ב-1 ביוני 1963 הונהג בקניה רשמית שלטון עצמאי ובדצמבר יצאה לעצמאות בחסות הכתר הבריטי והייתה לחברה בחבר העמים הבריטי. עם קבלת העצמאות לא השתנתה האסטרטגיה הפוליטית שנבחרה והנחת היסוד של קניאטה ואנשיו הייתה ששמירת המערכות הקיימות תבטיח יציבות פוליטית, כלכלית וחברתית של המדינה העצמאית. קניאטה בחר לבסס את שלטונו על מנהל הציבורי הקיים ולא ערך שינויים בה מלבד איוש רוב המשרות על ידי אפריקניים. למעשה, תחת שלטונו של קניאטה התפתחה ברית מעמדית בין הפוליטיקאים, הצמרת הביורוקרטית והאליטה הכלכלית. לימים, ככל שגברה מעורבותם של הפוליטיקאים בכלכלה, ועמה גברה השחיתות, היטשטשו הגבולות בין הפוליטיקאים לאליטה הכלכלית. אנשים המאו-מאו נותרו בשולי המערכות הפוליטיות, הכלכליות והחברתיות של קניה העצמאית ורבים חשו כי מאבקם היה לשווא ודבר לא השתנה מימי הדיכוי הקולוניאלי.
נוריס (כפר)
נוריס (בערבית: نورِِِس) היה כפר פלסטיני בנפת ג'נין המנדטורית. ב-1945, גרו בנוריס כ-570 תושבים. הכפר רוקן מתושביו במלחמת העצמאות ב-29 במאי 1948 במסגרת מבצע גדעון. המושב נורית נבנה באזור של נוריס ב-1950.
מיקום.
נוריס התמקם בעמק יזרעאל, כ-9 קילומטרים צפון-מזרחית לג'נין ודרום-מערב לרכבת העמק. הוא היה מקושר בעזרת מסילות בוץ לכפרים זירעין ואל-מאזר .
היו כמה מעיינות צפונית לנוריס, ואחד החשובים בהם היה מעיין חרוד, אחד הגדולים במנדט הבריטי.
היסטוריה.
נמצאו בכפר כמה שרידים מתקופת הברונזה, וכך גם כלי חרס מהתקופה הביזנטית.
נוריס כונה על ידי הצלבנים כ-"נורית". בסמוך, הממלוכים הביסו את המונגולים בקרב עין ג'אלות (1260).
התקופה העות'מאנית.
בשנת 1517 נכלל הכפר באימפריה העות'מאנית, וב-1596, נמצאו רשומות מס בלק מנג'יה (המשנה) של ג'נין תחת ליווה (מחוז) של לג'ון, ושם היה רשום כי גרו שם כ-16 משקי בית מוסלמים; לפי הערכות, 88 אנשים. הם שילמו מס קבוע של 25% על מספר מוצרים, ביניהם חיטה, שעורה, זיתים, עיזים וכוורות; בסך של 7,500 אקצ'ה.
הכפר נכבש ונשרף על ידי חיילי נפוליאון, לאחר קרב הר תבור ב-1799. פייר ז'קוטין קרא לכפר "נוורס" על המפה שלו מאותה מסע.
הנוסע הבריטי ג'יימס סילק בקינגהאם ביקר באתר בתחילת המאה ה-19. בקינגהאם ציין שיש עוד כמה יישובים באופק, וכתב "כולם מאוכלסים על ידי מוחמדים." בשנת 1838 ציין אדוארד רובינסון את נוריס במהלך מסעותיו באזור, הממוקם במחוז ג'נין, הנקרא גם "חריתה אש- שמליה".
בשנת 1882, הקרן לחקר ארץ ישראל תיאר את הכפר כקטן, ממוקם על אדמה סלעית, חבוי הרבה בין הגבעות, כ-180 מטר מעל עמק. לנוריס היה בית ספר יסודי לבנים, שנוסד תחת העות'מאנים ב-1888, ומסגד. כמה חורבות עתיקות נותרו וטרם נחקרו נכון ל-1992.
תקופת המנדט הבריטי.
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה לנוריס אוכלוסייה של 364, כולם מוסלמים.
חלק מהשטח נרכש על ידי הקהילה היהודית במסגרת רכישת סורסוק. ב-1921, על פי הדיווחים, היו בכפר 38 משפחות דיירים, ו-224 אנשים מתוך אוכלוסייה כוללת של 364 (מפקד 1922) עיבדו 5,500 דונם מתוך שטח כפר של 27,018. באותה שנה מכרה משפחת סורסוק חלק מאדמות הכפר לחברה לפיתוח קרקעות פלסטין (שכיום נקראת "הכשרת היישוב"). קבוצה של 35 צעירים יהודים החלה לעבד את האדמה, שהפכה לליבה של קיבוץ עין חרוד.
חלק מתושבי הכפר של נוריס קיבלו פיצוי כספי ועזבו את הכפר. אלו שנשארו חכרו גוש קרקע לתקופה של שש שנים עם אפשרות לרכוש עם פקיעת החכירה. הם שילמו דמי שכירות בשיעור של 6% מהצעת המכר שפורסמה על הקרקע, אך מאוחר יותר, לבקשת החקלאים בנוריס, שונה הדבר לחמישית מסך התשואה בתפוקה החקלאית של הקרקע. לאחר שחוזה החכירה המקורי של שש שנים הסתיים, דיווחים ב-1928 הראו שאף כפריים לא רכשו את הקרקע שהושכרה להם. חוזי השכירות הוארכו לשלוש שנים תוך העברת הבעלות לקרן הקיימת לישראל. בשנת 1921 עיבד החקלאי הממוצע 24 דונם, עד 1929 זה הצטמצם באופן דרסטי ל-4.4, אם כי האוכלוסייה גדלה באופן משמעותי. במפקד האוכלוסין של 1931, מנתה נוריס 429 נפשות ובכפר מוקמו 106 בתים מתועדים.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל, היו לנוריס 570 תושבים מוסלמים עם 163 בתים, אם כי השטח היה קטן בהרבה ממה שהיה לפני 1920, עם שטח של 6256 דונם. התושבים, הועסקו בעיקר בחקלאות דגנים, אם כי חלק מהקרקעות הוקצו להשקיה ולגידול זיתים.
מלחמת העצמאות ותוצאותיה.
ב-19 באפריל 1948, מטה הפלמ"ח הורה על השמדת "בסיסי אויב באל-מזאר, נוריס וצירין". ההיסטוריון הישראלי בני מוריס מציין כי השמדת הכפרים הייתה "חלק בלתי נפרד" מפעולות ההגנה בתקופה זו, אולם הוא גם כותב כי תושבי נוריס לא הורחקו סופית עד סוף מאי.
בעקבות המלחמה השתלב האזור במדינת ישראל. ב-1950 הוקם קיבוץ נורית מצפון-מערב לאתר הכפר. ההיסטוריון הפלסטיני וליד חאלדי תיאר את הכפר ב-1992 כ-"אתר מכוסה עצי אורן ואלון, זרוע ערימות אבנים. חלק מהאדמה שמסביב מגודרת ומשמשת כשטח מרעה, בעוד שחלק אחר מעובד. ליד האתר צומחים קקטוסים ועצי זית ותאנה."
גטו טרזין והצלב האדום
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש גטו טרזין את האס אס כ"גטו לדוגמה" כדי להטעות נציגי הצלב האדום ולהסוות את השואה המתמשכת והתוכנית הנאצית לרצוח את כל היהודים. הצלב האדום הגרמני ביקר בגטו ב-1943 והגיש את הדו"ח המדויק היחיד על הגטו, המתאר צפיפות ותת תזונה. בשנת 1944 יופה הגטו לקראת משלחת מהוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) וממשלת דנמרק. המשלחת ביקרה ב-23 ביוני 1944. ציר הצלב האדום הבינלאומי מוריס רוסל כתב דו"ח חיובי על הגטו וטען שאיש לא גורש מטרזין. באפריל 1945 הותר למשלחת נוספת של הצלב האדום הבינלאומי לבקר בגטו. באותו זמן שוחררו מחנות ריכוז וגטאות אחרים. השחרור אפשר להיוכח במצבם האמיתי. למרות זאת, חזרה המשלחת על הממצאים השגויים של רוסל. האס אס העביר את הגטו לידי הצלב האדום הבינלאומי ב-2 במאי 1945, מספר ימים לפני תום המלחמה.
רקע כללי.
הצלב האדום.
במהלך השואה, הוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) היה מבוסס בשווייץ הנייטרלית. מדיניותה הייתה לשמור על נייטרליות קפדנית ולהימנע מהתערבות ברדיפות שביצעו הנאצים על רקע גזעני, רדיפות שנתפסו כעניין פנימי גרמני. ב-1933 קיבל הצלב האדום הבינלאומי הפצרות להתערב לטובת אסירי מחנות הריכוז, אך הוא היסס לקבל הזמנות גרמניות לבקר במחנות ריכוז. קרל יקוב בורקהרדט (Carl Jacob Burckhardt), פקיד ב-ICRC שקיבל החלטות מרכזיות בנוגע לגרמניה הנאצית, הצהיר בפגישה בספטמבר 1935 כי "מסוכן לעסוק" במחנות הריכוז. הוא סבר שביקורים כאלה ינוצלו על ידי הנאצים למטרות תעמולה. בורקהרדט אכן ביקר בסופו של דבר במחנה הריכוז דכאו. תלונתו העיקרית הייתה שאסירים פוליטיים ופושעים לא הופרדו אלה מאלה. הצלב האדום הבינלאומי עסק בעיקר בשבויי מלחמה שמדינותיהם חתמו על אמנת ז'נבה משנת 1929, וזו לא כיסתה אזרחים. עם זאת, כפי שהדגיש נשיא הצלב האדום הבינלאומי מקס הובר (Max Huber) במסיבת עיתונאים עם כתבים גרמנים ב-1940, תקנון הצלב האדום הבינלאומי לא הגביל את משימתו של הארגון לעצורים המכוסים באמנות ז'נבה. הצלב האדום הבינלאומי נקט פעולה בקנה מידה קטן כדי לסייע לאזרחים מתחילת המלחמה ב-1939, אם כי יכולת הפעולה של הצלב האדום הבינלאומי נגד ממשלת גרמניה הוגבלה בשל העובדה שעצורים אלה לא היו מוגנים בחוק הבינלאומי.
לאחר שאדולף היטלר תפס את השלטון ב-1933, הצלב האדום הגרמני (DRK) בחר להתאים את עצמו למשטר הנאצי. גנרל האס אס ארנסט רוברט גרוויץ הפך לראש הצלב האדום הגרמני ב-1937; ההיסטוריון האמריקני ג'רלד שטיינאכר (Steinacher) מתאר אותו בתור "נאצי קנאי" ו"חסיד קרוב של מנהיג האס אס היינריך הימלר". גרוויץ היה מעורב בתוכנית T4 (רצח אנשים עם מוגבלויות) ובניסויים בבני אדם. לדברי שטיינאכר, מינויו של גרוויץ סימן שהצלב האדום הגרמני "הפך ליחידת שירות רפואי נאצי" התומכת במאמץ המלחמתי הגרמני. פקידי הצלב האדום הבינלאומי תחקרו בתחילת שנות ה-30 את הצלב האדום הגרמני וזה טען שיש לו גישה חופשית למחנות ריכוז, שהאסירים בהם מטופלים היטב ונהנים מתנאים טובים יותר מהאוכלוסייה האזרחית הכללית. לצלב האדום הבינלאומי הייתה גישה למידע עצמאי המתאר רציחות במחנות. במספר הזדמנויות, הצלב האדום הגרמני הפריע למאמצי הצלב האדום הבינלאומי לעזור לקורבנות הרדיפה של הנאצים. הנציג של הצלב האדום הגרמני בצלב האדום הבינלאומי, ולטר גאורג הרטמן (Hartmann), זכה לשבחים כאחד ההומניטרים היחידים בצלב האדום הגרמני, אך הוא היה חבר במפלגה הנאצית מאז 1933.
טרזין.
טרזין היה מחנה ריכוז וגטו שהוקם על ידי האס אס בנובמבר 1941 בעיירת המבצר טרזין, בפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה (צ'כיה תחת הכיבוש הגרמני). גטו טרזין היה בו זמנית תחנת ביניים למחנות ההשמדה, ומקום שהוסווה כהתיישבות עבור קשישים ויהודים בולטים כדי להטעות את קהילותיהם לגבי הפתרון הסופי. מתוך כ-155,000 בני אדם שנשלחו לטרזין לפני תום המלחמה, 35,000 מתו בגטו מרעב ומחלות ו-83,000 נספו לאחר גירוש לגטאות שונים, למחנות השמדה ולאתרי הרג אחרים. את הגטו ניהלה מועצת הזקנים בראשות "ראש היהודים", שהייתה אחראית על יישום פקודות הנאצים.
מעורבות הצלב האדום בטרזין.
אספקה.