ב-1968 שיחק בדמות ביל סייקס הנבל בסרט אוליבר!, על פי ספרו של צ'ארלס דיקנס והמחזמר המצליח בעל אותו שם. ב-1969 שיחק ריד תחילה בסרט "חניבעל ברוקס" ומאוחר יותר, בסרטו של הבמאי קן ראסל, "נשים אוהבות". הסרט שהתבסס על ספרו של ד.ה. לורנס, עוסק במרובע אוהבים המתרחש באנגליה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. בתפקידים הנשיים הראשיים שיחקו גלנדה ג'קסון וג'ני לינדן ואלן בייטס גילם את הצלע הגברית הרביעית. בצד תשבחות הביקורת לסרט ולאיכות המשחק של כוכביו , עורר הסרט מחלוקת ותשומת לב ציבורית רבה בשל קטעי העירום שבו ובמיוחד אלו הגבריים. ב-1970 שיחק מול היילי מילס בתפקיד הראשי בקומדיה "Take a Girl Like You". את הסרט ביים במאי הטלוויזיה התיאטרון והאופרה, ג'ונתן מילר (זהו סרט הקולנוע היחיד שביים מילר).
ב-1971 המשיך ריד לשתף פעולה עם הבמאי קן ראסל ושיחק בסרטו מעורר המחלוקת "שדים" (The Devils), בתפקיד כומר צרפתי במאה ה-17 שסביב דמותו הכריזמטית מתרחשים מעשי כישוף, אלימות ומין. ב-1973 הופיע בסרט שעלילתו גם היא מתרחשת בצרפת של המאה ה-17, שלושת המוסקטרים, על פי ספרו של אלכסנדר דיומא, בו גילם את דמותו של אתוס. לסרט זה היו שני סרטי המשך בהם נטל ריד חלק: "ארבעת המוסקטרים" (1974) ו"שובם של המוסקטרים" (1989). את שלושת הסרטים ביים ריצ'רד לסטר.
ב-1975 היה חלק מצוות השחקנים עטור הכוכבים בסרטו של קן ראסל, "טומי", על פי אופרת הרוק שנוצרה על ידי להקת המי. הוא גילם בסרט את אביו החורג של טומי הרוצח את אביו הביולוגי.
ב-1979 שיחק בסרט האימה שביים דייוויד קרוננברג, "צאצאים" (Brood), ומשלב זה החלה הקריירה שלו לדעוך והסרטים בהם השתתף לא זכו להצלחה יתרה. בשנות ה-80 הוא השתתף גם בסרטי ניצול שהופקו על ידי הארי אלן טאורס בדרום אפריקה בעידן האפרטהייד והופצו ישירות כסרטי וידאו בארצות הברית ובבריטניה. הצלחותיו האחרונות היו בסרטו של טרי גיליאם, "הרפתקאות הברון מינכהאוזן" (1988), "אי המטמון" בכיכובו של צ'רלטון הסטון (1990) (הסרט בוים על ידי בנו, פרייזר קלרק הסטון) ו"Funny Bones" בבימויו של פיטר צ'לסום (1995).
ריד זכה לפרסום נרחב בזכות השתתפותו בסרטו של רידלי סקוט, גלדיאטור, שהיה תפקידו האחרון. ריד גילם את פרוקסימו, ושיחק לצד ריצ'רד האריס, אותו העריץ. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2000, לאחר מותו של ריד, ובחלק מהקטעים השתמשו בכפיל ובטכנולוגיה ממוחשבת. ריד היה מועמד לפרס האקדמיה הבריטית על שחקן המשנה הטוב ביותר וגם לפרס גילדת השחקנים לאנסמבל השחקנים כחלק מאנסמבל השחקנים בסרט.
חיים אישיים.
ב-1959 נשא ריד את קט ביירן ונולד להם בן בשם מארק. לפני גירושיהם ב-1969, בעת צילומי הסרט "אוליבר!", הכיר על הסט את הרקדנית ג'קי דריל שנשכרה להשתתף בסרט, ומהרומן איתה נולדה להם בת בשם שרה. ב-1985 נשא את ג'וזפין ברג'.
ריד נהג לצרוך אלכוהול בכמויות גדולות. הוא התנגד לשאלות בנושא הרגלי השתייה שלו כשהשתתף בתוכניות טלוויזיה, ובתוכניתו של דייוויד לטרמן חששה ההפקה שריד יהפוך לתוקפני בעקבות ריבוי השאלות של לטרמן בנושא. ריד תקף מנחה בערוץ 4 של הטלוויזיה הבריטית בהיותו שיכור. לפי הביוגרפיה של ריד, " Evil Spirits", שנכתבה על ידי קליף גודווין, בחלק מהפעמים שבהם נהג בצורה זו בראיונות ובתוכניות ארוח, הוא לא היה שיכור ופשוט רצה לעורר קצת את הרוחות ולדאוג לפרסומו מחדש, דבר שהתקבל בשמחה גם אצל מפיקי התוכניות. ב-1987 הפסיק ריד לשתות למשך שנה בגלל מחלת הכליות שהתפתחה אצלו כתוצאה מאלכוהוליזם.
ריד מת מהתקף לב בהפסקה מצילומי הסרט גלדיאטור בוולטה שבמלטה, ב-2 במאי 1999. בעת מותו היה שתוי.
מגדה גבלס
יוהנה מריה מגדלנה "מגדה" גבלס (Johanna Maria Magdalena "Magda" Goebbels; 11 בנובמבר 1901 - 1 במאי 1945) הייתה אשתו של שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס וכונתה "הגברת הראשונה של הרייך השלישי". חברה אדוקה במפלגה הנאצית, וחברה ותומכת פוליטית של אדולף היטלר. גבלס שימשה סמל לפוריות, ל"אם האידיאלית" ולסמל פמיניסטי בגרמניה הנאצית. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, השתתפה בהרעלת ששת ילדיה ושמה קץ לחייה יחד עם בעלה.
ילדות.
מגדה נולדה בשנת 1901 בברלין, לאוגוסטה ברנד בת ה-22, אם יחידנית ולבן זוגה המהנדס אוסקר ריטשל, שנישאו באותה שנה והתגרשו ב-1904. בהמשך נישאה האם לריכרד פרידלנדר, יהודי שגם עמו הייתה מיודדת טרם לידת הבת, אותה גם אימץ, הגם כפי שהוברר ואומת ב-2016, היה כבר רשום בארכיב משרד האוכלוסין בברלין כאביה הביולוגי של מגדה, והליך האימוץ נדרש אולי לצורך עדכון רישומיה כילדה "לגיטימית" עם נישואיהם המאוחרים של הוריה. השלושה עברו לגור בבריסל, עד שנאלצו לעזוב את בלגיה בשנת 1914 כפליטים, כיתר אזרחי גרמניה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, המשפחה עברה לברלין, שם התגרשה האם בשנית, בעוד לבת מגדה לא הייתה בעיה להתיידד עם בת כיתתה, פליטה יהודייה שהכירה מבלגיה, ליזה ארלוזורוב, ובהמשך גם עם אחיה, חיים ארלוזורוב, לימים מראשי התנועה הציונית, שעמו אף פיתחה בהמשך קשר רומנטי, שנותק לבסוף עם עלייתו לפלשתינה.
נישואים ראשונים ובן משותף עם גינטר קוונדט.
בגיל 17, בדרכה חזרה מבית הספר ברכבת, פגשה מגדה את גינטר קוונדט, תעשיין בן 34 שהחזיק מאוחר יותר בחלק נכבד ממספר חברות גדולות, בהן BMW, והשניים התחתנו בינואר 1921. ב-1 בנובמבר באותה שנה נולד בנם היחיד הרלד קוונדט, שהיה בנה היחיד של מגדה ששרד את המלחמה (והרעלת ששת אחיו למחצה והתאבדות אמו). הוא לחם בחזית כטייס בלופטוואפה ונתפס על יד כוחות בעלות הברית בשנת 1944 בהיותו חייל. הרלד מת ב-22 בספטמבר 1967, בתאונת מטוס באיטליה, ולימים התגיירה בתו ונישאה ליהודי גרמני. גינטר בילה זמן מועט עם מגדה, דבר שגרם לה לתסכול רב. ישנן עדויות כי בהיותה בת 23 היא נמשכה לבנה החורג בן ה-18, הלמוט קוונדט, שמת בפריז ממחלה בשנת 1927. באותה שנה יצאו מגדה וגינטר לטיול בן שישה חודשים בארצות הברית, שם התאהב בה אחיינו של נשיא ארצות הברית הרברט הובר. לאחר גירושיה מקוונדט בשנת 1929, הוא אף נסע לגרמניה, לבקש את ידה של מגדה, אירוע שהסתיים בתאונת דרכים שבה נפצעה קשה.
נישואים שניים והקמת משפחה עם יוזף גבלס.
מגדה, צעירה, יפה וללא הכרח לעבוד (לאור הסכם גירושין נדיב), הלכה בעצת ידיד לכינוס המפלגה הנאצית, שם התרשמה מאוד מנאומו הסוחף של יוזף גבלס, שהיה אז גאולייטר של ברלין. היא הצטרפה ב-1930 למפלגה הנאצית, תחילה לעבודה התנדבותית, עד שקודמה לתפקידי מטה ומזכירתו של גבלס. אף שיש הטוענים כי נמשכה יותר להיטלר עצמו (שעדיין לא רצה להקים משפחה), נישאו גבלס ומגדה ב-19 בדצמבר 1931, בטקס בו שימש היטלר כעד. בהמשך אף התקרב למגדה כידיד ואף נהג לשבת עימה לשיחות ליליות, עם התינוקת הלגה על ברכיו.
לאחר ניסיון כושל להרעילו בינואר 1933, ביקש היטלר ממגדה להכין את כל ארוחותיו. למגדה ויוזף, שתוארו בתעמולה כמשפחה גרמנית אידיאלית, נולדו 6 ילדים. כל השישה נרצחו ב-1945 בבונקר בברלין, בגלולות ציאניד שניתנו להם לאחר שהורדמו.
בניגוד לתדמית "המשפחה המושלמת" שלהם, היו לגבלס מספר רב של רומנים, המפורסם בהם עם השחקנית הצ'כית לידה בארובה. גבלס אף שקל להתחתן עם בארובה, אך לאחר שמגדה ביקשה מהיטלר רשות להתגרש, הורחקה ממנו השחקנית כדי לא לפגוע בתדמית המשפחה המושלמת. הרחקתה העציבה את גבלס עמוקות. יש הגורסים כי גם מגדה עצמה ניהלה רומן עם הנאצי הבכיר קארל האנקה.
מלחמת העולם השנייה.
מגדה, כמו בעלה, זכתה להטבות חברתיות ואישיות רבות עקב קרבתה להיטלר, והיא הביעה תמיכה ונאמנות ציבורית ללא סייג לפיהרר. באופן פרטי, הביעה לא אחת חששות מתוצאות המלחמה, במיוחד לאחר שהמצב בחזית הרוסית החל להחמיר. בנובמבר 1942, בעת שהאזינה עם מספר חברים לנאומו של היטלר ברדיו, היא כיבתה את המקלט בכעס ואמרה "אלוהים אדירים, איזה שטויות!". ב-1944 היא אף אמרה על היטלר: "הוא כבר לא מקשיב לקול ההיגיון. הוא מאמין לאלו שאומרים לו את שהוא רוצה לשמוע". כשנשאלה על האנטישמיות של בעלה, ענתה כי "כך הפיהרר רוצה, ויוזף חייב לציית". אין כל עדות כי ניסתה לעזור לאביה היהודי, ריכרד פרידלנדר, לחמוק ממחנות הריכוז, וככל הידוע נספה בבוכנוואלד.
בתחילת המלחמה תמכה והשתתפה באופן נלהב בתוכנית התעמולה של בעלה. תפקידים רשמיים נוספים שביצעה היו בידור נשות ראשי מדינה אחרים, תמיכה בכוחות הלוחמים וניחום אלמנות מלחמה. מגדה ניסתה לעמוד בדמות האמא הפטריוטית, הוכשרה כאחות ואף עבדה בחברת האלקטרוניקה הגרמנית טלפונקן. היא התעקשה להגיע לעבודה באוטובוס, כמו עמיתותיה לעבודה.
עם החמרת מצבה של גרמניה הנאצית בחזיתות השונות החמיר גם מצבה הבריאותי של מגדה. היא סבלה מדיכאונות ואושפזה בתחילת 1944 בסנטוריום. בעקבות קשר ה-20 ביולי סבלה מהתמוטטות עצבים והבטיחה בטלפון להיטלר שהיא מוכנה להקריב עבורו את חייה "אם הרוסים יגיעו לשערי ברלין". לקראת סוף המלחמה החלה לסבול מהפרעה ניאורולוגית בלתי ניתנת לריפוי, שאינה מסכנת חיים בריאות, אך גורמת לכאב רב. הדבר גרם לאשפוזה מספר פעמים.
המתת ילדי הזוג גבלס, והתאבדות הוריהם.