ב-2005 ספיר ניסתה את כוחה כזמרת סולנית, וחזרה עם פרויקט סולו בשם "MOON PiLOT". תחת שם זה הוציאה אי.פי בן ארבעה קטעים בשם "Exposures Taken At 7 Minute Intervals" ("חשיפות שצולמו במרווחים של 7 דקות"). הצלחתם של השירים "Satellite Life" ו"Hypnotoxic" שהופיעו בו הביאה לסדרת הופעות מצליחות, בעיקר בישראל ובלונדון, תחילה סולו ולאחר מכן בטריו שכלל גם את רוב סייקס בבס וג'יימס טרנר בתופים. אי.פי. שהקליטה השלישייה יצא ב-2013 תחת השם "Transients". כמו כן, ב-2006 התאחדה "אפור גשום" להופעה אחת.
ב-2008 הוציאה ספיר את הקלטת "פברואר" של "אפור גשום" על גבי דיסק, בתוספת חומרים שהוקלטו בין השנים 1991-1988 ולא ראו אור, כגון "פשוט וטבעי", "בדרך מבית הספר", "באה אלי אהבה", "ניסיון", "חינוך אירופאי", "חורף" ו"מהמקום שאני מסתכל" ואף גרסת כיסוי לשירה של יונה וולך "כל נשיפה", אותו ביצעו במקור אילן וירצברג ושמעון גלבץ באלבום משיריה של וולך "בציר טוב". בראיון שנעשה איתה שנה לאחר מכן על ההוצאה המחודשת של הקלטת ספיר יצאה מהארון כלסבית וסיפרה שהשיר "פשוט וטבעי", המופיע בגרסת הדיסק של הקלטת, וכן שיר נוסף שלא נכלל בדיסק בשם "לא יכולה לעזוב אותה עכשיו", נכתבו אודות נטיותיה המיניות.
ב-2011 יצא ספרה של ספיר "היש הגדול" בהוצאת ידיעות ספרים. הספר מגולל את הביוגרפיה של סבה, פנחס ספיר, מי שהיה שר האוצר השלישי של ישראל ומהבולטים בפוליטיקה הישראלית ברבע השלישי של המאה ה-20. לאחר צאתו חזרה ספיר לארץ. המפגש המחודש עם הארץ הוליד שירים חדשים בעברית וספיר החליטה לאחד את להקתה, "אפור גשום".
בנובמבר 2012 הקימה ספיר הרכב חדש של "אפור גשום", לאחר 22 שנה בהן הלהקה לא הייתה פעילה. ההרכב כלל את ספיר ושכטר, ואליהם צורפו שי לוינשטיין בגיטרה ופסנתר ואביב ברק בתופים. ההרכב הוציא סינגל ראשון ומצליח מאלבום חדש בשם "מבפנים", שנכתב בעקבות פרויקט של ארגון "בצלם" ועוסק בחוויית המפגש עם מציאות חייהם של הפלסטינים בגדה המערבית.
בתחילת 2013 הוציאה הלהקה סינגל שני בשם "ליקוי ירח", שבו הוזכר שמה של הלהקה, ולאחריו את האלבום המלא, "מבפנים". האלבום כלל שירים בעברית ובאנגלית, ביניהם גרסאות חדשות לשירים "Satellite Life" ו"Hypnotoxic" שהופיעו בפרויקט הסולו של ספיר, "MOON PiLOT". ב-1 במרץ באותה שנה הושק האלבום בהופעה בלבונטין, בה התארח הגיטריסט המקורי של הלהקה, אלון ידגר.
שנה מאוחר יותר הפכה הלהקה לשלישייה, כשאל עודד ומיכל מצטרף המתופף והמוזיקאי הוורסטילי מתן פוקס. יחד הם הקליטו את האלבום אור חשאי, שיצא ב-2017. בהופעת ההשקה של האלבום התארח הגיטריסט אורי פרוסט.
בפברואר 2019 התקיימה בלבונטין 7 בתל אביב הופעה חגיגית במלאת 30 שנים לצאת הקלטת "פברואר". עובד אפרת הצטרף בגיטרה והלהקה ניגנה את הקלטת במלואה, כשחמי רודנר מתארח בשיר "שעון החול" ויוסי בבליקי ב"המגע הרך".
אלבומה הרביעי של אפור גשום, עם רעש נסתר, יצא ביולי 2020. את האלבום הפיק מוזיקלית עובד אפרת שגם הצטרף בנגינת גיטרה.
גני העולם
גני העולם (בגרמנית: Gärten der Welt) הוא פארק עירוני בשכונת מרצאן בברלין המזרחית, בירת גרמניה, המחולק לפי מערכת גנים של נושאי מדינות. הפארק נפתח ב-9 במאי 1987 בשם: Berliner Gartenschau. שטח הפארק הכולל הוא מעל 10 דונם. בשנת 1991 הוחלף שם הפארק ל-Erholungspark Marzahn. בשנת 2000 נפתח במקום "הגן הסיני" שהיה הראשון בסדרה של גנים לאזורים בעולם ושמו שונה לגני העולם. אחרי ה"גן הסיני" נפתחו: "הגן האיטלקי", "הגן הקוריאני", "הגן היפני", "הגן הבאלינזי", "הגן האוריינטלי".
בשנת 2018 נפתח במתחם: "הגן האנגלי".
בגנים נערכים גם קונצרטים ומופעים לעיתים קרובות. במרכז הפארק ישנו מבוך של שיחי דשא.
יוליוס מיינל
החברה האוסטרית יוליוס מיינל נוסדה בווינה בשנת 1862 על ידי יוליוס מיינל הראשון (ברובע הראשון, ליד פליישמרקט). בתחילה סיפקה החברה רק פולי קפה ירוקים, ולאחר מכן הציעה גם קפה קלוי טרי. הסימן המסחרי שלה עוצב על ידי יוזף בינדר, שיצר את "כושי-מיינל", ראש ילד כהה עור החובש תרבוש אדום, על רקע צהוב.
בשנת 1938 בעל השליטה בחברה יוליוס מיינל השלישי עזב את אוסטריה ביחד עם אשתו היהודיה בגלל רדיפות הנאצים, שהכריזו על המשפחה כולה כ"אויבי הרייך". מאז המשפחה מתגוררת בבריטניה. כיום החברה מנוהלת על ידי יוליוס מיינל החמישי שעבר להתגורר בפראג.
מטה החברה ממקום בווינה, ביוליוב מיינל גאסה. בצמוד למטה נמצא מפעל הקפה של החברה. בשנת 2005 נפתח מפעל נוסף בויצ'נצה.
מיינל ב-Graben.
הסניף הווינאי המפורסם ברחוב Am Graben 19 הוגדל ושופץ בשנת 2000, וימשיך לתפקיד כמעדניית "מיינל בגראבן". תיירים רבים פוקדים את הסניף. במזרח אירופה, רשת הסניפים הקיימת נמכרה ברובה: ב-1999 הונגריה (ל-Delhaize בבלגיה) וב-2005 צ'כיה (ל-Ahold). רק מספר סניפים בפולין עדיין פועלים. הועלה רעיון בשנת 2000, לפתוח חנות דומה לזו שב-Graben בווינה, בכיכר האדומה במוסקבה או במינכן. בארצות הברית פועלות שלוש חנויות, שלושתן בחלק הצפוני של שיקגו, אילינוי.
המבחר בחנות המותג גדל משמעותית, ואיתו גם השתפרה האיכות הכללית. טווח המחירים גדל גם הוא, במיוחד בקטגוריות התה, הקפה, ריבות, ממתקים, יין ואלכוהול, אולם קיימים גם פריטי נוסטלגיה כגון פוסטרים ומתנות.
המסעדה זכתה בשנת 2004 על ידי גו-מיו בשלוש מצנפות. החל משנת 2010 שף המסעדה הוא מטין יורסטוון הידוע, וזכה ב-2012 במצנפת גו-מיו הראשונה שלו.
דוד משה שטיינברג
דוד משה שטיינברג (1871–1941) היה חזן חשוב בתחילת המאה וכן היה מורה של החזן הנודע שלמה מנדל.
קורות חייו.
שטיינברג נולד בבסרביה (היום מולדובה). בילדותו היה חבר במקהלתו של אביו. אביו שלא היה נלהב משאיפותיו המוזיקליות של בנו והעדיף שיעמיק בלימוד תורה, שלח אותו לבסוף לאודסה ללמוד אצל החזן הנודע זלמן (סולומון) רזומני. בשנת 1902 קיבל שטיינברג את משרתו הראשונה בבית הכנסת Ahrele באודסה. משם המשיך לברדיצ'ב, וילנה ובשנת 1910 שב לאודסה כחזן של בית הכנסת הגדול של אודסה, שם כיהן במשך ארבע עשרה שנה.
בשנת 1924 היגר שטיינברג לארצות הברית שם שימש כחזן של מספר בתי כנסת, לרבות 'הבריסקר' בניוארק, ה'מונטיפיורי' ברובע הברונקס וה-וודרואו אבניו בבוסטון. בשנת 1929 חברת סרטי פרמאונט פנתה לשטיינברג בהצעה נדיבה לקחת חלק בסרט קולנוע, אך הוא סרב. במהלך סיור קונצרטים בלונדון ב-1932, שוכנע שטיינברג לשוב לוילנא שם התגורר למשך חמש שנים נוספות תוך ביקור לסירוגין בצ'רנוביץ, אוסטריה.
בשנת 1937 שב שטיינברג לניו יורק וכיהן כחזן בבית הכנסת Hebrew Institute of University Heights שברובע הברונקס עד למותו בגיל 70 בשנת 1941.
פר אהלמארק
פר אהלמארק (בשוודית: Per Axel Ahlmark; 15 בינואר 1939 - 8 ביוני 2018) היה סופר, משורר ופוליטיקאי שוודי. היה מנהיג המפלגה העממית הליברלית (המפלגה הליברלית השוודית) בשנים 1975-1978 ושר התעסוקה וסגן ראש ממשלת שוודיה בין השנים 1976-1978. שימש כחבר פרלמנט שוודי בין השנים 1967-1978.
ילדותו וחינוכו.
פר אהלמארק נולד בסטוקהולם, שוודיה, בנם של הפרופסור לרפואה אקסל אהלמארק ורופאת השיניים גנבור ברגלונד. ב-1964 סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת סטוקהולם.
קריירה פוליטית.
אהלמארק הצטרף ל"צעירים הליברליים של שוודיה" (מחלק הצעירים של המפלגה הליברלית) בשנת 1960, ונבחר ליושב הראש עוד באותה שנה. הוא המשיך לכהן בתפקיד יושב הראש עד ל-1962, וכחבר בוועד המנהל של המפלגה העממית הליברלית בשנים 1960-1978. הוא נבחר כחבר הבית העליון בפרלמנט השוודי מ-1967 עד 1969 (נבחר הציבור של נפת אורברו) וכחבר הבית התחתון בין השנים 1969-1970 (ייצג את עיריית סטוקהולם). בעקבות שינוי שיטת מבנה הפרלמנט השוודי בשנים 1970-1971, שירת אהלמארק בבית היחיד של הפרלמנט השוודי עד 1978. הוא גם שירת כחבר במועצת אירופה מ-1971 עד 1976 וכסגן יושב הראש של קרן מרטין לותר קינג בין 1968 ועד 1973.
ב-7 בנובמבר 1975, ניצח אהלמארק את קודמו והפך למנהיג המפלגה העממית הליברלית בין 1975 ל-1978. מ-1976 ועד 1978, בממשלה הלא-סוציאליסטית הראשונה מזה 40 שנה בשוודיה, כיהן אהלמארק כשר התעסוקה וכסגן ראש הממשלה. ב-7 במרץ 1978, אהלמארק פרש מהפוליטיקה בשל סיבות אישיות. בשנים 1978 עד 1981 שירת כיושב ראש הוועד המנהל של מוסד הסרטים השוודים.
כתיבה ודעות פוליטיות.
אהלמארק הוציא לאור מספר ספרים פוליטיים ומאות רבות של מאמרים אודות פוליטיקה, ספרות וקונפליקטים בינלאומיים. במהלך שנות ה-80 הוציא לאור שלושה ספרי שירה, רומן אחד ושני ספרי מאמרים. הוא היה בעל טור באקספרסן (Expressen), העיתון הימי הגדול ביותר בסקנדינביה באותה תקופה, בשנים 1961-1995. החל מ-1997 כותב אהלמארק טור בדאגנס ניהטר, עיתון הבוקר השוודי הגדול ביותר. בכתיבתו הוא מאשים את השמאל הפוליטי בשוודיה בחוסר ביקורתיות כלפי משטרים טוטליטארים קומוניסטיים, במיוחד לאחר 1968.
הוא תומך נלהב של מדינת ישראל. בין 1970 ל-1997 שימש כסגן יושב הראש של איגוד הידידות השוודי-ישראלי. הוא היה אחד המייסדים של הוועידה השוודית נגד אנטישמיות (ארגון לתועלת הציבור) ב-1983 ושימש כסגן יושב ראש הוועידה עד 1995. ב-1997 ייסד את איגוד הידידות השוודי-טיוואני.
אהלמארק גם משמש כיועץ לקרן אלי ויזל לאנושיות החל מ-1987, וכחבר בוועד המנהל של הארגון הלא ממשלתי UN Watch החל מ-1993.