הגובה המקורי של הסוללות היה 4.26 מטר (כיום זה 3.35 מטר). רוחב תעלת הכניסה הראשית הוא 12.8 מטר, ותעלה אחרת מצויה בצד הנגדי. כאשר הנהר שינה את מסלולו בשנת 2000 לפני הספירה, נחפרה זרוע קטנה יותר, רוחבה 7 מטרים בזרוע הארוכה יותר, המחוברת לנהר בערוץ באורך 2 קילומטרים. זרימה של הגאות בגובה של 2.1–2.4 מטר מים הייתה מאפשרת לספינות להיכנס. תעלת יציאה אפשרה שחרור של עודף מים, רוחבה 96.5 מטרים וגובהה 1.7 מטרים בזרוע הדרומית. ברציף היה גם סכר, ניתן היה להנמיך דלת עץ בפתח היציאה כדי לשמור על גובה מים מינימלי באגן כדי להבטיח ציפה בשפל. המחסן שהיה לב הכלכלה של העיר הוקם במקור על שישים וארבעה בלוקים קובייתיים, שצלע כל אחד היה 3.6 מטר, עם מרווחים של 1.2 מטר, ועליהם בימת לבני בוץ בגובה 3.5 מטר. הבימה הייתה גבוהה כדי לספק הגנה מרבית מפני שיטפונות. מעברים מרוצפים בלבנים בין בלוקים שימשו כפתחי אוורור, ורמפה ישירה הובילה לרציף כדי להקל על הטעינה. המחסן היה ממוקם קרוב לאקרופוליס, כדי לאפשר פיקוח הדוק על ידי הרשויות השולטות. למרות אמצעי הזהירות המורכבים, השיטפונות הגדולים שהביאו את שקיעתה של העיר הרסו את כל הבלוקים מלבד שנים עשרה, שהפכו למחסן מאולתר.
האקרופוליס והעיר התחתית.
האקרופוליס של לותאל היה מרכז העיירה, המרכז הפוליטי והמסחרי, שגודלו 127.4 מטר ממזרח למערב על 60.9 מטר מצפון לדרום. היו שלושה רחובות ושתי סמטאות בכיוון מזרח-מערב ושני רחובות שנמשכו בכיוון צפון-דרום. ארבעת צדי הרציף המלבני שעליו הוקמו בתים נוצרו על ידי מבני לבני בוץ ברוחב 12.2–24.4 מטר וגובה 2.1–3.6 מטר. המרחצאות היו ממוקמים בעיקר באקרופוליס - בעיקר בתים עם שני חדרים עם חצרות פתוחות. הלבנים ששימשו לריצוף בתי המרחץ היו מלוטשות כדי למנוע חלחול. המדרכות היו מטויחות בסיד והקצוות חופו בלוחות עץ דקים. בית המגורים של השליט השתרע על שטח של 43.92 מטרים רבועים וכלל שירותים בשטח 1.8 מטרים רבועים המצוידים בתעלות כניסה ויציאה של המים. שרידי בית זה מעידים על מערכת ניקוז מתוחכמת.
השוק של העיר התחתית היה ברחוב הראשי בכיוון צפון-דרום ברוחב 6–8 מטר. משני צידי הרחוב בנויים שורות ישרות, היו בתי מגורים ובתי מלאכה, אם כי מערכות הניקוז ובתי המגורים מלבנים מתקופות קדומות נעלמו. הרחוב שמר על רוחב אחיד ולא הייתה חריגה של המבנים לתוכו בתקופות השיקום לאחר שיטפונות. יש מספר חנויות עם שני חדרים ומקומות עבודה של אמני נחושת ונפחים.
תעשיית החרוזים, שמילאה תפקיד כלכלי חשוב ביותר, כללה חצר מרכזית ואחד עשר חדרים, חנות וחדר משמר. במקום יש אשפה של אפר, כמו גם תנור עגול עם תא כפול, עם פתחים לאספקת דלק. ארבע ארובות מחוברות זו לזו, החדר העליון ומחסן חומרי הדלק. טיח הבוץ של הרצפות והקירות מזוגג בגלל חום העז במהלך העבודה. נמצאו שרידי חומרי גלם כמו קנים, גללי פרות, נסורת ואגט, מה שסיפק לארכאולוגים רמזים לאופן פעולתו של הכבשן. מבנה גדול של לבני בוץ נמצא מול המפעל, וחשיבותו נגזרת מממדיו. ארבעה חדרים גדולים ואולם, בגודל כולל של 17.1 על 12.8 מטר. באולם יש פתח גדול ורצפה מוגבהת בפינה הדרומית של הבניין.
אירוויזיון הילדים 2021
אירוויזיון הילדים 2021 הייתה התחרות ה-19 של אירוויזיון הילדים מטעם איגוד השידור האירופי. מארחת התחרות הייתה צרפת לאחר זכייתה בשנה הקודמת עם השיר "J'imagine" ("אני מדמיינת") בביצוע ולנטינה. התחרות התקיימה ב-19 בדצמבר 2021 באולם המופעים הגדול במתחם ההופעות החדיש לה סיין מוזיקל בעל קיבולת מרבית של 6,000 צופים. ב-9 בדצמבר 2020, איגוד השידור האירופי הכריז כי התחרות תתקיים בצרפת. רשות השידור הספרדית (TVE) הביעה גם עניין באירוח התחרות, אך לבסוף הסירה את מועמדותה.
ב-20 במאי 2021, במהלך מסיבת עיתונאים, אושר כי פריז נבחרה לעיר המארחת. זו הייתה הפעם השנייה ברציפות שהתחרות מתקיימת בעיר בירה. בתחרות זכתה ארמניה, עם שירה של הזמרת מלנה פוקס, "Qami Qami", עם 224 נקודות ובהפרש של 6 נקודות בלבד מהמקום השני, פולין.
ג'רג' מארר
ג'רג' מארר (בהונגרית: Márer György; סצ'ן, 21 במרץ 1898 – ניו יורק, 24 באוגוסט 1983) היה עיתונאי ועורך עיתון יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
ג'רג' מארר נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר יוז'ף מארר (1863–1933), רופא מסצ'ן ושל הרמין נאג' (1871–1940). הוא סיים את לימודיו בתיכון בלוצ'נץ (לושונץ בהונגרית, היום סלובקיה, אז הונגריה). מאמרו הראשון פורסם ב"ידיעות סצ'ן" (Szécsényi Hírlap) בשנת 1914, כשעוד היה תלמיד. הוא למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד) במשך ארבעה סמסטרים ולאחר מכן סיים מכללה לטקסטיל באאכן. לאחר מכן החליט להיות עיתונאי. כתב כתבות ליומון נפסבה ומאמרים למגזין התיאטרון "הערב" (Ma Este). הוא ערך את הראיון הראשון שלו עם אטילה יוז'ף בגיליון 28 באוגוסט 1924 של "הערב". מכתביו של אטילה יוז'ף אליו מעידים על ידידותם. משנת 1926 היה שכיר ועוזר עורך אז של "ידיעות בודפשט" (Budapesti Hírlap). הוא עבד עבור עיתונים שונים וכתב כתבות למגזין "התעשייה של המולדת" (Honi Ipar). בשנת 1944 הוא נלקח למחנה עבודה (שירות עבודה שהיה עבודת כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), שהוקם באי צ'פל ממנו שוחרר בשנה שלאחר מכן בתום המלחמה (למעשה בשחרור העיר בודפשט על ידי הצבא האדום). לאחר מלחמת העולם השנייה הפך לכתב הטור הפוליטי של קושוט נפה (Kossuth Népe), עבר להיות ראש העיתונות של משרד התעשייה, וערך את עיתון המשרד ששמו היה "התעשייה ההונגרית". הוא פוטר לאחר ארגון מחדש של המשרד. בשנת 1948 הוא ואשתו נסעו לפריז ומשם המשיכו לוונצואלה, שם עמד בראש מחלקת הפרסום של עיתון אנגלי והיה העורך של כתב העת Caracas Journal. הוא עבר לארצות הברית בשנת 1962 והתיישב בניו יורק. הוא הפך לכתב של עיתוני שמאל שונים (בשפה ההונגרית). מארר היה מעורב בהקמת "מועדון הקן" (Fészek Klub) בניו יורק.
חייו הפרטיים.
אשתו הראשונה הייתה אולגה קנפּפלמאכר (Knöpfelmacher), אותה נשא ב-7 בנובמבר 1925. אשתו השנייה הייתה קלרה ואגו (1908–1994), בתו של השחקן והמחזאי גזה ואגו, אותה נשא לאישה ב-7 באוקטובר 1938 בבודפשט.
ארנסט ארווין אמה
ארנסט ארווין אמה (בגרמנית: Ernst Erwin Oehme; 18 בספטמבר 1831 - 10 באוקטובר 1907) היה צייר גרמני, שידוע בעיקר בזכות ציורי השמן וציורי צבעי מים של נופים, נופים ארכיטקטוניים, סצינות ז'אנריות ודיוקנאות.
ביוגרפיה.
הוא היה בנו ותלמידו של אביו ארנסט פרדיננד אומה, צייר הנוף. הוא למד באקדמיה לאמנות בדרזדן, ולמשך תקופה קצרה עבד בהדרכת לודוויג ריכטר ולאחר מכן ערך סיור אמנותי דרך גרמניה, שווייץ, אנגליה וצרפת. לימודי הטבע שלו במהלך מסעותיו היו ההשפעה העיקרית על סגנונו.
יצירה.
הוא צייר, בשמנים ובצבעי מים, נופים, נופים אדריכליים, ז'אנר ודיוקנאות. תיאטרון החצר בדרזדן עוטר על ידו. בכמה ארמונות מלכותיים הוא צייר סדרת שטיחי קיר בצבעי מים, בחיקוי של שטיח גובלין.
בשנת 1877 הוא ביצע שלושה ציורי קיר המייצגים את "אונס הנסיכים הסקסונים בשנת 1415" באולם האירועים של אלברכטסבורג במייסן, ובשנים 1887-89 צייר את "הכרזת עצמאותה של ונצואלה בידי סימון בוליבר", תמונה בגודל גדול בבית הפרלמנט בקראקס.
עבור המלכה קרולה מסקסוניה, הוא הפיק אוסף של נופים של קומפינה. יצירות בולטות אחרות כוללות את "הלוויה בשפרוולד", "מחצבת אבן בשווייץ הסקסונית", "ציד דובים" "עמק מונטפונט".
אבודים בניו יורק (1970)
אבודים בניו יורק (באנגלית: The Out-of-Towners) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1970 בבימויו של ארתור הילר, לפי תסריט של ניל סיימון, עם ג'ק למון וסנדי דניס בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על זוג שטס לניו יורק לראיון עבודה של הבעל וכל התקלות שהם עוברים בדרך לניו יורק ובעיקר בעיר עצמה עד שהם מחליטים לחזור לאוהיו.
הסרט צולם באתרים שונים של מנהטן כמו: תחנת גרנד סנטרל, סנטרל פארק, מלון וולדורף אסטוריה וכן בנמל התעופה הבינלאומי לוגן בבוסטון.
ב-1999 הופק רימייק בכיכובם של סטיב מרטין וגולדי הון.
ג'ק למון היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
סנדי דניס הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
ניל סיימון זכה בפרס גילדת הכותבים של אמריקה.
תקציר העלילה.
ג'ורג' קלרמן (ג'ק למון) עומד לטוס עם אשתו גוון (סנדי דניס) מאוהיו לניו יורק לראיון לפני קידומו לסגן מנהל החברה בה הוא עובד. הוא מתכנן עם אשתו את פרטי העברת שני ילדיו לדירה בניו יורק ומספר לאשתו החיים החדשים שמחכים להם שם.
הוא מתכנן טיסה לניו יום קודם בו יאכלו במסעדת יוקרה וילונו במלון וולדורף אסטוריה המפואר. לוח הזמנים שלו הוא מדויק אבל תקלות רבות משבשות אותו.
בגלל ערפל, המטוס לא יכול לנחות בניו יורק אלא בנמל התעופה הבינלאומי לוגן בבוסטון. אין טיסה לניו יורק והמזוודה שלו עם התרופות לכיב התריסיון שלו במזוודה ביחד עם הכסף. הוא רב וצועק על כל הפקידים בשדה התעופה, מאיים עליהם בתביעות. לבסוף מייעצים להם לתפוס את הרכבת לניו יורק. ברגע האחרון הם עולים על רכבת מלאה שהשירות בה מתחת לכל ביקורת, אין להם אוכל פרט לקרקרים שגורמים לו שבר בשן וגם שם הוא מאיים בתביעה.
בתחנת גרנד סנטרל מתברר שיש שביתה של האוטובוסים הרכבת הנהגים ועובדי הניקיון. הם נאלצים ללכת ברגל בגשם שוטף למלון וולדורף אסטוריה ושם מתברר כי איחרו והחדר נמסר לאחר.