בסיבוב הראשון בבחירות לראשות העיר פריז לשנת 2020, המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית שתומכת באן אידיאלגו לכהונה שנייה במשרת ראשות העיר פריז, זכתה בקלות ב-30% מהקולות. המפלגה השמרנית שתומכת ביריבתה ראשידה דאטי, זכתה ב -22%, ומפלגת הרפובליקה בתנועה של הנשיא מקרון אשר תומכת בשרת הבריאות לשעבר אגנס בוזין זכתה ב-17.7%. המורד ממפלגתו של מקרון, סדריק וילאני, זכה ב -8%. אידיאלגו נבחרה מחדש לראשות עיריית פריז בסיבוב השני לאחר שקיבלה 50.2 אחוז מהקולות.
עיריות הרבעים.
בבחירות הללו נבחרו גם ראשי הרבעים ומועצות הרבעים של העיר פריז, המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית זכתה ב-10 רבעים, הרפובליקנים זכו בשליטה על 9 רבעים ואקולוגיה אירופית-הירוקים זכו על שליטה ברובע אחד
חברה פוסט-תעשייתית
חברה פוסט-תעשייתית הוא מונח בסוציולוגיה, המתאר את שלב ההתפתחות של החברה כאשר מגזר השירותים מייצר יותר עושר מאשר מגזר התעשייה.
את המונח טבע הסוציולוג הצרפתי אלן טוריין והוא קשור קשר הדוק למושגים תאורטיים סוציולוגיים דומים כמו פוסט-פורדיזם, חברת המידע, כלכלת ידע, כלכלה פוסט-תעשייתית, מודרניות מאוחרת וחברת רשת. כולם יכולים לשמש בכלכלה או בתחומי מדעי החברה כרקע תאורטי כללי בתכנון מחקרים.
כאשר נעשה שימוש במונח, מספר תהליכים נפוצים מתגלים:
מקורות.
המונח זכה לפופולריות בעקבות ספרו של הסוציולוג האמריקאי דניאל בל משנת 1974 "The Coming of Post Post Industrial Society". אולם את המונח טבע לראשונה הסוציולוג הצרפתי אלן טוריין בשנת 1969 שפרסם את העבודה הגדולה הראשונה על החברה הפוסט-תעשייתית. המונח שימש בהרחבה גם את הפילוסוף החברתי איוואן איליץ' במאמרו "Tools for Conviviality" משנת 1973.
המונח גדל והשתנה כשהפך למיינסטרים. המונח משמש רבים בתחומים שונים, דוגמת איש השיווק סת גודין, הממומחה למדיניות ציבורית קית' בוקלמן והסוציולוגים כמו ניל פליגשטיין ועופר שרון. נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון אף השתמש במונח כדי לתאר את הצמיחה הסינית בדיון בשנחאי ב-1998
הערכת ערך הידע.
החברה הפוסט-תעשייתית מתאפיינת בהערכת שווי מוגברת של הידע. כפי שנחזתה על ידי דניאל בל, כיצד דפוסי התעסוקה הכלכליים יתפתחו בחברות כאלה. לטענתו, התעסוקה תגדל מהר יותר במגזר השלישוני (והרביעוני) ביחס לתעסוקה במגזר הראשוני והשניוני וכי המגזר השלישוני (והרביעוני) יקבל עדיפות במשק. זה ימשיך להתרחש כך ש"השפעת המומחה" תתרחב והכוח יהיה מונופול על ידי ידע.
מכיוון שהמגזר השלישוני והרביעוני הם בעצם מכווני ידע, הדבר יביא למבנה חדש של מערכת החינוך, לפחות בניואנסים שלה. "הכוח החדש ... של המומחה" מוליד כתוצאה מכך את התפקיד ההולך וגדל של אוניברסיטאות ומכוני מחקר בחברות פוסט-תעשייתיות. חברות פוסט-תעשייתיות עצמן מתמקדות במקומות אלה של ייצור ידע וייצור מומחים כמוקדיהם החדשים. כתוצאה מכך, המרוויחים הגדולים ביותר בחברה הפוסט-תעשייתית הם אנשי מקצוע עירוניים צעירים. כדור חדש, משכיל יותר שנלהב יותר מליברליזם, צדק חברתי ואיכות הסביבה, העברת הכוח לידיהם, כתוצאה מחשיבות הידע שלהם, מצוטטת לעיתים קרובות כדבר טוב.
התרבות היצירתית.
באופן דומה, החברה הפוסט-תעשייתית משרתת את התרבות היצירתית. האנשים המצוידים ביותר לשגשג בחברה טכנולוגית הולכת וגוברת, הם צעירים בעלי השכלה גבוהה. ככל שההשכלה עצמה הופכת יותר ויותר מכוונת לייצור אנשים המסוגלים לענות על הצורך במימוש עצמי, יצירתיות וביטוי עצמי. שינוי ניואנסי זה בחינוך, כמו גם בקרב המעמד המתפתח של אנשי מקצוע צעירים, בעצמו מביא למה שג'יימס די רייט מזהה כ"שפע כלכלי חסר תקדים והשבעת הצרכים החומריים הבסיסיים בקלות יחסית". גם אלן דנהאם-ג'ונס צופה מאפיין זה של החברה הפוסט-תעשייתית, בה ניתן "לצרוך" שפע של מוצרים באופן שווה ולהיות בעלי זמן פנאי נטול עבודה".
החברה הפוסט-תעשייתית מודגשת שוב ושוב ככזו שבה ידע הוא כוח וטכנולוגיה היא המכשיר. מטבע הדברים, אנשים בעלי כישורים יצרתיים מועילים לחברה כזו. הדוקטרינה של "מהירות, ניידות וגמישות" מתאימה היטב לתעשייה יצירתית דינמית, וככל שתעשיות הייצור הולכות ופוחתות, הדרך סלולה עבור אמנים, מוזיקאים ויוצרים שכישוריהם מנוצלים טוב יותר במגזרים השלישוני והרביעוני. הגאוגרף העירוני טרבור בארנס, חקר את התפתחות העיר ונקובר שבקנדה בסוף המאה ה-20 כעיר פוסט-תעשייתית, ומביא לדוגמה את התבססותה על תעשיית משחקי הווידאו כמרכיב של מגזר השירותים, וחלק חשוב בכלכלה הפוסט-תעשייתית.
ככל שהפעילות הכלכלית עוברת בעיקר מהמגזר הראשוני והמגזר השניוני למגזר השלישוני, ואחר כך הרביעוני, ערים שבהן מתרחש שינוי זה, הופכות יותר פתוחות לחילופי מידע. והדבר מגביר את הדרישה לשירותי המגזר השלישוני והרביעוני, כגון מימון, חינוך, תקשורת, ניהול, הכשרה, הנדסה ועיצוב. על העיר להפוך למוקד המסוגל לספק את המידע המעודכן ביותר מרחבי העולם. כך צמחה תופעת "עיר העולם" או "עיר גלובלית", המהווה מוקד מרכזי בעל השפעה כלכלית, חברתית, או פוליטית ולעיתים קרובות גם תרבותית ישירה ומוחשית על הזירה הבינלאומית, בעידן הגלובליזציה. ערי עולם מוגדרות כבעלות קשר ישיר, שאינו מוגבל למיקומן הגאוגרפי, עם העולם החיצוני למדינת הלאום.
התרכזות גאוגרפית.
החברה הפוסט תעשייתית מופיעה ברוב עוצמתה בערים, וביטויה המרחבי הוא התרכזות גאוגרפית בערים גדולות, לרוב
באזורי מטרופולין, הבולטות בערים אלה הן ערי העולם.
השינויים המבניים במשק, בחברה ובמרחב, פרי העידן הפוסט תעשייתי, היה מנוע עיקרי להעצמתה של תופעת הגלובליזציה שאפשרה את השילוב בין המערכות המורכבות וחובקות העולם של המשק הגלובלי. עוגני המשק הגלובלי, שהם גם מוקדי ההתרחשות הפוסט תעשייתית, הם הערים גדולות, רובן ערי עולם, שהן ישויות מרחביות ריכוזיות ומקוטבות, אשר מהוות עוגן המחבר את המשקים הלאומיים לכלכלה הגלובלית. החברה הפוסט תעשייתית מתמחה בשירותים יצרניים מתקדמים, שהחשובים בהם להנעת המשק הגלובלי הם השירותים המשפטיים,
הפיננסיים והחשבונאיים, שירותי הפרסום והייעוץ הארגוני ודומיהם. אלה מאפשרים את קיומן ואת ניהולן של מערכות ייצור מורכבות, חברות רב לאומיות, חלקן גם רב מקומיות, הפרוסות על פני הגלובוס. אך לרוב מצויים משרדי המטה שלהם בערי העולם דוגמת ניו יורק, לונדון וטוקיו, בהם קיים ריכוז של ספקי שירותים אלו.
הסופר ליג
הסופר ליג (באנגלית: The Super League) הוא מפעל כדורגל אירופי פוטנציאלי שנתי, בו עתידים להתחרות המועדונים האירופיים הבכירים, אם וכאשר המפעל אכן יצא לפועל. המפעל נוסד ב-18 באפריל 2021 על ידי 12 מועדונים, ושלושה מועדונים נוספים צפויים להצטרף אליו. 15 המועדונים המייסדים יהיו חלק מהמפעל באופן קבוע, וחמישה מועדונים נוספים יוכלו להעפיל אליו באופן שנתי בהתבסס על ביצועיהם בעונה הקודמת. נשיא הטורניר הוא פלורנטינו פרס, נשיא ריאל מדריד.
רקע.
הצעות להקמת טורניר סופר ליג אירופי החלו לעלות כבר בשנת 1998, אך נכשלו כאשר אופ"א הרחיבה את מפעל ליגת האלופות. ההצעה הועלתה מספר פעמים במהלך שני העשורים הבאים, אך לא זכתה להצלחה.
לפי מסמכים שהודלפו, במועדונים הגדולים ניסו מ-2015 לבחון ברצינות ולעומק הקמת ליגה אירופית פרטית שבה ייטלו חלק רק 16 הקבוצות הגדולות ביבשת.
הקמה.
הליגה הוכרזה ב־18 באפריל 2021, באמצעות הודעה לעיתונות שנשלחה על ידי המועדונים המייסדים. ההודעה הגיעה בערב פגישת הוועד של אופ"א, שהתכוונה לחדש ולהרחיב את ליגת האלופות של אופ"א מעונת 2024/25 במטרה להגדיל את מספר המשחקים וההכנסות, בעקבות לחץ מצד מועדונים מובחרים באירופה. בהודעה לעיתונות נאמר כי הכוונה היא "לספק התאמות איכותיות יותר ומשאבים כספיים נוספים לפירמידת הכדורגל הכללית", תוך שהיא מספקת צמיחה כלכלית ותמיכה משמעותית יותר בכדורגל האירופי באמצעות התחייבות ארוכת טווח לתשלומי סולידריות בלתי מוגבלים אשר יגדל בהתאם להכנסות הליגה".
בנוסף לתחרות הגברים, הארגון מתכנן גם להשיק ליגת על נשים מקבילה "בהקדם האפשרי".
מועדונים מייסדים.
12 מועדונים הכריזו על הקמת המפעל, כאשר שלושה מועדונים נוספים צפויים להצטרף בהמשך. 15 המועדונים המייסדים ייקחו חלק בטורניר באופן קבוע. המועדונים המייסדים הם:
נסיגת קבוצות.
המועדון האנגלי הראשון שהראה היסוסים לגבי המשך פעילותו במפעל היה צ'לסי, וזאת לאור פגישתו של יושב הראש ברוס באק עם השחקנים.
ב-20 באפריל הודיעה מנצ'סטר סיטי כי החליטה לנקוט בצעדים רשמיים במטרה לפרוש מהמפעל. נשיא אופ"א, אלכסנדר צ'פרין, פרסם הודעה ובה בירך את המועדון על שובו ל"משפחת הכדורגל האירופאי".
ארסנל, ליברפול, מנצ'סטר יונייטד וטוטנהאם הוטספר פרשו גם הן בהמשך היום. צ'לסי הודיעה רשמית על פרישתה בבוקר למחרת.
לאחר פרישתם של המועדונים האנגליים הודיעה ב-21 באפריל הנהלת הסופר ליג ש"לאור מצב הדברים הנוכחי נשקול מחדש את הצעדים הנדרשים כדי לעצב את הפרויקט מחדש, כשהמטרה תמיד להביא לאוהדים את החוויה הטובה ביותר שניתן, ובה בעת להגדיל את תשלומי הסולידריות לכל קהילת הכדורגל."
באותו היום, כשלושה ימים לאחר ההודעה על הקמתה, הודיעה הסופר ליג כי היא משעה את פעילותה.
מצטרפים פוטנציאליים.