חוק ינטה נראה מאוד "זוהר" באידיאל ולעומת זאת לעיתים החוקים שימשו גם להצדקה של סחיטה כספית ופיתוי למעשים פליליים. ושימוש ב"חוק ינטה" יכול להיות גם אמצעי ההגנה הטוב ביותר בחברה אשר מקדשת אותו. לדוגמה: מעסיק יכול להפלות אדם אשר מנסה להתקבל לעבודה רק על פי מידת אמונתו בחוק ינטה, כי הוא "חורג מהנורמה".
הרומן של סנדמוס מתחיל בעיר הבדיונית והקטנה "ינטה". את מאפייניה של העיר הוא עיצב בדמותה של עיר הולדתו, שם הרגיש כי אף אחד לא היה אנונימי ו"וכולם הכירו את כולם" (סגנון חיים האופייני לעיירות וקהילות קטנות). הרומן של סנדמוס תיאר את חיי מעמד הפועלים בעיירה הבדיונית ינטה. לאחר פרסום הרומן והצלחתו המסחררת, הוא כתב כי "אנשים רבים רואים ב"ינטה" כעיר הולדתם, גם אם היא לא באמת כזאת, הם פשוט מרגישים שייכים לשם". החוק של ינטה עצמו תואר בספרו של סנדמוס על מנת לבקר את החברה באופן כללי. אך אנשים לא הבינו זאת והשתמשו בו כדי לבקר אנשים שרוצים לפרוץ מהקבוצות החברתיות שלהם ולהגיע למעמד גבוה יותר.
לעומת זאת בחברה אשר דוגלת ב"חוק של ינטה", אנשים אשר לא דוגלים בחוק של ינטה לא מתקבלים יפה בחברה ה"ינטית" מאחר שהחוק של ינטה מבקר אי התאמה לקבוצה מסוימת, והוא מגדיר עשיית דברים חריגים ושאפתנות אישית כלא ראויים ולא הולמים ולפיכך אוסר אותם. בקהילה "ינטית" נדמה שמעשיהם ואמונותיהם של המתנגדים - נוגדים את רצונה הקהילתי של העיר לשמור על הרמוניה, יציבות חברתית ואחידות. חוקי ינטה מתקבלים בחברה כדרך התנהגות שעוזרת לאדם להתאים את עצמו לחברה ולעיתים במקרים קיצוניים יותר במדינות אלה הדבר בא לידי ביטוי בדרכים כמו אופן לבוש דומה או סוג המכונית שבבעלותך ואפילו עד קניית מוצרים זהים לבית. הכל על מנת להתאים את עצמך לחברה שאתה חי בה ולא להיות שונה.
בדיוק כך, בעוד שהכוונה המקורית של סנדמוס שהייתה לבקר את החברה הינטית על האמונה העיוורת שלהם ב"חוק של ינטה", התוצאה של הרומן שכתב הייתה שימוש של "הינטרים" בחוק של ינטה כדי לבקר אנשים שרוצים לפרוץ מהקבוצות החברתיות שלהם ולהגיע למעמד גבוה יותר.
השפעות החוק של ינטה ברחבי העולם.
קים אורלין קנטרדג'ייב הוא פוליטיקאי נורווגי ויועץ חינוכי אשר טוען כי "החוק של ינטה" נלמד בבתי הספר כקוד חברתי על מנת לעודד דינמיקה קבוצתית ושיתופיות. בסקרים שנעשו התברר כי "אחוזי השמחה" של מדינות נורדיות גבוה בהרבה מאלה של אחרות, קנטרדג'ייב טען כי הסיבה לכך הוא היישום של חוק ינטה על החברה.
באוניברסיטת קולג' שבלונדון נערך מחקר על מנת לבדוק את הקשר בין ציפיות נמוכות לרמת האושר של סטודנטים. הסטודנטים חולקו לשתי קבוצות ובכל קבוצה המשתתפים התבקשו לבצע בחירות מסוימות במשחק קבלת החלטות. בקבוצה הראשונה הובטח להם מעין תגמול כספי קטן מראש על ביצוע בחירות מסוימות בעוד שחברי הקבוצה השנייה לא ציפו לקבל דבר על ההחלטות שלהם. חוקר מדעי המוח רוב רוטלדג' שהיה אחראי על הניסוי, סרק באמצעות MRI את מוחם של המשתתפים לאחר המשחק וגילה כי התוצאות הראו שאנשים היו מאושרים יותר כאשר קיבלו פרס שהם לא ציפו לו מאשר כשקיבלו אותו שקיבלו. "ציפיות נמוכות גורמות לסבירות גבוהה יותר שהתוצאה שתקבל תעלה על ציפיות אלה ותשפיע לטובה על רמת האושר שלך", כתב רוטלדג'.
עם זאת, בסקנדינביה היו גם מאמרים המקשרים בין החוק של ינטה לשיעורי התאבדות גבוהים. מטעם הציבור בסקנדינביה ונורווגיה התרחשו תגובות חריפות כנגד החוק של ינטה ובנורווגיה בשנת 2005 אף נעשה אקט מחאתי כאשר מישהו הציב קבר ל"חוקי ינטה" והכריז על מותם. עם זאת, הציבור היה בספק שהחוקים אי פעם ייעלמו מהתודעה מכיוון שהם מושרשים היטב בחברה כבר הרבה מאוד זמן.
נוסף על כך, בדרך כלל כאשר נואמים בארצות הנורדיות, מקובל להשתמש ב"חוק של ינטה" כמונח מדגיש דבקות בקולקטיב. מאחר ש"החוק של ינטה" הוא מונח סוציולוגי מוכר וידוע לציון גישה חברתית של אי-הסתייגות כלפי ביטויים של אינדיבידואליות והצלחה אישית.
בג&quot;ץ שושנה כץ-שמואלי נגד שר החינוך והתרבות
בג"ץ שושנה כץ-שמואלי נגד שר החינוך והתרבות עוסק בעתירה של מורה נגד משרד החינוך בנוגע לזכות לחופש הביטוי, לאחר שפיטרו אותה מעבודתה בטענה שהפיצה תעמולה פוליטית בבית ספרה. פסק דין זה עוסק בעיקר בחזונו של המורה בבית הספר הממלכתי והקריטריונים לתפקיד.
שושנה שמואלי כץ.
שושנה כץ-שמואלי נולדה בשנת 1929 בברלין. בילדותה עלתה עם משפחתה ארצה והתחנכה בקיבוץ גניגר ובתל אביב. היא למדה הוראה בסמינר הקיבוצים והייתה פעילה בחטיבה הצעירה של מפ"ם (מפלגת פועלים מאוחדת). ב־1953 לימדה בבית הספר "רמז" שבתל אביב. בתקופה זאת חוקק חוק החינוך הממלכתי שלפיו בוטלו הזרמים בחינוך וגובשה תוכנית חינוך והוראה אחידה.
תיאור המקרה.
שושנה כץ- שמואלי עבדה בתור מורה בבית הספר הממלכתי ע"ש דוד רמז שבקרית שלום. עלו תלונות כי המורה עוסקת בהפצת תעמולה קומוניסטית בקרב תלמידיה. מנהל בית הספר שוחח עם שמואלי על התלונות ועל דעותיה הפוליטיות. לאחר-מכן בתאריך 27/3/55 הגיש ועד ההורים תלונה ובה דרש לפטר את גברת כץ-שמואלי. בסעיף 7 לתלונה טען ועד ההורים כי המורה "מקיימת במחתרת קשר מכתבים עם נערה שהייתה תלמידתה, ורוצה לנצלה לתעמולה קומוניסטית".
בעקבות התלונה הוקמה ועדה לבירור שהייתה מורכבת ממפקח המחוז במשרד החינוך והתרבות והשני נציג מהסתדרות המורים. הוועדה התכנסה לישיבות ושמעה את המבקשת (המורה). ב 10/5/55 קבעה הוועדה כי המורה אכן עסקה בתעמולה פוליטית בתוך כותלי בית הספר ולכן היא ממליצה על פיטורים. נוכח מסקנות אלה פוטרה המבקשת. בהודעת הפיטורים לא צוין שום נימוק.
בהצהרתו של המשנה למנהל הכללי שטיפל בעניין סיכם כי משרד החינוך השתכנע ממסקנותיה של ועדת הבירור כי "המבקשת עסקה בפועל במשך כל זמן עבודתה בבית הספר [...] בהפצת דעות ואמונות קומוניסטיות- הן בשעות הוראתה בכיתה, הן בביתה הפרטי, והן על ידי הפגשת תלמידה עם תועמלני המפלגה הקומוניסטית ושלוחותיה בישראל".
המחאה.
בעקבות פיטוריה של שמואלי-כץ, מחו תלמידים, הורים ועמיתיה לעבודה. אותן המחאות הגיעו עד לכותלי הכנסת בטענה כי הפיטורים הם על רקע פוליטי וכל מטרתם לדכא את חופש ביטוים של הציבור ואת דעות המתנגדים לשלטון. אמירה מוכרת מהפרשייה היא של חברת הכנסת אסתר וילנסקה היא, "פיטורים פוליטיים שרירותיים אלה מהווים למעשה אמצעי לחץ כדי להרתיע את האינטליגנציה, את עובדי המדינה, את המורים מהכרעה חופשית נגד הממשלה בהתאם למצפונם".
לפי עיתון הארץ שיצא בשנת 1955, שמואלי-כץ הוסיפה כי "השתייכותה הפוליטית הייתה מחוץ לכותלי בית הספר, ולא ניהלה כל תעמולה בבית הספר. פיטוריה הם שרירותיים ואין לפטר פקיד ממשלתי ללא סיבה מספקת. השקפותיה הן חוקיות במדינה ופיטוריה יש בהם משום פגיעה קשה ביסודות הדמוקרטיים של המדינה".
העתירה לבג"ץ.
שושנה כץ-שמואלי הגישה את העתירה לבג"ץ נגד משרד החינוך ושר החינוך. הטענה העיקרית של כץ-שמואלי בעתירה הייתה כי נעשה לה עוול וכי פיטוריה מעבודתה כמורה אינם מוצדקים. הטענה העיקרית בעתירה הייתה כי הסיבה לפיטוריה שקבעה הוועדה הייתה שגויה.
החלטת בג"ץ.
בית המשפט דחה את העתירה של כץ-שמואלי ברוב קולות.
השופט זוסמן.
בפסק הדין, השופט זוסמן הסכים כי הסיבה העיקרית של הוועדה לפיטוריה של שושנה כץ שמואלי, לפיה עסקה המורה בתעמולה פוליטית בתוך כותלי בית הספר אינה נכונה. אך למרות זאת, דחה את העתירה. נימוקיו של השופט זוסמן היו כי ראשית, לאחר שפוטרה המורה הייתה לה הזדמנות לערער על פיטורין אך למרות זאת בחרה כץ-שמואלי לפנות לבית המשפט ישר.
נימוקו השני של השופט היה כי המורה בהתכתבות עם אחת מתלמידותיה הסיתה את התלמידה כנגד רצון הוריה וכנגד ממשלת ישראל, ובכך חרגה מתפקידה כמורה.
נימוקו השלישי של השופט זוסמן היה כי לאחר פיטוריה, כץ-שמואלי הקימה שביתה בבית הספר והסיתה תלמידים להבריז מלימודיהם לטובת מחאתה. מתוך מחאה זו הפריעה המורה ללימודים של תלמידיה בשביל להפוך אותם לבני בריתה.
השופט הוסיף לבסוף כי המורה לא פוטרה בשל דעותיה הפוליטיות, אמנם דעותיה הקיצוניות, המטיפות לשנאה ולהסטה, הוסיפו לפסק הדין.
השופט זילברג.
השופט זילברג מסכים עם פסק דינו של זוסמן אף כי הוא טוען כי הטיעון הקובע בפרשייה אינו האם המבקשת ביצעה תעמולה בכותלי בית הספר, אלא האם המבקשת עומדת בקריטריונים לחזון של מורה בבית ספר ממלכתי.
לפי השופט זילברג, הוא אינו מזלזל ככל בכישורי ההוראה של המבקשת אך הוא טוען כי למורה ראייה משלה על מדינת ישראל ופעולותיה, ראייה אשר לא פעם סותרת את ראיית בית הספר הממלכתי, והיא מביעה את דעותיה בפומבי אם בכותלי בית הספר ואם מחוצה לו. אין אלה השקפותיה הספציפיות שמצדיקות את פיטוריה, אלא חוסר התאמותיהן לחזון המורה בבית הספר הממלכתי. לאור כל זאת, כץ שמואלי אינה עונה על הגדרת תפקיד המורה בבית ספר ממלכתי ולכן פיטוריה מוצדקים.
מדליית השירות הראוי לשבח של מחלקת ההגנה
מדליית השירות הראוי לשבח של מחלקת ההגנה ( Defense Meritorious Service Medal - DMSM ) היא עיטור צבאי, המוענק לחיילים בכוחות המזוינים של ארצות הברית על ידי משרד ההגנה של ארצות הברית. לפי סדר הקדימות בענידת עיטורים של כוחות הצבא של ארצות הברית, הוא נענד בין הלב הארגמן לבין מדליית השירות הראוי לשבח. המדליה מוענקת בשם מזכיר ההגנה לאנשי הכוחות המזוינים אשר, בעודם משרתים בפעילות משותפת, מבחינים את עצמם על ידי הישג שאינו קרבי או בתחום השירות הראוי, אך לא במידה המצדיקה את הענקת מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה.