בינתיים בעלות הברית שלא ציפו להתנגדות יתרה, פלשו לאיטליה. כוחות בריטיים וקנדים נחתו בקלבריה ובאזורים נוספים בדרום איטליה. מטרתם האמיתית הייתה להסיח את דעתם של הגרמנים מהמטרה העיקרית, רומא. אולם הגרמנים לא הלכו שולל, ולא הקצו כוחות להדיפת בעלות הברית בדרום איטליה, בעוד שתגברו את הכוחות מסביב לרומא והרסו את דרכי האספקה שעשויות לסייע לבריטים. אלו האחרונים נאחזו בסאלרנו, הם פעלו בסרבול והיה ביכולתו של המפקד הגרמני באזור, קסלרינג לסלקם משם. אולם ארווין רומל טען שלדרום איטליה אין ערך אסטרטגי ויש לרכז את ההגנה בצפון. אולם בהמשך החליט היטלר שיש להרחיק את המלחמה ככל האפשר מגרמניה, והורה לקסלרינג לבצר את הקווים הגרמניים ולעכב את בעלות הברית עד שיבוצר דיו "קו החורף".
הרפובליקה של סאלו.
הגרמנים היו זקוקים לדמות שתייצג אותם באיטליה. מוסוליני היה היחיד שהתאים לכך, אולם הוא נכלא במקום לא ידוע בידי האיטלקים. המודיעין הגרמני איתר לבסוף את מקום המאסר, היה זה המלון באתר קמפו אימפטורה (Campo Imperatore), אתר סקי בהר גראן סאסו (Gran Sasso) שברכס הרי האפנינים, כ-100 קילומטרים מצפון-מזרח לרומא. כוח עלית של צנחנים גרמנים תחת פיקודו של אוטו סקורצני נחת באזור, השומרים האיטלקים נכנעו מיד. סקורצני התפרץ לחדרו של מוסוליני במלון והכריז בדרמטיות "דוצ'ה, הפיהרר שלח אותי לשחרר אותך!" מוסוליני השיב "ידעתי כי חברי לא ינטוש אותי!".
מוסוליני הועמד בראש ממשלת בובות שכונתה הרפובליקה של סאלו, שבירתה הייתה ברומא. מוסוליני הבטיח לעם דמוקרטיה, אולם בפועל נקם באכזריות באלו שהדיחו אותו ולחם בפרטיזנים שהחלו לפעול באיטליה. הוא קיבל "משמר" צמוד של אנשי אס אס גרמנים שליוו אותו לכל מקום נגד רצונו. הפלישה לנורמנדי הכריחה את הגרמנים להעביר כוחות לצרפת ולארצות השפלה, והלוחמה הפרטיזנית בשטחי איטליה התגברה. בהדרגה נשחקו הקווים הגרמנים, ורומא נפלה. מוסוליני נרצח בידי פרטיזנים ב-28 באפריל 1945, והרפובליקה של סאלו הגיעה אל קיצה וכך גם מעורבותה של איטליה במלחמה.
תוצאות.
איטליה איבדה במלחמה כ-291,400 חיילים וכן 153,200 אזרחים. כולל 50,000 איטלקים שסירבו לשרת את הרפובליקה של סאלו, 29,000 פרטיזנים, 1,000 צוענים, ו-10,000 חיילים אפריקאים שלחמו בצבא האיטלקי.
בעלות הברית היו חלוקות בדעותיהם כיצד להתייחס לאיטליה לאחר שביתת הנשק של 1943. ארצות הברית הייתה מעוניינת לקבל את ממלכת איטליה כחברה שוות זכויות בכוחות הברית. הבריטים, לעומת זאת, רצו להתייחס לאיטליה כאל אויב מובס. לפיכך, לא נכנסו הכוחות המזוינים של איטליה באופן מלא ללחימה. בתקופה שבין שביתת הנשק ועד לסיום המלחמה הייתה תנועת התנגדות איטלקית פעילה מאוד בשטחים שהיו כבושים על ידי הגרמנים בצפון איטליה.
ב-1946, משאל עם (שבו, לראשונה באיטליה, הורשו גם נשים להצביע) סיים את המונרכיה ומועצה מחוקקת נבחרה לכתיבת חוקה לרפובליקה. הולדת הרפובליקה האיטלקית הייתה נתונה לדיון עמוק. במסגרת הסכם השלום של 1947 תיקונים קלים נערכו בגבולה של איטליה עם צרפת, אזור הספר המזרחי הועבר ליוגוסלביה והאזור מסביב לעיר טריאסטה הוכרז כטריטוריה חופשית. ב-1954 הטריטוריה, שנשארה תחת מנהל כוחות ארצות הברית ובריטניה (אזור A הכולל את העיר עצמה) ויוגוסלביה (אזור B), חולקה בין איטליה ליוגוסלביה, בעקרון לאורך הגבול בין האזורים. הסדר זה נעשה קבוע תחת אמנת אוזימו בין איטליה ליוגוסלביה שאושררה ב-1977 (ובימינו נדונה בין איטליה, סלובניה וקרואטיה). עוד קובע הסכם השלום כי על איטליה לשחרר את הטריטוריות שמעבר לים שלה הנמצאות במזרח אפריקה – אריתריאה, סומליה, אתיופיה ולוב ובאיים מסוימים במזרח הים התיכון.
מדיניות פנים.
פשעי מלחמה.
אף על פי שלרוב לא נסחפו אחרי הקיצוניות הגרמנית, האיטלקים ביצעו פשעי מלחמה מחרידים בחלק מהמדינות הכבושות, במיוחד ביוון ובאתיופיה. כ-1,000 צוענים נטבחו. לאחר המלחמה איטליה שילמה 360,000,000 דולר פיצויי מלחמה. 125,000,000 ליוגוסלביה, 105,000,000 ליוון, 100,000,000 לברית המועצות, 25,000,000 לאתיופיה ו-5,000,000 לאלבניה. אולם שלא כמו בגרמניה וביפן באיטליה לא הוקמו בתי דין לחקירת פשעי המלחמה האיטלקיים.
היחס ליהודים.
הפאשיזם האיטלקי לא היה בראשיתו מלווה באנטישמיות, אך ככל שהתקרבה איטליה לגרמניה הנאצית, כך השפיעה מדיניותו הרצחנית של היטלר על המדיניות האיטלקית. בתחילה, חקקה איטליה ב-1938 חוקי גזע שהגבילו את היהודים. כל עוד שמרה איטליה על עצמאותה, לא נמסרו יהודיה לידי הנאצים להשמדה, כשם שנמסרו יהודים במדינות אחרות. כאשר נכבשה צפון איטליה בשנת 1943, והוקמה הרפובליקה של סאלו, הפקירה רפובליקה זו את אזרחיה היהודים לרדיפות אנטישמיות, לריכוזם ומשלוחם לאושוויץ. 7,900 מיהודי איטליה נספו בדרך זו.
מזמין אותך לרקוד
תוכיים נשריים
תוכיים נשריים (שם מדעי: Psittrichasiidae) הם משפחת תוכאים קטנה של תוכים בעלי מקור כפוף המזכיר מקור של עוף דורס. הם נכללים יחד עם משפחות התוכיים והדרראים בתת-סדרת Psittacoidea.
התוכים הללו נמצאים רק באיי מדגסקר שבאוקיינוס ההודי וביערות הגשם של גינאה החדשה. למרות מקורם הכפוף הם אוכלי פירות וזרעים בלבד.
מיון.
במשפחה שתי תת-משפחות ובהם סוג יחיד:
טורניקיים
טורניקיים (שם מדעי: "Turnicidae") היא משפחת עופות מסדרת החופמאים המזכירים בצורתם חוגלות או שלווים יותר מעופות מים והם אכן אינם חיים ליד מקווי מים. הם חיים בערבות ובתות שונות באירופה, אסיה, אוסטרליה ואפריקה. אלו עופות קטנים, מוסווים כמו שליו המעדיפים לרוץ בשעת סכנה ולא לעוף. הם בונים את הקן על האדמה ולעיתים הזכר הוא שדואג לגדל את הצאצאים ולדגור על הביצים.
בעבר הם נחשבו לעגורים קטנים או לחובות קטנות ובהמשך הם נחשבו לתרנגולאים. אך מבחינת הדנ"א שלהם הם מזכירים ביותר את סדרת החופמאים ולה הם משויכים כעת.
מיון.
בסדרה שני סוגים:
סארוטרוניים
סארוטרוניים (שם מדעי: "Sarothruridae") הם משפחה של עופות מסדרת העגוראים החיה ברחבי אפריקה וכן באי מדגסקר. זו משפחה קטנה בעלת 2 סוגים, בהם 12 מינים. הם מזכירים מאוד את הרליתיים אך קרובים יותר לטמשניים, דמויי הברווז. אלה עופות קטנים בעלי זנב לבן וכנפיים חומות בעלות כתמים שונים. חלק גדול מהם נמצא בסכנת הכחדה.
נאו-אורתודוקסיה
מרכוס שטיינר
מרכוס שטיינר (Markus Steiner; נולד בשנת 1865 בברטיסלאבה, נפטר בשנות ה-40 בברית המועצות), רב העיר ביילסקו-ביאלה בין השנים 1896–1939 ופרופסור לפילוסופיה באותה עיר.
ביוגרפיה.
שטיינר נולד בברטיסלאבה למשפחה יהודית. בשנת 1882 החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בבודפשט, ובמקביל למד פילוסופיה באוניברסיטת בודפשט. בשנת 1895 הוסמך לרבנות, ושנה לאחר מכן מונה לרב הראשי של ביילסקו-ביאלה.
היה חבר במספר ארגונים דתיים וחברתיים, ובין היתר בחברה קדישא, בבני ברית ובצלב האדום.
בתחילת מלחמת העולם השנייה נמלט ללבוב, שם נעצר והוגלה לסיביר, שם נפטר. הוא היה הרב האחרון של ביילסקו-ביאלה.
בשנת 2001 מימנה הקהילה היהודית בביילסקו-ביאלה שלט לזכרו של שטיינר, הממוקם באולם המרכזי של בית הקברות היהודי בביילסקו-ביאלה.
משפחתו.
שטיינר נישא לברטה ממשפחת ברוד, ונולדו להם חמישה ילדים. בנו פליקס (1897–1919) נהרג במהלך סופת שלגים ונקבר בבית הקברות היהודי בביילסקו-ביאלה. נכדו פליקס דותן, הקרוי על שם בנו, שרד את מלחמת העולם השנייה ועלה לארץ ישראל, שם הפך לפרופסור מן המניין לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, והגה ויזם את תוכנית תלפיות יחד עם פרופ' שאול יציב.
סקוט לאנג
אריק אוגריידי
פרס ירושלים לאחדות ישראל
פרס ירושלים לאחדות ישראל הוא פרס ישראלי לזכרם של שלשת הנערים שנחטפו ונרצחו ביוני 2014. הפרס החל את דרכו בשנת 2014, ביוזמת ראש עיריית ירושלים ניר ברקת כחלק של יום האחדות. הוא ראה באחדות של העם היהודי והחברה בישראל במהלך 18 ימי החיפושים אחר החטופים אחדות שחייבת להמשיך. בכל שנה זוכים בפרס אישים, גופים וארגונים, שתרמו לאחדות של העם בישראל.
הפרס נועד לעודד יוזמות וארגונים לפעול בתוכניות המקדמות את האחדות בישראל ולהראות את הצורך באחדות. בכל שנה מוענקים שלושה פרסים בסך 100,000 ש"ח כל אחד ליוזמות, אישים וארגונים. אחד מהפרסים ניתן על פעילות לחיבור עם יהדות התפוצות. הפרס מוענק ב"יום האחדות" (התאריך משתנה) יום השנה לרצח שלושת הנערים אייל, גיל-עד, ונפתלי. הפרס הוא ביוזמת ניר ברקת ועמותת גשר הוא נתמך גם על ידי הפדרציה היהודית בניו יורק. בחירת זוכי הפרס נעשית על ידי ועדה ציבורית בראשות ניר ברקת.
ועדת הפרס.
בוועדה לבחירת הזוכים בפרס חברים אישי ציבור מישראל ומהתפוצות (נכון לשנת 2018):
גזרן אפריקאי
רפאל מילדולה (רב בלונדון)
חכם רפאל בן משה חזקיה מלדולה (ה'תקי"ד, 1754 - כ"א בסיוון ה'תקפ"ח, 3 ביוני 1828) היה רבה של קהילת יהודי ספרד ופורטוגל בלונדון, בעל ספר הלכות הנישואים "חופת חתנים".
תולדות חייו.
מלדולה היה בן למשפחת מלדולה, משפחת חכמים ששורשיה בטולדו של המאה ה-13. נולד לאביו חכם משה חזקיה בליבורנו והיה נכדו של הרב רפאל מלדולה מחבר הספר מים רבים. למד הן לימודי קודש והן לימודי חול, את הסמכתו לרב החל כבר בגיל 15 ובשנת 1803 התמנה לרבה הראשי של קהילת ליבורנו.