הממלכה הצעירה הצליחה להתמודד עם האיום המוסלמי והרחיבה את גבולותיה בשיטתיות. לאחר כיבוש ירושלים נכבשו יהודה, השומרון והגליל, שהיו אזורים כפריים ברובם, ללא התנגדות. לאחר מכן נכבשו בהדרגה, ערי החוף, כדי שהצבא הצלבני לא ינותק מבסיסיו באירופה ויוכל לקבל תגבורת ואספקה. כיבוש ערי החוף נתקל בהתנגדות של השליטים הפאטימים. עשר שנים התנהלו הקרבות על כיבוש ערי החוף. חיפה, ארסוף, קיסריה ועכו נכבשו בין השנים 1100 ל-1110. אשקלון נכבשה רק ב-1153. בחיפה שרוב מגיניה היו יהודים, נערך טבח לאחר כיבוש העיר. גם בקיסריה ובעכו נערכו מעשי טבח גדולים.
ממלכת ירושלים הגיעה לשיא גודלה בשליש הראשון של המאה ה-12 ונהנתה משלטון מרכזי חזק. בתקופה זו נוסד גם מסדר הטמפלרים שסלל את הדרך להופעתם של מסדרים צבאיים נוספים בארץ ישראל. עזה, שתושביה ברחו, נמסרה למסדר הטמפלרים והצלבנים יישבוה מחדש. למרות נחיתות מספרית, הנחיל הצבא הצלבני תבוסה למדינות המוסלמיות השכנות, ואף פלש למצרים והצליח להשתלט על כמה ערי מפתח במדינה זו לפרק זמן קצר.
במחצית המאה ה-12 החל שלטון הממלכה להתערער. המוסלמים לא השלימו עם מפלתם שהתאפשרה בשל הפיצול במחנה הערבי-מוסלמי ולאחר איחודם תחת נור א-דין התאוששו בהדרגה ופתחו במלחמת ג'יהאד. בשנת 1134 כבשו המוסלמים את הגליל והגיעו עד עכו. באותה עת ממלכת הצלבנים כבר הייתה מכותרת על ידי נור א-דין שכבש את סוריה ואת מצרים.
נפילת רוזנות אדסה בשנת 1144 הביאה ליציאת מסע הצלב השני לארץ ישראל. למרות המאמצים הרבים נדון המסע לכישלון, חלק גדול מן הצבא הושמד בקדמת אסיה, והחלק שהצליח להגיע לארץ ישראל, נכשל במאמציו לכיבוש דמשק, עקב מחלוקות פנימיות שפרצו בין הצלבנים המקומיים לבין הצלבנים שמקרוב באו.
ב-1177, לאחר שאיחד את המדינות המוסלמיות תחת שליטתו, יצא השליט המוסלמי החדש, צלאח א-דין, לכיבוש ערי החוף של הארץ ואף הגיע עד רמלה ולוד, אבל בנובמבר 1177 הוא הובס בקרב גזר וצבאו הושמד. באביב 1179 הוא פתח במתקפה חדשה שיעדה היה הגליל והגיע עד גשר בנות יעקב שם נחל ניצחון. ב-1182 לאחר שנתיים של שביתת נשק חידש צלאח א-דין את התקפתו ופרץ מעבר הירדן המזרחי לגליל ולעמק יזרעאל. ב-1185 נחתמה שביתת נשק נוספת, אבל ב-1187 הוא הפר אותה, והביס את הצבא הצלבני בקרב קרני חיטין. המוסלמים ניצלו את תבוסת הצלבנים בקרב, ושטפו את ארץ ישראל בגל כיבוש. טבריה נכנעה, נצרת נכבשה, עכו וכל ערי החוף נכנעו. ב-9 באוקטובר 1187 כבש צלאח א-דין את ירושלים ובזה בא הקץ לממלכת ירושלים. פרט למבצרים שנותרו בהם כיסי התנגדות צלבניים שהחזיקו מעמד עד 1192, שלט צלאח א-דין על כל חלקי הארץ.
ב-1191 התקיים קרב נוסף בין הצלבנים לצלאח א-דין ליד ארסוף. הצלבנים ניצחו והחזירו לעצמם את מישור החוף מיפו ועד צור וקבעו את בירתם בעכו. בספטמבר 1192 נחתם הסכם בין הצדדים לשלוש שנים. ממלכת הצלבנים השנייה שבירתה עכו, השתרעה מעתה לאורך החוף עד יפו וכן הייתה מובלעת באזור רמלה-לוד.
ממלכת עכו הצלבנית עשתה כמה ניסיונות להחזיר לעצמה את השטחים שאבדו לה וניהלה עם יורשיו של צלאח א-דין, האיובים, מערכת יחסים שכללה מלחמות והסכמים זמניים. מסע הצלב השלישי שיצא מאירופה במטרה להשיב את ארץ ישראל לידיים נוצריות הצליח לייצב את המצב, והחזיר לשליטת הממלכה חלק מהשטחים שאבדו לה. המאבקים הפנימיים בין האיובים לבין עצמם והתפוררות המדינה המוסלמית המאוחדת נוצלו על ידי הצלבנים לשיקום הממלכה. מסעי צלב חדשים ותרומה כספית גדולה של אירופה היוו סיוע נוסף. ב-1226 הצליחו הצלבנים לכבוש את ירושלים. ב-1241 נחתם הסכם שלפיו חזר הגליל לשלטון צלבני וב-1243 נחתם הסכם נוסף שהרחיב את השלטון הצלבני לרוב שטחי הארץ.
המאבק עם האיובים התחדש ב-1244 בקרב הירביה בו נחלו הצלבנים תבוסה. שוב עברו שטחים רבים לידיים מוסלמיות, והמדינה הצלבנית רותקה לאזור חוף צר. אירופה איבדה עניין בנעשה בארץ הקודש, וזרם התרומות התחיל להצטמצם. מסעי צלב חדשים לא הצליחו לאושש את המדינה.
ב-1250 השתלטו הממלוכים על מצרים והדיחו את האיובים. ב-1260 בקרב עין חרוד הם הביסו את המונגולים שפשט על הארץ. ביברס, סולטאן מצרים, תקף את הערים שעוד נותרו בידיים פרנקיות בשנות ה-60 וראשית שנות ה-70 והצליח לצמצם את האחיזה הנוצרית לשלוש ערים בלבד: עכו, צור וצידון ועוד אי אלו מבצרים. עכו נפלה ב-1291 והקיץ הקץ על הממלכה הצלבנית בארץ ישראל.
דמוגרפיה.
ממלכת הצלבנים הייתה חברה של כובשים ונכבשים. מצד אחד הפרנקים ומצד שני האוכלוסייה שנמצאה בארץ בעת הכיבוש, שהייתה מגוונת בהרכבה מהנוצרים המזרחים (אורתודוקסים), מוסלמים, יהודים ושומרונים.
מרבית משתתפי מסעי הצלב שבו לארצותיהם ובימיה הראשונים של הממלכה היה מספר הצלבנים שנותרו בה זעום, ולא עלה על אלפים אחדים. לא קיימים נתונים מדויקים אודות מספר הפרנקים שהשתקעו בארץ. משערים שלפני קרב קרני חיטין וכיבוש ירושלים (1187) עמד מספר הפרנקים על כ-120,000-100,000 נפש. עם נפילת הממלכה עזבוה הנוצרים הקתולים, ורק קומץ ערים במישור החוף נותרו בידיים פרנקיות. אוכלוסיית ערים אלו הייתה הומוגנית יותר, ורובה ככולה ממוצא אירופאי.
רוב הצלבנים ישבו בתוך ערים גדולות, בעיקר בירושלים, עכו וצור. ירושלים הייתה נוצרית כולה ועל יהודים ומוסלמים נאסר לגור בה. בתחילת הכיבוש התרוקנו ערי החוף מהתושבים הלא-פרנקים בעקבות מעשי טבח וגירוש, אבל לאחר התייצבות השלטון הייתה שיבה מסוימת. ערי פנים הארץ נכנעו ולכן רוב התושבים המקומיים נשארו. בכל הערים חיו בסך הכל בין 50,000 ל-100,000 תושבים. בעכו היו 40,000 תושבים, באשקלון 10,000 תושבים, בירושלים 20,000 ובשאר הערים נעו המספרים בין 2,000 ל-5,000 איש.
בני הארץ הופלו לרעה בערים, אולם באזורים הכפריים הם נהנו מאוטונומיה מסוימת והורשה להם להמשיך בחייהם הרגילים. האוכלוסייה הכפרית, מורכבת ברובה מנוצרים-מזרחים וממוסלמים, הייתה האוכלוסייה הגדולה ביותר כ-250,000 נפש. החוקרים חלוקים לגבי מספר הכפרים שהיו בארץ בתקופה הצלבנית, בין 200–300 ועד 1,000 כפרים.
הפרנקים לא הצליחו לשלב בממלכתם את הנוצרים המזרחים שחיו בארץ ישראל, זאת בשונה ממדינות צלבניות אחרות כגון אדסה וטריפולי בהם התקיים שיתוף פעולה אדוק עם הארמנים והמארונים (בהתאמה) שמונו על ידי השליטים הפרנקים למשרות בכירות בשלטון והראשונים אף לחמו בצבאותיהם. לעומתן שיתוף הפעולה בין הפרנקים לנוצרים המקומיים בארץ הקודש התבסס על אינטרסים קרים, והסתכם בעיקר בהגנה של הראשונים על אדמותיהם החקלאיות של האחרונים מפשיטות, ובתמורה האחרונים סיפקו לראשונים מזון; וכן בעידוד התיישבותם של הנוצרים המזרחיים בערים הגדולות, ברבעים נטושים של מוסלמים ויהודים כפי שהיה בירושלים על מנת לאכלס אותן ולקדם את המסחר. על אף שתחילה רבים מהם ראו בצלבנים כמשחררים, ובירכו על היציבות השלטונית שהם הביאו לאזור, זאת לאחר כשלושה עשורים של אנרכיה בארץ (לאור המאבקים בין הסלג'וקים לפאטימים על השליטה בה); במשך מרבית הזמן היו הנוצרים המזרחיים נייטרלים בין הצדדים, וגילו אדישות לגורל הממלכה ולזהות השליט. כישלון הצלבנים ליצור רוב פרנקי היה בעוכריהם, וגרם בסופו של דבר לנפילת הממלכה.
לא הייתה שפה רשמית לממלכה, אך מרבית הפרנקים דיברו בעיקר צרפתית עתיקה ואילו הסוחרים האיטלקים דיברו איטלקית. האוכלוסייה המקומית דיברה יוונית וערבית, ואילו הלטינית שימשה את הממלכה כגשר בינה לבין מדינות אחרות באירופה.
גאוגרפיה.
לבה של הממלכה היה בארץ ישראל. גבולותיה אינם דומים לגבולותיה הנוכחיים של מדינת ישראל - הנגב בדרום היה ברובו מחוץ לשליטה צלבנית, אך הצלבנים שלטו בעבר הירדן המזרחי ובלבנון ובחלקים מסוריה. גבולות המדינות הצלבניות האחרות שנוסדו בעקבות מסע הצלב הראשון הגיעו עד טורקיה. ממערב לממלכה שכן הים התיכון.
גבולות.
עד קרב קרני חיטין.
בתחילתה לא הייתה הממלכה אלא קומץ ערים שהיו בשליטת הפרנקים, עם מרכז גדול בירושלים בירת הממלכה וכמה מבצרים פזורים. הדרכים היו פרוצות, וחבורות שודדים הפילו את חיתתם על הצליינים שביקשו להתפלל במקומות הקדושים. תנופת הכיבוש לא נעצרה עם ההשתלטות על גרעין ראשוני זה, ובזו אחר זו נפלו הערים המוסלמיות בידי הצלבנים. צור נכבשה ב-1124, ואשקלון, המעוז המוסלמי האחרון בארץ ישראל, נכבשה בשנת 1153.
בשלב זה הגיעה הממלכה לשיא גודלה. שטחה היה גדול בהרבה משטחה של מדינת ישראל המודרנית. בתקופה זו שלטו הצלבנים על כל קו החוף, מגבול מצרים עד סוריה המודרנית. כל אזורי השפלה, יהודה, השומרון, בקעת הירדן והגדה המזרחית של הירדן היו נתונות לשליטת הממלכה. בצפון מזרח הגיע גבולה עד להרי הגולן, ובדרום שלטה הממלכה על מרבית הנגב, אם כי הוא לא היה מיושב על ידי הפרנקים, אלא על ידי הבדואים. מפרץ אילת גם כן היה נתון לשליטתם לפרק זמן קצר.
מקרב קרני חיטין והלאה.
עם מפלת צבאה בקרב קרני חיטין (1187) איבדה הממלכה את מרבית שטחיה, ואת ירושלים יחד איתם. החזקותיה הצטמצמו למספר ערים ומבצרים, שהיו נתונים במצור מוסלמי. מסע הצלב השלישי, שנועד לשקם את הממלכה ולהחזיר את ירושלים לידי הצלבנים, נחל הצלחה חלקית בלבד. ריצ'רד לב הארי, מנהיג מסע הצלב שנותר בארץ עד סופו, הצליח להחזיר לידי הממלכה רק רצועת חוף צרה. בירת הממלכה עברה מירושלים שהייתה בידיים מוסלמיות לעכו, שהייתה באותה תקופה עיר נמל חשובה.