נפילתה של אדסה גרמה לקריאתו של האפיפיור, אאוגניוס השלישי, למסע צלב גדול נוסף הידוע כמסע הצלב השני, אליו הצטרפו המלך הצרפתי לואי השביעי, והמלך הגרמני קונרד השלישי. שני המלכים הגיעו לאזור האימפריה הביזנטית ב-1147 ולאחר חיכוכים ולחימה בין הצדדים הועברו על ידי מנואל לאסיה הקטנה, משם המשיכו במסע הצלב שנכשל בסופו של דבר. לאחר שקונרד חלה, הזמין אותו מנואל בחזרה לקונסטנטינופול, שם טיפל בו בעצמו וסייע לו לחזור מאוחר יותר למסע הצלב. פעולה זו, יחד עם העובדה שמנואל היה נשוי לאחייניתו של קונרד אשר אומצה מוקדם יותר לבתו תרמה ליחסים הטובים בין שני השליטים עד למותו של קונרד ב-1152, וליצירה של ברית צבאית נגד רוג'ר השני, מלך סיציליה, אשר שלט בדרום איטליה, אזור אותו רצו שני השליטים לעצמם.
התבוסה במירקופלון.
עד שנת 1175 שרר "שלום קר" בין האימפריה הביזנטית ובין הסלג'וקים של סולטנות רום, אשר הונהגו על ידי קיליצ' ארסלן השני. הסלג'וקים היו מעוניינים להאריך את חוזה השלום, אך מנואל סירב, מתוך הנחה שיוכל להשיב לעצמו את השטחים אשר אבדו לאימפריה באנטליה כמאה שנים לפני כן בקרב מנזיקרט. מנואל גם ביקש לנצל את מותו באותה העת של נור א-דין להשיב לעצמו את השליטה בנסיכויות הצלבניות בקיליקיה אשר באופן פורמלי היו כפופות לו. סיבה נוספת הייתה מחלוקת על שטחים שכבשו הסלג'וקים מידי נסיכות דאנשמד, אשר הביזנטים טענו לבעלות עליהם. סיבות אלו גרמו למנואל לדחות את הצעת השלום של הסלג'וקים ולצאת נגדם לקרב.
ב-17 בספטמבר 1176 הביס קיליצ' ארסלן השני את צבאו של מנואל בקרב מירקפלון תבוסה ניצחת (אם כי רוב צבאו לא הושמד, אך רוב הפיקוד הבכיר נהרג בקרב). ולפי חלק מן המקורות מנואל איבד את עשתונותיו עד כדי ניסיון בריחה לבדו משדה הקרב. קיליצ' ארסלן שלא בטח בכוחו להשמיד את שארית צבאו של מנואל, הציע כמוצא של כבוד להתיר לצבא הביזנטי לסגת מאנטליה תמורת ויתור על תביעותיו מהסלג'וקים, והשבת שטחים לידיהם.
תוצאות הקרב הביאו להתפרקות עיקר הצבא הביזנטי, וממילא להתפוררות מואצת של האימפריה הביזנטית, התפוררות שהגיעה לשיאה בנפילתה של הבירה קונסטנטינופול לידי הצלבנים בשנת 1204. מכאן ואילך, שוב לא תהיה לביזנטים דריסת רגל באנטליה ובקליקיה, דבר שהשפיע מאוד על ממלכות הצלבנים בארץ ישראל ובסוריה, אשר עמדו בפני מערכות מכריעות כנגד צלאח א דין כשהם חסרות את התמיכה החשובה מצפון.
עבודה, חברה ומשפט
עבודה, חברה ומשפט הוא שנתון של האגודה הישראלית למשפט העבודה ולביטחון סוציאלי.
השנתון החל לצאת לאור בשנת 1990, ובגיליונותיו הראשונים נקרא "שנתון משפט העבודה". החל מגיליונו הראשון כלל השנתון, בנוסף למאמרים שעניינם דיני עבודה, גם מאמרים בתחום הרחב יותר של יחסי העבודה, ושמו הנוכחי, שניתן לו בכרך ח' לשנת 2001, משקף את מגוון התחומים שבהם עוסק השנתון, ובהם משפט, כלכלה, היסטוריה, סוציולוגיה, עבודה סוציאלית וניהול, כולם בהקשר של עולם העבודה. השנתון יוצא לאור בחסות האקדמית של הפקולטאות למשפטים באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת חיפה.
העורכת הראשונה של השנתון הייתה פרופ' רות בן-ישראל מאוניברסיטת תל אביב. העורכים הנוכחיים הם פרופ' גיא מונדלק מאוניברסיטת תל אביב וד"ר פאינה מילמן-סיון מאוניברסיטת חיפה.
שנתון משפט העבודה
מאיר פוזנר (מוזיקאי)
מאיר פוזנר (בכתיב יידי: פּאָזנער; בלועזית: Meyer Posner; 1890, פלוצק – 8 בפברואר 1931, ארצות הברית) היה מלחין, מנצח, ומעבד בתחום המוזיקה היהודית, היידיש והחזנות, שפעל בניו יורק בעשורים הראשונים של המאה ה-20.
שנים מוקדמות.
מאיר פוזנר נולד בפלוצק שבפולין הקונגרסאית (ב"תחום המושב" שבאימפריה הרוסית) בשנת 1890. את השכלתו היהודית המוקדמת רכש בעיר לודז', ובשלב מסוים היגרה משפחתו ללונדון. בסביבות שנת 1910 מונה פוזנר למנצח המקהלה ב"בית הכנסת האורתודוקסי Borough Synagogue שברובע סאת'ק. באותה תקופה חיבר פוזנר נעימה פופולרית לשירו של המשורר מוריס רוזנפלד "הערבסט בלעטלעך" (עלי סתיו). במקביל למד מוזיקה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה, וסיים ב-1914. בשנת 1916 מונה למנהל המוזיקלי והמנצח של בית הכנסת הגדול שברחוב דיוקס פלייס (Dukes Place). בלונדון חיבר פוזנר אופרטה בעברית בשם "עזרא ונחמיה" וכן גרנד אופרה בכותרת "שאול". הפרטיטורות של שתי היצירות לא שרדו.
ארצות הברית.
בשנת 1919 היגר פוזנר לארצות הברית, והחל לכהן כמנהל מוזיקלי ומנצח של מקהלת "חוג הפועלים" (ארבעטער רינג). בתפקיד זה כיהן עד מותו בשנת 1931. עבור מקהלה זו הלחין, עיבד ותזמר שירים רבים ביידיש למקהלה, לפסנתר ולתזמורת. חלק מעבודות אלו יצאו לאור על ידי חברת מטרו מיוזיק.
ב"שנות העשרים הסוערות" היה פוזנר לאחת הדמויות הבולטות בסצנת המוזיקה היהודית בניו יורק וניו ג'רזי. בשנת 1922 הלחין וניצח על מוזיקה למחזות ביידיש "אַ מאָל איז געווען אַ מעשה" (היה היה מעשה), ו"דאָס גרויסע געווינס" (הזכייה הגדולה). בשנת 1923 פרסם סדרת כתבות בנושא מוזיקה בעיתון היהודי "דער טאָג" ("היום"). באותה שנה מונה למנצח המקהלה בבית הכנסת "אוהב צדק" שליוותה את החזן יוסל'ה רוזנבלט. כמו כן ליווה את החזנים מרדכי הרשמן, דוד רויטמן ויוסף שליסקי בקונצרטים. פוזנר אף הלחין מספר לא מבוטל של יצירות חזנות, ברובן עבור החזן יוסל'ה שליסקי. כמו כן ניצח פוזנר על מגוון הפקות, מקהלות ומקהלות ילדים.
בשנת 1924 הוציא לאור ספר ללימוד מוזיקה ביידיש בשם "האַרמאָניע" (הרמוניה), ובשנת 1928 הוציא לאור ספר נוסף בשם "אלעמענטארער מוזיק לערער" (תאוריה אלמנטרית של המוזיקה).
בשנת 1929, יצירתו "המכונה" ("די מאשין") לטקסט נשכני של מוריס רוזנפלד, עוררה עניין גדול, כשהעניק לה ביצוע גרנדיוזי עם מקהלה בת 200 קולות ותזמורת גדולה. באותה שנה נישא פוזנר, וב-8 בפברואר 1931, כשהיה באמצע הכנות לקראת ביצוע של האורטוריה "אליהו" מאת פליקס מנדלסון, נפטר באופן פתאומי מהתקף לב בגיל צעיר. בהלווייתו, שנערכה בגשם ובקור חודר עצמות, השתתפו כ-700 איש, והחזנים רוזנבלט, רויטמן ושליסקי נשאו תפילות ומזמורי התהילים, מלווים בחברים מהמקהלות השונות עליהן ניצח.
בארכיון בית המדרש לרבנים באמריקה מצוי "אוסף המוזיקה של מאיר פוזנר".
מחוזות אזרבייג'אן
משה אליהו קפסלי
מוריץ בלייבטראו
מנשה הראל
מנשה (מנשק'ה) הראל (5 במאי 1917 – 23 בפברואר 2014) היה פרופסור לגאוגרפיה וחתן פרס ישראל לחקר ידע ארץ ישראל.
ביוגרפיה.
נולד כמנשה בביוף בסמרקנד שבאוזבקיסטן, אליה הגיע סבו מאפגניסטן בשנת 1865. סבו האחר, בנימין אברהמוף, כיהן כנשיא הקהילה היהודית בעיר. בשנת 1921 עלה עם הוריו, שנמלטו מהמשטר הקומוניסטי לארץ ישראל במסע שארך שמונה חודשים, דרך אפגניסטן והודו ומשם בהפלגה לנמל יפו.
משפחתו הקימה את ביתה בשכונת בית ישראל שבירושלים. למד בתלמוד תורה ובגימנסיה העברית רחביה.
משנת 1933 היה חבר תנועת "המחנות העולים" וב-1937 היה ממקימי קיבוץ מעוז חיים שעלה על הקרקע כיישוב חומה ומגדל, היה שומר שדות וקורפרורל נוטרים של הקיבוץ. בשנת 1943 עזב את הקיבוץ כדי להדריך את סניף תל אביב של תנועת "המחנות העולים" שם היה למדריך נערץ שהשפיע רבות על חניכיו, ובמיוחד על חיים (פוזה) פוזננסקי שהלך בעקבותיו לקיבוץ ולפלמ"ח.
בשירותו בפלמ"ח, בו היה חבר מתקופת היווסדו, היה מדריך קפא״פ וממציאו (מקל קצר). הדריך בקורס הקפא״פ הראשון למפקדי הפלמ״ח בקיבוץ משמר העמק, תחת פיקודו של עקיבא עצמון. בשנים 1943–1945 היה מסתערב בשליחות המוסד לעלייה ב' במחתרת בסוריה ועסק בהברחת עולים לארץ ישראל. היה מפקד ההגנה בדמשק ומייסד ההגנה בחלב. פעל תחת פיקודם של ירוחם כהן ושל עקיבא פיינשטיין.
הראל היה ממקימי ״חבורת האש״, חבורה שהורכבה בעיקרה מאנשי פלמ״ח שנהגו בערבים לשיר שירי רועים ושירי רעות מסביב למדורה ומכאן שמה ״חבורת האש״. חבורה זו המשיכה בפעילותה גם לאחר קום המדינה, בעיקר ביום העצמאות. את ההמנון של חבורה זו ״עֲלִי, עֲלִי הָאֵשׁ״ כתב עמנואל זמיר: כָּל הַגְּבָרִים שְׁחֹרֵי זָקָן, עֵינַיִם אֵשׁ – יָצְאוּ לִלְחֹם! ... עֲלִי, עֲלִי הָאֵשׁ! בְּאֵר חָפַרְנוּ – לֹא לַזָּר, וּפְרִי שְׂדוֹתֵינוּ – לָנוּ בָּר! ... שֵׁם לַגְּבָרִים, בַּגִּבּוֹרִים - אֵשׁ! דּוֹדִי, דּוֹדִי עַז, גַּם כּוֹבֵשׁ, וְלוֹ דּוֹדַי כִּבְעֹר הָאֵשׁ ...יָצָא עִם לֵיל, דּוֹדִי לַקְּרָב. בִּנְפֹל אָבִיו, נִשְׁבַּע יַלְדִּי: ״כִּי לֹא נָפַל אָבִי בִּכְדִי!" ... עֲלִי, עֲלִי הָאֵשׁ!... עם חבריה נמנו אליהו גמליאל עזרא כדורי ושלמה כהן (סולימאן הגדול).
בשנת 1946 נשא את חנה לאשה. חנה הראל, אשת חינוך, הייתה מורה ומחנכת, ניהלה בית ספר בירושלים. בהמשך, הקימה וניהלה את היחידה לחינוך מיני וחינוך לחיי משפחה במשרד החינוך.
לאחר הקמת צה"ל היה קצין בגדוד 13 של חטיבת גולני. בשנים 1949–1952 חזר לצבא והיה מראשוני הנח"ל וממייסדיו. היה מ״פ במחנה 80, הקים את בית הספר לסיירים במחנה ״בית דראס״ ופיקד על בית הספר למפקדי סיירים. בתום שירותו הצבאי פנה ללימודים אקדמיים בגאוגרפיה היסטורית ובארכאולוגיה וסיים תארים ראשון ושני באוניברסיטה העברית בירושלים (1957, בהצטיינות).