לקראת יום השלושים לאסון הוציאה הנהגת "השומר הצעיר" את החוברת "כי עלינו למצדה" בעריכת משה שמיר, אשר הוקדשה לזכרם של הנספים.
שנה לאחר המקרה יצא מדריך החניכים מקן פתח תקווה, המשורר נתן יונתן, עם מדריכים נוספים לעין גדי. הקבוצה הקימה גלעד מאבן מקומית עליה נחרתו שמות ההרוגים ומילותיו של יונתן: "עובר אורח, דום! כאן נפלו בעליית השומר-הצעיר למצדה פסח תש"ב. הם פלסו נתיבות, המסע לא עצר מלכת." לדברי המשורר, הוא שאב השראה ממילות היד שהוקמה לזכר חיילי ספרטה לאחר קרב תרמופילאי, לפי המשורר סימונידאס.
במהלך השנים הוחלפה האבן בלוח שעליו נחרתו הדברים. ב-1972 הזמין בית ספר שדה עין גדי מהאדריכל דן צור (שאחיו נהרג באסון) אנדרטה. האנדרטה, למרגלות השביל העולה למעיין עין גדי, עוצבה כספסל בטון מעוגל, המסמל את הישיבה סביב המדורה, ושולב בה לוח האבן.
מוסטפא כאמל
מוסטפא כאמל או מוסטפא כאמל פאשה (בערבית: مصطفى كامل باشا - תעתיק מדויק לעברית: מצטפא כאמל באשא); 14 באוגוסט 1874 – 10 בפברואר 1908) עורך דין, עיתונאי ומהפכן מצרי, אשר נחשב על-פי רוב לאחד מאבותיה ומבשריה של התנועה הלאומית המצרית.
ראשית חייו.
מוסטפא כאמל נולד בשנת 1874 לקצין צבא בן המעמד השליט המצרי-עות'מאני. בדומה לשני הוריו, למד גם הוא במערכת החינוך המודרנית שייסד שליט מצרים מחמד עלי ולא במערכת החינוך המסורתית של אל-אזהר. בשנת 1891 החל ללמוד משפטים בבית הספר הצרפתי בקהיר והשלים את חוק לימודיו בשנת 1894 באוניברסיטת טולוז שבצרפת.
פעילותו הציבורית.
כבר לפני סיום לימודיו בצרפת הפך כאמל למנהיג קבוצת סטודנטים מצריים שעתידים להפוך ל"מפלגה הלאומית" ("חזב אל-וטני"). במהלך תקופת שהותו בצרפת נשא כאמל מספר הרצאות בהן הביע את השאיפות הלאומיות של מצרים, יצר קשרים עם פוליטיקאים מקומיים, ואף נתן מספר הצהרות לתקשורת הצרפתית בהן הביע את דרישתו לסילוק המידי של הבריטים ממצרים. כאשר שב למולדתו הוביל מתקפה על משרדי העיתון "אל-מוקטם" אשר תמך בגלוי בשלטון הקולוניאלי. עיקר משנתו הלאומית של כאמל הייתה סיום הכיבוש הבריטי על מצרים באמצעות עזרה מצד שלישי בדמות הצרפתים, אויביהם המרים של הבריטים, או האימפריה העות'מאנית, שמצרים עדיין נחשבה כחלק ממנה, אם כי רק באופן פורמלי. כלומר כאמל גרס כי יש תחילה לגרש את הבריטים ממצרים ורק אז לכונן מדינה ריבונית, וזאת בניגוד לדעותיהם של הוגים לאומיים מצריים אחרים כגון אחמד לוטפי א-סייד שביקשו להשיג את העצמאות למצרים כחלק מתהליך ארוך ובאופן הדוק עם השלטונות הבריטים. את תפישתו של כאמל בנושא ניתן ללמוד מתוך דבריו הבאים:
כאמל סבר כי האומה המצרית היא עובדה קיימת, והאמין כי היא חלק מתוך האימפריה העות'מאנית, העולם המוסלמי והמזרח כולו, ולכן עליה לחזק את קשריה עם אותם גורמים. כאמל האמין בממשותו של רעיון האיחוד הכלל אסלאמי שיתכונן מחדש תחת הכתר העות'מאני וישמש שוב כמוקד הזדהות רוחני ופוליטי לתושבי מצרים. מבחינתו, חובת הנאמנות לאימפריה העות'מאנית נגזרת מחובת הנאמנות ללאום המצרי. את עיקר רעיונותיו בנושא הפיץ בעיתון "אל-ליווא" (הדגל) אותו ייסד בשנת 1900 בערבית ובהמשך הוציא מהדורות באנגלית ובצרפתית. כך כתב כאמל בפברואר 1900 במאמר המערכת של עיתונו:
דרך מאמריו הנחרצים ב"אל-ליווא", ובזכות כושר הביטוי המצוין והכריזמה בה ניחן, הצליח כאמל לסחוף אחריו רבים מצעירי מצרים המשכילים של התקופה. תרמה למוסטפא כאמל גם תמיכתו של החדיו של מצרים, עבאס חלמי השני, אשר ראה בכאמל וברעיון הלאומיות המצרית כלי להחלשת מעמד הבריטים במצרים וחיזוק כוחו שלו. עם זאת כאמל הבין מהר מאוד כי לחדיו של מצרים אין ממש עניין בעצמאות ממשית למצרים, ולכן הטיף יותר ויותר בנאומיו לעם המצרי לקום כאיש אחד ודרוש את עצמאות ארצו המיוחלת. לצד זאת, האמין כאמל, כמו אחמד לוטפי א-סייד, כי האמצעי המרכזי לחיזוק האומה המצרית ולבניית דור צעיר המונע על ידי אהבת ארצו טמון ברכישת השכלה מודרנית (כאמל אף ייסד את "בית הספר הלאומי" בקהיר אשר לא האריך ימים). את דברים אלו ניתן ללמוד מתוך נאומו המפורסם ביותר של כאמל, "חיי העם בידי העם" בו טען בין השאר כי:
תקרית דינשאווי משנת 1906 העלתה על פני השטח את הרגשות הלאומיים במצרים מחדש והובילה לייסודה של "המפלגה הלאומית" בידי כאמל ותומכיו שנה לאחר התקרית. עם עלייתם של הרעיונות והרגשות הלאומיים במצרים של תחילת המאה ה-20, כאמל כבר הוביל את ציבור הסטודנטים ואת דעת הקהל של האליטות המשכילות בארץ הנילוס, וודאי היה הופך למדינאי מוביל, אלמלא מותו הפתאומי בפברואר 1908 ממחלה קצרה.
מותו והנצחתו בזיכרון הלאומי המצרי.
מותו הפתאומי של מוסטפא כאמל הותיר אחריו חלל עמוק בקרב ההנהגה הלאומית המצרית לצד מוניטין מעורפל. מחד גיסא, ישנם מצרים אשר רואים בו עד היום כגדול נושאי דגל הלאומיות המצרית בעת החדשה, העולה אפילו על סעד זע'לול, ומנגד ישנם מצרים מקרב בני דורו שראו בו דמגוג ותו לא.
עם זאת, כאמל היה "המנהיג הלאומי הראשון" שידעה מצרים המודרנית, והראשון אשר הפך את המאבק כנגד השלטון הקולוניאלי למאבק לאומי ציבורי רחב היקף. קריאתו לסילוק הבריטים ממצרים וליצירת "קהילה מצרית מדומיינת" נשמעו בפעם הראשונה בנאומיו והטפותיו, ואין ספק שכאמל תרם לגיבוש תודעת המאבק הלאומי שעתיד להתפרץ במהומות 1919 במצרים שהובילו לבסוף לעצמאותה הממשית של מצרים. כמו כן, העובדה שמשנתו הלאומית הייתה בעת ובעונה אחת גם פרו-עות'מאנית בבסיסה, וככזאת שכללה יסודות ברורים של הזדהות פן-אסלאמית, היוותה בסיס לזהויות העל-מצריות שעתידות לתפוס מקום מרכזי בשיח התרבותי והפוליטי של מצרים בשנים שלאחר קבלת העצמאות והלאה.
טקס הלויתו של כאמל היה לטקס המוני ברוח הלאומיות המצרית הראשון בהיסטוריה. בהלוויה נכחו מאות אלפי מצרים מכל שכבות העם, הן מקרב תומכיו והן מקרב יריביו. מותו בגיל 34, כשהוא בשיא כוחו, הפך את הלווייתו למקור לגיוס המונים בשם רעיון הלאומיות ומשך מצרים רבים ללכת בדרכו הפוליטית. ההיסטוריון המצרי הנודע עבד אל רחמאן אל ראפעי תיאר את טקס הלויתו של כאמל כ גם ההוגה והסופר המצרי החשוב קאסם אמין הביע את רגשותיו נוכח מותו של כאמל: דמותו ופועלו של כאמל הם חלק בלתי נפרד מתוך הזיכרון הקולקטיבי הלאומי המצרי, כאשר כאמל מונצח עד היום הן בתכני הלימוד של מערכת החינוך במצרים, הן בפסלים ואנדרטאות לאומיות, והן דרך חגים לאומים וימי זיכרון ממלכתיים. כמו כן מקובל להניח כי המנון מצרים הנוכחי נכתב בהשראת אחד מנאומיו המפורסמים של כאמל, בו הביע את אהבתו למצרים: .
ג'ון ברנטל
ג'ונתן אדווארד "ג'ון" ברנטל (באנגלית: Jonathan Edward "Jon" Bernthal; נולד ב-16 בדצמבר 1976) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקאי. מוכר בזכות תפקידיו כשיין וולש בסדרה "המתים המהלכים" מבית AMC, ובתפקידו כהמעניש בסדרת הטלוויזיה "המעניש" של נטפליקס.
ביוגרפיה.
ברנתל נולד וגדל בוושינגטון, בנם של זוג הורים יהודים, ג'ואן לורי ואריק לורנס ברנטל. הוא החל ללמוד במכללת סקידמור שבניו יורק אבל פרש ממנה ולאחר מכן עבר ללמוד משחק בתיאטרון האמנותי של מוסקבה (בשנות לימודיו שם שיחק כתופס במועדון טורנדו בלאשיחה מאליפות רוסיה בבייסבול). סיים בהצטיינות בשנת 2002 את לימודי המשחק שלו בתיאטרון הרפרטוארי האמריקני.
קריירה.
בשנת 2002 קיבל את התפקיד הראשון שלו, דמות אורחת בסדרה "", בתור ליין רודוק.
ב-2004 שיחק בסרט "החתונה של טוני וטינה". ב-2005 באחד מתפקידיו הראשונים בטלוויזיה התארח בסדרה "איך פגשתי את אמא" בתור קרלוס. ברנתל התגלה קולנועית לראשונה בשנת 2006 בדרמה של אוליבר סטון "מגדלי התאומים", שבה שיחק בתפקיד משני בתור השוטר כריסטופר אמורוסו. באותה שנה שיחק גם בסיטקום "The Class" בתפקיד דאנקן כרמלו.
בשנת 2009 השתתף בפנטזיה הקומית המצליחה "לילה מוטרף במוזיאון 2" בתפקיד אל קאפונה ובסדרת הדרמה "איסטוויק".
פריצתו הגדולה הייתה בשנת 2010 עם תפקיד ראשי בסדרת האימה הפופולרית "המתים המהלכים" בה שיחק בתור השוטר שיין וולש.
באותה שנה הופיע גם בסרטו המוערך של רומן פולנסקי "סופר הצללים" בתפקיד ריקי ריקדלי סוכנו של הסופר (יואן מקגרגור).
בשנת 2013 הופיע ברנתל בסרטו של מרטין סקורסזה "הזאב מוול סטריט" בתפקיד בראד בודניק ובהפקת הפעולה של דוויין ג'ונסון "מלשין". באותה שנה שיחק במיני-סדרה של רשת TNT, "מוב סיטי" בתפקיד הבלש ג'ו במשטרת לוס אנג'לס. ויוצא חיל הנחתים של ארצות הברית לשעבר.
בשנת 2016 שיחק בסרט המתח "רואה החשבון". בשנת 2017 שיחק בתפקיד משני בסרט הפשע המוזיקלי "בייבי דרייבר" בבימויו של אדגר רייט. באותה שנה שיחק גם בסרט "מעל החוק", בתפקיד פרנק "שוטגאן" וגם בתור פרנק קאסל/המעניש בסדרה דרדוויל.
ובשנת 2018 חזר לשחק את קאסל בסדרה משל עצמו המעניש.
בשנת 2021 שיחק בסרט הדרמה "משפחה מנצחת", בתור מאמן הטניס ריק מאסי, שאימן בין היתר שחקניות כמו סרינה ויליאמס ומריה שראפובה.
חיים אישיים.
ב-25 בספטמבר 2010 נישא ברנטל לארין אנגל, אחייניתו של כוכב ההיאבקות קורט אנגל. יש להם שני בנים (הנרי (2011), בילי (2013) ובת, מדליין (2015) והם מתגוררים בקליפורניה.
אחיו, תום ברנטל, מאורס למיליארדרית שריל סנדברג.
רן אבוקרט
רן אבוקרט (נולד ב-14 בדצמבר 1988 בחיפה) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.