קלוד איסטמן (דאדלי מור) הוא מלחין ומנצח של התזמורת הסימפונית היוקרתית. הוא נישא לדניאלה (נסטסיה קינסקי), אישה צעירה ויפה ממוצא איטלקי. לפני נסיעה, הוא מבקש מאב הבית האיטלקי, ג'וזפה (ריצ'רד ליברטיני), שישגיח על דניאלה, אך המסר שעבר לחברו של קלוד, נורמן (אלברט ברוקס), שישכור בלש פרטי שיעקוב אחריה.
הדו"ח של הבלש מגיע עם סרט וידאו מטושטש שנראה בו כי דניאלה בילתה עם גבר אחר בזמן היעדרותו של קלוד. הסימן היחיד שאפיין את הגבר הוא גרביים סקוטיים עם צורות מעוינות. קלוד רואה שלבן חסותו, הכנר הנאה ורודף השמלות מקסמיליאן שטיין (ארמנד אסנטה) אותו סוג הגרביים.
תחילה מחליט קלוד לא להתעמת עם מקסמיליאן, כאשר מקסמיליאן מזמין את קלוד יחד עם דניאלה ואת נורמן ואשתו למסעדה. במסעדה מתפתחת מריבת כינורות לצלילי הצ'רדש של ויטוריו מונטי.
קלוד מתעמת עם דניאלה כאשר היא אומרת לו שזה לא עניין גדול. בערב ההשקה, קלוד מנצח על התזמורת לצלילי "קונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי", ומרכיב תוכנית לרצוח את דניאלה ולהפליל את מקסמיליאן ברצח. כאשר הוא מנסה לבצע את תוכניתו, אירועים בלתי צפויים משבשים לו את התוכנית.
כאשר הבלש הפרטי שוב צופה בסרט המעקב הוא מגלה שאין זו הייתה דניאלה, אלא, אשתו של נורמן, קרלה, שניהלה רומן עם מקסמיליאן.
לודוויג פרסטר
לודוויג כריסטיאן פרידריך (פון) פֶרסטֶר (בגרמנית: Ludwig Christian Friedrich (von) Förster; 8 באוקטובר 1797, – 16 ביוני 1863) היה אדריכל אוסטרי.
פרסטר, יליד אנסבך, למד במינכן ובווינה. בשנת 1836 ייסד את העיתון "Allgemeine Bauzeitung", שהיה בין העיתונים האדריכליים החשובים ביותר באוסטריה. בין השנים 1842-1845 לימד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה. בין השנים 1861-1863 כיהן כחבר מועצת העיר וינה.
לודויג פורסטר
שובך יונים (מלחמת יום הכיפורים)
גשר שירותי השיקום התעסוקתי של ישראל
גשר – שירותי השיקום של ישראל (עד פברואר 2018 "קרן - רשת מרכזי אבחון ושיקום מקצועי", לפני כן "קרן למפעלי שיקום"), היא עמותה ציבורית ישראלית, המספקת שירותים לאבחון ולשיקום תעסוקתי במקרים של אנשים עם מוגבלויות. העמותה פועלת כהקדש ציבורי שנוסד בשנת 1964 על ידי אגף השיקום במשרד הרווחה.
אודות העמותה והאבחונים.
העמותה מפעילה 73 מסגרות ברחבי הארץ ונותנת שירות לכ-14,000 אנשים עם מוגבלות בשנה. הפעילות הארגונית מתמקדת באבחון, ליווי וטיפול שיקומי, הכשרה מקצועית ושילוב בעבודה של אנשים עם מוגבלות, לקויות וחסמים תעסוקתיים. ביחידות האבחון עובדים רכזי אבחון, שהם פסיכולוגים ועובדים סוציאליים שיקומיים תעסוקתיים, וכן מאבחנים בעלי השכלה אקדמית במדעי החברה ובריפוי בעיסוק.
האבחונים המתבצעים על ידי העמותה כוללים:
האבחון התעסוקתי בוחן את כישוריו ויכולותיו של האדם, למול מגבלותיו ובהתאמה עם מרכיבי אישיותו, על מנת למצוא דרכים לשלבו בשוק העבודה בהתאם לאפשרויות הריאליות העומדות לרשותו.
תת התמחות של העמותה היא באבחון של אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית, המופנים אליה מטעם משרד הרווחה, לצורך קביעת רמת תפקודם המדויקת ומתן המלצות בעניינם.
אוכלוסיות היעד.
העמותה מטפלת באנשים עם נכות בגיל העבודה, דורשי הבטחת הכנסה ואבטלה, עולים חדשים עם מוגבלות או חסמים תעסוקתיים, נוער חריג, אנשים בעלי מוגבלות וצרכים מיוחדים.
סכנת סגירה.
ב-2012 הגיע גירעון העמותה ל-23 מיליון שקלים. במאי 2013 נחתם הסכם הבראה שבמסגרתו יפוטרו 150 מתוך 600 העובדים בתמורה לכיסוי הגירעון. באוקטובר הודיעה העמותה כי היא עומדת לפני סגירה, עקב אי העברת כספים ממשרד הרווחה. בהסתדרות טענו כי מטרת משרדי הרווחה והאוצר הייתה לפרק את העמותה.
לימון ירוק
אקול מיליטר
האקול מיליטר (בצרפתית: École Militaire, "בית ספר צבאי") הוא מתחם רחב-ידיים של בתי ספר להכשרה צבאית ברובע השביעי של פריז, בירת צרפת, דרום-מזרחית לשאן דה מארס ומוזיאון המלחמה של צרפת.
האקול מיליטר הוקם על ידי לואי החמישה עשר, מלך צרפת ב-1750 לפי הצעתו של הכלכלן ז'וזף פארי דוברנה (Joseph Paris Duverney) בתמיכתה של מאדאם דה פומפדור, במטרה לייסד אקדמיה צבאית לצוערים ממשפחות דלות-אמצעים. המבנה תוכנן על ידי האדריכל אנז'-ז'אק גבריאל (Ange-Jacques Gabriel), והבנייה החלה ב-1752 על חוות גרנל (Grenelle). בית הספר נפתח ב-1760. ב-1777 ערך הרוזן סן ז'רמן שינוי מבני ביעדי המוסד, ארגן אותו מחדש, ושינה את שמו ל"בית הספר לג'נטלמנים צעירים" (École des Cadets-gentilshommes). ב-1784 הצטרף לשורות בית הספר נפוליאון בונפרטה הצעיר כדי להתחנך בו. הוא סיים את לימודיו בבית הספר תוך שנה אחת במקום שתיים.
המתחם כולל שני מוסדות:
מכללת ההגנה המשותפת.
מכללת ההגנה המשותפת (Collège interarmées de défense) היא מוסד צרפתי ללימודי צבא גבוהים. הוא החליף את ארבע המכללות החיליות - Écoles supérieures de guerre - של חיל הרגלים הצרפתי, הצי הצרפתי, חיל האוויר הצרפתי והז'נדרמריה הצרפתית, ואת האיחוד העליון שלהן (Cours supérieur interarmées), מאז 1 בספטמבר 1993. מכללת ההגנה המשותפת ממוקמת במתחם האקול מיליטר, והיא כפופה למפקד הארגוני של צבא צרפת (Chef d'État-Major des Armées). נושאי הלימוד מגוונים ומתמקדים בשילוב ענפי הלוחמה הצבאית, ביחסים בינלאומיים ובמינהל ותכנון.
במכללה לומדים קצינים משלושת החילות הצרפתיים (אוויר, ים, יבשה), מהז'נדרמריה, משירותי הצבא (השירות הרפואי ושירות התדלוק) ומסוכנות הרכש של אמצעי לחימה. מועמדים ללימוד במכללה מתקבלים לאחר מבחנים מסננים. לאחר קבלתם, הם רוכשים הכשרה מקצועית לקראת איוש משרות בגוף הצבאי שבו שירתו קודם לכן, בתפקידים משולבים, בתפקידים קישוריים, או בכל משרה אחרת שנתונה תחת מכלול העיסוק הביטחוני בצרפת ושפועלת לפי קודי הפעילות הביטחוניים הצרפתיים.
שיתוף פעולה עם צה"ל.
משנות החמישים של המאה ועשרים יצאו קציני צה"ל להשתלמויות בשני בתי הספר במתכנת הקודמת: "בית הספר לפיקוד ומטה" (École d'état-major) ו"בית הספר הגבוה למלחמה" (École supérieure de guerre). וביניהם אביגדור - ינוש בן גל מנחם אבירם, אהרון דוידי, שלום עירון, מרדכי גור, דני מט, יהונתן דותן דב שפיר, יואש צידון, ארוין לביא ועוד.
הפסטיבל האולימפי לנוער אירופי
ישראל זוהר
ישראל זוהר (נולד ב-1944 נתניה) הוא נגן קלרינט, כליזמר ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד כישראל זוהר בנתניה למשפחת זונשיין, דור שביעי בארץ. החל להופיע בפני קהל בגיל תשע, ובהיותו בן 14 זכה בפרס על נגינה בקלרינט בתחרות הלנה רובינשטיין. בגיל 27 עבר להתגורר בתל אביב. כשהתזמורת הפילהרמונית הישראלית ויתרה על שירותיו של נגן הקלרינט גיורא פיידמן, היא בחרה את זוהר לתפקידו כנגן קלרינט וקלרינט-באס.
זוהר היה חבר קבוע בפילהרמונית הישראלית החל מ-1 באוקטובר 1968 ועד 30 בספטמבר 2011.
סמוך לגיל 40, בעת שירותו במילואים בלבנון, פגש בשני בחורי ישיבה שעסקו במבצע תפילין, דרכם התוודע למוזיקה של הכליזמרים, ועבר ממוזיקה קלאסית למוזיקת נשמה יהודית. בשנת 1984 החל לחקור יחד עם המוזיקולוג עדי סולקין את הסגנון הכליזמרי הייחודי של צפת והר מירון, רכש בקיאות בסגנונות הכליזמר השונים והתקבל כנגן הרשמי בהילולה המסורתית במירון בל"ג בעומר. כתוצאה מכך יזם ועזר בהקמת פסטיבל הכליזמרים בצפת. הוא היה סולן של תזמורת וינה ועם התזמורת הפילהרמונית ביצע רבות את יצירתו "לילה במירון" במקומות רבים בארץ ובעולם, כולל בסאן פאולו בכיכר העיר לפני קהל של 250,000 איש.
זוהר הפיק 12 אלבומים והשתתף יחד עם הכנר יצחק פרלמן בקונצרט עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה. קונצרט זה הונצח באלבומו של פרלמן, "Tradition" (1990).
זוהר מרבה לנגן בהופעות ברחבי הארץ ובחו"ל את תוכניתו המוזיקלית "כזוהר הרקיע". בין היתר הופיע באולם מוזיקפריין עם התזמורת הפילהרמונית של וינה, עם התזמורת הפילהרמונית של ברלין, והתזמורת של ניו יורק. בטקס פתיחת חגיגות יום העצמאות ה-50 שנערך על יד הכותל המערבי ניגן את יצירתו של המלחין הישראלי אנדרה היידו "תרועת מלך". כמו כן הופיע בתוכניות טלוויזיה רבות, ששודרו ברחבי אירופה, יפן וברזיל. זוהר גם השתתף בנגינה בתקליטים רבים.
הערות שוליים.
__לחיפוש__
קבוצת יסודות מספר 3
אנה קארינה
אנה קארינה (בדנית: Anna Karina; 22 בספטמבר 1940 – 14 בדצמבר 2019) הייתה שחקנית קולנוע, במאית ותסריטאית דנית, אשר פעלה במהלך מרבית הקריירה הקולנועית שלה בצרפת.
קארינה הייתה ידועה בעיקר בשל שיתופי הפעולה שלה עם הבמאי הצרפתי ז'אן-לוק גודאר, מחלוצי הגל הצרפתי החדש. כמה משיתופי הפעולה הידועים ביותר עמו, הם הסרטים "החייל הקטן" (1960), "אישה היא אישה" (1961), "לחיות את חייה" (1962), ו"אלפאוויל" (1965). עבור תפקידה בסרט "אישה היא אישה", זכתה קארינה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
קורות חייה.
קארינה נולדה כאנה קארין בלארק באייר. אמה הייתה בעלת חנות הלבשה, ואביה היה קברניט של ספינה, אשר עזב את המשפחה שנה לאחר הולדתה.
היא חיה עם סבה וסבתה במשך שלוש שנים, עד הגיעה לגיל 4, אז עברה להתגורר אצל משפחה אומנת. כילדה הרבתה לברוח מהבית. היא החלה את הקריירה שלה בדנמרק, כאשר שרה בקברטים ודיגמנה לפרסומות. בגיל 14 הופיעה בסרט דני קצר, שזיכה אותה בפרס בפסטיבל הקולנוע בקאן. היא למדה ריקוד וציור בדנמרק, ובמשך תקופה מסוימת אף מכרה כמה מציוריה על מנת להתפרנס. ב-1958, לאחר מריבה עם אמה, היא נסעה בטרמפים לפריז, שם השתקעה.
קריירה.
הדוגמנות וההיכרות עם גודאר.