בשנת 2020 מגזין הרולינג סטון דירג את האלבום במקום ה-253 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים המחודשת.
משתתפים.
בעלי תפקידים נוספים:
יוסף האפרתי
יוסף האפרתי (15 במרץ 1931 - 17 באפריל 1974) היה חוקר ספרות עברית ישראלי, פרופסור באוניברסיטת תל אביב. נהרג במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
חייו.
יוסף האפרתי נולד בתל אביב. הצטרף לגרעין של הנוער העובד שהקים בשנת 1949 את קבוצת "משאבים" שהקימה את קיבוץ משאבי שדה שבנגב.
בשנת 1960 עזב את הקיבוץ על-מנת שיוכל ללמוד ספרות באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנות השישים לימד ספרות עברית בגימנסיה העברית רחביה בירושלים.
מלחמת ששת הימים פרצה באמצע לימודיו לתואר שני. הוא לחם במסגרת חטיבת ירושלים על הגנת העיר ועל כיבוש ארמון הנציב.
בנובמבר 1967 הוקם החוג לספרות באוניברסיטת תל אביב, והעומד בראשו, פרופ' בנימין הרושובסקי, שהיה מורהו של האפרתי באוניברסיטה העברית, הזמין את האפרתי להצטרף לסגל החוג, אף שטרם סיים לימודי תואר שני. האפרתי נשלח להמשך לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ושם סיים את הדוקטורט. הוא חזר ארצה לעמוד בראש החוג לתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב ובראש מכון כ"ץ לחקר הספרות העברית.
ב-17 באפריל 1974 נשלח להרצות בפני חיילים ברמת הגולן במוצב תל-ענטר שבמובלעת הסורית, שם נפגע בפתחו של הבונקר ונהרג. הוא נטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול. הותיר אחריו אשה, רות, פסיכולוגית במקצועה, וארבעה ילדים.
מזון אקזוטי
מזון אקזוטי, בפיזיקת חלקיקים, הוא מזון (בוזון המגיב עם הכוח הגרעיני החזק), שאינו מכיל בדיוק זוג קווארק ואנטי-קווארק אחד.
נכון להיום, קיימת הוכחה ניסויית לקיום מזון אקזוטי אחד בלבד, הטטראקווארק. הוא מורכב משני זוגות קווארק ואנטי-קווארק.
ההרכב של מזונים אקזוטיים מוגבל בגלל העובדה שמספר הקווארקים והאנטי-קווארקים הכולל חייב להיות מאוזן (אם לא היה הדבר כך, החלקיק היה פרמיון), ומכיוון שעל כל המזונים להיות "נטולי צבע", מה שיכול להתקיים אך ורק אם הקווארקים מופיעים בשלישייה, כאשר כל קווארק מופיע בצבע אחר (כלומר, קווארק אדום, קווארק ירוק וקווארק כחול כולם נוכחים), או כזוג קווארק ואנטי-קווארק (כלומר, קווארק אדום, ואנטי-קווארק אנטי-אדום).
הקיום האפשרי של מזונים אקזוטיים הועלה כבר בראשית שנות ה-70, כיוון שהוא השלכה מיידית של כרומודינמיקה קוונטית (תורת השדות הקוונטית המתארת את ההאדרונים). מזונים אקזוטיים היפותטיים אחרים כוללים כדור גלואונים, ללא קווארקים ולנטיים אך גלואון אמיתי אחד (או יותר), והיברידים המורכבים מזוג קווארק ואנטי-קווארק ולנטי אחד ומעלה, ובנוסף גלואון אמיתי אחד ומעלה.
מצעד האיוולת
מצעד האיוולת (במקור באנגלית: "The March of Folly") - ספרה של ההיסטוריונית ברברה טוכמן, המנתח כמה דוגמאות היסטוריות למדינאות אווילית, בעיקר את מדיניות האפיפיורים שקדמו לרפורמציה, את מדיניות הבריטים בטרם עצמאות ארצות הברית ואת מדיניות האמריקנים בווייטנאם. הספר פורסם ב-1983.
לאחר תרגום הספר על ידי יוסף אשכול הפך הביטוי אותו הגה המתרגם: "מצעד האיוולת" למונח שגור בשפה העברית - לעיתים, צד בוויכוח מדיני-פוליטי טוען כי פעולותיו של הצד השני הן בגדר "מצעד איוולת". ספרה של טוכמן היווה מקור השראה לרב המכר הישראלי מצעד האיוולת היהודי מאת אמוץ עשהאל.
חלקי הספר.
מבוא.
בפרק המבוא סוקרת טוכמן בקצרה שורה של התרחשויות היסטוריות שלדעתה ניתן להגדירן כאוויליות במובהק.
טוכמן מנתה שלושה תנאים "על מנת שמדיניות תהיה מוגדרת כאיוולת לצורך מחקר זה":
עם זאת, היא מתייחסת גם לכמה אירועים שאינם עומדים בכל שלושת תנאיה. הראשון שבהם, שבו האיוולת הייתה החלטתו של שליט יחיד, הוא תנ"כי: החלטת רחבעם שלא להקל את עול העבודה שהטיל אביו: . התוצאה הייתה פילוג ממלכת ישראל וממלכת יהודה. התנהגות אחרת של רחבעם הייתה אולי מונעת את מנת הסבל שהייתה חלקו של עם ישראל מאז.
בהמשך מתייחסת טוכמן למונטסומה, שליט האצטקים, שהתעקש לפתוח את השערים לכובש הלבן ולא להילחם בו, מתוך אמונה שבואו מהווה את חזרת האל קצלקואטל.
מקרה איוולת אחר שסוקרת טוכמן בקצרה הוא רדיפת הפרוטסטנטים בצרפת בידי המלכים הבורבונים.
מלחמות העולם מספקות לטוכמן שתי דוגמאות נוספות. שתיהן קשורות להצטרפותה של ארצות הברית למלחמה. גם הגרמנים ב-1916 וגם האימפריה היפנית ב-1941 נקטו מדיניות יהירה וחסרת זהירות שקוממה עליהם את המעצמה של העולם החדש. הגרמנים החליטו לפתוח במלחמת צוללות בלתי מוגבלת, והיפנים החליטו לתקוף בפרל הארבור.
לגבי התקיפה בפרל הארבור היא כותבת:
מנגד מעלה על נס טוכמן כמה שליטים, החל מסולון איש אתונה, פריקלס, כמה מקיסרי רומא, קארל הגדול, פרידריך השני, אליזבת מלכת אנגליה, ובעיקר את מקימיה של ארצות הברית. במידת מה של פטריוטיות אמריקאית כותבת טוכמן:
לטובה מציינת טוכמן גם את מדיניות המנצחים במלחמת העולם השנייה כלפי הארצות הכבושות.
היא חותמת באזכור "המקרה הנדיר ביותר של מהפך - זה של שליט המכיר בכך שמדיניות מסוימת איננה משרתת את האינטרס העצמי ומעז להסתכן בשינויה ב-180 מעלות". בעיניה זו החלטתו של אנואר סאדאת לכונן יחסי שלום בין מצרים לישראל.
איוולת טרויה.
את החלטתם של הטרויאנים להכניס את סוס העץ לעירם רואה טוכמן כאבטיפוס לאיוולת מדינית. היוונים העמידו פנים כאילו צבאם עזב את שערי העיר והותירו אחריהם סוס עץ, ועליו כתובת שלפיה הוא מוקדש לאלה אתנה. הטרויאנים, שראו בסוס חיה קדושה, החליטו להכניסו למקדש שבעירם. בתוך אותה מתנה כביכול, הסתתרו הלוחמים היוונים.
לפי האגדה, לא השתכנעו אנשי טרויה בקדושתו של הסוס אלא כאשר, את הכוהן שניסה להטיל בה ספק, טרפו נחשים כבירים שהופיעו פתאום. הופעת הנחשים מקורה בכך ש"נחרץ גורלה של טרויה להיהרס". טוכמן כותבת:
עם זאת, מסכמת טוכמן:
בנושא הסוס הטרויאני מודה טוכמן כי איננו עומד בכללים שהיא עצמה קבעה: אין זו מדיניות של דורות פוליטיים רבים, אלא מעשה נקודתי. אך האיוולת שבהכנסתו לעיר היא כה גדולה, לטענתה, שאין מנוס אלא לציינה.
איוולת האפיפיורים ברנסאנס.
בזבזנותם של האפיפיורים ברנסאנס, שחיתותם הבלתי מוסווית ורדיפת העינוגים שלהם משתקפת באמרה המיוחסת לאפיפיור ליאו העשירי: "אלוהים נתן לנו את האפיפיורות - הבה ונהנה ממנה".
שחיתותה של הכנסייה התבטאה גם בהפצת כתבי מחילה, ובשימוש ציני ברצונם של בני העם הפשוטים להקל על ייסורי קרוביהם שבכור המצרף. כתבי המחילה היו אלה שבסופו של דבר הביאו לכינון תנועת הרפורמה בידי מרטין לותר.
לדעת טוכמן גילו האפיפיורים אדישות ועיוורון מוחלטים להתמרמרות ההולכת וגוברת. הם לא היו מסוגלים לשנות את המערכת הרקובה, ולא היה בכך פלא, שכן היא זו שהולידה אותם.
אשליה נוספת שליוותה את האפיפיורים הייתה אי הפגיעות. הם לא שיערו שיש דבר מה היכול לכנסייה, שבמשך דורות כה רבים הביסה כל קריאת תִּגָּר.
איוולת הבריטים באמריקה.
ממשלות בריטיות שונות ניהלו מדיניות נפסדת ועקבית שבסופו של דבר הובילה לאובדן המושבות באמריקה ולעצמאות ארצות הברית.
השאלה המרכזית הייתה האם לפרלמנט הבריטי יש זכות להטיל מיסים על המושבות. "אין מיסוי ללא ייצוג", טענו האמריקנים, שלא שלחו ללונדון צירים. על מזבח סכסוך זה הקריבה בריטניה את שליטתה בעולם החדש, שהייתה חשובה לה לאין ערוך יותר מאשר כסף.
את שורש האיוולת מוצאת טוכמן ביהירות ובהתנשאות. האמריקאים נראו למנהיגי בריטניה כאספסוף ולא כיריבים שווים. גנרל בריטי אחד תיאר את האמריקאים "הכלבים המלוכלכים ביותר והפחדניים הנקלים ביותר שניתן לדמיין". טוכמן סבורה שהערכה מעליבה זו נבעה פשוט מהופעתם החיצונית המרושלת.
לסיכום, היא תוהה:
איוולת האמריקאים בווייטנאם.
כבר בתקופה שאחרי תום מלחמת העולם השנייה, שבה סייעו האמריקאים לצרפתים לשוב ולהשתלט על הודו סין, מוצאת טוכמן איוולת. לדעתה, במקום לקדם קולוניאליזם שעבר זמנו, מוטב היה אילו האמריקאים היו תומכים בתנועת העצמאות, על אף זיקתה הקומוניסטית.
הזדמנות לחמוק מהשליטה בווייטנאם הייתה לאמריקאים אחרי משבר הטילים בקובה. היוקרה שרכשו בעימות זה, שממנו יצאו כשידם על העליונה, יכולה הייתה לאפשר להם השלמה מכובדת עם הישגי הקומוניזם במזרח אסיה.
אל תוך הביצות הצעיד את אמריקה לינדון ג'ונסון, שהיה סבור שאובדן וייטנאם יכול להוביל למלחמת עולם שלישית, אם מוסקבה ופקינג יעמדו על חולשתה של ארצות הברית. בתקופת ריצ'רד ניקסון אומנם הסתיימה מלחמת וייטנאם, אך לא לפני שארצות הברית יזמה גם פלישה לקמבודיה, מוסיפה אש על המדורה הבוערת של התנגדות הציבור.
כפי שזלזול בלאומיות האמריקאית הצעירה הביאה את הבריטים לנקיטת צעדי איוולת מאתיים שנה קודם לכן, כך זלזול בווייטנאמים היה שורש המפלה של ארצות הברית במלחמתה הכושלת ביותר. "אין גבול לאירוניה של ההיסטוריה", כותבת טוכמן.
בנוסף, הייתה הפרזה גדולה בהערכת שרידותו וכושרו של הדרום. בשל תווית "לוחמי החופש" שהודבקו לו, לאור התנגדותו לקומוניזם, תלו בו האמריקאים תקוות שאינן מציאותיות. האמריקאים גם הגזימו בהערכת חשיבות המערכה כולה. טוכמן מצטטת גנרל אשר פסק כי: "לא היה צורך בכושר חזון רב כדי להבין כי שום אינטרס חיוני אמיתי של ארצות הברית איננו מעורב". איוולת נוספת אשר כמעט תמיד מעורבת בכל מחדל היא אשליית היעדר הפגיעות, שהייתה כל כך דומיננטית גם במפלתם של האפיפיורים לפני התנועה פרוטסטנטית.
לסיכום מזכירה טוכמן את אטימות המוחין, הסירוב להסיק את המשתמע מסימנים שליליים, אשר עומד בבסיס כל כך הרבה מעשי איוולת. היא מצטטת את דבריו של ג'ורג' אורוול בספרו "1984":