הבאטל צויד במנוע הרולס-רויס מרלין, שהציג יכולת גבוהה כשהורכב במטוסי הקרב של אותה תקופה, ההוקר הוריקן והסופרמארין ספיטפייר, אך משקל שלושת אנשי הצוות ומטען הפצצות הביאו להפחתה משמעותית בביצועיו. על אף שהיווה שיפור לעומת מפציצים שקדמו לו, בזמן כניסתו לשירות מבצעי כבר נחשב הבאטל לאיטי, בעל טווח פעולה קצר ופגיע מאוד לאש נ"מ ולמטוסי קרב, ורק עם זוג מקלעים ששימש למגננה.
לזכות הבאטל נרשמה ההפלה הרשמית הראשונה של חיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה, אך במאי 1940 כבר ספג אבדות כבדות של מעל 50% בכל משימה. עיטורי צלב ויקטוריה הראשונים שהוענקו במלחמה ניתנו לשני אנשי צוות של באטל שהופל במהלך משימות אלה. בסוף 1940 הוצא הבאטל משירות מבצעי והועבר ליחידות אימונים מעבר לים.
הפיירי באטל לא היה המטוס היחיד אשר סבל מאבדות כבדות בתחילת המלחמה. בדומה לשטוקה הגרמני, היה הבאטל מסוגל לפעול רק מעל אזורים בהם הובטחה לו הגנה באמצעות עליונות אווירית מקומית, אך בניגוד אליו, מעולם לא פעל בתנאים כאלה. הבאטל גם לא היה המטוס היחיד אשר סבל מנחיתות מכרעת בהתמודדות מול המסרשמיט Bf 109, אך אופי המשימות בהן הופעל חשף אותו לשיעור אבדות גבוה ביותר שהביא להוצאתו המהירה משירות מבצעי.
עיצוב ופיתוח.
התוכנית המקורית לפיתוח הבאטל נגזרה מתוך מכרז P.27\32 שיצא באפריל 1933 למפציץ דו-מושבי לשעות היום, שיחליף את ההוקר הארט וההוקר היינד המתיישנים. הקריטריונים לעמידה במכרז כללו יכולת נשיאה של כ-450 ק"ג פצצות, טווח פעולה של 1,600 ק"מ, במהירות 320 קמ"ש ובמטוס חד-מנועי. דרישות משרד האווירייה לא היו ריאליות לשנה בה יצא המכרז (1933) מכיוון שעדיין לא פותח מנוע יחיד המסוגל לספק מהירות כזו. חברת פיירי אוויאיישן הגישה מס' הצעות, כולל אחת שהתקרבה לתנאי המכרז, כנגד שלוש חברות מתחרות (בריסטול אירופליין, הוקר איירקראפט, וארמסטרונג-וייטוורט') שהגישו גם הן תוכניות, ומתוכן נבחרה פיירי לבנות אב טיפוס.
הבאטל תוכנן בידי מרסל לובל (Marcel Lobelle) ופותח כמטוס חד-מנועי בנוי כולו ממתכת, עם כנף תחתית בעלת זיזים, כן נחיתה המתכנס לתוף גוף המטוס וגלגל נחיתה תחת הזנב. בשל עיצובו בעל הקווים הנקיים, הגוף המוארך ותא טייס בו ישבו שלושה אנשי צוות (טייס, נווט ומקלען אחורי) זה אחר זה תחת חופה אחת, דמה הבאטל למטוס קרב יותר מאשר למפציץ. בדומה לבריסטול בלנהיים הדו-מנועי, היו לבאטל שלושה אנשי צוות וחימוש של כ-450 ק"ג פצצות ושני מקלעים, אם כי מנועו היחיד של הבאטל העניק כוחות סוס מופחתים. כמות הפצצות הסטנדרטית שנשא הבאטל כללה ארבע פצצות 110 ק"ג בתא פנימי, עם אפשרות לנשיאת פצצות 230 ק"ג נוספות על מתלים חיצוניים. מכיוון שהמנוע תפס את חרטום המטוס, הייתה עמדת מטיל הפצצות, ששכב פרקדן, ממוקמת באזור חיבור גוף המטוס עם הכנפיים, עם כיסוי ניתן להזזה ושימוש בכוונת מסוג Course Setting סימן VII.
אב הטיפוס (מס' K4303), שערך את טיסת הבכורה שלו ב-10 במרץ 1936, נבנה במפעל חברת פיירי בהייז והותקן בו מנוע רולס-רויס מרלין בעל 1,030 כוחות סוס ומדחף פסיעה משתנה תלת-להבי תוצרת דה הבילנד. מנוע המרלין נבחר בשל השילוב של הכוח שהפיק והמקום המופחת שתפס בחרטום, מה שאפשר ללובל לעצב את צורתו האווירודינמית החלקה של המטוס שהעניק ביצועי מהירות טובים. עבור תנאי מכרז P.27\32, עמד הבאטל בדרישות עם מהירות של 413 קמ"ש וטווח פעולה של 1,570 ק"מ, אך ב-1936 כבר עבר זמנם; מפציץ אחר שתכנונו החל ב-1933, הויקרס ולינגטון, הציג נתונים שעקפו בהרבה את תנאי המכרז המקורי.
בעוד טיסות הניסוי נמשכות, הגיעו במשרד האווירייה הבריטי למסקנה שבכל הקשור לטווח פעולה ויכולת נשיאת חימוש, אין ביצועיו של הבאטל מספקים, בעיקר על מנת לתקוף את האויבת הברורה - גרמניה, אך הצורך לבנות במהירות את כוח המפציצים הבריטי כדי להבטיח לפחות יתרון כמותי על פני הלופטוואפה הכריע. כאשר החל חיל האוויר המלכותי בתוכנית הצטיידות לקראת המלחמה הקרבה, קיבל הבאטל עדיפות עם 2,419 הזמנות, וסדרת הייצור הראשונה עבור 155 יחידות הוזמנה לפי מכרז P.23\35. הראשונים ממטוסי המכרז הושלמו במפעל בהייז ביוני 1937 כאשר המטוס הראשון (K7558) מסדרת ייצור זו ביצע את ניסויי הטיסה לבחינת שליטה וביצועים. המטוסים הנותרים נבנו במפעל החדש שבנתה פיירי בהיטון צ'אפל, סטוקפורט והם נבחנו במפעל רינגווי שבמנצ'סטר, שם שכן מרכז ניסויי הטיסה של החברה. הזמנות נוספות לבאטל הועברו בהתאם למכרז P.14/36 ובהמשך, הועסקה חברת אוסטין מוטורס כקבלן משנה ב"מפעל צללים" בו נבנו 863 יחידות על פי מכרז P.32\36.
עם כניסתו לשירות ב-1937, כבר האפילה טכנולוגיית מטוסי הקרב של אותה תקופה על יתרון המהירות ממנו נהנה הבאטל בהשוואה למפציצים הדו-כנפיים המיושנים אותם החליף. בנוסף, היה הבאטל חמוש רק במקלע בראונינג בקוטר 7.7 מ"מ לירי קדימה ומקלע ויקרס K ניתן להזזה מאחור, שהיו בלתי מספקים לחלוטין להגנה, וגם חסרו לו תא טייס משוריין ומכלי דלק נאטמים מעצמם.
הבאטל היה המטוס המבצעי הראשון שצויד במנוע המרלין סימן I, בהקדימו את כניסתו של ההוקר הוריקן לשירות במספר חודשים. למעשה, פרק הזמן שהושקע בהתאמתו של המרלין לבאטל, הביא לעיכוב בהכנסתו לשירות של ההוריקן בכשישה חודשים.
הבאטל הראשון שנבנה במפעל אוסטין מוטורס בלונגברידג' טס לראשונה ב-22 ביולי 1938 ו-29 יחידות נבנו עד סוף אותה שנה. על אף ההכרה בנחיתותו של הבאטל, נמשכה בנייתו בהיטון צ'אפל ובלונגברידג' בשל הצורך לשמור את כוח העבודה הקיים והקושי בהכנסת דגמים מתקדמים יותר לייצור. כתוצאה מהזמנות שנועדו למלא את החלל, נמשך הייצור בקצב קבוע בשני המפעלים עד סוף 1940, ובסך הכל נבנו 2,185 מטוסי באטל, כשחלקם נבנו כמטוסי אימון וגרירת מטרות וחלקם הוסבו למשימות אלה. הבאטל בגרסאותיו השונות קיבל את סימונו בהתאם לגרסאות מנועי המרלין שהותקנו בהם - הראשונים צוידו בסימן I, מרביתם צוידו בסימן II וסימן III וסדרות הייצור האחרונות בסימן IV או סימן V.
היסטוריה מבצעית.
עד סוף שנת 1937 הושלמו 85 מטוסי הבאטל הראשונים, וטייסת מס' 63 הייתה היחידה הראשונה בחיל האוויר המלכותי שהצטיידה בפיירי באטל ביוני 1937, בהחליפה את מטוסי ההוקר היינד שלה. הטייסת המשיכה בטיסות ניסוי כדי להתאים את המטוסים לשירות מבצעי ויחידות נוספות שהצטיידו בבאטל אחריה היו טייסות מס' 105, 226, 52 ו-88. במאי 1939 כבר היו 17 טייסות של חיל האוויר המלכותי מצוידות בבאטל: הקבוצה האווירית מס' 1 הורכבה מ-10 טייסות מבצעיות, בעוד טייסות הבאטל בקבוצות האוויריות 2 ו-5 שימשו לאימונים או נשמרו כעתודה.
כאמור, נחשב הבאטל כמיושן עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה, אך בשל היעדר תחליף מתאים יותר הוא הפך לאחד מסוגי המפציצים העיקריים שבשימוש, עם כ-1,000 מטוסים. עם תחילת המלחמה המדומה, עשר הטייסות של הקבוצה האווירית מס' 1 היו הראשונות שנפרסו בצרפת, ב-2 בספטמבר 1939, במסגרת כוח התקיפה הקדמי של חיל האוויר המלכותי. פריסתם המהירה של טייסות הקבוצה באה מתוך מחשבה שבמקרה של תקיפות מפציצים גרמניים, יוכלו מטוסי הבאטל לתקוף את מרכזי התעשייה של חבל הרוהר מטווח קצר יותר בהשוואה לתקיפה שתצא מבריטניה. מכיוון ששני הצדדים נמנעו בשלב הראשון מהפצצות אלה על אלה, הופעלו מטוסי הבאטל בטיסות סיור לאור היום מעל קו זיגפריד, אך ספגו אבדות: ב-20 בספטמבר יוּרט סיור בן שלושה מטוסים מטייסת מס' 88 ליד אאכן ושניים מתוכם הופלו. במהלך הקרב האווירי הופל גם מסרשמיט Bf 109 גרמני על ידי המקלען האחורי של הבאטל ששרד (מס' K9243), פ. לטצ'ארד (F. Letchard), שנחשבת להפלה הראשונה לזכות חיל האוויר המלכותי במלחמה. ב-30 בספטמבר יצאו חמישה מטוסים מטייסת 150 לסיור מעל עמדה מבוצרת של הגרמנים בחבל הסאר. הם הותקפו על ידי 15 מטוסי מסרשמיט Bf 109, שהפילו שלושה מתוכם ופגעו קשות בשניים הנותרים, שנאלצו לבצע נחיתות אונס בשטח צרפת. תקרית זו הדגישה את הצורך לספק ליווי של מטוסי קרב למפציצים הטסים לאור יום מעל שטח אויב.
לנוכח האבדות, החלו ניסיונות להתקין מקלע נוסף בגחונו של הבאטל, במטרה לנטרל "שטח מת" שהיווה נקודת תורפה בהגנת המטוס. אר הניסיון לא צלח, והבאטל נותר פגיע מאוד לתקיפות מטוסים מגובה נמוך. במהלך חורף 1939–1940 ירד חלקן של טייסות הבאטל (שצומצם, לאחר ששתי טייסות, מס' 15 ומס' 40, חזרו לבריטניה כדי להצטייד מחדש במטוסי בלנהיים) למשימות אימון ותרגול בלבד. באמצע מרץ בוצעו מספר משימות של פיזור עלוני תעמולה מעל ערי חבל הריין, אך מלבד זאת נערכה רק פעילות מועטה עד המתקפה הגרמנית על צרפת וארצות השפלה במאי.
המתקפה הגרמנית החלה בבוקר 10 במאי 1940, ומשעות הצהריים (ולאחר העיכוב המתמשך באישור הפיקוד הצרפתי לפעול) יצאו טייסי הבאטל למשימות הפצצה טקטית בגובה נמוך עם פצצות בעלות השהייה של 11 שניות לפני הפעלתן, כנגד טורי הוורמאכט שפלשו ללוקסמבורג. הגובה הנמוך בו טסו וחוסר היכולת לספק לטייסות הבאטל ליווי מטוסי קרב, הפך אותם לפגיעים לאש נגד מטוסים מחד ולמטוסי הקרב של הלופטוואפה, מאידך. שתי המשימות הראשונות, שבוצעו ב-10 במאי 1940, הסתיימו בהפלת שלושה מתוך שמונה במשימה הראשונה ושלושה-עשר מתוך שלושים-ושניים במשימה השנייה - חמישה-עשר מפציצים שאבדו בתוך יום אחד של לחימה, וכל הנותרים ניזוקו. למחרת היום, 11 במאי, שוגרו שמונה מפציצים מטייסות 88 ו-218 ומתוכם חזר רק באטל אחד. אף שההפצצות בוצעו מגובה נמוך ביותר (עד 76 מטר) הייתה להם השפעה מועטה על הגרמנים.