המפל הגבוה ביותר בעולם כיום הוא מפל אנחל בוונצואלה; גובהו 979 מטרים וגובה המדרגה הגבוהה שלו 807 מטרים.
מפלי קון פאפנג על נהר מקונג בלאוס משתרעים לרוחב 10 ק"מ, והם הרחבים בעולם - אך גובהם 29 מטרים בלבד.
מפלי בויומה (שנקראו לפנים מפלי סטנלי) על נהר קונגו בזאיר, יחד עם מפלי ויקטוריה הנמצאים על נהר זמבזי, מהווים גבול בין זמביה לזימבבואה, והם מפלי המים הגדולים באפריקה- ומהגדולים בעולם, מבחינת ספיקת המים הזורמים בהם.
בין מפלי המים המפורסמים אפשר למנות את מפלי ניאגרה בגבול קנדה-ארצות הברית, שזוכה ליחסי ציבור מרשימים בסרטי קולנוע אמריקנים רבים.
מפלים בישראל.
בישראל הדלה במים, מצויים כמה מפלים, אם כי רובם זעירים, וגם הגדולים שבהם אינם אלא קילוח דק של מים נופלים. ולמרות זאת, מפל מים בלב המדבר הלוהט כמו בעין עבדת או בעין גדי הוא מעין פלא טבע של ממש בעיני רואיו, גם אם קנה המידה אינו משתווה לזה של המפלים הנודעים. מפל המים הגבוה בישראל הוא מפל נחל קדם, שגובהו 330 מטרים, אך הוא זורם רק בעת שיטפונות ולעיתים מאוד נדירות. מפל המים הזורם כל השנה הגבוה בישראל הוא מפל נחל גמלא שגובהו 52 מטרים. רוב מפלי המים בישראל הזורמים כל השנה נמצאים ברמת הגולן כמו מפל נחל יהודיה, מפל גילבון הנופל מגובה 40 מטר, והמפלים הלבן והשחור בנחל אל על.
מפלי מים והאדם.
האדם עושה במפלי המים שימוש בשתי דרכים:
מפל
פרדסנות
קפיבארה מצויה
קפיבארה מצויה (שם מדעי: Hydrochoerus hydrochaeris) הוא מין המכרסם הגדול ביותר מבין המכרסמים המודרניים. בעבר היו מכרסמים גדולים יותר כמו הג'וספורטיגסי ("Josephoartigasia") ששקל יותר מפרה.
הקפיבארה נמצא בטבע באמריקה הדרומית בלבד.
רבייה.
הקפיבארה מגיע לבגרות מינית בגיל 22 חודשים. משך ההיריון הוא כ-4 חודשים ובסופו נולדים 2 עד 6 גורים.
רבייה מתבצעת כל השנה, אולם עיקרה בתחילת העונה הגשומה, כאשר מתחדשת הצמחייה המהווה את מזונו של הקפיבארה. נקבת הקפיבארה אינה בונה לעצמה מקום המלטה (מחילה או קן), אלא ממליטה על פני הקרקע במקום מסתור. הגורים נולדים במשקל 1 עד 2 קילוגרם עם פרווה ומערכת שיניים, והם ניידים תוך דקות מרגע היוולדם.
הקפיבארה והכלכלה בוונצואלה.
איכרים מוונצואלה, שבעבר התייחסו לקפיבארה כאל מזיק, מגדילים כיום את הכנסתם על ידי מכירת בשר קפיבארה (כ-400 טון לשנה). האיכרים צדים את המכרסמים בפברואר על מנת שיוכלו לשחוט את המכרסם ולמכור את בשרו ממש לפני שמתחיל צום התענית, כשבשרה הוא מצרך מבוקש.
המנהג העממי מתבסס על טענה כי הכנסייה הקתולית אישרה לאכול מבשר הקפיבארה בתקופת התענית. אגדה מקובלת בוונצואלה מספרת שכשהמיסיונרים האירופאים פגשו לראשונה בקפיבארה באמריקה הדרומית במהלך המאה ה-16, הם כתבו לרומא בקשה להנחיה, באומרם: "יש חיה כאן שיש לה קשקשים וגם שער, והמבלה את רוב זמנה במים, אבל לעיתים עולה על היבשה, האם נוכל לסווגה כדג?". לשאלה הייתה משמעות, כיוון שהדת הקתולית אוסרת על אכילת בשר (למעט בשר דג) במהלך 40 הימים שלפני חג הפסחא (התענית). מכיוון שתיאור החיה הגיע אליהם מיד שנייה, ומכיוון שלא רצו שהפונים אליהם יסטו מהדרך הקתולית הנכונה, החליטו אבות הכנסייה לפסוק לקולא והכריזו שהקפיבארה היא סוג של דג.
ייתכן שמסיבה זו נחוג יום הקפיבארה ב-15 בפברואר, זכר לאותה הודעה משמחת עבור הקתולים המתענים.
פורט סעיד
פורט סעיד (בערבית: بورسعيد, תעתיק מדויק: בוּרְ סַעִיד) היא עיר נמל בצפון-מזרח מצרים ובירת המחוז הקרוי על שמה. העיר שוכנת על שפת הים התיכון בסמוך לתעלת סואץ כ-165 ק"מ צפון-מזרחית לבירה קהיר. יש לה עיר תאומה בצדה השני של תעלת סואץ בשם פורט פואד. לפורט סעיד מעמד של אזור סחר חופשי. נכון ל-1 ביולי 2020 אוכלוסיית העיר מונה 775,209 בני אדם.
היסטוריה.
העיר הוקמה בעת חפירת תעלת סואץ. היא תוארה בשנת 1878 על ידי אליעזר גרייבסקי שביקר בה בשנת 1873: "היא בנויה בנאוה לפי חוקי ומשטרי בונים חדשים".
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 הייתה עיר זו הגדולה והמבטיחה מבין שלוש ערי התעלה. במהלך מלחמת העולם הראשונה, צבא האימפריה העות'מאנית פלש לעיר בניסיון להשתלט על התעלה, אך נהדף בידי הבריטים ששלטו במצרים.
בעיר היו מתדלקים את האוניות שהגיעו מאירופה ומציידים אותן במים ובמזון. בעיר נבנתה מספנה גדולה והוקמו בה מפעלים לעיבוד כותנה, מזון ומוצרים שהגיעו מאסיה כגון: אורז וטבק. התפתח בה בסיס כלכלי יציב עד מלחמת ששת הימים (1967).
במבצע מוסקטר, שנערך בנובמבר 1956, השתלטו על העיר כוחות של בריטניה וצרפת. ישראל ניצלה השתלטות זו למבצע תושייה, להעלאת יהודי פורט סעיד ופורט פואד לישראל. לנוכח התנגדות בינלאומית נסוגו הכוחות הבריטים-צרפתים מפורט סעיד בדצמבר 1956.
בעקבות מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה שבאה אחריה (1970-1968) נהרסה העיר כמעט לחלוטין ונעזבה. לאחר מלחמת יום הכיפורים (1973) ופתיחתה המחודשת של תעלת סואץ (1975) חזרה העיר לתפקודיה הקודמים והתפתחותה נמשכת, אם כי בקצב נמוך יחסית ובפיגור ביחס ליתר ערי מצרים בבחינת הפיתוח הכלכלי-חברתי.
זירת קרבות בין ישראל למצרים.
פורט סעיד שימשה זירה לקרבות אחדים בין ישראל למצרים:
יהודי פורט סעיד.
הקהילה היהודית בפורט סעיד החלה סמוך לתחילת עבודות כריית תעלת סואץ בשנות ה-60 של המאה ה-19. עם פתיחתה והקמת הנמל ב-1869 החלו להגיע סוחרים ובעלי מקצוע חלקם מאירופה וחלקם מעדן הבריטית. בשלב מאוחר יותר הגיעו גם יהודים נתיני האימפריה העות'מאנית, בעיקר מטורקיה וארץ ישראל. בימי פריחתה הגיע מספרם ליותר מאלף נפש והיו בה בית ספר, שני בתי כנסת ורב ששימש גם כמוהל ושוחט. הבולט שביהודיה היה סיימון ארצט () שהקים בה בית כל בו גדול אותו ניהל בשנות ה-30 של המאה ה-20 גדליה ניימן (אביהם של יובל נאמן ורות בן-ישראל). אחרי הקמת מדינת ישראל נותרו בה כ-300 יהודים וכולם עזבוה בעקבות מבצע סיני. היהודים ממוצא עדני שהיו בעלי נתינות בריטית פונו על ידי הבריטים והתיישבו רובם באנגליה. בעלי נתינויות אחרות פונו על ידי הצרפתים ו-68 הועלו על ידי חיל הים הישראלי במבצע תושייה.
ערים תאומות.
הערים התאומות של פורט סעיד הן:
סיפורת
סיפורת היא מכלול של יצירות הכתובות בפרוזה (להבדיל משירה), שעלילתן אינה אמיתית אלא פרי דמיונו של הסופר (להבדיל מיצירות להן יש יסוד מבוסס מציאות, כמו ביוגרפיות, היסטוריות וכיוצא בזה). הסיפורת היא נגזרת של הספרות, וכוללת כבדרך קבע רומנים, סיפורים קצרים, משלים, מעשיות, מחזות וכדומה. הסיפורת היא שיטה שהתקיימה מאז יצירת הכתב, ובאופן כלשהו גם קודם לכן, בידי מספרי סיפורים.
אלמנטים של סיפורת.
קיימת הסכמה כוללת בעיני סופרים בנוגע למספר האלמנטים ומבניהם שבסיפורת, כאשר הבולטים ביניהם הם:
עלילה.
אחד האלמנטים הבסיסיים של הסיפורת היא העלילה, המביאה את הצגתם וסידורם הכרונולוגי של אירועים על פני הסיפור. העלילה מכילה אפקט של פעולה ותגובה, וכן התחלה, אמצע וסוף מוגדרים. היא מתוארת כקשת סיפור בעלת קו לא אחיד של פעולה מתגברת ושוככת. קיים בעלילה גם מבנה ביניים של סצנה (תוצרה של הדרמה) והמשך (תגובה רגשית והשלכות).
קונפליקט.
הקונפליקט הוא אלמנט נצרך של הסיפורת, והוא מוגדר כבעיה המרכזית בכל יצירה ספרותית באשר היא לפי אופיו של הפרוטגוניסט או האנטגוניסט. קיימים חמישה סוגי קונפליקט בסיסיים, כאשר בעידן המודרני מתווסף סוג נוסף - אדם נגד מכונה/אדם נגד טכנולוגיה.
רמז מטרים.
רמז מטרים הוא טכניקה ספרותית המספקת רמז לקוראים לפיו הם מנחשים מה יקרה מאוחר יותר. במילים אחרות, הסופר מפזר רמזים דקים על התפתחות עלילה שתגיע בשלבים מאוחרים יותר בסיפור.
דמות.
אפיון הדמויות הוא מרכיב חשוב בסיפורת. הדמות היא זו שמשתתפת בסיפור, והיא יכולה להיות מסווגת לפי מספר הגדרות:
סימבוליזם.
סימבוליזם הוא דרך השימוש בסמלים מייצגים בעלי משמעות מסוימת על-מנת לספר את הסיפור.
מטפורה.
מטפורה היא הדרך להשוות בין נושאים שאינם קשורים בדרך כלל.
רקע.
רקע הוא הזמן והמיקום בו מתרחש הסיפור, והוא נחשב אחד מהאלמנטים העיקריים שבסיפורת. לעיתים, הרקע הופך לדמות עצמה, שנותנת את הטון לסיפור.
תמה.
תמה היא הרעיון המרכזי שמאחד בין אלמנטים שונים ומבהיר את חשיבותה של היצירה ומוסר ההשכל הנלמד ממנה.
קטגוריות.
מלבד החלוקה לסוגות ספרותיות, הסיפורת מחולקת לרוב על פי אורך. החלוקה המקובלת נעשית לשש קבוצות:
Rayman
ז'אק שיראק
ז'אק רנה שיראק (בצרפתית: Jacques René Chirac, ; 29 בנובמבר 1932 – 26 בספטמבר 2019) היה מדינאי צרפתי, שכיהן כנשיא צרפת, ראש עיריית פריז וראש ממשלת צרפת.
ביוגרפיה.
נעוריו ותחילת דרכו.
שיראק נולד בפריז שבצרפת למשפחה נוצרית-קתולית. הוא למד בתיכון "לואי-לה-גראנד", שם סיים את לימודיו ב-1950. בין השנים 1951–1954 למד במכון ללימודים פוליטיים של פריז לימודי מנהל ציבורי ומדע המדינה. בצעירותו החל לגלות מעורבות פוליטית, בתחילה בשמאל הפוליטי, וחבר לגורמים המזוהים כקומוניסטיים (זיהוי שעמד לו לעיתים לרועץ בהמשך דרכו). לאחר הלימודים התגייס לצבא, סיים בהצטיינות קורס קצינים והוצב על פי בקשתו כקצין באלג'יריה. באותם ימים התנהלה מלחמת אלג'יריה לעצמאות מהשלטון הצרפתי, ושיראק נפצע במלחמה זו. בהשראת שארל דה גול החליט על ייעודו הציבורי והפוליטי, ובין השנים 1957–1959 למד ב"בית הספר הלאומי למנהל" (ENA), המכשיר את ראשי המנהל הציבורי והממשל בצרפת.