בעקבות המהפכה התעשייתית החלה נהירה המונית מהכפרים לערים (עיור). באזורים הכפריים האבטלה הייתה גבוהה בשעה שבערים התפתחה תעשייה. כתוצאה מכך הייתה התפוצצות אוכלוסין בערים ונוצר מחסור חמור בדיור, וכתוצאה מכך מחירי הדיור נסקו ותושבים לא יכלו יותר לעמוד בשכר הדירה ומצד שני הושכרו דירות ברמה נמוכה ביותר, ובמאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, רבות מהדירות היו כאלה.
כתוצאה מכך הוכרזה 'מהפכת בניה' שבה נבנו שכונות ובהן דירות חדשות בסטנדרטים בסיסיים, עם תשתית תברואתית בסיסית וחדרי מדרגות צרים מאוד. באמסטרדם נבנו בתוך זמן קצר שכונות רבות, כגון הפייפ (De Pijp), סטאדסלידנבורט (Staatsliedenbuurt), קינקרבורט (Kinkerbuurt) ועוד. השכונות נבנו בסגנון זהה תוך כדי השקעה מינימלית. אזורים אחרים, כגון יורדאן (Jordaan) היו במצב אף גרוע מזה. ברוטרדם ובהאג נבנו דירות רבות בתוך חצרות פנימיות של מבנים גדולים יותר, כך שלא יהיה ניתן לראות אותם מהרחוב ובהן משפחות שלמות הצטופפו בתנאים נוראיים, ללא אור שמש ולעיתים בתוך מרתפים, עליות גג. חוק הדיור ההולנדי מ-1901 בא כדי לשים קץ למצב זה.
במאה ה-19 לא הייתה הדאגה לדיור חלק מהעניין הציבורי. החל ממחצית המאה ה-19 ניסו רופאים ואנשים שבאו במגע עם אוכלוסייה ענייה לפעול למענם. ב-1853 ביקש המלך ויליאם השלישי מ'המוסד המלכותי להנדסה' להכין דו"ח על מצב דירות הפועלים. ב-1855 נמסר הדו"ח ובו הודגש שדירות צריכות להיות חסינות מפגעי מזג האוויר, מאווררות, בעלות מים זורמים ומערכת ביוב. למרות הדו"ח עברה כמחצית המאה עד שהממשלה התערבה במצב הדיור.
אגודות דיור.
חוק הדיור הציבורי ההולנדי היה משמעותי וחריג בהיקפו. במסגרת החוק עודדו אגודות בניה (Woningbouwverenigingen) שבנו את הבניינים ופרט למרכזי הערים ההיסטוריים, כמעט כל הדירות בערים בהולנד נבנו בהשתתפות הממשלה והיו דיור ציבורי. כל אזרח היה זכאי לדיור בסיסי במחירים נמוכים. האגודה הראשונה נוסדה בעיר ארנהם כבר באמצע המאה ה-19 ובנתה מאות דירות למעמד הפועלים, דירות בנות 25 מטר מרובע שבהן התגוררו בממוצע ארבע נפשות. שכר הדירה עמד על 1.25 גילדן לשבוע.
בארבעים השנים הראשונות של המאה ה-20 בנו אגודות דיור למעלה ממיליון דירות, בעיקר בערים. עד למלחמת העולם השנייה, מומנו פעילותן על ידי כספי ציבור שאמורים היו להיות מוחזרים בתוך כחמישים שנה, אך בגלל השפל הגדול, התקופה הוארכה ל-75 שנה.
עד לשנת 1966 בנו אגודות הדיור לחבריהן בלבד. לאחר מכן הוחלט שהן תוכלנה להחזיק בדירות באופן כללי, גם לא למטרת רווחת חבריהן. כתוצאה מכך גדל מספר הדירות באחזקת אגודות הדיור מ-196 אלף ב-1947 ללמעלה מ-1.6 מיליון דירות, ובאחוזים מ-9% ל-30% ממלאי הדירות הכולל והן התעשרו מאוד ובידן כוח רב, עד ימינו.
החל משנת 1988 לא קיבלו אגודות הדיור עוד תמיכה ציבורית והן צריכות לממן פרויקטים חדשים בכוחותיהן הן, ובשנת 1994 הן התנתקו מהממשלה והפכו עצמאיות, אך הן עדיין חייבות לדאוג לדיור זול לאוכלוסייה בעלת הכנסה (יחסית) נמוכה, קבוצה הכוללת כשלושים אחוזים מאוכלוסיית המדינה. בשנת 2000 נאמד מספר הדירות בבעלות אגודות הדיור בכ-2.36 מיליון דירות, כשאת רובן הגדול מימן הציבור בעצמו.
מצוקת דיור.
אגודות הדיור הפכו להיות מקצועיות יותר ועצמאיות, אך נטען כלפיהן שהן 'יושבות על כספן' ובונות הרבה פחות מדי דיור במחירים סבירים. הן גם מואשמות בכך שהן מונעות תחרות, כיוון שהן לא בונות מספיק באופן כללי, לא מוכרות דירות שבבעלותן ולא מתאימות תקנות לרוח הזמן.
עד היום, חלק גדול מהדיור בהולנד הוא דיור ציבורי. אך בשנות השישים חלה רפורמה ובה הממשלה החליטה להתיר דיור פרטי. חלק מהדירות נמכרו בהדרגה לאנשים פרטיים, חברות פרטיות ואגודות הדיור החלו לבנות פרויקטים למכירה. אך כתוצאה מההפרטה הממשלה הפסיקה לערוב לדיור לכל. כתוצאה מכך, נוצר מחסור חמור בדיור להשכרה בהולנד, הנמשך עד היום ואף מתעצם. חלק הדירות הפרטיות בערים הגדולות הוא קטן יחסית, בעיקר באמסטרדם ואוטרכט.
כתוצאה מהמצב, חלק גדול מהדירות עדיין נמצא בבעלות אגודות הדיור ובשכירות של דיירים מזה שנים רבות. חוק הדיור אינו מכריח דיירים שמשכורתם עלתה לעזוב את הדיור הציבורי, וכך צעירים שקיבלו דיור בהיותם לדוגמה סטודנטים, ממשיכים לשמור על זכויותיהם ולשלם שכר דירה נמוך מאוד גם שנים רבות לאחר מכן. מאידך, מצטרפים חדשים (צעירים, אנשים שעברו מערים אחרות, מהגרים, סטודנטים וכו') נאלצים לחכות שנים רבות (עד כחמש עשרה שנה).
האפשרות של בעלי דירות להשכיר את דירותיהם בשוק החופשי נמוכה יחסית. ישנם חוקי הגנת דייר וכן פיקוח על מחירי הדיור להשכרה אך שוק הדירות למכירה הוא שוק חופשי. לכן, כמעט תמיד לא ישתלם לבעל הדירה להשכיר אותה והוא יעדיף למכור אותה. בנוסף, דירות פרטיות חייבות להיות מעל מחיר מסוים כדי שתוכלנה להיות מושכרות בשוק החופשי, אחרת אסור להשכיר אותן באופן חופשי אלא רק למטרת דיור ציבורי.
כך, מצטרפים חדשים מופלים לרעה. הם צריכים להמתין שנים רבות בתור לדיור ציבורי, אך נבצר מהם לשכור דירות זולות בשוק החופשי.
כתוצאה מכך נוצר שוק שחור משגשג לדירות להשכרה, בו דיירים בדיור הציבורי, שלא רוצים לעזוב את דירתם, משכירים אותן בשכירות משנה, לרוב תוך כדי רווח, למצטרפים חדשים, שנאלצים לשכור אותן בניגוד לחוק וללא הגנה.
ברוך יהושוע ירחמיאל רבינוביץ'
מהירות אווירית אמיתית
מהירות אווירית אמיתית (באנגלית: True airspeed, או בקיצור: TAS) הוא מושג מתחום התעופה הבא לתאר את מהירותו של כלי טיס ביחס לגוש אוויר בתוכו הוא נמצא. ידיעת המהירות האווירית חשובה מאוד לטייס, שכן במטוסים היא קובעת את גודל העילוי הנוצר על ידי הכנפיים, אם אין מספיק עילוי המטוס עלול לאבד עילוי ולהזדקר.
מהירות אווירית יכולה להיווצר גם כאשר כלי הטיס אינו בתנועה כלל ביחס לקרקע (זאת בניגוד למהירות קרקעית), וזאת על ידי רוחות. ישנן אף ציפורים, בעיקר דורסים, המשתמשות ברוח על מנת לרחף מעל נקודה מסוימת, בדרך כלל למטרות ציד.
תוספת המילה "אמיתית" למושג באה להדגיש שזו אכן המהירות שבה האוויר זורם סביב כלי הטיס בכיוון בו אנו מודדים, בעוד שמהירות אווירית מכשירית היא המהירות הנמדדת על ידי מכשיר המדידה בכלי הטיס, שעם השינוי בגובה הטיסה מידת דיוקו יורדת עקב שנוי לחץ האוויר.
ניסוח מתמטי.
מהגדרת המהירות האווירית עולה כי:
formula_1
ההגדרה לעי"ל נכונה עבור מהירות אווירית באופן כולל, אך נרצה לפתח ביטוי למהירות האווירית כפי שהיא נמדדת במכשיר המדידה בכלי הטיס - בטיסה ישרה ואופקית.&lt;br&gt;
לכן נניח שלפי התרשים משמאל המהירות האווירית נמדדת לפי כיוון ציר ה-Y
&lt;br&gt;
formula_2 - הזווית בין כיוון ציר ה-Y לכיוון המהירות הקרקעית (זווית החלקה).&lt;br&gt;
formula_3 - הזווית בין כיוון ציר ה-Y לכיוון מהירות הרוח.&lt;br&gt;
סכום ההטלים על ציר ה- Y:
formula_4&lt;br&gt;
מהירות אווירית בטיסה ישרה ואופקית נתונה בביטוי:&lt;br&gt;
formula_5&lt;br&gt;
רדסקינס
מהירות אוירית אמיתית
בנץ פרידן
בן ציון פרידן (זיו) (1917 - 12 באפריל 2014) היה אל"ם, ממפקדי חטיבת אלכסנדרוני במלחמת העצמאות, היה איש עסקים, ושימש כיושב ראש עמותת "אלכסנדרוני".
חייו.
פרידן נולד בנורפוק, וירג'יניה שבארצות הברית, למנחם מנדל זיו ורבקה לבית קדישביץ,
במשפחה שהיגרה מליטא. אביו היה ציוני נלהב ובשנת 1920 עלתה המשפחה לארץ ישראל, לירושלים המנדטורית, שם גדל בן ציון בשכונת מוסררה, בית מנדלבאום וברחביה. את השכלתו רכש בגימנסיה רחביה ובמוסד מקוה ישראל שם נשבע אמונים לארגון ההגנה. הוא התקדם בארגון זה והחל משנת 1937 הפך לאחד המפקדים בפלוגות השדה לצידו של יצחק שדה.
בראשית מלחמת העולם השנייה נשלח פרידן לארצות הברית על ידי ארגון ההגנה כדי ללמוד טייס, אך הדבר לא צלח בידו בשל עיוורון צבעים. תחת זאת הוא שירת בצוות טכני בחיל האוויר האמריקאי והוצב בבריטניה. עוד לפני כן נישא לדינה, מי שתלווה אותו במשך יותר מיובל שנים.
עם תום מלחמת העולם השנייה שב לארץ, חבר שוב לשורות ההגנה, ובמלחמת העצמאות שירת בתפקידי פיקוד. בתחילה שירת כמפקד החי"ש בגוש דן, ולאחר מכן מפקד גדוד 33 בחטיבת "אלכסנדרוני". הוא פיקד על קרבות קשים: סלמה, תל ליטוינסקי, קולה, טנטורה, כפר סבא הערבית, קאקון ומבצע שוטר. בנובמבר 1948, לקראת סיומה של המלחמה, הוא התמנה למפקד החטיבה ובתקופה זו היה המפקד על ההתקפה הכושלת של החטיבה על עיראק אל-מנשייה שבכיס פלוג'ה בה נהרגו 87 מחיילי החטיבה (מבצע חיסול). הוא שימש בתפקיד זה עד נובמבר 1949.
לאחר המלחמה שירת בן ציון כמפקד חטיבה 8, חטיבת מילואים, ולאחר מכן יצא לשליחות ביטחונית בארצות הברית. בשנת 1957 נפצע באירוע חדירת פדאיון בדרום, דבר שגרם לו לנכות ברגלו. לאחר תקופת החלמה ארוכה עבר לעסקים.
הוא ניהל שורה של עסקים ובהם: בית הפנקייק ושירותי הסעדה באזור ים המלח. בשנת 1963 הוא זכה במכרז לניהול בית ההבראה בעין בוקק. בסוף שנות ה-60 נמנה עם ראשוני המתיישבים בעיר אופירה שבחצי האי סיני והיה מבעלי בית מלון שם.
יותר מאוחר ביצע פרויקטים שונים בשארם א-שייח'. מסעדת ראנצ'ו באנצ'ו ועוד.