המקרה הידוע ביותר הממחיש את הטענה של שימוש במסרים תת-הכרתיים לשם פרסום, וזה המקושר ביותר לתאוריות הקונספירציה, היה במחקרו של ג'יימס ויקארי. במחקר אשר נערך בקולנוע בניו ג'רזי, הוקרנו במהלך הסרט מסרים תת-ספים אשר הופיעו כל חמש שניות בקטעים באורך 1/3000 שנייה (הרבה פחות ממה שאדם יכול לקלוט באופן מודע) המעבירים שהוצגו הם: "שתו קוקה-קולה" ו"איכלו פופקורן". לטענת החוקר, ממצאי מחקר הראו כי עקב המסרים הללו הייתה עלייה משמעותית במכירת הקוקה-קולה והפופקורן באותו אולם קולנוע. אך ניסויו של ויקארי היה הונאה: ויקארי הודה מאוחר יותר שבדה את תוצאות הניסוי מלבו. בדיקות חוזרות לא העלו שום השפעה של המסרים אצל צופי קולנוע. למרות הוכחה זו, החשש ממסר תת-ספי והתפשטות גרסאות אגדה אורבנית על ניסויו של ויקארי הובילו את ארצות הברית בשנת 1974 לאסור פרסום תת-ספי.
השפעה של חשיפה לפרצופים שמחים/כועסים.
בשנים האחרונות גובר העניין המחקרי בתחום השפעתם של מסרים תת-הכרתיים. מחקרים מצביעים על כך שחשיפה למסרים תת-הכרתיים מעוררת תגובות רגשיות בסיסיות עם השלכות שיפוטיות ופיזיולוגיות.
בשנת 2005 פורסם מחקר שבו נערכו שני ניסויים אשר בדקו האם חשיפה לפרצופים שמחים או כועסים, משנה את התוצאה של הגירוי המטרים, ולבסוף נבדק האם ייתכן מצב שבו עוררות רגשית תשפיע על ההתנהגות מבלי שתעשה באופן מודע. הניסוי הראשון כלל 39 סטודנטים (M=22). ממצאי המחקר הראו כי הבעות פנים משנות את כמות הצריכה והשפעתן תלויה ברלוונטיות מצב המוטיבציה. כמות המזיגה והשתייה של המשתתפים הצמאים לאחר שנחשפו לפרצופים שמחים הייתה גדולה יותר בהשוואה לכמות המזיגה והשתייה לאחר שנחשפו לפרצופים כועסים. למרות שינויים אלה בהתנהגות, משתתפים צמאים לא דיווחו על שינוי במצב הסובייקטיבי, גם כאשר מצב רוחם הוערך מיד לאחר חשיפתם לפרצופים.
הניסוי השני כלל 29 סטודנטים (M=20). מטרת המחקר הייתה להעריך מחדש את ההשפעה של חשיפה לפרצופים בעלי הבעות פנים כועסות או שמחות על דירוג משקאות. בניגוד לניסוי הראשון, במשימת המשקאות, המשתתפים לא מזגו את המשקה בעצמם אלא במקום זאת קבלו כמות קטנה וקבועה של המשקה שמספיקה ללגימה אחת. משום שהמשתתפים לא היו צריכים למזוג לעצמם את המשקה, הם לגמו מן המשקה מיד לאחר ההכנה. החידוש הנוסף במחקר הוא דירוג החוויה הרגשית של הנבדקים לאחר שתיית המשקה באמצעות דירוג 20 תכונות בסקאלה של 1 עד 5.
שני הניסויים מצביעים על כך שחשיפה לפרצופים שמחים או כועסים משפיעה על כמות הצריכה וערכו של המוצר בעיני הנבדקים מבלי להשפיע על הרגשות שלהם באופן מודע. בניסוי הראשון נראה כי חשיפה לפרצופים השפיעה על כמות מזיגת ושתיית המשקה אצל המשתתפים הצמאים. בשני הניסויים ניתן לראות כי החשיפה לפרצופים לא הובילה לשינוי דירוגם של המשתתפים הצמאים את הפרמטרים; מצב רוח, עוררות או עשרים ממדים אחרים של חוויה רגשית, גם כאשר מצב הרוח נמדד מיד לאחר חשיפתם לפרצופים.
קרל דניץ
קרל דניץ (בגרמנית: ; 16 בספטמבר 1891 - 24 בדצמבר 1980) היה מפקד צי הצוללות הגרמני בעת מלחמת העולם השנייה, ומשנת 1943 היה גרוס-אדמירל - המפקד הראשי של הצי. דניץ נבחר על ידי היטלר ליורשו בתפקיד נשיא גרמניה (לתפקיד הרייכסקאנצלר היטלר מינה את יוזף גבלס, שהתאבד למחרת), והוא כיהן כנשיא גרמניה הנאצית בשבוע האחרון שלפני כניעתה.
ביוגרפיה.
שנותיו המוקדמות ותחילת הקריירה.
דניץ נולד ב-1891 בפרבר גרינאו (Grünau) שליד ברלין, לאב מהנדס, והיה השני מבין שני בנים. בשנת 1910 התגייס לצי הגרמני הקיסרי כצוער, ובשנת 1913 הוסמך כקצין בדרגת לויטננט צור זי. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת על גבי 'ברסלאו' (Breslau), סיירת קלה שפעלה בים התיכון. זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה, נמכרה 'ברסלאו', יחד עם סיירת המערכה,'גבן' (Goeben), לצי העות'מאני. שתי הסיירות פעלו בים השחור, כנגד הצי הרוסי.
דניץ קודם לדרגת אובר-לויטננט צור זי בשנת 1916. זמן מה, כאשר ה'ברסלאו' הייתה בתיקונים, מונה דניץ למפקד של שדה תעופה סמוך למיצרי הדרדנלים. באותה השנה הוא הועבר לשרת כקצין בצי הצוללות הגרמני. בשנת 1918 קיבל פיקוד על צוללת משלו. הצוללת של דניץ הוטבעה על ידי הצי המלכותי הבריטי ב-4 באוקטובר 1918 והוא עצמו נפל בשבי הבריטי ונותר כשבוי מלחמה, במחנה שבויים ליד שפילד, עד לשחרורו ביולי 1920. דניץ שב לגרמניה, כאשר על פי הסכם ורסאי, אשר סיים את מצב המלחמה, נאסר על גרמניה להחזיק בצוללות. בכל זאת, דניץ נשאר בשירות הצי, ופיקד על ספינות טורפדו. ב-1934 דניץ מונה למפקד הסיירת 'אמדן' (Emden), ספינה אשר שייטה ברחבי העולם, במשך כשנה בכל פעם, ושימשה בעיקר לאימונים בתנאי ים.
כאשר צי הצוללות הגרמני הוקם מחדש ב-1935 מונה דניץ למפקדו. במסגרת תפקידו זה לחץ להסבת הצי הגרמני לצי שיהיה מורכב כמעט כולו מצוללות. הוא תמך באסטרטגיה של התקפה רק כנגד ספינות סוחר בריטיות, מטרות שתהיינה יחסית בטוחות להתקפה. דניץ הצביע על העובדה שאם יושמד צי המכליות של בריטניה, הדבר יגרום לכך שלצי הבריטי לא יהיה דלק, והישג זה יהיה שקול להטבעת הצי עצמו. דניץ טען כי באמצעות צי של 300 צוללות מדגם 7 החדש, שהתאימו למבצעים באוקיינוס האטלנטי, גרמניה תוכל לנצח במערכה מסוג זה. דניץ חישב שכמות של 300 צוללות דרושה על מנת להחזיק בכל זמן 100 צוללות פעילות בזירת המבצעים באוקיינוס האטלנטי מול בריטניה (והשאר בדרך אליה או בדרך חזרה לנמל, בתיקונים, בהפלגות אימונים, ובמשימות אחרות). על מנת להתגבר על נוכחות ספינות הליווי, הציע דניץ לאחד כמה צוללות ל"להקת זאבים" אשר תגבר על ההגנה באמצעות יצירת עדיפות כמותית מקומית לצוללות התוקפות.
דעתו של דניץ לא הייתה מקובלת על מפקד הצי הגרמני, גרוס-אדמירל אריך רדר, והשניים רבו ללא הרף על תקצוב ומשאבים בתוך הצי, ובו-בזמן ניהלו מאבק חיצוני כנגד אנשים כהרמן גרינג, מפקד הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה, אשר גייסו לעצמם משאבים והשפעה אשר איימה להמעיט את השפעת הצי במאזן הכוחות בצמרת הנאצית. רדר לא האמין שהצי הגרמני של אניות מערכה כבדות יהיה בעל השפעה מכרעת, אך לא היה אמיץ דיו לקדם את תוכנית הצוללות של דניץ.
תפקידו במלחמת העולם השנייה.
כאשר החלה המלחמה בשנת 1939, מוקדם יותר ממה שציפו רבים, כלל צי הצוללות של דניץ רק 50 צוללות, רובן בעלות טווח מצומצם, ורק 12 צוללות שהתאימו לפעולה נגד הספּנות לבריטניה באוקיינוס האטלנטי. דניץ נאלץ להקציב חלק מהצי לפעולות ראווה נגד הצי הבריטי העדיף, באופן ישיר, שנדונו ברובן לכישלון (אם כי השיגו כמה הצלחות מרשימות, שהבולטת בהן הייתה הטבעת אוניית המערכה הבריטית רויאל אוק בתוך מעגן סקאפה פלו המוגן; ההצלחה הייתה מושלמת, שכן הצוללת התוקפת, בפיקוד קפיטן גונתר פרין, הצליחה לחמוק החוצה מהנמל ולחזור בשלום), בעוד שהמשאבים שהופנו כנגד צי הסוחר הבריטי נחלו הצלחה.
בשנת 1941 השתפר מצב האספקה של צוללות מטיפוס VII לנקודה שבה פעולת הצי של דניץ הייתה בעלת השפעה של ממש על משק המלחמה הבריטי. אף על פי שהייצור של ספינות סוחר עלה בתגובה להטבעות, הרי פצצות טורפדו משופרות, צוללות טובות יותר, ותכנון מבצעי משופר הוליכו למספר הטבעות גובר והולך, מה שאילץ את בריטניה וארצות הברית להשקיע משאבים אדירים בכוחות ים ואוויר ללוחמה נגד צוללות. בדצמבר 1941 הצטרפה ארצות הברית למלחמה, ודניץ תכנן את מבצע "הקשה" כנגד הספינות בחוף המזרחי של ארצות הברית. מבצע שנערך בחודש שלאחר מכן, ותוצאותיו היו דרמטיות.
דניץ חשד כי בעלות הברית חשפו את קוד האניגמה (מכונת ההצפנה ששימשה את הגרמנים במהלך המלחמה, ובעלות הברית אכן הצליחו "לפצח" את הצופן שבו פעלה), ולכן הורה לצי לעבור להשתמש בדגם אניגמה משופר החל מ-1 בפברואר 1942. זאת על אף ששאר הצבא הגרמני המשיך להשתמש בקוד האניגמה, מתוך אמונה בכך שלא ניתן לפצחו.
שינוי זה בקוד של הצי הגרמני גרם לבעיה של ממש בקרב מפצחי הקודים של בעלות הברית. לבסוף (בשל טעות בשיגור של מסר אחד) התברר לבעלות הברית כי המדובר במכונת אניגמה ולה ארבעה גלגלי הצפנה במקום שלושה במכונת האניגמה הרגילה, והשדרים האלו פוצחו לבסוף גם כן.
בסוף שנת 1942, התגברה אספקת הצוללות מטיפוס VII עד לנקודה שבה יכול היה דניץ להורות על התקפות בכוחות גדולים שכונו "להקת הזאבים". אובדן בעלות הברית באוניות עלה בצורה שקשה היה להן לסבול אותה לאורך זמן, והיה חשש ממשי לאספקת הדלק לאיים הבריטיים. בשנת 1943 החליף דניץ את רדר כמפקד הצי הגרמני.
במשך 1943 המלחמה באוקיינוס האטלנטי פנתה לרעת הגרמנים, בעיקר משילוב של ההיקף הגדול של המשאבים שהופנו ללוחמה נגדם, במיוחד כיסוי אווירי של רוב האוקיינוס האטלנטי הצפוני על ידי מפציצים ארוכי טווח מצוידים במכ"ם, ומינויו של אדמירל מקס הורטון, מפקד זרוע הצוללות של הצי הבריטי, למפקד המערכה נגד הצוללות הגרמניות. הורטון, המומחה לצוללות, הוביל פיתוח טקטיקות חדשות ואמצעי לחימה חדשים ששיפרו מאוד את יעילות הלחימה נגד הצוללות הגרמניות.
למרות זאת, דניץ המשיך לדחוף את תוכנית הצוללות שלו, והגביר את הפיתוח ואת האספקה של צוללות חדשות. בסוף המלחמה היה צי הצוללות הגרמני הגדול והמתקדם ביותר בעולם, ודגמי צוללות מתקדמים, ובפרט דגם 21, היו לאבטיפוס לצוללות האמריקניות והרוסיות לאחר המלחמה.
יורשו של היטלר.