הוריו של רוני, איזידור כתריאלס ורנה כהן, היו פליטים יהודים שהגיעו לדרום אפריקה מליטא ולטביה. אביו היה סוחר. רוני גדל בשכונת יווויל, שם חיו הרבה מהגרים יהודים. הצטרף בנעוריו לתנועת בית"ר בעיר. אחרי לימודי התיכון עבד כתסריטאי ובמאי סרטים. האירוע ששינה את חייו, היה הטבח שארפוויל בשנת 1960. הוא החליט להילחם נגד שלטון האפרטהייד ולהצטרף ל-ANC, ושנה אחר-כך למפלגה הקומוניסטית של דרום-אפריקה. בשנת 1962 נגזר עליו איסור לנאום בפומבי למשך חמש שנים. הוא היה אחד המייסדים של חנית האומה (אומקונטו ווה סיזווה), הזרוע הצבאית של ה-ANC, יחד עם ארתור גולדרייך, לוחם הפלמ"ח לשעבר. בשנת 1963 הוא היה המפקד האזורי של נאטאל בחוף המזרחי, בשנת 1964 הוא נשלח לאודסה לאימונים צבאיים, ומאוחר יותר ללונדון. בתקופה זו הוא עבד עם ג'ו סלובו, גם הוא יהודי ליטאי, המכונה "ג'ו האיום".
הוא שירת את ה-ANC ובמיוחד את "חנית האומה" בארצות שונות, ובשנת 1983 התמנה לראש שירותי המודיעין של הארגון. בשנת 1990 הוא נכנס חזרה לדרום-אפריקה בחשאי במסגרת "מבצע וולה", אך כבר בשנת 1991 הותרה שוב פעילותה של ה-ANC, וכתריאלס חזר לדרום-אפריקה ופעל בגלוי בימיה האחרונים של שלטון האפרטהייד.
טבח בִּישׁוֹ.
בִּישׁוֹ היא עיר במה שבזמנו נחשב מדינת בנטוסטן סיסקאי. ב-7 בספטמבר 1992 הוביל כתריאלס 80,000 מפגינים לבישו כדי לדרוש, שסיסקאי תשוב להיות חלק בלתי נפרד ממדינת דרום-אפריקה. ממשלת סיסקאי חסמה את הדרך, ומאוחר יותר פתחה באש, כאשר כתריאלס ניסה עם קבוצה של מפגינים לפרוץ את המחסום. 28 בני-אדם נהרגו ומעל 200 נפצעו. ועדה שהוביל השופט ריצ'רד גולדסטון ושחקרה את הטבח, ביקרה את כתריאלס על הניסיון שלו לפרוץ את המחסום.
שר בממשלה.
משנת 1994 עד 1999 הוא היה סגן שר הביטחון בממשלה הראשונה לאחר נפילת האפרטהייד, משנת 1999 עד 2004 היה שר המים והייעור ומשנת 2004 עד 2008 שר השירותים החשאיים.
עד לפטירתה היה נשוי לאלאנור כתריאלס, גם היא לוחמת ב-ANC והאישה הלבנה הראשונה שנעצרה במעצר מנהלי לחצי בשנת 1963, ולהם שני בנים ובת.
יחסו לישראל.
כתריאלס הוא מבקר חריף של מדיניות ישראל. בשנת 2001 הוא יזם הצהרה של דרום-אפריקאים ממוצא יהודי
כנגד מדיניות ישראל ביהודה ושומרון. בשנת 2006 יזם ה-SOUTH AFRICAN JEWISH REPORT תלונה נגדו בגין הסתה (נגד ישראל), האסורה בדרום-אפריקה לאחר האפרטהייד. ב-29 במרץ 2007 זיכתה הוועדה שבדקה את התלונה, את כתריאלס.
נטורליזם (תיאטרון)
הנטורליזם הוא זרם בתיאטרון האירופאי, ששלט בתיאטרון בין השנים 1880 עד 1920. תת-זרם של הריאליזם, ששם דגש על הצד החברתי, הדמויות לקוחות בדרך כלל ממעמד הפועלים, זרים, מיעוטים אתניים, מוגבלים וכו'. בישראל "נציג" הנטרוליזם הוא הלל מיטלפונקט (בעיקר "בובה", "מי תהום", "מכולת" ועוד).
תעזיה
התעזיה (בפרסית: تعزیه או تعزیت; בערבית: تعزية) הוא מנהג אבלות תאטרלי אסלמי שיעי שמטרתו לתאר את הסבל שחווה חוסיין, נכדו של הנביא מוחמד ובנו של עלי, בימיו האחרונים, ולהתאבל עליו.המושג לא מתייחס למחזה, אלא מכיל בתוכו מספר מנהגי אבלות הסובבים את חוסיין שהתפתחו והתעצבו במהלך השנים. המילה "תעזיה" מגיעה מן השפה הערבית ומשמעותה המילולית היא ניחומים. הופעותיו המאוחרות יותר של מנהג אבלות זה מזכירות במקצת את מחזות הפסיון שהיו נפוצים בימי הבינים באירופה.
על פי זוכה פרס נובל אליאס קנטי, " סבלו... של חוסיין נעשה לליבתה של האמונה השיעית".
סיפור התעזיה.
כאמור, הסיפור מציג את ימיו האחרונים של חוסיין, בשנת 680 לספירת הנוצרים או 61 לפי הלוח שנה האסלמי. מרבית אירועי התעזיה מתרחשים במישור כרבלא, הממוקם מעט מעל שישים וחמישה קילומטרים דרום מערבית לבגדד המודרנית. שם, חוסיין מצא את מותו בקרב על טבעה של הדת המתגבשת בין שני המחנות המצויים במידה מסיימת עד היום באסלם (השיעה והסונה). חוסיין וחסידיו, שהאמינו ששושלת הנהגת האסלם צריכה לעבור לצאצאי מוחמד (שכונו אימאים). לעומתם, בני אומיה הובלו בין היתר על ידי פירושם המדיני לאסלם. בעקבות תפישה זאת וסיבות אחרות, האחרונים עמדו על כך שתפקיד המושל צריך לעבור לפי מנהגים ערבים קדומים. הקרב החל כאשר כ-4000 מחייליו של יזיד הראשון, מנהיג בני אומיה באותה תקופה, הציבו מארב לחסידיו של חוסיין, כ-72 לוחמים ומשפחתו, ודרשו מהם להכיר ביזיד כמנהיג האסלם.
חיילי יזיד מנעו מחוסיין ומפלגתו מים ואוכל עד אשר יכריזו כי הם מוותרים על שאיפותיהם לרשת את מוחמד ולהנהיג את האומה האסלמית. לאחר עשרה ימי מצור, חוסיין לא אמר נואש, וצבאו של יזיד החל לטבוח בתומכיו של חוסיין. כל הגברים, מלבד בנו של חוסיין, נהרגו, וכל הנשים נלקחו לעבדות. על פי המסורת, הטבח בוצע בעשירי במוחרם (החודש הראשון בלוח השנה האסלמי), והיום תאריך זה מכונה העשוראא'. בתקופה זו נוהגים השיעים לבצע טקסי הזיכרון ואבל שונים לאימאם חוסיין.
מקורות התעזיה והתפתחותה.
התעזיה צמחה בתרבות הפרסית על בסיס מנהגים דומים מהתקופה הקדם אסלמית. טקסים המציגים בצורה תאטרלית את מעלליהם ודאבוניהם של אלים היו מקובלים בתקופה הזורואסטרית ולפניה. בין טקסים אלה נערך גם טקס לזכרו של האל מיטרה, במהלכו היו הסוגדים חובשים מסכות ומחקים את התלאות שעבר האל על במה. כמו כן, היה נהוג גם לשחזר את סיפורו של זריר. זריר היה אחיו של המלך ויסטספ שהמיר את דתו לדת הזורואסטרית. בעקבות ההמרה הדתית הותקפה ממלכתו של  ויסטספ, וזריר נפל בקרב להגן על הדת החדשה. זריר, בדומה לחוסיין, הפך למודל של הקרבה עבור קידוש האל. אתוסים, מנהגים אלה ודומיהם היוו קרקע פורייה להתפתחות התעזיה האסלמית.
מנהג האבלות העתיק ביותר לזכרו של חוסיין, שהיה למעשה התעזיה הראשונה, התקיים בבגדד ב-963. מנהיג שיעי בויהידי בשם מוזוד דוולאה הורה על קיום יום אבל לאומי ביום השנה לרצח חוסיין, שבו על כל השווקים להיות סגורים ועל אנשים להתלבש בשחורים. על פי חוקרים אחרים, השלב הראשון של התעזיה כלל גם תהלוכות אבל וקריאת קינות והספדים לחוסיין ולשאר נופלי כרבלא. בשלבים מאוחרים יותר במאה התשיעית נוסף לתעזיה נוהג של ניפנוף מקלות באוויר ושטיפת סחבות במקור מים בקרבת מקום. מצעד אבלות זה לא היה חלק מהתהלוכה בעשירי במוחרם, אלא בוצע בחודש מהר (חודש השני בלוח הפרסי שמקביל לספטמבר). מנהג זה נוסף בעקבות רצח הסולטן עלי באופן שמזכיר את מותו של האימאם חוסיין. לאורך התהלוכה נהוג לקונן על מותו של חוסיין, ועם הזמן נהייתה מיוחסת יותר לחוסיין מאשר לסולטן. התפתחותם של טקסי התאבלות המוניים על חוסיין ונופלי כרבלא נעצרה עד המאה השש- עשרה עקב שליטה סונית כמעט רציפה לאורך כל העולם המוסלמי. לאורך שנים שבהם נעדרו הטקסים ההמונים, התפתחו ספרות ופסיקות הלכתיות שעוסקות בקדושים מעונים. התפתחויות אלה תרמו להעשרת התופעה דרמטית בשלבים מאוחרים יותר.
בתחילת המאה השש-עשרה עלה השלטון הספווי באיראן, ואיתו הדת השיעית. עם עלייתו של שלטון שיעי חווה המנהג פרץ התחדשות בזמן קצר. האפשרות לקיים את מנהג האבלות ללא חשש עודד שצף יצירתיות של אומנים רבים בנושא התעזיה. סוגות כתיבה רבות ומגוונות עברו במהירה לעסוק וליצור עבור התעזיה. סביב שנת 1500 כתב מוללעה חוסיין קשהפי את סיפור קרב כרבלא בפעם הראשונה בשירה ובפרוזה.
מנהגי האבלות לא התפתחו רק בתחום המילה הכתובה בתחילת המאה השש-עשרה. גם בתחום התאטרלי התבצעו חידושים סביב הנצחת חוסיין. עם עלייתה של השושלת הספווית החלו מספרי הסיפורים להציג את הפרוזות שנכתבו. סיפורים אלה סופרו תחילה במסגדים ובכינוסים גדולים סביב תחילתו של חודש המוחרם. רבים ממספרי הסיפורים השתמשו בספרו של קשהפי כמקור לסיפורם. עם השנים התפתח מנהג לפיו בין פרק לפרק הוזמן מספיד שהציב את הקהל במעגל, ועודד אותו לחזור אחרי קריאות ההספד שלו תוך כדי שהם מכים בחזם.  למעשה, שילובו של הקהל במחזה מהווה עד היום חלק בולט מין התעזיה.
צורה נוספת של העברת סיפורים שהייתה נפוצה באיראן באותה תקופה והציגה גם את סיפורו של חוסיין היא פרדה קהאני. בסגנון העברת סיפור זה, אדם אחד מעביר את הסיפור ומאחוריו קנבס שעליו מצויר ציור המהווה סוג של תפאורה לסיפורו. המספר משתמש בציורים אלה על מנת להכניס את קהלו עמוק יותר אל תוך הסיפור. מושאי הציורים היו מגוונים, והם הכילו סצנות אפיות ומקראיות, ולא פעם את קרב כרבלא. מספר הסיפור לא הגביל עצמו לקריינות, ותכופות היה גם משחק את הדמויות במטרה להעמיק את הקשר בין הצופים לסיפור.  בנוסף למנהגים אלו, נהגו המתאבלים לציין את יום העשוראא'  על ידי קיום תהלוכה בעלת אמוציות רבות ברחובות. השיירה כללה מבחר אמצעים תאטרליים הכוללים בין היתר תחפושות, ארונות קבורה מדומים, שלטים ודגלים. לכל אחד מאמצעים אלה  משמעות סימבולית רחבה.
התעזיה המודרנית.
כיום התעזיה היא דרמה משוכללת בעלת רבדים וטקסים רבים. היא מתחילה מהמצעד אל תוך תיאטראות בהם מתנהלת ההצגה. הצעדה מקיפה את הבמה והשחקנים והקהל מנגנים ושרים הספדים תוך כדי הלקאה עצמית כהכנה לקראת המחזה עצמו. במאה ה-18 התפתחו מבנים ייעודיים להצגת התעזיה, אשר כונו תעקיה או חוסייניה. גודלם נע ממבנים המסוגלים להחזיק תריסר בני אדם עד כאלו המסוגלים להכיל כ-1000 איש. עם זאת, גם בתיאטראות הגדולים  הקפידו לשמור על מבנה המקשר בין המופע לצופים.