בישראל, חברת איסטרוניקס יצרה את תקליטי החברה, אך לאחר שנקנתה, איסטרוניקס נותרה ללא תקליטים לשווק ולכן הוסבה לחברת מחשבים בלבד.
הקלטות בעלות עניין.
החותם האדום.
החותם האדום (Red Seal) החל כסימון להקלטת מוזיקה איכותית עוד בימי חברת גרמופון הבריטית וברלינר גרמופון ב-1902 ומהן הגיעה אל חברת ויקטור. החותמת סייעה לקבלת מוזיקה רצינית מוקלטת כבעלת איכות ומעמד תרבותי ולא בידורי בלבד. הקלטותיו של אנריקו קארוזו, למשל, זכו לחותם האדום וכך גם הקלטותיו של טוסקניני עם תזמורת ה-NBC, יוג'ין אורמנדי עם תזמורת פילדלפיה, ליאונרד ברנשטיין ותזמורת RCA. החותם נשמר לאורך גלגוליה השונים של החברה ועבר גם לציון סדרות מוזיקה קלאסית איכותיות על גבי CD.
בין אמני החותם האדום של RCA ניתן למנות את עמנואל אקס, ג'וליאן ברים, ויקטוריה דה לוס אנחלס, פלאסידו דומינגו, ג'יימס גולוויי, ולדימיר הורוביץ, יאשה חפץ, סרגיי קוסביצקי, זובין מהטה, לילי פונס, סרגיי רחמנינוב, ארתור רובינשטיין, גאורג שולטי, פנחס צוקרמן ורבים אחרים.
ברודוויי והוליווד.
אחד התחומים השייכים באופן מסורתי לתקליטי RCA היה תחום הקלטת מחזות הזמר של ברודוויי, כך יצאו ב-RCA הקלטות של ספינת השעשועים, אנני אוקלי אשת לפידות, פורגי ובס, צלילי המוסיקה, דרום פאסיפיק ועוד. רוב ההקלטות נעשו במרכז לינקולן.
בשנות השישים יצאו בתקליטי RCA שורה של פסקולים של סרטים שייקספיריים ותקופתיים כגון ריצ'רד השלישי, אדם לכל עת, אילוף הסוררת, רוב מהומה על לא מאומה, אותלו ועוד.
מותג His Master's Voice.
בשנת 1899 צייר הצייר האנגלי פרנסיס בארוד (Francis Barraud; 1856–1924) את הציור "הכלב ניפר מאזין לקול בעליו המנוח". אמיל ברלינר רכש את הזכויות לשימוש בציור כמותג, תוך שהוא משנה את שמו ל"קול בעליו", תוך רמז לכך שאיכות הצליל כה טובה, עד כי כלב יכול לזהות את קול בעליו המוקלט. הוא גם שינה את מכשיר הפונוגרף המקורי המוצג בציור בגרמופון של "ברלינר גרמופון". כאשר התמזגה "ברלינר גרמופון" ל"ויקטור" ומאוחר יותר ל-RCA ויקטור, זכתה RCA ויקטור בזכות לשימוש במותג בצפון אמריקה ואמריקה הדרומית. מאז ועד 1957 השתמשה ויקטור בסמל על גבי תקליטיה, לאחר 1968 חזרה להשתמש בסמל, מסוגנן יותר מבחינה גרפית, יחד עם לוגו RCA. החברה השתמשה ב"ניפר", כינויו של הכלב, כמקדם מכירות בצפון אמריקה בשלל צורות ומכרה בובות שלו (שכיום הן פריט לאספנים) והדפסים שלו על גבי מוצרים שונים.
חינוך גבוה
עמים סלאביים
עבוין
עבוין (בערבית: عبوين), הוא כפר פלסטיני מוסלמי בצפון נפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית. הכפר שוכן בגובה 680 מטרים ומרבית תושביו מתפרנסים מחקלאות. בין השאר, גדלים באדמות הכפר תאנים, גפן, זיתים, תפוחים ואגסים.
בכפר שלושה בתי ספר אשר בהם כ-1200 תלמידים, ובנוסף כ-200 סטודנטים הלומדים באוניברסיטאות ומכללות פלסטיניות. בכפר פועלים שלושה מסגדים, כאשר הגדול שבהם הוא מסגד פארוק.
מוצאם של מרבית תושבי הכפר הוא מהעיר טפילה, שכיום היא חלק מממלכת ירדן. החמולה הגדולה בכפר היא חמולת סיווהיל. עבוין היא אחת מהרשויות היחידות בשטחי הרשות הפלסטינית אשר בראשה עומדת אישה.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בעבוין 171 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 695 תושבים, כולם מוסלמים.
ויסאריון בלינסקי
ויסַאריוֹן גריגוֹרֶביץ' בֵּלִינְסקי (רוסית: Виссарио́н Григо́рьевич Бели́нский; 30 במאי 1811, סואומנלינה שעל יד הלסינקי – 26 במאי 1848, סנקט פטרבורג) היה סופר, מבקר ספרות, פובליציסט ומסאי, בלשן ופילוסוף רוסי מתמערב. ידידם של אלכסנדר הֶרצֶן, מיכאיל באקונין ואינטלקטואלים ביקורתיים נוספים. בעל תפקיד מרכזי בקריירה של המשורר והמו"ל ניקולאי נקראסוב.
נולד בשנת 1811, בנו של רופא צבאי. בין השנים 1829–1832 למד באוניברסיטת מוסקבה, עד שלבסוף נאלץ לעזוב בשל "היעדר כישרון"; הסיבה האמיתית הייתה יצירת הביכורים שפרסם – הדרמה הרומנטית "דמיטרי קאלינין" ("Дмитрий Калинин"), שבה ביקר את תופעת הצמיתות.
הוא החל את פעילותו העיתונאית בעיתון המוסקבאי "טלסקופ" ("Телескоп"), עד אשר בשנת 1836 נסגר העיתון בפקודת הצאר ועורכו הוגלה. ב-1837 הגיע לפיאטיגורסק, לשם טיפול בשחפת, ושם נתוודע ללרמונטוב. כעבור שנתיים התיישב בסנקט פטרבורג, שם התפרנס מכתיבה לעיתון "אוֹטֵצ'סְטְבֶנְיֶה זָפִּיסְקִי" ("Отечественные Записки"). ב-1842 תמך בהוצאת הרומן "הנשמות המתות" לגוגול, שנאסר על ידי הצנזורה הצארית. בשנה שלאחר מכן נישא למריה ואסילייבנה אורלובה, ולזוג נולדו שלושה ילדים. בראשית שנות ה-40 היה מבקר הספרות החשוב ברוסיה; הקריירה של דוסטויבסקי, לדוגמה, החלה בריאיון חיובי עם בלינסקי (הפגישה בין השניים זכתה לתיאור מלא חיים ב-1877 בספרו "יומנו של סופר").
ב-1847 שהה בברלין ובזלצבורג לטיפול במחלתו. בשנה שלאחר מכן נפטר, בתום סבל רב.
עד שנת 1856 חל איסור להזכיר את שמו בתקשורת הרוסית.
ניקולאי נקרסוב
ויסריון גריגורביץ' בלינסקי
ויסריון בלינסקי
ויסאריון גריגורביץ' בלינסקי
ויסריון ביילינסקי
ויסאריון ביילינסקי
ויסאריון גרגוריביץ' ביילינסקי
ויסאריון גריגוריביץ' ביילינסקי
ויסריון גריגוריביץ' ביילינסקי
סיריל מנגו
סיריל מנגו (באנגלית: Cyril Mango; 14 באפריל 1928 – 8 בפברואר 2021) היה היסטוריון וחוקר תולדות האמנות בריטי יליד איסטנבול. תחום המחקר שלו היה האמנות והאדריכלות של האימפריה הביזנטית.
ביוגרפיה.
מנגו נולד באיסטנבול שבטורקיה למשפחה ממוצא בריטי-רוסי. הוא כיהן כפרופסור בקינגס קולג' לונדון ובאוניברסיטת אוקספורד. בין חיבוריו הידועים מחקר על הפסיפסים של כנסיית אגיה סופיה (The Mosaics of St. Sophia at Istanbul) שיצא לאור בשנת 1962, קובץ המקורות "האמנות של האימפריה הביזנטית 312-1453" (1966) ו"ביזנטין, האימפריה של רומא החדשה" (1980).
נפטר ב-8 בפברואר 2021.
אודמורטים
אוּדְמוּרְטִים (באודמורטית: Удмуртъёс; לפני שנת 1932 נקראו ווֹטְיָאקִים, вотяки́) הם קבוצת אנשים דוברי השפה האודמורטית (מקבוצת השפות הפינו-אוגריות). האודמורטים חיים בעיקר ברפובליקת אודמורטיה, הממוקמת במזרח חלקה האירופי של הפדרציה הרוסית, שם הם מהווים כ-28% מן האוכלוסייה, וקבוצות קטנות שלהם מצויות גם במחוז פרם, ברפובליקת טטרסטן, ברפובליקת בשקיריה, במחוז קירוב, במחוז סברדלובסק, במחוז חנטי ומנסי (אוגרה), בקזחסטן ובאוקראינה.
האודמורטים הם צאצאי התושבים הקדומים של האזור שבין הנהרות קאמה וויאטקה. זהו עם ממוצא פיני, בעל מאפייני מראה מיוחדים: הם בעלי קומה בינונית, צבע עורם צהבהב-אדמדם, וגוון שערם ועיניהם בהיר. אנתרופולוגים מציינים כי מבין האודמורטים נצפה המספר הרב ביותר של אדומי שיער בעולם. לאודמורטים אף קטן, בעוד שפיהם גדול. עצמות הלחיים שלהם בולטות, מצחם צר וסנטרם מחודד.
האודמורטים מתפרנסים בעיקר מחקלאות, ומכריתת עצים ביערות למטרת הפקת עץ לתעשייה. כן הם עוסקים באריגה ובעיבודי עץ אמנותיים, עשירים בצבעיהם ומרהיבים ביופיים.
ברבע השני של המאה ה-13 נשלטו האודמורטים על ידי הטטרים, אך לאחר שנכבשה הבירה קאזאן על ידי הרוסים בשנת 1552, עבר השלטון בהם לידי הרוסים, אשר גבו מהם מס שנתי. האודמורטים נהנו ממידה רבה של חופש שלטוני, אך בכל זאת התקוממו מפעם לפעם ומרדו ברוסים, אשר דיכאו מרידות אלו ביד קשה. לאחר מרידות אלו ודיכוין על ידי הרוסים היו האודמורטים בורחים ליערות, שם נהנו מעצמאות מלאה.
במאות ה-18 וה-19 גבר הקולוניאליזם הרוסי באזור מגורי האודמורטים, דבר שגרם להגירתם מזרחה מחד, ולרוסיפיקציה של אותם אודמורטים שנשארו לגור במעורב עם הרוסים, מאידך.
כיום, כתוצאה מפעילות מיסיונרית שניהלה הכנסייה הנוצרית בקרבם, דתם של האודמורטים היא נצרות אורתודוקסית, אך עם זאת, נשארו אצלם סממנים מהפגניות שהייתה נהוגה אצלם בעבר (כגון: האלהת תופעות טבע). בעבר, היו השלכות לפגניותם של האודמורטים, על טיעוני התביעה במשפט ראווה שנערך בשנים 1892–1896 כנגד האודמורטים, אשר הואשמו בהקרבת קורבנות אדם לאלים פגניים. למרות שבמשפט זה הובהר כי הרוצחים האמיתיים ביימו רצח-פולחני, וכי היה מדובר בעלילת דם, והנאשמים זוכו מכל אשמה, עשתה התביעה בשנים 1911–1913, במשפט בייליס שימוש במשפט הווטיאקים, כהוכחה לקיום קורבנות אדם באותם הימים.
רפאל שאול לנדאו
אסרחדון
אֵסַרְחַדּוֹן (אֵסַר-חַדֹּן; באשורית: אַשּׁוּר-אַחֶה-אִידִּינָה, Aššur-aḫe-iddina; ביוונית עתיקה: Ασαραδδων; בלטינית: Asor Haddan; פירוש השם: "אשור נתן לי אח") היה מלך אשור בשנים 681–669 לפנה"ס.
ביוגרפיה.
אסרחדון בנו הצעיר ביותר של סנחריב, שמלך באשור לפניו ושל אשתו נַקִיַה-זַכּוּתּוּ. הוא מונה ליורש העצר, לאחר שהבן הבכור אשור-נדין-שומי נרצח בשנת 694 לפנה"ס על יד עילם. עוד בהיותו נסיך רב עם אביו. ובשל כך הורחק מעיר הבירה נינוה. בהיותו מחוץ לנינוה הוא שלח מכתב לאסטרולוג בבלי שבו הוא שאל לעתידו, וזה ענה לו שהוא יהיה מלך אשור ויבנה את בבל מחדש. סנחריב נרצח על ידי בנו ארד-מוליסי, ולאחר מותו הומלך אסרחדון. אסרחדון היה כנראה אדם מאמין מאוד, שנועץ כמעט בכל דבר באסטרולוגים. דוגמאות לאמונה החזקה שלו באסטרולוגיה: הוא גזר על עצמו צום עד שיופיע כוכב מסוים. כאשר היה מופיע אות מבשר רעות בשמים, אסרחדון היה עוזב את כסאו ועובר לגור בכפר, ומשרת היה מחליף אותו.