בתקופת קיומה של רוסיה הצארית, היא כונתה בדרך כלל במערב אירופה "מוסקוביה" (Московия), כפי שכונתה גם נסיכות מוסקבה באופן לא פורמלי. הכינוי "רוסיה הצארית" הוא חלוקה שעשו היסטוריונים מודרניים, אף שגם לאחר הפיכתה של רוסיה הצארית ל"אימפריה הרוסית" התקראו השליטים "צאר" ולפיכך יש לעיתים גם הטועים לחשוב כי "רוסיה הצארית" הוא כינוי לרוסיה שבתקופה זו עד למהפכת פברואר (1917).
משנת 1551 ועד שנת 1700 רוסיה גדלה ב-35,000 קמ"ר בשנה. בתקופה זו השלטון עבר משושלת רוריק לשושלת רומנוב, רוסיה יצאה למלחמות נגד פולין וליטא, כבשה את סיביר וכוחה העולה כמעצמה אירופית הלך וגדל עם עלייתו לשלטון של פיוטר הגדול בשנת 1682. לאחר הניצחון על השוודים במלחמת הצפון, פיוטר הכריז על עצמו קיסר והמדינה החלה להתקרא "האימפריה הרוסית" (Российская Империя) החל משנת 1721.
יחסי חוץ.
בשנת 1549 הוקמה מנהלת השגרירים ("פָּסוֹלסקי פְּריקאז", Посольский приказ), שהייתה גלגולו הראשון של משרד החוץ הרוסי כשרוסיה הצארית ניסתה לקשור קשרים עם מדינות זרות בתקופת שלטונו של איוואן האיום לצורך יצירת בריתות צבאיות במלחמות נגד שכנותיה.
להקמת מנהלת השגרירים קדמה הקמת חברת הסחר "מוסקוביה" שהייתה החברה האנגלית היחידה שהורשתה לסחור עם רוסיה והיוותה את הגרעין לכינון יחסים דיפלומטיים בין נסיכות מוסקבה לאנגליה. איוואן ייסד קשרי מסחר חדשים ופתח את הים הלבן ואת נמל ארכנגלסק לסוחרים אנגלים.
רוסיה המשיכה להתרחב ולנסות להגדיל את שטחיה במלחמות נגד שכנותיה ובשנים 1533–1584 היא גדלה מ-2.8 מיליון קמ"ר ל-5.4 מיליון קמ"ר. איוואן כבש את חאנות קאזאן ב-1552 ולאחר מכן את חאנות אסטרחן ובאזורי המפגש של הוולגה עם הים הכספי. ניצחונות אלה הפכו את רוסיה למדינה רב-אתנית. הצאר שלט כעת על כל נהר הוולגה והשיג גישה אל מרכז אסיה. הוא גם ניסה להתפשט צפונה ויצא למלחמה על הים הבלטי. ב-1558 הוא פלש לליבוניה ועירב את עצמו למעשה במלחמה בת 25 שנה נגד האיחוד הפולני-ליטאי, שוודיה ודנמרק. חרף מספר ניצחונות, נהדף צבאו של איוואן והרוסים נכשלו בהבטחת גישה אל הים הבלטי.
שליטי חאנות קרים ניסו לפלוש לרוסיה ולנצל את הפסדה במלחמת ליבוניה להשגת שטחים, אך נכשלו בכך והפלישה הטטרית בשנים 1570–1572 נבלמה על ידי צבאו של איוואן.
היסטוריה.
לקראת המאה ה-16 השליט הרוסי היה לדמות אוטוקרטית ורבת עוצמה ונקרא בתואר "צאר". עם אימוץ תואר זה, הריבון של מוסקבה ניסה להציג עצמו כשליט או קיסר ואומנם לאחר נפילת האימפריה הביזנטית בשנת 1453, נסיך מוסקבה איוון השלישי, תבע לעצמו את תפקיד הפטרון של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית והצאר ראה בעצמו כממשיך ביזנטיון. מסורת זו חוזקה על ידי נישואי איוון לאחייניתו של קונסטנטינוס האחד עשר, הקיסר הביזנטי האחרון. בהשפעת הנסיכה אימצה מוסקבה הן את מנהגי החצר של ביזנטיון והן את שאיפותיה האימפריאליות. מוסקבה הוכתרה על ידי שליטיה כ"רומא השלישית" לאחר רומא וביזנטיון. קשרי האיחוד וההורשה בין מוסקבה לביזנטיון הודגשו על ידי איחוד סמלי שתי הממלכות – גאורגי הקדוש של מוסקבה והעיט הדו-ראשי של ביזנטיון. למעשה, העיט הדו-ראשי המשיך לשמש גם כסמל הפדרציה הרוסית.
בתקופת שלטונו של איוואן הרביעי (1533–1584), הפך השליט לבעל סמכות בלתי מוגבלת. לאחר הכתרתו לצאר הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הכירה בו כקיסר ושליט רומא השלישית. איוואן הרביעי חיזק את שלטונו וזכה בצדק לכינוי "האיום" בשל שיטות הדיכוי האכזריות שלו כנגד מתנגדיו. הוא סבל מפרנויה ודיכאון ושלטונו הופרע במעשי אלימות אכזריים. איוואן האיום עלה לשלטון בשנת 1533 בתור הנסיך הגדול של מוסקבה והוא בן 3 בלבד ובתחילה התחרו על השלטון הבויארים שויסקי ובלסקי עד שאיוואן נטל לעצמו את השלטון בשנת 1547. זמן קצר לאחר הכתרתו לצאר, ביצע איוואן רפורמות רבות ובין השאר הכריז בשנת 1550 על קוד חוקים חדש, ערך רפורמה בצבא וארגן מחדש את המועצות והשלטון המקומי.
אופריצ'נינה.
בסוף שנות 1550, איוואן הסתמך רבות על יועציו, הממשלה והבויארים. ב-1565 הוא חילק את רוסיה לשני חלקים: תחום פרטי (אופריצ'נינה) וממלכה ציבורית (זמצ'ינה). לצורכי הפרט איוואן בחר במחוזות החשובים והמשגשגים ביותר. בשטחים אלה סוכניו תקפו את הבויארים, הסוחרים והעם הפשוט והוציאום להורג בדרכים אכזריות תוך הפקעת אדמותיהם. כך החל עשור של טרור שהגיע לשיאים בטבח נובגורוד בשנים 1569–1570 שבמהלכם סוכניו של איוואן הוציאו להורג רבבות אנשים.
כתוצאה ממדיניות האופריצ'נינה איוואן ניתץ את כוחם הפוליטי והכלכלי של משפחות הבויארים המובילות והרס בכך את האישים שסייעו לבנייתה של רוסיה ולניהולה. המסחר נהרס והחקלאים שנאלצו להתמודד עם מיסים כבדים מאוד ואיומים באלימות עזבו את רוסיה. בשנת 1572 איוואן נטש לבסוף את מדיניות האופריצ'נינה.
ברם, המצב הכלכלי והפוליטי המתדרדר הביא לכך שלאחר מותו פרץ משבר חברתי ומלחמת אזרחים בתקופה שנודעה בכינוי תקופת הצרות ונמשכה משנת 1598 ועד 1613.
תקופת הצרות.
לאחר מות איוואן הרביעי, ירש אותו בנו פיודור שלקה בנפשו והשלטון בפועל היה נתון בידי גיסו בוריס גודונוב. האירוע החשוב ביותר באותה תקופה הייתה הקמת הפטריארכיה של מוסקבה בשנת 1589. באותה שנה גם הגיעה לקצה שושלת רוריק לאחר שפיודור מת מבלי להותיר יורש. גודונוב אסף את הזמסקי סובור ונציגי הכנסייה והסוחרים והכריז על עצמו כצאר, אף שכמה מהבויארים סירבו להכיר בו. באותה עת הופיע מתחזה שטען כי הוא דמיטרי, בנו של איוואן הרביעי שמת ב-1591 וכך עלה לשלטון דמיטרי הכוזב הראשון משושלת גודונוב, שזכה לתמיכת פולין והסוחרים של מוסקבה. הוא הוכתר לצאר זמן קצר לאחר רצח הצאר פיודור השני, בנו של בוריס גודונוב.
רוסיה נכנסה לתקופה של כאוס מתמשך הנודע בכינוי תקופת הצרות (Смутное Время). בתקופה זו הבויארים נאבקו זה בזה על השלטון, והמעמדות הנמוכים התקוממו פעמים רבות בעוד צבאות זרים פולשים לרוסיה ובכך נחלש כוחו של הצאר והאוטוקרטיה שהנהיג איוואן הרביעי.
ב-1609 פולין פלשה לרוסיה והגיעה עד לכיבוש הקרמלין. בשנת 1610 קבוצת בויארים חתמה על הסכם שלום עם הפולנים ולאחר שהרוסים הצליחו לגבור על הפולנים, בחרה אספת העם, הזמסקי סובור, בשליט חדש לרוסיה, מיכאיל הראשון שהיה השליט הראשון לשושלת רומנוב ששלטה ברוסיה ב-304 השנים הבאות.
רוסיפיקציה.
ניסיון של הצארים לעשות מעין כור היתוך לאומי באופן כוחני ולהעביר את העמים השונים ברוסיה תהליך של רוסיפיקציה. ניסיון זה נכשל – והמהלכים רק עודדו את הרגשות הלאומיים המקומיים, ויצרו התנגדות לשלטון הרוסי.
תחילת שלטונם של בני רומנוב.
לאחר עלייתו לשלטון, מיכאיל הראשון פעל לחתום על חוזה שלום עם שוודיה בשנת 1617. בשנת 1618 הוא חתם על חוזה דאולינו לסיום מלחמת רוסיה-פולין של השנים 1608–1618 ובמסגרת החוזה הושבו לפולין ולליטא שטחים שונים, לרבות סמולנסק שנכבשה על ידי הליטאים בשנת 1509.
כל ענייני הפנים והמדינה בתקופת מיכאיל היו בידי אביו פילארט שבשנת 1619 הפך לפטריארך של מוסקבה. מאוחר יותר, בנו של מיכאיל אלכסיי הראשון (1645–1676) הסתמך על הבויאר בוריס מורוזוב שניהל את הממשל. אולם, לאחר שבוריס מורוזוב ניצל לרעה את סמכויותיו, הוא פוטר בשנת 1648 עם מהומות המלח במוסקבה.
לאחר הניסיון הלא מוצלח לכיבוש סמולנסק מידי פולין ב-1632, רוסיה חתמה על חוזה שלום עם פולין בשנת 1634.
כיבוש סיביר והתפשטות מזרחה.
רוסיה המשיכה להתרחב דרומה ומזרחה. בשנת 1581 משפחת הבויארים סטרוגנוב שכרה את הקוזאק ירמק טימופייביץ' להוביל משלחת למערב סיביר. ירמק הביס את חאנות סיביר ותבע את השטחים שממערב לנהרות אוב ואירטיש בעבור רוסיה. הקוזאקים סייעו לרוסיה להתפשט מזרחה ובשנת 1648 סמיון דז'ניוב פתח מעבר בין אמריקה לאסיה. באמצע המאה ה-17 הרוסים הגיעו לנהר אמור ולגבולות האימפריה הסינית.
לאחר תקופת סכסוך עם שושלת צ'ינג, רוסיה חתמה על חוזה שלום עם סין ב-1689 והשיגה שליטה על שטחי מזרח אגם הבאיקל ודרך מסחר לבייג'ינג.
פיוטר הראשון והקמת האימפריה הרוסית.
פיוטר הגדול (1672–1725) שהפך לשליט יחיד בשנת 1696 התעתד להפוך את רוסיה הצארית, שניהלה קשרים מועטים עם אירופה וראו בה כמעצמה אזורית, לכוח עולה בתרבות ובפוליטיקה האירופית. לאחר דיכוי מספר מרידות עקובות מדם, פיוטר יצא בחשאי לסייר במערב אירופה והתרשם מאוד ממה שראה ובעיקר הבין עד כמה רוסיה הייתה נחשלת ועד כמה מנהגי הרוסים היו דומים יותר לאלה של האימפריה המונגולית מאשר למנהגי המלוכה האירופית. בשובו לרוסיה הוא הנהיג בכוח את מנהגי האירופים בכך שאסר על האצולה לגדל זקנים והכניס מנהגים חדשים. אוכלוסייתה של רוסיה גדלה עקב התפשטות גבולותיה והיא הפכה לא רק למעצמה אזורית אלא גם למעצמה עולמית וכוח עולה באירופה.
לאחר הניצחון על השוודים במלחמת הצפון והחתימה על חוזה נישטדט בספטמבר 1721 רוסיה הפכה למעצמה. היא סיפחה לעצמה את שטחי חבל קרליה, ליפלנדיה, איז'ורה, אינגריה, אסטליאנדיה וליבוניה ודרום פינלנד עד ויבורג. לאחר המלחמה היה לרוסיה צי מודרני ועוצמתי וצבא חזק. הסנאט הרוסי והסינוד החליטו להעניק לפיוטר הראשון את תואר קיסר רוסיה. ב-22 באוקטובר (2 בנובמבר) 1721 פיוטר אימץ לעצמו את התואר כצעד המציג את תפקידה החדש של רוסיה בזירה הבינלאומית. פרוסיה והולנד הכירו מיד בתואר החדש, שוודיה הכירה בכך בשנת 1723, האימפריה העות'מאנית רק ב-1739, אנגליה וממלכת הבסבורג ב-1742, צרפת וספרד ב-1745 ופולין רק ב-1764.
פוליטיקה.