לב-ויזל היא עורכת ראשית של כתב העת "טיפול באמנויות: מחקר ויצירה במעשה הטיפולי", בהוצאת אוניברסיטת חיפה. חברה במערכת של מספר כתבי עת מדעיים בעולם, כגון "Journal of Family Therapy". עורכת משנה בכתב עת Frontiers Journal of psychology Settings ועורכת אורחת בכתב העת Journal of Child Sexual Abuse. פרסמה למעלה מ-180 מאמרים ופרקים בכתבי עת מדעיים בתחומי הטיפול בפגיעות מיניות, שימוש בציורים ככלי לאבחון וטיפול, הפרעות דיסוציאטיביות, השלכות השואה ועוד ו- שבעה ספרים. שניים מספריה פורסמו באנגלית. במסגרת פרויקטים אותם יוזמת או מעורבת, מפתחת ביחד עם חברת אנימה מערכת בינה מלאכותית לזיהוי ואיתור פגיעה מינית בקרב ילדים ובני נוער באמצעות ציור דמות עצמי.
תחומי מחקר מרכזיים.
עבודה קבוצתית בחברה רב-תרבותית.
לב ויזל פיתחה מגוון פעילויות ותרגילים יצירתיים לשימוש של מנחי קבוצות, פעילויות הממקדות את עבודת הקבוצה בהתאם למטרותיה. בספרה "מסע של חוויות" (2002, לאה קטן) היא אספה פעילויות אלו ויצרה מעין לאנשי מקצוע המנחים קבוצות דינאמיות, קבוצות משימה ודיון, או קבוצות לעזרה עצמית. הפעילויות המוצעות ניתנות לשינוי והתאמה בהתאם למטרות, אופי וצרכי הקבוצה והמנחה.
בשנת 1996 הייתה לב ויזל בין המובילים בארגון הכנס הארצי הראשון בנושא "עבודה קבוצתית בחברה רב-תרבותית: דמיון ושוני". הכנס התקיים באוניברסיטת בן-גוריון. בספרה "עבודה קבוצתית בחברה רב תרבותית" (2002, לאה קטן), עסקה לב ויזל במפגש של קבוצות בחברה הישראלית, של יהודים וערבים, של עולים וותיקים ושל דתיים וחילונים. כמו כן מוצעות בו טכניקות שונות לעבודה עם קבוצות במצבי קונפליקט. הספר מאגד בתוכו מאמרים וידע שהצטבר בעבודה עם "קבוצות הסתגלות" אתניות. חלקו מתייחס לשיח שבין המנחה לקבוצה, במיוחד במצב שבו כל אחד מהם שייך לתרבות אחרת, וההתמודדות עם ההבדלים השונים הבאים לידי ביטוי בין השאר בשפה. הספר עוסק בהמשגה ובהכללה, ובהצגת עקרונות בסיסיים לעבודה קבוצתית בחברה רב תרבותית.
בריאות נפשית בקרב נשים בישראל.
לב ויזל חקרה רבות את ההיבטים השונים של בריאות נפשית בקרב נשים בישראל. כמו כן חקרה את ההיבטים השונים של אלימות כלפי נשים והאופן בו נשים מתמודדות עם ההשלכות הנפשיות של האלימות אשר חוו, פחד מאונס בקרב סטודנטיות, בריאות נפשית בקרב נשים מוכות בנגב, השוואה בין נשים בדואיות לנשים יהודיות, העברה בין דורית של פגיעה מינית וסיפורי חיים של אמהות לבנים-בעלים מכים. לב ויזל גם השתתפה ב-2002 בכנס הלאומי הראשון בנושא קידום הבריאות הנפשית של נשים בישראל, אשר נערך באוניברסיטת בן-גוריון.
בנוסף ערכה לב ויזל את הספר "שמרי נפשך" (2005, ג' צוויקל נ' ברק), ובו 25 מאמרים המציגים מבחר של נושאים, בעיות ואתגרים המעסיקים כיום את הנשים הישראליות בתחום הבריאות הנפשית. הספר דן מתוך גישה היסטורית, אמנותית, מינית ופסיכואנליטית, בפעילות הגומלין שבין מגדר לבין בעיות של בריאות נפשית בקרב נשים.
שימוש בציור ככלי לאבחון והערכה בנושא אלימות ופגיעה מינית.
לב ויזל פיתחה את השימוש בציור דמות אנוש וציור משפחה ככלי לאבחון והערכה של אלימות. בספרה "ציור דמות אנוש ומשפחה" (2005) פירטה כלים לזיהוי התוקפים, כגון בני זוג אלימים, פדופילים ואנסים; הקורבנות, כגון נפגעי תקיפה מינית, נשים קורבנות לאלימות בין-זוגית, וילדים מוכים; וקורבנות עקיפים, כגון ילדים העדים לאלימות בין הוריהם וילדים שאביהם רצח את אמם. הספר כולל הנחיות כלליות לאבחון והערכה של אינדיקטורים ספציפיים המצביעים על הפרעות אישיות, כגון הפרעות דיסוציאטיביות, נטייה לשימוש באלימות ועוד.
פגיעות מיניות בילדים.
לב ויזל חקרה את התופעה של הפרעת זהות דיסוציאטיבית והקשר שלה לחוויות טראומתיות מן הילדות. בספר "פנים רבות לה" (2007, ענת ברין) פרשה את סיפורה של מטופלת עם הפרעת זהות דיסוציאטיבית והטיפול בה. כמו כן היא חקרה כיצד חוויות טראומתיות בילדות, אלימות ופגיעות מיניות משפיעות על נשים במהלך הריון ולידה. במחקר על הקשר בין פגיעות מיניות בילדות והריון בסיכון גבוה, נמצא קשר בין פגיעות מיניות מתחת לגיל 14 לבין סיכוי גבוה שנשים יסבלו מדיכאון, בעיות גניקולוגיות ומחלות כרוניות נוספות; כן נמצא כי כ-50% מהנשים אשר הוגדרו כנשים בהריון בסיכון, אכן סבלו מפגיעות מיניות וטראומות נוספות בילדות.
במחקרים נוספים היא בדקה כלים והתערבויות טיפוליים עם ילדים שחוו פגיעות מיניות, כגון יעילות השימוש בציור ככלי לעידוד ביטוי מילולי אצל ילדים אלו.
כיום עוסקת לב-ויזל במחקר בתחום פגיעה מינית בילדות, ופתוח כלים להערכה אבחון וטיפול בקטינים נפגעי אלימות.
השואה - השפעות טראומתיות, דור שני והתעללות מינית בילדים.
לב ויזל חקרה את ההשפעה של חוויות טראומתיות מהשואה על הניצולים, ועל הדור השני, ילדיהם של ניצולי שואה. בין הנושאים שחקרה בולט נושא שכמעט ולא עסקו בו, התעללות מינית נגד ילדים בשואה, הן על ידי השובים שלהם והן על ידי מציליהם. בספרה Hell within hell (ס'וינגר, 2011) היא מביאה עדויות של ניצולים. הספר עוסק בהשפעת החוויות הטראומתיות של השואה על חייהם של הניצולים, ובעיקר ההשפעה ההרסנית של ההתעללות המינית.
נורברט מזור
נורברט מזור (בגרמנית: Norbert Masur; 1901–1971) היה גרמני ממוצא יהודי, נציג שוודי של הקונגרס היהודי העולמי, אשר סייע בהצלת קורבנות ממחנות הריכוז הנאציים במהלך מלחמת העולם השנייה.
מזור נולד בפרידריכשטדט שבגרמניה, היה בנו של לייזר מזור. מזור היגר לסטוקהולם לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, שם כיהן בתפקיד נציג הקונגרס היהודי העולמי בשוודיה. במהלך מלחמת העולם השנייה נפגש בחשאי עם היינריך הימלר מפקד הס"ס, פגישה זו התקיימה ב-21 באפריל 1945.
מזור ניהל משא ומתן עם הימלר על שחרורם של 1000 אסירים (בעיקר נשים) ממחנה הריכוז ראוונסבריק לשוודיה. משא ומתן זה הביא את הצלב האדום השוודי להצלתם של כ-7000 אסירים.
סולם מאסלו
סולם מסלו
ואגיניסמוס
קולומביה האוס
קולומביה האוס (Columbia Haus) היה בית מעצר בברלין, ששימש את השלטון הנאצי בגרמניה בשנים 1933 עד 1936. היה זה אחד ממתקני המעצר הראשונים שהקימו הנאצים לאחר עלייתם לשלטון.
היסטוריה.
בניין בית המעצר שכן ברובע טמפלהוף של ברלין, בגבולו הצפוני של שדה התעופה טמפלהוף. הוא נבנה במקור כדי לשמש כתחנת משטרה צבאית. היו בו 134 תאי מעצר, עשרה חדרי חקירות וחדר לשומרים.
מ-1929 היה הבניין נטוש. הוא החל לשמש כבית מעצר וכמחנה ריכוז מיד לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933. בספטמבר 1933 היו כלואים בו 400 אסירים. רובם היו קומוניסטים ויהודים.
בתחילה אויש בית המעצר על ידי אנשי האס אס והאס אה. מאוחר יותר הוא הופעל על ידי הגסטפו, ומדצמבר 1934 היה בית המעצר כפוף ליחידת הפיקוח על מחנות הריכוז של האס אס בפיקודו של תאודור אייקה. המקום נודע לשמצה בברלין בשל העינויים שהושתו על האסירים בו.
רבים מבכירי מנגנון הריכוז וההשמדה לעתיד שירתו בסגל בית המעצר בתפקידים שונים. ביניהם היו קארל אוטו קוך, לימים מפקד מחנות מיידנק ובוכנוואלד, שפיקד על בית המעצר; ארתור ליבהנשל, לימים מפקד מחנות ההשמדה אושוויץ ומיידנק, ששימש כשליש בית המעצר; ריכרד בר, לימים מפקדו האחרון של מחנה אושוויץ; תיאודור דנקר, שארגן לימים את שילוחם להשמדה של יהודי איטליה, הונגריה, תראקיה ומקדוניה וכן של יהודי פריז.
באוגוסט 1936 נסגר בית המעצר כדי לאפשר את הרחבת שטח שדה התעופה טמפלהוף ובהמשך נהרס. האסירים שהוחזקו בו עם סגירתו הועברו אל מחנה הריכוז זקסנהאוזן.
בסמוך לאתר בניין בית המעצר הוקמה לאחר המלחמה אנדרטה לזכר קרבנותיו, שעוצבה על ידי גיאורג סיברט.
חוק חילול הקודש באיראן
חוק חילול הקודש באיראן (בפרסית: قانون توهین به مقدسات در ایران) הוא חוק באיראן שנועד למנוע פרסום חומרים אשר אינם תואמים את האסלאם בעיני המשטר האיראני. החוק משמש לעיתים קרובות ככלי בידי המשטר האיראני לניגוח מתנגדיו ולהצרת צעדיהם.
רקע.
איראן היא תיאוקרטיה חוקתית אסלאמית, וחוקיה מבוססים לרוב על המסורת השיעית התריסרית, המהווה את הזרם המרכזי בשיעה. החוק נגד חילול הקודש יסודו בשריעה - ההלכה האסלאמית.
החוק נגד חילול הקודש חל על עבירות שונות, ובכללן פשעים פליליים או פוליטיים, ביקורת נגד המשטר, העלבת האסלאם, ופרסום חומרים אשר אינם תואמים את קווי האסלאם. המשטר משתמש בחוק זה כדי לרדוף מיעוטים דתיים, אשר אינם מתיישרים עם דעתו, ובכללם הסונים, הבהאים, הסופים, והנוצרים. בנוסף נרדפים אף אנשים פרטיים כמתנגדי משטר ועיתונאים. אנשים הנתונים לפיקוח המדינה סובלים מהטרדות, מעצר ממושך, התעללות, עינויים ואף הוצאה להורג.
מקרים נבחרים.
בספטמבר 1988 פרסם הסופר הבריטי-מוסלמי סלמאן רושדי את ספרו "פסוקי השטן", שזכה בפרס "וויטברד". הספר עורר את זעמם של מוסלמים רבים בשל הדרך שבה מוצגת בו דמותו של הנביא מוחמד, ובפברואר 1989 נאסר לפרסום ולהפצה בכל מדינה מוסלמית. בעקבות פרסום הספר, הוציא מנהיג איראן, האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, פתווה הקוראת לרצח רושדי וכל המשתתפים בפרסום הספר. ב-1991 המתרגם היפני של הרומן נדקר למוות. זמן קצר לאחר מכן המתרגם האיטלקי נדקר אף הוא, אך שרד את הפגיעה. המפרסם הנורווגי של הספר נפצע בהתקפת ירי. רושדי עצמו חי מאז ועד היום במחתרת ומסתובב עם מאבטח צמוד.