אהובה בלקין נולדה וגדלה בתל אביב. שירתה בצה"ל בתפקידי פיקוד, הדרכה, ניהול, חינוך וסיימה את שירותה בדרגת רב-סרן. היא בעלת תעודת הוראה מהסמינר למורים לאמנויות. בוגרת החוגים להיסטוריה כללית ולאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. סיימה תואר שני בהצטיינות בחוג לאמנות התיאטרון בו כתבה את תזת המאסטר בנושא "היבטים בחזות השוטה" בהדרכת פרופ' משה לזר (תשל"ו 1975). בעלת תואר שני בהיסטוריה של האמנות מאוניברסיטת טורונטו, ולימודי תעודה במוזואולוגיה בהצטיינות מאוניברסיטת טורונטו והמוזיאון המלכותי של אונטריו, קנדה. השלימה דוקטורט בחוג לאמנות התיאטרון של אוניברסיטת תל אביב (1982-1979). הדיסרטציה "Non Est Deus: ההתפתחות האיקונוגרפית של האיורים לפרק 52 בתהילים" נכתבה בהדרכת פרופ' משה ברש.
אהובה בלקין השתתפה בצוות ההקמה של הארכיון הישראלי לתיאטרון ("המרכז הישראלי לתיעוד אמנויות הבמה לתיאטרון") באוניברסיטת תל אביב (1970-3). בשנים 1974-6 כתבה למדורי תיאטרון בעיתונים "ידיעות אחרונות" ו"על המשמר".
מ-1980 אהובה בלקין מרצה וחוקרת באוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות, החוג לאמנות התיאטרון. היא הנחתה עשרות סטודנטים לתארים מתקדמים. ב-1996 קיבלה תואר פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב, וב-2002 פרופסור מן המניין. בשנים 1997-2005 הייתה ראש הלימודים העיוניים בחוג לאמנות התיאטרון; הייתה חברת הפורום האקדמי האסטרטגי של האוניברסיטה, חברת סנאט והסנאט הקטן, וחברה בחבר הנאמנים של האוניברסיטה. כיהנה כראש צוות המחקר של המכון האירופאי לחקר התיאטרון, ברצלונה, והייתה נשיאת האגודה הישראלית לחקר התיאטרון (2001 -2006).
אהובה בלקין התארחה כחוקרת ומרצה באוניברסיטאות בארץ ובעולם: חוקרת אורחת בוודהם קולג', ובמרכז ללימודים עבריים ולימודי היהדות באוקספורד, אנגליה (1991-2); פרופסור אורחת בחוג לספרות השוואתית באוניברסיטת חיפה (1999-2001); בין השנים 2005-7 שהתה כפרופסור אורחת בניו זילנד בפקולטות לאמנויות באוניברסיטת אוקלנד באוקלנד, ובאוניברסיטת וויקאטו בהמילטון; במכון ללימודי תיאטרון באוניברסיטת מינכן, מינכן, גרמניה; בחוג ללימודי היהדות ביוניברסיטי קולג' לונדון, אנגליה, ובפקולטה לפילוסופיה, מרכז ללימודים מתקדמים באוניברסיטה הפדרלית מינס גראס (UFMG), בבלו הוריזונטה, ברזיל.
מחקרה של אהובה בלקין עניינו הגילויים התיאטרוניים של התרבות העממית באירופה של ימי הביניים והרנסאנס, תיאטרון יהודי, תיאטרון פמיניסטי ותיאטרון והאמנויות החזותיות.
אהובה בלקין שימשה חברת מערכת של כתבי העת: Assaph: Studies in the Theatre (1984-5), Journal of Theatre and Drama) (J T D) (2000-1995)
מותר: כתב עת של הפקולטה לאמנויות (2000-2011).
אהובה בלקין היא ממייסדי "האקדמיה לאמנויות המופע" בתל אביב (2010).
בשנים 2007–2013 כיהנה כחברה במועצה האקדמית עליונה וועדת המינויים של "מכון טכנולוגי חולון" (HIT).
לאהובה בלקין שני ילדים: רן בלקין ואן אמריו-בלקין. היא בת זוגו של האדריכל ומתכנן הערים מאיר בוכמן.
מנהטה
מנהטה (באנגלית: Manhatta) הוא סרט דוקומנטרי קצר שבוים על ידי הצייר צ'ארלס שילר והצלם פול סטרנד ויצא בארצות הברית בשנת 1921.
הפקה.
הסרט מתעד את החזות של מנהטן שבניו יורק בשנים המוקדמות של המאה ה-20. הוא מצולם ב-65 שוטים של העיר המוצגים בצורה לא נרטיבית. הסרט מתחיל עם צילום מעבורת שעושה את דרכה למנהטן, ומסתיים בצילום שקיעה מזווית גבוהה של גורד שחקים. הסרט מבטא את הקשר שבין צילום לקולנוע, כשכמעט אין תזוזה של מצלמת הקולנוע. כל פריים מספק מבט שונה על מנהטן. הכתוביות שמוצגות במהלך הסרט מכילות קטעים מסוימים מהכתבים של וולט ויטמן.
ערך תרבותי.
הסרט תואר על ידי ספריית הקונגרס כבעל ערך תרבותי גבוה, ונבחר כראוי לשימור לאורך זמן. באוקטובר 2005 הסרט יצא על גבי DVD כחלק ממארז שהכיל אוסף של סרטים ניסיוניים מוקדמים שיצאו בארצות הברית בין השנים 1894 ל-1941.
אודי בונשטיין
ד"ר אודי בונשטיין הוא פסיכולוג קליני מדריך ופסיכולוג רפואי מומחה ישראלי.
ביוגרפיה.
בונשטיין מכהן כפסיכולוג הראשי במרכז הרפואי לגליל בנהריה, והיה יו"ר האגודה הישראלית להיפנוזה בשנים 2013-2019. הוא מורשה לעיסוק, למחקר ולהוראת היפנוזה. מייסד ומנהל את "הדדיות - מכון מוכר ללימודי היפנוט". בעבר עמד בראש התוכנית התלת-שנתית לפסיכותרפיה בצפת.
בונשטיין פיתח גישה רב-ממדית לתאוריה של התודעה (theory of mind), המאפשרת אבחון דיפרנציאלי על פני מספר ממדים בלתי תלויים זה בזה, במטרה לאפשר אבחנה מבדלת טובה יותר ומתן מעלה טיפולי מותאם למגוון הפרעות נפשיות.
הוא ממבשרי הגישה ההתייחסותית להיפנוזה - גישה הרואה בהיפנוזה התרחשות אינטרסובייקטיבית. בספרו "היפנוזה: דרכה של הנפש ליצור את הגוף" (2014) מציג בונשטיין גישה תאורטית מבוססת מחקר להיפנוזה, המתבססת על מודל התאוריה של התודעה.
מתגורר כיום בגילון שבמועצה אזורית משגב.
פייר ז'נה
פייר מרי פליקס ז'נה (בצרפתית: Pierre Marie Félix Janet; 30 במאי 1859 — 24 בפברואר 1947) היה פסיכולוג ופילוסוף צרפתי שתרם רבות לחקר הדיסוציאציה.
ז'נה היה תלמידו ועוזרו של ז'אן-מרטן שארקו, וניהל את מעבדת ההיפנוזה שלו בבית החולים סלפטרייר. תרומתו העיקרית של ז'נה הייתה בחקר הטראומה הנפשית ובהגדרת הדיסוציאציה (ניתוק) כמנגנון העיקרי הקיים בה.
כוכבו של ז'נה הועם בעיקר אל מול נסיקתו של זיגמונד פרויד, אבי הפסיכואנליזה, אשר הדגיש את ההדחקה כמנגנון ההגנה המרכזי. אך הוא חזר וזכה להכרה סביב תנופת המחקר בנושא הטראומה.
אלי רוז'יק
אלי רוזיק-רוזן
רחבי מקור
רחב מקור ירוק
שבנא הסופר
זאב טלוא מצוי
כלב בר אפריקאי
זאב אפריקאי
כלב טלוא
סולנית
מע'אזי
מחנה הפליטים אל-מע'אזי (בערבית: مخيم المغازي, בתעתיק מדויק: מח'ים אלמע'אזי; בעברית מוזכר שמו של המחנה לא פעם בתור "מועזי") הוא מחנה פליטים פלסטינים במרכז רצועת עזה, מזרחית לדיר אל בלח.
מחנה הפליטים הוקם על בסיס של הצבא הבריטי שהוסב על ידי מתנדבים קוויקרים למחנה פליטים. אוכלוסיית הפליטים מנתה בזמן מלחמת העצמאות כ-2,500 פליטים שהגיעו מ-8-10 כפרים ערבים, בהם: יאזור, קסטינה, באטאני ומע'אר. בשנת 1967 התגוררו במחנה כ-8,300 נפש ובשנת 1976 הגיע מספר התושבים לכ-9,000 נפש.
בשנת 1969 השתכנה במחנה חוליית טרור שביצעה פעילות חבלנית בסביבה. באוגוסט 1969 פשט צה"ל על המחנה, ריכז את כל הגברים בבית ספר וערך סריקות מקיפות במחנה. במהלך הסריקות נהרגו שלושה מחבלים. בעקבות זאת הוטל עוצר לילה על המחנה. בינואר 1970 נהרגו במחנה ארבעה חברים של החזית העממית לשחרור פלסטין. בעקבות זאת, נפרצו באותו חודש דרכים ברוחב של 6-12 מטר במחנה, תוך פינוי מעל 60 בתים שתושביהם הועברו לבתים ריקים במחנה. במהלך העבודות גם הונחו צינורות ניקוז וביוב. בפברואר 1970 זופתו הדרכים והוחל בחיבור המחנה לרשת החשמל הישראלית לצורך תאורת רחוב, והעבודות הושלמו בתחילת אפריל 1970. עמודי החשמל היוו יעד חוזר ונשנה של מחבלים. מע'אזי היה המחנה הראשון ברצועת עזה בו נפרצו דרכים ושחובר לרשת החשמל ולאחר מכן נפרצו דרכים באופן דומה במחנות פליטים אחרים ברצועת עזה.
בשנת 1972 ניסה הממשל הצבאי לארגן ועד של תושבי המחנה שיהווה בסיס לרשות מקומית, אולם בעקבות לחץ מצד ארגוני מחבלים הוועד התפטר.
בשנת 1994 פינה צה"ל את המחנה, יחד עם שאר מקומות היישוב הערביים ברצועת עזה והשליטה במחנה עברה לידי הרשות הפלסטינית.
ב-2003 ביצע צה"ל מעצר במחנה וב-2004 ירו מסוקי צה"ל טילים לעבר המחנה.
הגירה לארה&quot;ב
יהושע לימוני
יהושע לימוני (נולד בי"א בתשרי ה'תשל"א, 30 בספטמבר 1971 בהרצליה) הוא זמר ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד וגדל בהרצליה. אחותו היא השחקנית והמוזיקאית כנרת לימוני.
ב-1986 החל ללמוד נגינה על תופים ולאחר כשנה וחצי, בהיותו עדיין תלמיד תיכון, הקים עם חבריו את להקת "שפיות זמנית". בפברואר 1990 הקליטו חברי הלהקה את השיר "הקיץ האחרון", שכתב מקס גת מור. השיר הוקלט שלושה ימים לפני גיוסו של לימוני לצה"ל, במעין מחווה של הלהקה לפני עזיבתו. הסינגל, אשר זכה להשמעות בתחנות הרדיו לפני מלחמת המפרץ, היה כבר בתהליך ירידה במצעדי הפזמונים כאשר פרצה המלחמה, אך במהלכה הושמע שוב פעמים רבות. כך, כשהסתיימה המלחמה, יצא שהשיר שהה במצעד הפזמונים של רשת ג' למעלה משנה - הישג שאף שיר לא הגיע אליו מעולם. הוא זכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של התחנה - הישג נדיר לשיר בכורה. חברי הלהקה הופתעו מהצלחת הסינגל, אולם מכיוון שהיו במהלך שירותם הצבאי, התקשו לנצל אותה.
בצה"ל שירת ביחידת מורן. לאחר שירותו הצבאי טס להוליווד, למד מוזיקה ותופים ב-"Musicians Institute" וסיים את הלימודים בהצטיינות. בעקבות קריאה בספר "ארחות צדיקים" החל בתהליך של חזרה בתשובה וחזר לישראל. לימוני חזר לישראל והחל לעבוד כמתופף מקצועי עם אומנים ולהקות שונות. בין השאר עבד עם אביתר בנאי, פבלו רוזנברג ולהקת תופעת דופלר. תהליך התשובה שלו חווה עליות וירידות, כאשר הוא חזר להיות חילוני למשך תקופה ארוכה ולאחריה חזר שוב בתשובה.