בין המחזות שהועלו עד כה נמנים "חוות החיות" לפי ג'ורג' אורוול בבימויו של רן שחף וביצוע ניר מנקי; "כעפעפי שחר" לפי חיים סבתו בבימויו של אבי א-שרף וביצוע ישראל מחלב; "משפט דויד" ע"פ ספרו של ג'וזף הלר בביצועו של אברהם סלקטר; "בת יפתח" מאת ובביצוע דנה דבורין ובבימוי קרן כהן; "בוקר של שוטים" לפי ספרו של יצחק בן נר, בבימוי רינה ברוך ובביצועו של קובי אדרת; "ציפור האש" לפי ספרו של יגאל סרנה בעקבות יונה וולך, בבימוי בילהה מס ובביצועה של חן אשרוב; "אולי מחר אני אהיה" בעקבות לאה גולדברג מאת ובביצוע שירה פרבר ובבימוי איה קפלן; "ז'אן ז'נה בן זונה" מאת ובביצוע ציון אשכנזי; "הזקן והים" לפי המינגווי בעיבוד ובימוי גדי צדקה ובביצוע אולג רודובילסקי; "המוקיון" לפי היינריך בל בבימוי ירון שילדקרוט ובביצוע אריאל קריז'ופולסקי; "מבוקש צעיר משכיל ומיואש" בעקבות היומנים של הרצל מאת ובביצוע יפים ריננברג; "כתב היד" לפי בשביס זינגר של תיאטרון מיקרו בבימוי אירינה גורליק ובביצוע מריה גורליק; "הכניסיני תחת כנפך" בעקבות אלמנתו של חיים נחמן ביאליק מאת ד"ר דליה כהן קנוהל בבימוי ליאת פישמן לני ובביצוע ענת פדרשניידר; "האישה מהאבטיח" מונודרמה בעקבות שיריה של חוה אלברשטיין מאת יובל גייער ושרון בר לב ובביצוע אדווה שרון אילן; "ריאקציה" מאת ארז מירנץ. על טראומות דור שלישי לשואה, "ותכתוב" מאת שהרה בלאו, "המפתח בחלון" מאת אלן גינסברג, "על החיים ועדה מוות" יצירה סאטירית של נטע ורז וינר; "יומן של ברזילאי" מאת ובביצוע אבנר פיינגלרנט ובבימוי רינה ברוך; "גולדה - הדיירת אחרונה" בביצוע אברהם שלום לוי, "כנה" מאת די.סי מור בבימוי פרם-שי חרמון ושלמה פלסנר ובביצוע לביא זיטנר ועוד רבות אחרות.
"המרקיד" לפי יואב ברתל ואביגיל רובין שעלה בעונתו הראשונה של הפסטיבל זכה בפרס קיפוד הזהב לשנת 2010 כיצירת הפרינג' המובילה בארץ.
"ציפור האש" בעיבודה של בלהה מס ובביצועה של חן אשרוב זכתה בפרס קיפוד הזהב לשנת 2013 על העיבוד למחזה הטוב ביותר ובפרס השחקנית הטובה ביותר.
רוחאני
ילידי נבאג'ו וכריית אורניום
וילהלם מונקה
וילהלם מונקה (בגרמנית: Wilhelm Mohnke; 15 במרץ 1911 - 6 באוגוסט 2001) היה קצין בוואפן אס אס במהלך מלחמת העולם השנייה ופושע מלחמה נאצי.
מונקה התפרסם עקב פיקודו על הכוחות שהגנו על הבונקר של היטלר בימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
הכוחות תחת פיקודו של מונקה ביצעו פשעי מלחמה החל מימיה הראשונים של מלחמת העולם השנייה בחזית צרפת (שעליהם לא נתן את הדין), בהמשכה בחזית המזרחית (שבהם הורשע אך שוחרר שחרור מוקדם) ולקראת סיומה שוב בצרפת כנגד שבויים מצבא ארצות הברית (שעליהם שוב לא נתן את הדין).
ביוגרפיה.
מונקה נולד בליבק ב-15 במרץ 1911, ובשנת 1931 הצטרף למפלגה הנאצית, והיה מבין 120 החברים ב-"משמר המטה" (Stabswache) של האס אס שהוקם בשנת 1933. בהמשך הוא פיקד בין היתר על דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה ועל כוחות ההגנה של "המבצר" בברלין (קנצלרית הרייך והפיהררבונקר) בימי המלחמה האחרונים.
אישורו של מונקה להיטלר כי "המבצר" עומד ליפול בידי הכוחות הסובייטים היה הדבר הסופי שדחף את היטלר להתאבדותו.
כנגד מונקה היו מספר האשמות בגין פשעי מלחמה במיוחד מצד בריטניה, אך לאחר המלחמה ולאחר שריצה מספר שנים בכלא בברית המועצות, הוא מעולם לא הועמד לדין. הוא נפטר בשנת 2001 בגיל 90 בביתו בהמבורג.
תנועת נע&quot;ם
קפואה (סרט)
ויליאם טראוטמן
ויליאם ארנסט טראוטמן (אנגלית: William Ernst Trautmann; 1 ביולי 1869 – 18 בנובמבר 1940) היה ממייסדי פועלי התעשייה של העולם, ארגון שפעל בארצות הברית של תחילת המאה ה-20 במטרה לאגד את כלל הפועלים יחדיו במאבק כנגד בעלי ההון.
חייו.
טראוטמן נולד להורים ממוצא גרמני בניו זילנד, והעביר את שנות ילדותו באירופה. עד 1890. טראוטמן סולק מעבודתו במסגרת התמחות במבשלת שיכר, עקב פעילותו הגוברת בחוגי פועלים ורדיקלים. באותה שנה עבר טראוטמן לארצות הברית והצטרף ל"איגוד המבשלות האמריקאי". טראוטמן הפך במהרה לדמות בולטת ומובילה בסניף של איגוד המבשלות במילווקי, ואף היה לכותב ועורך של עיתון איגוד המבשלות בגרמנית "ברואר צייטונג" (Brauer Zeitung). לאחר 15 שנה בארגון, טראוטמן סולק מארגון המבשלות עקב השתתפותו בכנס המייסד של איגוד "פועלי התעשייה של העולם" ב-1905 (שכן ארגון המבשלות היה שייך לפדרציית העבודה האמריקאית (AFL) - גוף מתחרה ב-IWW אשר האמין באיגודי מקצוע ייעודיים בלבד, בניגוד לקריאת ה-IWW להקמת איגוד אחד גדול לכלל העובדים). בין השנים 1912-1905 עסק טראוטמן בעיקר בארגון קבוצות פועלים וצירופם ל-IWW. ב-1912 עזב טראוטמן את ה-IWW עקב ויכוחים אידאולוגיים עם קבוצה מחברי ההנהגה לגבי אופי הפעילות שהארגון צריך לקדם. טראוטמן, יחד עם דה ליאון ודבס היו בעד פעולה פוליטית משמעותית לרבות השתתפות בבחירות לסנאט לבית הנבחרים ולנשיאות ארצות הברית, בעוד חברי הסיעה המנוגדת להם (שכללה אישים דוגמת ביל הייווד ופרנק ליטל, היו בעד פעולה ישירה כגון שביתות וחבלה על-מנת לשפר את תנאי העבודה של הפועלים. בסוף הדיונים, כאשר התחוור שסיעתו של הייווד ניצחה, עזבו טראוטמן וחבריו את הארגון והקימו ארגון מתחרה שנודע כ"IWW של דטרויט" או "ה-IWW הצהוב". כמו כן, מוכרת הטענה כי עזיבתו של טראוטמן הייתה על רקע מחלוקת על השימוש בכספים, שגויסו כדי לעזור לשובתים בשביתת הטקסטיל של לורנס.
מותו של דה ליאון ב-1914 פגע רבות ב-IWW הצהוב, יחד עם משפטי הראווה כנגד הנהגת ה-IWW כחלק מההפחדה האדומה (מדיניות אנטי-קומוניסטית שהתבטאה בחקיקה פדרלית נגד איגודים מקצועיים והתארגנויות על רקע אידאולוגי) של 1917–1924, ה-IWW הצהוב התפרק סופית ב-1925. טראוטמן המשיך לעסוק מעט בכתיבה אידאולוגית וכתיבת רומנים. ב-1922 פרסם רומן בשם "מהומה", אשר מתאר את מאורעות שביתת עובדי הפלדה למכוניות במקי רוקס מ-1912.
אמן (טולקין)
אמן (Aman) היא יבשת דמיונית המופיעה בספריו ובלגנדריום של הסופר הבריטי ג'. ר. ר. טולקין.
אמן או "הממלכה הברוכה" היא ביתם של הולאר, המיאר, עוזריהם ושל עלפי האלדר. מבין כל יבשות "ארדה", אמן היא היבשת המערבית. מעט לאחר ראשית הזמנים ולאחר שמשכנם הקודם נהרס, הולאר והמיאר עזבו לאמן ובארץ ולינור הקימו את משכנותיהם וקידשו את הארץ. פשר המילה אמן, בשפת הקווניה הוא "הברוכה", משם גם מגיע שמה. כינוי נוסף לשמה בקווניה הוא: "הפטורה מכל רע".
היסטוריה.
על פי הסילמריליון, בבריאת העולם ולפני מניין הזמנים, היה העולם כולו, הקרוי ארדה בלשון העלפים, שטוח (ולא עגול ככדור) כפי שיצר אותו אילובטר. 14 הולאר, והמיאר - רוחות בדרגה פחותה שהיו משרתיהם - ירדו אל העולם על מנת לעצב אותו כפי שחזו במנגינת האינולינדלה, מנגינת בריאת העולם. אז, בעיצומה של המלאכה, הייתה יבשת גדולה מאוד במרכז העולם, הארץ התיכונה. דרומית-מזרחית לה הייתה יבשת בשם "הארץ האפילה", ומערבית לה הייתה יבשת קטנה יחסית שעד כה הייתה חסרת חשיבות.
הולאר התיישבו על אי באגם גדול שבמרכז הארץ התיכונה, ושם האי היה אלמרן (Almaren), "מקום מבורך" - כי שם הקימו הולאר את משכנותיהם הראשונים.
בארץ התיכונה, בדרום ובצפון, הקימו את שני פנסי הולאר האדירים, שבמהרה נהרסו על ידי מלקור.
במלחמות הראשונות של הולאר והמיאר נגד מלקור - הוא השטן, ומשרתיו, נחרבה אלמרן עד היסוד, ונותרה כאי בודד והרוס. לכן, הכריעו הולאר כי עליהם לעקור למקום מרוחק יותר, שבו יוכלו להקים את משכנותיהם והפעם לבצר אותם היטב להגנה מפני מלקור. לכן, הם עקרו לאותה יבשת מערבית, שנקראה לימים אמן, ושם החלו במלאכת יסוד ממשלותיהם ומשכנותיהם החדשים.
לאחר התעוררות העלפים הם נקראו מערבה על ידי הולאר. לא כל העלפים הגיעו מערבה, אלה שהמשיכו ושכנו בצילם של הולאר, זכו לגדול בגוף וברוח יתר על אלה שנשארו מאחור.
מכאן נבע כינוייה לעתיד "ארץ המערב", וזו הסיבה שלמושג מערב יש ערך כה רחב בעיני העלפים ובעיני עמים מסוימים של בני-אדם.
גאוגרפיה.
על פי תיאורים ורשמים מעשה ידי הסופר, נראתה אמן כמעין יבשת מאורכת (וקטנה ביחס לארץ התיכונה).
הפלורי.
בשל הפחד מתקיפה נוספת מצד מלקור וחורבן ביתם שוב, החליטו הולאר לבצר את כל אמן. לכן, אולה, אל היצירה והחומר, הקים סביב כל אמן הרים גבוהים מאוד, הקרויים הרי הפלורי (Pelori), "ההרים החובקים/הסובבים". על ההרים ההם עמדו על משמרם מיאר רבים, וכן, העיטים הגדולים.
הלקרקסה.
בצפונה הרחוק של אמן, שהיה מחובר עם צפון הארץ התיכונה, הייתה ארץ אשר אליה נשטפו כל מימי ים בלגיר. לכן בארץ זו שרר מזג אוויר קפוא ותמידי והתנאים בה היו קיצוניים. שמה של הארץ הזו הוא הלקרקסה (Helcaraxe), "הקרח השוחק". הלקרקסה למעשה הייתה ארץ קרח והיוותה כקוטב בארדה.
ארמן.
דרומית להלקרקסה, אבל קרוב לחופיה המזרחיים של אמן, ישנה ארץ רחבה בשם ארמן (Araman), ואפשר כי משמעותה "שערי אמן". זו ארץ מישורית מאוד, בין הרי הפלורי, והיא צחיחה ושוממה מאוד, ונעשית קרה ככל שמצפינים.
ולינור.
ולינור (Valinor), "ממלכת הולאר"; היא נמצאת דרומית להלקרקסה ולארמן, ולה חופי-ים ממזרח וממערב. היא המחוז הנודע ביותר של יבשת אמן, ורוב העלילות הגדולות שבטרם העידן הראשון מתרחשות בה. ולינור היא למעשה מרכז הולאר של העולם, ורובם אכן חיים בה באושר גדול. המקומות הבאים שיוזכרו עד לאלדמר, כולל אלדמר, נחשבים למקומות בתוך ולינור:
בצפון-מזרחה, כחלק מהרי הפלורי, ניצב לו הגבוה שבהרי העולם - טניקווטיל (Taniquetil), "פסגה לבנה גבוהה". על פסגתו, נמצא משכנם של בני-הזוג מנווה וורדה - מלכי העולם ואדוני הולאר.