סוגיה זו מעסיקה כיום מדינות רבות בעולם ביניהן בריטניה, איטליה, מקסיקו, ברזיל, ארגנטינה, יפן, צרפת, שווייץ, ספרד, ארצות הברית, אוסטרליה וכן ישראל. הקושי בהתמודדות עם הסוגיה נובע מעוצמת בעלי השליטה בגופי התקשורת; רגישות התחום וחשש להגבלת יתר שעלולה להוביל לצנזורה ופגיעה בחופש התחרות; מורכבות אופן מדידת הריכוזיות בתחום; וריבוי סוגי התקשורת והשינויים המואצים שמתרחשים בשנים האחרונות בעקבות ההתפתחות הטכנולוגית.
נושאים חשובים אחרים המתקשרים לנושא זה הם: עצמאות עיתונאית, הטיה תקשורתית וחופש העיתונות.
ריכוזיות תקשורתית בישראל.
בישראל פועלים מספר מצומצם יחסית של גופי תקשורת מרכזיים. מרביתם מוחזקים בידי גורמים דומיננטיים ביותר בשוק הכלכלה הישראלי, בעלי החזקות רבות וחשובות בתחומי תשתית חיוניים, וכולם אף מחזיקים ביותר מאמצעי תקשורת אחד. יתרה מזו, שוק התקשורת בישראל כיום בעל מבנה כלכלי הפסדי. כך, רק בעלי אמצעים כלכלים יכולים להחזיק בכלי תקשורת ו'אין כניסה' לגורמים חדשים. לכן, למרות ניסיונות להטלת הגבלות והרחבת המגוון, גובר הקושי בפתרון סוגיה זו.
גופי התקשורת המרכזיים בישראל כיום הם: כאן 11, קשת 12, רשת 13, עיתון "ידיעות אחרונות", קבוצת "הארץ", עיתון "ישראל היום".
בדו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת שהוגש לוועדת חוקה חוק ומשפט נאמר:
עמדת בג"ץ.
בג"ץ נדרש לסוגיה בעת שדן בעתירה של ד"ר שלמה כהן נגד לשכת עורכי הדין בישראל, שהוגשה לאחר שד"ר כהן ביקש לפרסם מאמר המבקר את ראשי הלשכה בביטאון הלשכה, והבקשה סורבה על ידי הוועד המרכזי של עורכי הדין. בפסק הדין כותב נשיא בית המשפט העליון, השופט מאיר שמגר:
סקירה היסטורית של ריכוזיות תקשורתית בישראל.
העיתונות הכתובה.
1990–2000.
בעיתונות הכתובה היו אלו שנים של גידול הריכוזיות, בין היתר מפני שבשנים אלו נסגרו עיתונים מודפסים רבים: חדשות (1993), על המשמר (1995), העולם הזה (1993), דבר (1996). תהליך זה, המכונה "מותה של העיתונות המפלגתית", הגדיל מאוד את ריכוזיות שוק העיתונות הכתובה (על הסיבות לתהליך הזה ניתן לקרוא כאן ). ב-1996 נסגר גם העיתון הכלכלי טלגרף.
יוצא מן הכלל לעניין זה היא הופעתו של העיתון "מקור ראשון" כגורם מפזר. עיתון זה הופיע לראשונה בשנת 1997, תחילה כשבועון ואחר כך כיומון, וזכה לכ-4% חשיפה ברבות הימים.
לאור כל זאת, הכריזה הרשות להגבלים עסקיים על ידיעות אחרונות כמונופולין ב-12 באפריל 1995., וחידשה את ההכרזה כעבור ארבע שנים. בהנמקה לכך כותב הממונה על ההגבלים העסקיים כי ידיעות אחרונות מספק מעל מחצית הגיליונות המודפסים של עיתונות עברית (הן בימות החול והן בסופי שבוע) ולפיכך מדובר במונופולין. לגבי ריכוזיות השוק קובע הממונה:"אם ניתן לזהות מגמות בשוק העיתונות בארבע השנים שחלפו (1995–1999), תהא התגברות הריכוזיות בענף - שהיה ריכוזי מלכתחילה - המרכזית שבהן". יש לציין כי הממונה מכיר כבר אז בחשיבות התקשורת באינטרנט, וחוזה לה התפתחות מכרעת בעתיד, ולכן מעדיף לחכות ולא להפעיל רגולציה על הענף, עד שיתבהרו התנאים הטכנולוגיים תחתם הוא פועל.
2000–2008.
המגמה הבולטת בעשור זה היא ירידה בקריאת עיתונים מודפסים, ע"פ נתוני TGI:
נתונים אלו מראים את המשך התחזקות מגמת הביזור של העיתונות הכתובה העברית הישראלית. שכן למרות הפחת הכולל במספר קוראי העיתונים, אחוז קוראי "ידיעות אחרונות" מקרב קוראי העיתונים גדל. כך גם היחס בין מספר קוראי "הארץ" ו"גלובס" לבין מספר קוראי "מעריב", גם כאן גידול בחלק היחסי של העיתון הגדול יותר.
יוצא דופן אחד הוא פריצתו לשוק של החינמון "ישראלי", הלה התחזק ביחס לעיתונים האחרים, ואכן מגמה זה תקבל משנה תוקף עם הפצתו של החינמון ישראל היום שתחל בשנת 2008, עוד על השפעת החינמון על הריכוזיות התקשורתית בישראל בהמשך.
לאור כל אלה השאיר הממונה על ההגבלים העסקיים את קביעתו משנת 1999 לפיה ידיעות אחרונות היא מנופולין.
באמצעי תקשורת אחרים חלה דווקא מגמה הפוכה, ראשית המדיה הדיגיטלית התפתחה מאוד. עלו לרשת אתרים המציעים לגולשים לכתוב בלוגים משלהם, בין היתר בנושאי תקשורת, חדשות ואקטואליה ((למשל:ישרא-בלוג, תפוז).יתרה מזו, פתיחתה של מדיה זו איפשרה העלת אתרי חדשות בעלות נמוכה בהרבה מהפצת עיתון יומי, כך למשל פתח העיתונאי יואב יצחק את האתר חדשות מחלקה ראשונה בשנת 2000, וזאת לאחר פרישתו ממעריב.
אחרי 2008.
בעיתונות הכתובה, תקופה זאת התאפיינה בעלית החינמונים. כבר לפני תקופה זאת החלה החדירה של החינמון ישראלי כגורם מפזר ריכוזיות כמתואר מעלה. העיתון הגיע בשיאו לאחוזי חשיפה של כ-12%, כלומר יותר מעיתון "הארץ". העיתון נרכש על ידי שלדון אדלסון, אך השליטה אבדה לו בעקבות עניינים משפטיים (עוד על כך עיינו ערך ישראלי), והוא פעל להקמת החינמון "ישראל היום".
ישראל היום החל להתפרסם ביולי 2007, ותוך כשמונה חודשים זינק זינוק מרשים עד הפיכתו לעיתון השני בגודלו בישראל.
ע"פ נתונים שמפרסם אתר mako עולה כי גם בין 2008 ל-2010 המשיכה החלשות העיתונים המודפסים בתשלום והמשיכה התחזקות החינמונים
כל אלו הובילו להודעת הרשות להגבלים עסקיים בינואר 2010:
"בדיקה שערכה רשות ההגבלים העסקיים לאחרונה העלתה כי כניסתו של "ישראל היום" לשוק הובילה לשחיקה משמעותית בנתחי השוק של ידיעות אחרונות ולשינויים מהותיים בשוק. לפי חוק ההגבלים העסקיים, בעל מונופולין הוא מי שמספק מעל למחצית מכלל האספקה לשוק. על פי ממצאי הבדיקה, ידיעות אחרונות מספקת פחות ממחצית מכלל האספקה ולכן אינה עוד בעל מונופולין."
הודעה זו מהווה אסמכתה רשמית ל"שינויים מהותיים בשוק" שמורגשים מסוף העשור הראשון ותחילת העשור השני של המאה.
יתרה מזו, הרשות קושרת ישירות בין אובדן המונופולין של ידיעות אחרונות לבין הגידול בנתח השוק של ישראל היום.
מגמות שרווחו בעשור הקודם בשאר המדיה בולטות גם כאן: שיפור באחוזי ההאזנה לרדיו האזורי.
גידול במידרוג של הבלוגים, כך למשל מדווח הבלוג של גיא בכור על 15000 כניסות ביום בשנת 2008, לעומת כמה אלפים שנתיים קודם.
רדיו.
ראשית המדינה עד שנות ה-70 של המאה ה-20.
בראשית ימי המדינה פעלו בארץ שתי תחנות רדיו בשפה העברית, קול ישראל, ומ-1950 גם גלי צה"ל. מאחר ששתיהן בראשות המדינה, אין ביניהם תחרות ממש ולפיכך מדובר במצב של שידור ריכוזי מאוד.
שנות ה-70 של המאה ה-20 עד 1995.
גורם מפזר ראשון לשוק הרדיו העברי בישראל הייתה תחנת ערוץ 7 (אומנם עוד לפניכן פעלה תחנת "קול השלום" אף היא במתכונת פירטית, אבל בשפה האנגלית).בסוף שנות השמונים החלה לשדר "ערוץ 7", וסיימה לפעול (מעל גלי האתר) בשנת 2003 לאחר שניסיונות להכשירה נדחו על ידי בית המשפט העליון, וכמה מראשיה נשפטו לעונשי מאסר בפועל וקנסות. התחנה הפסיקה לשדר על גלי האתר ועברה לשדר אך ורק באינטרנט (עוד על פרשה זו עיינו ערך ערוץ 7).
ערוץ זה היה המבשר של גל הקמת תחנות רדיו פיראטיות כגורם מפזר של שוק הרדיו בישראל. ב-1995 אותרו בישראל 35 תחנות רדיו פירטיות על ידי פרופ' יחיאל לימור.
הרדיו הפיראטי התפתח בעיקר בקרב מגזרים שסבלו מתת-ייצוג ברדיו הריכוזי. כך למשל זוהו מספר רב של תחנות רדיו המופנות למאזינים החרדים, ותחנות רדיו המופנות למאזינים באזור גאוגרפי מסוים, בעיקר אזור הדרום.
1995–2008.
שינוי גדול בריכוזיות שוק הרדיו העברי חל בשנים אלו עם פריצתו לשוק של הרדיו האזורי במסגרת הרשות השנייה. תחנות רדיו אזוריות מטיבן הן גורם מפזר משום שתחום השפעתן מוגבל לאזור ג"ג מסוים. בסוף שנת 2005 עלו לאוויר תחנות אזוריות ירושלים, בחיפה, בשרון ובאילת. כלומר אזורים המרוחקים מאזור המרכז, בכך נמצא הרדיו האזורי נכנס לוואקום שהתיר אחריו הרדיו הריכוזי, ונגס בנתח השוק של הרדיו הפיראטי.
תחנות אלו זכו לאחוזי ההאזנה גבוהים, ובשנת 2006 הודיעה הרשות השנייה כי "כיום מהווה הפרסום ברדיו כ-6% מעוגת הפרסום הכללית, כאשר נתח פרסום הרדיו האזורי מתוך נתח הרדיו בכלל הוא כ-40% (על פי נתוני איגוד המפרסמים לשנת 2006)".כלומר נתח משמעותי מאוד מהשוק.
אחרי 2008.
בנושא שידורי הרדיו, חל פיזור באחוזי ההאזנה, תחנות הרדיו האזורית של הרשות השנייה שמרו על יציבות באחוזי ההאזנה, בעוד רשות קול ישראל והרשתות הצבאיות חוו שחיקה מתמדת באחוזי ההאזנה שלהם. כתוצאה מכך הפך הרדיו האזורי למדיה הקולית המובילה באחוזי ההאזנה בישראל.
טלוויזיה.
1968–שנות ה-80.
ב-1968 הוקם הערוץ הראשון ונשאר מונופולין ממלכתי עד שנות ה-80
שנות ה-80.
בשנים אלו החלו לצוץ בישראל תחנות כבלים פירטיות כגורם מפזר. תחנות אלו היו מוגבלות בזמן והיקף הפעילות של והתרכזות בעיקר בהקרנת סרטי ערב.
הכלים הקיימים בישראל להתמודדות עם ריכוזיות בתחום התקשורת.
החזקת גופי תקשורת בישראל כיום מוגבלת על ידי חוק הרשות השנייה, דיני תחרות והגבלים עסקיים, והחוק לקידום התחרות ולצמצום הריכוזיות.
חוק הרשות השנייה לרדיו ולטלוויזיה, התש"ן - 1990.
החוק עוסק באסדרת הרגולציה בתחום שידורי הרדיו והטלוויזיה.