בשנת 1936 הוקמה תנועת הנוער הנאצית, "לוקסמבורגר פולקסג'וגנד" (LVJ) שהתמזגה מאוחר יותר לנוער ההיטלראי.
התנגדות.
ההתנגדות החמושה לכובשים הגרמנים החלה בחורף 1940–1941 כאשר נוצרו מחתרות קטנות ברחבי הארץ. לכל אחת מהן היו יעדים פוליטיים שונים וחלקן היו קשוריות ישירות למפלגות פוליטיות מלפני המלחמה. חלק מהמחתרות היו קשורות לקבוצות חברתיות (כמו הצופים) או לקבוצות של סטודנטים או עובדים. בגלל גודלו הקטן של הצבא הלוקסמבורגי טרם המלחמה, קשה היה להשיג נשק. אף על פי כן, המחתרת הדפיסה עלונים אנטי-גרמניים, ומשנת 1942 הסתירה את אלו שנמנעו משירות בוורמאכט (ואף הבריחה אותם מחוץ למדינה). לוקסמבורגי אחד, ויקטור בודסון (שהיה גם שר בממשלת הגלות) הוכר כחסיד אומות העולם על לאחר שסייע ל-100 יהודים להימלט מלוקסמבורג.
המידע שנאסף על ידי המחתרת היה חשוב ביותר. אחד מחברי המחתרת, ליאון הנרי רוט, הודיע לבעלות הברית על קיומו של מרכז המחקר הסודי של הצבא הגרמני בחוף הבלטי, מה שאפשר לבעלות הברית להפציץ אותו מהאוויר.
בסתיו 1944 התמזגו ארגוני התנגדות רבים והקימו את "איחוד המחתרות".
בנובמבר 1944 הותקפה קבוצה של 30 חברי מחתרת לוקסמבורגית בפיקודו של ויקטור אבנס על ידי חיילי וואפן אס בטירה בוויאנדן. בקרב שאחריו נהרגו 23 גרמנים על ידי המחתרת שאיבדה רק אדם אחד שנהרג במהלך הקרב. למרות זאת, המחתרת נסוגה לקווי בעלות הברית.
התנגדות פסיבית.
התנגדות פאסיבית ולא אלימה הייתה נפוצה בלוקסמבורג במהלך המלחמה. מאוגוסט 1940 התקיימה ה"ספנגלסריך" ("מלחמת הסיכות") כאשר לוקסמבורגים לבשו סיכות פטריוטיות.
באוקטובר 1941 ערכו הגרמנים משאל עם שבו תושבי לוקסנבורג התבקשו לציין את אזרחותם, שפת אמם וקבוצת הגזע שלהם. בניגוד לציפיות הגרמניות, 95% השיבו "לוקסמבורגי" לכל שאלה. סירוב הלוקסנבורגים להכריז על עצמם כאזרחים גרמנים הוביל למעצרים המוניים.
גיוס חובה (שהורחב לכל הגברים שנולדו בין 1920 ל-1927) לא היה נפוץ במיוחד. ב-31 באוגוסט 1942, זמן קצר לאחר הרחבת גיל הגיוס הגיוס, החלה שביתה בעיר וולץ שבצפון המדינה. השביתה התפשטה במהירות, ושיתקה את המפעלים והתעשיות של לוקסמבורג. השביתה הודחקה במהירות ומנהיגיה נעצרו. 20 נשפטו בפני בית דין מיוחד (בגרמנית, "Standgericht") והוצאו להורג על ידי כיתת יריות במחנה הריכוז הינצרט הסמוך. אף על פי כן, המחאה נגד הגיוס נמשכה ו-3,500 לוקסמבורגים נטשו את הצבא הגרמני לאחר שגויסו.
השואה.
לפני המלחמה התגוררו בלוקסמבורג כ-3,500 יהודים, מתוכם רבים ברחו מהרדיפות בגרמניה טרם המלחמה. חוקי נירנברג (החלים בגרמניה מאז 1935) נאכפו בלוקסמבורג החל מספטמבר 1940 ויהודים עודדו לעזוב את המדינה לצרפת של וישי. ההגירה נאסרה באוקטובר 1941, לאחר שכמעט 2,500 יהודים כבר נמלטו. בפועל היה להם מעט יותר טוב בצרפת וישי, ורבים מאלה שעזבו גורשו מאוחר יותר ונהרגו. מספטמבר 1941 נאלצו כל היהודים בלוקסמבורג לענוד את הטלאי הצהוב.
מאוקטובר 1941 החלו הרשויות הנאציות לגרש את 800 היהודים שנותרו מלוקסמבורג לגטו לודז' ולמחנות הריכוז בטרזינשטט ואושוויץ.
לוקסמבורג הוכרזה כ"יודנריין" ב-19 באוקטובר 1941 (למעט יהודים מעטים שהסתתרו מפני הנאצים). רק 36 מהיהודים בלוקסמבורג שנשלחו למחנות ריכוז שרדו עד תום המלחמה.
כוחות לוקסמבורג החופשיים והממשלה הגולה.
הממשלה הגולה ברחה תחילה לפריז, ולאחר נפילת צרפת, לליסבון ולאחר מכן לבריטניה. בעוד הממשלה התבססה בבלגרביה שבלונדון, הדוכסית הגדולה ומשפחתה עברו למונטריאול שבקנדה. ממשלת הגלות פעלה בתקשורת הבינלאומית, ואף הצליחה לשדר בלוקסנבורגית ברדיו ה-BBC. ב-1944, ממשלת הגלות חתמה על הסכם עם ממשלות בלגיה והולנד, תוך הקמת האיחוד הכלכלי בנלוקס וחתמה גם על הסכם ברטון-וודס.
לוקסמבורגים רבים נלחמו בצבאות בעלות הברית. ממרץ 1944 הפעילו חיילי לוקסמבורג ארבעה תותחי 25 ליטראות. כוח התותחנים מנה כ-80 איש. הכוח המקומי נחת בנורמנדי עם "חטיבת פירון" ב-6 באוגוסט 1944.
שחרור.
לוקסמבורג שוחררה על ידי כוחות בעלות הברית בספטמבר 1944. טנקים של בעלות הברית נכנסו לעיר הבירה ב-10 בספטמבר 1944, שם נסוגו הגרמנים ללא לחימה. התקדמות בעלות הברית עוררה עוד יותר את ההמחתרת המקומית. באמצע דצמבר פתחו הגרמנים ב"מתקפת הארדנים" בלוקסמבורג ובארדנים הבלגיים.
גוסטב סימון, "המושל" הנאצי בלוקסמבורג, נמלט אך נלכד ונכלא על ידי הצבא הבריטי. הוא התאבד בכלא של בעלות הברית.
שני תותחי V-3 גרמניים בטווח של שימשו להפצצת העיר לוקסמבורג מדצמבר 1944 עד פברואר 1945.
קרב הבליטה.
רוב לוקסמבורג שוחררה במהירות בספטמבר 1944, כאשר קו החזית התייצב לאורך גבול לוקסמבורג-גרמניה. בעקבות המערכה בברטני, צבא ארצות הברית כבש את לוקסמבורג.
מאמצי ההגנה הראשוניים של הכוחות האמריקאים היו תלויים בהחזקת עיירות בגבול הבינלאומי. כתוצאה מכך, העיירות קלרבו, מרנאך, הולשטום, קונסטום, ויילר וואהלוזן שימשו כמעוזי האמריקאים והותקפו על ידי הגרמנים, שרצו להשיג שליטה בכבישי צפון לוקסמבורג על מנת שכוחותיהם יוכלו לנוע מערבה. ויאנדן הייתה העיירה האחרונה בלוקסמבורג ששוחררה ב-12 בפברואר 1945.
בגלל הנחישות של שני הצדדים לנצח בשדה הקרב, הלחימה בלוקסמבורג הייתה מרירה וקשה לאוכלוסייה האזרחית. יותר מ-2,100 בתים בלוקסמבורג נהרסו בלחימה ויותר מ-1,400 אחרים נפגעו קשה. ההערכה היא גם שכ-500 לוקסמבורגים שאינם לוחמים קיפחו את חייהם במהלך קרב הבליטה.
תוצאות.
ניסיון הפלישה והכיבוש במהלך המלחמה הוביל לשינוי בעמדה של לוקסמבורג בנוגע לנייטרליות. לוקסמבורג חתמה על הסכם בריסל עם מדינות מערב-אירופה ב-17 במרץ 1948 כחלק משיתוף הפעולה הביטחוני האירופי הראשוני שלאחר המלחמה ובמהלך שהעיד על חברות לוקסמבורג בנאט"ו.
לאחר המלחמה השתתפו כוחות לוקסמבורג בכיבוש גרמניה המערבית, וחייליהם נכחו באזור הכיבוש הצרפתי. הכוחות הלוקסמבורגיים פעלו בפיקוד צרפתי והיו אחראים על אזורי ביטבורג והרי אייפל וחלקים מסערבורג.
ישיבת שירת משה יפו
דאלני
2021 במוזיקה
בערך זה מצוינים אירועים שהתרחשו במהלך 2021 ונוגעים לעולם המוזיקה.
The Idan Raichel Symphonic Project (Live In Buenos Aires)
The Idan Raichel Symphonic Project (Live In Buenos Aires) הוא אלבום ההופעה השני של עידן רייכל, אותו הקליט בשיתוף התזמורת הסימפונית בארגנטינה (Ensamble Sinfonico 21 Orchestra). האלבום יצא לאור ב-22 באוגוסט 2021, על ידי חברת התקליטים הליקון.
רקע.
רייכל סיפר על הרקע ליצירת האלבום בסרטון שליווה את צאתו, בו סיפר כי האלבום הוקלט בעקבות פנייה של פרננדו קגואל, איש עסקים מבואנוס איירס, בסוף הופעה של הפרויקט של עידן רייכל בניו יורק, שהציע לרייכל לבקר בבואנוס אייריס וליצור עם נגני התזמורת שלו מופע משירי הפרויקט.
דיר-אבאן
קרן מכון סאנדאנס לקולנוע דוקומנטרי
מכון סאנדאנס
Song 2
"Song 2" (בתרגום חופשי לעברית: "שיר 2") הוא שיר של להקת הרוק הבריטית בלר. השיר הוא השיר השני באלבום האולפן החמישי שלהם. "Song 2", שיצא ב-7 באפריל 1997, הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי, מספר ארבע במצעדי ה-ARIA האוסטרלי, ולמספר שש במצעד השירים האלטרנטיביים של הבילבורד האמריקאי (שנקרא בעבר Modern Rock Track).
בפרסי הווידאו קליפים של MTV של 1997, "Song 2" היה מועמד לסרטון הקבוצתי הטוב ביותר, והסרטון האלטרנטיבי הטוב ביותר. בפרסי המוזיקה הבריטית לשנת 1998, השיר היה מועמד לסינגל הבריטי הטוב ביותר, ולסרטון הבריטי הטוב ביותר. בשנת 1998, מאזיני רדיו BBC 1 בחרו את "Song 2" והוא הגיע למקום ה-15 ברצועה הטובה ביותר בכל הזמנים. בשנת 2011, NME הציבה אותו במקום 79 ברשימת "150 הרצועות הטובות ביותר ב-15 השנים האחרונות".
השיר היה חלק מהפסקול של המשחק FIFA 98, דבר שתרם לפופולריות שלו.
רקע.
לדברי גראהם קוקסון, "Song 2" נועד להיות שיר בדיחה על חברת התקליטים שלהם. דיימון אלברן הקליט סקיצה אקוסטית של השיר שהייתה איטית יותר, אך הציג את פזמון ה"Woo-hoo" הייחודי של השיר בצורת שריקה. לאחר מכן הציע קוקסון שיגבירו את המהירות ויבצעו את השיר בקול רם, כאשר קוקסון חיפש בכוונה צליל גיטרה חובבני. משם אמר קוקסון לאלברן לספר לחברת התקליטים שהם רוצים להוציא את השיר כסינגל כדי "לפוצץ את ראשי התוויות". להפתעת קוקסון, מנהלי התקליטים הגיבו בחיוב. כשנשאל אם ללהקה יש מושג לגבי הערעור המסחרי של השיר, השיב קוקסון, "פשוט חשבנו שזה קיצוני מדי".
הרצועה זכתה במקור לכינוי "Song 2" ככותרת עבודה שייצגה את משבצתה ברשימת הרצועות, אך השם נתקע עד היום. אורכו של השיר הוא שתי דקות ושתי שניות, ובו שני בתים, שני פזמונים ואת ההוק בו אלברן צועק "וו-הו!" כשהבאס המעוות נכנס. זה השיר השני באלבום של Blur שכותרתו היא כשם הלהקה, כמו גם , והיה הסינגל השני שיצא מהאלבום הקודם.
כמה כותבים הצהירו כי השיר נועד להיות פרודיה על ז'אנר הגראנג', בעוד שאחרים טוענים כי מדובר בפרודיה על להיטי רדיו ותעשיית המוזיקה כשברקע מקהלת פאנק רוק.
ביקורת.