כלי נשק אלה היו בשימוש נפוץ על ידי כל הצדדים במלחמת העולם השנייה. הם היו יעילים מאוד כנגד טנקים קלים, ופגעו קשות במורל האויב. להלן תיאור מכלי ראשון של תוצאות השימוש בהם, שנכתב במהלך מרד גטו ורשה ב-1943:
ענישה בישראל.
בקבוקי התבערה משמשים כנשק גם כיום, ובין השאר נעשה בהם שימוש, בעיקר על ידי ערבים, במהלך הסכסוך הישראלי-פלסטיני. טנקים ונגמ"שים מודרניים ממוגנים מפני פגיעה רגילה של בקבוקי תבערה, בשל היותם חסיני אש.
בית המשפט העליון הדגיש את החומרה שביידוי בקבוק תבערה לעבר כלי רכב:
במקרים בהם בקבוק תבערה לא גרם לנפגעים, נקבע מתחם ענישה על ייצור ויידוי בקבוקי תבערה של 12 חודשים ל-40 חודשי מאסר למבצע העיקרי, ובין 8 חודשים ל-30 חודשי מאסר למסייע. לקטינים נקבעו עונשים קלים יותר, אך גם אלו כללו לעיתים מאסר בפועל.
פרסאוס
פרסאוס (ביוונית: Περσεύς) הוא גיבור במיתולוגיה היוונית. התפרסם בהרג מדוזה והצלת אנדרומדה.
סיפורו במיתולוגיה היוונית.
פרסאוס היה בנה של דנאה (ביוונית: Δανάη), שהייתה בתו היחידה והאהובה של אקריסיוס מלך ארגוס. האחרון, מאוכזב מכך שלא היה לו יורש עצר, פנה לאורקל ושאל האם זה ישתנה. האורקל סיפר לו שיום אחד הוא ייהרג על ידי בנה של בתו. באותו זמן היא הייתה עדיין חסרת ילדים, ולכן החליט אקריסיוס לנעול אותה בחדר אטום מברזל, הנמצא במגדל, במטרה לשמור שלא ייוולדו לה ילדים. כשזאוס ראה איך אקריסיוס מנסה להתחכם עם הגורל הוא כעס ובא אל דנאה בצורה של גשם מזהב, ועיבר אותה. לאחר זמן קצר, ילדם פרסאוס נולד.
אקריסיוס לא שמח על כך, אולם כיוון שלא רצה להעלות עליו את זעם האלים, החליט לא להרוג את בתו ונכדו אלא לשלח אותם על פני הים בתוך קופסת עץ, כך שבמקרה שהם יטבעו האשמה תהיה על פוסידון אל הים. למרות הכל הם ניצלו ונשטפו לחוף של האי סריפוס, שם הם נלקחו על ידי דייג בשם דיקטיס, אשר גידל את הילד עד בגרותו. לאחר זמן מה פולידקטס, שליט האי ואחיו של אקריסיוס התאהב בדנאה ורצה להעלים את פרסאוס כדי שיוכל להתחתן איתה. לכן הוא תכנן תוכנית - לשלוח את פרסאוס למשימת התאבדות.
פולידקטס נתן לפרסאוס כמה רמזים עבים על כך שהוא היה שמח לקבל את ראשה של מדוזה, אחת מהגורגונות, אשר כל המביט בהן הופך לאבן. לאחר מכן הוא הצהיר שהוא חושק בהיפודאמיה ולכן הוא זקוק לכך שאנשיו יתנו לו סוסים (כחלק ממיתוס אחר). בוש ונכלם מכך שאין לו דבר לתת, פרסאוס עזב במטרה לתת לו את ראשה של מדוזה. הוא ידע שמשימה זו לא קלה, ובמשך זמן רב הוא התהלך ללא תקווה למצוא את מדוזה או ביכולת לסיים את משימתו אם הוא אכן ימצא אותה.
האלים הרמס ואתנה באו לעזרתו. הם הובילו אותו לגראהאה, שלוש נשים זקנות אלמותיות עם עין אחת ושן אחת שחלקו ביניהן, ואחיות של הגורגונות. פרסאוס לקח את העין ואמר שלא יחזירה כל עוד לא יקבל הכוונה. בתמורה לעין, הגראיות הפנו אותו להספרידות, נימפות שהעניקו לו תיק מכושף בו יוכל לשמור בבטחה את ראשה של מדוזה. פרט לכך הוא קיבל מהאלים גם סנדלים מכונפים, כובע של האדס אשר הפך אותו לבלתי נראה, מגל ומגן עם מראה בצידו החיצוני. עם כל אלה הוא הצליח להתקרב לגורגונות הישנות. על ידי הסתכלות בהשתקפות של מדוזה במגן שלו יכול היה להתקרב בבטחה אליה לערוף את ראשה ולשים אותו בשק. שתי הגורגונות הנותרות רדפו אחריו, אך הוא הפך לבלתי נראה ונעלם.
בדרך חזרה לסריפוס, פרסאוס עצר ביפו (לפי גרסאות אחרות- מצרים, או אתיופיה), אשר עליה שלטו המלך קפאוס והמלכה קסיופאה. קסיופאה, אשר התגאתה ביופייה השווה ליופיין של נימפות הים, עוררה את כעסו של פוסידון אשר הציף את האדמה בשיטפון ושלח מפלצת ים שהרגה אנשים ובעלי חיים רבים. האורקל של אמון הצהירה שלא תהיה הקלה בנקמתו של פוסידון כל עוד המלך לא ייתן את בתו אנדרומדה למפלצת ולכן היא נקשרה לאבן על החוף, מחכה למפלצת. פרסאוס מצא אותה, הרג את המפלצת, שחרר אותה ונישא לה, על חשבונו של פינאוס, ארוסה לפני כן. בחתונה עצמה התפתחה תגרה בין פרסאוס ופינאוס, ופינאוס הפך לאבן למראה ראשה של מדוזה. אנדרומדה נסעה יחד עם פרסאוס לטירינס בארגוס, והייתה למקימת משפחת פרסידאה דרך בנה, פרסס. לאחר מות בעלה מיקמה אותה אתנה בקבוצת כוכבים בצפון השמיים, ליד פרסאוס וקסיופאה. סופוקלס ואוריפידס (ופייר קורניל בזמנים המודרניים) הפכו את הסיפור לנושא של טרגדיות רבות, והתקריות הוצגו במספר עבודות אמנות עתיקות.
כאשר חזר פרסאוס לסריפוס, וגילה שאמו הייתה נתונה להתעללות מצדו של פולידקטס, הוא הראה לו את ראשה של מדוזה והפך אותו לאבן, והמליך את דיקטיס למלך. לאחר מכן, החזיר פרסאוס את האביזרים שקיבל מהאלים, ונתן את ראשה של מדוזה כמתנה לאתנה. בדרכו חזרה למולדתו ארגוס פגש את אקריסיוס, והרגו בטעות בכידונו, ובכך מילא את נבואת האורקל לאקריסיוס. מבויש מדי מכדי לחזור לארגוס, נתן פרסאוס את הממלכה למגפנטס בנו של פרואטוס (אחיו של אקריסיוס) ונטל את השלטון בממלכת הטירינס. כמו כן הקים את מיקנאה ומידאה בממלכה זו.
אבאס היה חבר טוב של פרסאוס.
אגדה אחת מספרת שפרסאוס הפך את הטיטאן אטלס להרי אטלס בעזרת ראשה של מדוזה, כאשר האחרון סירב לתת לפרסאוס מחסה.
לפרסאוס ואנדרומדה היו שישה בנים: פרסס, אלקאוס, הלאוס, מסטור, סטנלוס ואלקטריון. הראשון עזב כנראה את אתיופיה והפך למקים שושלת הקיסרות של פרס (ומכאן דמיון השמות פרס ופרסס). צאצאיו של פרסאוס שלטו במיקנאה, החל מאלקטריון, לאחר מכן יוריסטאוס, אחר כך אטריאוס קיבל את הממלכה, ובזמן מאוחר יותר גם הגיבור הרקולס, בנו של אמפיטריאון.
נוטרייה
נוּטְרִיָּה (שם מדעי: "Myocastor coypus") היא מכרסם שוכן במִקווי מַים מתוקים ממשפחת הנוטריים.
מאפיינים.
אורך גופה של הנוטרייה הוא 45 סנטימטרים, ואורך זנבה 30 ס"מ. משקלה הממוצע ארבעה קילוגרמים. משך ההיריון כ-130 יום, ובכל היריון נולדים בין ארבעה לשמונה ולדות. הנוטרייה ניזונה לרוב מצמח מים ומצמחי גדות. מוצאה מאמריקה הדרומית, ובנוסף ליבשת זו היא נפוצה גם באמריקה הצפונית, באירופה והובאה על ידי האדם לישראל. בית הגידול האופייני לנוטרייה הוא מקווה מים.
בישראל הנוטרייה היא מין פולש. משפחות של נוטרייה מצויות באגמון החולה, בכנרת, בפארק הירקון ובבריכה של נחל עין זהב בחורשת קק"ל באזור קריית שמונה.
גופה של הנוטרייה מתאים לשחייה. עיניה, אוזניה ונחיריה ממוקמים בחלק העליון של ראשה, הבולט מהמים בעת שהיא שוהה בתוכם. ברגליה האחוריות קרומי שחייה. הרגליים הקדמיות חסרות קרומי שחייה, אך משמשות להליכה, אחיזת מזון ולסירוק וניקוי הפרווה. זנבה דומה לזנב חולדה.
הנוטרייה מסתגלת בהצלחה לאזורי מחיה מגוונים בזכות הסתפקותה במועט. לצורך קיומה היא זקוקה למקווה מים קטן ולמזון צמחי הגדל במים או על הגדה הסמוכה. מרבית פעילותה מתרחשת בלילה. הנקבה ממליטה את גוריה כשהם מכוסי פרווה ועיניהם פקוחות. בתום חודשיים של טיפול האם, הם נעשים עצמאים.
האדם עושה שימוש רב בפרוותה היפה של הנוטרייה, והיא הובאה על ידיו למקומות שונים בעולם וגם לישראל. נוטריות רבות נמלטו מהשבי והתרבו בטבע בכמויות גדולות. סברה שגויה היא כי בישראל הופסק גידולה בשל התפתחות לא טובה של הפרווה במזג האוויר הארצישראלי, אך קיים מכתב לחברי קיבוץ חולתה מחברת פרוות אירופאית המעיד כי טיב הפרווה הוא מהאיכות המעולה ביותר, אולם מכיוון שבכל אירופה החלו מגדלים נוטריות לפרווה, קנייה מישראל הייתה לא כלכלית. הנוטרייה חופרת מחילות בגדת המים הגורמות נזק רב לבריכות הדגים. בשנים בהן נפגעה אוכלוסיית הטורפים בארץ עקב הרעלות, גדלה מאוד אוכלוסיית הנוטריות ונגרם נזק רב גם לגידולי ירק.
יריחו
יְרִיחוֹ (בערבית: - אַרִיחַא) היא עיר ברשות הפלסטינית בבקעת יריחו בדרום בקעת הירדן, כ-10 ק"מ מצפון לים המלח. גובה העיר - כ-250 מטר מתחת לגובה פני הים - הופך אותה לעיר המיושבת הנמוכה ביותר בעולם. יריחו היא ממקומות היישוב העתיקים בעולם, והתקיים בה היישוב העתיק ביותר שמוקף חומה כבר בשנת 9500 לפנה"ס בערך, דהיינו לפני כ-11,500 שנה.
מקור השם.
העיר יריחו קרויה על שם פולחן אל הירח שהיה נהוג בה.
רש"י בפירושו ל ששם העיר יריחו מקורו בשורש ריח, וזאת עקב עצי בשמים שניטעו שם.
היסטוריה.
יריחו העתיקה.
במשך שנים טענו ארכיאולוגים שיריחו היא העיר העתיקה בעולם, אבל חוקרים מודרניים מטילים בכך ספק.
יריחו היא נווה מדבר גדול באזור צחיח שכמעט ולא יורדים בו גשמים. העיר שימשה מקום יישוב לאורך השנים בזכות המעיינות הסמוכים לה. העיר שואבת את מימיה משני מקורות: ממעיין אלישע (עין א-סולטאן) וממעיין נערן, הנמצא במרחק של כ-3 ק"מ מצפון מערב למעיין אלישע.