קלמן מיקש נולד בשנת 1690 כבנם של פאל מיקש ושל אווה לבית טורמה מצ'יצ'וקרסטור שהתחתנו בשנת 1685. בני מיקש השתייכו לאצולה הכפרית שהתיישבה מזה זמן רב בחבל הסקלרים בטרנסילבניה. אחד מאבותיו, מיקלוש מיקש, עקב פועלו בשירות נסיך טרנסילבניה ז'יגמונד ראקוצי, זכה בשנת 1567 לציון מיוחד ולאדמות מידי השליט. מאז בני מיקש קראו לעצמם "מיקש זאגוני".
האב פאל מיקש הצטרף לתנועת הקורוצים בראשות הנסיך אימרה טקיי. בשנת לידת בנו, בנובמבר 1690 פרץ מיקש עם יחידת קורוצים לכפרו זאגון במרדף אחרי תומכי אוסטריה ("לובנצים") והוציא להורג חמישה בני משפחת יאנקו המקומית, בירייה, ללא משפט הוגן. בסופו של דבר נפל בעצמו בשבי אצל שליט ולאכיה קונסטנטין ברנקוביאנו שהסגיר אותו לאוסטרים. הוא עונה באכזריות ולבסוף הוצא להורג. נכסיו הופקעו ואלמנתו ובנו נותרו ללא פת לחם.
מיקש גדל בכפרו זאגון ללא אב. לעיתים התגורר אצל קרובי משפחה בכפרים אבאפה, פיאטפאלווה ובבית המשפחה בזבאלה. למד תחילה בבית ספר עממי של הכנסייה הרפורמית, לא ברור באיזה יישוב. ב-1696 אמו האלמנה התחתנה בשנית עם פרנץ בואר מן היישוב קוושד. מנישואים אלה נולד אחיו למחצה של קלמן, יוז'ף בואר, שלימים שינה את שמו להוסאר. בלחץ אביו החורג, יחד עם אמו, המיר מיקש את דתו לנצרות הרומית-קתולית. פרנץ בואר, שהוכר כאפוטרופוס של קלמן, הצליח להחזיר למשפחה את האחוזות המופקעות שלה . מגיל עשר, בשנים 1707-1700, למד מיקש במכללה הישועית בקולוז'וואר (קלוז', בה למד לטינית ורכש השכלה הומניסטית יסודית.
באותן שנים ב-1702 כתב מיקש בבית הספר מחזה בשפה הלטינית שנקרא "חתונת הכבוד" או "מתיאש קורבינוס בשבי אצל מלך ת'כיה"
המספר על נישואי המלך מתיאש לקטרינה פודייברד, בתו של מלך צ'כיה.
בשירותו הנסיך פרנץ ראקוצי השני.
בשנת 1707 בהמלצת דודו, הרוזן מיהאי מיקש, התקבל קלמן מיקש כנושא כלים בחצר הנסיך פרנץ ראקוצי. הסתבר כי החלטה זאת הייתה עבורו גורלית. למשך 28 שנה השתייך מיקש לחוג מקורביו הפנימי של ראקוצי עד למות הנסיך בגלות בשנת 1735. עלה בהייררכיית החצר עד לתפקיד שמבלן .
בתוקף תפקידו השתתף מיקש באירועים כמו אספת אונוד ואספת שרושפאטאק וגם בכל מסעותיו הצבאיים של אדונו במסגרת המרד של ראקוצי נגד השלטון ההבסבורגי. חווה את התבוסות הכואבות של הנסיך: בקרב טרנצ'ין (1708) והקרב המכריע בנאג'מאייטן (כיום מופטינו מארה ברומניה) שבו 12000 לוחמיו הקורוצים של ראקוצי נאלצו להיכנע בפני הצבא האוסטרי
ב-1 במאי 1711 נחתם הסכם ורוב לוחמיו של ראקוצי נשבעו אמונים לקיסר ההבסבורגי, בפני מפקד הכוח ההבסבורגי, המרשל יוהאן פאלפי. מיקש השתתף במשא ומתן שהביא להסכם סטמאר ולקץ ההתקוממות.
גלות פולין.
הוא ליווה את ראקוצי בגלות פולין שם התכוונו לבקש את תמיכתו של הצאר פיוטר הראשון של רוסיה. אחרי שלא זכו לעזרה המיוחלת, וחיי הנסיך היו בסכנה בגלל רוצחים בשכר שנשלחו על ידי החצר בווינה. ראקוצי סירב לוותר על תביעותיו בהונגריה תמורת נסיכות אישם בגרמניה.
גלות צרפת.
בנובמבר 1712 יצא לצרפת בליווי שלושה נאמנים:קלמן מיקש, אדם קיראי סטמארי ובולדיז'אר קישפלודי. ב-13 בפברואר 1713 הגיעו לצרפת, שם נהנה ראקוצי מחסותו ומקצבה נדיבה של לואי הארבעה עשר. ראקוצי איפשר לצעירים שליוו אותו, להשתלם בצרפת בשפה המוקמית, במתמטיקה, גאוגרפיה והיסטוריה, וללכת למופעי התיאטרון והאופרה, לקונצרטים ולנשפי החצר. נסיבות אלה התוודע מיקש לספרות ולתרבות הצרפתית שהשפיעו על יצירתו העתידית.
גלות טורקיה.
אחרי חתימת הסכם השלום ברשטאט בין צרפת לאוסטריה, ב-17 במרץ 1714, ראקוצי נסוג מפעילותו הפוליטית ובאפריל 1715 שכר בית במנזר קמלדולי בגרובואה. לפי עדות של מרקיז דאנז'ו ביומנו, בחר הנסיך בחיי התנזרות אמיתיים ומתמשכים בהשפעת היאנסניזם. נוכח הדרישות החוזרות ונשנות של האוסטרים להסגרתו של ראקוצי, המתחים בין ספרד להבסבורגים אחרי סיום השליטה ההבסבורגית בארץ זו, כו', הסכים הנסיך ההונגרי להזמנת הסולטאן אהמט השלישי והחליט למצוא מפלט בטורקיה. בספטמבר 1717 ראקוצי ו 40 מלוויו הפליגו מנמל מרסיי ל טורקיה. בינתיים בהיעדרו של מיקש מהונגריה, ב-25 בינואר 1717 החליט הפרלמנט ההונגרי בחסות אוסטרית להפקיע את אחוזתו ואת נכסיו, חרף ניסיונות אביו החורג ואחיו למחצה למנוע זאת.
ב- 17 באוקטובר 1717 הגיעו ראקוצי ומיקש לחצי האי גליבולו בטורקיה.
תוך כדי העימות בין העות'מאנים להבסבורגים התעוררו תקוות להחזרת ראקוצי לשלטון. בהמשך הגולים ההונגרים התארחו במחנה הצבאי העות'מאני באדירנה. למרבה אכזבתם הברית בין טורקיה לצרפת לא עזרה, והטורקים נחלו תבוסה קשה מידי הצבא ההבסבורגי בפיקוד הנסיך אויגן מסבויה
לרגל הסכם שלום פוז'ארוואץ בשנת 1718 בין אוסטריה לאימפריה העות'מאנית לא הסגיר הסולטאן את ראקוצי אבל הסכים שראקוצי ושאר המורדים הגולים ההונגרים יתרחקו מכמה שאפשר מהגבול של האימפריה ההבסבורגית. בין 24 באוגוסט ל-21 בספטמבר 1718 הם התגוררו בכפר בויוקדרה (כיום שכונה ברובע סאנייר של איסטנבול) על חוף הבוספורוס, אחר כך עברו ליניקיי, גם היא שכונה ברובע סאנייר. משם יצאו לבקר באיסטנבול עצמה ואחר כך התיישבו בבכור או אולי בייקוז בצד האסיאתי של הבוספורוס
בין ספטמבר 1718 ל-אפריל 1720 ניהל מיקש קשר טוב עם הגריר של צרפת באיסטנבול, המרקיז ס'אן-לואי ד'איסון בונאק (D'Usson Bonnac ).לדעת החוקרים ייתכן כי מיקש התחיל לכתוב את מכתביו בטורקיה בהשראת מכתבי אשתו של השגריר בצרפתי.
באביב 1720 העות'מאנים קבעו שמגוריו של ראקוצי ואנשיו יהיו ברודוסטו, בטורקית טקירדא ב
הסולטאן אהמט השלישי העניק להם עשרים בתים ברודוסטו. שם בילה ראקוצי ופמלייתו את שאר ימי חייהם. מיקש דאג לנסיך עד יום מותו. אחר כך יחד עם שמבלן הראשי של החצר, מיקלוש שיבריק (1735-1675) ארגן מיקש את לווייתו של ראקוצי ודאג לעזבון הנסיך, בצד האירופי של הבוספורוס.
הסולטאן העניק להם עשרים בתים והם הגיעו לשם ב-24 באפריל 1720. שם בילו ראקוצי ופמלייתו את שאר ימי חייהם. מיקש דאג לנסיך עד יום מותו.
בהתחלת שנות ה-1720 פנתה אמו של מיקש בשנית אל שאנדור קארוי על מנת להרשות לבנה לשוב למולדת. יחד עם זאת סירב מיקש לבקש רחמים מכיוון שלא רצה לעזוב את הנסיך המזדקן. בהתחלה הריחוק מהמולדת היה יותר נסבל, על אף "הסדר המנזרי" שקבע הנסיך. כל עוד היו יותר אנשים היו חיי המושבה ההונגרית יותר מלאי חיים. בין הגולים היו גם נשים. מיקש ביקש להתחתן עם ז'וז'י, בתו של פאל קסגי אבל בסופו של דבר ב-1723 היא בחרה להינשא למיקלוש ברצ'ני המבוגר יותר, שהתאלמן, וכשהלה הלך לעולמו, עברה בשנת 1726 לפולין.
החל מ-1724 התמסר מיקש לכתיבת ספרים ולתרגומם ועיבודם של כתבי דת וספרות יפה צרפתיים בהונגרית. אמומתה בשנת 1728.
בשנת 1730 עלו המתחים בין הגולים אבל עדיין סמכותו של ראקוצי החזיקה אותם מאוחדים.
בהתאם לדו"ח משנת 1732 ראקוצי לא הפסיק לתכנן מהלכים פוליטיים, תכנן לקנות אחוזה בנסיכות מולדובה בגבו עם טרנסילבניה, כדי להקים שם צבא חדש. קלמן מיקש התכוון לנהל את האחוזה.
מותו של ראקוצי ביום שישי הגדול של שנת 1735 היה עבור מיקש אבדה קשה.
יחד עם השמבלן הראשי של החצר, מיקלוש שיבריק (1735-1675) ארגן מיקש את לווייתו של ראקוצי ודאג לעזבון הנסיך.מיקש שהפך למנהיג המושבה ההונגרית, עורר כעסים בלתי מבוססים בקרב עמיתיו, בין השאר בעקבות החלטת הסולטאן לקצץ בקצבותיהם.
אחרי מות ראקוצי.
קלמן מיקש חי עוד 26 שנה אחרי מותו של הנסיך ראקוצי. הוא נאלץ להישאר בגלות טורקיה.
ב- 1738 התעוררו בו תקוות כשבנו של ראקוצי, יוז'ף יצא למסע צבאי בתמיכת הסולטאן העות'מאני. עוד ב-1736 חידשו העות'מאנים את מאמציהם המלחמתיים נגד האימפריה ההבסבורגית לרגל המלחמה הרוסית-האוסטרית-העו'תמאנית (1739-1735). הטורקים הכירו את זכותו של יוז'ף ראקוצי בנסיכות טרנסילבניה ואילצו אותו להשתתף במלחמה באוסטרים. מיקש השתתף במסע אבל הביט בו בספקנות, חשש ממעשי השוד של הטורקים בטרנסילבניה וייתכן כי התאכזב מראקוצי הבן. אחרי מותו של יוז'ף ראקוצי ב-10 בנובמבר 1738 בקיץ 1739 שלחו העות'מאנים את מיקש עם משימה לא ברורה לנסיכויות הרומניות.
הוא עזב את צ'רנוודה ב-5 ביוני 1739 ונסע לבוקרשט, בה התקבל בכבוד רב על ידי נסיך ולאכיה, קונסטנטין מברוקורדט . המשיך משם דרך פוקשאן ליאש, בירת נסיכות מולדובה ופגש שם את הנסיך גריגורה השני גיקה . בפסטמבר 1739 כשהתקרבו הקוזקים חזר לבוקרשט, שם נשאר בימי החורף בגלל מחלת חום ואחר כך שב לרודוסטו.
לפי דיווחים לא מאומתים אחרי מותו של הקיסר קרל השישי (כמלך הונגריה - קארוי השלישי) התעניין מיקש אצל השגריר האוסטרי באיסטנבול בנוגע לאפשרות של חנינה והשיבה למולדת, אולם קיבל תובה שלילית. נטען שהקיסרית מריה תרזה בעצמה דחה את בקשת הגולים ההונגרים בנימוק " (מטורקיה אין ישועה) - בלטינית:!Ex Turcia non est redemptio” אם כי לא נמצאו תעודות כתובות המאששות תגובה זו, כולל במכתבים אל אחיו למחצה של מיקש. מיקש נאלץ להשלים עם גורלו ועם החיים על חוף ים מרמרה. בשנים 1754-1753 התלונן על הידרדרות בחוש הראייה אולם בנובמבר 1754 הודיע במכתב כעיניו החלימו "ללא תרופה, אלא רק בחסד האל".
לעיתים העניק שירותים לשער הנשגב כמתרגם בזכות בקיאותו בשפות רבות. הוא קבר את חבריו זה אחר זה עד שב-22 באוקטובר 1758 אחרי מות הברון ז'יגמונד זאי נשאר השריד היחיד מפמלייתו המקורית של פרנץ ראקוצי והסולטאן מינה אותו לראש המושבה ההונגרית ברודוסטו, תפקיד המזוהה עם דרגת גנרל. אחרי המינוי קצבתו החודשית הועלתה כך שאיפשרה לו רווחה מסוימת.