עם סיום לימודיה הצטרפה דומרזה רשמית לאנסמבל הברלינר, אחד מהתיאטראות המכובדים בעיר (בו גם פגשה את בעלה השני לעתיד, הילמאר תאטה), והשתתפה במגוון הצגות עד עזיבתה את האנסמבל ב-1966. בשנת 1969 עברה תאונת דרכים קשה והייתה על סף מוות, אך החלימה, ועד 1979 שיחקה בתיאטרון פולקסבינה, בעודה עובדת גם עם רשות השידור המזרח-גרמנית ועם אולפן הקולנוע הממשלתי דפ"א. היא הפכה לפנים מוכרות על מסך הקולנוע המזרח-גרמני, ואף כיכבה בסרט הקאלט "האגדה על פאולה ופאול", סרט רומנטי על פקיד המתאהב בהיפית. בפרמיירת הסרט, עיתונאים ייחסו לה "התנהגות לא מכובדת" לאחר ששאלו אותה שאלות על חייה האישיים. דומרזה, לעומת זאת, טענה כי היא קיבלה יחס מזלזל מהעיתונות מפאת היותה אישה, וכי השחקן שלצידה לא קיבל יחס דומה. בשנים 1971, 1973 ו-1975 הייתה מועמדת לפרס שחקנית הטלוויזיה של השנה, וב-1976 זכתה בפרס הוקרה מטעם מזרח גרמניה על תרומתה לאמנות.
ב-1976 הצטרפה למחאה כנגד שלילת אזרחותו של הזמר והמלחין וולף בירמן. מחאתה נגד המשטר הביאה לפגיעה קשה בקריירה שלה - הפקות רבות בהשתתפותה הוחרמו או נסגרו. לאחר מכן, ב-1980, יצאה את המדינה ועברה למערב גרמניה. אף על פי שנתקלה בקשיים מקצועיים, הצליחה להופיע לבסוף בתיאטראות בערים רבות, כגון המבורג, ברלין ווינה. היא המשיכה לשחק במגוון סרטים והצגות גם לאחר איחוד גרמניה, ביניהן סדרת המשטרה "פאוסט" ב-1996. האחרון בסרטיה, "fly away", יצא בשנת 2012. בסוף שנות ה-1990 כיכבה בטלוויזיה בסדרת משטרה פופולרית.
בשנת 2003, כשהרפרטואר שלה עמד על מעל ל-80 סרטים, פרסמה את הביוגרפיה שלה - "אני תופסת את עצמי" (ich fang mich selber ein) - בו כתבה על חווייתיה כאמנית ואזרחית במערכות משטר שונות, ועל ילדותה בצל מלחמת העולם השנייה. היא אף עבדה כבמאית תיאטרון. ב-2008 זכתה בפרס מפעל החיים של אגודת הקולנוע הגרמנית ונחתם על שמה כוכב בשדרת הכוכבים בברלין.
חיים אישיים.
דומרוסה חיה בזוגיות עם ייז'י ורשטיאלה מ-1966 ואף נישאה לו, אך הזוג התגרש בשנת 1975. שניהם היו אלכוהוליסטים, דבר שהוביל לפרידתם. לאחר מכן, נישאה לשחקן הגרמני הילמאר תאטה, ששיחק לצידה באנסמבל הברלינר ועזר לה להחלים מהתמכרותה למשקאות ב-1976. השניים נשארו ביחד עד למותו של תאטה בשנת 2016.
היא תיארה בראיונות רבים כיצד הזוגיות תרמה לפעילותה על הבמה ועל המסך, ותיארה את הזוגיות כמעין "ברית". השניים רצו ילד במשך שנים רבות, ובשנות השלושים המאוחרות שלה היא אף נכנסה להריון, אך חוותה הפלה. בשנת 2006 התאשפזה לאחר שחוותה נפילת מתח והתעלפה בביתה שבברלין, וב-2009 התאשפזה במוסד פסיכיאטרי לתקופה קצרה, לאחר שהתמכרה לכדורי שינה (לטענתה היו לה בעיות שינה מילדות בשל המלחמה).
אדל סטולטה
אדל סטולטה (בגרמנית: 12 באוקטובר 1932 - 26 בנובמבר 2020) הייתה זמרת סופרן גרמנייה ומורה לשירה. עיקר עבודתה התבססה על יצירותיו הרבות של יוהאן סבסטיאן באך, והיא נודעה בתור ה"פרשנית" הטובה ביותר של יצירותיו של באך בדורה.
חיים אישיים.
ילדות ונעורים.
סטולטה נולדה בשנת 1932 בספרנברג, גרמניה, לקונרד וקטרינה סטולטה. היא למדה בליבק עד שכוחות האוויר הבריטיים התקיפו את העיר ב-1942. באותה שנה עברה עם כל משפחתה לדזרדן עד שגם זו הותקפה ולאחר מכן עברו לפוטסדאם, שם התגוררה רוב חייה. בפוטסדאם סטולטה נחשפה למוזיקה כנסייתית ובשנת 1948 אף קיבלה את התפקיד המוזיקלי הראשון שלה: המלאך מהאורטוריה לחג המולד מאת באך. סטולטה קיבלה ביקורות חיוביות מאוד על התפקיד, וב-1952, במקביל לעבודתה בעיתון של אביה, היא התחילה לימודי שירה פרטיים אצל ברוסטוק.
משפחה.
בשנת 1953 אדל סטולטה התחתנה עם נגן הפסנתר , והביאה עמו שלושה ילדים: אנדריאס ב-1954, סבסטיאן ב-1961, ואנרודה ב-1967.
חיים מקצועיים.
שירה.
בתחילת דרכה סטולטה הופיעה בערים גרמניות כמו לייפציג, מנהיים ודרזדן. היא הופיעה עם מקהלות נוער שהיו מפורסמות מאוד באותה התקופה: מקהלת הצלב של דרזדן (Kreuzchor Dresden) ומקהלת הנערים סנט תומאס (Thomanerchor Leipzig). היא אף הקליטה אורטוריות (יצירות מוזיקליות גדולות) לתחנת הרדיו המקומית של לייפציג עם מקהלת סנט תומאס, בנוסף על ההופעות החיות.
ב-1959 היא הופיעה בפסטיבל באך במילהאוזן, דבר שתרם למוניטין ההולך ומתהווה שלה כאחת מה"פרשניות" הטובות ביותר של יצירותיו של באך בדורה. בשנה שלאחר מכן היא שרה כסופרן ב-11 תקליטים שונים בניצוחו של קורט תומאס, כאשר כל השירים שביצעה היו של באך.
בשנת 1961 נבנתה חומת ברלין; סטולטה, שחיה אז תחת שלטון קומוניסטי בגרמניה המזרחית, נאלצה לבטל את כל ההופעות המתוכננות שלה במדינות המערב, דבר שפגע בקריירה שלה. למרות זאת, סוטולטה המשיכה להקליט לתחנות הרדיו המקומיות בניצוחו של ארהארד מאוארסברגר, והקלטותיה הושמעו בימי ראשון בבוקר ברדיו.
בשנים שלאחר מכן סטולטה שיתפה פעולה עם זמרים וזמרות רבים, דוגמת גרדה שרייבר, הנס-יואכים רוטש והרמן כריסטיאן פולסטר. בנוסף לשיתופי הפעולה הפרטיים היא גם שיתפה פעולה עם חברות ותאגידים, כגון דאצ'ה שלאפלטון VEB, הפילהרמונית של דרזדן ותזמורת באך של לייפציג.
קריירת השירה של סטולטה הביאה אותה לרחבי העולם ולעבודה עם מנצחים ואומנים רבים, ביניהם הלמוט קוך, קורט מאזור ובן זוגה, נגן הפסנתר וולפרם איוור. בשנת 1972 לקחה הפסקה מהעיסוק בשירה והתמקדה בקריירת ההוראה שלה.
הוראה.
לקראת סוף קריירת השירה שלה, סטולטה החלה ללמד שירה בפורומים שונים. מ-1975 עד 1983 סטולטה לימדה קורסי קיץ לשירת אורטוריות וקנטטות (יצירות קוליות) בוורוצלב וב-1979 העבירה קורס זמר אורטוריה בפוזנן. ב-1980 הציעה להוביל שיעור אורטוריה קבוע באוניברסיטה למוזיקה בפוזנן, אך הצעתה נדחתה.
בין השנים 1975–1993 סטולטה העבירה קורסי אורטוריה באוניברסיטה למוזיקה בגדנסק, לאחר מכן הייתה מאמנת קולית ב"קמרטה ווקאל" בברלין, ובין השנים 1990–2005 הייתה מורה לשירה במחלקה למוזיקה ומאוחר יותר במחלקה למוזיקה אקומנית של האוניברסיטה לאומנויות של ברלין.
פרסים ותארים של כבוד.
סטולטה כיהנה כיושבת ראש אגודת החברים של פוטסדאמר קנטוריי בכנסיית הגואל בברלין בין השנים 1997–2005, ומשנת 2005 היא מכהנת כיו"ר כבוד של אגודת חברים זו. בשנת 1966 סטולטה זכתה בפרס האומנות של הגרמניה המזרחית. בשנת 2006 מונתה לחברת כבוד בחברת באך החדשה של לייפציג, ובשנת 2007 זכתה בצלב הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית.
הלן לונג'ינו
הלן אליזבת לונג'ינו (באנגלית: Helen Elizabeth Longino; נולדה ב־13 ביולי 1944) היא פרופסורית אמריקאית לפילוסופיה, המתמחה בפילוסופיה של המדע. לתפיסתה של לונג'ינו, לערכים ולאינטראקציות חברתיות יש תפקיד מרכזי בחקר המדע. היא כתבה על תפקידן של נשים בחקר המדע והחלק המשמעותי שלו באפיסטמולוגיה פמיניסטית ובאפיסטמולוגיה חברתית. לונג'ינו היא פרופסורית לפילוסופיה באוניברסיטת סטנפורד, ובשנת 2016 היא נבחרה לאקדמיה האמריקאית לאומנות ומדע.
קורות חיים.
לונג'ינו נולדה בג'קסונוויל שבפלורידה, לג'יימס צ'ארלס ג'וניור ולהלן לונג'ינו. לונג'ינו קיבלה את התואר הראשון שלה בספרות אנגלית בשנת 1966 ממכללת ברנרד. בשנת 1967 קיבלה את התואר השני שלה בפילוסופיה מאוניברסיטת סאסקס, ובשנת 1973 קיבלה את הדוקטורט שלה בפילוסופיה מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בהדרכת פיטר אצ'ינסטיין . עבודת המחקר שלה עסקה במסקנות ובגילויים מדעיים.
לונג'ינו לימדה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו בין השנים 1973–1975 מילס קולג' באוקלנד בין השנים 1975–1990, אוניברסיטת רייס ביוסטון בין השנים 1990–1995 ובאוניברסיטת מינסוטה בין השנים 1995–2005. בשנת 2008 הצטרפה למחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת סטנפורד. במקביל לכך, היא הייתה פעילה בתנועה לשחרור האישה ובהקמת לימודי מגדר במספר מוסדות.
לונג'ינו כיהנה כנשיאת איגוד הפילוסופיה של המדע בין השנים 2013–2014, וכאישה הראשונה המכהנת כסגנית הנשיא של החטיבה להיגיון, מתודולוגיה ופילוסופיה של המדע והטכנולוגיה של ה-IUHPST (האיגוד הבינלאומי להיסטוריה ופילוסופיה של המדע) בין השנים 2016–2019.
עבודה פילוסופית.
לונג'ינו דנה ברבדים החברתיים של ידע מדעי, וביחסים בין ערכים חברתיים לערכים קוגניטיביים. בעבודותיה לונג'ינו בוחנת אפיסטמולוגיות פמיניסטיות וחברתיות והשלכותיהן על פלורליזם מדעי. לונג'ינו טוענת שבמקום להצביע על כך שישנה דרך נשית אחת מובהקת לדעת, יש להדגיש את הרעיון של "לעשות אפיסטמולוגיה כפמיניסטית": גישה המביאה עמה מודעות לדרכים הרבות שבהן ניתן לאפיין שאלה.
בספרה הראשון, "מדע כידע חברתי" (1990), טענה לונג'ינו לרלוונטיות של ערכים חברתיים, או ערכים שהם חלק מההקשר האנושי של המדע, להצדקת הידע המדעי כאובייקטיבי. באמפיריציזם ההקשרי שלה, היא טוענת שתצפיות ונתונים מהסוג שנאספו על ידי מדענים, אינם בעצמם הוכחה בעד או נגד השערות מסוימות. במקום זאת, הרלוונטיות של נתונים מסוימים לכל השערה נתונה נקבעת על פי אמונות אנושיות והנחות לגבי אילו נתונים יכולים לתמוך באילו סוגי השערות. יתרה מזאת, גם כאשר ההחלטה רלוונטית לראיות נותר פער הגיוני בין הראיות לבין הצדקה מלאה של תיאוריות מדעיות (הבעיה הפילוסופית המסורתית של תת-- הגדרה של תיאוריות). גם פער זה חייב להיות מגושר על ידי אמונות והנחות לגבי נימוקים לגיטימיים על מנת שהראיות יסייעו לנו להחליט אילו השערות לקבל כנכונות.
פרסים.