פרונאריו עוטר בעיטורים רמי דרג של רומניה וברית המועצות, וזכה למעמד של גיבור לאומי בארצו. הוא מילא שורה ארוכה של תפקידים ציבוריים בזירה הארצית והבינלאומית, וביניהם שגריר מיוחד של האו"ם, יושב ראש הוועדה של האו"ם לשימוש בחלל למטרות שלום, ראש סוכנות החלל הרומנית, וחבר לכל חייו באקדמיה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה.
טינדוף
טינדוף (בערבית: تندوف - "תנדוף", בברברית: ⵜⵉⵏⴷⵓⴼ, בצרפתית: Tindouf), היא עיירת מחוז במחוז טינדוף באלג'יריה, השוכנת בקרבת גבולותיה של אלג'יריה עם מאוריטניה, סהרה המערבית ומרוקו. על פי המפקד של שנת 2008 מספר התושבים בה עומד על 45,966 איש, כשבשנת 1998 הוא עמד על 25,266 איש, גידול שנתי של 6.3%. לאזור חשיבות אסטרטגית ובו שוכנים בסיסים צבאיים ונמל תעופה המקושר ליעדים ברחבי המדינה.
היסטוריה.
העיירה נבנתה על יד נווה מדבר מבודד במדבר סהרה ב-1852 על ידי שבט הטאג'קאנת, שבט ממוצא ברברי אך ב-1895 נהרסה ונבזזה על ידי שבט הרגויבאת, שבט ממוצא צנהג'י, שהגלו מהאזור את בני שבט הטאג'קאנת. המקום נותר נטוש עד להגעתם של כוחות צבא צרפתים לאזור ב-1934. מאז קיבלה אלג'יריה את עצמאותה ב-1962, העיירה צמחה באופן יזום, בעיקר בשל חשיבותה כעמדת גבול הסמוכה לגבולות עם מרוקו, סהרה המערבית ומאוריטניה.
בשנת 1963 היה האזור זירה להתרחשותה של "מלחמת החול" בין אלג'יריה לבין מרוקו שנסובה על תביעתה של מרוקו על שטחים במערב אלג'יריה. מאז קיבל האזור אופי צבאי והוגדלה חשיבותו. מאמצע שנות השבעים אזור טינדוף שימש כבסיס לארגון הפוליסריו הלוחם לעצמאותה של סהרה המערבית. מפקדת הארגון שוכנת במחנות פליטים בניהול עצמי השוכנים מדרום לטינדוף שהוקמו לאחר כיבושה של סהרה המערבית על ידי מרוקו ומאוריטניה ב-1975. בין השנים 1975-1990 ארגון הפוליסריו ביצע פעולות תקיפה כנגד מאוריטניה (עד 1979) וכנגד דרום מרוקו, כשטינדוף משמשת לו כבסיס עיקרי בתמיכתה של ממשלת אלג'יריה. מאז 1990 האזור שקט, למרות שאוכלוסיית הפליטים נשארה באלג'יריה, בעקבות תהליך שלום שהתנהל בחסות האו"ם.
חינוך.
6.1% מהתושבים הם בעלי השכלה על-תיכונית ו-18.8% נוספים הם בעלי השכלה תיכונית. שיעור יודעי קרוא וכתוב הוא 75.0%, 79.7% בקרב הגברים ו-70.1% בקרב הנשים.
אקלים.
האקלים בטינדוף הוא אקלים מדברי חם, עם קיץ חם במיוחד וחורף מתון. כמעט ולא יורדים משקעים במשך השנה, למרות שלעיתים יורד גשם בספטמבר.
עדו דולב
עידו דולב (נולד ב-1970) הוא מעצב אמנותי לקולנוע וטלוויזיה. זוכה פרסי אופיר ופרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
דולב הוא בנם של ליז דולב ותת-אלוף ערן דולב, ששימש כקצין רפואה ראשי במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
בוגר תיכון אלון ברמת השרון.
למד במדרשה לאמנות.
בוגר המכון טכנולוגי חולון במגמת עיצוב.
נשוי לפרופסור לסוציולוגיה יעל השילוני-דולב, ולהם שלושה בנים.
בשנת 2003 פרסם עם אשתו את רב-המכר "תוצרת בית – מדריך משפחתי לפעילות יצירתית", שעובד בשנת 2012 למשחק קופסה.
מלמד בתוכנית המצטיינים לעיצוב במה באוניברסיטת תל אביבֵ.
משלחת שקלטון-רווט
משלחת שקלטון-רוֹוֶט (באנגלית: Shackleton–Rowett Expedition; 1922-1921) הייתה המיזם האנטארקטי האחרון של סר ארנסט שקלטון והפרק האחרון בעידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה. המעלל, במימון איש העסקים ג'ון קווילר רווט, מכונה לפעמים "משלחת קווסט", על שם האונייה "קווסט", ספינה נורווגית ששימשה לציד -כלבי-ים והותאמה ליעדה החדש. התוכנית המקורית של שקלטון הייתה לחקור את גזרת ים בופור של האוקיינוס הארקטי, אך הוא ויתר עליה כשממשלת קנדה לא נתנה לה תמיכה כספית. "קווסט", שהייתה קטנה מכל אונייה אחרת ששימשה לחקר אנטארקטיקה, התגלתה עד מהרה כלא נאותה למשימתה, והתקדמותה דרומה הואטה עקב הביצוע הירוד של מפרשיה והבעיות התדירות שהתגלעו במנוע. עוד לפני שעבודת המשלחת יכלה להתחיל לפי התכנון, מת שקלטון בתאו בספינה, מיד לאחר שהגיעה אל האי התת-אנטארקטי ג'ורג'יה הדרומית.
לאחר מות שקלטון התבטא חלקה העיקרי של המשלחת המוחלשת בשייט בן שלושה חודשים אל מזרח אנטארקטיקה, בהנהגת המשנה למפקד פרנק ויילד. במימי האוקיינוס הזה באו תוך זמן קצר חסרונותיה של "קווסט" לידי ביטוי: מהירות איטית, צריכת דלק כבדה, נטייה להתנודד מצד לצד בים סוער ודליפה מתמדת. הספינה לא יכלה להגיע אל מעבר לקו אורך 20° מזרח, הרבה מתחת ליעד המזרחי ששמה לה, וכוח המנוע הדל שלה לא עמד לה בניסיון להבקיע הרחק אל תוך הקרח האנטארקטי. לאחר כמה ניסיונות כושלים לחתור דרומה דרך הקרח הדחוס, החזיר ויילד את הספינה אל ג'ורג'יה הדרומית, לאחר ביקור נוסטלגי באי הפיל, שם המתינו הוא ו-21 חבריו בתנאים קשים, במשך למעלה מארבעה חודשים, לחילוץ לאחר טביעתה של האונייה "אנדיורנס" במסע המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית שש שנים קודם לכן.
ויילד הרהר באפשרות של עונה שנייה, מועילה יותר, בקרח, ולקח את הספינה אל קייפטאון לתיקון ושיפוץ. כאן קיבל הודעה מרווט, שהורה לספינה לשוב הביתה לאנגליה, ובכך הסתיימה המשלחת. אף כי מסעה של "קווסט" איננו תופס מקום נכבד בתולדות חקר הקטבים, חשיבותו היא בציון סופו של העידן ההרואי וראשיתו של "העידן המכני" שבא אחריו. מכל מקום, האירוע שהגדיר אותה בסופו של דבר בזיכרון הקיבוצי והעיב על כל פעולותיה, היה מותו הפתאומי של שקלטון.
רקע.
לאחר משלחת "אנדיורנס".
אחרי שעזר בחילוץ שתי קבוצות האנשים שנשארו תקועות (הקבוצה הגדולה באי הפיל והקבוצה השנייה של אנשי הסירה "ג'יימס קיירד", שנשארו באתר הנחיתה בג'ורג'יה הדרומית במשלחת אנדיורנס), חזר שקלטון הביתה לבריטניה בשלהי מאי 1917, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה. מבוגר מכדי להתגייס, ביקש לו שקלטון תפקיד פעיל במאמץ המלחמתי ובסופו של דבר יצא למורמנסק בדרגת רב-סרן זמנית, כחלק ממשלחת צבאית לצפון רוסיה. תפקיד זה לא סיפק את שקלטון, והוא נתן ביטוי לאכזבתו במכתבים הביתה: "אני מרגיש שאין בי כל תועלת לאיש אלא כשאני יוצא חוצץ נגד סערה בארצות נידחות." הוא חזר לאנגליה בפברואר 1919 והחל לתכנן הקמת חברה, שתפתח, בשיתוף פעולה עם ממשלת צפון רוסיה, את המשאבים הטבעיים של האזור. תוכנית זו התבטלה, משום שהצבא האדום השתלט על חלק זה של רוסיה במלחמת האזרחים ברוסיה, ושקלטון נאלץ לסמוך על מסע הרצאות כמקור הכנסה. באולם הפילהרמונית בלונדון הרצה במהלך חורף 1920-1919 פעמיים ביום, שישה ימים בשבוע, במשך חמישה חודשים. בו בזמן, על אף החובות הגדולים שעמדו בעינם ממשלחת "אנדיורנס", החל לתכנן מסע חקר חדש. אשתו, ליידי אמילי, לא ניסתה להניאו מן התוכנית, על אף מצבו הבריאותי המעורער. "אי אפשר להחזיק נשר קשור בשרשרת בחצר האחורית", אמרה לחברה.
ההצעה הקנדית.
שקלטון החליט לפנות עורף לאנטארקטיקה, לצאת צפונה ו"למלא את החלל הגדול הזה הקרוי כיום ים בופור". אזור זה של האוקיינוס הארקטי, מצפון לאלסקה ומערבית לארכיפלג הארקטי הקנדי, לא נחקר ברובו; שקלטון סבר, על יסוד רישומי גאות, שהים טומן בחובו גושי יבשה גדולים שלא נתגלו עדיין ואשר יהיו "בעלי עניין מדעי רב ביותר לעולם, מלבד הערך הכלכלי האפשרי". כמו כן קיווה שקלטון להגיע אל הקוטב הצפוני הלא-נגיש, הנקודה הרחוקה והנידחת ביותר באזורים הארקטיים. תוכניותיו זכו לאישור כללי מן החברה הגאוגרפית המלכותית ולתמיכת ממשלת קנדה. על בסיס זה החל שקלטון לאסוף את המימון הדרוש, שאותו העריך ב-50,000 ליש"ט (בסביבות מיליון לירות שטרלינג במונחי 2008. בהמשך אותה שנה, פגש שקלטון דרך מקרה חבר ותיק מימי בית הספר, ג'ון קווילר רווט, שהסכים להשקיע גרעין מזומנים, שיאפשר לשקלטון להתחיל בתוכניות למשלחת. בכסף הזה יכול היה שקלטון לרכוש, בינואר 1921, את הלווייתנית "פוקה I", אוניית עץ נורווגית, שאת שמה שינה, לפי הצעת אשתו, ל"קווסט", ולהתקדם ברכישת ציוד נוסף ושכירת צוות.
תוכנית אנטארקטיקה.
במאי 1921 בא הקץ על התוכניות הקנדיות. מדיניות ממשלת קנדה בנושא מימון המשלחת השתנתה עם עלייתו של ראש ממשלה חדש, ארתור מיין, שביטל את תמיכת ממשלתו ביוזמה של שקלטון. תגובתו של שקלטון הייתה שלא לבטל את המשלחת אלא לשנות את מגמתה. באמצע מאי קיבל עמיתו אלכסנדר מקלין, שניהל בקנדה משא ומתן לרכישת כלבים, מברק שהודיע לו, כי יעד המשלחת הוא מעתה אנטארקטיקה; תוכנית מגוונת של סיורים, מיפוי חופים, חיפוש מחצבים ומחקר אוקיינוגרפי במימי הדרום החליפה את תוכנית ים בופור.
האונייה יצאה לדרכה ב-17 בספטמבר 1921, מלווה תרועות ונפנופי ידיים מקהל גדול, שהתאסף על רציף סנט קתרין תחת גשר טאוור. לצד שקלטון ניצבו על סיפון ה"קווסט" חבריו הוותיקים, פרנק ויילד, פרנק וורסלי, אלכסנדר מקלין, ג'יימס מק אילרוי, לאונרד האסי, אלכסנדר קר, צ'ארלס גרין והסקוטי השטוף באמונות תפלות, מקלאוד, מוכנים ומזומנים כולם להתייצב אל מול הבאות. חלקם לא קיבלו עדיין את השכר שהגיע להם על שירותם במשלחת אנדיורנס, וידעו כי אפשר שלעולם לא יקבלו אותו, ובכל זאת נענו לקריאת שקלטון והצטרפו להפלגה.
יעד מסעם נשאר עלום גם לאחר היציאה לדרך. שקלטון עצמו לא קבע לעצמו בבירור את מטרותיו במשלחת הזאת. ביסודו של דבר, שאיפתו העיקרית הייתה להתייצב שוב עם אנשיו מול איתני הטבע בקוי הרוחב העליונים, להסתכן ולהיחלץ, לגלות מקומות לא נודעו ולדרוך במקום שכף רגל אדם לא דרכה בו. גאולוג המשלחת, ויברט דאגלס, שיער ששקלטון מבקש למצוא אוצר של מחצבים אנטארקטיים. להפלגה הצטרף כחניך גם צופה בן 17, ג'יימס מאר, שנבחר מבין 1,700 שהציגו את מועמדותם. כדי לסייע לו במימון לימודיו הגבוהים, העלה שקלטו את שכרו בלירה שטרלינג אחת בשבוע.