ב־13 במרץ 1932 זכה היטלר ב 11,339,446 קולות, כ־30 אחוזים מכלל הקולות. הינדנבורג זכה ב־18,651,497 קולות כ־49 אחוזים מכלל הקולות. הינדנבורג נכשל בהשגת רוב של 50 אחוז מכלל הבוחרים ונדרשו בחירות נוספות בחודש שלאחר מכן. בסיבוב הבא זכה היטלר ב־36 אחוזים מכלל הקולות אך הינדנבורג זכה ב־53 אחוז מהקולות, רוב מוחץ אשר העניק לו תקופת כהונה נוספת.
היטלר תקף את ברינינג על שלא התקרב לימין, כמצוות הינדנבורג. בסופו של דבר הלחץ על ראש הממשלה היה גדול מדי והוא התפטר. במרוצת תשעת החודשים הבאים, מונו שני ראשי ממשלה, הראשון פרנץ פון פאפן והשני קורט פון שלייכר. העם השתולל, הוא היה מוכה רעב ואלימות פיזית פשתה ברחובות. הנשיא הינדנבורג כבר לא ידע מה לעשות. מבחינה פוליטית לא יכול היה איש פרט להיטלר לתפקד, אי לכך ב־30 בינואר 1933 הפך היטלר לראש ממשלת גרמניה. בצאתו ממשרדו של הינדנבורג נכנס למכוניתו לקול מצהלות ותשואות הקהל תוך שהוא בוכה ואומר "...עשינו את זה, עשינו את זה...".
"...זה כמו חלום - ספור אגדה. הרייך החדש נולד. ארבע עשרה שנות עבודה הוכתרו בניצחון. המהפכה הגרמנית החלה!" כתב יוזף גבלס ביומנו ב־30 בינואר 1933. לגנרל לודנדורף, חברו של היטלר משכבר הימים, היה זה סיוט. הוא שלח מברק לנשיא הינדנבורג בזו הלשון: "במינוי היטלר לראש הממשלה, אתה מסרת את ארצנו הקדושה לאחד הדמגוגים הגדולים בכל הזמנים. אני מנבא לך שאיש רע זה, יוביל את הרייך לתהום ויגרום לחורבן אומתנו. הדורות הבאים יקללו אותך בקברך על פעולתך זו".
נבואתו של לודנדורף הייתה מדויקת. תוך מספר שבועות יהפוך היטלר לדיקטטור בלעדי בגרמניה, יפעיל את שרשרת האירועים אשר הובילה למלחמת העולם השנייה, למותם של שישים מיליון בני אדם ולשואה.
מספר הקולות לו זכתה המפלגה הנאצית בבחירות בהן השתתפה:
המפלגה הנאצית בשלטון.
עם עלייתו לשלטון היטלר התחיל בסילוק כל שאר המפלגות הפוליטיות. עד מהרה המפלגה הנאצית הייתה למפלגה היחידה. בהדרגה היא הפכה לארגון מרכזי בניהול המדינה, ולמעשה נוצרה זהות בין מנגנון המפלגה למנגנון המדינה בכל הרמות - מהפקידים הזוטרים עד לשרים.
המפלגה הנאצית לא הסתפקה בכך שניפצה את הדמוקרטיה של רפובליקת ויימאר. האידאולוגיה דרשה להשליט בגרמניה טוטליטריזם - שליטה בכל תחומי החיים - בפרט, בתרבות, בחברה, בכלכלה ועוד כל זאת בעיקר על ידי תעמולה מפותחת. התעמולה הנאצית פעלה רבות ל"חינוך מחדש" של האוכלוסייה הגרמנית. בין השאר, הוקמה ליגת הנשים הלאומית-סוציאליסטית בראשות גרטרוד שולץ-קלינק, שמטרתו הייתה להניע את הנשים לנטוש את העולם האקדמי-מקצועי, לטובת חיי משפחה והולדת ילדים רבים ככל האפשר ובכך יחזקו את "הגזע הארי".
מעבר לכך, חתרה המפלגה לממש את תורת עליונות הגזע הארי, על ידי הרחקה מהחברה הגרמנית (ובהמשך חיסול פיזי) של בני גזעים "נחותים" יותר, כגון יהודים וצוענים ועל ידי כליאתם של הומוסקסואלים בני הגזע הארי במחנות ריכוז לצורך "חינוכם מחדש" כדי שיתרבו ויתרמו להתפתחותו הטבעית של הגזע הארי. כנגד גרמנים ארים שסבלו ממחלות נפש, נכות פיזית או פיגור הפעיל השלטון הנאצי עיקור בכפייה ומשנת 1939 רצח עשרות אלפים מהם במסגרת מה שכונה "תוכנית T4 - אותנסיה". בכך פעלה ברוח פירוש הדרוויניזם החברתי של עקרון הברירה הטבעית ו'טיהור הגזע'.
מאחר שהמפלגה הנאצית יצרה שלטון טוטליטרי, גרמניה תחת שלטונה מכונה גרמניה הנאצית.
הנאצים ירדו מהשלטון בגרמניה רק עם תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם השנייה ב-1945. למרות זאת, עד היום קיימות תנועות בעלות מאפיינים נאציים. אנשים המשתייכים לתנועות כאלו מכונים נאו נאצים (נאצים חדשים), ופעילותם היא בלתי חוקית בגרמניה ובמדינות נוספות ואף קיימים נגדה חוקי מניעה.
סממני המפלגה.
למפלגה הנאצית היו מספר סממנים בולטים שייחדו אותה מכל היתר. ססמת המפלגה הנאצית הייתה "הידד לניצחון" (זיג הייל) וכן "הידד להיטלר" (הייל היטלר), הסמל היה צלב קרס וגם ברק, ההצדעה הייתה במועל יד והנפתה קדימה.
מבנה המפלגה.
בראש המפלגה עמד יו"ר המפלגה (פיהרר) אדולף היטלר שהייתה לו שליטה אבסולוטית על הארגון.
כל שאר נושאי התפקידים היו מחויבים לציית להוראות היו"ר.
מתחתיו עמדו הרייכסלייטרים (Reichsleiter)
ב"מטה סגנו של הפיהרר" (Der Stab des Stellvertreters des Führers), שהוקמה ב-1934 ונוהלה בידי רודולף הס, סגנו וממלא מקומו של היטלר. לאחר ה-10 במאי 1941 הפכה הלשכה ל"משרד המפלגה" ובראשו עמד מרטין בורמן. המטה ישב במינכן, שימש כגוף ניהולי מרכזי והיה מעורב בכל ההחלטות הפוליטיות והמפלגתיות ברייך.
הרייכסלייטרים היו כפופים ישירות להיטלר, מספרם גדל בהדרגה והגיע ל-18 וסמכויותיהם היו פחות או יותר שקולות לשרי הקבינט (Reichsminister). כפילות זו הייתה מכוונת מצד היטלר והיוותה מקור לחיכוכים ומאבקי כוח אישיים במהלך השנים. כל רייכסלייטר היה אחראי על תחום מסוים בחיי המדינה.
מבחינה גאוגרפית, חילקה המפלגה הנאצית את הרייך הגרמני בשנת 1925 ל-33 אזורים "גאו" (Gau). בשנת 1941 השתנה מספר האזורים ל-43. בראש כל גאו עמד גאולייטר. רוב מוחלט של הגאולייטרים היו חברי אס אס או אס אה ומוכרים להיטלר אישית, שאף מינה אותם לתפקידם. כל סניפי המפלגה מחוץ לגרמניה נכללו בגאו אחד נפרד.
כל גאו חולק ליחידות המשנה הבאות:
תת-ארגונים.
למפלגה היו כפופים ארגוני המשנה הבאים:
קישורים חיצוניים.
("מהי בעצם הקיצוניות הימנית?")
אהבה
אהבה היא קבוצה של רגשות וחוויות, הקשורות לתחושה של חיבה עזה או אחדות עמוקה או יצר מוכרח כלפי ישות כלשהי: אדם, בעל-חיים, חפץ, מקום ואף רעיון.
אהבה מאופיינת בחיבה, חיפוש אחר קרבת הנאהב, דאגה לו ובקשת טובתו. האהבה יכולה גם להתבטא בצורה רכושנית ולפעמים אף אובססיבית כלפי הנאהב. אהבה לרוב אינה כפופה לרצונו של האוהב או של הנאהב. כאשר האהבה אינה ממומשת, היא יכולה להיות גם מכאיבה ולא נעימה. טרגדיות רבות, כמו גם מחזות, שירים וסיפורים רבים, עוסקים באהבות בלתי ממומשות ותוצאותיהן.
סוגי האהבות.
ניתן לחלק את האהבה לכמה קטגוריות, כל אחת עם מאפיינים משלה. אם מגדירים את האהבה כיחסים בין החיים בלבד, אזי ישנם שישה סוגים של אהבות עיקריות:
אם מגדירים את האהבה כיחס בין האדם לחיים בכללותם, יכולים להיות סוגי אהבה נוספים, ואצל בני-אדם מסוימים אותן אהבות תופסות חלק גדול יותר מאהבתם לקרובים אליהם, לדוגמה:
אהבה רומנטית.
אהבה רומנטית היא צורך עז בקרבה גופנית ונפשית עם אדם אחר. אהבה זו כרוכה לרוב במשיכה מינית, אך קיימת גם אהבה רומנטית ללא משיכה מינית, כמו גם אהבה אפלטונית, ללא קיום של מימוש מיני בין הנאהבים.
אהבה רומנטית היא נושא מרכזי באמנות, בקולנוע, בספרות, במוזיקה ובאופן כללי, בכל תחומי התרבות. חקירתה המדעית היא ענף בפסיכולוגיה חברתית.
האהבה הרומנטית מופיעה כבר בתנ"ך, בפרט במגילת שיר השירים, שם התיאורים הרומנטיים וגילויי האהבה אינם עומדים בפני עצמם, לפי פרשנותם של חז"ל, אלא משמשים כמשל בלבד לאהבה בין אלוהים וכנסת ישראל. היא מוזכרת במיתולוגיה היוונית אפילו כעילה למלחמה גדולה. היא קשורה בקשר הדוק למושג האבירות בימי הביניים. הרמב"ם קרא לאדם לאהוב את אלוהים באותה מידה שבה הוא אוהב אישה ונכסף לה, ואף המקובלים טענו שאדם שלא חווה אהבת אישה, לא יוכל לחוות אהבת אלוהים. בתרבות היהודית בתקופת ימי הביניים הקדישו לה משוררים כדוגמת ריה"ל שירים רבים.
האהבה הרומנטית מהווה כיום בחברה המערבית שיקול מרכזי, ובחברות מסוימות אף בלעדי, להחלטה על חתונה ונישואין.
אהבה רומנטית במחקר הפסיכולוגי.
פסיכולוגים הגדירו מספר הבדלים בין אהבה רומנטית לבין מערכת יחסים המבוססת על חיבה, כאשר משיכה מינית חסרה בחיבה ובאהבה רומנטית היא תופסת מקום מרכזי. למשל, מרכיב הדמיון והפנטזיות חזק באהבה רומנטית, אך אינו מצוי במערכת יחסים רגילה המבוססת על חיבה. החיבה מופנית כלפי בני אדם המקנים גמולים ממשיים, אולם פרטנר לאהבה רומנטית עלול להביא דווקא מכאובים וייסורי נפש. הבדל נוסף הוא שהחיבה מאריכה ימים, ואילו האהבה הרומנטית עלולה להיות קצרת טווח.
בחיבה, לקנאה אין תפקיד גדול, ולעיתים קרובות, ידידו של הידיד הופך לידיד גם כן. באהבה רומנטית, הקנאה היא מוטיב מרכזי. אהבה רומנטית כרוכה בסערות ובטלטלות רגש, בעיקר בתחילתה, ואילו החיבה יציבה ורגועה.
בהקשר זה יש להעיר שבדורות האחרונים חלה עלייה חדה בשיעור הגירושין. בישראל הוא עומד על שליש, ובארצות הברית הוא מתקרב למחצית. ההסבר לכך נעוץ דווקא באידאולוגיה הרומנטית העומדת כיום מאחורי הנישואין. למעשה, ככל שהאמונה ברומנטיקה גבוהה יותר, צפויה השחיקה בנישואין להיות רבה יותר. זאת משום שהתחושות הרומנטיות מאכזבות ואינן נותרות לאורך זמן באותה עוצמה. ההסבר לכך הוא בחלקו ביולוגי, ומבוסס על מודלים אבולוציוניים ופסיכו-פיזיולוגיים.
הרחבה עצמית.
אחת התאוריות הפסיכולוגיות הדומיננטיות בחקר האהבה הרומנטית מדגישה את מרכיב "ההרחבה העצמית" שבה. תכונותיו ויכולותיו של הפרטנר הרומנטי הופכים לזמינים עבור האדם. במחקרים התברר שמאוהבים מוצאים בעצמם תכונות רבות יותר ומתקשים להבחין בין תכונות שמצויות בהם לבין תכונות שבבני זוגם.
סוגי האהבה.
אחד המודלים לתיאור האהבה, שפותח בידי סטרנברג, נקרא "המודל המשולש של האהבה". המודל מניח שלאהבה יש שלושה מרכיבים: מרכיב רגשי שהוא האינטימיות, מרכיב הנעתי שהוא התשוקה ומרכיב הכרתי שהוא המחויבות. באמצעות צירופם של מרכיבים אלה, סטרנברג מחלק את האהבה לשמונה סוגים:
פסיכולוגים אחרים הציעו שיש שישה סוגים של אהבה: