בשנים 1957–1971 שימש כראש המחלקה לספרות בשפות רומאניות באוניברסיטה העברית, בדרגת פרופסור חבר. ב-1971 התפטר ממשרתו באוניברסיטה העברית ועבר לאוניברסיטת תל אביב, ובה כיהן בשנים 1971–1977 כדקאן הפקולטה לאמנויות.
בשנת 1977 נסע לארצות הברית והחל ללמד באוניברסיטת דרום קליפורניה.
לזר נפטר בביתו שבלוס אנג'לס ב-2012, לאחר מאבק בן שש שנים במחלת אלצהיימר, בגיל 84. הותיר את אשתו סוניה, שלה היה נשוי 41 שנה, ואת בתם, אילנית.
קישורים חיצוניים.
ממאמריו:
נכות התפתחותית
לקוי התפתחותי
דניאל סגל
דניאל סגל (באנגלית: Daniel Segal; נולד ב-26 באוקטובר 1947) הוא מתמטיקאי בריטי המכהן כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד. הוא חוקר בכיר באול סולס קולג'. מתמחה באלגברה ובתורת החבורות.
נולד בשנת 1947 לפסיכואנליטיקאית חנה סגל ולמתמטיקאי פול סגל, בן שני במשפחה של שלושה בנים.
בתחילה למד בפיטרהאוס קולג' באוניברסיטת קיימברידג' ואת הדוקטורט שלו קיבל באוניברסיטת לונדון בשנת 1972.
בשנת 1982 זכה בפרס אדמס המוענק על ידי הפקולטה למתמטיקה של אוניברסיטת קיימברידג' למתמטיקאים צעירים, תושבי הממלכה המאוחדת עבור מחקר מתמטי בינלאומי ממדרגה ראשונה.
בשנת 2012 זכה בפרס פוליה המוענק על ידי החברה המתמטית של לונדון.
סגל היה המנחה לדוקטורט של מרכוס דו סוטוי.
ארנה סארינן
ארנה סארינן (בפינית/שוודית: Aarne Saarinen; 5 בדצמבר 1913 - 13 באפריל 2004) היה מזכיר המפלגה הקומוניסטית של פינלנד בין השנים 1966–1982, מחלוצי האירו-קומוניזם, המגמה של מפלגות קומוניסטיות במערב להתנתק מן ההגמוניה של ברית המועצות.
תולדות חייו.
סארינן נולד בכפר סמוך להלסינקי בקהילה של פינים שוודים והתחנך בשוודית, עד מעבר המשפחה לבירה בגיל 14, לא ידע כלל פינית. אביו היה סתת שלחם במלחמת האזרחים הפינית (1918) במסגרת "המשמרות האדומים", נמלט לברית המועצות ושב לביתו מאוחר יותר.
החל משנת 1932 היה סארינן פעיל באיגוד המקצועי של מקצועות הבנייה, ב-1934 הצטרף למפלגה הקומוניסטית שפעלה במחתרת. ב-1941 לחם במסגרת צבא פינלנד במלחמת החורף ולאחר מכן לחם גם ב"מלחמת ההמשך" ושב לביתו ב-1944. סארינן שב לפעילות במפלגה הקומוניסטית, שהייתה כעת חוקית. בין השנים 1952–1954 כיהן כמזכיר הכללי של האיגוד הבינלאומי לבנייה ותעשיית עץ ובין השנים 1954–1966 היה יו"ר איגוד פועלי הבניין בפינלנד. בשנת 1962 נבחר כחבר הפרלמנט הפיני.
ב-1966 נבחר למזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הפינית, והוביל אותה לאחר הבחירות לקואליציית מרכז-שמאל בראשות רפאל פאסיו. למרות חברותו בקואליציה סירב לכהן במשרת שר בממשלה. כבר אז החלה להיווצר כנגדו אופוזיציה בתוך מפלגתו שהתנגדה לקו המתון-מדי שהוביל. ב-1968 גינה באופן גלוי את הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה לדיכוי "האביב של פראג" ולא חזר בו גם לאחר שננזף על ידי שגריר ברית המועצות בפינלנד. ב-1969 זומן לקרמלין, שם קיבל הטפה מפיו של מיכאיל סוסלוב, אך המשיך להוביל את מפלגתו בדרך של קומוניזם מתון ואוטונומי מתכתיבי מוסקבה, שזכה לכינוי "אירו-קומוניזם". במקביל להפיכתו לדמות ציבורית מרכזית ולידידם של ראש הממשלה פאסיו ונשיא פינלנד אורהו קקונן, גברה והלכה ההתנגדות לדרכו בתוך מפלגתו, שאמנם לא התפצלה מטעמים טקטיים, אך הייתה מפולגת ומפוצלת בין תומכיו לתומכיו הקו הקומוניסטי הנוקשה.
אלקמאר
אלקמאר () היא עיר הולנדית עתיקה משובצת תעלות מים ובתים צבעוניים מהמאה ה-17.
היסטוריה.
פירוש השם "אלקמאר" הוא "אותו הים" והעיר קיבלה את שמה כנראה בשל קרבתה אל הים. ראשיתה של העיר בכפר דייגים קטן שהתפתח בו מסחר, ובשנת 1254 הפך כפר הדייגים "אלקמאר" רשמית לעיר.
בשנת 1573 העיר עמדה בהצלחה במצור של כוחות ספרדיים בהנהגת של פרננדו אלווארז דה טולדו. זו הייתה נקודה מפנה במלחמת שמונים השנים שניטשה בין הולנד לספרד, והולידה את ביטוי "הניצחון מתחיל באלקמאר" ("Bij Alkmaar begint de victorie"). האירוע עדיין נחגג מדי שנה באלקמאר ב-8 באוקטובר, ונקרא "יום המצור שהסתיים".
בשנת 1799, חיל משלוח אנגלו-רוסי כבש את העיר, אך הובס לבסוף בקרב Castricum. הניצחון הצרפתי הונצח על שער הניצחון בפריז כ-Alkmaer.
יהודים באלקמאר.
ב-1602 יהודים פורטוגזים מאמסטרדם קנו שטח אדמה קטן לבית קברות, בעיירה חרוט [Groet] הסמוכה לאלקמאר, המקום שימש לקבורה עד- 1614. יהודים פורטוגזים מאמסטרדם ניסו להקים קהילה יהודית באלקמאר ב-1604, היות שבערים הגדולות לא אפשרו להם לנהל את חיי הדת באופן חופשי. ב-10 במאי 1604 הם קבלו רישיון מראשי העיר לחיות חיי דת חופשיים. זו הפעם הראשונה בהיסטוריה ההולנדית שהובטח ליהודים חופש דת כמו למאמיני הדתות האחרות. אבל לא עברו לעיר יהודים רבים והם נעלמו משם. ניסיון שני להתיישב באלקמאר היה ב-1655, עם הקמת תעשיית המשי אך הוא נכשל בגלל מגפה.
תיירות.
במוזיאון העירוני מוצגות יצירות של סיזאר פאן אברדינגן שהתגורר בעיר.
שוק הגבינות באלקמאר.
שוק הגבינות באלקמאר אשר מתקיים בעיר משנת 1622, הוא אחד מהאטרקציות התיירותיות המרכזיות של העיר.
מתנדבים מקומיים מציגים בכיכר ואכפלין (Waagplein) שבמרכז העיר את תהליך מכירת הגבינות כפי שהתקיים במקום לפני מאות שנים.
המכירה מוצגת בחודשים אפריל עד ספטמבר מדי יום שישי בין השעות 10:00-12:30 בבוקר.
רפאל פאסיו
רפאל פאסיו (בפינית: Rafael Paasio; 6 ביוני 1903 - 17 במרץ 1980), ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פינלנד, היה ראש ממשלת פינלנד פעמיים, בשנים 1966-1968 ובין פברואר לספטמבר 1972.
תולדות חייו.
בגיל 17 היה פאסיו סדר דפוס והיה פועל דפוס עד 1938. במהלך מלחמת העולם השנייה היה ראש איגוד הפועלים הצעירים וערך את ביטאון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
משנת 1942 היה פוליטיקאי פעיל, תחילה בממשל המקומי בעיר טורקו ומ-1948 כחבר פרלמנט וכיהן כשר התחבורה ושר הרווחה בממשלתו של אורהו קקונן בראשית שנות החמישים. כיו"ר ועדת החוץ של הפרלמנט היה אחראי על רקימת קשרי החוץ של המדינה עם ברית המועצות, תוך יצירת מאזן של ידידות ושיתוף פעולה תוך שמירה על עצמאות מדינית.
משנת 1963 כיהן כראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, במסגרתה נבחר לראש הממשלה ב-27 במאי 1966. ממשלתו הייתה ממשלת שמאל-מרכז רחבה שכללה מחד את מפלגת המרכז של קקונן ומאידך, לראשונה מאז 1948, את המפלגה הקומוניסטית. פאסיו נזכר כראש מפלגה שאיחד את מפלגתו וגיבש אותה וכמי שיצק, בממשלתו הראשונה, את היסודות למדינת הרווחה הפינית. במסגרת ממשלתו השנייה חתם על הסכם סחר חופשי ראשון בין מדינתו לבין השוק האירופי המשותף.
פאסיו ביקר בישראל ב-22 במאי 1967, בעיצומה של תקופת ההמתנה המתוחה שלפני מלחמת ששת הימים.
פראן סונייר בלגר
פראן סונייר אי בלגר (בקטלאנית: Ferran Sunyer i Balaguer; 1912 - 27 בדצמבר 1967) היה מתמטיקאי קטלאני.
חייו.
בלגר נולד בפיגרס, ז'ירונה, קטלוניה עם שיתוק גופני מלא ונעזר בכל ימי חייו בכיסא גלגלים ובמטפלים צמודים. אביו של בלגר נפטר כשהיה בן שנתיים והוא חי עם אמו, אנג'לה שטיפלה בו בעזרת סבתו ודודניו שעברו להתגורר עימם. מאוחר יותר, המשפחה המורחבת עברה להתגורר בברצלונה.
בעצת רופאיו, הרחיקוהו מכל מקור לחצים נפשיים אפשרי ובעיקר מלימודים. בלגר היה נחוש ללמוד בעצמו והחל לגלות עניין באסטרונומיה ופיזיקה ובעיקר במתמטיקה.
בשנת 1938 שלח בלגר את מחקריו אל ז'אק אדמר באוניברסיטת סורבון שפרסם את מאמרו ב. בלגר התכתב תדירות עם מתמטיקאים צרפתים, בעיקר עם שולם מנדלברוט ותלמידיו כגון: ז'אן פייר כהנא, ואצלב שרפינסקי ועוד.
בשל נכותו, בלגר לא היה מסוגל לכתוב בעצמו והיה תלוי באמו עד למותה בשנת 1955, אז דודניו החליפו אותה במלאכת הכתיבה. משנת 1948 עד ל 1966 זכה בלגר בפרסים רבים למתמטיקה בספרד.
בלגר סיים את התואר בשני שלו בשנת 1960 וקיבל את הדוקטורט שלו על התזה "Sobre la distribución de los valores de una función representada por una serie de Dirichelt lagunar" (התפלגות הערכים של פונקציה המוצגת על ידי טור דיריכלה) בשנת 1962 באוניברסיטת ברצלונה.
בלגר הלך לעולמו בשנת 1967 בברצלונה.
פרס בלגר.
קרן בלגר הוקמה בשנת 1983 ביוזמתה של מריה דודניתו של בלגר לזכרו והיא מעניקה פרסים למחקרי בתחום המתמטיקה.
הקרן מנוהלת על ידי מועצה בראשות נשיא המכון למחקרים ועוד כמה חברים של האוניברסיטאות הקטלניות.
בשנת 1992, הוכרז על פרס בינלאומי בסך של 15,000 דולר. חתן הפרס הראשון, בשנת 1993 היה מתמטיקאי ישראלי, פרופ' אלכס לובוצקי שאף זכה בפרס בשנית בשנת 2002.
מברשת גילוח
מברשת גילוח היא מברשת המשמשת בגילוח. המברשת אנכית, ובקצה העליון סיבים המאפשרים הקצפה של קצף גילוח או סבון גילוח ומריחתו על חלק הגוף אותו מגלחים. ידית מברשת הגילוח עשויה לרוב פלסטיק או חרסינה ולעיתים מעוטרת או עשויה שנהב או מתכת (ואף מתכת יקרה כגון זהב).
סיבי המברשת עשויים סיבים טבעיים או סיבים סינתטיים.
היסטוריה.
מקורה של מברשת הגילוח המודרנית בצרפת, בשנות ה-50 של המאה ה-16. באותה עת ידית המברשת הייתה עשויה שנהב, זהב, כסף, שריון צב, בדולח או חרסינה. שערות המברשת היו עשויות פרוות גירית, ולכן נקראה המברשת בשם "גירית" (בצרפתית: "blaireau") וגם כיום זה המונח למברשת גילוח. מברשות זולות יותר עשו שימוש בשיער חזיר בר. באותה עת אנשים לא גילחו עצמם, והמברשות היו חלק מכיליו של הגלב.