אחרי כניסתהּ של ארצות הברית באופן רשמי למלחמה, הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט החליט שהוא זקוק ליועץ צבאי ראשי, שיקשר בינו לבין מפקדי כלל זרועות הצבא: מפקד זרוע היבשה ג'ורג' מרשל, מפקד זרוע הים ארנסט קינג ומפקד זרוע האוויר הנרי ארנולד. כאשר התפקיד הועלה בדיונים פנימיים עם שלושת מפקדי הזרועות, הם התנגדו. רק לאחר שג'ורג' מרשל הציע למנות את וויליאם ליהי לתפקיד ופרנקלין ד. רוזוולט הסכים, כולם הצביעו פה אחד ליצירת התפקיד החדש. כך נוצר לראשונה תפקיד "מפקד סגל של הפיקוד העליון" ולאחר מלחמת העולם השנייה התפקיד שונה ליושב ראש המטות המשולבים, שקיים עד עצם היום הזה. הקצין שבתפקיד הוא בעצם הקצין הבכיר ביותר בצבא ארצות הברית.
לייהי התמנה לתפקיד זה ב-6 ביולי 1942, ושירת בתפקיד עד 1949. בתפקיד הוא שימש כמפתח ומפנה לכל האירועים של המלחמה גם לאירועים אסטרטגיים, טקטיים ודיפלומטיים.
ב-15 בדצמבר 1944 היה לייהי לקצין הראשון בצבא ארצות הברית אשר קיבל את דרגת אדמירל הצי, דרגה של חמישה כוכבים. הוא קיבל את הדרגה כעיטור על הצטיינות בתפקידו. יום אחריו קיבל גם ג'ורג' מרשל את דרגת גנרל הצבא – גנרל 5 כוכבים.
לייהי התנגד נחרצות להטלת פצצות אטום על הירושימה ונגסאקי. לטענתו, אם צבא ארצות הברית היה ממשיך להילחם עוד זמן מה, ללא הטלת הפצצות, היפנים היו נכנעים בסופו של דבר. " ... לא מנצחים במלחמה על ידי זה שהורגים ילדים ונשים" - אמר ליהי לאחר הטלת הפצצה על הירושימה ונגסאקי, אך לאחר מכן חזר ואמר "...במעשה זה הנשיא רצה כניעה מידית של יפן, על מנת לשמור על כמה שיותר חיים של חיילים של צבא ארצות הברית"
אחרי המלחמה.
לייהי פרש מתפקידי מטה וצבא סופית בשנת 1949, 10 שנים לאחר מכן נפטר ונקבר ליד אשתו.
ויליאם ליהי
קרב אסיאגו
קרב אסיאגו, או מתקפת טרנטינו, היה מתקפה גדולה של צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית נגד הצבא האיטלקי במלחמת העולם הראשונה בין התאריכים 15 במאי–10 ביוני 1916. המתקפה הצליחה בהתחלה אבל הצבא האיטלקי הצליח להדוף את האוסטרים ולהחזירם לנקודת ההתחלה.
רקע היסטורי.
ב-23 במאי 1915 הכריזה איטליה מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית, והצבא האיטלקי החל מיד במתקפות נגד האוסטרו-הונגרים, בעיקר בחזית נהר האיזונצו. מפקד הצבא האוסטרו-הונגרי, קונרד פון הצנדורף, החל לתכנן מתקפה גדולה נגד האיטלקים אותה כינה בשם "משלחת עונשין" (Strafexpedition), כדי להעניש את איטליה, בעלת הברית לשעבר, על בגידתה בברית המשולשת בין איטליה, גרמניה ואוסטרו-הונגריה.
הצנדורף תכנן מתקפה גדולה באזור טרנטינו, משם עתיד היה הצבא האוסטרו-הונגרי להתקדם לעבר עמק הפו ולסגור על הצבא האיטלקי הערוך בעמק האיזונצו. בצורה כזאת הוא תכנן להוציא את איטליה מהמלחמה במתקפה אחת. הצנדורף ביקש מעמיתו הגרמני, גנרל אריך פון פאלקנהיין, שיאפשר לו להעביר כוחות אוסטרו-הונגריים מחזית גליציה לטירול ולהחליפם בכוחות גרמניים, אבל פלקנהיין סירב היות שבאותה תקופה לא הייתה גרמניה עדיין במלחמה עם איטליה. אי לכך, הצנדורף החליט לבצע את המתקפה בעצמו – הוא ריכז כוח גדול של 300 גדודים ו-2,000 תותחים.
מנגד, קיבל הרמטכ"ל האיטלקי, לואיג'י קאדורנה, דו"חות מודיעין על ההתקפה האוסטרו-הונגרית ופקד על מפקד הארמייה הראשונה, רוברטו ברוזטי, לנקוט מיד קו הגנה, אך האחרון התעלם מכך ובחר לפתוח בהתקפות מקומיות.
מהלך הקרב.
ב-15 במאי 1916 פתחו האוסטרו-הונגרים בהפגזה ארטילרית גדולה של 2,000 תותחים, ומיד לאחריה החלה הסתערות של חיל הרגלים לאורך חזית של 50 ק"מ. האיטלקים הופתעו מהסתערות זו, ובימים הראשונים האוסטרו-הונגרים התקדמו יפה, בהתחשב במבנה ההררי של החזית. ב-29 במאי 1916 האוסטרו-הונגרים כבשו את אסיאגו והתקרבו לעיירת המחוז ויצ'נצה, עת כל הצבא האיטלקי עמד לפני כיתור.
המצב היה קריטי, אך קאדורנה התעשת, והודות למערכת מסילות ברזל טובה, הצליח לשנע כוחות מחזית איזונצו לחזית טרנטינו ולעצור את התקדמות האוסטרו-הונגרים. ב-4 ביוני 1916 פתחה האימפריה הרוסית בהתקפה בגליציה, והצנדורף נאלץ להפסיק את המתקפה באיטליה ולהעביר כוחות נגד הרוסים. ב-10 ביוני 1916 נסתיים קרב אסיאגו והאיטלקים הצליחו להחזיר את החזית לגבולות שלפני הקרב.
לאוסטרו-הונגרים היו בקרב 15,000 הרוגים, 75,000 פצועים ו-15,000 שבויים ונעדרים. לאיטלקים היו 12,000 הרוגים, 80,000 פצועים ו-50,000 שבויים.
תוצאות הקרב.
קאדורנה זכה לתהילה על תפקודו בקרב אסיאגו. תהילתו אף גדלה לאחר שהצליח לכבוש מספר חודשים אחר כך את העיר גוריציה בקרב השישי על האיזונצו. הוא הודח לאחר התבוסה בקרב קפורטו. הצבא האיטלקי ניסה לשפר עמדות ואת קו החזית בקרב הר אורטיגרה ביוני 1917 נהדף באבדות כבדות.
ראש הממשלה אנטוניו סלנדרה אולץ להתפטר ובמקומו מונה פאולו בוזלי, שהודח אף הוא לאחר המפלה בקרב קפורטו.
האוסטרו-הונגרים לא יזמו התקפות נוספות עד להתקפתם המשותפת עם הגרמנים בקרב קפורטו.
וויליאם ד. ליהי
ויליאם דניאל ליהי
וויליאם דניאל ליהי
חואן דייגו פלורס
חואן דייגו פלורס (ספרדית: Juan Diego Flórez; נולד ב-13 בינואר 1973, לימה פרו), הוא טנור אופראי פרואני.
ביוגרפיה.
שנים מוקדמות.
פלורס נולד בלימה בירת פרו לרוּבֶּן פלורס, גיטריסט וזמר ידוע בתחום המוזיקה הפרואנית הפופולרית ומוזיקת קריולה. בריאיון עיתונאי תיאר פלורס כי כשהיה צעיר אימו ניהלה פאב בו הופיעו הרכבים של מוזיקה חיה, ובמקרים בהם בוטלו ההופעות ברגע האחרון, הופיע פלורס כזמר מחליף.
במטרה לבנות קריירה בתחום המוזיקה הפופולרית, נכנס פלורס בגיל 17 לקונסרבטוריון בלימה. שם, במהלך לימודיו אצל אנדראס סנטה מריה, התגלו יכולותיו בתחום המוזיקה קלאסית. במהלך תקופה זו החל לשיר במקהלה הלאומית של פרו (Coro Nacional of Peru), שם הופיע כסולן במיסת ההכתרה מאת מוצרט, וב- "Petite Messe Solennelle" של רוסיני.
פלורס זכה במלגת לימודים במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה שם למד מ-1993 עד 1996, והחל להופיע במסגרת הפקות סטודנטים ברפרטואר בו הוא מתמחה עד היום, אופרות של רוסיני ואופרות בל קנטו של דוניצטי ובליני. כמו כן באותה תקופה למד פלורס אצל מרילין הורן באקדמיה למוזיקה של המערב בסנטה ברברה. בשנת 1994 הזמין הטנור הפרואני ארנסטו פלאסיו את פלורס לאיטליה, במטרה לעבוד על האופרה Il Tutore Burlato מאת המלחין הספרדי ויסנטה מרטין אי סולר. בין השניים התפתח קשר מקצועי, ופלאסיו הפך למורה, מדריך, ואמרגן של פלורס.
1996 - היום.
הפריצה הראשונה של פלורס, והופעתו המקצועית הראשונה, הייתה ב-1996 בפסטיבל רוסיני, המתקיים בעיר הולדתו של רוסיני באיטליה - פזארו, כאשר בגיל 23 נכנס פלורס לתפקיד הראשי באופרה "מתילדה משאבראן" במקום הטנור ברוס פורד שחלה. את הופעתו הראשונה בלה סקאלה עשה באותה שנה בתפקיד האביר הדֶני באופרה "ארמידה" של גלוק. את הופעתו הראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, עשה פלורס בשנת 1997, בתפקיד הרוזן פוטוסקי בהופעת הבכורה העולמית של האופרה "אליזבטה" מאת דוניצטי (גרסה מאוחרת של "Otto mesi in due ore" שמעולם לא בוצעה). הופעות בכורה אחרות, באופרה של וינה (1999), ובמטרופוליטן אופרה (2002) בהן הופיע בתפקיד הרוזן אלמוויוה, באופרה "הספר מסיביליה". ב-20 בפברואר 2007 ערב הפתיחה של האופרה "נערת הגדוד" מאת דוניצטי, שבר פלורס מסורת בת 74 שנים בתיאטרון לה סקאלה, לפיה לא נהוג לשיר הדרן בסיום אופרה, כאשר שר שוב את האריה "Ah! mes amis", וזכה לתשואות סוערות מהקהל. פלורס חזר על כך במטרופוליטן אופרה ב-2008.
פלורס מופיע ברחבי העולם על במות הקונצרטים ובתי האופרה. הוא אף הקליט מספר תקליטי סולו בחברת דקה, ומשתתף בעשרות הקלטות וידאו ואודיו של אופרות. זכה בכמה פרסים על הקלטותיו, בין היתר בפרס גראמי בקטגוריית המוזיקה הקלאסית על תקליטו Bel Canto Spectacular. כמו כן זכה לכבוד גדול בארצו, פרו, שם זכה לכמה עיטורים מכובדים ואף תמונתו התנוססה על בול כחלק מסדרה של חמישה בולים של מוזיקאים פרואנים.
חואן דייגו פלורז
תכלת וארגמן בעולם העתיק
התכלת והארגמן הם טקסטילים צבועים, שתפסו מקום נכבד בין מוצרי היוקרה של העולם העתיק. במקרא הם מוזכרים במלאכת המשכן, בבניין בית המקדש, בבגדי כהונה ובמצוות ציצית; וכן בין פרטי לבוש מלכותי ובמרכולתה של העיר צור. בתעודות קדומות כגון תעודות חתיות, אשוריות ואחרות, הם מופיעים ברשימות המס והשלל וכן ברשימות מסחריות בשמם האכדי "תַּכִּילְתּוּ ואַרְגַמַנוּ" או כלוגוגרם. ZA.GIN.GE6 לתכלת ו- ZA.GIN.SA5 לארגמן.
מקורם של התכלת והארגמן לא פורט במקרא. פילון האלכסנדרוני ויוספוס פלביוס מעידים בספריהם שהארגמן הופק ממקור ימי. הפקתו של התכלת ממקור ימי נשנית במשנת חז"ל.
בסהר הפורה הקדום.
צבע הארגמן נזכר בכתבי אוגרית מסוף תקופת הברונזה, הן בלוחות אכדיים והן בלוחות אוגריתיים. "ראש ארגמן" הוא אחד משמות החודשים האוגריתיים.
התכלת והארגמן (ta-kil-tu ו-ar-ga-man-nu, או בשומרוגרמות SÍG.ZA.GÌN.SA5 לארגמן ו-SÍG.ZA.GÌN.MI לתכלת), מוזכרות ברשימות מנחה שונות שהובאו לפני תגלת-פלאסר השלישי.
צבע ה'פורפורה' בעולם היווני והרומי.