בסוף 2005 הסתיים חוזהו של וינוקורוב בקבוצת טי מובייל ועל רקע הבנתו כי לא יזכה למעמד מוביל הקבוצה, החליט לחתום בקבוצה הספרדית ליברטי סגורוס. בעקבות פרשת מבצע פוארטו ומעצרו של מנהלה הספורטיבי של הקבוצה, מנולו סאיז, נסוגה בסוף מאי 2006 חברת הביטוח ליברטי מעמדתה כמממנת הקבוצה. קבוצה של חברות מקזחסטן הצטרפה למממן המשנה וירט (Würth) ושם הקבוצה הפך לאסטנה-וירט. ב-30 ביוני נאלצה הקבוצה לפרוש מהטור דה פראנס עקב השעיית חמישה מרוכביה כתוצאה מ"מבצע פוארטו".
בוואלטה אספניה של 2006 הפסיד וינוקורוב זמן חשוב בקטעי ההרים הראשונים, אולם ניצח בקטעים מספר 8 ו-9 והעפיל למקום החמישי בדרוג הכללי. לאחר רכיבה התקפית בקטעי ההרים המאוחרים הצליח וינוקורוב לעלות לראש הדרוג הכללי ולאחר שניצח גם בקטע האישי נגד השעון, לקראת סיום המרוץ, זכה וינוקורוב ללבוש את החולצה הזהובה (חולצת המוביל בוואלטה) גם בסיום במדריד.
בטור דה פראנס של 2007 היה וינוקורוב מעורב בנפילה בשבוע הראשון ונפגע בשתי ברכיו. בקטעי ההרים באלפים הוא איבד זמן רב ויצא למעשה מרשימת המועמדים לניצחון. הוא התאושש וניצח בקטע האישי נגד השעון ואמר בראיונות כי יתקוף בפירנאים ואמנם, הוא ניצח קטע הררי באחד מהימים שלאחר מכן. ב-24 ביולי התפרסמה הודעה כי נכשל בבדיקת הסמים וכי בדם שנלקח ממנו לאחר ניצחונו בקטע נגד השעון הייתה רמה גבוהה של תאי דם אדומים, דבר שהעיד על עירוי דם אסור. בעקבות כך, פרשה קבוצתו מהמרוץ.
התאחדות האופניים הקזחית השעתה אותו לשנה אחת, דבר שעורר זעם רב באיגוד הבינלאומי לאופניים מאחר שעבור עבירות דומות נענשו רוכבים בהשעיה לשנתיים. וינוקורוב הודיע בדצמבר 2007 על פרישה, אולם מאוחר יותר, הודיע כי ברצונו לשוב ולהתחרות ב-2009.
ואמנם, באוקטובר 2009 נטל חלק בג'ירו די לומברדיה ושבוע לאחר מכן ניצח ב"Chrono des Nations" - מרוץ חד יומי יוקרתי נגד השעון.
ב-2010 ניצח במרוץ הקטעים ג'ירו דל טרנטינו ויום לאחר סיום המרוץ האיטלקי ניצח במרוץ הבלגי הקלאסי, לייז'–בסטון–לייז'.
בטור דה פראנס של 2011 הוא נאלץ לפרוש, לאחר שנפצע בתאונה במהלך הקטע התשיעי ופונה לבית חולים. תחילה אישר וינוקורוב כי בכך באה הקריירה שלו כרוכב מקצועני לסיומה, אולם בהמשך הוא חזר בו ונטל חלק בג'ירו די לומברדיה באוקטובר 2011.
אלוף אולימפי.
וינוקורוב נטל חלק בטור דה פראנס ב-2012 והפגין רכיבה התקפית בשבוע האחרון של המרוץ אך לא זכה בניצחון כלשהו. כושרו הטוב בא לידי ביטוי שבוע לאחר סיום הטור, כשזכה במדליית הזהב במרוץ הכביש באולימפיאדת לונדון (2012). הוא עשה זאת לאחר שברח בקילומטרים האחרונים של המרוץ יחד עם הרוכב הקולומביאני, ריגוברטו אוראן, והכניע את אוראן, הפחות מנוסה ממנו, במאוץ לקו הסיום. כחודש לאחר ניצחונו באולימפיאדה, מכר וינוקורוב את האופניים עליהם רכב במרוץ האולימפי במכירה פומבית שהניבה מחיר של 243 אלף אירו. סכום זה נתרם על ידי וינוקורוב לטיפול בחמישה ילדים קזחים שסבלו ממחלות קשות.
לאחר הפרישה.
החל מעונת 2013 משמש וינוקורוב כמנהל הכללי של קבוצת אסטנה.
בסוף 2012 פרסמו המגזין השווייצרי ל'אילוסטרה והעיתון האיטלקי קוריירה דלה סרה, כי ניצחונו של וינוקורוב במרוץ לייז'–בסטון–לייז' ב-2010 הושג לאחר שסגר עסקה במהלך חלקו האחרון של המרוץ עם שותפו לבריחה שניצחה במרוץ, הרוסי אלכסנדר קולובנב. לטענת העיתונים, 150-100 אלף אירו החליפו ידיים בעקבות עסקה לא כשרה זו. נושא זה נחקר על ידי ה-UCI ונכון לסוף 2014 עדיין לא הסתיימה החקירה. אך באוגוסט 2014 נמסר על ידי משרד התביעה בליאז' כי הוגש כתב אישום כנגד שני הרוכבים בו הם נאשמים בשחיתות ספורטיבית שהעונש עליה הוא עד שלוש שנות מאסר וקנס כספי גבוה.
קישורים חיצוניים.
פרופיל אישי כרוכב
אלי ברקוביץ'
דר' אלי ברקוביץ' ( Elly Berkowitz , 1864 - 1932) היה בנקאי, נדבן, פוליטיקאי, מנהל ועיתונאי יהודי רומני.
קורות חיים.
אלי ברקוביץ' החל את לימודיו בבוקרשט והשלים דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטאות של ברלין ופריז. לאחר מות אביו ניהל, יחד עם אחיו, אדולף ומקס, את העסק הבנקאי המשפחתי, שנחשב בין המוסדות הפיננסיים הגדולים והיציבים ביותר ברומניה. עד כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה (1916) היה המנהל הכללי של חברת "דנוביאן פרס" (Danubien Press) ולאחר מכן מנהל L'Independence Roumaaine וכתב חוץ של Le Temps הפריזאי.
ברקוביץ' היה אחד ממייסדי איחוד הקהילות היהודיות ברגאט ואחד ממייסדי הקהילה היהודית של בוקרשט וסגן נשיא הוועד המנהל של היכל קורל של בוקרשט. הוא הקים בית יתומים שנשא את שמות הוריו, לבל ושרה ברקוביץ' ותמך במוסדות החברה התרבותי "Instrucţiunea" (ההדרכה). היה חבר הוועד המרכזי של המפלגה הלאומית ליברלית של רומניה וכיהן בשנים 1927 - 1928 כחבר הסנאט הרומני.
ביוני 1931 בנק ברקוביץ' פשט את הרגל והאחים ברקוביץ' ערבו לחובות. תהליך פשיטת הרגל נמשך שנים, אך האחים לא הצליחו לאושש את הבנק.
תחנת הרכבת אטוצ'ה
רוז'קה קורצ'אק
רייזל (רוז'קה) קוֹרצ'ק-מַרלָא (Różka Korczak-Marle; 24 באפריל 1921, פולין – 5 במרץ 1988) הייתה ממנהיגי הארגון היהודי הלוחם בגטו וילנה, יד ימינו של מפקד הארגון השני, אבא קובנר, לוחמת בארגון פרטיזנים מאוחד (פֿאַראײַניקטע פאַרטיזאַנער אָרגאַניזאַציע, פ-פ-או, FPO), מחברת הספר "להבות באפר", המתאר את קורות הפרטיזנים היהודים ביערות רודניקי ונארוץ, מחנכת ומתעדת את נושא השואה במסגרת מורשת בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'.
קורות חייה.
תחילת דרכה.
נולדה כבת הבכורה לגדליה והינדה בעיירה ביילסק (Bielska), הסמוכה לעיר פלוצק, על גדת נהר הוויסלה. היא גדלה במשפחה מסורתית, עם שתי אחיות. האב היה סוחר בקר בעיסוקו ובעל נטיות ציוניות. בילדותה למדה ב"חדר" ובבית ספר פולני, כיוון שבעיירה התגוררו רק כ-40 משפחות יהודיות ולא היה בו בית ספר יהודי.
עקב מצוקה כלכלית עברה המשפחה לפלוצק בשנת 1934, והיא החלה לעבוד במכירת וחלוקת לחמניות על מנת לסייע בכלכלת המשפחה.
במקביל השלימה השכלתה בלימודי ערב וקראה ספרים, בהם "אוטואמנציפציה!" של פינסקר, שבעקבותיו הצטרפה לשומר הצעיר. בתנועה שימשה כמדריכה והתקדמה לתפקיד חברת ההנהגה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פלוצק בידי הנאצים הייתה קורצ'אק עדה למעשי השפלה ואלימות נגד היהודים, ולכן הודיעה לאביה שבכוונתה להצטרף לחברי תנועתה בוורשה. אביה הסכים לכך בתנאי שדודה ישגיח עליה ויתלווה אליה. בנובמבר 1939 פגשה בוורשה את טוסיה אלטמן, וזו סיפרה לה על התארגנות חברי השומר הצעיר בוווילנה, שנכבשה לא מכבר בידי הסובייטים ונמסרה לליטא. היא גנבה את הגבול מוסתרת בעגלה עם שני חברי תנועה נוספים והצטרפה לקן השומר הצעיר בווילנה, שבו הכירה את ויטקה קמפנר, עמה גם עבדה במפעל לייצור מברשות. השתיים הפכו לחברות בנפש. מאוחר יותר הכירה קורצ'אק גם את אבא קובנר.
שם הגיעו אליה הבשורות המרות שאביה מת ושאר משפחתה הועברו לגטו בפיוטרקוב טריבונלסקי. עם כיבוש ליטא וסיפוחה לברית המועצות ביוני 1940 נאלצה תנועת השומר הצעיר לרדת למחתרת. בווילנה למדה יידיש ותרבות יהודית בקורסי ערב.
בגטו ועם הפרטיזנים.
ב-24 ביוני 1941 נפלה וילנה בידי הנאצים, וחברי השומר הצעיר החליטו לנסות לברוח מזרחה במטרה לחבור לצבא האדום הנסוג, אולם הם נפלו בידי הגרמנים והועברו יחד עם שאר יהודי וילנה לגטו.
בגטו מצאו קורצ'אק וקמפנר חדר קטן להתגורר בו.
קורצ'אק נטלה חלק בישיבה ההיסטורית בגטו ב-31 בדצמבר 1941, בה החליטו 150 חברי תנועות הנוער בגטו להתאחד למסגרת אחת. בישיבה קרא אבא קובנר לתושבי הגטו "אל נלך כצאן לטבח!" וביום המחרת נמנתה קורצ'אק על מייסדי ארגון הפרטיזנים המאוחד (פפא"ו; FPO), שקם על מנת ללחום בנאצים.
במקביל אימצה וטיפלה בשתי יתומות ועבדה במכון יהודי, שהוקם עוד לפני המלחמה ופעל בגטו לצורך תיעוד קורות יהדות ליטא.
בערב ה-15 ביולי 1943 השתתפה עם ויטקה קמפנר ואחרים במבצע לחילוץ יצחק ויטנברג, מפקד הפפא"ו, מידי משטרת הגטו היהודית. בעקבות איום הגרמנים בחיסול הגטו אם ויטנברג לא יוסגר לידיהם, הוא הסגיר עצמו לידיהם ואת מקומו תפס קובנר.
לאחר שאפסו הסיכויים להנהיג מרד כללי בתוך הגטו החליטו חלק מחברי הפפא"ו להימלט מהגטו ולהצטרף לפרטיזנים ביערות רודניקי (Rudninkai), כ-60 קילומטרים מחוץ לעיר. בספטמבר נמנתה על אחרוני הלוחמים שברחו מן הגטו דרך תעלות הביוב בלקחה עמה את ארכיון מסמכי פפא"ו.
היא הצטרפה ליחידת לוחמים יהודית בראשותו של קובנר. תפקידה ביחידה היה לרכוש ולהשיג מזון ולדאוג לחלוקתו, לטפל בכביסה ובעניינים אחרים ובמקביל ללחום על זכותה וזכותן של נשים אחרות לקחת חלק פעיל בלחימה נגד הנאצים.
וילנה שוחררה מידי הנאצים ב-13 ביולי 1944 ועם הצבא האדום שבו לעיר גם קורצ'אק, קמפנר ואבא קובנר, יחד עם כמה מאות ניצולים. השלושה גילו שהגטו חוסל והחלו לארגן את הניצולים לקראת עלייה לארץ. לשם כך יצאה קורצ'אק לקובנה, שם חיפשה גם אחר חברי השומר הצעיר וגם אחר פרטיזנים, על מנת שיסייעו לה במשימתה.
בדצמבר 1944 שלח קובנר את קורצ'אק לרומניה על מנת להכין את נתיב הבריחה של הניצולים אל נמלי הים השחור.
בבוקרשט פגשה קורצ'אק בחברי "החלוץ", שדיברו על ליבה להגיע לארץ ישראל על מנת לספר ליישוב את האמת על השואה.
אמה של קורצ'אק ושתי אחיותיה הצעירות נספו בפולין ב-1942.
פעילותה בארץ.