רוב המלחמות ברחבי איטליה נוהלו בידי צבאות שכירים אלו. פעמים רבות משפחת אצולה שלטת העבירה שוחד למנהיג של צבא שכירים בשירות עוין כדי להסית אותו לצידה, דבר קבע לעיתים גורל מלחמות. לאורך שירותו הצבאי קיבל פדריקו מוניטין גם של מפקד מוכשר אך גם כמנהיג נאמן אשר לא הושפע מהצעות שוחד. מוניטין זה הביא לכך שערי מדינה רבות ברחבי צפון איטליה חתמו איתו הסכמים שלא יפעל נגדם בתמורה למחיר תשלום נאה שהעשיר את אורבינו עצמה.
במהלך הנהגתו הצבאית פעל בשכירות ונציה, ממלכת נאפולי, דוכסות מילאנו, רפובליקת פירנצה ומדינת האפיפיור. מתוך חשש לאנשיו באורבינו, פדריקו דאג להרחיק את שדה הקרב מהעיר ואזורה ובכך מנע פגיעה באנשיו. מכיוון שרוב השכירים בצבאו היו תושבי אורבינו ומכאן גם נתיניו, פדריקו נהג להעביר כספים למשפחות של פצועים ונופלים מאנשיו כדי למנוע קושי כלכלי עקב איבוד בן המשפחה.
שליט אורבינו.
הנהגה.
אביו של פדריקו, גוידנטוניו, נפטר במהלך פברואר 1443 ובמותו הותיר את אורבינו לירושת בנו אודנטוניו דה מונטפלטרו, אשר נבחר לרשת את אביו בהחלטתו של האפיפיור אאוגניוס הרביעי. ב-22 ביולי 1444 נרצח אודנטוניו בידי חבורת קושרים. מכיוון שלא היה חשוד במעורבות ברצח נבחר פדריקו בידי משפחתו לרוזן העיר החדש. פדריקו נבחר בין לבין הודות לכישרונו הצבאי והניהולי.
לפי תפיסתו הפילוסופית ההומנית, אשר לה הייתה השפעה רבה על פועלו, פדריקו פעל במדיניות של קרבה לעם וקרבה לאנשים הנמצאים תחתיו. כמו כן הוא ראה אצילים ובני המעמד השלישי כשווים בפני החוק. סדר היום הממוצע של פדריקו החל בהליכה לשוק העירוני ודיון עם הסוחרים לגבי צורכיהם ומצבם של העסקים השונים. בהמשך פעל אל מול מעון משפחתו ופעל בתפקיד של בורר בבעיות אזרחיות וסכסוכים אזרחיים ופליליים.
כמו כן פדריקו נהג לקבל ידיעות אקטואליה לגבי אירועים מדיניים אזוריים מפי תושבים במהלך שפעל כבורר. עם ירושת אורבינו היה פדריקו בשירות פרנצ'סקו ספורצה מדוכסות מילאנו. פדריקו העביר את העיר פזארו שכבש לידי בית ספורצה בתמורה ל-13,000 פלורנים (מטבע ששומש באותה העת ברחבי חצי האי האפניני). בשנת 1464 כבש את העיר רימיני בשם האפיפיור פאולוס השני.
פטרון רנסאנס.
אהבתו הרבה של פדריקו ללימוד, בייחוד של פילוסופיה והיסטוריה, הביאה במהרה להכרתו בחשיבות הרבה של הרנסאנס עוד בתחילת ימיו. היחלשות האימפריה הביזנטית ונפילתה הסופית במהלך המצור על קונסטנטינופול במהלך 1453 הביאה בו בזמן לתנועה נרחבת של אינטלקטואלים ביזנטיים אל חצי האי האפניני. המידע שהביאו איתם, שכלל כתבים רבים עוד מהתקופה הרומאית המוקדמת היוו תפקיד מרכזי בתחילתו של הרנסאנס.
על כן קרא פדריקו להקים ספריית ענק בתוך אורבינו, אשר הייתה שנייה רק לספריית הוותיקן בכל איטליה. בתוך הספרייה היו מספר סקריפטוריומים שנועדו להעתקת כתבים עתיקים והוספתם לספרייה בידי סדרת כותבים שהועסקו בידי פדריקו עצמו. עם הקמת הספרייה הקים פדריקו גם ארמון מרכזי בתוך אורבינו שנועד להכיל את הספרייה אך גם את דיוני חצר המלוכה. עם הקמת הספרייה הגיעו יותר ויותר אינטלקטואלים לאורבינו עצמה והפכו אותה למרכז תרבותי ואידאולוגי אשר היה לסמל הרנסאנס האיטלקי. גדולה זאת של אורבינו תרמה רבות להתפשטות הרנסאנס ברחבי האימפריה הרומית הקדושה ומעבר לה.
על פועלו לקידום תרבות הרנסאנס ניתן לפדריקו תואר אביר מסדר הבירית מידי אדוארד הרביעי, מלך אנגליה. פועלו הנרחב של פדריקו הביא לכינויו "האור של איטליה". הארמון של דוכסות אורבינו אשר בנה יכלול מאוחר יותר אוספים רבים של יצירות אומנות, כולל איורים של רפאל סאנציו. מאוחר יותר חלק מהאיורים הועברו אל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות. עם הזמן מלכים ברחבי מרכז ומערב אירופה הקיפו את חצר המלוכה שלהם באינטלקטואלים ויודעי דבר בתור סמל לרנסאנס.
חיים אישיים.
רוב פועלו של פדריקו לבניית אורבינו לכדי מרכז של פאר ויוקרה נעשה ביחד עם אשתו השנייה, בטיסטה פורצה. במהלך רוב מסעות המלחמה של פדריקו נותרה בטיסטה באורבינו ומילאה תפקיד של דוכסית ועוצרת במקום בעלה. כמו כן, פדריקו נהג לערב את בטיסטה בנוגע להחלטות חשובות אודות אירועים פוליטיים ומדיניים. לאורך כל תקופת שלטונו של פדריקו בתור רוזן ומאוחר יותר דוכס (תואר שניתן לו בידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי בשנת 1474), אפפה השאלה לגבי היורש. מנישואיו של בטיסטה נולדו שש בנות אך בשנת 1472, בעודה בת 26 בלבד, נפטרה בטיסטה עקב סיבוכים בלידת בנה היחיד, שהיה ליורשו החוקי של פדריקו.
בנו של פדריקו, גוידובלדו, היה לאורך כל חייו חולה כרוני ולמרות זאת הוא פעל ללמוד רבות מאביו וחונך להיות מפקד צבאי. עם פטירתו של פדריקו במהלך מסע צבאי עקב חולי הדוכסות עברה לידי בנו, גוידובלדו, אשר לאורך שלטונו השפעתה נחלשה והפכה מאוחר יותר למדינת חסות של מדינת האפיפיור.
מרגרט לורנס
ג'ין מרגרט לורנס (וימיס) (באנגלית: Jean Margaret Laurence (Wemyss); 18 ביולי 1926 – 5 בינואר 1987) הייתה סופרת קנדית. כתבה רומנים, נובלות, ספרי ילדים וספרי עיון. ממייסדות הקרן לעידוד סופרים קנדיים.
ביוגרפיה.
מרגרט לורנס נולדה בשנת 1926 בניפאווה, מניטובה שבקנדה לעורך דין רוברט וומיס, ולוורנה ג'אן סימפסון. כשהייתה בת 4 התייתמה מאמה, ודודתה מרגרט סימפסון באה לטפל במשפחה. שנה לאחר מכן נשא האב את הדודה לאישה ובשנת 1935 הם אימצו בן. כשהייתה לורנס בת 9, נפטר אביה מדלקת ריאות והיא עברה להתגורר בבית הסבים יחד עם אימה החורגת ואחיה, שם חייתה עד שמלאו לה 18.
בשנים 1944–1947 למדה לורנס במכללה המאוחדת של ויניפג, שלימים הפכה לאוניברסיטת מניטובה. במהלך שנת הלימודים הראשונה למדה לורנס קורסים באנגלית, היסטוריה, אתיקה ופסיכולוגיה, והחלה לפרסם שירים מפרי עטה בהוצאת האוניברסיטה.
במהלך לימודיה הפכה לפעילה בתנועה נוצרית סוציאליסטית.
עם תום לימודיה, נישאה לורנס למהנדס ג'ק פרגוס לורנס והם עברו לאנגליה ולאחר שנה, ב-1950 עקרו לאפריקה, תחילה לסומליה ולאחר מכן חוף הזהב שמאוחר יותר הפכה לגאנה.
בשנת 1952, ילדה לורנס את ביתה ג'וסלין ולאחר שלוש שנים נולד בנה דייוויד.
בשנת 1962 נפרדה מבעלה ועברה לגור בלונדון וסביבותיה למשך כעשר שנים, אף על פי ש"ביקרה לעיתים תכופות בקנדה והפכה לסופרת אורחת באוניברסיטת טורונטו. לורנס שבה להתגורר בקנדה באזור אונטריו, שם כתבה את ספרה The Diviners בשנים 1971–1973.
בשנת 1986 חלתה לורנס בסרטן אלים ומפושט והחליטה להתאבד ב-5 בינואר 1987. היא נקברה בעיר הולדתה ניפאווה וביתה הפך למוזיאון.
בשנים 1981–1983 שרתה כנשיאת אוניברסיטת טרנט .
קריירה ספרותית.
התפתחותה הספרותית של מרגרט לורנס החלה כבר בעת לימודיה בבית הספר התיכון, אז התעניינה מאוד בספרות.
במהלך שנת הלימודים הראשונה במכללה היא כתבה שירים אשר פורסמו בהוצאת האוניברסיטה תחת החתימה "סטיב לנקסטר", אותה אימצה כשם העט שלה. במהלך לימודיה במכללה חברה למועדוני ספרות בהם היו כותבים ומשוחחים על שירה וכן כתבה 18 שירים, 3 נובלות ומסה בקורתית. במשך הזמן הפכה גם לעורכת המשנה של כתב העת הספרותי של המכללה.
בשנת 1947 זכתה לורנס בתואר ראשון בספרות אנגלית והחלה לעבוד כעיתונאית המסקרת נושאים חברתיים ופוליטיים. כן כתבה טורי רדיו וביקורת ספרים.
במשך שהותה באפריקה עסקה בספרות שבעל פה של סומליה, הקליטה ותרגמה שירים וסיפורי עם ויצרה אנתולוגיה שיצאה לאור ב-1954. כתיבתה הושפעה מניסיונה וחוויותיה כחלק ממיעוט באפריקה, דאגה אתית לחיות כאדם לבן באפריקה וסמליות נוצרית.
בשנת 1963 פרסמה את ספרה "פעמון הגמל של הנביא" המהווה אוסף של זיכרונות של חייה וחוויותיה באפריקה.
בשנת 1964 יצאה לאור הנובלה מלאך האבן The Stone Engle שבזכותה התפרסמה לורנס.
בשנים 1971–1973 כתבה את ספרה The Diviners, שיצא לאור בשנת 1974.
בשנת 1978 הייתה לורנס נושא הסרט התיעודי של מועצת הקולנוע הלאומית – הגברת הראשונה ממנאוקה (עיירה קנדית בדיונית שהופיעה לראשונה בסיפורה הקצר The Land of our Father ולאחר מכן ברבות מיצירותיה של לורנס)
בשנים 1981–1983 שרתה כנשיאת אוניברסיטת טרנט.
פרסים והוקרה.
מרגרט לורנס זכתה פעמיים בפרס המושל הכללי על נובלות פרי יצירתה. בשנת 1966 על "The Jest of God" ובשנת 1974 על "The Diviners".
בשנת 1972 היא התקבלה כחברה במסדר הלאומי הקנדי.
ארגון Writers' Trust of Canada – ארגון צדקה לתמיכה כספית בסופרים קנדיים, מארגן סדרת הרצאות שנתית לזכרה של מרגרט לורנס.
הספר The Stone Engle – מהדורת 2002, נבחר כאחד הספרים הנקראים ביותר בתחרות "קנדה קוראת".
מרכז ללימודי נשים באוניברסיטת ויניפג נקרא על שם מרגרט לורנס.
באוניברסיטת יורק (קנדה) בטורונטו, נקראת קומה באחד מבנייני המגורים על שם מרגרט לורנס.
בשנת 2016 נבחרה לורנס לאישיות בעל חשיבות היסטורית לאומית.
שקמה (פירושונים)
ישיבת בני עקיבא נווה הרצוג
מפרץ גרייפסוואלד
מפרץ גרייפסוואלד או מפרץ גרייפסוולד (בגרמנית: Greifswalder Bodden) הוא מפרץ בדרום מערב הים הבלטי, מול חופי גרמניה במדינת מקלנבורג-מערב פומרן. שטחו הוא 514 קמ"ר.
ממערב נמצא האי רוגן, מדרום-מזרח האי אוזדום, ממזרח מפרץ פומרניה, ומדרום גרמניה.
מפרץ גרייפסוואלד הוא רדוד למדי, עם עומק ממוצע של 5.6 מטר, ועומק מקסימלי של 13.5 מטר. מימיו מליחים בגלל זרימתם מהנהרות, וההידרוגרפיה המורכבת של הים הבלטי (מים מלוחים נמצאים בדרך כלל רק בעומקים גדולים יותר שם).