בספטמבר 2009, היה לואץ' אחד הבולטים מבין יותר מ-50 קולנוענים ושחקנים שיצאו כנגד הנהלת פסטיבל טורונטו אשר קיימה מסגרת המוקדשת לעיר תל אביב, בטענה שמדובר בשיתוף פעולה עם התעמולה הציונית. בהצהרה אשר חתמו עליה הושוותה התוכנית למחווה לשלטון האפרטהייד בדרום אפריקה: "המסגרת הזו מתעלמת מסבלם של אלפי הצאצאים של תושביו הקודמים של אזור תל אביב, שבימים אלה מתגוררים במחנות פליטים בשטחים הכבושים או שגורשו למדינות שכנות" נטען בהצהרה.
כתגובה למעשיו האנטי-ישראלים של לואץ',באוקטובר 2009, הודיעה נורית שני, מנכ"לית לב סרטים ובתי קולנוע, כי הרווחים מההפצה המקומית מהסרט "מחפשים את אריק", יוקדשו לקידום הפצתם של סרטים ישראלים בארץ ובעולם. היא לא הסתירה את סלידתה ממהלכיו האחרונים של לואץ' ואמרה "אני רואה את מעשיו כאקט של צביעות, סטירה צורבת בפני הדמוקרטיה והרוח ההומניסטית של סרטיו. סרטיו הם של במאי גדול, אבל מעשיו הם של אדם קטן". בתגובה, אמר לואץ' בסרקזם כי הוא שמח על רצון של מנהלים לחלק את רווחיהם וכי הוא מקווה כי הכספים יינתנו לאותם קולנוענים שהכי צריכים אותם: האמיצים מתוך קהילת האמנות הישראלית שמחליטים לקבל את החרם התרבותי ומסרבים לקבל כל מימון מהמדינה.
בספטמבר 2018 הצטרף לעצומת אמנים, בעיקר בריטים, שקראו שלא לקיים את האירוויזיון בישראל ולהחרים אותו אם יתקיים בכל זאת.
אקטיביזם פוליטי נוסף.
בנושאים אחרים, לואץ' הביע תמיכה בעצמאותה של צ'צ'ניה מרוסיה. כמו כן, הוא תומך בארגוני צדקה, כולל Doorway, למען מחוסרי הבית בנונטון וה- Drugs and Homeless Initiative (DHI) בבת'.
פרסים והוקרה.
ב-1977 סירב לואץ' לקבל את תואר הקצין ממסדר האימפריה הבריטית (OBE). בריאיון ל- Radio Times שהתפרסם במרץ 2001, הוא אמר: "התואר מהווה את כל הדברים שאני מוצא כמתועבים: פטרונות וקבלת המלכות והאימפריה הבריטית אשר מהווה מונומנט לניצול וכיבוש".
בדצמבר 2003, לואץ' קיבל תואר של דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברמינגהאם. מאוניברסיטת אוקספורד הוא קיבל את התואר דוקטור לשם כבוד לחוק אזרחי ביוני 2005.
במאי 2006 הוא קיבל פרס בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע וטלוויזיה (BAFTA).
זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן -2016 עבור סרטו "אני, דניאל בלייק".
פילמוגרפיה.
טלוויזיה.
▪ Z cars (סדרה, 1962)
▪ Diary of a Young Man (1964)
▪ 3 Clear Sundays (1965)
▪ Up the Junction (1965)
▪ The End of Arthur's Marriage (1965)
▪ Coming Out Party (1965)
▪ Cathy Come Home (1966)
▪ In Two Minds (1967)
▪ The Golden Vision (1968)
▪ The Big Flame (1969)
▪ The Rank and the File (1971)
▪ After a Lifetime (1971)
▪ A Misfortune (1973)
▪ Days of Hope (1975)
▪ The Price of Coal (1977)
▪ Auditions (1980)
▪ A Question of Leadership (1981)
▪ The Red and the Blue: Impressions of Two Political Conferences - Autumn 1982 (1983)
▪ Questions of Leadership (1983)
▪ The View From the Woodpile (1989)
קולנוע.
▪ Poor Cow (1967)
▪ Kes – קס (1969)
▪ The Save the Children Fund Film (1971)
▪ Family Life (1971)
▪ Black Jack (1979)
▪ The Gamekeeper (1980)
▪ Looks and Smiles (1981)
▪ Which Side are You On? (1984)
▪ Fatherland (1986)
▪ Hidden Agenda – תיק חסוי (1990) - זכה בפרס מיוחד בפסטיבל קאן
▪ Riff-Raff – ריף רף (1990)
▪ Raining Stones – גשם של אבנים (1993) -זכה בפרס מיוחד בפסטיבל קאן
▪ Ladybird, Ladybird - ליידי בירד (1994)
▪ Land and Freedom – על תמימות וחופש (1995) – זכה בפרס Fipresci מטעם איגוד מבקרי הקולנוע הבינלאומי ופרס Prize of the Ecumenical Jury בפסטיבל קאן.
▪ A Contemporary Case for Common Ownership (1995)
▪ Carla's Song - שירה של קרלה (1996)
▪ The Fickering Flame (1997)
▪ My Name is Joe – קוראים לי ג'ו (1998)
▪ Bread and Roses – לחם ושושנים (2000)
▪ The Navigators – סיפורים מהמסילה (2001)
▪ Sweet Sixteen – 16 מתוק (2002)
▪ 11'09"01 September 11 (2002)
▪ Ae Fond Kiss… - אולי נתנשק (2004)
▪ Tickets – סיפורים מהרכבת (2005) – יחד עם ארמנו אולמי ועבאס קיארוסטמי
▪ The Wind That Shakes the Barley – כשהרוח נושבת (2006) – זכה בפלם הזהב בפסטיבל קאן
▪ It's a Free World… - זה עולם חופשי (2007) – זכה בפרס בפסטיבל ונציה
▪ Looking for Eric – מחפשים את אריק (2009)
▪ The Angels' Share – חלקם של מלאכים (2012)
▪ המועדון של ג'ימי (2014)
▪ אני, דניאל בלייק (2016)
▪ Sorry We Missed You (2019)
יבוס (עיר)
בית אלחכמה
קרפיף
קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Кирилл Владимирович: 12 באוקטובר 1876 - 12 באוקטובר 1938) היה נכדו של הצאר אלכסנדר השני ובן דודו של הצאר הרוסי האחרון ניקולאי השני. בשנת 1924 הכריז על עצמו כעל קיריל הראשון קיסר רוסיה כולה.
ביוגרפיה.
ולדימירוביץ' נולד ב-30 בספטמבר 1876 בצארסקויה סלו, בנו השני של ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (בנו השלישי של הקיסר אלכסנדר השני), ורעייתו מריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין.
קיריל למד בפנימייה צבאית ולאחר מכן באקדמיה של הצי הרוסי הקיסרי. במהלך מלחמת רוסיה–יפן היה קצין מטה במפקדת צי האוקיינוס השקט. במרץ 1904 היה על סיפונה של אוניית "פטרופבלובסק", אשר עלתה על מוקש, התפוצצה וטבעה בים היפני. הנסיך נפצע קשה, אך הצליח לשרוד ונאסף עם כמה ניצולים בודדים על ידי ספינות אחרות.
שערוריית הנישואין.
בתחילת 1904 ביקש קיריל את אישורו של הצאר להתחתן עם הנסיכה ויקטוריה מליטה, נסיכת סקסה-קובורג-גותה, נכדתה של המלכה ויקטוריה. לפי החוק הרוסי כל בן למשפחת רומנוב הנושא בתואר הנסיך הגדול נדרש לקבל אישור נישואין מהצאר וזאת במטרה למנוע נישואין לא רצויים של יורש עצר פוטנציאלי. באותה תקופה קיריל היה השלישי בתור הירושה, אחרי הנסיכים מיכאיל אלכסנדרוביץ' ומיכאיל ניקולאייביץ' הצאר אסר עליו להתחתן עם הנסיכה מהנימוקים הבאים:
אך הסיבה האמיתית לסירוב הייתה שנאתה של הצאריצה, אלכסנדרה פיודורובנה כלפי הנסיכה. ויקטוריה-מליטה הייתה גרושתו של ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן, אחיה של הצאריצה. הנסיכה טענה כי התגרשה ממנו בשל נטיותיו ההומוסקסואליות.
למרות האיסור התחתן קיריל עם ויקטוריה-מליטה בטקס אזרחי שנערך בעיירה טגרנזה שבבאווריה העליונה. לאחר שנודע לצאר על הנישואין הללו הוא נישל את קיריל ממעמד של בן משפחת המלוכה, ביטל את זכויותיו של קיריל לרשת את כס המלוכה ואסר עליו ועל אשתו להיכנס לתחומי האימפריה הרוסית.
הזוג התיישב בפריז, שם נולדו להם שתי בנות.
בשנת 1909 הצאר, בעצת אמו, חנן את הנסיך, החזיר לו את מעמד בן משפחת המלוכה והרשה לו ולמשפחתו לחזור לרוסיה.
לאחר החזרה מהגלות.
לאחר חזרתו המשיך הנסיך את שירותו בצי. הוא שירת כסגן מפקד סיירת בים הבלטי ובשנת 1912 מונה למפקדה. כעבור שנה הועלה לדרגת תת-אדמירל ומונה למפקד חטיבת הנחתים בסנקט פטרבורג.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשאר עם יחידתו בסנקט פטרבורג ולא השתתף בלחימה.
המהפכה והגלות השנייה.
ב-23 בפברואר 1917 החלו בסנקט פטרבורג מהומות, שהובילו למהפכה ולהדחתו של הצאר ניקולאי השני מכס המלכות. בתחילת המהומות נקט קיריל בעמדה פאסיבית ולא עירב את יחידתו בניסיון לדכא את המהומות. אך ב-1 במרץ, כאשר הבין כי הצאר עומד לוותר על כס המלכות, הגיע בראש יחידתו לבניין הדומה והכריז כי הוא מעמיד את עצמו ואת חייליו לרשות כוחות המהפכה. לימים, יטענו מתנגדיו של קיריל כי הוא בגד למעשה בצאר. יום למחרת חתם הצאר ניקולאי השני על כתב ויתור על הכס.
ב-8 במרץ הוציאה הממשלה הזמנית צו מאסר לצאר המודח ולבני משפחתו. קיריל, שחשש כי גם הוא עלול להיעצר, נמלט יחד עם אשתו ובנותיו לפינלנד. בסוף אותה שנה נולד בנו היחיד, ולדימיר.
במהלך מלחמת האזרחים ניהל משא ומתן עם הגנרל הפיני מנרהיים ועם גנרל ניקולאי יודניץ', מפקד כוחות הצבא הלבן בצפון-מערב רוסיה, במטרה לגייס את תמיכתם בהחזרת שלטון לשושלת רומנוב, אך ללא הצלחה. בשנת 1920 אולץ על ידי השלטונות הפיניים לעזוב את המדינה. הפינים לא רצו לסכן את יחסיהם עם רוסיה הסובייטית בגללו. הוא עבר לשווייץ ולאחר מכן התיישב בפריז.
הטענה לכס הכתר הרוסי.
קיריל ראה את עצמו כראש משפחת רומנוב, היות שהיה (באופן תאורטי) יורש העצר של כס המלוכה ברוסיה לאחר מותם של ניקולאי השני, בנו אלכסיי ואחיו מיכאיל. ב-31 באוגוסט 1924 בפני כ-1,000 מתומכיו שהתאספו באחד מפרברי פריז הוא הכריז על עצמו כעל הקיסר הרוסי "קיריל הראשון". חלק גדול מבני משפחת רומנוב הביעו התנגדות למהלך זה, הם טענו כי נישואיו השערורייתים, ויתרה מזאת - התנהגותו במהלך מהפכת פברואר פוסלים אותו מלהיות יורש העצר, על אף קרבתו המשפחתית לצאר ניקולאי השני.
הנסיך קיריל ולדימירוביץ' נפטר בפריז ב-12 באוקטובר 1938. הוא נקבר יחד עם אשתו (שנפטרה כשנה לפני כן) בעיר קובורג שבגרמניה בבית העלמין של משפחת סקסה קובורג גותה. בשנת 1995 עצמותיו הועברו לקבורה בבית העלמין של קתדרלת פטר ופול בסנקט פטרבורג.
את טענתו לכתר ממשיכה כיום נכדתו מריה ולדימירובנה רומנובה.
משפחתו.
ב-8 באוקטובר 1905 התחתן קיריל עם בת דודו ויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, בתם של אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה ומריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ממנה היו לו 3 ילדים:
אוידיפוס
רייצ'ל קמפסון