בתחילת הממלכה התיכונה, (2000–1750 לפנה"ס), פסלונים קטנים של הנפטר עשויים מעץ, אבן שעווה או חמר נעטפו בבד והושמו בארונות קטנים בתוך הקבר. הם נכללו בתכולת הקברים והם היו בשימוש עד סוף הממלכה החדשה. בתקופת אמצע השושלת השתים עשרה (בערך 1850 לפני הספירה) נכתב עליהם הלחש 472 של כתבי הסרקופגים ובו הוזכרו לראשונה צלמיות השאבטי, הלחש נכתב גם על ארונות הקבורה כפי שנמצא בדיר אל-ברשה. התחילו להופיע כלי עבודה נישאים בידי שאבטים עם ידיים מעל צורת המומיה שלהם. מספר הפריטים בקברים היה קטן, לא יותר מחמישה, להוציא את קברי המלכים בהם היו יותר פריטים.
רק לקראת סוף הממלכה התיכונה הופיעו אושבטים הנושאים לחש, "נאום הדמות האושבטית" מתוך פרק 6 של ספר המתים המתורגם כ:
לחש זה היה אמור להחיות את האושבטי ולגרום להם להתחיל לשרת את אדונם כאשר הוא מסיים את מסעו ומגיע לעולם המתים. האמונה הייתה שהאושבטים מונפשים באופן קסום לאחר שהמתים נשפטו, ועובדים במקום המת כפועלים בשדות אוסיריס. בקברים מתקופה זו וגם מעט מתקופות קדומות יותר, נמצאו דגמים מעץ המדמים תרחישים מחיי היומיום. ניתן לחלק את הדגמים לסירות, ייצור ועיבוד מזון, בצוע אמנויות וסדנאות. דגמים אלו מתארים בתלת מימד את מה שצויר על הקירות של מקדשי המוות וחדרי הקבורה (, Wooden tomb model). מפורסמים ביותר הם הדגמים שנמצאו בקברו של (Meketre-TT280), המוצגים כיום במוזיאון המצרי בקהיר ובמוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
תקופת ביניים שנייה.
ב, נמצאו שאבטים "בעלי מום", נחש ללא ראש, צפור נטולת רגליים ועוד. הסברה היא שהמומים הללו נוצרו על כדי להגן על הנפטר מפני צלמיות השאבטי. מהשושלת ה-17 (בערך 1550 לפנה"ס) ישנה ירידה נכרת באיכות העבודה בייצור השאבטים. רוב הצלמיות מתקופה זו הם "צלמיות מקל". הכינוי "צלמיות מקל" ניתן להם מכיוון שהם עוצבו בגסות מעץ ודמו למקלות. לעיתים היו רשומות עליהם כתובות בכתב ההיראטי ולא בהירוגליפים. הכיתוב היה בצורה שלשורה אחת מלפנים. נראה שצלמיות המקל הללו ייצגו בני משפחה וחברים של הנפטר, על מנת להיות קרובים ליקירם.
תקופת הממלכה החדשה.
ב כתוצאה מגירוש ההיסקוס ומהחזרת הבירה של הממלכה לתבאי הושג שיפור בכלכלה וביציבות המדינית. בעקבות כך גם השאבטי של הממלכה החדשה היו באיכות טובה יותר באופן משמעותי. חלק מהשאבטים היו מקושטים מאוד בצורה ובצבע ועשויים מפיאנס מצרי. מספר הצלמיות שנכללו בקברים היה הרבה יותר גדול. בקברי האצילים מצאו גם 40 שאבטים ובקברי המלכים הרבה יותר. לעיתים קרובות הדמויות היו ארוזות בקופסאות מיוחדות ומקושטות גם כן.
השאבטי המלכותי הראשון היה של פרעה יעחמס הראשון (1580–1546 לפנה"ס), מייסד השושלת ה-18.
השאבטים יותר לא ייצגו רק את הנפטר, כי אם גם משרתים ועובדים שזכו בחיי אלמוות של עבודה נצחית, על ידי הכללתם בקבר של אדונם.
בתקופה זו הצלמיות נבנו ממבחר גדול של חומרים: חימר, עץ, אבן, טרקוטה, מתכת, זכוכית, בהט, וכלי חרס מזוגגים (פיאנס מצרי). שאבטים מהשושלת ה-18 הופיעו בצורת מומיה עם ידיים משולבות עם פאות ונשאו כלים חקלאיים או סמלי קבורה לפעמים הופיעו עם ארונות קבורה בדומה לנקבר.
בזמן מלכותו של תחותמס הרביעי, חל שינוי בעיצוב הצלמיות והן יוצרו כמשרתים עם סלים, שקים וכלים חקלאיים אחרים המבצעים משימות שונות. הם לבשו בגדי יומיום ונשאו כלים הנחוצים לעבודתם. ההבחנה בין הפסלונים של קברים שונים, הייתה לפי שם הנפטר ותאריו שנרשמו עליהם. כמו כן נהגו לעיתים קרובות לרשום גם את לחש 472 של כתבי הסרקופגים או את נאומה של דמות האושבטי הכלול בפרק השישי של ספר של המתים.
בזמן השושלת ה-18, בתקופת שלטונו של אחנתון, הכתובות על הפסלונים כללו את שם הנפטר ותפילה המופנית לאל קרני השמש אתון. בתקופה זו החלו לעצב עבור הצלמיות גם פאות נשיות וקישוטי אוזניים. במקום כלי עבודה בשדה, הם נשאו מקל רועים או מורג.
בקברו של תות ענח' אמון היה מספר רב של אושבטים בגדלים שונים, ורובם היו מקושטים, עם כתוביות בכתב חרטומים. בסך הכול היו בקבר 413 אושבטים בקופסאות שחורות, בחדרים השונים. ניתוח של אושבטים אלו מעלה ש-365 מהם היו בעלי תפקידים חד יומיים, 36 בעלי תפקידים בקבוצות של 10 ימים, והיתר בעלי תפקידים שנתיים. החומרים והלבוש של השאבטים היו מגוונים, החל מעץ פשוט, עץ מצופה עלי זהב וכלה בחרס עדין. כמו כן היו שם פסלוני שאבטי של שר הצבא ושל שר האוצר מאיה, כסימן לנאמנות שאחרי המוות. נמצאו גם סלים וכלי אצירה לשימוש השאבטי.
במקרים נדירים נכתבו על השאבטי פרקים אחרים מספר המתים. בתקופת השושלת ה-19 יצרו גם דמויות של משגיחים הנושאים שוט שידיהם פשוטות מלפנים על החצאיות שלהם או שלובות מלפנים, ושאבטים בעלי צורת אוסיריס.
לקראת סוף הממלכה החדשה, איכות העבודה שוב הייתה בירידה, שכן התחיל ייצור המוני באצוות כי יותר מצרים רצו לקחת משרתים לעולם הבא. שאבטים שיוצרו עבור העשירים היו בדרך כלל יצירות אמנות מיניאטוריות, אבל המסה הגדולה של שאבטים שיוצרו בזול מתבניות בודדות עם מעט פרטים, הפכה לסטנדרטית. רמת הסטנדרטיזציה הייתה שונה. מחקר קומפוזיציוני ומורפולוגי של שאבטים העשויים פיאנס מצרי סבר שתיאור הייצור כהמוני הוא פישוט יתר של התהליך. על פי מחקר זה, ניתן לתאר באופן מדויק יותר את התהליך כעיבוד אצוות.
תקופת הביניים השלישית.
בתקופת הביניים השלישית, החל מהשושלת ה-21 ואילך התבסס המונח "אושבטי" והשימוש בפרק 6 של ספר המתים הפך לסטנדרטי. השימוש באושבטים הפך לנפוץ ומספרם בקבר עלה. הייצור הפך לייצור המוני, על חשבון העיצוב והאיכות, הצלמיות לא היו מיוצרות יותר מעץ כי אם מחרס ומפיאנס מצרי. החרסינה המצרית הכחולה עם שיבוץ פריטים שחורים יצרו מראה יפה. צורת המומיה הייתה שוב אפנתית, להוציא את עיצוב המשגיחים.האושבטים נחלקו לשתי קבוצות, משגיחים ועובדים. המשגיחים נשאו שוט באופן מובהק. העובדים היו בצורת מומיה ולבשו סרטי ראש שחורים, לרוב יוצרו עם מינימום פרטים ועם רמזים לכלים שנשאו, מתקופה זו הם נקראו עבדים ולא עובדים. חלק מהקברים הכילו 36 משגיחים אושבטים האוחזים בשוט, שהיו אחראים לקבוצות של עשרה אושבטים כל אחד (עשרה הם חטיבה מנהלית נפוצה, למשל בצבאות) ו-365 עובדים, אחד עבור כל יום מימות השנה המצרית, ובסך הכל 401 צלמיות.
היה הבדל בין הצלמיות שנוצרו במצרים התיכונה לבין אלו שנוצרו במצרים העילית, בעיקר בצבע.
במהלך התקופה המאוחרת המשגיחים הפכו לנדירים, הצלמיות קטנו והפרטים שלהם טושטשו. לאחר השושלת ה-21, חלה ירידה באיכות האושבטים אולם בתקופת השושלת ה-25 וה-26 נוצרו שוב פריטים אלגנטים, בחלקם בצבע שחור ובחלקם בצבע ירוק. ישנה סברה שהצבע הכחול עבר שינויים כתוצאה מחשיפה לתנאים חיצוניים ולכן ההבדל בצבע.
בחלק מהקברים כוסתה הרצפה במספר גדול של פסלוני אושבטי. באחרים היו האושבטים ארוזים בקפידה בתיבות אושבטי. לפעמים, מספרם הגיע לכמה מאות בקבר אחד. לפרעונים היו הרבה יותר משרתים כאלו מאשר לפשוטי העם, למשל למלך תהרקה היו יותר מאלף אושבטים.
התקופה המאוחרת.
בתקופה המאוחרת האושבטים עוצבו בקפידה והכילו פרטים רבים. חומר הייצור היה בעיקר חרס עדין כחול וירוק. בתקופה זו הקבורה הכילה כמויות רבות של אושבטים בייצור המוני. סבורים שהכתוביות עליהם נוצרו מתבניות יציקה.
צלמיות ולחשים בתרבויות נוספות.
תרבויות עתיקות שונות עשו שימוש בצלמיות ובקמעות, חלקם למטרות רוחניות ללווי האנשים בעודם בחיים וחלקם למטרות רוחניות ללווי והגנה של נפטרים בחיים שאחרי המוות.
צלמית דוגו.
צלמית , Dogū, היא צלמית חמר בגובה 10–30 ס"מ בדמויות אדם-חיה, מהתקופה הפרהיסטורית ששימשו לגירוש מחלות. רוב הצלמיות הן דמויות נקביות, יש להם עיניים גדולות מתניים צרים ויריכיים רחבות. רבים מחשיבים אותן כאלות. נמצאו מספר לא גדול מהן ביפן, 15000-18000 פריטים.
צלמית הניווה.
צלמיות ה, Haniwa, העשויות מחימר, מתוארכות למאה השלישית עד המאה השישית לספירה ביפן.
הצלמיות הללו יוצרו למטרות טקסיות ונקברו עם המתים כצלמיות קבורה. נהגו לסדר אותם במעגל בסביבת הקבר. צורתם הייתה מגוונת: דמויות אנושיות, בעלי חיים ביתיים, כלי עבודה, כלי נשק ומוצרים שונים. הם היו אמורים להגן על הנפטרים בחיים שלאחר המוות.
צבא הטרקוטה.
צְבָא הַטֶרָקוֹטָה הוא שמם של כ-7000 פסלי חרס שנתגלו בסין. הפסלים מציגים צבא כולל של יותר מ-7,000 דמויות עשויות מטרקוטה של חיילים בגודל טבעי ערוכים לקרב עם שריוניהם, סוסיהם וכלי נשקם, שנקברו יחד עם הקיסר הראשון בשושלת צ'ין בשנת 210 לפנה"ס. קבורת הצבא יחד עם המצביא הייתה למעשה הבטחה שהוא יוכל להשתמש בחייליו גם בעולם הבא. הגובה הממוצע של החיילים הוא 1.80 מטר אך יש גם חיילים המתנשאים לגובה 2.10 מטר. החיילים מוצגים בתנוחת נכונות לקרב ופונים לכיוון מזרח, אל עבר שש המדינות שהיו האויבות של שושלת צ'ין באותה תקופה. רבים מהפסלים נשאו כלי נשק אמיתיים ורובם נמשחו בארס רעיל.
צלמית ונוס.
צלמית ונוס הוא כינוי קבוצתי למספר חפצים פרהיסטוריים, רובם בצורת פסלון של אישה שמנה או בהריון מתקדם מהתקופה הפלאוליתית העליונה (ברובם מתוארכים לתקופה שלפני 26,000–21,000 שנים) שנמצאו באירופה ובצפון אסיה. צלמיות אלו נמנות עם החרסים העתיקים ביותר הידועים כיום.
תקיפת תנין
תקיפת בני אדם בידי תנינאים (תנינים, אליגטורים, קיימנים וגוויאלים) קורית באזורים חמים קרובים למים בהם מצויים תנינאים גדולים. התנינאים הגדולים הם מבין החיות הכי מסוכנות לאדם, מאחר שהם רואים באדם טרף אפשרי. עקב גודלם ונשיכתם החזקה הם יכולים להרוג במהירות.