שבטי בנו הלאל במקורם מאזורי החג'אז והנג'ד בחצי האי ערב. במאה ה-10 הם לקחו חלק במרד הכושל של הקרמטים נגד בית עבאס, וכתוצאה מכך נאלצו לנדוד לאזור מצרים והתיישבו במצרים העליונה (דרום מצרים). מסע הנדידה של קונפדרציית שבטים גדולה היה בעל השלכות רבות על הדמוגרפיה של הלבנט, וגרם לשבטים אחרים, קטנים יותר, לנדוד כדי לא לעמוד בדרכם. במאה ה-11 בנו הלל נשלחו ממצרים למגרב על ידי השושלת הפאטמית כדי להילחם בזירידים מאזור תוניסיה, שמרדו בפאטמים ונטשו את השיעה. ביחד עם בני הלאל נשלחה גם קונפדרציית שבטים בדואים נוספת, הבנו סלים. נדידתם של בני הלאל ובני סלים למגרב והלחימה לאורך הדרך הטילה חורבן והרס על ארצות האזור. ערים חשובות, כגון קירואן, נחרבו עד יסוד על ידיהם. מוסלמי בן התקופה כתב כך על חורבן קירואן:
הגירתם של בנו הלאל למגרב הייתה בעלת השלכות דמוגרפיות, מדיניות, כלכליות ולשוניות רבות שחלקן הותירו את חותמן עד היום. נדידת בנו הלאל הייתה גל ההגירה המשמעותי ביותר של ערבים למגרב, ולפניו האוכלוסייה של ארצות צפון אפריקה הייתה מורכבת בעיקר מבני הקבוצה האתנית ברברים, תושביה הילידים של צפון אפריקה. הגירתם של הבנו הלאל תרמה לתהליך הערביזציה האתנית והתרבותית של האוכלוסייה הצפון אפריקאית. מבחינה לשונית, הגירתה של אוכלוסייה בדואית גדולה הביאה להשפעות של הדיאלקט הערבי החג'אזי על הדיאלקטים הערביים הצפון-אפריקאים. מבחינה כלכלית ופוליטית, בנו הלאל הצליחו להפיל את השושלת הזירידית, והחורבן שנגרם על ידיהם למערכת החקלאות המקומית הביא רבים באזור לאמץ דרך חיים נוודית או נוודית למחצה.
סיפור נדידתם של הבנו הלאל נשמר בין השאר במסורת אוראלית הקרויה "תע'יבת בני הלאל" שעברה בין דור לדור והועלתה על הכתב רק בדורות האחרונים. ב-2003 המסורת האוראלית הזו, שיר מחורז ארוך הכולל סיפורים על הנדידה, הוגדרה על ידי אונסק"ו כאחת מ"יצירות המופת האוראליות ולא-מוחשיות של האנושות".
מהריא&quot;ץ
שפע
שפע היא מילה עברית שפירושה ריבוי, כמות יתר.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי
המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים (באנגלית: Commonwealth Trans-Antarctic Expedition) הייתה משלחת שיצאה לאנטארקטיקה בין השנים 1955–1958 בחסות חבר העמים הבריטי, במטרה להגיע לקוטב הדרומי. המשלחת הייתה הראשונה בהיסטוריה שהשלימה בהצלחה חצייה יבשתית של אנטארקטיקה דרך הקוטב הדרומי, והייתה השלישית שהגיעה לקוטב הדרומי, 46 שנים לאחר שעשו זאת משלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן ומשלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט, בשנים 1911 ו-1912.
בראש המשלחת עמד החוקר הבריטי ד"ר ויוויאן פוקס, ואת צוות הסיוע של ים רוס שהורכב מניו זילנדים הנהיג סר אדמונד הילרי, שהתפרסם כשכבש את פסגת האוורסט. הקבוצה הניו זילנדית כללה מדענים שהשתתפו במחקר של השנה הגאופיזית הבינלאומית (IGY), ואילו צוות IGY אנגלי פעל בנפרד מבסיסו שבמפרץ היילי.
בהתאם למסורת של משלחות קוטב מן העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, גם משלחת חבר העמים הייתה יוזמה פרטית, אם כי נתמכה במימון ממשלתי של הממלכה המאוחדת, ניו זילנד, אוסטרליה ודרום אפריקה, לצד מספר רב של תרומות מחברות ומאנשים פרטיים, בחסותה של המלכה אליזבת השנייה.
פוקס עוטר בתואר אבירות על הישגו. החצייה השנייה של היבשת התרחשה רק בשנת 1981, במשלחת טראנס-גלוב בראשות ראנולף פינז.
תוכניות ראשוניות.
הרעיון הראשוני לתכנון משלחת שתחצה את יבשת אנטארקטיקה מצד אל צד, במקום לחזור על עקבותיה לנקודת המוצא, נולד בדצמבר 1949 בראשו של סר ויוויאן פוקס, כאשר המתין עם חבריו למשלחת הגאולוגית לשוך סופת השלג, שעיכבה אותם במסעם בארץ אלכסנדר. המשלחת שחזה בעיני רוחו, הייתה עתידה לצאת מן המחוזות הכפופים לממשל איי פוקלנד ולעבור דרך חלקי אנטארקטיקה הכפופים לניו זילנד ולאוסטרליה, עד הַגיעהּ לים רוס. לכן, סבר שאפשר יהיה לעניין את ראשי המדינות הללו בביצוע תוכנית המשלחת, ויחד עמן גם את דרום אפריקה, שתגלה אולי עניין בחקר האזור המשפיע על מזג האוויר בכל היבשות בחצי הכדור הדרומי, בו שוכנת דרום אפריקה.
פעולתו הראשונה של פוקס הייתה לשלוח מברק אל ג'יימס וורדי, נשיא סנט ג'ון קולג' באוניברסיטת קיימברידג' וראש המטה המדעי של ארנסט שקלטון לשעבר. כעבור שלוש שנים, ב-1953, התוכנית החלה להתגבש, בהשתתפותו של סר מיילס קליפורד, מושל איי פוקלנד. המשלחת תוכננה לעבור מקצה ים ודל אל מצר מקמרדו שבים רוס, מרחק של שלושת אלפים קילומטרים, באמצעות זחלילי שלג ממונעים, כלבים ובסיוע מטוסים. מן העבר הנגדי, מים רוס, תצא קבוצה שנייה בנתיב שתמצא ותפלס לה דרך מרמת הקוטב במורד ההרים ואל הבסיס, שיוקם במצר מקמרדו. קבוצה זו נועדה לצייד מחסני מזון ודלק בנתיב המשלחת, כדי לצמצם את המטען שיובל לרוחב היבשת. האזור הזה, בין ים ודל לקוטב, היה כולו בחזקת לא-נודע, וכמוהו גם צדם המערבי של ההרים, שמשלחות סקוט ושקלטון מיפו כבר את צדם המזרחי. תוכנית המשלחת כללה גם משימות מדעיות דוגמת הקמת תחנה מטאורולוגית בפנים הארץ, מדידת עובי שכבת הקרח ובדיקת תצורת פני הסלע שתחתיה.
הכנות.
מימון המשלחת התחלק בין ארבע ממשלות בחבר העמים הבריטי ותרומות מקרנות, ארגונים וגורמים שונים, בהם החברה הגאוגרפית המלכותית, שתרומתה היוותה אישור לחשיבות המשלחת, וכן מגבית מן הציבור, שגילה עניין רב בתוכניות המשלחת.
מתנדבים רבים מכל קצווי תבל הגישו בקשות להצטרף למשלחת, ולוועדת המיון היו דרישות משלה להתאמת המועמד למשלחת. בנוסף לאישיות מתאימה, בריאות איתנה, מומחיות מקצועית, ניסיון קודם בארצות הקוטב ונכונות לתת יד לכל עבודה שתידרש, הייתה הוועדה מחויבת לכלול במשלחת נציגים מכל אומות חבר העמים הבריטי. האנשים שנבחרו התגלו כמוכשרים ביותר לתפקידם, והם שובצו מיד לעבודות ההכנה, כל אחד בתחומו:
בנובמבר 1955 הושלמו ההכנות, כל הציוד הוטען על האונייה "תירון" בפיקודו של רב החובל הארלד מארה, וב-14 בנובמבר הפליגה המשלחת לדרכה.
מסע תירון.
ב-14 בנובמבר 1955 הפליגה האוניה "תירון" ממבדוק מילוול, מלווה בברכות הצלחה מן העומדים על החוף ובצפירות ברכה מאוניות אחרות. ב-9 בדצמבר, הצטרפו במונטווידאו אדמונד הילרי ובוב מילר, סגנו, שנועדו לשהות קיץ אחד עם שאר אנשי המשלחת באנטארקטיקה לפני שיעברו לצדה השני של היבשת.
עד ה-26 בדצמבר לא אירעו תקלות משמעותיות, אך אז החלו מצבורי הקרח הדחוס לסגור על האוניה ולהסיט אותה מן הנתיב הרצוי, כך שאנשי המשלחת נאלצו לרדת אל הקרח עם גרזנים, אתים, קרשים ואנקולי סירות ולפנות את הקרח מדפנות האונייה. לעיתים נעזרו גם במטעני נפץ כדי לנפץ את הקרח. ב-18 בינואר התכופף הגה האונייה כתוצאה מהתנגשות בקרח עד שהניווט נעשה כמעט בלתי אפשרי. רב החובל מארה נחלץ ממצב זה על ידי תחבולה מסוכנת כשדחק את האוניה אל תוך שדה קרח מוצק. הסיכון היה רב, אך ההימור עלה יפה וסטיית ההגה תוקנה ואיפשרה לאונייה להגיע אל חלקת מים פנויה, הראשונה מזה שלושה שבועות. באגם זה ניסה הטייס ג'ון קליידון להמריא לטיסת סיור, והצליח להתרומם ממש ברגע האחרון לפני התנגשות בקרח שבקצה האגם. לאחר שובו אל הסיפון, התקדמה האוניה בהדרגה אל אזור נוח יותר לניווט, ובהמשך נפגשה עם אוניית הצי הבריטית "פרוטקטור".
ב-28 בינואר 1956 הגיעה אוניית המשלחת אל מפרץ היילי, שם נפגשו אנשיה עם הקבוצה שהקימה בסיס במקום. משם המשיכו פוקס ואנשיו דרומה, אל עבר מפרץ ואסל. כאן המריאו שוב במטוס לחפש מקום נוח לנחיתה ולהקמת בסיס קבע למשלחת. בבוקר 30 בינואר החלה פריקת המטען והקמת בסיס שקלטון, להנצחת זכרו של ארנסט שקלטון, שיצא בשנת 1914 לחצות את יבשת אנטארקטיקה והתכוון לקבוע את בסיסו ממש באותו מקום שם עגנה עכשיו "תירון".
בסיס שקלטון.
החורף הראשון.
פריקת הציוד מן האוניה והעברתו אל הבסיס הייתה רצופה קשיים וסכנות. הטרקטורים שקעו בשלג וחדרו את קליפת הקרח עד לסכנת שקיעה בבתרונים העמוקים שמתחת למדף הקרח, שחייבה את העושים במלאכה להקים גשרוני עץ מעל לפרצות. תקלה באחד הטרקטורים אילצה אותם להחיש את פינויו של אחד המחסנים כדי להגיע אל החלף לחלק שניזוק, ואז, כאשר ערמת ציוד גדולה הצטברה על קרח הים, לפני שהספיקו להעבירו אל ראש מדף הקרח, גברה בבת אחת הרוח, סחף השלג התעבה על קרח הים והקשה על הראות וגלי הים הציפו את משטח הקרח ואת ערימות הציוד שעליו. כעבור זמן קצר, ניתקו כבליה הקדמיים של האוניה "תירון". פוקס הורה מיד לכמה מאנשי הצוות לרוץ אל האוניה ולנסות לטפס אל סיפונה; מיד לאחר שנמצאו לבטח על הסיפון, ניתקו גם כבליה האחוריים של האוניה והיא החלה נסחפת ברוח ומתרחקת מן המעגן. חלק מן האנשים נמצאו על מדף הקרח ואלה שנשארו על הקרח שעל שפת המים עסקו בבהילות בהצלת הציוד שנסחף במים, בבלי דעת מתי תחזור האוניה לאסוף אותם ואם תוכל בכלל לחזור ולעגון שם. בעיקר הדאיגה את פוקס רטיבות רגליהם, שהיוותה סכנה של ממש בטמפרטורה נמוכה וללא בגדים להחלפה, אך כעבור חצי שעה שבה האוניה ואספה את האנשים, שהצליחו לטפס אל סיפונה תוך כדי תנועה, שכן עגינה לא הייתה אפשרית. חלק מאנשי המשלחת נשארו על החוף, ללא ודאות אם ומתי תחזור האוניה, אך "תירון" שבה למחרת, עגנה במקומה הקודם ועבודת הפריקה נמשכה כסדרה.