בקיץ 1940, לאור הצלחותיה של גרמניה הנאצית בכיבוש פולין, דנמרק, נורווגיה, בלגיה, הולנד, וצרפת, החלה ארצות הברית להתכונן בחשאי לכניסה למלחמת העולם השנייה. אחד ממוקדי הדאגה העיקריים של הממשל האמריקאי היה נושא מימון המלחמה. רבים מיועציו של הנשיא רוזוולט תמכו בהעלאת שיעור המס והטלת מלווי חיסכון על הציבור, כפי שגרס הכלכלן הבריטי ג'ון מיינרד קיינס. באופן תאורטי, גישה כזו הייתה מאפשרת הגדלת הוצאות הממשלה מבלי לעודד דהירה אינפלציונית. לעומת זאת, שר האוצר האמריקאי הנרי מורגנטאו העדיף תוכנית הלוואות מרצון והחל לתכנן בסתיו 1940 תוכנית איגרות מלחמה לאומית. כוונתו הייתה לנצל את האהדה לה זכו "איגרות התינוקות" (Baby Bonds), אשר נועדו למלחמה בהשפעת העוני בקרב תינוקות בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, עם האלמנטים הפטריוטיים שהיו באיגרות המלחמה, ה"ליברטי בונדס", של מלחמת העולם הראשונה.
לצורך תכנון הצעת איגרות המלחמה גייס מורגנטאו את עזרתו של פיטר אודגארט, איש מדע המדינה שהתמחה בתעמולה. בעצתו של אודגארט החל משרד האוצר משווק את איגרות התינוקות כ"איגרות ביטחון", אשר הוצעה לציבור כסדרה E. אחריה באו אף סדרות F ו-G. הערך הנקוב של האיגרות החל מ-18.75 דולר, והן ניתנו לפירעון בתוך 10 שנים במחיר של 25 דולר. שווקו אף איגרות בשווי נקוב גבוה יותר, בין 50 ל-1,000 דולר וכולן היו איגרות לא סחירות. לאלה שהתקשו לרכוש איגרת, אף במחיר הנמוך ביותר, הוצעו בולי חיסכון בשווי 10 סנט, אותם ניתן היה לאסוף באלבומים שהוציא לאור משרד האוצר, עד שהחוסך קנה די בולים לפדות איגרת מלחמה. בעקבות המתקפה על פרל הארבור, ב-7 בדצמבר 1941, וכניסת ארצות הברית למלחמה, שונה שמן של האיגרות.
ועדת מימון המלחמה מונתה לפקח על מכירת כל איגרות המלחמה בארצות הברית, ומועצת הפרסום המלחמתית קידמה את מכירת האיגרות. לקידום מכירות האיגרות נעשה שימוש באמנות פופולרית של התקופה, כך למשל, בדמויות מתוך סדרות הנפשה של האחים וורנר ותערוכת ציורים נודדת של נורמן רוקוול. במסעי גיוס כספים לאיגרות המלחמה השתתפו אף רבים מכוכבי הוליווד. למעלה מ-250 מיליון דולר בפרסום נתרמו בשלוש השנים הראשונות להפצת האיגרות. במהלך המלחמה כ-85 מיליון אמריקאים רכשו איגרות מלחמה בשווי כולל של 185.7 מיליארד דולר.
בריטניה.
בבריטניה נערך גיוס הון הדרוש למלחמת העולם השנייה, כמו גם הראשונה, בעזרת תנועת החסכונות הלאומית. במהלך מלחמת העולם השנייה החל מסע לחסכונות עבור המלחמה שנוהל על ידי משרד המלחמה הבריטי ובמסגרתו אורגנו אירועי חיסכון מקומיים, אשר פרסומם קודם בכרזות.
גרמניה הנאצית.
הממשל בגרמניה הנאצית לא ניסה לגייס מימון מן הציבור הגרמני באמצעות הצעת איגרות מלחמה, כפי שנהג המשטר בגרמניה בתקופת מלחמת העולם הראשונה. ממשלת הרייך לא רצתה כי בגרמניה יערך משאל עם בשאלת המלחמה, גם באופן של משאל עם עקיף, אשר ימדד ברמת ההיענות להצעה לרכוש איגרות מלחמה. במקום פנייה לציבור הרחב, בחר המשטר הנאצי לממן את מאמצי המלחמה בהלוואת כספים ישירות ממוסדות פיננסיים, תוך מתן בטוחות באיגרות חוב קצרות טווח. בנקאים גרמנים לא הביעו כל התנגדות לקבל כבטוחות את אותן איגרות חוב ממשלתיות. מוסדות פיננסיים העבירו כספים למשרד האוצר הגרמני בתמורה לשטרי חוב. בשיטה זו הועברו כספים, מבלי שהדבר פורסם בציבור, מ-40 מיליון חשבונות בנק והשקעות, לאוצר ממשלת הרייך, והומרו באיגרות מלחמה. באופן דומה הכריח נגיד בנק גרמני בנקים בצ'כוסלובקיה להעביר כספים בתמורה לאיגרות מלחמה. בתום מלחמת העולם השנייה היוו איגרות מלחמה גרמניות כ-70% מן ההשקעות של בנקים בצ'כוסלובקיה.
קנדה.
מעורבות קנדה במלחמת העולם השנייה החלה עם הכרזת מלחמה על גרמניה הנאצית ב-10 בספטמבר 1939, שבוע לאחר שבריטניה הכריזה מלחמה. כמחצית מהוצאות המלחמה של קנדה באו מאיגרות מלחמה, אשר נודעו בשם "ויקטורי בונדס", ואישורי חסכונות מלחמה. מכירת אישורי חסכונות מלחמה החלו במאי 1940 ונמכרו בידי מתנדבים שעברו מדלת לדלת וכן בבנקים, סניפי דואר, חברות השקעות וסוכנים מורשים אחרים. מועד פדיון אישורי החסכונות היה שבע שנים והתמורה הייתה 5 דולר בעבור שווי נקוב של 4 דולר, אולם הייתה הגבלה על סכום הרכישה בגובה 600 דולר לאיש. אף שמכירות האישורים הכניסו 318 מיליון דולר ומיליוני אזרחים השתתפו במימון המלחמה, סך הכל הכנסות מאמץ זה היוו רק שבריר מסך ההוצאות הכולל.
מכירת ויקטורי בונדס הייתה מוצלחת יותר בגיוס הון. האיגרות הונפקו במהלך המלחמה בעשר סדרות וסדרה אחת יצאה עם תום המלחמה. על רכישת איגרות המלחמה לא הייתה הגבלת סכום. מועדי הפדיון של האיגרות נע בין שש לארבע-עשר שנים עם שיעורי ריבית שבין 1.5% ל-3% בהתאם למשך תקופת ההבשלה. האיגרות הונפקו בשווי נקוב שנע בין 50 ל-100,000 דולר. הקנדים רכשו איגרות מלחמה בשווי 12.5 מיליארד דולר, בממוצע 550 דולר לנפש. כמחצית מן האיגרות נמכרו לעסקים. סדרה ראשונה של הוויקטורי בונדס יצאה בפברואר 1940 עם מטרה לגייס 200 מיליון דולר, והגיעה לסכום היעד בפחות מ-48 שעות. הסדרה השנייה הונפקה בספטמבר 1940 והגיעה לסכום היעד של 300 מיליון דולר בערך באותה המהירות.
בישראל.
בישראל הונפקו פעמים אחדות איגרות חוב ממשלתיות למימון הוצאות מלחמה. בחלק מהמקרים זה היה מלווה חובה ובמקרים אחרים - מילווה מרצון:
מריה הבתולה
אירית סוקי
אירית סוקי היא שחקנית ישראלית.
קורות חייה.
אירית סוקי נולדה וגדלה בפתח תקווה. אביה הוא יליד העיר ארביל בצפון עיראק, הצטרף בנערותו לתנועה הציונית ובגיל 13 עזב את משפחתו ועלה לישראל דרך איראן, בתחילה התיישב בקיבוץ כברי, אחר-כך עבר לטבריה ומשם לפתח-תקווה. אירית סוקי החלה לשחק בהיותה בת 12 ב"בית התלמיד" בעיר פתח תקווה וכבר אז היה לה ברור שזה יעודה בחיים, עוד בהיותה נערה למדה משחק אצל דוד גרינברג.
סוקי למדה משחק במסלול התלת-שנתי בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין. בין ההפקות שעלו במסגרת הסטודיו: "הנשים האבודות מטרויה" של חנוך לוין ו"אודים".
אחרי מספר תפקידים קומיים בערוץ הילדים, תפקידה הדרמטי הראשון בתום לימודיה היה הסרוגייט בסדרת הטלוויזיה "פלורנטין" (1998). בהמשך השתתפה בסדרה "זינזאנה" (2005-1999) בתפקיד מרסל, האחות הבכורה במשפחת מצוקה ופשע. מרסל אמנם אינה נופלת בעצמה לעולם הפשע, אבל החבר שלה משתמש בסמים, בהמשך הסדרה מוכר את הסמים לאחיה האחד ורוצח את אחיה השני. בסדרה "תיכון השיר שלנו" שיחקה את דבורה, המורה למשחק של בית הספר, אישה דרמטית, שמקדישה את כל חייה לתיאטרון ומנסה להנחיל זאת לתלמידים, למרות הקשיים שתלמידי בית הספר מערימים עליה ואינה בוחלת בשום אמצעי. שיחקה גם בסדרות "שלווה", "השכונה", "מד"א 101", "שמש", "בשורות טובות", "סרוגים" ועוד.
אירית סוקי השתתפה בסרט הקצר "הוא מת עלי", בבימויה של נעמי עזר (2000). הסרט הופק עבור משרד החינוך והוא עוסק באלימות נגד נשים. בעקבות הסרט סוקי הרצתה במשך כמה שנים בנושא אלימות נגד נשים ואונס, בעיקר בפני נערות משכונות מצוקה.
אירית סוקי השתתפה בארבעה סרטים עלילתיים באורך מלא. סרטה הראשון היה "הגרעין הקשה", בבימויו של ענר פרמינגר (אוקטובר 1999).
הסרט מספר על קבוצה של שבעה נח"לאים שבערב הסכם אוסלו ב-1993, עשר שנים אחרי שהגרעין שלהם התפרק, מפקדם לשעבר נועם וקס (מיכה סלקטר), מכנס אותם לפגישת מחזור. הם משוחחים על קורותיהם היום ועל הסיבות לפירוק הגרעין. סוקי גילמה את ילה (איילה), אשתו של מתי/מקס (יגאל זקס), שבתקופת שירותם בגרעין, כשהיו חברים, הוא תפש אותה עם נועם וקס, מה שהעיב על יחסיהם מאז. בסרט השתתפו גם אייל נחמיאס, רועי ששון, אורנה כץ ושרון מלכי-שמש.
סרטה הארוך השני של סוקי היה "קרוב לבית", בבימויין של וידי בילו ודליה הגר (2005), בסרט היא גילמה את המפקדת דובק. על תפקידה בסרט הייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית תפקיד המשנה. הסרט מספר על שתי חיילות חיב"ה (היום מג"ב), סמדר לוי (סמדר סייר) ומירית (נעמה שנדר) שעורכות בדיקות ביטחוניות לערבים בירושלים ומתקשות לעשות זאת. סוקי מגלמת את דמותה של סרן ליאת דובק, המפקדת שלהן שמנסה להחדיר בהן משמעת.
סוקי שיחקה בסרט "שמור על ילדתי" (2011) של דינה פרלשטיין, המיועד לציבור החרדי. הסרט מספר את סיפורה של נטלי, כתבת אמריקאית צעירה, בת לנישואי תערובת בין אם יהודיה לאב מוסלמי שמוצאו מסוריה, שנוסעת במסגרת עבודתה לדמשק ושם נקלעת למהפכה ומהומות וניצלת על ידי משפחתו המוסלמית ממוצא סורי של אביה, איתו לא הייתה בקשר מאז היותה ילדה ונכלאת בביתיהם עד שמוברחת בחזרה לארץ על ידי אימה. סוקי משחקת את סמירה, דודתה הסורית של נטלי. במסגרת תפקיד זה דיברה בסרט בערבית-סורית. בסרט משחקות גם אוולין הגואל, רותם זיסמן-כהן וגאיה טראוב.
ב-2012 שיחקה בסרט הסטודנטים של אפרת קופמן "למה השמש". הסרט זכה בשני פרסים בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים.
אירית סוקי הצטלמה לסרט "חלונות 2000" של יעקב איילי. זהו סרט בתמונות על אהבה, רב-משתתפים, שכל תמונה מספרת את סיפורו של זוג אחר, שברקע מופיע חלון. סוקי משחקת בחורה נשואה שמנהלת רומן עם האקס המיתולוגי שלה ומסתירה עיוות בידיה. בסרט שיחקו גם שי אביבי, ברוריה אלבק, אבי קושניר, אייל רוזלס, שמיל בן-ארי ועוד.
סוקי משחקת בסדרה "אמא ואבאז", שמשודרת החל מנובמבר 2012 ב־HOT, בה מככבים יהודה לוי, מיה דגן ויפתח קליין. הצטלמה לסדרה "בית המשאלות", בבימויו של חיים בוזגלו, ששודרה בערוץ הראשון.