לוק פותח את מחשבות אחדות אודות החינוך בדיון על החינוך הגופני של הילד. כמו בחינוך הנוגע לשכל, כך גם בנוגע לגוף לוק מאמין שעל הילד ללמוד הרגלים נכונים בדרך הניסיון המעשי. כך למשל, על ההורים לחשוף את הילד לחום, לקור ולרטיבות. החוזק של הגוף וזה של השכל מתבטאים ביכולת של הילד לסבול קשיים ולהעדיף את מה שמורה התבונה על פני מה שמורים החשקים והנטיות. חלק עיקרי במטרת החינוך הוא, אם כן, ללמד את האדם להתגבר על פיתויים ולפתח במקומם מידות טובות והתנהגות ראויה.
בני אדם באופן כללי מונעים על פי העיקרון ההדוניסטי של משיכה לעונג ודחייה מכאב. המטרה של החינוך אינה לבטל את העיקרון הזה, אלא לעזור לילדים להבין את התוצאות של מעשיהם ולפתח את היכולת לסבול כאב מיידי ולוותר על עונג מיידי לטובת עונג עתידי חשוב יותר, או לצורך מניעה של כאב רב יותר בעתיד. לצורך כך ממליץ לוק על אסטרטגיות שונות של חינוך. למשל, הוא ממליץ להימנע ממתן פרסים על התנהגות טובה כדי לא לפתח אצל הילד תלות בסיפוק מיידי. מנגד, על ההורים לעודד את הילדים לפעול על פי השאיפה לכבוד בעיני הבריות והרתיעה מתחושת הבושה. לפי לוק, כאשר לומד השכל להכיר את העונג של הערכה בעיני אחרים והכאב שבכלימה, הופכים מניעים אלה לעוצמתיים ביותר בקביעת התנהגות. מוניטין אינו חוק הטבע האמיתי ואינו מדד אמיתי למידות טובות, אך הוא המדד הקרוב ביותר להם, ולכן ראוי לעודד את הילדים להתייחס ברצינות רבה לעונג שבהערכה מצד אחרים. עידוד המוניטין כמניע יאפשר להורים להימנע משימוש יתר בעונשים גופניים. לוק מעודד הורים לתת מחמאות לילדים בפומבי ולנזוף בהם בפרטיות. המקרה היחיד שבו עונש גופני הוא מומלץ הוא זה של מרדנות כנגד הסמכות ההורית.
לוק התנגד לאופן הלימוד בבתי הספר בתקופתו והעדיף חינוך ביתי. הוא סבר שבתי הספר אינם מתאימים לחינוך המוסרי של הילדים ומתמקדים רק בלימוד הפורמלי של המקצועות. בתי הספר נוטים לענישה גופנית, שבהקשר של לימוד שפות ומקצועות אחרים לא מקדמת הרגלים נכונים וחשיבה עצמאית. בבית ילדים לומדים, בנוסף למקצועות הלימוד, גם נימוסים, הימנעות מאכזריות, שליטה עצמית, אהבת האל, אהבת הלימוד, נדיבות וכדומה. במהלך ההתעצבות של הילד שתי תכונות טבעיות הן חשובות במיוחד: הסקרנות ואהבת החופש. הסקרנות מקדמת את הילד להשגת ידע ולהסרת הבורות, ולכן על ההורים לטפח אותה ולענות בסבלנות על השאלות של ילדיהם. אהבת החופש היא לא שאיפה לפרוק עול ולאבד שליטה, אלא תחושה של עצמאות בעת המעשה. העונג שבמשחק נובע מאהבה זו לחופש. לוק דגל בהתאמה של החינוך לטבע של הילד ובשימוש במשחק במקום בשינון. על הילדים ללמוד שפות, אך ככל האפשר יש ללמדם באופן הטבעי שבו הם לומדים את שפת האם.
על תבוניות הנצרות.
לוק התעניין בתאולוגיה נוצרית, ונושאים הקשורים לדת ולפרשנות של כתבי הקודש מופיעים כמעט בכל כתביו. לקראת סוף חייו הוא פרסם בעילום שם מספר חיבורים תאולוגיים, ביניהם "התבוניות של הנצרות כפי שנמסרה בכתבי הקודש" (The Reasonableness of Christianity As Delivered in the Scriptures) ו"הצדקה של תבוניות הנצרות" (A Vindication of the Reasonableness of Christianity) משנת 1695, "הצדקה שנייה של תבוניות הנצרות" משנת 1696, ו"פרפרזה והערות על איגרות פאולוס" (A Paraphrase and Notes on the Epistles of St Paul), שהיה החיבור האחרון שכתב לפני מותו ופורסם לאחר מותו בשנת 1707.
הרקע לכתיבת חיבורים אלה הוא נושא במחלוקת בקרב פרשניו של לוק. לפי ג'ון מרשל , המסה על השכל האנושי עוררה מספר בעיות תאולוגיות שעליהן ביקש לוק לענות. בין השאר, לוק טען שבני אדם יכולים לדעת את חובותיהם המוסריות באמצעות התבונה בלבד, אבל הוא חשב גם שאמונה בעולם הבא חשובה עבור המוסריות של בני אדם. עם זאת, הוא לא סיפק הוכחה דמונסטרטיבית לקיומם של חיים לאחר המוות, לתחיית המתים ולענישה על חטאים. עבור לוק, הכתבים התאולוגיים מאמצע שנות ה-90 היוו הזדמנות להביע את עמדתו בנושאים אלה. בנוסף, לפי מרשל, לוק התעניין בפולמוס שכונה "המחלוקת האוניטארית" בשנים 1687–1700 ואשר עסק בשאלת קיומו של השילוש הקדוש, בתפקיד והמהות של ישו, ובאמונה לגבי החטא הקדמון. הוא קרא את הכתבים המרכזיים שהודפסו במהלך המחלוקת והתכתב לגביה עם חברים כגון אייזק ניוטון וז'אן לקלרק . המחשבה האפיסטמולוגית של לוק קירבה את עמדתו לעמדות של הסוציניאניסטים, זרם אוניטרי שדחה את האמונה המקובלת לגבי השילוש הקדוש ונחשב למינות. נושאים אחרים שהשפיעו על הכתיבה התאולוגית של לוק, לפי מרשל, הם הפולמוס על דוקטרינת ההצדקה והפולמוס על הדאיזם, השקפה לה לוק התנגד. פרשנים אחרים חולקים על טענות אלה. כך למשל, ויקטור נובו טוען שכל הנושאים האלה הם משניים בטקסטים של לוק, ומחלקם הוא אף התעלם לחלוטין. לפי נובו הרקע לכתבים אלה הוא הקשר האינטלקטואלי בין לוק וחברתו הקרובה דאמריס מאשם.
הטיעון של לוק הוא שהנצרות היא תבונית, לא במובן שהאמת הנמסרת בברית החדשה היא טבעית או ניתנת לגילוי באמצעות התבונה בלבד, אלא במובן שלהיות נוצרי זו הבחירה הטובה והתבונית ביותר. לוק הדגיש שמשפט הטבע הוא החוק האלוהי ושהוא ניתן להבנה באמצעות התבונה. התבונה אם כן מהווה מקור סמכות בענייני מוסר. אולם, אין זה המקור היחיד. לצד התבונה קיים חוק מוסרי שנמסר על ידי אלוהים בהתגלות. בין שני מקורות סמכות אלה קיימת הלימה, שכן כל מה שאלוהים מגלה הוא אמת והתבונה יכולה להסכים לו. בנוסף, כאשר אלוהים מוסר דבר מה בהתגלות הוא דואג תמיד לספק הוכחות לכך שאכן מדובר בהתגלות אלוהית. נובע מכך שניתן להסתמך על כוח השיפוט של התבונה על מנת להבהיר שדבר מה אכן נמסר בהתגלות. כך גם לגבי כתבי הקודש: התנ"ך והברית החדשה. כתבים אלה נמסרו בהתגלות, דבר שניתן להוכחה על ידי הפרטים המצויים בהם, ולכן הם מבטאים אמת היסטורית ומוסרית.
בניגוד לדאיסטים ולמאמינים בדת הטבעית, לוק סבר שבאופן מעשי קשה מאוד להבין את החוק המוסרי באמצעות התבונה בלבד, ולכן יש חשיבות מכרעת למה שנמסר בהתגלות. גם אנשים תבוניים נוטים לטעות לגבי החוק המוסרי ולהתאים את מסקנותיהם למה שנוח להם. חלק מהדוגמאות שלוק נותן הם להוגים שחיו לפני הולדת ישו, כגון אפיקורוס, סנקה וקונפוציוס. הקושי של בני אדם להבין את החוק המוסרי ולפעול על פיו נובע מהחולשה של בני האנוש מאז נפילת האדם. אדם הראשון נברא על ידי אלוהים כיצור מושלם מבחינה גופנית ורוחנית ובעל חיי נצח. כעונש על אי הציות לאלוהים אדם וחווה איבדו את חיי הנצח והפכו לבני תמותה. צאצאיהם הם גם כן באופן טבעי בני תמותה. יש להבחין בין תפיסה זו לבין רעיון החטא הקדמון. צאצאי אדם וחווה לא נולדים חוטאים, והרשות נתונה להם לפעול באופן וולונטרי על פי החוק המוסרי או לסור מדרך זו ולחטוא. זהו החוק בנוגע למעשים טובים, ששפתו על פי לוק היא "עשה זאת וחיה, הפר זאת ותמות". המצב האנושי מאז נפילת האדם הוא מצב של חולשה ובינוניות, שמעיב גם על היכולת של בני האדם לפעול על פי החוק של המעשים הטובים . נפילת האדם היא נפילה ממצב של ציות מוחלט לחוק האלוהי, על כל הפרטים והדיוקים שבו. בני אדם יכולים לבחור לפעול על פי החוק האלוהי ולזכות בחיי נצח, אך כל חריגה, ולו הקטנה ביותר, מהחוק האלוהי מובילה לאובדן חיי הנצח, כך שסביר שאף אחד לא יזכה בחיים אלה.
אם קונפורמיזם לחוק האלוהי לגבי מעשים טובים היה הדרך היחידה להשיג חיי נצח, רק מתי מעט, אם בכלל, היו יכולים לקוות לחיים שלאחר המוות. אולם, אלוהים בחסדו נתן לבני האדם גם את החוק של האמונה והכריז שכל מי שמאמין יזכה בחיי נצח, גם אם הפר את החוק של המעשים הטובים. כך למשל, אברהם הוכרז כצדיק כיוון שהאמין בהבטחה של אלוהים ששרה תלד לו ילד. עבור נוצרים, החוק של האמונה דורש אמונה בקיום אלוהים ואמונה בכך שישו הוא המשיח. לפני שישו הופיע ועשה ניסים שהראו ללא כל ספק שהוא שליח האלוהים, העולם היה במצב של חשיכה ושגיאה, לא בגלל אי-שימוש בתבונה, אלא בגלל החולשות האנושיות שהן נחלת הכלל מאז הנפילה. ישו הראה שציות לאלוהים הוא הבסיס למוסריות והבהיר את חוק הטבע לכל מי שמוכן לראות. ההתגלות של ישו, אם כן, סיפקה לבני האנוש נתיב ברור לחיי נצח. כפי שכתוב באיגרת הראשונה אל הקורינתים "כַּאֲשֶׁר בָּאָדָם הָרִאשׁוֹן מֵתִים כֻּלָּם כֵּן יִחְיוּ כֻלָּם בַּמָּשִׁיחַ" (ט"ו 22). לפי לוק, האמונה שישו הוא המשיח שבאמצעותו יזכו בני האדם בתחייה מחדש ובחיי הנצח שאיבד אדם הראשון היא אמונה תבונית, לא כיוון שהתבונה מגלה את תוכנה לבדה, אלא כיוון שהיא שימושית לצורך השרשת המוסר בעולם כולו, כיוון שהתבונה יכולה להסכים לה, וכיוון שבלעדיה רוב בני האדם התבוניים נותרים חלשים וללא יכולת להשיג חיי נצח.
האמונה באלוהים ובכך שישו הוא המשיח היא הבסיס המינימלי מגדיר את הנצרות, וכל מי שמאמין בכך הוא נוצרי. בסיס מינימלי זה הולם את התמיכה של לוק במדיניות של סובלנות דתית.
השפעה וביקורת.
לכתבים של לוק הייתה השפעה עצומה על המחשבה של פילוסופים אחרים ועל התודעה הציבורית החל מסוף המאה ה-17. מסכם זאת ריצארד אשקרפט:
תורת ההכרה.