ב־1999, לאחר שמפלגת האופוזיציה סירבה להשתתף בתיקון החוקה מבלי שיוחלט על שינוי הדגל, הושקה תחרות לאומית פתוחה לציבור לעיצוב דגל חדש. עיצוב הדגל החדש אמור היה לתת ביטוי למאבק ההיסטורי לשחרור מהשלטון הקולוניאלי של פורטוגל וכן להכיל אלמנטים המסמלים ערכים של שלום, חירות וצדק חברתי. אף על פי כן, התוכנית לשינוי הדגל לא יצאה לפועל בסופו של דבר.
דגל ונצואלה
דגל ונצואלה אומץ ב-19 בפברואר 1954. הדגל כולל טריקולור של צהוב, כחול ואדום. הצבע הצהוב מסמל את השפע של המדינה, העושר של האדמה, זהב, ריבונות, הרמוניה, צדק וחקלאות ולבסוף את השמש, מקור האור. הצבע הכחול מסמל את הים הקריבי ואת החופים של ונצואלה. הצבע האדום מסמל את הדם שנשפך בעת המאבק לעצמאות המדינה מול ספרד.
שבעת הכוכבים במרכז הדגל מסמלים את שבעת החותמים על הצהרת העצמאות של ונצואלה, שהיו נציגי הפרובינציות של , , , , , .
ב-12 במרץ 2006 נוסף עוד כוכב לדגל, על פי החלטה של הנשיא הוגו צ'אווס שטען שהכוכב השמיני הוסף על פי חזונו של סימון בוליבר ולכבודו. הסמל בצד שמאל למעלה של הדגל נמצא בדגל המדינה, אך לא בדגל האזרחי השונה ממנו. בנוסף, הסוס שבסמל, אשר בדגל הישן פנה לכיוון ימין, אך ראשו פנה שמאלה, דוהר כעת לכיוון שמאל בדגל המדינה החדש.
דגל בהוטן
דגל בהוטן (בדזונגקה: ཧྥ་རན་ས་ཀྱི་དར་ཆ) הוא דגלה הלאומי של בהוטן. הדגל קיים בצורה דומה מאז המאה ה-19, והגיע לצורה הנוכחית בשנת 1960. הדרקון הוא "דרוק" או "דרקון הרעם", ומסמן את היותה של בהוטן נודעת בשם ארץ הדרקון בדיאלקטים טיבטיים מקומיים. העצמים בטופרי הדרקון הם תכשיטים, המסמלים עושר. הצבעים מחולקים ומסמלים את המלוכה החילונית (צהוב), והדת הבודהיסטית (כתום). הדרקון לבן כדי לסמל טוהר.
דגל אקוודור
דגל אקוודור (בספרדית: Bandera de Ecuador) הוא דגלה הלאומי של אקוודור. הוא מכיל שלושה פסים אופקיים: צהוב (כפול ברוחבו משאר הפסים), כחול ואדום אומץ רשמית ב-26 בספטמבר 1860. הדגל דומה לדגל ונצואלה ודגל קולומביה - שתי מדינות שהיו בעבר חלק מרפובליקת קולומביה הגדולה.
עיצוב הדגל מבוסס על הצעתו של פרנסיסקו דה מירנדה (Francisco de Miranda).
נגזרות של הדגל.
ב-5 בדצמבר 1900 הועבר חוק "Registro Oficial No.1272" הקובע כי הנס האזרחי של אקוודור יהיה זהה לדגל המדינה, למעט לעניין רכיב סמל אקוודור אשר מופיע במרכז דגל המדינה ואשר לא יופיע בנס האזרחי.
דגל נפרד משמש את הבניינים המוניציפליים - כאשר על הנס האזרחי מופיעים 19 כוכבים לבנים על הפס הכחול. הכוכבים הלבנים מסמלים את מספר המחוזות של אקוודור בעד שנקבע דגל זה. כיום יש באקוודור 22 מחוזות, אולם הדגל המוניציפלי לא שונה.
היסטוריה.
בין השנים 1810–1812 במהלך המרד נגד השלטון הספרדי במדינה, השתמשו המורדים בדגל אדום על רקע לבן.
בין השנים 1820–1822 השתמשו הכוחות המורדים בדגל המכיל חמישה פסים אופקיים ושלושה כוכבים. דגל זה משמש כיום את מחוז גייאס.
בין השנים 1822 - 1830 הייתה אקוודור חלק מרפובליקת קולומביה הגדולה והשתמשה בדגל רפובליקת קולומביה הגדולה תלת הצבעי.
בשנת 1830 פרשה אקוודור מהאיחוד, אולם המשיכה להשתמש בדגל קולומביה הגדולה עד שנת 1845.
במהלך המהפכה המרקסיסטית של 1845 שב הדגל הכחול לבן לשימוש לזמן קצר. עם קבלת אמנת קונצ'ה הפך הדגל לרשמי, ונוספו ארבעה כוכבים. שבעת כוכבי הדגל סימלו את שבעת מחוזות המדינה באותה עת.
בשנת 1860, עם עלייתו לשלטון של גבריאל גרסיאה מורני והשיב את השימוש בדגל קולומביה הגדולה. בשנת 1900 הפך הדגל לרשמי, ונוסף לו במרכזו סמל המדינה, על מנת להבדילו מדגל קולומביה.
משמעות הדגל.
דה מירנדה עיצב את הדגל בהסתמך על מכתב שהוא קיבל מגתה בנוגע לצבעי היסוד. בהסתמך על מכתב זה סידר את צבעי הדגל. גתה תיאר עדשה המפצלת את האור לשלושה צבעי יסוד - ובהתאם סידר דה מירנדה את צבעי הדגל - צהוב, כחול ואדום.
הצהוב מסמל את העושר החקלאי ואת אוצרות הטבע של המדינה, הכחול את האוקיינוס השקט ואת השמים, והאדום את הדם של הלוחמים שנפלו בהשגת עצמאותה של המדינה.
במרכז הדגל מופיעים האלמנטים הבאים:
הדגל התבסס על דגל קולומביה הגדולה.
צ'רלי וחצי
צ'רלי וחצי הוא סרט-קומדיה ישראלי שעלה לאקרנים בשנת 1974, השייך לסוגת סרטי-הבורקס. נחשב לאחד מהסרטים הישראלים המפורסמים בכל הזמנים: בשעתו, מכר "צ'רלי וחצי" 698,000 כרטיסים במדינת ישראל.
עלילה.
צ'רלי בן-חנניה (יהודה ברקן) הוא נוכל קטן משכונת מצוקה, המתפרנס מרמאויות וניהול הימורים בלתי-חוקיים ומסתייע במיקו (דוד שושן) הקטן והמופרע. מיקו הוא ילד יתום, המתגורר בבקתה עלובה עם אחותו הגדולה לילי (גאולה נוני), שהחבר שלה שוהה בארצות-הברית.
צ'רלי מתאהב בגילה זהר (חיה קציר), נערה בלונדינית יפהפייה, בת להורים עשירים מצפון תל אביב, שהוריה מנסים לשדך לה את רוברט דיאמנשטיין (טוביה צפיר), בנו החנון של בנימין דיאמנשטיין, אחד משותפיו לעסקים של מר זהר בחו"ל. גם היא מואסת בנער השעשועים האמריקאי, שמתעניין בעיקר במוזיקה קלאסית, גולף וכדומה. צ'רלי וגילה מוצאים כל פעם דרך להתחמק מרוברט ולבלות בלעדיו.
צ'רלי מנסה להסתיר את עיסוקו האמיתי, ומספר לגילה שאביו הוא "ייבואן משקאות". האב, זכי (אריה אליאס), נוהג לשתות משקאות חריפים, ובעיקר עראק.
צ'רלי עסוק גם במשחקי-כוח עם אויבו ששון נגרין (זאב רווח), השומר על מכונית מטופחת, ומנסה כל הזמן להתחיל עם אחותו של מיקו (השומרת אמונים לחבר שלה). ששון מתקשה להביא ילד לעולם עם אשתו (נורית כהן), ופונה לפלורה (עדנה פלידל) מגדת העתידות, אמו של צ'רלי, לייעוץ. היא קוראת לו בקפה, ורואה שם משהו גבוה, שעל ששון לתלוש שיער ממנו, ועל ידיו תבוא לו ולאשתו הישועה.
לששון חבר מגודל, קירח בשם גדליה (משה איש-כסית). הסרט שזור במפגשים בין צ'רלי לששון, עם גדליה ובלעדיו, כאשר פעם ידם של השניים על העליונה ופעם צ'רלי גובר. שתיים מהסצנות הנחשבות למשעשעות ביותר בסרט מתרחשות במסעדה, בה כופה הגיבור התורן על יריבו לאכול מגוון רחב של מאכלים יחד.
גילה פוגשת בצ'רלי באקראי כשהוא מנהל משחקי מזל, ומבינה שרימה אותה. היא חוזרת הביתה נסערת ומסתגרת בחדרה. צ'רלי מצלצל אליה, אך היא מסרבת לדבר איתו. בלילה מגיע מיקו ומשכנע אותה שצ'רלי אכן אוהב אותה, ומזמין אותה לבוא איתו אל ביתו של צ'רלי. השניים מתפייסים.
גילה מביאה את הוריה לפגוש את הוריו של צ'רלי. הם באים ומעמידים פנים כמשתפי פעולה, אולם הם כמובן מסרבים לקבל את צ'רלי הצ'חצ'ח: הם לא מבינים מה-מצאה בתם ב"פרא-אדם" הזה.
בינתיים, מפרש זכי לששון את פשר חזונה של פלורה: הדבר הגבוה הוא ג'ירפה. על ששון לתלוש שתי שערות משפמה. ששון עושה זאת, ואשתו נכנסת להיריון. הוא בא להודות להם. גם לילי מקבלת מהחבר שלה כרטיסי טיסה לחו"ל לה ולמיקו. בעיצומה של השמחה, מגיע צ'רלי. הוא מנשק את לילי מרוב שמחה. גילה רואה אותו, חושבת שהוא בוגד בה ונמלטת מהמקום. צ'רלי מנהל אחריה מרדף עם מכוניתו של ששון, ובמהלך המרדף הוא סוטה מהדרך והרכב נופל לתהום. מיקו מתקשר לגילה, מסביר לה מה-קרה ("הוא פצוע קשה, לא יודעים מה יש לו!") והיא ממהרת לבית החולים.
היא מבררת את מספר החדר של צ'רלי, ועולה לשם. מהחדר יוצאת אלונקת-מתים מכוסה סדין. "את באת אליו? מאוחר מדי. הוא מת", אומר לה זקן אחד. היא פורצת בבכי, ויורדת קומה. כשהיא פוסעת לאורך המסדרון, היא שומעת את קולו של צ'רלי, היושב לו במיטה, משחק בקלפים עם חבריו לחדר, כשחוץ מתחבושת לראשו הוא בסדר גמור. היא פורצת בצחוק היסטרי.
הסרט מסתיים בשדה-התעופה, שם נפרדים לשלום גילה וצ'רלי שנישאו בינתיים מלילי ומיקו. צ'רלי מנשק שוב את לילי, וסצנת-הפרידה שלו ממיקו היא אחד מרגעי-השיא בסרט. לילי ומיקו עולים למטוס, וצ'רלי ואשתו פונים לירח-הדבש.
הפקה.
רקע.
הסרט הופק על ידי חברת "פילמאור" שבבעלות האחים זבולוני. שמחה זבולוני נולד באיראן, גדל והתחנך בארץ ושירת בצה"ל.
בגיל 24 הוא שב לאיראן והצטרף לחברת ההפקות "סינאפילם" בטהראן, שהייתה בבעלות אחיו. הרעיון לסרט מבוסס על סוגת סרטי ה"לוטי" שהייתה בזמנו בשיא הצלחתה באיראן. חלק מסרטים אלה הפיקה "סינאפילם" בעצמה. בסוגה זו לוטי, גיבור העלילה, הוא מעין "בחור קשוח" ועבריין שכונתי מן המעמד הנמוך המייצג סתירה לבני המעמד הגבוה וסגנונם המערבי. כאשר בת-עשירים מתאהבת בו נמצאים שני העולמות בקונפליקט. זבולוני החליט להפיק סרט ישראלי על בסיס אותו רעיון ופנה לעיתונאי אלי תבור כדי שיתאים את התסריט לקהל הישראלי.
מוזיקה.
את מוזיקת הרקע לסרט חיבר יאיר רוזנבלום. את שיר הנושא ביצע אורי רווח, אחיו של זאב רווח למילים שחיבר יהונתן גפן. מנגינת הסיום, אשר מופיעה בחלקה גם במהלך הסרט עובדה לשיר בלילה על הדשא שביצעה להקת פיקוד הצפון למילים שהוסיפה אסתר ניצב.
צילומים.
הסרט צולם ביפו. חלקו הראשון של הסרט צולם בחודשים שקדמו למלחמת יום כיפור, כך עד לסצנה שבה גדליה דורך על ידו של צ'רלי במרכז המסחרי, כשצ'רלי מפעיל משחקי הימורים. שחקני ומפיקי הסרט היו מגויסים למלחמה, איש איש ליחידתו, והמשכה הידוע צולם רק כמה חודשים, לאחר תום המלחמה.
הכוח האלקטרו-מגנטי
החומר האפל
בטאים
בטאים (שם מדעי: Batoidea), על-סדרה במחלקת דגי הסחוס.