במייצבים אלו הציגה האמנית תוצאות של מחקר בזיכרון הביוגרפי הפרטי שלה וכן של מהגרים נוספים ששהו במחנה המעבר ארנס במרסיי.
המחנה הוקם ב-1945 על ידי האדריכל פרננד פויילן במטרה להסדיר את תנועת האוכלוסייה לאחר המלחמה. בשנות ה-50 שימש כמחנה מעבר ליהודים מארצות ערב ולניצולי שואה, לאחר מכן שוכנו שם עובדים מהגרים וקבוצות שוליים. המחנה נהרס ב-2005. יחידת המגורים במחנה, הבאראק נבנה על ידי בקבוקים קטומי תחתית שהושחלו אחד בתוך השני ועל ידי זה נוצר מבנה עגול כמעין מנהרה.
באחד מהמייצבים אטמה האמנית את הפתח בדיקט ויצרה מעין חלל סטרילי בו הוצגו סדרה של מסמכים וסימנים, עבודה אחת מסדרת העקבות האורבניים בחיפה, וכן דמויים של ארבע מבני קמרון, שבהם נוצרת מעין היסטוריה של מבנים אלו במאה ה-20. הביתנים ששימשו למגורים במחנה מופיעים בסדרת תצלומים בהם נראים המבנים מסודרים שורות שורות בנוף הררי, עצי אורן ועמודי חשמל. עוד מופיע קמרון האנגר שבנה אז'ן פרסינה בשדה התעופה 'אורלי' ותחריט של הנרי מור שמתאר לונדונים מגינים על עצמם מההפצצות ברכבת התחתית בימי הבליץ על לונדון. תצלום רביעי של הקמרון הוא צילום מבפנים של קמרון שמשמש לאחסון שמיכות בו נראים שני גברים עובדים, אחד בראש ערמת השמיכות והשני מושיט את ידו לקבל את החפצים. בנוסף במיצב זה מציבה האמנית גם תצלום חידתי של הבקבוקים שמהם ניבנו המבנים ונימצא במקום המחנה על ידי הילדים המהגרים המקומיים שגרים בסמוך לאתר, וגם שרטוט של מפת האתר.
במיצב נוסף משחזרת האמנית את המבנה במטרה להעביר את ההתנסות הפיזית במבנה, בשחזור יוצרת אילנה סלמה אורתר חלונות נמוכים המאפשרים הצצה וחוויה גופית של התכופפות.
במיצב 'קריעה' האמנית שורטת את הקיר בצורת המתאר העגול של המבנה וממלאת אותו בקצף פוליאוריתן שמתנפח אחר כך, זה משאיר סימן עכור כמו צלקת נראית ולא נראית.
האמנית מספרת על המיצב: "מקומות כאלה – בלי מים זורמים, עם מקלחות ושירותים הרחק מאזור המגורים, שמוצפים בחורף – מקומות כאלה מכריחים אותך לחיות בקבוצה זרה ובשפה זרה ומחוללים תהפוכות בתא המשפחתי. ראש המשפחה מנושל לא פעם מתפקידו המסורתי ונעשה תלוי בילדיו או בנציגי השלטון במחנה. העדר זה של אינטימיות, אובדן השליטה על הזמן והמרחב הפרטיים והבושה הנלוות לכך – כל אלה גורמים לפצע טראומטי המתאחה בצלקת נראית ואינה נראית".
בעבודה שהציגה האמנית במוזיאון הרצליה ב-2005, בנתה האמנית דימוי של הבאראק, יחידת המגורים הבסיסית במחנה היהודים. המיצב חוסם את הכניסה למוזיאון צריך להיכנס אליו או לעקוף אותו, בסמוך אליו הציגה האמנית בקבוקים ששימשו לבניה של הבאראק במחנה. בתוך המבנה מוקרן הסרט 'אתם עדי' סרט תיעודי שנוצר על ידי סרטי גבע עבור הסוכנות היהודית וקרן היסוד ב-1963. הסרט נועד לשמש כסרט תעמולה, הסרט בצרפתית היה מיועד לעולים פוטנציאלים מארצות צפון אפריקה, ובאנגלית לתורמים מארצות הברית. האמנית תרגמה את הסרט אך הכתוביות בעברית מוצגות על קיר אחר בנפרד מהסרט והופכות לעבודה בפני עצמה. העבודה מבקשת להעלות מחשבות ממרחק של זמן ומקום על הציונות, הישראלים והיחסים הדיאלקטים בין בית, מחנה וזיכרון.
אדם ברדיצ'בסקי
אדם ברדיצ'בסקי (נולד ב-19 באוקטובר 1983) הוא ספורטאי פאראלימפי ישראלי בענף הטניס בכיסאות גלגלים. הוא מתאמן במועדון איל"ן רמת גן אצל המאמנת עופרי לנקרי.
ביוגרפיה.
ברדיצ'בסקי התחיל להתאמן בטניס כיסאות גלגלים בשנת 2013 אחרי פציעתו הקשה בתאונת המעבורת בתאילנד ב-2007, בה נפצעו ישראלים רבים ונהרג אחד. בתאונה התהפכה המעבורת, ורגלו של ברדיצ'בסקי נפגעה מהמנוע ומאוחר יותר נקטעה. לאחר האשפוז בתאילנד חזר לארץ, טופל ב"סורוקה" ועבר טיפולים, ניתוחים ושיקום.
בתחילת דרכו בספורט פאראלימפי החל לעסוק בשחייה פראלימפית, אבל רק לאחר שעבר ללמוד עם אשתו באוניברסיטת אריאל, מצא את ייעודו הספורטיבי והצטרף בשנת 2013 לענף טניס כיסאות גלגלים. שלוש שנים בלבד לאחר שהחל לעסוק בענף, בשנת 2016, הצליח להעפיל למשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016). אף על פי שהפסיד בסיבוב הראשון, התחרות נתנה לו מוטיבציה להתאמן ולשאוף להעפיל למשחקים הפראלימפיים של טוקיו 2020, ולנסות להגיע לשלבים יותר מתקדמים בתחרות.
ברדיצ'בסקי זכה בתואר אלוף ישראל בטניס יחידים 4 שנים ברציפות בין השנים: 2014–2018, והוא זכה שוב בתואר הנכסף באליפות הארץ בנובמבר 2020. כמו כן, הוא זכה בתואר הזוגות 6 שנים ברציפות 2014–2020. הדירוג הטוב ביותר של אדם עד היום התרחש ב־14 באוקטובר 2019 - אז הוא דורג במקום ה-20 בעולם, הוא זכה ב-14 פיוצ'רים ביחידים, 9 פיוצ'רים בזוגות ובאליפות מדריד הפתוחה – טורניר בדרגת ITF3 זכה יחד עם בן זוג ספרדי: Siscar Meseguer בתואר הזוגות.
ייצג את ישראל במשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020).
חיים אישיים.
ברדיצ'בסקי מתגורר עם משפחתו בקיבוץ ניר יצחק.
תמרה מסל
תמרה מסל (ילידת 1965) היא אמנית ישראלית, שהצילום הוא המדיום המרכזי בעבודתה.
ביוגרפיה.
מסל נולדה ב-1965 בבואנוס איירס בארגנטינה, ועלתה לישראל בשנת 1972. בין השנים 1987–1993 למדה אמנות באקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל.
מתגוררת ברמת-גן.
עבודותיה.
העבודות של מסל עוסקות בעיקרן ביחסים עם מדיום הצילום ובניסיון למתוח את גבולות הצילום ולאתגר אותו. מסל עוסקת גם ביחסים עם האובייקט, בפני השטח שלו ובאופן שבו הוא מופיע בצילום. עבודותיה חושפות את הפער בין האובייקט הנייטרלי והטבעי כפי שהוא נתפס בעדשת המצלמה, אל מול האופן בו החברה תופסת אותו. מבחינה אסתטית עבודותיה של מסל מינימליסטיות ואף נזיריות. בעבודותיה מסל בוחנת אובייקטים שונים ומגוונים אל מול עדשת המצלמה: מכוס חלב שנשפך, כלי חשמל במרחב הביתי, נעלי זהב, ועד הגוף המפורק. כמו כן, מסל עוסקת בעבודותיה בנושאים של פמיניזם ומגדר.
תערוכת היחיד הראשונה של מסל הוצגה בקיץ 1994, כשנה לאחר סיום לימודיה, בגלריה בברוכוב בתל אביב. בתערוכה שאצרה אילנה טננבאום הציגה מסל מספר עבודות שבהם הופיע דימוי של ספר לצד נוכחות של גוף נשי מקוטע. בצילום "תחתונים" (1993) נחתך הגוף מקו המותן ועד הירכיים, כשהצילום מספק לצופה הצצה אל קו המפשעה של המצולמת. גם בצילום "חצאית" (1994) שכמו מפתה להציץ ולשלוח מבט אל מתחת לבגד, נוכח אותו מבט ארוטי. בצילומים של מסל הגוף מפורק ומוצג כאובייקט, מסל אף סיפרה כי מה שעניין אותה הוא "להשתמש בגוף כמו כלי, כמו חפץ" ושהיא מתייחסת לגוף באותו אופן שהיא מתייחסת לצלחות מרק. בנוסף, צילומיה של מסל עוסקים גם במעשה הצילום עצמו, ובפוטנציאל שלו לחשוף את הפער בין הנוכחות הפיזית של האובייקט המצולם, ובין האופן שבו הוא נתפס בחברה.
בשנת 2011 הציגה מסל את התערוכה "מופע" במוזיאון הפתוח לצילום בגן התעשייה חיפה. בתערוכה, באוצרותה של נעמה חייקין, הוצגה מניפה רחבה של עבודות: מצילומים מוקדמים יותר של מסל משנות ה-90 ועד עבודות מאוחרות יותר. בתערוכה הוצגו מספר סדרות שמאפיינות את העיסוק המורכב של מסל בצילום: לדוגמה סדרה של פוטוגרמות שבהן האובייקט שמונח על נייר הצילום מייצר את הדימוי, סדרת כלי כסף שכוללת צילומים של אובייקטים כסופים, כמו שני כדים וכן צמד צילומים של פמוטים בשני מצבים – ריקים ועם נרות דולקים, סדרה בשם "תנועה" שכוללת צילומים המציגים מרחב נשי עם חפצים של תינוק וכלי מטבח בפעולה, כשבתוך הצילום מתרחשת הכפלה שמייצרת תנועה. סדרה נוספת שהוצגה בתערוכה היא הסדרה "אובייקט" שכוללת בין היתר צילומים מוקדמים של צלחות מרק בשני מצבים- ריק ומלא, צילום של הגוף הנחתך כאובייקט ("תחתונים", "חצאית" ו"גרביים"), וכן צילום מאוחר של טוסטר אובן. בסדרות אלה מסל מאתגרת הן את היבטיו החומריים של הצילום, והן שאלות פילוסופיות הנוגעות למדיום כמו תנועה ופני שטח.
בשנת 2019 הציגה מסל את התערוכה "התנור" בגלריה עודד שתיל בתל אביב. אחת מהעבודות המרכזיות בתערוכה, שגם העניקה לתערוכה את שמה, היא סדרת צילומים שבמרכזה תנור סלילים חשמלי. בצילומים רגליה של האמנית חולפות על פני התנור שמאיר ומחמם אותן. בחשיפה ארוכה יוצרת מסל את התנועה המסתורית שבצילום: רגליים חצי שקופות שמופיעות כמו רוח רפאים, הולכות ומתמזגות אל תוך התנור. כחלק מהעיסוק של מסל בפילוסופיה, מסל קושרת את דימוי התנור ל"הגיונות הפילוסופיה הראשונית" של דקארט שמדמיין את עצמו יושב ומתחמם לצד התנור. בעזרת ההקשר הפילוסופי מסל מעלה שאלות על ממשות: האם התנור באמת מחמם? או שמא מדובר בתעתוע? עבודה נוספת שהוצגה בתערוכה היא צילום של אוגר מת ששולב בטכניקה של פוטומונטאג' עם חלב נשפך, בצילום הזה מותחת מסל את גבולותיו של המדיום, ובאמצעות חיתוך והדבקה יוצרת דימוי חדש. תמה נוספת בתערוכה היא המושג "קופסה שחורה". בצמד צילומים של קופסת אריזה ריקה, מתכתבת מסל עם המושג "קופסה שחורה" ועם הריבוע השחור המפורסם של מלביץ'. בצילומים הללו מסל מאתגרת את המדיום, לצד מונטאג' שנוצר מכמה צילומים היא מייצרת העתק שנעשה בהדפסה זולה, בכך מעלה שאלות על היחסים בין העתק ומקור.
נעה רז מלמד
נעה רז מלמד (נולדה ב-19 באפריל 1962) היא אמנית רב תחומית ישראלית, שעוסקת בעיקר בעבודות מיצב, רישום, פיסול, ואובייקטים בתנועה. בעבודותיה יש זיקה לחדרי פלאות, לאוספים מוזיאלים, קטלוגים ומגדירים. על עבודתה זכתה נעה רז מלמד בפרס שרת התרבות בתחומי האמנות הפלסטית לשנת 2018.
ביוגרפיה.
נעה רז מלמד נולדה ב-1962 בקיבוץ גבע. בעלת תואר ראשון באמנות יצירה מאוניברסיטת חיפה, ולימודי תעודה באמנות ממכללת אורנים. חיה ויוצרת בתל אביב, עוסקת בהוראה, הדרכת קבוצות ואוצרות.
עבודתה.