פאלמדייל כיום היא העיר הגדולה ביותר בעמק אנטילופה, והרביעית בגודלה במדבר מוהאבי (אחרי לאס וגאס, הנדרסון וצפון לאס וגאס). במהלך 25 שנים האחרונות פאלמדייל מדורגת בין 25 הערים המתפתחות בארצות הברית. נכון ל-1 בינואר 2009 נמנו בה 151,346 תושבים. היא נחשבת עיר מבוססת ובטוחה.
בשנת 2005 נפתחה תחנה אוטובוסים מרכזית גדולה בעיר ליד תחנת הרכבת. התחנה אמורה לספק פתרון תחבורה ציבורי יעיל לתושבי האזור. לקראת סוף 2009 אמור להיפתח בעיר מרכז רפואי מתקדם בעלות 200 מיליון דולר.
כלכלה.
התעשייה החשובה ביותר בעיר היא הנדסת אווירונאוטיקה ותעשיית האוויר והחלל. בלוס אנג'לס אך גם בעיר עצמה ישנם מספר חברות ענק בינלאומיות, המספקות מגוון רב של עבודות לתושבי האזור (בעיקר בתחום התעופה והחלל) כגון: לוקהיד מרטין, נורת'רופ גראמן, בואינג, בנק אוף אמריקה, צ'ברון ועוד.
בעיר מספר גדול של מפעלים וחברות שונות, הנהנים ממדינות עידוד ממשלתית ועירונית בדמות הקלות מס ותמריצים.
גאוגרפיה.
העיר משתרעת על שטח של 272.2 קמ"ר, בגובה 809 מטרים מעל פני הים, כ-60 ק"מ צפונית ללוס אנג'לס, במחוז לוס אנג'לס. גבולותיה של העיר הם: רכס הרי סן גבריאל מדרום, המפרידים בינה לשכונות הצפוניות של לוס אנג'לס, מצפון העיר השכנה לקסטר, ממזרח מדבר מוהאבי.
העיר ממוקמת קרוב להעתק סן אנדראס, דבר המעמיד אותה בסיכון גבוה לרעידת אדמה, במיוחד בחלקה הצפוני של העיר.
תחבורה ציבורית.
ישנו מגוון רחב של תחבורה ציבורית בעיר כגון: אוטובוסים, רכבות ומטוסים.
תחנה מרכזית של פאלמדייל שנבנתה בשנת 2005, היא גם תחנת רכבת מרכזית בעיר.
את שירות הרכבות לתושבי העיר מעניקות החברות: מטרולינק- לנסיעות באזור לוס אנג'לס ואמטרק למרחקים ארוכים.
התחנה מיודעת גם להיות תחנה לרכבות מהירות של 'רכבת מהירה של קלירפוניה', פרויקט שעבודתו אמורה להתחיל בשנת 2011 בעלות 9.95 מיליארד דולר ובו תיבנה מסילת רכבת מהירה בין סן דייגו לסן פרנסיסקו וסקרמנטו דרך לוס אנג'לס.
נמלי תעופה.
נמל תעופה אזורי לוס אנג'לס-פאלמדייל ממקום בקרבת העיר ובו שני מסלולי המראה ונחיתה, כל אחד מהם באורך 3.5 ק"מ. נמל התעופה האזרחי הוא גם בסיס של חיל האוויר האמריקאי ועל כן אין בו טיסות סדירות אלא טיסות מיוחדות מדי פעם.
אתרים העיר.
בנוסף פסטיבל "ג'אז ויין" מושך אליו מדי שנה אלפי מבקרים מכל רחבי העולם. הפסטיבל נערך מדי ספטמבר.
מזג אוויר.
פאלמדייל שוכנת בשטח מדברי גבוה איפה שהקיץ חם ויבש והחורף קר וישנן רוחות רבות. ישנם בפאלמדייל 300ימי שמש בשנה.
גבינת רוקפור
עקיבא אלדר
עקיבא אלדר (נולד ב-27 בנובמבר 1945) הוא עיתונאי ופובליציסט ישראלי. בעברו כתב אלדר בעיתון "הארץ" והיה חבר בהנהלת מערכת העיתון.
ביוגרפיה.
עקיבא אלדר הוא בן למשפחה ציונית שעלתה לישראל מפולין בשנות השלושים. הוריו, ישראל וציפורה אנגלרד, השתקעו בחיפה, שם נולד וגדל. למד בבית הספר היסודי ליאו בק ובתיכון בבית הספר הריאלי. עשה חלק משירותו הצבאי בממשל הצבאי בגליל. לאחר שחרורו החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. בוגר תואר ראשון בפסיכולוגיה ומדעי המדינה וכן למד כלכלה. בתקופת לימודיו (1970–1968) שימש קצין מטה לסטטיסטיקה במפקדת יהודה ושומרון והיה אחראי למספר סקרים בשטחים, בהם סקר החקלאות הראשון שנעשה בשטחים. באותה תקופה נבחר ליו"ר ארגון הסטודנטים לכלכלה ומנהל עסקים (אייאס"ק) שעוסק בין השאר בחילופי סטודנטים. בשנים 1972–1973 שימש עוזר לדובר ראש עיריית ירושלים טדי קולק. בשנת 1974 החל לעבוד בקול ישראל תוך כדי לימוד בקורס כתבים ועורכים. שימש כתב לעניינים מוניציפליים ופליליים וכן ערך והגיש יומני חדשות.
אלדר עבר לעיתון הארץ ב-1978, ושימש ככתב בשורת נושאים - לענייני פלילים, לענייני ירושלים, רשות השידור, דתיים וחרדים. בקיץ 1983 מונה לכתב מדיני, תפקיד שבו שימש עשר שנים, וחשף, בין היתר, את הסכמתה של סוריה להשתתף בועידת מדריד ב-1991. במחצית השנייה של שנות ה-80 מונה לחבר הנהלת העיתון וכתב מאמרי מערכת. בשנת 1993 מונה לכתב הארץ בוושינגטון, תפקיד שבו שימש במשך שלוש שנים. באותה תקופה הופיע בתוכניות אירוח כמו נייטליין, תוכניתו של צ'ארלי רוז, מקניל-לרר ועוד.
מאז שובו ארצה החל לכתוב טור שבועי ומאמרי מערכת וכן מאמרי פרשנות וראיונות. בין השאר היה העיתונאי הישראלי האחרון שראיין את יאסר ערפאת. כמו כן ראיין את עבדאללה מלך ירדן, את קרלוס מנם נשיא ארגנטינה, את ג'ימי קרטר נשיא ארצות הברית לשעבר, את מזכ"לי האו"ם בוטרוס בוטרוס ראלי, קופי אנאן ובאן קי-מון, את נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן, וכן את שרי החוץ של צרפת, ספרד וירדן ואת מזכיר הליגה הערבית עמר מוסא. אלדר חשף את נוסח הצעת הנשיא ביל קלינטון להסכם שלום בין ישראל לסוריה, שהוגשה בינואר 2000 לראש הממשלה אהוד ברק ולשר החוץ הסורי פארוק א-שרע בועידת שפרדסטאון. בשנת 2004 פרסם תחקיר עיתונאי מקיף על ועידת קמפ דייוויד ואירועי האינתיפאדה השנייה, שבו כתב שראשי קהילת המודיעין ערערו על התזה שלפיה ערפאת תכנן את המהומות ולא התכוון להגיע להסדר.
אלדר הוא אורח קבוע בתוכניות טלוויזיה של CNN ,BBC, אל ג'זירה וכן בתחנות רדיו בארצות הברית, באירופה ובישראל. ב-1994 סייע לאבא אבן בהכנת סדרת הטלוויזיה "Israel: A Nation is Born" ששודרה בתחנות טלוויזיה ברחבי העולם. כמו כן יעץ לחיים יבין בהכנת סדרת הטלוויזיה "ארץ המתנחלים" ששודרה בערוץ 2. הִרצה בחוגים לתקשורת באוניברסיטת תל אביב ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
מאמריו התפרסמו בכמה כתבי עת מקצועיים, בין השאר מאמר בנושא סיקור הטרור בכתב העת של אוניברסיטת קולומביה ומאמר בספר "אור לגויים? מדיניות החוץ של ישראל וזכויות אדם" שערכה דפנה שרפמן. הוא מפרסם מאמרים בעיתונות העולמית כמו הניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס, The Nation, וושינגטון טיימס, לה מונד דיפלומטיק, ובעיתונים בספרד וביפן.
אלדר משתתף בכנסים בינלאומיים ובקבוצות עבודה משותפות עם פלסטינים באירופה מטעם ארגוני שלום לגיבוש הבנות בנושאי ירושלים, פליטים, אסטרטגיית משא ומתן וחינוך לשלום.
ב-13 בנובמבר 2012, בהגיעו לגיל פרישה פרסם את טורו האחרון בעיתון הארץ, טור פרידה אותו הקדיש ל"רשע הכיבוש".
נשוי לד"ר דורית אלדר, חוקרת ומרצה לעבודה סוציאלית ומחברת הספר "בוחרות בחיים", על נשים מוכות בישראל. אב לבן ושתי בנות. מתגורר בעיר ימים בנתניה.
דעותיו.
אלדר תומך בפתרון של שתי מדינות לשני עמים, בהגדרת ישראל כמדינת היהודים ומדינת כל אזרחיה, בהסדר ברוח יוזמת השלום הערבית אך ללא מימוש זכות שיבה לפליטים. הוא מאמין שהשלום הוא המפתח לביטחון, דוגל בחלוקת ירושלים ובעמדות עיר עמים, תומך בהפרדת דת ומדינה, בשוויון לכל הזרמים ביהדות, ובצמצום פערים בין חלשים לחזקים.
אלדר מאמין ש"הכיבוש לא רק פוגע בשכנים הפלסטינים שעמם נגזר עלינו לחיות, אלא גם משחית אותנו", בהתייחסו ליהודים תושבי ישראל. לדעתו, לא ניתן לשמור לאורך שנים על צביונה היהודי של ישראל וגם לקיים משטר דמוקרטי שוויוני, ולהגביר את המאמצים לשלב את ערביי ישראל בחיי החברה והכלכלה, אך גם לאפשר להם אוטונומיה תרבותית. במאמר בהגרדיאן הבריטי ב-14 בדצמבר 2010, הזהיר מהצהרתו של סאיב עריקאת על מימוש זכות השיבה, שמשמעותה המעשית חיסול מדינת ישראל כמדינת העם היהודי: "עריקאת אינו יכול לומר בתום לב שהדבר 'לא יביא למשבר קיומי עבור ישראל', שכן הוא רומז שבעבור הזמן, ישראל תיעלם ולא תהיה עוד מולדת ליהודים, שכן מעבר לנקודה מסוימת יהיו היהודים מיעוט בגבולות שלפני 1967."
אלדר סבור שהשלום עם מצרים הוכיח שסיוע כלכלי של המערב מצמצם את האינטרס של מדינות ערב להפר את השלום ולפתוח במלחמה עם ישראל. הרחבת מעגל השלום תסייע לדעתו לארצות הברית ללחוץ על איראן להצטרף להסכם (שיכלול את ישראל) של מזרח תיכון נקי מנשק להשמדה המונית.
אלדר סבור שעוצמתה של ישראל תלויה ברכישת השכלה, לא פחות ואולי אף יותר מאשר ברכש ביטחוני. הוא מאמין שיש לחייב את מערכת החינוך החרדית לצרף לתוכנית הלימודים לימודי אנגלית ומתמטיקה, ושהמגזר החילוני לא יוכל לאורך ימים לפרנס מאות אלפי תלמידי ישיבות מרובי ילדים.
ביחס לתופעת ההסתננות מאפריקה לישראל, הוא תופס את המסתננים לא כמהגרי עבודה לא חוקיים, אלא כשווי ערך במצוקתם לפליטים היהודים מאירופה ערב מלחמת העולם השנייה. בתור שכאלו מאמין אלדר כי יש לאפשר את כניסתם לישראל ולאשרר את זכויות אזרחי ישראל. הוא מתנגד חריף למדיניות הממשלתית בהתמודדות עם תופעת ההסתננויות לישראל.
ביחס לתנועת ה-BDS כתב כי על שוחרי שלום ופיוס לא לתמוך בה, מאחר שהוא סבור כי פעילי התנועה אינם רוצים בשלום עם מדינת ישראל, אלא בהחלפתה עם מדינה אחת לא יהודית מהים עד הירדן.
תביעה משפטית.
אלדר הפסיד בתביעה על לשון הרע שהגיש נגדו אריה קינג על שהציג אותו כמי שאמר שהוא יאכלס שכונה במזרח ירושלים עם או בלי אישור, אף על פי שבמקור הוא אמר שהוא יאכלס את השכונה גם אם היא לא תחובר לרשת החשמל. בעקבות זאת, חויבו אלדר ועיתון הארץ בתשלום פיצויים של 8,000 ש"ח, על ידי השופט נעם סולברג. כאשר שמו של סולברג עלה כמועמד לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה כתב עליו אלדר: "הפרשנות שלו לחופש הביטוי הפכה את סולברג, שהתמחה בחוק לשון הרע, לאימת התקשורת" וציין: "כותב שורות אלה היה אחד מקורבנותיו".
פרסים והכרה.