היער הלאומי קלאמת (באנגלית: Klamath National Forest) הוא יער לאומי של ארצות הברית המשתרע על שטח של 7,033 קילומטרים רבועים בהרי קלאמת ורכס קסקייד, השוכן במחוז סיסקיו בצפון קליפורניה, עם הרחבה זעירה (1.5 אחוז מהיער) לתוך דרום מחוז ג'קסון באורגון. היער מכיל חורשות רציפות של אורן הזפת, אורן ג'פרי, אשוח דאגלס, אשוח אדום, אשוח לבן, אורן מפותל, , וקלוצדרוס מפושק. על פי ההערכות, יער ראשוני מכסה כ-680 קמ"ר מאדמת היער. מטה היער ממוקם בוואיריקה בקליפורניה. ישנם משרדים מחוזיים של שומרי יערות מקומיים הממוקמים ב, ו, כולם בקליפורניה. היער הלאומי קלאמת הוקם ב-6 במאי 1905. יער זה כולל את אגם קנגורו (Kangaroo Lake) המשתרע על 85 דונם, והמבנה ההיסטורי "הכנסייה הקתולית סויירס בר" (Sawyers Bar Catholic Church) שנבנתה ב-1855 והממוקמת בגבולות היער. היער מנוהל במשותף עם השטח המוגן של .
אזורי טבע בראשיתי.
בתוך היער הלאומי קלאמת יש חמישה אזורי טבע בראשיתי מוכרים רשמית שהם חלק מהמערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי, שניים מתוכם מתפשטים ליערות הלאומיים השכנים ואחד לתוך שטח המנוהל על ידי לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית:
אקטיביזם מקומי.
בין סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 ל-2010, מילא הארגון "ברית יער קלאמת" (Klamath Forest Alliance) תפקידים מרכזיים ב"מלחמות העץ" (timber wars) באזור הביולוגי של קלאמת/סיסקיו שבצפון-מערב קליפורניה ודרום-מערב אורגון (Klamath/Siskiyou Bioregion of Northwest California and Southwest Oregon), כולל ערעורים על מכירת עצים והתדיינות משפטית להגנה על אזורים חסרי כבישים, המחלוקת על לילית מנוקדת, ומאמצים להגן על יערות עתיקים באמצעות חקיקה פדרלית.
תמימי
יבגרף סורוקין
יבגרף סורוקין (ברוסית: Евгра́ф Семёнович Соро́кин; 18 בדצמבר 1821 – 1892) היה אמן ומורה רוסי; ידוע בציורים היסטוריים, דתיים וז'אנרים.
ביוגרפיה.
החשיפה הראשונה שלו לאמנות הגיעה מצייר אייקונים בירוסלב. לאחר תקופת הכשרה, כומר מקומי שאהב את עבודתו הציע לו ליצור ציור של פטר הגדול המגלה את האמן, אנדריי מטווייב. לכבוד הביקור הקרוב של הצאר ניקולאי הראשון. ציור זה הוצג בפני הצאר, שהתרשם מספיק כדי להוציא הוראה שסורוקין ילמד באקדמיה הקיסרית לאמנויות יפות.
בשנת 1841, הוא נכנס לאקדמיה תחת פיקוחו של אלכסיי מרקוב. בשנה שלאחר מכן הוא כבר זכה לשבחים ממועצת האקדמיה. הוא זכה במספר מדליות כסף וב-1847 זכה במדליית זהב על עיבודו של "דניאל בגוב האריות". שנתיים לאחר מכן, ציורו של הגיבור העממי, איאן אוסמובטס, זיכה אותו במדליית זהב ובמלגה ללימודים באירופה. הוא היה בספרד מ-1851 עד 1854 ובאיטליה מ-1855 עד 1859. הוא ערך ביקור גם במצרים ובסוריה.[2] כמה מהעבודות שיצר בספרד הן מהידועות שלו.
ב-1859 חזר לרוסיה והתמנה למורה בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, שם שהה עד מותו.
ב-1861 הוא זכה בתואר "אקדמי" ויצר ציורי מזבח לקתדרלת אלכסנדר נייבסקי החדשה בפריז.
מאוחר יותר, הוא עבד בקתדרלת ישו המושיע והשלים כמה תמונות שפיודור ברוני השאיר לא גמורות.
עבור עבודה זו, הוא קודם לדרגת "פרופסור" בשנת 1878.
תאריך מותו המדויק אינו ידוע.
הינו פונקו
חננאל ניפי
רבי חֲנָנִאֵל רפאל חי נֵיפִּי (כונה החכם ח"ן; באיטלקית: Graziadio Nepi; ה'תק"כ, 1759, – כ"ח בטבת ה'תקצ"ו, 18 בינואר 1836) היה מרבני איטליה, רבה של צ'נטו, פוסק הלכה וחבר הסנהדרין של פריז.
ביוגרפיה.
נולד בפרארה לשמואל חנניה ניפי. תחילה למד בפרארה אצל רב העיר רבי שלמה למפרונטי, בנו של רבי יצחק למפרונטי לאחר פטירת רבי שלמה בכ"ז בסיוון ה'תקמ"ב, המשיך ללמוד אצל רבי משה כהן ורבי שמואל ידידיה, מרבני העיר. בין השנים ה'תקמ"ד–ה'תקנ"ו למד בישיבתו של רבי יעקב משה עייאש, שהגיע באותה עת כשד"ר מירושלים והקים ישיבה בפרארה.
בשנים הבאות עסק בלימוד תורה לתלמידים בבתי מדרש שונים בפרארה. כן התפרסם בתקופה זו כדרשן. עם כינון הסנהדרין של פריז בידי נפוליאון, הוזמן להשתתף כאחד מחבריה ונסע לשם כך לפריז למשך כשנה. בתקופה זו פנה לרבי יוסף דוד זינצהיים, שמונה לנשיא הסנהדרין, בשאלה האם לצירי האספה הנדרשים להפגש עם נציגי השלטונות מותר להתגלח בחול המועד. ר"ח ניפי עצמו כתב כי אם הגילוח נדרש לצורך הליכה אל השלטונות ולטובת עם ישראל, ניתן להתיר, אך לשאר צירי האספה אין להתיר לכתחילה, אך גם אין למחות במתגלחים. רי"ד זינצהיים הסכים לפסקו הראשון, אך סבר שלשאר צירי האספה אסור להתגלח ויש לקנוס אותם על כך, אם כי אין לגזור עליהם נידוי.
בניסן ה'תקס"ז (1807) שב לפרארה, והמשיך לשמש דרשן ומלמד תורה. רבים מתלמידיו בפרארה כיהנו אחר כך כרבנים בקהילות איטליה, ביניהם רבי יששכר יחזקאל ריגייו. בשנת ה'תקע"א הה אחד מדייני הקהילה. נודע בפרישותו וסגפנותו, בפרט בימי השובבי"ם. כדרך ענווה, נהג לחתום על תשובותיו במילים "לא ליודעים ח"ן", הרומזות לשמו ומבוססות על .
באלול ה'תקפ"ב (1822) התמנה לכהן כמרא דאתרא בצ'נטו הסמוכה לפרארה, ושם כיהן כרב העיר עד פטירתו. ממשיכו ברבנות צ'נטו היה אחיינו וחתנו – שגם היה תלמידו וקבל ממנו סמיכה לרבנות – רבי אברהם מיכאל קארפניטי.
חיבוריו.
חיבר ספר שו"ת בן ששה כרכים בשם "לוית חן", אך הספר לא הודפס ונותר בכתב יד.
חיבורו שנדפס הוא "זכר צדיקים לברכה". הספר כתוב במתכונת הספר "שם הגדולים" מאת החיד"א, ונועד להשלים את תולדותיהם של רבני איטליה לדורותיהם, שרבים מהם לא נכללו בספרו של החיד"א. את החיבור הזה חיבר כטיוטות שכתב לעצמו במשך שנות הוראתו בפרארה. משום כך, הוא לא נערך כראוי, וחסרו בו חכמים ופרטים רבים. נעשה ניסיון להדפסת הספר בידי חתנו, ר' אברהם מיכאל קארפניטי, אך הוא לא יצא לפועל. בשלב נוסף, עבר החיבור עריכה בידי תלמידו של ר"ח, רבי יצחק שמואל פינצי, שהוסיף לו מספר ערכים. רבי מרדכי שמואל גירונדי השתמש בו כבסיס לחיבורו שלו "תולדות גדולי ישראל וגאוני איטליאה", ומשום כך הדפיס את שני החיבורים זה לצד זה. לשם כך, הוא ערך מחדש את ספרו של ר"ח ניפי.
בכתב ידו נשארו גם דרשות, תפילות, ותשובות בנושאים שונים.
לוק קרון
לוק קרון (בהולנדית: Luuk Kroon; 13 בדצמבר 1942- 19 ביוני 2012) היה אדמירל בצי המלכותי ההולנדי אשר שימש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של הולנד בין השנים 1998–2004.
ביוגרפיה.
קרון נולד ברידרקרק ב-13 בדצמבר 1942 והתגייס לצי ההולנדי ב-1961. ב-1975 מונה למפקד שולת המוקשים Hr. Ms. Staphorst, וב-1981 הועבר לפקד על ה-Hr. Ms. Jaguar. ב-1984 הועבר למטה הכללי ומונה ליועץ לענייני הצי. ב-1989 הועבר לשמש כסגן ראש אגף התכנון שלי הצי. ב-1993 הוא מונה למפקד כוחות הצי בתחומי הולנד, ושנתיים לאחר מכן מונה למפקד כל הצי ההולנדי. ב-5 ביוני 1998 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) וכיהן בתפקיד עד פרישתו ב-5 ביוני 2004. תקופתו התאפיינה בפעילות נרחבת של הצבא ההולנדי בכל רחבי העולם. חיילים הולנדים הוצבו הן ככוח שמירת שלום מטעם האו"ם, והן ככוח לוחם מטעם נאט"ו, בקוסובו, מקדוניה הצפונית, בוסניה והרצגובינה, אריתריאה, אתיופיה, אפגניסטן, ליבריה ועיראק.
תקופת דגירה (מחלה)
מבוכים ודרקונים (סרט, 2023)
הדיוויזיה הראשונה 7 בדצמבר
הדיוויזיה הראשונה 7 בדצמבר (בהולנדית: Eerste Divisie "7 December") הייתה דיוויזיית חיל רגלים ממוכן של צבא הולנד אשר פעלה בין השנים 1946–2004.
היסטוריה.
ב-17 באוגוסט 1945 הכריזה אינדונזיה על עצמאות מהשלטון ההולנדי. ההולנדים סירבו להכיר בעצמאות האינדונזית, וכך נפתחה מלחמת העצמאות של אינדונזיה. ההולנדים הקימו את הדיוויזיה הראשונה במטרה להחזיר את אינדונזיה לשליטתם. באופן רשמי מטרת הדיוויזיה הייתה לשמש ככוח משטרה שידכא את המרד, ויכניס את אינדונזיה חזרה לאיחוד פדרלי עם הולנד, ולפיכך היא קיבלה את השם "7 בדצמבר" על שם נאומה של וילהלמינה, מלכת הולנד מ-7 בדצמבר 1942, אשר בו התוותה את הקווים למדיניות שתנקוט הולנד במושבות לאחר מלחמת העולם השנייה. החיילים ההולנדים שרתו באינדונזיה עד 1949, אז החליטה הולנד להכיר בעצמאותה של אינדונזיה, והחיילים ההולנדים החלו לחזור לארצם. הפינוי הסופי של הכוחות ההולנדים הושלם עד 1950.
לאחר חזרתה להולנד, הפכה הדיוויזיה לכוח עתודה של הצבא ההולנדי, והועמדה לרשות נאט"ו. לאורך כל המלחמה הקרה הוצבה הדיוויזיה בכוננות והייתה אמורה להישלח לחזית במקרה שתפרוץ מלחמה באירופה. לאחר סיום המלחמה הקרה, נשלחו חלקים מהדיוויזיה להשתתף במלחמות יוגוסלביה ובמלחמת אפגניסטן. החל מ-1995 היא הייתה חלק מהקורפוס הראשון הגרמני-הולנדי. ב-2004 פורקה הדיוויזיה, והכינוי "7 בדצמבר" הועבר לבריגדת התובלה האווירית ה-11.
ניו דלי
אתול פוגארד
הרולד אתול לניגן פוגארד (נולד ב-11 ביוני 1932) הוא מחזאי, סופר, שחקן ובמאי דרום אפריקאי הנחשב לגדול מחזאי דרום אפריקה. המגזין טיים הכתיר את פוגארד כבר ב-1985 בתואר "המחזאי הפעיל הגדול ביותר בעולם דובר האנגלית". הוא נודע בעיקר בזכות מחזותיו הפוליטיים והנוקבים שיצאו כנגד משטר האפרטהייד, ובזכות הסרט זוכה האוסקר לשנת 2005 צוצי, בבימויו של גאווין הוד.