בעונת 1991/1992 שותף ב-13 משחקים ונטל חלק בעונת האליפות של הקבוצה לאחר 13 שנות בצורת. בעונה העוקבת תפס מקום של קבע בהרכב הקבוצה ושמר על מקומו במשך 12 שנים ברציפות, למעט פציעות שהשביתו אותו.
במהלך הקריירה שיתף פעולה בהגנה עם מספר בלמים חשובים בשנות ה-90 בהרכב מכבי, בהם אמיר שלח ואלכסנדר פולוקארוב. הוא היה שותף מלא לזכייה בגביע המדינה 1993/1994, לעונת האליפות ב-1994/1995 ולעונת הדאבל ב-1995/1996.
בקיץ 1996 נבחן ברומר במנצ'סטר יונייטד האנגלית בראשות אלכס פרגוסון והיה על סף חתימה בקבוצה שלא יצאה אל הפועל משום שמספר ימים לאחר מכן קרע את רצועת הקרסול.
לאחר הדחתה של קבוצתו ממוקדמות ליגת האלופות 1996/1997 וירידתה לסיבוב הראשון בגביע אופ"א לצמד משחקים מול טנריפה הספרדית, כבש ברומר שער נדיר מבחינתו, בבעיטת יעף מ-25 מ' לבין חיבורי קורות השער הספרדי, במשחק הבית אשר התקיים באצטדיון רמת גן והסתיים בתוצאה 1–1.
בשנותיו האחרונות כשחקן זכה עם מכבי תל אביב בשני גביעי מדינה נוספים, ב-2000/2001 וב-2001/2002, והיה שותף לאליפות בעונת 2002/2003.
נבחרת ישראל.
לברומר 24 הופעות במדי נבחרת ישראל, מהן אחת זכורה במיוחד בה כבש שער מרחוק במשחק הידידות נגד נבחרת ברזיל באצטדיון רמת גן ב-1995. את שערו הנוסף במדי הנבחרת כבש בשנת 1996 מול נבחרת רוסיה במסגרת מוקדמות גביע העולם בצרפת.
קריירת אימון.
לאחר פרישתו ממשחק מונה ברומר בעונת 2005/2006 לעוזר המאמן במכבי תל אביב, תחת המאמן הראשי ניר קלינגר. לאחר מכן החל לאמן ילדים ונערים והועסק בבית ספר לכדורגל של מועדון ספורט הוד השרון.
בעונת 2012/2013 אימן את קבוצת נערים ב' של בית"ר טוברוק ולקראת עונת 2013/2014 הצטרף לצוות האימון במחלקת הנוער של מכבי תל אביב. במכבי תל אביב שימש ברומר כעוזר מאמן של קבוצת נערים א', מאמן העשרה ומאמן הגנה בקבוצות מחלקת הנוער של המועדון.
ביולי 2008 מונה ברומר לעוזרו של טל בנין בנבחרת נערים א' של ישראל. הוא עבד במשרה זו במשך שמונה שנים במקביל לעבודתו במועדונים, עד שביולי 2016 קודם לתפקיד המאמן הראשי בנבחרת נערים א'.
מנהלה המקצועי החדש של נבחרת ישראל יוסי בניון, מונה במרץ 2022, ופיטר את המאמן הזמני של הנבחרת מרקו בלבול מאימון הנבחרת הבוגרת וגם מתפקידו המקורי בנבחרת הנוער, וזאת בשל חילוקי דעות מקצועיים. מיד לאחר מכן מונה ברומר כמאמן זמני של נבחרת ישראל הבוגרת, לצמד משחקי הידידות מול גרמניה ומול רומניה בסוף חודש מרץ 2022.
יהודי דרום אפריקה
בית הכנסת דה לה ויקטואר
בית הכנסת דה לה ויקטואר (Synagogue de la Victoire; מכונה גם בית הכנסת הגדול של פריז או בית הכנסת רוטשילד) הוא בית הכנסת הגדול ביותר בצרפת. הוא נחנך בשנת 1874, והוכר כמבנה היסטורי בשנת 1987. בית הכנסת שוכן במרכז העיר ברחוב Rue de la Victoire שברובע התשיעי בפריז, בסמיכות לתחנת המטרו Dame-de-Lorette.
המבנה שנבנה בסגנון נאו-רומנסקי, יכול להכיל 2,500 איש. תקרותיו בגובה 26 מטר, ואורכו 44 מטרים על 17 מטר רוחב, ובגודלו ובמבנהו הוא מזכיר יותר קתדרלה. אדריכל בית הכנסת היה יהודי בשם אלפרד-פיליבר שתכנן גם את בית הכנסת ורסאי. המבנה נפתח לפעילות ב-1875. את מרבית הוצאות הבנייה שילמה עיריית פריז. בתקופת מלחמת העולם השנייה הצהירה המשטרה בפני קלגסי הגסטפו שהמקום הוא רכוש עיריית פריז ומשמש כמחסן לאספקת מזון לצבא, וכך הוא נותר שלם ברובו, למעט נזקים קלים כתוצאה מההפצצות הגרמניות. בשנת 1967 שופץ המבנה ונחנך מחדש.
החלק העליון בחזית מוכתר על ידי גמלון, שבאמצעו רוזטה גדול והכיתוב העברי מעליו הם דברי יעקב אבינו מבראשית כ"ח, י"ז: . מעל לגמלון יושב אבן לוחות הברית.
כרוב בתי הכנסת בצרפת, גם לביכ"נ זה נקבע שמו לפי הרחוב בו הוא שוכן, "לה ויקטואר" (הניצחון) – שנקרא כך לאחר שנפוליאון בונפרטה, (שהתגורר ברחוב) כבש את איטליה. הוא מכונה גם "רוטשילד" מאחר שמשפחת הבנקאים היהודית התפללה בו במשך דורות רבים, ומשתמשת בו עד היום, יחד עם משפחות יהודיות חשובות נוספות בעיר. המקום מוזכר גם ביומנו של תיאודור הרצל בתחילת יוני 1895: "הלכתי זו הפעם הראשונה לבית הכנסת של רִי דה לה ויקטואר (בית הכנסת המרכזי בפריס) ושוב הייתה בעיני התפילה חגיגית ומרגשת." הרב הראשי לצרפת צדוק כהן שהיה רב בית הכנסת, חיתן בו את אלפרד דרייפוס עם לוסי הדמר בשנת 1890.
מרבית ממייסדי בית הכנסת היו יהודי אלזס, ולפיכך התפילות באולם הראשי נערכות בנוסח אשכנז, אך במקום גם אולם קטן לתפילות בנוסח הספרדים, ובאולם בקומה העליונה נערכות תפילות בנוסח יהדות מצרים. הנוסח המוזיקלי לליווי התפילה הוא ייחודי לכל קהילות הקונסטיטואר בצרפת, והוא שואב מרוח מוזיקת האופרה. מובילים אותו חזן ראשי, מנצח מוזיקלי ומקהלת גברים של כ-20 זמרי אופרה, ברובם לא יהודים. כחזן הראשי מכהן מ-2009 אהרן היון, שירש את מכלוף עטיה אשר שימש כחזן למעלה מ-50 שנה.
בשבתות מתפללים בו בקביעות כ-300 איש, ובימים הנוראים גודשים את המקום כשלשת אלפים מתפללים. במהלך ימות השבוע מתקיימים במקום שיעורי תורה והלכה יומיים, וכן ישנם אולם אירועים, ספרייה וחדרי לימוד לילדים.
בכניסה לבית הכנסת ניצבות לוחות הנצחה להרוגי מלחמות העולם, ומדי יום ראשון שלפני ראש השנה, בעת אמירת הסליחות, נערך במקום טקס לזכר חללי המגורשים בתקופת הכיבוש הנאצי, שמועבר בשידור חי בערוץ פראנס 2 הצרפתי. בית הכנסת נחשב לבית הכנסת המרכזי של פריז, ואירועים שונים של יהדות צרפת בכללה התקיימו בו. מדי יום הכיפורים מבקרים במקום משלחת שרים מהממשלה הצרפתית לקראת תפילת נעילה.
בין השנים 1997–2008 כיהן כרב בית הכנסת ז'יל ברנהיים. כיום מכהן הרב משה סבג.
בית הכנסת הגדול של פריז
דיפווטר הוריזון
ז'ילבר בקו
ז'ילבר בקו (בצרפתית: Gilbert Bécaud; 24 באוקטובר 1927 - 18 בדצמבר 2001) היה זמר, מלחין, ושחקן קולנוע, מגדולי הזמר הצרפתי.
ביוגרפיה.
נולד בדרום צרפת בעיר טולון בשם פרנסואה ז'ילבר ליאופולד סילי. אביו עזב את אמו, והוא ואחיו ראו בחברה לחיים של אמם, לואי בקו, אב חורג.
ז'ילבר למד לנגן על פסנתר ובגיל 9 התקבל לקונסרבטוריון של ניס. ב-1942 עזב את בית הספר והצטרף לאביו החורג במחתרת הצרפתית. עם תום המלחמה עבר לפריז. בשנת 1948 החל בכתיבת שירים, וביחד עם עוד שניים הקים שלישייה מוזיקלית שהופיעה בעיקר בבארים, ובה לקח חלק עד 1950.
ב-1948 יצא לסיבוב הופעות בסקנדינביה יחד עם קטרינה ולנטה.
הצטרף לז'ק פילס כמלווה בפסנתר. במהלך מסע הופעות של פילס, בקו פגש את אדית פיאף, אשתו של פילס. פיאף שכנעה את בקו לחזור לשיר, ובשנת 1952 הוא שינה את שמו רשמית לז'ילבר בקו והחל בקריירת השירה.
לקראת אמצע שנות ה-50 התפרסם יותר ויותר והחל להופיע בפריז, באולם הקונצרטים והמופעים הידוע "אולימפיה". הוא המשיך להופיע ב"אולימפיה" לפחות פעם בשנה במשך שלושים השנים הבאות.
שנות ה-60 היו שיא ההצלחה של בקו, בהן גם שר את אחד השירים הנודעים שלו "נטלי" - השיר מגולל את סיפור ביקורו במוסקבה.
בקו הופיע בישראל פעמיים: בשנת 1963 ובשנת 1983.
נפטר בשנת 2001 ממחלת הסרטן ונקבר בבית הקברות ‫פר לשז‬.
שירים.
הלחין גם שירים שתורגמו לאנגלית ובוצעו על ידי זמרים רבים ומפורסמים מארצות הברית.
כגון Let it be Me שהוקלט לראשונה בידי האחים אברלי (מאוחר יותר בוצע גם על ידי ג'יימס בראון, נינה סימון, בוב דילן ואלביס פרסלי)
בקו הלחין שיר שכתב פייר דלנואה - Et Maintenant ("ועכשיו"), ככל הנראה כמעין שיר תגובה לשיר הידוע של ז'אק ברל "Ne Me Quitte Pas". באנגלית השיר צבר יותר פופולריות מהשיר בשפת המקור ובוצע לראשונה על ידי בן אי קינג וג'יין מורגן אך נודע יותר בביצועים של פרנק סינטרה, שירלי בייסי, אנדי ויליאמס ועוד, קארל סיגמן תרגם את השיר לאנגלית, שבה נקרא השיר What Now my Love.
בקו שיתף פעולה עם ניל דיימונד בכתיבת שני שירים מפורסמים ,Love on the Rocks (השיר הופיע בסרט "נגן הג'ז") ו-September Morn .
שירו של בקו - "L'Orange" היה אחד מהשירים בקדימונים של הסרט "לאון" של הבמאי לוק בסון.
שירם של ההגשש החיוור "כשיבוא המשיח" (שכתב דן אלמגור) נכתב ללחן של שירו של בקו, "Quand il mort le poete". שירו של אריק לביא, "שיר הוא לא רק מילים" (מילים: דידי מנוסי), נכתב ללחן שירו של בקו, "Chante". השיר שהופיע באלבום "שיר הוא לא רק מילים", נכתב לאחר מלחמת יום הכיפורים וקרא לפעולה להבאת השלום.
סטנלי קובריק
סטנלי קובריק (באנגלית: Stanley Kubrick; 26 ביולי 1928 – 7 במרץ 1999) היה במאי קולנוע, מפיק, וצלם אמריקאי-יהודי, הידוע בקפדנותו בבחירת הנושאים שעסק בהם, בדרך עבודתו האיטית, במגוון הסוגות שעבד איתן, ובקנאותו לפרטיות בנוגע לסרטיו ולחייו. הוא עבד הרחק ממוסכמות הוליווד, והקפיד מאוד על חופש אומנותי, למרות זאת הוא זכה לתמיכה כספית מצד האולפנים הגדולים לכל מיזמיו. פעמים אחדות היה קובריק מועמד לפרס אוסקר, כבמאי וכתסריטאי, אך זכייתו היחידה הייתה בגין האפקטים המיוחדים בסרטו "".