בנוסף, היה לפרדריק מפילגשו פרדריקה דאנמאנד 4 ילדים:
פרדריק השישי מדנמרק
אוסטרליה במלחמת העולם השנייה
אוסטרליה נכנסה למלחמת העולם השנייה זמן קצר לאחר הפלישה לפולין והכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית ב-3 בספטמבר 1939. עד לסוף המלחמה, כמעט מיליון אוסטרלים שירתו בכוחות ההגנה של אוסטרליה, שיחידותיהם לחמו בעיקר בזירה האירופית, במערכה בצפון אפריקה ובמערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט. בנוסף, הותקפה אוסטרליה ישירות במהלך המלחמה בפעם הראשונה בהיסטוריה הפוסט-קולוניאלית שלה. אבדותיה של אוסטרליה במהלך המלחמה הסתכמו ב-27,073 הרוגים וב-23,477 פצועים.
למעשה, לחמה אוסטרליה בשתי מלחמות נפרדות בין השנים 1939 – 1945. אחת כנגד גרמניה וכנגד איטליה הפשיסטית, כחלק מהמאמץ המלחמתי של חבר העמים הבריטי ושנייה כנגד האימפריה היפנית, כבעלת ברית של ארצות הברית ובריטניה. בעוד שרוב הכוחות האוסטרלים הוחזרו מזירת הים התיכון עם פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, עדיין הם המשיכו לקחת חלק באופן משמעותי מאוד במתקפה האווירית כנגד גרמניה. החל מ-1942 ועד לראשית 1944, היה לכוחות האוסטרלים תפקיד מפתח במערכה באוקיינוס השקט והם היוו את הרוב בכוח האדם הלוחם של בעלות הברית במערכה זו. החל מאמצע 1944 הועברו הכוחות האוסטרלים לזירות משנה, אך הם המשיכו בפעולות תקיפה כנגד היפנים עד לתום המלחמה.
מלחמת העולם השנייה גרמה לשינוי משמעותי במדיניות הכלכלית, במדיניות הצבאית ובמדיניות החוץ של אוסטרליה. המלחמה האיצה את תהליך התיעוש, הובילה לפיתוחו של כוח צבאי לעתות שלום ופתחה בתהליך שבו הסיטה אוסטרליה את ההתמקדות של מדיניות החוץ שלה מבריטניה לארצות הברית. ההשפעות של המלחמה גם תרמו להתפתחותה של החברה האוסטרלית כמגוונת וקוסמופוליטית.
פרוץ המלחמה.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, סבלה אוסטרליה מהשפל הגדול שהחל ב-1929. השפל הגביל את ההוצאה הביטחונית של אוסטרליה ועקב כך הצטמצמו הגודל והיעילות של כוחות ההגנה האוסטרלים במהלך סוף שנות העשרים ובתחילת שנות השלושים. בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה, הלכה אוסטרליה בעקבותיה של בריטניה במדיניותה של זו האחרונה כלפי גרמניה הנאצית. היא תמכה בתחילה במדיניות הפיוס כלפי גרמניה ולאחר מכן בהבטחת עצמאותה של פולין.
אוסטרליה הכריזה על מצב מלחמה כנגד גרמניה ב-3 בספטמבר 1939, זמן קצר לאחר שבריטניה הודיעה על פקיעת תוקף האולטימטום לנסיגה מפולין והכריזה גם היא על מצב מלחמה עם גרמניה. שלא כמו בקנדה ובדרום אפריקה, לא התחולל באוסטרליה ויכוח פרלמנטרי על הכרזת המלחמה. אמונתה של ממשלת אוסטרליה הייתה, כפי שהגדיר זאת ראש ממשלת אוסטרליה, רוברט מנזיס, ש"בריטניה במלחמה, לפיכך אוסטרליה במלחמה" והיא ביקשה מלונדון להודיע לגרמניה שאוסטרליה היא בעלת ברית של בריטניה. תמיכתה של אוסטרליה נעשתה על רקע האינטרסים שהיו קשורים בקשר בל ינתק עם אלה של בריטניה ועל רקע זה שתבוסה של בריטניה עלולה להרוס את מערכת ההגנה האימפריאלית שאוסטרליה הסתמכה עליה בעמידתה מול יפן. עמדה זו זכתה לתמיכה כמעט גורפת בציבור האוסטרלי, אם כי ההתלהבות ליציאה למלחמה הייתה מצומצמת.
עם פרוץ המלחמה באירופה, הייתה רמת המוכנות של כוחות ההגנה האוסטרלים נמוכה מזו שהייתה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. הצי המלכותי האוסטרלי, שהיה הזרוע בעלת המוכנות הגבוהה ביותר מבין שלוש הזרועות של כוחות ההגנה האוסטרלים, היה קטן ומצויד רק בשתי סיירות כבדות, בארבע סיירות קלות, שני סלופים מלחמתיים, חמש משחתות מיושנות ומספר כלי שיט קטנים. צבא אוסטרליה כלל גרעין כוח אדם קבוע של 3,000 איש, בנוסף ל-80,000 אנשי מיליציה במשרה חלקית שהתאמנו על בסיס התנדבותי במסגרת כוחות המילואים. חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, שרמת המוכנות שלו הייתה הנמוכה ביותר מבין שלוש הזרועות, היה מצויד ב-245 כלי טיס, מעטים מהם חדשים. בעוד שממשלת אוסטרליה החלה בהרחבה משמעותית של כוחות ההגנה והעבירה כמה מצוותי האוויר והיחידות של חיל האוויר לשליטה בריטית עם פרוץ המלחמה, היא לא הייתה מעוניינת לשגר חיל משלוח לאירופה באופן מידי עקב איום הפלישה היפנית.
הירייה הראשונה של כוחות ההגנה האוסטרלים במלחמה התרחשה שעות ספורות לאחר הכרזת המלחמה, כאשר תותח בפורט קווינסקליף ירה ירי אזהרה לכיוונה של ספינה אוסטרלית שניסתה לצאת מנמל מלבורן ללא קבלת האישורים הנדרשים להפלגה. ב-10 באוקטובר 1939 היה צוותו של מטוס סנדרלנד של טייסת 10 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, שהיה מוצב באנגליה להצטיידות מחדש, ליחידה האווירית הראשונה של אוסטרליה ושל כלל האימפריה הבריטית שהשתתפה בפעולה קרבית כאשר הוא ביצע טיסה לתוניסיה.
ב-15 בספטמבר 1939 הכריז מנזיס על הקמתו של הכוח האימפריאלי האוסטרלי השני (Second Australian Imperial Force – 2nd AIF). חיל משלוח זה כלל בתחילה כוח של 20,000 איש שאורגנו בדיוויזיית חיל רגלים (הדיוויזיה השישית) וביחידות עזר. ה-AIF היה למעשה נפרד מכוחות המילואים של צבא אוסטרליה, שמבחינה חוקית הוגבל שירותם לאוסטרליה ולשטחים התלויים בה והוא הוקם על ידי יצירתן של יחידות חדשות ולא על ידי העברתן אליו של יחידות קיימות של הצבא. ב-15 בנובמבר הודיע מנזיס על חידושו של גיוס החובה עבור יחידות מסוימות להגנת העורף החל מה-1 בינואר 1940. קצב הגיוס ל-AIF היה איטי בתחילה, אך עד למרץ 1940 התגייס אחד משישה גברים שהיו בגיל גיוס וזרם גדול של מתנדבים התגייס לאחר נפילת צרפת ביוני 1940. כמה סיבות היו להתנדבות ל-AIF, שהשכיחה מכולן הייתה תחושת המחויבות להגנה על אוסטרליה ועל האימפריה הבריטית. בראשית 1940 הוציאו שלוש הזרועות של כוחות ההגנה הנחיות למניעת גיוסם של אנשים שלא היו באופן משמעותי ממוצא אירופאי. בעוד שההנחיות יושמו באופן מוחלט בצי ובצבא, חיל האוויר האוסטרלי המשיך לקבל מספר קטן של אוסטרלים ממוצא לא-אירופאי.
היחידות הראשיות של ה-AIF הוקמו בין 1939 – 1941. הדיוויזיה השישית הוקמה בחודשים אוקטובר ונובמבר 1939 והיא הפליגה אל המזרח התיכון בראשית 1940 כדי להשלים את מסכת אימוניה וכדי להצטייד בציוד מודרני, לאחר שממשלת בריטניה הבטיחה לממשלת אוסטרליה שיפן לא מהווה איום מידי עבורה. התוכנית הייתה שהדיוויזיה תצטרף לחיל המשלוח הבריטי לצרפת לאחר שהכנותיה יושלמו, אך תוכנית זו לא יצא לפועל, שכן כוחות מדינות הציר כבשו את צרפת עוד לפני שהדיוויזיה הייתה מוכנה למשימתה. שלוש דיוויזיות נוספות של ה-AIF (השביעית, השמינית והתשיעית) הוקמו במהלך המחצית הראשונה של 1940, בנוסף למפקדת גיס (הקורפוס הראשון) ולמספר יחידות תמיכה ושירותים. כל הדיוויזיות הללו ורובן של יחידות התמיכה שירתו מעבר לים במהלך 1940 ו-1941. דיוויזיה משוריינת של ה-AIF (הדיוויזיה המשוריינת הראשונה) הוקמה גם היא בראשית 1941 אך לא יצאה מגבולות אוסטרליה.
אף על פי שבתחילה שקלה ממשלת אוסטרליה לשגר את כל יחידות חיל האוויר המלכותי האוסטרלי אל מעבר לים, הוחלט בסופו של דבר שהחיל יתמקד באימונם של צוותי האוויר כדי לאפשר את הרחבתו המסיבית של הכוח האווירי של חבר העמים הבריטי. בסוף 1939, הקימו אוסטרליה ומדינות נוספות של חבר העמים את תוכנית אימוני האוויר של חבר העמים הבריטי (British Commonwealth Air Training Plan) כדי לאמן מספר רב של גברים לשירות בחיל האוויר המלכותי הבריטי וביחידות אוויריות אחרות של חבר העמים. כמעט 28,000 אוסטרלים לקחו בסופו של דבר חלק בתוכנית בבתי ספר לטיסה באוסטרליה, בקנדה וברודזיה. בעוד שרבים מטייסים אלה הוצבו בטייסות האוסטרליות של "קבוצת טייסות 15" (Article XV squadrons), רובם שירתו בטיסות של חיל האוויר המלכותי הבריטי ושל מדינות אחרות של חבר העמים הבריטי. יתר על כן, טייסות "אוסטרליות" אלה לא היו תחת שליטתו של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי והאוסטרלים היו לעיתים קרובות מיעוט בקרב צוותי האוויר של טייסות אלה. מאחר שלממשלת אוסטרליה לא הייתה השפעה של ממש על הצבתם של צוותי האוויר שאומנו במסגרת התוכנית, רוב ההיסטוריונים האוסטרלים מתייחסים אליה כתוכנית שעיכבה את התפתחותה של יכולה ההגנה האוסטרלית. אף על פי כן, צוותי האוויר של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי שאומנו במסגרת התוכנית, היוו כ-9% מכלל צוותי האוויר שלחמו במסגרת חיל האוויר המלכותי הבריטי בזירה האירופאית ובזירת הים התיכון ותרמו תרומה משמעותית לפעולות הצבאיות של בעלות הברית.
צפון אפריקה, הים התיכון והמזרח התיכון.
בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה, הייתה האסטרטגיה הצבאית של אוסטרליה בקו אחד עם זו של בריטניה. לאור זאת, רוב היחידות הצבאיות של אוסטרליה, שהוצבו מעבר לים בשנים 1940 ו-1941, נשלחו לזירות הלחימה בים התיכון ובמזרח התיכון, שם הם היו חלק משמעותי בכוחות חבר העמים הבריטי שלחמו שם. שלוש דיוויזיות חיל הרגלים של ה-AIF שנשלחו למזרח התיכון, השתתפו בפעולות קרבית רבות, ממש כמו טייסות חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וספינות המלחמה של הצי המלכותי האוסטרלי.
צפון אפריקה.