משה הצטיין בלימודיו בבית הספר ואף "קפץ" מספר כיתות והתקבל לבית הספר היוקרתי ביותר בסנטיאגו, אולם הוא מצדו הפציר בהוריו כבר מגיל צעיר שיתירו לו ללמוד בבית ספר יהודי, זאת בעיקר נוכח גילויי אנטישמיות שחווה בבית הספר. בגיל 10 הצטרף לפעילות בקן של תנועת הנוער "השומר הצעיר" ושם ספג בפעם הראשונה את החוויה של ארץ ישראל והציונות. כשהיה בן 14 עברה כל משפחתו של משה להתגורר בארגנטינה. באותה תקופה נלחמו בארץ נגד הבריטים והוצאתו להורג של דב גרונר על ידי הבריטים השפיעה עליו מאוד.  אז שמע בפעם הראשונה על תנועת הנוער בית"ר, שתמכה בפעילות הארגון הצבאי הלאומי. הוא הצטרף לתנועה כחניך מן המניין  ולימים היה פעיל בביתר ומילא תפקידים שונים במשך שנים רבות בצ'ילה וגם בארץ, ביניהם כממלא מקום ראש ההנהגה העולמית של בית"ר. כשהיה בן 18 חזרה משפחתו  לצ'ילה, אז כבר קינן בו הרעיון של עלייה ארצה. הוריו התנגדו נחרצות, בין היתר בשל בעיית הראייה שלו, אולם כמה חודשים לאחר חזרתם לצ'ילה "גויסה" על ידו  סבתו, כדי לשכנע את הוריו לתת לו אישור לעלות ארצה במסגרת תוכנית בת שנה במימון הסוכנות היהודית.
ב-1951 הגיע משה לארץ למכון מדריכי חו"ל בירושלים. עם תום הלימודים בארץ חזר לצ'ילה ומאותו רגע לא ידע מנוח עד שקיבל את ברכתם של הוריו לעשות עלייה.
העלייה לארץ והמשך חייו.
ב-1955 עלה לארץ ישראל והצטרף ליישוב מבוא ביתר שנמצא בהרי ירושלים היה קרוב לגבול הירדני והמצב הביטחוני היה מתוח.
המצב הכלכלי היה קשה מאוד, ביישוב היו קרוב ל-20 משפחות ומספר גדול של רווקים ורווקות שהגיעו מהתפוצות, ופרנסה הייתה בדוחק. ב-1957 הוה החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג להיסטוריה וליחסים בינלאומיים. לאחר סיום לימודיו למד והוסמך כמורה בתיכון להיסטוריה ואזרחות.
ב-1960 הכיר את אשתו לעתיד שרה קוגן, שעלתה מארגנטינה בגפה כמה שנים קודם ושימשה אף היא כמורה בבית הספר "כל ישראל חברים". בשנת 1961 נישאו  בירושלים  ושנה לאחר מכאן נולד בנם היחיד, יעקב – על שם אביו של משה.
את משרתו הראשונה כמורה תיכון קיבל באופקים שבנגב, אשר אליה היה נוסע כל בוקר מביתו בירושלים. גישתו המיוחדת כמורה נון-קונפורמיסט המדביק את תלמידיו בחיידק ההיסטוריה הכתה גלים, וכתבות שהופיעו בעיתונות הארצית על "המורה המיוחד" להיסטוריה שמלמד באופקים הביאו אליו הצעה ללמד באורט רחובות.
בעקבות עבודתו זו עבר עם משפחתו להתגורר בראשון לציון. באותה תקופה בשל הידרדרות משמעותית במצב הראייה וסכנה לעיוורון תמידי עבר ניתוח מסובך בהדסה בירושלים ונותר מספר חודשים בעיניים חבושות לצורך החלמה.
ב-1965, לאחר שחרורו מבית החולים, עברת את שם משפחתו ל"נס-אל".במלחמת ששת הימים משה נס-אל היה אחראי לגדוד האלונקאים. גדוד המורכב מתלמידי אורט.
במשך השנים שחלפו לימד גם באורט נתניה ובסמינרים למורים, כתב מאמרים ועסק במחקר היסטורי. ב-1974 (M.A) בהיסטוריה, במסגרת החוג ליהדות בת זמננו באוניברסיטה העברית. בתקופה זו גם התגרש מאשתו.
משה הרבה לנסוע בשליחות האוניברסיטה העברית לאמריקה הלטינית לצורך הצלת ארכיונים יהודיים בגולה והבאתם ארצה לארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי. להביא ארכיונים אלו שימשו ומשמשים  כחומר חשוב ואותנטי למחקרים היסטוריים.
ב-1974, כשמשה נס אל סיים את הלימודי התואר השני באוניברסיטה העברית, הוא יזם את הקמתה של אמיל"ט – אגודת מחקר יהדות לטינו אמריקה, ובמשך כל חייו הוא היה בה חבר פעיל. ב-1975 נסע לשליחות בת שנה בארגנטינה, שם היה  נציג של מפלגת חרות באמריקה הלטינית.
ב-1979 מונה לתפקיד ראש המחלקה לחינוך בגולה באמריקה לטינית מטעם הסוכנות. בתפקיד זה היה אחראי לשיבוץ השליחים, לתוכניות לימודים של בתי הספר השונים, להוצאת חומר חינוכי, לקורסים וכיוצא בזה. ב-1993 פרש לגמלאות.
משה הוציא לאור ספרים, מאמרים ועיתונים רבים. מ-1974 הוא מוציא באופן קבוע את הירחון Revista Oriente y Occidente.
כמו כן, היה שותף בכתיבת האנציקלופדיה העברית ובאנציקלופדיה יודאיקה. הוא כתב מספר ספרים היסטוריים בעיקר בשפה הספרדית, ביניהם: "עיונים על יהדות אמריקה הלטינית", "עיונים על יהדות צ'ילה", "הביוגרפיה של יצחק שמיר", תולדות קרן קיימת בצ'ילה, תולדות קרן קיימת, מדריך ביוגרפיה על יהודים באמריקה הלטינית וכן מספר רומנים וספרי שירה.
בשנת 1986 הוא יזם הקמתה של האגודה לקידום המחקר של אמריקה הלטינית כמסגרת רחבה להפצת ידע בתחום לציבור הרחב ושימש כיו"ר פעיל שלה עד לשנת 2005. הוא השתתף בארגון מדור לאמריקה הלטינית בקונגרסים של האיגוד העולמי למדעי היהדות שהתקיימו אחת לארבע שנים החל מ-1985, ובהכנה, עריכה, ופרסום של שבעה כרכים של קובץ המאמרים – JUDAICA LATINOAMERICANA –בעריכת חברי אמיל"ט. הוא תרם רבות לארגון אירועים ותמיכה בחוקרים שעסקו בתחום שהיה מאוד קרוב ללבו.
פרסומים.
ב-1999 הוסמך משה נס-אל לתואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית ומאז הוא המשיך להשתתף בכינוסים בינלאומיים בנושאים היסטוריים, לכתוב ולפרסם.
בשנותיו האחרונות הוא התגורר בגבעתיים ומעבר לעיסוקי הכתיבה והמחקר היה סבא במישרה מלאה.
הוא נפטר בביתו ב-13 בנובמבר 2014 בגבעתיים לאחר התמודדות קצרה ביותר עם מחלת הסרטן.
קישורים חיצוניים.
משה נס-אל - אתר אינטרנט
סלים ברכאת
סלים ברכאת (בערבית: سليم بركات) נולד ב-1951 הוא סופר מתרגם ומשורר כורדי-סורי. ספריו תורגמו לשפות רבות, בכללן עברית.
ברכאת נולד ב-1951 בסוריה בחבל הארץ הכורדי בצפון סוריה בעיר קמישלי, בגיל 19 עזב את עירו ועבר לדמשק כדי ללמוד באוניברסיטת דמשק ספרות ערבית, אך כעבור שנה עזב את סוריה לביירות, שם החל בקריירה ספרותית שכללה פרסום חמישה ספרי שירה ועבודה כעורך בכיר בכתב העת הפלסטיני אל כרמל. עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה ב-1982 עזב את ביירות והמשיך לעבוד כעורך באל כרמל בניקוסיה שבקפריסין, בתקופה זו כתב את ספריו החשובים ובהם ספרו חכמי האפלה שתורגם לעברית. בשנת 1999 עבר הסופר להתגורר בשוודיה, שם הוא מתגורר עד היום. ברכאת כותב את יצירותיו בשפה הערבית ונחשב לחדשן ומודרני מבחינת סגנון. הוא מזכיר בכתיבתו את הריאליזם הפנטסטי המקובל בספרות הדרום אמריקאית. בנוסף ניתן לראות בכתיבתו השפעה ניכרת של נאו-קלאסיציזם. הסופר מרבה לתאר בספריו פולקלור של העם הכורדי אליו הוא משתייך.
דוקטור מקוי
ביל סמית'
ויליאם "ביל" מלווין סמית' ג'וניור (באנגלית: William "Bill" Melvin Smith, Jr.; 16 במאי 1924 - 8 בפברואר 2013) היה שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 2 מדליות זהב ושיאן עולם.
ביוגרפיה.
סמית' נולד וגדל בהונולולו, הוואי. הוא למד לשחות בתעלת השקיה במטע סוכר בהוואי. הוא שימש כקפטן של המצילים בחוף ואיקיקי. אימוניו הופרעו על ידי מלחמת העולם השנייה. הוא למד באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
שיאן עולם.
בתחרות שחייה שנערכה בהונולולו ב-13 במאי 1941 קבע סמית' במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש של 4:38.5 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-7 שנים של בן ארצו ג'ק מדיקה (4:38.7 דקות). שיא זה החזיק מעמד 6 שנים ונשבר על ידי אלכסנדר ג'אני מצרפת (4:35.2 דקות). ב-24 ביולי אותה שנה הוא קבע במשחה ל-800 מטר שיא עולם חדש נוסף של 9:50.9 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-7 שנים של שוזו מקינו מיפן (9:55.8 דקות). שיא זה החזיק מעמד 8 שנים ונשבר על ידי הירונושין פורוהאשי מיפן (9:45.6 דקות). בתחרות שחייה שנערכה בקולומבוס, אוהיו ב-14 בפברואר 1944 קבע סמית' במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 2:06.2 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-9 שנים של ג'ק מדיקה (2:07.2 דקות). שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי אלכסנדר ג'אני
(2:05.4 דקות).
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה סמית' בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 4:41.0 דקות, לפני בן ארצו ג'יימס מקליין (4:43.4 דקות) וג'ון מרשל מאוסטרליה (4:47.7 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 8:46.0 דקות, לפני הונגריה (8:48.4 דקות) וצרפת (9:08.0 דקות).
טריטמנט
ג'ק מדיקה
ג'ק צ'פמן מדיקה (באנגלית: Jack Chapman Medica; 5 באוקטובר 1914 - 15 באפריל 1985) היה שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 3 מדליות, מהן אחת זהב ושיאן עולם במשחים ל-200 מטר ול-400 מטר חופשי.
ביוגרפיה.
מדיקה נולד וגדל בסיאטל, וושינגטון.
שיאן עולם.
בתחרות שחייה שנערכה בהונולולו, הוואי ב-30 באוגוסט 1934 קבע מדיקה במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש של 4:38.7 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה של שוזו מקינו מיפן (4:46.4 דקות). שיא זה החזיק מעמד 7 שנים ונשבר על ידי בן ארצו ביל סמית'
(4:38.5 דקות). בתחרות שחייה שנערכה בשיקגו, אילינוי ב-12 באפריל 1935 הוא קבע במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 2:07.2 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-8 שנים של בן ארצו ג'וני וייסמילר (2:08.0 דקות). שיא זה החזיק מעמד 9 שנים ונשבר על ידי ביל סמית' (2:06.2 דקות).
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה מדיקה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 4:44.5 דקות, לפני שונפיי אוטו (4:45.6 דקות) ושוזו מקינו (4:48.1 דקות) שניהם מיפן. מדליות כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 19:34.0 דקות, אחרי נובורו טראדה מיפן (19:13.7 דקות) ולפני שונפיי אוטו (19:34.5 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 9:03.0 דקות, אחרי יפן שקבעה שיא עולם חדש של 8:51.5 דקות ולפני הונגריה (9:12.3 דקות).