אם לשפוט לפי סיפורי המקרא, נראה שזו הייתה תופעה נפוצה בקרב העמים האחרים. למרות האיסור המפורש על הקרבת קרבן אדם, קיימים אזכורים ספורים במקרא על מנהיגים שהקריבו קרבן זה ואף עדויות על קיומה של תופעה זו בקרב עם ישראל.
כך למשל, במהלך מלחמת ישראל ויהודה במואב, כשצרו חילות ישראל יהודה ואדום, על קיר בירת מואב, מישע מלך מואב הקריב את בנו (או את בנו של מלך אדום, על פי חלק מהפרשנים), שהיה גם יורשו, על החומה כקורבן אדם לעולה. כתוצאה מכך, היה "קצף גדול על ישראל", שגרם לישראל להפסיק את המצור מעל הבירה המואבית, ולשוב לארצם. פסוק עורר מחלוקת בשאלה מדוע הקרבת הבן הבכור הביאה לקצף על ישראל. אך עם זאת, שוררת ההסכמה כי הקרבת הבן הבכור יורש העצר נחשבה לאמצעי חירום, במקרים שבהם אין פתרון אחר מלבד זה, ופתרון שכזה נמצא בסופו של דבר להיות יעיל.
על אחז ועל מנשה מלכי יהודה כתוב בתנ"ך שהעבירו את בניהם באש. על פי פרשנים שונים כמצודות (שם) הרמב"ן והמלבי"ם מדובר בעבודת המולך, בשל הטכניקה והדמיון המילולי, אף שהיא אינה מוזכרת בפירוש בשמה.
עם זאת, תורת ישראל אוסרת כל סוג של קורבן אדם באופן נחרץ, וכך גם אחז ומנשה מלכי יהודה נחשבים למלכים רשעים, שהיו עובדי עבודה זרה. לעומתם מסופר על יאשיהו המלך שהשבית את פולחן זה מגיא בן הינום, .
יש הרואים בסיפור עקידת יצחק, פולמוס כנגד המנהג של קרבן אדם כביטוי לאמונה מוחלטת באל. סיפור העקידה מצטרף לחוקי התורה ויוצא נגד התופעה הפגאנית הקדם-מונותיאיסטית של קרבן אדם. המשך דברי המלאך והצו להעלות את האיל לקרבן הם רגע המרת קרבן האדם בקרבן בהמה. לאמור, מכאן ואילך לא יוקרבו עוד בנים ובנות לאל ולא יהיו לרצון זבחי אדם. תחתיהם יוקרבו בכורות הצאן וראשית פרי האדמה.
פיניקיה.
על-פי מקורות יווניים ורומיים, הפיניקים הקריבו תינוקות לאלים שלהם. עצמות של ילדים רבים נמצאו בתקופה המודרנית באתרים ארכאולוגיים בקרתגו, אך השאלה האם ילדים אלו הוקרבו כקורבן אדם - שנויה במחלוקת.
סין.
הסינים הקדומים ידועים בכך שהיו מקריבים קורבנות אדם, של צעירים ונשים לאלוהי הנהר - היבו, ועוד שכאשר אדון היה מת, היו קוברים כחלק מטקס ההלוויה את עבדיו ביחד איתו - בעודם בחיים.
קורבן של עבדים בכירים, פילגשים או משרתים יחד עם מותו של האדון, הייתה הצורה הנפוצה יותר. המטרה המוצהרת הייתה לספק קשרי ידידות למת, בחיים שלאחר המוות, על ידי המתת אותם עבדים בכירים, פילגשים או משרתים - שימשיכו לשרת אותו שם. בזמנים המוקדמים נרצחו או נקברו קורבנות האדם בעודם בחיים, ומאוחר יותר הם נאלצו לבצע התאבדות.
פעולות אלו היו נפוצות במיוחד במהלך תקופת שושלת שאנג ותקופת שושלת ג'ואו. בתקופת המדינות הלוחמות, שימן באו (Ximen Bao) הדגים לתושבי הכפרים, שהקרבת קרבן אדם לאלוהי הנהר הוא למעשה תכסיס של כמרים, במטרה לקחת כסף. בספרות הסינית, שימן באו נחשב לגיבור עממי, שהצביע על האבסורד שבהקרבת קורבן אדם.
אושנצ'ין
אוֹשֶנצ'ין (או אושיינצ'ין) (מיידיש: אשענטשין; בפולנית: Osięciny, אושיינצ'יני) הוא כפר בפרובינציית קויאוויה-פומרניה שבמרכז פולין.
בכפר כיכר שוק גדולה, מספר מבנים עירוניים מהמאה ה-19, בית אחוזה, בית קברות, כנסייה בסגנון נאו-גותי שהוקמה באמצע המאה ה-19 ובניין שבו התקיים עד השואה בית כנסת.
תולדות היישוב.
הכפר נוסד ככל הנראה במאה ה-15, והיה בבעלותם של בני אצולה. ב-1824 קיבל היישוב מעמד עירוני, אך עקב השתתפותו במרד הפולני, איבד מעמד זה בשנת 1870. ביישוב התקיימו ימי שוק שבועיים וירידים שנתיים.
עם פלישת גרמניה לפולין בספטמבר 1939 היווה הכפר תחנת איסוף פצועים עבור הצבא הפולני.
בשנת 1945 הוצאו להורג על ידי הסובייטים כ-100 חיילים גרמנים שבויים ביער סמוך לכפר.
יהודי אושנצ'ין.
תולדות הקהילה.
תחילת היישוב היהודי בכפר הייתה כנראה במחצית השנייה של המאה ה-18, ובתחילת המאה ה-19 התקיימה בכפר קהילה יהודית מאורגנת, שמגוריה הוגבלו לשני רחובות בכפר, אשר אחד מהם אף נשא את השם "ז'ידובסקה" (רחוב היהודים). ברחוב זה ניצב אז בית מדרש בנוי עץ. בשל קרבת היישוב לגבול עם פרוסיה נאסר על מתיישבים יהודים חדשים לגור בכפר החל משנת 1822. לאחר ביטול ההגבלות על מגורי היהודים בשנת 1862 גדלה האוכלוסייה היהודית במקום, וליהודים הותר לגור בכל חלקי הכפר. סמוך לאותה שנה הקצו שלטונות העיירה ליהודים שטח קרקע לבית עלמין, ונבנה בו בית כנסת מלבנים.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם המשיכו יהודי הכפר להתפרנס בעיקר מן המסחר הזעיר והמלאכה, והוקמו בו מוסדות סעד ועזרה הדדית. כמו כן, הוקמו בכפר סניפים של הציונים הכלליים ושל המזרחי, ובשנת 1923 הוקם בו קן של בית"ר. בנוסף, פעל בכפר סניף של אגודת ישראל, שהתבסס ברובו על חסידי גור, חסידי אלכסנדר, חסידי סטריקוב וחסידי סוכטשוב. מבין הרבנים שכיהנו בקהילה נודע בעיקר הרב בנימין אליהו קנטור, שמילא את תפקיד הרב בשנת 1885, ולאחר מכן עבר לסוקולוב פודלסקי. במשך שנים אחדות שימש בתפקיד אב בית דין בכפר הרב דוד שלמה זלמן ניימאן (נפטר בשנת 1921), ובנו, הרב אברהם נח ניימאן, כיהן כרבה האחרון של הקהילה, עד שנספה בשואה בשנת 1942. בשנות כהונתו התקיימה בעיירה ישיבה זוטא, ליד בית המדרש, בה למדו בני העיירה. יושב ראש ועד הקהילה האחרון היה וולף בר ואידיסלאווסקי מאגודת ישראל.
התעמולה האנטישמית שרווחה בפולין בשנות השלושים השפיעה על האוכלוסייה היהודית בכפר, שסבלה ממספר מקרי תקיפות של עוברי אורח יהודים ומחרם כלכלי על מסחרם. בתקופה זו מנו יהודי הכפר כ-450 נפש, למעלה ממחצית תושביו.
בשואה.
ב-10 בספטמבר 1939 נכנסו הגרמנים לכפר, ומיד לאחר מכן החלו בהחרמת סחורות אצל היהודים בו, תוך לקיחה של 10 יהודים כבני ערובה עד למילוי דרישותיהם. עם צירופו של האזור לרייך באוקטובר 1939 התגברה רדיפת יהודי הכפר, והוקם בו יודנרט, בראשותו של נח לשצ'ינסקי, אשר נצטווה לספק לגרמנים מדי יום מכסה של יהודים מגיל 15 עד 60 לעבודות כפייה בשדה וביער, וכן בבניית צריפים. כמו כן, נצטוו היהודים לשאת על בגדיהם טלאי צהוב. במיוחד התעללו הגרמנים ביהודים בעלי זקן, ויהודים אחדים נרצחו.
בנובמבר 1939 אילצו הגרמנים את רב העיירה, אברהם נח ניימאן, להוציא מבית הכנסת את ספרי התורה שבו, ולשרוף אותם. כאשר התנגד, היכוהו הגרמנים נמרצות.
בשנת 1940 הוקם בפרבר הדל של הכפר גטו, אליו הועברו יהודי המקום. באותו זמן הוצאו מן העיירה כמה עשרות צעירים יהודים, ונשלחו למחנות עבודה שונים, ובהם ביילסק (Bielsk) ומוגילנו (Mogilno).
בינואר 1942 רוכזו יהודי הכפר באולם גדול, ולפי הוראות הגרמנים היה עליהם להביא עמם את כל דברי הערך שברשותם. באותו זמן עצמו שדדו גרמנים אחרים את בתיהם. למספר יהודים נודע על כוונת הגרמנים לחסל את הגטו, ואחדים הצליחו להימלט מן הכפר בעוד מועד, אך רובם נתפסו בידי הגרמנים, ונורו למוות.
ב-15 באפריל 1942 בוצע החיסול הסופי של הגטו בכפר. יהודי הגטו רוכזו בכנסייה המקומית, ומשם שולחו במשאיות למחנה ההשמדה חלמנו.
מקהילת אושנצ'ין ניצלו 15 איש: 12 ששרדו מן המחנות, ו- 3 שנמלטו בתחילת המלחמה לברית המועצות.
כיום.
בית הכנסת של הכפר עומד עד היום על תילו, מוזנח, ומשמש מבנה של חברה מסחרית. בית המדרש העומד לידו משמש לצרכים אחרים, ו"רחוב היהודים" שינה את שמו.
בית הרב תפוס בידי תושבי הכפר הלא יהודים, כמו גם בתים אחרים של היהודים. בית הקברות היהודי חולל בידי הנאצים, ומצבותיו נלקחו על ידי הפולנים לאחר השואה, והפכו לאבני מדרכה. בית הקברות תפוס כיום בידי אדם פרטי, וטכנאי טלפון שחפרו בו תעלה, חשפו עצמות וגולגולות בעומק של 30 ס"מ בלבד.
מעבר לכך אין כיום כל זכר, אנדרטה או אמצעי אזכרה אחר לעברו היהודי של הכפר.
Advanced Access Content System
מערכת תוכן הגישה המתקדמת (AACS) היא תקן להפצת תוכן וניהול זכויות דיגיטלי (DRM), שנועד להגביל את הגישה והעתקה להתקני מדיה אופטיים מתקדמים. מסמך המפרט לתקן פורסם לראשונה באפריל 2005 והתקן כבר אומץ כתוכנית הגבלת הגישה לHD-DVD ו-Blu-ray Disc) BD). הוא פותח על ידי קבוצת חברות מתחום המדיה והטכנולוגיה: דיסני, אינטל, מיקרוסופט, פנסוניק, אחים וורנר, IBM, טושיבה וסוני. מאז שהתקן הופיע במכשירים בשנת 2006, מספר מפתחות פענוח של AACS חולצו מנגני תוכנות בעלי הגנה חלשה ופורסמו באינטרנט, ובכך זה איפשר לתוכנות ללא רישיון לפענח תקן זה.
אושפול
אושפול (בליטאית: Užpaliai, אוּז'פָּאליַאי) היא עיירה במחוז אוטנה בליטא, השוכנת על שתי גדותיו של "הנהר הקדוש" (Šventoji).
שמה של העיירה בליטאית קשור לאדמות רוויות מים. בעיירה עומדים כנסיית השילוש שנבנתה ב-1898, כנסייה אורתודוקסית בה נבנה ב-1872 מגדל פעמון, וכן פסלו של פלוריאן הקדוש. כמו כן יש בעיירה ספרייה, אולם התעמלות, טחנת מים ושני מוזיאונים. העיירה ידועה בתעשיית הפשתן שלה.
יישוב במקום בו עומדת אושפול מוזכר במקורות מהמאה ה-14. העיירה עצמה הוקמה במאה ה-16 ונשלטה על ידי אצולה מקומית. באותה תקופה נבנתה בה כנסייה. בהתקוממויות נגד השלטון הרוסי, בשנים 1831 ו-1863, נפגעה העיירה קשות. בשרפה גדולה ב-1932 עלו באש מרבית בתי העיירה.
יהודי אושפול.
יישוב יהודי התקיים באושפול כבר ב-1765, אז נרשמו בה 109 יהודים משלמי מס גולגולת. בהמשך היו יהודי אושפול רובה המוחלט של אוכלוסיית העיירה: בשנת 1847 נמנו בה 515 יהודים, ובשנת 1897 נמנו בה 691 יהודים, מתוך אוכלוסייה כוללת של 740 נפש.