כתר אראגון נחשב על ידי אחדים כאימפריה אשר שלטה בים התיכון במשך מאות בשנים, עם הכוח להכתיב את חוקי הים (כפי שהיה בספר "הקונסוליה הימית", שנכתב בקטלאנית, ונחשב לאחד העתיקים שעסק במשפט ימי בעולם). הייתה זו אם כן, בשיא כוחה, מעצמה גדולה באירופה.
אך למרות הכתוב לעיל, בין הטריטוריות השונות שהיו חלק מהכתר היה רק קשר רופף, בצורה כזו שאינו מתיישב עם הרעיון המסורתי של אימפריה. מלומד בן ימינו, המרקיז דה לוסויה מתאר את כתר אראגון כקונפדרציה במקום ממלכה ריכוזית, וכל שכן אימפריה. וגם אין מסמכים רשמיים אשר מתייחסים לכתר בתור אימפריה (או אימפריום, או כל הטיה אחרת של המילה); במקום זאת הכתר היה נחשב בתקופתו כאיחוד שושלתי של ממלכות שונות.
היסטוריה.
מקור.
ה"אימפריה" האראגונזית נוצרה ב-1137, כאשר ממלכת אראגון, ורוזנות ברצלונה התאחדו באיחוד שושלתי כתוצאה מהנישואין בין רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה לפטרונילה, מלכת אראגון. התארים אוחדו סופית כאשר בנם אלפונסו השני, מלך אראגון עלה לכס המלוכה ב-1162. עם איחוד זה בית ברצלונה עלה והשתדרג למעמד של בית מלוכה. בהדרגה הישויות השונות שעליהם הם שלטו ושנוספו לשליטתם החלו להיקרא בשם "כתר אראגון" הודות ליוקרה הגדולה יותר של תואר מלכותי על פני תואר רוזני.
רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה, השליט החדש של השושלת המאוחדת, עדיין קרא לעצמו רוזן ברצלונה, והוא הסתפק בתואר "נסיך" אראגון".
בנם של רמון ברנגר הרביעי ופטרונילה, אלפונסו השני, ירש את התארים מלך אראגון, ורוזן ברצלונה בסגנון שיישמר לאחר מכן על ידי כל יורשי הכתר. בכך איחוד זה נוצר, בזמן שהוא מכבד את כל המוסדות הקיימים והפרלמנטים של שתי הטריטוריות.
התרחבות.
אלפונסו השני ניסה לכבוש את ולנסיה כאשר הנסיבות היו בעדו, אך לרוע המזל ההזדמנות הוחמצה כאשר סנצ'ו הרביעי, מלך נווארה פלש לאראגון. אלפונסו השני חתם על הסכם קאסולה עם אלפונסו השביעי, מלך לאון במטרה להגן על גבולות אראגון. ההסכם גם תחם את אזורי הכיבוש המוריים העתידיים: אראגון תקבל את ולנסיה, בעוד שקסטיליה תקבל את מורסיה.
המלך חיימה הראשון (המאה ה-13) פתח בתקופה של התפשטות, על ידי כיבוש וסיפוח מיורקה וכן חלק גדול מממלכת ולנסיה לכתר. בהסכם קורבייל (1258), אשר היה מבוסס על העיקרון של גבולות טבעיים, התביעות הצרפתיות על קטאלוניה באו לקיצם. העיקרון הכללי היה ברור, ההשפעה האראגונזית מצפון לפירנאים תבוא לקיצה. חיימה הראשון הבין כי בזבוז כוחותיו והסחת האנרגיות שלו במאמץ להחזיק דריסת רגל בצרפת, יכולה להביא רק אסון. בינואר 1266, חיימה צר וכבש את מורסיה, יישב שם את אנשיו, רובם קטאלנים, והעביר את השלטון לידי קסטיליה, כפי שהוסכם בהסכם קאסולה.
מיורקה, יחד עם הרוזנויות סרדניה ורוסיון והעיר מונפלייה, הוחזקו באופן עצמאי זה מזה מ-1276 עד ל-1279 בידי חיימה השני, מלך מיורקה ויורשיו כוואסליות של כתר אראגון. ב-1344 הם התקבלו כחברים מלאים בתוך הכתר. באותה שנה, ולנסיה שודרגה לדרגת ממלכה וקיבלה את הזכות ליצור את המוסדות שלה והפרלמנט ולהיות החברה השלישית בכתר (למרות זאת, הסטטוס החוקי של מיורקה לא היה עקבי כמו באראגון, נסיכות קטאלוניה, וולנסיה).
בשנת 1282, הסיציליאנים התמרדו נגד השושלת השנייה של האנג'בינים במרד הווספארים הסיציליאנים וטבחו בחיילי חיל המשמר שם. פרו השלישי, מלך אראגון הגיב לקריאתם והוא נחת חמישה חודשים לאחר מכן בטרפאני לתוך קבלת פנים נלהבת ביותר. דבר זה גרם לאפיפיור מרטינוס הרביעי לנדות את המלך פרו השלישי, לשים את סיציליה תחת צו אפיפיורי, ולהעניק את ממלכת אראגון לבנו של פיליפ השלישי, מלך צרפת.
כאשר פרו סירב לאכוף את כתב הזכויות של אראגון (הפוארוס - "Fueros") בוולנסיה, האצילים ונציגי הערים התאחדו בסרגוסה כדי לדרוש אשרור של זכויות היתר שלהם, ושהמלך הסכים לבסוף לקבלם בשנת 1283. בכך החל איחוד אראגון, שפיתח את הכוח של ה"חוסטיסיה" (מעין בג"ץ), לתווך בין המלך ועשירי העם הארגוני. מוצאם של מוסד "החוסטיסיה דה אראגון" והחצר הכללית (הקורטס חנרלס) של קטאלוניה היא מאותה תקופה.
כאשר חיימה השני, מלך אראגון, סיים את כיבוש ולנסיה, כתר אראגון ביסס את עצמו כמעצמה גדולה באירופה.
בשנת 1297, העניק האפיפיור בוניפקיוס השמיני את ממלכות סרדיניה וקורסיקה לחיימה השני, אך רק כעבור מאה שנים הם צורפו רשמית לכתר אראגון. על ידי הנישואין בין פדרו הרביעי למריה, מלכת סיציליה, ממלכת סיציליה וכן גם דוכסויות אתונה ונאופטריה צורפו לכתר אראגון. הנחלות היווניות אבדו סופית בשנת 1388 לטובת נריו הראשון, אקצ'איולי , וסיציליה הופרדה לידי ידיו של מרטין הראשון, מלך סיציליה מ-1395 עד ל-1409. לעומת זאת, ממלכת נאפולי הוספה לכתר באופן סופי בשנת 1442 עם כיבושה על ידי אלפונסו החמישי.
נחלות המלך שמחוץ לחצי האי האיברי ולאיים הבלאריים נשלטו על ידי באי כוח דרך אליטות מקומיות כממלכות זעירות, במקום להיות נתונות לשלטון ישיר של ממשלה ריכוזית. הם היו מרכיב כלכלי בכתר אראגון יותר מאשר מרכיב מדיני.
העובדה שהמלך היה נלהב ליישב ממלכות חדשות במקום להרחיב את הקיימות הייתה ממאבק כוח שצילק את האינטרסים של המלך לעומת אלה של האצולה הקיימת. תהליך זה היה קיים גם בשאר חלקי אירופה אשר עברו השינוי מימי הביניים למה שנהוג לכנות כמדינה המודרנית (ראו העת החדשה). כך, הטריטוריות החדשות שנכבשו מהמורים (בעיקר ולנסיה ומורסיה) בדרך כלל קיבלו גם כתב זכויות (פוארו - Fuero) כמכשיר לקיים שלטון עצמי ובמגמה לצמצם את כוחה של האצולה בנחלות החדשות הללו, ובמקביל, לחזק את נאמנותם למונרכיה עצמה. נטייה זו בכתר קסטיליה השכנה הייתה דומה, ושתי הממלכות נתנו תמריצים לרקונקיסטה על ידי נתינת כתבי זכויות לערים או לטריטוריות החדשות שנכבשו, במקום להעניק אותם לבני האצולה הקיימת.
איחוד עם כתר קסטיליה.
ב-1410, המלך מרטין הראשון מת ללא יורשים. כתוצאה מכך, בזכות פשרת קאספה, פרננדו מאנטאקרה שהיה מהשושלת הקסטיליאנית של טראסטמרה ירש את כתר אראגון כפרננדו הראשון, מלך אראגון.
לאחר מכן, נכדו, פרננדו השני, מלך אראגון, השתלט מחדש על רוזנויות קטלוניה הצפונית (רוסיון) אשר נאבדו לטובת צרפת. וכן גם לתקופה קצרה את ממלכת נווארה, אך היא החזירה לעצמה את עצמאותה לאחר תום מלחמות הירושה השושלתיות בה.
ב-1468, פרננדו נשא את האינפנטה איזבלה, מקסטיליה, אחותו למחצה של המלך אנריקה הרביעי אשר עלתה לכס המלוכה ב-1474 לאחר מות אחיה. נישואיהם אלה היו איחוד שושלתי והם נהפכו למאורע המייסד את שחר ייסוד ממלכת ספרד. בנקודה זו כתר קסטיליה וכתר אראגון עדיין היו שתי ישויות נפרדות, כשכל אחת מהן שומרת על המוסדות המסורתיים שלה, הפרלמנט, והחוקים. תהליך של ליכוד וגיבוש הארצות למדינה אחת הושלם בימיו של קרלוס הראשון ב-1516 כשהוא איחד את כל הממלכות בחצי האי האיברי (למעט פורטוגל) תחת מונרך אחד, ובכך הוא קידם את יצירתה של מדינה ספרדית אחת, אך אומנם לא-ריכוזית בתקופה זו.
התדרדרות והתפרקות.
הזיכרון הספרותי של תהילת העבר זוכר נכונה את עידן הזהב של המאות ה-12 וה-13, כאשר ולנסיה, מיורקה, וסיציליה נכבשו, הגידול באוכלוסייה טופל בלא בעיות חברתיות, והשגשוג העירוני, שהגיע לשיאו ב-1345, יצר את ההישגים המוסדיים והתרבותיים של הכתר. כוחו של הכתר החל לדעוך לאחר מכן: הגידול באוכלוסייה נעצר עם גירוש יהודי ספרד (1492), המודחרים (1502), והמוריסקוס (1609). הכתר לא היה יכול למנוע את אובדן רוסיון, מינורקה, והנחלות האיטלקיות ב-1707-1716; וכן גם את כפיית השפה הצרפתית על רוסיון (1700), ואת השפה הקסטיליאנית על כל אדמות הכתר שבממלכת ספרד (1707-1716).
כתר אראגון ומוסדותיו בוטלו רק לאחר תום מלחמת הירושה הספרדית (1702-1713) על ידי צווי נואבה פלאנטה שהוצאו על ידי פליפה החמישי, מלך ספרד. המשטר הישן בוטל והמנהל האראגונזי הוכלל בתוך המנהל הקסטיליאני. ארצות הכתר אוחדו רשמית עם קסטיליה כדי ליצור באופן חוקי מדינה אחת (ספרד), כחלק מאותה מגמה לייצר ממשל ריכוזי תחת שושלת בורבון החדשה.
מיתוסים לאומניים.
העונשים שהוטלו על הטריטוריות שנלחמו נגד פליפה החמישי במלחמת הירושה הספרדית משמשים מספר לאומנים ולנסיאניים וקטאלנים כטיעונים נגד ספרד המודרנית. האראגונזים מצאו מקלט במיתוס של חוקה עתיקה שקיימת מלפני כל תיעוד או התחלת ימי הביניים, בעוד שהקטאלנים זוכרים את זכויותיהם, ושאותם הם מקשרים עם הג'נרליטט והתנגדותם לקסטיליה.
זרם הרומנטיציזם במאה התשע-עשרה עורר את "הממלכה הפיראנית" שתאמה יותר את חזונם של הטרובדורים מהמאה ה-13 מאשר את המציאות ההיסטורית של הכתר. חזון זה שרד כ"תוכנית נוסטלגית של תרבות פוליטית".
הסמל והדגל.
תשעת הפסים של ברצלונה הפכו לסמל של המלכים. הדגל היה בשימושם הבלעדי של מלכי אראגון והיה לצורת ביטוי לריבונותם. חיימה השלישי, מלך מיורקה, וסאל של ממלכת אראגון, השתמש בשלט אצולה המורכב מארבעה פסים, כפי שניתן לראות במיניאטורות בלגס פאלאטינאה (Leges palatinae).
מוסדות.
לכל אחת משלוש הממלכות שהרכיבו את כתר אראגון בחצי האי האיברי (אראגון, קטלוניה, וולנסיה) היה את הגוף המחוקק משלהם, אשר לרוב היה ידוע בשם קורטס(Cortes) בארגונזית או קורץ (Corts) בקטלוניה וולנסיה. מוסד בשם "דיפוטאסיון ג'נרל" (diputacion general) נוסד בכל אחת מהם, ולימים הוא התפתח להיות ג'נרליטט בקטלוניה ובוולנסיה.
עיר הבירה.