הסיבות לכך שהמצאת העיתונות נחשבת אנגלו-אמריקאית הן שבארצות הברית ובמידה פחותה יותר גם באנגליה התפתחו המאפיינים של העיתונאות (מאפייניה של שיחה עיתונאית) ובארצות אלה המצאת הדפוס תפסה תאוצה בצורה המהירה ביותר משאר המקומות בעולם. ככלל, ההתפתחויות בטכנולוגיית הדפוס היו מההשפעות העיקריות ביותר על התפתחות העיתונים במהלך ההיסטוריה.
היסטוריית העיתונות באירופה.
על-פי חוקר תקשורת ההמונים הבריטי , נהוג להבדיל בין חמישה גלגולים מוקדמים של התפתחות העיתונות באירופה, החל מהמאה ה-17:
עיתונות הדואר ומשרדי איסוף מידע.
בתחילת המאה ה-17 התפתחה במקביל רשת של שירותי הדואר ודרכי הפצה וחלוקה של מידע בחלקים רבים של אירופה. מידע זרם באופן יום יומי לאורך היבשת והיה קשר תמידי בין הקורא והכותב. בנוסף החלו דרכי המסחר לשמש גם כדרכי העברת מידע מערים שבהן היה ריכוז גבוה של פעילויות. עדכונים שוטפים של מידע הקלו על האזרחים בנקיטת עמדה במגוון תחומים והיבשת הפכה מעין חממת מידע וגברה ההתעניינות בין חלקיה השונים.
המטרה של העיתונות באותה תקופה הייתה לאחד את כל האירועים יחדיו במטרה לספק את סקרנותו של הקורא. החלו להופיע עסקים פרטיים בערים הגדולות שדאגו לשנע באופן פרטי את המידע. באופן הדרגתי התפצל מוסד העיתונות והחדשות ממוסד הדואר והפך לפרטי, הן בשל הרווחיות והן בשל המיסוד הממשלתי של בתי הדואר שנעשה בהדרגה באירופה.
בלונדון התפתחו משרדים שהתמחו בהם באיסוף מידע; מעתיקים העתיקו את המידע ומכרו אותו לאצולה ולסוחרים שהיו מעוניינים בו. בגרמניה, היה קיים בית מסחר גדול בשם "קוגר", שמימן הלוואות לרוב בתי המלוכה הקתוליים באירופה. הוא פרש נציגים ברחבי אירופה והם דיווחו על אירועים מיוחדים. המידע היה בעיקר מידע כלכלי, פוליטי ומסחרי. תעשייה ענפה של מכתבי חדשות התפתחה בוונציה; לשם זרם הרבה מאוד מידע מימאים וסוחרים, שהגיעו גם מהמערב וגם מהמזרח הרחוק. אוספי המידע היו קולטים את המידע מהמקומות המרכזיים: מהנמל, בתי זונות ומהבורסה לניירות ערך. מכתבי החדשות בוונציה נמכרו במחיר של "גזטה" אחת. המטבע עצמו כבר לא קיים, אך המונח "גזט" משמש בשפות רבות כדי להגדיר עיתון או כתב עת.
היסטוריית העיתונות במזרח.
בתקופת שושלת האן בסין, רצו מושלים ומפקדי צבא לדעת מה קורה במרכז השלטון ובעיר הבירה. הם החלו לשלוח נציגים מטעמם לעיר הבירה על מנת לאסוף מידע ואלה היו חוזרים חזרה לערי המקור. בהמשך, נציגים אלה החלו לשלוח "טיפו" (Tipao) – אגרות אשר הכילו דיווחים חדשותיים. התהליך של איסוף חדשות הוא הניצנים הראשונים של העבודה העיתונאית במזרח, והטיפו היו הגלגול הראשון של העיתון. השלטון המרכזי הבין בהמשך שישנה דרישה הולכת וגוברת לחדשות והקים גוף מרכזי שאוסף את הידיעות ומפיץ אותן בצורת עיתונים אשר היו מיועדים בעיקר לאצולה.
במאה ה-12 החלה להתפתח גם תעשייה פרטית של חדשות, וגופים פרטיים החלו למכור את האגרות שלהם לעם, אשר לא קיבלו את העיתון של הממשל. עיתונים אלה נקראו "הסטיפאו" (Hsipao). הממשל התחיל לנסות ולצנזר אותם, ובסופו של דבר השלים את אחיזתו בחופש המידע והפצת המידע היחידה היא זו של השלטון, מגמה שנמשכת עד היום.
סין הייתה חלוצה גם בהמצאת הנייר והדפוס, אך ההכרה בהמצאות אלה ניתנת לעולם המערבי. ההסבר לכך טמון ככל הנראה באתנוצנטריות המאפיינת את הספרות ההיסטוריוגרפית של אירופה, ובה אירופה במרכז וגילויים במקומות אחרים בעולם נעדרים ממנה.
היסטוריית העיתונות בארצות הברית.
את ההיסטוריה של העיתונות האמריקנית כולה נהוג לחלק לחמש תקופות:
תקופת העיתונות הגיבושית.
תקופה זו נמשכה מסוף המאה ה-17 ועד תחילת המאה ה-18. העיתונים בתקופה זו ניהלו מאבק קיומי כפול: נגד השלטונות - הבריטי בתחילה ולאחר מכן האמריקני, כאשר כל אחד מנסה לרתום אותו לצרכיו, ובנוסף הם מנהלים מאבק כלכלי לשרידות. עיתונות המונית שייצורה משתלם כלכלית עדיין לא קיימת.
ישנם מאורעות חשובים קשורים בתקופה. הראשון הוא קביעת התקדים האמריקני לגבי העדר צורך ברישיון:
ג'יימס פרנקלין, עורך העיתון New England Courant, קרא תיגר לראשונה גם על הסגנון הכנוע של העיתונות והעיתונים בימים אלה ועל הצורך לקבל רישיון להוצאת עיתון. פרנקלין נהג להרגיז לא מעט אנשים כאשר הוציא את פרסומיו ללא היתר כנדרש, ובקריאת תיגר זו סלל את הדרך לביטול הרישוי כפי שהיה נדרש אז. לאחר שניתן רישיון לעיתון פרנקלין מינה את אחיו הצעיר, בנג'מין פרנקלין, להיות העורך הראשי אך הרשויות אסרו על האח להיות גם המו"ל. זה ברח לפנסילבניה, הקים עיתון חדש משלו ואף נהיה למדען חשוב. האחים פרנקלין ובמיוחד הצעיר נחשבים לאבות העיתונות האמריקנית, בשל הישגיהם בתחום הרישוי ובשל כך שעיתוניהם הוכיחו כי עיתון שנוקט קו אגרסיבי ונערך בצורה מעניינת יכול לעניין את הציבור ולהיות רווחי.
המאורע השני תקדים חוק הוצאת הדיבה, הידוע בכינוי "משפט זנגר":
בשנת 1731 מהגר גרמני בשם ג'ון פיטר זנגר שהיה הבעלים של The New York Weekly Journal, אחד משני העיתונים היחידים בניו יורק, פרסם מסמך המבקר את מושל מדינת ניו יורק דאז, ויליאם קוסבי, אשר הדיח שופט מבית המשפט העליון המקומי ומינה במקומו מקורב שלו. המהלך עורר זעם רב בקרב הציבור, וזנגר פרסם את המאמר לאחר לחץ ציבורי כלפיו. לאחר צאת העיתון הוא נעצר והועמד לדין בעילה של הוצאת דיבה ופרס הוצע למי שימסור מהיכן היה לזנגר את המידע.
למרות שבתוכן הדברים שפורסמו לא הייתה הוצאת דיבה דה פקטו, על-פי תקנות "לשכת הכוכבים" (גוף אנגלי ארכאי מטעם המלוכה שתפקידו היה לאכוף פרסומים שונים ולהתיר הפצה), שכבר לא הייתה קיימת אפילו באנגליה עצמה, הוצאת הדיבה אינה נבחנת במבחן תוכן המידע אלא במבחן עצם הפרסום. הפרקליט של זנגר הודה בעובדות אך בטיעונים לעונש הוא שכנע באמצעים רטוריים מבריקים את חבר המושבעים להפעיל שיקול דעת עצמי ולהחליט כי הדיבה אינה בפרסום אלא בתוכן עצמו. השופט אישר את פסק הדין שהיווה תקדים, ומאז נקבע כי הוצאת דיבה אינה בפרסום אלא בתוכן.
בתקופה זו התגבש חופש העיתונות כעיקרון חוקתי. הדבר מעוגן לראשונה בחוקה של וירג'יניה: "חופש העיתונות הוא אחד המעוזים החשובים של הדמוקרטיה. אין להגבילו וכל המגבילו הוא עריץ". תוך זמן קצר אומץ העיקרון בתשע מדינות נוספות. בשנת 1791 מקבל הקונגרס האמריקני את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, שבין היתר אוסר על חקיקת חוקים המגבילים את חופש הדיבור או חופש העיתונות, דבר שמסייע רבות לחופש הכתיבה בעיתונים.
למרות זאת השלטון האמריקני לא היה מוכן להתיר את רסן הפיקוח על העיתונות שהיה בידיו ומרגע קבלת העצמאות הקפיד השלטון בארצות הברית לפקח היטב על העיתונות ולהטיל עליה מגבלות. שבע שנים לאחר התיקון הראשון מקבל הקונגרס את חוק ההסתה: "כל אדם הכותב, מדפיס או מפיץ הצהרות שקריות או מרושעות נגד ממשלת ארצות הברית ייאסר לתקופה שלא תעלה על שנתיים וישלם קנס שלא יעלה על 2000$". ואכן, בשנתיים שלאחר מכן ולמרות התיקון הראשון, החלו להישלח אנשים לכלא בגין פרסומים שונים. בשנת 1800 כשנבחר תומאס ג'פרסון לנשיאות ארצות הברית הוא ביטל את חוק ההסתה, האנשים שהיו בכלא שוחררו לחופשי ואלה ששילמו קנסות קבלו החזרים הכוללים ריבית. ג'פרסון: "אם עלי לבחור בין ממשלה בלי חופש עיתונות לבין עיתונות חופשית בלי ממשלה אבחר באפשרות השנייה".
בתקופת העיתונות הגיבושית כל עיתון שיקף עמדה פוליטית אחרת, התואמת את זו של בעליו. לא הייתה בעיתונות הבחנה והפרדה בין דיווח עובדות לבין הבעת דעות והכותב היה מתאר ומביע את דעתו יחד. העיתונים סבלו מבעיות קיומיות כלכליות היות שהתפוצה הייתה קטנה מאוד יחסית, רק בסוף המאה ה-18 חצה העיתון הראשון את קו תפוצת 2500 הגליונות. תוחלת החיים של העיתונים הייתה קטנה מאוד והעיתונים שהופצו בין שנת 1690 לבין 1820 היו ברובם בני פחות משנתיים. בנוסף, התפתחויות איטיות מאוד בכל הקשור להיבט הטכנולוגי של תעשיית הדפוס בארצות הברית והעובדה כי לא יוצרו מכונות דפוס הקשו על התקדמות העיתונים והתפתחותם.
תקופת עיתונות הפני.
תקופה זו נמשכת מתחילת המאה ה-18 ועד סוף המאה ה-19, והיא נקראת כך משום שבשנת 1833 החל המנהג למכור עיתון במחיר של פני אחד (הקרוי היום סנט). זו הייתה מהפכה קונספטואלית היות שעד לשנה זו היה מחיר העיתון גבוה פי שישה והמכירה הייתה רק במינוי לשנה, עם תשלום מראש. בד בבד בשנים אלה חלה התפתחות בידע הקריאה והכתיבה, וחמש שנים לאחר תחילת התקופה אף הופעל חוק חינוך חובה (במסצ'וסטס תחילה). המכירה של העיתון בגליונות בודדים במחיר זול ובאופן שנגיש לקהל הרחב הפכה את העיתון למוצר עממי, ויחד עם ההתקדמות בחינוך נוצר קהל לתקשורת ההמונים.
בשנת 1810 שולב לראשונה הקיטור במכונות הדפוס שהופעלו עד אז באופן ידני, וקצב ההדפסה והכמויות גדלו משמעותית. בשנת 1840 מתפתחת טכניקה של יצור נייר מתאית של עץ, ומרגע זה נוצר מאגר עצום, זול ונגיש של חומר גלם לייצור הפיזי של העיתונים. בשנת 1850 מתפתחת לראשונה מכונת הדפוס הרוטציונית: מכונה שפועלת באופן מעגלי ומאפשרת הדפסה מהירה יותר. בשנת 1844 מפעיל לראשונה סמואל מורס באופן סדיר את קו הטלגרף המאפשר העברת מידע למרחקים ארוכים ובמהרה מתחילים גם בהנחת קווים תת-ימיים. שנתיים לאחר מכן מתאגדים חמישה מעיתוני ניו יורק להקמת סוכנות ידיעות שתשרת את כולם בדיווחים אודות מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. הסוכנות הופכת ל- Associated Press (בקיצור: AP) והיא קיימת עד היום.