הסיפור מסופר מנקודת מבטה של נערה בשם קיידנס סינקלייר אשר מגיעה כל קיץ לאי הפרטי בבעלותו של סבה מול חופי מסצ'וסטס. הסיפור עוסק בעלילותיהם של ארבעה מדיירי האי. קיידנס, בן דודתה ג'וני, בת דודתה, מירן, ואחיינו של בן הזוג החדש של דודתה (אמא של ג'וני), גאט. הארבעה מכנים את עצמם "השקרנים" ומבלים באי כל שנה. בקיץ של גיל 15, מתחילה מערכת יחסים רומנטית בין גאט וקיידנס והכל נראה ורוד, עד שקיידנס עוברת תאונה מסתורית שגורמת לה לשכוח את כל הקיץ ולא לחזור לאי בקיץ של גיל 16. קיידנס חוזרת לבסוף לאי בקיץ של גיל 17, נפגשת עם השקרנים ומדברת איתם ודרך כך משיבה לעצמה אט אט את זיכרונותיה. לקראת סוף השהות על האי, קיידנס מגלה שהתאונה שלה הייתה קשורה בשרפה בבית המרכזי באי. לא הרבה אחר כך היא מגלה שהשקרנים, כולל עצמה, בהיותם שיכורים, גרמו לשרפה כמעשה התרסה כנגד הריב על הירושה בין האחיות (האימהות שלהם). היא מגלה בנוסף כי הכלבים של סבתה המנוחה, נהרגו בשוגג בשרפה. היא רצה לזרועותיו של גאט כאשר היא נזכרת במידע והשניים מתנשקים. קיידנס הולכת למחרת לדבר עם ג'וני והיא נזכרת בכל פרטי הקיץ של גיל 15, כאשר הפרט האחרון הוא ששלושת השקרנים האחרים (ג'וני, מירן וגאט) נספו בשרפה. הספר מתאפיין באגדות שמשולבות בו ומציגות את הסיפור בדרך של משל. בנוסף, הספר מסתיים בסוף פתוח, המשאיר את הקורא לתהות אם שלושת השקרנים שהופיעו בקיץ של גיל 17 היו רוחות רפאים, או פרי דמיונה של קיידנס.
חלוקת הספר לחלקים.
הספר מחולק ל - 5 חלקים העוסקים בתהליך ההבנה ההדרגתית של קיידנס את הקיץ של גיל 15:
פולקוביצה
פולקוביצה (פולנית: Polkowice; גרמנית: Polkwitz; בין 1937 ל-1945: Heerwegen) היא עיירה בצפון-מזרח פרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין. העיר ממוקמת בסביבה של כריית נחושת תעשייתית ומפעל לעיבוד נחושת פועל באזור.
היסטוריה.
שמה של העיירה הוא מילה בשפה הסלאבית בולסלב, שפירושה "תהילה גדולה". שם זה היה נפוץ בבית המלוכה של שושלת פיאסט. פולקוביצה הוזכרה כבר בכתבים מ-1276 בתור עיירה. ב-1365 היא הייתה חלק מבוהמיה. ב-1457 נהרסו חלקים עתיקים בעיירה משריפה. אסונות נוספים התרחשו בפולקוביצה במהלך מלחמת שלושים השנים, וכתוצאה ממגפת הדבר שפרצה בה בשנת 1680. בשנת 1742, לאחר מלחמת העולם הראשונה, סופחה העיירה לפרוסיה. בשנת 1939 פלשה גרמניה הנאצית לפולין. לאחר המלחמה, עקב שינויי גבול שנקבעו בוועידת פוטסדם, היא חזרה לפולין. התושבים הגרמניים גורשו והוחלפו בפולנים.
גאוגרפיה.
העיירה שוכנת בפרובינציית שלזיה תחתית ובמחוז קלודצקו. בשנים 1975-1998 הייתה פולקוביצה חלק ממחוז לגניצה. נכון ל-1 בינואר 2009 שטח העיירה הוא 23.74 קמ"ר. היא ממוקמת באזור של מכרה נחושת ומפעל לעיבוד נחושת פועל בקרבת מקום.
ינוח (בשומרון)
ינוח (עיר מקראית)
ינוח (פירושונים)
ינוח
לובן
לובן (בפולנית: Lubań, בגרמנית: Lauban) היא עיירה בצפון-מזרח פרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין.
היסטוריה.
לובן סופחה לממלכת פרוסיה ב-1815 לאחר מלחמות נפוליאון והחלטת קונגרס וינה והיא נכללה בפרובינציית שלזיה. הצבא האדום כבש את לובן וסביבתה ב-16 בפברואר 1945.
ב-8 במרץ 1945 נכבשה לובן במתקפה המוצלחת האחרונה של הוורמאכט במלחמת העולם השנייה על ידי כוחותיו של פרדיננד שרנר.
כשנודע הדבר ליוזף גבלס הוא הגיע ללובן (אז – לאובן) ב-9 במרץ 1945 מלווה בעיתונאים וצלמי תקשורת ובמעמד חגיגי בכיכר העיר ביחד עם שרנר הוא נשא נאום עידוד בפני הלוחמים בעיר שהיו נערים וקשישים. תמונה מפורסמת מאותו אירוע מראה אותו לוחץ ידו של נער כשלוחם קשיש מביט בהם. במקום תעמולה, הבליטה תמונה זו את מצבם העגום של הגרמנים באותו הזמן.
תוך זמן קצר נכבשה העיר בחזרה על ידי הצבא האדום. חלק מהתושבים ברחו ואלה שנשארו, גורשו לגרמניה לאחר מלחמה והעיר סופחה לפולין.
גאוגרפיה.
לובן שוכנת באזור , מצפון להרי איזרה בחוף המערבי של נהר קוויסה. היא ממוקמת בפרובינציית שלזיה תחתית ובמחוז לובן כ-25 קילומטר ממזרח לזגוז'לץ וגורליץ וכ-45 קילומטר צפונית-מערבית לילניה גורה. בשנים 1975–1998 הייתה העיירה חלק ממחוז ילניה גורה. לובן היא תחנה בדרך סנטיאגו, בדרך לקברו של השליח הנוצרי יעקב בן זבדי.
נכון לשנת 2011. שטח העיירה הוא 16.12 קמ"ר, 3.76% מכלל המחוז. נכון לשנת 2002, 3% משטח העיירה מיוער וב-48% יש קרקע חקלאית.
הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית
הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית (באנגלית: President pro tempore of the United States Senate) הוא תפקיד בסנאט של ארצות הברית שממלא אחד הסנאטורים המכהנים. על פי המסורת, בתפקיד זה מכהן הסנאטור הוותיק ביותר מסיעת הרוב.
הנשיא הזמני של הסנאט הוא השלישי בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית, לאחר סגן הנשיא ולאחר יושב ראש בית הנבחרים. הנשיא הזמני ויושב ראש בית הנבחרים הם שני האישים שעל פי התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית על הנשיא להעביר להם הצהרה בכתב על כך שנבצר ממנו למלא את תפקידו ועל כך שהוא יכול לחזור ולמלא את תפקידו.
על פי חוקת ארצות הברית, נשיא הסנאט הוא סגן נשיא ארצות הברית – אף על פי שאינו חבר הסנאט. הסנאט בוחר מקרב חבריו נשיא זמני, שתפקידו לנהל את ישיבות הסנאט בהיעדרו של סגן הנשיא. בפועל מאציל הנשיא הזמני של הסנאט את ניהול הישיבות לסנאטורים אחרים ממפלגתו.
מינואר 2021 מכהן בתפקיד הנשיא הזמני פטריק לייהי, סנאטור מוורמונט, חבר המפלגה הדמוקרטית, המכהן בסנאט משנת 1975.
מיפעת
מֵיפַעַת (גם: מֵפָעַת) הייתה אחת מ-48 ערי הלויים בעבר הירדן שהשימשה גם כעיר מקלט, העיר ומגרשיה היו בתחומי בנחלת שבט ראובן.
בתנ"ך.
תחילה נזכרת העיר בספר יהושע, בתיאור נחלת שבט ראובן: . העיר עלה בגורלם של הלויים בני מררי על פי הגורל שנערך במשכן שילה על ידי אלעזר הכהן ויהושע בן נון.
לאחר מכן, נזכרת העיר ב"משא מואב" שנשא ירמיהו הנביא על ערי מואב: .
העיר נזכרת כאחת מערי המקלט שבנחלת שבט ראובן. העיר גם נזכרת באונומסטיקון של אוסביוס.
זיהוי העיר.
החוקר שארל קלרמון-גנו הציע את זיהויה עם ח'רבת ניפעה שבצפון מואב, דרומית לרבת עמון.
חיזוק לזיהוי זה נמצא בפסיפס שנתגלה באתר הארכאולוגי "אום א-רצאץ" שבהרי מואב, שם נרשם השם "מיפעת" ביוונית פעם אחת ב- M תחילית ופעם אחת ב- N תחילית. מנגד, יש הטוענים כי זיהוי זה שגוי, הואיל ונמצאו באזור שרידים מהתקופה הרומית-ביזנטית ולא מתקופת הברזל.
קאמיינה גורה
קאמיינה גורה (פולנית: Kamienna Góra; גרמנית: Landeshut in Schlesien; צ'כית: Lanžhot ,Kamenná Hora) היא עיירה בצפון-מזרח פרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין. משמעות השם בפולנית וצ'כית הוא "הר האבן".
היסטוריה.
בשנת 1254 נתן הדוכס בולסלב השני את קאמיינה גורה למנזר הבנדיקטיני של אופטוביצה (במזרח בוהמיה). ב-1289, כשהמנזר עבר לידי הציסטרציאנים, העיירה נרכשה על ידי הדוכס בולקו הראשון של שווידניצה שהפך אותו למבצר נגד בוהמיה. היא קיבלה זכויות עיר מהדוכס בולקו השני ב-1334. פרידריך השני מלך פרוסיה כבש את שלזיה ב-1742. לאחר מלחמת העולם השנייה, עקב שינויי גבול שנקבעו בוועידת פוטסדאם, היא הועברה מגרמניה לפולין. רוב הגרמנים ברחו או גורשו והחליפו אותם פולנים שגורשו מן השטחים הפולנים שסופחו לברית המועצות.
גאוגרפיה.
קאמיינה גורה שוכנת בפרובינציית שלזיה תחתית ובמחוז קאמיינה גורה. בשנים 1975-1998 הייתה העיירה חלק ממחוז ילניה גורה. נכון לשנת 2007, בקאמיינה גורה יש שטח של 18.04 קמ"ר (מקום 317 בארץ), ובו: 54% קרקע חקלאית ו-16% מיוער. שטח העיירה הוא 4.54% מכלל המחוז.
דרך אדום
דרך אדום המקראית או דרך מדבר אדום היא נתיב קדום שחיבר את יהודה עם אדום. הדרך שמשה מתקופת הברזל ועד התקופה הביזנטית לפחות כנתיב מרכזי וכנתיב מקומי לצורכי בדואים עד אמצע המאה העשרים. כיום משמשת הדרך לטיולי מדבר.
לדרך היו מספר נתיבים, הנתיב המרכזי של הדרך ירד ככל הנראה מירושלים לחברון, תל ערד, נחל קינה ונחל חמר עד ים המלח, משם עקפה הדרך ככל הנראה את ים המלח מדרום והמשיכה לכיוון הרי אדום, לאורך הדרך נבנו מספר מצודות אשר שמרו על העוברים בדרך ומקורות מים לשימושם.
הדרך זוהתה בשנות החמישים על ידי יוחנן אהרוני. שמה מופיע במקרא ב:
תוואי הדרך.
מורד הרי יהודה.
הנתיב הקצר ביותר מדרום הרי יהודה לבקעת ערד יוצא מחברון, עובר בחורבת
זיף שבה מעיינות זיף, זיף בוצרה בידי רחבעם
ושימשה כעיר המחוז של דרום הר חברון.
מזיף ממשיך הנתיב לכרמל אשר בוצרה בתקופה
הרומאיות והצלבנית ולברכת כרמל המשמשת מקור מים חשוב ומשם להר עמשא.
מהר עמשה מתחילה ירידה תלולה לבקעת ערד, עקב חשיבותו נסלל בתקופה הרומאית מעלה דרגות והוכשרו בו מדרגות
על מנת להקל על תנועת גמלים
במורד מצוק העתקים.
כמה מורדות הוליכו מבקעת ערד לאזור ים המלח והערבה וכמה מעלות עלו משם לעבר אדום, הבחירה בין הנתיבים השונים נעשתה ככל הנראה על פי החלק באדום שאליו רצו ההולכים להגיע.
הנתיב הצפוני – נתיב המלכים.
הנתיב הצפוני, זה שזוהה על ידי אהרוני והוא הנתיב הקצר ביותר למואב ולכן ככל הנראה הנתיב שעברו בו מלכי יהודה, ישראל ואדום במלחמתם במואב, עובר תל ערד לחורבת עוזה ומשם לאורך נחל קינה ונחל חמר לים המלח.
תל ערד נטול מקורות מים טבעיים ומאמץ רב הושקע באגירת מי גשמים לצורך התושבים והשיירות, על התל הוקמו סדרת מצודות החל מהתקופה הישראלית וכלה בתקופה הפרסית, בתל התגלו מכתבי ערד שבהם שמהם ניתן ללמוד על העוברים בדרך ועל הצידה שניתנה להם במצודה.