בתרבות המערב היה מושג של 'תיקון אמנותי'. תיקון הבגד בצורה בלתי נראית לעין. משפחות העבירו בגדים ממבוגרים לילד ראשון וממנו לצעיר ממנו. נשים שינו את גובה המכפלת בהתאם לשינווי האופנה, ובחולצות גברים הפכו צוורונים שהתבלו. עד שנות ה-1960 באירופה ובארצות הברית, לא זרקו בגדים כי תיקונים היו יותר זולים מאשר רכישת בגד חדש. אך את התיקונים עשו בצורה נסתרת במה שמכונה תפר נסתר. בעוד טלאים על בגדים נחשבו בתרבות המערבית כסימן של עוני, הרי השימוש בטלאים לייצור שמיכות ויצירות לקיר נחשבו ל'מלאכת מחשבת' אהובות ומכובדות ובתחילת שנת ה-1970 אף קבלו מעמד של אמנות סיבים שהתחילה להיות מוצגת במוזיאונים.
לעומת זאת בתרבות המזרח אסיאתית קידשו את התיקונים והבליטו אותם. ביפן למשל, כלי חרס שבורים מודבקים קינצוגי ואף מוסיפים לעיתים צבע זהב למקום התיקון. בגדים מוטלאים בשיטות סאשיקו ובורו על החלק החיצוני של הבגד ואף רוקמים עליהם לחיזוק, קישוט והבלטה. בהודו ההטלאה הקישוטית נקראת קנטה.
ספרי תפירה, עיתוני תפירה או סריגה ותעשייה שלמה של מוצרים לעידוד מלאכות היד המשיכו לעזור לנשים ליצור לעצמן במו ידיהן ביגוד, ומוצרי טקסטיל אחרים. עד שנות ה-90 של המאה ה-20 אפשר היה למצוא עיתוני נשים ולעיתים אף ספרי בישול שהכילו פרקים או מאמרים עם הסברים כיצד לתקן ולשנות בגדים וכיצד לנקות אותם כך שיאריכו ימים. למשל בישראל ספר הבישול 'כך נבשל' בהוצאת 'ויצו' מכיל 'מדריך למשק הבית' ובו פרקים על הלבוש ודרכי הטיפול בו, הוראות כביסה, גניזת הבגדים מעונה לעונה וכיצד לנקות כתמים.
בשנות ה-90 של המאה - ה-20 התחילו תעשיות האופנה בייצור אופנה מהירה, זולה ומאיכות ירודה, תעשיית הטקסטיל הפכה לאחד המזהמים הגדולים של כדור הארץ, חברות המיצרות בגדי אופנה מהירה זורקות בגדים שלא נמכרו למטמנות. על פי מחקרים שונים יש לנו כיום פי 5 בגדים מאשר היו לסבינו, אנשים רבים אינם לובשים אותם יותר מחמש פעמים גם בגלל איכותם הירודה וגם כי האופנה המהירה משתנה במהירות ואנשים רוצים להיות חלק ממנה.
לצד זה קמה גם תעשייה גדולה של ייצור ומכירה של מוצרים חדשים ואופני יצירה חדשים שעודדו את היוצרים והיוצרות לקנותם.
תפוצת הקורונה בעולם הביאה לכך שהמוני אנשים נסגרו בבתיהם לעיתים בלי מספיק בגדים ועם צורך ליצור, אנשים התחילו לתפור מסיכות מבד ובגדים עם מה שהיה בבית, מצעים, מפות שולחן, בגדים ישנים הכל הפך לבגדים ממוחזרים.
תיוג ה'תפירה ביד' כ'תנועה'.
גם אחרי המהפיכה התעשייתית, היו אנשים שמסיבות שונות המשיכו לתפור ביד או בשילוב של מכונת תפירה ועבודת ידיים בבית, אם לשם חסכון, ואם לשם להיות ייחודיים. עד אמצע המאה ה-20 היו משפחות שהיו מזמינות תופרת לבוא לביתם ליום או יותר ואז היא הייתה מכינה שמלות לכל בנות המשפחה. כמו כן תמיד היו אנשים שראו בתפירה האישית או ב שינויי בגדים ישנים ובמיחזור המשביח שלהם את צורת הביטוי האמנותי שלהם. היו אלה אנשים שמאסו בבגדים המתועשים הדומים שכולם לובשים. בספרה Sewing Without a Pattern כותבת פילס פיקארוטה [Phyllis Ficarotta] במבוא: אם מתלה אחר מתלה של בגדים הנראים אותו הדבר, גורם לך לתהות כיצד תבלטי משאר הקהל, מדוע אינך מעצבת ותופרת בעצמך את בגדייך?' אחר היא מסבירה כיצד בשיטה של תפירה ללא גזרות תעשייתיות אלא בהתאמה לגופן מובטח לתופרות לעצמן בגדים ייחודיים.
בזמננו כשהכל מהיר ומתויג, גם האנשים שהתחילו להאט את הקצב הרגישו צורך לתייג את עצמם. באמצע שנות ה-1980, התחיל השפ האיטלקי קרלו פטריני [Carlo Petrini] את תנועת המזון האיטי [Slow Food], כהתנגדות לחברות המזון המהיר שלדעתו שוחקות את תרבות הבישול האיטלקית העתיקה. הוא דיבר על שימוש במזונות שגדלים בסביבה הקרובה למקום הבישול, ברי קיימא, מודעות למורשת, וקשרים חזקים לתרבות ולקהילות מקומיות.
קרל הונור [Carl Honore] הוציא ב-2004 את ספרו `In Praise of Slow ' שבו הגדיר את תנועת ההאטה כמהפיכה תרבותית כנגד הרעיון ש'מהר יותר תמיד טוב יותר'. בספרו הוא כותב שתנועת ההאטה אינה בעד עשיית הכל באיטיות של שבלול, כמו שאינה ניסיון לודיטי לגרור את כל כדור הארץ חזרה לאיזו אוטופיה טרום תעשייתית, פילוסופית ההאטה יכולה להסתכם במילה אחת שיווי משקל[...] ניסיון לחיות במה שהמוזיקאים קוראים 'קצב מתאים' [tempo giusto].
תנועת המזון האיטי הובילה לתנועות האטה אחרות, כולל ערים איטיות , שכווונה לעודד מקומות מחיה שקשובים לצורכי הדיירים ולשיפור איכות החיים. תנועת האופנה האיטית שקייט פלטצר [Kate Fletcher] בספרה 'אופנה וטקסטילים ברי קיימא ' תיארה כעוסקת בעיצוב, ייצור, צרכנות וחיים יותר טובים.
בארצות הברית מרק ליפינסקי [Mark Lipinski] טבע את המושג 'תנועת התפירה האיטית' כשליחות לעידוד מטליאות ורוקמות להאט את הקצב, כדי ליצור אמנות יותר משובחת. הוא לא שלל שימוש במכונת תפירה אבל הציע ליוצרות להקדיש לעצמן מקום וזמן לייצירה שתהיה משמעותית עבורן. התנועה אינה מטיפה לזחול באיטיות של שבלול אלא היא על מציאת שיווי משקל בחיים.
בארצות הברית ב-2007 מסבירה האמנית והכותבת איליין ליפסון [Elaine Lipson] בעלת רקע של תנועת המזון האורגני, את הרעיון של בד איטי וקושרת בין הרעיונות של תנועת המזון והטקסטיל במנשר הבד האיטי [Slow Cloth Manifesto]. במנשר שלה היא מסבירה שיוצר הבד האיטי מתרכז בתהליך היצירה, באיכות, בכשרון, בקהילה, בשמירת מסורות ומביע כבוד למקוריות ולביטוי העצמי. היא גם כותבת שהבד האטי כולל את אריגה סריגה תפירה רקמה הטלאה עיצוב אופנה עיצוב טקסטיל יצירת שטיחים, עבודות חרוזים, וכל צורה אחרת של עבודה בטקסטילים,
תפירה איטית נתפסת למלאכה שבה מסורות עתיקות ימים מתנגשות עם יצירתיות. היצירה יכולה להיות שימושית או קישוטית.
הקשר בין תפירה איטית ובריאות.
התפירה האיטית נחשבת בעיני אנשים רבים כפעולה מרגיעה. שבה האשה או האיש יושבים ועוסקים בפעילות ידיים ומתמקדים בתפירת שתי פיסות בד או פיסת בד ובגד שהתבלה, ועל ידי הכנסת המחט לבד העברתה מתחת והוצאתה תוך שהיא גוררת אחריה חוט רקמה שבולט על רקע הבד. בספרה Slow Stitch and the art of Knowing yourself כותבת איוון פוקס [Yvonne Fuchs] שבעזרת כך שסגלה לעצמה את התפירה האיטית היא נרפאה, כמה שנים לפני כתיבת הספר כשהיו לה בעיות רצינות בבריאות הגוף והנפש שלה. היא הייתה זקוקה למקום ולעיסוק שישחררו אותה ממחויבויות ואילוצים.
החיפוש הגדול
מיקרונובה
מיקרונובה (באנגלית: Micronova) הוא סוג של פיצוץ תרמו-גרעיני שמתרחש על פני השטח של ננס לבן, ועוצמתו קטנה בהרבה מעוצמתה של נובה. הוא בעל עוצמה של כ- ארג ( פו או ג'אול), כמיליונית מזו של נובה טיפוסית. הפיצוץ תואר לראשונה באפריל 2022.
צוות במצפה האירופי הדרומי הודיע ב-20 באפריל 2022 כי זיהה שלוש מיקרונובות באמצעות נתונים מטלסקופ החלל TESS.
תיאור.
בדומה לסופרנובות, מיקרונובות הם פיצוצים חזקים ביותר המתרחשים על פני השטח של כוכבים בסוף חייהם, הנקראים ננסים לבנים. במערכת בינארית, ננס לבן יכול לספוג חומר מהכוכב הנלווה שלו אם הם קרובים מספיק. הגז נופל על פני השטח החמים מאוד של הננס הלבן, ואז הוא גורם להיתוך אטומי המימן להליום.
השמש.
במהלך משימת אפולו 11, ניל ארמסטרונג הבחין בחלקים נוצצים על הירח שנראו כמו זכוכית. האסטרופיזיקאי תומאס גולד בחן את התמונות והציע כי חלקים אלו אולי נגרמו בגלל "התפרצות קלה מאוד דמוית-נובה של השמש".
מתכנן רפואי
ננס כחול (תוצר של ננס אדום)
ננס כחול הוא שלב משוער של כוכב המתפתח מננס אדום לאחר שהוא מיצה חלק רב מאספקת הדלק המימני שלו. מכיוון שננסים אדומים מתיכים את המימן שלהם באופן איטי והם מוסעים לחלוטין (דבר המאפשר לאספקת המימן כולה להיות מותכת, במקום רק לליבה), היקום כיום לא מספיק זקן בשביל שננסים כחולים ייווצרו עדיין, אבל הקיום העתידי שלהם נחזה על בסיס מודלים תאורטיים.
עוצמת ההארה של כוכבים מתחזקת ככל שהם מזדקנים, וכוכב זוהר יותר צריך להקרין אנרגיה מהר יותר כדי לשמור על שיווי המשקל שלו. כוכבים גדולים יותר מננסים אדומים עושים זאת על ידי הגדלתם והפיכתם לענקים אדומים עם שטחי פנים גדולים יותר. לעומת זאת, במקום להתרחב, ננסים אדומים עם פחות מ-0.25 מסות שמש צפויים להגדיל את קצב הקרינה שלהם על ידי הגדלת טמפרטורת פני השטח שלהם והפיכתם ל"כחולים יותר". הסיבה לכך היא ששכבות פני השטח של ננסים אדומים לא הופכות לאטומות יותר באופן משמעותי ככל שהטמפרטורה עולה.
למרות שמם, ננסים כחולים הם לא בהכרח חמים מספיק כדי להפוך לכוכבים כחולים. נערכו סימולציות על האבולוציה העתידית של ננסים אדומים שמסתם היא בין 0.06 מסות שמש ל-0.25 מסות שמש. מתוך המסות שנחקרו בסימולציה, הננסים הכחולים הכחולים ביותר בסוף הסימולציה החלו כננסים אדומים בעלי 0.14 מסות שמש והסתיימו עם טמפרטורת פני השטח של כ-8600° קלווין, מה שהופך אותם לכוכבים לבנים-כחלחלים מסוג א.
ננסים כחולים מתפתחים בסופו של דבר לננסים לבנים ברגע שדלק המימן שלהם מוצה לחלוטין, שבתורם יתקררו אל ננסים שחורים.
בית התקומה
בית התקומה הוא בניין בחברון שנמצא על ציר ציון - הדרך המחברת בין קריית ארבע למערת המכפלה ושכונת אברהם אבינו ביישוב היהודי בחברון, בשכונת א-ראס בחברון.
קניית הבית.
הבית היה שייך למחמד אלג'עברי בן לחמולת אלג'עברי, משפחה מוכרת בחברון. ב-13 במאי אכלסו קבוצת יהודים את הבית ויחד איתם עברה גם ישיבת ניר קריית ארבע ללמוד במקום.