מאפיין נוסף ביצירות הווידאו שלה הוא העיסוק בצבע אדום דם. האדום מבליט את העיסוק בגוף הפצוע ויש בו גם היבט חושני. בעבודתה "להבה אדומה" למשל, אגסי עומדת מול המצלמה כשהיא מאופרת באודם אדום. היא נראית כמי שעומדת לצאת מהבית ועוצרת רגע להעיף מבט במראה (מצלמה) אלא שאז היא מתחילה למרוח את האודם משפתיה אל פניה עד שאלו נהיים בעצמם אדמדמים. האוצר אמיתי מנדלסון מציין כי האודם מייצג מיניות התחומה בקווים ברורים המייצגים את הקודים החברתיים. בפעולתה אגסי "חוצה את הקווים" כפי שהאודם שהיא מורחת חוצה את גבולות השפתיים. האודם המופיע בעבודה זו ובאחרות, מציג קשר לייצוגים נשיים מקובלים והפיכתם למזיקים וחסרי שליטה כניסיון לחתור תחת הסדר חברתי אותו הוא מייצג.
כל עבודה כמו מתעדת מצב נפשי באמצעות פעולה סמלית וטקסית, שלעיתים כרוכה בכאב פיזי. העבודה Peel-In מ-2002 מציגה טכניקה קוסמטית של Peeling, הורדת שכבות עור לצורך החלקתו ו"מניעת הזדקנות", אך הקילוף שואף לגעת הכי קרוב במהות, במרכז העצבים הרגשי. עבודה זו מעידה על בקשתה של אגסי להיכנס פנימה ולחשוף, בלי מילים ולעיתים אף בלי נושא מוגדר, רגש, מחשבה או מצב נפשי. בעבודות הווידאו, שהן דיוקנאות של האמנית בפעולה, יש עיסוק אינטימי חף מדרמה – והוא זה שהופך אותן לבעלות עוצמה רבה, פיוטיות ורגישות. האינטימיות מעניקה אותנטיות למסרים ולסמלים הנוגעים לקודים חברתיים ותרבותיים, לתולדות האמנות ואף לאיקונוגרפיה דתית.
מוטיב בית החזה.
אלמנט מרכזי החוזר על עצמו ומופיע בעבודתה המסועפת של אגסי לאורך השנים הוא הטיפול החוזר באזור בית החזה. עבודותיה של אגסי חוזרות ונוגעות באופנים שונים באזור בית החזה. ניתן לזהות את אחת הדוגמאות המוקדמות לעיסוק זה כבר בעבודה "ללא כותרת" (1999), שבה תפרה מאות חוטי שיער לאזור בית החזה של חולצה בד עדינה או מאוחר יותר בעבודות הווידאו "Burnt" משנת 2000, או "Sand It Better" משנת 2002. העקשנות של אגסי על הטיפול באזור בית החזה היא מעניינת שכן היא פולשנית אגרסיבית ואובססיבית אך גם תראפויטית ומזככת. אזור זה בעבודותיה של אגסי הפך עם השנים לטריטוריה מוכרת ביתית שדווקא במסגרתה האמנית מבקשת לפעול ולהעמיק. על פי התפיסה הרווחת במערב אזור בית החזה הוא אזור הרגשות שבו מצטברות תחושות של שמחה ושל עצב דאגה הקלה או כאב. בהקשר זה ניתן לחשוב על עבודותיה של אגסי ככאלו המנסות לפרק מטענים רגשיים, לשחרר אותם ולגלם אותם באמצעות מטפורות ייצוגיות מרומזות או ריטואלים רפטטיביים ממשיים.
דימוי השמלה.
אלמנט נוסף החוזר בעבודותיה הוא דימוי השמלה על מופעיו השונים. דימוי השמלה הוא דימוי פרטי מעיין דיוקן עצמי אולם אין ספק שזהו גם דימוי סימבולי על-מקום ועל-זמני. דימוי כללי של נשיות, דימוי העשוי להעיד על כוליות. דימוי או מוטיב השמלה טופל בעבר על ידי מספר לא מועט של אמניות בהקשרים שונים (רבקה הורן, קיקי סמית, שיהרו שיוטה, יאנה סטארבק) על מנת להצביע על היקף העיסוק בדימוי זה, היקף החוצה תרבויות תקופות וזרמים באמנות. בעבודתה של אגסי מאפייני השמלה מקודדים ושיטתיים, ומזוהים באמצעות מידות גוף קטנות ממדים ושוליים ארוכים או רחבים או נפרשים. לעיתים מופיעות כפות רגליים או זרועות, לעיתים מסומנת תנועה, אולם בציר המרכזי הוא בדרך הכלל הכסות עצמה. יחס זה בין חלק עליון צנום דחוק חנוק לבין חלק תחתון מורחב המחובר לקרקע למבנה או לסביבה מעיד על כסות תפקודית הקושרת בין הגוף או פוטנציאל הגוף שבתוכה לבין הפעולה המכוננת אותה. השמלה של אגסי היא הרחבה של הגוף העצמה של הישות המכונסת בתוכה. הצבות החלל הפיסוליות שלה נפתחות על פי רוב בסיטואציה של מיצג סיטואציה שבה הגוף ממלא את נפח השמלה פועל דרכה אך בסופו של תהליך משיל עורו מחלץ ממנה מותיר אותה ללא תכולה, מרוקנת וחשופה. דוגמה למהלך זה ניתן לראות בעבודת המיצג "שמלת קיר" שעשתה במסגרת תערוכתה "ארמון הדמעות" (2002) במשכן לאמנות עין חרוד עמדה אגסי במרכז חלל הגלריה כשלגופה שמלה פשוטה בצבע עור. במהלך המיצג היא תפרה מאות רצועות של בד שנתלו מקירות הגלריה אל שמלתה עד שלא נותרו עוד רצועות לא תפורות ונראה היה כי היא מחוברת בגופה אל הקירות. התהליך הארוך הסתיים בהיחלצות של אגסי מהשמלה והותרתה מאחור כשריד לפעולת המופע וכאובייקט פיסולי.
דימוי השמלה חוזר ומופיע בתערוכת היחיד של אגסי "נוף שאול" שהוצגה במוזיאון תל אביב בשנת 2004 שעסקה במתח שבין גופה של אגסי למעטפותיו: השמלה, שנקודת המוצא למידותיה היא קנה המידה של הגוף, והחלל המכיל את השמלה הריקה - עדות לנעדר (ת) נוכח (ת). במיצגים של אגסי גוף האמנית נתון בשמלה, ואילו במיצבים שבאים בעקבותיהם גופה נחלץ מכלי קיבולו והשמלה מוצגת בחלל הגלריה כחפץ מרוקן; שיירי נוכחות, סמני זיכרונות.
שמלת האבנים ושמלת עור שהושל והפך לנוף הן שתי עבודות של אגסי שהוצגו במוזיאון תל אביב באותו זמן בשתי תערוכות שונות - בתערוכת היחיד "נוף שאול" ובתערוכה הקבוצתית "נקודת השקפה". בתערוכת היחיד, סרטי בד ארוכים קושרים גוף, ואחר כך שמלה לבנה, נכרכים סביב סלעי בזלת כבדים, שחורים, עתיקים, שמחלקם בוקעים קולות שריטה - כאב, מצוקה, חיפוש.
טייפון (פירושונים)
ג'יימס מלארט
ג'יימס (ג'ימי) מלארט (באנגלית: James Mellaart; 14 בנובמבר 1925 - 29 ביולי 2012) היה ארכאולוג וסופר בריטי. הוא נודע בזכות גילוי היישוב הנאוליתי צ'טלהויוק בטורקיה של היום; בנוסף לכך התפרסם בפרשת האוצר של דוראק, שבה הואשם בסחר בעתיקות בשוק השחור; וכן בקשר למחלוקות שנגעו להאשמה בפיברוק ממצאים ארכאולוגיים.
קריירה אקדמית.
מלארט נולד בלונדון ב-14 בנובמבר 1925 לאב שהיה מהגר מהולנד, צאצא למשפחה סקוטית. את רוב הקריירה האקדמית שלו הוא בילה בטורקיה. הרצה באוניברסיטה של איסטנבול, והיה עוזרו של מנהל המכון הבריטי לארכאולוגיה באנקרה (BIAA) בירת טורקיה. הוא נשא לאישה את ארלט, ילידת טורקיה, שהייתה מזכירת המכון לארכאולוגיה, וסייעה לו בחפירות. בשנת 1951 החל לנהל חפירות באתרים שונים בטורקיה. בעזרתו זוהו כלי חרס רבים בדמות ספלי שמפניה שנמצאו במערב אנטוליה (אסיה הקטנה) כשייכים לתקופת הברונזה המאוחרת, זיהו שהוביל לגילוי האתר בֵּייגֵ'סוּלטַן (Beycesultan) שבאנטוליה. בסיום מסע החפירות ב-1959, השתתף בפרסום ממצאי המחקר. בשנת 1964 החל להרצות באנקרה על הארכאולוגיה של האזור.
ייחודו כארכאולוג.
מלארט נודע בקרב עמיתיו כבעל חוש מופלא לגילוי ממצאים מעניינים. סיפרו עליו שנהג להתהלך במקום שנחשב כאתר ארכאולוגי פוטנציאלי, קורא את הסימנים החבויים מעיניו של אדם רגיל, ובאינטואיציה בלתי מוסברת נהג להחליט היכן לחפור; וכמעט תמיד פגע במקום המדויק שבו היו הממצאים המעניינים. כך, למשל, היה מצא את התגלית המשמעותית הראשונה שלו, היישוב הנאוליתי האצ'ילאר (Hacilar), בעוקבו אחרי אגדות עם מקומיות.
גילוי צ'טלהויוק.
מלארט ניהל חפירות באתר צ'טלהויוק בשנת 1961. הצוות שלו גילה למעלה מ-150 חדרים, חלקם מקושטים בציורי קיר, תבליטים מכוירים, ופסלים. מלארט הספיק לחקור רק כ-4% משטח האתר, לפני שגורש מהמדינה בגלל פרשת "האוצר של דוראק".
ברבות השנים התבררה החשיבות הגדולה של גילוי האתר. המקום היה אחד היישובים הנאוליתיים הגדולים והמרשימים ביותר במזרח התיכון, עם רצף יישובי של אלפי שנים (בערך 6200 – 5500 לפנה"ס). גודלו של האתר הביא את מלארט להגדירו כעיר.
על פי השערתו של מלארט, העיר הייתה מקום פולחן עיקרי של האלה האם. הוא זכה לחוסר הסכמה מצד מספר עמיתים, מה שיצר מחלוקת קשה. מלארט אפילו הואשם בהמצאה של חלק מהמיתוסים שפרסם. המחלוקת הביאה את ממשלת טורקיה לסגור את האתר למשך שלושה עשורים. החפירות התחדשו רק בשנות ה-90, בידי הארכאולוג הבריטי איאן הודר (Ian Hodder), אשר חופר באתר עד היום.
חורבות 'העיר' משתרעות על פני שטח של כ-130 אלף מטרים רבועים, ומעריכים שבין 5,000 ל-8,000 תושבים אכלסו אותה בכל שכבה - גדול בהרבה מיישוב טיפוסי לתקופות אלה. צ'טלהיויוק הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2012.
פרשת "האוצר של דוראק".
בשנת1958 דיווח מלארט לנציג המכון הבריטי לארכאולוגיה באנקרה, שנודע לו על אוצר של ממצאים שנלקחו מהאתר דוראק. האוצר כלל, על פי עדותו: פסלון מזהב, חרבות משובצות עיטורי כסף, פיסות מכתר מלכותי מזהב, ועוד. כשהידיעה על כך פורסמה בעיתונות הבריטית, השלטונות הטורקיים דרשו לדעת מדוע לא דווח להם על כך, וכן היכן בדיוק הם נמצאו. מלארט סיפר שראה את האוצר בביתה של אישה צעירה ויפהפייה מהעיר איזמיר, אותה פגש במקרה ברכבת בשנת 1958. על פי טענתו, היא התיישבה מולו בקרון הרכבת, עונדת על פרק ידה צמיד מוזהב, שנראה עתיק למדי. לשאלתו ענתה, שיש בביתה עוד תכשיטים רבים כמוהו. הוא שהה בבית האשה מספר ימים, אך היא לא הרשתה לו לצלם את הפריטים, אלא רק לציירם. לשאלת הטורקים מדוע לא סיפר על כך לאיש במשך שש שנים, ענה שהאישה, אנה פפסטראטי שמה, השביעה אותו לשמור על סודיות; הוא אף רמז שלא יכול היה להצדיק בעיני אשתו את העובדה ששהה בבית הצעירה מספר ימים.
בהמשך החקירה התברר, ששם האישה שמסר לשלטונות לא היה ידוע; ושהכתובת שמסר כלל לא הייתה קיימת באיזמיר. העדות היחידה שיכול היה להציג לקיום האוצר היה מכתב כתוב במכונת כתיבה, שהחוקרים קבעו שהודפס בידי אשתו של מלארט. על כן החליטו השלטונות לגרש את המדען בחשד להברחת עתיקות אל מחוץ למדינה. מלארט הורשה לחזור לתקופה קצרה, ולאחר מכן נאסרה כניסתו למדינה כליל. האוצר לא נמצא מאז מעולם.