באופן דומה לצו המלכותי של 5 באוגוסט 1906, חוק הבחירות מ-9 בספטמבר 1906, שהפך את פרס לדמוקרטיה בפועל ונודע בכינוי "קוד הכללים", היה מרכזי למהפך שהפעילים הרפורמים הביאו לו ברחבי המדינה. שישה מעמדות הוסדרו בין חברי המג'לס הראשי (זה שהיווה את הפרלמנט וישב בבירה טהראן), והתנאים והכישורים הנדרשים לחברי הפרלמנט ולמועמדים נקבעו. המג'לס הראשי הכיר בסמכויותיהן האזוריות של מועצות מקומיות ואזרחיות (אנג'ומנים כפי שנודעו היו גם פרו-רפורמיסטים רדיקלים), וחסינותם החוקית של חברים במג'לס הובטחה. תפקידם החקיקתי של המג'לס לא הוכר בבירור עד שאומצה החוקה הפרסית (חוק יסוד), ב-27 בדצמבר 1906. מסמך זה היה ידוע גם בהתחלה כ"קוד הכללים הבסיסי"; בה הוגדרו "תפקידיה ותפקידיהם של חברי האספה הלאומית, מגבלות סמכויותיה ויחסיה עם מחלקות המדינה השונות".
המג'לס הראשון.
למרות התנגדות הממושכת מצד חצר המלוכה הקאג'ארי, כל שלושת הצווים המלוכניים - הצו החוקתי, חוק הבחירות והחוקה עצמה - אושרו על ידי מוזפר א-דין שאה ב-23 בספטמבר 1906, זמן קצר לפני מותו של השאה בינואר 1907. מתוך הבנה כי לא הדיונים והחקיקה של המג'לס לא יפגעו בזכויות השאה. רק לאחר עלייתו לכס של בנו של מוזפר, מוחמד עלי שאה קאג'אר, התבקש השאה לראשונה על ידי המג'לס להכיר בכך שפרס היא מדינה חוקתית ולא אוטוקרטיה. לאחר משא ומתן ממושך לגבי ההכרה, מוחמד עלי החליט להכיר בפרס כמדינה בעלת חוקה אך לא כמדינה חוקתית.
המג'לס נפתח ב-7 באוקטובר, עם מייצג הסוחרים סאני א-דולה כיו"ר הפרלמנט הראשון. הסיעה הדומיננטית הראשית הורכבה מסוחרים וכמה מייצגי גילדות. הנושא העיקרי שנדון לאורכו של סתיו 1906 היה הסדרה של החוקה המוצעת. הוסכם כי למג'לס, המייצגים את העם, תהיה הזכות להציע חקיקה ותהיה לחבריה סמכות סופית על קביעת החוקים, התקציב והמדיניות הפיננסית. זה היה יושב במפגשים של שנתיים. בנוגע למינוי חברי המג'לס הוסכם שהשאה יוכל למנות אחד מכל שני חברי מג'לס לתפקיד. בתחילת 1907 נכנסו לזירה הפוליטית עוד שני גורמים בלתי צפויים. מצד אחד עלייתו לכס של מוחמד עלי שאה, שהחזיק בדעות שנגדו את סמכויות המג'לס. מצד שני הגיעו הצירים שקראו להאדרת ההשפעה הדתית במג'לס מתבריז, בראשות סייד סאסאן טקיזדה. הנושא המרכזי הראשון שעמד מול המג'לס היה הוויכוח על הגדרת השלטון החוקתי ותפקיד הסמכות הדתית, שהוביל לפרעות קשות בתבריז נגד הממשלה ביוזמתו של טקיזדה, ונפתר באופן זמני רק ב-11 בפברואר, עם נתינת מעמד מיוחד למנהיגי הדת בעיני החוק.
הבעיה העיקרית הנוספת שעמדה בפני המג'לס הייתה הכלכלה הפרסית. הכנסות הממשלה ממיסים היו דלות לכדי מצב שרפורמה תעשייתית וחברתית נרחבת הייתה בלתי אפשרית, ומשכורות עובדי הממשלה היו דלות גם הן. הלוואה אנגלו-רוסית מוצעת לא התבצעה מכיוון שהמג'לס לא יכלו להבטיח שהכסף יוצא כראוי על ידי הממשלה. ב-19 במרץ 1907 ועדת כספים הציעה לסדר מחדש את כספי הממשלה בדומה לכלכלת מדינות אירופאיות, עם הכנסות ששולמו ישירות לאוצר המדינה ודרכו ניתן שכר לפקידים. המערכת הישנה של הענקת מתנות בלתי סדירות, בגביית ההכנסות והמתנות שהועברו לשאה בתמורה למינויים, בוטלה רשמית. בנק לאומי הוקם בסתיו 1906, בניסיון לפתור את המשבר הפיננסי מבלי להזדקק להלוואות זרות. הבנק לא הצליח לגייס מנויים נאותים, ובמרץ 1907 הוחלט על ידי מנהליו לבצע הלוואה מבריטניה וליזום תשתיות לפיתוח. ב-16 במרץ 1907 הועברה במג'לס הצעת חוק לבטל את אחזקת הקרקעות, אך מהלך זה עורר התנגדות בקרב הנכבדים והעולמא, שהרוויחו כספים רבים מתשלומים אלה.
ההתנגדות הסמויה של השאה וחצר המלוכה למג'לס קיבלה חיזוק מחוסר שביעות רצון הולך וגובר בקרב קבוצות פוליטיות שונות שהרוויחו מהמשטר הישן. השאה, ברואו את המאבקים הפנימיים של המג'לס ואת חוסר המעש וקבלת ההחלטות שלהם החזיר את המדינאי הפרו-מלוכני מירזא עלי אשגר ח'אן אמין א-סולטאן מהגלות באירופה ומינה אותו לראשות הממשלה באפריל 1907, פעולה שעוררה מחאות חריפות מצד המפלגה החוקתית ותומכי הרפורמה. בהגעתו הכריז אמין א-סולטאן כי הוא תומך בחוקה, טענה שפעילים פוליטיים שונים ראו כשקר. אמין א-סולטאן היה היחיד במג'לס בעת המיומנות הפוליטית להביא להסדר בין הצדדים והפלגים השונים בממשלה. אמין א-סולטאן שלח את הצבא הפרסי נגד התערבות הצבא העות'מאני בצפון-מערב פרס והחל לפעול בשביל לקדם תשתיות ולטפל במשבר הכלכלי החריף של פרס. באוגוסט, מכתב איום על חייו של אמין א-סולטאן הביא אותו להגיש מכתב התפטרות למוחמד עלי שאה. השאה סירב לקבל את התפטרותו של אמין א-סולטאן והאחרון נרצח בנאום אל מול חברי המג'לס לאחר 11 ימים בלבד.
מלחמת אזרחים.
פעילות מוקדמת.
ההתערבות הטורקית.
במהלך מאי 1906, באמצע כל המרידות הממושכות והמגעים הדיפלומטים בין הצדדים להקמת החוקה, קבוצת בדלנים כורדים שבטיים עברו את הגבול מפרס אל האימפריה העות'מאנית דרך מעברי הרים בזגרוס ובזזו מספר עיירות גבול באזורים המודרניים של כורדיסטן הטורקית וכורדיסטן העיראקית. הממשל העות'מאני תחת עבדול חמיד השני פעל למחוץ כל התנגדות לשלטון ועל כן הביזה הביאה לתגובה חריפה מצד העות'מאנים. ביודעין כי הצבא הפרסי היה לא-מפותח ומשותק עקב המרידה האזרחית, צבא האימפריה העות'מאנית פלש לתוך מערב אזרבייג'ן כדי ליצור אזור כיבוש צבאי שישמש חוצץ בין האימפריה העות'מאנית עצמה לבין הכוחות הכורדים הבדלנים. הצבא העות'מאני החל בפלישה ב-23 במאי 1906 וכבש את החוף המערבי של ימת אורמיה כמו גם את צפון מחוז כורדסתאן האיראני. תוך מספר ימים העיר אורמיה הייתה תחת מצור. ההתערבות העות'מאנית תימשך מספר שנים לאורך המהפכה החוקתית והאזור הכבוש יהפוך לחלק מרכזי במאבק בין העות'מאנים לבין הכורדים והתנועה הארמנית לשחרור לאומי.
האמנה האנגלו-רוסית.
בסוף המאה ה-19 עמדתה של רוסיה מול בריטניה התחזקה בהדרגה; לאחר שכבשו את מרבית מרכז אסיה, הרחיבו הרוסים את השפעתם על מנצ'וריה וקוריאה והיוו איום על האימפריה היפנית ועל אינטרסים בריטיים בסין תחת שושלת צ'ינג. האמנה האנגלו-יפנית של מסחר וניווט שהפכה משנת 1902 לברית האנגלו-יפנית היוותה את הניסיון של בריטניה להעלות מכשול לקידום ההתקדמות הרוסית באסיה בכך שהתירה ליפנים לנהל מלחמה נגד הרוסים. ההצלחה של יפן במהלך מלחמת רוסיה–יפן והתפרצויות המהפכה שלאחר מכן בחלק גדול מהאימפריה הרוסית שכנעו את הבריטים שרוסיה אינה איום אימתני כפי שדמיינו. במקביל, מספר פוליטיקאים בריטים פיתחו פחד עמוק מעליית כוחה של הקיסרות הגרמנית. המדינאים האחראים לגיבוש מדיניות החוץ הבריטית חיפשו הבנה אל מול רוסיה שתשלים את הברית האנגלו-צרפתית ותשלים את הבידוד הדיפלומטי של גרמניה.
ניסיונות בריטיים מוקדמים לגרום לרוסים לחתום על הסכם בנוגע לריבונותן של פרס ואפגניסטן, שני אזורי היריבות הרגישים ביותר, הסתיימו בכישלון. הם הרגישו שהזמן נמצא לצידם, ולא התכוונו לתת לרוסים להתמקח על חלק כלשהו בפרס או באפגניסטן. אך תבוסה ומהפכה צבאית אילצה את ממשלת רוסיה להעריך מחדש את המטרות והשיטות של מדיניות החוץ שלה. היוזמה במשא ומתן הייתה שייכת לשגריר הבריטי החדש בסנקט פטרבורג, סר ארתור ניקולסון, שביחד עם אדוארד גריי וצ'ארלס הרדינג, תת-מזכיר קבוע במשרד החוץ, היוו את הגרעין הקשה של הפלג האנטי-גרמני בפרלמנט הבריטי שחיפשו ברית עם רוסיה. הצעותיו של ניקולסון נדונו בפירוט על ידי הדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית. שר החוץ הבריטי התנגד לרעיון כי לרוסיה תהיה השפעה על כל פרס תמורת חוזה של ידידות בינה לבין בריטניה.
פרוץ המהפכה החוקתית בטהראן איים לתסכל את המשא ומתן שמתנהל בסנקט פטרבורג. מהפכנים פרסיים היו פרו-בריטים ואנטי-רוסים; כ-10,000 מתנגדי השאה לקחו מקלט בשגרירות הבריטית בציפייה לתמיכה של הממשלה הבריטית בעניין המהפכני. ממשלת פרס החלה לחשוד בהתקרבות היחסים בין בריטניה לרוסיה כבר בנובמבר 1905. עם זאת, השר הפרסי בלונדון, מוחמד-אליי ח'אן אלאל א-סלנה, הובטח על ידי לורד לנסדוון, שר החוץ של בריטניה דאז, . בשום זמן במשך יותר משנה של משא ומתן לא העלו הבריטים או הרוסים להסדר ביחס בנוגע לפרס, אפגניסטן או טיבט מכיוון שלא הצליחו להגיע להחלטות המתקבלות לגביהן או על חשבונן.