עמדות.
חליחל כותב ב-"ynet" כנגד החלטות אישי ציבור בהם הוא רואה פגיעה בערביי ישראל. הוא יצא נגד החלטת מני מזוז לסגור את תיקי החקירה בעניין הריגתם של 13 ערבים באירועי אוקטובר 2000 ויצא למאבק נגד מה שהוא מכנה "רדיפת אנשי בל"ד וכל אלה הנאבקים לשנות את אופי המדינה במסגרת הכלים הדמוקרטיים". הוא יצא בביקורת נגד ראש עירית עכו על שאסר את הקרנת הסרט "גן עדן עכשיו" במבנים של העירייה וכתב לראש העיר: "מצדכם... מתקני העירייה הם ליהודים, ושהערבים יצטופפו להם בגטו". לטענתו: "חשיפת הקהל הערבי והיהודי בעכו לסרט "גן-עדן עכשיו" יכולה הייתה לשמש הזדמנות נדירה להעלאת דיון רציני ופורה על מהות הסכסוך והיחסים בין ערבים ליהודים במדינה".
הוא ביקר את ההבנה והסלחנות לתופעה של רצח על חילול כבוד המשפחה וכתב: "בפעמים המעטות והנדירות שהשלטון הישראלי נדרש להפעיל את סמכותו על עבריינים בחברה הערבית, הוא לא עושה זאת - מתוך התנשאות תרבותית. כל גבר שיודע כי ייצא מרצח כזה "בזול", במבצע רחמנות יהודי מתנשא ו"מתחשב", לא יהסס לוותר על שנים ספורות מחייו, כדי שבשכונה יגידו שהוא "גבר בן גבר", מקור גאווה לכל החמולה".
סמירה עזאם
סמירה עזאם (בערבית - سميرة عزام; 1927 - 8 באוגוסט 1967) הייתה סופרת פלסטינית מתרגמת לערבית. נולדה בעכו. התגוררה שנים ארוכות בלבנון.
ביוגרפיה.
נולדה בעכו למשפחה נוצרית אורתודוקסית. אביה היה צורף. בגיל 16 החלה לעבוד בתור מורה בבית ספר בעיר, ובהמשך הייתה למנהלת בית ספר לבנות. החלה לכתוב סיפורים קצרים וביקורות ספרים תחת שם העט "פאטת אל-סחיל" (בת החוף) לעיתון "פיליסטין" ביפו.
בעקבות מלחמת העצמאות ב-1948 הגיעה ללבנון ולעיראק, שם כתבה בעבור מספר עיתונים ומגזינים. הייתה שדרנית וכותבת תוכנית בעבור רדיו "המזרח הקרוב", תחילה בקפריסין ב-1952 ואחר כך בביירות בין השנים 1954 ל-1956. בשנת 1954 יצא אוסף הסיפורים הקצרים הראשון שלה (בואתה שנה יצאה לאור בביירות גם ספר סיפורים קצרים של נג'ווא קעוואר, גם היא ערבייה-נוצרייה ילידת הגליל). היא עברה לעיראק ועבדה שם ברדיו וכמורה עד לשנת 1959, אז גורשה ללבנון. הייתה חברה במועצה הלאומית הפלסטינית הראשונה בשנת 1964. תרגמה יצירות של אדית וורטון ושל ברנרד שו לערבית.
נהרגה בתאונת דרכים בירדן ב-8 באוגוסט 1967.
בעברית יצא ספרה "השעון והאדם" בהוצאת עקד בשנת 1970.
וילה גאצוטי
וילה גאצוטי (איטלקית: Villa Gazzotti) היא אחת הווילות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, בברטזינה (Bertesina) שבפאתי ויצ'נזה. וילה גאזוטי הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת ההכרזה על הווילות הפלדיאניות בוונטו.
הייחוס של הווילה הזו לפלאדיו איננו בטוח לחלוטין מפני שתוכנית הווילה איננה מופיעה בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות". עם זאת שרדה תוכנית נפרדת של הבניין, השמורה בארכיון המכון המלכותי לאדריכלות RIBA בלונדון, המאששת את ייחוס המבנה לפלאדיו, ודומה שהדבר מוסכם על הכול. הבניין נבנה בשנות הארבעים של המאה השש עשרה.
אדריכלות.
הווילה לא נבנתה כווילה כפרית שכן הבעלים, גאזוטי, היה גובה מסים בעל אמצעים צנועים, שפשט רגל בעקבות הבנייה. ואמנם הבניין הוא בן שתי קומות בלבד. מעל קומת שירותים נמוכה, שוכנת קומת האדון, אליה עולה גרם מדרגות חזיתי. קומה שלישית, האופיינית לווילות כפריות, אשר בה אוחסנה תוצרת חקלאית, חסרה במבנה זה.
במרכז חזית המבנה נצבת מבואה שבה שלוש קשתות התומכת בגמלון. זו הופעתו הראשון של מוטב חזית המקדש הרומי (אם כי כאן על קשתות ולא על עמודים כבווילות שנבנו אחר כך), המאפיין כל כך את האדריכלות של פלאדיו. מכל צד של המבואה קבועים שני חלונות מלבניים גבוהים, כל חלון עם משקוף גמלוני. בין הקשתות לבין החלונות מפרידות אומנות מלבניות המסתיימות בראשן בכותרות קורינתיות מסוגננות. הבניין כולו עשוי לבנים ומצופה טיח, אך פרטים רבים בבניין (משקופים, כותרות וכדומה) מגולפים באבן.
Pentium 4
ראשד חוסיין
ראשד חוסיין (בערבית: راشد حسين; 1936, מוסמוס – 1977, ניו יורק) היה משורר ומתרגם ערבי-ישראלי.
ביוגרפיה.
חוסיין נולד ב-1936 בכפר מוסמוס שבואדי עארה. בשנת 1944 עבר עם משפחתו לחיפה, ובשנת 1948 עזב אותה. לאחר שסיים את לימודי התיכון עבד שלוש שנים כמורה, אולם פוטר עקב פעילותו הפוליטית. בשנות החמישים והשישים היה העורך של "אלמרצאד", "אל-פאג'ר" ו"אל-מוסוואר", שלושה ירחונים בערבית שיצאו לאור על ידי מפ"ם. בשנת 1967 נסע לארצות הברית ובשנת 1971 נסע לסוריה והיה ממייסדי מרכז המחקר הפלסטיני ועבד בעבור המחלקה העברית ברדיו סוריה. בשנת 1973 ברח לארצות הברית ושימש שם כעיתונאי של סוכנות הידיעות הפלסטינית וואפא.
בשנת 1974 הופיע בסרטו של הבמאי ליונל רוגוזין "Arab Israeli Dialogue", בדו-שיח עם הסופר הישראלי עמוס קינן, שעסק בשורשי הסכסוך ובדרכים אפשריות לפתרונו.
ב-1 בפברואר 1977 מת בשריפה שפרצה בבית המלון שבו שהה בניו יורק. הוא נקבר בכפר הולדתו מוסמוס.
כתיבתו עסקה בנושאים לאומיים פלסטיניים. כמו כן עסק בתרגום, הוא תרגם לערבית שירים של חיים נחמן ביאליק ולעברית תרגם שירי עם ערבים. שירו "אשה אנאלפביתית" תורגם על ידי נתן זך ובוצע בלחן של שפי ישי על ידי חוה אלברשטיין באלבומה "שיר במתנה".
בשנת 1967 יצא לאור בהוצאת דביר הספר "דקלים ותמרים", שכלל מבחר תרגומי שירה ערבית שתרגם בצוותא עם נתן זך.
מבחר משירתו של חוסיין תורגם לעברית על ידי ששון סומך ופורסם באנתולוגיות שונות.
אליוט ימין
יום מושלם לדגי בננה
"יום מושלם לדגי בננה" (באנגלית: A Perfect Day for Bananafish) הוא סיפור קצר מאת ג'יי די סלינג'ר, שפורסם לראשונה בגיליון 31 בינואר 1948 של המגזין "ניו יורקר". הסיפור נכלל גם באנתולוגיה "55 סיפורים קצרים מהניו יורקר" שיצאה לאור בשנת 1949, ובספרו של סלינג'ר "תשעה סיפורים", שיצא לאור בשנת 1953. זהו הראשון בסיפורים העוסקים במשפחת גלאס, המופיעה בכמה מסיפוריו הקצרים של סלינג'ר. הסיפור עוקב אחר סימור גלאס ואשתו בירח הדבש השני שלהם בפלורידה.
הסיפור "יום מושלם לדגי בננה" הוא מהחשובים בקריירה של סלינג'ר. "הניו-יורקר", שפרסם עד אז רק אחד מסיפוריו, קיבל את "יום מושלם לדגי בננה" לפרסום מיידי, ובזכות איכותו חתם עם סלינג'ר הסכם המעניק ל"ניו-יורקר" זכות סירוב ראשונה על כל סיפור עתידי שלו. עם פרסומו זכה הסיפור לתגובות נלהבות. לדברי פול אלכסנדר, כותב הביוגרפיה של סלינג'ר, "זה הסיפור שישנה לתמיד את מעמדו של סלינג'ר בקהילה הספרותית".
תמצית העלילה.
מוריאל מבלה את יומה במלון בשיחת טלפון עם אמהּ על בגדים ועל התנהגותו ובריאותו הנפשית של סימור, המדאיגים את האם. האם מזכירה שלל מעשים מדאיגים של סימור, עליהם סיפר אביה לרופא: "העצים. הסיפור עם החלון. הדברים הנוראיים שהוא אמר לסבתא על התוכניות שלה להסתלק מהעולם. מה שהוא עשה עם כל התמונות המקסימות האלה מברמודה - הכול." מיוריאל מנסה להרגיע את אמהּ, ולהסיט את השיחה לזוטות כגון השמלה שלבשה אורחת אחרת במלון. מיוריאל שואלת על מקום הימצאו של ספר מאת משורר גרמני שסימור שלח לה אך מעולם לא קראה. מהשיחה, המתקיימת בשנת 1948 מתברר שסימור גויס למלחמת העולם השנייה, ולאחריה היה מאושפז בבית חולים צבאי. לדברי מיוריאל, בעת השיחה סימור שוהה בחוף, לבוש בחלוק רחצה שנועד להסתיר קעקוע שאין לו. שיחתן מסתיימת בדרישת האם ממיוריאל להודיע לה על כל מעשה מוזר או אמירה מוזרה של סימור, ותגובת הבת: "אמא, אני לא מפחדת מסימור".
בחוף הים נמצאת ילדה בשם סיביל קרפנטר, השואלת את אמהּ: "ראית את שׂים אור"? גם אמהּ מדברת על אופנה ובגדים, בדומה למוריאל.
סימור מבודד עצמו על חוף הים, וסיביל מגיעה אליו ומשוחחת איתו על שלל נושאים. תשובתו לשאלתה של סיביל "איפה הגברת?" מבהירה שהוא מיואש ממנה. הם נכנסים לים, וסימור מספר לסיביל על דגי בננה, השוחים לתוך מחילה, שבתוכה הם אוכלים יותר מדי בננות ומשמינים, כך שאינם יכולים לצאת מהמחילה והם מתים מקדחת הבננות. סימור מציע לסיביל לחפש דגי בננה. "זהו יום מושלם לדגי בננה", הוא אומר.
סימור חוזר לחדרו במלון, ובדרכו מתלונן בפני נוסעת במעלית על כך שהיא מביטה ברגליו בצורה מוזרה. הנוסעת מורה בחופזה לבחורה שמפעילה את המעלית שתתן לה לצאת, ויצאת מבלי להסתכל לאחור.
כשסימור מגיע לחדרו, מוריאל נמה באחת המיטות. הוא מוציא אקדח, דורך אותו, מביט במיוריאל, ויורה לתוך רקתו הימנית.
ניתוח היצירה.
בסיפור שלושה חלקים:
סיפור זה ידוע בשל הישגו הטכני ובהומור המקברי, שנמצא ביצירותיו של סלינג'ר. חלק מהמבקרים התמקדו בסימבוליזם. סלינג'ר השתמש בדיאלוג בחלקה הראשון של היצירה כדי לתאר את הרדידות של מוריאל ואמהּ, העוסקות באופנה תוך כדי שאלות על מצבם של סימור ושל אביה של מוריאל.
יש פרשנויות רבות למניעי ההתאבדות של סימור בסוף הסיפור ולפחות אחד משווה את אשתו ה"וולגרית והרסנית" לסיביל ה"טהורה ונקייה".
מבקרת הספרות אריאנה מלמד כתבה:
דמויות עיקריות.
כל הדמויות שבסיפור, מלבד אמהּ של מוריאל, מתארחות בבית מלון בפלורידה.
סימור.