גריגורי אורלוב נולד ב-17 באוקטובר 1734 בנובגורוד, למשפחת המושל האזור. את השרות הצבאי התחיל בזמן מלחמת שבע השנים ונפצע בקרב. לאחר הפציעה החל לשרת במשרדי הצבא בסנקט פטרבורג כקצין תותחנים. הופעתו הרשימה מאוד את הנסיכה הגדולה יקטרינה והם התאהבו. אורלוב היה בין יוזמי ההפיכה שהביא לסילוקו של פיוטר השלישי מהשלטון ומינוי יקטרינה לקיסרית בשנת 1762. באותה השנה נולד ליקטרינה בן מאורלוב - הנסיך אלכסיי בוברינסקי. על תרומתו להצלחת ההפיכה נגד השלטון יקטרינה העניקה לאורלוב תואר רוזן ומינתה אותו למפקד כוחות התותחנים. השפעתו על הקיסרית גדלה עוד יותר כאשר התגלה ניסיון להרוג את כול האחים אורלוב. במשך תקופה מסוימת יקטרינה אף חשבה להתחתן איתו, אך תוכנית זו בוטלה בהשפעת ניקיטה פנין.
גריגורי אורלוב אמנם לא היה מדינאי בולט, אך היה יועץ לקיסרית בשנות שלטונה הראשונות.
עסק רבות בשאלת מתן אמנציפציה חלקית לצמיתים ובצעדים לשיפור חייהם ועשה זאת הן ממניעים פטריוטיים הן ממניעים כלכליים. כנשיא החברה הכלכלית החופשית היה גם תומך החשוב ביותר בוועדה הגדולה של שנת 1767, אם כי כוונתו הייתה בעיקר לרצות את הקיסרית, שגילתה מידה רבה של ליברליות בשנות שלטונה הראשונות.
אורלוב היה תומך נלהב של התפשטות האימפריה הרוסית תוך שחרור שטחים שמאוכלסים על ידי נוצרים אורתודוקסים ונמצאים בשליטת האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1771 ניהל את דיכוי המרד במוסקבה. הוא לא השתתף במלחמת רוסיה-טורקיה (1774-1768) אך נשלח להשתתף בשיחות עם הטורקים. הוא נכשל בתפקידו כראש צוות משא ומתן. בהיוודע שלקיסרית יש מאהב חדש החליט לחזור ללא תיאום מוקדם לסנקט פטרבורג.
בשנת 1773 העניק לקיסרית את אחד היהלומים הגדולים בעולם - יהלום אורלוב.
לאחר הכישלון במשא ומתן הקיסרית לא שללה ממנו את תואריו ורכוש, אך לא הייתה לו שום השפעה על הנעשה בקרבתה.
אורלוב התחתן עם בת דודתו ובתגובה יקטרינה החליטה לשלוח את בני הזוג למנזר. תוך זמן קצר היא סלחה להם ומספר שנים הם התגוררו באושר. בגיל 24 אשתו נפטרה והוא עצמו איבד את שפיות דעתו ונפטר תוך חצי שנה.
היה תומך של מיכאיל לומונוסוב.
נאמ&quot;ן
עיבוד צמחי
המדען הראשי של משרד החינוך
זכי שלוש
זכי שלוש (15 ביוני 1893 – 1973) היה אדריכל תל אביבי, בן ל. כאדריכל שפעל בתקופת הקמתה של העיר הלבנה, השתתף בהחדרת הסגנון הבינלאומי (באוהאוס) לאדריכלות הישראלית. בין המבנים החשובים שתכנן בתל אביב נמנים בית בראון (רח' מזא"ה 38), בית פרדס (רח' לבונטין 5) ובית פומרוק (רח' אחד העם 56).
נעוריו.
שלוש נולד ביפו לאברהם חיים שלוש ושרינה לבית אלבז למשפחה בת שישה ילדים. סבו, אהרן שלוש, היה מראשי העדה הספרדית ביפו וממייסדי נווה צדק, השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות העיר). יוסף אליהו שלוש הוא דודו מצד אביו.
בבגרותו נשלח ללימודים גבוהים באירופה, שם למד בקולג' רולאן שבפריז ובפוליטכניון שבשווייץ. לאחר שהשלים את לימודיו בבית הספר הגבוה לעבודות ציבוריות בפריז, הוסמך כמהנדס-אדריכל.
פעילותו האדריכלית.
זכי שלוש חזר לארץ ישראל בשנת 1928, השתקע בתל אביב ועבד בה כאדריכל. באותן שנים, העיר חוותה בנייה מואצת במיוחד בשל הגידול המהיר בכמות התושבים. שלב זה בהתפתחותה האורבנית של תל אביב כונה העיר הלבנה, ורבים מהמבנים שהוקמו בתקופה זו תוכננו בסגנון אר דקו ובסגנון הבינלאומי (באוהאוס). שלוש השתלב בשפע האדריכלים שפעלו בעיר בתקופה זו, ותכנן כמה מבנים שנודעו בחשיבותם האדריכלית:
פעילותו הציבורית.
שלוש גם נכנס לפעילות ציבורית בעיריית תל אביב עם הצטרפותו לוועדת בניין העיר. הוא גם השתתף בייסודה של אגודת האינג'נירים והארכיטקטים בארץ ישראל, וכחבר הוועד המרכזי של האגודה, נשלח לייצגה בוועידות בינלאומיות - בפראג (1935), בפאריס (1937) ובשווייץ (1938). שלוש גם כיהן כיושב-ראש בית הדין האזורי לשכר דירה של וחבר בית הדין לערעורים בדבר החרמת דירות לחיילים משוחררים. כמו כן, היה פעיל בוועד העדה הספרדית בתל אביב והיה חבר במועדון רוטרי.
חייו האישיים.
שלוש התגורר בבית משפחתו ברח' פינס 32 בתל אביב. בית זה הוא אחד משני בתים תאומים סמוכים (כתובתו של הבית הסמוך היא רח' פינס 30), שהוקמו על ידי . הבתים התאומים נבנו על ידי האחים יוסף אליהו שלוש ואברהם חיים שלוש מחומרי בניין שיוצרו במפעלם - מפעל האחים שלוש. כאמור, משפחת אברהם חיים שלוש השתכנה ברח' פינס 32, והבן זכי נותר בבית זה עד אחרית ימיו. הוא נפטר בא' בכסלו תשל"ד, 1973, בלי להשאיר צאצאים.
המערכה במערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה
המערכה במערב אפריקה הייתה סדרת קרבות שהתחוללה במערב אפריקה במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנים 1916-1914, בשתי המושבות של גרמניה בחלק זה של אפריקה, וכלל את כיבוש טוגולנד ואת כיבוש קמרון. המערכה נסתיימה בנפילת שתי המושבות לידי מדינות ההסכמה, האחת תוך ימים ספורים והשנייה אחרי יותר משנה. קרבות אלה נערכו בזירה צדדית למדי, הן מבחינה גאוגרפית, הן מבחינת סדרי הכוחות, במאבק האיתנים של מלחמת העולם הראשונה. בנוסף, רוב החיילים שהשתתפו במערכה זו היו מגויסים אפריקנים.
רקע.
מושבותיה של גרמניה במערב אפריקה בעת פרוץ מלחמת העולם הראשונה כללו את טוגולנד (כיום טוגו וחלק מגאנה) וקמרון. הן היו מוקפות במושבות של מדינות ההסכמה, ולא ניתן היה למעשה להגן עליהן, קל וחומר להכריע את יריביהן במושבות הסמוכות, בהיות הגרמנים באותן מושבות במיעוט לעומת המושבות שמהן יצאו התוקפים, ובהיותם מנותקים, לרוב, ממולדתם. גם השליטה בים, ועימה הקשר עם מדינת האם, הייתה נתונה בידי ציי מדינות ההסכמה.
טוגולנד.
הראשונה והקלה ביותר להשתלטותן של מדינות ההסכמה הייתה טוגולנד, שבה לא היו כלל כוחות צבא, אלא משטרה, מיליציה ומשמר גבול, כ-700 במספר, כמעט כולם אסקרי - חיילים אפריקנים תחת פיקוד אירופי, חלקם בעלי מוטיבציה ורוח קרב ירודים. טוגולנד, שהייתה מושבה גרמנית מ-1884, הייתה מוקפת מצפון וממזרח במושבות צרפתיות, כמו דהומיי (כיום בנין), לה היה לטוגו גבול ארוך ממזרח, וממערב בחוף הזהב (כיום גאנה), שהייתה מושבה בריטית. למדינות ההסכמה היה יתרון ימי מכריע גם במפרץ גינאה, שנשק למושבה מדרום. מסע המלחמה נסתיים בהצלחה מנקודת ראות של מדינות ההסכמה ב-27 באוגוסט 1914, פחות משלושה שבועות לאחר שהחל. הייתה זו המושבה הגרמנית הראשונה שנפלה בידי מדינות ההסכמה (כיבוש סמואה הגרמנית אירע מספר ימים אחר כך).
קמרון.
כיבוש קמרון היה ארוך ומייגע הרבה יותר. בקמרון, שכללה גם חלקים ממזרח ניגריה של ימינו, היו כאלף חיילים גרמנים ועוד כ-3,000 אפריקנים. המושבה הותקפה מכיוון ניגריה על ידי חמישה טורים בריטיים, אך אלה, לנוכח מארבים גרמניים וקשיי הדרך, כשלו בהתקדמותם, לרוב. לעומת זאת, כוח צרפתי, שיצא מצ'אד ותפס את קוסרי (Kousseri) שעל הגבול, וכוח צרפתי-בלגי שפעל באזור החוף, בסיוע תותחים של ספינות בריטיות וצרפתיות, הצליחו יותר. בתחילת ספטמבר 1914 כבש הכוח הצרפתי-בלגי את לימבה (Limbe) שעל החוף. אחר כך, ב-27 בחודש, נכבשה הבירה דואלה. בדצמבר נכבשה גם יאונדה (Yaunda, כיום Yaunde, הבירה הנוכחית) שבפנים הארץ. רוב הגרמנים מצאו מקלט בריו מוני שבגינאה הספרדית (כיום גינאה המשוונית) הנייטרלית. במהלך 1915 כבשו מדינות ההסכמה חלקים נוספים מהארץ, והתנגדות הגרמנים פסקה בפברואר 1916.
סוף דבר.
טוגולנד חולקה בין צרפת לאימפריה הבריטית. החלק שבשליטת צרפת הפך למנדט צרפתי בשם טוגו והחלק שבשליטת בריטניה צורף למושבה חוף הזהב. רוב קמרון הפך למנדט צרפתי, וחלקה המערבי של קמרון צורף לניגריה, שהייתה אז מושבה בריטית.
פסילוסיבין
דרך ארץ (חברה)
חברת דרך ארץ הייוויז (1997) בע”מ, המוכרת בשם המקוצר דרך ארץ, היא בעלת הזיכיון לתחזוק, הפעלת וגביית האגרה עבור הנסיעה בכביש חוצה ישראל.
בעלות.
חברת דרך ארץ הייווייז מנג'מנט קורפוריישן בע"מ מספקת את שירותי ההפעלה והתחזוקה לבעלת הזיכיון. חברת הסלילה והפיתוח "דרך ארץ CJV" נמצאת בבעלותם של החברות: דניה סיבוס (מקבוצת אפריקה ישראל), סולל בונה (מקבוצת שיכון ובינוי), ו-Aecon Construction Group. Inc, חברה קנדית שהקימה ומפעילה את כביש האגרה האלקטרוני הראשון בקנדה. בחברת התפעול - "דרך ארץ - מפעילת כביש 6" - שותפים שיכון ובינוי, קרן קיסטון, כלל והפניקס. חברת התפעול אחראית על גביית האגרה, תחזוקה שוטפת של הכביש, טיפול בתקלות וכדומה.
חברת דרך ארץ מתפעלת את כביש חוצה ישראל על ידי חברת "דרך ארץ - המפעיל". חברת חוצה ישראל ממונה על חברת דרך ארץ, והיא האחראית כלפי משרד התחבורה על פעולות החברה המפעילה. חברת "נתיבי הכרמל מערכות ותפעול", חברה-אחות של דרך ארץ, מפעילה את מנהרות הכרמל בחיפה.
בשנים 2010 - 2012 מכרו אפריקה ישראל, שיכון ובינוי ו-Canadian Highways את חלקן ב"דרך ארץ" והמדינה גם היא את זכויותיה ל-49% מהרווחים בפרויקט. בעלי המניות אשר רכשו את הפרויקט הם משקיעים מוסדיים המאוגדים תחת שתי שותפיות מוגבלות המובלות על ידי קרנות תשתיות. שותפות תש"י דרכים בראשות קרן תשתיות ישראל (75% מהמניות ו- 51% מהזכאות לדיבידנדים והלוואות בעלים) ושותפות נוי חוצה ישראל בראשות קרן נוי (25% מהמניות- 49% מהזכאות לדבידנדים והלוואות בעלים).
ביולי 2019 החברות כלל ביטוח והפניקס חברה לביטוח רכשו 32% מהחברה לפי שווי של חצי מיליארד שקל.
היסטוריה.