בשלב זה תוצאות השלב המוקדם נכללות ונבחרות שנפגשו לא נפגשות שוב. הנבחרות שהעפילו מבתים א' ו-ב' משובצות בבית ה' והנבחרות שהעפילו מבתים ג' ו-ד' משובצות בבית ו'. ארבע הנבחרות הראשונות בכל בית (לאחר שקלול שני השלבים המוקדמים) מעפילות לרבע הגמר. שתי הנבחרות הנותרות מכל בית משובצות לפלייאוף על מקומות 9-12.
בית ה'.
2 בספטמבר 2002
3 בספטמבר 2002
4 בספטמבר 2002
בית ו'.
2 בספטמבר 2002
3 בספטמבר 2002
4 בספטמבר 2002
שלבי הנוקאאוט.
שלבי הגמר.
- הנבחרות המפסידות ברבע הגמר משובצות בפלייאוף על מקומות 5-8.
מוטואליסט
צ'אק איידסון
צ'אק איידסון (באנגלית: Chuck Eidson; נולד ב-10 באוקטובר 1980 בדרום קרוליינה, ארצות הברית) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק לאחרונה בעמדות הקלע והסמול פורוורד בקבוצת אוניקס קאזאן מליגת VTB. גובהו 2.02 מטרים.
קריירה.
צ'אק איידסון החל לשחק במדיה של אוניברסיטת דרום קרוליינה מליגת הדיוויז'ן ה-1 של ליגת המכללות במשך ארבע שנים. איידסון בחר שלא להירשם לדראפט ה-NBA של 2003 והתחיל את הקריירה המקצועית שלו במדי קבוצה מליגת ה-NBDL, פלורידה פליים, עימה רשם ממוצעים גבוהים, בעונתו היחידה בקבוצה, של כ-13 נקודות וכ-5 אסיסטים למשחק.
לאחר מכן, איידסון עבר לקבוצה הגרמנית, גיסן 46 ועזר לה להעפיל בסוף העונה הסדירה למשחקי ההצלבה בה קבוצתו לא נחלה הצלחה רבה והובסה על ידי במברג. איידסון המשיך עונה נוספת במדיה של גיסן וסיים עם ממוצעים של כ-11 נקודות וכ-5 אסיסטים למשחק. בעונת 2006/07 עבר לקבוצת ליגת העל הצרפתית, שטרסבורג ושיחק עימה במשך עונה אחת. בקיץ שלאחר העונה חתם במדיה של ריטאס וילנה.
בעונת 2008/09 צ'אק איידסון עזר למועדון הליטאי והצעיד אותו לזכייה בגביע היורוקאפ כשבגמר קלע 14 נקודות, מסר 4 אסיסטים והוריד 4 כדורים חוזרים בניצחון ריטאס על חימקי מוסקבה, 74-80. עוד קודם לכן, בהגרלת משחקי חצי הגמר, נבחר איידסון לשחקן המצטיין של עונת המשחקים הרגילה. בעקבות יכולתו מספר קבוצות יורוליג הביעו עניין בהחתמתו.
ב-22 במאי 2009, חתם איידסון בקבוצה הישראלית מכבי תל אביב, בחוזה שהוערך בכמיליון דולרים עבור שנתיים. בעונת זכה איידסון בגביע הישראלי בלבד, אך בעונה הבאה הוא זכה בדאבל עם מכבי (אליפות וגביע). בנוסף הוא הגיע לגמר היורוליג שם הפסיד לקבוצה פנאתינייקוס.
בתום עונת , לאחר שתי עונות במכבי תל אביב, הודיע איידסון על עזיבתו את הקבוצה, וחתם על חוזה לשחק בברצלונה בשנתיים הבאות בחוזה המעורך כשני מיליון דולר לעונה. לאחר עונה אחת במועדון הקטלוני, שוחרר ועבר לשחק במועדון הרוסי אוניקס קאזאן. בעונתו הראשונה בקבוצה נבחר לחמישייה השנייה של היורוקאפ. לאחר תום חוזהו בקאזאן פסק מפעילות מקצוענית ובאופן מעשי עבר לסטטוס של שחקן לא פעיל, בו הוא מחזיק עד היום (2017).
צהלון
צהלון היא שכונה מעורבת ליהודים וערבים ביפו, מערבית לשדרות ירושלים. השכונה נקראת על שם בית חולים הממוקם בפינתה הצפון-מזרחית, הנקרא על שם הרופא היהודי-איטלקי בן המאה ה-17 יעקב צהלון.
השכונה בנויה משני רחובות אורך, צהלון הרופא וציהתל"י (ראשי תיבות של שירו של יהודה הלוי: ציון הלא תשאלי (לשלום אסירייך)) וביניהם רחובות רוחב הקרויים על שמות רבנים.
בתי השכונה נמוכים ובניהם גינות. לאחר שנבנתה בשנות ה-50 ראש הממשלה דוד בן-גוריון רצה להרוס את השכונה ולבנות מחדש בניינים רבי קומות על מנת שיאכלסו יותר אנשים בשטח מצומצם זה. בשכונה קיימים שני בתי כנסת תימניים ואחד ספרדי. השכונה שומרת על אופייה היהודי, אך בשנים האחרונות עולה מספר תושביה הערבים. בשכונה מצוי בית הספר תיכון "עירוני ז'". שהיה ידוע בעבר כ" קריית חינוך יפו".
עקב מבנה הרחובות ומחסור בתשתיות, אין מעבר של תחבורה ציבורית בשכונה, אך קווי אוטובוס רבים עוצרים ברחובות המקיפים את השכונה כגון: ד"ר ארליך ושבטי ישראל.
הסופר אלון חילו שנולד בשנת 1972 ב"בית החולים צהלון" כתב את ספרו אחוזת דג'אני.
בית החולים צהלון (דג'אני).
בית החולים צהלון (דג'אני) (כיום המרכז הגריאטרי "צהלון") שנמצא בשדרות ירושלים 100 פינת רחוב ארליך ביפו ותוחם את שכונת צהלון ממערב הוא מתחם היסטורי שהיה שייך לפני קום המדינה לאחת המשפחות העשירות של ערביי יפו. רוב שטח השכונה היה שייך לפואד איסמעיל דג'אני, בן לאחת המשפחות החשובות בה. דג'אני, שהיה רופא, פתח ב-1933 את בית החולים במבנה לבן הבנוי בסגנון הבינלאומי, שניצב בתוך פרדס. המבנה תוכנן על ידי האדריכל יצחק רפופורט. הסגנון הבינלאומי שהיה אז הבטחה אוטופיסטית לחיים חדשים תחת הקירות המגוננים של הקדמה האירופאית נראה לפואד דג’אני צורך הולם לגילום הערכים ההומניסטיים של בית חולים הראשון ביפו. רפפורט ששלט בשפות רבות, ידע גם ערבית וככל הנראה השתלב טוב באוכלוסייה של תל אביב ושל יפו בשלהי שנות ה-30.
היה זה בית החולים הפרטי הראשון ביפו, הוא היה מצויד בציוד מודרני והכיל 50 מיטות, מחלקת יולדות, מחלקת עיניים ומחלקה כירורגית. ד"ר דג'אני נקבר ב-1940 בפינתה הדרומית של גינת בית החולים והוילה שלו ושל משפחתו ניצבת בפינה הצפון-מערבית של המתחם ומשמשת כיום ביתו של הרכב המוזיקה "אנסמבל מזרח מערב". בשנת 1948 ברחו אלמנתו של דג'אני, סלמה, ומשפחתה מן הארץ ללונדון, ללא יכולת לשוב. בית החולים נפתח מחדש תחת השם "צהלון" והיה גם בית יולדות, בית חולים כללי ליפו ובית חולים לילדים . ב-1980 הפך לבית חולים סיעודי-גריאטרי בלבד.
סופרקליפרג'ליסטיקאקספיאלידואשס
דבורה גילוץ
דבורה גילוץ (1884–1972), אשתו של מנחם גילוץ, הייתה ממייסדי תל אביב.
ביוגרפיה.
דבורה גילוץ לבית לוין, נולדה בעיירה לוצין (אז בתחום האימפריה הרוסית והיום בלטביה), שבמחוז ויטבסק. בבית קיבלה חינוך מסורתי ולמדה בבית ספר ממשלתי לבנות. אביה עלה לארץ-ישראל לפני המשפחה, ודבורה, אימה ואחיה הגיעו בעקבותיו ב-1897. המשפחה התיישבה בראשון לציון ושם למדה דבורה מלאכה. אחרי שנים אחדות עברה המשפחה ליפו ושם הכירה את מנחם גילוץ והתחתנה עמו ב-1908 (ד' תמוז תרס"ח). הזוג הצעיר היה בין 66 המייסדים של אחוזת בית - לימים העיר תל אביב.
במלחמת העולם הראשונה גורשו תושבי תל אביב מהעיר, ודבורה נדדה עם המשפחה לנס ציונה, ואחר כך לפתח תקווה, שם ילדה את יהושע, ילדה הרביעי, לימים אלוף-משנה בחיל האוויר ומפקדו הראשון של בסיס רמת דוד.
כשחזרה לתל אביב עם ילדיה, התפרנסה במשך חודש ימים בדוחק מאפיית לחם בשביל החיילים האנגלים, היות שבעלה מנחם גילוץ שהה מעבר לקווי החזית בפתח תקווה.
דבורה הייתה פעילה באגודות נשים התנדבותיות לעזרה וסעד (עזרת נשים, גמילות חסד, ובני ברית). במשך שנים רבות הייתה בין החברות הפעילות בגמ"ח מייסודה של הרבנית אהרנסון. פעילותה נעשתה בצניעות שלא על מנת לקבל פרס, ומתוך תחושה עמוקה של ערבות הדדית. כך אספה לביתה בימי פרעות יפו כ-30 משפחות של פליטים יהודים ודאגה לכלכלתם.
גולת הכותרת בפעילותה הציבורית הייתה הקמת בית הספר לתפירה וגזירה במסגרת "התאחדות נשים עבריות עממיות", יחד עם מלכה גורדון של"ג ושמחה אברונין. מוסד זה הוקם על מנת לאפשר לבנות ישראל פרנסה המכבדת את בעליה ועצמאות כלכלית - נושא שהיה בעל חשיבות גדולה בעיניה.
דבורה ומנחם גילוץ הקימו בית פתוח לכל מבקש עצה ועזרה. נולדו להם 5 ילדים. הם היו נשואים 64 שנים.
יחסי דרום אפריקה–ישראל
יחסי דרום אפריקה–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים שבין דרום אפריקה וישראל. בין שנות ה-50 לשנות ה-60, ישראל הייתה למבקרת גלויה של שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה. משרד החוץ הישראלי החליט להשקיע בקשר עם מדינות אפריקה השחורות ולכן העדיף להתייחס פחות לדרום אפריקה משום שנחשבה לאויבת ידועה של אותן מדינות שחורות. גם הידיעה שרבים ממנהיגי האפרטהייד תמכו בגרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה לא הועילה ליחסים. ב־1973 רוב מדינות אפריקה ניתקו את יחסיהן עם ישראל בגלל מלחמת יום כיפור ולחץ מדינות הנפט. מצב זה הביא את ישראל לפתח את קשריה הדיפלומטים עם דרום אפריקה לאורך שנות ה-70 וה־80.
בדצמבר 1986 נהפכה ישראל למדינה הדמוקרטית היחידה שלא לקחה חלק בשלל הטלות הסנקציות על דרום אפריקה במשטר האפרטהייד. לאחר שנה, עקב לחץ בינלאומי רב ואיומים רבים על הפסקת הסיוע מארצות הברית, הוחלט במשרד החוץ, על יצירת מדיניות קשה מאוד כלפי שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה ובכך ישראל הצטרפה למדינות אשר מטילות סנקציות על המדינה. הסיבה העיקרית לכך הייתה הרצון לפרק את "ברית המצורעות", שבה היו יחדיו דרום אפריקה וישראל. בספטמבר 1987 החליטה ממשלת ישראל על מגוון רחב של סנקציות כלכליות ופוליטיות על משטר האפרטהייד, דבר שעורר חשד קל בעולם בתחילת המהלך.
נכון ל-2022 שוררים בין ישראל ודרום אפריקה יחסים דיפלומטיים מלאים, אך אלה רחוקים מלהיות יחסים חמים. המנהיגות של הקונגרס הלאומי האפריקני, תנועת השחרור שהפכה מפלגת השלטון בדרום אפריקה מאז סיום האפרטהייד, מצהירה על סולידריות ועל תמיכה במאבק לחופש של הפלסטינים ומגנה את היחס של ישראל לפלסטינים.
המסחר בין שתי המדינות כיום הוא ער ועומד על כ-8.1 מיליארד ראנד דרום-אפריקאי (קצת יותר ממיליארד דולר) נכון לשנת 2007.
יחסי התנועה הציונית עם המשטר שלפני שלטון האפרטהייד.