בבבלי מפורש שעל נס שנעשה לאדם, הוא חייב לברך. לעומת זאת, בירושלמי נקבע להפך: "מתני' בנסי ישראל אבל בנסי יחידי שנעשו לו אינו צריך לברך". לכאורה, ישנה מחלוקת בין הבבלי לירושלמי, אמנם נושאי הכלים של הירושלמי קבעו שהכוונה שם היא שאחרים אינם חייבים לברך על נס שנעשה ליחיד, אבל ודאי שהוא עצמו חייב לברך על נס שנעשה לו, ולפי פירוש זה אין מחלוקת בין הבבלי לירושלמי.
הפוסקים קבעו כמו הבבלי (וכמו הירושלמי לפי פרשניו), שיחיד חייב לברך על נס שנעשה לו. כך כתב השולחן ערוך: "הרואה מקום שנעשה נס ליחיד אינו מברך, אבל הוא עצמו מברך 'שעשה לי נס במקום הזה'...". נוסח ברכת היחיד על ראיית מקום שנעשה לו נס הוא, כפי שכתב השולחן ערוך: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה לי נס במקום הזה".
יחיד שאירע לו נס במקום מסוים, לא מברך באופן מיידי ברכת הנסים, אלא הוא מחויב בברכת הגומל על הנס שאירע לו. אולם, בפעם הבאה שבא האדם מגיע לאותו המקום שנעשה לו הנס, הוא מחויב בברכת הנסים (אפילו אם לא עברו שלשים יום מאז הנס עצמו), ומכאן ואילך בכל פעם שרואה אותה בפער של שלשים יום, מחויב בברכת הנסים, בהתאם להלכות על הפער בראייה הנוגעות לכל ברכות הראייה.
גודל הנס.
הפוסקים דנו בעניין גודל הנס שמחייב יחיד בברכה. השולחן ערוך פסק: "יש אומרים שאינו מברך על נס אלא בנס שהוא יוצא ממנהג העולם, אבל נס שהוא מנהג העולם ותולדתו, כגון שבאו גנבים בלילה ובא לידי סכנה וניצול, וכיוצא בזה, אינו חייב לברך, ויש חולק, וטוב לברך בלא הזכרת שם ומלכות".
המגן אברהם מסביר שדוגמאות לנסים שיצאו ממנהג העולם מופיעות בגמרא, כמו מקרים שבהם התנפל על אדם אריה והוא ניצל. בעל המשנה ברורה כותב כמו המגן אברהם, ומביא לדוגמה את המקרה בגמרא שבו אדם הסתובב במדבר ולפתע נוצר לו מעיין כדי שישתה ממנו, כמקרה של נס היוצא מגדר הרגיל. המשנה ברורה מבאר שלא רק הסכנה צריכה להיות יוצאת ממנהג העולם, אלא גם אופן ההצלה צריך להיות יוצא ממנהג העולם.
בביאור הדעה השנייה שהובאה בשולחן ערוך, "ויש חולק", בעל המשנה ברורה מסביר שאין הכוונה לכל אדם שאירע לו אירוע בדרך הטבע שהוא מסוכן קצת, שכן אז כל יולדת הייתה צריכה לברך ברכות הנסים. אלא, כך הוא מסביר את ההבדל בין השיטות בשולחן ערוך: "ואנן לכלי עלמא נס בעינן, רק דלשיטה א' בעינן דווקא שהנס של הצלה יהיה דווקא למעלה מדרך הטבע, כנסי אבותינו, ולשיטה ב', כל דבר שמזמין השם ברגע זו בדרך התולדה גם-כן מקרי נס". דהיינו, לפי השיטה השנייה אין צורך שיהיה מדובר בנס עם תופעת טבע יוצאת מגדר הרגיל, אלא מספיק שהתזמון יהיה יוצא מגדר הרגיל בשביל שהדבר ייחשב לנס. לדוגמה, במקרה שבו אדם קרוב לסכנת מוות בידי מרצחים, ובמקרה מזדמנים לשם אנשים והמרצחים בורחים, אין כאן נס שיוצא מגדר הטבע (שהרי הזדמנותם של אנשים אינה תופעה יוצאת דופן), אבל עדיין צריך לברך על כך כיוון שעיתוי בואם של המזדמנים הוא נסי מבחינתו של הניצול.
הרדב"ז דן בשתי האפשרויות המובאות בשולחן ערוך, ופוסק שאדם שנפל מסולם צריך לברך ברכת הנסים אם הייתה שם סכנה, דהיינו כמו השיטה השנייה בשולחן ערוך. המהריט"ץ גם כן פוסק כפי הדעה השנייה, ופוסק שאדם צריך לברך ברכת הנסים במקרה שבו גנב חנק אותו, כך שאיבד הכרה, והאיש ניצל רק מפני שהגנב לא ידע שהוא לא מת.
יחיד שנעשו לו נסים רבים.
מי שנעשו לו מספר נסים, כשהוא רואה אחד מן המקומות הללו, מזכיר בברכו גם את שאר המקומות שנעשו לו נסים. נוסח הברכה הוא: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה לי נס במקום הזה ובמקום פלוני...", כאשר המקום הראשון שהאדם מזכיר בברכתו הוא המקום אותו הוא רואה באותה שעה.
בסוגיא על ברכת הנסים, הגמרא מביאה סיפור על בנו של רבינא, שאירעו לו שני נסים שונים. הנס הראשון היה כאשר שהה בבקעה של מקום שמכונה "ערבות", ולא היה לו מים לשתות, והוא עמד למות בצמא, ולפתע נעשה לו נס ונברא מעיין והוא שתה ממנו. הנס השני אירע בשוק של העיר "מחוזא", כאשר לפתע גח לעברו גמל שהשתגע ואיים לדרוס אותו למוות, כאשר לפתע נפער פתח בתוך חומת הבית לידה עמד בנו של רבינא, והוא נכנס פנימה וניצל מן הגמל הזועם. כאשר שאל מה הוא צריך לברך, נאמר לו שכאשר יגיע ל-"ערבות", צריך לברך "ברוך שעשה לי נס בערבות ובגמל", ואילו כשיגיע לשוק של העיר "מחוזא", צריך לברך "ברוך שעשה לי נס בגמל ובערבות".
מתוך הסיפור הזה, הפרשנים מסיקים שלאדם שנעשו מספר נסים, כאשר יגיע למקום בו נעשה לו אחד מהנסים הללו, יברך לא רק על הנס שנעשה לו באותו מקום, אלא על כל הנסים שנעשו לו. כך פסק השולחן ערוך להלכה: "מי שנעשו לו נסים הרבה, בהגיעו לאחד מכל המקומות שנעשה לו נס צריך להזכיר כל שאר המקומות, ויכלול כולם בברכה אחת.".
אמנם, יש מהראשונים שחלקו על השולחן ערוך, וקבעו כי הזכרת המקומות הנוספים שנעשה בהם נס היא בגדר רשות ולא בגדר חובה. מכל מקום, ההלכה היא כפי השולחן ערוך, שצריך להזכיר את כל המקומות שנעשו לו בהם נסים. בנוסח הברכה צריך להקדים את הנס שנעשה במקום בו האדם עומד, ולאחר מכן יכלול את שאר הנסים שנעשו במקומות אחרים, לפי הנוסח: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה לי נס במקום הזה ובמקום פלוני...".
הרב בצלאל שטרן, בספרו אהלך באמיתך, מדייק מהראב"ן שנוסף על הנוסח המופיע בשולחן ערוך: "שעשה לי נס במקום הזה ובמקום פלוני...", ניתן גם לברך בנוסח דומה: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה לי נסים במקום הזה ובמקום פלוני...". בנוסח כזה, מסביר הרב שטרן, עיקר הברכה הוא על כל הנסים שנעשו לאדם ורשימת הנסים היא פירוט, בעוד שלפי הנוסח המופיע בשולחן ערוך עיקר הברכה הוא על הנס שנעשה במקום שבו עומד האדם, ואילו כל שאר הנסים מוזכרים כדרך אגב.
המשנה ברורה פוסק שאם אדם ראה מקום אחד שנעשה לו נס, ובירך על מקום זה ועל שאר כל המקומות שנעשו לו נסים, ולאחר מכן (בפרק זמן שהוא פחות משלושים יום) ראה מקום אחר שנעשה לו בו נס, מברך עוד פעם בשם ומלכות אף על פי שכבר בירך על אותו מקום כשראה את מקום הנס הראשון. במקרה כזה, מסתפק בעל המשנה ברורה אם בברכה על מקום הנס השני, יכלול המברך את מקום הנס הראשון בסוף הברכה, אף על פי שכבר בירך עליו בשם ומלכות בראותו את מקום הנס הראשון, ופוסק שאפשר לכלול בברכה השנייה את מקום הנס הראשון, כיוון שעיקר הברכה הוא על הנס שנעשה במקום השני ולא על הנס הראשון.
הרב בצלאל שטרן, בספרו אהלך באמיתך, דן גם במקרה של אדם שנעשו לו מספר נסים באותו מקום. במקרה כזה מברך בנוסח "שעשה לי נסים במקום הזה". כמו כן, לא צריך להקפיד ולהזכיר בברכה את הנסים על פי הסדר הכרונולוגי שבו התרחשו, אמנם אם יש נסים שהם יותר משמעותיים מאשר נסים אחרים שאירעו באותו מקום, ראוי שיזכיר את הנסים הגדולים קודם לכן.
ברכות על נסים שאירעו לקרובי משפחה.
ברכות על נסי אביו וסבו.
אדם צריך לברך לא רק על ראיית מקום שנעשה לו עצמו נס, אלא גם על ראיית מקום שנעשה בו לאבותיו נס, דהיינו לא רק אביו וסבו, אלא גם דורות מוקדמים יותר, בין אם היה בחיים בשעת הנס ובין אם לא.
הדיון בשאלה זו, נובע משוני בגרסאות. הנוסח בגמרא קובע:
מנוסח זה משתמע שרק האדם עצמו מברך על הנס שקרה לו. אמנם, ברי"ף מופיע נוסח אחר:
מגרסתו של הרי"ף למדים שלא רק האדם עצמו חייב לברך על נס שקרה לו, אלא גם בנו ונכדו (בן בנו) צריכים לברך על נס שקרה לו.
בגרסתו של הרי"ף ישנן שתי דרכים שונות להבין את הסוגיא. חלק מהפרשנים מבינים שמברכים על הנס דווקא בנו ונכדו של האדם שנעשה לו הנס, אולם בדורות שלאחר מכן, כלומר מהנין ואילך, כבר לא מברכים. הפרשנים מביאים מספר הסברים לדעה זו:
1. בנו ונכדו של האדם שנעשה לו הנס נחשבים כבני דורו. כיוון שכך, נפשו של הבן והנכד קשורה בנפשו של האדם שנעשה לו הנס, ולפיכך רק הם מחויבים בברכה. אמנם, מכאן והלאה, הנין אינו נחשב לבן דורו של האדם שנעשה לו הנס, ולפיכך אינו מברך.
2. "עד כאן רחמי האב על הבן". ציטוט זה לקוח מפירוש רש"י על התורה, לגבי בריתם של אברהם אבינו ואבימלך שמופיעה בפרשת וירא. בברית אבימלך דורש מאברהם להתחייב לו שלא יפגע בבניו ובנכדיו, ורש"י מסיק מכך שעד לדור זה ישנו קשר נפשי עמוק בין קרובי המשפחה. מכאן מדייקים הפרשנים, שמדור הנין והלאה, אין קשר נפשי גדול כלפי הסבא, ולפיכך לא יצטרכו מדור זה והלאה לברך על נס שנעשה לסבא.
3. מצוות כיבוד אב ואם מחייבת את האדם לברך על נס אביו. מצווה זו נוהגת גם בנכד, ולכן גם הנכד חייב לברך.
לעומת זאת, יש המבינים שהנוסח "בריה ובר בריה" מבטא בקיצור את העיקרון שמברכים על הנס כל הצאצאים של האדם שנעשה לו הנס, ומכאן שגם הנין ובן הנין מברכים על הנס וכן הלאה. הפרשנים מסבירים שהטעם לכך הוא משום שכל יוצאי יריכו של האדם שנעשה לו הנס שותפים בנס, שהרי בלעדי הנס לא היו נולדים כלל.
הירושלמי מותיר את הברכה על נס אביו בסימן שאלה: "מהו שיברך אדם על נסי אביו ועל נסי רבו...". אמנם, יש שפירשו את המשך הירושלמי "...מהו שיברך" כתשובה לשאלה שנשאלה לגבי נס אביו ורבו, שזוהי פשיטת הספק והמסקנה בירושלמי היא כמו בבבלי.
ספר המכתם מביא שיטה ייחודית: "ואותן ברכות שהן הודאה על הנס צריכין הזכרה ומלכות, אבל אותן שהן על נס אביו או רבו לא בעי מלכות...". ספר המכתם מבחין בין נסים שנעשו לאדם עצמו, עליהם צריך לברך בשם ומלכות, לבין נסים שנעשו לאבותיו ורבותיו של האדם, עליהם צריך לברך בלא שם ומלכות.
מכל מקום, ההלכה לא נפסקה להלכה כפי המכתם, אלא לפי רוב הפוסקים, שמברכים כל יוצאי יריכו של האדם. כך פסק השולחן ערוך: "וכל יוצאי יריכו גם-כן מברכין 'שעשה נס לאבי במקום הזה'".