לנין פרסם את השקפותיו המרקסיסטיות במאות כתבים, והללו עיצבו את תורת המפלגה הבולשביקית בשנים בהן הנהיג אותה. האידאולוגיה שפיתח, שלאחר מותו נקראה בשם לניניזם (או מרקסיזם-לניניזם), הפכה לאידאולוגיה הרשמית של ברית המועצות וכתביו צוטטו דרך קבע בחיבורים פוליטיים והיסטוריוגרפיים. רעיונותיו מהווים מקור השראה גם כיום עבור תנועות השמאל הרדיקלי ברחבי העולם.
עם רעיונותיו המרכזיים נמנים:
תבאי
תֵבָּאי (ביוונית עתיקה: Θῆβαι; ביוונית מודרנית: Θήβα, תִיבָה) היא עיר קטנה בחבל בויאוטיה שביוון התיכונה. גרים בה כ-35,000 תושבים (נכון ל-2011). העיר הקטנה היא בעלת היסטוריה עשירה. תבאי הייתה מיושבת מהתקופה הפרה-היסטורית. בעת העתיקה הייתה ראש הליגה הבויטית ועלתה לגדולה בתקופה הקלאסית ואף החזיקה במשך כמה שנים בהגמוניה על יוון כולה. לאחר חורבנה בידי אלכסנדר הגדול לא חזרה לעמדת ההשפעה שהייתה לה, אך זכתה לעדנה מחודשת בימי הביניים.
בעיר עצמה נמצא מוזיאון חשוב ובו אוספים מהחפירות הארכאולוגיות שנעשו באזור ובמיוחד מיצגים מקדמאה - המצודה של תבאי העתיקה. היא העיר הגדולה ביותר במחוז בויטיה ביוון המודרנית.
תבאי נמצאת במישור בין אגם איליקי להרי קיתריון בגובה ממוצע של 215 מעל פני הים. נמצאת תחת השפעת אקלים ים-תיכוני טיפוסי עם קיץ חם ולח וחורף גשום. העיר מחוברת על ידי כביש מהיר M1 לאתונה ולצפון יוון. באזור עוברת גם מסילת רכבת.
היסודות המיתולוגיים של תבאי.
במיתולוגיה הרומית, מובא סיפור הקמתה של העיר על ידי אובידיוס, המשורר הרומי הנודע, בספרו מטמורפוזות. לפי הסיפור נבנתה העיר על יד קדמוס, בן אגנור, מלך צור. בעת שחיפש את אחותו אירופה שנחטפה על ידי יופיטר. אגנור, אביו העריץ של קדמוס השביע אותו ואיים עליו שימצא את אחותו. במהלך החיפושים אחר אירופה, התגלה אליו אפולו ואמר לו שהוא עתיד לראות עגלה תמימה שלא עלה עליה עול, ועליו לעקוב אחר העגלה ובמקום שבו תעצור עליו להקים עיר. סיפור העגלה מתייחס אל הסיפור על חטיפת אירופה, אחות קדמוס. זו נחטפה על ידי יופיטר שהתחפש לפר יפה תואר. אירופה התפתתה לרכוב עליו והוא נשאה אל הים וחטפה.
לאחר שהעגלה עצרה, שלח קדמוס את אנשיו לחפש מים. במהלך החיפושים הם הגיעו למערה בה שכן נחש דרקון מקודש למרס, אל המלחמה. הנחש הרג את כולם, מלבד קדמוס שלא היה עמם. כאשר חיפש קדמוס אחר אנשיו גילה את המערה ואת אשר אירע לאנשיו, והרג את נחש הדרקון. לאחר ניצחונו התגלתה אליו מגינתו מינרווה, ואמרה לו לזרוע את שיני הנחש באדמה. ולאחר שיצמחו לזרוק אבן לשדה. לאחר שזרע אותן, יצאו מהשדה שבו זרע את השינים לוחמים רבים עטורים בנשק ססגוני. קדמוס הנפחד זרק אבן לשדה ופגע באחד הלוחמים. מיד התחילה ביניהם מלחמת אחים. הם נלחמו אחד בשני עד שנשארו רק חמישה לוחמים שעזרו לקדמוס לבנות את תבאי.
במיתולוגיה היוונית תבאי היא עירו של המלך אדיפוס. תבאי מוכרת כיום בעיקר דרך שלושת המחזות שכתב המחזאי היווני סופוקלס על המיתוס של שושלת המלוכה בעיר (אדיפוס המלך, אדיפוס בקולונוס ואנטיגונה). המחזות אינם חלק מטרילוגיה, אלא שלושה מחזות שונים שנכתבו בשלוש תקופות שונות, אבל עוסקים באותה משפחה.
היסטוריה.
האזור שבו נמצאת תבאי היה מיושב עוד בתקופה הפרה היסטורית. חפירות גילו התיישבות רציפה גם בתקופות ההיסטוריות, ואף לאחר שהעיר והארמון מן התקופה המיקנית נבזזו ונשרפו במשבר תקופת הברונזה המאוחרת במאה ה-12 לפנה"ס. לאחר פלישת הבויוטים ליוון התיכונה, כחלק מפלישת העמים דוברי היוונית מצפון לעבר המרכזים העירוניים של התרבויות האגאיות ותבאי הייתה אחת המרכזים העירוניים שנוסדו כתוצאה מפלישה זו.
הייתה הפוליס החשובה ביותר בבויוטיה ואף הנהיגה את הליגה הבויאוטית, אך הייתה פוליס מהדרג השני בפויליקה היוונית בתקופה הארכאית ובמחצית הראשונה של התקופה הקלאסית. הגיעה לשיא כוחה במחצית הראשונה של המאה ה-4 לפני הספירה בהנהגתו של אפמינונדס. העיר נחרבה על ידי אלכסנדר הגדול בשנת 335 לפנה"ס, אם כי נבנתה מחדש בשנת 316 לפנה"ס על ידי קסנדר, אך לא חזרה לעמדת ההשפעה שהייתה לה בתקופה הקודמת.
תבאי פרחה שוב בימי הביניים והייתה מרכז תרבותי ומסחרי חשוב. במאה ה-12 תעשיית המשי של העיר הייתה הגדולה ביותר בכל האימפריה הביזנטית. העיר נכבשה על ידי צלבנים במהלך מסע הצלב הרביעי. הכיבוש העת'מאני סימל את תחילת ירידתה של תבאי וכיום היא עיר קטנה עם אוכלוסייה של כמה עשרות אלפי בני אדם.
אנטיגן
אַנְטִיגֵן (בעברית: אֶנגָד; מאנגלית: Antigen) היא מולקולה המעוררת תגובה חיסונית שגורמת ליצירת נוגדנים, וכמו כן משמשת לסימון תאים שונים במערכות החי ובמערכות חיסוניות בפרט.
מקור המונח אנטיגן באנגלית, והוא מורכב מחלקן הראשון של שתי מילים: תחילת המילה Antibody, שפירושה בעברית "נוגדן", ומתחילת המילה Generate, שפירושה "לייצר", כלומר: יוצר נוגדנים.
האנטיגן מפעיל את מערכת החיסון בעזרת הדטרמיננטה האנטיגנית (מכונה גם אפיטופ) שלו. הגוף מזהה את הדטרמיננטה כלא-עצמית (זרה), ותאים שונים המשתתפים בתגובת מערכת החיסון מתחילים לפעול נגדו.
אפיטופ הוא אזור של רצף חלבוני קטן באנטיגן, שאליו נקשר נוגדן באופן ייחודי, ובכך מעורר תגובה חיסונית.
הבסיס המולקולרי.
האנגד הוא לרוב חלבון או רב-סוכר, אבל גם מולקולות קטנות כמו הפטנים יכולות להוות אנגדים.
אנגדים (אנטיגנים) בגידולים סרטניים.
בגידולים סרטניים, יש אנגדים המוצגים על גבי פרודות היסטוקומפטביליות מסוג I. לעיתים אנגדים אלה יכולים להיות מוצגים רק על ידי תאי גידול ולא על ידי תאים בריאים. אנגדים אלה נקראים ספציפיים לגידול - או: מסוימים לגידול ("tumor-specific").
נפוצים יותר אנגדים המוצגים הן על תאים בריאים והן על תאי גידול - ונקראים אנגדים "קשורים לגידול" ("tumor-associated"). תאי T ציטוטוקסיים יכולים לזהות ולחסל תאים אלה לפני שהגידול מספיק להתפשט.
אנגדים עלולים להופיע גם על גבי גידול בצורת קולטן שעבר מוטציה. תאי B יכולים לזהות אנגדים מסוג זה.
גלוקוז
גלוּקוֹז (באנגלית: Glucose; בקיצור: Glc; ידוע גם בשמות גלוקוזה וסוכר ענבים בשל הימצאו בעסיס הענבים). הוא חד-סוכר. זוהי הפחמימה הנפוצה והחשובה ביותר ואף התרכובת האורגנית הנפוצה ביותר על-פני כדור הארץ. 50 מיליארד טונות מיוצרים בשנה, רובם על ידי יצורים פוטוסינתטיים.
גלוקוז הוא התרכובת המרכזית המשמשת בתהליך הפקת האנרגיה בייצורים חיים, המגיב הראשון בתהליך הנשימה התאית וחיוני לכל היצורים החיים.
הוא מופק כתוצר עיקרי בתהליך הפוטוסינתזה. הגלוקוז משמש לתהליכי המטבוליזם בתאים פרוקריוטיים ובתאים אאוקריוטים כאחד.
כימיה.
מבחינה כימית גלוקוז הוא הקסוז - חד-סוכר המכיל 6 אטומי פחמן (הקסא ביוונית פירושו "6"). נוסחתו של גלוקוז היא: C6H12O6. גלוקוז הוא גם אלדוז - סוכר המכיל את הקבוצה הפונקציונלית אלדהיד (CHO).
משקלו המולקולרי של גלוקוז הוא 180.18 גרם למול.
גלוקוז יכול להופיע בצורת שרשרת פתוחה, אך בדרך-כלל נוטה קבוצת האלדהיד להגיב עם אחת מקבוצות ההידרוקסיל (OH), והשרשרת נסגרת לטבעת בעלת 5 פחמנים (ועוד חמצן הקשור אליה), המכונה טבעת הקסנוז. מבין כל האלדוזות, טבעת הגלוקוז היא היציבה ביותר, דבר המסביר את תפוצתו העצומה של סוכר זה.
את הגלוקוז ניתן לזהות באמצעות ריאגנט בנדיקט
איזומרים.
מתוך מגוון המבנים האלדוהקסוזים האפשריים, רק שני איזומרים-אננטיומרים של חד-הסוכרים מכונים גלוקוז, ורק אחד מהם, האננטיומר D-גלוקוז, הוא פעיל מבחינה ביולוגית, והוא מהווה את צורתו הטבעית של חד-הסוכר המיוצרת במנגנונים הסטריאוסלקטיביים שבעולם הטבע. גלוקוז זה ידוע גם בשם דקסטרוז וזהו כינויו הנפוץ ביותר של הגלוקוז בתעשיית המזון. אננטיומר L של הגלוקוז מיוצר באופן מלאכותי במעבדה. הוא אינו פעיל ביולוגית, ולכן חסר ערך קלורי מכיוון שהוא לא יכול להוות מקור אנרגיה בתאים. ערך זה עוסק רק באיזומר D של הגלוקוז, אם-כי מבחינה כימית ופיזיקלית קיים ביניהם דמיון רב, למעט השפעתם השונה על אור מקוטב.
מבנים.
מולקולת הגלוקוז יכולה להמצא בטבע גם בצורת מולקולה ישרה (א-ציקלית, ההפך מציקלית) וגם בצורת טבעת (ציקלית, מהמילה ציקלו), כמוצג בגלריית התמונות בפסקת כימיה, מעבר בין הצורות, יכול להגרם על ידי תגובה המתרחשת בין אטום הפחמן של קבוצת האלדהיד ובין קבוצת ההידרוקסיל של הפחמן החמישי בשרשרת, ויצירת קבוצת המיאצטאל ולהפך, דבר הגורם ליצירת טבעת או פירוק טבעת ליצירת מולקולה ישרה. תגובה זו נקראת מוטרוטציה. קיים שווי משקל בין הצורה הפתוחה לבין הצורה הטבעתית.
ביולוגיה.
בביולוגיה, הגלוקוז הוא חומר המוצא של תהליך הפקת האנרגיה הבסיסי ביותר בכל היצורים החיים: הגליקוליזה. בתהליך זה מפורק הגלוקוז לשתי מולקולות תלת-פחמניות של פירובט; פירוק זה גורם לשחרור אנרגיה רבה, המנוצלת לקיום תהליכי התא. בחלק מהיצורים (ראו: אנארובי ותסיסה) מנוצל הפירובט לייצור תוצרים סופיים, כגון אתנול; בייצורים אווירניים (אארוביים) מהווה הגליקוליזה רק את השלב הראשון של תהליך יצור האנרגיה; הפירובט ממשיך להגיב ובסוף התהליך (הקרוי נשימה תאית) מופקת אנרגיה גדולה בהרבה מזו המופקת בגליקוליזה לבדה.
במקביל לתהליך זה, בו מפורק גלוקוז, קיימים בטבע שני תהליכים עיקריים בהם גלוקוז מיוצר:
צמחים הם מקור הגלוקוז היחידי של בעלי החיים. בעלי החיים אוכלים את הצמחים, על הגלוקוז האגור בהם, או, במקרה של טורפים אמיתיים, אוכלים בעלי חיים אחרים שאכלו צמחים.