היסטוריה.
ב-14 בנובמבר 1997 נפגשו בבודפשט שרי ההגנה של איטליה, הונגריה וסלובניה וסיכמו על הקמת כוח צבאי משותף. שנתיים לאחר מכן אושרר ההסכם בידי הפרלמנטים של שלוש המדינות. נקבע כי בסיס הכוח יהיה באודינה שבאיטליה, והיא תוקם על בסיס הבריגדה האלפינית יוליה. ב-5 בספטמבר 2002 החלו להגיע לאודינה קצינים הונגרים וסלובנים כדי להקים את הכוח. ההקמה באופן רשמי הייתה ב-29 בנובמבר. נקבע כי מפקד הקבוצה יהיה גנרל איטלקי אשר משמש במקביל כמפקד הבריגדה האלפינית יוליה, וכסגניו משמשים קצין סלובני והונגרי. הפעלת הכוח אפשרית רק בהסכמה משותפת של שלוש המדינות.
בין 2003–2004 השתתף הכוח במשימת שמירת שלום בקוסובו. במחצית הראשונה של 2007 הוגדר הכוח כקבוצת קרב של האיחוד האירופי ולפיכך היה בכוננות עד סוף השנה. הכוח הוגדר מחדש כקבוצת קרב במחצית הראשונה של 2012.
ירגזי רבגוני
ירגזי רבגוני (שם מדעי: "Sittiparus varius") הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הירגזיים. הירגזי הרבגוני חי במזרח אסיה בצפון־מזרח סין, חצי האי קוריאה, יפן ואיי קוריל. הירגזי הרבגוני תואר על ידי קונרד יאקוב טמינק והרמן שלגל ב–1845 בשם "Parus varius".
מאפיינים פיזיים.
הירגזי הרבגוני הוא עוף קטן; אורכו 12–15 סנטימטר|ס"מ ומשקלו 14.4–18.6 גרם (15.8–20.8 גרם אצל תת־המין "S. v. namiyei"). אצל הזכר, המצח והלחיים בצבע שמנת והכיפה שחורה מבריקה. העורף שחור מבריק עם כתם לבנבן. הגב העליון כתום, ושאר הגב והצד העליון של הזנב בצבע כחול אפרפר. לעיתים, שולי סוככות הזנב הארוכות צהבהבים. סוככות הכנף אפורות בהירות, והאברות אפורות כהות עם שוליים בהירים. על הסנטר והחזה כתם שחור, גדול ומבריק. פס ארוך בצבע בז' עובר מהחזה עד לתת-השת דרך הבטן הכתומה. הזנב בצבע בז' קינמוני בצידו התחתון. אברות היד חומות כהות עם שוליים לבנים דקים בחלק התחתון ושאר החלק התחתון של הכנף בצבע בז'. הנקבה דומה לזכר, וקשה להבדיל ביניהם, אם כי מותני הנקבה דהויים יותר.
הצעירים שונים מהבוגרים: לצעירים יש ראש בצבע ירוק-זית אפרפר, מצח ולחיים כתמתמים בהירים, גב בצבע ירוק זית-אפרפר, כתם חזה אפרפר, וגחון אדום חיוור עם פס צהוב חיוור במרכזו. השרת הנוצות מתבצעת בסתיו.
תת־המין "S. v. namiyei" מעט שונה בכך שלחייו ועורפו נעים בגוון מבז' בהיר ועד כתום כהה.
ידועות מספר קריאות של הירגזי הרבגוני ובהן כאלו שנשמעות כ-"פיט", "ספיט-ספיט-ספיט-ספיט", ו-"צ'י-צ'י-צ'י", הדומה במקצת לקריאת הדרור. השיר מורכב ממספר הברות שחוזרות על עצמן בקצב איטי ומשתנה, על פי תבניות מורכבות.
התנהגות.
הירגזי הרבגוני נצפה לרוב לבד או בזוגות, והוא מין מונוגמי. הירגזים חיים בטריטוריות קבועות, והם מגנים נמרצות על הגבולות לאורך עונת הקינון. בחורף הירגזים מתקבצים בלהקות קטנות, ולעיתים אף בלהקות מרובות מינים. על אף שהם חיים בלהקות, הזוגות נשארים מאוחדים, ולאחר פיצול הלהקות באביב, הם חוזרים לטריטורייה שלהם. הירגזי מחפש מזון בין עלים יבשים, על צמחייה וענפים, ואף על גזעים. בקיץ, הירגזי ניזון מחרקים ועכבישים כמעט באופן מוחלט, ואילו בחורף פירות יער ואגוזי לוז הם מקור התזונה העיקרי. באי מיאקה , הירגזים מחביאים אגוזים רבים, ואוכלים אותם בחורף. אגוזים אלו מהווים מנחה סמלית במהלך החיזור. הגוזלים ניזונים בעיקר מחרקים, כאשר זחלים ופגיות הם מקור התזונה העיקרי (54.69% מכלל המזון).
רבייה.
עונת הקינון משתנה באזורים שונים: ברוסיה היא מתחילה באפריל-מאי, בקוריאה – ביוני, באוקינאווה, צושימה ומיאקה – בתחילת מרץ, בקיושו – בתחילת אפריל, במערב הונשו – באמצע אפריל, במזרח הונשו – בתחילת מאי, וביוני בהוקאידו. הקן מוקם בחלל בעץ עד גובה של 6 מטרים מהקרקע, בין אם מדובר בחלל טבעי, קן נטוש של נקרים, או חלל שהירגזי חפר בעצמו. לעיתים רחוקות, הירגזי ישתמש גם בתיבות קינון. הנקבה בונה את הקן מעלים, ענפים, קליפת עץ, שורשים וטחב, ומרפדת אותו בפרווה ונוצות. בניית הקן אורכת 4–7 ימים. באיים של דרום יפן, הביצים גדולות יותר והקן פחות מרופד. גודל התטולה משתנה אף הוא, כשבהונשו הממוצע הוא 6–7 ביצים לתטולה, בקוריאה הממוצע הוא 7–8 ביצים, באיי איזו הממוצע הוא חמש ביצים, ובאי מיאקה – רק ארבע. הביצים לבנות עם נקודות חומות־אדמדמות בחלקן הקהה. הנקבה דוגרת על הביצים 12–14 ימים, והגוזלים פורחים בגיל 17–21 ימים. עם זאת, הם נשארים תלויים בהוריהם עוד 7–20 ימים (במרכז הארכיפלג היפני) ו–15–80 ימים (באיי מיאקה). בדרום יפן, ייתכנו שתי תטולות, כאשר השנייה מתרחשת ביולי.
תפוצה ובית גידול.
הירגזי הרבגוני חי במזרח אסיה בצפון־מזרח סין, בחצי האי קוריאה, ביפן ובאיי קוריל. לירגזי הרבגוני אין בית גידול אחיד: ברוסיה הוא נמצא לעיתים קרובות ביערות מחט, בעיקר של טקסוס, בסין הוא מצוי ביערות מעורבים ונשירים פתוחים, וביפן הוא מצוי ביערות נשירים ויערות ממוזגים של עצים בעלי פרחים וצמחייה צפופה, וגם ביערות מחט, אם כי הירגזים נמנעים מאזורים המיוערים במחטניים באופן מוחלט. הירגזי מגיע לעיתים רחוקות לאזורים עירוניים ולשדות. בדרום יפן, הוא חי ביערות עד גבהים של 1,600 מטר מעל פני הים; בהונשו הוא מגיע לגבהים של קילומטר לעיתים רחוקות, ובהוקאידו וקוריאה הוא חי אך ורק בשפלה. טווח התפוצה (כ–2,930,000 קמ"ר) של מין זה גדול, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח. גודל האוכלוסייה לא כומת, אך לא סביר שהוא מתקרב לסף סכנת ההכחדה על פי קריטריון גודל האוכלוסייה. מגמת האוכלוסייה לא ידועה, אבל מוערך כי אין ירידה מהירה מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. על כן, ירגזי סצ'ואני מסווג כמין ללא חשש.
הירגזי כחיית מחמד.
התיעוד הראשון של גידול ציפורים קטנות כחיות מחמד ביפן הופיע במאות ה-12 וה-13, בתקופת קאמאקורה. אגוזים מהמין "Juglans ailantifolia" (ביפנית 鬼胡桃 אוני גורומי) היו אחד מסוגי המזון שניתנו לירגזים, ודלועים שימשו כתיבות קינון עבור ציפורים בשבייה ביפן. הירגזים גם אולפו לבצע טריק פשוט: שני דליים זעירים נקשרו על חוט שהיה מחובר לכלוב הירגזי. חתיכת אגוז הונחה באחד הדליים, והירגזי משך בחוט בשביל להגיע אל האגוז, דבר שמזכיר פעולת שאיבת מים מבאר. בספר יובוקוטורי (1710) ניתן למצוא הוראות לאילוף הירגזי לביצוע הטריק.
טריק נוסף בשם אומיקוג'יהיקי כלל דגם קטן של מקדש שינטו, שאליו הציפור מכניסה מטבע, מצלצלת בפעמון, פותחת את דלת הדגם, לוקחת (御御籤/御神籤/おみくじ) ומביאה אותו למפעיל. הירגזי עשוי גם לפתוח את האומיקוג'י על ידי חיתוך חוט. מכיוון שהירגזי סקרן ונוח לאילוף מטבעו, קל לגרום לו לקחת אוכל מבני אדם, ולאורך ההיסטוריה, הירגזים אומנו לבצע טריקים שונים ומגוונים.
תקופת קאמאקורה (1185–1333).
גידול הירגזים בשבי ידוע כבר מתקופת קאמאקורה. שנכתבה על ידי מיצוטושי פוג'יווארה (1203–1276) מופיעה באוסף הוואקה פובוקוואקאשו (נאגאקיו פוג'יווארה, 1310), ומאזכרת את ההתנהגות של ירגזי שהופך אגוז. האזכור יכול להתפרש כמתאר ציפור שמזיזה אגוז במקורה, או כתיאור של הטריק עם הדליים, שרומז על קיום הטריק כבר במאה ה-13. במקביל, טריק דומה היה פופולרי באירופה של המאה ה-13 עם חוחיות. לא ידוע אם קיים קשר בין הטריקים או שהם פותחו באופן עצמאי במקביל ביפן ובאירופה. ואקה נוספת באוסף נכתבה על ידי הנזיר הבודהיסטי ג'אקורן (1139–1202), ומוזכר בה ירגזי רבגוני בכלוב ציפורים, עם בית ציפורים מדלעת. הרומנים והשירים שנכתבו על הירגזי הרבגוני בתקופת קאמאקורה נכתבו או היו על אריסטוקרטים ואצילים אחרים (לדוגמה, טאיהייקי (1361), קוקומצ'ומונג'ו (טאצ'יבאנה, 1254), פובוקוואקאשו (פוג'יווארה, 1310)), דבר שרומז שגידול עופות מחמד היה סמל סטטוס של עושר ומעמד חברתי גבוה.
תקופת אדו (1608–1868).
תרבות החזקת הציפורים השתנתה בתקופת אדו. מהמאה ה-17, תיעוד של גידול עופות מחמד שנכתב על ידי פשוטי עם הפך לנפוץ (לדוגמה מאנגיימאניאיבוקורו (1764), מומוצ'ידורי (נישימורה, 1799) ויובוקוטורי (1710)). רוב המחברים היו אנונימיים, אם כי מקצועותיהם או כתובותיהם מעידים על שלא היו אריסטוקרטים. הספר יובוקוטורי (1710) מכיל מידע על יותר מ-120 ציפורים יפניות. המחבר ציין אם קולם טוב או לא, מה שמרמז על כך שגידול ציפורים ביפן שימש בעיקר לצורך הנאה משירתן. ה (ביפנית ウグイス), מין החטפית (ביפנית オオルリ אורורי) ואדום־החזה היפני (ביפנית コマドリ קומאדורי) נודעו בתור "סאנדאימייצ'ו". השליו היפני גודל בעיקר על ידי סמוראים. על פי כתבים היסטוריים, מגדלי הציפורים ידעו שאורך היום משפיע על התנהגות הציפור ושלשירת הציפורים יש וריאציות אזוריות כבר במאה ה-14. בתחרויות של שירת ציפורים, הכלובים הועמדו בעמדות בתוך קופסה עם דלת מכוסה בנייר, כך שאור היום היה יכול להגיע אל הציפורים, אבל לא הסחות דעת מהקהל. הכלובים של הירגזים היו עגולים וגבוהים.