ב-1819 נאלץ לוי להילחם שוב עם קצין עמית אנטישמי, שהיה במקרה זה מפקדו, הלוטננט הראשון של הספינה. במקרה זה היו הליכי האישום נגדו ארוכים הרבה יותר. הוא אף הורשע בבית דין צבאי, סולק מהצי בשלב מסוים ועניינו הגיע עד לנשיא ארצות הברית דאז ג'יימס מונרו, אך הנשיא, בעצת שר הימיה שלו סמית תומפסון, ביטל את ההרשעה ואת סילוקו של לוי מהצי. לוי הוחזר לשירות, ולא רק זאת, הוא אף קיבל ב-1821, לראשונה, פיקוד על ספינה משלו, ספינת תותחים בשם "ריוונג'". משפט זה היה המשפט הצבאי השלישי שנערך לו (השני התקיים בנסיבות דומות, ב-1818, והרביעי התקיים שוב בנסיבות דומות ב-1821).
ב-1825 התפרסם לוי לאחר שהציל את חייו של אמריקאי ששירת בצי הברזילאי תוך הפגנת גבורה אישית. שליט ברזיל דאז, פדרו הראשון, קיסר ברזיל המכונה דום פדרו, הציע בעצמו ללוי, בעקבות זאת, להצטרף לצי הברזילאי בדרגת קפטן. לוי השיב לו, שהוא מעדיף להיות נער סיפון בצי האמריקאי ולא אדמירל בחיל ים זר כלשהו. לאור סירובו של לוי, השליט הברזילאי החליט לגמול לו בדרך אחרת. אותו אמריקאי שניצל על ידי לוי, שירת בחיל הים הברזילאי מתוך אילוץ ולא מרצונו, תופעה של גיוס כפוי לצי, שהיה מקובל באותה תקופה גם בציים רבים אחרים. דום פדרו הורה, שמאותו יום ואילך ייפסק הנוהג של גיוסם של אמריקאים, שלא מרצונם, לחיל הים הברזילאי, דבר שהביא ללוי פופולריות רבה. הצרה הייתה שאותה פופולריות הושגה בעיקר בקרב האמריקאים הפשוטים, בעיקר יורדי הים שבהם, שהיו המטרה הקבועה של אותו נוהג גיוס כפוי. בקרב עמיתיו ומפקדיו הקצינים, הפופולריות הזו הייתה לצנינים.
בתקופה זו, ב-1827, נאלץ לוי לעבור משפט צבאי נוסף, חמישי במספר, שוב ככל הנראה מסיבות אנטישמיות ואולי גם בשל אותה פופולריות בקרב פשוטי המלחים. בסופו של יום, אף שזוכה, העבירו אותו מפקדיו, מפיקוד ימי לתפקיד יבשתי. לוי סירב, ובמקום זאת, בלי לעזוב פורמלית את חיל הים, הוא התיישב בניו יורק והחל בחיים אזרחיים לכל דבר למשך למעלה מעשר שנים.
תומאס ג'פרסון ופילנתרופיה.
בתקופת חופשתו הכפויה הארוכה הפך לוי למשקיע בנכסי מקרקעין, בדיוק בתקופת פריחה עצומה של העיר, וכתוצאה מכך צבר הון גדול. הון זה איפשר לו להתמקד ברצינות בתחביב שפיתח - תומאס ג'פרסון, הנשיא השלישי של ארצות הברית, שמת שנים אחדות בלבד קודם לכן, ב-1826. לוי נסע לטיול בן שנתיים בפריז, ובמסגרתו הזמין מפסל צרפתי ידוע, דוד ד'אנז'ה, פסל של ג'פרסון, שאותו הוא העריץ כל כך. את הפסל הוא הביא עמו בחזרה לניו יורק וב-1834 תרם אותו לעם האמריקאי. לקח אמנם לקונגרס ארבעים שנה עד שהסכים לקבלו ב-1874, וכיום הוא מוצב ברוטונדה של הקפיטול, הפסל היחידי שם שנתרם על ידי בן אדם פרטי.
את הגרסה המוקדמת לפסל זה הציג לוי במשך זמן מה לציבור, תוך גביית תשלום מהצופים וחלוקת הכספים שהתקבלו כתוצאה מכך, לעניי העיר ניו יורק. לאחר מכן הוא תרם את הגרסה הזו לעיר עצמה והיא מוצבת כיום בבית העירייה. כאות תודה על פועלו הפילנתרופי למען ניו יורק וענייה, הוא קיבל ב-1833 את "מפתח העיר".
ב-1834, במקביל לתרומת פסל ג'פרסון לקונגרס רכש לוי גם את אחוזתו של תומאס ג'פרסון, אחוזת מונטיצ'לו שבוירג'יניה, אשר מאז מותו של ג'פרסון הוזנחה לחלוטין. הוא שיפץ וטיפח אותה, והפך את האחוזה למעין מוזיאון ו"יד" לזכרו של ג'פרסון, מעשה לחלוטין בלתי מקובל באותם ימים. ב-1837, כשחזר לשירות פעיל ולא יכול היה יותר לטפח אישית את אחוזת ג'פרסון, עברה אמו רחל, שהתאלמנה כ-25 שנים קודם לכן, לגור במונטיצ'לו, לשמור ולטפח את המקום. משנפטרה ב-1839, היא אף נקברה שם, בצידו של שביל הכניסה לבניין העיקרי של האחוזה.
מאז התעשרותו, היה לוי לפילנתרופ והירבה לתרום, בעיקר למטרות יהודיות, אך גם למטרות כלליות יותר, הקשורות לתומס ג'פרסון וגם שאינן קשורות אליו.
ביטול עונש המלקות.
ב-1837 נענו מפקדיו של לוי סוף כל סוף לתחנוניו לחזור לשירות ולפיקוד הימי. הוא הועלה לדרגת "מאסטר-קומנדנט" (דרגה היסטורית בצי האמריקאי, שהייתה יותר מלוטננט אך פחות מקפטן. השם קוצר ב-1838 לקומנדר) ושנה אחר כך קיבל פיקוד על הספינה "ונדליה" ("Vandalia").
אולם לוי לא היה קרוץ מהחומר המקובל של ה"הולכים בתלם". בניגוד להנחיות הצי האמריקאי באותן שנים, הוא החליט על דעת עצמו וכמפקד הספינה, לבטל על סיפונה של ה"ונדליה" את עונש המלקות. המעשה נגד את ההוראות וב-1842 החליטו מפקדיו להעמיד אותו לדין צבאי על כך, בפעם השישית בקריירה שלו.
בית הדין הצבאי דן את לוי בפעם השנייה לסילוק מחיל הים האמריקאי, ובפעם השנייה הגיע עניינו לנשיא ארצות הברית, הפעם ג'ון טיילר. הנשיא האמריקאי, כמו קודמו מונרו בשעתו, לא רק שביטל את סילוקו של לוי מהשרות, הוא אף גרם להעלאתו בדרגה ב-1844, לדרגת קפטן.
עם זאת, כוחו של הנשיא לא הספיק ככל הנראה גם כדי לגרום למתן פיקוד ימי ללוי, ומפקדיו הותירו אותו על היבשה בשלב זה. וכמו בפעם הקודמת שאירע כדבר הזה, גם הפעם, אי הצבתו איפשרה לו חופש פעולה נרחב בתחומים אזרחיים.
לוי פתח במסע ציבורי לביטול עונש המלקות בצי האמריקאי. הוא כתב מאמרים בעיתונות, נאם, ודחף בכל דרך אפשרית להשגת המטרה. ב-1850, שמונה שנים לאחר פתיחת המסע הציבורי, הוא הצליח לשכנע את הסנאטור מניו המפשייר, ג'ון הייל, בצדקתו, והייל צירף להצעת התקציב של הצי לאותה שנה, סעיף, המגביל את עונש המלקות. העונש עצמו בוטל רשמית וסופית בצי האמריקאי רק ב-1862, שנת פטירתו של לוי.
במהלך תקופת אזרחות זו, ב-1853, נישא לוי בן ה-61, לאחייניתו בת ה-18 וירג'יניה לופז, בתה של אחותו. ישנם היסטוריונים הסוברים כי נישואין אלה היו קשורים לכללי הדין היהודי, משום שבאו סמוך לאחר התאלמנותה של אחותו, וכחלק מעזבונו נותר עד היום בהקשר זה שטר חליצה.
קומודור.
בכל עשר השנים ויותר בהן בילה בחופשתו המאולצת השנייה על החוף, לא הפסיק לוי לחזור ולבקש ממפקדיו להטיל עליו שוב פיקוד ימי כלשהו. ב-1855, במענה לדרישותיו החוזרות ונשנות הללו, הוא קיבל את התגובה ההפוכה, מכתב רשמי המודיע לו על סיום שרותו בחיל הים האמריקאי. לוי טען שהסיבה למכתב זה, כמו גם לאי קבלת פיקוד ימי כלשהו במשך זמן כה רב, היא אנטישמיות, ושכר את עורך הדין הידוע ביותר באותה תקופה, בנג'מין בטלר, לשעבר התובע הכללי של ארצות הברית, כדי להילחם בהחלטה. בטלר פנה לקונגרס האמריקאי, וזה הקים ב-1857 בית דין חוקר מיוחד ("Court of Inquiry"), לבדיקת העניין. ב-1858, בתום שלוש שנים של דיונים בקונגרס, לרבות חודשים ארוכים של חקירות בבית הדין המיוחד, החליט אותו בית דין חוקר של הקונגרס, על החזרתו של לוי לשירות פעיל בצי האמריקאי, כפי שדרש. הוא הוחזר לשירות ומונה למפקדה של סלופ מלחמתי בשם "מסידוניין", שהיה חלק משייטת הים התיכון של הצי האמריקאי.
ב-21 בפברואר 1860 מונה לוי למפקד שייטת הים התיכון של הצי האמריקאי בדרגת קומודור. מדובר בדרגה הנחשבת בדרך כלל, לראשונת דרגות האדמירל (כוכב אחד) והחל מ-1985 הוחלפה בארצות הברית בדרגת "{Rear Admiral (lower half". הדרגה עצמה אומנם נוצרה פורמלית על ידי הקונגרס האמריקאי רק כשנתיים מאוחר יותר.
ב-1861, סמוך לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית הוחזר לוי מהים אל היבשה, ונשיא ארצות הברית אברהם לינקולן מינה אותו לשופט בבית הדין הצבאי בוושינגטון. הוא הספיק לכהן בתפקיד זה כשנה בלבד וב-1862 נפטר.
נקבר בניו יורק, בבית הקברות היהודי שליד בית הכנסת הספרדי בקווינס, בהלוויה צבאית מלאה ועל פי כל כללי היהדות.
לאחר מותו.
על שמו נקראה אניית ליווי השיירות "לוי" (162-DE), שהשתתפה בלוחמה במערכה באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. החל מ-1959 נקרא על שמו בית הכנסת שבבסיס הצי האמריקאי בנורפוק, וירג'יניה והחל מ-2005 גם בית הכנסת של האקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, מרילנד. ב-2011 הוצב פסל של אוריה לוי ליד בית הכנסת קהל קדוש מקוה ישראל בפילדלפיה, שסבו היה בין מייסדיו.
עסידה
עסידה או עציט (מערבית: عصيدة בתרגום לעברית: דייסה) הוא מאכל העשוי מקמח שעורה ירוקה, דורה ירוקה או חיטה. עסידה נאכל במדינות ערביות וצפון אפריקאיות רבות ופופולרי במיוחד בלוב, בתוניסיה, בערב הסעודית, באריתריאה, באתיופיה, בסודאן ובתימן. תבשיל זה היה נפוץ בקרב עדות המזרח ונאכל עד היום על ידי יהודי לוב, יהודי תוניסיה ויהודי תימן.
שמות המאכל.
התורה ב מפרטת כי על מנחת הביכורים להיות . "גרש" פירושו קמח קלוי ו"כרמל" פירושו שעורה רכה. לכן מתרגם הרב סעדיה גאון את המילים "גרש כרמל" בתרגום התורה לערבית יהודית כ"גריש מן אלהרף", שהוא קמח שעורה ירוקה קלויה ממנו עושים "עציט".
המאכל נקרא "עצידה" בקהילות צפון אפריקה, "עציט" בניב דרום ערבית, "ג'רישה" בניב צפון ערבית, ו"גרסה דשעורה" בסורית.
שלבי ההכנה.
את העציט מכינים באמצעות הרתחת הגרעינים בעודם שלמים במים רותחים, ייבוש במשך שבוע או שבועיים, קלייה במחבת על אש קטנה ואז טחינה לקמח. קמח שעורים המתגבל לעיסה נחשב לטוב ביותר מבחינת טעם, אך נדרשת הרבה עבודה כדי להסיר את הציקלונים והשיבולים מעל הגרעינים לפני שטוחנים אותם לקמח.
יוצקים בבת אחת מים רותחים על כמות שווה של קמח ולשים במשך עשר דקות רצופות. אין בישול נוסף.
מרכיבים וגרסאות שונות.
נהוג לאכול את ה"עציט" עם האצבעות, ללא שימוש בסכו"ם, ולטבול במרק או בסירופ מתוק. מגישים את ה"עציט" בדרך כלל בצלחת גדולה ויוצרים שקע בעיסה כדי שיחזיק קצת מהנוזל.