בהתייחסה לג'ון בל האב כ"ג'ק הזקן", המכשפה טענה שהיא מתכוונת להרוג אותו והעידה על כוונתה באמצעות קללות, איומים וייסורים. הסיפור מגיע לשיא כשמר בל מורעל למוות על ידי המכשפה. מאוחר יותר בהלוויה הישות הפריעה לאבלים בשירת שירי שתייה. בשנת 1821 כתוצאה מהפצרות חוזרות ונשנות של המכשפה בטסי בל ביטלה את אירוסיה לג'ושוע גרדנר. לאחר מכן, הישות הודיעה למשפחה שהיא עומדת לעזוב, אבל תחזור בעוד שבע שנים ב-1828. המכשפה אכן שבה בשנה הזו כדי לרדוף את לוסי ואת בניה ריצ'רד וג'ואל, אך אלה בחרו שלא לעודד זאת ולכן היא עזבה שוב.
בכתב היד המיוחס לריצ'רד ויליאמס בל, הוא כתב שהרוח נותרה בגדר תעלומה:
תיעודים כתובים מהמאה ה-19.
משלחת לונג-בל, 1820.
הקצין ג'ון ר. בל הצטרף למשלחת סטפן, הרימן ולונג בשנת 1820 כדי לחקור את המישורים הגדולים המרכזיים. בשל היעדר הוראות, לונג ובל הובילו צוותים מפוצלים לאחר שהגיעו להרי הרוקי, והתאגדו מחדש בפורט סמית', ארקנסו. בל ניהל יומן מפורט של מסעותיו. נסיעתו חזרה, ב-19 באוקטובר 1820, חצתה את הנהר האדום בפורט רויאל, טנסי. מאוחר יותר באותו יום, בל עצר בבית משפחת מרפי במחוז רוברטסון לאכול ארוחת ערב. במהלך השהות סיפרו לו על אישה צעירה מלווה בקול. הקול ייחל לאישה להינשא לגבר מקומי, ואלפים נסעו לשם כדי לשמוע אותו:
ליי אריק שמידט כותב שכותבי ההשכלה עד סוף המאה ה-18 השתמשו בפיתומות כהסבר הגיוני לביטוי דתי של קולות על טבעיים כמו אלו שנמצאו בנצרות הדמוקרטית של ההתעוררות הגדולה ובפרקטיקות שאמאניות של אינדיאנים. שמידט טוען שההסבר הרציונלי הזה של קולות על טבעיים כסוג של הונאה ואשליה גרם לקוסמים לאמץ את הפיתומות במופעיהם בעשור הראשון של המאה ה-19. המופעים הפופולריים המוקדמים הללו, של קוסמי במה גברים לבנים בעיקר, הובילו במקביל לדמוקרטיזציה של התיאוריה החילונית ברחבי ארצות הברית. השינוי התרבותי הותיר פרשנויות דתיות של קולות כאלה לקבוצות מודרות יותר ואת הפרשנות החילונית של אמונות אלו כפרובינציאלית או "כפרית". שינוי זה הוביל גם את התנועה הספיריטואליסטית של אמצע המאה ה-19 למצוא ביטוי גדול יותר בקרב נשים.
"The Saturday Evening Post".
העיתונים "New England Farmer" של בוסטון ו-"Green Mountain Freeman" של ורמונט פרסמו בינואר ובפברואר 1856 מאמר בנושא המכשפה, וייחסו את מקור הטקסט ל-"The Saturday Evening Post". המחבר האלמוני תיאר את הישות כ'רוח טנסי' או 'רוח בל', וקבע שהאירוע התרחש 30 שנה או יותר מרגע כתיבת המאמר. ישנן שלוש דמויות אנושיות בסיפור - מר בל, בתו בטסי בל וג'ושוע גרדנר. המחבר קבע שהקול, שדיבר בחופשיות ברחבי הבית מכל הכיוונים, נשמע רק לאחר כיבוי האורות בלילה. התופעה עוררה עניין רב. המחבר הוסיף וטען כי הכיר היטב את מר גרדנר. כאשר נשאלה רוח הרפאים כמה זמן היא תישאר, היא ענתה: "עד שג'ושוע גרדנר ובטסי בל יתחתנו". המחבר מוסיף וקובע כי בטסי בל התאהבה בג'ושוע גרדנר וגילתה את מיומנות הפיתומות. הוא גם מציין שגב' בל השתמשה אז בכישורה כדי לנסות לשכנע את ג'ושוע גרדנר להינשא לה, וכשלא נישאו, הישות נעלמה.
משפט קלינארד ובורגס, 1868.
בספטמבר 1868 פורסם מאמר תחת הכותרת "כישוף ורצח: הובגובלינים וסוסים אפורים זקנים התמריץ לפשע" (באנגלית: Witchcraft and Murder: Hobgoblins and Old Gray Horses the Incentive to Crime). טום קלינארד ודיק בורגס נעצרו על רצח מר סמית'. הכתבה דיווחה שסמית' טען שיש לו כוחות כישוף בזמן שעבד ליד תחנת אדם, בעודו חוטב עצים בחווה עם הנאשמים. סמית' התכוון להשתמש בכוחות הללו כנגד קלינארד ובורגס, מה שהוביל לסכסוך ביניהם. זהותו של הנרצח דווחה כג'יימס או כצ'ארלס סמית'. חבר המושבעים של המדינה זיכה את קלינארד ובורגס.
אינגרם פרסם ראיון עם לוסינדה א' רולס, מקלארקסוויל, טנסי, בתם של אלכסנדר גוץ' ות'יני ת'ורן, שניהם דיווחו שהם ידידים קרובים של בטסי בל. רולס העידה כי המכשפה הייתה נושא שיחה תדיר במהלך חייה והצביעה על רצח של אדם בגין כישוף כראיה לטענה זו:
אינגרם צירף תאריך של 1875 או 1876 לשפיכות הדמים, אך קשר את הזיכרון של רולס עם מותו של סמית':
תערוכת המאה של נאשוויל.
תיאור של מספר עמודים של האגדה נכלל בסקיצה של מחוז רוברטסון ולפי הדיווחים נכתב לתערוכת המאה של נאשוויל ב-1880. הסקיצה פורסמה בשנת 1900 על ידי "החברה ההיסטורית של טנסי". מחבר הסקיצה אינו ידוע והמאמר אינו מתוארך. התאריכים בסקיצה מסתיימים ב-1880. הסופר ציין את המקור של החלק הראשון של הסיפור מתוך "פ.ר מיילס, ויליאם פרייד, וו.ג'. גוץ', בן ב' באטס ורבים אחרים". המחבר זיהה את הפרעת הקבורה כעצמות גולגולת שנמצאו בעבר ב"תל סמוך לריבר בלאף ". החזרת השרידים לא הרגיעה את הרוח. המכשפה יכלה לדבר בכמה שפות והייתה "משסה את הכלבים" בקורבנות תמימים. לפי אותו התיאור של מחוז רוברטסון, מכשפת בל לא הרעילה במפורש את ג'ון בל:
בדיווח של אינגרם, המיוחס לריצ'רד ויליאמס בל, ג'ון בל כבר סבל ממצוקה לא ידועה והיה ומרותק למיטה במשך זמן מה. בנו של ג'ון בל, ג'ון בל ג'וניור, מצא את הבקבוקון בארון לאחר שאביו לא התעורר. המשפחה קראה לד"ר הופסון, בעוד המכשפה הכריזה שהיא השקתה את מר בל ברעל. אלכס גאן וג'ון בל ג'וניור בדקו את הרעל על החתול באמצעות קשית, וזה "מת מהר מאוד". ג'ון בל מת למחרת ב-20 בדצמבר 1820.
הסקיצה של תערוכת המאה קבעה שהמכשפה יכולה להופיע כארנבת, כדוב או ככלב שחור, ולחקות קולות של בעלי חיים שונים. הקול טען שזו אחת משבע רוחות בעלת שלושה שמות שנתנה לעצמה: בלאקדוג, ת'רי ווטרס וטינאפּרטי. הדיווח של אינגרם תיאר גם משפחה של רוחות שהופיעה במשך פרק זמן קצר. לבני 'משפחת המכשפות' קראו בלאקדוג, מתמטיקה, קיפּוקריפיה וירושלים. בלאקדוג תואר כמנהיג לכאורה של הקבוצה.
""ההיסטוריה של טנסי" בהוצאת גודספיד".
בספר "ההיסטוריה של טנסי" בהוצאת גודספיד בראת'רס מתועד תיאור קצר של האגדה שזיהה את הרוח כנשית וקבע כי העניין בתופעה היה נרחב באזור באותה תקופה:
דיווחים משנת 1890.
בשבוע של 20 בינואר 1890 דווח על מאות אנשים שביקרו בבית הנמצא 2.5 מייל מזרחית להופקינסוויל , קנטקי, לאחר שהתפשטה שמועה על גושי פחם שנפלו באופן מסתורי מהתקרה בחדר המשפחה. הבית אוכלס על ידי שר בולט של הכנסייה הפרסביטריאנית של קמברלנד, וו.ג.ל קווייט, אשתו, בתו החורגת בל הול, וכן משרתת בת שש-עשרה ששמה אינו מוזכר. גברת קווייט נפצעה כשחתיכה פגעה בראשה והיא נזקקה לטיפול רפואי. דיווח מוקדם יותר הציע את המשרתת כחשודה פוטנציאלית, תוך שהוא מציינת כי האמונות הטפלות מעוררות קשר ל"מכשפת בל ממחוז רוברטסון" מעשרות שנים קודם לכן.
מאמר שפורסם ב-3 בפברואר 1890 מתאר סדרה של אירועים מתחנת אדם, טנסי. בשעת בין ערביים, 27 בינואר 1890, דווח שמר הולאוויי ראה שתי נשים אלמוניות מגיעות לביתו ויורדות מסוסיהן בזמן שהוא מאכיל בקר. כשהגיע לבית, הסוסים והנשים נעלמו. אשתו של מר הולאווי דיווחה שראתה את הנשים גם בחצר. באותו שבוע, מר רולנד ניסה להניח שק תירס על גבו של סוסו והשק נפל. הוא ניסה להניח את שק התירס על גבו של הסוס עוד מספר פעמים, אבל בכל פעם השק נפל. ג'ו ג'ונסון הגיע ואחז בשק כשמר רולנד עלה על סוסו. הם ראו את השק צף משם למרחק של 20 מטרים, שם הוא נחת ליד הגדר. כשהם הלכו לקחת את השק, נשמע קול: "אל תיגעו בשק הזה יותר".
דו"ח המשך פורסם ב-18 בפברואר 1890, עם הכותרת "מכשפה מוזרה: עוד סיפורים בטעם מולהטני מתחנת אדמס". בסוף המאה ה-19, ג'וזף מולהטן היה מבצע מתיחות ידוע של מאמרים בעיתונים. לפי הדיווח הישות כונתה רק כמכשפה. המאמר מדווח שמר ג'ונסון ביקר את באק סמית', והם דנו בביקור לאחרונה של רוח הרפאים בביתו. הם שמעו דפיקה בדלת וכשפתחו את הדלת החלו הדפיקות בדלת אחרת. הם התיישבו והכלב החל להילחם עם משהו בלתי נראה. שתי דקות לאחר מכן הדלת נפתחה ואש התפשטה על פני החדר שנמלא ברוח ציקלונית, והפחמים נעלמו כשניסו לכבות אותה. באותו ערב מר ג'ונסון יצא הביתה על סוסו ומשהו קפץ על גבו ותפס את כתפו כשניסה לרסן את הסוס. הוא הרגיש איך הדבר הזה קופץ ממנו כשהתקרב לביתו, ונע בין העלים אל תוך היער.
מר וינטרס דיווח שלקח ציפור מוזרה תוך כדי ציד בקושי רב. לאחר שחזר הביתה, הוא פתח את שקית הציד וגילה שהציפור נעלמה, ובמקומה נמצא ארנב שאחר כך גם נעלם. בעודו מבעיר צמחייה בחוץ, מר רולנד תיאר ביקור בשעה 21:00 של גבר שחור לבוש למחצה עם עין אחת במצחו שהנחה אותו ללכת אחריו ולחפור בסלע גדול. לאחר מכן הדמות נעלמה. מר רולנד חפר באותו לילה עד שהתעייף. הוא קיבל עזרה למחרת בבוקר מביל בורגס וממר ג'ונסון וגילה משהו שתואר כ"קומקום הפוך". הם לא הצליחו להסיר אותו מכיוון שהאדמה החלה לנוע בחזרה לתוך החור מהר יותר ממה שהם היו מסוגלים לחפור. הדוח מסתכם בכך שאנשים רבים ביקרו במקום כדי לראות את המכשפה.
דעות ספקניות.
בריאן דאנינג כתב שאין צורך לדון בפעילות העל-טבעית כביכול עד שיהיו ראיות לכך שהסיפור נכון. "סיפורים מעורפלים מצביעים על כך שהייתה מכשפה באזור. כל העובדות המשמעותיות של הסיפור זויפו, והאחרות מגיעות ממקור של אמינות מפוקפקת. מכיוון שלא קיים תיעוד אמין של אירועים ממשיים, אין שום דבר ששווה לבדוק". דאנינג מסכם: "אני מגדיר את מכשפת בל כלא יותר מאחת מיני אגדות עם רבות בלתי-מבוססות, מקושטת ופופוליסטית במידה רבה, שחוברה על ידי מחבר אופורטוניסט של היסטוריה בדויה."