בשנת 1968 נרצח גם רוברט פ. קנדי, אחיו של הנשיא קנדי, בעת מסע הבחירות שלו, על ידי מחבל פלסטיני בשם סירחאן סירחאן. כן נרצח לוחם זכויות האדם מרטין לותר קינג. הציבור האמריקאי היה נתון להרגשה כי אישי ציבור חשופים להתנקשויות, ולפחות בעניינם של קינג ושל הנשיא קנדי, חברו גורמים בעלי עניין לקשר לרציחת דמויות נערצות אלו. לאווירה זו הוסיפה חשיפתו של הסרט שצילם אברהם זפרודר, אשר הוקרן לראשונה בטלוויזיה האמריקאית בזמן צפיית שיא בתוכניתו הפופולרית של הרלדו ריברה "לילה טוב אמריקה". הייתה זו המחשה ויזואלית למה שהרגישו אמריקנים רבים בצורה אינטואיטיבית. משהו לא היה בסדר. מישהו עומד מאחורי הדברים. תמונת הנשיא הנכנס למארב יריות ברחוב ראשי בדאלאס, וסופג כדור אחר כדור, בעוד שרעייתו הצעירה והיפה זוחלת, מכוסה בדם, על מכסה תא המנוע של הלימוזינה הנשיאותית, ומנסה להימלט, רדפה את הציבור האמריקאי.
בה בעת נחשפו קשרים בין המאפיה, סוכנות הביון המרכזית - ה-CIA, וגורמים בקרב הגולים קובנים המיליטנטים, במטרה להתנקש בחייו של פידל קסטרו. גילויים אלו (בין היתר על ידי ועדות של הסנאט לחקירת שיתוף הפעולה בין גורמי ביון), הראו כי הבלתי נתפס - קשר בין הממשל האמריקני, בדרגים הגבוהים ביותר, סוכנויות הביון השונות, הגולים הקובנים והמאפיה, הוא כעת עובדה מוחשית. האצבע הציבורית הופנתה אל גורמים אלו עתה אף בקשר לרציחתו של קנדי. קביעת ועדת וורן כי לא היה כל קשר לרציחת קנדי נראתה לרבים כקביעה מיושנת ומבוססת על מידע חלקי, במקרה הטוב, וכניסיון טיוח מצד המעורבים ברצח (לדעת המבקרים) לינדון ג'ונסון וחבר הוועדה אלן דאלס, במקרה הרע.
פעולת הוועדה.
לנוכח הלחץ הציבורי, ובהשתדלות אישים כקורטה סקוט קינג, רעייתו של מרטין לותר קינג המנוח, מינה בית הנבחרים האמריקני בספטמבר 1976, ועדה לחקירת מותם של קנדי וקינג. ההחלטה התקבלה ברוב של 280 תומכים מול 65 מתנגדים. ויכוחים על רקע אישי בין חברי הוועדה גרמו לחילופי גברי ולעיכובים בתחילת עבודתה, אך לבסוף התגבש הרכב בראשות חבר הקונגרס לואיס סטוקס מאוהיו ובייעוצו של עורך הדין רוברט בלייקלי. המנדט שקיבלה הוועדה היה לפעול בין 30 במרץ 1977 ו-3 בינואר 1979.
הוועדה כללה שמונה חברי בית הנבחרים. ארבעה דמוקרטים וארבעה רפובליקנים. היא חולקה לשתי תת-ועדות. האחת חקרה את רצח קנדי והשנייה את רציחתו של מרטין לותר קינג.
מרבית עבודת הוועדה, כעבודתן של כל ועדות הקונגרס, התבצעה בחשאי, והעדים חתמו על טופסי שמירת סודיות. מספר עדים מועט העיד בפומבי. דו"ח הוועדה היה כבר ערוך כמעט, כאשר לקראת סוף עבודתה בדצמבר 1978, העידו בפניה מומחי האקוסטיקה מרק וייס וארנסט אשכנזי. עדויות אלו הביאו למפנה, ולעריכתו של דו"ח שונה לחלוטין מזה שהתכוונו חברי הוועדה לערוך אך שבועות אחדים לפני כן.
דו"ח הוועדה, שאורכו 686 עמודים (ואשר חלק ניכר ממנו עוסק ברציחת מרטין לותר קינג) וזאת בהשוואה ל-888 העמודים של דו"ח ועדת וורן, פורסם ב-29 במרץ 1979.
מסקנות הוועדה.
באשר למרטין לותר קינג, הסיקה הוועדה כי רציחתו הייתה מיריה אחת מרובהו של ג'יימס ארל ריי, ושקיימת "אפשרות" שהרצח היה כתוצאה מקשר פלילי, על אף שאף סוכנות של הממשלה של ארצות הברית אינה מעורבת בקשר זה.
באשר לרצח קנדי, קבעה הוועדה כי אכן, לי הארווי אוסוואלד הוא שירה שלושה כדורים לעבר הלימוזינה הנשיאותית, וכי שניים מהם פגעו בנשיא. הוועדה פסקה כי תיאורית "הכדור הבודד" שהייתה בסיס המסקנות של ועדת וורן, נכונה ביסודה, ואף מצאה ראיות לחיזוקה של קביעה שנויה במחלוקת זו (כבדיקת "נייטרונים" לקביעת המרכיבים המדויקים של הכדור CE399, והשוואתם לרסיסים שנותרו בידו של המושל ג'ון קונלי אשר על פי ועדת וורן פצעיו נגרמו מכדור זה).
הקביעה הדרמטית שקבעה הוועדה הייתה כי אוסוואלד לא פעל לבד. עדות המומחים וייס ואשכנזי, אשר ניתחו הקלטות ממכשירי קשר משטרתיים שבוצעו באמצעות מיקרופון שהיה מותקן על אופנוע משטרתי בעת הרצח, ושודרו למכשיר דיקטפון במטה המשטרה, היא כי המכשיר קלט ארבע יריות (בעוד שוועדת וורן סברה כי בעת הרצח נורו שלוש יריות). המומחים מיקמו שלוש מן היריות ממחסן הספרים, שם נמצא אוסוואלד, שהיה בעת הרצח מאחורי הלימוזינה. אך ירייה אחת באה מלפנים, מכיוון "תלולית הדשא" (Grassy Knoll), מקום שבו רבים מתומכי תאוריות הקשר מיקמו את המתנקשים הנוספים. לאור זאת, קבעה הוועדה כי רצח הנשיא קנדי היה "קרוב לוודאי כתוצאה של קשר".
מיהם, אם כן, הקושרים, לדעת אנשי הוועדה? לדעת הוועדה לא הייתה זו פעולת כל סוכנות ממשלתית, הן של ממשלת ארצות הברית והן של ממשלות חוץ. הוועדה בחנה אף את פעולתם של גורמים במאפיה כסנטו טרפיקנטה, ג'ימי הופה וקרלוס מרצ'לו, אך הסיקה כי אין ראיות ממשיות למעורבותם.
הוועדה מתחה ביקורת על משרד המשפטים האמריקאי, על ה-FBI, ה-CIA וועדת וורן, וטענה כי ביצועיהם בחקירת הרצח לא היו מספקים. על השירות החשאי של ארצות הברית מתחה הוועדה ביקורת בטענה כי הוא אינו מספק הגנה ראויה לנשיא.
הוועדה המליצה לנקוט צעדים במישור החקיקתי למניעת התנקשויות.
השפעת עבודת הוועדה.
הוועדה לא הביאה לסופו של הוויכוח הציבורי על הקשר לרציחתו של קנדי. אלו הסבורים כי קנדי היה קורבן לקשר, לא אהבו את האישור שנתנה הוועדה לתיאורית "הכדור הבודד". ה"ראיות האקוסטיות" שעליהן ביססה הוועדה את מסקנת הקשר, נראו כתמורה קטנה מדי בעבור הביסוס של כל מסקנות ועדת וורן כמעט אחת לאחת. אי היכולת או אי הרצון של הוועדה למצוא את הגורמים השותפים בקשר, היו אף הם מטרה לביקורת.
לדעת התומכים בלי הארווי אוסוואלד כמתנקש הבודד, הייתה הוועדה מיותרת מלכתחילה, ובדיעבד הגיעה למסקנות מפוקפקות. וכפי שראינו, על "הראיות האקוסטיות" נמתחה ביקורת רבה.
פעולת הוועדה אך תרמה לתעלומה. עתה הייתה קביעה רשמית סותרת של שתי ועדות מוסמכות של גופים רמי דרג בממשל האמריקאי. במקום לקבוע מסקנות שתהיינה סופיות וחותכות, פתחה הוועדה את הוויכוח, ונראה כי ייקח עוד זמן רב בטרם ייתמו הדיו.
דיקטפון
דיקטפון (Dictaphone) הוא מכשיר להקלטת קול עם תכונות השמעה המסייעות לתמלול הדפסה או הקלדה של המלל הנשמע לשם תיעוד, פרוטוקול או זיכרון דברים. השם "דיקטפון" הוא סימן מסחר רשום של תאגיד, המייצר דיקטפונים, וזהו מקרה בו שם המותג של חברה מסוימת הפך לשם גנרי.
גרסאות מוקדמות של המכשיר השתמשו בגלילי פונוגרף כאמצעי ההקלטה, והיו נפוצות מסוף המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20, כש"חגורת הדיקטפון" DictaBelt החליפה את גליל הפונוגרף. עם פיתוח הסרט המגנטי וקלטות השמע פיתחה החברה מכשירים מיוחדים לשימוש בהם וממשיכה לפתח מכשירים עם הטכנולוגיות האחרונות.
השם "דיקטפון" נרשם כסימן מסחר בארצות הברית על ידי חברת "קולומביה גרפופון קומפני" Columbia Graphophone Company בשנת 1907, אשר הפכה במהרה ליצרנית המובילה של מכשירים מסוג זה. בשנת 1923 הוקמה חברת בת בשם "דיקטפון" אשר עסקה אך ורק בייצורם ושיווקם של דיקטפונים. מכשיר דומה אשר שווק על ידי חברת "תקליטי אדיסון" כונה "אדיפון".
היסטוריה.
זמן מה לאחר המצאת הפונוגרף, בשנת 1877 על ידי תומאס אלווה אדיסון, שהיה המכשיר הראשון להקלטת קולות, סבר אדיסון כי השימוש הנפוץ ביותר למכשיר שהמציא יהיה הקלטת הדיבור בישיבות עסקיות. עקב האיכות הנמוכה של השמע בגרסאות המוקדמות של המכשיר, המחשבה שהקלטת דיבור תהיה חשובה יותר מהקלטת מוזיקה אינה נראית כה מופרכת. מספר פונוגרפים מוקדמים הוסבו לשימוש מסוג זה, אך השימוש במכשיר לא הפך לנפוץ עד לייצורם ההמוני של צילינדרים עשויים משעווה, בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19. בהדרגה החלו מכשירי פונוגרף שנועדו לשימוש ביתי להבדל מן המכשירים שנועדו לשימוש משרדי אשר כללו לרוב התקנים מיוחדים להקלטה ולמחיקת צילינדרים מוקלטים על ידי גילוח והחלקה של פני הצילינדר. גורם נוסף שתרם לפיתוח של מכשירי פונוגרף עסקיים מיוחדים להקלטה היה השימוש המתרחב בגרמופון לשם שמיעת מוזיקה, בשטח זה ניצח הגרמופון את הפונוגרף. (ההקלטה בפונוגרף יותר קלה אך היה קשה מאוד לשכפל את ההקלטות).עם הפיתוח של מכשירי דיקטפון עסקיים מכרה החברה צילינדרים מיוחדים מתוצרתה שהיו ארוכים יותר ואיפשרו זמן הקלטה ארוך יותר.
בשנות ה-30 של המאה העשרים החלו מיקרופונים ואמצעי הגברה חשמליים להחליף את האביזרים האקוסטיים שהיו מותקנים בדיקטפונים המוקדמים. בשנת 1947 הומצאה "חגורת הדיקטפון", DictaBelt, אשר החליפה את הצילינדרים משעווה. הטכנולוגיה כלל חריצת חריץ מכני בחגורת פלסטיק גמישה במקום חריצה בגליל משעווה. היתרונות של החגורה היו זמן הקלטה ארוך יותר, מכשיר קטן יותר, וכן אחסון נוח ובטוח יותר של החומר המוקלט. יתרון נוסף ל"חגורת הדיקטפון" הוא שאפשר היה להכניס אותה למעטפה ולשלוח אותה בדואר במקום אריזה מסורבלת של קופסאות צילינדרים שבירים. טכנולוגיה זו באה אל קיצה בסוף שנות ה-50 עם ההכרה שאפשר לסמוך על הסרט המגנטי ושהתכונות שלו לא יפוגו עם חלוף הזמן.
בארכיון אבא אבן יש מספר "חגורות דיקטפון" שהועברו למדיה דיגיטלית.
במהלך השנים פיתחה ומכרה חברת דיקטפון מבחר מוצרים רחב, לרבות: מערכות להקלטה דיגיטלית, תוכנה לזיהוי קול, ומערכות אינטראקטיביות לתגובה לקול. בשנות ה-2000 נמכרו בהדרגה נכסי החברה, כולל נכסי חטיבת ההקלטות הדיגיטליות שנמכרו לחברת נייס הישראלית. בשנת 2000 חברת דיקטפון, דווקא תבעה את נייס בסכום של 100 מיליון דולר, בגין הפרת חלק מהפטנטים שלה בתחום ההקלטה והאחסון הדיגיטלי. בשנת 2003, במסגרת הסכם פשרה, שילמה נייס לדיקטפון 10 מיליון דולר.