ממצאי רמידוס רומזים לא רק על התנאים אלא גם על הסיבות בשלהן התפתחה ההליכה על שתיים. עוד ב-1981 הציג אוון לבג'וי את השערת "הפרנסה הזכרית" (male provisioning hypothesis), תסריט להתפתחות ההליכה על שתיים ביער במקביל להתפתחות של מונוגמיה בענף האדם. ההשערה מסתמכת על נטייתם של הזכרים באדם למונוגמיה, בעיקר בהשוואה לקופי-האדם הגדולים שהם פוליגמים. זכרי האדם גם מפגינים לרוב התנהגות אבהית - הם דואגים לצאצאיהם ומסייעים לפרנסת האם בזמן שהיא מטפלת בצאצאים, התנהגויות שזכרי קופי-האדם הגדולים אינם מפגינים כלל. בביולוגיה אבולוציונית, נטייה למונוגמיה נחשבת לרוב כתנאי להתנהגות אבהית, משום שהיא מסייעת לזכר להבטיח שהוא אכן דואג לילדיו שלו ולא לילדי זכר אחר, התנהגות שמבחינה אבולוציונית לא יהיה בה יתרון ברירה. ואכן, במיני בעלי-חיים החיים מונוגמיה והתנהגות אבהית כמעט תמיד מופיעות יחד. בנוסף, זכרים נוטים יותר לארגון שבטי ולשיתוף פעולה הדוק כאשר מובטח לכל אחד מהם קשר זוגי אחד לפחות, ואין להם צורך להילחם ביניהם על זכות ההחזקה של הרמון נקבות, כפי שקורה בגורילה למשל. במרבית מיני ההומינינים הנכחדים, וארדיפיתקוס רמידוס בכללם, נמצא הבדל קטן יותר בין הזכרים והנקבות (דו-צורתיות זוויגית) בגודל הגוף ובצורה, האופייני למינים מונוגמיים ולא פוליגמיים, וכן נמצאו ניבים קטנים יותר אצל הזכרים, אשר מצביעים על ירידה בעימותים האלימים ביניהם. השערת הפרנסה הזכרית מקשרת נטיות אלו להליכה-על-שתיים, ומציעה שהאחרונה התפתחה משום שאיפשרה לזכר לשאת מזון בידיו אל הנקבה והצאצאים שלו. גם שימפנזים בני-ימינו הולכים לעיתים על שתיים, בעיקר כאשר הם נושאים מזון בזרועותיהם, אולם הם אינם מונוגמיים והאבות אינם דואגים לצאצאיהם. עם-זאת, זכרי שימפנזים לעיתים מעניקים מתנות מזון לנקבות מיוחמות על-מנת לפתותן להזדווגות, ופרנסה קבועה של הנקבה והצאצאים הייתה עשויה להתפתח מהתנהגות כזו. התפתחות מונוגמיה בשילוב עם נשיאת מזון לצאצאים ולנקבות הייתה עשויה להוות יתרון ברירה חזק ביותר באב קדמון של שושלת האדם. זאת משום שתקופת הינקות וההתבגרות אצל כל ההומינידים ארוכה במיוחד, כך שהיא מהווה את המגבלה העיקרית על מספר הצאצאים שהאם מסוגלת להביא לבגרות בימי חייה. דאגת הזכר לצאצא ולאם הייתה עשויה לאפשר קצב גידול מהיר יותר של הצאצא ולהגדיל משמעותית את סיכוייו להגיע לבגרות. השערה כזו גם מסבירה מדוע אפילו הליכה-על-שתיים פרימיטיבית מאוד ורחוקה מיעילות ביומכנית הייתה עשויה לספק יתרון ברירה משמעותי. ממצאי רמידוס אינם מוכיחים את השערת הפרנסה הזכרית, אולם הם תומכים בה במידה רבה, שכן הם מדגימים שההליכה הזקופה התפתחה לראשונה ביער, במין עם ניבים קטנים יחסית והבדל קטן בגודל הגוף בין הזכרים והנקבות. ב־2009 פרסם לבג'וי מאמר נוסף שבו הוא בוחן מחדש את ההשערה ומפתח אותה לאור ממצאי רמידוס.
אב קדמון שאיננו דמוי שימפנזה.
כבר על פי התאוריות הראשונות של האבולוציה של האדם על פי צ'ארלס דרווין ותומאס הקסלי במאה ה-19, האדם לא התפתח מן השימפנזה, אלא האדם והשימפנזה בני-ימינו התפתחו שניהם מאב קדמון משותף, שהיה קוף-אדם קדום. אבל למרות טענה מקובלת זו, במחקר הפלאואנתרופולוגי נוהגים להניח שאותו אב קדמון דמה לשימפנזה הרבה יותר מאשר לאדם, ולעיתים קרובות משתמשים בשימפנזה כבמודל מחקרי לאב הקדמון. זוהי הנחה שקל לעשותה, משום שבהיעדר כמעט מוחלט של מאובנים מהקו המוביל מהאב הקדמון לשימפנזה לא היו ראיות שיסתרו אותה.
ואולם לטענתם של מגלי ארדיפיתקוס רמידוס, השלד של ארדי מראה שהאב הקדמון המשותף היה שונה מן השימפנזה באותה מידה שהיה שונה מן האדם, ומבחינות מסוימות אף דמה לאדם יותר מאשר לשימפנזה. כאמור למעלה, כף היד של ארדי (וכנראה גם של האב הקדמון המשותף) דמתה יותר לכף היד של האדם, בעלת האגודל הנגדי הגדול והמפותח, מאשר לכף היד של השימפנזה בעלת האגודל הקטן, והגב התחתון של ארדי היה ארוך כשל האדם ואף יותר, בהשוואה לגב התחתון הקצר והקשיח של קופי-האדם. מבחינות רבות נראה איפוא שהמקוק או הבבון, קופים מודרניים בעלי-זנב, עשויים לשמש מודל טוב מן השימפנזה לאב הקדמון המשותף של השימפנזה והאדם, אף על פי שהם מרוחקים יותר מבחינה אבולוציונית. וייט מרבה להדגיש נקודה זו על-מנת להמחיש את חיוניות חקר המאובנים להבנת האבולוציה של האדם, ככלי המאפשר מחקר המבוסס על רצף הגנום של מינים חיים.
אי-הבנה באמצעי התקשורת לגבי מסקנות המחקר.
טענת החוקרים ש"ארדי מראה שהאדם לא התפתח מקוף-אדם דמוי שימפנזה" גרמה לבלבול ואי-הבנה בקרב חלק מאמצעי התקשורת והציבור, שפירשו אותה בטעות כאילו מסקנת המחקר הייתה שבני-אדם לא התפתחו מקופי-אדם, בסתירה לתורת האבולוציה. לאי-הבנה זו תרם אוון לבג'וי עצמו, כשאמר בראיון ששודר לרגל פרסום התגלית: "האדם לא התפתח מקופי האדם. באותה מידה ניתן לומר שקופי האדם הם אלו שהתפתחו מן האדם". כוונתו בכך הייתה לאדם המודרני וקופי האדם המודרניים, אך כמה מאמצעי התקשורת לא הבינו זאת ופירשו את האמירה כאילו "החוקרים העמידו את התאוריה המקובלת על ראשה". בריאתנים ברחבי העולם מיהרו להתלות באי-הבנה זו, כך למשל רשת אל ג'זירה דיווחה כי "מדענים אמריקנים הציגו ראיות שתורת דרווין היא מוטעית" וש"המאמר מפריך את ההשערה שמוצא האדם מן הקופים". כתבת סיינס אן גיבונס העמידה את הדברים על דיוקם: למעשה ארדי היא מאובן מעבר מובהק בין קופי-אדם קדומים לאוסטרלופיתקנים, ובכך מציגה אישוש רב-עוצמה לתאוריה של דרווין והקסלי כי מוצאם של האדם ושל השימפנזה הוא מאב קדמון משותף, שהיה קוף-אדם קדום. המחקר החדש רק מראה שאותו קוף-אדם קדום לא היה זהה לשימפנזה המודרני יותר משהיה זהה לאדם המודרני, שכן השימפנזה אף הוא תוצאת אבולוציה של מיליוני שנה מאז האב הקדמון.
משפט שפלי-בונדרבה
אלכס ג'יימס
אלכסנדר וילסון ג'יימס (באנגלית: Alexander Wilson James; 14 בספטמבר 1901 - 1 ביוני 1953) היה כדורגלן סקוטי.
ג'יימס נחשב לאחד מהשחקנים הטובים ביותר בהיסטוריה של ארסנל, ושיחק בעמדת החלוץ השני שהיה מצטרף מאחור לחלוצים הקדמיים של ארסנל שתקפו את שער היריב. הוא התפרסם בזכות יכולת המסירה שלו ובשליטתו הגבוהה בכדור, והושווה מספר פעמים לדניס ברגקאמפ. כתוצאה מהשיגרון שממנו סבל הוא נאלץ ללבוש מכנסיים ארוכים יחסית כדי לכסות את הגטקעס ששמרו על חום גופו. הבגדים הללו הפכו לסימן ההיכר שלו.
ביוגרפיה.
ג'יימס נולד במוסנד שבלנרקשייר, סקוטלנד, וגדל בכפר הסמוך בלסהיל, שבו התיידד עם יואי גלאגר. ג'יימס החל את הקריירה שלו במועדוני נוער מקומיים. ג'יימס הצטרף לריית' רוברס ב-1922, ושיחק במדי המועדון במשך שלוש עונות שבהן הופיע בלמעלה מ-100 משחקים. ב-1925 הוא עבר לפרסטון נורת' אנד תמורת 3,000£.
ג'יימס שיחק בפרסטון במשך ארבע שנים בהן המועדון היה בליגה השנייה, והבקיע 55 שערים ב-157 משחקים; לקראת סוף התקופה שלו בפרסטון הוא נכנס למספר מחלוקות עם הנהלת המועדון. המחלוקות עסקו בנושא שכרו של ג'יימס (הפוטבול ליג קבעה באותה תקופה תקרת שכר של 8£ לשבוע) ובכך שהנהלת המועדון סירבה לשחררו למשחקיה של נבחרת סקוטלנד.
ב-1929 הועבר ג'יימס לארסנל של הרברט צ'פמן תמורת 8,750£, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד לידס יונייטד ב-31 באוגוסט 1929. על מנת להעלות את שכרו מבלי להפר את תקנות הליגה ארגנו עבורו במועדון תפקיד של "דוגמן ספורט" בחנות הכלבו הלונדונית סלפרידג'ס. ג'יימס לא התבלט בעונתו הראשונה בארסנל בגלל פציעה שספג בזמן ששיחק בליגה השנייה; אולם, הוא שיחק במשחק גמר גביע ה-FA של 1930 נגד האדרספילד טאון, והבקיע את השער הראשון מתוך שניים בניצחון ארסנל. היה זה התואר החשוב ביותר שהמועדון זכה בו עד לאותה עונה.
ג'יימס היה חלק מהסגל של ארסנל שזכה לדומיננטיות רבה בכדורגל האנגלי בשנות ה-30. כיוון שלא היה חלוץ מרכזי הוא הבקיע מעט שערים באופן יחסי, אך חיפה על כך באמצעות מספר רב של בישולים. יכולת המסירה וראיית המשחק של ג'יימס סייעו לו בהעברת הכדורים לחלוצים הקדמיים דייוויד ג'ק, קליף באסטין, טד דרייק וג'ק למברט.
ג'יימס היה שחקן מרכזי בארסנל בעונת האליפות של 1930/1931, אך נפצע בעונה שלאחר מכן; ללא ג'יימס המועדון סיים במקום השני לאחר אברטון, ובגמר גביע ה-FA של 1932 הפסיד המועדון לניוקאסל יונייטד בנסיבות שנויות במחלוקת.
ג'יימס החלים מפציעתו וסייע לארסנל לזכות באליפות שנייה בעונת 1932/1933, כאשר שחקני המועדון קובעים שיא מועדון של 118 שערי ליגה. הוא מיעט לשחק בעונת 1933/1934 כתוצאה מפציעות נוספות, והמועדון הצליח להגן על תוארו עם מספר שערים נמוך בהרבה (75). לאחר החלמתו של ג'יימס המועדון זכה באליפות רביעית (שלישית ברצף) בעונת 1934/1935, כאשר טד דרייק מבקיע 42 שערי ליגה, רבים מתוכם בסיועו של ג'יימס. בעונה שלאחר מכן הוא זכה במדליה על השתתפות בגמר גביע ה-FA לאחר ששימש קפטן המועדון בניצחון 1 - 0 על שפילד יונייטד.
למרות יכולתו הגבוהה במועדונים השונים שבהם שיחק הוא הופיע רק שמונה פעמים במדי הנבחרת הסקוטית, בעיקר בגלל אי הנכונות של פרסטון לשחררו למשחקים בינלאומיים. ג'יימס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד נבחרת ויילס ב-31 באוקטובר 1925, שהסתיים בניצחון 3 - 0 של סקוטלנד. אחד המשחקים הידועים של ג'יימס במדי נבחרתו היה בניצחון 5 - 1 על נבחרת אנגליה בוומבלי ב-1928, כאשר ג'יימס כובש שני שערים וההרכב הסקוטי זוכה לכינוי "ומבלי ויזארדס" (הקוסמים מוומבלי). משחק זה היה אחד מהשישה שבהם ג'יימס ויואי גלאגר שיתפו פעולה בחוד הנבחרת הסקוטית, ובכולם היא ניצחה.