אולם הקרב המכריע לא התקיים, כי הבויארים הבכירים שחששו מעוצמתם של העות'מאנים, בגדו בו. מיד אחרי העימותים הראשונים, שוער סוצ'אבה, מיכו, שהיה מפקד הצבא, הלוגופט טרוטושאנו ואחרים נטשו את פטרו וודה ונסוגו עם לוחמיהם למחנה בדאוץ, סוצ'אבה . הם שיגרו בחשאי שליחים לסולטאן עם בקשה להחליף את פרטו רארש בשליט מולדובי אחר.
על מהלך זה של הבויארים דיווח ורנאטיוס מחצרו של פרדיננד בווינה. הם ביקשו מהסולטאן שלא לגעת בנכסיהם ובנכסי ארצם והסכימו לחדש את תשלום המיסים והמתנות (tributa et dona) לאימפריה העות'מאנית תוך כדי שמירת זכויות מולדובה לאוטונומיה פוליטית ודתית.
בהתחלה חשב רארש לפנות למצודת חוטין ולהתנגד שם לפולשים, אבל במצב שנוצר לא נותרה לו ברירה אחרת אלא להימלט לטרנסילבניה. בבריחתו עבר פטרו רארש דרך פיאטרה ניאמץ (אז פיאטרה לוי קרצ'ון), וכפי שציין הכרוניקן יון נקולצ'ה, גורש משם ואף נאלץ לירות חץ אל כומר אחד שאיים על חייו. משם שם פעמיו אל מנזר ביסטריצה
לימים תיאר פטרו רארש את בריחתו זו באגרת משנת 1546 בעת מלוכתו השנייה:
אכן פטרו רארש עמד בדברו ובשנים 1541–1546 שיקם את מנזר ביסטריצה מיסודו ובנה בו מגדל בכניסה למנזר, וכן קפלה (פאראקליס) שהוקדשה לניקולאוס הקדוש ממירה, בנה חומות מחושקות, כוכים חדשים לנזירים וכן "בית מלכות".
הסולטאן שלח בעקבות פטרו כוח שכלל אקינג'ים מסמנדריה, טטרים מקרים ו-300 חיילים ולאכים. תוך כדי בריחתו חמק פטרו מרודפיו - שהקיפו את המנזר, והחל מ-18 בספטמבר למשך ששה ימים חצה את הרי ניאמץ בקרפטים המזרחיים, כשהוא רעב ומותש. בהגיעו למקומות לא בטוחים, השאיר את סוסו ופגש דייגים סקלרים מהם חשש בהתחלה. אולם אלו הוציאו אותו בשלום אל חבל טרנסילבניה ופטרו הגיע בריא ושלם למצודת צ'יצ'או-ב-28 בספטמבר. לפי הלוח בגרגוריאני.
ב-17 בספטמבר 1538 נכנס הסולטאן סולימאן המפואר לסוצ'אבה. את מפתחות העיר קיבל ממשלחת בויארים. בעזרת מלשינים מצא סולימאן במקומות מסתור את אוצרה של מולדובה, כולל את זה של פטרו וודה עצמו. הוא לקח אותם איתו כשלל: את חרבו של שטפאן הגדול וכמות גדולה של דברי ערך, כולל אבנים טובות, מטבעות, כלי נשק משובצים בזהב, כלי שולחן, תלשובות ממשי, כלי קודש, ספרי אוונגליון מקושטים בזהב. חלק מהם נשמרים במוזיאון הסאראי בארמון טופקאפי באיסטנבול . כבש בהמשך את כל מולדובה. הוא כינס בסוצ'אבה את הדיוואן של מולדובה ומינה כשליט את שטפאן "צ'טינה" שנודע מאוחר יותר כ"החגב" בגלל פלישת חגבים שהתרחשה בימי שלטונו. לפי וראנטיוס אימץ שטפאן החגד מנהגים מוסלמים באת שהותו הממושכת באיסטנבול. הסולטאן השאיר בסוצ'אבה משמר עות'מאני (מוחפיז) מוכרב מ-500 יניצ'רים.
כתוצאה מכך גברה תלותה של הנסיכות בשער הנשגב: לראשונה בתולדותיה, נכפה עליה שליט בהחלטה חד צדדית של הסולטאן העות'מאני, ותנאי השלום לא נכללו בהסכם כלשהו, כמו בעבר, אלא ב"בראט" - תעודה של הסולטאן.
בתעודה זו חויבה מולדובה בהכפלת דמי המס לסולטאן (עד 30,000 צהובים) ונדרשה לוותר על חבל ארץ על הגדה הימנית של הנהר דנייסטר (טיגינה) עם עוד 18 כפרים, שבו הקימו הטורקים את הסנג'ק של צ'טאטיה אלבה או אקרמן ואת ראית בנדר ובהמשך הסנג'ק בנדר. "ראית בנדר" התקיימה עד למאה ה-19 והבטיחה פיקוח עות'מאני באזור.
כתובת טורקית בכתב ערבי בעיר טיגינה (בנדר) מציינת את תבוסת שליט מולדובה, ש"נדרס מתחת לרגלי הסוסים של הסולטאן"
גלות ונדודים.
במצודת צ'יצ'או חיכה לפטרו אשתו, אלנה, עם ילדיו - איליאש, שטפאן ורוקסנדרה.
בצ'יצאו הרגיש חופשי למדי. היה זכאי לחופש תנועה ומשפט. תעודות מעידות כי ביקר ב-25 בינואר 1539 בעיר טורדה וכי העיר ביסטריצה שילמה לו מיסים. נמצא בקשר עם כמה מהבויארים שתמכו בו במולדובה, אף עם מלך פולין, זיגמונט הראשון (נובמבר 1538) ועם הקיסר קארל החמישי, ששלח אליו ב-7 בנובמבר את הארכיבישוף מלונד.
לבסוף השתכנע שאין סיכוי שיחזור לשלטון בתמיכתם של יאנוש זאפויה, פרדיננד הראשון או זיגמונט הראשון, מכיוון שהסולטאן סולימאן הפעיל פיקוח הדוק על המצב במולדובה. שטפאן לקוסטה ("החגב") שלט רק בצורה פורמלית, בעוד שהסולטאן שלט בפועל במדינה. פטרו הסיק את המסקנה שהוא זקוק למחילת הסולטאן ולתמיכתו. בתחילת 1540 יצא רארש מצ'יצ'או על ידי ואחרי שב-25 בינואר 1540 השיג היתר מעבר מהסולטאון, בפברואר 1540 הגיע לאיסטנבול.
בבירת האימפריה הוציא סכומים גדולים של כסף על מנת להבטיח את עלייתו בחזרה לכס הנסיכות. תקוותיו התחזקו אחרי ששטפאן החגב נרצח בדצמבר 1540 בידי הבויארים ללא ידיעת הסולטאן. בקושרים העלו לשלטון את אלכסנדרו קורניה
שטען כי הוא בנו של השליט בוגדאן העיוור (השלישי).
בנסיבות אלה, אחרי תששילם סכומי עתק לטורקים והבטיח שיכבד את התנאים שנכפו בזמנו על שטפאן החגב, התקבל פטרו אצל הסולטאן סולימאן וקיבל ממנו את דגל ההסמכה כשליט מולדובה. הסולטאן דרש ממנו לשלם מס בשווי 12,000 צהובים בשנה והסכים להישארותו של המשמר של 500 יניצ'רים בקרבתו ולשליחת אחד מבניו לאיסטנבול כבן ערובה.
. ב-9 בינואר 1541 הפליג פטרו למולדובה. בויארים באו לקבל את פניו בנמל בראילה. בהמשך בגאלאץ הוא עצר את אלכסנדרו קורניה והוציא אותו להורג. גם הבויארים שבגדו בו ב-1538, מיכו, טרוטושאנו, קראסנש וקוזמה, נלכדו במצודת רומאן וב-11 במרץ 1541 הוצאו להורג. את ראשיהם שלח רארש לסולטאן.
כהונתו השנייה.
שלטונו השני במולדובה, שהתחיל בפברואר 1538, היה יותר שלו, ללא אירועים צבאים מיוחדים. הוויבוד נאלץ לכבד את כוחה של האימפריה העות'מאנית שהייתה בשיאה. ניסה להימנע מלהיות בסכסכוך עם שתי המעצמה הטורקית והאוסטרית בו זמנית וחנך מדיניות חוץ חדשה.
אחרי הניסיון המר שצבר, בטח פטרו פחות במלחמות, במיוחד כשקשריו עם ולאכיה התרופפו אחרי שחתנו, השליט ולאד וינטילה נרצח, אחרי שהפסיד לידי הטורקים את חבל בוג'אק ואחרי שאחוזותיו בטרנסילבניה - צ'יצאו וצ'טאטיה דה באלטה - איבדו את חומותיהן שנהרסו בפקודת המושל החדש של טרנסילבניה, הבישוף ג'יירג' מרטינוצי.
ב-1541 בפקודת הסולטאן חדר פעמיים לטרנסילבניה - ב-1541 וב-1542 -כדי לחזק שם את שלטונו של התינוק יאנוש ז'יגמונד, בנו של יאנוש זאפויה שנפטר. גם בהוראת הסולטאן עצר פטרו בעיר פגראש את הוויבוד של טרנסיבניה, אישטוואן מאילאט, ושלח אותו לאיסטנבול. ב-1542 ניסה שוב ללא הצלחה לכבוש את ביסטריצה.
על אף היחסים הידידותיים שנוצרו עם הסולטן, שפרש עליו את חסותו, ניסה פטרו עדיין לתמוך בכל פעילות אנטיעות'מאנית ש נראתה בעלת סיכוי. חבר בחשאי לתוכניתם של נסיכים גרמנים למסע צלב לבודה נגד העות'מאנים ובמטרה זו הלווה ב-200,000 פלורינים לראש הנסיכים, יואכים השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג. בסתיו 1542 כבש הסולטאן את בודה והתוכנית נפלה, גם הכסף שהושקע הלך לטמיון
כאדם חדור אמונה נוצרית, הקדיש פטרו רארש אנרגיה והון בחיזוק הכנסייה האורתודוקסית. הקים את המנזרים פרובוטה, (שבו נמצא עד היום קברו) ורשקה ושיפץ את המנזרים מולדוביצה וביסטריצה. כמו כן תרם סכומים נכבדים למנזרים בהר אתוס.
סוף חייו.
פטרו רארש סיים את חייו ב-3 בספטמבר 1546 ביום שישי בחצות.
שלטונו, אחד הארוכים ביותר בתולדות נסיכות מולדובה, (בסך הכל 16 שנים) היווה תקופה חשובה בדברי הימים של מדינה זו. הוא זכור כשליט שביקש להגן על עצמאות ארצו כלפי האימפריה העות'מאנית, מה שהצליח פחות, וכלפי פולין.
הכרוניקן גריגורה אורקה תיאר אותו במילים אלה:
מורשתו האדריכלית והאמנותית.
לפי המסורת שאביו, שטפן הגדול, פטרו רארש הקים מנזרים וכנסיות חשובים. ביוזמה זו הסתייע כגם באשתו השנייה, אלנה.
מנזרים שנבנו בעת שלטונו:
רארש שיפץ את המנזרים מולדוביצה (1537), ביסטריצה - ניאמץ, מנזר הומור (1535) ואת מנזר קראקאלו בהר אתוס.
בעת מלכותו השנייה הוחל ביצירת הציורים החיצוניים בכמה כנסיות במולדובה, כולל בכנסיית המנזר וורונץ.
השליט נועץ במפעל זה במיטרופוליט גריגורה רושקה, שהיה בן דודו.
נשותיו וילדיו.
פטרו רארש השאיר צאצאים רבים, (לפי חישובים אחדים - שנים עשר), חוקיים ומחוץ לנישואים.
היא הייתה אמם של שליטי מולדובה וולאכיה ירמיה מובילה וסימיון מובילה
איתה - נולדו 4 ילדים:3 בנים ובתז:
קשרים מחוץ לנישואים:
ביבליוגרפיה.
בתרגום לרומנית ב:
Mihail Guboglu și Mustafa Mehmet, ed., "Cronici Turceşti Privind Ţările Române",Vol. I, Bucureşti: Editura Academiei Republicii Socialiste România, 1966 (מצוטט ב- A. Decei)
(ניקולאיה יורגה - תולדות הרומנים עבור העם הרומני (לפי תולדות הרומנים, 1908)), איחוד הסופרים, קישינב, 1992
(כרונולוגיה בקורתית של השליטים בוולאכיה ובמולדובה כרך א 1324–1381)
(ר.ו. סטון-ווטסון - עם תרגום והערות מאת קונסטנטין ארדליאנו - היסטוריה של הרומנים - מהתקופה הרומאית ועד להשלמת האיחוד)
Stan Stoica - art."Petru Rareș" în Vasile Mărculeț "Dicționarul domnilor Țării Românești și ai Moldovei", Editura Meronia, București 2009
(אלכסנדרו דימיטריה קסנופול - תולדות הרומנים בדאקיה טראיאנית)
קישורים חיצוניים.
Academia de Științe a Moldovei - Moldova 650 ani: Petru Rareș
Anatol Măcriș, "Tigheciul, vechi ținut autonom", în "Noi Tracii", Anul XIX, nr. 183, ianuarie 1990, p. 17,
לואי השני, מלך צרפת
שמורת מצוק הצינים
שמורת מצוק הצינים היא שמורת טבע מוכרזת בנגב המהווה את אחת משמורות הטבע הגדולות בישראל, כששטחה הוא 658,733 דונם. השמורה הוכרזה ב-9 בנובמבר 1989, ועברה מספר הרחבות מאז.
החי.
יונקים.