בתחילת אוגוסט 1813 - פסואלה נטל את הפיקוד על הצבא המלוכני שתוגבר לכדי 5,000 חיילים, והחל לנוע לכיוון אלטו פרו שרוב שטחה היה בידי בלגרנו והמורדים.
בלגרנו ניסה לעורר מרידות בעורפו של פסואלה המתקדם, ובמקביל ביקש סיוע מבואנוס איירס.
התכתובת לגבי בקשת התגבורת נפלה לידיו של פסואלה, והוא החליט להקדים ככל האפשר את התקפתו.
ב-1 באוקטובר 1813, בקרב וילקפוחיו (Vilcapugio), בלגרנו עמד להביס את המלוכנים, אבל אי הבנה גרמה לעצירת התקפתו ולבסוף לתבוסתו.
בלגרנו נסוג מזרחה לאָיוֹוּמָה (Ayohuma) בה הצליח לגייס כוח נוסף שלרובו לא היה ניסיון צבאי קודם. הפעם פסואלה ניצח את בלגרנו בקלות, כוחו הצטמק לשליש מכוחו המקורי, והוא נאלץ לסגת אל מחוץ לאלטו פרו.
בינואר 1814 בלגרנו העביר את הפיקוד על צבא הצפון לידי חוסה דה סן מרטין.
נפילת מונטווידאו.
המצור השני על מונטווידאו נמשך לאורך שנת 1813 ללא שינויים משמעותיים וללא הכרעה.
היחסים בין אַרטיגָס והשלטון בבואנוס איירס התדרדרו לאחר שהנציגים מהבנדה אוריינטל לאספה - נדחו, ורונדו בחר אחרים במקומם; בד בבד עם המחלוקת בין השאיפות הפדרליות של אַרטיגָס בה כל פרובינציה תהנה ממידה רבה של עצמאות פנימית, לבין המגמות הריכוזיות של בואנוס איירס.
בסוף ינואר 1814 אַרטיגָס הסיג את כוחותיו מהמצור על מונטווידאו לגדות נהר אורוגוואי; כשהם משוכנעים שבבואנוס איירס מעוניינים להפוך את הבנדה אוריינטל ממושבה ספרדית למושבה שלה.
בתגובה, השליט הבכיר פוסדס הכריז על אַרטיגָס כבוגד במולדת, קבע פרס על ראשו, ושלח כוח צבאי להילחם בו; במה שהפך לראשונה מבין מלחמות האזרחים של ארגנטינה.
הכוח נשלח מתוך כוונה להכות באַרטיגָס ולהמשיך משם למונטווידאו ולהדק את המצור, אך הוא ניגף בפני אַרטיגָס; ומייד לאח מכן קוריינטס, מיסיונס ותושבי הבנדה אוריינטל הצטרפו לדרישותיו הפדרליות של אַרטיגָס והכוחות הצרים לא קיבלו שום תגבורת.
ויגודט, המושל המלוכני של מונטווידאו, חשב שיצליח לגייס את אַרטיגָס לצידו, אך הוא דחה את הצעותיו.
המלחמה הימית ולכידת מונטווידאו.
הממשל בבואנוס איירס הקים כוח ימי קטן במטרה לסלק את המלוכנים מהנהרות הפנימיים של ארגנטינה ומריו דה לה פלטה עצמו.
הכוח כלל ימאים זרים, כולל המפקד האירי גיז'רמו בראון (Guillermo Brown) שהביס את המלוכנים בקרב על האי מרטין גרסיה - צפונית לבואנוס איירס ב-15 במרץ 1814, ואילץ את הצי המלכותי לסגת מנהר אורוגוואי שהמוצא שלו לריו דה לה פלטה נשלט על ידי האי.
הידיעה על שובו הצפוי של פרננדו ה-7 לכתר הספרדי חייבה את המורדים להאיץ את צעדיהם: ב-20 באפריל 1814, הצי של בראון עגן מול מונטווידאו והטיל עליה מצור ימי.
הצי המלוכני בפיקוד מיגל דה לה סיירה (Miguel de la Sierra) יצא לקראתו, אך בקרב שנערך ב-15 עד 17 במאי רוב אוניותיו טובעו או נלכדו, ומיעוטן נמלט לספרד או נותר בנמל.
הסגר על מונטווידאו היה כעת מוחלט, אמנם למפקד הכוח הצר - רונדו - היו מעט פחות חיילים מאשר לוויגודט, אך משהגיעה תגבורת בראשות אלוואר שקיבל את הפיקוד ב-17 במאי עם השלמת הניצחון הימי - הכף נטתה לטובת המורדים.
אלוואר פתח במשא ומתן עם ויגודט, וסוכם שיתאפשר למלוכנים להפליג לספרד עם כל הציוד, והמורדים יקבלו את העיר כפקדון מידי פרננדו ה-7; אך בשל התנגדות המושל הבכיר פוסדס - ההסכם לא כובד על ידי המורדים, וב-23 במאי 1814 הם כבשו את העיר, שבה את המלוכנים והחרים את נשקם.
נפילת מונטווידאו הסירה את האיום הימי מעל בואנוס איירס וכל ריו דה לה פלטה היה כעת בידיהם. ויגודט וקציניו שוחררו, אך שאר החיילים לא וכן נשק וכלי שיט.
הצי עצמו פורק, בעיקר לצורך פרעון חובות.
מלחמת האזרחים.
עם נפילתה של מונטווידאו לא תמו הבעיות בבנדה אוריינטל אלא רק שינו כיוון: אלוואר לא קיים את הבטחתו להעביר את העיר לידי אַרטיגָס ותקף אותם, וכך התחדשה מלחמת האזרחים.
מלחמה זו נמשכה חודשים רבים בבנדה אוריינטל ובאנטרה ריוס, ריתקה כוחות, ומנעה הפנייתם לחזית הצפונית שרק בה עדיין נלחמו במלוכנים.
בינואר 1815, לאחר ניצחונו של אַרטיגָס בקרב גוואז'בוס (Guayabos), אלוואר חתם על הסכם שלום עם אַרטיגָס והעביר לידיו את השלטון בבנדה אוריינטל, אך סירובו של אַרטיגָס לעצור את הסיוע לפדרליים באנטרה ריוס ובקוריינטס אילץ את בואנוס איירס להמשיך ולחזיק שם כוחות משמעותיים.
מערכה נוספת נגד הפדרליים באפריל 1815 הסתיימה במרד של היחידות מהבירה ובנפילתו של אלוואר. מחליפו - השליט הבכיר איגנסיו אלוורס תומאס (Ignacio Álvarez Thomas) חתם על הסכם חדש עם אַרטיגָס שאיפשר להפנות יחידות רבות לחזית הצפונית, אך תומאס יפר את ההסכם מספר חודשים לאחר מכן, והליטורל ימשיך לרתק כוחות עוד שנים רבות.
מלחמת הגאוצ'וס.
בחזית הצפונית, הפלישה המלוכנית השנייה לתוך ארגנטינה - בראשות פסוואלה (Pezuela) - נעשתה מבלי להבטיח את העורף ומבלי לדאוג למאסף; וכתוצאה מכך התחדשו המרידות באלטו פרו על ידי לפחות 10 התארגנויות מקומיות שלא תמיד היו מתואמות זו עם זו.
שתי ההתארגנויות המשמעותיות היו של חואן אנטוניו אלווארס דה ארנאלס (Juan Antonio Álvarez de Arenales) באזור קוצ'במבה ואיגנסיו ווארנס (Ignacio Warnes) בסנטה קרוס שביחד זכו בניצחון בקרב פלורידה ב-25 במאי 1814 והשתלטו על קוצ'במבה.
הצבא המלוכני עצמו שנשלח מפרו השתלט על סלטה וחוחוי - במסעו דרומה נוכח המורדים הנסוגים הפעם בהנהגת סן מרטין, וגייס כוחות נוספים באזור.
סן מרטין הסיג את כוחותיו אל מצפון לטוקומן בהערכה שאין לו עדיין יכולת להתמודד עם הפולשים, והטיל על יחידה לא סדירה של גאוצ'וס בפיקודו של מנואל דורגו (Manuel Dorrego) לנהל קרב מאסף ולעכב אותם במידת האפשר; וזמן קצר לאחר מכן החליף את דורגו במרטין מיגל דה גוואמס (Martín Miguel de Güemes) ואפולינריו סראוויה (Apolinario Saravia) שנעזרו בבעלי חוות מהאזור לארגן כוחות נוספים ודאגו לאספקה של נשק וציוד; ובאמצע 1814 הם שלטו על רוב שטחה החקלאי של סלטה.
סן מרטין התפטר מהפיקוד על הצבא הצפוני לאחר 4 חודשים בלבד בשל בעיות בריאותיות, והעביר את השרביט לחוסה רונדו.
הפעולות של גוואמס והידיעות שהגיעו לגבי נפילת מונטווידאו שכנעו את פסואלה לוותר על ניסיונו לתקוף את טוקומן, ולסגת צפונה עד לסוויפצ'ה שבאלטו פרו.
המהפכה בקוסקו.
בינתיים הגיעה לפסוואלה הידיעה על המרד שפרץ בקוסקו בהנהגת קצינים לשעבר בצבא המלוכני, והם השתלטו על מספר מקומות באלטו פרו בהצלחה רבה.
פסואלה שלח את סגנו - הגנרל רמירס אורוסקו (Ramírez Orozco) - והוא הצליח לכבוש חזרה את כל הערים שנפלו לידי המורדים, כולל קוסקו עצמה ב-25 במרץ 1815, אם כי המרידות הקטנות נמשכו לאורך כל אותה תקופה.
בינתיים גוואמס ניצל את חוסר היוזמה של פסואלה שהתמודד בעיקר עם המרידות הפנימיות בשטח שבשליטתו והגיע לאומוואקה לקראת סוף 1814.
השליט הבכיר דאז - פוסאדס - הורה על החלפת רונדו באלוואר, אך קצינים רבים התנגדו לכך וסירבו להישמע להוראותיו ואלוואר נאלץ לחזור לבואנוס איירס. פוסאדס נאלץ להתפטר, ואלוואר עצמו החליף אותו.
המלחמה בצ'ילה.
בצ'ילה השכנה, קבלת העצמאות הייתה ללא שפיכות דמים. כמעט ולא הייתה התנגדות צבאית מצד המלוכנים, וב-1811 נשלחה משם יחידה לסיוע במאבק באזור ריו דה לה פלטה, שבפועל נשארה בבואנוס איירס ללא תעסוקה.
ב-1812, במהלך עימותים בין המורדים הצ'ילאנים, באי צ'ילואה (Chiloé) ובעיר ולדיוויה (Valdivia) שבדרום התקוממו נגד הממשלה, וקיבלו על עצמם את סמכותו של המשנה למלך של תת-ממלכת פרו - אבסקל, שניצל את ההזדמנות ושלח יחידה קטנה בת 20 קצינים ו-50 חיילים מצוידים היטב.
תוך חודשים ספורים, הבריגדיר אנטוניו פארחה (Antonio Pareja) הקים צבא קטן, התקדם צפונה, והשתלט על טלקוואנו (Talcahuano) וקונספסיון (Concepción) בראש כוח בן 3,400 חיילים, והצית בכך את מלחמת העצמאות שלה בשנת 1813.
היחידה מצ'ילה חזרה מבואנוס איירס לארצה, ובמלחמה לאורך שנת 1813 לא הושגה הכרעה. הממשל ביקש סיוע מבואנוס איירס, וקיבל יחידה בת 257 רגלים מקוז'ו ומקורדובה בפיקוד סנטיאגו קארראס (Santiago Carreras) - המושל לשעבר של קורדובה שהוחלף על ידי מרקוס בלקרסה (Marcos Balcarce) - וסגנו חואן גרגוריו דה לאס אראס (Juan Gregorio de Las Heras). היחידה הגיעה לסנטיאגו דה צ'ילה באוקטובר 1813.
היחידיות הארגנטיניות סייעו לגנרל חואן מאקנה (Juan Mackenna) בקרבות בקוצ'ה קוצ'ה (Cucha Cucha) ובממברייאר (Membrillar).
הגירוש מצ'ילה.
צ'ילה התדרדרה למלחמת אזרחים בין תומכי ברנרדו או'היגינס (Bernardo O'Higgins) ותומכי חוסה מיגל קררה (José Miguel Carrera) שגירש את כוחותיו של לאס אראס, שחצה את האנדים למנדוסה, ונשלח משם על ידי סן מרטין - מושל קוז'ו באותה תקופה - חזרה לצ'ילה.
יחד עם לאס אראס גורשו על ידי קררה גם מספר קצינים צ'ילאנים שגרמו לסן מרטין לצאת בסופו של דבר נגדו.
זמן קצר לאחר מכן המורדים הובסו כליל על ידי המלוכנים בפיקוד מריינו אוסוריו (Mariano Osorio) בקרב רנקגווה (Rancagua). לאס אראס ליווה את הממשלה, מספר יחידות ואזרחים רבים למנדוסה.
קררה המשיך להיחשב כמנהיג הגולה של צ'ילה, אך סן מרטין - בעצת או'היגינס גירש אותו והעמיד את הכוחות תחת פיקודו של בלקרסה. חיילים רבים ערקו ושובו לבתיהם בקיץ, אחרים הצטרפו לכוחות באזור בואנוס איירס, והשאר נותרו בקוז'ו והצטרפו בהמשך לצבא האנדים.
התוכנית היבשתית של סן מרטין.