ישוע בן גלגולא היה אחד ממנהיגי מרד בר כוכבא, מפקד הרודיון בזמן המרד, ואולי אף סגנו של מפקד המרד, שמעון בר כוכבא.
המידע אודות ישוע בן גלגולא עולה מאגרות שהגיעו מוואדי מורבעת שבמדבר יהודה, באחת האיגרות הוא אף נקרא ישוע "ריש המחנה" - כינוי המעיד על תפקידו החשוב. ישוע בן גלגולא מתבקש על ידי מנהיג המרד לבצע בקשות אדמיניסטרטיביות שונות כמו לשלוח חיטה ללוחמים, להכין להם מקום לינה, ולחזק את הביצורים במקום מושבו. כל האיגרות נמצאות במוזיאון ישראל שבירושלים.
ישוע היה כנראה אחיה של סלומי בת ואנוס גלגולא (שמופיעה בתעודה מורבעת 115), ומוצאו מן הכפר בית בצי שבפלך הרודיון. מנחם מור גורס כי ישוע בן גלגולא היה אחראי על הגזרה הצפונית במערכה וכמו שאר המנהיגים האדמיניסטרטיביים היה אחראי על ביצוע החלטות המינהל האזרחי. ישוע בן גלגולא ומשפחתו, יחד עם הלל בן גריס, הפרנס של הרודיון ומשפחתו, נמלטו למערות ואדי מורבעאת בסופו של מרד בר כוכבא.
מכתב פפירוס מורבעת 42.
איגרת זו, נכתבה על ידי הפרנסים של הכפר בית משכו לישוע בן גלגולא, אשר נשא את התואר ראש המחנה והיה מפקדה של הרודיון. השנים העידו כי פרתו של יעקב בן יהודה, תושב הכפר בית משכו, שנלקחה על ידי יהוסף בן ארצטון, שייכת ליעקב בן יהודה שקנה אותה בכספו. הפרנסים ציינו כי אלמלא הרומאים, שהיו קרובים למקום שבו הם נמצאו, הם היו באים בעצמם לפני ישוע בן גלגולא ומבהירים את פרשת הפרה.
מכתב פפירוס מורבעת 43.
תעודה זו לא נמצא בחפירה ארכאולוגית מסודרת, אלא נקנתה בינואר 1952, על ידי הרדינג ודה ווֹ, מידי סוחר עתיקות, שטען כי מקורהּ במערות מורבעת.
באיגרת זו, שנשלחה ממנהיג המרד, שמעון בר כוכבא, הוא פונה לישוע בנוגע אנשי הגליל שנמצאים תחת פיקודו של ישוע. באיגרת זו פוקד בר כוכבא על בן גלגולא שלא לאפשר לאיש מאנשי הגליל שנשבו על ידו להימלט, מאחר שהללו סירבו להשתתף במרד, ואף מאיים לאסור אותו ואת אנשיו אם ימלט אפילו אחד מהשבויים. על פי פרשנות חלופית, מורה בר כוכבא לשמור היטב על היהודים יושבי הגליל ולא לפגוע בהם.
המגילה כתובה עברית, וזה פירושה:
מכתב פפירוס מורבעת 44.
איגרת זו עוסקת באספקת תבואה ומלמדת שלוחמיו של בר כוכבא שמרו שבת, שכן בן כוסבא ביקש מישוע לארח בשבת את האנשים שיבואו לאסוף את החיטה.
המגילה כתובה עברית, וזה פירושה:
טייגרמות'
מגן התמזה
כורדיסטן העיראקית
כורדיסטן העיראקית (בכורדית: هه‌رێمی کوردستان "הרֵימי כורדסטאן") היא חבל כורדי אוטונומי בעיראק. היא משתרעת על פני צפון עיראק ומכונה כך לעיתים בפי הממשל העיראקי הפדרלי, לעומת דרום כורדיסטן בפי התושבים הכורדים. החלק העיראקי של כורדיסטן הוא אחד משני האזורים היחידים בו לכורדים יש אוטונומיה, בנוסף לכורדיסטן הסורית, המכונה על ידי התושבים מערב כורידסטן.
שטחו של החבל 46,861 קמ"ר, והוא כולל ארבעה מחוזות עיראקיים: מחוז סולימאניה, מחוז ארביל (האולר), מחוז דוהוק ומחוז חלבג'ה. כמו כן, הממשל הכורדי האוטונומי שולט בפועל בחלקים ממחוזות כירכוכ, סלאח א-דין ונינוה – שליטה שאינה מוכרת על ידי השלטון הפדרלי העיראקי בבגדאד.
רוב תושביה של כורדיסטן העיראקית הם כורדים (לרוב מוסלמים סונים), וישנם מיעוטים אתנו-דתיים משמעותיים של אשורים נוצרים, ערבים מוסלמים (לרוב סונים), טורקמנים (שיעים), יזידים, שבאקים, מנדעים, ירשנים ועדות נוספות. בלי מפקד תושבים רשמי, מספר התושבים בחבל נאמד ב-5.2 מיליון תושבים בשנת 2015, אם כי מספר זה עלה משמעותית מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה, עם הגעתם של מעל 200 אלף פליטים (רובם כורדים), ועם השתלטות המיליציות הכורדיות על אזור כירכוכ עתיר האוכלוסין.
היסטוריה.
רקע היסטורי.
בעת העתיקה שכנו באזור קבוצות אתניות שונות ביניהם הגותים, החורים, המנאי והארמנים.
ממלכת קורדואן התבססה באזור עקב התרופפות שלטון האימפריה הסלווקית שהייתה בתהליכי שקיעה והתפוררות. הממלכה הייתה ממוקמת דרום דרום-מזרחית לאגם ואן בין פרס למסופוטמיה ושלטה בצפון מסופוטמיה ודרום מזרח אנטוליה בין השנים 189 לפנה"ס-384 לספירה. בשנת 66 לספירה הפכה קורדואן למדינת חסות של רומא והמשיכה להיות בעלת בריתה עד 384 לספירה. חלק מההיסטוריונים מוצאים זיקה בין השם קורדואן לכורדים ולכורדיסטן המודרנית.
אחד מהעדויות המוקדמות לאזכור המונח "כורדים" מופיע במסמך סורי-נוצרי משלהי העת העתיקה. מסמך זה מתאר את קורותיהם של מספר קדושים נוצרים במזרח התיכון וביניהן אבדישו. כאשר המרזבאן (מפקד צבאי) הפרסי שואל את מאר אבדישו למקום הולדתו, הוא משיב שלדברי הוריו הם היו במקור מהאזה, כפר באזור מסופוטמיה, אך הם נאלצו להגר משם בלחץ הפגאנים והתיישבו בתמאנון שלפי אבדישו שכנה ב"ארצם של הכורדים".
תמאנון שוכנת צפונית בסמיכות לגבול המודרני העיראקי-טורקי, בעוד שהאזה ממקומת 12 ק"מ דרום מערבית לאירביל המודרנית (אזור המחוז האוטונומי של הכורדים בצפון עיראק). במקום אחר באותו מסמך אזור הנהר חבור המקראי מזוהה גם כן כארץ הכורדים.
במאות ה-10–11 התבססו באזור מספר ישויות מדיניות כורדיות: בצפון – שאהדיד (951–1174) (מזרח טרנסאוקסניה בין הנהרות קור ואראקס), ראוואדיד (955–1221) (מרכזה בטיבריז ושלטה על כל אזרבייג'ן), במזרח חסנוויהיד (959–1015) (בזגרוס בין שאהריזור וחוזיסטאן), ואנאזיד (990–1116) (מרכזה בהולואן) ובמערב – מרוואניד (ממוקמת דרומית לדיאבקיר וצפונית לג'זירה).
כורדיסטן בימי הביניים הייתה אוסף של מדינות עצמאיות ועצמאיות למחצה שכונו אמירויות והיו תחת השפעה פוליטית ודתית של פרס וח'ליפות בגדאד. ההיסטוריה המקיפה של מדינות אלה ויחסיהן עם שכנותיהן מתוארת בשאראפנמה, טקסט שהועלה על כתב ב-1597 על ידי הנסיך שאראף א-דין ביטליסי. ובו מתוארת ההיסטוריה של האמירויות: באבאן, סוראן, בדינאן וג'רמיאו (בעיראק של היום); בקראן, בוטאן ובדליס (בטורקיה) ומוקריאן וארדאלאן באיראן.
האזכור המוקדם ביותר בימי הביניים של המונח כורדיסטן מופיע בטקסט ארמני מהמאה ה-12 שנכתב על ידי מתאוס אורהייסי. הוא מתאר קרב שהתרחש ב-1062 ליד אמיד וסיברק ומאזכר את השם "כורדיסטן" כמקום בו נערך הקרב. אזכור מאוחר יותר של השם מופיעה בטקסט ארמני של תפילות משנת 1200 ובטקסט נוזהאת-אל-קולוב שנכתב על ידי חמדואללה מוצאפי ב-1340.
במאות ה-16–17 חולקו אזורי המחיה של הכורדים בין האימפריה הספווית (אירנית) והעות'ומנית. האירועים המשמעותי שהתרחשו היו קרב צ'לדיראן ב-1514 והסכם זוהאב שאשררה רשמית את החלוקה של כורדיסטן בין האימפריות השונות - דבר שהוביל למעשה לאובדן העצמאות הכורדית.
בטרם מלחמת העולם הראשונה רוב הכורדים חיו בתחומי האימפריה העות'מאנית. לאחר קריסתה של האימפריה העות'מאנית, יצרו מדינות ההסכמה מספר מדינות בתחומיה לשעבר של האימפריה, ובמקור לפי הסכם סוור כורדיסטן יחד עם ארמניה תוכננה להיות אחת מהן.
ההשתלטות מחדש על אזורים שונים על ידי מוסטפא כמאל אטאטורק ונושאים דוחקים אחרים גרמו למדינות ההסכמה לקבל את הסכם לוזאן שבו ניתן האזור לטורקיה והותיר את הכורדים ללא שלטון עצמאי. אזורים כורדיים אחרים הוקצו למדינות החדשות כמו עיראק וסוריה, תחת שני ההסכמים. גבולות אלו שורטטו עם יותר התייחסות לחלוקת משאבי הנפט, השפעה שבין הכוחות הקולוניאליים ולכדאיות מנהיגים ערביים תומכי בעלות הברית מאשר לתפוצה אתנית. טורקיה דרשה את צפון עיראק אך בעלות הברית היו יותר מודאגות בענייני נפט מאשר בענייני יציבות (אחת הסיבות העיקריות לעימותים באפריקה ובמזרח התיכון).
אחרי מלחמת העולם הראשונה עשו הכורדים מס' ניסיונות להקים מדינה עצמאית בשטחי האימפריה העות'מאנית לשעבר.
בעיראק המודרנית.
כאמור, לאחר מלחמת העולם הראשונה הובטח לכורדים שיוכלו להקים מדינה עצמאית על חורבות האימפריה העות'מאנית, אולם ההבטחה הופרה על ידי המעצמות שניצחו במלחמה, בשל שיקולים פוליטיים וכלכליים. מאז מנהלים הכורדים מערכה להשגת עצמאות. לחימה בדלנית של הכורדים בעיראק התנהלה מאז 1919 עם מרידותיו של מחמוד ברזאני וניסיון ההקמה של ממלכת כורדיסטן ב-1924 (אשר כשלה).
שיא המאבק היה בשנות השישים (מלחמת כורדיסטן-עיראק הראשונה), שנות השבעים (מלחמת כורדיסטן-עיראק השנייה) ושנות השמונים (מרידות הכורדים בעיראק במהלך מלחמת איראן-עיראק). המערכה הקטלנית ביותר כנגד הכורדים בשם אל-אנפאל נוהלה בידי הדיקטטור העיראקי סדאם חוסיין בשנים 88–1986, אז השתמשה עיראק בנשק לא קונבנציונלי נגד המורדים הכורדים והאוכלוסייה האזרחית באזורים כורדיים בצעד שלימים זכה להתייחסות כרצח עם.
אף על פי שכבר בשנת 1970 החל משא ומתן בין המשטר העיראקי לבין המורדים הכורדים בראשות מוסטפא ברזאני, רק לאחר מלחמת המפרץ ב-1991 זכו מורדים הכורדים לאוטונומיה בפועל, כאשר הצליחו לגרש כוחות נאמנים לסדאם חוסיין, תחת המטרייה של חיל האוויר האמריקאי, אשר אסר טיסה של חיל האוויר העיראקי בצפון ודרום עיראק. בשנת 1992 הוקם ממשל כורדי אוטונומי בידי שתי המפלגות הכורדיות העיקריות - KDP וה-PUK. עם זאת, באמצע שנות ה-90 הידרדרו היחסים בין שתי המפלגות הגדולות ששלטו בחבל הכורדי והמתיחות בין הצדדים הגיעה עד כדי עימותים מזוינים שהיו יריית הפתיחה להתפרצותה של מלחמת אזרחים כורדית. בשיא הלחימה בין הצדדים, לאחר פלישת כוחות ה-PUK לבירת החבל ארביל, הזמין מסעוד בארזאני את סדאם חוסיין לשלוח את כוחות הצבא העיראקי כדי להכריע את המערכה לטובתו.
בעקבות מלחמת ארצות הברית בעיראק בשנת 2003 ומיגור שלטונו הדיקטטורי של סדאם חוסיין, זכו הכורדים בעיראק לאוטונומיה רחבה ביותר, ובשנת 2005 אף נרמלו את יחסיהם עם הממשל הפדרלי בבגדאד.