החברה ערכה סבבים אחדים של גיוס הון. בדצמבר 2019 גייסה 65 מיליון דולר לפי שווי של 750 מיליון דולר. באוגוסט 2020 גייסה 200 מיליון דולר לפי שווי של 2.2 מיליארד דולר. ביוני 2021 גייסה 250 מיליון דולר, לפי שווי חברה של 7.25 מיליארד דולר, שהפך אותה לחד-קרן הישראלי בעל השווי הגבוה ביותר.
זכי כמאל, עו&quot;ד
טורישטוואנדי
טורישטוואנדי (בהונגרית: Túristvándi) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג על גדות ה"טור" שהוא אחד מיובליו של נהר טיסה שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין כבר מהמאה ה-12 ונקרא עד שנת 1908 אישטוואנירול (Istvándiról).
יהודי טורישטוואנדי.
יהודים חיו בטורישטוואנדי בתקופות זמן שונות. בשנת 1944 נרצחו חלק מיהודי הכפר יחד עם שאר יהודי המחוז ושאר יהודי הונגריה.
מאלון פיטני
מאלון ר. פיטני הרביעי (באנגלית: Mahlon R. Pitney IV; ) היה עורך דין, משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית במשך שתי תקופות כהונה בשנים 1895–1899, וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1911–1922.
ראשית חייו.
תולדותיה של משפחת פיטני באמריקה מתחילים ב-1720, כאשר שני אחים סקוטים, ג'ונתן וג'יימס פיטני, התיישבו בחווה שבמנדהאם שבניו ג'רזי. בנו של גיימס, מאלון פיטני, לחם במהפכה האמריקאית לצד הגנרל ג'ורג' וושינגטון. צאצאו, מאלון פיטני הרביעי, נולד במוריסטאון, ניו ג'רזי לשרה לואיז (לבית הלסטד) ולהנרי קופר פיטני. הוא למד בקולג' ניו ג'רזי, כיום אוניברסיטת פרינסטון, שם הוא היה חברו לספסל הלימודים של וודרו וילסון, ושימש כמנהל נבחרת הבייסבול של הקולג'. עם סיום לימודיו ב-1879, הוא המשיך ללמוד משפטים בקריאה עצמית במשרדו של אביו. ב-1882 הוא עבר את בחינות לשכת עורכי הדין והקים משרד עצמאי בדובר בשותפות עם אחיו, ג'ון אוליבר הלסטד פיטני.
ב-1889 שב פיטני למוריסטאון כדי לנהל את משרד עורכי הדין של אביו, לאחר שאביו מונה כשופט. ב-1891 הוא נשא לאישה את פלורנס שלטון. לזוג נולדו שני בנים ובת. שני הבנים למדו גם הם בפרינסטון ונכנסו גם הם בהמשך לתחום המשפטים. פיטני היה סבא-רבא של השחקן כריסטופר ריב, מצד אמו של ריב.
קריירה פוליטית.
ב-1894 התמודד פיטני בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית וניצח את חבר הקונגרס שכיהן עד אז תקופת כהונה אחת, ג'ונסטון קורניש במחוז הבחירה הרביעי של ניו ג'רזי. שנתיים לאחר מכן הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת. פיטני שימש כיושב ראש הוועידה המדינתית של המפלגה הרפובליקנית בניו ג'רזי וקידם מועמדותו של ג'ון ויליאם גריגס למשרת מושל ניו ג'רזי. ככוכב עולה בפוליטיקה המדינתית, שאף פיטני להתמנות בעצמו כמושל. כדי לשפר את מעמדו במדינה, הוא התפטר מבית הנבחרים לפני סיום תקופת כהונתו השנייה והתמודד בבחירות לסנאט של ניו ג'רזי. בבחירות שהתקיימו ב-1899 הוא ניצח וכאשר כיהן בסנאט הוא שימש כמנהיג הסיעה הרפובליקנית. לאחר הבחירות של 1900 הוא נבחר כנשיא הסנאט.
קריירה שיפוטית.
על אף שאיפתו של פינטי להיבחר כמושל ניו ג'רזי, תמך המושל המכהן פוסטר מקגוואן וורהיס במועמד אחר כיורשו. ב-1901 הציע וורהיס לפיטני לכהן כשופט בבית המשפט העליון של המדינה. באופן זה עלה בידו של וורהיס להיפטר מיריב פוליטי ולשמור על אחדות המפלגה. שבע שנים לאחר מכן קודם פיטני לתפקיד שופט בית המשפט לדיני היושר, משרה שיפוטית ייחודית על פי חוקת 1844 של ניו ג'רזי.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1912 מונה פיטני על ידי הנשיא ויליאם הווארד טאפט כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. אף על פי שמינויו אושר בסנאט ברוב של 50 מול 26, התנגדו לו החוגים הפרוגרסיבים. העוינות הזו כלפיו נבעה בעיקר בשל החלטתו כאשר שימש כשופט בבית המשפט לדיני היושר בתיק "חברת הזכוכית ג'ונס נגד איגוד נופחי בקבוקי הזכוכית" (Jones Glass Co. v. Glass Bottle Blowers Association), שהגבילה את יכולת האיגודים המקצועיים למנוע את הפיכתם של עובדים לשוברי שביתה.
במהלך כהונתו על כס השיפוט בבית המשפט העליון, רכש פיטני מוניטין של שמרן ותמך באדיקות בתאוריה המשפטית של "ההליך הראוי המהותי" . דוגמה לגישתו זו השתקפה בחוות דעת הרוב שהוא כתב בפסק הדין "קופייג' נגד קנזס" , בו פסק בית המשפט על אי תאימותו לחוקה של חוק של קנזס שאסר על קיומם של "חוזי הכלב הצהוב" , שהיו הסכמה בין עובד למעביד שבתנאי להעסקתו של העובד, הוא לא יהיה חבר איגוד מקצועי. בפסק דין זה קבע בית המשפט שלא ניתן להפעיל סמכות משטרתית להבטיח שוויון ביכולת המיקוח. אף על פי שהוא חש חוסר אמון כלפי האיגודים המקצועיים, פיטני גם חשש מהתחזקותם הנרחבת של העסקים ותמך בשימוש רחב בחוק ההגבלים העסקיים של שרמן.
פיטני כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "חברת הרכבת המרכזית של ניו יורק נגד וייט" (New York Central Railroad Co. v. White), שבה אושר חוק הפיצויים לעובדים של מדינת ניו יורק והונח היסוד להרחבתן של תוכניות כאלו בכל ארצות הברית. הוא גם כתב את חוות דעת הרוב השנויה במחלוקת בפסק הדין "פרנק נגד מגנום" (Frank v. Mangum), שאישר את הרשעתו השגויה ברצח של ליאו פרנק, איש עסקים יהודי, באטלנטה, אל מול חוות דעת המיעוט של השופטים אוליבר ונדל הולמס הבן וצ'ארלס אוונס יוז.
ב-1922 התפטר פיטני מתפקידו כשופט לאחר שלקה בשבץ מוחי. לצד ויליס ואן דוונטר, הוא היה אחד משני שופטי בית המשפט העליון היחידים שמונו על ידי ויליאם האוורד טאפט כאשר כיהן כנשיא ארצות הברית והמשיכו לכהן תחתיו כאשר הוא היה לנשיא בית המשפט העליון.
מותו.
מאלון פיטני נפטר ב-9 בדצמבר 1924 בוושינגטון הבירה ונטמן בבית הקברות אברגרין שבמוריסטאון.
בדיקת עדים
אלפרד תומפסון בריכר
אלפרד תומפסון בריכר (באנגלית:;Alfred Thompson Bricher; 10 באפריל 1837 - 30 בספטמבר 1908) היה צייר שקשור לאומני ההרים הלבנים ולאסכולת נהר ההדסון.
חיים ועבודה.
בריכר נולד בפורטסמות', ניו המפשייר. הוא התחנך באקדמיה בניובוריפורט, מסצ'וסטס. הוא החל את דרכו כאיש עסקים בבוסטון, מסצ'וסטס. כשלא עבד, למד במכון לואל. הוא למד גם אצל אלברט בירסטדט, ויליאם מוריס האנט ואחרים. הוא הגיע למיומנות ראויה לציון בלימודי ציור נוף מהטבע, ולאחר 1858 התמסר לאמנות כמקצוע. הוא פתח סטודיו בבוסטון, וזכה שם להצלחה מסוימת.
בשנת 1868 עבר לעיר ניו יורק ובאקדמיה הלאומית לעיצוב באותה שנה הציג את "מיל-סטרים בניובוריפורט". זמן קצר לאחר מכן החל להשתמש בצבעי מים בהעדפת על צבעי שמן, ובשנת 1873 נבחר לחבר באגודת צבעי המים האמריקאית.
בשנות ה -70 של ה-19 הוא צייר בעיקר ציורים של נושאים ימיים, תוך תשומת לב לציורים בצבעי מים של נופי הים וחופים. לעיתים קרובות בילה בקיץ בגרנד מנאן, שם הפיק יצירות בולטות כמו בוקר בגראנד מנאן (1878). בשנת 1879 נבחר בריכר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כעמית.
אסכולת נהר ההדסון.
בסוף ימיו, צייר בסגנון אסכולת נהר ההדסון שכלל נופים והדגשת האור - לומיניזם. כאשר האמנות המודרנית הפכה לתנועה האמנותית המובילה, על חשבון הסגנון שהוא צייר בו, נעלמה תהילתו כצייר והביקוש לעבודתו ירד.
אבל עם הזמן עבודותיו של בריכר תפסו יותר תשומת לב ובשנות השמונים של המאה ה-20 הוא התחיל להיות מוערך כאחד מגדולי הציירים הימיים של המאה התשע עשרה.
חיים מאוחרים.
כחובב נופי ים רכש בריכר בית בשנות ה -90 של המאה ה-19 קרוב לים באזור ניו דורפ בסטטן איילנד, שם היה לו נוף של מפרץ ניו יורק התחתון, האוקיינוס האטלנטי והמפרץ. הוא חי וצייר בחוף בניו דורפ עד מותו שם, בן 71.
שלמה וידר (חוקר יהדות)
שלמה וידר (בהונגרית: Widder Salamon; ניטרה, 19 בפברואר 1880 – חיפה, 1951) היה מורה, חוקר יהדות, היסטוריון ספרות. אחיו של הסופר והמשורר יוחנן גוש חלב.
ביוגרפיה.
שלמה וידר הוא בנם של סמי וידר ושל שרולטה רוזנצוויג. ונולד באימפריה האוסטרו-הונגרית בתחומי ממלכת הונגריה. הוא למד באוניברסיטת בודפשט (שמו משנת 1951 אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר בהונגרית-גרמנית ותעודת הוראה. משנת 1908 לימד בחטיבת ביניים של בית היתומים היהודי לבנים בבודפשט ומשנת 1911 בחטיבת הביניים של הגימנסיה היהודית של הקהילה היהודית של פשט. בין השנים 1919–1947 הוא היה מורה להונגרית ולגרמנית בגימנסיה היהודית בבודפשט. שרד את השואה ובשנת 1950 עלה ארצה. את השנה האחרונה לחייו חי בישראל. הוא היה עמית וכותב ב"סקירת השבת והקהילה" בהונגריה ובכמה כתבי עת זרים. וידר היה מעורכי הלקסיקון יהודי הונגרי, ריכז את הקטלוג המדעי השלם של החומר הפיוטי של קטעי הגניזה באוסף דוד קאופמן שמהווה כיום חלק מהספרייה המזרחית של האקדמיה ההונגרית למדעים. בשנת 1941 פרסם את הקומפוזיציות הלא ידועות של המשורר העברי הראשון יניי, ומצא בו את שירו של משה אבן עזרא, שנחשב לאבוד מזה 700 שנה.
נפטר ב-18 באוגוסט 1951 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
משפחתו.
אשתו הייתה שרולטה רוזנבאום (1885–?), אותה נשא לאישה ב-27 ביוני 1912 בבודפשט. בתם היא אווה וידר (1914–?), שבעלה אלברט לווינגר היה סוחר.
קדרה
אליזבת ג'יין גרדנר
אליזבת ג'יין גרדנר בוגרו (באנגלית: Elizabeth Jane Gardner Bouguereau; 4 באוקטובר 1837 - 28 בינואר 1922) הייתה ציירת אמריקאית, שגרה בפריז רוב חייה. היא למדה בפריז אצל הצייר הפיגורטיבי הוגו מרל (1823–1881), ז'ול ג'וזף לפבר (1836–1911), ולבסוף אצל ויליאם אדולף בוגרו (1825–1905). היא אימצה את נושאיו, יצירותיו וסגנונו בהצלחה כל כך גדולה, עד שחלק מעבודתה עלולה להראות כעבודתו.
חינוך ואמנות.