הים נסוג שוב ולא חזר יותר לרמת קולורדו. בתקופות הבאות: הקרטיקון, השלישון והרביעון היו תהליכי השקעה חשובים, אבל העובדה שהאזור לא כוסה שוב בים, שפעל בעבר כמייצב, והאקלים הגשום שגרם לתהליכי סחיפה עמוקה הסירו באזור המונומנט כמעט כל זכר לתקופות אלו. באמצע השלישון, לפני כ-30 מיליון שנים, החלה להיווצר מערכת הנהרות שהיוו את תחילת אגן הניקוז של נהר הקולורדו, והן חתרו לעומק של כ-1,500 מטרים בשכבת סלעי המשקע. אף שכאמור כמעט שלא נותרו באזור המונומנט הלאומי שרידים מתקופות הקרטיקון והשלישון, השפיעו תהליכים שהתחוללו בהן על מראה האזור כיום. בקרטיקון העליון ובמהלך כל השלישון התחוללו תהליכי קימוט והעתקים המכונים האורוגנזה הלרמידית שבמהלכה התרוממה רמת קולורדו כ-1,500 מטרים. מקורם של תהליכים אלו בלחץ של מאגר מאגמה מותכת, שלעיתים התפרצה כלבה על פני השטח ולעיתים התקררה באיטיות והתמצקה מתחת לפני השטח. דוגמה לכך מהווה הר נאווחו, שהמונומנט הלאומי שוכן בשוליו הצפון מערביים. הר נאוואחו הוא לקולית, גוש מאגמה גדול שהתמצקה מתחת לפני השטח ונחשף כאשר תהליכי סחיפה שהתרחשו אחר-כך הסירו את שכבות סלעי המשקע מעליו. להר הייתה השפעה ישירה על אזור המונומנט. הגשמים הרבים שירדו על פסגת ההר ומדרונותיו התלכדו לזרמי מים שסחפו איתם חול וחצץ שפעלו במשולב לשחוק את שכבות הסלע וליצירת קניונים, להרחבתם ולהעמקתם. בתקופת הפליסטוקן, באמצע הרביעון התפשטו קרחונים דרומה ושלג ירד על פסגת הר נאוואחו ועם הפשרתם התגבר זרם המים באגן הניקוז המתהווה של הקולורדו. הצירוף של הגורמים שהוזכרו: קימוטים, לקולית, זרמי המים והקרחונים הם שהולידו בסופו של דבר את הקשת הטבעית בקניון ברידג'.
המים שזרמו על מישור אבן חול נאוואחו בנתיב שהציב את ההתנגדות המינימלית התחתרו בסלע ויצרו את קניון ברידג'. כמו כל נהר היה המסלול שהתווה הקניון מפותל מאוד. בנקודת ההתפתלות נוצרו מערבולות משני צדי קיר הסלע המפריד ששחקו את הסלע תוך יצירת קיר מאורך שהולך ונעשה דק יותר ויותר המכונה באנגלית "סנפיר" (Fin) בשל צורתו. מרבית הסנפירים בקניון נשחקו בסופו של דבר לחלוטין והקירות התמוטטו, והנהר, שזרם מעתה במסלול קצר יותר, סחף את שבריהם.
הקשת הטבעית נוצרה בין לפני מיליון שנים לכ-500,000 שנים. היא החלה את דרכה כאחד הסנפירים בקניון. המים שזרמו בקניון נתקלו בבסיס הסנפיר, שהפך בסופו של דבר לקשת הטבעית, בתצורת קנייטה. התצורה בנויה מאבן חול קשה, עמידה הרבה יותר מאבן חול נאוואחו שמעליה לכוח השחיקה של המים. משום כך שחקו מערבולות המים שמשני צדי הסנפיר את אבן חול נאוואחו שמעל לתצורת קנייטה עד שבסופו של דבר נוצר בקיר חור. מי הנהר החלו לזרום דרך החור והם הרחיבו אותו בהדרגה כלפי מעלה ובצדדים. גם תצורת קנייטה לא עמדה בסופו של דבר בפני הזרם וגם היא נשחקה. כך נוצרה הקשת. אם האקלים לא היה משתנה, היו זרמי המים שוחקים את הקשת עד שהייתה מתמוטטת, אבל האקלים באזור השתנה מחדש לאקלים מדברי ושחיקת הסלעים על ידי המים נפסקה.
היסטוריה אנושית.
למרות מיקומה באזור המבודד של הקניונים הטרשיים שלמרגלות הר נאוואחו ידעו הילידים המקומיים על קיומה של הקשת הטבעית במשך מאות בשנים ועבורם היא הייתה מקום קדוש. בתחילה היו אלה התושבים הקדומים המכונים אנסאזי, וזמן רב אחריהם הקבוצות האתניות של הפאיוט והנאוואחו שכינו את הקשת "נוננזושי" ("Nonnezoshe" בתעתיק לכתב לטיני), כלומר "קשת בענן שהפכה לאבן". גם כיום מתגוררות כמה משפחות של אינדיאנים בסמוך.
הלבנים הראשונים שככל הנראה ראו את הקשת במהלך המאה ה-19 היו ציידי פרוות, מחפשי זהב ובוקרים נודדים, אבל דבר קיומה התפרסם רק ב-1909. שתי משלחות מחקר נפרדות – האחת בראשות ביירון קמינגס (Byron Cummings), הדיקן של אוניברסיטת יוטה, והשנייה בראשות הסוקר הממשלתי ויליאם ב. דאגלס (William B. Douglass) –החלו לחפש את הקשת לאחר ששמועות על קיומה הגיעו לאוזניהם. בסופו של דבר הם איחדו כוחות. מורי דרך משבט הפאיוט הובילו אותם יחד עם הסוחר וחוקר הארצות ג'ון ותריל (John Wetherill). המשלחת התקדמה דרך קניון ברידג' וראתה את הקשת לראשונה בשלהי ה-15 באוגוסט.
כמעט שנה אחר-כך, ב-30 במאי 1910, השתמש נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט בסמכותו כנשיא והכריז על האזור כמונומנט הלאומי ריינבו ברידג' ("גשר הקשת בענן"). בין המבקרים הראשונים באתר היו הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט וסופר המערבונים ז'אן גריי שעשו את הדרך ברגל ועל גבי סוסים מהיישוב האינדיאני הקטן אולג'טו (Oljeto). הגישה לריינבו ברידג' נעשתה קלה יותר לאחר מלחמת העולם השנייה עם התגברות הפופולריות של ספורט הרפטינג בקניון גלן, אם כי דרך זו חייבה שיט של כמה ימים במורד נהר הקולורדו ומסע רגלי של 12 קילומטרים במעלה קניון ברידג'. בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 ניתן היה להגיע לקניון ברידג' בסירת מנוע שיצאה מליז פרי ושטה במעלה הזרם. ב-1956 אושרה בנייתו של סכר קניון גלן. בתחילת 1963 נאטמו פתחי מנהרות שהסיטו את מי הקולורדו והמים החלו לעלות מאחורי הסכר ויצרו את מאגר המים אגם פאוול. המים הגואים חדרו לגם לקניונים הצדדים ובהם קניון ברידג' והפכו את הגישה לריינבו ברידג' באמצעות סירות מנוע לנוחה הרבה יותר, וכמות המבקרים באתר גדלה בצורה משמעותית. כך למשל בשנת 2000 ביקרו באתר קרוב ל-200,000 תיירים, אם כי מאז חלה ירידה בכמות המבקרים ובשנת 2012 ביקרו במקום 75,214 מבקרים בלבד.
ב-1974 הגישו כמה אזרחים בני שבט הנאוואחו תביעה בבית המשפט המחוזי כנגד מזכיר הפנים של ארצות הברית, נציב לשכת הטיוב של ארצות הברית ומנהל שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. התביעה הייתה ניסיון לשמר אתרי דת חשובים של הנאוואחו שהוצפו במים הגואים של אגם פאוול. בית המשפט פסק כנגד הנאוואחו, באומרו שהצורך באגירת מים עולה על הצרכים שלהם. ב-1980, פסק בית המשפט לערעורים המחוזי העשירי, שלסגור את ריינבו ברידג', אתר ציבורי, לשם טקסי דת של הנאוואחו נוגד את חוקת ארצות הברית המגנה על חופש הדת של כל תושביה.
ב-1993 אימץ שירות הפארקים הלאומיים תוכנית ניהול כללית, תוך התייעצות עם הציבור. כחלק מתהליך התכנון התייעץ שירות הפארקים הלאומיים עם חמש קבוצות אתניות של אינדיאנים שיש להם קשר לקשת הטבעית: הנאוואחו, ההופי, הפאיוט הדרומיים של סן חואן, הפאיוט של קאיבב, והיוט של הווייט מסה. הדאגה העיקרית שהביעו ראשי שבטים אלו הייתה שריינבו ברידג' – אתר דתי קדוש – יהיה מוגן ושהביקור בו יערך בצורה מכובדת. בנוסף, השבטים הביעו חשש לגבי מבקרים הניגשים לקשת או הולכים מתחתיה. המבקרים כיום באתר מתבקשים לכבד את משמעותו לאנשים שעבורם ריינבו ברידג' הוא במשך שנים רבות אתר קדוש. עם זאת, הגישה אל הקשת וההליכה מתחתיה אינה בלתי חוקית, ויש שביל מסודר מתחת לקשת שבו משתמשים לעיתים קרובות.
גישה.
הקשת הטבעית של המונומנט הלאומי ריינבו ברידג' היא בין הקשתות הטבעיות הגדולות הנגישות ביותר בעולם, שכן ניתן להגיע אליה בשיט בן שעתיים מאחת משתי מרינות על אגם פאוול סמוך לפייג', המסתיים במזח קניון ברידג' במרחק הליכה של כקילומטר וחצי מהקשת. אפשרות אחרת היא להגיע בהליכה של כמה שעות מצדו הדרומי של אגם פאוול (כפוף לקבלת רישיון מהנאוואחו שהשטח שייך להם).
זרמים קטועים
זרמים קטועים הוא סרט דוקומנטרי ישראלי-שווייצרי משנת 2010, בוים על ידי גיא דוידי הישראלי ואלכסנדר גוצ'מאן השווייצרי.
הסרט צולם משנת 2005 ועד 2008 בכפר בילעין, מערבית לרמאללה והוא מתעד את החיים בכפר הסובל מניתוקים תדירים מרשת המים.
תקציר.
מסלולי חיים נפגשים בכפר אחד בשומרון. לאורך קווי צנרת המים השבורה נעים אנשי הכפר בילעין במסלוליהם לעבר עתיד לא ברור. ישראל, השולטת על מקורות המים, מספקת מעט מים לשתייה, וכאשר זרם המים אינו ודאי - דבר לא יכול להתפתח. השליטה על הלחץ בצינורות אינה רק שליטה באורח החיים, אלא גם בתודעה. היו ימים בהם בילעין (פירוש שמו: בלי מים) היה הכפר הראשון באזור שהתחבר לרשת המים. זו הייתה אפשרות לקדמה ולהתפתחות, אולם בעיני חלק מהתושבים היו מי הצינור - מים מרים. מי הצינור שימשו ככלי להשפעה על האנשים על מנת שישתפו פעולה עם השב"כ הישראלי והצבא. הקרע הפריד בין האנשים בכפר לשני מחנות. החזרה לטכניקה העתיקה של חפירת בארות לאיסוף מי גשמים היא ביטוי לעצמאות המתחדשת של התושבים אולם ספק אם היחסים בין האנשים בכפר יחלימו.
הפקת הסרט.
לאחר שיצרו יחד מספר סרטים קצרים החליטו היוצרים גוצ'מאן ודוידי לגור במשך שלושה חודשים בכפר בילעין והתחילו לצלם את מה שיהווה הבסיס לסרט. הרעיון לסרט החל בעקבות שמו של הכפר בילעין שפירושו בלי מקור מים.
המעבר לבילעין עורר תגובות מעורבות בכפר בגלל החשש לביקורת על הכפר על עצם שיתוף הפעולה עם ישראלים. זרמים קטועים הופק באופן עצמאי במימון פרטי בלבד, רוב הצילומים לסרט נעשו מסתו 2005 ועד אביב 2006.
סצנת הסיום הוויזואלית של הסרט כללה צילומים תחת גשם ועל מנת להשלים אותה נדרשו שלוש שנים. הרעיון לשם הסרט הוא מטאפורה למספר הרב של הדמויות בסרט שגורלן נקטע בדרך כזאת או אחרת.
הפצת הסרט.
זרמים קטועים השתתף בתחרות הקולנוע הדוקומנטרית של פסטיבל קולנוע דרום 2010 ובמסגרת התחרות הדוקומנטרית בפסטיבל הסרטים בירושלים 2010.
הוא הוצג בעשרות פסטיבלי קולנוע ברחבי העולם וזכה בשנת 2011 בציון לשבח מצלמת דוד בקטגוריית הסרט התיעודי בפסטיבל הקולנוע היהודי בורשה.
על אף העניין הרב בסרט שהיווה את הבסיס לסרטו השני של דוידי "חמש מצלמות שבורות" הסרט מעולם לא שודר בטלוויזיה בישראל.
מערות חזן