"קרחוני" מלח קיימים באיראן הצחיחה, שבה מלח שפרץ מעל לפני השטח בגובה רב "זורם" במורד. במקרים הללו מתגלה בהליט תכונת פלסטיות, המתגברת ככל שהלחץ המופעל עליו גדול יותר.
פקקי מלח הם דיאפירים אנכיים או גושים דמויי צינורות של מלח שנוצרו כאשר לחצים ליתוסטאטיים (לחץ הנובע ממשקל הסלע) וטקטוניים גרמו למלח "לזרום" כלפי מעלה ממרבצי המלח שמתחת לסלעים. עליית פקקי המלח גורמת להתקמרות השכבות שמעליהן ולהתבקעותן. פקק המלח מכיל אנהידריט, גבס וגופרית טבעית, בנוסף להליט וסילביט. פקקי המלח נפוצים לאורך חופי מפרץ מקסיקו במדינות טקסס ולואיזיאנה. פקק מלח יוצר לעיתים מלכודת מבנה שבו ניתן למצוא נפט. מקומות נוספים בהם ניתן למצוא פקקי מלח הם גרמניה, ספרד, הולנד, רומניה, פולין, הודו, פקיסטן ואיראן. גם הר סדום שבדרום ים המלח הוא פקק מלח.
הר סדום הוא מאגר המלח הגדול ביותר בעולם. גובהו 230 מטר מעל ים המלח, אורכו 11 קילומטר, ורוחבו בבסיסו 2.2 קילומטר. הוא עשוי מ-98% נתרן כלורי. כבר מימי קדם כרו ממנו מלח. המלח הופק בתהליכים של חציבה וכריה. על פי ההלכה, חייבים היו להשתמש במלח מהר סדום לטיפול בקורבנות המקדש (מסכת מנחות, תוספות).
כריית המלח התבצעה על ידי שבירת גושים ואחר כך פירורם במחבטי עץ מיוחדים ובפטישים. בסופו של דבר היו גורסים את המלח לגרגירים באמצעות רחיים.
הפקת מלח ממלחות: צורה נוספת שבה נקטו בימי קדם, ועד לפני מספר עשרות שנים גם ערבים משני צידי הירדן, הייתה שימוש במים שעברו דרך מלח באופן טבעי והפנייתם לבורות ניקוז ואידוי. בתחתית הבור היו מצטברים גושי מלח שאותם היו גורסים ברחיים.
שבט שייך זואייד בצפון סיני התפרנס מאידוי מי גשמים שצברו מליחות כשחלחלו דרך גושי מלח גולמיים. את המים אגרו בבורות סיד מלבניים מיוחדים, אידו אותם, טחנו את המלח ומכרו אותו. לכל משפחה בשבט היו הבורות שלה.
אידוי מי ים: דרך נוספת להפקת מלח הייתה שאיבת מים שנקוו בגבי סלע לחוף הים בעת הגאות. לטענת העוסקים בכך, לחופי הים התיכון, הייתה תפוקת המלח בתהליך זה רוטל אחד של מלח על כל חבית של 150 ליטר. יבול מלח כזה, כ-1.8%, סביר בהתחשב בכך שריכוז נתרן כלורי במי הים הוא כ-3.5%. בעבר סוחרים שהיו מובילים סחורות לנמלי יפו ועכו היו חוזרים עם מטען של מי ים לאידוי ולהפצה. ענף כלכלי דומה לא התפתח סביב ים המלח כיוון שמימיו אמנם מכילים 38% מלח, אך מכילים גם מנגן כלורי ומגנזיום, ועל כן הם מרים ושמנוניים למגע, והמלח אינו טעים.
המראה (פיזיקה)
המראה או סובלימציה (באנגלית: Sublimation) היא תהליך של מעבר פאזה שבו מוצק הופך ישירות לגז ומדלג על המצב הנוזלי. תהליך זה יתרחש כאשר הטמפרטורה תהיה נמוכה מהטמפרטורה של הנקודה המשולשת, וכאשר לחץ האדים של הגז יהיה נמוך דיו. התהליך ההפוך להמראה נקרא ריבוץ.
דוגמאות להמראה.
כל חומר במצב מוצק יעבור המראה בתנאים מתאימים. כך למשל, קרח בטמפרטורה של 0°C עובר המראה והופך לגז בתנאי שלחץ אדי המים נמוך מ-6.1 מיליבר. זאת גם הסיבה לכך שכביסה יכולה להתייבש גם אם הטמפרטורה נמוכה מ-0°C, בתנאי שהאוויר יבש.
בתנאים סטנדרטים (SATP) פחמן דו-חמצני עובר המראה, ממצבו המוצק, הקרוי קרח יבש, למצב גזי. נפטלין הוא דוגמה לחומר שממריא בטמפרטורת החדר.
מקרר "אל-כפור".
אדי מים שנמצאים במקפיא נוטים לעבור ריבוץ ולהפוך לקרח. במקרר "אל-כפור" האוויר, שמקורו בתא ההקפאה, עובר סירקולציה ומיובש. כתוצאה מהלחץ הנמוך של אדי המים בתא ההקפאה, לא מתרחש שם תהליך ריבוץ, אלא תהליך המראה. זאת גם הסיבה לכך שקוביות קרח שהונחו במקרר כזה נוטות לעבור המראה לאחר זמן מה.
מדפסת המראת צבע.
המראה של צבע משמשת להדפסת תמונות באיכות גבוהה. במדפסת המראת צבע הצבע המוצק מחומם והופך לגז בתהליך המראה. הגז חודר לנייר, עובר שם ריבוץ וכך הופך למוצק. המראת צבע מאפשרת הדפסת טון רציף, כלומר בעת הגדלת התמונה, לא ייראו נקודות צבע כמו בתמונה שהודפסה במדפסת הזרקת דיו. ההימנעות משימוש בשלב ביניים בו הצבע נמצא במצבו הנוזלי מאפשרת לתהליך ההדפסה להיות מהיר יותר ונקי יותר.
ניתן להשתמש בשיטה זו גם לצורך הדפסה על חומרים שאינם נייר. בשלב הראשון התמונה מודפסת כתמונת ראי במדפסת הזרקת דיו בפורמט רחב עם דיו מיוחד, "דיו המראת צבע", על גבי נייר העברה מיוחד, שמסוגל ללכוד כמות גדולה יחסית של צבע. בשלב הבא התדפיס מועבר מהדף לחומר שעליו רוצים להטביע את התמונה. פעולה זו מתבצעת על ידי חימום הדף ל-200 מעלות צלזיוס ולחיצתו אל החומר, מעין פעולת גיהוץ בזמן המשתנה בהתאם לחומר שעליו מתבצעת ההדפסה - החל מ-10 שניות עבור חומרים עדינים ורכים דוגמת בד ועד 6 דקות עבור חומרים קשים כגון קרמיקה. בזמן הגיהוץ, הצבע ממריא מנייר ההעברה למצע ההדפסה ועובר ריבוץ, בניגוד לגיהוץ רגיל על חולצות שבו הצבע ניתך, מועבר פיזית ללא המראה אל הבד מנייר ההעברה ומתמצק. לפני הדפסה על חומרים קשים, יש לצפות אותם בפולימר שמסוגל לקלוט את אדי הצבע מהדף ולמצק אותם על החומר.
המראה בתעשיית המזון.
במזון יבש יש תנאים פחות טובים להתפתחות מיקרואורגניזמים מזיקים, והמזון יכול להישמר לפרקי זמן ארוכים. ייבוש בהקפאה היא שיטה לשימור מזון, שבה לאחר הקפאת המוצר, מאפשרים למים הקפואים לעבור המראה בתנאי ריק. שיטה זו משמרת יותר טוב מרכיבים חשובים במזון יחסית לשיטות ייבוש אחרות, שנעשות בטמפרטורות גבוהות יותר. ייבוש בהקפאה היא אחת השיטות לשמר קפה נמס.
שמורת טבע
שְׁמוּרַת טֶבַע היא חבל ארץ שהוכרז כמקום מוגן מפני תהליכים אשר עלולים לשנות את אופי החי, הצומח והדומם בו. שמורת טבע מיועדת בעיקר לשמר מצב קיים, של צמחים, בעלי חיים ותצורות נוף, המותאמים לסביבה של השמורה המסוימת. שמורת הטבע שומרת על המאזן האקולוגי ומגנה על אוכלוסיית החי והצומח המקומי מפני פגיעה - לרוב של בני האדם - כגון: ציד, קטיפת פרחי בר, עיבוד חקלאי, בנייה, תעשייה מזהמת ועוד. לשמורות טבע יעוד נוסף: הן מהוות "ריאות ירוקות" למדינה, וככל שמחריף הזיהום הסביבתי, חשיבותן עולה וגוברת. בנוסף, לשמורות הטבע גם תכלית תיירותית וחינוכית ובשל כך מצויים בהן מסלולי טיול מסומנים ושילוט הדרכה. חוקים מיוחדים אוסרים על פגיעה בכל המצוי בשמורת טבע: ערכי טבע מוגנים וחיות בר.
היסטוריה.
תחילתן של שמורות הטבע באחוזות הציד הגדולות שהחזיקו מלכים ואצילים שלאיש לא הייתה רשות להיכנס אליהן - מלבד כמובן בעליהן. ההבנה כי יש צורך בשימור הטבע התעוררה רק בעת החדשה, משהחלו להתייחס לטבע כאל ערך בפני עצמו ונוכחו לדעת כי עשרות מינים של בעלי חיים כבר נכחדו. שמורת הטבע הראשונה בעולם הייתה, ככל הנראה, קטע מיער פונטנבלו (Fontainebleau) שליד פריז, שקבוצת ציירים הצליחה (ב-1858) להגן עליו באמצעות צו. ב-1864, בעיצומה של מלחמת האזרחים האמריקנית - חתם לינקולן על חוק, שהעניק לעמק יוסמיטי מעמד של שמורת טבע. גם במקרה זה, כמו בזה של יער פונטנבלו, הסתפקו היוזמים במניעת השמדת האתר, בלי להבטיח אמצעים לשמירה ושימוש בו. ב-1870 לאחר שנערך סקר בשטח המוכר כיום כפארק לאומי ילוסטון, נהגה הרעיון של פארק לאומי כפי שאנו מכירים אותו כיום. עורכי הסקר החליטו לפעול לשימור המקום לטובת כלל הציבור, וב-1872 החליט הקונגרס האמריקני להעניק למקום מעמד של פארק לאומי. בארצות שונות, קיימים כיום סוגים שונים של שטחים מוגנים. הסיווג בישראל: שמורת טבע, גן לאומי, שמורה ביוספרית המכונה גם "מרחב ביוספרי", שמורת נוף, יער קק"ל ואתר לאומי.
שמורות טבע בישראל.
שלטונות המנדט הבריטי חוקקו את פקודת הציד שנועדה להגן על חיות הבר ולהסדיר את נושא הציד. בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, עם הכוונה לייבש את אגם החולה, החלו חובבי הטבע במאבק אשר נועד לשמר את מערכת הטבע הייחודית של החולה. תוצאת המאבק הייתה הקמתה של שמורת הטבע הראשונה בישראל, שמורת החולה, וכן הקמתה של החברה להגנת הטבע. בעשר השנים הראשונות לקיומה עסקה החברה להגנת הטבע בפיקוח בשטח, בהקמת בתי ספר שדה ובהסברה.
בשנת 1963 חוקקה הכנסת את חוק הגנים הלאומיים ושמורות הטבע לפיו קמה רשות שמורות הטבע ב-1 בינואר 1964. תפקידה העקרי של הרשות הוא להקים ולנהל את שמורות הטבע בישראל ולאכוף את חוק להגנת חיית הבר. ב-1998 אוחדה הרשות עם רשות הגנים הלאומיים לגוף אחד - רשות הטבע והגנים.
בישראל יש 375 שמורות טבע המשתרעות על-פני שטח של כ-5,317 קמ"ר. כל שמורה מאפיינת בתי גידול, נופים וחבלי ארץ ייחודיים, או מכילה מינים נדירים של חי, צומח ותופעות גאולוגיות. מספרן המדויק של שמורות הטבע בארץ משתנה כתוצאה מתהליכים להכרזת שמורות טבע חדשות לאורך השנים.
תוסף מזון