מסיבות אפקטים מיוחדות, ב, אנשים בדרך כלל נראים קפואים במקום במהלך שיגור, למעט פעם אחת יוצאת דופן - קירק, בפרק "That Which Survives". עם זאת, עד לעידן ", דמויות היו יכולות לנוע בגבולות קרן הטרנספורטר בזמן השיגור, למרות שהדבר נראה על המסך לעיתים נדירות. אנשים המשוגרים, לפחות בחלק מהפעמים, מסוגלים לתפוס את תפקוד הטרנספורטר בזמן שהם משוגרים. בפרק "The Doomsday Machine" של , הטרנספורטר של האנטרפרייז מתקלקל בעת שהוא משגר את סקוטי מספינת החלל המושבתת "קונסטליישן" ("Constellation") אל סיפון האנטרפרייז, בשל נפילת כוח, והדפוס של סקוטי כמעט ואבד בדרך. ברגע שהוא מתממש בהצלחה, הסקוטי שואל מפעיל טרנספורטר בדאגה, "מה קורה עם הדבר הזה?" וצווי טרנספורטר שצריך לקחת את הקו לתיקון חירום. אירוע זה אינו בהכרח מצביע על כך שתקלות כאלה היו לי השפעה חזקה על האדם שהובל, עם זאת, מומחיותו של הסקוטי אולי הייתה מאפשרת לו להבחין ולאבחן השפעות עדינות בזמן שיגור, מה שרוב האנשים לא מסוגלים לעשות.
מינים מסוימים של חייזרים אינם משתמשים בטכנולוגיית הטרנספורטר בגין מגוון רחב של סיבות. בהופעתו הראשונה של טריל בפרק "The Host" של "", נאמר כי טריל אינם מסוגלים להיות משוגרים, לאחר שהתאחדו עם סימביונט. נראה כי הסיבה לכך הייתה שהסימביונט זוהה על ידי הטרנספורטר כגוף זר פולש, ועל כן הוסר על ידי טכנולוגיית הטרנספורטר. אודן, הטריל הפונדקאי בפרק זה, מסרב להסביר מדוע לא ייסע בדרך זו (שיגור באמצעות טרנספורטר), ועובדת היותו פונדקאי המאוחד עם שיתופן מתגלה רק מאוחר יותר, כאשר הוא נפצע. כל אנשי צוות האנטרפרייז מגיבים כאילו מעולם לא היה להם מגע עם מין זה בעבר. מאוחר יותר, מתברר שטריל מאוחדים עובדים בפדרציה מזה זמן מה.
מאוחר יותר, כאשר הטריל הופך לגזע קבוע בסדרה, חוסר היכולת להשתמש בטכנולוגיית הטרנספורטר נעלם. מעולם לא ניתן הסבר לשינוי, בכל הסדרות שהם הופיעו, אולם על פי מאמר באתר האינטרנט startrek.com, יותר מגזע אחד משמש את הטריל כפונדקאים עבור השיתופנים שלהם.
הערה מדעית.
כבר חושב ונמצא כי כ-1045 (כ-2150) ביטים הם סדר הגודל של ביטים של מידע הדרושים על מנת לשחזר בצורה מושלמת אדם זכר בוגר אמריקאי בגודל ממוצע, עד לרמת הקוונטים, על מחשב - וליתר דיוק: 2.0057742 × 1045 ביטים (ראו יעקב בקנשטיין לבסיס לחישוב זה). כיום, המכשיר הנפוץ לאחסון 1 טרה-בייט יכול לאחסן כ-8 × 1012 ביטים.
נתון זה מייצג את הגבול התחתון של קיבולת מידע הנחוצה למכשיר הטרנספורטר שעל ספינת חלל ב"מסע בין כוכבים" על מנת להיות מסוגל לשגר אדם אחד. ברור כי מספר פעמים קיבולת מידע זה תהיה הכרחית לצורך שיגור מספר בני-אדם בו-זמנית.
בתרבות הפופולרית.
אמרת הכנף המפורסמת "שגר אותי למעלה, סקוטי" (במקור: "Beam me up, Scotty") מתייחסת למכשיר הטרנספורטר, אשר לעיתים קרובות הופעל על ידי מונטגומרי סקוט ב. עם זאת, הביטוי המדויק מעולם לא נאמר באופן זה באף אחד מפרקי " או סרטי הקולנוע, בעוד שב" נעשה בו שימוש לעיתים קרובות. בסרט "" נשמע אדמירל קירק אומר: "סקוטי, שגר אותי למעלה", וזו הייתה הפעם היחידה שמישהו התקרב לאותו ביטוי שגור.
שיגור (מסע בין כוכבים)
ז'אן לרה
ז'אן לרה (בצרפתית: Jean Leray; 7 בנובמבר 1906 - 10 בנובמבר 1988) היה מתמטיקאי צרפתי שעיקר עבודתו היה בתחומים טופולוגיה אלגברית ומשוואות דיפרנציאליות חלקיות.
ביוגרפיה.
לרה נולד בשנטנה-סיר-לואר (כיום חלק מנאנט). בין השנים 1926–1929 למד באקול נורמל סופרייר, ובשנת 1933 קיבל תואר דוקטור מהאקול נורמל סופרייר דה ליון. הוא כתב מאמר חשוב שייסד את המחקר של הפתרונות החלשים למשוואות נאוויה-סטוקס, ויחד עם יוליוס שאודר גילה תכונה טופולוגית הקרויה כיום דרגת לרה-שאודר, ששימשה אותם כדי להוכיח את קיומם של פתרונות למשוואות דיפרנציאליות חלקיות מסוימות. ב-1938 הוענק לו פרס מאלאקסה, הפרס הראשון כשאת הפרס השני העניקו ליוליוס שאודר. משנת 1938 ועד 1939 כיהן כפרופסור באוניברסיטת נאנסי. הוא לא הצטרף לקבוצת ניקולא בורבאקי, הגם שהיה קרוב אל מייסדיה.
בשנת 1932 נישא למרגריט טרומיה, ולזוג נולדו שלושה ילדים. בתחילת מלחמת העולם השנייה שירת כקצין בצבא, וב-1940 נפל בשבי והוחזק במחנה אדלבאך שבאוסטריה עד 1945. הוא הסתיר את מומחיותו במשוואות דיפרנציאליות מחשש שינוצל למאמץ המלחמתי, והתמקד בטופולוגיה. עבודה זו הניבה את ניצני הנושאים סדרות ספקטרליות ואלומות, נושאים אשר נחקרו רבות לאחר מכן והובילו ליצירת כלים חשובים באלגברה הומולוגית. בין השנים 1945 ועד 1947 כיהן כפרופסור באוניברסיטת פריז ולאחר מכן בקולז' דה פראנס עד שנת 1978. בשנת 1950 חזר לרה לחקור משוואות דיפרנציאליות חלקיות. בשנת 1979 זכה לרה בפרס וולף למתמטיקה, אותו חלק עם אנדרה וייל.
ביר בורין
באר בורין (בערבית: بير بورين) היא באר מים עתיקה, המתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת, בעיר באקה אל גרביה שבמשולש הקטן.
הבאר, בעומק 12 מטרים, שימשה עד לשנות ה-50 להשקיית שדות ומטעים של תושבי היישוב. עם הפיתוח המואץ שעבר על המקום והתפשטות שטחה הבנוי של העיר, הפכה הבאר למעגל תנועה. בעקבות שיתוף פעולה בין המתנ"ס העירוני וארגון "ידידי כדור הארץ" שהתקיים בשנת 2003, נוקתה הבאר, במסגרת פרויקט "מים ושכנות טובה", כיכר מאבן מקומית נבנתה סביבה ועצי זית ונוי נשתלו להנאת המבקרים. הוקם אתר ביקור עם שילוט מפורט המציג את סיפורה של הבאר ושל אתרים אחרים בעיר.
היסטוריה.
בבאר בורין פעלה חלק ממערכת בארות מים אשר נמצאת באזור באקה והסביבה, פירוש המילה בורין הוא אוסף של בארות מים המעיד על ריבוי בארות מים במקום דבר זה הביא לעלייה בהתיישבות באזור.
על פי הממצאים הבאר נחפרה בתקופה הכנענית ושימשה את תושביה בעיקר לשתייה. בסוף המאה ה-18 נחפרה הבאר לעומק מי התהום והורחבה על ידי תושבי באקה הוותיקים לעומק של 7 מטרים ולקוטר 5 מטרים.
מי הבאר שימשו את התושבים לצורכי חקלאות, כביסה, ניקיון, רחיצה והשקיית העדרים. השימוש הרב בבאר ממיקומה של הבאר על דרך החקלאות המקומית ושטחי המרעה הפתוחים, ובמרחק סביר מגרעין הכפר אשר התבסס על באר באקה לצורכי מי השתייה.
תושבי באקה השתמשו וניצלו את מי הבאר עד שנת 1952. בשנה זו חיברה חברת מקורות את באקה אל גרביה לקו המוביל הארצי ומים שמקורם בקידוחים. המועצה המקומית רישתה את הכפר במערכת מי שתייה, וכתוצאה מכך ניטשה הבאר והוזנחה במשך שנים רבות עד שיקומה.
בסוף שנת 2010 יזם ביאדסי מוחמד נציג ארגון ידידי הארץ בקהילת באקה שיקום ושדרוג הבאר מחדש והפיכתה לתחנה הסבר ראשית של שביל השכנים באקה ג'ת אשר מעלה מודעות ציבורית לנושאי מים וסביבה.
אנטיוכוס איופטור
בנימין אליאב
בנימין (ביינוש) אליאב (לובוצקי) (26 באפריל 1909, ריגה - 1974, ירושלים) היה עיתונאי, איש רוח, חוקר, עורך ודיפלומט, יזם תרבותי.
קורות חיים.
בנימין לובוצקי היה בנם של אליהו בן משה הכהן לובוצקי, ופייגה (פאני) בת משה אהרן לוונברג. הוא למד בחדר מתוקן בריגה (1915-19), את לימודי ההמשך שלו עשה בגימנסיות בבאד הומבורג ובברלין (1919-20), ובבתי-ספר גרמניים בריגה (1926-25). עלה לארץ ישראל כנער, כ"עולה זמני לעת-עתה", 1925, כדי לגמור את לימודיו התיכוניים בבית הספר הריאלי בחיפה.
אליאב שב לריגה ועלה שוב ב-1927, כדי לעבוד כמה חודשים בקבוצת "מנורה", של תנועת בית"ר לטביה, ששהתה במחנה הכשרה בפתח-תקוה. בסוף שנת 1927 יצא לגרמניה ולמד באוניברסיטת ברלין. מברלין המשיך לווינה ולמד באוניברסיטת וינה עד שנת 1932. בעת לימודיו שם עשה את צעדיו הראשונים בעיתונאות, ב"נויה ולט", בעריכת רוברט שטריקר. בווינה הוסמך לד"ר לפילוסופיה, ובשנים 1935-1932 היה פעיל בתנועת הצה"ר ובית"ר באירופה, כמזכיר כללי של שלטון בית"ר בפריז.
בשנת 1934 נשא לאישה את ברטה בת זלמן-אליהו פינקלמן. וב-1935 עלה עם רעייתו לארץ ישראל על מנת להשתקע. בין השאר עסק בעבודה עיתונאית וספרותית, לרבות עריכת כתבי זאב ז'בוטינסקי בעברית. הוא היה פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית, במוסדותיה המרכזיים, בעריכת בטאוניה וכו'. שנים אחדות היה חבר בתנועת האצ"ל ונעצר ונכלא על ידי הבריטים שלוש פעמים – בכלא עכו ובמחנה המעצר בלטרון – בגלל נאומיו ומאמריו, שקראו לבריטים לצאת מארץ ישראל.
אחרי מותו של זאב ז'בוטינסקי החל בנימין אליאב לפעול להתקרבות בין התנועה הרוויזיוניסטית לתנועת העבודה. לקראת הבחירות לאספת הנבחרים בשנת 1944 הקים את תנועת העם למדינה עברית והוא נבחר כנציגה באספת הנבחרים. בכינוס הארצי הראשון של התנועה הוא אמר:
לאחר קום המדינה המשיך בעבודתו העיתונאית, בין היתר כעורך "הדור" ובכתיבה ב"דבר" וב"ידיעות אחרונות". כן נדפסו מאמריו בהרחבה בעיתונות היהודית בחו"ל, באירופה, בארצות הברית ובדרום אמריקה. שנים אחדות שימש כפרשן המדיני ב"קול ישראל".
בשנות החמישים הצטרף לשירות הדיפלומטי של משרד החוץ וכיהן כקונסול ונספח תרבות בשגרירות ישראל בבואנוס איירס וכקונסול כללי בניו יורק. החל מתקופה זו התמסר לניהול המערכה הציבורית במערב למען יהודי ברית המועצות וגייס למטרה זו אנשי רוח ידועי-שם וראשי מפלגות קומוניסטיות באירופה ובאמריקה הלטינית. לאחר פרישתו משירות המדינה היה אחד מעורכיה של "אנציקלופדיה יודאיקה" ושל "ספריית כתר – עם ישראל ותרבותו".
לאליאב ולרעייתו, ברטה, נולדו שתי בנות: יעל לוטן, סופרת ועורכת ופרופ' מירי אליאב-פלדון, היסטוריונית.
רחוב קטן בדרום-מזרח תל אביב, ביד אליהו, קרוי על שמו של בנימין אליאב.
לושאן