הקנים הם רגישים יחסית לאור, ולכן מאפשרים לנו לראות בחשכה. הראייה שמתבצעת דרך הקנים מכונה ראייה סקוטופית. מפני שבקנים קיים רק סוג אחד של קולטן, ראייה זו אינה מאפשרת להבחין בין צבעים שונים. בנוסף, הראייה הסקוטופית אינה מתאפיינת ברזולוציה גבוהה, בשל המיעוט היחסי של תאי עצב שמעבדים את המידע שמגיע מהקנים. לעומת זאת, בסביבה מוארת מופעלת הראייה הפוטופית, שמתבססת בעיקר על המדוכים. מערכת זו היא פחות רגישה לאור, אך היא מאפשרת ראיית צבע והבחנה מדויקת יותר בפרטי הסביבה החזותית.
ההבחנה בין מאפייני הקנים והמדוכים באה לידי ביטוי גם באפקט פורקינייה - שינוי בתפיסת הצבע והניגודיות שמתרחש כתלות בכמות האור בסביבה. הקנים רגישים יותר לאור באורכי גל קצרים, ולכן בסביבה עם מעט אור עצמים כחולים ייראו בהירים יותר. בסביבה מוארת, הראייה נשלטת על ידי הרגישות של המדוכים, אשר מגיעה לשיא באורכי גל ארוכים יותר, ולכן עצמים אדומים למשל ייתפסו כבהירים יותר מסביבתם. תופעה זו נקראת על שמו של האנטומיסט הצ'כי שתיאר אותה, כאשר הבחין שהפרחים האדומים בגינתו נראים בהירים מאוד בשעות הצהריים, אך בשעות הדמדומים הם דווקא כהים ביחס לסביבתם. אפקט זה מתרחש רק בזמן המעבר בין ראיית יום לראיית לילה: בסביבה חשוכה מאוד המדוכים כמעט אינם פועלים, ולכן אין ראיית צבע.
הסתגלות לחשיכה ולאור.
הסתגלות לחשיכה.
הסתגלות לחשיכה (dark adaptation) מערבת את הגדלת האישון בטווח הזמן הקצר, ותהליכים ביוכימיים לטווח הארוך. משך ההסתגלות הוא כחצי שעה.
תנועות עיניים.
שישה שרירים אחראים על תנועות גלגל העין, והם מעוצבבים על ידי עצבים קרניאליים.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:מערכות גוף|ראייה]]
[[קטגוריה:ראייה|**]]
הכוונת תחבורה
הכוונת תחבורה נדרשת כדי להסדיר את התנועה בכבישים ולאפשר ניצול מיטבי של הדרך.
בעבר היה נהוג להציב שוטרים במקומות תחבורה הומים לצורך הכוונת תנועת כלי רכב. עם הגידול במספר כלי הרכב, נדרש היה להשתמש תמרורים ובאמצעים אוטומטיים כגון רמזורים להכוונת התחבורה. במקומות שאין רמזור, תמרור או שוטר, נהוג כלל זכות קדימה. כיום השימוש בכיוון תנועה אנושי נעשה במקרה של עבודות בכביש, תאונות דרכים, תקלת רמזורים או במקרה של עומסי תחבורה מיוחדים (כגון אירועים מרובי משתתפים, כמו במקרה של הופעה חיה).
בקרת רמזורים לרוב מתבססת על חלוקת זמנים קבועה לכיווני התנועה השונים בהתאם לסקירת התנועה באזור. צמתים מתוחכמים יותר מיישמים חלוקת זמנים משתנה בהתאם לזמן ביום או כוללים חיישנים שמזהים רכבים ממתינים. בצמתים מסוימים בהם יש מיעוט הולכי רגל, רמזור הולכי הרגל לא יתחלף אלא אם הולך רגל ילחץ על כפתור מתאים.
בשנים האחרונות נוספו אמצעי הכוונה מתוחכמים יותר, כגון שלטים אלקטרונים הנשלטים ממוקד מרכזי שמקבל נתונים ממצלמות חיות ומחיישנים לאורך הכבישים המבוקרים. השלטים כוללים הן שינויים של כיווני תנועה (תנועה ישר או תנועה שמאלה בצומת), חסימת נתיב או שינוי מהירות (בכביש מהיר).
בישראל יש ארבעה מוקדי בקרה בין-עירוניים:
הפלישה הבריטית
הפלישה הבריטית הוא כינוי לתקופה בתולדות המוזיקה שהחלה בשנת 1964 ונמשכה עד סוף המאה, בה יוצרי רוק אנד רול רבים מבריטניה חצו את האוקיינוס האטלנטי והחלו להופיע ולהשפיע על המוזיקה בארצות הברית. לפני ובמהלך "הפלישה", הושפעו הבריטים מהמוזיקה האמריקאית והשילוב יצר את מגוון הסגנונות המוזיקליים של המחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20. גלים נוספים של השפעה בריטית הגיעו לחופי ארצות הברית והעולם בעשורים שלאחר מכן.
הכנת הקרקע לפלישה.
בשנת 1962 להקת ה-Tornados הבריטית הפתיעה בלהיט האינסטרומנטלי "Telstar" שהגיע לראש מצעדי הפזמונים הן בבריטניה והן בארצות הברית. זו הייתה הפעם הראשונה שאמן בריטי זכה להצלחה בסדר גודל גדול גם בארצות הברית מכיוון שבאותה תקופה ארצות הברית ובריטניה היו ביחסים מדורדרים. בעקבות ההצלחה של התקליטון בארצות הברית תוכנן גם מסע הופעות שם, אך בעיות חוזיות שמקורן בבריטניה מנעו את קיומו.
הפלישה הראשונה.
תחילתה הדרמטית של הפלישה הבריטית הייתה בביקור המתוקשר הראשון של הביטלס בארצות הברית בפברואר 1964. הביטלס הגיעו זמן קצר לאחר רצח הנשיא קנדי, כשארצות הברית התאוששה מההלם. היסטוריונים מוזיקליים טוענים שזו הייתה שיאה של תקופת קיפאון במוזיקה האמריקאית מאז הפסיק אלביס פרסלי להקליט בעקבות גיוסו לצבא ב־1958.
הביטלס נחתו בניו יורק ב־7 בפברואר 1964, שלושה שבועות לאחר שיצא אלבומם הראשון בארצות הברית ולאחר שכבר הופיעו בהצלחה בבריטניה (ובקצת פחות הצלחה בצרפת). ההערצה ההמונית החלה כמעט מיידית. ב־9 בפברואר הם הופיעו בתוכניתו של אד סאליבן, המופע של אד סאליבן. זו הייתה תוכנית הטלוויזיה הנצפית ביותר בארצות הברית עד אותה תקופה, 73 מיליון צופים. שיא זה נשבר רק פעמים ספורות מאז. באותו סיור, שארך עשרה ימים, הם הופיעו חמש פעמים. חודשיים אחר כך, ב־4 באפריל, כל השירים בכל שלושת המקומות הראשונים של מצעד הבילבורד האמריקאי, היו של הביטלס, הישג ששוחזר מאז רק על ידי אריאנה גרנדה ב-20 בפברואר 2019.
הצלחתם של הביטלס פתחה דלתות לאמנים בריטים רבים. בין הבולטים ביניהם היו הבי ג'יז, פינק פלויד, הרולינג סטונז, לד זפלין, The Who, הזומביז, ציפורי החצר, קצפת, הקינקס והחיות (The Animals).
הפלישה הבריטית לא הייתה חד-כיוונית. רוב המוזיקאים הבריטים שהגיעו כדי לכבוש את אמריקה היו נתונים תחת השפעה כבדה של מוזיקה אמריקנית, ובמיוחד סגנונות מוזיקליים כמו רוקנרול ובלוז. האנימלס לדוגמה, הפכו את השיר העממי האמריקאי "בית השמש העולה" (The House of the Rising Sun) ללהיט פולק רוק גדול. גם הביטלס הושפעו רבות מהרוק'נ'רול האמריקאי. בתחילה מהרוקנרול המוקדם של יוצרים כמו צ'אק ברי, באדי הולי ולהקות הבנות של מוטאון ומאוחר יותר מבוב דילן. המושפע הראשי מדילן, ג'ון לנון, עבר בשנות השבעים להתגורר בניו יורק, שם נרצח ב-8 בדצמבר 1980 מול בניין "דקוטה" שבו התגורר.
ההשפעה של הפלישה הבריטית על המוזיקה האמריקאית הייתה עצומה. סגנונות חדשים כמו פולק רוק היו תוצר כמעט ישיר שלה, וסוגה שלמה של להקות ניסתה לפצח את סוד ההצלחה של הביטלס. הקופים למשל הוקמו בתור המקבילה האמריקאית לביטלס בתור תוכנית טלוויזיה. לעומת זאת היו סגנונות מקומיים ומקוריים שניסו להתחרות בפלישה -- גראג' רוק ורוק גולשים ממנו יצאה המתחרה האמנותית והמסחרית הגדולה לביטלס - The Beach Boys.
הפלישה השנייה.
הפלישה השנייה הייתה תקופה של השפעה בריטית חזקה על המוזיקה האמריקאית שהחלה בשנת 1983 והגיעה לשיאה בשנת 1986. המניע העיקרי לגל זה היה החשיפה הרבה שנתנה רשת MTV לאמנים בריטים כגון פיקס, וואם, דוראן דוראן ו-דפש מוד. אמנים בריטים השתלטו באותן שנים על המצעדים האמריקאים.
בריטפופ.
תקופה שלישית של השפעה בריטית הייתה באמצע שנות התשעים. מספר להקות בריטיות ניסו לשחזר את הצלחת הפופ הבריטי של שנות ה-60. אואזיס, אחת הבולטות שבהם, אף הושוו לביטלס וביצעו גרסאות כיסוי לשירים שלהם. בין הלהקות הבולטות האחרות: סוויד, בלר, רדיוהד, סופרגראס, פאלפ ו-בו ראדליז.
הלהקות הללו הצליחו לדחוק את הגראנג' האמריקאי, ששטף את העולם מספר שנים לפני כן, ולהצליח במצעדים. אולם, תקופה זו נסתיימה לקראת סוף שנות ה-90.
במאי 2002 לא היה אף שיר בריטי במצעדים האמריקאים, לראשונה מאז 1963.
הביטלס
הביטלס (באנגלית: The Beatles; בתרגום חופשי לעברית: חיפושיות הקצב, או בקיצור: החיפושיות) הייתה להקת רוק בריטית, הנחשבת על ידי רבים להרכב המוזיקלי המשפיע ביותר אי-פעם. הלהקה הייתה אינטגרלית לאבולציה של מוזיקת פופ לצורת אמנות ולהתפתחות תרבות הנגד של שנות ה-60. המוזיקה שלהם, שמקורה ברוק אנד רול של שנות ה-50, שילבה לתוכה אלמנטים של מוזיקה קלאסית בדרכים חדשניות. בהמשך, הלהקה שילבה מגוון רחב של סגנונות מוזיקליים - מבלדות ומוזיקה הודית למוזיקה פסיכדלית ורוק כבד. שילובן של השפעות אלה בשירי רוק, המבנים המלודיים וההרמוניים המורכבים, ופריצות הדרך החשובות של הביטלס בתחום הקלטת המוזיקה העלו תרומה מכרעת להפיכת מוזיקת הרוק והפופ לסוגה אמנותית ממשית, והעמידו את הביטלס כיוצרים הבולטים ביותר של המוזיקה הפופולרית בשנות ה-60.
חברי הלהקה בהרכבה הסופי היו ג'ון לנון, פול מקרטני, ג'ורג' האריסון ורינגו סטאר (ריצ'רד סטארקי ג'וניור). בתקופות מוקדמות יותר היו חברים בה סטיוארט סאטקליף (1960) ופיט בסט (1960-1962). הלהקה נוצרה והתגבשה סביב הצמד לנון-מקרטני, שהיו המוזיקאים הבולטים בה לכל אורך דרכה, וכותבי רוב השירים של הלהקה.
שם הלהקה הוא הלחם של המילים האנגליות beetles (חיפושיות) ו-beat (קצב). הסיבה המדויקת לבחירה בשם זה אינה ידועה בוודאות, אך ככל הנראה לנון קיבל השראה לשם מהנוהג הנפוץ אצל להקות אחרות לבחור בשם בעל משמעות כפולה. השערה רווחת אחת, שגם חברי הביטלס נתנו לה חיזוק, הייתה שהשם נוצר בהשראת ה-Crickets, להקתו של באדי הולי, שפירושו "צרצרים", אך גם מרמז למשחק הקריקט. השערה נוספת, של מקרטני, היא כי השם התבסס על ביטוי סלנג בסרט "הפרא", שהיה חביב על לנון וסאטקליף. לנון, מקרטני ואחרים העלו גם פירושים אחרים, חלקם שגויים במתכוון.