אנרי פעל לממש את זכותו לכתר ממלכת ירושלים שהייתה בתהליכי התפוררות הן בגלל מלחמות האזרחים והן כתוצאה ממהלומות הצבא הממלוכי. במשך שנה שלמה, בין מותו של הוגו השלישי, מלך קפריסין ומותו של יורשו ז'אן השני, הייתה הממלכה בידי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, כיוון שז'אן השני לא תבע את זכויותיו בממלכת ירושלים. זמן מה לאחר הכתרתו כמלך קפריסין שלח אנרי השני שליחים לשאת ולתת עם ראשי מסדר הטמפלרים, ככל הנראה בתיווך חברי מסדר ההוספיטלרים, וביוני 1286 הגיע הצבא הקפריסאי לנמל עכו שם זכה לקבלת פנים נלהבת מצד האוכלוסייה. האתגר האמיתי היה תפיסת מבצר עכו, בו ישב אד פואלשיין, סינישאל הממלכה שקיבל את מינויו משארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה וסירב למסור את השלטון למלך קפריסין. קרבות פרצו בין הקפריסאים לחיל המצב עד להתערבות מפקדי המסדרים הצבאיים ששכנעו את פואלשיין למסור את המצודה תחת ההבטחה כי זכויות פיליפ הרביעי, מלך צרפת יישמרו והמצודה תימסר לשליטת המסדרים הצבאיים ואלו מסרו אותה 4 ימים לאחר מכן לאנרי השני.
ביום 15 באוגוסט 1285 הוכתר אנרי השני למלך ירושלים בקתדרלה של צור - ההכתרה האחרונה של מלך צלבני בארץ הקודש. על פי ההיסטוריונים הצלבניים חגיגות ההכתרה היו המפוארות ביותר שהעיר ראתה. האחדות ושילוב הכוחות הצלבניים נמשך זמן קצר בלבד והקומונות הימיות של איטליה שניגודי האינטרסים הכלכליים והפוליטיים פערו ביניהם תהום שלא ניתן היה לגשר עליה. עיקר האיבה שררה בין פיזה לג'נובה שהתחרות הפכה אותן למתחרות השואפות להשמיד כליל זו את זו. עכו שימשה זירת קרב לסכסוכים אלו וביום 25 במאי 1287 תפסו הגנואים את נמל עכו לזמן קצר ושמו את הנמלים הצלבנים תחת הסגר.
במרץ 1289 נכבשה טריפולי על ידי הסולטאן הממלוכי קלאון לאחר מצור שארך חמישה שבועות. על אף שליטה ימית נוצרית מוחלטת, הובקעה חומת העיר ב-26 באפריל ותושביה נטבחו ללא רחמים, ושרידי רוזנות טריפולי הנותרים נמחו ללא התנגדות. אנרי השני שהגיע לעכו לאחר נפילת טריפולי חתם על הסכם שביתת נשק חדש עם השולטן הממלוכי לתקופה של עשר שנים ועשרה חודשים ששני הצדדים לא האמינו בשמירתה.
כיבוש עכו.
העילה להתקפה הממלוכית על עכו ניתנה לסולטאן בתקרית שאירעה במהלך 1290 ובמהלכה ערכו עולי רגל נוצרים מאירופה פרעות בסוחרים מוסלמים, שהביאו מוצרי מזון לשוק בתוך העיר עכו. שלטונות העיר עכו סירבו להסגיר את הפורעים הנוצרים לידי נציגי הסולטאן וכך נתנו לקלאון עילה להכריז מלחמה שתופנה כנגד עכו.
ההכנות הממלוכיות לקרב החלו בקיץ של 1290 באיסוף עצים מכל יערות האזור - מלבנון עד ארץ ישראל לצורך בניין מכונות המצור ובמשך ארבעה חודשים נמשכו עבודות הכריתה באזור קיסריה ועתלית. אפילו מותו הפתאומי של הסולטאן קלאון לא עצר את ההכנות והגיוס הכללי מכל מדינות המזרח התיכון שהלכה וקיבלה את האופי של מלחמת קודש לגירוש סופי של הצלבנים מארץ הקודש. בחודש מרץ 1291 החלו גדודים מוסלמים להיאסף במישור עכו, גדודים יצאו מדמשק נושאים איתם מכונות מצור ואחריהם גדודים מערים אחרות בסוריה עוברים בדמשק ופונים משם אל כוון עכו תחת פיקודו של הסולטאן הממלוכי החדש ח'ליל בן קלאון. ב-15 באפריל 1291 החל המצור על עכו ונמשך ללא הפוגה. ב-4 במאי נחתו בעכו חיילים צלבניים מקפריסין בראשות מלכם אנרי השני שניסה לחדש את המשא ומתן עם הסולטאן המצרי, אך נתקל בקיר אטום - הסולטאן לא היה מוכן אלא למשא ומתן על הסכם כניעה, דרש את מפתחות העיר והציע כי הצלבנים יעזבו את עכו עם רכושם. ב-16 במאי פרצו הממלוכים לעיר, התפוררות ההגנה הצלבנית הובילה לנטישה של עמדות ההגנה ובריחה חסרת סדר אל הנמל בעוד הגדודים הממלוכים קוטלים בתושבי העיר. באותה עת עגנו בנמל מספר מועט של ספינות שיכלו לאסוף את הפליטים ולהימלט מהטבח. מספר ההרוגים בקרבות הרחוב איננו ידוע אך החרב לא פסחה מעל הקהילה היהודית הקטנה שישבה בעיר החדשה, שגורלה היה כגורל הנוצרים המקומיים והצלבנים. הצבא הממלוכי המשיך בהתקדמותו בתוך העיר עד שנעצר מול המבצר הטמפלרי הצמוד לנמל. כאן המשיכו להשתולל קרבות קשים במשך עשרה ימים, לאחר משא ומתן על כניעה רצחו הטמפלרים את החיילים הממלוכים שנכנסו למצודה על פי ההסכם - והקרבות נמשכו תוך שהממלוכים חופרים מתחת לחומת המצודה. בסערת הקרבות ותחת מעטה חשיכה הצליח ראש המסדר לברוח לצידון ועימו רוב אוצרות המסדר. ב-28 במאי נפער פתח גדול בחומות המצודה הטמפלרית, וזמן קצר לאחר מכן התמוטט המבנה כולו על מגיניו והתוקפים הממלוכיים. עם נפילת מצודת הטמפלרים ב-28 במאי 1291 הסתיים המצור על עכו. לאחר נפילת העיר והרס ביצוריה יצאו גדודים ממלוכים לשאר מבצרי הצלבנים לאורך מישור החוף וחוף לבנון ובזמן קצר יחסית, תוך התנגדות סמלית בלבד, נפלו או פונו שאר המבצרים והערים מחמת הייאוש וחוסר התקווה שאחזה במגינים.
מותו של אנרי השני.
אנרי השני התחתן עם קוסטנזה מסיציליה (נולדה ב-1303–1307 ונפטרה ב-1344) ב-16 באוקטובר 1317. לבני הזוג לא נולדו ילדים.
אנרי נפטר ב-31 באוגוסט 1324 בניקוסיה.
דוב לבן גרון
ברית
רפובליקת אוקראינה הסובייטית
שער טיטוס (קירקוס מקסימוס)
שער טיטוס (קירקוס מקסימוס) הוא שער ניצחון, שהוקם בצד המזרחי של הקירקוס מקסימוס על ידי הסנט והעם הרומאי בשנת 81 לספירה, השער הוקם כדי לכבד את טיטוס על כיבוש ירושלים ודיכוי המרד הגדול. מעט שרידים נשמרו מהשער אולם הכתובת הועתקה על ידי נזיר שווייצרי אלמוני במאה ה-8. שנה לאחר הקמת השער, הקים הקיסר דומיטיאנוס שער ניצחון בוויה סקרה, לאחיו טיטוס, הידוע בכינויו שער טיטוס.
חלקים מהקשת המקורית התגלו במהלך חפירות באתר בשנת 2015.
הקמה.
בשנת 81 לספירה, עשר שנים לחגיגת הטריומף של אספסינוס וטיטוס לדיכוי המרד הגדול, הציבו הרומאים קשת ניצחון בקירקוס מקסימוס ועליה כתובת הנצחה. הכתובת עצמה לא נשמרה, אך הטקסט הועתק בימי הביניים וכך הגיע לידינו. בכתובת נמסר על החלטת הסנט והעם הרומאי לתת כבוד לטיטוס (שתאריו המלאים נמנים אחד לאחד) על אשר, בצייתו לעצת אביו אספסינוס ולאותות השמים, הכניע את העם היהודי והחריב את ירושלים - עיר ששום מנהיג או מלך לפניו לא הצליח לכבושה. וזו לשונה המלאה של הכתובת:
התעמולה הרומית מתעלמת מכיבושי העיר בעבר, מימי נבוכדנאצר, ואפילו פומפיוס הרומאי. עניינה להציג את תוצאות מלחמת היהודים כפי שהוצגו בפני תושבי העיר רומא: הכנעת העם, החרבת העיר, והישג חסר תקדים.
השער מופיע במפת השיש העתיקה () שהוכנה תחת הקיסר ספטימיוס סוורוס. השער נראה בעל שלושה פתחים, ועמד על גבי במה מוגבהת בדיוק בקצה המזרחי של הקירקוס מקסימוס.
טקשי אוקדה
טקשי אוקדה (ביפנית: 岡田 武史, נולד ב-25 באוגוסט 1956 באוסקה, יפן) הוא כדורגלן ומאמן כדורגל עבר יפני. הוא אימן את נבחרת יפן בשני מונדיאלים (1998 ו-2010).
קריירה כשחקן.
אוקדה שיחק ביפן בתקופה בה הכדורגל היה ספורט חובבני. הוא שיחק בקבוצה אחת, פורוקאווה אלקטריק, בין 1980 ו-1990, בעמדת מגן. ב-1986 קבוצתו זכתה כן בליגה היפנית וכן באליפות אסיה לקבוצות. הוא פרש ב-1990 אחרי 189 הופעות ותשעה שערים.
בין 1980 ו-1985 שיחק בנבחרת יפן, ורשם לזכותו 24 הופעות ושער בודד, ללא הישגים מיוחדים.
קריירה כמאמן.
לאחר שפרש ממשחק פעיל, התרחק אוקדה מהכדורגל. במקביל, עלתה רמת ההתעניינות ביפן סביב הענף, הודות לייסוד ליגת הכדורגל המקצוענית ב-1993. כמו כן, הנבחרת היפנית הייתה קרובה להעפיל למונדיאל 1994 אשר נערך בארצות הברית, אך לא הצליחה לגבור על נבחרת עיראק במשחק האחרון במוקדמות.
ב-1996 מונה אוקדה למאמן נבחרת יפן לקראת מונדיאל 1998. תחת הדרכתו הצליחה הנבחרת להעפיל לטורניר הגמר, אך בעקבות הופעה מאכזבת (הפסד בשלושת המשחקים בשלב הבתים, עם שער זכות בלבד) פוטר בתום התחרות.
מאז מונדיאל 1998 אימן אוקדה שתי קבוצות יפניות. את קונסדולה ספורו (1999-2001) הצליח להעפיל מליגת המשנה היפנית לליגה הבכירה. את יוקוהמה אף. מרינוס (2003-2006) הוביל לזכייה בליגה היפנית שנתיים ברציפות ב-2003 ו-2004, הישג שזיכה אותו בפרס מאמן השנה בשנתיים הללו.
ב-2007 מונה פעם נוספת למאמן נבחרת יפן, הפעם לקראת מונדיאל 2010, לאחר פרישת המאמן הקודם, איביקה אוסים, עקב שבץ מוחי. תחת שרביטו הצליחה נבחרת יפן להגיע לשלב שמינית הגמר במונדיאל 2010. לאחר הדחתה של יפן מהתחרות, הודיע אוקדה על פרישה מהנבחרת.
הישגים.
כשחקן.
פורוקאווה אלקטריק
כמאמן.
נבחרת יפן
יוקוהמה אף. מרינוס
הישגים אישיים
תקשי אוקדה
הטקטיקה והאסטרטגיה האירופאית בימי הביניים
אפטר אפקטס
מאיה (סרט)
מאיה הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2010, של הבמאית מיכל בת-אדם. הסרט מתאר את תהליך העלאתו על הבמה של מחזה העוסק בנילי, צעירה שדעתה נטרפה בעקבות הפלה שעברה. במקביל להפקת המחזה, מתחילת החזרות ועד להצגת הבכורה, מוצגת התפתחות היחסים, באולם התיאטרון ומחוצה לו, בין חגי צפריר, המחזאי והבמאי של המחזה (גיל פרנק) ובין מאיה, השחקנית המגלמת את נילי (לירון בן-שלוש). בעלילת משנה, המנותקת מהעלילה העיקרית, עוקב הסרט אחר התהפוכות הרומנטיות בחייה של נורית, שותפתה לדירה של מאיה.
תמצית העלילה.
מאיה היא תלמידה בבית ספר למשחק. בתרגיל בכיתה היא משמיעה מונולוג של בלאנש מהמחזה "חשמלית ושמה תשוקה". היא עושה זאת בקול מונוטני וחסר רגש, ובעקבות נזיפתה של המורה ("מי שרוצה לעמוד על במה, צריך לחפור בתוך עצמו בלי לפחד, ומי שמפחד – שילך לעבוד בסופרמרקט") פורשת מהלימודים. בעבודתה כמלצרית חוזרת מאיה על אותו מונולוג באוזניו של לקוח, אך מציגה אותו בצורה משכנעת ביותר, כאילו האמור במונולוג קרה לה עצמה.