בעת שהיה מוצב בבריטניה הרקיעו המוניטין והפרסום של בול שחקים. עיתונאים שיחרו לפתחו, ובנובמבר 1916 הוענקו לו עיטוריו באופן רשמי על ידי המלך ג'ורג' החמישי בארמון בקינגהאם. מיד לאחר מכן הוענק לו עיטור מסדר השירות המצוין בפעם השלישית - איש הצבא הראשון לקבל עיטור זה שלוש פעמים. בפברואר 1917 כיבדה אותו עירו נוטינגהאם בתואר יקיר העיר. באפריל התארס עם פלורה יאנג, אשה בת 18 שהכיר בחודש הקודם.
בול לחץ להחזירו לשירות קרבי, ובאפריל הוצב בטייסת מובחרת בצרפת. באישורו של גנרל יו טרנצ'רד הותר לו להשתמש בהצבה זו במטוס מיוחד לטיסות סולו בנוסף לדגם המטוס שבו צוידה הטייסת. ב-23 באפריל הפיל את המטוס הראשון במסגרת הצבתו החדשה. בימים 1 עד 5 במאי הפיל שבעה מטוסי אויב, ובתום אחד מהקרבות הנחית את מטוסו הפגוע בקושי, כשהוא עיוור למחצה מהתזת שמן ממיכל השמן שלו שנפגע באש אויב. ב-6 במאי הפיל את המטוס ה-44 והאחרון שלו.
הטיסה האחרונה.
ב-7 במאי 1917 המריא בול לטיסתו האחרונה, שנערכה בשמי צרפת בקרבת גבולה עם בלגיה. הוא הוביל מבנה של 11 מטוסים מטייסתו, שנכנסו לקרב אווירי גדול עם מטוסים מטייסת 11 הגרמנית המובחרת. המטוסים התפזרו ונתקלו בתנאי מזג אוויר גרועים. טייס גרמני על הקרקע ראה את מטוסו של בול מגיח מבסיסו של ענן וצולל אנכית כשמדחפו דומם, עד שפגע בקרקע. נראה שהמנוע שותק עקב הצפת דלק בעת שהמטוס נמצא בעמדה אנכית.
הגרמנים נחפזו את המטוס ההרוס ומצאו את בול ללא רוח חיים. המטוס ובול לא נפגעו באש גרמנית, ובדיקה רפואית העלתה שבול נהרג עקב החבלות החמורות שנגרמו לו בעת ההתרסקות. הגרמנים אמנם טענו שהוא הופל על ידי הטייס לותאר פון ריכטהופן, אחיו של אלוף הטיס מנפרד פון ריכטהופן, אך קרוב לוודאי שמטוסו של בול התרסק לאחר שהוא נכנס למצב של ורטיגו ואיבד את השליטה במטוס. הוא נקבר על ידי הגרמנים בבית קברות מקומי לא הרחק ממקום נפילתו בטקס צבאי מלא. לאחר המלחמה, לבקשת אביו, הושאר קברו שם ולא הועבר לבית קברות צבאי בריטי כפי שהיה נהוג לעשות. אביו של בול קנה את חלקת השדה שבה התרסק מטוסו והציב בה אנדרטה לזכרו.
בצד הבריטי הוגדר תחילה בול כנעדר בשעת פעולה, ושררה תקווה שהוא נפל בשבי, אך בסוף מאי הגיעה מהצד הגרמני הידיעה על מותו של בול וקבורתו. הידיעה על מותו פורסמה ועוררה הדים בכל רחבי העולם. חודש לאחר מותו הוענק לו עיטור אביר לגיון הכבוד הצרפתי. למחרת הוא עוטר בעיטור צלב ויקטוריה על מבצעיו ב-11 הימים האחרונים לחייו. העיטור הוגש לקרוביו על ידי המלך בחודש שלאחר מכן, ובול הועלה לאחר מותו לדרגת סרן. בשנה שלאחר מכן הוענקה לבול מדליה מיוחדת של קלוב התעופה של אמריקה.
הנצחה.
ב-1918 פורסם בבריטניה ספר ביוגרפי אודות בול, Captain Ball VC, שהכיל רבים ממכתביו לקרוביו. הספר הכיל דברי הקדמה והספד של ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג', של פילדמרשל דאגלס הייג ושל גנרל טרנצ'רד. ב-1933 התפרסם ספר ביוגרפי נוסף אודותיו בשם Captain Albert Ball.
בעירו של בול נוטינגהאם הוצבו מספר אנדרטאות לזכרו, הגדולה שבהן, פסל ברונזה על גבי כן, הוצבה בטירת נוטינגהאם ונחנכה ב-1921 בטקס צבאי לרבות מטס כבוד של חיל האוויר המלכותי. דגם של האנדרטה נמסר לתצוגה בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון. אביו של בול מימן הקמת בית דירות בנוטינגהאם ובו שמונה דירות לשיכונם של קרובי משפחה של בני העיר שנפלו במלחמה. עיטוריו של בול ומזכרות אחרות מוצגים במוזיאון טירת נוטינגהאם. חמישים שנה לאחר מותו נוסדו בבית הספר שבו למד מלגות על שמו.
בשנת 2006 הופיע דיוקנו של בול על גבי בול זיכרון של הדואר המלכותי, כחלק מסדרת בולים עם דיוקנאות של ששה מקבלי עיטור צלב ויקטוריה, שהופקה לרגל מלאת 150 שנה לייסודו של העיטור. ב-2015 הפיקה המטבעה המלכותית מטבע זיכרון הנושא את דיוקנו של בול, במסגרת סט של ששה מטבעות זיכרון שהוטבעו לרגל מלאת מאה שנה למלחמת העולם הראשונה.
אילדיקו אוילקי רייטו
איסלה דל סול
איסלה דל סול (בספרדית: Isla del Sol, מילולית "אי השמש") הוא אי בחלקו הדרומי של אגם טיטיקקה, השייך מנהלית למחוז לה פאס בבוליביה. מבחינה גאוגרפית, פני השטח קשים. זהו אי הררי, סלעי עם עצי אקליפטוס רבים. אין כלי רכב או כבישים סלולים באי. באי יש כמה יישובים ובהם מתגוררים כ-800 משפחות. היישובים הגדולים ביותר הם יומאני (Yumani) וצ'יאפמפה (Challapampa). כלכלת האי מתבססת בעיקר על הכנסות מתיירות, אך התושבים מתפרנסים גם מחקלאות ודיג.
יש יותר מ-80 אתרים ארכאולוגיים באי. רובם מתוארכים לתקופת האינקה בסביבות המאה ה-15 לספירה. ארכאולוגים גילו עדויות לכך שאנשים חיו על האי עוד באלף השלישי לפני הספירה. גבעות רבות באי מכילות טרסות, המאפשרות חקלאות בשטח תלול וסלעי. בין החורבות באי ניתן למצוא את טיטי קאלה (Titi Qala באיימרה: "טיטי" הוא חתול האנדים או גם עופרת, או בצבע עופרת, ו"קאלה" היא אבן, כלומר "אבן חתול הרים" או "אבן עופרת", מאויתת גם Titikala), מבנה דמוי מבוך הנקרא צ'ינקאנה (Chinkana), קאסה פאטה (Q'asa Pata) ופייקוקייאנה (Pillkukayna). בדת האינקה האמינו כי אל השמש נולד כאן.
אטימולוגיה.
השם באיימרה לאי הוא "טיטיקקה" (Titi'kaka). המשמעות המקורית של מילה זו אינה ידועה. כמה בלשנים וארכאולוגים מאמינים שהשם הוא שיבוש של טיטי (חתול הר האנדים; עופרת, בצבע עופרת) וקאלה (סלע). במילון איימרה-ספרדית משנת 1612 של , הביטוי Tahksi kala מתורגם כ"piedra fundamental" או "אבן יסוד", שאולי מרמז לסיפור המקור של האינקה שהשמש והירח נולדו באגם.
היסטוריה.
המיסיונר הספרדי תיעד שתי גרסאות של המיתוס על בריאת האינקה שהתרחש בחלקו הצפוני של האי הזה. אומרים שמאנקו קאפאק, האינקה הראשון הגיח מצלע בולט במחשוף אבן חול גדול המכונה טיטי קאלה. מאנקו קאפאק הוא בנו של אינטי האל המזוהה עם השמש. בגרסה אחת של המיתוס, האנשים הקדומים של המחוז היו ללא אור בשמים במשך ימים רבים ונבהלו מהחושך. לבסוף, האנשים ראו את השמש מגיחה מהצוק והאמינו שזה מקום משכנה של השמש. בגרסה אחרת שסיפר קובו, אחרים האמינו שהצוק הוקדש לשמש מכיוון שהיא התחבאה מתחת לצלע ההר במהלך מבול גדול. איסלה דל סול הייתה המקום הראשון שנחשף לאחר שמי השיטפון החלו לסגת והשמש הגיחה מטיטי קאלה כדי להאיר שוב את השמים. מקדש נבנה בסלע זה ולאחר מכן הורחב על ידי קיסר האינקה העשירי טופאק אינקה יופאנקי. הוא בנה מנזר לממאקונות (נשים נבחרות) וטמפו (פונדק) לביקור עולי רגל.
ארכאולוגיה.
חפירות באתר הארכאולוגי של צ'ושו קויו (Ch'uxu Qullu), הממוקם על פסגה קטנה מעל מפרץ צ'איה (Challa), הובילו לשחזור של שרידים קדם-קרמיים ארכאיים שתוארכו בפחמן-14 לשנת 2200 לפני הספירה לערך. שמונה שבבי אובסידיאן נמצאו במקום, ואנליזה בשיטת של שלושה מהשבבים גילה שכולם ממקור האובסידיאן שנמצא בקניון דל קולקה, ליד ארקיפה בפרו. נוכחות של סוג אובסידיאן זה היא עדות ברורה לכך שתושבי האי השתתפו ברשת רחבה יותר של סחר חליפין.
אובסידיאן מאותו סוג התגלה גם באתר ארכאולוגי סמוך, , הממוקם בשטח פרו. ממצאים אלו מצביעים על המשכיות תרבותית בין שני האתרים הללו באותה מסגרת זמן קדם-קרמית.
מחקרים גאולוגיים.
לפי מודל אחד, אין דרך בין החוף לאי השמש שאינה עוברת על פני אזורים שבהם קרקעית האגם מגיעה לעומק של 200 מטרים או יותר. מחקרי פלאוקלימטולוגיה מצביעים על כך שבסביבות 3100 לפנה"ס, היה מפלס אגם טיטיקקה נמוך ב-85 מטרים מהתנאים המודרניים, והגיע לרמות מודרניות בערך בשנת 2000 לפנה"ס. לפיכך, בשנת 2200 לפני הספירה היה כנראה מפלס האגם נמוך מהיום, אך עדיין גבוה מספיק כדי שהאי יופרד על ידי מים מהיבשת. לפיכך, נתונים מצ'ושו קויו מצביעים על כך שתרבויות גדת האגם השתמשו בטכנולוגיית כלי שיט מפותחים היטב במהלך התקופה הארכאית.
היסטוריה של התיישבות.
האי היה מיושב ברציפות מלפחות 2200 לפני הספירה ועד היום. יש התיישבות משמעותית בתקופת שלב העיצוב המוקדם (1800–1100 לפנה"ס), תקופת שלב העיצוב התיכון (1100–500 לפנה"ס) ותקופת שלב העיצוב העליון (500 לפנה"ס – 500 לספירה).
כלי החרס המתועדים הקדומים ביותר באי מתוארכים בין 1426 ל-1316 לפני הספירה.
ההתיישבות משמעותית ביותר היא של תרבות טיוואנאקו באי. האתר של "צ'וקריפופאטה" (Chucaripupata) היה אתר טקסים מרכזי של טיוואנאקו שנמצא מעל הטיטי קאלה, שהתפרסם בגלל האינקה.
כל האתרים הללו ממוקמים בצד המערבי של האי.
אתר "צ'וקריפופאטה" נמצא רק כמה מאות מטרים מטיטי קאלה, ומיד מעליהם נמצא מחשוף סלע המכונה "מורוקטה" (Murokata). לכן ייתכן ש"מורוקטה" היה "הסלע הקדוש" של תרבות טיוואנאקו.
העדויות הארכאולוגיות מצביעות על כך שלא היה שימוש במורוקטה או בטיטי קאלה במהלך תקופת הביניים המאוחרת (בערך 1000–1450 לספירה). עם כיבוש אזור טיטיקקה הדרומי על ידי האינקה הוסב אזור טיטי קאלה לאחד מיעדי העלייה לרגל החשובים ביותר במדינת האינקה, שווה ערך לאורקל המפורסם בפצ'אקמק על החוף שמדרום ללימה.
חקירות ארכאולוגיות תת-מימיות שנערכו מחוץ לאי בשנים 1989–92 הובילו לגילוי חפצים גם של האינקה וגם של טיאוואנקו. אלו מוצגים כעת במוזיאון באתר בצ'יאפמפה.
היינץ מלקוס
היינץ מלקוס (בגרמנית: Heinz Melkus; 20 באפריל 1928, דרזדן – 5 בספטמבר 2005, דרזדן), היה נהג מרוצים ואיש עסקים גרמני שפעל בגרמניה המזרחית.
ביוגרפיה.