[[קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1963]]
ארמים
הָאֲרַמִּים (בארמית: ܐܪ̈ܡܝܐ) היו עם שמי נוודי אשר חי באזורי סוריה ועיראק של היום. האזור שיושב בארמים מעולם לא היווה אימפריה או מסגרת מדינית לכלל הארמים והם היו מפוצלים למספר ממלכות, אך למרות זאת התרבות הארמית הצליחה להשפיע על עמים אחרים ששכנו באזור כמו האשורים, הבבלים והיהודים בתהליך שנקרא "ארמיזציה".
השפה הארמית.
לשונם של הארמים הייתה ארמית שהשתייכה למשפחת השפות השמיות מהענף המערבי. הארמים אשר לא הייתה להם מערכת כתב משלהם, השתמשו באלפבית פיניקי (עברי-קדום) והתאימו אותו לצרכיהם במה שיותר מאוחר כונה בשם אלפבית ארמי. האלפבית העברי שאנו מכירים היום הוא למעשה צאצאו של כתב זה.
העדות הראשונה לכתב הארמי היא מהמאה ה-8 לפנה"ס בתקופה שהתחרה עם כתב יתדות האכדי אשר היה נפוץ באשור. הכתב הארמי אשר היה קל יותר לכתיבה החל להתפשט יחד עם השפה הארמית ובשנת 500 לפנה"ס נהפך ללינגואה פרנקה של האימפריה האחמנית.
למרות כיבוש האזור על ידי אלכסנדר מוקדון והבאת השפה היוונית, שמרה הארמית על מקומה כשפה השכיחה ביותר בלבנט ובארם נהריים עד לכיבוש האסלאמי של האזור במהלך המאה ה-7.
היסטוריה.
מקורם של הארמים לוט בערפל. האזכור הראשון של השם "ארם" הוא באסטלה של נרם סין המתוארכת לשנת 2250 לפנה"ס לערך. באסטלה זו השם "ארם" מופיע כשם מקום ולא כשם של עם, מה שמקשה על היסטוריונים לקבוע אם אכן אלו הארמים. האזכורים הבאים ל"ארם" הם בהירוגליפים במארי (1900 לפנה"ס) ובאוגרית (1300 לפנה"ס).
בתנ"ך מוזכר שהארמים הגיעו מקיר והתיישבו באזור סוריה של היום דבר המתוארך למאה ה-14 לפנה"ס לערך ושלטו על שטחים בצפון ארץ כנען.
במכתבי אל-עמארנה מוזכר העם Ahlamû (שפירושו משוטטים/נודדים) שמזוהה עם הארמים (יותר מאוחר בהילוגריפים מוזכר כ-Ahlamû-Aramaeans), נכתב שם כי עם זה התיישב בניפור, אשור ודילמון. המלך האשורי שלמנאסר הראשון (המאה ה-13 לפנה"ס) הזכיר שהארמים התיישבו באזור אל-ג'זירה, צפונית לנהר הפרת בסוריה.
שלמנאסר הראשון מלך אשור מזכיר שהביס את ממלכת מיתני ואת בעלי בריתה הארמים והחתים. במהלך המאות הבאות הארמים השתלטו על האזור שבין בבל לבין חתושש שבאנטוליה דבר שאיים על אשור, שני הצדדים נלחמו והארמים הפסידו. במהלך המאה ה-12 לפנה"ס הארמים היו ידועים בשם "ארמו" ו"ארימי". בסביבות שנת 1200 לפני הספירה נפלה האימפריה החתית בעקבות פלישת גויי הים ומשבר תקופת הברונזה המאוחרת. שבטים ארמים שמקורם ממערב לפרת חצו אותו והתיישבו בצפון-סוריה וייסדו ממלכות עצמאיות קטנות שמילאו את החלל שנוצר בעקבות נפילת האימפריה החתית. אחת הממלכות שהוקמו הייתה ממלכת בית בח'יאני (Bit Bah'yaani) על שם המלך בח'יאנו (Bakhyaanu) שייסד את השושלת. מרכז ממלכתו הייתה בגוזן שבשנת 808 לפנה"ס הפכה לפחווה אשורית, זאת הייתה אחת הערים אליה הוגלו תושבי ממלכת ישראל בגלות אשור. ממלכה נוספת הייתה חדתה היא נכבשה על ידי שלמנאסר השלישי במאה ה-9 לפנה"ס והפכה לפחווה אשורית.
במהלך המאה ה-11 וה-10 לפנה"ס הארמים שבסוריה נלחמו ללא הרף בבני ישראל, מלחמות בהן הישראלים ניצחו, החולשה של הארמים כנגד ישראל היא גם בגלל הלחימה כנגד הממלכות החתיות החדשות שבאנטוליה שהצליחה לגרום להם לסגת מזרחית לנהר העאסי. במהלך המאות ה-10 וה-9 בגלל הלחץ מהלבנט ומאנטוליה, הארמים החלו להגר מזרחה למסופוטמיה (וכך כנראה קיבלה את שמה העברי "ארם נהריים").
ממלכות.
הארמים אשר פלשו לאזור הלבנט התיישבו בעיקר באזור סוריה של היום והקימו באזור מספר ממלכות:
זהות ארמית בעת המודרנית.
בעת המודרנית יש קבוצות מזרח-תיכוניות, בעיקר נוצרים המשתייכים לכנסייה הסורית-אורתודוקסית, ההכנסייה הסורית-הקתולית, הכנסייה האשורית, והכנסייה המארונית, הממשיכים גם בעת החדשה להזדהות כארמים (בארמית: ܐܪ̈ܡܝܐ, בערבית: آراميون), צאצאיו של העם הארמי העתיק.
בישראל.
ב-16 בספטמבר 2014 הכיר משרד הפנים הישראלי בראשותו של השר גדעון סער בלאום הארמי כאחד מהלאומים הרשמיים בישראל, והתיר רישום מתאים ("ארמי" במקום "ערבי") בתעודת הזהות שלהם. ההחלטה באה בעקבות מסע ארוך שניהלו שאדי ח'לול, סרן במילואים, יו"ר העמותה הארמית נוצרית, בתמיכת פורום גיוס העדה הנוצרית, להכרה בנוצרים דוברי-הערבית בישראל כעם נפרד, ארמי, ולהבדילם מהלאום הערבי שאליו היו משויכים. משמעות ההחלטה היא שכל הנוצרים-ערבים בישראל, לא רק כ-13 אלף בני הנוצרים המארונים והאשורים, אלא גם כ-160 אלף המשתייכים לכנסיות השונות בישראל כולל הנוצרים-הלטינים, הנוצרים-היוונים-אורותודוקסים, הנוצרים-היוונים-קתולים, הנוצרים-המלכיתים והנוצרים-האורתודוקסים, אשר היו רשומים עד שנת 2014 כ"ערבים", יוכלו להירשם מעתה במרשם האוכלוסין של משרד הפנים כ"בני הלאום הארמי". באוקטובר 2014 נרשם בנו של ח'לול כאזרח הישראלי הראשון הנושא את ה"לאום הארמי".
נגרג'ונה
נגרג'ונה (בדוואנגרי: नागार्जुन; חי בסביבות 150–250 לספירה) היה פילוסוף הודי, מההוגים הבודהיסטים המשפיעים ביותר מלבד גאוטמה בודהה עצמו.
נגרג'ונה ייסד את אסכולת ה"מאדהיאמקה" (דרך האמצע) ונחשב דמות משמעותית בקידום ובפיתוח של זרם המהאיאנה בראשיתו. המאדהיאמקה הגיעה לסין בשם אסכולת שלוש המסות ("סנלון"). מיוחס לו גם פיתוח הפילוסופיה של סוטרות הפרג'נאפארמיטה. היה מקורב לאוניברסיטה הבודהיסטית של נלנדה. על פי תורתו, אין זו אלא טעות או אשליה להבין את עולם התופעות כתוצר של מהויות קבועות ונצחיות שניתן להביט בהן ולהגדירן. העולם, על פי תורתו, הוא ריק, שונייטא (Śūnyatā), מונח קרוב למילה סוּניה (אפס).
המונח ריקות בו עשה שימוש איננו מעיד על ואקום או על חוסר, אלא על צורת התבוננות מסוימת מאוד על המציאות, צורת התבוננות אשר רואה בעולם מרחב אקולוגי אחדותי נטול מושגים והבחנות. אופי כזה של ראייה, הוא סבר, אמור להוביל את המתאמן הבודהיסטי, אל ההכרה כי הפער בינו לבין עולם האובייקטים הוא פער פיקטיבי ולכן תחושת הסבל או העדר הסיפוק שבקיום הם בחזקת אשליה. נגרג'ונה הבין כי תפיסת עולם כזו מחייבת את התמוססותו של הסובייקט בעולם האמפירי ומכאן שלדעתו, לדבר על עצמיות כמומנט קבוע ובלתי משתנה הוא דיבור חסר משמעות.
עקב אכילס
עָקֵב אָכִילֵס הוא ביטוי המתאר נקודת חולשה, לרוב אצל מי שחזק וחסין למראית עין.
מקור הביטוי בסיפור מתוך המיתולוגיה היוונית, לפיו כשאכילס היה עולל, הייתה נבואה שימות בגיל צעיר. כדי למנוע את מותו, אמו, הנימפה תטיס, טבלה אותו בנהר הסטיקס שאמור היה לספק כוחות של חסינות, מכיוון שחששה שמא ייעשה ללוחם וימות בקרב. אולם מאחר שאמו החזיקה בעקבו, איבר זה לא נשטף במימיו של הנהר, וכך נעשה כל גופו של אכילס בלתי פגיע מלבד עקבו.
אכילס היה מגיבוריה הבולטים של מלחמת טרויה. ב"איליאדה" של הומרוס, הקטור אמנם חוזה את מותו של אכילס במלחמה, אולם למעשה מותו אינו מתרחש ביצירה זו, אלא מתואר ביצירות שירה ודרמה יווניות ורומיות מאוחרות יותר העוסקות באירועים שהתרחשו אחרי ה"איליאדה", בשלב מאוחר יותר של מלחמת טרויה. במיתוסים שסבבו את המלחמה, נאמר כי אכילס מת כתוצאה מפגיעת חץ, אולי מורעל, שירה פאריס, נסיך טרויה. החץ הונחה על ידי אפולו, ופגע בעקבו של אכילס. כך נהרג גיבור שנחשב בלתי מנוצח מפגיעה פשוטה בעקב. למרות גורלו של אכילס נשארה תהילתו כגיבור שלא נוצח בשדה הקרב.
ישנו אזור בעקב הנחשב פגיע, במקום בו קיים גיד המקשר בין שרירי השוק האחורית לקרסול, ועל כן נקרא "גיד אכילס". המדען ההולנדי פרהיידן, שעסק בתחום האנטומיה, השתמש לראשונה בביטוי זה בשנת 1693 בהקשר לאזור זה בעקב הרגל.
משה בר אילן
משה (ארנסט) בר-אילן (1907 – 1999) היה מבכירי ארגון ההגנה, מפקדו הראשון של חיל ציוד והספקה (לימים חיל התחזוקה) של צה"ל עם קום המדינה.
משה בר אילן נולד כארנסט בירנבאום ב-1907 בעיירה פירט (Fürth) שבגרמניה. בשנת 1933, חודשים אחדים לאחר עלייתו של היטלר לשלטון, עלה לארץ ישראל. בשנת 1939 הצטרף לשורות ההגנה, שם מילא שורה של תפקידים: בשנים 1940–1941 כיהן כראש המחלקה הכללית בש"י (שירות הידיעות), מנגנון המודיעין של ההגנה. לאחר מכן, בשנים 1941–1946 היה המזכיר של מטכ"ל ההגנה. בשנת 1947 מונה לעסוק בנושא ציוד ואספקה באגף חימוש ונשק במטכ"ל ההגנה, תחת פיקודו של יוסף אבידר.
הוא המשיך לכהן בתפקיד זה בפרוץ מלחמת העצמאות ב-1947, ועם הקמת מדינת ישראל ב-1948 מונה למפקד שירות ציוד ואספקה במסגרת אג"א עד יולי 1948.
כמקים השירות זה, הוא אחראי לאלמנטים רבים בו הידועים עד היום: השם "שק"ם" ("שירות קנטינות ומזנונים") – השירות המספק אוכל וסדקית לחיילים בבסיסי צה"ל – הוא פרי המצאתו, וכן טופס 1004 (תעודת ציוד אישי) – טופס הציוד שעליו חותם כל חייל בעת גיוסו.
משה בר אילן היה הראשון בעל שם המשפחה "בר-אילן": לאחר עלייתו לארץ, רצה לעברת את שם משפחתו המקורי, בירנבאום (גרמנית: "עץ אגסים"). הוא פנה לידידו, המשורר ש. שלום, בבקשה שיציע לו שמות אפשריים. האחרון ענה לו במכתב (ראו להלן) ובו הצעות אחדות, רובן המצאות מקוריות שלו, ואחת מהן הייתה "בר-אילן". שם זה נבחר הן בשל הדמיון לצליל השם המקורי והן בשל הדמיון במשמעות, באיות ללא מקף.
הרב מאיר ברלין, לימים הרב מאיר בר-אילן, מהמנהיגים הדתיים הבולטים באותה תקופה, הכיר אותו ועיברת את שמו בעקבותיו (ועל-שמו נקראה אוניברסיטת בר-אילן).
משה בר אילן נפטר בתל אביב בשנת 1999.
לוחמה בתקופה ההלניסטית