ב-15 במרץ 1913, בעקבות סיום מוצלח של תיק זה, מינה הנשיא וילסון את מק'ריינולדס, בהמלצתו של התובע הכללי הקודם, ג'ורג' וודוורד ויקרשאם, כתובע הכללי ה-48 של ארצות הברית. בתפקיד זה הוא כיהן עד 29 באוגוסט 1914. במהלך עיסוקו בעריכת דין במגזר הפרטי צבר מק'ריינולדס מוניטין כלוחם ללא חת בתחום ההגבלים העסקיים. גם כתובע הכללי הוא המשיך לפעול באותו תחום. על אף השקפותיו השליליות על תאגידים מונופוליסטים, היה מק'ריינולדס תומך נלהב של המדיניות הכלכלית לסה פר. הנשיא וילסון סבר שקשה לעבוד עמו.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-19 באוגוסט 1914 מינה הנשיא וילסון את מק'ריינולדס כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של הוראס לארטון שנפטר באופן פתאומי. באותו יום אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי והוא החל לכהן על כס השיפוט ב-12 באוקטובר אותה שנה.
כאשר נפתח בניין בית המשפט העליון ב-1935, במהלך השפל הגדול, סירב מק'ריינולדס, כמו רוב השופטים האחרים, להעביר את לשכתו לבניין החדש. הוא המשיך לעבוד במשרד אותו הוא החזיק בבית מגוריו. הוא אמר שכשהאומה נמצאת בקלחת כלכלית, על הממשל לא להוציא כל כך הרבה כספים על בניין אחד.
פסקי דין בולטים.
ב-27 שנותיו על כס השיפוט כתב מק'ריינולדס 506 פסקי דין, 19 פסקי דין בשנה בממוצע. בנוסף, הוא כתב 157 חוות דעת מיעוט, 93 מתוכן היו נגד הניו דיל.
התנגדותו התקיפה לצעדי החקיקה של מדיניות הניו דיל של הנשיא רוזוולט, שנועדה לספק רווחה לאזרחים ולהחזירם למעגל העבודה במהלך השפל הגדול גרמה למק'ריינולדס להיות מתויג כאחד מארבעת הפרשים, יחד עם ג'ורג' סאת'רלנד, ויליס ואן דוונטר ופירס באטלר. הוא הצביע נגד קיומה של רשות עמק טנסי בפסקי הדין "אשוונדר נגד רשות עמק טנסי" , נגד בפסק הדין "תאגיד העופות שכטר נגד ארצות הברית" , נגד בפסק הדין "ארצות הברית נגד באטלר" , נגד חוק שימור הפחם הביטומני בפסק הדין "קרטר נגד חברת הפחם קרטר" ונגד חוק הביטחון הסוציאלי בפסק הדין "סטיוארד משין נגד דייוויס" . הוא המשיך להצביע נגד צעדי הניו דיל גם לאחר שרוב שופטי בית המשפט עברו ב-1937 לתמוך בצעדי החקיקה שהיו קשורים למדיניות. הווארד בול הגדיר את מק'ריינולדס בתור "המבקר הקולני ביותר בבית המשפט של תוכניות הניו דיל של רוזוולט".
כמתנגד מושבע של סמכות הממשל הפדרלי בנוגע לצעדים חברתיים או בנוגע לרגולציה כלכלית, הייתה לו "תשוקה של קנאי הדבק במטרה אחת". מק'ריינולדס היה מאמין אדוק בתאוריה הכלכלית לסה פר, שלדבריו הייתה מעוגנת בחוקה. לאחר סיום "עידן לוכנר" ב-1937, והגישה של בית המשפט שנקראה "המעבר במועד שיציל תשעה" , הפך מ'ריינולדס למתנגד שלה. התנגדויותיו שנמשכו עד פרישתו ב-1941 המשיכו לשקף את הזלזול שלו בניצול הסמכות של הממשל הפדרלי. בפסק הדין "סטיוארד משין נגד דייוויס" הוא כתב חוות דעת מיעוט נגד פסיקת דעת הרוב שקבעה את חוקיותו של חוק הביטחון הסוציאלי. בחוות דעתו זו הוא כתב: "אני לא מצליח למצוא שום סמכות בחוקה להפיכת הממשלה הפדרלית לגבאי הצדקה של הציבור בכל רחבי ארצות הברית".
שנים קודם לכן כתב מק'ריינולדס שני פסקי דין בהם הוא עשה שימוש בהגנת התיקון ה-14 לחוקה על זכויות האזרח: "מאייר נגד נברסקה" מ-1923 ו"פירס נגד אגודת האחיות" מ-1925. פסק הדין מאייר נגד נברסקה היה קשור לחוקי המדינה שאסרו לימוד שפות זרות מודרניות בבתי ספר ציבוריים. מאייר, שלימד גרמנית בבית ספר לותרני, הורשע על פי חוק זה. מק'ריינולדס, שהפך את פסק הדין על בסיס הזכות להליך הוגן, כתב שהחירות המוענקת בסעיף הזכות להליך הוגן שבתיקון ה-14, כוללת את זכות היחיד "לעסוק בכל העיסוקים הנפוצים בחיים, לרכוש ידע שימושי, להינשא, להקים בית ולגדל ילדים, לעבוד את האל על פי צו מצפונו, ובאופן כללי להנות מהזכויות, שחיוניות לחתירה לאושר של האדם החופשי". שתי החלטות אלו שרדו לאחר עידן לוכנר.
פסק הדין "פירס נגד אגודת האחיות" היה קשור לתיגר שנקרא נגד חוק שאסר על הורים לשלוח את ילדיהם לכל בית ספר מלבד לבתי ספר ציבוריים. בתיק זה כתב מק'ריינולדס את פסק הדין שהתקבל פה אחד על ידי כל שופטי בית המשפט, ובו נקבע שהחוק הפר את זכותם של ההורים לקבוע את דרך חינוכם של ילדיהם. הוא כתב, "החירות הבסיסית שעל פיה כל הממשלות באיחוד זה מתעלמות מכל סמכות כללית של המדינה לתקנן את אופן חינוכם של ילדיהם באמצעות כפייה עליהם לקבל הנחיות ממורים ציבורים בלבד". החלטות אלו היו תקפות זמן רב לאחר סיום כהונתו של מק'ריינולדס על כס השיפוט, והיוו משענת להחלטתו של בית המשפט על הזכות לפרטיות על פי החוקה בפסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" מ-1965 ומאוחר יותר בהחלטה על הזכות להפלה מלאכותית בפסק דין רו נגד וייד מ-1973.
מק'ריינולדס כתב את ההחלטה בפסק הדין "ארצות הברית נגד מילר" משנת 1939, שהיה המקרה היחידי שהובא בפני בית המשפט שהיה מעורב באופן ישיר בתיקון השני עד לפסק הדין "מחוז קולומביה נגד הלר" ב-2008. בתחום חוקי המיסוי, כתב מק'ריינולדס עבור בית המשפט בפסק הדין "ברנט נגד לוגאן" מ-1931 החלטה משמעותית שהתוותה את מדיניות בית המשפט בנוגע ל"עסקאות פתוחות".
מק'ריינולדס גם כתב את חוות דעת המיעוט ב"תיקי סעיף הזהב" , שדרשו את מסירתם של כל מטבעות הזהב, מטילי הזהב ותעודות הזהב לממשלה עד ה-1 במאי 1933 מתוקף הצו הנשיאותי 6102 שהוצא על ידי הנשיא רוזוולט.
אישיותו.
מק'ריינולדס תויג כבן דמותו של אבנעזר סקרוג' על ידי העיתונאי דרו פירסון. נשיא בית המשפט העליון והנשיא לשעבר, ויליאם הווארד טאפט, סבר שהוא אנוכי, בעל דעות קדומות, "ומישהו שכנראה מתענג לגרום לאחרים חוסר נוחות... הוא רוטן באופן תמידי, והוא תמיד נפגע בשל העובדה שבית המשפט עושה משהו שהוא מתייחס אליו כלא מכובד".
בתחילת דרכו, מזגו השפיע על תפקודו בבית המשפט. לדוגמה, הוא היה נחרץ בדעתו שג'ון קלארק, מינוי נוסף של וילסון, היה "ליברלי מדי" וסירב להחליף עמו מילה. קלארק החליט לפרוש מוקדם מבית המשפט ואמר שהאנטיפתיה הגלויה של מק'ריינולדס הייתה אחד הגורמים להחלטתו זו. מק'ריינולדס סירב לחתום על מכתב הפרידה המסורתי שהוגש לקלארק, ושתמיד היה נהוג להגישו לשופט שפורש. טאפט כתב ש"זוהי דוגמה ברורה לאישיותו של מק'ריינולדס ולקשיים להסתדר עמו".
טאפט גם כתב שאף על פי שהוא החשיב את מק'ריינולדס כ"אדם מוכשר", הוא מצא שהוא "אנוכי ברמה הקיצונית ביותר ...גדוש בדעות קדומות יותר מכל אדם שהכרתי מימי ...אדם שנהנה לגרום לאחרים לחוש בחוסר נוחות. אין לו שום תחושת אחריות ...נראה באמת שיש לו פחות תחושת נאמנות כלפי בית המשפט בהשוואה לכל אחד אחר". ב-1929 ביקש מק'ריינולדס מטאפט שיכריז על משימות כתיבת פסקי הדין שיוטלו עליו, בהסבירו ש"קריאה דחופה גורמת לי לצאת מהעיר. אני לא סבור שמחלתי הפתאומית תהיה קטלנית, אך דברים מוזרים מתרחשים לעיתים בתקופת חג ההודיה". עונת ציד הברווזים נפתחה ומק'ריינולדס יצא למרילנד לעסוק בכך. ב-1925 הוא עזב באופן כה פתאומי בנסיבות דומות כך שלא הייתה לו הזדמנות להודיע לנשיא בית המשפט על עזיבתו. טאפט רתח מזעם, שכן שתי החלטות חשובות שהוא רצה למסור התעכבו בשל העובדה שמק'ריינולדס לא הגיש את חוות דעת המיעוט שלו לפני שעזב.
מק'ריינולדס נהג להשמיעה נאומי תוכחה כלפי "אנטי-אמריקאים" ו"חתרנים פוליטיים". כמי שנודע בשל דעותיו הקדומות, הוא לא היה מוכן לקבל "יהודים, שתיינים, שחורים, נשים, מעשנים, אנשים נשואים או מאורסים" כפקידים משפטיים. המגזין טיים כינה אותו "פוריטני", "גס רוח באופן בלתי נסבל", "סרקסטי באופן פראי", "ראקציונרי להפליא" ו"אנטישמי". מק'ריינולדס סירב לדבר עם לואיס ברנדייס, השופט היהודי הראשון בבית המשפט העליון, במשך שלוש שנים לאחר מינויו של זה האחרון. גם ב-1939, כאשר פרש ברנדייס מכס השיפוט, לא חתם מק'ריינולדס על מכתב הפרידה המסורתי. כאשר ברנדייס דיבר, הוא נהג תמיד לעזוב את החדר.
כאשר עמד על הפרק מינויו של בנג'מין קרדוזו, שופט יהודי גם הוא, הצטרף מק'ריינולדס לעמיתיו פירס באטלר וויליס ון דוונטר כדי ללחוץ על הבית הלבן לא "לייסר את בית המשפט עם עוד יהודי". כאשר פורסם דבר מינויו של קרדוזו, נטען שמק'ריינולדס אמר "הא, נראה שהדרך היחידה שאתה יכול להביא תועלת לבית המשפט העליון בימים אלה היא להיות בנו של פושע, או יהודי, או שניהם". במהלך טקס ההשבעה של קרדוזו, עסק מק'ריינולדס במפגיע בקריאת עיתון. לעיתים קרובות הוא נהג לעיין במסמך או בתיק כאשר קרדוזו הקריא את חוות הדעת שלו באולם בית המשפט. הוא סירב לחתום על חוות דעת שנכתבו על ידי ברנדייס.
לדבריו של ג'ון פראש נוקס, ששימש כעוזרו המשפטי של מק'ריינולדס בשנים 1936–1937, לאחר שבע השנים בהן שימש בתפקיד מוריס מהוני, מק'ריינולדס לא החליף מילה עם קרדוזו מעולם. הוא לא נכח בטקס הזיכרון שנערך בבית המשפט לכבודו של קרדוזו. הוא גם לא נכח בטקס ההשבעה של פליקס פרנקפורטר, וקרא, "אלי, עוד יהודי בבית המשפט".
ב-1922 הציע טאפט ששופט בית המשפט העליון ייתלוו אליו לפילדלפיה לאירוע טקסי, אך מק'ריינולדס סירב להצטרף, וכתב: "כידוע לך, לא תמיד ניתן למצוא אותי כאשר יש עברי בסביבה. לפיכך 'אי יכולתי' להשתתף לא צריכה להפתיע אותך". בכל אופן, הסיפור החוזר ונשנה שמק'ריינולדס סירב להצטלם לתמונה השנתית של שופטי בית המשפט ב-1924 בשל עוינותו לברנדייס, הוא לא נכון. מק'ריינולדס סירב להשתתף בתצלום בשל העובדה שלא חל שינוי בהרכב בית המשפט מאז התצלום השנתי של 1923. למעשה, מק'ריינולדס הצטלם במספר רב של תמונות קבוצתיות של שופטי בית המשפט יחד עם ברנדייס, ובהמשך גם עם פרנקפורטר.