המהר"ל מפראג כתב שאין לומר את הפיוט בצורתו המקובלת, ויש לדלג עליו או שיש לשנות את הנוסח, והחת"ם סופר העיד על עצמו, שהוא מאריך בתפילת נפילת אפיים, כדי להימנע מלומר את הפיוט. הרב משה פיינשטיין והציץ אליעזר הביאו בספריהם סברות מנוגדות, אך לא הכריעו בשאלה.
בעת החדשה.
בעת החדשה, זכה הפיוט לרֶהָבִּילִיטַצְיָה כאשר המלחין החסידי חיים בנט מחצר סערט ויז'ניץ, הלחין את מילות הפיוט, והלחן התקבל בכל עדות ישראל. בנט עצמו, זכה בעקבות לחנו זה בפרס אקו"ם לשנת 2012, ו'מכניסי רחמים' בלחנו, זכה לביצועים של זמרים חסידיים מפורסמים, כאברהם פריד ומרדכי בן-דוד.
חלק מהפוסקים בעת החדשה טענו כי יש דמיון בין לפקוד קברי צדיקים ולבקש מהנפטרים שיתפללו עבורנו ובין פיוט זה.
Microsoft Word
Microsoft PowerPoint
Microsoft Access
שבבי שוקולד
שבבי שוקולד (או שוקולד צ'יפס; באנגלית: Chocolate chips) הם חתיכות קטנות של שוקולד, לרוב בצורת טיפה עגולה עם בסיס שטוח. בדרך כלל קוטרן פחות מסנטימטר, אבל ניתן למצוא אותן במגוון גדלים. שבבי השוקולד הומצאו למעשה יחד עם עוגיית השוקולד צ'יפס, שמהווה את אחד השימושים העיקריים לשבבים אלו.
מקור.
עוגיית השוקולד צ'יפס הומצאה ב-1937 כאשר רות ויקפילד מהפונדק "טול האוס" במסצ'וסטס שילבה בעוגיות שלה חתיכות של טבלת שוקולד מריר של נסטלה, כאשר נגמרה אספקת הקקאו שלה. העוגיות נחלו הצלחה גדולה, וב-1939 חתמה ויקפילד על הסכם עם נסטלה, שבמסגרתו החברה תוסיף את המתכון לעוגיות לאריזת השוקולד, בתמורה לאספקה בלתי מוגבלת של שוקולד עבורה. בתחילה אף הוסיפה נסטלה כלי קטן לחיתוך טבלת השוקולד לצד המוצר. ב-1941 התחילו נסטלה וכמה חברות מתחרות למכור את השוקולד בצורת שבבים. נסטלה אף משווקת מותג בשם "עוגיות טול האוס" על שם הפונדק שבו הומצאו העוגיות.
שבבי השוקולד המקוריים והנפוצים ביותר כוללים שוקולד מריר, אך ישנן גם וריאציות בטעמים שונים: שוקולד לבן, שוקולד חלב, שוקולד מנטה ואף שבבי שוקולד עם חמאת בוטנים.
שימושים.
ניתן להשתמש בשבבי שוקולד בקינוחים שונים כמו עוגיות, פנקייק, ופלים, עוגות, מאפין וכדומה. משתמשים בהם גם במוצרי מזון שונים כמו חטיפי גרנולה או גלידה.
ניתן גם להמיס את שבבי השוקולד והם משמשים לעיתים כתחליף לשוקולד מומס במתכוני אפייה. אולם מכיוון שהם מתוכננים לשמור על צורתם בעת אפייה, הם מכילים פחות חמאת קקאו משוקולד לאפייה. הדבר עלול להקשות על השימוש בהם בצורתם המומסת.
פופולריות.
היום שבבי השוקולד הם מרכיב פופולרי במתכוני אפייה ועוגיית השוקולד צ'יפס נחשבת כקינוח מערבי פופולרי, ואחד הקינוחים האמריקאיים המסורתיים. עוגיות אלו נפוצות גם באוסטרליה, בקנדה ובאירופה, בין היתר. נסטלה וחברת הרשי נמנות עם היצרניות המובילות של עוגיות שוקולד צ'יפס.
ליונל סטנדר
ליונל ג'יי סטנדר (באנגלית: Lionel Jay Stander; 11 בינואר 1908 - 30 בנובמבר 1994) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודי אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב לשנת 1982 על תפקידו בסדרת הדרמה "הארט ואשתו". סטנדר הופיע בסרטים "מר דידס הולך העירה" ו"ניו יורק, ניו יורק".
ביוגרפיה.
סטנדר נולד ברובע הברונקס, ניו יורק למהגרים יהודים רוסים. למד ב"אוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'אפל היל", שם התנסה לראשונה במשחק ולאחר מכן התאמן בתיאטרון ב"בבית הבובות פרובינסטאון שבגריניץ' וילג', ניו יורק סיטי.
קריירת משחק.
סטנדר החל את דרכו בהוליווד בשנות ה-30 של המאה ה-20 בסרטים "מר דידס הולך העירה" של פרנק קפרה בתפקיד קורנליוס קוב לצידו של גרי קופר, "כוכב נולד" של ויליאם ולמן בתור מאט ליבי, "הנבל" של בן הכט וצ'ארלס מקארתור ו-"The Gay Deception" של ויליאם ויילר.
סטנדר היה ליברל בדעותיו ונחשד על ידי הגופים השמרניים בהוליווד כקומוניסט. מה שהביא להחרמתו בקרב אולפני ההפקה בהוליווד ולהפסקת עבודתו כשחקן מן המניין. הוא עבד במשך תקופה בעבודות מזדמנות, בין היתר גם כסוחר מניות בוול סטריט.
לצורך הקריירה שלו עבר סטנדר לעבוד באירופה והשתתף בעיקר בסרטים איטלקים. הוא הופיע בסרטים "ללא מוצא" של רומן פולנסקי בתור הגנגסטר דיקי, בסרט הבריטי "מפגש קסנדרה" ובמערבון "היו זמנים במערב" של סרג'ו לאונה.
סטנדר חזר בשנות ה-70 להוליווד כדי לשתף פעולה עם הבמאים מרטין סקורסזה בקומדיה המוזיקלית "ניו יורק, ניו יורק" בתפקיד טוני הארוול סוכנה של הזמרת פרנסין אוונס (לייזה מינלי) וסטיבן ספילברג בקומדיית המלחמה ההיסטורית "1941".
לאחר שנים שבהן חי מחוץ למולדתו חזר סטנדר לארצות הברית כדי לשחק בסדרת הדרמה שיצר סידני שלדון "הארט ואשתו" בתפקיד מקס, המשרת של המיליונר ג'ונתן הארט (רוברט ואגנר). סטנדר זכה בשנת 1982 על הופעתו בסדרה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה.
חיים אישיים.
לסטנדר נולדו חמש בנות משש מערכות נישואיו שהסתיימו בגירושין.
הוא נפטר ב-30 בנובמבר 1994 ממחלת סרטן הריאות בלוס אנג'לס בגיל 86
רפאל דוברובסקי
רפאל דוברובסקי (דצמבר 1916 - אוקטובר 2014) היה תעשיין ישראלי, מייסד ומנהל של מפעל "דפרון" למחברות ולמעטפות.
ביוגרפיה.
רפאל דוברובסקי נולד בדצמבר 1916 ביקטרינוסלב שבאימפריה הרוסית (היום באוקראינה). בית הדפוס של אביו הולאם בידי הבולשביקים בשנת 1922. כעבור שנתיים עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב. הוא למד בגימנסיה גאולה. אביו הקים בית דפוס בשכונת מונטיפיורי, וגם רפאל עבד בו.
בשנת 1939, לאחר שהוריו נפטרו, התחתן והוא ואשתו, אהובה, החלו לייצר מחברות בבית הדפוס, שבהמשך פעילותו עבר לרמת גן.
כחבר האצ"ל נעצר ב-1946 בחשד שהדפיס דברי תעמולה נגד שלטונות המנדט. הוא שוחרר בעקבות השתדלותה של אשתו. במלחמת העצמאות שירת בהג"א. ב-1955 קרא למפעלו "דפ-רון" ובהמשך "דפרון". ב-1961 רכש מכונה חדשנית לייצור מחברות, ותפוקת דפרון עלתה פי ארבעה. בשנת 1973 עבר המפעל לפתח תקווה, והחל לייצר גם מעטפות. בניהם של רפאל ואהובה דוברובסקי הצטרפו אף הם לעבודה במפעל, וכך גם בעלה של הבת. בתחילת שנות ה-90 פגע במפעל ייבוא גובר של מחברות מסין, ופעילותו הצטמצמה בהדרגה.
רפאל דוברובסקי נפטר בשנת 2014, בגיל 98.
תעלומת הרצח הכפול (סרט)
תעלומת הרצח הכפול (באנגלית: Homicidal, רצחני) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1961. הסרט הוא מותחן וסרט אימה עם סוף מפתיע. הסרט זכה להצלחה רבה בישראל, כשהוצג בה בשנים 1962–1966.
רקע.
הסרט, שהופק בשנת 1961 נחשב כמחווה (הוֹמָאז') לסרטו הנודע של אלפרד היצ'קוק "פסיכו" משנת 1960. גם המשקל של שמות שני הסרטים הוא שם תואר מטיל אימה, האחד "Psycho", של הפרעה נפשית והשני "Homicidal", של רצחנות. שני הסרטים צולמו בשחור-לבן ועלילותיהם מתרחשות על רקע של מקום קטן או נידח. בשניהם פתרון התעלומה קשור בשינוי המגדר המיני של הרוצח, שזהותו האמיתית ומגדרו נחשפים רק בסוף הסרט. לקטעי האימה המשולבים בסרט יש הסברים רציונליים הנובעים מן העלילה ולא הסברים על-טבעיים.
הסרט הופק ובוים על ידי ויליאם קאסל, מפיק ובמאי של סרטי אימה שפעל בהוליווד בשנות ה-50 ובשנות ה-60 של המאה העשרים. בין השאר הפיק את "תינוקה של רוזמרי" של רומן פולנסקי.
פעלול פרסומי שנקט בו המפיק היה הנפקת תעודת ביטוח חיים על סך 1,000 דולר לכל צופה בסרט בארצות הברית למקרה שימות מחרדה במהלך הסרט.
עלילה.
בחורה בלונדינית נאת מראה שוכרת חדר במלון. כאשר איש השירות מגיע לחדרה עם המזוודות היא מציעה לו לשתף עמה פעולה ותמורת סכום כסף לקיים עמה טקס נישואין בביתו של שופט השלום המקומי, ומבטיחה כי מיד לאחר מכן תתגרש ממנו. הבחור מתפתה. בביתו של השופט, תוך כדי מהלך הטקס היא שולפת סכין ודוקרת את השופט למוות ונמלטת מהמקום.
לאחר מכן לומדים הצופים לדעת כי שמה אמילי וכי היא חזרה זה עתה מאירופה יחד עם בן זוג, צעיר בשם וורן. לוורן אחות בשם מרים, בעלת חנות פרחים. וורן עובר להתגורר עם אמילי בבית המשפחה. בבית מתגוררת גם הלגה, אשה זקנה משותקת על כיסא גלגלים, שהייתה האומנת של וורן ומרים בילדותם. אמילי הרצחנית מתנכלת למרים, משחיתה את חנותה ובכוונתה לרצוח אותה ואת הלגה. ברגע הקריטי, כשמרים עומדת להיכנס לבית החשוך בו אמילי עומדת לבצע את זממה, חלה הפסקה בעלילה. לרוחב המסך מופיעה דמות שעון ובו מעגל תצוגה של ארבעים וחמש שניות והמחוג שבו מתקדם לקול תקתוק הדומה לפעימות לב ונשמע קולו של קריין:
בתום הארכה צופה הקהל במרים הנכנסת לבית כשלנגדה מופיעה דמותה של הלגה היורדת בכיסא הגלגלים שלה, הנע על גבי מסילה, מן הקומה העליונה לעבר קומת הקרקע. תוך כדי הירידה במורד המדרגות צונח לפתע ראשה של הלגה ונופל לרצפה. מסתבר כי אמילי ביצעה את זממה וכרתה את ראשה של הלגה. מרים עומדת בפני סכנת רצח מיידי, ניצלת בשנייה האחרונה ואמילי מוצאת את מותה.
פתרון התעלומה דומה לזה שבסרט "פסיכו". וורן ואמילי הם אדם אחד, אישה אשר לובשת מפעם לפעם את דמותו של וורן הגבר. היא למעשה אחותה של מרים שאביהן שקיווה לפני לידתה כי ייוולד לו בן, ציווה להוריש את הונו למי שייולד ובתנאי כי יהיה זה רק בן. בילדותה גידלה אותה אמה כבן מבלי לגלות לאב כי זו בת. היא הגיעה עתה, בדמותו של וורן, כדי לקבל את ירושת האב שנפטר, אך לא רק כיורשת של מחצית הרכוש אלא של העיזבון בשלמותו, לאחר שחיסלה את אחותה מרים. שופט השלום, שהיה בזמנו פקיד המחוז וקיבל שוחד כדי לרשום את אמילי כבן, והלגה האומנת שידעה את הסוד, הם העדים שאמילי חיסלה בדרכה לקבל את הירושה.
הקרנת הסרט בישראל.