ב-1996 הוציא ישראל אלבום שני, "כל שבתוכי אני שר". הוא כתב, הלחין, עיבד והפיק את כל השירים, ביניהם "קומו שירו" (בהשתתפות בתו הילי), "סווינגי" (עם מיקה קרני בשירה), "מול עיניה" (עם לאה שבת בשירה), "כל שבתוכי אני שר" (אלתור בהופעה עם שלמה גרוניך וניצן עין הבר) והשיר הבולט באלבום, "הדמעות זולגות לאט" (שהוקדש לזכרם של נחשון וקסמן וניר פורז). ב-1999, במסגרת פסטיבל ישראל, השתתף מאיר ישראל כנגן בערב המחווה לשירי "הביטלס" שארגן וביצע ג'ורג' מרטין, מפיקה של הלהקה. ב-2000 השתתף ישראל באיחוד החד פעמי של "תמוז" במופע לזכרו של מאיר אריאל.
בשנת 2011 יצא אלבום הסולו השלישי שלו, "יש ימים", בו התארחו אריק איינשטיין וכן בתו הילי.
ישראל היה נשוי לריקי, אותה הכיר בגיל 15, מ-1970 ועד למותה ב-2021, ולהם שלוש בנות ותשעה נכדים. מתגורר ברמת השרון.
יומנו של חנון - רודריק שולט
יומנו של חנון - רודריק שולט (באנגלית: Diary of a wimpy kid: Rodrick rules) הוא ספר מאויר שכתב ג'ף קיני.
הספר הוא השני בסדרת הספרים יומנו של חנון המתארים את חייו של גרג הפלי, תלמיד בחטיבת ביניים. הספר יצא בפברואר 2008. בעקבות הספר, יצא הסרט .
תקציר העלילה.
במהלך ספר זה, מתואר החופש הגדול של גרג ושנת הלימודים שבאה אחריו. הספר מתמקד ביחסים שבין הדמות הראשית ביצירה, גרג הפלי, לבין אחיו הבכור רודריק. בתחילת הספר מסופר על כך שרודריק, גילה את הביטאון הראשון של אחיו (הספר הראשון בסדרה). בהמשך גרג מספר על אירועי חופשת הקיץ שלו. בסוף הספר מתגלה סוד של גרג שנגרם ממעשה שעשה בקיץ - כאשר הוא בא לסבו, המתגורר בדיור מוגן, גרג שבר ללא כוונה את מנעול יומנו. כדי למנוע מאחיו רודריק, שהיה גם הוא אצל סבם, לראות את תוכן היומן, לקח גרג את היומן וקרע אותו בשירותים הציבוריים של בית האבות. כעבור מספר דקות, גילה גרג כי נכנס בטעות לשירותי הנשים, אך הוא לא היה יכול לצאת כי לא רצה שנשים שהגיעו לשם יראו אותו. עקב כך, הוא המשיך להסתתר, אך כעבור זמן מה הוצא על ידי אבטחת בית האבות. באותו זמן, רודריק צפה בו בשירותים דרך מצלמות האבטחה. בסוף שנת הלימודים שלאחר אותו קיץ, רודריק מספר את הסוד לחבריו, אלה למכריהם וכן הלאה, אך הסיפור השתנה כשעבר מאוזן לאוזן, עד שהשמועה הפכה לכך שהציץ לשירותים בבית ספר לבנות. גרג זוכה להערכה רבה בקרב הבנים והופך למקובל ביותר בבית הספר. בסוף הספר רודריק וגרג משלימים, ואף גרג עוזר לרודריק להכין עבודה לבית הספר.
אפרים דוידי (כדורגלן)
אפרים דוידי (נולד ב-15 באוגוסט 1959) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת הבלם בהפועל באר שבע ובנבחרת ישראל.
ביוגרפיה.
דוידי נולד בטהראן שבאיראן וכשהיה בן ארבע עלתה משפחתו לישראל והתיישבה תחילה בנס ציונה. אביו שימש כסדרן במגרשה של סקציה נס ציונה וכך החל הקשר של דוידי עם מגרש הכדורגל. מאוחר יותר עברה המשפחה לבאר שבע. דוידי החל לשחק כנער במכבי באר שבע במגרשה שבשכונת נווה נוי. מאמנו אז היה שחקן העבר של הפועל באר שבע, ג'קי דקל, ואחיו של דקל סיפר על הצעיר הכישרוני למאמן הפועל באר שבע באותה עת, אמציה לבקוביץ', וכך הגיע דוידי לשורות הקבוצה הבכירה בעיר.
ברוב שנותיו בהפועל באר שבע שיחק דוידי כבלם או כקשר אחורי, לצידו של הבלם שלמה אילוז, והשניים נחשבו כשחקני מפתח במערך ההגנתי של הקבוצה.
בעונת 1995/1996 שיחק עונה אחת כבלם קבוצת מכבי עירוני אשדוד, ששיחקה בזמנו בליגת המשנה.
בקיץ 1996 חתם דוידי בבית"ר באר שבע ושיחק בקבוצה ארבע עונות. בעונת 2000/2001 נאבקה הקבוצה על העלייה מול הפועל באר שבע אך כשלה בפלייאוף העליון וסיימה במקום השלישי, ובסיום העונה פרש דוידי ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו נשאר דוידי לעסוק בין היתר בכדורגל ואימן במחלקות הנוער של הפועל באר שבע, בנוסף שימש כמגלה כישרונות צעירים במהלך השנים.
ב-7 בינואר 2010 הוכנס על ידי הנהלת הפועל באר שבע להיכל התהילה של המועדון, ובכך נחשב לאחד מעשרים השחקנים הטובים בתולדות המועדון.
נבחרת ישראל.
דוידי זומן לראשונה לנבחרת ישראל על ידי המאמן הלאומי יוסף מרימוביץ' וערך את משחק הבכורה שלו ב-8 ביוני 1983 בוופרטל, בהפסד 0–2 לנבחרתה האולימפית של גרמניה המערבית במסגרת הטורניר הקדם אולימפי. דוידי שיחק במדי הנבחרת בניצחון 3–0 על במוקדמות מונדיאל 1986, היה שחקן הרכב קבוע במשחקי מוקדמות מונדיאל 1990 ופתח בהרכב בצמד משחקי ההכרעה מול . את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך במשחק ידידות מול נבחרת חבר העמים ב-9 באוקטובר 1990, ובסך הכל לזכותו 32 הופעות במדי נבחרת ישראל.
חיים אישיים.
נשוי ליהודית ולהם ארבעה ילדים.
בנו, דור דוידי, הפך גם הוא לכדורגלן אשר שימש כשוער מחליף של הפועל באר שבע ושיחק בליגות הנמוכות.
יוסף סגיש
ג'מייקה במשחקים האולימפיים
ג'מייקה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לונדון (1948). שלוש הופעותיה הראשונות במשחקים היו בעת שהייתה מושבה בריטית. בעת אולימפיאדת רומא (1960) הייתה ג'מייקה חלק מהפדרציה של איי הודו המערבית, שכללה גם את ברבדוס וטרינידד וטובגו, והספורטאים הג'מייקנים התחרו במסגרת משלחת הפדרציה. ב-1962 הייתה ג'מייקה למדינה עצמאית, וככזו השתתפה בכל המשחקים שנערכו מאז אולימפיאדת טוקיו (1964).
באולימפיאדות בהן השתתפה ג'מייקה צברו הספורטאים הג'מייקנים 87 מדליות, מהן 26 מדליות זהב. כל המדליות פרט לאחת הושגו באתלטיקה קלה, מרביתן בריצות הקצרות, וג'מייקה מדורגת במקום השמיני בהישגיה בענף בטבלת המדליות של כל הזמנים. להפיכתה של המדינה הענייה בת 2.7 מיליון התושבים למעצמה בענף מספר גורמים, אך בעיקר נובע הדבר מטיפוח אתלטים צעירים בתקציבים גדולים (רובם ממקורות פרטיים). רבים מהצעירים רואים באתלטיקה פתח מילוט מחיי העוני ומשקיעים את מרצם באימונים. גם מקומה של הגנטיקה אינו נפקד כשבוחנים את הסיבות להישגיהם הגבוהים של האתלטים הג'מייקנים.
ג'מייקה השתתפה גם בכל אולימפיאדות החורף שנערכו מאז אולימפיאדת קלגרי (1988), למעט אולימפיאדת טורינו (2006), אך לא רשמה בהן הישגים משמעותיים.
היסטוריה.
לפני העצמאות: 1948 עד 1964.
כבר בהופעתה הראשונה במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת לונדון, הגיעה ג'מייקה להישגים בתחום האתלטיקה. ארתור וינט זכה במדליית הזהב בריצת 400 מטר, וסגנו במרוץ זה היה הרב מק'קנלי. וינט זכה גם במדליית כסף בריצת 800 מטר. באולימפיאדת הלסינקי (1952), עלו הישגיה של ג'מייקה ל-5 מדליות, מהן 2 מדליות זהב. וינט אמנם לא שמר על תוארו בריצת 400 מטר, אך במרוץ זכה ג'מייקני אחר, ג'ורג' רודן, ומק'קנלי שוב היה לסגנו. השלושה שיתפו פעולה במרוץ השליחים ל-400X4 מטרים, ויחד עם לסלי ליינג, שהשלים את הרביעייה, זכו במדליית הזהב. בנוסף, זכה וינט במדליית כסף שנייה ברציפות בריצת 800 מטרים, ואילו הרב מק'קנלי זכה במדליית כסף גם בריצת 100 מטר. עם סיום הקריירה הספורטיבית של אצנים אלה, לא קם דור חדש של אתלטים מוכשרים, ומאולימפיאדת מלבורן (1956) שבה המשלחת הג'מייקנית בידיים ריקות.
המשלחת של איי הודו המערבית לאולימפיאדת רומא (1960) כללה ספורטאים מברבדוס, ג'מייקה וטרינידד וטובגו, אך למרבית ההישגים הגיעו הספורטאים הג'מייקנים: ג'ורג' קר זכה במדליית ארד בריצת 800 מטר, ושלושה מתוך ארבעת השליחים שזכו במדליית ארד במרוץ ל-400X4 מטרים היו ג'מייקנים.
1968 עד 2004.
האולימפיאדה הראשונה בה השתתפה ג'מייקה כמדינה עצמאית הייתה מאכזבת עבורה. הספורטאי הבכיר ביותר, ג'ורג' קר, קבע שיא אולימפי בריצת 800 מטר בשלב חצי הגמר (1:46.1 דקות), אך בשלב הגמר, אף שגמא את המרחק ב-1:45.9 דקות, הספיק לו הישג זה רק למקום הרביעי, שנקבע בפוטו פיניש, מאחר שהקנייתי וילסון קיפרוגוט הגיע בזמן זהה. נבחרת השליחים ב-400X4 מטרים הגיעה אף היא למקום הרביעי, עשירית השנייה לאחר האצנים הצרפתים. הספורטאי הג'מייקני הראשון שזכה במדליה אולימפית לזכותה של ג'מייקה העצמאית עשה זאת רק באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) - לנוקס מילר, בריצת 100 מטר. ארבע שנים מאוחר יותר, באולימפיאדת מינכן (1972), זכה מילר במדליית הארד באותו המרוץ. באולימפיאדת מונטריאול (1976) הושמע לראשונה ההמנון הג'מייקני בכפר האולימפי, לאחר שדון קווארי זכה במדליית הזהב בריצת 200 מטר. קווארי זכה גם במדליית הכסף בריצת 100 מטר.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) הסתפק קווארי במדליית הארד בריצת 200 מטר, ובריצת 100 מטר כלל לא העפיל לשלב הגמר. מרלין אוטי הייתה לאישה הג'מייקנית הראשונה שזכתה במדליה אולימפית, לאחר שסיימה במקום השלישי בריצת 200 מטר. רוכב האופניים דייוויד ולר היה לספורטאי הג'מייקני הראשון, והיחיד עד כה, שזוכה במדליה אולימפית בענף שאינו אתלטיקה, לאחר שסיים במקום השלישי במרוץ האופניים ל-1,000 מטר נגד השעון.
אוטי שחזרה את הישגה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) והוסיפה גם מדליית ארד בריצת 100 מטר. בשתי ריצות אלה סיימה גרייס ג'קסון במקום החמישי. נבחרת השליחים במרוץ ל-100X4 מטרים זכתה במשחקים אלה במדליית הכסף. באולימפיאדת סיאול (1988) סיימו השליחים במקום הרביעי, 7 מאיות אחרי האצנים הצרפתים, אך השליחים במרוץ ל-400X4 מטרים זכו במדליית הכסף. גרייס ג'קסון הקדימה במשחקים אלה את מרלין אוטי, בשני המרוצים בהן השתתפו השתיים. בריצת 200 מטר זכתה ג'קסון במדליית הכסף, בעוד אוטי מסיימת במקום הרביעי, ובריצת 100 מטר הגיעה ג'קסון למקום הרביעי, בעוד שאוטי נפסלה בשלב חצי הגמר. ספורטאי בכיר נוסף, ריי סטוארט, נפצע במהלך ריצת הגמר ל-100 מטר, והגיע אחרון.