יוז כתב וקריין את הסדרה בת שמונה חלקים של ה-BBC, "The Shock of the New" . התוכנית, שהופקה על ידי לורנה פגרם , דיברה על התפתחות האמנות המודרנית, מאז האימפרסיוניזם. ג'ון אוקונור, מהניו יורק טיימס, אמר כי: "תסכימו או לא תסכימו, לא תשתעממו. מר יוז פרובוקטיבי באופן שובה לב."
ב-1997, הוא הוציא את סדרת הטלוויזיה "American Visions", שסיקרה את ההיסטוריה של האמנות האמריקאית מאז המהפכה האמריקאית. ב-2002, הוא הוציא את סרט התיעודי על פרנסיסקו דה גויה, "Goya: Crazy Like a Genius". ב-2004, הוא הוציא את סדרת הטלוויזיה "The NEW Shock of the New", שמהווה עדכון לסדרת הטלוויזיה מ-1980, "The Shock of the New". הוא פרסם את הכרך הראשון של ספר זיכרונותיו, "Things I Didn’t Know", ב-2006.
כעיתונאי והיסטוריון.
ב-6 ביוני 1978, יוז, יחד עם הרולד הייז , הגיש בתוכנית האקטואליה "20/20". בשל ביקורת חריפה שנשמעה על התוכנית, פוטרו שני המגישים, והוחלפו עם העיתונאי האמרקיאי, יו דאונס .
ב-1987, יוז הוציא את הספר "The Fatal Shore". הספר מדבר על השנים הראשונות של הקולוניזציה הבריטית באוסטרליה, ובמיוחד ההיסטוריה וההשפעות החברתיות של מערכת הנידונים בבריטניה. הספר מתייחס גם לסיבות ההיסטוריות, הפוליטיות והסוציולוגיות שהובילו להתיישבות הבריטית באוסטרליה. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, יוז היה תומך בולט של התנועה הרפובליקנית האוסטרלית . ב-2000, הוא הוציא את סדרת הטלוויזיה, "Australia: Beyond the Fatal Shore". במהלך צילומי הסדרה, יוז היה מעורב בתאונת דרכים כמעט קטלנית.
חיים אישיים.
יוז הכיר את אשתו הראשונה, דן אמרסון, בלונדון ב-1967. יחד עם אשתו, היה מעורב בקבוצת פוש השמאלנית והאנרכיסטית, שקידמה חופש מיני. הם התגרשו ב-1981. בנם, דנטון, ילדו היחיד של יוז, נקרא על שמו של המהפכן הצרפתי, ז'ורז' דנטון. בנו, דנטון יוז, שהיה פסל במקצועו, התאבד באפריל 2001.
יוז נישא בשנית לוויקטוריה ויסלר ב-1981. הם התגרשו ב-1996.
ב-1999, יוז היה מעורב בתאונת דרכים כמעט קטלנית דרומית לברום, אוסטרליה המערבית, שאליה הובהל במצב קשה לבית החולים בפרת'. לאחר תאונת הדרכים, יוז היה בתרדמת למשך חמישה שבועות. ב-2003, הודה יוז באשמה בנהיגה מסוכנת ונקנס ב-2,500 דולר אוסטרלי. יוז מגולל את סיפור תאונת הדרכים והחלמתו בפרק הראשון של ספר הזיכרונות שלו מ-2006, "Things I Didn't Know".
ב-2001, יוז התחתן בשלישית עם האמנית והמנהלת האמנותית האמריקאית, דוריס דאונס .
מותו.
לאחר מחלה ממושכת, יוז מת בבית החולים קלווארי , בברונקס, ניו יורק, ב-6 באוגוסט 2012.
המזרחי (מפלגה)
המזרחי (פירושו - מרכז רוחני) הייתה תנועה פוליטית ומפלגה בישראל, והיא אחת ממפלגות אבותיה של מפלגת הבית היהודי.
היסטוריה.
תנועת המזרחי נוסדה בשנת 1902 בווילנה כארגון ציוני דתי ביוזמתו של הרב יצחק יעקב ריינס בתגובה להחלטתו של הקונגרס הציוני העולמי לכלול את החינוך בתחומי פעילותה של ההסתדרות הציונית העולמית, שכן עלה החשש שהרוב החילוני יכתיב את מדיניות החינוך של התנועה הציונית. בנוסף היה לה גם איגוד מקצועי, הפועל המזרחי, אשר ההחל בשנת 1921. במנדט הבריטי, התפתחה התנועה למפלגה, המזרחי.
לבחירות לאספה המכוננת היא התמודדה במסגרת רשימה משותפת בשם החזית הדתית המאוחדת, לצד הפועל המזרחי, אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל. המפלגה זכתה ב-16 מנדטים, מתוכם מפלגת המזרחי היוותה ארבעה, והפכה למפלגה השלישית בגודלה בכנסת, אחרי מפא"י ומפ"ם. היא הוזמנה להצטרף לממשלת הקואליציה על ידי דוד בן-גוריון.
לחזית הדתית המאוחדת היה חלק מרכזי בהפלת הממשלה הראשונה, עקב אי הסכמה עם מפא"י בסוגיות החינוך במחנות העולים החדשים ובמערכת החינוך הדתית וכן דרישותיה לסגור את משרד האספקה ​​והקיצוב ואיש עסקים שמונה לשר המסחר והתעשייה. בן-גוריון התפטר ב-16 באוקטובר 1950. אך קמה הממשלה השנייה, עם אותם שותפים ושרים קואליציוניים כמו קודם.
בבחירות לכנסת השנייה, התמודדה המפלגה לבדה לכנסת וזכו בשני מושבים בלבד. הם הצטרפו לקואליציה שהרכיבה את הממשלה השלישית, ושני חברי הכנסת שלה הפכו לשרים - דוד צבי פנקס הפך לשר התחבורה, ומרדכי נורוק לשר שירותי הדואר. עם זאת, כאשר הממשלה השלישית קרסה, גם פנקס וגם נורוק איבדו את תפקידי השרים שלהם, אף על פי שהמפלגה נשארה בקואליציות של הממשלות הרביעית, החמישית והשישית.
לקראת בחירות 1955 שילבה המפלגה את תאומה האידאולוגית, הפועל המזרחי, והקימה את החזית הדתית לאומית שוב. המפלגה החדשה זכתה ב-11 מושבים (אם כי רק שניים הוחזקו בידי חברי מזרחי), מה שהפך אותה לרביעית בגודלה, ושוב היו שותפות קואליציוניות בשתי ממשלות הכנסת השלישית. בשנת 1956, איחוד שתי המפלגות נעשה קבוע, והשם שונה למפלגה הדתית לאומית (או מפד"ל).
צ'ארלס הסקל
צ'ארלס נתניאל הסקל (באנגלית: Charles Nathaniel Haskell; ) היה עורך דין, איש תעשיית הנפט ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל אוקלהומה הראשון מקבלתה של אוקלהומה כמדינה בארצות הברית בנובמבר 1907 ועד ינואר 1911. כנציג בוועידת החוקה של אוקלהומה ב-1906, היה לו תפקיד מכריע בניסוח חוקת אוקלהומה וקבלתה של אוקלהומה כמדינה ה-46 של ארצות הברית. כאיש עסקים בולט בעיר מוסקוגי, הוא סייע לעיר להגדיל את חשיבותה. הוא ייצג את העיר הן כנציג ועידת אוקלהומה של 1906 והוועידה המוקדמת יותר של 1905, שבה נעשה ניסיון בלתי מוצלח ליצור את מדינת סקוייה.
במהלך ועידת החוקה של אוקלהומה, דחף הסקל להכללת חוק היובש, ולמניעת הכללת זכות הבחירה לנשים בחוקת המדינה. כמושל, הוא היה אחראי להעברת בירת המדינה לאוקלהומה סיטי, להקמת בתי ספר וסוכנויות הממשל המדינתי, לביצוע רפורמות במערכת הכליאה, ולאכיפת חוק היובש. חוקת אוקלהומה אסרה על יותר מכהונה אחת רצופה של המושל בתפקידו. לאחר תום כהונתו ירש את הסקל לי קרוס, והוא שב לעיסוקו בעריכת דין ולפעילות עסקית. הסקל נפטר ב-1933 כתוצאה משבץ מוחי.
ראשית חייו.
צ'ארלס הסקל נולד בכפר וסט לייפסיק שבאוהיו לאביו ג'ורג' ר. הסקל, חבתן במקצועו, שנפטר כאשר בנו היה בן שלוש. אמו האלמנה, ג'יין ריבס הסקל, עבדה עבור הכנסייה המתודיסטית המקומות כמצלצלת הפעמונים וכשמשית הכנסייה כדי לפרנס את ששת ילדיה. בגיל עשר החל הסקל לעבוד כנער חווה אצל איכר בשם מילר במחוז פאטנם, אוהיו. הוא חי ועבד שם במשך שמונה שנים עד הגיעו לבגרות. מילר היה מורה בבית הספר, אך להסקל הצעיר לא היה פנאי לבקר בבית הספר בשל עבודתו. תחת זאת, לימדה אותו רעייתו של מילר בבית, ובגיל 17 הוא קיבל תעודת הוראה.
קריירה עסקית.
בגיל 18 היה הסקל למורה ולימד במשך שלוש שנים במחוז פטנאם. לאחר מכן למד משפטים בקריאה עצמית כחניך במשרד עורכי דין, הוא עבר את בחינות לשכת עורכי הדין ב-6 בדצמבר 1880. בגיל עשרים הוא היה לעורך דין, והקים את משרדו בכפר אוטווה.
במסגרת עבודתו באוטווה, היה הסקל לאחד מעורכי הדין המצליחים ביותר בכפר שהיה מקום מושב המחוז. הוא גם היה לדמות בולטת במפלגה הדמוקרטית בצפון-מערב אוהיו. ב-1888 החל הסקל לעבוד כקבלן בניין. במשך 16 השנים הבאות הובילה אותו הקריירה העסקית שלו להבנה בתעשייה האמריקאית. במהלך תקופה זו הוא חי במשך חלק מהזמן בניו יורק ובסן אנטוניו.
נישואים ומשפחה.
ב-1881 נשא הסקל לאישה את לוסי פומרוי, בת למשפחה מכובדת מאוטווה. לזוג נולדו שני בנים ובת. לוסי הסקל נפטרה ב-1888. ב-1889 נישא הסקל בשנית ללילי אליזבת גאלופ. לזוג נולדו שתי בנות ובן.
המעבר למוסקוגי.
בעקבות הבהלה לקרקעות של 1889, העברת החוק לארגונה של ב-1890, והגירתם ההמונית של המתיישבים הלבנים אליה, עלתה חשיבותה של הטריטוריה ברמה הלאומית. במרץ 1901 עבר הסקל עם משפחתו למוסקוגי, בירתה של אומת המוסקוגי. עם הגיעו למוסקוגי הוא מצא עיירה שמנתה 4,500 תושבים. הוא בנה את בניין העסקים בגובה של חמש קומות הראשון בכפר ובטריטוריית אוקלהומה.
הסקל ארגן את סלילתם של רוב קווי הרכבת שהגיעו למוסקוגי. נאמר שבבעלותו היו 14 בנייני לבנים בעיר. בהשפעתו התפתחה מוסקוגי להיות מרכז של עסקים ותעשייה, ואוכלוסייתה גדלה ליותר מ-20,000 תושבים. הסקל אמר לעיתים קרובות לאחרים שהוא מקווה שמוסקוגי תהפוך ל"עיר המלכה של דרום-המערב".
הקמת אוקלהומה.
הסקל הרחיב את השפעתו בפוליטיקה של הטריטוריה האינדיאנית ומשך את תשומת ליבם של מנהיגי אומת המוסקוגי. באותה תקופה דנו האינדיאנים בטריטוריה על הקמת מדינה שתצטרף לארצות הברית ושתיקרא בשם מדינת סקוויה. בני המוסקוגי בחרו בהסקל כנציגם הרשמי לוועידות שהתקיימו באפאולה, אוקלהומה ב-1902 ובמוסקוגי ב-1905, בתור סגן הנשיא של חמשת השבטים המתורבתים. מתוך ששת הנציגים בוועידת מוסקוגי, רק הסקל וויליאם מארי היו הלבנים היחידים. נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט בלם את הניסיון להקים את מדינת סקוויה, שכן הוא התנגד למדינה נוספת שתהייה בפוטנציאל להפוך למדינה בעלת רוב דמוקרטי.
הסקל כתב את רוב חלקיה של חוקת המדינה המוצעת. אף על פי שהוא פעל בפומבי להקמת מדינה נפרדת על בסיס הטריטוריה האינדיאנית, בינו לבין עצמו הוא היה שבע רצון לראות את ההצעה להקמתה של מדינת סקוויה יורדת מעל סדר היום. הסקל האמין שהדבר יאלץ את מנהיגי האינדיאנים להצטרף כמדינה יחד עם טריטוריית אוקלהומה.