גירש היא בוגרת לימודי פיסול באקדמיה לאמנויות יפות במינכן (1975-1977), ולימודי צילום במדרשה להכשרת מורים לאומנות ברמת השרון (1982-1987).
גירש הציגה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות רבות, הוציאה קטלוגים וספרים, ביניהם ספר מונוגרפיה צילומית ("Natures Mortes") ופרסמה מאמרים רבים בכתבי-עת. זכתה בפרסים רבים על פועלה האמנותי. עבודותיה של גירש נמצאות, בין היתר, באוספים של מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף משכנות שאננים, במוזיאון היהודי של ניו יורק, במוזיאון היהודי בברלין, בגלריה הלאומית שטוטגרט וכן באוספים פרטיים בישראל, גרמניה, ארצות הברית, צרפת ועוד.
בעשור השני של המאה ה-21, פסי גירש היא מרצה בכירה ופרופסור מן המניין (אמן) בחוג לאמנות-יצירה באוניברסיטת חיפה. כמו כן, לימדה צילום בתיכון מקצועי ויצו-צרפת, תל אביב, במכללה לצילום בקריית אונו, ב"קמרה אובסקורה" ובמכללת מנשר לאמנות, תל אביב.
בתה של גירש, קאיפו כהן, היא כוכבת הסרט "הקיץ של אביה".
על עבודתה.
כבת לניצולי שואה שהחליטו להישאר בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה, עבודותיה של גירש מתעסקות בשאלות של חיים ומוות ומאופיינות בסוגיות רבות של ה"קורבן". יצירתה מתמקדת במתח בין האקטואלי להיסטורי בשילוב אימה והומור.
בסדרה "הילה המצולם",שצולמה בין 1987–1993 מצולמים תעתועי גוף לנוף, הכלאות של איברי גוף אחד לאחר, איברים מנותקים לצד בתים הרוסים ונטושים, שנוצרו בהשראת תצלומי ערימות של גופות עירומות במחנות ההשמדה הנאציים. אותם ראתה לראשונה בהיותה ילדה בת שמונה או תשע, בספר שמצאה אצל סבתה בגרמניה. הסדרה בוחנת את זיכרון השואה על האדמה הישראלית.
מקורות השראתה של גירש לקוחות מהעולם הנוצרי וקושרים הקשרים לתולדות האמנות. בגוף העבודות Natures Mortes שצולם בשנים 1996–2002 מתעדת גירש חיות מתות, היא מביימת אותן במחוות גופניות ובקומפוזיציות סימטריות ונוקשות, היא מציבה את הפגרים כאיקונות וסמל לנזק עליו אחראי המין האנושי. "התצלומים מתקיימים בין 'תינוק שזה עתה נולד', אפרוח ברווזים שפלומת הנוצות הצחה והרקע הזוהר יוצרים סביבו מעין הילת קדושים נוצרית, לבין הנחשים המתפתלים באופן מעובה, מאגי, דמוני, מודגשים מתוך הרקע האפור כבטון ומתוך הקומפוזיציה הסימטרית, כמין כלי פולחן מוכסף לטוהרה".
בסדרה "קינדרשטובה" (2008) – מילה שפירושה המילולי בגרמנית הוא "חדר ילדים" אך הפכה עם השנים למושג המתייחס לרמה התרבותית והחינוך שאדם קיבל בילדות – נראה חדר מרוקן משימושו המקורי, החדר מצולם במצבי סידור שונים, ובזמנים שונים ביממה. בתוך החדר הציבה גירש תמהיל של בובות פרווה מרוטות ומלוכלכות לצד גוויות חיות, המונחות על מדף, זו לצד זו. על רצפת החדר בנתה מעין שטיח מכרכים של האנציקלופדיה העברית. בחלק מהעבודות בסדרה "קינדרשטובה" נראים בחדר נכדיה של האמנית, שמצולמים בתנוחות גופניות המזכירות את הצליבה של ישו.
נקודת מבטה מראה את ההתמודדות הכאובה לצד שאלות של אסתטיקה ויופי. ב-2014 גירש מפרסמת את הסדרה "צילום בסתר" בה היא חוזרת לצלם חיות מתות, אך הפעם היא מצלמת אותן לפני שנולדו, כלומר ולדים של חיות. גירש ממקמת אותם בכלי אוכל ולחלק מהן יוצרת מסכות זעירות מנייר. ההשראה לסדרה "צילום בסתר" היא כף מתכת ששימשה קרובת משפחה שלה במחנה שטוטהוף במלחמת העולם השנייה שהאמנית קיבלה במתנה.
בביאנלה לרישום בשנת 2019 בתערוכה "סופה להתקיים – רגישויות משותפות" מציגה גירש את המיצב "חלון וצל ספרים" המורכב מכרכי האנציקלופדיה העברית, לצד צילומים. הצילומים שצולמו באותו החלל בו מוצג המיצב, ובהם ספרים ומיטה שמצעיה עשויים טליתות. סמדר שפי כתבה שהעבודה מביעה "כמיהה לזמן ספציפי ועבר נוסטלגי, מודרניזם מרוסק. צילומי האנציקלופדיה ליד הכרכים עצמם יוצרים מפגש פיזי עם תרבות כתב וספר, קשב ודממה שכמעט נכחדו".
בשנת 2020 במסגרת הביאנלה לאומניות ועיצוב במוזיאון ארץ ישראל יצרה גירש את העבודה "מאוזולאום" המורכבת ממבנה אדריכלי מכרכים ישנים של האנציקלופדיה העברית, חיפוי קירות ורצפה, וממנו מבצבצים פתילי ציציות בין עמודי הספרים. היא יוצרת קשר בין הטקסט החילוני לדתי ומצביעה על סוף עידן הספר והיעלמות התרבות המקומית "התיאטרון הצילומי שיוצרת גירש הוא תגובה לייסורי החיים ולאימתם. כשהחיים נעשים בלתי נסבלים היא אומרת: ׳הכל תיאטרון. יום אחד ייסגר המסך.עד אז אני צריכה לראות הכל כתיאטרון אחד גדול "
קרל ויטגנשטיין
קרל אוטו קלמנס ויטגנשטיין (בגרמנית: Karl Otto Clemens Wittgenstein; 8 באפריל 1847 – 20 בינואר 1913) היה טייקון פלדה אוסטרי יליד גרמניה. חברו של אנדרו קרנגי, שאליו הושווה לעיתים קרובות. בסוף המאה ה-19 הוא שלט על משאבי פלדה וברזל בתוך האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובשנות ה-90 של המאה ה-19 נחשב לאחד מבעלי ההון הגדולים ביותר בעולם. הוא היה גם אביהם של הפסנתרן פאול ויטגנשטיין, הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין ושל הפילנתרופית מרגרט סטונבורו-ויטגנשטיין.
ביוגרפיה.
סבו של קרל ויטגנשטיין היה מנהל אחוזה בשם מוזס מאייר, שהגיע מלאסף. הוא עבר לקורבך לפני 1802, שם היה סוחר. בסביבות 1808 כינה את עצמו משה מאייר ויטגנשטיין, על שם מקום הולדתו סיגן-ויטגנשטיין ולאחר מכן נודע בשם משה מאיר ויטגנשטיין. בתחילה, עסקיו של ויטגנשטיין הפכו למפעל הגדול והמצליח ביותר בעיר קורבך, אך זמן קצר לאחר מכן החל לדעוך. נולד לו בן הרמן כריסטיאן (נולד ב-12 בספטמבר 1802 בקורבך; נפטר בשנת 1878 בווינה) שהעביר את העסק לגוליס ( Gohlis ) בסוף שנות ה-30 של המאה ה-19. משם המשיכה המשפחה לשגשג כלכלית.
בשנת 1938, כדי להימלט מחוקי הגזע הנאציים וכדי להיות מסווג כחצי יהודים, טענו צאצאיו כי הרמן כריסטיאן אינו בנו של משה מאיר ויטגנשטיין אלא צאצא לא חוקי של בית וולדק .
לאחר שהרמן כריסטיאן התנצר לפרוטסטנטיות, הוא התחתן עם פאני פיגדור בשנת 1839. היא באה מאחת המשפחות החשובות בווינה.
קרל, יליד 1847, היה השישי מתוך אחד עשר הילדים של הרמן ופאני. שלוש שנים אחר כך עברה המשפחה לווסנדורף באוסטריה, שם נולדו ארבעת אחיו הקטנים.
קרל התנגד בצעירותו לשיטות הלימוד הקלאסיות שהוטלו על ילדי הבורגנות הווינאית. הוא ברח מהבית בגיל אחת עשרה ובגיל שבע עשרה גורש מבית הספר בגלל חיבור שכתב ובו הכחיש את "נצחיות הנפש". אביו, הרמן, המשיך ברצונו לחנך את בנו בכך שהוא שכר עבורו מורים פרטיים כדי להבטיח שקרל יעבור את בחינותיו, אך קרל, שוב, ברח, ושהה בווינה כמה חודשים לפני שנמלט לניו יורק עם מעט כסף וכינור.
מונק כותב, "בכל זאת הוא הצליח לשמור על עצמו במשך יותר משנתיים על ידי עבודה כמלצר, מוזיקאי סלון, ברמן ומורה (של כינור, מתמטיקה, גרמנית וכל דבר אחר שהיה יכול לחשוב עליו)."
הוא חזר לווינה בשנת 1867 והמשיך להתעניין בהנדסה. לאחר שנה של השכלה נוספת, לקח קרל את עבודת השרטוט בבניית בית חרושת לגלגלי פלדה בבוהמיה, תפקיד שהציע לו פול קופלוויזר, אחיו של גיסו.
קרל עלה במהירות בתוך החברה ובסופו של דבר השתלט עליה כמנכ"ל בתוך חמש שנים. בסוף המאה התשע עשרה הפך קרל ויטגנשטיין לאחד הגברים העשירים באירופה ודמות מובילה בתעשיית הברזל והפלדה. בשנת 1898 הוא פרש מתפקידיו והעביר חלק ניכר מעושרו למניות זרות, בעיקר בארצות הברית שהגנה על משפחת ויטגנשטיין מפני האינפלציה בווינה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
קרל התחתן עם ליאופולדין מריה יוזפה קלמוס, הידועה בקרב ידידיה בשם פולדי, בשנת 1873. היא הייתה בת הזוג היחידה של אחד מילדיו של הרמן כריסטיאן שהיה להם רקע יהודי; אביה היה יהודי בוהמי ואמה הייתה קתולית אוסטרית-סלובנית. נולדו להם תשעה ילדים.
מזלדאן
מזלדאן (בהונגרית: Mezőladány) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי מזלדאן.
יהודים התחילו להתיישב במזלדאן בתחילת המאה ה-19. רובם התפרנסו ממסחר ומלאכה, אחדים היו בעלי משקים חקלאיים. הקהילה השתייכה לזרם האורתודוקסי, והיו בה בית קברות יהודי, בית כנסת, "חדר" ובית ספר "תלמוד תורה".
החל משנת 1867 היו יהודי הכפר כפופים לקהילה היהודית במאנדוק.
עם החלת "החוקים היהודיים" שהיפלו לרעה את היהודים בתחומי החברה והכלכלה, איבדו רוב יהודי מזלדאן את מקורות פרנסתם. אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה הוכרז גיוס כללי בהונגריה והיהודים גויסו ל"פלוגות עבודה", שבמסגרתן בצעו עבודות ביצורים ושירותים לצבא ההונגרי.
בקיץ 1941 נשלחו צעירים יהודים ממזלדאן לחזית אוקראינה, שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים, והועסקו בפירוק מוקשים, רובם נהרגו.
כמה שבועות אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה הובלו יהודי מזלדאן לגטו קישווארדה שם רוכזו כ-7,000 יהודי האזור. כעבור כמה שבועות שולחו יהודי הגטו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה שבו לכפר כמה יהודים ששרדו, חיי הקהילה לא חודשו.
גילי אבישר
גילי אבישר (נולד ב-1980) הוא אמן יוצר רב-תחומי ישראלי; העובד בפיסול, ציור, מיצב, מיצג ווידאו.
ביוגרפיה.
גילי אבישר נולד ב־1980 בחיפה. ב-2003 סיים את לימודי התואר הראשון באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. ב-2007 החל את לימודי התואר השני בבצלאל אותם סיים בהצטיינות ב-2009.
לאורך השנים האחרונות שיתף פעולה אבישר עם רקדנים, כוראוגרפים ואמני מיצג, ויצר תפאורות, במות ותלבושות עבור קבוצות מחול ותיאטרון, ביניהן תפאורה ותלבושות ליצירות של להקת המחול יסמין גודר.
עבודותיו.