ב-18 באוגוסט 2017 הצטרף ג'ונס לדמי לובאטו בבוקר טוב אמריקה, שם ביצעו את הביצוע הראשון בטלוויזיה של השיר. ב-10 בנובמבר 2017 ביצעו ג'ונס, לובאטו וסטפלון דון את השיר לראשונה יחד בתוכנית BBC Sounds Like Friday Night. ביוני 2018 הצטרף ג'ונס לדמי לובאטו במהלך סיבוב ההופעות Tell Me You Love Me World Tour כדי לבצע את השיר "Instruction" בכל המופעים בממלכה המאוחדת למעט ברמינגהאם.
שימוש בתקשורת.
השיר מופיע בפרק העשירי בסדרת הטלוויזיה עושות כותרות. השיר נכלל במשחק Just Dance 2018. השיר התנגן גם במהלך תחרות בגדי הים של מיס תבל לשנת 2017. הוא משומש גם בפרסומת טלוויזיה של הנקל לשנת 2018 בבריטניה.
To France
To France (בעברית: לצרפת) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הסקוטית מגי ריילי, בהפקתו של מייק אולדפילד שגם כתב אותו. השיר יצא לאור ב-16 ביוני 1984, על ידי חברת התקליטים וירג'ין רקורדס, כסינגל הראשון והפותח מתוך אלבום האולפן התשיעי שלו, "Discovery". ריילי שיתפה פעולה עם אולדפילד בשירים רבים שיצאו במהלך שנות השמונים.
השיר דורג במקום הראשון בישראל במשך שבועיים, והגיע עד למקום ה-48 במצעד הסינגלים הבריטי. הנושא המוזיקלי ששימש ב-"To France" שימש גם ברצועה הראשונה מ-"Discovery", "Talk About Your Life". הוא מתייחס למרי, מלכת הסקוטים, בפזמון שלו. מאוחר יותר, הופיעו שירי הבי-סייד במהדורה המחודשת של הסינגל "Moonlight Shadow", בשנת 1993.
הווידאו קליפ שמופיע ב-"Elements – The Best of Mike Oldfield" הוא מעין הופעה חיה עם השיר. אולדפילד מנגן בפנדר סטראטוקסטר במהלך הקליפ.
מיקומי שיא.
גרסתה של מגי ריילי.
ב-1996 הקליטה מגי ריילי מחדש את "To France" באלבום הסולו שלה "Elena", ובשנת 2009 הקליטה גרסה נוספת לשיר לאלבומה, "Look Back Forward Forward". בהשוואה למקור, גרסה זו מכילה בצורה משמעותית את סוגת הפופ. מגי ריילי פרסמה את גרסתה בראשי התיבות שלה .
גרסתה של קים ויילד.
"To France" הוא הסינגל השני שיצא מאלבום האולפן העשירי של קים ויילד, "Snapshots". הוא הופץ בפורמט דיגיטלי ב-2 בדצמבר 2011. במארז של הסינגל נכלל רמיקס לחג המולד לשיר וכן רמיקס בלעדי של "It's Alright" של להקת היורודאנס הגרמנייה, גרוב קאברג'.
קהילת יהודי איבניץ
איוויינייץ (בבלארוסית – Iвяне́ц; ברוסית: Ивенец; בפולנית: Iwieniec; ביידיש: איוועניץ) היא עיירה באזור מינסק בבלארוס, השוכנת על נהר בלור, 56 קילומטר מערבית למינסק.
העיירה מוזכרת לראשונה במסמכים מהמאה ה-14. האריה שבסמל העיירה לקוח מסמלו של בעל העיירה בשנים שלאחר תקופת ייסודה.
בשנת 1811 נמנו בעיירה 169 גברים יהודים. הידוע בילידי העיירה היהודים היה הרב אריה לייב שפירא (1787–1853), ר' לייבלה קובנר. בסוף המאה ה-19 היו בעיירה 288 בתי מגורים, מרביתם של יהודים. יהודי העיירה התפרנסו בעיקר ממסחר וממלאכה.
בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 פעלו בעיירה מפלגות ותנועות נוער יהודיות וציוניות, ובהן השומר הצעיר ובית"ר, וכן מוסדות חינוך ותרבות, ובהם בתי ספר מרשת תרבות ומרשת חורב. בנוסף, פעלו בעיירה ישיבה, בית עם ותזמורת. טרם מלחמת העולם השנייה חיו באיוויינייץ כ־1,200 יהודים. בספטמבר 1939 נכנס אליה הצבא האדום, ועד מהרה נסגרו המוסדות היהודיים בעיירה.
העיירה נכבשה בידי הגרמנים ב־28 ביוני 1941, ותוך מספר ימים נרצחו 48 מיהודיה. 76 יהודים נוספים נרצחו ב־5 בספטמבר. בסתיו הוקם יודנראט בראשות זליג צ'רנין. ב־10 בנובמבר הוקם גטו. ב־25 בינואר 1942 הועברו לגטו כ־300 יהודים מגטו רובייז'וויצ'ה, וב־8 במאי הועברו אליו כמאתיים יהודים נוספים. ב־16 במאי 1942 שולחו חלק מיהודי העיירה למחנה עבודה בדבוז'ץ, ונרצחו שם כחצי שנה לאחר מכן. כ־100 יהודים נמלטו מהגטו ליערות האזור, והצטרפו בחלקם לפרטיזנים. ב־2 ביוני 1942 הועברו רוב יהודי הגטו הנותרים לנבהרדק, וכעבור כחודשיים נרצחו. הגטו חוסל סופית ב־9 ביוני 1942, כאשר אחרוני יושביו נורו למוות מחוץ לעיירה. כ־70 יהודים בני העיירה שרדו את השואה.
תולדות הקהילה.
ראשית הקהילה.
איבניץ והאחוזה שבקרבתה היו רכושה של משפחת סולוהוב, משנת 1810 עברו לבעלותה של משפחת פלבקה. בסוף המאה ה-19 היו בעיירה 288 בתי מגורים מרביתם של יהודים אשר עסקו במסחר ומלאכה.
בשנים 1816–1819 היו בעיירה 825 יהודים.
בשנת 1847 כבר היו בעיירה 2,342 יהודים.
בשנת 1897 היו 1,343 יהודים מחצית מהאוכלוסייה הכללית. הירידה במספר היהודים נבעה מכך שהתחילה ההגירה לארץ ישראל, אמריקה, דרום אמריקה וגם לערים סמוכות למשל: לווילנה, למינסק, כי החיים בעיירה היו קשים והיו מצבים שלתושבים היהודים לא הייתה פרנסה במקום.
במפקד אוכלוסין שנערך על ידי ממשלת פולין בשנת 1921, נמנו בעיירה 2226 יהודים, כ-42% מכללל תושבי העיר.
העלייה לישראל התגברה לאחר מלחמת העולם הראשונה עקב האנטישמיות של הפולנים. ערב מלחמת העולם השנייה והמלחמה בין רוסיה לגרמניה נמנו בעיירה רק 1200 יהודים. הסבר לכך מופיע בספר זיכרון לאיבניץ והסביבה. האנטישמיות הערימה קשיים כלכליים וחברתיים וגרמה לכך שהנוער החל לעזוב את המדינה במטרה להגיע לארץ ישראל. עם פרוץ מלחמת רוסיה-גרמניה ב-21.6.41 היו באיבניץ 350 בתי אב יהודיים כ-1200 נפשות. השואה מחקה את העיירה הזו, שרדו 70 איש בלבד.
תיאור העיירה ופרנסותיה.
העיירה הייתה קטנה ורחוקה ממסילת ברזל ומדרך המלך, מרוחקת כ-60 ק"מ ממינסק. העיירה הייתה מוקפת ביערות עצי אורן, וביניהם שדות תבואה. מצפון מערב שטף נהר לא גדול שהפעיל שתי טחנות קמח. אורך העיירה היה כקילומטר וחצי ורוחבה פחות מחצי ק"מ. במרכז העיירה השתרעה רחבת השוק שהייתה מוקפת בתים ובאמצעה טור ארוך של חנויות קטנות שנבנו על ידי הפריץ על מנת להשכירן. כל שוכרי החנויות היו יהודים. לחנוונים הייתה "חזקה" על החנויות ולכן עברו בירושה מדור לדור. רובן היו מעין "כלבו" של סחורות שונות. נמצאו גם מיני סדקית. בסוף המאה ה-19 התחילה ההגירה לאמריקה. רוב היוצאים לאמריקה בשנים אלו היו חייטים שהתקשו במציאת פרנסה בעיירה..
המקור הכלכלי העיקרי של יהודי העיירה היה יום השוק שחל ביום ראשון. ביום זה היו מתכנסים ובאים האיכרים והאיכרות מכפרי הסביבה אל כיכר השוק ומביאים למכירה את תוצרתם וקונים את צורכיהם. היו בעיירה בעלי עגלות שהתפרנסו מהובלת נוסעים למינסק באופן קבוע מספר פעמים בשבוע, שבנוסף לנוסעים היו מעבירים סלי ביצים ועופות למכירה לשם עסק, וכן יבוא של חביות בירה שנשלחו ריקות וחזרו ממינסק מלאות לשימוש בעלי בתי המרזח.
ענף כלכלי נוסף היה יצוא של אדמת חימר שהייתה בסביבות העיירה, שהתאימה ליצירת כלי חרס. מהאדמה שהובאה למכירה היו עושים כלים יפים, אריחים לבנין תנורים. במלאכה זו עסקו גם יהודים וגם נוצרים ולתוצרת היה ביקוש מערים רחוקות, כך שהתוצרת יוצאה לרחבי הסביבה. יצוא נוסף וחשוב היה של בנאים נוצרים מומחים שהיו נוסעים לעבוד ברחבי רוסיה, בימי האביב והקיץ, וכשהיו חוזרים עם הכסף שהשתכרו היו קונים בו מהחנוונים היהודים את צורכיהם..
תולדות העיירה במהלך השואה ולפניה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, נכבשה העיירה במסגרת המלחמת הפולנית סובייטית ועברה לשטחה של פולין. כך נותק הקשר עם עיר המחוז מינסק. בית הספר העירוני ניסגר והשפה הפולנית תפסה את מקומה של הרוסית. מצבם הכלכלי של יהודי הסביבה הורע, האנטישמיות קיבלה גיבוי רשמי של השלטון והיחס ליהודים היה עוין. בנוסף, סבלו היהודים מקשיים כלכליים שהוחרפה בגלל המדיניות האנטישמית של השלטון הפולני. משרות בממשל או בעיירה היו סגורות בפניהם, וגם בתי הספר הגבוהים היו סגורים עבורם עם חוק הנומרוס קלאוזיוס. באותן שנים היו סגורים השערים של ארצות הברית, וגם לארץ ישראל כמעט ולא ניתן לנסוע. המספר המועט של סרטיפיקטים שהמנדט הבריטי אישר לא הספיקו לכלום.
בראש השנה 1939 הרוסים נכנסו לבלארוסיה לאחר חלוקת פולין בין הרוסים לגרמנים. חיילי משמר הגבול הפולני ששהו באיבניץ ברחו והשאירו הרבה נשק שאותו אספו היהודים. אלה גויסו לאחר מכן למשטרה החוקית המקומית. ב-22 ביוני 1941 פרצה מלחמה בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית. ב-27 ביוני נכנסו היחידות הגרמניות לאיבניץ. למחרת בוצע הטבח הראשון (ניספו 34 יהודים) כאות נקמה על מותו של טייס נאצי שצנח ליד איבניץ וחוסל על ידי הרוסים, תושבי איבניץ הנוצרים הלשינו שהיהודים הרגו אותו. מעשי הטבעח המשיכו לאורך הקיץ. ב-10 בנובמבר 1941 הוקם הגיטו באיבניץ. וב-16 במאי 1942 התילו הגירושים של היהודים למחנה דבורץ. הגירושים המשיכו עד 2 ביוני 1942 ושבוע לאחר מכן חוסל הגטו. מי שלא גורש - נורה. למחרת נרצחו 650 הילדים הקטנים.
ארגוני קהילה וחסד.
המידע נלקח מכתביו של א. מיליקובסקי בספר הזיכרון לקהילה. מיליקובסקי (מחיפה) עזב את איבניץ ביוני 41 עם פרוץ המלחמה, הגיע לאורל וגויס לגדוד העבודה הרוסי במחוז סברדלובסק. בסיום המלחמה הצליח לעזוב את ברית המועצות ואחרי נדודים רבים הגיע לארץ כעולה בלתי לגאלי במאי 1948.
בעיירה היו שני בתי כנסת: בית הכנסת הישן ובית המדרש החדש יותר, שניהם בנויים מעץ. בבית הכנסת הישן היו רוב המתפללים אנשי "עמך" ובחדש מרביתם "בעלי בתים" מבוססים יותר. בית הכנסת בנוסף להיותו מקום לתפילה וללימוד שימש כמרכז קהילתי ובו נידונו כל הקשיים והדאגות שהטרידו את כלל הציבור. בית הכנסת הישן היה קטן והקירות שלו היו צבועים בלבן. בית הכנסת החדש היה צבוע ומעוטר בציורים בפנים. התקרה והקירות היו מעוטרים בציורים בצבעים ססגוניים עם פרחים ועיטורים..