עטלף הצוף או עטלף ארך-לשון (שם מדעי: "Macroglossus") הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת עטלפי הפירות ובו 2 מינים שמצויים בדרום-מזרח אסיה ואוקיאניה. הסוג הוקם בשנת 1824 על ידי הזואולוג הצרפתי פרדריק קיוויה ומשמעות שמו המדעי היא ״גדול-לשון״. עטלף הצוף חולק קווי דמיון רבים עם הסוג עטלף פרחים. אין להתבלבל בין סוג זה לבין הסוג זיזף הצוף הדרום-אמריקני.
תיאור ואנטומיה.
לעטלף הצוף גוף קטן וגוצי, כנפיים קצרות וגולגולת עדינה, צרה וחרוטית. החרטום שלו מוארך ומחודד בצורה בולטת והוא הארוך ביותר בקרב עטלפי הפירות. העיניים גדולות ובולטות, האף קטן והאוזניים גדולות ועגולות. הלשון ארוכה במיוחד ומכוסה בקצה בשערות זעירות דמויות מכחול.
הזנב קצר למדי (3-2 חוליות לכל היותר) ונראה כגדם, והוא אף עשוי להיעדר לחלוטין. קרום התעופה האחורי גם הוא קטן ומצומצם. בין הנחיריים יש תלם אנכי שמסתיים בשפה העליונה וסמוך לכנפיים יש בלוטות ריח גדולות. בהתאם לתזונה, השיניים קטנות ומנוונות יחסית עם מרווח גדול ביניהן.
אורך הראש והגוף של עטלפי הצוף 49–89 מ״מ, אורך הזרוע 37–52 מ״מ ואורך הזנב עד 6 מ״מ; המשקל נע בין 8 ל-29 גרם והזכר גדול במקצת מן הנקבה. המינים בסוג נבדלים בעיקר על בסיס גודל, רוחב התלם בין הנחיריים והמורפולוגיה של הלסת התחתונה.
הפרווה של עטלף הצוף שעירה ורכה. צבעה הכללי בהיר למדי, ונע בין חום בהיר לזהוב, חום אדמדם או כתמתם בהיר. הגחון והחזה בצבע צהבהב, בז׳ או שנהב והראש כהה במקצת משאר הגוף. לעיתים יש גם פס כהה דהוי על הגב. הכנפיים שחורות-סגלגלות או חומות בהירות, והזרועות, השוקיים והחרטום ורדרדים. הרגליים וקצות האוזניים שחרחרים.
תפוצה ובית גידול.
עטלפי הצוף חיים בדרום-מזרח אסיה ובאוקיאניה; טווח התפוצה של הסוג משתרע על מזרח הודו, מדינות הודו-סין (בורמה, תאילנד, לאוס, וייטנאם וקמבודיה), חצי האי מלאי, רבים מאיי סונדה ואיי מאלוקו, צפון אוסטרליה, גינאה החדשה, איי הפיליפינים, איי טלאוד, איי שלמה וארכיפלג ביסמרק.
בית הגידול של עטלפי הצוף מגוון למדי, וכולל יער גשם טרופי, יער גשם ממוזג, יער עננים, יער מנגרובים, יער במבוק, יער גדותיים, יער ביצות, יער סובטרופי יבש, סוואנה טרופית, מטעים ובתה חופית. המינים נמצאים בשפלות עד רכסים הרריים ברום 2,000 מטר מעל פני הים. בין מיני עטלף הצוף מתקיימת חפיפה בחצי האי המלאי ובחלק מאיי סונדה הגדולים.
אקולוגיה.
המינים בסוג פעילים בכל שעות היממה, ונחים לסירוגין בחללי וענפי עצים, מבנים נטושים ובפרט תחת כפות דקל, קוקוס ובננה. הם ישנים בבדידות או בקבוצות קטנות של 5–10 פרטים. כפי שמרמז שמם, עטלפי הצוף ניזונים בעיקר מצוף ואבקנים ובמידה פחותה ממיץ פירות. האנטומיה הייחודית והמורפולוגיה של הלשון והשיניים מותאמת במיוחד לסוג זה של תזונה. העטלף אינו מרחף באוויר במהלך היניקה, אלא מטפס על התפרחת ומשרבב את ראשו לתוכה. הרגלי האכילה של הסוג הופכים אותו למאביק פרחים חשוב.
עטלפי הצוף תרים אחר מזון בגפם ולעיתים נדירות בזוגות. נוכחות בלוטות ריח גדולות מעידה על טריטוריאליות, אם כי הדבר לא אומת לחלוטין. עטלף הצוף חי בשטח קבוע שגודלו עד 5.8 דונם והוא מדי פעם יוצא לגיחות סריקה על פני 1–2 ק״מ במטרה לאתר אזורים עשירים בתפרחות. שטח המחיה עשוי להיות קטן יותר באזור עם ריכוז גבוה של עצי בננות שמושכים אליהם עטלפים רבים. כאשר הטמפרטורות צונחות, עטלפי הצוף נכנסים למצב של נמנום כדי לחסוך באנרגיה. למרות שהסוג אינו מחפש את מזונו באמצעות אקולוקציה הוא מפיק גלי קול נמוכים שמשמשים לתקשורת עם עטלפים אחרים ולהתרעות מפני טורפים. האויבים העיקריים של הסוג הם נחשים ובמידה פחותה גם דורסי לילה וטורפים קרקעיים. הנטייה שלהם לחיות בגפם, מקלה עליהם להסתתר מפני טורפים.
בכל שנה יש שתי עונות רבייה, והנקבה ממליטה בכל פעם גור יחיד או תאומים לאחר תקופת היריון של 115–140 יום. בדרך כלל עונות הרבייה מתרחשות בתקופות של שפע בתפרחות. ההנקה נמשכת כחודשיים ובגיל 3 חודשים הגור הופך לעצמאי. במהלך ההנקה, האם לוקחת איתה את הגור בחיפוש אחר מזון, ומלמדת אותו לאסוף צוף. עטלפי הצוף מגיעים לבגרות בגיל 10 חודשים ותוחלת החיים שלהם בטבע 4–6 שנים.
עטלפי הצוף מסווגים על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור טווח התפוצה הרחב שלהם, אוכלוסייתם הגדולה, הימצאותם במגוון בתי גידול וסובלנותם להפרעות אנושיות. אין איומים משמעותיים על הסוג ומגמת האוכלוסייה של המינים יציבה. עטלפי הצוף נמצאים באזורים מוגנים רבים.
מינים.
בסוג זה 2 מינים:
עטלף הרפיה
עטלף הרפיה (שם מדעי: "Harpyionycteris") הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת עטלפי הפירות ובו 2 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה. הסוג הוקם בשנת 1896 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, והוא קרוי על שם ההרפיה מהמיתולוגיה היוונית. הסוג נחשב במקור לטקסון מונוטיפי עד לגילויו של מין נוסף, ובטקסונומיות מסוימות עדיין מופיע ככזה. עטלפי הרפיה ידועים בשיניהם הייחודיות מרובות התלוליות שאינן נמצאות אצל אף סוג אחר.
תיאור.
עטלף הרפיה בעל ראש גדול, חרטום מחודד קצר, וגוף ארוך. עיניו גדולות, אוזניו קצרות ומעוגלות וחוטמו ריבועי עם נחיריים בולטים וצינוריים. השוקיים שלו קצרות במיוחד - יותר מכל עטלף אחר במשפחת עטלפי הפרי. כפות הרגליים רחבות, והטפרים ארוכים וחדים. אורך הראש והגוף של עטלפי הרפיה 117–159 מ״מ, אורך הזרוע 70–92 מ״מ ואורך האוזן 19–25 מ״מ; המשקל נע בין 83 ל-142 גרם. הסוג נטול זנב עם קרום תעופה אחורי קצר ודק.
הסוג ידוע במורפולוגיה הייחודית של השיניים: החותכות העליונות בצורת סהר והחותכות הקטנות מנוונות וקטנטנות. הניבים גדולים ועבים עם חריץ עמוק במרכז כאשר העליונים עם שתי תלוליות והתחתונים עם שלוש. כאשר הלסת סגורה, הניבים חוצים זה את זה בזווית כמעט ישרה. הטוחנות מרובות תלוליות וצורתן ככתר. החותכות, הניבים והמלתעות, פונים כולם כלפי החוצה ומזכירים בצורתם כף יד קמורה. המורפולוגיה הייחודית מאפשרת לעטלפים לחתוך ולנגוס בפירות קשים.
לעטלף הרפיה פרווה ארוכה וסבוכה שמשתרעת על השוקיים, הרגליים והאמות. צבעה הכללי חום כהה, חום ברונזה או חום קקאו, כשהיא נוטה להיות בהירה יותר באזור הגחון והחזה. הראש, הכתפיים וחלק מהגב כהים יותר עם צבע חום מארון, חום ערמוני או אפילו חום-שחרחר. הכנפיים שחורות, חומות או אפורות עם כתמים בהירים. הזרועות והרגליים בצבע ורוד או בורדו כהה והאצבעות שחורות.
תפוצה וביולוגיה.
עטלפי דייאק מצויים בדרום-מזרח אסיה בפיליפינים ואינדונזיה; בין האיים שבהם הם נוכחים ניתן למנות את סולאווסי, בוטון, מינדנאו, לוזון, נגרוס, מריפיפי, מינדורו, לייטה, קמיגווין, סבו, סאמאר, מסבטה וביליראן. בית התפוצה של שני המינים מפרידים 500 קילומטרים ימיים. בית הגידול של המינים בסוג מורכב מיער עננים ויער גשם טרופי ראשוני בשפלות עד רכסים הרריים גבוהים ברום 2,120 מטר מעל פני הים. הם נראים לעיתים גם במטעי קקאו.
המינים בסוג פעילים בלילה ומבלים כנראה את שעות היום בשינה על ענפים. הם חיים בבדידות או בקבוצות קטנות. למרות שהמינים מעדיפים לשהות בחופת יער צפופה, הם משתמשים בקרחות יער כנתיבי טיסה לעבר אזורי האכלה.
התזונה של עטלפי הרפיה מורכבת מפירות כשהשיניים המיוחדות שלהם מאפשרות להם לנגוס בפירות קשים דוגמת הפנדן או לינוק מיץ מבלי לבלוע סיבי פירות. יש שתי עונות רבייה בכל שנה (ינואר-פברואר ויולי-אוגוסט) שמסונכרנות עם עונות הגשמים. ההיריון נמשך 4–5 חודשים ובכל פעם הנקבה ממליטה גור יחיד. הגור נגמל בגיל 3–4 חודשים. עטלפי הרפיה מאוימים בעיקר מצד בירוא יערות וציד לבשר. הם נוכחים במספר אזורים מוגנים בפיליפינים ואינדונזיה.
מינים.
בסוג זה 2 מינים:
עטלף השחר
עטלף השחר (שם מדעי: "Eonycteris") הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות, שכולל 3 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה. הסוג הוקם בשנת 1873 על ידי הזואולוג האירי ג׳ורג׳ אדוארד דובסון. הסיווג שלו בתוך עטלפי הפרי אינו ברור: הדעות חלוקות האם הוא משתייך לתת-משפחת עטלפים רוסטיים או לתת-משפחת עטלפי צוף.
תיאור ואנטומיה.
עטלף השחר מתאפיין בגוף גוצי ובגולגולת עדינה, שטוחה וחרוטית. חרטומו ארוך וצר ועיניו גדולות במיוחד. הלשון ארוכה, דקה וגמישה, והיא מכוסה בקצה בגבשושיות. האוזניים בצורת אליפסה. על אף שיש לעטלף השחר נוסחת שיניים מלאה (32 שיניים), הן קטנות מאוד ולהוציא את הניבים כל השאר בקושי בולטות מהחניכיים. הזנב ארוך יחסית לעטלפים ונטול שיער.
עטלף השחר הוא סוג קטן למדי: אורך הראש והגוף של המינים בו 79–125 מ״מ, אורך הזרוע 60–85 מ״מ ואורך הזנב 11–33 מ״מ; המשקל נע בין 40 ל-98 גרם. קרום התעופה האחורי מצומצם למדי והאצבע המורה חסרת טופר. בצידי פי הטבעת יש זוג בלוטות גדולות.
הפרווה של עטלף השחר קצרה וחלקה. צבעה הכללי נע בין חום אפרורי לבז׳, צהבהב, אפרפר או כתמתם חיוור, כשהיא נוטה להיות סמוקה עד אדמונית באזור הפנים והכתפיים. אצל הנקבות צדדי הצוואר והגרון ורודים ונטולי שיער, בעוד שאצל הזכרים יש באזור זה צעיף שיער סבוך שצבוע לעיתים קרובות בכתום או צהוב עז. הכנפיים מפוחמות, הזרועות, הרגליים והזנב בצבע בורדו כהה או ורוד.
תפוצה.