בריאיון עם אדריאן ריץ' תיארה לורד את כתיבת הפרוזה כמסתורית, כמקום שקשה לה לבטא בו רגשות עמוקים בצורה ליניארית, בפסקאות ברורות.
ספרה Sister Outsider: Essays And Speeches שיצא לאור ב-1984 הוא קובץ של 15 מאמרים ונאומים שעוסקים במינניות, גזענות, נשים שחורות, לסביות, ארוטיקה ואמהות. אחד המאמרים שפורסמו בקובץ זה הוא נאומה "כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון" אשר תורגם לעברית.
"כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון".
ב- 1979 השתתפה לורד בכנס המין השני של אוניברסיטת ניו יורק, בפנל שנקרא "האישי והפוליטי". בדבריה בפנל היא ביקרה את הפמיניזם הלבן שלטענתה לא פרק את העליונות הלבנה. בכנס השתתפו שתי נשים שחורות בלבד. המשפט כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון, הפך למטבע לשון פמיניסטית על אסטרטגיות הפעולה הפמיניסטיות הרצויות ויצירת תודעה פמיניסטית מתנגדת. לורד יצאה נגד שיתוף הפעולה עם הממסד האקדמי עקב המחיר הכרוך בקבלה של הכללים המדירים של הממסד. עצם הפעילות מתוך הממסד משמעותה שימוש בכלי העבודה של האדון. היא שאלה מה משמעות השימוש בכלי הפטריארכיה הגזענית לבחינת פירותיה של אותה פטריארכיה.
במרכז טענתה עומדת ההנחה כי ניסיון חיים ומרכיבי זהות מעצבים את יחסה של כל אישה כלפי הממסדים השונים ויכולתה להרוויח מההתמסדות. המיקום השונה של האישה מרכזי להבנת יחסה כלפי ביתו של האדון וכלי העבודה שלו. היא נאמה כפמיניסטית, לסבית, שחורה גם בשם נשות העולם השלישי. היא טענה נגד היעדר התחשבות בשונות על רקע גזע, מיניות, מעמד וגיל בתוך הדיון הפמיניסטי. היא התייחסה לחלל המשמעותי שנוצר עקב היעדר המקום לשונות, ואף דיברה בעד השונויות ההדדיות ויכולתם להפוך לכוח מכריע שיביא לשינוי אמיתי, לפירוק ביתו של האדון. היא ביקרה את הפמיניסטיות האמריקאיות הלבנות מהמעמד הבינוני שביתו של האדון הוא מקור תמיכתן ורואה בפמיניזם שלהן פמיניזם גזעני המדכא נשים עניות וכהות. היא קוראת להפוך 'הפרד ומשול' ל'הגדירי והעצימי'. דבריה פורסמו בספר של מאמרים ונאומים שלה בשנת 1984: Sister Outsider: Essays and Speeches
במאבק הפמיניסטי בישראל נעשה שימוש במשפט זה על ידי פמיניסטיות מזרחיות, פלסטיניות ולסביות בהתמודדותן עם גזענות אשכנזית ויהודית. בארגוני הנשים.
במאמר נוסף בספר זה, Age, Race, Class and Sex: Women Redefining Difference מתייחסת לורד למושג השונות – היא מתייחסת לגזענות, מינניות, אפליה על פי גיל, מעמד ואליטיזם. לורד יוצאת נגד 3 הגישות הרווחות כלפי השונה: להתעלם ממנו, לחקות אותו, או להרוס אותו, שתוצאתם הפרדה ובלבול במקום להתייחס זה לזה כשווים, להכיר בשונות מתוך שוויון. היא קוראת לנשים להגדיר מחדש את השונות, לפתח כלים לנצל את השונות כמקפצה לשינוי יצירתי בחיים, ולא לראות בה חריגות. היא קוראת להשתמש בשונות להעשרת החזון והמאבקים המשותפים. מדברת על צורך באיחוד כוחות לצמיחה אך לא ביצירת הומוגניות. ברטוריקה שלה היא חושפת את ההיררכיות החבויות תחת המושגים "אחיות" (sisterhood) ו"אישה" ששותפים לדיכוי של נשים מודרות לסביות שחורות וקבוצות נוספות המוגדרות כ"אחר". היא טוענת נגד הפמיניסטיות הלבנות המתעלמות מהבדלי הגזע, ההעדפה המינית, המעמד והגיל באצטלה של הומוגניות בחוויה תחת מושג האחיות, מושג שלדבריה לא קיים.
ב"יומני הסרטן" (), ספרה מ-1980, היא מתעדת את התמודדותה עם סרטן השד, עם כריתת השד ואת התמודדותה כאשה לסבית ושחורה מול הממסד הרפואי. לורד נקטה גישה של פתיחות, של יציאה מהשתיקה, כתבה על עמידה מול המוות ללא פחד, על הכוח שבקבלת המוות כחלק מהחיים. היא מגדירה את עצמה דרך הגוף, מתייחסת לשינויים בגוף ובנייה מחדש של עצמי שלם יותר אחרי הניתוח. האישי והפוליטי מתחברים. היא כותבת כלוחמת חברתית לגבי היחס לנושא סרטן השד, על עריצות השתיקה, שתיקה כפויה. זה נושא לא מדובר. היא הופכת את השתיקה לשפה, מדברת על כריתת השד, על הפגיעה בגוף. כותבת על הכאב, הפחד, התקווה, התמיכה הנשית.
ז'אן פארו רואה בספר זה של לורד כתיבה מחדש של הגוף ומגדירה כתיבה זו כ"אוטוגרפיה" (בין אוטוביוגרפיה לחשיבה פמיניסטית), כתיבה שקרובה לגוף והופכת לטקסט עוצמתי של סובייקטיביות פמיניסטית. העצמי של לורד שמתגבש בתהליך כתיבת הטקסט, גם מוצג וגם נוצר בו.
ספרה Zami: A New Spelling of My Name הוא אוטוביוגרפיה בדיונית למחצה של סיפור חייה, שלורד מגדירה כ"ביומיתוגרפיה". זו סוגה של סיפור הבנוי מאריגה של מיתוסים, היסטוריה וביוגרפיה המייצג את כל תפיסות העולם שלנו וכולל סוגות כתיבה רבות כולל שירה, ספרות בדיונית, ביוגרפיה, דרמה וכתיבה יוצרת, כתיבה מציפה שחוצה גבולות.משמעות השם זמי – שם מהקריביים לנשים שמתפקדות יחד כחברות ומאהבות. לורד מסבירה שהנשים בחייה, אמה, חברותיה ומאהבותיה עיצבו אותה דרך השפה והשתיקה ואפשרו לה לשנות את שמה לזאמי. השתיקה, ללא מילים והסירוב לשיים משחקים תפקיד חשוב בשיום העצמי האינטראקטיבי של לורד.
הספר נכתב בשפה פיוטית. הסיפור מתחיל בזיכרונות ילדותה עם משפחתה בהארלם וממשיך בהתבגרותה, בתחילת דרכה כמשוררת וחייה כלסבית שחורה בשנות ה-50. היא כותבת בפירוט על מורשתה התרבותית מהקריביים. באפילוג היא מתארת את המאבקים בחייה ודיעותייה לגבי החיים, מתארת איך המסע של חייה אפשר לה להגדיר לעצמה את ביתה, להגיע לשלמות עצמית. ריבוי הזהויות שלה יצר קשיים בדרכה להגיע לביטחון בשונות שלה. מבדידות בתחילה להשפעה הרבה של הנשים בחייה שהטביעו עליה את חותמן.
חשיבה וביקורת על משנתה הפמיניסטית.
טיעוניה של לורד לגבי אסטרטגיות הפעולה הפמיניסטיות הרצויות ועל יצירתה של תודעה פמיניסטית מתנגדת עוררו תגובות חריפות. לורד העלתה סוגיות של גזענות בתוך החשיבה של התנועה הפמיניסטית בקרב הפמיניסטיות הלבנות באקדמיה המחזקות את דיכוי הנשים השחורות. האשמה זו גררה תגובות חריפות והאשמת נגד בפיצול שיגרום להחלשת התנועה הפמיניסטית.
חילוקי הדעות העצימו את אישיותה כ"אאוטסיידרית" במילייה של פמיניסטיות שחורות ובקרב לסביות, שחורות, פמיניסטיות ואקדמאיות. בכנסים שאורגנו על ידי פמיניסטיות לבנות באקדמיה נשמע קולה הזועם, המאשים, המבודד של פמיניסטית שחורה, לסבית.
היא האשימה אותן בגזענות, בתלותן בפטריארכיה. היא האשימה שבהכחשת השונות בקטגוריית הנשים נגרם דיכוי בדומה ליחסי אדון - עבד של גברים לבנים ובכך מנעו אפשרות לשינוי אמיתי. האשמה זו זכתה לתגובת פמיניסטיות לבנות שראו בטיעוניה ניסיון לקבלת זכויות יתר לשחורות ולסביות עקב סבלן. הפמיניסטיות הלבנות ראו בסבל של נשים מצב אוניברסלי, וראו בהאשמת הפמיניסטיות בגזענות גורם לפיצול.
טיעוניה לגבי שיתוף הפעולה של "כלי האדון" (הנשים הלבנות) אשר לא יפרקו את ביתו כפי שעלו בנאומה, עוררו תגובות לגבי הדרך שהיא מציעה. עלתה טענה שצריך לבחון את מורכבות כלי העבודה, ביתו של האדון ואפשרויות הפירוק. הוצגה חשיבה שמציעה לעסוק באופנים המורכבים ורבי הסתירות שבהם נוצרת תודעה, מתנסח השיח ומתקיימת פעילות פמיניסטית, ולא נכון לשלול אפשרויות ודרכים לפירוק הבית של האדון בכלי העבודה שלו.
טיעוניה חיזקו נשים מזרחיות, פלסטיניות ולסביות בישראל במאבקן הפמיניסטי מול הגזענות של פמיניסטיות אשכנזיות ויהודיות בארגוני נשים ובכנסים. הן זכו להישג ב-1992 כאשר הוסכם על מדיניות לייצוג שווה לנשים אלה בכנסים, מדיניות ששינתה את פני הפמיניזם בשטח. טיעוני לורד רלוונטיים עדיין ומחייבים התמודדות תאורטית ופוליטית מתמדת.
אמנות שימושית
אמנות שימושית היא עיצוב וקישוט אובייקטים יומיומיים כדי להפוך אותם ליפים או אסתטיים. אמנות שימושית מובדלת מאמנות יפה אשר מכוונת לייצר אובייקטים שהם יפים או משמשים גירוי אינטלקטואלי. בפועל, יש חפיפה בין השתיים לעיתים קרובות.
עיצוב תעשייתי, עיצוב גרפי, עיצוב אופנה, עיצוב פנים, האדריכלות ואמנות דקורטיבית הם תחומים הנחשבים לאמנות שימושית. הם עשויים להיות בגדים, תכשיטים, רהיטים, צעצועי ילדים, מכוניות וכלי נגינה; כמו גם העתקים של תמונות שהופקו בהקשרים עסקיים, פוסטרים של סרטים או פרסומות ישנות. מספר דוגמאות לאמנות שימושית הן: תחריט, פרזול סוסים, צורפות, כריכת ספרים, טיפוגרפיה, אופנה, ויצירת תחפושות.
עם סגנונות האמנות החזותית הנמצאים תחת הקטגוריה של אמנות שימושית קיימים האר דקו והאר נובו, ותנועת הארטס אנד קרפטס.
פריטי אמנות שימושית נאספים ומוצגים במוזאונים, כגון ארכיב הבאוהאוס ומרטין-גרופיוס-באו.
תזמורת אנדלוסית
ניסוי השימור של פיאז'ה
התזמורת האנדלוסית החדשה
החייל העברי (אוניית מעפילים)
החייל העברי הייתה אוניית מעפילים, שאורגנה על ידי המוסד לעלייה ב' של "ההגנה".
תולדותיה.
אוניית קיטור שנבנתה ממתכת; הנעה על ידי פחם; בעלת תפוסה של 600–800 טון; מהירות 10–11 קשר; שמה הקודם היה ארלנה.
רכישה והכנה להפלגה.