שנהב-שהרבני נולד כיהודה שהרבני בבאר שבע, שם שירת אביו כאיש מודיעין. בגיל שלוש עבר עם הוריו לשכונת נווה משכן (הסמוכה לצהלה) בתל אביב, וכשהיה בן עשר עברה המשפחה לפתח תקווה.
בשנים האחרונות הוא מזדהה כיהודה שנהב-שהרבני (במקום יהודה שנהב). השם שהרבני מתייחס לעיר בצפון עיראק שנשאה את השם שהרבאן. על הוספת שם המשפחה המקורי לשם המעוברת הוא אמר ב-2021:
למד סוציולוגיה ולימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1977 קיבל תואר בוגר, ולאחר ארבע שנים קיבל תואר מוסמך בניהול תעשייתי מהטכניון. המשיך בלימודיו באוניברסיטת סטנפורד ושם קיבל ב-1983 תואר מוסמך נוסף ובשנת 1985 תואר דוקטור, שניהם בסוציולוגיה.
עיקר פעילותו האקדמית היא במסגרת החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, שם הוא מכהן כפרופסור מן המניין. בין השנים 1986–1989 שימש מרצה בחוג, במסגרת מלגת אלון. המשיך בדרגת מרצה בכיר במהלך 1989–1994, פרופסור חבר בשנים 1994–2006 ופרופסור מן המניין החל מ-2006. בין השנים 1995–1998 הוא שימש כראש החוג. כיהן כפרופסור אורח ולימד במספר אוניברסיטאות מובילות בארצות הברית: בבית הספר למנהל עסקים שבאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ב-1992–1993; בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת סטנפורד ב-1994 ו-1995; בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת פרינסטון במהלך 2003; ובחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה בין השנים 2002–2004.
משמש גם כעמית מחקר בכיר במכון ון ליר בירושלים החל מ-1999. כיהן כעורך כתב העת "תיאוריה וביקורת" מ-2000 עד 2010; משמש כעורך בכיר בכתב העת האירופאי "Organizational studies" (החל מ-2003). מאז כניסתו לתפקידו כעורך "תיאוריה וביקורת", החל כתב העת לעסוק יותר ויותר בשאלות של אתניות ומזרחיות, כלכלה פוליטית, ובאתגר הפוסטקולוניאלי לייצור ידע. כחוקר, כמנחה וכעורך כתב העת "תיאוריה וביקורת", לשנהב-שהרבני תרומה לתאוריה הפוסט-קולוניאלית ולדיון בפוסטקולוניאליזם במסגרת השיח הסוציולוגי הישראלי.
בנוסף, שנהב-שהרבני עורך סדרת ספרי עיון ומחקר בנושאי תרבות וחברה הנקראת "הקשרי עיון וביקורת".
בשנת 2014, ייסד יחד עם סלמאן נאטור, יוני מנדל ואחרים במכון ון ליר את "מכתוב - חוג המתרגמים מערבית לעברית", ואת סדרת הספרים "מַכְּתוּבּ مكتوب" המפרסמת את פועלם.
זכה במספר פרסים, בהם The Dorothy Harlow Award מטעם האקדמיה לניהול עבור המאמר התחרותי הטוב ביותר ב-1987; ב-1990 זכה שוב בפרס זה עבור מצוינות במחקר; וביוני 2004 זכה בפרס מטעם Association for Israeli Studies עבור ספרו "היהודים-הערבים".
פעילות חברתית ופוליטית.
שנהב-שהרבני ידוע גם בפעילותו החברתית, בהיותו ממייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית - תנועה חברתית שנוסדה ב-1996 על ידי צאצאי עולים מארצות ערב והמזרח בישראל, ופועלת לצמצום פערים בחברה הישראלית. שנהב-שהרבני תלה את הזרז לייסודה של "הקשת" בהסכם אוסלו: "הייתה לנו תחושה שהעניין המדיני נפתר, וכי העניין המזרחי-החברתי, שנדחק לשוליים, צריך לעבור מתיחת פנים". אחד ממאבקי הדגל של הקשת הדמוקרטית המזרחית היה בג"ץ הקרקעות, שבו טענה התנועה שישנה חלוקה לא צודקת של קרקעות המדינה, ושהחלטותיו של מינהל מקרקעי ישראל אף מחמירות את המצב. שופטי בג"ץ פסקו בסוגיה זו לטובת "הקשת". הישג נוסף של "הקשת", יחד עם קבוצות אחרות, הוא חקיקת חוק הדיור הציבורי.
בסוף שנת 1996 פרסם שנהב-שהרבני במוסף "הארץ" מאמר בשם "קשר השתיקה" שבו טען כי קיים קשר שתיקה "בין הקומיסרים האידאולוגיים של הציונות המגשימה לבין האינטלקטואלים של השמאל הישראלי בן ימינו", וסיכם כי "זו הסכמה שבשתיקה בין שני דורות של הגמוניה אשכנזית – כלפי הבעיה המזרחית". כן טען שנהב-שהרבני כי הוקעת העוול שנעשה לפלסטינים על ידי השמאל הציוני וההכרה (לכאורה) בסבלם נעשו משום שהדבר אינו מסכן את מעמד האינטלקטואלים האשכנזים כקבוצה תרבותית הגמונית בתוך החברה הישראלית ולא כמעמד כלכלי. לפי שנהב-שהרבני, "העיסוק בעוול, שנעשה לפלסטינים, מספק את זרי הדפנה של ההומניזם, את העמדה היוקרתית של שוחטי פרות קדושות ושואפי שלום", אך מסומן כ"אחר" שניתן להרחיקו מחוץ לגדר. זאת בניגוד למזרחים, שאותם "אי אפשר להפוך ל'אחר' או להוציא אל מחוץ לגדר. לכל היותר, אפשר לבנות כבישים עוקפי עיירות פיתוח ושכונות עוני". הכרה בעוולות שנעשו למזרחים הייתה מחייבת את שינוי ההסדרים החברתיים, התרבותיים והפוליטיים במדינה, שינוי שההגמוניה לא הייתה מוכנה לשאת. משום כך, טען שנהב-שהרבני, נובע פֶרץ ההתכחשות לנושא העדתי והניסיון לגמדו, עד כדי הפיכתו לטאבו.
למאמר זה הייתה תהודה בישראל ובעולם, והוא זכה לכ-25 מכתבי תגובה במוסף "הארץ", והתייחסויות בכלי התקשורת ובאקדמיה הישראלית.
טענה זו נקשרה אצל מבקריו של שנהב-שהרבני להשתתפותו במאבקים נגד הכיבוש ובעד פתרון שתי המדינות. שנהב-שהרבני הבהיר כי אף על פי שאין ספק שליהודים מגיעה זכות להגדרה עצמית קולקטיבית בישראל, המדינה צריכה להגיע להסדר עם הפלסטינים אזרחי ישראל על הגדרתם כקולקטיב בתוכה.
הוצב במקום ה-101 ברשימה המשותפת בבחירות לכנסת העשרים.
במאי 2019, השתתף בקבלת פנים חגיגית שנערכה לכבוד אמיר מח'ול לאחר שישב בכלא באשמת ריגול לטובת חזבאללה.
תרומתו המחקרית.
על בירוקרטיה ורציונליות.
שנהב-שהרבני הרחיב את מושג הרציונליות ואת המחקר העוסק במושג, על ידי התייחסות לרציונליות כאל אידאולוגיה ושיח תרבותי. בספרו אידאולוגיות ניהול בעידן הרציונליות (1991) טען שנהב-שהרבני כי תפישת הבירוקרטיה אותה פיתח מקס ובר, שהחלה לתפוס תאוצה במאה ה-19 והשתכללה במאה ה-20, אינה רציונלית במובן האונטולוגי, אלא דווקא להפך. למרות האתוס שכונן את הבירוקרטיה כמדויקת, יעילה, חסרת שרירותיות ואוניברסלית, שנהב-שהרבני טען שיסודותיה של מערכת זו אינם בהכרח יעילים ממערכות אחרות ובוודאי שאינם אוניברסליים, אלא בעלי הקשר חברתי, כלכלי והיסטורי פרטיקולריסטי.
ספרו מכונת הארגון משנת 1995 הראה כיצד הרציונליות הפכה לאידאולוגיה בידי מומחי ניהול (כדוגמת פרדריק וינסלאו טיילור) במאה ה-19 ולאחר המהפכה התעשייתית. בזמן המהפכה התעשייתית קמו מפעלים גדולים מאוד, וקשה היה לבעלי ההון לשלוט בעובדיהם. בתקופה זו החלו המנהלים לקחת תפקיד בולט יותר בסביבה הארגונית, ומאחר שמקצוע זה לא היה ממוסד דיו, השתמשו המנהלים באידאולוגיה של רציונליות ויעילות כדי לבסס את כוחם והונם.
טענתו הבסיסית של שנהב-שהרבני ב"מכונת הארגון" היא שהאלימות ביחסי העבודה בין עובדים ומעסיקים בארצות הברית בין השנים 1880–1936 סייעה למנהלים לקבל לגיטימציה לתפקידם ולהפוך לחלק מהנוף הארגוני שנשלט עד אז על ידי קפיטליזם משפחתי שהתנגד לכניסת המנהלים לתוך הארגון. המנהלים החדשים השתמשו ברטוריקה שיצרה קשר בין ניהול לפתרון סכסוכי עבודה והציגו עצמם כ"מתווכים הוגנים" בסכסוכים אלו. שנהב-שהרבני מצביע על קשר סטטיסטי בין עוצמת סכסוכי העבודה וגידול במספרם של מנהלים בארגונים במערב, במיוחד בארצות הברית.
בספרו Manufacturing Rationality, שהתפרסם בשנת 1999 בהוצאת אוקספורד העמיד שנהב-שהרבני את מושג "המהפכה הניהולית" לבחינה ביקורתית. הוא הראה כיצד התפתחו השפה הניהולית והאקטיביזם הניהולי תוך יצירת שפה ופרקטיקות המעלימות את ההקשר הכוחני והאלים של צמיחתם. בתוספת למחקריו הקודמים בהם הראה כיצד נלחמה הפרופסיה הניהולית כנגד העובדים והפעילה עליהם אלימות פרקטית וסימבולית, הוא הראה גם שצמיחת הניהול הייתה כרוכה במאבק גם עם הקפיטליזם הגדול. בכך הוא הראה כיצד המציא הניהול את עצמו ואת השפה שלו יש מאין, תוך מאבק עם הקפיטליסטים והעובדים גם יחד.
ריבוד ואתניות.
לאורך השנים פרסם שנהב-שהרבני מספר מאמרים בנוגע לשסע העדתי בישראל, וערך מספר ספרים בנושא. ב-2003 יצא לאור ספרו היהודים-הערבים: לאומיות, דת ואתניות, וב-2006 יצא לאור ספרו The Arab Jews - A Postcolonial Reading of Nationalism, Religion, and Ethnicity. בשני ספרים אלו, יחד עם עבודות אחרות כ"מזרחים בישראל" שערך עם חבר ומוצפי-הלר, או "קולוניאליות והמצב הפוסטקולניאלי", מבקש שנהב-שהרבני להעמיד את הדיון ביהודים הערבים בקונטקסט של הדיון גם בפליטים הפלסטינים ובנרטיב הפלסטיני. בכך הוא מבקש להעמיד מראה מול מבנה הידע על החברה הישראלית המפריד באופן מלאכותי בין שתי הסוגיות הללו.
בספרו "היהודים-הערבים: לאומיות, דת ואתניות" שנהב-שהרבני מבקש להתחקות אחרי שורשי ההמשגה של המזרחים כ"יהודים-ערבים", ובכך הוא חורג מהדיון הסוציולוגי הממסדי, המתייחס לקטגוריה "עדות המזרח" (בשלב הראשון) ו"מזרחים" (בשלב השני). בשתי אופציות אלו מוצפנת הערביות. ספר זה דן באופן שבו נוצרו שתי קטגוריות בשיח הישראלי, המבחינות בין שיח לאומי המתארגן סביב חלוקה של יהודים – לא יהודים, ושיח עדתי הנתפס כשיח יהודי בלבד הסובב סביב מזרחים ואשכנזים. כך שנהב-שהרבני מנסה לחתור תחת קטגוריות אלו שקובעו בשיח הישראלי, ואשר אינן מאפשרות לתאר את ההיסטוריה המזרחית מנקודת ראות כוללת.