בשנים 2009–2016 גאלאס עשתה רימיקסינג ורימאסטרינג לעבודותיה המוקדמות, והקליטה שירים אותם הוציאה כסינגלים בהוצאה עצמית. בתקופה זו היא שאפה להחזיר את הבעלות והשליטה על יצירותיה, היות שהזכויות על ההקלטות שלה הועברו מהלייבל Mute לחברת EMI שהעבירה אותם לחברת BMG שלא הנגישו למכירה את עבודותיה. גאלאס הוציאה לאור שני אלבומים ("All the Way" ו-"At Saint Thomas the Apostle Harlem"), בהוצאה עצמית שלוותה בסיבוב הופעות. ב-2019 גאלאס השיגה בחזרה את הזכויות על עבודותיה והדיסקוגרפיה שלה נעשתה זמינה שוב במלואה. היא הוציאה גרסה מחודשת לאלבום הבכורה שלה.
אמנות חזותית.
פרפורמנס.
בשנות השבעים גאלאס עסקה במוזיקה ופרפורמנס, תוך שימוש בטקסטים וצלילים מעובדים אלקטרונית שאפיינו את ההופעות הראשונות שלה ב-"The Kitchen" בניו יורק ובפסטיבל מורס בגרמניה . ב-1990, גאלאס בחרה חומרים מ"טרילוגיית האיידס" ויצרה פרפורמנס בקתדרלת סנט ג'ון בניו יורק שעסק ביחס האדיש של הכנסייה הקתולית כלפי חולי איידס. המופע כלל דם מלאכותי ואורות מיוחדים, "צהלולים צווחניים, לחישות ונהימות בעוצמה שהשאירה את הקהל בהלם". ההופעה תועדה באלבום "Plague Mass" משנת 1991.
ציור.
ציוריה של גאלאס בעלי דמיון סגנוני לעבודות של אמנים אקספרסיוניסטים כאדוורד מונק, פאול קלה, וז'אן דובופה. גאלאס ציינה כהשפעה על עבודותיה את הצייר והמחזאי האוסטרי אוסקר קוקושקה. רבים מציוריה עוסקים בתמות שהיא חוקרת בפרפורמנסים ובהקלטותיה ומתייחסים אל אותם מאורעות היסטוריים.
מיצבים.
ב-1988 גאלאס יצרה מוזיקה למיצב אודיו-ויזואלי של האמנית הבריטית טינה קין בשם "Faded Wallpaper". המיצב כלל שלט ניאון ועבודת וידאו עם קטעים מסיפורה של שרלוט פרקינס גילמן, הטפט הצהוב. ב-2010 הוצגה בגלריית הדיוקנאות הלאומית של הסמית'סוניאן עבודת וידאו של ארבע דקות בשם "A Fire in My Belly", שנעשתה מקומפוזיציה מהאלבום ""Plague Mass" של גאלאס וסרט של האמן דייוויד ווינרוביץ' שמת מאיידס ב-1992, במסגרת התערוכה "Hide/Seek: Difference and Desire in American Portraiture". בקטע מהסרט נראה צלב שעליו זוחלות נמלים. העבודה נתפסה בעיני קבוצות מסוימות כפוגענית ו"אנטי-נוצרית" והוסרה מהתצוגה. גאלאס הגיבה להסרה בהצהרה כתובה שהופצה בעיתונות. ב-2011 גאלאס שיתפה פעולה עם הדיסידנט הסובייטי, האמן ולדיסלב שבלין ביצירה בשם "אקווריום" – מיצב סאונד בהשראת אסון אקולוגי שהתרחש ב-2010 בדליפת הנפט במפרץ מקסיקו.
סרטים.
ב-1984 גאלאס דיבבה את קולות של המתנקשים היפנים וכלי הנשק המעופפים בסרט "Ninja III: The Domination". בהמשך דיבבה את המכשפה בסרט "קונאן הברברי" (1982), קולות המתים בסרט האימה של וס קרייבן "The Serpent and the Rainbow" (1988), וקולות של גניחות, אנחות וצווחות בסרט דרקולה בבימוי פרנסיס פורד קופולה משנת 1992, לו היא גם תרמה את שירה "Exeloume". שיר זה והשיר "Le Treizième Revient" מאלבומה "Saint of the pit" הופיעו גם בסרט של דרק ג'רמן "The Last of England" משנת 1987. היא הקליטה גרסת כיסוי לשיר "Dancing in the Dark" עבור הסרט "אדון האשליות" של קלייב בארקר. אימפרוביזציות ווקאליות שביצעה מופיעות בסרט "הצלצול 2" של הבמאי היפני הידאו נקטה מ-2005. גאלאס גם השתתפה בפסקול סרט האימה לזמן את הרוע של ג'יימס ואן מ-2013.
גאלאס עצמה הופיעה ב-1990 בסרט הדוקומנטרי "Positive" של רוזה פון פראונהיים ,העוסק באיידס בסצנת הגייז של ניו יורק.
ב-2011 נערכה הבכורה לסרט "Schrei 27" שיצרה גאלאס עם הקולנוען האיטלקי דוידה פפה. הסרט מבוסס על יצירה בשם "Schrei X" שגאלאס יצרה לרדיו ב-1994. היצירה תוארה כפורטרט "חסר מנוח" של גוף הסובל עינוי במתקן רפואי.
אקטיביזם.
בשנת 1986, אחיה של גאלאס, המחזאי פיליפ-דמיטרי גאלאס, מת מאיידס. גאלאס הצטרפה לקבוצת האקטיביסטים ACT UP, הפועלת לשיפור תנאי חייהם של נשאי איידס, ולמאבק במגפת האיידס. מעורבותה בנושא הובילה להשתתפות באירוע המחאה של ארגון Stop the Church, אשר הוביל למעצרה ב-10 בדצמבר 1989 בקתדרלת פטריק הקדוש. הקבוצה מחתה נגד התנגדותו של הארכיבישוף של ניו יורק ג'ון או'קונר לחינוך על איידס ולהפצה של קונדומים בבתי ספר ציבוריים.
דיסקוגרפיה.
אלבומי סטודיו
אלבום אוסף
הופעות חיות
הלילה (תוכנית טלוויזיה)
הלילה הייתה תוכנית אירוח וראיונות בהנחיית גבי גזית ששודרה ב, בשנים 1990–1993, בשידורי קשת בערוץ 2 בשנים 1993–1997 ושוב לתקופה קצרה בערוץ 2 בשנת 2002.
היסטוריה.
התוכנית עלתה לשידור בסוף 1990 בהנחיית גזית, לאחר שקודם הנחה במשך שנתיים את תוכנית האירוח המרכזית בערוץ הראשון בערבי שישי "סופסופ", לסירוגין עם התוכנית "סיבה למסיבה". זאת בעקבות החלטה של מליאת רשות השידור, ומנהל הטלוויזיה יוסף בראל, לרענן את לוח השידורים.
התוכנית שודרה בימי שלישי במשך כ-50 דקות, אחרי מהדורת "מבט לחדשות" וכללה בדרך כלל ראיונות עם 3 עד 4 אורחים. התוכנית זכתה לאחוזי צפייה גבוהים.
מספר תוכניות של "הלילה" עוררו סערה ציבורית. בין היתר: תוכנית בה נטשה נתיבה בן-יהודה את האולפן באמצע דיון על דן בן אמוץ, תוכנית בה אמר הזמר מאיר אריאל שאין סכנה בשימוש בחשיש, תוכנית שכללה ריאיון עם העבריין טוביה אושרי, תוכנית בה התקוטטו הורים שכולים יהודים וערבים, וכן תוכנית בה אמר חבר הכנסת מאגודת ישראל משה זאב פלדמן שהוא נגד זכות בחירה לנשים.
בפברואר 1992, בוטל שידורה של תוכנית עקב חשש לתעמולת בחירות אסורה, והוחלט שלא לערוך ריאיונות פוליטיים עד ל.
עם תחילת השידורים המסחריים בערוץ 2 בשנת 1993, חתם גזית על חוזה עם הזכיינית "שידורי קשת". התוכנית עברה איתו לערוץ 2 ושודרה בימי שישי החל מסוף 1993. התוכנית ידרה משידור בתחילת 1997, לאחר שגזית עבר לשדר תוכנית בוקר בבמסגרת "שידורי קשת", לאחר שינוי בימי השידור של הזיכיון שלה.
בינואר 2002 החל גזית שוב לשדר את התוכנית בשם "הלילה עם גבי גזית", הפעם במסגרת חברת החדשות של ערוץ 2, תוכנית שהתמקדה בראיונות בנושאים פוליטיים ואירועי השעה. את התוכנית ערך יחד עם גזית העיתונאי ישראל סגל. אולם לאחר חצי שנה הוחלט על הפסקת התוכנית, בגלל תלונות על "נטייתה שמאלה".
ויקטוריה חנה
ויקטוריה חנה היא אמנית קול ופרפורמנס ומלחינה ישראלית.
ביוגרפיה.
ויקטוריה נולדה בירושלים למשפחה דתית, בתו של רב ספרדי חרדי, היא נקראת על שם שתי סבותיה. היא למדה משחק בסטודיו של ניסן נתיב ומאוחר יותר השתלמה במוזיקה הודית. ויקטוריה חנה נשואה לגיא בירן, עד לשנת 2017 המנהל האמנותי של הזירה הבין-תחומית, ולהם שלושה ילדים. מתגוררת בירושלים.
קריירה.
חלק ניכר מיצירותיה של ויקטוריה חנה הוא בהשראת טקסטים עבריים עתיקים, כגון ספר הזוהר, ספר יצירה, שיר השירים, וחקר האותיות העבריות כחומר גלם - קולי, מוחשי ורוחני. בעבודתה היא חוקרת את מרחבי הקול האנושי וגבולותיו, בצליל ובשפה. המרחב האמנותי שבו עוסקת ויקטוריה חנה נמצא בין עולם הראפ, היפ הופ, למוזיקה אלקטרונית.
ב-2012 התארחה במופע של בובי מקפרין בישראל כחלק מפסטיבל "מוזיקה והעיר הלבנה". בשנת 2014, חנה העלתה יחד עם גיא שרף את המופע "לך מחכים כל הפרחים" במסגרת מעבדת מחקר בסאונד ותנועה שפיתח ארקדי זיידס. המופע הורכב משירים קאנוניים מלפני קום המדינה, שירים שנשכחו ושירים מוכרים שבאמצעותם חקרה חנה את גבולות הזהות והזיכרון הקולקטיבי הישראלי.
בספטמבר 2015 יצרה מופע משותף עם תמיר מוסקט "בין קסם לכישוף" במסגרת הפסטיבל למוזיקה מקודשת בירושלים. באותה שנה הוציאה את סינגל הבכורה שלה "אל"ף בי"ת", שהפך לתופעה ויראלית, עם עשרות אלפי צפיות ושיתופים. את הסינגל הבא שלה, "22 אותיות", יצרה באותה שנה במסגרת העבודה על אלבום מלא בהפקת תמיר מוסקט. "22 אותיות" הוגדר כראפ קבלי, ולווה בווידאו שביימה הבמאית והכוריאוגרפית מאיה ברינר. על הגדרתה בתקשורת כ"אמנית קול" אמרה: "זו הגדרה שהמציאו לי. מבחינתי הכל זה הגדרות. אני לא יודעת בעצמי מה זה. אני מתעניינת במילים, בשפה, בקולות, במתיחת הקול כמו תדר. מתעניינת בטקסטים עתיקים, מאוד מחוברת לטקסים אפריקאים עתיקים שנותנים כוח מאגי למילה. לקצב של המילים. אני לא מתייחסת לשפה כאל דבר מובן מאליו". ב-2015 השתתפה חנה גם בפסטיבל הפיוט בבית אבי חי, ירושלים בו השתתפו גם ברי סחרוף, אהוד בנאי, ריף כהן, שי צברי, חיים לוק, נועם ענבר, תמיר מוסקט, מורין נהדר ויוצרים ואמנים רבים נוספים, כאשר כל האירועים והמופעים היו הפקות מקוריות שיוצרו במיוחד עבור הפסטיבל.
ב-2017 יצא לאור אלבום הבכורה שלה "ויקטוריה חנה", המבוסס כולו על טקסטים עבריים עתיקים, בהפקת תמיר מוסקט ופרנק וואן דר ווי.
ב-2020 הלחינה ושרה חנה על פי שני מכתבים קצרים של המשוררת זלדה למשוררת יוכבד בת מרים במסגרת פרויקט "גנוזים: מעירים מכתבים ישנים"", בו אנסמבל עיתים, ארכיון גנזים ובית אריאלה העלו לאתר האינטרנט "גנזים" פרשנויות יצירתיות לעשרות מכתבים של סופרים וסופרות.
ב-2021 השתתפה ביצירה מוזיקלית שנוצרה במיוחד עבור פסטיבל העוד בירושלים, "הגולם" – יצירה מוזיקלית לפואמה עכשווית מאת חביבה פדיה, רוחמה כרמל ופיקה מגריק, בה השתתפו חנה והמוזיקאי האיראני אמיר שהאסאר.
פרסים.
זוכת הקרן למצוינות בתרבות לשנת 2009 ומלמדת בבית הספר לאמנויות המילה בירושלים.
המתקפה על מזרח אוקראינה
המתקפה על מזרח אוקראינה היא מתקפה מתמשכת במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה לצורך שליטה במזרח אוקראינה. בחלק מהאזור התנהלה המלחמה בדונבאס מאז 2014 בין אוקראינה לבדלנים בגיבוי רוסי. בעקבות הפלישה, צבא רוסיה הצטרף ללחימה.