עטלף פרחים כהה (שם מדעי: "Melonycteris" או "Nesonycteris") הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת עטלפי הפירות ובו 3 מינים שאנדמיים למלנזיה. הסוג הוקם בשנת 1877 על ידי הזואולוג האירי ג’ורג׳ אדוארד דובסון והוא קרוב לסוגים עטלף פרחים ועטלף פרחים זנוב. המינים בסוג התחלקו בעבר לטקסון מונוטיפי עצמאי ושני מינים ששויכו לסוג Nesonycteris. עם זאת, בהמשך התברר שהשניים אינם כה שונים מהטקסון המונוטיפי שהתגלה לפניהם, והשלושה אוחדו לסוג יחיד עם שני תת-סוגים. עם זאת, בטקסונומיות מסוימות עדיין ניתן לראות את החלוקה הישנה.
תיאור.
עטלף הפרחים הכהה חולק קווי דמיון עם סוגים אחרים בתת-משפחת עטלפי הצוף: ראשו גדול וחרוטי, גופו גוצי וחרטומו צר ומחודד. עיניו גדולות, אוזניו צרות ואליפסיות ואפו קטן. לשונו ארוכה ועטויה בגבשושיות בקצה. השוקיים שעירות והזרועות כמעט עירומות לחלוטין. אורך הראש והגוף של עטלפי הפרחים הכהים 77–106 מ״מ ואורך הזרוע 55–65 מ״מ; משקלם עד 63 גרם. הסוג נטול זנב, וקרום התעופה האחורי שלו גדול ומפותח.
למין אחד בסוג יש טופר על האצבע המורה בעוד שאצל שני המינים האחרים היא נעדרת. הסוג מאופיין על בסיס נוסחת השיניים שלו שכוללת 32–34 שיניים; יש לו זוג חותכות בלבד בלסת העליונה בעוד שבלסת התחתונה מספרם נע בין 2 ל-4; יש לו גם 6 מלתעות ו-6 טוחנות.
לעטלף הפרחים פרווה קצרה וצפופה. צבעה הכללי כהה למדי ונע בין חום ערמוני לאוכרה או זהוב עמוק. אצל אחד המינים בסוג הבטן כהה בהרבה מהגב והצלעות, בעוד שאצל שני המינים האחרים היא חיוורת. הכנפיים בצבע שחור מבריק והזרועות והרגליים בצבע בורדו.
תפוצה וביולוגיה.
עטלפי הפרחים הזנובים אנדמיים למלנזיה, בה הם מצויים רק בארכיפלג ביסמרק והארכיפלג של איי שלמה. שני הארכיפלגים שייכים למדינות איי שלמה ופפואה. בארכיפלג ביסמרק יש נוכחות של מין אחד באיים הגדולים בריטניה החדשה ואירלנד החדשה. התפוצה של שני המינים האחרים היא באיי שלמה, ומתחלקת בין המזרח למערב: החלק המזרחי כולל את גוודלקנל, קולומבנגרה, מלייטה, ג’ורג'יה החדשה, איי ראסל, סן קריסטובל, ואנגונו, גטוקאה, ראנונגה, וולה לוולה וטטפארה, והחלק המערבי כולל את בוגנוויל, אובלירי, אלו, צ’ויסול, פאורו, מונו, סנטה איזבל ואיי נגלה. בית הגידול על עטלפי הפרחים כולל יער גשם טרופי, יער עננים ובתה חופית. הם מצוים בשפלות, בחופים וברכסים הרריים עד רום 1,600 מטר מעל פני הים.
המינים בסוג פעילים בשעות הלילה ומבלים את שעות היום תחת דקל, קוקוס ובננה. הם ניזונים בעיקר מצוף, אבקנים, מיץ פירות ופרחים של העצים הללו, ובשל כך מבלים רק 36% מזמן הפעילות בטיסה. הן הזכרים והן הנקבות של עטלפי הפרחים טריטוריאליים במיוחד, והם מגנים בקנאות על שטח עשיר במזון מפני עטלפים מאותו הזוויג. הרבייה ככל הנראה מונוגמית ויש שתי המלטות בשנה. מעבר לכך, אין מידע נוסף על האקולוגיה של הסוג וסביר להניח שהוא דומה בפרטים רבים לעטלפי פרחים אחרים.
המינים בסוג נמצאים במצב שפיר לעת עתה. המרת יערות למטעי קקאו ובננה פחות משפיעה עליהם מעטלפים אחרים, שכן גם המטעים מספקים להם את המזון הדרוש. העובדה שהסוג אינו שוכן במערות ואינו חי במושבות גדולות, מפחיתה את איום הציד.
מינים.
בסוג זה 3 מינים:
עטלף צינורי
עטלף צינורי או עטלף אף-צינור (שם מדעי: "Nyctimene") הוא סוג של עטלף ייחודי במשפחת עטלפי הפירות ובו 16 מינים שחיים במלנזיה, דרום-מזרח אסיה ואוסטרליה. הסוג הוקם בשנת 1797 על ידי הזואולוג הגרמני מוריץ בלתזר בורקהאוזן, ושמו המדעי ניתן לו על שם ניקטימן (״ליל ירח״) - בתו של אפופוס מלך לסבוס במיתולוגיה היוונית. הסוג ידוע בנחיריו הייחודיים ובכנפיו הצבעוניות וחי בעיקר ביערות גשם. הוא קרוב מבחינה חיצונית וגנטית לסוג עטלף צינורי מדומה.
תיאור.
אנטומיה ומאפיינים פיזיים.
לעטלף הצינור גולגולת גדולה, רחבה ומסיבית, גוף גוצי וכנפיים קצרות ורחבות. האוזניים קצרות ועגולות והעיניים גדולות במיוחד. החרטום רחב וקצר והלוע גמיש עם חריץ עמוק בשפה העליונה. הלשון בעלת 4 גבשושיות עגולות בקצה.
סימן ההיכר של הסוג שהעניק לו את שמו, הוא הנחיריים דמויי הצינור הייחודיים שלו שארוכים יותר מכל עטלף אחר ומגיעים לאורך 6 מ״מ. הנחיריים נפרדים זה מזה ויכולים לנוע באופן עצמאי לכיוונים מנוגדים. יש 3 תפקודים אפשריים של הנחיריים הייחודים: הפקת צלילים חזקים דרך האף, שנורקל לנשימה כאשר הראש שקוע בתוך עיסת פרי רטובה ויכולת להרגיש את הכיוון המדויק ממנו נודף ריח פירות בשלים.
אורך הראש והגוף של עטלף הצינור 69–144 מ״מ, אורך הזרוע 48–88 מ״מ ואורך הזנב 12–32 מ״מ; המשקל משתנה בהתאם למין ונע בין 26 ל-100 גרם. הזכר גדול וכהה מן הנקבה. הזנב מורכב מ-7 חוליות ואורכו כעצם השוק. קרום התעופה האחורי מסתכם ברצועות דקות לאורך פנים הרגליים. לסוג יש 24 שיניים בלבד, כשהחותכות התחתונות נעדרות. הניבים משוננים, ארוכים וחזקים והטוחנות והמלתעות רחבות וחדות.
כסות.
הפרווה של העטלף הצינורי קצרה, עבה וצפופה, והפנים שעירות יחסית לעטלפים. הצבע הכללי של הפרווה נע בין חום ערמוני לאוכרה, זהוב או חום אפרורי, עם פס כהה לאורך הגב. הגחון והחזה בהירים יותר וצבעם לבנבן, אפרפר או ורדרד. אצל רוב המינים בסוג, הראש בצבע אפור כהה או שחרחר להוציא את האוזניים, הלוע והנחיריים. האוזניים צבעוניות, כשעל פני המשטח החום-כתמתם שלהן יש נקודות צהובות ושחורות ובמקרים מסוימים הן עשויות להיות צהובות לחלוטין. הלוע החשוף ורוד או צהבהב והנחיריים הצינוריים בצבע צהוב מלוכלך. אישוני העין כתומים או אדומים והעפעפיים צהובות.
העטלף הצינורי בולט בצביעה הייחודית כנפיו; קרומי התעופה בצבע אדמדם, חלודה, שוקולד כהה או כתמתם, ובמקרים מסוימים אף ירוק זית, ירקרק או זהוב כהה. הכנפיים מנומרות בכתמים ונקודות לא-סדירות בצבע צהוב עז או כתמתם - בפרט באזור האמות ועצמות הגפיים הקדמיות. לכל עטלף יש דפוס נקודות שונה.
תפוצה.
עטלפי הצינור מצויים בעיקר במלנזיה ובמידה פחותה ביבשת אוסטרליה ודרום מזרח אסיה; טווח התפוצה של הסוג כולל את צפון-מזרח אוסטרליה, האיים גינאה החדשה, ארכיפלג ביסמרק, איי האדמירליות, איי שלמה, איי סנטה קרוז, חלק מאיי מאלוקו (סראם, בורו, הלמהרה, איי קאי, איי טנימבר, איי אובי ואיי ארו), האיים טימור, סולאווסי ובוטון ואחדים מאיי הפיליפינים (סבו, נגרוס וסיבויאן). בית הגידול שלהם משתנה מאזור לאזור, אך מורכב בדרך כלל מיער גשם טרופי, יער עננים, יער מנגרובים וביצות.
אקולוגיה.
העטלפים הצינוריים פעילים בלילה וחיים בדרך כלל בבדידות או בזוגות. הם מבלים את שעות היום בשינה על ענפי עצים בגובה 4–6 מטר כשהם עטופים בכנפיהם. הדפוס המנומר של הכנפיים נועד כנראה לספק לעטלף הסוואה בתוך העלווה הצפופה ולדמות עלים יבשים או אור וצל. כדי למקסם את ההסוואה, עטלפי הצינור אינם לנים ביחד, שכן אז ריבוי הכתמים הצהובים עשוי למשוך תשומת לב לא רצויה. העטלף הצינורי נוטה לחיות בשטח קבוע כל עוד יש בו מספיק מזון ואין בו לחץ גבוה של טורפים. את המזון הוא מחפש בתוך 200 מטר ממקום הלינה, והוא מחליף את המקום ברגע שהמשאבים מתדלדלים. במהלך הלילה, עשויה להיווצר קבוצת עטלפים קטנה על עצי פרי, אך היא מתפזרת מיד בסיום האכילה.
התזונה של העטלפים הצינורים מורכבת בעיקר ממיץ פירות, כשלצורך כך הם נוגסים בחתיכות פרי וסוחטים אותם בפה; הם אוכלים את העיסה הרכה לעיתים קרובות, ויורקים את החלקים הקשים והסיבים. העטלף עשוי לסחוט את הפירות במקום שבו קטף אותם, או לשאת אותם למקום שקט; הלסתות החזקות שלו, מאפשרות לו לשאת פרי שמשקלו כמחצית ממשקל גופו ואף יותר. בין הפירות הנפוצים שנסחטים על ידי העטלף ניתן למנות מיני תאנה, גויאבה ואנונה, והוא צורך גם כמויות קטנות של פרחים וצוף. הכנפיים הקצרות מאפשרות לו לתמרן בתוך חופה צפופה והוא מסוגל לרחף באוויר ולשנות כיוון תוך כדי רחיפה. באזורים יבשים או חמים, העטלפים שותים מים לעיתים קרובות.
על אף שעטלף הצינור אינו יכול לבצע איכון-הד, הוא עדיין מפיק קולות שריקה חזקים שמשמשים לתקשורת עם עטלפים אחרים; במהלך השריקות, הנחיריים רוטטים ונמתחים לאורכם המקסימלי. לעטלפי הצינור יש שתי עונות רבייה קצרות או אחת ארוכה מדי שנה - תלוי באזור הגאוגרפי. ההיריון נמשך 5-3.5 חודשים ולאחריהם נולד גור יחיד שיונק מאימו במשך 4 חודשים ונישא על החזה עד שהוא מפותח דיו.
מינים.
בסוג זה 16 מינים:
עטלף צינורי מדומה
עטלף צינורי מדומה (שם מדעי: "Paranyctimene") הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות ובו 2 מינים שאנדמיים לגינאה החדשה. הסוג הוקם בשנת 1942 על ידי הזואולוג האמריקני ג׳ורג׳ הנרי המילטון טייט והוא קרוב חיצונית וגנטית לסוג עטלף צינורי הססגוני והגדול יותר. הסוג נחשב במקור לטקסון מונוטיפי עד לגילויו של מין נוסף בשנת 2001.
תיאור.
לעטלף הצינור המדומה גולגולת רחבה, מוצקה ומעוגלת, גוף קטן וכנפיים קצרות ורחבות. העיניים גדולות, האוזניים קצרות ועגולות והלוע רחב ועגול. הנחיריים ארוכים במיוחד ודומים לצינור. הזנב קצר יחסית וכנף הזנב בלתי מפותחת. הלסתות שלו חזקות עם שיניים מפותחות וניבים חזקים וארוכים במיוחד. החותכות התחתונות נעדרות. במראהו הכללי הוא דומה מאוד לסוג עטלף צינור, אך המורפולוגיה של השיניים שונה במקצת והחך ארוך יותר. עטלף הצינור המדומה קטן יותר מעמיתו: אורך ראשו וגופו 63–93 מ״מ, אורך הזרוע 54–58 מ״מ ואורך זנבו 12–21 מ״מ; משקלו 21–33 גרם.