את האהו, לפחות במקרה של הבמות עם הפסלים, יש לראות כאתר טקסי ששימש בעיקר לפולחן האבות הקדומים ובו התקיימו טקסי חניכה לראשי הקלאנים (אריקי, ariki), ולאנשים בכירים אחרים. ייתכן שטקסים נוספים נקשרו לפוריות ולפולחנים חקלאיים.
כיום אין ספק שהאהו נקשר גם לפולחן המתים. בחפירות ארכאולוגיות הוכח כי ישנם בבמות תאים שקועים עם שרידי עצמות. בתקופה הקלאסית של תרבות אי הפסחא, היו עוטפים את המת בשטיחים קני טוטורה או מ והוא נחשף לריקבון. ככלל זה קרה בשטח המיושר מול האהו של הקלאן. כשנותר רק השלד הונחו העצמות על הבמה הטקסית. קבורה שנייה כזו נפוצה גם באיים אחרים בדרום האוקיינוס השקט ובחלקים באזור האינדו-פסיפי. עם זאת, קבורה מסוג זה אורגנה כנראה רק לראשי הקלאן, לכוהנים, ולאנשים בכירים אחרים מהקלאן. המשרפות שנמצאו ליד חלק מהמתקנים מראות גם את הקשר לפולחן המתים. מתקבל על הדעת שנשרפו בהם גופות המתים הבכירים פחות.
אתרי האהו לא איבדו את תפקידם כמקום קבורה גם לאחר חורבנם. קבורים מאוחרים נמצאו במערות שנוצרו על ידי הפסלים שהופלו בווינאפו ובכמה מתחמים אחרים.
ב-2019 התפרסם מחקר של צוות חוקרים בראשות רוברט ג'. דינאפולי (Robert J. DiNapoli) שבדק את המיקומים שנבחרו להקמת במות האבן והגיע למסקנה כי הגורם שקבע את בחירת האתרים היה קרבה למקור של מים מתוקים. מכאן הסיק דינאפולי שהאהו הוקמו במטרה לקבוע שליטה טריטוריאלית על המשאב היקר והנדיר יחסית באי.
תיארוך.
מחקר ארכאולוגי הראה שהבמות הטקסיות הורחבו, הוארכו או נבנו מחדש לאורך דורות, ולעיתים קרובות השתמשו מחדש בחומרי בנייה ישנים יותר. דבר זה מקשה מאוד על תיארוכים של מערכות בודדות.
תיארוכים באמצעות פחמן-14 מצביעים על תקופת ההקמה המוקדמת ביותר בין 1000 ל-1100 לספירה. ישנם גם תאריכים קודמים, אך לא ניתן לקשרם באופן חד משמעי למבנים. על פי המחקרים הארכאולוגיים, המוקד העיקרי של פעילות הבנייה היה במאות ה-14 וה-15. כנראה שלא הוקמו מתקנים חדשים לאחר 1650 לספירה.
מצב עכשווי.
מתישהו בין גילויו של אי הפסחא על ידי ההולנדי יאקוב רוחבן בשנת 1722 לביקורו של ג'יימס קוק באי ב-1774, החל החורבן השיטתי של אתרי האהו על ידי תושבי האי עצמם. באמצע המאה ה-19 לא היו עוד במות טקסיות שלא נפגעו באי הפסחא. למרות מחקר אינטנסיבי, הסיבות עדיין שנויות במחלוקת כיום. ההשערות שהועלו כוללות את הדברים הבאים:
רוב המתחמים הטקסיים באי הפסחא עדיין "במקום" כיום, כלומר עם במות שנהרסו פחות או יותר ומואי הפוכים. חלקם נבנו מחדש באמצעות טכנולוגיה מודרנית מאז שנות החמישים. שווה לראות במיוחד בחוף הדרומי את אהו טונגריקי, ששוחזר בשנות השישים, עם חמישה-עשר מואי זקופים בגודל מרשים, המתחם הטקסי הגדול ביותר באוקיינוס השקט. אהו טהירה במתחם וינאפו השמור היטב עם האבנים המותאמות בקפידה הוא דוגמה יפה במיוחד לארכיטקטורה של התקופה הקלאסית של תרבות אי הפסחא.
מבנים מקבילים.
המקור הפולינזי של תרבות אי הפסחא מעיד על מבנים מקבילים באיים אחרים באוקיינוס השקט. הקמת פסלי אבן מונומנטליים ידועה - מלבד האי הפסחא – באיי מרקיז, בפיטקרן, , הוואי וטהיטי. במות טקסיות ללא פסלים (מאראה) קיימות כמעט בכל איי פולינזיה ובחלק מאיי מלנזיה. הן מורכבות בדרך כלל ממשטח מפונה ומפולס, במת אבן מוגבהת דמוית טרסה לעיתים מדורגת, הדומה לאהו המלבני ללא פסלים של אי הפסחא, ייתכן שהעיצוב העתיק ביותר.
דניאל גלאי
דניאל גלאי (נולד ב-1945) הוא מלחין, מתרגם וסופר ישראלי, יו"ר בית לייויק, אגודת סופרי ועיתונאי היידיש בישראל. חתן פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2009 ופרס למפעל חיים במוזיקה יהודית מטעם הרשות הלאומית לתרבות היידיש לשנת 2020.
ביוגרפיה.
דניאל גלאי נולד בארגנטינה בשנת 1945 ועלה ארצה בשנת 1965. הוא למד מוזיקה בקונסרבטוריון הלאומי בבואנוס איירס ובאקדמיה למוזיקה ליד אוניברסיטת תל אביב. בנוסף השתלם בקומפוזיציה ב-University of Chicago ממנה קיבל תואר מאסטר בקומפוזיציה. בנוסף למד קומפוזיציה אצל מספר מורים, ביניהם יוסף טל, אבל ארליך, לאון שידלובסקי ורלף שפי. בנגינה בפסנתר השתלם אצל אריה ורדי ויהלי וגמן.
יצירותיו התזמורתיות נוגנו בישראל, ארצות הברית, קנדה, ארגנטינה, איטליה, צרפת, גרמניה, דנמרק, שווייץ, פולין, קרואטיה, סלובניה, הונגריה, צ'כיה, דרום-אפריקה וסין ושודרו בתחנות רדיו שונות בעולם. כמו כן, הוא חיבר מוזיקה לתיאטרון, בין השאר להצגה "המרפסת" מאת ז'אן ז'נה בבימויו של יעקב רז בתיאטרון החאן ב-1981. בנוסף חיבר מוזיקה למקהלה לבלט ולהרכבים קאמריים.
אופרות קאמריות.
גלאי חיבר ארבע אופרות קאמריות לפי ליברטים שלו:
יצירות לתזמורת וקריין.
יצירתו "רוקדים אנה פרנק" לרקדנית, זמרת ופסנתרן הועלתה בבית לייוויק והיצירה "בכחול", לחליל סולו ורקדנית. הועלה בצוותא.
יצירותיו של גלאי נמצאות בקטלוגים של המכון למוזיקה ישראלית, מל"י, אור-תו, דורן (ארצות הברית), אדיפן ואוט-ארפאוס (איטליה). מדי שנה הוא מופיע כפסנתר בארצות שונות בביצוע מיצירותיו לפסנתר והרכבים קאמריים שונים. כדואו גלאי, עם הצ'לנית רחלי גלאי, מופיעים בקביעות בהשמעת רפרטואר כולל מוזיקה יהודית, ישראלית ובת-זמננו. ניגוני כליזמר שלו בגרסאות שונות מבוצעות במקומות שונים בעולם.
ניגוני היידיש "עד מאה ועשרים" שהלחין, הוקלטו על ידי נגן הקלרינט גיורא פיידמן. ההקלטה נכללה בתקליטור klezmundo.
מוזיקת כלייזמר.
דניאל גלאי חיבר יותר מ-3,000 ניגוני כליזמר. בין מבצעי הלחנים שלו בתחום : גיורא פיידמן, צישל גרינגו, דניאל הופמן, ערגור ברט, חיה לבני, אורית אורבת ומיכאל גורודצקי. כמו כן, הוא ערך סדנאות כליזמר בארצות שונות. במשך השנים גיבש תיאוריה על הז'אנר אותה כינה "הקליימקס בצליל הנמוך שבמשפט" על מנת למנף את כלל היצירה והביצוע של מוזיקת כליזמר בת זמננו.
אלתור במוזיקה ופיתוח יצירתיות.
בשיתוף עם בתו, הצ'לנית רחלי גלאי, פיתח גלאי מתודה לאלתור תזמורתי ששמה Classical Improvisation Method (CIM) for Orchestra.
המתודה מכשירה מוזיקאים לאלתר בסגנון קלאסי, מודאלי, בן זמננו וכליזמר. סדנאות לאלתור התקיימו בישראל, פולין, צרפת, דרום אפריקה וארצות הברית.
כסופר, עורך ועיתונאי.
ב-1987 הועלה המחזה הסאטירי שלו "המקובליסימוס" בפסטיבל לתיאטרון אחר בעכו. בהמשך עלתה ההפקה עם אותו ליהוק הועלתה גם בספרדית מאמרים ושירים שלו התפרסמו בעיתונות ובכתבי עת שונים בישראל, ארגנטינה, ארצות הברית וצרפת.
ב-1993 התפרסם המחזה שלו "שרירים" בעברית.
המונודרמה פרי עטו, "סיוט-קונצ'רטו" הוצגה באולם פליציה בלומנטל. המונודרמה שלו "האמון" לבריטון, פסנתר ואפקטים קוליים הועלתה באולם "פליציה בלומנטל" תל אביב. הספר "מלך הכליזמרים ושאלות ותשובות" יצא לאור ב-2013, בגרסה דו-לשונית יידיש-עברית. באותה שנה יצא "בצחוק, ברצינות ומה שביניהם" בהוצאת ה. לייוויק, אוסף יצירות הכולל סאטירות ומערכונים (2013). כמו כן, יצא לאור ספרו "בואו נדבר אשכנזית", אוסף מאמרים שנכתבו בנושאים של זהות ומורשת אשכנזית, ישראל, חורבן יהדות אירופה, שפת היידיש ועוד. בשנת 2022 יצא ספרו "האופציה האשכנזית".
גלאי היה חבר מערכת בכתב העת היידישאי "נייע וועגן" ("דרכים חדשות"), בהוצאה של "דור ההמשך אוהבי היידיש", שפרסמה יצירות של סופרי יידיש חדשים.
פעילות ציבורית.
דניאל גלאי שימש כחבר הנהלה באגוד הקומפוזיטורים, חבר במועצה לספריות ציבוריות. הוא ייסד את עמותת דור ההמשך אוהבי יידיש וניהל את הוצאת ה. לייוויק. כיום הוא יו"ר בית לייוויק – אגודת סופרי ועיתונאי יידיש בישראל.
בתור יו"ר עמותת דור ההמשך אוהבי יידיש, יזם את החקיקה לתרבות היידיש שהתקבלה בשנת 1996.
עם הכלים שרכש בתור מוזיקאי וסופר יידיש חקר גלאי את נושא האינטונציה המיוחדת של שפת היידיש. התיזה המרכזית שלו היא שהקליימאקס בשפה היידיש הוא בצליל הנמוך ביותר במשפט.
להבדיל מהאינטונציה בשפות מערביות אחרות בהן הקליימקס נמצא בצליל הגבוה ביותר. מאמרו הראשון בנושא נכתב בעברית בשנת 1995 והוא מחקר השוואתי בין האינטונציה של השפה העברית מצד אחד מול האינטונציה של היידיש, הספרדית והאנגלית מצד שני. עוד מאמרים בנושא פורסמו בעיתון הייידישאי "פארווערטס" ובאנגלית בכרך עם המאמרים של הכנס.
באירוע בעיר צ'רנוביץ שציין 110 שנה לוועידה המפורסמת שהתקיימה בעיר בה נקבע שהיידיש היא שפה יהודית לאומית הציג את התיזה שלו בכנסים אקדמיים שונים, בארץ ובעולם.
במסגרת זו עסק גלאי בהדרכת שחקנים לסדרות טלוויזיה ולסרטים. העלה ליוטיוב סדרה של 12 סרטונים בנושא אינטונציה בהם הוא מדגים את הייחודיות של היידיש לפי סוגי משפטים שונים ובהתאם לפונקציות גרמטיקליות שונות.
פרסים ומלגות.
דניאל גלאי קבל מלגות מהאילינויס ארטס קאונסיל, מהמועצה הבריטית, מקרן ישראל-אמריקה, קרן תל אביב ע"ש יהושע רבינוביץ ומענק להשתלמויות קיץ בדרמשטאדט, גרמניה, כמו כן, הוא זכה בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2009. ובפרס שרה גורבי על מכלול יצירותיו המוקדשות לתרבות יהודית. בשנת 2020 קיבל פרס מפעל חיים למוסיקה יהודית מטעם הרשות הלאומית לתרבות היידיש.
דיסקוגרפיה.
ספרים ביידיש וספרים דו-לשוניים.
שירה
טעאטער
ספרי ילדים
עסעיִסטיק
אמרסון (1999)
Save Your Tears