צ'סנט המשיך ללמוד וללמד ולבסוף הפך לסגן המנהל של בית הספר להכשרת מורים שהתפתח להיות אוניברסיטת פאייטוויל. ב-1878 הוא נשא לאישה את סוזאן פרי, ועבר לעיר ניו יורק, בה קיווה להימלט מהעוני והדעות הקדומות של אנשי הדרום. כמו כן, הוא רצה להמשיך בקריירה בתחום הספרות. לאחר כחצי שנה הזוג עבר לקליבלנד, שם למד ועבר את הבחינה במשפטים ב-1887. הוא הקים עסק שעסק בדיווח על מאורעות בתי המשפט, שנחשב למאוד מצליח.
צ'סנט החל לכתוב סיפורים שהתקבלו על ידי מגזינים מצליחים כמו הThe Atlantic, שגם פרסם את סיפורו הקצר הראשון, ""Goophered Grapevine" באוגוסט 1887. ספרו הראשון היה "The Conjure Woman"", פורסם ב-1899. בסיפורים אלו כיכבו דמויות שחורות אשר דיברו בניב דרומי אשר היה מקובל באותם ימים בספרות המקומית.
סיפוריו של צ'סנט היו מורכבים יותר מסיפורים רבים בני אותו הזמן. הוא כתב על דמויות המתמודדות עם נושאים קשים, כגון זהות גזעית, גזענות ומצב חברתי כנגזרת של גזע, הנושאים היו מאוד רגישים באותה תקופה במיוחד על רקע הניסיון של לבנים בדרום לגרום לאנשים בעלי רקע אפריקאי למעמד נמוך יותר ובד בבד המתח שנוצר בין "אנשי צבע חופשיים" ועבדים ששוחררו לאחרונה. בשנת 1901 ראה אור ספרו "עצם המסורת" המתאר את המהומות הגזעיות בווילמינגטון.
צ'סנט המשיך בכתיבת סיפורים קצרים וגם השלים את הביוגרפיה של פרדריק דאגלס, הוא גם כתב מספר רומאנים והופיע כמרצה, למרות שסיפוריו התקבלו בביקורת חיובית הם נמכרו בכמויות מעטות, דבר שבעצם דן למוות את שאיפותיו להתקיים מקריירה ספרותית. הרומן האחרון שלו התפרסם ב-1905. ב-1906 המחזה שלו "בתה של גב' דארסי", הומחז, אך גם הוא היה כישלון מסחרי. בין 1906 למותו ב-1932, צ'סנט פרסם מעט סיפורים קצרים ומעט מאמרים.
צ'סנט היה מוכר ומכובד בין שאר הכותבים של תקופתו, ב-1905 צ'סנט הוזמן למסיבת יום הולדתו ה-70 של מארק טוויין בניו יורק.
החל מ-1901 צ'סנט שוב הקדיש עצמו בעיקר לעסקי הסטנוגרפיה ובד בבד החל להיות אקטיבי בנושאים פוליטיים וחברתיים, הוא מונה לחבר בוועדה הכללית של הארגון לקידום אנשים צבעוניים. הוא נהיה לאחד האקטיביסטים הדומיננטיים של תחילת המאה העשרים, מאמרים שהוא כתב בהתנדבות עבור המגזין של הארגון הציגו ומחו כנגד המדיניות של רבות ממדינות הדרום לדיכוי השחורים. ב-1917 צ'סנט הפגין כנגד הקרנת הסרט "הולדתה של אומה", סרטו מעורר המחלוקת של ד. וו גריפית', באוהיו, אשר בעקבות זאת אכן נאסרה הקרנתו באוהיו.
צ'סנט נפטר ב-15 בנובמבר 1932 בגיל 74, ונקבר בקליבלנד.
סגנון.
כתיבתו של צ'סנט התאפיינה בשני סגנונות מרכזיים, ריאליזם אמריקאי ועיתונות חדשה.
חוצה זוית
ברי ושמא ברי עדיף
ברי ושמא - ברי עדיף
טלמטריה
טלמטריה (באנגלית: Telemetry) היא טכנולוגיה המאפשרת מדידה מרחוק ודיווח של מידע באופן אוטומטי. מטרתה לאסוף מדידות או נתונים אחרים בנקודות מרוחקות או בלתי נגישות והעברתם לציוד מדידה לצורך קבלה וניטור.
המילה נגזרת מהשורש היווני טלה=רחוק, מטרון=מדידה. המונח מתייחס בדרך כלל למנגנוני העברת נתונים אלחוטית (למשל באמצעות רדיו או מערכות תת-אדום), אך הוא כולל גם נתונים המועברים באמצעות מדיה אחרת, כגון טלפון או מחשב, קישור אופטי או תקשורת קווית אחרת.
שימושים.
דוגמאות לשימושי טלמטריה:
עצמאות (מתמטיקה)
נפת ירושלים (המנדט הבריטי)
שירות האבטחה הפדרלי
שירות האבטחה הפדרלי של רוסיה
שירות האבטחה הפדרלי של רוסיה (, בראשי תיבות ФСО, אף.אס.או) הוא גוף ממשלתי פדרלי, האחראי לאבטחת אישים בכירים ברוסיה ולאבטחת התשתיות והתקשורת הממשלתית.
השירות נוסד ב-27 במאי 1996 תוך איחוד שירותים אחרים מכוח החוק "על אבטחת המדינה" ומופקד על אבטחת אישים כנשיא רוסיה, ראש ממשלת רוסיה, שרי הממשל, יו"ר מועצת הפדרציה והדומה הממלכתית ובכירי דת כמו הפטריארך של מוסקבה ורוסיה כולה וכן מבנים בעלי חשיבות אסטרטגית, כמו משרדי ממשלה ואחרים.
הארגון נחשב ליורש המינהל הראשי התשיעי בק.ג.ב. הסובייטי, שהפך ב-1991 לשירות הביטחון הנשיאותי שנוהל בידי אלכסנדר קורז'אקוב, ראש האבטחה של בוריס ילצין. ארגון זה היה חלק ממינהל האבטחה הראשי (Главного управления охраны Российской Федерации).
שירות האבטחה הפדרלי נחשב למקבילה הרוסית של היחידה לאבטחת אישים הישראלית ושל השירות החשאי של ארצות הברית.
תולדות אבטחת אישים ברוסיה.
ב-1555 גויסו חיילים לשמור על ארמון הצאר וזהו האזכור הראשון ברוסיה לקבוצת אנשים שהתאספו למען מטרת אבטחה על אישים בכירים ברוסיה. ארגון אבטחת אישים במתכונתו המודרנית הוקם לראשונה ב-18 במאי 1811 בתור חיל הפרשים של הוד מעלתו הקיסרי. ב-3 בספטמבר 1881 הוקם ארגון בשם אבטחת הוד מעלתו הקיסרי שהוקם בעקבות רצח הקיסר אלכסנדר השני במרץ אותה שנה. הארגון התקיים עד מרץ 1917 וכלל משמר נחתים, חיל פרשים, פיקוד משטרת הארמון, פיקוח הרכבות, גדוד הרכבות הראשון, ומשמר הארמון.
ב-1917 הוקמה המחלקה המבצעית בצ'ה-קה שעסקה באבטחה והמשיכה להתקיים כמחלקה מבצעית בגפא"ו ובנקוו"ד, בתקופת שלטונו של סטלין המחלקה פוצלה למחלקה 1 - שהייתה אחראית לאבטחת סטלין בלבד ומחלקה 2 - שהופקדה על שאר בכירי המפלגה. ב-18 במרץ 1954 משימת אבטחת אישים הוטלה על המינהל התשיעי הראשון - מינהל 9 בקג"ב. ב-1990 היא הפכה לשירות האבטחה של נשיא ברית המועצות וב-1991 ארגוני האבטחה אוחדו תחת מינהל האבטחה הראשי של הפדרציה הרוסית. עד 1991 עמדו בראש שירות האבטחה גנאדי בשקין וולדימיר רדקובורודי, שהמשיך לעמוד בראש האבטחה הנשיאותית עד מאי 1992.
ב-1993 הוקם שירות הביטחון הנשיאותי של רוסיה שהופקד על אבטחת הנשיא בלבד כשבראשו הועמד אלכסנדר קרז'אקוב. ביולי 1996 מונה יורי קראפיווין לראש שירות הביטחון הנשיאותי ותחת ניהולו אוחד הארגון לתוך שירות האבטחה הפדרלי, שנוסד ב-27 במאי 1996 וכלל בתוכו גם את שירות הביטחון הנשיאותי, משמר הקרמלין ויחידות נוספות.
בשנת 2004 הורחבו סמכויות הארגון וכללו גם תפקידי אבטחת תשתיות לאומיות ותקשורת ממשלתית. בשנת 2018 נוספו לו גם תפקידי מאבק במתקפות האקרים על תשתיות ממשלתיות.
במהלך מגפת הקורונה ברוסיה נודע על התאבדותו של מאבטח במתחם הקרמלין, זאת אחרי שעות עבודה ארוכות, תנאי שירות קשים ואי טיפול בתלונותיו אחרי שאולץ לעבוד 15 שעות ברציפות. הסיפור חשף שחיקה בקרב מאבטחי השירות ומכך שהארגון סובל ממחסור בכוח אדם, בייחוד עם פרוץ המגפה אחרי שמאבטחים רבים שנדבקו בנגיף הוכנסו לבידוד, מה שיצר עומס על שאר מאבטחי השירות. זה מקרה ההתאבדות השני בשירות במהלך השנה, אחרי שב־15 במרץ, צלף בן 24 מהמשמר הנשיאותי נמצא מת במוסקבה: סיבת המוות הייתה פצע ירי בראשו. גופתו נמצאה על ידי מכר שהגיע לבדוק מדוע המנוח לא יצר קשר במשך מספר ימים. ליד גופת הצלף היה אקדח מדגם "אוקה". הלוחם שירת ביחידה הצבאית 11488, בה משרתים צלפים האחראים לאבטחת הנשיא. במקרה נוסף, ב־5 בדצמבר 2019, התקשורת הרוסית דיווחה שקצין השירות איים על מפקדו בנשק לאחר שהאחרון שינה את לוח הזמנים לחופשה שלו. הסכסוך התרחש במחלקת התקשורת המיוחדת והמידע במחוז הפדרלי של וולגה ב־31 באוקטובר 2018.
איזה יופי של צרות!
פרץ סנדלר
פרץ סנדלר (י' בטבת, תרס"ד, דצמבר 1903 – 1985) היה חוקר מקרא ישראלי.
ביוגרפיה.
פרץ סנדלר נולד בי' בטבת תרס"ד (1903) בעיירה לונה, ליד הנהר ניימן שברוסיה הלבנה (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), בן בכור למשפחה מרובת ילדים. כבר בילדותו נחשב לעילוי ונודע בלמדנותו המופלגת. אמו, שהכירה בכישרונותיו יוצאי הדופן של בנה, שלחה אותו ללמוד בישיבת "שער התורה" בגרודנה, שבראשהּ עמד ר' שמעון שקופ, ובסמינר למורים "תרבות" בווילנה, שם נתוודע לראשונה אל המושגים המדעיים של חקר המקרא. לאחר ארבע שנות הוראה בעיירות שונות בפולין, עלה בשנת 1931 לארץ ישראל והשתקע בירושלים. בין השנים 1933–1942 למד באוניברסיטה העברית בהר הצופים, שם קשר יחסים הדוקים עם הסופר והמבקר שלמה צמח, עם פרופ' יוסף קלוזנר ועם פרופ' משה צבי סגל. הוא סיים את לימודיו בתואר מוסמך למדעי הרוח במקצועות: ספרות עברית, היסטוריה וסוציולוגיה של עם ישראל ומקרא.
מיום הגיעו ארצה ועד יציאתו לגמלאות היה טרוד בענייני פרנסה, שהותירו לו זמן מועט למחקריו. במהלך השנים נטל על עצמו עבודות שונות: כסטודנט עבד כסדרן בבית הקולנוע "אדיסון" בירושלים. במחצית השנייה של שנות השלושים הועסק כמורה בקיבוץ גבע. לאחר נישואיו לטוניה שיינפלד-ברטר (1940) לימד בבית הספר היסודי לילדי העובדים בנשר, שם נולדו ילדיו, ינון ונטע. בתחילת שנות החמישים העתיקה המשפחה את משכנה לשכונת בת גלים בחיפה, והוא החל ללמד תנ"ך בבית הספר "תיכון חדש" בחיפה. לאחר מספר שנים קיבל על עצמו את ניהול סמינר צה"ל למורים ולגננות, תוך שהוא ממשיך להחזיק במשרתו כמורה לתנ"ך ב"תיכון חדש". לאחר צאתו לגמלאות, במחצית השנייה של שנות השישים, שימש כמרצה בבית הספר להשתלמויות מורים בתל אביב מספר שנים. לעיתים קרובות אחז במספר משרות בעת ובעונה אחת, וכהשלמת הכנסה בדק במשך שנים בחינות בגרות בתנ"ך.
סדר יומו העמוס במשך רוב שנות חייו הותיר בידיו זמן מצומצם בלבד למחקריו המדעיים. על מחקרים אלה היה שוקד בשעות הקטנות של הלילה. הוא היה מרצה מבוקש, ולמרות עיסוקיו הרבים, הקדיש מזמנו להרצאות לציבור הרחב בתחום המקרא.
גישתו המחקרית מצטיינת ביסודיות, ברחבות אופקים ובמיצוי המידע הרלוונטי.