לאחר פטירתו של אשכול נקראו על שמו רחובות בערים, וכן אתרים נוספים – בית ספר ״לוי אשכול״ בעכו תחנת הכוח אשכול שבאשדוד, שכונות "רמת אשכול" בירושלים, בחיפה ובלוד ושכונת לוי אשכול בנתיבות, מאגר המים "מאגר אשכול", חבל אשכול והמועצה האזורית אשכול בנגב, ושמו של "הכפר הירוק" שונה ל"הכפר הירוק על שם לוי אשכול". כן נקרא על שמו "מגדל אשכול" באוניברסיטת חיפה.
יוזמתו לחלוקת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים התממשה זמן קצר לאחר מותו והפרס נקרא על שמו.
ב-1970 נוסדה יד לוי אשכול הפועלת כגוף ההנצחה לזכר אישיותו ופועלו ומקיימת עשייה חינוכית, תיעודית ומחקרית, לצד הקמתו של בית לוי אשכול בשנת 2016.
דיוקנו של אשכול הופיע על בול דואר, וכן על שטר כסף בערך של חמשת אלפים שקלים, שהונפק לציבור בשנת 1984, ולאחר החלפת השקל בשקל חדש בשנת 1985 הונפק שטר כמעט זהה על סך חמישה שקלים חדשים, שהיה בשימוש עד לשנת 2000, עת הנפיק בנק ישראל סדרה חדשה של שטרות והוציא מן המחזור שטרות ישנים בערכים נמוכים. דיוקנו של אשכול הוטבע אף על מטבע בערך של חמישה שקלים חדשים שיצא בהנפקה מיוחדת בשנת 1990.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:לוי אשכול|*]]
[[קטגוריה:ישראלים ילידי אוקראינה]]
[[קטגוריה:אנשי העלייה השנייה]]
[[קטגוריה:חברי צעירי ציון]]
[[קטגוריה:חברי הפועל הצעיר]]
[[קטגוריה:דגניה ב': אישים]]
[[קטגוריה:לוחמי הגדודים העבריים]]
[[קטגוריה:לוחמי ההגנה]]
[[קטגוריה:חברי אספות הנבחרים]]
[[קטגוריה:אישים שהשתתפו בוועידות הקונגרס הציוני העולמי]]
[[קטגוריה:פעילים ציונים בליטא]]
[[קטגוריה:חברי הנהלת הסוכנות היהודית]]
[[קטגוריה:מנכ"לי מקורות]]
[[קטגוריה:מזכירי מועצות פועלים]]
[[קטגוריה:מנכ"לי משרד הביטחון]]
[[קטגוריה:חברי כנסת מטעם מפא"י]]
[[קטגוריה:חברי כנסת מטעם המערך מפא"י-אחדות העבודה]]
[[קטגוריה:חברי כנסת מטעם העבודה]]
[[קטגוריה:חברי כנסת מטעם המערך עבודה-מפ"ם]]
[[קטגוריה:דירקטורים ישראלים]]
[[קטגוריה:משפחת אשכול|לוי אשכול]]
[[קטגוריה:חברי הכנסת השנייה]]
[[קטגוריה:חברי הכנסת השלישית]]
[[קטגוריה:חברי הכנסת הרביעית]]
[[קטגוריה:חברי הכנסת החמישית]]
[[קטגוריה:חברי הכנסת השישית]]
[[קטגוריה:שרי הפיתוח בממשלות ישראל]]
[[קטגוריה:ראשי ממשלת ישראל]]
[[קטגוריה:פוליטיקאים ישראלים במלחמת ששת הימים]]
[[קטגוריה:מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים]]
[[קטגוריה:אישים הקבורים בחלקת גדולי האומה]]
[[קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי ישראל]]
[[קטגוריה:אישים שהונצחו על מדליות ישראל]]
[[קטגוריה:אישים שהונצחו בשטרות כסף ישראליים]]
[[קטגוריה:אישים שעל שמם פרס ספרותי]]
[[קטגוריה:אישים שעל שמם שכונות בישראל]]
[[קטגוריה:ערכים מומלצים שנבדקו]]
[[קטגוריה:ראשי מפלגת העבודה]]
[[קטגוריה:אזרחי כבוד של ירושלים]]
[[קטגוריה:אזרחי כבוד של פתח תקווה]]
[[קטגוריה:אנשי השנה של העולם הזה]]
[[קטגוריה:מנהיגים שמתו במהלך כהונתם]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1895]]
[[קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1969]]
גולדה מאיר
גולדה מאיר (מאירסון; נולדה בשם גולדה מאבוביץ'; 3 במאי 1898, י"א באייר ה'תרנ"ח – 8 בדצמבר 1978, ח' בכסלו, תשל"ט) הייתה ראש ממשלת ישראל הרביעית, בין מרץ 1969 ליוני 1974. לפני כן כיהנה כשרת העבודה (1949–1956), וכשרת החוץ (1956–1966). כראש הממשלה, הנהיגה את ישראל בתקופת מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים. גולדה מאיר היא האישה היחידה שכיהנה כראש ממשלה בישראל. האישה השלישית בעולם כולו שנבחרה לראשות ממשלה (או לעמדת הנהגה מקבילה).
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
נולדה בשם גולדה מאבוביץ' באימפריה הרוסית, בעיר קייב (כיום, בירת אוקראינה), בת למשפחה יהודית מסורתית ענייה. הוריה היו משה יצחק מאבוביץ' ובלומה מאבוביץ' לבית ניידיץ. חמישה ילדים שנולדו לפניה מתו בינקותם, וגולדה נותרה עם שתי אחיות. בהיותה כבת ארבע חוותה פוגרום נגד משפחות יהודיות באזור מגוריה. חוויית הפוגרום, תחושת הפחד ומפח הנפש שליוו אותה לא הרפו ממנה כל שנות חייה. בשנת 1903, לאחר שאביה התקשה למצוא עבודה כנגר והיגר בגפו לארצות הברית, עברו שאר בני המשפחה לעיר פינסק. בשנתיים בהן המשפחה שהתה בלעדיו בפינסק התמסרה אחותה שיינה לפעילות ציונית-מהפכנית שסיכנה אותה בהסתבכות עם השלטונות, והדבר הותיר חותם עמוק על גולדה הצעירה וזירז את הגירת המשפחה ב-1906 בעקבות האב. גולדה, הוריה ואחיותיה השתכנו בעיר מילווקי שבארצות הברית. את שמונה שנות ילדותה ברוסיה תיארה כשנים של עוני, קור, רעב ופחד.
הוריה, שנותרו עניים למרות החנות שפתחה אִמהּ, לא היו בעלי שאיפות גבוהות בקשר לחינוכה של גולדה, במיוחד לנוכח עימותיהם עם אחותה הגדולה שיינה, שאת רעיונותיה הסוציאליסטיים תיעבו. "הוריי היו משוכנעים שחינוך תיכוני עבורי הוא מותרות לא הכרחית ולא רצויה", סיפרה לימים. גולדה התעקשה על לימודים בבית ספר תיכון, והתעמתה על כך עם אמה. אחותה שיינה ובעלה סיפקו לה פתח מילוט. עניים ככל שהיו, הציעו לה להצטרף אליהם לדנוור. בגיל 15 נעלמה גולדה מהבית, אחרי שאספה כסף לנסיעה הארוכה ברכבת, והותירה מכתב הסבר להוריה, שתגובתם הייתה קשה.
בתקופה בה שהתה אצל אחותה ובעלה התוודעה גולדה לחבורת הצעירים היהודים הסוציאליסטים שהתאספה בביתם. שיחותיהם ורעיונותיהם הציוניים ריתקו אותה. אחד מהאורחים היה מוריס מאירסון, שמשך את ליבה בידיעותיו הרחבות ובאהבתו למוזיקה ולשירה. משהחלה גם אחותה להכביד ביחסה אליה, עברה גולדה לגור בשותפות. כעבור זמן מה שלח לה אביה לראשונה מכתב ובו בקשה שתחזור, למען אִמהּ, ובעקבותיו חזרה גולדה למילווקי שנתיים לאחר שעזבה אותה.
פעילותה לפני כניסתה לממשלה.
פעילות ציונית בארצות הברית.
משחזרה למילווקי בגיל 17, שבה להתגורר עם הוריה בבית המרווח שרכשו. הוריה היו פעילים בקהילה היהודית במילווקי, הצליחו לקנות לעצמם מעמד בה, ולא התנגדו עוד לרצונה של בתם לרכוש לעצמה השכלה. היא סיימה את לימודיה בתיכון והמשיכה ללימודים בסמינר למורים (היום האוניברסיטה של ויסקונסין-מילווקי). לאחר מכן לימדה בבתי הספר הציבוריים של מילווקי. גולדה המשיכה לגלות עניין רב בפעילות במסגרת מפלגת "פועלי ציון", ואף ארגנה הפגנה נגד פרעות פטליורה באוקראינה. בהדרגה, בהשפעת בואם לעיר של מבקרים מארץ ישראל כדוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי, התגבשה בה נחישות לעלות לארץ ישראל, והיא הצליחה לשכנע את בן זוגה מוריס לעלות עימה בעתיד. ב-24 בדצמבר 1917 התחתנה עִמו בבית הוריה במילווקי, ועל אף שהעדיפה חתונה אזרחית, שוכנעה על ידי אמה לערוך נישואים יהודיים.
בחורף 1918 זכתה להכרה על פעילותה כשנבחרה על ידי הקונגרס היהודי האמריקאי לאחת מהצירות של מילווקי. למורת רוחה של משפחתה, היא הרבתה בנסיעות פוליטיות על חשבון זמנה עם בעלה.
ב-1921 הפליגו מאירסון ואחותה עם משפחותיהן לארץ ישראל בספינה רעועה בשם "פוקהונטס"
(SS Pocahontas). הנסיעה, שהייתה צפויה לארוך שבועיים, ארכה 44 ימים והייתה רצופת אסונות ואירועים מוזרים אחרים, בהם שביתת מלחים, התאבדותו של רב החובל, והתערערות נפשו של אחיו. הספינה הגיעה ליפו, אולם הסבלים הערבים סירבו להוריד את העולים לחוף, והספינה המשיכה לנמל אלכסנדריה שבמצרים. משם הגיעה מאירסון ושאר העולים ביולי 1921 ברכבת לתל אביב.
בארץ ישראל.
עם הגעתם לארץ ישראל התגוררו שתי המשפחות בדירה שכורה בתל אביב. לימים, השתמשה גולדה מאיר בימיה הראשונים בארץ ישראל כדי להמחיש לעולים חדשים את העובדה שגורלם שפר עליהם. היא לא זכתה לסיוע ממשרד לקליטת עלייה, איש לא הופקד על עזרה לה ולמשפחתה במגורים ובלימוד עברית (העולים מצִדם ראו המחשה זו לעיתים כהתנשאות וכהטפת מוסר, כפי שהודתה גולדה עצמה). מתל אביב עברו הזוג מאירסון למרחביה בעמק יזרעאל, שבו היה לזוג מאירסון ידיד ותיק מאמריקה. במרחביה חששו תחילה ממי שנראתה כבת תפנוקים אמריקאית שבהגיעה לארץ ישראל העדיפה לעסוק בהוראת אנגלית ולא בעבודת כפיים, אולם בסוף ניאותו לקבלה.
מאירסון נהנתה מחיי הקיבוץ והתמחתה בגידול עופות. אולם בעלה התקשה להסתגל לתנאי החיים הקשים ולחוסר הפרטיות. הוא גם סירב בעקשנות להביא ילד לעולם כל עוד התגוררו בקיבוץ, ויאלצו לגדלו בדרך השיתופית שהייתה נהוגה בקיבוץ. בעקבות מחלתו ונפילתו למשכב למשך כמה שבועות, המליץ להם הרופא לעזוב את מרחביה בהקדם האפשרי. במרץ 1923, לאחר שהות של כשנה וחצי בקיבוץ, חזר הזוג לתל אביב ואחר כך עבר לירושלים, שם סידר להם דוד רמז עבודה במשרדי סולל בונה. מוריס עבד בהנהלת חשבונות וגולדה עבדה כקופאית במשרה חלקית. בירושלים נולדו להם בן ובת - מנחם ושרה. את שנותיה בעיר תיארה לימים כ"אומללות ביותר בחייה", הן בשל היעדר ההגשמה החלוצית והן בשל העוני. היא סיפרה שכדי להכניס את בתה לגן היה עליה להתנדב לכבס את בגדי כל הילדים שבו, משום שלא הייתה יכולה לעמוד בתשלום הנדרש מההורים.
הוריה של מאיר עלו לארץ ישראל בשנת 1926 והתיישבו בהרצליה.
אשת ציבור.
ב-1928 הציע לה דוד רמז, שהתיידד עמה, היה ער למצוקתה, ולימים אף הפך למאהב שלה, לשמש מזכירת מועצת הפועלות בהסתדרות. תפקיד זה הפך את מאירסון, שהייתה שייכת למפלגת "אחדות העבודה" שלימים הפכה למרכיב מרכזי של מפא"י, לראש ארגון נשים ציוני גדול. היא ניהלה חיים עמוסי פעילות ונסיעות, והייתה לנואמת נחשבת. מפאת העבודה היה עליה לעבור לתל אביב עם ילדיה.
רמז העריך אותה מאוד וסייע לה בהתקדמותה בהנהגה הציונית. היא סומנה כבעלת עתיד מנהיגותי, בדומה לחיים ארלוזורוב, צעיר מבריק אחר בן גילה.