בשנת 2010 זומן בן הרוש לראשונה לנבחרת הצעירה של ישראל, למשחק נגד הנבחרת הצעירה של שוודיה, במסגרת מוקדמות יורו 2011 עד גיל 21, בו ניצחה ישראל 2–1. ב-11 ביוני 2013 ערך בן הרוש את הופעתו האחרונה בנבחרת הצעירה, בניצחון 1–0 על נבחרת אנגליה הצעירה במסגרת יורו 2013 עד גיל 21. בסך הכל רשם בן הרוש 21 הופעות בנבחרת הצעירה.
בשנת 2011 זומן בן הרוש לראשונה לנבחרת הבוגרת. את הופעת הבכורה שלו ערך ב-2 בספטמבר בהפסד 0–1 לנבחרת יוון במסגרת מוקדמות יורו 2012.
מוקשים באנגולה
המוקשים באנגולה הם בעיה צבאית וסביבתית חמורה, המשפיעה על כל היבטי החיים במדינה ומכבידים עליהם במידה ניכרת. הם הונחו במהלך מלחמת האזרחים באנגולה ושנים לאחר סיומה עדיין מצויים בה עשרות אלפים מהם, העושים את אנגולה למדינה השלישית הממוקשת ביותר בעולם (אחרי אפגניסטן וקמבודיה). הניסיונות לפינוי המוקשים שנעשו עד כה לא היו מספקים והם מוסיפים להעמיד בסיכון אוכלוסייה של 2 עד 4 מיליון בני אדם.
מלחמת האזרחים באנגולה.
ב-1961 פרצו מחאות כנגד הפורטוגלים ששלטו במדינה. ההתקוממות הלאומית נמשכה עד לשנת 1974. ב-1975 השיגה אנגולה את עצמאותה, אך לאחר הסתלקות הפורטוגלים פרצה מלחמת אזרחים בין שלוש התנועות הלאומיות במדינה.
המוקשים הופעלו (הונחו) על ידי כל הצדדים למלחמת האזרחים, כמו גם על ידי קובה ודרום אפריקה, כאשר אנגולה הפכה לשטח מחלוקת של המעצמות במהלך המלחמה הקרה. קודם לכן נעשה במוקשים שימוש במסגרת המאבק לעצמאות נגד פורטוגל. בכל המקרים השימוש במוקשים היה התקפי במונחים של אסטרטגיה צבאית. בהיעדר כוח אש חזק, מוקשים שימשו תחליף לארטילריה. המוקשים תוכננו כאמצעים הגנתיים בעבור קונפליקטים מערביים, אך באנגולה, הן במהלך התקופה הקולוניאלית והן במהלך מלחמת האזרחים, הם שימשו ככלי נשק לכל דבר.
ב-1994, שני הצדדים הלוחמים במלחמת האזרחים של אנגולה (לאחר שאחד מהשלושה פרש מהלחימה), חתמו על הסכמי השלום "לוסקה", וכתוצאה מכך נסוגו אט אט מעמדותיהם המבוצרות.
נכון ל-2011, תשע שנים לאחר סיום מלחמת האזרחים באנגולה, עשרות אלפי מוקשים עדיין פזורים ברחבי המדינה.
נזקים והשפעה.
מניין הנפגעים ממוקשים באנגולה איננו ידוע במדויק. הדבר נובע מכך שבתי החולים חדלו מלתעד את המקרים לפני כמה שנים. בנוסף לכך, רבים מהפצועים אינם מגיעים לבתי החולים, אלא מטופלים במקום או מתים מפצעיהם.
המוקשים משפיעים על אנגולה על בסיס יומיומי וניכרים בכל היבט של החיים. אלפי קילומטרים של גדות נהר ועשרות אלפי דונמים של שטחים חקלאיים, שטחי מרעה ויערות במדינה נעשו בלתי שמישים בשל המוקשים. הדבר פגע גם בפרנסתם של חלקים מן האוכלוסייה הכפרית שלה, שעסקו בעיקר בגידולי שדה. לעיתים קרובות פליטי המלחמה אינם יכולים לשוב לבתיהם ולעיבוד אדמותיהם. רבים מהאנשים המנסים לבנות את חייהם מחדש באזורים הממוקשים נהרגים בגללם. גם בעלי החיים נפגעים קשות מן המוקשים, שנמצאים באזורי המחיה ובסמיכות למקורות המזון והמים שלהם.
בנוסף, המוקשים יצרו תמורה דמוגרפית משמעותית בכך שהובילו להגירה גדולה של אנשים מן הכפרים לעיירות ולערים. כך נוצרה צפיפות אוכלוסין באזורים מסוימים של המדינה, אשר יוצרת עומס על משאבי הקרקע. אזורים שאליהם נאלצו פליטים לעבור התרוקנו מעצים, ומאגרי המים התרוקנו והזדהמו והובילו לעלייה ניכרת בדיווחים על דיזנטריה, מלריה וכולרה. ההערכה היא כי אזורים אלו נוטים למדבור כתוצאה מן המפגעים הסביבתיים שיצרו התנודות הדמוגרפיות באוכלוסייה.
המוקשים מערימים קשיים על ממשלת אנגולה גם בניסיונותיה להטמיע את הדמוקרטיה ולשקם את המדינה המשוסעת.
בשל החוסר בתשתיות קשה למצוא נתונים על היקף הנזק שגרמו המוקשים לסביבה, אך דו"ח של מחלקת המדינה האמריקאית, מעריך כי בשנת 1993, בעקבות הסלמה בלחימה, פחת הקציר באנגולה כ-30%. כלכלת אנגולה נפגעה באופן חמור כתוצאה מן המוקשים, כאשר מרבית הדרכים והגשרים נפגעו או נהרסו מן המוקשים והעבודות הציבוריות הופסקו. פגיעה זו הובילה להפחתת התנועה בתוך המדינה בעבור כל אותם אנשים שאינם בעלי גישה לתחבורה אווירית. מסילת הרכבת "בנגולה" מוקשה בצורה כה קשה עד שהוצאה מכלל שימוש. זוהי המסילה היחידה של אנגולה, ששימשה אותה ואת שכנותיה, זאיר וזמביה, כנתיב תחבורה מרכזי ומשמעותי לייצוא סחורות לעולם הרחב. כל הגורמים המגבילים הללו שנגרמו כתוצאה מן המוקשים, מפחיתים באופן משמעותי את יכולתה של אנגולה למשוך משקיעים זרים ולשקם ולהמריץ את הכלכלה והמסחר.
הניסיונות לפינוי שדות המוקשים.
ניסיונות הפינוי של שדות המוקשים נתקלו בקשיים רבים, בעיקר בשל העדר מיפוי שלהם. תמר גולן, שגרירת ישראל באנגולה לשעבר, סייעה כמומחית מטעם האו"ם בכינון הוועדה האנגולית הלאומית ללוחמה במוקשים. לדבריה "לא ניתן היה לנקות את השטח עם מכונות כבדות ומתוחכמות, משום שהפריסה הייתה פראית והגשם הכבד, 3,000 מ"מ בשנה, גרם לסחף גדול. לכן נעשה שימוש בשיטות הישנות של כלבים ומכשירי גילוי מתכות. העלות הכספית הייתה כבדה מאד". על אף המאמצים הרבים נותרו יותר מ-240 קמ"ר במדינה כמסומנים כשדות מוקשים.
בשנת 2007 נעשה ניסיון למפות את שדות המוקשים. מסקנות המיפוי היו שהמוקשים מעמידים בסיכון מיידי שניים עד ארבעה מיליון תושבים, וזאת משום שהם פזורים בקרבת אזורי מגורים. מרבית התקציבים לסילוק המוקשים באנגולה הגיעו מחברות היהלומים המערביות, שביקשו לכרות יהלומים בשטחים הממוקשים.
ריצ'רד אקסל
ריצ'רד אקסל (באנגלית: Richard Axel, נולד ב-2 ביולי 1946) הוא נוירוביולוג אמריקאי יהודי, שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2004, יחד עם לינדה באק, בגין גילוי הדרך בה מזהה המוח ומבדיל בין ריחות שונים.
קורות חיים.
אקסל נולד ב-1946 בקראון הייטס, שכונה ענייה יחסית, בברוקלין, ניו יורק. הוא היה בן בכור להורים יהודים שברחו לארצות הברית מפולין, בעקבות כיבושה על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה. אביו היה חייט והוא עצמו התחיל לעבוד כבר בגיל 11, במקביל ללימודיו, כשליח, מלצר ועבודות מזדמנות נוספות מסוג זה.
כשהגיע לגיל 14 ביקש אקסל להירשם כמו כל ילדי השכונה לבית הספר התיכון המקומי של ברוקלין, בין השאר גם משום שהצטיין בכדורסל ולבית ספר זה הייתה נבחרת כדורסל מעולה, אולם מנהל בית הספר היסודי התעקש לשלוח את הנער דווקא לבית הספר למחוננים, ששכן במנהטן. כתוצאה מכך השתנו תחומי העניין של אקסל והוא נחשף לעולמות המוזיקה והספרים. אירוע שסייע לו ככל הנראה לנטוש את הכדורסל היה המשחק בין נבחרת בית ספרו החדש, בה היה הוא הרכז, לבין נבחרת בית ספר תיכון עירוני יריב, שהרכז שלה, בן ה-16, היה כרים עבדול-ג'באר. לדברי אקסל, כרים עבדול-ג'באר קלע באותו משחק 54 נקודות, בעוד הוא עצמו הסתפק בשתיים בלבד. הוא הבין אז, שלא על הכדורסל תהיה תפארתו.
אוניברסיטת קולומביה.
ב-1963, עם סיום בית הספר התיכון קיבל אקסל מלגה נדיבה לאוניברסיטת קולומביה והחל ללמוד שם, בכוונה להתמקד בספרות. במקביל נאלץ אקסל גם לעבוד למחייתו ועבודה זו כללה בין השאר גם שטיפת מבחנות במעבדה לביולוגיה. מהר מאוד הוא פוטר מעבודתו המקורית והתקבל לעבודה באותה מעבדה כעוזר הוראה. במקביל ובהתאמה השתנה גם כיוון לימודיו, מספרות לביולוגיה.
ב-1967, לאחר קבלת תואר ראשון באוניברסיטת קולומביה התקבל אקסל לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס. הוא קיבל שם ב-1971 תואר דוקטור לרפואה (.M.D) וחזר לאוניברסיטת קולומביה להתמחות.
מרופא לחוקר.
אקסל התחיל את התמחותו במעבדה לפתולוגיה, אך כעבור שנה עבר למעבדה לגנטיקה, ובה הרגיש שהגיע לבסוף לתחום העניין האמיתי שלו, ביולוגיה מולקולרית. מכאן ואילך המשיך בתחום זה, בו גם עשה את המחקר שהביא לו את פרס נובל.
לתקופה קצרה עזב אקסל את אוניברסיטת קולומביה ועבד במסגרת המכונים הלאומיים לבריאות - NIH, אולם ב-1974 חזר לקולומביה, בתור מרצה זוטר במכון לחקר הסרטן באוניברסיטה, ואף קיבל לראשונה מעבדה משלו. באותה עת הוא למד על מבנים של גנים בכרומטין. ב-1978 הוא הפך לפרופסור מן המניין באוניברסיטה ובה הוא מכהן עד היום.
לקראת סוף שנות השבעים גילה אקסל, יחד עם חוקרים נוספים מאוניברסיטת קולומביה, שיטה להחדרת DNA זר, לתוך ה-DNA של תא מארח, כך שהתא ייצר חלבונים, כרצוננו. אוניברסיטת קולומביה רשמה פטנטים מתאימים על שיטה זו והרוויחה כתוצאה מ"הפטנטים של אקסל" כפי שהם קרויים, מעל 100 מיליון דולר. השיטה איפשרה לבודד גנים וכן לנתח איך הם פועלים. בשיטה זו זיהה תלמידו, מיכאל ויגלר, במקביל לבוב ויינברג מ-MIT, את משפחת חלבוני ras כגורמים להעברת אותות לא תקינה בתאים סרטניים.
ב-1982 החל אקסל לחשוב על היישומים של ביוטכנולוגיה, תחום שהיה חדש באותה עת, וספציפית על יישומים של רקומבינציה של DNA, על נוירוביולוגיה. כתוצאה מכך, נפגש עם אריק קנדל, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2000, בעקבותיה החל ללמוד אקסל מקנדל על השפעות מולקולריות על תפקודים מוחיים.
ב-1983, השנה בה נכנסו הפטנטים שלו לתוקף, התקבל אקסל כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. החל מ-1984 הוא מכהן גם כחוקר במכון האוורד יוז לרפואה, בצ'בי צ'ייס, מרילנד.
אקסל נישא לאן לבית קוטרל (נולדה ב-1947) ויש להם שני בנים. לאחר גירושיו נישא אקסל בשנית לקורנליה (קורי) ברגמן (נולדה ב-1961), גנטיקאית וחוקרת ידועה בזכות עצמה, באוניברסיטת רוקפלר.
פרס נובל.