גופו של צבי סוף ההרים רזה למדי וארוך, וראשו קטן למדי. הצוואר ארוך ודק, ועבה יחסית אצל הזכרים. הרגליים דקות וארוכות, והפרסות אפורות וקצרות. הזנב גדול, שעיר ורחב וזהה למדי לזנב האיילים; בשעת סכנה הוא מונף למעלה כאות אזהרה. למין זה עיניים ואף גדולים ושחורים. ואין לו בלוטות ריח בצדדי העיניים. אוזניו גדולות, רחבות ועגולות. בשל צבעי הפרווה של מין זה הדמיון שלו לאיילים גדול יותר משני קרוביו, והנקבות נראות ממש כאיילות. מלבד הקרניים אין הבדלים ממשיים כל כך בין הזכרים לנקבות, והראשונים עלולים להיות גדולים וכבדים יותר.
אנטילופה איילית.
האנטילופה האיילית ("Pelea capreolus"), היא סוג פרסתן ייחודי בעל מין יחיד שמסווגת בתת-משפחת הפלינים, אך כיום נוטים לסווג אותה בתת-משפחת צבאי הסוף כיון שהיא חולקת איתם מאפיינים רבים. היא דומה מאוד לצבי סוף ההרים וממרחק ניתן להתבלבל ביניהם בנקל, ותפוצתה חופפת לצבי סוף זה באזורים מסוימים. עם זאת ניתן להבדיל ביניהם על ידי הסימנים הבאים כדלהלן: קרניי צבי סוף רחבות במקצת ומתעקלות בסופם בדרך כלל, ואילו של האנטילופה האיילית ישרות, דקות וחדות ביותר. לצבי הסוף פרווה משערות גסות בצבע אפור עד חום בגוף וצהבהב או אדמדם בצוואר, ואילו לאנטילופה האיילית פרווה צמרירית בצבע כסוף כשהרגליים והצוואר חומים בהירים.
לצבי הסוף גבות לבנות דהויות מסביב לעיניים, ולאנטילופה האיילית עיגולים לבנים בולטים. לצבי הסוף ראש קצר למדי ואוזניים גדולות ועגולות, ולאנטילופה האיילית ראש מוארך ואוזניים צרות, ארוכות ושפיציות. לאנטילופה האיילית אין עיגולים שחורים מתחת לאוזניים.
היא נפוצה באזורים המערביים של דרום אפריקה ולסוטו בלבד.
תפוצה ובית גידול.
כאמור צבי סוף ההרים מצוי בשלושה אזורים גאוגרפים נפרדים, המחולקים לפי תת-מינים כדלהלן:
התפוצה הגאוגרפית משתרעת על רמות מזרח ודרום אפריקה והן נעצרות במישורי הסוואנות הגדולות.
כפי שמשתמע משמו, בית גידולו של מין זה הוא בעיקר על מורדות הרים - תלולים או מתונים בגובה 1,500–2,000 מטר מעל פני הים ולעיתים עד 5,000, עם פסיפס של סלעים, עצים דלילים, כרי דשא, שיחים גבוהים ועבותים ומקורות מים זמינים. הם מצויים גם במישורים ועמקים שלמרגלות ההרים וכן בסוואנות עשבים גבוהות, עד מרחק של קילומטר מאזור הררי. במקרים של שריפות במישורים הם ירדו מההרים בשביל הצמחייה החדשה, אך תמיד יחזרו לאזור ההררי המוגן. הם נמנעים לחלוטין מיערות עבותים או מישורים המרוחקים מההרים. בין ההרים שבהם הוא מצוי ניתן למנות את הר קילימנג'רו, הר קניה, הר מרו, (קניה וטנזניה), הר אלגון והר מורוטו (אוגנדה), הרי אדמאווה (קמרון וניגריה), הרי באלה, והר גוגה (אתיופיה), הרי קינייטי (דרום סודאן), הרי דראקנסברג (דרום אפריקה) ועוד. הטמפרטורות באזורי העמקים נעות בין 20 ל-30 מעלות, ובאזורי ההרים עלולות להיות קרות מאוד בהתאם לגובה ההר. כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 500 ל-3,000 מ"מ לשנה.
אקולוגיה, רבייה ומחזור חיים.
צבי סוף ההרים הוא בעל חיים יומי, ורוב פעילותו מתרחשת משעות הבוקר ועד שעות הערב. בשעות הצהריים המאוחרות הוא נוטה לרדת במדרונות לעבר המישורים העשירים בצמחייה. את רוב הלילה הוא מבלה בסמוך למרגלות המדרונות או במעלה ההר עד הזריחה ולאחר מכן מקפיד לשהות בצמחייה ההררית הסבוכה. כאשר הצבי נבהל הוא נותן לעיתים קרובות שריקה חדה המזהירה את שאר בעלי החיים שבאזור. במקרה שטורף מתקרב אליו, הוא נשכב בעשב הגבוה כשרק אוזניו בולטות עד שהפער נסגר לכ-40 מטר, או שמביט בו בגוף זקוף לזמן קצר כדי לאותת לו שהתגלה; אם הטורף ממשיך להתקרב הוא פותח בריצה. צביי סוף הררים נוטים לרוץ לאזורים נמוכים במקביל למדרון ההר ברצף של כמה שרשרות ריצה קצרות של 300-20 מטר, ולאחר מכן כשהם מגיעים למרגלות ההר הם תופסים מחסה בשיחים או עשבים גבוהים. בין כל שרשרת של ריצה הם עוצרים לפעמים ומביטים אחורה כדי לבדוק אם הטורף התייאש. התנהגות זו שונה משל האנטילופה האיילית שכשנרדפת נוטה לרוץ לאזור גבוה יותר. מינים אלה זה גומאים 2–4 ק"מ ב-20 דקות. הם דוהרים בצעדים ארוכים כשהזנב העבה שלהם מונף כלפי מעלה, וצידו התחתון הלבן מזהיר את שאר הצביים באזור בדומה לאייל פרדי לבן-זנב.
הטורפים של צביי סוף הררים כוללים: אריות, נמרים אפריקנים, צבועים נקודים, זאבים טלואים, ברדלסים ולעיתים גם בבונים. העופרים נטרפים גם על ידי קרקלים, סרוואלים, תנים ופיתונים.
צביי סוף ההרים בררניים מאוד, וניזונים בעיקר מדשא, עלים ועשבים ירוקים, ומעת לעת גם כמויות קטנות של שיחים ועשבי תיבול. הם נוטים לאכול צמחייה חדשה וחלקים רכים בעשב, ונמנעים מעלים יבשים או גבעולי עשב ישנים. במזון של צביי סוף אלה יש תכולת חלבון נמוכה מאוד, אף יותר משל אנטילופות בררניות במיוחד כגון דלגן ואימפלה מצויה. בשל הערך התזונתי הירוד של מזונם והאופי הבררני שלהם, צביי הסוף יכולים לאבד עד 20% ממסת הגוף שלהם בעונות החורף היבשות. במקרים בהם יש מחסור בתזונה הרגילה הם לא עוברים בקלות למזון אחר, ולעיתים אף ימותו בגלל זה. גם מיני עשבים שנאכלים על ידי רוב האנטילופות לא תמיד יאכלו על ידם.
צביי סוף ההרים הם אנטילופות חברותיות למחצה, והם נראים בדרך כלל בקבוצות משפחתיות קטנות של 12-3 פרטים. קבוצות של עד 40 צביים עלולות להיווצר בסביבות מסוימות. גם בעדרים קטנים המבנה החברתי די רופף, וכל פרט מצרף לעיתים קרובות לקבוצה אחרת. המבנה החברתי העיקרי מתחלק לשלושה: קבוצות לא יציבות של נקבות עם צאצאיהם; קבוצות של זכרים מתבגרים בגיל שנה עד שנתיים וחצי; וזכרים מבוגרים טריטוריאליים החיים בבדידות בשטח של 2 קמ"ר וחצי ולעיתים מצטרפים עם עדר נקבות. כאשר הזכרים הצעירים מגיעים לבגרות הם מגורשים על ידי הזכר הדומיננטי, ויחיו בקבוצות עד שיצליחו לתפוס לעצמם שטח. כאשר צבי סוף מבוהל הוא עלול לנטוש את שטחו באופן זמני, ויחזור ברגע שההפרעה תחדל. הזכרים לא מסמנים את שטחם עם צואה, אלא על ידי ריח ותצוגה זקופה ומאיימת כלפי פולש. קבוצות של נקבות פעילות בשטחים קבועים בגודל של 36–70 קמ"ר שחופפים למספר שטחים של זכרים מבוגרים. לנקבות יש העדפה לשטחים תלולים מאוד שמגינים עליהם מפני טורפים, גם במקרה וזה יבוא על חשבון זמינות של מזון ומים. הצפיפות וגודל השטח של הפרט, עלול להשתנות בהתאם לשפע המזון והצמחייה העבותה: כך שבעוד ובדרום אפריקה היא 7 פרטים ל-2 קמ"ר בשל שפע בבתי גידול טובים, במזרח אפריקה בשטח כזה עלול להיות בסביבות 11–33 פרטים. כאשר נקבות חוצות את שטחו של זכר דומיננטי, הוא ינסה לגרום להם להישאר לזמן רב ככל האפשר, ומתרבה עם כל נקבה בוגרת שמגיעה לייחום.
הרבייה עלולה להתרחש לאורך כל השנה, ובדרך כלל ההמלטות יהיו בתקופות של שפע במזון: בדרום אפריקה בעיקר בחודש נובמבר, ובמזרח אפריקה ממרץ עד מאי. ההיריון נמשך כ-8 חודשים, לאחריהם נולד עופר יחיד החבוי בצמחייה העבותה לפחות לחודש אחד, ואימו מגיעה מספר פעמים ביום להניקו. העופר נגמל בסביבות שנה, כאשר הנקבות מגיעות לבגרות לאחר 12–24 חודשים, והזכרים לאחר 27 חודשים.
תוחלת החיים של צבי סוף ההרים 8–12 שנים בטבע, ועד כ-14 שנים בשבי.
איומים ושימור.
צבי סוף ההרים מסווג במצב השימור ללא חשש (LC) על ידי IUCN, בשל תפוצה רחבה למדי ומספרים סבירים, ומגמת אוכלוסייתו יציבה. מצב שימורו לא הולך להשתנות לטווח רחוק, כל עוד ישנם אוכלוסיות גדולות באזורים מוגנים; כמו כן בית גידולו ההררי מקשה על פעילות אנושית רחבה. עם זאת באזורים המזרחים והמערבים אוכלוסייתו הצטמצמה בהרבה, והוא סובל מציד לא חוקי נרחב, אובדן בית גידול, הקמת יישובים חדשים, הפרעה על ידי רועי צאן ובקר, וטריפה של כלבי בית. מצב השימור של תת-המינים משתנה כדלהלן:
צבי סוף ההרים מגודל בעשרות חוות פרטיות בדרום אפריקה וקניה והוא מצוי באזורים מוגנים רבים. להלן חלק מהם: "הפארק הלאומי אומו", "הפארק הלאומי מאג'ו" ו"הפארק הלאומי אוואש" (אתיופיה), מסאי מארה ואגם נקורו (קניה), "הפארק הלאומי גאשאקה-גומפטי" ו"הפארק הלאומי נאג'ידה" (קמרון), הפארק הלאומי סרנגטי, "הפארק הלאומי טרנגירה", הפארק הלאומי קילימנג'רו, הפארק הלאומי ארושה, ואזור השימור נגורונגורו (טנזניה), ההפארק הלאומי קרוגר (דרום אפריקה), הפארק הלאומי שער הגיהנום ורבים אחרים.
האוכלוסייה העולמית של צביי סוף הרריים נאמדת בכ-36,000 פרטים. מתוכם 33,000 של תת-המין הדרומי, 2,400 של תת-המין המזרחי, ו-450 בלבד של תת-המין המערבי.
צבי קלארק
צבי קלארק (שם מדעי: Ammodorcas clarkii; מכונה גם דיבאטאג) הוא סוג של אנטילופת-צבי בינונית בתת-משפחת הצבאיים האנדמי לקרן אפריקה ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר לראשונה בשנת 1894 על ידי חוקר הטבע האנגלי תומאס אלנגרין. מבחינה חיצונית הוא נראה כשילוב של הסוג צבי ג'ירפי והסוג צבי בשל הדמיון שלו לשניהם. מבחינה גנטית הוא קרוב יותר דווקא לסוג דלגן ולאחר מכן לצבי הג'ירפי.
השם המדעי שלו נגזר מיוונית כדלהלן: ""Ammo" = חול, "dorcas" = צבי, מתייחס לבית גידולו החולי והצחיח. "clarkii"" - על שם מגלהו החוקר קלארק. הכינוי "דיבאטאג" פירושו בסומלית "זנב זקוף" (דאב = זנב, טאג = זקוף), ומתייחס לכך שבזמן מנוסה צביי קלארק מניפים את זנבם למעלה. בדומה לרוב פרסתני קרן אפריקה כדוגמת: צבי ספיקי, צבי סומרינג, קודו זוטר ואנטילופת ביירה, האוכלוסייה של צביי קלארק יורדת בהדרגה בתחומי תפוצתו בשל ציד ואובדן בית גידול מוגבר.
תיאור.