בניגוד לקיים בארצות הברית, שם קיימת מחלקת שירותי בריאות ורווחה ברמה הארצית הפדרלית; הרי שבמדינת ישראל בנויות המחלקות לשירותים חברתיים על פי המודל האירופי של מדינת הרווחה; והן כפופות לשלטון המקומי ותלויות בתקציביו. לכן, ייתכנו הבדלים משמעותיים במתן השירותים החברתיים הניתנים בערים וברשויות שונות, בהתאם ליכולתה הכלכלית של אותה רשות.
עבודת המחלקה.
לשכת הרווחה משמשת כסוכן שינוי חברתי וכגוף תומך באוכלוסייה הנזקקת לשירותיה. חלק גדול מהעובדים הסוציאליים בה הם עובדים סוציאליים פרטניים, העובדים כעובדי משפחה. בנוסף נמצאים במחלקה עובדים סוציאליים לפי חוק (פקידי סעד), ורכזי נושא. חלק חשוב נוסף בעבודת המחלקה הוא בעבודה סוציאלית קהילתית.
במחלקות לשירותים חברתיים הממוקמות במועצות אזוריות מרובות יישובים קטנים, קיים גם תפקיד של עבודה סוציאלית מרחבית, בו משמש העובד במספר רב של תפקידים ומיומנויות ביישובים.
נזקקות וזכאות.
לצורך מתן סיוע, על הפונה למחלקה לשירותים חברתיים לעמוד בשני קריטריונים:
עם זאת, אוכלוסיות שהוגדרו על ידי המדינה כחסרות ישע, לדוגמה קטינים (ילדים ובני נוער), אנשים הלוקים במוגבלות שכלית התפתחותית, , ועוד, או אוכלוסיות שהוגדרו על פי חוק, עשויות להיות זכאיות לקבלת סיוע ללא התחשבות במבחני הכנסה, במקרים מסוימים.
לשכת רווחה
מיפוי דרכים טכנולוגי
פרץ הוכמן
פרץ "פאוול" הוכמן (בפולנית: Peretz "Paweł" Hochman; 16 באפריל 1927 - 31 במרץ 2013) היה יהודי ניצול השואה מפולין, לוחם נגד הנאצים ומגיבורי מרד ורשה, שהתיישב בישראל. הוא זכה בעיטורים על פעולותיו בצבא הפולני, ובערב יום העצמאות ה-49 של מדינת ישראל ב-1997 השיא משואה בטקס הדלקת המשואות.
ביוגרפיה.
ילדותו.
פרץ הוכמן נולד ב-16 באפריל 1927 בוורשה, בירת פולין, בן שביעי למרים (לבית קריגר) ולבנימין הוכמן, אח לפסח (שנפטר סמוך ללידתו), לפישל (פֶלֶק), ליצחק, לאריה (לֵאון), לאברהם ולאַיזיק, ובהמשך לזלמן (זֶנֶק). המשפחה גרה בגרוחוב, פרבר של ורשה ממזרח לנהר הוויסלה, בבית פרטי ובו ארבעה חדרים. אביו התפרנס מעבודתו כמעבד עורות באחד המפעלים בעיר ואמו הייתה עקרת בית.
מצבה של המשפחה היה שפיר. המשפחה שמרה על מסורת יהודית, ובבית הייתה תלויה קופת קרן קיימת לישראל.
הפוגרומים של שנת 1938 החלו לבשר רעות גם למשפחה: מחצית זקנו של אביו נגזזה על ידי פורעים באחד מרחובות ורשה, ורק התערבות התושבים הצילה אותו מגורל אכזר יותר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, עברה המשפחה לגור ברחוב פיינסקה, במרכז ורשה, אזור שנכלל מאוחר יותר בתחומי גטו ורשה. כשהחמיר המצב בגטו, עזב הוכמן את בית הוריו, חמק אל הצד הפולני, וחי שם תוך שהוא מתחזה לנער פולני עם ניירות מזויפים תחת השם "אַנטוני זָבָדָה". הוכמן התפרנס מזמרה ברחובות ומממכר סיגריות ועיתונים בכיכר שלושת הצלבים יחד עם קבוצת ילדים יהודים, שרוב לקוחותיהם היו אנשי אס. אס., שהמטה הכללי שלהם בוורשה שכָן באחד מהמבנים שבכיכר. מאחר שהיו נטולי מקום מגורים מסודר, ישנו הילדים בבתים עזובים ובאחד מבתי-הקברות של העיר. כל אותה העת, היה הוכמן מבריח אל הגטו מזון ובגדים להוריו.
אביו מת מרעב בגטו בגיל 52, ואמו נורתה על ידי קצין גרמני משסירבה להתפנות בעת הגירוש מהגטו הקטן, בת 42 במותה. אחיו אַיזיק, שהסתתר בכפר פולני בשם בָּדנָאזֶ'ה (Bednaze), הוסגר על ידי איכר פולני לגרמנים בעבור בקבוק וודקה ושני קילוגרם סוכר. אחיו יצחק, שנמלט לרוסיה ואף אותר שם על ידי אחיו פֶלֶק, נעלם ועקבותיו לא נודעו.
קורות חייו מתוארים בספר "מוכרי הסיגריות מכיכר שלושת הצלבים" מאת יוסף ז'מיאן ובספרו "להעז לחיות" (בעברית ובאנגלית).
המרד הפולני בוורשה.
ב-1 באוגוסט 1944 פרץ המרד הפולני בוורשה. הוכמן ואחיו זֶנֶק הצטרפו לארמייה קריובה, בעודם מתחזים לנערים פולנים: אנטוני זאוודה וזֵנוֹן בּוֹרְקוֹבְסְקִי. הוכמן זכה לכינוי "צְוואנְיָאק" (Cwaniak) (ממולח) וזֶנֶק לכינוי "מיקי בַּנְדיטָה".
הוכמן השתתף בפעולות נגד הצבא הגרמני, הצטיין בקרבות וזכה בשני ציונים לשבח, מהגבוהים שבצבא פולין - "צלב הגבורה", מטעם מפקדת המרד הפולני. כמו כן עוטר ב"צלב הפרטיזנים" (Krżyż Partyzancki), ב"צלב לוחמי הארמייה קריובה" (Krżyż Armii Krajowej), ב"צלב הלוחמים במרד הפולני" (Warszawski Krżyż Powstańczy) וב"מדליית לוחמי ורשה" (Medal za Warszawę 1939-1945) מטעם ממשלת פולין. בנוסף, עוטר באות "בן הגדוד" (Syn Pułku) מטעם צבא פולין.
אחרי המרד.
ב-2 באוקטובר 1944 נכנעו המורדים במרכז ורשה. עם כישלון המרד נאסר והובל (כשבוי פולני שמספרו: 305645) למחנה שבויים Stalag IV-B במילברג (Mühlberg) שבסקסוניה (גרמניה), והוא בן 17. ב-3 במאי 1945 נטשו הגרמנים את המחנה והוכמן השתחרר. אחרי המלחמה הצטרף לצבא פולין והשתתף בגירוש הגרמנים אל מעבר לקו אודר-נייסה.
לאחר כשנה עזב את צבא פולין, חזר לוורשה ובהמשך הצטרף ל"קיבוץ" בקרקוב. בדרך לא דרך, באמצעות תנועת "הבריחה", ביחד עם קבוצת נערים המחופשים ליוונים, נדד לקטוביץ, לצ'כיה ולגבול צ'כיה-גרמניה ומשם לצרפת, למרסיי ולסט. מנמל סֵט הפליגו המעפילים באוניית מלחמה אמריקנית לשעבר (אונייה שלאחר קום המדינה הפכה לספינת חיל הים אח"י הגנה), ובלב ים הועברו לספינה רעועה שיעדה היה ארץ ישראל. הספינה התגלתה על ידי מטוס סיור אנגלי ובהמשך נעצרה על ידי שתי משחתות בריטיות. ב-15 ביוני 1946 נראתה חיפה באופק. המעפילים תלו על האנייה שלט ועליו שמה העברי של הספינה: "ביריה". ב-1 ביולי 1946 הורדו המעפילים לחוף ונלקחו למחנה המעצר בעתלית.
החיים בארץ-ישראל.
עם השחרור מעתלית הצטרף לקיבוץ שער הגולן.
באפריל 1948 הצטרף הגרעין לפלמ"ח לגדוד 8 בחטיבת הנגב. הוא השתתף בהקמת נקודה חדשה בנגב, "עלומים" (חָזָלֶה), והשתתף בקרבות הנגב השונים ובהם: בכיבוש באר שבע, במשטרת ביר עסלוג', בכורנוב, בעין חוסוב ובמבצע עובדה. באחד הקרבות על משלטי ביר עסלוג' נפצע, פונה לאזור המרכז וחזר לקרבות לאחר תקופה קצרה.
עם פירוק הפלמ"ח הצטרף לגדוד התשיעי בצה"ל, בחטיבה 7, ובשנת 1949 השתחרר מצה"ל. בשנת 1953 נישא לסימה (לבית הרשקוביץ), ולזוג נולדו שלושה בנים. עד לשנות ה-80 של המאה העשרים שירת במילואים בצה"ל והשתתף באופן פעיל במלחמות ישראל.
עקרון האנונימיות
בתורת המשחקים, במשחק מיקוח בו ישנם יותר משני שחקנים, פתרון מקיים את עקרון האנונימיות אם כאשר משנים את שמות השחקנים הפתרון המוצע על ידי בורר משתנה בהתאם לשינוי השמות. כלומר, הפתרון אינו מפלה שחקן בגלל שמו.
ניסוח פורמלי.
נסמן משחק מיקוח ב-formula_1 כאשר יש formula_2 שחקנים במשחק (יותר משניים).
פתרון היא פונקציה המתאימה לכל משחק מיקוח נקודה formula_3.
נקודה זו היא תוצאת המשא ומתן רק כאשר כל השחקנים החליטו לשתף פעולה. לא נלקחת בחשבון האפשרות שקואליציה של שחקנים תשתף פעולה ותשיג לעצמה תוצאה שעדיפה לה על פני formula_4 - נקודת אי-הסכמה.
הגדרה.
פתרון formula_5 מקיים את עקרון האנונימיות אם לכל משחק מיקוח formula_1 ולכל פרמוטציה
formula_7 על השחקנים, formula_8
הערה.
כל פתרון המקיים את עקרון האנונימיות מקיים את עקרון הסימטריה. על עקרון הסימטריה מדברים כאשר במשחק מיקוח יש שני שחקנים.
הערות שוליים.
עקרון זה נקרא גם עקרון האי תלות בשמות השחקנים.
כתר אראגון
כתר אראגון (בקטלאנית: Corona d'Aragó; באראגונית: Corona d'Aragón; בלטינית: Corona Aragonum) היה איחוד קבוע של שטחים ומדינות תחת שרביטו של מלך אראגון, במובן של "ארצות הכתר של אראגון".
בשיא כוחו במאות ה-14 וה-15, כתר אראגון היה מעצמה ימית, והוא שלט על חלק נכבד מספרד של היום, דרום-מערב צרפת, וכן גם באיים הגדולים ושטחי יבשת המתמתחים לאורך הים התיכון עד ליוון. הממלכות שהרכיבו את כתר אראגון לא היו מאוחדות באופן מדיני מלבד ברמת המלך. במונחים מודרניים כתר אראגון תפקד יותר כקונפדרציה מאשר כמדינה אחת. במובן זה אין לבלבל בין כתר אראגון (שהייתה ישות טריטוריאלית נרחבת מאוד) לבין אחד מהרכיבים שלו - ממלכת אראגון, אשר ממנה נלקח השם.
ב-1479, איחוד שושלתי חדש איחד בין כתר אראגון לכתר קסטיליה, ויצר בכך את ממלכת ספרד. התארים המרכיבים את כתר אראגון נשארו בשימוש עד 1716, אז הם בוטלו בגלל כניסת צווי נואבה פלאנטה לתוקפם כתוצאה מההפסד של הטוען-לכתר המועדף על הממלכות המרכיבות את כתר אראגון במהלך מלחמת הירושה הספרדית.
הֶקְשֶר היסטורי.
המרכזים הכלכליים הראשיים של הכתר היו הערים ברצלונה וולנסיה. מרכז פוליטי אחר היה סרגוסה, שם הוכתרו המלכים בקתדרלת לה סאו. לבסוף פלמה דה מיורקה הייתה עיר מסחר חשובה ונמל.
כתר אראגון כלל לימים את ממלכת אראגון, נסיכות קטאלוניה, ממלכת ולנסיה, ממלכת מיורקה, ממלכת סיציליה, סרדיניה, מלטה; וכן לתקופה קצרה גם את חבל פרובאנס, ממלכת נאפולי, דוכסות נאופטריה, ודוכסות אתונה.
הארצות הידועות כספרד ופורטוגל נאבקו אחרי שנת 722 במלחמות הרקונקיסטה בין ממלכות הצפון הנוצריות, לבין ממלכות הטאיפה המוסלמיות בדרום.
בסוף ימי הביניים, ההתפשטות האראגונזית דרומה נתקלה בהתפשטות קסטיליאנית מזרחה באזור מורסיה. לאחר מכן, הכתר האראגוני כיוון את תשומת הלב שלו לים התיכון, והגיע מזרחה עד ליוון ודרומה עד לחופי צפון אפריקה. במקביל, פורטוגל, שסיימה את הרקונקיסטה שלה ב-1272, כיוונה את תשומת לבה לאזור האוקיינוס האטלנטי. שכירי חרב מהטריטוריות של הכתר, אשר היו ידועים בשם "האלמוגברים", השתתפו ביצירתה של "אימפריה" ים-תיכונית זו, ובהמשך גם מצאו תעסוקה בארצות דרום אירופה.