ב-1729 נוסדה האקדמיה הימית המלכותית בפורטסמות', זו שלימים, ב-1806, יוחלף שמה למכללה הימית המלכותית של הצי המלחמתי. היא נועדה ל-40 חניכים בגילאים 13 עד 16, שנדרשו להשלים קורס של שלוש שנות לימוד ולצבור שנתיים של התנסות מעשית בים קודם שהוסמכו לקצונה. דרגת המידשיפמן על פי צו, או מידשיפמן מן המניין, שימשה במיוחד עבור בוגרי המכללה הימית המלכותית, כדי להבחין בינם לבין מידשיפמנים ששירתו באונייה ואשר שכרם היה גבוה יותר. בית הספר לא זכה לאהדה בצי, מאחר שקצינים נהנו מן הפריבילגיה שבהחזקת שמשים ועל כן העדיפו כי קצינים יוכשרו לתפקידם בשיטה המסורתית באמצעות שוליינות (Apprenticeship).
ב-1794 בוטלה הדרגה "שמש של קצין" ובמקומה נוצר סוג חדש של מתנדבים עבור נערים בגילאי 11–13 שנקראו "מתנדבים מדרגה ראשונה" ("Volunteer Class I"); הם נחשבו מידשיפמנים לעתיד, והתגוררו בחדר הנשק באוניית-קו או יחד עם המידשיפמנים האחרים בפריגטה ובכלי שיט קטנים יותר. מתנדבים השתכרו 6 ליש"ט לשנה. ב-1816 בוטלה דרגת מידשיפמן מן המניין, וכל שוליות הקצינים דורגו כמידשיפמנים.
הרקע החברתי והמדים.
הדרגה והמעמד באוניות הצי המלכותי במאה ה-18 נקבעו על פי שתי היררכיות, סולם הדרגות הרשמי והחלוקה החברתית המקובלת לג'נטלמנים ולאלו שאינם ג'נטלמנים. מידשיפמן היה תת-קצין (Petty officer) שהקפטן יכול היה להורידו בדרגה, אך בכיר בדרגתו מרוב תתי-הקצינים האחרים וזוטר לקציני המשנה (Warrant officers), כגון קצין המשמעת (Master-at-arms). נערים ששאפו להיות קצינים נקראו לעיתים קרובות בשם Young gentlemen ולא בשם דרגתם, כדי לציין שמעמדם החברתי גבוה מזה של המלחים הפשוטים. לעיתים הוצב מידשיפמן באונייה בדרגה נמוכה יותר, כמו מלח כשיר, אבל הוא היה אוכל וישן בקוקפיט עם השווים לו במעמדם החברתי. הוריישו נלסון, לדוגמה, שירת כמלח כשיר באונייה "סיהורס", ופיטר הייווד שירת כמלח כשיר באונייה "באונטי".
כ-50 אחוזים מן המידשיפמנים היו בניהם של אנשי מקצוע ובהם בנים לקצינים בצי המלחמתי ולמשפחות בעלות עבר ימי מפואר כמו משפחות סומרז, הוד ופארקר. קשרי המשפחה סייעו רבות לקידום ולהעלאה בדרגה של הקצינים לעתיד. בני משפחות אצולת התואר (Peerage) ואצולת הקרקע (Landed gentry) היוו את הקבוצה השנייה בגודלה, כ-27 אחוזים מן הקצינים. אומנם מספרם היה קטן יותר, אך גם אצלם היו הקשרים המשפחתיים מנוף מצוין לקידום והשפעתם על הצי המלכותי הייתה רבה. קצין מפורסם שהשתייך לקבוצה זו היה הנסיך ויליאם, לימים ויליאם הרביעי, ששירת כמידשיפמן מ-1780 עד 1785. השאר היו בני מעמד הפועלים או הסוחרים, שסיכוייהם להתקדם לדרגת לפטננט היו קלושים.
מאחר שרוב המידשיפמנים היו מאצולת הקרקע הזעירה או ממשפחות שעיסוקן בספנות, ניצלו רבים מהם את קשריהם כדי ששמם יירשם בספרי האונייה. השיטה, שנודעה בשפת הדיבור בשם "התפקדות מדומה" ("False muster"), הייתה נפוצה ביותר על אף שמבחינה טכנית נחשבה בלתי חוקית ולא נראתה בעין יפה. היא איפשרה לנערים להתקדם לדרגת מידשיפמן, או במקרים אחדים לדרגת לפטננט, מבלי שהשלימו את פרק הזמן הימי הדרוש. דוגמה מפורסמת היא תומאס קוקרן, שדודו צירף אותו לצי בגיל חמש; שמו היה רשום באוניות שונות עד אשר בגיל 18 קיבל את הסמכתו לקצונה.
עם הנהגת מדים בקרב הקצינים בצי המלכותי ב-1748 החלו המידשיפמנים לובשים את אותם המדים כמו קציני הפיקוד (Commissioned officers). אז גם החלו עונדים את סמל הדרגה המסורתי שלהם, פיסת בד לבן עם כפתור מוזהב ולולאת חבל לבנה בכל אחד מצדי צווארון המקטורן. המדים ציינו כי המידשיפמנים הם ג'נטלמנים וקצינים מתלמדים.
תפקידם באונייה וקידומם.
מידשיפמנים נדרשו לא רק לעבוד באונייה אלא גם ללמוד נווטות וימאות. הידע המעשי אותו צריכים היו לרכוש כלל טיפול בחיבל ובמפרשים, החזקת משמרת, העברת הודעות מסיפון לסיפון, פיקוח על סוללות התותחים, פיקוד על סירות קטנות ופיקוד על תת-מחלקה של צוות האונייה בהשגחתו של אחד מן הלפטננטים. באוניות קטנות רכשו המידשיפמנים את ידיעותיהם העיוניות מפיו של חובל (Master's mate) ותיק, שהיה לעיתים קרובות פרח קצונה מוסמך (Passed midshipman), ואשר לימד אותם מתמטיקה, נווטות ומסורת ימית. באוניות גדולות כלל הצוות מורה (Schoolmaster), על פי רוב אזרח כמו כומר האונייה (Chaplain). המידשיפמנים נדרשו לנהל יומן ניווט מפורט, אותו הציגו לקפטן כדי להראות לו את התקדמותם.
לפני הקידום לדרגת לפטננט נדרש מועמד לקצין פיקוד בצי המלכותי לעבור בחינה פורמלית. לפטננט לעתיד צריך היה להיות מבחינה רשמית בן 19 לפחות, עם ניסיון ימי של שש שנים ונדרש להציג מסמכים אודות שירותו הקודם, כמו תעודות הסמכה שקיבל ממפקדיו הקודמים ויומנים שניהל בהיותו מידשיפמן. ברם, רוב המידשיפמנים שאפו לגשת לבחינה ללפטננט בגיל 17 או 18, והגיל הטיפוסי של מידשיפמן היה בין 15 ל-22. המועמד היה מתייצב בפני ועדה של שלושה קפטנים ונבחן בימאות, נווטות ומשמעת בים. הוועדה הייתה מציגה לו שאלות כגון: "אויב נראה באופק; חלק הוראות לתפיסת עמדות קרב, וערוך את כל ההכנות הדרושות ללחימה.
כמו הוועדה עצמה, שעשויה הייתה להתכנס לצורך בחינה אחת בלבד, גם השאלות שהוצגו בה לא היו קבועות ותקניות, אלא תלויות בעיקר בקפטנים שישבו בה. בימאות נדרש המועמד לבצע קליעות חבל, לצמצם מפרש, לנהוג את האונייה ולחשב את שינויי הגאות והשפל. בנווטות הוא נדרש לחשב את מיקומה ודרכה של האונייה באמצעות Plane sailing, להשתמש במפות מרקטור ובתצפיות שמש וכוכבים על מנת לקבוע את הקורס והמיקום של האונייה, ולהבין את שגיאות המצפן. כמו כן נדרש להיות בקי ומוסמך בתפקידיהם של מלח כשיר ומידשיפמן.
אם נכשל בבחינה, יכול היה לנסות שוב רק לאחר שישה חודשי שירות בים. היו אנשים שמעולם לא הצליחו לעבור את הבחינה. מידשיפמן שהשלים את המבחן בהצלחה נקרא "מידשיפמן מוסמך" (Passed midshipman). מהמאה ה-18 עד המחצית השנייה של המאה ה-19 מידשיפמן בצי המלכותי שעבר את הבחינה ללפטננט לא קיבל פיקוד באופן אוטומטי. מידשיפמנים בעלי קשרים פוליטיים קודמו ראשונים, והאחרים צריכים היו להמתין בסבלנות לתורם. בעתות מלחמה, כאשר אוניות ואנשי צוות רבים אבדו בקרב, קודמו המידשיפמנים המוסמכים בתוך שנה-שנתיים, אך בימות השלום ההמתנה יכלה להימשך זמן רב כל כך, עד שהמידשיפמן נחשב בסופו של דבר למבוגר מדי ואיבד את סיכוייו לקבל פיקוד.
מידשיפמנים מוסמכים שהמתינו לקידומם נבחרו לעיתים קרובות לשמש בתפקיד חובל (Master's mate), תת-קצין שסייע לרב החובלים במילוי תפקידו, היה ממלא מקומו של הלפטננט במהלך המשמרת ופיקד על סירות קטנות. שכרו של מידשיפמן שמונה לחובל גדל מ-2 ליש"ט ו-5 שילינג ל-3 ליש"ט ו-16 שילינג לחודש. בתחילה הקטין המינוי את סיכויי המועמד לקבלת פיקוד, שכן עוזרי החובלים הראשיים והחובלים הראשיים גם יחד נחשבו כבעלי רקע חברתי נמוך, של מעמד הפועלים. ברם, לימים נקבע מילוי תפקיד חובל כשלב רגיל בדרך לקבלת פיקוד; המצב גרם לבלבול מסוים בשלהי המאה ה-18, כאשר שני בעלי-תפקיד מקבילים באונייה – עוזרי רב החובלים המנסים להתקדם לדרגת רב חובלים והמידשיפמנים לשעבר החותרים לקבלת פיקוד – החזיקו באותו תואר ונשאו אותם תחומי אחריות.
בשנים הראשונות של המאה ה-19 שימש המונח mate ללא התחילית master's לציון מידשיפמן מוסמך, וזאת כדי להבדיל בינו לבין עוזרי החובל הראשי שלא נחשבו למידשיפמנים. ב-1824 הוחלף שם הדרגה Master's mate ב-Master's assistant, והמונח Mate הוסיף להתייחס באופן לא רשמי למידשיפמנים מוסמכים. שינויים אלה סייעו לסילוק הבלבול שנוצר. ועדה מלכותית שהתכנסה ב-1838 בראשותו של דוכס ולינגטון המליצה על קביעת הדרגה של Mate כשלב רשמי בין מידשיפמן ולפטננט. ב-1861 בטלה דרגת ה-Mate ובמקומה הונהגה דרגת תת-לפטננט (סגן משנה).
הצי האמריקני (1794-1845).
חוק ההתחמשות הימית שאושר על ידי הקונגרס ב-1794 והורה על הקמתו של הצי של ארצות הברית, קבע בין שאר דברים כי מידשיפמנים הם קציני-משנה (Warrant officers) ומינויים ייעשה על ידי נשיא ארצות הברית. המידשיפמן הטיפוסי היה צעיר בגיל שבין 14 ל-22 בתקופת הכשרתו לקצונה, ותפקידיו ותחומי האחריות שלו היו זהים לאלו שבצי המלכותי. השימוש הראשון בדרגת "פרח קצונה מוסמך" נעשה ב-1819, והיא נקבעה כדרגה רשמית בצי.
בתקופת השלום הארוכה שבין 1815 ל-1846 נקרו למידשיפמנים הזדמנויות מעטות לקידום, והם השיגו את הפיקוד המיוחל בסיוע פטרון. הכשרתם הלקויה של קציני הצי האמריקני נחשפה לאחר "פרשת סומרז", הכינוי שניתן למרד לכאורה שפרץ באונייה "סומרז", שהסתיים בתלייתו של פרח הקצונה פיליפ ספנסר. הלה קיבל את תפקידו באונייה הודות להשפעתו של אביו, ג'ון קנפילד ספנסר, מזכיר המלחמה של ארצות הברית.
קדטים.
הצי המלכותי הבריטי מ-1836.
המכללה הימית המלכותית נסגרה ב-1836, ומאז התבצעה הכשרת מידשיפמנים בצי המלכותי באוניות בלבד. ב-1844 נקבעה דרגה חדשה – קדט של הצי המלחמתי (Naval cadet), וכדי לקבל הסמכה של מידשיפמן נדרש המועמד להיות בן 14, לעבור בהצלחה בחינה של האדמירליות ולשרת שנתיים כקדט או שלוש שנים בצי המלחמתי. בשל הירידה במספר הקצינים המוסמכים, הורתה מפקדת הצי כי מעתה ואילך יוכשרו כל הקדטים באוניית אימונים העומדת על עוגנה. ההכשרה החלה ב-1857 באה"מ "אילוסטריוס", שהוחלפה ב-1859 על ידי אה"מ "בריטניה". ב-1862 הועברה "בריטניה" אל נמל פורטלנד, וב-1863 הוסעה אל דרטמות', למקום בו נמצאת כיום המכללה הימית המלכותית בריטניה.