יצירות השמיכות של רינגולד "מי מפחד מדודה ג'מימה?" (Who's Afraid of Aunt Jemima?) שיצרה בשנת 1983, “Who’s Bad” משנת 1983 ,אשר יצרה כמחווה למייקל ג׳קסון ויצירתה המפורסמת ביותר Tar Beach (Part 1 from the Woman on the Bridge series (1988)) נמנות כיום כקולקציה קבועה של המוזיאון סולומון ר. גוגנהיים.
פרסומים.
בשנת 1991, פורסם ספרה הראשון של רינגולד "חוף טאר"(Tar Beach) שזכה מעבר ל-20 פרסים כולל פרס ה על ספר הילדים הצויר הטוב ביותר ב 1991. היא הייתה בין המועמדות המובילות לזכייה במדליית קולדקוט. ציור סיפור "חוף טאר" (Tar Beach) המקורי נמצא כאוסף קבוע של מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים בניו יורק. ספרה השני הוא ספר הילדים "Underground Railroad in the Sky" פורסם בשנת 1992 על ידי הוצאת Crown. בשנת 1993, Hyperon Books פרסמו את ספרה "ארוחת ערב אצל דודה קוני". ספרה השלישי המבוסס על השמיכה "The Dinner" שיצרה בשנת 1986.
האוטוביוגרפיה והספר הראשון של קהל מבוגר "טסנו מעל הגשר: זיכרונות פיית רינגולד (Bullfinch 1995; שוחרר בכריכה רכה על ידי הוצאת אוניברסיטת דיוק) (We Flew Over The Bridge: The Memoirs of Faith Ringgold) כמו כן ספר הילדים "החלום שלי על מרטן לותר קינג" (My Dream of Martin Luther King) פורסמו בשנת 1995.
עד היום, רינגולד כתבה ואיירה 17 ספרי ילדים. שני מספריה שהתפרסמו לאחרונה הם "מסיבת הרנסאנס של הארלם (הרפר קולינס 2015)" (Harlem Renaissance Party) ו "הגענו לאמריקה" ((We Came to America (Alfred A knopf 2016).
אילקה גדה
אילקה גדה (בהונגרית: Gedő Ilka) (26 במאי 1921 - 19 ביוני 1985) הייתה ציירת ואמנית גרפית יהודייה-הונגרייה. עבודתה שורדת עשרות שנים של רדיפה ודיכוי, תחילה על ידי המשטר הפאשיסטי-למחצה של שנות השלושים והארבעים ולאחר מכן, לאחר פרק זמן קצר של חופש יחסי בין השנים 1945 ל-1949, על ידי המשטר הקומוניסטי של שנות החמישים עד שנת 1989. בשלב הראשון בקריירה שלה, שהסתיימה בשנת 1949, היא יצרה מספר עצום של רישומים ניתן לחלק את הציורים לסדרות שונות. משנת 1964 ואילך, היא חידשה את פעילותה האמנותית ביצירת ציורי שמן. "אילקה גדה היא אחת המאסטריות הבודדות של האמנות ההונגרית. היא לא קשורה למגמות האוונגרדיות או המסורתיות. שיטת היצירה חסרת התאמה שלה מאפשרת להשוות אותה עם אמנים אחרים.
ראשית חיים והכשרה.
אילקה גדה נולדה מנישואי שמעון גדה מורה להונגרית וגרמנית בגימנסיה היהודית של בודפשט ושלאלזה וייסקופף ב-26 במאי 1921. אביה היה מורה בבית הספר היהודי לדקדוק, אמה עבדה כפקידה. כמה מהסופרים והאמנים ההונגרים המובילים באותה עת היו בין מעגל החברים של המשפחה. אילקה גדו גדלה במשפחה, שם הייתה לה כל הזדמנות להפוך לאמנית משכילה ורגישה. היא למדה בבית ספר תיכון הנושא את השם בית ספר חדש. בית ספר זה הציע תוכנית לימודים חדשנית ושיטות הוראה.
מאז ילדותה המוקדמת ציירה אילקה גדו ללא הרף, והקליטה את חוויותיה. את סדרת היובניליאס, שהשתמרו לחלוטין באחוזתו של האמן, ניתן להכניס לסדר כרונולוגי, וכך מתמודדים עם יומן ויזואלי.
מסוף שנות השלושים ועד ראשית שנות הארבעים אילקה גדה קיבלה הכשרה משלושה אמנים ממוצא יהודי שנהרגו על ידי הנאצים בסוף המלחמה.
בשנת 1939 למדה גדה בבית הספר הפתוח של טיבור גאלה (1896–1944). המאסטר השני של גדה היה ויקטור אראדי (1879-1944), צייר וגרפיקאי בסגנון נטורליסט-אימפרסיוניסטי ואר נובו. המורה השלישי של גדה היה הפסל אישטוואן אורקני שטרסר (1911-1944). משטרסר גדה למדה את מוצקות הדוגמנות הפסלית ואת ייצוג ההמונים.
לאחר שעברה את בחינות עזיבת בית הספר, אילקה גדה שקלה ברצינות להתחיל את לימודיה האמנותיים בפריס, אך המלחמה התערבה, ובשל החוקים היהודיים (הנומרוס קלאוזוס ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) היא לא יכלה ללכת גם לאקדמיה ההונגרית לאמנות. אפילו לו גדה הייתה רוצה להשתתף באקדמיה, סביר להניח שהייתה מוצאת את דרכה חסומה. עם הגידול בהשפעתם של הפשיסטים ההונגרים, מפלגת צלב החץ, החלה ההפרעה הגלויה של היהודים בשנת 1938 עם החוק היהודי הראשון ואלה שבאו אחריו.
עד ראשית שנות הארבעים, יחד עם אמנים צעירים אחרים, ביקרה אילקה גדה בסטודיו של גיולה פאפ (1899–1982) שהיה בעבר תלמידו של יוהנס איטן ומורה של באוהאוס.
בשנת 1942 השתתפה אילקה גדה בתערוכה שאורגנה על ידי קבוצת האמנים הסוציאליסטים ושמה חופש והעם שהתקיימה במרכז איגוד עובדי המתכת.
רישומים שנעשו בגטו בודפשט.
ב-19 במרץ 1944 פלשו שמונה חטיבות גרמניות להונגריה. רדיפת יהדות הונגריה החלה ברצינות. במהירות שאין דומה לה גורשו כמעט כל יהודי המחוז של הונגריה למחנות ריכוז בפולין, שם נרצחו רובם. במלחמת-העולם השנייה נספו כ-500,564 מיהודי הו'. כ-63,000 נספו לפני כיבוש הארץ בידי הגרמנים. מתוך 500,501 הנספים בימי הכיבוש היו כ-800,267 יהודים תושבי הו' שבגולות חוזה טריאנון, וכ-700,233 מן החבלים שסופחו להו' מצ'כוסלובקיה, מרומניה ומיוגוסלוויה.
למרות מחאות מצד מנהיגי הכנסייה וניסיונותיו המהוססים של מיקלוס הורטי לעצור את הגירושים, עד קיץ 1944 נאספו יחדיו כ־200,000 יהודים בגטו בודפשט ובבתים שהוגדרו במיוחד. בעקבות הניסיון הלא מוצלח של הורטי להוציא את הונגריה למלחמה, ביצעה מפלגת צלב החץ השתלטות צבאית ב־15 באוקטובר 1944. בגטו החלו ימי הסיוט הגרועים ביותר. באמצעות מזל עצום הצליחה אילקה גדő להימלט מגירוש ושרדה.
ב גטו בודפשט בילתה אילקה גדו את מרבית זמנה בקריאה ורישום שהקליטה את סביבתה, את חבריה, הזקנים והילדים. רישומים אלה הם מסמכים שלא יסולא בפז, אך הם גם אלגוריות על השפלות אנושיות וחוסר הגנה. על אחד מציורי הדיוקן העצמי שלה, היא מציגה מבט חזיתי על עצמה, ומראה אדם שאיבד שליטה בגורלה שלה. בהתאם, אין לה גיל וכמעט אין יותר מין.
רישומי דיוקן עצמי (1945–1949).
בערב ראש השנה 1945, אילקה גדה פגשה את אנדרה בירו שלמד כימיה באוניברסיטת סגד, ולאחר המלחמה החל לעבוד במכון מחקר שבראשו עמד המדען ההונגרי זוכה פרס נובל אלברט סנט-גיירגי.
בעבודה בשפה פיגורטיבית לחלוטין, האמנית הייתה זקוקה למודלים, ובנוסף למשפחה ולחברים, גדה מצאה את הדוגמנית הנוחה ביותר – בעצמה.
אילקה גדה יצרה רישומי דיוקן עצמי אשר באמצעות כנותם המוחלטת והחקירה העצמית שבהם תובעים את תשומת ליבו של הצופה. עבודות אלה מצוירות באופן שמעורר מציאות פיזית ישירה ורגישות רגשית בו זמנית. עם זאת, הספקות התגנבו למאמציה להעניק ייצוג נאמן ומדויק של המציאות: הדוגמנות המסורתית והמורכבת שהייתה כה אופיינית לה הוחלפה בהדרגה בסגנון אקספרסיבי, מתפרץ
ומתוח. מבחר הדיוקנאות העצמיים על ידי סוגים שונים מציע תובנות חדשות על ז'אנר זה.
רישומי מפעל גאנז (1947–1948).
כל הזמן בחיפוש אחר נושאים חדשים, מצא גדו במפעל המכונות של גאנץ, בסמוך לביתה ברחוב פילר, סביבה עשירה ומונפחת חזותית לצייר. לאילקה גדו ניתנה אישור לבקר במפעל גאנץ בהמלצת איגוד הסחר החופשי של אמנים.
כמו בפורטרטים העצמיים שלה מאותה תקופה, הרישומים והפסטלים שלה של מפעל גנץ, המציגים מספר נושאים שחוזרים על עצמם, הם רישומים מהירים של חוויה רגעית החושפים ריכוז רוחני עז וכוח אקספרסיבי. קווים מתנדנדים עצביים משקפים את רשמי האמן מעבודה תעשייתית. ההחלטה של איקה גדו לצייר מפעל לא הייתה מניעה פוליטית, ואין זכר לאידיאליזציה ברישומים אלה. נוף פנורמי דרמטי של חללי פנים עצומים מתחלף במחקרים רחמניים על עובדים מותשים. הרישומים של אילקה גדה של מפעל גאנז הם מציאותיים, אך חשוב מכך, אקספרסיביים ומרגשים. בעבודות אלה מרחב וצורות גדולות מוצגים כחידוש. בין המטוסים והגושים האדם מצטמצם לדמות סכמטית. נראה שהאובייקטים המופיעים בחלל זוללים את הדמויות.
תקופת השקט היצירתי (1949–1965).
מלבד משפחתה וכמה חברים, איש לא ראה את ציוריה של גדה בעת הכנתם. במהלך תקופה זו בין השנים 1945–1949, כמו גם פסטל היא החלה להשתמש בשמן, אך גדה בהתקף דיכאון ולא ראתה דרך לצאת מהדילמות שחוותה, הרסה את רוב ציורי השמן שהופקו בשנים אלו.
לאחר תקופת חופש יוצאת דופן בין 1945 ל-1948, פרוץ הדיקטטורה הקומוניסטית השפיע לרעה על חייה של אילקה גדו, והיה אחת הסיבות לכך שהיא ויתרה על פעילות אמנותית במשך שש עשרה שנה.
בשנת 1949 הפסיקה אילקה גדה לצייר ולשרטט. הנטישה מרצונה נמשכה עד 1965. בשנים אלה, מלבד כמה רישומי צבע, היא לא לקחה שום עיפרון או מברשת לידה, וסירבה לעשות זאת אפילו במשחק עם ילדיה. יש להסביר את החלטתה מכיוון שזה קורה לעיתים רחוקות מאוד שאמן, אשר ראה באמנות משמעות ומשמעות החיים, מפסיק ליצור מבלי שנאלץ לעשות זאת.
היו שלוש סיבות להפסקת העבודה האמנותית. הראשון היה הופעת הדיקטטורה הקומוניסטית, השנייה חוסר ההכרה שהוענקה לאמנותה של אילקה גדו (חבריו של גד 'היו בעלי יחס עוין לכל מה שהיה ייצוגי או פיגורטיבי, כאשר אי־פיגורציה אומצה כאמצעי לביטוי פוליטי) וה השלישי היה שאילקה גדה זיהתה שהיא יכולה להישאר נאמנה לכישרונה רק על ידי הפסקת יצירת אמנות.
כשאילקה גדה הפסיקה ליצור אמנות, היא לא זנחה לגמרי את האפשרות לחדש. היא למדה בלימודים נרחבים בתולדות האמנות. היא קראה רבות על תורת הצבעים. היא קראה ורשמה הערות מדוקדקות של ספרו של גתה תורת הצבעים, ותרגמה קטעים ארוכים מיצירה זו. ללא מחקרים אלה עולם הצבעים של התקופה האמנותית השנייה לא היה אפשרי.