בין מדינת ישראל והרפובליקה של סרביה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל משנת 1992, מאז התפרקותה של יוגוסלביה במהלך מלחמות יוגוסלביה, והיווסדה של סרביה כמדינה עצמאית. לישראל שגרירות רשמית בבלגרד, ולסרביה שגרירות רשמית בתל אביב. שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה בתחומים פוליטיים המשקפים את האינטרסים של שתי המדינות, וכן קשרי מסחר מפותחים, בתחומים מגוונים.
היסטוריה.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו זמן קצר לאחר סוף ימיה של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, אשר קיימה אף היא בעבר יחסים דיפלומטיים עם מדינת ישראל, וזאת עד למלחמת ששת הימים, במהלכה ניתקה יוגוסלביה, בדומה למדינות רבות בגוש הקומוניסטי, את יחסיה עם ישראל. היחסים בין סרביה וישראל מוסדו באופן רשמי בתאריך 31 בינואר 1992, וזאת עוד בימיה של מלחמות יוגוסלביה, אשר בסופה התפרקה יוגוסלביה למרכיביה השונים, ביניהם סרביה.
במסגרת ההבנות ושיתוף הפעולה בין שתי המדינות, עד 4 בספטמבר 2020, ישראל לא הכירה בעבר בקוסובו כמדינה ריבונית. ההחלטה הישראלית התקבלה בין השאר בשל החשש מתקדים בנושא, אשר יאפשר גם לרשות הפלסטינית לנקוט בצעדים דומים אשר יובילו להכרה בעצמאותה על ידי שאר מדינות העולם, וכן בשל הרצון לשמר את היחסים הטובים ואת שיתוף הפעולה בין ישראל לסרביה, כמו גם עם בת בריתה, רוסיה. מצד שני, במסגרת הקשרים בין המדינות, סרביה ממעיטה בשחרור הצהרות אודות הסכסוך הישראלי-פלסטיני, כאשר את מדיניותה בנושא ניתן לתאר במרבית המקרים כגיבוי שקט של המדיניות הישראלית.
בתאריך 28 באפריל 2009, ארתור קול, שגריר ישראל בסרביה, אמר כי חרף העובדה שעברה יותר משנה מאז שקוסובו הכריזה על עצמאותה באופן חד צדדי, למדינת ישראל אין כל כוונה להכיר בעצמאותה באופן רשמי, וכן כי "העובדה היא שעמדתה של ישראל לא השתנתה לאורך הזמן. העם והממשלה הסרביים צריכים להעריך את עמדתה של ישראל, שגם ממחישה את הידידות בין שתי המדינות". זמן קצר לאחר מכן, בחודש ספטמבר 2009, במהלך ביקור רשמי בבלגרד, הדגיש שר החוץ הישראלי אביגדור ליברמן, כי לישראל אין כוונה להכיר בקוסובו בעתיד, אבל הביע תקווה כי סוגיית עצמאותה של קוסובו תיפתר בדרכי שלום.
עם זאת, בשנת 2011 סרביה הצביעה בעד החלטת האו"ם להכרה רשמית בפלסטין כחברה מספר 195 בארגון אונסק"ו, וזאת בניגוד למדיניותה הרשמית של ישראל, אשר שוללת בעקביות את דרישתה של הרשות הפלסטינית להכרה בפלסטין כמדינה עצמאית, בעלת זכות עמידה בגופים בינלאומיים. כמו כן, סרביה הצהירה כי לא תתנגד להחלטה רשמית המכירה בעצמאותה של פלסטין, אם תועלה באופן רשמי במסגרת העצרת הכללית של האו"ם.
ב-4 בספטמבר 2020, במסגרת הסכם סרביה–קוסובו, הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי הביא להסכמה בין נשיא סרביה אלכסנדר ווצ'יץ' וראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, על העברת השגרירות הסרבית לירושלים, כמו גם על הכרה ישראלית בקוסובו.
יחסי ישראל–רפובליקה סרפסקה.
היחסים של ישראל עם רפובליקה סרפסקה (ישות סרבית בתוך בוסניה והרצגובינה) הם יחסים מיוחדים והתבטאו בכך שגם בלחץ בוסני ופלסטיני, נציגי הישות הצביעו ופעלו בעד ישראל וגינו בתוקף החלטות נגדה.
בשנת 1995 במהלך מלחמת בוסניה נודע בעיתונות זרה שהסרבים משתמשים באקדחים, רובים ופגזים ישראלים. פעילים פרו-בוסניים גינו את ישראל והאשימו מדינות נוספות שכנראה עבדו כצד שלישי. משרד החוץ מצידו הכחיש את התופעה ואמר והדגיש כי הוא לא רוצה לקחת חלק בסכסוך ומקיים את אמברגו הנשק שהאו"ם הטיל בדבר מלחמה זו.
בחודש נובמבר 2011, כאשר הרשות הפלסטינית ביקשה הכרה וחברות באו"ם דרך מועצת הביטחון הקול המכריע נשאר בידי בוסניה. החברים הקרואטים והבוסנים מהפדרציה של בוסניה והרצגובינה שניהם תמכו בעמדה הפלסטינית. התמיכה הגיעה לא במפתיע מכיוון שהקרואטים והבוסנים עוינים ליהודים מבחינה היסטורית. כך, גורל ההצבעה עמד בידי נציגי רפובליקה סרפסקה (בבוסניה והרצגובינה נשלח מספר נציגים שווה משתי הרשויות). הסרבים סירבו בכל תוקף לגבות את היוזמה הפלסטינית, ובכך מנעו מנציגי הפדרציה של בוסניה והרצגובינה מלהגיע להסכמה בנושא ולהצביע נגד. כתוצאה מכך, נציג מליאת מועצת הביטחון של האו"ם של בוסניה נאלץ לעכב תמיכת הבקשה הפלסטינית, אשר לא הצליחה לעבור כתוצאה מכך.
יחסי מסחר ותיירות.
החל משנת 2009, הקשרים הכלכליים שבין ישראל וסרביה מתרחבים במהירות, וזאת בין היתר הודות להסכם ההדדי בין שתי המדינות אשר נחתם בספטמבר 2009, וביטל את הצורך בקבלת ויזה לשם קיום ביקורי תיירות בין שתי המדינות. בתאריך 1 בפברואר 2012, הנשיא הסרבי בוריס טאדיץ' ציין, במהלך טקס לציון 20 שנה לקיומם של היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, כי חברות ישראליות השקיעו סך של יותר ממיליארד יורו בתשתיות בסרביה, במסגרת פעילותם לאורך השנים.
בחודש אוקטובר 2009, הגיע שר הפנים הסרבי לביקור רשמי בישראל, במסגרתו נחתם הסכם בין שתי הממשלות לטובת הידוק שיתוף פעולה במסגרת המאבק בפשיעה, סחר בלתי חוקי ושימוש לרעה בסמים וחומרים פסיכואקטיביים, טרור ומעשים פליליים נוספים.
החל מביטול הצורך בוויזה לשם מעבר בין שתי המדינות, מדינת ישראל משקיעה מאמצים רבים בעידוד התיירות הסרבית לישראל. מאמצים אלו כוללים פרסומות שנתיות על שלטי חוצות ואוטובוסים ציבוריים בבלגרד, המציגים את ישראל כיעד תיירותי קיצי ושמשי, וזאת תחת הכותרת "Oseti Izrael" ("להרגיש את ישראל"). כמו כן, בשנת 2011 השיקה שגרירות ישראל קמפיין תיירותי נוסף תחת הכותרת "Ja volim Tel Aviv" ("אני אוהב את תל אביב"), שכללה את בנייתו של "חוף מלאכותי" בעיר הסרבית נובי סאד, אשר נועד להמחיש את דמותה של תל אביב, ולשמש כמוקד למסיבות ופעילויות שונות לקידום התיירות לישראל.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, במהלך שנת 2011 ביקרו בישראל כ-4,700 תיירים מסרביה, גידול מתמשך ביחס לכ-3,000 בשנת 2010, ולכ-1,400 בשנת 2009.
במהלך חודש אפריל 2013, הגיע נשיא סרביה, טומיסלאב ניקוליץ', לביקור רשמי בישראל, ונפגש עם נשיא מדינת ישראל שמעון פרס. במהלך הפגישה, הבהיר הנשיא הסרבי כי "סרביה רוצה להמשיך ולהעמיק עם ישראל שיתוף פעולה כלכלי, צבאי, וביטחוני".
רודולף שמונדט
רודולף שמונדט (בגרמנית: Rudolf Schmundt, 13 באוגוסט 1896 - 1 באוקטובר 1944), היה שלישו הצבאי של אדולף היטלר. נרצח בקשר העשרים ביולי.
ביוגרפיה.
שמונדט נולד במץ ושירת כלויטננט במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה נשאר כקצין קבע ברייכסווהר בשורה של תפקידי מטה. היה נאצי מושבע וב-1938 מינה אותו היטלר לשלישו הצבאי. בתפקיד זה היה נוכח כמשתתף קבוע בישיבות להערכת המצב הצבאי.
ב-20 ביולי 1944 עמד ליד היטלר בביתן הישיבות במאורת הזאב. כאשר התפוצצה הפצצה שהניח שם קלאוס שנק פון שטאופנברג הוא נפצע קשה. איבד עין אחת ושתי רגליים.
הוא הועבר לטיפול בבית החולים במאורת הזאב. בתחילה התאושש במקצת והצליח לשוחח עם היטלר אבל אחר כך התדרדר מצבו, והוא מת מאלח דם וכשל מערכתי.
לפי הוראת היטלר נערך לשמונדט טקס אשכבה ממלכתי ליד מצבת הזיכרון בטננברג בפרוסיה המזרחית בנוכחות הרמן גרינג. ב-7 באוקטובר 1944 הוא נקבר בבית הקברות אינוואלידן בברלין וגנרל היינץ גודריאן ספד לו. הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
רננה פרס
רננה פרס היא פרופסור בתחום השיווק בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה.
פרס היא בוגרת תואר ראשון (1991) ושני (1994) בפיזיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני נוסף במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב (2004). השלימה את הדוקטורט בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב בשנת 2007. שימשה כמרצה אורחת בבית הספר וורטון למנהל עסקים השייך לאוניברסיטת פנסילבניה.
פרס ייסדה את חברת , חברת בת של קומברס המתמקדת בפיתוח מערכות המבצעות אימות משתמשים מבוסס-קול וכיהנה כמנכ"לית החברה. היא חברת מערכת של כתב העת International Journal of Research in Marketing ו-Journal of Marketing Research.
מחקר.
תחומי המחקר של פרס מתמקדים בנושאים רחבים בתחום השיווק: מותגים, שיווק פה-לאוזן, דיפוזיה ופיתוח של מוצרים חדשניים (דיפוזיית החידושים), רשתות חברתיות, שימוש בשיטות ניתוח מתקדמות לצמיחה של שווקים למוצרים טכנולוגיים, Seeding ואסטרטגיות חדירה לשווקים, שיווק B2B ו-CRM.
מחקריה של פרס על מותגים ופה-לאוזן באים להכיר ולפענח את עושרה של התופעה. במחקריה היא משווה בין ערוצי פה-לאוזן שונים תוך קישור למאפייני המותג דרך קטגורית המותג, מוצר ותכונות. פרס מנתחת גם פה-לאוזן מקוון (בלוגים, פורומים, כגון Twitter, רשתות חברתיות מקוונות ועוד) וגם פה-לאוזן לא מקוון (בין-אישי, שיחות טלפון ועוד).
תחום מחקריה בפיזיקה מתמקד ברשתות עצביות מורכבות.
פרס פרסמה את מחקריה בכתבי עת כמו , International Journal of Research in Marketing, Marketing Letters ו- The Economic Quarterly.
יחסי סרביה וישראל
יחסי ישראל - סרביה
יחסי ישראל וסרביה
יחסי סרביה-ישראל
יחסי סרביה - ישראל
חן ליברמן
חן ליברמן (נולדה באב ה'תשמ"ה, 8 באוגוסט 1985) היא עיתונאית, עורכת, כתבת ואשת רדיו וטלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה.
חן ליברמן גדלה בחיפה. בת זקונים למשפחה עם ארבעה ילדים. אחותה היא העיתונאית ואשת התקשורת טלי ליברמן.
למדה בבית הספר הריאלי. את דרכה בעולם העיתונות החלה במהלך שירותה הצבאי בגלי צה"ל בתפקיד כתבת חוץ. בהמשך, סיקרה את תחום התקשורת, הייתה כתבת לענייני פלילים, וכן ערכה והגישה את מבזקי החדשות.