פינצה, שלא קיבל הכשרה עיונית במוזיקה, לא ידע לקרוא תווים, אך די היה לו להקשיב לתפקידו כשנוגן לפניו על פסנתר כדי לשיר אותו בדייקנות. פינצה היה ממשיכם של זמרי הבס האיטלקים הגדולים פרנצ'ססקו נאוואריני וויטוריו ארימונדי, ששניהם נהנו מקריירה אופראית בינלאומית בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, ונאזארנו דה אנג'ליס, שהחל את הקריירה שלו בשנים הראשונות של המאה ה-20. עוד אחד מקודמיו הבולטים ברפרטואר האופרה האיטלקית היה הספרדי חוסה מארדונז, שהופיע בקביעות עם להקות האופרה של בוסטון ושל המטרופוליטן בשנים 1909 עד 1926. טאנקרדי פאזרו שקולו הנמרץ והתוסס דמה להפליא לזה של פינצה, היה המתחרה העיקרי בן-זמנו מקרב זמרי הבס האיטלקים, אלא שפאזרו לא ניחן באישיות המגנטית של פינצה.
פינצה הופיע בכמה סרטים, החל ב"קרנגי הול" מ-1947, שבו השתתפו כמה וכמה זמרים מפורסמים, נגנים, מנצחים והפילהרמונית של ניו יורק. אפשר לראותו גם במספר קטן של סרטי MGM (בטכניקולור), בהם "מיסטר אימפריוס" עם לנה טרנר ו-Strictly Dishonorable, שניהם משנת 1951. הופעתו האחרונה על המסך הגדול הייתה ב"הלילה נשיר" משנת 1953, שם גילם את הבס הרוסי המפורסם פיודור שאליאפין בביוגרפיה מוסרטת של האמרגן סול יורוק. בסרט זה שר פינצה קטע מבוריס גודונוב של מוסורגסקי ברוסית. הקלטה שלו בשירת Anema e core מושמעת בסרט האחים בלוז משנת 1980 ברדיו, בתמונה שבה ג'ק ואלמר מבקרים את מרת טרנטינו.
בשיא הקריירה שלו שר פינצה מול זמרים ידועי שם במטרופוליטן, בהם אמליטה גאלי-קורצ'י, רוזה פונסל, בנימינו ג'ילי, ג'וזפה דה לוקה ואחרים. פיסת טריוויה מעניינת היא העובדה, שכל מזרקות המים במטרופוליטן הוקדשו לאציו פינצה.
העבודה הצעירה
העבודה הצעירה (שעד 2021 נקראה "המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה" וקודם לכן, "צעירי וצעירות העבודה") היא תנועת הצעירים והצעירות של מפלגת העבודה והגוף הרשמי אליו שייכים חברי וחברות מפלגת העבודה עד גיל 36. בעבודה הצעירה חברים כ-10,000 חברים מתוכם כ-500 פעילים במוסדות ופעילויות הארגון. לעבודה הצעירה קבוצות מקומיות ביישובים המרכזיים, תאי סטודנטים באוניברסיטאות ומכללות וצוותי תוכן ארציים.
יושבת ראש "העבודה הצעירה" מאז 2020 היא נועה חסידוב - פעילה חברתית שהובילה את מאבק הסטודנטים להעסקה ישירה של עובדות הניקיון באוניברסיטת בן-גוריון.
מבחינה אידאולוגית, העבודה הצעירה מובילה קו כלכלי חברתי סוציאל-דמוקרטי, פועלת כאגף יותר שמאלי של מפלגת העבודה ובין השאר בשל כך, היוותה מוקד כוח עבור יו"ר המפלגה הקודמת שלי יחימוביץ'. עם היו"ר לשעבר של המפלגה אהוד ברק ניהלה המשמרת יחסים מתוחים ועזיבתו את המפלגה לוותה בביטוי "ברוך שפטרנו" ושבירת תמונותיו.
כבר בשנת 1926 הוקמה המשמרת הצעירה של מפלגת אחדות העבודה כמסגרת לפעילות פוליטית של בוגרי תנועת הנוער העובד והלומד, ויועדה לפעילים בגילאים 17 עד 23. משנת 1930 שימשה מסגרת זו המשמרת הצעירה של מפא"י.
תאי "אופק".
לצד הפעילות המקומית של העבודה הצעירה, פועלים בחלק מהאוניברסטאות והמכללות תאים סטודנטיאליים של מפלגת העבודה. התאים מארגנים פעילות פוליטית בקמפוסים ופועלים להכשיר את הסטודנטים לקראת חיים של מעורבות חברתית.
תאי "אופק" הבולטים פועלים באוניברסיטת בן-גוריון והאוניברסיטה העברית, שם הם פועלים שנים באופן עקבי ומשמעותי.
המאבק הבולט ביותר של תאי אופק הוא המאבק ארוך-השנים להעסקה ישירה של עובדות הניקיון באוניברסיטאות.
מאבקים בולטים.
העבודה הצעירה לקחה חלק במספר מאבקים חברתיים בשנים האחרונות. ביניהם:
אלכסיי טולסטוי
ג'לוטולוג'יה
פרי הפלא
סינסֶפּאלוּם דוּלסיפיקוּם (שם מדעי: "Synsepalum dulcificum"), הידוע גם בשם פרי הפלא והפרי המכושף, הוא מין של צמח ממשפחת הספוטיים הנמנית בסדרת האברשאים, שמקורו במערב אפריקה ואשר מניב פירות בתצורת ענבה אדומה.
תרכובת כימית בשם מירקולין, סוג של גליקופרוטאין, המצויה בציפת הפרי, היא בעלת השפעה יוצאת דופן על חוש הטעם. לאחר אכילת ציפת הפרי, מולקולות המירקולין נקשרות לפקעיות הטעם הנמצאות על הלשון וגורמות להן לחוש מאכלים חמוצים כבעלי טעם מתוק. תופעה זו נמשכת עד שהמירקולין נשטף על ידי הרוק המופרש בחלל הפה, תוך כ-15 עד 30 דקות. תכונה זו הובילה לשימוש בפרי כתחליף סוכר, אף ששיווק החומר בצורה מסחרית לא צלח בעולם המערבי.
מאפיינים.
צמח הסינספאלום דולסיפיקום הוא שיח שגובהו המרבי מגיע עד ל-6.1 מטרים, בעל עלים באורך שבין חמישה לעשרה ס"מ וברוחב שבין 2 ל-3.7 ס"מ, המקובצים בקצוות הענפים. פרחיו חומים ופירותיו אדומים בעלי צורת ספרואיד מוארך (פרובלי). בכל פרי ישנו גרעין בודד.
מוצא הפרי ותפוצתו.
השימוש בפרי במערב אפריקה ידוע לפחות מתחילת המאה ה-18, כשמגלה הארצות והקרטוגרף הצרפתי שבלייה דה-מארשיי (Chevalier des Marchais) חקר מגוון פירות במהלך סיורו במערב אפריקה בשנת 1725 ותיאר את השימוש בפרי על ידי האוכלוסייה המקומית. על פי דיווחו של מארשיי, הילידים קטפו את פירות השיח ולעסו אותם לפני ארוחות.
המדען היפני, פרופ' קנזו קוריהארה, שהיה הראשון שהצליח לבודד את המרכיב הפעיל, מירקולין, מפרי הסינספאלום דולסיפיקום, העניק לחומר את שמו הנגזר מן המילה Miracle שמשמעותה "פלא" באנגלית, ופרסם את תגליותיו בכתב העת Science בשנת 1968. למרות ניסיון מסחרי לעשות שימוש ביכולתו של הפרי להקנות טעם מתוק למאכלים שאינם מתוקים, זאת ללא הערך הקלורי שבסוכר, קביעת ה-FDA לפיה הפרי הוא תוסף מזון הובילה לכישלון המהלך. טענות הושמעו לפיהן הניסיון סוכל על ידי חברות המפיקות סוכר אשר חששו מפגיעה ברווחיהן במקרה שהמירקולין יגרום לירידה בביקוש לסוכר והפעילו לחצים על מנהל המזון והתרופות האמריקאי למנוע את אישור השימוש במירקולין. טענות אלה הוכחשו על ידי ה-FDA, אך המסמכים העוסקים בפרשה מעולם לא שוחררו לבחינת הציבור.
כיום, הצמח נפוץ כגידול מתורבת בגאנה, פוארטו ריקו, טאיוואן ובדרום פלורידה, והשימוש בו פופולרי בקרב חולי סוכרת ותזונאים.
היבטים חקלאיים.
אדמה בעלת ערכי הגבה נמוכים, בתחום שבין 4.5 ל-5.8, היא מיטבית לגידול צמח הסינספאלום דולסיפיקום. הצמח עמיד בפני תקופות בצורת, שמש ישירה וגידול על אדמה משופעת, אך אינו עמיד בפני כפור ומוטב לשתול אותו באזור מוצל ובאקלים לח.
דרושים בין 14 ל-21 ימים לנביטת זרעי הסינספאלום דולסיפיקום, ומומלץ לשמור על מרחק של 4 מטרים בין שיח לשיח. השיחים ירוקי העד נושאים פירות לאחר שלוש עד ארבע שנים, ומניבים פירות פעמיים בשנה לאחר תקופת הגשם. באפריקה, שיחי הסינספאלום דולסיפיקום סובלים מזחלי פרפרים המכרסמים את עליהם ומזבובי פירות המטילים את ביציהם בפירותיהם.
מאיר ילין
מאיר ילין (ביידיש: יעלין; בליטאית: Meiras Jelinas ; ברוסית: Меир Елин; 1910, ליטא הרוסית – 3 בינואר 2000, ישראל) היה ספרות יידיש נודע ואיש מחתרת בגטו קובנה. פרסם ב"די אידישע שטימע" ('הקול היהודי') - יומון יהודי ליטא הציוני, וב"דאָס וואָרט" ('המילה') - ביטאון צ"ס בליטא, שעל חברי המערכת שלה נמנה. היה פעיל בחבורת סופרי יידיש בליטא. עם הכיבוש הנאצי נכלא בגטו קובנה. השתייך לתנועת המרי שבראשה עמד אחיו חיים ילין. המשיך לפרסם תחת המשטר הסובייטי. ב-1973 עלה לישראל. פרסם ספרים שמוקדשים לנושא השואה. זכה בפרס מרכז ה"פען-קלוב" היהודי העולמי בניו יורק, פרס הסוכנות היהודית ופרס איציק מאנגר.
ביוגרפיה.
מאיר בן אליעזר (לייזר) ילין נולד בשנת 1910 בעיירה סרעדניק (אז באימפריה הרוסית; היום בליטא) להורים שהיו מורים לעברית, ושפת הדיבור בבית הייתה עברית.
בימי מלחמת העולם הראשונה גלתה המשפחה לרוסיה וחזרה משם בשנת 1921.
ההורים השתקעו בקובנה ואביו שימש ספרן בספרייה אידית של חוגי השמאל, שפעלה לידי החברה "ליבהאבער פון וויסן" ('חובבי-הדעת').
בשנת 1928 סיים לימודיו בגימנסיה הריאלית המקומית, ובשנת 1933 גמר טכניון בעיר דרמשטט שבגרמניה כמהנדס בניין.
מנעוריו חיבר סיפורים ושירים בעברית ויידיש, מהן שפורסמו בשנת 1926 בחוברת "טללים", ומשנת 1928 פרסם רשימות וסיפורים ביומון יהודי ליטא הציוני "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי'), ובמיוחד בביטאון צ"ס בליטא, "דאס ווארט" ('המילה').
היה פעיל בחבורת סופרי יידיש בליטא ופרסם סיפורים באלמנכים השנתיים של החבורה בשנים 1940-1937.
עם הכיבוש הנאצי נכלא בגטו קובנה. השתייך לתנועת המרי שבראשה עמד אחיו הצעיר חיים ילין, שהוביל מאות לוחמים מהגטו ליערות הפרטיזנים וקיפח חייו בפעילותו זו.
לאחר מאורע טרגי זה נמלט מהגטו.
עם השתתף בהקמת גן ילדים, בית ספר ובית יתומים לילדים יהודיים ששרדו.
פרסם כתבות וספרים על סבלם של יהודי ליטא בשנות הכיבוש הנאצי, וביניהם הספר "פארטיזאנער פונ קאונאסער געטא" יחד עם דימה (דימיטרי) גלפרן מהפעילים המרכזיים של תנועת המרי וסגנו של חיים ילין (מוסקבה 1948).
עבד כמהנדס בניין ולאחר מותו של סטלין ב-1953, התמסר כולו לעבודה ספרותית.
בשנת 1972 הופיע במוסקבה קובץ מקיף של סיפוריו "זייערע בליקן האבן זיך באגעגנט" בנושא השואה והגבורה.
בשנת 1973 עלה עם בני משפחתו לישראל.
הרצה במכללת "אורט" על בעיות בנייה, ובו זמנית היה חבר מערכת כרך ד' של הספר "יהדות ליטא" המוקדש לתקופת השואה.
היה פעיל באיגוד יוצאי ליטא בישראל וחבר הנהלתו.
מאז עלייתו פרסם ספרים ביידיש (בעברית יצא ספרו "דם ונשק" ב-1985 שתורגם מיידיש) המוקדשים לנושא השואה והגבורה של יהודי ליטא.
היה חבר ההנהלה של אגודת סופרי יידיש בישראל ומנהל הוצאת הספרים של האגודה על שם ה. לייוויק.