נבארו החל את הקריירה בברצלונה, ואת הופעת הבכורה בליגה הספרדית ערך ב-נובמבר 1997, בגיל 17. הוא הוזמן לשחק בנייקי הופ סאמיט, משחק אולסטאר לצעירים (הממומן על ידי נייקי) בו בדרך כלל צופים מגלי כישרונות מקבוצות ברחבי העולם, אך החליט להישאר באירופה ולשחק עבור קבוצתו. מאותה סיבה גם החמיץ נבארו את זכיית הנבחרת הספרדית בטורניר AST במנהיים ב-1998.
ב-2003, עם רכישתם של דיאן בודירוגה וגרגור פוצ'קה, זכו נבארו וברצלונה בכל המפעלים בהם השתתפו באותה עונה: אליפות הליגה הספרדית, גביע המלך וביורוליג (זכייתו הראשונה של המועדון בטורניר).
נבארו זכה, יחד עם ברצלונה, בעוד 7 אליפויות (1999, 2001, 2004, 2009, 2010, 2012 ו-2014) ו-5 גביעים (2001, 2003, 2007, 2010 ו- 2011), בנוסף לזכייה בגביע קוראץ' ב-1999 ובסופרקאפ הספרדי ב-2007. ב-2006 נבחר נבארו ל-MVP של הליגה הספרדית.
ממפיס גריזליס (2007 - 2008).
בעונת 2001, בה שיחק לצד שחקנים כמו פאו גאסול, אלכסנדר ג'ורג'ביץ' ושארונאס יאסיקביצ'יוס בברצלונה השתפר נבארו רבות והוא סומן כמועמד להיבחר בסיבוב הראשון של הדראפט, אך בעונת 2001–2002 בעקבות פציעות רבות הייתה עונתו של נבארו בינונית. למרות זאת וושינגטון ויזארדס בחרה בנבארו במקום ב-40 של דראפט 2002, ונבארו מצידו החליט להישאר בברצלונה. בתחילת אוגוסט 2007 העבירו הוויזארדס את נבארו לממפיס גריזליס בתמורה לבחירת דראפט עתידית, ונבארו זכה להתאחד מחדש עם בן ארצו, פאו גאסול.
בעונתו הראשונה ב-NBA, למרות ספקות לגבי יכולתו לשחק ברמות אלו, הוכיח נבארו את כישוריו והפגין יכולת טובה, ועמד על 36.1% בזריקות משלוש. ב-2007–2008 נבחר נבארו לחמישייה השנייה של הרוקי'ס, ועמד באותה עונה על ממוצע של 10.9 נק' למשחק.
ברצלונה (2008 - 2018).
ביוני 2008 חזר נבארו לקבוצת נעוריו, כשחתם על חוזה בברצלונה ל-5 שנים בשווי 12.5 מיליון אירו.
ב-24 בנובמבר 2011 קלע נבארו 14 נקודות נגד אולימפיה ליובליאנה ועבר את מרכוס בראון בראש רשימת קלעי כל הזמנים ביורוליג עם 2,716 נקודות.
ב-17 באוגוסט 2018 פרש נבארו ממשחק פעיל בגיל 38, והצטרף להנהלת ברצלונה.
בנבחרת ספרד.
בקיץ 1998 זכה נבארו עם נבחרת הנוער של ספרד באליפות אירופה עד גיל 18, יחד עם פאו גאסול וראול לופס, בסגל שזכה לכינוי "דור הזהב" של ספרד, וניצח אף את נבחרת הנוער של ארצות הברית באליפות העולם עד גיל 19 ב-1999. נבארו נבחר ל-MVP של משחק הגמר ולחמישיית הטורניר.
נבארו שיחק עם נבחרת ספרד בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת סידני 2000 ובאליפות אירופה 2001, שם הצטיין בשורות הספרדים כשניצח שני משחקים עם סל בשנייה האחרונה, וקלע 27 נק' במשחק על המקום השלישי מול נבחרת גרמניה. נבארו גם היה שותף לזכיית נבחרתו במדליית הכסף באליפות אירופה 2003 בשוודיה.
באולימפיאדת אתונה ב-2004 נבארו היה בינוני (אף על פי שקלע 18 נק' בהפסד לנבחרת ארצות הברית ולא הצליח להוביל את הנבחרת הספרדית, שסיימה רק במקום ה-7. באליפות אירופה ב-2005, בעקבות חסרונו של פאו גאסול, היה נבארו איש המפתח של הנבחרת הספרדית, שהגיעה למקום ה-4. נבארו קלע בטורניר 25.2 נק' למשחק, שני רק לדירק נוביצקי מגרמניה.
באוגוסט 2006 זכה נבארו עם ספרד במדליית הזהב באליפות העולם. בספטמבר 2007, נבארו הפצוע לא שיחק באליפות אירופה, בה ספרד הביתית הפסידה בגמר לנבחרת רוסיה של דייוויד בלאט. בבייג'ינג 2008 וכן בלונדון 2012 זכה נבארו עם הנבחרת הספרדית במדליית הכסף במשחקי הגמר מול הדרים טים.
הקרב על נהר קלקה
הקרב על נהר קלקה (ברוסית: Битва на реке Калке) היה קרב מכריע, שהתנהל בין כוח פשיטה מונגולי בפיקוד המצביאים סובוטאי ודז'ב (או ג'בה), לבין ברית צבאית, שכללה צבאות מרוב הנסיכויות הרוסיות, שהשתייכו בעבר לרוס של קייב, ומספר שבטי נוודים קומנים. הקרב התנהל על גדות נחל קלקה, במחוז דונצק, בדרום מזרח אוקראינה של ימינו, ב-31 במאי 1223. הוא הסתיים בניצחון מכריע של הכוח המונגולי ובהשמדת רוב הצבא הרוסי-קומני. מקובל לראות בתבוסה הרוסית בקרב, הקדמה לפלישת הצבא המונגולי לשטח הנסיכויות הרוסיות בשנים 1237–1240, ולכיבושן על ידי המונגולים.
רקע: הפלישה המונגולית לערבות דרום רוסיה.
במסגרת הפלישה המונגולית לאימפריה החווראזמית במרכז אסיה (1219–1223), שלח ג'ינגיס חאן כוח, שכלל כ-30 אלף פרשים (3 טומאנים) בפיקוד המצביאים סובוטאי ודז'ב, למרדף אחרי השאה מוחמד השני, שליט חווארזם, במטרה ללכוד או להרוג את האחרון. במסגרת המרדף הגיע הכוח לאזור עיראק-עג'מי (צפון-מערב איראן של ימינו) שם איבד את עקבותיו של השאה (שנמלט לאי בים הכספי, שם מת בראשית שנת 1221). בשנת 1221 פלש כוח הפשיטה המונגולי פעמיים (בפברואר ובאוקטובר) לממלכת גאורגיה, הביס את צבאות גאורגיה וארמניה, ובזז את דרום גאורגיה. במהלך שנת 1221 נתן ג'ינגיס חאן אישור לתוכניתם של דז'ב וסובוטאי לחצות או הרי הקווקז, לסייר בארצות שמצפון לים הכספי לצורך איסוף מודיעין, לתקוף מהעורף את קואליציית שבטי הנוודים הקומנים (שנודעו גם בשם קיפצ'קים או פולובצים) ולחבור חזרה אל הכוח המונגולי העיקרי לאחר מסע מסביב לים הכספי. מסע המלחמה היה אמור לארוך לא יותר משלוש שנים.
בראשית שנת 1222 חצו המונגולים את רכס הרי הקווקז, לאחר שספגו אבדות ניכרות במהלך החציה כתוצאה מתנאי קרקע ומזג אוויר קשים. בעמק נהר טרק המתין להם צבא גדול, שכלל קואליציה של עמי צפון הקווקז, בראשות האלאנים, בסיוע כוח גדול של פרשים קומנים. קואליציית הנוודים הקומנים, שלטה על המישורים מצפון לים הכספי ולים השחור, שהשתרעו מימת אראל במזרח עד להרי הקרפטים במערב (אזור הידוע בשם הערבה האירואסייתית). הפלג המזרחי שלהם כבר התנגש עם המונגולים בעבר, והם חששו מפלישה מונגולית לשטחים שבשליטתם.
באביב 1222 התחולל קרב קשה בין שני הצדדים, שהסתיים ללא הכרעה. המונגולים הבינו שאין ביכולתם לגבור על הברית הצבאית שניצבה מולם, ולכן נקטו בטקטיקה של "הפרד ומשול". שליחיהם ניהלו משא ומתן חשאי עם מנהיגי הכוח הקומני, והצליחו לשכנע אותם לנטוש את בעלי בריתם האלאנים והצ'רקסים, לאחר ששיחדו אותם באמצעות השלל הרב, שצברו במהלך מסע הכיבושים שלהם, והבטיחו להם חלק מהשלל שייפול לידיהם לאחר הבסת עמי צפון הקווקז. לאחר בגידת הקומנים, הכוח המונגולי לא התקשה להביס את צבא עמי צפון הקווקז, ולהחריב את מבצריהם. מיד לאחר מכן פתחו המונגולים במרדף אחרי הקומנים, שהתפצלו בינתיים לשני כוחות, ועשו את דרכם חזרה לאדמותיהם עמוסים בשלל, והביסו גם אותם. הפלג המערבי של השבטים הקומנים (שכונו על ידי הרוסים בשם "פולובצים") לא יכול היה לעמוד בפני הפלישה המונגולית המפתיעה לשטחים שבשליטתם (שהשתרעו מנהר הוולגה עד להרי הקרפטים), והשבטים הקומנים נמלטו במהירות צפונה ומערבה, כשהמונגולים דולקים אחריהם. עשרת אלפים משפחות הרחיקו במנוסתם עד אל מעבר לנהר הדנובה, וביקשו את חסותו של קיסר ביזנטיון. שבטים אחרים חצו את נהר הפרוט, ביקשו את חסותו של מלך הונגריה והיו לנתיניו. המונגולים כבשו ושרפו את העיר אסטרחן בשפך נהר הוולגה, ולאחר מכן רדפו אחרי הקומנים מערבה לאורך חופי ים אזוב והים השחור, צלחו את הדון ואת הדנייפר, והגיעו עד לנהר הדנייסטר. בנקודה זו עצרו המצביאים המונגולים את המרדף, והכוח המונגולי השתקע במשכנות חורף בערבות הפוריות מצפון לחופי הים השחור.
המהלכים שהובילו לקרב קלקה.
מנהיג שבטי הקומנים, קוטיאן חאן, מצא מחסה בחצרו של הנסיך מסטיסלאב "הנועז", שליט נסיכות גאליץ'-וולין, שהיה נשוי לביתו. הוא הביא איתו מנחות רבות, וניסה לשכנע את האחרון, שהנסיכויות הרוסיות, שהשתייכו בעבר לרוס של קייב יבואו לעזרת הקומנים. ביוזמת מסטיסלאב "הנועז", כונסה אספה של הנסיכים הרוסיים, שהיו קשורים ביניהם בקשרי משפחה, בעיר קייב. למרות שהנסיכויות הרוסיות בדרום רוסיה סבלו קשות מפשיטות השוד של הקומנים במשך מאות שנים, הנסיכים הרוסיים חששו מפני הפולשים החדשים והבלתי ידועים, שהגיעו ממזרח, ולכן שוכנעו לשתף פעולה עם אויביהם הישנים נגד המונגולים, במטרה לגרש אותם מערבות דרום רוסיה. לאחר התייעצות סוכם שהצבא הרוסי המאוחד יבוא לעזרת הקומנים בתחילת אביב 1223. כמעט כל הנסיכויות הרוסיות, למעט נסיכות ולדימיר-סוזדל, נסיכות מורום-ראיזאן והרפובליקה של נובגורוד בצפון רוסיה, התחייבו לשלוח כוחות למסע המלחמה המשותף. כוחות צבא שאורגנו בחופזה נשלחו מסמולנסק, גאליץ', צ'רניגוב, ווליניה, קייב, קורסק, ומערים קטנות יותר, והתאספו מדרום לקייב במהלך מרס 1223. השבטים הקומנים הפזורים הצטרפו אליהם שם. אין נתונים מדויקים לגבי היקף הכוחות של הצבא הרוסי-קומני המשותף. הצבאות הרוסיים כללו, לפי מקורות שונים, 80-30 אלף לוחמים, וגודלו של הכוח הקומני אינו ברור. אולם ידוע, שלצבא המאוחד לא היה מפקד עליון ולא אסטרטגיה משותפת. כל נסיך פקד על צבאו, ופעל בצורה עצמאית למדי.