לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, עזב בנימין את ברלין ונסע לפריז. עם כיבוש צרפת בשנת 1940 השיג בנימין אשרת הגירה לארצות הברית, ובדרכו לשם הוא הוברח מצרפת לספרד ביחד עם קבוצת פליטים על ידי ליזה פיטקו דרך הרי הפירנאים. הקבוצה נתפסה בעיירה שבגבול ספרד-צרפת על ידי המשמר הספרדי בעקבות הלשנה. חלק מהפליטים הצליחו לברוח באותו לילה ועמם פרויקט הפסאז'ים אותו ביקש בנימין כי יעבירו לפרסום בארצות הברית. בנימין התאבד באותו לילה באמצעות מנת יתר של מורפיום, אותו נהג לקחת בשל מחלת לב, ונקבר בבית הקברות של פורטבואו. בראשית שנות ה-90 הוקמה בפורטבו אנדרטה לזכרו בשם "מעברים" ("Passages"), בעיצוב האמן הישראלי דני קרוון.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
יצירתו.
כמבקר סוציולוגי ותרבותי שילב בין רעיונות של מיסטיקה יהודית ומטריאליזם היסטורי, ובכך תרם תרומה חדשה לפילוסופיה המרקסיסטית. חיבוריו של בנימין כמבקר ספרותי עסקו בעיקר בספרות הגרמנית, ובכלל זה ביצירתו של גתה "הקרבה שבבחירה", ושל פרנץ קפקא, וכן תרגם מיצירותיהם של מרסל פרוסט ושרל-פייר בודלר. לצד זאת הוא כתב על מוצא השפה ועל תרגום, ומאמרו "משימת המתרגם" הוא אחד מהטקסטים התאורטיים הידועים ביותר בנושא התרגום. כמו כן כתב תסכיתי רדיו לילדים, ושני פרקי זיכרונות על נעוריו, "כרוניקה של ברלין" ו"ילדות בברלין".
פרויקט הפסאז'ים (Passagenwerk), מפעל החיים של בנימין, היה אמור להיות אוסף כביר של כתבים על חיי העיר פריז במאה ה-19, עם זיקה מיוחדת לפסז'ים המקוריים שתרמו ליצירת האווירה המיוחדת של העיר ולתרבות ה. "פרויקט הפסז'ים", שרבים מהמלומדים מאמינים שהיה יכול להיות אחת היצירות הגדולות של ביקורת התרבות במאה ה-20, לא זכה להגיע לידי סיום. לאחר מותו של בנימין הוא נערך ופורסם בשפות רבות בצורתו הבלתי גמורה.
בנימין התכתב רבות עם תיאודור אדורנו וברטולט ברכט, וקיבל מדי פעם מימון מהמכון למחקר חברתי באוניברסיטת פרנקפורט בניהולם של אדורנו והורקהיימר (אסכולת פרנקפורט). ההשפעות של המרקסיזם של ברכט (ובאופן משני של התאוריה הביקורתית של אדורנו) ושל המיסטיקה היהודית של חברו גרשם שלום, היו מעמודי התווך של עבודתו, אם כי הוא מעולם לא יישב את ההבדלים ביניהם. ה"תזות על פילוסופיה של ההיסטוריה", מהטקסטים המאוחרים שלו, מתקרבות לסינתזה כזו, ויחד עם "יצירת האמנות בעידן השעתוק הטכני" מהווים את שני החיבורים הנקראים ביותר שכתב.
בשנת 1940 כתב בנימין תזה נודעת, "תזות על מושג ההיסטוריה", בהשראת הציור "אנגלוס נובוס" של פאול קלה. הוא ראה בדמות שבציור מעין "מלאך ההיסטוריה", הזוכר את העבר וחרד מעתידו של הגזע האנושי. הוא גם ראה בו מלאך העתיד לעזוב את ההווה האנושי הנורא, ולעופף אל עבר העתיד.
תורת הציפיות
גביע העולם
מזקו&quot;ם
מַזְקוֹ"ם הם ראשי תיבות של "מערכת זחלים, קפיצים ומַרְכּוֹבִים" (בסלנג: שרשראות או זחלים). מזקו"ם הוא שם למערכת הנעה של ציוד מכני הנדסי כבד ורכב קרבי משוריין, המבוססת על מערכת זחלים (שרשראות של חוליות רחבות המחוברות במיסבים), קפיצים וגלגלי מרכוב. הזחלים מהווים משטח רחב ורציף עליו נעים גלגלי המרכוב, והזחל מסובב באמצעות זר מניע המחובר למנוע דרך התמסורת. בשל יתרונותיה בעבירות בתנאי שטח ושדה, מערכת זו מאפיינת רכבי שטח ייעודיים, כמו חתולי שלג, דחפורים ומחפרים וגם רכב קרבי משוריין (רק"ם) כגון טנקים, נגמ"שים ותותחים מתנייעים. הכינוי "זחל" נובע מדמיון לתנועת זחלי הפרפראים.
סוגי מזקו"ם.
שני הסוגים העיקריים של המזקו"ם הוא מזקו"ם "ויקרס" בו הזחל מתוח על פני מערכת הגלגלים, ונהוג בעיקר בכלים מערביים, ומזקו"ם "כריסטי" (על שם ג'יי וולטר כריסטי), הקורס אל מערכת הגלגלים (בתיאור גס, בצורה של כליה, או בוטן), ונהוג בכלים סובייטים.
סדרת טנקי ה-T הסובייטית השתמשה במזקו"ם "כריסטי" עד ה-T-64 שצויד במזקו"ם "ויקרס". כמו כן, קיימים מספר כלים מערביים בעלי מזקו"ם "כריסטי", כגון: M-113 ותומ"ת M-109.
מזקו"ם "ויקרס" מסוגל לשכך טוב יותר את המהמורות בדרך, אך מהירות הנסיעה שלו נמוכה מהמהירות של מזקו"ם "כריסטי".
מזקו"ם מוקדם יותר היה ה"קרדן-לויד" שנמצא בשרמן.
יתרונות וחסרונות.
יתרונות הזחל:
חסרונות הזחל:
פרמה
תחרות הזמר של האירוויזיון
תחרות הזמר של האירוויזיון (; , לעיתים נכתב כקיצור: Eurovision או ESC) היא תחרות זמר שנתית שמארגן איגוד השידור האירופי. בתחרות משתתפים תאגידי השידור הממלכתיים החברים באיחוד האירופי. התחרות משודרת בטלוויזיה וברדיו ברחבי העולם באמצעות שידורי לוויין ורשת כבלים.
תחרות הזמר של האירוויזיון, שמבוססת על פסטיבל סן רמו האיטלקי, משודרת מדי שנה מאז 1956 במדינה אירופאית שונה. החברות הקבועות והזמניות באיגוד השידור האירופי דוגמת צרפת, ישראל ורוסיה, רשאיות להתחרות באירוויזיון ולארחו. עד 2021 התחרו באירוויזיון חמישים ושתיים מדינות. כל רשות שידור המשתתפת בתחרות שולחת שיר מקורי באורך שלוש דקות, שיבוצע בשידור חי על ידי אמנים בגיל 16 שנים ומעלה. עם תום הביצועים מעניקות המדינות המשתתפות 1–8, 10 ו-12 נקודות לעשרת השירים הטובים ביותר. כוח הניקוד של כל משתתפת מתחלק ביחס שווה בין חבר השיפוט לבין ציבור המדינה. השיר שצבר את מספר הנקודות הגבוה ביותר זוכה בתחרות ולהכרה בינלאומית ענפה. לאורך התחרות נערכות מספר הופעות ביניים, שלעיתים מסמלות מוטיבים מרכזיים של המדינה המארחת. התחרות, שנערכה במקור בלילה אחד, התרחבה במרוצת השנים, וזכתה לפרסום רב ברחבי העולם. עם הצטרפותן של מדינות מזרח אירופה לתחרות, הנהיג איגוד השידור האירופי שלב סינון מקדים, המפחית את מספר המדינות המשתתפות. בשנות ה-2000 הוחלף השלב בחצאי גמר. גרמניה היא המדינה שהשתתפה במספר המהדורות הגבוה ביותר של התחרות (64). אירלנד מחזיקה בתואר "שיאנית הזכיות של האירוויזיון" עם שבעה ניצחונות.
באופן מסורתי, המדינה הזוכה בתחרות מארחת את האירוע העוקב. המדינה המארחת מקבלת הזדמנות לקדם את עצמה כיעד תיירותי. אלפי צופים ועיתונאים מגיעים ליעד התחרות כדי לסקרה, לצפות בחזרותיה, לראיין את האמנים המתחרים ולבלות באירועים שנלווים לה. הלוגו הקבוע של התחרות מתלווה לסלוגן ונושא ייחודי שמאופיין בסממניה של המדינה המארחת. במרוצת השנים שודרה התחרות בכל יבשות העולם בטלוויזיה, ומשנת 2000 משודרת הן באינטרנט והן ביוטיוב; עם מאות מיליוני צופים מדי שנה, הפכה התחרות לאחד מהאירועים הבינלאומיים המסוקרים ביותר. רבים מצמרת תעשיית המוזיקה השתתפו בתחרות, דוגמת להקת אבבא, סלין דיון, חוליו איגלסיאס ואוליביה ניוטון-ג'ון.
האירוויזיון זכה לביקורות רבות על איכות השירים המשתתפים, ועל היבטו הפוליטי. לאורך השנים נשלחו לתחרות שירים רבים, המשלבים סגנונות אתניים והופעות גרנדיוזיות ומשוכללות, בעלי קטעי ריקוד ופירוטכניקה מתקדמת. חלק מהמשתתפות נחשדו במניעים פוליטיים שהשפיעו לעיתים על תוצאות התחרות. בהווה, צובר האירוויזיון פופולריות גדולה בקרב קהילת הלהט"ב המזוהה עמו. בניסיון ליעל את הכנסות התחרות, הקים איגוד השידור האירופי מספר תחרויות דומות כשהמוכרת מביניהן היא אירוויזיון הילדים.
אטימולוגיה.
המונח "אירוויזיון" הוא הלחם בסיסים של מילות הלעז "Europe" ("אירופה") ו-"Vision" ("חזון"). המונח נטבע בשנת 1951, על ידי הכתב הבריטי ג'ורג' קמפיי בעיתון "London Evening Standard", בניסיון לקרוא למנהיגי היבשת לפתח חזון מוזיקלי משותף, שיאחה את השסעים הפוליטיים של מלחמת העולם השנייה. בראשית שנותיה נקראה התחרות "Grand Prix Eurovision de la Chanson Européenne" בצרפתית ו-"Eurovision Song Contest Grand Prix" באנגלית. אולם משנת 1968 קוצר שמה האנגלי של התחרות ל-"Eurovision Song Contest" (בעברית: "תחרות הזמר של האירוויזיון") במטרה להנגישו לאנאלפביתיים. בשנת 1973 קוצר גם השם הצרפתי, "Concours Eurovision de la Chanson". במרוצת השנים אל שמה המלא של התחרות נלוו כמה קיצורים, דוגמת "אירוויזיון" וראשי התיבות "ESC".
שמן של ארבע מהדורות בלבד לא היה בשפה האנגלית או הצרפתית; באירוויזיון 1965 ו-1991, כשהאירוויזיון התקיים באיטליה, הוחלף שם התחרות לשפה האיטלקית ("Gran Premio Eurovisione della Canzone" ו-"Concorso Eurovisione della Canzone" בהתאמה), ובשנים 1976 ו-1980, כשהולנד זכתה לארח את האירוויזיון, שונה שמו ל-"Eurovisiesongfestival".
היסטוריה.
היסטוריית התחרות שלובה באיחוד הרשויות הממלכתיות והקמת איגוד השידור האירופי. הכמיהה העזה לקידום התרבות האירופאית תוך שיתוף פעולה הדוק בין מדינות אירופה, ששקעו בסכסוכים פוליטיים בעקבות מלחמת העולם השנייה, הניעה לאיחוד רשויות השידור הלאומיות לכדי ארגון אחד. בשנת 1950 הוקם באופן רשמי איגוד השידור האירופי. לאחר תקופת הרצה מוצלחת בה שידרו רשויות השידור החברות בו כמה אירועים בינלאומיים הקים האיגוד בינואר 1955 ועדה שהואמנה על פיתוח יוזמות ושיתופי פעולה חדשים בין המדינות. הוועדה, בראשותו של מרסל בזנסון, הציעה להקים תחרות שירים אירופית, שתחבר מגוון רחב של סגנונות מוזיקליים. האספה הכללית נעתרה לבקשת הוועדה, וההכנות לארגון התחרות החלו באוקטובר אותה השנה. בדצמבר הציעה רשות השידור השווייצרית לארח את האירוע הראשון של האירוויזיון בעיר לוגאנו, באביב 1956. פסטיבל סן רמו האיטלקי שימש לאיגוד כבסיס לארגון התחרות, תוך התחשבות באופייה הבינלאומי והשיתופי.
שנות החמישים.