במקור, שימשה חצר המנזר כבית קברות החל מהמאה ה-16, ונקברו בה מתים מבני האצולה של רוסיה. בית העלמין הוקם בשנת 1898 משלא נותר שטח קבורה פנוי בין חומות המנזר, ומוקם ליד החומה הדרומית. תכנונו הופקד בידי איבן משקוב, פרופסור לארכיטקטורה. חלק זה של בית הקברות נקרא "בית העלמין הישן של נובודוויצ'י".
ב-1949 הורחב בית הקברות בשטח שנקרא "בית העלמין החדש של נובודוויצ'י", ובין השנים 1950–1956 נבנו חומות, שערים ומשרדים. בשנות השבעים נוסף לבית העלמין שטח נוסף הנקרא "בית העלמין החדש ביותר".
כיום משתרע בית הקברות על פני 75 דונם, ויש בו כ-27,000 קברים. המתחם כולל מצבות מפוארות שבחלקן גם פסלים ויצירות אמנות. בעת השלטון הסובייטי נחשב לבית העלמין השני ביוקרתו בברית המועצות לאחר בית הקברות של חומת הקרמלין, אך עם נפילת ברית המועצות פסקה הקבורה ליד חומות הקרמלין, ומאז תפס בית העלמין נובודוויצ'יה את המקום הראשון.
חלקות בית הקברות ואישים מפורסמים.
בית העלמין מחולק לחטיבות לפי תחום עיסוקו של המת. קבורים בו סופרים, מוזיקאים, מחזאים, משוררים, שחקנים, רקדנים, וזמרים. באגף אחר של בית העלמין קבורים מדענים ואנשי ממשל רוסים וסובייטים. באפריל 2007 נקבר בו נשיא רוסיה לשעבר בוריס ילצין. עוד קבורים במקום: אנטון צ'כוב, ניקיטה חרושצ'וב, ניקולאי גוגול, מיכאיל בולגקוב, ולדימיר קומארוב, דמיטרי שוסטקוביץ', קונסטנטין סטניסלבסקי, אלכסנדר סקריאבין, מסטיסלב רוסטרופוביץ', דוד אויסטרך, לאוניד קוגן, ניקולאי רובינשטיין, סביאטוסלב ריכטר, סרגיי פרוקופייב, פיודור שאליאפין, אברהם סלוצקי, שמואל הלקין, יצחק לויתן, ולנטין סרוב, ורה מוחינה, פולינה גלמן, ולדימיר מנשוב, סרגיי קוניונקוב, רקדנית הבלט גלינה אולנובה, ראש הביון הרוסי וראש ממשלת רוסיה לשעבר יבגני פרימקוב, ניקולאי פודגורני, השחקן אולג טבקוב, הבמאי סטניסלב גובורוחין, זמר האופרה דמיטרי חבורוסטובסקי, הכימאי ואלרי לגאסוב, מנצח אלכסנדר מליק-פאשאייב,ראש עיריית מוסקבה לשעבר יורי לוז'קוב והפוליטיקאי הלאומן ולדימיר ז'ירינובסקי.
גלגיליים
יוסף לטיף
יוּסֵף לטיף (9 באוקטובר 1920 - 23 בדצמבר 2013) היה מוזיקאי ג'אז ומוזיקת עולם, נגן כלי נשיפה מעץ בהם סקסופון וחליל צד ומבין הבודדים שניגנו באבוב ובבסון בג'אז. כמו כן ניגן בבנסורי (חליל צד הודי עשוי במבוק), ארגול וכלים נוספים שמוצאם מאסיה ואפריקה. מראשי וראשוני המשלבים בין מוזיקת עולם לג'אז. פרופסור למוזיקולוגיה, תאורטיקן של ג'אז ומוזיקת עולם ודובר של הקהילה האחמדית בארצות הברית.
שנים ראשונות.
נולד בעיר צ'טנוגה בטנסי כויליאם עמנואל הדלסטון. ילדותו ונעוריו עברו עליו בעיר דטרויט אליה עקרה משפחתו כשהיה בן 5. בנעוריו שמע בעירו מוזיקאים מובילים כויברפוניסט מילט ג'קסון, נגן הקונטרבס פול צ'יימברס והגיטריסט קני בורל וחבר אליהם כנגן סקסופון. כאשר מלאו לו 18 כבר היה נגן בעל ניסיון מסוים והחל לנגן בתזמורות ביג בנד תחת השם ויליאם אוונס.
ב-1949 הזמין אותו דיזי גילספי לנגן בתזמורתו. לטיף ניגן בתזמורת זו פחות משנה וחזר לדטרויט על מנת ללמוד הלחנה ב-Wayne State University. באותה תקופה התקרב לאסלאם, לקהילת האחמדים המתונה, התאסלם ושינה את שמו.
המשך הקריירה המוזיקלית.
לטיף חזר לנגן באופן מקצועי ב-1957 בפרץ יצירתיות שהניב ארבעה תקליטים: "The Sounds of Yusef", "Other Sounds", "Jazz Mood" ו-"Prayer to the East". בהמשך הקליט את התקליטים "Into Something" ו-"Eastern Sounds" יחד עם נגנים ממסורת הג'אז ונגני כלי הקשה מסורתיים. הקלטות אלה הציגו לעולם הג'אז צליל שונה המושפע ממוזיקה הודית ומוזיקה ערבית תוך שילוב כלי נגינה מזרחיים עם כלים מסורתיים של ג'אז וכלים קלאסיים כאבוב ובסון. לטיף יצר מרקם צלילי שונה מהמוכר אך נגיש לאוזן המערבית, למעלה מעשור לפני אמנים ש"גילו" את מוזיקת העולם כג'ורג' האריסון. הלחנים התבססו על סטנדרטים מוכרים, בלוז ועיבודים לשירים פופולריים (כגון השיר הרוסי אוצ'יצ'ורנייה ("עיניים שחורות")). לצליל שהציג הייתה השפעה מכרעת על ג'ון קולטריין. לטיף היה חבר חשוב בחבורה שגיבש קולטריין בחברת התקליטים !Impulse, בה הקליט לטיף במהלך שנות השישים את גוף ההקלטות החשוב והמשפיע ביותר שלו.
ב-1960 ניגן עם צ'ארלס מינגוס ובשנים 1962–1964 היה חבר ברביעיית קנונבול אדרלי. בסוף שנות השישים שילב השפעות ניכרות של גוספל כפי שניתן לשמוע בתקליטיו "Detroit" ו-"Hush'n'Thunder". בשנות השמונים פנה לכיוון העידן החדש ואלבומו מ-1987, "Yusef Lateef's Little Symphony", זיכה אותו בפרס גראמי עבור "אלבום העידן החדש הטוב ביותר" לאומה שנה. בשנת 1992 ייסד את חברת התקליטים YAL Records . ב-1993 הלחין את " The African American Epic Suite", יצירה בת ארבעה פרקים לתזמורת סימפונית ורביעיית ג'אז, המשלבת מוטיבים מתקופת העבדות בארצות הברית ומהמאבקים לשוויון זכויות.
קריירה אקדמית.
בשנת 1969 קיבל תואר בוגר מבית הספר מנהטן למוזיקה וב-1970 קיבל תואר מוסמך בהוראת מוזיקה והחל ללמד בבית הספר. בשנת 1972 קיבל משרת פרופסור בקולג' במנהטן. ב-1975 קיבל תואר דוקטור בלימודי מוזיקה מערבית ואיסלמית מאוניברסיטת מסצ'וסטס (UMass). בין השנים 1980–1986 שימש כחוקר במכון ללימודי תרבות בניגריה.
לטיף פיתח תחום לו הוא קורא "מוזיקה אוטופיזיופסיכית" (Autophysiopsychic Music), לפיה כל מוזיקאי חייב לשאוף שהמוזיקה שלו תנבע מתוך המקום הפיזי, הרוחני והנפשי שלו (לטיף אף הקליט ב-1977 תקליט בשם Autophysiopsychic יחד עם נגן הפלוגלהורן ארט פארמר). על המוזיקאי ללמוד לשלב בין החוויה לבין הניסיון והידע. לטיף שולל למעשה שיוכים ז'אנריים, כיוון שהם מגבילים את היצירתיות. הוא כתב ספרים ומאמרים, והחיבור החשוב והממצה שלו בתחום הוא "Yusef Lateef's How To Improvise Soul Music".
מושקו מושקוביץ'
דוד ליפשיץ (תסריטאי)
דוד ליפשיץ (נולד ב-31 בינואר 1975) הוא תסריטאי ומגיש טלוויזיה ורדיו ישראלי. זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה.
ביוגרפיה.
ליפשיץ נולד בנתניה. משמש ככותב ראשי בתוכנית "ארץ נהדרת" מאז תחילת שידורה, ונמנה עם אחד משלושת יוצרי התוכנית, ביחד עם מולי שגב ואסף שלמון. כמו כן, כתב עמם את התסריט לסרט הקומדיה "זוהי סדום".
ליפשיץ כתב בעבר תסריטים לתוכניות טלוויזיה רבות, ובהן: "חלומות בהקיציס", "החטא ועונשו", "לגעת באוכל", "מסודרים" ו"אלי נגד העולם".
הגיש ב-2011 את תוכנית הרדיו השבועית "ציפורי לילה מנבאות" בגלי צה"ל, לצד אבי נוסבאום.
הנחה וכתב את תוכנית הבידור "העולם כולו נגדנו" בערוץ הספורט ביחד עם אלי בן דוד, במהלך משחקי מונדיאל 2010, יורו 2012 ומונדיאל 2014 ומונדיאל 2018.
כתב ויצר את סדרת הטלוויזיה "שחקן זר" ששודרה בערוץ 2 של קשת בשנת 2016.
מגיש ויצר את התכנית "מלך הערוץ" בערוץ הספורט שמשודרת משנת 2021.
חיים אישיים.
ליפשיץ אב לשני ילדים מנישואיו הראשונים. מ-2001 היה בזוגיות עם מאיה קרבט, מנהלת יחסי הציבור של קשת, אך ב-2017 נפרדו השניים.
לאחר מכן, החל בזוגיות עם המגישה טליה סלנט אותה פגש בערוץ הספורט, וביולי 2018 הם נישאו בחתונה אזרחית. ב-2021 נולדה להם בת.מתגורר בתל אביב.
הצבא הטורקי
חברת כביש חוצה ישראל
חברת חוצה ישראל היא חברה ממשלתית הממונה על הקמת כביש 6 ועל פרויקטים נוספים בתחום התחבורה. והיא כפופה למשרד התחבורה והבטיחות בדרכים.
היסטוריה.
החברה הוקמה על ידי ממשלת ישראל העשרים וחמש בשנת 1993 וייעודה היה הקמת כביש חוצה ישראל (כביש 6). החברה המליצה לסלול את חלקו המרכזי של הכביש באמצעות זכיין שיפעל בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT), שיסלול את הכביש במימון עצמי, יתפעל אותו תוך כדי גביית אגרה, ויעביר אותו לאחר שלושים שנה לרשות המדינה. החברה קיימה מכרז, לו ניגשו 4 מתחרות בספטמבר 1996, ההצעות הוגשו לוועדת המכרזים ב-6 במאי 1997. באוגוסט 1997 הודיעה ועדת המכרזים על בחירת קבוצות דרך ארץ ו-ITV כעולות לגמר. ההיקף המשוער של הפרויקט באותה עת היה כמיליארד דולר. החברה הייתה גם אחראית להפקעות שטחים של אלפי דונמים לאורך תוואי כביש חוצה ישראל ופיצוי בעלי הקרקע.
ב-26 בינואר 1998 הוכרזה חברת "דרך ארץ", שהוקמה על ידי שותפותיה בשנת 1997, כזוכה במכרז. ב-16 בפברואר 1998 נחתם הזיכיון בין המדינה לבין החברה, אך תחילת עבודות הסלילה התעכבו מאחר שהקבוצה המפסידה עתרה לבית המשפט. בנוסף המשא ומתן הפיננסי התנהל במשך שנה וחצי וגרם לעיכוב בביצוע הפרויקט. ההסכם לסלילת כביש נחתם לבסוף ב-28 באוקטובר 1999 והוחל בסלילת הכביש.
במהלך השנים 2017-2019 שינתה החברה את ייעודה, הרחיבה את היקף פעילותה והכפילה את מצבת כח האדם. וכיום משמשת החברה זרוע ביצוע מובילה של הממשלה להקמת מיזמים ופרויקטי תשתית לאומיים מורכבים, בפריסה ארצית.
בסוף יולי 2019 שונה שם החברה מ"חברת כביש חוצה ישראל" ל"חברת חוצה ישראל", יחד עם שינוי סמלילה.
פרויקטים באחריות החברה.
חברת חוצה ישראל ממונה מטעם הממשלה על זכייניות כביש 6; חברת דרך ארץ, וחברת כביש 6 חוצה צפון.
במהלך השנים קיבלה החברה אחריות למספר פרויקטים נוספים:
בשנת 2000 קיבלה את אחריות לבדיקת הכדאיות הכלכלית של פרויקט מסילת השרון.
ביולי 2010 קיבלה החברה את תפקיד הרשות הממונה מטעם הממשלה על פרויקט הנתיב המהיר בכביש 1 ועל מנהרות הכרמל.