קטי וסקסיליה רוקמות תוכנית: הן מחליפות זהויות, כך שקטי תוכל להימלט מהניצול המיני בידי אביה ולהופיע במקום סקסיליה. זה יאפשר לסקסיליה להימלט עם אהובה ריזה. טוראיה מצליחה לאתר את ריזה ולפתות אותו. כאשר סקסיליה מגיעה לחדרו של ריזה, היא מוצאת אותו יחד עם טוראיה. ריזה מנסה לשכנע אותו שיחסי מין עם טוראיה היו רק הכנה לדבר האמיתי אתהּ, אך סקסיליה אינה משתכנעת. בגידתו של ריזה מחזירה את סקסיליה אל הפסיכותרפיסטית. בטיפולה היא מגלה, בפלשבק לילדותה, שטוראיה גרמה לטראומות הילדות שהפכו את סקסיליה לנימפומנית ואת ריזה להומוסקסואל – בזמן שריזה וסקסיליה שיחקו על החוף, הגיעה טוראיה ולקחה את ריזה. סקסיליה הזנוחה, שגם אביה התעלם ממנה, נענתה להצעה לשחק ב"אבא ואמא" עם קבוצת נערים על החוף, בזמן שריזה צופה בה.
סקסיליה נפגשת עם קטי, שלאחר ניתוח פלסטי נראית כמו סקסיליה, וקטי משכנעת את סקסיליה לתת לריזה הזדמנות נוספת. סאדק, המאוהב בריזה, מחפש אותו. חבריו של סאדק, הקיצונים המוסלמים, מתכננים לחטוף את ריזה. קטי מזהירה את סקסיליה וריזה מפני הסכנה. כאשר טוראיה והקיצונים המוסלמים מגיעים לנמל התעופה, ריזה וסקסיליה כבר נמצאים במטוס, בדרכם לאי הטרופי קונטדורה שבאיי הפנינה.
במדריד, קטי, הנראית כמו סקסיליה, שוכבת עם אביה של סקסיליה, שאותו העריצה מאז ומתמיד, והוא סבור שהיא סקסיליה ושבכך הוא מגשים אהבת אמת כלפיה. בנמל התעופה, סאדק וחבריו, שהחמיצו את ריזה, חוטפים את טוראיה. בעת שהמטוס באוויר שומעים הצופים את סקסיליה וריזה מקיימים יחסי מין לראשונה. חרף ניסיונה המיני העשיר, מציינת סקסיליה זכות ראשונים של ריזה: "יקירי, אתה הגבר הראשון שזיינתי תוך כדי טיסה".
שחקנים עיקריים.
פדרו אלמודובר עצמו ואחיו אגוסטין מופיעים אף הם בתפקידי משנה בסרט.
דבר המבקרים.
סרט זה, השני בסרטיו המסחריים של אלמודובר, הופק בתקציב גדול יותר מאשר סרטו הראשון, "פפי, לוסי, בום", והשתמש בציוד משוכלל יותר.
עם תחילת הקרנתו בספרד, גורלו היה גרוע משל קודמו, ומרבית המבקרים התייחסו אליו בשלילה. מבקר העיתון "אל פריודיקו", היוצא לאור בברצלונה, כתב:
מבקרים שצפו בסרט שנים אחדות מאוחר יותר, לאחר שאלמודובר זכה למוניטין בינלאומי, התייחסו לסרט ביתר חיוב, תוך שהם מזהים בו את הסגנון שניכר גם בסרטיו המאוחרים יותר של אלמודובר. המבקרת מיכל ויניק כתבה:
פרשנות.
טיראן היא איראן.
בעיצוב חלק מהדמויות התבסס אלמודובר על משפחתו של מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה האחרון של איראן, שנפטר בשנת 1980, לאחר שהודח.
דמויות.
בנוסף לשני גיבורי הסרט, את הסרט מאכלסות עשרות דמויות נוספות. אלמודובר התייחס למאפיין זה של הסרט ואמר: "אני אוהב את הסרט, אף שניתן היה לעשותו טוב יותר. הבעיה העיקרית היא שסיפורם של שני גיבורי הסרט פחות מעניין מסיפוריהן של דמויות המשנה. אך דווקא משום שיש דמויות משנה רבות כל כך, אני אוהב חלק ניכר מהסרט." ג'נט מסלין, מבקרת הקולנוע של "הניו יורק טיימס" עסקה בסרט רק בתחילת 1990, כאשר הגיע להקרנה בארצות הברית. גם היא התייחסה לריבוי הדמויות בסרט, וציינה: "גישתו של פדרו אלמודובר לקומדיה דומה לגישתם של אחרים לביקוע גרעיני: בביטחון שאם מספיק חלקיקים יתנגשו זה בזה עם אנרגיה מספקת, מוקדם או מאוחר משהו חייב להתפוצץ. דמויותיו מתנגשות בפראות, בסערה, בקומיות ובאקראי."
המשפחה.
סרט זה הוא הראשון שבו עוסק אלמודובר בהרחבה במשפחה, על שלל בעיותיה וחיפושיה אחר האושר. נושא זה חזר בהמשך בעוד רבים מסרטיו. בסרט שלפנינו שלוש משפחות:
כדברי טולסטוי בפתח ספרו "אנה קארנינה", כל אחת משלוש משפחות אלה אומללה על פי דרכה. חייהם של בני שלוש המשפחות נשזרים אלה באלה, ובסופו של הסרט כל משפחה מוצאת את אושרה.
סבלה של קטי כמשל לסבלה של ספרד.
קטי סובלת מניצול מיני בידי אביה, שאונס אותה לאחר שאשתו עזבה אותו. סקסיליה, המשוחחת עם קטי על כך, שואלת אותה: "אולי את אוהבת את זה?" וקטי עונה "לא, אבל אפשר להתרגל לכל". Ernesto Acevedo-Muñoz, בספרו "Pedro Almodóvar", רואה בסרטים אחדים של אלמודובר את קורותיהם של הגיבורים כמשל לקורותיה של ספרד. את סבלה של קטי הוא משווה לסבלה של ספרד במשך קרוב לארבעים שנה תחת שלטונו הפטריארכלי והמנצל של פרנקו. בדומה לקטי, גם תושבי ספרד הבהירו ש"אפשר להתרגל לכל".
הופעתו של אלמודובר בסרט.
אלמודובר עצמו מופיע פעמיים בסרט זה. הופעתו הראשונה היא מרומזת: ריזה קורא כתב עת המספר על כוכבת הפורנוגרפיה פאטי דיפוזיה, דמות בדיונית שבשמה פרסם אלמודובר בכתב העת "לה לונה" טור המתאר את הרפתקאותיה (ראה אור גם בעברית, בספר פאטי דיפוזיה וטקסטים אחרים, הוצאת בבל, 2002).
בהמשך הסרט מופיע אלמודובר כבמאי, בשם פדרו, המביים סרט בכיכובו של פאביו, ידיד של ריזה. לאחר מכן הולכים פדרו, פאביו וריזה למועדון, שבו מציג פדרו את הלהקה המופיעה.
נביעות (יישוב)
נביעות היה מושב ישראלי ששכן בצדו המזרחי של חצי האי סיני, בנואיבה, לחוף מפרץ אילת, כ-65 ק"מ מדרום לאילת וכ-150 ק"מ מצפון לאופירה. המושב נביעות נכלל בשטח מחוז מרחב שלמה, שטחו הגיע ל-2,500 דונם, והיה אחד משלושת היישובים הישראלים שהוקמו לאורך מפרץ אילת.
הקמת היישוב.
סקר קרקע שבוצע במחצית השנייה של 1970 מצא שבאזור נוייבה יש כ-3000 דונם המתאימים לחקלאות ושניתן להפיק מליון קוב מים לשנה. ההתעקשות על הקמת מושב במקום נבעה מההנחה שיהודים לא יסכימו לגור במקום כה מרוחק אלא אם תהיה קהילה של לפחות 60-80 אנשים.
בתחילת 1971, הוקמה נביעות ליד הכפר הבדואי נואיבה על ידי תנועת המושבים. היישוב יועד להתפרנס מחקלאות ימית, תיירות, שירותי דרך ושמירה על שמורת הטבע באזור. 11 מתיישבים ראשונים הגיעו למקום באמצע פברואר. אולם לאחר כשישה שבועות, בהם התקלקל ציוד רב ונוצרו סכסוכים בין המוסדות המיישבים והמתיישבים, עזבו המתיישבים את המקום. ניסיון שני להקים את המושב התבצע באוגוסט 1971. המתיישבים התגוררו במחנה עבודה של סולל בונה שהוקם עבור העובדים שסללו את הכביש בין אילת לשארם א-שייח ופתחו במקום מזנון ותחנת דלק. קידוח של "החברה המאוחדת לקידוח" גילה במקום מים. בתחילת ינואר 1972 ציינו המתיישבים את היותם מושב שיתופי. עד אז, הוקם במקום חוף רחצה ועובדו 20 דונם גידולי חורף. כן הוחל בהסבת המבנים של מחנה העבודה לכפר נופש. באותו חודש חובר המושב לרשת הטלפון הישראלית. הקרן הקיימת חפרה ליד המושב תעלת ניקוז של מי שיטפונות, למנוע משיטפונות לפגוע במושב, אולם העבודות לא הושלמו ובנובמבר 1972 פרץ שיטפון אדיר את סוללת העפר שהגנה על גן הירק של המושב והרסו. במאי 1973 עובדו במקום 80 דונם של ירקות שהודות להבשלה מוקדמת השיגו מחירים נאים. באפריל 1975 התגוררו במושב 20 משפחות. נבנו אז 40 בתי קבע בתקווה להגעת עוד מתיישבים.
החקלאות במקום כללה ירקות: עגבניות, מלפפונים, פלפלים וחצילים, ופירות סובטרופיים: אננס, מנגו ופפאיה. כן גודלו במקום מלונים, שבגלל תנאי האקלים במקום יוצאו החל מינואר.
על פי דו"ח שהוכן עבור הסנאט של ארצות הברית ב-1977, נמנו במושב 150 תושבים.
פינוי.
עם חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1979 בחנו המתיישבים את האפשרות לעבור לאשקלון, אך לבסוף הגיעו מתיישבי נביעות להסכמה על העתקת המושב לחוף הצפוני של הכנרת, אולם רק חלק מהתושבים בחרו באופציה זאת. משרד האוצר טען שאין לו כסף להעתקה, אך ראש הממשלה מנחם בגין תמך בדרישת המתיישבים ונמצא תקציב ראשוני להעתקת המושב, למרות שרק 20 משפחות מהמושב החליטו לעבור ליישוב החדש. היישוב חיפש משפחות נוספות ממפוני סיני שיצטרפו אליו בנקודה החדשה. חברי היישוב שלא תמכו במעבר פתחו ביוזמה בינלאומית בקרב אמנים בעלי שם, שמטרתה להשאירם במקום מגורם. בין החותמים על העצומה שהפיצו דון מקליין. עד תחילת 1987 קיבלו 95% ממתיישבי המושב פיצויים. בעקבות הפינוי, קיבלה כל אחת מ-36 המשפחות במושב פיצוי של כ-373,000 דולר.
היישוב המשיך לפעול ולהפעיל את כפר הנופש עד פינויו ב-1982. משקיעים שונים התעניינו בקניית נכסי המושב ואלו נמכרו לבסוף באמצעות המדינה.
חפיפה (פירושונים)
אוטוג'ירו
אוטוג'ירו (Autogyro, וידוע אף בשמות: gyroplane, gyrocopter, rotaplane) הוא כלי טיס העושה שימוש בכנף סובבת אשר נעה באוטורוטציה, ללא הנעת מנוע, לצורך עילוי, ובמדחף אחורי, המונע בדומה למטוס עם כנף קבועה, כדי ליצור דחף. בעוד בצורתו החיצונית האוטוג'ירו מזכיר מסוק, הכנף הסובבת של כלי טיס זה נעה אך ורק כאשר קיימת זרימת אוויר דרך להבי הרוטור (הכנף הסובבת).
כלי טיס זה הומצא על ידי חואן דה לה סיירבה במטרה ליצור כלי טיס היכול לטוס בבטיחות במהירויות נמוכות. האוטוג'ירו ביצע טיסת בכורה ב-9 בינואר 1923 במדריד. האוטוג'ירו הראשון היה מצויד במסחב קדמי, הסוחב את כלי הטיס, בדומה לרוב מטוסי מדחף בעלי כנף קבועה. דגמים מאוחרים יותר של האוטוג'ירו הם בעלי מדחף אחורי, הדוחף את כלי הטיס קדימה. השם Autogiro היה סימן מסחר בבעלות חברתו של ממציא כלי הטיס, Cierva Autogiro Company.
דרך פעולה.
אוטוג'ירו מאופיין ברוטור שאינו מחובר למנוע. המרכיב האנכי של התגובה האווירודינמית הכוללת של הרוטור מעניקה עילוי לכלי הטיס ומאפשרת את מעופו של האוטוג'ירו. המדחף המחובר למנוע מעניק את הדחף קדימה, ניתן למקם מדחף זה בחזית כמסחב מושך, או באחורי כלי הטיס כמדחף דוחף.