במחקר שנערך באוניברסיטת חיפה ניסו לבדוק האם קיימת העברה בין-דורית בתוך משפחות של ניצולי שואה ומה רמת העמידות של בני הדור השני והשלישי. הממצאים השוו בין משפחות של ניצולי שואה ולכאלה שלא חוו אותה. ממצאים אלו הצביעו על כך שבני הדור השלישי לניצולי שואה עמידים יותר מבני הדור השני. ממה מושפעת העמידות? אנשים מגיבים בשתי דרכים בזמן חשיפה לטראומה. חלק מאלו שנחשפו לטראומה יחוו סימפטומים של פוסט טראומה בעקבות האירוע, 5% עד 9% מהם יפתחו תסמונת של פוסט-טראומה. אחרים, בעקבות אירוע טראומטי יציגו עמידות, כלומר יפתחו יכולת הסתגלותית להתמודדות מוצלחת עם הטראומה השלילית.
תוצאות המחקר הראו כי קיימת עמידות גבוהה יותר בקרב משפחות של ניצולי שואה ביחס לדור השני והשלישי. ההשערה היא שיכולתם של ניצולי השואה להסתגל לשינויים מצביעה על נפש בריאה והתמודדות עם הזקנה. מתוך האובדן והכאב הם פיתחו מנגנונים של התמודדות וצמיחה. בני הדור השני שהיו חשופים למאבק ההישרדותי של הוריהם, חוו את הכוחות שהושקעו בבניית חייהם מחדש מול הקשיים שהם חוו בקליטתם, כל אלו גרמו להם לאזן בין פגיעות לעמידות ולתפקד בהתאם לקבוצת השווים שלהם.
לעומת זאת, בני הדור השלישי לניצולי שואה פיתחו עמידות גבוהה יותר. הסיבות המצוינות במחקר מתייחסות למרחק הזמן בין האירוע הטראומטי והמציאות בה הם גדלים. אך יחד עם זאת, זיכרונות וסיפורי השואה תופסים מקום מרכזי בחייהם של הנכדים, דור שלישי לניצולי שואה, בעקבות רצונם של הסבים לספר את סיפורם כדי להנציח אותו לדורות הבאים. ילדי הדור השני לשואה, יצרו העברה בין-דורית חיובית, זאת באמצעות יצירת קשר חוויתי בין הסבים לנכדים עם הכוונה בשיתוף הזיכרונות הקשים. הנכדים, בני הדור השלישי, אשר נחשפו בצורה מדודה ומתונה לרצף ההיסטוריה המשפחתית של סיפורי השואה, גאים שסביהם, למרות הטראומה שעברו, הם שורדים וגיבורים שהצליחו לצמוח ולהתפתח מתוך הכאב.
תפקידם של בני הדור השלישי לשימור הזיכרון.
ילדי הדור שלישי לשואה, נכדות ונכדים של ניצולי שואה, הופכים להיות המתווכים בין דור הניצולים לדורות הבאים והם לעיתים מהווים את החוליה המקשרת הבין-דורית. נכדות ונכדים אלו הם האחרונים שנושאים את דגל הזיכרונות של ניצולי השואה, ולרוב הם מסוגלים ומכילים את כאבם של הניצולים שמוכנים לספר רק להם את סיפורם. נותרו מעט ניצולי השואה שעדיין יכולים לספר את סיפורם האישי. כל יום נפטרים ניצולי שואה וסיפורם נעלם איתם, אלא אם הם חלקו אותו עם הדורות הבאים שיוכלו לספר אותו לעולם על עולם אחר ואכזרי שנעלם.
ילדי הדור השלישי לשואה מבינים שהם הלפיד לשימור הזיכרון של הדור הראשון. הם שמעו את הסיפורים של הסבתות והסבים ומספרים את העובדות עם נופך אישי של החוויות שאותם שמעו מהם. הקשר שנוצר בניהם, בני הדור השלישי עם ניצולי השואה הוא קשר יותר פתוח, אינו טעון רגשית, קשר קרוב חם ואוהב, קשר של גאווה על כך שהם הצליחו לשרוד את התופת .
בספרות.
ספרות ילדים.
מאמצע שנות התשעים, החלו להתפרסם ספרים המיועדים לידי גן וכיתות א'-ג' המתעסקים בשואה. ספרים אלה לרוב נכתבו על-ידי בני הדור השני לשואה, ובהם מופיעים הנכדים כמדובבים או מאזינים וכילדיהם של בני הדור השני לשואה. הסיפורים של בני הדור השני אינם מספרים את סיפור השואה, אלא מדברים על היחסים הבין-דוריים מלאי הסתירות והמורכבים בין הוריהם, ניצולי השואה, לבין ילדיהם כותבי הסיפור.
בעשור האחרון, הסיפורים מסופרים על-ידי הסבים המשתפים את נכדיהם בחוויותיהם בתקופת השואה. ההורים, בני הדור השני, נעדרים מהשיח וייתכן שסיטואציה זו מקלה על ניצולי השואה לפתוח את ליבם, ולנכדים להקשיב להם באהבה ואף לדובבם. הדור השלישי החף מקשר ההדחקה של השואה שמאפיין את בני הדור השני, הוא הדור שיכול להתיר את הקשר.
לפי מאמרה של יעל דר בספרי הילדים המיועדים לדור השלישי, קיים דובר חדש במרכז – הסב הניצול, המספר בגוף ראשון ולב פתוח על אירועי השואה כאשר הוא היה ילד. תפקיד הילד בסיפור, שלעיתים שומע את הסיפור של סבו לראשונה, היא לדובב את הסב ולשאול שאלות ובנוסף, להעביר את זיכרון השואה לדורות הבאים
סאו גונסאלו
קורט יוליוס גולדשטיין
קורט יוליוס גולדשטיין (בגרמנית: Kurt Julius Goldstein; 3 בנובמבר 1914 – 24 בספטמבר 2007) היה עיתונאי גרמני ומנהל הרדיו הציבורי במזרח גרמניה. היה חבר פעיל במפלגה הקומוניסטית הגרמנית, והתנדב להילחם בבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים הספרדית.
ביוגרפיה.
גולדשטיין נולד למשפחת סוחרים יהודית בדורטמונד ב-3 בנובמבר 1914. האנטישמיות שחווה בבית הספר הובילה אותו לפתח תודעה פוליטית. בשנת 1928 הוא הצטרף לליגה הקומוניסטית הצעירה, וכעבור שנתיים למפלגה הקומוניסטית של גרמניה. עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, גולדשטיין ברח ללוקסמבורג והתפרנס שם כגנן. לאחר מכן עבר לפריז, שם הצטרף לתנועת "החלוץ", ועבר הכשרה לעלייה לארץ, שבמהלכה פגש את מי שהפכה לבת זוגו. בשנת 1934 עלה לא"י-פלשתינה.
ביולי 1936 נפתח בספרד מרד צבאי לאומני בהנהגת הגנרל פרנסיסקו פרנקו, בעקבות ניצחון השמאל בבחירות והקמת ממשלת "החזית העממית" בפברואר אותה שנה. בעקבות המרד פרצה בספרד מלחמת אזרחים, שמתנגדים לפשיזם מרחבי העולם התנדבו להילחם בה לצד כוחות הרפובליקה הספרדית. גולדשטיין היה בין המתנדבים הראשונים שיצאו למלחמה מא"י-פלשתינה, שמספרם הכולל מוערך ב-200-150. הוא נלחם בבריגדה ה-11, "בריגדת תלמאן" (Thälmann), שמרבית חבריה היו גרמנים ואוסטרים. השתתף בקרב ברונטה (Brunete) ביולי 1937, ובקרב טרואל (Teruel) בדצמבר אותה שנה. לאחר שנפצע בקרב, שימש כקומיסר פוליטי בבית חולים צבאי בסנטה קולומה דה פרנרס (Santa Coloma de Farners) שבקטלוניה.
בפברואר 1939, לאחר הכרזת הניצחון של פרנקו, נכלא גולדשטיין במחנה המעצר גירס (Gurs) בצרפת, בו רוכזו פליטי מלחמת האזרחים הספרדית שחצו את הגבול למדינה. הוא התנדב לשרת בצבא צרפת, אך נדחה, ובמקום זאת הוצע לו להצטרף ללגיון הזרים. הוא סירב להצעה בנימוק שאינו מוכן להילחם בשירות האימפריאליזם באפריקה. לאחר מכן הועבר גולדשטיין, לצד אסירים קומוניסטים נוספים, למחנה המעצר ורנה (Vernet) שבהרי הפירנאים. ב-1942 גורשו העצירים היהודים במחנה למחנה דראנסי, ומשם נשלחו לאושוויץ. באושוויץ עבד גולדשטיין במשך שנתיים וחצי בכריית פחם. גולדשטיין שרד את צעדת המוות מאושוויץ לבוכנוואלד. לאחר פינויו החלקי של בוכנוואלד השתתף גולדשטיין, לצד אסירים קומוניסטים נוספים, בהסתערות על מגדל השמירה, בה הרגו את אחרוני השומרים הנאצים והשתלטו על המחנה.
לאחר שחרור המחנה חזר גולדשטיין לגרמניה המזרחית, שם עבד כעיתונאי, שדרן רדיו וסופר.
בשנת 2001, הגישו גולדשטיין וניצול השואה פיטר גינגולד (Peter Gingold) תובענה ייצוגית נגד ממשלת ארצות הברית ומשפחת בוש. הם תבעו פיצויים בסך 40 מיליארד דולר, בטענה כי סבו של הנשיא ג'ורג' בוש הבן, הסנאטור פרסקוט בוש (Prescott Bush), היה דירקטור ובעל מניות בחברות אמריקאיות שהרוויחו מקשרים עסקיים עם גרמניה הנאצית. התביעה נדחתה בנימוק שהממשלה אינה יכולה לשאת באחריות למעשים.
ב-1976 הצטרף גולדשטיין לארגון אושוויץ הבינלאומי, שהוקם על ידי ניצולי המחנה כדי לייצגם וכדי להעלות את המודעות לזוועות השואה, ובפרט להיסטוריה של אושוויץ-בירקנאו. ב-2003 מונה לנשיא לשם כבוד של הארגון.
בשנת 2005 הוענק לגולדשטיין צלב הכבוד הפדרלי, עיטור הכבוד היחיד המוענק על ידי הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, בשל פעילותו לקידום הסובלנות ולמאבק באנטישמיות ובגזענות.
נפטר בברלין ב-24 בספטמבר 2007.
שלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל
איוורא
איברא
ריו ורדה
ריו ורדה (בפורטוגזית: Rio Verde) היא עיר במדינת גויאס שבברזיל. העיר מרוחקת מבירת גויאס, גויאניה, ב-229 קילומטר ומבירת ברזיל, ברזיליה, ב-420 קילומטר. גובהה של העיר הוא 758 מטרים מעל פני הים.
חלק מהסראדו נמצא בשטחה של העיר.
אקלים.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא בין 20 מעלות צלזיוס בחורף ל-35 מעלות צלזיוס בקיץ.
דמוגרפיה.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך ב-2020, מספר התושבים בעיר הוא 241,518. העיר ממוקמת במקום ה-154 מתוך 5,570, מבחינת אוכלוסייה בברזיל ובמקום הרביעי מתוך 246 במדינה גויאס. בשנת 2010, צפיפות האוכלוסייה של העיר הייתה 21.05 נפשות לקמ"ר.
חינוך.
נכון ל-2018, יש בעיר 82 בתי ספר יסודיים ו-22 בתי ספר תיכון. אחוז הרשומים ללימודים בעיר בין הגילאים 6–14, נכון ל-2010, עומד על 97%. העיר ממוקמת במקום ה-72 מתוך 92 הערים במדינת ריו דה ז'ניירו מבחינת תמותת תינוקות, ובמקום ה-3987 מתוך 5,570 הערים בברזיל.
בריאות.
בעיר יש 9 בתי חולים. נכון לשנת 2017, אחוז תמותת התינוקות בעיר עומד על 1.09%. העיר ממוקמת במקום ה-117 מתוך 246 הערים במדינת גויאס מבחינת תמותת תינוקות ובמקום ה-2,893 מתוך 5,570 הערים בברזיל.
כלכלה.
העיר היא היצרנית הגדולה ביותר של דגנים וחלב במדינה. העיר מייצרת 61 טון מיליון ליטר חלב בחודש. נכון ל-2018, 56.3% מההכנסות של העיר הן ממקורות חיצוניים.
דני זיפר
דני זִיפֶּר (נולד ב־1933) הוא מדען, פרופסור, ואיש חינוך ישראלי. מחלוצי תחום הנדסת תעשייה בישראל. זכה בפרס מפעל חיים על תרומתו החלוצית לפיתוח תחום הנדסת תעשייה וניהול בישראל ובתואר "יקיר העיר תל אביב-יפו".
ביוגרפיה.