לדברי גינור ורמז רחשו בלח"י אהדה לברית המועצות, לאו דווקא על בסיס אידאולוגי, אלא משום שאנשי הארגון העריכו שברית המועצות תתמוך בשאיפות התנועה הציונית בארץ-ישראל כדי לפגוע בבריטניה, על רקע המלחמה הקרה. גינור ורמז קבעו כי הלח"י רצח את הולאניצקי לא מפני שעזר לערבים, אלא מפני שהחל לעבוד כסוכן אמריקאי אנטי-קומוניסטי, ועשו זאת בשירות ברית המועצות.
בדצמבר 2011 הגיעה לביקור בישראל בתו של ויטולד הולאניצקי. הבת, ברברה הולאניצקי, המתגוררת בלונדון, באה לארץ בפעם הראשונה מאז שהיא, שתי אחיותיה ואימן עזבו את הארץ לאחר הרצח. היא הוזמנה לארץ על ידי המועצה הישראלית ליחסי חוץ. הבת פקדה את קבר אביה ונועדה לפגישת פיוס עם יאיר שטרן בנו של מייסד הלח"י.
StG 44
StG44 (קיצור מגרמנית של Sturmgewehr 44; "רובה סער מודל 44") הוא רובה סער שפותח על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. הנשק מוכר גם בשמות MP43 ("Maschinenpistole 43") ו-MP44 ("Maschinenpistole 44"), שהם למעשה פיתוחים מוקדמים של אותו הנשק. יש הטוענים שהוא רובה הסער הראשון.
תיאור.
MP43 MP44 ו-StG44 היו כינוים שונים עבור אותו רובה עם שינויים קטנים בייצור, תחמושת הרובה היא 7.92x33 מ"מ שהיא בעצם גרסה מקוצרת של ה-Mauser 7.92x57 מ"מ.
רקע.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, החי"ר הגרמני היה מצויד בדומה לשאר הצבאות. הבדל אחד בין הורמאכט לצבאות אחרים הוא הדגש שהושם על תת המקלע כנשק חי"ר עיקרי, בניגוד לצבאות אחרים בהם החיילים שצוידו בתת-מקלע היו בעיקר בתפקידי סיוע.
הסיבה לדגש על תתי המקלע היא שתת-המקלע קטן יותר ונוח יותר לנשיאה והדבר הורגש בייחוד ביחידות שריון וחרמ"ש. עם זאת, לתת-המקלע היה טווח ודיוק נמוך.
תתי המקלע ששימשו את הוורמאכט (כגון MP40) היו בעלי תפוסה גבוהה בידיים ולכן המפקדים הגרמנים חשבו שיש לקצרם. היו מספר ניסיונות לייצר תת-מקלע קל משקל ובעל טווח ודיוק גדולים יותר אבל הרתע מקליעי ה-7.92X57 מ"מ עשו את השליטה בכלי הנשק האוטומטיים לקשה.
הפתרון הגרמני לבעיה היה יצירת כדור החלש בעוצמתו מכדור של רובה אך עם זאת חזק מכדור אקדח. ניסויים בקליע מסוג זה החלו עוד בשנות ה-30 אך מפקדי הצבא עיכבו את ייצורו עד לשנת 1941. בסוף הניסויים קוצר אורך התרמיל שהיה חלק מהתחמושת הסטנדרטית הגרמנית מחמישים ושבעה מ"מ לשלושים ושלושה והקליע קוצר בעוד שקוטרו לא שונה, וכך היה בעל פחות טווח ביחס לתחמושת סטנדרטית אך בעל פחות אנרגיה וכך בעל פחות רתע.
ניסויים בכלי נשק שונים.
עתה הצבא הגרמני פנה לשני יצרני נשק: ולתר והנל על מנת לייצר רובה שיעשה בו שימוש בקליע החדש. הרובה של הנל, ה-Mkb 42, נבחר לדגם המתאים לייצור. בנובמבר 1942 נשלחו ה-Mkb 42 לחזית. בסוף 1942 ותחילת 1943 יוצרו כ-11,000 רובים מסוג זה. המשתמשים בנשק העריכו אותו אך עם הסתייגות מסוימת. בהמשך נבחר נשק אחר לייצור שהיה דומה לגרסת ולתר.
שימוש.
באפריל 1944 אדולף היטלר החליט לשנות את שם הרובה ל-MP44. בפגישה עם מפקדי צבא בחזית המזרחית שאל היטלר את המפקדים מה הם רוצים. אחד מהמפקדים קרא "עוד מהרובים החדשים!". לאחר שהיטלר בחן את ה-MP44 בעצמו הוא החליט לקרוא לו "רובה סער" (Sturmgewehr). כאשר הוא רואה את ההישג התעמולתי האפשרי מהנשק הוא החליט לקרוא לו לבסוף StG44, כלומר "רובה סער, מודל 1944".
עד סוף המלחמה יוצרו כ-425,000 רובי StG44. הוא הוכח כבעל ערך רב בעיקר בחזית המזרחית שם השתמשו בו לראשונה. טווח הירי שלו היה גדול מה-MP40 אך שימושי יותר מה-Kar98k בטווח קרוב. הוא היה התשובה הגרמנית לפפ"ש הרוסי שהיה זול לייצור אך יעיל ביותר בקרבות בטווח קרוב. ה-StG44 היה בעל אותו קצב אש של הפפ"ש אבל עם טווח רחוק יותר. ה-StG44 היווה את הבסיס למשפחת רובי הסער שביניהם נמנה רובה הסער המיוצר ביותר בעולם בימינו, ה-AK-47.
לאחר המלחמה.
בגרמניה המזרחית נעשה ב-StG44 שימוש עד החלפתו בAK-47 (קלשניקוב) הרוסי. בפולקספוליצי (המשטרה במזרח גרמניה) נעשה שימוש ברובה עד שנת 1962 בערך, אז הוחלף בפפ"ש. ה-Stg44 נמכר גם למשטרים ידידותיים לברית המועצות באפריקה ובמזרח התיכון ואף מספר מועט של דגמים הגיעו אל ארגון החזבאללה בלבנון.
ארג'ון אפדוראי
ארג'ון אפדוראי (Arjun Appadurai; נולד ב-1949) הוא אנתרופולוג חברתי אמריקאי ממוצא הודי, המתמחה בכתיבה על מודרניזם, גלובליזציה ותהליכי עיור, והיבטיהם השונים.
חייו.
אפדוראי נולד במומבאי, הודו, שם סיים לימודים בבית ספר תיכון ולימודי אמנות בין-תחומיים בקולג' אלפינסטון(. בסוף שנות ה-60 היגר לארצות הברית וב-1967 השלים לימודי תיאר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת ברנדייס. לאחר מכן המשיך בלימודיו באוניברסיטת שיקגו, שם רכש את התואר השני בשנת 1973 ואת תואר הדוקטור בשנת 1976, שניהם בתחום של חשיבה חברתית. במהלך הקריירה האקדמית, אפדוראי שימש כמרצה באוניברסיטת ייל, אוניברסיטת שיקגו ואוניברסיטת פנסילבניה, וכן הרצה ולימד כמרצה אורח במוסדות אקדמיים רבים ברחבי העולם. בנוסף, שימש כיועץ למספר רב של ארגונים וקרנות, ציבוריים ופרטיים, בין השאר קרן רוקפלר, קרן פורד, אונסק"ו, הבנק העולמי ועוד.
כיום אפדוראי מרצה וחוקר במחלקה למדיה, תרבות ותקשורת באוניברסיטת ניו יורק, מרצה תחומי אנתרופולוגיה וגלובליזציה בבית הספר Hertie למשילות בברלין, משמש כחוקר בכיר במכון טאטא למדעי החברה במומבאי, ובעל מעמד של חוקר בכיר במכון מקס פלנק לחקר שונות אתנית ודתית בגרמניה.
אפדוראי זכה במספר רב של מלגות ומענקים, וקיבל פרסים שונים מהמוסדות האקדמיים השונים בהם שהה. בשנת 1997 נבחר להיות חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים ובשנת 2013 הוענק לו תואר דוקטור כבוד מאוניברסיטת ארסמוס ברוטרדם.
אפדוראי נשוי ואב לשני ילדים.
תחומי מחקר.
תחומי העניין במחקר ובהוראה של אפדוראי הם: אנתרופולוגיה היסטורית, אנתרופולוגיה של תהליכי גלובליזציה, אלימות אתנית, צריכה, מרחב ודיור, החברה האזרחית הבינלאומית, תהליכי עיור בדרום אסיה.
גלובליזציה.
עבודתו של אפדוראי מתמקדת בגלובליזציה ובהשפעותיה, בזרימה המתמדת של אנשים, רעיונות וטובין בין המרכזים השונים והפריפריות השונות, כאשר המונחים מרכז ופריפריה אינם חד משמעיים ומקיימים ביניהם סוג של הדדיות. רעיונות, מושגים ומוצרים תרבותיים שונים המגיעים מ"המרכז" (שנתפס בדרך כלל כמדינות המערב)ל"פריפריות" השונות, ושם הם מושפעים על ידי התרבות המקומית והופכים להיות חלק ממנה. תהליכי הגלובליזציה על פי אפדוראי קשורים לכמה היבטים המקיימים קשרי גומלין ביניהם. לצורך ניתוח התופעה הוא יצר חמישה ממדים המתארים את תהליכי הגלובליזציה, כאשר כל ממד כזה מהווה סוג של "נוף" (landscape) שהצירוף של כולם יכול לתת תמונה יותר כללית (הסיומת 'סקייפ' של כל מושג רומזת להיותו חלק מהנוף וככזה נתון לשינויים תמידיים):
אפדוראי טוען שמה שמאפיין את התהליכים הגלובליים הנוכחיים הוא היעדר התאמה וקוהרנטיות בין הממדים השונים - הזרימות השונות מתקיימות בו זמנית בכיוונים שונים ובאמצעות בני אדם שונים ולכן התוצאה אינה יצירת "כפר גלובלי" הומוגני אחד. הגלובליזציה מתרחשת במקומות בהם הזרמים השונים נתקלים ומושפעים זה מזה - ויוצרים עולם שהוא מערכת אינטראקטיבית.
אחת התוצאות של תהליכים אלה היא תופעת ה"דה-טריטוריזציה" - מצב בו הגבולות הפוליטיים שהיו חלק מהעולם המודרני מתערערים ומטשטשים. אוכלוסיות גדולות נודדות מסיבות שונות מהטריטוריה המקורית שלהן, ובמקומן החדש מתנתק הקשר החד ערכי בין מדינת הלאום הנוכחית לבין זהותם הלאומית המקורית. תופעה נוספת היא יצירת מה שאפדוראי מכנה "הדמיון כפרקטיקה חברתית" - מערכת מדומיינת הנוצרת מהזרמים התרבותיים השונים הנפגשים, מתערבבים ומושפעים זה מזה. מתוך נקודת מבט אופטימית התקווה היא שתהליכים אלה ייצרו עולם בו האוניברסלי והלוקלי יוכלו להתקיים זה בצד זה בצורה דינמית המשתנה בהתאם לזרמים השונים המתרחשים באופן תמידי.
תפיסה זו של אפדוראי עוררה ביקורת שטענה שמדובר בראיה אופטימית מידי המתעלמת מצדדיה האפלים של הגלובליזציה. כתגובה, אפדוראי התייחס לצדדים אלה בספרוFear of Small Numbers בו דן בתופעות של אלימות הרווחות בעולם ומוסברות על ידו בתחושות "חשש לאיבוד השלמות" - מושג פרוידיאני המיוחס במקרה זה לשלמות הזהות של קבוצות ועמים.
דיור.
בעולם המודרני היכולת להגיע לדיור מותנית בקיום רמה כלכלית מינימלי שמתחתיה נוצרות, בעיקר בערי העמק בעולם, קבוצות גדולות של חסרי דיור המוגדרים על ידי אפדוראי כ"עניים עירוניים". המשמעות של העדר דיור-בית היא מחיקת חלק גדול מהמרכיבים של אזרחות, אנושיות, כבוד, שארות ומקלט.
חסרי דיור אלה הם בעלי "אזרחות חשופה" ומעמדם דומה לזה של פליטים, שבויי מלחמה וזרים בלתי חוקיים. קבוצות אלה יוצרות במקרים רבים שכונות עוני שאינן תמיד מוסדרות פורמלית – "דיור בלתי מוגן", ואז נהרסות ומפונות על ידי השלטונות, בדרך כלל מסיבות של רווח כלכלי ומבלי לספק לתושביהן פתרונות דיור אחרים. אפדוראי רואה בתופעות אלה הפרות של זכויות האדם שלא תמיד זוכות לתשומת הלב של אקטיביסטים ופוליטיקאים.
עם זאת, אפדוראי רואה תקווה בתהליכים בהם נוצרות התארגנויות של פעילים קהילתיים שזוכות לשיתוף פעולה עם סוכנויות מימון בינלאומיות ותורמים מקומיים. קהילות כאלה בשכונות עוני שונות החלו לשתף אחת את השנייה בהתנסויותיהן, לפתח דרכים להתמודד עם הכוחות המאיימים עליהן ולנסות לשפר את תנאי הדיור שלהן. אפודראי היה מעורב בפרויקט מסוג של בעיר מולדתו, מומבאי.
תסמונת ז'ילבר
אנסנדה