בנושאי פנים, ניסה טנאקה לדכא את תנועות השמאל, את הקומוניסטים ואת תומכיהם על ידי מעצרים המוניים. בנושאי מדיניות החוץ, המשיך טנאקה בקו התוקפני בו החל כקצין בסין, במנצ'וריה ובמונגוליה. בשלושה מקרים שונים הוא שלח כוחות כנגד כוחות הקוומינטנג של צ'יאנג קאי שק, שניסו לאחד את סין.
על אף תמיכתו בהתפשטות צבאית, לא הצליח טנאקה לשלוט בצבא קוואנטונג היפני ששהה בסין. ב-1928 התנקשו חיילים יפנים בחייו של הגנרל הסיני ג'אנג דזוו-לין, וטנאקה קרא להעמידם למשפט צבאי על רצח. הממסד הצבאי, שעתה הפנה עורף לטנאקה בשל הביקורת שהשמיע, סירב להעמידם לדין וניסה להסתיר את פרטי המקרה. לאחר שכרע תחת ביקורת מצד הממסד הצבאי, מפלגות אחרות בדיאט של יפן, ואף מצד הקיסר הירוהיטו, נאלצו טנאקה וממשלתו להתפטר ב-2 ביולי 1929.
המאגוצ'י אוסאצ'י החליף את טנאקה בראשות הממשלה, והאחרון נפטר מספר חודשים לאחר התפטרותו. לאחר מותו הוענק לו עיטור מסדר פרחי הפאולוניה.
יצחק פינצי
יצחק (איצקו) פינצי, (בבולגרית: Ицхак (Ицко) Финци, נולד ב-25 באפריל 1933, סופיה, ממלכת בולגריה), הוא שחקן תיאטרון וקולנוע בולגרי ממוצא יהודי, אשר שיחק בלמעלה מ-60 סרטי קולנוע וטלוויזיה ובמקביל הופיע במספר רב של הצגות תיאטרון ברחבי בולגריה.
חייו.
פינצי נולד בסופיה בירת בולגריה, ב-1955 סיים את האקדמיה הלאומית לאמניות הבמה והקולנוע והחל לשחק בתיאטרון, בתחילה בדימיטרובגראד ובהמשך בבורגס. ב-1959 ערך את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בסרט המזרח גרמני "Sterne" והמשיך בקריירה עשירה בעיקר בבולגריה ובגוש המזרחי, אשר זיכתה אותו בפופולריות רבה. ב-1993 זכה בפרס האקדמיה הבולגרית על מפעל חיים בתחום התיאטרון.
בראשית המאה ה-21 הופיע בהצגות תיאטרון מחוץ לבולגריה ובכלל זה בציריך שבשווייץ. הוא נחשב לאחד מהשחקנים הבולטים בבולגריה במחצית השנייה של המאה ה-20. בנו, סמואל פינצי גדל להיות שחקן מוערך בבולגריה ומופיע גם בגרמניה.
סמל טורונטו
סמל טורונטו (באנגלית: Coat of arms of Toronto) נוצר לאחר איחוד הרשויות בעיר ב-1997. לאחר שהתקבלו הצעות לעיצובו מחברי מועצת העיר ותושביה, הוא עוצב סופית באוקטובר 1998 בהשפעת המיזוג.
תיאור הסמל.
המגן מתאר את שני בנייני עיריית טורונטו (בצהוב) ואת השמיים ביניהם ומעליהם שיוצרים את האות T בכחול כתחילית של טורונטו.
הציצה כוללת נשר זהב, המסמל את האומות הראשונות וכתר מוראלי, המסמל את העיר והעיטורים שעליו הגיעו מסמליהן של הערים שמוזגו לטורונטו: צפון יורק (לב אדום), יורק ומזרח יורק (ורד לבן). תחתיו, עטרה בכחול וצהוב.
בצדדים ניצבים שני תומכי הסמל, הבונה והדב. הבונה מסמל את התעשייה בעיר בכלל ואת תעשיית הפרוות ההיסטורית בפרט. לצווארו שרשרת עלי אלמון שהיו סמלה של העיר אטוביקוק שפירוש שמה "המקום בו גדלים עצי אלמון". התליון שעל השרשרת הוא משושה זהב המסמל כוורת שמייצגת גם היא את התעשייה בעיר. הדב מסמל את הגנת העיר ליושביה, השרשרת על צווארו זהה לשרשרת של הבונה אלא שעל תליון הדב מופיע פרח הקולומביין (Aquilegia, Columbine) שהיה סמלה של העיר סקרבורו. מיקום התליונים מראה את המיקום הגאוגרפי של הערים, סקרבורו במזרח ואטוביקוק במערב.
החלקה היא גבעה ירוקה שבה שלושת הנחלים שזורמים בטורונטו ונשפכים לימת אונטריו, האמבר, דון ורוז'. תחתם, בין שני עלי אדר, מופיע מוטו העיר Diversity Our Strength (מאנגלית: הגיוון הוא כוחנו) שנקבע לאחר מיזוג הרשויות.
השועל והחסידה
השועל והחסידה הוא משל של איזופוס. מספר 426 באינדקס של פרי. לסיפור גרסה מוכרת של ז'אן דה לה פונטן המופיעה כסיפור השמונה עשר בספרו הראשון שפורסם לראשונה בשנת 1668.
עלילה.
במרכז הסיפור שועל וחסידה. השועל מזמין את החסידה לסעוד בביתו, במטרה זדונית לצחוק על צורתה המיוחדת. הוא מגיש את הארוחה בצלחת שטוחה, דבר המקשה על החסידה ארוכת המקור, והיא אוכלת רק מעט גרגרים. החסידה בתמורה מזמינה אותו לארוחה, אותה היא מגישה בכלים צרים וארוכים, אשר קלים לחסידה, אך בלתי אפשריים לשימוש עבור השועל.
מוסר ההשכל הוא שמה ששנוא עליך אל תעשה לחברך, וחשוב ללכת לפי הכלל של ואהבת לרעך כמוך.
היסטוריה.
איורי המעשייה קיימים כבר מימי הביניים באירופה. תחילה נהגו לצייר רק חלק אחד של המעשייה, ולרוב תיארו בו את נקמתה של החסידה, אולם החל מהמאה ה-19 חלק מהאמנים בחרו בעיצובים מורכבים. אחד הבולטים שבהם הוא צמד פסלים מתוך 39, שנבנו עבור המבוך המוקדש ללואי הארבעה עשר בגני ארמון ורסאי. וכן צמד פסלים בכיכר "Barzy-sur-Marne" בצפון צרפת, שם מופיעים שני בעלי החיים, זה לצד זה, בזוויות ישרות והארוחה נותרת עבור הצופה בגדר הדמיון. פתרון אחר בחר פיטר ברויגל האב בציורו הפתגמים ההולנדיים בו מופיעים שועל ועגור, זה מול זה כשלפני השועל צלחת שטוחה, ולפני העגור כד צר וארוך.
הפופולריות של הסיפור גדלה לאחר שהוא הופיע במשלי ז'אן דה לה פונטן, לאחר מכן הוא הופיע על פריטים ביתיים כגון כפתורים, פומיות לטבק, אריחים וכלי חרסינה, ואף טפטים. בין האמנים שבחרו את הסיפור כנושא היו גוסטב קלימט, יאן ואן קסל האב, וז'אן בפטיסט ובנו ז'אק שארל.
במאה ה-20 מארק שאגאל יצר תחריטים עם הדמויות. האגדה הופיעה גם על בולים הממחישים את אגדות לה פונטיין. ביניהם בול דואר שהונפק על ידי דהומיי. ובול שיצא בשנת 1960 בהונגריה ובבול הנצחה במונקו לכבוד ציון 350 שנה למשל.
עיבוד ותרגום.
הסיפור זכה לעיבודים בשפות רבות. בעברית הוא הופיע בשנת 1994 בתרגום ועיבוד של זאב ענר ודורית ישראל ובהוצאת אביבים, ובשנת 2003 בתרגום של בינה אופק ובהוצאת עופרים, אותו הקובץ גם זכה להיכנס לספר "השועל והחסידה ועוד סיפורים" שיצא בשנת 2006 באותה ההוצאה.
פואנטה דה סן לואיס
היכל פואנטה דה סן לואיס (בספרדית: Pabellón Fuente de San Luis) הוא היכל ספורט, הממוקם בעיר ולנסיה שבספרד. ההיכל נחנך בשנת 1983 והוא מכיל 8,500 מקומות ישיבה. ההיכל משמש בתור אולמה הביתי של מועדון הכדורסל ולנסיה.
מרכז מידע לאמנות ישראלית
פרסי שלי
כולל חזון איש
כולל חזון איש הוא כולל אברכים בשכונת זיכרון מאיר בבני ברק. הכולל נוסד על ידי הרב אברהם ישעיהו קרליץ, "החזון איש", וקרוי על שמו.
כולל חזון איש מונה נכון ל-2015 כמה מאות אברכים, מגיל עשרים (אחרי הנישואין) ועד גיל זקנה. האברכים מסתפקים במלגה נמוכה יחסית למחייתם, וחלקם אינם עוברים לכהונות תורניות או משרות אחרות לפרנסה. על ספסלי הכולל ניתן למצוא שלושה דורות של לומדים, סב ובניו ונכדיו. לימוד זה בולט בכולל חזון איש, על פי רוחו של מייסדו.
מבחינה היסטורית היו כוללים שפעלו לפני "כולל חזון איש", אולם הוא נחשב לאבטיפוס של מוסד ה'כולל' ביישוב החדש בארץ ישראל, המאפיין את חברת הלומדים החרדית-ליטאית. לדברי ד"ר בני בראון, מוסד זה היווה דגם ראשוני שבאמצעותו טיפח "החזון איש" את מהפכת חברת הלומדים החרדית-ליטאית, אולם יש שסבורים כי לא מדובר במוסד ראשוני מסוגו.
היסטוריה.
בגלגולו הראשון הוקם הכולל בבני ברק בשנת תרצ"ו-1936. שמו המקורי היה "עטרת יוסף", על שם הרב יוסף יוזל הורוביץ, הסבא מנובהרדוק. המנהל הראשון היה הרב אברהם רפפורט, חניך ישיבת נובהרדוק. הכולל שכן בצריף שהוקם בשטח השייך ליעקב הלפרין, שאף מימן מלגות לאברכי הכולל. כעבור זמן יעץ החזון איש להעתיק את הכולל לתל אביב. כשעלה הרב שמואל וינטרוב לארץ ישראל, בשנת תש"א-1941, הוא הועמד בראשות הכולל, אך כעבור שנה נפטר. זמן קצר לאחר מכן, בשנת תש"ב-1942, הורה החזון איש לאחיינו, הרב שמריהו יוסף קרליץ, לייסד מחדש את הכולל בבני ברק, במקביל לפעילות כולל עטרת יוסף בתל אביב. לימים נישא הרב שמריהו יוסף לבתו של הרב שמואל וינטרוב, ואף שימש כחבר הנהלת הכולל בתל אביב.
הרב שמריהו יוסף קרליץ עמד בראש הכולל בבני ברק, כשהחזון איש משמש כמנהיג הרוחני של הכולל וסייע לאחזקתו: הוא גייס תורמים ועודד בעלי הון לערוך הסכם יששכר וזבולון עם האברכים. גיסו, הרב שמואל גריינימן, סייע לו באחזקת הכולל. בשנים הראשונות נקרא הכולל "כולל זיכרון מאיר", על שם השכונה שבה שכן. הרב שמריהו יוסף שהה תקופה ארוכה בארצות הברית לצורך גיוס כספים. יעקב הלפרין תרם את השטח שעליו הוקם מבנה הכולל. בקומה הראשונה של המבנה נבנו דירות שיועדו לחברי הכולל. החזון איש הספיק להתפלל במבנה החדש בתפילות בימים הנוראים של שנת תשי"ד, מספר שבועות לפני פטירתו.
לאחר פטירת החזון איש הוסב שם הכולל על שמו - "כולל חזון איש". בשנת תשט"ו נפטר הרב מאיר קרליץ, אביו של הרב שמריהו יוסף. זמן קצר לאחר מכן החליט הרב שמריהו יוסף קרליץ לפרוש מתפקידו. תחתיו התמנה הרב נחום מאיר קרליץ, גיסו של החזון איש. לאחר פטירתו התמנה לתפקיד בנו, הרב נסים קרליץ. לצד הרב קרליץ נמנו בין ראשי הכולל הרב משה דויטש מחבר סדרת ספרי "זיו הים" והרב יהודה שפירא. לאחר פטירת האחרון היה שותף בניהול סדרי הלימוד חתנו הרב שמואל שיינלזון עד לפטירתו (2016). כיום משמשים בתפקיד הרב בנימין שקוביצקי, חתן הרב שמריהו גריינמן והרב שאול קרליץ, בנו של הרב נסים. האחרון אחראי על קבלת האברכים.
גיסו של החזון איש, הרב יעקב ישראל קניבסקי, היה מנשיאי הכולל. הוא נהג למסור מדי שנה, ביום השנה לפטירת החזון איש, שיעור לזכרו בפני חברי הכולל. לאחר פטירת הרב קניבסקי מוסר את השיעור בנו, הרב חיים, בבית הכנסת לדרמן.
בשנות ה-80 שופץ והורחב מבנה הכולל, נוספה לו קומה, והלימודים הועברו לקומה החדשה. כיום אברכי הכולל גודשים בצפיפות הן את ההיכל הישן והן את החדש.