כף הצפרדע (שם מדעי: Alismatales) היא סדרה של צמחים חד־פסיגיים, השייכת למערכת בעלי הפרחים. הסדרה מונה כ־165 סוגים של צמחים ב־14 משפחות הפזורים בכל רחבי העולם. רוב המשפחות הן של צמחים עשבוניים ולא בשרניים ובעלות זיקה לסביבה מימית. הפרחים ברוב המשפחות מסודרים בתפרחות, ובזרעים הבשלים חסרה רקמת אגירה (אנדוספרם).
באופן מסורתי נהגו להגביל את סדרת כף הצפרדע לשלוש משפחות בלבד (כף צפרדע, בוציציים ו־Limnocharitaceae). עם זאת, כיום הסדרה הורחבה כאמור ל־14 משפחות.
משפחת הלופיים היא החשובה שבסדרה, עם מעל 2,000 מינים בכ־100 סוגים. כל שאר המשפחות אחראיות ביחד לכ־500 מינים. בצמחיית הבר בארץ מיוצגים כ־35 מינים. כל מיני כף הצפרדע הם ערכי טבע מוגנים בישראל.
מיון.
המיון המודרני נוטה לכלול בסדרת כף הצפרדע את המשפחות הבאות:
עטיפת ספר
עטיפת ספר היא חלקו הגלוי לעין כאשר הוא סגור. בספר בכריכה דקה, מתלכדת העטיפה עם הכריכה וכך גם בכריכת עוקדן ובכריכה ספירלית. בספר בכריכה קשה קיימות שתי אפשרויות: עטיפת נייר נפרדת, או עטיפה המהווה חלק בלתי נפרד מהכריכה.
חשיבות העטיפה.
העטיפה יוצרת את הקשר הראשון בין הקורא הפוטנציאלי ובין הספר, והיא המפתה את הקורא המשוטט בחנות הספרים ליטול את הספר לידיו, ולכן לעיצובה חשיבות רבה מבחינה שיווקית. המעצב דן רייזינגר הגדיר את משמעות העטיפה: "עיצוב העטיפה - צופן ויזואלי של תוכן הספר". בעת הוצאה לאור של ספר שאזל מהשוק, פעמים רבות מודפס הספר ללא שינוי, ורק עטיפתו עוברת רענון, לשם התאמתה לרוח הזמן. גם ספרים היוצאים לאור ברציפות משך שנים רבות, משנים מפעם לפעם את עטיפתם.
פיטר מאייר, שהיה במשך 18 שנה נשיא הוצאת ספרי פינגווין, אמר:
ארט ספיגלמן, יוצר הקומיקס "מאוס", דיבר על יחסו לעטיפות:
עטיפת נייר (לספר בכריכה קשה) נוטה להתבלות במהירות, ולכן אינה שימושית. שיפור באיכות העטיפה מושג באמצעות למינציה. התבלותן של עטיפות הנייר הניעה את מוכרי האנציקלופדיה העברית לצאת ב"מבצע לחידוש פני האנציקלופדיה: מכירת עטיפות לאנציקלופדיה". קל יותר להבין מבצע זה אם מתחשבים בעובדה שעקב גודלה מהווה האנציקלופדיה לא רק ספר כי אם גם רהיט שיש לשמור על יופיו.
מרכיבי העטיפה.
לעטיפת הספר שלושה חלקים: צד קדמי, צד אחורי וגב. כאשר עטיפת הנייר נפרדת מהכריכה יש לה גם שני דשים. עיצוב העטיפה מותאם לאופיו של הספר ולקהל היעד שלו. במחלקת הספרים של חנות הכל-בו הנודעת "Harrods" שבלונדון קיים מדור המוקדש לספרים קלאסיים בכריכת פאר (כריכת עור שבה מוטבע שם הספר באותיות זהב). כריכה זו מאפשרת למקם את הספר במשרד יוקרתי או בביתו של עשיר המקפיד על סגנון חייו.
הצד הקדמי של העטיפה.
בצד הקדמי מופיעים:
הצד האחורי של העטיפה.
הצד האחורי לעיתים ריק לחלוטין, אך בדרך-כלל הוא מנוצל לקידום מכירתו של הספר. לשם כך מופיעה בו פסקה המספקת לקונה הפוטנציאלי מידע מפתה על תוכנו של הספר וייחודו. במהדורה שאינה ראשונה ניתן לתת במקום זה מקצת משבחי הביקורת על הספר. פסקה נוספת בצד זה מוקדשת לתיאור קצר של כישורי המחבר. הגזמה בדברי השבח (על הספר או על המחבר) פוגעת באמינותם. בספריו של דוד אבידן ניתן לפגוש הגזמות כאלה, אך במקרה זה ההתפארות העצמית היא חלק בלתי נפרד מהמשורר. להשלמת תיאורו של המחבר מופיעה לעיתים גם תמונת פניו. בספר "איך לעשות מה" (דן בן אמוץ) ניתנה בצד הקדמי של העטיפה הודעה "תמונת המחבר מאחור", ואכן בצד האחורי של העטיפה הופיעה תמונת המחבר מאחור, כלומר צילום גבו של המחבר.
בנוסף מופיעים בצד זה שם המו"ל וסמלו. בספר המופץ בעיקר דרך חנויות הספרים אין צורך בכתובת המו"ל במקום זה, וניתן להסתפק בכתובת המופיעה בדפי הפתיחה של הספר. בספר שחלק ניכר מהפצתו נעשה ישירות על ידי המו"ל יש תועלת בציון כתובת המו"ל ומספר הטלפון שלו בצד האחורי של הכריכה. בספר הכרוך בכריכה קשה עם עטיפה נפרדת, מופיע חלק ממידע זה בדשי העטיפה, ופעמים רבות מנוצל אחד הדשים למסירת מידע על ספרים נוספים מאת אותו מחבר או באותה סדרת ספרים.
שידרת הספר.
לשידרת הספר שטח מצומצם למדי, ולכן ניתן לתת בו רק מעט פרטים. עם זאת אין לשכוח שזהו הצד הפונה אל הקורא בעת שהספר מונח על המדף, ולכן אין להמעיט בחשיבותו. בשידרת הספר מופיעים שם המחבר (משיקולי מקום מופיע לעיתים רק שם המשפחה), שם הספר, ושם המו"ל או סמלו. במהדורה שאינה ראשונה מודפס פעמים רבות גם מספר המהדורה.
עיצוב העטיפה.
בעיצוב העטיפה של הספר עוסק פעמים רבות מעצב גרפי שהתמחותו בכך. דוגמה בולטת לכך הם כ-700 מספרי הוצאת "עם עובד", שעטיפתם עוצבה על ידי המעצב שמעון זנדהאוז. בסדרת ספרי "הספרייה" וממשיכתה "הספריה החדשה" עסקה בעיצוב יעל שורץ, ולאחר פטירתה עוסק בעיצוב פרופ' מנחם פרי, עורך הסדרה, תוך שהוא שומר על הקו העיצובי שהתוותה שורץ. פרי תיאר את אופן עבודתה של שורץ:
על הזיקה ההדוקה שבין העטיפה לתוכן הספר עמד פרופ' פרי בדבריו בגב ספרה של נטליה גינצבורג, "העיר והבית":
שיקולי שיווק בעיצוב עטיפת הספר.
לשיקולי שיווק יש משקל רב בעיצוב העטיפה. משקל זה מורגש בצורה בולטת בשתי עטיפותיו של הספר "נפלאות התבונה".
עטיפת המהדורה הראשונה של הספר, שיצאה לאור בארצות הברית באמצע 1998, נושאת עליה את דיוקן פניו של גיבור הספר, ג'ון נאש, בצעירותו. על עטיפת המהדורה הראשונה של הגרסה העברית לספר, שיצאה לאור זמן קצר קודם הגעת הסרט לארץ, מצויר דיוקן מופשט קמעה, שנראה כעיבוד של דיוקנו של נאש. במהדורה החדשה של הגרסה האמריקנית ובעקבותיה גם בגרסה העברית, מופיע על העטיפה תצלום דיוקנו של ראסל קרואו, כפי שהוא נראה בסרט שנעשה בעקבות הספר.
רק מתן עדיפות עליונה לשיקולי שיווק עשוי להביא לכך שעל ספר ביוגרפי מופיעה תמונתו של שחקן קולנוע, ולא תמונתו של האדם שזו הביוגרפיה שלו. החלפת עטיפת הספר עלולה להשלות את הקונה הפוטנציאלי כאילו מדובר בשתי וריאציות של אותה יצירה (והיו מקרים שבהם הוצג הספר בחלון ראווה של חנות ספרים ועליו מדבקה "על-פי הסרט").
רון גיסין
רון גיסין (באנגלית: Ron Geesin; נולד ב-17 בדצמבר 1943) הוא מלחין, מבצע, מפיק מוזיקלי, סופר ושדרן סקוטי אשר פועלו הידוע ביותר הוא החלק הראשון של אלבום
"Atom Heart Mother" של להקת פינק פלויד.
ביוגרפיה.
הקריירה המוזיקלית שלו החלה בשנת 1962 בלהקת ג'אז. בשנת 1965 עזב את הלהקה ושיחרר אלבום סולו של נעימות לפסנתר. לאחר מכן עסק בכתיבה של לחנים לפרסומות טלוויזיה. גיסין הקים אולפן בדירתו והחל להופיע במועדוני ה"מחתרת" שצצו באותה תקופה. אלבומו הראשון, A Raise Of Eyebrows, היה בעל השפעה רבה על להקות רוק מתקדם בריטיות. להקת פינק פלויד אף אימצה לעצמה חלק מרעיונותיו ליצירותיה באלבום Ummagumma. גיסין עצמו פיתח רעיון של הלהקה לכדי יצירת הנושא של האלבום "Atom Heart Mother" של הלהקה, אף כי לבסוף לא קיבל קרדיט על כך. יצירה זו נחשבת לאחת מאבני הדרך החשובות ברוק המתקדם.
בשנת 1971, עבד עם בריג'יט סנט ג'ון וג'נסיס. למרות ההצלחה של להקות אלה באותה תקופה, והחשיפה לה זכה גיסין, הפרויקטים העצמאיים שלו לא זכו לפופולריות.
פרט לקריירה המוזיקלית, גיסין הספיק גם להשתתף בהפקות טלוויזיה ורדיו, להפיק אלבומי מוזיקה ואף להוציא ספרי שירה וסיפורים. כמו כן, גיסין מחזיק בחברת תקליטים עצמאית הקרויה על שמו.
איג קאפה, מלך צרפת
אִיג קַאפֶּה (בצרפתית: Hugues Capet; נולד ב-938 - מת ב-24 באוקטובר 996) היה מלך צרפת משנת 987 עד שנת 996. "קאפה" (בצרפתית Capet) פירושו "לובש הגלימה". צאצאיו של קאפה, בני השושלת הקאפטינגית וענפיה, משלו ברציפות בצרפת עד שנת 1848 (למעט בתקופת הרפובליקה הצרפתית הראשונה והקיסרות הראשונה בין 1792 ל-1815).
ביוגרפיה.
קאפה נולד בשנת 938 בפריז למשפחה עשירה ורבת כוח. הוא היה בנם הבכור של איג הגדול, דוכס הפרנקים ורוזן פריז, אשר היה בנו של רובר הראשון, מלך צרפת, ושל הדוויג מסקסוניה, בתו של היינריך הראשון, מלך גרמניה. קאפה רצה להפוך לנזיר, ובשנת 980 העביר את שרידי הקדוש ואלרי לקתדרלה באמיין. לאחר שירש את אחוזותיו ותוארו של אביו, הפך לאציל החזק ביותר באותו הזמן בצרפת. איג כרת ברית עם שליטי גרמניה, ונשא לאישה את בתו של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וכך הייתה לו השפעה רבה על המלך הקרולינגי החלש לותר. לאחר מותם של לותר ב- 986 ושל בנו לואי החמישי ב-987, שכנע אדלברון ארכיבישוף ריימס אספה של אצילים לבחור באיג קאפה כמלך צרפת. הוא הוכתר כמלך צרפת בעיר נויון, פיקרדי ב-3 ביולי 987, והיה בכך לאדם הראשון ממשפחה שאינה מלכותית שמלך בצרפת, והראשון בשושלת הקאפטינגית.
על אף שכוחו הצבאי היה מוגבל, והיה עליו לעיתים לבקש סיוע צבאי מדוכס נורמנדיה, בחירתו כמלך פה אחד העניקה לו כוח וסמכות מוסרית כלפי אציליו.
המלך איג היה בעל נכסים ליד שארטר ואנז'ו. בין פריז ואורליאן היה המלך בעל אחוזות ונכסים בגודל של 1,000 קמ"ר. אלו היו גבולות סמכותו, ואם היה מעז לצאת מהם היה בסכנת מוות. מעבר לבסיס כוח זה היו עדיין מקומות אשר לא קיבלו את סמכותו הפאודלית. באזורי הספר היו 150 צורות של מטבע, ולפחות תריסר שפות. איחוד צרפת לכלל יחידה אחת הסתבר כמשימה קשה, והמצב גרם למאבק מתמיד בין המלך ובין אציליו הפאודלים. מלכותו של קאפה התאפיינה במאבקים בלתי פוסקים בינו ובין הוסאלים שלו על גבולות אזור הסן והלואר. מעבר לכך, מינויו של ארנולף, אחיינו של דוכס לוריין, גרם לסכסוך עם האפיפיור יוחנן החמישה עשר, שעדיין היה בשיאו כאשר נפטר קאפה בשנת 996, ונטמן בבזיליקת סן-דני בפריז.