באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה מופה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 4:01.45 דקות, לפני אליסון שמיט שקבעה שיא אמריקאי חדש של 4:01.77 דקות והאלופה האולימפית היוצאת רבקה אדלינגטון (4:03.01 דקות). מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:55.58 דקות, אחרי אליסון שמיט שקבעה שיא אולימפי חדש של 1:53.61 דקות ולפני ברונט באראט מאוסטרליה (1:55.81 דקות) ומדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:47.49 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אולימפי חדש של 7:42.92 דקות ואוסטרליה (7:44.41 דקות). כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 1:55.51 דקות.
שיאנית עולם.
באליפות צרפת בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באנז'ה ב-16 בנובמבר אותה שנה קבעה מופה במשחה ל-800 מטר חופשי שיא עולם חדש של 8:01.06 דקות, שיפור לשיא בן ה-4 שנים של אלסיה פיליפי מאיטליה (8:04.53 דקות). שבוע לאחר מכן, באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בשארטר שבצרפת זכתה ב-3 מדליות זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:52.20 דקות במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 3:54.85 דקות ובמשחה שליחים 4x50 מטר משולב חופשי.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה שבספרד בשנת 2013 זכתה מופה בשתי מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:55.72, אחרי מליסה פרנקלין מארצות הברית (1:54.81 דקות) ופדריקה פלגריני (1:55.14 דקות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:48.43 דקות, אחרי ארצות הברית (7:45.14 דקות) ואוסטרליה (7:47.08 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:07.67 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 4:05.53 דקות ועלתה מהמקום החמישי.
מותה.
במרץ 2015 השתתפה קמיל מופה בתוכנית המציאות Dropped, יחד עם קבוצה של כוכבי ספורט צרפתים. היא הייתה אחת מעשרה נוסעים ואנשי צוות שנהרגו כאשר שני מסוקים התנגשו באוויר בזמן צילום התוכנית בצפון-מערב ארגנטינה.
לוטוואק
מנוחין
אוגוסט מארייט
פרנסואה אוגוסט פרדינאן מארייט (בצרפתית: François Auguste Ferdinand Mariette; 11 בפברואר 1821 – 19 בינואר 1881) היה אגיפטולוג וארכאולוג צרפתי. חפר באתרים רבים במצרים, והיה מיוזמי הקמת המוזיאון המצרי.
קורות חייו.
שנותיו הראשונות.
מארייט נולד בעיר בולון-סור-מר שבצפון צרפת. הוא עבד בשרטוט ובעיצוב, והשלים משכורות כמורה על ידי מתן שיעורים פרטיים. בנוסף כתב מאמרים בנושאים היסטוריים וארכאולוגים לעיתונות המקומית.
לאחר שבן דודו שהיה חברו למחקר ולמסעות של שמפוליון נפטר, קיבל על עצמו מארייט לטפל במסמכיו של שמפוליון. הוא לימד את עצמו כתב חרטומים ואת השפה הקופטית. בשנת 1847 הכין קטלוג למוזיאון המצרי בעיר הולדתו, ובעקבות כך קיבל בשנת 1849 משרה צנועה במוזיאון הלובר.
מסעו הראשון למצרים.
בשנת 1850 נשלח על ידי מוזיאון הלובר למצרים כדי לאסוף עבורו כתבי יד קופטים עתיקים. הפטריארך הקופטי סירב לפתוח בפניו את המנזרים והוא לא הצליח במשימתו זאת. בתקופה שבה הגיע למצרים, סבלה הארכאולוגיה המצרית מגנבות, שוד עתיקות וחפירות שוד. סירובו של הפטריארך נגרם בגלל גנבת כתבי יד עתיקים, שאירעה מספר שנים קודם לכן על ידי נוסעים אנגלים שהשקו לשוכרה את הנזירים וגנבו את כתבי היד.
מארייט, שלא רצה שנסיעתו למצרים תהיה לחינם, החליט לבקר במקדשים. שבט בדואי איתו התיידד הוביל אותו לסקארה. המראה שהתגלה בפניו היה בעיקר מדבר של חול, הוא הצליח להבחין בספינקס אחד מתוך שורת ספינקסים שהייתה במקום, ובנוסף הבחין בקצה של פירמידת המדרגות. מארייט, שלא היה לו כל ניסיון בחפירה ארכאולוגית, החליט לחפור את האתר. לא היה לו רישיון חפירה ותקציבו היה קטן ביותר. הוא שכר 30 פועלים והחל לחפור באתר. לא היו למארייט כל הנחיות היכן וכיצד לחפור. לקביעת מקום החפירות התבסס על כתביו של סטראבו ועל השערותיו לגבי מיקום האתר. בין ממצאיו היה פסל הלבלר היושב. בשנת 1851 לאחר מספר חודשי חפירה חשף מארייט מקדש ושדרת ספינקסים שהופיעו בכתביו של סטראבו. מתחת ללוחות אבן של השדרה מצא מארייט מטמון של פסלים עשויים מברונזה. בהמשך החפירה התגלה לחופרים בית קברות של האל-הפר אפיס, שהיה האל של אזור ממפיס. בקבר נמצאו פרים חנוטים בתוך ארונות קבורה העשויים גרניט. משקל כל ארון קבורה היה כ-60 טון. בכל הקברים, למעט אחד, לא נמצאו כל פריטים נוספים, הם נגנבו כבר בתקופות קדומות. רק קבר אחד מתקופתו של רעמסס השני, נמצא שלם. ממצאיו כוללים גם את מציאת קברו של Khaemweset שהיה בנו הרביעי של רעמסס השני.
הידיעות על תגליותיו בקברי הפרים נפוצו בכל קהיר, והשלטונות המצריים וחופרים מתחרים האשימו אותו בגנבה. הוא הבטיח בתחילת החפירות שיעביר את ממצאיו למוזיאון בקהיר, אך היה מעוניין להעביר אותם למוזיאון הלובר שבשליחותו יצא למצרים. כדי להטעות את השלטונות, נהג במשך היום להעביר לשלטונות המצריים את ממצאיו מהחפירות הקודמות כגון פסלונים וקמעות, ובלילה ארז את הממצאים מתוך קברים שלטענתו עדיין לא נפתחו, והוציאם דרך דלת סתרים. הממצאים כללו תכשיטי זהב רבים. לאחר ששלח אותם למוזיאון הלובר הזמין את השלטונות המצריים והראה להם את הקברים הריקים. מארייט נשאר במצרים במשך ארבע שנים במהלכם חפר אתרים נוספים ושלח ממצאים רבים ללובר. על פי הסכם של ממשלת צרפת עם המוזיאון, מחצית מהממצאים הועברו למוזיאון ומחציתם האחרת נשארה במצרים. לאחר חזרתו לפריז בשנת 1854 מונה מארייט לתפקיד עוזר שימור במוזיאון הלובר.
מנהל מחלקת העתיקות.
לאחר ארבע שנים של גילויים במצרים, מארייט לא היה מרוצה מתפקידו במוזיאון. הוא הרגיש שהוא חייב לחזור למצרים באומרו "ידעתי שאמות או אשתגע אם לא אחזור מידית למצרים". בשנת 1857 חזר למצרים ביחד עם משפחתו כדי להמשיך בחפירות. הוא פגש את פרדיננד דה לספס שהשתדל למענו אצל מוחמד סעיד פאשה. ב-1 ביוני 1858 מונה על ידי המשנה למלך לתפקיד מנהל מחלקת העתיקות המצרית, היה המנהל הראשון שלה, ומילא תפקיד זה עד מותו.
תחת הנהלתו של מארייט השתנה אופי פעילות החפירות הארכאולוגיות במצרים. הייתה זו ראשית פעילות החפירות מטעם הממשלה. הוא יזם חפירות ארכאולוגיות רבות בו זמנית באתרים רבים, שהשתרעו מקהיר עד אסואן, ואף גייס תושבים כפריים בכפייה כדי שיבצעו את החפירות. מארייט עבד מהר, והתעניין בעיקר בחפצים. תצפיות מדוקדקות ותיעוד לא עניינו אותו. כדי לזרז את החפירות השתמש בדינמיט ובמוטות ברזל כדי לפרוץ לתוך הקברים. במסגרת פעילותו נפתחו כ-200 קברים באזור קהיר, והם רוקנו מכל חפציהם. הוא חפר במתחם הפירמידות בגיזה, בנקרופוליס של מיידום, באבידוס ובתבאי. במהלך חפירותיו נחשף קברה של חתשפסות בעמק המלכים, נחשפו מקדש אדפו, מקדש דנדרה ואתרים נוספים. הוא פינה את החול סביב הספינקס הגדול של גיזה עד סלע האם, ותוך כדי כך גילה אסטלה מפורסמת מגרניט ואלבסטר, "מקדש הספינקס".
במסגרת פעילותו עשה מארייט מאמצים להילחם בשודדי עתיקות. היו לו מתנגדים רבים, במיוחד ארכאולוגים בריטיים וגרמניים, שעד אז היה להם חופש פעולה לחפור במצרים. הוא לא נתן להם רישיונות חפירה, וכל החפירות נעשו תחת פיקוחו ובאחריותו. חלק מההתנגדות נבע מההסכם בין מצרים לצרפת, שהשאיר בידי הצרפתים מחצית מהממצאים שהתגלו, כשמארייט עצמו היה המחליט מה עובר לצרפת ומה נשאר במוזיאון בקהיר. אחד הסיפורים הידועים הוא מאבקו במושל באזור לוקסור. בתבאי נמצא הסרקופג מזהב עם התכשיטים של המלכה אחותפה הראשונה מהשושלת ה-17 (המאה ה-16 לפנה"ס). המושל המקומי החרים את התכשיטים ושיגר אותם בחשאי בספינה במורד הנילוס לשליט מצרים, אך מארייט עלה על סיפון הספינה ולקח את התכשיטים תוך איום ברובים.
אחרית ימיו.
במשך השנים זכה מארייט לתוארי כבוד שונים. בשנת 1862 קיבל את התואר ביי ובשנת 1879 את התואר פאשה. בסוף ימיו הוא היה חולה מאוד וכמעט עיוור. בשנת 1880 הצטרף אליו האגיפטולוג הצרפתי גסטון מספרו, אותו פגש בפריז בתערוכה העולמית. מספרו החליף אותו בתפקיד לאחר מותו. מנוי מנהל צרפתי נעשה כדי להבטיח את העליונות של האגיפטולוגיה הצרפתית על זאת האנגלית. בחייו פרסם מארייט ספרים המתעדים את עבודתו. ספרו האחרון פורסם לאחר מותו על ידי מספרו. מארייט נפטר בינואר 1881. הוא נקבר בתוך סרקופג, שהוטמן בגן המוזיאון המצרי. מעל הסרקופג הוצב פסלו. בשנת 1882 הוקם פסל לכבודו בעיר הולדתו בולון-סיר-מר בצרפת.
פרקסיס
ניקולאי אוסטרובסקי
ניקולאי אוסטרובסקי (ברוסית: Николай Алексеевич Островский; 29 בספטמבר 1904 - 22 בדצמבר 1936) היה סופר סובייטי. הרומן ההיסטורי שכתב והתבסס על סיפור חייו, זכה לפופולריות רבה, תורגם למספר רב של שפות ונחשב לאחת הקלאסיקות בספרות הקומוניסטית.
ביוגרפיה.
ניקולאי אוסטרובסקי נולד בכפר בפלך ווהלין שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). הוא רכש השכלה יסודית בכפרו. ב-1916 עברה המשפחה להתגורר בעיירה שפטובקה ואוסטרובסקי החל לעבוד בעבודות מזדמנות, תוך שהוא ממשיך בלימודיו. ב-1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כאשר שפטובקה הייתה נתונה תחת כיבוש גרמני, התקרב אוסטרובסקי בדעותיו לבולשביקים והיה פעיל במחתרת המקומית. ב-20 ביולי 1919 התקבל לקומסומול והתגייס לצבא אדום. ניקולאי אוסטרובסקי לחם ביחידת פרשים וב-1920 נפצע בקרבות באזור העיר לבוב ושוחרר מהצבא.
ב-1921 עבר אוסטרובסקי לקייב ושם הועסק כעוזר חשמלאי, תוך שהוא מתקדם במנגנון הקומסומול. ב-1922, השתתף אוסטרובסקי בניית מסילת רכבת וחלה בטיפוס הבטן. שנה מאוחר יותר, נשלח לעיירה בגבול עם פולין וכיהן במנגנון הקומסומול המקומי.