די-נור החל בכתיבת הספר הראשון בסדרה, "סלמנדרה", מיד עם שחרורו מאושוויץ. הוא העביר את כתב היד לחייל בבריגדה היהודית, השחקן אליהו גולדנברג והשביע אותו לפרסם את הספר. כאשר נשאל לשמו, אמר די-נור ששמו אינו חשוב ושהוא קצטניק - אסיר מחנה ריכוז, בגרמנית. לאחר יציאת הספר לאור, קיבלה הוצאת הספרים מכתבים רבים מכל העולם הכוללים בקשות לחשיפת המחבר. די-נור סירב להיחשף ועשה זאת רק כדי להעיד במשפט אייכמן.
בשעת כתיבת כרכי הסדרה היה די-נור עוזב את ביתו ומשפחתו ונטען כי היה ממעט באכילה ושתייה, לובש את בגדי האסיר ומתבודד כדי להעלות את חוויותיו מהשואה.
ארבעת הספרים הראשונים הם כרוניקה יהודית תחת שלטון הנאצים בגטו במחנות העבודה ובאושוויץ ונכתבו כולם בעשור שלאחר המלחמה. הם מתארים חוויות אנושיות בשואה כאשר השקפת המספר תופסת מקום משני. שני הספרים האחרונים, "העימות" ו"הצופן", עוסקים בחיי ניצול שואה ומשפחתו בארץ-ישראל ובעיקר בהתמודדות עם זיכרון השואה ומשמעותה.
די-נור שוזר מוטיבים מרכזיים מסוימים לאורך הסדרה כולה לדוגמה מוטיב האש/הסלמנדרה ומוטיב אובדן האמונה באל.
מרכיבים אוטוביוגרפיים.
הסדרה נכתבה על ידי יחיאל די-נור (לשעבר יחיאל פיינער) בשם הבדוי ק. צטניק ובמשך שנים תחת מעטה אנונימיות. במשפט אייכמן, חשף את זהותו רק לאחר שהשופט סירב לתת לו להמשיך להעיד ללא מתן פרטים מדויקים. נראה כי הסיבה לאנונימיות נעוצה בשבועה אשר נשבע לנספים, להיות שליח לסיפורם. ברגע שהוא נחשף בשמו, הריהו הופך לאדם פרטי ובכך מפר את שבועתו. עוד השיב די-נור במשפט אייכמן כי "אינני רואה את עצמי כסופר הכותב דברי ספרות. זו כרוניקה מתוך הפלנטה אושוויץ...". משפט זה משמש סימוכין לדעת רבים לכך שדי-נור תיעד את ההיסטוריה שלו.
קשה מאוד לאמת פרטים מעברו של די-נור, מאחר שרבים מאותם אנשים נספו בשואה. נראה כי היה תלמיד חכם בישיבת לובלין ועמד לקבל הסמכה לרב. ואכן ניכרים היבטים דתיים ביצירותיו. כמו כן אומתו חלק מהאפיזודות שבספריו למשל החוקר שיינטוך מצא כי די-נור, לשעבר תושב סוסנוביץ שבפולין, תיאר בספר סלמנדרה את גירוש היהודים בצורה דומה מאוד לעדותה של ניצולת שואה מהעיר סוסנוביץ. שיינטוך אימת גם פרטים נוספים לגבי זהות הדמויות הראשיות. גם מחקרו של אביהו רונן קבע כי הספר "סלמנדרה" הוא עדות על יהודי זגלמביה.
ביקורת.
קיימים מספר רבדים לביקורת על הכרוניקה של די-נור. ראשית נטען כי כתביו של די-נור משמשים על ידי מדינת ישראל כאבן יסוד בזיכרון השואה ובתיעודה על אף שיש יצירות ספרותיות מתאימות יותר. בהקשר זה הביקורת החריפה ביותר היא על הלימוד המופרז שנעשה ביצירותיו של די-נור לבגרות בספרות בעבר, בעוד ספרות אחרת העוסקת בשואה הודרו ממנה.
שנית, קיימת הטענה כי ספריו של ק. צטניק אינם מבוססים על המציאות, על אף שקיים קונצנזוס רחב כי ספריו כן מתארים את עברו. הוויכוח הבולט הוא בדבר סיפורי ההתעללות המינית בדניאלה ובילד מוני כאשר נטען כי אלו הם זוועות פרי המצאתו של המחבר. יש הטוענים כי לא היה קיים בלוק 24 באושוויץ או לחלופין, היה בלוק אך לא נוצלו בו יהודיות. כך גם נטען שלא היו תופעות של קניבליזם או ניצול מיני של ילדים קטנים. ד"ר חנה יבלונקה אמרה כי המצב בשואה היה מספיק גרוע גם בלי להמציא דברים.
ביקורת שהועלתה על ידי רבים, וביניהם המבקר דן מירון טענה כי ספריו נושאים אופי פורונוגרפי. בביקורת נוספת נטען שבעוד שאר הספרות האירוטית המתרחשת על רקע השואה ("סטאלגים") הוצאה מהמתחם הציבורי, ספריו של די-נור לא רק שהיו מהראשונים בתחום וייתכן שגרמו לתופעה כולה אלא נותרו יצירות מוערכות ומומלצות לקריאה.
גל המחאות בארצות ערב (2013-2010)
נצרן
נִצְרָן (שם מדעי: "Balistes") הוא סוג דג הנמנה עם משפחת הנצרניים. הסוג כולל ארבעה מינים, בהם גם נצרן ים-תיכוני המצוי בחופי ישראל. בני הסוג נצרן הם נצרניים גדולים יחסית (כ-40 ס"מ אורך). תפוצתם באוקיינוס האטלנטי, בחלקיו הממוזגים והטרופיים ובימים שכנים. כל בני הסוג טורפים, אף כי חלקם משלימים את תזונתם באצות. את בני הסוג דגים למאכל וחלקם מוחזקים כדגי נוי.
בוריס שפושניקוב
בוריס מיכאילוביץ' שפושניקוב (ברוסית: Бори́с Миха́йлович Ша́пошников; 2 באוקטובר 1885 - 26 במרץ 1945) היה מרשל ברית המועצות, ראש המטה הכללי של הצבא האדום בשנים 1937–1940 וב-1941–1942.
חייו.
בוריס שפושניקוב נולד בעיר זלטואוסט שבהרי אורל (כיום נמצאת העיר בתחומי מחוז צ'ליאבינסק. בשנת 1901 התגייס לצבא האימפריה הרוסית. למד בבית הספר לקצינים במוסקבה. לאחר סיום הלימודים והסמכה לקצונה שירת בטשקנט בתפקידי סגן מפקד פלוגה ומפקד פלוגה. בשנים 1907–1910 למד באקדמיה הצבאית של המטה הכללי בסנקט פטרבורג. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם באזור מערב רוסיה. עבר שורה של תפקידים - מקצין מטה של חטיבת פרשים עד למפקד רגימנט. בספטמבר 1917 הועלה לדרגת קולונל. לאחר מהפכת אוקטובר עזב את הצבא.
במאי 1918 התנדב אל הצבא האדום. הוא היה בין מקימי המטה הכללי של הצבא האדום. שירת באגף המודיעין ולאחר מכן באגף המבצעים של המטה. היה אחד ממתכנני מבצעי ההתקפה של הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים. על חלקו במלחמה עוטר בשנת 1921 בעיטור הדגל האדום.
לאחר המלחמה המשיך לשרת במטה הכללי. בשנים 1925–1927 היה מפקד מחוז צבאי לנינגרד, לאחר מכן פיקד על המחוז הצבאי של מוסקבה. בשנים 1932–1935 היה מפקד האקדמיה הצבאית של המטה הכללי ומרצה באקדמיה. בשנת 1937 מונה לתפקיד ראש המטה הכללי של הצבא האדום.
שפושניקוב היה אחד הקצינים הבכירים המעטים ששרד את תקופת הטיהורים הגדולים שערך סטלין בפיקוד הצבא האדום בשנים 1937–1939. הוא אף היה בחבר השופטים במשפט הראווה שדן למוות את מיכאיל טוכאצ'בסקי, יונה יקיר וירונים אובורביץ'.
יש היסטוריונים שמסבירים את שרידותו של שפושניקוב ביחסו המיוחד של סטלין אליו. סטלין רכש הערכה רבה לידע ולכישוריו של שפושניקוב. יש הטוענים, כי ספרו של שפושניקוב "המוח של הצבא" תמיד היה מונח על שולחן העבודה של סטלין.
במאי 1940 הועלה שפושניקוב לדרגת מרשל ברית המועצות. באוגוסט אותה שנה הוא הועבר מתפקיד ראש המטה הכללי ועבר למשרד ההגנה, שם היה אחראי על בניית קו הביצורים בגבולה המערבי של ברית המועצות.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות חזר אל הפיקוד העליון של הצבא. ביוני 1941 מונה לחבר בסטאבקה וב-29 ביולי שוב מונה לראש המטה הכללי. הוא תכנן והוציא לפועל את התקפות הנגד בחורף 1941–1942, במהלכן נהדפו הגרמנים משערי מוסקבה. במאי 1942 הודח מתפקידו כראש המטה הכללי בעקבות כישלון מבצעי הצבא האדום בחצי האי קרים והתבוסה בקרב קרץ', אך נשאר חבר הסטבקה. מאז ולמעשה עד יום מותו היה יועצו האישי של סטלין בנושאים צבאיים. באופן רשמי בתקופה זו תפקידו היה ראש האקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
בוריס שפושניקוב נפטר ב-26 במרץ 1945 ממחלת השחפת. נקבר בבית הקברות של חומת הקרמלין. על שמו קרואים רחובות בזלטואוסט, אירקוטסק, וורונז'. משחתת בצי הרוסי נושאת את שמו.
במהלך שירותו בצבא האדום עוטר שפושניקוב בשלושה עיטורי לנין, שני עיטורי הדגל האדום, עיטור סובורוב מדרגה ראשונה ובשני עיטורי הכוכב האדום.
כוכב וולף ראייה
אדי קונסטנטין
אדי קונסטנטין (באנגלית: Eddie Constantine; 29 באוקטובר 1917 - 25 בפברואר 1993) היה שחקן קולנוע וזמר יהודי שנולד בארצות הברית ועבר לצרפת בה הפך לכוכב קולנוע פופולרי.
ביוגרפיה.
ראשית דרכו.
אדי קונסטנטין נולד בלוס אנג'לס בשנת 1917 בשם אדוארד קונסטנטינובסקי. הוריו היגרו לארצות הברית, אביו מרוסיה ואמו מפולין. בשנת 1933, בגיל 16 יצא לווינה ולמד בה פיתוח קול בקונסרבטוריון. בשנת 1936 שב לארצות הברית והיה לזמר מקהלה בניו יורק ויסד חמישייה קולית בשם "חמשת המוסקיטרים" ואף הופיע כניצב בסרט "נולד לרקוד" (במקור: Born to Dance). קריירת הזמרה שלו בארצות הברית לא המריאה ובשנת 1950 הגיע לצרפת.
כוכב בצרפת.
בצרפת זכה אדי קונסטנטין עד מהרה להצלחה כזמר ששר את שיריו בצרפתית והפך לבן טיפוחיה של הזמרת הנודעת אדית פיאף. פיאף ליהקה אותו להופיע לצדה במחזמר "לילי הקטנה" (La p'tite Lili) והוא עזר לה בתרגום שיריה לאנגלית לשם פרסומם בתקליט בשפה זו. הצלחתו הגדולה ופרסומו הגיעו עם הופעתו בשנת 1953 בסרט שגיבורו הוא הבלש מסוגת הפרטי הקשוח (Hard Boiled Detective) בשם למי קושן (Lemmy Caution), פרי רוחו של הסופר פיטר טשייני. הסרט זכה להצלחה מיידית ובעקבותיו הופקו בשנים 1953 ו-1954 עוד שני סרטים בסדרה זו, שהידוע בהם הוא "איש זה הוא מסוכן" (Cet homme est dangereux). למי קושן הוצג על ידי קונסטנטין כבלש ציני הפועל, כמקובל בספרות הבלשית ובסרטי הקולנוע הבלשיים, בעזרת מוחו והגיונו החריף, אך גם מפעיל את אגרופיו ומכה בהם את הנבלים, וכל זאת בנימה משועשעת כשהוא מוקף בנשים יפות. גם מראה פניו הקשוחים והמחוטטים ומבטאו האמריקאי תרמו ליצירת דמות זאת.
במרוצת השנים הופיע אדי קונסטנטין בעשרות סרטי קולנוע צרפתיים, חלקם סרטים מוזיקליים ודרמטיים ואחדים מהם סרטים נוספים בסדרת למי קושן. במרצות הזמן קיבל גם אזרחות צרפתית. סרטיו זכו להצלחה רבה גם בגרמניה ודמותו של למי קושן תוארה לימים כ"ג'יימס בונד שלפני ג'יימס בונד". באמצע שנות השישים, כשכוכבו בצרפת דעך קמעא, ולאחר שנשא לאישה מפיקת טלוויזיה גרמנייה (אחת משלוש הנשים להן היה נשוי בחייו), עבר לגרמניה, בה הופיע בסרטים ובסדרות טלוויזיה.
בצד הופעתו בסרטים המשיך קונסטנטין בקריירת הזמרה שלו. לפרסום עולמי זכה השיר l`homme et l`enfant ששר יחד עם בתו טניה.