כוח האדם הערבי שהתגייס למשטרה המעולה לא היה מן המיטב. המתגייסים התחייבו לחוזה שרות בן ארבע שנים. היה זה זמן מספיק להכשרתם של השוטרים הערבים שכאמור לא היו בעלי השכלה פורמלית טובה. המשכורת שלא הייתה גבוהה במיוחד לא משכה אליה רבים. אלה מבין הכפריים שהתגייסו, באו כדי לשרת את התקופה המינימלית של ארבע השנים ולחסוך את דמי המוהר שהיו דרושים להם לנישואיהם. יחסית לרמת החיים שלהם הייתה המשכורת סבירה. אחרים נמלטו לשורות הגדוד מפחד נקמת דם כלשהי שהסתבכו בה. העירוניים שהגיעו עשו זאת עקב המחסור בעבודה בעיר.
בהתחלה נעשו ניסיונות להתארגנות מצדם של החיילים היהודים. הוקמו כמה ועדים מקומיים כדי לשמור על זכויותיהם של החיילים היהודים. המפקדים הבריטים הביטו על היהודים בעין לא יפה וראו בהם בעלי נאמנות כפולה המשתייכים ל"הגנה". ואומנם לא טעו הבריטים בהרבה ונמצאו מקרב המשרתים במשטרה המעולה כאלה שעסקו בהברחת נשק ותחמושת ל"הגנה". היו מקרים של הלשנות הדדיות והיו כאלה שנאלצו להתפטר עקב מקרים כאלה. היו גם מקרים של סיוע מקרב היהודים ששרתו במשטרה המעולה לטובתם של חברי הגנה שנתפשו, למשל, עם נשק בלתי חוקי.
אט אט עזבו את המשטרה המעולה רבים מהצעירים היהודים ששרתו בה. הסיבה העיקרית לכך הייתה יחסם הפוגע של אנשי סגל הפיקוד הבריטיים. אלה ראו ביהודים "ילידים" (Natives) והיחס שהורגלו לתת לחיילים מקומיים המשרתים בצבאות קולוניאליים שונים במקומות אחרים בעולם לא התאים לבחורים היהודים ואלה מיהרו להגיש את התפטרותם.
לאחר שבשנתיים הראשונות לקיומה היו במשטרה המעולה שליש יהודים כפי שתוכנן, ירד מספרם בשנים 1923 -1925 לכ-100 מתוך כ-420 כלל השוטרים בגדוד. בשנותיה האחרונות הגיעו אלמנטים לא חיוביים במיוחד, שהיו מפורדים וחסרי כל קשר מסודר עם מוסדות היישוב המאורגן שגם הוא החל לוותר על הניסיונות להשפיע על המתרחש בגדוד. ניתן לייחס זאת לאדישות היחסית ששררה בתקופה זו לענייני הביטחון. גם מצידה של ממשלת המנדט לא הייתה שביעות רצון מתפקודה של המשטרה המעולה וב-1925 הוחלט לפרקה.
הז'נדרמריה הבריטית ("האירלנדים").
המשטרה המעולה הוקמה, כאמור כאחד מלקחי מאורעות 1921. אולם אין לתלות את ההצלחות שהיו במהלך המחצית הראשונה של שנות העשרים, בהרגעת הרוחות בארץ, רק באנשיה. את עיקר המאמץ בשדה זה ואת עיקר הסיוע למשטרת ארץ ישראל ניתן לראות בפעולתם של אנשי גדוד משטרה בריטית שאנשיה היו למעשה אירים אשר הגיע ארצה באפריל 1922.
גדוד זה שכונה הז'נדרמריה הבריטית ובפי בני הארץ כונו "האירלנדים" הגיע מקרב יוצאי "המשטרה האירית המלכותית" (Royal Irish Constabulary). שוטרים אלו הטילו את אימתם על תושבי אירלנד במהלך מלחמתם לעצמאות נגד בריטניה בשנים 1919 - 1921. לאחר שאירלנד קיבלה את עצמאותה פורק כוח זה ומקרב אנשיו גויסו השוטרים לשורות הז'נדרמריה בארץ ישראל. היו אלה לוחמים עזי נפש ששירתו במלחמת העולם הראשונה ואת טבילת האש המשטרתית הרצינית שלהם עברו כאמור בימי מלחמת העצמאות האירית.
שמם יצא לפניהם ועד מהרה נפלה אימתם על רבים מאנשי הכנופיות הערביות. הם חיסלו את שרידי כנופיות השודדים שהיו חלק בלתי נפרד מנוף הארץ עוד מימי השלטון העות'מאני והשקיטו את האווירה בארץ בשלהי תקופת נציבותו של הרברט סמואל. הדבר גרם לצמצום משמעותי במהלך שנים אלו בכוחות הצבא הבריטי שעדיין חנו בארץ. מכמעט 3,000 חייל בשנת 1922 נותרו בארץ לאחר 4 שנים כמה מאות.
שנות ה-20.
הקמת חיל הספר העבר ירדני וראשית המאבק על שירות היהודים.
בסוף שנת 1925 סיים הרברט סמואל את כהונתו כנציב העליון הראשון לארץ ישראל. במקומו הגיע הלורד הרברט פלומר, איש צבא ותיק שלחם במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית. פלומר הקפיד על סדרי מנהל תקין ושאף להשליט סדר ושקט בתחום ביטחון הפנים. בתחום זה עמדו לנגד עיניו שתי מטרות: האחת להבטיח את השקט בארץ על ידי ארגון יעיל של כוחות הביטחון והשנייה להמעיט ככל האפשר את מימונם של אלה על ידי כספי משלם המיסים הבריטי. שלא בטובתו נגרר פלומר על ידי נטייתם של אנשי הפקידות הבכירה בממשלת המנדט ושל הקצונה הבכירה שעמדה בראש מערכת ביטחון הפנים, להרחיק את היהודים משורות כוחות הביטחון.
הצעדים העיקריים שנקט פלומר כדי להגשים את מטרותיו אלו היו בראש ובראשונה פירוקן של ה"משטרה המעולה" ושל הז'נדרמריה הבריטית ("האירלנדים"). למיטב האנשים שבכוחות אלו הוצע לעבור למשטרה הרגילה לצורך חיזוקה. חלק לא מועט של השוטרים האירים מצאו עצמם ברבות הימים בתפקידי פיקוד בכירים במשטרת ארץ ישראל. גם ליהודים ששירתו במשטרה המעולה הוצע לעבור למשטרת ארץ ישראל.
במקביל בוצע שינוי בכוחות שנועדו לפעול בעבר הירדן. סמכויותיו של הלגיון הערבי קוצצו והוא הפך למעשה לכוח שיטור גרידא. במקביל הוכרז על הקמתו של כוח חדש – "חיל הספר העבר ירדני לשירות צבאי בפלשתינה (א"י) ובעבר הירדן" (באנגלית: The Trans Jorden Frontier Force For Military Service In Palestine And In Trans Jordan).
חיל הספר היה אמור להיות הכוח הצבאי העיקרי משני עברי הירדן. הוא היה אמור להיות כפוף לחיל האוויר המלכותי שלפקודתו נמסרה האחריות הכללית לביטחון בארץ. על פניו נראה היה כי חיל זה אמור היה להיות פתוח לכל אזרחי ארץ ישראל ועבר הירדן שירצו להתגייס אליו. אולם, עקב רוגזו של האמיר עבדאללה, שלא רצה שיהודים יגנו על גבולות ארצו, שונה שמו של החיל והובטח לעבדאללה כי יהודים לא יוכנסו לשירות בו.
שמו החדש של החיל היה "חיל הספר העבר ירדני" (באנגלית: Trans Jorden Frontier Force [T.J.F.F.]). האמיר עבדאללה מונה לקולונל הכבוד שלו ולמפקדו בפועל מונה הקולונל ביושר, מי שהיה מפקדו של גדוד המשטרה המעולה.
גרעין ההקמה של חיל זה התבסס על יוצאי המשטרה המעולה. אך היה מדובר רק על הערבים ועל הבריטים שבהם. ליהודים ששירתו במשטרה המועלה הוצע, כאמור לשרת במשטרת ארץ ישראל. אף על פי שחיל הספר החדש היה, לכאורה, פתוח לפניהם נמנעה האפשרות בדרכים שונות הדרך לגיוסם. להוציא מספר מועט של מומחים בתפקידי מנהלה לא גויסו כמעט יהודים לחיל זה.
ההתנגדות בקרב מוסדות היישוב היהודי המאורגן להקמתו של החיל החדש במתכונת זו היו נרחבות ונשענו על שני טיעונים מרכזיים: האחד שאין להסכים לאפליה שכזו בנוגע להשתתפות תושבי הארץ בהגנת גבולותיה ושטחה. והשני שיצירתו של חיל שכזה ה"נקי" מיהודים עלול להוות גרעין של כוח שברבות הימים יופנה כנגד היישוב היהודי.
ההתכתבות של הקולונל קיש - ראשית המאבק על שירות יהודים בחיל הספר.
בנובמבר 1926 נשלח תזכיר מפורט למזכיר ממשלת המנדט מטעם הנהלת הסוכנות היהודית, החתום על ידי הקולונל פרדריק קיש. בתזכיר זה פירט קיש את מהלך העניינים כפי שהתרחשו מאז הוחל בהכנות להקמת חיל הספר בראשית אותה שנה. קיש ביסס את טענותיו לטובת גיוסם של יהודים לחיל בשלושה סעיפים עיקריים:
בטיעון האחרון ראו בהנהלת הסוכנות למעשה את הנולד וצפו את שעתיד היה להתרחש שלוש שנים מאוחר יותר במאורעות 1929 כאשר חיל הספר הוזעק כדי להשתתף בדיכוי המהומות ובמקום להגן על היהודים מפני תוקפנותם של הפורעים הערבים הפנה את נשקו אל היהודים המותקפים והציב את עצמו למעשה בצד הערבי במקום להיות נייטרלי. דוגמה למקרה כזה התרחשה בצפת וארעה גם במקומות אחרים.
במזכרו זה פירט קיש את החשש הכבד של הנהלת הסוכנות מפני הפיכתו הצפויה של חיל הספר החדש לגרעין מוצק של צבא לאומני ערבי. כמו כן תקף את תשובותיה של הממשלה לטענות שהועלו במשך אותה שנה על ידי הסוכנות. טענות אלה הביעו את חששותיה של הסוכנות מהסכנות שעלולות לארוב לביטחונו של היישוב היהודי בארץ מצדו של חיל הספר ובייחוד במקרה שלא יגויסו אליו יהודים במספרים ראויים.
במסגרת תגובתו זו לתשובות הממשלה הסתמך קיש על הסעיפים הבאים:
קיש סיכם את טענותיו כי אם מובטח באופן מוחלט על ידי הממשלה כי חיל הספר לא יועסק בשום משימה ממערב לירדן וישמש רק להגנת עבר הירדן המזרחי, אזי אין להנהלת הסוכנות כל טענה נגד אי שיתופם של יהודים בו, אולם במקרה כזה הוא עומד על הקמתו של כוח מקביל לחיל הספר בארץ ישראל המערבית. הוא גרס כי יש ליצור רוב של יהודים בחיל כזה והוא הציע כי את כוח האדם היהודי הדרוש לחיל כזה ניתן למצוא בקרב החיילים המשוחררים שלחמו בשורות הגדודים העבריים וכן מקרב אלו ששירתו במשטרה המעולה. קיש סיכם את מזכרו בקריאה דחופה לממשלה לעשות לשינוי המצב וטוען כי אי הענות לדרישותיו הם על אחריותה של הממשלה אשר נושאת באחריות לביטחונם של כל תושבי הארץ.
התשובה לדרישות שהועלו במזכרו זה של קיש, הייתה שלילית ובכך, למעשה, נסתם הגולל על שיתופם השוויוני של יהודים בחיל הספר. האשמה למצב עניינים זה אינה רובצת לפתחה של הממשלה בלבד. חוסר החשיבות שייחסו בזמנו הגורמים האחראים לנושא בהנהלת הסוכנות, לדחיפת גיוסם של יהודים למשטרה המעולה, יצר למעשה תקדים שמנע למעשה את האפשרות המעשית של גיוסם של יהודים לחיל הספר החדש.
דיווחו של מפקד החיל - דווקא על היהודים אפשר לסמוך.
למרות עמדתם המגמתית של פקידי הממשלה בנוגע לגיוסם של יהודים לחיל הספר, החזיק ביושר, מפקד חיל הספר, בעמדה שונה במקצת. את המכתב המפורט שהוא כתב באפריל 1926 למפקדה הממונה עליו, מפקדת חיל האוויר המלכותי המקומית בביר סאלם, הוא פתח בהשגותיו לגבי צמצום מספרם של הקצינים הבריטים בחיל.