הפקודה הפתיעה את הקורפוס השני והם נאלצו לסגת תוך כדי לחימה נגד הגרמנים שהתקדמו בקצב. הגנרל סמית'-דוריאן הציב את הדיוויזיה ה-5 של הקורפוס השני שהשתתפה פחות בלחימה ביום הקודם בתפקיד הגנה על הכוח הנסוג. הדיוויזיה לחמה בהצלחה ויחד עם אש התותחים הצליחה להסב אבדות כבדות לגרמנים. הגרמנים הגיבו בהפגזה על הכפר דבראק ובשעה 10 בבוקר חיל הרגלים של הקורפוס הגרמני ה-3 תקפו את הבריטים. שוב, הפעם כיוון שהגרמנים התקדמו בטורים הבריטים הצליחו לפגוע בכמויות מאוד גדולות של חיילי אויב תוך זמן קצר. במשך השעתיים הבאות הכוח הבריטי, אף על פי שהמשיך לספוג אבדות, הדף כמתוכנן את הגרמנים ולבסוף נסוג בהצלחה לסן ואסט.
בקצה השמאלי של הכוח הבריטי הגרמנים ניסו לאגף את החטיבות ה-14 וה-15 של הדיוויזיה ה-5 והצליחו ללחוץ אותם עד לרגע בו קראו הבריטים לסיוע של חיל הפרשים. דיוויזיית הפרשים השנייה יחד עם הסוללה ה-119 וסוללה L של חיל התותחנים נשלחו לסייע להם. הפרשים שירדו מהסוסים כדי להילחם, בסיוע התותחנים הצליחו לסוכך על האוגדות הלוחמות ולאפשר להם לסגת בטחה לאחר 4 שעות של לחימה אינטנסיבית.
סיום הקרב ותוצאותיו.
בערב 24 באוגוסט נסוגו הבריטים בהצלחה לקווים המתוכננים בוולנסיין ובדרך למובז', אך שם לא נפסקה הנסיגה. בהתחשב בעדיפות הכמותית של הארמייה הראשונה של הגרמנים, ועקב נסיגת הצרפתים, לא נותרו ברירות רבות לכוחות חיל המשלוח. הקורפוס הראשון נסוג ללנדרסי, והקורפוס השני ללה קאטו, עמוק יותר לתוך שטח צרפת. בהמשך מהלך האירועים הוביל אל הנסיגה הגדולה למארן שנמשכה קרוב לשבועיים, ובמהלכה עברו הכוחות הבריטים והצרפתים מהחזית אל עומק העורף הצרפתי, מעל 400 קילומטר. במהלך שבועיים אלה היו לבריטים כמה היתקלויות עם הגרמנים שהצליחו לרדוף אחריהם ולהגיע קרוב לכוחות הנסוגים מה שהוביל לקרבות תוך כדי נסיגה, בין היתר קרב לה קאטו ב-26 באוגוסט, וקרבות באטרה ב-27 באוגוסט ובנרני ב-1 בספטמבר.
שני הצדדים הצליחו להגיע להישגים בקרב. הבריטים, במיעוט מול הכוח הגרמני העדיף בגודלו פי שלושה הצליחו להדוף את האויב במשך קרוב ליומיים תוך גרימת אבדות כבדות הרבה יותר מאלה שספגו, והצליחו לסגת בצורה מסודרת למדי. הם השיגו את המטרה האסטרטגית שהציבו לעצמם במלואה. הם הצליחו להגן על הארמייה החמישית של הצרפתים מפני איגוף גרמני. להישג הטקטי בקרב היה ערך רב בהעלאת המורל בקרב החיילים הבריטים. מדובר היה בקרב הראשון שלהם ביבשת אירופה מאז מלחמת קרים, שהתרחשה קרוב ל-60 שנים קודם לכן, והיו ספקות בקשר לשאלה איך הם ילחמו מול צבאות אירופאיים. הרגשת החיילים הייתה שהם יצאו מהקרב עם ידם על העליונה. הגרמנים מצידם הבינו שהם ספגו מכה מצבא אליו התייחסו בהכנותיהם כאל חסר חשיבות.
עבור הגרמנים היווה הקרב כישלון טקטי. אף על פי כן, הצליחה הארמייה הראשונה, שנעצרה בהתקדמותה וספגה אבדות כבדות, לצלוח את המכשול שהיוותה תעלת מונס-קונד, והמשיכה להתקדם לתוך שטח צרפת. בהמשך, נסוגו הבריטים והצרפתים קרוב לפריס, והצליחו לעצור את הגרמנים בקרב על המארן.
מורשת.
במורשת הקרב הבריטית הלחימה שנערכה במונס נתפסה כניצחון גורף. בהיסטוריה הבריטית הקרב קיבל מעמד כמעט מיתי, ונרשם כניצחון חסר סיכוי של מעטים מול רבים, עד כדי כך שהשוו את הקרב לקרב אז'נקור. למעשה היה מיתוס שנוצר לגבי קרב זה גרס ש"מלאכי מונס", לוחמים בדמות מלאכים שתוארו כמו קשתים מאז'נקור שהצילו את הבריטים ועצרו את התקדמות הגרמנים.
חיילים של חיל המשלוח הבריטי שלחמו בקרב היו זכאים בהמשך למדליית כוכב 1914 שכונתה גם כוכב מונס. עיטור זה הוענק לכל מי שלחם בצבא הבריטי בחזית הבלגית והצרפתית בין 5 באוגוסט ו-22 בנובמבר באותה שנה. הייתה שמועה שטענה לפקודת יום של וילהלם השני שדרש מחייליו "להכחיד את הבריטים הבוגדניים". השמועה השיגה את מטרתה בהעלאת המוטיבציה והמורל בקרב החיילים בלחימה נגד הגרמנים. לא נמצאו ראיות לכך שאכן יצאה פקודת יום שכזאת ואכן הקייזר הגרמני הכחיש את קיומה אחרי המלחמה. ככל הנראה, לפי מחקרו של הגנרל פרדריק מוריס, מקורה של הפקודה הייתה בפרופוגנדה הבריטית.
אחרי הקרב הגרמנים הקימו את בית הקברות הצבאי סן-סמפוריאן, ששימש לקבורת חיילים גרמנים, בריטים ואירים, והועבר לידי מדינות ההסכמה בתום המלחמה. בית הקברות הוקם לזכר הנופלים משני הצדדים הלוחמים ובמרכזו הוקמה מצבה בגובה 7 מטרים עם כיתוב בגרמנית: "לזכר הגרמנים והאנגלים שנפלו בפעולות בסמוך למונס ב-23 וב-24 באוגוסט." במקור נקברו 245 גרמנים ו-188 בריטים ואירים בבית קברות זה ולאחר מכן עוד קברים של חיילים ממוצא בריטי, קנדי וגרמני. היום קבורים שם 513 חיילים בסך הכל. לפחות 60 מהגופות שנקברו שם לא זוהו ומצבה מיוחדת הוקמה לזכר חמישה חיילים מהרגימנט המלכותי האירי שככל הנראה לא זוהו. יש בבית הקברות מצבות מיוחדות נוספות לזכרם של חיילים נוספים שזהותם לא נודעה. בבית הקברות אף קבורים החיילים שלפי הדעה הרווחת היו הנופלים הראשון והאחרון מבין חיילי חבר העמים הבריטי.
כתב הוצאה לאור
כתב הוצאה לאור בע"מ היא הוצאת ספרים עצמאית.
ההוצאה נוסדה בשנת 2008 על ידי משה מנשהוף. ההוצאה מתמחה בהוצאה לאור של ספרי עיון, ילדים, שירה ופרוזה.
מהכותרים הראשונים שיצאו לאור בהוצאת כתב: "דברים ראשונים" של יונה וולך, שיצא לאור בשיתוף עם "עכשיו", "גל עין" מאת יוסי הדס, ספר השירה "ויקרא במדבר דברים" מאת אסף לב והספר "ריח של כחול כביסה ושום" מאת יפה וגנר.
במסגרת הסדרה "תרבות איראן" יצאו עד כה שישה ספרים בעריכתו של סולי שאהוור ובהם:
מפעל התרגום של הוצאת כתב שם לעצמו למטרה גם לערוך לקורא העברי היכרות עם התרבות הרוסית, ובה זו הנכתבת היום בישראל. במסגרת זו ראו אור:
בין השאר הוציאה כתב לאור את ספריהם של פרופ' חיים מרנץ, פרופ' חיים היימס, פרופ' גבריאל מוקד והאמן ריצ'רד שילה.
ההוצאה חרתה על דגלה את המוטו לפיו "זכותו של כל אחד לכתוב" ופועלת במטרה לתת לכותבים במה חופשית להוציא את יצירתם לאור. במסגרת זו מפעילה ההוצאה אתר אינטרנט ובו, בנוסף למהדורה מקצועית המפרסמת יצירות שעברו הליך של לקטורה ועריכה, מהדורה חופשית בה רשאי כל יוצר לפרסם את יצירתו באופן חופשי וללא תשלום.
תחרות סיפורים קצרים.
החל משנת 2009 מקיימת ההוצאה תחרות שנתית במסגרתה שולחים יוצרים סיפורים קצרים בנושא מסוים. 20 הסיפורים הנבחרים מתפרסמים באנתולוגיה מודפסת, והזוכה מקבל פרס כספי (נכון לשנת 2018 עמד גובה הפרס על 500 ש"ח).
רשימת האנתולוגיות שיצאו לאור עד כה במסגרת התחרות:
פרס שיף
פרס שיף הוא פרס המוענק לאמן ישראלי העוסק באמנות ריאליסטית ופיגורטיבית. את הענקת הפרס יזם דובי שיף, הוא מוענק לזכר אביו חיים שיף, מלונאי ואספן אמנות מאז 2008.
הפרס כולל מענק של 10,000 דולר ותערוכה במוזיאון תל אביב לאמנות. עבודת אמנות של הזוכה בפרס נתרמת לאוסף המוזיאון.
ב-2019 נערכה במוזיאון תל אביב תערוכת העשור לציון פרס שיף, שכללה 120 ציורים של האמנים הישראלים זוכי הפרס ב-10 השנים הראשונות להווסדו.
ביבליוגרף
חברת בת
יעקובה כהן
יעקוּבָּה כהן (24 ביוני 1924 - 13 באוקטובר 2003) היה איש מודיעין וביון ישראלי, מראשוני המחלקה הערבית בפלמ"ח, מסתערב ומרגל. לאחר הקמת המדינה שירת באמ"ן, במוסד ובשב"כ ופעל בזהויות שונות בסוריה, ירדן, איראן, עיראק, מצרים ובשטחים.
ביוגרפיה.
הוא נולד בירושלים בשם יעקב כהן למשפחה ברוכת ילדים ממוצא פרסי בשכונת נחלת ציון, ומגיל צעיר חי בשכנות ובידידות עם ערבים מהכפר שייח' באדר הסמוך ולמד את שפתם ומנהגיהם. הוא היה חבר בתנועת הנוער העובד, ובשנת 1939 יצא מטעמה להכשרה בקיבוץ גבעת השלושה, ובהמשך בקבוצת כנרת. בתקופה זו קיבל את השם "יעקובה", בתחילה ככינוי חיבה מחבריו בהכשרה להבדילו מחבר נוסף בשם יעקב כהן, אך בהמשך בחר לאמצו כשמו הרשמי לשארית חייו.
בפלמ"ח.
בשנת 1942, בהיותו בן שבע עשרה, גויס לפלמ"ח לפלוגה א' בפיקודו של נחום שריג. משעמד שריג על כישוריו להשתלב בקבוצת ערבים כאחד משלהם, המליץ לצרפו למחלקה הערבית שהוקמה בפיקודו של יצחק חנקין, שבהמשך התאחדה עם קבוצת המסתערבים שבפיקודו של ירוחם כהן, תחת השם 'מחלקת השחר'. בסיס המחלקה היה באותה עת בקיבוץ אלונים, שהפך להיות ביתו של יעקובה לשארית חייו, הגם שהמחלקה הערבית עצמה נדדה בין קיבוצים שונים.
יעקובה וחבריו אומנו בתורת ההסתערבות בהנחייתו של שמעון סומך ("סמעאן"), למדו לימודי קוראן ואסלאם, התמקצעו באורחות הערבים ומנהגיהם, ונשלחו להתפלל במסגדים. יעקובה גם נשלח בתחפושת של פועל חורני לעבוד עם הסבלים הערביים בנמל חיפה בתנאים קשים, במטרה לתרגל ולהתמקצע בהיטמעות לטווח ארוך בסביבה ערבית. הוא וחבריו יצאו לפעולות של איסוף מודיעין בערים ערביות, והשתתפו בפעולות מבצעיות של סיכול, תגמול והרתעה. בין היתר השתתף יעקובה בפעולה בביסאן (בית שאן) בה סורס ערבי שאנס חברת קיבוץ יהודייה וכן בפיצוץ גשר דמיה בליל הגשרים, שם הרג ערבי שהתקיף אותו בשברייה. במאי 1946 נשלח יעקובה כערבי פלסטיני לעבר הירדן להשתתף בחגיגות הכתרתו של המלך עבדאללה הראשון.
לפני פרוץ מלחמת העצמאות שלח יגאל אלון את יעקובה כהן יחד עם שמעון חורש לקוניטרה שבסוריה להביא משם ידיעות על הצבא הסורי המתכונן לפלישה. השניים ביצעו בהצלחה את משימתם ואף הגדילו לעשות והגיעו עד דמשק, אספו ידיעות על הצבא הסורי וחזרו בשלום לבסיסם.