מאחר שניתוחים להתאמה מגדרית חרגו מגבולות הטאבו, התקשורת התלהבה מסיפוריה של הקהילה הטרנסג'נדרית והשתמשה בהם לטובת רייטינג. כך במקום לסייע לקהילה הטרנסג'נדרית להתקבל בחברה, התקשורת חיפשה בעיקר סיפורים סנסציוניים שהוביל לעיתים קרובות לייצוגים מוטים שהפכו פופולריים. התקשורת פרסמה סיפורים אשר נועדו להפחיד את הקהילה הטרנסג'נדרית או להציע סיבות הגיוניות אחרות מאחורי הדחף לשינוי מין. מלבד ניסיונות לרציונליזציה של ניתוחי שינוי מין, התקשורת כמעט ולא הבחינה בין טרנסג'נדריות, הומוסקסואליות ואינטרסקס. סיפורים חוזרים ונשנים על ניתוחים להתאמה מגדרית בעיתונים ומגזינים היוו מקור תקווה עבור רבים מהקהילה הטרנסג'נדרית, אף על פי שבפועל רוב הרופאים סירבו לבצע ניתוחים מסוג זה.
בשנות ה-50 בארצות הברית, כאשר הטלוויזיה החלה להתחרות בצורות מדיה מסורתיות כמו עיתונות כתובה, הסיפורים על שינוי מין לא נראו על המסך כיוון שהנושא נחשב לנפיץ ומסוכן מידי. במהלך שנות ה-60, לצד מהפכות חברתיות רבות שהתחוללו באותה תקופה, הצנזורה של תחנות הטלוויזיה הופחתה, והחלו להיראות יותר טרנסג'נדרים על המסכים. בשנת 1968 יצא לאור הספר "מיירה ברקינרידג"", רומן מאת גור וידאל שהפך לרב מכר. בספר מירה הייתה אישה טרנסג'נדרית רעבה לכוח המעוניינת להשמיד גברים. במרכזו עמדה סוגיית מיניותה של מירה, בה השתמשה כדי לנקום בגברים שהשפילו אותה בעבר. שיאו של הסיפור מגיע בסצנה בת שלושים עמודים בה מירה אונסת גבר. הספר הפך במהרה ללהיט ובשנת 1970 הופק כסרט, באותה שנה שבה הופק הסרט המבוסס על חייה של כריסטין יורגנסן. בשנת 1990 יצא הסרט התיעודי "פריז בוערת", אשר הציג את "תרבות הנשפים" בניו יורק בה לקחו חלק הקהילות הטרנסג'נדריות, האפרו-אמריקאיות, הלטינות ולהט"ב באופן כללי. הנשפים היו אירועי תרבות מחתרתית להט"בית, אשר התפתחו החל מסוף המאה ה-19, ובהם התקיימו תחרויות דראג עם חוקים נוקשים ועל פי קטגוריות קבועות מראש. הסרט קיבל ביקורות מהללות וזכה במספר פרסים יוקרתיים. בסרט הרפתקאותיה של פריסילה מלכת המדבר שיצא בשנת 1994, אחת משלוש הדמויות הראשיות היא טרנסג'נדרית בשם ברנט בסינג'ר. הסרט השיג מעמד של סרט פולחן בקרב קהילות להט"ב.
באותה שנה בפברואר 1994 שודר הסרט "אייס ונטורה: בלש חיות מחמד". במהלך הסרט מגלה אייס (ג'ים קארי) כי לואיס איינהורן (שון יאנג) הוא גבר, וכתגובה הוא מקיא, בוכה במקלחת ולבסוף חושף את איבר המין של לואיס בחדר לעיני כל. סרט זה היא דוגמה מצוינת למגמה לפיה טרנסג'נדריות נתפסת כמושא ללעג, ומציגה טרנספוביה קומית בסצנת השיא של הסרט.
בשלהי המאה ה-20 ייצוג טרנסג'נדרי במדיה לא היה שכיח. כך מספר ג'ק גראף, יוצר קולנוע ושחקן בריטי: "העובדה שלא ראיתי את עצמי בחברה, ברחוב, במדיה או בכל מקום אחר גרמה לי לחוויה של בדידות". ואם כן היה ניתן למצוא ייצוג טרנסג'נדרי, הוא היה בדרך כלל מציג נשים טרנסג'נדריות כעובדות מין, כרוצחות או כמושא לבדיחה. החשיפה הראשונה של גרף למה שהוא עצמו, גבר טרנסג'נדר, הייתה דרך הסרט "Boys don't cry", שלימים הפך לאבן דרך קולנועית בכל הנוגע לענייני להט"ב. סרט דרמה עצמאי זה יצא בשנת 1999 והוא מבוסס על סיפור חייו של ברנדון טינה, גבר טרנסג'נדר שנאנס ונרצח על ידי חבריו על רקע טרנספוביה. הילרי סוונק, שגילמה בסרט את ברנדון טינה, זכתה על משחקה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. גראף מספר כי החשיפה לסרט הותירה בו טראומה עמוקה משום שנדמה כי כך מצטייר סופו של כל מי שמזדהה כטרנסג'נדר, ולכן עדיף לא לעבור תהליך התאמה מגדרית.
המאה ה-21.
כתום זה השחור החדש היא סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה לראשונה ביולי 2013. במרכז הסדרה עומדת דמותה של פייפר צ'פמן, אישה נורמטיבית בשנות ה-30 לחייה, אשר נשלחת לכלא נשים בעקבות פשע שביצעה עשר שנים קודם לכן. העלילה עוקבת אחר סיפורה של צ'פמן וכך גם אודות האסירות הנוספות בבית הכלא. האסירות המוצגות מוצבות על קשת רחבה ומגוונת של גזעים, סוגי נשיות, נטיות מיניות והופעות חיצוניות. הסדרה היא הפלטפורמה הראשונה בתרבות המיינסטרים האמריקאית אשר מציגה באופן נרחב דמות טרנסג'דריות, אחרי שנים שהזיהוי הטרנסג'נדרי לא קיבל ביטוי מורכב בתקשורת ובבידור. סופיה בורסט, אותה משחקת השחקנית לברן קוקס, היא טרנסג'נדרית אפרו-אמריקאית אשר נכלאה בבית הכלא לאחר שביצעה הונאה שמטרתה לממן לעצמה ניתוח לשינוי מין. סופיה משאירה בבית את בנה ואם בנה אשר לה הייתה נשואה בעברה. האתגרים של סופיה כאישה טרנסג'נדרית, וכאחת השוהה בכלא נשים סגור, הם רבים ומוצגים בסדרה באופן נרחב. הקושי של שאר הנשים בכלא לקבל אותה, והעובדה כי אינה מקבלת בתכיפות לה היא זקוקה את ההורמונים אותם היא נוטלת, מציגים את דמותה באור מורכב ומגוון. סופיה משמשת כספרית של בית הכלא, תפקיד אשר נותן "תוקף" לנשיותה והופך אותה לדמות מרכזית אשר נמצאת בממשק עם נשים רבות בכלא.
בשנת 2015 יצא הסרט "הנערה הדנית". סרט זה הוא עיבוד קולנעי לרומן האמריקאי מאת המחבר דייוויד אברסהוף שיצא לאור בשנת 2000. השחקן האנגלי אדי רדמיין מגלם את דמותה של לילי אלבה, הנחשבת לאחת הטרנסג'נדריות הראשונות שעברו ניתוח להתאמה מגדרית. על אף שרדמיין קיבל תשבחות, "הנערה הדנית" קיבל ביקורות שליליות על כך שלוהק שחקן סיסג'נדר לשחק דמות של טרנסג'נדרית. השחקניות הטרנסיות רבקה רוט וג'ייק גראף הופיעו שתיהן בנערה הדנית, שתיהן כדמויות סיסג'נדריות.
השפעות הייצוג.
השפעות חיוביות של הייצוג.
השינוי שחל בייצוג של טרנסג'נדרים במדיה בעשור האחרון בא לידי ביטוי בכמות הולכת וגדלה של ייצוג בטלוויזיה, בקולנוע ובמדיות החברתיות, והביא עמו השפעות חיוביות רבות. הגיוון הרב הוביל לתפיסה חברתית מורכבת יותר של נשים וגברים טרנסג'נדרים בקרב הקהלים שנחשפו לתוכן, ניפוץ סטריאוטיפים שליליים רווחים וגיבוש תחושת הזדהות וקרבה בעקבות חשיפה לאתגרים שעימם מתמודדת הקהילה הטרנסג'נדרית. יתרה מכך, הייצוג המגוון מהווה דוגמה עבור ילדים\ות ונוער טרנסג'נדרים המחפשים במדיה דמויות שחוות באופן דומה את אי-ההלימה בין המין שסומן בלידה לבין המגדר כדי להזדהות עימן.
מחקר שפורסם בשנת 2021, סקר את השפעותיה של הסדרה "כתום זה השחור החדש", ששודרה בין 2013–2019, וטען כי הסדרה הביאה לקדמת הבמה ייצוגים טרנסג'נדרים מורכבים יותר, מגוונים יותר מבחינת אופי הדמויות ואופן קבלתן בחברה. מחקר נוסף, שחקר את ההשפעות של העיסוק סביב תהליך ההתאמה המגדרית של קייטלין ג'נר, מצא כי למדיום הטלוויזיוני יש כוח עצום בעיצוב דעת הקהל וכי טמון בו פוטנציאל גדול להשפעה על חוקים ומדיניות הנוגעים לקהילה הטרנסית. ייצוג אלו ונוספים לקחו חלק ביצירת תפיסות חברתיות חיובית בנוגע לטרנסג'נדריות בקרב הציבור, שלרוב אינו חשוף לקהילה הטרנסג'נדרית בדרך אחרת, ומדגישים את החשיבות בחשיפה לנרטיבים מגוונים באמצעות המדיה.
ביקורת.
ייצוג טרנסג'נדרי במדיה זכה לביקורת רבה בנוגע להיבטים רבים. מרבית הביקורת עסקה בכך שלמרות שהייצוג הפך רב ומגוון יותר עם השנים, הוא ממשיך לשמר תפיסות מתוך הנרטיב הישן. גם בסדרה "כתום זה השחור החדש", שהתכוונה לייצר נרטיב חדש עבור טרנסג'נדרים וטרנסג'נדריות, הדמויות הטרנסג'נדריות ממוסגרות בתוך הקשרים של פשע, אלימות וקורבנות, באופן שמקבע תפיסות שמקורן בנרטיב הישן של ייצוג טרנסג'נדרי במדיה. יתר על כן, נוצרה ביקורת רבה על לכך שהייצוג הופך מגוון יותר בתחומים מסוימים בלבד, אותם קל יותר לתווך לציבור הרחב באמצעות תקשורת פופולרית. למשל, ייצוג של טרנסג'נדרים לא בינאריים עדיין לא מקובל בתקשורת ואינו מוכר בחברה, בדומה לייצוג של טרנסג'נדרים בעלי גיוון גילאי, סוציו-אקונומי, אתני, גזעי, דתי ועוד. לפי ביקורת זו, הייצוג נותר חד-ממדי וסטריאוטיפי למרות שחל בו שינוי לטובה, ולכן הוא מגביל את תפיסת העולם של טרנסג'נדרים וטרנסג'נדריות צעירות ומסליל אותן לכיווני התפתחות מוגבלים.
טענות נוספות הועלו כנגד נרטיב אשר הפך פופולרי במדיה ונקרא "החיים משתפרים" (Getting Better), שמתאר באופן אוטופי את החיים של טרנסג'נדרים\ות לאחר סיום התהליך להתאמה מגדרית. הביקורת שהועלתה מצאה כי נרטיב מוחלט שכזה יוצר תחושות קשות אצל טרנסג'נדרים שמרגישים שמשהו בהם אינו תקין במידה ולאחר סיום התהליך חייהם אינם משתפרים באופן משמעותי. טרנסג'נדריות שממשיכות לסבול מהקשיים שחוו בתקופות שקדמו לתהליך או חוות קשיים חדשים חשות בדיסוננס. כמו כן, נקבע במחקר אחר כי הדימויים השליליים המופיעים דרך קבע במדיה בהקשר של טרנסג'נדריות משפיעים על הבריאות הנפשית של טרנסג'נדרים, והוכח כי יש קשר בין חשיפה תכופה לסטריאוטיפים בתקשורת ובין הופעת תסמינים קליניים של דיכאון.
ביקורת נוספת הנשמעת נגד הייצוג הטרנסג'נדרי במדיה מתארת כי גם נרטיבים מגוונים לא תמיד מצליחים לשפר את מעמד הקהילה הטרנסג'נדרית ולהשפיע לטובה על מדיניות ציבורית הנוגעת אליה. דוגמה מפורסמת הממחישה את הטענה היא ההתבטאויות של קייטלין ג'נר, ספורטאית אולימפית לשעבר, אקטיביסטית טרנסג'נדרית למען הקהילה הטרנסג'נדרית, שמתמודדת על תפקיד מושלת קליפורניה מטעם המפלגה הרפובליקנית. ג'נר התבטאה בתקשורת נגד השתתפות נשים טרנסג'נדריות במקצים ספורטיביים המיועדים לנשים וספגה ביקורת רבה מצד הקהילה הטרנסג'נדרית אליה היא משתייכת בעצמה.
ייצוג טרנסג'נדרים במדיה בישראל.