אחת מהנקודות העיקריות בפולמוס, הוא היחס לתגובותיו בתקופת מחלתו. אלו כוללות עידוד שירת ה"יחי" במשך כשנה וחצי וכן תשובות שונות שנתן (באמצעות תנועות ראש) ובהן עודד את פרסום משיחיותו. אנשי הזרם המשיחיסטי סוברים שזו הוכחה נוספת לכך שחל שינוי בעמדתו של הרבי, והתגובות מפורשות על ידם כאישור פומבי לפרסום האמונה כי הוא המשיח.
הזרם המתון מסתייג מהבאת הוכחות ממעשים ותגובות מתקופת מחלתו, כאשר היה משותק. לדעתם, לא מתקבל על הדעת שדווקא בתקופת מחלתו החליט להכריז שהוא המשיח, לאחר שנים שהסתייג מכך, ולכן יש להסביר את עידוד שירת ה"יחי" בדרכים אחרות, כמו הרצון לעודד את רוחם של החסידים בשעה קשה, או שהצטרף לשירה כתפילה וכהבעת משאלה בלבד. לדעת זרם זה לא חל שום שינוי בעמדתו של הרבי לפני מחלתו ולכן גם כיום, המפרסמו כמשיח פועל בניגוד לדעתו וגורם נזק לחסידות חב"ד.
הרב יואל כהן מגדולי הרבנים והמשפיעים בחסידות חב"ד, היה מרבני הזרם המשיחיסטי ותמך בפרסום הרבי כמשיח. לאחר הפטירה הצהיר שטעה והתייצב נגד הזרם המשיחיסטי, בטענה שהזרם המשיחיסטי מסלף את תורת הרבי.
התייחסות מחוץ לחב"ד.
ברובן של הקהילות היהודיות התייחסו בביטול לטענה שהרבי מחב"ד הוא המשיח. היו רבנים שאף ראו בשלילה את הפעילות המשיחית, ויצאו נגדה בפומבי. המפורסם מביניהם הוא הרב שך, שכבר בתחילת שנות ה-80, פתח במערכה אישית נגד חסידות חב"ד וראשה ובפרט נגד זיהויו כמשיח. גם הרב עובדיה יוסף התבטא בשנת 1990 בחריפות נגד המשיחיות של הרבי מלובביץ', אם כי בהזדמנויות אחרות דיבר בשבחו. הרב פרופ' דוד ברגר , דיקאן המכון למדעי היהדות בישיבה יוניברסיטי, הוציא ב-2001 את הספר "The Rebbe, the Messiah, and the Scandal of Orthodox Indifference". הוא כתב שהאמונה כי הרבי חי היא כפירה הדומה מאוד לנצרות, ומן הראוי לנדות את המחזיק בה, לא לצרפו למניין וכדומה. הוא התמרמר על כך שצעדים כאלו לא ננקטים על ידי גדולי הדור. הפולמוס תרם לבחינה מחדש בעולם האקדמי של מושג המשיח בהיסטוריה, ביהדות לתקופותיה ובנצרות, ולהבנת התפתחות הרעיון בנצרות המוקדמת כך גם דעתו של הרב מנשה קליין שההכרזה על הרבי כמשיח נחשבת כביזיון לאדמו"ר, "וכל האומר על מי שאינו משיח לפי ההגדרה שיש לנו, מלבד שהוא שקרן ומסית ומדיח הרי הוא מחליש האמונה בישראל וכופר במשיח האמיתי בביאתו ובהצלחתו והצלחת כלל ישראל" ו"רחמנא ליצלן דוגמה של הנוצרים להבדיל". הרב הראשי לישראל, הרב שלמה גורן, דיבר בחריפות נגד הכתרת הרבי כמשיח.
לעומת זאת, אף מחוץ לחסידות חב"ד, היו רבנים שסברו שהרב שניאורסון היה מועמד ראוי להיות משיח. כך למשל העיד הרב שמואל אליהו בשם אביו, הרב מרדכי אליהו, שהיה ראוי מאוד להיות המשיח. גם הרב אהרן סולובייצ'יק סבר כך.
לאחר מותו, היו רבנים שהצהירו שהאמונה במשיחיותו של הרבי גם לאחר פטירתו עדיין לגיטימית. בעיתון ג'ואיש פרס פורסמה מודעה ובה דברי הרב אהרן סולובייצ'יק: "בקשר לאמונה של רבים מחסידי חב"ד... שהרבי יכול עדיין להיות משיח - לאור הגמרא בסנהדרין, הזוהר... ועוד מקורות - אני לא יכול לומר שהאמונה הזאת היא דבר שמחוץ לזרם האורתודוקסי", וכן הרב יורם אברג'יל חתם על פסק הדין שהרבי הוא משיח. לעומת זאת, לדעת רבנים אחרים, פטירתו היוותה הוכחה וודאית לכך שאינו המשיח. כראיה לדבריהם הם הביאו, בין השאר, את דברי הרמב"ם, שכתב שאם יעמוד מלך מבית דוד, והוא 'בחזקת משיח', כלומר, בעל פוטנציאל להיות משיח, "אם לא הצליח עד כה או נהרג - בידוע שאינו זה שהבטיחה עליו תורה".
היסטוריה.
הרב שניאורסון החל לשמש כאדמו"ר בשנת תשי"א (1951). בדרשת ההכתרה שלו, "מאמר באתי לגני", (שיחה שקיבלה מעמד של שיחת־יסוד בחסידות), התייחס לכך שהוא האדמו"ר השביעי בשושלת אדמור"י חב"ד. לדבריו, נגזר על הדור השביעי, שהוא כנגד ספירת המלכות, שבימיו יבוא המשיח.
במשך השנים האמינו רבים מהחסידים שהוא המשיח. בדרך כלל הרב שניאורסון התנגד (לעיתים באופן חריף) לפרסומו כמשיח, והורה לגנוז פרסומים מסוג זה, כמפורט להלן. למרות זאת המשיכו חלק מן החסידים להחזיק באמונה זו.
יוזמות פרסום מוקדמות.
אף על פי שרוב החסידים לא התעסקו בנושא, היו במשך השנים מספר יוזמות של חסידים שביקשו לפרסם בפומבי שהרבי הוא המשיח. יוזמות אלה הופסקו על ידו, והוא הביע את התנגדותו אליהן באופן חד-משמעי.
יוזמת הפרסום הראשונה, היא משנת תשכ"ה (1965), אז הפיץ הרב אברהם פריז כרוזים שבהם נכתב: . לפי גרסה אחת, כשאחד מעותקי הכרוז הגיע לרבי, ציווה על המזכירות לשלוח מיד מברק לפריז: נבהלנו ממכתבו, ובבקשה תיכף להפסיק הפצת המכתב והכרוז, ולאסוף ולשלוח להמזכירות את כל הנשארים עד אחד, ומטובו לאשר תיכף מילוי ההוראה האמורה. מזכירות". לפי גרסה אחרת, פריז הודיע לרבי מראש על כוונתו לפרסם ופעם נוספת לאחר שהחל בפרסום בפועל - ולא נענה בשלילה. רק לאחר שהיו שכתבו לרבי שיש בפרסום חילול השם או בושה לחב"ד, הורה הרבי להפסיק את הפרסום ולמסור לו את יתרת הכרוזים.
בסביבות שנת תש"ל, נעמד החסיד חיים נחמן קובלסקי בהתוועדות וקרא: "הרבי מליובאוויטש, יהודים סובלים [...] הגיע הזמן שתתגלה!". הלה הרצין וענה לו: "ר' נחמן אל תדבר כך, אל תאלץ אותי לצאת מבית המדרש".
בשנת תשמ"ג פרסם הרב משה סלונים, מחסידי חב"ד, קובץ חידושי תורה ובו לדבריו "פריצת דרך בקביעה... מי הוא מלך המשיח". הרבי דרש להפסיק את פרסום הקונטרס.
בקיץ תשמ"ד (1984), פרסם הרב שלום דב וולפא חוברת בשם "קול מבשר" שנושאה היה הוכחת משיחיותו של הרבי, שהגיב במסר אישי לוולפא שבו ציווה עליו להפסיק כל פעילות הקשורה למשיחיות: . הוא נימק זאת בכך שהדבר מוציא שם רע לתנועת חב"ד ומרחיק אנשים מללמוד את תורת החסידות, ובכך מעכב את הגאולה ואת ביאת המשיח. לאחר כמה חודשים קיים וולפא תכתובת עם הרבי שבה ניסה להסביר את מעשיו, אך הלה חזר והבהיר שהתנגדותו נותרה בעינה: .
לקראת שנות השמונים נפוץ בחב"ד פזמון שאותו היו החסידים שרים לפני הרבי ובו אוזכרה משיחיותו באופן עקיף: . בליל שמיני עצרת תשל"ח (1977) שרו החסידים את השיר לראשונה, והרבי עודד את השירה בנמרצות.
בשבת פרשת "בראשית" בשנת תשמ"ה התייחס האדמו"ר בשיחה פומבית ליוזמות מן הסוג הזה, ואמר שהן מרחיקות אנשים מלימוד חסידות, ושלכן הוא רואה בפרסומים מלחמה נגדו באופן אישי, נגד חב"ד, נגד הבעל שם טוב ונגד המשיח:
על פי דברי לייבל גרונר, בשנת תשמ"ו (1985), בחג שמחת תורה, אמר בחור בהתוועדות "הרבי מלך המשיח". הרבי נעשה רציני מאוד, ואמר למזכירו הרב חודקוב "אם הם יזכירו שוב שאני המשיח, אני יוצא מכאן".
יחס הרב שניאורסון למתח המשיחיסטי בשנים האחרונות לפני מחלתו.
בסוף שנות ה-80 וראשית שנות ה-90 הפך עיסוק האדמו"ר בנושא הגאולה לאינטנסיבי יותר ויותר. הדבר עורר להט משיחי אצל חסידיו שמקצתם החלו אף להכריז כי הוא המשיח. לימים, יטענו המשיחיסטים כי דעתו לגבי פרסום משיחיותו השתנתה בסוף ימיו, ויבססו טענה זאת על התבטאויותיו ותגובותיו בשנים אלו. מנגד, גם בזרם המתון יסתמכו על התבטאויות ותגובות אחרות כדי לבסס את דעתם שנשאר בהתנגדותו לפרסום. להלן חלק מן ההתרחשויות עליהן מסתמכים החסידים.
שנת תש"נ (1990).
על פי דברי לייבל גרונר, הרב נחמן ברנהרד שאל את הרבי במכתב האם ההתייחסות של הרבי לכך שקוראים לו משיח השתנתה משנת תשמ"ו. הוא ענה לו שהדבר תלוי בשומעים, עד כמה הם יקבלו את הדברים או שהדבר יגרום להם להתרחק מחסידות. עוד סיפר שנשי חב"ד בירושלים פנו לרבי בשני מכתבים בשאלה האם נכון להחתים אנשים על קבלת מלכותו של הרבי כמשיח. על המכתב שהביע עמדה שנכון לעשות זאת כתב "יהיה בהצלחה ואזכיר על הציון" וביקש להחזיר את התשובה לשולחות. את המכתב השני, שבו הובע חשש לעשות כך, הורה הרבי להכניס לחבילה שייקח לאוהל.
שנת תשנ"א (1991).
בחול המועד פסח שאל הרב דוד נחשון שמאחר ועל פי השיחות בשנה זו מובן שצריכה להיות קבלת המלכות של מלך המשיח אז אולי אפשר לפרסם שכל אחד צריך לקבל את מלכותו של הרבי כמלך המשיח. הרבי הגיב: .
בכ"ח בניסן נשא הרבי שיחה שבה הטיל את האחריות להבאת הגאולה על החסידים. בסיום השיחה אמר: . הדברים חוללו סערה בקרב החסידים ויצרו גל של יוזמות שנועדו לסייע להבאת המשיח. אחת מהן הייתה החתמת חסידי חב"ד ואחרים על טופס "קבלת מלכותו" כמלך המשיח. הטופס הראשון הוגש לו באייר תשנ"א (1991) ועליו 250 חתימות. בין היתר נאמר בו שהנאספים מקבלים עליהם את מלכותו כמלך המשיח. בתגובה כתב תשובה חיובית שגרתית "נתקבל ותשואות חן". יהושע מונדשיין, המשתייך לזרם המתון, טען כי תשובות מסוג זה נכתבו על ידי המזכיר, יהודה לייב גרונר, כדבר שבשגרה, ללא ידיעתו של הרבי.
בהתוועדות הבאה, בשבת ו' באייר תשנ"א (20 באפריל 1991), נעמד הרב דוד נחשון בסמוך לו, וביקש מהנוכחים להגיד לחיים "לחיי רבנו משיח צדקנו...". הקהל הצטרף אליו בשירה של המילים והרבי עודד את השירה. גם מספר ימים לאחר מכן, בט"ו באייר, עודד את החסידים השרים פזמון זה. עם זאת, לפי עדות מזכירו, הרב יהודא קרינסקי, למחרת הודיע שלא ייכנס לתפילת שחרית עד שיובטח לו שהדבר לא יישנה, ומאז ועד שחלה (בתשנ"ב, 1992) לא שרו את השיר בפניו. לאחר מחלתו, בעשרות הפעמים שבהן יצא אל הקהל, שרו לפניו 'יחי' והוא עודד את השירה בנענועי ראש.