עקב תלונות של פיקוד הארמייה השישית, שמטוסי התובלה לא מנסים כלל לנחות בשדה התעופה גומרק, הורה מילך על כל גיחה לנסות לגשת לנחיתה בלי קשר לתנאי מזג האוויר. הוא עסק גם בארגון מחדש של צוותי הקרקע, לאחר שגילה שלא הכירו את נוהלי ההתנעה הקרה ובשל כך נהרסו חלקי מנועי מטוסים שלא היה להם תחליף. הוא הבהיל מספר טכנאים מקצועיים מגרמניה כדי להדריך את צוותי הקרקע ואף איים על הטכנאים בהוצאה להורג אם אלה לא יפעלו על פי ההוראות הטכניות. מילך הוטרד מהמצב בשדה זבירבו, שנבנה בחפזון ולא כלל שום אמצעי חימום לצוותי הקרקע, שנאלצו לעבוד בתנאי קיפאון אפילו בסככות המוסכים ולישון באוהלים מאולתרים בשדה עצמו והצליח לאלתר סככה מחוממת לטובתם.
מילך נאלץ להגן על כבודם של מפקדי המבצע וחייליהם שהותקפו לא אחת על ידי מפקדים של הארמייה השישית בתלונות על אוזלת ידם. עקב תלונה שאמרה שחלק מהאספקה המובלת לכיס היא מיותרת ואין לה שימוש, הורה מילך על פתיחת מספר ארגזים שלתדהמתו היו מלאים במזון לדגים. הוא הורה להחזיר מיידית את הארגזים למרכז הלוגיסטי ודרש את תלייתו של הקצין האחראי על המחדל.
מילך הטיס צוות פקחי טיסה לתוך הכיס, על מנת לשפר את השליטה בטיסות בשדה גומרק. ב-22 בינואר הוא התיר נחיתות באמצעות מכשירים ביום ובלילה, אך למחרת נכבש השדה על ידי כוחות הצבא האדום. הגרמנים שקלו להשתמש בשדה התעופה סטלינגרדסקי כתחליף לשדה גומרק, אך גם הוא נכבש מספר שעות לאחר מכן. כתוצאה מכך נאלצה הרכבת האווירית לעבור לתספק את הארמייה השישית באמצעות הצנחות מהאוויר בלבד.
למרות כל המאמצים של מילך שהובילו לשיפור שיעור השמישות של המטוסים, ירד ממוצע האספקה שהוטסה לעיר הנצורה בזמן שפיקד על המבצע. מממוצע של 157 טונות בשבועיים שקדמו להגעתו, ירד שיעור התספוק ל-60.75 טונות, בימים שבין 16 בינואר ל-28 בחודש.
כדי לשפר את תנאי האספקה ולצמצם את שיעור אובדן המצרכים בהצנחות לא מדויקות, ארגנו חיילי הלופטוואפה בתוך העיר הנצורה שתי נקודות הצנחה אותם דאגו לסמן, להאיר ולהתקין בהם משואות ניווט רדיו. שתי נקודות ההצנחה הללו היו קו החיים היחיד לכוחות הנצורים שב-28 בינואר נחלקו לשני כיסים.
למרות המצב הנואש לא ויתרו מילך, ריכטהופן ופיביג על הרכבת האווירית ועשו את מירב המאמצים כדי להוביל אספקה לתוך סטלינגרד והוסיפו להצניח אספקה אף לאחר שהקשר עם הכוחות בכיס הדרומי אבד ב-30 בינואר, וב-1 בפברואר בכיס הצפוני. רק לאחר שב-2 בפברואר דיווחו טייסי התובלה שאין יותר כוחות בסטלינגרד, הופסק המבצע.
תוצאות המבצע.
מבצע הרכבת האווירית נחל כישלון חרוץ, וב-72 ימי הפעילות לא הצליחו מטוסי התובלה של הלופטוואפה לספק לארמייה השישית הנצורה את המינימום הדרוש של אספקה שהייתה מאפשרת לה לשרוד. פרט ליומיים בהם הובלו למעלה מ-300 טונות ציוד, הוטסו ברוב הימים מעט מעל למחצית מהכמות הדרושה. הכוחות בתוך הכיס גוועו לאיטם, עד שלא יכלו לעמוד מול הרוסים כאשר אלה פרצו לתוך הכיס ב-16 בינואר.
לדעתם של מרבית קציני הלופטוואפה לא היה מבצע זה בר ביצוע ולא היה צריך להורות עליו, ואף שהיטלר הכיר את הסוגיות והיה מודע להתנגדות הקצינים, החליט לבטוח בגרינג והורה על תחילת הרכבת האווירית. עם סיום הקרב על סטלינגרד נפגש היטלר עם מילך, ריכטהופן ומאנשטיין בנפרד. בפגישות אלה הוא לקח אחריות מלאה ואמר:
ריכטהופן קודם מאוחר יותר לדרגת גנרלפלדמרשל, וחזר לצי האוויר הרביעי כדי להמשיך בארגונו מחדש לטובת תעסוקות מבצעיות עתידיות. כוח התובלה הגדול של הלופטוואפה שפיביג פיקד עליו גויס לעזור לארמייה ה-17 בנסיגתה מהקווקז ולשם כך נוצלו כל המטוסים וכן כל הדאונים שמילך הזמין מגרמניה. הארגון שהחל עוד לפני תום המבצע תרם ליכולת של הצי לבצע את משימותיו וכתוצאה מכך חזר זה בהצלחה לפעילות משמעותית בקיץ 1943, אך רק דחה את השפעת השחיקה על כלל הלופטוואפה; הצי לא הצליח לשמור על רמת פעילות כזאת לאורך זמן. אובדן מדריכים מנוסים למערך התובלה בסטלינגרד, כמו גם בצפון אפריקה, הוביל לקיצוץ בתוכניות ההכשרה של טייסים וצוותי אוויר באגף. משימות אספקה רבות הוטלו בשל כך על זרוע המפציצים, דבר שהוביל לשחיקה חמורה בה.
סטטיסטיקות של המבצע.
מ-24 בנובמבר 1942 עד ל-2 בפברואר 1943 הובילו מטוסי הלופטוואפה 8,350.7 טונות של ציוד, 117.6 טונות של ציוד בממוצע ליום. באותו זמן חולצו קרוב ל-30,000 פצועים.
האבדות היו קשות מאוד והסתכמו ב-488 מטוסים, כ-7 מטוסי תובלה בממוצע ליום. מתוכם 166 מטוסים מופלים, 108 מטוסים נעדרים על צוותיהם ו-214 מטוסים שהוצאו מהשירות עקב נזק שלא היה ביכולתם של הטכנאים לתקן. כ-1,100 אנשי צוות אוויר נהרגו, כ-16 בממוצע ביום.
יטאייש אייאנו
סטיב איוקי
סטיבן הירויוקי "סטיב" איוקי (באנגלית: Steven Hiroyuki "Steve" Aoki, Aoki נהגה אֵיוקי; נולד ב-30 בנובמבר 1977) הוא תקליטן, מפיק מוזיקלי בסגנון אלקטרו-האוס, מועמד לפרס גראמי בעבר ומייסד חברת ההקלטות Dim Mak Records. איוקי ידוע היטב בהופעות הייחודיות שלו והפעלולים שהוא מבצע על הבמה כגון זריקת עוגות על הקהל, "רכיבה" על רפסודות גומי שנמצאות על הקהל, השפרצת בקבוקי שמפניה, "צלילת במה" (Stage Dive) וכדומה.
ביוגרפיה.
איוקי נולד במיאמי, פלורידה, וגדל בניופורט ביץ', קליפורניה. ב-1995, סיים את לימודיו בתיכון Newport Harbor High School ככוכב בנבחרת הבדמינטון של בית הספר. הוא הבן השלישי של המתאבק רוקי איוקי ושל אשתו הראשונה, צ'יזורו קובאיאשי, שניהם ממוצא יפני.
קריירה מוזיקלית.
בשנת 1996, הקים איוקי את חברת ההקלטות Dim Mak Records שבה פורסמו בעיקר טרקים בסגנון האלקטרו-האוס של אמנים כגון MSTRKRFT , פליקס קרטל (Felix Cartal) ועוד. איוקי חבר ל-DJ בלייק מילר על מנת להפיק רמיקסים ויחד הם נקראו Weird Science.
בחודש ינואר 2008, איוקי הוציא לאור את אלבום המיקס הראשון שלו, Pillowface and His Airplane Chronicles, שכלל טרקים של האמנים MSTRKRFT, Datarock, בלוק פארטי ועוד.
בינואר 2012, פרסם איוקי את אלבום הסולו הראשון שלו Wonderland תחת חברת ההקלטות Ultra ו-Dim Mak. באלבום נכללו שיתופי פעולה עם הדיג'יים ליידבאק לוק , אפרוג'ק, ארמנד ואן האלדן וסידני סמסון . כמו כן, האלבום כלל הופעות ווקאליות של LMFAO, קיד קאדי, will.i.am (תחת השם Zuper Blahq), מיס פלמר, וינטר גורדון, ליל ג'ון, Chiddy Bang וריברס קואמו. האלבום הועמד לפרס גראמי עבור אלבום הדאנס הטוב ביותר אך לא זכה.
5 חודשים לאחר מכן, ביוני 2012, איוקי פרסם את אלבום הרמיקסים של Wonderland שכלל רמיקסים של אלווין ריסק, ליידבאק לוק, טומי טראש, דילון פרנסיס, Moguai ו-Clockwork. במרץ 2010, איוקי הוציא לאור את השיר "I'm in the House" יחד עם Zuper Blahq (כינוי נוסף של will.i.am). בשבוע הראשון ליציאת השיר, הוא דורג במקום ה-29 במצעד הסינגלים הבריטי.
איוקי פרסם את המיני אלבום (EP) הראשון שלו, It's the End of the World As We Know It, ב-11 בדצמבר 2012 ובו 3 טרקים - Singularity, Omega ו-Transcend.
ב-11 באוקטובר 2013, איוקי פרסם סינגל יחד עם להקת הרוק לינקין פארק שנקרא "A Light That Never Comes". הסינגל גם נכלל באלבום הרמיקסים "Recharged" שיצא 18 ימים מאוחר יותר. בינואר 2014, איוקי הוציא לאור מיני אלבום (EP) שכלל רמיקסים שונים של הסינגל כגון הרמיקסים של Vicetone (רמיקס רגיל ורמיקס דאב), אנגר דימאס ו-twoloud בסגנון האלקטרו-האוס, הרמיקס של קון בסגנון ההארדסטייל, הרמיקס של בריאן ייטס בסגנון הדאבסטפ ועריכה של ריק רובין בסגנון הפופ.
ב-2021, איוקי הופיע בהופעה וירטואלית של זיכיון משחקי הווידאו סוניק הקיפוד במסגרת חגיגות ה-30 לזיכיון.
צחי מרקור
צחי מרקור (נולד ב- 1976) הוא נדבן ואיש עסקים ישראלי, בעלים ומנכ"ל חברת החניונים "חניוני הצלחה" ויו"ר איגוד החניה הישראלי מטעם לשכת המסחר.
תחילת דרכו.
מרקור החל באופן פורמלי את פעילותו במגזר העסקי בגיל 16 כיזם הייטק, ולמד בבית ספר אורט סינגלובסקי במגמת מחשבים ואלקטרוניקה.
פריצת הדרך של צחי מרקור התרחשה במסגרת פעילותו העסקית ברשת האינטרנט, וכחלוץ עולמי בתחום יזם מודל עסקי חדשני והיה
הראשון בעולם אשר הכניס פרסומות מסחריות ברשת האינטרנט, ואף הקדים בכך את גוגל ופייסבוק המובילות כיום בעולם את שירותי
הפרסום באינטרנט.
כללי.
מרקור הוא בעלים של קבוצת חברות בינלאומית גדולה העוסקת בתחומי פעילות רבים ובהם הייטק, אינטרנט, נדל"ן, קמעונאות, מלונאות, אנרגיה, פרסום, ביו אקוסטיקה ותחבורה חשמלית, ובשנים האחרונות
מקדם פעילות וולנטרית לנזקקים ולילדים חולים בישראל וברחבי העולם וייסד לשם כך את המרכז הארצי לתרומות צדקה ועזרה לנזקקים. באוגוסט 2018 חברה אל צחי מרקור ענקית האנרגיה הבריטית סנטריקה כשותפה, והשקיעה בחברת דרייבז שבשליטתו.
נדל"ן וחניונים.
מרקור ייסד בשנת 1999 את חברת "ענק החניונים" ובהמשך את חניוני הצלחה, "ריט חניונים" וחברות נוספות.
בשנת 2005 הפכה חניוני הצלחה לחברת החניונים הגדולה בישראל והיא החלה גם להפעיל חניונים ציבוריים. בשנת 2005 זכתה חברת "חניוני הצלחה" במכרז להפעלת חמשת החניונים הגדולים בתל אביב של "אחוזות החוף", למשך שנתיים. נכון ל-2013 מספר החניונים בבעלות או בניהול "חניוני הצלחה" עומד על כמאה.
בשנת 2008 רכש מרקור באמצעות חניוני הצלחה מיצחק תשובה פורטפוליו של תשעה חניונים בערים תל אביב, נתניה, פתח תקווה, וירושלים עם 2,000 מקומות חנייה בעבור 40 מיליון שקל.