בימי הביניים זיהתה המסורת הנוצרית את קנה בחורבת קנה השוכנת על שלוחה בגובה של 220 מטרים, ממזרח לנחל יודפת ולהר עצמון. באתר שוכנים שרידי כנסייה מהתקופה הצלבנית, שקמה ככל הנראה מעל שרידים ביזנטיים, וכן קברים וקולומבריום. בשנת 1551 דיווח בוניפציו מרגוזה כי תושבי הסביבה הערבים מצביעים על המקום כאתר נס החתונה, אך הכנסייה כבר נצבה בחורבנה. מסורת זו עברה מן העולם, וכיום מזוהה קנה עם כפר כנא הסמוכה לנצרת.
המחקר הארכאולוגי חשף באתר שבכפר כנא את שרידיו של בית מידות פרטי ששכן במקום בין המאה ה-1 ל-4. בשרידיו של בניין זה שולבו בשימוש משני עמודים קדומים עוד יותר, אך לא ידוע אם נמצאו אין סיטו. במאה ה-4 קם במקום בית כנסת ובמרכז חצרו נחפר בור מים. מתחת לחלון זכוכית ברצפת אולם הכנסייה נראית כתובת פסיפס בארמית, המעידה על האדם שמימן את הנחת רצפת הפסיפס בבית הכנסת:
הכתובת הייתה קבועה במבואת בית הכנסת והיא מוצגת כיום באתרה, אך יתר חלקי הפסיפס לא התגלו. ברי שבמהלך המאה ה-5 נהרס בית הכנסת ובצידו המזרחי הוקם מבנה קבר ביזנטי ואפסיס ששרידיהם נראים בקריפטה של הכנסייה. מבנה הקבר התגלה כשהוא הרוס בחלקו ולא נמצאו בו שרידי אדם. מבנה נוסף הוקם באתר בסביבות המאה ה-14, וזה תואר על ידי נוסעים שפקדו את המקום במהלך המאה ה-17 ככנסייה שנהרסה בידי המוסלמים.
הפרנציסקנים החלו בתהליך רכישת השטח ב-1641 אך התהליך הושלם במלואו רק בשנת 1879 בעזרתו של מושל וילאייט סוריה מידהט פאשה. באותה שנה קמה במקום קפלה והיא הורחבה ב-1881 בידי האח אגידיוס גייסלר (Aegidius Geissler), ששימש ככהן הדת הראשון של הרובע הכנסייתי בכפר. ב-1901 הקים גייסלר את חזית המבנה הנוכחית, וב-1906 קודש מזבח הכנסייה בידי הארכיבישוף של ברגמו, בנוכחות מזכירו אנג'לו רונקאלי (לימים האפיפיור יוחנן ה-23). במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה משמורת ארץ הקודש בתהליך שיפוץ מקיף של האתר, שבמהלכו, ב-1997, נערך סקר אכאולוגי מקיף. העבודות הסתיימו בשנת 1999.
הכנסייה.
החזית.
חזית האבן נושאת אופי נאו-רומנסקית, והיא מזכירה את סגנון הבנייה באירופה בימי הביניים התיכונים. לחזית שתי קומות: בקומת הקרקע מבואה הבולטת מקו החזית וגגה נשען על ארבעה עמודים. שני העמודים האמצעיים עתיקים והם ניכרים בפגעי הזמן, בעוד ששני העמודים הקיצוניים הם חיקוי מודרני שלהם. ייתכן שהעמודים העתיקים היו שייכים לבית הכנסת שפעל במקום במאה ה-5. שלוש קשתות מובילות אל המבואה בחזיתה, ובכל אחד מצדדיה קשת נוספת. דלת הכניסה לכנסייה קבועה מאחורי הקשת האמצעית, הגדולה מעט משתי האחרות. גג המבואה משמש כמרפסת הקומה השנייה וזו מוקפת במעקה מסוגנן. שלוש קשתות במרכז הקומה השנייה ממשיכות את המגמה האדריכלית של קומת המסד, ובקשת המרכזית, הגדולה יותר, ניצב פסל ישו. מעל הקומה השנייה ניצבים בשתי פינות המבנה שני מגדלים נושאי כיפות דמויות בצל. כיפות אלה משקפות את מוצאו של גייסלר מאוסטריה. בין שני המגדלים קבוע גמלון הנושא את פסל הבתולה ומשני צידיה שמי מלאכים. פסל מרים ניצב מעל פסל ישו בשל מעמדה המרכזי באירוע הנס.
אולם הכנסייה.
אל חלל הכנסייה מוליך נרתקס פנימי הנושא קומת גלריה. בנרתקס ניצבים פסלי אנטוניוס מפאדובה ויוסף הקדוש, וכל אחד מהם אוחז בידיו את ישו הילד. אולם הכנסייה צר וארוך ובו ספינה בודדת. קירות האולם מצופים אבן, ותקרתו עשויה בדמות קמרון חבית חלק. החלל מסתיים בצידו המזרחי בשלושה אפסיסים בתבנית טריפויל דמוית עלה תלתן, ומעל נקודת המפגש שלהם קבועה כיפה הנתמכת בתוף ובו שמונה חלונות. הכיפה צבועה בתכלת ובראשה נראית היונה המייצגת את רוח הקודש. על המזבח המרכזי ניצבים שישה כדי אבן מודרניים המאזכרים את ששת כדי הטהרה הנזכרים באירוע הנס, ומעליהם תמונת האירוע המתארת את מעמד החתונה על רקע פסטורלי, ובחזית שולחן הסעודה יישובים ישו ואימו. התמונה הקבועה מתחת לגמלון הניצב על-גבי ארבעה עמודים בעלי כותרות קורינתיות. משני צידי האפסיס ניצבים פסליהם של ישו ושל מרים גבירתנו מפאטימה לבושה כולה בלבן. בשני האפסיסים הצדדים מזבחות נוספים, ועל אחד מהם, מתחת לתמונה המתארת את ההורדה מהצלב, שני כדי אבן נוספים.
הקריפטה.
הגישה אל הקריפטה היא דרך שתי דלתות הניצבות זו מול זו במחצית אולם הכנסייה המודרנית. הקריפטה חורגת משטח הכנסייה דרומה וצפונה. בחלקה הצפוני נראים שרידי האפסיס ומבנה הקבר הביזנטיים. ליד שני אלה מוצג כלי קיבול גדול שנועד גם הוא לאזכר את הכדים המתוארים באירוע החתונה. כלי זה אינו מתוארך לתקופת בית שני ונפחו אינו תואם את נפח הכדים המתוארים בברית החדשה ("שתיים או שלושה בתים", היינו 40 ליטרים). ייתכן שכלי הקיבול שבשפתיו נראים סימני משיכת חבל, שימש לאגירת שמן מגת סמוכה. בצידה הדרומי של הקריפטה נראים שרידי בית המידות המוקדם ששכן באתר עד המאה ה-4, על העמודים ששולבו בו בשימוש משני.
המתחם.
במתחם מספר מבנים נוספים המשמשים לצרכים מנהלתיים ולעריכת טקסים. על אחד מהם קבוע שלט באיטלקית ובערבית, המנציח את אירועי מלחמת העצמאות בכפר כנא, כדלקמן:
קורדילרה
נוף תרבות הקפה בקולומביה
ציר מגדלי הקפה הקולומביאני (בספרדית: Eje Cafetero), הידוע גם כמשולש הקפה (ספרדית: Triángulo del Café), הוא חלק מאזור הפאיסה בקולומביה שידוע בשל תעשיית הקפה המקומית. האזור משתרע על פני ארבעה מחוזות: קלדס, קינדיו, ואיה דל קאוקה וריסרלדה. מחוזות אלה משתרעים על פני 13,873 קמ"ר, שהם כ-1.2% משטחה של קולומביה. לפי מפקד אוכלוסין שנערך ב-2005 מונה האוכלוסייה המקומית 2,291,195 תושבים.
בשנת 2011 הכריז אונסק"ו על חלק מהאזור כאתר מורשת עולמית, תחת השם נוף תרבות הקפה בקולומביה. בהחלטה של אונסק"ו נאמר כי מדובר באזור שהוא דוגמה ייחודית לייצור קפה, וכלל בשטח אתר המורשת שישה אזורי חוות שבהם 18 מרכזים אורבניים בקורדילרת הרי האנדים במערב קולומביה. היישובים שבהכרזה ניצבים מעל שדות הקפה, והסגנון האדריכלי שלהם הוא סגנון מקומי עם השפעות ספרדיות. בחלק מהיישובים נעשה שימוש בחומרי בנייה מסורתיים, כגון חמר, להכנת גגות.
היסטוריה.
גידול הקפה באזור החל רק במאה ה-19, בעיקר כתוצאה מגלי ההגירה שאירעו בתקופה זו. מקורה של הגירה זו הוא בקבוצות נודדות של כורים שהחלו להתגבש בתגובה למיצוי חומרי הגלם ממכרות שנפתחו על פי רישיונות שניתנו על ידי מלכי ספרד. גורם נוסף היה הפעילות החקלאית הנמוכה באזור. המשבר שנוצר כתוצאה מגורמים אלו השפיע על כל התושבים בשלהי המאה ה-18. פתרונו של המשבר נמצא כאשר השופט מון אי ולארדה העניק גישה חופשית לאדמות בקרבת המכרות עבור מי שהתחייבו להקים יישובים חקלאיים, וזאת תוך התעלמות מזכויות בקרקעות אלה. היישובים שהוקמו, וברבות הימים הפכו למרכזים לייצור קפה, הם אגואדאס, אראנסאסו, טולימה, מאניסאלס, סאלאמינה, פריירה וקינדיו.
במקביל לתהליך ההתיישבות באזור החלה להתפתח תעשיית הקפה המקומית. ב-1819 החל גידול הקפה בסאלאמינה, שנוסדה רק כעבור 6 שנים. במהלך תקופת ההתיישבות התעוררו מאבקים בין מתיישבים שקיבלו זיכיון לפעולתם לבין מתיישבים עצמאים. בתוך 120 שנים הוקמו עוד 86 יישובים, והם משתרעים על פני שטח של כמיליון הקטאר. האינדיאנים ילידי המקום סולקו ממנו, וקיבלו אתרי מגורים חלופיים בשמורות. גידול הקפה היה השקעה משתלמת עבור המתיישבים בשל עלותו הנמוכה בהשוואה לעלות גידולים חקלאיים אחרים, הוא היה עמיד ולא דרש פעילות עיבוד מיוחדת ומורכבת, והוא לא גרם לבעיות עם הפוליקולטורה המקומית. על מנת לפנות מקום למטעי הקפה בוצע באזור בירוא יערות.
ב-1927 נערך לראשונה הקונגרס הלאומי של מגדלי הקפה, ובהמשך השנה הוקמה בתמיכת ממשלת קולומביה פדרציית מגדלי הקפה הקולומביאנית שמטרתה העיקרית היא שיפור רמת החיים של הקהילות המתבססות על גידול קפה. בשנות ה-60 בוצעו שינויים בתהליך העיבוד של הקפה כתוצאה מהרצון להגדיל את יבול הקפה וכתוצאה מפיתוחם של זני קפה עמידים לחלודה. המטעים המסורתיים והוותיקים ביותר באזור התאפיינו בשימוש בעצים גבוהים שנשתלו על מנת לספק צל, מחזורי גידול ארוכים, וכמות יבול וצפיפות עצים נמוכות. מטעים אלה הוחלפו במטעים מודרניים יותר, שמאפייניהם העיקריים היו צפיפות גבוהה יותר, חלקות גידול מסודרות, כמויות יבול גבוהות יותר, ופחות עצי הצללה. ב-1970 היה יבול הקפה במטעים החדשים רק 5% מכלל יבול הקפה באזור, אך בין 1993 ל-1997 הגיע חלקו היחסי לשיעור של 80%. מספר החוות גדל אף הוא, וגודלן היחסית הפך לקטן יותר. שינויים נוספים היו תחילת הגידול של יבולים חדשים, גידול יערות וחורשות, והפחתה במשטחי העשב.
תיאור.
באזור נוף תרבות הקפה מעובדים 35% מכלל תוצרת הקפה של קולומביה, בעיקר בחוות הקטנות השוכנות בו. האזור שהוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית מחולק לשישה אזורי משנה שפונו מיערות ונמצאים על מדרונות הגבעות שעליהן גדלים הקפה וגידולים חקלאיים אחרים. רוב היישובים האורבניים שבגבולות אתר המורשת העולמית נמצאים מעל חוות הקפה. באזורים האורבניים מתגוררים למעלה מ-220,000 תושבים. גודלם של האזורים הכפריים הוא בין 826 ל-47,406 הקטאר, ועל פי המידע שסופק לאונסק"ו קיימות באזור 24,000 חוות קפה שבהן מתגוררים כ-80,000 תושבים.
חוות הקפה.