השחפיים קרובים מבחינה גנטית למשפחת השחפיתיים, ושתי המשפחות מותאמות יותר למים מאשר שאר המשפחות בסדרה: מזונם מגיע בעיקר מתוך המים או לפחות מהחוף, יש להם קרומי שחייה, והם יכולים לשחות הרבה זמן על המים, לעומת רוב החופמאים שאינם שוחים במים עמוקים.
במחקר שפורסם בשנת 2020 על ידי אוניברסיטת אקסטר, נמצא כי שחפים מעדיפים לאכול מזון שהיה במגע עם בני אדם מאשר מזון שלא היה במגע כזה. במחקר נבדקו עשרות שחפים מול שתי פיסות אוכל, האחת הייתה בפיה של אישה והשנייה לא. בממצאים התגלה כי הרוב המוחלט של השחפים בחרו לאכול את פיסת האוכל שבאה במגע עם האישה קודם לכן.
הגדול בשחפיים הוא שחף ימי, שאורכו 76 ס"מ ומשקלו 1.75 ק"ג. הקטן בשחפיים הוא שחף גמדי שאורכו 29 ס"מ ומשקלו 120 גרם.
מיון.
ישנם 12 סוגי שחפים:
בעבר היה שייך למשפחה גם הסוג גזרן ("Rynchops"), שעבר למשפחה עצמאית: גזרניים (Rynchopidae).
אם איי אי
שחפים
עזנה
הלמה של ספרנר
בילאל אבן רבאח
בילאל אבן רבאח (בערבית: بلال بن رباح, או אל "בילאל אל-חבשי"; נולד בין השנים 578-584 במכה) היה הבן של עבד ערבי מערב הסעודית, הוא נחשב כמואזין הראשון באסלאם ומוספר אודותיו שנבחר לתפקיד על ידי מוחמד עצמו.
תולדותיו.
בילאל נולד לאבא שהיה עבד ערבי מערב הסעודית, בעוד שאמו (לכאורה) הייתה בת אצולה חבשית (אתיופיה של ימינו) שנלכדה לעבדות. הוא היה בין העבדים ששוחררו על ידי אבו בכר. לאחר שהתאסלם סבל קשות בידי בני קורייש.
לאחר ההג'רה מינה מוחמד את בילאל למואזין במסגד שהוקם באל-מדינה, בשל הסבל שעבר ובשל קולו הערב בקריאת מאמיני האסלאם לתפילה.
הוא נפטר בין 638–642. קברו של בילאל נמצא בבית הקברות העתיק באב א-צע'יר בדמשק.
באסלאם המאוחר.
מסופר כי בילאל היה בין הנאמנים ביותר למוחמד ולעלי בן אבי טאלב מבין חברי הצחאבה. מעמדו המכובד בתקופת ייסוד האסלאם מוצג לעיתים כראיה על חשיבות השויון הבין גזעי באסלאם.
על פסגת הר כביר צפונית להתנחלות אלון מורה, ישנו מבנה שנבנה, על פי המסורת, לכבודו.
שנ&quot;ח
התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש (1940)
אברהם דה מואבר
אברהם דה מואבר (בצרפתית: Abraham de Moivre; 26 במאי 1667, ויטרי-לה-פרנסואה - 27 בנובמבר 1754, לונדון) היה מתמטיקאי צרפתי, הידוע בעיקר בזכות משפט דה-מואבר, אשר הופיע בעבודתו Miscellanea analytica (1730), ובזכות עבודותיו בתורת ההסתברות. דה מואבר היה אוטודידקט במתמטיקה.
דה מואבר נולד בצרפת, למשפחה פרוטסטנטית (הוגנוטים). הוא למד באוניברסיטאות בסדאן, בסומיר ובפריז. הוא היה קלוויניסט, ולכן ב-1685 לאחר ביטול האדיקט של נאנט נאלץ לעזוב את צרפת ועבר לאנגליה, שם הוא בילה את שארית חייו כמורה למתמטיקה. הוא היה ידידם של אייזק ניוטון ואדמונד האלי, והיה גם חבר בחברה המלכותית.
אברהם דה-מואבר
פלורליזם בחינוך
פלורליזם בחינוך עוסק בפיתוח מודעות לרב-תרבותיות במסגרת בית הספר. הפלורליזם בחינוך מבקש ליצור חברה פלורליסטית הכוללת הכרה בריבוי ומגוון הקבוצות שונות בחברה, כמו גם בזכות קיומן של דעות, השקפות, צרכים ורצונות שונים.
פלורליזם ופרטיקולריזם.
הגישה הפלורליסטית מאמינה בחינוך לרב-תרבותיות לכלל התלמידים. זוהי תפיסה הומניסטית ליברלית על פיה האמיתות החברתיות הן יחסיות ולא מוחלטות. ניתן להבחין רב-תרבותיות המוענקת לקבוצות תלמידים מעורבות (יצירת מסגרת חינוכית המאפשרת יחסי הבנה וכבוד הדדיים בין קבוצות רוב ומיעוט), לבין תוכניות לימודים ספציפיות העוסקות בחינוך לרב-תרבותיות או שינוי קוריקולרי כללי במטרה לשנות את התייחסותם של התלמידים לשונות הקיימת בחברה.
לעומתה, הגישה הפרטיקולרית מאמינה בחינוך רב-תרבותי – אינדוקטרינציה חינוכית נפרדת לבני הקבוצות השונות על פי ערכיהן הספציפיים. זוהי תפיסה רדיקלית יותר הן בתחום החברתי והפוליטי והן בתחום החינוכי והפדגוגי.
הצורך להגיע להסכמה בחברה רב-תרבותית הופך את החינוך האזרחי לבעל חשיבות רבה. החינוך האזרחי מציג לילד את עיקרי השיח הליברלי הדמוקרטי, את הרקע ההיסטורי והפילוסופי של הדמוקרטיה, וכן את משמעות היישום הפוליטי של רעיון זה. בדרך זאת התלמידים לומדים לכבד את אזרחי המדינה גם אם אימצו אורחות חיים, ערכים ומסורות שונים משלהם, ורואים את כל האזרחים כשווים. מעבר לשכבה זו של חינוך אזרחי משותף יכולה כל קבוצה תרבותית לטפח את השוני התרבותי שלה.
אחד מהקשיים בגישה הפלורליסטית הוא יחס א-סימטרי בין קבוצות ליברליות ולא ליברליות. חברות רב-תרבותיות המכילות תרבויות דתיות בעלות חוקים הקודמים לחוקי המדינה נמצאות במסלול המוביל להתנגשות בלתי נמנעת. במקרה כזה החוקים הליברליים אינם רק מנוגדים לחוקים הדתיים, הם גם פוגעים פגיעה של ממש בערכים המקודשים לאותן תרבויות.
ג'ון רולס ניסה לנסח חוק בינלאומי שמטרתו לגשר על הפער בין סוגים שונים של תרבויות. הוא הציג סוג של פשרה אפשרית בין חברות ליברליות ולא ליברליות, המבוססת על האבחנה בין ליברליזם הדוגל בזכויות וליברליזם הדוגל באוטונומיה. ליברליזם הדוגל בזכויות סובלני, גמיש ופתוח יותר משום שהוא ממקם את זכויות האדם בראש הסולם. לכל אדם יש זכות לחיות את חייו על פי דרכו, ההיסטוריה, התרבות, הערכים, ההעדפות והדת שלו, כל עוד הוא אינו פוגע באחרים. ליברליזם מסוג זה רואה ברב-תרבותיות חוויה מעשירה וכלי בעל ערך. ליברליזם הדוגל באוטונומיה אינו סבלני משום שהוא ממקם את רעיון האוטונומיה של הפרט וחופש הבחירה שלו בראש הסולם. לכן, חברות שאינן מאפשרות לפרטים החיים בתוכן אוטונומיה או חופש בחירה, נתפסות כחברות נחותות שיכולות להשתפר רק אם יקבלו על עצמן את הערכים הליברליים.
יולי תמיר מציעה שני סוגים של רב-תרבותיות: רב-תרבותיות דקה – הכוללת רק תרבויות ליברליות, כאשר הוויכוח הוא בין שתי תרבויות ליברליות בעלות אינטרסים תרבותיים שונים; ורב-תרבותיות עבה הכוללת תרבויות ליברליות לצד תרבויות לא-ליברליות. השאלה הנשאלת היא האם ניתן לגשר על מחלוקות במקרה של רב-תרבותיות עבה?
תמיר טוענת כי יש להכיר בכך שהמדינה הרב-תרבותית מורכבת מתרבויות בעלות מעמד שווה - ליברליות אך גם לא ליברליות. מסתבר, על פי תמיר, שליברלים צריכים להנמיך את הציפיות שלהם כלפי הסכמים בינם לבין חברי קבוצות לא-ליברליות. בלית בררה ההסכם שיושג הוא הסכם של חיה ותן לחיות בגלל אילוצי המציאות. המרב שאפשר להשיג הוא פשרה שכל הצדדים אינם שלמים עמה כתוצאה ממשא ומתן פוליטי מתמשך.
מודלים חינוכיים.
ג'יימי וורזל.
ג'יימי וורזל הציע תהליך חינוכי לפיתוח מודעות רב-תרבותיות ורכישת מיומנויות לחיים בעולם רב-תרבותי. תהליך זה כולל: רפלקציה, לימוד והתפתחות של מודעות עצמית רב-תרבותית; קבלת הקונפליקט כחלק מתהליך הלימוד; מוכנות ללמוד על התרבות שלך תוך אינטראקציה עם תרבותיות אחרות ושיפור התקשורת עם אנשים מתרבויות אחרות וההכרה באוניברסליות של הרב-תרבותיות.
ג'יימס בנקס.
ישנה הסכמה כללית בין החוקרים בתחום החינוך לרב-תרבותיות, שכדי ליישם חינוך רב-תרבותי יש צורך בשינוי מבני, הכולל: שינוי בתוכנית הלימודים; חומרי הלימוד; סגנונות הוראה ולימוד; תפיסה והתנהגות של מורים ומנהלים; ומטרות, נורמות ותרבות בית הספר. ג'יימס בנקס מציע חמישה ממדים של חינוך לרב-תרבותיות תוך התמקדות בצרכים של קבוצות אתניות וגזעיות.
פלורליזם בחינוך בישראל.
משרד החינוך אימץ את אידאולוגיית כור ההיתוך בעשור הראשון לקיומו. אולם, בפועל התפצל החינוך בישראל בין מספר מערכות אוטונומיות או אוטונומיות-למחצה: החינוך הממלכתי, החינוך הממלכתי דתי, החינוך הערבי עצמאי והחינוך העצמאי. מגמה זו הלכה והתחזקה בשנות התשעים עם העלייה מארצות חבר המדינות ועם עליית מספר הפועלים הזרים.
שאלה מרכזית כיום היא עד כמה מערכת החינוך בישראל צריכה לכוון את החינוך הערכי וכיצד היא צריכה לעשות זאת בחברה הישראלית הפלורליסטית באופן קיצוני. מצד אחד, מערכת החינוך מחולקת למגזרים המעוניינים באוטונומיה תרבותית וערכית ומצד שני קיים צורך בחינוך לערכים משותפים – חברתיים ולאומיים. המחבר נוקט עמדה וטוען שמערכת החינוך בישראל כן צריכה לכוון את החינוך הערכי. הגישות המרכזיות לחינוך ערכי בחברה פלורליסטית הן הגישה הפלורליסטית והגישה הפרטיקולרית.
גישה אחת היא שיש להכיר במשמעות הערכית של הפלורליזם החברתי בישראל, לזנוח תפיסות ישנות כמו כור היתוך ומיזוג גלויות ולראות בפלורליזם החברתי בישראל ובחינוך לרב-תרבותיות צורך קיומי לקיומה של מדינת ישראל כמדינה דמוקרטית. על פי א' יוגב, מערכת החינוך בישראל יכולה וצריכה לטפל בחינוך לרב-תרבותיות. ניתן לעשות זאת באמצעות שילובם של ארבעה היבטים:
שילוב של ארבעת ההיבטים וטיפול כוללני בחינוך הערכי יתנו לחינוך הערכי בחברה הפלורליסטית הישראלית משמעות אמיתית ומקיפה.
אילן גור זאב ספקן לגבי האפשרות של חינוך לרב-תרבותיות במערכת החינוך בישראל, שכן הפיצול בין הזרמים השונים מקורו במאבק בין התרבות ההגמונית לתרבויות מודרות. לדעתו החינוך הממלכתי הוא היחיד שמסוגל וצריך לחנך לרב-תרבותיות. גור זאב מאמין שמכיוון שזרם זה עדיין מייצג את הרוב במדינת ישראל, יש לו את הכוח להשפיע על הזרמים האחרים בחינוך.
אור מופלא