פקהאם היה פעיל בפוליטיקה המקומית של המפלגה הדמוקרטית ושימש כנציג ניו יורק לוועידה הארצית של המפלגה ב-1876. הוא גם היה איש סודם של הטייקונים כמו ג'יי. פי. מורגן, קורנליוס ואנדרבילט וג'ון ד. רוקפלר. רבים האמינו שמערכות היחסים הללו הובילו אותו להעדיף אינטרסים עסקיים כאשר כיהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
אחיו של פקהאם, וילר, היה מועמדו של הנשיא גרובר קליבלנד לכהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1894. עם זאת, עיתוי מינויו זה התרחש בעיצומו של מאבק פוליטי קשה בין קליבלנד לבין הסנאטור מניו יורק דייוויד היל. וילר פקהאם היה המועמד השני לבית המשפט העליון שהיל הצליח לחסום, ובמקומו מונה אדוארד דאגלס וייט. כאשר התפנה מושב נוסף בבית המשפט העליון לאחר מותו של השופט האוול ג'קסון ב-1895, נחלש כוחו הפוליטי של היל, וקליבלנד פנה לרופוס פקהאם, שמינויו אושר בסנאט תוך שישה ימים בדצמבר אותה שנה על ידי רוב רפובליקני, ובינואר 1896 הוא הושבע לכהונתו. פקהאם הוא השופט האחרון בבית המשפט העליון של ארצות הברית שמונה על ידי נשיא דמוקרטי ואושר על ידי רוב רפובליקני בסנאט.
תקופת כהונתו של פקהאם בבית המשפט העליון תוארה על ידי חוקרים רבים כשיא של ה"לסה פר", שבה פסל בית המשפט באופן קבוע מאמצים להסדרת מערכת יחסי העבודה. חוות הדעת המפורסמת ביותר של פקהאם הייתה בפסק דין לוכנר נגד מדינת ניו יורק מ-1905, בו ביטל בית המשפט את המגבלות על שעות העבודה של עובדי המאפיות לשישים שעות בשבוע, בטיעון שהן נגדו את זכויות הפרט לחוזה חופשי, ובשל היותן בלתי חיוניות להגנה על הבריאות והבטיחות. באותה חוות דעת אישר פקהאם תקנות במקומות עבודה נוספים שהיו קשורים למאפיות ושהוא האמין שהם הצדיקו את הזכות לחוזה חופשי.
בנוסף לפסק דין לוכנר, נודע פקהאם ככל הנראה בשל הפירוש הרחב שלו לחוק ההגבלים העסקיים של שרמן, הוא זיהה את מטרת החוק כהגנה על זכויות הלקוח. חוות הדעת שלו בנוגע לזכויות האזרח של האפרו-אמריקאים בלטו לא רק בשל נסיגתו מההתנגדות הרגילה שלו כאשר הצביע בעד אישור חוקי ג'ים קרואו, כשהבולטת מביניהן הייתה חוות דעתו בפסק דין פלסי נגד פרגוסון מ-1896, שבו הוא הצטרף לדעת הרוב בבית המשפט. עם זאת, פקהאם, ועמיתו השופט דייוויד ברואר היו אלה שהצביעו יותר מכל אחד מעמיתיהם לטובת המהגרים הסינים בעתירות שהוגשו לבית המשפט העליון.
פקהאם כתב את פסק הדין החשוב "אקס פארטה יאנג" מ-1908, שבו נקבע שבית משפט פדרלי יכול להוציא צו מניעה נגד פקיד ממשל של אחת המדינות כדי למנוע אכיפת חוק מדינה בלתי תקף.
פקהאם כיהן בבית המשפט עד למותו. הוא כתב 303 פסקי דין ו-9 חוות דעת מיעוט.
חיים אישיים.
ב-1867 נשא פקהאם לאישה את הארייט מריה ארנולד. שני בניהם, הנרי ורופוס הבן, נפטרו לפני הוריהם. רופוס פקהאם נפטר בכפר אלטמונט שבמדינת ניו יורק ב-24 באוקטובר 1907 בגיל 70 כתוצאה ממחלה קרדיווסקולרית. הוא נטמן בבית הקברות שבממנדס, מחוז אולבני.
יעקב מלכוב
יעקב ישראל מלכּוב (1875 בערך – 28 במרץ 1931) היה חסיד חב"ד, פובליציסט, בעל בית מלון ביפו, חבר ועד קהילת יהודי יפו ותל אביב.
ביוגרפיה.
יעקב מלכוב נולד בשנת 1875 בערך בהומל שבמחוז מוהילב ברוסיה הלבנה. למד בישיבת פוצ'פ אצל הרב השל נטע גנסין. בשנת ה'תרמ"ה עלה לארץ ישראל, והתגורר תחילה בירושלים, וממנה עבר ליפו ועסק בהוראה.
במרץ 1906 פתח אכסניה ומסעדה בשכונת נווה שלום ביפו. מסעדה זו מתוארת ברומן "תמול שלשום" מאת ש"י עגנון. בינואר 1911 העתיק את מקומם של האכסניה והמסעדה לבית קנדינוף ביפו. שימש גם כנציג העיתון "חבצלת" ביפו, ופרסם בו ידיעות ומאמרי דעה.
מלכוב היה ידידו ומעריצו של יוסף חיים ברנר, אך במאורע ברנר יצא נגד גישתו של ברנר. לאחר הירצחו של ברנר פרסם מלכוב חוברת "לאחר מטתו של ברנר", שבראשה כתב (על פי ): .
בינואר 1915 הוגלה עם משפחתו, במסגרת גירוש יפו, לאלכסנדריה שבמצרים. את זכרונותיו מתקופה זו פרסם בחוברת "ממצרים ועד הנה". עבד שם בבית-הספר החרדי שייסד אלעזר משה סלוצקין. בסיום מלחמת העולם הראשונה חזר לתל אביב, והפעיל את מלונו בשדרות רוטשילד. את דעותיו, שבהן ביקורת על ענייני היישוב, המשיך לפרסם בחוברות שהוציא לאור. פרסם גם חוברות היתוליות, כגון "קרובץ לפורים".
בשנת 1920 נבחר לוועד קהילת יהודי יפו ותל אביב.
בשנת 1926 נסע לביקור אצל בתו בפילדלפיה, וב-1930 חזר לארץ ישראל ועבר למושב הזקנים הכללי המאוחד בירושלים.
נפטר בי' בניסן תרצ"א, 28 במרץ 1931, והובא לקבורה בחלקת חסידי חב"ד בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
ש"י עגנון הזכיר את מלכוב באחדים מסיפוריו: "תשרי", שאותו עיבד לסיפור "גבעת החול", ו"תמול שלשום", וכן בזכרונותיו על ברנר. ב"תמול שלשום" מתאר עגנון את מלכוב:
באר שבע הגלילית
באר שבע הגלילית (בערבית: חירבת אבו שבע) הייתה עיירה קדומה על גבול הגליל העליון והגליל התחתון, בסמוך לצומת שבע ולכפר חנניה, 8 ק"מ דרומית מערבית לצפת.
העיירה, שהתפרסה עד לאזור צומת שבע, נבנתה על גבעה תלולה המתנשאת לגובה של יותר ממאה מטרים מעל בקעת בית הכרם, וחולשת על הדרך מעמק עכו לגליל (כיום כביש 85). התיישבות במקום התקיימה מתקופת הברזל עד לתקופה הרומית, אך נמצאו באתר גם ממצאים מהתקופה הביזנטית. ייתכן כי שמו של היישוב נובע מבארות מים שהיו בסביבתו. על שם היישוב נקראת צומת שבע (צומת חנניה) ו הסמוך.
במקרא.
העיר אינה מוזכרת באופן מפורש בתנ"ך (אם כי היו ששייכו אליה אזכורים של באר שבע המקראית), אך ייתכן וקיומה רמוז בו. בספר מלכים א', מסופר כי אליהו נס לעיר באר שבע כאשר ברח מפני איזבל: "וַיָּבֹא בְּאֵר שֶׁבַע אֲשֶׁר לִיהוּדָה". מן הביטוי "אשר ליהודה" מסיקים החוקרים כי הייתה עיר נוספת שנקראה בשם באר שבע מחוץ לתחומי ממלכת יהודה, ולכן ביטוי זה נדרש לשם הבהרה. ביטוי זהה מוזכר בקשר לעיר בית שמש שביהודה, ואכן, ערים נוספות בשם בית שמש היו בנחלת שבט נפתלי ובנחלת שבט יששכר בצפון הארץ. ביטוי זה חוזר גם בהקשר לעיר שוכה שביהודה, על מנת להבדילה מהעיר שוכה שבשרון.
היסטוריה.
בתקופה הישראלית ובתקופה ההלניסטית התקיים במקום כפר קטן.
בתקופה הרומית, היישוב הפך לעיירה גדולה, שנמנית ברשימת היישובים שאותם ביצר יוסף בן מתתיהו כחלק מההכנות למרד בשנת 66 לספירה: ""ובדעתו, כי הרומאים יעלו על ארץ ישראל דרך הגליל, בִּצּר את כל משגבי הארץ, את יודפת ואת באר־שבע..." (מלחמות היהודים ב', כ', ו'), "ביצרתי גם ערים אחדות בגליל התחתון...ובאר שבע...במקומות האלה אצרתי צורכי אוכל לרוב וגם נשק לביטחון לימים הבאים" (ספר חיי יוסף לז')." למרות זאת, הרומאים הצליחו להחריב את העיר ולהרוג את יושביה בסופו של דבר. כיום בפסגת הגבעה קיימים שרידי מבנים, שייתכן כי הם שרידי המבצר שבנה יוסף בן מתתיהו.
יוסף בן מתתיהו מציין את האתר כאחד מגבולות הגליל העליון בדומה לחז"ל שמיקמו את גבול זה באזור כפר חנניה הסמוך.
העיר ירדה מגדולתה כבר בתקופה הרומית, אך באתר נמצאו גם ממצאים מהתקופה הביזנטית. לפי טענת חלק מהחוקרים, היישוב המשיך להיות מאוכלס עד המאה השלישית, אך אוכלוסייתו הלכה והידלדלה החל מהמאה הראשונה לספירה.
האפ קאזאק
האפ קאזאק הוא אלבום סולו מספר 13 של הזמר-יוצר החסידי אברהם פריד. האלבום יצא ב-1996 בחברת גל פז והוא מורכב מ-12 ניגוני חב"ד.
על האלבום.
האלבום יצא בשנת תשנ"ו והיה האלבום הראשון של ניגוני חב"ד של אברהם פריד. הוא כולל 12 ניגונים בהם "אלי אתה", "צמאה לך נפשי" ועוד. רוב השירים באלבום יצאו במשך השנים בגרסאות כיסוי והפכו לניגונים מפורסמים. האלבום נקרא על שם הניגון השלישי באלבום, "האפ קאזאק", המיוחס לרב אריה לייב משפולי. בשמחת תורה ובשביעי של פסח נוהגים לנגן אותו בחסידות חב"ד.
מייקל מארוס
מייקל רוברט מארוס (באנגלית: Michael Robert Marrus; נולד ב-3 בפברואר 1941) הוא היסטוריון קנדי של השואה, היסטוריה אירופית והיסטוריה יהודית מודרנית והמשפט ההומניטרי הבינלאומי. הוא מחברם של שמונה ספרים בנושא השואה ונושאים קשורים.
סקירה כללית.
מארוס נולד בטורונטו וקיבל תואר ראשון באמנויות באוניברסיטת טורונטו בשנת 1963 ותואר שני באמנויות ותואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנים 1964 ו-1968. הוא קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת טורונטו בשנת 2005. מארוס היה פרופסור להיסטוריה ודיקן ללימודי תואר שני באוניברסיטת טורונטו, ושימש במשך תשע עשרה שנים כמנהל המוסד. הוא היה עמית בכיר במכללת מאסי עד שנת 2017 והוא פרופסור אמריטוס ללימודי השואה בקתדרה על שם קנצלר רוז וריי וולף.
בשנת 1981 כתב מארוס יחד עם רוברט פקסטון את "משטר וישי בצרפת והיהודים", שהוכיח שהאנטישמיות של צרפת וישי הייתה אנדוגנית לאזור ולא נכפתה מבחוץ וכי ממשלת וישי, שניצלה מכיבוש לתקופת מה, הייתה אכזרית ואנטישמית ביחסה ליהודים אפילו יותר ממדינות שבניגוד לווישי היו למעשה תחת הכיבוש הנאצי, במיוחד בתפקידה של ממשלת וישי בארגון גירושם של היהודים למחנות ההשמדה.
ספרו של מארוס "השואה בהיסטוריה" (1987) יישם את כלי הניתוח ההיסטוריוגרפי על הספרות העצומה בנושא, וניסה להבהיר סוגיות כמו בעיית הייחודיות והאוניברסליות של השואה; דעת הקהל ביחס ליהודים באירופה הנאצית; אנטישמיות כגורם לשואה; התנגדות יהודית בשואה; תפקיד היודנראט; העומדים מהצד (אוכלוסיות מקומיות ותפקידן ברדיפת היהודים בתקופת השואה); ותפקידן של הכנסיות בשואה. הוא כתב גם על ההיסטוריה של תנועות הפליטים האירופיות במאה העשרים ועל השבת רכוש יהודי שדוד מתקופת השואה בשנות התשעים.