נושאים וביקורות.
העד הוא מותחן אך הוא גם מבט אנתרופולוגי כמעט אל חייהם של בני קהילת האמיש, מבעד לעיניו של ג'ון בוק, האמריקאי הנורמטיבי. חייהם השלווים של בני הקהילה מתוארים באופן אוהד, כאנשים שעבורם הזמן קפא מלכת, ואשר כניסתו של השוטר, איש העיר הגדולה, הגורר אחריו את האלימות ממנה נמנעים בני הקהילה, מפרה את שגרת חייהם, ומעמתת אותם עם האידיאלים הבסיסיים בהם הם מאמינים. תהליך דומה עובר גם על השוטר, הבוחן מחדש את החברה בה הוא פועל, אל מול החברה בה מצא עצמו, ולבסוף מחליט לחזור למקומו, ולהשאיר מאחוריו את רייצ'ל, אהובתו. הסרט מעמת את ערכי שתי החברות, את הטכנולוגיה החדישה, מול טכנולוגיית המאה ה-17 של האמיש (עימות הניכר בסצנת תיקון המכונית, וההאזנה למוזיקה, אל מול סצנת הקמת האסם), את האלימות הקיצונית, האורבנית, של החברה האמריקאית, אל מול הפציפיזם המוצהר של בני האמיש, ואת החברה הסגורה וההיררכית של האמיש, אל מול האידיאל האינדיבידואליסטי האמריקני.
קובי ניב, הרואה בסרט דוגמה לתסריט הוליוודי בעל מבנה קלאסי, כותב: "העלילה הראשית של הסרט, עלילת הרצח המשטרתית... בנלית להפליא... אבל עלילת המשנה, סיפור האהבה היפה והבלתי אפשרי בין האישה מקהילת האיימיש לבין הגבר החילוני מהעיר המודרנית, הסיפור הזה הוא חדש ורענן, והוא שעושה את "העד" לסרט מיוחד, וזה גם מה שהצופים אוצרים בזכרונם מהסרט הזה".
הביקורות אהדו בדרך כלל את הסרט. כך, למשל, כתב רוג'ר איברט, מבקר הקולנוע הידוע של השיקגו סאן-טיימס, שהעניק לסרט ארבעה כוכבים, כי: "ראשית, יש כאן סיפור אהבה מחשמל ומסעיר. רק לאחר מכן נראה כי זהו סרט על הבחירות שאנו עושים בחיים, והבחירות שאחרים עושים עבורנו. ורק לאחר מכן זהו מותחן שאלפרד היצ'קוק היה מתגאה ליצור".
מלך הרייטינג
פיטר ויר
פיטר לינדזי ויר (באנגלית: Peter Lindsay Weir; נולד ב-21 באוגוסט 1944) הוא במאי קולנוע אוסטרלי הפועל בהוליווד. לאחר קריירה מצליחה באוסטרליה שכללה להיטים כסרט "גליפולי" ו"שנה בצל הסכנה", עבר ויר לארצות הברית באמצע שנות ה-90, ושם המשיך בבימוי סרטים מצליחים כהעד, ללכת שבי אחריו, אדון ומפקד (עליו זכה בפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר), גרין קארד והמופע של טרומן.
קלי מקגיליס
קלי אן מקגיליס (באנגלית: Kelly Ann McGillis; נולדה ב-9 ביולי 1957) היא שחקנית קולנוע אמריקאית.
קריירה.
סרטיה הידועים כוללים את "העד" (1985), שם שיחקה בתפקיד האלמנה רייצ'ל לאפ. היא הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על משחקה ב"אהבה בשחקים" (1986) בתפקיד שארלוט בלקווד מדריכת הטייס של "מאווריק" (טום קרוז). בשנת 1987 היא השתתפה בסרטו של הבמאי הישראלי אורי ברבש, "החולמים". ב-1988 שיחקה בסרט "הנאשמים" לצד ג'ודי פוסטר. ב-2000 שיחקה בסרט האוסטרלי "מסכת הקוף". ב-2001 שיחקה בסרט הפשע "המעבורת של מורגן" לצד בילי זיין. בשנת 2014 ביצעה הופעת אורח בסדרת האימה האפוקליפטית "אומת הזומבים".
חיים אישיים.
בשנת 2009 מקגיליס יצאה מהארון כלסבית בריאיון למגזין SheWired.
מרשה גיי הארדן
מרשה גיי הארדן (באנגלית: Marcia Gay Harden; נולדה ב-14 באוגוסט 1959) היא שחקנית קולנוע אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2000 על תפקידה בסרט "פולוק" ומועמדת שוב לפרס זה בשנת 2004 על תפקידה במותחן הפשע "מיסטיק ריבר". היא גם זוכת פרס טוני לשנת 2009 על תפקידה במחזה "אלוהי הקטל", ומועמדת שני פרסי אמי על הופעת אורח שביצעה בסדרה "" ועל תפקידה בסרט הטלוויזיה "ליבה האמיץ של אירנה סנדלר".
ביוגרפיה.
הארדן נולדה בלה הויה, קליפורניה, לבברלי ותאדאוס הרדן, שוטר הצי האמריקאי. להארדן 3 אחים. עקב עבודתו של אביה, עברה משפחתה של הארדן לגור בקליפורניה, מרילנד, גרמניה, יפן ויוון, שם התעניינה הארדן לראשונה בתחום התיאטרון והופיעה במספר מחזות באתונה.
הארדן סיימה את לימודיה בתיכון "קלינטון מרילנד" ב-1977, לאחר מכן למדה במספר אוניברסיטאות באירופה ולבסוף חזרה לארצות הברית כדי ללמוד באוניברסיטת טקסס באוסטין, שם קיבלה תואר בתיאטרון.
קריירת משחק.
הארדן התחילה את קריירת המשחק בסרטי סטודנטים ב-1979 באוניברסיטת טקסס באוסטין.
תפקידה הגדול הראשון על מסך הקולנוע היה ב-1990 במותחן הפשע של האחים כהן "צומת מילר". לאחר מכן שיחקה במספר סדרות טלוויזיה מקומיות.
בשנת 1993 עשתה הארדן את הבכורה שלה על בימות ברודוויי והופיעה במחזה "מלאכים באמריקה".
בשנת 2000 שיחקה הארדן בדרמה של אד האריס "פולוק", בסרט גילמה הארדן את דמותה של הציירת לי קרסנר, אשתו של ג'קסון פולוק, אחד הציירים החשובים של המאה ה-20. על תפקידה זכתה הארדן בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 2003 השתתפה בסרטו של קלינט איסטווד "מיסטיק ריבר". בסרט גילמה הארדן את סלסט בוייל, אשתו של דייב בוייל (טים רובינס).
בשנת 2006 היא גילמה את האישה הראשונה בקומדיה המוזיקלית "אמריקן דרימז" לצד יו גרנט. בשנת 2007 הייתה הארדן מועמדת לפרס אמי על תפקידה בסדרת הפשע "חוק וסדר: יחידת הקורבנות המיוחדת".
בשנת 2009 חזרה לבימות ברודוויי וזכתה בפרס טוני על תפקידה במחזה "אלוהי הקטל".
בשנת 2015 השתתפה בסדרה "קוד בלאק" בתור ד"ר רוריש. באותה שנה שיחקה בסדרת המתח "המדריך לרוצח" של רשת ABC בתור האנה קיטינג, וגם שיחקה לצד לילי טומלין בדרמה הקומית "סבתא" של פול וייץ.
בשנת 2017 שיחקה בסרט ההמשך "חמישים גוונים של אופל" אשר ממשיך מאותה נקודה בה הסרט הראשון הסתיים. בסרט היא משחקת לצידם של דקוטה ג'ונסון, ג'יימי דורנן וקים בייסינגר.
בשנת 2020 החלה לשחק בסדרה "תוכנית הבוקר", בתור העיתונאית מגי ברנר. שמנה לאחר מכן גילמה את מנהלת בית הספר גב' שלי בדרמה הקומית מוקסי.
חיים אישיים.
הארדן נשואה לתאדאוס של משנת 1996, אז הכירו על סט הסרט "אשת החמה". לזוג נולדו שלושה ילדים.
מסמך השופטים החסוי
מסמך השופטים החסוי הוא מסמך חשאי שהוכן על ידי חיים כהן ערב הקמת מדינת ישראל, ובו חוות דעת על השופטים היהודים שכיהנו במערכת המשפט בתקופת המנדט הבריטי, במטרה לסייע בהחלטה איזה מהם ימשיכו בתפקידם לאחר הקמת המדינה.
רקע.
לאחר החלטת עצרת האומות המאוחדות על הקמת מדינת ישראל ב-29 בנובמבר 1947, הקימו מוסדות היישוב את ועדת המצב, שתפקידה היה להכין את התשתית הארגונית למוסדות המדינה שבדרך. ועדת המצב חולקה למספר ועדות משנה לפי נושאים, ועל אחת מהן, המועצה המשפטית, הוטל לעסוק בסוגיות המשפטיות העומדות על הפרק. בראשה עמדו היועץ המשפטי של הוועד הלאומי, מרדכי עליאש והיועץ המשפטי של הסוכנות היהודית, ברנרד ג'וזף (לימים דב יוסף). בפועל, מאחר שבמשך תקופה ממושכת שהה עליאש בדיוני עצרת האומות המאוחדות בניו יורק, שימש ג'וזף לבדו כיושב ראש המועצה.
גם המועצה המשפטית חולקה לוועדות משנה. אחת מהן הופקדה על "מבנה מיניסטריון המשפטים ובתי הדין", ובראשה עמד יושב ראש הסתדרות עורכי הדין היהודים בארץ ישראל, ד"ר מנחם דונקלבלום. למזכיר ועדת המשנה מונה בתחילה עורך הדין יהודה גולן, אך הוא הוחלף בראשית 1948 בעורך הדין הרמן כהן (לימים חיים כהן).
ב-30 בינואר 1948 פנה ג'וזף לכהן, והורה לו להכין "כרטיסים" על כל אחד מעובדי מערכת המשפט, לרבות השופטים, ובהם פרטים אישיים על העובדים, הערכות והמלצות לגבי המשך עבודתם. "כרטיסים" דומים הוכנו לגבי כל היהודים שעבדו בשירות המנדט, והם נאלצו לעמוד בפני "ועדות טיהור" שקבעו האם יוכלו להמשיך בתפקידיהם לאחר קום המדינה.
כהן העביר את המסמך לג'וזף במרץ 1948, אך זה לא הספיק לעסוק בעניין, שכן בראשית אפריל מינה אותו דוד בן-גוריון למושל ירושלים. המסמך הועבר בהמשך לשר המשפטים הראשון, פליקס רוזנבליט (פנחס רוזן), שעשה בו שימוש.
תוכן המסמך.
המסמך, שנחתם ב-16 במרץ 1948, התייחס ל-73 העובדים היהודים במערכת המשפט המנדטורית - שופטים, עורכי דין ועובדי מינהלה. לצדו של כל אחד משמות העובדים סומן "+" או "-", בהתאם להמלצה האם להעסיקם גם בשירות מדינת ישראל, וכן מספר הערות על תפקידיהם.
מבין 73 העובדים, 23 היו שופטים. לגבי רובם נמסרו הערכות טובות. כך, למשל, על השופטים שמעון אגרנט, בנימין הלוי, שניאור זלמן חשין, משה לנדוי, משה עציוני, יצחק קיסטר וגינטר שטולץ נכתבו המילים "שופט טוב מכל הבחינות" (לצד שמו של קיסטר צוין גם כי הוא "חבר פועלי אגודת ישראל"). על אליהו מני נאמר כי הוא "ישר ומוכשר" ועל יעקב אזולאי נכתב כי הוא "שופט פלילי טוב. יודע הליכות הערבים".
על כמה מהשופטים נכתבו חוות דעת מעורבות, אך הומלץ להמשיך ולהעסיקם. כך, למשל, נכתב על שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב מקס קנטרוביץ כי הוא "שופט טוב. בעל הבנה והגיון. הרושם הוא שהוא ישר, אך בת"א יש מרננים אחרים". על עמיתו שלום קסאן נכתב כי הוא "שופט ישר. חלש מבחינה משפטית", ואילו על שופט בית המשפט המחוזי בחיפה אהרן שמש נכתב כי הוא "שופט בעל ותק גדול" אך "מבחינה מקצועית אין להמליץ עליו".
השלכות המסמך.
חמישה מהשופטים קיבלו חוות דעת שליליות, והומלץ לא להמשיך להעסיקם כשופטים במדינת ישראל. שלושה מהם מונו בסופו של דבר לכהן כשופטים במערכת המשפט הישראלית.