אמנדה מבססת את טענותיה על שוויון בין המינים. היא מסבירה שדוריס ירתה בבעלה עקב יחסו הלא הגון כלפיה. אדם סבור שדוריס עברה על החוק ואין תירוץ למעשיה. בביתם גובר הלחץ בין אמנדה לאדם עקב המשפט הסוער. המצב מידרדר כאשר אמנדה מבקשת מאחת העדות במשפט להרים את אדם כדי להדגים למושבעים שנשים וגברים שווים. בסיכומו של המשפט טענתה של אמנדה שצריך לשפוט אילו המצב היה הפוך בין המינים הצליחה, ודוריס זוכתה.
באותו לילה אדם רואה את אמנדה וקיפ (דייוויד ווין), חברם הקרוב המאוהב באמנדה, דרך חלון ביתם. אדם נכנס לדירה והוא מכוון כלפיהם אקדח. האקדח מזויף, אך אדם מצליח להראות לאמנדה שקו ההגנה שלה במשפט היה לא מוצדק. השניים רבים והמצב ממשיך להידרדר.
השניים נפגשים בחוסר ברירה יחדיו אצל רואה החשבון המשותף של שניהם, והם מדברים על מערכת יחסיהם בעבר. אולם לבסוף הם משלימים, והם נוסעים לחווה שהם קנו בעבר. אדם מגלה לאמנדה שהוא מועמד לתפקיד שופט מטעם המפלגה הרפובליקנית. ואילו אמנדה מתלוצצת ומציעה שהיא תרוץ לתפקיד מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הפקה.
תסריט הסרט נכתב במיוחד עבור ספנסר טרייסי וקתרין הפבורן על ידי בני הזוג, רות גורדון וגארסון קאנין. בני הזוג קיבלו השראה מסיפורם האמיתי של זוג עורכי דין נשוי בשם וויליאם ודורותי וויטני שהתגרשו במהלך משפט והתחתנו עם הקליינטים שלהם. קאנין ראה פוטנציאל גדול בתסריט שבני הזוג יהיו יריבים והוא התחיל לפתח את הרעיון. שמו הראשון של הסרט היה "Man and Wife" (בעברית: בעל ואישה), אך הוא שונה ל"צלע האדם". למרות שעלילת הסרט מתרחשת בניו יורק הוא למעשה צולם בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הפבורן וקאנין שכנעו את ג'ודי הולידיי לגלם את דוריס אטינגר. בסופו של דבר תפקידה בסרט זה גרם למנהל חברת ההפקה של "סרטי קולומביה", הארי קהאן, ללהק אותה לסרט "רק אתמול נולדה" (1950) שקאנין כתב. תפקידה בסרט זה זיכה אותה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
במהלך הסרט הצלם השתמש בטייקים ארוכים. רוב הסצנות הללו צולמו במהלך הוויכוחים בין אמנדה לאדם.
הסרט זכה להצלחה קופתית מרשימה עם הכנסות של 2.75 מיליון דולר בארצות הברית בלבד.
פרסים ומועמדויות.
רות גורדון (שבעתיד נודעה בשל תפקידיה בסרטים "תינוקה של רוזמרי" ו"הרולד ומוד") וגארסון קאנין היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר בשנת 1950.
במהלך השנים הסרט זכה לביקורות מהללות והוגדר כקלאסי. בשנת 1992, ארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית בחר בסרט לשימור בידי ספריית הקונגרס בשל היותו "חשוב תרבותית, היסטורית או אסתטית".
מכון הסרטים האמריקאי.
במרוצת השנים מכון הסרטים האמריקאי דירג הסרט בכמה מרשימותיו:
בנוסף מכון הסרטים האמריקאי דירג את קתרין הפבורן כשחקנית הטובה בכל הזמנים וספנסר טרייסי דורג במקום התשיעי ברשימת השחקנים הטובים בכל הזמנים.
השפעה.
הפילוסוף סטנלי קאבל משייך את הסרט לתת הז'אנר הקולנועי שהוא מכנה "קומדיית הנישואין מחדש" () בספרו "Pursuits of Happiness: The Hollywood Comedy of Remarriage" משנת 1981.
דב קצר פנים
אליס ספרינגס
אליס ספרינגס (באנגלית: Alice Springs) היא העיירה השלישית בגודלה במדינת הטריטוריה הצפונית באוסטרליה. היא ממוקמת במרכז אוסטרליה, סמוך לגבול הדרומי של הטריטוריה הצפונית. אוכלוסייתה מונה 25,186 איש, המהווים כ-13% מאוכלוסיית הטריטוריה הצפונית.
העיירה קרויה בשם "Mparntwe" בפי האבוריג'ינים, אנשי ה"ארנדה" (Aranda), שחיו במדבר שבאזור העיר אלפי שנים בטרם הגיעו אליה מתיישבים אירופאים. העיירה נוסדה ב-1872 עם הקמת תחנת טלגרף של קו הטלגרף האוסטרלי, שחיבר בין דרווין בצפון לאדלייד בדרום. היא נקראה "אליס" על ידי המודד ויליאם מילס, על שם ליידי אליס טוד, אשתו של סר צ'ארלס טוד, שהיה המפקח על הדואר בדרום אוסטרליה; נהר טוד, הסמוך לעיר והיבש לאורך מרבית השנה, נקרא על שמו.
האזור בו מצויה העיירה הוא מדברי, האקלים יבש, והטמפרטורות נעות בין חום רב של 36 מעלות צלזיוס בממוצע בקיץ, לקור של 4 מעלות צלזיוס בממוצע בחורף.
מיחאי אמינסקו
שאול הון
שאול הון (22 ביוני 1922 - 12 ביולי 2009) היה עיתונאי חבר מערכת "מעריב", משפטן, שחמטאי, תשבצאי, מחבר ספרי שחמט וממציא כתיב השחמט העברי.
ביוגרפיה.
שאול הון נולד בשנת 1922 בפולין, ובגיל 4 הגיע לארץ ישראל. הוריו היו ממייסדי עפולה.
הוא למד באוניברסיטה העברית בירושלים והשלים תארים בכמה תחומים, חקר המקרא, חקר הלשון, תולדות האמנות והתרבות, וכמו כן למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב והוסמך כעורך דין.
לפני קום מדינת ישראל היה קריין בקול ירושלים ו"תלם שמיר בועז", תחנת השידור של "ההגנה" וזכה ב-1949 בפרס על שם נתן פרלמן לכתבות צבאיות. הוא עבד כעיתונאי ותשבצאי בעיתון "דבר" משנת 1945 ועד 1953, אז עבר ל"מעריב". שם שימש ככתב משפטי וערך את מדור השחמט עד פרישתו לגמלאות. ב-1946–1947 ערך את הירחון "שחמט". בסוף 1958 הוסמך כעורך דין.
הון היה בצעירותו ספורטאי פעיל וכל חייו היה שחמטאי פעיל וגם כתב מספר ספרי תאוריה בשחמט. מלבד תחום השחמט, כתב ערך ותרגם ספרים בתחומים שונים.
היה נשוי לחנה לבית מלץ ואב לשתי בנות.
כעיתונאי.
במהלך פרשת רצח פיאטלי נדונה לראשונה הפרה של סוב יודיצה בפני בית המשפט העליון. הון שהיה כתב העיתון מעריב, פרסם כתבה על המשפט בה נאמר שהנאשם כפר באשמה בבית המשפט אך לפני תחילת המשפט הוא השיב תשובה אחרת לשאלת עיתונאי. הון ועורך העיתון, אריה דיסנצ'יק, הורשעו על ידי בית המשפט המחוזי בהפרת איסור הסוב יודיצה ובית המשפט העליון דחה את ערעורם וקבע שלא יאפשר לעיתונות להתערב במשפטים. על דיסנצ'יק והון הוטל קנס בגובה 200 ל"י.
ספריו.
שחמט.
תרגם וערך
הערות שוליים.
טרור כלכלי
טרור כלכלי הוא מאבק אשר נעשה על מנת לחבל בפעילותה התקינה של המערכת הכלכלית באזור או במדינה מסוימת; על מנת לזרוע פחד בקרב האוכלוסייה באותו אזור או מדינה. טרור כלכלי עשוי לפגוע ביציבות הכלכלית, בחלוקת המשאבים או בערכם של המשאבים הכלכליים.
הגדרה.
מרכז ז'נבה למדיניות אבטחה תיאר בשנת 2005 את תופעת הטרור הכלכלי:
על פי הגדרה זו, טרור כלכלי מתאפיין בשתי תכונות יסודיות:
די אידישע שטימע
"די אידישע שטימע" (יידיש: "הקול היהודי"; בליטאית: "Žydų balsas"; באנגלית: "The Jewish Voice") היה עיתון יומי ביידיש שיצא לאור בקובנה בין השנים 1919–1940. ראש וראשון לעיתונות היהודית ברפובליקה הליטאית הראשונה והעיתון היומי הציוני הראשון בליטא העצמאית.
התפתחות.
הגיליון הראשון יצא ב-21 ביולי 1919 בעריכתו של העו"ד לייב גרפונקל, ובחתימתו לימים של מנהל "קרן היסוד" מרדכי יטקונסקי כעורך אחראי. הגיליונות הראשונים הופיעו בתנאי דפוס פרימיטיביים, בשני עמודים קטנים ובאותיות גדולות. לעיתים נדפס העיתון על נייר צבעוני בגלל חוסר נייר לבן. החדשות "האחרונות" היו מתורגמות בהתחלה מעלון גרמני שהיה אז הראשון שקלט חדשות רדיו מברלין. התשלום שנגבה עבור העיתון היה בפפניגים גרמנים - משרידי הכיבוש הגרמני של ליטא במלחמת העולם הראשונה. העיתון היה מופיע בצהריים עם תאריך של יום המחרת.
בשנות ה-20 הסתמנה תקופת התרחבות. העיתון גדל בכמות - 8 עמודים בכל יום, 12 עמודים בערבי שבתות וחגים, נרכשה מכונת רוטאציה, וצורפו תוספות קבועות: "הד ליטא" (עברית), "מוסו גרסאס" (ליטאית, 'קולנו'), ו"די וועלט" (יידיש, 'העולם'). אחר כך, בשנות ה-30 גם "היינטיקע נייס" (יידיש, 'חדשות היום' - מהדורת הצהריים), ו"פארנאכט" (יידיש, 'לפנות-ערב' - מהדורת הערב; ראו הסברים בתבנית שמשמאלכם). בנוסף, ב-1926 עשה "די אידישע שטימע" שותפות עם "פרימארגן", עיתון יידי שהופיע בריגה, לטביה, בעריכתם של ד"ר זאב וולף לצקי-ברטולדי וד"ר יעקב הלמן ובהוצאת המו"לים של העיתון הרוסי הגדול "סיוואדניה" ('היום'), והתוספת הפנימית של 4 עמודים שהודפסה בריגה, הייתה משותפת לשני העיתונים (השותפות נמשכה עד 1933). "די אידישע שטימע" הוציא במשך עשרים ואחת שנות קיומו שלושה גיליונות יובל מוגדלי יריעה ועשירי-תוכן: גיליון האלף ב-5 בינואר 1923 בשלושים עמודים; גיליון האלפיים ב-18 במאי 1926 (ה' בסיון תרפ"ו) בעשרים וארבעה עמודים (הרכב המערכת כפי שפורסם בגיליון זה היה: ראובן רובינשטיין, ד"ר יעקב רבינסון, נתן גרינבלאט-גורן, רפאל חסמן, אליעזר שבולת, זכריה שוסטר, ישראל ז'ופר, יוסף זימן, יצחק ליפשיץ, ז. מאכט, משה רבינוביץ והירש שקלרסקי); וגיליון 4 אלפים ב-13 בינואר 1933 (ט"ו בטבת תרצ"ג) בשלושים ושניים עמודים. המעבר למשכן החדש והמרווח ברחוב לוקשיו 12 (ראו תבנית משמאלכם) היה גם כן מבין ציוני הדרך בהתפתחותו.
סוגה ותכנים.
העיתון נוסד על ידי ההסתדרות הציונית בליטא אך היה למעשה ביטאונה המוכר של יהדות ליטא בכללה. הוא שימש אכסניה לסופרים, משוררים, פובליציסטים ופרחי העיתונאים מכל הזרמים והמפלגות.
במהלך תקופת קיומו היה גם ביטאונה הבלתי רשמי של חברי הסיעה היהודית בסיים (פרלמנט) הליטאי, שהביעו והסבירו במאמרים, שיחות וראיונות את בעיותיה האקטואליות של היהדות הליטאית ואת עמדת הסיעה לגביהן כלפי חוץ. במאמרים ראשיים, ברשימות ובכתבות שטח היה המליץ, הפרקליט הנאמן של יהודי ליטא, העיתון הלוחם שעמד בראש נפתוליהם ומלחמותיהם על זכויותיהם הבסיסיות הלאומיות-אוטונומיות ושיקף יום יום במשך כל תקופת קיומו, את בעיותיה ולבטיה, שמחותיה ויגוניה של הקהילה היהודית המקומית.