הרחבה זאת יוצאת מנקודת הנחה שכשם שהמטפל מנסה להבין את עולמו של המטופל, גם האחרון ינסה להתחבר אל המטפל על ידי חקירת התנהגותו וניסיונו. דוגמה לכך היא טענתו של הפסיכואנליטיקאי בנג'מין וולסטיין כי ההתנגדויות של מטופל במהלך התהליך הטיפולי הן יעילות רק אם הן בדרך מסוימת מעוצבות כך שיתאימו למטפל המסוים ממולן הן מופעלות. לכן, ההצלחה בניתוח ההתנגדויות נשענת לא רק בהבנת המטופל, אלא גם בהבנת האחרים שבחייו וביניהם המטפל עצמו. באופן דומה, גם הפנטזיות של המטופל נובעות לא רק מתוך עולמו הפנימי של המטופל; הן יכולות לספק תובנות גם על המטפל. המטופלים יושפעו מהאישיות של המטפל ומיחסיו איתו. הם קשובים, באופן מודע ושאינו מודע, לרגשותיו ולגישתו, אך לרוב יתקשרו את מה שיראו רק דרך אשליות, התקות, הזדהויות וכדומה.
דוגמה.
מצב בו מטפל איחר לפגישתו עם מטופל ונתקל במטופל כועס: האם הוא נדרש לחשוף את ההעברה הנגדית, את מחשבותיו על הסיבות הסמויות מאחורי האיחור? האם הוא נדרש לחשוף את הסיבות האובייקטיביות לאיחורו?
תפיסה שמרנית של ההעברה הנגדית מניחה כי כל חשיפה תסכל את גילוי התחושות האמיתיות שהתעוררו אצל המטופל אל מול איחורו של המטפל ולכן חקירתן תינזק. מטפלים בגישות אחרות שבוחרים לחשוף את ההעברה הנגדית שהביאה אותם לאחר, יכולים לקדם זיהוי של תבניות יחסים קודמות. למשל, אם האיחור הוא תגובת נגד לא-מודעת לכעס של המטפל אל מול איחורים חוזרים של המטופל, חשיפה זו יכולה לקדם גילוי של מאבקי כוח במשפחתו של המטופל או של הבטחות שלמימושן מחכים לשווא. גילוי זה יוכל להסביר את דפוסי מעורבותו של המטופל במערכות יחסים שונות.
לפי התפיסה השמרנית, חשיפת הסיבות האובייקטיביות לאיחור תמנע גם היא את ההעברה של המטופל. היא תעצור אותו מלפתח העברה, כמו למשל פנטזיה על הסיבות לאיחורו של המטפל. אך יש הטוענים כי העברה זאת לא תסוכל בכל מקרה, והמציאות האובייקטיבית תסייע למטופל להכיר מהר יותר ביחסי ההעברה שהוא מפתח מול המטפל, שמצביעות על תבניות מיחסים קודמים.
הגישה ההתייחסותית רואה את החוויה של כל אדם נבנית על פי תבניות של יחסים קודמים, וחשיפתן יכולה להעמיק את הבנת המטופל ולקדם את התהליך הטיפולי.
הגורמים המשפיעים על החלטות בנוגע לחשיפה עצמית.
כדי לבצע חשיפה עצמית מותאמת, יש למקם את הגבולות באופן תואם לאינטרס של המטופל. ההקשר הוא משמעותי, וצריך להתאים למטפל ולמטופל. גישתו המקצועית של המטפל ותפיסת עולמו, עברו והעדפתו, ישפיעו על ההחלטה, כמו גם שיקולים הקשורים למטופל כמו תרבות, גזע, מוצא אתני, מגדר, נטייה מינית, בריאותו הנפשית, צרכיו הטיפוליים, העדפותיו, ציפיותיו וגורמים אחרים. כמו כן יש לשקול את השפעת טיב הקשר הטיפולי.
גישה תאורטית.
גישתו התאורטית של המטפל משפיעה באופן ישיר על תפיסתו את הגבולות הטיפוליים. מטפלים פסיכודינמיים או פסיכואנליטיים נזהרים יותר בנוגע לגבולות כמו חשיפה עצמית, יחסית למטפלים מגישות תאורטיות אחרות, בשל תפיסתה כגורם שעלול לסכן את יחסי ההעברה. עם זאת, יש תהליך של שינוי גם בתפיסתם של מטפלים פסיכודינמיים בעניין זה. מטפלים בגישה הפמיניסטית, ההומניסטית, האקזיסצטניאליסטית והמטפלים הקבוצתיים, משתמשים בחשיפה עצמית ככלי לקידום הברית הטיפולית וטיפוח יחסים שוויוניים ואיכותיים יותר. למשל, מטפלים התנהגותיים-קוגניטיביים רואים בחשיפה העצמית כלי להאנשת היחסים הטיפוליים וליצירת אווירה חמה יותר בלי להפריע לטיפול, וככלי לדוגמה אישית ונרמול חוויית המטופל. מטפלים הומניסטים רואים בחשיפה עצמית כלי מרפא וכחלק בלתי נפרד מהגישה הטיפולית. מנקודת מבט של גישות פמיניסטיות, החשיפה העצמית מעודדת הדדיות, שוויון, אותנטיות וכנות ביחסים הטיפוליים.
שיקולים תרבותיים.
לרבים מהמטופלים, חשיפה עצמית של המטפל היא גורם חשוב ביצירת ברית טיפולית ואמון בקשר. הימנעות ממנה יכולה ליצור תחושה של ניכור. הקפדה יתרה על הגבולות ללא התחשבות בתכונות ובצרכים הייחודיים של המטופל יכולה לגרום לחוויה של דיכוי ובושה, בעיקר למטופלים עם היסטוריה של אפליה או בושה. השימוש בחשיפה עצמית מעצים מטופלים המחזיקים בשונות בולטת או שנדחקו לשוליים.
בתרבויות מסוימות הסירוב של המטפל לחשוף מידע יכול להיתפס כהתנגדות וריחוק, ואילו בתרבויות אחרות החשיפה עצמה יכולה להיתפס כפולשנית ולא מקצועית. לכן היבט מהותי שיאפשר למטפל לטפל באופן אפקטיבי ואתי, הוא היכרות עם הרקע של כל מטופל, ההבדלים הבין-תרבותיים, ובתוכם גם התפיסה הייחודית של חשיפה עצמית, כמו גם גבולות אחרים.
העדפות המטפל והמטופל.
בשימוש בחשיפה עצמית יש היבטים מקצועיים רבים, אך עם זאת, יש משמעות גם לכך שהמטפל יחוש נוח מול חשיפה זו. לדוגמה, העובדה שמטופל שואל שאלה את המטפל על חייו הפרטיים אינה מחייבת את המטפל לענות על כך. שאלות המטופל יכולות להחוות פולשניות או לא מתאימות. יש מקום לשקול את ההשפעה של החשיפה העצמית על המטופל, אך גם על הנוחות של המטפל.
יש לשקול גם את נוחותו של המטופל, שיש לו הזכות לסרב לקבל את המידע. המטופל יכול לחוות את החשיפה העצמית, גם אם היא באה לטובתו, כהסטת מרכז הדיון אל המטפל ואל הנושאים בו האחרון רוצה לדון, במקום התכנים שמביא המטופל. לכן יש לתת למטופל את הכוח להחליט אם חשיפה עצמית היא במקומה.
עם זאת, לעיתים חוסר הרצון של המטופל שהמטפל יחשוף בפניו את חייו האישיים עלול לנבוע מפנטזיה בה הוא תופס את המטפל כ"כל-יודע" וכל-יכול, או מצורך לשמר אותו כגורם שאינו מושפע מהחיים עצמם, אפילו כזה שלא יכול למות. סביב ההצעה לחשיפה עצמית, יכולה הפנטזיה להתבהר ולחשוף היבט חשוב בנפשו של המטופל.
רלוונטיות קלינית ובריאות המטפל.
הצרכים של המטופל הם גורם מרכזי בהחלטות המטפל. חשיפה עצמית לא יכולה לנבוע מהצורך של המטפל בקרבה למטופל או בצורך שלו לשתף בחוויותיו. למעשה, אירועים כאלו יכולים להצביע על תחושות מתח או שחיקה של המטפל שאינן מטופלות. היעדר ייעוץ, הדרכה, טיפול או אמצעים אחרים שיסייעו למטפל, עלולים להוביל לאיבוד אובייקטיביות והעדר שיפוט, ולבסוף לחיפוש מענה אצל המטופל. מטפלים צריכים להיות ערים לאפשרות זו ולהשתמש באמצעים שונים לטפל בבריאותם הנפשית, כדי להימנע מניהול לא תקין של גבולות הטיפול, וביניהם תחום החשיפה העצמית.
הסכנה שבחשיפה עצמית.
העיסוק בסובייקטיביות של המטפל מתאימה לחלק מהתהליך הטיפולי, אך לעיתים עיסוק זה נחווה כפולשני ומפריע. עיסוק יתר במטפל מפריע למטופל לשים את המטפל ברקע וליהנות מהחוויה של להיות לבד בנוכחות המטפל.
ארון מתריע ממצב בו מטפל עושה זאת כדי ליצור את הנפרדות שלו, וכך משתמש במטופל כאובייקט. מטפל המבליט את הסובייקטיביות שלו על חשבון זו של המטופל אינו אינטרסובייקטיבי, אלא יוצר יחסי אובייקט-סובייקט הפוכים בכיוונם.
הטיפול צריך להתמקד בחוויה של המטופל ולא בזו של המטפל. שיחה על עולמו של המטפל (עולמו החיצוני כמו גם הפנימי), עלולה להסיט את השיח הטיפולי ממשמעות היחסים הטיפוליים עבור המטופל.
כמו כן, אסור שרגשות המטפל יקבלו התייחסות של אמת בלתי ניתנת לערעור או חוכמה נבואית, כיוון שגם יכולתו של המטפל להבין את עצמו היא מוגבלת.
חשיפת תכנים אישיים של המטפל עלולה להביא לתוצאות לא רצויות כמו עידוד הכרת תודה אצל המטופל, יצירת חרדה שתחסום העמקה בתכנים או התכנסות של המטופל לצורך שמירה על עצמו.
חשיפת החוויה של המטפל עלולה להעלות הגנות לא מודעות אצל המטפל שמקשות על חקירה אמיתית של תפיסת המטופל את המטפל, למשל במצב בו החשיפה היא מעשה של שנועד לשחרר מאשמה שעולה אצל המטפל נוכח רגשותיו; לכן חקירת התפיסה של המטופל כמוקד בשיח הטיפולי היא מהותית.
חשיפת הרגשות של המטפל כלפי המטופל אינה נתפסת על פי חלק מהתאורטיקנים כמיטיבה עם התהליך הטיפולי, ועלולה לפגוע בתפיסה של תפקיד המטפל.
באופן טבעי מתעוררים אצל המטפל צורך אנושי בקשר, באיזון רגשי, בכבוד עצמי וכבוד מאחרים, צורך בהערכה עצמית, ביטחון וכדומה. התהליך הטיפולי יוצר היקשרות אינטימית ומעלה צרכים נרקיסיסטים. כל אלו עלולים לדרבן לחשיפה עצמית שלא לטובת המטופל. באופן דומה, צרכים נרקיסיסטים אחרים עלולים להביא להימנעות מחשיפה כזו, כמו הצורך לשמר דימוי כוזב (למשל דימוי שמשרת אידיאליזציה), הימנעות מחשיפה שתהפוך את המטפל לפגיע רגשית, אשמה, בושה או צורך בכוח.
לאור ההבנה את צרכיו של המטפל, חשיפה עצמית לא יכולה להיות מזיקה, נצלנית או שלא תעמוד בסטנדרטים מקצועיים. לצורך כך המטפל צריך לשקול בכובד ראש את הצרכים הייחודיים של כל מטופל, ואת ההיסטוריה האישית והטיפולית שלו, בידיעה שכל מטופל יכול להגיב בצורה שונה לפעולה או מחווה של המטפל. אפילו כאשר המטפל פועל במחשבה תחילה והתחשבות במאפיינים ובנסיבות של המטופל, בהבדלים הבין אישיים שלו, יש חשיבות להערכה מחדש של ההשפעה של מעשי המטפל. לשם כך המטפל צריך לפעול על פי כללי האתיקה וההתנהגות, הקווים המנחים והחוקים והתקנות הנהוגים. כשיש ספק, נדרש המטפל להתייעץ לגבי הדברים בהדרכת עמיתים בעלי ניסיון או בוועדות אתיקה.
שלך בבגידה
שלך בבגידה (באנגלית: Unfaithfully Yours) הוא סרט קומדיה רומנטית משנת 1984 בבימויו של הווארד זייף ובכיכובם של דאדלי מור, נסטסיה קינסקי, ארמנד אסנטה ואלברט ברוקס. התסריט נכתב על ידי ולרי קרטין, בארי לוינסון, ורוברט קליין. הסרט מבוסס על סרט באותו השם משנת 1948. השיר "שלך בבגידה" שכתב ביל קונטי ושר סטיבן בישופ נכתב עבור הסרט.
עלילת הסרט.