באותה עת הצטרף דלמר לשירות החשאי הבריטי, במשכורת זעומה - כשליש משכרו בעיתונות. תפקידו בשירות היה לשדר שידורי "תעמולה שחורה" לגרמניה בשפה הגרמנית. "תעמולה שחורה" היא תעמולה המופנית בשידור או בכתב אל האויב או אל הצד שכנגד בסכסוך, המוגשת כאילו מקורה לכאורה הוא פנימי, מן הצד האחר עצמו, מכוחותיו המזוינים או ממתנגדי המשטר של אותו צד. לדעתו של דלמר החטיאו שידורי הבי בי סי בגרמנית את מטרתם. היו אלה שידורים שמתחו ביקורת עניינית על היטלר. דלמר ביסס את שידורי התעמולה השחורה שלו על יסוד פסוק ששמע מפי היטלר "בכל אדם טמון אי שם כלב מנוול". דלמר החליט לפנות אל הכלב המנוול הזה בשם הפטריוטיזם הגרמני, כדי לתת הצדקה לשומעיו בגרמניה להתנגד להיטלר, מתוך מניעים אנוכיים של רצון לחיות ולהישרד, כי מעשיו של היטלר מסכנים את העם הגרמני. לשם כך שידר דלמר את שידוריו לכאורה מתחנה שנקראה בשם "גוסטב זיגפריד אחת" . בראש התחנה עמד לכאורה אדם שכונה בתואר "הבוס" ("Der Chef” - כינוי בו כונה היטלר עצמו על ידי אנשי חוג מקורביו הפנימי). השידורים נפתחו תמיד במילים "כאן מדבר הבוס". השידורים נשאו אופי של שידורים לא רשמיים, ונועדו לטעת בלב המאזינים את ההרגשה כי הם מאזינים לדברים שלא נועדו להם כלל, אלא כי עלו במקרה על גל בלתי רשמי. דברי התחנה שודרו בעגה צבאית, או בלשון הגידופים של הצי. למאזין הוקנה הרושם כאילו הוא טועם מן הפרי האסור ומאזין לידיעות פנימיות שמעביר קצין בכיר כלשהו לפיקודיו, כדי להזהירם כפטריוט גרמני מפני הנעשה במפלגה הנאצית ובצמרת השלטון. השידורים דיברו על השחיתות והשערוריות בצמרת הנאצית, תיאור הערים ההרוסות מהפצצות האוויר בעורף הגרמני. בסיום כל שידור ניתנה פרשנות על המצב הצבאי והמדיני.
שידור הבכורה של התחנה היה ב-23 במאי 1941 ובו דובר על טיסתו של רודולף הס לבריטניה. השידור הזהיר את שומעיו מפני מה שכינה "השקר שמפיצים מלחכי פנכה במטהו של הפיהרר", כאילו טס הס לבריטניה בשליחות מטעם היטלר עצמו. הוא שכנע את שומעיו כי הפיהרר לא היה מתיר את טיסתו של הס, המכיר את כל תוכניות הקרב וההתקפה של המטה הכללי, אל מחוץ לגבולות גרמניה. מטרת השידור הייתה להסיר מהיטלר, באוזני המאזינים, כל כוונה לעשיית שלום.
ידיעות שהפיץ דלמר על המתיחות הגוברת בין הצבא והמפלגה הנאצית, הדאיגו את משרד החוץ הבריטי, שחשש כי ידיעות אלה יחזקו את ידי הבדלנים האמריקאים בהתנגדותם לכניסת ארצות הברית למלחמה ויאפשר להם לטעון כי הצבא הגרמני עצמו ישליט סדר בגרמניה ויגבר על היטלר והמפלגה הנאצית. הוטל על דייוויד בואס ליון, אחיה של אליזבת, המלכה האם, שהיה הנציג של שירותי הביון הבריטים בארצות הברית, לגלות לנשיא רוזוולט מהו המקור האמיתי של הידיעות הללו.
בהמשך נקט דלמר באמצעים קיצוניים יותר והשתמש בפורנוגרפיה ככלי נשק. בעת שהיה כתב חוץ שסיקר את החזית בצרפת בסוף שנת 1939, נתקל דלמר בשימוש שעשו הגרמנים בתעמולה פורנוגרפית. הם הטילו אל עבר הצד הצרפתי של החזית עלונים ובהם ציורי יחסי מין בתנוחות בוטות, של חיילים בריטים עם נשים צרפתיות, כשהכיתוב כוון אל החיילים הצרפתים ואמר כי בזמן שהם נלחמים בחזית בני בריתם הבריטים הוללים עם נשותיהם. במאמר שפרסם דלמר לימים במוסף הספרותי של הטיימס, תחת הכותרת "הפורנוגרף של הוד מלכותו" (H.M.G.’s Secret Pornographer) סיפר דלמר כי במסגרת מסע התעמולה השחורה שלו, בימי המלחמה, החליט להשיב לגרמנים באותו מטבע. למרות לחץ מצד אנשי הצוות שלו לא הרבה דלמר לפעול בתחום זה. רק שני עלונים הוציאה מחלקתו. באחד מהם נראה פועל זר, מאלו שהובאו לעבודות כפייה בגרמניה, כהה שער וכהה עור מקיים יחסים עם גרמנייה בלונדינית. על השני הודפסו, על גבי תפריט של ארוחת פאר של פעילי המפלגה הנאצית, עיטורים של הפעילים מתהוללים באורגיה. העלון השלישי היה בהכנה אך לא הודפס בשל התנגדות של קולונל שראה את הסקיצות ודרש שלא להדפיסן.
בשידוריו שילב דלמר גם ידיעות בנושאי ההתנהגות המינית של פעילי המפלגה הנאצית. ידיעה אחת הייתה אודות פעיל של הנוער ההיטלראי שנתפס מנצל מינית את בתו בת ה-12 של חייל. ידיעה אחרת סיפרה על פעיל מפלגה שתפקידו היה לפנות ילדים מערי גרמניה המופצצות, שהועבר מתפקידו בשל 67 מקרים של ניצול ילדות. דיפלומטים אמריקאים ששירתו בברלין קודם להצטרפות ארצם למלחמה מסרו כי האופי המיני של השידורים הוא שמשך אליהם את המאזינים בגרמניה.
גלוית דואר שעליה תמונתו של היטלר זויפה כך שהפיהרר נראה בה אוחז באבר מינו החשוף הנראה כנימול. הדבר נועד להזין את השמועות בדבר מוצאו היהודי של היטלר. מתחת לתמונה הופיע הכיתוב "במה שיש לנו אנו אוחזים איתן", השאוב מנאום שנשא היטלר במינכן ב-1942. כאשר נודע לסטפורד קריפס, איש השמאל הבריטי שכיהן בימי מלחמת העולם השנייה כשגריר בריטניה בברית המועצות, מי הוא העומד מאחורי התחנה, הוא כתב לשר החוץ אנתוני אידן "אם זהו סוג הדברים הנדרש כדי לנצח במלחמה, הייתי מעדיף להפסיד". לעומת זאת מי שעמד בראש ה-PWE "מינהלת המלחמה הפוליטית" האחראית לתעמולה השחורה, שדלמר היה כפוף לה, הגן על השידורים בצורך "להגיע אל הסדיסט שבנפש הגרמנית".
סדרה של שידורים עסקה בתועלת האישית שמפיקים ראשי המפלגה הנאצית מהמשק המלחמתי. בשידורים אחרים ניתנו למאזינים עצות איך לרכוש מוצרי הלבשה בזול, לספסר בהם ולהתעשר בקלות. מטרת שידורים אלה הייתה לפגוע בכלכלה הגרמנית.
כאשר נודע לדלמר כי שגריר איטליה בברלין, דינו אלפירי, נקרא להתייעצויות, הוא ניצל הודעה זו לצורכי התעמולה השחורה וסיפר למאזיניו כי הסיבה האמיתית לשובו של השגריר לארצו הייתה בשל אירוע מביך; קצין גרמני שהגיע במפתיע לביתו מן החזית מצא את אשתו בזרועותיו של השגריר, שלף את אקדחו ואיים להורגו. השגריר כרע על ברכיו וביקש רחמים והקצין הכה אותו מכות נמרצות והשליכו לרחוב.
בסתיו 1943 החליט דלמר, לאחר כ-700 שידורים של "גוסטב זיגפריד אחת", להעביר את שידוריו לתחנה אחרת כביכול. לצורך כך הוא חיסל את הבוס במה שאמור היה להישמע כתפיסתו בידי הגסטפו. בשידור האחרון של התחנה נשמעה יריית אקדח ולאחריה קריאה בגרון ניחר "סוף סוף תפסתי אותך, כלב מנוול". הבימוי היה מושלם, אך לדאבונו של דלמר ארעה תקלה והבוס נהרג פעמיים, כאשר טכנאי התחנה שגה ושידר פעם נוספת קטע זה, ובכך נתערער האימון של המאזינים באותנטיות של התחנה.
"שידור החיילים קאלה".
זמן לא רב לאחר הפסקת שידוריה של "גוסטב זיגפריד אחת" העלה דלמר על גלי האתר תחנה חדשה, "שידור החיילים קאלה" , ששידרה כביכול מהעיר הצרפתית קאלה שבשטח הכיבוש הגרמני. הסגנון היה הפעם כשל תחנת רדיו גרמנית תקנית. התחנה שידרה חדשות, ידיעות ספורט, קטעי בידור, מוזיקה פופולרית והקלטות מנאומי היטלר. התעמולה הייתה בכך שהתחנה, בין יתר שידוריה שנשמעו כתקניים, שילבה ידיעות שנועדו לפגוע במוראל בגרמניה. אופי השידורים של התחנה היה דומה לזה של שידוריה של שושנת טוקיו.
ב-6 ביוני 1944, יום הנחיתה בנורמנדי, שידרה התחנה שידורים שנועדו לטעת במודיעין הגרמני את הרושם ששטח הנחיתה רחב יותר מזה שהיה בפועל. כאשר קאלה נכבשה על ידי בעלות הברית שינתה התחנה את שמה ל"שידור החיילים מערב" (Soldatensender West). שידורי התחנה הופצו בעלון בכתב שנקרא "חדשות לגייסות" (Nachrichten für die Truppe) שהושלכו ממטוסים מעבר לקווי הגרמנים.
התחנה שידרה ברציפות מ-24 באוקטובר 1943 עד ל-30 באפריל 1945, יום התאבדותו של היטלר. הפסקת השידורים, שלא היה כבר צורך בהם יותר, הייתה פתאומית ללא כל הכרזה רשמית.
לאחר המלחמה.
לאחר סיום המלחמה חזר דלמר לשמש כעיתונאי. הוא קיבל את משרת כתב החוץ הראשי של הדיילי אקספרס. במשך ארבע עשרה שנים, עד לשנת 1959, סיקר לעיתונו כל אירוע חוץ מרכזי בכל מוקד של משבר.
בשנת 1951 הלאים הפרלמנט של איראן, ביוזמת ראש הממשלה מוחמד מוסאדק, את תעשיית הנפט הבריטית באיראן. נוצר משבר בינלאומי שנודע כמשבר אבדאן. חרף לחץ בריטי, כולל אמברגו כלכלי שגרם לקשיים כלכליים, ההלאמה נמשכה. בהמשך המשבר נאלץ מוסאדק ב-1952 לפנות את מקומו לזמן קצר, אך חזר תוך זמן קצר והכריח את השאה מוחמד רזא שאה פהלווי לברוח מאיראן, אך הוא שב ובעזרת ה-CIA חזר והדיח את מוסאדק. בשיאו של המשבר, ב-1951, הגיע דלמר לאיראן על מנת לסקרו. הדבר היה לצנינים בעיני השלטונות. סמוך לחצות באחד הלילות בראשית יוני 1951 הגיעו שני שוטרים למלון בטהראן שבו התאכסן דלמר ושאלו אותו האם הוא מר ספטון והוא השיב בשלילה. בזמן שהשוטרים יצאו לשם עריכת בירור על האיש שהם מחפשים, שלח דלמר מברק למערכת עיתונו בלונדון והודיע כי הגיעו שוטרים לעצרו. המערכת הצליחה להוסיף לעיתון שהיה בשלבי עריכה את הכותרת: "פרס מגרשת את דלמר". בינתיים חזרו השוטרים והמציאו לדלמר צו המורה לו לעזוב את איראן תוך 24 שעות ודלמר נאלץ להמריא לביירות.
בחודש יוני 1956 דיכאו שלטונות פולין הפגנת פועלים שובתים בפוזנן. מהומות פוזנן הגבירו את הדרישה לרפורמות בפולין ובעקבות זאת שוחרר מן הכלא הפולני ולדיסלב גומולקה. הראשון שדיווח על מהומות אלה למערב היה דלמר ששהה אז בפולין.