הסרט עוקב אחר השחקנית רובין רייט (המגלמת את עצמה). רייט מתגוררת עם שני ילדיה בסמוך לשדה תעופה. בנה, אהרון, חולה בתסמונת אשר, שגורמת לו להתעוור ולהתחרש באופן הדרגתי. היא ובנה מטופלים על ידי הרופא ד"ר ברקר, שמנסה לסייע להתמודד עם המצב הקשה של בנה. רייט מוצגת כשחקנית כושלת, אשר מאז הסרט "הנסיכה הקסומה" לא הצליחה בקולנוע, לרוב בשל פחד במה שגרם לה לנטוש סרטים במהלך הפקתם.
סוכנה (המגולם על ידי הארווי קייטל) מציע לה הצעה מאת אולפני מירמאונט במסגרתה האולפן יסרוק את דמותה למחשב וישתמש בדמות הממוחשבת על מנת להפיק סרטים מבלי צורך בהסכמתה או במשחק בפועל של השחקנית. רייט מתנגדת להצעה, אולם בשל מצבו הבריאותי של בנה (המתחרש ומתעוור) נאלצת להסכים לחוזה ל-20 שנה, מאחר שהובהר לה שבלא חתימה על החוזה לא תועסק על ידי אף אולפן ולא תוכל לממן את טיפולי בנה.
20 שנה לאחר מכן, רייט מוזמנת לכנס העתידנים המתקיים בעיר האנימציה אברהמה בו מוצגת טכנולוגיה חדשה של אולפני מירמאונט, בה שואפים הצופים סם כימי, ורואים את כל העולם שסביבם, ואת עצמם באנימציה. בשלב זה הסרט עצמו הופך מסרט מצולם לסרט אנימציה. במהלך הכנס רייט מסכימה להאריך את החוזה שלה עם האולפן, ולאפשר לאנשים סביבה ללבוש את דמותה באמצעות סם. במהלך הכנס טרוריסטים פולשים למתחם ורייט נפצעת מהחומריים הכימיים שפוזרו באוויר.
היא מוקפאת ל-20 שנה נוספות שלאחריהן מתעוררת בעולם עתידני, בעיר ניו יורק, שבה מגדלים פורחים באוויר בין גנים מלאי פרחים; עולם בו כל אחד יכול לצרוך כל סם לדמיין את דמותו, ובני האדם חיים בהרמוניה נטולת אגו. מי שמדריך אותה בעולם המצויר החדש הוא דילן טרלינר, האווטאר של אנימטור ותיק שעבד באולפני מירמאונט והשתמש בדמותה הדיגיטלית ליצירת סרטים. השניים מתאהבים ומבלים בעולם האנימציה אך רייט עדיין רוצה למצוא את בנה. למרות שדילן מנסה להניאה מלעזוב את "מסיבת הכימיקלים" האוטופית לעולם האמיתי המכוער והאכזר, רייט בוחרת להתנקות מהסמים במטרה למצוא את בנה שנעלם.
לאחר צאתה מעולם ההזיות היא מגלה כי היא נמצאת בעיר הרוסה, בה אנשים מתים מחוסר טיפול רפואי, קופאים מקור ורעבים לאכול, אך אינם יודעים זאת בשל הסמים. היא מגלה שבנה חיכה לה 19 שנים ואז נכנס לעולם הסמים, שבו, בשל העובדה שאנשים לובשים ופושטים צורות, לא ניתן למצוא אותו. רייט בוחרת לחזור לעולם הסמים לאחר שכשלה התוכנית למציאת בנה. בסיום הסרט, רייט שוב נכנסת לעולם האנימציה של "מסיבת הכימיקלים" ומדמיינת את עצמה בדמותו של בנה, אהרון, שחי מחדש את חייו, החל מלידתו, עבור במבט הראשון באמו, צופה באמו משחקת על הסט, בטיפולים אצל ד"ר ברקר ובסוף צופה באמו הולכת לכנס העתידנים. בסצנה האחרונה רייט טסה על מטוס מראשית התעופה ומוצאת את בנה בלב המדבר. הסרט נותן לצופה להחליט האם היא אכן פגשה את בנה בעולם "מסיבת הכימיקלים" או שהיא רק מדמיינת את זה.
הפקה.
העבודה על הסרט החלה בשנת 2008. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן והיה סרט הפתיחה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בשנת 2013.
שני קוני למל (סרט)
שני קוני למל הוא סרט ישראלי קומי משנת 1966, המבוסס על תרגום המחזמר היידי "שני קוני למל" של אברהם גולדפדן.
בסרט מגלם מייק בורשטיין שתי דמויות במקביל (קוני ומקס) בקומדיה של טעויות על רקע השטעטל. הסרט כולל שירים וריקודים שהידוע שבהם הוא שירו של קוני למל "אומרים כי אני אינני אני..." בביצועו של בורשטיין. סרט זה הוא הראשון בסדרת סרטי "קוני למל", ואף היה הסרט הראשון בקריירה הקולנועית של בורשטיין..
עלילה.
הסרט מספר על ניסיון השידוך של קוני למל, בנו של רבי שלום מוניה פרידברג, ראש הקהילה היהודית בשיחריאבקה, עם קרולינה חברתו של בן דודו – הסטודנט המשכיל מקס, בנו של דוקטור העיירה קבצנסק. על מנת למנוע את השידוך של קוני למל עם חברתו קרולינה, מתחזה מקס לקוני למל בשל היותו דומה לו באופן מפליא, מה שיוצר קומדיה של טעויות. רבי קלמן השדכן מנסה למצוא חתן לביתו, ואף מנסה לשדך את קוני למל לקרולינה ביתו של פנחס'ל גביר העיירה לפי בקשתו של אביה, המנסה להרחיקה ממקס אותו היא אוהבת. לבסוף קוני למל מתחתן עם ליבל'ה, בת השדכן, ומקס מתחתן עם קרולינה אהובתו, ביתו של רב פנחס'ל הגביר של העיירה קבצנסק.
קבלת הסרט.
עם 900,000 כרטיסים שנמכרו בסך הכול, הסרט עומד במקום החמישי בתולדות ישראל מבחינת הצלחה מסחרית – אחרי "אסקימו לימון", "קזבלן", "סאלח שבתי" ו"שתי אצבעות מצידון". עד סוף 1967 צפו בו 876,200 איש, והוא הכניס 451,300 ל"י נטו למפיקים, שהשקיעו בו כ-900,000 ל"י. לסרט נעשו שני סרטי המשך: "קוני למל בתל אביב" ו"קוני למל בקהיר". סרטים אלו לא היוו הצלחה כמו הסרט המקורי. אף שהעיקרון של קרובי משפחה זהים שהאחד חרדי והשני חילוני נשמר גם בסרטי ההמשך, דמות החילוני שונתה מעט. בסרט הראשון היו אלו קוני ומקס בני הדודים ובסרטי ההמשך הדמויות המרכזיות הן קוני ומוני האחים התאומים.
הסרט משתייך לסוגת סרטי געפילטע פיש. בסרט מודגשת דמותו של קוני למל באופן המעוצב על פי היחס העוקצני של החברה החילונית לדמותו של החרדי. דמות זו יצרה אבטיפוס סטריאוטיפי של דמות "החרדי" בסרטים שהועברה גם לסרטים ומחזות אחרים. כך לדוגמה אמר ג'קי לוי:
מבקר הקולנוע, מאיר שניצר, כתב על הסרט:
יחי ההבדל הקטן
יחי ההבדל הקטן (באיטלקית: Viva la libertà, "יחי החופש") הוא סרט קולנוע קומי אשר יצא לאקרנים באיטליה בשנת 2013. הסרט הוצג בפסטיבל קרלובי וארי ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, במסגרתהּ זכה בפרס עוגן הזהב לסרט הטוב ביותר.
הסרט הוקרן לראשונה בהקרנת בכורה ב-2012, בעוד בישראל הוצג הסרט לראשונה ב-7 בנובמבר 2013.
תקציר עלילה.
הסרט עוקב אחר אנריקו אוליברי, ראש אופוזיציה במהלך בחירות באיטליה (המגולם על ידי טוני סרווילו). בראשית הסרט סובל ראש האופוזיציה ניסיון הפיכה בתוך מפלגתו שלו, בשל ירידתו בסקרים, והוא מחליט לברוח לפריז ולתת למפלגתו להסתדר בלעדיו. ראש לשכתו, אנדריאה בוטיני, מחפש אחריו ומגיע לאחיו, השוהה בבית חולים לחולי נפש. ראש הלשכה מגלה כי האח הוא תאום זהה לראש האופוזיציה (האח מגולם אף הוא על ידי סרווילו), ומחליט (בעצה אחת עם אשתו של ראש האופוזיציה) להציג את האח התאום כאוליברי.
האח התאום פוצח בנאומים סוחפים וסיסמאות פוליטיות, ותוך זמן קצר משנה את מפת הסקרים ואף זוכה בבחירות.
גנאדי חזנוב
גנאדי חזנוב (ברוסית: Геннадий Хазанов; נולד ב-1 בדצמבר 1945 במוסקבה) הוא סטנדאפיסט ושחקן קולנוע יהודי סובייטי-רוסי. בשנת 1991 הוענק לו תואר אמן העם של רוסיה הסובייטית ובשנת 1996 פרס הפדרציה הרוסית. בעל כל ארבע דרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת וחבר הנהלת הקונגרס היהודי-רוסי.
קורות חיים.
גנאדי חזנוב נולד במוסקבה למשפחת מהנדסים יהודית. זמן קצר לאחר לידתו המשפחה התפרקה והוא חונך על ידי אימו וסבתו. החל מילדות חזנוב חלם להיות אמן והעריץ את ארקדי רייקין. בשנת 1962 הוא ניסה להתקבל לבתי ספר למשחק במוסקבה אך ללא הצלחה. בסופו של דבר הוא התקבל לאוניברסיטה טכנית. במהלך הלימודים הוא השתתף בתיאטרון לחובבים, בהצגות סטודנטים ובתוכנית טלוויזיה פופולרית ק.ו.ן. בשנת 1965 חזנוב עבר לבית ספר לאמנות הקרקס. החל משנת 1967 חזנוב החל להופיע.
בשנת 1969 עם סיום הלימודים, חזנוב החל להנחות קונצרטים של לאוניד אוטיוסוב. בתקופה זו חזנוב ניסה הרבה תחומים - פרודיה, חקיינות סטנד-אפ ועוד.
חזנוב פרץ לתודעה כלל ארצית לאחר שבשנת 1975 הופיע בטלוויזיה הסובייטית בהצגת סטנד-אפ בדמות של סטודנט בית ספר לבישול. לאור ההצלחה הוא המשיך עם הדמות ואחר כך החל להופיע על הצגות ברחבי ברית המועצות. בעקבות סאטירה חריפה במהלך הופעותיו בשנת 1984 נאסר אליו להופיע ואף הופסקה הקרנת קטעים ישנים בטלוויזיה הסובייטית.
במקביל להופעות גנאדי חזנוב החל להצטלם בסרטים אך בתחום זה הוא לא בלט במיוחד.
בשנות ה-90 השחקן הרבה להופיע מחוץ לגבולות רוסיה בארצות בהם קיים קהל דובר רוסית.
בשנת 1997 התמנה חזנוב למנהל אמנותי של תיאטרון אסטרדה של מוסקבה, ומנהל אותו עד היום.
חזנוב מרבה להשתתף בטלוויזיה בתוכניות בנושאים אקטואליים, שופט בתחרויות וכו'. בשנת 2002 על חייו ובפעילותו צולמה סדרת טלוויזיה באורך של שמונה שעות הקרנה.
יאיר הירשפלד
יאיר הירשפלד (נולד ביוני 1944) הוא מרצה בדימוס בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה. מיוזמי ועידת מדריד (1991) והסכמי אוסלו (1993). מנכ"ל "הקרן לשיתוף פעולה כלכלי" (E.C.F) שייסד בשנת 1990 (יחד עם בועז קרני).
קורות חיים.
נולד בולינגטון שבניו זילנד, בשנת 1949 עבר עם הוריו לווינה, אוסטריה ושם גדל. היה פעיל בתנועת הנוער "השומר הצעיר" ואף כיהן כראש קן התנועה בווינה בשנים 1964–1967. עלה לישראל בשנת 1967. הירשפלד נשוי לרות, מרפאה בעיסוק. לזוג שתי בנות, שני בנים, ותשעה נכדים (נכון לדצמבר 2016). אחותו היא הפרופ' לסיעוד מרים הירשפלד.
קריירה אקדמית: מחקר והוראה.
בין השנים 1967–1970 למד לתואר ראשון בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה העברית. בתקופה זו שימש כעוזר הוראה בחוג וכן כעוזר מחקר של פרופ' גרשון סלומון ושל פרופ' שמואל נח אייזנשטדט.
בשנת 1971 החל בלימודים במסלול ישיר לדוקטורט בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב. עבודת הדוקטורט, בהנחיית פרופ' אוריאל דן בנושא "יחסי איראן-גרמניה 1921-1941" הוגשה בשנת 1976 (או 1977) ופורסמה כספר בשנת 1980.