בשעה 16:00 הגיעה משאית מהגדוד והביאה 12 חביות שהיו מלאות ב־70 אחוז סולר יחד עם 2 חיילים נוספים לעזרה. הכנת חביות הפוגזים כללה ערבוב הנפט והקליפוניום עם הסולר וסמרטוטים והצבתן בצד הכביש בזווית כאשר החביות מורמות בצדן הקרוב לכביש על בלוק ומאחוריהן הונחו מאוחר יותר מטעני הדף. הצבתן ארכה זמן רב ורק בשעה 23:00 הסתיימו עבודות הצבת 6 החביות הראשונות.
למחרת היום חלו כמה חיילים ולכן הספיקו החבלנים להכין ולהציב 5 חביות בלבד פרט להטמנת המוקשים.
ביום שבת, 15 במאי בשעה 10:00, כבר היו 12 חביות מוצבות לצד הכביש ומוכנות להפעלה. החבית הוצבה בזווית כאשר צידה האחד מורם נשען על בלוק עץ בגובה 20 ס"מ ומאחוריה הונח מטען הדף (אבק שרפה). הפעלת מטען ההדף גרמה להדיפת החבית תוך כדי הצתת הנוזל שבה ופגיעתו ברכב העובר בכביש והצתתו.
היות שבגדוד לא היו חביות נוספות, אספו החבלנים 5 חביות נוספות בבאר טוביה.
עד שבת בערב היו כל 17 החביות מוצבות. בלילה פרשו החבלנים 3 כבלים אל הגשר כהכנה לפיצוצו. מחלקת האבטחה של אורי רום, המ"מ מבאר טוביה, שהוצבה בפרדס הנוצרייה במרחק של כ־800 מטרים צפון מערב מהגשר, יצאה יחד עם אורי רום תחת פיקודו של המ"פ דודיק בן יעקב לניצנים, על מנת לחלץ ברגל את נשות וילדי ניצנים במסגרת "מבצע תינוק". גם החבלן עודד נגבי נקרא באותו בוקר למחנה יורם והצטרף שם לכוח הפינוי. במחסום נשאר כחבלן יחידי – שרגא אלון.
תוכנית המחסום שיושמה.
ביום שני 17 במאי נראה המחסום כך במבט מצפון לדרום:
בין כל זוג קירות הפריד מרחק של כ־15 מטרים שאפשר מעבר איטי מאוד של רכב. בין שני זוגות הקירות הפריד מרחק של כ־100 מטרים שהפך למעשה לשטח הריגה.
שלושה כבלי חשמל מקבילים הונחו על האדמה מהגשר ל־3 נקודות פיצוץ שונות שהיו במרחק של 150 מטרים אחת מהשנייה. הפעלת המטענים בגשר הייתה אמורה להתבצע באמצעות פצץ (אקספלודר) שנשא על חגורתו החבלן שרגא אלון.
החבלנים הציבו כ־100 מטרים מדרום לגשר פריזר שני שלטים משני צידי הכביש עליהם הייתה אזהרה בעברית ואנגלית שהגשר והכביש ממוקשים. כבר בבוקר הראשון נוכחו החבלנים שחוטי החשמל כורסמו על ידי תנים שנמשכו אליהם כנראה על ידי ריח מסוים.
האסון שנמנע.
באותו לילה ה־17 במאי פונו ילדי קיבוץ נגבה במסגרת "מבצע תינוק". בנגבה לא ידעו על הקמת המחסום, ולכן לא דיווח המא"ז למפקדת גדוד 53 על יציאת שיירת הילדים.
רצה הגורל ובאותו לילה נדדה שנתו של שרגא אלון. הטרידה אותו מאוד העובדה שאלמונים נהגו לחבל בחוטי החשמל המחברים את האקספלודר (הפצץ) למטעני הנפץ. הוא גילה שהאלמונים האלה היו תנים, שנמשכו כנראה לריח החריף של החוטים וכרסמו בהם. שרגא יצא איפוא, לבדוק את כבלי החשמל. לא היה לו מושג על השיירה המתקרבת. הפקודה שקיבל הייתה חד-משמעית: אם מגיעה שיירת אויב ועוברת את הגשר – פוצץ אותו!
והנה בעודו מהלך לאורך החוטים לכיוון הגשר, הוא שמע קולות מנועי משאיות והחלפת הילוכים. הוא הצמיד את אזנו לכביש וכעבור 3 דקות כבר היה משוכנע שאכן שיירת משאיות מתקרבת לעבר הגשר מדרום. היות שלא הודיעו לו על שום שיירה שתגיע מדרום, נדרך שרגא תוך שהוא מתאמץ לזהות מי הבאים בחשיכה.
לימים סיפר שרגא לעודד, שליבו חשב להתפוצץ מרוב מתח שאחז בו. כעבור כ־10 דקות נוספות הצליח להבחין בצלליות של 4 מכוניות ארוכות. כעבור שתי דקות נוספות תוך שהוא אוחז בפצץ ומוכן להפעילו, הוא חש שידיו רטובות מזיעה. לפתע עצרה המכונית הראשונה כ־10 מטרים לפני הגשר והפעם הוא שמע בכי ילדים. כאשר התקרב לשיירה הבחין שרגא במשוריין שעמד ראשון, אחרין עמדו שני אוטובוסים משוריינים ובמאסף הייתה משאית עם הציוד של הילדים ומיטות תינוקות. הייתה זו שיירת מפוני נגבה שכללה 114 תינוקות ילדים ונשים.
מפוני הנגב שעברו דרך המחסום.
רוב מפוני הנגב יצאו מקיבוץ רוחמה אליו פונו בשלב ראשון וממנו המשיכו צפונה דרך נתיב זה לתחנה ראשונה היא קיבוץ גבעת ברנר. משם לאחר הפסקה והתרעננות, המשיכו צפונה ליעדים שונים.
להלן טבלה חלקית של השיירות שעברו במחסום מ-17 במאי עד סוף חודש מאי.
הערות:
פירוק הגשר.
רוחבו המקורי של גשר פריזר הוא 5 מטרים. רוחב זה אפשר מעבר למכונית אחת בלבד. פרט לכך הגישה לגשר משני הצדדים, גם מדרום וגם מצפון הייתה בכביש מתפתל בצורת האות האנגלית s. המעבר כולו היה מסוכן ויצר צוואר בקבוק. על כן הוחלט במע"צ ליישר את תוואי הכביש ולבנות גשר חדש שיאפשר מעבר לשני הכיוונים בו זמנית.
בשנת 1991 נפתח התוואי החדש עם גשר חדש שעובר כ-70 מטרים מערבית לגשר הישן.
בשנת 2004 כאשר מחירי הברזל בישראל עלו לקראת אולימפיאדת בייג'ינג (2008), פשטו גנבי מתכות על האזור, חתכו וגנבו את מעקות הברזל של הגשר.
הערות שוליים.
7. קישור לכתבה של טל'ק נוה מונוסון עם עודד נגבי https://www.youtube.com/watch?v=zCm2yW2-2hQ&amp;t=6s
ח'אלד אל אסעד
אוטוסקלרוזיס
דיוויזיית הפאנצר הראשונה (ורמאכט)
דיוויזיית הפאנצר הראשונה הייתה דיוויזיה משוריינת של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה נחשבה לאחת מיחידות השריון האיכותיות והמנוסות בצבא גרמניה הנאצית והיא שירתה לאורך המלחמה במספר מערכות עיקריות, בהן המערכה בפולין, המערכה על צרפת והמערכות בחזית המזרחית.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 באוקטובר 1935 על בסיס יחידות מדיוויזיית הפרשים השלישית. היחידה הוקמה יחד עם הדיוויזיה השנייה והשלישית, בתור שלוש דיוויזיות השריון הראשונות בצבא הגרמני תחת סמכות זרוע השריון הצעירה בוורמאכט. היא הוקמה בוויימאר מתוך יחידות מדיוויזיית הפרשים ה-3, היא השתתפה באנשלוס ולאחר מכן גם בסיפוח חבל הסודטים בשנת 1938. בתחילת דרכה הורכבה הדיוויזיה מחטיבת רובאים (חי"ר ממוכן) וחטיבת שריון - כל חטיבה עם שני רגימנטים, בנוסף לרגימנט ארטילריה ומספר יחידות סיוע דיוויזיוניות.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה והמערכה בפולין בספטמבר 1939, הייתה הדיוויזיה אחת מבין שש דיוויזיות משוריינות בוורמאכט והיא השתייכה במהלך המערכה לקורפוס ה-16, כחלק מהארמייה העשירית, קבוצת ארמיות דרום. דיוויזיות הפאנצר הראשונה והרביעית כחלק מהקורפוס ה-16 התקדמו בגזרה הדרומית לכיוון מרכז פולין והעיר ורשה, הדיוויזיה ספגה אבדות רבות בשלב האחרון של המערכה כאשר נלחמה ביחידות מדיוויזיית הרגלים ה-16 הפולנית, שהייתה מצוידת בכמות גדולה של נשק נ"ט.
במאי 1940 הדיוויזיה לחמה תחת הקורפוס ה-19 בפיקודו של היינץ גודריאן, שנועד לפרוץ את קו ההגנה הצרפתי באזור חבל הארדנים ולהתקדם לכיוון חופי תעלת למאנש באזור קאלה. הקורפוס הצליח להבקיע את מערך ההגנה הצרפתי באזור סדן והתקדם במהירות לכיוון צפון-מערב. באמצע מאי הגיעו יחידות הדיוויזיה לכ-25 ק"מ מחוף הים באזור דנקרק, שם קיבלו פקודה לעצור את התקדמותם, בעוד חיל המשלוח הבריטי בצרפת עורך מבצע פינוי המוני מחוף הים בדנקרק חזרה לאי הבריטי.
לאחר ניצחון המערכה בצרפת וארצות השפלה, איבדה הדיוויזיה את רגימנט השריון השני שלה, שצורף לדיוויזיה משוריינת חדשה (דיוויזיית הפאנצר ה-16), וקיבלה במקומו את רגימנט הרובאים (חי"ר ממוכן) ה-113. מהלך דומה התרחש ברוב דיוויזיות הפאנצר - שכן הפיקוד הגרמני העדיף להגדיל את מספר דיוויזיות הפאנצר על חשבון החלשת מרכיב השריון בדיוויזיות הקיימות.
במבצע ברברוסה שהחל ביולי 1941 בו פלש הצבא הגרמני לברית המועצות, לחמה הדיוויזיה בגזרה הצפונית תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-41 כחלק מקבוצת ארמיות צפון. בין יולי לספטמבר התקדמו יחידות הדיוויזיה כחלק מהקורפוס דרך אסטוניה לכיוון לנינגרד. ב-8 בספטמבר הדיוויזיה השתתפה בהשלמת כיתור העיר, אך ב-18 בחודש הורה הפיקוד הגרמני ליחידות הקורפוס להפסיק את הניסיון לכבוש את לנינגרד, והיא הועברה תחת פיקוד קבוצת ארמיות מרכז כדי להשתתף במתקפה המתוכננת על מוסקבה (מבצע טייפון). הדיוויזיה לחמה במרחב מוסקבה ובסוף נובמבר הגיעו יחידותיה עד למרחק כ-50 קילומטרים מבירת ברית המועצות. במהלך חורף 1942/1941 ובמהלך כל שנת 1942 השתתפה הדיוויזיה בקרבות המגננה כנגד מתקפות הנגד של הצבא האדום באזור רז'ב, עד אשר נשלחה לצרפת לתקופת מנוחה והתארגנות מחדש בינואר 1943.
ביוני 1943 נשלחה הדיוויזיה לבלקן ובהמשך ליוון מחשש לפלישת בעלות הברית דרך איי יוון. בנובמבר הוחזרה הדיוויזיה לחזית המזרחית, היא השתתפה בקרבות הבלימה שניהלה קבוצת ארמיות דרום בשטח אוקראינה ובהגנה על מרחב קייב. בתחילת 1944 סופחה הדיוויזיה לקורפוס הפאנצר ה-3 והשתתפה בקרבות מבצע דנייפר-קרפטי בין היתר במאמץ למנוע כיתור של כוחות גרמניים בכיס קורסון-שבצ'נקובסק. באפריל 1944 כמעט כותרה הדיוויזיה כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה בכיס קמנטס-פודולסקי, אך הכוחות הגרמניים הצליחו לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית. בספטמבר 1944 נסוגה הדיוויזיה לאזור הרי הקרפטים, באוקטובר היא נסוגה לתוך הונגריה ובינואר 1945 השתתפה במבצע קונרד בניסיון למנוע את כיבוש העיר בודפשט בידי הצבא האדום.
הדיוויזיה נסוגה לבסוף לאוסטריה שם נכנעה לכוחות הצבא האמריקאי ב-8 במאי 1945.
מבנה.
סמל הדיוויזיה לאורך השנים:
משתה בלשצר
סטיבן קמפבל מור
סטיבן קמפבל מור (באנגלית: Stephen Campbell Moore; נולד ב-30 בנובמבר 1977) הוא שחקן אנגלי הידוע בעיקר בזכות תפקידו במחזה "נערי ההיסטוריה" מאת אלן בנט ובסרט הקולנוע באותו שם.
ביוגרפיה.