תלבושתה של אירנה היא גם התייחסות לזאת שלבשה לורה קיזלר בביקורה האחרון אצל איבסן. יחסיהם גם היו הבסיס לבית בובות, והיא התנגדה לכך שאיבסן ישתמש בחייה בעבודתו, בדיוק כפי שאירנה מרגישה שרובק השתמש בה לעבודתו.
הסצנה האחרונה הייתה בתחילה שונה במידה רבה ומרוסנת יותר מזו שנכתבה לבסוף במחזה המוגמר. במקור אולפהיים מביא בקבוק שמפניה למעלה ההר, וכל ארבע הדמויות שותות לחיי החופש. כשאולפהיים ומאיה יורדים, אירנה אומרת לרובק ש: "התעוררתי משנת החיים העמוקה"
אחרי שנעלמו מבעד לערפל בדרכם לפסגת ההר, המפולת מפסיקה. הנזירה מגיעה, מסתכלת על אירנה והשמש זורחת גבוה מעל העננים.
פסגת עקבה
פסגת עקבה (גם ועידת עקבה) הייתה ועידה חד-יומית במטרה לקדם את תהליך השלום בין ישראל והפלסטינים, על פי מתווה "מפת הדרכים".
הפסגה התקיימה במהלך האינתיפאדה השנייה, ב-4 ביוני 2003 בהשתתפות ראש ממשלת ישראל אריאל שרון, ראש ממשלת הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס, עבדאללה השני, מלך ירדן ונשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש.
ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת שהיה נתון תחת מצור במוקטעה לא נכח בוועידה לאור התנגדות ישראל.
הפסגה ותוצאותיה.
ב-24 ביוני 2002 הציג ג'ורג' בוש את חזונו המדיני לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני. בעקבות הנאום נוסחה מפת הדרכים לפתרון הסכסוך, בהתאם לנאומו של בוש, על ידי הקוורטט.
ממשלת ישראל תחת סייגים מסוימים והרשות הפלסטינית הביעו את נכונותן לפעול ליישום מפת הדרכים.
פסגת עקבה היוותה למעשה הצעד הראשון בניסיון להניע את מפת הדרכים.
יום לפני הפסגה שחררה ישראל כמחווה לרשות הפלסטינית מאה אסירים פלסטינים, רובם עצירים מנהליים. רק שניים מהמשוחררים הוגדרו אסירים עם "דם על הידיים", בהם מחבל מקרר התופת בכיכר ציון.
במסגרת הפסגה נועדו ראש ממשלת ישראל, ראש הרשות הפלסטינית ונשיא ארצות הברית. הוועידה ננעלה בהצהרה משותפת שבה הביעו את מחויבותם למפת הדרכים.
ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, התחייב לפנות מאחזים לא מאושרים והצהיר כי ישראל מכירה בחשיבות רצף טריטוריאלי למדינה פלסטינית בת-קיימא.
ראש ממשלת הרשות, מחמוד עבאס, גינה טרור נגד ישראלים והתחייב לפעול על מנת לפרק את ארגוני הטרור ולהביא לסיום האינתיפאדה השנייה.
כשישה ימים לאחר הוועידה (10.06), ניסתה ישראל להתנקש בבכיר חמאס עבד אל-עזיז א-רנתיסי. יום לאחר מכן (11.06) ביצע החמאס פיגוע בקו 14 בירושלים ובו נהרגו 17 בני אדם ולמעלה ממאה נפצעו.
כאמור, הפסגה הייתה אמורה להיות הראשונה מבין סדרת מגעים בין הישראלים לפלסטינים אולם בשטח לא הובילה לרגיעה והאינתיפאדה המשיכה. בעקבות האירועים האלימים הוקפאו המגעים בין הצדדים וחודשו שוב רק כשנה וחצי מאוחר יותר בפסגת שארם א-שייח' (פברואר 2005).
ועידת עקבה
משה שפריר
משה שפריר (13 באוקטובר 1935 - 12 ביוני 2018) היהמשורר וחוקר, גאולוג ומרצה ישראלי. במשך שנים רבות עבד שפריר באיתור מקורות מי תהום עמוקים, מחצבים ומלכודות נפט וגז תת-קרקעיים במרחבי ישראל. שפריר נשוי ואב לשלושה.
ביוגרפיה.
שפריר נולד בתל אביב וגדל בּשכונת בּורוכוב, בגבעתיים; היה חניך תנועת הנוער העובד והלומד ולמד בבית הספר התיכון ע"ש קלעי. הוא שירת בּנח"ל וּבחטיבת "גבעתי", ובעקבות קריאתו של דוד בן-גוריון לנוער להתיישב בנגב, הוא היה לחבר בּקיבוץ שדה בוקר. הוא החל לפרסם את שיריו כשהיה סטודנט לגאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. החל משנת 1958, שיריו פורסמו במוספים לספרות של מרבית העיתונים וכתבי-העת של אז. בשנת 1967 יצא לאור ספר שיריו הראשון "גשם מאוחר", ועד כה ראו-אור עוד 10 ספרי-שירה שלו, "אסיף היובל", כולל מבחר משיריו שראו-אור במרוצת יובל השנים 1958–2008. ספרו האחרון הוא "פשר - שירי מקרא והגות". ספריו זכו לביקורות חיוביות.
שפריר כתב מאמרי-ביקורת ספרותית ב"מעריב" וב"מאזנים"; כן כתב מאמרים מדעיים בנושאי גאולוגיה, שהופיעו בכתבי-עת מקצועיים.
שפריר היה חבר באגודת הסופרים העברים מאז 1972, והוא שימש בתפקיד סגן יו"ר הוועד המרכזי של האגודה.
שפריר היה נשוי ואב לשלושה.
האנדרטה לזכר חללי פועלי המספנות של 1970
האנדרטה לזכר חללי פועלי המספנות של 1970 (פולנית: Pomnik Poległych Stoczniowców 1970) נמצאת בגדנסק ליד הכניסה למספנות גדנסק (מקודם: מספנות לנין).
רקע היסטורי.
ב-1970 החלו הפגנות של עובדי מספנות במספר ערים באזור החוף הבלטי בפולין במחאה על ייקור מצרכי המזון הבסיסי.
ב-17 בדצמבר 1970 הורה נשיא פולין ולדיסלב גומולקה לפזר את המפגינים בכוח. בגדיניה פתחו החיילים באש על המפגינים. עשרות נהרגו ומאות נפצעו. גם בגדנסק היו נפגעים. סה"כ היו כ-42 הרוגים אם כי המשטר הודה ב-6 הרוגים בלבד, כשכל השאר נקברו בחשאי.
ב-1980 ניסה המשטר לפתור את הסכסוך של פועלי הנמל באמצעים לא אלימים בשיחות דרך איגוד סולידריות שייצג אותם בראשות לך ואלנסה.
אחת הדרישות הראשונות של הארגון הייתה להקים אנדרטה לחללי 1970. לכך הסכימו השלטונות ותוך זמן קצר הוקמה האנדרטה ענקית ב"כיכר סולידריות" בכניסה למספנות גדנסק.
האנדרטה.
האנדרטה נחנכה ב- במלאת עשר שנים לנפילת עובדי המספנות. היא עשויה מפלדה במשקל 139 טון ומתנשאת לגובה 42 מטר. היא הוקמה במקום שנהרגו 3 מפגינים במאורעות 1970. לידה יש קיר שעליו לוחות זיכרון לנופלים. זאת האנדרטה האנטי קומוניסטית הראשונה שהוקמה במדינה קומוניסטית. בכניסה לכיכר נמצא משוריין של המיליציה הפולנית מהסוג של המשוריינים שהשתתפו בדיכוי ההפגנות. כל מנהיג או ראש משלחת המבקרים בגדנסק מניח זר פרחים למרגלות אנדרטה זו.
טיסה 604 של פלאש איירליינס
טיסה 604 של פלאש איירליינס הייתה טיסת נוסעים מסחרית שהייתה מעורבת בתאונה אווירית קטלנית במצרים ב-3 בינואר 2004. המטוס שנשא את הטיסה, מדגם בואינג 737-300, התרסק לתוך מימי הים האדום דקות לאחר שהמריא מנמל התעופה שארם א-שייח' בסיני. בתאונה נספו כל יושבי המטוס - 135 נוסעים ו-13 אנשי צוות. הייתה זו התאונה הקטלנית ביותר של טיסה מסחרית שאירעה במצרים עד להתרסקות של טיסה 9268 של מטרוג'ט בשנת 2015.
ממצאי חקירת התאונה שנויים במחלוקת, כאשר חוקרי התאונה ממדינות שונות נותרו חלוקים ביניהם ביחס לגורם לה.
התאונה.
המטוס שהיה מעורב בתאונה היה בן 12 שנים ושירת אצל שתי חברות אחרות קודם לפלאש איירליינס. הוא המריא משארם א-שייח' בשעה 04:42 לפי השעון המקומי, בטיסת שכר שפניה לנמל התעופה שארל דה גול בפריז עם חניית ביניים מתוכננת בקהיר. קברניט המטוס היה טייס מנוסה בשם חאדר עבדולה, בעל ניסיון של 7,000 שעות טיסה, ששירת בעבר בהצטיינות בחיל האוויר המצרי. טייס המשנה היה עמאר שאפי. עמם בתא הטייס נמצא טייס מתלמד בחברת פלאש איירליינס (עם ניסיון בהטסת מטוסי נוסעים) בשם אשרף עבדאלחמיד.
לאחר ההמראה, שבמהלכה אחז הקברניט בהגאים, היה על המטוס לנסוק ולבצע פנייה שמאלה על מנת להיכנס למסדרון האווירי שיוליך אותו לקהיר, אך הוא החל לנטות סביב צירו תוך הנמכת הכנף הימנית עד כדי 40 מעלות. כשהגיע המטוס לגובה של 1,660 מטרים הגיעה הנטייה לכדי 50 מעלות, ואז הזהיר טייס המשנה את הקברניט (על פי הקלטת הקולות מתא הטייס) כי המטוס נטוי יתר על המידה ("Overbank"). כעת נטה גם חרטום המטוס כלפי מטה והוא החל לצלול. בהגיעו לגובה של 1,060 מטרים הגיעה הנטייה לימין לכדי 111 מעלות. הטייס המתלמד צעק לקברניט להחזיר לידיו את השליטה במטוס, וניתוח הקלטת נתוני הטיסה הראה שהקברניט החל להשתלט על המטוס, אך המהירות גברה וכשלוש דקות לאחר ההמראה פגע המטוס במים כ-15 קילומטרים מדרום לשדה התעופה. בעת הפגיעה היה המטוס נטוי על צירו בשיעור של 24 מעלות וחרטומו היה נטוי כלפי מטה ב-24 מעלות, במהירות של 770 קילומטרים לשעה ובתאוצה של 3.9 ג'י. עקב הפגיעה במים התפרק המטוס וכל יושביו נספו.
132 מההרוגים היו בעלי אזרחות צרפתית. 13 מההרוגים היו מצרים, והאחרים היו 2 מרוקאים ויפני. רבים מההרוגים הצרפתים היו בדרכם חזרה מחופשה במצרים. ביניהם היו מספר משפחות שלמות שנספו יחד.
חקירת התאונה.
התאונה נחקרה על ידי המשרד לתעופה אזרחית של מצרים, שהסתייע במועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה של ארצות הברית, וכן נחקרה על ידי המשרד לחקר וניתוח ביטחון התעופה האזרחית של צרפת. בתחילה חשדו החוקרים שהמטוס התרסק עקב מעשה טרור, אך אפשרות זו הוסרה מעל הפרק לאחר שהתברר (על פי גודל שדה השרידים של המטוס) שהמטוס פגע במים כשהוא שלם.
שרידי המטוס שקעו לעומק של 1,000 מטרים, ועובדה זו הקשתה על מציאת הקופסאות השחורות של המטוס, אך שבועיים לאחר התאונה הן אותרו על ידי צוות חיפוש צרפתי ונימשו באמצעות רובוט תת-ימי. מסמכי התחזוקה של המטוס היו על סיפונו בלא שנעשה העתק מהם, ועל כן הם אבדו ולא ניתן היה לבדוק אותם.
חוקרי התאונה מן המדינות השונות לא הגיעו להסכמה אודות הגורם לה. החוקרים מארצות הברית ומצרפת טענו שהגורם לתאונה היה אובדן התמצאות מרחבי של הקברניט, שבעקבותיו הוא לא הבחין במצב שאליו נקלע המטוס ולא פעל לתקן אותו עד אשר כבר היה מאוחר מדי לכך. הם קבעו שטייס המשנה לא הזהיר בתחילה את הקברניט על המצב בו נמצא המטוס כי חשש לחלוק על טייס בכיר ומנוסה ממנו. הם גם קבעו ששני הטייסים לא היו מאומנים דיים. החוקרים המצריים התנגדו למסקנות אלו וייחסו את קרות התאונה לתקלות טכניות במטוס. הם טענו כי אילו היו בעיות באופן בו הטיס הקברניט את המטוס היה מעיר על כך הטייס המתלמד, שהיה מנוסה יותר מטייס המשנה.
חודשיים לאחר התאונה נכנסה חברת פלאש איירליינס להליכי פירוק.
אנדרטה לנספים בתאונה הוקמה בשארם א-שייח'.