גּוּאֶלְפִים וגִּיבֶּלִינִים (באיטלקית: Guelfi e ghibellini) היו שני פלגים פוליטיים בצפון איטליה ובטוסקנה במאה ה-12 וה-13, ששרידיהם השפיעו על הפוליטיקה האיטלקית עד המאה ה-16. ככלל, הגואלפים תמכו בכוחו הפוליטי של האפיפיור ובעצמאות ערי המדינה של איטליה על חשבונה של האימפריה הרומית הקדושה, בעוד הגיבלינים היו תומכיו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה על חשבון האפיפיור ועצמאות ערי המדינה, ואולם, לתוך המסגרת העקרונית שולבו אינטרסים נוספים ויריבויות כלכליות, חברתיות, משפחתיות, ומקומיות אחרות.
מקורות.
מקור שמות שני הפלגים בסיסמאותיהם של שני בתי אצולה גרמניים שהתמודדו על כס הקיסרות הרומית הקדושה במאה ה-11. המילה "גואלפו" (בכתיבים שונים: Guelph, Guelf, Guelfo) היא צורה של השם בית ולף (welf), מקורם של דוכסי בוואריה. בעוד השם "גיבליאנו" (Ghibellino) נובע מסיסמתם וקריאתם של יריביהם, בני דוכסות שוואביה (מבית הוהנשטאופן), אשר השתמשו בשם טירתם וייבלינגן (Waiblingen). השם וייבלינגן תועתק באיטלקית כ-Ghibellino.
שמות אלו מופיעים לראשונה כשמות מחנות יריבים בימי שלטונו של פרידריך ברברוסה, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כאשר תומכיו האיטלקים כונו "גיבלינים" בעוד מתנגדיו מלומברדיה ובני בריתם, אשר ניסו לגונן על עצמאות ערי המדינה ("הליגה הלומברדית"), כינו עצמם "גואלפים". לאחר שהליגה הלומברדית הצליחה להביס את חיל הקיסר בקרב ליינו (Legnano 29 במאי 1176) , נותר שיווי משקל מתוח בין שני הצדדים שהפכו לפלגים שהמאבקים ביניהן נעו בין מחלוקות פוליטיות לאירועי דמים אלימים.
מאפיינים.
הגואלפים באו בדרך כלל ממשפחות סוחרים עשירות בעוד שהבסיס של הגיבלינים היו לרוב אצילים בעלי אחוזות חקלאיות. הערים שנשלטו על ידי הגיבלינים היו בדרך כלל ערים קטנות שהתפשטותה של מדינת האפיפיור העמידה בסכנה והערים שנשלטו על ידי הגואלפים היו בעיקר ערי-מדינה שהאוטונומיה שלהן עמדה בסכנת ביטול אם יסופחו לקיסרות הרומית הקדושה.
בין הערים שנשלטו על ידי הפלגים היו מתחים שהגיעו עד לעימותים אלימים ואף קרבות, שאחד הגדולים שבהם היה קרב מונטאפרטי (Montaperti, 4 בספטמבר 1260) בין פירנצה הגואלפית לסיינה שנשלטה על ידי הגיבלינים. בפיזה שלטו הגיבלינים, בעיקר מתוך רצון לזכות בתמיכת הקיסרות בהתמודדויותיה מול יריבותיה הגואלפיות ג'נובה ופירנצה, ופחות מתוך אידאולוגיה קיסרית או אנטי-אפיפיורית. ערים שהיו באופן מסורתי גואלפיות זכו לגינוי דתי מאת האפיפיור.
ברבות מהערים היו התמודדויות פנימיות בין הפלגים שגרמו לכך שהנהגת העיר תחליף ידיים מספר פעמים בין גואלפים וגיבלינים. ההתמודדות התקיימה בין גילדה לגילדה, בין הרבעים (rione) השונים בעיר ובין משפחות נכבדי העיר.
התפתחויות במאה ה-13 וה-14.
בראשית המאה ה-13 התקיימה יריבות בין הקיסר פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (מבית הוהנשטופן) לבין אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (מבית ולף) אותו הדיח. באופן טבעי נתמך הקיסר פרידריך השני על ידי הגיבלינים בעוד הגואלפים התייצבו מאחורי אוטו. פרידריך השני היה גם יריב מר של האפיפיור על רקע עקרוני בניסיון להשלטת השררה של הרשות החילונית על הכנסייה. בשל כך נוּדה פרידריך מהכנסייה והגואלפים, מתנגדיו, הפכו באופן מובהק לפלג פרו-דתי שבאופן עקרוני העמיד את שלטון הרשות האפיפיורית מעל לזו הקיסרית.
החל מ-1268, לאחר שבית הוהנשטופן הודח מראשות הקיסרות (על ידי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה), הפכו הפלגים לנושא מחלוקת בין פלחי אוכלוסייה בתוך הערים וביניהן על רקע נאמנות מסורתית לאחד הצדדים ועם פחות מחויבות אידאולוגית או נאמנות לרעיון קיסרי או אפיפיורי.
פירנצה.
לשיא של פיתוח יריבות הגיעו הפלגים בפירנצה במחצית השנייה של המאה ה-13. הגואלפים באו בעיקר משורות הסוחרים הבורגנים, בעוד הגיבלינים באו משורות האצולה בעלת האדמות. השלטון בעיר התחלף בין תומכי שני הפלגים וההתמודדות ביניהן השפיעה על אופנת הלבוש של תומכי הפלגים שאימצו כל אחת סממנים נפרדים בלבוש ובתסרוקת.
ב-1289 הובסו הגיבלינים כמעט בכל שטחי איטליה. בפירנצה התפצלו הגואלפים לאחר זמן קצר. ב-1300 כבר התמודדו גואלפים "שחורים" מול גואלפים "לבנים", כאשר ה"שחורים" תומכים באפיפיור בוניפקיוס השמיני בעוד ה"לבנים" מתנגדים לכל השפעה שלו על העיר. ה"לבנים" ייצגו את האגודות המקצועיות ודרשו חברה דמוקרטית, בעוד ה"שחורים" זוהו עם דיכוי חופש העם העירוני. בין תומכי ה"לבנים" היה גם דנטה, אשר הוגלה מן העיר ב-1302 עת עלו ה"שחורים" לשלטון בפירנצה, כמו גם משפחתו של המשורר פרנצ'סקו פטרארקה.
העימותים האלימים בין הגואלפים לבין עצמם ובינם לבין שרידי הגיבלינים גרמו לכך שבשנת 1334 הוציא האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר אדיקט (צו) האוסר שימוש בשמות הפלגים וכל עימות ביניהם, באיום של נידוי מהכנסייה לעושים כן, דבר שהביא לסיום את המתיחות בין הפלגים בערי איטליה.
בשנים שלאחר מכן.
ב-1447 נוסדה במילאנו הרפובליקה האמברוזית שהורכבה מפלגים שנקראו באופן מסורתי גיבלינים וגואלפים. השליטה הייתה בידי הגיבלינים אך לאחר מספר שנים התחוללה התקוממות של הגואלפים במסגרתה נטבחו גיבלינים רבים. הדבר גרם לציבור לפנות כנגד הגואלפים ולבחור שנית בגיבלינים, אך לא לאורך זמן, כאשר הגואלפים חזרו לשלטון הם הגלו את הגיבלינים מהעיר. בשנת 1450 כבש פרנצ'סקו ספורצה את מילאנו והחזיר את הגיבלינים הגולים.
הפלגים פעלו במילאנו במשך עוד כ-80 שנה, תוך שכל אחת מהווה גורם תומך בתוך איטליה לקיסר או למתנגדו בתקופה הסוערת של מאבקי הירושה. בשנת 1529 השיג הקיסר קרל החמישי עליונות ששמה קץ למאבקי השליטה על כס הקיסרות והיריבויות בין גיבלינים וגואלפים גוועו.
בהרלדיקה.
התמיכה המשפחתית בפלגים באה לידי ביטוי בהרלדיקה (תורת שלטי האצולה).
בשלטי האצולה של משפחות גיבליניות שולב סמל האימפריה הרומית הקדושה: צלב לבן על שדה אדום. הגואלפים אימצו סמל הפוך: צלב אדום על שדה לבן. אפיונים אלה מופיעים בסמלי ערים באיטליה עד היום ומהווים עדות לעברן.
סמלים נוספים לשיוך משפחתי לאחד משני הפלגים הם "capo d'Angio": פלר דה ליס לתומכי המפלגה הגואלפית. ו-"capo dell'impero": עיט אימפריאלי גרמני לתומכי המפלגה הגיבלינית.
שאטר איילנד
שאטר איילנד (באנגלית: Shutter Island) הוא סרט מתח אמריקאי משנת 2010, שביים מרטין סקורסזה, בכיכובם של לאונרדו דיקפריו ובן קינגסלי. הסרט מבוסס על ספר בעל אותו שם מאת דניס ליהיין. הפקת הסרט החלה במרץ 2008.
עלילה.
בשנת 1954 מגיעים שני המרשלים הפדרליים טדי דניאלס (לאונרדו דיקפריו), גיבור מלחמה עטור צל"שים שהשתתף בשחרור מחנה הריכוז דכאו ובהוצאה להורג של 50 מהשומרים שם (דבר אשר השפיע קשות על מצבו הנפשי), ושותפו צ'אק (מארק רופאלו) לבית החולים הפסיכיאטרי "אשקליף", שבתוך בית כלא אשר נמצא על אי בשם שאטר איילנד. הם מגיעים על מנת לחקור את היעלמותה של המטופלת רייצ'ל סולנדו, אשר נעלמה מתאה הנעול. דוקטור ג'ון קולי (בן קינגסלי), הפסיכיאטר הראשי, מספר להם כי רייצ'ל אושפזה לאחר שהטביעה את שלושת ילדיה, וכעת היא איננה שפויה ומאמינה כי היא עדיין בביתה וילדיה עדיין בחיים.
טדי מתשאל את כל צוות העובדים במקום, למעט את דוקטור שיאן, הפסיכיאטר האחראי על רייצ'ל, אשר יצא לחופשה ביום שבו נעלמה. חיפושיו של טדי ברחבי האי אחר רייצ'ל, ואחר תאוריית קשר שהגה בנוגע למתרחש על האי, מובילים אותו אל מגדלור, בו הוא מגלה להפתעתו את ד"ר קולי. הרופא מספר לטדי כי רייצ'ל איננה קיימת כלל, וכי הוא (טדי) המציא אותה, מאחר שהוא עצמו חולה נפש המטופל במתקן שבאי. שמו האמיתי הוא אנדרו ליידיס, אדם אשר שנתיים קודם לכן רצח את אשתו לאחר שזו הטביעה את שלושת ילדיהם, ומאז הוא מאושפז בשאטר איילנד. מאז איבד את שפיותו הוא יצר לעצמו עולם דמיוני בו הוא מגלם את הגיבור, על מנת להתמודד עם הטראומה הנפשית באמצעות הדחקתה. טדי מגלה עוד כי מי שהוא חשב שהיה שותפו, צ'אק, הוא למעשה ד"ר שיאן, רופאו המטפל.
קולי ושיאן מסבירים לאנדרו כי אם לא יחלים, מנהל בית הכלא יורה כי יעבור לובוטומיה. זכרונו של אנדרו חוזר אליו ובכך מתאפשר לו להתמודד עם העבר, אולם מאוחר יותר הוא חוזר להתנהג כטדי. קולי נאלץ לשלוח את אנדרו לטיפול, אך רגע לפני כן אנדרו שואל את שיאן האם היה מעדיף לחיות כמפלצת או למות כאדם טוב. בכך הוא משאיר את הסוף פתוח, ולא ניתן לדעת האם אנדרו הוא טדי (או מאמין בכך), או מעמיד פנים.
דכאו – בסרט ובמציאות.
על פי העלילה, גיבור הסרט (טדי דניאלס / אנדרו ליידס) השתתף בשחרור מחנה הריכוז דכאו.
בסרט כמו גם במציאות מוצגים במחנה הריכוז קרונות מלאים בגופות, ומסופר שהשומרים נכנעו ללא קרב, ו50 מהם הוצאו להורג.
בסרט מוצג שמפקד המחנה ניסה להתאבד,מה שלא קרה במציאות.
בנוסף,בדכאו היה שלט "העבודה משחררת" כמו באושוויץ, אך בניגוד למוצג בסרט, השלט היה על השער של המחנה בכתובת קטנה ולא מעל לשער בכתובת גדולה (בדיוק כמו באושוויץ).
סטניסלאב פוניאטובסקי
סטניסלאב אוגוסט פוניאטובסקי (בפולנית: Stanisław August Poniatowski; 17 בינואר 1732 - 12 בפברואר 1798) היה מלך פולין ודוכס של הדוכסות הגדולה של ליטא האחרון בין השנים 1764–1795.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.