במהלך המשפט הציג התובע תצלום בו נראה שפר במהלך ביקור במחנה הריכוז מאוטהאוזן, כשהוא מוקף בעצירים מזי רעב. לטענת התביעה, היווה תצלום זה הוכחה לכך ששפר היה מודע היטב לזוועות השואה. שפר טען כי קיבל "סיור אח"ם" במחנה, שלא כלל צפייה בזוועות, שהוסתרו מפניו.
בראיונות שניתנו לאחר שחרורו מן הכלא, כמו גם בזיכרונותיו, גרס שפר כי לא היה מודע לכל זוועות הנאצים. כך למשל, סיפר כי אחד מידידיו, קארל האנקה, אשר שימש כגאולייטר (מושל מחוז) של פרובינציית שלזיה התחתית, סיפר לו על מחנה ההשמדה אושוויץ שהוקם בסמוך לתחום שלטונו, והזהיר אותו כי יימנע מלבקר במקום. מסמכים שנתגלו בדיעבד מראים כי ב-1943 היה לשפר חלק בתכנון הרחבת מחנה ההשמדה אושוויץ, והתאמתו לתפקידו כמחנה השמדה.
שפר טען כי לא ידע על השואה בעת התרחשותה, ולא היה לו כל חלק בה באופן ישיר (אם כי, לפי עמדתו, לחברי הממשל הנאצי קיימת אחריות קולקטיבית למעשים). אין ספק כי היה מודע היטב לתנאים האיומים של עובדי הכפייה שתחת מרותו. מחקרים היסטוריים ועדויות נוספות (לרבות יומני העבודה מהשנים 1938–1940, בהם תועד חלקו בגירוש היהודים מברלין, ועובדת נוכחותו בועידת פוזן, שם דיבר הימלר בגלוי על השואה), כמו גם עדויות שנחשפו בשנים האחרונות, מראים כי שפר לא היה "טכנוקרט לא-פוליטי", עיוור לתוצאות מעשיו כפי שטען, וכי ידע הרבה יותר מכפי שהודה לאחר מכן בניסיון להציל את עצמו, ואת "תדמיתה של גרמניה כולה" כמו שכתב בפרק האחרון בספרו.
נראה כי בגרמניה שלאחר המלחמה היה שפר לסמל של אנשים שהיו מעורבים במשטר הנאצי, אך כשפר - נוח היה להם לטעון שלא היה להם חלק ישיר בצדדים האפלים של המשטר. הבמאי היינריך ברלר מתאר מצב זה במילים "שפר נתן פתחון פה לאנשים שיכלו לומר: 'האמינו לי, לא ידעתי דבר על השואה'. ראו את שפר, ידידו של הפיהרר, שאף הוא לא ידע על כך דבר".
בכלא.
שפר תיעד את שהותו בת עשרים השנים בכלא שפנדאו ביומן מפורט, שיצא לאור בשם "יומני שפנדאו". שפר היה אחד משבעה אסירים, ראשי המשטר הנאצי, שהוחזקו בכלא. שפר הצליח ליצור קשר חשאי עם העולם החיצון, כיוון שרכש את חיבת הסגל ואת אמונו. הוא הצליח לכתוב מכתבים רבים למשפחתו, חרף ההגבלות, ואף לנצל את זמנו בקריאה מרובה, בגינון, ובכתיבת זיכרונותיו.
לאחר שחרורו.
שחרורו של שפר מן הכלא ב-1966 היה אירוע בקנה מידה עולמי; לאחריו הוא פרסם כמה ספרים אוטוביוגרפיים (שהחשוב מהם יצא לאור בעברית תחת השם "בתוככי הרייך השלישי" בהוצאת "בוסתן"). האוטוביוגרפיה המצליחה, הממזערת את חלקו בביצוע השואה וידיעותיו עליה בזמן המעשה, והמסנגרת על העם הגרמני כולו, הפכה לרב מכר. בזיכרונות אלה הוא מגן על מעשיו, ומסביר כי אף ששימש בתפקיד משמעותי ונתן להיטלר את הכלים הטכנולוגיים להמשיך במעשיו, תוך הסכמה עם האידאולוגיה הנאצית ועם מהות המשטר, הרי שהיה ונותר אדם הגון מבחינה אישית, ולא ידע על פשעי המלחמה.
בפרקים האחרונים בספרו, שנכתב בעת מאסרו, הוא מתאר את מטרת משפטי נירנברג, אותה זיהה במהלכם: "הטלת האשמה על מנהיגי המשטר הטוטליטרי הנאצי (וביניהם הוא עצמו), תוך כדי הקהיית תחושת האשם של העם הגרמני בכללותו". שפר מציג בספרו את הרעיון כי פשעי הזוועה היו תוצאה של סמכות השלטון, שהשתמש באמצעים טכנולוגיים חדישים, שכמוהם לא נודעו עד אז, שאיפשרו מחד שליטה מוחלטת בכל אדם ושעבוד "שמונים מיליון בני אדם לרצונו של יחיד", ומאידך "שמירה מפליגה על סודיותם של מעשי פשע שבוצעו בפקודת המשטר".
תדמיתו.
שפר קיבל על עצמו את האשמה למעשי הזוועה, אליהם הוא נחשף לטענתו בנירנברג, עת הוצגו בפניו "אסמכתאות ועדויות מזעזעות, שהוכיחו בעליל כי הפשעים המחרידים שבהם הואשמנו אכן בוצעו הלכה למעשה... תיאורים על רצח המונים מתוחכם והתעללות בהמית"; זאת בשל טענות כי הוא היה חלק מהנהגה הנושאת באחריות קולקטיבית. עמדה זו יצרה לו תדמית חיובית, והוא הפך למרצה מבוקש, ובילה את שנות חייו האחרונות ברווחה יחסית. הוא נפטר בבית מלון בלונדון בזרועות פילגש אנגלייה, ב-1981.
תדמית זו, שגם בעיון בה יש לקח מוסרי והיסטורי משמעותי, נמצאת תחת ביקורת. ביוגרפים אחרים מן השנים האחרונות, כדן ואן דר ואט, כותב הספר "הנאצי הטוב", וכמרטין קיצ'ן בספרו "" טוענים כי שפר היה שותף מלא לכל פשעי המשטר, נאמן לדרכו של ידידו היטלר, ושותף פעיל בהשמדת היהודים, וכי תדמיתו היא הונאה שנועדה להצילו מעונש המוות, ולספק לו חיים מכובדים לאחר שחרורו מן הכלא.
סדרת ראיונות שנתן שפר בימי חייו עם הביוגרפית גיטה סרני הבשילו לכלל ביוגרפיה ביקורתית שיצאה לאור בשנת 1995, הקרויה "אלברט שפר ומאבקו באמת". סרני טוענת כי שפר היה אדיש לבעיית היהודים, וכי לאחר המלחמה היו השואה ומוראותיה בבחינת נטל מוסרי כבד על שפר.
בשנת 2020 הופק בישראל, על ידי הבמאית והמפיקה ונסה לאפא, סרט תיעודי בשם שפר בדרך להוליווד הבוחן את ניסיונו בשנת 1971 לכתוב סרט עלילתי המתבסס על האוטוביוגרפיה שלו בתוככי הרייך השלישי ולטייח את מעשיו באמצעותו.
חיים אישיים.
בנו, הקרוי אף הוא אלברט שפר , המשיך בדרכו המקצועית והיה אדריכל מצליח בעל שם עולמי.
בתו, הילדה שראם, אשר כונתה בידי הביוגרפית של שפר, "האדם המוסרי ביותר שהכרתי מעודי", זכתה ב-2005 בפרס הסובלנות על שם משה מנדלסון. בכספי ירושה מאביה ייסדה קרן לסיוע לנשים יהודיות והיא פעילה בהעלאת זכר העבר הנאצי בגרמניה. בהתכתבויות שניהלה בילדותה עם אביה הכלוא, אשר עסקו ברגש האשמה, הוא טען בפניה שלא ידע על פשעי המשטר הנאצי. לימים אמרה לגבי ייחוסה המשפחתי, כי אין היא חשה אשמה, "אלא בושה".
קישורים חיצוניים.
אלי אשד "הנאצי הטוב":סקירה על הסרט התיעודי "שפאר בדרך להוליווד" "יקום תרבות 2021
אלי אשד בסקירה על הסרט התיעודי :"שפאר בדרך להוליווד" ועל חייו של שפאר ודיון בשאלה האם היה "שפאר "הנאצי הטוב"? או אף נורא מהימלר עצמו ?
"הנאצי הטוב " במגזין "יקום תרבות" :
https://www.yekum.org/2021/10/%d7%94%d7%a0%d7%90%d7%a6%d7%99-%d7%94%d7%98%d7%95%d7%91-%d7%a2%d7%9c-%d7%94%d7%a1%d7%a8%d7%98-%d7%94%d7%aa%d7%99%d7%a2%d7%95%d7%93%d7%99%d7%a9%d7%a4%d7%90%d7%a8-%d7%91%d7%93%d7%a8%d7%9a-%d7%9c/
הליגה הקורינתית
הליגה הקורינתית (מכונה גם בשם הברית ההלנית) הייתה ברית בין ערי מדינה ביוון בין היתר תבאי, ארגוס, כלקיס (פוליס), פרט לספרטה עם פיליפוס השני, מלך מוקדון. נחתמה בקורינתוס, בחורף שנת 338/337 לפני הספירה.
בקרב כירונאה שנערך ב-338 לפנה"ס בכירונאה אשר בבויאוטיה, נחלו כוחות מוקדון ובנות בריתה ניצחון, בעקבות הקרב הושמד רוב צבא תבאי, וגם צבא אתונה ספג אבדות כבדות, ואתונה איבדה את עצמאותה לעד.
בעקבות הניצחון בקרב כירונאה נוסדה הליגה הקורינתית. פיליפוס הוכרז הגמון (שליט) יוון ומוקדון, והחלו ההכנות לקראת מסע מלחמה נגד ממלכת פרס.
לאחר רציחתו הליגה התפרקה, תבאי פרשה מהליגה ומרדה באלכסנדר הגדול.
אלכסנדר הגדול כינס את הליגה הקורינתית שוב בקורינתוס. שם הוכרז ב-336 לפנה"ס על ידי כל חברות הליגה, חוץ מספרטה, כ"מנהיג כל-יכול" במלחמתה של הליגה ההלנית נגד פרס.
תבאי המורדת הוחרבה על ידו ב-335 לפנה"ס, כהרתעה נגד כל ניסיון מרידה עתידי, או פרישה מהליגה הקורינתית.
פרובינציה
פְּרוֹבִינְצְיָה בשיח המודרני הוא כינוי ליחידה מנהלית משנית לרמת המדינה ועליונה לרמת המחוז.
מונחים חלופיים ליחידה זו הם "מדינה" (state), למשל בארצות הברית או במקסיקו; "קנטון" (canton) בשווייץ; "ארץ" (land) בגרמניה ואוסטריה; "מחלקה" (departamento) בבוליביה ואורוגוואי. בקנדה פרובינציה היא למעשה מדינה. בשפת היום יום משמשת המילה לציון של אזורים נידחים במדינה, במיוחד בהקשרים של קיפוחם. המונח שאוב מהחלוקה המנהלית של האימפריה הרומית, בה הוגדרו יחידות רבות כפרובינקיות. בדרך כלל בראש הפרובינציה נמצא מושל, לו אוטונומיה מוגבלת, או ללא אוטונומיה כלל.
לעומת ההגדרה שלה כיחידה השנייה בחלוקה מנהלית לאחר המדינה, לעיתים משמשת המילים לציון המקבילה ל"מחוזות". לדוגמה, בבלגיה הדרג הראשון הוא שלושה מחוזות, שהם בתורם מתחלקים לפרובינציות.
פירוש לשוני.
המילה פרובינציה מקבלת את המשמעות הניהולית הטריטוריאלית שלה מתקופת רומא העתיקה בה חולקה האימפריה הרומית לנפות. אך במקרים רבים נפות אלה היו דומות לקולוניות של היום, והאוכלוסייה שם סבלה מניצול ומניעת זכויות רבות. באופן אירוני למדי הקולוניות הרומיות (coloniae) קיבלו מעמד של זכויות מלאות מיד עם הקמתן ולרוב הוקמו באוכלוסיות קטנות עבור לוחמים מנוסי-קרב.
בשפה המודרנית משמעות המילה היא רמה שניונית של ממשל בארצות רבות. ביטויים מקבילים הם: מדינה (בארצות הברית, מקסיקו, אוסטרליה, ברזיל והודו), חבל ארץ (land - בגרמניה ואוסטריה), מחלקה (Departamento - בבוליביה).
עם זאת בארצות מסוימות פרובינציה נחשבת לדרג שלישי בלבד של ממשל. בצרפת ובאיטליה לדוגמה למילה פרובינציה יש משמעות הדומה יותר למשמעותו של מחוז בתוך "אזור". שטחים כבושים מסוימים של האימפריה הבריטית זכו לשם פרובינציה, יותר בדומה לפרובינציות הרומאיות העתיקות, למשל הפרובינציה של קנדה והפרובינציה של דרום-אוסטרליה.
משמעות היסטורית ותרבותית.