המקור לסרט בחיבתו של הבמאי, ריאן ג'ונסון, לכתביו של הסופר דשיל האמט, סופר בולט בז'אנר, ורצונו לייצר סיפור בלשי אמריקאי. ג'ונסון גילה את עבודותיו של האמט בעקבות ראיון שהאחים כהן ביצעו סביב יציאת הסרט "צומת מילר" בשנת 1990. בעקבות סרט זה קרא ג'ונסון מספר מספריו של האמט, בהם "קציר הדמים", "הנץ ממלטה" ו"מפתח הזכוכית". ג'ונסון, אשר צפה בילדותו בסרטי בלשים ופילם נואר, קיבל השראה ליצור סרט אשר מתקיים בעולם דומה.
על מנת להימנע מיצירת חיקוי חסר ייחודיות לסיפוריו של האמט, ניסה ג'ונסון לשנות את אופי העלילה על ידי הצבת הדמויות במסגרת תיכון, אשר מקובלת פחות בז'אנר. ג'ונסון ציין שהוא הופתע לראות עד כמה הדמויות האופייניות לסוגה התלבשו היטב על הסטריאוטיפים המקובלים של תלמידי תיכון.
ג'ונסון כתב את הטיוטה הראשונה לסרט בשנת 1997, שנה לאחר סיום לימודיו בבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה. לאחר מכן, בילה 7 שנים בניסיון לשכנע אולפנים וחברות הפקה להצטרף אליו לפרויקט, אך זכה לתשובות שליליות, כיוון שהאולפנים לא היו מעוניינים לצאת להרפתקה בז'אנר לא סטנדרטי עם במאי חסר שם. ג'ונסון העריך את המימון לו יזדקק להפקת הסרט, וביקש מחברים ובני משפחה לעזור לו במימון הפרויקט. לאחר שאסף 450,000$ למטרה, החל בהפקת הסרט באופן עצמאי בשנת 2003.
צילומים.
על אף שהסרט צולם ב-20 ימים בלבד, השקיע ג'ונסון זמן רב בליטוש התסריט, ובחזרות עם השחקנים. הוא ראה את ג'וזף גורדון-לוויט בסרט "Manic", פגש אותו, וידע שהוא רוצה אותו בסרט. ג'ונסון עודד את השחקנים לקרוא את כתביו של האמט, אך לא לראות סרטי נואר על מנת שלא ישפיעו על הביצוע שלהם.
הסרט צולם בעיר נעוריו של הבמאי, סאן קלמנטה שבקליפורניה. מרבית הסרט מתרחש בתיכון העירוני של סאן קלמנטה, בו הוא למד. ג'ונסון ביקש מתלמידי התיכון המקומיים להשתתף בסרט, וצילם בסופי השבוע, על מנת שלא לפגוע בלימודיהם.
ג'ונסון התקשה למצוא בית נטוש שייצג את בסיס פעולתו של "The Pin", וכאשר מצא אחד, הוקצה לו שבוע בלבד לצילומים עד שהבניין נהרס לטובת בניית בניין חדש יותר. ג'ונסון התקשה גם למצוא וילה לסצנת המסיבה, עד שביום האחרון לצילומים קיבלו אישור לצלם בווילה אשר הייתה עדיין בתהליך בנייה.
ג'ונסון התייחס למערבוני הספגטי של סרג'יו לאונה, ול"קאובוי ביבופ" כמקורות ההשראה הוויזואליים לסרט. ג'ונסון השתמש בנעליים ככלי מרכזי בעיצוב הדמויות, וראה בהן את תמצית הדמויות הנועלות אותן. הוא ציין גם כי שאב רבות גם מסרט הנאו נואר "צ'יינהטאון" משנת 1974.
אפקטים מיוחדים.
מרבית האפקטים המיוחדים בסרט יוצרו באמצעים זולים יחסית, מאחר שלא נתמך על ידי אולפנים גדולים, ולא יכול היה לממן אפקטים יקרים יותר. למשל, בתחילת הסרט צועדת אמילי לעבר המצלמה מחוץ לתעלה, תוך ששקית אשפה זורמת במורד פתח הניקוז, ומקיפה את המצלמה, שחוזרת אז לברנדן בחדר השינה שלו. על מנת להשיג אפקט זה, צולמה הסצנה בסדר הפוך. (השקית הוצבה בתחילה על המצלמה, והורחקה ממנה תוך כדי הצילום, כאשר אמילי צעדה אחורה לתוך התעלה. לאחר מכן, נוסף מעבר לסצנה בה מונחת השקית על ראשו של לוויט.
בדומה, צילום איטי של מכונית הנוסעת לאחור, והקרנת הסרטון במהירות גבוהה בכיוון ההפוך מדמה מכונית אשר מתקרבת במהירות למצלמה, ועוצרת מולה באלגנטיות. עמעום נכון של המסך מייצר תחושת מעבר זמן, בעוד שקפיצות חדות בין סצנות מחדדות את תחושת המתח, למשל כאשר דמותו של לוויט מתעוררת לאחר שהתעלפה. כמו כן, נעשו שינויים בדיאלוגים בסרט, על מנת להוסיף ולגרוע מידע מהצופה שהיה בגרסתו המקורית של הסרט.
בשל ניסיון לחסוך בעלויות ההפקה, חלק משינויים אלה ניתנים לזיהוי, כאשר תנועות השפתיים של השחקנים אינן תואמות את הדיאלוג, במקרה שהבמאי בחר לשנות את הדיאלוג אבל נמנע מלצלם מחדש את הסצנה כולה.
פוסט-פרודקשן.
בגרסתו המקורית היה הסרט בן שעתיים, וקוצץ ל-117 דקות עבור פסטיבל סאנדנס. שבע דקות נוספות הוסרו מהגרסה הקולנועית, לרבות צילום גבה העירום של זטנר לאחר ששכבה עם ברנדן. ג'ונסון הסביר שבדיעבד, העדיף להותיר את מידת האינטימיות בין הדמויות מעורפלת יותר, אם כי הוא התלבט מאז ביחס להחלטה זו.
פסקול.
פסקול הסרט הולחן על ידי בן דודו של הבמאי, נתן ג'ונסון, בעזרת הארגון The Cinematic Underground. המנגינה נועדה לתרום לתחושת הפילם נואר, וכוללת כלי נגינה מקובלים כגון פסנתר, חצוצרה וכינור, ולצידם לי נגינה ייחודיים - כלי בית אשר הוסבו ליצירת מוזיקה, וכלי נגינה מאולתרים אחרים, כל אלה הוקלטו באמצעות מיקרופון בודד על גבי מכשיר PowerBook.
מאחר שנתן ג'ונסון היה באנגליה במהלך מרבית ההפקה, מרבית תהליך ההלחנה נעשה על גבי אפליקציית iChat של אפל, (על גבי האינטרנט) כאשר ריאן שלח לבן דודו קטעים מהסרט וביקש ממנו להלחין להם נעימות. השניים נפגשו בניו יורק בהמשך על מנת לעבד את הפסקול הסופי. בנוסף למנגינות שהולחנו על ידי ג'ונסון, כלל הסרט שירים של The Velvet Underground, Anton Karas ו-Kay Armen, ובנוסף הפקת Big Band של השיר "Frankie and Johnny" בביצוע Bunny Berigan, וביצוע של "The sun whose rays are all ablaze" על ידי נורה זהטנר. ג'ונסון ציין שאלמנטים מסוימים בסרט הושפעו על ידי יוצר הסדרה "Twin Peaks", דייוויד לינץ'.
תגובת הקהל.
הסרט יצא ב-7 באפריל 2006 בשני בתי קולנוע בלבד, והוצג בממלכה המאוחדת ב-12 במאי באותה השנה במספר מצומצם של בתי קולנוע. לפי הערות ההפקה ב-DVD, הסרט הופק בעלות של פחות מחצי מיליון דולר. הסרט הכניס 2.07$ מיליוני דולרים בצפון אמריקה, ו-3.9$ מיליון בכלל העולם.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות עם יציאתו, והוא מחזיק בציון של 79% באתר Rotten Tomatoes, על בסיס 134 ביקורות, דורג במקום 35 ברשימת "50 סרטי התיכון הטובים ביותר" של המגזין Entertainment Weekly's. אתר ביקורות הסרטים Metacritic נתן לסרט ציון ממוצע של 72 מתוך 100 בהתבסס על 34 ביקורות.
הסרט ממוקם במקום 489 ברשימת "500 הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים" של מגזין Empire משנת 2008.
הצלחת הסרט זיכתה את הבמאי ריאן ג'ונסון בהערכה רבה, ובשנת 2011 זכה לביים את הסרט המצליח "לופר", הפעם בתמיכת אולפנים גדולים, ובתקציב של 30 מיליון דולר. (והכנסות של 176 מיליון) גם בסרט זה הצטרף לג'ונסון ג'וזף גורדון-לוויט בתפקיד ראשי.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום
דבר מצחיק קרה בדרך לפורום (באנגלית: A Funny Thing Happened on the Way to the Forum) הוא מחזמר מאת סטיבן סונדהיים (להיטים), ברט שבלוב ולארי גלברט, שהועלה לראשונה בברודוויי ב-1962. בשנת 1966 הופק על פי המחזמר סרט קולנוע בבימויו של ריצ'רד לסטר. המחזמר מהווה עיבוד של פארסות מימי רומא העתיקה, בעיקר על סמך מחזותיו של פלאוטוס. בסיס העלילה, המסתבכת והולכת, הוא סיפורו של עבד בשם סודלוס, המסייע לבעליו (צעיר בשם הירו) להשיג נערה בתולה (פיליה), שנמכרה כבר למפקד הצבא (מילס גלוריוסוס) עבור 500 מטבעות, וקונה בכך את חירותו. המחזה כולל קטעי סלפסטיק, חילופי-זהויות ומסכות לצד ביקורת חברתית. שם המחזה "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום" (כך תורגם לעברית, באנגלית: "A Funny Thing Happened on the Way to the Forum") הוא פרפרזה על השורה הפותחת של הקומיקאים במופעי הוודוויל: "דבר מצחיק קרה לי בדרך לכאן...". המחזה זכה בפרס טוני למחזמר ולטקסט.
הפקות.
המחזמר עלה לראשונה בתיאטרון אלווין בניו יורק ב-8 במאי 1962 והפך את השחקן זירו מוסטל לכוכב (הוא אף זכה בפרס טוני על תפקידו וגילם את דמותו גם בסרט הקולנוע), המחזמר הציג בברודוויי עד 29 באוגוסט 1964. ב-3 באוקטובר 1963 עלה המחזה בתיאטרון סטראנד בלונדון עם פרנקי האווארד בתפקיד הראשי.
המחזמר שב והועלה על במות ברודוויי ב-1972 ובין 1996 ל-1998 בכיכובו של נייתן ליין בתפקיד הראשי (ומאוחר יותר החליפה אותו וופי גולדברג)
בישראל הועלה המחזמר בתיאטרון הקאמרי ב-1994 בשם "דבר מצחיק קרה", בתרגום דן אלמגור ובבימויו של מיכאל גורביץ'. ב-2014 ביים עמרי ניצן גרסה אחרת, בתרגום של אלי ביז'אווי, בכיכובם של שלמה בראבא, רמי ברוך, איתי טיראן, גדי יגיל, רונה-לי שמעון ואחרים.
סופיה קוזאק
זופיה קוסאק
זופיה קוסק-שצ'וצקה
זופיה קוסק
סופיה קוסאק
סמל גליסיה
סמל גליסיה הוא סמלה הרשמי של הקהילה האוטונומית גליסיה שבספרד.
המגן מעוצב כשדה כחול שבו מוטען גביע כסף המסמל את הגביע הקדוש. מעל הגביע מופיע עיגול לבן המסמל את לחם הקודש המסמל את מעמדה המיוחד של הקתדרלה בלוגו שבה מוצג כל העת לחם הקודש (ולא רק בזמן הסקרמנט). מסביב נמצאים שבעה צלבים כסופים, שלושה בכל צד ואחד למעלה והם מסמלים את שבעת המחוזות ההיסטוריים שהרכיבו את גליסיה.
מעל המגן מותקן כתר ממלכת ספרד.
היסטוריה.
סמל ממלכת גליסיה הקדום ביותר שידוע, כנראה מהמאה ה-13, היה שדה כחול שבו שלושה גביעי זהב. לאחר זמן השתנה הסמל לשדה כחול ובו גביע אחד מכוסה והצלבים נוספו לדגל במאה ה-16.
הסמל לא היה בשימוש במהלך שלטונו הרודני של פרנסיסקו פרנקו שניסה לאחד את כל חלקי ספרד ולא התיר גילויי ייחודיות ועצמאות. הוא עוצב מחדש באקדמיה המלכותית של גליסיה ב-1972 ונקבע בחוק ב-29 במאי 1984. מוטיבים מתוך הסמל מופיעים גם בחלק מסמלי המחוזות והערים בגליסיה, כגון סנטיאגו דה קומפוסטלה.
ניר דוד
פנדורה וירוס
נגיף פנדורה (שם מדעי: "Pandoravirus") הוא נגיף שנתגלה בשנת 2013 על ידי מדענים צרפתים. זהו הנגיף השני בגודלו שנתגלה. אורכו כמיקרומטר, ואורך הגנום שלו בסביבות שני מיליון זוגות בסיסים.