מפעל הנשק הקל המלכותי (באנגלית: Royal Small Arms Factory או בר"ת: RSAF) הייתה חברת פיתוח וייצור של כלי נשק קל, שפעלה כחברה ממשלתית מ-1816 ועד 1984 ולאחר מכן הופרטה ונרכשה על ידי בריטיש אירוספייס עד שנסגרה ב-1988.
המפעל היה בעל חשיבות רבה לתעשייה הביטחונית הבריטית במאה ה-19 וה-20, רבים מכלי הנשק ששימשו את הכוחות המזוינים של בריטניה ובעלות בריתה פותחו או יוצרו בו, כולל הלי אנפילד, הסטן והSA80. כלי הנשק שפותחו במפעל כללו בשמם את שם מיקום החברה 'אנפילד' או קיצור 'En' (כך לדוגמה בשם מקלע הברן enBr).
היסטוריה.
המפעל החל את דרכו במפעל נשק קל שהוקם בלואישהם ב-1806, שבעצמו הוקם במפעלי חימוש ושריון היסטוריים שהתקיימו במקום מהמאה ה-14 ושימשו את הכס הבריטי מהמאה ה-16 לפחות. במהלך המלחמות הנפוליאוניות הגידול המשמעותי בצורך לאספקת נשק לצבא הבריטי הביא להקמת מפעל גדול בהרבה ובמיקום חדש, כאשר נבחר אזור אנפילד במיקום שכלל גישה למערכת תעלות המים לצורכי תובלה. סביב המפעל החדש הוקמו בתים לעובדים כולל תחנת משטרה, כנסייה, בית ספר ושירותים נוספים.
לאחר סיום המלחמות הנפוליאוניות, המפעל נכנס לתקופה של תפוקה נמוכה בהרבה עקב ירידה בביקוש, אך פרוץ מלחמת קרים ב-1853 והמערכות שבאו אחריה במחצית השנייה של המאה ה-19 הצריכו גידול משמעותי של המפעל, כולל הקמה של פסי יצור חדשים וייעול הייצור ברחבי המפעל. ב-1860 הגיע המפעל לתפוקה של 1,744 רובים בשבוע ממוצע, ב-1866 המפעל התרחב שוב עם מנועי קיטור נוספים לכדי 16 מנועים סך הכל וב-1887 מספר עובדי המפעל הגיע לכדי 2,400 עובדים.
במהלך מלחמות העולם במחצית הראשונה של המאה ה-20 המפעל גדל שוב באופן משמעותי כדי לעמוד בצרכי הצבא הבריטי, בתקופה זו המשיכה תנופת הפיתוח שסיפקה לצבא כלי נשק מתקדמים ומותאים לצורכי הלחימה. במהלך מלחמת העולם השנייה שני אתרים נוספים מרוחקים יותר ממוקדי ההפצצה האווירית של הלופטוואפה, עם סיום המלחמה אתרים אלו נסגרו והמפעל החל שוב להצטמצם עד שב-1964 כמחצית ממנו נסגר ולבסוף ב-1984 המפעל הופרט והמשיך להתקיים כחברה פרטית שנרכשה על ידי בריטיש אירוספייס, אשר לבסוף סגרה אותו סופית ב-1988.
בר-קיימא לתרבות, אמנות, מוסיקה ושלום
בר-קיימא לתרבות, אמנות, מוסיקה ושלום (ע"ר) היא עמותה ירושלמית, הפועלת בתחום התרבות בירושלים, במטרה לאפשר סביבה מוגנת ותומכת להקמה והפעלה של פרויקטים קבוצתיים ורב-תחומיים משלב הרעיון ועד ליציאה לעצמאות. העמותה מספקת תשתית ביורוקרטית, משפטית, ארגונית ושיווקית, עם ייעוץ וליווי לפרויקטים בתחום התרבות, וכן מפתחת כלי ארגון, ניהול וביטוי שיתופיים ואינטרנטיים.
מטרת העמותה היא לאפשר חופש יצירה וביטוי על-ידי מזעור נזקי הביורוקרטיה על אמנים ופעילי-תרבות הפועלים במסגרת עמותת בר-קיימא, וכן ליצור מודלים חדשים וברי-קיימא לביטוי וארגון משותף תוך פיתוח שיתופי-פעולה המבוססים על שיתוף קהילה ותמיכת הקהל. העמותה פועלת כפלטפורמה ליוצרים, ומעודדת שימוש בטכנולוגיה, הומור ומיקור-המון לפיתוח יוזמות עצמאיות וחדשניות. באמצעות חיבור בין אמנים, מוסדות תרבות והקהל, אנו פועלים ליצור מגרש-משחקים תרבותי מגוון, תוך מתן מסגרת חופשית ועצמאית לכל אחד מהפרויקטים.
זה מאפשר לפרויקטים הפועלים בבר-קיימא להתמקד ביצירה של אמנות וחוויות המשקפות ויוצרות את התרבות העכשווית בירושלים.
בשנת 2020 מנהלי העמותה לידיה מלטין ונועם כוזר זכו בפרס "נבחרי העיר 2020" ירושלים.
רקע.
הקמת העמותה - 2006 - 2011.
העמותה הוקמה בשנת 2006, במטרה להמשיך את הפעילות התרבותית שהתקיימה בפאב הדיוואן (פאב), אחד המקומות היחידים שפעלו בירושלים בתקופת האינתיפאדה השנייה, והיווה עוגן תרבותי באותה תקופה. בין העובדים בדיוואן ניתן למנות את שאנן סטריט, וסייד קשוע, ומדי ערב היו מופעים, תקלוטים, סטנד-אפ ועוד.
אולם המקום נסגר בטרם העמותה התחילה לפעול באופן רשמי, ולאחר מחאת האוהלים של שנת 2011, החליטו מייסדי העמותה להפעילה מחדש, כבית לקבוצות רב-תחומיות.
פעילויות העמותה.
משרדי העמותה נמצאים בבניין כלל שבמרכז העיר ירושלים, שם פועל ה"ביורו - סטודיו לאמנות וביורוקרטיה" שמעניק ליווי, ייעוץ, הרצאות והכשרות מקצועיות בתחום ההפקה, הניהול והארגון.
כמו-כן, העמותה מפתחת מודלים כלכליים ברי-קיימא במסגרת "בנקיימא - שותפות משאבים וגורל", וכן מפתחת כלים אינטרנטיים לארגון וניהול פרויקטים ועמותות.
ירושלמית.Jerusalemite.TV
הפקת תוכני וידאו בנושאי תרבות ואמנויות, כולל פנזין אינטרנט חודשי המסקר את הנעשה בתחום התרבות ואמנויות המסך בירושלים
מוסדות ומתחמי תרבות.
מזקקה - מרכז תרבות הכולל אולם הופעות, אולפן הקלטות ובית-קפה, ברחוב שושן 3, ירושלים.
גלריה ברבור - גלריה מקצועית-קהילתית. בשנת 2020 לאחר סיום הליך משפטי מול עיריית ירושלים הגלריה פינתה את המבנה בו שכנה במשך 15 שנה, ועברה למשכן זמני ברחוב שלמה המלך 9, ירושלים
המפעל - בית האמנים "המפעל" הוקם על-ידי קבוצת בית ריק בשנת 2016, ובהמשך הוקמה אגודה שיתופית המנהלת את המתחם כיום.
מוזיקה.
תזמורת הרחוב הירושלמית - תזמורת קלאסית המופיעה במרחב הציבורי ובחללים לא קונוונציונאליים. התזמורת הוקמה בשנת 2014 ומאז שיתפה פעולה עם אמנים צעירים וותיקים כולל ארקדי דוכין, ירון לונדון, אורי אלבוחר, מיכאל גריילסאמר ועוד
ליריק-אופרה - המפיקים מופעי וסדנאות אופרה, כולל כיתות אמן בינ"ל בהשתתפות יוצרים מובילים מהתחום מהארץ ומהעולם.
הפיראטיות הפיראטיות - תזמורת רחוב ומחאה לכלי נשיפה ותופים
רעש רקורד'ס - לייבל למוזיקת נויז (מוזיקה) מקומית ופורץ דרך
פסטיבל זיקוק - פסטיבל מוזיקה שנתי המציג את חוד החנית של היצירה המוזיקלית האלטרנטיבית הישראלית והמשלב להקות צעירות ומבטיחות עם אמנים ותיקים ומוערכים במגוון רחב של סגנונות וז'אנרים מוזיקליים. הפסטיבל זוכה להתעניינות תקשורתית וקהל רב המגיע לירושלים מרחבי הארץ ומהווה אירוע שיא של קהילת המוזיקה האלטרנטיבית.
אממ"י - איגוד מוזיקאים ירושלמי.
ספרות ושירה.
עירובין - קובץ ספרותי בעריכת אמיר מנשהוף ורונה ברנס, הכולל יצירות מקור בספרות ושירה, וכן תרגומים מקוריים, בשילוב אמנות חזותית.
הַמּוּסָךְ-מוסף לספרות - מגזין אינטרנטי דו-שבועי לספרות ושירה, הפועל כחלק מאתר הספרייה הלאומית, ומאז שנת 2020 מוכר על ידי משרד התרבות.
מגזינים אינטרנטיים ופודקאסטים.
ערב-רב - מגזין לתרבות ואמנות המסקר ומבקר את המתרחש בזירת האמנות והתרבות בישראל
שלג פודקאסט - אולפן ולייבל לפודקאסטים ותוכן אודיו, אחד המוכרים פודקאסט אגדות אמיתיות, שיתופי פעולה עם מוזיאון ישראל, בית אבי חי ועוד.
קולומבוס - מגזין לאוהבי ואוהבות מוזיקה, שרוצים לגלות מוזיקה חדשה וישנה, מכל הכיוונים.
תיאטרון ומחול.
סטארקצ'ר - קובצת תיאטרון קהילתי המעלה מחזות-זמר באנגלית.
תיאטרון בתזוזה - קבוצת תיאטרון קהילתי המעלה מופעי שייקספיר, פרופורמנז ותיאטרון במרחב הציבורי
איגודים.
איגוד האוצרים - איגוד שהוקם בתקופת הקורונה ומונה כ-100 אוצרים מרחבי הארץ.
פעילויות עבר.
אף (מגזין) - מגזין רחוב חודשי בנושא עיצוב, מדיה ותרבות הופץ ברחובות ירושלים, תל אביב ועוד בין השנים 2010 - 2013.
מסיבות ביטחוניות - פנזין מודפס שריכז והפיץ את אירועי התרבות בירושלים, הודפס בין השנים 2002-2007, ולאחר מכן פעל כאתר אינטרנט שיתופי.
דוניא - בית-ספר למוזיקה מזרחית לנוער, שפעל בקטמון ובבית צפאפא, ובשנת 2017 הפך לאגף למוזיקה מזרחית בקונסרבטוריון שליד האקדמיה למוסיקה.
פלמנקה - סטודיו פלמנקו בניהולה של מיכאלה הררי. החל משנת 2017 פועל כחלק ממינהל קהילתי בית הכרם.
סיפורי סבתא - מופע תיאטרון קולינרי עם סבתות ממזרח ומערב העיר. החל משנת 2019 פועל כחלק מעמותת "כולנא".
קולקטיב פנדורה - קולקטיב לתיאטרון חפצים ובובות, שפעל עד שנת 2019.
חדר דימויים - מיני-גלריה שפעלה במתחם המעצבים ברחוב בצלאל.
סופי אליס בקסטור
הממשלה השלושים ושש
ניאו-קאנטיאניזם
ניאו-קאנטיאניזם (בגרמנית: Neukantianismus) הוא זרם פילוסופי אשר התהווה מתוך ניסיונות לפתח את הפילוסופיה של עמנואל קאנט, והיה הזרם הדומיננטי בפילוסופיה הגרמנית משנות ה-70 של המאה ה-19 ועד מלחמת העולם הראשונה.
פילוסופים בולטים באותה תקופה כמו קונו פישר , הרמן פון הלמהולץ, אדוארד צלר ופרידריך אלברט לנגה קראו לחזרה לפילוסופיה של קאנט כניסיון להחליף הזרמים המטריאליסטים והמטפיזיים אשר תפסו את מרכז הבמה הפילוסופית בת הזמן. החזרה לפילוסופיה של קאנט נבעה מההכרה בו כהשראה טובה להחייאת התרבות הגרמנית בסוף המאה ה-18, והגאווה של הגרמנים בהצלחה העולמית של תורתו, כך שהיה ההוגה הגרמני הראשון מאז גוטפריד לייבניץ שהגיע למעמד שכזה.
הזרם הנאו-קאנטיאני נחלק בעיקרו לשלוש אסכולות עיקריות: אסכולת מרבורג, אסכולת הדרום-מערב והאסכולה הנאו-פריסיאנית. חברי האסכולות השונות לא הציגו את עצמם כחלק מזרם אחד משותף, מאחר שהיו בין הדוקטרינות שלהם נקודות שוני משמעותיות, אך עם זאת בני דורם התייחסו אליהם ככאלה, מאחר שהיו להם מאפיינים משותפים רבים, וכך עשו גם היסטוריונים בתקופות מאוחרות יותר.
התחלות.