בספר שערך בנושא הדגיש בקר את תהליך התמודדות מדינות אירופה מול זיכרון השואה שאותו ניסו להדחיק ואפילו להכחיש. הספר מכנס מאמרים של מומחים על שוד הרכוש, האמנות וההיבט המשפטי. בקר הציג במבוא את התמודדות אירופה עם מיתוסים לאומיים על השואה ובמאמר נוסף את מלכוד מיתוס הנייטרליות של שווייץ.
במחקריו הסביר בקר את המימד הפסיכולוגי שבו היו נתונות מדינות באירופה שהדחיקו משך 50 שנה את הדיון הציבורי על אשמתן בשואה.
רק לקראת סוף המאה ה-20 התעורר הציבור והתקשורת ואנשי רוח היסטוריונים' מדינאים ועיתונאים החלו בהתמודדות אמיצה עם עברם.
את התהליך כינה בקר "הפסיכואנליזה העצמית של אירופה" שאילצה עמים שלמים לבחון מחדש את המיתוסים הלאומיים שלהם. האוסטרים בחנו מחדש את ה'אנשלוס' (הסיפוח) הנאצי, הצרפתים את משטר וישי הפרו-נאצי, ההולנדים התעמתו עם הסמל 'אנה פרנק' וגילו שלא היה זה סיפור של הצלה בלבד, והנורווגים הבינו כי ראש ממשלתם קוויזלינג, משתף הפעולה עם הנאצים, לא היה לבדו. "היה זה נוח למקד את הוויכוח (ההיסטורי)" כתב בקר "על אשמת גרמניה הנאצית...(אך) תביעות על רכוש מבליטות את העובדה שלא היה אפשרי לממש את מזימותיה של גרמניה בלי שיתוף הפעולה הנלהב של פושעי מלחמה בני לאומים אחרים ובלי עומדים מן הצד חמסניים שניצלו את מצוקת שכניהם היהודים".
במאמר שפרסם ב-2009 הסביר מדוע רק לאחר 60 שנה קיבלה אושוויץ את ההכרה הרשמית בזיכרון האירופי ובהחלטת עצרת האו"ם. כמו בתהליך פסיכולוגי הזדקקו מדינות אירופה ל"טיפול בהלם" ורק אז פנו גם לשכתב חלק מספרי הלימוד וההיסטוריה הלאומית שלהן. בצטטו דוברים באוסטריה הדגים כיצד "פרשת וולדהיים עשתה למען חינוך דעת הקהל בעולם על מהות הפשעים הנאציים וכנגד הכחשת השואה יותר מאשר הרבה ספרי היסטוריה".
העם הנבחר.
בשני ספרים ובשורה של מאמרים עסק בקר בסוגיית העם הנבחר ובעיקר במאבק בין הדתות על כתר הבכורה והבחירה. תחילה פרסם את ספרו על רעיון הבחירה בארצות הברית ב-2008 שהתמקד בסוגיות שונות: הרעיון ביהדות, בנצרות ובאסלם ובזירות המאבק: האנטישמיות, השואה, הסכסוך על ארץ ישראל וירושלים. במאמרים שכתב הדגיש שלא ניתן לטפל בסכסוך הישראלי-ערבי מבלי לתת את הדעת ליריבות הדתית הנובעת מתחרות על בחירת האל.
מיהו העם הנבחר.
בנובמבר 2013 יצא ספרו "מיהו העם הנבחר? - סיפור מאבק הרעיונות הגדול בהיסטוריה" בהוצאת ידיעות ספרים שהיה גם ברשימות רבי המכר. הספר נכתב בהשפעת פעילותו של בקר שבמהלכה, הוא הופתע ללמוד, תחילה באו"ם ואחר כך בקונגרס היהודי העולמי "כיצד שב ועולה רעיון העם הנבחר היהודי בשיחות עם מדינאים ומנהיגים, באופן ישיר ועקיף, גם אם ברמיזה רועמת ולעיתים צורמת, ברקעם של דיונים מנומסים ומתורבתים."
הספר נבנה סביב סיפור חייהם של ארבעה עשר דמויות המייצגות פסיפס מגוון ביותר של תקופות היסטוריות, דתות, תפקידים ומגדר. כולן דמויות מפתח להבנת מקומו של רעיון הבחירה בתקופתן: מל גיבסון, רבי עקיבא, רבי יהודה הלוי, אוגוסטינוס הקדוש, מוחמד, מרטין לותר, בנימין דישראלי, ג'ורג' אליוט, הרב אברהם יצחק קוק, הסופר יוסף חיים ברנר, ש"י עגנון, המופתי חאג' אמין אל-חוסייני, האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה, אנה פרנק. באמצעותם מנסה בקר להוכיח עד כמה משמעותי היה המאבק על כתר העם הנבחר בפרשות דרכים שונות במהלך ההיסטוריה וכיצד, באופן פרדוקסלי, היו היהודים למודל האולטימטיבי לחיקוי ובה בעת ליעד של שנאה שלא נודעה כמותה.
"מיהו העם הנבחר?" נשען על כתבי הקודש של שלוש הדתות המונותיאיסטיות אך גם על מאות מקורות מן המחקר המודרני ההיסטורי, הפוליטי, התאולוגי והפסיכולוגי. מבחינה יהודית, טוען בקר, לא ניתן להתעלם מתפקידו ההיסטורי של רעיון הבחירה כמתסיס, מפרה אך גם כמוקד לשנאה, ולכן לא ניתן להבין את שנאת ישראל לדורותיה בלעדיו. עבור היהודים משמשת הבחירה כייעוד וכשליחות אך גם כגורל שקשה להימלט ממנו.
ספרים שכתב וערך.
New York: Palgrave Macmillan, 2008.
(Jerusalem, World Jewish Congress, 1986).
(Jerusalem, Israel Council on Foreign Relations, 1991).
דרו (פירושונים)
נבארו
נבארו הוא שמם של מספר מקומות יישוב, ושם משפחה.
ראבה
רַאבֶּה (גרמנית: Raabe) הוא שם משפחה.
ברנדה גנדיני
ברנדה גנדיני (בספרדית: Brenda Gandini, נולדה ב-8 באוגוסט 1984) היא שחקנית ודוגמנית ארגנטינאית.
ביוגרפיה.
גנדיני נולד בצ'יפולטי, ריו נגרו בארגנטינה וגדלה עם אביה, אולם כאשר התבגרה, עברה לגור בבואנוס איירס כדי להיות קרובה יותר לאמה, השחקנית והדוגמנית דניאלה קרדון.
קריירה.
גנדיני התגלתה ב-2003 על ידי היוצרת והמפיקה כריס מורנה כשהגיעה לאודישן. פריצתה הגדולה של גנדיני בתחום המשחק התרחשה ב-2005 כאשר נטלה חלק בטלנובלה הארגנטינאית המצליחה של היוצרת והמפיקה כריס מורנה, "פלוריסיינטה", לצידו של בנחמין רוחאס.
ב-2006 גנדיני נטלה חלק בטלנובלה הארגנטינאית "Sos mi vida", בה גילמה את דמותה של מריה לצדם של פקונדו ארנה ונטליה אוריירו. באותה שנה, שיחקה בטלנובלה הארגנטינאית של היוצרת והמפיקה כריס מורנה, "קטנטנות 2006", בה גילמה את דמותה של קוני. בנוסף, באותה שנה, הופיעה בקליפ של הזמר לוסיאנו פריירה לשירו "Porque aún te amo".
שנה לאחר מכן, גנדיני נטלה חלק בתפקיד הראשי בסדרה הארגנטינאית "רומיאו וחולייטה", לצידם של אליאס וינולס, אינס פלומבו ובנחמין אמדאו. באותה שנה, שיחקה בעונה השנייה של "Cantando por un Sueño", הגיעה לגמר וסיימה במקום השני בתחרות.
ב-2008 גנדיני נטלה חלק בטלנובלה הארגנטינאית "חיים גנובים", בה גילמה את דמותה של אגוסטינה, לצידם של פקונדו ארנה ופאביו די תומאסו. באותה שנה, שיחקה בקומדיה הארגנטינאית "Todos contra Juan", בה גילמה את תפקיד עצמה. בנוסף, באותה שנה הופיעה בתיאטרון בהצגה "La jaula de las locas".
ב-2009 גנדיני נטלה חלק בטלנובלה הארגנטינאית "ניני" בה גילמה את דמותה של חסמין. בסוף אותה שנה, גנדיני הצטלמה בארגנטינה לטלנובלה שצולמה עבור מקסיקו, בשם "Los exitosos Pérez", בה גילמה את דמותה של אדריאנה. בנוסף, באותה שנה, גנדיני כיכבה בהצגת ילדים בשם "El hombre Araña".
ב-2010 גנדיני נטלה חלק בטלנובלה הארגנטינאית "Malparida", בה גילמה את דמותה ברברה קסטרו, לצידם של גונסלו הרדיה ואסטבן פרס. באותה שנה, נטלה חלק בהצגה "Abrázame", בה גילמה את דמותה של כריסטינה.
ב-2012 גנדיני נטלה חלק בסדרה הארגנטינאית "La dueña", בה גילמה את דמותה של דלפינה, לצידם של בנחמין ויקוניה, פלורנסיה ברטוטי ופביאן ונה.
בין השנים 2012–2013, גנדיני נטלה חלק בטלנובלה הארגנטינאית "Mi amor, mi amor", לצדם של חואן מנואל חיל נבארו, אינס פלומבו וחסמין סטוארט.
ב-2013 נטלה חלק בסרט הקולנוע הארגנטינאי "Mala", בו גילמה את דמותה של רוסריו. באותה שנה עד אמצע שנת 2014 גנדיני נטלה חלק בטלנובלה הארגנטינאית "האישה הזו" לצידה של אנדריאה דל בוקה.
בין השנים 2014–2015 גנדיני נטלה חלק בטלנובלה הארגנטינאית "יום ולילה", לצידם של פקונדו ארנה, רומינה גאטני וגסטון סופריטי.
ב-2017 גנדיני נטלה חלק בטלנובלה הארגנטינאית "האהבה שאחרי", לצידם של מריאנו מרטינס, איסבל מסדו, אלאונורה וקסלר ופדריקו אמאדור.
חיים אישיים.
בסוף שנת 2010 גנדיני נכנסה למערכת יחסים עם השחקן הארגנטינאי גונסלו הרדיה, שהופיע לצידה בטלנובלה הארגנטינאית "Malparida". ב-16 באוגוסט 2011 נולד בנם הראשון. ב-22 באוגוסט 2017 נולדה בתם השנייה.
זכריה בנאי
זכריה בנאי (1934 - מרץ 2020) היה קצין משטרה ישראלי בדרגת תת-ניצב. כיהן כראש היחידה הארצית לחקירות הונאה.
ביוגרפיה.
בנאי נולד וגדל בשכונת שמעון הצדיק שבירושלים, למד בתלמוד תורה בשכונה. שירת בצה"ל בנח"ל.
ב-1958 התגייס למשטרת ישראל. שירת ביחידת העיקוב הסמויה. שימש ראש מחלק איסוף, ראש מפלג מודיעין עיקוב ואמצעים טכניים וראש מדור מודיעין במחוז תל אביב. כמו כן, שימש מפקד תחנת רפיח. ב-1976 מונה לסגן מפקד היחידה המרכזית של המחוז ובספטמבר 1977 מונה למפקדה. ב-1981 מונה לסגן ראש מחלקת המודיעין, ב-1984 נקרא לחזור ולפקד על היחידה המרכזית של מחוז תל אביב, לאחר שמפקדיה אסף חפץ ומשה פרידמן הושעו. ב-1986 מונה לעוזר ראש אגף החקירות. הוא היה חבר בצוות בראשות המפכ"ל דוד קראוס שחקר את פרשת קו 300. ב-1988 מונה לראש היחידה הארצית לחקירות הונאה.
נפטר במרץ 2020.
חמסין (סרט)
חמסין הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1982, בבימויו של דניאל וקסמן, על פי תסריט מאת דניאל וקסמן, יעקב ליפשין ודני ורטה (נוקיו). הסרט צולם על ידי הצלם דוד גורפינקל, ואת המוזיקה כתב רביב גזית.
עלילת הסרט, שנוצר בסיוע הקרן לעידוד סרטי איכות, מתרחשת בגליל ועוסקת ביחסים המתוחים שבין יושביו הערביים לאלו היהודיים המגולמים במאבק על אדמה. גדליה (שלמה תרשיש), אשר מעוניין לרכוש משכניו הערביים את אדמתם לפני שהמדינה גם כך תחרימה, מגלה שחאלד (יאסין שוואף), הפועל הנאמן שלו, מנהל רומן עם אחותו חוה (חמדה לוי), ומכאן הדרך קצרה לסיום טראגי.
חדשנותו וחשיבותו של הסרט.
הסרט נחשב לסרט הראשון שהתעמת עם הסכסוך הישראלי-ערבי מנקודת מבט ביקורתית (אם כי לעיתים מצוין סרט הטלוויזיה חרבת חזעה כסרט שהקדים אותו בכך). בהתאם, חוקרת הקולנוע אלה שוחט סבורה שהוא החל את מה שהיא מכנה במחקרה החלוצי "הגל הפלסטיני" בקולנוע הישראלי (שקדמו לו הקולנוע האישי והקולנוע הלאומי-ההרואי).