בשנת 1932 התגרשה מבעלה השני והפכה לנזירה. עם קבלת שבועת הנזירות שינתה את שמה למריה. היא ניהלה בית תמחוי לפליטים רוסיים בפריז.
לאחר כיבוש פריז על ידי הנאצים בשנת 1940, נרתמה מריה לעזרת היהודים בעיר. ביחד עם הכומר דמיטרי קלפינין, שותפה בניהול בית התמחוי, ארגנה מקומות מסתור ליהודים ודאגה להם לתעודות זהות מזויפות, שבעזרתן התחזו היהודים, בעיקר הפליטים מפולין שביניהם, לגולים רוסיים.
בתחילת 1942 עמדו האם מריה והאב דימיטרי בפני זרם של יהודים שהתדפקו על דלתם וביקשו תעודות המרה לנצרות. השניים סיפקו תעודות טבילה, מזון, מקלט והברחה אל מחוץ לצרפת או לדרום צרפת, שבתחילת 1942 היה עדיין תחת שלטון משטר וישי ולא תחת שלטון נאצי.
ביולי 1942 הוציא הגסטפו הוראה האוסרת על יהודים להימצא כמעט בכל המקומות הציבוריים. במטה הגסטפו בפריז התקיימו דיונים כיצד לנהל את מצוד היהודים בעיר. המשטרה הצרפתית לקחה אחריות על המבצע, המכונה מצוד ולודרום ד'איבר (Vélodrome d'hiver), והחליטה לגרש גם ילדים, אף על פי שלא התבקשה לעשות זאת על ידי השלטון הנאצי. אלפי יהודים פריזאים נעצרו על ידי הנאצים ביחד עם המשטרה הצרפתית ונכלאו באצטדיון ישן למרוצי אופניים.
כששמעה על המעצר החליטה מריה לנצל את גלימת הנזירה שלה ויחד עם בנה יורי והכומר קלפינין סעדו במשך שלושה ימים את האנשים. הם הבריחו למקום מים ומזון עד כמה שהיה ניתן, ובעזרת עובדים לפינוי אשפה שגייסה לעזרתה הצליחה להבריח כמה עשרות ילדים יהודים בתוך פחי זבל גדולים. הילדים הוצאו מן האצטדיון והובאו לבתי מסתור.
ב-8 בפברואר 1943 נעצרה האם מריה, יחד עם בנה והכומר קלפינין, על ידי הגסטפו. הבן והכומר נשלחו למחנה הריכוז דורה-מיטלבאו, ממנו לא שבו. האם מריה נשלחה למחנה הריכוז רבנסברוק. היא נרצחה בתאי הגזים ב-31 במרץ 1945.
בשנת 1985 הוכרו יליזבטה סקובצובה ודמיטרי קלפינין כחסידי אומות העולם על ידי יד ושם. בשנת 2004 הכריזה ההכנסייה הנוצרית אורתודוקסית על מריה כקדושה.
בשנת 1982 הופק בברית המועצות סרט עלילתי אודות חייה, אשר נקרא "האם מריה".
מחצבת חפציבה
הרצל פינת רפאלי
הרצל פינת רפאלי היא סדרה תיעודית בת 5 פרקים אשר שודרה לראשונה בערוץ HOT בידור ישראלי בשנת 2008 לקראת חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל. דוד דרעי, יוצר הסדרה, יצא בה למסע ביקורתי אל ה"אייקונים" שהובילו את התרבות בששים שנות קיומה של המדינה, ובחן באמצעותם את השינויים התרבותיים והערכיים שהתחוללו בישראל. בתוך כך, שרטט דרעי את המעבר של "גיבורי התרבות" של אז, ל"כוכבים" שבאו אחריהם ועד ל"סלבס" בני ימינו.
"הרצל פינת רפאלי" קיבלה מועמדות לפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה בקטגוריית הסדרה התיעודית הטובה ביותר לשנת 2008.
תוכן.
הסדרה חוזרת אל הדמויות, הגיבורים והסמלים שעיצבו את עולם התרבות של ישראל, מתבוננת בדמויות שמרכיבות את התרבות הישראלית הפופולרית ומציפה שאלות ערכיות העומדות בבסיסה של תרבות זו: מה הביא להכתרת גיבורי התרבות שלנו ומהם הכוחות שגרמו להסתלקותם מהבמה, חושפת את המנגנונים הבלתי נראים שממציאים, יוצרים ומפיצים את אבק הכוכבים, כמו גם את "ביצת המפורסמים" המקומית – בבידור ובתרבות, ביופי ובזוהר, בפוליטיקה ובצבא.
בין גיבורי התרבות שהסדרה עוסקת בדמותם: אהוד אולמרט, נעמי פולני, יעל אבקסיס, בר רפאלי, רינה מור, פנינה רוזנבלום, חנה רובינא, דודו טופז, אילנה דיין, שרון איילון, מיכל מודעי, זיוה רודן, שמעון פרס, בנימין נתניהו, אהוד ברק, ירדנה ארזי, עופרה חזה, מירה אברך, שולה יריב-"רחל המרחלת", בייגה שוחט, קארן דונסקי, יפה ירקוני, צביקה פיק, זוהר ארגוב, רבקה מיכאלי, רות דיין, טומי לפיד, אורי אבנרי, אדם, טל פרידמן, איל קיציס. ואחרים.
פרקי הסדרה עסקו בשלושה נושאים:
פיקטוגרף
פִּיקְטוֹגְרָף או פיקטוגרם (כתב פיקטוגרפי, הלחם מילים של picto מהמילה הלטינית pictus שמשמעותה ציור והמוספית graph שמשמעותה כתיבה, תרגום מילולי - רישום תמונה) הוא צורת ייצוג של אובייקטים באמצעות ציורים.
דוגמאות קדומות של פיקטוגראם הם פטרוגליפים וציורי מערות שהתגלו במקומות שונים. בשלב מאוחר יותר בהתפתחות הכתב נוצרו סמלים מוסכמים המייצגים רעיון או מושג ונוצר הכתב הפיקטוגרפי שבו יש מערכת ציורים, סמלים או צירוף של סמלים וציורים כאשר כל סמל מייצג מילה. דוגמאות לכתב פיקטוגרפי הם כתב יתדות בגרסותיו המוקדמות וכתב הירוגליפי. בשלב הבא של התפתחות הכתב נוצר כתב אידיאוגרפי.
יתרונות וחסרונות.
הכתב הפיקטוגרפי מובן לכולם והשימוש בו זמין. ציור של שמש לתיאור המילה שמש מובן לכל אדם, ללא תלות בשפת הדיבור שלו.
שימושים עכשוויים.
דוגמה לשימוש עכשווי לפיקטוגרף - כף היד שבתמרור עצור. פיקטוגרפיה נמצאת בשימוש רווח בתחומים רבים. בתחום התיירות נוהגים להוסיף סמלים מוסכמים לשלטי הכוונה ומידע, למשל ציור מיטה עבור בית מלון או צימר, ציור סכין ומזלג עבור מסעדה ולהפניית גברים ונשים לבתי השימוש המתאימים. אנשים הדוברים שפות שונות יכולים להשתמש בפיקטוגרפיה על מנת לגשר על פער השפה.
בתחום האינטרנט יש שימוש פיקטוגרפי בסמל דף הבית, ריענון וכדומה.
פיקטוגרם
פיקטוגראם
המפצחים
המפצחים היא סדרת דוקו-דרמה, שעוסקת בפרשיות פשע אותן משטרת ישראל התקשתה לפענח ששדורה בשידורי קשת בערוץ 2. הסדרה משלבת ראיונות עם השוטרים ושחזורים של זירות הפשע, ומגלה פרטים שונים מתוך תיקי החקירה. העיתונאי מיקי רוזנטל יחד עם עורך הדין רונאל פישר היו המגישים ובמאי הסדרה היה דוד דרעי.
הפקה ושידור.
הסדרה החלה במקור בינואר 2006 כסדרת תחקירים בהגשת רוזנטל ופישר. הפרק הראשון כלל תחקיר וריאיון עם ארקדי גיידמק. פרק זה זכה למדרוג (רייטינג) של 20.4%. חודשיים לאחר שידור פרק זה הפך גיידמק ללקוח של עורך הדין רונאל פישר. אחר כך שונה שם הסדרה ל"גברים בשחור", הפרקים הבאים כללו ראיונות בין השאר עם נירה וירון לונדון, ואסי דיין.
בתחילת 2007 הוחלט שוב להשתמש בשם "המפצחים" בסדרה חדשה על פרשיות פשע שלא פוענחו, גם בהגשת רוזנטל ופישר. הסדרה הופקה בשיתוף מחלקת הדוברות של משטרת ישראל.
הסדרה שודרה לראשונה באפריל 2007 וזכתה למדרוג (רייטינג) של כ-24%. עונתה השנייה החלה בינואר 2010.
הסדרה שיחזרה כמה מן הפרשיות החריגות, המסובכות והמרתקות ביותר איתן התמודדה משטרת ישראל במהלך השנים. הסדרה נכנסה אל מאחורי הקלעים של תעלומות וסיפורים מן העבר ובצע "החייאה" לתיק החקירה באמצעות שחזורים המשלבים את צוות החקירה המקורי והדמויות הבולטות אשר הובילו לפענוח. באמצעות החוקרים הסדרה חדרה אל המימד הפסיכולוגי של החקירה וניסיונות הפיצוח, כל פרק עוסק בפשע כמעט מושלם שרק תחכום בחקירה, מניפולציות מיוחדות ופיצוח ייחודי הביאו בסופו של דבר לחשיפת הפושע וסגירת התיק. הסדרה שילבה ראיונות עם גיבורי הפרשה, שחזורים בזירת הפשע וקטעים אותנטיים ונדירים מתוך תיק החקירה.
הפרשיות.
רשימה חלקית:
קישורים חיצוניים.
ביקורת
פיקטוגרפיה
משה קראוס
משה (מיקלוש) קראוס (1908 – 1986) היה מנהל המשרד הארצישראלי בבודפשט בירת הונגריה בין השנים 1935–1945. משלהי שנת 1944 ועד תום מלחמת העולם השנייה הצליח קראוס, באמצעות קשריו עם השלטון ההונגרי והצירות השווייצרית, להציל עשרות אלפים מיהודי הונגריה מידי הנאצים. שיטת ההצלה של קראוס התבססה על מתן חסות של מדינות נייטרליות לרבבות יהודים בבודפשט, כאשר הפעילים המרכזיים היו ראול ולנברג והקונסול השווייצרי קרל לוץ.
בדו"ח הנהלת ההסתדרות הציונית העולמית משנת 1946 נקבע כי המשרד הארץ-ישראלי בבודפשט בראשותו של קראוס חילק רבבות תעודות חסות ליהודים בגיבוי הקונסוליה השווייצרית, וכי כ-40 אלף מיהודי הונגריה ניצלו בדרך זו ממוות.
לימים היה העד המרכזי מטעם ההגנה במשפט הדיבה נגד מלכיאל גרינוולד, המוכר כ"משפט קסטנר".
קורות חייו.
בשנת 1939 התקיימו בחירות לקונגרס הציוני ה-21. במערך הכוחות של התנועה הציונית הקטנה בהונגריה זכתה תנועת "המזרחי" לתמיכת 43% מהקולות; תנועת "השומר הצעיר" זכתה לתמיכה של 27%, ואילו תנועת האיחוד (מפא"י) זכתה לתמיכה של 13% בלבד.
קראוס, איש "המזרחי", התמנה למנהל המשרד הארץ ישראלי, שבמשך כל תקופת המלחמה עסק בהשגת אישורי עלייה לארץ ישראל שתחת שלטון המנדט הבריטי (דרך קונסטנצה ואיסטנבול) עבור יהודים מהונגריה.
בדומה לישראל קסטנר ולמנהיגים יהודים נוספים, ידע גם קראוס על הפתרון הסופי בפולין כבר באפריל 1943, והיה היחיד שחשש כי סכנה דומה צפויה גם ליהודי הונגריה, בעלת בריתהּ של גרמניה. לימים, כשהגיע לידיו דו"ח ורבה וצלר, דו"ח אודות אושוויץ שכתבו שני ניצולים שנמלטו מאושוויץ, היה קראוס היחיד שעשה מאמצי על להפיץ את הדו"ח לידיעת המערב. הוא שלח אותו לכל השגרירויות הזרות עימן עמד בקשר, חילק ממנו עותקים ואף צירף אליו תמצית תיאור אודות גירוש יהודי הונגריה. הדו"ח הגיע ופורסם וגרר גל מחאה אדיר ששיאו הפצצת בודפשט בידי ארצות הברית.
גם כלפי קראוס היו טענות רבות על חלוקת סרטיפיקטים, בשל העדפת דתיים ואנטי-ציונים וניצול כספי האנשים העולים. עלו אף טענות כי לא סייע לעליית ילדים מאזורים שונים שהיו בכיבוש נאצי. קסטנר העיד שבשנת 1941, הוא האשים "יחד עם מרבית מנהיגי התנועה הציונית את קראוס בהתנהגות בלתי־נבונה בקשר עם סרטיפיקטים לילדים יוגוסלביים שלא הועברו במועד ועל ידי כך נהרגו רוב הילדים." קסטנר טען שמאז מתקיימים יחסים מתוחים ביותר בינו לבין קראוס, והלה "ניסה בכל מיני דרכים להכשיל אותי באופן אישי ולהשמיץ אותי". יש לציין שהיו טענות סותרות לגבי קראוס גם על רקע המתיחות בין הגופים השונים שפעלו אז בהונגריה.