בשנים הבאות המשיך לפתח שיטות תאורטיות לניתוח קרקסים, תצלומים, סרטים, פרסומות, תיירות, תכנון ערים ומחול, שפורסמו בשנת 1927 באסופת המאמרים "העיטור של המונים".
ב-1930 פרסם קרקאואר את "השכירים", מבט ביקורתי על אורח חייהם של בני ההצווארון הלבן. אלו תוארו כחסרי מקור רוחני ונטולי זיקה למנהגים ומסורת, שמצאו מפלט בהסחות הדעת שמייצרות תעשיות הבידור.
ביקורתיות הולכת וגדלה של קרקאואר כלפי הקפיטליזם, שהתפתחה בעקבות קריאה בעבודותיו של קרל מרקס הובילה בסופו של דבר לפרישה מעבודתו בעיתון.
בשנת 1947 פרסם את החיבור "מקליגרי להיטלר: היסטוריה פסיכולוגית של הקולנוע הגרמני" המשרטט את לידתו של הנאציזם מהקולנוע של רפובליקת ויימאר. הספר סייע להניח את היסודות של ביקורת הסרטים המודרנית.
בשנת 1960 פרסם את החיבור "תאוריה של קולנוע: הפדיון של מציאות פיזית", שבו טען שהריאליזם הוא התפקיד החשוב ביותר של קולנוע.
ספרו האחרון שפורסם לאחר מותו, "היסטוריה, הדברים האחרונים לפני האחרונים" (ניו יורק, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1969).
ל'אנפן
מכונה מולקולרית
מכונה מולקולרית או מכונה ננומטרית, היא מכונה שמורכבת ממספר רכיבים מולקולריים המייצרים תנועות מכניות (פלט) כתגובה לגירויים מסוימים (קלט). לעיתים קרובות מכונות מולקולריות מחקות פעולות של מכונות בקנה מידה מאקרוסקופי. המונח "מכונה מולקולרית" משתייך גם לתחום הננוטכנולוגיה בו מספר גדול של מכונות מולקולריות מלאכותיות מורכבות למטרת בניית מכונה גדולה יותר, בעלת פונקציה ספציפית של הכוונת תגובות כימיות למיקום מסוים ברמת דיוק גבוהה.
את המכונות המולקולריות ניתן לחלק לשתי קטגוריות רחבות: מלאכותיות וביולוגיות (טבעיות).
רקע.
קיימות שתי גישות המבוססות על ניסויים מחשבתיים אשר מהוות את בסיסן של המכונות המולקולריות. הגישה הראשונה מבוססת על "השד של מקסוול" והשנייה של ריצ'רד פיינמן המבוססת על "גלגל השיניים של בראון".
בגישה של פיינמן, דמיינו מערכת קטנה מאוד אשר מכילה שני גלגלי שיניים (T1 ,T2) כמתוארת באיור. שני גלגלי השיניים נמצאים בטמפרטורות שונות זו מזו בסביבה גזית. כמו כן הם מחוברים ביניהם על ידי ציר מקשר. באחד הגלגלים (T2) ישנה שן (Pawl) המאפשרת לגלגל השיניים לנוע אך ורק בכיוון השעון, וכשתנועה זו מתקיימת הוא מסוגל להרים משקל (m) במעלה הציר. כעת דמיינו מצב שבו גלגל השיניים השני נמצא בטמפרטורה גבוהה יותר מזו שנמצא בה T2; ניתן לצפות שבזכות האנרגיה הקינטית של מולקולות הגז (עיגולים אדומים) שנמצאות בטמפרטורה הגבוהה יזוז גלגל השיניים ב-T1 מהר יותר מהגלגל שב-T2. ולכן בגלל אנרגיה קינטית נמוכה שקיימת ב-T2 תהיה התנגדות נמוכה של מולקולות הגז לסיבוב הציר. עם הזמן תיווצר הרמה של המשקל (m) על ידי גלגל השיניים ב-T1. כלומר נוצר מנוע שמקור האנרגיה שלו הוא אנרגיית חום.
כמו שמתואר, מערכת זו נראית כמו מכונה בתנועה מתמדת; המרכיב העיקרי שגורם לזה הוא שמירה על חום המערכת. גלגל שיניים זה אינו מהווה סתירה לחוק השני של התרמודינמיקה, משום ששליטה מתמדת בטמפרטורה של המערכות מחייבת תוספת של אנרגיה חיצונית למערכת.
תנועה זו של מולקולות הגז נקראת תנועה בראונית (תנועה אקראית של חלקיקים) ותנועה זו מקנה את כוחה של המערכת. כמו כן, שינוי הטמפרטורה מאפשר את יציאתה משיווי המשקל. בגישה זו, תנועות ברואוניות אינן באות כניגוד למערכת, אלא ההפך, באות לעזרתה. גרדיאנט הטמפרטורה אינו יכול להישמר לאורך מרחקים מולקולריים, בשל הויברציות (רטט) של אטומי המולקולות המאפשרים לפזר את האנרגיה למרחקים מולקולריים.
שלא כמו תנועות מקרוסקופיות, מערכות מולקולריות נמצאות בתנועה מתמדת, בכפוף לחוק המכניקה הבראונית, וכמו כן, ניצול פעולה מולקולרית הוא תהליך יותר מורכב. מכונות בקנה מידה מאקרוסקופי, פועלות בסביבה של גז (אוויר) לעיתים קרובות מולקולות האוויר מוזנחות, כי הם חסרות משמעות בגודלן, לעומת מערכות מולקולריות שנמצאות בסביבה בראונית פעולת כל מולקולה בסביבה משמעותית לפעולתם. תנועה של מכונה מולקולרית בסביבה של אוויר דומה "להליכה בהוריקן או שחייה בדבש".
התופעה של תנועות בראוניות הוסברה ב-1905 על ידי אלברט איינשטיין. איינשטיין גילה כי תנועה בראונית היא תוצאה של קנה מידה הנמדד ולא קשור לאופי הסביבה. כל עוד אנרגיה תרמית חלה על מולקולה, תתקיים תנועה בראונית עם האנרגיה הקינטית המתאימה לטמפרטורה זו. לכן, כמו גישתו זו של ריצ'רד פיינמן, בעת תכנון מכונה מולקולרית, נראה הגיוני לנצל את התנועה הבראונית, במקום לנסות להילחם נגדה.
כמו מכונות מקרוסקופיות, במכונות המולקולריות ישנם חלקים ניידים. למרות זאת, בזמן שמכונות מקרוסקופיות יכולות לספק השראה עבור יצירת מכונות מולקולריות, תהיה זו טעות להשוות בין אסטרטגיות השימוש, בשל השוני בקנה המידה אשר לא מאפשר השוואה. ניצול של תנועה בראונית ברמה המולקולרית עובד על-פי החוק השני של התרמודינמיקה, אך לעיתים אינו מסתדר עם האינטואיציה שלנו, ולכן צריך יותר השראה.
בכל זאת זה מאתגר לנצל את התנועה הבראונית לטובתנו. בטבע אפשר למצוא תוכניות עבור תנועות מולקולריות לביצוע עבודה יעילה. הוא יצר מבנים שימושיים רבים עבור מערכות מולקולריות, כגון קרום התא בו מחסומים ליפופיליים עושים שימוש במספר מנגנונים לבצע תנועה מתא אחד למשנהו.
דוגמאות למכונות מולקולריות.
מנקודת המבט המלאכותית, קיימים שני סוגים חשובים של מכונות מולקולריות: מתגים מולקולריים () ומנועים מולקולריים. ההבדל המרכזי ביניהם הוא שמתג משפיע על המערכת באופן בינארי, בדיד ומשנה בין מצב למצב, לעומת מנוע המשפיע על המערכת באופן רציף. בהפעלת מתג גורמים לתנועה במערכת, בסגירתו ביטלנו כל השפעה שלו על המערכת. בנוסף, מתגים אינם יכולים להשתמש באנרגיה כימית בצורה קבועה ומתמשכת לעומת מנוע שכן יכול.
סינתטית.
מגוון רחב של מכונות מולקולריות נבנו על ידי כימאים. מכונות אלו יכולות להיבנות ממולקולה אחת; כמו כן, גם מחיבור של מספר מולקולות, לדוגמה רוטאקסנים () וקטאננים ().
מנועים מולקולריים הם מולקולות המסוגלות לנוע בכיוון אחד על ידי שימוש באנרגיה חיצונית כגון אנרגיית אור או אנרגיית מכנית שמועברת במפגש בין שתי מולקולות.
ביולוגית.
המכונות המולקולריות המסובכות ביותר נמצאות בתוך תאים. הן כוללות חלבונים מניעים (המסוגלים לנוע על פני משטחים), כגון מיוזין, האחראי על כיווץ השריר, קינזין, המוביל מטען אל תוך התא הרחק מהגרעין לאורך המיקרוטובולין, ודיאנין, שמבצע את תנועות השוטונים בשלבי התפתחות תאים. חלבונים אלו נמצאים בקנה מידה ננומטרי ומבצעים פעולות מסובכות הרבה יותר מכל מכונה מולקולרית שיוצרה.
בניה של מכונות מורכבות יותר דורשת מחקר תאורטי רב. מולקולות מסוימות, כגון מדחפים, עוצבו, אבל עוד דרושים מחקרים רבים עבור מימוש ניסויים מחקריים על מנת ליצור שיטות לבניית המולקולות. מכונות מסובכות ומולקולריות אלו הן הבסיס לשדה הננוטכנטולוגי.
אריה כנרתי
אריה כִּנַרתי (קליס) (19 באפריל 1917 – 17 במאי 2012) היה עיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה.
אריה כנרתי, בן גיטל וצמח קליס, נולד בשנת 1917 בליטא. למד בגימנסיה עברית, ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל.
את דרכו בעיתונות החל במלחמת העולם השנייה, כשהתנדב לשירות בצנזורה הבריטית. לאחר מכן היה חבר מערכת עיתון הערב של מפא"י, "חדשות הערב". עם קום המדינה שירת בצה"ל בשנים 1948–1949. לאחר מכן עבד כעורך חדשות בלשכת העיתונות הממשלתית.
בהמשך קיבל אותו העורך-המייסד של "מעריב", ד"ר עזריאל קרליבך, כעיתונאי בעיתון. בשנת 1954 נמנה עם מייסדי "למרחב", ביטאונה של מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון. הוא כתב בו עד סגירתו ב-1971, אז הצטרף עם עיתונאים נוספים לעיתון "דבר" שבעריכת חנה זמר, ועבד בו עד פרישתו לגמלאות באמצע שנות ה-80. במקביל, כתב בעיתון "אומר", העיתון המנוקד לעולים שעל יד "דבר". היה מראשוני אגודת העיתונאים בתל אביב ופעל בה במשך שנים רבות.
גם לאחר פרישתו לגמלאות המשיך לכתוב מאמרים, דיווחים עיתונאיים וראיונות בעיתונים שונים, עד כשלוש שנים לפני מותו.
לאורך כ-70 שנות עבודתו העיתונאית סיקר תחומים רבים: פוליטיקה, תיירות, תרבות ואמנות (כתב גם ביקורת על מופעי תיאטרון, מוזיקה ותרבות).
היה נשוי לרות סיבּוֹש (איתן) (1925–2008) עד מותה, ואב לשלושה בנים.
התגורר כל השנים בתל אביב, לאחרונה ברחוב פרוג.
כנרתי נפטר באביב 2012, בגיל 95. נקבר בבית העלמין ירקון.
א' כנרתי
א. כנרתי
צבי אילון
צבי לשצ'ינר
נזיאה בידואן
נזיאה בידואן (בערבית: نزهة بدوان בתעתיק מדויק: נֶזְהַה בִּדְוַאן; נולדה ב-18 בספטמבר 1969) היא אתלטית עבר ממרוקו. היא בעלת מדליית ארד אולימפית (סידני 2000) ופעמיים אלופת עולם (אתונה 1997 ואדמונטון 2001) בריצת 400 מטר משוכות.
ביוגרפיה.
בידואן נולדה ברבאט.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 סיימה בידואן במקום 16 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 56.62 שניות. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 56.35 שניות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה בידואן במקום 11 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.08 שניות.
אלופת עולם.
באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 זכתה בידואן במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 52.97 שניות, דון המינגס מג'מייקה (53.09 שניות) וקים באטן מארצות הברית (53.52 שניות).