הוצאות רבות של הפואמה כוללות בתוכן איורים מאת מיטב אמני התקופה. ב-1858 יצאה אנתולוגיה של פו בבריטניה עם ציורים מאת ג'ון טניאל, שמפורסם באיוריו לספר "אליס בארץ הפלאות". מהדורה נוספת של השיר יצאה עם תחריטי העץ של האמן גוסטב דורה ב-1884 (שנפטר לפני יציאתה לאור).
בצרפת יצאה לאור מהדורה עם הטקסט באנגלית ובצרפתית (בתרגום סטפן מלרמה) עם ליתוגרפיות מאת הצייר אדואר מאנה.
במאה ה-20 יצאו מהדורות רבות של הפואמה, בין היתר עם איורים של אדמונד דולאק, אישטבן אורסוז וריאן פרייס.
תרגום לעברית.
לפואמה תרגומים רבים לעברית. המפורסם שבהם הוא של זאב ז'בוטינסקי, תרגום הנחשב לאחד מתרגומי המופת לעברית. בתרגומו הצליח ז'בוטינסקי לשמור על כמה מהמאפיינים הבולטים ביותר של הפואמה: העלילה הגותית והמסתורית, המשלב הלשוני הגבוה, כולל מילים שלא היו בשימוש בעת התרגום, החריזה והמשקל, ובעיקר הביטוי החוזר לאורך כל הפואמה. ז'בוטינסקי בחר לתרגם את Nevermore ל"אל עד-אין-דור", כדי לשמור על הצליל המקורי '-וֹר', שכאמור, יש לו משקל רב באווירת השיר.
תרגום נוסף שיצא לאור לעברית הוא של המשוררת חנה ניר ("העורב ושירים אחרים", הקיבוץ המאוחד ומפעל תרגומי מופת 1997). ניר בחרה שלא לשמור על הצליל המקורי '-וֹר', ותרגמה את Nevermore לביטוי "שוב לא עוד". באחרית הדבר של הספר היא מספרת על ההתלבטות בין שמירה על הצליל ובין שמירה על המשמעות, ועל החלטתה להעדיף בסופו של דבר את המשמעות על פני הצליל. כך הצליחה לשמור על מבנה החריזה המקורי, כשתירגמה "nothing more" ל"לא עוד" ו"nevermore" ל"שוב לא עוד".
במרץ 2018 פרסמו ברי פרייזינגר ואסף לבבי תרגום לפואמה לעברית ישראלית, בה תורגם שמה של לנור ל"הגר" והעורב (עקעק בתרגומם) קורא "חלאס כבר!".
השיר בתרבות הפופולרית.
בפרק המיוחד של הסדרה משפחת סימפסון לכבוד ליל כל הקדושים מקריאה ליסה את הפואמה לאחיה בארט. הומר נראה בדמות המספר, בארט בדמות העורב וליסה ומגי הן שרפים. בארט משנה את הביטוי Nevermore לביטוי המפורסם שלו, Eat My Shorts. את השיר מקריא שחקן הקולנוע ג'יימס ארל ג'ונס.
סרט הקולנוע "העורב" וכן סרט ההמשך השלישי "העורב: תפילה מרושעת", המבוססים על קומיקס באותו שם מכילים התייחסות לפואמה. בסרט הראשון בדיוק לפני שאריק דרייבן מפוצץ את חנות המשכונות של גדעון, הוא מצוטט מספרו של פו. ב"תפילה מרושעת" מדובר בהתגרות של ג'ימי קוארבו ללוק, מנהיג כנופיית ארבעת פרשי האפוקליפסה.
בשנת 2012 יצא לאקרנים הסרט "העורב" בכיכובו של ג'ון קיוזאק כאדגר אלן פו. זהו מותחן אפל המציג אירועים בדיוניים שקדמו למותו של פו.
בסרט הקצר "וינסנט" מאת טים ברטון, מצטט גיבור הסרט וינסנט מאלוי בית מתוך הפואמה.
במחזה "הילכו שניים יחדיו" מאת א. ב. יהושע, המתאר את פגישתם של דוד בן-גוריון וזאב ז'בוטינסקי בשנת 1934 בלונדון, מדקלם ז'בוטינסקי את הפואמה בתרגומו, לבקשתו של בן-גוריון.
בסדרה "הפיג'מות", ישנו פרק בו אילן רוזנפלד מדבר על אדגר אלן פו ועושה סצנה דומה לשיר. הבדיחה בפרק היא על שמו של אדגר אלן פו, בתור משחק מילים (עם המילה פֹה): כשבכל פעם אילן אומר את שמו, עודד פז אומר "איפה?".
בתרבות ההיאבקות הבידורית בארצות הברית, ישנו מתאבק הנקרא "רייבן" ("העורב") בהשראת הפואמה של פו. הוא הסביר שבחר בשם זה מפני שקיבל השראה מהפואמה לצורה הגותית והאפלה של אישיותו. רייבן התאבק בארגונים ECW, WCW, WWF ו-TNA והיה לאחד מהאייקונים של שנות ה-90 של המאה ה-20. תמיד סיים את דבריו במשפט "Quoth The Raven, Nevermore" ("אמר העורב - לא עוד"), שחוזר בפואמה.
בספרו של עמוס קינן "את והב בסופה" ישנה התייחסות ל"עורב" בתרגומו של ז'בוטינסקי: "מדוע נדמה לי שהעורב אשר בחלוני אומר לי: אל-עד-לא-דור." (עמ' 27).
בסדרה בנות גילמור, ישנו פרק בו מתקיימת בעיירה אספה של אגודת חובבי אדגר אלן פו. לאחר הקראה דרמטית של הפואמה "העורב" בידי חקיין של המשורר עולה לבמה חקיין נוסף לביצוע שני של אותה הפואמה.
בסדרת היוטיוב הקצרה "Edgar Allan Poe's murder mystery dinner party" (שכמו שבטח ניחשתם, מדברת על אדגר אלן פו) לנור מופיעה בתור רוח רפאים.
להקת The Alan Parsons Project הוציאה שיר בשם The Raven שמבוסס על הפואמה, באלבום הבכורה Tales of Mystery and Imagination, שכל שיריו מבוססים על יצירות שונות של אדגר אלן פו.
להקת המטאל Rotting Christ הוציאה בשנת 2019 את השיר The Raven, שכולל שירה המתייחסת לטקסט המקור, וציטוטים בקריינות מתוך הפואמה. השיר מלווה בקליפ וידאו אפל שהותאם לתוכן השיר.
קישורים חיצוניים.
תרגומים לעברית
גרסאות שמע של השיר
מריו ברג'ה
מריו ברג'ה (באיטלקית: Mario Brega; 3 במרץ 1923 - 23 ביולי 1994) היה שחקן קולנוע ממוצא איטלקי. מבנה גופו הרחב ופניו העבות הקנו לו תדמית של בריון אשר שימשה אותו בקריירת המשחק שלו.
הוא שיחק בכל שלושת סרטי טרילוגיית "האיש ללא שם" וידוע כוולאס מהסרט האחרון בטרילוגיה הטוב, הרע והמכוער.
ברג'ה נולד ברומא, לפני שפנה לקריירת המשחק הוא היה קצב.
במהלך קריירת המשחק שלו שיחק ברג'ה במעל ל-50 סרטים. הוא שיחק בעיקר במערבוני ספגטי ביניהם השתתף בטרילוגית "האיש ללא שם" של סרג'ו לאונה:
"בעבור חופן דולרים" בתור צ'יקו, "הצלפים" בתור נינו ולבסוף ב"הטוב, הרע והמכוער" בתור וולאס.
בנוסף שיחק בסרט "היו זמנים באמריקה" גם הוא של סרג'ו לאונה.
שמעי, גרמניה!
נואבה קנסיון
נוּאֶבָה קַנְסיוֹן (בספרדית Nueva canción - "שיר חדש") הייתה תנועה מוזיקלית באמריקה הלטינית, שהתעוררה בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 בכמה ממדינות היבשת. "השיר החדש" היה שונה מהמוזיקה הפופולרית שקדמה לו בכך שכלל מחויבות חברתית ונקט עמדה פוליטית. התנועה צמחה בדרומה של אמריקה הדרומית - בארגנטינה, צ'ילה ואורוגוואי - והתפשטה מאוחר יותר למדינות אמריקה המרכזית והאיים הקריביים.
בסגנונו המוזיקלי התבסס ה"נואבה קנסיון" על מוזיקה עממית דרום-אמריקנית, אך היה פתוח לשילוב ופיתוח של צורות חדשות. בין השאר הושפעו יוצריו ממוזיקת ג'אז ורוק ומיוצרים שפעלו באותה תקופה בספרד (כגון ז'ואן מנואל סראט) ובארצות הברית (בוב דילן וג'ואן באאז), ששיריהם נשאו מסרים חברתיים ופוליטיים.
היסטוריה.
ראשיתו של ה"נואבה קנסיון" בארגנטינה, עם הקמתה, בפברואר 1963, של תנועת Nuevo Cancionero, שקראה לפיתוח סגנון זֶמֶר לאומי, חוצה גבולות בין סוגות מוזיקליות כגון הטנגו (שהיה פופולרי בערים הגדולות) והפולקלור (המקובל בפרובינציות), תוך התחדשות מתמדת והימנעות מהשפעות מסחריות. בין מייסדי הקבוצה היו הזמרת מרסדס סוסה ובעלה הראשון, מנואל אוסקר מאטוס. במקביל התגבשו קבוצות בעלות מסרים דומים גם בצ'ילה ובמדינות נוספות, והסגנון החדש הפך פופולרי ברחבי היבשת. בברזיל התפתח בתקופה זו זרם הטרופיקליה, ששילב אף הוא סגנונות מסורתיים וחדשניים עם מסרים חברתיים ומחאה נגד המשטר הצבאי.
רבים משירי ה"נואבה קנסיון" מוּכּרים כשירי מחאה משום שמילותיהם הביעו התנגדות להתערבות זרה - צבאית, מדינית או כלכלית - במדינות אמריקה הדרומית, מחו כנגד חוסר השוויון החברתי ותמכו בזכויות הפועלים, האיכרים והאינדיאנים בארצות אלה. העמדה השמאלנית של השירים נתמכה על ידי משטרים סוציאליסטיים כגון זה של קובה. נשיא צ'ילה סלבדור איינדה אף הכריז כי "לא תיתכן מהפכה ללא שירים".
בתגובה לכך, רבים מהמשטרים הדיקטטוריים ששלטו במדינות אמריקה הלטינית בין 1960 ל-1980 הפעילו צנזורה ואף אסרו לחלוטין השמעה של יצירות ה"נואבה קנסיון". רבים מהאומנים נעצרו לחקירה וחלקם נאסרו או הוגלו מארצותיהם. הדיכוי החריף ביותר היה בצ'ילה תחת שלטון הרודן אוגוסטו פינושה, כאשר כבר ביומה השני של ההפיכה הצבאית בהנהגתו הובל אחד הזמרים הבולטים של התנועה, ויקטור חרה, לאצטדיון, עונה והוצא להורג בעודו שר את המנון האונידד פופולר, הקואליציה הסוציאליסטית שהופלה בהפיכה. מרסדס סוסה נעצרה אף היא בזמן שהופיעה בפני קהל, ב-1979, תקופת שלטון הדיכוי של החונטה הצבאית בארגנטינה. היא שוחררה ממעצרה בזכות הפופולריות הרבה שלה, אולם בחרה לצאת לגלות כדי שתוכל להופיע ולבטא את דעותיה בחופשיות, ובדרך זו גם הפיצה את ה"נואבה קנסיון" בעולם.
לאחר נפילת המשטרים הרודניים בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, עם שובם של האומנים הגולים לארצותיהם, נערכו כמה קונצרטים היסטוריים ויצירות ה"נואבה קנסיון" זכו לפופולריות מחודשת.
אומנים ויצירות.
אומני הפולקלור אטאהואלפה יופאנקי מארגנטינה וויולטה פארה מצ'ילה נחשבים למי שסגנונם שימש השראה ובסיס ל"נואבה קנסיון". עם יוצרי ה"נואבה קנסיון" נמנים, בין השאר, מרסדס סוסה, לאון חייקו, וססר איסז'ה מארגנטינה, הלהקות קילאפאיון ("Quilapayún") ואינטי-אילימני ("Inti-Illimani") מצ'ילה, שיקו בוארקי, קייטנו ולוזו וז'ילברטו ז'יל מברזיל, ועוד.