ב-11 בנובמבר 1918, בדיוק כשאנשיה של ניו אורלינס חוגגים את סוף מלחמת העולם הראשונה, נולד בבית משפחת באטן תינוק בעל גוף זקן. אמו של התינוק מתה זמן קצר לאחר הלידה, ואביו, תומאס באטן (ג'ייסון פלמינג), נוטש אותו על מרפסת של בית אבות מקומי. קוויני (טראג'י פ. הנסון) ומר "וית'רס", זוג העובד בבית האבות, מוצא את התינוק. קוויני, שאינה מסוגלת להרות, מחליטה לקחת את התינוק ולקרוא לו בנג'מין.
בגיל 7 בנג'מין מצליח לראשונה לקום מכיסא הגלגלים שלו. בשנת 1930 בנג'מין פוגש את דייזי בת השש, אשר סבתה גרה בבית האבות. בהמשך בנג'מין מתחיל לעבוד על גוררת תחת פיקודו של קפטן מייק (ג'ארד האריס). בנג'מין נפגש גם עם תומאס באטן, אשר אינו חושף כי הוא אביו. בשנת 1936 בנג'מין עוזב את ניו אורלינס עם צוות ספינת הגרר. תקופה מסוימת הוא שוהה בעיר הנמל סובייטית מורמנסק, ומנהל רומן עם אישה נשואה מבוגרת, אליזבת אבוט (טילדה סווינטון).
כאשר מתרחשת המתקפה על פרל הארבור, קפטן מייק משכנע את אנשי הצוות להתנדב לצי האמריקני, והספינה מצטרפת למלחמה. הם עוסקים בגרירת ספינות פגועות. לילה אחד הם מותקפים על ידי צוללת יפנית ולבסוף מצליחים להטביע אותה. קפטן מייק נהרג ורק בנג'מין וחבר צוות נוסף שורדים.
בשנת 1945 בנג'מין חוזר לניו אורלינס ומגלה שדייזי בת העשרים ואחת הפכה לרקדנית מצליחה בניו יורק ומר וית'רס מת. דרכיהם של בנג'מין ותומאס באטן מצטלבות שוב. תומאס הגוסס מגלה לבנג'מין שהוא אביו ומוריש לו את ביתו, מפעל הכפתורים שלו ושאר רכושו לפני מותו.
בנג'מין נוסע מאוחר יותר לניו יורק כדי לפגוש את דייזי בהופעה, ומגלה שהיא התאהבה ברקדן. קריירת המחול של דייזי מסתיימת בשנת 1957 בפריז, כאשר היא נפגעת בתאונת דרכים שמרסקת את רגלה. כאשר בנג'מין מבקר אותה בבית החולים, דייזי נדהמת ממראהו הצעיר. דייזי מתוסכלת מהפציעות שלה ומבקשת מבנג'מין להישאר מחוץ לחייה. בשנת 1962 דייזי חוזרת לניו אורלינס ומתאחדת עם בנג'מין. כעת, כששניהם פיזית בגיל דומה, הם מתאהבים ועוברים לגור יחד.
קוויני מתה ודייזי נכנסת להריון. בנג'מין מאמין שאינו יכול להיות דמות אב לבתו קרוליין, בשל הצפוי לו. משום כך, בעודה תינוקת, הוא משאיר את כל רכושו לדייזי וקרוליין ונוסע להודו. כעת מבינה קרוליין הסועדת את אמה בסיפור המסגרת, כי אביה האמיתי הוא בעצם בנג'מין.
בנג'מין חוזר לפגוש את דייזי בשנת 1980. כעת דייזי נשואה לרוברט. דייזי מציגה את בנג'מין לבעלה ולקרוליין, כידיד ותיק של המשפחה. דייזי ובנג'מין נפגשים במלון בו לן בנג'מין שם הם מקיימים יחסי מין, אך למרות זאת מחליטים להישאר בנפרד.
בשנת 1991 דייזי מקבלת שיחת טלפון מעובדים סוציאליים המודיעים לה שמצאו את בנג'מין, שכעת נראה כבן שתים עשרה. העובדים הסוציאליים מאמינים כי הוא סובל משיטיון ולא זוכר את עברו. דייזי עוברת לגור בבית האבות בו בנג'מין גדל ומטפלת בו כשהוא הופך להיות יותר ויותר צעיר.
בשנת 2002 מוחלף השעון הישן של מר גאטו בתחנת הרכבת בשעון חדש. זמן קצר לאחר מכן, בנג'מין, שכעת הפך לתינוק, מת בזרועותיה של דייזי. סיפורו המופלא של בנג'מין באטן סופר ודייזי מתה במיטתה בבית החולים.
מוזיאון ואן לון
מוזיאון ואן לון (בהולנדית: Museum Van Loon) הוא בית תעלות משנת 1672 באזור גרכטנגורדל שבאמסטרדם, הולנד.
הדייר הראשון בו היה הצייר פרדיננד בול, תלמידו של רמברנדט, ורק במאה ה-19 עברה אליו משפחת ואן לון. בני המשפחה מילאו תפקידים נכבדים בהולנד ובאמסטרדם, כגון ראשי עיר, גבירות המלכה והנהלת חברת הודו המזרחית ההולנדית.
המוזיאון מארח תערוכות מתחלפות.
אייקון איי 5
אייקון איי 5 (ICON A5) הוא מטוס ספורט קל המיוצר החל משנת 2013.
זהו מטוס אמפיבי. למטוס כנפיים מתקפלות, המאפשרות לאחסנו בקלות במוסך ולגרור אותו באמצעות מכונית. במטוס יש מקום לטייס ולנוסע אחד.
בשנת 2015 החברה הודיע שבידיה כ-1200 הזמנות והיא מתכננת לייצר 500 מטוסים כל שנה. נכון לשנת 2019 רק 100 מטוסים נמסרו ללקוחות. בשנת 2019, בעקבות מלחמת הסחר בין ארצות הברית לסין השקעות בחברה הוקטנו והיא פיטרה חלק משמעותי של העובדים.
בשנת 2017 מטוס נחת בתחום הפארק הלאומי ביסקיין וטבע. בסך הכול עד היום התרחשו חמש תאונות עם המטוסים.
המטוס מפותח בשיתוף פעולה בין קירק הוקינס, טייס אף 16 לבין סטין סטראנד, מעצב סקייטבורד.
מאיר רוטברג
מאיר רוטברג (21 בינואר 1887 - 2 באוגוסט 1951) היה איש העלייה השנייה, מייסד המשביר המרכזי ומנהלו הראשון ומבכירי ההגנה.
חיי עבודה ופעילות פוליטית.
נולד בוויניצה שבאוקראינה (כ-260 ק"מ מהבירה קייב) למשפחה יהודית מסורתית. עוד בנעוריו השתתף בפעילות ציונית וב-1905 עלה לארץ ישראל.
בארץ עבד כפועל חקלאי במושבות ראשון לציון, פתח תקווה, גדרה, רחובות, ואדי חנין (נס ציונה) ובמקומות נוספים. בניגוד לרבים מבני העלייה השנייה הסתגל היטב לחיי העבודה ולתנאים עד כי כונה "מלך המעדר". בשנת 1909 היה חבר בגרעין הראשון של קבוצת כנרת שהתרכז בחוות כנרת לצד בן ציון ישראלי ונח נפתולסקי, שכונו יחדיו "שלישיית יחד". הם התגוררו (יחד עם מנחם שמואלביץ (ממש"י) ופועלים נוספים) בבית המוטור שם עסקו בעבודה ובשמירה. עקב סכסוכים שהתגלעו בינם ובין מנהל הפעילות החקלאית בחווה, האגרונום משה ברמן, נאלצו לעזוב ועברו לעבוד בסג'רה ובמסחה.
בד בבד עם העבודה החקלאית עסק רוטברג בפעילות ארגונית ופוליטית והיה מבין ראשוני מפלגת הפועל הצעיר, לאחר זמן עבר לתנועת הבלתי מפלגתיים והיה ממארגני הוועידה הראשונה של "הסתדרות פועלי יהודה" (אחת משלוש הסתדרויות הפועלים מהן נוצרה ההסתדרות הכללית) ומפעיליה המרכזיים. בשנת 1913 נשלח כציר מטעם "הפועל הצעיר" לקונגרס הציוני ה-11 בווינה. עם חזרתו לארץ, בנמל אודסה, הכיר נערה יהודייה צעירה בשם חיה שנסעה עמו באנייה כעולה חדשה, והשניים התחתנו בארץ. חיה ליוותה את מאיר ברוב תחנות חייו ואף הייתה בעצמה פעילה בתחומי ההתיישבות וקליטת העלייה.
בשנים 1913–1915 היה חבר בקבוצה לכיבוש אדמה (קבוצת חלוץ של מתיישבים שנועדה לקבוע את עובדת הבעלות היהודית על השטח ולהכשיר את התנאים להתיישבות) בכפר אוריה (1913) שעלתה לבסוף על הקרקע בקלנדיה (עטרות) וב-1915 היה אחראי על קבוצה שעלתה לדילב קריית ענבים.
בשנת 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, שב לכנרת ועמד על המצב הכלכלי הנורא. המחסור בחומרי גלם ומוצרי יסוד גרם לעליית מחירים ויצר תופעות של ספסרות במזון ובחומרי גלם כגון זרעים לחקלאות. לפיכך, ובהשראת יוסף המקראי, פנו הוא וברל כצנלסון להסתדרות הציונית בהצעה להקים מחסני מזון שירכשו בסיטונאות וימכרו לצרכנים בלא רווח וכך יצילו את מפעל ההתיישבות שעמד לפני קריסה. הצעתו התקבלה וכך הוקם המשביר המרכזי שמאיר רוטברג היה למנהלו הראשון.
על אף שב-1919 היה מבין התומכים בהקמת מפלגת אחדות העבודה ואף פרש עקב כך מ'הפועל הצעיר' לא הצטרף לבסוף ל"אחדות העבודה".
היה מיוזמי הקמת הסתדרות העובדים הכללית ב-1920 כנציג הסתדרות פועלי יהודה.
בשנת 1925, עקב חוסר הסדר והבעייתיות שבניהול המשביר המרכזי שניסה לפעול במספר תחומים ללא תיאום ונקלע לקשיים, הודח רוטברג מהנהלת הארגון. רוטברג בחר להצטרף לקואופרטיב 'נמליט' בחיפה וחזר לעסוק בעבודה פיזית בנמל.
פעילות בהגנה.
עוד בשנות ה-20 היה רוטברג פעיל בהגנה ואף היה נוכח בהקמתה. במסגרת פעילות במשביר, ריכז גם פעילות רכש של נשק והבאתו לארץ. בשנים 1929–1940 היה חבר המפקדה הארצית של ההגנה מטעם ההסתדרות (יחד עם ה"גיסים" אליהו גולומב, דב הוז ושאול אביגור) והיה ממונה על אזור חיפה והצפון ועל שיתוף הפעולה עם "תעש". בשנת 1932 יזם קורס ארצי למפקדי יישובים כפריים.
רוטברג נהג להקדיש להגנה מזמן הפנאי שלו, לאחר יום של עבודה פיזית. בשנת 1936, עקב פרוץ המרד הערבי הגדול וההחמרה שחלה במצב הביטחוני, התגייס לפעילות מלאה בהגנה. בשנת 1940 הודח ממרכז הארגון עקב חילוקי דעות.
אחרית ימיו.
בשנת 1940, זמן קצר לאחר שהודח ממרכז ההגנה, נפגע קשה בתאונת דרכים ונותר משותק עד מותו, 11 שנים מאוחר יותר. רוטברג נפטר בעין חרוד, שם גם נערכה הלווייתו וכן התגוררה אלמנתו חיה עד מותה ב-1982.
על שמו רחובות בחיפה ובגבעתיים.
יצחק מאיר רוטנברג
המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל
המרכז הרפואי לבריאות הנפש ע"ש אַבְּרַבַנְאֵל הוא בית חולים פסיכיאטרי ממשלתי, אחד מהוותיקים בישראל. בית החולים מסונף לאוניברסיטת תל אביב.
היסטוריה.
בית החולים הוקם בקצה בת ים על גבול יפו ב-1944, על ידי רשויות המנדט הבריטי, כדי לשכן את חולי הנפש היהודים ששוכנו עד אז בבית לחם ובבני ברק. בסוף 1944 הועברו אליו החולים מבני ברק.
עם פרוץ מלחמת העצמאות עמד בית החולים בחזית קו האש בין יפו ובת ים. בראשית פברואר 1948 דרשה הממשלה מהוועד הלאומי לפנות את 175 החולים מבית החולים, בגלל היותם במוקד סכנה, ולפי טענות בעיתונות של היישוב היהודי מתוך כוונה למוסרו לערבים באופן שיהווה חיץ בין חולון ובת ים. במרץ 1948 פונו חולי בית החולים לבתי חולים אחרים. באפריל 1948 הסכימו רשויות המנדט להעביר את בית החולים לידי היישוב היהודי, כאשר באופן זמני הוא יהיה בפיקוח הצלב האדום. בשנת 1951 הועברו לבית החולים 50 מאושפזים מבית חולים פרטי במרכז בת ים, שהוסב לבית נכים.
בין השנים 1972–1955 ניהל את בית החולים הד"ר זאב ירמולוביץ, במהלך 1955 התמנה גם לפסיכיאטר מחוזי – במחוז תל אביב והמרכז.
בשנת 1996 פורסמה בידיעות אחרונות סדרת כתבות על תנאי האשפוז הקשים בבית החולים ועל יחס משפיל שלו זכו המאושפזים.