בשנת 1974 קיבל תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה מהאוניברסיטה העברית. בשנת 1980 קיבל תואר שני באסטרופיזיקה מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 1984 קיבל תואר דוקטור בפיזיקה עיונית מהאוניברסיטה העברית. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בגישת תורת האינפורמציה לתיאור מצומצם של מערכות דינמיות – כיצד למצוא תיאור פשוט למערכות מורכבות, נושא שהמשיך לעסוק בו גם שנים אחר כך. בשנים 1986-1985 שהה בפוסט-דוקטורט ב-MIT, ועסק בתאוריה סטטיסטית של מערכות דינמיות כאוטיות (עם אי-סדר בהתפתחות שלהן). בשנים 1986–1991 עבד כחוקר במעבדות בל בניו-ג'רזי. בתקופה זו היה בין החלוצים בפיתוח תאוריה של למידה חישובית, במיוחד למידה ברשתות עצבים מלאכותיות.
בשנת 1992 מונה למרצה בכיר למדעי המחשב באוניברסיטה העברית, בשנת 1995 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1997 מונה לפרופסור מן המניין. בשנות התשעים הקים את המעבדה הראשונה בישראל ללמידה חישובית במכון למדעי המחשב וחנך את מחקר התחום בישראל. קבוצת הלמידה החישובית שייסד באוניברסיטה העברית נחשבת כיום מבין המובילות והמתקדמות בעולם.
הוא היה חבר מייסד במרכז הבין-תחומי לחישוביות עצבית ועמד בראשו בשנים 2009–2013, חבר מייסד במרכז אדמונד ולילי ספרא למדעי המוח, ובמרכז סודרסקי לביולוגיה חישובית באוניברסיטה העברית. הקים וכיהן כראש החוג הראשון של החוג להנדסת מחשבים בבית הספר להנדסה ומדעי המחשב של האוניברסיטה העברית.
תשבי החזיק הקתדרה ע״ש פלינקמן בחקר המוח, וחתן פרס לנדאו למדעים ולמחקר בתחום מדעי המחשב לשנת 2015, כהוקרה על עבודתו, הישגיו וממצאיו, במחקר מערכות לומדות וביסוס התחום בישראל.
פרופ' תשבי עמד בראש מרכז הידע הלאומי של משרד המדע לבינה מלאכותית ולמידה חישובית, ובראש מרכז מחקר של אינטל לבינה חישובית (ICRI-CI).
נפתלי תשבי היה נשוי לפרופ' אוריה תשבי, מרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. לזוג שני בנים ושתי בנות.
ב-9 באוגוסט 2021 נפטר, ותרם את גופו למדע.
תרומתו למדע.
נפתלי תשבי עסק בתאוריה מתמטית-סטטיסטית של למידה, חישוביות עצבית והסתגלות ביולוגית. בין עבודותיו ראויה לציון שיטת המהווה עקרון חישובי כללי לקביעת איזה מידע הוא רלוונטי. בין השימושים לעקרון הזה במחקריו: ניתוח ממוחשב של דיבור והשפה האנושית, זיהוי של כתב-יד, ועיבוד מידע המתקבל מצלילים ומוזיקה. השיטה שפיתח פרופסור תשבי מתארת את התהליך שבו מחליט המוח איזה מידע הוא רלוונטי וצריך לשמור אותו. שיטת "צוואר הבקבוק של המידע" משמשת כיום לניתוח והבנה של עיבוד מידע במערכות נבונות, ביולוגיות ומלאכותיות. לאחרונה נתנה בסיס תאורטי חדש ללמידה עמוקה שהיא כיום הגישה המוצלחת ביותר שיש לבינה המלאכותית.
"עיקרון מינימום המידע החיזויי" (Minimum Predictive Information Principle) הוא עיקרון חישובי שפיתח תשבי להבנת מערכות מתנהגות. לפי עיקרון זה מערכות נבונות מנסות לפעול תחת מינימום הנחות על העתיד - אבל באופן שמאפשר את שרידותן בתנאי אי-ודאות. כלומר עלינו למצוא ולזכור את מינימום המידע מהעבר שיועיל לנו בעתיד. בכל פעם שאנו קולטים מידע חדש או מבצעים פעולה מסוימת, המוח מנסה לחזות מה יקרה בעתיד לאחר סיום הפעולה אותה ביצענו, ולפי איכות החיזוי שלו הוא ״מחליט״ איזה מידע שווה לשמור ולזכור ואיזה ניתן לשכוח. ההבנה שכל למידה (ויכולת הכללה), כמו גם התנהגות נבונה כלשהי, מחייבת בעצם שכחה והתעלמות ממידע שנקלט בחושים, היא מסקנה מרכזית של עקרון צוואר הבקבוק של המידע.
רבים מתלמידי המחקר שלו הם חוקרים מובילים בישראל ומחוצה לה בתחומי הלמידה החישובית, הביולוגיה החישובית ומדעי המוח.
ספסקי
ספאסקי
אמנות מושגית
אמנות מושגית, או אמנות קונספטואלית, היא זרם באמנות שהחל במאה ה-20 על ידי מרסל דושאן עם היצירה "מזרקה". "מזרקה" נחשבת לעבודה ששינתה את פני האמנות בכך שהרחיבה את גבולות האמנות והגדירה מחדש את תפקיד האמן.
בשנת 1917, נערכה בניו יורק תערוכת אמנות שמטרתה הייתה לחשוף את האמנות החדשנית של המאה. מרסל דושאן, כחבר בוועדת הקבלה בתערוכה זו, החליט לבדוק את גבולות היצירה ועד כמה התערוכה שהתקיימה מוכנה לקבל אמנות חדשנית. הוא רכש משתנה, חתם עליה בשם מדומה (בכך הוא גם הכניס את מושג הרדי מייד לאמנות), קרא ליצירה "מזרקה" ושלח אותה בעילום שם לוועדת הקבלה. חברי הוועדה לא היו מוכנים לקבל את היצירה והיו מזועזעים ממנה.
"מזרקה" עוררה שאלות חשובות בשיח של עולם האמנות ופתחה לדיון מושגים ומוסכמות שהיו מקובלים. על ידי היצירה העלה דושאן רעיונות כמו:
רעיונות אלו מהווים ניגוד מוחלט לתפיסת האמנות המסורתית בה היו חוקים מוגדרים לגבי החומר, הטכניקה והנושא. האמן במסורת הוא איש יוצר, במובן של יכולת ביצוע ברמה טכנית גבוהה, הפועל לפי מאפיינים של התקופה או הזרם, דושאן מרחיב את גבולות האמנות ונותן לה הגדרות מחודשות (אם כי אין בכוונתו להכריז ש-"כל אחד יכול להיות אמן").
משימת ההגשמה של הרעיון היא משימה קשה שמציבה קריטריונים גבוהים ועל כן גבולות האמנות לא נפרצו, כלומר, גם היום כאשר לכאורה הכול "מותר" באמנות, לא כולם הפכו לאמנים. היצירה "מזרקה" מייצגת את תחילתה של האמנות המושגית, היא שואלת שאלות על אודות האמנות בלבד, וכך הדיון על האמנות למעשה משחרר אותה מכבלי המציאות. לאורך התקופות האמנות הייתה כפופה למציאות, בחיקוי ובביטוי, דושאן מאפשר לאמנות לעסוק בעצמה, בשאלות הפילוסופיות שבאות מתוך התחום שלה בכך שהוא מתעלם מהמציאות החיצונית.
על פי הגישה, זאת הייתה עת בה האמנות מכריזה על אוטונומיה, משתחררת מהעתקה של הנראה ובוחרת לבטא את רעיונותיה בדרכיה שלה. מעתה הסגנון כבר לא כפוף לנושא, הוא הופך לביטוי העיקרי ביצירה וזאת באמצעות הקומפוזיציה, הצבע, התנועה, הקו והטקסטורה.
בלאק ראשן
לשכת המס המרכזית
לשכת המס המרכזית היה גוף של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, אשר תפקידו היה לגבות את "המס האחיד" - תשלום דמי חבר בהסתדרות. תשלום זה העניק גם את הזכות לטיפול רפואי בקופת חולים הכללית של ההסתדרות. חלק מכספי המס האחיד (שלמרות שמו, אינו מס) הועבר לקופת החולים הכללית לצורך מימון שירותי בריאות, וחלקו הועבר להסתדרות לצורך מימון פעילותה כארגון עובדים.
עם התשלום החודשי של המס האחיד קיבל החבר בול אותו היה צריך להדביק במקום המתאים ב"פנקס חבר ההסתדרות" (כרוך בכריכה אדומה), בארגונים גדולים הייתה גבייה מרוכזת דרך משכורת העובדים שקיבלו את הבולים עם קבלת המשכורת. החל מאמצע שנות השבעים הודפס הבול כחלק מתלוש המשכורת הניתן לתלישה לשם הדבקתו בפנקס החבר.
עם כניסתו לתוקף של חוק ביטוח בריאות ממלכתי בינואר 1995 נותק הקשר בין קופת חולים הכללית ובין ההסתדרות, ומימון שירותי בריאות נעשה דרך המוסד לביטוח לאומי. ההסתדרות ממשיכה בגביית דמי חבר מחבריה. עם סיום תפקידו נקרא הגוף בשם "לשכת המס המרכזית בע"מ".
אמנות קונספטואלית
סיודד דל אסטה
סיודד דל אסטה (בספרדית: Ciudad del Este, "עיר המזרח") היא עיר הבירה של מחוז אלטו פרנה שבפרגוואי.
גאוגרפיה.
העיר ממוקמת על גדות נהר פרנה, כ-285 ק"מ מאסונסיון, בירת המדינה. העיר היא חלק ממשולש הגבולות בין ארגנטינה, ברזיל ופרגוואי, ומקושרת עם העיר הברזילאית פוז דו איגואסו, באמצעות גשר הידידות.
היסטוריה.
העיר נקראה בעבר פוארטו דה פלור דה ליס, ולאחר עליית הדיקטטור אלפרדו סטרסנר לשלטון שונה שמה לפוארטו פרזידנטה סטרוסנר. לאחר הדחת סטרוסנר בשנת 1989, שונה השם לסיודד דל אסטה.
אוכלוסייה.
העיר היא השנייה בגודלה בפרגוואי, עם כ-321 אלף תושבים (2008).
בעיר מתגוררים תושבים רבים ממוצא אסיאתי, לרוב מטייואן, קוריאה, איראן ומדינות ערב, ובעיר פזורים פגודות ומסגדים.
כלכלה.
סיודד דל אסטה היא אזור פטור ממכס השלישי בגודלו בעולם, אחרי מיאמי והונג קונג. ביחד עם פוז דו איגואסו, העיר מופקדת על החברה המפעילה את סכר איטייפו. העיר נשענת רבות על הכלכלה הברזילאית, מאחר ש-95 אחוז מהאנרגיה המיוצרת בפרגוואי בסכר איטייפו נמכרת לברזיל, וגם עקב ריבוי תושבים מברזיל החוצים את הגבול כדי לקנות מוצרים פטורים ממכס. הברחות הן מקצוע שכיח בעיר. הכנסות רבות מההברחות מגיעות למימון ארגוני פשע וטרור.
"שוק הגנבים" שבעיר משמש צעירים לבנונים למכור סחורות ובכך לממן את ארגון חזבאללה.
תחבורה.
נמל התעופה הבינלאומי גוארני מקשר את העיר עם יעדים אחרים באמריקה הדרומית.
מהירויות-V
מהירויות־V בתעופה (באנגלית: V-speeds או Velocity-speeds) הן מונחים תקניים להגדרת תחומים של מהירות אוויר החיוניים להפעלת כלי טיס, כמו מטוסים, דאונים, מסוקים וספינות אוויר. מהירויות אלה נגזרות מנתונים המתקבלים ממתכנני ויצרני כלי הטיס בזמן טיסות הניסוי ומאומתים ברוב המדינות על ידי פקחים מטעם הממשלה בעת בדיקות לקבלת אישור רישוי עבור כלי הטיס. באמצעותן נשקלות הטכניקות המיטביות למיקסום הבטיחות התעופתית, ביצועי המטוס או שניהם.
המהירויות הממשיות המתוארות באמצעות מחוונים אלה הן מהירויות אמיתיות (מהירות המטוס ביחס למסת האוויר בה הוא טס) ספציפיות לדגם מסוים של כלי הטיס והן מבוטאות במונחים המופיעים במד המהירות, כך שהטייס יוכל להשתמש בהן ישירות מבלי צורך לבצע תיקונים.
בתעופה הכללית המהירויות הנפוצות והקריטיות מוצגות כקשתות וקווים צבעוניים על פני מד המהירות של המטוס. הקצוות התחתונים של הקשת הירוקה והלבנה הם מהירות ההזדקרות כאשר המדפים סגורים ומהירות ההזדקרות כאשר המדפים פרוסים במלואם, בהתאמה. אלה הן מהירויות ההזדקרות של המטוס במשקל מרבי.
מהירויות־V המוצגות כהלכה הן דרישה לקבלת אישור כשירות לטיסה עבור המטוס ברוב המדינות בעולם.