ב-1999 ביים בוזקוב בתיאטרון הספרייה את ההצגה "המלחמה תפרוץ אחרי ההפסקה", פרי עטו של אלדרג'ק דניאק. בוזקוב נסע עם ההפקה לפסטיבל פודיום במוסקבה. דודו ניב זכה על תפקידו בהצגה בפרס השחקן המצטיין.
בשנת 2002 ביים בוזקוב את ההצגה "אני לא רפופורט", פרי עטו של הרב גרדנר, בתיאטרון בית ליסין. ההצגה זכתה בשלושה פרסי התיאטרון הישראלי באותה שנה: יוסי פולק זכה בפרס שחקן השנה, שמוליק לוי זכה בפרס מתרגם השנה וההצגה זכתה בפרס ההעלאה המחודשת של השנה.
בשנת 2010 ביים בוזקוב את ההצגה "החולה המדומה", פרי עטו של מולייר, בתיאטרון באר שבע. ההצגה הייתה מועמדת לשלושה פרסי התיאטרון הישראלי: בקטגוריית קומדיית השנה, איריס לנה בקטגוריית הכוריאוגרפיה ואמיר קריאף על תפקיד ברלאד בקטגוריית שחקן המשנה.
מיטקו בוזקוב ביים את הסרט העלילתי באורך מלא "חומר נפץ" (90 דקות), בהפקת בית הספר "אימפרו", הסרט נמצא כעת (פברואר 2012) בפוסט-פרודקשן. זהו עיבוד ישראלי לתסריט פרי עטו של המחזאי המקדוני ד'יאן דוקובסקי, משחקים בו בוגרים ותלמדי שנה ג' של בית הספר. התסריט נכתב בהשראת מלחמת קוסובו ודוקובסקי זכה עליו בפרס הביקורת בפסטיבל ונציה. הסרט מגולל את סיפורם של אנשים צעירים ומדגיש את האופן שבו האלימות מופיעה בחיי היום-יום שלהם. הסרט מורכב מאחד עשר סיפורים נפרדים, כשבכל סיפור נשארת דמות מהאפיזודה הקודמת. כל סיפור נגמר באלימות, רצח או ניסיון לרצח.
בשנת 2009 הוזמן בוזקוב על ידי התיאטרון הלאומי של בולגריה לביים את הקומדיה "משרתם של שני אדונים", פרי עטו של מולייר.
מיטקו בוזקוב מלמד בבית צבי משנת 1993. לימד באוניברסיטת חיפה בשנים 2008-1998. מלמד ב"אימפרו", בית הספר למשחק בקולנוע ובטלוויזיה, מאז שנת 2006.
מאיר שמיר (שטיינמץ)
מאיר שמיר (שטיינמץ) (22 בנובמבר 1929 סיגט, טרנסילבניה – 5 בפברואר 2015) היה מנהל במגזר הציבורי בישראל, בין השאר כיהן כמנהל מינהל מקרקעי ישראל, כמנכ"ל המשרד לקליטת העלייה וכמנכ"ל משרד החקלאות.
ביוגרפיה.
ראשית דרכו.
מאיר שמיר נולד בשנת 1929 בשם מייטשו (מאיר) שטיינמץ בסיגט שבטרנסילבניה, ברומניה, בן לבתיה וצבי שטיינמץ. בילדותו עבר עם הוריו לכפר באזור בוזאו (Buzău). בעת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, כאשר הצטרפה רומניה למלחמה, גורשו כל יהודי הסביבה לעיר בוזאו. שם סיים את לימודיו בתיכון. בשנת 1944 הצטרף לתנועת "הנוער הציוני" החלוצית, ופעל בדרום רומניה כשליחה. בשנת 1945 הבריח את הגבול למערב, ובשנת 1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, העפיל עם עליית הנוער באוניית המעפילים "רפיח", שיצאה מיוגוסלביה ועלתה על שרטון באחד מאיי יוון. מעפיליה נאספו על ידי הבריטים למחנות המעצר בקפריסין. ב-1947 עלה לארץ ישראל והיה ממקימי קיבוץ "להגשמה", שהפך לימים למושב שורש.
מנהל במגזר הממשלתי.
בשנות ה-60 מילא שמיר תפקידים שונים במחלקת ההתיישבות בצפון והיה מתאם פעולות ההתיישבות ברמת הגולן מטעם ממשלת גולדה מאיר.
בשנת 1975 מונה למנהל החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית ולחבר במועצת מקרקעי ישראל.
בין השנים 1975–1980 כיהן כמנהל המחלקה להתיישבות, ממונה על פיתוח ההתיישבות החדשה וכמנהל המינהל לפיתוח הקרקע בקרן קיימת לישראל. היה מיוזמיה ומבצעיה של תוכנית המצפים בגליל. כן פעל ליצירת תשתית להתנחלות ביהודה ושומרון.
בשנים 1980–1983 כיהן במינוי של שר החקלאות אריאל שרון כמנהל מינהל מקרקעי ישראל. בשנים 1984–1988 כיהן כמנכ"ל המשרד לקליטת העלייה. בשנים 1988–1989 כיהן כמנכ"ל משרד החקלאות תחת השר אריק נחמקין.
בשנים 1989–1999 כיהן כמנכ"ל החברה העירונית לפיתוח תיירות בהרצליה בע"מ והיה אחראי להקמת מרינה הרצליה. בשנת 2016 קראה עיריית הרצליה את שם הכיכר הקרובה למרינה, ברחוב הצדף 1, על שמו - "כיכר שמיר".
שמיר כיהן בדירקטוריונים רבים והיה יו"ר בנק החקלאות ודירקטור בחברות כלכלית ירושלים, נצבא, אספן, מקורות ועוד.
מאיר שמיר נפטר בט"ז בשבט תשע"ה, 5 בפברואר 2015, והובא למנוחות בבית העלמין במושב שורש.
אחד מבניו היה סגן , קצין צנחנים של גדוד 202 שטבע בנהר הירדן בתאריך 12 באוגוסט 1970 במהלך אמוני צלילה ועל שמו נקרא גשר אריק. בן נוסף שלו הוא עודד שמיר יו"ר חברת נתיבי ישראל.
ראשי שנים ביהדות
ארבעה ראשי שנים מציינים בהלכה את תחילת השנה בתחומים שונים. הבנת ציר השנה התואם לכל תחום הכרחית לקיום מצוות מחזוריות-שנתיות, בעיקר מצוות התלויות בארץ ובכלל זה: שמיטה, יובל, ערלה, ביכורים, תרומה, מעשר ראשון, מעשר שני ומעשר עני.
תאריכי ראשי השנים נקבעו במשנה, בפתיחת מסכת ראש השנה:
בתוספתא הוזכרו עניינים נוספים שא' בניסן הוא ראש השנה שלהם:
בגרסת הברייתא המובאת ב מוזכר גם "לעיבורים".
אחד בניסן.
ראש השנה למלכים ולרגלים. הולדתו של עם ישראל.
באחד בניסן מתחיל מניין שנות מלכותם של מלכי ישראל:
עם קום מדינת ישראל, היו שטענו שגם את שנות המדינה יש למנות מאחד בניסן:
ביום זה עורכים יהודי תוניסיה ולוב את טקס הבסיסה. הטקס כולל ברכות לשנה טובה ומעשה המזכיר את הקמת המשכן, שנעשתה בא' בניסן.
יום זה הוא ראש השנה היחיד בלוח השנה במגילות קומראן.
אחד באלול.
בגמרא מובא דיון על קביעת ראש השנה למעשר בהמה בא' באלול או בא' בתשרי. הוויכוח מבוסס על קביעת חודשי הרבייה של הבהמות, על פי פסוק בתהלים ():
לעומת זאת, כבר במשנה מופיעה טענה על שלוש פעימות של ילודה בשנה:
אחד בתשרי.
ראש השנה לשנים.
לפי המסורת היהודית, באחד בתשרי נברא האדם הראשון ולכן יום זה מסמל את בריאת העולם ואת מלכותו של ה' על האנושות. הגמרא שואלת כיצד מניין שנות העולם בא לידי ביטוי מעשי וקושרת בין תאריך זה למניין שטרות:
ראש שנות שמיטה ויובל.
הרמב"ם פוסק שלעניין שביעית, התאריך הקובע לכל דבר ועניין הוא א' תשרי. פירות שחנטו לפני א' תשרי של השנה השביעית - הרי הם חולין, ואילו פירות שחנטו בין א' תשרי של השנה השביעית לבין כ"ט אלול של שנה זו קדושים בקדושת שביעית:
ראש שנות נטיעה וירקות.
בהלכות ערלה, יש להפריד בין ראש השנה לעניין נטיעה, לבין ראש השנה לעניין פירות ערלה ונטע רבעי. היום הקובע למניין שנות האילן הוא ראש השנה, א' תשרי. לעניין הפירות, היום הקובע הוא ט"ו בשבט. לכן, פירות אילן שחנטו לפני ט"ו בשבט של השנה הרביעית, עדיין נחשבים לערלה, ואם הם חנטו בשנה החמישית לפני ט"ו בשבט, הם נחשבים לנטע רבעי. ההלכות מסוכמות בדברי הרמב"ם:
חמישה עשר בשבט.
ראש השנה לאילן בהלכה הוא תחילת השנה לעניין מצוות התלויות בארץ החלות על פירות האילן. המשנה בראש השנה מביאה מחלוקת בין בית הלל לבין בית שמאי מהו זמנו של ראש השנה לאילן - באחד בשבט או בחמשה עשר בו. להלכה נפסק שראש השנה לאילן חל בחמישה עשר בשבט, כדעת בית הלל. לתאריך זה השלכות כמעט לכל המצוות התלויות בארץ ובכלל זה: ערלה, ביכורים, תרומה, מעשר ראשון, מעשר שני, מעשר עני, ולחלק מהדעות אף שביעית.
בעניין שביעית, בניגוד לרמב"ם פוסק רבנו חננאל בפירושו למסכת ראש השנה פוסק שהתאריך הקובע הוא ט"ו בשבט:
ראשי שנים נוספים.
רב סעדיה גאון בסידור שלו מחשיב את כ"ד בתשרי כ-'ראש השנה של פרשות' משום שבו מתחיל מחזור חדש של קריאת התורה בפרשת השבוע. בגניזת קהיר נמצאו חיבורים שמתחילים את השנים של המניין לחורבן הבית בתשעה באב, כך גם פירשו הקראים את .
טוקונדובה
טוקונדובה (בפורטוגזית: Rio Tucunduba) הוא נהר במדינת סיארה שבצפון מזרח ברזיל. מקורו של הנהר בתחומי העיירה סנדור סה והוא נשפך לאוקיינוס האטלנטי בתחום העיירה קמוסים, כאשר בדרכו הוא זורם דרך תחומי העיירות מרקו וגרנז'ה.
צ'יסטופול
צ'יסטופול (ברוסית: Чи́стополь; בטטרית (אלפבית קרילי): Чистай; בטטרית (אלפבית לטיני): Çistay; בצ'ובשית : Чистай) היא עיר ברפובליקת טטרסטן, רוסיה, אשר ממוקמת על הגדה הדרומית של נהר הקאמה. ב-2010 אוכלוסייתה מנתה 60,703 תושבים.
לצ'יסטופול נמל תעופה בשם נמל התעופה צ'יסטופול. צ'יסטופול ידועה בשל מפעל השעונים המפורסם שלה.
היסטוריה.
העיר הוזכרה לראשונה בסוף המאה ה-17. העיר התפתחה מהר יחסית, וכבר ב-1761 הגיע מספר התושבים בה ל-1,000.
ב-1781, העניק צו מאת יקטרינה הגדולה לצ'יסטופול עצמאות של עיר אוזיד, יחד עם שלט אצולה משלה.
בסוף המאה ה-19, הפכה צ'יסטופול למרכז סחר בדגן. לפני 1917 הייתה צ'יסטופול לעיר השנייה בגודלה, לאחר קאזאן במחוז קאזאן.
במהלך הקרבות בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, הייתה צ'יסטופול מקלט לקבוצת סופרים סובייטיים, בהם ליאוניד לאונוב, בוריס פסטרנק ועוד.
כיום העיר ידועה במפעל השעונים שבה, "ווסטוק" ("מזרח") שהוקם ב-1941.
הוועדה המיוחדת לפניות הציבור
הוועדה המיוחדת לפניות הציבור או הוועדה לפניות הציבור היא ועדה מיוחדת שהוקמה בכנסת הארבע עשרה בשנת 1996.
תפקידה העיקרי הוא טיפול בפניות הציבור אל מול משרדי הממשלה השונים, ולשמש צינור מתווך בין הממסד לאזרח. בכנסת השלישית הוקמה הוועדה כוועדת משנה של הכנסת. עיקר הפעילות של הוועדה הייתה להפנות את הפונים לכתובת הנכונה ברשות המבצעת. עם חקיקת חוק האומובודסמן בשנת 1971 הוחלט להעביר אליו את הפניות הכוללות תלונות, על גורמים החייבים לאזרח ואינם נותנים לו את המגיע לו. לעומת זאת, פניות של אנשים הנמצאים בבעיה והחוק אינו מסייע להם, המשיכו להיות מטופלות על ידי הוועדה. חברת הכנסת טובה סנהדראי, שעמדה בראשות ועדת המשנה בכנסת השביעית, העריכה שכשליש מהפניות הגיעו לפתרון חיובי.
פירוליט