לידל נולד בטנברידג' וולס, אנגליה, בן בכור של מייג'ור ג'ון סטיוארט לידל, CMG, DSO, אשר שירת עם חיל ההנדסה המלכותי ולאחר מכן עבד עבור הממשלה המצרית בקהיר, ושל אשתו הראשונה, אנה גרטרוד לבית מורגן. הוא היה נין של סר ג'ון לידל, אביר מסדר האמבט, מנהל המחלקה הרפואית של הצי המלכותי, וסבתו מצד אביו הייתה ממשפחת גיבסון, בעלי אדמות משאלפורד וסלינגטון. אמו של לידל נפטרה ב־1914; אביו התחתן בשנית ב־1916 עם תרזה לבית רוטנברג. היחסים בין רוברט ואחיו לבין אימם החורגת התערערו, ולידל ביסס עליה את הדמות המרכזית ברומן שלו "בנים חורגים".
לידל התחנך בבית הספר אשדאון האוס באיסט סאסקס, בבית הספר הייליברי, ובקורפוס קריסטי קולג', אוקספורד. בין 1933 ל־1938 הועסק בספרייה הבודליאנית כעוזר במחלקה לכתבי יד מערביים. בעודו באוקספורד פגש לידל את הסופרת ברברה פים. דמותו של ד"ר ניקולס פארנל ברומן של פים "איזו צבייה מאולפת" נוצרה בהשראת לידל.
לאחר מכן התגורר לידל זמן קצר באתונה, ועבד כמרצה במועצה הבריטית. משנת 1941 עד 1951 שימש מרצה באוניברסיטת קהיר ובאוניברסיטת אלכסנדריה. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה אחד מקבוצת המשוררים הבריטים "משוררי קהיר". מ־1953 עד 1972 הועסק באוניברסיטת אתונה, ובמשך חלק מאותה תקופה כיהן כראש המחלקה לספרות אנגלית. לידל לא שב לאנגליה מעולם, ומת באתונה ב־1992.
זכויות להט&quot;ב בדרום אפריקה
זכויותיהם של לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים (להט"ב) בדרום אפריקה מוגדרות כשוות לאלו של הטרוסקסואלים ובין המתקדמות ביותר בעולם. לדרום אפריקה ישנה היסטוריה מורכבת ומגוונת לגבי זכויות האדם של חברי קהילת הלהט"ב בשטחה. המעמד המשפטי והחברתי של בין 400,000 למעל 2 מיליון דרום אפריקאים הכוללים לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים ואינטרסקסים הושפע לאורך השנים משילוב של מידות דרום אפריקאיות מסורתיות, קולוניאליזם, ההשפעות המתמשכות של דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד ותנועת קידום זכויות האדם שלאחריה.
חוקת דרום אפריקה שלאחר עידן האפרטהייד הייתה לחוקה הראשונה בעולם שהפלילה אפליה על רקע נטייה מינית, בעוד המדינה הייתה לחמישית בעולם המכשירה נישואים חד מיניים לאחר הולנד (2001), בלגיה (2003), ספרד וקנדה (2005) ולראשונה ביבשת אפריקה. זוגות חד מיניים רשאים לאמץ ילדים במשותף (ובאופן חורג) בשטחי המדינה מאז 2002, בעוד טיפולי הפריה חוץ גופית עבור זוגות לסביות ופונדקאות עבור זוגות הומוסקסואלים מוכרים מאז 2003. עם זאת, במשך השנים דווח כי אזרחי להט"ב דרום אפריקאים, במיוחד אלה המתגוררים מחוץ לערים הגדולות, ממשיכים להתמודד עם מספר אתגרים חברתיים, בהם אלימות הומופובית הכוללת במידה רבה "אונס מתקן" נגד לסביות דרום אפריקאיות במטרה "לרפא" את נטייתן המינית.
היסטוריה.
הומוסקסואליות ויחסים חד מיניים תועדו בקרב קבוצות שונות בדרום אפריקה המודרנית לאורך ההיסטוריה. במאה ה-18 הכירו אנשי הקויקוי את המונחים קואיטסר ("koetsire"), המתייחס לגבר אשר מקיים יחסים מבחינה מינית עם גבר אחר וסורגוס ("soregus") המתייחס לאוננות חד-מינית בדרך כלל בקרב חברים. קיום יחסי מין אנאליים ויחסי מין בין נשים התרחשו גם הם בקרב אנשי הקויקוי, אם כי לעיתים רחוקות יותר. לעמי הבנטו, ובראשם הזולו, סוטו, מפונדו וצונגה, הייתה מסורת של גברים צעירים (הידועה במונח אינקוטשן בשפת הזולו, בוקונצ'אנה בסוטו, טינקונקאנה במפונדו, נקהונסטהאנה בצונגה ו-"נערים-נשים" באנגלית, "boy-wives") שהתלבשו בדרך כלל כנשים (בעודם אף עונדים שדיים מזויפים), ביצעו מטלות הקשורות לנשים כגון בישול והבאת דלי מים ועצי הסקה, וקיימו יחסי מין עם בעליהם המבוגרים (הידועים כנומה בשפת הנדבלה והסוטו ובנימה במפונדו ובצונגה). בנוסף, אסור היה להם לגדל זקנים ולעיתים גם לבצע שפיכה. בהגיעו של הנער לגבריות, מערכת היחסים תתפרק, והוא יוכל לקחת נומה משלו אם ירצה בכך. יחסים אלו, הידועים גם בשם "נישואי מוקשים" שכן היו נפוצים בקרב כורים, נמשכו גם בשנות ה-50 של המאה הקודמת.
עמי בנטו אחרים, כולל אנשי הצוואנה ואנשי הנדבלה, היו בעלי מסורות של קבלה או אדישות כלפי יחסים חד-מיניים, בעוד גברים אשר הוגדרו כ-"נשיים" בחברה הנדבלית הפכו לעיתים קרובות למרפאים ולמנהיגים רוחניים. בחברות אלה, הומוסקסואליות לא נתפסה כאנטיתזה להטרוסקסואליות, בעוד פתיחות נרחבת לעסוק בפעילות מינית עם גברים ונשים כאחד הייתה נוכחת.
אסינגקומו ("IsiNgqumo") הוא מונח המשמש הומוסקסואלים מדרום אפריקה וזימבבואה הדוברים שפות בנטו, בניגוד לגייל, שפה אשר שימשה הומוסקסואלים דרום אפריקאים הדוברים שפות גרמאניות, בעוד המונח סקסאנה ("skesana"")" מתייחס לגברים הומוסקסואלים נשיים או טרנסג'נדרים (אשר לרוב נולדו גברים אך מתנהגים, מתלבשים ומתנהגים כנשים) המקיימים יחסי מין עם גברים ואינג'ונגה ("injonga") מתייחס לגברים הומוסקסואלים גבריים.
יחסי מין הומוסקסואלים בין גברים נאסרו בדרום אפריקה כפשע של "מעשי סדום" ו-"עבירת מין לא טבעית" שהורש מהחוק הרומי-הולנדי. תיקון משנת 1969 לחוק עברות המין אסר על גברים לעסוק בהתנהגות אירוטית כלשהי כאשר היו במקום יותר משני אנשים. בשנות ה-70 וה-80, פעילות להט"ב התקיימה בין תנועות זכויות האדם הרבות במדינה, כאשר חלק מהקבוצות עסקו רק במטרת קידום זכויות להט"ב במדינה ואחרות דגלו במסע זכויות אדם רחב יותר גם כן. בשנת 1994, פעילות הומוסקסואלית בין גברים הפכה לחוקית שוב דה יורה, בעוד פעילות הומוסקסואלית בין נשים מעולם לא הוגדרה כפלילית בדומה לקולוניות בריטיות אחרות לשעבר. עם זאת, בעת תקופת העברת אי-ההפללה, גיל ההסכמה הוגדר כלא שוויוני בין זוגות הומוסקסואלים (19) להטרוסקסואלים (16).
במאי 1996, דרום אפריקה הפכה לתחום השיפוט הראשון בעולם המספק הגנה חוקתית עבור אזרחי להט"ב בשטחו, באמצעות סעיף 9(3) של החוקה הדרום אפריקאית, האוסר אפליה על רקע "גזע, מגדר, נטייה מינית וסיבות אחרות". באותה תקופה, ארגונים כמו ארגון פעילי ההומואים והלסביות (OLGA) עבדו עם מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני כדי לכלול הגנות עבור אזרחי להט"ב בחוקה החדשה של המדינה. מאז 16 בדצמבר 2007, כל ההוראות המפלות הומוסקסואלים בחוק בוטלו רשמית, לאחר הכנסת גיל הסכמה שווה עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים לגיל 16 שנים ללא קשר לנטייה מינית והגדרת עבירות מין במונחים נייטרלים מבחינה מגדרית.
תקופת האפרטהייד (1948–1994).
תחת שלטון המפלגה הלאומית בדרום אפריקה בין השנים 1948–1994, פעילות הומוסקסואלית בהסכמה הייתה פשע שדינו עד שבע שנות מאסר. חוק זה שימש כדי להטריד ולהוציא מחוץ לחוק אירועים של קהילת הלהט"ב הדרום אפריקאית לצד פעילות פוליטית. בינואר 1966, פשיטת פורסט טאון על מסיבה גדולה בפורסט טאון, יוהנסבורג, הובילה להגבלות נוספות של הממשלה על הומואים ולסביות בדרום אפריקה.
למרות התנגדות המדינה, מספר ארגוני זכויות הומוסקסואלים בדרום אפריקה הוקמו בסוף שנות ה-70. עם זאת, עד סוף שנות ה-80 ארגונים הומוסקסואלים היו מחולקים לרוב לפי קווים גזעיים והשאלה הפוליטית הגדולה יותר של מעמד האפרטהייד. האגודה הגאה של דרום אפריקה ("The Gay Association of South Africa"), שבסיסה במחוז הילברו במרכז יוהנסבורג, הייתה ארגון לבן בעיקרו שנמנע מלנקוט עמדה רשמית בנוגע לאפרטהייד, בעוד שהארגון "Rand Gay Organisation" היה רב-גזעי ונוסד בהתנגדות למדיניות האפרטהייד. הוברט דו פלסיס, אחד המלחינים הדרום אפריקאים הבולטים במאה ה-20, היה ידוע כהומוסקסואל גלוי אך גם תומך נלהב של המפלגה הלאומית בעודו הלחין יצירות לאומניות רבות. עם זאת, הוא התבטא בעניין נטייתו החד-מינית, והופיע בפני הפרלמנט הדרום אפריקאי בסוף שנות ה-60 במחאה נגד החמרה בחוקי איסור "מעשי הסדום" שכוונו נגד הומוסקסואלים במדינה.
בבחירות הכלליות של דרום אפריקה ב-1987, האגודה "GASA" ומגזין ההומוסקסואלים "Exit" תמכו במועמד המפלגה הלאומית עבור הילברו (שכונת מגורים בעיר פנימית ביוהנסבורג), ליאון דה-ביר. קמפיין הבחירות של דה-ביר העלה את המתיחות בין פעילי להט"ב שהתנגדו בגלוי לאפרטהייד לבין אלה שלא. דה-ביר היה המועמד הראשון של המפלגה הלאומית להתייחס לזכויות הומוסקסואלים, בעודו פרסם את קמפיין הבחירות שלו במגזין "Exit". הדעה הכללית של קהילת הלהט"ב ברחבי הילברו הייתה שההצבעה שלהם הייתה הגורם המכריע בניצחונו הסופי של דה-ביר.
משנות ה-60 ועד סוף שנות ה-80, כוח ההגנה הדרום אפריקאי אילץ חיילים הומוסקסואלים ולסביות לבנות ליטול "תרופות רפואיות שונות" עבור ריפוי נטייתם החד המינית, כולל העברת ניתוח להתאמה מגדרית. היחס לחיילים הומוסקסואלים ולסביות בצבא הדרום אפריקאי נחקר בסרט הדוקומנטרי, רכוש המדינה ("Property of the State") אשר יצא לאור בשנת 2003.
לאחר עידן האפרטהייד.
בשנת 1993, הפרלמנט הדרום אפריקאי, אישר במגילת זכויות האדם שלו הכרה חוקית בנישואים חד מיניים, בעוד החוקה הזמנית של המדינה אסרה על אפליה על רקע נטייה מינית. הוראות אלו נשמרו בחוקה החדשה, שאושרה ב-1996. כתוצאה מכך, הפכה דרום אפריקה לאומה הראשונה בעולם שאסרה במפורש על אפליה על רקע נטייה מינית בחוקתה. שנתיים לאחר מכן, בית המשפט החוקתי של דרום אפריקה קבע באירוע שהוגדר כציון דרך היסטורי שהחוק האוסר על התנהגות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה באופן פרטי מפר את חוקת המדינה. כתוצאה מכך, הפכה הומוסקסואליות לחוקית שוב.