התסמינים העיקריים של אריתרומללגיה הם אדמומיות, נפיחות, כאב עמוק ברקמה הרכה ורגישות, יחד עם תחושת צריבה כואבת בעיקר בגפיים. תסמינים אלו הם לרוב סימטריים ומשפיעים על הגפיים התחתונות בשכיחות גבוהה יותר מאשר על הגפיים העליונות והתסמינים עשויים להופיע גם באוזניים ובפנים. במקרי אריתרומללגיה משנית, האריתרומללגיה לרוב באה לפני הופעת התסמינים של המצב הרפוי שגורם לתופעה. באריתרומללגיה ראשונית, ההתקפים יכולים להימשך בין שעה לחודשים בכל פעם ולהתרחש לעיתים מספר רב של פעמים במהלך היום. ההתקפים מתרחשים לרוב בלילה, ובכך יכולים להפריע מאוד לשינה. טריגרים נפוצים להתקפים בשעות היום כוללים מאמץ גופני, חימום הגפיים הנגועות, צריכת אלכוהול או קפאין, וכל לחץ המופעל על הגפיים. אצל חלק מהחולים ידוע גם שצריכת סוכר ומלון מעוררת התקפים. רבים מהסובלים מאריתרומללגיה ראשונית נמנעים מלנעול נעליים או גרביים, מכיוון שהחום מייצר התקפים. מצבים של אריתרומללגיה ביחד עם תופעת רנו נדירים, אך מחקרים על חולים עם שתי האבחנות דווחו בכתבי עת רפואיים. התסמינים עשויים להופיע בהדרגה, ולעיתים לוקח שנים להיות מספיק חמורים כדי שהמטופלים יפנו לטיפול רפואי.
אריתרומללגיה היא מצב קשה לאבחון מכיוון שאין בדיקות ספציפיות למצב זה, מצב הגורם לעיכוב באבחון. עם זאת, צפיפות נימים ופרפוזיה נימית מופחתות נצפו במהלך התקף. בדיקה נוספת שניתן לעשות היא להרים את רגלי המטופל בשכיבה, ולשים לב לשינוי מאדום לחיוור של צבע עורו. הטיפול באריתרומללגיה ראשונית כולל טיפול בתסמיני הכאב ומניעה של טריגרים להתקפים. טיפול באריתרומללגיה משנית כולל טיפול במצב הרפואי הבסיסי שגרם לתופעה. אף על פי שאספירין נחשב כמפחית תסמיני אריתרומלגיה, נדיר למצוא עדויות לכך שזה יעיל. קירור מכני של הגפיים על ידי הגבהתם יכול לעזור, אך מומלץ למטופלים לא להכניס את הגפיים למים קרים כדי להקל על התסמינים בזמן התקף.
באדר 3
באדר 1
בית האחריות
בית האחריות (HRB) בבראונאו אם אין הוא הרעיון של הקמת מקום מפגש בינלאומי ומקום למידה בבית הולדתו של אדולף היטלר. אנשים מכל המדינות, הרקעים, הדתות והתרבויות צריכים להיפגש כדי לדון, ללמוד ולפתח פרויקטים הסובבים סביב מושג האחריות הנוגע לממדי העבר, ההווה והעתיד. הדמוגרפיה העיקרית תהיה אנשים צעירים. הרעיון לבית האחריות מקורו במייסד ה-Gedenkdienst ויו"ר השירות האוסטרי בחו"ל ד"ר אנדריאס מייזלינגר.
רקע רעיוני.
האתגר הרעיוני סביב מקום הולדתו של אדולף היטלר שורש בכך שהמקום אינו "אתר מבצע", כמו אוברזלצברג, הבית החום או הרייכספארטיטאגסגלנדה ; זה גם לא "אתר של קורבן", כמו אושוויץ, מאוטהאוזן או הרטהיים, שכן אדולף היטלר בסך הכל נולד באותו בית וחי שם כחודשיים בלבד כתינוק. שום דבר שקשור לשואה לא הוחלט או נעשה מעולם בבית ההוא.
אף על פי כן, מקום הולדתו של אדולף היטלר הוא מקום בעל משמעות סמלית, סמל להולדת השואה, עבור חלקם סמל להולדת הרוע. האתגר שנשקף הוא כיצד להנציח מקום שהוא סמל בלבד.
בית האחריות עוסק ביצירת סמל אחר, של סמל נגד עם משמעות הפוכה ממה שמולדת אדולף היטלר מסמלת. בית האחריות מתכוון ומתחזה להפוך את סמל הולדת השואה לסמל של אחריות, למידה, שלום ויצירתיות תוך הפיכת העיר בראונאו אם אין במקביל לעיר המייצגת את אותם ערכים.
בית האחריות יתבסס על התשתית והקהילה של השירות האוסטרי בחו"ל וארגוני השותפים העולמיים שלו.
אן מארי וסל שלוטר
איסקר (נהר)
איסקר (בבולגרית: Искър) הוא נהר בבולגריה, יובל של הדנובה.
אורכו של איסקר הוא 368 קילומטרים והוא הנהר הארוך ביותר שזורם כולו בבולגריה. האיסקר נובע מהרי רילה ובדרכו אל הדנובה מספק את המים הדרושים לאגם המלאכותי מאגר איסקר. בהמשך דרכו הנהר יוצר את ערוץ איסקר בן ה-84 קילומטרים.
האיסקר הוא הנהר היחיד שלוקח את מימיו מדרום בולגריה וזורם צפונה. הוא הנהר העתיק ביותר בבלקן וגם היחיד ששמר על כיוונו המקורי למרות השינויים הגאולוגיים המשמעותיים בשלבים מאוחרים יותר.
אטר
מועצת הפניות לחיילים משוחררים
מועצת הפניות לחיילים משוחררים (באנגלית: The Board of Veterans' Appeals) הוא בית דין מניהל הכפוף להמחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית. בית הדין שוכן בוושינגטון די. סי. מועצת הפניות לחיילים משוחררים זה הגוף שקובע האם יוצאי צבא ארצות הברית זכאים לקבל הטבות ושירותים בהתאם לבעיות שנגרמו להם בעקבות השירות. סמכות השיפוט של המועצה משתערת כל השאלות בעניינים הקשורים להחלטת המזכיר לענייני חיילים משוחררים על חוק המשפיע על מתן הטבות ליוצאי הצבא שנפגעו במהלך השירות.
המועצה מנוהלת על ידי יו"ר המועצה, שממונה על ידי נשיא ארצות הברית.
היסטוריה.
מועצת הפניות לחיילים משוחררים הוקמה ביולי 1933 והיא פועלת עד היום.
בשנת הכספים של 2018 הוציאה המועצה למעלה מ־81,000 החלטות עבור חיילים משוחררים ובני משפחותיהם, המהווה המספר הגבוה ביותר של החלטות שהוועדה קיבלה מאז 1988.
רייקיאוויק (מחוז)
מכתב בן-גוריון (1937)
מכתב בן-גוריון מ-1937 הוא מכתב שכתב דוד בן-גוריון, אז ראש הוועד הפועל של הסוכנות היהודית, לבנו עמוס ב-5 באוקטובר 1937. המכתב הוא מסמך ידוע בקרב חוגים של חוקרים, מכיוון שהוא מספק תובנה לגבי תגובתו של בן-גוריון לדו"ח שהוציאה ועדת פיל ב-7 ביולי של אותה שנה. אין תמימות דעים בין החוקרים בנוגע לחלקים מסוימים בטקסט, וזאת בעקבות טקסט מקושקש, שעשוי היה לספק עדות כתובה על כוונה האם לגרש את הערבים, או האם לא לגרש אותם.
המכתב המקורי, שכתוב בכתב ידו של בן-גוריון, שלימים הפך להיות ראש ממשלת ישראל, מוחזק כיום בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון.
המכתב.
המכתב נועד לעדכן את בנו של בן-גוריון, עמוס שהתגורר אז בקיבוץ, בשיקולים הפוליטיים של בן-גוריון. במכתב מסביר בן-גוריון את תגובתו לדו"ח של ועדת פיל שפורסם ב-7 ביולי 1937.
בן-גוריון מביא במכתב טיעונים מדוע בנו לא צריך להיות מודאג מהחלוקה של ארץ ישראל המנדטורית עליה ממליצה הוועדה:
ועדת פיל הקצתה את הנגב לחלק של המדינה הערבית בגלל ההתיישבות היהודית המצומצמת מאוד באזור. בן-גוריון טען כי ההקצה של הנגב למדינה הערבית "תבטיח" שהוא ישאר עקר מכיוון שלטענת בן-גוריון, לערבים "כבר יש שפע של מדבריות, אך לא של כוח אדם, משאבים כספיים או יוזמה יצרתית". בן-גוריון ציין כי ייתכן שיהיה צורך להשתמש בכוח על מנת להבטיח את הזכות היהודית להתיישב באזור מכיוון ש"אנינו יכולים לעוד לסבול ששטחים עצומים המסוגלים לקלוט עשרות אלפי יהודים ישארו פנויים ושהיהודים לא יכולים לחזור לארץ מולדתם, כי הערבים מעדיפים שהמקום [הנגב] לא ישאר שלנו ולא שלהם".
הטקסט השנוי במחלוקת.
בן-גוריון התייחס במכתב להמלצת ועדת פיל להעביר את 225,000 הערבים שהתגוררו באותה עת בשטח שיועד על ידה למדינה היהודית, לשטחי המדינה הערבית המיועדת.
בני מוריס, שכתב ב-1988 את הספר "לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949" ציטט בגרסתו הראשונה באנגלית את מכתבו של בן-גוריון בפסקה שדנה בנגב: "עלינו לגרש את הערבים ולתפוס את מקומם" וזאת לאחר שמוריס לקח את הציטוט מהגרסה האנגלית של ספר שכתב שבתי טבת על בן-גוריון בשם "בן-גוריון וערביי ארץ-ישראל: מהשלמה למלחמה". מנגד, ביקורת שפרסם אפרים קארש דנה בעובדה שהטקסט המקושקש שהיה לפני הניסוח, ישנה את משמעות הציטוט.
מאוחר יותר הסביר מוריס, כי "הבעיה הייתה שבעותק המקורי בכתב היד של המכתב שהופקד בארכיון צה"ל, שבו עיינתי לאחר שהציטוט שלי קיבל ביקורת, היו כמה מילים שנמחקו בקו חוצה באמצע המשפט הרלוונטי, שהותירו את המילים 'אנו צריכים לגרש ערבים'. עם זאת, בן-גוריון עשה רק לעיתים רחוקות תיקונים לדברים שכתב, והקטע שצוטט לא התאים לרוח הפסקה בה הוצבה. הוצע כי המחיקה נעשתה על ידי יד אחרת מאוחר יותר, וכי המשפט, כאשר המילים שנמחקו שוחזרו, נועד על ידי בן-גוריון לומר ואמר בדיוק את ההפך ('אסור לנו לגרש את הערבים')."
בתרגום העברי של ספרו של מוריס, שיצא בשנת 1991, מופיע ציטוט מתוקן בעברית (עם הפנייה לספרו של טבת בעברית), בפרק הרקע, בפסקה הדנה ברעיון הטרנספר: "לא נוכל לסבול ששטחי אדמה גדולים בלתי-מיושבים, העלולים לקלוט רבבות יהודים, יישארו ריקים (...) אין אנו רוצים, אין אנו צריכים לגרש ערבים ולקחת מקומם. כל שאיפתנו בנויה על הנחה (...) שיש די מקום לנו ולערבים בארץ", אך "אם נצטרך להשתמש בכוח – לא לשם נישול הערבים מהנגב או מעבר הירדן, אלא למען הבטיח לנו הזכות המגיעה לנו להתיישב שם – יעמוד לנו כוחנו". במכתב אחר שכתב לבנו, ב-27–28 ביולי 1937, הגיב בן-גוריון על מסקנות ועדת פיל: "מעולם לא רצינו לנשל את הערבים. אבל מכיוון שאנגליה מוסרת חלק של הארץ אשר הובטח לנו למדינה ערבית, אין זה אלא מן היושר שהערבים במדינתנו יועברו לחלק הערבי".
באשר לטענות הביקורת הכללית, מוריס טען מאוחר יותר: "בן-גוריון בתקופה זו תמך שוב ושוב בלהעביר (או לגרש) את הערבים מחוץ לאזור של המדינה היהודית העתידית, הן 'מרצון' והן בכפייה. היו סיבות טובות לתמיכתו של בן-גוריון בטרנספר: ועדת פיל הבריטית הציעה זאת, הערבים המורדים בארץ ישראל היו נחושים לעקור מן השורש את המפעל הציוני, ויהודי אירופה, תחת איום של חורבן, היו זקוקים נואשות למקלט בטוח, וארץ ישראל לא יכלה לשמש כמקלט כל עוד הערבים תוקפים את היישוב, וכתוצאה מכך הבריטים מצמצמים כניסת יהודים לארץ".