א-נאבולסי, מעודד מביטול ההסכם האנגלו-ירדני, ובהשפעתו של עבדאללה רימאווי, נטה יותר ויותר לגישות קומוניסטיות ובכלל זאת לאפשרות להדיח את המונרכיה בירדן. ב-2 באפריל החליט לכונן קשרים ישירים עם ברית המועצות, בניגוד גמור למדיניותו של חוסיין. ב-7 באפריל א-נאבולסי הרהיב עוז והגיש רשימה של בעלי תפקידים, כולם מקורבים לבית המלוכה, שהממשלה דורשת את התפטרותם. בעקבות זאת המלך דרש את התפטרותה של הממשלה.
במקביל א-נאבולסי חיזק את קשריו עם הלגיון הירדני, בייחוד עם הרמטכ"ל דאז עלי אבו נואר. ב-8 באפריל הציבו כוחות הלגיון יחידות בפאתי הבירה כאיתות למלך על כוונותיו ויכולותיו של הצבא ("מבצע האשם"). ב-10 באפריל הממשלה הגישה עוד רשימה של פקידים שדרשה את התפטרותם, אך לכך חוסיין כבר לא היה מוכן להסכים. המלך שלח את בהג'ת א-תלהוני אל הממשלה בדרישה להתפטר. א-נאבלוסי, בטוח ביכולותיו ובתמיכתו בידי הצבא, הסכים לכך. ב-13 באפריל הורה אבו נואר למלך לכונן ממשלה שתהיה מוסכמת על כל הצדדים. במה שנודע לימים בשם "קשר זרקא", הורה ליחידות צבא להתקדם מבסיס זרקא לבירה עמאן ולכתר את ארמון המלוכה. אולם בשלב זה התגלעו מחלוקות בתוככי הצבא. חלק מן הכוחות סרו למרותו של אבו נואר, ואילו חלק הארי, רובו ממוצא בדואי, נותר נאמן לחוסיין. עד מהרה כשל הקשר, אבו נואר הוגלה מן המדינה והחל לפעול נגד המלוכה הירדנית מדמשק. א-נאבולסי גם הוא איבד את כוחו הפוליטי.
שנים מאוחרות.
את א-נאבולסי החליף בתפקיד ראש הממשלה חוסיין אל-ח'אלידי. בעקבות הקשר והחשש של חוסיין, הוא הפסיק את המדיניות הליברלית שניסה להנהיג במדינה למן עלותו לשלטון. בסוף אפריל הוכרז מצב עוצר, וכל המפלגות הוצאו אל מחוץ לחוק. בעקבות הדחתו של א-נאבולסי ירדן גם הפנתה עורף לגוש הקומוניסטי וחברה לארצות הברית במסגרת דוקטרינת אייזנהאואר. ביולי החל משפטם של מבצעי הקשר - אנשי צבא והשר עבדאללה רימאוי. א-נאבולסי הושם במעצר בית ושוחרר רק בשנת 1961.
בהמשך חייו המשיך בפעילות פוליטית אופוזיציונית. מתחילת שנת 1963 עלה שמו בעיתונות מספר פעמים כמועמד לשוב לתפקיד ראש הממשלה, בצעד של חוסיין להרגיע את דעת הקהל, אולם הוא לא מונה לתפקיד. בנובמבר 1963 מונה נאבולסי לסנאט הירדני.
בשנת 1968 עמד בראש הליכוד הלאומי, ארגון שגיבש את אנשי השמאל בירדן בתמיכה בפעילות של אש"ף כנגד ישראל. בנובמבר 1968 חתם הארגון הסכם לשיתוף פעולה עם אש"ף. ארגון הליכוד הלאומי התקיים עד לאירועי ספטמבר השחור.
א-נאבולסי נפטר בשנת 1976.
תמנון דמבו
תמנון דמבו (שם מדעי: "Grimpoteuthis") הוא סוג של תמנון מטרייה אשר חי במעמקי הים באזור השכבה הבתיפלגית באוקיינוס. סנפירים דמויי אוזניים בולטות אשר בולטים לרוחב בדיוק מעל העיניים שלהם. המעטה החיצוני שלהם בצורת U או V, נותן להם מראה הדומה לפעמון. מינים אחדים הם קצרים, גוצים וצהובים, בעוד אחרים דומים למדוזה בעלת נעל גדולה בצבע חום. חלקם נראים כמו תמנון רגיל עם תוספת של "אוזניים" בצבע כחול או בצבע אחר. הוא נקרא כך משום שהוא בעל סנפירים המזכירים את אוזניו של דמבו, הפיל המעופף של וולט דיסני. זוהו לפחות 13 מינים מסוג זה, לכל אחד חזות שונה. השוני מאופיין בגודל ה"אוזניים" או בצבעים שונים. חיה זו מתקיימת בקרקעית הים שם אספקת המזון קטנה מאוד. תמנון הדמבו הוא טורף, הטרף שלו כולל סרטנים, צדפות, תולעים ושטרגליים. תוחלת החיים של מגוון תמנוני הדמבו היא בין שלוש לחמש שנים.
כל המינים של תמנון הדמבו הם יצורים החיים במעמקי הים, הם מתקיימים בעומקים קיצוניים של 3,000 עד 4,000 מטר מתחת לפני הים וחלקם אף מגיעים לעומקים של 7,000 מטר. הם נחשבים לתמנונאים נדירים. הם נצפו ברחבי העולם במימי ניו זילנד, אוסטרליה, אורגון, הפיליפינים, מרתה'ס ויניארד, גינאה החדשה ובהאיים האזוריים. תמנון הדמבו הגדול ביותר שנצפה היה באורך של 1.8 מטר ובמשקל של 5.9 ק"ג. האורך הממוצע של רוב המינים הוא 20-30 ס"מ. המשקל הממוצע עדיין לא נקבע.
אנטומיה.
התכונה הפיזית שהיא גם סימן ההיכר של תמנון הדמבו היא הסנפירים דמויי האוזניים, המזכירים את אוזניו של דמבו, הפיל המעופף של וולט דיסני. תכונה נוספת היא הזרועות. כאשר תמנון הדמבו שוחה, זרועותיו פרושות לצדדים ונוצרת צורה דמוית חצאית סביב גופו. בזכות זרועות אלו מסווג תמנון הדמבו כסוג של תמנון המטרייה. תמנון הדמבו קיים בצבעים שונים, לרבות אדום, כתום, כחול ובחלק מהמקרים אף סגול. בין עיניו לחלקו התחתון של גופו, לתמנון הדמבו יש שקע/חור שבו נמצא איבר-דמוי-מקור, הדומה בצורתו למקור העופות. "מקור" זה משמש ללכידה ואכילת המזון. בממוצע, מינים של תמנון הדמבו יכולים להגיע עד לאורך של כ-20 ס"מ. לחיה זו יש עיניים גדולות מאוד: בממוצע, רוחב העיניים הוא 12 מילימטרים.
סלימאן א-נאבולסי
סולימאן א-נאבלסי
סלימאן א-נאבלסי
יהודה המתעורר
יהודה המתעורר הוא פסל מאת אברהם מלניקוב. הפסל ניצב בפארק הלאומי ברמת גן.
שמו של הפסל מהווה חידוש איקונוגרפי-ציוני של דמות "יהודה השבויה", המופיעה על מטבעות הנצחה שטבעו הרומאים לאחר ניצחונם על היהודים במרד הגדול. מוטיב זה דומה למוטיב המופיע על גבי אריח קרמיקה מזוגג שהוכן בסדנאות בית הספר "בצלאל" עבור "בית ביאליק" בתל אביב-יפו במחצית הראשונה של שנות ה-20 של המאה ה-20.
בשונה מהייצוג על גבי אריח הקרמיקה, בחר מלניקוב להמיר את הייצוג הנשי של האומה ("בת ציון") בדמות גברית. הדמות מתוארת ככורעת, כשאחת מידיה מתוחה מאחורי הראש. עיצוב הדמות הוא מונומנטלי המתבטא בהדגש השרירים ועיצוב תווי הפנים בצורה מעט סכמאטית, בהשפעת הפיסול של המזרח הקרוב.
צריף
צריף הוא מבנה פשוט, המיועד למגורים ארעיים, או משמש כמחסן או כבית מלאכה. לרוב הצריף בנוי מעץ או מחומרים קלים אחרים, ולא מבניה קבועה.
אטימולוגיה.
המילה צריף מופיעה בלשון חז"ל:
המילה מקורה מהפועל "צירוף", היות שבניית הצריפים נעשתה על ידי צירוף הקרשים והנצרים, שמהם נוצר הצריף. מכאן מקור שמה של העיר העברית העתיקה "גנות (או: גגות) צריפין", ושם מחנה צריפין. בסלנג מכונה הצריף לעיתים "בּוּדְקֶה".
גדלים.
צריף פשוט.
הצריפים הפשוטים ביותר זמינים בערכת עשה זאת בעצמך מעץ ומפלסטיק, ובדרך כלל משמשים כדי לאחסן כלי בית או כלי גינון. בנוסף לכך, אפשר לאחסן בצריפים גם חומרים כגון דלק, חומרי הדברה וקטילת עשבים.
צריף גדול.
צריפים גדולים, הבנויים בדרך כלל מעץ, משמשים בדרך כלל לגינון ולתיקון מנועים שונים. לחלק מהצריפים הגדולים יש מרפסת מרוהטת.
רבקה קוגמן
רבקה קוגמן (נולדה בשנת 1960) היא אתלטית ישראלית בעבר. אלופת ישראל בריצות ל-100 מטר (1979 ו-1981) ול-200 מטר (1979 ו-1981) ושותפה לשיא הישראלי בריצות שליחות 4x100 מטר ו-4x400 מטר.
שיאיה האישיים של קוגמן, בריצת 100 מטר (12.11 שניות) ובריצת 200 מטר (25.08 שניות) היו התוצאה השלישית בטיבן של אתלטית ישראלית, באותה העת.
ביוגרפיה.
קוגמן גדלה בבאר שבע והתאמנה בקבוצת הפועל באר שבע בהדרכתם של ברוך שפירא ואלי מלול.
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי 1979 זכתה קוגמן בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.45 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 25.40 שניות. שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקארדיף שבוויילס ב-21 ביולי 1979 היא זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם ענת להב, מאיה בן-צור ואסתר רוט-שחמורוב שיא ישראלי חדש של 47.68 שניות וסיימה במקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.36 שניות. שיא זה החזיק מעמד 4 שנים. ארבעה ימים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בדבלין שבאירלנד ב-25 ביולי היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם דיאן הופרט, אורלי דדוש ופאינה בומשטיין בשיא ישראלי חדש של 3:46.2 דקות, שיא זה החזיק מעמד 12 שנים. מדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.28 שניות.
באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני 1980 זכתה קוגמן ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.45 שניות, אחרי אסתר רוט מהפועל תל אביב (11.87 שניות) ולפני זיוה נבו מהפועל ירושלים (12.64 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 25.3 שניות, אחרי אסתר רוט (24.3 שניות) ולפני זיוה נבו (25.4 שניות) ומדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 57.97 שניות, אחרי נועה שטרן (56.81 שניות) ורונית זילברשטיין (57.22 שניות).
באליפות ספורט הפועלים שנערכה בסיינה שבאיטליה בספטמבר 1980 זכתה קוגמן בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.4 שניות ומדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.5 שניות.
באליפות הפועל שנערכה ב-20 ביוני 1981 זכתה קוגמן בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.3 שניות ומדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 57.6 שניות. שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי היא זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.25 שניות, לפני שרונה סיקסלר ממכבי תל אביב (12.47 שניות) וענת להב (12.52 שניות) ובריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 25.08 שניות לפני נועה בן מלך (25.56 שניות) וענת להב (25.62 שניות).
המכביה ה-11.