שיני הטרולים הן יהלומים ויחד עם התנהגותם ה"טיפשה" באזורי מחיית בני האדם הדבר גרם לניסיונות צייד חוזרים ונשנים שלהם, אך אלו שרדו עקב הכוח העצום שלהם.
הטרולים מדברים ביניהם בשפה המשלבת ביטויים גופניים כגון מכות אלה וצעקות כלליות. הם נושאים עמם אלה ולבושים באופן מסורתי בפיסת חלציים מעור ועליה חגורת גולגולות (בימים עברו היו אלה גולגולות אדם וגמדים, אך כיום הרוב מסתפקים בעזים ופרות).
הטרולים נמצאים במלחמה מתמדת עם הגמדים.
ערפדים.
בניגוד למיתוס המצוי לגבי הערפד בעולמנו, הערפדים בעולם הדיסק הם זן נפרד אשר ניתן רק להיוולד אליו (לא ניתן להפוך להיות ערפד בעקבות נשיכתו של אחד או שתיית דמו). מיתוסים מעולמנו שכן נדדו לערפדי עולם הדיסק הם השינה בארון קבורה, הפחד משום, כסף ומים קדושים, אלמוות, התמכרות לדם (על אף שאיננה הכרחית) והיכולת להפוך לעטלפים.
הערפדים שלטו בעבר באברוולד ביד רמה בזכות תכנון ורשעות. כיום ישנה קריאה בין חוגי הערפדים להפסיק למצוץ דם ולהשתלב בחברה. רבים חותמים על עצומת ה"סרט השחור" ומחליפים את התמכרותם מדם לדברים אחרים כגון צילום או קפה.
אנשי זאב.
היו כח חזק ביותר באימפריית הרשע באברוולד ותמיד בתחרות עם הערפדים.
גם כאן מדובר במזיגה של מיתוסים מעולמנו (ההפיכה לדמות זאב בירח מלא והרגישות לכסף) ודברים מקוריים (גם כאן לא ניתן להפוך אדם לאיש זאב וזיווגים בינם לבין עצמם יוצרים מדי פעם אנשי זאב בדמות אדם או זאב שאינם יכולים לשנות את צורתם). הם מאופיינים בהיותם חזקים ביותר ובעלי חוש ריח מפותח גם בצורתם הטבעית.
אנשי הזאב לא השתלבו היטב בחברה המודרנית ורבים פוחדים מהם.
גזעים נוספים.
גזעים נוספים המופיעים תדיר בסדרה: גלמים (במסורת הגולם היהודי), זומבים, שדונים, אלפים, ננסים פיות ועוד - כולם בעלי שינויים קלים מהאגדות הרווחות אודותם.
ספרי הסדרה.
הספרים בסדרה: (באנגלית עם שנת הוצאה, אלו שתורגמו גם עם השם העברי)
ג'ונתן ליווינגסטון השחף
ג'ונתן ליווינגסטון השחף (באנגלית: Jonathan Livingston Seagull) הוא ספרו הרביעי של הסופר האמריקאי ריצ'רד באך, שיצא ב-1970, וזכה להצלחה רבה.
בתחילה נדחה הספר על ידי מספר הוצאות ספרים, אך כשפורסם, הפך לרב-מכר ושבר שיאי מכירות. בשנת 1972 לבדה מכר הספר כמיליון עותקים באנגלית. ב-1974 עובד הספר לסרט, עם פסקול שחיבר ניל דיימונד.
עלילה.
הספר מספר את סיפורו של ג'ונתן, שחף שנודה מעדתו לאחר שסירב לחיות כשחף רגיל והתמסר לנפלאות התעופה. הוא רוכש יכולות גבוהות, ומסגל לעצמו רף ציפיות גבוה. לאחר מותו הוא הופך למעין נביא של העדה שממנה נודה, ומראה להם את מה שהם מפסידים במלחמתם המתמדת על המזון.
מטרתו של השחף היא להיות חופשי, והוא לומד איך לעשות זאת, ובתוך כך מלמד שחפים אחרים לעוף, להתרומם, ולהיות חופשיים. משפט ידוע מהספר הוא "השחף המגביה עוף הוא זה המרחיק ראות".
השחף, ג'ונתן לווינגסטון, עולה בכל פעם לרמה חדשה, לשיא חדש. בכל פעם שהוא מצליח לעוף גבוה יותר, או מהר יותר, הוא מצליח להגיע לתובנות חדשות, ומוצא את עצמו ב"עולם חדש".
ניתוח הסיפור.
שמו של השחף ג'ונתן, כשמו של אדם, בא להמשיל את חייו של השחף ג'ונתן לחייו של כל אחד מאיתנו. בפתח הספר אף נאמר כי הוא מוקדש "לג'ונתן השחף האמיתי שחי בתוכנו". הספר מותח ביקורת על החברה שחוסמת אנשים "בעלי מעוף", ועל המחסור באנשים שיוצאים מהשגרה, ורואים רחוק, מעבר למה שניתן לדמיין.
ברווז לברדור
ברווז לברדור (שם מדעי: "Camptorhynchus labradorius") הוא מין נכחד של עוף ימי ממשפחת הברווזיים. הוא העוף הראשון שנעלם מיבשת אמריקה בגל הכחדת המינים שהחל מיד עם יישוב היבשת בידי האירופאים. המין, שלא היה מצוי בשפע בזמנים אלו, הושמד בטרם ניתנה הזדמנות לגונן עליו ולחקור את אורח חייו.
בעונת הרבייה התעטר הזכר הבוגר בכסות נוצות שחורה ולבנה, בעוד שהזכר המתבגר והנקבה הבוגרת עטו כסות חומה-אפורה וכתמים לבנים בכנפיים. המקור המשונה יועד כנראה לשליית צדפות וסרטנאים מן המים הרדודים. אזורי המחיה של המין מעולם לא הוגדרו בוודאות, ומשוער כי קינן באזורי הסלעים של מפרץ סנט לורנץ ובחופי לברדור, הממוקמים במחוז קוויבק שבמזרח קנדה. העוף חרף בקרבת החוף האטלנטי של צפון אמריקה, כולל אזור לונג איילנד וניו יורק שם נצפה ונורה הפרט האחרון ב-12 בדצמבר 1878.
חוסר המורא מהאדם, טווח מחיה אקולוגי מצומצם ותפוצה מעטה מלכתחילה תרמו להכחדות המהירה של המין.
טכנו
טֶכְנוֹ (באנגלית: Techno) הוא סגנון מוזיקה אלקטרונית ששורשיו בשנות השבעים המאוחרות במערב אירופה והתפתח והתבסס כסגנון מוזיקלי בדטרויט, מישיגן במהלך שנות השמונים. הטכנו הושפע רבות משיקגו האוס, אלקטרו, הגל החדש, פאנק וסגנונות פוטוריסטים שהתפתחו בסוף המלחמה הקרה בארצות הברית המתועשת של אותו הזמן. ההצלחה הראשונית של הטכנו אמנם הייתה אזורית, אך בשנות התשעים התפשט הסגנון בעולם והיה לזרם מרכזי במוזיקה האלקטרונית. במשך עשור זה הגיעה הפופולריות של הטכנו באירופה לשיאה, אך כיום פופולריות זאת דעכה. במזרח אירופה ובעיקר ברוסיה ופולין נחשב הטכנו לאחד הסגנונות הפופולריים ביותר.
המונח "טכנו" נובע מהמילה טכנולוגיה. מבקרי מוזיקה, עיתונאים ומעריצי הסגנון נזהרים בשימוש במונח על מנת למנוע בלבול עם סגנונות קרובים אך שונים, כגון האוס, טראנס והארדקור. עם זאת, המונח "טכנו" מתייחס לסגנון ייחודי ולא למונחים כלליים כמו מוזיקה אלקטרונית.
היסטוריה.
הטכנו החל בדטרויט. אבותיו המייסדים הם דריק מיי, קווין סנדרסון וחואן אטקינס שכונו גם "שלישיית בלוויל". שלושתם היו צעירים שהושפעו מהרכבים אלקטרוניים כמו קרפטוורק, שפעלו באירופה באותו זמן, והחלו ליצור במקביל מוזיקה משלהם. בהתחלה זכה הטכנו לפופולריות במועדונים מקומיים, ובמהרה הפך לתופעה עולמית. ה"טכנו" התחיל לצבור השפעות והשראות מתחומים תרבותיים שונים: הוא התחבר להוויה הדיסטופית והעתידנית האפלה שניתן לראות במדע בדיוני, וגם להתפתחויות הטכנולוגיות והממוחשבות שהחלו לצבור תאוצה בשנות ה-80.
בתחילה נחשב ה"טכנו" לגרסה הדטרויטית למוזיקת ההאוס. ההשוואה הייתה נכונה בחלקה: הטכנו התבסס גם הוא על מקצב 4 רבעים, במפעם 130 BPM ומעלה, וליצירתו השתמשו היוצרים באותם כלים אלקטרונים בסיסיים. במקביל, גם יוצרי ההאוס הושפעו מגל הטכנו הדטרויטי והסאונד שלהם הפך בעקבותיו לקשה וכבד יותר.
בתחילת שנות ה-90 הפכה המוזיקה האלקטרונית לפופולרית ברחבי העולם בעקבות חשיפת הז'אנר במדיה, מסיבות ועוד, והטכנו השפיע על יצירתם של מספר סגנונות חדשים: IDM, דראם נ' בייס וברייקביט. מהבולטים ביוצרי הטכנו של שנות ה-90 המוקדמות הם ג'ף מילס, קרל קרייג ודרקסיה.
כיום הטכנו ידוע כז'אנר פופולרי בסצנת המועדונים ורחבי העולם, ובמקביל למייסדיו שעדיין נחשבים לפופולריים, עוד שמות ידועים הם ריצ'י הוטין (הידוע בתור פלסטיקמן), קרל קוקס, סוון ואת' ועוד.
מאפיינים מוזיקליים.
הבסיס של הטכנו כולל תופים, סינתיסייזרים, אפקטים קוליים ובדרך כלל מקצב 4/4 בטמפו בסביבות ה-130 BPM ומעלה. לעיתים גם ניתן לשמוע מלודיות או בייסליינים דומיננטיים. הכלים הפופולריים ליצירת טכנו כוללים בין השאר את מכונות התופים והסמפלרים מבית חברת "רולנד" - TB-303 שאחראי על צליל האסיד המצפצף שאפיין את הטכנו המוקדם, ומכונות התופים TR808 ו-TR909. אמצעים מודרניים יותר הם תוכנות מחשב ליצירת מוזיקה. יוצר הטכנו ריצ'י הוטין פיתח את תוכנת הFinal Scratch שאיפשרה בשנים האחרונות לנגן קובצי מוזיקה ממוחשבים באמצעות פטיפונים מיוחדים.
פאנק (Punk)
תת-תרבות הפּאנק (באנגלית: Punk subculture) היא תת-תרבות אשר צמחה סביב מוזיקת הפאנק רוק וכוללת אידאולוגיה, מוזיקה ותרבות אשר מייצגים מחאה חברתית נגד הממסד, חברות התקליטים ואופן פעולתם, נגד הזרם המרכזי בחברה המערבית, ולמעשה נגד הרבה מהנורמות המקובלות בחברה המערבית.
היסטוריה.
תנועת הפאנק החלה בשנת 1976 בניו יורק. משמעות המלה punk באנגלית היא "פרחח", או אדם או דבר נחות או חסר ערך. תחילתו של הפאנק בניו יורק הייתה כאנטי-תזה להלך הרוח המוזיקלי והתרבותי של אותה תקופה. הפאנק מטבעו היה אנטי-ממסדי, אנטי-אופנתי, חברה פנימית בתוך הנורמה, שהדגשים בה הם על חופש, שבירת מוסכמות, אנטגוניזם לכל מה שמייצגת החברה המערבית, ואסתטיקה שמתבססת על פשטות ועל מחיקת הסטריאוטיפים הטבועים של ה"יפה".
תנועת הפאנק הגיעה לתודעה הציבורית בשלהי שנות השבעים. באנגליה בעיקר בזכות הסקס פיסטולס, שהקריירה שלהם הייתה מתוקשרת כמו שהייתה מהירה, הסקס פיסטולס, היו לזמן קצר כוכבי תוכניות טלוויזיה לילדים, רדיו, ועיתונות והובילו לגל של להקות שחוו הצלחה מסחרית שהמשיכה (במינון קטן יותר) גם לגל הפאנק הבריטי השני. בארצות הברית של אותם זמנים, לא הייתה "נושאת דגל" ספציפית, הראמונס הייתה כמובן הלהקה שהשפיעה יותר מכולם (גם על הפיסטולס) אך הצלחתה בשנותיה הראשונות הייתה בינונית בלבד. הפאנק האמריקאי התהווה בעיקר בערים הגדולות, כאשר כמעט בכל עיר הייתה סצנה פעילה. תגובות החברה באנגליה כמו גם בארצות הברית היו שליליות לרוב.
כאשר הז'אנר והתנועה שנלוותה אליו נדחו על ידי המיינסטרים, התנועה הוכיחה יכולת אמיתית של הסתגלות, התבגרות ואימוץ ערכים שאפשרו לה עצמאות מחוץ למיינסטרים.
אידאולוגיות.
הפנקיסטים כאמור סולדים מהזרם המרכזי בחברה, בתרבות ובמוזיקה, מחיי העיר ותרבות הצריכה, הקניונים והמותגים, מחומרנות, מהערכים המקובלים, מכללי ההתנהגות המקובלים ולמעשה, מכל מה שנחשב ל"נורמלי" ו"מקובל".