ב-11 במאי אבדו גם שישה מתוך תשעה מטוסי באטל של חיל האוויר הבלגי בניסיון לפגוע בגשרים שחצו את תעלת אלברט מערבית למאסטריכט, ובכך לבלום את ההתקדמות הגרמנית לעבר בריסל. למחרת תקפו חמישה מטוסי באטל שאוישו במתנדבים מטייסת 12 (שכונתה "The dirty dozen"; "שנים-עשר המלוכלכים") את אותם גשרים: ארבעה הופלו והחמישי נחת נחיתת אונס סמוך לבסיסו. עיטורי צלב ויקטוריה הראשונים במלחמה הוענקו לאחר המוות לקצין התעופה דונלד גארלאנד שהוביל את מבנה המפציצים, ולנווט שלו, סמל תומאס גריי, על כך שהמשיכו לתקוף לנוכח אש כבדה של הגרמנים. איש הצוות השלישי, המקלען האחורי לורנס ריינולדס, לא שותף בקבלת העיטור. אף שהצליחו לגרום נזק לאחד הגשרים, הקימו הגרמנים במהירות גשר פונטון במקומו.
בשעות הבוקר המוקדמות של 14 במאי, תקפו עשרה מטוסי באטל מטייסות 103 ו-150 גשרי פונטון באזור סדאן וביצעו את משימתם ללא אבדות; לא הייתה נוכחות מטוסי אויב, והטקטיקה של התקרבות למטרה בגובה נמוך נזנחה, כך שצומצם הסיכון מאש נ"מ. לנוכח הפריצה הגרמנית בסדאן נעשה ניסיון נואש לעצור את צליחת נהר המז, ובשעות אחר הצהריים של 14 במאי יצא כוח התקיפה הקדמי להתקפה כוללת באמצעות כל המטוסים שעמדו לרשותו נגד ראש הגשר בסדאן, אך הפעם היו התוצאות שונות: המפציצים נתקלו בהתנגדות חזקה מצד מטוסי קרב וספגו אבדות כבדות:
מכוח התקיפה, שמנה 63 מטוסי באטל ו-8 בלנהיים, אבדו 40, מתוכם 35 באטל. היה זה אחוז האבדות הגבוה ביותר שספג חיל האוויר המלכותי במהלך משימות מסוג זה. לאחר מכן עברו מטוסי הבאטל למשימות ליליות, שהפחיתו את משמעותית את כמות האבדות, אך בשל היעדר אמצעים היו ההפצצות בלתי יעילות לחלוטין.
ב-15 ביוני פונו אחרוני המטוסים שהשתייכו לכוח התקיפה הקדמי בחזרה לבריטניה. כמעט 200 מטוסי באטל אבדו במהלך שישה שבועות, ו-99 מתוכם אבדו בין 10 ל-16 במאי. לאחר החזרה מצרפת המשיך חיל האוויר המלכותי להישען על הבאטל למשימות הפצצה למשך תקופה קצרה. הקבוצה האווירית מס' 1, אליה צורפו ארבע טייסות חדשות שהורכבו מטייסים פולנים גולים, צוידה שוב במטוסי באטל, ונטלה חלק במשימות ליליות נגד הספינות שרוכזו בנמלי תעלת למאנש לקראת מבצע ארי הים. הפעולה המבצעית האחרונה בוצעה בלילה שבין 15 ל-16 באוקטובר 1940 על ידי הטייסת הפולנית 301 שהפציצה את בולון-סור-מר, וטייסות 12 ו-142 שהפציצו את קאלה. זמן קצר לאחר מכן הצטיידה הקבוצה האווירית מס' 1 מחדש במפציצים יעילים יותר מדגם ויקרס ולינגטון, אך מטוסי באטל המשיכו לפעול ב-1941 בשירות טייסות 88 ו-226 בצפון אירלנד וטייסת 98 באיסלנד, במשימות סיור ימי.
באותה תקופה, הצטייד חיל האוויר הדרום-אפריקאי במספר מטוסי באטל, ובאוגוסט 1940 שירתו לפחות ארבעה מהם בטייסת 11, הוטסו צפונה, והופעלו נגד האיטלקים במהלך המערכה במזרח אפריקה במשימות הפצצה וסיור עד תחילת 1942. בעוד שמטוסי הבאטל באירופה ניצבו בפני מטוסי קרב גרמניים מודרניים במספרים גדולים וספגו אבדות כבדות כתוצאה מכך, התעמתו טייסי הבאטל הדרום-אפריקאיים מול מספר קטן יותר של מטוסים איטלקיים דו-כנפיים ישנים (CR.42 ו-CR.32), מה שאפשר להם לתרום בצורה יעילה יותר למערכה. אבדות נגרמו בעיקר כאשר ניצלו מטוסי הקרב האיטלקיים את גורם ההפתעה מעל מטרות ברורות (כגון נמלים ושדות תעופה), וצללו לעבר המפציצים במהירות רבה מגובה רב על מנת להפילם ביעף הצליפה הראשון.
השירות המבצעי האחרון של הבאטל באירופה התבצע במהלך מלחמת איטליה–יוון, מסוף 1940 ועד אפריל 1941, בשירות חיל האוויר המלכותי ההלני. כתריסר מפציצים נטלו חלק במשימות הפצצה משניות נגד ריכוזי חיל רגלים. מרבית המטוסים היווניים הושמדו בעודם על הקרקע במהלך תקיפות של הלופטוואפה על שדות התעופה של טאנגארה (Tanagra) וטאטואי (Tatoi) צפונית לאתונה, מסוף מרץ ועד אמצע אפריל 1941.
באביב 1939, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הזמינה ממשלת פולין 100 מטוסי באטל אך הם לא סופקו עד תחילת המלחמה. משלוח ראשון של 22 מטוסים נשלח בדרך הים בתחילת ספטמבר 1939 על גבי שתי ספינות ונועד להגיע לנמל קונסטנצה שברומניה, בעלת בריתה של פולין, שם המתינו לקבלם צוותי אוויר פולניים. הספינות נעצרו באיסטנבול בשל כיבושה של פולין, והמטוסים הועברו לידי חיל האוויר המלכותי.
תפקידים נוספים.
בבאטל נעשה שימוש נרחב כפלטפורמה להרכבת מנועים ניסיוניים, ולפחות שבעה דגמי מנועים הותקנו בכתשעה מטוסים. המרשים מביניהם היה הפיירי פרינס, בעל 2,000 כוחות סוס, שטיסות הניסוי שלו החלו ב-30 ביוני 1939, ובסוף 1941 אף הועבר לארצות הברית לבחינת ביצועיו, שם צבר כ-250 שעות טיסה.
הבאטל תפקד בצורה טובה כאשר שימש כמטוס אימון בגרסה מוסבת, בעלת אמצעי שליטה כפולים בתוך תאי טייס נפרדים, אשר כונתה באטל T, וגרסה שכונתה באטל TT, אשר צוידה בכננת ושימשה לגרירת מטרות לאימון תותחנים. הבאטל שירת כמטוס אימון בחיל האוויר המלכותי, חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, חיל האוויר המלכותי הקנדי וחיל האוויר הדרום-אפריקאי. החל מאוגוסט 1939 הוצבו 802 מטוסי באטל בקנדה כחלק ממצבת המטוסים של תוכנית אימוני האוויר של חבר העמים הבריטי. מרבית המטוסים שימשו לאימוני הפצצה ותותחנות, ומספר קטן שירת כגוררי מטרות. במספר מטוסים הותקן צריח מדגם בריסטול סימן I במקום תא הטייס האחורי, לאימוני תותחנות מתוך צריח מסתובב.
הבאטל הוצא מהשירות בקנדה ב-1945, אך הוסיף לשרת בתפקידים משניים בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי עד 1949.
שירות.
הבאטל שירת במדינות הבאות:
שלישייה
טריאומווירט השני
סופת החרבות
סופת החרבות (אנגלית: A Storm of Swords) הוא הספר השלישי בסדרת "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר. ר. מרטין. הספר יצא לאור באוגוסט, 2000. בשונה מהספר השני, "עימות המלכים", שהיווה המשך ישיר לקודמו, "סופת החרבות" מתרחש זמן קצר לפני סוף הספר השני. בזמן פרסומו, היה סופת החרבות הספר הארוך ביותר בסדרה, דבר שהוביל מספר מדינות (אוסטרליה, בריטניה, פולין, יוון וישראל) להוציאו בשני כרכים: כרך ראשון אשר נקרא "פלדה ושלג" והוא מכיל 560 עמודים, וכרך שני "דם וזהב" והוא מכיל 592 עמודים. בצרפת התקבלה החלטה להוציאו בארבעה כרכים.
"סופת החרבות" זכה בפרס לוקוס של 2001 ובפרס גפן הישראלי של 2002. כמו כן היה זה הספר הראשון בסדרה שהיה מועמד לפרס הוגו של 2001, אך הפסיד את תואר הספר הטוב של השנה ל"הארי פוטר וגביע האש". כמו כן, זה הספר השני בסדרה שהצליח להיכנס עם צאתו לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס במקום ה-12
עלילה.
בווסטרוז עדיין שוררת מלחמה בין חמשת המלכים. המלך ג'ופרי מצליח לשמור על כס המלכות שלו, לאחר שבית לאניסטר כרת ברית עם בית טיירל, ויחד הם מביסים את צבאו של סטאניס בארת'יון. בצפון, המלך מעבר לחומה, מאנס ריידר, מאגד את אנשי הפרא, ויוצר צבא אדיר שצועד לעבר החומה, במטרה לכבוש את הצפון. במזרח, דאינריז טארגאריין, כובשת ערים ובונה לעצמה צבא אדיר במטרה לכבוש את ווסטרוז. הסיפור מסופר מנקודת מבטן של עשר דמויות: טיריון לאניסטר, קייטלין סטארק, ג'ון שלג, אריה סטארק, סאנסה סטארק, בראן סטארק, דאינריז טארגאריין, דאבוס סיוורת', ג'יימי לאניסטר וסאמוואל טארלי. בנוסף פרק הפרולוג מסופר מנקודת מבטו של אח במשמר הלילה, צ'אט. פרק האפילוג מסופר מנקודת מבטו של מארט פריי, מבית פריי.
בצפון וסטרוז.
בנהרן, קייטלין סטארק עושה עסקה מסוכנת עם ג'יימי לאניסטר. היא משחררת אותו לחופשי, בתמורה להבטחתו להשיב לה את בנותיה. בריאן מטארת' הופכת להיות המלווה של ג'יימי במסע שלו חזרה למעלה המלך.
בדרכם, ג'יימי ובריאן מותקפים על ידי הרעים האמיצים המשרתים את רוז בולטון. בפקודת מנהיג החבורה, וארגו הואט, כורת אחד מאנשי הרעים האמיצים לג'יימי את ידו הימנית כדי לסכסך בין בולטון ללאניסטרים (מה שלא קרה בפועל). כריתת ידו הימנית של ג'יימי גורמת לו להפוך לחצי-אדם, מאחר שג'יימי איבד את יד החרב שלו, ואיתה איבד את עצמו. ג'יימי ובריאן נלקחים לטירת הארנהאל, שם בולטון חושף בפני ג'יימי את התוכנית שלו לעשות ברית עם הלאניסטרים. בולטון שולח את ג'יימי חזרה למעלה המלך, יחד עם צבא. בריאן נשארת שבויה בטירה, אבל ג'יימי מצליח לחלץ אותה.
לאחר שצבאו של רוב סטארק ממשיך לנצח בקרב נגד צבא לאניסטר, רוב חוזר לנהרן, וחושף כי הוא התחתן עם ג'יין ווסטרלינג, ובכך הפר את נישואיו עם בית פריי. חלק מצבאו של רוב (אנשי פריי) נוטש בגלל המעשה הזה, וחלק נוסף מתמרד (אנשי קארסטארק) לאחר שמתגלה שקייטלין שחררה את ג'יימי. לאחר שהוסטר טאלי מת, בנו, ואחיה של קייטלין, אדמור, הופך ללורד נהרן. רוב חושף כי הוא מתכנן להביס את הגרייג'ויים שכבשו את הצפון, אבל כדי להצליח הוא צריך את התמיכה של בית פריי.
אריה וחבריה נלכדים על ידי אחוות פורעי חוק, המונהגת על ידי לורד בריק דונאדאריון שנהרג והוחזר לחיים שש פעמים. האחווה נשלחה על ידי אדארד סטארק להילחם בלאניסטרים, אבל לאחר מותו, הם הפכו לפורעי חוק. בריק מספר לאריה כי הוא מתכנן להביא אותה לנהרן, ולהחליף אותה תמורת זהב. בדרכם הם פוגשים ולוכדים את סאנדור קלאגן, המכונה הכלב של המלך ג'ופרי. הכלב נלחם בבריק בדו-קרב, בו הוא מנצח והורג את בריק. אבל בריק חוזר לחיים בעזרת הכוהן האדום, ת'ורוס. אריה מצליחה לברוח מהאחווה, אבל הכלב לוכד אותה, והוא מתכוון לעשות את אותו הדבר שבריק רצה, להביא את אריה לנהרן, ולהחליפה בזהב.