תורתו של דנוב, לימדה שלום, אהבה ו"אחווה לבנה", בשילוב מאפיינים טקסיים מן המזרח, ותפסה אחיזה גם בקרב מספר אינטלקטואלים יהודים, אם כי מרבית חסידיו היו נוצרים אורתודוקסים.
הרב דניאל ציון מסופיה, חבר בית הדין הרבני וגם רבה ה"שני" של העיר שהיה מיסטיקן ותאולוג, קיים קשרים ענפים עם חברי התנועה והיה חבר קרוב של אחד האישים הבולטים בה, הקולונל ליובומיר לולצ'ב (בבולגרית: Любомир Лулчев). לולצ'ב היה גם ידידו הקרוב ויועצו הלא רשמי של המלך בוריס השלישי. קשריו של הרב ציון עם התנועה הרוחנית, שנתפשה כנוצרית, היו לצנינים בעיני מנהיגי הקהילה. בקרב בני הקהילה נפוצו שמועות שהרב ציון היה חבר בסתר בתנועתו של דנוב, לאחר תום מלחמת העולם השנייה השתתף הרב, יחד עם תלמידיו של דנוב ואינטלקטואלים אחרים בעריכת כתב העת הדתי פילוסופי "סווטלינה" (אור), בבולגרית: светлина. פעילותו המשותפת עם אנשי דת נוצרים גרמה שוב למורת רוח בקרב מנהיגי הקהילה והוא נאלץ בלחצם להפסיקה.
מאבקו כנגד רדיפות היהודים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החלה הממשלה הבולגרית לנקוט בצעדים אנטי יהודיים. ב-15 בינואר 1941 הועבר החוק להגנת האומה, שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג לאישור המלך בוריס השלישי. ארמון המלך הוצף בעשרות מברקי מחאה ובקשות לפגישות, אך המלך נאות להפגש רק עם הקולונל לולצ'ב, לו היה מוכן להקשיב תמיד, אם כי לא בהכרח פעל לפי עצותיו. המלך בוריס היה בעל תפישה מיסטית והושפע מתורתו של דנוב. לולצ'ב כתב למלך מכתב כנגד החוק, שהסתיים באזהרה בדבר גורלם הזהה של בוריס ואביו פרדיננד הראשון. בהמשך, לולצ'ב בא לפגישה אל מורהו דנוב, שביקש ממנו לפעול אצל המלך לביטול החוק. לולצ'ב ביקש, המלך הבטיח לתקן את החוק, אך לא עמד בהבטחתו והוא פורסם ב-23 בינואר 1941.
ב-9 במרץ 1943 נכשל ניסיון גירוש יהודי בולגריה "הישנה" אל מחנות ההשמדה בזכות מאבק עיקש שניהלו מנהיגי הקהילה בסיוע פוליטיקאים ובראשם דימיטר פשב, אנשי דת ובראשם המטרופוליטנים סטפן וקיריל ואנשי ציבור נוספים. לאחר לחץ גרמני, הסכים המלך לגרש את יהודי העיר סופיה לערי שדה מרוחקות וב-21 במאי נחתם צו הגירוש. ראשי הקהילה היהודית, הסתייעו ברב דניאל ציון, שפנה אל ידידו הקולונל לולצ'ב בבקשת עזרה. לולצ'ב פנה אל המלך, אך הגירוש יצא אל הפועל.
בספר שיצא לאור בהוצאת "פרוזבטה" צרפת, שהוא אוסף של הרצאותיו של המורה אומרם מיכאל איבנהוב מתאר איבנהוב את קשריו של פטר דנוב עם המלך פרדיננד הראשון, אביו של בוריס ולאחר מכן עם המלך בוריס III. בוריס היה מלך אהוב מאוד בניגוד לאביו. "הוא העריך מאוד את המורה (דנוב) ורצה לתקן את טעותו של אביו ולכן הזמין אותו לפגישות בארמונו. הוא הקשיב לעצותיו, ותמיכתו של דנוב במהלך מלחמת העולם השנייה, חיזקה אותו על מנת למנוע גירוש יהדות בולגריה למחנות ההשמדה".
מונוגרפיה
מוֹנוֹגרפיה (מיוונית Μονογραφία - כתב יחיד) היא חיבור עיוני מחקרי ממוקד, סיכומי, מקיף וממצה על נושא יחיד, מוגדר היטב.
מונוגרפיה נכתבת לרוב על ידי מחבר יחיד, אך ייתכן שמספר מחברים יחברו מונוגרפיה אחת. היקף המונוגרפיה יכול לנוע ממאמר ועד ספר ארוך (אף בן מספר כרכים, כאשר החלוקה לכרכים היא טכנית, בשל היקף החומר, ולא מהותית), אולם בדרך כלל מדובר על חיבור קצר.
מונוגרפיות מיועדות על מנת לתת לקורא מושג מלא, עקבי וכולל על נושאן. לפיכך מעניקה המונוגרפיה גוף-מידע אודות הנושא, שיכול לעמוד בפני עצמו, למשל עבור משכיל שאינו מומחה, ומהווה מבוא טוב לנושא למבקשים להתעמק בו. לעיתים מגדיר המחבר את יצירתו כמונוגרפיה ולעיתים היא מוגדרת ככזאת בדיעבד, על ידי הביקורת (כהערכה חיובית).
מונוגרפיה על דמות תתמקד בדרך כלל בתקופה מסוימת בחייה או באפיק פעולה או יצירה מסוימים. היא לא תסקור את כל מהלך חיי הדמות, כנהוג בביוגרפיה.
משפחת גינדי
משפחת גינְדי היא משפחה ישראלית שמוצאה בעיר חלב שבסוריה, בני המשפחה עלו לארץ ישראל ממקסיקו ומניו יורק. המשפחה מוחזקת ככהנים ומיוחסת לעזרא הסופר. רבים מבני המשפחה פעילים בתחום הנדל"ן למסחר ולמגורים בישראל ובאירופה ופועלים באמצעות חברות אחדות, שכל אחת מהן בבעלות חלק אחר של בני המשפחה.
ערך זה מתייחס בעיקר לחלק הענף משפחתי המתחיל באברהם, משה ויגאל גינדי. לאורך שנות פעילותה בנתה המשפחה אלפי יחידות דיור, בנייני משרדים, קניונים ומרכזי מסחר.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הרחיבה המשפחה את פעילותה והשקעותיה גם לאירופה.
המשפחה בנתה בשנים האחרונות פרויקטים רבים בישראל, בין השאר ברמלה, ברמת אביב, בגבעת שמואל, בנתניה, בראשון לציון, ובחולון.
הדור הראשון של חברת "גינדי" החל כחברה משותפת לשלושת האחים אברהם, משה ויגאל גינדי, שהתפצלה לשתי חברות: חברת אברהם גינדי בע"מ, בבעלות אברהם גינדי, וחברת מ. י. גינדי הנדסה ופיתוח בע"מ, בבעלות משה ויגאל גינדי.
חברות הדור השני שהוקמו בהדרגה במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הן: גינדי החזקות, גינדי השקעות וחברת חן ואיתי גינדי.
מנחם ואסתר גינדי.
מנחם הכהן גינדי (1911-1999) נולד בחאלב, שבסוריה ולמד שם בבית ספר "אליאנס".
בשנת 1936 (תרצ"ו), עלה ארצה עם הוריו והמשפחה התיישבה בראשון לציון. בשנת 1938 (תרצ"ח), חזר לחאלב עם אמו, שרה, ונישא שם לאסתר לבית ששון (1921-2009), בת דודתו. במקור תוכננה מסיבת הכלולות להיערך בראשון לציון, ואולם עם הגעתם של מנחם ואמו לחאלב, נודע להם שהאב, עזרא, נרצח ביפו על ידי ערבי, במהלך המרד הערבי הגדול. כך הפכה שמחת החתונה לאבל כבד.
לשניים נולדו שישה בנים: עזרא, אברהם, יצחק, יעקב, משה ויגאל. מנחם היה בעל חנות מכולת במשך שנים רבות.
אברהם גינדי.
אברהם גינדי פעל תחילה כמתווך נדל"ן, ובתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 הקים חברת בנייה, שאליה הצטרפו בהמשך אחיו משה ויגאל. ב-1976 פרשו משה ויגאל מהשותפות עם אברהם, והקימו חברה משלהם.
חברת אברהם גינדי בע"מ הייתה מחברות הבנייה הגדולות שפעלו בישראל, וניירות הערך שלה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב. באמצע שנות ה-80 הסתבכו עסקיו של אברהם גינדי, וב-1 בדצמבר 1985 נעצר בחשד לפלילים. הסתבכות זו הובילה להתאבדותו של אברהם גינדי, בהצתה עצמית ב-5 ביוני 1986 ולפירוק החברה.
במשך השנים צבר עוצמה כלכלית בישראל ופיתח מוסדות יוקרתיים בתעשיית הבנייה הישראלית.
משה ויגאל גינדי.
האחים משה ויגאל גינדי פעילים בתחום הנדל"ן בישראל מאז שנות ה-70 של המאה ה-20. בתחילת שנות ה-80 הקימו את חברת מ. י. גינדי הנדסה ופיתוח בע"מ. באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 שהו משה ויגאל גינדי בברזיל במשך כשנה וחצי, לאחר שעלו נגדם חשדות לפעילות עסקית לא חוקית, כאשר מכרו מגרשים ובתים בשתי התנחלויות, "רמת קדרון" ו"כרמים", שלא הוקמו לבסוף מאחר שהקרקעות שמכר להם סוחר הקרקעות,משה זר, לא היו שייכות לו. לאחר שהתברר שאין כוונה להעמידם לדין, חזרו לישראל בסוף 1990, ומשה זר חויב להחזיר להם את כספם. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הקימו את "קניון הזהב" בראשון לציון, בהשקעה של 45 מיליון דולר, והקניון זכה להצלחה רבה. בשנת 2008 מכרו 75% מהבעלות, ונותרו עם 25% מהבעלות. "קניון אמריקן סיטי" שהקימו באזור התעשייה של רחובות, נכשל. הם שותפים עם "גינדי השקעות" בבנייה למגורים במזרח אירופה ועם "גינדי השקעות" ורבוע כחול נדל"ן במיזם "גינדי תל אביב" המוקם במתחם השוק הסיטונאי בתל אביב. לאחים גם פרויקט גדול של בנייה למגורים בבודפשט.
גינדי השקעות בע"מ.
חברת גינדי השקעות הוקמה בשנת 2003 על ידי מנור גינדי, אורי לוי ואייל פרידמן, שהם בהתאמה בנו וחתניו של משה גינדי. מפתחת ומחזיקה נדל"ן למגורים ולמסחר בארץ ובעולם.
גינדי החזקות בע"מ.
חברת גינדי החזקות עוסקת ביזום, תכנון, פיתוח ובהקמה של בנייני מגורים ושכונות בעיקר במרכז הארץ. החברה הוקמה בשנת 2000 ובמרוצת השנים פיתחה, יזמה ובנתה מגוון רב של פרויקטים.
החברה היא בבעלותם ותחת ניהולם של עו"ד ליטל גינדי-מטלון, רו"ח אבי גינדי, עו"ד גיא גינדי, רו"ח רועי גינדי ורו"ח מנחם גינדי, כולם ילדיו של יגאל גינדי.
חן ואיתי גינדי בע"מ.
בבעלות בניו של אברהם גינדי. החברה בונה את פרויקט Y בראשון לציון ומשווקת פרויקט בגני תקווה ובהוד השרון.
פסל דוד (פירושונים)
מוישה רוזן
משה (מוישה) רוזן (Moishe Rosen; 12 באפריל 1932 - 19 במאי 2010) היה כומר בפטיסטי אמריקאי, יהודי מומר, מייסד התנועה יהודים למען ישוע ומנהלה במשך עשרות שנים.
חייו.
רוזן נולד ב-12 באפריל 1932 בקנזס סיטי למשפחה יהודית אורתודוקסית, וגדל בדנוור. למד באוניברסיטת קולורדו, ובשנת 1950 נישא לסייל סטאר, אף היא יהודייה. בשנת 1953 התקרב לדת הנוצרית והתנצר. הוא למד ב-Northeastern Bible Institute בניו ג'רזי, ובשנת 1957 הוסמך ככומר בפטיסטי.
בשנות ה-50 ו-ה-60 עבד בעבור ארגון אוונגליסטי בשם "American Board of Missions to the Jews". הוא נודע תחילה בשמו הלועזי, מרטין, והתפלל בכנסייה בפטיסטית רגילה. אבל בשנת 1973 הקים את הארגון "יהודים למען ישוע" בסן פרנסיסקו, ועמד בראשו עד לשנת 1996. רוזן התמחה בשימוש בסמלים יהודיים מוכרים כדי למשוך צעירים שהשתתפו בתרבות-הנגד והיו בחיפוש רוחני, והיה הראשון לעשות בכך שימוש משמעותי. הטקטיקות הפרובוקטיביות שלו (כולל אזכור השואה) יצרו, על אף הצלחתן, מתיחות בינו לפטרוניו במיסיון האוונגליסטי. הוא הפך לדמות המזוהה ביותר עם היהדות המשיחית שהחלה לצמוח אז, שפעיליה סירבו לראות בעצמם יהודים מומרים או בני-חסות של המיסיון, אלא עמדו על זהותם העצמאית כיהודים המאמינים בישו. רוזן העיד על עצמו שפעילותו חיברה אותו שוב לתחושה ולעניין היהודי.