הדינוזאור ידוע מדגימות מקוטעות מתצורות לה אמרגה , במחוז נאוקן, ארגנטינה בהם התגלו מספר חוליות שכנראה השתייכו לפרט צעיר באורך 75 ס"מ. מרבית החוקרים כיום מסווגים את הדינוזאור לשייך לנואזאוריים, אשר רבים מהם התפתחו באמריקה הדרומית. עם זאת חלק רואים בו סוג קדום יותר מהעל-משפחה אבליזאורים.
קיואג'רה
קיואג'רה (שם מדעי: Caiuajara) הוא סוג של פטרוזאור ממשפחת הטפג'ריים שהתקיים במשך הקרטיקון העליון שלפני 85 מיליון שנה בברזיל.
סוג זה התגלה בידי פועלים ב-1971 במדינת פרנה בברזיל בשדה פתוח ואלה הובאו ב-2011 לקהילה המדעית. הממצאים של הפטרוזאור כללו שרידי עצמות רבות
שהשתמרו בצורתם ולא נדחסו לאבן החול בה נקברו ורק שלדים בודדים היו מפורקים. ככל הנראה השרידים היו של פטרוזאורים צעירים, אשר לא פיתחו את הגולגולות הבולטות של הבוגרים. סוג זה תואר ב-2014 למדע בידי קבוצת חוקרים ביניהם: פאולו מנזיג (Paulo Manzig), אלכסנדר קלנר (Alexander Kellner) ועוד. שם הסוג ניתן על הקבוצה: "Caiuá Group", אשר חקרה את הממצאים והסיומת "ג'רה" - קיצור של טפיג'רה, קרוב משפחתו.
פטרוזאור זה היה בעל מוטת כנפיים של 2.35 מטרים והיה בעל "קסדה" דמוית-סנפיר מעל הגולגולת, מה שכנראה שימש לתצוגות חברתיות או לאיזון. אף שבעבר סברו שבני המשפחה היו שוכני חופים, למעשה הוא התקיים במדבר ופרטים רבים נהרגו, עקב שיטפון מסופות מעל אגמים קדומים, אשר העיפו פרטים רבים (בעיקר צעירים) לתוך האגם. לא ברור ממה ניזון הפטרוזאור, אף שמניחים שהיה צמחוני.
פרס מיגל דה סרוואנטס
פרס מיגל דה סרוואנטס (בספרדית: Premio de Literatura en Lengua Castellana Miguel de Cervantes) הוא פרס ספרותי ספרדי שמוענק כל שנה עבור הישג בספרות בשפה הספרדית. הפרס מוענק החל משנת 1975 בגובה של 125 אלף יורו. אקדמיות לשפה הספרדית של המדינות דוברי ספרדית יכולות להציע מועמדים והחלטה מתקבלת על ידי משרד התרבות של ספרד. רק בשנת 1979 הפרס הוענק לשני סופרים.
שלוש סופרים בנוסף לפרס זה קיבלו גם פרס נובל לספרות: אוקטביו פס (1981 ו-1990), מריו ורגס יוסה (1994 ו-2010) וקמילו חוסה סלה (1989 ו-1995).
נציגי ספרד זכו בפרס 24 פעמים.
דעיכה אמריקאית
דעיכה אמריקאית היא תאוריה הסבורה שכוחה של ארצות הברית של אמריקה הולך ופוחת מבחינה גאופוליטית, צבאית, פיננסית, כלכלית, חברתית ותרבותית. בקרב תומכיה ישנו ויכוח על היקף הירידה, והאם היא יחסית או מוחלטת. המאמינים בכך שאמריקה נמצאת בדעיכה מכונים "דקלייניסטים" (מהמילה האנגלית decline, דעיכה).
סין, המאתגרת את ארצות הברית על דומיננטיות עולמית, מהווה נושא מרכזי בוויכוח על הדעיכה האמריקאית. ארצות הברית כבר איננה מעצמת העל היחידה הבלתי מעורערת ששולטת בכל תחום בכל אזור בעולם (כמו שהייתה החל מהתפרקות ברית המועצות). על פי מדד Asia Power 2020, גם בתוך אסיה, ארצות הברית עדיין מובילה על סין ביכולת הצבאית, בהשפעה התרבותית, בחוסן ובהגנה, אך נופלת מאחורי סין בארבעה פרמטרים: משאבים כלכליים, משאבים עתידיים, יחסים כלכליים ודיפלומטיים, והשפעה.
את הדעיכה האמריקאית מאפיינים יתרונות צבאיים מתכווצים, הוצאות גירעונות, התעלפות גאופוליטית ושינוי בתנאים המוסריים, החברתיים וההתנהגותיים. יש חוקרים שאומרים שתפיסת הירידה, או הדקליניזם, היא זה מכבר חלק מהתרבות האמריקאית. בסקר שנערך ב-2021 בקרב 1,019 אמריקאים, 79% מהנסקרים אמרו שאמריקה "מתפרקת". יחד עם זאת, שיעור דומה מהנשאלים בסקר ציינו כי הם "גאים להיות אמריקאים".
הערכה.
לפי הפעיל הפוליטי האמריקאי נועם חומסקי, דעיכתה של אמריקה החלה זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה,עם " אובדן סין " ואחריו מלחמות הודו.עד 1970,חלקה של ארצות הברית בעושר העולמי ירד לכ-25%,שעדיין היה גדול אך ירד בחדות. חומסקי דוחה את "הרטוריקה המדהימה של מספר שנות הניצחון בשנות ה-90" כ"בעיקר אשליה עצמית".עם זאת, חומסקי טען ב-2011 שהכוח לא יעבור לסין והודו, מכיוון שמדובר במדינות עניות עם בעיות פנימיות קשות, ולא יהיה מתחרה לכוח ההגמוני העולמי בעתיד הנראה לעין.
לפי Jeet Heer, ההגמוניה האמריקאית תמיד נתמכה על ידי שלושה עמודי תווך: "כוח כלכלי, כוח צבאי, והכוח הרך של הדומיננטיות התרבותית". לפי הדיפלומט האמריקני אריק ס. אדלמן, הדקליניסטים,או אלה שמאמינים שאמריקה בדעיכה, טעו בעבר "באופן עקבי". עם זאת, מדען המדינה האמריקאי אהרון פרידברג הזהיר שעצם העובדה שהדקליניסטים טעו בעבר,לא אומר שהם יהיו שגויים בתחזיותיהם העתידיות, ושחלק מהטיעונים של הדקליניסטים ראויים להילקח ברצינות.
מדען המדינה מתיו קרוניג טוען כי וושינגטון "פעלה על פי אותה תוכנית גאופוליטית בסיסית בת שלושה שלבים מאז 1945.ראשית,ארצות הברית בנתה את המערכת הבינלאומית הנוכחית, מבוססת הכללים... שנית, היא קיבלה את פניה למועדון כל מדינה ששיחקה לפי הכללים, אפילו יריבים לשעבר... ושלישית, ארצות הברית עבדה עם בעלות בריתה כדי להגן על המערכת מפני אותן מדינות או קבוצות שיאתגרו אותה."
צבאי.
על פי דו"ח בן 98 עמודים של הוועדה הלאומית לאסטרטגיית הגנה,"היתרונות הצבאיים ארוכי השנים של אמריקה פחתו", ו"המרווח האסטרטגי של המדינה לטעות הפך קטן להחריד. הספקות לגבי יכולתה של אמריקה להרתיע, ובמידת הצורך, להביס יריבים ולכבד את התחייבויותיה הגלובליות, התרבו". הדו"ח ציין "חוסר תפקוד פוליטי" ו"מכסות תקציב" כגורמים המונעים מהממשלה לעמוד בקצב האיומים במה שהדו"ח תיאר כ"משבר של ביטחון לאומי". הדו"ח כתב שכדי לנטרל את הכוח האמריקאי, סין ורוסיה מנסות להשיג "הגמוניה אזורית" ומפתחות "הצטברות צבאית אגרסיבית". בשנת 2018,גנרל חיל האוויר פרנק גורנץ אמר כי יתרון כוח האוויר של ארצות הברית על רוסיה וסין הולך ומצטמצם..
הוצאות הגירעון.
פול קנדי טוען כי המשך הוצאות הגירעון, במיוחד על הצטברות צבאית, היא הסיבה החשובה ביותר לשקיעתה של כל מעצמה גדולה. העלויות של המלחמות בעיראק ובאפגניסטן הן כעת מוערך בסכום גבוה של 4.4 טריליון דולר,מה שקנדי מחשיב כניצחון גדול לאוסמה בן לאדן, שמטרתו המוצהרת הייתה להשפיל את אמריקה על ידי הצגת סרבנותה של הנפגעים וחוסר הרצון להתמיד בסכסוך ארוך טווח. עד 2011,תקציב צבא ארצות הברית - כמעט תואם לזה של שאר העולם ביחד - היה גבוה יותר במונחים ריאליים מאשר בכל עת מאז מלחמת העולם השנייה.
התקפה גאופוליטית.
לפי ההיסטוריון עמנואל טוד, התרחבות בפעילות צבאית ותוקפנות יכולה להיראות כעלייה בכוח, אך יכולה להסוות ירידה בכוח. הוא מבחין שזה התרחש עם ברית המועצות בשנות ה-70, ועם האימפריה הרומית, וכי ייתכן שארצות הברית עוברת תקופה דומה בזמן, למרות השפעתה על הגלובוס.
בשנת 2005 היו 38 מתקנים אמריקאים גדולים ובינוניים הפזורים ברחבי הגלובוס - בעיקר בסיסי אוויר וימיים - בערך זהה למספר 36 הבסיסים הימיים וחיילות המצב של בריטניה בשיא הקיסרות ב-1898. ההיסטוריון פול קנדי מאוניברסיטת ייל, משווה את המצב בארצות הברית למצב של בריטניה הגדולה לפני מלחמת העולם הראשונה, ואומר שמפת הבסיסים בארצות הברית דומה.
תַרְבּוּת.
פרשנים כמו אלן בלום, אד הירש וראסל ג'קובי הציעו שהתרבות האמריקאית נמצאת בדעיכה. סמואל פ. הנטינגטון התייחס בביקורתיות למגמה בתרבות ובפוליטיקה האמריקאית של ניבוי ירידה מתמדת מאז סוף שנות החמישים. כפי שהוא ראה זאת, הדקלניזם הגיע בכמה גלים ברורים, כלומר בתגובה להשקת ספוטניק של ברית המועצות; למלחמת וייטנאם; להלם הנפט של 1973; למתיחות הסובייטית בסוף שנות ה-70; ולאי הנחת הכללית שליוותה את סופה של המלחמה הקרה. לפי ההיסטוריון האמריקאי ראסל ג'ייקובי, עליית המרקסיזם האקדמי, הכלכלות הפוליטיות הרדיקליות ומחקרי ספרות ותרבות ביקורתיים מאז מלחמת העולם השנייה תרמו לשקיעתה של התרבות האמריקאית.
ויליאם ג'יי בנט טוען שההידרדרות התרבותית של אמריקה מעידה על "שינוי בעמדות ובאמונות של הציבור". לפי אינדקס האינדיקטורים התרבותיים המובילים, שפורסם ב-1993,המתאר באופן סטטיסטי את התנאים המוסריים, החברתיים וההתנהגותיים של החברה האמריקאית המודרנית, המתוארים לעיתים קרובות כ'ערכים',מצבה התרבותי של אמריקה היה בדעיכה ביחס למצבים שלפני 30 שנה,1963.המדד הראה כי חלה עלייה בפשיעה האלימה ביותר מפי 6,הלידות הבלתי חוקיות ביותר מפי 5,שיעור הגירושים פי 5,אחוז הילדים המתגוררים בבתים חד הוריים פי 4,ובני הנוער. שיעור ההתאבדות פי שלושה במהלך תקופה של 30 שנה.
לפי קנת וייסברוד, אף על פי שחלק מהסטטיסטיקות מצביעות על ירידה אמריקאית (עלייה בשיעור התמותה, שיתוק פוליטי והגברת הפשיעה),"לאמריקאים הייתה תרבות נמוכה במשך זמן רב מאוד, ומזמן קידמו אותה". הוא חושב שהאובססיה לירידה היא לא משהו חדש, כמשהו שמקורו בפוריטנים. "הדעיכה התרבותית, במילים אחרות, היא אמריקאית כמו עוגת תפוחים", טוען וייסברוד. וייסברוד משווה את צרפת שלפני המהפכה ואמריקה של ימינו בשל הוולגריות שלהן, שלטענתו היא "הרחבה כמעט טבעית או תוצאה של כל מה שמתורבת: האדרת האגו".
דניאל בל טען שתפיסת הירידה היא חלק מהתרבות. "מה שההיסטוריה הארוכה של ה'דקליניזם' האמריקאי - בניגוד לדעיכה האפשרית בפועל של אמריקה - מרמזת", אומר דניאל בל,"הוא שלחרדות הללו יש קיום משל עצמן שהוא די נבדל מהעמדה הגאו-פוליטית האמיתית שלנו. מדינה; שהם נובעים ממשהו המושרש עמוק בנפש הקולקטיבית של המעמדות המפטפטים שלנו כמו מניתוחים פוליטיים וכלכליים מפוכחים".