סידני ברנר (באנגלית: Sydney Brenner; 13 בינואר 1927 - 5 באפריל 2019) היה ביולוג יהודי דרום אפריקאי, שעבר לאנגליה בהמשך חייו. זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2002 (יחד עם רוברט הורביץ וג'ון סלסטון).
קורות חיים.
ברנר נולד ב-1927, בעיירה קטנה בדרום אפריקה, סמוך ליוהנסבורג, להורים יהודים שהיגרו למדינה זו ממזרח אירופה. אביו היגר אליה מליטא ב-1910, כדי לחמוק מגיוס לצבא הצאר. האב הגיע דווקא לדרום אפריקה, משום שאחיו הבכור כבר גר שם מזה כעשרים שנה, וכן משום שכספו לא הספיק לו להגיע לארצות הברית, שם גרה אחותו. אח נוסף של האב נשאר ברוסיה ומת עם משפחתו ברעב שלאחר תקופת המהפכה הבולשביקית שם. אמו של ברנר נולדה בדבינסק (כיום דאוגבפילס), ליד ריגה שבלטביה והיגרה לדרום אפריקה ב-1922. האב עבד ביוהנסבורג כסנדלר. לברנר אחות צעירה ממנו בשנתיים ואח צעיר בשבע שנים, והמשפחה כולה, יחד עם סבתו של ברנר, שש נפשות בסך הכל, גרה בשני החדרים האחוריים של הסנדלריה. האב היה אנאלפבית, אף שידע לדבר בחמש שפות שונות (יידיש, רוסית, אנגלית, אפריקנס וזולו), אולם ברנר למד קרוא וכתוב מעיתונים כבר מגיל ארבע.
אמו של ברנר הייתה יהודיה דתייה, בעוד אביו החשיב את עצמו כחילוני גמור.
ילדותו.
ברנר קפץ שלוש כיתות בבית ספר יסודי וסיים בית ספר תיכון בדצמבר 1941, בגיל 15 בלבד. החל מגיל שבע הוא קורא וחובב ספרי מדע בדיוני; הוא מחזיק ברשותו אוסף גדול של ספרי מדע בדיוני, בהם חוברות ישנות רבות של "Amazing Stories" וכן של "Astounding Stories". הוא יכול היה להרשות לעצמו לקנות חוברות אלה הודות לדוד עשיר יחסית (אחי אמו), שמימן עבורו תחביב זה. בשנים שלאחר מכן, מיד לאחר שחגג בר מצווה, הוא מצא שיטה אחרת להשיג הכנסה מסוימת: כיהודי בוגר הוא היה משתתף, תמורת סכום זעום, בתור "עשירי למניין", הן בתפילות בית הכנסת ששכן בדרך לבית הספר ובו חסרו לעיתים קרובות יהודי בוגר אחד או שניים ל"מניין", והן בלוויות, שלעיתים היה בהן מיעוט של משתתפים.
רופא וחוקר.
ברנר החל בניסויים כימיים וביוכימיים שונים עוד בהיותו בתיכון, במעבדה שהקים לעצמו במוסך. בגיל 15 הוענקה לו מלגה מטעם מועצת העיירה, בתור תלמיד מצטיין, ובעזרתה למד רפואה באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג, החל מאותו גיל. תוך כדי לימודי הרפואה, הוא גם למד וחקר בתחומים קרובים (ביוכימיה, גנטיקה ועוד), וגם עבד למחייתו כטכנאי במעבדה. שורת עיסוקים זו האריכה מאוד את לימודיו, כך שהוא סיים את בית הספר לרפואה רק כעבור תשע וחצי שנים, ביולי 1951, בגיל 24. עם זאת, במקביל הוא סיים גם תואר ראשון (.BSc) ושני (.MSc) במדעים. הוא החל לפרסם מאמרים מקצועיים, הן ברפואה והן בביולוגיה, כבר ב-1945, בגיל 18.
אוקספורד.
באוקטובר 1952 ברנר החל ללמוד לדוקטורט בכימיה פיזיקלית באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה. חודשיים לאחר מכן הוא נישא למאי לבית קוביץ', גרושה עם ילד מנישואיה הראשונים, שהגיעה אף היא מדרום אפריקה לאנגליה, ללימודי דוקטורט בפסיכולוגיה. נישואין אלה נמשכו חמישים ושבע שנים, עד פטירתה של אשתו בינואר 2010. נולדו להם שלושה ילדים.
באפריל 1953 זכה ברנר להיות בין הראשונים שראו את מודל מבנה ה-DNA של ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק, בקיימברידג', אנגליה, ולהתיידד עם צמד המדענים. כפי שהוא מספר, הדבר היווה נקודת מפנה עבורו, והוא החל להקדיש את חייו ליצירתו של מקצוע חדש - ביולוגיה מולקולרית, ולהבנת והסבר דרך פעילותה של ה-DNA, המולקולה המורכבת, נושאת התורשה. הדבר גם השתלב עם עבודתו של ברנר עצמו, על בקטריופאג'ים.
משפחת ברנר שבה לדרום אפריקה בדצמבר 1954, לאחר ששני בני הזוג קיבלו את הדוקטורט שלהם. ברנר קיבל מעבדת מחקר משלו במחלקה לפיזיולוגיה בבית הספר לרפואה, באוניברסיטת יוהנסבורג, אולם נשאר שם שנתיים בלבד.
קיימברידג'.
בדצמבר 1956 הוזמן ברנר לשוב לאנגליה, כשותף מחקר לפרנסיס קריק במעבדתו בקיימברידג'. הוא היה שותפו של קריק בקיימברידג' במשך כעשרים שנה. שנים אחדות אחרי שקריק עבר לארצות הברית והצטרף למכון יונה סאלק למחקרים ביולוגיים בלה הויה, קליפורניה, הוא הצטרף אליו כחוקר גם שם. ברנר היה החוקר שהינחה וכיוון את ממשלת סינגפור בשלבים הראשונים של תחילת המחקר הביו-רפואי שלה. הוא ייסד ושימש נשיא של מכון אוקינאווה למדע וטכנולוגיה, וב-1996 ייסד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי את המכון למדעים מולקולריים, בו שימש כנשיא ומנהל מדעי.
במשך שנים רבות היה ברנר בעל טור קבוע בשם "Loose Ends" במגזין "Current Biology". ב-1997, אוסף הטורים הללו יצא לאור שוב, בתור ספר, שזכה להצלחה.
מחקריו.
ברנר התמקד במחקריו בחקר ה-DNA, גנטיקה התפתחותית, חקר מותם המתוכנן גנטית של תאים (אפופטוזה) וביולוגיה מולקולרית. הוא גילה, יחד עם קריק, שכל "קודון", שלישיית נוקליאוטידים ב-DNA, מקודד ליצירת חומצה אמינית אחת, כאשר מספר חומצות אמיניות יוצרות ביחד חלבון ובסוף כל רצף גנטי ליצירת חלבון מסוים נמצא קודון סיום (Stop Codon - מונח שהוא המציא), שתפקידו לסיים את הקידוד לחלבון הספציפי, כדי להתחיל לייצר את החלבון הבא. הוא גם גילה, יחד עם שני שותפים אחרים, את ה-mRNA, מולקולת הביניים הקובעת את סדר התייצבות חומצות האמינו בתוך כל חלבון.
תגלית אחרונה זו זיכתה אותו בפרס לסקר למחקר רפואי בסיסי לשנת 1971. הוא קיבל את פרס לסקר פעם שנייה, גם בגין מפעל חיים, וזכה באותות כבוד נוספים. בין השאר הוא גם חבר האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), כמו גם חבר האקדמיה הצרפתית למדעים. ב-1987 קיבל את פרס הארווי מטעם הטכניון, ב-1991 קיבל את מדליית קופלי מטעם החברה המלכותית, שהוא חבר גם בה וב-2002, סמוך לפני הזכייה בפרס נובל זכה בפרס דן דוד במדעי החיים מטעם אוניברסיטת תל אביב.
פרס נובל והתולעת על שם ברנר.
ברנר היה הראשון שהשתמש, ב-1965, בתולעת נימית עגולה, שקופה וקטנה (באורך 1 מ"מ) - נמטודה, הקרויה "Caenorhabditis elegans", לצורכי מחקר גנטי, נוירוביולוגי וביולוגיה התפתחותית. הוא הפך אותה לחיית המודל העיקרית למחקר בתחומים אלה, משהסתבר שהיא מתאימה מאוד למחקרים גנטיים ועצביים. עובדה זו הקנתה לו ולשותפיו רוברט הורביץ וג'ון סלסטון, כעבור עשרות שנים, את פרס נובל, "בגין תגליותיהם בנוגע להסדרה הגנטית של התפתחותם של איברים שונים ותיכנות מותם של תאים". הם קיבלו את פרס נובל ב-8 בדצמבר 2002.
נמטודה קרובה לנמטודה זו, נקראת כיום על שמו - Caenorhabditis brenneri.
ברנר נפטר בסינגפור ב-5 באפריל 2019.
ואדי קאנא
יוחנן בן לוי
טרמינל (סרט, 2004)
טרמינל (באנגלית: The Terminal) הוא סרט קולנוע אמריקאי מז'אנר דרמה-קומית משנת 2004 בבימויו של סטיבן ספילברג ובכיכובם של טום הנקס וקתרין זיטה ג'ונס. הסרט מספר על אדם שנלכד בשדה התעופה ע"ש ג'ון קנדי בניו יורק, כאשר כניסתו לארצות הברית נדחית ובד בבד הוא אינו יכול לחזור לארצו הפיקטיבית 'קרקוזיה', בשל מהפכה צבאית שהתרחשה בזמן הטיסה.
הסרט נוצר בהשראת סיפורו הייחודי של מהראן קארימי נאסרי, פליט איראני, ש"גר" בנמל התעופה שארל דה גול בפריז בין השנים 1988 ל-2006, כשלא קיבל אשרת כניסה לצרפת בעקבות מחלה שנתגלתה אצלו.
זהו שיתוף הפעולה הרביעי בין ספילברג להנקס אחרי הצלחת הסרט הראשון בין השניים "להציל את טוראי ראיין" מ-1998, הסדרה "אחים לנשק" שהפיקו השניים ב-2001 והסרט "תפוס אותי אם תוכל" משנת 2002.
תקציר העלילה.
ויקטור נבורסקי (טום הנקס) מגיע לשדה התעופה קנדי בניו יורק כשמטרתו לא ידועה (לקראת סוף הסרט, אנו מגלים כי מטרתו הייתה להשלים את אוסף חתימות נגני הג'אז של אביו שהלך לעולמו ולא הצליח להגיע לכל 57 הנגנים הנערצים עליו, כשלמעשה חסרה לו חתימה אחרונה של הסקסופוניסט בני גולסון).
עם נחיתתו הוא מגלה לפתע כי דרכונו הפך ללא חוקי בעקבות מהפכה שפרצה במולדתו קרקוזיה. עקב המצב לא יכול נבורסקי להיכנס לארצות הברית אולם גם אינו יכול לחזור למדינתו בשל מלחמת אזרחים.
נבורסקי, שאינו דובר אנגלית, מתחיל להתיידד עם עובדי שדה התעופה שמתחילים להכיר את סיפורו ואף מקבל עבודה זמנית כפועל בניין בשדה תמורת 19 דולר לשעה. הוא מתאהב בדיילת אמיליה וורן (קתרין זיטה ג'ונס) מנסה לגרום לה להפסיק את הרומן שלה עם גבר נשוי, ובטוב ליבו עוזר לכל עובדי השדה בכל אשר הוא יכול להשיג. היחיד שמנסה להקשות על חייו של נבורסקי הוא פקיד המכס פרנק דיקסון (סטנלי טוצ'י).
אחרי 9 חודשים באולם הנוסעים מקבל נבורסקי הודעה כי המלחמה בארצו הסתיימה והוא רשאי לחזור למולדתו. עובדי השדה, שכבר מכירים את הנוסע המוזר, יודעים כי מטרת הגעתו לניו יורק הייתה כדי להשיג את החתימה האחרונה של נגן הג'אז הנערץ על אביו שכבר לא בחיים. הוא מקבל מאמילייה אישור מיוחד לצאת לעיר ליום אחד, אך על מנת להפוך אותו לשמיש הוא זקוק לחתימתו של דיקסון. לאחר שדיקסון מסרב לחתום, הוא מקבל את המדים של אחד מעובדי המכס ש"מעלים עין" ומאפשר לו לצאת לכמה שעות לעיר. ביציאה עוצר נבורסקי מונית ומבקש ממנו לקחת אותו לבית מלון בעיר, שם הוא כבר יודע שנמצא בני גולסון.
נבורסקי נכנס לבית המלון עם תמונתו של גולסון ומוצא אותו במהלך חזרות אחרונות למופע. הוא מחתים אותו – ובכך משלים את האוסף – וחוזר למונית. עם כניסתו למונית, כשנשאל מה יעדו, הוא אומר לנהג: "אני חוזר הביתה".
הפקה.