שרידי הסקונר הפיני בעל ארבעה תרנים "פולסטיירנן" (Polstjernan, כוכב הקוטב), שעלה באש ב-20 באוקטובר 1926 בתעלת קיל של היום ונגרר על ידי חברת החילוץ Harmstorf שבסיסה בבלנקנזה. מיקום: ליד הגדה הנקראת "פאלקנשטיינר אופר" (Falkensteiner Ufer), בית מס. 26. ניתן להגיע בשפל. מטען העץ של הספינה עלה באש כאשר מנוע התפוצץ בעת מעבר תעלת הקייזר וילהלם (תעלת קיל של היום). כמה ימים לאחר מכן נגררה לבלנקנזה, שם עגנה זמנית. חברת הביטוח חלקה על אחריותה והספינה נותרה מונחת שם מאז. מכיוון שהשלד נטה לצוף בתנאי שיטפון, הוא עוגן למקומו בגרוטאות מתכת מחלקי צוללת לאחר מלחמת העולם השנייה ומאז שימש כשובר גלים.
אווה.
כמה מטרים משם שוכנים שרידי הדוברה אווה (Uwe), ששקעה שם בשנת 1975 בעקבות התנגשות בספינה Wiedau. אווה נקרעה לחתיכות ובעוד רוב נתחיה נגררו לנמל, התברר ששדרתה הייתה כבדה מדי והיא נותרה בין פולסטיירנן לבין המגדלור של בלנקנזה.
נוכחות באינטרנט.
לבלנקנזה יש אתר המפרסם תמונות ואירועי חדשות עדכניים עבור תושביה.
בנוסף, אפשר לצפות בשידור חי ממצלמות רשת ממעלה וממורד נהר האלבה, החל מהנמל עד קוקסהאפן (Cuxhaven). מצלמות רשת אלה מאפשרות למבקרים וירטואליים בבלנקנזה לצפות בספינות המכולות המסחריות הרבות המפליגות במעלה ובמורד האלבה בזמן אמת.
יחסים בינלאומיים.
ערים תאומות.
לבלנקנזה ברית ערים תאומות עם:
וילסון שאנון
וילסון שאנון (באנגלית: Wilson Shannon; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו ומקנזס, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוהיו ה-14 וה-16. הוא היה מושל אוהיו הראשון שנולד בתחומי המדינה. הוא גם היה המושל השני של טריטוריית קנזס.
ראשית חייו.
וילסון שאנון נולד במחוז בלמונט שבטריטוריה הצפון-מערבית, כבנו של המהגר האירי ג'ורג' שאנון, שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית. אחיו הגדול של וילסון שאנון, תומאס שאנון, כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1826–1827. אחיהם הבכור, ג'ורג' שאנון, היה צעיר חברי משלחת לואיס וקלארק.
קריירה פוליטית באוהיו.
לאחר שלמד באוניברסיטת אוהיו, פרנקלין קולג' ואוניברסיטת טרנסילבניה, התקבל שאנון ב-1830 ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע.
ב-1832 התמודד שאנון בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, והפסיד בהפרש של 37 קולות בלבד. בשנים 1833–1835 הוא שימש כתובע של מחוז בלמונט. ב-1838 הוא נבחר כמושל אוהיו. בבחירות לכהונה נוספת כמושל ב-1840 הוא הפסיד למועמד ההוויגי תומאס קורווין, אך ניצח אותו שנתיים לאחר מכן וכיהן כהונה נוספת בלתי רצופה כמושל. ב-15 באפריל 1844 התפטר שאנון כדי לקבל על עצמו את המינוי של הנשיא ג'ון טיילר כשגריר במקסיקו.
במקסיקו שירת שאנון שנה אחת. לאחר מכן הוא יצא לקליפורניה במסגרת הבהלה לזהב, אך שב לאוהיו, וב-1852 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא כיהן בתפקיד תקופת כהונה אחת של שנתיים וב-1855 קיבל על עצמו מינוי של הנשיא פרנקלין פירס כמושל .
מושל טריטוריית קנזס.
ב-10 באוגוסט 1855 קיבל שאנון את המינוי כמושל טריטוריית קנזס. ב-7 בספטמבר הוא הושבע לתפקידו וכיהן בו עד 18 באוגוסט 1856, כאשר הוא הועבר מתפקידו על ידי הנשיא. שאנון נודע בהשקפותיו האוהדות כלפי הדרום, עד כדי כך שהוא תואר על ידי אחד מבני תקופתו כ"דרומי קיצוני בפוליטיקה, מהסוג של הרופיאנים של הגבול (Border ruffian)". שאנון עשה שימוש תכוף בכוחות הפדרליים כדי להשיב את השקט לאזורים בטריטוריה בהם האלימות הייתה דבר שבשגרה. עם זאת, הבעיות של ניהול הממשלה שאותם הוא חווה כאשר היה בשליחותו במקסיקו הטרידו אותו בקנזס והוא כשל במשבר פוליטי זה אחר זה.
במאי 1856 נכנס לעיר לורנס כוח של תומכי עבדות והרס בניינים ובתי דפוס רבים במה שנודע כ"בזיזת לורנס". שאנון לא הצליח להתערב כדי להגן על אזרחי העיר ועל רכושם. כפעולת נקמה, עברו ג'ון בראון וקבוצה קטנה של תומכיו לאורך פוטאווטומי קריק, 64 ק"מ מדרום ללורנס, והרגו חמישה תומכי עבדות. הטבח בפוטאווטומי קריק, גרם להתגברות האלימות בטריטוריה. שאנון איבד את השליטה לחלוטין ועזב לסנט לואיס ב-23 ביוני 1856, כשהוא מותיר את דניאל וודסון כמושל בפועל.
ב-18 באוגוסט, בעת ששהה בלקומפטון, קנזס, הגיש שאנון את התפטרותו לנשיא פירס, אך פירס כבר הקדימו בהחלטה לפטרו. במכתב ההתפטרות שלו הוא כתב:
שאנון חשש לחייו ושב מזרחה. ב-7 בספטמבר הוא נפגש עם מושל הטריטוריה הבא, ג'ון גירי בגלאזגו, מיזורי, אם כי פגישתם הייתה קצרה.
על אף תקופת כהונתו העכורה כמושל טריטוריית קנזס, הוא כיהן את תקופת הכהונה הרצופה הארוכה ביותר מבין מושלי הטריטוריה.
שנותיו האחרונות.
שאנון שב לקנזס זמן קצר לאחר התפטרותו. הוא הקים משרד עורכי דין בלקומפטון, ובהמשך גם בלורנס ובטופיקה. לאנשים שאותם פגש הוא היה אומר: "למשול בקנזס ב-1855 וב-1856! אתה יכול באותה מידה גם למשול על השטן בגיהנום".
וילסון שאנון נפטר בלורנס ב-30 באוגוסט 1877. הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר. על שמו נקראה העיירה שאנון שבקנזס, שהייתה מקום המושב של מחוז אנדרסון. העיירה חדלה מלהתקיים ב-1860.
הקהילה היהודית בשומסק
הקהילה היהודית בשומסק (באוקראינית: Шумськ'; בפולנית:Szumsk) הייתה קהילה יהודית בשומסק שבחבל ווהלין, והתקיימה החל מהמאה ה־17 ועד מלחמת העולם השנייה. רק כ־60 מיהודי העיר נותרו ניצולים וכיום אין קהילה יהודית בשומסק.
ראשית קהילה.
שומסק הייתה עיר נסיכות שישבה על גבול אוקראינה – פולין. לפי העדויות היו בעיר רוב של תושבים אוקראינים והאצולה הייתה פולנית. אזכור ראשון של היהודים בעיר הוא בגזרות ת"ח ות"ט בשנת 1648, בה הרס המנהיג של מרד הקוזאקים בוגדן חמלינצקי את שומסק עד היסוד. מן העובדה שחמלניצקי ראה את שומסק כיעד להרס מסיקים שהיה שם יישוב יהודי. חמלינצקי היה שונא יהודים וראה בהם תמיד יעד לתקיפה בעוד הקהילות היהודיות היו בעלות רכוש ושגשגו.
יש מסמכים רבים המראים על הימצאות הקהילה משנת 1820, בהם מפקדי האוכלוסין שהרוסים עשו, שם יש רשימת תושבים הכוללת את הקהילה היהודית. לאחר תחילת הציונות חלה התעוררות לאומית בקרב יהודי שומסק והייתה בה הרבה פעילות ציונית.
בשנת 1897 חיו בשומסק 1962 יהודים בתוך אוכלוסייה של 3991 נפשות.
בתחילת המאה ה-20 הייתה תנועת הגירה גדולה של יהודי שומסק רובם לארצות הברית והיו גם שעלו לארץ ישראל. הרבה מיהודי שומסק שעלו לארץ ישראל התיישבו בקיבוצים, בחדרה וברחובות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בתקופת הפוגרומים, מצב יהודי שומסק היה קשה, השלטון על העיר עבר מיד ליד בין הבולשביקים, סימון פטליורה ושודדים והיהודים נפגעו מכך קשות. בשנת 1920 עם קביעת הגבולות, שומסק נפכה לחלק מפולין, קילומטר אחד מהגבול עם ברית המועצות. כשפרצה מלחמת העולם השנייה הקרבה לברית המועצות אפשרה לחלק מיהודי שומסק לברוח וכך להינצל.
שומסק כחברה יהודית מעוצבת.
בתקופת השלטון הפולני חוו היהודים פריחה משמעותית מבחינה חברתית ותרבותית. הקהילה היהודית הייתה מלוכדת ובעלת צביון מגובש על מעמדותיה ושכבות ייחוסה. רוב הקהילה היו שומרי תורה ומצוות, וגם הנוער שלא שמר תורה ומצוות כיבד את הקהילה והוריו, ויש לכך עדויות רבות שאנשים יוצאי הקהילה סיפרו על כך. בנוסף היה הרבה עזרה הדדית וגמילות חסדים. בעיר הייתה פעילות ציונית רבה בהרבה זרמים, אולם היה ביניהם אחווה ושלום ודבר זה אינו גרם לשסעים בקהילה. בנוסף, הוקם בית ספר יהודי שבו לימדו לפי התכנית של רשת "תרבות". לפי התקן של הממשלה הפולנית, לימודי בית ספר יסודי שהיו בחינם נמשכו רק 4 שנים. כדי שהילדים ילמדו יותר, סידרו שכל כיתה נמשכה שנתיים, כך שהילדים למדו 8 שנים. ליד בית הספר הייתה ספרייה עברית גדולה ופעילה מאוד. בעיר פעל סניף גדול של תנועת החלוץ שהכשיר צעירים לעבודה חקלאית לפני עלייתם ארצה בנוסף פעל בעיר סניף גדול של תנועת 'ביתר' וגם סניף של 'השומר הצעיר'. בנוסף פעלו בעיר קרן היסוד וקרן הקיימת. בעיר הוקם גם 'חוג דרמטי' על ידי צעירי העיר שבמסגרתו הועלו מחזות של מחברים יהודים ידועים כמו שלום עליכם. חלק מההצגות היו ביידיש וחלק בעברית.
בערב השואה היו בעיר 2,040 יהודים.
תקופת השואה.
בשנת 1939 בהסכם ריבנטרופ - מולוטוב חולקה פולין בין גרמניה לרוסיה. החלק המזרחי של פולין שויך לסובייטים. עד אז שומסק הייתה עיירת גבול ומאז ההסכם הפכה להיות חלק מברית המועצות. משמעות הדבר הייתה שהשיטה הקומונוסיטית חלה על שומסק. כל התנועות הציוניות היו מחוץ לחוק והסובייטים הפסיקו את הפעילות הציונית בעיר, כולל את פעילות סניף תנועת 'החלוץ הצעיר'. בני הנוער חשו בחסרון הפעילות הציונית והסניף והקימו במחתרת מחדש את הסניף וחידשו את הפעילות, וראו בכך קידוש ה'. בנוסף הסובייטים סגרו את בתי הכנסת ואסרו קיום תפילות. מי שלא ציית או תושבים שהיו בעלי רכוש רב הוגלו לסיביר (חלק מהאנשים שהוגלו באותו זמן לסיביר שרדו את המלחמה שם.).
עם מבצע ברברוסה ופלישת הגרמנים לברית המועצות במאי 1940 הגרמנים השליטו חוקים בעיר ורצחו תושבים על מנת 'למען ייראו וייראו'. היהודים נדרשו להקים יודנראט מאנשים מהקהילה. רב העיר כינס אספה ואנשי העיר בחרו באנשים מקובלים והגונים על הציבור. ולצד היודנראט הוקמה משטרה יהודית. מתיעוד הניצולים לאחר המלחמה מתוארים לטובה היודנראט והמשטרה היהודית בפעילותם.
הגטו.
בפורים תש"ב, 3 במרץ 1942 ניתנה פקודה להקים גטו בשומסק. ב 12 במרץ נסגר הגטו והיהודים חיו שם במצוקה, רעב ומחלות. אנשים שהיו בעלי כושר עבודה או בעלי מקצועות שנדרשו למאמץ המלחמתי של הגרמנים יצאו יום יום לעבוד בעבודות כפייה וחזרו בערב לגטו.