מדריכי השדה, קטלוגים ומגזינים שהופקו מאותה תקופה המשיכו לכלול איורים. פיתוח לוחות הצילום לא הפך את האיור הבוטני למיושן, למרות השיפורים בשחזור צילומים בחומרים מודפסים. מאייר בוטני מסוגל ליצור פשרה של דיוק, תמונה אידיאליסטית מכמה דגימות והכללת הפנים וההיפוך של חלקי הצמח כגון עלים. בנוסף, ניתן להביא פרטים על חלקים בקנה מידה מוגדל ולכלול פרטים נוספים סביב השוליים של התמונה.
ספרים ופרסומים רבים המשיכו להשתמש במאיירים, גם לאחר שהדפוס החל לשלב צילום. עברו שנים רבות עד שהדפסה בצבע תשתווה ללוחות ציור של המאיירים. הדיוק ומלאכת המאיירים התפתחו יחד עם הבוטנאים הנוגעים בדבר, העבודה התקבלה כחשובה לבוטנאים ולמוסדותיהם.
הפרסום המאויר, המגזין הבוטני של קרטיס (1787), הוא כתב עת בן 230 השנים, המזוהה עם האגודה הבוטנית וגני קיו, בלונדון, הוא בראש ובראשונה כתב עת בוטני משובח, שכלל את המאיירים הטובים ביותר שפרסמו בדפוס.
למרות התפתחות הצילום עדיין ממשיכים להעסיק מאיירים בוטנים. בשנת 1972 שכר המכון הסמיתסוניאני בוושינגטון את המאיירת הבוטנית הראשונה שלו, אליס טנג'ריני.
לאחרונה התרחש רנסאנס באמנות ובאיור הבוטני. ארגונים המוקדשים לקידום צורת אמנות זאת נמצאים בארצות הברית (האגודה האמריקאית לאמנים בוטנים), בריטניה (אגודת אמנים בוטניים), אוסטרליה (האגודה הבוטנית באוסטרליה) ודרום אפריקה (איגוד האמנים הבוטניים של דרום אפריקה), בין אחרים.
הסיבות לתחייה צורה זו של אמנות, הן רבות. בנוסף לצורך באיור מדעי ברור, תיאורים בוטניים ממשיכים להיות אחת הצורות הפופולריות ביותר של "אמנות קיר". יש עניין גובר בשינויים המתרחשים בעולם הטבע, ובתפקיד המרכזי של הצמחים בשמירה על מערכות אקולוגיות בריאות. תחושת דחיפות התפתחה ברישום חיי הצמח המשתנים כיום למען הדורות הבאים.
אמנים רבים נמשכים ליצירה פיגורטיבית מסורתית יותר, ומוצאים בתיאור צמחים התאמה מושלמת עבורם. בעבודה עם מדענים, אנשי שימור, גננים וגלריות מקומיות ברחבי העולם, המאיירים והאמנים של היום פורצים את גבולות מה שנחשב באופן מסורתי כחלק מהז'אנר.
תשבץ שוודי
ציירי סקיין
ציירי סקיין (בדנית: Skagensmalerne) היו קבוצת אמנים סקנדינבים שהתכנסו בכפר סקיין, בצפון דנמרק, מסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20. סקיין היה יעד קיץ שאופיו הנופי, הסביבה המקומית והקהילה החברתית משכו אמנים לצייר באוויר הפתוח, וחיקו את האימפרסיוניסטים הצרפתים – אם כי חברי המושבה סקיין הושפעו גם מתנועות ריאליסטיות, בהן אסכולת ברביזון.
היסטוריה.
סקיין, בצפון יוטלנד, הייתה קהילת הדייגים הגדולה ביותר בדנמרק, כאשר יותר ממחצית מאוכלוסייתה עסקו בדייג. דייגים היו ללא ספק הנושא הנפוץ ביותר עבור ציירי סקיין. החופים הארוכים של סקיין נוצלו בציורי נופי הקבוצה.
ציירי הקבוצה היו מציירים בסגנונות אישיים ללא כל דרישה לדבוק בגישה משותפת, אחד האינטרסים המשותפים שלהם היה לצייר סצנות של מפגשים חברתיים שלהם, לשחק קלפים, לחגוג או פשוט לאכול ביחד.
האמן הבולט הראשון שצייר בסקיין היה מרטינוס רורבי (1803–1848), אחת הדמויות המרכזיות של תור הזהב של הציור הדני. ביקורו הראשון היה בשנת 1833 אך הוא חזר לקראת סוף חייו בשנים 1847–1848. הוא זכור במיוחד עבור ציורו "אנשי סקיין בערב קיץ" שצויר בשנת 1848. צייר ימי וילהלם מלבי (1824–1882), ביקר בסקיין בשנת 1848 וצייר את מבטו על סקיין.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19, למרות המגמות המתפתחות באירופה, במיוחד בפריז, שדבקו בריאליזם ואימפרסיוניזם, סירבו האקדמיות המלכותיות בדנמרק ושוודיה לשנות את גישתן, והתעקשו שהתלמידים שלהן ימשיכו לצייר בסגנונות מועדפים של היסטוריזם ונאו-קלאסיציזם. בין אלה שהתוסכלו יותר ויותר מגישה זו היו מיקל אנקה, קרל מאסן וויגו יוהנסן שבתחילת שנות ה-70 למדו באקדמיה הדנית המלכותית בקופנהגן. מדסן, שכבר ביקר בסקיין בשנת 1871 בעת ששהה אצל דודו בפרדריקשאבן הסמוך, הזמין את אנקה להצטרף אליו לשם בשנת 1874, לצייר את הדייגים המקומיים.
מיקל אנקה הפך לחבר של משפחת ברונדום שהייתה לה חנות עם בר שהורחב עד מהרה והפך לבית הארחה. הוא הוזמן והכיר את בתם בת ה-15 אנה וגילה בה עניין מיידי. בשנה שלאחר מכן הוא חזר לסקיין יחד עם מדסן ועם ויגו יוהנסן שהושפעו מאוד מהאימפרסיוניזם הצרפתי. והחלו לצייר סצנות באוויר הפתוח בשילוב אימפרסיוניזם עם ריאליזם. בשנת 1876 ובמיוחד בשנת 1877, כמה אמנים אחרים בילו את הקיץ בסקיין.
בין הקבוצה היו אנה ומיקל אנקה, פ.ס. קרוייה, הולגר דרכמן, קרל מאסן, מארי קרוייה, קרל לוקה, ויגו יוהנסן מדנמרק, אוסקר ביורק ויוהאן קרוותן משוודיה, וכריסטיאן קרוה ואליף פיטרסן מנורווגיה. הקבוצה התכנסה באופן קבוע בבית הארחה ברונדום.
בית הארחה הפך למוזיאון סקיין, באוקטובר 1908, והוא מציג רבות מיצירות האמנות שלהם, כ-1,800 יצירות בסך הכל. רבים מהציורים עברו דיגיטציה במסגרת Google Arts &amp; Culture והם נגישים באינטרנט. תערוכות קשורות ממשיכות להיערך; בשנת 2008 הציג מוזיאון ארקן לאמנות מודרנית בקופנהגן את "ציירי סקיין – באור חדש", ובשנת 2013 המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות בוושינגטון הבירה. הציג "עולם חוץ: אנה אנקה ומושבת האמנות של סקיין".
סגנונות ציור.
בעידוד תנועת האמנות המודרנית, הציירים הראשונים נמשכו לקהילת הכפר של סקיין, בעקבות נופי הים והתרבות שלה, כולם רחוקים מהשפעות התיעוש של חיי העיר. סגנונות הציור שלהם התפתחו מהגישה הנאו-קלאסית הפורמלית של האקדמיה המלכותית בקופנהגן תוך אימוץ המגמות האירופיות המתפתחות בריאליזם ואימפרסיוניזם, כולל גישת ציור באוויר הפתוח שאומץ על ידי בית הספר ברביזון. האמנים נמשכו במיוחד לפעילותם של הדייגים המקומיים ובקתותיהם הצנועות. בהיעדר כללים נוקשים בתוך הקבוצה, הציירים פיתחו באופן חופשי את סגנונותיהם האישיים.
על ידי אימוץ ציור באוויר הפתוח הצליחו הציירים ללכוד את ההשפעות המיוחדות של אור וצבע על נושאיהם. דייגים נחשבו לקבוצה מעניינת במיוחד לאור עבודתם המסוכנת והתנהגותם ההרואית. הדיוקן של לארס קרוזה, שצויר על ידי מייקל אנקה, היה מפורסם בהצלחתו להציל מספר דייגים שאחרת היו טובעים. לעומת זאת עבודותיו של קרויה היו פחות דרמטיות ותיארו דייגים שהוציאו את הרשתות אחרי יום בים. בעוד שחלק מהציורים הציגו התרחשויות אותנטיות, האמנים שילמו לרוב לדייגים כדי לשמש דוגמנים, מה שהשלים את הכנסתם הצנועה. עבודותיו של קרויה היו גם של סצינות טיולים על החוף, ערבים רומנטיים לאור הירח ודיוקנאות של אשתו מארי. ככל שחלף הזמן צייר קרויה יותר ויותר "מצבי רוח", יצירות המתארות את האווירה המיוחדת של "השעה הכחולה" שהתפתחה בערב כשהשמים התמזגו עם הים. בנוסף לעמלותיו בחצרות המלוכה באירופה, זכור לוריט טוקסן בעקבות ציורי הפרחים בגינתו. הציורים של אנה אנקה, לעומת זאת, התמקדו בפנים הבית, כולל נשים וילדים, בסגנון מופשט, קולוריסטי יותר.
Take Me or Leave Me
Take Me or Leave Me הוא שיר מתוך המחזמר רנט, שנכתב על ידי המלחין האמריקאי ג'ונתן לארסון. בהפקה המקורית בברודוויי ב-1996, השיר בוצע על ידי אידינה מנזל ופרדי וולקר .
גרסה קולנועית.
בעיבוד הקולנועי של הסרט, Take Me or Leave Me מבוצע על ידי אידינה מנזל וטרייסי תומאס . רמיקסים לשיר יצאו ב-11 באפריל 2006.
נכון לספטמבר 2021, גרסה זו הושמעה למעלה מ-36 מיליון פעמים בספוטיפיי.
הופעות חיות וגרסאות כיסוי.
מנזל ביצעה את השיר במספר סיבובי הופעות שביצעה, כדואט עם חבר מהקהל שנבחר באופן אקראי. היא גם ביצעה את השיר בסיומו של הלברית "If/Then" ב-2014.
לשיר יצאו מספר גרסאות כיסוי:
קונסטנטין גלוגר
קונסטנטין וילהלם למברט גלוגר (בגרמנית: Constantin Wilhelm Lambert Gloger; 17 בספטמבר 1803, שלזיה, ממלכת פרוסיה – 30 בדצמבר 1863, ברלין) היה זואולוג גרמני.
גלוגר היה האדם הראשון שזיהה את ההבדלים המבניים בין סנוניתיים לסיסיים, וגם הראשון שהציב ארגזי עטלפים מלאכותיים, לצורך מחקר.
גלוגר קבע כלל שמכונה כיום כלל גלוגר, הקובע כי פיגמנטים כהים גוברים בגזעי בעלי חיים החיים בבתי גידול חמים ולחים. הוא הציג תיאוריה זו בירחון המדעי ה-"Das Abändern der Vögel של Einfluss des Klimas" (1833). המנגנון הביולוג שמוביל לתופעה זו עדיין לא ברור, אך בציפורים הוצע כי נוצות פיגמנטיות כהות יותר מספקות הגנה מפני חיידקים מנוצות שפעילותם גדולה יותר באזורים חמים ולחים.
נדולה
נדולה (באנגלית: Ndola), היא העיר השנייה בגודלה בזמביה מבחינת פיתוח התשתיות לאחר לוסקה (עיר הבירה) והשלישית מבחינת גודל האוכלוסייה, עם אוכלוסייה של 495,802 ( נכון ל־2021 ), לאחר לוסקה וקיטווה. העיר היא המרכז התעשייתי והמסחרי של אזור חגורת הנחושת , אזור מכרות הנחושת של זמביה, ובירת מחוז קופרבלט . העיר שוכנת 10 קילומרים מהגבול בין זמביה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. בעיר נמצא האצטדיון המודרני הראשון של זמביה, אצטדיון לוי מוונוואסה . המקומיים, מכנים את העיר בשם העיר הידידותית"."
היסטוריה.
האזור בו נמצאת נדולה היה אזור בו חיו בעבר אנשי שבט למבה בראשות הצ'יף הבכיר צ'יבלה, במאה ה-17, שהיגרו לאזור מקונגו. השם נדולה נגזר משם הנהר שמקורו בגבעות קלוקו ומתנקז לנהר קאפובו .
נדולה נוסדה בשנת 1904, על ידי ג'ון אדוארד "צ'יריפולה" סטפנסון שישה חודשים בלבד לאחר ליווינגסטון. נדולה היא התחנה השנייה העתיקה ביותר בתקופה הקולוניאלית של זמביה. נדולה הייתה בתחילה בומה ותחנת מסחר, שהיוו את ראשיתה כמרכז מנהלי ומסחרי.