הסוג ידוע ממספר שרידים מקוטעים מתחילת המאה ה-20, אך ב-2005 נחשפו בתצורות אלה מספר שרידים של חוליות, גולגולת בעלת רכס, עצם ירך ימנית ואף שרידי שריון עשוי אוסטאודרם ועצמות גפיים מבודדים. הסוג תואר ב-2022 כששמו לקוח משפת אנשי מפוצ'ה: "këlen" - זנב, "kura" - סלע, כלומר: "זנב דמוי-סלע", עקב המבנה המוזר שלו. שם המין ניתן לכבוד ד.ר. קסטרו שעזר לגלות חלק מהממצאים.
יונק קדום זה היה קרובו של הדואדיקורוס הענקי ובעל גולגולת עבה באורך 211 מ"מ נמוכה בעלת טוחנות משולשות והיא חוזקה במטעה חלש של אוטאודרם בדומה לשריון העורף. מדידה של אורך הירך באורך 295 מ"מ כשמשקל היונק עצמו הגיע ל-160 ק"ג. הזנב היה קצר ומגושם עם שני לוחות אוסטאודרם שהסתיימו בבליטה קוצנית להגנה. הקלנקורה התגונן בעזרת הצלפה של זנבו נגד טורפים.
היה זה יונק צמחוני שחי מרעיית שיחים לצידם של יונקים קדומים כמו עצלני קרקע, גליפטידונים אחרים, מרידיונגולטיים, מכרסמים גדולים והטורפים ספרסודונטה ועופות האימה.
נוגדן חד-שבטי אנושי
דפוס גוטנברג
דפוס גוטנברג הוא שיטת דפוס שפותחה על ידי יוהאן גוטנברג החל משנות ה-30 של המאה ה-15, בעזרתה הדפיס את תנ"ך גוטנברג, בין 1452 ל-1454. לפני שיוהאן גוטנברג פיתח את השיטה שלו, הדפוס הומצא והיה בשימוש במזרח אסיה, ובפרט בסין, קוריאה ויפן. הדפוס הסיני והיפני נעשה באמצעות גילוף עץ, כשכל גלופה מכילה דף שלם. ידועים גם כמה ספרים שהודפסו בעזרת סידור גופנים נפרדים עבור כל אות בסין (המצאה שלעיתים מיוחסת לגוטנברג) בעזרת גופנים מקרמיקה, ובקוריאה גופנים יצוקים מברזל.
במרוצת השנים נשמעו טענות שחלקים בהמצאה הומצאו למעשה לפני כן באירופה (ובפרט, בהולנד ואיטליה) על ידי ממציאים שונים. לא ידועים פרטים מדויקים על ההמצאות הללו, ולא ידועים ספרים או דברי דפוס אחרים שהודפסו בעזרתן. העדויות עליהן מבוססות בדרך כלל על מסמכים שונים, ובפרט תביעות משפטיות. היסטוריונים של הדפוס מייחסים כיום את ההמצאה לגוטנברג עצמו.
בתקופתו של גוטנברג הנייר, שהומצא גם הוא בסין, כבר הגיע לאירופה, והחל להחליף בהדרגה את הקלף לכתיבת מכתבים ומסמכים, אך ספרים עדיין נכתבו בדרך כלל על קלף, ותמיד על ידי "כתבן" או "סופר", שהתמחה בכתיבה תמה, או, בכתבים עבריים, בכתיבת סת"ם. מפעלי העתקת ספרים התקיימו במנזרים והיו בשליטת הכנסייה. מחוץ להם היו כתבנים ספורים, שעבדו בשירות מלכים ואנשי אצולה בכתיבת ספרים, כשרוב הכתבנים האחרים עסקו בכתיבת מסמכים, כמו מכתבים, חוזים, פסקי דין, צווי מלכות וכן הלאה. כתיבת ספר כזה, שנכתב בקולמוס על קלף ונקרא קודקס, ארכה זמן רב. כתיבת ספר תנ"ך ארכה כחמש שנים, ובאמת מידה זו, מייצג התנ"ך של גוטנברג, שהודפס בכ-180 עותקים, 900 שנות אדם.
התהליך שפיתח גוטנברג מבוסס על סידור אותיות מתכת יצוקות, והדפסה איתן על נייר בעזרת מכבש דפוס. התהליך חולל את מה שכונה מהפכת הדפוס, שנחשבת כמסמנת את תחילת תקופת הרנסאנס. ההמצאה התפשטה במהירות חסרת תקדים לעומת שכלולים טכנולוגיים קודמים. לפי הערכות, בין השנים 1400 ל-1450 "הודפסו" באירופה כ-20,000 ספרים (כלומר הועתקו מכתב יד או מספר קיים). בחמישים השנים הבאות הודפסו כ-9,000,000 ספרים, מהם שרדו עד ימינו מעל חצי מיליון עותקים של כ-30,000 עבודות שונות, ועד סוף המאה היו באירופה ובאנגליה לא פחות מ-250 ערים שבהן היה בית דפוס, ברבות מהן יותר מאחד. הדפוס פתח תהליך של התפשטות האוריינות, וכיום נדיר למצוא אדם מבוגר שאינו יודע קרוא וכתוב, בעוד לפניו אוריינות הייתה נחלת המעמדות הגבוהים והכמורה, והייתה נדירה בקרב העם הפשוט.
תיאור.
הדפוס בשיטת גוטנברג עושה שימוש באותיות מתכת יצוקות. השלב הראשון בתהליך הוא הכנת האותיות עצמן. השלב הבא הוא סידורן למילים, משפטים, ופסקאות. בשלב הבא יש לבצע הגהה, ולאחריה עימוד - בשלב זה ממקמים את הטקסט בעמוד, ומוסיפים כותרות, מספרי עמודים, מסגרות ואיורים, ומהדקים את מה שמכונה "החומר" במסגרת ייעודית, שמהווה את העמוד המוכן להדפסה.
מכבש הדפוס מבצע את ההדפסה עצמה, על ידי הידוק גיליון נייר אל פני העמוד, שנמשח לפני כן בדיו. אחרי הדפסת מספר העותקים הדרוש, המסגרת מפורקת, ואותיות המתכת ממוינות בחזרה למגירת הסדר לסידור העמודים הבאים. העמודים המודפסים חוזרים לתהליך להדפסת צידו השני של הדף, וכששני הצדדים מודפסים, להמשך העיבוד - קיפול, חיתוך וכריכה. שלבי התהליך עד סיום ההדפסה מפורטים בסעיפים הבאים.
דפוס הבלט התפתח והופיעו שיטות שהתרחקו יותר ויותר מדפוס גוטנברג, וביתר שאת מתחילת המהפכה התעשייתית, אך כמה מהשיטות שפיתח, כמו תהליך הכנת אמהות הדפוס, הנתך ליציקת האותיות, והדיו להדפסה, שמרו על התהליך המקורי, בשינויים קלים.
הכנת האותיות.
תהליך היציקה שפיתח גוטנברג המשיך לשמש בשינויים ושכלולים קלים עד ערב המהפכה התעשייתית, עם מיכון החריטה והיציקה. עם זאת חל שינוי משמעותי בהפרדה בין בית הדפוס לבית היציקה: בתי הדפוס הראשונים יצקו את אותיות המתכת כל אחד לעצמו, אך במהרה התפתח שוק שאפשר להשאיר את היציקה לבתי הדפוס הגדולים ול"בתי יציקת אותיות" שהתמחו בכך, מהם רכשו בתי דפוס אחרים את האותיות. הדבר אפשר קיומם של בתי דפוס קטנים, שיכלו להסתפק בשלבי התהליך הפשוטים יותר, בהם מספר קטן של עובדים ביצע את כל שלבי התהליך.
התהליך מתחיל ביצירת "אב דפוס": בקצה מוט ברזל שלא עבר חישול או חיסום, ולכן הוא רך ונוח לעיבוד יותר מברזל מחוסם מעצבים על ידי שיוף בפצירה את צורת פני האות, כתבליט. לאחר מכן מעבירים את המוט הליך של חיסום, על ידי טיפול תרמי - חימום בכור עד לטמפרטורה גבוהה, ואז טבילה במים לקירור מהיר, תהליך שמקשה את האות החרוטה בו ומתאים את אב הדפוס לתפקידו: הטבעת אם הדפוס.
אם הדפוס שמכונה גם "מטריצה" עשויה מפליז. זו מתכת רכה יותר מפלדה, אך עדיין קשה מספיק, ובעיקר - בעלת טמפרטורת התכה גבוהה יחסית, מה שמאפשר שימוש בה ליציקת האותיות עצמן.
אב הדפוס מונח בדיוק במקום המתאים על פני המטריצה, ובהקשת פטיש מטביע בה את צורת האות, שמופיעה בצורה שקועה. ניתן ליצור מספר מטריצות, כדי להאיץ את התהליך ולאפשר למספר עובדים לצקת את אותה אות, וכדי לסחור עם בתי דפוס או בתי יציקה אחרים, ובכך להעשיר את מגוון הגופנים שביכולתם להציע.
גוטנברג פיתח תבנית מיועדת ליציקה, שהמשיכה להתפתח לאורך השנים, אך גם בסוף המאה ה-18 ניתן לזהות בה בקלות את התבנית של גוטנברג. התבנית מורכבת משני חלקים, ואם הדפוס מתאימה לתוכה, ומהווה בכך את "רצפת" התבנית. רוחב התבנית נקבע על ידי המטריצה, כך שלכל אות יצוקה רוחב מתאים: האות יו"ד צרה יתר מהאות תי"ו, וכיוצא בזה שאר האותיות. לעומת זאת, הגובה זהה בדיוק עבור כל האותיות, תכונה חיונית לדפוס: אות גבוהה יותר תיצור שקע בנייר, או אפילו תנקב אותו, ואות נמוכה יותר לא תדפיס כיאות.
אחרי הנחת המטריצה בתבנית זו ננעלת, ו"נתך הדפוס", עופרת אנטימון ובדיל נצוק אליה. סגסוגת זו מצטיינת בטמפרטורת היתוך נמוכה יחסית, כ-290° צלזיוס, שניתנת להשגה בכור פשוט שניזון מעץ. לטמפרטורה הנמוכה יתרון נוסף - התמצקות והתקררות מהירה, שמאפשרת לשחרר את האות היצוקה מהתבנית כמעט מיד. השחרור נעשה על ידי שחרור הנעילה והפרדת התבנית לשני חלקיה, ומשיכת האות מתוכה. את האות שיצאה מהתבנית ממשיכים לעבד: יש לשבור את מסלול כניסת המתכת לתבנית, ולשייף את הגופן לממדים מדויקים.
גוטנברג היה צורף, ומשפחתו ניהלה את מטבעת העיר. במאה ה-15 מקצוע ה מטלורגיה טרם התבסס, וגוטנברג היה כנראה אחד המטלורגים המוכשרים בדורו. נתך הדפוס שפיתח, עופרת, אנטימון ובדיל המשיך לשמש ליציקת אותיות דפוס עד תום עידן דפוס הבלט.
התבנית שפיתח שימשה בכ-350 השנים הבאות, עד המהפכה התעשייתית, בה החל מיכון התהליך.
סדר.
האותיות היצוקות מסודרות בתיבה או מגרה מיוחדת לדבר, שנקראת "מגרת הסדר". במגרה תאים רבים, תא עבור כל אות, ותא מיוחד עבור האותיות שאין להם תא. בבתי דפוס רבים שימש התא הנוסף גם או בעיקר לאותיות יווניות, והוא קיבל את השם "מגרת פאי", על שם האות היוונית π. לא ידוע איך גוטנברג סידר את האותיות. במהלך הזמן גובשו מספר דרכים סטנדרטיות לסדר את האותיות: האותיות הנפוצות בתאים גדולים יותר במרכז, והאותיות הנפוצות פחות, בתאים קטנים יותר בהיקף המגרה. באלפביתים הנפוצים באירופה, בהם נהוגות אותיות כתב ואותיות רישיות, הרישיות סודרו בתיבה שנייה, שהונחה מעל הראשונה, רחוק יותר מהסדר. מקור הכינוי upper-case לאותיות רישיות נובע מהסידור הזה: אותיות התיבה העליונה.
כל תיבה מחזיקה גופן מסוים בגודל מסוים. בבית דפוס שנדרש להדפיס במספר צורות אות, ובמספר גדלים מחזיק תיבה או מספר תיבות עבור כל אחד מהגופנים והגדלים השונים. ארונות או תיקיות אחסון לתיבות מחזיקות אותן כמגרות, שמחליקות החוצה לשימוש, ופנימה לאחסון. ארון כזה מחזיק כתריסר תיבות סדר, ובבית דפוס אפייני מספר ארונות, שמחזיקים כמה עשרות או מאות תיבות.
הסדר ניצב לפני התיבה, אך שלא כמו החזן, הוא אוחז בידו השמאלית מקל סדרים, וימינו אצה רצה ומביאה אותיות מתאיהן המתאימים. כל אות מונחת במקל במקום ובמיצוב הנכון, בעזרת בוהן שמאלו שמגששת את החריץ ומנחה אותה למקומה. כאשר השורה מתמלאת, כלומר אין במקל די מקום למילה הבאה, הסדר "מרווח" אותה, באופן שתמלא את כל רוחב הטור או העמוד, ומעשית, את כל רוחב המקל, שמכוון לרוחב הזה. לשם כך, מורחבים הרווחים שהונחו בשעת הסידור, על ידי הוספת כפיסי רווח דקים, או החלפתם ברווחים רחבים יותר.