בחזית המזרח התיכון, הצבא הבריטי נלחם בכוחות העות'מאניים בדרום סוריה ומסופוטמיה. הדיפלומטית הבריטית גרטרוד בל מילאה את הדו"ח הבא לאחר ששמעה את התיאור מחייל עות'מאני שבוי: "הגדוד עזב את חלב ב-3 בפברואר והגיע אל ראס אל-עין תוך 12 שעות...כ-12,000 ארמנים היו מרוכזים תחת האפוטרופוסות של כמה מאות כורדים ... הכורדים הללו נקראו ז'נדרמרים, אבל במציאות היו פשוט קצבים; כנופיות מתוכם קיבלו הוראה גלויה לקחת קבוצות של ארמנים, משני המינים, ליעדים שונים, אבל היו להם הוראות סודיות להשמיד את הגברים, הילדים והנשים המבוגרות ... אחד הז'נדרמרים הללו הודה שהרג בעצמו 100 גברים ארמנים ... מערות המדבר הריקות נתמלאו גם הן בגופות".
וינסטון צ'רצ'יל תיאר את מעשי הטבח כ"שואה מינהלית" וציין ש"אין ספק סביר שפשע זה תוכנן והוצא לפועל מסיבות פוליטיות. הופיעה ההזדמנות לפינוי אדמה טורקית מגזע נוצרי המתנגד לכל השאיפות הטורקיות, מוקיר שאיפות לאומיות שניתן לספק אותן רק על חשבון טורקיה, ונטוע גאוגרפית בין מוסלמים טורקים למוסלמים קווקזים".
ההיסטוריון הבריטי ארנולד טוינבי פרסם את אוסף המסמכים "הטיפול בארמנים באימפריה העות'מאנית" ב-1916. יחד עם הפוליטיקאי וההיסטוריון הבריטי ויסקונט ג'יימס ברייס , הוא אסף הצהרות של ניצולים ועדי-ראייה ממדינות אחרות, ובכללן גרמניה, איטליה, הולנד, שוודיה ושווייץ, שבאופן זהה העידו על הטבח השיטתי של ארמנים חפים מפשע על ידי כוחות האימפריה העות'מאנית.
גרמנים.
כבנות ברית בזמן המלחמה, המשלחת האימפריאלית הגרמנית באימפריה העות'מאנית כללה מרכיבים צבאיים ואזרחים. גרמניה תיווכה בעסקה עם השער העליון לבניית מסילת הברזל ברלין-בגדאד. בתחילת 1915, בראש המשלחת הדיפלומטית הגרמנית עמד השגריר הנס פרייהר פון ואנגנהיים , שעם מותו ב-1915, החליף אותו בתפקיד הרוזן פאול וולף מטרניך . כמו מורגנטאו, פון ואנגנהיים התחיל לקבל הודעות מדאיגות רבות מפקידים קונסולריים ברחבי האימפריה העות'מאנית שתיארו לפרטים את מעשי הטבח בארמנים. מנפת אדנה, הקונסול יוג'ין ביוג' דיווח שראש ועדת האיחוד והקדמה נשבע לטבוח בכל הארמנים ששרדו את מצעדי הגירוש. ביוני 1915 ואנגנהיים הבריק לברלין ודיווח שטלעת הודה שהגירושים לא "הוצאו לפועל בשל שיקולים צבאיים בלבד". חודש לאחר מכן, הוא הגיע למסקנה ש"כבר לא היה ספק שהשער ניסה להשמיד את הגזע הארמני באימפריה הטורקית".
כאשר וולף-מטרניך ירש את ואנגנהיים, הוא המשיך לשלוח מברקים דומים: "הוועדה (ועדת האיחוד והקדמה) דורשת להשמיד את השרידים האחרונים של הארמנים והממשלה חייבת לבצע (...) נציג של הוועדה מופקד על כל אחת מהמנהלות של הנפות (...) טורקיפיקציה משמעותה רישיון לגרש, להרוג או להשמיד כל דבר שאינו טורקי".
עוד דמות בולטת במחנה הצבא הגרמני היה מקס ארווין פון שויבנר-ריכטר , שתיעד מעשי טבח שונים בארמנים. הוא שלח 15 דיווחים לגבי "גירושים ורציחות המוניות" למשרד הקנצלר הגרמני. דיווחו הסופי ציין שפחות מ-100,000 ארמנים הושארו בחיים באימפריה העות'מאנית, השאר הושמדו.
על פי ההיסטוריונית בת יאור, הגרמנים ראו גם ארמנים נשרפים למוות. קצינים גרמנים שהיו מוצבים במזרח טורקיה ערערו על טענת הממשלה שפרצו מרידות ארמניות, ורמזו שהאזורים היו "שקטים עד שהגירושים החלו". גרמנים אחרים תמכו בגלוי במדיניות העות'מאנית נגד הארמנים. כפי שהנס הומאן , הנספח הימי הגרמני בקונסטנטינופול אמר לשגריר ארצות הברית הנרי מורגנטאו: "חייתי בטורקיה רוב חיי ... ואני מכיר את הארמנים. אני גם יודע שגם הארמנים וגם הטורקים אינם יכולים לחיות יחד בארץ הזו. אחד העמים האלה חייב ללכת. ואני לא מאשים את הטורקים על מה שהם עושים לארמנים. אני חושב שהם מוצדקים לחלוטין. האומה החלשה יותר חייבת להיכנע. הארמנים רוצים לחלק את טורקיה; הם נגד הטורקים והגרמנים במלחמה הזאת, ולכן אין להם זכות קיום כאן". בדיווחיו לברלין ב-1917, הטיל הגנרל הגרמני הנס פון זקט את האשמה בכל בעיותיה של האימפריה העות'מאנית על היהודים והארמנים, אותם הוא הציג כגיס חמישי הפועלים למען מדינות ההסכמה. ביולי 1918, שלח פון זקט הודעה לברלין, בה הצהיר ש"זה מצב עניינים בלתי אפשרי להיות בברית עם הטורקים ולעמוד לצד הארמנים. לפי דעתי, כל שיקול, נוצרי, רגשי ופוליטי צריך להיות בצילו של צורך מלחמה קשה, אך ברור".
הסופר הגרמני ארמין וגנר התגייס כחובש בחורף 1914–1915. הוא קרא תיגר על הצנזורה בכך שצילם מאות תמונות של ארמנים מגורשים ומורעבים במחנות בצפון סוריה ובמדבריות של דיר א-זור. וגנר היה חלק מפלוגה גרמנית שהוצבה ליד מסילת הברזל ברלין-בגדאד במסופוטמיה. הוא נעצר בסופו של דבר על ידי הגרמנים והוחזר לגרמניה.
וגנר מחה נגד הזוועות במכתב גלוי שהוגש לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון בוועידת השלום של 1919. במכתב הוא הסביר את עמדתו שצריך להקים מדינה ארמנית עצמאית. באותה שנה פרסם את "הדרך ללא חזרה" (Der Weg ohne Heimkehr), אסופת מכתבים שכתב במהלך מה שראה כ"מות קדושים" של הארמנים. בשנת 2000 יצא סרט דוקומנטרי בשם "היעד שום מקום: העד" (Destination Nowhere: The Witness), המביא את תיאורו האישי של וגנר את רצח העם הארמני דרך תצלומיו.
עות'מאנים.
היו טורקים בעלי חשיבות ציבורית באותה תקופה שהכירו באופיים השיטתי של מעשי הטבח. ההיסטוריון אהמט רפיק אלטיניי כתב ב-1919: "האיחודיים רצו לסלק את בעיית ששת המחוזות על ידי השמדת הארמנים". הסופרת האלידה אדיפ אדיוואר, שביקרה בגלוי את החלטות הממשלה העות'מאנית כלפי הארמנים, כתבה ב-21 באוקטובר 1918 בעיתון "ואקיט" (Vakit): "טבחנו באוכלוסייה הארמנית החפה מפשע...ניסינו להכחיד את הארמנים בעזרת שיטות השייכות לימי הביניים". אבדילמג'יט השני, הח'ליף העות'מאני האחרון מהשושלת העות'מאנית , אמר על המדיניות: "אני מתייחס למעשי הטבח הנוראיים ההם. הם הכתם הגדול ביותר אי פעם שהמיט חרפה על האומה והגזע שלנו. הם היו בשלמותם עבודתם של טלעת ואנוור".
פוליטיקאים רבים בשלטון הטורקי הכירו במעשי הטבח השיטתיים שנעשו בארמנים על ידי ממשלתם וסיפקו את עדויותיהם ותיאוריהם לאירועים. חבר הסנאט של האימפריה העות'מאנית אחמד רזא, קבע: "בואו נכיר בכך, אנחנו הטורקים חיסלנו בפראות את הארמנים". עלי כמאל ביי , שר הפנים של האימפריה העות'מאנית, כתב ב-18 ביולי 1919 בעיתון "אלמדאר" (Alemdar): "אל תאפשרו לנו לנסות להטיל את האשמה על הארמנים; אסור לנו להחמיא לעצמנו שהעולם מלא אידיוטים. אנחנו שדדנו את נכסיהם של האנשים אותם גירשנו וטבחנו; אישרנו גנבה בבית הנבחרים והסנאט שלנו". רשיד אקיף פאשה , מושל סיוואס ונשיא מועצת המדינה, סיפק עדות חשובה במהלך ישיבת פרלמנט ב-21 בנובמבר 1918: "במהלך מעט הימים של שירותי בממשלה הזו למדתי על כמה סודות וגיליתי משהו מעניין. פקודת הגירוש הוצאה דרך ערוצים רשמיים על ידי שר הפנים [טלעת פאשה] ונשלחה למחוזות. בעקבות פקודה זו הוועדה המרכזית [ועדת האיחוד והקדמה] הפיצה את הפקודה המאיימת שלה לכל הגורמים, כדי לאפשר לכנופיות להוציא לפועל את מטרתן הנבזית. כך היו הכנופיות בשטח מוכנות לטבח האכזרי שלהן". שריף פאשה , מדינאי עות'מאני כורדי, היה חבר בולט בממשלת הטורקים הצעירים. במאמר בניו יורק טיימס ב-10 באוקטובר 1915 הוא גינה את מעשי הטבח והצהיר שהארמנים "מושמדים" בעקבות מדיניות ועדת האיחוד והקדמה.
כמה פוליטיקאים ניסו למנוע את הגירושים ומעשי הטבח שבאו אחריהם. מהמט ג'לאל ביי (Mehmet Celal Bey) נודע בכך שהציל את חייהם של אלפי אנשים בתקופת כהונתו כמושל חלב: "לא האמנתי שהפקודות הללו, הפעולות הללו סבבו סביב השמדת הארמנים. מעולם לא דמיינתי שאיזו ממשלה תוכל לקחת על עצמה להשמיד את אזרחיה שלה בצורה זו, ולמעשה לחסל את ההון האנושי שלה, שחייב להיחשב כאוצר הגדול ביותר של המדינה. הנחתי שהפעולות שבוצעו הן צעדים שנובעים מרצון לסלק באופן זמני את הארמנים מזירת המלחמה וננקטו כתוצאה ממצבי חירום של זמן מלחמה". מאוחר יותר הודה שטעה והמטרה הייתה "לנסות להשמיד" את הארמנים. כאשר התעלם מפקודות הגירוש, הועבר מתפקידו כמושל חלב לקוניה. אולם כשנמשכו הגירושים, הוא דרש שוב ושוב שהשלטונות המרכזיים יספקו מקלט למגורשים. בנוסף על דרישות אלה, הוא שלח לשער העליון מברקים ומכתבי מחאה רבים, הטוענים כי "הצעדים הננקטים נגד הארמנים היו, מכל נקודת מבט, מנוגדים לאינטרסים העליונים של המולדת".
גם חסן מזהר ביי, שמונה למושל אנקרה ב-18 ביוני 1914, סירב לפקודה לגירוש הארמנים, ובשל כך הועבר מתפקידו באוגוסט 1915 והוחלף בעטיף ביי, חבר בולט ב"ארגון המיוחד". הוא נזכר: "ואז יום אחד עטיף ביי בא אליי והעביר אליי בעל פה את פקודות שר הפנים שהארמנים צריכים להירצח במהלך הגירוש... אמרתי... 'אני לא יכול לעשות את זה, אעזוב את המשרה הזאת ואתה תוכל לבוא ולעשות את זה'". מזהר הפך לדמות מפתח בהקמת ועדת מזהר, שלקחה על עצמה לאסוף ראיות ועדויות, תוך מאמץ מיוחד לחקור עובדי מדינה שהיו מעורבים במעשי טבח שבוצעו נגד ארמנים. סולימאן נאזיף , מושל בגדאד, שמאוחר יותר התפטר במחאה על מדיניות הממשלה העות'מאנית כלפי הארמנים, כתב ב-28 בנובמבר 1918 בעיתון "הדיסאת" (Hadisat): "במסווה של גירושים, בוצע רצח המוני. בהינתן העובדה שהפשע יותר מברור, המבצעים היו צריכים להיתלות כבר".