בתחילת המאה ה-16 מספר היהודים במזרח אירופה נאמד בין 10,000 ל-30,000. באמצע המאה ה-18 זינק מספר היהודים לכ-750,000. בתקופה זו שליש מיהודי מזרח אירופה התגורר באזורים שרוב אוכלוסייתם פולנית. שאר היהודים התגוררו בקרב עמים אחרים, בעיקר בסביבה אוקראינית ורוסית-ליטאית. הזינוק במספר היהודים נבע מהגירה ממרכז אירופה למזרחה במאה ה-16, ומשיעור ילודה גבוה. גזרות ת"ח ת"ט הביאו לכך שיהודי פולין ביקשו מפלט בגרמניה, וכך התחדש היישוב היהודי בגרמניה.
באמצע המאה ה-18 כשני שלישים מהאוכלוסייה היהודית במזרח אירופה התגוררו בערים או בעיירות, ושליש התגוררו בכפרים – תופעה ייחודית שכמעט ולא התקיימה במערב אירופה. במשך השנים אחוז היהודים בערים ובעיירות רק הלך וגדל. בתקופה זו התבלטה תופעת "העיירה היהודית" (שטעטל), שהייתה עיירה שחלק גדול מתושביה היו יהודים, מה שהשפיע על צביונה התרבותי.
במהלך המאה ה-19 עלה השימוש במושג "יהודי המזרח" (אוסטיודן) כדי לבדל בין שני אגפיה של יהדות אירופה.
בארצות האסלאם.
ידיעות על קשרים בין יהודי אשכנז ליהודי מצרים ידועים לנו מן הגניזה הקהירית במאה ה-11. נוסף לכך היו גלי עלייה לארץ ישראל בתקופות שונות, בעיקר לאחר רדיפות באירופה. גלים כאלה ידועים לדוגמה בראשית המאה ה-13 (עליית בעלי התוספות), ולאחר מכן בסוף המאה ה-14, לאחר המוות השחור. קהילה אשכנזית התקיימה בירושלים במאות ה-15 וה-16. מקהילה זו נמצאו בגניזה הקהירית אחד המסמכים הקדומים ביותר ביידיש, בהם "רחל זוסמן" כותבת לבנה שהתערה בקהילה היהודית במצרים. יהודים נוספים ממוצא אשכנזי הגיעו לארצות האסלאם באופן עקיף, לאחר שהגרו לספרד כדי ללמוד תורה וקבלה וגורשו יחד עמם מחצי האי האיברי לאחר גזרות קנ"א או בגירוש ספרד לארצות האימפריה העות'מאנית. מגורשים אלה זכו לשם המשפחה "אשכנזי" שמעיד על מוצא אבי המשפחה מקהילות אשכנז, ועל פי רוב נטמעו בקהילות המגורשים האחרות. יהודים אשכנזים המשיכו להגר לעולם המוסלמי, ובפרט לארץ ישראל, גם במהלך "העת החדשה" כדי למצוא מפלט בשל רדיפות דתיות באירופה או בשל עיסוקם כסוחרים. בהגירות מאוחרות אלה שמרו על מנהגיהם האשכנזיים ולא אימצו מנהגים מקומיים או ספרדיים.
המאה ה-18.
על אף הקשר האתני בין יהודי מרכז ומערב אירופה לבין יהודי מזרחה, חל ביניהם בידול הולך וגובר מסוף המאה ה-18; לקיבוץ הראשון ניתנה בהדרגה אמנציפציה, בעוד שהאחרונים היו רחוקים מכך ונתונים היו ברובם להגבלות רבות עד למהפכה הרוסית של 1917. במערב הניעו תהליכים אלה תירבות (אקולטורציה) מואץ של היהודים, שהתבטא בהשתלבות לשונית – אם בראשית המאה ה-19 נדרשו המשכילים בגרמניה לחבר ספרות עממית ביידיש כדי שההמונים יבינו אותה, כעבור כמה עשורים השפה האידית כמעט ונעלמה – ובאימוץ הדרגתי של ערכי החברה המקומית. בעקבות כך החלו תופעות של חילון, המרות דת, נישואי תערובת, רפורמה דתית ועוד. במזרח היו תהליכים כאלה איטיים מאוד, מוגבלים ונחלת חלקה של שכבה צרה בלבד. כך, לדוגמה, בעוד שתנועת ההשכלה במערב התפוגגה בשלב מוקדם עם ההתערות החברתית, גלגוליה השונים שרדו שנים רבות בגליציה – בה ניתנה אמנציפציה באופן רשמי, אך היא הייתה הצהרתית יותר ממעשית בשל נחשלות החברה הנוכרית הסובבת. במיוחד ברוסיה, נותרה החברה היהודית מסורתית בעיקרה, ובכך זימנה כר פעילות נרחב ללוחמים למען ההשכלה שם.
המאה ה-19 והמאה ה-20.
הקהילות האשכנזיות באירופה שגשגו החל מאמצע המאה ה-19 ועד שנות ה-40 של המאה ה-20, עת פרצה השואה. ריבוי האוכלוסין יצר לחץ כלכלי הולך וגובר שהוביל להגירת כ-2.5 מיליון איש ממזרח אירופה, רובם היגרו לארצות הברית. מבין המהגרים, עשרות אלפי יהודים עלו לארץ ישראל ובכך החלה הציונות המעשית. באותן שנים התרחשו שינויים פוליטיים ותרבותיים באירופה, שנתנו את אותותיהם גם על היהודים. כך, לדוגמה, שאבו יהודי אשכנז את רעיון הלאומיות מעמי אירופה, ונוסדו מספר תנועות יהודיות לאומיות: ציונות, בונדיזם, טריטוריאליזם יהודי, אוטונומיזם יהודי ולהן גוונים ותתי-זרמים. ב-1939 היוו האשכנזים כ-90% מהיהודים בעולם ולהערכת סרג'ו דלה-פרגולה, נכון לשנת 2008, היוו כ-75%.
רובם המוחץ של הנרצחים בשואה היו מיהודי אשכנז, בעיקר ממזרח וממרכז אירופה. לאחר השואה והקמת מדינת ישראל, הידלדלה מאוד האוכלוסייה היהודית באירופה. את המכה הקשה ביותר ספגה יהדות פולין (בכלל זה יהדות ליטא), שמנתה כ-3 מיליון נפש, ונכחדה כמעט לגמרי. יהדות פולין וליטא הייתה מאורגנת בארגונים, במוסדות ובמפלגות חילוניים ודתיים, חלקם נהרסו כליל, וחלקם עברו לארצות הברית ולישראל.
המאה ה-21.
תפוצת יהודי אשכנז כוללת את ישראל, אירופה, דרום אמריקה, דרום אפריקה, אוסטרליה וחלקים מאסיה. ארצות הברית היא מקום ריכוזם הגדול ביותר במאה ה-21. נכון להיום, יוצאי ארצות אשכנז מהווים את הקבוצה הגדולה ביותר בעם ישראל, כ-75% מכלל היהודים בעולם.
ספר בראשית
יחיאל ספרא
יחיאל ספרא (נולד ב-7 באפריל 1947 בפולין) הוא בדחן, הומוריסטן וסטנדאפיסט ישראלי.
קורות חיים.
ספרא נולד בפולין במשפחה חרדית לאב בעל מכולת ובעל קורא, שאף כתב בדיחות לבדחן היידי שמעון דז'יגאן. גדל בבני ברק ולמד בישיבת היכל התלמוד. בגיל צעיר יצא בשאלה, לפרנסתו עבד כמכין ילדים לקריאת ההפטרה בבר מצווה ובנוסף שימש כקריין "טעמי המקרא" ברדיו ובטלוויזיה. בשנות ה-80 התפרסם לאחר שנהג לשלוח בקביעות מכתבים וחידודי לשון לעיתונים, שהתפרסמו בעיקר בעיתון מעריב, ואחר כך היה בעל טור במקומון צומת השרון של רשת שוקן.
השתתף בתוכניות הרדיו "לצון נופל על לצון" ו"מפיק ודי". כמו כן הופיע עם אבשלום קור בתוכניות הלשון בערוץ 1 "הגיע זמן לשון" בטלוויזיה ו"באופן מילולי" בגלי צה"ל.
בטלוויזיה, כיכב בתוכנית ההומור "חכמים בלילה" ששודרה בערוץ 1, והגיש פינת הומור שבועית בתוכנית "שבוע טוב" בהנחיית ד"ר עליזה לביא ששודרה במוצאי שבת. כמו כן היה בין כותבי השאלות לתוכנית הטלוויזיה "הכספת" של ארז טל, וחיבר את הספר "טריוויה עד הבית", 2010 שאלות ותשובות בעריכת טל גלעד הוצאת מודן.
ספרא השתתף בפאנל התוכנית "יתוש בראש" אשר שודרה בגלי צה"ל ובטלוויזיה החינוכית.
יחיאל ספרא הוא הכותב של טוביה צפיר הוא משתתף בפסטיבל השנתי של "מספרי סיפורים"
ומופיע בערבי הומור יהודי ברחבי הארץ.
תחום נוסף שבו התפרסם ספרא הוא דיאטה: בעבר שקל למעלה מ-180 ק"ג, ובעקבות שימוש בדיאטה מיוחדת הוריד 100 ק"ג ממשקלו.
חיים אישיים.
ספרא מתגורר בהרצליה.
בנו, יהודה ספרא, הוא כותב טורים הומוריסטיים בעיתון "ישראל היום" וחומר הומוריסטי וסאטירי באתר "לאטמה".
יחאיל ספרא
האיחוד הלאומי
האיחוד הלאומי הייתה רשימה וסיעה משותפת של מפלגות ימין ישראליות.
היסטוריה.
הכנסת החמש עשרה (1999–2003).
האיחוד הלאומי הוקם במרץ 1999, לקראת הבחירות שעמדו להתקיים במאי אותה שנה, לכנסת החמש עשרה. הוא הוקם כאיחוד של מולדת (מפלגתם של רחבעם זאבי ובני אלון שהוקמה עוד ב-1988), תקומה (חנן פורת וצבי הנדל, שפרשו מהמפד"ל במרץ 1999) וחירות (בני בגין, מיכאל קליינר ודוד ראם, שפרשו מהליכוד בפברואר 1999). זה היה צירוף של פורשי מפלגות קיימות, עם מפלגות חדשות שהוקמו בעקבות חתימת הסכם ואי בסוף 1998. השאיפה הייתה להשיג סיעה משמעותית בכנסת, שתמנע מהליכוד בראשות בנימין נתניהו, בקדנציה הראשונה שלו כראש הממשלה, להוסיף ולוותר על שטחים מארץ ישראל, כפי שכבר עשה לדעתם בהסכם ואי.
בבחירות עצמן הפסיד נתניהו לאהוד ברק וגם הרשימה החדשה נכשלה יחסית לציפיותיה וזכתה ב-4 מושבים בלבד. בעקבות זאת, מיד לאחר הבחירות, ועוד לפני תחילת תקופת כהונת הכנסת החדשה פרש זאב בנימין בגין, באומרו שהוא נותר מנהיג ללא ציבור. חברי הכנסת מטעם הסיעה, עם תחילת כהונת הכנסת ה-15, היו לפיכך: רחבעם זאבי, חנן פורת, בני אלון ומיכאל קליינר. כמה חודשים אחר כך, באוקטובר 1999 פרש מהכנסת גם חנן פורת, שפינה מקום לצבי הנדל. הסיעה נותרה באופוזיציה לצידו של הליכוד.
ב-1 בפברואר 2000 התאחדה הסיעה עם סיעת ישראל ביתנו בראשות אביגדור ליברמן, ליצירת מסגרת חדשה - איחוד לאומי-ישראל ביתנו. נציג חרות מיכאל קליינר, שממילא כבר היה בסכסוכים אישיים עם שאר שלושת חברי הכנסת של הסיעה, התנגד לאיחוד ובעת יצירת הסיעה המאוחדת התפלג ממנה ויצר מחדש את סיעת חרות - התנועה הלאומית.
ב-6 בפברואר 2001 התקיימו בישראל הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה - 2001, כאשר הכנסת ממשיכה בכהונתה, בהרכבה הקודם. בעקבות ניצחונו של אריאל שרון בבחירות אלה, על אהוד ברק, הקים שרון ממשלה חדשה, שבמרכזה מפלגת הליכוד, שהייתה קודם לכן באופוזיציה. ליברמן וזאבי נכנסו לממשלה זו גם הם, כשרי התשתיות הלאומיות והתיירות, בהתאמה. בנוסף להם התמנה מטעם הסיעה המאוחדת גם יורי שטרן, כסגן שר במשרד ראש הממשלה.
ב-16 באוקטובר 2001 הגישו זאבי וליברמן את התפטרותם מממשלת שרון, במחאה על נסיגת צה"ל משכונות אבו סניינה וח'רת א-שייח בחברון, דבר שלטענתם חשף את יהודי חברון לאיומים של ירי צלפים מצד ארגוני הטרור הפלסטיניים. למחרת היום, ב-17 באוקטובר 2001, בטרם נכנסה ההתפטרות לתוקף, נרצח רחבעם זאבי על ידי מחבל פלסטיני מהחזית העממית, במלון הייאט במזרח ירושלים.
בעקבות הרצח משך ליברמן את התפטרותו וסמוך אחר כך נבחר כמנהיג הסיעה המשותפת במקום זאבי. בני אלון גבר בבחירות פנימיות על פלמח זאבי, בנו של רחבעם זאבי ונבחר למנהיג מולדת ובעקבות זאת מונה כמחליפו של זאבי במשרד התיירות. בכנסת, מחליפו של זאבי היה אורי אריאל.