עד שנת 2000 לא עמד מכשול בגבול בין שטחי ישראל לרשות הפלסטינית, ולמרות הדרישה החוקית להיתר כניסה לישראל, עובדים פלסטינים רבים הסתננו באופן חופשי לשטחי ישראל. לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה, ישראל נאלצה להתגונן מפני חדירה מוגברת של מחבלים לשטחי המדינה, ולצורך כך הקימה מחסומים פנימים וכן שיפרה את הבידוק בנקודות הכניסה לישראל על ידי הקמת מעברים מסודרים למעבר בין שטחי הגדה שבשליטת צה"ל לשטחי מדינת ישראל. החל משנת 2005 הוגדרו חמישה מעברים בהם בלבד מותרת כניסת סחורות (יבוא מסחרי מחו"ל וסחר מול ישראלים) שיעדן הוא שטחי הרשות הפלסטינית. כניסת סחורות שיעדן התנחלויות ישראליות מותרת אף היא רק דרך מעברים מוסדרים בלבד, אך הבידוק בהן אינו קפדני כמו זה שבמעברים לסחורה פלסטינית.
לקראת ההתנתקות ב-2005, עלה הרעיון לנתק את מעטפת המכס בין ישראל לרצועת עזה, כחלק מניתוק סמלי הריבונות הישראלית על הרצועה. בדיון שנערך בנושא תחת רה"מ אריאל שרון, שר האוצר דאז נתניהו תמך בניתוק רצועת עזה ממעטפת המכס המשותפת, לעומת התנגדו לכך שר התמ"ת דאז אהוד אולמרט, שמעון פרס וחיים רמון. בסופו של דבר, שרון נאלץ לשמר את מעטפת המכס, היות שהבנק העולמי וקרן המטבע לחצו על ישראל לעמוד במחויבויותה מהסכם פריז (הנספח הכלכלי) וכן עקב התנגדות מדינות שונות והרשות הפלסטינית ליצירת בידול מכוון בין הגדה לרצועת עזה. למרות זאת, מעבר ארז מופיע ברשימת מעברי הגבול החיצוניים למדינת ישראל, למרות שלצורך מעבר בו אין צורך בדרכון, אלא רק תעודת זהות (למעט אזרחים זרים).
מושקוביץ
מושקוביץ הוא שם משפחה מזרח אירופאי שמשמעותו בנו של משה
מושקוביץ'
בית הסוהר אלה
הלא TV
הַלָא TV (בערבית: هلا) הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי, המשדר בשפה הערבית. הערוץ החל את שידוריו בשנת 2012.
שידורי הערוץ מועברים על-גבי שלוש פלטפורמות: הלוויין עמוס בתדר 11635V FEC: 1497, חברת הכבלים HOT וחברת הלוויין yes.
הקמת הערוץ לוותה בתלאות וקשיים רבים במשך מעל לעשור. לאחר שני מכרזים כושלים שהוצאו על ידי מועצת הכבלים והלוויין, פורסם מכרז נוסף, שלישי, ובו תנאים מקלים ביותר לטובת הזוכה. עם זכייתה של הקבוצה "Hala TV", החל הערוץ לשדר במרץ 2012.
היסטוריה.
המכרז הראשון.
בשנת 1995 הודיעה שרת התקשורת, שולמית אלוני, על תוכנית להקמת שני ערוצים ייעודיים - ערוץ ערבי, וערוץ דת. שמימונם היה אמור להיות מפרסומות ומטרתם הייתה לפנות לפלחי אוכלוסייה מסוימים ולא לכלל האוכלוסייה כבשאר ערוצי הברודקאסט הגדולים. במאי 1996 פרסם משרד התקשורת מכרז לרישיון להפעלת ערוץ בשפה הערבית בטלוויזיה בכבלים בישראל. ההחלטה נבעה מהצורך החברתי בשילובם של ערביי ישראל בחברה הישראלית. האוכלוסייה דוברת הערבית בארץ מגיעה לשיעור של כעשרים אחוזים מכלל האוכלוסייה בארץ ועל כן הוחלט להוציא לפועל ערוץ שיפנה אל פלח האוכלוסייה הזה. את טופסי המכרז רכשו 12 קבוצות. בעלי הזיכיונות של ערוץ 2 עתרו לבג"ץ נגד המכרז, בטענה, כי המכרז סותר את חוק הבזק שמתיר רק להם לשדר פרסומות. עקב כך נחקק בכנסת באפריל 1997 תיקון לחוק הבזק, שמאפשר שידור ערוצים ייעודיים בכבלים. ומשרד התקשורת הודיע שפרסם מחדש בקרוב את המכרז. התיקון בחוק קבע גם כללים מחייבים על אופי השידורים, לאחר מאבק קשה מול זכייני ערוץ 2. לפי הכללים לפחות 50% מהתוכניות, כולל בפריים טיים, חייבות להיות בשפה הערבית, ולא בתרגום. עוד נקבעה מכסה של הפקה מקורית בהיקף של 20%. גם הפרסומות היו חייבות להיות בשפה הערבית.
משרד התקשורת לא פרסם מחדש מכרז לערוץ ערבי, לאחר שבאוגוסט 1997 אישרה הממשלה את דו"ח ועדת יוסי פלד, שהוקמה להכנת הצעה להרחבת מערך שידורי הטלוויזיה והרדיו לציבור וארגונו מחדש. הדו"ח המליץ לאמץ מדיניות חדשה ליצירת שוק חופשי של תקשורת אלקטרונית, אשר תושתת על העיקרון של "שמיים פתוחים" לכל. הוועדה המליצה על מתן רישיונות לשידורי לוויין ישירים לבית הצרכן (טלוויזיה מלוויינים - YES), הקמת ערוץ מסחרי נוסף (בהמשך ערוץ 10) והקמת חמישה או שישה ערוצים ייעודיים – בשפה הערבית, לדוברי רוסית ואמהרית, למורשת ישראל, ערוץ של מוזיקה ישראלית, ערוץ חדשות ומידע, שימומנו כולם מפרסומת מסחרית.
בשנת 1998 פרסם משרד התקשורת, באמצעות המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין, את המכרז למיון מוקדם להקמת חמישה ערוצים ייעודיים שמימונם מפרסומות ומטרתם לפנות לפלחי אוכלוסייה מסוימים ולא לכלל האוכלוסייה כמו בערוצי הברודקאסט. ההחלטה כללה הקמה של ערוץ בערבית (הלא TV), ערוץ חדשות, ערוץ ברוסית, ערוץ מוזיקה (ערוץ 24) וערוץ מורשת. אך לאחר פרסום המכרז למיון המוקדם, פרסום מכרז פרטני לערוץ התעכב במשך מספר שנים.
המכרז השני.
בשנת 2004, החליטה המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין להוציא לפועל מכרז נוסף ולנסות להקים את הערוץ. את ספר המכרז רכשו מספר קבוצות ולבסוף בחרו כולם לא לגשת ולהתמודד על הזכייה במכרז, למעט מתמודדת אחת "ענני תקשורת". ביוני 2004 קיבלה "ענני תקשורת" את הרישיון להקים את הערוץ. ביוני 2005 הודיעה חברת "ענני תקשורת" למועצה לשידורי כבלים כי לא תממש את הרישיון שקיבלה משום שלא גייסה שותפים ערבים, ולאור חוסר הכדאיות הכלכלית. במקביל החליטה המועצה לבטל את הזכייה לאחר שהחברה לא עמדה בלוחות זמנים.
המכרז השלישי.
על אף כישלונם של שני המכרזים הקודמים, החליטה מועצת הכבלים והלוויין בפברואר 2008 להוציא מכרז נוסף, שלישי במספר, להקמת הערוץ. המכרז פורסם ב-14 באפריל 2010, כאשר בהמשך החודש ניתנה אפשרות לקבוצות הרוצות לגשת אל המכרז לרכוש את ספר המכרז הכולל את תנאי הזיכיון. המועד האחרון לגישה אל המכרז נדחה מספר פעמים ונקבע בספו של דבר ל-12 בדצמבר.
מתוך הבנה כי שוק התקשורת השתנה עם השנים ובעקבות החשש כי גם המכרז הנוכחי ייכשל, החליטה מועצת הכבלים והלוויין בראשות יו"ר המועצה, ניצן חן, להקל באופן משמעותי את תנאי המכרז ולהטיב עם הזוכה תוך כדי הבטחה לרישיון אשר יהיה תקף לעשר שנים. בנוסף, הובטח לזוכה כי הערוץ ייכנס לחבילת ערוצי ה-DTT "עידן+" וחבילות הערוצים הבסיסית בחברות הכבלים והלוויין.
בתנאי הזיכיון, שפורסמו בספר המכרז ונקנו על ידי שמונה קבוצות, נקבע כי על הזוכה במכרז לשדר בשנה הראשונה לשידורי הערוץ במשך שש שעות ביום. בשנה השלישית, נכתב בספר, יחויב הזכיין לשדר שמונה שעות ביום שכוללים גם מהדורת חדשות בת 20 דקות לפחות. בכל השנתיים הראשונות להפעלת הערוץ, יחויב הזכיין בהשקעה של 2 מיליון ש"ח בהפקה מקומית, ובשנה הרביעית - לסכום כפול.
עם פקיעתו של המועד להגשת הצעות למכרז, התקבלה רק הצעה אחת של קבוצת "הלא TV" אשר נוסדה כתוצאה משיתוף פעולה של מספר גורמים ובניהם: זכיינית ערוץ 2 רשת, חברת "ענני תקשורת", בעלי האתר הערבי-ישראלי פאנט ואנשי עסקים נוספים. לאחר קבלת הצעתה של הקבוצה, נקבע במועצת הכבלים והלוויין כי לאחר מספר חודשים, עם סיום בחינת ההצעה, תיפול ההחלטה לגביה.
עם תום הדיונים במועצת הכבלים והלוויין, הוחלט לאשר פה אחד את ההצעה היחידה שהוגשה וחברת "הלא TV" הוגדרה כזוכה במכרז לרישיון הפעלת הערוץ הייעודי בשפה הערבית. בחודש ספטמבר 2011, קיבלו נציגי החברה את הרישיון של שר התקשורת, משה כחלון לידיהם.
עלייה לאוויר.
עם זכייתה של קבוצת "הלא TV", הכריזו אנשי החברה כי הערוץ יעלה לאוויר בחודש מרץ 2012, תוך ניהול סדר זמנים קדחתני. במקביל, החלו בערוץ לגבש לוח שידורים כולל וגייסו מגישים ומנחים. בנוסף, צולמו פיילוטים לתוכניות שונות וגובשו רעיונות לתכנים חדשים. ראשי החברה פנו גם לחברות פרסום ישראליות בבקשה להפנות אליהם חלק מתקציבי הפרסום ולהעלות קמפיינים רחבים גם על גלי הערוץ. את פנייתם זו נימקו בכך שהם הערוץ היחיד בישראל הפונה לאוכלוסייה הערבית - שהם כ-20% מכלל תושבי המדינה.
הערוץ עלה בסופו של דבר לאוויר ב-12 במרץ 2012 לאחר מספר ימים של שידורי ניסיון, כאשר הוא קיבל לידיו את אפיק 131 בשידורי "HOT" ואפיק 169 בשידורי "yes". זמן קצר אחר כך החלו החברות לשדר את הערוץ באפיק 30 (ב-yes משודר במקביל גם באפיק 141). בשנתיים הראשונות לפעילותו הערוץ היה שרוי בקשיים כלכליים ובמאבק בין בעלי המניות הרבים שלו. בנוסף, הערוץ זכה לאחוזי צפייה נמוכים.
שינוי בעלות.
במרץ 2015 אישרה מועצת הכבלים והלוויין את העברת הבעלות בערוץ לאיש העסקים והעיתונאי באסם ג'אבר, בעליה של קבוצת פנורמה, תאגיד תקשורת בולט במגזר הערבי המפעיל את העיתון "פנורמה" ואת אתר האינטרנט "פאנט". ג'אבר השיק לוח שידורים חדש שהכפיל כמעט פי 4 את ההשקעות בהפקות מקור, עד ל-96 שעות.
בשנת 2016 היה הערוץ על סף סגירה בגלל הפסדים מצטברים של עשרות מיליונים, וגם בשל אי־עמידתו בדרישות התוכן שהתחייב להן בתנאי הרישיון. הערוץ לא ביצע את ההשקעה שהתחייב לה (כ-60 מיליון שקל) בתכנים של יצירה ישראלית מקורית, ומועצת והכבלים והלוויין הייתה אמורה לדון בשלילת רישיונו. לאחר שערוץ 20, המזוהה עם הימין בישראל, גם חרג מתנאי הרישיון שלו, שלפיהם היה אמור להיות ערוץ למורשת ישראל, בכך ששידר בעיקר תוכניות חדשות ואקטואליה. הממשלה וחברי הכנסת מהימין התגייסו לסייע ובמהלך 2017 עברה חקיקה ששינתה את הרגולציה על הערוצים הייעודיים ושחררה אותם בפועל כמעט מכל מחויבויות התוכן המהותיות שהיו להם. כתוצאה מכך, גם הלא TV שנכלל בהגדרה זו זכה להקלות מהותיות שאושרו בחקיקה, ובכך למעשה ניצל מסגירה. בשנת 2019 החל הערוץ לראשונה להיות רווחי.
דמות טלוויזיונית
דום נשימה בשינה