בשנת תשכ"א–1961, במלאת 15 שנה לפטירתו, ראה אור קובץ מאמריו "פרקים בחינוך" שערך חתנו יוסף אריכא, ואשר נועד להציג את עיקרי משנתו החינוכית.
דוד ברוך
דוד ברוך (25 בספטמבר 1928 - 22 באפריל 2017) היה שחקן קולנוע ותיאטרון ישראלי.
שיחק במחזות ובסרטי קולנוע רבים.
קורות חייו.
ברוך נולד בסופיה בירת בולגריה ליצחק וקלרה, ועלה לארץ ישראל ב-1944. הוא למד משחק בסטודיו למשחק של מניה ארנון.
ב-1953 עשה את תפקידו במחזה "זעקי, ארץ אהובה", וכן השתתף בהצגה "אכזר מכול המלך", אשר הוצגו בתיאטרון הבימה. ב-1954 שיחק במחזות "ברווז הפרא", ו"מקבת'". ב-1956 שיחק במחזה "מראה מעל הגשר" בתיאטרון הבימה. ב-1959 שיחק במחזה "הסוחר מוונציה".
ב-1961 עשה את תפקידו במחזה "בגדי המלך". ב-1962 גילם את דמותו של "פדנזיפן", במחזה "אירמה לה דוס". ב-1964 שיחק במחזה מאת ויליאם שייקספיר "קומדיה של טעויות". ב-1965 השתתף בסרט הקולנוע "הילד מעבר לרחוב", לצדם של אריה אליאס, יעקב בנאי, שאול שלחין, חנה שלחין ועוד. ב-1966 שיחק במחזה "נתן החכם", פרי עטו של גוטהולד אפרים לסינג. ב-1967 עשה את תפקידו בסרט הקולנוע "שלושה ימים וילד".
ב-1970 שיחק במחזה "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי". ב-1971 שיחק בסרטו של בועז דוידזון "חצי חצי", וכן שיחק במחזות "יתוש בראש", פרי עטו של ז'ורז' פדו, ובמחזה מאת ויליאם שייקספיר, "ריצ'רד השלישי". באותה שנה עשה את תפקידו במחזה "מחכים לגודו". ב-1972 שיחק בסרט "עזית של הצנחנים" לצדם של גדעון זינגר, יוסי פולק, מונה זילברשטיין, ראובן שפר ושחקנים נוספים.
ב-1973 לוהק לסרט הקולנוע "אבו אל בנאת" לצדם של שייקה אופיר, יוסף שילוח, מיכל בת-אדם ועוד. ב־1975 גילם את דמותו של אדון ששון הטכנאי, בסדרת הטלוויזיה "רגע עם דודלי".
ב-1976 שיחק בסרטו של אסי דיין "איזה יופי של צרות!", וכן שיחק במחזה "כובע הקש האיטלקי".
ב-1977 גילם את דמותו של "אהוד ברנע" בסרט הקולנוע "בדרנית בחצות". באותה שנה שיחק במחזה "שבת ראשון שני".
ב-1989 שיחק בסרט הקולנוע "אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב", וב-1992 גילם את דמותו של "שמעון" בסרט הקולנוע "אזרח אמריקאי".
חייו הפרטיים ופטירתו.
ברוך היה נשוי לשחקנית והזמרת רחל אטאס, עד שהתאלמן ממנה ב-2004. להם שלושה ילדים.
שתי בנותיהם, אורית שחם ועופרי ברוך, שיחקו לצידם בהצגות ילדים רבות כגון "עלילות פתי מאמין לכל דבר" שהועלתה בשנות השבעים, ו"שיגעון של משפחה", אותן חיבר חתנו של ברוך, גידי שחם.
דוד ברוך נפטר ב-22 באפריל 2017 בגיל 88. הוא נטמן למחרת בבית העלמין של פרדס חנה, המושבה בה חי בשנותיו האחרונות.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון לדוד ברוך ורחל אטאס על ביתם ברחוב שינקין 22.
חיל הים הצרפתי
יגואר (פירושונים)
חתירה (סגנון שחייה)
חטיפת העיתונאים הרומנים בעיראק
ב-28 במרץ 2005, בעיראק, נחטפו שלושה עיתונאים רומנים ומורה הדרך שלהם. החוטפים תבעו מממשלת רומניה להשיג את כוחותיה מעיראק (באותה תקופה שהו בעיראק כ-860 אנשי צבא רומנים), כתנאי לשחרור החטופים. החטיפה בוצעה יום לאחר ביקורו של נשיא רומניה, טראיאן בססקו, אצל חיל המשלוח הרומני בעיראק.
שלושת העיתונאים החטופים, אובידיו אוחנסיאן, סורין מישקוצ'י ומרי-ז'אן יון (בתו של הסנטור הרומני ואסילה יון), שוחררו ב-22 במאי 2005.
החטיפה.
שני עובדי ערוץ הטלוויזיה המסחרי הרומני Prima TV, יחד עם כתב של כתב העת הרומני România liberă (רומניה החופשית) ועם מלווה ומתרגם יליד עיראק בעל אזרחות אמריקאית (משנת 2000) בשם מוחמד מונאף, שהתגורר ברומניה משנת 2001 ועבד שם בשירותו של איש עסקים ממוצא סורי בשם עומר היית'ם, שהו מזה כשבוע בעיראק לצורך העבודה עיתונאית של הרומנים. באותו יום הם נסעו באזור בגדאד ברכב פרטי הנהוג בידי המלווה הערבי. רכב אחד של החוטפים חסם את מעבר כלי הרכב בו נסעו העיתונאים ורכב חוטפים נוסף חסם את אפשרות המילוט ברברס. העיתונאים והמלווה שלהם נלקחו באיומי רובים והוכנסו לתאי המטען של מכוניות החוטפים. החטופים הוסעו לחדר גדול ובו מזרנים מונחים על הרצפה. בערב העבירה מרי-ז'אן יון מסרון לערוץ הטלוויזיה בו עבדה ובו הודיעה על חטיפתם וביקשה שיפנו לשגרירות הרומנית בעיראק. בהמשך הודיע משרד החוץ הרומני על ייתכנות של חטיפת עיתונאים רומנים בעיראק.
ב-30 במרץ מסר עומר היית'ם, מי שמימן את נסיעת העיתונאים לעיראק, שהתקשר אליו אלמוני ותבע ארבעה מיליוני אירו תמורת שחרור העיתונאים. לאחר הפרסום הזה צולמו החטופים על ידי חוטפיהם בעזרת ציוד הצילום שלהם והצילומים נשלחו לגיבוי תביעתם לנסיגת הכוחות הרומנים מעיראק.
ב-22 באפריל הקרין ערוץ הטלוויזיה אלג'זירה סרטון של החטופים הרומנים ובו לראשונה הציגו את עצמם החטופים כארגון הבריגדות מואד אבן ג'אבאל (Muadh Ibn Jabal). החוטפים נתנו לממשלת רומניה אולטימטום ובו תביעה להוצאת הכוחות הרומניים מעיראק תוך ארבעה ימים, אחרת החטופים יוצאו להורג. בסרטון הופיע גם מוחמד מונאף, שבהיותו בעל אזרחות אמריקאית, פנה לנשיא בוש וביקש ממנו לפעול להצלת חייו. בערוץ אלג'זירה הופיעו גם שתי נשים, שהציגו עצמן כאמו ואחותו של מוחמד מונאף וטענו שמונאף חזר לעיראק, לאחר 25 שנות גלות, כדי לבקר את אביו החולה. מומחים לקריאת שפתיים פענחו את דברי מרי-ז'אן יון בסרטון ואלה היו דבריה: "Rog poporul român să găsească soluţia pentru retragerea trupelor din Irak. Sîntem terorizaţi. Vă rugăm să găsiţi soluţii umane. Sîntem intr-o stare fizică şi psihică proastă. Părinţii noştri sînt speriaţi. Găsiţi soluţii umane, dacă nu, vom fi ucişi" (אני מבקשת מהעם הרומני למצוא פתרון לנסיגת הכוחות מעיראק. אנחנו תחת טרור. אנחנו מבקשים שתמצאו פתרונות אנושיים. אנחנו במצב פיזי ונפשי גרוע. הורינו מפוחדים. מצאו פתרונות אנושיים, אחרת יהרגו אותנו)..
השחרור.
ביום 22 במאי 2005 הודיעה המנהלת הנשיאותית של רומניה על כך, שהחל מהשעה 13:44, באותו יום, העיתונאים הרומנים ומורה הדרך שלהם נמצאים בידי השלטונות הרומנים. נשיא רומניה, טראיאן בססקו, הופיע בתקשורת והודה למשפחות החטופים, לשירותים החשאיים של רומניה, לקהילה הערבית ברומניה, לשירותים החשאיים הזרים שעזרו ולשלטונות האמריקאים בעיראק.
באותו ערב שודר באלג'זירה סרטון נוסף ובו ארבעת החטופים ואחד החוטפים ובסרטון הודיע החוטף על שחרור החטופים כהיענות לבקשתו של שייך סעודי ושל הקהילה הערבית-מוסלמית ברומניה.
לאחר שבי, שנמשך 55 ימים, הובאו למחרת, ביום 23 במאי, העיתונאים בחזרה לרומניה. העיתונאים הרומנים המשוחררים מסרו ידיעות על המקומות בהם הוחזקו ועל שבוים נוספים, שהיו איתם וביניהם פלורנס אובנה והמלווה העיראקי שלה, האמריקאי Roy Hallums והפיליפיני Robert Tarangoy.
החקירה והמשפט.
באוקטובר 2005 נפתח ברומניה משפטם של עומר היית'ם ומוחמד מונאף החשודים בקשירת קשר לחטיפת העיתונאים הרומנים וחטיפת אנשים פוליטיים רומנים, הכל לשם קבלת כופר נפש של ארבעה מיליוני יורו.
עומר היית'ם נידון לעשרים שנות מאסר ומוחמד מונאף, הכלוא בעיראק, נידון לעשר שנות מאסר. בית המשפט הטיל עליהם גם תשלום פיצויים לחטופים, ארבעה מיליוני יורו לכל אחד מהם. היית'ם שוחרר בערבות, באמתלות רפואיות, לקראת ערעורו והצליח לברוח מרומניה בקיץ 2006 ולהגיע לסוריה.
לעזרתו של עומר היית'ם ובני משפחתו גויס עורך דין ישראלי, מרדכי ציבין.
תאוריות הקונספירציה.
התאוריה של אלנה אודראה.
אלנה אודראה, שהייתה שרת התיירות של רומניה, התבטאה בנושא באומרה שמרי-ז'אן יון ודאי ידעה מראש על הצפוי לקרות ושהחטיפה הוסיפה לה מוניטין ופרסום. דברי אלנה התבססו על העובדה שעומר היית'ם היה חבר באותה מפלגה עם אביה של מרי-ז'אן ושהשניים הכירו לפני כן. מרי-ז'אן יון הכחישה דברים אלה מכל וכל וטענה שהם נועדו לייצור שערורייה פוליטית.
התאוריה של אובידיו אוחנסיאן.
אוחנסיאן פרסם לאחר שחרורו ספר בן 300 עמודים, בהוצאת מינרבה, בשם Amintiri din portbagaj (זכרונות מתא המטען), על תקופת שביו.
הבאתו של עומר היית'ם לרומניה.
ב-19 ביולי 2013 הודיע דובר נשיא רומניה שעומר היית'ם הובא לרומניה, כדי שירצה את מאסרו.
יאק-9
יאק-9 (ברוסית: Як-9) הוא מטוס קרב סובייטי ששימש את חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
המטוס פותח על ידי משרד התכנון יאקובלב בתחילת מלחמת העולם השנייה, ונכנס לשירות פעיל ב-1942. הוא שירת בחיל האוויר הסובייטי עד 1950.
התכנון בוצע על בסיס מטוס יאק-1 ו-יאק-7 תוך ביצוע מספר שינויים ושיפורים. במהלך התכנון נלקחו בחשבון הערות טייסים על בסיס לקחים מקרבות אוויר בתחילת מלחמת העולם השנייה ומסקנות מייצור יאק-1, והוחלט על ניצול רחב יותר של סגסוגת אלומיניום. הדבר איפשר להקטין את משקל המבנה ולצייד את המטוס בנשק כבד יותר או בדלק נוסף. המטוס נבנה במפעלים בערים נובוסיבירסק, אומסק ומוסקבה. בסך הכול נבנו 16,769 יחידות עד להפסקת הייצור ב-1950. במפעל בנובוסיבירסק הגיע קצב הייצור בשיאו ל-20 מטוסים ביום. בשנת 1944 היה זה מטוס היירוט הנפוץ ביותר בחיל האוויר הסובייטי - יותר מ-50% ממצבת כלי הטיס בחיל.
המטוס נכנס לשימוש מבצעי במהלך השלבים האחרונים של קרב סטלינגרד. היאק-9 נהנה מעליונות על מטוסי המסרשמיט Bf 109 וה-פוקה-וולף Fw 190 הגרמניים.
דגמים של יאק-9.
למטוס קיימים 22 דגמים, מהם 15 הגיעו לייצור סדרתי.
מפעילים אחרים.
בנוסף לחיל האוויר הסובייטי מטוסים מדגם יאק-9 היו בשימוש בחילות אוויר נוספים:
חיל האוויר האמריקאי ניצל כמה מטוסים שנתפסו במהלך מלחמת קוריאה
המובלעת הסורית