דויד היא העיר השלישית בגודלה בפנמה, והגדולה ביותר במערב המדינה. על פי מפקד אוכלוסין שנערך ב-2010, התגוררו בעיר 82,907 תושבים.
היסטוריה.
העיר הוקמה בשנת 1602 על ידי פרנסיסקו דה גאמה, יועצו של מושל האזור במלכות המשנה של ספרד החדשה חואן לופס דה סיקיירה - שניהם יהודים מומרים - ובשנת 1609 התגוררו בה 6,900 תושבים. בשנת 1900, התחולל בעיר הקרב הראשון של מלחמת אלף הימים, בין הליברלים והשמרנים במדינה.
כיום.
האוכלוסייה בעיר נחשבת לאמידה יחסית, המעמד הבינוני הוא הדומיננטי, ואחוזי האבטלה בה נמוכים במיוחד.
התפתחות מגזר הבנקאות, בניית פרויקטים ציבוריים גדולים כשדה התעופה המקומי, וכביש דויד-בוקטה, לצד הצמיחה של הפעילות המסחרית בעיר, תרמו לכך שדויד היא אחת מאזורי הצמיחה המהירים בפנמה. העיר היא המרכז המסחרי של מחוז צ'יריקי, והיא אחראית ליותר ממחצית התמ"ג במחוז.
העיר מחוברת לשאר חלקי המדינה על ידי הכביש הפאן-אמריקאי העובר בעיר. מנמל התעופה של העיר, אנריקה מאלק, יוצאות טיסות סדירות ליעדים בפנמה וקוסטה ריקה.
משה פלס
משה פלס (סטמפל) (20 ביולי 1933 – 19 בספטמבר 1968) היה מראשוני הצנחנים, בעל עיטור העוז. פיקד על שחרור הר הבית במלחמת ששת הימים, והניף את דגל מדינת ישראל על הכותל המערבי. נהרג במרדף בבקעת הירדן ב-1968 בהיותו מפקד גדוד הנח"ל המוצנח (גדוד 50).
קורות חייו.
משה פלס, שנודע בכינויי סטמפלה, נולד בפולין ב-20 ביולי 1933 לצבי ורושה סטמפל. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטה משפחתו לברית המועצות, ושם גדל.
בשנת 1947, בגיל 14, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, התגורר ברמת גן והיה פעיל בשומר הצעיר. במלחמת העצמאות השתתף כנער במסגרת הגדנ"ע. בשנת 1951 התגייס לצה"ל והצטרף לנח"ל. אחרי קורס קצינים נשלח לחטיבת הצנחנים ומונה למפקד מחלקה במסגרת פלוגה ד בפיקודו של מוטה גור.
בשנים הבאות השתתף ברוב פעולות התגמול שביצעה החטיבה ובכללן פעולת עזה. במבצע אלקיים ב-1955, בו פוצצה תחנת המשטרה המצרית בחאן יונס, גילה כישרון ותושייה כאשר מפקדו, מוטה גור, נפצע. מטען חומר הנפץ שנועד לפרוץ את שערי המבנה לא התפוצץ ומשה זינק מתוך הזחל"ם שלו, פרץ אל הבניין ולמרות שנפצע פעמיים המשיך לפעול והתמיד במשימתו לטהר את הבניין ולהכינו לפיצוץ. על לחימתו בפעולת חאן-יוניס צוין לשבח על ידי הרמטכ"ל דאז, משה דיין. בשנת 1975 הומר הצל"ש שקיבל לעיטור העוז.
לאחר מבצע קדש, בו לחם, מונה למפקד פלוגת סיור בערבה.
במהלך שירותו הגיע פלס לדרגת סגן-אלוף ומונה לסגן מפקד חטיבה 55, חטיבת המילואים של הצנחנים שמפקדה היה מוטה גור. בתפקיד זה השתתף במלחמת ששת הימים בקרב על ירושלים. הוא פיקד על הכוח שכבש את הר הבית והכותל המערבי.
לאחר המלחמה התמנה למפקד גדוד הנח"ל המוצנח (גדוד 50). ב-19 בספטמבר 1968, במהלך תקופת המרדפים בבקעת הירדן, פיקד פלס על כוח מרדף אחרי חוליית מחבלים בנחל בזק (וואדי שובאש) שבבקעת הירדן. פלס, וחמישה לוחמים נוספים, בהם סגנו, רב-סרן , נפגעו מאש החולייה ונהרגו. פלס ושנים מן ההרוגים הנוספים נטמנו בבית העלמין הצבאי בקריית שאול בהלוויה רבת משתתפים.
הנצחתו.
על שמו מחנה פלס שבבקעת הירדן.
לזכרו כתב המשורר דן בירן, חברו הטוב מאז הפריצה לעיר העתיקה, את השיר "שיר על רעי", המבוסס על קינת דוד ליהונתן ושאול. זאת, מכיוון שהקרב בו נהרג פלס התחולל בשיפולים המזרחיים של הר הגלבוע). השיר בוצע על ידי הגבעטרון באלבום "גוונים" שיצא בשנת 1978.
חיים אישיים.
לו ולאשתו, דליה לבית צינבוי היו שני בנים.
אנה (חנה) ריבקין-בריק
ת'אנדר ביי
ת'אנדר ביי (באנגלית: Thunder Bay) היא בירת מחוז ת'אנדר ביי, והעיר הגדולה באזור צפון מערב אונטריו שבקנדה.
גאוגרפיה.
ת'אנדר ביי היא העיר השנייה בגודלה בצפון אונטריו (אחרי גרייטר סדברי), בשנת 2011 התגוררו בעיר 108,359 תושבים.
שטח השיפוט של העיר כולל מלבד העיר ת'אנדר ביי, מספר עיירות: אוליבר פאיפונג, נייבינג, קונמיי, שונייה, או'קונור, גילייס, ופורט וויליאם פירסט ניישין.
העיר יושבה לראשונה בסוף המאה ה-17, על ידי סוחרי פרווה צרפתים. שמה של העיר "מפרץ הרעם", נובע מכך שבמפות הצרפתיות מהמאה ה-18, כונתה ימת סופיריור שהעיר ממוקמת בצפונה; מפרץ הרעם.
ערים תאומות.
לת'אנדר ביי חמש ערים תאומות:
חנה ריבקין-בריק
חנה (אנה) ריבְקין-בּריק (לעיתים נכתב רִבקין; בשוודית: Anna Riwkin-Brick; 10 ביוני 1908 – 19 בדצמבר 1970) הייתה צלמת יהודייה שוודית ילידת רוסיה. נודעה בעיקר בסדרת ספרי תצלומי ילדים מארצות העולם שנעשו בשיתוף עם הסופרת אסטריד לינדגרן ועם סופרות נוספות.
ביוגרפיה.
חנה (אנה) ריבקין נולדה בקיץ 1908 למשפחה יהודית ציונית בסוּרַאז' שבפלך צ'רניגוב של רוסיה (רוסיה הלבנה), בתם של פרידה לבית פרלמן (1881–1944) ושלום-אלכסנדר (סֶנדֶר) ריבקין (1878–1930?). אביה, יליד הומל, למד פילוסופיה באוניברסיטת היידלברג (עם יוסף קלוזנר); ב-1897, במהלך לימודיו, נמנה עם צירי הקונגרס הציוני הראשון, שהתכנס בבזל. בילדותה, ב-1912 שבה חזרה המשפחה לעיירת הולדתו של אביה, הומל, וב-1915 היגרה המשפחה לסטוקהולם בירת שוודיה. אביה, שהתבסס בעיר כתעשיין, היה גם מרצה וסופר חובב, ובית המשפחה היה מוקד תרבות ובית ועד לסופרים.
בילדותה למדה ריבקין בלט, אך עקב פציעה נעצרה הקריירה שלה בגיל מוקדם.
בשנת 1927 הועסקה כעוזרת צלם אצל מואיז בנקו (Moisé Benkow), ובשנת 1928, כשהייתה בת עשרים, פתחה את סטודיו הדיוקנאות שלה בסטוקהולם. בשנת 1929 נישאה לעיתונאי והמתרגם דניאל בריק, והחלה לשווק את עבודותיה על ידי הצגת דיוקנאות של סופרים ואמנים צעירים מקרב מכריו של בעלה ואחיה.
כרקדנית לשעבר המשיכה להתעניין בפן הצילומי של נושא המחול וצילמה ספר על ריקוד השוודי ("Svensk danskonst på scen och i skola", 1932). בשנת 1960 איירה ספר על בלט, "Balettskolan", עם טקסטים של הכוריאוגרפית בירגיט קולברג .
משנת 1930 הוסיפה ריבקין עבודה עיתונאית לרפרטואר שלה, ושיתפה פעולה במספר ספרים עם עיתונאים וסופרים. לאחר מלחמת העולם השנייה עבדה עבור המגזין השוודי "Se", ובמהלך עבודתה ערכה נסיעות רבות בתוך שוודיה ולחו"ל, כגון יפן, קוריאה, ישראל והודו. ברבים מהטיולים הללו הביאה חומר עודף שהשתמשה בו לאחר מכן לסדרה של 17 ספרי ילדים, שכל אחד מהם התמקד בחיי היום-יום של ילד במקום או במדינה מסוימים. אסטריד לינדגרן כתבה את הטקסט לתשעה מתוכם.
בין היתר, הוציאה בשנים 1948 ו-1955 ספרים על הופעתה של מדינת ישראל בשילוב של טקסט של בעלה, ולקחה חלק בתערוכת הצילומים "משפחת האדם", שהוצגה לראשונה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ב-24 בינואר 1955.
בשנת 1963 הוענקה למדליית אלזה בסקאו-בסקוב.
ריבקין-בריק נפטרה בדצמבר 1970 בתל אביב, בגיל 62. נקברה בבית העלמין הדרום.
על פי צוואתה, לאחר מותה נתרמו תצלומיה למוזיאון לאמנות מודרנית (Moderna Museet) בסטוקהולם. בשנת 2004 נערכה בו תערוכה של תצלומיה. אוסף הצילומים הגדול שלה, שכלל 50,000 תצלומים, נתרם על פי צוואתה לארכיון הצילומים של קרן היסוד. אוסף תצלומיה נמצא כיום בארכיון הציוני המרכזי ולדברי דבורית שרגל, שיצרה סרט דוקומנטרי על ריבקין, הוא כולל 22,000 תצלומים.
בשנת 1973 קבעה אגודת הצלמים של שוודיה פרס שנתי לצילום על שמה.
משפחתה.
בעלה של ריבקין-בריק, דניאל בריק (; 1903–1987), היה עורך דין, נציג הסוכנות היהודית בשוודיה, מראשי ההסתדרות הציונית בשוודיה, משורר, סופר ומתרגם, העורך-המייסד של העיתון היהודי-שוודי הציוני "יודיסק קרניקה" ("Judisk Krönika" ).
אחותה הבכורה, אוגניה סֶדרברג (Eugénie Söderberg; 1903–1973) הייתה סופרת ועיתונאית שוודית-אמריקאית. הייתה נשואה למיקאל סדרברג, בנו הצעיר של היאלמר סדרברג , עד מותו ב-1931. כעבור עשור היגרה לארצות הברית, ושם נישאה לסוחר האמנות וחוקר אפלטון הוגו פֶּרלס .
למרות שנודעה כצלמת ילדים, אנה ריבקין-בריק ובעלה החליטו שלא להיות הורים. אחיה ואחיותיה לא הביאו גם הם ילדים לעולם מתוך בחירה, ושושלת משפחת ריבקין הגיעה לסוף דרכה עם מותו של אחרון האחים.
אחיה הצעיר יוסף ריבקין (Josef Riwkin; 1909–1965) , היה עורך ומתרגם, אשתו אסתר ריבקין הייתה גם היא סופרת.
ספריה.
ספרי הצילום.
בתרגום עברי:
תערוכותיה בישראל.
לאחר מותה:
סרטים.
ב-21 בנובמבר 2014 יצא לאקרנים סרט דוקומנטרי של דבורית שרגל, "איפה אלה קרי ומה קרה לנוריקו-סאן?", העוסק בחיפוש אחר גיבורי הספרים המצולמים של אנה (חנה) ריבקין-בריק. הצלחת הסרט וגורמים נוספים הביאו להוצאה לאור מחודשת של שבעה מספרי סדרת "ילדי העולם" שצילמה ריבקין-בריק: "אלה קרי הילדה מלפלנד", "נוריקו-סאן הילדה מיפן", "דירק הילד מהולנד", "סיאה הילדה מאפריקה", "לילבס ילדת הקרקס", "נואי הילדה מתאילנד" ו"גנט הילדה מאתיופיה".
ב-8 ביולי 2016 יצא לאקרנים סרט נוסף של שרגל המבוסס על ספרי הילדים המצולמים של ריבקין-בריק, הנקרא "אפריקה!", ובו מתואר מסעה של הבמאית בעקבות סיאה, גיבורת הספר "סיאה הילדה מאפריקה".
ב-20 באוקטובר 2017 יצא לאקרנים סרטה השלישי של שרגל, החותם את טרילוגיית ילדי העולם, "איפה לילבס ילדת הקרקס ומה קרה בהונולולו?", ובו מתואר מסע החיפושים בעקבות לילבס, גיבורת "לילבס ילדת הקרקס" ומוקיהנה, גיבורת הספר "מוקיהנה מהוואיי".
ב-11 במרץ 2022 יצא לאקרנים סרטה הרביעי של שרגל, הסרט שלאחר טרילוגיית ילדי העולם, הנקרא "הרביעי בטרילוגיה | אנה ריבקין-בריק, ילדי העולם ואני".
בית הצלם