חפירות ראשונות בשנים 1921 ו-1923 חשפו עדויות למגורי אדם עד לפני 200,000 שנים. המערה נחפרה ברציפות מ-1927 ועד 1937 ונתגלו בה כ-200 מאובנים של חלקי שלד אנושיים (מ-40 פרטים) שזוהו כשייכים למין הומו ארקטוס, יותר מ-10,000 כלי אבן, כמה שכבות אפר המעידות על שימוש באש, כמו גם מאובנים של קרוב ל-200 מיני חיות שונים. מרבית הממצאים מחפירות אלו אבדו באורח טראגי במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ולא נמצאו מאז. החפירות התחדשו ב-1949 והובילו לגילויים של מאובנים וכלי אבן נוספים. משום כך האתר הוא אחד מהמקורות הפוריים ביותר לממצאים מגיל הפליסטוקן התיכון.
עובי שכבת המשקעים בקרקעית המערה הוא 50 מטרים, המחולקים ל-17 שכבות. 13 שכבות נחפרו, כאשר גיל השכבה ה-13, בעומק של קרוב ל-40 מטרים, הוא כ-730,000 שנים, כלומר השכבות 14 עד 17 נוצרו לפני הפליסטוקן התיכון. השכבה הנמוכה ביותר המכילה מאובנים הקשורים לאדם פקין היא השכבה העשירית המתוארכת לפני 500,000 שנים, והשכבה העליונה ביותר המכילה מאובנים הקשורים לאדם פקין היא השכבה השלישית, כלומר אדם פקין התגורר במערה במשך 260,000 שנים. להלן פירוט הממצאים ב-13 השכבות שנחפרו:
בסך הכול הוצאו מהמערה כ-27,000 מ"ק של עפר.
קידוחי ניסיון שבוצעו בשכבות מתחת לשכבה ה-13 הוכיחו כי הן אינן מכילות מאובנים או כלי אבן ומעולם לא נחפרו.
המדרון המזרחי.
המדרון המזרחי הוא חלק מאתר אדם פקין ונחפר ב-1930, ב-1958 ובשנים 1979-1978 בידי משלחת מחקר רב-תחומית. חפירות התבצעו עד לעומק של 7 מטרים דרך שכבות 6-3 וחשפו כלי אבן, עצמות חרוכות ואפר, ומאובנים של עופות, זוחלים ויונקים.
אולם היונים.
מערה שכונתה כך משום שיונים הרבו לפקוד אותה. המערה חוברה לאתר אדם פקין על ידי הפועלים שעבדו במקום ב-1928. חפירות בשנים 1931-1930 חשפו עצמות אדם פקין (כולל לסת תחתונה, עצם הבריח ועצם הקודקוד), עדויות לשימוש באש (כולל מוט חרוך מכליל סיני ("Cercis chinensis") שתוארך לפליסטוקן התיכון), וכלי אבן שסותת מקוורץ ואבן חול ירוקה.
המערה העליונה.
המערה העליונה, השוכנת בחלקה העליון של "גבעת עצמות הדרקון", נתגלתה בחפירות של 1930 ונחפרה בשנים 1935-1934 כשבמהלך החפירה הוסר גג המערה והפתח הצופה צפונה. אורכה 13.5 מטרים, ורוחבה 5.6 מטרים. בחפירות נמצאו עדויות למגורי אדם במערה בתקופה שלפני 20,000 שנים עד 10,000 שנים. המערה הייתה מחולקת בין אזור המגורים במפלס עליון לאזור הקבורה במפלס התחתון, כששקע במפלס התחתון שימש כמלכודת חיות טבעית. ממצאים שנחשפו במערה כוללים שלוש גולגולות אנושיות ושרידים אחרים מלפחות שמונה פרטים שונים שזוהו כהומו ספיינס ארכאי, כלים וקישוטים עשויים מאבן ועצם מחוררים, ומספר רב של עצמות חיות כולל שלדים שלמים של יונקים גדולים שנלכדו במלכודת שבמפלס התחתון. אבקה לבנה שפוזרה סביב השרידים שבמפלס התחתון מעידה על כך שדיירי המערה טיפחו סוג של טקס קבורה.
אתרים אחרים.
נכון ל-2012 נחפרו יותר מ-20 אתרי מאובנים בג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן, להלן תיאור וממצאים שנתגלו בחלק מהן.
האתר כיום.
בגבעת עצמות הדרקון נבנה מוזיאון המוקדש לממצאים שנתגלו במקום תוך התייחסות לממצאים דומים שנתגלו בעולם. התצוגות במוזיאון כוללות:
כמו כן ניתן לבקר באתר מספר 1, המערה שבה נתגלו עיקר הממצאים של אדם פקין ובמערה העליונה שבה נתגלו שרידים של הומו ספיינס.
ז'ורז' פדו
ז'ורז' לאון ז'וּל מַרי פדו (בצרפתית: Georges Léon Jules Marie Feydeau; 8 בדצמבר
1862 פריז - 5 ביוני 1921 ריאי-מלמזון) הוא מחזאי צרפתי ידוע בוודבילים ובפארסות שלו, במיוחד בז'אנר "פארסות של חדר המיטות". מצד אמו היה ממוצא פולני.
רקע משפחתי לוטה במסתורין.
ז'ורז' פדו נולד ב-1862 בבית 49 ביס ברחוב קלישי בפריז כבנם של הסופר ארנסט-אמה פדו, ידוע כמחבר רומנים ושל אשה פולניה בשם לאוקדי בוגוסלאבה זלבסקה (1924-1838), אחיינית של הרוזן קֵלון. לדבריו, אמו גילתה לו שאביו האמיתי היה נפוליאון השלישי. מקורות אחרים טוענים שהוא היה בנו של הדוכס מורני, אח למחצה של הקיסר, כשמורני עצמו היה בן מחוץ לנישואים של הרוזן פלאו, שהיה בתורו בן מחוץ לנישואים של טליראן.
אמו של המחזאי, הייתה בת של יוצא פולין, בוגוסלב זלבסקי ואישה ממוצא יהודי, לואיז לבית ריטרברנד,
ילדות וצעירות.
היה ילד מפונק ואלים, גם כלפי אחותו, דיאן ולנטין, לימים אישה בעלת גינונים של אמזונה, שפקדה את החוגים של שרה ברנאר ושל הסופרת קולט. בגיל 7 לקה אביו באירוע מוחי ונשאר משותק במחצית גופו. בנוסף, המלחמה עם פרוסיה בשנת 1870 אילצה את המשפחה לעבור לבולון-סור-מר. אחרי שחזרו לפריז, נסעו לזמן קצר למרחצאות בהומבורג שבגרמניה.
הילד למד בהתחלה רק בבית עם מורים פרטיים, אך החל מאוקטובר 1871 נשלח לפנימיה במכללת שפטאל. בשנת 1872 עבר לתיכון "סן לואי".
נמשך כבר אז לתיאטרון, ובעידודם של אביו ושל אנרי מייאק שלח את ידו בכתיבת מחזות.
אביו מת בשנת 1873 ושלוש שנים לאחר מכן נישאה אמו מחדש לעיתונאי אנרי פוקייה וילדה בהמשך בת נוספת בשם אנרייט.
בגיל 14 ניסה פדו את כוחו כשחקן והתחיל לשחק בלהקה שהקים יחד עם חבר, בשם "סרקל דה קסטנייט" ("Cercle des Castagnettes" - חוג הקסטנייטות). בשנים 1876–1880 שיחק תכופות במחזות של מולייר ולביש, ביצע חיקויים, בין היתר של שחקני תיאטרון מפורסמים, וחיבר קטעים תיאטרליים שהוצגו בטרקליני תרבות שונים. בחוגים שפקד התוודע לסטודנטים של הקונסרבטואר, למבקרים ולמחזאים ותיקים ומתחילים, בהם אלכסנדר דיומא הבן. באחד ממופעיו עורר את הערכתם של הסופר פרנסואה קופה ושל מבקר התיאטרון פרנסיסק סארסיי.
בסופו של דבר התפנה בעיקר לכתיבת מחזות, והקומדיה במערכה אחת "Par la fenètre" (דרך החלון) הוצגה לראשונה בהצלחה בשנת 1881, כשפדו היה בן 19. אולם הצלחה עוד יותר גדולה קטפה הקומדיה "Tailleur pour dames" (חייט נשים) ששוחקה ב"תיאטר דה לה רנסאנס" וזכתה לדברי שבח מצד אז'ן לביש. לצורכי פרנסה כתב פדו לכתוב גם מדור תיאטרון שנקרא "קורייה דה תיאטר" (Courrier des théâtres) בעיתונו של אביו החורג, אנרי פוקייה.
ב-14 באוקטובר 1889 ז'ורז' פדו התחתן מתוך אהבה עם מרי-אן קרולוס-דיראן, בתו של הצייר קרולוס דיראן, שהיה למורו לציור מודרני. אמנם הנישואין, שמהם נולדו ארבעה ילדים, לא החזיקו מעמד זמן רב.
פעילותו כמחזאי.
פדו שאב השראה במחזותיו מעולם חיי הלילה וההוללות שידע בעצמו. בילה זמן רב במסעדות, בעיקר ב"מקסים", התמסר לא פעם להימורים ולספקולציות כושלות בבורסה, נהג להסניף קוקאין מתוך רצון לשמור על מרץ ויצירתיות, ובגד באשתו עם נשים ועם גברים.
חלק ממחזותיו כתב ביחד עם מוריס דוואלייר, אותו הכיר בשנת 1887.
אחרי ההצלחה עם "חייט הנשים", ידע פדו תקופה פחות מלבבת.
יצירותיו הבאות "La Lycéenne" (התיכוניסטית), "Chat en poche" (חתול בכיס), "L'Affaire Édouard"
(פרשת אדואר) לא זכו ליותר מקבלה פושרת. אך התהילה הגיעה בשנת 1892 עם ההצלחה המטלטלת עם המחזות "
Monsieur chasse (בגרסה העברית של נסים אלוני "צייד יצא לצוד בצד"), "Champignol malgré lui" (שאמפינול בעל כרחו) ובמידה פחותה יותר, " Le Système Ribadier " (הסיסטמה ריבדייה) שהביאו לו את התואר של "מלך הוודבילים".
אחרי כן ההצלחות באו זו אחר זו: "L'Hôtel du libre échange" ו "Le Fil à la patte" בשנת 1894,
Le Dindon (תורגם לעברית כ-"קוקוריקו") ב-1896, La Dame de chez Maxim's (הגברת מ"מקסים")
La Main passe (היד עוברת), ב-1902, ו "Occupe-toi d'Amélie" (תורגמה בישראל כ-"אמלי"), 1908.
בספטמבר 1909, אחרי מריבה קשה עם מרי-אן שלקחה לעצמה מאהב, עזב פדו את הבית ברחוב לונשאן ועבר לגור בשכירות שנתית בבניין דירות שנקרא "הוטל טרמינוס" ברובע תחנת הרכבת סן לזאר. הוא התגרש רשמית בשנת 1916.
בית מגוריו החדש שימש לו להשראה לבית המלון שבמערכה השנייה של מחזהו "Le dindon" ("קוקוריקו").
אחרי הפרידה מאשתו חידש פדו את ז'אנר הוודביל וקומדיות המוסר שבו גיחך על הבינוניות של הקיום הבורגני, כמו למשל ב-(On purge Bébé (1910.
אהוב מאוד על בני זמנו ועמיתיו, ב-10 באפריל 1919 היה פדו עד בחתונתם של סשה גיטרי ואיוון פרנטאן. מאוחר יותר ביקר אצלו גיטרי בקליניקה של ד"ר פוקאר בריאי, שבה התאשפז בגלל סיבוכים נפשיים של מחלת העגבת. פדו נפטר ממחלת העגבת בקליניקה זאת ביוני 1921, בגיל 58.
ז'ורז' פדו הובא לקבורה בבית הקברות של מונמארטר, שבו נקבר גם אביו.
השאיר 4 ילדים:
בת - ז'רמן (1941-1890) שהתחתנה עם המחזאי לואי ורניי, ו-3 בנים:ז'אק (1970-1892), שהיה חייל מצטיין במלחמת העולם הראשונה, פצוע מלחמה מעוטר בצלב המלחמה עם עלי דקל, מישל (נולד ב-1900),אבי השחקן אלן פדו, וז'אן-פייר (1970-1903), תסריטאי, שמת בעקבות פציעה בתאונת דרכים.
האוונג'רס (סרט)
הנוקמים
חנוך דאובה
חנוך דאובה הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש כמפקד חטיבת קרייתי ומרכז ניטור במפקדת אלון. קודם לכן שימש מפקד גדוד 532 בחטיבה 460 ומפקד גדוד 82 בחטיבה 7. בעל עיטור העוז שהוענק לו על מבצע חילוץ בעיירה בינת ג'בייל, במהלך מלחמת לבנון השנייה.
ביוגרפיה.
דאובה הוא בן קיבוץ עין צורים. הוא התגייס לחיל השריון, עבר מסלול בתפקיד טען-קשר בטנק מרכבה סימן 3, ולאחר מכן עבר קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון. בפרוץ מלחמת לבנון השנייה שימש דאובה כמפקד פלוגה א' של גדוד 53, בחטיבה 188, בדרגת סרן.