הרומן הראשון שלה, 'In Another Place, Not Here', נכנס לרשימת הספרים הראויים לציון של מגזין ה-New York Times בשנת 1998. בסיפור זה מסופר על שתי נשים קריביות, אחת שרוצה לברוח מהאיים אל העיר ולחיות חיים של עצמאות, בעוד שהאחרת חוזרת לאיים מטורונטו כדי לנסות לגרום לשינוי פוליטי. שתי הנשים רוצות להיות "במקום אחר, לא כאן" - כמו שמציעה כותרת הסיפור. הרגשות המשותפים שלהן בנוגע לאי-שייכות תרבותית מקרבות אותן כמאהבות. ספרה, 'What We All Long For', זכה בפרס Toronto Book. ספר זה ידוע בשל בחינתו הטעונה, המאתגרת והלירית של שייכות בעיר רבת תרבויות.
ספרי עיון.
בראנד היא כותבת בעלת מגוון רחב של ספרי-עיון. בין ספריה: 'No Burden to Carry (1991)'- ספר המתאר היסטוריה שבעל פה של נשים שחורות באונטריו, 'Bread Out of Stone' (1994)- ספר האוסף מאמרים ביקורתיים על בעיות מגדר וגזע בקנדה, ו-A Map to the Door of No Return' (2001)'- ספר המשמש כרפלקסיביות-עצמית, אשר מהרהרת על טבע הזיכרון, זהות וההיסטוריה של גלות אפריקאית.
יצירות נוספות.
בראנד תרמה לעשרות אנתולוגיות וכתבי עת, ואף ערכה שתי אנתולוגיות: 'The Journey Prize Stories: The Best of Canada's New Stories (2007)', ו-'The Unpublished City' (2017).
בראנד גם כתבה וביימה במשותף סרטים עבור מועצת הקולנוע הלאומית, ביניהם: Older, Stronger, Wiser' (1989)', ו- Sisters in the Struggle' (1991)', העוסקים בנשים קנדיות שחורות משפיעות.
קריירה כמרצה.
בראנד לימדה לאורך השנים ספרות וכתיבה יצירתית באונטריו וקולומביה הבריטית, ואף הייתה פרופסור אורח מכובדת באוניברסיטת סיינט לורנס בניו יורק. בשנת 2016 החלה לערוך מחקר בתחום השפה האנגלית וכתיבה יצירתית באוניברסיטת גואלף.
תרומותיה כאקטיביסטית.
בראנד היא אקטיביסטית חברתית אשר מבקרת מבנים כלכליים ופוליטיים ומביעה דעה נגד גזענות, קיפוח נשים, אפליה והתבטאויות נגד קהילות גאות. רבות מעבודותיה הכתובות משקפות את דעותיה הפוליטיות. כמו כן, בראנד עמדה בראש וועדת בעיות הנשים ב-Ontario Coalition of Black Trade Unionists, שירתה במועצת ה-Shirley Samaroo House, בית מחסה בטורונטו עבור נשים מהגרות, ועבדה כיועצת עבור המרכז לנשים מהגרות בטורונטו (Toronto Immigrant Women’s Centre). בראנד היא אחת ממייסדות העיתון הראשון המוקדש לנשים שחורות בקנדה, 'Our Lives'.
אותות כבוד.
בראנד היא חברה בחברה המלכותית של קנדה משנת 2006. היא קיבלה דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת Thorneloe בשנת 2015, דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת וינזדור בשנת 2017, ודוקטור לשם כבוד בכתיבה מאוניברסיטת טורונטו בשנת 2018. בשנת 2017, היא מונתה לחברה במסדר קנדה. מעט לאחר הפיכתה לחברה במסדר, חברת ההוצאה לאור 'McClelland &amp; Stewart', הכריזו כי בראנד מועסקת אצלם כעורכת שירה.
אליזבת קולסון
אליזבת פלורנס קולסון (באנגלית: ; 15 ביוני 1917 – 3 באוגוסט 2016) הייתה פרופסור אמריקאית לאנתרופולגיה העוסקת באנתרופולוגיה חברתית. קולסון שימשה כפרופסור ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת קליפורניה ברקלי. קולסון הרצתה במוסדות אקדמיים נוספים בארצות הברית ומחוצה לה, וחקרה קבוצות ותופעות שונות. קולסון ביקרה וחקרה קבוצות אתניות רבות, אך היא ידועה בעיקר בשל מחקרה המעמיק סביב שבעמק גוומבה בזמביה ובזימבבואה. מחקריה של קולסון התמקדו בהשלכות של יישוב מחדש בכפייה על החברה והפרט, בתחומי התרבות, הכלכלה, המשפחה, הפוליטיקה והדת.
ילדות.
אליזבת קולסון נולדה בהוויט שבמינסוטה וגדלה עם הוריה, אחיה ושתי אחיותיה בעיר וודנה (Wadena). אביה לואיס היה בנקאי ואמה מאטה (Metta) הייתה מוזיקאית ומורה. קולסון נולדה למשפחה משכילה מבחינה אקדמית ועוד מילדותה חלקה עם שאר בני משפחתה אהבה משותפת לקריאה. אמה של קולסון נהגה להביא לביתם ספרים ומגזינים רבים, ביניהם כרכים של חוברות National Geographic. בעת החופשות המשפחתיות בחודשי הקיץ, העדיפה קולסון לבלות את זמנה בגילוי הריסות של מבצר ישן. דרך כרכי הספרים וההרפתקאות בחופשות הקיץ, גילתה קולסון את החיבור שלה לטבע ואת הרצון להיות ארכאולוגית. רצון זה הביא אותה לקרוא יותר ולהתחיל להתעניין בתחומים אקדמיים.
השכלה.
בשנת 1936, שנה לאחר שקולסון סיימה את לימודיה בתיכון, היא התחילה את לימודי התואר הראשון והשני שלה באוניברסיטת מינסוטה. במהלך לימודיה, למדה קולסון תחת המרצים ווילסון ורות ווילס, שני דוקטורים לאנתרופולוגיה, ושם שינתה את מסלול לימודיה למחקר בתחום זה. ב-1938 קולסון סיימה את התואר הראשון והחלה לעבוד במוזיאון פיבודי בהרווארד. ב-1939, סיימה לימודי שדה באוקיה קליפורניה לצד שבט "הפומו" האינדיאני, והחלה לעבוד בספרייה של אוניברסיטת קליפורניה.
לאחר סיום לימודי התואר השני המשיכה ללימודי תואר שני נוסף במכללת רדקליף, אותו השלימה בתוך שנה בלבד. בשנת 1945 סיימה קולטון את הדוקטורט שלה באנתרופולוגיה. בין השנים 1941–1942 חקרה קולסון בשטח את שבט המאקה במפרץ נה, מחקר שהשפיע עליה רבות. לאחר מכן, חקרה את מחנה הרילוקיישן האמריקאי שריכז יפנים במהלך מלחמת העולם השנייה בין השנים 1942–1943. בשלב זה קולסון קיבלה מלגה מ בכדי לסיים את מחקרה ולקבל את הדוקטורט.
קריירה.
כאשר קולסון סיימה את כתיבת הדיסרטציה על נשות שבט המאקה וקיבלה את הדוקטורט, היא החלה לעבוד במכון רודוס ליווינגסטון בזמביה. מכון זה עורך מחקרים סביב סוגיות חברתיות באפריקה. באפריל 1946 עזבה קולסון את אמריקה לקייפטאון שבדרום אפריקה. כשהגיעה, החלה לחקור את מקדשי הגשם בשבט הפלאטאו טונגה, בהנחיית האנתרופולוג מקס גלקמן. אחרי שנה של מחקר ובעקבות אילוצים, הגיעה קולסון ביחד עם צוותה לאוניברסיטת אוקספורד להשלים את כתיבת מחקרם. באוקספורד פרסמה קולסון את מחקריה, מאמרים ויומנים המתארים את הבעיות בחברה הבריטית בדרום אפריקה. כל אלו זכו להערכה רבה בקרב קהילות אנתרופולוגים ברחבי העולם.
בין השנים 1947–1951 קולסון שימשה כמנהלת במכון רודוס ליווינגסטון, ובין השנים 1951–1953 הייתה מרצה בכירה באוניברסיטת מנצ'סטר. בשנת 1953 חזרה קולסון לארצות הברית ומונתה לפרופסורית שותפה במכללת גושה שבבולטימור מרילנד, תפקיד בו כיהנה עד 1955. לאחר מכן, החלה את מחקרה המעמיק על אנשי הטונגה בזמביה. מחקר זה נמשך לאורך שליש מחייה של קולסון.
בין השנים 1959–1963 קולסון החלה את עבודתה כפרופסורית באוניברסיטת ברנדייס שבוולת'ם מסצ'וסטס. בשנת 1966 קולסון יצאה למחקר שדה נוסף בדרווין שבאוסטרליה. מחקר זה עסק בצמיחתה של העיר דרווין והפיכתה מקולוניה בריטית לעיר מודרנית. כאשר קולסון חזרה לארצות הברית ב-1964, מקס גלקמן, המנחה שלה לשעבר, המליץ עליה לצוות האקדמי של אוניברסיטת קליפורניה ברקלי. קולסון השתקעה באוניברסיטת קליפורניה והמשיכה לחקור ולהרצות כאפריקנית ואנתרופולוגית. קולסון פעלה כך עד 1984, ומאז היא שימשה כפרופסור אמריטוס (בדימוס). 32 שנים לאחר מכן, קולסון נפטרה מדום לב בביתה בזמביה, בגיל 99.
מחקרה של קולסון - גוומבה טונגה.
בשנת 1956 נשלחה אליזבת קולסון ביחד עם ת'ייר סקאדר כדי לחקור את ההשפעות האפשריות שיש לבניית סכר בנהר הזמבזי על שבט הגוומבה טונגה של צפון רודזיה (זמביה, כיום). המחקר נכתב כמחקר אורך על ההשפעות של התפתחות בקנה מידה גדול (במקרה זה - בניית סכר קאריבה), ועל השפעת ההצפות בעמק זמבזי שהביאו ליישוב מחדש של כ-57,000 אנשי גוומבה טונגה. קולסון תיארה בדו"ח הפרויקט שלה את התגובות החברתיות שנצפו במהלך היישוב מחדש של השבט, וביניהן: טלטלה חברתית, עוינות כלפי השלטון, אובדן לגיטימציה של מנהיגים מקומיים שתמכו ביישובם מחדש של גוומבה, הגברת הכוח מצד המנהיגים, וחוסר יציבות כללית בגוומבה. בנוסף להיותו אחד ממחקרי האורך המעטים ביותר במדעי החברה, הוא המחקר הארוך, המתמשך והשיטתי ביותר באפריקה. המחקר הוא יוצא דופן מפני שהוא עקב אחר האוכלוסייה כאשר היא התפזרה אל מעבר לאתרי המחקר המקוריים ליעדים עירוניים וגבוליים אחרים. מחקר זה תרם לדיונים האקדמיים על יישוב מחדש, הגירה וקהילות פליטים באנתרופולוגיה.
תארים ופרסים.
אליזבת קולסון קידמה לאורך שנים מחקר בתחום האנתרופולוגיה החברתית שהעשיר את העולם האקדמי. בהתאם לכך, ב-1951 מונתה קולסון לעמיתה בכירה באוניברסיטת מנצ'סטר, וב-1967 מונתה לעמיתה בכירה באוניברסיטת סטנפורד. בשנת 1942 קולסון קיבלה מלגה ונבחרה כעמיתה באיגוד האמריקני לנשים אקדמיות. ב-1977 קולסון נבחרה לשמש כחברה באקדמיה הלאומית למדעים, ובשנת 1978 כעמיתה של האקדמיה האמריקאית לאומנויות ומדעים. ב-1979 נבחרה כדוקטורית לשם כבוד באוניברסיטת בראוון, וכעמיתת כבוד במוסד האנתרופולגיה. ב-1982 זכתה בפרס על הישגים יוצאי דופן מהארגון-women's geographical society. באותה שנה, זכתה במדליה לזכרו של ויליאם ריוורס ממוסד האנתרופולוגיה. ב-1985 זכתה בציון לשבח מאוניברסיטת קליפורניה על תרומתה למוסד, ושלוש שנים מאוחר יותר זכתה בפרס האפריקנים מהאגודה ללימודי אפריקה.
Froot (שיר)
Froot הוא שיר של הזמרת הוולשית מרינה דיאמנדיס, שהייתה ידועה בעבר בשם הבמה מרינה אנד דה דיימונדס. השיר יצא לסטרימינג ב-10 באוקטובר 2014, יום הולדתה של הזמרת, ולאחר מכן פורסם להורדה דיגיטלית כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, "Froot".
רקע והרכב.