ב-8 בדצמבר עברו הנורווגים את שיא קצה הדרום של שקלטון, '88°23. עם התקרבם אל הקוטב, תרו אחר כל שינוי בנוף, שהיה עשוי להעיד על נוכחות משלחת אחרת שהגיעה לשם לפניהם. בשעת חניה ב-12 בדצמבר נבהלו לראות עצם שחור שהופיע על האופק, אבל התברר שהיו אלה הגללים שהטילו הכלבים שלהם הרחק משם, שנראו עקב תעתוע ראייה גדולים פי כמה. למחרת היום חנו ב-'89°45 דרום, 28 ק"מ מן הקוטב. בשלב זה, קרוב כל כך אל היעד הנכסף, תקפה את אמונדסן תחושה מסוימת של נפילת מתח. המסע הארוך, שהחל במרחק של 25,000 ק"מ משם, ליד הפיורד שמחוץ לביתו, עמד להסתיים, וכמו בכל סיום של מרוץ קשה, היה לניצחון טעם מתוק-מריר. ב-14 בדצמבר 1911, בהסכמה פה אחד מצד אנשיו, נתן אמונדסן לצוותי המזחלות, שאנשיהן בדקו בהתמדה את מדי המרחק שעליהן, להתקדם לפני שאר הצוותים, שהיו עד אז לפניהם. בסביבות השעה 15:00 נתנו את האות לעצור. הקבוצה הגיעה לקרבת הקוטב הדרומי. הם הציבו את הדגל הנורווגי וכינו את רמת הקוטב "רמת המלך הוקון השביעי". אמונדסן לא רצה לתקוע את הדגל לבדו, אלא לחלוק את הרגע הטקסי עם כל האנשים, שנאבקו בקשיים וסיכנו את חייהם למטרה זאת. חמשת החברים בקבוצת הקוטב תקעו יחדיו את הדגל הנורווגי בקוטב הדרומי.
לאחר זמן נתן אמונדסן ביטוי לאירוניה של הישגו:
אמונדסן חיווה את דעתו, כי לפניהם לא צפה איש בתופעה של השמש, החגה מעל הקוטב, בגובה בלתי משתנה לכאורה, במשך כל היממה. מדבריו אלה אפשר להסיק, שאמונדסן הטיל ספק באמינותם של השניים שהתיימרו, כל אחד בנפרד, לכיבוש הקוטב הצפוני, פרדריק קוק ורוברט פירי.
במשך שלושת הימים הבאים עמלו האנשים לקבוע את מיקומו המדויק של הקוטב; בעקבות המחלוקת שבין קוק לפירי בצפון, רצה אמונדסן להשאיר סימנים שאין לטעות בהם לסקוט. אחרי כמה קריאות סקסטנט בזמנים שונים במשך היום, יצאו ביאלאנד, ויסטינג והאסל על מגלשיהם בכיוונים שונים "למסגר" את הקוטב; אמונדסן נימק זאת בהנחה, שלפחות אחד הקווים יחצה את הנקודה המדויקת. כל אחד מן השלושה הצטייד במוט באורך 3.60 מטר, שאליו הוצמדו דגל שחור ושקית, שהכילה דף נייר המציין את מיקום המוט, את מרחקו מן המחנה, ואת כיוונו של המחנה. השלושה נעצו איש איש את המוט שלו במרחק של 16 ק"מ מן המחנה; מרחק שנאמד על פי משך זמן ההליכה.
משנקבע מיקומו המדויק, ככל האפשר, של הקוטב, חלק אמונדסן את הכבוד להגיע ראשון אל הקוטב עצמו לביאלאנד, גולש הסקי המצטיין מטלמארק שבנורווגיה, ממציאת גלישת הסקי. ביאלאנד הגיע אל נקודת היעד ב-14 בדצמבר בשעה 11:00. אמונדסן ראה בכיבוש הקוטב מעשה ספורטיבי, ולפיכך סבר, שנכון יהיה להעניק כבוד זה לא לחוקר יבשות אלא לספורטאי. השני בנקודת הקוטב היה האסל, ואחריו הגיע כלב המשכוכית של הלמר הנסן. אמונדסן גרס, כי העובדה שהיצור החי השלישי שיגיע לקוטב יהיה כלב מזחלת גרינלנדי, היא גילוי הוקרה נאות לכלבי המזחלת הללו, שמאמציהם היו גורם משמעותי בהצלחתו.
לבסוף הקימה הקבוצה אוהל, שאותו כינו בשם פולהיים, קרוב לקוטב האמיתי ככל שיכלו לחשב בתצפיותיהם. באוהל השאיר אמונדסן ציוד לסקוט, ומכתב למלך הוקון, שאותו ביקש מסקוט לשלוח ליעדו, מתוך הנחה סבירה, שסקוט יהיה האדם הבא שיגיע לקוטב, ומתוך מחשבה, שבדרך הארוכה חזרה עלול להשתבש משהו במשלחתו, שימנע את העברת הבשורה למלך נורווגיה.
חזרה לפראמהיים.
ב-18 בדצמבר 1911, החלה הקבוצה במסע חזרה לפראמהיים. אמונדסן גמר אומר בלבו לחזור לציוויליזציה לפני סקוט, ולהיות הראשון לבשר את החדשות. אף על פי כן, הוא הגביל את המרחק היומי ל-24 ק"מ ביום, כדי לא להתיש את הכלבים והאנשים. באור-יום שנמשך 24 שעות ביממה, התקדמה הקבוצה בשעות הלילה נטול החשיכה, כשהשמש בגבם כדי להפחית את הסכנה לעיוורון שלג. הם נעזרו בדרכם בתלי השלג שהציבו בדרכם אל הקוטב, והגיעו אל 'האטליז' ב-4 בינואר 1912. משם התחילו בירידה אל חומת הקרח. גולשי הסקי שעטו במורד, אך לנוהגי המזחלות, הלמר הנסן וויסטינג, הייתה סכנה בירידה; קשה היה לתמרן את המזחלות, ועל כן הוסיפו מעצורים למגלשיים, כדי שיוכלו לבלום אותן במהירות עם הופעת בתרונים.
ב-7 בינואר הגיעה הקבוצה אל הראשון בסדרת המצבורים שהניחו על החומה. אמונדסן הרגיש שעכשיו אפשר להגביר את קצה ההתקדמות, והאנשים אימצו משטר של נסיעה לאורך 24 ק"מ, חנייה לשש שעות, והמשך המסע. במשטר הזה כיסו בסביבות 48 ק"מ ביום, וב-25 בינואר 1912, בשעה 4 לפנות בוקר, הגיעו לפראמהיים. מבין 52 הכלבים שיצאו לדרך באוקטובר, שרדו 11, שגררו שתי מזחלות. המסע אל הקוטב וחזרה נמשך 99 ימים, 10 פחות מן המתוכנן, והקבוצה עברה בדרכה 3,440 ק"מ.
הודעה לעולם.
עם שובו לפראמהיים, לא השתהה אמונדסן בטקס סיום ארוך למשלחת. אחרי סעודת-פרידה בצריף, הטעינה הקבוצה את הכלבים ששרדו ואת הציוד החשוב ביותר על "פראם", שהפליגה ממפרץ הלווייתנים ב-30 בינואר 1912. יעדה היה הובארט בטסמניה. במשך המסע בן חמשת השבועות הכין אמונדסן את המברקים למשלוח וכתב את טיוטת הדין וחשבון שיעביר לעיתונות. ב-7 במרץ הגיעה "פראם" להובארט, שם שמע אמונדסן, שאין עדיין שום ידיעות מסקוט. הוא שלח מיד מברקים אל אחיו, לאון, אל ננסן ואל המלך הוקון, בהם דיווח בקצרה על הצלחתו. למחרת היום שלח את הסיפור המלא הראשון אל ה"דיילי כרוניקל" הלונדוני, שלו מכר זכויות בלעדיות. "פראם" נשארה שבועיים בהובארט, ואליה הצטרפה ספינתו של דאגלס מוסון, ה"אורורה", שהייתה בשירות משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה. אמונדסן נתן להם במתנה 11 מכלביו שנותרו לפליטה מן המסע.
עוד הישגים של המשלחת.
הקבוצה המזרחית.
ב-8 בנובמבר 1911, לאחר יציאת המשלחת לגילוי הקוטב, יצאה משלחת נוספת שכללה את פרסטרוד, סטוברוד ויוהנסון אל ארץ אדוארד השביעי. החיפוש אחר הנקודה שבה הופך הקרח המוצק של החומה ליבשה מכוסה בקרח התגלה כמשימה קשה. ב-1 בדצמבר צפתה הקבוצה לראשונה במה שהיה ללא ספק יבשה, נונאטאק שתועד על ידי סקוט במהלך משלחת דיסקברי, בשנת 1902. אחרי שהגיעו לנקודה זו, אספו דגימות גאולוגיות ודוגמאות טחבים, וערכו סיור קצר בסביבה לפני ששבו לפראמהיים ב-16 בדצמבר 1911. הם היו הראשונים שהציגו רגל על ארץ אדוארד השביעי.
"פראם" ו"קיינאן מארו".
אחרי שיצאה ממפרץ הלווייתנים ב-15 בפברואר 1911, לאחר שהביאה את המשלחת לאנטארקטיקה, הפליגה "פראם" אל בואנוס איירס, לשם הגיעה ב-17 באפריל. כאן נודע לנילסן שקרנות המימון של המשלחת מוצו עד תום; סכום שהיה אמור להישמר לצורכי האונייה לא התממש. ידידו של אמונדסן, דון פדרו כריסטופרסון, עמד בהבטחותיו לספק מצרכי מזון ודלק. "פראם" הפליגה ביוני לשייט אוקיינוגרפי בין דרום אמריקה לאפריקה, שהעסיק אותה בשלושת החודשים הבאים. האונייה חזרה לבואנוס איירס בספטמבר 1911, לתיקונים ולחידוש מלאי הצידה לפני ההפלגה דרומה ב-5 באוקטובר. רוחות חזקות וים סוער גרמו להתארכות המסע, אבל האונייה הגיעה למפרץ הלווייתנים ב-9 בינואר 1912. ב-17 בינואר הופתעו אנשי פראם מהופעתה של עוד אונייה; הייתה זו "קֵיְינָאן מָארוּ" ועליה המשלחת היפנית לאנטארקטיקה בהנהגת נוֹבּוּ שיראזֶה. התקשורת בין שתי המשלחות הייתה מוגבלת עקב קשיי שפה, אך הנורווגים הבינו, שהיפנים בדרכם אל ארץ אדוארד השביעי. "קיינאן מארו" יצאה למחרת היום, וב-26 בינואר הנחיתה קבוצה על ארץ אדוארד השביעי. הייתה זו הנחיתה הראשונה על חוף זה מן הים; ניסיונות הנחתה מצד "דיסקברי" (1902), "נמרוד" (1907) וטרה נובה (1911) נכשלו כולם.
הימים שאחרי.
תגובות מיידיות.
בהובארט קיבל אמונדסן מברקי ברכה מאישים שונים, בהם נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט והמלך ג'ורג' החמישי. המלך היה שבע-רצון במיוחד מכך, שהנמל הראשון שבו עצר אמונדסן במסעו חזרה מאנטארקטיקה היה חלק מן האימפריה הבריטית. בנורווגיה הוכרזו החדשות בכותרות ראשיות והדגל הלאומי הונף ברחבי המדינה. כל משתתפי המשלחת קיבלו את מדליית הקוטב הדרומי הנורווגית (Sydpolsmedaljen), שהוציא המלך הוקון להנצחת המשלחת. עם זאת, הביוגרף של אמונדסן, רולנד האנטפורד, מזכיר את "הצינה שמתחת לתשואות"; הטקטיקה של אמונדסן הותירה אחריה משקע של אי-נוחות. עיתון נורווגי ביטא את שמחתו על כך, שאמונדסן מצא נתיב חדש, ולא פלש לנתיב של סקוט ממצר מקמרדו.
באנגליה, תגובות העיתונות לניצחונו של אמונדסן היו מאופקות, אך חיוביות ברובן. פרט לתגובות הנלהבות ב"דיילי כרוניקל" וב"אילוסטרייטד לונדון ניוז" - שלשניהם הייתה השקעה כספית בהצלחתו של אמונדסן - "מנצ'סטר גרדיאן" העיר, שכל עילה לתוכחה מאבדת מחשיבותה לנוכח אומץ הלב ונחישות הדעת של הנורווגים. קוראי "המגזין של אנגליה הצעירה" קיבלו הנחיה מפורשת, שלא תהיה עינם צרה בכבוד הניתן ל"איש הצפון האמיץ", שאותו הרוויח ביושר, ו"העיתון לנער" המליץ לכל נער בריטי לקרוא את סיפור משלחתו של אמונדסן. כתב הטיימס ביטא תוכחה מתונה לאמונדסן על דחיית ההודעה לסקוט עד שזה איחר את המועד להגיב, "דחייה מיותרת על אחת כמה וכמה, שכן איש לא היה מקדם בברכה שיתוף פעולה בחקר הקוטב הדרומי יותר מקפטן סקוט; ... אף על פי כן, שום אדם המכיר את קפטן אמונדסן לא יוכל להטיל ספק ביושרה שלו, ואם הוא פוסק שהגיע לקוטב, אין לנו אלא להאמין לו".