פלפלון בכות הוא עץ ירוק-עד שגדל במהירות עד לגובה ולרוחב של 15 מטרים. זהו הגדול ביותר מבין כל מיני הפלפלון וייתכן שגם המין בעל אורך החיים הגדול ביותר. הענפים העליונים של העץ נוטים לצנוח. אורך העלים המרוכבים המנוצים של העץ הוא 8–25 סנטימטרים ורוחבם 4–9 סנטימטרים והם מורכבים מ-19–41 עלעלים מסורגים. הפרחים הזכריים והנקביים מופיעים על צמחים נפרדים (צמח דו-ביתי). הפרחים קטנים, לבנים ונישאים בשפע במכבדים בקצוות הענפים המשתלשלים. הפירות הם בית גלעין כדורי בקוטר 5–7 מילימטרים עם זרעים מעוצים שהופך מירוק לאדום, ורוד או סגול, נישאים באשכולות צפופים של מאות פירות יער שיכולים להתפתח במשך כל השנה. הקליפה האפרפרה המחוספסת מעוותת ומטפטפת מוהל. הקליפה, העלים ופירות היער ארומטיים בעת כתישה.
תפוצה.
מקורו של פלפלון הבכות באזור הצחיח של צפון אמריקה הדרומית ומדבריות האנדים של פרו, המשתרעים עד למרכז ארגנטינה ומרכז צ'ילה. עם זאת, הוא הופץ באופן נרחב ברחבי העולם. הוא ידוע בעץ החזק שלו המשמש לאוכפים, והיה אחד ממקורות האספקה של המושבות הספרדיות לאוכפים. הוא שימש גם לייצור תבלינים, אך נטוע בעיקר כעץ נוי. פלפלון בכות הוא מין ירוק-עד עמיד לבצורת, בעל אורך חיים גדול וחסון, שהפך למין פולש רציני בעולם. לדוגמה, בדרום אפריקה פלש פלפלון הבכות לסוואנה ואדמות עשב וגדל לאורך קווי ניקוז ושולי דרכים באזורים צחיחים למחצה. הוא גם מין פולש בכל חלקי אוסטרליה במגוון בתי גידול, החל משטחי עשב ועד אזורי יער פתוחים וחוף יבשים, כמו גם בשולי סוללות מסילות רכבת וחוות נטושות.
בישראל הוא גדל בצדי דרכים, אך טרם יצר אוכלוסיות גדולות. מין זה מוגדר בישראל כ"מאוזרח". מכיוון שבדרום אפריקה עבר זמן רב (כ-150 שנה) מאז שהוכנס המין ועד שהפך לפולש, משערים שנדרשת לו תקופת הסתגלות ארוכה עד שהוא הופך למין פולש. הוא נכלל ברשימת המינים שאינם מומלצים לגינון שפרסמו המשרד להגנת הסביבה, משרד החקלאות ופיתוח הכפר, רשות הטבע והגנים והגן הבוטני בירושלים.
שימושים.
מזון.
אף על פי שאינם קשורים לפלפל מסחרי ("Piper nigrum") נמכרים הגרגרים הוורודים/אדומים כגרגרי פלפל ורוד ולעיתים קרובות מעורבבים עם פלפל מסחרי. עם זאת, הפרי והעלים עלולים להיות רעילים לעופות, חזירים ואולי לעגלים. יש גם תיעוד של ילדים צעירים שחוו הקאות ושלשולים לאחר אכילת הפרי. אין לפלפלון הבכות מעמד מוכר כבטוח (באנגלית generally recognized as safe ובראשי תיבות GRAS) במנהל המזון והתרופות האמריקאי.
תמציות של פלפלון בכות שימשו כתוספי טעם במשקאות ובסירופים.
ברפואה.
ברפואה העממית שימש פלפלון בכות לטיפול במגוון פצעים וזיהומים בשל תכונותיו האנטי-בקטריאליות והמחטאות. הוא שימש גם כנוגד דיכאון ומשתן, ולכאבי שיניים, שיגרון והפרעות במחזור החודשי, כאשר מחקרים עדכניים בעכברים מספקים תמיכה אפשרית להשפעותיו נוגדות הדיכאון. הועלתה גם השערה שתכונות קוטל החרקים של פלפלון בכות הופכות אותו למועמד טוב לשימוש כחלופה לכימיקלים סינתטיים בהדברת מזיקים.
עלים ירוקים טריים בצרורות משמשים באופן שמאני בטקסים מסורתיים מסו-אמריקאים לטיהורים וברכות.
שימושים אחרים.
העלים משמשים גם לצביעה טבעית של טקסטיל באזור האנדים. נוהג זה מתוארך לתקופות הפרה-קולומביאניות. בני האינקה השתמשו בשמן מעליו בשיטות חניטה מוקדמות כדי לשמר ולחנוט את מתיהם.
שימושים היסטוריים.
האינקה השתמש בחלק החיצוני המתוק של פירות בשלים להכנת משקה. הפירות שופשפו בזהירות כדי למנוע ערבוב עם החלקים הפנימיים המרים, התערובת סוננה ולאחר מכן הושארה לכמה ימים כדי לייצר משקה. נהוג גם להרתיח לסירופ או לערבב עם תירס להכנת דייסה מזינה.
ישנן גם עדויות ארכאולוגיות משמעותיות לכך שפירותיו של פלפלון הבכות שימשו באופן נרחב באזורי האנדים המרכזיים בסביבות 550–1000 לספירה להפקת צ'יצ'ה, משקה אלכוהולי מותסס.
בסוף המאה ה-19, נשתל פלפלון הבכות בשפע בקליפורניה ונודע כ"עץ הפלפל של קליפורניה" לרבים. לעץ היו אסוציאציות רומנטיות עם המיסיונים הספרדיים של המדינה - בשנות ה-70 של המאה ה-19 "עץ הפלפל הפך לדימוי חזותי מוכר כמו הסנדלים והמטות של הכמרים." הם זכו להערכה גם בשל הצל שלהם ועמידותם לתנאים של צחיחות למחצה, וכך הם נשתלו לאורך שדרות חדשות בערים של דרום קליפורניה. בשנת 1911 הלל מאמר מערכת בלוס אנג'לס טיימס את עץ הפלפל:
עם זאת בתחילת המאה העשרים ירד פלפלון הבכות מגדולתו כעץ רחוב, בין השאר משום שהוא פונדקאי לכנימת מגן מהמין שאיימה על מטעי ההדרים של דרום קליפורניה. העצים גם נוטים להרים מדרכות עם שורשיהם, לייצר שריגים מהגזע ולפגוע בחוטי טלפון וצינורות ביוב קבורים. רבים מהעצים העתיקים ביותר נעקרו ונטיעות רחוב חדשות נאסרו ביישובים שגידלו הדרים (לוס אנג'לס אסרה על נטיעות רחוב חדשות ב-1930).
גידול.
העץ מתרבה באמצעות זרעים, שריגים וייחורים. לזרעים יש קליפה קשה במיוחד ושיעורי הנביטה משתפרים מאוד לאחר שעברו במעיים של ציפורים או חיות אחרות. זרעים נובטים באביב, כאשר שתילים גדלים באיטיות עד שהם מתבססים. הזרעים נובטים בקלות מתחת לעץ בערימת העלים הקיימת של עץ האם, במאות בבת אחת וניתן לשתול אותם בקלות.
צוקו
הנסיך צוקו (באנגלית: Zuko, בתעתיק לעברית: זוקו; בכתב סיני: 祖寇;), הוא דמות בדיונית בסדרת הטלוויזיה המונפשת "". הדמות, פרי יצירתם של מייקל דנטה דימרטינו ובריאן קונייצקו, דובבה במקור על ידי דנטה באסקו, ואילו בעברית דובבה על ידי עפר שכטר בעונה הראשונה של הסדרה ועל ידי לירון לב בעונות 2 ו-3. הוא מופיע גם בקומיקסים של הזיכיון, ומספר פעמים בסדרת ההמשך, "האגדה של קורה", שם מדובב במקור על ידי ברוס דוידסון ובעברית על ידי גדי לוי.
צוקו הוא הנסיך בן ה-16 של אומת האש, יורש העצר לשלטון שגורש על ידי אביו שליט האש אוזאי ונשלח למצוא את האווטאר. במהלך הסדרה עובר צוקו שינוי פנימי ואת יציאתו לדרך חדשה תוך כדי שהוא מסייע לאווטאר ללמוד כשפות אש על מנת לסיים את המלחמה.
ביוגרפיה דמיונית.
ילדותו.
צוקו הוא הילד הבכור של הנסיך אוזאי ואשתו אורסה, הוא נולד בתקופה שאביו של אוזאי, אזולון ישב על כס המלכות. מאז לידתו ספג בוז מצד אביו מכיוון שהיה נראה לו שלתינוק חסר "הניצוץ בעיניים" שאופייני לכשפי האש, ובתחילה משפחת המלוכה התלבטו האם צוקו כשף בכלל, אוזאי, שראה בבן שאינו כשף בתור "בושה", תכנן להשליך את בנו מחומות הארמון. רק כאשר אורסה וחכמי האש התערבו, נתן נסיך האש אוזאי לבנו הזדמנות לחיות. מאוחר יותר כשהתברר כי צוקו אכן כשף נרגע אוזאי.
משפחתו של צוקו נהגה לנפוש לעיתים תכופות באי אמבר, לאחר שנים יחשיב צוקו את הפעמים הללו לרגעים היחידים שבהם משפחתו הייתה מאושרת.
בני משפחתו גם צפו לעיתים קרובות בהצגה "אהבה בין דרקונים" שהוצגה בתיאטרון האי אמבר. לאחר ההצגה, נהגו צוקו ואחותו הקטנה אזולה לשחזר את הדו-קרב, לתסכולו של צוקו הוא בדרך כלל נאלץ לגלם את התפקיד של רוח המים האפלה, האנטגוניסט המרושע. צוקו נזכר בקרבות אלו שנים לאחר מכן.
עם זאת, ככל שהם התבגרו, אזולה וצוקו החלו להתרחק, והוא הפך למושא המניפולציה, הלעג וההונאה של אחותו אזולה. אף על פי שאמם אהבה את שניהם, היא הראתה חיבה יתרה כלפי צוקו על פניה של אזולה.
בצעירותו למד צוקו אמנות לחימה בחרבות מהמאסטר פיאנדו (שהיה חבר חשאי במסדר הלוטוס הלבן).
בניגוד ליחסיו הקרים עם אביו, צוקו היה קרוב מאוד לדודו אירו, שהיה נוהג לשלוח לו מתנות מהחזית.
הגליית אמו.
כאשר היה צוקו בן אחת עשרה, בן דודו, לו-טן, בנו של אירו, מת במהלך הקרבות על העיר בה סינג סה. גנרל אירו, שהיה הרוס מאובדן בנו היחיד, נטש את המצור שהנהיג במשך 600 ימים על בירת ממלכת האדמה בה סינג סה.
במהלך פגישתו עם שליט האש אזולון, הציג אוזאי את כישורי כשפות האש והידע של בתו אזולה. אולם אזולון לא התרשם מהתרגילים הללו, ודרש מאורסה וילדיה לעזוב ושאוזאי ישאר להסביר מה רצונו ממנו. אזולה וצוקו נשארו בחדר והאזינו לשיחתם בחשאי, אוזאי הביע את רצונו להיות יורש במקומו של אחיו הבכור אירו, והצדיק את זה בכך שבעקבות האובדן שחווה אירו הוא איננו כשיר למשול. אולם אזולון זעם על דבריו של אוזאי והכריז בכעס שאירו סבל מספיק, לעומת סבלו של אוזאי שרק החל.
מבוהל ממה ששמע, ברח צוקו מהחדר בעוד שאזולה נשארה להסתתר ולהאזין. מאוחר יותר, כשניסה לישון בחדרו נכנסה אזולה ואמרה לו בלעג שהעונש שהטיל אזולון על אוזאי היה שאוזאי יהיה חייב להרוג את בנו הבכור צוקו, מכיוון שרצה שידע איך ההרגשה לאבד ילד בכור. אורסה, ששמעה את המהומה, נכנסה לחדר ולקחה את אזולה, תוך כדי שהיא מצהירה שהגיע הזמן שהם ידברו. צוקו המפוחד נשאר בחדר, ולחש לעצמו, "אזולה תמיד משקרת, אזולה תמיד משקרת". מאוחר יותר, הוא התעורר על ידי אמו. היא אמרה לבנה המנומנם שכל מה שהיא עשתה היה כדי להגן עליו, והורתה לו לא לשכוח מי הוא לא משנה כמה דברים עשויים להשתנות, צוקו שמע וחזר לישון. למחרת בבוקר, הוא נזכר מיד במה שהתרחש בלילה ורץ במסדרונות, בחיפוש אחר אמו. הוא מצא את אזולה, שאמרה לו בשמחה שאזולון מת בלילה הקודם ואמם נעדרת. בסופו של דבר, הוא מצא את אוזאי בגן הארמון ודרש לדעת היכן אמו. אוזאי לא ענה, וצוקו השפיל את ראשו בצער. בהלוויה של אזולון, חכם האש אשר ניהל את הטקס הכתיר את אוזאי לשליט האש החדש על פי בקשתו לכאורה של אזולון.
הגליה.