בתחילה מובאות ארבע דעות המפרשות על מי הפסוק בתהילים מדבר, כאשר כל דוגמה מנומקת באמצעות ראיות מפסוקים. רבי תנחום אומר כי הפסוק מתהילים לא מדבר על מלאכים עליונים אלא בשליחים בני אדם. דעה שנייה היא שהפסוק מדבר על נביאים. דעה שלישית היא שהפסוק מדבר על שומרי שמיטה ודעה רבעית היא שהכתוב מדבר על בני ישראל שעמדו לפני הר סיני. לכאורה אין קשר סיבתי בין הדרשות השונות וכל אחת עומדת בפני עצמה. את החוט השוזר את הפירושים השונים מביא רבי תנחום בסוף הפתיחתא. תחילה מביא רבי תנחום דבר שידוע במציאות. נשיאת משא הכבד לאחד לא יהיה קשה לנשיאה באמצעות שני אנשים, ובאותו אופן דבר הקשה לנשיאה בשניים יהיה נוח לנשיאה בארבע. ומכאן בהכללה אמור להיות דבר שקשה לאחד לשאת יהיה קל לאין ערוך לשישים ריבוא לשאת. ואף על פי כן משה יכול היה לשאת את הדיבור האלוקי שבני ישראל לא עמדו בפניו. מהדרשות שהובאו לעיל על קורא המדרש להסיק את עוצם גדולתו של משה. לפי הפסוק בתהילים בני ישראל הם מלאכי ה' "גִּבֹּרֵי כֹחַ עֹשֵׂי דְּבָרוֹ", המשווים לשומרי שביעית, שמוסרים נפשם על המצוות, שמשווים לנביאים. ואף על פי כן לא יכלו לעמוד בפני הדיבור ומשה עמד. ללא הראיה הכוללת של סך הדרשות כל חלק הוא עצמאי וקטן, אך הראיה הכוללת של חיבור הדרשות זו לזו נדרשת מהקורא עצמו, ואין הוא יכול לעשות זאת ללא כל הדרשות יחדיו.
שפה ומקום חיבורו.
מדרש ויקרא רבה כתוב בעברית מעורבת בארמית גלילית, אך ניתן למצוא בו גם מילים יווניות. בנוסף לשפה ניתן למצוא במדרש בעיקר אמוראים ארץ ישראלים אך מופיעים גם מעט אמוראים בבליים מהדור הראשון. כמו כן מוזכרים בסיפורי החכמים גם שמות של מקומות בישראל אשר רובם מתרכזים באזור הגליל. כמו כן ישנן בו עדויות על מנהגי ארץ ישראל הנוגדים את הפסיקה הבבלית.
מהדורות.
לספר זה חוברו מהדורות שונות. באחדות מופיעים פרשנים שונים, ואחרות ללא פירוש.
המהדורות הנפוצות הן:
לקריאה נוספת.
8.R. Sarason, The Petihot in Leviticus Rabba, JJS 33, 1982), pp. 557–567.
אז'ן סקריב
אוגוסטין אז'ן סקריב (בצרפתית: Augustin Eugène Scribe, 24 בדצמבר 1791 - 20 בפברואר 1861) היה מחזאי ולבריתן צרפתי. הוא נודע בעיקר בשכלול ה"מחזה בנוי כהלכה" עד הבאתו (לדעת רבים) לכלל שלמות. הנוסחה הדרמטית הזו הייתה עמוד התווך של התיאטרון הפופולרי במשך יותר ממאה שנים.
חייו.
סקריב נולד בפריז, אביו היה סוחר משי. כבר בגיל צעיר החל לכתוב לתיאטרון. יצירתו הראשונה, Le Prétendu sans le savoir, הוצגה באופן אנונימי בתיאטרון הוורייטה בשנת 1810 ונחלה כישלון. אחריה באו עוד מחזות רבים, שנכתבו בשיתוף פעולה עם סופרים שונים, אבל להצלחה משמעותית זכה סקריב רק בשנת 1815.
נושא כתיבתו העיקרי של סקריב היה הבורגנות של תקופתו. הוא רכש מיומנות בכתיבת קומדיות וודוויל, שהם מערכוני בידור קצרים למעמד הבינוני, רבים מהם רצופים פזמונים. סקריב כתב יצירות פופולריות מאוד, שעלילותיהן המורכבות מלאות דרכים, סתירות ועוד נושאים ספרותיים. מגרעתן, כך מקובל לחשוב, היא העדר העומק בבניית הדמויות, במחשבה או בביקורת חברתית. הן עומדות בניגוד חריף, למשל, למחזות רומנטיים בני אותה תקופה, כמו אלה של ויקטור הוגו.
הצלחתו הגדולה הראשונה הייתה "ליל המשמר הלאומי" ("Une Nuit de la garde nationale) משנת 1815, שנכתבה יחד עם דלסטר-פוארסון. רבות משאר יצירותיו נכתבו גם הן בשיתוף פעולה עם אחרים.
סקריב היה פורה מאוד. הוא כתב בכל סוגי הדרמה - וודוויל, קומדיות, טרגדיות, לבריות אופרה. נאמר עליו, שלתיאטרון גימאס בלבד כתב מאה חמישים יצירות לפני 1830. היו לו כמה שותפים לעבודה, שאחד מהם סיפק את העלילה, אחר את הדיאלוג, שלישי את הבדיחות וכן הלאה. סופר עליו, כי במקרים מסוימים שלח סכומי כסף בתמורה ל"זכות יוצרים על רעיונות" לאנשים, שלא היו מודעים כלל לשימוש שעשה בחומר מיצירתם. בין עמיתיו ליצירה היה ז'אן אנרי דופין (1787–1887), ז'רמן דלאווין, דלסטר-פוארסון ועוד.
אז'ן סקריב כתב לבריות לאופרות כמעט עם כל מלחין אופרה חשוב בתקופתו בצרפת ובאיטליה. הוא שיתף פעולה עם ג'אקומו מאיירבר, ואף סיפק את המילים ליצירות של ג'וזפה ורדי, וינצ'נצו בליני, דניאל אובר, ז'אק פרומנטל הלוי, פרנסואה-אדריאן בואלדייה, גאטנו דוניצטי וג'ואקינו רוסיני. כשהיה קרוב למותו, עבד על לברית ל"אפריקאית" של מאיירבר.
ההתנסות הראשונה שלו בקומדיה רצינית הייתה בשנת 1822 ב"תיאטר פראנסז", עם "ואלרי", הראשון בשורה ארוכה של מחזות מצליחים. הוא גילה הבנה במנגנון הבימתי ובטעם הקהל. ביכולת תיאטרלית צרופה אין לו מתחרים, ומחזותיו נחשבים גם כיום למודלים של מבנה דרמטי. יתרה מזו, במשך חמישים שנה היה סקריב בכיר התומכים ברעיונות של המעמדות הבינוניים בצרפת, ועל כך הוא ראוי ליחס של כבוד, גם אם סגנונו המוני והדמויות במחזותיו חסרות ייחוד.
סקריב כתב כמה רומנים.
הקומדיות המוכרות ביותר של סקריב הן:
בין השחקנים שעבורם כתב תפקידים ראשיים מדמואזל מרס וראשל
סקריב נבחר לאקדמיה הצרפתית בשנת 1834.
מכלול יצירתו הופיע בשבעים ושישה כרכים בשנים 1874-1885.
בשנת 1829 קנה אחוזה בשם "Domaine de Séricourt" בעיר Bussières שבצרפת אותה הוריש לביתו. מאוחר יותר ב-1975 נקנתה האחוזה על ידי ישיבת אור יוסף בנשיאותו של הרב גרשון ליבמן.
המחזה העשוי היטב.
ידוע גם בכינוי "המחזה העשוי כהלכה". חוק ראשון וחשוב ביותר הוא הרצף המתמשך של מניעי הפעולות. אסור שהנושא והשאלות שמציב המחזה יהיו זרים לקהל. ההזדהות והסבירות חשובים מאוד. בנוסחה השתמשו בין היתר ויקטוריאן סרדו, אז'ן לביש, ז'ורז' פדו והנריק איבסן.
קרב אל בורג'
קרב אל בורג' קרב שנערך במלחמת העצמאות ב-16 ביולי 1948 באזור הכפר הערבי אל בורג' (כיום גבעת התיתורה באזור מודיעין), בין כוחות חי"ר ומשוריינים של הלגיון הערבי ובין כוחות של הגדוד השלישי (גדוד הגליל) של חטיבת יפתח. תוצאת קרב זה, שהסתיים בתבוסת הלגיון, קבעה את תוואי שביתת הנשק עם ירדן באזור. הגבול היה בתוקף עד למלחמת ששת הימים.
לאחר כיבוש לוד והסרת המצור על בן שמן במבצע דני, נעו כוחות חטיבת יפתח מזרחה וב-15 ביולי 1948 כבשו את הכפר ברפיליה (כיום בתחום העיר מודיעין).
בליל ה-15 ביולי 1948 לאחר שכבשו את הכפר הערבי ברפיליה נעו כוחות יפתח מזרחה וכבשו את הכפר ביר מעין (כיום רעות) ואת הכפר אל בורג'. המטרה הייתה להתקדם מזרחה לעבר צומת בית סירא בכביש לטרון–רמאללה ובכך לנתק את הכוח הירדני שהיה בלטרון מהעיר רמאללה. מפקד הלגיון ג'ון באגוט גלאב עמד על איום זה וכבר ב-16 ביולי 1948 פקד על התקפה משולבת של משוריינים ורגלים.
לוחמי יפתח התכוננו להתקפה. הם בנו עמדות בבתי הכפרים ובאל בורג' בנו עמדות לנשק אנטי טנקי מסוג פיא"ט. תותח 65 מ"מ (נפוליאונצ'יק) ומרגמות 81 מ"מ קודמו לעמדות ממערב לשני הכפרים.
התקפת הלגיון השתהתה והחלה בשעות אחר הצהרים כשהחיילים התוקפים מתקדמים ופניהם מול השמש כשהם משמשים מטרה ברורה ללוחמי חטיבת יפתח.
בשעה 17:30 הבחינו חיילי יפתח בטור של 12 משוריינים נושאי תותח ואחריהם משאיות מובילות חיילים. המשוריינים התקרבו לאל בורג' ופתחו באש. המשוריין הראשון נפגע מפגז פיא"ט ונעצר. המשוריין השני ניסה לחלצו אך גם הוא נפגע מפגז פיא"ט. חיילי החי"ר של הלגיון התקרבו לאל בורג בחיפוי המשוריינים. המגינים נצרו את אשם עד שהגיעו התוקפים לטווח של כ-50 מטר מבתי הכפר. אז פתחו באש וההסתערות נבלמה כשחיילי הלגיון סובלים אבדות כבדות. התוקפים נערכו להתקפה נוספת אבל התותחים והמרגמות הצליחו לפגוע במספר משוריינים ולהסב אבדות לרגלים התוקפים. ניסיון ההתקפה השני נשבר ב-19:20 והאש פסקה ב-20:30.
לחטיבת יפתח היו 3 הרוגים ו-7 פצועים. אבדות הלגיון הגיעו ל-30 הרוגים ו-50 פצועים. 6 משוריינים של הלגיון נותרו במקום, מהם שניים ראויים לשימוש.
בהסכם שביתת הנשק עם ירדן נקבעו קווי שביתת הנשק באזור זה לפי תוצאות הקרב הזה.
סיפור שבח
לורנצו דה פונטה
לורנצו דה פונטה (באיטלקית: Lorenzo Da Ponte; נולד בשם "עמנואל קונליאנו"; 10 במרץ 1749 - 17 באוגוסט 1838) היה לבריתן ומשורר איטלקי מאזור ונציה.
חייו.
עמנואל קונליאנו, יהודי ונציאני במוצאו, נולד בצ'נדה (כיום ונטו ויטוריה) לירמיהו ורחל קונליאנו. היו לו שני אחים, ברוך וחנניה. אמו מתה כשילדה את חנניה ואביו האלמן המיר עם שלושת בניו את דתו לקתוליות כדי שיוכל לשאת לאישה צעירה קתולית בת שמונה-עשרה, שהייתה מבוגרת רק בארבע שנים מבכורו, עמנואלה. הנער בן הארבע-עשרה אימץ לו את השם לורנצו דה פונטה, שמו של הבישוף שהטביל אותו ואת משפחתו. הוא למד הוראה והוסמך לכומר. בתקופת כהונתו בכנסיית סן לוקה בוונציה לקח לו לפילגש אישה נשואה ובהמשך גורש מן העיר לחמש-עשרה שנים בגלל התנהגות שאינה נאותה.
דה פונטה נסע לאוסטריה והגיש את מועמדותו למשרת משורר לתיאטראות. כלבריתן החצר, חיבר מחזות בצרפתית, גרמנית, ספרדית ואיטלקית, ועבד בשיתוף עם מוצרט, סליירי וויצ'נטה מרטין סולר.
בסביבות 1792 הכיר דה פונטה את אן סלסטין גראהל (שנודעה יותר בשם ננסי) ונשא אותה לאישה. לשניים נולדו ארבעה ילדים.
דה פונטה עבר לפריז, משם ללונדון ואז, ב-1805, נמלט מנושיו בלונדון לארצות הברית, תחילה לניו יורק ואחר לפילדלפיה, שם ניהל במשך תקופה קצרה חנות מכולת ונתן שיעורים פרטיים באיטלקית לפני שחזר לניו יורק, שם פתח חנות ספרים. הוא התיידד עם קלמנט קלארק מור ובאמצעותו התמנה למשרת הפרופסור הראשון לספרות איטלקית באוניברסיטת קולומביה. הוא היה הראשון בסגל המורים של האוניברסיטה שנולד יהודי ואף הראשון שהוסמך לכמורה.