ככלל, יש להגיש את התוכנית יחד עם הבקשה להקפאת הליכים; אך, אם ניתנה ארכה מבית המשפט, ניתן להגישה עד 120 יום לפני המועד שנקבע לסיום הקפאת ההליכים. לתוכנית ההבראה שני חלקים: האחד הוא חלק כלכלי-עסקי, המפרט את האופן בו החברה מתכוונת לארגן מחדש את פעילויותיה כך שתשתקם בהצלחה. האחר הוא החלק המשפטי, בו מפורטים השינויים בזכויות הנושים (כמו גם בעלי המניות) כלפי החברה. החלק המשפטי של תוכנית ההבראה יכול לקבוע, לדוגמה, כי כל נושה המחזיק 1 ש"ח של אג"ח, שמועד פירעונו בעוד 3 שנים, יקבל אג"ח בסך 0.8 ש"ח עם פירעון בעוד 7 שנים. חלופה נפוצה במיוחד היא מתן מניות לנושים, במקום החוב. הסדר כזה נקרא debt-for-equity swap. לדוגמה, כל נושה יקבל מניה אחת עבור כל 3 ש"ח של חוב. בכך, הנושים הופכים לבעלי חלק מהחברה. ככל שהחברה נמצאת בחדלות פירעון עמוקה יותר (הונה העצמי שלילי יותר), הנושים יקבלו אחוז גדול יותר מהון המניות של החברה. בדרך כלל, תוכנית ההבראה מגובשת על ידי הנאמן, בהיוועצות עם הנושים (שהרי לבסוף היא תיבחן בהצבעתם).
לאחר שתוכנית ההבראה פורסמה לנושים, יש לכנס אסיפות של נושים כדי שיחליטו אם ברצונם לקבל את התוכנית. ההחלטה באספת הנושים חייבת להתקבל ברוב של 75% מערך התביעות המיוצג בהצבעה (לדוגמה, אם נערכת אספה לסדרת אג"ח של 20 מיליון ש"ח ובהצבעה השתתפו נושים המחזיקים ב-10 מיליון, ההצעה תעבור רק אם הצביעו בעדה נושים המחזיקים לפחות ב-7.5 מיליון). כל אסיפות הנושים חייבות לאשר את התוכנית. עם זאת, גם אם התוכנית לא התקבלה באספה של קבוצה מסוימת, בית המשפט יכול לאשר את התוכנית תוך כפייתה על אותה קבוצה (the cramdown provision). זאת, אם מתקיימים מספר תנאים מצטברים: רוב הערך המיוצג בכל האסיפות יחד הצביע בעד התוכנית; התוכנית הוגנת וצודקת ביחס לאותה קבוצת נושים מתנגדת; אותה קבוצה לא הייתה מקבלת תמורה גבוהה יותר בחלופה של פירוק החברה; אם הקבוצה היא של נושים מובטחים, נקבע בתוכנית כי ישולם להם באופן מידי ערך החוב המובטח או תשלומים דחויים בשווי ערך החוב המובטח; כל הנושים מהקבוצות המתנגדות יהיו זכאים לקבל את מלוא נשייתם, כאשר אם תנאי זה לא מתקיים, נדרש כי בעלי המניות בחברה לא יקבלו מאום. זאת ועוד, בית המשפט נדרש שלא לאשר כלל תוכנית הבראה, אם אפילו נושה מתנגד אחד ויחיד יקבל במסגרת התוכנית פחות משהיה מקבל בחלופה של פירוק החברה. חלוקת הנושים לאסיפות השונות נעשית לפי קיומו של אינטרס כלכלי זהה או דומה מאוד בין כל הנושים בקבוצה. בדרך כלל, פירוש הדבר הוא כינוס אספה של נושים מובטחים ואספה נפרדת של נושים בלתי-מובטחים, כאשר תיתכן גם אספת בעלי מניות.
לאחר שתוכנית ההבראה התקבלה באסיפות הנושים, יכול בית המשפט לאשר או לדחות את התוכנית. בית המשפט קובע זאת לפי מידת הצדק והישימות (feasibility) של התוכנית. בית המשפט יגלה נטייה חזקה לאשר תוכנית שזכתה לאישור אסיפות הנושים. אם התוכנית מאושרת, הרי החלק המשפטי שלה מחייב מעתה ואילך את כלל נושי החברה (או את אותם נושים שנקבעו בתוכנית). אין עוד באפשרותו של נושה לדרוש 1 ש"ח עבור האג"ח שבידו, שכן הזכות הישנה חלפה מן העולם והומרה בזכות חדשה כלפי החברה, הנקובה בתוכנית ההבראה. אישור תוכנית ההבראה הוא קו הסיום של הליך חדלות הפירעון. לאחריו, החברה חוזרת לפעול במסגרת הדין האזרחי הכללי. זאת לצד הפעולות הנדרשות לפי תוכנית ההבראה, אלא שהתוכנית ניתנת לביצוע תחת הדינים הרגילים של אכיפת פסקי דין נגד אדם כשיר-פירעון.
הבראה יכולה להתנהל במתכונת של הבראה פנימית (הנדונה לעיל) או הבראה חיצונית. בהבראה חיצונית, מועברים נכסי החברה או מניות החברה לידי צד שלישי, שלא היה קשור בחברה לפני כן. צד זה (הרוכש) משלם תמורת המניות או הנכסים; התשלום מועבר לקופת ההליך ומחולק לנושים. בתמורה, החובות המקוריים נמחקים והרוכש זוכה בחברה נקייה מחובות. לחלופין, הרוכש עצמו הופך לצד ארוך-טווח לתוכנית ההבראה, כך שנוצרת מערכת יחסים בינו לבין הנושים המקוריים. ניתן, לדוגמה, להתחייב לשלם לנושים אחוז מסוים מהרווח העתידי של החברה או להקצות להם ניירות ערך של הרוכש (אם הוא תאגיד). הבראה חיצונית קשורה לתחום של מיזוגים ורכישות.
לעיתים, הליך ההבראה מתרחש מחוץ לבית המשפט (out-of-court workout). החייב והנושים מכינים הסדר, הקובע את הזכויות החדשות שיהיו לנושים כלפי החייב. אין כל מניעה שאדם יוותר, בהסכמתו, על חלק מהחוב כלפיו. אם 100% מהנושים הסכימו לשינוי תנאי החוב כלפיהם, אין צורך לעבור בבית המשפט, שכן התרחש תהליך חוזי טהור. הסכמה כזו נקראת הסדר חוב. מבחינה עיונית, היא אינה שייכת לדיני חדלות הפירעון.עם זאת, לפעמים לא מושגת הסכמה של 100% מהנושים. במקרה כזה, לאחר שמוכן הסדר הנושים, ההליך עובר דרך בית המשפט, בנקודה אחת: הבאת התוכנית לאישורו של בית המשפט, כך שתחייב 100% מכלל הנושים, גם אלו שלא הסכימו או לא הגיבו להצעת ההסדר. כמו בהליך הבראה רגיל, על ההסדר להיות מאושר באסיפות נושים לפי . מובן שבית המשפט נדרש לבחון את מידת הצדק והישימות בהסדר המוצע. בהסדרים כאלו, אין צורך לקיים הקפאת הליכים ולרוב לא ימונה בעל תפקיד מטעם בית המשפט. מבין השלבים הקלאסיים של הליך חדלות הפירעון, מתקיים רק שלב חלוקת הנכסים, קרי, החלת הזכויות החדשות כלפי החייב. בארצות הברית, תוכנית הבראה כזו, בהסכמת רוב הנושים וללא הקפאת הליכים, מכונה או prepack.
פירוק.
פירוק הוא הליך חדלות הפירעון החל על תאגידים שבסופו התאגיד מתחסל. נכסי החייב מחולקים לנושים ולאחר מכן לא נותרת עוד האישיות המשפטית של החייב. מבחינה כלכלית, יש לבחור בחלופת הפירוק (בניגוד להבראה) כאשר נכסי החייב יופעלו באופן טוב יותר בידי הנושים ולא בידי החייב (אפילו במידה התאורטית בה יעלה בידו להיטיב את דרכיו העסקיות). כאשר אין תקווה לשיפור מצבו הכלכלי של החייב אם ימשיך לפעול, יש לקרוא ל"סיום המשחק" של החייב בנכסים האמורים להגיע לנושיו.
פירוק, כשלעצמו, שייך לתחום דיני תאגידים ולא לדיני חדלות פירעון. פירוק יכול להתבצע גם שלא עקב קשיים כלכליים. הליכים של פירוק מרצון נעשים לרוב דווקא בחברות כשירות-פירעון. במקרה כזה, לאחר שכל החובות לנושים נפרעים, בעלי המניות מקבלים את עודף הנכסים הנותר. אולם, רוב ההליכים מתרכז בפירוק על ידי בית המשפט מחמת חדלות פירעון.
עיקרו של ההליך הוא באיסוף נכסי החברה, תוך שזו מפסיקה לפעול כעסק חי, מימוש אותם נכסים וחלוקת תמורת המימוש (מזומן) לנושים, לפי סדר העדיפות שבדין המקנה יתרון לנושים מובטחים, לרשויות המס ולעובדי החברה.
מבחינה פרוצדורלית, תחילת הליך הפירוק היא בהגשת בקשת פירוק לבית המשפט. מרבית הבקשות מוגשות על ידי נושים או החברה עצמה. בישראל החלו הליכי פירוק כנגד 10,000 חברות שונות. במועד שבין הגשת הבקשה לבין קבלתה (או דחייתה), בית המשפט רשאי למנות מפרק זמני, שהוא בעל תפקיד השומר על נכסי החברה כך שלא יפגע ערכם. אם בית המשפט מקבל את בקשת הפירוק, ניתן צו פירוק והחברה נכנסת למשטר חדלות הפירעון. חל עיכוב הליכים (כל הנושים, פרט לנושים מובטחים, אינם רשאים לפתוח או להמשיך בהליך משפטי נגד החברה), מתמנה מפרק קבוע ופעילויות החברה מופחתות לרמה הדרושה לפירוק יעיל. המפרק אוסף את נכסי החברה מצד אחד ומחלקם לנושים מצד שני. סוף ההליך הוא בצו חיסול. צו זה מביא למחיקת החברה ממרשם החברות ולסיום הליך חדלות הפירעון. מובן שלא ניתן לתבוע את החברה או בשם החברה לאחר שחוסלה, אלא אם החיסול בוטל (דבר שניתן לעשותו עד שנתיים מיום החיסול).
לעיתים, הליך פירוק מומר בפועל להליך הבראה, גם אם אין שינוי בכותרת ההליך. זה המצב כאשר מניות הישות התאגידית (בניגוד לנכסיה) נמכרות למשקיע חיצוני. המשקיע מקבל מניות של חברה נקיה מחובות, בתמורה לסכום שהזרים לקופת הפירוק, אשר מועבר לנושים לפי כללי החלוקה. כך קרה בפרשת אגרקסקו.
דוגמאות.
תיקי חדלות פירעון בולטים בישראל:
הבראת חברות
חדלות פרעון
דניאל ורדון
דניאל (דני) ורדון (6 באוגוסט 1939 – 7 ביוני 1967) היה קצין צה"ל שנהרג במלחמת ששת הימים. ורדון עוטר בעיטור הגבורה ופעמיים בצל"ש אלוף.
קורות חייו.
ורדון נולד, גדל והתחנך בגבעת ברנר, היה פעיל בתנועת הנוער העובד. יחד עם שייקה לוי היה ממייסדי רביעייה קולית שהחלה לפעול בגבעת ברנר בשנים 1957-1956. התגייס לצה"ל לחטיבת גולני ושירת בסיירת החטיבתית. ביולי 1960 השתתף במבצע של הסיירת, מארב לכוחות סורים שאיימו על כפר סאלד. על גבורתו ויוזמתו בקרב שהתפתח זכה לצל"ש מאלוף פיקוד הצפון. לאחר שסיים קורס קצינים יצא לקורס קציני מודיעין, חזר לסיירת גולני בסוף 1961 ופיקד על מחלקת טירונים. במרץ 1962 פיקד על המחלקה במבצע סנונית, פשיטה על מוצב נוקייב של הסורים כפעולת תגמול, בניגוד לתרגולת המקובלת, ארגן חוליית מפקדים שעמדה בראש הכוח ולחמה לאורך התעלה הצפונית של המוצב. על חלקו בקרב זכה לצל"ש מאלוף פיקוד הצפון ולאות מצטיין הנשיא.