טקס העברת הריבונות באלסקה מידיים רוסיות לידי ארצות הברית נערך בסיטקה ב-18 באוקטובר בשנת 1867. לאחר ההפסד של רוסיה במלחמת קרים עברה על רוסיה תקופת משבר כלכלית ופוליטית והוחלט למכור את אלסקה לפני שהיא תיפול בידי אחת מאויבותיה במלחמת קרים. הוחלט להציע את המכירה לארצות הברית למרות העניין שגילתה אנגליה באלסקה. מזכיר המדינה של ארצות הברית ויליאם סיוארד, שכיהן תחת הנשיאים אברהם לינקולן ואנדרו ג'ונסון, רצה לרכוש את אלסקה מזה זמן מה. משום שראה בה חלק אינטגרלי של ארצות הברית. ההסכם נחתם ב-30 במרץ 1867 וסכום הקנייה היה 7.2 מיליון דולר, כשני סנט לאקר.
אקלים.
האקלים בסיטקה מתון עם טמפרטורות קרירות וכמויות משקעים גבוהות. כמות המשקעים השנתית כוללת 2200 מילימטר של גשם ו-84 מילימטר של שלג, כשהגשם יורד בממוצע במשך 233 ימים בשנה, לאורך כל חודשי השנה, ואילו השלג יורד במשך 19 ימים בממוצע, הפזורים בחודשי החורף. בהשפעת האוקיינוס, החורפים מתונים בהרבה מאשר במקומות בלב היבשת באותו קו רוחב צפוני.
נמל.
נמל הים של סיטקה הוא השישי בגודלו בארצות הברית במונחים של יבול ימי. המסחר הבינלאומי דרך הנמל זניח. היבוא מסתכם ב-146,000 אלף דולרים לעומת יצוא שמסתכם ב-474,000 דולרים. נכון לשנת 2005 נמל הים של סיטקה מכיל את המעגן הגדול ביותר באלסקה עם 1,347 מקומות פריקה.
כלכלה.
נכון לשנת 2010 שני המעסיקים העיקריים בסיטקה היו אגודת הרפואה האזורית של דרום מזרח אלסקה (SEARHC) שהעסיקה 482 איש ומערכת החינוך בעיר שמעסיקה 250 איש. בנוסף כ-18% מהתושבים מתפרנסים מתעשיית הדיג. תושבים רבים צדים/ דגים/מלקטים למחייתם. רמת האבטלה בשנים 2006- 2010 הייתה 6.9% כשרמת ההכנסה החציונית הייתה 62,024 דולרים. 7% מהאוכלוסייה חיה מתחת לקו העוני במשך 12 החודשים האחרונים.
תחבורה.
ניתן להגיע לסיטקה דרך הים או האוויר בלבד. הדרך היחידה להגיע לסיטקה עם רכב היא על ידי העמסתו על מעבורת של מערכת הכבישים המהירים הימיים של אלסקה (Alaska Marine Highway) – שירות המעבורות של אלסקה. אורך הכבישים הסלולים בסיטקה הוא 14 מיילים (22.5 ק"מ) בלבד והכל במרחק הליכה ממרכז העיר כמו גם רוב העסקים. הגעה דרך האוויר מתבצעת דרך שדה התעופה "סיטקה רוקי גוטיארז". חברת התעופה "אלסקה קווי תעופה" מספקת שירות טיסות לעיר. כמו כן ניתן לטוס לעיר עם מטוסי צ'רטר מקומיים. טיסות שמתעכבות בגלל מזג אוויר קשה הן חיזיון נפוץ. שדה התעופה ממוקם על האי ז'אפונסקי והוא מחובר לאי ברנוף על ידי גשר אוקונל. הגשר הושלם בשנת 1972 והיה הגשר הראשון בארצות הברית שבנויי על כבלים נישאים. מרכז למטוסי ים של סיטקה נימצא בתעלת סיטקה לא רחוק משדה התעופה. המעבורת מחברת את סיטקה עם ג'ונו קצ'יקן וערים נוספות בדרום מזרח אלסקה. מסוף המעבורת ממוקם כ-11 ק"מ מצפון למרכז העיר.
רדיו.
בעיר פועלת תחנת רדיו ציבורית KCAW (רדיו עורב) ושתי תחנות מסחריות KIFW ו-KSBZ. בנוסף פועלת בעיר תחנת על גלים נמוכים בשם KAQU-LP בתדר 88.1 תחנה זו היא בבעלות מועצת העיר של סיטקה. רדיו עורב הוא רדיו שממומן ומופעל על ידי תושבי העיר. הוא משדר מוזיקה אקלקטית ודיווחים על מזג האוויר. אחת מתוכניות הרדיו הבולטות בתחנה היא "song to the siren" שנוגנה על ידי dmb.
לאדיסלוס צ'אטארי
שלי אן פרייזר
אנדראה פולי
אנדראה פולי (באיטלקית: Andrea Poli; נולד ב-29 בספטמבר 1989 בויטוריו ונטו, איטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אנטליהספור.
קריירה.
פולי התחיל את הקריירה שלו בשנת 2006 בקבוצת טרוויזו מליגת המשנה באיטליה. בינואר 2007 הוחתם בשורות סמפדוריה. ב-4 בנובמבר ערך פולי את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בהפסד 0–3 לקליארי. בעונת הושאל פולי לקבוצת ססואולו מליגת המשנה כדי לצבור ניסיון. לאחר מכן חזר לסמפדוריה והפך לשחקן מפתח במערך של קבוצתו, שסיימה באותה עונה במקום הרביעי בליגה. בשנת 2011 ירדה סמפדוריה לליגת המשנה, ופולי הושאל לעונה באינטר מילאנו. פולי הבקיע את שערו הראשון במדי אינטר באמצע חודש ינואר בניצחון 1–2 על גנואה במסגרת הגביע האיטלקי, ובעונת חזר לסמפדוריה, וכבש שלושה שערי ליגה.
ב-8 ביולי 2013 חתם פולי בקבוצת מילאן. את שערו הראשון כבש כבר במחזור הראשון של הסרייה א' נגד העולה החדשה הלאס ורונה, משחק שנגמר בהפסד של הרוסונרי 1–2.
נבחרת איטליה.
ב-11 בפברואר 2009 ערך פולי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה הצעירה במשחק ידידות נגד שוודיה.
פולי זומן לנבחרת איטליה הבוגרת על ידי המאמן צ'זרה פראנדלי, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-15 באוגוסט 2012, לאחר שנכנס כמחליף בהפסד 1–2 במשחק הידידות נגד נבחרת אנגליה.
בסוף מאי 2013 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת הבוגרת בניצחון 0–4 במשחק הידידות נגד נבחרת סן מרינו.
מערות יונגאנג
מערות יוּנְגָאנְג (סינית: 雲崗石窟; פיניין: Yúngāng Shíkū, בעבר מערת ווּג'וֹאוּשָׁאן) הן מקדש בודהיסטי עתיק השוכן סמוך לעיר דאטונג במחוז שאנשי שבצפון מזרח הרפובליקה העממית של סין. המערות, המכילות עשרות אלפי פסלים של הבודהה ותלמידיו, הן אחת הדוגמאות הבולטות ביותר לאומנות בודהיסטית סינית, והן אחד מהאתרים המפורסמים ביותר של פסלי בודהה חצובים בסלע בסין. האחרים הם מערות לונגמן, מערות מוגאו ותגליפי הסלע בדאדזו.
אתר המערות שוכן כ-16 קילומטרים מערבית למרכז העיר דאטונג, בעמק הנהר שְׁה לִי. המערות והפסלים נחצבו בבסיס מצוק אבן החול של הרי ווּג'וֹאוּשָׁאן בתקופת שושלת וי הצפונית בין שנת 460 לשנת 525 (במהלך המאות חמישית והשישית לספירה). בסך הכל יש באתר 252 מערות וכוכים ויותר מ-51,000 פסלי ופסלוני בודהה. ב-2001 הכריז ארגון אונסק"ו על מערות יונגאנג אתר מורשת עולמית. בהחלטת ההכרזה קבע הארגון כי מערות יונגאנג הן "מלאכת מחשבת של אמנות מערות בודהיסטית סינית קדומה...המייצגות את המיזוג המוצלח של אמנות סימבולית דתית בודהיסטית מדרום אסיה וממרכזה עם המסורות התרבותיות הסיניות, החל במאה החמישית בחסות קיסרית". מנהלת התיירות הלאומית של סין סיווגה את האתר כאחד מ-66 אתרי התיירות ברמה העליונה ביותר (רמת AAAAA).
היסטוריה.
לאחר נפילתה של שושלת ג'ין השתלטה שושלת וי הצפונית על חלקים מצפון סין. מייסד השושלת, הקיסר דָאוֹווּ (道武, שלט 409-398), קבע עם עלייתו לשלטון בשנת 398 את בירתו בעיר פִּינְגְצֶ'נְג (平城), כיום דאטונג. מעמדה החדש הוביל לשגשוגה ולגל של בנייה בעיר. בתקופה זו הגיע הבודהיזם לאזור זה באמצעות נוסעים שהגיעו בדרך המשי הצפונית, המסלול הצפוני ביותר, שאורכו כ-2,600 קילומטרים ושקישר בין הבירה העתיקה צ'אנג-אן (כיום שיאן) למערב דרך מעבר ווּשָׁאו לִינְג לעיר ווויי בגאנסו ומשם לקאשגאר לפני שהגיעה לפרתיה. אומנם הבודהיזם היה תחילה דת זרה עבור השליטים, אבל הם קידמו את מעמדו והפכו אותו לדת המדינה, בייחוד משום שבאסכולה העתיקה של הבודהיזם הושווה שליט נאור לבודהה חי. כשהחלה חציבת המערות באתר יונגאנג בשנת 460 היה הבודהיזם כבר דת מדינה מושרשת בקיסרות וי הצפונית.
חציבת מערות נמשכה 60 שנים בין שנת 460 לשנת 525, וכללה שלושה שלבים. בשלב הראשון בין השנים 460 ל-465 נחצבו בהוראת הנזיר הבודהיסטי טָאן יָאו חמש מערות גדולות, הקרויות כיום "חמש המערות של טָאן יָאו" וממוספרות כיום כמערות מספר 20-16, שש שנים אחרי שהסתיים השלב הראשון בחציבת המערות החל השלב השני והוא נמשך בין השנים 471 ל-494. שלב זה בוצע במימון ובפיקוח של הקיסרים וכלל את זוגות המערות המסופררות 5 ו-6, 7 ו-8, 9 ו-10, ושלישיית המערות 11, 12 ו-13 במרכז האתר. השלב השלישי, בין השנים 494 ל-525, התרחש כשהבירה של שושלת וי הצפונית עברה מדאטונג ללוו-יאנג והקיסרים הפסיקו לתמוך בהקמת מערות חדשות. חלק מהאצילים המשיכו להתגורר בעיר, לעיתים בחלק מעונות השנה והם מימנו הקמת מערות קטנות וכוכים חדשים. בשנת 523 ננטשה דאטונג בעקבות מרד וב-525 הופסקה העבודה באתר יונגאגנג כליל.
מאז שהעבודה באתר הסתיימה נחשפו המערות והפסלים שנחצבו באבן חול שעמידותה נמוכה לבליה נרחבת. עקב כך נעשו ניסיונות חוזרים ונשנים בשנים אחר-כך לשמר את המערות ולשפץ את הנזק המצטבר לפסלים ולמערות. כך עולה למשל מרישומים שבשנת 640, בתקופת שושלת טאנג, הושלם ככל הנראה פסל בודהה במערה מספר 3. בשנים 1060-1049 בתקופת שושלת ליאו ששלטה בצפון סין שופצו פסלים רבים שנפגעו, ונבנו "עשרת המקדשים של יונגאנג" לפני המערות. המקדשים העשויים עץ עלו באש, 60 שנים אחר-כך ב-1122. בשנת 1621, בתקופת שלטונו של הקיסר שׁוּנְגְ'ה, הקיסר השלישי משושלת צ'ינג (שלט 1661-1643) נבנו 4 מבני עץ שנשמרו עד ימינו שהגנו על מערות 8-5 ושנועדו להגן על המערות מפני פגעי מזג אוויר. במקביל נצבעו מחדש הפסלים במערות 6-5 ו-13-9. מאז שנות ה-50 עושה הממשל הסיני מאמצי שימור באתר. בין השאר נסתמו סדקים בסלע מעל המערות שדרכם חלחלו מים שגרמו לבליה וניטעו עצים שנועדו לצמצם את נזקי סופות החול. בנוסף נעשו ניסיונות לצמצם את הנזקים מהזיהום ממכרות הפחם הרבים שבסביבה.
בשנת 2001 צרף ארגון אונסק"ו את אתר מערות יונגאנג לרשימת אתרי המורשת העולמית, כשהוא מתאר אותו כ"מלאכת מחשבת של אמנות מערות בודהיסטית סינית קדומה"
אתר המורשת העולמית.
אתר המורשת העולמית משתרע על שטח של כ-3.5 קמ"ר והוא כולל את השטח של מערות יונגאנג, וכן שני מבנים נוספים מתקופת שושלת מינג השוכנים על פסגת ההר שבו נחצבו המערות: מצודה ומגדל איתות. מסביב לאתר המורשת הוגדר שטח של 8.5 קמ"ר המשמש כאזור חיץ שבו יש הגבלות בנייה, ובסך הכול כ-12 קילומטרים רבועים.