"מגפון ניוז" הוא אתר חדשות ישראלי, שהוקם בשנת 2011, כיוזמה עצמאית של שני העיתונאים טובי פולק ועמית מנדלזון. האתר פועל כפורום בו כל כותב מפרסם את הכתבות ללא עריכה ובאחריותו שלו, זאת בניגוד לאתרי חדשות בהם יש עורך תוכן שמוודא את העובדות ובוחן את הניסוחים. האתר אינו נתמך על ידי בעלי הון אלא ממומן מכיסם של חלק מהכותבים בו.
כדי לשמר את עצמאותו הושתת בתחילה "מגפון" על מבנה ארגוני של קואופרטיב, ללא מתן אפשרות להיווצרות גרעין שליטה מרכזי. החל מפברואר 2012 הוכר הארגון רשמית כאגודה שיתופית ("מגפון – עיתון ישראלי עצמאי אגודה שיתופית בע"מ"), ובכך היה מיזם ייחודי בתחום הקואופרטיבים. כפועל יוצא מאופי המיזם, התבקשו העורכים והעיתונאים הבכירים בארגון לרכוש מניה, הנותנת זכות הצבעה בישיבות הארגון. בהמשך פורק קואופרטיב והבעלות הועברה.
היסטוריה.
טובי פולק, עיתונאי "מעריב" לשעבר ומנכ"ל חברת ניהול התכנים "תוכן העניינים" וממייסדי האתר, מספר כי הרעיון להקימו עלה בספטמבר 2011, מתוך צפייה בהתפטרותו של העיתונאי גיא זוהר מהגשת תוכנית הטלוויזיה "השבוע", בערוץ 10. בהתפטרותו הביע זוהר מורת רוח בגין התנצלות, שנאלץ הערוץ לפרסם, לאחר שידור תחקיר על המיליארדר שלדון אדלסון. בעקבות הצפייה בהתפטרות פרסם פולק פוסט ברשת "פייסבוק", שקרא לחבריו להצטרף אליו בהקמת עיתון מקצועי ועצמאי.
למחרת פרסום ההודעה פתח פולק דף אוהדים בפייסבוק, עבור מה שהוגדר בשעתו "עיתון העיתונאים". בתוך יממה צבר הדף יותר מאלף אוהדים, ובאוקטובר 2011 נערך כנס היסוד של האגודה השיתופית החדשה. בכנס החירום של התקשורת הישראלית, שנערך בנובמבר 2011, נחשף שם העיתון - "מגפון".
בדצמבר 2011, בהתבסס על פלטפורמת הבלוגים Wordpress, עלה לאוויר פיילוט של האתר "מגפון". האתר החל לפרסם חדשות באופן סדיר במתכונתו הנוכחית, החל מינואר 2012.
באסיפה המכוננת של הארגון, שנערכה במרץ 2012, נוסחו עקרונות הקואופרטיב על ידי חבריו: "עבודת העיתון השוטפת וקבלת ההחלטות המערכתיות יתבצעו על ידי צוות העורכים והכתבים. במקרה של צורך בקבלת החלטות עקרוניות, יתקיים דיון ויתקבלו החלטות באופן דמוקרטי על ידי חברי הקואופרטיב."
נכון ליולי 2012 "מגפון" טרם הגיע לרווח בגין פעילותו והעובדים בו - כותבים, עורכים וצלמים עובדים בהתנדבות.
בינואר 2014 נכתב בעמוד האודות של מגפון כי למגפון מעל 120,000 גולשים ייחודים בחודש ויותר מ-250,000 מבקרים בחודש בסה"כ. לניוזלטר יש מעל 5,000 מנויים ותוכנית הטלוויזיה של מגפון באינטרנט משודרת מדי שבוע ברשת וזוכה לאלפי צפיות.
בעקבות כנס של ארגון העיתונאים החדש טען פולק: " בלי סולידריות אמיתית של שכבת השמנת – זה לא יעבוד. כל זמן שבקהל לא יהיו העורכים הראשיים, הטאלנטים הגדולים, הפרצופים ששולטים במסך, עורכי המדורים ובעלי הטורים – זה יישאר מאבקם של הקטנים והנדכאים".
נוף העיתונות המקוונת.
מאז הקמתו של "מגפון" מקפיד פולק להדגיש את חשיבותו של העיתון בביסוסה של "עיתונות עצמאית ובלתי תלויה, עיתונות שאין לה אינטרס זולת חופש המידע, חופש הביטוי וחופש העיתונות." זאת, כאשר המטרה המרכזית היא להביא ל"שינוי מפת העיתונות בישראל".
פולק ומנדלזון אינם הראשונים ליזום עיתונות שהיא מקוונת, שיתופית, או שתיהן גם יחד. הניסיונות הדומיננטיים ליצירת קואופרטיבים עיתונאים נערכו על ידי קבוצת "הארץ" בשנות ה-20 של המאה העשרים, וע"י עיתון "ידיעות מעריב" (ובהמשך "מעריב") בסוף שנות ה-40. בשני המקרים מדובר היה במיזם של עיתונאים, שלא שבעו נחת מבעלות בעלי הון ומה"צנזורה הכלכלית" שהייתה באפשרותם להחיל על הידיעות היורדות לפרסום.
זה אינו ניסיון ראשון ליזום עיתונות מקוונת מתוך תחושה של אי שביעות רצון מתוכן תקשורת ההמונים הפופולרית. קדמו לכך אתרים המתבססים על תוכן גולשים, כגון "סקופ", "הטלוויזיה החברתית", החדשות מהירקון 70 ואתר עמותת "שקוף". שלא כעיתונים מקוונים קודמים, "מגפון" אינו מכוון לקהל נישה מסוים. מגפון מפרסם בחלק התחתון של דף הבית קישורים לבלוגים בנושאים חברתיים ומצהיר על עצמו כעל עיתון עצמאי ונטול פניות, שהוקם למען החברה.
הרכב העיתון.
נכון לינואר 2014 יש בעיתון "מגפון" כ-20 קטגוריות תוכן עיקריות. בדף הראשי של כל מדור מתפרסם שער יצירתי מאת המנהל הטכנולוגי של המיזם, עמית מנדלזון. אשר למדורים עצמם, אלו ערוכים לפי קטגוריות פנימיות, שעליהן מחליט העורך. האתר אינו עורך הבחנה פיזית בין חדשות "קשות" ל"רכות" ולכן כתבות מחלקיו השונים מתפרסמות זו לצד זו, הן בעמוד הראשי והן ברשתות החברתיות.
בסך הכול פועלים בעיתון כ-200 כותבים, עורכים וצלמים, שלחלקם יותר מתחום אחריות אחד. רבים מהם, בהם צבי זינגר, שרית פרקול, בוקי נאה, אורה עריף כץ, עמית קרטס בנין, עירית רוזנבלום, עמי אטינגר ואירית רותם, הם עיתונאים ותיקים. מקצתם הם עיתונאים צעירים, או כותבים שאינם עיתונאים, ולומדים את המקצוע, תוך כדי העבודה, מעמיתיהם הוותיקים.
The Boy Who Knew Too Much
The Boy Who Knew Too Much הוא אלבום האולפן השני של זמר הפופ מיקה. האלבום הופק על ידי המפיק גרג וולס שעבד איתו על האלבום הראשון, ויצא לאור ב־21 בספטמבר 2009.
רקע.
מיקה עבד עם המפיק ג'ורג' וולס, מי שהפיק גם את אלבום הבכורה שלו, The Boy Who Knew Too Much. האלבום נכתב באולפנים האולימפיים שבלונדון. בספטמבר 2008 מיקה עבר לאולפני הרוקט קרוסל שבלוס אנג'לס, שבהם הוקלט האלבום האולפן. מיקה תיאר את נושאי האלבום כ"סוג של חלק שני" לאלבום הראשון, והאלבום מתמקד בילדותו. האלבום היה אמור להיקרא We Are Golden (שם הסינגל הראשון) אך מיקה רצה שם "יותר מגוחך". עטיפת האלבום עוצבה על ידי אחותו, שעיצבה גם את עטיפת אלבומו הראשון.
אברהם מרדכי פיורקא
פייר וודמן
פייר וודמן (נולד ב-29 באפריל 1963, בצרפת) הוא במאי ומפיק של סרטים פורנוגרפיים.
וודמן יצר למעלה מ-65 סרטים, למעלה מ-2,000 סצנות, וכ-1,500 צילומי סט לערך. וודמן טוען ששכב עם למעלה מ-3,000 נשים, אשר חלקן השתתפו באחד מ-7,000 הליהוקים שערך לסרטיו.
וודמן יצר את סדרת סרטי הפורנוגרפיה הנמכרת ביותר בהיסטוריה של הענף, סדרת סרטי "Casting X", אשר בה הוא מלהק מועמדות לסרטי הפורנו שלו ושוכב עימן כחלק מהליהוק.
תחילת דרכו.
וודמן החל לעבוד בגיל 16 בעבודות זמניות כגון ברמן, איש מכירות ומוכר בחנות. הוא התגייס לצבא צרפת בגיל 17 ולאחר מכן הצטרף למשטרה כשוטר. בגיל 23 הוא החל בקריירה של צלם אופנה וטלוויזיה. בגיל 26, הוא לקח חלק בהשקת המגזין Hot Video ככתב. בגיל 29 הוא החל לעבוד עבור חברת הפקות לסרטים פורנוגרפיים Private Media Group והיה שותף ביצירת מספר סרטים בעלי תקציב הפקה גבוה.
סדרת Casting X.
בגיל 29, בשנת 1992, וודמן החל בצילומים למה שעתיד להיות סדרת Casting X עבור חברת Private. לטענתו, לא הייתה כל כוונה מסחרית בצילומים הליהוקים לסרטים מעבר לשימוש לטובת הליהוק עצמו, אך בצורה זו בעצם נוצרה הסדרה המצליחה. וודמן טוען בנוסף שהוא צילם במהלך הליהוקים כהגנה מפני תביעות פוטנציאליות להטרדה מינית.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, עם התמוטטות ברית המועצות והמדינות הקומוניסטיות, מזרח אירופה הפכו למרכז חדש להפקות פורנוגרפיות. עלות השחקניות בהפקות אלו הייתה זולה משמעותית משחקניות מערב אירופאיות או אמריקניות. החל משנת 1992, וודמן בילה זמן רב בהפקות פורנוגרפיות עבור חברת Private במזרח אירופה וערך ליהוקים רבים לסרטים אלו, אשר הפכו החל משנת 1997 לסדרת Casting X, בה יצאו לאור עד היום כ-88 סרטי DVD.
סדרת Casting X מורכבת מסצנות ובכל סצנה מופיעה בחורה (או לעיתים שתיים) אשר איננה שחקנית מקצועית, המגיעה לריאיון ליהוק עם וודמן (אשר לעיתים נעזר במתורגמנית) בעקבות מודעה להשתתף בצילומי סטילס אירוטיים למגזין.
עלילת כל סצנה בנויה לרוב מהשלבים הבאים:
הסצנות לרוב מצולמות בחדר מלון ומצולמות במצלמת וידאו פשוטה אשר מוצבת בחדר.
וודמן טוען שאף אחת מהסצנות בסדרה לא בוימה וכל הבחורות קיימו עמו יחסי מין מרצונן החופשי.
וודמן נחשב לצייד כישרונות של עולם הסרטים הפורנוגרפיים והוא גילה לעולם המערבי שחקניות רבות ממזרח אירופה. במסגרת הליהוקים לסדרה התגלו בין היתר כמה מכוכבות הפורנו הגדולות ביותר, כגון: ג'נה ג'יימסון, טניה רוסוף, דורה ונטר, איב אנג'ל, ניקי אנדרסון, אנג'ל דארק ונאסה דוויל.
עבודות נוספות.
מלבד הפקת סדרת Casting X, וודמן הפיק עוד סרטים פורנוגרפיים רבים.
בשנת 1999 התחיל וודמן להפיק את סדרת סרטי Superfuckers עבור חברת Private, אשר כללה 12 סרטים אשר זכו להצלחה רבה ואופיינו במגוון שחקניות יפיפיות ממזרח אירופה, בגיוון רחב של סוגי המין שבוצע וגיוון רחב במיקומי הצילום. וודמן השתתף בעצמו בחלק מהסצנות. בנוסף, צורפו לפרקי הסדרה צילומים מאחורי הקלעים וספרון עם תמונות סטילס.
בשנת 2000 ,החל וודמן לעבוד עם לארי פלינט, בעלי המגזין הפורנוגרפי האסלר (השני בפופולריות שלו בארצות הברית באותה תקופה לפלייבוי) והפיק עבורו סרטי וידאו, נישה שעד זמן זה האסלר לא עסק בה. וודמן קיבל עבור שירותיו 5 מיליון דולר לחמש שנים. במסגרת שיתוף הפעולה עם פלינט, וודמן הפיק עבור האסלר פרקים נוספים בסדרה Superfuckers ובנוסף סרטים נוספים בתקציב הפקה גבוה כגון נחש ברזילאי (2001), נחש ברזילאי 2 (2002) ו-Manipulation (בשנת 2004).
בשנת 2004, השתתף וודמן בסרט הקולנוע Yo Puta לצד שחקנים הוליוודים מובילים כגון דניס ריצ'רדס ודריל האנה. בנוסף, הוא הפיק צילומי סט עבור מגזיני אופנה כגון ווג ובלאסט.