ישי מציגה בחללים מרכזיים בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה, ביניהם: מוזיאון ישראל ירושלים, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, המוזיאון לאמנות עכשווית בוקרשט ברומניה MNAC Bucharest, המרכז לאמנות עכשווית תל אביב, Christine König Galerie Vienna, גלריה ת (א)עשיה ירושלים, משכן האמנים הרצליה, גלריה הקיבוץ תל אביב, גלריה המדרשה תל אביב ובית האמנים ירושלים. לצד פעילותה בתוך "הקובייה הלבנה" המסורתית, ישי פועלת גם במרחב הציבורי. כך ב-2009 הציבה באופן מחתרתי פסל קלקר בגובה 3 מטר בדמות פרס האוסקר ברחבת הביאנלה לאמנות של תל אביב, כאקט של מחאה על אופן בחירת האמנים המשתתפים. ב-2012 הובילה סיור פתוח לציבור הרחב בפרויקט 'הליכות חיפה 2' שנערך במסגרת התערוכה "חיפה-ירושלים-תל אביב" במוזיאון חיפה לאמנות.
עבודותיה נכללות באוספים מוזיאליים, מוסדיים ופרטיים, ביניהם: המוזיאון לאמנות עכשווית וינה MUMOK Museum of Modern Art Vienna, המוזיאון לאמנות עכשווית קראקוב MOCAK, מוזיאון ישראל ירושלים, מוזיאון אשדוד לאמנות, המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית חולון, אוסף בנק הפועלים, אוסף משפחת רקאנטי, אוסף ע. אהובי ועוד.
ברייזאך
ברייזאך (בגרמנית: Breisach וכן Altbreisach (ברייזאך הישנה) ו-Breisach am Rhein (ברייזאך על הריין)) היא עיר בעמק הריין, במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה, על גבול צרפת. כ-20 ק"מ מפרייבורג ו-20 ק"מ מקולמר שבצרפת. גשר על הריין מוביל לברייזאך החדשה (בצרפתית: Neuf-Brisach, בגרמנית: Neubreisach) שבאלזס, צרפת (מחוז או-רן). העיר ידועה ביקבי היין שלה.
היסטוריה.
שם העיר הוא מהשפה הקלטית, Brisger פירושו שרטון ומצודת העיר ניצבה על שרטון כאשר מי הריין מקיפים אותה מעברים, לפחות בעת גאות. המקום שימש מושב של נסיך קלטי (בעיר נמצאה מצודת שלטון המשויכת לתרבות האלשטאט D). הרומאים הקימו במקום מצודה. מטבע שנטבע במקום במאה ה-11 נמצא במטמון סאנדור.
במאה ה-13 הוקמו בעיר קתדרלה ומנזר ובמאה ה-16 היוותה מבצר של הקיסרות הרומית הקדושה. במסגרת מלחמת שלושים השנים עברה העיר מידי האימפריה הרומית הקדושה לידי צרפת. פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עצמו הגן על העיר כאשר נפלה בידי הצרפתים בדצמבר 1638. בשלום וסטפליה (1648) הפך כיבוש העיר על ידי צרפת לרשמי.
ב-1697 הוחזרה העיר לידי האימפריה הרומית הקדושה במסגרת הסכם רייסווייק. ב-1703, עם פרוץ מלחמת הירושה הספרדית, כבש את העיר הגנרל וילאר , מרשל צרפת בימי לואי ה-14. במרץ 1714, הוחזרה העיר המזרחית ("הישנה", Altbreisach) לאימפריה הרומית הקדושה במסגרת הסכם רשטאט ובצידו המערבי של הריין הוקמה העיר ה"חדשה"(Neuf-Brisach).
ב-1790 הפכה העיר לחלק מ"אוסטריה שבשוואביה" (חלקים מנסיכויות שוואביה הקתוליות, בהן אלזס, שהיו תחת שליטת בית הבסבורג). בין השנים 1793-1803 סבלה העיר קשות מהתקפות הצדדים בעת מלחמות המהפכה הצרפתית. ב-1803 סופחה למדינת באדן. במלחמת צרפת–פרוסיה נכללה העיר בשטחי החסות של פרוסיה ועם איחוד גרמניה היא הפכה לעיר גרמנית.
השלטון הנאצי סיפח לעיר מספר רשויות סמוכות. במהלך מלחמת העולם השנייה ניצבה העיר בין גרמניה הנאצית לצרפת של וישי. במהלך הפצצות בעלות הברית נהרס כ-85% מהשטח הבנוי של העיר, הקתדרלה נפגעה קשות וגשר הרכבת על הריין נהרס.
ב-1969 היה ניסיון להקים בעיר תחנת כוח גרעינית, אך הדבר לא יצא לפועל.
כיום העיר היא מרכז אירופאי של יקבים ומרתפי יין. אחד היקבים הגדולים באירופה (Badische Winzerkeller eG) נמצא בברייזאך.
הסופר הבריטי ג'רום ק. ג'רום כתב בספרו "שלושה גברים בבומל" תיאור הומוריסטי של ההיסטוריה של העיר:
יהדות ברייזאך.
תיעוד ראשון להתיישבות יהודים בעיר נמצא מ-1301. ב-1325 נמנו בעיר ארבעה-עשר בתים בחזקת יהודים, ארבעה במרכזה ועשרה על הגבעה. ב-1349, בעת המוות השחור, הופצה על יהודי העיר עלילת דם לפיה הם מרעילי בארות. ביהודי העיר נערך פוגרום והם גורשו ממנה.
עם הפיכת העיר לצרפתית באמצע המאה ה-17 שבו אליה היהודים. ב-1755 נפתח בית עלמין. ב-1756 הוקם בית כנסת, שנחרב בליל הבדולח (9 בנובמבר 1938).
בשנת 1825 מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר 438 נפש (14% מכלל האוכלוסייה), ב-1880 נמנו 564 יהודים וב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון נמנו בעיר 231 יהודים. עד כיבוש צרפת ב-1940 נמלטו 157 יהודים לצרפת. ב-22 באוקטובר 1940 גורשו 34 היהודים האחרונים בעיר למחנה המעצר גירס ומשם נשלחו להשמדה.
יהדות ברייזאך מונצחת במקום באמצעות "הבית הכחול", יוזמה פרטית מקומית נוצרית להנצחה ושימור הזיכרון.
ברייזך
מחנה בן-עמי
יעקב קלנר
יעקב קלנר (כ"א בניסן ה'תר"פ, 8 באפריל 1920 - כ"ז בשבט ה'תש"ם, 13 בפברואר 1980) היה קרימינולוג, סוציולוג והיסטוריון ישראלי. ממקימי ומעצבי שירות המבחן לנוער במדינת ישראל, ממתווי דרך העבודה עם נוער עבריין בשלבי התפתחותה במדינה, ומחלוצי העבודה הסוציאלית ושירותי הרווחה בה. כחוקר ומרצה בעבודה סוציאלית שילב בעבודתו המחקרית ידע מתחומי רווחה סוציאלית, היסטוריה ויהדות.
פרסומיו ועבודותיו, בהם חקר את בעיות החברה היהודית והחברה הישראלית בהתהוותה, השפיעו רבות על התפתחות העבודה הסוציאלית בישראל ותרמו משמעותית להבנת התפתחות הרווחה החברתית מתקופת העליות הראשונות ועד להקמת המדינה.
קורות חייו.
קלנר נולד בקלן שבגרמניה, למאיר קלנר ושפרה לבית נבנצאל, הצעיר מבין ארבעה אחים. גדל במשפחה אורתודוקסית. אמו הייתה נינה של הרב ברוך תאומים-פרנקל, בעל הספר "ברוך טעם" על הש"ס. בצעירותו בקלן, למד ציור אצל הצייר האקספרסיוניסט לודוויג מיידנר. מיידנר, צייר יהודי נודע בגרמניה, אף צייר דיוקן של קלנר הנער. בשנת 1936, בעקבות עליית הנאצים לשלטון ובעידודה של משפחתו, עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער וחי כחלוץ בקיבוץ רודגס (ליד רחובות). בהמשך התאחד שוב עם הוריו ואחיו בתל אביב. הוא הדריך בתנועת הנוער בני עקיבא, שם הכיר את רעייתו לעתיד חנה-איילה לבית לחמן, והם נישאו בתל אביב בשנת 1943.
בשנים 1945–6 הדריך ב"מוסד לילדי חיילים". ב-1946 החל לימודיו באוניברסיטה העברית, שם סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה וחינוך. במהלך לימודיו באוניברסיטה היה מורה בכיתות מיוחדות לילדים מעוכבים התפתחותית, עם קשיי הסתגלות, במוסד על שם דוד ילין בירושלים. הייתה זו מסגרת לימודית שהוקמה על ידי המחלקה החינוכית של האוניברסיטה באזורי מצוקה בירושלים. קלנר . ייחודית באותה עת הייתה התבוננותו על ההתפתחות של קשיים אינדיבידואליים בקרב ילדים על רקע הקשיים של המשפחה בכללותה. ראייה זו עוררה בו את העניין בעבודה סוציאלית.
ב-1948 עזב את ירושלים הנצורה, עקב מינוי לשמש כאחד מקציני המבחן לנוער הראשונים במשרד הסעד של מדינת ישראל בשלבי הקמתה. . קלנר עבד בשירות זה מ-1948 ועד 1963, ראשית כקצין מבחן לנוער ואחר כך כקצין מבחן מחוזי במחוז המרכז. הוא גם הקים וניהל את המכון להשתלמות לקציני מבחן והדריך קציני מבחן רבים.
תרומתו במסגרת שירות המבחן לנוער משתקפת בספרו "חינוכה מחדש של עבריינית" (1969), בו תיאר וניתח את עבודתו הטיפולית בשנות החמישים עם נערה שהידרדרה לזנות.
במהלך שנות שירותו כקצין מבחן לנוער שימש גם מרצה לפסיכולוגיה במוסדות שונים להשכלה גבוהה, בהם בית ברל ובית המדרש הממלכתי למורים בנתניה.
בשנת 1963 נשלח על ידי האוניברסיטה העברית להשלים את לימודיו לתואר שני בעבודה סוציאלית, בבית הספר לעבודה סוציאלית שבאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב שבקליוולנד, אוהיו. עם חזרתו שנתיים לאחר מכן, הצטרף לסגל ההוראה של בית הספר לעבודה סוציאלית על שם ברוואלד באוניברסיטה העברית. בשנים 1967–1970 ניהל את השלוחה התל אביבית של בית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית. בין השנים 1971–1974 שימש כמרצה בכיר במכון לקרימינולוגיה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1969–1972 היה יועץ ומרצה אורח באוניברסיטאות מחוץ לישראל והוזמן להרצות בכנסים שונים.
ב-1974 קיבל תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית על מחקרו בנושא "פילנתרופיה ותכנון חברתי בחברה היהודית", אותו ביצע בהנחיית פרופ' יעקב כ"ץ. ב-1979 קיבל תואר פרופסור מטעם האוניברסיטה העברית. היה סגן מנהל בית הספר לעבודה סוציאלית וחבר סנט האוניברסיטה.
נפטר ב-13 בפברואר 1980, כשהוא מותיר אחריו את אשתו ושלושת ילדיו.
הגותו ומחקריו – תרומתו האקדמית.
בראשית דרכו השתייך קלנר לקבוצת אנשי רוח שעסקו בהגותו של מרטין בובר ואף נתן ביטוי לדעותיו בהקשרים רלוונטיים, כפי שבאו לידי ביטוי בפרסומים שונים שכתב (ב-1947, ב-1946 וב-1948) בכתב העת "במות - במה חודשית לחיי ציבור" שהוצא לאור על ידי בובר, בעריכת א. סימון. מאוחר יותר התמחה בתאוריה ובעשייה הפסיכודינמית, ולאחריה עבר לעיסוק בסוגיות חברתיות-היסטוריות הנוגעות לתהליכים פנים-חברתיים בחברה היהודית ובחברות מהגרים באשר הן. מעבר זה בין נושאי מחקר מייצג את העניין שהיה לקלנר, ועובר כחוט השני לאורך כל הגותו ומחקריו, בניסיון לבחון במשולב תהליכים העוברים בתוך הנפש של הפרט למול תהליכים העוברים מחוץ לפרט, בקרב הקהילה והחברה הרחבה אליה הוא משתייך.
קלנר עסק במחקר חדשני ומקורי בתקופתו.
לדעת קלנר, כפי שמשתקף בספרו "למען ציון - ההתערבות הכלל יהודית במצוקת היישוב תר"ל-תרמ"ב / 1869 - 1882":
קלנר פרסם ספרים ומאמרים רבים בנושאים הקשורים לרווחה והתפתחות מוסדות פילנתרופיים בחברה היהודית.
אימוג'ן קינג