על פי הכתוב בספר "המלחמה השביעית", הוביל דחוח-הלוי, בהיותו קצין מודיעין, גישה ייחודית בנוגע לרשות הפלסטינית וליאסר ערפאת. עם פרוץ האינתיפאדה השנייה התפתח באמ"ן ובשב"כ ויכוח האם ערפאת תכנן את האינתיפאדה מאז הקיפאון המדיני בקמפ דייוויד, או שזו פרצה מעצמה וערפאת רק ניסה למנף אותה לתועלתו. דחוח-הלוי החזיק, עוד לפני פרוץ האינתיפאדה, בתפישה ייחודית, שלפיה האלימות הפלסטינית והאינתיפאדה אינן תולדה של נסיבות פוליטיות משתנות, אלא מעשה שתוכנן מראש, לפני שנים רבות. לדעתו האינתיפאדה היא שלב בתוכנית השלבים המסודרת שבה דגל אש"ף ותכליתה חיסולה של ישראל. על פי דחוח-הלוי ההנהגה הפלסטינית תכננה מראש להשיג ויתורים מקסימליים במשא ומתן ואחר כך לחדש את מצב העימות. בעוד בשנות התשעים התפישה הזו הייתה נחלתם של חוגים צרים בקהילת המודיעין, לקראת סוף שנות התשעים ותחילת שנות האלפיים, תפישה זו מבית מדרשו של הלוי התפשטה וחדרה גם להערכות אמ"ן שהוצגו לממשלה.
פועלו של הלוי כקצין מודיעין זיכה אותו בפרס הרמטכ"ל לכתיבה בענייני צבא וביטחון מידי הרמטכ"ל שאול מופז.
פעילותו כעיתונאי.
דחוח-הלוי מפרסם מאמרים ומאמרי דעות בעיתונות ובאתרי חדשות. הוא כותב ב"חדשות מחלקה ראשונה", ynet והבלוג של המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
חלק ממחקריו ורבים ממאמריו עוסקים בארגון "בצלם", שאותו מאשים דחוח-הלוי בדיווחים מסולפים ולא מדויקים, בעיקר בסיווג שיטתי של מחבלים ופעילי טרור כ"אזרחים שלא נטלו חלק בלחימה", וכן בנקיטת עמדה פוליטית אנטי-ישראלית. בנוסף למחקרים פרסם דחוח-הלוי דוגמאות רבות באתר "חדשות מחלקה ראשונה" בהן, לטענתו, בצלם סיווג מחבלים כ"אזרחים שלא נטלו חלק בלחימה". כך, למשל, ב-2009 פרסם כי בשנת 2004 ארגון "בצלם" פרסם ש-14 הרוגים בתקיפה של חיל האוויר הישראלי לא היו חמושים או מעורבים בלחימה, אלא השתתפו בפעילות דתית ולא-מלחמתית במרכז קהילתי של חמאס, אך כעבור יותר מארבע שנים חזר בו הארגון וקבע שהתקיפה אכן הייתה של מחנה אימונים של חמאס וההרוגים היו פעילי טרור שהיו מעורבים בלחימה. דחוח-הלוי ביקר את בצלם על כך שלא פרסם הודעה על תיקון מאגר הנתונים ולא התנצל בפני צה"ל על ההאשמה השגויה. כמו כן פרסם מאמר שטען שתחת הנהגתה של ענת בילצקי (יו"ר "בצלם" בשנים 2001–2006) קיבלה הנהלת "בצלם" החלטה לעסוק בבעיית הפליטים הפלסטינים, שלטענת דחוח-הלוי היא שם "מכובס" לדרישת זכות השיבה לתוך ישראל. ב-26 במאי 2010 במכתב לעיתון הארץ כתבה מנכ"ל "בצלם" ג'סיקה מונטל שלארגון אין כלל עמדה לגבי זכות השיבה ושהארגון לא עוסק בכך. ב-17 באפריל 2010 פרסם דחוח-הלוי כי בבלוג של ליזי שגיא, בכירה ב"בצלם", מופיעות התבטאויות אנטי-ישראליות קיצוניות וחריפות במיוחד, הכוללות את השוואת ישראל לנאצים וכינוי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל "קרקס פורנוגרפי". בעקבות הסערה שנוצרה עקב הפרסום גינתה מנכ"ל "בצלם", ג'סיקה מונטל, את דבריה של שגיא, ושגיא התנצלה והתפטרה מ"בצלם" על מנת שלא להכתים את הארגון.
ב-29 בנובמבר 2008, בעקבות מספר כתבות שפרסם עיתונאי "הארץ" אורי בלאו, פרסם דחוח-הלוי הערכה בבלוג הפורום האסטרטגי של המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, ובה נאמר שהכתבות מתבססות על דוחות שהודלפו ממפקדת פיקוד המרכז על ידי אחד או אחת מאנשי לשכת המפקד. הוא כתב: "המכנה המשותף של המסמכים שחשף אורי בלאו הוא פיקוד המרכז. שניים מהם נכתבו במפקדת פיקוד המרכז ואחד נשלח למפקד פיקוד המרכז. לשכת מפקד פיקוד המרכז היא הגורם היחיד שקיבל את כל שלושת המסמכים". הוא הוסיף הערכה לגבי מניעי ההדלפה: "סביר להניח כי 'הגרון העמוק' מעוניין באמצעות המסמכים לקדם אג'נדה פוליטית ולעורר ביקורת ציבורית נרחבת בישראל ובעולם נגד מדיניות הסיכול הממוקד של צה"ל נגד פעילי טרור". בכך היה מהראשונים לכתוב על מה שהתגלגל לפרשת ענת קם.
ב-19 ביוני 2010 הצליח לראיין את פעילת השמאל הרדיקלי טלי פחימה אחרי שהתאסלמה, למרות סירובה להתראיין ל"כלי תקשורת ציוניים".
במהלך השנים 2008 – 2011 פרסם דחוח-הלוי סדרת כתבות תחקיר על פרשת הירי בנעלין, בהן חשף קטעים שלא שודרו מתוך קלטת הווידאו שתיעדה את אירוע הירי וכן את תמלול השיחה שהתנהלה בין הנערה הצלמת לאחיה. סדרת מאמרים זו חשפה את העובדה, שאושרה בסופו של דבר בבית המשפט, שהעצור הפלסטיני לא נפגע מהכדור שנורה בידי החייל ניקולה קוראה וכי המג"ד לא הורה לחייל לירות בעצור, אלא הופתע מהירי ואף גער וחבט בו.
ב-21 באוגוסט 2011 התריע דחוח-הלוי מפני האפשרות המוחשית של כיבוש שגרירות ישראל בקהיר בידי המפגינים המצרים, בדומה להשתלטות ההמון על השגרירות האמריקנית בטהראן ב-1979. הוא המליץ למשרד החוץ הישראלי לפנות את הדיפלומטים הישראלים מחשש לביטחונם האישי כל עוד לא שבה השליטה האפקטיבית במצרים לידי השלטון הצבאי. התרעה זו התממשה ב-9 בספטמבר, כאשר ההמון המצרי פרץ לשגרירות.
ב-9 בינואר 2013 פרסם תרגום לנאום שנשא אבו מאזן, יו"ר הרשות הפלסטינית, ובו תמך בזכות השיבה ושיבח את המופתי הנאצי חאג' אמין אל-חוסייני והמחבל עז א-דין אל-קסאם.
באוקטובר 2013 פרסם דחוח-הלוי תרגום לנאום שנשא אסמאעיל הנייה, ראש ממשלת חמאס ברצועת עזה, בו הוא מודה לארגוני השמאל וארגוני זכויות האדם בעולם על תמיכתם במאבק הפלסטיני ופעולותיהם נגד מדינת ישראל, והתווה שימוש בארגוני זכויות האדם למאבק דיפלומטי ומשפטי לצד מאבק מזוין במערכה להשמדת ישראל.
באפריל 2014 חשף ותרגם דחוח-הלוי מסמכים פלסטיניים שחיבר בחודש מרץ סאיב עריקאת, הממונה על המשא ומתן מטעם הרשות הפלסטינית, ובהם נכתב שהפלסטינים מתכוונים להפר את התחייבויותיהם ולפנות לאו"ם ולמוסדות בינלאומיים אחרים למרות המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים (2013–2014).
חוק בנק ישראל
חוק בנק ישראל הוא החוק שמכוחו פועל בנק ישראל. באוגוסט 1954 אישרה הכנסת את חוק בנק ישראל, התשי"ד-1954, והחוק נכנס לתוקף ב-1 בדצמבר 1954, יום הנחשב ליום היווסדו של הבנק. ב-16 במרץ 2010 אישרה הכנסת את חוק בנק ישראל, התש"ע-2010, שמחליף את החוק הקודם, וזה נכנס לתוקף ב-1 ביוני 2010.
חוק בנק ישראל, התשי"ד-1954.
החוק קבע את הקמתו של בנק ישראל, שתפקידיו "לנהל, להסדיר ולכוון את מערכת המטבע וכן להסדיר ולכוון את מערכת האשראי והבנקאות בישראל, בהתאם למדיניותה הכלכלית של הממשלה ולהוראות חוק זה, על מנת לקדם באמצעים מוניטאריים:
קביעה זו מקנה לבנק סמכויות פעולה בתחום המוניטרי, אך מחייבת אותו לפעול בהתאם למדיניותה הכלכלית של הממשלה, ובכך מגבילה את עצמאותו.
החוק קובע כי בראש הבנק עומד נגיד, הממונה על ידי נשיא המדינה על פי המלצתה של הממשלה לתקופה של חמש שנים, עם אפשרות להארכה. הנגיד מנהל את הבנק ומשמש יועץ לממשלה בענייני מטבע ובעניינים כלכליים אחרים. הממשלה ממנה, תוך התייעצות עם הנגיד, גם משנה לנגיד או שני משנים לנגיד. החוק קובע את התנאים להפסקת כהונתם של הנגיד והמשנה לנגיד.
הממשלה תמנה ועדה מייעצת לבנק, ובה לא יותר מאחד-עשר חברים, שבראשם יושב ראש וסגנו. כן תמנה הממשלה מועצה מייעצת, שתהיה מורכבת מחברי הוועדה ועוד עשרה חברים. הוועדה והמועצה מייעצות לנגיד (אך אין להן סמכות לקבל החלטות המחייבות את הנגיד), ועל הנגיד להיות נוכח בישיבותיהן.
לבנק ישראל סמכות בלעדית להנפיק מטבע, שהוא הילך חוקי בישראל, בסכום שלא יעלה על הסכום שקבע הנגיד.
הבנק רשאי לרכוש, להחזיק ולהעביר זהב, מטבע חוץ וניירות ערך של ממשלות זרות. הבנק מסדיר את האשראי הבנקאי ובסמכותו לקבוע את הנזילות של בנק.
עם כניסתו לתוקף של החוק, בוטלו חוקים שקדמו לו:
במסגרת תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 תוקן סעיף 45 ונוסף סעיף 45א בחוק בנק ישראל. על פי התיקון (בניגוד למדיניות הנוהגת בבנקים מרכזיים אחרים בעולם כגון הפדרל ריזרב) אסור לבנק ישראל להדפיס כסף על מנת לממן את הוצאות הממשלה, לפני תיקון החוק הממשלה הייתה יוזמת ומחייבת את הבנק לעשות כן.
מדובר תיקון משמעותי בהגברת עצמאותו של בנק ישראל כמתכנן המדיניות המוניטרית של ישראל.
הצעת חוק בנק ישראל, התש"ע-2010.
בשנות ה-90 פעלו שתי ועדות שעסקו בבחינתו של חוק בנק ישראל: ועדה ציבורית בראשות פרופ' צבי זוסמן (לשעבר המשנה לנגיד) במהלך כהונת יצחק רבין, וועדה פנימית של בנק ישראל, בראשות ד"ר דוד קליין.
בדצמבר 1997 מינה ראש הממשלה, בנימין נתניהו, בעקבות יוזמה של הנגיד יעקב פרנקל, את הוועדה לבחינת חוק בנק ישראל, בראשות שופט בית המשפט העליון בדימוס, דב לוין, וחבריה היו פרופ' חיים בן-שחר מאוניברסיטת תל אביב, נגיד בנק ישראל לשעבר ארנון גפני, יו"ר המועצה המייעצת שלמה לורנץ, סגן שר האוצר לשעבר יחזקאל פלומין, פרופ' אלכס צוקרמן מאוניברסיטת תל אביב ועו"ד יעקב רובין. הוועדה הגישה את המלצותיה לממשלה בדצמבר 1998.
גיבושה של הצעת חוק בנק ישראל, בהתאם להמלצותיה של הוועדה, נמשך שנים רבות. ב-15 ביולי 2009 פורסם תזכיר חוק בנק ישראל, שבגיבושו עסקו משרד האוצר ובנק ישראל בשיתוף עם משרד ראש הממשלה ומשרד המשפטים. בפברואר 2010 הניחה הממשלה על שולחן הכנסת את הצעת חוק בנק ישראל, ובה הצעה לחוק שיחליף את חוק בנק ישראל, התשי"ד-1954.
דברי ההסבר להצעת החוק נימקו את הצורך בחוק החדש:
החלפתו של חוק קיים בחוק חדש היא צעד נדיר בחקיקה בישראל, משום שהדרך המקובלת להתאמתו של חוק לשינויים נדרשים היא עריכת תיקונים בו (וכך נעשה פעמים אחדות גם בחוק בנק ישראל, התשי"ד-1954). החלפתו של החוק משקפת שינוי מהותי ונרחב בתוכנו.