יו"ר האיגוד הוא מייסדו פרופסור שמא פרידמן, ובהנהלתו חברים פרופ' ישעיהו גפני, פרופ' גדעון ליבזון ופרופ' שמואל שילה.
רוב ספרי המפעל זמינים לשימוש הציבור כקובצי pdf באתר האיגוד, ולצידם חומרי עזר נוספים שלא נדפסו. משנת 2017 האתר לא התעדכן.
אפרים אושרי
ליאת גלר
ליאת גלר (נולדה ב-5 באפריל 1978) היא קפטן נבחרת הנשים של ישראל ברוגבי לשעבר ושופטת הרוגבי הראשונה בישראל. שיחקה בנבחרת מהקמתה בשנת 2005 ועד 2009, אז פרשה ממשחק ועברה לתחום השיפוט.
קריירה.
לגלר היה חלק מרכזי בהעפלתה של ישראל לטורניר הגמר של אליפות אירופה 2008, כאשר בין היתר בעיטת המרה שלה היא זו שהביאה לניצחון על בולגריה במשחק על העלייה לטורניר. באליפות אירופה 2009 לנבחרות דרג א' שימשה גלר כקפטן הנבחרת.
במהלך שנותיה כשחקנית שיחקה גלר באס"א תל אביב, אס"א חיפה ו"הלביאות" ירושלים. בדומה לשחקניות כלורן פטריק, יעל קינן ומיקי ויצמן, היא הייתה שחקנית טכנית ומהירה, אך הייתה מאסיבית יותר מהן (67 ק"ג בתקופתה כשחקנית), ונודעה כשחקנית הגנה מעולה.
לאחר האליפות ב-2009 ובגיל 31 החליטה גלר לפרוש ממשחק ולהתחיל הסמכה כשופטת. בעונת 2010/2009 היא הייתה האישה הראשונה ששפטה בליגת הנשים, ליגת הוותיקים וליגת הנוער. כיום (2010) משמשת גלר כמתאמת השופטים של איגוד הרוגבי הישראלי.
אחיה אלון גלר הוא המנהל האדמיניסטרטיבי של האיגוד ושל קבוצת הרוגבי של רעננה, שופט אף הוא, ושחקן נבחרת ישראל בעבר ונבחרת הוותיקים כיום.
אהרון בן-יוסף
אהרון "אסקימו" בן יוסף (27 בדצמבר 1926 - 6 באוגוסט 1977) היה מפקד שייטת 13 בין השנים 1967-1965. השתחרר מצה"ל בשנת 1971 ופעל במסגרת המגבית היהודית המאוחדת באוסטרליה. בשנת 1977 נפטר ממחלה ממארת, וכעבור שנים הוכר כחלל צה"ל.
ילדות.
בן יוסף נולד בצרפת ועלה לארץ ישראל בשנת 1933. למד וגדל בתל אביב ובנערותו היה חבר בתנועת "השומר הצעיר" בגיל 16, כחלק מגדוד "סער", הצטרף לשורות הפועל תל אביב.
שירות בפלמ"ח.
שירת בפלמ"ח משנת 1944, הצטרף לפלוגה הימית של הפלמ"ח, עבר קורס מפקדי סירות והשתתף בפעולות העלאת עולים לארץ ישראל. בשנת 1947 עבר קורס חובלים של הפלי"ם. תפקידיו העיקריים בפלמ"ח היו קצין חבלה ומפקד הבסיס בסידנא עלי. בתחילת השירות בפלי"ם קיבל את הכינוי אסקימו. היה זה לאחר שתיאר את הרגשתו ביציאה מצלילה בליל חורף. השירות הביטחוני המוקדם של בן יוסף נמשך 4 שנים לפני גיוסו לצה"ל.
חיל הים ושייטת 13.
עם הקמת השירות הימי עבר הפלי"ם כיחידה אליו. בסיס סידנא עלי בפיקודו של בן יוסף נעשה בסיס הגיוס העיקרי של חיל הים. בן יוסף ראה שהמצרים פועלים בחופי הדרום באין מפריע והציע להקים מחדש את החוליה לחבלה ימית. גם גרשון זק הגיע באותה עת למסקנה שלחיל הים דרושה יחידת קומנדו. בתחילת חודש יולי קיבל בן יוסף בית ספר ערבי נטוש בשכונת ג'בליה ביפו – "הבית הירוק" – והחל לרכז מתנדבים ליחידה. אנשיו קיבלו את הכינוי "הקומנדו של אסקימו" וגם "יחידת המתאבדים" בגלל הסכנה הרבה שהייתה כרוכה בהשתתפות בפעולותיה. אנשיה ביצעו משימות מיוחדות שכללו צלילה.
מפקדת חיל הים במלחמת העצמאות שכנה ברחוב הירקון בתל אביב. בעת פרשת אלטלנה הייתה במרכז המהומה. בן יוסף היה אחראי על האבטחה. אנשיו ירו באוויר כדי להבריח תוקפים. חיל הים החליט שמעגן הדיג בקיסריה העתיקה יהיה מקום מתאים יותר ליחידת הקומנדו. והיא עברה לשם על כל ציודה ואנשיה. יוסף דרור, שנמצא אז באיטליה, קנה שם מכשירי צלילה מבצעית ובן יוסף החל להדריך את אנשיו בצלילה. הם לא תפעלו נכון את המכשירים ואבקת הסודה גרמה לו כוויות.
בשנת 1950 צורף בן יוסף לצוות הקצינים של אח"י אילת (א-16) שביצעה הפלגה ארוכה לאיי יוון עם חניכי גדנ"ע ים. אימון החניכים שימש כיסוי למטרה האמיתית שהייתה לאתר מפרצים מתאימים למסתור ומקומות מחבוא למזון. בסיומה הגיש בן יוסף תיק מסודר הכולל תצלומים ושרטוטים של המפרצים שנבדקו.
בן יוסף היה קצין מודיעין בשייטת 13 ולאחר מספר שנים עבר לשמש כקצין מבצעים.
מלחמת סיני.
בעת מלחמת סיני נשלחו ב-14 בנובמבר שתי ספינות דיג מגויסות להביא עולים מנמל פורט סעיד. הספינות הוסוו כספינות איטלקיות "קאסטלה מארה" ו"אפרודיטה". על הספינות נמצאה קבוצת לוחמים משייטת 13 בפיקודו של בן יוסף. ספינות הדיג נכנסו לפורט פואד לפנות בוקר של יום שבת, 17 בנובמבר. תוך מספר דקות הועברו אליהן העולים ומיד יצאו לים.
בעת ההפלגה לחיפה הרוח הצפונית הרימה גלים עד שני מטר. לצוותי הספינות היה זה מצב רגיל אך מרבית העולים הרגישו מחלת ים. בן יוסף טיפל אישית בתינוקת שאמה חשה ברע והרגיע אותה. למחרת, ב-18 בנובמבר לפנות בוקר, הגיעו הספינות לנמל חיפה.
מפקד טרפדת.
בשנת 1958 עבר בן יוסף לפלגות הטרפדות ושירת כמפקד טרפדת ט-204.
מפקד קורס קצינים כללי.
בן יוסף הועבר לבה"ד חיל הים כמפקד קורס קצינים כללי. בתפקיד זה היה מפקדהּ של קבוצת קציני משטרה ימית של טנזניה.
פיקוד שייטת 13.
בשנת 1961 עבר בן יוסף את קורס פו"ם ד' שכלל שנה א' בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב. בתום הקורס הועבר לשייטת 13 כסגנו של מפקד השייטת, דב שפיר. בתפקיד זה היה בן יוסף איש ארגון מעולה. הייתה לו גם יכולת טובה ליישר הדורים בנעימות, אך היה קשוח בדרישותיו והכין את השייטת למלחמה.
ביוני 1965 קיבל את הפיקוד על שייטת 13. במהלך הפיקוד ביצעה השייטת פעולות מבצעיות בחופי אויב בדרך כלל מוצלחות. בסוף שנת 1966 הייתה השייטת במתח רב לביצוע פעולות רבות בו זמנית כאשר כל חיל הים מגבה את פעולת השייטת. הדבר לא יצא אל הפועל והשייטת המשיכה באימונים והכנות לתת מכת פתיחה במלחמה עתידית.
בתחילת שנת 1967 הגיע בן יוסף למסקנה שאינו יכול להמשיך ולפקד על השייטת. הדבר נבע מכך שלא יכול היה לבצע בעצמו את הפעילות הנדרשת. נוצר מצב שקציני היחידה העריכו את אישיותו אך לא סמכו על יכולתו המבצעית. בנוסף החל בן יוסף לסבול מבעיות רפואיות. הוא היה מודע לנבצרותו וביקש לסיים את תפקידו. ב-10 באפריל הוחזר דב שפיר מלימודים בצרפת וקיבל את הפיקוד על השייטת מסגן המפקד ראובן פנחס.
תערוכת צה"ל.
לאחר מלחמת ששת הימים ריכז בן יוסף את ביתן חיל הים בתערוכת המלחמה של צה"ל שהתקיימה כחודשיים בגני התערוכה בתל אביב. התערוכה משכה מבקרים רבים ובהם ראש הממשלה לשעבר דוד בן-גוריון.
המכללה לפיקוד ומטה.
בין השנים 1969-1971 שימש בן יוסף כמדריך בפו"ם עד לשחרורו מצה"ל במאי 1971.
בשנת 1971, כשהיה כבר בשירות מילואים, קיבל את תעודת הצולל הוותיק וזכאי לענוד את סמל העטלף עם כוכב.
בחיים האזרחיים.
בשנת 1973 יצא בן יוסף בשליחות המגבית היהודית המאוחדת לאוסטרליה שם תיפקד כשלוש שנים וחזר ארצה בשנת 1976.
בן יוסף נפטר ב-6 באוגוסט 1977 מסרטן. לאחר פרסום דו"ח ועדת שמגר שבדקה את הקשר בין זיהום נחל קישון לבין ריבוי מקרי מחלת הסרטן בקרב צוללים של חיל הים- פרשת הקישון - הוכר בן יוסף כחלל צה"ל.
משפחה.
בן יוסף השאיר אחריו את אלמנתו שרה ואת שני בניו שהתמחו באלקטרוניקה.
קאפ ארקונה
קאפ ארקונה (Cap Arcona) הייתה אוניית נוסעים גרמנית מפוארת, אשר הייתה שייכת בעברה לחברת "קו המבורג - דרום אמריקה" (בגרמנית: Hamburg Südamerikanische Dampfschifffahrts-Gesellschaft; היום חברת הספנות הענקית Hamburg Süd). ב-3 במאי 1945, בעודה עמוסה לעייפה באסירים ממחנות ריכוז, הותקפה וטובעה על ידי מטוסי חיל האוויר הבריטי ואלפים מן השוהים עליה נהרגו. היה זה האסון הימי השני בחומרתו בהיסטוריה.
היסטוריה.
האונייה קאפ ארקונה, במעמס של 27,561 טון נקראה על שם כף ארקונה באי ריגן, במקלנבורג-מערב פומרניה, שבגרמניה. האונייה הושקה בשנת 1927. בעת השקתה היא נחשבה לאחת מאוניות הנוסעים היפות בעולם, והייתה האונייה הגדולה ביותר בקו שבין גרמניה לדרום אמריקה, כשהיא נושאת את תיירי המעמד העליון בתאי הסיפון, לצד מהגרים שנסעו בבטן האונייה.
בשנת 1940 סופחה האונייה קאפ ארקונה לקריגסמרינה (צי גרמניה הנאצית) אשר השתמש בה כספינת מגורים בים הבלטי. בשנת 1942 הופיעה הספינה בסרט גרמני שהציג את אסון הטיטניק. בשנת 1945 השיב הקריגסמרינה את הספינה לשירות במסגרת מבצע חניבעל, כאשר העביר בספינה 25,795 חיילים גרמנים ואזרחים מפרוסיה המזרחית למערב גרמניה.
אוניית אסירים.
לקראת סוף חודש אפריל 1945 אספו הנאצים צי קטן של אוניות במפרץ ליבק בים הבלטי, בהן קאפ ארקונה, דויטשלנד (SS Deutschland), ושתי אוניות קטנות טילבק (Thielbek) ואתן (Athen). האונייה אתן שימשה להעברת אסירים מנמל ליבק לאוניות הגדולות יותר, ומאונייה לאונייה. לקראת סוף החודש היו על האוניות ומספר דוברות יותר מ-10,000 אסירים ממחנה הריכוז נוינגמה ומחנות ריכוז אחרים, כולל שטוטהוף ודורה-מיטלבאו. את ההוראה להעביר את האסירים מן המחנות אל האוניות נתן קארל קאופמן, ראש המפלגה הנאצית בהמבורג, אשר פעל על פי הוראות הממונים עליו בברלין. קאופמן טען מאוחר יותר, בעת שהעיד במשפטי נירנברג, כי האסירים היו מיועדים להגיע לשוודיה. אולם באותו משפט העיד הנינג פון בשביץ בר (Henning von Bassewitz Behr), אשר היה ראש
הגסטפו בהמבורג, כי אסירים אלה היו מיועדים להריגה על פי הוראותיו של הימלר. יש ששיערו כי התוכנית להריגת האסירים הייתה בהטבעת האוניות על יושביהן.