בית הכנסת החדש בניסה הוקם בשנת 1892 ברחוב ג'וזפשטראסה 13 Josephstrasse (שם הרחוב המעודכן הוא רחוב קרולה מיארקה-ul. Karola Miarka) . בבית הכנסת היה גם בית ספר יהודי. אין תמונות של בית הכנסת מבחוץ. מצילום אווירי של ניסה בטרם מלחמת העולם השנייה ניתן לראות במטושטש את הבניין, ככל הנראה הבניין נבנה בסגנון אדריכלי ניאו גותי עם אלמנטים מסגנון האדריכלות הנאו-מורית. הוא היה קטן מבחינת שטח הבסיס, אבל - גבוה ביחס למידות הבסיס והרצפה שלו. בצילום האולם הפנימי שנשמר, המציג את ארון קודש ניתן לראות את הסגנון הנאו-גותי של הבניין. ניתן לראות שם גם את חלוקת הפנים: האולם הראשי הגבוהה המשמש את אולם תפילה, בנוסף רואים בצדדים מעל לאולם הראשי את מרפסות עזרת הנשים. בחלונות היו כנראה ויטראז'ים צבעוניים עם מוטיב של מגן דוד. במהלך ליל הבדולח בשנת 1938 הרסו הנאצים את בית הכנסת. הבניין נהרס סופית ככל הנראה במהלך הלחימה על העיר בשנת 1945. נכון לשנת 2021, אין לוח זיכרון בעיר המזכיר שבמקום היה בית כנסת.
בתי הקברות.
בית הקברות הישן.
בית העלמין היהודי הישן בניסה הוקם בסביבות 1350. האזכור הארכיוני הראשון של בית הקברות היהודי בניסה היה מתאריך 10 במאי 1423. בית הקברות היה ממוקם בעיר העתיקה, מול ביתו של יוהנס היידר דה ניס-Johannes Heider de Niss. בשנת 1485 בית הקברות נקרא "הגן היהודי". במסמכי הארכיון נכתב שבשנת 1488 הקהילה היהודית הייתה פטורה מתשלום מס על בית העלמין, מה שעשוי להצביע על כך שהוא חוסל .
השריד היחיד של בית הקברות מימי הביניים בניסה הייתה מצבה שנמצאה בשנת 1856 ביסודות המנזר של סנט ברברה. הכתוב, התרגום מעברית והתיאור של המצבה פורסמו על ידי מרקוס בראן , היסטוריון שחקר את ההיסטוריה של יהודי שלזיה, בשנת 1889. המצבה הייתה מוצבת על קברו של אהרון, שנפטר במוצאי שבת, י"ב כסלו ה'קי"א ב־21 בנובמבר 1350. המצבה לא שרדה עד ימינו. התרגום הפולני של הכיתוב נכלל בספרו של , "כתובות בעברית בשלזיה במאות 13-18". על המצבה נכתב:" אוי האומללות, אהרון, בני היקר לי מאוד, שעמל ימים ולילות בלימודי משפטים, הלך לעולמו ב- י"ב כסלו ה'קי"א".
בית הקברות החדש.
בשנת 1815 הוקם בית העלמין היהודי החדש בניסה (רחוב קצ'קובסקייגו-ul. Kaczkowskiego) בסמוך לבית העלמין הקתולי והאוונגליסטי (בשדרת וויסקה פולסקייגו-al. Wojska Polskiego של ימינו). בשנת 1871 החליטה קהילת ניסה להרחיב את שטחו. הקבורה הידועה האחרונה התרחשה בשנת 1928.
בשנת 1939 הפך בית הקברות לרכוש התאחדות היהודים בגרמניה (Reichsvereinigung der Juden ). במהלך מלחמת העולם השנייה, ביוני 1943, הגסטפו השתלט על בית הקברות (Geheime Staatspolizei). הנאצים הרסו את בית העלמין.
בשנת 1967 רשויות העירייה סגרו את בית העלמין באופן רשמי לצורכי קבורה. בזמן סגירתו היו בו כ־100 מצבות הרוסות.
שטח בית הקברות כ־ 5.8 דונם, עליו מפוזרים שברי מצבות ונשתמרו כ־ 25 מצבות שבורות. המצבות עשויות שיש, גרניט ואבן חול. על כמה שברי מצבות אבן שבורות יש שברי עיטורים וכתובות אופייניים בעברית ובגרמנית.
אין מידע על קברי אחים בבית הקברות. האזור פתוח מכל עבר, ללא גידור. ניתן להיכנס לבית הקברות מהדרך הציבורית או מהפארק. ישנם בתי מגורים בסביבה הקרובה. האזור מוזנח, על כל השטח גדלים עצים וצמחייה צפופה, בנוסף קיימת השלכה לא חוקית של זבל.
בית הקברות מבוקר באופן ספורדי.
קהילת יהודי פרודניק
קהילת יהודי פרודניק התגוררה בעיר פרודניק (בפולנית: Prudnik, ; שמה לשעבר בגרמנית: נוישטאדט Neustadt in Oberschlesien) שבשלזיה העילית. היא עיר הנמצאת בדרום פולין במרחק של כ־5.5 קילומטרים מגבול צ'כיה, על גדות הנהר פרודניק. אוכלוסיית העיר מנתה 21,170 תושבים בשנת 2018.
יהודי פרודניק העשירים תרמו רבות לקהילה היהודית ולעיר עצמה. במיוחד משפחות פרנקל ופינקוס.
לאחר השואה הקהילה בפרוניק לא התאוששה.
היסטוריה.
המאה ה-14 ועד המאה ה-16.
המסמכים הראשונים על הימצאותם של יהודים בפרודניק הם משנת 1350, אם כי כמה היסטוריונים לאחר מלחמת העולם השנייה ציינו את שנת 1427. במאה ה-15 עסקו מרבית היהודים במסחר והלוואות בריבית לנסיכים שלזיים (באותה תקופה נאסר על כל אירופה הנוצרית לגבות ריבית על הלוואות כספיות). חלקם ניהלו גם בתי מלאכה קטנים וחנויות.
המצב הכלכלי הטוב של היהודים היה הגורם לשנאה גוברת והגורם לפרוץ הפוגרומים. לדברי ההיסטוריון קז'ימייז' בובובסקי-Kazimierz Bobowski: "הפוגרומים המתעצמים כנגד היהודים בשלזיה מתחילת המאה ה-15 היו קשורים להחמרת ההפכים המעמדיים בערים. האצילים מושלי ערים רבות בשלזיה ראו בפוגרומים אפשרות לנטרל באופן חלקי את חוסר שביעות רצונם של העניים ממצבם הכלכלי". בראשית המאה ה-16 גברה התחרות בין סוחרים יהודים לנוצרים בשלזיה. תושבי פרודניק שלא היו מרוצים, הגישו תלונות רבות נגד יהודי שלזיה לרשויות האימפריאליות בווינה. באווירה שלילית זו שלטונות פרודניק הסכימו להכיל את חוקי אי-הסובלנות כנגד היהודים de non tolerandis Judaeis, שהכריז המלך ולדיסלב השני יגיילו.
כאשר שלזיה נכנסה לשליטת קיסרי גרמניה הפרוסים בשנת 1526, גם יהודי שלזיה הכפפו תחת שיפוט האימפריה. בתולדות טירת פרודניק נכתב שבשנת 1534 היו בעיר 25 יהודים שהיו מחויבים לשלם מיסים לנסיך.
בשנת 1540 הוקם בית ספר יהודי בפרודניק, ומספר היהודים בעיירה נחשב גבוה למדי. באותה תקופה חיו היהודים ברובע נפרד שנקרא נידרגאסה-Niedergasse, (שם הרחוב המעודכן, רחוב וונסקה-Wąska ).
באותה שנה 1540 דרשו תושבי העיר והסוחרים הנוצרים להוציא את היהודים מפרודניק, אך המונרך ומושל צבאי, המארקגראף יז'י הונצולרן לא נתן לזה לקרות ולא אישר את הגירוש והרחקת היהודים מערי נסיכותו אופולה-ריביבורץ. הוא הסביר לתושבי העיר ולסוחרים אילו יתרונות כלכליים מביאים היהודים לעיר ולמדינה. המדיניות הזאת לטובת היהודים המשיכה לאחר גם מותו בשנת 1543 על ידי בנו, יז'י פרידריק. בשנת 1541 קיבלו יהודי פרודניק אדמה עבור בית קברות ממועצת העיר תמורת 40 יהלומים, ששימש את יהודי העיר עד שגורשו מפרודניק על ידי הקיסר רודולף השני. לא ידוע אם היה בעבר בית קברות בעיירה. בשנת 1540 הוקם בית כנסת. בשנים 1541–1570 יש אזכורים לעסקאות כסף שביצעו היהודים המקומיים.
בשנת 1562 אימצה מועצת הדוכסות של אופולה-ריביבורץ החלטה המחייבת יהודים למכור את בתיהם, לשלם את חובותיהם ולעזוב את הדוכסות תוך שנה. על בסיס החלטה זו, בשנת 1564 נצטוו היהודים לעזוב את פרודניק, אך השוכר של אדמות פרודניק הרוזן הנס כריסטוף פון פרושקובסקי, איפשר להם להישאר בעיר עד שנת 1570. האזכור האחרון של תושב פרודניק ממוצא יהודי בשם נאסן יהוד היה משנת 1570, בשעה שהיהודים גורשו מהעיר. יהודים רבים מפרודניק נמלטו לקהילה יהודי צילץ הסמוכה (10.9 קילומטרים מצפון לפרודניק) שקבלו הגנה ממושל העיירה צילץ ולאוסובלוגה-Osobloga ( בצ'כיה). בשנת 1576, צו הקיסר אסר לחלוטין על היהודים לסחור בפרודניק.
המאה ה-18 והמאה ה-19.
צו סובלנות חדש וחיובי כלפי היהודים, הוצא על ידי הקיסר שארל השישי בשנת 1713, הוא העניק ליהודים, זכות לסחור מדלת לדלת בשלזיה.
בשנת 1742 שולבה העיר בפרוסיה בשם חדש נוישטט באוברשלזיה (Neustadt, Oberschlesien). ב־3 באוגוסט 1781 הוציאה מועצת העיר ורוצלב החלטה המסדירה את נושא ההתיישבות היהודית בערי שלזיה. אבל ערים שהנהיגו את החוק האימפריאלי של אי-הסובלנות כנגד יהודים לא היו חייבות לקבל לתוכן יהודים. פרודניק הייתה אחת הערים הללו.
ההתיישבות מחדש של יהודים בפרודניק נקשרה בהוצאת הצו אודות יחסי אזרחים (Edikt die Burgerlichen Berhaltnisse der Juden) ב־11 במרץ 1812, הידוע בכינויו "צו האמנציפציה" מאת המלך פרדריק ויליאם. בשנת 1812, העיתון הרשמי שפורסם בפרודניק מזכיר את שמותיהם של 4 יהודים בעיר שקיבלו תעודות אזרחיות. הם: מנדל וולף, הירשל לוי, סוסבאך ושאול שניידר. בשנת 1816 נשמעה תפילה בפרודניק בחדר שכור בבית ברחוב Niederstasse (השם המעודכן ul. Wąska), ובהמשך ברחוב זמקובה. בשנת 1817 חיו בעיר 41 יהודים.
בשנת 1828 חיו בפרודניק כ־127 יהודים (2.4% מכלל האוכלוסייה). בשנת 1837 יעקב פריס, שהיה רופא יהודי בגלביצה, וצילץ, עבר לגור עיר.
בשנת 1840 היהודים היוו 2.3% מאוכלוסיית פרודניק, אז חיו בעיר 146 יהודים. הם השתייכו לאליטה הפיננסית של העיר. בשנת 1845 ייסד שמואל פרנקל מפעל אריגת בדי פשתן ודמשק שהתפתח מקניית עסקים חדלי פירעון. המפעל של פרנקל הפך מהר מאוד למונופול בשלזיה, ופתח סניפים, בין היתר בברלין ובאוגסבורג. הוא הפך לאחד מיצרני בדי הפשתן הגדולים בעולם. משנת 1846 נערכו תפילות בפרודניק בבניין מספר 9 שבכיכר השוק.
בשנת 1849 קראו יהודי פרודניק לתת להם חלק מבית העלמין הקתולי שנפתח בעיר. לבסוף בשנת 1859 הם קבלו קרקע להקמת בית עלמין יהודי. בית העלמין עצמו הוקם כעבור שנה. עד אז יהודי פרודניק קברו את מתיהם בבית הקברות של קהילת יהודי צילץ הסמוכה. בשנת 1854 קיבלה הקהילה היהודית בפרודניק סמכות משפטית.
בשנת 1861 התגוררו בעיירה 174 יהודים (כ - 2% מכלל האוכלוסייה). בשנת 1862, פרנקל יוסף פינקוס (חתנו של שמואל פרנקל) ובנו אלברט, טיילו ברחבי אנגליה וסקוטלנד כדי ללמוד ולצבור ניסיון בתעשיית הטקסטיל, בניסיון שצברו השתמשו אחר כך בפיתוח מפעל הטקסטיל המשפחתי.