פירוש זה נתמך על ידי עדויות צילומיות מהחללית "Mars Global Surveyor" בשנים 1998 ו־2001 והחללית "Mars Odyssey" בשנת 2002. כאן צולם השטח בתנאי תאורה שונים לגמרי וברמת הפרדה גבוהה הרבה יותר, ואכן התצלום לא ממש נראה כמו פני אדם (ראו בתמונה).
פרשנות אחרת של התצלום טוענת שהוא מייצג אנדרטה מלאכותית, ויש שטענו שקיומה היא הוכחה לקיום חיים אינטליגנטיים שחיו או ביקרו במאדים בנקודה כלשהי בעבר. התומך הבולט ביותר של תאוריה זו הוא ריצ'רד הואגלנד. בספרו משנת 1987: "The Monuments of Mars: A City on the Edge of Forever", הואגלנד מפרש משטחים קרובים בסביבה כשרידים לעיר חרבה ופירמידות בנויות. פרסום ספרו עודד ופרסם את האמונה שמקור "הפנים במאדים" הוא מלאכותי.
הספקנים אף מציינים כי נופים מסוימים על כדור הארץ ניתנים לפרשנות כפנים. התמונה משמאל של הר סיינט הלנס שצולמה מתחנת החלל הבינלאומית נראית כאילו היא מראה פרצוף הפוך של ריצ'רד ניקסון.
הכיתוב המקורי.
הכיתוב המקורי של הצילום היה כדלהלן:
סיירת גולני
ג'ובאני לורנצו ברניני
ג'וֹבאנִי לוֹרנצוֹ בֶּרְנִינִי (באיטלקית: Giovanni Lorenzo Bernini; ) הוא פסל ואדריכל איטלקי הנחשב לגדול הפסלים ולאחד מחשובי האדריכלים של תקופת הבארוק.
ביוגרפיה.
ברניני נולד בשנת 1598 בנאפולי. אביו, פייטרו ברניני, היה פסל בסגנון המנייריזם, שהיה הסגנון השליט במחציתה השנייה של המאה השש עשרה. אצל אביו למד ג'ובאני הצעיר את אמנות הפיסול שעם השנים הפכה למקצועו העיקרי. כבר מילדותו התבלט כילד פלא, ופסלים מוקדמים שלו כילד צעיר, כגון "העז אלמתאה עם יופיטר הצעיר ופאון" (שנת 1609 לערך, גלריה בורגזה), מעוררים התפעלות גם כיום. לימים התפתח להיות גדול פסלי הבארוק ולאדריכל חשוב. עם זאת, בדומה לאמנים אחרים בתקופתו עסק גם בציור, רישום, עיצוב תפאורות, בניית מזרקות ועוד. עם אביו, אגב, שיתף פעולה לימים (1627) בעיצוב "מזרקת הספינה" למרגלות "המדרגות הספרדיות" ברומא.
עבודותיו הראשונות הושפעו מפסלים בסגנון ההלניסטי הקלאסי אשר היו מצויים לרוב ברומא אליה עבר יחד עם אביו. פריצת הדרך שלו כאמן פיסול הייתה כשיצר סדרת עבודות מרשימות עבור פטרונו הראשון, הקרדינל שיפיונה בורגזה, אחיינו של האפיפיור פאולוס החמישי. אלה כללו את "איניאס ואנכיסס" (1619), "אונס פרספונה" (1621-1622), "אפולו ודפנה" (1622-1625) ואת "דוד" (1623-1624). עבודותיו אלה של ברניני (הנמצאות כולן בגלריה בורגזה ברומא) אופיינו בטכניקה מעולה ובדינמיות רבה והניחו את היסודות לסגנון הבארוק בפיסול.
במהלך עבודתו על "דוד" התוודע לברניני הקרדינל רב ההשפעה מפאו ברבריני שהפך להיות פטרונו הראשי. חודשים ספורים אחר כך נבחר ברבריני לאפיפיור ועלה על כס האפיפיורות תחת השם אורבנוס השמיני. מסופר כי ביום הכתרתו לאפיפיור זימן אורבנוס השמיני אליו את הפסל הצעיר (אז בן עשרים וארבע), ובנוכחות הקרדינלים אמר לו "מזלך הגדול, קבלייר, שזכית לראות את הקרדינל מפאו ברבריני אפיפיור; אלא שמזלנו גדול אף יותר, שאדם כמו הקבלייר ברניני חי בתקופתנו". הידידות הקרובה והחמה בין השניים הובילה לכך שבתקופת אפיפיורותו הארוכה של אורבנוס השמיני (1623-1644) זכה ברניני בכל פרויקט בו רצה, בין אם אדריכלי או פיסולי, ברחבי רומא. בין אלה בולטת חופת הברונזה בעיצובו שנבנתה מעל המזבח הראשי שעל קברו של פטרוס בבזיליקת פטרוס הקדוש שבותיקן.
בתחום האדריכלות התפרסם ברניני בזכות המשימה שלקח על עצמו בשנת 1623 - השלמת עיצובה של בזיליקת פטרוס הקדוש, עבודה עליה עמלו בעבר שורה של אדריכלים גדולים ובהם דונטו ברמנטה ומיכלאנג'לו, כמו גם בנייתה של כיכר סן פייטרו שמולה. לימים גם תכנן ועיצב את פיאצה נאבונה שנמצאת לא הרחק מן הפנתאון, זאת לבקשת מחליפו של אורבנוס השמיני, אינוקנטיוס העשירי (1644-1655). כן יצר את מזרקת ארבעת הנהרות הניצבת במרכז כיכר זו.
בין השנים 1655–1661 השלים את תכנונה של קפלת קיגי בבזיליקת סנטה מריה דל פופולו, והציב בה שניים מפסליו: דניאל והאריה וחבקוק והמלאך.
בשנת 1665 הוזמן ברניני לארמון ורסאי שם פיסל את דיוקנו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. בשהותו שם אף הגיש ברניני הצעה לעיצוב מחדש של חזית ארמון הלובר, אולם הצעתו נדחתה.
בנוסף לפרויקטים שעשה עבור האפיפיורים השונים (שמונה במספר), ביצע ברניני ברומא פרויקטים פרטיים שונים. המפורסם שבהם הוא הקבוצה הפיסולית שעשה עבור הקרדינל פדריגו קורונרו הוונציאני בכנסיית סנטה מריה דלה ויטוריה. הקבוצה הקרויה האקסטזה של תרזה הקדושה, מתארת את חזונה המיסטי של הנזירה הספרדייה שהוכרזה כקדושה בשנת 1622.
ברניני הלך לעולמו בנובמבר 1680, ימים ספורים טרם מלאו לו שמונים ושתיים שנים. זמן קצר לפני מותו שותקה ידו הימנית וברניני אמר כי אכן מן הראוי הוא שיד זו תזכה ראשונה למנוחה, שכן עבדה כל כך קשה.
מחבת
מחבת היא כלי בישול העשוי בדרך כלל מתכת, ומשמש לטיגון.
לסוג המתכת השפעה על טיב הטיגון כיוון שפיזור החום משתנה ממתכת למתכת. כאשר המחבת עשויה מחומר שפיזור החום שלו גרוע (למשל נירוסטה) מוסיפים לה תחתית מחומר אחר שפיזור החום שלו טוב (למשל נחושת).
כיום מחבתות רבות מצופות בטפלון (שמוצמד אליהן בתהליך של דחיסה בשילוב של חימום), שמונע הידבקות המזון למחבת בזמן השימוש.
ישנן מחבתות שתחתיתן מחורצת, לקבלת אפקט של צלייה על רשת (מנגל). צלייה במחבת כזו מותירה על המזון (למשל: בשר, ירק או גבינה) פסי חריכה.
בתורה, המחבת משמשת להכנת אחד מחמשת הסוגים של קרבן המנחה:
"מנחה על מחבת" מהווה מוטיב מרכזי בפיוט "ברוך אל עליון", אחד הפיוטים העיקריים בזמירות לשבת.
בעת העתיקה המחבת הייתה בנויה משני חלקי חרס הנסגרים זה על זה, כשהאחד משמש כסיר והשני כמכסה. ישנה השערה שהשם "מחבת" הוא תצליל, מן החבטה הנשמעת בעת סגירת מכסה המחבת.
השם חביתה לביצה מטוגנת, נובע ממילה זו.
אדר (עץ)
אֶדֶר (שם מדעי: "Acer") הוא סוג של עצים הנמנים עם משפחת הסבונניים. בעבר הוא נמנה עם משפחת ה"אדריים", אולם מחקרים מודרניים (דוגמת APG II) מכלילים אותו במשפחת הסבונניים. נודע גם בשם מייפל (מאנגלית: Maple).
המפורסם במיני האדר הוא אדר הסוכר ("Acer saccharum"). זהו עץ בעל שיפה מתוקה במיוחד שממנה מפיקים סירופ סמיך ומתוק. אדר הסוכר נפוץ בארצות הברית ובקנדה, שם הוא גם סמל לאומי (עלה האדר מופיע בדגל קנדה).
בארץ ישראל.
בישראל גדל המין אדר סורי. זהו עץ ירוק-עד הגדל בעיקר בחורש לח, גובהו מגיע על־פי־רוב לארבעה עד שמונה מטרים. הוא נפוץ בצפון הארץ באזורים הים־תיכוניים בעיקר על יד נחלים. העלים רחבים ובעלי שלוש אונות לא עמוקות (בזה הוא שונה מחברו המייפל הנושא 5 אונות) והוא נושא תפרחות צפופות בצבע קרם המונות 10–22 פרחים. פריו הוא כנפית, זירעון המצויד בשתי כנפיים שטוחות, העוזרות לעוף מעט ברוח ולהתרחק מצמח האם, כך יימנעו תחרויות, והפצתו תהא יעילה יותר. הוא גדל בעיקר בקרקעות טרה רוסה (אדמה אדומה) וגיר קשה בגליל העליון ולרוב אינו עובר את גובה 70 המטרים.
מין נוסף הגדל בארץ הוא אדר חרמוני, עץ נמוך בתצורת שיח הגדל במרומי החרמון.
שימושים.
בגזע עץ המייפל משתמשים בתחום בניית כלי הנגינה. מרבית הכינורות עשויים ברובם מעץ זה (צוואר, גב וצדדים) וכן העץ נפוץ בתעשיית הגיטרות החשמליות, בעיקר לצווארים וציפוי גוף הגיטרה. גם חליליות מיוצרות מעץ זה.
מן המינים אדר אדום , אדר שחור ואדר הסוכר ניתן להפיק סירופ מייפל.
במסורת היהודית.
בתלמוד מזוהה האדר עם אחד ממיני הארז ולא עם העץ המודרני הנקרא בשם זה. האמורא רב זיהה את האדר עם העץ הנקרא "קתרוס" בלשון חז"ל, שהוא אינו אלא שמו היווני של הארז (קדרוס Κέδρος, וכן בלטינית: cedrus).
הוא זיהה את האדר גם עם העץ "גופר" המופיע במקרא, אשר ממנו נעשתה תיבת נח.
בתלמוד מובא גם מאמרו של רבי יוחנן: "הרוצה שיתקיימו נכסיו - יטע בהן אדר". עוד נאמר שם: "שדה שיש בה אדר - אינה נגזלת, ואינה נחמסת, ופירותיה משתמרין". המפרשים תהו על התועלת שבנטיעת האדר. לדעת רש"י מכיוון שזהו עץ גדול וחשוב, הנטיעה תפרסם את השדה, וידעו הכול שזוהי שדהו של פלוני. מכיוון שכך, גם אם יסע לזמן מה, לא יוכל אדם אחר לפלוש אליה. פירוש אחר נתן בעל ספר הערוך: גודל העץ וריבוי ענפיו יגנו על השדה כגדר – הן בפני בעלי חיים והן בפני אנשים. מפרשים אחרים העניקו למאמר זה משמעות רוחנית, במובן של יושר במסחר ונתינת צדקה, על פי קישור למשמעות האטימולוגית של "אדר" כ"אדיר" או "הדר".
דייגו מראדונה
דייגו ארמנדו מראדונה (בספרדית: Diego Armando Maradona; ) היה כדורגלן ומאמן ארגנטינאי, מגדולי הכדורגלנים בכל הזמנים.
מראדונה שיחק בארבעה טורנירים של גביע העולם בכדורגל, כולל מונדיאל 1986, בו היה קפטן נבחרת ארגנטינה והוביל אותה לזכייה בטורניר, לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת גרמניה המערבית, בו בישל את שער הניצחון. כמו כן זכה בפרס כדור הזהב כשחקן הטוב ביותר של הטורניר. בשלב רבע הגמר של הטורניר הבקיע דייגו מראדונה שני שערים בניצחון 2–1 על נבחרת אנגליה ונכנס להיסטוריית הכדורגל משתי סיבות - השער הראשון הובקע באמצעות היד, והוא מכונה "שער יד האלוהים", והשער השני הובקע לאחר כדרור לאורך יותר מחצי מגרש, תוך שהוא חולף על פני חמישה שחקנים אנגליים בדרך לשער, ונבחר ל"שער המאה".
דייגו מראדונה נחשב לאחת הדמויות השנויות במחלוקת ביותר בספורט. הוא הושעה מכדורגל למשך 15 חודשים בשנת 1991, לאחר שנכשל בבדיקת סמים באיטליה, ולאחר מכן נשלח הביתה ממונדיאל 1994 שנערך בארצות הברית, לאחר שבדיקות הראו שהשתמש באפדרין.