לקראת עונת , התמנה קונסייסאו למאמנה של ספורטינג בראגה. בסיום העונה עזב את הקבוצה, ומונה למאמנה של ויטוריה דה גימארייש. הוא הוביל את הקבוצה למקום העשירי בטבלה, וכן במהלך העונה הוביל אותה לניצחון ביתי על פורטו לראשונה מזה 14 שנים. בסיום העונה עזב את הקבוצה בהסכמה הדדית.
ב-8 בדצמבר 2016 התמנה קונסייסאו לתפקיד מאמן נאנט מליגת העל הצרפתית במקומו של רנה ז'יראר, כשהקבוצה הייתה ממוקמת במקום הלפני אחרון בטבלה. קונסייסאו הצליח להוביל את נאנט לחוף מבטחים באופן מרשים, כשהעלה את הקבוצה עד למקום השביעי בתום העונה, שיפור של 12 מקומות. קונסייסאו סיים את תפקידו בקבוצה בתום העונה, וב-8 ביוני 2017, לקראת עונת , שב לפורטוגל והתמנה לתפקיד מאמן פורטו. קונסייסאו החליף בתפקיד את חברו לשעבר לקבוצה, נונו אספיריטו סנטו. כבר בעונת הבכורה שלו על הקווים, הוביל קונסייסאו את פורטו לזכייה באליפות פורטוגל, לראשונה לאחר ארבע אליפויות רצופות של בנפיקה ליסבון.
בעונת 2021/2022 הוביל את הקבוצה לדאבל עם זכייה באליפות וזכייה בגביע הפורטוגלי, אולם באירופה הודחה הקבוצה בשלב הבתים של ליגת האלופות ומאוחר יותר בשלב שמינית גמר הליגה האירופית על ידי אולמפיק ליון.
המפעל לספרות מופת
אובלומוב
אוֹבּלוֹמוֹב (ברוסית: Обломов) הוא רומן מאת הסופר הרוסי איוואן גונצ'רוב שראה אור בשנת 1859. הספר זכה להצלחה גדולה ולהערכתם החיובית של טולסטוי, צ'כוב, דוסטויבסקי, סמואל בקט ורבים אחרים. המילה אובלומוביות (או אובלומוביזם; ברוסית: обломовщина, אובלומובישצ'ינה), הגזורה משם משפחתו של גיבור הספר, משמשת ברוסית לתיאור תופעת אדישות בחיי החברה ובחיים הפרטיים, חוסר מעש, בטלנות וחולמנות.
עלילה.
איליה איליץ' אובלומוב הוא עצלן כרוני, ההופך את עצלותו לאידאולוגיה, אליה יש לשאוף בגן עדן חופשי מכל עבודה ודאגה. אובלומוב יכול להרשות זאת לעצמו שכן הוא אציל, בן למשפחה עתיקה ובעל אחוזה כפרית שקיבל בירושה בשם אובלומובקה, המניבה לו, בזכות שיטת הצמיתות, הכנסה המממנת את חייו הריקים ממעש. בראשית הספר מתגורר אובלומוב בן השלושים לערך בדירה בבירה סנקט פטרבורג יחד עם משרתו האישי זאכר.
חברו האמיתי היחיד של אובלומוב הוא אנדריי שטוֹלץ, בן לאב ממוצא גרמני ולאם רוסייה. שטולץ הוא אדם נמרץ, מודרני ותועלתני השואף לקדם את אובלומובקה לקראת מודרניזציה (הכוללת סלילת מסילת ברזל והקמת בתי ספר לילדי האיכרים והצמיתים, יוזמות המזעזעות את אובלומוב, הרואה בהן טרחה וסכנה לגן העדן התמים – זאת על אף שהדבר יכול להניב הכנסות גדולות יותר מן האחוזה). משימתו של שטולץ היא לנער את אובלומוב, להקימו מן הספה עליה הוא רובץ ולעורר אותו לחיים.
במסגרת ניסיונו של שטולץ לנסוך חיים באובלומוב הוא מכיר לו את אולגה. למשך פרק זמן מסוים נדמה כי אובלומוב אכן קם לחיים, הוא מתאהב באולגה ואף היא מתאהבת בו. אולם לאחר פרק זמן החופף לתקופת הקיץ, קמלה אהבתם (לאחר ש"סכנת" החתונה וחיי המשפחה על הטרחה שבהם מטילה על אובלומוב אימה) ואובלומוב שב לאיטו להרגליו הישנים (לבישת חלוק-בית כל היום ורביצה על הספה).
עם זאת, שוכר אובלומוב דירה בביתה של אַגָפיה פְּשֶניצינה, שם הוא זוכה לטיפול מסור מצידה. חיי הבטלה שלו אינם זוכים לגינוי מצידה של האשה הפשוטה אלא להערצתה את ידיו הלבנות והנקיות וגופו השמנמן. אחיה של בעלת הבית מנסה להונות אותו ולסבכו בחובות, אך אובלומוב נחלץ מכך בזכות שטולץ, ששב לחייו לאחר שנשא לאשה את אולגה.
בסופו של דבר נושא אובלומוב את אגפיה לאשה ומת כתוצאה מאורח חייו לאחר שהביאו לעולם ילד. הילד הועבר, בהסכמתה של אגפיה, לגידולם של שטולץ ואולגה.
ניתוח הספר ומשמעותו.
גיבורו של הספר הוא אדם עצלן שבמשך כל 100 העמודים הראשונים איננו קם מן הספה וגם לאחר מכן מתנהל בעצלתיים. לפיכך העלילה נעה באיטיות רבה. העלילה עוקבת אחר עונות השנה, כאשר שיא הפעילות מתרחשת בקיץ, ימי אהבתם של אולגה ואובלומוב.
בנוסף לעצלות, אובלומוב מייצג יושר ואהבת אדם. כל חיבור לחיי החברה, המסחר או הפוליטיקה, היו מחייבים אותו לצביעות ולחוסר יושר, כנהוג במערכות השלטון הרוסיות, שהושתתו על שחיתות שלטונית ושוחד. הוא אינו שותה לשוכרה, אינו מכה את משרתו ומפגין חיבה לבני כל המעמדות ולילדים. בדרכו השקטה הוא תומך במשפחת בעלת ביתו, מקפיד על חינוך הילדים ומאפשר לילדיה היתומים עליה בסולם המדרג החברתי. אובלומוב הוא גם תמים מאוד ונראה שכמעט הכל מרמים אותו, החל ממנהל האחוזה שלו וכלה באחיה של בעלת הבית שלו ומשרתו.
בתפיסה הסובייטית המקובלת נקרא הספר כקריאת תיגר על מעמד האצולה הרקוב, התלוי לחלוטין במשרתים המלבישים ומאכילים אותו ובצמיתים המעבדים את אחוזתו ומזרימים לכיסיו כספים למחייתו, בה-בשעה שהוא-עצמו אינו נוקף אצבע.
פטר וייל ואלכסנדר גניס בספרם "שפת האם" מציינים כי הגרסה הלאומית הביקורתית רואה באובלומוב ארכיטיפ של רוסיה, המבוססת בעצלות ממארת, חוסר מעש, סיאוב וחוסר יכולת לנוע לכיוון פעילות יצירתית. זאת לעומת שטולץ, המייצג את החריצות התועלתנית והתבונית של אירופה. באופן רחב ואוניברסלי יותר מייצג אובלומוב את תפיסת הזמן המעגלית, המסורתית והשמרנית השואפת למנוחה בעוד שטולץ מייצג את החשיבה הליניארית, המתקדמת לעבר תכלית. אובלומוב מייצג את הקיום בטבע בעוד שטולץ את הקיום החברתי.
קריאתו של חוקר הספרות מיכאיל שישקין (המופיעה כאחרית דבר במהדורה העברית החדשה) מציגה את אובלומוב כמי שבוחר בחירה מודעת לחיות חיים ראויים בחברה רקובה ומושחתת. הוא קורא את הספר כביקורת נגד החיים החברתיים והפוליטיים הרוסיים של העת, השקועים בניוול ואינם מספקים עבור האישים הגדולים באמת. אילו הייתה פורצת מלחמה, למשל, טוען שישקין, היה אובלומוב מתגלה בה כגיבור (כמו הגיבור הלאומי איליה מורומץ, ששמו הפרטי כשמו של אובלומוב, שקם ממיטתו והפך לגיבור בגיל 33); אך כיוון שאין לו סיבה מספקת להוציא לפועל את גדולתו, ועבודה ורדיפה אחר ממון (מאפייניו של שטולץ) אינם סיבה מספקת, הוא נותר שרוע על הספה.
עיבוד קולנועי.
הספר עובד לקולנוע ב-1979 על ידי ניקיטה מיכאלקוב.
תרגומים עבריים.
תרגום הסיפור הקצר שממנו התפתח מאוחר יותר הרומן:
קישורים חיצוניים.
היצירה:
על הספר:
אביגיל שפרבר
אביגיל שפֶּרבֶּר (נולדה ב-24 באוגוסט 1973) היא צלמת ובמאית קולנוע וטלוויזיה ישראלית. אקטיביסטית חברתית ומייסדת ארגון בת קול - ארגון לסביות דתיות וארגון שב"ל - תמיכה וחינוך לסובלנות בציבור הדתי.
ביוגרפיה.
אביגיל שפרבר נולדה וגדלה בשכונת קטמון בירושלים, בתם של חנה והרב פרופ' דניאל שפרבר, חתן פרס ישראל לחקר התלמוד. למדה באולפנת חורב. עשתה שירות לאומי בפנימיית ילדים.
קרירה כבמאית.
בשנת 1998 סיימה את לימודיה במעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות (מחזור ה'). סרט סטודנטים שלה, סרט קצר בשם "ארבע נכנסו לפרדס" זכה בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר של בוגרי מעלה ב-1998. סרט קצר נוסף שביימה, "בית התה של יאן", זכה בפרס הראשון לסרט התיעודי הקצר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובפרס שני לסרט הסטודנטים התיעודי בפסטיבל הסרטים הישראלי בניו יורק ב-1999.
בשנת 1999, שפרבר ביימה את הסרט "אחותי בנצ'יה", סיפורה של בנצ'יה-אריאלה, ילדה ממוצא אתיופי שהכירה בעת השירות הלאומי ומשפחתה אימצה. הסרט הוקרן במסגרת "תיבת תעודה" בערוץ 2.
שפרבר עבדה בהפקת הסרט מדורת השבט כמלהקת וכעוזרת האישית של הבמאי יוסף סידר, ובמקביל למדה תסריטאות בבית הספר לתסריטאות של עידית שחורי, עבודת הגמר שלה עסקה בלסביות דתיות.
היא שימשה צלמת בסרטים "געוואלד" ו"מתמורפוזה" של הבמאית נטעלי בראון בסרט "בדל" של הבמאית אבתיסאם מראענה, ושל הסדרה התיעודית "אימפריה קטנה שלי" של הבמאית חנה אזולאי-הספרי. ב-2008 ביימה את הסרט "חָלָאקה" על פי התסריט של הרב מרדכי ורדי, הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובערוץ הראשון.
ב-2010 הפיקה וביימה עם נטעלי בראון את הסרט "התליין", סיפורו של שלום נגר שהיה התליין של אדולף אייכמן. הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ואחד משלושת הסרטים המצטיינים בפסטיבל אידפא. ב-2014 ביימה את הסרט "תקופת מבחן", הסרט עקב אחר קשייה בגידול בנה המשותף עם בת זוגה לשעבר והתמודדות משפחתה עם אחותה המאומצת מאתיופיה שהידרדרה לעבריינות. הסרט זכה בפרס דוקאביב ושפרבר זכתה גם בפרס הצילום הטוב ביותר. הסרט הוקרן כמיני סדרה ביס דוקו.
בספטמבר 2017 זכתה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית בקטגוריית קולנוע.
פעילות ציבורית.
שפרבר הקימה את ארגון בת קול - ארגון לסביות דתיות, שהיה הארגון הדתי הגאה הראשון בארץ, והארגון הלסבי היחיד בישראל נכון ל-2018. במסגרת הארגון, מקיימת שפרבר תמיכה וערבות הדדית ללסביות דתיות. בנוסף, שפרבר הקימה את ארגון "שב"ל" (שהכול ברא לכבודו), הידברות והסברה הפועל למען קבלתם של להט"בים בחברה הדתית, ומפעיל קו תמיכה וייעוץ.
מאז 2012 חברת ועד מנהל באיגוד הבמאיות והבמאים.
שפרבר היא מבין המייסדים של בית ספר משותף תל אביב - חינוך יהודי ופלורליסטי משותף לתלמידים עם זהויות יהודיות מגוונות (חילונים, דתיים מסורתיים) שהוקם ב-2014.
שפרבר יצאה מהארון בגיל 25. הייתה בת זוגה של נטעלי בראון. היא אם לשני בנים. אחיה, דוד שפרבר הוא מבקר אמנות.
האצטדיון האולימפי בטורינו
איבי הנחל