הבמאי מציג בזה אחר זה דימויים הלקוחים מעולמות שונים ועל ידי כך מבטא אמירה לגבי חיי האדם ותפקודו ביחס לסביבה. למשל מצולמת תחנת הרכבת המרכזית של ניו יורק, תחנת גרנד סנטרל ונראים בה אלפי אנשים ממהרים במשך מספר דקות. מיד לאחר מכן מצולמת באותה שיטה כוורת דבורים, דבר היוצר בעיני הצופה השוואה בין נחילי האדם לנחילי דבורים. פקק תנועה מצולם ובעקבותיו טור טנקים וכדומה. הבמאי עצמו טען לגבי כל טרילוגיית הסרטים שעל הצופה להחליט "על מה הסרט" או "מה המסר של הסרט". הסרט איננו רק על השפעת הטכנולוגיה או התעשייה על האדם והעולם אלא הוא על הכל הפוליטיקה, החינוך, התרבות, האמונה, הדת, השפה והמבנה כלכלי עבורם הטכנולוגיה היא כאוויר לנשימה.
הסרט מסתיים בדיוק באותה סצנה בה החל, צילומים מרהיבים של קַניון בערוץ נהר ביוטה - טבע ללא נוכחות אנושית, דבר המקנה לו תחושה של מעגליות אינסופית.
המוזיקה.
את המוזיקה לסרט חיבר במיוחד המלחין פיליפ גלאס והיא מהווה רכיב בלתי נפרד מהסרט. המוזיקה היא מינימליסטית, בסולם דיאטוני ובעלת מבנה חזרתי. היא מנוגנת בסינטיסייזרים, תוך שימוש גם בכלי נשיפה, כלי הקשה וקולות אנושיים (המשמשים ככלי נגינה, פרט למזמור הקרוי בפסקול "הנבואה" ומושר בשפת ההופי האינדיאנית ממנה בא גם שמו המקורי של הסרט "Koyaanisqatsi"). הפסקול של הסרט יצא גם כתקליט ב-1983 ובהקלטה מחודשת ב-1998, כיצירה מוזיקלית. היצירה נוגנה במספר הזדמנויות כ-"Koyaanisqatsi live" אירוע בו מנגנת אותה תזמורת לפני מסך ענק עליו מוקרן הסרט בפני קהל.
השפעה.
הסרט, למרות היותו אמנותי ונסיוני הופק והופץ כסרט מסחרי וכך הגיע לקהל גדול באופן יחסי לסרט תיעודי אמנותי מסוגו. בשל בעיות של זכויות יוצרים התעכבה הפצתו כ-DVD עד 2002 ובתקופה זו הוצג בסינמטקים והפך לסרט פולחן. הסרט הוכר על ידי ספריית הקונגרס האמריקאי כ"משמעותי מבחינה תרבותית" (culturally significant) ונמצא באוסף הסרטים הלאומי של ספרייה זו.
בשנת 1988 צולם קליפ לשירו של מאיר אריאל "נשל הנחש". בנוסף להופעתו בקליפ, חצי מהקליפ כלל סצנות שנלקחו מהסרט.
יצחק בקון
יצחק בָּקוֹן (יוני 1919 - 24 במאי 2013) היה חוקר ספרות עברית ויידית ישראלי, פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה.
ילדותו.
בקון נולד בערב שבועות תרע"ט (1919) בעיירה כשאנוב שבגליציה, פולין, בן זקונים להירש-לייב ורחל-פייגה, ואח לחמישה. כשהיה בן חצי שנה עברה המשפחה לברלין, ובשנת 1923 חזרה לפולין והשתקעה בעיירה קשנוב. החיים התנהלו על מי מנוחות עבור משפחת בקון, בעיקר בזכות הכבוד הרב לו זכה הירש לייב מתוקף מעמדו כחזן מפורסם. בהיותו בן שמונה, נפטר אביו מסרטן.
מלחמת העולם השנייה.
ב-1939, עם הכיבוש הנאצי של פולין, החליט בקון, שהיה אז בן עשרים, לגנוב את הגבול לברית המועצות. חציית הגבול צלחה, אולם בקון נתפס על ידי שלטונות ההגירה הסובייטים והושלך לגולאג ברפובליקה הקארלופינית עקב היותו מהגר בלתי חוקי. הוא עבד בגולאג במשך שנתיים. עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941, זכו אזרחים פולנים לחנינה במסגרת הסכם בין הגרמנים לראש הממשלה הפולני הגולה בלונדון, ובקון שוחרר לאזור אוזבקיסטן. במסגרת זאת הועבר לקולחוז באזור הררי מרוחק, שבו עבד בגידול חזירים עבור הצבא הרוסי. מאוחר יותר באותה שנה, שימש כמסגר בנפחיה של בית חרושת לאריגים.
ב-1943 התגייס לצבא האדום. הוא עבר טירונות וצורף לגדוד נ"מ כחלק מיחידות "החזית האוקראינית השנייה", אשר התקדמו מערבה לפולין דרך אוקראינה. בקון מונה לאפסנאי הגדוד, ולקראת סוף המלחמה, כשהרוסים נכנסו לפולין והתקרבו לקרקוב, הועלה לתפקיד אחראי האספקה הכללי. מינוי זה איפשר לו להסתובב באופן חופשי יחסית, והקל עליו לערוק מן היחידה, שהייתה מיועדת לחזור לרוסיה.
עם תום המלחמה ועריקתו מהצבא נסע בקון ללודז', שהייתה מרכז הפליטים היהודים בפולין, ובעקבות פגישות עם שליחים מארץ ישראל - נציגי המפלגות הציוניות, נזרע זרע הרעיון לעלות ארצה ולהצטרף לקיבוץ. בין אלפי הפליטים בלודז' פגש באקראי את אחותו מירל, שאותהּ לא ראה זה שש שנים. שאר משפחתו, מלבד אחיו הגדול משה, נספתה במחנות ההשמדה.
ימים טרופים אלו התאפיינו עבור בקון, כעבור ניצולים רבים אחרים, במעבר קדחתני בין ערי האזור, שאותן לא ראה מאז היה נער. בעת שהייתו בקרקוב פגש את רבקה, לימים אשתו. יחד הצטרפו לקבוצת פליטי מחנות צעירים בשם "התחייה" שהתאגדה בעיר סוסנוביץ, והתעתדה לעלות ארצה ולהקים קיבוץ.
מסלול העלייה היה סבוך וארוך, וכלל המתנה ארוכה במחנות פליטים באירופה. לבסוף, למרות הידיעות על איסור העלייה שהנהיגו הבריטים, החליטו חברי הקבוצה לנסות את מזלם בהעפלה, ובשנת 1946 הפליגו באונית המעפילים "לטרון", נתפסו ליד חופי הארץ על ידי הבריטים והוגלו לקפריסין.
העלייה לישראל.
במאי 1947 הגיעו יצחק ורבקה לנמל חיפה, ומשם הועברו למחנה הסוכנות היהודית בקריית שמואל, שבו שהו כחודש. לאחר מכן עברו לקיבוץ עין גב, שהחליט לאמץ את קבוצת "התחייה". הם גרו בעין גב במשך שנתיים, שבמהלכן עבד יצחק בחקלאות ובשמירה. בזמן זה הספיקו יצחק ורבקה להיפצע שניהם בהגנה על הקיבוץ בזמן מלחמת העצמאות, וגם להינשא.
במאי 1949 עברו יצחק ורבקה ל"קיבוץ בוכנוואלד", לימים להיקרא "נצר סרני". חברי הקיבוץ הצעיר כללו חברים שפרשו מגבעת ברנר (תולדת סכסוך פוליטי), עולים חדשים ונוער ללא מסגרת חינוכית. יצחק עבד במשך שלושה חודשים במכבסה, אולם במהרה התברר הצורך הדחוף בארגון בית ספר עבור הנוער בקיבוץ, ובמסגרת זאת נשלח להכשרת הוראה בסמינר הקיבוצים. ב-1950 נפתח בית הספר של הקיבוץ, שכלל שתי כיתות, ובשתיהן לימד יצחק.
קריירה אקדמית.
יצחק התחיל את הקריירה האקדמית באוניברסיטת תל אביב, שבה כתב את הדוקטורט שלו. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מונה לפרופסור ולראש המחלקה לספרות עברית, וקיבל על עצמו את ראשות הקתדרה ליידיש. עם פרישתו לגמלאות עבר ללמד באוניברסיטת בר-אילן.
בראשיתו, עסק המחקר הספרותי של בקון בי"ח ברנר ובגנסין, ולאחר מכן עבר לעסוק ביצירתו של ביאליק. בשנים האחרונות הוא מתמקד בחקר שירה דו לשונית (עברית-יידיש).
מחקריו, המאוגדים בכעשרים ספרים, מתאפיינים בשילוב בין ניתוח ספרותי והיסטורי, אשר מאפשר נקודת מבט מרעננת על יצירות מוכרות. השכלתו הרחבה בספרות רוסית, יידית וגרמנית מספקת תשתית תרבותית עשירה למחקריו.
חיים אישיים.
בקון היה נשוי כשישים שנים לרבקה, והתגורר עמה בקיבוץ נצר סרני. ב-1952 נולד בנם היחיד, מתי (מתתיהו). הוא נפטר בשנת 2013, ונקבר בבית העלמין בנצר סירני.
סומלילנד האתיופית
מי נפתוח
ליפתה
טורקמנבאשי
בטורקמנית: "אבי הטורקמנים"
צורת דיבור
עיר אפלה
עיר אפלה (במקור: Dark City) הוא סרט מדע בדיוני אשר נכתב ובוים בידי אלכס פרויאס ויצא לאקרנים ב-1998.
הסרט לא זכה להצלחה מסחרית, אך הפך עם השנים לסרט פולחן.
עלילה.
ג'ון מרדוק (רופוס סוול) מתעורר באמבטיה בבית מלון, סובל ממה שנראה כאיבוד זיכרון. הוא מקבל שיחת טלפון מד"ר דניאל שרבר (סאת'רלנד), אשר קורא לו לברוח מהמלון מפני קבוצה של גברים שרודפים אחריו. במהלך השיחה הטלפונית, ג'ון מגלה את גופת אישה שרועה לצדו, ועליה סימנים גסים של רצח פולחני, ולידה סכין מגואל בדם. מרדוק בורח מהמקום, בדיוק כשקבוצה של גברים (המכונה "הזרים") מגיעה לחדר. בסופו של דבר הוא מגלה את השם האמיתי שלו, ומוצא את אשתו אמה (קונלי). מרדוק מוצא עצמו מבוקש ונרדף על ידי המשטרה בשל שורה של מעשי רצח שבוצעו לכאורה על ידיו, מפקח המשטרה פרנק בומסטד (הרט) חושד כי מרדוק הוא רוצח סדרתי. בזמן שהוא נרדף על ידי הזרים, מרדוק מגלה שיש לו פסיכו-סמכויות כמותם, הוא משתמש בכוחות האלה כדי לברוח מהם. מרדוק עובר על פני העיר, אשר חווה לילה נצחי. הוא רואה אנשים שוקעים באופן זמני לתרדמת בחצות, כאשר הזרים פועלים לעצור את הזמן ולשנות את הנוף העירוני, כמו גם את זהותם של אנשים וזיכרונותיהם. מרדוק מטיל ספק באמיתות הסביבה העירונית שלו, ומגלה, דרך רמזים וראיונות עם בני המשפחה שלו, כי הוא הגיע מעיר החוף הנקראת של-ביץ' (חוף הצדפים). ניסיונות למצוא דרך אל מחוץ לעיר כדי להגיע לשל-ביץ' לא מצליחים לצאת לפועל עקב חוסר מידע אמין מכל מי שהוא פוגש. בינתיים, הזרים, המופרעים בתוכניותיהם על ידי נוכחותו של מרדוק, מזריקים לאחד מהם, מר יד (או'בריין) את זכרונותיו של מרדוק, על מנת שילמד לחשוב כמותו וכל למצוא אותו.
מרדוק בסופו של דבר מוצא את בומסטד, הנאלץ להכיר בחפותו של מרדוק שכן למרדוק שאלות להן המפקח לא מסוגל להשיב כמו השאלה "מתי היה אור לאחרונה בעיר?". הם מוצאים את ד"ר שרבר ומתעמתים עמו. הוא מסביר להם כי הזרים הנמצאים בסכנת הכחדה הם חוצנים טפילים המשתמשים בגופות בני אדם כמארחיהם. כמו כן הזרים מבצעים ניסויים בבני אדם כדי לנתח את האינדיבידואליות שלהם, בתקווה להשיג כמה תובנות שאולי יעזרו לגזע שלהם לשרוד, באמצעי לילות הם עוצרים את הזמן ומבצעים שינויי זהות וזכרונות אצל בני האדם בתהליך הנקרא בפיהם "כוונון". שרבר מגלה אצל מרדוק תופעה חריגה, שכן מרדוק התעורר בשוגג במהלך תהליך הכוונון בחצות, כאשר שרבר היה באמצע עיצוב זהותו כרוצח. שלושת הגברים יוצאים למצוא את של-ביץ', אשר בסופו של דבר מתברר כשלט בודד בקצה העיר. מרדוק המתוסכל, פורץ דרך הקיר, וחושף חור לחלל החיצון. באותו רגע מופיעים מולם הזרים, המחזיקים כבת ערובה את אמה. במאבק שהתפתח, בומסטד, יחד עם אחד הזרים, נופלים דרך החור אל תוך החלל.