מרת גליקל בת ר' יהודה לייב, הידועה כגליקל האמיל (בלועזית Glickl או Glückel, בעברית מודרנית: גליקל מהמלין; ה'ת"ה, 1645 – ב' דראש השנה תפ"ה, 19 בספטמבר 1724) הייתה אשת עסקים וכותבת זיכרונות יהודייה אשכנזייה.
גליקל זכתה לפרסום רק שנים רבות לאחר מותה, בזכות זכרונותיה, שאותם חיברה ביידיש.
חייה.
אבי אמה של גליקל, נתן מעלרייך, היה עשיר וישב בעיר דטמולד, עד שקיבל צו גירוש ועבר עם אשתו ובניו לעיר אלטונה.
אביה של גליקל, סוחר אבני החן לייב פינקֶרְלֶה שטאדה, היה נשוי במשך 15 שנה לרייצא, והייתה להם בת יחידה, מנישואיה הקודמים של רייצא, שנפטרה מאוחר יותר בזמן לידתה הראשונה. לאחר מותה של רייצא ללא ילדים משותפים, נשא אביה של גליקל את בילה, אם גליקל, שילדה לו שישה ילדים (5 בנות ובן אחד), בעיר המבורג באימפריה הרומית הקדושה. בסוף מלחמת שלושים השנה, בשנת 1648, כשהייתה גליקל בת פחות משלוש, גורשה משפחתה מהמבורג יחד עם כל היהודים מהעיר אלטונה שהתיישבו בה בשני העשורים הקודמים, והם עברו לאלטונה הקרובה (כיום חלק מהמבורג) שהייתה בשלטון דני. במהלך חורף 1657–1658 פלשו השוודים לאלטונה, ויהודי העיר ברחו להמבורג המוגנת יותר. הם הורשו להישאר בעיר, והיו בעלי מעמד של יהודי חסות דנים. לטענת גליקל, אביה היה היהודי הראשון שהורשה לחזור ולהתיישב בהמבורג. סבתה מצד אמה התגוררה בביתם במשך 17 שנים ונפטרה בגיל 74.
עוד לפני שמלאו לה 12 שנים, אורסה גליקל לחיים האמל (מהעיר המלין). כעבור שנתיים, עוד לפני שמלאו לה 14 שנים, הם נישאו בהמלין, אליה נסעה גליקל עם הוריה בעגלות איכרים. על השינוי הדרמטי בחייה כתבה: "הייתי ילדה... והיה עלי להישאר בלי אבי ואמי בארץ זרה אצל אנשים זרים... הייתי ילדה צעירה וגודלתי מנעורי בכל הפינוקים... לבוא מעיר כמו המבורג... האמיל עצמה היא מקום עלוב וחסר עניין. אבל כל זה לא היה חשוב לי משום נחת הרוח שהייתה לי מחמי".
לאחר החתונה גר הזוג בבית הוריו של חיים בהמלין, ובשל מחסור באפשרויות מסחר עברו לאחר כשנה להמבורג והתגוררו בבית הוריה. מיד לאחר שעברו להמבורג נכנסה להריון. 8 ימים לאחר שילדה את בתה הראשונה, ציפור, ילדה גם אמה של גליקל בת: "לא הייתה לנו מנוחה בשל האנשים הרבים שמיהרו לבוא לראות את הפלא: אם ובת, יולדות שתיהן, שוכבות בחדר אחד". תינוקת זו של אמה, הייתה אחותה הצעירה ביותר של גליקל, רבקה. כעבור שנה מאז שעברו להמבורג, עברו להתגורר בשכירות בבית משלהם וויתרו על התמיכה הכלכלית של הוריה של גליקל, שהביעה את שמחתה על חייהם החדשים והעצמאיים: "אני סבורה שלא היה בעולם זוג מאושר וחביב יותר מאתנו". כשהייתה ציפור בת שנתיים, ילדה גליקל את ילדה השני, בנה נתן. בסוף שנת 1665 ילדה את השלישית בילדיה, בתה מאטי (מטה). לאחר שילדה אותה, פרצה בהמבורג מגפת דבר, וגליקל עזבה את העיר עם משפחתה להנובר. לאחר שגילתה אצל בתה ציפור מוגלה בבית השחי, פרצה בהלה בקהילה היהודית מהחשש שדוכס העיר ישמע כי פרצה בקהילה מגפה. הוחלט לשלוח את הילדה בסודיות לכפר מחוץ לעיר עם המשרתת, כדי שתלון בינתיים בבית של גויים: "נאלצנו לשלח מאתנו את ילדתנו החביבה... אניח אפוא לכל אב ואם הגונים לשפוט מה היה מצב רוחנו... אינני סבורה שלאברהם אבינו כאב בשעת העקדה יותר משכאב לנו באותה השעה". לאחר שהבריאה, ניתן לציפור לחזור להוריה. הבת מטה נפטרה בגיל 3. לאחר מותה, ילדה גליקל את הרביעית בילדיה, הנה (חנה). ילדה החמישי היה מרדכי והשישית אסתר.
עוד לפני שמלאו לה 12 שנים, נערך שידוך לציפור, וכעבור שנה וחצי (1673 או 1674) נסעה המשפחה לחתונתה באמסטרדם. סמוך למועד החתונה, נולד לגליקל ילדה השביעי, בנה ליב. בין הנכבדים שנכחו בחתונה עצמה, היו גם בניו של פרידריך וילהלם האלקטור הגדול מברנדנבורג, הנסיכים קרל אמיל ופרידריך. השמיני בילדיה של גליקל היה יוסף, שנקרא על שם סבו, אביו של חיים. זמן קצר אחרי הלידה, נכנסה שוב להריון וילדה בן נוסף שנפטר 14 יום לאחר לידתו. לאחר מכן ילדה את 5 ילדיה הצעירים: הענדילכן, זנוויל, משה, פריידכן ומרים.
במהלך שלושים שנות נישואיה לחיים האמל, ילדה גליקל ארבעה עשר ילדים, שניים מהם מתו בילדותם.
הענדלי נפטרה 17 שבועות לאחר חתונתה.
אביה של גליקל נפטר כאשר אמה הייתה בת 44. למרות הצעות השידוכים שקיבלה, "העדיפה להישאר באלמנותה". היא נפטרה בשנת 1704, בגיל 75. כמו אמה, גם גליקל נתאלמנה מבעלה (חיים) בגיל 44 (בשנת 1689). לאחר מותו נאלצה לנהל בעצמה את עסקי המסחר שלו, ולנהל קשרי מסחר בשוקי אמסטרדם, לייפציג, ברלין, וינה, מץ ופריז.
בין היתר, היא מציינת שבבעלותה היה בית חרושת לגרביים "המבורגיים" שהקימה בעצמה.
אהבתה לבעלה הראשון באה לידי ביטוי פעמים רבות בזיכרונותיה. היא מבטאת את געגועיה העזים לבעלה המנוח: "עתה, מי הוא מנחמי? לפני מי אשיח את מחשבותיי הקשות מתוך לבי העצוב... לפני מי אקונן על מצוקתי המרה ואנה אלך ואנה אפנה?... אני ממש טובעת בצרותיי ובמחשבותי הקודרות".
למן פטירת בעלה הראשון החלה לכתוב את זכרונותיה, שאותם ייעדה לקריאה לילדיה.
גליקל מספרת כי בתקופת אלמנותה תכננה לעלות "לארץ הקדושה" לאחר שכל ילדיה יהיו נשואים, אולם חייה עלו על מסלול חדש. בשנת 1699 נתארסה לבנקאי הרץ לוי מהעיר מץ שבממלכת צרפת. גליקל מספרת כי הייתה אז "ידועה מאוד בהמבורג". בשנת 1700 נישאה לו. היא מספרת שבניגוד למשק ביתה בהמבורג, אותו ניהלה, בביתה החדש גילתה "שהמשרתת הייתה אדון ושליט". על בעלה השני כתבה ש"היה אדם הגון", "עשיר גדול" ו"ישר מאוד בענייניו". מספר שנים אחרי הנישואים הוא הסתבך בהנפקת כספים בדוכסות לורן ופשט את הרגל, ובשנת 1712 נפטר. גליקל נתאלמנה שנית, ונותרה "במצוקה ובמחסור". היא התגוררה בבית שהיה שייך לבעלה, אולם לאחר מותו עבר הבית לבעלות חתנו וגליקל נאלצה לעזוב והייתה "במצב גרוע מאוד". היא עברה לגור בחדרון קטן בבית של אדם אחר וכעבור 3 שנים מאז מות בעלה, עברה לגור בביתם של בתה וחתנה. ב-1724 נפטרה במץ.
במוזיאון היהודי בברלין מוקדשת עמדת תצוגה שלמה לגליקל מהמלין. דרך תולדות חייה, המבקר אמור להתרשם מאורח החיים היהודי בגרמניה בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18.
ספר זכרונותיה.
את זכרונותיה חיברה גליקל ביידיש. החלק הראשון של הספר הוא למעשה צוואה רוחנית ודברי מוסר. גליקל יעדה את ספר הזכרונות לקריאה לצאצאיה:
תוכנו וחשיבותו.
לספר זכרונותיה נודעה חשיבות היסטוריוגרפית רבה: גליקל מתארת אירועי מפתח בתולדות ישראל בתקופתה (כמו המתח המשיחי בעקבות השמועות על שבתי צבי או השפעת מלחמות השוודים) ואירועי יום-יום בחיי היהודים.
היא מספרת על החיים באלטונה לאחר הגירוש מהמבורג. היהודים נזקקו לתעודות מעבר כדי להיכנס להמבורג, בה נאלצו לחפש את מחייתם, כאשר רבים מהם התגנבו אליה השכם בבוקר בלי תעודה, וחזרו בלילה, תוך סכנה מפני שנאת יהודים ("רשעות" בלשונה), בריונים ו"ריקים ופוחזים" כלשונה, עד שכל אישה "הייתה מודה לאלוהים כשהיה בעלה שב אליה בשלום". היא מספרת על רצח גיסה, משה, על ידי שודדים, ועל בריחתו בחוסר כל של גיסה אברהם, בעקבות גזרות ת"ח ות"ט (1648) של חמלניצקי בפולין. היא זוכרת מילדותה את המלחמה בין קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, לבין פרדריק השלישי, מלך דנמרק: "היה חורף קר ביותר... פתאום, בשבת, באה הצעקה 'השוודי בא!' זה היה עוד בבוקר, עדיין שכבנו במיטה. אז קפצנו כולנו, אבוי, עירומים וחשופים מן המיטות ורצנו... העירה, ושם הצטרכנו למצוא מחסה מקצתנו אצל ספרדיים ומקצתנו אצל עירוניים".
היא מספרת שבעת בריחת יהודי וילנה מעירם עקב קרב וילנה (1655) , "רבים הגיעו להמבורג והייתה להם מחלה מידבקת", ואביה אירח בעליית הגג בביתם כעשרה חולים, שחלקם הבריאו וחלקם נפטרו, וגם גליקל ואחותה הגדולה עלקלי חלו במחלה. בהיותה בהריון עם בתה מאטי (או מטה), נשדד ונורה למוות מרדכי, שעבד כסוכן של גליקל ובעלה, בדרכו ברגל מהנובר להילדסהיים על ידי צייד כפרי, שלטענת גליקל הטיח בקורבן בעת השוד "נבלה יהודית שכמותך".
בתקופה שילדה את מטה, החלו להגיע השמועות על שבתאי צבי. היא מספרת על האיגרות שהגיעו בעניינו להמבורג מסוף נובמבר 1665 עד פברואר 1666. את הציפייה שהייתה לגאולה והאכזבה ממשיח השקר, היא מדמה לאשה המצפה בכאבים ללידת תינוקה, "אבל כעבור כל ייסוריה ומכאוביה לא בא דבר מלבד קול של רוח". לשון מעודנת לומר שלא ילדה תינוק אלא פלטה נפיחה. היא מספרת שאת האיגרות קיבלה בשמחה גדולה הקהילה הספרדית. הספרדים קראו אותן בבית הכנסת שלהם ולכן הלכו גם האשכנזים ל"בית הכנסת הפורטוגזי", כדי לשמוע את קריאתן:
גליקל מספרת שחמיה עזב את ביתו בהאמיל ועבר להילדסהיים, ושלח אל גליקל וחיים בהמבורג שתי חביות גדולות מלאות במזון, משום שתכנן להפליג מהמבורג אל ארץ ישראל, אולם הגאולה לא באה.
בהתייחסותה להצלחת בעלה באחת מעסקאותיו, גליקל מציינת שיצאה שמועה מוגזמת על גודלו של הרווח: "כמנהגם של יהודים, כשמישהו מרוויח ק' ר"ט (100 רייכסטאלר, מטבע גרמני), הם עושים מזה אלפים".