לנה אטינגר מתרגמת מצרפתית לעברית, היא תרגמה תסריטים רבים (ביניהם תחיה ותהיה של ראדו מיכאיליאנו, "כידון" של עמנואל נקש, "סוזנה הבוכיה" בגרסה צרפתית ועוד) וספרים רבים בהוצאת בבל (ביניהם "אפשרות של אי" של מישל וולבק).
ב-2016 נולד בנה הראשון.
מוזיקה.
2011-2010 - מופע משותף עם תמר אייזנמן, שירים באנגלית, צרפתית ועברית
2003-2002 - "מופע שאנסונים עבריים מקוריים" עם השחקן פיני טבגר, במועדוני ה"קאמלוט"
ו"היינקן הבימה קלאב".
הרצון לנקמה
פורץ'
פורץ' (בקרואטית: Poreč) היא עיירה בצפון קרואטיה, בחוף המערבי של חצי האי איסטריה, במרחק שווה מפולה ומטריאסטה שבאיטליה. העיר מפורסמת בעיקר בשל הבזיליקה שנמצאת בה ועיקרה הוא הציור המרהיב הנמצא בתקרת האפסיס.
היסטוריה.
האזור היה מיושב כבר בתקופה הפרהיסטורית. כבר במאה ה-2 לפנה"ס נבנה קסטרום באזור על חצי אי קטן, במקום שכיום נמצא מרכז העיר. בתקופת השלטון של אוגוסטוס קיסר הפך המקום לעיר באופן רשמי והיה לחלק מן הקולוניה הרומית.
לאחר נפילת האימפריה ב-476 עברה העיר מיד ליד למשך זמן ארוך. עד 539 הייתה שייכת לאוסטרוגותים, ומאז לאימפריה הביזנטית, החל מ-788 הייתה שייכת העיר לפרנקים. העיר זכתה בעצמאות קצרה במאה ה-12, אך אז נכבשה בידי הפטריארך של אקוויליה. ב-1267 הפכה העיר לעיר הראשונה שבחרה להצטרף אל הרפובליקה של ונציה, ובזמן הזה בנו בה הוונציאנים מבנים רבים, כיכרות וארמונות בסגנון ונציאני. ב-1354 נהרסה העיר בידי הרפובליקה של ג'נובה. כשנפלה הרפובליקה, סופחה העיר לאימפריית הבסבורג.
מ-1805 ועד 1814 הייתה העיר חלק מממלכת איטליה, ואז סופחה אל האילירים, ולאחר מכן הושבה אל אימפריית הבסבורג. ב-1844 קו של אוניות קיטור חיבר בין פורץ' לטריאסטה. ב-1861 הפכה העיר לבירת איסטריה, ולאט לאט נהייתה למרכז לבניית ספינות ואתר נופש לאצילי האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1918 הושבה העיר לממלכת איטליה. ב-1944 הופצצה העיר על ידי בעלות הברית והוסב לה נזק רב. ב-1947 סופחה העיר לקרואטיה, שהייתה כעת חלק מיוגוסלביה עד 1991.
אתרי עניין.
תוכניות העיר הן עוד אלו שנותרו מתקופת רומא העתיקה. הרחובות הראשיים בעיר הם "דקומנוס" ו"קארדו מקסימוס", שנותרו בצורתם המקורית. בעיר ישנם עוד כמה בתים רומנסקיים וארמונות בסגנון גותי ונציאני.
הבזיליקה האופרזיאנית נבנתה לאחרונה במאה ה-6 בפיקוד האימפריה הביזנטית והבישוף אופראסיוס. הבזיליקה היא האתר המרכזי בפורץ', וארגון אונסק"ו הגדיר אותה כאתר מורשת עולמית ב-1997. יחד עם קתדרלת מריה הקדושה בפולה היא מהווה את אחד משני המושבים של ההגמוניה של פורץ' ופולה.
בין המאה ה-12 והמאה ה-19 לעיר היו חומות מגן, כמו לדוברובניק של היום.
אקליפטוס כהה-קליפה
דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר
דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר (Adele Bloch-Bauer I, נודע גם בשם "האישה בזהב") הוא ציור מאת האמן האוסטרי גוסטב קלימט משנת 1907. הציור הוזמן על ידי בעלה, פרדיננד בלוך-באואר, נגזל ממנו בידי הנאצים, והוצג בארמון בלוודר בווינה, עד שבתחילת המאה ה-21 הושב, לאחר מאבק משפטי, למריה אלטמן, יורשת של בלוך-באואר, ונמכר לרון לאודר. מאז שנת 2006 הציור מוצג ב"גלריה החדשה" - הנויה גאלרי (Neue Galerie) שבניו יורק.
היצירה.
הציור, בגודל 138X138 סנטימטר, בוצע בטכניקה של צבעי שמן וזהב על קנבס בסגנון היוגנדסטיל, ומרובה בעיטורים מורכבים. העבודה על הציור נמשכה כ-3 שנים. במבט הראשון בולטת הדומיננטיות של הראש והידיים בפינה הימנית העליונה. הקומפוזיציה מחולקת לשני חלקים אנכיים, כאשר הימני מלא בתוכן והשמאלי ריק כמעט לגמרי. פניה של הדמות מובלטים באמצעות שיער שחור ושפתיים אדומות על רקע עור פנים חיוור במיוחד.
היסטוריה.
היצירה הוזמנה מקלימט על ידי התעשיין ואיל הסוכר היהודי פרדיננד בלוך-באואר. אדלה, בתו של הבנקאי מוריץ באואר, הייתה בת 26 באותה העת. בשנת 1912 הזמין מקלימט פורטרט נוסף של אשתו.
אדלה נפטרה בשנת 1925, וקבעה בצוואתה כי עם מותו של בעלה, תועבר התמונה לרשות הגלריה האוסטרית לאמנות בארמון בלוודר. לאחר הכיבוש הנאצי של אוסטריה נאלץ בעלה לברוח לשווייץ, וכל רכושו, כולל התמונה, הוחרם. בשנת 1945 קבע בלוך-באואר את אחייניו כיורשי כל רכושו, אולם ממשלת אוסטריה טענה כי על פי צוואתה של אשתו המנוחה, על הציורים לעבור לחזקתה.
המאבק המשפטי.
לאחר מאבק משפטי שהתנהל בארצות הברית ובאוסטריה נקבע כי אחת היורשות, מריה אלטמן, היא הבעלים הבלעדית של היצירה ושל עוד ארבע יצירות נוספות של קלימט ובהן גם "הפורטרט השני של אדל בלוך באואר".
לאחר קביעה זו נשלחו התמונות לארצות הברית והוצגו בלוס אנג'לס.
כיום.
ביוני 2006 נמכרה התמונה הראשונה של אדלה בלוך-באואר לרון לאודר תמורת 135 מיליון דולר, הסכום הגבוה ביותר ששולם מעולם עבור יצירת אמנות עד אז. התמונה מוצגת במוזיאון הפרטי של לאודר, נויה גאלרי (Neue Galerie New York), אשר מכנה אותה "המונה ליזה שלנו".
באותה השנה נמכר הפורטרט השני של אדלה בלוך-באואר משנת 1912 לרוכש אנונימי תמורת 88 מיליון דולר. משנת 2014 הוא מושאל לזמן ארוך, ומוצג במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. מבקר האמנות הראשי של "הניו יורק טיימס" מייקל קימלמן טען כי מוטב היה שהיורשים יתרמו אחת או יותר מהיצירות למוסד ציבורי, או ימכרו אותן למוזיאון במחיר מוזל.
בקולנוע.
סיפורה של מריה אלטמן ומאבקה המשפטי להשבת התמונות לבעלותה מוצג במספר סרטים דוקומנטריים:
סרטים מצויירים
ברונו פונטקורבו
ברונו פונטקורבו (באיטלקית: Bruno Pontecorvo; 22 באוגוסט 1913 - 24 בספטמבר 1993) היה פיזיקאי יהודי יליד איטליה שפעל בפיתוח פצצת האטום, וסייע לפרויקט מנהטן בימי מלחמת העולם השנייה. בשנת 1950 ערק לברית המועצות.
ראשית דרכו.
ברונו פונטקורבו נולד בעיר פיזה באיטליה למשפחה יהודית חילונית, והיה בן דודו של אנצו סרני. בשנת 1931, בגיל 18, נתקבל ללימודי פיזיקה באוניברסיטת רומא שהתנהל בהדרכתו של הפיזיקאי אנריקו פרמי, מי שעתיד להיות לימים מאבות פצצת האטום. פונטקורבו הפך לאחד מעוזריו הקרובים של פרמי והשתייך לקבוצת תלמידיו הנבחרים שכונתה אחר-כך "הבחורים מוויה פניספרנה", על שם הרחוב בו שכן המכון לפיזיקה שבו עבדו. בשנת 1934 נטל חלק בניסוי שערך פרמי שהוביל לגילוי הביקוע הגרעיני. בשל חוקי האפליה נגד היהודים שנחקקו באיטליה הפשיסטית עבר פונטקורבו בשנת 1936 לפריז לעבוד במעבדתו של הפיזיקאי פרדריק ז'וליו-קירי חתן פרס נובל לכימיה.
בימי מלחמת העולם השנייה.
עם כניסת הנאצים לפריז ביוני 1940 נמלט פונטקורבו לספרד ומשם הגיע לארצות הברית בה השיג עבודה בחברת נפט בטולסה שבמדינת אוקלהומה. בשל דעותיו השמאליות לא נקרא פונטקורבו להצטרף לפרויקט מנהטן בו פותחה פצצת האטום, אך בשנת 1943 הוא נקרא להצטרף למעבדת מונטריאול בקנדה שסייעה לפרויקט מנהטן. בקנדה הגיש פונטקורבו בקשה לקבלת אזרחות בריטית.
בתוכנית האטום הבריטית ועריקתו.
לאחר שקיבל אזרחות בריטית יצא פונטקורבו בשנת 1948 לבריטניה והצטרף לתוכנית הגרעין הבריטית בתחנת הניסויים האטומית בהרוול. בשנת 1950 הוא נתמנה לתפקיד ראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת ליברפול ואמור היה להתחיל בתפקידו בינואר 1951. למרות המינוי, ב-31 באוגוסט 1950, בהיותו בחופשה באיטליה יצא עם אשתו הלנה מיאנה ושלושת ילדיו לסטוקהולם ומשם המשיכו בדרכם לפינלנד. בני המשפחה הוסעו במכונית של השגרירות הסובייטית לנמל ויצאו בספינה לברית המועצות.
בברית המועצות.
עריקתו של פונטקורבו גרמה לדאגה בשירותי הביון של מדינות המערב, שחששו מהעברת סודות הנשק הגרעיני לברית המועצות, לאחר שכחצי שנה קודם לכן ב-1 במרץ 1950 הועמד לדין בארצות הברית מדען האטום הבכיר קלאוס פוקס, ונמצא אשם בהעברת מידע גרעיני לסובייטים ונדון ל-14 שנות מאסר. החששות הופגו כאשר נתברר כי לפונטקורבו הייתה גישה מוגבלת בלבד למידע סודי.
בברית המועצות זכה פונטקורבו בכבוד רב, הוענקו לו זכויות היתר השמורים לנומנקלטורה, חוג בכירי השלטון והמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. הוא עבד במכון למחקר גרעיני בעיר דובנו צפונית למוסקבה. הוא עסק במחקר עיוני ובשנת 1953 הוענק לו פרס סטלין.
חמש שנים לאחר עריקתו, בפברואר 1955, נתן פונטקורבו בגלוי אישור לכך כי הוא נמצא בברית המועצות. היה זה כשפרסם בשני העיתונים הסובייטיים החשובים ביותר, פראבדה, ביטאון המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ואיזבסטיה, ביטאון ממשלת ברית המועצות, מאמר פרי עטו הקורא לאיסור הנשק הגרעיני. במאמר הגדיר עצמו כ"פרופסור ובעל פרס סטלין". במקביל הופיע במסיבת עיתונאים בה הסביר את מניעיו לעזוב את המערב ולעבוד בברית המועצות. שנים רבות לא יצא פונטקורבו מברית המועצות. לראשונה עשה כן בשנת 1978 כאשר הגיע לביקור באיטליה ארץ הולדתו.
בשנת 1958 הוא נתקבל כחבר באקדמיה הרוסית למדעים וזכה לקבל פעמיים את "אות לנין".
ברונו פונטקורבו נפטר בדובנו בשנת 1993. גופתו נשרפה על פי צוואתו. מחצית מאפרו נטמנה בכנסייה ברומא ומחצית נטמנה בדובנו. בן 80 היה במותו.
מא ג'יאן
מא ג'יאן (נולד ב-18 באוגוסט 1953) הוא צלם וסופר סיני גולה שספריו נאסרו להפצה בסין, ספריו תורגמו לאנגלית לעברית ולשפות נוספות. הוא זוכה פרס תומאס קוק לספרי מסע בעבור סיפרו אבק אדום, כיום מתגורר הסופר בלונדון.
חייו.