במלאת עשור למהפך מפלגת החזית הסנדיניסטית (1989) הושקו מרכזים קהילתיים רבים לחברי קהילת הלהט"ב בניקרגואה. המרכזים החלו להיווצר לאחר צעדת פעילים שהתקיימה במנגואה. לאחר שארצות הברית ביטלה את הסנקציות הכלכליות כלפי ניקרגואה, ארגונים לא ממשלתיים רבים עבור זכויות להט"ב החלו לפעול במדינה. לאחר מכן קיימה ניקרגואה את מצעד הגאווה הציבורי הראשון שלה בשנת 1991. מאז, מתקיים מדי שנה ב-28 ביוני במנגואה.
סנט לוסיה.
מצעד הגאווה הראשון של סנט לוסיה נקבע בין התאריכים 23–26 באוגוסט 2019 (בעוד פעילות הומוסקסואלית בהסכמה מוגדרת כפלילית במדינה) תחת הכותרת "להתמיד בגאווה" כנושא חגיגי אשר כלל פעילויות חינוך. פעילויות ציבוריות נוספות במהלכו הוצג פאנל בנושא להט"ב בסנט לוסיה, יריד יום המשפחה שכלל שיחות על נושאי בריאות לצד הקרנות, נאומי ברכה, הופעות וקבלת מתנות. הארגון הדתי של אספת חג השבועות של הודו המערבית (PAWI) הביע את התנגדותו לאירוע הגאווה. אולם, הארכיבישוף הרומאי הקתולי רוברט ריבאס הצהיר כי הכנסייה שלו לא מתנגדת לקיום האירועים.
במאי 2017, היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה (IDAHOT) צוין לראשונה בנציבות הבריטית העליונה של סנט לוסיה יחד עם העמותה "מאוחדים וחזקים".
במרץ 2019, התאבדותו של ג'רווייס עמנואל (17), אשר היה ידוע כנער הומוסקסואל גלוי, דווחה כי התרחשה בשל בריונות ואפליה הומופובית לכאורה. התאבדותו הציתה מחדש את השיחה על הומופוביה בסנט לוסיה ועל היחס הגרוע כלפי חברי קהילת הלהט"ב של האי מצד הציבור הרחב. צעדה נגד בריונות התקיימה שבועות לאחר מכן בקמפיין נגד בריונות בסופרייר, בו קצין החינוך של מחוז 8, שרבון מנגרו קרא לתלמידים "להוקיע את התרחשותה בכל צורה שהיא".
פוארטו ריקו.
ישנן שתי ערים גדולות באי פוארטו ריקו המציינות מצעדי גאווה. הראשון החל ביוני 1991 בסן חואן ומאוחר יותר בשנת 2003 ברחבי עיר קאבו רוג'ו. מצעד קאבו רוג'ו הפך עם השנים לפופולרי בקרב התושבים ונראתה עלייה בנוכחותו בשנים האחרונות. מצעד סן חואן עובר לאורך שדרת אשפורד באזור קונדדו (רובע תיירותי), בעוד מצעד קאבו רוג'ו מתרחש בבוקרון.
פנמה.
ביוני 2005 נערך מצעד הגאווה הראשון של פנמה עם 100 חברי ארגון זכויות הלהט"ב המקומי, "AHMNP". באפריל 2017 הוכרז כי הגברת הראשונה של פנמה, לורנה קסטילו, תשתתף במצעד 2017 ברחבי פנמה סיטי.
קובה.
מאז 2008, המרכז הלאומי לחינוך מיני בקובה מימן מספר פסטיבלי להט"ב ואירועי גאווה. בשנת 2013, שבוע של מופעי דראג, צעדות צבעוניות ואירועי חברה ותרבות בהוואנה הגיע לשיאוו עם ציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה. מאז, נערכים אירועים שונים מדי שנה.
במאי 2019 המרכז הלאומי ביטל בפתאומיות את מצעד הגאווה ה-12 בבירה. הארגון, בראשות מריאלה קסטרו, ביתו של נשיא המדינה ה-16 ראול קסטרו, הצהירה כי "המתיחות הבינלאומית והאזורית פירושה שיש לבטל את המצעד", ללא הסבר נוסף. פעילי להט"ב גינו את הביטול וארגנו הפגנה משלהם לצד שימוש מקוון במדיה החברתית.
קוסטה ריקה.
בשנת 1998 היה אמור להתקיים מצעד גאווה מתוכנן של חבר קהילת הלהט"ב בקוסטה ריקה, אך בוטל בגלל החשש לאפשרות לקבלת אלימות. באירועים המוקדמים בסוף שנות האלפיים השתתפו כ-20 אנשים בלבד במצעדים מאורגנים אשר במהלכם קיבלו עלבונות מצד עוברי אורח. עם זאת, מאז שנות השבעים, זכויות הלהט"ב בקוסטה ריקה עברו התקדמות תרבותית, חברתית ומשפטית משמעותית בעוד ביוני 2019, הנשיא קרלוס אלברדו קסאדה הפך לנשיא המדינה הראשון שצעד במצעד השנתי בסן חוסה, בו השתתפו כ-100,000 איש.
קנדה.
מצעד הגאווה של מונטריאול מתקיים באמצע חודש אוגוסט בכל שנה מאז 1979, לאחר שקבוצה של 200 מפגינים הנציחה לראשונה את מהומות סטונוול בשנת 1969. ציונו מתקיים לאורך 11 ימים, כאשר אירועיו מתרכזים סביב "הכפר הגאה" בעיר. פסטיבל הגאווה של טורונטו נערך מדי שנה מאז 1981. בשנת 2003, פעילי המצעד נחלו ניצחון גדול כאשר בית המשפט לערעורים באונטריו אישר את פסיקת בית משפט קמא שהפכה את הנישואים החד מיניים לחוקיים באונטריו ובכך, הפכה לפרובינציה הראשונה בצפון אמריקה שעושה זאת. בשלב זה פסטיבל שבוע הגאווה בטורונטו חגג 23 שנה להיווסדותו והיה לאחד הגדולים ביותר שלו, בעודו משך כ-1.3 מיליון משתתפים בשנת 2009.
בשנת 2014 טורונטו אירחה את אירועי הגאווה העולמיים, "WorldPride" אשר במהלכם, נערכו אירועי פרסים וגאלה, פעיליות חברתיות לחגיגת יום העצמאות הקנדי והאמריקאי ותערוכה לציון השנה ה-45 למהומות סטונוול. 3 מצעדי גאווה שונים נערכו כחלק מהאירועים בהם: מצעד הטרנס, מצעד הדייקיות ומצעד הגאווה העולמי. השניים הראשונים היו אירועים פוליטיים ומחאתיים בעוד שהאחרון היה חגיגה גדולה בה לקחו חלק 12,000 משתתפים ו-280 משאיות. המצעד ערך חמש שעות ובכך היה למצעד הארוך בתולדות העיר. ברחובות העיר נערכו גם כן מופעי רחוב חינמיים שכללו הופעות של מלכי ומלכות דראג ומופעי מוזיקה של הזמרות קארלי ריי ג'פסן וקיי די לאנג. לפני קיום האירועים הוארך כי יגיעו לטורונטו כמיליון בני אדם אשר יתרמו כ-136 מיליון דולר קנדי לכלכלת העיר. בפועל, הגיעו לציונם קרוב לשני מיליון איש, ותרמו לכלכלת העיר כ-791 מיליון דולר קנדי. מצעד הגאווה השנתי של עיר הבירה אוטווה נערך בסוף חודש אוגוסט. ב-1998 קיבלה הוועדה לשבוע הגאווה בעיר מכתב תמיכה מראש הממשלה ז'אן קרטיין.
מצעד הגאווה בוונקובר מתקיים מדי שנה בסוף השבוע הארוך של חודש אוגוסט (יום לפני הספירה חל ביום שני הראשון באוגוסט במחוז קולומביה הבריטית) ומתרחש בליבה במרכז העיר עם למעלה מ-150 צפלינים נעים לאורך רחוב רובסון, דנמן ודייווי. במצעד 2013 נכלל קהל של למעלה מ-150,000 משתתפים עם יותר מחצי מיליון צופים. בשנת 2013 נצבעו מעברי הקשת בשכונת ווסט אנד בוונקובר ברחובות דייווי ובוט לציון המצעד ברחובות. העיר סארי, באזור המטרו ונקובר, מארחת גם כן פסטיבל גאווה.
אמריקה הדרומית.
אורוגוואי.
אורוגוואי נחשבת כמובילה עולמית בתחום זכויות אדם וזכויות להט"ב. מונטווידאו מכונה לעיתים קרובות אחת הערים הידידותיות ביותר ללהט"ב בעולם וכוללת בה ברים, מסעדות ופאבים הומוסקסואליים. מצעד הגאווה בשטחה מתקיים מדי שנה ביום שישי האחרון של חודש ספטמבר מאז שנות התשעים אשר במשך השנים, הפך לאחד האירועים הציבוריים הגדולים ביותר של המדינה. בשנת 2018 השתתפו בציונו כ-120,000 איש. אירועים נוספים כוללים את מצעד פונטה דל אסטה, המתקיים מדי שנה בחודש פברואר.
אקוודור.
באקוודור קיימת קהילת להט"ב רחבה בערים קיטו ובגואיאקיל. מצעד הגאווה הראשון במדינה התרחש בקיטו בשנת 1998, בעקבות פסק הדין של בית המשפט החוקתי שביטל את החוק האוסר על מעשים הומוסקסואלים בין אנשים מאותו המין. ביוני 2017 הואר בית הנשיאות בצבעי דגל הגאווה בתקופת ציינו ובשנת 2018 כלל השתתפות של מעל 18,000 איש.
מאז העשור האחרון נערכו מצעדי גאווה רבים בכל הערים הגדולות, באישור הרשויות והגנת המשטרה, בנוסף להשתתפותן. במצעד הגאווה של גואיאקיל בשנת 2011, היו בין הנוכחים סגנית מחוז גואייס, לוזמילה ניקולאיד, חברת מועצת העיר גואיאקיל ג'ינו מולינארי וחברת האספה הלאומית ג'ינה גודוי, בעוד להקת המשטרה ניגנה שירים מסורתיים. בשנת 2017 צעדו כ-20,000 איש במהלכו בעוד לראשונה, עיריית גואיאקיל האירה את אנדרטת בוליבאר וסן מרטין בצבעי דגל הגאווה עבור תמיכה בזכויות להט"ב.
ארגנטינה.
מצעד הגאווה של בירת ארגנטינה, בואנוס איירס נערך בשטחה מאז שנת 1992 אשר במהלכו השתתפו כ-300 מפגינים בעודם התכנסו מול קתדרלת המטרופוליטן של בואנוס איירס וצעדו אל עבר הקונגרס הלאומי הארגנטינאי. רבים מתוכם ענדו מסכות כדי שלא יוכרו. מאז, גדל המצעד מדי שנה ובשנת 2018, על פי הערכות, השתתפו בציונו מעל 100,000 איש. ערים אחרות במדינה, כולל קורדובה ומנדוסה, מקיימות מצעדי גאווה מאז 2008 ו-2011 בהתאמה עם נוכחות גדלה.
ברזיל.
מצעד הגאווה של סאו פאולו הוא אחד האירועים הגדולים מסוגו בעולם, אם לא הגדול ביותר. זהו גם אחד מאירועי התיירות הגדולים ביותר של ברזיל. המצעד מקבל תמיכה רשמית מממשלת העיר ומתרחש בכול שנה מאז 1997 לרוב בחודשי יוני במטרה להבאת נראות לחברי קהילת הלהט"ב הברזילאית וייצירת מדיניות ציבורית תומכת עבור לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים. לאירוע נוספו פעילויות נוספות, כגון יריד תרבות, פרס האזרחות בגין מגוון, ויום הגיי המצליח המתרחש ביום שבת שלפני המצעד הראשי. יריד התרבות מהווה חלק מהמצעד מאז שנת 2001.
ארגון הלהט"ב הברזילאי "APOGLBT" מכיר ביוזמות פוליטיות ותרבותיות המעריכות את אזרחותם של אנשי להט"ב, בכל שנה מאז 2001 ומעניק אותות עבוד. מלבד מצעד סאו פאולו, מספר ערים ברזילאיות גדולות נוספות מארגנות מצעדים משלהן, בעיקר בבירות המדינות, כגון ריו דה ז'ניירו עם מעל ל-1.5 מיליון איש, וסלבדור עם כ-800,000 איש. תהלוכות ואירועי גאווה שנתיים מתקיימים בכלל מדינות ברזיל.
גיאנה.