מוחמד אל-בדר נולד בשנת 1926 כבנו הבכור של אחמד בן יחיא חמיד א-דין, אשר היה לימים לאימאם הזיידים ומלך צפון תימן. בשנת 1944 עקר מוחמד לתעז בדרום המדינה, שם שימש אביו כסגנו של האימאם יחיא במשך מספר שנים, זאת כדי להמשיך בלימודיו. זמן קצר לאחר רציחת האימאם יחיא, בחודש פברואר 1948, הגיע אל-בדר לבירה צנעא תוך שהוא מביע הסכמה שבשתיקה למשטר החדש. בינתיים הצליח סייף אל-אסלאם אחמד להימלט מתעז ולהגיע לחג'ה, שם גייס תמיכת שבטים מקומיים והכריז על עצמו האימאם אל-נסיר. בתוך חודש ממועד הרצח גייס אל-נסיר די תמיכה כדי להשתלט על צנעא ולהוציא להורג את מנהיג המרד. עוד בטרם היה בן 20 מונה אל-בדר, על ידי אביו אל-נסיר, כמושל עיר הנמל חודידה. אל-בדר אף מונה לשר הפנים בממשלת תימן.
לאל-בדר היה תפקיד מרכזי בדיכוי המרד נגד האימאם אחמד בשנת 1955, אותו הוביל אחיו של האימאם סייף אל-אסלאם עבדאללה, ועם תום המרד הוא הוכרז כנסיך הכתר. בשארית תקופת שלטונו של האימאם אחמד היה אל-בדר שר החוץ, והחל משנת 1958 שימש כמושל מטעם האימאם בצנעא. בשנת 1959, במשך החודשים שבהם שהה האימאם באיטליה לצורך טיפול רפואי, שלט אל-בדר בתימן כולה. האימאם אחמד נפצע קשה לאחר ניסיון התנקשות בחייו בחודש מרץ 1961 ואל-בדר תפס למעשה את השלטון במדינה.
ב-19 בספטמבר 1962 נפטר האימאם אל-נסיר בשנתו, ואל-בדר הוכרז אימאם ומלך ואימץ את השם אל-מנצור. אולם, שבוע לאחר המלכתו הפגיזו מורדים את ארמונו בצנעא והכריזו על הקמת רפובליקת תימן.
אל-בדר, בדומה למנהיגים צעירים אחרים בעולם הערבי, העריץ את נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ובעת שאביו שהה באיטליה לצורך טיפולים רפואיים הזמין אל-בדר מומחים מצרים כדי לסייע במודרניזציה של תימן בתחום הצבאי ובתחומים אחרים. אביו אף צירף את תימן לרפובליקה הערבית המאוחדת. על רקע זה היה זה אך אירוני שהמרד שפרץ ב-26 בספטמבר 1962 נערך בתמיכה ובעידוד של מצרים והרפובליקה הערבית התימנית שקמה בעקבותיו לא הייתה מחזיקה מעמד לולא נוכחות הסיוע המצרי.
אף שהמורדים הכריזו כי אל-בדר נהרג בעת הפגזת ארמונו, הוא הצליח להימלט ללא פגע לצפון המדינה. בנדודיו בצפון המדינה גייס את תמיכת השבטים המקומיים אשר השתייכו לזרם השיעי של הזיידים, ואשר עבורם היה צאצא ישיר של הנביא מוחמד. ימים ספורים לאחר הימלטו מן הבירה כינס אל-בדר מסיבת עיתונאים בתחום ערב הסעודית. דודו, אשר הוכרז כאימאם בעת שנפוצה הידיעה על מותו של אל-בדר, ויתר על תוארו מיד לאחר שנודע כי אל-בדר בחיים, והכריז על נאמנותו למלך. עד מהרה הודיעו השבטים באזורים ההרריים בצפון ומרכז תימן על תמיכתם באל-בדר ועל כוונתם להילחם במשטר המורדים.
במהלך שמונה השנים שלאחר הדחתו התחוללה בתימן מלחמת אזרחים עקובה מדם שבה היה לאל-בדר תפקיד מרכזי. הוא פיקד על תומכיו בקרבות, בתנאי שדה קשים. מפקדתו נדדה בין מערות בהרי צפון-מערב תימן. בשנת 1967 עזב אל-בדר את תימן ועבר לערב הסעודית, שם שהה עד לתום מלחמת האזרחים. בשנת 1970 הכירה ערב הסעודית ברפובליקה הערבית של תימן, זאת על האף שאל-בדר המשיך להחזיק בתמיכת רוב השבטים במדינה. מדינות נוספות, בהן בריטניה הכירו אף הן ברפובליקה. אל-בדר, אשר נדהם מן השינוי בעמדת ערב הסעודית, עזב את ערב הסעודית והיגר לבריטניה, שם התגורר בקנט, אותה עזב רק לצורך עלייה לרגל, או לביקורי ידידים בעולם.
אל-בדר נפטר בשנת 1996 בלונדון, ונקבר בסארי, אנגליה.
מוחמד פאוזי
מוחמד פאוזי (בערבית: محمد فوزي; תעתיק מדויק: מחמד פוזי; 5 במרץ 1915 - 16 בפברואר 2000) היה רמטכ"ל צבא מצרים בזמן מלחמת ששת הימים ושר ההגנה של מצרים בתקופת מלחמת ההתשה. נחשב כאיש אמונו של גמאל עבד אל נאצר.
ביוגרפיה.
נולד בעבאסייה (קהיר). הקריירה הצבאית של פאוזי החלה לאחר שסיים ב-1936 את האקדמיה הצבאית במצרים (). הוא השתתף במלחמת העצמאות כמפקד ביחידת נ"מ שהוצבה בדיר סניד (ליד יד מרדכי). ב-1949, לקראת סיום המלחמה, היה פאוזי שותף לגילוי תוכנית ישראלית לבידוד יחידתו שהוצבה ברצועת עזה. יחד עם חייליו העביר במשך ארבעה ימים בחולות את חלקי מערכות הנשק שלהם ועל ידי הצבתם מחדש סיכלו את התוכנית הישראלית. בלילה האחרון של פעולה זו, נפצע לאחר שרכבו עלה על מוקש והוא פונה לטיפול רפואי בקהיר.
ב-1957 נתמנה על ידי נאצר למפקד האקדמיה הצבאית המצרית ובמקביל, כיהן כראש הכוח האפריקני המשותף שסייע לתנועות שחרור ברחבי אפריקה. ב-1962 פיקד פאוזי על הכוחות המצריים במלחמת האזרחים בתימן ובספטמבר 1964 מונה למשרת המזכיר הצבאי הראשי של הליגה הערבית.
לפני מלחמת ששת הימים כיהן כרמטכ"ל צבא מצרים וב-1966 תאם הפעולות עם צבא סוריה ויחד עם שר ההגנה הסורי, חאפז אל-אסד טווה את שיתוף הפעולה הצבאי שבא לידי ביטוי במלחמת ששת הימים. מברקו אל מפקד כוח החירום של האומות המאוחדות בסיני, שדרש את פינוי הכוח, היה אחד מהזרזים לפריצתה של המלחמה. במלחמה עצמה, היה השלישי בשרשרת הפיקוד לאחר נאצר ושר ההגנה, עבד אל-חכים עאמר, אך כנאמנו של נאצר ניצל מהדחה שהייתה מנת חלקם של חלק גדול מהקצינים הבכירים בצבא המצרי לאחר התבוסה במלחמה. לאחר שהפגין את נאמנותו בפקדו על יחידה שעצרה את עאמר ואת נאמניו שהואשמו על ידי נאצר בקשירת קשר, מונה פאוזי על ידי נאצר למפקד הכללי של הכוחות המזוינים ב-22 ביוני 1967 וב-1968 מונה לשר ההגנה ותפקידו המוצהר היה שיקום כוחו ורוחו של הצבא המצרי והכנתו למערכה שנועדה להשיב את חצי האי סיני לידי מצרים.
בהיותו שר ההגנה החלה מלחמת ההתשה בין ישראל ומצרים. כבעל עמדות "נציות" תמך פאוזי במלחמת ההתשה מתוך אמונה כי ישראל ובמיוחד צה"ל לא יוכלו לעמוד בקשיים הכלכליים והחברתיים שייגרמו כתוצאה מהמלחמה והטיף להסלמה ולגביית מחיר כבד מישראל על ידי פגיעה בחייליה.
עם מותו של נאצר ב-1970 הפך פאוזי, כמו נאמני נאצר אחרים, ללא רצויים בעיניו של השליט המצרי החדש, אנואר סאדאת. במאי 1971 היה פאוזי חלק מקשר נאצריסטי להדחת סאדאת. הקשר נתגלה ופאוזי הודח ונשפט למאסר עולם שהוחלף מאוחר יותר למאסר של 15 שנה. ב-1974 הוא נחון על ידי סאדאת והצטרף למפלגה הנאצריסטית הדמוקרטית הערבית והיה חבר בלשכתה המדינית.
פאוזי היה נשוי ואב לשני בנים וארבע בנות.
נובורוסיסק
נוֹבוֹרוֹסִיסְק (ברוסית: Новороссийск) היא עיר נמל בחבל קרסנודאר על שפת הים השחור ברוסיה.
היסטוריה.
שטח מפרץ נובורוסיסק היה מאוכלס עוד במאה ה-6 לפנה"ס. במאה ה-5 לפנה"ס הוקם במקום יישוב שהיה חלק של ממלכת בוספורוס היוונית. במאה ה-2 לפנה"ס נהרסה העיר על ידי האלאנים. במאה ה-13 נכבש השטח על ידי אורדת הזהב. בהמשך, הסוחרים מג'נובה הקימו מבצר, שהיה בסיס למסחר באזור. במחצית המאה ה-15 נכבש השטח על ידי האימפריה העות'מאנית, ונותר בשליטתה במשך מאות שנים. בשנת 1722, בעקבות צפי למלחמות עם רוסיה, הוקם במקום מבצר, אשר התפתח למבצר הראשי של העות'מאנים באזור. בשנים 1783–1784 היה הנמל בסיס ימי ראשי של העות'מאנים באזור. בשנת 1791 נכבשה העיר על ידי הרוסים, אך בעקבות הסכם שסיים את המלחמה עזבו הרוסים את השטח. בשנת 1829, בהתאם להסכם אדריאנופול, הועבר שטח המפרץ לאימפריה רוסית. בשנת 1838 הוחלט על הקמת בסיס צי באזור. בניית הנמל החלה כבר באותה שנה, וב-14 בינואר 1839 ניתן לבסיס הצי החדש השם "נובורוסיסק". העיר התפתחה סביב בסיס הצי והנמל. במהלך מלחמת קרים (1853–1856) האזור הופגז ושטחי הנמל נהרסו קליל; רק בשנת 1858 החלו בעבודות שיקום. בשנת 1866 מנתה אוכלוסיית היישוב 430 נפשות בלבד. בעקבות התפתחות מהירה, בשנת 1869 ניתנו ליישוב ניתנו זכויות עיר.
בשנת 1879 התגלו באזור מרבצים גדולים של חומרי גלם לתעשיית המלט, ובאזור הוקמו מפעלי מלט רבים.
בשנת 1896 הפכה העיר המתפתחת למרכז גוברניית צ'רנומורסקייה, והייתה לבירת הגוברנייה עד לשנת 1920. מאז לא שבה העיר להיות עיר מחוז, והיא נכללת במחוז קרסנודר
בשלבים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה החליטו הרוסים להעביר את כל צי הים השחור מסבסטופול לנובורוסיסק. ב-24 במאי 1918, בלחץ הגרמנים, הוחלט להטביע את כל אוניות הצי, והחלטה זו בוצעה במהלך יוני 1918. רק בשנת 1937 חלק מהאוניות שוקמו והוחזרו לשירות.
בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה הייתה העיר אחד ממרכזי של הצבא הלבן ובירת רפובליקת נובורוסיסק בתקופת 1918–1920.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה העיר בחזית המלחמה. לאחר קרבות עזים באזור, הגרמנים הצליחו לכבוש את העיר ששוחררה במהלך השלב השני של הקרב על קווקז בסתיו 1943. לימים היא הוכרזה כעיר גיבורה.
גאוגרפיה.
העיר נבנתה סביב המפרץ ובסביבו הרי הקווקז. האזור מתאפיין בפעילות סייסמית עשירה.
בסביבת העיר קיימים שטחי גידול גפנים שמהם מייצרים סוגי יין שונים.
האקלים דומה לאקלים ים-תיכוני. בתקופת מרץ-אוקטובר באזור שולטות רוחות חזקות; וכתוצאה מהן, טמפרטורת האוויר עלולה לצנוח ב-10–15 מעלות תוך שעות. במקרים קיצוניים המפרץ נעשה לא מתאים לחניית אוניות, והם נאלצות לעזוב את הנמל.
אוכלוסייה.
סביב העיר הוקמו מספר כפרי נופש. בתקופת הקיץ מגיעים לאזור תיירים רבים, ואוכלוסיית המרחב גדלה בכ-200 אלף נפש.
כלכלה.
נמל העיר הוא הנמל הגדול של רוסיה בים השחור. העיר מהווה מרכז חשוב של תעשיית המלט, ויש בה 5 מפעלים גדולים.
עד לסיפוח חצי האי קרים בכוונת רוסיה היה להרחיב את בסיס הצי בעיר. בהתאם להודעות מפקדי הצי, בסביבת העיר תכננו להקים בסיסים חדשים ולהרחיב את הבסיס הקיים על מנת להפכו למטה צי הים השחור, אך התוכניות נזנחו.
ספורט.