תחילה עבד במשותף עם לאופולד קרקואר ועם זאב וולטש (כשכיר ושותף) ולאחר מכן כעצמאי. כעצמאי שימש כיועץ האדריכלי הראשי של מחוז צפון במשרד השיכון. בד בבד עם עבודתו המקצועית החל ללמד בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים. כאדריכלים אחרים בני דורו, עיצב רוהטין גם את פנים הבניינים, צבעים, חלונות וסורגים ולעיתים גם את הנוף. חלק מעבודותיו פורסמו בעיתונות המקצועית הארצית והבינלאומית.
רוהטין היה נשוי ליהודית ולזוג שני בנים.
קסם שוקרון
הצבר המיקרו קנוני
הצבר הקנוני
הצבר הגרנד קנוני
גדוד 90
הרב שלמה עמאר
גדוד 92
גדוד 93
גדוד 97
טובה ברמן ישורון
טובה ברמן ישורון (9 ביולי 1898, י"ט בתמוז ה'תרנ"ח – 24 בדצמבר 1997, כ"ה בכסלו ה'תשנ"ח), הייתה רופאה ישראלית, מהדמויות הבולטות ברפואה הציבורית בישראל.
קורות חיים.
טובה (טניה) ברמן נולדה ב-9 ביולי 1898 בעיר בילה צרקווה שבמחוז קייב, אוקראינה. האב, יצחק ברמן, היה סוחר עצים, והאם, צפורה פייגה, הייתה עקרת בית. ברמן הייתה הבת השלישית מבין חמשת ילדי המשפחה (שלושה בנים ושתי בנות: בוריה, מוטיה, טניה-טובה, סיומה, סוניה). ההורים גידלו את ילדיהם באווירה יהודית מסורתית, העניקו להם חינוך יהודי בבית, ומגיל שש למדו כולם עם מורה פרטי.
בגיל 7 נדבקה בשָנית (סקרלטינה, מחלת ילדים מידבקת) במגפה שפרצה בעיירה. באחד הפוגרומים במהפכת 1905, נזרקה אבן אל חלון בית המשפחה, והם עברו זמנית אל בית הורי האם במירונובקה, עד יעבור זעם. ב-1906, עזבה המשפחה את תחום המושב בבילה צרקוב והתיישבה בקייב. בשנת 1911 נרקמה עלילת דם נגד תושב העיר, מנחם מנדל בייליס, שהואשם ברצח נער נוצרי; בעקבות המצב הרגיש עזבה המשפחה את קייב זמנית לבית הקיץ של המשפחה, וחזרה לקייב לאחר שנרגעו הרוחות.
בשנת 1914 שמעה ברמן הרצאה של ברכה בן יעקב, חברת קיבוץ דגניה א', על הקמת הקיבוץ, על החלוצים ועל חיי השיתוף. מאז החל לחלחל בה הרעיון לעלות לארץ ישראל.
ברמן התקבלה ב-1915, בגיל 17, ללימודי רפואה בקייב, באוניברסיטת "ולדימיר הקדוש", אחת הפקולטות הוותיקות והגדולות בעיר. למרות שגיל הכניסה לאוניברסיטה עמד על 18 ולמרות המגבלות שהוטלו על מספר היהודים שיכולים ללמוד באוניברסיטה (הנומרוס קלאוזוס), היא התקבלה לשם.
ב-1917 הצטרפה לתנועת "דרור" והתמסרה לפעילות ציונית. ב-1921, לאחר שקיבלה תואר דוקטור לרפואה, בחרו טובה וחבריה לתנועה לעלות לארץ ישראל. הם חצו את הגבול לפולין, אך כשהגיעו לרובנו לא יכלו להמשיך לארץ ישראל עקב הגבלת מספר הסרטיפיקטים לעולים על ידי ממשלת המנדט. רק ב-1923 הגיעה ברמן לעיר הנמל טריאסטה, ומשם באונייה אל חוף בת גלים בחיפה.
בשנתה הראשונה בארץ ישראל, שימשה ברמן רופאה במחנות החלוצים. היא טיפלה בחלוצים בבלפוריה לפני עלותם על הקרקע, לאחר מכן עברה למרפאה בבנימינה ומשם נשלחה לעבוד בבית החולים בצפת. בראשית 1927 יצאה לווינה להשתלמות רפואית והתמחתה ברפואה כללית ובבריאות הציבור. ב-1928 חזרה לארץ והתמנתה ליו"ר ארגון רופאי קופת חולים, תפקיד אותו מילאה עד שנת 1932.
ב-1929 נישאה למרדכי ישורון. לאחר נישואיהם התגוררו במשך שבע שנים בבנימינה ושם גם נולדו ילדיהם: חווה (1931) ויצחק צפל ישורון (1936).
ב-1932 מונתה לראשות המחלקה לרפואה מונעת במרכז קופת החולים, ומילאה תפקיד זה עד שנת 1948. היא פיתחה את רפואת הילדים, עמדה בראש ועדות לתכנון המשפחה והרחיבה את שירותי "טיפת חלב" בקופת החולים. כמו כן, הכניסה את הפיקוח הרפואי לבתי הספר.
בשנת 1948 נבחרה כחברה במרכז קופת חולים וחברה במחלקה המדיצינית, במקומו של ד"ר יוסף מאיר, אשר התמנה למנכ"ל משרד הבריאות. היא שימשה בתפקיד זה עד 1952, אז מונתה ליו"ר המחלקה המדיצינית במרכז קופת חולים ומילאה תפקיד זה עד 1968. בתקופת כניסתה לתפקיד התרחשו גלי עלייה המונית למדינת ישראל, וברמן תרמה בתפקידה למען קליטת העולים. היבט נוסף של העלייה היה קליטת רופאים רבים מבין העולים אל מוסדות קופת חולים, והיא פיתחה תוכניות ונהלים לקליטתם. במהלך השנים השקיעה מאמצים רבים לגיוס רופאים וכוח עזר רפואי לאזורי הספר ולמושבי העולים; בתקופה זו נדרשו תלמידי רפואה להתחייב לשרת ביישוב כפרי או ביישוב ספר למשך תקופה של שנתיים.
בשנים 1962-1986, במקביל לתפקידיה במרכז קופת חולים, עבדה ברמן כמרצה וראש הסקציה לרפואה כללית בפקולטה ללימודי המשך ברפואה באוניברסיטת תל אביב. ב-1963 לקחה חלק בדיון על הצורך בהקמת פקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, וצידדה בהקמתה מתוך מחשבה שמערכת הרפואה בארץ זקוקה לתוספת של 150-250 רופאים בשנה. לאחר מכן פעלה להקמת בית הספר לרפואה בחיפה בשיתוף פעולה עם הטכניון, ולהקמת בית הספר הראשון לרפואת המשפחה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1968, בגיל 70, קיבלה ברמן לידיה את הניהול הרפואי של מוסדות האשפוז של חולים סיעודיים: "בית רבקה" בפתח תקווה ו"בית אברהם הרצפלד" בגדרה.
במאי 1974 פרשה לגמלאות מתפקידיה בקופת חולים, אך עדיין שימשה ראש הסקציה לרפואה כללית בפקולטה ללימודי המשך באוניברסיטת תל אביב. במרץ 1986 העניק ארגון גמלאי קופת חולים לברמן את התואר "יקיר קופת חולים", כאות הערכה לפעילותה במשך עשרות שנים.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטה:
גדוד 96
הרב שלמה משה עמאר
כנסיית ברברה הקדושה
מריאנו ריברה
מריאנו ריברה (בספרדית: Mariano Rivera, נולד ב-29 בנובמבר 1969) הוא שחקן בייסבול יליד-פנמה לשעבר ששיחק בקבוצת הניו יורק יאנקיז מליגת ה-MLB בתפקיד מגיש סוגר.
ריברה שיחק כמגיש מחליף (שלא פותח משחקים ולכן שיחק בתדירות גבוהה יותר מאשר מגישים פותחים) כמעט לאורך כל הקריירה שלו, ובתפקיד הסוגר משנת 1997. ריברה נבחר למשחק האולסטאר 12 פעמים והיה שותף לזכיית הוורלד סיריס עם היאנקיז חמש פעמים. הוא בעל מספר השמירות הגבוה בהיסטוריה של הליגה עם 652 (נכון לינואר 2022), ובמשחקים שסיים עם 924. זכה חמש פעמים בפרס המגיש המחליף של השנה, ב-MVP של אליפות המייג'ור ליג בייסבול בשנת 1999, וכן ב-MVP של אליפות האמריקן ליג בשנת 2003. הוא היה השחקן היחיד ב-MLB אחרי 1997 אשר לבש חולצה עם המספר 42, משום שלבש את המספר לפני 1997, שנה בה הליגה הוציאה את המספר משימוש כאות כבוד לג'קי רובינסון.
ריברה חתם במועדון היאנקיז בשנת 1990 ושיחק לראשונה במייג'ור ליג ב-23 במאי 1995. במקור היה ריברה מגיש מתחיל, אך התקשה בתפקיד והפך למגיש מחליף. לאחר עונה מרשימה ב-1996 כמגיש המכין (שמכין את השמירה למגיש הסוגר) הפך לסוגר של היאנקיז ב-1997. בשנים הבאות בנה עצמו כאחד המחליפים הטובים בליגה, מוביל אותה בשמירות ב-1999, 2001 ו-2004. הופעתיו של ריברה באינינגים האחרונים עזרו מאוד להצלחת היאנקיז בסוף שנות ה-90 ובשנות ה-2000, במיוחד בפלייאוף בו קבע מספר שיאים, כולל שיא של 0.70 נקודות בממוצע למשחק והכי הרבה שמירות (42). לריברה סוג זריקה (pitch) מסוים, אשר הישברותה ומהירותה בין 90 ל-95 מיל לשעה הפכו אותה לאחר הזריקות הטובות בהיסטוריה.
ריברה נחשב אחד מהמחליפים הבולטים ביותר בהיסטוריית הליגה. הגשתו העקבית והארוכה גרמה לכך ששמר לפחות 25 משחקים ב-15 עונות רצופות והראה ממוצע נקודות של פחות מ-2.00 למשך 11 עונות, שניהם שיאים. ממוצע הנקודות של הקריירה ב-2.21 (ERA) וממוצע החבטות והגישות החופשיות לאינינג של 1.00 (WHIP) שניהם הנקודות הנמוכות ביותר בתקופת הכדור-בסיס החי (1920 והלאה). דרכו לשמירת מורלו וכוחו היא אחת מהדברים הגדולים שהפכו את ריברה לאחד השחקנים הידועים בהיסטוריה ולשוני מהסוגרים האחרים. חוץ מבייסבול, לריברה עמותה משלו העוזרת לקהילה הנוצרית.
ב-2019 נבחר לחבר היכל התהילה של הבייסבול, היחיד (נכון ל־2020) שנבחר עם 100% מקולות המצביעים.
שנותיו הראשונות.
ריברה נולד בפנמה סיטי, פנמה למריאנו סיניור ולדליה ריברה. אביו עבד כקפטן בעבודת הדיג. לריברה אחות גדולה, דליה, וכן שני אחים צעירים ממנו - אלוורו וגירלדו. הוא גדל בכפר דיג בפוארטו קאימיטו-מקום אותו תיאר כ "עני"-לעיתים קרובות משחק כדורגל עם חבריו. כאשר שיחקו כדור-בסיס, הם לקחו קרטוני חלב ישנים והפכו אותם לכפפות וענפי עצים כמחבטים, ובשביל כדור השתמשו ברשתות דיג ישנות. ריברה השתמש בציוד המקורי שלו עד אשר אביו קנה לו את כפפת העור הראשונה שלו, בגיל 12.
ריברה חשב על כדור-בסיס כתחביב ולא חשב על לשחק באופן מקצועי. להפך, חלומותיו היו להפוך לשחקן כדורגל מקצועי. אך סדרה של פציעות עקב בעודו שיחק בשביל בית הספר של פדרו פבלו סאנצ'ז גנזו את חלומותיו. לאחר שסיים את התיכון בגיל 16, תפס שרימפ וסרדינים בספינה עליה פיקד אביו. העבודה הייתה "הרבה יותר מדי קשה" בשביל ריברה, שהיה מעוניין יותר להפוך לטכנאי. בגיל 19 היה עליו לנטוש סירה מתהפכת במשקל 110 טון, הכל משכנע אותו לוותר על דיג כקריירה.