הז'רדן דה פלאנט (בצרפתית: Jardin des Plantes - גן הצמחים) הוא הגן הבוטני המרכזי של צרפת.
הגן, המהווה חלק מהמוזיאון להיסטוריה של הטבע, ממוקם ברובע החמישי של העיר פריז, בירת צרפת, בגדה השמאלית של נהר הסן. שטח הגן הבוטני - 280,000 מ"ר.
תיאור הגנים.
בגנים מוצגים כ-4,500 צמחים, המסודרים לפי משפחותיהם על פני שטח של 10,000 מ"ר. שטח של 30,000 מ"ר מוקדש לגנים פורמליים צרפתיים. גן הצימחיה האלפינית נודע בכל העולם באיכות מוצגיו. כמו כן בגנים ממוקמים חממה לצמחים ממקסיקו וחממה לצמחים מאוסטרליה. בשנת 1990 הוקם בגנים הבוטניים גן ורדים.
בגנים ממוקמים מבני ארבעת אגפי המוזיאון להיסטוריה של הטבע ובהם "הגלריה הגדולה של האבולוציה", מוזיאון המינרלוגיה, מוזיאון הפלאונטולוגיה ומוזיאון האנטומולוגיה. בנוסף, ממוקם בגנים גן חיות שנוסד בשנת 1795. כמו כן, בגנים ממוקם בית ספר לבוטניקה, המפעיל תוכניות לשימור והחלפת זרעים עם גנים בוטניים אחרים.
היסטוריה.
הגנים נשתלו על ידי גי דה לה ברוס, רופאו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת כגני צמחי מרפא בשנת 1626. באותה עת נקראו הגנים "גני המלך" (Jardin du Roi - ז'רדן דו רואה). בשנת 1640 נפתחו הגנים לציבור.
בשנת 1693 מונה דוקטור גי פאגון כמנהל הגנים. פאגון מינה בוטנאים רבים ובהם ז'וזף פיטון דה טורנפור, אנטורן דה ז'וסו, אנטואן לורן דה ז'וסו ובנו אדריאן הנרי דה ז'וסו על מנת שיפקחו על הרחבת הגנים ומקצועיותם.
בשנת 1739 מונה ז'ורז'-לואי לקלרק דה בופון לאוצר הגנים, והוא הרחיב את שטח הגנים, ובנה את המבוך של הגנים.
לאחר המהפכה הצרפתית, בשנת 1792, הועבר גן החיות המלכותי מארמון ורסאי לגנים.
ז'ארדן דה פלאן
הגנים הבוטניים של פריז
הגן הבוטני של פריז
ראשי קיבוץ
מיימון הדיין
רבי מיימון בר יוסף הדיין (1110 – 1170) היה רב ספרדי מתקופת הראשונים בימי הביניים ששימש כדיין בבית הדין של קורדובה. ידוע בעיקר בזכות בנו ותלמידו, הרמב"ם.
מהלך חייו.
רבי מיימון כיהן כדיין בבית הדין של קורדובה, דור שביעי לדיינות. למד תורה מרבי יוסף אבן מיגאש, ובנו הרמב"ם ראה בו כתלמידו אף על פי שלא למד ממנו ישירות. עבר עם משפחתו לפאס שבמרוקו, יש אומרים כדי שבניו, הרמב"ם ואחיו דוד, ילמדו מפי רבי יהודה הכהן אבן סוסאן. עם התגברות הכפיה והאונס מצד שלטון אל-מוואחידון בפאס, הוא כתב לבני העיר את אגרת הנחמה. בנו הרמב"ם מספר באגרת תימן (בנוסחה הארוך), כי באותה התקופה סבלו יהודי העיר מבשורה נכזבת על המשיח מצדו של תלמיד חכם בשם משה דרעי, ואביו התריע בפני ההמון שלא ינהה אחריו.
רבי מיימון נאלץ לברוח מפאס עם משפחתו בעקבות מעשי הטבח והכפייה הדתית מצד זרועות שלטון אל-מוואחידון, והפעם המשפחה עברה לארץ ישראל. משפחתו ככל הנראה ניסתה להיאחז בארץ ישראל, אך תנאי החיים תחת השלטון הצלבני היו קשים מדי, והמשפחה המשיכה לנדוד עד שהגיעה למצרים והתיישבה שם. ברבות השנים, צאצאי משפחת המיימון, מזרע הרמב"ם, הידועים בשם המשפחה מימון נדדו לארצות צפו"א,מרוקו, תוניסיה ולוב.(מן הגנזים ספר 11 דף קסה).
רבי מיימון עצמו נפטר בירושלים, והובא לקבורה בטבריה סמוך לבנו הרמב"ם.
חיבוריו.
חיבר פירושים לדברי חז"ל, וכפי שכותב הרמב"ם בהקדמה לפירוש המשנה . באחת התשובות הוא מביא את דברי אביו בשם רבו אבן מיגאש. רבי שמעון בן צמח דוראן מביא בתשובותיו מחיבור של רבי מיימון בערבית העוסק בדיני תפילה ומועד, בו הזכיר גם את רבו אבן מיגאש. בשו"ת הרשב"ש סימן רנה מזכיר את מנהג ארץ ישראל ע"פ פסק של רבי מיימון. בידינו נותרו תשובות הלכתיות של רבי מיימון. רבי יעקב משה טולידאנו פרסם קטע מפירושי התפילות של רבי מיימון העוסק בשמירת המנהגים. רבי עזריה מן האדומים מזכיר כי רבי מיימון עשה פירוש לספר "אלפרגאני", קיצור של אלמגסט, העוסק באסטרונומיה.
החיבור השלם שנותר לנו ממנו הוא "אגרת הנחמה". החיבור שנכתב בערבית נדפס מספר פעמים עם ליקויים שונים, ובשנת ה'תש"ה (1945) הוא יצא לאור בתרגום חדש של ר' בנימין קלאר, בתוספת מבוא והערות מר' יהודה לייב מיימון בהוצאת מוסד הרב קוק.
זיקה בין מחשבת הרמב"ם לאביו.
בהסתמך על הנוהג באותם ימים ובאותה תרבות, יש להעריך כי עיקר חינוכו והשתלמותו המקצועית של הרמב"ם הצעיר בראשית חינוכו, הגיע לו מאביו.
מעריצים שונים של הרמב"ם אימצו את השם 'מיימון' כדי לציין את זיקתם הרעיונית והנפשית למורשתו של משה בן מיימון. כך נהג הפילוסוף שלמה מיימון במאה ה-18 וכך נהג גם הסופר והמנהיג הציוני-דתי יהודה לייב פישמן מיימון. מעריצי הרמב"ם תומכי הרציונליות והפילוסופיה לאורך ימי הביניים נקראים לעיתים 'מיימוניים' או מיימוניסטים. אחד החיבורים המתלווה כנושאי כליו של הרמב"ם בספרו משנה תורה נקרא 'הגהות מיימוניות' (הגה"מ). גם בשפות הלועזיות נקרא הרמב"ם בקיצור על שם אביו: Maimonides.
3M ("3 M", כלומר, M כפול שלוש, נגזר מראשי התיבות באנגלית: Minnesota Mining and Manufacturing Company) היא קונצרן רב-לאומי אמריקני המפתח ומייצר אלפי מוצרים שונים בתחומי התעשייה, הבטיחות והמיגון, האלקטרוניקה, התקשורת, המשרד ובית, רפואה, אבטחה, ננוטכנולוגיה, אנרגיה חלופית, בנייה ירוקה ועוד. החברה מונה כ-75,000 עובדים ברחבי העולם, ולה אתרי ייצור ביותר מ-60 מדינות. מוצרי החברה נמכרים באמצעות מפיצים מקומיים וקמעונאים ברחבי העולם. 3M היא אחת מ-30 החברות המרכיבות את מדד הדאו-ג'ונס. משרדי ההנהלה הראשית של החברה נמצאים בעיר מייפלווד, פרבר של הערים סיינט פול ומיניאפוליס שבמדינת מינסוטה.
עם מותגי החברה נמנים פתקיות ה-Post-it הדביקות, סרטי דבק "סקוטש", מוצרי הניקיון מסדרת "סקוטש ברייט", מוצרי העזרה הראשונה מסדרת Nexcare ועוד.
היסטוריה.
עד שנות ה-50.
3M נוסדה ב-1902 בעיירה טוּ הרברז (Two Harbors) שלחופי ימת סופיריור במדינת מינסוטה, על ידי חמישה אנשי עסקים שחברו יחד כדי להקים מכרה מינרלים, שמטרתו הייתה להפיק חומרים לגלגלי ליטוש. אולם, במהרה התגלו המינרלים כחסרי ערך, והחברה החדשה לכרייה וייצור ממינסוטה עברה בשנת 1905 לעיר הסמוכה, דולות', על מנת להתמקד בייצור מוצרי נייר זכוכית ואבני השחזה לתעשיות המתכת. ב-1907 הצטרף לחברה ויליאם מקנייט, בן למשפחת מהגרים מסקוטלנד, כעוזר חשב. שבע שנים לאחר מכן מקנייט מונה למנכ"ל, וב-59 השנים הבאות הנהיג את החברה. הוא גם אחראי למונח "סקוטש" (סקוטי), שמלווה רבים ממוצרי החברה מאז. מקנייט יצר תרבות ארגונית המבוססת על חדשנות טכנולוגית ושיווקית והביאה את החברה להצלחה, ובשנת 1916 שילמה החברה דיבידנד ראשון – בגובה 6 סנט למניה.
בראשית שנות ה-20 המוקדמות החל ייצור נייר הזכוכית העמיד במים הראשון, "Wetordry", שצמצם פליטת אבק לאוויר במהלך ייצור מכוניות. החידוש במוצר הביא למהפכה בשוק נייר הזכוכית. ב-1925 המציא ריצ'רד ג. דרוּ (Richard G. Drew), עוזר צעיר במעבדה, את נייר הדבק, "Scotch Masking Tape", שהיה לראשון הסרטים הדביקים של המותג "Scotch". במהלך השנים הבאות הביאה התקדמות טכנית ליצירת סרט צלופן ("Scotch Cellophane Tape") לאטימת קופסאות ועד מהרה התגלו מאות שימושים פרקטיים נוספים.
בשנות ה-40 המוקדמות הופנתה 3M לייצור חומרים צבאיים עבור המאמץ המלחמתי במלחמת העולם השנייה, ובמסגרת זו יוצרו מוצרים חדשניים דוגמת יריעות מחזירות אור לסימון כבישים, סליל מגנטי להקלטת קול, סרט דביק סיבי וכן נכנסה 3M באמנות הגרפיקה עם ייצור לוחות הדפסת אופסט. בשנת 1948 טבע מקנייט את חוק ה-15%, ולפיו כ-15% מזמנם של אנשי המחקר יושקע בפיתוח רעיונות חדשים שבוערים בעצמותיהם. בנוסף קבע מקנייט גם את חוק ה-30%, שלפיו כ-30% ממכירות החברה בכל שנה יהיו ממוצרים שפותחו בארבע השנים האחרונות. מאז החברה מקפידה לעמוד בעיקרון זה.
שנות ה-50 עד שנות האלפיים.
בשנות ה-50 הציגה 3M את תהליך ההעתקה "Thermo-Fax", מגן הבד "Scotchgard", סרט הווידאו, כריות הניקוי "Scotch-Brite" ומספר מוצרים אלקטרו-מכניים חדשים. בשנות ה-60 הוצג המיקרופילם מסוג כסף יבש, יחד עם מוצרי צילום, ניירות נטולי פחם ומקרנים. בנוסף, התפתחה החברה בתחום הבריאות, ופיתחה מוצרים רפואיים ומוצרים לשיניים. בשנות ה-70 וה-80 החברה חדרה גם לשוקי הפרמצבטיקה, הרדיולוגיה והאנרגיה החלופית.
בשנות ה-80 הציגה 3M פיתוח חדש, "Post-it Notes", פתקיות תזכורת אשר בצידן האחד דבק, ובכך מאפשרות הדבקתן למשטחים שונים. פיתוח המוצר החל במקרה על ידי ספנסר סילבר, כימאי שעבד במעבדת המחקר של 3M ופיתח דבקים. ב-1968, הוא ניסה לייצר דבק שיהיה חזק דיו לשימוש בבניית מטוסים. במהלך הניסויים שערך, המציא משהו שונה לגמרי, דבק שנדבק למשטחים, אך אפשר לקלפו בקלות ולהשתמש בו שוב. קולגה שלספנסר בשם ארט פריי, הגה את הרעיון להשתמש בדבק בשביל להחזיק סימניות בספרי התפילה שלו. לאחר פיתוח של מסםר שנים ורישום פטנטים, החלה 3M בתחילת בשנות ה-80 לשווק את המוצר בהצלחה רבה ברחבי העולם.
בשנות ה-90 הגיעו מכירות התאגיד לכ-15 מיליארד דולר, כאשר מוצרים חדשים וחדשניים תורמים משמעותית לגידול. בין החידושים האחרונים: פתקיות דביקות, סרט הדבקה שקוף, פילמים אופטיים עבור מסכי טלוויזיה LCD, וסדרה חדשה של מוצרי ניקוי "סקוטש ברייט". החברה המשיכה לפתח מגוון מוצרים חדשניים, בהם מוצרי פרמצבטיקה לשינוי התגובה החיסונית, יריעות לשיפור הבהירות עבור צגים אלקטרוניים, מעגלים גמישים המשמשים במדפסות הזרקת דיו, טלפונים סלולריים ומכשירים אלקטרוניים אחרים.
בשנות האלפיים.