צ'רנוזמיה או מחוז האדמה השחורה המרכזי (ברוסית: Черноземье או Центрально-черноземная область, Центральная черноземная област, Центрально-черноземная полоса) הוא מחוז באירואסיה של אדמה עשירה בחקלאות השוכן במרכז רוסיה וכולל את מחוז וורונז', מחוז ליפצק , מחוז בלגורוד, מחוז טמבוב, מחוז אוריול ומחוז קורסק. בשנים 1928 עד 1934, אזורים אלה אוחדו לזמן קצר למחוז מרכז האדמה הכהה, עם וורונז' ששימשה כמרכז אדמיניסטרטיבי.
האזור מפורסם בזכות האדמה האיכותית שלו, הנקראת צ'רנוזיום (אדמה שחורה). אף על פי שחשיבותו הייתה חקלאית בעיקרה, אזור צ'רנוזם פותח על ידי הסובייטים כאזור תעשייתי המבוסס על עפרות ברזל של האנומליה המגנטית של קורסק.
האזור מכיל שמורת טבע ביוספרית בשם שמורת הטבע האדמה השחורה המרכזית (ששטחו 42 קמ"ר). הוא נוצר בשנת 1935 במחוזות קורסק ובלגורוד. שמורת הטבע היא דוגמה מובהקת של ערבות יער אירופאיות והיא מורכבת מערבות אדמה בתוליות טיפוסיות ויערות נשירים.
היסטוריה.
ב-14 במאי 1928 הוועד הפועל המרכזי הכל-רוסי וממשלת הרפובליקה הפדרטיבית הסוציאליסטית הפדרטיבית הרוסית הורו על הקמת מחוז האדמה השחורה המרכזי תוך שימוש בשטח מחוז וורונז', קורסק, אוריול וטמבוב עם וורונז' כבירה מינהלית.
ב-16 ביולי 1928 נקבע הרכב המחוז וב-30 ביולי של אותה שנה נוסדו מחוזות המשנה שלו. מאוחר יותר, בשנים 1929–1933, גבולות מחוזות אלו שונו מספר פעמים.
ב-3 ביוני 1929, וורונז' הוגדרה כיחידה מנהלית עצמאית הכפופה ישירות לקונגרס האזורי של הסובייטים ולוועד הפועל שלו.
ב-16 בספטמבר 1929 בוטל מחוז וורונז' ושטחו פוצל בין מחוזות סטארי אוסקול ואוסמן שזה עתה נוסדו.
המחוז הכלכלי צ'רנוזמיה-מרכז
המחוז הכלכלי של צ'רנוזמיה-מרכז (ברוסית: Центра́льно-Чернозёмный экономи́ческий райо́н, או Черноземье) הוא אחד מ-12 המחוזות הכלכליים של הפדרציה הרוסית, הכולל את אזורי החלק הדרומי של מרכז רוסיה. מרכז המחוז היא העיר וורונז'.
הסיווג של המחוז הכלכלי במבנה המחוזות הכלכליים נתמך על ידי המשרד לפיתוח כלכלי של רוסיה.
היווצרות.
המחוז הכלכלי קיבל את קווי המתאר שלו בגבולות החלוקה המנהלית-טריטוריאלית של מרכז רוסיה במאה העשרים. כיום, מבחינה גאוגרפית זה כבר לא המרכז; גבול המדינה עובר לאורך שלושה אזורים.
הפרדת השטח כיחידה מנהלית הייתה בשלבים הראשונים של ההתיישבות החדשה בפאתי צפון-מזרח רוסיה במאות ה-16–17. החלוקה המנהלית-טריטוריאלית השתנתה כתוצאה מרפורמות מדינתיות רבות. בשנת 1880, האזור החקלאי המרכזי כלל את פלך ריאזאן, פלך טולה, פלך קלוגה, פלך אוריול, פלך קורסק, פלך וורונז', פלך טמבוב, פלך פנזה.
בשנת 1928, נוצר מחוז צ'רנוזמיה עם וורונז' כמרכז. ב-1934 בוטל המחוז. החלוקה הסטטיסטית המקובלת וההקצאה של השטח נשתמרה, רק שמחוז אוריול המודרני אינו נכלל בה. הפיתוח הפעיל של התעשייה החלו רק בימי ברית המועצות. זה נבע בעיקר מתיעוש, פיתוח משאבי עפרות ברזל של האנומליה המגנטית של קורסק ויצירת מספר מפעלים לבניית מכונות. ב-31 במאי 1991, הוצא צו על ידי יו"ר הסובייט העליון להאצת הפיתוח הכלכלי במחוז ועד 2001 המחוז כלל את מחוז בלגורוד, וורונז', קורסק, ליפצק, נובוגורוד, אוריול, סמולנסק, טמבוב, טולה ובריאנסק.
שטח ואוכלוסייה.
על פי רשת הייעוד של ועדת התכנון הממלכתית של ברית המועצות וברוסיה המודרנית, האזור כולל 5 מחוזות: בלגורוד, וורונז', קורסק, ליפצק וטמבוב.
גאוגרפיה.
צ'רנוזמיה ממוקם בנוחות ביחס לבסיסי הדלק והאנרגיה של אזור הוולגה, צפון הקווקז ואוקראינה. שטחו של האזור ממוקם על קו פרשת המים, לאורך המסלול העליון של הנהרות אוקה, דון וסיים (יובלו של הדסנה) וסוורסקי דוניץ. החלק המערבי של האזור ממוקם על הרמה הרוסית המרכזית, על שפלת אוקה-דון. השטח מתייחד בנקיקים רבים, אשר הוקל על ידי שני גורמים טבעיים (קרחון הדנייפר) וגם הידרדרות מצבו הסוציו-אקונומי (הנובע כריית יערות מסיבית, חריש מוגזם של ערבות וכרי דשא).
אלכסנדר סוקורוב
אלכסנדר ניקולאייביץ' סוקורוב, NAR (ברוסית: Алекса́ндр Никола́евич Соку́ров; נולד ב-14 ביוני 1951) הוא במאי קולנוע רוסי. יצירותיו המשמעותיות ביותר כוללות את הסרט עלילתי, תיבה רוסית (2002), שצולם בצילום יחיד ללא עריכה ופאוסט (2011), שזכה באריה הזהב, הפרס הגבוה ביותר לסרט הטוב ביותר בפסטיבל ונציה.
קריירה.
סוקורוב נולד בפודורביחה, מחוז אירקוטסק, בסיביר, למשפחה של קצין צבא. הוא סיים את לימודיו במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת ניז'ני נובגורוד ב-1974 ונכנס לאחד מאולפני VGIK בשנה שלאחר מכן. שם התיידד עם טרקובסקי והושפע עמוקות מסרטו "מראה" ובהמשך בהמלצת טרקובסקי הצליח סוקורוב להתקבל לעבודה באולפני לנפילם. רוב יצירותיו המוקדמות של סוקורוב נאסרו על ידי השלטונות הסובייטיים. בתקופתו המוקדמת, הוא הפיק סרטים תיעודיים רבים, כולל "דיאלוגים עם סולז'ניצין" ודיווח על דירתו של גריגורי קוזינצב בסנקט פטרבורג. סרטו "חוסר דאגה נוגה" היה מועמד לפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-37 בברלין בשנת 1987.
"אם ובנה" (1997) היה סרטו העלילתי הראשון שזכה לשבחים בינלאומיים. הוא התמודד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-20 במוסקבה, שם זכה בפרס גאורגי הקדוש. הסרט בלבל את המבקרים בהומואירוטיות המרומזת שלו (אם כי סוקורוב עצמו מתח ביקורת על פרשנות מסוימת זו). סוזן סונטג כללה שני מאפיינים של סוקורוב בין עשרת הסרטים האהובים עליה בשנות ה-90, ואמרה: "אין במאי פעיל היום שאת סרטיו אני מעריצה כל כך". בשנת 2006, הוא קיבל את פרס אמן הקולנוע בפסטיבל הסרטים הבינלאומי מנהיים-היידלברג.
סוקורוב הוא משתתף קבוע בפסטיבל קאן, כאשר ארבעה מסרטיו עלו שם לראשונה. עם זאת, עד 2011, סוקורוב לא זכה בפרסים מובילים בפסטיבלים בינלאומיים גדולים. במשך זמן רב, סרטו המצליח ביותר מבחינה מסחרית וביקורתית היה "תיבה רוסית" התיעודי למחצה (2002), שזכה לשבחים בעיקר בזכות התמונות המהפנטות חזותית והצילום היחיד שלו ללא עריכה.
סוקורוב צילם טטרולוגיה החוקרת את ההשפעות המשחיתות של הכוח. שלושת הפרקים הראשונים הוקדשו לשליטים בולטים במאה העשרים: "מולוך" (1999), על היטלר, "טאורוס" (2001), על לנין, ו"השמש" (2005) על הירוהיטו. ב-2011 צילם סוקורוב את החלק האחרון בסדרה, "פאוסט", המהווה שחזור לטרגדיה של גתה. הסרט, המתאר אינסטינקטים ותוכניות של פאוסט בתאוות הכוח שלו, הוקרן בבכורה ב-8 בספטמבר 2011 בתחרות בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-68 של ונציה. הסרט זכה בפרס אריה הזהב, הפרס הגבוה ביותר של פסטיבל ונציה. המפיק אנדריי סיגל אמר על הסרט: "לסרט אין רלוונטיות מיוחדת לאירועים עכשוויים בעולם - הוא מתרחש בתחילת המאה ה-19 - אבל משקף את ניסיונותיו המתמשכים של סוקורוב להבין את האדם ואת כוחותיו הפנימיים."
העולם הצבאי של ברית המועצות לשעבר הוא אחד מתחומי העניין המתמשכים של סוקורוב, בשל קשריו האישיים לנושא ומפני שהצבא סימן את חייהם של חלק גדול מאוכלוסיית ברית המועצות. שלוש מיצירותיו, "קולות רוחניים: מיומני מלחמה", "וידוי: מיומנו של המפקד" ו"חלום חייל" סובבים סביב חיי הצבא. וידוי הוקרן במספר פסטיבלי קולנוע עצמאיים, בעוד ששני האחרים כמעט ולא ידועים לקהל.
ב-1994 ליווה סוקורוב את החיילים הרוסים למוצב בגבול טג'יקיסטן-אפגניסטן. התוצאה הייתה קולות רוחניים: מיומני מלחמה"," מדיטציה קולנועית בת 327 דקות על המלחמה ורוח הצבא הרוסי. צילומי נוף מופיעים בסרט, אבל גם המוזיקה (כולל יצירות של מוצרט, מסיאן ובטהובן) והסאונד חשובים במיוחד. ז'רגון החיילים והשילוב של צלילי חיות, אנחות ושאר צלילי מיקום בערפל ואפקטים ויזואליים נוספים נותנים לסרט תחושה פנטסטית. הסרט מאגד את כל המרכיבים המאפיינים את סרטיו של סוקורוב: טייקים ארוכים, שיטות צילום ועיבוד תמונה משוכללות, שילוב של תיעודי ובדיוני, חשיבות הנוף ותחושת הקולנוען המביא התעלות למחוות היומיומיות.
במסע מרוסיה לעמדת הגבול, בסרט, הפחד לא עוזב את פניהם של החיילים הצעירים. סוקורוב לוכד את עמלם הפיזי ואת השממה הנפשית שלהם, כמו גם טקסים יומיומיים כמו ארוחות, התחלקות בטבק, כתיבת מכתבים וחובות ניקיון. אין התחלה או סוף לדיאלוגים; סוקורוב שולל את המבנה הנרטיבי המקובל. החלק האחרון של הסרט חוגג את בוא השנה החדשה, 1995, אבל האושר חולף. למחרת הכל נשאר אותו דבר: ההמתנה האינסופית בעמדת גבול, הפחד והשממה.
ב"ווידוי: מיומנו של המפקד", סוקורוב צילם קצינים מהצי הרוסי, מראה את המונוטוניות וחוסר החופש בחיי היומיום שלהם. הדיאלוג מאפשר לעקוב אחר השתקפויותיו של מפקד ספינה. סוקורוב וצוותו עלו על ספינת סיור ימית לכיוון קובשינקה, בסיס ימי באזור מורמנסק בים ברנץ. מרותקים במרחב המצומצם של ספינה שעוגנת במימי הקוטב הצפוני, הצוות צילם את המלחים כשהם יוצאים לפעילותם השגרתית.
חלומו של חייל הוא סרט נוסף של סוקורוב שעוסק בנושאים צבאיים. הוא אינו מכיל דיאלוג. הסרט יצא למעשה מחומר שנערך עבור אחת הסצנות בחלק השלישי של "קולות רוחניים". הוקרן בפסטיבל אוברהאוזן בגרמניה ב-1995 כמחווה של סוקורוב למבקר האמנות וההיסטוריון הנס שלגל, כהוקרה על תרומתו לתמיכה ביוצרי קולנוע ממזרח אירופה.
הוא סובל מבעיות ראייה קשות.