בהקרנת הבכורה שלו בפסטיבל ונציה זכה הסרט בפרס אריה הזהב, וזכה בפרס בחירת העם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. הוא קיבל ארבע מועמדויות בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-78 וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לשישה פרסי אוסקר בטקס פרסי אוסקר ה-93, בהם הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר. וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר באוסקר.
מבקר הסרטים של הגרדיאן, קסאן ברוקס, מתייחס בביקורתו לתופעת ה-"van-dwellers" המתוארת בספרה של ברודר ובסרטה של הבמאית ז'או. הוא טוען שההקבלה שיוצר הסרט בין בוקרי המערב הפרוע ובין הנוודים החדשים קיימת בשטח בקרב אותם נוודים, אשר ממצבים את עצמם כפורעי חוק, כבוקרים, כחלוצים. הם מדברים על חופש והזדמנות, אינדיבידואליזם והסתמכות עצמית. רק מאוחר יותר, כשברודר התקרבה אליהם כפרטים עלתה האמת על העבודות האבודות, הגירושים ההורסים והבתים המעוקלים שהעלו אותם על הדרך מלכתחילה. הוא מסכם את ביקורתו בהתייחסות להקבלה שעושה ברודר לספרו של ג'ון סטיינבק, "ענבי זעם" בצד החיובי שבו של תחושת החרות והתקווה בדרך שעושים הנוודים בדרכם מערבה אל קליפורניה. אך המבקר מוצא הקבלה לחלק אחר בספרו של סטיינבק שבו הסב הנוהג בקרון תוהה מה יהיה לאחר שיגיעו לקליפורניה ולאוקיינוס, וטוען כי הסרט אינו אנטי-מערבון, כי אם מערבון "מתוסכל", שמבחינה קולנועית אם המערבון הוא גל הרי שהסרט לפנינו דומה לגל הנהדף מן החוף חזרה אל הים.
איי. או. סקוט , מבקר הסרטים של הניו יורק טיימס, מצטט בראשית ביקורתו את ראלף וולדו אמרסון: "אנשים רוצים להתיישב, רק ככל שאינם מיושבים בדעתם האם יש להם תקווה כלשהי." סקוט רואה את המתח הזה שבין היציבות לעקירות, בין הניחומים המתעתעים של הבית לפיתוי המסוכן של הכביש הפתוח, כדבר שטמון בלבו של סרטה של ז'או.
איש הלגו
האנדרטה הלאומית לזכר השואה (קנדה)
האנדרטה הלאומית לזכר השואה (באנגלית: The National Holocaust Monument ; בצרפתית : Monument national de l'Holocauste) היא אנדרטת שואה באוטווה - בירת קנדה, בפרובינציית אונטריו,שבקנדה.
האנדרטה ממוקמת למול מוזיאון המלחמה הקנדי, בפינת הרחובות ולינגטון (Wellington Street) ובות' (Booth Street), כ-1.5 קילומטרים מגבעת הפרלמנט.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל דניאל ליבסקינד.
האנדרטה מתוחזקת על ידי נציבות הבירה הלאומית (National Capital Commission).
היסטוריה.
חוק האנדרטה הלאומית לזכר השואה (National Holocaust Monument Act) - חוק מספר C-422 נחקק ואושר (בהסכמת המלכה) ב- 25 במרץ 2011. החוק הוצע כהצעת חוק פרטית, מטעם טים אופאל, שר המדינה (Minister of State) (שר הפנים) וחבר פרלמנט מטעם מחוז אדמונטון-פארק שרווד (Edmonton—Sherwood Park). החוק זכה לתמיכה פה אחד.
האנדרטה תוכננה להיחנך בסתיו 2015, אולם מועד חנוכת האנדרטה נדחה לאביב 2017 עקב עיכובים בבנייה.
בשל עיכובים נוספים, האנדרטה נחנכה ב-27 בספטמבר 2017, בנוכחות ראשת ממשלת קנדה, ג'סטין טרודו.
היוזמת להקמת האנדרטה הייתה של לורה גרוסמן (Laura Grosman), סטודנטית לשעבר באוניברסיטת אוטווה, ונכדתו של ניצול שואה יליד פולין. לורה גרוסמן החלה בקמפיין להקמת אנדרטה ונפגשה עם חברי פרלמנט שונים כדי שיתמכו בהגשת הצעת חוק פרטית.
תיאור האנדרטה.
האנדרטה היא מתחם שקוע, הכולל חצר פנימית וכתלים, שנוצקו כולם מבטון. צורתו הכללית של המתחם במבט מן האוויר דומה לצורתו של מגן דוד. המרכיב הבולט הפיזי במתחם בנוסף לחצר הוא של מגדל שלום מוגבה.
שטחו הכולל של מתחם האנדרטה הוא 3,000 מטר רבוע. השטח הפתוח בה יכול להכיל עד 1,000 איש בעמידה. עובי כותלי הבטון באנדרטה הוא בין 300 ל-800 מילימטר.
בחצר הפנימית של האנדרטה מוצגים 21 לוחות הנושאים טקסטים ותמונות. מספר תמונות סמליות שצולמו ברחבי אירופה הוצגו כאיורים על גבי כתלים באנדרטה. באולם פנימי סגור בתוך המתחם דולקת אש תמיד.
שפריקובו
Greenwash
F-15 איגל
Vibeology
Vibeology הוא שיר של הזמרת והרקדנית פאולה עבדול, אשר יצא כסינגל הרביעי מתוך אלבומה השני ב-18 בנובמבר 1991 על ידי וירג'ין רקורדס. השיר נכתב והופק על ידי פיטר לורד, סנדרה סטריט ויקטור וג'פרי סמית'. הוא יצא כסינגל השלישי מהאלבום באוסטרליה ובריטניה וכסינגל הרביעי בשאר העולם. תחילה הוא יצא רק באוסטרליה ולאחר מכן הוא יצא גם בצפון אמריקה ואירופה.
השיר זכה להצלחה בארצות הברית כאשר הגיע למקום ה-16 במדינה ובכך הפך לשיר הרביעי מהאלבום שהגיע לעשרים העליונים במדינה. במצעד הדאנס האמריקאי השיר גם זכה להצלחה דומה כאשר הגיע למקום ה-17. בקנדה השיר גם זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה-19 במדינה. באירופה השיר זכה להצלחה פחותה כאשר לא נכנס למצעד האירופאי ודורג במספר נמוך של מצעדים באירופה. גם באוסטרליה וניו זילנד השיר לא זכה להצלחה.
רקע.
השיר במקור היה אמור לצאת כסינגל השלישי מהאלבום ואף עבדול הופיעה עם השיר בטקס פרסי ה-VMA אך לאור ההצלחה של השיר "Blowing Kisses in the Wind" הוחלט להוציא אותו במקומו.
פרנסיס גרינוויי
פרנסיס גרינוויי (באנגלית:Francis Greenway; בנובמבר 1777 - ספטמבר 1837) היה אדריכל יליד אנגליה, שהועבר לאוסטרליה כנידון בגין עבירת זיוף.
בניו סאות' ויילס עבד אצל המושל, כארכיטקט הממשלה הראשון באוסטרליה. הוא התפרסם ונודע בזכות עבודתו שהוצגה בבניינים כמו כנסיית סנט מתיאו בווינדזור, ניו סאות' ויילס, כנסיית סנט ג'יימס, סידני והייד פארק, סידני.
חיים וקריירה.
גרינווי נולד במנגוטספילד, גלוסטרשייר (בריסטול), בנם של פרנסיס גרינווי ואן ווב. גרינוויי הפך לאדריכל בבריסטול ובבאת'. הבניין היחיד שנותר בבריטניה הוא מועדון קליפטון בבריסטול, במקור היה מלון קליפטון. בשנת 1809 הוא פשט את הרגל ובשנת 1812 הודה באשמת בזיוף מסמך כספי ונידון למוות. גזר הדין הזה הוסב מאוחר יותר לגירוש של 14 שנים. בעודו ממתין לגירוש לסידני, בילה גרינוויי בכלא בבריסטול, שם השלים ציורים המתארים סצינות בתוך הכלא.
גרינוויי הגיע לסידני שבניו סאות' ויילס עם הגנרל יואיט בפברואר 1814 כדי לרצות את עונשו. על סיפון הספינה היה המנתח ד"ר ג'ון האריס שהיה אמור להעניק לגרינוויי את המשימה הפרטית הראשונה שלו במושבה שכללה אירוח במגוריו באחוזתו. גרינוויי פגש לראשונה את המושל מקווארי ביולי 1814 בהמלצת האדמירל ארתור פיליפ. במהלך הפגישה הראשונה מקווארי ביקש לבדוק את גרינוויי על ידי בקשה שיעתיק את תכנון בית העירייה ובית המשפט מתוך ספר תוכניות. גרינוויי נעלב מכך והוא הגיב במכתב שהצהיר על כישוריו וציטט את סר ויליאם צ'יימברס שמקווארי צריך לנצל את ההזדמנות לעיצוב קלאסי של הבניינים ולא להשתמש בו כמעתיק.
בין השנים 1816–1818, בעודו מורשע, גרינוויי היה אחראי על תכנון ובניית מגדלור מקווארי בכניסה הדרומית לפורט ג'קסון. לאחר הצלחתו של פרויקט זה שוחרר על ידי המושל מקווארי, והחל לממלא מקום של האדריכל האזרחי ועוזר המהנדס האחראי ומפקח העבודות הציבוריות. הוא המשיך לבנות מבנים משמעותיים רבים במושבה החדשה.
עבודותיו של גרינוויי כוללות מבנים בהייד פארק, הרחבות לבית הממשל הראשון, האורוות לבית הממשל חדש (הבניין הוא כעת בית הקונסרבטוריון למוזיקה בסידני), בית המשפט העליון, כנסיית סנט ג'יימס, סידני, שנבחרה לאחד משני ה'אוצרות' מעשה ידי אדם באוסטרליה על ידי דן קרוישנק בסדרת BBC ברחבי העולם.
גרינוויי פוטר על ידי המושל הבא, תומאס בריסביין, בשנת 1822. הוא המשיך לעסוק במקצועו בהצלחה מועטה.
בשנת 1835 הוא היה חסר כל, ופרסם בעיתון סידני כי "פרנסיס הווארד גרינוויי, מנסיבות בעלות אופי מיוחד מבקש שוב את חסות חבריו והציבור".
גרינוויי נפטר מטיפוס הבטן ליד ניוקאסל, ניו סאות' ויילס בשנת 1837, בן 59.
לא ידוע על תאריך מותו המדויק. הוא נקבר במזרח מייטלנד ב-25 בספטמבר 1837, אך קברו אינו מסומן.
קהילת יהודי אוהעל
קהילת יהודי אוהעל (המכונה גם אויהי (Újhely), שאטוראליאויהיי או ביידיש אויהעל או אוהעלי) נמצאת בעיר שאטוראליאויהיי (Sátoraljaújhely) שבצפון מזרח הונגריה במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן, ליד הגבול הסלובקי.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, במסגרת חוזה טריאנון בשנת 1920 הוחלט שהגבול בין הונגריה לצ'כוסלובקיה יעבור בנחל רוניווה שבכפר, דבר שפיצל את הכפר בין הונגריה לצ'כוסלובקיה. בין שתי מלחמות העולם הייתה העיירה עיירת גבול, וכך גם במלחמת העולם השנייה. מיקום העיירה השפיע לרעה על יחס הרשויות בשתי המדינות לתושבי העיר ובפרט ליהודים בה שנחשדו כבוגדים.
בקהילה היהודית חיו אלפי יהודים במהלך השנים, בראשה עמדו רבנים מגדולי רבני הונגריה וממקימי חסידויות הונגריה. הבולט והמוכר שבהם הוא הרב משה טייטלבוים בעל ה"ישמח משה" שנחשב לאחד ממייסדי החסידות בהונגריה והראשון בשושלות חסידות סיגט וחסידויות סאטמר אשר את קברו בעיר פוקדים יהודים עד היום.
כשישים שנה לפני שהושמדה הקהילה על ידי הנאצים בשואה, נחלקו יהודי העיר לשלוש קהילות נפרדות שישבו בעיר אחת. שתי קהילות מהזרם האורתודוקסי (אחת חסידית ואחת "מתנגדת") וקהילה אחת מזרם הסטטוס קוו.
תולדות הקהילה.
עדויות ראשונות להימצאות יהודים באוהעל.
ההיסטוריון ד"ר מאיר שש מצטט בספרו "מה טובו אוהעלך" היסטוריון בשם ל. וואניציאנר שכתב (ללא אזכור מקורות) כי ביישוב באזור אוהעל (בשארושפטק) חיו יהודים עוד לפני הפלישה המונגולית לאירופה.