כספו של ון-אמון נגנב בנמל. הוא דורש החזר הגנבה ממלך דור. מכאן ניתן להבין שחלק מזכויות העגינה הניתנות בנמל לאונייה היא זכות ההגנה כולל הרכוש הנמצא על האונייה. הזכות כוללת גם שיפוי במקרה של גנבה. לון-אמון אין כל ספק שזו זכותו ולכן כאשר לא מקבל שיפוי הוא מרשה לעצמו לקחת את הכסף מאונייה אחרת השייכת לדור. מכאן ניתן אולי להבין שהייתה ערבות הדדית בין אוניות השייכות לאותה עיר.
מלך דור לא רואה חובה לעצמו להחזיר את הכסף, לטענתו הגנב בא מהאונייה ולכן זו אחריותו. ומכאן ניתן להבין שרמת האחריות בנמל היא רק לגבי התנהגות הנובעת מאנשי המקום.
התייחסות מלך גבל.
האניות הת'כריות דורשות ממלך גבל להסגיר לידיהם את ון-אמון. מלך גבל אינו מסכים. לטענתו אינו יכול לעשות זאת בתוך ארצו. יש לו אחריות בנמלו. גם בתגובת מלך גבל ניתן לראות את אלמנט ההגנה אשר הנמל אמור לספק לעוגן בו. אלמנט נוסף הבא לידי ביטוי בסיפור היא הריבונות של מלך גבל על הנמל. למרות שהת'כריים באו בכוח ניכר הם אינם מעזים להיכנס לנמל ולאסור את ון-אמון ללא קבלת רשות ממלך גבל. התנהגותם מראה שהם מכירים בריבונות של מלך גבל על הנמל.
טורק
מומנט (פירושונים)
פאראתירואיד
בלוטת מצד התריס
ויאצ'סלב יקימוב
ויאצ'סלב ולדימירוביץ' יקימוב (ברוסית: Вячеслав Владимирович Екимов; נולד ב-4 בפברואר 1966 בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג) הוא רוכב אופני כביש רוסי לשעבר. יקימוב נבחר לרוכב האופניים הרוסי של המאה, בשנת 2001. יקימוב שימש בעיקר פועל של הרוכבים הבכירים בקבוצותיו, אך הגיע גם בעצמו להישגים לא מעטים. נכון ל-2019 משמש יקימוב כנשיא ההתאחדות הרוסית לאופניים.
קריירה.
יקימוב החל להתעניין ברכיבת אופניים בהיותו בן 12, כאשר למד בבית ספר מיוחד לאופניים. במהלך שנות צעירותו הוא התאמן בלנינגרד בלוקומוטיב, ולאחר מכן באקדמיית הספורט הצבאית של ברית המועצות. בתחילת דרכו, כחובבן, הוא ניצח במספר מרוצי כביש פחותי חשיבות. עם זאת, הוא התחרה באותו זמן לעיתים גם באופני מסלול, וב-1988 הוא זכה עם קבוצת רכיבת המרדף הסובייטית במקום הראשון באולימפיאדת סיאול.
יקימוב הפך למקצוען בשנת 1990, עם הצטרפותו לקבוצת פנסוניק. המרוץ הראשון בו זכה היה סירקוויט פרנקו-בלגם באותה שנה. ב-1991 הוא השתתף לראשונה בטור דה פראנס, מרוץ האופניים הגדול בעולם, ואף ניצח בו את הקטע ה-20. בשנה שלאחר מכן הוא זכה באליפות של ציריך. לאחר שלוש שנים בקבוצת פנסוניק, הוא עבר ב-1993 לקבוצת נובמייל, במדיה רכב שנה אחת וזכה בקלאסיקה דה אלמריה. הוא עבר מספר רב של קבוצות לאורך שנותיו הראשונות כמקצוען, והגיע בהן להישגים. ב-1994 הוא זכה בטור דו פונט, מרוץ האופניים הגדול בארצות הברית דאז, וב-1995 סיים בו במקום השני. באותה שנה הוא סיים רביעי במרוץ החד-יומי היוקרתי פריז - רובא.
בשנת 1997 הצטרף יקימוב לקבוצת רשות הדואר האמריקאית, במדיה רכב תחילה במשך שנתיים. הייתה זו התקדמות המפתח הראשונה שלו בקריירה. בשנתו הראשונה בקבוצה הוא זכה באליפות רוסיה במרוצי כביש, ובשנה שלאחריה הוא סיים במקום השני בטור של הולנד. הוא עבר למשך שנה אחת לקבוצת אמקה שיפ, אך לאחר שלא זכה להצלחות רבות, חזר לקבוצת רשות הדואר. במהלך שנת 2000 הוא ניצח במרוץ שלושת הימים של ברוז'-דה פאנה, וכמו כן זכה ב"גרנד פרי אדי מרקס" במשותף עם חבר קבוצתו, לאנס ארמסטרונג.
באולימפיאדת סידני, זכה יקימוב במדליית הזהב האולימפית הראשונה שלו במרוצי כביש, לאחר שסיים במקום הראשון במרוץ נגד השעון באולימפיאדה. הוא גבר במרוץ זה על שני רוכבים בולטים ממנו שהיו מועמדים בכירים לניצחון: יאן אולריך הגרמני, אותו הקדים יקימוב ב-8 שניות, וחברו של יקימוב לקבוצה לאנס ארמסטרונג, אותו הקדים ב-34 שניות.
ב-2001 החליט יקימוב לפרוש מרכיבה. אף על פי כן, הוא חזר לענף ב-2002, ומפתיחת שנה זו התאמן באימונים אינטנסיביים רבים, על מנת שיחזור לכושרו ויוכל להשתתף במרוצים הגדולים. בטור דה פראנס של 2003 יקימוב הצטיין בניצחונה של קבוצת רשות הדואר בקטע הקבוצתי נגד השעון, ולקח חלק חשוב בקטעים המישוריים וההרריים בזכייתו החמישית של לאנס ארמסטרונג במרוץ. ב-2004 הוא נעדר מהטור דה פראנס בשל פציעה, שנגרמה מתאונה במהלך אימון שלו בטקסס.
יקימוב זכה במדליה האולימפית השנייה שלו באולימפיאדת אתונה. הוא סיים במקום השני במרוץ נגד השעון אחרי טיילר המילטון, וזכה במדליית הכסף. המילטון, שזכה במדליית הזהב, נכשל בבדיקת סמים, אך המדליה לא נשללה ממנו בשל תקלה בבדיקת הסמים - הדגימה השנייה בבדיקת הסמים הוקפאה, ועל כן לא היה ניתן להשתמש בה ולהפליל את המילטון. הוועד האולימפי הרוסי ערער על ההחלטה ודרש שמדליית הזהב תוענק ליקימוב, הבקשה נדחתה, אך באוגוסט 2012 נשללה המדליה מהמילטון והוענקה לאקימוב.
ב-2005 קבע יקימוב יחד עם קבוצת דיסקברי צ'אנל (השם החדש של קבוצתו) את התוצאה הטובה בהיסטוריה בקטע הקבוצתי נגד השעון של הטור דה פראנס. בקטע האחרון בטור של 2006 הודיע אקימוב על פרישתו מרכיבה מקצוענית בסוף השנה. היה זה הטור דה פראנס ה-15 שבו יקימוב התחרה וגמר את המרוץ, ובעקבות כך השתווה יקימוב ללוסיין ואן אימפה במקום השני בדירוג ההשתתפויות והסיומים של הטור דה פראנס. בספטמבר 2006 הוא פרש מרכיבה באופן סופי.
לאחר פרישתו נשאר יקימוב בקבוצת דיסקברי כעוזר המאמן הספורטיבי ליוהאן ברוינל. הוא רכב עם רוכבי דיסקברי והדריך אותם באליפות ארצות הברית ב-2006, ובטור של קליפורניה והטור של ג'ורג'יה ב-2007.
ב-2009 הצטרף יקימוב לצוות המקצועי של קבוצת רדיושק ושמש שם כאחד מהמנהלים הספורטיביים של הקבוצה. באוקטובר 2012 מונה כמנהל הכללי של קבוצת האופניים הרוסית קטיושה. בסוף 2016 הוחלף בתפקידו זה על ידי רוכב העבר הפורטוגלי, ז'וזה אזבדו ונבחר לראשות התאחדות האופניים הרוסית.
ויאצ'יסלב אקימוב
ויאצ'סלב איקימוב
רבי נתן (פירושונים)
מרדכי פרימן
מרדכי פרימן (2 במאי 1932, כ"ו בניסן תרצ"ב - 26 באפריל 2018, י"א באייר ה'תשע"ח) היה מוותיקי הקריינים בקול ישראל, עורך ומגיש תוכניות רדיו וטלוויזיה.
ביוגרפיה.
מרדכי פרימן נולד בעיר העתיקה בירושלים בשם משה מרדכי פרידמן, לשמואל יצחק וחיה אסתר פרידמן. פרימן היה צאצא של משה יפה, מאנשי היישוב הישן שעלה לארץ ישראל בשנות ה-90 של המאה ה-18. יפה התיישב בחברון בהוראת האדמו"ר הזקן של חב"ד, רבי שניאור זלמן מלאדי, בעל התניא. היה שליח דרבנן של אותו אדמו"ר לחיפוש אחר עשרת השבטים במזרח הרחוק. מרדכי פרימן היה דור שביעי לילידי ארץ ישראל, ודור שלישי בירושלים.
כאשר היה ילד, עברה משפחתו מהעיר העתיקה לשכונת בית ישראל שבירושלים.
פרימן למד בבית המדרש למורים "מזרחי" ולאחר מכן למד לימודי חינוך ותקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים. החל משנות ה-50 היה קריין, מגיש ועורך של תוכניות רדיו רבות בקול ישראל.
בשנות ה-50, שינה פרימן את שם משפחתו מפרידמן לפרימן, כחלק ממגמת העברות של שמות המשפחה של אנשי התקשורת, בהשראתו של ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון.
במסגרת תערוכת העשור שנערכה בבנייני האומה בירושלים כחלק מחגיגות העשור למדינת ישראל, בשנת 1958, הועבר אולפן רדיו שלם מאולפני קול ישראל ברחוב הלני המלכה בירושלים לבמה של האולם הקטן בבנייני האומה. מדי יום בשעה 11 היה האולם מתמלא בקהל מכל רחבי הארץ שבא לבקר בתערוכה. קבוצות מאורגנות של מבקרים שהגיעו באוטובוסים היו מכוונות את הגעתן לירושלים לשעת השידור של האולפן ורק לאחר צפייה והאזנה היו פותחות בביקור בתערוכה. על הבמה ערכו פרימן, יצחק שמעוני, חגי פינסקר וצעיר בשם שבח וייס חידונים בשידור חי בהשתתפות הקהל. במסגרת השידור הופיעו בין היתר הדודאים, להקת הנח"ל ואריק איינשטיין. שידורי האולפן זכו להאזנת שיא ברחבי המדינה. פרימן קנה את פרסומו מהופעתו בשידור זה והפך לאחד משדרני הרדיו הפופולריים באותה עת.
במרוצת השנים ערך פרימן והגיש תוכניות רבות בקול ישראל, והתרכז בתוכניות דת ומסורת. החל מאוקטובר 1963 הגיש בקול ישראל את חידון הידע "טובים השניים", שאותו ערך יחד עם דרורה בן אב"י.
כמו כן השתתף בטלוויזיה הלימודית. משנת 1982 עד שנת 2000 ניהל את המחלקה למורשת ישראל בטלוויזיה הישראלית. במסגרת זו הגיש בתחילת שנות ה-80 חידון טלוויזיוני בשם "מה הקשר", בו התמודדו מתחרים על זיהוי מושגים הקשורים במסורת ישראל. בחידון זה הופיעו בפינה קבועה טוביה צפיר ודובי גל שגילמו דמויות בשם "הנץ וגנץ". הופעתם של הבדרנים, והעובדה כי החידון שודר בערוץ הראשון ששידר אז ללא מתחרים, הקנתה לחידון, ולפרימן עצמו, פופולריות רבה.
עם פרישתו מרשות השידור החל בהוראת רדיו במכללת ליפשיץ לחינוך, שהיא הגלגול הנוכחי של בית המדרש למורים שבו למד בצעירותו, וניהל את אולפן הרדיו של המכללה המשדר במסגרת התוכניות החינוכיות של קול ישראל, וכן היה אחראי להפקת המגזינים אשר שודרו בטלוויזיה הקהילתית.
פרימן היה מוכר כקריין אשר הקריא בכל לילה את פסוקו של יום בערוץ הראשון. כמו כן, הנחה ערבי חזנות.
פרימן זכה בפרס יקיר ירושלים לשנת 2008, על האדרת התרבות והמורשת היהודית והעברתן לדורות הבאים בעבודתו במערכת החינוך, ברדיו ובטלוויזיה.
נפטר בגיל 86 בירושלים ונטמן בחלקת יקירי ירושלים בבית הקברות שבהר המנוחות.
משפחתו.
פרימן היה נשוי לרחל, לזוג שתי בנות ובן, שישה עשר נכדים ושנים עשר נינים. בנו, הרב מאיר פרימן, הוא אב בית הדין הרבני תל אביב וראש כולל בישיבת מרכז הרב. נכדתו תמר קיי היא אחת היוצרות של הסדרה "מתיר עגונות". נכדו יונתן קיי שירת ככתב וכעורך חדשות בגלי צה"ל.
אברהם אזולאי