ישנם מספר בתי ספר וארגונים העוסקים בנינג'וטסו היום, הגדול ביניהם הוא בוג'ינקאן שטוען שתכניו הועברו במגילות מתקופת יפן העתיקה, אך חוקרים מטילים ספק בגיל המגילות.
גנדאי בודו.
משמעות המושג גנדאי בודו (קאנג'י: 現代武道) היא "דרכי לחימה מודרניות". המושג מתייחס לאמנויות וענפי ספורט שפותחו אחרי רסטורציית מייג'י בשנת 1868. בעקבות ירידת נחיצותן של אמנויות הלחימה עם הופעתם של כלי ירייה ביפן, אמנויות רבות היו צריכות לשנות את תפקידן בחברה. אמנויות לחימה סוימות, כמו ג'וג'יטסו וקנג'וטסו, הפכו לענפי ספורט לחימה כמו ג'ודו וקנדו, בעוד אחרות אמצו גישה של אימון רוחני ותפישה פציפיסטית כמו אייקידו.
ההבדל העיקרי בין גנדאי בודו לקוריו הוא שאמנויות הקוריו מתורגלות כפי שהיו כאשר התועלת העיקרית שלהן הייתה לשימוש בלוחמה, בעוד שהמטרה העיקרית של גנדי בודו היא למטרות ספורטיביות, למטרות שיפור עצמי או למטרת הגנה עצמית, אך לרוב כמטרה משנית.
מבחינה לשונית, אמנויות הגנדאי בודו מעדיפות את סימנית הקאנג'י 道 (רומאג'י: dō) שמשמעה דרך, על הסימנית 術 (רומאג'י: jutsu) שמשמעה מדע או אמנות כדי להדגיש את הגישה ההוליסטית בה הן נוקטות בניגוד לגישה הצבאית בה נוקטות אמנויות הלחימה העתיקות. לכן שמות רבות משיטות הלחימה החדשות מורכב משם אמנות לחימה עתיקה כאשר הצליל "ג'וטסו" מוחלף בצליל "דו" (לדוגמה ג'ו-ג'יטסו- ג'ודו; קנג'וטסו-קנדו וכו')
ג'וּדוֹ.
ג'ודו היא אמנות לחימה וספורט לחימה מבוסס גראפלינג. מטרתו העיקרית היא ספורטיבית, אך ישנה גם התייחסות להתפתחות אישית, פיזיולוגית ורוחנית, כמו בשיטות גנדאי בודו אחרות.
הג'ודו נוצר על ידי קאנו ג'יגורו בסוף המאה ה-19. קאנו לקח את אמנויות הלחימה "קוריו" שלמד (במיוחד מספר ענפים של ג'וג'טסו), ובאופן שיטתי המציא אותם מחדש לכדי אמנות לחימה עם דגש על רנדורי ותחרות, תוך הסרת טכניקות ג'וג'וטסו מסוכנות או הגבלתם לקאטה. קאנו הגה מערכת רבת עוצמה של טכניקות ושיטות אימון חדשות, שהגיעה לשיאה ב-11 ביוני 1886, בטורניר שלימים יוצג על ידי הקולנוען היפני הנודע אקירה קורוסאווה בסרטו "סאנשירוֹ סוּגאטַה" (1943).
הג'ודו הפך לספורט אולימפי בשנת 1964, והתפשט ברחבי העולם. בארגון הג'ודו הראשון אותו הקים של ג'יגורו קאנו, ה"קודוקאן", פועל ומאמן בכל רחבי העולם, ובתי ספר רבים אחרים הוקמו על ידי תלמידיו של קאנו.
הקייקוגי והחגורות הצבעוניות שאופייניות לאמנויות לחימה וספורטי לחימה יפניים ורבים נוספים הומצאו במקור עבור ג'ודו.
קנדו.
קֵנדוֹ (קאנג'י: 剣道, רומאג'י: kendō), מילולית "דרך החרב", היא ספורט לחימה מודרני המבוסס בעיקר על קנג'וטסו. ההשפעה הטכנית המרכזית הגיעה מאסכולה של קנג'וטסו ששמה איטוֹ-ריוּ, שלפי הרציונל שלה, כל השיסופים באמנות חרב סובבים סביב טכניקת החתך האנכי מלמעלה למטה (קירי-אורושי). חרבות הבמבוק הרכות המכונות שינאי, ושריון העץ הקל המכונה בּוֹגוּ, הומצאו בתקופת אדו על ידי נאגנוּמַה סירוֹזַאֵמוֹן קוּניסַאטוֹ ׁ(1688-1767), דבר שאפשר אימון בכוח מלא בלי סכנת פציעה. בתקופת שלום זו הקנג'וטסו התפתח לתחרויות בעלות אופי ספורטיבי.
היום, תרגול הקנדו ותחרויות הקנדו ביפן מנוהלות ומאורגנות על ידי ה"פדרציית הקנדו של כל יפן" (AJKF), שנוסדה ב-1951. התחרויות נשפטות לפי נקודות, כאשר המתחרה הראשון שצבר פער של שתי נקודות על היריב מוכרז כמנצח. ניתן לצבור נקודה אחת עם מכה מוצלחת ומבוצעת כהלכה לכל אחת מכמה מטרות: דקירה בגרון, או מכה לקודקוד או למצח, מכה לרקה ולצידי הפנים, לצידי הגוף או לאמות. המתרגלים מתחרים גם בקאטה, תוך שימוש בחרבות עץ או חרבות אימון ממתכת (איאייטו), על פי קאטות שפרסמה ה-AJKF.
תחרויות קנדו דומות מבחינות רבות לתחרויות סיף.
איאיידו.
משמעות המילה איאִיְדוֹ (קאנג'י: 居合道) היא "דרך הנוכחות המנטלית והתגובה המיידית", והיא הווריאציה המודרנית של איאייג'וטסו, אם כי לעיתים לא ניתן להבדיל בין שתי האומנויות. החלפת הסימנית "ג'וטסו" בסימנית "דו" בתחילת המאה העשרים, בדומה לשאר אמנויות הלחימה המודרניות, נועד להצביע על שינוי הגישה מגישה צבאית לגישה הוליסטית, אך בתי ספר ואסכולות רבות של איאייג'וטסו השתנו רק בשמם, ושמרו על שיטת התרגול ותוכנית הלימודים זהה. אסכולות אחרות אימצו את השינוי באופן גורף והפכו לשיטות עם דגש על העצמה אישית ורוחניות.
בדומה לקנדו, גם תרגולי האיאיידו מאוגדים תחת "פדרציית הקנדו של כל יפן", ולכן ניתן לראות מועדוני ספורט רבים המתמחים בקנדו מציעים גם שיעורים באיאיידו.
אייקידו.
משמעות המילה אייקידו (קאנג'י: 合氣道) היא "דרך ההרמוניה עם הקי" שהיא ההגיה היפנית של המילה הסינית צ'י, המתארת את אנרגיית החיים במיסטיקה הסינית. האמנות נוסדה על ידי מוֹריהֵיי אוּאֶשיבּא (1883–1969). אמנות זו היא סינתזה של הידע שרכש אואשיבא בתרגול אמנויות לחימה עם תפישתו הפילוסופית, הדתית והמצפונית. במובן זה, זו שיטת הגנדאי בודו שהכי התרחקה מההיגיון הצבאי של הקוריו.
לפי תפישתו הפציפיסטית של אואשיבא מטרת אמנות הלחימה היא לאפשר למתרגלים להגן על עצמם באופן יעיל מבלי להזיק לתוקף. הוא פיתח את שיטתו בעיקר משיטת הקוריו המכונה דאיטוֹ-ריוּ אייקיג'וג'יטסו, שעסקה בג'וג'יטסו, אך הושפע גם רבות מקנג'וטסו ופיתח גישה לפיה לוחם אייקידו נע כלוחם חרב בידיים ריקות.
קיוּדוֹ.
משמעות המילה קיודו (קאנג'י: 弓道) היא "דרך הקשת" והיא השם המודרני לספורט הקשתות היפני. הקיודו מבוסס על הקיוג'וטסו, דיסציפלינה סמוראית שעסקה בירי בקשת, לעיתים בזמן רכיבה על סוס, בזמן קרב. הקשת הייתה כלי נשק חשוב בעולם העתיק, אך החל מהמאה ה-16, נשק חם החליף אט אט את הצורך בקשתות. אף על פי שכלי הנשק החמים שהיו זמינים ביפן נפלו באיכותם מכלי הנשק במערב עד שלב מאוחר (ולכן לא החליפו את כלי הנשק הקרים לחלוטין), פשטות השימוש בהם לעומת הקשת הוביל להיעלמותה האיטית משדה הקרב. אך עם אבדן שימושה הצבאי הקשת זכתה במשמעות סמלית תחת השפעת הגישות הרוחניות המרכזיות ביפן באותה התקופה, בודהיזם, שינטו, דאואיזם וקונפוציאניזם. הקשתות היפנית התפתחה לספורט ולגישה רוחנית, דוגמה לכך ניתן לראות בספר "זן באמנות הקשת". כיום, אסכולות מסוימות של קיודו מתורגלות כספורט תחרותי, בעוד אסכולות אחרות מתייחסות לקשתות בתור תרגול מדיטטיבי, לרוב בהקשר זן בודהיסטי.
קראטה.
קראטה (קאנג'י: 空手) משמעו "יד ריקה". הקראטה היא אמנות לחימה מודרנית וספורט לחימה בידיים ריקות משתמשת בעיקר באגרופים ובעיטות. הקראטה לעיתים נקרא קראטֵדוֹ, או "דרך היד הריקה", בדומה לאמנויות גנדאי בודו אחרות. במקור שמה היה "יד סינית" (קאנג'י: 唐手), אך שם זה מבוטא גם הוא "קראטה".
מקורו של הקראטה באי אוקינאווה שנודע בעבר בשם ממלכת ריוקיו, אך כיום חלק מיפן. קראטה הוא מיזוג של מספר אמנויות לחימה אוקינאוויות המכונות "טֵה" שהושפעו מוו-שו בגלל הקרבה היחסית של האי לסין. האומנות אומצה ופותחה על ידי יפניים באי המרכזי של יפן, הונשו.
דרכו של קראטה להונשו התחילה עם גיצ'ין פונאקושי (船越 義珍 ,1868 – 1957), אשר נקרא אבי הקראטה, והוא מייסד זרם שוטוקאן בקראטה. אף על פי שכמה מתרגלי קראטה אוקינאווי כבר חיו ולימדו בהונשו, פונאקושי נתן הדגמות פומביות של קראטה בטוקיו בתערוכת חינוך גופני בחסות משרד החינוך ב-1917, ושוב ב-1922. כתוצאה מכך, אימוני קראטה שולבו לאחר מכן במערכת בתי הספר הציבוריים של יפן. בתקופה זו אומצו גם הקייקוגי הלבן ושיטת הדירוג של קיו/דאן (וצבעי החגורות), שמקור שתיהן במייסד הג'ודו ג'יגורו קאנו.
תרגול קראטה מאופיין בעיקר בטכניקות של אגרופים ובעיטות ליניאריות המבוצעות מתוך עמידה יציבה וקבועה. סגנונות רבים של קראטה המתורגלים כיום משלבים קאטה שפותחה במקור על ידי פונאקושי ומוריו וכלי נשק רבים ושונים שהוסתרו או אומצו באופן מסורתי מכלי חקלאות על ידי האיכרים של אוקינאווה, כמו נונצ'קו ששימש לדישה וסאי ששימש כראש לקלשון. מתרגלי קראטה רבים משתתפים גם בתחרויות קלות וללא מגע בעוד שחלקם (לדוגמה קיוקושינקאי) מתחרים בתחרויות מגע מלא עם מעט או ללא ציוד מגן. ישנם תחרויות קראטה ספורטיבי, ומתרגלי קראטה רבים מתחרים בתחרויות קיקבוקס ואמנויות לחימה משולבות.
שורינג'י קמפו.
שורינג'י קמפו (קאנג'י: 少林寺拳法), מילולית "אמנות הלחימה של שאולין", היא אמנות לחימה יפנית מאוחרת שנוסדה אחרי מלחמת העולם השנייה ושיטה להגנה עצמית ופיתוח אישי. היא מבוססת על שילוב של וו-שו, וספציפית "אגרוף שאולין", וקראטה. היא משתמשת בהכאה ובגראפלינג. היא הומצאה על ידי דוֹשין סוֹ, יפני שחי במנצ'וריה בזמן הכיבוש היפני, שם נחשף לאמנויות הלחימה של דרום סין, וכאשר חזר ליפן אחרי כניעת האימפריה היפנית ונסיגתה ממנצ'וריה, החליט לייסד אמנות לחימה חדשה כדי לשקם את הזהות היפנית אחרי המשבר החומרי והרעיוני של סיום המלחמה.
הקמפו כמעט אינו מוכר בארץ, אך יש לו 1.5 מיליון מתרגלים בכל רחבי העולם, רובם מחוץ ליפן.
גבריאל בוריץ'
גבריאל בוריץ' פונט (בספרדית: Gabriel Boric Font; נולד ב-1 בפברואר 1986) הוא פוליטיקאי צ'יליאני ונשיא צ'ילה.
בוריץ' הוא הנשיא הצעיר ביותר בהיסטוריה של צ'ילה והשני הצעיר ביותר בעולם, וכמו כן לנשיא שנבחר עם מספר הקולות הגבוה ביותר בהיסטוריה של צ'ילה.
ביוגרפיה.
גבריאל בוריץ' נולד בפונטה ארנס בשנת 1986. הוא בנם של לואיס בוריץ', מהנדס כימי ממוצא קרואטי שעבד למעלה ב-40 שנה ב-Empresa Nacional del Petróleo (חברת הנפט הלאומית של צ'ילה), ומריה סולדד פונט אגילרה, ממוצא קטלאני.