בעוד שבתקופות קדומות יותר שימשו צלמיות טרה-קוטה את הפולחן הדתי, הופכת אמנות זו בתקופה ההלניסטית לעממית יותר ומשמשת גם לקישוט. מסורות שונות של פיסול הצלמיות מוכרות מאזורים שונים. בטנגרה, עיר באזור בויאוטיה שביוון, נפוצות צלמיות של נשים אלגנטיות, בעוד שבסמירנה שבאסיה הקטנה נפוצים חיקויים של יצירות פיסול גדולות ולצידן צלמיות גרוטסקיות, המתארות דמויות מעוותות או חולות, למשל גיבנים.
זכוכית.
התקופה ההלניסטית היא הראשונה לחזות בייצור סדרתי של כלי זכוכית. בעוד שבעבר היו כלים אלו כלי מותרות עבור האליטות החברתיות, לראשונה הופכת הזכוכית לחומר הנגיש לשכבות רחבות יותר באוכלוסייה. שיטת הייצור הנפוצה ביותר הייתה שיטת הליבה, שיטה קדומה בה זכוכית מותכת נוצקת על ליבה בצורת הכלי הרצוי המסולקת לאחר התקררות הכלי. בתקופה ההלניסטית מתבססת גם שיטת יצור נוספת, שיטת ההתכה בתבנית, שבה נעשה שימוש בתבניות על מנת לטבוע את צורת הכלי. שיטת יצור זו מאפשרת את תפוצתם הרחבה של סגנונות חדשים רבים, דוגמת "זכוכית הפסיפס", המילפיורי.
Humbug
Humbug הוא אלבום הסטודיו השלישי של להקת האינדי רוק, ארקטיק מאנקיז, משפילד, אנגליה. האלבום יצא לאור ביפן ב-19 באוגוסט 2009, ולמדינות אחרות בעולם בין התאריכים 19–25 באותו החודש. את האלבום הפיקו הארקטיק מאנקיז בשיתוף ג'יימס פורד (שהפיק ביחד עם סולן הלהקה, אלכס טרנר, את פרויקט הצד שלו The Last Shadow Puppets) ועם סולן להקת קווינס אוף דה סטון אייג', ג'וש הום.
הסינגל הראשון מהאלבום, Crying Lightning, הגיע למקום ה-12 במצעד הסינגלים הבריטי.
רשימת השירים.
השירים נכתבו על ידי אלכס טרנר, אלא אם מצוין אחרת.
אתון
אָתוֹן היה אל מצרי בתקופת מצרים העתיקה, אשר היה במקור גלגל החמה (גלגל השמש) במיתולוגיה המצרית, והיבט נוסף של האל רע. (במצרית עתיקה: אתון = גלגל חמה). הוא הפך לאלוהות של דת מונותאיסטית שנוסדה על ידי המלך אמנחותפ הרביעי, משושלת ה- 18 בתקופת הממלכה החדשה, שמלך במצרים במאה ה-14 לפנה"ס. אמנחותפ הרביעי שינה את שמו לאחנתון. הפולחן לאתון כאל הממלכה המצרית וכאל יחיד נמשך כ-20 שנה, ופסק לאחר מותו של אחנתון.
עיקרי האמונה.
על פי האמונה שנוצרה, האתניזם, אתון היה האל הבורא, המחייה, הזן ומפרנס את הכול, הן האדם והן הבהמה; יוצר הוולד בבטן אמו והאפרוח בביצתו; נותן לכל אחד לפי צרכיו. הוא נתן את הנילוס לאנשי מצרים, ואת הגשם לארצות אחרות. הוא משנה ומחליף את הזמנים. הדת הדגישה את חשיבות וכוח אמירת האמת, הדגש זה בא לידי ביטוי באמנות התקופה, אשר התאמצה לתת ביטוי נאמן יותר למציאות בפיסול ובציור בניגוד למה שהיה מקובל עד אז. המלך תואר בצורתו הטבעית.
האמונה באל אתון לא שללה בתחילתה במפורש את קיומם של האלים המרובים שהמצרים האמינו בהם. האמונה הדגישה את ריבונותו וייחודו של אתון. הדת החדשה הותירה את השימוש במקדשים ובמנהגי פולחן שהיו נהוגים בעבודת האלים האחרים. על פי האמונה, האל אתון גילה את תורתו למלך שהיה בחירו והמליכו על הכול. בשנה התשיעית למלכותו הכריז אחנתון כי האל אתון הוא אל יחיד והוא אלוהות עולמית, ושלל את קיומם של האלים האחרים; הוא אסר כל פולחן לאלים אחרים כולל הערצת צלמיות בבתים הפרטיים.
האל אתון לפני המהפכה של אחנתון.
עדויות לעבודת האל אתון נמצאו לראשונה בטקסט (תמליל) מתקופת השושלת ה-12 (ממלכה תיכונה) המתוארך למאה ה-20 לפנה"ס. הטקסט, ששמו מגילת שנהאת (סינוהה), מגולל את סיפורו של פקיד בכיר הבורח ממצרים לאחר מותו של המלך אַמֶנמְחַאת הראשון לארץ כנען. הטקסט מספר שהמלך המנוח מתעורר לתחייה בשמים כאל, ומתאחד עם גלגל החמה; הגוף הקדוש מתאחד עם בוראו. בטקסט זה אתון הוא גלגל החמה, והוא רק אחד ההיבטים של רע-הורוס, ונחשב במעורפל כאל השמש. ללא המהפכה של אחנתון, לא היה אתון מותיר את רישומו בהיסטוריה המצרית. התכונות האופייניות של רע-הורוס נחשבו כחלק מאתון, ופנו אליהם בכינוי "רע-חור-אחתי", שפירושו "רע, שהוא הורוס של שני אופקים". רע-הורוס הוא מיזוג של שני האלים שהיו מוכרים מתקופה קדומה. בתקופת אחנתון השם המלא של האל הממוזג היה רע-הורוס אשר שמח באופק בשמו של האור הנראה בגלגל החמה. שם ארוך זה קוצר לעיתים קרובות לשם רע-הורוס-אתון או רק אתון.
בתקופת המלך תחותמס הרביעי, סבו של אחנתון (המאה ה-15 לפנה"ס), הוכר אתון כאל נפרד – אל השמש. בתקופת בנו, המלך אמנחותפ השלישי, אביו של אחנתון, עלתה במקצת חשיבותו של אתון. אמנחותפ השלישי ייסד וקידם פולחן נפרד לאתון, אך לא הזניח את האלים האחרים. הוא קרא לספינה המלכותית בשם "הרוח של אתון".
המהפכה של אמנחותפ הרביעי.
עוד בתקופת אביו אמנחותפ השלישי נעשה ניסיון לצמצם את השפעתם הגדלה והולכת של כוהני האל אמון. אמנחותפ השלישי תמך בכוהני אתון והרחיב את שליטתם הדתית. הוא כרת בריתות עם מלך בבל ומלך מיתני, אשתו של אמנחותפ השלישי הייתה ממוצא ארץ ישראלי או סורי, שמה היה תִּיִי. בחצר המלך הורגשה השפעת הדת הכנענית ופולחן השמש. כל אלה, כולל השפעה של אמו, הביאו לכך שהוא ביקש להכניס תיקונים בדת המצרית. בשנה הרביעית למלכותו שינה את שמו מאמנחותפ לאחנתון (הדר אתון), ובשנה השישית למלכותו, ובמטרה להשתחרר מכבלי השלטון והמסורת של כוהני אמון, עזב את עיר הבירה נא אמון וייסד עיר בירה חדשה בשם אַחֶתְאַתון שפירושו: "אופק אתון". הוא בנה עיר חדשה לגמרי שתחומיה סומנו באסטלות זיכרון, רחובותיה נבנו בקווים ישרים שתי וערב. אחנתון הקים מקדש מרכזי לאתון, ארמון מלוכה ובתים לפמלית המלך. בשנה התשיעית התחיל לרדוף את שאר פולחני האלים, מקדשי אמון נסגרו ושמו של אמון וסמליו נמחקו בכל מקום שנתגלו.
ההמנון של אחנאתון.
כחלק מההערצה, חיבר אחנאתון המנון לאל אתון. היו חוקרים שסברו שהמזמור "ברכי נפשי" (תהילים ק"ד) הושפע מהמנון זה. החוקר אהרן קמינקא, שאף תרגם את ההמנון לעברית סתר הנחה זו.
אחרי מותו של אחנאתון.
חתנו המלך תות ענח' אמון ביטל את כל תיקוניו הדתיים, פולחן אמון הוחזר והבירה חזרה לנא-אמון. העיר אחתאתון ננטשה.
באסטרונומיה.
כוכב הלכת המינורי 2062 אתון שהתגלה בינואר 1976 על ידי אלינור הלין, נקרא על שמו של אתון, והוא אסטרואיד מייצג של משפחת אסטרואידי אטן.
חתונה כפרית
חתונה כפרית (מכונה גם "חתונת האיכרים") (1567 או 1568) הוא ציור שמן על לוח עץ, בגודל 164 × 124 ס"מ, מאת הצייר הפלמי פיטר ברויגל האב. הציור מוצג כיום במוזיאון לתולדות האמנות, וינה (Kunsthistorisches Museum).
הציור מתאר חתונה בקרב מעמד האיכרים בתקופת ימי הביניים. למרות שמו של הציור, הוא אינו מנציח את טקס החתונה עצמו, אלא את הסעודה המתבצעת בסמוך לה. כיצירות אחרות של ברויגל, גם ביצירה זו רגישות ומודעות לטבע האנושי. דמויותיו אינן ממוקמות בהכרח בארמונות או בכנסיות, והוא אינו מתמקד בעשירים ומפורסמים, או בגיבורי התנ"ך, אלא באדם הפשוט. ברויגל, ששהה בתחילת דרכו כצייר באיטליה, הכיר את הציור האיטלקי, הסוגד ליופי וגדוש בפנים יפות ובמלאכים. בניגוד מובהק, הדמויות ביצירותיו של ברויגל לרוב אינן "יפות" ורחוקות מלהיות אידיאליות. ברויגל מתבונן בעולם ומתארו על פגמיו מתוך מבט מרוחק במקצת ואירוני החושף את הכסילות האנושית ואת פגיעותה.
בציור "חתונה כפרית" מתאר ברויגל, באופן שניתן לפרשו כקומי, את הגרגרנות האנושית הרבה המאפיינת את טקס החתונה. תיאורו את החברה האנושית, כך נראה, מעלה חיוך גם כיום, מאות שנים לאחר סיום היצירה.
הסצנה המתוארת בציור מתרחשת בתוך אסם תבואה גדול, שהוסב למקום האירוע, ומשרה צבעים צהובים כרקע כולל. בצד שמאל של היצירה נמצאת הכניסה לאסם, ממנה ממשיכים להיכנס האורחים, תוך דוחק וצפיפות רבה, למרות שכל מקומות הישיבה כבר תפוסים. הסועדים מסבים סביב שולחן ארוך, שסופו בצד שמאל של התמונה אינו נראה עקב הצפיפות הרבה, ואינם עוסקים בדבר מלבד אכילה גרגרנית.
גבולות אסם התבואה נתחמים בערימות דגן המהוות קירות. במרכז התמונה תלוי על קיר ערימת הדגן בד ירוק ועליו כתר, המציין את מקום מושבה של הכלה. הכלה עצמה נראית עייפה ואינה מאושרת, למרות האירוע. נראה כי האורחים הרבים אינם עסוקים בה אלא בסעודה.
לצדה של הכלה יושבים שני אנשים מבוגרים, שייתכן שהם הוריה. הגבר המבוגר ובעל הזקן היושב בסמוך לכלה, הוא היחיד שזכה לכיסא עם משענת, ולא לספסל, דבר שיש בו כדי להראות על מעמדו החשוב. יש לשים לב כי מהתמונה לא מובן היכן נמצא החתן. בצד ימין של התמונה יושב אדם מכובד, לבוש בשחור ונראה מופרד מהאחרים. זהו כפי הנראה אזרח עשיר, וייתכן שהוא האציל בעל האחוזה. הוא יושב על חבית חמאה הפוכה ולא על הספסל כשאר המוזמנים, ונראה יוצא דופן משאר ההמון בזקנו הג'ינג'י, במעילו המהודר שבקצותיו פרווה, ובחרבו. נראה שהוא בא בלוית כלבו, המציץ מתחת לשולחן ואוכל פירורים שהונחו לפניו על הספסל הריק. פיו של האיש המכובד סגור וכפות ידיו שלובות.
ייתכן שהחתן הוא הגבר היושב לשמאלו, כשהוא עסוק למדי בסעודה, אולם הצייר בחר שלא להבהיר לצופה במפורש היכן החתן. בצד ימין של הציור נראים שני מלצרים לבושים בחלוק לבן, המגישים, על גבי דלת שפורקה מציריה ומשמשת להם כמגש, קערות עם דייסות סולת לבנות ונזידי דוחן חומים. צבעי חלוקי המלצרים מהווים קומפוזיציה לצבעי המזון.
חדי העין שבין המתבוננים בציור יוכלו לשים לב לפרט נוסף ומעניין, אצל המלצר בחולצה אדומה הנושא את מגש האוכל: האם יש לאותו מלצר שלוש רגליים? זוהי אחת התעלומות המפורסמות בתולדות הציור. לא ידוע אם מדובר בטעות של הצייר, בבדיחה פרטית או במסר סמוי.