כריסטיאן דוריולה (בצרפתית: Christian D'Oriola; 3 באוקטובר 1928 - 29 באוקטובר 2007) היה סייף צרפתי. אלוף אולימפי בעל 6 מדליות, מהן 4 זהב. הוא אלוף עולם בעל 11 מדליות, מהן 8 זהב.
בשנת 2001 התאחדות הסיף הבינלאומית קבעה שדוריולה הוא הסייף הטוב ביותר במאה ה-20 וזאת בשל זריזות ידיו, הטכניקה המופלאה שלו, עבודת רגליו, תגובותיו המידיות וכושר ההמצאה שלו.
ביוגרפיה.
דוריולה נולד בפרפיניאן.
אלוף עולם.
באליפות העולם בסיף שנערכה בליסבון, פורטוגל בשנת 1947 זכה דוריולה בשתי מדליות זהב בתחרות רומח אישי ובתחרות רומח קבוצתי.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה דוריולה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בתחרות ברומח קבוצתי ומדליית כסף בתחרות רומח אישי.
באליפות העולם בסיף שנערכה בקהיר, מצרים בשנת 1949 זכה דוריולה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בתחרות רומח אישי ובכך הגן על תוארו ומדליית כסף בתחרות רומח קבוצתי ובאליפות העולם בסיף שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1951 הוא זכה במדליית זהב בתחרות רומח קבוצתי.
אולימפיאדת השיא.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה דוריולה בשתי מדליות זהב, בתחרות ברומח אישי ובתחרות ברומח קבוצתי.
באליפות העולם בסיף שנערכה בבריסל, בלגיה בשנת 1953 זכה דוריולה בשתי מדליות זהב בתחרות רומח אישי ובתחרות רומח קבוצתי, באליפות העולם בסיף שנערכה בלוקסמבורג בשנת 1954 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בתחרות רומח אישי ובכך הגן על תוארו ומדליית כסף בתחרות רומח קבוצתי ובאליפות העולם בסיף שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1955 הוא זכה במדליית כסף בתחרות רומח אישי.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה דוריולה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בתחרות ברומח אישי והגן על תוארו ומדליית כסף בתחרות רומח קבוצתי.
באליפות העולם בסיף שנערכה בפילדלפיה, ארצות הברית בשנת 1958 זכה דוריולה במדליית כסף בתחרות רומח קבוצתי.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה דוריולה לכבוד לשאת את דגל צרפת בטקס הפתיחה של המשחקים. בתחרויות עצמן הוא סיים במקום שמיני בתחרות רומח אישי, במקום חמישי בתחרות רומח קבוצתי ובמקום תשיעי בתחרות דקר קבוצתי.
משפחתו.
פייר ז'ונקר דוריולה, הוא בן דודו של דוריולה והוא אלוף אולימפי ברכיבה על סוסים, בעל 4 מדליות מהן 2 זהב ו-2 כסף ב-5 אולימפיאדות.
בשנת 2007 נפטר דוריולה בנים.
ספורט עממי
ספורט עממי הוא פעילות ספורט שהדגש בה אינו על הישגים טובים יותר, כפי שמתאפיין ספורט תחרותי, אלא על השתתפות רחבה ככל האפשר של פעילים, כולל כאלה שספורט איננו חלק מעיסוקם היומיומי.
בנוסף לאירועי ספורט שכל מטרתם היא ספורט עממי, פעמים רבות נערכים אירועי ספורט בשני מסלולים מקבילים: מסלול תחרותי ומסלול עממי. תחומים נפוצים של ספורט עממי הם צעדה, מחול וריקודי עם, מרוץ ורכיבת אופניים.
מפעלי ספורט עממי בולטים בישראל, המאורגנים על ידי איגוד הספורט "הפועל", הם צליחת הכנרת, מרוץ הקפת התבור וצעדת הנגב. מפעלי ספורט עממי נוספים מאורגנים על ידי רשויות מקומיות רבות בישראל.
ויליאם ארצ'יבלד קנת' פרייזר
מייג'ר ג'נרל ויליאם ארצ'יבלד קנת' פרייזר (באנגלית: William Archibald Kenneth Fraser; 19 בדצמבר 1886 - 9 בפברואר 1969) היה קצין בכיר בצבא הודו הבריטית בתקופת מלחמת העולם השנייה, ומפקד דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-10 בתקופת המלחמה האנגלו-עיראקית.
חייו.
פרייזר נולד ב-1886, התחנך במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט וב-1905 התגייס לצבא הודו הבריטית. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בחזית המערב. לאחר המלחמה נשאר בשירות קבע, ובין השנים 1919–1921 היה למפקד "רובאי דרום פרס" (South Persia Rifles), יחידה צבאית שהוקמה בדרום איראן בתקופת המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה. במקביל שימש בתפקידי מטה שונים. בין 1922 ל-1924 שימש פרייזר כנספח צבאי בקאבול. בין 1924 ל-1948 שימש כנספח צבאי בטהראן. בין 1930 ל-1932 היה מזכירו הצבאי של מושל בנגאל.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשא פרייזר דרגת מייג'ר ג'נרל, וקיבל פיקוד על כוחות של צבא הודו הבריטית שהיו אמורים להישלח למלאיה מקראצ'י. עם פרוץ מרד רשיד עאלי אל-כילאני, החליט מפקד צבא הודו הבריטית, הגנרל קלוד אוקינלק, להעביר כוחות אלו לעיראק, לשם הגנה על בצרה. בתחילה מנה הכוח סדר גודל של חטיבה מתוגברת, דהיינו חטיבת רגלים, גדוד ארטילריה, וחילות עזר, אך במהלך מבצע הנחיתה בבצרה, שכונה "מבצע סבין" (Sabine) תוגבר הכוח לסדר גודל של דיוויזיה והתגבש לעוצבה שנקראה דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-10. כוח זה, כשצורף לכוחות נוספים, נקרא במהלך המלחמה כוח עיראק.
ב-18 באפריל נחת פרייזר בבצרה בראש כוחותיו, וקיבל את הפיקוד על כל כוחות הקרקע בעיראק. לאחר הנחיתה. ב-8 במאי, כאשר סדר הגודל של הכוחות גדל, עקב צורכי הלחימה והזרמת כוחות נוספים, החליף את פרייזר בתור מפקד "כוח עיראק", לייטננט ג'נרל אדוארד קינאן. ב-16 במאי חלה פרייזר, והוחלף בתפקיד מפקד הדיוויזיה ה-10 על ידי הגנרל ויליאם סלים. בין 1941 ל-1945 שימש כנספח צבאי בטהראן, ולאחר מכן פרש.
פרייזר עוטר בעיטורים רבים, ובהם מסדר האמבט, מסדר האימפריה הבריטית, אות השירות המצוין, המסדר הוויקטוריאני המלכותי ו"הצלב הצבאי". ב-1948 עוטר בעיטור הצלב הצבאי הבלגי על ידי ממשלת בלגיה.
ויליאם פרייזר
צעדת ארבעת הימים הבינלאומית בניימכן
צעדת ארבעת הימים הבינלאומית בניימכן (בהולנדית: Internationale Vierdaagse Afstandsmarsen Nijmegen) היא אירוע ספורט עממי של צעדה בת ארבעה ימים המתקיים מדי שנה בניימכן שבהולנד. הצעדה הראשונה אורגנה בשנת 1909. החל משנת 1925 הייתה ניימכן נקודת מוצא קבועה שלה .
צעדת ארבעת הימים מאורגנת על ידי קרן ארבעת הימים של ניימכן, הנתמכת על ידי ארגון ספורט ההליכה ההולנדי. מדי שנה משתתפים בצעדה כ-46,000 צועדים ממעל 75 מדינות. מועצת ניימכן והעיריות שמסביב, משרד ההגנה, הצלב האדום ההולנדי, האגודה ההולנדית לעיסוי ספורט, הלשכה האזורית לתיירות ארנהם-ניימכן ושירותי חירום מעורבים מקרוב בארגון צעדת ארבעת הימים.
הצעדה נפתחת ביום שלישי השלישי בחודש יולי, ונמשכת ארבעה ימים רצופים של הליכה (למרחקים של 30–50 ק"מ מדי יום), ולצדה אירועי תרבות שונים. זהו אירוע הצעדה הגדול ביותר בעולם.
במסגרת האירוע מוזמנים לוחמי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה לציין את השתתפותם בשחרורה של הולנד מן הכיבוש הנאצי. משתתפים מבריטניה, קנדה, ארצות הברית, אוסטרליה וניו זילנד, פוקדים באופן קבוע את הצעדה. בשנות ה-50 וה-60 שלחה אף ישראל משלחות רשמיות לצעדה.
בעקבות צעדה זו נערכה גם בישראל צעדת ארבעת הימים.
קבר סית סכינה
קבר סית סוכינה
מועצת המונרך
בעלת הארמון
בעלת הארמון הוא מחזה בשלוש מערכות שנכתב בשנת 1954 על ידי הסופרת והמשוררת לאה גולדברג והועלה לראשונה בשנת תשט"ז-1955 בתיאטרון הקאמרי. המחזה הוא אפיזודה דרמטית המערבת ארבע דמויות, המתרחשת במשך יום אחד בחודש ספטמבר 1947, ובמרכזה סיפורה של ניצולה יהודייה צעירה המוחזקת בתוך ארמון "בעלת הארמון" ואינה מודעת לכך שהמלחמה נגמרה.
זהו המחזה הידוע ביותר של גולדברג. הוא תורגם והועלה בחו"ל במספר שפות, בהן אנגלית, גרמנית, צרפתית וספרדית.
המחזה.
במרכז המחזה ארמון עתיק הממוקם באחת מערי אירופה, נסתר מעין, במעבה היער. הממשלה הלאימה אותו ומשכנת בו את המפקדה הראשית של הצבא הנאצי, ולאחר נפילת השלטון, הממשלה העממית החדשה מלאימה את הארמון והופכת אותו למוזיאון, אך משאירה את בעליו, הרוזן זאברודסקי, לתפקד כשומרו.
אל הארמון מגיעים לביקור במהלך ספטמבר 1947 שני שליחים מארץ ישראל, מיכאל זאנד, אספן ספרים בשירות הספרייה הלאומית, ודורה רינגל, המחפשת ילדים יהודים במסגרת עליית הנוער. זאנד מגיע אל המקום בשל הספרייה העתיקה שבו ומציע לדורה להתלוות אליו. כיוון שהגיעו בליל סערה, מבקשים השניים מהשומר להלין אותם במוזיאון עד שמזג האוויר ישתפר, והוא מאפשר להם זאת בחוסר רצון. בדרך מקרה מגלים השניים את לנה, צעירה יהודייה שהציל הרוזן מהנאצים, והיא כמעין כלואה בארמון שנתיים לאחר שהמלחמה הסתיימה, היות שהרוזן השאיר אותה בחדר סתרים בארמון ובודד ממנה את עובדת סיום המלחמה בשל אהבתו אליה וחוסר רצונו להישאר בבדידותו.
השליחים מנסים לשכנעה לעזוב את הארמון, בתחילה היא חשדנית כלפיהם, אך בהמשך, על אף הערצתה לרוזן, היא מחליטה לעשות איתם את הדרך לארץ ישראל, ובסיום המחזה, היא מצטרפת אליהם.
השימוש בארמון מתייחס מחד גיסא לעולם העתיק הרומנטי, ומאידך גיסא לעולם החדש שהלאים אותו אל האידיאלים האפלים שלו. הריאליזם אל מול היסודות הרומנטיים שיוצרים מאבק בין הישן והחדש.
הדמויות.
במחזה ארבע דמויות:
מקור היצירה.
אל הסיפור הגיעה גולדברג לאחר ביקורה בצ'כיה בשנת 1947 ולינה בארמון שהוסב למרכז עבור סופרים. כשהייתה בדרכה אל הארמון סיפרה לה המלווה כי בעבר ישב בו וילהלם פריק, המושל הנאצי של בוהמיה ומוראביה. הוא לן בחדר מספר 19. בטירה פגשה גולדברג אדם שהגיע לשם כדי לחפש ספרים יהודיים והוא נדד מארמון לארמון ומספרייה לספרייה. גולדברג לא חפצה ללון בחדרו של המושל, אך גילתה להפתעתה ביום למחרת שאכן ישנה בו, ולאחר מכן מראה החדר רחב הידיים לא עזב את מחשבתה ובהמשך הפך למחזה.
עיבודים.
המחזה זכה לעיבודים רבים על הבמה. תחילה הועלה בתיאטרון הקאמרי בשנת תשט"ז (הצגת הבכורה הייתה ב-26 בספטמבר 1955) בבימויו של גרשון פלוטקין, עם תפאורה שצייר משה מוקדי ובהשתתפות שושנה ברנע (דורה רינגל), זלמן לביוש (הרוזן), יוסף ידין (מיכאל זאנד) וחנה מרון (לנה) (שכהכנה לתפקיד ביקרה בארמונות עתיקים באירופה).