עבודתו ההומניטארית נמשכה בשנת 1869, כאשר סקר את התנאים בקרב הילידים באלסקה שנרכשה באותם ימים. דו"ח שלו משנת 1869 חשוב בגלל היסודיות שלו, ובעיקר עקב השפעתו במשך יותר מעשור על הממשל בעניין נושא הילידים באלסקה.
קולייר המליץ לממשלה הפדרלית לממן בתי ספר לילידים באלסקה וכן להעניק טיפול רפואי, הצעה שאושרה על ידי הממונה על ענייני האינדיאנים, אך נדחתה על ידי הקונגרס. במקום זאת, אבל עקב מאמציו של קולייר, אישר הקונגרס כסף לחינוך, שיוצא באמצעות לשכת החינוך של משרד הפנים. לשכת החינוך עודדה עצמאות ויוזמה עצמית, ונטתה לכבד יותר את תרבויות הילידים.
סיפוח קולומביה הבריטית לארצות הברית.
נעשו יוזמות לספח את קולומביה הבריטית לארה״ב: הבקשה הראשונה בשנת 1867, הופנתה למלכה ויקטוריה, בדרישה ממשלת בריטניה לקחת על עצמה את חובות המושבה או לאפשר לה להצטרף לארצות הברית. בשנת 1869 הופנתה בקשה שנייה לנשיא יוליסס ס. גרנט, בהצעה לנהל משא ומתן על סיפוח אמריקני של השטח מבריטניה. הוא נמסר לגרנט על ידי וינסנט קולייר, נציב האינדיאנים באלסקה, ב־29 בדצמבר 1869. שתי העצומות נחתמו על ידי חלק קטן בלבד מאוכלוסיית המושבה, ובסופו של דבר קולומביה הבריטית התקבלה כפרובינציה קנדית בשנת 1871.
באלסקה בשנת 1869 הוא צייר בצבעי מים, רבים מציוריו שילבו תופעות של מזג האוויר. באותה שנה הוא צייר 15 תמונות של אורגון וטריטוריית וושינגטון. כשחזר קולייר מזרחה והקים את הסטודיו שלו בקונטיקט, הוא הפיק מספר קטן של ציורי שמן של סצנות מהמערב בשנים 1872–1875. הם הוצגו באותה תקופה, כולל בתערוכת המאה בשנת 1876.
חיים מאוחרים.
בשנות ה -60 של המאה ה -19, קולייר עשה מסע בספינה לאורך חוף קונטיקט עד לניו הייבן, וחיפש מקום טוב לבנות את ביתו ואת הסטודיו שלו. הוא אהב את מה שראה באחד האיים וקנה שם 160 דונם. מאוחר יותר נתן קולייר לאי את השם- Contentment Island, שזה עדיין שמו. האמן לקח חלק פעיל בעניינים אזרחיים ושימש בכהונה בבית הנבחרים.
הוא עבר לדאריאן, קונטיקט בתחילת שנות ה -70 והקים סטודיו על שמו של חברו הקרוב ג'ון קנסט.
ב־31 באוקטובר 1872 טבעה אשתו של קולייר, מרי לידיה, בלונג איילנד סאונד, היא חלתה ונפטרה ב־14 בדצמבר 1872.
וינסנט קולייר נפטר באי קונטנטמנט ב -12 ביולי 1888.
הערכה.
״וינסנט קולייר הוא אמן מוכר שצייר נופים אמריקאיים ... רישומי צבעי המים הקטנים והציוריים שלו של מבצרים במערב, יישובים ראשונים וכפרים אינדיאניים, מניו מקסיקו ועד אלסקה. הם תיעוד חזותי חשוב של התקופה. יותר ממאתיים ציורים כאלה, שבוצעו בעיקר בין השנים 1868 ו- 1872 בעת עבודתו כנציב אינדיאנים מיוחד, ונמצאים באוספים מוסדיים גדולים."
ספריית ביינק באוניברסיטת ייל מחזיקה ב -50 מציוריו שצייר בשנת 1869. "במהלך מסעותיו בדרום-מערב ארה״ב ובאלסקה, הוא צייר סצנות מדהימות של נופים, בעלי חיים ואנשים שנתקל בהם."
יהודה אלבוטיני
אדריאן גניה
אדריאן גֶנִיֶה (ברומנית: Adrian Ghenie, נולד ב-13 באוגוסט 1977 בבאיה מארה) הוא צייר רומני, המתגורר בברלין.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.
אדריאן גניה נולד בשנת 1977 בעיר באיה מארה בחבל מרמורש ברומניה במשפחתו של רופא שיניים, בגיל 18 התייתם מאביו. העניין באמנות וכישוריו זכו לעידוד מידידה של המשפחה שהייתה חובבת אמנות. בשנים 1991–1994 למד גניה בבית הספר העממי לאמנויות בעיר הולדתו ובשנת 2001 סיים את לימודיו באוניברסיטה לאמנויות בעיר קלוז'-נפוקה, בה התקבל במבחני הכניסה רק בפעם השלישית. מוריו באוניברסיטה היו תאודור בוטיש ויואן זברצ'ו.
הקריירה האומנותית.
בשנים 2002–2004 חי גניה בווינה.
אחרי שנת 2006 הוא הציג תערוכות אישיות ברומניה, גרמניה, שווייץ, צרפת, ארצות הברית והממלכה המאוחדת.
ב-2005 יחד עם אמן המולטימדיה והאוצר מיכאי פופ הקים את הגלריה Plan B, המוקדשת לאמנות עכשווית, שפתחה בהמשך שלוחה בברלין.
בגלריה זו הציג גניה בשנת 2006 את תערוכתו האישית הראשונה - If You Open It You get Dirty.
ציוריו באותה תקופה עוצבו בצורת מיז-אנ-סצנה ותיארו חללים מוארים מאוד המעלים באוב את התת-מודע של האמן, כמו ביצירות
Basement Feelings (2007) או Memories (2007).
בציורים רבים הציג גניה דמויות היסטוריות, לרבות מהמאה ה-20 בתפאורות המזכירות חלומות רודפניים או וינייטות קולנועיות, עם שאילת מוטיבים מסרטי סלפסטיק שבהם פני הדמויות מרוחות בעוגות פאי מושלכות כמו בקומדיות The Three Stooges
בשנת 2007 הגלריה שלו נבחרה לעצב את ביתן רומניה בביאנלה ה-56 של ונציה ובשנת 2008 היא פתחה בברלין מתחם בעל שטח של 260 מ"ר לאירוח תערוכות קבועות. מיקומה בתוך בניין תעשייתי לשעבר קרוב למוזיאון לאמנות עכשווית שבתחנת הרכבת המבורגר. ב-2008 השתתף גניה גם בביאנלה של ליברפול.
בברלין פועל הסטודיו של גניה בגלריה נולן יודין.
עד שנת 2013 חילק גניה את זמנו בין רומניה לגרמניה, לפעמים גם לונדון. ובסופו של דבר האמן השתקע בבירת גרמניה, בה הפך לאחד מנגיצי הגל החדש של האמנות החזותית הרומנית.
במהלך השנים יצירותיו הוצגו גם בטייט ליברפול, מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית, בקרן פאלאצו סטרוצי בפירנצה, במרכז פומפידו, במוזיאון האמר בלוס אנג'לס, המוזיאון לאמנות עכשווית באנטוורפן, במוזיאון סטדלק באמסטרדם, בגנט וכו'.
בקיץ 2009 פורסמה בהוצאה לאור האטיה קאנץ (Hatje Cantz) בגרמניה מונוגרפיה ראשונה שבה מופיעות 70 יצירות של הצייר. בנובמבר 2009 המוזיאון הלאומי לאמנות עכשווית בבוקרשט ארגן תערוכה רטרוספקטיבית לכבודו.
בתמונותיו משתמש גניה בתמהיל של חומרים לקוחים מתולדות הציור, קטעים ערוכים מעיתונים, סרטוני ווידאו וציורים של עצמו. התמונות הקודרות נשלטות על ידי הצבע השחור, אפור כהה ואדום כהה. לעיתים קרובות הציורים מתארים סצנות הנראות בו זמנית מציאותיות ובלתי ברורות. חלקם מבטאים את משיכתו של האמן אל ההיסטוריה, לרבות אל טראומות של הדיקטטורה, אירועי המאה ה-20 או לקולנוע.
לדברי האוצרת שלו בבוקרשט, מגדה ראדו האמן התכתב עם ציוני דרך בתולדות האמנות - פנה לתפאורות קיארוסקורו נגזרות מיצירות קרווג'ו ורמברנדט וקומופזיציית-פריזה בסגנון דייוויד הוקני, העניק תשומת לב מיוחדת לגאומטריית המרחב ולסוגיות פרספקטיבה המחברות אותו עם מסורת הציור מהרנסאנס. האמן מושפע גם כן על ידי האקספרסיוניזם המופשט והדדאיזם והושוותה לאמנותו של פרנסיס בייקון, כפי שצוין במונוגרפיה בעריכת יורג יודין והובלט בדברי האוצרת בתערוכתו בארמון סטרוצי.
קישורים חיצוניים.
The Dark Side of Arton the site Art Dictionary, Hatje Cantz 2013
מאיר המעילי
מרמורש (חבל ארץ)
מרמורש (ברומנית: Maramureș – מבטאים "מאראמורש", בהונגרית: Máramaros, מבטאים "מארומארוש", באוקראינית: Мармарощина – מבטאים "מארמארושצ'ינה", בלטינית: מרמטיה או מרמציה Marmatia) הוא חבל ארץ גאוגרפי, היסטורי ותרבותי בצפון רומניה ובדרום-מערב אוקראינה. הוא
כולל את בקעת מרמורש, בחלק העילי של עמק הנהר הטיסה וההרים המקיפים אותו:הרי אואש, הרי גוטאי, הרי ציבלש והרי רודנה ממערב ומדרום והרי מרמורש ממזרח ומצפון. הרים אלה הם חלק מהרי הקרפטים
חבל הארץ משתרע בין קווי הרוחב '47°33 צפוני ו-'48°02 צפוני ובין המרידיאנים '23°15 מזרחי ו-'25°03 מזרחי.
האורך בין חוסט למעבר פריסלופ הוא כ-150 ק"מ והרוחב בציר צפון-דרום הוא עד 80 ק"מ.
החלק הדרומי של המרמורש ("דרום מרמורש") שייך כיום לרומניה והוא מהווה את צפון מזרח המחוז הרומני מרמורש, בעוד שהחלק הצפוני, "צפון מרמרוש", נמצא במזרח חבל זקרפטיה או טרנסקרפטיה של אוקראינה – הנפות חוסט, ראחיב וטיאצ'יב.
גאוגרפיה.
חבל מרמורש או "ארץ המרמרוש" הוא אחת הבקעות הרחבות ביותר ברכס הקרפטים, ומשתרע על שטח של 9,716 קמ"ר בצפון הקרפטים המזרחיים בין הרי אואש, גוטאי, ציבלש, רודנה, הרי מרמורש והקרפטים המיוערים. הוא ממוקם בחלק הצפון-מזרחי של הרי הקרפטים. שלוחה הררית באגן העילי של נהר טיסה, הנקראת פופ-איוואנו (פסגת פופ-איוואנו 1937 מ') מחלקת אותו לשני חלקים: החלק הדרומי השייך לרומניה, ששטחו 3,568 קמ"ר והחלק הצפוני השייך לאוקראינה ששטחו 6,148 קמ"ר.
המים.
בחלק הדרומי הנהרות והנחלים הנשפכים אל הטיסה הם וישאו (Vișeu), רונישוארה (Ronișoara), איזה (Iza), קוסאו (Cosău), מרה (Mara) וספינצה (Săpânța). צפונית יותר, אחרי התמזגות טיסה הלבנה עם טיסה השחורה, מקבלת הטיסה את הנהרות והנחלים קוסאוץ (Cosăuț)
או קוסיבקה, ספורצ'ה או שופורקה, אפשיצה, טאראש או ארסווה, טאלאברז'אבה, טאלאבור או טרבליה, ריקה או ואליה ניאוגולי וברז'אבה או בורזאבה.
תבליטי הנוף.
ההרים.
ההרים המקיפים את החבל עולים על 2,000 מ' גובה: פסגת פייטרוסול רודניי (Pietrosul Rodnei) בהרי רודנה – 2,303 מ', פסגת הוברלה – 2,061 מ' במסיב ההר השחור (Muntele Negru או Chornohora) ובקו הרוחב הזה מעל 1,500 מ' גובה מתחילים מרעות אלפינים. ההרים התוספים מעל מחצית האזור מכוסי יערות אלון, אשור אירופי ואשוחית נורווגית. העץ הנמצא בשפע הטביע את חותמו על כל, החל מהבנייה המסורתית של הבתים והכנסיות ועד לשערים המפורסמים וכלי המשק.