ב-25 בפברואר הסתיימו סופית כיבוש וטיהור סביבת מרג'ה, לאחריהם המשיכה לחימה בעצימות נמוכה שהתבטאה בתקיפות ומארבים לכוחות הקואליציה.
אנרגיה חשמלית
מארב (פירושונים)
אלכסנדר שייבר
אלכסנדר (שאנדור) שייבר (Alexander Scheiber, הונגרית Scheiber Sándor 9 ביולי 1913 - 3 במרץ 1985) היה רב נאולוגי, בלשן, מזרחן, חוקר היהדות, הפולקלור והספרות היהודית, מראשי הקהילה היהודית בהונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה וניהל את בית המדרש לרבנים בבודפשט במשך כ-35 שנה. אלכסנדר שייבר היה אחת הדמויות המשפיעות ביותר של היהדות הניאולוגית ההונגרית.
הוא ערך מחקרים בתחומים כמו היסטוריה יהודית, ספרות יהודית ופולקלור, תוך דגש על יהודי הונגריה.
קורות חיים.
אלכסנדר שייבר נולד בבודפשט כנצר למשפחות רבנים מצד שני הוריו.
למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט כתלמידו של ברנאט הלר, וקיבל סמיכה כרב בשנת 1938.
במקביל למד פילוסופיה באוניברסיטת בודפשט, וסיים שם תואר דוקטור בשנת 1937.
בשנים 1938–1940 ביקר בספריות חשובות בלונדון, אוקספורד וקיימברידג' על מנת לחקור כתבי יד עבריים מימי הביניים, בין השאר חקר קטעים רבים מגניזת קהיר.
בשובו להונגריה שרת בין השנים 1941–1944 כרב קהילת דונפלדוואר (Dunaföldvár). בשנת 1943 גויס ליחידות לעבודות כפייה אך ניצל ממחנה מעבר ברגע האחרון, זמן קצר לפני ההסעה ליעד.
בשנת 1944 עבר לבודפשט ונשאר בה תחת הכיבוש הנאצי. יחד עם אשתו ובני משפחה אחרים מצא מקלט בבית הזכוכית של קארל לוץ.
עבד תקופה כארכיבר במוזיאון היהודי, אולם באוקטובר 1944 נשלח שוב לעבודות כפייה.
ב-31 בדצמבר 1944 נורתה אמו למוות על ידי פאשיסטים הונגרים מארגון צלב החץ שתפס באוקטובר 1944, בעזרת גרמניה הנאצית, את השלטון בבודפשט.
פעילותו האקדמית.
אחרי שואת יהודי הונגריה תרם ד"ר שייבר תרומה ניכרת לשיקום המוסדות הקהילתיים וחיי הרוח בקרב יהודי בהונגריה. בשנת 1945 התמנה לפרופסור לספרות יהודית וחקר המקרא בבית המדרש לרבנים בבודפשט והחל משנת 1950 עמד בראש המוסד היוקרתי הזה יחד עם אֶרנֶה רוֹת. אחרי 1956 נשאר מנהל יחיד של בית המדרש עד מותו, בשנת 1985. הסמינר שעמד בראשו היה בית המדרש לרבנים היחיד שפעל רשמית בארצות הגוש הקומוניסטי. משנת 1949 לימד הרב שייבר פולקלור השוואתי באוניברסיטת סגד, בשנתיים הראשונות כמרצה בכיר ולאחר מכן כפרופסור - עד שנת 1983.
אלכסנדר שייבר הקדיש חלק רב מעבודתו לחקר יהדות הונגריה ותולדותיה.
במשך השנים הוצעו לו משרות מכובדות במוסדות אקדמיים מחוץ להונגריה, ,בין השאר, את ניהול
הספרייה הלאומית בירושלים, אך דחה אותן מתוך מחויבות למפעל החינוכי שניהל בהונגריה.
השקיע מאמץ רב בפרסום עבודותיהם של מלומדים כמו וילמוש באכר, את "הפאונה והמינרלים אצל היהודים" מאת הרב עמנואל לב (1969) ואת יומנו של איגנץ גולדציהר (1978).
בשנת 1957 פרסם שייבר פקסימיל של "הגדת קאופמן" הקרויה לפי דוד קאופמן והידועה כיום כהגדת סראייבו. שייבר כתב מחקרים גם בתחום הספרות ההונגרית, למשל על יצירות המשורר יאנוש אראן ובסופר קלמן מיקסאט.
אף על פי שנודע כמלומד וחוקר מהשורה הראשונה, היותו יהודי שומר מצוות מנע ממנו בימי המשטר הקומוניסטי להיבחר לאקדמיה ההונגרית למדעים. בשנות ה-1960–1970 מנהיגים של הקהילה היהודית, שהיו קשורים למשטר הקומוניסטי (אנדרה שוש ואחרים), העלו נגדו בחשאי תלונות שהוא "ציוני" או "חביב השגרירות הישראלית" (זאת לפני ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל ב-1967).
השלטון הקומוניסטי לא מנע, בכל זאת, את עבודתו כל עוד הייתה מבוצעת במסגרת קהילתית דתית, ואף איפשר לו לבקר מספר פעמים במוסדות אקדמיים במערב אירופה.
אלכסנדר שייבר נפטר בבודפשט בשנת 1985.
הייתה לו בת אחת, רופאה.
הנצחה.
טקס הענקת בפרס מתקיים ביום מותו ב-3 במרץ.
מבחר כתביו.
החל משנת 1933 כתב הרב שייבר מעל 1600 ספרים ומאמרים:
The Kaufmann Haggadah. Facsimile edition of MS 422 of the Kaufmann Collection in the
Oriental Library of the Hungarian Academy of Sciences. [Publications of the Oriental Library of
the Hungarian Academy of Sciences, I.] Budapest 1957 (plates). Alexander Scheiber: The Kaufmann
Haggadah. Budapest 1957 (an informative essay in a separate fascicle
עלי יסיף
עלי יסיף (נולד ב-1946, בוקרשט, רומניה) הוא חוקר פולקלור יהודי והסיפור העברי של ימי הביניים. פרופסור אמריטוס בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב ומייסד תוכנית "אופקים" לסטודנטים מצטיינים במדעי היהדות באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
עלה לישראל בשנת 1950, והתגורר עד שנת 1964 בנהריה, ובה התחנך. לאחר שירות בצה"ל, שאותו סיים בדרגת רב-סרן בחיל השריון, למד ספרות עברית ופילוסופיה כללית לתואר ראשון באוניברסיטה העברית וספרות עברית ופולקלור יהודי לתואר שני, והיה תלמידו המובהק של מייסד חקר הפולקלור בישראל, פרופ' דב נוי. בשנת 1977 סיים יסיף את עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטה העברית בנושא: "אלפא ביתא דבן סירא: הטקסט, אופיו הספרותי ומעמדו בתולדות הסיפור העברי בימי הביניים", בהדרכת פרופ' יוסף דן, והמשיך את מפעלו של פרופ' דן בחקר הסיפור העברי בימי הביניים. בשנת 1979 השלים את ההתמחות ולימד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
יסיף החל ללמד כמרצה במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בשנת 1977, התמנה למרצה בכיר בשנת 1982, לפרופסור חבר בשנת 1986 ולפרופסור מן המניין בשנת 1993. הוא שימש כראש המחלקה לספרות ולשון עברית באוניברסיטה וכמשנה לדקאן הפקולטה למדעי הרוח והחברה לענייני הוראה. לאורך שנים אלה לימד גם כפרופסור אורח באוניברסיטת אוקספורד, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, באוניברסיטת שיקגו, באוניברסיטת מישיגן, באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת סטנפורד. בשנת 1994 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב, ושימש שם בין השנים 2000 ועד 2004 כראש החוג לספרות עברית.
יסיף ייסד בשנת 2004 את תוכנית "אופקים" לסטודנטים מצטיינים במדעי היהדות ושימש כיועץ אקדמי ל"קרן פוזן" ללימודי היהדות כתרבות משנת 2008 עד שנת 2011. משנת 2006, יסיף הוא ראש הקתדרה לחקר התרבות העממית היהודית ע"ש צבי ושרה ברגר באוניברסיטת תל אביב.
יסיף שימש כעורך של כתב העת "קתדרה" לחקר ארץ ישראל ותרבותה (של יד יצחק בן-צבי), וחבר במועצות מדעיות של אגודות מקצועיות בארץ ובעולם. כן הוא משמש כחבר הדירקטוריון של הוצאת הספרים של אוניברסיטת תל אביב, ויועץ מדעי של הוצאת הספרים של Wayne, State Univerity, דטרויט.
מחקריו וספריו של יסיף זכו לפרסים יוקרתיים, ביניהם מענק מחקר של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים עבור הכנת כתב היד של "דברי הימים לירחמאל" לדפוס; פרס שר החינוך לספרו (יחד עם חיים פסח), "האביר, השד והבתולה: מבחר סיפורים עבריים מימי הביניים"; פרס הספר היהודי הלאומי לשנת 1999, על ספרו, “The Hebrew Folktale: History, Genre, Meaning”; פרס שלום עליכם לספרות ולאמנות על מפעל חיים בחקר הפולקלור היהודי; ובשנת 2009, פרס בהט לספר העיון הטוב על הספר: "אגדת צפת: חיים ופנטסיה בעיר המקובלים".
עלי יסיף נשוי ואב לשלושה.
מחקר.
עלי יסיף חוקר פולקלור וספרות עברית מן העת העתיקה ועד העת החדשה, ומתמקד בעיקר בסיפורת העברית בימי הביניים. הוא עסק במחקריו בניתוח וההדרת כתבי יד כ"סיפורי בן סירא בימי הביניים" ו"ספר הזכרונות הוא דברי הימים לירחמאל" ופרסם כעשרה ספרי מחקר, ולמעלה ממאה מאמרים העוסקים בדרכי התקבלותו ועיצובו האמנותי של סיפור העם היהודי לדורותיו, בתפקידיו החברתיים והשפעותיו התרבותיות. בין השאר, עסק יסיף בזיקות הגומלין שבין פולקלור להיסטוריה, פולקלור לספרות ופולקלור ותרבות פופולרית. בתחומי התאוריה עסק במגמותיו של חקר הפולקלור בישראל, הגדרותיו ושיטות מחקרו, וכן בתרומתם של חוקרים מרכזיים בתחום כדב נוי, משה גסטר, חיים שוורצבוים ומשה שטיינשניידר. הוא זכה בפרס מיוחד בתחום זה עבור הביבליוגרפיה המוערת של מחקרי הפולקלור היהודי שהוציא לאור בשנת 1986.
יסיף עמד במרכזם של שני פולמוסים תאורטיים חשובים. האחד נוגע לספרות חז"ל, והתנהל בעיקר מול האסכולה ההרמנויטית של אגדת חז"ל (שהחוקר המרכזי בה הוא יונה פרנקל מהאוניברסיטה העברית). יסיף טוען כי ניתן לראות באגדת חז"ל יצירת ספרות עממית לכל דבר ועניין וכך יש לחקור אותה, שכן הסיפורת העממית איננה מוגבלת לסיפורת שבעל פה או לשכבות הנמוכות בלבד. פרנקל רואה באגדת חז"ל יצירת ספרות אמנותית, חד פעמית שאין לראות בה חלק מן הקורפוס העממי.
פולמוס שני ניהל בכתב העת ציון בסוף שנות התשעים, כאשר יצא במאמרו נגד מספר היסטוריונים של עם ישראל בימי הביניים, בהם איבן מרקוס, ישראל יובל, ראובן בונפיל ואלחנן ריינר. במרכז מאמרו העמיד את שאלת האופן שבו יש לעשות שימוש באגדות העם כדי ללמוד מהן על המציאות החברתית. יסיף קרא להיסטוריונים לאמץ את הכלים של חקר הפולקלור, ולחדול מלראות באגדות סוג (בעייתי) של "תעודות" היסטוריות הצופנות בחובן "גרעין של אמת" שתפקיד החוקרים לגלות. את האגדות יש לקרוא כביטוי לתשוקות ולפחדים של הקבוצה המספרת ולא כביטוי פשוט של המציאות. כמו כן ביקר את ההיסטוריונים על כך שהם כופים סטטיוּת על האגדות, שמעצם הגדרתן כסיפורת עממית הן ז'אנר דינאמי המשתנה מתקופה לתקופה ומקבוצה לקבוצה. בעקבות המאמר, יצא נגדו משה רוסמן, שקרא לו לחזור בו מחלק מהתבטאויותיו במאמר.
ספרים.