המבנה המרכזי בחלל הספרייה מכונה ״הטירה הירוקה״ ("Grünes Schloss"). הוא נבנה בין 1562 ל-1565 בתכנון האדריכל . ב-1761 החליטה אנה אמליה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל שהמבנה ישמש כספרייה, וב-1788 החליטה להעביר לספרייה את אוסף הספרים המלכותי שלה. הדוכסית, שחיפשה מורה פרטי לבנה הדוכס קרל אוגוסט, העסיקה את המשורר, הסופר ומתרגם כתבי שייקספיר כריסטוף מרטין וילנד. כרכי שייקספיר שבהם החזיק וילנד היוו את הבסיס לאוסף השיקספירי של הספרייה.
בפן האדריכלי, הספרייה ידועה בעולם בהיכל הראשי הבנוי בסגנון רוקוקו, שבמרכזו דיוקן של הדוכס קרל אוגוסט.
אחד הפטרונים הידועים של הספרייה היה יוהאן וולפגנג פון גתה, שעבד בה בין 1797 ל-1832. הספרייה כוללת בין היתר את האוסף הגדול ביותר בעולם של ספרי פאוסט, דמות המדען המוכר את נשמתו לשטן מהסיפורת העממית הגרמנית.
ב-1991, באירוע פתיחתה של הספרייה לציבור, שונה שמה מ״הספרייה הדוכסית״ ל״ספריית אנה אמליה״. ב-2001 הורחבה הספרייה למתחם חדש בשם ״כיכר הדמוקרטיה״ ("Platz der Demokratie") על מנת לאחסן עוד כמיליון ספרים, ולצד זאת נעשתה עבודת בינוי לחיזוק יסודות המבנה.
ב-2 בספטמבר 2004 אירעה בספרייה שרפה, שבה נהרסו כ-50 אלף ספרים, כ-12,500 מהם נחשבו עותקים ייחודיים שאינם ברי תחליף. 62 אלף ספרים נוספים נפגעו בצורה קשה. כששת אלפים כרכים היסטוריים ניצלו, כולל התנ״ך של מרטין לותר ואוסף כתביו של אלכסנדר פון הומבולדט, על ידי חילוצם מהשרפה. 28 אלף כרכים נוספים לא נפגעו מהשרפה. פריטים נוספים, כמו מסכת המת של פרידריך שילר, נפגעו קשות, ו-35 ציורי שמן היסטוריים נהרסו.
ביוני 2005 פורסם כי עם הכרכים שניצלו מהשרפה נמנו דפי הפריטורה של Alles mit Gott und nichts ohn' ihn, רי"ב 1127, יצירתו של יוהאן סבסטיאן באך משנת 1713 שלא התגלתה עד מאי 2005.
לאחר השרפה שוחזר מבנה הספרייה בעלות של 18.2 מיליון דולר והיא נפתחה מחדש באוקטובר 2007.
יהל וילן
יהל וילן (נולד ב-1 בינואר 1968) הוא דיפלומט ישראלי, המכהן כשגריר ישראל בסרביה ובמונטנגרו. וילן כיהן בעבר גם כשגריר ישראל בקניה, אוגנדה, טנזניה, מלאווי וסיישל.
ביוגרפיה.
וילן נולד ב-1 בינואר 1968, בקיבוץ נגבה. בשנת 1995, וילן החל לעבוד עם משרד החוץ הישראלי. בשנת 1997, מונה לממלא מקום השגריר הישראלי בקינשאסה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. השגרירות הואמנה גם על רואנדה, בורונדי והרפובליקה של קונגו. ב-1998, וילן מונה למזכיר שני בשגרירות ישראל בהאנוי, בירת וייטנאם. ב-2001, מונה לקונסול לענייני הסברה בקונסוליה הישראלית בניו יורק, וב-2005, וילן מונה לסגן השגריר הישראלי בבודפשט, הונגריה. ב-2008, הוא מונה לסגן השגריר הישראלי בוורשה שבפולין. בין השנים 2011–2015, עבד כסגן השגריר הישראלי בניו דלהי, הודו, ולאחר מכן וילן מונה לשגריר ישראל בניירובי, בירת קניה. וילן הואמן גם על אוגנדה, טנזניה, מלאווי ואיי סיישל. במסגרת תפקידו, וילן יזם את ביקורו של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ביבשת אפריקה. זה הביקור הראשון של ראש ממשלת ישראל באפריקה מאז שנות ה-80. בנוסף, וילן יזם את טקס הזיכרון לציון 40 שנים למבצע יונתן בנמל התעופה הבינלאומי אנטבה. בטקס נכחו נתניהו ונשיא אוגנדה, יוורי מוסווני. בשנת 2020, וילן מונה לשגריר ישראל בסרביה ובמונטנגרו.
וילן נשוי לשירי ואב לארבעה בנים. וילן הוא נכדו של יעקב וילן, שהיה מפקד הקרבות בקיבוץ נגבה בעת מלחמת העצמאות, ואחיינו של חבר הכנסת לשעבר אבשלום וילן.
פרדריק מק'קבין
פרדריק מק'קבין (באנגלית: Frederick McCubbin; 25 בפברואר 1855 - 20 בדצמבר 1917) היה אמן אוסטרלי, מורה לאמנות וחבר בולט בתנועת האמנות אסכולת היידלברג, הידועה גם בשם אימפרסיוניזם אוסטרלי.
שנים מוקדמות.
מק'קבין נולד במלבורן, השלישי מבין שמונה ילדיהם של האופה אלכסנדר מק'קבין (מאיירשייר, סקוטלנד) ואשתו האנגלית אן, לבית מקויליאמס. מק'קבין התחנך בבית הספר המשותף ווסט מלבורן ובבית הספר סנט פול. בהמשך עבד זמן מה כפקיד אצל עורך דין, כצייר חובב וכן בעסקי המאפייה של משפחתו. בזמן שלמד אמנות בגלריה הלאומית של בית הספר לעיצוב של ויקטוריה, פגש את טום רוברטס ולמד בהדרכת יוג'ין פון גרארד. הוא למד גם באקדמיה לאמנות הוויקטוריאנית והציג שם ב-1876 ושוב בין 1879 ל-1882, ומכר את ציורו הראשון בשנת 1880. בתקופה זו, לאחר מות אביו, הוא הפך לאחראי על ניהול העסק המשפחתי.
קריירה.
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19, עבודתו של מק'קבין החלה למשוך תשומת לב רבה וזכתה במספר פרסים מהגלריה הלאומית, כולל פרס ראשון בשנת 1883 בתערוכת הסטודנטים השנתית. באמצע שנות השמונים של המאה ה-19 התרכז יותר בציור הערבות האוסטרליות.
בשנת 1888 הוא הפך למדריך ומאסטר בבית הספר לעיצוב בגלריה הלאומית. בתפקיד זה לימד מספר סטודנטים שבעצמם הפכו לאמנים אוסטרלים בולטים, ביניהם צ'ארלס קונדר וארתור סטריטון.
מק'קבין הציג ואולי צייר בסטודיו של חברו טום רוברטס בקולינס סנט עד מאי 1888. לבנו, לואי, היה מאוחר יותר סטודיו באותו בניין.
מק'קבין התחתן עם אנני מוריארטי במרץ 1889. נולדו להם שבעה ילדים, מהם בנם לואי מק'קבין הפך לאמן ומנהל הגלריה לאמנות בדרום אוסטרליה בשנים 1936–1950. הנכד, צ'ארלס, הפך גם הוא לאמן.
בשנת 1901 מק'קבין ומשפחתו עברו להר מקדון, והעבירו בית בסגנון אנגלי אל מדרונותיו אותו כינו "פונטנבלו". בסביבה היפה הזאת בשנת 1904, הוא צייר את "החלוץ" בין יצירות רבות אחרות, וזה המקום היחיד שמק'קבין צייר אי פעם פיות. הבית שרד את שריפות וניצב היום כעדות לאמן. בהר מקדון הוא קיבל השראה מהצומח שמסביב, להתנסות בהשפעותיו האור על הצבע בטבע.
מק'קבין המשיך לצייר בשני העשורים הראשונים של המאה העשרים, אם כי בתחילת מלחמת העולם הראשונה בריאותו התרופפה. הוא נסע לאנגליה בשנת 1907 וביקר בטסמניה, אך מלבד טיולים קצרים יחסית אלה חי רוב חייו במלבורן. שם לימד בגלריה הלאומית של בית הספר לאמנות בוויקטוריה, שם כללו תלמידיו את הציירת הילדה ריקס ניקולס והצלמת רות הוליק.
בדאגה לתיעוד החיים באוסטרליה, מק'קבין הפיק מספר נופים גדולים המשקפים את הנושאים המלנכוליים שהיו פופולריים בספרות על יחסי הגומלין של המתנחלים האירופיים עם הנוף. כמה מעבודות אלה הפכו לאייקונים של אמנות אוסטרלית.
במהלך טיולו הראשון והיחיד באירופה בשנת 1907 זכה מק'קבין לחשיפה ממקור ראשון ליצירותיהם של טרנר והאימפרסיוניסטים הצרפתים, מה שגרם לשינוי באמנותו לעבר עבודות מכחול חופשיות ומופשטות יותר ובצבעים בהירים יותר. יצירות מתקופה מאוחרת זו, אף על פי שהן לא ידועות כמו הנרטיבים הלאומיים הקודמים שלו, נחשבות בעיני מבקרים רבים לטובות יותר מבחינה אמנותית. כתב בארי פירס, "מק'קבין היה אחד הציירים האוסטרלים המעטים שמצאו יכולת חזותית מתקדמת עם השנים, כך שכמה מציוריו הגדולים ביותר נעשו בעשר השנים האחרונות לחייו."
בשנת 1912 הוא הפך לחבר המייסד של התאחדות האמנות האוסטרלית.
מק'קבין מת בשנת 1917 מהתקף לב.
מורשת.
ב-1998 נמכר ציורו של מק'קבין "בוש אידיאל" (1893) תמורת 2,312,500 דולר, מחיר שיא עבור ציור אוסטרלי במכירה פומבית. נחשב לרבים בין הציורים המשובחים ביותר בתולדות האמנות האוסטרלית.
ב-25 בפברואר 2005, יום השנה ה-150 להולדתו, הועלתה בכיכר הפדרציה במלבורן בכורה של "מקובין: ביוגרפיה מוזיקלית" של פרדריק מק'קבין מאת פיטר ברג'ס.
מכתביו של מק'קבין לטום רוברטס, מתקופת 1891–1916, נמצאים בספרייה הממלכתית של ניו סאות' ויילס.
הבחירות לכנסת העשרים וחמש
הבחירות לכנסת העשרים וחמש עתידות להתקיים ב-1 בנובמבר 2022, ז' בחשוון ה'תשפ"ג, ותקבענה את הרכב הסיעות בכנסת העשרים וחמש.
אלו הבחירות החמישיות בישראל בפרק זמן של כשלוש שנים וחצי. הן מתקיימות בצל המשבר הפוליטי, הנמשך מאז אי הקמת ממשלה לאחר הבחירות לכנסת העשרים ואחת שנערכו באפריל 2019.
רקע.
לפי סעיפים 8 ו-9 ל, הבחירות לכנסת העשרים וחמש נועדו להתקיים ביום שלישי השלישי בחודש חשוון, במלאת 4 שנים לכינונה של הכנסת העשרים וארבע בכ' בחשוון ה'תשפ"ו, 11 בנובמבר 2025.
ב-13 ביוני 2021 הוקמה ממשלת ישראל השלושים ושש, ובראשותה הועמדו נפתלי בנט כראש הממשלה ויאיר לפיד כראש הממשלה החלופי. הממשלה נתמכה על רוב קואליציוני צר בן שמונה סיעות, 6 סיעות משמאל-מרכז ושתי סיעות מהימין.
במהלך כהונת הכנסת העשרים וארבע פחת בהדרגה הרוב הקואלציוני שעליו התבססה הממשלה:
ב-20 ביוני, הודיעו נפתלי בנט ויאיר לפיד כי מוצו הניסיונות לייצב את הקואליציה, וכי בכוונתם לפעול לפיזור הכנסת. עוד הודיעו בנט ולפיד כי אם תפוזר הכנסת, הם מתכוונים לבצע ביניהם את החילוף הקבוע בהסכם ממשלת החילופים, כך שלפיד יהיה לראש הממשלה ובנט יהיה לראש הממשלה החלופי. יומיים לאחר מכן, ב-22 ביוני, אושר החוק להתפזרות הכנסת בקריאה טרומית ברוב של 110 חברי הכנסת ובלא מתנגדים. ב-30 ביוני אושר החוק בקריאה שנייה ושלישית ברוב של 92 חברי הכנסת ובלא מתנגדים, ותאריך הבחירות נקבע ל-1 בנובמבר 2022, ז' בחשוון ה'תשפ"ג. כפי שנקבע בחוק, ראש הממשלה החלופי, יאיר לפיד החל לכהן כראש הממשלה בחצות הלילה של 1 ביולי 2022. מכח ל, תקנות החירום לשיפוט על איו"ש הוארכו אוטומטית לאור פיזור הכנסת.
ועדת הבחירות המרכזית.
הבחירות בישראל מנוהלות על-ידי ועדת הבחירות המרכזית, המורכבת מנציגי הסיעות המיוצגות בכנסת היוצאת בהתאם לגודלן היחסי, ובראשה עומד שופט בית המשפט העליון. בראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת העשרים וחמש עומד השופט יצחק עמית, ומנכ"לית ועדת הבחירות היא אורלי עדס.