כעבור זמן מה הגיעו שמועות לדוריאת על חורבן נרגותרונד. השמועה אמרה כי בסוף נודע בנרגותרונד כי מורמגיל (החרב השחורה) מצביא נרגותרונד, הוא טורין בן הורין. אז נדאגה מורוון ויצאה מדוריאת לבקש את בנה חרף עצתם של מלך ומלכת דוריאת. כדי לשמור עליה באזורי הפרא, שלח אחריה המלך את מבלונג כבד היד ועמו עוד אנשים. עמם הלכה בתחפושת כאחד מהם, ניינור בת הורין. משהתגלה הדבר ניסתה מורוון לשכנע את בתה לשוב אחור אל מבטחי בית המלך בדוריאת, אך ניינור התעקשה ואמרה לאמה כי רק היא נותרה לה מכל משפחתה ולכן תהיה עמה בכל אשר תלך. שכן אם תיספה מורוון, האחרונה מכל משפחתה, מה בצע לניינור בחייה?
החבורה המשיכה בדרכה ומשהתקרבו מורוון ומלוויה לנרגותרונד, הרגיש בבואם הדרקון שבחר בנרגותרונד כמאורתו. אז יצא גלאורונג לקראתם והפיצם לכל עבר. מורוון נמלטה אל היערות ובקשה לשווא את בתה ולא מצאה אותה. במשך זמן רב תעתה מורוון ביערות ותלאות רבות עברו עליה. עד שלבסוף הגיעה אל קבד נירמרת ולידו מצאה קבר ומצבה לבנה ולבתה. על המצבה היו כתובות המילים:
טורין טורמבר דגניר גלאורונגה (טורין טורמבר רועץ גלאורונג)
ומתחת היה כתוב:
ניינור ניניאל
סוף דבר.
זמן רב ישבה מורוון ליד האבן והתאבלה על ילדיה. כך מצא אותה לבסוף הורין - בעלה, עת נחלץ משביו באנגבנד לאחר שבי של עשרים ושמונה שנים. הורין הביט עליה וראה עליה את אותות העמל והתלאה שעברו עליה בהישרדותה ביערות. אז פנתה אליו מורוון וביקשה ממנו שיספר לה - אם ידע, כיצד מצאה ניינור את טורין. אך הורין שראה הכל דרך עיני מורגות, לא רצה לצער את אשתו בזוועה שהתרחשה מרשעותו של מורגות. כך ישב הורין בשתיקה ואחז בידה של רעייתו, ובשעת שקיעה נאנחה מורוון ומתה.
אל תוך הלילה ישב הורין והתאבל על כל משפחתו, אז באו הרוח והגשם וניערו אותו מאבלו. הורין קם ובנה קבר לרעייתו, ממערב לאבן המצבה על בניהם. על הקבר הוא חקק את המילים האלה:
כאן נחה גם מורוון אלדוון
לאחר מכן נאמרה נבואה כי אבן האומללים תשרוד לנצח בטהרתה.
וכך היה. גם לאחר תום העידן הראשון, גם כאשר כל בלריאנד התנפצה ושקעה תחת גלי הים, טול מורוון עודנו ניצב מעל לגלים, זיכרון עולם למאבקם העיקש וגורלם המר של בני משפחת הורין...
פיקוח מחירים
פיקוח מחירים הוא מנגנון רגולציה הקובע מחיר מרבי (ולעיתים מחיר מזערי) למוצרים ושירותים. קביעת מחיר מרבי נועדה לאפשר זמינות נוחה של המוצרים שבפיקוח גם למעוטי הכנסה, למנוע הפקעת מחירים ולהאט את האינפלציה. קביעת מחיר מזערי נועדה להבטיח הכנסת מינימום לספקי מוצרים.
פעמים רבות הונהג פיקוח מחירים כחלק מחבילת צעדים רחבה יותר לייצוב המשק. אף שפיקוח מחירים על מוצרים מסוימים נהוג במדינות רבות, הוא מנוגד לגישה של כלכלת שוק, ובקרב כלכלנים רווחת הדעה שהוא אינו משיג את מטרתו, ורצוי ולהימנע ממנו, שכן פיקוח מחירים בא בד בבד עם רגולציה כבדה על המוצרים המפוקחים והגבלת תחרות, ומכאן שמחיר מפוקח יקר יותר מנקודת שיווי המשקל.
קביעת מחיר מרבי.
קביעת מחיר מרבי נועדה לאפשר זמינות נוחה של המוצרים שבפיקוח גם למעוטי הכנסה, למנוע הפקעת מחירים ולהאט את האינפלציה.
דיוקלטיאנוס, קיסר האימפריה הרומית, ניסה, בסוף המאה השלישית, לקבוע מחיר מרבי לכל המוצרים, אך זכה להצלחה מועטה בלבד. בתקופות מסוימות מונה האגרונומוס לפקח על המחירים בנוסף לתפקידו בפיקוח על המידות.
בטור חושן משפט, ספר ההלכה מאת רבי יעקב בן אשר מהמאה ה-14, נפסק: "ובכל המפקיע השערים, שמוכר ביוקר יותר מן הראוי, רשאין להלקותו ולעונשו כפי הראוי לו. בד"א [במה דברים אמורים], בדברים שיש בהן חיי נפש, כגון יינות, שמנים וסולת, אבל בשאר עניינים אין פוסקין להם שער אלא ירויחו בהן מה שירצו".
בשנת 1793, במהלך המהפכה הצרפתית, נחקק בצרפת חוק (loi du maximum général) הקובע מחיר מרבי לתבואה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הונהג בארצות הברית פיקוח על מחירי המזון. במהלך מלחמת העולם השנייה הונהג פיקוח מחירים בארצות הברית ובגרמניה הנאצית.
במסגרת תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 הונהג בישראל פיקוח מחירים נרחב. בינואר 1986 החלה הסרה הדרגתית של פיקוח זה, והוא חזר לרמתו בשנות ה-70 וה-80. עדיין מתקיים פיקוח מחירים על מוצרי יסוד אחדים בהתאם לחוק פיקוח על מחירי מצרכים ושירותים, התשנ"ו-1996
הביקורת העיקרית נגד קביעת מחיר מרבי היא שקביעה מלאכותית של מחיר נמוך גורמת לעלייה בביקוש ללא שיהיה היצע מתאים, וכך נוצר מחסור. דוגמה לכך היא מחיר מרבי לבנזין שנקבע בארצות הברית בעת משבר האנרגיה העולמי, והוביל לכך שתחנות דלק נסגרו לאחר שאזל בהן מלאי הדלק עקב ביקוש גבוה מההיצע. המחסור דוחף ליצירת שוק שחור, שבו המחירים גבוהים מאלה שהיו נקבעים בשוק נטול פיקוח. יתרה מזאת, עם הסרת הפיקוח עלולה להיווצר עליית מחירים חדה, שלה השפעה שלילית.
בעיה נוספת בפיקוח על מחירים היא שבמקרים רבים למפקח אין יכולת לקבוע את המחיר הנכון וכך בחסות המפקח על המחירים נקבע מחיר גבוה יותר משהיה נקבע במנגנון שוק. במקרים רבים היצרנים מבקשים להכניס את מוצריהם לפיקוח כי בצורה זאת הם יודעים שהמחירים שיוכלו לגבות יהיו גבוהים יותר.
קביעת מחיר מזערי.
קביעת מחיר מזערי נועדה להבטיח הכנסת מינימום לספקי מוצרים ושירותים שבהם התחרות עזה. הדוגמה המובהקת לקביעת מחיר מזערי היא קביעת שכר מינימום, שהוא מחיר מזערי לשעת עבודה. אף שהנהגתו של שכר מינימום שנויה במחלוקת, הוא נהוג במדינות רבות.
בצרפת קובע החוק מחירי מינימום לספרים כדרך לעידוד הסופרים והמו"לים, ובישראל עלתה הצעת חוק דומה.
על רב הונא מסופר שמדי יום שישי אחר הצהריים שלח לשוק שליח, שקנה את הירקות שנותרו בידי החקלאים והשליכם לנהר. צעד זה נועד להבטיח לחקלאים מחיר מינימום לתוצרתם, על מנת שימשיכו להביאה לעיר.
לחוק להגברת האכיפה של דיני העבודה מכתיב מחיר מינימום לשירותים שנותן קבלן שירות, כך שמחיר מינימום זה יכסה את כל עלויות הקבלן ויותיר בידיו רווח. דברי ההסבר להצעת החוק מלמדים שדרישה זו נועדה למנוע הפרה של זכויות העובדים על ידי הקבלן, ולהגן על קבלנים שומרי חוק מפני תחרות בלתי הוגנת.
מחולל פסבדו אקראי
מחולל פסבדו אקראי קריפטוגרפי
עמדי
פאולו סוסה
פיקוח על מחירים
יוסף הנרי מויאל
מדיניות השכנות האירופית
מדיניות השכנות האירופית (באנגלית: The European Neighbourhood Policy; בראשי תיבות: ENP) היא חלק ממדיניות יחסי החוץ של האיחוד האירופי, המאפשרת למדינות שכנות, שאינן צפויות להצטרף לאיחוד (לעת עתה) לקחת חלק באזור הסחר החופשי האירופי, על ידי הגברת אינטגרציה ושיתוף פעולה כלכלי פוליטי ותרבותי ביניהן ובין האיחוד, ומטרתה לקדם שלום, יציבות ושגשוג כלכלי באזור.
האיחוד האירופי מציע באמצעות תוכניות פעולה בין האיחוד ומדינת היעד, יחסים מועדפים - בין השאר, גישה חופשית לחלק או לכל שוקי האיחוד האירופי (מוצרי תעשייה, מוצרים חקלאיים וכולי), וסיוע כספי או טכני, זאת בתמורה להתחייבות לרפורמה בדמוקרטיה וזכויות אדם במדינה, בממשלה, בכלכלה ובנושאים אחרים המקיפים שינוי חיובי.
מדיניות זו חלה לגבי השכנות המידיות של האיחוד האירופי ביבשה ובים: אוקראינה, אזרבייג'ן, אלג'יריה, ארמניה, בלארוס, גאורגיה, ירדן, ישראל, לבנון, לוב, מולדובה, מצרים, מרוקו, סוריה, הרשות הפלסטינית ותוניסיה.
מדיניות השכנות האירופית מתקיימת בנפרד מתהליך ההרחבה – צירוף מדינות נוספות לאיחוד, ובמידה מסוימת היא אף הצעת תחליף לאפשרות ההצטרפות, שכן האיחוד מעוניין לשים גבול להרחבה. עם זאת, האיחוד משתדל להדגיש בהצהרותיו שאין במדיניות כדי לקבוע מראש, עבור השכנות האירופיות, כיצד היחסים ביניהן לאיחוד האירופי עשויים להתפתח בעתיד, בהתאם להוראות הקבועות באמנת ליסבון.
היסטוריה.
עמדת המוצא המנחה את האיחוד ביחסיו עם מדינות האזור הדרומי של הים התיכון ומדינות המזרח התיכון מניחה כי קיימים קשרי גומלין בין ביטחון ויציבות באזור זה למציאות באירופה. מכאן, שייצוב ביטחוני, פוליטי, כלכלי וחברתי של אזור זה חיוני לצורך שמירה על יציבות וביטחון אירופה. הכרה זו היא שעמדה ביסוד ההסכמים הדו-צדדיים שנחתמו ברבות השנים בין האיחוד למדינות האזור ויוזמתן להקים בנובמבר 1995 את המסגרת שזכתה לשם תהליך ברצלונה, בה משתתפות כל חברות האיחוד והמדינות הים תיכונית שאינן חברות.
במרץ 2003 הכריזה לראשונה מועצת האיחוד על מדיניות השכנות האירופית (ENP) (שנקראה בתחילה "יוזמת אירופה המורחבת"; באנגלית: "Wider Europe") המתווה קו פעולה חדש ביחס למדינות השכנות לאיחוד האירופי. מדיניות זו מיועדת, באמצעות תוכניות הפעולה, להשלים את תהליך ברצלונה, ולהדק את שיתוף הפעולה בדרך להשגת היעד המקורי, הקמת אזור סחר חופשי אירופי -ים תיכוני.
המדינות הנכללות במדיניות זו הן אלה החברות בתהליך ברצלונה יחד עם מדינות מזרח אירופה שאינן צפויות להצטרף לאיחוד האירופי.
היעד המרכזי של התוכנית הוא להגיע למצב שבו היחסים בין המדינות השכנות לאיחוד האירופי יהיה זהה למצב היחסים השורר בין מדינות ה-EEA לבין האיחוד האירופי. מבחינה מעשית הכוונה היא להגיע להסכמים דו-צדדיים עם המדינות החברות בתהליך, שיאפשרו חופש מעבר של הון, שירותים, אנשים וסחורות; בנוסף, לחזק את שיתוף הפעולה בתחומים כמו אנרגיה, תחבורה, טלקומוניקציה ועוד.