מתיחה עם סרט טפלון תכשיט שכבר קיים בחור מוסר ושכבה דקה של סרט טפלון אדיש ושלא מעורר אלרגיות עוטף את התכשיט אשר מוכנס מחדש לחור המקורי. חומרים נוספים אשר יכולים לשמש להרחבה בשיטה זו הם סרט דביק לכפיתה כגון אלה אשר משמשים לעיתים ב-BDSM וכן פלסטיקים שמתכווצים בחום. בשעה שהחור מסתגל לקוטר החדש ומחלים ניתן להוציא את העגיל להוסיף שכבה חדשה של טפלון ולהכניס מחדש את העגיל.
מתיחה על ידי תכשיט כבד עגיל בעל מאסה גבוהה מעגיל סטנדרטי מוכנס לחור על מנת ליצור מתיחה והרחבה. שיטה זו כמעט ואינה משמשת בעידן המודרני כיוון שהפירסינג עלול לא להתקבע במקום ובחורי אוזניים מורחבים למשל, עלול לגרום להדלדלות הרקמה שאף תצריך ניתוח שחזור. למרות נתונים אלה, מתודה זו משמשת בצורה מסורתית מגוון שבטים בעולם כגון הדיאק מבורניאו אשר מאריכים את תנוכי האוזניים שלהם בצורה נכרת בשיטה זו.
dead stretching שיטת ביצוע הרחבה אשר בה מכניסים תכשיט גדול מהחור לחור קיים ללא כל ציוד עזר. כמו בשיטה הקודמת, שיטה זו עלולה לגרום לפציעה עם הפיסטולה לא מוחלמת לחלוטין. הפציעות יכולות להתבטא בקריעה של העור או ב "blowout" אשר בו הפיסטולה נדחפת מבעד לחלק האחורי של החור. קיימים פירסינגים אשר נמתחים במקצת מעצמם ותכשיטים מוגדלים יכולים להיכנס מבלי הפוטנציאל של של תופעות נלוות בלתי רצויות. פירסינגים אלה הם לרוב פירסינגים שנוטים "לשחק איתם" כגון פירסינג בלשון. אפשרות נוספת למתיחה עצמית היא עיסוי הרקמה, משחק עם התכשיט ומשיכתם במעגלים קטנים. שיטות אלה להרחבות בטוחות מאוד אם התכשיטים מסוככים ומחליקים בקלות לתוך הפירסינג.
הרחבה בסקלפל במקום להרחיב בהדרגה פיסטולה שכבר הבריאה, בשיטה זו, מרחיבים חור קיים על ידי שימוש בסקלפל על מנת לחתוך את קצה הפיסטולה ולהרחיב בכך את קוטר ההרחבה הקיימת. שיטה זו נפוצה בעיקר בהרחבות של תנוכי אוזניים. מלבד להרחיב חור קיים, השיטה משמשת גם לשנות את המיקום של פירסינגים גדולים, לשלב שני חורים מורחבים לחור אחד, לרוב בתנוך, או לשם הגדלה משמעותית של חור כשרקמה צלקתית מונעת מתיחה בשיטות אחרות. אפשרות נוספת היא כשהרקמה דקה מדי למתיחה רגילה.
סקלפל/ניקוב ו-Taper אחרי שמנקבים או שחותכים עם סקלפל חור, Taper גדול נכנס לחור ישר אחרי ומאפשר לעור להמתח במיידיות לקוטר גדול. בשיטה זו אפשר להרחיב בכמה אינצ'ים בפעם אחת. השימוש בשיטה זו נדיר למדי ויכול להיות כואב במיוחד במקביל ליצירה מוגברת של רקמה צלקתית. שיטה נוספת הדומה לשיטה זו, היא שימוש ב dermal punch ואחריו tapering.
Dermal Punch תער מעוגל בקוטר המיועד נלחץ כנגד העור (לרוב תנוך או סחוס), ואז נדחף על ידי הפירסר תוך כדי סיבובו על מנת ליצור חור שמחליף את דיסקת העור שיצאה בשעת הפעולה. כעת, התער מוצא החוצה והתכשיט מוכנס לתוך החור. שיטה זו יעילה לשם השגת קוטר גדול יחסית אך לא מומלצת לרקמות רכות שיכולות להמתח בקלות יחסית. מבחינת כאב, שיטה זו מתוארת כפחות כואבת ופחות מזיקה לרקמה מאשר שימוש במחט היפודרמית (מחט מזרק) בעלת קוטר זהה.
פלאגי סיליקון, טאנל סיליקון רך ושניתן לכיפוף, (תכונות אשר מאפשרות לו כניסה לפיסטולה גם אם הוא בקוטר גדול יחסית), מוכנס לאוזן. אחרי ההכנסה הוא מתרחב ומותח את התנוך. מתיחה בצורה זו נחשבת למסוכנת ובשל כך, לא רצויה. טבעם של פני שטח הסיליקון להיות דביקים ונקבוביים. בשל כך, הפיסטולה המתוחה עלולה להדבק לסיליקון אם נוזל הסיכה ידחף החוצה על ידי לחץ המתיחה. הדבר עלול לגרום לאטימה שיכולה ללכוד את הזיהום אשר יתפשט בפנים. נוסף על כך, סיליקון נוטה להתרחב ולהתכווץ בשינויי מזג אוויר והם עלולים ליצור פיסטולה מורחבת עם blow out.
היסטוריה ותרבות.
צעירים מערביים רבים אמצו את הרחבת התנוכים בשל סיבות אסתטיות. בשל אימוץ זה, נוצר הרושם שהתופעה היא מודרנית אולם לא כך הדבר. הרחבת תנוכים היא ריטואל אשר מתבצע בכל רחבי העולם מזמנים עתיקים. עצמות, קרניים, עץ ואבנים מגולפים לשם ההרחבות אך קיימים חומרים טבעיים אשר באופן טבעי עשויים לתאים לתכשיטי הרחבות, צדפות, שיניים וטופרים תועדו כמשמשים להרחבה.
היסטורית, ההרחבה מבוצעת לשם השגת סטאטוס חברתי, הפחדה של אויבים במלחמה, וכמו כן לסיבות אסטיות.
בני שבט הפולה.
בני הפולה אשר יושבים במערב אפריקה בכלל ובניגריה בפרט מנקבים את אוזני בנות השבט בהגיען לגיל שלוש. בהמשך נמתחים התנוכים.
איש הקרח.
גופתו החנוטה של אצי, איש הקרח אשר התגלתה באלפים הייתה בעלת הרחבות באוזניים. הרחבות אלה נחשבות למוקדמות ביותר בהיסטוריה ומתוארכות ל-3300 לפני הספירה לערך. קוטר ההרחבות מוערך לבין שבעה לאחד עשר מילימטרים.
אומות מרכז אמריקה.
האצטקים והמאיה נהגו להרחיב את תנוכיהם. האצטקים נהגו להכין את תכשיטי האוזניים מזהב וכסף לאנשים בני המעמדות הגבוהים כשבני המעמדות הנמוכים נהגו ללכת עם תכשיטים מצדפות, עץ ונחושת. הבדלי מעמדות שבאים לידי ביטוי בעגילים קיימים גם אצל בני המאיה. בני המעמדות העליונים נהגו ללכת עם תכשיטי ירקן ושאר המעמדות השתמשו בעצמות, אבנים ועץ.
נשות המורסי באתיופיה.
בנות שבט המורסי, שבט נילוטי מאתיופיה אשר חיות בעמק הנילוס נוהגות להרחיב את תנוכיהן ואת שפתיהן.
בהגיעה לגיל 15 לערך ושנה לפני נישואיה, שפתי הבחורות ותנוכיהן מנוקבות על ידי אמן. ההליך מבוצע על ידי תחיבת כפיס עץ דרך הנקב באוזן. אחרי שהאוזן מוחלמת, הכפיסים מוחלפים בבעלי קוטר רחב יותר עד שמושג הגודל של 8 עד 22 ס"מ לערך ובתור החורים נדחפות הדיסקיות. כשהקוטר מגיע לשיאו האשה מקבלת רמות גבוהות יותר של כבוד מכאלה אשר היו מושגות ללא תנוכים מורחבים.
בני קבוצת הפולה.
אנשי הפולה מניגריה וכלל מערב אפריקה נוהגים לנקב את אוזני בנות השבט בהגיען לגיל שלוש. הרחבת התנוך תבוצענה בשלב מאוחר יותר בחייהן. הרחבות האוזניים של בנות הפולה מגיעות לקוטר קטן יותר מאשר בנות המורסי או המסאי.
ישעיה שנייבאלג
הרב ישעיה שנֵייבַּאלג (ז' באלול ה'תר"ף, אוגוסט 1920 – י"ח בתשרי ה'תשס"ג, ספטמבר 2002) היה רב ישראלי–רומני, שכיהן כרב המושב בני ראם וכראש בד"ץ מחזיקי הדת.
ביוגרפיה.
שנייבאלג נולד במרגיטה שבחבל טרנסילבניה הרומני לשרה והרב דוד צבי שנייבאלג.
הוא למד בישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר, בראשה עמד אביו, והוסמך לרבנות אצל הרב חיים מרדכי רולר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נסגרה הישיבה והתושבים הועברו לגיטאות. הוא נשלח לטרנסניסטריה (ליד מולדובה), ולאחר המלחמה עבר לצ'רנוביץ ואחר כך לבוקרשט.
בי"ז באב ה'תש"ו נישא למירל בריינא, ביתו של האדמו"ר רבי שלום אייכנשטיין מזידיטשוב. לאחר נישואיו שהה בגרוסוורדיין, שם נסמך שוב לרבנות, על ידי הרבנים יצחק יעקב וייס ודוד שפרבר.
בשנת ה'תש"ז מונה לרב העיירה אלבה יוליה, ובחודש חשוון ה'תש"ח קיבל משרת דיינות בדעעש. בחודש אלול ה'תש"י עלה לישראל והתגורר בשכונת ימין משה שבירושלים. בל' בשבט ה'תשי"ג נפטרה אשתו, והוא נישא בשנית.
בשנת ה'תשט"ז עבר להתגורר במושב החרדי בני ראם, והפך לרבו. בשנת ה'תשמ"א עבר לגור בשכונת רמת אלחנן בבני ברק, ומונה לראש בד"ץ מחזיקי הדת. בי' בטבת ה'תשמ"ד נפטרה אשתו, והוא נישא בשלישית.
נפטר בי"ח בתשרי ה'תשס"ג, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
גלינסטאן
גלינסטאן (Galinstan) הוא שם מסחרי לתערובת אוטקטית המורכבת מגליום, אינדיום ובדיל. ביחס משקלי של 68.5% גליום, 21.5% אינדיום ו10.0% בדיל. בהרכב זה טמפרטורת ההתכה 19°C-. כסגסוגת מתכתית נוזלית בטמפרטורת החדר גלינסטאן משמש כתחליף לכספית במדחום וכתחליף לסגסוגת הראקטיבית נתרן-אשלגן.
השם הוא הלחם של שלושת המרכיבים gallium, indium, stannum (בלטינית בדיל - Stannum).
קרחון בארט
קרחון בארט (באנגלית: Barrett Glacier) הוא קרחון ברכס הרי הנסיך אולף שבהרי המלכה מוד, באזור חוף דופק של שטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
הקרחון מנקז את המדרונות הצפוניים של הרי הנסיך אולף.
אורכו של הקרחון 30 קילומטרים.
הקרחון זורם בין גבעות גברו לבין מצוקי לונגהורן.
הקרחון נשפך אל מדף הקרח רוס.
היסטוריה.
מקור השם.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (New Zealand Geological Survey Antarctic Expedition), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1963 – 1964.
הקרחון נקרא על שם פיטר בארט (Peter Barrett), גאולוג חבר המשלחת.
מצודת בריס
מצודת בריס או מצודת הבירה הייתה מצודה, שנבנתה מצפון להר הבית בירושלים שהתקיימה בתקופת הממלכה החשמונאית.
היסטוריה.
נחמיה מתייחס ל"בירה" על הר הבית או בסמוך לה. ייתכן שזו הייתה קודמתה או זהה למבצר ההלניסטי המוזכר באיגרת אריסטיאס. לא ברור אם מבנה זה נהרס תחת הסלאוקים או במהלך מרד המכבים.
הבריס נבנה מחדש או שימש כמעון-מבצר תחת החשמונאים בסוף המאה ה-2 לפנה"ס. מעט ידוע על צורתו מלבד היותו מלבני ובעל מספר מגדלים גבוהים, שאחד מהם היה ידוע בשם "מגדל סטראטון". הכהן הגדול התגורר בבארי, ויוספוס מדווח שהורקנוס הראשון בילה בו יותר מאשר בארמון החשמונאים בעיר העליונה של ירושלים. הבריס חוברה להר הבית במעבר תת-קרקעי והיו בה גם בגדי הקודש שלבש הכהן הגדול. הבריס הייתה תחת מצור של פומפיוס הגדול במהלך המצור שלו על ירושלים בשנת 63 לפנה"ס, במהלכו נפל אחד ממגדליה בעת המתקפה הרומית. תחת הורדוס הגדול עברה מצודת בריס החשמונאית שיפוץ או בנייה מחדש, ושמה שונה לאנטוניה לכבוד מרקוס אנטוניוס.
ארכאולוגיה.