דרור פרידמן
דרור פרידמן הוא קצין בדרגת תת-אלוף בצה"ל, מכהן כסגן-מפקד מפקדת העומק, קודם לכן כיהן כמפקד שייטת 13, כראש מספן המטה של חיל הים, כראש מספן הים, כמפקד בסיס אשדוד וכמפל"ג לוחמים שייטת 13.
ביוגרפיה.
פרידמן נולד וגדל בקיבוץ בארות יצחק. ב-1988 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם וקצין בשייטת 13. הוא עבר קורס חובלים ופיקד על ספינת טילים. בשנת 2000 מונה למפקד פלגת הלוחמים בשייטת 13, אותה הוביל בלחימה במהלך האינתיפאדה השנייה, בין היתר במבצע תיבת נוח (הפשיטה על אוניית הנשק קארין איי) ובמבצע זמן תגובה. במבצע חומת מגן השתתפו כוחות הפלגה בפיקודו בקרב בג'נין.
בפברואר 2007 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד שייטת 13. בתקופת פיקודו השתלטה השייטת, במבצע ארבעת המינים, על אוניית הנשק "פרנקופ" (Francop), שהובילה נשק, תחמושת ואמצעי לחימה מאיראן לארגון חזבאללה. במהלך מבצע עופרת יצוקה פנה למפקד פיקוד הדרום וביקש לשלב את לוחמי השייטת בלחימה, מה שהביא להשתתפות היחידה במספר מבצעים ברצועת עזה. עם סיום כהונתו באפריל 2010 זכתה השייטת בשני ציונים לשבח מטעם הרמטכ"ל על רצף מבצעים מורכבים באזור ובמחוצה לו.
לאחר לימודים במכללה לביטחון לאומי מונה פרידמן ב-2011 למפקד בסיס אשדוד ושימש בתפקיד עד 2014. במסגרת תפקידו כמפקד הבסיס נרשמה לו הערה פיקודית ביולי 2012, לאחר תאונת דרכים שבה נהרגו שניים מקציני הבסיס. בשנת 2014 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מספן הים. הוא שימש בתפקיד עד שנת 2016. ביוני 2016 מונה לראש מספן המטה.
פרידמן נשוי לאלמנתו של סא"ל , מפקד פלגת הלוחמים של השייטת ונהרג באסון השייטת. הוא אב לשתי בנות ובן חורג מנישואיה הראשונים של אשתו.
מעמול
מַעֲמוּל (בערבית : معمول, שפירושו "עשוי") הן עוגיות מבצק פריך הממולאות בתמרים, אגוזים, פיסטוקים, שקדים או תאנים. הן פופולריות בעיקר במטבח הלבנטיני, במדינות המפרץ ובצפון אפריקה. הן עשויות להיות בצורת כדורים או כיפות שטוחות. חלקן מעוטרות ביד או באמצעות תבניות עץ או סיליקון שבעזרתן לוחצים את בצק המעמול וכך נוצרת דוגמה מחורצת. לעיתים במקום כדורים מרדדים את בצק המעמול לעלה דק, מורחים מילוי ומגלגלים לרולדה, מסמנים חריצים ןחותכים את המעמול ליחידות בודדות לאחר אפייתו.
על אף שנוהגים להכינן בכל ימות השנה, הן משמשות בעיקר בחגים דתיים. מוסלמים נוהגים לאכול אותן בלילה במהלך חודש הרמדאן וגם בחגים הגדולים עיד אל פיטר וחג הקורבן, נוצרים דוברי ערבית אוכלים אותן בימים לפני התענית, בחג הפסחא ובחג ההתגלות כשהן ספוגות בשמן, ובקהילות יהודיות הן נאכלות בחג הפורים כשהן ממולאות בתמרים ואגוזים, וכן בראש השנה ובחנוכה.
הגרסה היהודית נבדלת מהגרסאות האחרות בכך שהבצק עשוי רק מקמח לבן ואין בו סולת. קיימות גרסאות בהן הכדורים מגולגלים לעוגיות מוארכות, ובחלק מהמתכונים נוהגים להוסיף לבצק מי ורדים או מי זהר.
רב העדה
בייבי איינשטיין
בייבי איינשטיין היא סדרת מוצרי מולטימדיה לימודית לתינוקות, הנמכרת היטב ברחבי העולם. רוב הסדרה נועדה לחשוף תינוקות למוזיקה קלאסית והצילומים בתקליטורים מתמקדים בעיקר בצעצועים לפעוטות. התקליטורים דובבו לשפות שונות ורבות. אחד התקליטורים מלמד שפות ואחרים, שלא מתמקדים במוזיקה קלאסית, מתמקדים בטבע או באמנות. בנוסף, קלטות אלו מתאפיינות בשימוש נרחב בבובות כפפה, שרובן יוצרו על ידי חברת Legends &amp; Lore.
יוצרי הסדרה, ג'ולי קלארק ובעלה ביל קלארק, החלו את דרכם כחברה פרטית ב-1996. החברה נמכרה בהמשך לאולפני וולט דיסני. בראשית דרכה פורמט הסדרה היה קלטות VHS. יוצרי הסדרה הבטיחו כי השימוש במוצרים אלו יקדם את התפתחות התינוקות ויאפשר שיפור במנת המשכל.
בשנת 2009, אולפני וולט דיסני הציעו החזר כספי בסך 16$ להורים שרכשו את מוצרי 'בייבי איינשטיין', מכיוון שלא הוכח כי שימוש בערכות אלה שיפר את היכולת הקוגניטיבית של תינוקות שנחשפו אליהן.
במקביל מחקרים שונים מצאו קשר בין חשיפה ממושכת לטלוויזיה בגיל צעיר והתפתחות הפרעת קשב ברמות משתנות.
בישראל, מוצרי בייבי איינשטיין משווקים על ידי חברת "בייבי סמארט" היושבת בניר צבי.
בערכה בנוסף לדי.וי.די של 26 תקליטורים, כוללת הסדרה דיסקי שמע, ספרים ובובות כפפה.
בייבי איינשטיין DVD:
מאנה
ב. עינן
סי סיאוצ'י
העיר הארכאולוגית סאמרא
סמארא - אתרים ארכאולוגים
זומבים
סרט זומבים
סרט זומבים (באנגלית: Zombie film) הוא סרט קולנוע מתת-ז'אנר האימה, אשר מתמקד בדרך כלל באיום על המשך קיומה של האנושות מצד זומבים, הנבדלים מרוחות רפאים, שדים, מומיות או ערפדים.
בקולנוע, זומבים הם יצורים אשר בדרך כלל מוצגים כגופות הקמות לתחייה או כבני אדם חסרי-דעת, אך בשני המקרים - הם קניבלים אוכלי-אדם. בעוד שסרטי זומבים בדרך כלל משתייכים לז'אנר האימה, חלקם חוצים את הגבול לז'אנרים אחרים, כמו קומדיה, מדע בדיוני, מתח, או רומנטיקה. עם השנים התבססו תתי-ז'אנר מובהקים, כגון "קומדיית-זומבים".
"הזומבי הלבן" של ויקטור הלפרין עלה לאקרנים בשנת 1932, ונחשב לעיתים קרובות להיות סרט הזומבים הראשון. עם זאת, יש הטוענים כי סצנות ה"סהרוריות" שבסרט האקספרסיוניסטי הגרמני "הקבינט של ד"ר קליגרי" משנת 1919 הן דוגמה מוקדמת יותר, הכוללת שימוש בדמות במצב הדומה לזה שמוצג על ידי זומבים. סרט הקולנוע "פרנקנשטיין" כולל גופה שהוחייתה מחדש.
עוגית
הלן דנמור
הלן דנמור (באנגלית: Helen Dunmore; 12 בדצמבר 1952 – 5 ביוני 2017) הייתה סופרת ספרות ילדים, נוער ומבוגרים ומשוררת אנגליה.
תולדות חיים.
הלן דנמור נולדה ביורקשייר, בת שנייה בין ארבעה אחים. אביה בא ממשפחה מרובת ילדים והיה הבכור מתוך 12 הילדים. דנמור מזהה עובדה זו כבעלת השפעה רבה על חייה. במשפחות כאלה, היא אומרת, אתה שומע סיפורים רבים ולומד לדעת בשלב מוקדם מאוד שלסיפורים משמעות שונה אצל אנשים שונים, וכל אחד מעצב לעצמו את המסופר לו מנקודות מבט שונה.
דנמור סיימה את החוג לאנגלית באוניברסיטת יורק, ועם סיום לימודיה נסעה לפינלנד למשך שנתיים ועסקה שם בהוראת אנגלית.
בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 של המאה העשרים לימדה שירה וכתיבה יוצרת במסגרת קרן ארוון (Arvon Foundation). כמו כן השתתפה בפעולות החברה לשירה. בנוסף העבירה הלן דנמור סדנאות וקורסים בבתי חולים, בתי סוהר ובתי ספר. כמו כן העבירה קורסים באוניברסיטת בריסטול, אוניברסיטת גלמורגן ובקולג' הפתוח לאמנויות (OCA). כמה מספרי הילדים שלה מופיעים ברשימות קריאת החובה בבתי הספר באנגליה. דנמור התגוררה בבריסטול עם בעלה פרנק, עורך דין במקצועו, ושני ילדיהם, פטריק וטס.
הסופרים שמהם הושפעה דנמור הם צ'ארלס דיקנס, שרלוט ברונטה וד. ה. לורנס, שעל חייו בקרונוול במלחמת העולם הראשונה כתבה את הספר Zennor in Darkness.
ב-5 ביוני 2017 מתה דנמור בגיל 64. חודשים ספורים לפני מותה סיפרה דנמור כי היא חולה בסרטן.
זמן קצר לאחר מותה הוענק לה "פרס קוסטה" עבור ספר שירה (באותה שנה גייל האנימן קיבלה פרס קוסטה עבור ספרה הראשון).
ועדת x
שביתת הטקסטיל של לורנס
שביתת הטקסטיל של לורנס הייתה שביתה של פועלים מהגרים, שהתרחשה בעיירה לורנס, מסצ'וסטס, בארצות הברית, ב-1912. השביתה נוהלה על ידי ארגון פועלי התעשייה של העולם (שחבריו נודעו בכינוי הסלנג "וובליז"), והחלה בעקבות החלטתו של בעל מתפרה להוריד את שכרן של פועלות המפעל ללא התראה מוקדמת לפועלות. בינואר 1912 נכנס לתוקפו חוק חדש, שהגביל את שעות העבודה בשבוע, ונועד להגן על הפועלים כדי שלא יועסקו שעות רבות מדי. כתגובה לחוק, החליט בעל המפעל להוריד את שכרן של הפועלות, בטענה כי הן עובדות פחות שעות, ולכן זכאיות לפחות שכר. השביתה התפשטה במהרה בעיר, ובתוך שבוע הקיפה למעלה מ-25,000 שובתים.
השביתה נמשכה כחודשיים וקראה תיגר בהצלחה על התפיסה המסורתית של האיגודים המקצועיים שהיו מאוגדים בפדרציית העבודה האמריקאית (AFL), שראתה במהגרים, ובעיקר בנשים ובעובדים ממוצאים אתניים מגוונים ציבור שלא יוכל להיות מאורגן באיגוד מקצועי. השביתה הוסיפה רבות ליוקרתו של ארגון הפועלים הצעיר פועלי התעשייה של העולם, אם כי כשנה לאחר השביתה כבר לא היו רוב העובדים חברים באיגוד, ויוקרתו אבדה.
שביתת לורנס ידועה גם כ"שביתת הלחם והשושנים", בעקבות סיסמה שנטבעה ככל הנראה על ידי רוז שניידרמן, פמיניסטית סוציאליסטית שפעלה בתחילת המאה ה-20 בארצות הברית. בנאום ב-1911 טענה רוז שנשים "צריכות לחם, אבל צריכות גם שושנים", כלומר: התגמול על העבודה צריך להספיק גם למותרות ולא רק לצרכים בסיסיים. כינוי נוסף שניתן לשביתה היה "השביתה עבור שלוש כיכרות הלחם", ביטוי שנטבע בעקבות סכום הכסף שקוזז משכר הפועלות, סכום שהיה שווה לעלותן של שלוש כיכרות לחם. ביטויים אלה היו שגורים בפי השובתים ומאוחר יותר אומצו בספרות הסוציאליסטית של תנועת העבודה האמריקאית, שתיארה את התרחשות השביתה.
האירועים שקדמו לשביתה.