עד ספרו של אוטין, רוב הכתיבה על הקולנוע הישראלי התמקדה בחייהם של היוצרים ובסרטים כמשקפים אג'נדה פוליטית וחברתית של הבמאים או מערך כוחות בחברה, בעיקר יחסי הסכסוך הישראלי-פלסטיני, יחסי יהודים-ערבים, יחסי מזרחים-אשכנזים, גברים-נשים, צבר-יהודי גלותי, גבריות וצבא.
גישתו של אוטין ב"קרחונים בארץ החמסינים" הייתה להתייחס אל קולנוע בראש ובראשונה כאמנות ולא רק כטקסט תרבותי. הוא שאל את הבמאים ממה נובעות בחירותיהם בהפקת ובבימוי הסרטים: עיצוב הסאונד, זוויות הצילום, גון הצבעים, עיצוב הדמויות, תנועות המצלמה ועוד. בעקבות הדיון בבחירות האסתטיות התקדמו השיחות גם לדיון במשמעויות שלהן (חברתיות, תרבותיות, אתיות, פילוסופיות, פוליטיות).
ספרים דומים שעניינם שיחות עם במאים יצאו במערב מאז שנות השישים. הידוע שבהם הוא הספר "היצ'קוק/טריפו", שבו ראיין הבמאי פרנסואה טריפו את הבמאי אלפרד היצ'קוק.
התאוריות.
אוטין כתב מבוא לפרק הראשון של הספר ובו ניסה לשרטט מגמה בולטת בכמה מהסרטים הישראליים החדשים, שעליה הוא סיפר גם בריאיון למרט פרחומובסקי.
1. הקרחון - המגמה העיקרית שאוטין מזהה וממנה לקוח שמו של הספר:
2. ההתנתקות – המגמה השנייה שאוטין מזהה:
3. המגדלור - המגמה השלישית שאוטין מזהה:
זרימה (פסיכולוגיה)
זרימה (באנגלית: Flow) היא חוויה סובייקטיבית של קשב גבוה אך לא מאומץ, הנאה ומודעות עצמית נמוכה אשר יכולה להתרחש במשך ביצוע פעיל של משימה מאתגרת.
המונח נטבע על ידי מיהי צ'יקסנטמהיי, פרופסור לפסיכולוגיה חיובית.
חוויה זו דומה מאוד לאופן שבו נהוג לתאר מצבים של מיקוד יתר, אשר נפוצים יותר בספרות הפסיכיאטרית. על כך, ייתכן שמדובר בשמות שונים לאותה התופעה.
מאפיינים.
הזרימה מאופיינת כתחושה הוליסטית שאנשים מרגישים כאשר הם פועלים בריכוז מלא והנאה פנימית.
חוויית הזרימה היא תופעה שכיחה.
היא יכולה להיווצר במגוון פעילויות יומיומיות כמו עיסוק בספורט, קריאת ספר או צפייה בסרט.
כמו כן, לחוויית הזרימה יש מאפיינים דומים עבור פעולות שונות, ממשחק בשחמט ועד טיפוס הרים
המיזוג בין התודעה לפעולה המאפיין את חוויית הזרימה הוא ההבדל העיקרי בינה לבין למצבים אחרים בחיי היומיום שבהם התודעה מפוצלת. במקום להביט על הפעולה מבחוץ, בחוויית הזרימה האדם הופך להיות חלק מהפעולה שהוא מבצע, כאילו הפועל והפעולה הפכו לאחד. זהו מצב בו רמות המודעות השונות נמצאות בהרמוניה מלאה.
במצב הזרימה הפעולה מבוצעת כמיטב יכולתו של האדם ללא הפעלה של מאמץ.
חוויית הזרימה מאופיינת בריכוז והתמקדות.
כאשר כל תשומת הלב נשאבת אל עבר האתגרים שמציבה הפעילות, אין לאדם יכולת להתמקד בדברים אחרים. במהלך חוויית הזרימה העתיד והעבר מתפוגגים למול ההווה ועניינים שאינם קשורים לפעולה נדחקים מחוץ למעגל התודעה. לכן ריכוז מסוג זה גורם לאובדן של תחושת מודעות עצמית.
באופן זה מתחזקת תחושת החופש שהזרימה מעניקה. זאת משום שכאשר האדם אינו מוגבל על ידי גבולות הדימוי העצמי שלו, הוא יכול להמריא מעבר לקיומו המוגדר. על כן, למרות שה"אני" נעלם במהלך חוויית הזרימה, הוא יכול לחזור ולהתגלות בעוצמה רבה יותר אחריה.
חוויית הזרימה מהנה ומענגת בזכות עצמה. בעקבות זאת ניתן לתאר אותה כמצב של מוטיבציה פנימית. זה נכון גם כאשר היא מתרחשת בעקבות פעילות שנכפתה על האדם שלא מיוזמתו, או בעקבות פעילות שבוצעה למען תגמול חיצוני כמו שכר או ציון.
תנאים ליצירת חוויית זרימה.
חוויית הזרימה נוצרת רק כשהאדם מרגיש שההזדמנות לפעולה הגלומה בפעילות תואמת את יכולותיו או כישוריו.
כאשר האתגר שהפעולה מציבה בפני האדם קשה מדי ביחס ליכולתו, נוצרת תחושת תסכול שהופכת לדאגה אשר יכולה להתעצם לתחושת חרדה. לחלופין, במצב שבו יכולת האדם עולה על דרישת הפעילות תתעורר תחושת שעמום מתגברת.
חוויית זרימה מתרחשת על פי רוב כאשר מוצב יעד ברור שאותו הפעילות מכוונת להשיג. הגדרת מטרה נחוצה לצורך הגדרת הפעילות וקבלת משוב משמעותי על אופן ביצוע הפעולה. באופן זה האדם יוכל לדעת בכל רגע נתון האם תגובתו אכן מתאימה להשגת המטרה. קבלת הערכה חיובית או שלילית לפעולה מאפשרת לשמור על רמת עניין והנעה הדרושים להמשך הפעילות. עם זאת הפעילות שמאפשרת זרימה אינה מבוצעת לשם השגת המטרה כשלעצמה.
שליטה עצמית ואינהיביציה הן יכולות חשובות ליצירת חוויית זרימה.
זאת משום שחוסר יכולת לשלוט על דחפים מקשה על השגת הקשב המתמשך הנחוץ ליצירת מצב הזרימה והתמדה בו.
השפעות.
מצב של זרימה נוצר כאשר האדם פועל מתוך להיטות גדולה וריכוז עמוק הגורמים לכל השאר להיעלם. ה״שאר״ כולל את תחושת הזמן והחשש מכישלון.
משום שתחושת הזרימה כה מהנה ישנה נטייה לחזור על הפעולות שמעוררות תחושה זו.
מצד שני, מיעוט בחוויות זרימה יכול להוביל לדחיינות.
חוויית הזרימה כמניע להתפתחות.
ההנאה הנוצרת מחוויית הזרימה היא תוצאה של פעילות אקטיבית הדורשת מיומנות ומיועדת להשיג מטרה משמעותית.
עם זאת, העניין בפעילות מסוימת דועך בעקבות חזרתיות. מסיבה זו ההנאה עלולה להפוך לשעמום אם האדם לא יחפש אתגרים חדשים כדי להמשיך לפתח את יכולתו.
חוויית הזרימה מניעה את האדם לשפר את מיומנויותיו ולהרחיב את כישוריו.
זאת משום שכדי להימנע מרגשות של שעמום או חרדה ולשמר את חוויית הזרימה, יש לעסוק באופן מתמיד בפיתוח של מיומנויות כנגד העצמה הדרגתית של האתגרים וחיפוש אחר יעדים חדשים.
המחיר של חוויית הזרימה.
כאמור, זרימה היא מצב שבו אנשים כה שקועים בפעילות עד שלשום דבר אחר אין משמעות בעיניהם. יותר מזה, החוויה עצמה מהנה כל-כך עד שימשיכו בה גם במחיר כבד, לשם העשייה בלבד.
נטייה לחוויית זרימה.
חוויית הזרימה היא מצב ולא תכונה.
עם זאת, יש אנשים הנוטים לחוות זרימה יותר מאחרים.
הנטייה לחוויית הזרימה קשורה למספר היבטים.
מבחינה אישיותית, הנטייה לחוויית זרימה קשורה להיבטים אישיותיים כמו נוירוטיות נמוכה ומצפוניות גבוהה.
ישנה שונות במידה בה אנשים שונים חשים צורך לחפש או ליצור חוויות זרימה עבור עצמם.
כמו כל חוויה מנטלית, גם מצב הזרימה מבוסס על תהליכים מוחיים רגילים.
מבחינה נוירולוגית, חוויית הזרימה מקושרת למוליך העצבי דופמין.
הזמינות של קולטני דופמין מסוג D2R בסטריאטום קשורה לנטייה לחוות מצב של זרימה.
היבטים מסחריים.
זרימה אינה רק נושא למחקר אקדמי. למעשה, שנים ספורות לאחר פרסומה של תאוריית הזרימה, היא כבר יושמה במגוון של סוגיות מעשיות.
יש שטענו שהמבנה האינטראקטיבי של אתרי אינטרנט רבים נוצר כדי לגרום למשתמש חוויית זרימה.
בענף חדרי הבריחה, יש משמעות גבוהה לתחושת זרימה תקינה במהלך המשחק, כפי שמתאר אדם קלייר, בספרו, "Escape the game: how to make puzzles and escape rooms".
ארנון לוי מנצל תאוריה זו בגישתו.
היסטוריה.
מיהי צ'יקסנטמהיי, פסיכולוג ופרופסור למנהל עסקים, זיהה את המצב הזה לאחר שחקר במשך כ- 25 שנה את התופעה בה אנשים כל כך שקועים במה שהם עושים עד שהם מאבדים את תחושת הזמן והמרחב וחווים אושר גדול. הוא גילה שהתופעה קיימת בתחומי חיים ועשיה שונים ובכולם אנשים תיארו את החוויה שלהם כסוג של זרימה עם הטבע - ומכאן מקור השם.
צ'יקסנטמהיי ניסה להבין במחקריו כיצד אנשים חשים בעת הנאה עצומה ומדוע. בעקבות כך פיתח תאוריה של "חוויה מיטבית" המבוססת על עקרון הזרימה. בספרו "זרימה - הפסיכולוגיה של החוויה המיטבית" (1990) טען כי אנשים הם מאושרים במידה הרבה ביותר כאשר הם במצב "זרימה".
בעקבות פרסום מחקריו, נכנס המונח לשימוש נרחב.
קרחונים בארץ החמסינים - הקולנוע הישראלי החדש - שיחות עם במאים'
תנועת בלית
תנועת בְּלִית, המכונה גם תנועת מדרון או תנועת מסה, היא תהליך גאומורפולוגי שבו קרקעות, חולות, רגולית וסלעים נעים במורד המדרון בהשפעת כוח הכבידה. סוגי תנועות הבלית כוללות: זחילות, גלישות, זרימות, התמוטטויות ומפולות, כל אחת עם המאפיינים הייחודיים לה ובטווחי זמנים שבין שניות לשנים. תנועת בלית מתרחשת הן במדרונות ביבשה והן במדרונות תת-מימיים, ואובחנה גם על כדור הארץ, מאדים, נוגה והירח איו של כוכב הלכת צדק.
כאשר כוח הכבידה הפועל על מדרון גובר על הכוחות המתנגדים לו מתרחשת התמוטטות של המדרון (תנועת בלית). חוזק החומר שממנו עשוי המדרון, הקוהזיה וגודל החיכוך הפנימי בחומר מסייעים לשמר את יציבות המדרון וקרויים באופן קיבוצי חוזק הגזירה. הזווית המרבית שמדרון נטול לכידות יכול לשאת לפני שתאבד היציבות שלו מכונה זווית השיפוע הטבעי. במדרון שזו הזווית שלו משמש חוזק הגזירה כמשקל נגדי מושלם לכוח הכבידה הפועל עליו.
תנועת בלית יכולה להתרחש בקצב אטי מאוד, בייחוד באזורים יבשים מאוד או באזורים המקבלים כמות משקעים המספיקה על מנת לקיים צמחייה המייצבת את פני השטח. היא גם יכולה להתרחש במהירות רבה מאוד, כמו בגלישת סלעים ובגלישת אדמה, שתוצאותיהן הרסניות, הן באופן מיידי והן כעבור זמן מה, לדוגמה בעקבות היווצרות סכרי גלישת אדמה.
גורמים המשנים את ההיתכנות להתרחשות תנועת בלית כוללים: שינוי בזווית המדרון, היחלשות החומר כתוצאה מבליה; גידול בתכולת המים; שינויים בתכסית הצמחייה ומעמס יתר.
חשיבות מים כגורם לתנועת בלית.