קנינגהם שיחק עבור נבחרת ארצות הברית בכדורסל בגביע העולם עד גיל 19 של פיב"א 2019 בהרקליון, יוון. בשבעה משחקים, הוא העמיד ממוצעים של 11.7 נקודות, 5.7 אסיסטים ו-4.9 ריבאונדים למשחק, ועזר לקבוצתו לזכות במדליית הזהב. בגמר, קנינגהאם הוביל את הקלעים עם 21 נקודות, יחד עם שבעה ריבאונדים ושבעה אסיסטים, בניצחון 93–79 על נבחרת מאלי בכדורסל.
חיים אישיים.
אביו של קנינגהם שיחק פוטבול במכללת טקסט טק. אחיו הגדול קנן שיחק כדורסל במכללת SMU, במהלך קריירת המכללות שלו שבר את שיא המשחקים לשחקן במכללה, ולאחר מכן שיחק עונה אחת מקצוענית בפולין. לאחר מכן המשך קנן בקריירת אימון, כשהפך לעוזר מאמן במכללת אוקלהומה סטייט בעונת 2019-20. לקנינגהם יש בת בשם ריילי, שנולדה ב-2018. קנינגהם טבעוני מאז 2019.
תחמוצת אינדיום בדיל
חרדי אנוס
פיגוע הירי בכביש 60 (2015)
&lt;ns&gt;0&lt;/ns&gt;
&lt;revision&gt;
&lt;parentid&gt;33975105&lt;/parentid&gt;
&lt;timestamp&gt;2022-07-11T10:42:04Z&lt;/timestamp&gt;
&lt;contributor&gt;
&lt;username&gt;תבניתאית&lt;/username&gt;
&lt;/contributor&gt;
&lt;minor /&gt;
&lt;comment&gt;המרה לתבניות&lt;/comment&gt;
&lt;model&gt;wikitext&lt;/model&gt;
&lt;format&gt;text/x-wiki&lt;/format&gt;
פיגוע הירי בכביש 60 היה פיגוע ירי שביצע מחבל פלסטיני כנגד כלי רכב שבו נסעו יהודים בכביש 60, סמוך ליישוב עתניאל בא' בכסלו ה'תשע"ו, 13 בנובמבר 2015. בפיגוע נרצחו יעקב ליטמן ובנו נתנאל, ושני בני משפחה נוספים נפצעו. הפיגוע זכה להד תקשורתי גבוה יחסית, בשל סמיכות האירועים בין הפיגוע לבין חתונת בת המשפחה, שרה תחיה ליטמן.
הפיגוע.
בצהרי יום שישי, 13 בנובמבר 2015 (א' בכסלו ה'תשע"ו) יצאו שבעה מבני משפחת ליטמן מביתם שבקריית ארבע ברכבם לכיוון היישוב מיתר, לצורך שבת חתן לקראת חתונת בת המשפחה, שרה תחיה.
בסביבות השעה 15.00, דקות אחדות אחרי שעברו את היישוב עתניאל, נתקלו בני המשפחה במארב של שאדי מוטאווע, פלסטיני בן 27 תושב חברון, אשר חסם את נתיב הנסיעה באמצעות רכבו ופתח בירי לעבר הרכב. אבי המשפחה, הרב יעקב ליטמן (45) נפגע ונהרג במקום, ובנו נתנאל (18) שנהג ברכב, נפצע באורח קשה, אך הספיק להזעיק עזרה, בטרם נפטר מפצעיו. הרכב נעצר וסטה מהכביש, ומוטאווע פתח את דלתות הרכב כדי לפגוע ביושבים מאחור, אך מעצור בנשק מנע ממנו לעשות זאת, והוא נמלט מהמקום. לטענת גורמים ישראליים, אמבולנס של הסהר האדום הפלסטיני שנקלע למקום סירב להעניק סיוע רפואי לפצועים, טענה שגובתה בהקלטת השיחה שניהל בן המשפחה עם מוקד מד"א, אך הוכחשה על ידי הסהר האדום. כוחות ההצלה שהגיעו למקום נאלצו לקבוע במקום את מותם של יעקב ונתנאל, ופינו את יתר בני המשפחה שנפגעו קל ובינוני לטיפול רפואי.
לאחר הפיגוע.
שאדי מוטעווא נמלט מהמקום מיד לאחר הירי. כוחות הביטחון ניהלו מצוד אחריו, שכלל הטלת כתר על העיירות יטא ובית עווא.
מוטעווא נלכד במהלך השבת בביתו בשכונת ג'בל רחמה שבחברון, לאחר שאביו הסגירו לידי צה"ל מחשש שביתו ייהרס. הוא נידון לשלושה מאסרי עולם.
הלוויתם של יעקב ונתנאל התקיימה במוצאי אותה השבת בהר המנוחות שבירושלים, והשתתפו בה המונים. בין המספידים היו נשיא המדינה ראובן ריבלין (שהספדו הופרע על ידי כמה ממשתתפי ההלוויה שהושתקו בידי בני המשפחה), שר החקלאות אורי אריאל כנציג הממשלה, והרבנים דב ליאור ושלמה משה עמאר, ונכחו בה גם ראש עיריית ירושלים ניר ברקת, סגן השר אלי בן דהן ומפקד פיקוד המרכז רוני נומה
ראש הממשלה בנימין נתניהו הנחה את משרד החוץ להגיש תלונה לצלב האדום על התנהלות הסהר האדום בפיגוע.
חתונתה של הכלה שרה תחיה ליטמן, בתו של יעקב ואחותו של נתנאל, נדחתה בשל הפיגוע. לקראת החתונה, הזמינו בני הזוג את הציבור הרחב לשמוח איתם בשמחתם. בחתונה שהתקיימה ב-26 בנובמבר נכחו אלפי אנשים, בהם רעיית ראש הממשלה שרה נתניהו, שרים, חברי כנסת ורבנים.
מספר חודשים לאחר הפיגוע, זכה יעקב ליטמן באות "מורה המאה" מטעם מנהל החמ"ד.
הנצחה.
בשנת 2018 בנו בני נוער מקריית ארבע מעיין סמוך ליישוב לזכרו של נתנאל ליטמן בשם "מעיין חי".
בשנת 2019 הורחב בית הכנסת במכון לרבני יישובים בקריית ארבע, שבו התפללו בני משפחת ליטמן, ונקרא על שמם "משכן יעקב חי". לבית הכנסת גם הוכנס ספר תורה שנכתב לזכרם.
לאיוש סאבו
לאיוש סאבו (במקור גאנסל, בהונגרית: Szabó Lajos; בודפשט, 1 ביולי 1902 – דיסלדורף, 21 באוקטובר 1967) היה פילוסוף וקליגרף יהודי-הונגרי, ממייסדי בית הספר לדיאלוג בבודפשט.
ביוגרפיה.
סאבו לאיוש נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של יאקאב סאבו (מקודם: גאנסל) (1867–1937) ושל אאוגניה ברגר. בשנת 1919 גורש מבית הספר התעשייתי הגבוה. בתחילת שנות העשרים השתתף בתנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית במשך כמה חודשים. במחצית הראשונה של שנות ה-20 של המאה ה-20 היה שוליית מוכר ספרים בבודפשט ובווינה. בין השנים 1928–1930 היה חבר בחוג כתב העת "העבודה" (Munka) של לאיוש קשאק. הוא כתב שני מאמרים לכתב העת (אחד עם פאל יוסטוס). בערך בתקופה זו הכיר את הפילוסוף הגרמני המרקסיסיטי קרל קורש. בשנת 1930, יחד עם כמה מחבריו, גורש מ"חוג-העבודה". הם הקימו תנועה שכונתה "אופוזיציה" בהונגריה. תנועת שמאל בלתי חוקית אנטי-קפיטליסטית ואנטי-בולשביקית זו נקשרה גם למרקסיזם הבלתי-שקוף של קרל קורש. בנוסף לסבאו, מנהיגיו האינטלקטואליים היוקרתיים ביותר היו פאל יוסטוס, פאל פרטוש ואנדור סירטש (מקודם: שוורץ). בשנת 1930 פגש את בלה טאבור (מקודם: גרינברג), איתו ניהל יחסי עבודה וידידות קרובים מאז. בשנים 1931–1932, פעמיים, בילה כמה חודשים בברלין ובפרנקפורט. הוא למד ב-Institut für Sozialforschung בפרנקפורט. בשנים 1933–1934 ערך מסע לימודי לווינה ולפריז (שם התגורר עם לאיוש ויידה).
בין השנים 1935–1937 היה נשוי עם קלרה באלינט (שהפכה לימים לאשתו של אנטאל סרב.
בשנת 1936, יחד עם בלה טאבור, כתב ופרסם את ספרו "כתב אישום נגד רוח הרפאים". בשנת 1937 פורסמה החוברת הראשונה שלו "הגיון האמונה - ההיגיון התיאוצנטרי". החוברת השנייה, שהושלמה בשנת 1948, הופיעה זמן רב לאחר מותו. הוא כתב מספר מחקרים (הערות לביקורת על המרקסיזם, ביקורת על הסוציאליזם המדעי, ההיסטוריה הטבעית של ממוניזם, תוספות לשאלות של תורת הקבוצות, ניטשה), שכולם הופיעו בדפוס רק לאחר מותו, כמו גם עבודה חשובה שנערכה מהרצאתו ב-1941, "התנ"ך והרומנטיקה".
בשנת 1938 נשא את מגדה פאלוש, שמתה בשנת 1946. הוא נלקח לשירות העבודה בשנת 1940 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) אך שוחרר כעבור כמה שבועות בגלל מחלת ריאות. ממאי 1941 בילה כמה חודשים בבית החולים סנט יאנוש החדש יחד עם לאיוש ויידה. באביב 1944 גורש לאושוויץ, הצליח לשרוד ושוחרר בסוף ינואר 1945.
אחרי מלחמת העולם השנייה סאבו לקח חלק פעיל באירועי בית הספר האירופי. תחת הסטליניזם נוצרו קשרים הדוקים בין בית הספר המחתרתי בבודפשט לבין אמני האוונגרד שנאסרו, במיוחד חברי בית הספר האירופי. מאמצע שנות החמישים הפך סאבו עצמו לקליגרף. בשנת 1954 נולדו "הקליגרפיות" הראשונות שלו, "מדיטציות ציור". בשנת 1956 ברח מהונגריה עם אשתו. התגורר תחילה בווינה עד סוף 1957 ואז עבר לבריסל עד 1961. הוא סייר בגרמניה בשנת 1960 והקליגרפיות שלו הוצגו במינכן, דורטמונד, המבורג והאגן. התיישב בדיסלדורף בשנת 1962. תערוכתו נפתחה בפריז בשנת 1966.
יהודית האופטמן
יהודית רבקה האופטמן (באנגלית: Judith Rebecca Hauptman; נולדה בשנת ה'תש"ג, 1943) היא חוקרת תלמוד יהודית-אמריקאית, פרופסור בבית המדרש לרבנים באמריקה, רבה בתנועה המסורתית (קונסרבטיבית) בארצות הברית, וממובילות המחקר על תרבות האישה ומעמדה במשנה ובספרות התלמודית והרבנית.
האופטמן היא האישה הראשונה שקיבלה תואר דוקטור בחקר התלמוד (1982).
תולדותיה.
יהודית האופטמן נולדה בברוקלין בשנת 1943.
קריירה אקדמית.
לאחר תואר ראשון בכלכלה ממכללת ברנרד למדה בבית המדרש לרבנים באמריקה (Jewish Theological Seminary) ובאוניברסיטה העברית. את ההסמכה (התואר השני) והדוקטורט (התואר השלישי בשנת 1982) קיבלה מבית המדרש לרבנים. היא הייתה האישה הראשונה שקיבלה תואר דוקטור בתחום התלמוד.
היא מכהנת כפרופסור במכון שכטר למדעי היהדות של המסורתית קונסרבטיבית וכראש החוג לתלמוד ולימודים רבניים במוסד זה.
הסמכה לרבנות והעצמה נשית יהודית-דתית.
בשנת 2003 הוסמכה יהודית האופטמן לרבנות בידי האקדמיה לדת היהודית (אשר עד שנות השישים נקראה האקדמיה ליהדות חפשית).
מעט אחרי ההסמכה הקימה את אוהל אילה - תוכנית להעצמת צעירים ובני נוער בארצות הברית, המקיים תפילות לחגים וכן את שתי סעודות ליל הסדר (כנהוג מחוץ לישראל) בלילה הראשון לקהל הרחב, ובלילה השנה לצעירים בסביבות הגילאים 20 עד 30.
היא בין החברות הראשונות בתנועת "עזרת נשים", הקוראת לשוויונות בפולחן היהודי דתי, וטוענת במחקריה שקיים קו מנחה בהשתלשלות ההלכה היהודית ההולך ומוסיף חופש ושוויונות לאשה לאורך הדורות עוד מתקופת בית שני המשנה והתלמוד.
גישה מחקרית: התוספתא קדמה למשנה.
יהודית האופטמן סבורה שבאופן גורף התוספתא בגרסתה הראשונית קדמה למשנה ושימשה מקור ליצירת המשנה. דעה זו שנויה במחלוקת, ורוב החוקרים כיום חולקים על דעתה זו.
סן-לורן-די-מרוני
סן-לורן-די-מרוני (בצרפתית: Saint-Laurent-du-Maroni) היא קומונה מעבר לים, שנמצאת במחוז שמעבר לים גיאנה הצרפתית, צרפת.
היסטוריה.