ההשפעות של הזיהום הסביבתי הן לרוב איטיות ולא נראות לעין . הן מופיעות בדברים הקטנים, בסביבה הרגילה. כתוצאה מהתפקיד המגדרי של הנשים כמנהלות הסביבה הביתית הן גם הראשונות להבחין ולהיפגע מהזיהום.
אמצעי הדברה ביתיים, פירות וירקות מרוססים, טיפול בבעלי חיים שנחשפו לזיהום, בישול, שימוש במוצרי קוסמטיקה והיגיינה ושימוש בחומרי ניקוי כל אלה חושפים את הנשים יותר מאשר גברים, לסכנות ולנזקים של הזיהום הסביבתי.
מוזיאון החאן
מוזיאון החאן הוא מוזיאון לתולדות העיר חדרה השוכן במבנה החאן ההיסטורי של העיר.
היסטוריה.
בניגוד לרוב מבני החאן בארץ, החאן בחדרה לא החל את דרכו כאכסניית דרכים, אלא כבית חווה חקלאית שהוקם בשליש האחרון של המאה ה-19. אורכו עמד על 61.5 מטרים, רוחבו הגיע לכ-40 מטרים, והוא עוצב בצורת חצר פנימית שסביבה היו ערוכים 26 חדרים. המבנה נבנה מאבני כורכר שנלקחו מעתיקות קיסריה. במרכזו של כל חדר הוקמה קשת אשר תמכה בגג, וזה נבנה בתורו מקורות עץ ארז שנשאו כיסוי צמחי וחיפוי.
עם רכישת אדמות חדרה בשנת 1891 נרכש גם מבנה החאן, ובין השנים 1891–1896 הוא שימש את ראשוני תושבי המושבה כמקום מגורים ולמטרות ציבוריות. לאחר שהמתיישבים עברו להתגורר בבתיהם, המשיך החאן ושימש לצרכים ציבוריים, כדוגמת בית בד, מחסנים, בית מרקחת ובית מלון. בשנת 1912 שוב שימש המקום למגורים זמניים, עת יושבו בו משפחות מקרב עולי תימן, בטרם יושבו בשכונת נחליאל. בין 1925–1948 שכנה במבנה תחנה של משטרת המנדט.
בית הכנסת הגדול.
ב-1933 הוחלט על הקמת בית כנסת גדול בעיר במרכזה של חצר החאן, ולפי התוכנית הראשונית, נדון כל מבנה החאן להריסה. לאחר מאבק של תושבים אשר קראו לשמר את הבניין ההיסטורי, פסקו עבודות ההרס, ובניין בית הכנסת שולב בחצר לצד עשרה מחדרי החאן אשר נותרו על תילם, והמשיכו לשמש את המושבה, בין היתר, כבית מדרש וכדירות מגורים לאברכים. בתחרות שפורסמה לקראת הקמת בית הכנסת, זכתה הצעתה של האדריכלית יהודית סגל שטולצר, ולשם מימון הבנייה נאספו תרומות והוטל מס מיוחד על תושבי היישוב. בית הכנסת נבנה בין השנים 1936–1940, והוא נחנך בשנת 1941, שנת היובל לייסוד חדרה. המבנה נבנה כולו מבטון והוא משלב מוטיבים של הסגנון הבינלאומי. בשנת תשי"ג תכנן אדריכל מאיר בן אורי את קיר המזרח, ארון הקדש והבמה, תוך שילוב מוטיבים חדשניים ועיצובים ייחודיים מבחינת האותיות והטקסטים, וכתב דברי הסבר מפורטים ליצירתו.
המוזיאון לתולדות חדרה.
בשנת 1979 נוסדה אגודה שתפקידה היה להקים את המוזיאון לתולדות חדרה, והיא קבלה לרשותה את שרידי המבנה. שלושת חדרי האגף המערבי שופצו ותצוגה קטנה נחנכה בהם בשנת 1982. במשך השנים הבאות עד שנת 2000, שופצו שבעת חדרי האגף הצפון-מזרחי וביניהם הותקנו מעברים המאפשרים סיור רציף. בעת החלפת חלק מהגג נחשף קטע מתקרת החאן המקורית, אבני הכורכר שוקמו, והוסרו תוספות שלא השתייכו למבנה המקורי.
המוזיאון.
ראשיתו של אוסף המוזיאון בתושבי חדרה שאספו בשנות ה-60 של המאה ה-20 כלים חקלאיים גדולי ממדים מראשית המאה ה-20, והעבירו אותם למתחם החאן ולחצרות פרטיות. בהדרגה התמקד האיסוף גם באובייקטים קטנים ונעשה רב-תחומי באופיו. כיום כולל האוסף יותר מ-10,000 פריטים, והוא מייצג את התמורות הכלכליות, התעסוקתיות והדמוגרפיות שהתחוללו בחדרה מאז ייסודה.
תצוגת הקבע במוזיאון שוכנת בשישה מחדרי האגף הצפון-מזרחי של מבנה החאן, והיא מציגה את הקמת המושבה ואת שנותיה הראשונות, בין היתר בעזרת דגם של המבנה בעת שראשוני המתיישבים התגוררו בו, ואת שנות התפתחותה של חדרה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה. בהמשך מוצגים חדר המשפחה באחד מבתי המייסדים בשנות ה-30 של המאה ה-20, וכן רחוב אופייני ודירת משפחה בשנות ה-50. בחצר החאן מוצגים דגם מוקטן של פחון מעברה אופייני משנות ה-50, נפחיה מהמחצית הראשונה של המאה ה-20, שרידי בית הבד של חדרה שנרכש בלוד ב-1895 וכלים חקלאיים משלושת העשורים הראשונים לקיומו של היישוב. בפינה הדרום-מערבית של המתחם שוכנת מצבה לשלושה מראשוני המתיישבים אשר חלו בקדחת ומתו. הם נקברו ביפו, ועם גירוש תושבי תל אביב ב-1917 הובאו עצמותיהם ונקברו באתר.
עוד שוכנים במוזיאון אולם הרצאות וחדר סדנאות, ספרייה המתמקדת בנושאי ארץ ישראל, הציונות ובתולדות היישוב, וארכיון שבו יותר מ-260,000 מסמכים, כ-25,000 תמונות וכן שקופיות וקלטות שמע ווידאו. מוזיאון החאן אחראי על הפן ההיסטורי בבית פיינברג.
בית פיינברג
בית פיינברג הוא מבנה היסטורי בחדרה, אשר הוקם בשלבים החל בשנת 1895 או 1896 בידי ישראל (לוליק) פיינברג, והיה אחד המבנים הראשונים ביישוב. כיום שוכן הבית ברחוב ז'בוטינסקי 34 בעיר ומשמש כמוזיאון ומרכז תרבות.
היסטוריה.
גרעין המבנה נבנה מאבני כורכר, ובשל הקושי בהשגת היתרי בנייה מהשלטונות העות'מאנים בארץ שימש תחילה כרפת או כאורווה. ב-1898 עברה משפחת פיינברג מיפו לחדרה והתגוררה בבית, אך שבה עד מהרה ליפו, לאחר שכל בני המשפחה חלו בקדחת. בניית הבית וקנית האדמות החקלאיות מומנו ברובם על ידי דב (בוריס) פינברג, אחיו של ישראל, אשר המשיך לחיות ברוסיה בחלק מהזמן עבד שם והשקיע כספים רבים בבנית הבית ובקנית אדמות חדרה. רק בשנת 1906 או לאחריה, החלה בניית אגפיו האחרים של המבנה, שהוקמו סביב חצר פנימית בצורת האות ח'. בצלע המערבית של המבנה נבנו ארבעה חדרים וחדר אוכל שפנה אל החצר הפנימית. באגף הצפוני היו שתי קומות, ובין היתר הותקן בו בית שימוש, דבר יוצא דופן לתקופה. באגף הדרומי נבנו חדרי השירות: מטבח, אמבטיה ומגורי העוזרת. בחצר הפנימית טיפחה אם המשפחה פניה פיינברג, גן ורדים ואירוסים, וכאשר הברון אדמונד רוטשילד ביקר בבית בשנת 1914, העניקה לו זר ופקעות אירוסים. מתחת למבנה נחפר מרתף גדול שתקרתו מקומרת, ובעת גירוש תושבי דרום הארץ בידי הטורקים התגוררו בבית קרובים ומכרים של המשפחה, והמרתף שימש להטמנת חפצי ערך. בני משפחת פיינברג היו ידועים כאניני טעם, דבר שבא לידי ביטוי בריהוט ובכלי הבית, ובציורי קיר בסגנון אר דקו ואר נובו. במאורעות תרפ"א שהתרחשו ב-6 במאי 1921, הותקפה חדרה בידי פורעים ערבים מטולכרם. בתיה הדרומיים של המושבה נעזבו ו-14 מהם, ובהם בית פיינברג, נבזזו והועלו באש. פניה פיינברג לא חזרה מאז לגור בבית, והוא היה נטוש ומוזנח במשך עשרות שנים.
הבית תואר רבות בספר אות מאבשלום.
כיום.
המבנה שופץ על ידי עיריית חדרה, משפחת פיינברג, המועצה לשימור אתרי מורשת, קרן קיימת לישראל ומוזיאון החאן בחדרה, והושב למצבו בתחילת המאה ה-20. בין היתר שוחזרו גם ציורי הקיר. בשנת 2008 נפתח במקום מרכז תרבות ומוזיאון המציג את תולדות משפחת פיינברג, תוך שימת דגש על אבשלום פיינברג. בחדר האוכל מוצג סרט תיעודי המתאר את שיפוץ הבית ושימורו, ובחצר הפנימית פועל בית קפה. בחצר גדל חוטר מדקל אבשלום שהיה במקום נפילתו ליד רפיח. המקום מופעל על ידי 'נחלים החברה לפיתוח תיירות חדרה'
יעקב לוי (סופר)
יעקב מאיר לוי (14 במאי 1894, ח' באייר תרנ"ד, נסולון, האימפריה הרוסית – 8 בספטמבר 1956, ג' תשרי תשי"ז, ישראל) היה איש חינוך, מתורגמן, סופר והיסטוריון ישראלי.
תולדות חייו.
יעקב לוי נולד בכפר נסולון שבאוקראינה (אז באימפריה הרוסית). בכפר חיו כ-700 איש, ביניהם שלוש-ארבע משפחות יהודיות. משפחתו הייתה דתית והוא למד לימודי יהדות מפי "מלמדים" ומורים פרטיים שאביו שכר והביא לכפר. כבר בגיל 12 נשלח ללמוד בישיבת נובוהרד-וולינסקי בחברתם של בני עשרים ומעלה מתוך הנחה שילך לרבנות. אבל העולם החיצוני משך אותו והוא החל בלימודים אקסטרניים שהיו פופולריים בין יהודים צעירים שהושפעו על ידי תנועת ההשכלה היהודית וגם בגלל ההגבלות שהטילו השלטונות על קבלת יהודים לאוניברסיטאות. בהגיעו לגיל 19 הפך לסוציאליסט וציוני נלהב, "חזר בשאלה" ובתמיכת משפחתו עלה לארץ ישראל ב-1914 בגיל 20. שם התקבל לגימנסיה העברית "הרצליה", בה למד שנתיים (כיתות י' וי"א). החלטתו להיכנס לגימנסיה נבעה משתי סיבות: כתלמיד יכול היה להישאר בארץ ישראל מבלי לקבל על עצמו אזרחות עות'מאנית; שנית, אף על פי שידע עברית מהבית, שאף לספוג את העברית המדוברת של התקופה. בתקופת לימודיו החל לכתוב ומשך את תשומת ליבו של מורו לספרות – הסופר המיתולוגי י.ח. ברנר, שצפה לו עתיד של סופר.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, הממשלה העות'מאנית שינתה את מדיניותה כלפי אזרחים זרים, ובמיוחד לגבי היהודים שביניהם. הקפיטולציות בוטלו ובפני הנתינים הזרים עמדה הברירה: קבלת אזרחות עות'מאנית ושירות בצבא הסולטן או גירוש מן הארץ לארצות מולדתם. בגלל שנאתו לאימפריה הרוסית, לא היה ליעקב ספק במה לבחור ולקראת סוף שנת הלימודים בכיתה י"א (1916), ומייד לאחר קבלת האזרחות הטורקית, הוא גויס ונשלח, יחד עם רבים מכיתתו, לבי"ס לקצינים בצבא האימפריה העות'מאנית בקושטא (קונסטנטינופול – איסטנבול של היום).
ב-1917 עבד כמורה בבית הספר במושבה העברית "מסילה חדשה" הסמוכה לקושטא. מושבה זו, שנבנתה על ידי הברון הירש, הייתה מעין תחנת מעבר לחלוצים בדרכם לארץ ישראל, שם קיבלו הדרכה ראשונית בחקלאות. בעת שהותו שם נשא לאשה את אחת מבנות המקום – שושנה טבורובסקי (תבור), ובאותה שנה נולד בנו אמנון.