בשנים שלאחר מכן חזרו חברי הצמד לעבוד בנפרד. לנוקס הוציאה ב-2003 את אלבום הסולו השלישי שלה, "Bare", שהגיע לחמשת הגדולים במצעדים של בריטניה וארצות הברית, והקליטה את השיר "Into the West" עבור פסקול הסרט "", עבורו זכתה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר. בנובמבר 2003 יורית'מיקס ביצעו שלושה שירים במסגרת מופע הצדקה "46664" שהתקיים בקייפטאון, ושסטיוארט נמנה עם מארגניו. הם ביצעו גרסאות אנפלאגד לשירים "Here Comes the Rain Again", "Seconds 7" עם יוסו נ'דור ו"". סטיוארט שיתף פעולה עם מיק ג'אגר בפסקול הסרט "אלפי", שיצא ב-2004. הפסקול הכיל את השיר "Old Habits Die Hard", שזכה בפרס גלובוס הזהב עבור השיר המקורי ביותר.
בנובמבר 2005 הוציא הצמד את אלבום האוסף "Ultimate Collection", שהכיל את כל להיטיהם הגדולים וכן שני שירים חדשים. אחד משני השירים החדשים, "I've Got a Life", יצא כסינגל והגיע למקום ה-14 במצעד הבריטי ולמקום הראשון במצעד המועדונים האמריקאי. לנוקס וסטיוארט הופיעו במספר תוכניות טלוויזיה כדי לקדם את יציאת האלבום, שהגיע בבריטניה למעמד של אלבום פלטינה. על אף שכמו בפעם הקודמת ב-1990, גם הפעם לא נמסרה הודעה רשמית על פירוק הצמד, הם לא חזרו לעבוד יותר ביחד. ב-2009 הצהירה לנוקס, כי אף על פי שהיא וסטיוארט נותרו חברים, היא לא חוזה פרויקטים משותפים נוספים ליורית'מיקס בעתיד.
דיסקוגרפיה נבחרת.
להלן דיסקוגרפיה (רשימה של אלבומים ואוספים) נבחרת מהקריירה של יורית'מיקס.
אלבומי אולפן.
"—" מסמל אלבום שלא דורג.
אלבומי אוסף והופעה חיה.
"—" מסמל אלבום שלא דורג.
סינגלים בולטים.
"—" מסמל סינגל שלא דורג.
יוריתמיקס
Eurythmics
סיכות צה&quot;ל
סיכות צה"ל הן סמלים שמעניק צבא הגנה לישראל לחיילים בעקבות הצלחתם באחת מההכשרות שמעביר הצבא (למעט סיכות כומתה, שאינן קשורות להכשרה, אלא מסמלות השתייכות לחיִל מסוים), וכן סיכות שמעידות על הישגים.
הסיכות, הנענדות על מדי צה"ל, משמשות כמעין "תעודת זהות" לחייל, ומעידות על הישגיו והכשרתו.
הגוף האחראי מטעם צה"ל על בחירת עיצוב הסיכות הוא ועדת הסמלים, וזו בוחרת על פי רוב סיכות בעלות זיקה סמלית לקורס (בדרך-כלל קורסי חיל המודיעין כוללים פלר דה ליס, קורסים הקשורים לתעופה כוללים כנפיים וכיוצא בזה).
כללי ענידת הסיכות.
כללי ענף המשטר והמשמעת בצה"ל קובעים כי "הסמל ייענד במרכז חפי כיס שמאל, אלא אם זכאי החייל לסמל נוסף, כמפורט להלן:
אם זכאי החייל לסמל מערך הלחימה ואף לסמל המערך המסייע, יענוד את סמל מערך הלחימה על חפי כיס שמאל ויבחר לענידה על חפי כיס ימין בין סמל המערך המסייע לסמל ההכשרה והקורסים.
בכל מקרה, לא יענוד חייל על חפי כיס ימין את סמל
המערך המסייע וסמל ההכשרה והקורסים יחדיו".
סיכות קורסים פיקודיים.
סיכת קורס פיקודי היא סמל צבאי המוענק למפקד בצה"ל.
סיכות קצונה.
סיכת מפקד מחלקה היא סמל צבאי המוענק לבוגרי קורסי הקצינים בצה"ל.
הזכאות לסיכת מ"מ קודמת לרוב לזכאות לדרגת קצונה, אשר ניתנת רק בסיום ההשלמה החילית שבסופו של קורס הקצינים. אם הצוער אינו עובר את קורס ההשלמה החילית הוא זכאי לענוד את הסיכה לצד דרגתו הקודמת. אם דרגתו הקודמת הייתה פחותה מדרגת סמל, סיכת המ"מ מזכה את החייל בדרגת סמל.
היסטוריה של סיכת מ"מ.
בתקופת ההגנה התקיימו קורסי מפקדי מחלקות בג'וערה. בשנת 1944 התקיים הקורס הגדול ביותר בו השתתפו כ-200 חניכים בהם הרמטכ"ל לימים – חיים בר-לב, וכן עוזי נרקיס, מאיר עמית, חיים גורי, דני מס ושלוש קצינות ראשונות. בקורס זה הוענק לחניכיו הבוגרים לראשונה אות מיוחד: סיכת מ"מ שאת צורתה הגה מדריך בקורס בשם משה (מונדק) בר-תקווה – חרב שזורה בענף זית. הרעיון לסמל זה בא לבר-תקווה מסמלו של בית הספר לקצינים של הצבא הפולני בו שירת מספר שנים קודם לכן - חרב סיף ארוכה על רקע ענף עץ אלון. רמטכ"ל ההגנה, יעקב דורי, אישר את ההצעה לסמל, ועל ייצורו היה אחראי האדריכל אריה אלחנני. מאז שימשה סיכה זו גם כסמל ארגון ההגנה.
בצה"ל, מוענקת סיכת מ"מ לבוגרי קורס קצינים כללי, החל מהקורס הראשון בפיקודו של חיים לסקוב, שהסתיים ביוני 1948.
סיכת מ"מ משולבת בסמלים צבאיים רבים – בסמל צה"ל, בסמלים של ו רבות בצה"ל ובסמלים המוענקים לבוגרי קורסים פיקודיים בכירים בצה"ל.
כנפי וסיכות קורסים התנדבותיים.
סיכות הניתנות לבוגרי קורסים התנדבותיים בצה"ל, כמו קורס סילוק פצצות, קורס צוללן, קורס חובלים, קורס טיס, קורס צניחה, ושייטת 13, סיכות אלו מכונות "כנפיים".
כנפי צניחה (כנפ"צ) הן אות אותו נושא כל חייל שסיים קורס צניחה צבאי, שמתקיים במרכז הטסה והכשרות מיוחדות (מרהו"ם). כנפי הצניחה מונחות על רקע בצבע מסוים:
כנפי צניחה טקטית:
היחיד בצה"ל שהיה זכאי לענוד ארבעה רקעים והיה לו גם כוכב היה מרסל טוביאס.
כנפי טיס הן האות אותו נושאים צוות אוויר בוגרי קורס טיס (טייסים, נווטים או מכונני אוויר) על מדיהם. בעבר היו כנפיים נפרדות לכל אחד משלושת המקצועות הללו, ומשנת 1999 לכל כנפי הטיס צורה אחידה (מסיבות של אחידות).
כנפיים מיוחדות עוצבו באותות שעונדים בעלי תפקידים נוספים בחיל האוויר: לוחמים ביחידת 669, מפעילי מזל"טים, קצינים במערך הבקרה ופיקוח הטיסה, פקחי העמסה, בעלי מקצוע מוטסים (רופא, חובש, מכונאי, מפעיל קשר/ל"א, מהנדס) וקציני נ"מ.
סיכות מקצוע.
סיכות המעידות על מקצוע צבאי שרכש החייל
סיכות השתייכות חיילית.
סיכות ההשתייכות החיילית נענדות על כומתת החייל.
פטריות פסילוסיבין
פטריות פסילוסיבין הן קבוצה של פטריות המכילות את החומרים הפסיכואקטיבים פסילוסיבין ופסילוסין, ולעיתים גם טריפטמינים פסיכואקטיביים אחרים. לפטריות פסילוסיבין יש מספר כינויים, הנפוצים בהם הם: פטריות סם, פטריות (Shrooms) או פטריות הזיה. פטריות פסילוסיבין היו בשימוש בטקסים דתיים קדומים, ומוזכרות באומנויות סלע על מגוון אבנים מתקופת האבן ברחבי אירופה ובאפריקה.
היסטוריה.
מוקדמת.
הסופר כרמן הילייר טען שההיסטוריה של פטריות ההזיה התחילה במזרח אפריקה עוד לפני כמיליון שנים, ולפיו בתקופות עתיקות הרחיבו קופי האדם את התזונה שלהם מפירות וחיות קטנות והוסיפו שורשים, פקעות ודגנים. הביולוג טרנס מק'קנה טוען שבזמן ההוא, קופי אדם קדמונים ליקטו פטריות פסילוסיבין בערבות האפריקאיות ואכלו אותן כחלק מהתזונה שלהם. הוא סבר שהפטריות שגדלו בתקופה ההיא בערבה האפריקאית היו מזן ה"פנאאולוס" ו"פסילוסיב קובנסיס", שהיא "פטריית הקסם" הנפוצה כיום.
ישנן מספר ראיות ארכאולוגיות לשימוש בפטריות בזמנים עתיקים, ביניהן ציורי סלע מ"טסילי אן אג'ר" (אתר פרה-היסטורי בצפון אפריקה המזוהה עם התרבות הקאפיסיאנית) אשר הוגדרו על ידי הסופר ג'ורג'יו סמוריני כמתארים את השימוש השמאני בפטריות פסילוסיבין. כמו כן, לזנים הלוצינוגניים של פסילוסיב ישנה היסטוריה של שימוש בקרב הילידים של מרכז אמריקה לצורכי טקסים דתיים, חיזוי העתיד וריפוי, מהתקופה הפרה-קולומביאנית ועד היום. פסלים בצורת פטריות שנמצאו באתרים ארכאולוגיים מצביעים גם הם על כך ששימוש טקסי בפטריות הזיה הוא עתיק למדי.
מוטיבים של פטריות נמצאו בהריסות של מקדש שבט המאיה בגואטמלה. החוקרים נחלקים בשאלה, האם המוטיבים מסמלים שימוש בפטריות הזיה או שמדובר בצירוף מקרים בלבד. קונקרטי יותר הוא פסל במצבה במערב מקסיקו במדינת קולימה, המתאר פטרייה שמאוד מזכירה את "פסילוסיב מקסיקנה". פסילוסיב הלוצינוגנית ידועה לאצטקים כ"טאוננקטל" (בתרגום חופשי "הפטריה הקדושה", טאו=קדוש, ננקטל=פטריה) וישנם דיווחים כי שימשה בהכתרת שליט האצטקים "מוקטוזומה השני" ב-1502. אצטקים ומצטקים מתייחסים לפטריות פסילוסיבין כפטריות נעלות, פטריות מקודשות ופטריות נפלאות. ברנרדינו דה סהגון דיווח על שימוש טקסי בטאוננקטל בקרב האצטקים, כשטייל למרכז אמריקה אחרי המשלחת של הרנן קורטז.
אחרי הכיבוש הספרדי, קתולים מסיונרים יצאו נגד "פולחן האלילים", כתוצאה מכך השימוש בצמחים הלוצינוגניים לרבות פטריות ההזיה, כמו מנהגים פרה-נוצריים אחרים, הופסק במהירות. הספרדים האמינו שהשימוש בפטריות אפשר לאצטקים לתקשר עם שדים. כשניסו להפוך אנשים לקתולים, עודדו הספרדים לעריכת טקסי המיסה ולחם הקודש הנוצריים ודיכאו באכזריות את השימוש בטאוננקטל. על אף ההיסטוריה הזאת, עדיין נשאר השימוש בטאוננקטל במקומות מסוימים בעולם.
האזכור הראשון של פטריות הלוצינוגניות בספרות הרפואה המערבית מופיע ב"London Medical and Physical Journal" ב-1799: אדם שהגיש פטריות "פסילוסיב סמילנסיטה", שאסף בגרין פארק בלונדון, בארוחת בוקר שערך עם משפחתו. הרופא שטיפל בהם תיאר לאחר מכן איך שהילד הצעיר נתקף התקפי צחוק מוגזמים ולא נרגע גם אחרי שהוריו ניסו לרסן אותו.
מודרנית.
ב-1955 ולנטינה ור. גורדון ואסון הפכו למערביים הראשונים שלקחו חלק פעיל בטקס פטריה אמיתי. הואסונים עשו הרבה כדי לפרסם את שגילו ואפילו פרסמו כתבה על ההתנסות שלהם ב- Life ב-1957. ב-1956 הגדיר רוג'ר היים את הפטריה ההלוצינוגנית שהביאו הואסונים ממקסיקו כפסילוסיב וב-1958, אלברט הופמן הגדיר לראשונה את הפסילוסיבין והפסילוסין כמרכיבים הפעילים בפטריות האלה.
בהשראת הכתבה של הואסונים במגזין Life, נסע טימותי לירי למקסיקו כדי לחוות פטריות הלוצינוגניות ישירות מהמקור. כאשר חזר להרווארד ב-1960, הוא וריצ'רד אלפרט התחילו את "פרויקט הפסילוסיבין של הרווארד", וקידמו מחקר פסיכולוגי ודתי של פסילוסיבין וסמים הלוצינוגניים אחרים. אחרי שלירי ואלפרט הושעו בהרווארד ב-1963, הם מיקדו את עבודתם בהבאת החוויה הפסיכדלית לתרבות ההיפית המרדנית שהתפתחה באותה תקופה.