ייתכן כי באמצעות קשריו של אאואר שחי ופעל תקופה ארוכה בסנט פטרסבורג פיתח בולנז'ה קריירה מוזיקלית דווקא ברוסיה השכנה. הוא התקבל ככנר ראשי בתזמורת ה"קפה שאנטאן" של סנט פטרסבורג, והיה לחביבה של האריסטוקרטיה הרוסית.
ברוסיה הצטיין ברפרטואר שלו המורכב מקטעי מוזיקה קלה, לרבות מוזיקת לאוטארים, עיבודים מן הפולקלור רומני וואלסים וינאים.
שם הכיר את אשתו לעתיד, אלאונור פאולסון, משכילה מאסטוניה.
האירועים המהפכניים בשנת 1917 ברוסיה אילצו אותו לשוב לרומניה, בה, ככל הנראה, שירת במסגרת הצבא למשך שנתיים.. בשנים שלאחר המלחמה הירבה בולנז'ה לנגן בשטחים שאוחדו עם רומניה בבסרביה (בקישינב, בלצי), בוקובינה (צ'רנוביץ) ודרום דוברוג'ה (בזרג'יק, בשמו הבולגרי דובריץ'), וכן בבראילה. בו זמנית לימד שיעורי נגינה והלחנה. חברתו אליונור נשארה זמנית אצל הוריה באסטוניה עד ששניהם התאחדו בברלין בשנת 1923.
חייו ופעילותו בגרמניה.
בולנז'ה התיישב ב-1923 בברלין, שמאות בתי הקפה, המסעדות, מועדוני המיוזיק הול והקברטים ובתי המלון שבה, יצרו ביקוש גדול למוזיקה קלה בידורית (Unterhaltungsmusik). שמו הלך לפניו במיוחד בקרב האריסטוקרטים הרוסים שגלו לשם אחרי מהפכת אוקטובר ופקדו את מסעדת "פסטר" („Föster”).
בשנת 1926 בולנז'ה ניגן לראשונה בתחנת רדיו גרמנית ובהמשך הוחתם על חוזה עם ההוצאה לאור בוטה אונד בק שפרסמה שבעה מקטעי המוזיקה שהלחין, ביניהם "Avant de mourir”.
בשנת 1928 ניגן באנגליה. ב-1931 עם תזמורתו שכללה 11 נגנים, ערך סיור הופעות בערים החשובות של אירופה.
הקליט תקליטים במספר בתי הוצאה לאור והגיע לפסגת תהילתו בשנים 1935–1936. בימי המשטר הנאצי ומלחמת העולם השנייה נשאר בגרמניה. בגלל שמועות על "יהדותו", (שכנראה נפוצו על ידי יריבים שקינאו בו על החוזה שחתם עם חברת "טלפונקן") נאלץ להשיג תעודות מקוריות מעיריית טולצ'ה, עיר הולדתו, לגבי מוצאו ה"ארי" "הנוצרי-אורתודוקסי" של משפחתו. סייעו לו בכך ראש העיר טולצ'ה והשגרירות הרומנית בברלין וכך, למרות שורשיו הצועניים וצבע עורו השחום, התאפשר לו לחיות, ליצור לנגן חופשי, אף הופיע עם תזמורתו בכמה סרטים בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, אחד מהם "Der Ewige Klange" שיצא למסכים בשנת 1943.ב-1945 התגורר בולנז'ה במקלנבורג, באזור הכיבוש הסובייטי. העדיף להימלט לאזור בשליטת ארצות הברית ומשם להגר בשנת 1948 לדרום אמריקה.
שנותיו בדרום אמריקה.
חי מספר שנים בברזיל וניגן תקופה במלון "קופקבנה פאלאס" בריו דה ז'ניירו. בעת שהותו בברזיל נהיה ידוע וערך סיורי הופעות ברחבי המדינה. אחר כך השיג חוזה עם תחנת הרדיו לגרנו בארגנטינה והשתקע בארץ זו.
חי בארגנטינה עד יום מותו, בשנת 1958, בעיר אוליבוס, במחוז בואנוס איירס.
השאיר שתי בנות, נורה, שהייתה גם כן מוזיקאית, וז'ורז'ט.
יצירות.
ז'ורז' בולנז'ה הלחין מעל 250 קטעי מוזיקה לכינור, רובן באורך 5–6 דקות, המפורסמים בהם ,Avant de mourir
Afrika, Americanische Vision, Valse pizzicatto, Budapest Party, Sérénade tzigane, Da Capo, Légende roumaine etc. רבות ממנגינותיו נועדות לריקוד - בקצב ואלס, טנגו, פוקסטרוט, אואן סטפ, שירי לכת, ריקודים רומנים והונגריים וכו'.
קישורים חיצוניים.
Robert Hummings "Georges Boulanger" in AllMusic Guide to Classic Music All Media Guide LLC 2014
יוחנן המטביל (דה וינצ'י)
יוחנן המטביל (איטלקית: San Giovanni Battista) הוא ציור שמן על גבי עץ אגוז של לאונרדו דה וינצ'י. הציור הושלם בין השנים 1513–1516, בתקופה בה הרנסאנס הגבוה החל גלגולו לקראת הזרם המנייריסטי, ונחשב לציורו האחרון של דה וינצ'י. גודלו המקורי של הציור הוא 69X57 סנטימטר וכיום הוא מוצג במוזיאון הלובר שבפריז, צרפת.
תיאור היצירה.
בציור מתואר יוחנן המטביל בבידוד. יוחנן לבוש פרוות, שערו ארוך ומקורזל, ובת צחוק מסתורית מעטרת את פניו (המזכירה את חיוכה של המונה ליזה). יוחנן מוצג כדמות נשית, ידו מונחת על החזה בחינניות ותווי פניו מעוגלים. מאפיינים אלו עוררו מחלוקת בקרב הקהילה הנוצרית.
יוחנן אוחז בידו השמאלית בצלב עשוי קנה סוף ובידו הימנית הוא מצביע לכיוון גן עדן, בדומה לאנה הקדושה בציורו "הבתולה והנער עם אנה הקדושה ויוחנן המטביל". הצבעתו לכיוון גן עדן מסמלת את חשיבות הגאולה המושגת על ידי ההטבלה, אותה הוא מייצג. בנוסף נטען כי הצבעה זו לכיוון גן עדן מרמזת על בואו של ישו.
בבדיקות מעבדה התגלה כי הצלב והפרוות נוספו לציור מאוחר יותר על ידי צייר אחר. לפי סברה אחת תוספת זו היא ניסיון להדגיש את הצד הרוחני של היצירה. לפי סברה אחרת זוהי יצירה של צייר אחר וברקע ישנו נוף מוכמן, אולם לא נמצאו הוכחות התומכות בסברה זו.
השפעה.
רבים מתלמידיו של דה וינצ'י יצרו עותקים ליצירה זו, ביניהם סיליאס וברנרדינו לואיני, ואלו מוצגים כיום בגלריות ברחבי העולם. יתר על כן, מוטיבים רבים מן הציור אומצו על ידי ציירים אחרים, בעיקר מתקופת הרנסאנס המאוחר והמנייריזם.
דיוויזיית הפאנצר להר
דיוויזיית הפאנצר ה-130 שנקראה גם דיוויזיית פאנצר להר (בגרמנית: Panzer Lehr Division) הייתה דיוויזיית שריון אשר שירתה בכוחות המזוינים של גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה, בחזית המערבית. הדיוויזיה הוקמה בדצמבר 1943 בעיקר כדי להתמודד עם הפלישה הצפויה של בעלות הברית המערביות ב-1944. פאנצר להר הייתה יחידת עילית ואחת מדיוויזיות הפאנצר (שריון) החזקות בצבא הגרמני, וקיבלה עדיפות הן באיכות כלי הנשק והן בכמות על פני מרבית דיוויזיות הפאנצר. מספרה של הדיוויזיה הוא 130.
היסטוריה.
דיוויזיית פאנצר להר (להר - מגרמנית: הוראה, לימוד) הוקמה ב-30 בדצמבר 1943 מיחידות הדגמה ואימונים מבתי ספר לשריון בפוטסדאם וברגן סביב גרעין של מדריכים מאותם בתי ספר. פאנצר להר נשלחה לדרום צרפת בתחילת 1944, ולאחר מכן הועברה להונגריה לאימונים נוספים, שם היא קלטה לתוכה את רגימנט הפאנצרגרנדיר (חי"ר משוריין) 901. במאי חזרה הדיוויזיה לצפון צרפת, בהמתנה לפלישה הצפויה של בעלות הברית. בעת הפלישה לנורמנדי, ב-6 ביוני, פאנצר להר הייתה חלק מהעתודה האסטרטגית המשוריינת של הגרמנים במערב (קבוצת פאנצר מערב), ואחת הדיוויזיות החזקות ביותר בצבא הגרמני, וכללה 14,634 איש, 109 טנקים, 40 תותחי סער, ו-612 זחל"מים - פי שניים ממספר הזחל"מים בדיוויזיות פאנצר רגילות. ב-8 ביוני היא הובהלה לקרבות כנגד התקדמות הכוחות הבריטים והקנדים לעבר קן (הקרב על קן). פאנצר להר ספגה אבדות כבדות במערכה בנורמנדי, וכמעט שהושמדה, ועד ראשית אוגוסט 1944 כללה רק כ-20 טנקים.
הדיוויזיה נשלחה לרענון ומילוי שורותיה, ובנובמבר הועברה לחבל הסאאר, שם סייעה לקבוצת ארמיות G שהייתה נתונה למתקפות כבדות מהארמייה השלישית של ג'ורג' פטון. בדצמבר נשלחה פאנצר להר צפונה, לקחת חלק במתקפה הגרמנית המתוכננת בארדנים (הקרב על הבליטה), וסופחה לארמיית הפאנצר החמישית. ערב המתקפה בארדנים, היא הייתה מתחת לתקן באנשים, בתותחים כבדים ובנגמ"שים, וכללה רק 63 טנקים ו-15 משחיתי טנקים. לאחר פתיחת המתקפה בארדנים היא תוגברה בגדוד משחיתי טנקים כבדים מדגם יאגדפנתר.
לאחר כישלון המערכה בארדנים, שם ספגה הדיוויזיה אבדות כבדות, פאנצר להר נלחמה בהולנד כנגד ההתקדמות של קבוצת הארמיות ה-21. במהלך מבצע לאמברג'ק, ב-7 במרץ 1945, חיילים מדיוויזיית השריון ה-9 של צבא ארצות הברית השתלטו על גשר רמאגן על נהר הריין. פאנצר להר נשלחה להשמיד את ראש הגשר, אך כשלה. באותה עת, נותרו בדיוויזיה רק 300 איש ו-15 טנקים. באפריל נסוגה הדיוויזיה לחבל הרוהר, שם כותרו ונכנעו כ-300,000 חיילים גרמניים לבעלות הברית המערביות, לרבות פאנצר להר, שנכנעה לידי דיוויזיית חיל הרגלים 99 האמריקאית.
ציוד וארגון.
כיחידת עילית בצבא הגרמני, דיוויזיית פאנצר להר קיבלה עדיפות בציוד על פני דיוויזיות פאנצר אחרות (יוצאות מן הכלל היו דיוויזיות פאנצר של האס.אס, שציודן היה עדיף). רגימנט הפאנצר של הדיוויזיה כלל את הדגמים החדישים ביותר של טנקי הפאנצר סימן 4 וה'פנתר'. בנוסף, לחיילי הפאנצרגרנדיר (חיל רגלים משוריין) היו יותר זחל"מים מדיוויזיות אחרות.
הרכב הדיוויזיה:
חעפי
חפרי
סנדרלנד (פירושונים)
ג'ואל מאטיפ
ג'וב ג'ואל אנדרה מאטיפ (באנגלית: Job Joël Andre Matip; נולד ב-8 באוגוסט 1991) הוא כדורגלן קמרוני-גרמני המשחק בעמדת הבלם בליברפול.
קריירת מועדונים.
מאטיפ שיחק בקבוצת הנוער וייטמאר מהעיר בה נולד, בוכום. מאוחר יותר שיחק במחלקת הנוער של קבוצת בוכום. ביולי 2000 עבר מאטיפ לשחק במחלקת הנוער של שאלקה 04. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ככדורגלן מקצועי ב-17 באוקטובר 2009 במדי קבוצת המילואים של שאלקה, שאלקה ב'. ב-7 בנובמבר אותה שנה הופיע לראשונה בקבוצה הבוגרת של שאלקה, בבונדסליגה, במשחק נגד באיירן מינכן, שם כבש את שער השוויון. בסיום המשחק נבחר מאטיפ לאיש המשחק.
ב-2 במרץ 2010 מאטיפ חתם על חוזה חדש בשאלקה ל-3 עונות.
בעונת סייע מאטיפ לשאלקה לזכות בגביע הגרמני. ב-23 ביולי 2011 זכתה שאלקה בסופר קאפ הגרמני. ב-23 בפברואר 2013 כבש מאטיפ צמד בניצחון על פורטונה דיסלדורף.
בינואר 2012 הודיעה שאלקה כי מאטיפ חתם על הארכת חוזה לשנתיים נוספות.
ב-15 בפברואר 2016 הודיעה ליברפול על חתימתו של מאטיפ בשורותיה לארבע שנים, אליה עבר לקראת תחילת עונת 2016/2017.
את הופעת הבכורה ערך מאטיפ ב-23 באוגוסט בגביע הליגה נגד ברטון אלביון. -29 באוקטובר כבש שער בכורה בניצחון 2–4 על קריסטל פאלאס.