בתפקידה כשרת הרווחה, הייתה שיפלי אחראית על שורה של קיצוצים חדים בקצבאות הממשלתיות. ב-1993, כאשר היא מונתה להיות שרת הבריאות, היא גרמה למחלוקת נוספת כאשר היא ניסתה ליישם רפורמה במערכת הבריאות הציבורית. כאשר נבחרה ממשלת המפלגה הלאומית מחדש ב-1996, עזבה שיפלי את משרד הבריאות ומונתה להיות השרה האחראית על חברות הממשלתיות ושרת התחבורה.
ראש ממשלת ניו זילנד.
בהדרגה החלה שיפלי להיות מתוסכלת ומאוכזבת מהקצב האיטי של עבודתו של מנהיג המפלגה וראש הממשלה, ג'ים בולגר וממה שהיא ראתה כהשפעה הלא ראויה של המפלגה השותפה לקואליציה "מפלגת ניו זילנד לפני הכל" (New Zealand First). באמצע שנת 1997, היא החלה לקבץ סביבה תמיכה כדי להחליף את בולגר. מאוחר יותר באותה שנה, כאשר בולגר השתתף בפגישת ראשי הממשלות של מדינות חבר העמים הבריטי, שכנעה שיפלי את עמיתיה למפלגה לתמוך במנהיגותה. בולגר, בראותו שאיבד את תמיכת מפלגתו, התפטר והוחלף בשיפלי. כמנהיגת מפלגת השלטון, נבחרה שיפלי כראש הממשלה ב-8 בדצמבר 1997.
למרות צמיחה כלכלית מתמשכת, ממשלת שיפלי הייתה בלתי יציבה בהדרגה. במיוחד התדרדרו היחסים בין המפלגה הלאומית לבין שותפתה לקואליציה "מפלגת ניו זילנד לפני הכל". בעוד שבולגר הצליח לשמור על יחסים טובים עם השותפה הקואליציונית ועם מנהיגה, סגן ראש הממשלה, וינסטון פיטרס, החלו היחסים בין שתי המפלגות להיות מתוחים לאחר בחירתה של שיפלי. בסופו של דבר, באוגוסט 1998, פיטרה שיפלי את פיטרס מהממשלה.
מייד לאחר מכן הסיר פיטרס את תמיכתו בממשלת שיפלי. יחד עם זאת, כמה מחברי מפלגתו של פיטרס רצו שהקואליציה תישאר על כנה ובהנהגת סגן מנהיג המפלגה, טאו הנארה, הם הקימו קבוצת לחץ להדחתו של פיטרס. כאשר הם נכשלו, הם עזבו את המפלגה, חלקם היו לחברי פרלמנט עצמאיים ואחרים ניסו להקים מפלגות חדשות. בתמיכתם של חברי פרלמנט אלה הצליחה שיפלי להשאיר את מפלגתה בשלטון.
באותה עת תמכה שיפלי בהצעה לשנות את דגל ניו זילנד לעיצוב חדש ללא שום אזכור לדגל בריטניה ותחת זו הוצע העיצוב בו מופיע סמל השרך הכסוף על רקע שחור. מנגד, התנגדה שיפלי להצעתו של בולגר להפיכתה של ניו זילנד לרפובליקה. עם התמשכות הוויכוח על נושא זה, הצהירה שיפלי ב-1999, בעת ביקורה בניו זילנד של אן, הנסיכה המלכותית, "אני לא מתביישת להיות תומכת במלוכה, יחד עם ניו זילנדים רבים".
שיפלי הייתה הראשונה מבין ראשי ממשלת ניו זילנד שהשתתפה במצעד הגאווה של אוקלנד (Hero Parade) והייתה הראשונה מבין מנהיגי המפלגה הלאומית שחיפשה תמיכה פוליטית בקהילה הלהט"בית בניו זילנד. היא דחפה להורדת הגיל המינימלי לצריכת אלכוהול מ־20 ל־18 וב־1999 הצליחה בכך. היה זה חלק מרצונה להרחיב את בסיס התמיכה במפלגה הלאומית.
שיפלי הייתה לחברה ב"מועצת נשים מנהיגות עולמית" רשת בינלאומית של נשיאות וראשות ממשלה מכהנות ולשעבר שלקחה על עצמה להוביל את המנהיגות ברמה הגבוהה ביותר לפעילות משותפת בנושאים בעלי חשיבות לנשים ואת פיתוח השוויוניות.
שיפלי הנהיגה את המפלגה הלאומית בבחירות 1999 מתוך תקווה להיות האישה הראשונה שנבחרה כראש הממשלה בזכות עצמה. אף על פי כן היא הובסה על ידי מפלגת הלייבור של ניו זילנד, גם היא בהנהגת אישה, הלן קלארק. הייתה זו הפעם הראשונה, ועד היום היחידה, בה שתי המפלגות הגדולות בניו זילנד הונהגו על ידי נשים.
ב-2000 לקתה שיפלי בהתקף לב. היא הנהיגה את המפלגה הלאומית עד אוקטובר 2001, עד אשר הוחלפה בביל אינגליש וב-2002 היא התפטרה מהפרלמנט.
לאחר הפרישה.
מאז פרישתה מהחיים הפוליטיים, פעילה שיפלי בשורה של חברות עסקיות, בעיקר כאלה הקשורות לסין. כמו כן היא פעילה בגופים התנדבותיים לקידום החינוך, בארגוני נשים ובפורומים בינלאומיים של מנהיגי מדינות לשעבר.
יד של מיליון דולר
זרוע בשווי מיליון דולר
המהפכה הבלגית
המהפכה הבלגית (בצרפתית: Révolution belge; בהולנדית: Belgische Revolutie) הייתה מאבק שהחל ב-1830 והוביל לפרישתם של המחוזות הדרומיים מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה והקמת ממלכת בלגיה. המאבק הסתיים ב-21 ביולי 1831, תאריך שנקבע מאז כיום העצמאות הבלגי, בו הוכתר הנסיך לאופולד הראשון למלך בלגיה, ובכך החלה שושלת המלוכה הבלגית.
הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה הוקמה בעקבות קונגרס וינה (אחרי תבוסת נפוליון), ב-1815. אך 15 שנה מאוחר יותר, מרדו המחוזות הדרומיים של ארצות השפלה בשלטון ההולנדי הפרוטסטנטי. תושבי המחוזות הדרומיים היו ברובם קתולים, ומחציתם דוברי צרפתית. רבים מהם היו ליברליים והתנגדו לשלטונו של וילם הראשון, מלך הולנד, שנתפס כרודני. בנוסף, בקרב מעמד הפועלים היו אחוזי אבטלה גבוהים בתקופה זו.
ב-25 באוגוסט 1830, פרצו מהומות בבריסל, וחנויות נבזזו. תושבים רבים שיצאו באותו זמן מהופעת האופרה הפטריוטית "האילמת מפורטיצ'י" (La Muette de Portici), הידועה גם כ ״מסניילו״ מאת דניאל אובר בתיאטרון "לה מונה" בבריסל, הצטרפו למורדים. המהומות פשטו ברחבי המדינה, המורדים השתלטו על מפעלים והרסו מכונות תעשייה. המלך וילם הראשון שלח את צבאו למחוזות הדרומיים והשליט סדר זמנית. אך המהומות המשיכו, וההנהגה נתפסה על ידי המורדים, שהחלו לדון בפרישה מהממלכה המאוחדת. יחידות הצבא ההולנדי נסוגו בהדרגה.
ההנהגה החדשה בבריסל הצביעה בעד פרישה מהממלכה המאוחדת, והוכרזה עצמאות המדינה. שם המדינה נלקח משמה של הפרובינקיה הרומית שהאזור נכלל בה, גאליה בלגיקה, שנקראה על-שם שבטי הבלגים. הוקם קונגרס לאומי זמני, שפעל ליצירת חוקה לבלגיה; החוקה אושרה ב-7 בפברואר 1831. הבלגים פנו למלך צרפת לואי פיליפ בבקשה להכתיר את בנו לואי, דוכס נמור למלך בלגיה. משסירב, הוצעה הממלכה לנסיך הגרמני לאופולד לבית סאקסה-קובורג-גותה (דודה של המלכה הבריטית ויקטוריה). הוא הסכים והוכתר למלך הבלגים ב-21 ביולי 1831. בתגובה פלשו ההולנדים לבלגיה ב-2 באוגוסט 1831, ללא התנגדות ממשית, אך נסוגו כעבור עשרה ימים לאחר שהצבא הצרפתי החל לחצות את הגבול לעזרת הבלגים. כוחות הולנדיים נותרו רק במצודה באנטוורפן, עד לכניעתם לכוחות צרפת לאחר מצור ב-1832.
ועידת לונדון של 1830, בה התכנסו חמש המדינות החזקות באירופה (בהן בריטניה, צרפת ופרוסיה) הכירו בעצמאותה של בלגיה. הולנד סירבה לקבל את החלטת ועידת לונדון, והכירה דה-פאקטו בבלגיה רק ב-1839, אז חתמה על הסכם לונדון.
מצודות
אלקאוס
אלקאוס (בערבית: القوس, "הקשת"), או בשמו המלא "אלקאוס לשונות מינית ומגדרית בחברה הפלסטינית" (בערבית: القوس للتعددية الجنسية والجندرية في المجتمع الفلسطيني), הוא ארגון פלסטיני-אקטיביסטי של הומואים, לסביות, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים, קווירים ומתלבטים (להט"ב), הפועלים למען שינוי בגישה של החברה הפלסטינית לגבי זהויות מיניות ומגדריות שונות, ולמען צדק חברתי מורחב. זהו הארגון הפלסטיני הרשמי הראשון למען זכויות להט"ב. הארגון נוסד בשנת 2001 כחלק מפרויקט אוטונומי במסגרת הבית הפתוח בירושלים לגאווה ולסובלנות. לאחר מספר שנים של התארגנות משפטית, הוא הוכר כמלכ"ר ב-2006.
פעילות.
אלקווס חוברת לארגונים אחרים העוסקים בזכויות אדם וזכויות האזרח, מכיוון שקהילת הלהט"ב הפלסטינית היא מבוזרת וחבריה בעלי דרגות שונות של זכויות וחופש התניידות, והמטרה של העמותה כוללת שיפור במצב החברה הפלסטינית בכללה.
במסגרת זו, קיימה אלקווס מחקר בשיתוף פעולה עם מספר ארגוני זכויות אדם הפועלים בגדה המערבית, כדי לחקור את הגישה כלפי זהויות מיניות ומגדריות שונות, ספציפית בקרב פעילים למען צדק חברתי, זכויות אדם וזכויות להט"ב, כיוון שהנושא נחשב לטאבו בחברה הפלסטינית.
פרויקט נוסף שערך הארגון היה מחקר שמטרתו למצוא אלטרנטיבות למודל המערבי לגבי זהויות מיניות ומגדריות - מודל בו ההתמקדות היא בנראות וביציאה מהארון, שתי פרקטיקות שאינן מציאותיות לפלסטינים רבים - כדי לייצר פתרונות שיתאימו לתרבות ולערכים של החברה הפלסטינית.
העמותה גם עושה פעילות הסברה, כמו הקמפיין שיצא ב-2013, "מיניות מזמרת" (ע'ני ען א-תעריף غنّي عن التعريف), שהשתמש במוזיקה כדי לעורר דיון על מיניות בחברה הפלסטינית.
בנוסף, העמותה מציעה שירותים טיפוליים, סדנאות לפעילות פוליטית ומנהיגות, וקבוצות דיון בנושאי מיניות ומגדר. היא גם פועלת במישור החברתי, ומציעה ל מסיבות ואירועים אחרים, כדי לספק לחברי הקהילה מרחב בטוח להכיר ולהתרועע בו.
קבלה בחברה הערבית.
מוחמד אל-כורד, תושב מפורסם משכונת שייח' ג'ראח שבירושלים, תומך בעמותה. על תמיכתו בה נמתחה ביקורת.
Beautiful Liar
Beautiful Liar (בעברית: שקרן יפה) הוא שיר של הזמרת האמריקאית ביונסה ושל הזמרת הקולומביאנית שאקירה. השיר נכתב על ידי ביונסה, אמנדה גוסט, איאן דנץ' וסטארגייט, מיקל ס אריקסן והטור אריק, והופק על ידי סטארגייט וביונסה.
השיר יצא כסינגל ראשון ממהדורת הדלוקס של האלבום השני של ביונסה B'Day ב-12 בפברואר 2007. לשיר יצא במקביל גם גרסה מעורבת באנגלית ובספרדית תחת השם "Bello Embustero".
רקע וסוגה.
Beautiful Liar הוא שיר קצבי, מבחינה מוזיקלית זהו מיזוג של השירה הלטינית והמזרח תיכונית של שאקירה יחד עם שירת ההיפ הופ העכשווית וסגנון ה-R&amp;B של ביונסה. זהו שיר בנושא העצמה נשית, השיר מתאר שתי בחורות המאוהבות באותו הגבר, אך במקום להילחם עליו, הן מחליטות שהוא לא שווה את הזמן שלהן.
השיר התקבל היטב על ידי מבקרי מוזיקה, ששיבחו את שיתוף הפעולה של ביונסה ושאקירה יחד. השיר הועמד לפרס שיתוף הפעולה הטוב ביותר בשיר מסוג פופ בטקס גראמי ה-50, והגרסה הספרדית הועמדה לפרס תקליט השנה בטקס פרסי גראמי הלטיני לשנת 2007.
הצלחה.