זכה בנעוריו לכינוי "העילוי מפינסק" בשל הצטיינותו בלימודי התורה. הוא היה פעיל מצעירותו בתנועת חיבת ציון, ובשנת 1886 עלה לארץ ישראל עם אשתו בלהה לבית יהושע משל. כשהגיע לארץ השתלם במקצוע הסתתות ועסק בו ביפו ובראשון לציון. כדי להיות עצמאי בפעולותיו עבר לוואדי חנין (נס ציונה) והתיישב עם משפחתו במרתף בנחלת ראובן לרר, מקום שהפך במהרה למרכז "בני משה" בארץ.
אייזנברג נהג להיפגש בשבתות בתל דוראן, עם חבריו שמואל כהן מראשון לציון ויהודה גרזובסקי מעקרון. בפגישתם בז' באדר 1889 גילה להם אייזנברג את רצונו לגאול את אדמת דוראן ולהקים עליה מושבה יהודית. אייזנברג הלך בעקבות חלומו ורתם אליו את יהושע חנקין. חלומם של אהרון אייזנברג ושל חברים שהצטרפו אליו, השתלב בחלומה של חברת "מנוחה ונחלה" - קבוצת יהודים מוורשה, ששאפה להקים ולנהל מושבה עצמאית בארץ ישראל. כך, התאחדו חברי "מנוחה ונחלה" ויחידים בראשותו של אייזנברג, רכשו את אדמות דוראן מידי יהושע חנקין, שקנה אותה מידי בוסטרוס רוק והקימו את רחובות, שהפכה לאחת מהמושבות הבולטות בארץ. אהרון אייזנברג מונה כמנהל העבודה במקום מטעם אגודת "מנוחה ונחלה". הוא התיישב במושבה החדשה והקדיש לה את שארית חייו.
בשנת 1901, בהשתדלותו של אהרון אייזנברג, נקנתה חלקת אדמה מאדמות רמלה, על גבולה הצפוני של המושבה, כשלוש מאות דונם. זו הייתה הפעם הראשונה שבה הורחבו גבולות רחובות מאז היווסדה. בשנת 1901, אחרי לוין-אפשטיין, נבחר אהרון אייזנברג כראש הוועד ושימש בתפקיד זה עד להפיכתה של רחובות למועצה מקומית, בשנת 1923. ביום הכיפורים תרצ"ב התמוטט בבית הכנסת לאחר מחלה ממושכת, ומאז לא שבה הכרתו. הוא נפטר בי"ב תשרי תרצ"ב. על מצבתו נחרת: "רבי אהרן איזנברג, יוצר המושבה ובונה".
פעילות ציבורית.
אייזנברג היה שותף לפעילות ציבורית רחבה לא רק ברחובות: הוא נמנה עם מקימי אגודת "קרן קיימת", ששאפה לגאולת הקרקע; השתתף במשלחת היישוב לפריז אל הברון רוטשילד; ייסד את חברת "אגודת נטעים", שבאמצעותה ניתנה האפשרות לנתינים זרים לרכוש אדמה בארץ ישראל, וניהל אותה; היה חבר בוועד הזמני ליהודי ארץ ישראל, מראשי בני ברית ועוד.
חלקו בעליית יהודים מתימן.
הוגה הרעיון להעלאת יהודי תימן היה ארתור רופין שעוד בשנת 1904 הציע את יהודי תימן כתחליף לפלאחים המקומיים שעבדו במושבות.
אהרון אייזנברג היה מעוניין להעסיק את יהודי תימן ובכך להפחית את עלות השכר של "אגודת נטעים" אותה ניהל ושהייתה החברה העסקית הגדולה ביותר בתקופת העלייה השנייה. אגודת נטעים שמה לה למטרה להעסיק "מהגרים חדשים, בורים בעבודות האדמה, שיתקשו למצוא עבודה במקום אחר" . אייזנברג התקשה לעמוד מול דרישת בעלי המניות של החברה לצמצום עלויות באמצעות העסקת פלאחים בשכר נמוך במושבות. במכתב ששלח למנחם אוסישקין בשנת 1909 ציין אייזנברג כי העובד העברי לא מקבל את כל צרכיו בארץ ולכן עוזב לאחר מספר שנים. אך היהודי התימני יכול להיות "פועל נאמן" שניתן לבטוח כי הוא יישאר בארץ, "וטוב יותר מכך – הוא אינו יכול לעזוב" והוא "נותן תקווה להיפטר מן העובד הערבי"
אייזנברג נעזר בארתור רופין שכמייצג קרן קיימת לישראל יכול היה להבטיח מימון ליוזמה, ואילו רופין נעזר באייזנברג שהיה בעל נתינות עות'מאנית שהייתה תנאי חוקי לרשום בעלות על קרקע. בשנת 1909 כתב אייזנברג כי יהודי תימן "חיים במידת ההסתפקות במועט" והסביר כי כדי לזרז את בואם של האלפים יש לצאת בתעמולה בעלת אופי דתי -משיחי כך "ששום אחריות כלשהי לא תיפול עלינו לעולם". ארתור רופין צידד בתוכנית זו וקבע כי "אם התימנים ידעו שמישהו הבטיח לדאוג לקיומם תהיינה להם דרישות רבות".
הנצחתו.
בעיר רחובות נקרא על שמו רחוב וכן שכונה – שכונת רמת אהרון שבדרום מזרח העיר.
השכונה נבנתה בשטח הכרם שהיה שייך לאייזנברג, אותו תרמו בניו לאחר מותו לצורך כך.
משפחתו.
אשתו בלהה נפטרה בשנת 1936.
צאצאיו:
בן דודו (אחי אביו):
נכדתו (בתו של עובד אייזנברג):
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
מתוך "האכר היהודי" (הוספה מיוחדת ל"הצבי" לענייני עבודת האדמה):
מל שפרד
מלווין ויפילד "מל" שפרד (באנגלית: Melvin Whinfield "Mel" Sheppard; 5 בספטמבר 1883 - 4 בינואר 1942) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי ושיאן עולם בריצות למרחקים בינוניים. בעל 5 מדליות (4 זהב, 1 כסף) משתי אולימפיאדות (לונדון 1908 וסטוקהולם 1912). באולימפיאדת לונדון היה לספורטאי שזכה במרב מדליות הזהב (3) ביחד עם השחיין הבריטי הנרי טיילור.
כינוי היה: "פירלס מל" (מל, שאין שני לו) - "Peerless Mel"
ביוגרפיה.
שפרד נולד באלמונסון לייק, שבניו ג'רזי. הוא נידחה על ידי משטרת ניו יורק, מאחר שהיה לו לב מוגדל. על אף שסבל מבעיית לב-ריאה. בשנים 1906–1908 הוא זכה 3 פעמים ברציפות באליפות ארצות הברית באתלטיקה (AAU) בריצת 880 יארד (805 מטר).
שיאן עולם.
בשנת 1907 קבע שפרד מספר שיאי עולם באולם, בריצות ל-600 יארד, ל-880 יארד, ל-1000 יארד ול-1 מייל.
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה שפרד ב-3 מדליות זהב, בריצת 800 מטר בשיא עולם חדש של 1:52.8 דקות, לפני אמיליו לנגי מאיטליה (1:54.2 דקות והאנס בראון מגרמניה (1:55.2 דקות), בריצת 1500 מטר בשיא אולימפי חדש של 4:03.4 דקות, לפני הרולד וילסון (4:03.6 דקות) ונורמן הולאוס (4:04.0 דקות) שניהם מבריטניה ובריצת שליחים (200 מטר, 200 מטר, 400 מטר ו-800 מטר) בתוצאה של 3:29.4 דקות, לפני גרמניה (3:32.4 דקות) והונגריה (3:32.5 דקות).
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה שפרד בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בשיא עולם חדש של 3:16.6 דקות, לפני צרפת (3:20.7 דקות) ובריטניה (3:23.2 דקות) ומדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:52.0 דקות, אחרי טד מרדית' שקבע שיא עולם חדש של 1:51.9 דקות ולפני אירה דוונפורט (1:52.0 דקות) שלושתם מארצות הברית, ולא הצליח להגן עת תוארו. נוסף לכך, הוא השתתף בריצת 400 מטר וקבע תוצאה של 48.9 שניות בשלב חצי הגמר, אך לא עלה לשלב הגמר ודורג במקום שישי, ובריצת 1500 מטר הגיע לשלב הגמר, אך לא השתתף בה לבסוף.
ב-4 בינואר 1942 נפטר שפרד בקווינס, ניו יורק.
מצעד הניצחון של הצבא האדום במוסקבה (1945)
ב-24 ביוני, חודש ומחצה לאחר הניצחון על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, נערך במוסקבה בירת ברית המועצות מצעד ניצחון (ברוסית Парад Победы), לציון הניצחון ההיסטורי. היה זה הראשון מבין ארבעה מצעדי יום הניצחון שנערכו בברית המועצות. מאז שנת 1995 נערך מצעד זה מדי שנה בפדרציה הרוסית.
הרקע.
מהלך הסיום של הצבא האדום במלחמתה של ברית המועצות בפולשים הנאצים היה הקרב על ברלין. ב-16 באפריל 1945 פתחו הכוחות הסובייטיים במתקפה הסופית על ברלין. למרות התנגדות נואשת של הכוחות הגרמניים, הצליחו הסובייטים להבקיע את מערכי ההגנה, והגיעו לפרברי העיר. ב-21 באפריל הושלם כיתורה של ברלין על ידי כוחותיהם של המרשלים גאורגי ז'וקוב ואיבן קונייב, כשאדולף היטלר עודו בתוכה. הלחימה בתוך ברלין ערכה כ-10 ימים, במהלכה סבלו הכוחות התוקפים אבדות כבדות. רק ב-2 במאי, לאחר התאבדותו של היטלר, נכנעו שרידי הכוחות הגרמניים שהגנו על העיר. ב-9 במאי חתמו נציגי הפיקוד העליון הגרמני על הסכם הכניעה הרשמי, לאחר שיומיים קודם נחתם הסכם הכניעה עם בעלות הברית המערביות.
ניצחונה של ברית המועצות היה לא רק בגדר ניצחון במערכה, אלא ניצחון היסטורי, שבא לאחר ארבע שנים של התמודדות אדירים עם גרמניה הנאצית, שבמהלכה, לאחר שורת תבוסות, כיבוש שטחים נרחבים, מיליוני הרוגים פצועים ושבויים, הצליחה ברית המועצות להתאושש, להדוף את הפולשים משטחה ומכל אירופה המזרחית ולסיים את המלחמה בהכרעת האויב בבירתו.
הייתה זאת העת לחגוג. ב-22 ביוני 1945 (תאריך סמלי של יום הפלישה הנאצית) פורסם מעל דפי העיתונים המרכזיים בברית המועצות צו רשמי של מנהיג ברית המועצות והמפקד העליון, יוסיף סטלין, צו המודיע כי לציון הניצחון על גרמניה במלחמת המולדת הגדולה, השם אותו העניקו הסובייטים למלחמתם, ייערך בכיכר האדומה במוסקבה ב-24 ביוני 1945 מצעד הניצחון של כוחות הצבא, הצי, וחיל המצב של מוסקבה. - מצעד הניצחון.
המצעד.
המצעד התנהל בגשם שוטף שבגללו בוטל מטס אווירי מתוכנן. בפתיחת המצעד הופיעו בכיכר האדומה המרשל גאורגי ז'וקוב, מי שקיבל כניעת גרמניה לברית המועצות, וקונסטנטין רוקוסובסקי, מי שפיקד על מבצע בגרטיון, כשהם רכובים על סוסים, ז'וקוב על סוס לבן ורוקוסובסקי על סוס שחור, וסקרו את המצעד על גב סוסיהם. מנהיג ברית המועצות, יוסיף סטלין, סקר את המצעד מבימת הכבוד שמעל המאוזוליאום של לנין. ההיסטוריון אנטוני ביוור טען בספרו כי סטלין עצמו היה מיועד להוביל את המצעד ברכיבה על הסוס הלבן, אך בעת החזרות למצעד הסוס דילג וסטלין נפל ארצה, ואז הוא הטיל את משימת הרכיבה על ז'וקוב, שהיה בעברו קצין פרשים. ויקטור סובורוב, איש השירותים החשאיים של ברית המועצות שערק לבריטניה, הכחיש סיפור זה, ויש עדויות לכך כי ז'וקוב נועד להוביל את מצעד מלכתחילה. ההיסטוריון ריצ'רד אוברי מספר כי ב-19 ביוני זימן אליו סטלין את ז'וקוב ושאל אותו אם עודנו מסוגל לרכוב על סוס. ז'וקוב ענה לו בחיוב, וסטלין ציווה עליו לסקור את המצעד כשהוא רכוב על סוס. ז'וקוב השיב כי כמפקד עליון סטלין הוא שצריך למלא תפקיד זה. סטלין שהיה אז בן 65, ענה לו כי הוא זקן מדי למשימה זו.