בדו"ח שכותרתו "צבעי המים של היטלר: מחווה לעבודות אומנות משוחזרות לרודולפו סיביו", שהוכן על ידי פרטלי אלינרי, סרחיו סלבי דוחה את אפיונו של היטלר כ"צייר יום ראשון עגום" ומתאר אותו במקום זאת כ"צייר מקצועי לזמן קצר" של "נופים אורבניים משעממים וטריוויאליים".
יצירות.
בהיותו עובד בעיקר בצבעי מים, השתמש היטלר במדיום כדי להביע גם את אהבתו לציור וגם לאדריכלות. צ'ארלס סניידר אמר כי שימושו של היטלר בצבעי מים מראה לעיתים קרובות תשומת לב מפורטת לאדריכלות בניגוד לטיפול הרשלני בצמחים ובעצים אשר היה מקובל ביצרותיו לרוב.
חצר בית המגורים הישן במינכן (1914) היא יצירה בצבעי מים מאת היטלר, בה, הוא מתאר את בניין ה"אלטר הוף" , בניין אבן אשר ניצב מול אחוזה גדולה. בתקופת מגוריו במינכן, בילה היטלר את רוב ימיו בקריאה וציור, וקידם את חלומו כאמן עצמאי.
הציור מראה את סגנונו ושליטה בצבעי מים כדי ליצור תיחום קפדני של הבניין, אך מצד שמאל אנו רואים שני עצים עומדים רכים עם, מעברים עדינים ואף לא ברורים, המייצרים ניגוד לקווים הקשים והברורים של הבית. משמאל מצוירת מזרקה קטנה בין שני עצים.
חצר בית המגורים הישן במינכן ועוד כמה ציורים של היטלר מאוחסנים במרתף של מרכז הצבא להיסטוריה צבאית בוושינגטון הבירה, שמעולם לא הוצגו לציבור הרחב בשל אופיים השנוי במחלוקת.
ינה ואמוש
ינה ואמוש (במקור ויינר, בהונגרית: Vámos Jenő; מישקולץ, 1 ביוני 1882 – בודפשט, 20 בינואר 1950) היה סוציולוג, וטרינר מחוזי מוכר, יועץ לבריאות בעלי חיים.
ביוגרפיה.
ינה ואמוש נולד במשפחה יהודית כבנם של הרמן ויינר ושל מריה קליין. הוא סיים את לימודיו בשנת 1904 באוניברסיטה לרפואה וטרינרית בבודפשט, ובשנת 1920 קיבל גם דוקטור לרפואה כללית בווינה. בשנת 1909 הוא ייסד את כתב העת "הידיעון הווטרינרי", אותו גם ערך. הוא פרסם באופן קבוע בכתב העת "המאה העשרים". בשנת 1918 היה חבר במפלגה הרדיקלית האזרחית שהקים אוסקר יאסי ובאותה תקופה כתב את פרויקט מצע הרפורמה בקרקעות של המפלגה. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא היגר לווינה, משם שב להונגריה בשנת 1921. את מחקריו כתב בעיקר בתחום הסוציולוגיה החקלאית. מותו נגרם כתוצאה משבץ מוחי או התכווצויות בכליות. ב-22 באוקטובר 1905, בבודפשט, התחתן עם יולאן, בתם של איז'אק לוונביין ושל מריה אונגרליידר. בשנת 1932 הוא ואשתו המירו את דתם לקלוויניסטית.
חתול אביסיני
תחנת נובוקוסינו
תחנת נובוקוסינו (ברוסית: Новокосино) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קלינינסקאיה.
היציאות מהתחנה מובילות לרובע נובוקוסינו במוסקבה, שעל שמה נקראת התחנה, ולעיר ראוטוב , שבמחוז מוסקבה.
פתיחת התחנה התקיימה ב־30 באוגוסט 2012, עם עיכוב של חמש שעות משעת הפתיחה המקורית, בשעה 15:33. באירוע השתתף נשיא רוסיה ולדימיר פוטין. נובוקוסינו הפכה לתחנה ה-186 של המטרו במוסקבה.
תמר קפלנסקי
תמר קפלנסקי (נולדה ב-27 בנובמבר 1973) היא עיתונאית, פובליציסטית, סופרת, מתרגמת ומוזיקאית ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה בפריז לאמנון ולאביבה קפלנסקי וגדלה לסירוגין בצרפת ובישראל. היא בוגרת תיכון מקיף א' באשדוד, שירתה בנח"ל ומאוחר יותר כקצינת שלישות. לאחר הצבא למדה בבית הספר רימון. קפלנסקי בוגרת תואר שני בספרות כללית בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת תל אביב. עבודת התזה שלה עוסקת בנושא השואה כטראומה מודחקת בסיפורת הדור השני המאוחרת, וזיכתה אותה בפרס גולדהירש לעבודת מוסמך מצטיינת בנושא מחקר השואה, מטעם מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות.
קריירה עיתונאית.
בשנת 2003 החלה קפלנסקי לעבוד כעורכת תרגום ומאוחר יותר כעורכת משנה של מגזין קוסמופוליטן ישראל. ב-2007 החלה לעבוד כעורכת בידיעות אחרונות, תחילה במוסף 24 שעות ואחר כך ב-7 ימים. עבודתה העיתונאית קפלנסקי מתמקדת בנושאים חברתיים וסוגיות פמיניסטיות, ועוסקת בהם רבות ככותבת וכעורכת. בין השאר כתבה על פינוי התושבים בגבעת עמל ובשכונות דרום תל אביב, על מעצרים מנהליים, על גזענות בישראל, על זכויות יולדות ועל נושאים הקשורים בפגיעות מיניות ואלימות נגד נשים ועוד. במקביל לעבודתה כעורכת פרסמה טורי דעה בנושאים חברתיים ופוליטיים, והיא חתומה על שתי חשיפות בעניין פרשת ילדי תימן, מזרח ובלקן: ב-2017 ראיינה את שולמית מליק, שעבדה כמטפלת בבית תינוקות במעברת יציב בשנות ה-50, וב-2018 ראיינה את שושנה שחם שעבדה כאחות מתלמדת במחנה ראש העין, ושמעה מהשתיים כי היו עדות למסירת תינוקות לאימוץ לא חוקי בלי הסכמת הוריהם.
בשנת 2020 עברה לעיתון הארץ, לאחר שפרסמה בו את התחקיר על העיתונאי יהודה נוריאל. קפלנסקי עוסקת בתחקירי Me Too וכותבת טורי דעה בנושאים הקשורים בעיקר לזכויות נשים ופמיניזם. בין השאר פרסמה את התחקיר על ההטרדות המיניות מצד השחקן שמיל בן ארי, ואת התחקיר על ההטרדות מצד השחקן אלון דהן.
על מקום המצאה.
ב-2019 פרסמה את הרומן "על מקום המצאה", שיצא בהוצאת כתר ובעריכת יערה שחורי. הספר מספר את סיפורה של הגר, הנוסעת להודו לחתונת חברתה הטובה, כשהיא מותירה מאחור בעל ושתי בנות בדרך להרפתקה שעתידה לשבש את חייה.
תרגום.
קפלנסקי תרגמה מצרפתית את ספרו של ההוגה הצרפתי-אנטילי פרנץ פנון, "עור שחור, מסיכות לבנות" (הוצאת מעריב, 2003), ואת ספרו של ההוגה הפוליטי והאקטיביסט פול לפארג, "הזכות לעצלות" (הוצאת נהר ספרים, 2004).
מוזיקה.
בשנת 2011 השתתפה בפרויקט "מסע אספלט", אסופת ביצועים חדשים לשירי סשה ארגוב, שבה ביצעה את השיר "לא ידעתי מה". בשנת 2014 השתתפה באלבום "טוב שהעולם גדול - משירי אבות ישורון", שבו הלחינה וביצעה את השיר "הבהוב המציאות". קפלנסקי גם הלחינה וביצעה שני שירים של לאה גולדברג: "בהרי ירושלים" ו"הלא ידענו", שאותו הלחינה עם ערן ויץ. בשנת 2018 הקליטה עם אורי רוסו את "רחמנא", גרסה חדשה לשיר העממי של חב"ד.
חיים אישיים.
מתגוררת ברמת גן, גרושתו של היוצר שי צברי ולהם שני בנים. בשנת 2018 חלתה בתסמונת רמזי האנט, שהותירה אותה עם שיתוק של חצי הפנים.
מנחם רוסק
מנחם רוסק (רוּסָק, 24 ביולי 1920 – 21 באוגוסט 2000) היה חבר קיבוץ נען וחבר בארגוני ההגנה והפלמ"ח. בתקופת מלחמת העצמאות שירת כמפקדו השני של הגדוד החמישי של הפלמ"ח ("גדוד שער הגיא") ובהמשך מונה לסגן מפקד חטיבת הראל תחת פיקודו של יוסף טבנקין. השתתף בקרבות העיקריים לפריצת הדרך לירושלים ולשחרור אזור השפלה והנגב.
ביוגרפיה.
רוסק נולד ב-1920 בעיר פלוצק שבפולין ליעקב ורחל רוסק. האב, שהיה ציוני, עלה ארצה ב-1923 וב-1925 עלתה רחל עם מנחם ואחיו (במסגרת העלייה הרביעית). עם עלייתם גרה המשפחה בחיפה ולאחר זמן מה נפטרה האם ממחלה. רוסק המשיך לימודיו בחיפה ובגיל 14 נשלח ללמוד בכפר הנוער בן שמן. בתום לימודיו ב-1937 הצטרף להכשרה המגויסת של הנוער העובד והלומד בעין חרוד איתה עבר לנען.
בנעוריו הרבה רוסק לשהות בבית דודו תנחום בכפר חיטים שם רכש, מבני משפחתו, ידע ומיומנויות בתחום החקלאות שהביאו אותו לעסוק בתחום זה בהמשך חייו.
השירות הצבאי.
ב-1938 הצטרף רוסק לארגון ההגנה. ב-1943 הועמדה בפניו הברירה להתגייס לצבא הבריטי או לפלמ"ח. רוסק החליט להישאר בארץ והצטרף לפלמ"ח שם שובץ לפלוגה ה'.
לאחר הצטרפותו לפלמ"ח נשלח רוסק לקורסי פיקוד וב-1947 מינה אותו יגאל אלון למפקד אבטחת שיירות לירושלים. בהמשך מונה למפקד פלוגה א', לסגן מפקד הגדוד החמישי ובהמשך למפקדו. בתחילת דרכו בתפקיד זה פעל רוסק לגבש את הגדוד מהפלוגות שהרכיבו אותו. התפקיד הראשון שהוטל על הגדוד היה לתפוס את המשלטים ששלטו על שער הגיא כדי לאפשר מעבר של השיירות לירושלים. כוחות הגדוד, שהחזיקו את המשלטים ואיפשרו את מעבר השיירות, סבלו מנפגעים רבים כתוצאה מהאש כבדה של הכנופיות הערביות (כולל ירי תותחים) אולם רוסק הורה לחייליו להיאחז במקום בכל מחיר כדי למנוע את חסימת הדרך לירושלים.
באפריל 1948 השתתף הגדוד במבצע נחשון ובהמשכו במבצע הראל. במאי עלה רוסק עם הגדוד לירושלים שם השתתף, במסגרת תוכנית ד' של ארגון "ההגנה", במבצע יבוסי שנועד ליצור רצף טריטוריאלי יהודי. במהלך מבצע זה נלחם הגדוד בשיח' ג'ראח, שועפט, אוגוסטה ויקטוריה, א-טור ועוד. במאי לחם הגדוד בקרב רמת רחל.
ביוני ירד הגדוד מירושלים והשתתף במבצע יורם לכיבוש משטרת לטרון (כחלק מהמאמץ להרחיב את המסדרון לירושלים).
ביולי אותה שנה מונה רוסק לסגן מפקד חטיבת הראל תחת פיקודו של יוספל'ה טבנקין. בתפקידו זה השתתף עם החטיבה ביולי במבצע דני ובאוקטובר במבצע ההר.
בשלהי 1948 ירד רוסק עם חטיבת הראל לנגב כדי להשתתף במבצע חורב במהלכו פעלה החטיבה בין עוג'ה אל-חפיר לרפיח במטרה לנתק את רצועת עזה ולמנוע הגעת תגבורות אליה.
פעילות אזרחית.
ב-1949, עם סיום המלחמה, השתחרר רוסק מהשירות וחזר לנען שם החל לעבוד במטעי הקיבוץ. במקביל מילא שורה של תפקידי מפתח ביישוב (מזכיר, מרכז משק ומרכז עבודה). בהמשך מימש רוסק את ניסיונו הרב והתנדב לסייע למשקים צעירים (כיסופים ומשמר דוד) ובנוסף עסק בהוראה ובחינוך.
רוסק מילא שורה של תפקידים בכירים במערכת הקיבוצית ושימש תקופה ארוכה כמרכז ועדת הביטחון של הקיבוץ המאוחד.
במהלך השנים היה רוסק פעיל בשימור מורשת הפלמ"ח ופעילות חטיבת הראל ויחד עם חברו אפרים בלוך יזם את הוצאת הספר של פלוגה ה' "והלכתם בארץ".
משפחתו.
בתקופה ההכשרה המגויסת בנען הכיר רוסק את חברת הקיבוץ חנה (לבית סבירסקי) ונישא לה. לזוג נולדו 3 ילדים (אסא, יפתח ושרה). הבן, סגן יפתח רוסק, נפטר בתקופת הכוננות למלחמת ששת הימים.
הנצחה.