באמצע המאה ה-19 מתחיל עידן הפרסומת המודרנית ומשרד הפרסום הראשון בארצות הברית קם בשנת 1849 מתוך ההכרה בחשיבות העיתונות להעברת מסרים לציבור.
אמצע המאה ה-19 מציינת את התפתחות תעשיית העיתונות כתעשייה קפיטליסטית וכתחום שנמצא בעיקר בידיים פרטיות ולמרות הבעלות הפרטית ישנו קשר הדוק למפלגות השלטון. למרות זאת, באותה התקופה מתחילים לראשונה להתפתח ניצנים של אתיקה עיתונאית אמנם המונח והתקנות בנושא עדיין לא היו קיימים, אך ניתן לזהות בעיתוני התקופה נורמות אתיות.
נקודת ציון לגבי תקופת עיתונות הפני היא העיתון The Sun. הוא לא היה הראשון להימכר במחיר של פני אחד, אך הוא הראשון שניסה לפנות לתחומי העניין של הציבור. העיתון הניח בפניו מטרה: "להניח בפני הציבור במחיר שהוא בהישג יד את כל הידיעות של היום", והוא אכן ניסה לגעת בהכל. העיתונות בניו יורק הייתה באותה התקופה פוליטית-מפלגתית בלבד. ו- The Sun סיפק סיפורים מקומיים רבים על אנשים והתרחשויות ומעט מאוד על פוליטיקה. העיתון הצליח מאוד ובתוך זמן קצר יחסית הייתה תפוצתו גדולה משל כל עיתוני ניו יורק יחד. בסגנון כתיבתו ובניסיון להגיע לקהל רחב העיתון השתדל לספר ולדווח ללא נקיטת עמדה, ובכך סלל את הדרך לעיתונות אובייקטיבית, ובמהרה התפתח הסגנון ברחבי היבשת.
העיתון "הניו יורק הראלד" היה הראשון שהפעיל "דסק חדשות" ושיגר כתבים ביוזמת המערכת לכיסוי אירועים. "הניו יורק טריביון" היה הראשון שעשה הפרדה בין העמודים המוקדשים לדעות, לבין אלה המוקדשים לדיווחים חדשותיים. בנוסף, בתקופת עיתונות הפני התפתח הריאיון הישיר כדפוס של עבודה וכתיבה עיתונאית, כאשר "הניו יורק טריביון" היה הראשון שפרסם ריאיון עם שכנה של זונה שנרצחה.
תקופת העיתונות הצהובה / הבידורית.
תקופה זו נמשכה משנת 1895 עד שנות ה-20 של המאה ה-20, אחרי מלחמת העולם הראשונה. את תחילת התקופה מסמלות הגעתו של מו"ל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט מסן פרנסיסקו לניו יורק, וייסוד העיתון הראשון של ג'וזף פוליצר במיזורי. לשני אישים אלה השפעה מכרעת על העיתונות באותה התקופה.
עם הגעתו לניו יורק רכש ג'וזף פוליצר עיתון קטן וכושל בשם N.Y. World, והפך אותו בזמן קצר להצלחה מסחררת בשל התעסקותו הרבה בחשיפת שחיתות ועוולות. פוליצר אמר כאשר קנה את העיתון: "העיתון הזה יחשוף את כל הזיופים ומעשי המרמה ויאבק בכל העוולות והעיוותים הציבוריים, והוא ילחם במלוא הרצינות למען בני האדם". העיתון כוון למעמד הבינוני ופוליצר דרש מהכתבים למצוא זווית חדשה ולא שגרתית בכל אירוע שסיקרו, ולהשתמש בטכניקות עיתונאיות חדשות במיוחד בתחום התחקירים. בעיתונות של פוליצר היה שימוש רב באיורים, תרשימים. בנוסף, פרסם פוליצר בעיתוניו קריקטורות פוליטיות חריפות. בצוואתו ייסד את פרס פוליצר היוקרתי לעיתונאות כתובה, ספרות, והלחנה.
ויליאם רנדולף הרסט הגיע ממשפחה עשירה, שבין היתר היה ברשותה עיתון בסן-פרנסיסקו. אביו נתן לו את העיתון במתנה והרסט מינה את עצמו לעורך ומו"ל. הרסט החל לעשות בחוף המערבי את מה שעשה פוליצר בניו יורק תוך שהוא לומד, מחקה ומשכלל את עיתונו. לאחר שהתבסס הגיע לניו יורק בשנת 1895 ורכש עיתון נוסף, הניו יורק ג'ורנל, ובכך החלה יריבות קשה בינו לבין פוליצר.
עיתוניו של הרסט התאפיינו בסנסציות ובסיפורים מרגשים והרבו לעסוק בנושאי פשע, חברה, מיניות, רכילות. הייתה זו עיתונות שהעדיפה את ערך הבידור והעניין מעל ערך האובייקטיביות והדיוק. המושג עיתונות צהובה או "צהובון" נובע מכך שבעיתונים של פוליצר שיצאו ביום ראשון הופיע מעין קומיקס ראשוני פופולרי מאוד, שגרם לעיתון להימכר בכמויות גדולות יותר. הרסט שכר את המאייר שצייר אותו, אך הזכויות לפרסום היו גם לפוליצר. "הילד הצהוב" הופיע בשני העיתונים, והפך לסמל המלחמה בין עיתוני התקופה.
התנועה הפמיניסטית של אותה התקופה התבטאה בעיקר בעלייה בתרבות הצריכה מצד נשים ובעיקר ברכישת מוצרי נשים (מוצרי קוסמטיקה, אופנה, ועיצוב). פוליצר היה הראשון לזהות זאת והכניס לראשונה מדורי נשים מיוחדים ב- N.Y. World. מדורים אלו לא עסקו בשוויון זכויות לאישה, אלא פרסמו סיפורים רומנטיים, שירה, טור ייעוץ לנשים ובעיקר כתבות על ענייני נשים. הדבר הגביר יחד עם זאת את הפרסום של מוצרי נשים בצמוד לאותם מדורים. בשנת 1887 הוקמה "סוכנות המו"לים האמריקאית" שמטרתה העיקרית הייתה להסדיר את יחסי העיתון עם המפרסמים.
החידוש העיקרי שהביא פוליצר לעיתונות הייתה הסנסציה, לא רק דרך התוכן (מה שהיה נהוג גם בעיתונות הפני) אלא בעיקר בצורת ההגשה: התפיסה הייתה שסנסציה משמעה פרסום עצמי של העיתון, וכל מה שמופיע בעיתון יכול להיחשב כפרסום עצמי, כולל חדשות, והוא מתבטא דרך כל אלמנט בעיתון אשר יכול למשוך את עין הקורא. חידושים עיקריים שהכניס פוליצר:
במובנים מסוימים, עיתונות ההמונים של פוליצר רק הרחיבה את מהפכת עיתוני הפני בתשומת הלב שלה לחיי היום-יום, אך חיי היום יום של כולם היו בשינוי מתמיד. הציבור רצה יותר סיפורים אנושיים ולא עוד סיפורים תנ"כיים, שלא התאימו יותר לערים החדשות ולרוח התקופה. פוליצר סיפק לציבור את מבוקשו. יחד עם זאת, החלו להישמע קולות רבים נגד סגנון הכתיבה ונגד דרך טיפולה של העיתונות הצהובה במציאות.
תקופת העיתונות החדשותית / אובייקטיבית.
התקופה החלה בשנת 1896, ונמשכת למעשה עד היום. העיתון הניו יורק טיימס (New York Times) היה הראשון שביסס את הסטנדרט לעיתונות בת זמננו. הוא נחשב למקור הדיווח האמין ביותר ולעיתון בעל ההשפעה הגדולה ביותר בעולם במאה ה-20. מקור ההשפעה שלו היה קהלו – אנשים עשירים ובעלי עוצמה, אשר נמשכו לשמרנות, לדייקנות ולאמינות שלו. הוא ביסס את מעמדו כ"תנ"ך של קהילת העסקים", כאשר מספר רב של ידיעות כלכליות ועם זאת של פרסום כלכלי הופיעו בו והפכו אותו לכלי עבודה של אנשי העסקים. הוא ביטא עמדות פוליטיות שמרניות הן במאמרי המערכת שלו והן בדיווח הפוליטי שלו.
אלפרד אוקס קנה את העיתון ב-1896 עם תפוצה של 9000 ומורל ירוד כעיתון בעל סטנדרטים עיתונאים גבוהים של אמינות ואיכות. הוא הצהיר כי לא ישנה מאומה מהקו של העיתון, מערכיו ומהצוות שלו. הוא הצהיר כי ימשיך לכוון לקהל מובחר של קוראים חושבים וטהורי מחשבה ותבע את הגדרת התיעוד – עיתון שאינו מתאר ומדווח על המציאות אלא מתעד אותה (Paper of the Record): מביא את המסמכים המלאים, ציטוטים מדויקים של נאומים וכדומה. ההנחיות לכתבים היו לא לחשוף בדיווחים את דעותיהם והשקפותיהם האישיות, אלא להסתפק רק בעובדות, ובזה היה הניו יורק טיימס חריג - הוא לא תיאר את מחשבות הכתבים.
בפברואר 1897 קבע הטיימס את הסלוגן שלו: "All The News That Fit to Print". אוקס החל בלוחמה מוסרית בעיתונות הצהובה של פוליצר והרסט, בהאשימם בכל הזדמנות ברדידות, בחוסר מכובדות ובחוסר הגינות. בשנת 1898 הטיימס הוריד מחירו לפני אחד, ומאז תפוצתו עלתה בצורה ניכרת. אוקס הסביר זאת בכך שאמר שקוראי העיתונים קונים את העיתונות הצהובה מפני שהיא זולה, ואילו יכלו להרשות לעצמם עיתון הגון ואמין היו מעדיפים זאת.
חוקרים טוענים כי אנשים במעמד גבוה קוראים עיתונים צהובים לא פחות מעיתונים כמו הטיימס, הם רק עושים זאת עם תחושת בושה. הרעיון נותן סבירות לתיזה לפיה תפוצתו של הטיימס הייתה גדולה לא בשל היותו כלי עבודה לקהילת העסקים ולאליטה, אלא בשל היותו סמל סטטוס. השאלה מה גרם לו להראות מכובד היא שאלה סוציולוגית בעיקרה, שנוגעת לקונפליקט התרבות ה"גבוהה" מול התרבות הפופולרית. תרבות גבוהה מקושרת לרוב עם קהל צרכנים עשיר ומשכיל, אולם גם הטעמים לגבי מהי תרבות גבוהה משתנים.
שינויים נוספים המאפיינים את תחילת התקופה:
לינוטייפ והשפעתו על העיתונות.
עד הופעת הלינוטייפ, שלב הסדר בהדפסה הגביל את גודל העיתון: סדר יחיד יכול לסדר ביום עבודה טורים ספורים בסידור ידני, והדפסת עיתון שלם דורשת סדרים רבים. לפני שהופיע הסדר המכני, כלומר עד להופעת הלינוטייפ, לא הופיעו עיתונים יומיים שגודלם עלה על שמונה עמודים.
האצת הסידור שהתאפשרה על ידי הסדר המכני, הסירה את המגבלה, ושיקולים אחרים, כמו מספר העיתונאים, ונוחות הקוראים הם שקבעו את גודל העיתון, ועיתונים רבים הכילו עשרות עמודים. האצת הסדר אפשרה גם הדפסת "מהדורת ערב" - מהדורה שנייה של העיתון באותו יום, כשתוכן שנוסף במשך היום התווסף לתוכנה של מהדורת הבוקר, או החליף חלק ממנו.
מכונת לינוטייפ הופיעה ב-1886, והעיתון הראשון שהשתמש בה היה "ניו יורק טריביון". בשנים הבאות השימוש במכונה התפשט, ובעשרות השנים הבאות עברו כל העיתונים לשימוש בה. עד סביבות 1930, כל העיתונים, פרט למספר קטן של יוצאי דופן עברו לסידור מכני, ועד ראשית שנות השמונים של המאה ה-20 המכונה שלטה בכיפה בסידור עיתונים בכל העולם. דפוס האופסט והסדר האופטי החלו לדחוק את רגלי דפוס הבלט והסדר המכני, ועד סוף העשור נטלו אלו את הבכורה, בלי שהביאו לשינוי משמעותי בגודל ונפח העיתונים.
בעיתונות העברית.
העיתון העברי הראשון שעבר לשימוש בלינוטייפ היה דואר היום של איתמר בן-אב"י, שהביא את מכונת הלינוטייפ הראשונה לפלשתינה ב-1920, למגינת לבם של הסדרים, שפתחו בשביתה שנמשכה מספר שבועות. בשנים הבאות עברו שאר העיתונים בעברית, ולצידם עיתונים בשפות אחרות בפלשתינה לשימוש במכונה, ועד הקמת מדינת ישראל לא נותרו בה עיתונים יומיים שסודרו ידנית. בתי הדפוס של העיתונים הגדולים הפעילו עשרות מכונות כאלה, כשחלקם נתנו שרותי דפוס לגופים נוספים.
העיתונות החדשה.