קואוטמוק נולד בשנת 1496 (לפי מקורות אחרים ב-1495 או ב-1502) למלך האצטקי אהויסוטל ולנסיכה מהמדינה הקטנה טלאטלולקו, ששכנה על אי סמוך לבירה טנוצ'טיטלאן והייתה קשורה עימה ביחסי שכנות. פירוש שמו הוא "נשר השמש השוקעת". הוא למד בבית הספר לבני האצולה האצטקית בקאלמקאק, שם הוכשר לחיי צבא ולמד אצטגנינות ואת עקרונות הדת. לאחר מכן התגייס לצבא האצטקי ובו התגלה עד מהרה כלוחם מצטיין וכמפקד מקורי ונועז. בשנות העשרים לחייו כבר היה מפקד צבאות האימפריה האצטקית וזמן קצר לאחר מכן נבחר כמלך החדש של טלאטלולקו.
כשפלש קורטס בראש צבא של כמה מאות ספרדים לאנאהואק, נמנה קואוטמוק עם אלה שביכרו להתייחס אליו בחשדנות ואף להילחם בצבאו קודם שזה יתקדם אל פנים הארץ. לאחר מות מוקטסומה השני, כשניסו הספרדים להימלט בחסות החשיכה מטנוצ'טיטלאן, היה קואוטמוק ממנהיגי האצטקים שנלחמו בהם במה שנודע לאחר מכן כ"נוצ'ה טריסטה" ("הלילה העצוב"). לאחר מות קואיטלאואק (אחיו של מוקטסומה השני, שירש אותו עם מותו ונספה במגפת האבעבועות השחורות), נבחר כיורשו. הוא החל להתכונן לפלישה מחודשת של קורטס ושל בעלי בריתו מממלכת טלאסקאלה, שהייתה שרויה ביריבות עם האצטקים וסיפקה לספרדים רבבות לוחמים כסיוע. קואוטמוק שיקם את צבאו שנפגע במגפת האבעבועות והכין את הביצורים. מהמלחמה בזמן קואיטלאואק הוא הכיר את כוחם של התותחים וכלי הנשק החם האחרים, ולא ראה אותם ככוח אלוהי אלא כנשק שניתן אפילו לעמוד מולו. לפיכך חיזק את החומות, תיקן את הגשרים הניידים והעמיד מחסומי קרקע מול התקפה מהאגם, משום שחשש מהסירות המצוידות בתותחים שהביאו עימם הספרדים.
קואוטמוק הוביל את הלחימה האצטקית במהלך המצור האחרון על טנוצ'טיטלאן. לאחר שלא עלה בידו למנוע את נחיתת הספרדים על איי הבירה, הורה ללוחמיו לאפשר להם להיכנס לסמטאות הצרות של העיר ולתקוף אותם בחצים מגגות הבתים. ספרדים ובני טלאסקאלה שנפלו בשבי האצטקים הוקרבו לאלים. בתגובה החלו הספרדים בשריפה ובהחרבה שיטתית של בתי העיר ולאחר מכן הטילו מצור ומנעו אספקת מזון ומצרכים נוספים לתושבים. הרעב הביא למותם של עשרות אלפי תושבים. לאחר שהספרדים כבשו את מתחם המקדשים שבו התבצרו אחרוני הלוחמים, ניסה קואוטמוק להימלט בסירה כשהוא מחופש לאדם פשוט, אך נלכד על ידי הספרדים והובא בפני קורטס.
קואוטמוק ביקש מקורטס להורגו כדי לחסוך ממנו את חרפת הכניעה והשיעבוד. קורטס לא עשה כן, משום שרצה להוציא מהמלך האצטקי את סוד המקום בו הוחבאו אוצרות הממלכה. קואוטמוק עונה קשות בניסיון להוציא ממנו את הסוד: הספרדים הניחו את ידיו ואת רגליו בשמן רותח. למרות הייסורים הקשים, סירב קואוטמוק לגלות את הסוד.
למעלה משנתיים היה קואוטמוק אסירו של קורטס. ב-1524 נלקח למסע כיבוש באזור הונדורס, כדי לא להשאירו במקום שבו יוכל לארגן מרד. משם הוחזר למקסיקו. ב-26 בפברואר 1525 האשים אחד מאנשי טלאטלוקו אותו ואת מלך מדינת טאקובה בניסיון לארגן מרד חדש. קורטס שפט את הנאשמים ודן אותם למוות בתלייה. לפני מותו אולץ להתנצר וקיבל את השם "פרננדו". הוא הוצא להורג בתלייה ב-28 בפברואר 1536.
דמותו של קואוטמוק הפכה למיתוס במקסיקו המודרנית. שרידי גופתו טמונים בעיר אישאטאופאן (Ixcateopan). אתרים רבים במקסיקו נקראו על שמו, כדוגמת העיר סיודאד קואוטמוק (Ciudad Cuauhtémoc) שבמדינת צ'יוואווה. במקסיקו סיטי קרויה תחנה ברכבת התחתית על שמו. קואוטמוק הוא גם אחד השמות הלא-ספרדים הבודדים שיש להם פופולריות רבה במדינה זו. הסופר הנרי ריידר הגרד תיאר את דמותו של קואוטמוק באהדה רבה בספרו "בת מונטזומה".
גבי סלומון
יהדות אוראדיה
יהדות אוראדיה היא הקהילה היהודית שהתקיימה בעיר אוראדיה ובסובצ'טאטה (Subcetate) (בהונגרית היא נקראת נגוורוד וביידיש - גרוסוורדין). ההתיישבות היהודית במקום התחילה במחצית הראשונה של המאה ה-18. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש הגרמנים את אוראדיה בשנת 1944, הקימו השלטונות גטו בעיר ובו רוכזו יהודי העיר והסביבה. מהגטו שולחו היהודים למחנות ההשמדה. בשנת 1947, אחרי המלחמה, התחדש היישוב היהודי באוראדיה.
היסטוריה.
האזכור הראשון ליהודים באוראדיה מתוארך ל-1715. בשנת 1722 הוקמה במקום חברה קדישא והסכם הייסוד חתום על ידי 68 מחברי הקהילה. על פי תרשומת מ-1735 היהודים שהגיעו לאוראדיה ולאולוסיג (יישוב סמוך) מקורם היה ממוראביה, מצ'כיה ובמידה קטנה יותר מפולין, ומייחסים לכך גם את סיבת פיצול הקהילה, שקרה מאוחר יותר. לא ידוע מתי נוסד בית העלמין היהודי הראשון, אך במסמך מ-1776 נדרשו שיפורו, גידורו ושמירתו. בית העלמין הזה נמצא מחוץ לגבול העיר והכניסה אליו הייתה מכיוון רחוב Lebedei. בית העלמין הזה פעל עד שנת 1880.
במאה ה-18 הייתה ישיבת היהודים באוראדיה אסורה. ב-1783, המפקד הצבאי של המצודה של אוראדיה, קולונל גֶ'רג' רות (Roth Gyorgy), נתן אישור ליהודים להתיישב באזור סמוך למצודה שנקרא סובצ'טאטה (משמעות השם הוא מתחת למצודה). האזור נועד לתמרונים צבאיים ולאחר שינויים בתוכניות הצבא נמצא שאינו זקוק לו יותר. היהודים הקימו במקום יישוב נפרד, בעל ניהול ושיפוט עצמי, שלא היה קשור לעיר אוראדיה. בנוסף לבתי מגורים היהודים בנו במקום בית כנסת ובסמוך לו בית חולים קטן שנקרא Hecdes ובו אירחו גם יהודים זרים ועניים שהיו במעבר. במהלך מספר עשורים התגוררו במקום רק יהודים, אך בהמשך התיישבו שם גם נוצרים ועם גידול מספר הנוצרים, התגלו מחלוקות שלטוניות בין ההנהגה היהודית וההנהגה הנוצרית, מחלוקות שהובילו למשפט שהגישו הנוצרים נגד היהודים. הנוצרים ביקשו לבטל את האוטונומיה היהודית ולהכפיף את היהודים לבתי המשפט שלהם. המשפט נמשך שמונה שנים ובסיומו נשמרה האוטונומיה היהודית לעוד כמה עשורים, עד 1848.
בדצמבר 1927 סבלו יהודי העיר מפרעות הסטודנטים באורדיה שהתרחשו במהלך כינוס סטודנטים בעיר. אחד מבתי הכנסת בעיר שנהרס בפרעות נחנך מחדש במאי 1928, ערב חג השבועות.
האדמו"ר מוויז'ניץ, רבי ישראל הגר, הגיע עם חסידיו מוויז'ניץ לאוראדיה במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא הנהיג בה את חצרו, עד מותו בשנת 1936. נקבר שם ובשנת 1950 הועבר ארונו לבני ברק.
קורות הקהילה בשואה.
תחילת המלחמה.
עם סיפוחה של אוראדיה להונגריה בספטמבר 1940 הוחלו על יהודי אוראדיה כול החוקים האנטי-יהודיים שנחקקו בה, והקהילה סבלה בעיקר מגיוס הגברים לגדודי שירות העבודה ומהגזירות הכלכליות שהיו כלולות בחוקים האנטי-יהודיים.
עוד לפני הגירוש הכללי התרחשו שני אירועים מרכזים שהטילו אימה על האוכלוסייה היהודית באוראדיה:
בגדוד של קהילת אוראדיה התגייסו כ-500 חיילים. רובם נהרגו בחזית הרוסית ב-1943.
הכיבוש הגרמני.
מיד עם כיבוש הונגריה בידי הגרמנים ב-19 במרץ 1944 החלו הכובשים ברדיפת היהודים. ב-31 במרץ הפקיע הס"ס את בית-החולים היהודי, והקהילה היהודית נדרשה לספק לו חומרים מסוימים. ראש הקהילה שנדור לייטנר מונה לאחראי על איסוף החומרים. ב-6 באפריל החרימו הגרמנים כמה בתים של יהודים, אסרו את דייריהם הגברים ואת הנשים והילדים זרקו לרחוב. הפקעת הדירות הפרועה נפסקה, מכיוון שפגעה במאמץ לצייד את בית-החולים. ב-18 באפריל 1944 החל הצבא ההונגרי להפקיע רכוש יהודים באוראדיה. הפעולות הללו הפכו למיותרות עם פרסום הצו להקמת גטו ליהודי אוראדיה.
ב-1 במאי 1944 הגיע לאוראדיה תיאודור דנקר, נציגו של ā, כדי לפקח על ריכוז היהודים בגטו, סמוך למרכז העיר, וריכוזם של יהודי הסביבה בגטו אחר, את עיקר מלאכת גירוש היהודים לגטאות עשו ז'נדרמים הונגרים. נכנס לתוקפו השלב הבא של הגזירות נגד יהודי נג'וורד - סגירתם בגטו. הם אולצו לעזוב את בתיהם, כשהם משאירים מאחור כמעט את כל חפציהם, ולהיכנס לגטאות בתנאי צפיפות קשים, בלתי אנושיים.
ב-3 במאי 1944 הוקמו בנג'וורד שני גטאות: "הגטו הראשי" לכ-27,000 יהודים מן העיר (הגטו השני בגודלו בהונגריה אחרי בודפשט), וגטו קטן יותר, לכ-8,000 יהודים ממחוז ביהר.
הגטו הראשי הוקם בשכונה שהייתה מאוכלסת בצפיפות ביהודים, בקרבת בית הכנסת האורתודוקסי הגדול. יהודי העיר נדרשו לעקור לגטו בתוך חמישה ימים. הצפיפות בגטו הייתה גדולה מאוד, ו-14–15 נפשות הצטופפו בכל חדר. כמויות המזון שסופקו לגטו לא הספיקו, וביזמתן של רשויות העיר לעיתים תכופות היו בגטו הפסקות ממושכות בהספקת החשמל והמים.
הגטו הקטן הוקם בפרוורי העיר, במשק ובמגרש העצים של מצי (Mezey). גם שם היו תנאי המחיה קשים; תושביו קיבלו 70 גרם לחם ליום, מנת מרק בצהריים ומנת קפה בערב.
יהודים מעטים הצליחו להימלט מן הגטאות וחצו את הגבול לרומניה. ד"ר מיקשה קופפר (Miksa Kupfer), רופא נשים ידוע בבית החולים היהודי, ניסה להציל מגירוש את הטרנספורט האחרון ובו כ-3,000 יהודים, על ידי דיווח כוזב על מגפת טיפוס המחייבת הסגר מיָדי למניעת התפשטות המחלה. פעולתו של ד"ר קופפר לא הצליחה למנוע את גירוש הטרנספורט האחרון, אבל בגטו הוקם בית חולים למחלות מידבקות, והדבר אִפשר לתשעה עובדי כפייה לשעבר – ועם בני משפחותיהם כ-80 נפשות – להעמיד פנים שחלו בטיפוס ולהינצל בשל כך מגירוש. רוב המשפחות האלה אכן הצליחו לאחר מכן להימלט מן הגטו.
ב-24 במאי 1944 יצא המשלוח הראשון של יהודים לאושוויץ, ממפעל העצים 'מזי', ובו בעיקר יהודים מן הגטו ההוא (הגטו במפעל העצים), וכן 300 יהודים מהגטו שבעיר עצמה. כעבור שלושה ימים החל הגירוש מהגטו שבעיר במלוא התנופה. כמעט יום יום, עד 3 ביוני 1944, נשלחו כ-3,000 יהודים לאושוויץ, עד שהגטאות באוראדיה התרוקנו למעשה.
ניסיונות התמודדות של יהודי אוראדיה.