בעיר העתיקה מבנים עתיקים מסורתיים רבים הערוכים סביב חצר פנימית, והמוקדמים שבהם הם מהמאה ה-15 או ה-16. גובהם של מבנים אלה הנושאים גגות מדורגים, נע בין 3–6 מטרים והם עשויים מקומה בודדת או שתיים. כאמצעי להגנה מפני השמש, אין כמעט פתחים בחזיתות המבנים. לעיתים קרובות הותקנו ספסלים עשויים אדמה משני צדדיה של הדלת הראשית, או שנבנה "דיקלי", מעין מושב המשמש גם להגנת בסיס המבנה מפני שחיקה. החזית סביב דלת הכניסה הראשית למבנה מעוטרת, דבר המהווה, יחד עם מבלטים המקרינים החוצה מהמבנים, את מאפייניו העיקריים של הסגנון המקומי. חומר הבנייה העיקרי הוא אדמה חרסיתית, אשר עוצב ללבני בוץ בצורת חרוט בעבר וכיום בדרך כלל בצורת מלבן. בין הלבנים מונחת שכבת מלט העשוי גם הוא מאדמה, והקירות מטוייחים בטיח על בסיס אדמה. גזעי דום מצרי או דקלים תומכים בגג, הבנוי גם הוא מאותה אדמה חרסיתית, ובמבנים נעשה שימוש בקשתות העשויות גם הן מאדמה.
בכניסה לבית המסורתי שוכן אולם כניסה המשמש לאירוח, בישול ופעילויות הקשורות בהכנת המזון, וכן לייצור ומכירת פריטי אמנות. חדרי המבנה פונים אל החצר המרכזית המשמשת כמקור לתאורה ולאוורור לכל חלקי הבית, וממנה ניתן לעלות אל הקומה השנייה, אם זו קיימת, או אל המרפסת. החדרים מעוטרים בדוגמאות גאומטריות.
ארמון הסולטאן.
הארמון ששטחון 12 דונם, הוקם במאה ה-15, כאשר הסולטאן התיישב בעיר, והוא נמצא עדיין בשימוש, הן כמקום מגורי הסולטאן ובני משפחתו והן כמושב השלטון. בארמון מבנים רבים הערוכים סביב חצרות פנימיות, והוא מוגן על ידי חומה היקפית שבה שני שערים - האחד עבור שימוש שוטף והאחד שמור לתהלוכות. בצידו הדרומי של הארמון מוביל מעבר מיוחד השמור לסולטאן אל המסגד הגדול.
המסגד הגדול.
המסגד הגדול הוקם בראשית המאה ה-16 והוא עדיין משמש לתפילות יום השישי. המסגד ניכר במינרה שלו, הבנוי בצורת פירמידה קטומה מלבנות בוץ, ובתוכו מדרגות לולייניות. בקירותיו קבועות קורות עץ הבולטות כלפי חוץ המשמשות כפיגומים קבועים וכן לשם בידוד. המינרה מתנשא לגובה של 27 מטרים, ונחשב למינרה הבוץ הגבוה בעולם. הוא נבנה מחדש במאה ה-19, והוא מטוייח באופן קבוע בידי "הבנאי הראשי" (מע'לאמי - "המלומד"), בפיקוחו הישיר של הסולטאן ובסיוע סטודנטים מהמדרסות הדתיות בעיר. המסגד משתרע על פני שטח של 5.6 דונם, וסביבו חומה. בשטח זה שוכנים שני אולמות תפילה מהמאה ה-19 וה-20, מבנה קבר, חצרות פנימיות ושטחי קבורה.
סאלטילו
סאלטיו
גורילת שפלה מערבית
גורילת השפלה המערבית (שם מדעי: "Gorilla gorilla gorilla") היא אחת משני תת-מינים של הגורילה המערבית. גורילת השפלה המערבית חיה באזורים הררים מיוערים ובסמוך ליערות השפלה המערבית ברפובליקה המרכז-אפריקאית, באנגולה, בקמרון, בקונגו, בגינאה המשוונית ובגבון. גורילת השפלה היא הגורילה הנפוצה בגני החיות ברחבי העולם.
הגורילות הן בעלי חיים חברתיים, והן חיות בקבוצות של כ-30 פרטים בממוצע. גורילת השפלה המערבית היא הקטנה שבמיני הגורילות, ולמרות זאת ג'ון אספינל אמר כי זכר גורילת שפלה כסופת-גב (Silverback) חזקה כמו 8 מרימי משקולות, אך העניין מעולם לא נבדק. בשבי, גורילות מפגינות אינטליגנציה וחלקן מסוגלות אף ללמוד את שפת הסימנים.
תיאור פיזי.
גורילת השפלה המערבית היא מין הגורילה הקטן ביותר, כאמור. גובהו של זכר בוגר עומד בממוצע על 1.5-1.8 מטרים, ומשקלו על 140-270 ק"ג.
גובהן של הנקבות עומד בממוצע על 1.5 מטרים, ומשקלן על חצי מזה של הזכרים.
קוראי התיגר על זכרי האלפא בקבוצות הגורילות המונות בדרך כלל כ-30 פרטים, עתידים לקבל הופעה פיזית מרשימה הכוללת עמידה על שתי רגליים, דפיקה על החזה ושחרור שאגה מפחידה. למרות זאת, הגורילות הן רגועות בדרך כלל ולא אגרסיביות.
גורילת השפלה המערבית היא צמחונית, כמו כל שאר מיני הגורילות. בטבע אוכלות הגורילות שורשים, סלרי פראי, קליפות עצים ופירות.
מצב שימור.
הגורילות מצויות בסכנת הכחדה ומהוות מטרה לצייד למטרות מאכל. קיים הרס בתי גידול באזורים בהם הגורילות חיות- כריתת היערות על מנת לשתול גידולים חקלאיים, הקמת שדות מרעה לחיות משק והרחבת יישובי אדם גם הם מאיימים על בית הגידול של הגורילות.
בשנת 1980 העריכו החוקרים שחיו בטבע כ-100,000 גורילות. מאוחר יותר התאימו החוקרים את השערתם להימצאות ציידים לא חוקיים ומחלות והעריכו שמספרן של הגורילות עומד על חצי ממספר ההערכה המקורי.
בין השנים 2006 ו-2007 נמצאו עוד 125,000 גורילות שפלה מערבית ביערות הביצה של אגם טלא (Télé) שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בגני החיות בעולם יש כ-550 גורילות שפלה מערבית.
בית הכנסת אוהל בן ציון
טיבוע ספינת הדיג אורית
אורית הייתה ספינת דיג ישראלית שטובעה ב-13 במאי 1970 במהלך האירועים בזירה הימית במלחמת ההתשה בטילי "סטיקס", על ידי חיל הים המצרי. שניים מאנשי צוותה נהרגו ושניים ניצלו והגיעו בשחיה לחוף.
"אורית" הייתה ספינת מכמורת עשויה עץ, אורכה 20 מטרים ומשקלה 75 טון.
הספינה, ועליה צוות של ארבעה אנשים, בראשות רב-חובל אדם ישר, עסקה בדיג באזור ימת ברדוויל. ב-13 במאי 1970, סמוך לשעה 22:30 שעון ישראל (שעה 2330 שעון מצרים, עקב קיום שעון קיץ במצרים), בעת ש"אורית" הייתה במרחק של כ-20 ק"מ מהחוף, ירתה ספינת טילים מצרית מדגם אוסה על "אורית" ארבעה טילים מדגם "סטיקס". שניים מהטילים פגעו בקרבתה והספינה התפרקה. רב החובל, אדם ישר, נהרג במקום. המכונאי סגל אקרמן נפצע ומת למחרת. שני הימאים הנותרים, עודד קופלניק ובועז יצחקי, שחו במשך יותר מיממה עד שהגיעו לחוף.
באותו לילה אח"י סער בפיקודו של אברהם בכר ביצעה סיור ביטחון שוטף "מקסיקו" בצפון סיני מצפון לאל עריש, גילתה בסביבות 21:00, (שעה 22:00 שעון קיץ מצרים), מכ"ם של ספינת טילים מצרית ממערב לה ודיווחה זאת למפקדת חיל הים. אח"י חיפה בפיקוד יעקב אלון, שביצעה הפלגת ניסוי אמל"ח עם רפא"ל באזור חיפה, האזינה לתקשורת הת"ג וגילתה אף היא את מכ"ם האוסה המצרית, וזאת במרחק מעל 160 מייל. הספינות החליפו מידע ביניהן והמסקנה הייתה שהאויב נמצא מזרחית לפורט סעיד ובטווח כ 60 מייל מאח"י סער, הרבה מעבר לטווח המקסימלי של טיל הסטיקס שהוא 25 מייל.
בסמוך לשעה 22:30 גילתה "סער" אף את מכ"ם טיל "סטיקס" לזמן קצר בלבד. הספינה ביצעה פעולות מאולתרות בהתגוננות נגד טיל ("נט"ל) וירי הטעיה של שתי רקטות אבשלום. בדיעבד הסתבר שהמרחק המשוער בינה לבין האוסה המצרית באותו זמן היה כ-53 עד 58 מייל.
קודם לטיבוע "אורית" הניח חיל הים הישראלי שטילי ים-ים הסובייטיים תוכננו נגד אניות גדולות ולא יצליחו לפגוע במטרות קטנות, אך טיבוע "אורית" בירי טילי "סטיקס" הוכיח שהטיל אפקטיבי גם נגד ספינות קטנות. עקב כך גובש מענה טקטי רחב של אמצעים להתגוננות ספינות חיל הים הישראלי מפני טילים ובהם לוחמה אלקטרונית, פיזור מוץ ותמרוני התחמקות שהוכחו כיעילים במלחמת יום הכיפורים.
חיפוש שני הנעדרים באזור טיבוע "אורית" - לאחר האירוע הובאו לאזור צוללים של יחידה 707 ושל שייטת 13 כדי לחלץ את הגופות של שני הנעדרים. גופת נעדר אחד נמצאה בתוך הספינה הטבועה והשנייה נסחפה לחוף. לצורכי המודיעין הימי חיפשו הצוללים את שרידי טילי הסטיקס שטיבעו את "אורית", אולם לא היה נתון מדויק על מקום הנפילה וחרף ביצוע סריקות ארוכות לא נמצא דבר.
אתר הטיבוע המשוער: .
ישראל הגיבה על התקיפה ב"מבצע קשת אווירי".
ולדימיר, שליט בולגריה
ולדימיר רָסַטֶה (בבולגרית: Владимир Расате) היה קניאז האימפריה הבולגרית הראשונה מ-889 ועד 893.
קורות חייו.
ולדימיר עלה לשלטון לאחר פרישתו לחיי נזירות של אביו בוריס הראשון. בוריס ככל הנראה לא ויתר על תוארו קניאז בולגריה, אך העביר את רסן השלטון לבכורו. קיים אזכור לוולדימיר בכתבים ביזנטיים בהקשר להשתתפותו במסע המלחמה של בוריס הראשון נגד הסרבים. ב-892 כרת ולדימיר ברית צבאית עם ארנולף מקרינתיה מלך פרנקיה המזרחית כנגד נסיכות מוראביה. ברית זו פגעה באינטרסים של האימפריה הביזנטית באזור. במסגרת המהלכים נגד הביזנטים, פעל ולדימיר למיגור סמלי הנצרות האורתודוקסית שהונהגה בבולגריה על ידי אביו. פעולות אלו כללו רדיפת כמרים והחרבת כנסיות וכן החזרת סמלים פגניים.
מרבית חברי מעמד האצולה הבולגרי - הבויארים, חששו מתגובת הביזנטים, התנגדו למהלכיו של ולדימיר ופנו לבוריס הראשון כדי שיתערב בנעשה. לפי המתואר בכרוניקות, שב בוריס הראשון לפליסקה והצליח להדיח את בנו מכיסאו. בוריס עיוור את ולדימיר, כלא אותו בצינוק ושם ככל הנראה סיים את חייו. סימאון, בנו השלישי של בוריס הוכתר כקניאז בולגריה. בוצעו מהלכים משמעותיים נוספים כדי למצב את הממלכה הבולגרית כיישות סלאבית, ובכללם העברת בירת הממלכה מפליסקה לפרסלב, הכשרת כמרים בולגרים במקום הסתמכות על כמרים ביזנטיים, והנהגת הסלאבית הכנסייתית העתיקה כשפה הרשמית תחת היוונית הביזנטית. בנרטיב ההיסטורי הבולגרי, הועצמה משמעותה הדתית של הדחת ולדימיר אף על פי שמהלכיו היו פוליטיים בעיקרם וכוונו נגד האימפריה הביזנטית.
מפרץ מרקאיבו
קרן אברהם הכהן
קרן אברהם הכהן היא קרן חרדית המעניקה מלגות לעידוד לימוד התורה וההלכה.
היסטוריה.
הקרן נוסדה בכ"ה בתשרי תשמ"ו (1985) על ידי המוהל אברהם הכהן קאהן מארצות הברית (מחבר ספר "ברית אברהם הכהן"). מאז זכו במלגה עשרות אברכים ורבנים. בכל שנה זוכים שני תלמידי חכמים במלגת "כתר תורה" ובמלגת "נזר הוראה" (בין השנים תשס"ה - תשע"א ניתנה גם מלגת "עטרת המשפט").