בית הספר לרפואה לנשים בלונדון התחיל את צעדיו הראשונים עם סגל של 12 אנשי הוראה (אליזבת בלקוול כיהנה כראש החוג למיילדות ולמחלות נשים), ועם 14 סטודנטיות לרפואה (12 מתוכן למדו קודם לכן באוניברסיטת אדינבורו). תוכנית הלימודים נפרסה על פני שלוש שנים וכללה קורסים במגוון נושאים כגון אנטומיה, פיזיולוגיה, כימיה, בוטניקה, מטריה מדיקה , אנטומיה השוואתית, פתולוגיה מנטלית, ניתוחים, מיילדות ומחלות נשים, רפואה פורנזית , ניתוחי עיניים, רפואה קלינית וניתוחים קליניים. אליזבת בלקוול, שהייתה פעילה נגד ניסויים בבעלי חיים, אסרה על ניסויים והדגמות בבעלי חיים בבית הספר.
למרות התמיכה שבית הספר זכה לה, הוא כמעט נסגר בתחילת דרכו משום שגם לאחר הקמתו, עמדו בפניו עוד שני מכשולים גדולים שאיימו על המשך דרכו: מכשול אחד היה קשור בהתמחות המעשית של הסטודנטיות והמכשול השני בנגישות למבחני הרישוי לעיסוק ברפואה. לפי הרגולציה בלונדון דאז, רק אדם שעובר התמחות מעשית של שנתיים לפחות בבית חולים כללי המכיל לפחות 100 מיטות, יכול לגשת לבחינות. בלונדון פעלו באותה התקופה 13 בתי חולים שעמדו בקריטריונים הללו, אולם אף אחד מהם לא הסכים לפתוח את שעריו לנשים עבור התמחות. בית החולים החדש לנשים שנפתח בפברואר 1872, כדי לעזור לתנועה לשלב נשים במקצוע הרפואה, היה מוכן לקלוט אליו סטודנטיות להתמחות מעשית אבל הוא לא עמד בקריטריונים (בשנת 1876 היו בו רק 26 מיטות והוא לא נחשב לבית חולים כללי). בינואר 1876 המצב החריף לאחר שמספר סטודנטיות פרשו מהלימודים משום שבית הספר לא הצליח לספק להן בית חולים להתמחות בו. באותה השנה, נעשה ניסיון, בתמיכת הממשל הבריטי, לשלב את הסטודנטיות בבית החולים המלכותי בלונדון כמתמחות. בית חולים זה הכיל 800 מיטות כשמתוכן 150 שימשו ילדים ונשים. לפי התכנון, הסטודנטיות היו אמורות להתמחות במחלקות בהן מטופלים הילדים והנשים, אבל בגלל התנגדות צוות הרופאים והמנתחים בבית החולים, הרעיון ירד מן הפרק.
במקביל לניסיונות למצוא בית חולים שיסכים לקלוט את הסטודנטיות לצורך התמחות מעשית, כל אותם 19 מוסדות שהיו מוכרים בחוק כמוסדות היחידים שרשאים להגיש סטודנטים למבחנים ולהנפיק רישיונות למקצוע הרפואה, סירבו לאפשר לנשים לגשת לבחינות (גם אם היו עומדות בקריטריונים של ההתמחות המעשית). בשנת 1876, הפרלמנט הבריטי העביר את חוק הרפואה השני כתיקון לחוק הרפואה הראשון. החוק קבע שאותם 19 מוסדות המוסמכים להגיש סטודנטים לבחינות ולהנפיק עבורם רישיונות לעסוק ברפואה, רשאים לאפשר לנשים לגשת למבחנים, אך החוק לא כפה זאת על המוסדות הללו.
בשנת 1877, 34 סטודנטיות סיימו את שלוש שנות הלימודים. הן ניסו למצוא בית חולים שיסכים לקלוט אותן להתמחות אך נתקלו שוב ושוב בסירוב. בית הספר לרפואה לנשים בלונדון פנה לקולג' הרופאים המלכותי של אירלנד כדי שזה יכיר בבית הספר לרפואה לנשים בלונדון כמוסד לימודי רפואה לגיטימי וכדי שיאפשר לסטודנטיות לגשת לבחינות מטעמו. בתחילת שנת 1877, קולג' הרופאים המלכותי של אירלנד בדק את בית הספר לרפואה לנשים בלונדון, ואישר שהסטודנטיות של בית הספר הזה רשאיות לגשת למבחנים שלו. במקביל, הנהלת בית החולים החופשי המלכותי הסכימה, בניגוד לדעת הצוות הרפואי בו, לקבל אל בית החולים סטודנטיות להתמחות מעשית, ושעריו נפתחו לנשים החל מ-1 באוקטובר 1877 לתקופת ניסיון בת חמש שנים. בתקופת הניסיון, בית הספר לרפואה לנשים בלונדון נאלץ לשלם לבית החולים החופשי המלכותי עבור כיסוי הפסדים פוטנציאלים (בית החולים החופשי המלכותי חשש שקליטת הסטודנטיות תוביל לירידה ברווחים). בשנת 1882 החוזה עם בית החולים החופשי המלכותי חודש, ומשום שבית החולים לא ספג הפסדים, בית הספר לרפואה לנשים בלונדון לא נדרש שוב לשלם תמורה כספית בגין ההתמחות של הסטודנטיות.
שנים מאוחרות של פעילות בית הספר.
בין השנים 1883–1903, אליזבת גארט אנדרסון הייתה הדיקאן של בית הספר לרפואה לנשים בלונדון. בכך הייתה אנדרסון לאישה הראשונה בעולם לשמש כדיקאן של בית ספר לרפואה. במאי 1895, הסגל וסטודנטיות של בית הספר ייסדו את כתב העת של בית הספר לרפואה לנשים בלונדון בעריכת מזכירת בית הספר איזבל תורן. כתב העת יצא לאור בין השנים 1895–1947 והוא היווה מרחב בו הסטודנטיות והרופאות יכלו לגבש את זהותן כנשים רופאות בנפרד מהסטריאוטיפים שדבקו בהן בעיתונות הפופולרית ובכתבי העת הרפואיים.
במסגרת פעילות מיסיונרית רפואית, הסטודנטיות של בית הספר נשלחו מחוץ לבריטניה כדי להכשיר נשים בלימודי רפואה במדינות בהן לרופאים גברים אסור היה להביט (לא כן שכן לגעת) בנשים. פרויקט זה זכה לתמיכה של המלכה ויקטוריה שהאמינה שלכל נתיני האימפריה הבריטית צריכה להיות נגישות לטיפול רפואי הולם. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, רופאים רבים נקראו לשרת מעבר לים, ובית הספר לרפואה לנשים בלונדון התרחב עקב הצורך והביקוש הגדל של נשים ללמוד רפואה. בשנה זו הוכפלו בבית הספר מספר המעבדות וחדרי הלימוד, ולמדו בו 300 סטודנטיות. רופאות שהוכשרו בבית הספר תרמו גם הן למאמץ המלחמתי של בריטניה.
בית הספר קיבל לשורותיו נשים בלבד עד שנת 1948 בה כל בתי הספר בבריטניה פתחו את שעריהם לנשים. בשנת 1974, בית החולים החופשי המלכותי העתיק את משכנו להמפסטד, ובית הספר לרפואה לנשים בלונדון עבר בעקבותיו.
בשנים 1946, 1968 ו-1980 היה בית הספר בסכנת סגירה, עד שלבסוף מוזג עם יוניברסיטי קולג' לונדון. בשנת 2008 שמו של בית הספר שונה רשמית לבית הספר לרפואה של יוניברסיטי קולג' לונדון.
טניה פרמינגר
טניה פרמינגר (נולדה ב-1944) היא פסלת ואמנית ישראלית העובדת במדיומים שונים, ביניהם: פיסול סביבתי, אמנות אדמה (LAND ART), אמנות בת חלוף, פיסול באבן, אמנות מיצג ומיצב וצילום.
פרמינגר עובדת במגוון חומרים, מרביתם טבעיים. הפסלים המוקדמים שלה נעשו מחימר, עץ ואבן, אך לאחר מכן החלה להשתמש באדמה, דשא, מים, שלג וחומרים אחרים. עבודותיה ממזגות חומרים ומדיומים, משלבות שיטות קלאסיות עם חדשנות, מעבירות ביקורות ונוקטות עמדה. פסלי האדמה שלה פורצים הגדרות ונוגעים בפיסול ארכאיסטי, בפופ ארט, ובמינימליזם גיאומטרי.
קורות חיים.
טניה (טטיאנה) פרמינגר נולדה ב-1944 בעיר טאגאנרוג שברוסיה לניקולאי נובוז'ילוב, חתן פרס לנין למדע, ולאינה פרוחסקה, מהנדסת. היא סיימה לימודי אמנות באקדמיה לאמנות ע"ש סוריקוב במוסקבה.
ב-1972 עלתה לישראל עם בעלה אוסיפ פרמינגר (יליד 1945) ושלוש בנותיהם. המשפחה התגוררה בבת ים וב-1975 עברו לעיר ימית והיו ממקימי העיר ושם גם נולדה בתם הרביעית. המשפחה הייתה מאחרוני המפונים מהעיר ימית ובעלה נודע בכינוי ה"נגר מימית" והתפרסם מכיוון שסירב לקבל את כספי הפיצויים. המשפחה התגוררה בסביון ובאור יהודה ולבסוף השתקעה בארסוף קדם.
לאורך השנים לימדה אמנות במוסדות שונים, ביניהם מכון אבני בתל אביב ובית הספר ויצ'"ו צרפת.
עבודתה האמנותית.
פרמינגר הציגה ב-33 תערוכות בישראל בגלריות ומוזיאונים שונים, ביניהם מוזיאון הנגב, המוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן, המוזיאון הפתוח עומר, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, בית האמנים בתל אביב, גלריה טובה אוסמן, גלריה שרת, גלריה אפרת, בית האמנים בירושלים ועוד.
עבודות אבן שלה מוצבות בערים רבות בישראל, ביניהן מודיעין, חדרה, הרצליה, מעלות תרשיחא, נתניה, גני תקווה, פתח תקווה, באר שבע ועוד.
פרמינגר השתתפה פעמיים בפסטיבל "אבן בגליל", ובסימפוזיונים נוספים לפיסול באבן ברחבי ישראל.
עיקר פרסומה הגיע מעבודות האמנות הסביבתית וה- LAND ART ומפעילותה בזירה הבינלאומית.
פרמינגר ייצגה את ישראל ב 242 סימפוזיונים, תחרויות ותערוכות קבוצתיות בעולם. מאות עבודות סביבתיות ומונומנטליות שלה מוצבות ב: ישראל, רוסיה, נפאל, צרפת, סין, פולין, ארגנטינה, רומניה, הודו, טורקייה, צ'ילה, אוקראינה, איטליה, גרמניה, מונטנגרו, ברזיל, בולגריה, יפן, דרום קוריאה, סלובניה, אסטוניה, ספרד, בלגיה ודנמרק.
בין העבודות בנות-החלוף בולטות "איזון עגול" בצרפת, "חתך טקסי" בלטביה, "עיניים לאוקיינוס" בקוריאה, "חראקירי" ברוסיה, ו"אדם אקולוגי" בהודו.
עבודות סביבתיות בולטות – "וודהנ'ג" באוסטריה, ו"גשר בפליק פלאק" בצרפת ו"סטראטום" ביפן.
פסלים רבים מסדרת "מזבח לאמהות" מוצגים באירופה, אמריקה הדרומית והמזרח הרחוק.
בשנת 2007 הקימה ביחד עם דניאל מנהיים את הגלריה הירוקה (פארק דינה) בשטחי שמורת נוף של ארסוף קדם. שש תערוכות של אמנות סביבתית ואמנות בת חלוף הוצגו בגלריה. בין האמנים שהשתתפו סטיוארט איאן פרוסט, קיי נקמרה, אוגרס פלדברגס, דליה מאירי, יגאל מרון, יעל קפלן, גילה קרוקר, דניאל פלאיי ועוד.
משנת יוסף
משנת יוסף (בשמה הרשמי קיי.טי. יבוא ושיווק בע"מ) היא חברת קמעונאות ישראלית הפועלת בעיקר במגזר החרדי. הרשת הוקמה ב-2010 על ידי יוחאי קוסובר מבית חלקיה, והיא פועלת באמצעות הזמנת מוצרים מראש ושליחתם לנקודות איסוף ללא מרכולים פיזיים. בפרסומים אחדים שלה מציגה החברה את עצמה כ"קרן משנת יוסף".
היסטוריה.
בשנת 2010 החל יוחאי קוסובר - חקלאי מבית חלקיה, לשווק פירות וירקות ישירות לצרכנים בבית שמש כדי לחסוך את עלויות התיווך. עם הזמן התפתחה המכירה למוצרים ומקומות נוספים. נכון ל-2021 מפעילה משנת יוסף כ-250 נקודות איסוף בעיקר בריכוזים החרדיים בישראל, ומציעה כ-400 מוצרים למכירה מדי שבוע לכ-40,000 לקוחות קבועים. החברה משווקת תוצרת מחקלאים שמגדלים עבורה במיוחד, וכן הקימה משחטה שמייצרת עבורה מוצרי בשר.
מאפיינים.