למרות מספר הדוברים המועט יחסית, ויקיפדיה בשפת סבואנו היא השנייה בגודלה בעולם, הודות לבוט Lsjbot שכתב כמעט את כל הערכים בשפה.
ליטאים (פירושונים)
תיאודור הויס
תיאודור הוֹיְס (בגרמנית: Theodor Heuss; 31 בינואר 1884 – 12 בדצמבר 1963) היה מדינאי גרמני ליברלי. הנשיא הראשון של מערב גרמניה בין השנים 1949–1959. היה מאבות חוקת גרמניה כפי שנכתבה במועצה הפרלמנטרית שהתכנסה בבון בתקופת חלוקת גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה. יחד עם הקנצלר קונראד אדנאואר ניצב מאחורי הצלחת ייצוב הדמוקרטיה בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה ו"הנס הכלכלי".
תולדות חייו.
נולד בעיירה ברקנהיים שליד היילברון בוירטמברג. למד כלכלה, מדע המדינה ותולדות האמנות באוניברסיטת מינכן ואוניברסיטת הומבולדט בברלין. ב-1905 קיבל תואר דוקטור לכלכלה מאוניברסיטת מינכן. ב-1908 נשא לאשה את אלי הויס-קנאפ, כלכלנית ומדינאית אף היא. הכומר שהשיא אותם היה ידיד משפחתה, אלברט שווייצר (זוכה פרס נובל לשלום לשנת 1952), נולד להם בן יחיד בשם ארנסט לודוויג הויס.
לאחר סיום לימודיו עבד כעיתונאי כלכלי בעיתונות הליברלית. בעיתונים "Die Hilfe" (1905-1912) ו-"Neckarzeitung" (1912-1918). ב-1910 הצטרף למפלגה הפרוגרסיבית, שהתמזגה לאחר מלחמת העולם הראשונה עם הפלג השמאלי של המפלגה הליברלית הלאומית ויצרה את המפלגה הדמוקרטית הגרמנית. בשנים 1923–1926 ערך את המגזין "Die Deutsche Nation" ("האומה הגרמנית"), בשנים 1924–1928 ו-1930–1933 היה חבר הרייכסטאג. לאחר כניסתו לתוקף של חוק ההסמכה, שהעניק לממשלה סמכות לחוקק חוקים ללא אישור הרייכסטאג (שהויס הצביע בעדו מחוסר-ברירה), פוטר הויס מחברותו ברייכסטאג ביולי 1933 בצו שהוציא שר הפנים הנאצי וילהלם פריק, בעת שבוטלו כל המפלגות פרט למפלגה הנאצית.
בתקופת הרייך השלישי היה הויס אדם פרטי. החל מ-1941 עבד כעיתונאי בפרנקפורטר צייטונג, אחד העיתונים היחידים ששמרו על חלק קטן מעצמאותם במשטר הנאצי, ואת רשימותיו חתם בשם עט. הוא שמר על קשר עם רשת של ליברלים גרמנים, שהובילה לקשר עם המחתרת הגרמנית לקראת סוף המלחמה.
ב-1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, מינו אותו כוחות הכיבוש של ארצות הברית לשר החינוך של מדינת באדן-וירטמברג. בין השנים 1946–1949 היה חבר הלנדטאג (Landtag; הפרלמנט המדינתי) של באדן-וירטמברג. כן לימד היסטוריה במכון הטכנולוגי של שטוטגרט. הויס ניסה (יחד עם וילהלם קילץ, שר הפנים לשעבר של רפובליקת ויימאר) להקים מפלגה ליברלית כלל-גרמנית, שתאחד פלגים ליברליים-ימניים וליברלים-שמאליים בכל אזורי הכיבוש של גרמניה. לאחר שנכשל בכך נבחר בדצמבר 1948 ליו"ר המפלגה הדמוקרטית החופשית באזורי הכיבוש של ארצות הברית וחבר המועצה הפרלמנטרית (Parlamentarischer Rat) בבון. בתפקידו זה היה בין ראשי המגבשים של חוקת גרמניה. הויס כיהן כחבר הבונדסטאג הראשון החל ממאי 1949; הוא ויתר על המנדט שלו סמוך לאחר מכן, כאשר נבחר לנשיא בספטמבר 1949, במושב משותף מיוחד של שני בתי הנבחרים (Bundesversammlung) בסיבוב בחירות שני, מול נציג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה קורט שומאכר.
תקופת נשיאותו.
הנושא העיקרי שעמד לנגד עיניהם של אדנאואר והויס היה שיקום מערב גרמניה כמדינה מאוחדת ודמוקרטית. הויס ביסס את תפקיד הנשיא כתפקיד ממלכתי, כללי ובלתי-מפלגתי, החותר לאחדות וקונצנזוס. הויס ביקש להביע אמון וביטחון בדרכה החדשה של ארצו והקרין זאת הן פנימה כלפי אזרחי גרמניה והן החוצה, כלפי הקהילה הבינלאומית. הוא גם הצהיר שגרמניה המערבית לא תשכח את ברלין ואת תושבי מזרח גרמניה ותאבק לשחררם מעולה של ברית המועצות.
ב-29 באפריל 1952 אישר הויס את בקשתו של אדנאואר להכריז על הבית השלישי של השיר "Das Lied der Deutschen" כהמנונה הרשמי של גרמניה המערבית, בעצה אחת עם האופוזיציה בראשותו של קורט שומכר (רשמית, כיוון שבשני הבתים הראשונים מוזכרים תווים גאוגרפיים של גבולות גרמניה שאינם תואמים את גבולותיה של מערב גרמניה, למעשה, כיוון ששני בתים אלה מעוררים רגשות לאומניים מסוכנים).
בשנת 1952 נפטרה אשתו ובשנת 1954 נבחר מחדש לנשיא לכהונה שנייה בתמימות דעים. את ביקורו הדיפלומטי הרשמי הראשון כנשיא ערך רק ב-1956, עת הוזמן על ידי פאולוס, מלך יוון. בהמשך ערך ביקורים גם בטורקיה, איטליה, ארצות הברית ובריטניה. ביקורים אלה הוכיחו לעולם את קבלתה המחודשת של גרמניה למשפחת העמים. בשנת 1955 הביע התנגדות להקמתו מחדש של הצבא (הבונדסוור), אך לא היה יכול למנוע זאת. חייליו וקציניו הראשונים של הצבא הושבעו על ידו.
לאחר שסירב להצעה לכהונה שלישית, פינה את תפקידו בסוף תקופת הכהונה השנייה, ב-12 בספטמבר 1959 לטובת היינריך ליבקה, איש המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
יחסו לשואה ולישראל וביקורו.
הויס הבין שחלק בלתי נפרד מהשיקום של גרמניה וקבלתה מחדש לקהילה הבינלאומית תלוי ביכולתה להתעמת עם עברה הנאצי. פליקס שנער, השגריר הראשון של ישראל בגרמניה, כתב בזיכרונותיו כי הויס "הביע את רעיון החרפה הבלתי ניחמת של גרמניה בטבעת המושג 'בושה קולקטיבית' של העם הגרמני על מה שקרה". הויס טבע את המושג 'בושה קולקטיבית' כחלופה ל'אשמה קולקטיבית' שהופנתה כלפיה ביקורת נרחבת מחוגים לאומיים. בהקדשת המצבה לזכר קורבנות מחנה הריכוז ברגן-בלזן ב-1952, אמר הויס: "אסור לגרמנים לשכוח את מה שנעשה בשנים המבישות הללו. […] אף אחד, ממש אף אחד, לא יפטור אותנו מהבושה הזו".
יחסו של הויס לימי הרייך השלישי הקנה לו את אמונתם של אנשים רבים, כולל בישראל, וסייע להקל על הפשרת היחסים עם גרמניה, שההד לפשעיה נגד האנושות טרם שכך. אישיותו של הויס סייעה אפוא להכרה בגרמניה ה"אחרת". ב-5 במאי 1960, לאחר פרישתו, הגיע לביקור בישראל שנשמר מסווג לחלוטין טרם יצא לפועל.
הויס התקבל בחום רב על ידי האליטה האקדמית הישראלית, שרבים מחבריה היו ילידי גרמניה. הויס, שעיקר מעייניו האישיים נגעו לכתיבה ולתרבות, העריך שהתקרבות מחודשת בין העם היהודי והעם הגרמני לא תיווצר רק דרך חוזים כספיים וטקסים דיפלומטיים. אבני היסוד של היחסים בין ישראל לגרמניה, הוא האמין, יהיו חילופי דעות פתוחים וכנים בין אינטלקטואלים, אמנים ופילוסופים משני הצדדים. ביקורו בירושלים היה אפוא אחד משיאי סדרת מפגשים משמעותיים וביקורי גומלין, שבהם הוחלפו רעיונות בתחומי השכל והתרבות, ושלא נועדו בעבור מטרות דיפלומטיות.
מרטין בובר, גרשם שלום, עקיבא ארנסט סימון ושמואל הוגו ברגמן היו המארחים הרשמיים של האוס באוניברסיטה העברית, והם נשאו נאומי קבלת פנים בכנס שהתקיים לכבודו בקמפוס גבעת רם, בו דיבר הויס על עיצוב הדמוקרטיה. למחרת בבוקר דיווח העיתון היומי מעריב כי "יש 750 מקומות באודיטוריום וייס באוניברסיטה העברית. יותר מ-1,000 איש השתתפו בכנס, ורבים נשארו בחוץ." הביקור באוניברסיטה העברית הסב עונג רב להויס, ככל הנראה מכיוון שהיה זה האירוע היחיד במהלך סיורו הארוך בישראל בו לא הוזכרה השואה במפורש ולא הוצגו בפניו שאלות בנושא. בתקופה שבה אזרחי ישראל המתינו לתחילת משפטו של אדולף אייכמן, שבועות ספורים לאחר שנודע לציבור, נושא פשעי השואה היה עניין רגיש ונדון רבות. אי אפשר להכחיש שבמהלך הביקור ההיסטורי הזה, בקרב האוכלוסייה הישראלית היו רבים שביקרו בחריפות את קבלת הפנים החמה שקיבלה נציג העם הגרמני.
הויס, שדווח כי הוא נושא עמו בכל עת פנקס קטן, בו שרבת רשמים, זמן קצר לאחר ביקורו בישראל פרסם ספר ובו הצהרות שנשא בישראל, ודברים שנאמרו לכבודו האוניברסיטה העברית. באוגוסט 1960, חודשיים בלבד לאחר שובו לגרמניה, הוא שלח למרטין בובר עותק של ספר זה, בהקדשה חמה. במהלך ביקורו בירושלים, עשה הויס מחווה אישית לבובר, וביקר אותו בביתו ברחוב חובבי ציון.
פרסים והוקרה.
כן על שמו קתדרה בניו סקול ומאז שנת 1964 מוענק פרס על שמו עבור נטייה דמוקרטית למופת. דיוקנו הופיע על מטבעות 2 מארק עד החלת האירו. מטוס השרד של ראשי השלטון בגרמניה נושא את שמו. כן קרויים על שמו רחובות וכיכרות בערי גרמניה.
מעונו בעת שכיהן כנשיא פתוח כיום לציבור ("Theodor-Heuss-Haus").
החיים בזמן מלחמה
החיים בזמן מלחמה (באנגלית: Life During Wartime) הוא סרט המשך לאושר (סרט) משנת 2009 שנכתב ובוים על ידי הבמאי היהודי-אמריקאי טוד סולונדז. בסרט מככבים אליסון ג'ני, קירן היינדס ושירלי הנדרסון.
עלילת הסרט.
הסרט עוקב אחר שלוש האחיות מ"אושר": טריש (אליסון ג'ני), ג'וי (שירלי הנדרסון) והלן (אלי שידי).
מאז עלילת "אושר" ג'וי התחתנה עם שכנה של אחותה הלן, אלן, הממשיך להתמודד עם הדחף שלו לשיחות הטרדה טלפוניות.
טריש ממשיכה לגדל את שלושת ילדיה, בילי (שנמצא כבר באוניברסיטה), טימי וקול. היא התחילה לצאת עם הגרוש הטרי הארוי ויינר, בתקווה שהוא הגון. בעלה לשעבר של טריש, ביל (קירן היינדס) שוחרר מבית הכלא אחרי מאסרו על התעללות מינית בילדים, והוא בדרכו לפלורידה כדי לבקר ולראות איך משפחתו, במיוחד בנו הבכור, מתמודדים עם החיים.
הוא מוצא נחמה קצרה בסטוץ של לילה אחד עם ז'קלין, המתארת את עצמה כ"מפלצת" המלאה בבדידות ושנאה עצמית כמוהו, אך מסלקת אותו בבוקר שלמחרת אחרי שתופסת אותו גונב את כספה מהארנק.
הבן האמצעי של טריש, טימי מתכונן לבר מצווה שלו בניסיון לפענח מה המשמעות של להפוך לגבר. טריש שנים מספרת לטימי וקול שביל מת, כדי להימנע מלספר להם שהוא פדופיל.
אך בכל זאת, טימי מגלה את האמת וכועס על אימו על כך ששיקרה לו. כשהוא התחיל לשאול אותה על מכניקת האונס טריש אומרת לו להעז לצעוק ברגע שגבר יגע בו.