בתיקון לפקודת העיריות, שאושר בכנסת בינואר 2018 (ונודע בשם "חוק המרכולים"), נקבע שחוק עזר עירוני בעניין פתיחתם וסגירתם של חנויות ובתי מלאכה בימי מנוחה טעון הסכמה של שר הפנים, והשר לא ייתן את הסכמתו אלא אם כן פתיחתם של העסקים בימי מנוחה, כפי שמוצע בחוק העזר, נדרשת כדי לספק צרכים אשר לדעת השר הם צרכים חיוניים. כלל דומה נקבע בפקודת המועצות המקומיות.
על פי סקר של הלמ"ס משנת 2009, 46% אחוזים מהאוכלוסייה היהודית בישראל תומכת קניונים ומרכזי קניות מחוץ לערים בשבת, כאשר בנושא תומכים 73% מבין החילונים, 48% מבין המסורתיים-לא כל כך דתיים, 20% מהמסורתיים-הדתיים, 6% מהדתיים. במחקר שנערך בשנת 2017 כ-40% מתושבי ישראל נוהגים לעשות קניות בשבת בתדירות כלשהי.
הניה פקלמן
הֶניָה מ' פֶּקֶלמן (1903 בסרביה – 19 בינואר 1940, תל אביב), הייתה פועלת וחלוצה בארץ ישראל בתקופת היישוב. עלתה לארץ ישראל בשנת 1922. ב-1935 הוציאה לאור, במימון עצמי, את הספר חיי פועלת בארץ, שבו הביאה בגוף ראשון את סיפור חייה. ספרה מוערך כאחד המקורות האותנטיים ביותר שנכתבו על חיי הפועלות בשנות העשרים של המאה העשרים. ב-1940 התאבדה.
חייה.
נולדה בשנת 1903 בבית דתי בעיירה מרקולשט שבבסרביה למשפחת סוחרים שראתה חשיבות רבה בלמדנות ובחריצות כפיים. לאחר סיום לימודיה בבית ספר היסודי השתתפה בפרנסת המשפחה. בשנת 1922, אחרי מות אביה, עלתה לארץ ישראל ביחד עם אמה. בארץ עבדה במלאכות שונות, בין היתר ביציקת בטון וריצוף. בשנת 1925 נאנסה וכתוצאה מכך נולדה בתה, תקוה, שנפטרה לאחר כחודש מהרעלה. בשנת 1927 נישאה, ושנה אחרי כן ילדה את בתה צפורה. בשנת 1935 הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה "חיי פועלת בארץ", שבה תיארה את שנות ילדותה, נעוריה וחוויותיה בארץ-ישראל בשלוש השנים הראשונות. בתחילת ספרה כתבה: "אלה חיי האשה העובדת / שבראש הגיגיה הייתה המולדת". בשנת 2007 ראה ספרה אור בפעם השנייה, בגרסה מוערת הכוללת אחרית דבר מאת דוד דה פריס וטליה פפרמן ומאת תמר בת-ציון ס' הס.
פרשת האונס.
בשנת 1925 נסעה פקלמן לתל אביב, לנשף פרידה שערך ידידה לקראת עזיבתו את הארץ. לאחר הנשף פגשה, לדבריה, ידיד בשם מירקין שהפציר בה ללכת עמו לחדרו של בן דודו שם הכה ואנס אותה. היא חזרה לפתח תקווה מדוכאת אך לא סיפרה על האונס לאיש. אחרי זמן מה חזרה לעבוד בריצוף בתל אביב. כשהרגישה רע הלכה לקופת החולים, והרופא בישר לה שהיא בהיריון. כאשר סיפרה למירקין את דבר ההיריון הוא הכחיש כל קשר, וכאשר נודע לו על הולדת הילדה, ברח. התינוקת מתה בגיל חודש בנסיבות תמוהות. פקלמן נעצרה בחשד לרצח. בחקירתה סיפרה לשוטרים על האונס אך לא יכלה להציג שום ראיה מלבד עדותה נגד מירקין. נציג ההסתדרות שחרר אותה בערבות, אך כפי שתיארה זאת, החופש היה גרוע מהגיהנום. כולם לטשו אליה עיניים. לא נותרה לה חברה נאמנה אחת והכל חשדו בה שהתמסרה למירקין מרצון והרעילה את בתה.
מאבקה למען הזדמנות שווה בתעסוקה.
מלחמתה למען הזדמנות שווה בתעסוקה הגיעה לשיאה עם שובה לתל אביב. תוך כדי חיפוש עבודה באתרי בנייה זיהתה באחד מהם פועלים שהכירה. כששאלו למה היא לא עובדת, התריסה ש"הם הם התופסים את כל העבודות, ולבחורות נשארת רק עבודה במשק בית, ולעבודה זו עוד לא הסכנתי". למחרת, כשהתייצבה לעבודה, לגלגו עליה שמן הסתם תישבר עד הצהריים, אלא שהיא בחרה לעבוד במקום הקשה ביותר, באמצע הסולם. בספרה תיארה אספת פועלות בחדרה, בה דרשו הפועלות לעבוד יחד עם הגברים.
ספרה: חיי פועלת בארץ.
ספרה האוטוביוגרפי יצא לאור במימון עצמי של המחברת. הספר מגולל בגוף ראשון את קורותיה של המחברת מילדותה, נעוריה ועלייתה לארץ ישראל, ניסיונותיה להשתלב בחיי העבודה ובחיים החברתיים בארץ, ועד המשבר בעקבות האירועים האלימים שעברו עליה. ספרה מאפשר בחינה היסטורית של הפערים המתגלים בין הנרטיב ההיסטורי ובין המציאות כמו שנחוותה בפועל על ידי המחברת.
בעקבות התייחסות לספר בספרה של דבורה ברנשטיין, אשה בארץ-ישראל (תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1987) מצאה תמר בת-ציון ס. הס עותק של הספר חיי פועלת בארץ בספרייה הלאומית בירושלים, וכפי הנראה הייתה הראשונה שביקשה לקרוא בעותק זה. בשנת 2007 ראה אור הספר מחדש, בסדרה "מסה קריטית" בשיתוף מכון "הקשרים" של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בנוסח המקורי שלו, בתוספת אחרית דבר מאת דוד דה-פריס, טליה פפרמן וס. הס.
חשיבותו של הספר כמקור היסטורי.
בסיפוריה של הניה פקלמן ניתן לאתר כמה דפוסים הקשורים להשתקת קולה כסמל להשתקת קולן של הנשים באופן תדיר בתקופתה. ספרה מוערך כאחד המקורות האותנטיים ביותר שנכתבו על חיי הפועלות בשנות העשרים של המאה העשרים, גם בזכות היותו מקור אוטוביוגרפי: ביוגרפיות ואוטוביוגרפיות משמשות מקור חיוני למחקר, אך ברוב המקרים אלו ביוגרפיות ואוטוביוגרפיות של אנשי אליטה. ספרה בולט גם בייחודו זה, כספר המביא את קולה של ההיסטוריה על ידי אנשי החולין המשתתפים מן השורה. הספר מאפשר ראייה אלטרנטיבית של ההיסטוריה על ידי נקודת מבט סובייקטיבית שנובעת מהיותו אוטוביוגרפי. היות שלא נכתבו הרבה ספרים אוטוביוגרפיים על ידי אנשי היישוב, ישנה חשיבות רבה לספר כמסמך נדיר שנותן ביטוי לחיי הפועלות בתקופתה של פקלמן. חיבורה של פקלמן, כותבים דוד דה-פריס וטליה פפרמן, משמש מקור היסטורי עשיר, המסייע להמחשתו של הממד החומרי של התהליך שבו המהגרת נעשית פועלת.
חשיבות נוספת של הספר מצויה בהקשרים החברתיים והפוליטיים שבהם נכתב: אמנם בתחילת דרכן נשים היוו כוח עבודה שווה לגברים בתחומים שונים במשק, אך עם תחילת המנדט הבריטי, הייתה ציפייה שישובו לתפקידיהן המסורתיים: לידת ילדים, טיפול בהם וחינוכם ואחזקת הבית. פקלמן, שהתעקשה להמשיך ולבצע תפקידים מחוץ לבית כמו קטיף, עבודה ברפת או בשדות הטבק, המשמיע דרך חיבורה את קולן של הנשים המודרות על ידי חברה שנוהלה בעיקרה על ידי גברים.
משפחתה.
צפורה, בתה של הניה פקלמן, עברה לבית החלוצות בתל אביב ואחר כך לקיבוץ יגור. היא נישאה לשלום בורנשטיין וב-1945 ילדה עין-יה והתגרשה. היא עברה לקיבוץ מנרה, שם התחתנה עם דוד טמיר (דוד'קה פיצ'רסקי).
Banshee
Banshee (עד 2005 נקראה Sonance) היא תוכנת נגן מדיה חופשית מבוססת קוד פתוח.
נבנתה על-יד Mono ו-#GTK, ומשתמשת בפלטפורמת המולטימדיה GStreamer, כדי לקודד ולפענח תסדירי קובצי מדיה שונים, בהם: Ogg Vorbis ,MP3, ו-FLAC.
Banshee יכולה לטפל בקובצי מולטימדיה מתוך חומרות שונות, ובתוכם כונני CD-ROM, ונגני מדיה ניידים, כולל כאילו בעלי מערכות ההפעלה iOS (אפל), ואנדרואיד.
תכונות נוספות בנגן הם תמיכה מובנית באתר הרדיו האינטרנטי last.fm, ניהול פודקאסטים, טיפול ברשימות השמעה, ויכולת טיפול בקובצי המראה של האלבום.
Banshee משוחררת תחת רישיון MIT, וגרסה יציבה שלה קיימת במספר הפצות לינוקס, ובהם בממשק יוניטי של אובונטו עד גרסה 12.04 אז תוחלף בנגן Rhythmbox. במערכת ההפעלה מקינטוש קיימת גרסת בטא לנגן, ובחלונות ישנה גרסת אלפא.
ארון טבייט
ארון קייל טבייט (באנגלית: Aaron Kyle Tveit; נולד ב-21 באוקטובר 1983) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי. זוכה פרס טוני לשחקן הטוב ביותר לשנת 2020 על הופעתו במחזמר "מולן רוז'". התפרסם בזכות תפקידיו בסרט "יללה" ובסדרה "אחת שיודעת".
קורות חיים.
טבייט נולד בעיר מידלטאון שבניו יורק להוריו פוזי וסטנלי טבייט, ויש לו אח אחד צעיר ממנו. שם המשפחה שלו הוא שם נורווגי.
הוא סיים את לימודיו בתיכון מידלטאון בשנת 2011, שם היה פעיל בתיאטרון ובספורט. הוא שיחק גולף, כדורגל וכדורסל ובמקביל הופיע בכל אחת מארבע ההופעות שהפיק תיאטרון בית הספר.
טבייט דחה הצעות מבתי ספר לעסקים כדי ללמוד ביצועים קוליים ב"מכללת איתקה", החלטה שהוריו עודדו אותו לקבל.
קריירת משחק.
בשנת 2006 הופיע טבייט במחזמר המצליח "היירספריי" בתפקיד הנער לינק לארקין.
ב-2007 שיחק לראשונה בסרט, "עיר רפאים" בתפקיד קטן.
ב-2008 שיחק במחזמר "מרשעת" בתור הנסיך פיירו.
ב-2009 התפרסם בסדרה "אחת שיודעת" בתפקיד טריפ ואן דר בילט, בן דודו של הסטודנט נייט ארצ'יבלד (צ'ייס קרופורד) והשתתף במחזמר "כמעט נורמלי".
ב-2010 שיחק בדרמה העצמאית "יללה" בתפקיד המשורר פיטר אורלובסקי, שותפו לחיים של אלן גינסברג (ג'יימס פרנקו).
ב-2011 שיחק בתפקיד הנוכל פרנק ויליאם אביגנייל במחזמר "תפוס אותי אם תוכל".
ב-2012 הוא גילם את אנז'ולרא בעיבוד הקולנועי למחזמר "עלובי החיים".
הוא כיכב בסדרת הטלוויזיה "גרייסלנד" בתפקיד סוכן ה-FBI מייק וורן. הסדרה רצה למשך שלוש עונות, בין 2013 ל-2015.
החל מספטמבר 2019 משחק בתפקיד הראשי מחזמר מולן רוז' בברודוויי בתפקיד האמן כריסטיאן.
ואו (עיר)
ואו (באנגלית: Wau; בערבית: واو) היא עיר הבירה של מדינת מערב בחר אל-ע'זאל, אחת מעשר המדינות שבדרום סודאן.
מיקום.
העיר נמצאת על גדות נהר הג'ור בנפת ואו, במחוז מערב בחר אל-ע'זאל שבצפון מערב דרום סודאן. העיר מרוחקת כ-650 ק"מ מג'ובה, עיר הבירה של דרום סודאן וגם העיר הגדולה שבה.
היסטוריה.
העיר ואו נוסדה במקור כ"זריבה" על ידי סוחרי עבדים במאה ה-19. במשך הזמן הפכה למרכז השלטוני של הבריטיים בשיתוף עם המצרים ששלטו בסודאן.
במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה, חיל המצב של צבא דרום סודאן נלחם בסמוך לעיר באביב 1998. קרבות נוספים פרצו בעיר בשנת 2007 ובהם נהרגו אלפי אנשים.
אוכלוסייה.
בשנת 2008, העיר ואו הייתה השלישית בגודל אוכלוסייתה בדרום סודאן, אחר ג'ובה הבירה והעיר מלקאל.&lt;br&gt;
נכון לשנת 2010, צמחה האוכלוסייה ל-128,100 וב-2011 גדלה האוכלוסייה ל-151,320.