כאשר בשנות ה-70 הומרה בארצות הברית גישת ה"ניהול" הצרה בתפיסה כוללנית של "מדיניות ציבורית", נעשו מחקריו של גל-נור — לרבות הדגש על שוק המידע ותפקידיו בקביעת מדיניות - לבעלי השפעה. כיום כבר מקובל לנתח תהליכים של קביעת המדיניות בכלים משולבים של מדע המדינה, כלכלה, ניהול, משפטים ועוד. גישה זו הוצגה עוד קודם במחקריו: לדוגמה, המימד הערכי בתכנון-תקצוב (1969); ניתוח מוצרים ציבוריים כמו משאב המים (1980), שפורסם אחר כך ב-Policy Analysis. פרסומיו התקבלו לכתבי העת שהם האכסניות המרכזיות ביותר, הן במדע המדינה, מינהל ציבורי ומדיניות ציבורית והן בתחומים אחרים: תקשורת (Communication Yearbook; והאנציקלופדיה הבינלאומית לתקשורת); כלכלה (רבעון לכלכלה); משפטים (Israel Law Review); וגאוגרפיה (Political Geography). דוגמה בולטת היא הערך "שירות המדינה" שתרם למהדורת שנות ה-2000 של האנציקלופדיה הבינלאומית למדעי החברה (ולנוסח המקוון המעודכן שיתפרסם ב-2014). הוא מציג שם הגדרה שונה של שירות המדינה: "השומר והמפרש של ה-common good". כביורוקרטיה ציבורית, לשירות המדינה מאפיינים של התנהגות ניהולית, אך כמנגנון של המדינה המופקד על ביצוע ההיגוי של המשימות הקולקטיביות, על מוצרים ציבוריים ועל רגולציה, יש בו גם מאפיינים של התנהגות פוליטית. דוגמה לגישתו זו הוא תחום מחקרו החדש מאז 2007: "אחריות המדינה וגבולות ההפרטה" (ראו בהמשך).
שירות המדינה בישראל.
ניסיונו המעשי כנציב שירות המדינה הניב מאמר שכתב עם שני עמיתים על "הניהול הציבורי החדש" שפורסם בארצות הברית (1998) ב-Administration &amp; Society, ובעברית ברבעון לכלכלה. [הפניות] בעקבות המאמר הוזמן ב-1999 (ושוב ב-2004) ללמד בבית הספר למדיניות ציבורית באוניברסיטת ברקלי, ארצות הברית. בשנת 2007 פורסם הספר: מינהל ציבורי בישראל: התפתחות, מבנה, תפקוד ורפורמות, נוסח מעודכן פורסם באנגלית ב-2011. [הפניות] המשכו בספר שנכתב יחד עם ג'ניפר אושר ואלמה גדות-פרז, הסביבה הפוליטית של קביעת המדיניות הציבורית (2012). [הפנייה] הספר בוחן את סוגיית החיץ בין פוליטיקה ומינהל, מונה את מעלותיה של הפוליטיקה כמנגנון חברתי ומציג תשעה אירועים מתוך המציאות בישראל, לדוגמה: גלגולו של מס הבורסה; החוק כאמצעי להנהגת העדפה מתקנת; המשבר ברשויות המקומיות. פרק אחר דן ב"ביצועיזם" לעומת חוק וכללי אתיקה ומציג את פרשת "נתיבי נפט" (1972).
ראוי להדגיש את תרומתו המעשית של גל-נור למינהל הציבורי בישראל. כנציב שירות המדינה הוא פעל לביזור סמכויות, לאקדמיזציה של השירות, לביטול המינויים הפוליטיים, להנהגת העדפה מתקנת לקבוצות מקופחות ועוד. כסגן יו"ר המועצה להשכלה גבוהה, כיו"ר וחבר בוועדות ציבוריות רבות מאוד, כיועץ, כמורה וכמרצה הוא פעל ליישום תורתו ולהנחלתה. ניסיונו כנציב שירות המדינה פורסם בספר ב-2003 - לא, אדוני הנציב: מאחורי הקלעים של הפוליטיקה והמינהל בישראל.
אחריות המדינה וגבולות ההפרטה.
משנת 2007 עומד גל-נור בראש הפרויקט: "אחריות המדינה, גבולות ההפרטה וסוגיית הרגולציה", במרכז לצדק חברתי ודמוקרטיה ע"ש יעקב חזן במכון ון ליר בירושלים. בפרויקט משתתפים כארבעים חוקרים מכל האוניברסיטאות בארץ מתחומי מדע המדינה, מדיניות ציבורית, כלכלה, משפטים ועוד, ובראשו ועדת היגוי של מומחים מתחומים אלה.
מטרת הפרויקט היא לתעד את מדיניות ההפרטה בישראל מאז 1985, לחקור את הסמכויות השלטוניות הניתנות והלא ניתנות להפרטה, ועל סמך המחקר להציע מסמך מדיניות שיוצג לציבור ויוגש למקבלי ההחלטות. בהתאם לכך נבחנו ההיבטים התאורטיים של תפקיד המדינה וגבולות אחריותה; נבדקה ההפרטה בשירותים חברתיים (חינוך, בריאות, רווחה, תוכנית ויסקונסין); ובנושאים כגון: הפרטת הביטחון; הפרטת המרחב; הפרטת הפנסיה התעסוקתית; עובדים בעידן של הפרטה; וכן פרק על הגרעון הרגולטורי של עידן ההפרטה. המחקרים יתפרסמו בספר בעריכתם של גל-נור, אמיר פז-פוקס ונעמי ציון, בהוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד בסוף 2013. המלצות המדיניות בספר כוללות סדרת מבחני-סף (לדוגמה, לגבי תחרותיות או חלוקה שוויונית) שיאפשרו לקובעי המדיניות לבחון אם וכיצד לבצע את ההפרטה, ובהבדלים המתבקשים, גם הלאמה. בנוסף, מפרסם המרכז דוח שנתי הסוקר את ההפרטות וההלאמות שבוצעו באותה שנה בישראל, וכן ניירות מדיניות על סוגיות אקטואליות של הפרטה.
כדי לתרגם את ממצאי המחקר למדיניות הפרטה/הלאמה, הוכנה הצעה להסדרת תהליכי ההפרטה בחקיקה ראשית. מטרת החוק היא לקבוע שיש מעשי שלטון שנשארים באחריותה, בַּעֲלוּתָהּ ובמימונה המלאים של המדינה, ושניתנים על ידי עובדי מדינה. לעומת זאת, כאשר קיימת הצדקה לשנות את המצב לגבי מוצר או שירות ציבוריים, יש להנהיג הליך מסודר ושקוף בהתאם למדיניות כללית. החוק משרטט את הגבולות של ה"גרעין קשה" של סמכויות שלטוניות שלהן אחראית המדינה, ואותן חייבת הממשלה כרשות מבצעת לבצע בעצמה; קובע גדרות להפרטה ומגדיר אמות-מידה להפרטות של פעולות הממשל שאינן מטבען בעלות אופי ממשלי, ובצדן מנגנוני פיקוח ובקרה שיש להקימם לאחר הפרטה.
בהמשך ישיר למחקר על ההפרטה, החל הצוות הבינתחומי בראשות גל-נור לבחון ב-2013 את מדיניות הרגולציה (אסדרה) בישראל. המטרה היא להניח תשתית לידע כללי על רגולציה ולהכין המלצות על סמך המחקר למדיניות כוללת. המחקר כולל שני חלקים: הראשון, ניתוח סוגיות כלליות בשאלת הרגולציה, תוך בחינת הסוגיות השנויות במחלוקת בין תפיסות שונות. השני, בחינה פרטנית של תחומים בהם מבצעת המדינה רגולציה כגון: שרותי רווחה, בנקאות, תחבורה ציבורית, משאבי אנוש, תקשורת, איכות הסביבה, ארגוני המגזר השלישי, שלטון מקומי, חברות ממשלתיות. על סמך ממצאי המחקר יוצג מיפוי של אחריות המדינה ותפקידיה הרגולטורים, לרבות המסגרות הארגוניות העוסקות בכך, ויוצגו המלצות למדיניות רגולציה, לרבות "מורה דרך" לניהול תהליך קבלת החלטות בענייני הפרטה, המיועד לשרת את מקבלי ההחלטות במשרדי הממשלה השונים, בבואם לבחון את נחיצותן ויעילותן של הפרטות.
התנועה לסוציאל דמוקרטיה
רוז'ה ודים
יאקוב יורדנס
יקוב יורדאנס
יקוב יורדנס
סיפורי בית קפה
"סיפורי בית קפה" הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של עמית ליאור, אשר יצא לאקרנים בשנת 2003.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר ב-5 קטגוריות: הסרט הטוב ביותר, שחקנית בתפקיד ראשי, התסריט הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר והפסקול הטוב ביותר.
עלילה.
הסרט מספר על בית קפה נידח שבעלת הבית שלו, לאה בראון (אלישבע מיכאלי), מתרפקת על תל אביב הישנה והטובה ועל פלשתינה של פעם. בבית הקפה הזה מתארחים אמנים מובטלים ומדוכאים שאין באפשרותם לשלם עבור השתייה שלהם בבית הקפה אולם טוב ליבה של בעלת הבית משאיר אותם במקום. בין האמנים המתארחים בקפה ניתן למנות את מספר הסיפור - "יוץ" המשורר (משה איבגי), "בלגי" הצלם (יוסי טולדו), גיטריסט שבור לב (צחי גראד), צייר ערבי חמום מוח (ג'וני ערביד) ושוטה הכפר (אריה מוסקונה).
העניינים מסתבכים עת מאיימים לסגור את בית הקפה ואמנים מדוכאים אלה מחליטים לעשות מעשה על מנת להצילו.
ישראל ניסן קרק
הרב ישראל ניסן קרק (1863, קאמי, ליטא – 1938, תל אביב, פלשׂתינה–ארץ ישראל) היה רב ליטאי, ראש תנועת "המזרחי" בליטא.
תולדות חייו.
ישראל ניסן קרק נולד ב-1863 בעיירה קאמי שבליטא. למד, בין השאר, בישיבת וולוז'ין, ובשנת 1887 נתמנה למורה צדק (מו"צ) בעיר קובנה, והיה מראשי הקהילה היהודית בה במשך כ-40 שנה.
קרק היה מתלמידיו ועוזריו של הרב יצחק אלחנן ספקטור, ותחת השפעתו פעל כחובב ציון נלהב. החל משנת 1912 עמד קרק בראש כולל קובנא לתמיכת אברכים פרושים בעיר, כולל שהוקם על ידי הרב יצחק אלחנן ספקטור, במטרה לפתור את בעיית האברכים לומדי התורה שנזקקו לתמיכה כלכלית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורשו יהודי קובנה מהעיר, והורשו לחזור אליה רק תחת הכיבוש הגרמני. קרק היה מראשוני החוזרים לעיר, והקים (יחד עם ד"ר מ' רבין, י' אפשטיין, ש' שבל, וש' ויסטינצקי) נציגות של הקהילה היהודית. הנציגות טיפלה, בין היתר, במתן תמיכה במסגרת מוסדות של הקהילה כגון בית-היתומים, בתי-הספר, אגודת הנשים, אגודת "אחיעזר", מסעדה ציבורית, אגודת "עזרה", תלמוד תורה. נוסף על אלה טיפלה הנציגות גם בהשגת הלוואות לשיקומם של עסקים שונים, לתמיכה בגימנסיה הריאלית, ובעניי קובנה ופרווריה.
קרק היה יושב-ראש "המזרחי" בליטא, וציר לקונגרס הציוני ה-12 (1921). ב-1929 עלה לארץ ישראל, שבה המשיך לפעול כאיש תורה.
נפטר בתל אביב, ב-1938, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק שבשכונה הקרויה על שם מורו ורבו, יצחק אלחנן ספקטור.
בתו מרים הייתה אשתו של הרב ישראל רוֹזֶנסון (1888–1940), רב ומחנך, דיין ופוסק בקובנה, פעיל בתנועה הציונית, חבר המזרחי ובשנות ה-30 חבר ברית הציונים הרוויזיוניסטים. בני הזוג נספו בשואה. (נכדו, פרופ' ישראל רוזנסון, הוא מחנך וחוקר תנ"ך, ראש מכללת אפרתה; אחיו הגדול, אברהם מרדכי רזיאל (רוזנסון), היה ממורי בית הספר תחכמוני בתל אביב, ואביהם של דוד רזיאל, מפקד האצ"ל הרביעי וממייסדיו ונציב בית"ר, ואסתר רזיאל-נאור, חברת הכנסות הראשונה עד השביעית מטעם תנועת החרות וגח"ל.)
מוזאון הוותיקן
דני איילו
דניאל לואיס "דני" איילו הבן (באנגלית: ; 20 ביוני 1933 – 12 בדצמבר 2019) היה שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי, שהיה ידוע בהופעותיו האלימות והוולגריות. היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשנת 1989 על תפקידו בסרט "עשה את הדבר הנכון".
ביוגרפיה.