אולירי ספגה שוב ושוב ביקורת במהלך כהונתה. המחלקה הקצתה 43,500 דולר לחברה בוושינגטון הבירה כדי לזהות כלי תקשורת לא-ידידותיים. דובר הבית הלבן, מייקל מקארי, כינה את הפרויקט שהנהיגה מחלקת האנרגיה כ"לא מקובל". אולירי טענה מצדה כי ההקצאה נעשתה ללא ידיעתה הישירה, והגנה על פעולה זו כניסיון לחקור את יעילות המסרים של המחלקה. דו"ח של ה-GAO בנושא נסיעות על חשבון המחלקה מתח ביקורת על כך שאולירי ערכה ביקורים ונסיעות בתדירות גבוהה מדי והוציאה כספים באופן מוגזם על מקומות לינה. אולירי התנצלה בפני ועדות הקונגרס בשנת 1996 על הוצאות שחרגו ממגבלות הכספים של מחלקת האנרגיה.
אולירי התפטרה מתפקידה החל מ-20 בינואר 1997, והסבירה שאין היא מעוניינת למלא את התפקיד למעלה מארבע שנים. בשנת 1997 טען ג'וני צ'וּנג, תורם פוליטי דמוקרטי ממוצא טאיוואני, כי אולירי נועדה עם אנשי עסקים סינים מתעשיית הנפט לאחר שהעניק 25,000 דולרים לעמותה האהובה על אולירי, "אפריקר" (Africare), בשנת 1995. באוגוסט אותה שנה, התובעת הכללית של ארצות הברית ג'נט רינו סקרה את טענותיו של צ'ונג כדי להחליט האם למנות תובע מיוחד שיחקור את אולירי. רינו קבעה כי אין "שום הוכחה" לשיקול דעת לקוי מצד אולירי ואין בסיס לחקירה נוספת. חלק מהמשקיפים שפיקחו על ההחלטה של רינו, כולל עורך דין של פרויקט האחריותיות הממשלתית, ראו פגם כלשהו בהתנהלותו של אולירי לצד גזענות וסקסיזם באופן הטיפול בה.
נשיאת אוניברסיטת פיסק.
ב-13 ביולי 2004 נבחרה אולירי לנשיאת אוניברסיטת פיסק, מוסד להשכלה גבוהה אפרו-אמריקאי השוכן בנאשוויל שבטנסי. ב-6 באוקטובר 2005 הייתה באורח רשמי לנשיאה ה-14 של האוניברסיטה. לפני כהונתה של אולירי ניסתה האוניברסיטה, בהצלחה, להגדיל את שיעור הנרשמים ללימודים גבוהים אצלה וחוותה בעיות כלכליות. בשנת 2008 בפיסק למדו 770 סטודנטים רשומים ו-264 אנשי סגל וצוות. בשנת 2011 מספר ההרשמות של פיסק עלה במקצת, אך בית הספר עדיין פעל תחת הפסד כספי בשש מתוך תשע שנות הלימוד הקודמות. בעיות כלכליות מתמשכות אלה גרמו לוועדת המכללות של איגוד הדרום לקולג'ים ובתי ספר (SACSCOC) להעמיד את חברותה של אוניברסיטת פיסק למבחן בשנת 2010 בגלל החשש למימון האוניברסיטה ולסיכוייה להמשיך לפעול. תקופת המבחן תמה בדצמבר 2013. ב-2012 הודיעה אולירי כי תפרוש בתום שנת הלימודים.
פסק דין לוכנר נגד מדינת ניו יורק
פסק דין לוכנר נגד מדינת ניו יורק (באנגלית: Lochner v. New York; מראה מקום: 198 U.S. 45 (1905)) הוא פסק דין מכונן, שניתן בשנת 1905 על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית, ובו נקבע כי הטלת מגבלות אסדרתיות (רגולטוריות) על שעות עבודה ומנוחה של עובדים מהווה פגיעה בלתי חוקתית בחופש החוזים ומפרה את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית. פסק הדין וההלכה שנקבעה בו סימנו את תחילתו של "עידן לוכנר" שבו בוטלו חוקי עבודה על ידי בתי המשפט בארצות הברית בשם ההגנה על חופש החוזים, ונמשך עד שנות ה-30 של המאה ה-20.
עובדות המקרה ופסק הדין.
ג'וזף לוכנר היה הבעלים של מאפייה ביתית בעיר יוטיקה שבמדינת ניו יורק, ונקנס בשנת 1899 בסכום של 25 דולר בגין העסקת עובדים מעבר לשעות העבודה המותרות במדינת ניו יורק לפי "פקודת המאפיות של שנת 1895", שאסרה על העסקת עובדי מאפיות ליותר מ-10 שעות ביום או 60 שעות בשבוע.
לוכנר סירב לשלם את הקנס וטען להגנתו כי החוק אינו חוקתי מכיוון שהוא פוגע בעקרון חופש החוזים. מנגד טענה מדינת ניו יורק כי החוק נועד לשמור על בריאותם של עובדי המאפיות ועל כן חוקתי.
בית המשפט העליון פסק בדעת רוב של 5 שופטים מול 4 כי התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית והתיקון ה-14 מגנים על חופש החוזים ואוסרים על המדינה להגביל אותו. בהתאם לכך, החקיקה של מדינת ניו יורק המגבילה את שעות העבודה של עובדי המאפיות אינה חוקתית מאחר שהיא מגבילה את יכולתם של האזרחים להתקשר ביניהם בחוזים באופן חופשי, וזאת ללא קשר לפערי הכוחות בין הצדדים וההבדלים ביכולת המיקוח ביניהם. בהתאם לדעת הרוב, נקבע כי לוכנר פטור מלשלם את הקנס שהושת עליו.
דעת המיעוט של השופט ג'ון מרשל הרלן, שאליו הצטרפו גם השופטים אדוארד דאגלס וייט וויליאם דיי, קבעה כי חופש החוזים נתון לאסדרה שהמדינה רשאית לקבוע במסגרת סמכותה, כאשר המבחן הקובע מתי האסדרה היא חוקתית ומתי היא אינה חוקתית, הוא מידת הזיקה שבין מטרת החוק המוצהרת ויישומה בפועל. כלומר, אם החוק נועד להגן על בריאות הציבור, המוסר הציבורי או שלום הציבור, אך אין בין החוק זיקה של ממש למטרות אלו, או שהוא גורם לפגיעה מוחשית וברורה בזכויות המובטחות בחוק היסוד, אזי החוק ייחשב כבלתי חוקתי. עם זאת, הנטל להוכיח כי החוק אינו חוקתי נופל על כתפיו של מי שטוען לחוסר החוקתיות, ולא על כתפי המחוקק.
במקרה של לוכנר, קבעה דעת המיעוט כי על בית המשפט לקחת בחשבון את טענתה של מדינת ניו יורק כי מטרת החוק היא להגן על בריאות עובדי המאפיות, ולהתחשב בנתונים המצביעים על הסיכונים הבריאותיים הכרוכים בעבודה זו שעות רבות. לאור נתונים אלה קיימת זיקה בין החוק ובין מטרתו המוצהרת, ולכן אין מקום שבית המשפט יתערב ויבטל את החוק.
דעת המיעוט של השופט אוליבר ונדל הולמס הבן קבעה כי דעת הרוב לוקה באקטיביזם שיפוטי בלתי מוצדק וכי היא מבוססת על תיאוריה כלכלית שחלקם גדולים מהציבור אינם מקבלים אותה. לשיטתו של הולמס, התיקון ה-14 לחוקה אינו הופך את חופש החוזים לזכות חוקתית, והמילה "חירות" המופיעה בתיקון אינה בהכרח מעגנת מדיניות כלכלית של לסה פר. על אף שדעתו של הולמס הייתה דעת יחיד, היא צוטטה פעמים רבות בפסיקות מאוחרות יותר ואף נחשבת לאחת מדעות היחיד המשפיעות ביותר בהיסטוריה המשפטית של ארצות הברית.
"עידן לוכנר".
בעקבות פסק דין לוכנר וההלכה שנקבעה בו, לפיה חופש החוזים הוא עקרון חוקתי לפי התיקון ה-14 לחוקה, כונתה התקופה שלאחר פסק הדין בשם "עידן לוכנר". בתקופה זו פסקו בתי המשפט בארצות הברית שוב ושוב כנגד חוקים שנועדו לאזן את יחסי הכוחות בין הצדיים לחוזה. כך למשל, ביטל בית משפט בשנת 1915 חוק שנחקק בקנזס ואסר על הסכמי עבודה שבהם התחייבו העובדים שלא להצטרף לאיגוד עובדים. בשנת 1923 קבע בית המשפט בדעת רוב כי חוקי שכר מינימום מנוגדים לתיקון החמישי וה-14 לחוקה.
עידן לוכנר הסתיים בשנות ה-30, עם פסק דין של בית המשפט העליון משנת 1934 בעתירת נביה נגד מדינות ניו יורק , בו נקבע שחופש החוזים אינו מהווה זכות חוקתית וכי מדינת ניו יורק יכולה לקבוע בחוק מחירים למוצרי חלב. בשנת 1937 קבע בית המשפט העליון בעתירת ווסט קוסט נגד פאריש כי המחוקק רשאי להגביל את חופש החוזים אם הדבר נועד להגן על הקהילה, הבריאות, הביטחון או למנוע פגיעה בקבוצת אוכלוסייה חלשה. פסק דין זה מסמן את סוף "עידן לוכנר", ועל אף שהלכת לוכנר לא נהפכה באופן מפורש, היא כבר לא נחשבה למחייבת.
טוביאס דיאקו
טוביאס דיאקו (בגרמנית: Tobias Diakow; נולד ב-28 בפברואר 1990 בפרנקפורט) הוא שחקן ומדבב גרמני.
קריירה.
טוביאס דיאקו למד משחק בבית הספר לדרמה ארתורו שבקלן בשנים 2007 עד 2011, שם הוא שיחק בהפקות תיאטרון שונות, בין היתר בתפקיד סבסטיאן במחזה "הלילה השנים עשר".
כשחקן טלוויזיה, בשנת 2011 הוא הופיע בסרט הפשע "Tatort: Zwischen den Ohren" בתפקיד מישה פטרי, אחיה של הטניסאית האינטרסקסואלית המבטיחה, נדין פטרי. בשנת 2012 הוא גילם בתפקיד אורח את הילד האוטיסט ליאנדר קרברג בסדרה "Notruf Hafenkante" של רשת השידור הגרמנית ZDF. מאוגוסט 2013 טוביאס דיאקוב משחק בתפקיד משנה בסדרת הפשע "Mordshunger – Verbrechen und andere Delikatessen" של ZDF, בתפקיד אוליבר לפה.
בנוסף לעבודתו כשחקן, הוא עובד גם כמדבב, ודיבב למשל את דמותו של הנסיך צ'ארלס (ג'וש או'קונור) בסדרת הדרמה "הכתר", ואת דמותו של בילי (דקר מונטגומרי) בעונה השנייה והשלישית של הסדרה הפופולרית "דברים מוזרים". הוא דיבב את דמותו של פליקס (ג'ורדן גבריס) בסדרת המדע הבדיוני הקנדית "אורפן בלאק". הוא דיבב את יגאל (מיכאל מושונוב) בגרסה הגרמנית של הסרט הישראלי "לבנון", שזכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה. הוא גם דיבב את דמויותיהם של שחקנים כמו לי אינגלבי, דבון בוסטיק ועזיז אנסרי.
לאחר שניקי נובוטני סולק מתסכית הרדיו TKKG, דיאקו החליף אותו בתפקיד קארל וירשטיין.
יחד עם אשתו סברינה הויר-דיאקו, הוא המייסד והמנהל של "פרושטצה ורלאגס", הוצאה לאור המתמחית בתקליטורים ובספרים לילדים ולצעירים.
יחסי ספרד–פלאו
יחסי ספרד–פלאו הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין ספרד ופלאו.
יחסים היסטוריים.
מאמינים כי החוקר האירופי הראשון שראה את האיים היה גונסאלו גומז דה אספינוזה הספרדי בשנת 1522, על סיפון טרינידד נאו, במהלך מסע מגלן-אלקנו. מאוחר יותר ביקר בו רוי לופס דה וייאלובוס בשנת 1543.
לאחר כיבוש הפיליפינים בשנת 1565 על ידי האימפריה הספרדית, ארכיפלג פלאו היה שייך לקפטן הכללי של הפיליפינים, שנוצר בשנת 1574, כחלק מאיי הודו המזרחית הספרדיים.
עם זאת, הנוכחות הספרדית החלה לבטא את עצמה באוונגליזציה, שהחלה בסוף המאה ה-17, ודומיננטיותה החלה להתהוות ב.