האלקה הגדולה נתגלתה במאה ה-16 על ידי ז'אק קרטייה, צרפתי שניסה באותה עת לאתר את המעבר הצפון-מערבי. מיליוני אלקות חיו אז במושבות ענקיות בנות אלפי פרטים. בתחילה שימשה האלקה כמזון ליורדי הים שחמדו את בשרה. אחרי כן החלו לצוד אותה בשל נוצותיה, ובבשרה השתמשו גם לפיתיונות, עד כי האלקות חדלו לקנן בקרבת ניו פאונדלנד, שם נתגלו מקננים לראשונה. בכל העולם כולו נותרה מושבה אחת באי זעיר, 40 ק"מ מאיסלנד, אך במרץ 1830 התפרץ הר געש תת-ימי והחריב את האי. רק כמה עשרות זוגות שרדו את האסון והם הקימו מושבה באי אלדי, המרוחק רק 13 ק"מ מחופי איסלנד. משום שהאלקה הגדולה יכלה להתרבות רק במושבות גדולות יחסית, לא יכלו אותן אלקות להתרבות במקומות מבודדים כמו מפרצים נסתרים, הרחק מעינו של האדם, ועל כן בקרבת איסלנד נגזר גורלו של המין כולו להיכחד. ב-3 ביולי 1844 יצאו חוקרי טבע ללכוד את האלקות על ביציהן לשם הכנת אוספים חדשים, ומאז לא נראתה עוד אלקה גדולה.
שמו של הפינגווין בא לו משמה המדעי הקודם של האלקה הגדולה. המגלים הראשונים של הקוטב הדרומי פגשו עופות דומים לאלקה הגדולה וקראו להם פינגווינים.
יונה נודדת
יונה נודדת (שם מדעי: "Ectopistes migratorius") היא מין עוף ממשפחת היוניים שהוכחד בידי האדם מן העולם בתחילת המאה ה-20.
מאפיינים.
היונה הנודדת הייתה עוף חברתי בצבע אפור-כחלחל, שהיה קטן במקצת מיונת סלעים ונפוץ בהמוניו באמריקה הצפונית. להקות עצומות של יונים נודדות היו מכסות בסתיו את פני השמיים בצאתן לדרכן לאמריקה הדרומית. במאה ה-19 אמדו את מספרן בכמה מיליארדי פרטים. לעיתים מנתה להקה אחת כמיליון פרטים. הן חיו בקבוצות גדולות וכך גם עפו, ירדו לנוח וקיננו. הן היו נאספות בלהקות ענק כדי לקנן ולעיתים היו מקימות מאות קינים על עץ בודד. הנקבה הייתה מטילה ביצה אחת בכל עונה.
כיוון שהיו בקבוצות גדולות, היו היונים הנודדות מטרה נוחה לקטל. בני אדם ירו בהן, הממו אותן באלות בעודן ישנות על הענפים, וחטפו מהן את גוזליהן מקניהן. ציפורים אלו, שקודם לכן נראו בהמוניהן, נעלמו כליל בתוך 25 שנים. הלהקה האחרונה בת כרבע מיליון פרטים הושמדה ביממה אחת בתחרות ציד ב-1896. מארגני התחרות ידעו כי להקות נוספות של יונים נודדות לא ייראו עוד. מרתה, היונה הנודדת שהייתה הפרט האחרון של המין, מתה בגן החיות של סינסינטי ב-1 בספטמבר 1914.
קישורים חיצוניים.
דודו
דוֹדוֹ (שם מדעי: "Raphus cucullatus", נקרא גם "Didus ineptus" על ידי קארולוס ליניאוס) הוא מין נכחד של עוף חסר יכולת תעופה, מתת-משפחת הרפיים שבמשפחת היוניים. הוא היה אנדמי לאי מאוריציוס השוכן באוקיינוס ההודי. בן המשפחה הקרוב אליו ביותר מבחינה גנטית היה סוליטר רודריג ("Pezophaps solitaria", באנגלית: Rodrigues solitaire), שנכחד אף הוא. יונת הניקובר היא בת המשפחה הקרובה ביותר לדודו שהשתמרה עד היום.
ההיסטוריה של הדודו לוטה בערפל. הידע על אורחות חייו מתבסס בעיקר על דיווחים מיומני מסע של ספנים ושל רבי חובלים שהגיעו לאי מאוריציוס במאה ה-16 ובמאה ה-17 ומהמתיישבים שצדו אותו וגרמו להכחדתו. על פי ציורים ואיורים רבים, שרק חלק מזערי מהם צוירו כפי הנראה על פי מודלים חיים, ומממצאים שנלקחו מחלקי שרידים של תתי-מאובנים ושל שלדים, נמצא כי הדודו היה עוף שדמה במקצת לתרנגול הודו, אך היה גדול ומגושם ממנו. גובהו בטבע היה כמטר אחד ומשקלו נע בין 10 ל-17 קילוגרם. מכיוון שברוב שנות קיומו באי, לא היו בנמצא טורפים שיאיימו על קיומו, התנוונו כנפיו, כך שלא יכלו לשמש עוד כאיברי תעופה.
האזכור המתועד הראשון של הדודו נכתב על ידי מלחים הולנדים שהגיעו לראשונה לאי מאוריציוס בשנת 1598. בשנים שלאחר מכן נרדף על ידי המלחים שעגנו באי וצדו אותו, ולאחר מכן גם על ידי בעלי החיים שהביאו עמם ההולנדים כאשר התיישבו במקום בשנת 1644. פחות ממאה שנה לאחר גילויו הוכחד הדודו לחלוטין. במאה ה-19, נערך מחקר על 4 דגימות שנלקחו משרידים שהובאו לאירופה בתחילת המאה ה-17. בשנת 2005 נמצאו שרידים של 17 ציפורי דודו בשלבים שונים של בגרות, באזור ביצתי סמוך למטע קני סוכר בדרום מזרח האי מאוריציוס. החוקרים סבורים כי העצמות הן בנות למעלה מ-4,200 שנה ומקווים כי המידע שיופק מהן ישפוך אור נוסף על חיי הציפורים בטרם הגיעה הציוויליזציה לאי מאוריציוס.
הדודו הפך לגיבור תרבות פופולרי לאחר שדמותו שצוירה על ידי ג'ון טניאל, הופיעה בספר הרפתקאות אליס בארץ הפלאות. דמותו מהווה חלק אינטגרלי מהסמל של רפובליקת מאוריציוס ומופיעה כסימן מים בשטרות כסף באי. הדודו הפך לסמלם של ארגונים רבים הפועלים לשמירת הטבע והסביבה.
גילוי הדודו.
האי מאוריציוס התגלה בפועל על ידי הפורטוגזים בין השנים 1507 ל-1513. האי מופה על ידם, אך הם מעולם לא התיישבו בו. על פי הסברה, נגלה בפניהם הדודו לראשונה בעת ביקורם באי, אף על פי שאין בנמצא תיעוד על כך. בשנת 1598 הפליגה משלחת הולנדית בת שמונה ספינות בפיקודם של סגן האדמירל וייברנדט ואן וארווייק (Wybrandt Van Warwyck) והאדמירל יעקובס קורנליוס ואן נק (Jacques Cornelius Van Neck) מהולנד במטרה להגיע לתת-היבשת ההודית. לאחר שעברו את כף התקווה הטובה, נקלעו הספינות למזג אוויר סוער, וחמש מהן שהיו בפיקודו של וייברנדט ואן וארווייק, המשיכו את דרכן בנתיב הדרומי מזרחי וב-20 בספטמבר עגנו באי שמאוחר יותר נקרא מאוריציוס על שם מאוריץ, נסיך אורנז'. מאז ואילך שימש המקום כתחנת עצירה לספינות ההולנדיות ששהו זמן ממושך בים, וכמקום מפגש עם הדודו. מאוחר יותר, ארגן ואן וארוויק 3 משלחות מחקר שנשלחו למאוריציוס. היינדריק דירקס יולינק (Heyndrick Dircksz Jolinck) שהיה אחד מראשי המשלחות, תיאר את הדודו במילים הבאות:
טקסונומיה ואבולוציה.
ההיסטוריה האבולוציונית של הדודו אינה נהירה דיה. בדומה לציפורים רבות שחיו באיים, חווה הדודו שינויים אבולוציוניים קיצוניים. פרופסור אלן קופר שהיה מנהל מעבדת ה-DNA באוניברסיטת אוקספורד שחקר את ה-DNA של הדודו הסביר כי "כאשר חוקרים את ציפורי האיים אנחנו בודקים למעשה כיצד האבולוציה פועלת, כיוון שדוגמאות קיצוניות הן לעיתים נקודות המבט הטובות ביותר המבהירות כיצד הדברים עובדים".
מדעני המאה ה-19 התייחסו לדודו כאל יען קטן, כאל אלבטרוס וכאל עוף דורס. בשנת 1842 גרס הזואולוג הדני יוהנס תאודור ריינהרט (Johannes Theodor Reinhardt), כי הדודו הוא למעשה יונת קרקע (יונה המקננת על הקרקע). הוא התבסס על בדיקות שערך על שלד של דודו שנמצא באוסף המלכותי של קופנהגן. אבחנתו התקבלה בתחילה בלעג, אבל מאוחר יותר נתמכה על ידי יו אדווין סטריקלר ואלכסנדר גורדון מלוויל במונוגרפיה שכתבו על הדודו בשנת 1848 הנקראת 'The Dodo and Its Kindred' (הדודו ומקורביו), שבה ניסו להפריד בין מיתולוגיה ומציאות.
צוותים מהמחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת אוקספורד ומהמוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון שיתפו פעולה ביניהם בניסיון לשפוך אור על המקור הגנטי של הדודו ולתת מענה לשאלה כיצד הפך לעוף מבודד באי מאוריציוס. החוקרים נטלו דגימות של DNA מעצמות הרגל שהשתמרו במוזיאון להיסטוריה של הטבע באוניברסיטת אוקספורד, שהיו השרידים היחידים שהכילו רקמות רכות, והשוו אותן לרצף הגנטי של הסוליטר רודריג, ל-35 מינים של יונים ולקבוצות ציפורים אחרות כגון תוכים ועופות דורסים. מניתוח הממצאים של החוקרים עלה כי אף על פי שהדודו והסוליטר רודריג אינם זהים, יש ביניהם קרבה רבה בשל הסממנים האופייניים שהם חולקים בעצמות הרגליים, שקיימים ככל הידוע רק אצל יונים.
כמו כן גילו החוקרים כי הדודו והיונים חולקים פרטים משותפים רבים בלסת התחתונה, בעצם הלחי, בחך ובבוהן. הזפק הגדול של הדודו, התכונות השלדיות שלו, הקשקשים המספקים לו הגנה, וחסרונם של עצם האף ושל המחיצה בין הנחיריים, רמזו אף הם על קרבתו של הדודו ליונים. דמיון נוסף שנמצא בין היונים לדודו הוא בכמות התטולה (כלל הביצים בהטלה אחת). היונה מטילה בין ביצה אחת לשתיים והתטולה של נקבת הדודו, כך סבורים עד היום הכילה ביצה אחת בלבד. ההבדל העיקרי בין הדודו והיונים מתבטא בעיקר בגודלן הקטן של כנפיו ביחס לגודל גופו ובאורכו הגדול של המקור ביחס לשאר הגולגולת. מניתוח ממצאי ה-DNA, עלה כי הציפור המקורבת ביותר לדודו שהשתמרה עד היום, היא יונת הניקובר שמקורה בדרום-מזרח אסיה ולאחר מכן יונת הכתר מגינאה החדשה והיונה מסמואה.
החוקרים אינם יודעים מתי הגיע הדודו למאוריציוס או מתי איבד את כושר התעופה שלו. ממצאים גאולוגיים מצביעים על היווצרותו של האי מאוריציוס כתוצאה מפעילות געשית שגרמה לאי להתרומם מעל פני המים לפני כ-8 מיליון שנה. השאלה אם הדודו הגיע לאי בתעופה, בשחייה או על רפסודת צמחים (כפי שהגיעו הצבים לאיי גלאפגוס), נותרה ללא מענה, אם כי ההשערה המקובלת היא שהאבות הקדמונים של הדודו הגיעו בתעופה מהודו או מדרום-מזרח אסיה כשהם מדלגים בין איים. פרופסור אלן קופר הגיע למסקנה מניתוח תוצאות ה-DNA כי הדודו והסוליטר נפרדו מאב קדמון משותף לפני כ-25.6 מיליון שנים, וכי אותו אב משותף נפרד מציפורים דרום אסיאתיות לפני 42.6 מיליון שנים.
עץ משפחתי של הדודו 2002.
הקליידוגרמה שיצרה בת' שפירו, פרופסור לאבולוציה ואקולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, בשיתוף פעולה עם עמיתים למחקר בשנת 2002, מצביעה על קשרי המשפחה הקרובים של הדודו בתוך משפחת היוניים. קליידוגרמה דומה התפרסמה בשנת 2007. בקליידוגרמה זו התחלפו המיקומים בין יונת הכתר ויונת סמואה ונוספו בבסיסה יונת הפסיון ("Otidiphaps nobilis") ויונת-קרקע דקת-מקור ("Trugon terrestris").