לאחר יומיים של משא ומתן בין ה-12 ל-14 בנובמבר 1940, הנאצים הציגו בפני הסובייטים טיוטת הסכם שהגדירה את תחומי ההשפעה העולמיים של ארבע מעצמות הציר המוצעות. היטלר, ריבנטרופ ומולוטוב ניסו לקבוע את תחומי ההשפעה הגרמניים והסובייטים. היטלר אף עודד את מולוטוב להסתכל דרומה לאיראן ובסופו של דבר להודו אך במקביל לשמור על הגישה הגרמנית למשאבים שהיו בפינלנד ואף דרש להפסיק את ההשפעה הסובייטית על הבלקן. מולוטוב נותר איתן בעמדתו וביקש להוציא חיילים גרמנים מפינלנד ולהשיג גישה לנמל מים חמים באזור המדינות הבלטיות. בנוסף לכך, מנהיג ברית המועצות, יוסיף סטלין ביקש להישאר בעל השפעה בבולגריה ויוגוסלביה.
על פי מחקר שנערך על ידי אלכסנדר נקריך, ב־25 בנובמבר 1940, הסובייטים הציגו הצעה נגדית בכתב של סטלין המקבלת את הברית המרובעת אך כוללת זכויות סובייטיות בבולגריה ותחום השפעה עולמי, שמרכזו באזור סביב עיראק ואיראן, הגרמנים לא הגיבו להצעה הסובייטית ולמעשה השאירו את המשא ומתן לא גמור.
לגבי ההצעה הנגדית, היטלר ציין בפני ראשי הצבא הבכירים שלו כי סטלין "דורש יותר ויותר", "הוא סוחט בדם קר" ו"ניצחון גרמני הפך לבלתי נסבל עבור רוסיה" והגיע למסקנה ש"יש להביאה על ברכיה בהקדם האפשרי." גרמניה סיימה את הסכם מולוטוב-ריבנטרופ ביוני 1941 בעקבות הפלישה הנאצית לברית המועצות.
רקע.
הסכמים גרמנים-סובייטים ב-1939 ופעולות איבה הדדיות שהיו לפני כן.
במהלך קיץ 1939, לאחר שניהלה משא ומתן בנוגע לברית-בריטית-צרפתית אך במקביל ניהלה משא ומתן עם גרמניה בנוגע להסכמים צבאיים ופוליטיים פוטנציאליים, בחרה ברית המועצות בגרמניה, שהביאה להסכם מסחרי גרמני-סובייטי ב-19 באוגוסט של אותה שנה. בהסכם הוחלט שגרמניה תספק לסובייטים ציוד צבאי ואזרחי תמורת חומרי גלם סובייטים. ארבעה ימים לאחר חתימת ההסכם הזה, חתמו הגרמנים והסובייטים על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שהכיל פרוטוקולים סודיים שחילקו את מדינות צפון ומזרח אירופה ל"תחומי השפעה".
רגע לפני חתימת ההסכמים, הצדדים התייחסו לאיבה בעבר, כאשר שר החוץ הגרמני, יואכים פון ריבנטרופ, אמר לדיפלומטים הסובייטים כי "אין שום בעיה בין הים הבלטי לים השחור שאי אפשר לפתור בין שנינו". דיפלומטים משתי המדינות התייחסו לבסיס המשותף של המדינות, כמו העובדה ששתיהן אנטי-קפיטלסטיות ואנטי-דמוקרטיות.
ריבנטרופ טען כי הבריטים תמיד ניסו לשבש את יחסי החוץ של ברית המועצות ובריטניה הייתה חלשה ורצתה "לתת לאחרים להילחם על תביעתה היומרנית על שליטה עולמית". סטלין הסכים עם ידידו הנאצי והוסיף, "אם אנגליה תשלוט בעולם, זה ינבע מטמטום של המדינות האחרות שתמיד הלכו שולל". ריבנטרופ טען בפני סטלין כי הסכם האנטי-קומינטרן לא כוון נגד ברית המועצות אלא נגד דמוקרטיות מערביות.
היחסים בין המדינות במהלך חלוקת פולין.
שבוע לאחר שנחתם הסכם מולוטוב-ריבנטרופ, החל החלוקה של פולין עם פלישת הגרמנים למערב פולין בתחילת ספטמבר 1939.
הקומינטרן הסובייטי השעה את כל התעמולה האנטי-נאצית והאנטי-פשיסטית בכך שהסביר את המלחמה באירופה כעניין של מדינות קפיטליסטיות שתוקפות זו את זו למטרות אימפריאליסטיות.
כאשר פרצו הפגנות אנטי-גרמניות בפראג שבצ'כוסלובקיה, הורה הקומינטרן על המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית להפעיל את כל כוחה לשיתוקם של הפעילים שארגנו את המחאות. הסובייטים אילצו במהרה את המפלגה הקומוניסטית הצרפתית ואת המפלגה הקומוניסטית הבריטית לאמץ עמדה תקיפה נגד המלחמה.שבועיים לאחר הפלישה של הגרמנים למערב פולין, ברית המועצות פלשה למזרח פולין בתיאום עם הכוחות הגרמניים. ב־21 בספטמבר חתמו הסובייטים והגרמנים על הסכם רשמי בתיאום התנועות הצבאיות בפולין. מצעד משותף של הגרמנים והסובייטים התקיים בלבוב ובברסט.
סטלין החליט באוגוסט שהוא עומד לחסל את המדינה הפולנית, ופגישה גרמנית-סובייטית בספטמבר התייחסה למבנה העתידי של "האזור הפולני". הסובייטים הצהירו בספטמבר כי עליהם להיכנס לפולין כדי "להגן" על אחיהם האוקראינים והבלארוסים האתניים בה מגרמניה, אולם מאוחר יותר הודה מולוטוב בפני גורמים גרמנים כי התירוץ היה הכרחי מכיוון שהסובייטים לא מצאו שום עילה אחרת לפלישתם.
סחר בחומרי גלם ובציוד צבאי.
הלחץ של היטלר לפלוש לפולין כבר ב-1939 הטיל עומס וקושי רב על מכונת המלחמה הגרמנית שהתכוננה בהדרגה למלחמה כוללת רק בשנת 1942 או 1943. המחסור בחומרי גלם בגרמניה גרם לכך שהיא נאלצה לחפש אספקה מוגברת מבחוץ. עם זאת, על גרמניה הוטל אמברגו בריטי, שהותיר את גרמניה נואשת יותר ויותר לחומרים. המדינה היחידה שעדיין יכלה לספק לגרמניה את הנפט, הגומי, הדגנים, השומנים והפלטינה הדרושה לו הייתה ברית המועצות. בינתיים הדרישות של הסובייטים למוצרים מיוצרים, כמו מכונות גרמניות גברו ויכולתם לייבא את הסחורות האלה ממדינות שאינן גרמניה פחתה כאשר מדינות רבות הפסיקו את קשרי הסחר לאחר שהסובייטים חתמו על הסכם מולוטוב-ריבנטרופ.
בהתאם לכך, גרמניה וברית המועצות חתמו על הסכם סחר וגבולות ב-1939 שהייתה גדולה פי ארבעה מזו שעליה חתמו שתי המדינות באוגוסט 1939. הסכם הסחר החדש עזר לגרמניה לעקוף את האמברגו הבריטי שהוטל עליה.
בשנה הראשונה קיבלה גרמניה מאות אלפי טונות של דגנים, נפט וחומרי גלם חיוניים אחרים שהועברו דרך שטחים פולניים כבושיים. בנוסף, הסובייטים סיפקו לגרמניה גישה ל הן לספינות משא והן לפשיטות והדבר אילץ את בריטניה להגן על נתיבי הים שלה גם באוקיינוס האטלנטי וגם באוקיינוס השקט.
הידרדרות היחסים באמצע 1940.
מחלוקות על פינלנד ורומניה.
בנובמבר 1939 פלשה ברית המועצות לפינלנד כחלק ממלחמת החורף, מלחמה שהביאה להפסדים קשים לשני הצדדים ולחתימת חוזה שלום זמני בין המדינות במרץ 1940 שהעניק לברית המועצות את האזור המזרחי של קרליה (שהיווה למעשה כ-10% משטח פינלנד). באמצע יוני 1940, בעוד תשומת הלב הבינלאומית הופנתה לפלישה הגרמנית לצרפת וארצות השפלה ולכיבוש המדינות הבלטיות על ידי כוחות ברית המועצות, שהחליפו את מנהיגי המדינות הבלטיות בפוליטיקאים פרו-סובייטים.
ב-28 ביוני 1940, ברית המועצות הגישה אולטימטום לרומניה, הדורש את פינוי הכוח הצבאי הרומני משטחי בסרביה ומשטחיה של צפון בוקובינה. מהאולטימטום השתמע איום לפלישה אם רומניה לא תקבל את האולטימטום. תחת לחץ ממוסקבה ומברלין, מוסדות השלטון הרומני וכוחות הצבא נסוגו כדי למנוע עימות צבאי בין רומניה לבין ברית המועצות ואכן ברית המועצות פלשה לבסגביה וצפון בוקובינה.
הפלישה הסובייטית לפינלנד, שאופשר לה באופן סמוי במסגרת הפרוטוקולים הסודיים של ברית מולוטוב–ריבנטרופ, יצרה עבור היטלר בעיות מ"בית". מרבית הגרמנים לא ידעו כלל על הפרוטוקלים הסודיים שחילקו את תחומי ההשפעה של גרמניה. בנוסף לכך, גרמנים רבים התנגדו לפלישה הסובייטית גם בגלל הקשרים ההדוקים של פינלנד עם גרמניה הנאצית. היטלר נאלץ אף להתמודד עם התנגדות למדיניות הפרו-סובייטית שלו אפילו מבכירי המפלגה הנאצית.
אם לא די בכך, היטלר היה בעמדה משפילה גם מחוץ לגרמניה, כאשר משפחות גרמניות אתניות "פולקסדויטשה" גורשו בחיפזון לאחר שנים שהן ואבות אבותיהם חיו בפינלנד ובמדינות הבלטיות במשך מאות שנים וזאת כדי לכבד את הפלישה הסובייטית.
הגדלת התלות בחומרי הגלם הגרמניים.
בקיץ 1940, גרמניה הלכה ותלויה עוד יותר בייבוא הסובייטי. הכיבושים הגרמניים בצרפת, בבלגיה יצרו ביקוש נוסף וצמצמו דרכים להשיג את היצע באופן עקיף. בהשוואה לנתונים של שנת 1938, גרמניה הגדולה והמתרחבת הייתה זקוקה לכ-3.3 מיליון טון של פוספט גולמי, כ-200,000 טון של גומי ולכ-9.5 מיליון טון של נפט. במקביל, הפלישה הסובייטית למדינות הבלטיות הביא לקץ הברית בין מדינות אלו לגרמניה שגלגל לגרמניה כ-96.7 מיליון רייכסמארק ב-1938 ונאלצו לשלם אף יותר מכספם לסובייטים. היטלר החל להאמין יותר ויותר שהדרך היחידה של גרמניה לפתור את "משבר המשאבים" הוא לפלוש באופן סופי לברית המועצות. בטרם החלו להיכתב תוכניות קונקרטיות, אמר היטלר לאחד הגנרלים שלו כי הניצחונות של הורמאכט במערב אירופה "סוף סוף שיחררו את ידיו למשימה האמיתית החשובה שלו: העימות עם הבולשביזם". עם זאת, גנרלים גרמנים הזהירו את היטלר שכיבוש רוסיה המערבית ייצור יותר עומס מאשר הקלה במצבה הכלכלי של גרמניה".
השעיית חומרי גלם סובייטים לגרמניה.
באוגוסט 1940, ברית המועצות השעתה את מסירותיה במסגרת ההסכם המסחרי שלהם לאחר שהיחסים היו מתוחים בעקבות אי הסכמה בנוגע למדיניות הסובייטית ברומניה ובנוגע למלחמת החורף. השעיית ההסכם יצרה בעיות רבות לגרמניה ולמסחור במשאבים שהיו לה.
בסוף אותו חודש, החלו היחסים להשתפר מחדש לאחר שהמדינות שרטטו מחדש את גבולות הונגריה ורומניה והסדירו כמה טענות בולגריות, וסטלין שוב היה משוכנע שגרמניה תעמוד בפני מלחמה ארוכה במערב עם הבריטים, שאכן החלה קודם לכן בקרב אווירי נגד בריטניה, שמלחץ וחשש רב החליטה לחתום עם ארצות הברית על הסכם משחתות תמורת בסיסים
עם זאת, בסוף אוגוסט ארגנה גרמניה סיפוח משלה לחלק מרומניה שזכה לכינוי "תכתיב וינה". מהלך זה, חידש את המתיחות גם הסובייטים.
ההסכם התלת-צדדי.
לפני שהנאצים החליטו לחתום על הסכם עם ממלכת איטליה והאימפריה היפנית, פקידים גרמנים דנו בכדאיות לכלול את ברית המועצות כחברה רביעית, שתכוון את המוקד הסובייטי דרומה, לאוקיינוס ההודי ולמפרץ הפרסי, שבפועל היו באותם ימים בתחום ההשפעה הבריטי. בכירים גרמנים ציינו כי הם יהיו מוכנים לתת לברית המועצות חופש לפעול ממזרח לדרדנלים