הסוסים המיניאטוריים בדרך כלל קשוחים למדי, ולעיתים קרובות חיים בממוצע יותר מכמה מגזעי סוסים בגדלים מלאים; אורך החיים הממוצע של סוסים מיניאטוריים הוא בין 25 ל-35 שנים. עם זאת, יש גם כמה בעיות בריאותיות שנפוצות יותר אצל סוסים מיניאטוריים מאשר קרוביהם בגודל מלא. הזנת יתר היא בעיה שכיחה אצל סוסים מיניאטוריים, המובילה להשמנה; זה נכון במיוחד כאשר הבעלים רגילים להחזיק סוסים בגודל מלא. בעיות שיניים, נראות לעיתים קרובות, מכיוון שישנו מספר מסוים של שיניים אצל סוסים בגודל מלא ומספר זהה של שיניים אצל סוסים מיניאטוריים, אשר בעלי פה קטן בהרבה. הם יכולים גם להיתקל בשמירה על שיני החלב (שיניים לתינוק) ובעיות בסינוסים בגלל צפיפות. השילוב של נטייה לאכילת יתר ובעיות שיניים יכול להוביל להופעה מוגברת של קוליק. בעיה מטבולית עיקרית הנראית בתדירות גבוהה יותר אצל סוסים מיניאטוריים היא היפרליפמיה, כאשר לחץ מאזן להפחתת התיאבון יכול לגרום לגוף לפרק כמויות משמעותיות של שומן, להכריע את הכבד ועלול לגרום לאי ספיקת כבד. גם הרבייה קשה יותר בסוסים מיניאטוריים, עם שכיחות גבוהה של לידות קשות ופוטנציאל גדול יותר להרעלת הריון. רב הבעיות הבריאותיות שנראות בתדירות גבוהה יותר אצל סוסים מיניאטוריים מתוקנות בקלות באמצעות האכלה ותחזוקה נכונים.
אולגה ויזינגר-פלוריאן
אולגה ויזינגר-פלוריאן (בגרמנית: Olga Wisinger-Florian; 1 בנובמבר 1844 - 27 בפברואר 1926) הייתה ציירת אימפרסיוניסטית אוסטרית, בעיקר של נופים ודומם פרחים.
חיים.
ויזינגר-פלוריאן נולדה וחיה כל חייה בווינה. היא החלה בשיעורי אמנות פרטיים בגיל 19. מתוסכלת מהתקדמותה ואיכות ההדרכה, עקבה אחר משאלות הוריה והתאמנה כפסנתרנית קונצרטים עם יוליוס אפשטיין. בין השנים 1868 עד 1873 היא זכתה להצלחה מסוימת כפסנתרנית, עד שפציעה ביד אילצה את פרישתה מהפסנתר.
בגיל 30 חזרה ויזינגר-פלוריאן לציור, והקדישה את עצמה לחלוטין לחדר העבודה שלה. היא למדה תחילה אצל אוגוסט שפר ואחר כך אצל אמיל יקוב שינדלר. כשהייתה בת 35 נכללה בתערוכה של אגודת האמנות הווינאית. היא הייתה אחת מתשע הנשים היחידות שהתבקשו לתרום ל- Die österreichisch-Ungarische, אנציקלופדיה בת 24 חלקים על הארצות והעמים של האימפריה האוסטרו-הונגרית - מבין שאר הנשים, ויזינגר-פלוריאן הייתה האוסטרית היחידה.
משנת 1881 היא הציגה באופן קבוע ציורים בתערוכות השנתיות שהוצגו בבית האמן ובהמשך הוצגה לעיתים קרובות בתערוכות בווינה. העבודה שהציגה בתערוכות הבינלאומיות בפריז ובשיקגו זכתה לשבחים ברחבי העולם. ויזינגר-פלוריאן הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות ובבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
האמנית, שהייתה פעילה גם בתנועות הנשים של המעמד הבינוני באותה תקופה, זכתה להצטיינות ופרסים רבים. ניתן לייחס את הציורים המוקדמים של ויזינגר-פלוריאן למה שמכונה אימפרסיוניזם אוסטרי. בציורי הנוף שלה אימצה את גישתו של שינדלר לטבע.
המוטיבים שהשתמשה בהם, כמו נוף של שדרות עצים, גנים ושדות, הזכירו מאוד את עבודתו של המורה שלה. לאחר שנפרדה משינדלר בשנת 1884 הלכה בדרכה. תפיסת הנופים שלה נעשתה מציאותית יותר. עבודתה המאוחרת בולטת בצבעים מגוונים, עם השפעה ניכרת של אקספרסיוניזם. עם תמונות נוף ופרחים שכבר היו צבעים בסגנון אקספרסיוניסטי בשנות ה-90 של המאה ה-19, היא הקדימה את זמנה שנים.
למרות תחילת דרכה המאוחרת כציירת, ויזינגר-פלוריאן נהנתה מהכרה בווינה.
עבודותיה נכללו בתערוכת City of Women אמניות בווינה בין השנים 1900–1938.
ההתיישבות הצעירה
יוסף פרדס
יוסף פרדס (נולד ב-28 בדצמבר 1928) היה מפקח ארצי ומנהל השירות הקהילתי ושיקום שכונות במשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים על השירותים הקהילתיים, חוקר בתחום העבודה הסוציאלית. זוכה פרס חזני לחדשנות בשירותי רווחה (1990) ופרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית (1993).
קורות חייו.
שנותיו המוקדמות.
יוסף פרדס נולד בי"ד בטבת תרפ"ט (28 בדצמבר 1928) בירושלים לזהרה ואליהו פרדס, שם סיים את לימודיו בבית הספר העממי. הוא קטע את לימודיו בבית הספר התיכון ובשנת 1944 יצא להכשרת לקיבוץ שדה אליהו. בשנת 1945 התגייס לארגון ההגנה. בשנה זו נעצר על ידי הבריטים כחשוד בפעולות טרור, נעצר ונחקר במשטרת נצרת, משם הועבר לקישלה בירושלים ולאחר מספר שבועות שוחרר. בשנת 1946 השתתף בהכנת הביצורים ביום העלייה לקיבוץ עין הנצי"ב ולאחר כמה חודשים לקח חלק בהדיפת ההתקפה של פורעים ערבים על הקיבוץ.
ההתיישבות בביריה ובשורות הפלמ"ח.
בפברואר 1946, השתתף בעליה ההמונית לביריה ובשנת 1947 היה ראשון חברי ההכשרה שעלה לביריה להתיישבות קבע. היה אחראי על ארבעת הסליקים בביריה, היה נציג הקיבוץ בוועד ישובי הגליל העליון ויצג את הקיבוץ במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית ושל הקרן הקיימת ובמוסדות התנועה. בפקודת ההגנה התגייס למשטרה הבריטית, בשנת 1947 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת ביריה/חצר תל-חי בגדוד השלישי של חטיבת יפתח. השתתף בכיבוש המשלט לצורך פריצת הדרך בין ביריה לעין זיתים, בפיצוץ הבתים בסעסע, בימי המצור היה בין אנשי שיירות הלילה מהר כנען לראש פינה, שנשאו נשק, תחמושת (בפרט פגזי דוידקה) ומזון להר כנען, עין זיתים וביריה. הוא השתתף בלווי השיירה הראשונה לירושלים בדרך בורמה וכן במבצע חירם. פרדס השתתף בכל מלחמות ישראל עד מבצע שלום הגליל. פרדס יזם והיה חלק מתהליך שיקום מצודת ביריה, והקמת המוזיאון במקום.
כבכיר במשרד הרווחה וכחוקר העבודה הסוציאלית.
לאחר מלחמת העצמאות הצטרף למייסדי משואות יצחק והיה שם בשנים 1949–1958. הוא נשלח מטעם המשק כמורה ומדריך בישובי עולים. היה מראשוני סגל עובדי חבל לכיש וראשון המיישמים את שיטת העבודה הקהילתית בישראל. בשנים 1961–1967 היה מנהל המחלקה הסוציאלית והמחלקה לפתוח קהילתי במועצה האזורית שפיר. בשנים 1967–1993 היה מפקח מחוזי, מפקח ארצי, סגן מנהל ומנהל השרות לעבודה קהילתית ושיקום שכונות ומנהל השרות לילד ולנוער במשרד העבודה והרווחה. כן היה היוזם, המתכנן ויו"ר המועצה של בתי הספר לפעילים לקידום מנהיגות ברשויות המקומיות. למד ולימד בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן, המציא ב-1978 את "שיטת פרדס" להקצאת משאבים למערכות שירותים, ששימשה לקביעת תקנים במשרד הרווחה במשך שנים רבות. 90 פרסומים בתחום התמחותו, חלקם תורגמו על ידי משרד החוץ וארגונים בינלאומיים לשפות רבות.
יוסף פרדס נשוי ואב לשתי בנות, מתגורר בירושלים.
כיפות הקרח הקוטביות של מאדים
למאדים יש שתי כיפות קרח קוטביות קבועות. במהלך החורף בקוטב, שורר בו חושך מתמשך, מצנן את פני השטח וגורם לריבוץ של 25-30% מהאטמוספירה ללוחות קרח CO2 (קרח יבש). כאשר הקטבים נחשפים שוב לאור השמש, ה-CO2 הקפוא עובר המראה. פעולות עונתיות אלה מסיעות כמויות גדולות של אבק ואדי מים, מה שמוליד כפור דמוי כדור הארץ וענני צירוס גדולים.
הכיפות בשני הקטבים מורכבות בעיקר מקרח מים. פחמן דו-חמצני קפוא מצטבר כשכבה דקה יחסית בעובי של כמטר על הכיפה הצפונית בחורף הצפוני, ואילו לכיפה הדרומית כיסוי קרח יבש קבוע בעובי של כ-8 מטרים. כיפת הקרח של הקוטב הצפוני בקוטר של כ-1,000 קילומטרים, במהלך הקיץ, ומכיל כ 1.6 מיליון ק"מ מעוקב של קרח, שאם יתפשט באופן שווה על הכיפה, היה בעובי של 2 ק"מ (לשם השוואה נפח שכבת הקרח בגרינלנד הוא 2.85 מיליון ק"מ מעוקב). כיפת הקוטב הדרומי בקוטר 350 ק"מ ועובי 3 ק"מ. נפח הקרח הכולל בכיפה הדרומית יחד עם המרבצים בשכבות הסמוכות נאמד גם הוא בכ-1.6 מיליון קמ"ק. בשתי הכיפות הקוטביות מוצגות מגרעות ספירליות, אשר ניתוח שנערך לאחרונה על ידי מכ"ם חודר קרח הראה שהן תוצאה של רוחות קטבטיות ניצבות, הנעות בספירלה עקב כוח קוריוליס.
הקפאון העונתי באזורים מסוימים ליד כיפת הקרח הדרומית מביא ליצירת לוחות בעובי של כמטר, של קרח יבש שקוף מעל הקרקע. עם בוא האביב, אור השמש מחמם את פני השטח והלחץ מהמראה של CO2 מצטבר מתחת ללוח, מעלה אותו וקרע אותו בסופו של דבר. תהליך מוביל להתפרצויות דמויי גייזר של גז CO2 מעורבב עם חול בזלתי כהה או אבק. תהליך זה מהיר, נצפה בחלוף כמה ימים, שבועות או חודשים, קצב די חריג בגאולוגיה - במיוחד עבור מאדים. הגז הנע במהירות מתחת ללוח לאתר הגייזר מגלף תבנית דמוית עכביש של תעלות רדיאליות מתחת לקרח.
ביולי 2018 דיווחו מדענים איטלקים על גילוי לכאורה של אגם תת-קרחוני על מאדים, בעומק של 1.5 ק"מ מתחת לפני השטח של מרבצי השכבות הקוטביות הדרומיות (לא מתחת לכיפת הקרח הקבועה הנראית לעין), ובאורך של כ-20 ק"מ, גוף המים היציב הידוע הראשון על פני הכוכב.
אלפרד צוף
אלפרד צוף (בגרמנית: Alfred Zoff; 11 בדצמבר 1852 - 12 באוגוסט 1927) היה צייר נוף פוסט-אימפרסיוניסטי אוסטרי.
ביוגרפיה.
אביו היה רופא שהגיע במקור מקרינתיה. אלפרד נולד בגראץ. הוא החליט להיות אמן כבר בגיל צעיר, אף שהחל בלימודי רפואה, בשנת 1869 הוא למד שיעורים באקדמיה הממלכתית לציור בגראץ אצל צייר הנוף הרמן פון קניגסברון.
בשנת 1880 הוא החליט על אמנות כקריירה ונרשם לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, שם למד אצל אדוארד פיתנר פון ליכטנפלס. לאחר מות אביו בשנת 1882 עברה אמו לקלגנפורט ולעיתים קרובות הוא ביקר שם כדי לצייר. המקום נשאר כמועדף למשך שארית חייו. הוא ערך גם נסיעות לאיטליה ובלגיה.
את לימודיו סיים בשנת 1890 באקדמיה לאמנויות יפות, קרלסרוהה, עם גוסטב שנלבר, שהכיר אותו בבית הספר ברביזון לציור נוף. לאחר מכן התגורר במינכן ובקרמס אן דר דונאו.