האספה בלונדון הסכימה פה אחד להציע לראש העיר, בוריס ג'ונסון להבטיח כי קורבנות הטבח במינכן יוזכרו במהלך משחקי 2012 בדקת דומייה שתצוין בבפארק האולימפי במהלך טקס הפתיחה או טקס הסיום.
ארצות הברית.
הסנאט של ארצות הברית, העביר החלטה פה אחד שקראה לוועד האולימפי הבינלאומי לקיים דקת דומייה. בהמשך, גם בית הנבחרים העביר פה אחד הצעה דומה שהביאה ועדת החוץ של בית הנבחרים אך ההצעה לא עלתה בסופו של דבר להבצעה. בית הנבחרים אף קיים בעצמו דקת דומייה. חבר בית הנבחרים, אליוט אנגל טען כי הוועד האולימפי מסרב בכך שהם חוששים מפגיעה בכמה מדינות ערב וטען כי הסיבה היחידה שהנרצחים טרם הונצחו במסגרת המשחקים היא לאור היותם ישראלים, דבר שהוא תיאר כמביש".
הנשיא, ברק אובמה אמר שהוא תומך "באופן מוחלט" בדקת דומייה. דובר המועצה לביטחון לאומי, טומי ויטור, אמר כי "אנו תומכים לחלוטין בקמפיין למען דקת דומייה באולימפיאדה לכבוד הספורטאים הישראלים שנרצחו במינכן". גם מזכירת המדינה, הילרי קלינטון כתבה לרוג בעניין וקראה לו לבטל את החלטת הוועד לא לקיים את דקת הדומייה.
המועמד הרפובליקני לבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה, המושל מיט רומני, תמך אף הוא בדקת דומייה. אנדראה סול, הדוברת של רומני אמרה כי "המושל רומני תומך בדקת הדומייה לזכרם של הספורטאים הישראלים שנרצחו במשחקים האולימפיים במינכן". רומני אף אמר בעצמו כי "כולנו זוכרים את 11 הספורטאים הישראלים שנרצחו בטבח באולימפיאדת מינכן 72'".
התנגדות לקמפיין.
הרשות הפלסטינית.
ג'יבריל רג'וב שהיה אחראי על המשלחת הפלסטינית לאולימפיאדה אמר כי דקת הדומייה היא כלי מאבק להצגת העניין הפלסטיני" ובירך על ההחלטה לא לקיים את דקת הדומיה, אותה כינה "צעד גזעני". באל-חיאת אל-ג'דידה, שהוא העיתון הרשמי של הרשות הפלסטינית נכתב כי הטבח במינכן הוא למעשה "מבצע מינכן". סגן שר החוץ הישראלי איילון גינה את השימוש במונח "גזעני" על ידי רג'וב והתקעש כי רצח הספורטאים הישאלים בשל לאומיותם הוא המעשה הגזעני".
הנצחות שאינן רשמיות.
ב־25 ביולי 2012 קיים בית הנבחרים האיטלקי דקת דומייה לציון 40 שנה לטבח במינכן ולכבוד קורבנות הטבח. ב־29 ביולי גם חברי המשלחת האולימפית האיטלקית קיימו אף הם דקת דומייה. הנוכחים כללו כ־30 אנשים, כמו גם שר התיירות והספורט האיטלקי פיירו גנודי, ראש הוועד האולימפי האיטלקי ג'אני פטרוצ'י, יו"ר הוועד האולימפי הישראל, צבי ורשביאק וראש המשלחת הישראלית אפרים זינגר.
ב־27 ביולי 2012, למעלה מ-20,000 איש ברחבי לונדון השתתפו בתוכנית "דקה למינכן" שארגנה הפדרציה הציונית הבריטית.
גם הישראלים ציינו את יום השנה ה-40 לטבח במינכן בלונדון, במהלכו הוקראו תפילות לזכר 11 הישראלים שנרצחו, הונחו זרים, ונחשפה לוחית במרחק של ארבעה קילומטרים מהאצטדיון האולימפי. ראש עיריית לונדון, בוריס ג'ונסון השתתף באירוע ואף בנאומו הזכיר כי שהיה בן 8 צפה באירועי הטבח במינכן והוא ציין כי "מה שנדבק במוחי הייתה תחושת אימה כי אירוע הספורט הגדול בעולם צריך לסבול מתקיפה שכזו". בנוסף, אנשי תקשורת ישראליים הקפיאו את שידורהם באופן לא רשמי לאורך של חצי דקת דומייה במהלך שידור טקס הפתיחה של האולימפיאדה.
אי-פוריות גברית
אי-פוריות גברית (בלועזית: Male infertility) היא מונח המתאר חוסר יכולת של זכר לגרום להריון אצל נקבה פורייה ומהווה כ-40% מהסיבות לאי-פוריות. אי-פוריות גברית היא מצב שכיח ומשפיעה על כ-7% מכלל הגברים. הגורמים העיקריים לאי-פוריות גברית קשורים לגורמים אידיופתיים, גורמים הקשורים למערכת החיסון, גורמים גנטיים, גורמים מחוץ לאשכים המשפיעים על יצור הזרע באשכים וגורמים הקשורים לאשכים עצמם ולמערכת פליטת הזרע.
הסיבה העיקרית לא-פוריות גברית היא וריקוצלה, הפרעה מכנית בניקוז הדם מוורידי האשך המובילה להפרעה בייצור הזרע וקיימת אצל 15% מהגברים ואצל 40% מהגברים עם אי-פוריות. סיבות נוספות מחוץ לאשכים המשפיעים על יצור הזרע כוללים סיבות הורמונליות, מתח נפשי, עודף או תת-משקל ותת תזונה, דלקת האשך שנגרמה עקב חזרת, אשך טמיר, קרינה או טיפול כימותרפי שפגעו בייצור הזרע, קנדידה, עישון, צריכת סמים ואלכוהוליזם. סיבות הורומנליות לאי-פוריות גברית כוללות תסמונת קלמן, כשל של ההיפופיזה בעקבות גידול, קרינה או ניתוח, היפרפרולקטינמיה, בעיות בבלוטת התריס, היפרפלזיה של האדרנל. הפרעות כרומוזומליות ומוטציות גנטיות מהוות כ-10-15% מהמקרים של אי-פוריות גברית. הסיבות הגנטיות העיקריות כוללות את תסמונת קליינפלטר, תסמונת גנטית בה לגבר יש שני כרומוזומי מין מסוג X או יותר לצד כרומוזום Y (במקום כרומוזום X אחד), ומצב בו ישנה מחיקה של חלק מכרומוזום ה-Y. הסיבה העיקרית הקשורה למערכת החיסון הגורמת לאי-פוריות גברית היא יצירת נוגדנים כנגד תאי הזרע, מצב המהווה 10-30% מהמקרים של אי-פוריות. סיבות מכניות הן גורם נפוץ גם כן לאי-פוריות גברית וכוללות חסימה של צינור הזרע, שפיכה הפוכה, חוסר מולד של צינור הזרע וחוסר מולד של פתח השופכה בפין.
אבחון אי-פוריות גברית כולל בדיקה של ההיסטוריה הרפואית, בדיקת זרע, על מנת לבחון מאפיינים שונים באיכות ובכמות הזרע, ובדיקת דם על מנת לבדוק הפרעות הורמונליות, גנטיות ומערכתיות נוספות. מצב בו אין המצאות של זרע בבדיקת הזרע מכונה אזוספרמיה. לעיתים מבוצעת גם בדיקת אולטראסאונד של האשכים. הטיפול באי-פוריות גברית משתנה בהתאם לסיבה ועשוי לכלול ניתוחים לטיפול בהפרעות מכניות שונות, טיפולים הורמונליים ומתן תרופות שונות. אם הטיפולים לא מצליחים או לא אפשריים, ניתן לבצע הזרעה במקרים קלים, על ידי בחירת הזרעים האיכותיים ביותר והחדרתם לרחם האישה, או במקרים חמורים יותר, הפריה חוץ גופית.
אלפרד הנרי מאורר
אלפרד הנרי מאורר (באנגלית: Alfred Henry Maurer; 21 באפריל 1868 - 4 באוגוסט 1932) היה צייר אמריקני מודרניסטי. הוא הציג את עבודותיו בחוגים אוונגרדיים בעולם ובעיר ניו יורק בתחילת המאה ה-20.
ראשית חייו.
מאורר נולד ב-21 באפריל 1868 בניו יורק. אביו, לואי מאורר, היה ליתוגרף ממוצא גרמני שהביע בוז לאמנות המודרנית. בגיל שש עשרה נאלץ מאורר לעזוב את בית הספר כדי לעבוד במשרד הליתוגרפי של אביו. בשנת 1897, לאחר שלמד אצל הפסל ג'ון קווינסי אדמס וורד ואצל הצייר ויליאם מריט צ'ייס, נסע מאורר לפריז, שם שהה מספר שנים והצטרף למעגל האמנים אמריקאים וצרפתים.
קריירה.
משנוכח שההוראה באקדמיה ז'וליאן מוגבלת מדי, בילה מאורר את רוב זמנו בהעתקות יצירות בלובר. הדיוקן העצמי שלו מאותה תקופה מבטא את 'האופטימיות הצעירה' של אותה תקופת חייו. באותה תקופה מאורר עבד בסגנון ריאליסטי קונבנציונלי אך בטוח.
היצירה של מאורר, שהושוותה ליצירתו של ויסלר במובן הצבעוניות והטיפול בצבע, נתן לו את המוניטין בעולם האמנות האמריקאי. השוואות נערכו עם צ'ייס וסרג'נט. הציור זכה בפרס ראשון בתערוכה הבינלאומית של קרנגי בשנת 1901.הפרס הבטיח לו עתיד מזהיר, ומאורר קיווה שזה ישכנע את אביו שהוא יכול, להיות צייר. בשנת 1905 הוא זכה במדליה השלישית בתערוכת לייז' (בלגיה). ומדליית זהב בתערוכה הבינלאומית במינכן.
עם זאת, בגיל שלושים ושש בפריז, כשהוא חורג ממה שכולם כינו סגנונות ציור "מקובלים", שינה מאורר את שיטותיו בחדות ומנקודה זו צייר רק בסגנון קוביסטי ופוביסטי. הפריצה שלו מריאליזם ומחויבות חדשה למודרניזם, שנוצרה על ידי חשיפה לאמנות עלתה לו לאחר מכן במוניטין הבינלאומי שלו ובתקווה להתייחסות חיובית של אביו. הייתה לו תערוכה עם ג'ון מרין בעיר ניו יורק בגלריה של אלפרד סטיגליץ, וארבעה מציוריו נכללו בתערוכת הארמורי של 1913. הוא זכה להערכה בחוגי האוונגרד. עם זאת, הוא לא מצא פרנסה.
כשעזב את פריז ערב מלחמת העולם הראשונה, חזר לבית אביו רק כי מנע ממנו תמיכה. זו הייתה ההתחלה, כפי שכתב מבקר האמנות רוברט יוז, "גירוש לגיהנום של סכסוך אדיפלי."
בשבע-עשרה השנים הבאות, צייר מאורר בבית אביו בווסט סייד של מנהטן וזכתה לשבחי ביקורת מוגבלים בלבד. הוא התיידד עם אמנים אמריקאים אוונגרדיים מכובדים כמו ארתור דאב, מרסדן הארטלי וג'ון מרין, שכמעט כולם היו ידועים יותר ממנו. הוא השתתף בתערוכות יוקרתיות, כמו "תערוכת הפורום של ציירים אמריקאיים מודרניים" בשנת 1916, מופע בניו יורק שהציג שבע עשרה מהציירים המודרניסטים האמריקאים החשובים ביותר באותה תקופה. הוא גם הציג באופן קבוע באגודת האמנים העצמאיים בניו יורק ונבחר למנהל שלהם בשנת 1919.
בשנת 1924 קנה סוחר אמנות ניו יורקי את תכולת הסטודיו של מאורר וייצג את האמן בהמשך הקריירה שלו. אולם מות אמו בשנת 1917 העצים את נסיגתו ההדרגתית מהעולם.
על גישתו לציור לאחר נטישת הריאליזם, אמר מאורר, "הדאגה העיקרית שלי בציור היא הסידור היפה של משטחי הצבע - כלומר, הרמוניה של הפיגמנטים, טהורים פחות או יותר. מסיבה זו אי אפשר להציג העתק מדויק של הטבע ... יש צורך שהאמנות תהיה שונה מהטבע ... אולי אמנות צריכה להיות העצמה של הטבע. לפחות היא צריכה לבטא תחושה אינהרנטית שלא ניתן להשיג מהטבע אלא באמצעות תהליך של אסוציאציה ... האמן צריך להיות חופשי לצייר את רגשותיו, אסור לטבע לכבול אותו."
כפי שציין היסטוריון האמנות שלדון רייך, אילו מאורר היה נשאר באירופה בשנת 1914, ככל הנראה הוא היה מתפרסם במקום זאת, הוא הפך לאזרח של מדינה עם עניין מוגבל מאוד בניסויים אמנותיים נועזים ותפס את מקומו כחלק מאותה "אחווה טרגית של אמנים אשר במהלך חייהם סבלו מהזנחה וחוסר הכרה." הוא נשאר במעמד שולי ברוב ספרי הלימוד בתולדות האמנות האמריקאית.
מוות.