הוא חוזר לביתו, רב עם אשתו ומתוך כעס, זורק את המלבוש על הרצפה. למחרת הוא רוצה לחזור למלאכתו, אך כשהוא רואה את אחד מעבדי השר מן החלון, הוא נבהל ומחביא את המלבוש. בצהריים אשתו מביאה לו את הארוחה לחדרו והוא שופך מעט רוטב על המלבוש. מתוך בהלה הוא קופץ ושופך את כל הקערה על המלבוש.
בשלב זה, החייט הולך אל הנהר ומכבס שם את המלבוש אך בזמן שהמלבוש התייבש בא דג ובלע אותו. החייט קופץ לנהר בתקווה ללכוד את הדג ולהשיב את המלבוש, אך סופו של החייט מסתיים בטביעה בנהר.
לאחר כמה ימים גופו נפלט מן הנהר ולאחר כמה ימים נוספים נמצא גופו והובא לקבורה.
כמקובל בסיפורי עם, הסיפור מסתיים במוסר השכל:
פרשנויות.
הסיפור כמשל.
למרות עלילתו הריאלית (ברובה) של הסיפור, רבים הבינו אותו כמשל. בקריאה מדוקדקת ניתן לראות כי עגנון בעצמו שתל לאורך הסיפור רמזים כי מדובר במשל, ובסוף הסיפור אף כתב מעין "פירוש" למשל הזה. בסוף הסיפור נכתב:
דברים אלו מתייחסים לדבריו שנאמרו בתחילת הסיפור על השר ועבדיו:
עגנון מפרש אם כן בעצמו את קווי האלגוריה הכלליים. השר הוא הקדוש ברוך הוא, עבדי השר הם "מלאכי חבלה" והחייט (שבמהלך הסיפור מתברר ששמו 'ישראל') הוא כל אחד מישראל. את המלבוש נוטים לפרש כמשל לנשמה שניתנה לאדם כפיקדון מאת הקדוש ברוך הוא, בהקבלה לבדים שניתנו לחייט מאת השר, ועל האדם מוטל לטפל בה יפה ולכל הפחות לא ללכלך אותה במעשים רעים. בהתחשב בכך שהמלבוש מיועד לשר ולא לחייט מציע צחי וייס פירוש לפיו זהו מלבושו של האל, רעיון המופיע במדרשים ובספרי קבלה.
אהרן מגד מציע פרשנות נוספת, ארס פואטית, לסיפור: "המלאכה שלא נשלמה היא מלאכת הסופר עצמו. כל הימים הוא מתכוון להשלימה ולהוציאה מתוקנת מתחת ידו, ואין הוא מצליח מסיבות התלויות בו־עצמו."
מקורות.
ניכרת ביותר זיקתו של הסיפור למאמרו הידוע של רבי טרפון בפרקי אבות:
מאמר זה ממשיל את חיי האדם למלאכתו של פועל והנמשל הוא ברור: בעל הבית הוא הקב"ה, המלאכה - קיום המצוות, הפועלים - בני האדם, היום הקצר - משך חיי אדם. בסיפור זה עגנון מבטא את "דחיקתו" (לחצו) של "בעל הבית" בעיקר באמצעות תיאור עבדי השר, המטילים את אימתם על החייט. את "היום הקצר" מתאר עגנון בעזרת בחירתו בדמות של חייט זקן שחייו קרובים לקיצם והוא אף מודע לכך: בתחילת הסיפור, כאשר החייט מדליק את הנר ומתחיל לעבוד, הוא חושב על כך שחייו קצרים:
תיאור זה מרמז לאמרתו הידועה של ר' ישראל מסלנט: . האמרה עצמה היא משל לחיי האדם (נר = נשמה), אך בסיפור היא משמשת הן כמשל לחייו של החייט והן כתיאור ריאלי המתייחס למציאות של הנר הדולק בחדרו, שכל עוד הוא דולק, החייט עודנו יכול לעסוק בתיקון המלבוש.
מקור נוסף הנזכר ברמז בסיפור הוא "מסכת חיבוט הקבר". כאשר החייט ממתין לפגישה עם השר, בחדר ההמתנה "הצר והדחוק" שאליו הכניסוהו עבדי השר, הוא מצטער על כך שהוא לא יכול בינתיים לשפר במעט את המלבוש, מכיוון שהמחט לא נמצאת איתו. ואז נאמר: . בעקבות אזכור זה, חוקר הספרות גרשון שקד, עמד על קשרם של הדברים ל"מסכת חיבוט הקבר" וראה את כל הסצנה הזו כמשל לעמידתו של האדם בפני "בית דין של מעלה". המקום הצר והדחוק שאינו מתאים כלל לביתו של השר, מעיד כי אין זה סתם חדר. שקד מציין עוד כמה רמיזות ומפרש אותן: העובדה שלפני שעבדי השר הגיעו לקחת את החייט אל בית השר, הנר שלו כבה והוא נשאר יושב בחשכה, מסמלת את הסתלקות הנשמה. כאשר החייט יוצא לבית השר, הוא לובש בגד עליון, "שאין כבודו של השר שיבואו לפניו בבגדים שעושים בהם מלאכה". שקד מפרש את הבגד העליון כטלית שבה מכסים את המת. לאחר מכן, כשהחייט כאמור רוצה לנצל את זמן ההמתנה כדי לעשות תיקונים אחרונים במלבוש, הוא שם לב שהמחט לא נמצאת אצלו והרי היא נשארה בבגד המלאכה שפשט מעליו. זוהי החמצת ההזדמנות לתקן בניגוד לזמן שבו "עוד הנר דולק".
סיבת חטאו של החייט.
אהרן מגד מציין כי "השאלה העיקרית העולה מן הסיפור היא, מדוע אין החייט משלים את מלאכתו, למרות שיש אימת העונש עליו, למרות שהוזהר כמה פעמים, למרות שניתנה לו ארכה על ידי השר, שהוא רב חסד, רחום?" תשובתו של מגד: "החטא הוא בהרהורים, במחשבות. כלומר, באבדן האמונה התמימה, שאין מהרהרין אחריה. ... כל זמן שהחייט מהרהר, אין הוא יכול לתקן." החייט עצמו מודע לכך, והוא מהרהר: מחשבות של אובדן אמונה עולות במוחו: אף תפילתו משתבשת מחמת מחשבותיו:
עיבוד למחזה.
בשנת 2015 הועלה הסיפור כהצגת יחיד בעיבודו ובבימויו של אודי בן סעדיה ובביצוע השחקן ישי מאיר.
בשנת 2017 עובד הסיפור למחזה שהוצג בתיאטרון אספקלריא, בעיבודו ובבימויו של פרוספר מלכה ובהשתתפותם של מוטי גלעדי, יגאל פילר, דני שטג וציון אשכנזי.
הסיפור הוקרא על ידי השחקן שלמה ניצן במסגרת ערב הקראת סיפורי עגנון.
פרדיננד לסל
פרדיננד יוהאן גוֹטליבּ לָסָל (בגרמנית: Ferdinand Johann Gottlieb Lassal; 11 באפריל 1825 –31 באוגוסט 1864) היה הוגה דעות ומנהיג סוציאליסטי יהודי-גרמני, מחלוצי רעיון המפלגה המודרנית. מראשוני מנהיגיה של תנועת הפועלים הגרמנית, ואבי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD). ללסל מיוחס חוק הברזל של השכר.
לסל נולד בברסלאו למשפחה יהודית, ועם סיום לימודיו באוניברסיטה עבר להתגורר בברלין. הוא נטל חלק בחוגים המהפכניים שהובילו את מהומות אביב העמים בממלכות הגרמניות בין 1848–1849, ועמד בקשר עם קרל מרקס וחבריו לליגה הקומוניסטית. במקביל לפעילותו הפוליטית, ניהל לסל מאבקים משפטיים שזכו לתהודה ציבורית והקנו לו מעמד של פרקליט בעל שם. בסוף שנות ה-40 נאסר בשל פעילותו נגד המשטר המלוכני בפרוסיה, ובשנות ה-50 הוגלה מברלין. בגלותו החל לארגן סביבו חוג פועלים שצמח והיה לארגון המפלגתי הראשון בהיסטוריה של מעמד הפועלים - מפלגת "אגודת הפועלים הגרמנית הכללית", שנוסדה ב-1863. לסל נהרג בדו-קרב כשנה בלבד לאחר הקמת הארגון, אולם שמו נחקק בזיכרון ההיסטורי של תנועת הפועלים הגרמנית והכללית כאחד מאבותיה המייסדים. כתביו תרמו לגיבושו הרעיוני של מעמד הפועלים, ונכללו בקאנון התאורטי שלו.
ביוגרפיה.
נעוריו.
פרדיננד יוהאן גוטליב לסל נולד ב-1825 בעיר בּרֶסלָאו שבפרוסיה (ורוצלאב, שבפולין המודרנית) למשפחה יהודית-גרמנית אמידה. אביו, היימן לסל (במקור חיים וולפזון), עשה את הונו ממסחר במשי והיה מנכבדי קהילת ברסלאו. האב היגר לברסלאו מן הכפר לוסלוי שבשלזיה, ואימץ את שם הכפר כשם משפחתו החדש. היימן לסל היה יהודי מסורתי אך לא אדוק, שהושפע מרוח הנאורות של משה מנדלסון, ומרעיונות הרפורמה של אברהם גייגר. האם, רוזליה, הייתה בת לקהילה יהודית קטנה בארץ הריין, ונודעה כשומרת הלכה ומצוות כל חייה.
פרדיננד הצעיר גדל בסביבה יהודית. בין השנים 1835–1840 למד, יחד עם נערים יהודים אחרים, בגימנסיה מריה מגדלנה (Maria-Magdalenen-Gymnasium). בנעוריו גילה עניין בענייני השעה של העם היהודי; בגיל 14 כתב ביומנו על עלילת דמשק שהתרחשה ב-1840 והביע רגשות סולידריות ונקם כלפי העוול שנגרם ליהודי העיר.
לסל האב ייעד את בנו לעסקים. הוא שלחו ללימודים בבית ספר מכובד למסחר בלייפציג שם עשה את צעדיו הראשונים כמנהיג הסוחף אחריו רבים בכושר הדיבור שלו. לסל מירר את חיי המורים ומנהל בית הספר, ונשא נאומים חוצבי להבות בפני חבריו לכיתה כאשר ביקש להמרידם נגד סגל המורים. הוא השניא עצמו על הסגל וזכה להערות נוקבות בתעודת ההערכה שלו, חרף ציוניו הטובים.
פרק לימודיו בלייפציג הסתיים מבעוד מועד. לסל מרד באביו ועזב את בית הספר למסחר. ב-1841 חזר לברסלאו וביקש להיבחן בבחינות הבגרות החיצוניות בגימנסיה, על מנת להתקבל ללימודים באוניברסיטה.
עוד בימי נעוריו התחוללה מהפכה אינטלקטואלית של ממש במחשבתו של לסל. מן השלב בו ניסה לפשר בין היהדות המסורתית ובין חיי הסביבה המודרנית, חרג כבר בעת שעבר ללמוד בלייפציג; בשובו לברסלאו חדל מניסיונו להתאים בין הליברליזם הפוליטי ובין הליברליזם הדתי נוסח גייגר, ונטש את הליברליזם בכלל והדתי בפרט. ב-1843, בעת שזכה לתעודת הבגרות בברסלאו, לסל כבר היה לסוציאליסט.
השפעת הפילוסופיה ההגליאנית.
בשובו לברסלאו מלייפציג, החל לסל להתעמק בפילוסופיה של גאורג ו.פ. הגל (Hegel), והושפע ממנה עמוקות. את מוטיבציות ההקרבה שגילה בשחר נעוריו, נוסח שמשון הגיבור ויהודה המכבי, החליף לסל בניסיון להתחקות אחר חוקיותה של ההיסטוריה. גישת ההיסטוריה של הגל, כמו גם תפיסת המדינה שלו, הטביעו חותם עמוק במחשבתו של לסל.
מבחינה פילוסופית, המחשבה ההגליאנית מבוססת על תפיסת ה"רוח"' (Geist, גַייסט), הדיאלקטיקה שלה (חוקיותה) והתגלותה ההיסטורית. תורת ה"רוח" ההגליאנית הייתה ללסל מערכת הלכתית חדשה, שתפסה את מקומה של האמונה היהודית. הצגתה לעולם של גרמניה כמדינת התבונה הייתה ל"מצוות-עשה" מרכזית; האיסור על עיסוק ביהודים היה בבחינת "מצוות לא-תעשה".
בהתפתחות השלבית של ה"רוח" לפי הגל, כל אומה רשאית לקוות כי בה תשכון "רוח האנושות". העם היהודי זכה לכך בעת העתיקה. בעידן המודרני מתגלה "רוח האנושות" בפילוסופיה הגרמנית, המוצאת את משכנה במדינה הפרוסית. כתלמיד של הגל, לסל ראה במיזוג בין פרוסיה וגרמניה הגדולה את ביטוי חוקיותה של ההיסטוריה, וזו לפי ההגליאנים, הגשמת רצון האלוהים. הגותו של הגל הייתה בעלת תוקף של "מדע אמת" אצל לסל.