הממלכה החשמונאית הוקמה בתפר היסטורי שבו הממלכות הסלאוקית והתלמיית ירדו מגדולתן, ואילו הממלכות החדשות: הפרתית והרומית לא הגיעו להבשלה של מאבק שליטה על אזור המזרח הקרוב. על פי מנחם שטרן מדובר בנסיבות היסטוריות נדירות שכדוגמתם התרחשו כאלף שנה קודם בימי ממלכת ישראל המאוחדת.
היסטוריה.
תקופת יהודה.
יהודה, שניחן ביכולת מצביאות גבוהה, והעביר את העם מלוחמת גרילה ללחימה חזיתית גלויה. יהודה הצליח במהלך המרד (167 לפנה"ס - 160 לפנה"ס) לשחרר במשך מספר שנים את יהודה מעול הסלאוקים, ולטהר את בית המקדש ולהחזיר את הפולחן היהודי. בשנת 160 לפנה"ס כאשר נהרג יהודה, בקרב אלעשה, היה נראה למשך מספר שנים שהישגיו ירדו לטמיון, כיוון שהמרד דוכא והמורדים הורחקו לקצה יהודה, אבל ממשיכיו גילו יכולת התאוששות. עיקר הישגיו היו יצירת תשתית צבאית, ביטול גזרות הדת של אנטיוכוס, דיכוי המתייוונים, ומיצוב החשמונאים במנהיגות העם.
תקופת יונתן.
יונתן, אחיו של יהודה (155 לפנה"ס - 142 לפנה"ס), שהיה אהוד ומוערך על ידי העם ובעלי ברית, ניחן ביכולת מדינית ודיפלומטית מרשימה. יונתן היה גם מצביא מחונן, שהצליח להיחלץ ממצבים נואשים, ומעולם לא נחל מפלה בשדה הקרב. קיבל בתחילה בשנת 155 לפנה"ס רשות מבקכידס, בא כוחו של דמטריוס הראשון, להנהיג את יהודה באופן לא רשמי ממכמש. בשנת 153 לפנה"ס שודרג מעמדו של יונתן. דמטריוס הראשון, שהיה זקוק לבעלי ברית למאבק פנים סלאוקי, שחרר את בני הערובה, והרשה לו לגייס צבא ולייצר נשק, לכבוש את ירושלים, ולבצר את חומותיה. (מקבים א יא 26-36).
שלטונו של יונתן קם כשליט ואסאל של הממלכה הסלאוקית בארץ יהודה ועבר הירדן היהודי. באותה שנה יונתן קיבל מהטוען לכתר הסלאוקי אלכסנדר באלאס, את כהונת הכוהן גדול שמשמעותה - ראשות העם, בתמורה לסיוע למאבקיו על השלטון. בשנת 150 לפנה"ס קיבל יונתן מבאלאס את התואר מושל ונציב (סטרטגוס ומרידרכס) של הממלכה ביהודה, ואת התואר "רע המלך" ובהמשך אף "רע ראשון למלך". בשנת 145 לפנה"ס, דמטריוס השני פטר את יהודה מתשלום מיסים, ונתן לו שלושה מחוזות נוספים. נקודת ציון חשובה היא פעילותו של יונתן בדיכוי של מרד באנטיוכיה כאשר שלח גיס בן 3,000 איש לבקשתו של דמטריוס השני שהיה נצור בארמונו. בהמשך שמעון מונה על ידי טריפון לנציב על אזור מישור החוף. היה בכך כדי לסמל את ראשית צמיחתה של מלכות בית חשמונאי.
בשלב מסוים טריפון שהיה מודאג מהתרחבותה המהירה של ממלכת החשמונאים טמן ליונתן מלכודת כשהוא מזמין אותו לעכו ההלניסטית כביכול לשם משא ומתן. בהגיעו לעכו נאסר יונתן (בעזרתם הפעילה של תושבי העיר) ומלוויו נטבחו. לאחר מכן הצעיד את צבאו לעבר יהודה תוך שהוא מוביל את יונתן בשלשלאות ודורש כופר עבור שחרורו, אך לא עמד בדיבורו ולאחר ששמעון שילם את הכופר ותוך כדי נסיגתו מיהודה (לאחר היתקלותו בצבא שמעון) הוציא אותו להורג בבית שקמה. (מקבים א יג 23)
תקופת שמעון.
שמעון התרסי שעלה לשלטון ככהן גדול ומושל סלאוקי (142 לפנה"ס - 134 לפנה"ס), לאחר שאחיו יונתן נשבה, איזן בין היכולת הצבאית והמדינית, ונחשב למייסד של הממלכה בפועל. אופי השלטון של שמעון כלל מדיניות זהירה ומתונה, וביסוס שיטתי ומדורג של הרחבת המדינה החשמונאית וחיזוקה, בדגש על אופי אתני יהודי. בתחילת תקופתו הוכרזה ממלכת יהודה לישות כמעט עצמאית וריבונית, שאינה מעלה מס לממלכה הסלאוקית. משנה זו שבה קיבלה הממלכה את עצמאותה, החלו למנות את השנים בימי ממלכת החשמונאים, שהייתה הממלכה היהודית העצמאית הראשונה מאז ימי צדקיהו, אחרון מלכי בית דוד. בתקופת שמעון נקבעה המסגרת של המדינה החשמונאית. אספת העם, חבר היהודים בחצר בית המקדש בשנת 140 לפנה"ס, מינתה את שמעון לשני תפקידים. כהן גדול ומנהיג דתי, ומושל ומפקד הצבא, אך לא מלך מחוקק ושופט. בניו המשיכו את שושלת ההנהגה החשמונאית, כיוון שכל אחיו לא שרדו. חתנו של שמעון, תלמי בן חבוב, שליט יריחו, רצח בחודש שבט, שנת 134 לפנה"ס, את שמעון ואת שניים מבניו, יהודה ומתתיהו.
תקופת יוחנן הורקנוס.
יוחנן הורקנוס הראשון, הבן היחיד שנותר לשמעון לאחר ההתנקשות בו (134 לפנה"ס - 104 לפנה"ס), נתקל בעימות צבאי מיד בתחילת שלטונו. אנטיוכוס סידטס, אחרון המלכים החשובים של האימפריה הסלאוקית, שהיו לו זה מכבר תביעות טריטוריאליות משמעון אביו, פרץ בראש צבא גדול ליהודה, ויוחנן נאלץ להיכנע לו בירושלים לאחר מצור של שנתיים, בתנאים משפילים, והיה לו לשליט ואסל. כחלק מהברית שלח יוחנן את לוחמיו להלחם כנגד הפרתים במסגרת הצבא הסלאוקי. אולם לאחר מותו של אנטיוכוס סידטס במלחמה עם הפרתים (129 לפנה"ס), השתחרר יוחנן מעולו, ביסס את ממלכת יהודה החשמונאית, הטביע לראשונה מטבעות, והרחיב במסעות כיבוש את גבולותיה לכל העברים. הוא היה הראשון לגייס צבא שכירים. במדיניות כיבושים הוא הכפיל את השטח של הממלכה, הוא הנהיג מדיניות חדשה של גיור בכפייה של אומה, שהפכה לדפוס הפעולה הקבוע של בית חשמונאי. שמו היווני של יוחנן, רצח שמעון אביו, וצבא השכירים היו סממנים ראשוניים של הלניזם במלכות החשמונאים.
תקופת יהודה אריסטובלוס.
אריסטובולוס הראשון (104 לפנה"ס - 103 לפנה"ס), שמלך שנה אחת בלבד, לא הסתפק בתואר "נשיא", אלא שם כתר מלכות על ראשו, שמשמעותו היה היכולת לחוקק ולשפוט. הדבר נעשה כנראה בתגובה להתפוררותה של הממלכה הסלאוקית, שכן ערים הלניסטיות כמו אשקלון פעלו באופן דומה. בתקופתו של אריסטובולוס הגיעה מידת ההתייוונות בחצר המלוכה לשיאים חדשים, והתבטאה בדימוי של מלוכה הלניסטית מקומית בתחום הפוליטי, כלכלי, חברתי, צבאי ואף תרבותי. אריסטובולוס כינה עצמו "פילהלנוס" (אוהב היוונים). אריסטובולוס צוין לגנאי על ידי יוספוס בכך שגרם למותו של אנטיגונוס אחיו האהוב ששיתף בשלטון, לאחר שאנשי מדנים סכסכו ביניהם.
תקופת אלכסנדר ינאי.
בתקופה זו חלה התפוררות נוספת של הממלכה הסלאוקית, לצד התחזקות של הממלכה החשמונאית. ערים הלניסטיות שונות כמו גבל, צידון, עכו, עזה, אשקלון ועוד, קיבלו אוטונומיה עקב החולשה של הסלאוקים. גם האימפריה התלמית מדרום חוותה חולשה, עקב מלחמת אזרחים בין המלכה לבנה. על רקע שינויים אלו, אלכסנדר ינאי, שלקח סמכויות כמלך (103 לפנה"ס - 76 לפנה"ס), מאופיין ככובש שניהל שרשרת של מלחמות בלתי פוסקות, בעיקר כנגד הערים היווניות שמסביב ליהודה. בעוד שקודמיו עסקו בריכוז האוכלוסייה היהודית במדינה אחת, מלחמותיו מוקדו ברצון להשתלט על נקודות מפתח כלכליות כנמלים ודרכי מסחר. הוא גם המשיך במדיניות קודמיו לייהד זרים כמו בכיבוש פלה שבעבר-הירדן, אותה הרס, כיוון שתושביה סירבו להתגייר. נטילת הסמכויות של מלך לחוקק ולשפוט ("החוק החי") וצמצום כוחם של "חבר היהודים", כמו גם הנטייה אחר הצדוקים, לצד העלות הכבדה של המלחמות בכסף ונפש, הייתה בה להפר את האיזון השלטוני ולעורר התנגדות לשלטונו, שהגיעה לידי מלחמת אזרחים, שאותה דיכא ינאי ביד קשה ובשפיכות דמים. עימות שהיה בו על פי רפפורט, בזבוז משאבים שהיה בהם לבסס את הממלכה החשמונאית. בצדדים הניהוליים, במלוכנות ובהקמת צבא שכירים הלכה והתדמתה המדינה החשמונאית למדינות ההלניסטיות שמסביב. בצורה אופיינית לסגנון מלכותו, ינאי מת ממחלת הקדחת, תוך כדי מסע כיבושים.
תקופת שלומציון אלכסנדרה.
שלומציון אלכסנדרה, אלמנתו של ינאי (76 לפנה"ס - 67 לפנה"ס), עלתה לשלטון לאחר מות בעלה. לראשונה מאז עליית החשמונאים הופרדה הכהונה משאר סמכויות השלטון. שלומציון מינתה את בנה, הורקנוס השני לכהן גדול, ואת אחיו אריסטובולוס השני למפקד הצבא ופעלה במדיניות מתונה שעיקרה הייתה מגננה, גם ביצירת צבא גדול ומרתיע. תקופת שלטונה, שמנתה תשע שנים, מתוארת כתקופה של שלום ורווחה כלכלית, שבה שבתה הארץ ממלחמות. המלכה נטתה באופן ברור לצדד בפרושים, ואף הניחה להם לרדוף את הצדוקים ולנקום בהם. עצם שלטונה היה בעל סממן הלניסטי מובהק, שכן ביהודה לא הייתה כלל מסורת של שלטון נשי.
תקופת אריסטובלוס השני והורקנוס השני.
לאחר מותה של שלומציון (67 לפנה"ס - 63 לפנה"ס) פרצו מאבקי שליטה בין שני בניה: הורקנוס השני ואריסטובולוס השני ששלטו לסירוגין, ושסימנו את שקיעת תקופת הזוהר של בית חשמונאי. מריבות אלו היה כר פורה לכיבוש ארץ ישראל בידי המצביא הרומאי גנאיוס פומפיוס מגנוס. בשנת 63 לפנה"ס בהיות פומפיוס בדמשק, לאחר מסע כיבושים של הממלכה הסלאוקית, מיתרידטס השישי מלך פונטוס, וטיגרנס מלך ארמניה, פנו אליו אנשי יהודה המסוכסכים: הטוענים לכתר ונציגות העם (שאף דרשו לבטל את שלטון בית חשמונאי) בציפייה להתערבות מצידו. פומפיוס העדיף שלא להכריע ביניהם, חדר לארץ ישראל כמעט ללא כל התנגדות צבאית, (למעט בהר הבית), ביטל את המלוכה החשמונאית, הדיח מהשלטון את אריסטובולוס השני ושמו במאסר, הוריד את הורקנוס השני למעמד של אתנארך וכהן גדול, קיצץ באופן משמעותי בגבולות המדינה ושיקם את הערים ההלניסטיות שכבשו החשמונאים. הממלכה היהודית נפלה ממעמד רם של מדינה עצמאית וגדולה, באקורד צורם של חברה מפוצלת ובסכסוכים שלטוניים, למעמד של מדינת חסות של הרומאים באופן משפיל.
פוליטיקה וממשל.
עצמאות.
השנה שבה מקובל לראות את עצמאות הממלכה החשמונאית היא 140 לפנה"ס, בתחילת תקופת שלטונו של שמעון. בשנה זו הכיר דמטריוס השני במעמדו של שמעון, וביטל את גביית המיסים, החלטה שהתפרשה במקבים א' כהענקת עצמאות ליהודה.
הממשל המרכזי.
בתקופת שמעון נקבעה המסגרת של המדינה החשמונאית.