לאחר מותו של הנביא מוחמד בשנת 632, עברה ההנהגה המוסלמית לח'ליף אבו בכר בעקבות שורה של מערכות המכונות מלחמות הרדה. לאחר שהובטחה ריבונותו של אבו בכר על ערב, הוא יזם מלחמת כיבוש במזרח על ידי פלישה לעיראק, אז מחוז של האימפריה הפרסית הסאסאנית; בעוד שבחזית המערבית פלשו צבאותיו לאימפריה הביזנטית.
בשנת 634 מת אבו בכר וירש אותו עומר בן אל-ח'טאב, שהמשיך במלחמת הכיבוש שלו. במאי 636 פתח הקיסר הרקליוס במערכה גדולה להחזרת השטח האבוד, אך צבאו הובס בקרב הירמוך באוגוסט 636. לאחר מכן, אבו עוביידה בן אל-ג'ראח, המפקד המוסלמי של צבא ראשידון בסוריה, ערך מועצת מלחמה בתחילת אוקטובר 636 כדי לדון בתוכניות עתידיות. הדעות נחלקו בין עיר החוף קיסריה וירושלים. אבו עוביידה יכול היה לראות את חשיבותן של שתי הערים הללו, שהתנגדו לכל ניסיונות הכיבוש המוסלמים. הוא לא הצליח להכריע בעניין, והוא כתב לח'ליף עומר להנחיות. בתשובתו הורה להם הח'ליף ללכוד את ירושלים. בהתאם לכך, אבו עוביידה צעד לכיוון ירושלים מג'בייה, כאשר ח'אלד בן אל-וליד והמשמר הנייד שלו הובילו את ההתקדמות. המוסלמים הגיעו לירושלים בסביבות תחילת נובמבר, וחיל המצב הביזנטי נסוג לעיר המבוצרת.
המצור.
ירושלים הייתה מבוצרת היטב לאחר שהרקליוס כבש אותה מחדש מידי הפרסים. לאחר התבוסה הביזנטית בירמוך שיפץ סופרוניוס, פטריארך ירושלים, את הגנותיה. המוסלמים לא ניסו עד כה כל מצור על העיר. עם זאת, מאז 634, לכוחות הומסלמים היה פוטנציאל לאיים על כל הנתיבים לעיר. אף על פי שהיא לא הייתה מוקפת, היא הייתה במצב מצור מאז כבשו המוסלמים את העיירות פלה ובוסרה ממזרח לנהר הירדן. לאחר קרב ירמוך, נותקה העיר משאר סוריה, וככל הנראה הייתה מוכנה למצור שנראה בלתי נמנע. כשהצבא המוסלמי הגיע ליריחו, אסף סופרוניוס את כל השרידים הקדושים כולל הצלב האמיתי, ושלח אותם בחשאי לחוף, כדי להעביר אותם לקונסטנטינופול . הכוחות המוסלמים הטילו מצור על העיר זמן מה בנובמבר 636. במקום תקיפות בלתי פוסקות על העיר, הם החליטו להמשיך הלאה עם המצור עד שייגמר לביזנטים האספקה וניתן יהיה לנהל משא ומתן על כניעה.
אף על פי שפרטי המצור לא תועדו, נראה כי הוא היה נטול דם. חיל המצב הביזנטי לא יכול היה לצפות לעזרה מהרקליוס. לאחר מצור של ארבעה חודשים הציע סופרוניוס להיכנע לעיר ולשלם ג'יזיה, בתנאי שהח'ליף יגיע לירושלים כדי לחתום על ההסכם ולקבל את הכניעה. אומרים שכאשר נודעו למוסלמים תנאי סופרוניוס, שורהביל אבן חסאנה, אחד המפקדים המוסלמים, הציע שבמקום לחכות שהח'ליף יגיע כל הדרך ממדינה, יש לשלוח את ח'אליד אבן ואליד בתור הח'ליף, כיוון שהוא היה דומה מאוד למראהו של עומר. הניסיון לא צלח, בשל היותו של ח'אליד מפורסם מדי בסוריה, או שאולי היו בעיר ערבים נוצרים שביקרו במדינה וראו גם את עומר וגם את חאליד ושמו לב להבדלים. כתוצאה מכך סירב פטריארך ירושלים לנהל משא ומתן. כאשר דיווח ח'אליד על כישלון המשימה הזו, אבו עוביידה כתב לח'ליף עומר על המצב, והזמין אותו לבוא לירושלים לקבל את כניעת העיר.
כניעה.
על מועד כניעת ירושלים ניתן להתווכח. מקורות ראשוניים, כגון דברי הימים ממאות הקרובים או שהוסרו עוד מתקופת האירועים, מציעים את שנת 638, למשל תאופילוס מאדסה (695–785); או 636, 636/37 ו-637. מקורות משניים אקדמיים נוטים להעדיף את 638. אנציקלופדיה בריטניקה מזכירה את שתי האפשרויות במאמרים שונים.
בתחילת אפריל הגיע, עומר לארץ, והלך בתחילה לג'ביא, שם התקבל על ידי אבו עוביידה, ח'אלד ויאזיד, שנסעו עם ליווי לקבל אותו. עמר נותר כמפקד הצבא המוסלמי הנצור.
עם הגעתו של עומר לירושלים, נחתמה ברית המכונה ברית אומריה. בתמורה לכניעת העיר ניתנה ערבות לחירות אזרחית ודתית לנוצרים בתמורה לג'יזיה. החוזה נחתם על ידי הח'ליף עומר מטעם המוסלמים, כאשר כעדים שימשו חאלד, עמרו, עבד אל-רחמן בן עוף, ומועאויה. בהתאם למקורות, בשנת 637 או בשנת 638, נכנעה ירושלים באופן רשמי לח'ליף. לראשונה, לאחר כמעט 500 שנה של שלטון רומאי מדכא, הורשו היהודים שוב להתגורר בתוך ירושלים.
בדברי הימים של המוסלמים נכתב, שבזמן סלאת א-זוהר הזמין סופרוניוס את עומר להתפלל בכנסיית הקבר המחודשת. עומר סירב, מחשש כי קבלת ההזמנה עלולה לסכן את מעמדה של הכנסייה כמקום פולחן נוצרי, וכי המוסלמים עלולים לבטל את ההסכם ולהפוך את הכנסייה למסגד. לאחר שהייה של עשרה ימים בירושלים חזר הח'ליף למדינה.
תוצאות.
בעקבות הוראות הח'ליף המשיך יזיד לקיסריה, ושוב הטיל מצור על עיר הנמל. עמר ושורחביל צעדו כדי להשלים את כיבוש ארץ ישראל, משימה שהושלמה עד סוף השנה. עם זאת, לא ניתן היה לכבוש את קיסריה עד שנת 640, כאשר לבסוף נכנע חיל המצב למואאוויה הראשון, אז מושל סוריה. עם צבא של 17,000 איש יצאו אבו עוביידה וח'אליד מירושלים לכבוש את כל צפון סוריה. זה הסתיים בכיבוש אנטיוכיה בסוף שנת 637. בשנת 639 פלשו המוסלמים וכבשו את מצרים.
במהלך שהותו בירושלים הוביל סופרוניוס את עומר לאתרים קדושים שונים, ובהם הר הבית. כשראה את המצב הגרוע של המקום בו עמד בית המקדש בעבר, הורה עומר להרחיק את הפסולת מהאזור לפני שבנה במקום מסגד עץ. הדיווח המוקדם ביותר על מבנה כזה ניתן על ידי הבישוף הגאלי ארקולף, שביקר בירושלים בין השנים 679–682, ומתאר בית תפילה פרימיטיבי ביותר המסוגל להכיל עד 3,000 מתפללים, הבנויים מקורות עץ ולוחות מעל החורבות הקיימים באתר.
יותר מחצי מאה לאחר כיבוש ירושלים, בשנת 691, הזמין הח'ליף האומאי עבד אל-מלכ את בניית כיפת הסלע על גבי סלע גדולה בהר הבית. ההיסטוריון מהמקד העשירי אל-מקדיסי כתב כי עבד אל-מאליק בנה את המסגד על מנת להתחרות בהדר של הכנסיות הנוצריות בעיר. לא משנה מה הכוונה, ההדר וההיקף המרשים של ההיכל נתפסים כמסייעים באופן משמעותי לגבש את ההתקשרות של ירושלים לאמונה המוסלמית הקדומה.
במהלך 400 השנים הבאות פחתה חשיבות העיר כאשר הכוחות הערבים באזור חיזקו את שליטתם. ירושלים נשארה תחת שלטון מוסלמי עד שנכבשה על ידי צלבנים בשנת 1099 במהלך מסע הצלב הראשון.
חדית'.
האסלאם הסוני מאמין שמוחמד ניבא את כיבוש ירושלים במספר חדיתות אותנטיות במקורות אסלאמיים שונים, כולל מובאות שהוזכרו בצחיח אל-בוח'ארי בכתב אל ג'יזיאה וואל מוואדעאעה:
מסופר עוף בן מאלי: הלכתי לנביא במהלך המשלחת לטאבוק בעודו יושב באוהל עור. לדבריו, "ספרו שישה סימנים המצביעים על התקרבותם של זמני הסיום: מותי, כיבוש ירושלים, מגפה שתפגע בכם (ותהרוג אתכם בכמויות גדולות) כמגפה הפוגעת בכבשים. . . "
המצור על ירושלים הוטל על ידי אבו עוביידה בשליחות עומר בן אל-ח'טאב בתקופה המוקדמת ביותר של האסלאם, והוא אירע יחד עם מגפת הדבר באמאוס שהתרחשה באותה העת. המגפה מפורסמת במקורות מוסלמים בגלל מותם של רבים מחבריו הבולטים של מוחמד.
תמונת ראי
תמונת ראי של חפץ היא חפץ זהה לו בצורתו, אך הפוך, בדומה להשתקפות בראי של החפץ המקורי.
תמונת ראי של חפץ סימטרי, שנלקחת במקביל לציר הסימטריה שלו, תיתן עותק זהה לחלוטין לחפץ המקורי, אך תמונת ראי של חפץ שאינו סימטרי (או של חפץ סימטרי שנלקחת לא במקביל לציר הסימטריה שלו) נותנת עותק שונה מהעותק המקורי, אם כי דומה לו.
היחס "תמונת ראי" הוא יחס סימטרי, כלומר אם עצם a הוא תמונת ראי של עצם b, אז עצם b הוא תמונת ראי של עצם a.
בגוף האדם ישנם איברים אחדים המהווים תמונת ראי זה של זה, למשל הידיים (ובפרט כפות הידיים והרגליים (ובפרט כפות הרגליים).
בגאומטריה, משולש ותמונת הראי שלו הם משולשים חופפים (ובהכללה: מצולע ותמונת הראי שלו הם מצולעים חופפים). הפעולה של יצירת תמונת ראי של מישור ביחס לישר קרויה שיקוף. אפשר להגדיר גם שיקוף של מרחבים מממד גדול יותר. השיקוף היא פעולה הופכת אוריינטציה.
בכימיה, שתי מולקלות שהן תמונת ראי זו של זו קרויות אננטיומרים. לאננטיומרים, בניגוד לאיזומרים אחרים, תכונות פיזיקליות זהות: הם רותחים וניתכים באותה הטמפרטורה, יש להם צפיפות זהה, וכן הלאה. מצב זה נובע מכך שהגורמים הקובעים את התכונות הפיזיקליות, כמו הקשרים הכימיים בין אטומי האננטיומרים, מיקום האטומים, אורכי הקשרים, הזוויות וכן הלאה, זהים לגמרי. הבדל בין אננטיומרים מתקיים בהשפעתם על אור מקוטב, תופעה המכונה פעילות אופטית. כאשר מקרינים תמיסה של אננטיומר נקי באור מקוטב מישורית (אור שעובר דרך מסנן אופטי מיוחד המאפשר רק לקרניים במישור מסוים לעבור), המרכזים הכיראליים במולקולות מסיטים את האור לכיוון מסוים. שני אננטיומרים שונים מסיטים את האור באותה הזווית בדיוק, אך בכיוון ההפוך.
תוכנה לעיבוד תמונה, כולל "צייר" הבסיסית, כוללות פונקציות ליצירת תמונת ראי אופקית ותמונת ראי אנכית של התמונה המקורית, למשל לקחת תמונה של אדם המביט ימינה ולהפוך אותה לתמונה שבה הוא מביט שמאלה. הפעלה כפולה של הפונקציה תמונת ראי אופקית על תמונה נתונה מחזירה את התמונה למצבה המקורי, כלומר פונקציה זו היא פונקציה הופכית של עצמה. היכול ליצור ראי של תמונה שימושית, למשל, ליצרני רכב, כך שתמונה של מכונית שבה ההגה בצד שמאל תשמש, לאחר יצירת תמונת ראי שלה, כאילו זו מכונית שבה ההגה בצד ימין, ובכך נחסך הצורך לצלם סט כפול של תמונות.
בחזית רכבי חירום, כגון אמבולנס או רכב כיבוי אש נכתב לעיתים מאפיין זה של הרכב בכתב ראי, כדי שנהג הנוסע לפני רכב החירום ורואה אותו בראי שבמכוניתו יקרא אותו ככתב רגיל ויפנה את הדרך.
תמונת מראה
אלכסנדר אקימוב