זהו שיר הלל לפלמ"ח ששמו מבוסס על הספר "מסביב למדורה" אשר פורסם שנתיים קודם לכן, ב-1946, על ידי יצחק שדה, שהיה ממקימי הפלמ"ח ומפקדו הראשון. השיר מתאר את הווי אנשיו הצעירים ואת אורח חייהם הפשוט. הוא מעלה על נס את נשיאתם בנטל והקרבתם שנעשו בצנעה ובאלמוניות מחד, ומאידך את המיתוס הנוצר סביב אלו ("מה נוסיף ונאמר, מדברים פעוטים נוצרות אגדות..."). בשיר כלולים גם דברי ביקורת על הפלמ"ח ("זהו טיב הפלמ"ח, הוא איננו משאיר כל מלאכה לשלא משלנו"), אך מילותיו מסתיימות בהכרה ברורה בתרומת הפלמ"ח לתקומתה הקרובה של המדינה:
הלחנת השיר וביצועו.
יאיר רוזנבלום הלחין את השיר מיוזמתו בשנת 1971. הוא נועד להיכלל בתוכניתה של להקת הנח"ל שהופקה באותה שנה, והסולן המיועד היה גידי גוב. לא כך היה לבסוף וזאת עקב מחלוקת שפרצה בין חברי הלהקה סביב הפקת אותה תוכנית, שהביאה לפרישת רוזנבלום מהפקתה. בעקבות זאת העביר רוזנבלום את השיר אל צוות הווי חטיבת הצנחנים ושלישיית פיקוד המרכז עם הסולנית דורית ראובני, והוא הושר על ידם במשותף. כך נולד הביצוע הידוע ביותר של השיר. בעקבות הצלחתו אוחדו שני ההרכבים כדי ליצור את להקת פיקוד המרכז, וכללו את השיר בתוכניתם "שר מי ששר אחרון".
לשיר הופק גם וידאו קליפ ידוע בהשתתפות חברי להקת פיקוד מרכז. שובצו בו תמונות רבות של אנשי הפלמ"ח, ולצידן צולמו חברי הלהקה כשבידיהם רובים והם משחזרים חלק מאותן תמונות.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל בשנת תשל"ב הגיע השיר למקום השלישי.
משה חלמיש
משה חלמיש (נולד בשנת תרצ"ז, 1 באפריל 1937) הוא חוקר פילוסופיה יהודית וקבלה, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן, לשעבר ראש המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטה זו.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב ולמד בישיבת היישוב החדש. לאחר שירות בן ארבע שנים בצה"ל החל בלימודים אקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים. בין מוריו שם היו הפרופסורים שרגא אברמסון, אפרים אלימלך אורבך, אפרים גוטליב, שרה אורה הלר וילנסקי, רפאל יהודה צבי ורבלובסקי, יצחק אריה זליגמן, שלמה פינס, גרשם שלום (שהדריך אותו בעבודת המוסמך), רבקה ש"ץ אופנהיימר וישעיהו תשבי, שהיה מנחה עבודת הדוקטור שלו.
חלמיש לימד במוסדות תיכוניים שונים, ובסמינר למורים במדרשת שדה בוקר. בשנת 1971 לימד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אך את עיקר פעילותו האקדמית עשה באוניברסיטת בר-אילן, משנת 1967. בשנת 1995 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין, ובשנת 2005 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
חלמיש שימש בתפקידים שונים באוניברסיטת בר-אילן, בהם ראש המחלקה לפילוסופיה, עורך כתב העת "דעת" המוקדש לפילוסופיה יהודית ולקבלה. הוא ממשיך בכך גם לאחר שפרש לגמלאות, חבר (ויו"ר) הוועדה האקדמית של מרכז דהאן. בשנים 1981–2005 שימש ראש הקתדרה לחקר הקבלה ע"ש הרב ד"ר אלכסנדר שפרן. לכבודו הוציאה לאור המחלקה למחשבת ישראל כרך של "דעת": הרמב"ם בנבכי הסוד, דעת 64–66: קובץ המוקדש ליובלו ה-30 של כתב-העת 'דעת', מוגש לפרופ' משה חלמיש עם פרישתו לגמלאות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ט.
מחקריו.
חלמיש פרסם בבימות מדעיות שונות כ-140 מאמרים בתחומי התמחותו: קבלה וחסידות. הוא מן הראשונים שעסקו בחקר יחסי הקבלה והעולם הליטורגי וכן בחקר הקבלה בארצות המזרח, תחומים שהיו זנוחים. כמו כן כתב שנים עשר ערכים באנציקלופדיה העברית, ואחד-עשר ערכים באנציקלופדיה יודאיקה. חלק ממאמריו ראה אור, לאחר השלמות ועדכונים, בשני קבצים: הקבלה בתפילה בהלכה ובמנהג (תש"ס, מהדורה שלישית בשנת תשע"א, 688 עמ'), חקרי קבלה ותפילה (תשע"ב, 458 עמ').
עבודת הדוקטורט שלו, שכותרתה: "משנתו העיונית של ר' שניאור זלמן מליאדי, יחסה לקבלה ולראשית החסידות" (1976), הופיעה במהדורות צילום אך טרם נדפסה. זהו המחקר המדעי הראשון על תורת מייסד חסידות חב"ד, הבנוי על כל כתביו שהיו ידועים עד אז, וכן נחקר יחסו למקורות קבליים וחסידיים מוקדמים יותר. השפעתו של מחקר זה ניכרת היטב בספרות המחקר של חב"ד.
הוא עסק גם בחקר הקבלה בארצות המזרח, ובמסגרת זו פרסם ספרים ומאמרים רבים, שהעלו על פני השטח את עצם העיסוק בתחום זה. חלק נכבד במסגרת מחקריו נוטלות המהדורות המדעיות של כתבי־יד קבליים שונים. עסק גם בעריכת קבצים מדעיים, חלקם כעורך וחלקם כעורך־שותף.
שימש במשך שנים ארוכות מבקר ספרותי לספרים במדעי היהדות בעיתונים "ידיעות אחרונות" ו"מעריב". הוא גם חבר מערכת של כתב העת עלי ספר, שיוצא לאור באוניברסיטת בר-אילן.
במהלך השנים שהה בשבתונים באוניברסיטאות בשיקגו, ניו יורק ובקווינס.
זכה במגוון של פרסים על עבודותיו, בין השאר מקרן הזיכרון לתרבות יהודית, ניו יורק; האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים; האגודה לטיפוח חברה ותרבות של יהודי תימן; מורשת יהדות המזרח, ירושלים; מרכז דאהן לחקר מורשת ישראל, אוניברסיטת בר-אילן; ופרס גאון, מטעם מורשת יהודי צפון-אפריקה.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
סרגיי סמק
מהדורת קוורטו
מהדורת קוורטו הוא ספר או חוברת המורכבת מדפים בגודל רבע-גיליון, כלומר גיליון דפוס סטנדרטי מקופל פעמיים ומודפס משני צדדיו, כך שמכל גיליון נוצרים שמונה עמודים מודפסים. גודל הדף הוא אינץ' ( סנטימטר). המונח משמש, מלבד בקיטלוג יצירות דפוס, למהדורות הנפרדות של מחזות יוצרים מהתקופה האליזבתנית, בראש ובראשונה ויליאם שייקספיר.
מהדורות קוורטו בתקופה האליזבתנית.
בתקופה האליזבתנית איפשרה טכנולוגיית הדפוס הדפסה זולה יחסית של חוברות בגודל רבע-גיליון.
בעוד ספרים בעלי חשיבות הודפסו בפורמט פוליו (חצי-גיליון), לא נחשבו מחזות ופואמות כחומר חשוב מספיק להוצאה בדפוס כספרים והוצאו לאור כחוברות בפורמט קוורטו.
קוורטו טוב וקוורטו רע.
שייקספיר ומחזאים אחרים בני דורו כיוונו את יצירתם לבמה והזכויות על המחזה נשמרו על ידי המחזאי וקבוצת התיאטרון שהעלתה את המחזה (במקרה של שייקספיר - אנשי הלורד צ'מברלין).
עם זאת, עקב הפופולריות של המחזות התקיימה תחרות בין מוציאים לאור להדפיס את טקסט המחזות. לשם כך נעזרו המוציאים לאור ברישומי לחשן התיאטרון, בכתבנים שישבו בקהל ובזכרונם של שחקנים שסיפקו את טקסט המחזה למו"ל. מדובר היה בפעולה בלתי-חוקית וגנבת האפשרות הבלעדית להציג את המחזה מידי להקת התיאטרון בעלת הזכויות. כל מו"ל ביקש להיות הראשון שיוציא לאור מחזה פופולרי וכך, עקב החיפזון וההסתמכות על מקורות בלתי-אמינים ראו אור גרסאות פגומות של רבים מן המחזות, הכוללים שגיאות רבות ואיכות הפקתם נמוכה. מהדורות אלה נקראות "קוורטו רע" (Bad Quarto). כאשר נאספו מחזותיו של שייקספיר להוצאה אחת ב-1623, במסגרת מהדורת הפוליו הראשונה, כתבו עורכי המהדורה בהקדמה שהציבור היה חשוף לפני כן ל"אינספור עותקים גנובים, פגומים, עילגים ומעוותים על ידי נוכלים ומתחזים".
במקרים מסוימים מכרו להקות התיאטרון את המחזות ומסרו למו"ל נאמן טקסט אמין. כך, ב-1598 למשל נקלעה להקת התיאטרון של שייקספיר לקשיים כספיים, עקב כך נאלצה הלהקה למכור את הזכויות על ארבעה ממחזותיה. המחזות ריצ'רד השלישי, ריצ'רד השני, הנרי הרביעי, חלק ראשון ועמל אהבה לשווא נמכרו למוציא לאור שפרסם אותם במהדורת קוורטו כספרונים.
חוקרי שייקספיר נתקלים לעיתים בהבדלים משמעותיים בין מהדורות הקוורטו לבין עצמן ובינן לבין מהדורת הפוליו. לעיתים עד כדי תמונות שלמות הנמצאות במהדורה אחת ונעדרות מן השנייה. הבדלי גרסאות גדולים נמצאים במחזות המלט, המלך ליר, מקבת', רומיאו ויוליה ועוד. מהדורות קוורטו ידועות מסומנות במחקר , וכן הלאה. במקרים רבים דנים החוקרים אם מדובר בשיבושים מחמת שגיאות וכתיבה על סמך זיכרון או שהן משמרות גרסה אותנטית של המחזה שהועלה על הבמה.
מהדורת קווארטו
ג'ון מרפי (שחיין)
ג'ון ג'וזף מרפי (באנגלית: John Joseph Murphy; נולד ב-19 ביולי 1953) הוא שחיין אמריקאי בעבר. אלוף אולימפי, אלוף עולם בעל 4 מדליות, מהן 3 זהב ושיאן עולם.
ביוגרפיה.
מרפי נולד בשיקגו, אילינוי. הוא למד באוניברסיטת אינדיאנה ושחה בהדרכתו של המאמן הנודע "דוק" קונסילמן, לצידו של מארק ספיץ.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה בשנת 1971 זכה מרפי ב-2 מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב.
מדליית זהב אולימפית.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה מרפי בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם דייוויד אדגר, ג'רי היידנרייך וכוכב המשחקים מארק ספיץ בשיא עולם חדש של 3:26.42 דקות, לפני ברית המועצות (3:29.72 דקות) ומזרח גרמניה (3:32.42 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.35 שניות, אחרי רולנד מאתס ממזרח גרמניה שקבע שיא אולימפי חדש של 56.58 שניות ובן ארצו מייק סטאם (57.70 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.08 שניות.
מדליית זהב באליפות עולם.
באליפות העולם הראשונה בשחייה שנערכה בבלגרד, אותה העת יוגוסלביה בשנת 1973 זכה מרפי במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם מל נאש, ג'ו בוטם וג'ים מונטגומרי בתוצאה של 3:27.18 דקות, לפני ברית המועצות (3:31.36 דקות) ומזרח גרמניה (3:32.03 דקות).