ביתין הוקם בשנות ה-40 של המאה ה-19 בידי פליטים קייסים מהכפר בורקה שעזבו את כפרם בגלל לחץ הימנים מהכפר דיר דיבוואן הסמוך. בשנת 1838 תיאר אדוארד רובינסון את המקום כמכיל רק רועים שגרו באוהלים בין החרבות של בית אל, אך בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19 הוא כבר תואר ככפרון על ידי הנוסע ואן דה ולדה ופליסיאן דה סוסי תיארו כמקבץ בקתות חרבות. בסביבות 1860 תיאר פטרמן את הכפר ככולל כ-50 גברים מוסלמים והבחין שהכפר צעיר יותר מהכפרים שבסביבה, אף שהעריך את גילו בכ-200 שנה. בראשית המאה ה-20 התגוררו בכפר כ-400 תושבים אשר "נודעו בגבורתם ועצמתם".
בתקופת המנדט הבריטי.
במפקד אוכלוסין מ-1922 שנערך על ידי המנדט הבריטי, אוכלוסיית ביתין מנתה 446 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 135 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 566 תושבים, כולם מוסלמים.
בשנת 1945 אוכלוסיית ביתין הוערכה ב-690 תושבים, אשר בבעלותם 4,764 דונם של קרקע, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
לאחר 1948.
במלחמת העצמאות עבר הכפר לשלטון ירדן, כחלק מהגדה המערבית.
במהלך המאה ה-20 היגרו לארצות הברית רבים מבני הכפר ושלחו כסף לסייע לבני משפחותיהם שנותרו בכפר. בשנות ה-60 של המאה ה-20 היו בכפר שתי שכונות, שכונת יוקרה בדרום מערב הכפר, בה נבנו בתים מודרניים, ושכונה ענייה יותר במזרח ובצפון מזרח, שבה רבים מהבתים היו בנויים מבוץ ואבנים בלתי מסותתות. בכפר לא היו חשמל ושירותי טלפון, אך היו מכשירי רדיו מופעלי סוללות.
לאחר מלחמת ששת הימים.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, ביתין נמצא תחת שלטון ישראלי. בעקבות התפשטות הכפר לאורך הכביש הראשי הוא יצר לעצמו צורה קווית במחצית השנייה של המאה ה-20. בשל מיקומו הנוח על כביש 60 הישן, התנועה הרבה שעברה בו ובגלל קרבתו לרמאללה הוקמו בו עסקים רבים והושקעו כספים בבנייה למגורים ובפיתוח שירותים רפואיים. בשנת 1995 אושרה לכפר תוכנית מתאר מקומית לפי תחזיות גידול האוכלוסייה עד לשנת 2015.
בתחילת האינתיפאדה השנייה, בשנת 2001, לאחר שמחבלים שרצחו אזרחי ישראל נמלטו לכיוון ביתין, חסם צה"ל את שתי הכניסות לכפר: הכניסה הראשית, הפונה לכביש 466 ולאל-בירה, ושדרך הגישה אליה מובילה גם לכביש לבית אל, נחסמה בשער ברזל וחסימת עפר. חסימת עפר הוצבה גם על הכניסה הדרום מזרחית, הפונה לכביש 60 החדש "כביש עוקף רמאללה" (בשנת 2002 הוקם בצומת זו גם מאחז גבעת אסף) בדרך בין הכפר לאל-בירה הוצב גם מחסום מנהלת התיאום והקישור, שבו מתאפשר רק מעבר של פלסטינים המחזיקים בתעודת VIP ושל עובדים בארגונים בינלאומיים. כיום ניתן להגיע אל הכפר ולצאת ממנו רק דרך הכניסה הצפונית המובילה לכפר עין יברוד. מסלול הנסיעה מהיציאה הצפונית של הכפר ועד לאל-בירה מתפתל בין כפרים ואורכו כ-15 ק"מ. ב-27 במאי 2015, יום לאחר פתיחתו החלקית ולאחר שהיה חסום במשך כ-15 שנה, סגר צה"ל את כביש ביתין-רמאללה מחדש. לטענת "בצלם", הסגירה נעשתה כעונש על אי מתן זכות קדימה למתנחלים.
במהלך השנים אירעו מספר מקרים בהם נפגע רכוש של תושבי הכפר ונטען שיד יהודים הייתה במעשה. ב–21 במרץ 1982, בכפר ביתין הוצתו שתי מכוניות פרטיות, ובכפר הסמוך דיר דיבוואן הוצתו שני אוטובוסים. אלמונים הודיעו למערכות העיתונים (בעברית) כי את המעשים ביצעה "האגודה למען נסיעה בטוחה בכבישי יהודה ושומרון". ב-19 בדצמבר 2011, חמישה כלי רכב הוצתו בכפר ביתין במה שנחזה כ"פעולת תג מחיר". ב-30 באפריל 2013, חקלאים מהכפר דיווחו שהותקפו בידי כעשרה מתנחלים, וגולגולתו של אחד נסדקה.
נו דאוט
נו דאוט (באנגלית: No Doubt, "ללא ספק") היא להקה אמריקנית שהוקמה באנהיים, קליפורניה, בשנת 1986.
סגנון הסקא-פופ של אלבומם הראשון, No Doubt (1992), נכשל בעשיית גלים. אלבומם השלישי, Tragic Kingdom, זכה ב"אלבום יהלום" (מכר למעלה מ-10,000,000), ותרם לגל הסקא השלישי בשנות התשעים. בנוסף, הסינגל השלישי מתוך האלבום, "Don't Speak", קבע שיא כשזכה שישה עשר שבועות ברציפות במצעד הפזמונים האמריקני Billboard Hot 100 Airplay chart.
חמש שנים אחרי שחרור Tragic Kingdom, הוציאה הלהקה אלבום חדש בשם Return of Saturn. למרות הביקורות האוהדות שלהן זכה האלבום, הוא נחל כישלון מסחרי בהשוואה לאלבומם הקודם. חמישה עשר חודשים מאוחר יותר, חזרה הלהקה עם האלבום Rock Steady, ששילב גם רגאיי ו-Dancehall. האלבום הוקלט ברובו בג'מייקה, והכיל שיתופי פעולה בין חברי הלהקה לאומנים מקומיים, ביניהם גם Lady Saw, Sly and Robbie ו-Bounty Killer. שני סינגלים מתוך האלבום זכו בפרס גראמי - "Hey Baby" ו-"Underneath It All".
נו דאוט הוציאו את אלבום האוסף The Singles 1992–2003 ואת Boom Box, שניהם בשנת 2003, וכללו בו גרסת כיסוי לשיר הסינת'פופ "It's My Life", במקור של להקת Talk Talk . בשנה שלאחר מכן, פתחה סולנית הלהקה גוון סטפאני בקריירת סולו, וקיימה מספר שיתופי פעולה כולל עם חברה ללהקה טוני קנאל, בעוד גיטריסט הלהקה טום דומונט החל בפרויקט צד משלו, Invincible Overlord. בסך הכל, זכתה הלהקה בשני פרסי גראמי ומכרה 27 מיליון עותקים מתקליטיה ברחבי העולם, עד היום. במהלך קיץ 2009, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות.
היסטוריה.
1986–1995: תחילת הקרירה.
בשנת 1986 הקימו אריק סטפאני ואחותו גוון להקה בשם Apple Core. אריק, שלימד את עצמו נגינה באקורדיון, ניגן ואחותו ליוותה אותו בשירה.
כשנה לאחר מכן נפגשו אריק סטפאני וג'ון ספנס בסניף של דיירי קווין והחלו לתכנן הקמת להקה ביחד. אריק השיג מקלדת, ואסף כמה נגנים יחד על מנת להתחיל להתאמן. הקבוצה הראשונית כללה את אריק סטפאני (קלידים), גוון סטפאני (שירה), ג'ון ספנס (שירה), ג'רי מקמהון (גיטרה), כריס לאול (בס), גייב גונזלס (חצוצרה) וטוני ואלן מיד. האימונים נערכו במוסך של הוריהם של גוון ואריק. הם תכננו לנגן ב- Fenders Ballroom, אולם שמתאים לאכלוס 500 איש בעמידה ונמצא בלונג ביץ'.
עד מהרה הצטרף ללהקה טוני קנאל והפך לבסיסט. לאחר שדחה בתחילה את צעדיה, הוא החל לצאת עם גוון סטפאני. במשך כשנה הם הסתירו את מערכת היחסים שלהם, משום שהרגישו שיש כלל שהובן ללא צורך במילים - אף אחד מהלהקה לא יצא אתה.
בדצמבר 1987 התאבד ספנס, כמה ימים בלבד לפני הופעה שקבעו חברי הלהקה ב-Roxy Theatre לכמה מעובדי תעשיית המוזיקה. No Doubt התפרקה, אבל כעבור שבועות ספורים הם החליטו להתאחד והפכו את אלן מיד הפך לסולן הלהקה. כאשר מיד עזב את הלהקה, גוון החליפה אותו בתפקיד הסולנית, והלהקה המשיכה בפיתוח קהילת מעריצים בקליפורניה.
בתחילת שנת 1988, טום דומונט עזב את להקת ההבי מטאל Rising, בה היה חבר עם אחותו. הוא קבע שלהקות המטאל המקומיות "התמקדו בשתייה ובלבישת סטרץ'", ושהוא רוצה להתמקד במוזיקה. לכן הצטרף דומונט לנו דאוט והחליף את ג'רי מקמהון בתפקיד גיטריסט הלהקה. אדריאן יאנג החליף את כריס ווב בתפקיד המתופף.
מתרשם ממעריציה האדוקים של הלהקה ומנוכחותה המהפנטת של סטפאני על הבמה, החתים טוני פרגוסון את הלהקה על חוזה למספר אלבומים עם חברת Interscope Records, בשנת 1990. אלבומה הראשון של הלהקה, "No Doubt", יצא לבסוף בשנת 1992, ולא כלל סינגלים לרדיו. השיר היחיד מהדיסק שזכה לוידאו קליפ היה "Trapped in a Box". אופיו הקצבי והשמח של האלבום נגד את ז'אנר הגראנג' שהיה אז בשיא פריחתו. האלבום נחשב כיום לכישלון מסחרי, לאחר שמכר 30,000 עותקים בלבד. על מנת לתמוך באלבום, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות פנים-ארצי, שלא נתמך על ידי חברת התקליטים. הלהקה נכשלה בהבאת הקהל שהיא משכה בדרום קליפורניה, ולפעמים קרה שהאלבום לא היה זמין בערים בהן הופיעה הלהקה. אריק סטפאני החל בנסיגה מהלהקה והתנדנד בין השתתפות לחוסר השתתפות.
בשנה שלאחר מכן, החלה הלהקה לעבוד על האלבום הבא שלה, אבל Interscope דחתה חלק גדול מהחומרים שייצרה ושידכה ללהקה את המפיק מתיו ויילדר. אריק, שלא רצה להפסיד את השליטה היצירתית על נו דאוט לטובת גורם חיצוני, הפסיק להקליט ולהגיע לחזרות. הוא עזב סופית בשנת 1994 וחזר לקריירת אנימציה בסדרת הטלוויזיה הסימפסונים. קנאל קטע את מערכת היחסים בת השבע שנים שלו ושל גוון, בטענה שהוא זקוק למרחב.
Interscope, שלא הייתה בטוחה "מה לעשות" עם הלהקה, העבירה אותה ל-Trauma Records בשנת 1995. באותה שנה, הפעם בחברת התקליטים שלה "Sea Creature Records", נו דאוט שחררה את אלבומה הבא, "The Beacon Street Collection", שהורכב מקטעים מושמטים שונים. האלבום הזה, ששילב השפעות מפאנק רוק ומגראנג' והציג צליל חשוף יותר מבאלבום No Doubt, מכר פי שלושה עותקים מקודמו. בהמשך השנה, הלהקה הוציאה לאור את האלבום "Tragic Kingdom", שהרבה לעסוק במערכת היחסים בין טוני קנאל וגוון סטפאני.
1995–2000: חדירה למיינסטרים.
בשנת 1995, לפני שחרור הוידאו קליפ של השיר "Just a Girl" ב-MTV, הופיעה הלהקה בדיסנילנד, בהופעה יוצאת דופן. גוון לבשה את השמלה האדומה שהופיעה גם על עטיפת האלבום.
שחרור האלבום "Tragic Kingdom" ב-1995 ושחרור הסינגל "Just a Girl" איפשרו לנו דאוט להגיע להצלחה מסחרית במיינסטרים. מאוחר יותר בשנה, החלה הלהקה בסבב הופעות לקידום האלבום, סבב שתפח לממדים בינלאומיים וארך 27 חודשים. בשנת 1996, זכה הסינגל השני, "Spiderwebs", להצלחה, והסינגל "Don't Speak", בלדה שנכתבה על הפרידה של סטפאני וקנאל ושוחררה בתור הסינגל השלישי, שברה את השיא הקודם, ועמדה בראש מצעד Billboard Hot 100 Airplay chart במשך 16 שבועות.