המלון, שהיה גם מסעדה כשרה (היחידה בירושלים, כיוון שבדרך כלל תיירים יהודים היו סועדים בבתי מארחיהם), שימש גם כאולם לאירועים ואירח חתונות וחגיגות בר מצווה. הזוג איתמר בן-אב"י ולאה אבושדיד התחתן במלון ודוד בן-גוריון ערך בו את חגיגת הבר מצווה של בנו.
אמדורסקי טיפל גם ביהודים שהיו עצורים בקישלה, בית המעצר שליד שער יפו. בשל קשריו עם השלטונות הצליח לשחד שומרים לשחרר יהודים, בעיקר כאלו שנתפסו לעבודת הצבא בעת מלחמת העולם הראשונה, ולהביא לעצורים ארוחות ממטבחו הכשר של המלון.במהלך מלחמת העולם הראשונה גורש על ידי הטורקים מירושלים יחד עם עסקני ציבור אחרים.
בשנת 1924 תכנן הקמתו של מלון גדול ומודרני בירושלים שמחוץ לחומות העיר העתיקה. לשם כך רכש מגרש, תכנן, ואף החל בחפירת היסודות. בעקבות קשיים כלכליים נאלץ למכור את המגרש לג'ורג' שיבר. לימים הוקם ליד המגרש בית פרומין (מקום מושבה של הכנסת) והמקום נודע כבור שיבר או כגן המנורה על רחוב קינג ג'ורג'.
במאי 1931 עבר המלון ל"רחוב יוליאן" (רחוב דוד המלך) במערב העיר וב-20 במרץ 1935 (שושן פורים תרצ"ה) עבר בית המלון למשכנו ברחוב בן-יהודה, בו שכן במשך כ-13 שנה עד שנפגע בהתפוצצות מכונית תופת ברחוב ב-22 בפברואר 1948 (פיגוע הידוע כפיגוע ברחוב בן-יהודה). לאחר מכן לא חזר מלון אמדורסקי לפעול עוד. ירחמיאל אמדורסקי עצמו, כפי שנמסר בכתבה בעיתון "הארץ" למחרת, ניצל משום שדקות ספורות לפני הפיצוץ יצא להתפלל שחרית. אמדורסקי הגיש תביעת נזיקין בעקבות הפיגוע אולם במהלך הדיון בבית המשפט העליון ויתר על כל דרישותיו לנוכח מצבה הכלכלי הקשה של המדינה הצעירה. על כך אמר בית המשפט: "בפעם הראשונה בתולדות בית דין זה והמדינה, מופיע אזרח בעל הכרה לאומית ומוותר לטובת המדינה על אף סבלותיו. הדבר ראוי לציון ולשבח וצריך לשמש לדוגמה ולמופת לכלל".
קשריו עם המנהיגות הערבית.
קרבתו של המלון לאוכלוסייה הערבית, הביאה את אמדורסקי לטפח את קשריו עם האוכלוסייה הערבית המקומית ובעיקר עם ראשיה. בשנת 1921, בעת הכתרת הנציב העליון הראשון הרברט סמואל, שעוררה את התנגדות הערבים בשל מוצאו היהודי וגרמה לתסיסה רבה, הסתער המון ערבי לעבר מלונו. אמדורסקי יצא אל ההמון וקרא לעברו: "אחיי, ידידכם אמדורסקי פונה אליכם ומבקש להימנע ממעשי אלימות. לא תוכלו לפגוע באיש, אלא אם כן קודם לכן תעברו על גופתי המתה".
ג'מאל חוסייני, אחיינו של המופתי חג' אמין אל-חוסייני, בעדותו בפני ועדת החקירה שחקרה את מאורעות תרפ"ט, אמר: "אילו היו כל היהודים מתנהגים עמנו כשם שמתנהג עמנו אמדורסקי, המצב היה נראה אחרת, וייתכן שהפרעות לא היו פורצות". כשיושב-ראש הוועדה התעניין לדעת מה כוונתו, סיפר חוסייני, שכאשר נולד אביו - אחיו של המופתי - התקשתה אמו להאכילו, ומי שסייעה לה בכך הייתה אמו של אמדורסקי, שילדה באותה עת את אחיו שמואל.
משפחת המופתי זכרה לטובה את התנהגותה של משפחת אמדורסקי ובמשך כל השנים נהגה להשתתף בשמחותיה, ובתחילת השנה נהגה לברכה בברכת שנה טובה. בחתונת בתו רבקה, עם ד"ר מרדכי בוקסבוים השתתף גם המופתי חג' אמין אל-חוסייני. בעיצומה של החתונה שאל המופתי את אמדורסקי איזו מתנה הוא מבקש לחתונת בתו, ואמדורסקי השיב כי היה רוצה לבקר עם הזוג הצעיר במערת המכפלה. המופתי שיגר מכתב אל הקאדי של חברון ובעקבות זאת התאפשר ביקור השלושה במערת המכפלה, דבר נדיר באותה תקופה.
ירחמיאל אמדורסקי טמון בית הקברות סנהדריה. זכרו מונצח ברחוב הנושא את שמו בשכונת הבוכרים בירושלים.
התכבד בהדלקת משואה ביום העצמאות שנת 1953 (השנה הראשונה לקיומו של טקס הדלקת המשואות) כמייצג את היישוב הירושלמי הוותיק. בשנת 1978 קראה מועצת עיריית ירושלים רחוב על שמו.
משפחתו.
לזוג ירחמיאל וגיטל אמדורסקי (נפטרה ב-1963) היו שני בנים - ד"ר אלכסנדר אמדור, עו"ד בירושלים; יוסף אמדור, חזן בארצות הברית; ושלש בנות - רבקה, נישאה לד"ר מרדכי בוקסבוים; מרים, נישאה לד"ר יצחק דב ברנר; נחמה, נישאה למשה שיף.
חתנו של ד"ר בוקסבוים הוא המשנה לנשיא בית המשפט העליון לשעבר מנחם אלון. בנו של ד"ר בוקסבוים הוא הרב יוסף בוקסבוים, שעמד בראש מכון ירושלים.
העברה אקטיבית
יהודה הלוי (אוניית מעפילים)
יהודה הלוי הייתה ספינת מעפילים שהפליגה מאלג'יריה עם עולים ממרוקו ומתוניסיה, במיוחד מקזבלנקה והאי ג'רבה, ב-10 במאי 1947 כשעל סיפונה 399 מעפילים.
תולדותיה.
"ארל אוף זטלנד" בשירות הצי המלכותי.
האונייה נבנתה בשנת 1877 על ידי ג'י פולרטון מפייזלי עבור חברת הספנות Shetland Islands Steam Navigation Company כספינת סוחר, לשיט חופים, בעלת 2 תרנים; ושמה היה "Earl of Zetland". היא הפליגה בין האיים והעבירה מטען ונוסעים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסה לשירות הצי הבריטי לצורך הובלה. בחודש אוקטובר 1941, היא הותקפה וטורפדה על ידי JU88. אולם הטורפידו החטיא את הספינה. ב-1946 הוצאה משימוש ונקשרה למזח צדדי בנמל אברדין, בסקוטלנד.
"יהודה הלוי" - אוניית מעפילים.
רכש והכנה.
לאחר תום המלחמה נמכרה האונייה בנמל אברדין (Aberdeen) שבסקוטלנד לחברה פנמית שהייתה מסווה לארגון עלייה ב', באמצעות סוכן ספינות יווני בשם פילידס, וקיבלה את השם Anal והועברה לנמל מרסיי, שם בוצעו בה התאמות נדרשות להפיכתה לאונית מעפילים. נקראה על שמו של המשורר והוגה הדעות בן יהדות ספרד רבי יהודה הלוי, שעלה לארץ ישראל בערוב ימיו.
בדצמבר 1946, יצאה הספינה מנמל אברדין לנמל מרסיי, שם התבצעו ההכנות בבסיס המוסד לעלייה ב' במקום. צוות המוסד בנמל מרסיי, כלל את גדעון שוחט (גדע) מקיבוץ כפר גלעדי.
האונייה צוידה בסירות עץ (כסירות הצלה) ל-17 נפש כל אחד, נבנו דרגשי עץ בגודל 180X40 ס"מ ללינה במספר קומות, הועמסו גם ציוד ומזון. במרסיי היו במחסן האונייה כ־25 טון פחם. היא צוידה ב-100 טון נוספים ל-25 ימי הפלגה.
מפקד האונייה היה ישראל חורב-הרקובסקי (פורטה) איש הפלי"ם, ואיתן ספוז'ניק-מנוחין. הגדעוני היה יעקב נצר (מלניצר). לרשותם עמד מכשיר קשר סטנדרטי אחד (שפעל על גבישים). צוות הימאים כלל את רב החובל וילי לאגונה, אזרח ספרדי, קצין סיפון, שני מכונאים, רב מלחים, חמישה מלחים, וטבח, כולם ספרדים רפובליקנים, מלבד המכונאים שהיו איטלקי וצרפתי.
לאחר שהסתיימו ההכנות הפליגה האונייה ממרסיי לחוף טנס שבאלג'יריה.
המעפילים.
399 המעפילים, כולם ממרוקו, מדרום אלג'יריה ודרום תוניסיה. חלקם קיבלו הכשרה במסגרת מחנות מטעם תנועת 'החלוץ'.
הם נאספו כ-200 ק"מ מהעיר אלג'יר, בכיסוי של מחנה נופש. והתגוררו בו באוהלים, במחנה שהו כ־600 נפש; בהם 400 צעירים בגילאי 20 – 25, רובם ממרוקו, רובם ללא עבר תנועתי. מהם 314 גברים, 53 נשים, ו-25 ילדים.
הצעירים הגיעו ברגל מן המחנה לנקודת ההעמסה על החוף. הנשים, הזקנים והתינוקות הועברו במשאית שעשתה את מסלול ההובלה כמה פעמים.
המעפילים עלו לסיפון האונייה בחוף אלג'יר במרחק כ-38 ק"מ מהנמל הצבאי טנס. היה צורך לזהות את מיקומה בעזרת מדורה שהודלקה בחוף.
אנשי המוסד שכרו ימאים מקומיים וסירות כדי להעביר את המעפילים מהחוף לספינה. הוסכם כי הספינה תגיע ב-10 במאי לפנות ערב, כדי לקבוע את מקום העגינה המדויק, ואחר כך תחזור בלילה כדי להעמיס את האנשים, כאשר יודלקו בחוף מדורות, סימן לתחילת ההעמסה. הספינה עברה כמתוכנן כדי לזהות את המקום, וחזרה ב-19:00 והשליכה עוגן במרחק כ־500 מטר מהחוף. החוף היה תלול, והיו בו סלעים תת-מימיים. הגישה למקום ההעמסה הייתה דרך תעלה ברוחב 15 מטר. התברר כי בסופו של דבר לא היו סירות מקומיות, והיה צורך להשתמש בסירות שעל הספינה-2 סירות עץ ושתי סירות גומי, ועל כל סירה שני מלחים מצוות הספינה. ההעברה החלה בשעה 21:30 תוך אי סדר וללא תכנון, ובמהלכה יצאו שתי סירות מכלל שימוש ושני חותרים נפגעו, וחזרו לחוף. יאני אבידוב איש המוסד, ושני פעילים מקומיים ניהלו את המבצע.
כוחות הצבא הצרפתי שחנו בסמוך ניסו לשבש את יציאת האונייה והעברת הנוסעים אליה. הנציב העליון הצרפתי לא קיים את כל ההוראות לסיוע שקיבל משלטונות הביטחון בצרפת, מחשש לתגובה ערבית. וכך, לאחר שהועלו כ-400 איש לסיפון האונייה, הודיע אבידוב כי סיור של ז'נדרמריה צרפתית, שהבחין בתנועה הגדולה באזור ההעמסה, עצר את שאר האנשים שטרם עלו. חלק מהעולים התפזר, סירה אחת הושארה, והספינה נמלטה לנמל סמוך, כדי לתפוס מחסה. נעצרו כ-250 מעפילים במחנה, וכן נעצר יאני אבידוב ופעילים נוספים אשר שוחררו מאוחר יותר בהתערבות השלטונות בפריז.
ההפלגה.
ב-11 במאי 1947, אחרי השעה 04:00 הפליגה האונייה לפלרמו בסיציליה, כדי להצטייד בפחם, משם המשיכה לאורך חופי מצרים לכיוון הארץ. ב-16 במאי, הגיעה לפלרמו. סוכם עם חברת הפחם על העמסת 60 טון, אך השלטונות סירבו לאשר יותר מ-50 טון. בפועל הועמסו 53 טון, אך נתקבלה הוראה שיש להעמיס כמות המספקת להגיע חזרה לצפון אפריקה. האונייה נעצרה על ידי השלטונות המקומיים, וזאת לאחר שהתברר להם כי על האונייה מעפילים בדרכם לארץ.
לאחר 24 שעות הורשתה האונייה להפליג לדרכה. ב-19 במאי, בשעה 18:00, הפליגה האונייה. לאחר שלושה ימי הפלגה החלה סערה, והספינה חיפשה מחסה בקרבת האי לימוזה. לאחר מכן, עקב קלקול, שטה הספינה באיטיות, ולכן הפחם במחסניה הספיק בקושי עד חיפה.
ב-28 במאי נפטרה ילדה מבין העולים ונקברה בים.
עימות עם הבריטים.