רקע התמונה צבוע צבע זהב - ככל הנראה בשל השפעת הפסיפסים הוונציאנים שבבזיליקת מרקוס הקדוש (פסיפסים בסגנון ביזנטי שצבעם זהב).
הפדרציה המהפכנית הארמנית
הפדרציה המהפכנית הארמנית (בארמנית: Հայ Հեղափոխական Դաշնակցութիւն - "האי הגאפוחאקאן דשנקצותיון" או "האי האגאפוחאגאן תאשנגצותיון") המכונה גם "הדשנקים" או דשנאק, היא מפלגה ארמנית שהוקמה בטיפליס (בירת מלכות המשנה של הקווקז. טביליסי של היום) בשנת 1890 על ידי כריסטופר מיקאליאן, סטפן זוריאן וסימון זוואריאן. המפלגה פועלת בארמניה ובארצות שבהן יש פזורה ארמנית, בעיקר בלבנון והרפובליקה של נגורנו קרבאך.
המפלגה תומכת בסוציאליזם והיא חברת האינטרנציונל הסוציאליסטי. מפלגה זו היא בעלת מספר החברים הגבוה ביותר מכל מפלגות הפזורה הארמנית, במעל 200 מדינות. לעומת מפלגות ארמניות אחרות ששמות דגש על ענייני חינוך ופרויקטים הומניטריים, למפלגה אוריינטציה פוליטית חזקה, והיא מתומכיה הנלהבים של הלאומיות הארמנית. כמו כן, המפלגה תומכת בהכרה ברצח העם הארמני ובזכויות לפיצויים, ובייסודה של ארמניה הגדולה, כפי שהוסכם בהסכם סוור.
הפדרציה המהפכנית החלה את פעילותה באימפריה העות'מאנית בשנות ה-90 המוקדמות של המאה ה-19 במטרה לאחד את הקבוצות הקטנות שפעלו לרפורמות והגנת הכפרים הארמנים מפני מעשי טבח שנפוצו באזורים שונים באימפריה העות'מאנית, המיושבים על ידי ארמנים. חברי הפדרציה הקימו "קבוצות פדאיה" שהגנו על אזרחים ארמנים בצורה חמושה. הדשנקים (כינוי נוסף לפדרציה) אף פעלו לצורך יצירת "ארמניה חופשית מאוחדת ועצמאית", אף על פי שלעיתים זנחו רעיון זה לטובת גישה יותר ריאליסטית כגון הקמת אוטונומיה.
בשנת 1917, המפלגה השתתפה ביצירת הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה, שלא החזיקה מעמד זמן רב, וסופחה לברית המועצות בשנת 1920. לאחר שהנהגתה הוגלתה על ידי הקומוניסטים, המפלגה מיצבה את עצמה בקרב קהילות גולים ארמנים, שם סייעה להם לטפח את זהותם התרבותית. לאחר נפילת ברית המועצות המפלגה חזרה לפעול בארמניה, והיא בעלת נוכחות משמעותית בקואליציה השולטת כיום במדינה.
הפדרציה המהפכנית הארמנית בלבנון.
מרכזה של התנועה בלבנון הוא בבורג' חמוד, המאוכלס ברובו בארמנים. שם גם יוצא עיתונה של המפלגה, העיתון היומי "אזטאג דיילי ניוזפייפר".
משנת 1923 עד 1958, מאבקים פרצו בין התארגנויות פוליטיות שונות שביקשו לעצמם את ההגמוניה על קהילות הפזורה הארמנית בעולם. גם בלבנון, הפדרציה נאבקה במפלגת הרנגבר ובמפלגת החונחאקיאן. עד פרוץ מלחמת האזרחים הלבנונית בשנים 1975-90, הפדרציה הייתה בת בריתה של מפלגת הפלנגות של פייר ג'ומאייל, אך סירובה של הפדרציה להשתתף במלחמת האזרחים, יחד עם שאר התנועות הארמניות, העכירה את האווירה בין התנועות והובילה להתקפות הפלנגות על שכונות ארמניות בערים לבנוניות רבות. לקראת סוף המלחמה הוקמה מיליציה שנקראה "קומנדוס הצדק נגד הג'נוסייד הארמני" שביצעה שרשרת חיסולים בין השנים 1975-1983. המיליציה קושרה פעמים רבות ל"דשנקים".
בבחירות 2000 ו-2005 הפדרציה התרסקה פוליטית, עם מושב אחד בבחירות 2000 בעקבות סכסוך עם מפלגתו של רפיק אל-חרירי, וללא נציגים ב-2005 על רקע החרמת הבחירות.
ע"פ ההסדר הפוליטי בלבנון, הארמנים מיוצגים על ידי 6 נציגים בפרלמנט, כשברוב הקולות הארמנים זוכה הפדרציה. כיום יש 2 נציגים של המפלגה בפרלמנט, כאשר מסורתית, הארמנים נמנעים מלהתערב בעניינים פנים-לבנוניים. מקרה יוצא מן הכלל היה הביקורת החריפה שהטיחה המפלגה בממשלת לבנון ב-2006 בעקבות הזמנתם של חיילים טורקים למדינה במסגרת כוח שמירת השלום של האו"ם.
מנהיגה הנוכחי של המפלגה הוא הוויג מחיתאריאן. מרכזה של התנועה בלבנון הוא בבורג' חמוד.
אליהו גת
אליהו גת (1919–1987) היה צייר ישראלי.
חייו.
אליהו גת נולד בשנת 1919 בעיירה דוקשיצה (רוסיה הלבנה) למשפחה ציונית. ב-1926 עבר עם משפחתו לפולין (פלך וילנה) ושם למד בגימנסיה פולנית ממשלתית. בשנת 1937 עלה לארץ-ישראל, ועד 1939 למד אדריכלות בטכניון בחיפה. בין השנים 1939–1942 היה חבר הקיבוצים ניר חיים ומעוז חיים והיה סוור בנמל חיפה וספן.
בשנת 1942 התגייס לצבא הבריטי ושירת בארץ ישראל ובצפון אפריקה עד ל-1946. בשנת 1945, בעודו חייל, נרשם לאולפן לציור של אהרון אבני, למד בו במשך שנה, וכשהועבר לקהיר למד שם אמנות באקדמיה לאמנות, בקורסים מטעם הצבא הבריטי. לאחר ששוחרר מן הצבא למד באולפן לאמנות של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי עד למלחמת העצמאות. ב-1948 גויס לצה"ל ושירת עד לסוף שנת 1949.
בשנת 1952 למד בבית-הספר לאמנויות יפות (בוזאר), אצל הצייר ז'אן סוברבי. בין השנים 1964–1978 ניהל גת את המכון לאמנות בבת-ים. משנת 1965 לימד במדרשה למורים לאמנות בתל אביב ואחר-כך בהרצליה וברמת השרון. בשנת 1973, בתגובה למלחמת יום כיפור, הקים יחד עם רחל שביט (בהמשך חברתו לחיים), את קבוצת אקלים. התערוכה החמישית של "אקלים" התקיימה בנובמבר 1975, ב"גלריית הצריף" בבאר שבע, בעקבות פעילותו החינוכית שם והקמת המכון לאמנות על ידיו. באותה תקופה גת הגה את הרעיון של סדנאות ציור בנוף, במקומות שונים בארץ, שנעשו בשיתוף פעולה עם אמנות לעם ומשרד החינוך והשתתפו בהם מלבד גת גם האמנים רחל שביט, אורי רייזמן וחנה לוי, וכן בני המקום שלקחו חלק בסדנה. הם עבדו יחדיו ובערבים העבירו האמנים ביקורת עבודות. לעיתים הצטרפו אליהם מוזיקאים וגם סופרים, כיורם קניוק שיצא איתם לצוקי דוד. בסיום חלק מהסדנאות התקיימה תערוכה בה הציגו האמנים שהשתתפו בסדנה.
בשנת 1979 לימד גת באקדמיה לאמנות ולעיצוב "בצלאל", ירושלים. בשנים 1980–1981 שימש יושב-ראש אגודת הציירים והפסלים בישראל.
בשנת 1984 נערכה לגת תערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון ישראל בירושלים על ידי האוצר יגאל צלמונה.
גת נפטר בישראל בשנת 1987.
בשנת 2017 ראה אור הספר המונוגרפי "אליהו גת" מאת רון ברטוש בהוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, שהתפרסם על רקע תערוכה שנערכה בגלריית טרומפלדור - הגלריה של האוניברסיטה.
בין ציוריו המפורסמים - "נקבת השילוח", המוצג בכניסה לאולם השופטים בבית המשפט העליון בירושלים.
סטודיו סטימצקי-שטרייכמן.
אביגדור סטימצקי ויחזקאל שטרייכמן היו מורים בסטודיו לציור של אהרון אבני. בשעה שיצירתו ושיטתו הפדגוגית של אבני היו מעוגנות בתפיסת אמנות שמרנית-אקדמית, נטו סטמצקי ושטרייכמן למגמות חדשניות יותר. בשנת 1945 עזבו שניהם את סטודיו אבני יחד עם חלק מתלמידיהם ויסדו אולפן שנקרא על-שמם, שבו למד אליהו גת, ואשר פעל עד לשנת 1948. באולפן החדש הצטרפו לצוות המורים מרסל ינקו ואויגן קולב. האחרון הורה תולדות האמנות והיה "מפקח מטעם 'תרבות מתקדמת'".
בשנות קיומו של האולפן נטו המורים ליצירה בהשפעת פבלו פיקאסו וז'ורז' בראק, המתאפיינת בסגנון ועיוות צורני של העצמים במציאות. שלושת המורים נמנו עם מייסדי קבוצת האמנים החדשנית "אפיקים חדשים" (נוסדה ב-1948) וכבר ב-1947 השתתפו בתערוכת "השבעה" במוזיאון תל אביב, שבה "הסתמן הכיוון האמנותי של רוב המשתתפים לעבר ערכים טהורים של הציור – לעבר המופשט". תערוכה זו הייתה בבחינת שלב בתהליך גיבוש המודרניזם באמנות הישראלית.
התפתחותם האמנותית של תלמידי הסטודיו לאחר תום לימודיהם אינה מעידה על השפעה מהותית, אידאולוגית וסגנונית, של המורים עליהם. אחדים מהם הקימו את קבוצת העשרה מתוך התנגדות עזה לגישה האוואנגארדיסטית של מוריהם. כעבור שנים הודו רבים מתלמידי הסטודיו שהשפעת המורים התבטאה בייחוד בחשיבות הגדולה שייחסו למעשה האמנות ובהטפה לניתוק מן הצווים של האמנות המסורתית. בשנת 1948 התפרק הסטודיו של סטימצקי ושטרייכמן ורוב תלמידיו גויסו לצה"ל. אחדים מהם השתתפו בתערוכה "חיילים מציירים", שהתקיימה בגלריה "מקרא סטודיו" בתל אביב בספטמבר 1948. עם סיום המלחמה שבו תלמידי הסטודיו ונפגשו ויחד ערכו תערוכה בשם "שחור-לבן" בבית-הקפה "כסית" בתל אביב.
קבוצת "העשרה".
ב-24 בפברואר 1951 נפתחה בביתן התערוכות של אגודת הציירים והפסלים בתל אביב התערוכה הראשונה של קבוצת העשרה. המציגים היו: אליהו גת, אלחנן הלפרין, שושנה לויסון, אפרים ליפשיץ, משה פרופס, שמעון צבר, דן קדר, קליר יניב, ניסן רילוב וצבי תדמור – כולם בוגרי הסטודיו של סטמצקי-שטרייכמן. צורפו גם שני פסלים : שושנה היימן ודוד פלובו. אליהו גת היה בין יוזמי הקבוצה וניתן לומר – מנהיגה.
התערוכה הייתה אקלקטית מבחינה סגנונית ולא שיקפה קבוצה אחידה, בעלת בסיס אידאולוגי משותף.
הביקורת עודדה את "התלהבות הנעורים" של המציגים, אך אויגן קולב, מורם לשעבר, עמד על השמרנות היחסית שלהם: "אמונתם, יותר משהיא משקפת את הכוחות של היום, הרי משקפת היא את הכוחות של אתמול". הוא השווה אותם למוריהם: "אצל אמנים רבים, מבוגרים יותר, תשוקה אמיצה הרבה יותר לניסיון נועז, מאשר כאן, אצל ה'צעירים'". הוא חייב את המצב הזה וראה בו הוכחה לכך ש"האמנים הצעירים מציגים לעצמם שאלות " באשר למצפונם האמנותי ול"חובתם כלפי החברה; "זוהי עצירה שאחריה "יזנקו לתוך החדש באמת;" קולב עמד על עובדה נוספת, שתהיה המפתח להבנת האידאולוגיה של אנשי הקבוצה בעתיד: היצמדותם לריאליה. הוא דיבר על משאלה המשתמעת מן התמונות המוצגות: "כיצד אפשר להתקרב יותר לחיים, כיצד אפשר לדבר יותר אל לב המסתכל... בדרך צימודה של היצירה לתוכן ממשי."
אירופה.