יצחק (איזי) רהב (15 בפברואר 1926 - 12 באוגוסט 2015) היה מפקד שייטת 13 וראש מחלקת ים של חיל הים. לאחר שיחרורו מצה"ל מילא שורת תפקידי ניהול בכירים במוסדות ובחברות שונות במשק הישראלי.
ביוגרפיה.
רהב נולד בירושלים בשם יצחק רבינוביץ'. בילדותו עברה משפחתו לנצרת בעקבות עבודתו של אביו במשטרת המנדט הבריטי והיו בין היהודים היחידים בעיר. רהב למד בבית ספר נוצרי בעיר, ואחר כך בקיבוץ גניגר ובנהלל. לאחר שובה של משפחתו לירושלים למד בבית ספר תיכון דתי.
בפלמ"ח ובפלי"ם.
ביולי 1944 הצטרף לפלמ"ח לפלוגה ו' בעין חרוד. יצא לקורס מפקדי כיתות ולאחריו הצטרף לפלי"ם. באוגוסט 1946 נקרא על ידי חברו יוחאי בן נון להשתתף בפעולת חבלה בספינות גירוש מעפילים. רהב התחפש לפועל ערבי בנמל חיפה ועקב אחר כוחות המשמר הבריטים שתיגברו את המקום בעקבות ניסיון הפיגוע הקודם שנערך בתחילת אותו חודש. יחד עם שחיין נוסף וזוג ימאים שכלל את בן-נון חדרו בליל 22 באוגוסט לנמל והצמידו מוקשים לדופן האונייה "אמפייר רייוול", מהפיצוץ נפער חור בספינה והיא נאלצה להיגרר לתיקונים בנמל אלכסנדריה.
בסוף אותה שנה יצא לקורס מפקדי מחלקות של ההגנה (קורס י"ח) שהתקיים בג'וערה. בפברואר 1947 השתתף במבצע חבלה נוסף נגד הבריטים כשחדר עם אנשי החוליה הימית לנמל חיפה וחיבר מטענים שפגעו בשתי אסדות וספינת מחקר. בהמשך שירותו בפלי"ם היה ממייסדי פלוגת הנמל, שהוקמה בעקבות טבח בתי הזיקוק בחיפה.
בתחילת מלחמת העצמאות הצטרף לכוחות הלוחמים באזור ירושלים, הוא קיבל את הפיקוד על העיר העתיקה כשהוא מאחד את הכוחות הלוחמים מהמחתרות השונות להגנה על הרובע היהודי. בהמשך קיבל את הפיקוד על שתי מחלקות בהן מחלקת הל"ה. באפריל 1948 הצטרף עם בן-נון לגדוד הרביעי של חטיבת הראל בו מונה למפקד מחלקה ולחם בקרבות בדרך לירושלים.
אחיו, אשר (זיזי) היה מפקד כוח הליווי של שיירת הדסה והיה מהניצולים הבודדים של אותה שיירה.
בצה"ל.
ביולי 1948 חזר לחוליית החבלה הימית וב-1949 פיקד על הקורס המשולב הראשון של לוחמי סירות הנפץ ויחידת החבלה, הבסיס להקמתה של שייטת 13. לאחר הדחתם של מפקד השייטת בן-נון וסגנו יוסף דרור מהפיקוד על היחידה, מונה רהב למפקדה במאי 1950. בתקופתו ביחידה החלה בניית כוח ה"חזירים", צוללות ננסיות.
הוא עזב את תפקידו כמפקד השייטת במאי 1951 לאחר שגויס על ידי אברהם דר למשימה חשאית באגף המודיעין. הוא הצטרף ליחידה 131 והוטל עליו להקים רשת ריגול במצרים. באוקטובר 1951 יצא יחד עם אשתו לדרום אפריקה במטרה לבנות לעצמם סיפור כיסוי לקראת כניסה למצרים תחת השמות הבדויים מייקל ושילה רובינס. לפני יציאתו ביקש להיות כפוף ישירות לראש אמ"ן ולא ליחידה 131 בה לא נתן אמון. המשימה לא הוכתרה בהצלחה לאור קשיים אדמיניסטרטיביים.
רהב חזר לישראל במאי 1953 והתריע על תפקודה הלקוי של יחידה 131 והקמת רשת הריגול הרעועה במקים (שבהמשך תהפוך לפרשת העסק הביש). הוא עבר קורס מפקדי גדודים ושימש קצין לענייני לוחמה זעירה במטה חיל הים. בסוף 1953 נקרא לשוב ולפקד על שייטת 13. הוא פיקד על היחידה במשך ארבע שנים, בהם החלה בסיורי מודיעין בחופי לבנון ופשיטות במצרים. לאחר מלחמת סיני סיים את תפקידו כמפקד השייטת.
ב-1957 מונה למפקד אח"י אילת ובהמשך למפקד "שייטת 1" (שייטת המשחתות של חיל הים). ב-1962 יצא ללימודי תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מינויו של שלמה אראל למפקד חיל הים בתחילת 1966, מונה לסגנו ולראש מחלקת ים. בתפקידים אלו נשא במהלך מלחמת ששת הימים. לאחר המלחמה השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה לאור חילוקי דעות עם מפקד חיל הים שלמה אראל.
לאחר השירות הצבאי.
ב-1968 התמנה למנהל נמל חיפה תפקיד בו כיהן עד 1977. תקופתו כמנהל בנמל התאפיינה בביצוע רפורמות ומודרניזציה. בשנים אלו יצא ללימודי מנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ב-1977 התמנה למנכ"ל רשות הנמלים וב-1984 למנכ"ל המועצה לשיווק פרי הדר. בשנת 1986 מונה למנכ"ל בנק ישראל ושירת תחת שלושה נגידים עד שעזב את הבנק ב-1993. בשנים 1994 עד 2004 כיהן בדירקטוריון בנק לאומי. במקביל שימש כדירקטור חיצוני בחברות ציבוריות בולטות נוספות כגון "נכסי אזורים", "מהדרין" ו"אחים עופר השקעות".
התנדב מ-1992 בעמותת "ילדים בסיכוי – המועצה לילד החוסה".
רהב התגורר ברמת השרון משנת 1977, היה נשוי, אב לשניים וסב. ב-2011 זכה לתואר יקיר העיר.
איזי רהב
לוקיוס אימיליוס פאולוס
פובליוס קורנליוס סקיפיו איימיליאנוס
טטראקורד
1977 בישראל
1977 בישראל (ה'תשל"ז - ה'תשל"ח) הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 29 שנה מיום היווסדה. השנה בולטת בראש ובראשונה בשל "המהפך" הפוליטי בבחירות לכנסת התשיעית - עליית הליכוד לשלטון לאחר 29 שנות שלטון מפא"י והמערך.
חברה ותרבות.
ספורט.
ב-7 באפריל זכתה קבוצת הכדורסל הישראלית מכבי תל אביב באליפות אירופה בכדורסל, לאחר שניצחה בגמר את קבוצת מובילג'ירג'י וארזה האיטלקית בתוצאה 77:78. באותה עונה ניצחה מכבי גם את הקבוצה הרוסית צסק"א מוסקבה, ובכך נסללה דרכה של מכבי לגמר, בו ניצחה בסופו של דבר.
ב-31 בדצמבר מתקיים לראשונה מרתון הכנרת
לא תום ולא שגב
לא תום ולא שגב הוא מאמר בן ארבעה עמודים שנכתב על ידי הפרופסורים טוביה פרילינג ויהודה באואר, כביקורת על ספרו של תום שגב, (הוצאת כתר 1991). המאמר הופיע בגיליון 160–161 (מאי–יוני 1993) של עתון 77. המאמר מאוזכר לעיתים בספרות המשנית העוסקת בפולמוס "ההיסטוריונים החדשים" בישראל (ראו כתביהם של אניטה שפירא, משה צימרמן, אפרים קארש ויואב גלבר).
רקע למאמר.
ספרו של תום שגב עוסק בשואה, תוך בחינה ביקורתית של יחסם של ישראלים כלפיה הן במהלכה והן בעשרות השנים שלאחריה. המאמר, לעומת זאת, בוחן אך ורק את הדרך בה טיפל שגב בפרשת יואל ברנד, הידועה גם כפרשת "סחורה תמורת דם": ניסיון להצלת יהודי הונגריה, בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה. במשתמע, ביקרו פרילינג ובאואר את הספר במלואו, ואף את עמדתם הכללית של חברי הקבוצה המכונה "ההיסטוריונים החדשים". המאמר נכתב בהמשך למאמר קודם, בן כחמישים עמודים, של פרילינג שעסק בספרו של שגב.
תיאור המאמר.
המאמר מציג תיזה, לפיה בינות ל"מגוון רב של נושאים השייכים... לעניין המרכזי: יחס הישראלים לשואה, לישראל ולעצמם", מציע המחבר פרשנות שיטתית לציונות:
פרילינג ובאואר מציגים מספר "שיטות" ששגב (לשיטתם הם) עושה בהן שימוש:
לאחר פרישׂה של "שיטות הטעיה" אלו, מתארים פרילינג ובאואר מנגנון ביקורתי מרכזי לשיטתם אצל שגב:
לב המאמר עוסק בניתוח מפורט של פרשת ברנד, וטוען כי לפחות בפרשה זו, מסקנתו של שגב שגויה באופן שלא ניתן לקבלו כפרשנות לגיטימית. הכותבים מתארים כיצד זימנה הנהלת היישוב דיון חירום ב-24 במאי 1944 לנוכח הגעתו ארצה של השליח וניה פומרנץ (לימים פרופ' זאב הדרי), ותוך התגברות על מגוון מכשולים, הגיעו לפגישה עם נציגי הגרמנים ועם יואל ברנד עצמו, בתוך פחות משלושה שבועות, ב-11 ביוני 1944. הכותבים מסיקים, אם כן, כי "עד כה מזים הסיפור את טענותיו של שגב... מאחר שד"ר שגב עבר על רוב החומר המובא כאן, מתעוררת השאלה, האם אין כאן הטעיה מכוונת." בהמשך הניתוח, המתאר את המשא ומתן שכשל, בחלקו בגין אדישות המערב והתערבותה של ברית המועצות, מציעים הכותבים כי לא הייתה, למעשה, אפשרות סבירה לממש בהצלחה את המשא ומתן, ועל כן טענתו של שגב בדבר טעויות עקרוניות כנגד הנהגת היישוב מוטעית מיסודה: ההנהגה והיישוב פעלו באופן קרוב למיטבי, והכישלון נבע ממצב שלא ניתן היה להצליח בו: "בן-גוריון וחבריו היו מודעים למה שנעשה באירופה, והקדישו מאמצים ניכרים ביותר לניסיונות הצלה. ובעיקר בעניין שליחות ברנד".
בסיכום חריף במיוחד, טוענים הכותבים לכלליות הניתוח שהציגו בעניין פרשת ברנד, לגבי הספר כולו, ולגבי ההיסטוריונים החדשים ככלל:
הערכה.
בפולמוס ההיסטוריה החדשה למאמר מקום ייחודי, שכן הוא מתפלמס לא על מה שרלוונטי לפעולות ותוצאות אלא על היעדר פעולה או ביתר דיוק היעדר תוצאה. בנוסף, המאמר אינו יוצא כנגד תיאור של מלחמת העצמאות או הנכבה, המהווה את לב הפולמוס, אלא דן בתגובת היישוב היהודי בארץ ישראל לשואה. בעוד אשר היסטוריונים חדשים אחרים, כדוגמת אילן פפה, תיארו את הציונות ובמשתמע את היישוב היהודי בתקופת המנדט כשלוחה פעילה של קולוניאליזם אירופאי, הרי שגב כתב תיאור המהווה במידה מסוימת גרסה של אסכולת הפלסטינוצנטריות שהועלתה במקור על ידי שבתאי ב. בית-צבי בספרו "הציונות הפוסט אוגנדית במשבר השואה": זו אינה עולה בקנה אחד עם תפיסת הציונות כקולוניאליזם, המשויכת בדרך כלל להיסטוריונים החדשים.
גלגולי המאמר.
יחד עם המאמר הקודם של פרילינג, שימש המאמר כתשתית עובדתית למאמר נוסף - "פוסט ציונות - תהליכי הבכרה בזהות סדוקה", שפורסם על ידי פרילינג באסופה "תשובה לעמית פוסט ציוני" (הוצאת ידיעות אחרונות, 2003). "תהליכי הבכרה" הוא המאמר הפותח את האסופה, ומשמש לה כעין מבוא כללי. ב"תהליכי הבכרה" מציע פרילינג הסבר לתהייה בדבר מקור ההטיה השיטתית של שגב ושל ההיסטוריונים החדשים, כמעין שילוב של תהליכים פנימיים לישראל והעלייה בדומיננטיות של הגישה הפוסט-מודרנית כטכניקה היסטוריוגרפית.
Sinatra-Basie
Sinatra-Basie הוא אלבום מאת הזמר האמריקני פרנק סינטרה, זהו אלבום האולפן ה 35 של סינטרה, והשמיני בחברת ההקלטות רפרייז רקורדס. האלבום יצא בשנת 1962.
הפקה.