מחנה פליטים שועפאט (בערבית: مُخَيَّم لاجِئين شعفاط, תעתיק מדויק: מח'ים לאג'אין שעפאט) הוא מחנה פליטים פלסטינים הממוקם בצפון-מזרח ירושלים, בין השכונה הערבית ראס ח'מיס במערב, השכונה היהודית פסגת זאב בצפון, השכונה הערבית דחיית א-סלאם במזרח, ושכונת הגבעה הצרפתית בדרום. זהו מחנה הפליטים הפלסטיני היחיד בתחומה הריבוני של מדינת ישראל (הוא ממוקם בתוך שטחה המוניציפלי של ירושלים, אך מעבר לקו הירוק). גדר עוטף ירושלים מקיפה את המחנה מצפון, ממערב ומדרום תוך השארתו בפועל מחוץ לתחומי העיר. אין להתבלבל בין מחנה הפליטים שועפאט לבין שכונת שועפאט, הממוקמת כקילומטר אחד מערבה לו ומהווה מתחם עירוני שונה ממנו באופיו ובאוכלוסייתו. על פי נתוני הלמ"ס, נכון לסוף שנת 2016 התגוררו במחנה הפליטים כ-20,400 תושבים, אך ההערכות הן שנתון זה נמוך ממספר התושבים בפועל.
היסטוריה.
מחנה הפליטים הוקם בשנים 1965–1966, במטרה לפנות אליו את תושבי מחנה הפליטים אל-מועסכר ששכן בעיר העתיקה של ירושלים, בתחומי הרובע היהודי הנטוש. המחנה הוקם על קרקע שהוקצתה לארגון אונר"א על ידי שלטונות ירדן (ששלטה באותה עת על מזרח ירושלים והגדה המערבית) ממזרח לשכונת שועפאט, והיה המחנה האחרון שהוקם עבור פליטי 1948. במקורו הוקם המחנה על קרקע בשטח של 203 דונם, ונועד לאכלס 1,500 פליטים. זמן קצר לאחר הקמתו פרצה מלחמת ששת הימים, שבעקבותיה אוכלס המחנה בפליטים נוספים ממלחמה זו. שינוי גבולותיה המוניציפליים של ירושלים לאחר המלחמה כלל את מחנה הפליטים בשטחה המוניציפלי של העיר, והקנה זכות תושבות ישראלית לאוכלוסייתו.
במרוצת השנים הכפיל המחנה את שטחו ואוכלוסייתו גדלה. הערכות שונות קיימות על מספר תושביו, החל מ-8,000 (לפי עיריית ירושלים), ועד 20,000 (לפי עמותת עיר עמים), מרביתם נושאי תעודות זהות ישראליות מתוקף היותו של המחנה, דה יורה, בשטחה המוניציפלי של ירושלים. כ-50%-60% מהתושבים רשומים כפליטים, צאצאיהם ובני זוגם. בשנים האחרונות שבו אל המחנה אלפי תושבים שעזבוהו למקומות יישוב אחרים ברחבי יהודה ושומרון, במטרה לשמר את זכויותיהם כתושבי ירושלים בעלי תעודת זהות ישראלית. לא ברור כמה מהם אכן מתגוררים במחנה בפועל. יש הרואים במחנה מתחם "אקס טריטוריאלי" בירושלים, וחלק מהשירותים בו מסופקים בידי אונר"א ולא בידי עיריית ירושלים. גופים ישראליים, ובכלל זה רשויות שלטוניות, נרתעים ונמנעים על פי רוב מלהיכנס למחנה ולסביבותיו ללא ליווי כוחות משמר הגבול עקב מקרים חוזרים ונשנים של יידוי אבנים, זריקת בקבוקי תבערה וירי מצד התושבים הפלסטינים.
רמת התשתיות והשירותים במקום ירודה, המחנה סובל מעוני, הזנחה וצפיפות יתר. כל בתיו מחוברים לתשתיות החשמל והמים הציבוריות, אך לא כולם מחוברים לרשת ביוב. אונר"א מתריע על כך שתושבים רבים, בהתעלם מהנחיות הנדסיות ובטיחותיות, הוסיפו קומה שלישית ורביעית לבתים שיסודותיהם נועדו מלכתחילה לשאת קומה אחת או שתיים בלבד. בנויים בו בניינים רבי קומות רבים.
בתכנון תוואי גדר עוטף ירושלים בעקבות פיגועי ההתאבדות באינתיפאדה השנייה וזריקת בקבוקי תבערה וידויי אבנים לעבר תושבי שכונת פסגת זאב, הוחלט שמחנה הפליטים שועפאט (אך לא שכונת שועפאט) יושאר מחוץ לגדר, חרף היותו בשטחה המוניציפלי של ירושלים. בזאת הוא חולק גורל דומה עם השכונות ראס אל-ח'מיס ודאחיית א-סלאם הצמודות אליו. תושבי המחנה והשכונות הסמוכות עתרו לבג"ץ בדרישה להכללתם בתחום הירושלמי של הגדר, בטענה ששיקולים דמוגרפיים ולא ביטחוניים הם שהנחו את מקבלי ההחלטה להותירם מחוץ לירושלים. עתירתם נדחתה, תוך דרישה שבמקום יוקם מסוף מעבר המסוגל לטפל ביעילות במעבר חופשי של 5,000 תושבים ביום. ב-2011 הושלמו עבודות בניית קטע הגדר החוצץ בין מחנה הפליטים ליתר ירושלים, ומסוף המעבר ביניהם.
אוסטינים
מעיל (בגד)
מרכז שרשרת הדורות
מרכז שרשרת הדורות הוא מוזיאון ליד הכותל המערבי בירושלים, העוסק בשרשרת הדורות של העם היהודי ובמרכזיותה של ירושלים בשרשרת זו. האתר הוקם ומנוהל על ידי הקרן למורשת הכותל המערבי.
במרכז שרשרת הדורות מיצג מיוחד הנמצא במנהרה העוברת במספר חללים תת-קרקעיים, ובהם יצירות מפוסלות בזכוכית, משחקי תאורה, עשן, קול, הולוגרמות ומוצגים ארכאולוגיים. במקום מוצגת שרשרת הדורות של עם ישראל. הפרויקט בנוי באתר ארכאולוגי מתחת לפני הקרקע במקום שנחשף לצד הכותל המערבי. המיצג בנוי משני פרקים המעוצבים כיצירה ייחודית שלובה של פיסול בקרני אור, עשן וזכוכית ומלווה בפסקול הכולל מוזיקה, קטעי קריינות וסיפור.
הפרק הראשון נקרא "שרשרת השמות" והוא מתחיל באברהם אבינו ומסתיים בקיר הנצחה לחללי צה"ל שנפלו בקרבות על ירושלים. המבקרים יוצאים למעין מסע בזמן על פני הדורות. המבקרים נעים בטור עורפי על פני גשר מתכת צר המוליך דרך שבעה חללים שכל אחד מהווה אזכור לפרק מרכזי בתולדות האומה. לצידי הגשר תשע יצירות זכוכית, פרי ידיו של אמן הזכוכית ג'רמי לנגפורד, המייצגות תקופה שמשכה קרוב ל-3,500 שנה. היצירות בנויות מעשרות אלפי שכבות זכוכית מפוסלת במשקל כולל של כ- 90 טון זכוכית שנוצרו מתוך זכוכית גולמית במשקל 150 טון. עמוד הזכוכית הגבוה ביותר נישא לגובה תשעה מטרים ומשקלו כ-15 טון. על גבי היצירות חרוטים שמות של אנשים מהתקופות ההיסטוריות המתאימות לכל יצירה.
הפרק השני נקרא "היכל האור" והוא יצירה תיאטרלית של קרני אור בחלל חשוך כאשר הקהל יושב מסביב. דמות אדם, מוקרנת על גבי מסך בתוך אלומת אור ועשן ומספרת את סיפורו של רבי ישראל הלוי, על פי "", הסיפור המקורי של פרופ' משה עמירב שהיה צנחן שנפצע בשחרור ירושלים במלחמת ששת הימים. הסיפור, שהופיע בספר שער האריות - הקרב על ירושלים בחווית לוחמי חטיבת הצנחנים, עבר עיבוד והתאמה. את החלל חוצה יריעת בד חצי שקופה. כל אחד מהמבקרים רואה במעומעם מולו את בני הקבוצה היושבים מעבר ליריעה.
המקום עוצב על ידי אליאב נחליאלי בשיתוף עם אמן הזכוכית ג'רמי לנגפורד. המיצג הופק על ידי אודי ארמוני. מרכז שרשרת הדורות הוקם על ידי הקרן למורשת הכותל המערבי בעזרת תורמים. המרכז נפתח לקהל בתחילת ינואר 2006 לאחר שבע שנות הקמה ו-18 שנים של חפירה ארכאולוגית. הקרן למורשת הכותל המערבי זכתה בפרס Thea, פרס של ארגון הגג הבינלאומי של יוצרי מוזיאונים ופארקים נושאיים המאגד אלפי עובדי תעשיית הפארקים הנושאיים בארצות הברית ובאירופה. הפרס הוענק עבור עיצוב, תכנון וביצוע מרכז שרשרת הדורות. טקס חלוקת הפרסים נערך בלוס אנג'לס בחודש מרץ 2008.
שרשרת הדורות
דניאל מס
מעיל עור
מעיל פרווה
קולינה
מכנסי ג'ינס
ליווי'ס
קדחת השיגרון
קדחת השגרון
מיזם
מיזם (בלעז: פרויקט) הוא מאמץ זמני ליצירת שירות או מוצר ייחודי. הגדרה נוספת של מיזם היא הפיכת תשומות לתפוקות רצויות באמצעות מערכות ייצור.
מיזמים אופייניים שניתן למצוא בארגונים מכוונים לרוב לשיפור מצבו התחרותי של הארגון, באמצעות שיפור מועילות או היעילות שלו. המתודולוגיה המשמשת לניהולו של מיזם קרויה ניהול מיזמים, ומטרתה לסיים את המיזם בלוח הזמנים הנדרש ובאיכות הנדרשת, תוך מזעור עלות המיזם.
שלבי המיזם.
לרוב, קיימת חפיפה מסוימת בין השלבים.
משתני מפתח במיזם.
שלושה משתני מפתח במיזם, והם (נקראים גם "משולש הזהב"):
כמו כן, נוספו למשולש הזהב עוד שלושה משתני מפתח, והם:
שיחות רודוס
איכ&quot;ס
NP-Complete
ז'רגון
ז'רגון (מלעז: Jargon) היא לשון כתיבה או לשון דיבור, הרווחת בקרב קבוצה מסוימת, ולעיתים אף ייחודית לה.
ז'רגון צבאי.
ז'רגון צבאי הוא השפה הפנימית הנפוצה בקרב חברי הארגון הצבאי, כמו גם אלה שאינם משתייכים אליו, אך מקיימים עמו תקשורת שוטפת.
הז'רגון מאגד תחתיו מכלול מונחים וביטויים פורמליים הקשורים לצבא, ובעיקרי עיסוקיו: ניהול משאבי אנוש, ניוד סחורות ותחזוקה, מדרג צבאי, אמצעי לחימה וטכנולוגיה. מקור היקף הז'רגון בגודלן והרכבן המגוון של אוכלוסיות ההתמחות המרכיבות אותו, כמו גם בהיסטוריה העשירה שלו. כך, ניתן למצוא בתוך הז'רגון הצבאי הכללי, ז'רגוני מיקוד בתחומים כאלה או אחרים. לדוגמה: ז'רגון צבאי רפואי. הז'רגון הצבאי מתאפיין גם בעושר של מילים וביטויים, אשר השימוש בהם לא נהוג עוד, אלא בדמות קיצורים וראשי תיבות בלבד. לדוגמה: מ.ק. (מחנה קבע).
נהוג לכלול תחת הז'רגון הצבאי את העגה הצבאית, המורכבת משפה לא רשמית, אשר הפכה לשגורה בפי חברי הקבוצה. לדוגמה: סַנְגֵ'ר (שפוט, פראייר; עושה דברו של אחר; הנוטל חלק בעומס העבודה, הגדול מחלקו ההוגן). גם הסלנג הצבאי מצוי תכופות בדמות קיצורים וראשי תיבות כגון: שבו"ז (שְבוּר-זין; בהשאלה מאוּס או מבואס).
בחברה הישראלית מקובל לשאול מונחים מהסלנג הצבאי לשימוש כללי. לדוגמה: "סִנג'רו אותו לנקות את הבית".
"ז'רגון" ככינוי ליידיש.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, היה נפוץ השימוש במונח "ז'רגון" ככינוי ליידיש. לעיתים קרובות, היה שימוש זה מונח גנאי, בו הייתה טבועה ההנחה כי מדובר בשפה נחותה או "לא שפה אמיתית", וכי על היהודים לזנוח את השימוש בה לטובת העברית (לדעת הציונים) או לטובת הגרמנית ושפות אירופיות לאומיות אחרות.
יואל רק
יואל רק (נולד ב-29 ביוני 1946) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לאנטומיה ואנתרופולוגיה שבבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב. רק מלמד אנטומיה ואבולוציה של האדם. הוא מופקד על הקתדרה לחקר הזיקנה על שם איגור אורנשטיין. ב-2008 הוא נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה.