כצפוי, בתשעה בספטמבר בשעה הנקובה, הכריזה הלהקה, רשמית על Reflektor כאלבום האולפן המלא הרביעי שלה. עם ההכרזה הוצא לאור הסינגל הראשון הנושא את שם האלבום, בליווי שני וידאוקליפים. האחד בבימויו של אנטון קורביין והשני וידאוקליפ אינטראקטיבי בבימויו של וינסנט מוריסט (ששיתף פעולה כבר בעבר, לא אחת, עם הלהקה).
לקראת האלבום הופיעה הלהקה בתוכנית Saturday Night Live בתאריך 28 בספטמבר. בהופעתם בתוכנית ביצעו את השירים Reflektor וכן את Afterlife. מיד לאחר התוכנית שודר ספיישל שארך כמחצית השעה בו ניגנו שירים נוספים מהאלבום. את הספיישל ביים רומן קופולה ולקחו בו חלק מפורסמים כגון: מייקל סרה, בן סטילר, בונו, ג'יימס פרנקו וזאק גאליפנאקיס. השירים שבוצעו בספיישל הם: Here Comes the night time, We exist, Normal Person.
הלהקה המשיכה בהופעות אחדות בהתראה קצרה בברוקלין ובמונטריאול. אליהם הגיעו בתור The Reflektors ובאי ההופעה נדרשו לבוא בתחפושות או בלבוש אלגנטי. בהופעות החליטה הלהקה, בדומה להחלטות האמנותיות באלבום, להפוך את האווירה לקלה יותר, וכחלק ממגמה זו בזמן שהקהל שנכנס ראו אנשים לובשי מסיכות ראשים (כפי שהרפלקטורז מופיעים בקליפ של סינגל הבכורה מהאלבום) ומנגנים לפתע, החלה לנגן הלהקה מאחורי הקהל. בסיום חלק מההופעות קיימה הלהקה מסיבה בה השמיעה שירים ורקדה עם הקהל.
יצירת האלבום.
עטיפת האלבום, שנחשפה ביום ההכרזה גם כן, מכילה תמונה של פסלו של אוגוסט רודן, 'אורפיאוס ואורידיקה'.
לקראת יציאת האלבום, מראיונות שנתקיימו עם וין באטלר הובן הקשר. אחת מההשפעות המרכזיות לאלבום הוא הסרט אורפאו נגרו (סרט קולנוע שמבוסס על מחזה שהוא עיבוד מודרני לאורפיאוס ואורידיקה מהמיתולוגיה היוונית).
עוד מקור לאלבום הוא הביקור של וין ורז'ין בהאיטי מוצאה של משפחתה של רז'ין. שם נחשפו גם למקצבים של מוזיקת הרחוב שם, rara. להקלטות ולהופעות מתלווים מתופפים משם וחטיבת הקצב מאוד הורחבה במוזיקה באלבום. עוד ראו שם את תרבות מסיבות הרחוב שם (שיכולות להימשך עד אמצע הלילה), הימצאות המיסיונרים באזור מוכה אסון בקרב חברה לא מפותחת וכן קרבתם של אנשים אלו לדת.
לאחר הביקור שם בילו חודש באולפן ג'מאייקני שממוקם בטירה יחד עם המפיק הקבוע שלהם מרקוס דראבס וכן בלואיזיאנה. ביקורים אלו מתקשרים לסרט גם כן- הסרט שעלילתו מתרחשת במהלך הקרנבל בברזיל מקביל לפסטיבלים/מסיבות הרחוב שראו בלואיזיאנה (מרדי גרא), בהאיטי ובג'מייקה.
יצירת האלבום נמשכה יחד עם המפיק ג'יימס מרפי בניו יורק. מרפי העיד על עצמו שבעיקר עזר כשנדרש והלהקה היא זו שכיוונה והביאה את החזון לאלבום.
הנושאים בהם עוסקות מילות השירים הם חיים ומוות, תקשורת ובידוד בזמנים המודרניים.
עוד השפעה לנושאים בהם עוסקים באלבום היא הגותו של קירקגור בדבר 'העידן הנוכחי' שאל מולה משקף וין את התלות בחיבורים הדיגיטליים של האדם לעולם ולחברים כלא יותר מאשליה ובידוד. וין מתייחס אליו כעידן ההתבוננות (reflective age). קירקגור מתאר את ה'עידן הנוכחי' כעידן של התבוננות/ מחשבה עמוקה.
המוזיקה באלבום, אמנם טיילה למרחבים חדשים (אלקטרוניקה, מקצבים ג'מייקאנים ורארא), אבל, החותם של הלהקה גורם להכל להישמע חדש ומוכר בו-זמנית. המסע שלוקחת הלהקה במהלך החלק הראשון, החלק השני ובמעבר ביניהם הוא לא פחות מניסיון לבחון את הגבולות ואת ההגדרות של המוזיקה שלהם ובכלל.
עטיפת האלבום.
עיצובה של העטיפה הופקד שוב (כמו באלבומם הקודם של הלהקה) בידי קרוליין רוברט. צילום פסלו של אוגוסט רודן בוצע על ידי קורי ריצ'י וקרוליין רוברט. הפסל שצולם ממוקם במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק.
מן הביקורת.
באתר הביקורות Metacritic, האלבום קיבל את הציון הממוצע 80, מבוסס על 40 ביקורות.
בזמן שחלק מהביקורות הטילו ספק בנכונות הלהקה לייצר משהו מתוך תהליך פנימי והצביעו על אורך האלבום ועל רגעים שלדעתם נשמעים משעממים כעדות לכך שהלהקה ניסתה לחדש לשם החדשנות, חלק גדול מהביקורות הילל את האלבום ושיבח את הלהקה על שבירת המוסכמות ועל עמידתה על כך שלא תעמוד במקום.
מגזין המוזיקה Clash מגדיר את האלבום כמאכזב, לא מחדש ומציין את אובדן הדרך היצירתית.
מבקר AllMusic, ג'יימס כריסטופר מונגר, יוצא נגד הניפוח של האלבום ומציין שלצד רגעים פופיים טובים יש זיהום של חוויות שמיעתיות פחות טובות. מונגר העריך את האלבום בשלושה כוכבים וחצי מתוך חמישה.
מבקרי הגארדיאן נחלקו. בעוד שאלכסיס פטרידיס, טוען נגד הגרנדיוזיות שמנסה האלבום לנקוט בה ויוצא נגד הניפוח לשם הניפוח (בהתייחסו לאורך האלבום ואורך השירים). לדידו, קיצור השירים ועריכה טובה יותר של האלבום היה יכול להביא לתוצאה טובה בהרבה. אלכסיס מעניק שלושה כוכבים מתוך חמישה לאלבום.
מבקרת האובזרבר (ששייך לגארדיאן), קיטי אמפייר מחלקת ארבעה מתוך חמישה כוכבים לאלבום ומלינה על האורך וקמעא על השפעתו של מרפי אך מעריכה את האמירה וההתחדשות והאופן בו נידונים הנושאים באלבום.
ברוס הנדי מהמגזין ואניטי פייר, מוצא את חציו הראשון של האלבום עילאי ואילו את חציו השני יותר סטנדרטי ופחות מלהיב.
מייקל רופמן מ-Consequence of sound ו-Time ציין את מרווחי השלוש שנים בין אלבום לאלבום כמתגמלים עבורם ובמקרה זה המרווח העניק להם שיבה מושלמת שמעטים מדורם יכולים לה. הוא המשיך ותיאר את וין כיוצר שמצליח להפיק אירוע מצליח מסחרית ובו בזמן מאתגר, חכם ואמין.
לינדזי זולדז, מבקרת האלבום בפיצ'פורק שדירגה את האלבום 9.2 (הציון השני הכי טוב שקיבל אלבום של הלהקה ממבקרי פיצ'פורק) פרטה שהלהקה הביאה לנו משהו שבימים אלו מרגיש לא באופנה, בצורה מצערת: אירוע- אלבום שמעז להיות מצוין ומצליח בכך בצורה יוצאת דופן.
הייזל שפילד שהעניקה 8 מתוך 10 לאלבום מטעם NME, הכתירה את השיר "It's Never Over" כדבר הכי טוב שהלהקה עשתה מעולם.
דייוויד פריק, עבור הרולינג סטון, כתב שההשוואה ל-Exile on Main Street של הרולינג סטונז כמעט מתבקשת (משיקולי דמיון באורך זמן הנגינה של האלבום ונטישת הצליל המוכר) אבל ההשוואה היותר מתבקשת היא לאלבומי מפנה כמו Achtung Baby של U2 ו-Kid A של Radiohead. זוהי ההשוואה המתבקשת יותר, לפי פריק, משום שהמהלך של אלבום כזה הוא סיכון מרגש מלווה בהתחדשות על ידי להקה שכבשה את ההצלחה המסחרית ומפחדת מהממוצעות ומלהיות רק אהובה. במילותיו של השיר Normal Person, "אם זה מה שנורמלי כיום, אני לא רוצה לדעת". מה שאומר שאולי אפילו אלבום מוצלח שכזה, בפעם הבאה, לא יספיק, מסכם פריק. פריק דירג את האלבום בארבעה וחצי כוכבים מתוך חמישה.
רשימת השירים.
חלק ראשון
חלק שני
רחוב סמילנסקי (באר שבע)
רחוב סמילנסקי, הקרוי על שם המנהיג הציוני משה סמילנסקי, הוא רחוב צדדי בחלקה הדרומי של העיר העתיקה של באר שבע, הנושק לשיכון דרום, חצרים ונווה נוי. מספרי הבתים ברחוב עולים מכיוון דרום-מזרח לצפון-מערב, כאשר המספרים הזוגיים הם בצד המזרחי. הרחוב, שאורכו כ-700 מטרים, הוא חד סטרי לנסיעת כלי רכב במקטע שמתחילתו ועד המפגש עם רחוב ההסתדרות. לאורך מקטע זה הכביש מרוצף באבנים, החניה בו אסורה והנסיעה מותרת בכיוון שבו מספרי הבתים יורדים. בדומה לרחובות אחרים בעיר העתיקה, רוב הבתים ברחוב סמילנסקי הם בתי אבן בני קומה אחת בלבד, המאופיינים בתקרות גבוהות, בקשתות פנימיות ובחצרות.
תוואי.
הרחוב מתחיל בסמוך לשדרות נפתלי הרץ אימבר ונחל באר שבע, ונמתח לכיוון צפון מערב. את רחוב סמילנסקי, הנמצא בשכונה שרחובותיה בנויים שתי-וערב, חוצים הרחובות: טרומפלדור, מורדי הגטאות, החלוץ, ההסתדרות, הרצל, ההגנה, שרה וחטיבת הנגב.
בתי עסק.
בשנת 1977, במסגרת יוזמה פרטית של זכריה לירז וגואל דרורי, הוכרז רחוב סמילנסקי כ"קריית האמנים" של באר שבע. בתוך כך, בשנים שלאחר מכן נפתחו ברחוב מספר גלריות, כגון הגלריה של זכריה לירז בסמילנסקי 25, הגלריה הראשונה לצילום של גואל דרורי בסמילנסקי 3 ועוד, רובן נסגרו תוך שנים ספורות. יש המפנים אצבע מאשימה אל מוסדות עיריית באר שבע על שלא עודדה את היוזמה.
כיום, בית העסק הוותיק ברחוב הוא מאפיית ראשונים שהוקמה בו בשנת 1985. המאפייה שוכנת בכתובת סמילנסקי 1, בפינת רחוב טרומפלדור, במבנה ששימש בעבר את "בית החלוצות".
בעשורים האחרונים נעשה ניסיון להחיות את האזור על ידי הפיכתו למתחם בילויים ותרבות. בתוך כך, אף עודכן בשנת 1990 חוק העזר העירוני "פתיחת עסקים וסגירתם" על ידי ראש העיר יצחק רגר, כך שיתיר פעילות עסקים ברחוב עד השעה חצות.
שימור.
אחד הבתים הישנים ביותר ברחוב סמילנסקי הוא "בית גואל דרורי" שהיה המתיישב הראשון ברחוב המתחדש, אחריו הגיע זכריה לירז ויחד הקימו את קריית האמנים, הבית שוכן ברחוב סמילנסקי 3, בפינת טרומפלדור. הבית נבנה בשנת 1914, ודייריו לאחר כיבוש באר שבע ב-1917 היו חיילים אוסטרליים מכוחות אנז"ק שהשתתפו בקרבות לכיבוש באר שבע. בחצר הבית נבנה ב-1949 מגדל מים שניצב שם עד היום.
בתחילת שנות ה-2000 בוצעו עבודות שיקום ברחוב בשיתוף עיריית באר-שבע, המועצה לשימור אתרים ומשרד התיירות, שכללו שיקום והסדרה של הרחוב וחזיתות הבתים, תאורת הרחוב והמוקדים הציבוריים. בין היתר, רוצף חלק מהרחוב באבנים, הוצבו בו ספסלים וניטעו בו עצים. העלות הכוללת של שיקום הרחוב ורחוב טרומפלדור הניצב לו מוערכת בכ-9 מיליון שקלים
פסטיבלים.
החל משנת 2005, בערבי רביעי בחודשים יוני ויולי מתקיים ברחוב, פסטיבל סמילנסקי. הפסטיבל כולל דוכני רחוב, בימות מוזיקה, מופעים לילדים, מופעי תיאטרון פרינג', יריד וינטג' ועוד.
יוסטון טקסנס
מילנציפרן