רדוסלאבוב נולד לתוך הלאומנות הבולגרית המתחדשת. אביו חריסטו פופוב רדוסלאבוב היה מורה, מחנך ודמות בולטת בתקופת התחייה הלאומית הבולגרית של אמצע המאה ה-19 והמרד כנגד העות'מאנים. אחיו הבכור אלכסנדר, נכלא למספר שנים על ידי העות'מאנים בעוון חתרנות ואחותו יורדאנה, הייתה אף היא אשת חינוך וחברת מחתרת אנטי-עות'מאנית.
את השכלתו התיכונית רכש רדוסלאבוב בעיר גברובו. תואר ראשון במשפטים רכש באוניברסיטת קארל בפראג ותואר שני בעיר וינה. רדוסלאבוב קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת היידלברג בגרמניה. את הקריירה הפוליטית שלו החל במהלך מרד אפריל הבולגרי בשנת 1876 כיו"ר הוועדה המהפכנית של העיר לובץ'. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית, חתימת חוזה סן סטפנו וכינונה של הנסיכות הבולגרית, התמנה ליו"ר מועצת העיר לובץ'. ב-27 במאי 1884 נבחר לאספה הלאומית הבולגרית וב-29 ביוני נתמנה לשר המשפטים של הנסיכות, תפקיד אותו מילא עד 15 ביולי 1886.
הכהונה הראשונה כראש ממשלה.
רדוסלאבוב כיהן כשר המשפטים תחת שני ראשי ממשלה, פטקו קרבלוב וסטפן סטאמבולוב. בספטמבר 1885, לאחר הכרזת האיחוד של נסיכות בולגריה עם מחוז רומליה המזרחית, פרצה מלחמת בולגריה-סרביה והבולגרים הסתכסכו עם האימפריה הרוסית, שהתנגדה למהלך והובילה את המהלכים שגרמו להפיכה הצבאית כנגד אלכסנדר בטנברג ולבסוף להדחתו. ראדוסלאבוב הפך למנהיג המפלגה הליברלית הבולגרית וב-28 באוגוסט 1886 הפך לראש הממשלה הצעיר ביותר של הנסיכות, תפקיד בו כיהן עד 10 ביולי 1887. רדוסלאבוב החזיק במדיניות אנטי-רוסית מובהקת, קל וחומר לאחר אכזבת מובילי המדיניות הבולגרית מעמדתה של האימפריה הרוסית בעניין גורלו של מחוז רומליה המזרחית והתערבותם הבלתי פוסקת בענייני הנסיכות. רדוסלאבוב עצמו ניצל מהתנקשות בחייו כאשר גורמי ביון רוסיים שילמו 300,000 רובל למספר מתנקשים שנתפסו טרום המעשה בשלהי 1886. כהונתו הראשונה נקשרה בשורת פרשיות שחיתות, וכתוצאה מכך התפטר מתפקידו, פרש מהמפלגה הליברלית והקים פלג מתחרה שנקרא המפלגה הליברלית-רדוסלאבובית על שם מייסדה ומנהיגה. מספר שנים לאחר מכן הפלג התאחד בחזרה עם הפלג המרכזי. ב-1899 מונה לשר הפנים בממשלו של טודור איבנצ'וב.
כהונתו השנייה כראש ממשלה.
בימיה האחרונים של מלחמת הבלקן השנייה, כאשר הבולגרים כבר הובסו ואיבדו את כל הישגי מלחמת הבלקן הראשונה, הוטל עליו להרכיב ממשלה בשנית, וב-17 ביולי 1913 הפך לראש הממשלה ה-27 של הממלכה. רדוסלאבוב הפגין מיד את הסתייגותו מהרוסים ונקט במדיניות עקבית של תמיכה בקיסרות הגרמנית ובאימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-10 באוגוסט נאלץ רדוסלאבוב לחתום בשם ממלכת בולגריה על הסכם בוקרשט, אשר סיים רשמית את מלחמת הבלקן השנייה ונחשב לפגיעה לאומית בבולגרים.
למרות מדיניותו, נמנעה בולגריה שהייתה מותשת ממלחמות הבלקן מלהצטרף לצד הגרמנים מיד עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ורדוסלאבוב ניהל משא ומתן במקביל גם עם נציגי מדינות ההסכמה וגם עם נציגי מעצמות המרכז במטרה לקבל ערובות להחזרת השטחים האבודים ממלחמת הבלקן מחד וקבלת סיוע כלכלי נדיב בתמורה להצטרפות לאחד מהצדדים, מאידך. תבוסת מדינות ההסכמה במערכת גליפולי חיזקה את ביטחונם העצמי של פרדיננד הראשון וראש ממשלתו, וב-16 בספטמבר 1915 חתם רדוסלאבוב בשם ממלכת בולגריה על הסכם ההצטרפות למעצמות המרכז, אשר מתוקף הסכם קודם כונו גם חברות הברית המשולשת.
ב-15 באוקטובר הכריזה בולגריה מלחמה על סרביה ופלשה לשטחה. שנה מאוחר יותר הצטרפה למערכה כנגד רומניה תוך כיבוש חבל דרום דוברוג'ה. כאשר החזית המקדונית החלה לדשדש, האבדות גברו והמצב הכלכלי הורע, גברה מאוד תנועת המחאה בבולגריה, אשר הובלה על ידי מפלגת האיכרים וראשה, אלכסנדר סטמבוליסקי. ההתמרמרות החלה לחדור גם לשורות הצבא, בין היתר בשל העובדה שהגרמנים ניצלו חלק נכבד ממשאביה הכלכליים של בולגריה לטובת צבאם בחזית, ונקעה נפשו של ציבור האיכרים מניצול מתמשך זה. במקביל היו לבולגרים חילוקי דעות עמוקים מול הגרמנים בשאלת עתידו של חבל דוברוג'ה לאחר המלחמה. משלא התקבלה עמדת הבולגרים בקשר למעמד החבל במסגרת הסכם בוקרשט (1918), נאלץ רדוסלאבוב להתפטר ב-21 ביוני 1918 ובהמשך, נמלט לגרמניה מחשש לגורלו בעקבות התבוסה המסתמנת של הבולגרים במלחמה. בלחצו של המלך פרדיננד התמנה לתפקיד הפוליטיקאי הוותיק, אלכסנדר מלינוב.
אחריתו.
ב-31 בדצמבר 1919 נמלט רדוסלאבוב מבולגריה לרפובליקת ויימאר, שם חי עוד כ-10 שנים, תוך שהוא מתמסר לכתיבת זכרונותיו. ב-1922 בהשראת ממשלו של אלכסנדר סטמבוליסקי נידון רדוסלאבוב למוות שלא בפניו, לאחר שהרכב מיוחד של שופטים פסק שהוא אחראי לתבוסת בולגריה במלחמה. בקיץ 1929, חודשים ספורים לפני מותו, חנן אותו המלך בוריס השלישי. רדוסלאבוב הלך לעולמו ב-21 באוקטובר 1929 בברלין ולאחר מותו הוענק לו תואר ברון על ידי נשיא הרפובליקה הגרמנית פאול פון הינדנבורג. למרות המחלוקת הקשה על דרכו הפוליטית ותוצאותיה הרות האסון לבולגריה, העריך אותו הציבור הבולגרי של סוף שנות ה-20 כפטריוט ומחל לו על מדיניותו הניצית. וכך, גופתו הועברה לסופיה שם נקבר בהלוויה ממלכתית ב-3 בנובמבר, כאשר המלך בוריס השלישי מוביל אישית את טקס ההשכבה.
רדוסלאבוב והקהילה היהודית.
בעת כהונתו הראשונה כראש הממשלה, ניסה רדוסלאבוב לסייע להתיישבות קהילות יהודיות בדרום דוברוג'ה בתקופה זו, ניסיון שלא עלה יפה בשל התנגדות התושבים והנהגת הקהילות המקומיות בחבל. ד"ר רדוסלאבוב נאם לא אחת בפני הפרלמנט, נאומים בהם תקף וגינה את האירועים האנטישמיים בבולגריה.
ב-1900, בתקופת כהונתו של טודור איבנצ'וב כראש ממשלת בולגריה רבו התקריות האנטישמיות בבולגריה ולאחר כינוס חירום שנערך בסופיה בעניין, המליץ אברהם דויצ'ון לוי לשלוח את ישועה כלב לקהילות בולגריה כדי לערוך דין וחשבון על חומרת המצב. לאחר שובו, נועדו כלב ודוויצ'ון עם ראש הממשלה וזה יעץ לכלב להגיש את הדו"ח לרדוסלאבוב, אשר כיהן כשר הפנים בממשלתו של איבנצ'וב. כלב ערך דין וחשבון מפורט ולווה אותו במכתב חריף מטעמו בו נכתב בין השאר, שאם ממשלת בולגריה אינה מעוניינת שבשטחה יתגוררו יהודים, הם מבקשים ארכה של שנה ותמיכה כלכלית כדי לעזוב את הנסיכות. רדוסלאבוב נעלב מסגנון מכתבו של כלב וביקש לזמן את ראש קהילת סופיה לבירור, אך איבנצ'וב שכנעו שלא לעשות כן. בעקבות הדו"ח שהגיש כלב פנה רדוסלאבוב למושלי כל מחוזות בולגריה וציין כי זו אחריותם האישית למנוע פגיעה ביהודים.
מסדר הגואלפים
מסדר הגואלפים או מסדר גואלף המלכותי (בגרמנית: Guelphen-Orden, אנגלית: Royal Guelphic Order) היה מסדר אבירות בריטי אשר שויך לממלכת הנובר כאשר היו הממלכה המאוחדת וממלכת הנובר שרויים תחת אוניה פרסונלית. המסדר הוקם על ידי ג'ורג' הרביעי ב-28 באפריל 1815 אולם הוא הוצא מתוך מערכת התוארים הבריטית בשנת 1837 עם מותו של ויליאם הרביעי וביטול האונייה הפרסונלית בין שתי הממלכות. המסדר נותר מסדר אבירות הנוברי עד לכיבושה של הממלכה בידי ממלכת פרוסיה בשנת 1866.
שמו של המסדר נקרא על שמו של בית ולף, בית האצולה ממנו הגיעו מלכי בית הנובר. המילה "גואלפו" (בכתיבים שונים: Guelph, Guelf, Guelfo) היא צורת כתיב איטלקית של השם בית ולף.
המסדר כלל שתי מחלקות, צבאית ואזרחית ובכל מחלקה שלוש דרגות:
למסדר מונו שישה בעלי תפקיד:
אראופגיטיקה
אַרֵאוֹפָּגִיטִיקָה, או בשמה המלא "אראופגיטיקה: נאומו של מר ג'ון מילטון בפני הפרלמנט של אנגליה למען חירות ההדפסה שאינה זקוקה לרישיון" (באנגלית: Areopagitica: A speech of Mr. John Milton for the liberty of unlicenced printing to the Parliament of England), היא מסה פולמוסית כנגד צנזורה מפרי עטו של המשורר האנגלי ג'ון מילטון, שיצאה לאור בשנת 1644. "אראופגיטיקה" הוא כתב הגנה פילוסופי נלהב, אחד מבין רבי ההשפעה ביותר בהיסטוריה, למען עקרון הזכות לחופש הביטוי, שנכתב מתוך התנגדות לרישוי וצנזורה ונחשב בין ההגנות הרהוטות ביותר למען חופש העיתונות שנכתבו מעולם.
הוצאה לאור.
המסה יצאה לאור ב-23 בנובמבר 1644, בשיאה של מלחמת האזרחים האנגלית. מקור השם "אראופגיטיקה" הוא בנאום של איסוקרטס, נואם אתונאי בן המאה ה-5 לפנה"ס. אראופגוס היא גבעה באתונה, מקום בו התכנסו בתי משפט אמיתיים ומיתולוגיים, והיה שמה של המועצה שאת כוחה קיווה איסוקרטס לקומם מחדש. כמו איסוקרטס לא הייתה למילטון כל כוונה לשאת את נאומו בעל פה. במקום זאת הוא חילק אותו בצורת פמפלט, כשהוא מתריס בכך כנגד הצנזורה על פרסומים שנגדה יצא חוצץ.
מילטון, אף על פי שתמך בפרלמנט האנגלי, יצא חוצץ בחריפות נגד חוק הרישוי של 1643, כשהוא מציין כי צנזורה כזו מעולם לא היוותה חלק מהחברות הקלאסיות של יוון ורומי. המסה משופעת בציטטות מתוך התנ"ך, הברית החדשה והכתבים הקלאסיים, בהן עשה מילטון שימוש לחזק את טיעוניו. עבור מילטון הנושא היה אישי, שכן הוא סבל בעצמו מצנזורה במאמציו להדפיס כמה מסות שהגנו על הזכות לגירושים (עמדה רדיקלית באותה תקופה שהצנזורים לא היו מוכנים לאשר את פרסומה).
עם זאת, מילטון לא היה ליברטריאני לחלוטין ב"אראופגיטיקה", וטען כי המצב הקודם פעל בצורה המיטבית. על פי החוק האנגלי הקודם, בכל הספרים הייתה חובה לציין את שם המדפיס (ועדיף גם את שם המחבר). תחת שיטה זו, טען מילטון, אם היה מודפס חומר הכולל השמצה או חילול השם, עדיין ניתן היה להשמיד ספרים אלו בדיעבד.
יש החושבים כי כדאי לקרוא את "אראופגיטיקה" במקביל לגן העדן האבוד; העמדה של שני הטקסטים, זה בצד זה, עשויה לפתוח צוהר מעניין לנטיותיו התאולוגיות הבלתי קונבנציונליות של מילטון.