שנפט הובא למתקן החקירה של השב"כ ביפו. בחקירה התוודה שנפט וסיפר לחוקריו את כל קורותיו, שירותו בוואפן אס אס, עלייתו לישראל בחזות של יהודי, שירותו בצה"ל, פגישתו עם קציני המודיעין המצריים וקשריו עם עדנאן בן עדנאן מהמודיעין העיראקי. חוקריו לא גילו לו כי הקצין העיראקי היה מאנשיהם.
חוקרי השב"כ התלבטו האם להעמידו לדין רק על גילוי סודות צה"ל למצרים, או גם על הגיעו לישראל כדי לרגל עבור המודיעין העיראקי. לבסוף החליט ראש המוסד איסר הראל להעמידו לדין רק על מסירת הסודות למצרים, כדי שלא יוכל להתגונן בטענה כי עדנאן בן עדנאן היה סוכן מדיח.
אולריך שנפט הועמד לדין בפני בית המשפט המחוזי בתל אביב באשמת גילוי סודות לאויב המצרי ונדון לשבע שנות מאסר. הוא ריצה את עונשו בכלא רמלה ולאחר חמש שנות מאסר שוחרר בשחרור מוקדם, שב לפרנקפורט ומאז נעלמו עקבותיו. על פי מידע לא מאומת שכתב זאב אקשטיין (רוצחו של קסטנר) בספרו "שמיכת טלאים", הפך שנפט בגרמניה לכומר לותרני ולתומך של ישראל.
דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד
מראה שחורה
מראה שחורה (באנגלית: Black Mirror) היא סדרת אנתולוגיה טלוויזיונית בריטית מסוגת מדע בדיוני ודיסטופיה שנוצרה על ידי צ'ארלי ברוקר. הסדרה עוסקת בהשלכות אפשריות של אורח החיים המודרני והטכנולוגי על עתיד האנושות וערכיה. ברוקר ציין כי "לכל פרק יש ליהוק, תפאורה ואפילו מציאות שונים. אבל כולם עוסקים בדרך שבה אנחנו חיים בהווה ובדרך בה אנו עלולים לחיות בזמן הקרוב אם לא נשים לב". הסדרה הופקה על ידי Zeppotron עבור Endemol. בכל עונה יש בין 3 ל-6 פרקים. על אף ארץ המקור של הסדרה, חלק משחקניה הם אמריקאים וקנדים.
הסדרה עלתה לשידור לראשונה בשנת 2011, ושודרה עד שנת 2014, בערוץ 4 הבריטי. לאחר שבדצמבר 2014 נטפליקס הוסיפה את הסדרה לצפייה דרך הקטלוג שלה, בספטמבר 2015 רכשה נטפליקס את הסדרה כולה והחלה לשדר אותה בלעדית בשירות שלה החל מעונתה השלישית שעלתה לשידור באוקטובר 2016. ב-5 ביוני 2019, עלתה לשידור עונתה החמישית. במאי 2022 נודע כי עונה שישית מצויה בהליכי פיתוח בנטפליקס.
ב-28 בדצמבר 2018, הועלה לנטפליקס סרט באורך מלא הראשון של הסדרה אשר נקרא "".
בישראל, שתי עונותיה הראשונות של הסדרה שודרו בהוט 3, אך ניתן לצפות בסדרה כולה (ובסרט) דרך שירות נטפליקס.
אטימולוגיה.
צ'ארלי ברוקר הסביר את שם הסדרה ל"הגרדיאן":
פרקים.
בַּנדֶרסְנאץ'.
הסרט באורך מלא הראשון של מראה שחורה שוחרר בנטפליקס ב-28 בדצמבר 2018, לאחר שהוכרז רשמית ביום הקודם. הסרט, שמתרחש בשנת 1984, עוקב אחר סטפן (פיון וייטהד), מתכנת צעיר שמתחיל לפקפק במציאות כשהוא מעבד ספר פנטזיה למשחק וידאו, ועד מהרה הוא מתחיל לעמוד בפני אתגר מסובך. בנדרסנאץ' הוא סרט אינטראקטיבי, המבקש מדי פעם מהצופה לבחור באחת משתי אפשרויות על המסך שמשפיעות על אופן ההתרחשות בסרט. ישנם מספר מסלולים אפשריים בהם ניתן לחוות את הסרט, וחמישה סופים שונים. בסרט משחקים ויל פולטר, קרייג פרקינסון, אליס לאו ואסים צ'אודרי.
טירת מאטסו
אוסאמו האיאישי
אוסאמו האיאישי (ביפנית; 早石 修 8 בינואר 1920 - 17 בדצמבר 2015) היה ביולוג יפני ופרופסור במכון אוסקה למדעי החיים, חתן פרס וולף.
האיאישי נולד בסטוקטון, קליפורניה שבארצות הברית. הוא השלים את התואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת אוסקה בשנת 1942. משנת 1942 עד 1952 עבד כחוקר במחלקה לבקטריולוגיה שבבית הספר לרפואה של אוניברסיטת אוסקה. הוא קיבל דרגת פרופסור במספר אוניברסיטאות והוא עומד בראש חבר הנאמנים של מכון אוסקה למדעי החיים.
האיאישי נודע בשל גילויו את האוקסיגנאזות, אנזימים נפוצים בטבע, המייצגים קבוצה מיוחדת של אנזימי נשימה אשר מזרזים החדרה ישירה של חמצן מולקולרי לתוך המצע שעליו הם פועלים. לפני גילוי האוקסיגנזות בידי האיאישי בשנת 1955, הייתה ידועה רק תאוריית הדהידרוגנציה שהציע היינריך אוטו וילנד בשנת 1920 כמנגנון חמצון ביולוגי. על מחקרו זה זכה בפרס וולף לרפואה בשנת 1986.
נפטר ב-17 בדצמבר 2015, בגיל 95.
רוני תורן
רוני תורן (נולד ב-1955) הוא מעצב תפאורה ותלבושות לאופרה ותיאטרון, מורה ומרצה לעיצוב במה, עורך ומגיש תוכניות רדיו וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה.
רוני תורן נולד וגדל בירושלים. אביו, חיים תורן, היה סופר, עורך, מבקר ומנהל הוצאת הספרים ע"ש מאגנס של האוניברסיטה העברית בירושלים. אמו, פועה שלו-תורן, הייתה משוררת ומתרגמת (בין השאר תרגמה לעברית את כתבי רבינדרנת טאגור ואמילי דיקנסון).
את שירותו הצבאי עשה בתחנה הצבאית גלי צה"ל. הפיק והגיש תוכניות מוזיקה ותרבות, וערך תוכניות דוקומנטריות.
בשנים שלאחר שירותו הצבאי היה בין מגישי התוכנית "ציפורי לילה" בגלי צה"ל (1986-1977), במסגרתה הציג את הזמר הצרפתי לתקופותיו, והמשיך להגיש עשרות תוכניות רדיו שהוקדשו לאירועי תרבות ולדיוקנאות של אמנים ויוצרים.
בשנים 1977–1978 התגורר תורן בפריז, צרפת ולמד תיאטרון באוניברסיטת פריז VIII, ונסן, וציור בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות. בשנים 1978–1982 למד לתואר ראשון במסלול עיצוב במה של החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, אותו סיים בהצטיינות, (B.F.A) והמשיך ללימודים לתואר שני. בין מוריו באוניברסיטה היו המעצבים לידיה פינקוס-גני, אלי סיני ובן ציון מוניץ. במקביל ללימודיו האקדמיים, כתב והגיש בטלוויזיה הלימודית כשלושים פרקים בסדרה "סופרים מספרים" (1980). בהמשך הגיש בערוץ הראשון את הסדרה "תעודה" (1990).
את דרכו המקצועית כמעצב במה החל בתחילת שנות השמונים בתיאטרון העירוני באר שבע. לאורך השנים עיצב תפאורה (ובהפקות רבות גם תלבושות) למחזות ואופרות מן הרפרטואר העולמי, לצד בכורות ישראליות רבות למחזות ישראלים משל מוטי לרנר, הלל מיטלפונקט וחנוך לוין. עבודותיו הועלו כמעט בכל התיאטראות הציבוריים בארץ, ובכלל זה התיאטרון הלאומי הבימה, התיאטרון הקאמרי של תל אביב, תיאטרון בית ליסין, התיאטרון העירוני חיפה, תיאטרון החאן, התיאטרון העירוני באר שבע, פסטיבל ישראל, האופרה הישראלית והתזמורת הפילהרמונית הישראלית. בין הבמאים הישראלים איתם שיתף פעולה: חנן שניר, חנוך לוין, יוסי יזרעאלי, עמרי ניצן, גדי רול, אופירה הניג, מיכה לבינסון, רות קנר ואחרים.
מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 החל משתף פעולה עם במאים מחוץ לישראל להפקות תיאטרון ואופרה. בין השאר עיצב לתיאטרון ולאופרה בגרמניה, אנגליה, איטליה, מונקו, בלגיה, יפן, סין, וארצות הברית. בעבודתו שיתף פעולה עם במאים כמו: ג'ונתן מילר (), דייוויד אולדן (), יוהנס שף (), גי יוסטן (Guy Joosten), אינגה לבנט (Inga Levant) ודייוויד מקוויקאר ().
תורן לימד עיצוב בבית הספר לתיאטרון חזותי, ירושלים; במחלקה ללימודי המדיה והתקשורת של המכללה האקדמית ספיר; בחוג לתיאטרון, אוניברסיטת תל אביב (פרופסור חבר נלווה) ; בבית הספר לאמנויות הבמה ובמסלול אוריינות חזותית בסמינר הקיבוצים; בבית הספר לתקשורת "כותרת"; והעביר סדנאות אמן, השתלמויות מורים והרצאות אורח במוסדות שונים דוגמת שנקר, סדנאות הבמה ואחרים.
לצד עבודת העיצוב וההוראה, כתב רשימות במוסף "ספרים" של עיתון הארץ, שימש חבר בוועדה האמנותית של תיאטרון החאן 98–1997, לקח חלק בצוות שופטים בתיאטרונטו 2019 ובתחרות הסרטים בפסטיבל אפוס 2019.
ב-2016 השתתף בסרטו של איתן ענר "לב שקט מאוד".
בת זוגו של רוני תורן היא השחקנית ליאת גורן, והוא אב לבן, איתמר תורן, מעצב וידאו.
השתתפות בתערוכות בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2009 אצר תערוכה מעבודותיו של מורו המעצב אלי סיני, ערך קטלוג מעבודותיו והעלה (יחד עם עדנה ארז) אתר עברי/אנגלי.
גינגה
גִינְגָה (Guinga) הוא כינויו של קרלוש אלתיר דה סואזה למוש אסקובר (Carlos Althier de Souza Lemos Escobar; נולד ב-10 ביוני 1950) הוא מלחין, גיטריסט וזמר ברזילאי.
ביוגרפיה.
גינגה נולד במדוריירה (Madureira), שכונה של מעמד הפועלים בריו דה ז'ניירו. כילד הוא כונה גרינגו בשל צבע עור הלבן, וכינויו "גינגה" נוצר בשל הדרך בה ביטא את המילה.
דודו של גינגה לימד אותו לנגן בגיטרה בגיל אחת עשרה. גינגה החל להלחין מוזיקה בגיל 14. ב-1967, בגיל 17, הגיע שירו "Sou Só Solidão" (אני רק בודד) לשלב הגמר בפסטיבל הבינלאומי לשירה (Festival Internacional da Canção) שארגנה רשת הטלוויזיה רדה גלובו. בגיל 26 הוא החל ללמוד גיטרה קלאסית אצל ז'ודסיל דמאסנו (Jodacil Damasceno).
במהלך שנות ה-70 ליווה גינגה זמרים ידועים דוגמת בת קארוואליו (Beth Carvalho) וז'ואאו נוגירה (João Nogueira) והקליט עם זמרי הסמבה ידועים כקרטולה (Cartola) וקלרה נונש (Clara Nunes). הוא אף החל בכתיבת שירים תוך שיתוף פעולה פורה עם המשורר והליריקן פאולו סזר פיניירו (Paulo Cesar Pinheiro). שיריהם הוקלטו על ידי אמנים חשובים דוגמת אליס רז'ינה, נלסון גונסלווש (Nelson Gonçalves), מיוושה (Miúcha), קלרה נונש ומישל לגראן.
בתקופה זו החל גינגה בקריירה מקבילה ברפואת שיניים שבה עסק במשך קרוב לשלושים שנים.
קריירת המוזיקה שלו המריאה בשנות ה-90, כאשר איבן לינש (Ivan Lins) וויטור מרטינש (Vitor Martins) הקימו את חברת התקליטים ולאש (Velas) במטרה להוציא לאור את האלבום הראשון של גינגה שבו שירים שהוא כתב יחד עם הפזמונאי אלדיר בלנק (Aldir Blanc).
גינגה ידוע בכך שהוא שואב את השראתו מסוגות מוזיקליות רבות כולל שורו, סמבה, באיאו (baião), פרבו (frevo), מודיניה (modinha), ואלס, פוקסטרוט, בלוז, מוזיקה קלאסית וג'אז. יצירותיו הן בדרך כלל מורכבות מבחינה הרמונית וקצבית, אבל הן מלודיות ומלאות רגש.
במאי 2012 הופיע גינגה בישראל בלוויית להקת שורולה.
המשוכפל