בשנת 1960 הוצג בברודוויי. בשנת 1962 הופיע כהצגת הבכורה בפתיחת התיאטרון הדרמטי ביידיש בפריז בבימויו של יוסף שיין, ובשנת 1963 הוצג בדבלין על ידי תיאטרון הגייט בבימויו של איזי אברהמי, אך לא הצליח. ב-1965 הועלה בתרגום לצרפתית מאת קלוד סוטה בתיאטרון אדוארד ה-7 בפריז.
עוד הועלה בקונסטנץ וכתסכית ברדיו ברן עם השחקן האוסטרי אטילה הרבינגר (Hörbiger), שם זכה להצלחה.
בשנת 2011 הועלתה ההצגה בתיאטרון היידישפיל ביידיש ("די מלכה פֿון פּאַלאַץ"), בבימויו של יצחק שאולי, בעיצוב תפאורה ותלבושות של יוסי בן-ארי ובהשתתפותם של ענת עצמון, אנדריי קשקר, מירי רגנדורפר, ודורי אנגל.
קישורים חיצוניים.
קטע מתוך המחזה:
קודיקולוגיה
קודיקולוגיה (מתוך המילה הלטינית: "קודקס") הוא מדע העוסק בחקר הספרים כאובייקטים פיזיים, בייחוד כתבי יד שנכתבו בצורת קודקס, על קלף או נייר. הקודיקולוגיה עוסקת בחומרים (קלף, נייר, דיו וכדומה) ובטכניקות בהן נעשה שימוש בתהליך ייצור הספרים, כולל כריכתם.
בין הנושאים שקודיקולוגים ישימו אליהם את לבם, יהיו עיטורים אופייניים הרומזים לשם המעתיק, נוסחאות קבועות או דומות האופייניות לחתימת המעתיק בקולופון, שינויים טיפוסיים של מעתיק בכתיבה, למשל אופן סימון הערות, עובי השוליים הפנימיים והחיצונים, העליונים והתחתיים, וכן מאפייני "שומר הדף" – מילה מן העמוד הבא, הנכתבת בסוף העמוד הנוכחי, מיקומו בתחתית העמוד, גודל אותיותיו ועיטורים שלו. סימנים אלו ואחרים מאפשרים לזהות ולסווג את אזור הכתיבה, את סוג הכתיבה ולעיתים אף לזהות מעתיק ששמו ידוע מאזור נספח החתימה לסיום (הקולופון), הנכתב בדרך כלל בסוף כתב היד.
אטימולוגיה.
מקור השם קודיקולוגיה הוא במילה הלטינית קודקס, כינוי לספר שנכתב שלא על גבי מגילה אלא עשוי קונטרסים קונטרסים המורכבים מכמה גיליונות מקופלים המאפשרים דפדוף נוח בדפי הספר. שיטה זו תרמה להתפשטות של הפקת ספרים – לאחר תפירתם במפתחיהם וכריכתם, בדומה לספר הנהוג בימינו.
היסטוריה.
הנוצרים אימצו מוקדם את צורת הקודקס לשם פרסום ספריהם. כבר משנת 300 בערך נעשה הקודקס הדרך הרגילה להפצת ספריהם. אצל היהודים התרחש תהליך זה הרבה יותר מאוחר, במאה השמינית לכל המוקדם.
במאה ה-19 היה מחקר כתבי היד מרכיב חשוב של הספרנות יחד עם תולדות הספריות, מחקר האינקונבולים וביבליוגרפיה. את המונח קודיקולוגיה טבע פרנסואה מאזה (Masai) (1909–1979) ב-1950 במאמר שפרסם בכתב העת "סקריפטוריום". לפניו השתמש פלאוגרף צרפתי בשם שרל סמראן (Charles Samaran) במונח קודיקוגרפיה (Codicographie). אלפונס דן (Alphonse Dain) ראה כתפקידה של הקודיקולוגיה במחקר על היסטוריה של כתבי יד ואיסופם, של תכונותיהם וקטלוגם. הוא הוציא מנושאי המחקר את האותיות משום שזה היה, לדעתו חלק מהפלאוגרפיה. מאזה טען שקודיקולוגיה צריכה להיות תחום מחקר עצמאי ויחד עם היסטוריון האמנות לאון מ.י. דלסה (Léon M. J. Delaissé) הוא תיאר את הקודיקולוגיה כארכאולוגיה של הספר כשהאובייקט הקונקרטי הוא הספר והצדדים הטכניים הם התוצאות שניתן להשתמש בהן בתחומי מחקר היסטוריים.
במחקר הקודיקולוגי בודקים כמה אלמנטים במבנה הקודקס:
קודיקולוגיה ופלאוגרפיה.
האבחנה בין קודיקולוגיה לבין פלאוגרפיה (מדע כתב היד) אינה ברורה. יש קודיקולוגים הטוענים שתחום מחקרם כולל את הפלאוגרפיה, ויש פלאוגרפים הטוענים שתחום מחקרם כולל קודיקולוגיה. לדעת המפרידים, הפלאוגרפיה עוסקת בהתפתחות שיטות הכתיבה, מערכות האותיות, הגופנים שנבחרו וסגנון ציור האותיות. לעומתה, הקודיקולוגיה עוסקת בחקר התהוותם והשתלשלותו של הכתב בתוך כתבי היד, מיונם וסיווגם לפי מוצאם האזורי של כתבים אלו, זיהוי המעתיקים, חקר תהליכי היצירה וההפצה של כתבי יד ישנים, והתפתחות תהליכים כמו שיפור הקריאוּת עם הזמן.
יומני כרמל
יומני כרמל (לאחר קום המדינה הפך היומן ל"יומן כרמל - הרצליה") היו יומני קולנוע באורך 7–12 דקות שצולמו בשחור לבן, מייסודו של נתן אקסלרוד בשנת 1935. הם הוקרנו באולמות הקולנוע בישראל בשנים 1935–1971, לפני סרטי הקולנוע העיקריים. החל מתחילת שנות ה-50 הוקרנו באולמות הקולנוע לסירוגין "יומן כרמל - הרצליה" ו"יומני גבע". בשנת 1971 הופסקו "יומני כרמל" בעקבות הקמת הטלוויזיה הישראלית והירידה בביקוש ליומני חדשות קולנועיים.
בלעדיות.
במשך 17 השנים הראשונות היו יומני כרמל היחידים בישראל שהציגו בפני הציבור באופן ויזואלי אירועים אקטואליים מהשבוע החולף, מן היישוב היהודי לפני קום המדינה ובשנותיה הראשונות.
היסטוריה.
יומני כרמל הופקו לראשונה בשנת 1935 על ידי נתן אקסלרוד, מחלוצי , שהחל את דרכו בתחום זה בשנת 1927. בתחילת הקריירה שלו הפיק אקסלרוד עם שותפיו את "יומן מולדת", וכן סרטי תעודה, סרטוני פרסום וסרטי עלילה אילמים. משהחליט להפיק באופן עצמאי יומני קולנוע קבועים וסרטי עלילה, ייסד לשם כך בשנת 1935 חברה בשם "כרמל פילם" והקים מעבדת צילום בתל אביב. באמצעות החברה, ובסיוע אשתו, לאה אקסלרוד, עורכת הקולנוע הראשונה בישראל, הפיק אקסלרוד את יומני כרמל, שהיו יומן חדשותי ראשון בשפה העברית, שהוצג מדי שבוע בבתי הקולנוע בארץ ישראל, ובמדינת ישראל.
מסרט אילם למדבר.
תחילה היו היומנים סרטים אילמים שהוצגו בקולנוע מגדלור. בעל הקולנוע הזמין את הסרטים אצל אקסלרוד ושילם עבור הפקתם, על מנת למשוך את הצופים לבית הקולנוע שלו וליצור יתרון על פני בתי הקולנוע האחרים. כעבור שנה רכשה החברה ציוד הקלטה והחלה להפיק יומני קולנועיים מדברים, ששודרו בבתי הקולנוע לפני תחילת הסרטים.
חובות.
במהלך השנים הראשונות לפעילותה נקלעה החברה לקשיים כלכליים, ובשנת 1938 התקשרה בהסכם עם קרן קיימת לישראל, לפיו הזמינה האחרונה מהחברה סרטים בתמורה לכיסוי חובות החברה.
מבנה היומן.
היומנים היו סרטים קצרים, נמשכו 7–12 דקות ולוו במוזיקת רקע, שהולחנה על ידי משה וילנסקי ומלחינים אחרים. יומנים אלה צולמו בין היתר בידי משה אלפרט ותיעדו את המתרחש ביישוב היהודי בתחומי הביטחון, התיישבות, תרבות, בידור, כלכלה, טכנולוגיה ועוד. עם הקמת המדינה נהגו לסקר ביומנים את התפתחות צה"ל, ותיעדו את ההופעות של ראשי המדינה ומערכת הביטחון.
היומנים מומנו גם באמצעות כספים שהוזרמו לחברה מהמחלקה לעיתונות ולקולנוע במשרד הפנים. בתמורה שודרו בהם מסרים ותעמולה, שהיו מקובלים על ראשי המחלקה. ביומנים הוצגו המדינה ומוסדותיה באור חיובי. היומנים גם סיפקו הצצה לתהליך צילום סרטים שהופקו באותן שנים. שודרו בהם גם אירועים חשובים מרחבי העולם, כמו קבלת הפנים לאסטרונאוטים של אפולו 11 עם שובם מהירח.
צנזורה.
בתקופת המנדט הבריטי היו היומנים כפופים לצנזורה מחמירה של רשויות המנדט. לאחר הקמת המדינה היו היומנים כפופים לביקורת וצנזורה של המועצה לביקורת סרטים ומחזות ולעיתים נוצרו מחלוקות. בשנת 1962 ביקשו מפיקי היומנים לכלול בהם צילומים של פינוי אלים על פי צו ההוצאה לפועל, שהתרחש בשכונת סומייל בתל אביב. הקטע נפסל לשידור על ידי המועצה בנימוק שהוא "פוגע בטעם הטוב וכן משום שאינו משקף את הבעיה בכללותה ועל כן עלול הוא להטעות את דעת הציבור ולפגוע בו". עתירה שהוגשה לבג"ץ בבקשה לבטל את החלטת הפסילה התקבלה, ובג"ץ קבע בפסק דין נודע ועקרוני כללים חשובים לחופש הביטוי בישראל.
יומני כרמל שימשו בסיס לסרט התיעודי הישראלי עץ או פלסטיין, שהופק בשנת 1962 ובוים בידי אקסלרוד ואחרים.
לידת יומני גבע.
בתחילת שנות החמישים התכנים של היומנים לא היו תמיד לרוחו של ראש הממשלה דאז דוד בן-גוריון, מאחר שהושפעו מעמדת משרד הפנים, שהיה אז בשליטה חלקית של הפועל המזרחי. מסיבה זו תמך דוד בן-גוריון בהפקת יומנים מתחרים. כך נוצרו "יומני גבע" בשנת 1952, שהתחרו עם יומני כרמל, ושודרו לסירוגין בבתי הקולנוע.
אקסלרוד הפסיק להפיק את היומנים בשנת 1958, שעברו לידי אולפני הרצליה ושמם שונה ל"יומני כרמל-הרצליה".
הפקת היומנים נפסקה כליל ב-1971 בשל התחרות הקשה מצד שידורי הטלוויזיה הישראלית.
ליומנים נודעה חשיבות רבה, בשל היותם מקור היסטורי מהמעלה הראשונה לתולדות היישוב, והם היוו עדות ויזואלית כמעט יחידה למתרחש ביישוב לקראת הקמת המדינה ובשנותיה הראשונות. לכן היה למדינה אינטרס חשוב לשמר אותם ולהציג אותם לציבור.
למרות חשיבותם, הסרטים הישנים של אקסלרוד הוחזקו במרתף החברה בתנאים ירודים והיו נתונים לסכנה כליה. כדי להציל את הארכיון ולאפשר את הקרנת הסרטים, נערך משא ומתן מורכב בין אקסלרוד לממשלה. לבסוף נחתם ביניהם בשנת 1960 הסכם, שלפיו הוענקה לממשלה הרשאה בלתי חוזרת להעתיק את הארכיון בעצמה, בשלמותו או חלקים ממנו, והרשות להציג את הסרטים בהצגות פומביות אך לא מסחריות, מטעם המדינה או מטעם הסוכנות היהודית.
בשנות ה–70 היה יעקב גרוס מעורב במשך כשנתיים בקיטלוג הסרטים והעתקת כשליש מהם עבור ארכיון המדינה.
פרויקט העתקת הסרטים נמשך זמן רב, והסתיים רק בסוף שנות ה–80, לאחר שהתקבל מימון נוסף להעתקת שאר הארכיון. אז התברר שגנזך המדינה אינו ערוך מבחינה מקצועית ותקציבית לנהל בצורה מתקבלת על הדעת את האוסף, והוחלט להעביר את האוסף להפקדה ארוכת טווח בארכיון הסרטים הישראלי של סינמטק ירושלים, המחזיק בסרטים ומציג אותם עד היום.
קטעים מיומני כרמל משודרים בסדרה פלאשבק, שמשודרת בערוץ הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
בשנת 2014 נחנך ערוץ יוטיוב חדש שמכיל אוסף מיומני כרמל.
עולמי (פירושונים)
פקיעת קרומים מלאכותית