ליהדות רומניה לא הייתה זמן רב הנהגה דתית מרכזית וגם לזרמים השונים לא הייתה תמיד הנהגה כזאת וכל קהילה יהודית (לעיתים היו כמה קהילות באותה עיר, לפי הזרמים השונים ולעיתים גם קהילות מתחרות מאותו זרם) הייתה עצמאית ואוטונומית. הקהילה היהודית התבססה על בית תפילה קטן או בית כנסת גדול שכונה לעיתים גם "טמפל" (Templu) או בתרגומים עבריים של התקופה "היכל", רב אחד או יותר שנשכרו על ידי הקהילה על פי חוזה ותפקידם היה לתת הסברים והדרכה לבני הקהילה בכל הנוגע לתורה ולמנהג הדתי, לעמוד בדין ולהחליט בגיטים דתיים, להשגיח על השוחטים ומכיני המצות לפסח ולתת דרשות בענייני מוסר. בנוסף לרב היו גם מטיפים שתפקידם היה מצומצם יותר והסתכם בנשיאת דרשות בפני קהל המאמינים. היו גם שוחטים שפעלו תחת השגחת הרב וחזן.
יהדות רומניה בין מלחמות העולם הייתה פלורליסטית מבחינה דתית והייתה בה נוכחות של כמעט כל הזרמים היהודים הדתיים שבמזרח אירופה. בקרב יהדות זו חיו יחד יהדות אורתודוקסית מסורתית, חסידות, יהדות מתחדשת, נאו-אורתודוקסיה, ספרדים ויהדות לאומית, אך גם בתוך הזרמים האלה לא הייתה אחדות פנימית ברוב המקרים.
החסידות ברומניה התחילה מצפונה, מבוקובינה, צפון מולדובה, בסרביה וצפון טרנסילבניה וירדה בהדרגה דרומה עד פלוישט ובוקרשט. במסגרת החסידות הרומנית בלטו כמה משפחות של אדמו"רים, משפחות פרידמן, הגר, טברסקי, לנדמן, דרברמדיגר, הלפרין, פרנקל וטיטלבאום.
האשכנזים הישנים הלא-חסידים בלטו בנוכחותם בטרנסילבניה ובבאנאט, אך היו להם נציגי גם באזורים אחרים, אפילו בבוקרשט, שבה לצד הקהילה של היכל קורל הרפורמיסטית פעלו גם שתי קהילות אורתודוקסיות נפרדות, שהתאחדו לאחר מכן.
היהדות ה"מודרנית" התקיימה בכל הערים הגדולות של רומניה, אך היו הבדלים בין החבלים השונים. ברגאט היהדות המודרנית הייתה בעלת גוון "אורתודוקסי מודרני" רפורמיסטי והתפתחה במסגרת בתי הכנסת המכונים "בית כנסת קורליים" (ביידיש - "כאר-שול" ובתרגום עברי של התקופה - "היכלות כוראליים") . חלק מרבני הזרם הזה היו תלמידים של בית המדרש לרבנים בברסלאו, של הסמינר הרבני של וינה או בוגרים של בית המדרש לרבנים בברלין שקיבלו גם הסמכה מרבנים רפורמיסטים מוכרים. היו גם מקרים של רבנים רפורמיסטים בוגרי הסמינר הרבני של פריז והם היו יותר ליברלים מחבריהם, בוגרי הסמינרים האוסטרים והגרמנים, אך גם הם לא הגיעו לקיצוניות. בכל המקרים היו הרבנים האלה בעלי תואר דוקטור, משכילים ומעורים היטב בפעילות החברתית. הופעת הזרמים הרפורמיסטים בנסיכויות הרומניות ולאחר איחודן, ברומניה, נבעה במידה מסוימת מכך שהמשכילים בין יהודי רומניה היו קוראים של בעיתון היהודי הרפורמי בשפה הגרמנית, Allgemeine Zeitung des Judentums (העיתון הכללי של היהדות), בעריכתו של לודוויג פיליפסון. פיליפסון עצמו תמך באמצעות עיתונו במאבקי יהדות רומניה ונתן הדרכה ליוזמי הקמת היכל קורל של בוקרשט.
בשטחי טרנסילבניה, באנאט ומרמורש – שהיו שייכים לממלכת הונגריה עד סוף מלחמת העולם הראשונה – התפצל הציבור היהודי לשלוש לאחר הקרע ביהדות הונגריה ב-1871: אורתודוקסים, נאולוגים וקהילות הסטטוס קוו אנטה העצמאיות. מרבית רבני הנאולוגים היו בוגרי הסמינר הרבני של בודפשט ואחרים למדו בברסלאו, וינה וברלין. רוב היהודים היו תומכי התנועה הלאומית ההונגרית, בעיקר הנאולוגים; הן אלה והן האורתודוקסים ראו עצמם כ"מגיארים בני דת משה".
גם הזרם הנאו-אורתודוקסי, ממקור יהודי גרמני, נכח ברומניה, אך בכמות מצומצמת מאוד, בעיקר בבוקובינה, בין דוברי הגרמנית ברמה של שפה ספרותית, שהיו מושפעים מכתבי הרב שמשון רפאל הירש.
בבוקובינה היו קהילות שהצליחו למצוא דרך בה פעלו באותו בית כנסת רפורמיסטים ואורתודוקסים שמרניים, כמו במקרה של בית הכנסת כורל של צ'רנוביץ, בית כנסת רפורמיסטי בייסודו, ששימש את כל בני הקהילה תחת רב אורתודוקסי מודרני, עד שהוחרם על ידי השלטונות הסובייטיים ולאחר מכן הוצת על ידי חיילים גרמנים ורומנים במלחמת העולם השנייה.
התקופה הקומוניסטית.
תפיסת השלטון ברומניה על ידי הקומוניסטים, בעלי ההשקפה האתאיסטית, הביאה ללחץ ואפילו דיכוי של החיים הדתיים, כל החיים הדתיים, כולל היהודים.
ב-11 באוגוסט 1949 אוחדו בכפייה הקהילות בעלות הריטואל ה"מערבי", החסידי והספרדי תחת ועדי יחיד בהנהגתו של לאון שטרן.
הומואים ולסביות דתיים בישראל
דיסק בנהם
דיסק בנהם (או סביבון בנהם, Benham's top) היא תבנית עגולה ולבנה אשר עליה מצוירים קטעים וקווים שחורים, שכאשר מסובבים אותה במהירות סביב צירה, נוצרת אשליה אופטית של צבעים. צבעים אלה נקראים צבעי פכנר, על שם הפיזיקאי הגרמני גוסטב תאודור פכנר אשר תיאר אותם לראשונה. אלו אינם צבעים ממשיים מכיוון שהסיבוב אינו משנה את תכונות הצבע של החומר, אלא הם צבעים אנטאופטיים, זאת אומרת שמקורם פנימי (מוח האדם) ולא בגירוי חיצוני.
דיסקית בנהם המקורית התגלתה בשנת 1895 על ידי צ'ארלס בנהם, יצרן צעצועים אנגלי אשר מכר דיסקיות בעלות האפקט. כיום ישנן וריאציות רבות לדיסקית היוצרות אפקט דומה.
אין הסבר מלא לתופעה של ראית צבעים אלה, התאוריה המקובלת היא שזמני התגובה של שלושת קולטני הצבע בעין (האדום, הירוק והכחול) שונים ולכן כאשר מהבהב אור לבן (אשר מורכב משלושת הצבעים - אדום ירוק וכחול), במרווחי זמן שונים, הקולטנים השונים חשים אותם במרווחים שונים (ולא בעת אחת) ולכן המוח מפרש את המידע כצבעים שונים ממשיים ולא כאור לבן מהבהב.
נזורה
חברת עמידר
ג'ובאני פיזאנו
ג'ובאני פיזאנו (באיטלקית: Giovanni Pisano; (סביבות 1248, פיזה – סביבות 1315, פיזה) היה פסל, צייר ואדריכל איטלקי.
קיבל את הכשרתו בסדנה של אביו ניקולא פיזאנו שהיה אף הוא פסל ידוע. בתחילת דרכו עבד יחד עם אביו והיה מושפע מסגנונו. בשנים 1277–1284 עבד על הפסלים שמחוץ לבפטיסטריום של פיזה. בעבודה זו כבר ניכר הסגנון האישי שלו השונה מזה של אביו.
בשנת 1287 מונה לאדריכל הראשי של הדואומו של סיינה. עבודתו כאן שילבה סגנון גותי בסגנון הבניה והפיסול הרומי.
בין תלמידיו היו הפסל ג'ובאני די בלדוציו והפסל/ אדריכל אוגוסטינו דה סיינה.
ביוגרפיה של פיזאנו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
האסטרואיד 7313 Pisano נקרא על שמו ושם אביו.
לוקיפוס
לֶוּקיפוס (ביוונית: Λεύκιππος; חי במאה החמישית לפנה"ס) היה הפילוסוף היווני הראשון שפיתח את תורת האטומים.
ביוגרפיה.
לוקיפוס נולד במושבה היוונית מילטוס, שהתקיימה לחופי אסיה הקטנה. היה תלמידו של הפילוסוף פילולאוס מן העיר תבאי שביוון. לוקיפוס היה בן דורם של הפילוסופים זנון מאליאה, אמפדוקלס ואנכסגורס. בערך ב-435 לפנה"ס הגיע למושבה היוונית אליאה, שהייתה בדרום איטליה, ולמד שם אצל הפילוסוף זנון. שם כנראה שמע על תורת המספרים של פיתגורס. בערך ב-430 לפנה"ס התיישב במושבה היוונית המשגשגת אבדרה, שהתקיימה בתראקיה לחופי הים האגאי, וייסד שם בית ספר לפילוסופיה. תלמידו המפורסם היה דמוקריטוס יליד אבדרה.
תורתו.
על פי אריסטו ותאופרסטוס, לוקיפוס היה מייסדה של תורת האטומים. מכל כתביו נשארו שרידים בלבד, אך מיוחסת לו היצירה "על הבינה" שהיוותה חלק מיצירה גדולה יותר בשם "הקוסמולוגיה הגדולה": דבר אינו קורה ללא סיבה, ולכן ישנה סיבה לקיומם של כל הדברים. בניגוד לתורתו של פרמנידס שטען כי המציאות היא אחת, נצחית, בלתי נעה ובלתי משתנה, לוקיפוס פיתח את מושג החלל ובדרך זו קיווה להוכיח כי קיימת תנועה. לוקיפוס חשב כי היקום מורכב מחלל ומאטומים בלבד.
בגלל העובדה שמכל יצירותיו של לוקיפוס נשארו שרידים בלבד, קשה להבדיל בין תורתו לבין זו של דמוקריטוס, אך שניהם טענו כי כל החומרים מורכבים מגופיפים, חלקי יסוד שלא ניתן לחלקם עוד - אטומים. לטענתם כל החומרים מורכבים מצירוף של אטומים שונים ביחסים משתנים ויוצרים את תכונות החומר: קור, חום, צבע וקשיות. הכוכבים וכל גרמי השמים נוצרים באמצעות חומר לוהט המורכב מאטומים ומתקדם בחלל בתנועה סיבובית.
לוקיפוס ותלמידו דמוקריטוס פיתחו באבדרה פילוסופיה מטריאליסטית שלפיה גם הנפש האנושית מורכבת מאטומים. אך דמוקריטוס, שהמשיך לפתח את תורת האטומים, האפיל על רבו עד כדי כך שעל פי דיוגנס לארטיוס, אפיקורוס חשב כי קיומו של לוקיפוס מוטל בספק.
ליוקיפוס
נתן גרוס
נתן גרוס (16 בנובמבר 1919 – 5 באוקטובר 2005) היה במאי קולנוע, סופר, משורר, עיתונאי ומבקר אמנות וקולנוע ישראלי ממוצא פולני.
קורות חיים.
גרוס נולד ב-1919 לשרה וליעקב בעיר קרקוב שבפולין. אחיו הצעיר יורם גרוס נולד ב-1926. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא ניצל בזכות התחזות לנוצרי באמצעות מסמכים אריים. לאחר המלחמה, בין השנים 1950-1946, ביים כשישה סרטי יידיש בפולין בקואופרטיב "כינור", בהם שניים באורך מלא ("הילדים שלנו", בהשתתפותם של דז'יגאן ושומאכר, ו"אנחנו שנותרנו בחיים"). בזכות סרטים אלו צבר פופולריות בפולין שלאחר מלחמת העולם השנייה.
במקביל היה חבר פעיל בהנהגת תנועה הציונית "גורדוניה - מכבי הצעיר", ובשנת 1950 עלה לישראל עם אשתו שולמית ובנם התינוק יעקב. בישראל המשיך את פעילותו הקולנועית: הוא הקים את היומן "קולון-גבע", ואחר כך ריכז את מערכת היומן הקולנועי "חדשות גבע", ובכך היה לבמאי הסרטים השכיר הראשון בישראל, באולפני גבע, שנוהלו על ידי מרדכי נבון ויצחק אגדתי (אחיו של ברוך אגדתי) בגבעתיים.