הכירולוגיה הפסיכודיאגנוסטית מחלקת את כף היד לשני חלקים: כף היד, שבה נמצאים הקווים, והחלק השני הוא האצבעות. כף היד מייצגת, כביכול, את המחסנים האנרגטיים והפיזיים שלנו והבסיס לאישיות. היא כוללת את היצרים, הדחפים והפוטנציאל הבסיסי של האדם. כף היד מייצגת את הגרעין של האדם - כל מה שהאדם יודע על עצמו ("קולות הבטן").  האצבעות מייצגות את הדעת של האדם, דפוסי ההתנהגות, מערכות האמונה ומערכות שנבנו במפגשים עם העולם. האצבעות הן דינאמיות ומשתנות עם החיים.
בכף היד יש שלושה קווים עיקריים ועוד קווי משנה. "קו הלב" יוצא מתחת לזרת ומתקדם לכיוון האצבע המורה. "קו הראש" יוצא מתחת לאצבע המורה, ו"קו החיים" מקיף את האגודל ויורד לשורש כף היד.
לפי הגישה הפסיכודיאגנוסטית, בעזרת כפות הידיים ניתן לאבחן בעיות רגשיות ופיזיות, לקויות למידה שונות, היפראקטיביות, מחלות ופוטנציאל של מחלות. אבחון פסיכודיאגנוסטי יכול לסייע באבחון תעסוקתי, התמודדות עם טראומות מהעבר וסיוע בשינוי דפוסי התנהגות.
קריסאור
במיתולוגיה היוונית, קריסאור (ביוונית: Χρυσάωρ, Khrusaōr; תרגום מילולי: "החמוש בזהב") הוא בנם של פוסידון אל הימים והסוסים והגורגונה מדוזה, ואחיו של הסוס המכונף פגסוס. שניהם נולדו לאחר שפרסאוס כרת את ראשה של מדוזה.
על פי הגרסה הנודעת ביותר של המיתוס, מדוזה הייתה נערה יפהפייה עם תלתלים ועיניים נוצצות, ושפוסידון, אל הים, אנס באכזריות במקדשה של אתנה, אלת החכמה ותכסיסי המלחמה. בין פוסידון לאתנה שררה יריבות רבת שנים, עוד מהזמן שבו העדיפו האתונאים את אתנה כאלה הפטרונית של עירם, על פני פוסידון; וכשהאלה גילתה שמקדשה חולל בגלל שמדוזה הייתה בתולה וירד לה דם בזמן האונס היא קיללה רק את מדוזה, והפכה אותה למפלצת המוכרת, ששיערה נחשים ושהמביט בה מתאבן. לאחר מכן, מדוזה גורשה אל מעבר לאדמות ההיפרבוראניות, שבהן שרר אור שמש נצחי.
כשהמלך פולידקטס הטיל על פרסאוס להביא לו את ראשה של מדוזה, נחלצו לעזרתו אתנה והרמס, שליח האלים, שהעניקו לו, בין היתר, סנדלים מכונפים, מגל ומגן עם מראה בצידו הפנימי. על ידי הסתכלות בהשתקפותה של מדוזה במגן שלו יכול היה פרסאוס להתקרב אליה בבטחה, וכך הוא ערף את ראשה. מצווארה הכרות של מדוזה (ועל פי גרסה אחרת: מן האדמה שהתערבבה בדמה של מדוזה) בקעו צאצאיה מפוסידון: הסוס המכונף פגסוס והענק קריסאור.
על פי התאוגוניה של הסיודוס, קריסאור נישא לנימפה קלירואה ("Kallirroe"), בתו של הטיטאן אוקיינוס, והיה למלך איבריה. לזוג נולדו המפלצת אכידנה, "אם כל המפלצות", ויצור הכלאיים גריאון, ענק בעל שלשה גופים שהיו דבוקים זה לזה במותניהם, שנהרג במטלה העשירית של הרקולס.
דמותו של קריסאור כמעט ואינה מוזכרת כשלעצמה, אלא רק בהקשר מות אמו או בנו.
בכתביו של דיודורוס סיקולוס, קריסאור איננו אביו של גריאון בעל שלשת הראשים, אלא אב לשלשה בנים שלכל אחד מהם צבא. לפי גרסה זו, הרקולס ניצח את כל אחד משלושת הבנים עם צבאם.
קריסאור בתרבות המודרנית.
בספר "אות אתנה", השלישי בסדרת גיבורי האולימפוס של ריק ריירדן, מנסה קריסאור לשדוד את ספינתם של גיבורי הסדרה, אבל צוותו מוטעה לחשוב שהאל דיוניסוס (בכחוס) המפחיד אותם יותר מכל נמצא בספינה, ונס על נפשו.
ביבליותקה היסטוריקה
"ביבליותקה היסטוריקֶה" (ביוונית עתיקה: Βιβλιοθήκη ἱστορική, "ספריה היסטורית", בתעתיק ללטינית: bibliotheca historica) הוא חיבור היסטורי שנכתב על ידי דיודורוס סיקולוס איש אגירה שבסיציליה, בן המאה הראשונה לפנה"ס. החיבור הוא היסטוריה אוניברסלית ממלחמת טרויה עד מלחמת גאליה של יוליוס קיסר.
היצירה מורכבת מארבעים ספרים, ובהם מתאר דיודורוס את ההיסטוריה של מצרים העתיקה, מסופוטמיה, הודו, ערב והמזרח התיכון. שם היצירה מצביע על כך, כי היא איננה מתיימרת להיות יצירה מקורית, כי אם ליקוט מחיבורים קודמים. בין השאר הספר מצטט את הקטאיוס איש אבדרה, קטסיאס, אפורוס, הירונימוס מקארדיה, דוריס מסאמוס , דיולוס , פיליסטוס, טימאיוס, פוליביוס ופוסידוניוס.
התאריך המוקדם ביותר שמוזכר ביצירה הוא האולימפיאדה ה-180 (השנים 60–56 לפנה"ס), כשדיודורוס מתאר את זעם תושבי מצרים כאשר אזרח רומי הרג בטעות חתול (חיה המקודשת למצרים). המאורע האחרון שהוא מזכיר היא מפלתו של אוגוסטוס קיסר בקרב הימי ליד טאורמינה בשנת 36 לפנה"ס. הוא אינו מזכיר את הפיכת מצרים לפרובינקיה רומית בשנת 30 לפנה"ס, ומכאן שהוא סיים את כתיבת חיבורו קודם לכן. דיודורוס טוען בהקדמה לחיבור כי הוא הקדיש 30 שנה ליצירה זו, כולל מסעות מסוכנים באירופה ואסיה. טענה שהחוקרים מפקפקים בנכונותה, לאור טעויות בחיבור שאינן הגיוניות אם הכותב היה עד ראייה להם, ולא רק העתיקם ממקורות אחרים.
מתוך ארבעים הספרים שביצירה, רק 14 שרדו: חמשת הראשונים והספרים 11 עד 20. בנוסף, קטעים מתוך הספר מוזכרים בספרי פוטיוס הראשון וקונסטנטינוס השביעי.
הספר מוזכר בקצרה בכתבי פליניוס הזקן, כשהוא משבח את דיודורוס על הענווה הנדרשת כדי לקרוא את ספרו בשם זה, באופן יוצא דופן ביחס לשאר ההיסטוריונים היוונים.
חלקיו הראשונים של הספר הודפסו לראשונה בבולוניה ב-1472 בלטינית. חלקיו האחרונים של הספר (ספרים 11 עד 20) נדפסו ביוונית לראשונה בבזל ב-1535. מאוחר יותר נדפסה היצירה בשלמותה, ב-1559 בז'נבה.
דוד בן אברהם אלפאסי
דוד בן אברהם אלפאסי היה יהודי קראי בן המאה ה-10, מחלוצי המילונות העברית. עבודתו המפורסמת ביותר היא "אלג'מע" ("הַמְּאַסֵּף"), המילון המקיף הראשון של העברית המקראית.
קורות חייו.
דוד בן אברהם נולד כנראה בפאס שבמרוקו, אך עלה לארץ ישראל וחי חלק מחייו בירושלים. הוא לא מוזכר בכרוניקה של אבן חיטי שמציינת את המלומדים הקראים של התקופה, אך מעדויות אחרות ניתן ללמוד על הזהות הקראית שלו. הוא פעל בתקופה שבה החלה התעניינות רבה בתחום הבלשנות של העברית המקראית, בין השאר עקב התעוררות היהדות הקראית, שניסתה להבין את הכתוב בתורה על דרך הפשט.
יצירתו החשובה ביותר של אלפאסי היא המילון העברי-ערבי שערך, "אלג'מע", עבור העברית המקראית. עבודה מונומנטלית זו המורכבת מ-22 חלקים הייתה הראשונה מסוגה, על אף שבתחום הדקדוק אלפאסי בדרך כלל לא חידש מעבר להבחנותיהם של יהודה אבן קוריש וסעדיה גאון. בנוסף ללקסיקון של מילים מקראיות, מופיעים במהלך החיבור טקסטים שכתובים בצורה פולמוסית כלפי היהדות הרבנית. כמו פרשנים קראיים אחרים, סיפק הצעות עצמאיות לפרשנות שמות שמלמדות על העדר מסורת.
החכמים הקראים עשו שימוש נרחב בספרו וקיצרו אותו כמה פעמים. החזיק בתפיסתם של בני דורו מנחם בן סרוק ודונש בן לברט ואחרים, שלפיה ישנו שורש "מינימלי": השורש כולל רק את האותיות שמופיעות בכל צורות הנטייה והגזירה, ולכן ישנם גם שורשים של אות אחת או שתיים. כמו בן סרוק, גם הוא מתלבט כאשר בראש השורש יש אל"ף, ולעיתים כולל ב"מאסף" גם שורש של שתי אותיות וגם שורש של שלוש כשאל"ף בתחילתן. את התפיסה המודרנית של השורש, שלו שלוש אותיות, העלה רבי יהודה חיוג' מעט מאוחר יותר.
אספי
אָסָפִי (כך בערבית ספרותית: آسَفي; בערבית המקומית ובברברית: آسْفي/ⴰⵙⴼⵉ – אָסְפִי; בפורטוגלית: Safim – סָאפִים; בצרפתית: Safi – סָאפִי) היא עיר במערב מרוקו לחופי האוקיינוס האטלנטי, דרומית לקזבלנקה ומערבית למרקש. בעיר חיים כ־280,000 תושבים, ובמטרופולין שלה קרוב ל־800,000 תושבים. אספי היא עיר נמל שמהווה מרכז כלכלי לתעשיית הסרדינים של המדינה, ומקור ליצוא פוספטים, טקסטיל, קרמיקה ועוד.
העיר היא אחת הערים העתיקות במרוקו, וכנראה נבנתה לראשונה כמושבה קרתגית, אולי בידי חנון הספן. במשך רוב שנותיה שימשה כאחד מערי הנמל החשובות של מרוקו. ב־1488 נכבשה אספי בידי ממלכת פורטוגל, שבנתה בעיר מבצר העומד עד היום, אך היא נטשה את העיר ב־1550. כעיר נמל מרכזית, היתה העיר מוקד חשוב של סחר בין מרוקו לאירופה, עד שהקמת הנמל במוגדור ב־1765 הביא לירידת מעמדה. במהלך מלחמת העולם השנייה אספי הייתה אחד ממוקדי הפלישה של מבצע לפיד.
יהודי אספי.
עדויות לקיומם של יהודים באספי ישנן החל מהמאה ה־14, בתעודותיהם של סוחרים פורטוגלים שעברו באספי במסעיהם. ב־1488 היהודים סייעו לפורטוגלים לכבוש את העיר. באותה התקופה מנתה הקהילה כמאה משפחות, שהיו כעשירית מכלל תושבי העיר. גם בראשית המאה ה־16, כאשר הקאיד (השליט הברברי המקומי) החליט למרוד בפורטוגלים, סייעו היהודים לפורטוגלים להגן על העיר. היחסים בין הקהילה לבין פורטוגל היו מעולים, ומבני הקהילה שימשו בתפקידים מנהלתיים בחצר המלוכה. הפורטוגלים מינו לרב העיר את החכם אברהם בן זמרה, שהיה גם רופא ומדינאי.
ב־ 1550 נסוגו הפורטוגלים, אך אספי עדיין הייתה שער מרכזי למסחר בין מרוקו לבין אירופה, והיהודים נטלו חלק בפעילות המסחרית הענפה. גם בחצר השליטים מהשושלת הסעדית שימשו היהודים בתפקידי מינהל ודיפלומטיה.
בשנת 1765 נסגר נמל אספי בגלל עליית חשיבותה של העיר מוגאדור. ביוזמתו של יעקב בן עדי שריקי-דלוואנטה, נפתח הנמל מחדש והיהודים קיבלו שימוש בלעדי במתקניו.
בשלהי המאה ה־19 פעל בעיר רבי אברהם בן שבת, תלמיד חכם ומתורגמן, שמונה על ידי הסולטן סידי מוחמד למנהיג יהודי העיר, והיה מתורגמן של אחת הקונסוליות האירופאיות בעיר.
בשנת 1902 היו באספי 1,600 יהודים. העיר נעשתה לנמל הייצוא של מחצבי הרי האטלס, והקהילה שגשגה. ב־1903 הוקמה האגודה הציונית "אהבת ציון", ומזכירה היה הרב הראשי יעקב מרציאנו. חברת כל ישראל חברים פתחה בית ספר באספי ב־1912.
ב־1940 נפתחה באספי בחסות הקהילה אכסניה לפליטים יהודים מאירופה.