מייצג את דמות הצבר המצליח, מלא השמחה והחיוניות, אבל גם שטחי וריקני. הוא הבן הבכור בקיבוצו (עמ’ 23) על כל המשתמע מכך. באמצעות דמותו מובעת ביקורת על הצבר הטיפוסי: "שלם עם עצמו כמו עץ ומטומטם כמו עץ" (עמ’ 18). הוא מתנגד לעליה, מכיוון שהוא רואה בעולים גורם המקלקל את ארץ ישראל היפה. עם זאת, הוא מוכן לעסוק בעליה, כדי לזכות ביתרונות החומריים הכרוכים בתפקידו (עמ’ 16). בדברו על העולים הוא אומר: "הטענתי אותם במרסיי…" (עמ’ 52), ובכך משתקפת עמדתו כלפיהם כאל סחורה. הוא מאופיין גם באמצעות הוראות הבמה: "במשיכת כתף יוהרנית הוא פוטר מעליו את זיגמונט ופונה לעיסוקיו" (עמ’ 7). בשיחתו עם יורם הוא מדבר "בקול ידידותי, כביכול, אך אירוני ומתנשא" (עמ’ 17). דמותו היא מעין אנטיתזה לדמותו של יורם. הוא תורם לעיצוב אישיותו של יורם כנער ומשמש תמריץ סמוי להתאקלמותו המהירה בארץ. למשחק השחמט ביניהם יש משמעות סמלית: המאבק על "המלכה" – נורית. המתח ביניהם מתגבר, כאשר יורם מגלה את הסתירה שבין דובי הנער ובין דובי של ההווה. יורם סובל, כאשר האידיאל שהאמין בו (הקיבוץ, הפלמ"ח) "מתקמט" או פורח ברוח (עמ’ 13), לא כן דובי, הוא לא חש בסתירה. האנוכיות השחצנית שלו מניחה לו להתנשא על אחרים ולנצלם ללא נקיפות מצפון. נורית שהשתחררה מקסמו מבינה, שדובי אינו אלא כלי ריק, דבריו של יורם, בסוף משחק השחמט: "לא עץ ולא דובי, מט!" (עמ’ 18) מסכמים את הניתוק שחשה נורית. יורם משתחרר מהשפעתו לאחר ש"השלים" עם עברו ולעגו של דובי לא פוגע בו עוד.
לסיכום: דובי מייצג את הישראלי המכוער, זה שאין לו כלום עם העבר, ולכן גם אין לו ערכים.
רגש האשמה.
אדם פלמחני'ק אשר מדבר במחזה אל החבר'ה הצעירים שלא עושים כלום לאחר השואה ונשארים אנשים שחושבים על עצמם. בא בטענה שאנשים יתחילו לעשות למען הכל ובנוסף לכך מעורר בהם חרטה כלשהי
השירים במחזה.
שיריו של המשורר (מערכה ראשונה, תמונה חמישית).
השיר הראשון.
שירו של המשורר בתמונה החמישית פותח סדרה של שירים במהלך מסיבת החתונה של יורם ונורית. השיר מתחיל באופטימיות כשיר ידוע בתקופה ההיא-"חולצה כחולה / והיא עולה / בלי שום ספק על כל העדיים" אך מיד עובר לסילוף פסימיסטי ברוח הניהיליזם של השיר- "חולצה שחורה / חולצה גברית / על שתי גבעות חדות עד להמית". פירוש אופציונלי לשיר היא בכייה על העבר- במסיבה כולם לבושים בנוסח אופנת התקופה- בחולצות גבריות שחורות בעוד שבעבר האופנה הייתה חולצות התנועה הכחולות. ייתכן ויש פה כבילה על הערכים שאבדו, אל האופנה שהשתנתה והיא ביטוי לדור שהשתנה.
השיר השני.
בעקבות בקשתו של יורם שר המשורר שיר נוסף. השיר מודרני מאוד בסגנונו ומופשט. הוא פותח בתיאור עצוב מאוד על סף הדיכאוני של השמים כבִיצה ובמרכזה השמש אותה הוא מדמה לצפרדע. השיר שבמבט ראשון נראה לא יותר משיר שיכורים שאין קשר בין חלקיו השונים מגלה עומק מעניין. מה שמבטא השיר יותר מכל הוא הרגשתו של המשורר כמיותר בעולם (אני שעון / שמחוגיו / שתקוותיו / כאניות / טבעו בים.") השיר גם מביע גוון ציני מעניין כאשר המחבר מדמה את הגשם עם ירידת שער המטבע. מאחורי הדימוי מסתתר דבר מעניין- ירידת שער המטבע במהלך שנות החמישים היה חלק ממאפיניו של ביטול מדיניות הקיצוב (הצנע). ביטול הצנע היה אחד הביטויים של מות האידיאלים עליו מדבר המחזה. הצנע נועד בראש ובראשונה כדי להיטיב עם מעוטי היכולת והעולים החדשים ולספק להם מזון במחיר מסובסד ברוח האידיאלים הסוציאליסטים ששלטו בחברה, ביטולו של הצנע נבע מלחץ כלכלי שהגיע משכבות הביניים שהצנע פגע בהם כלכלית ופירושו היה במידה רבה צמצום האידיאלים הסוציאליסטים.
שירו של זיגמונט (מערכה ראשונה, תמונה חמישית).
שירו של זיגמונט כמו השירים הקודמים של המשורר הוא מופשט, מודרני ונקי. השיר הוא בן ארבע שורות בלבד. תפקידו המרכזי של השיר במחזה הוא להכין את הקורא או את הצופה אל העתיד להתגלות. במראה ראשון השיר נראה סתום מאוד ולא מובן. אבל לאחר שמתגלה אישיותו של זיגמונט ניתן להבין את השיר בנקל- הוא מדבר על החיים שאחרי השואה והמלחמה, על הרצון והנטייה לשכוח. הוא מתחיל את השיר בתמונת מצב נורמלית, אוניות שעוגנות בנמלים. אבל מיד אנחנו מגלים שלא מדובר בתמונה נורמטיבית ופסטורלית כי בתוך המים האלו שט האפר- האפר של היהודים שהושמדו בשואה והכוונה הספציפית כאן היא בעיקר לאסתר, אשתו וליהודים רבים אחרים שהגרמנים המיתו אותם בנהרותיה של אירופה, אם כי אפשר לפרש זאת גם כמטפורה. האפר מלבין את שערו של זיגמונט, מטפורה מוכרת בשפה העברית שפירושה גורם לו דאגה, לא מאפשר לו לנוח. ה"הפרעה" של זיגמונט לא נגמרת בכך שכן כל הזמן מכה בו הדממה של הגופות בנהר. הבעיה המוצגת בסוף השיר מתעצמת עוד יותר כאשר "עולם כמנהגו נוהג" והאוניות ממשיכות לעגון בנמלים, החיים ממשיכים כרגיל על אף האפר, על אף השואה וזו למעשה הטרגדיה הכי גדולה.
שיריו של יורם.
השיר הראשון (מערכה ראשונה, תמונה חמישית).
בניגוד לשירים שהובאו עד כה השיר של יורם הוא קלאסי. השיר בנוי מעשרה בתים כאשר הבתים הם לסירוגין פעם בני ארבע ופעם בעלי שתי שורות. בבתים בני ארבע שורות החריזה היא מסורגת- כל שורה חרוזה עם השורה השנייה שבאה לאחריה והחרוז מופיע בסוף המשפט. בבתים בני שתי השורות החריזה היא פשוטה עם השורה הבאה. השיר מגולל את קורותיו של יורם כאחד מילדי טהראן בעיר סמרקאנד. השיר פותח בתיאור החיים בסמרקאנד ועל היחס אל הילדים כאל "ילדי מלחמה". הוא מספר על החלום הכול כך לא מתאים לילד נורמלי בן שלוש- לשלוט על הר של לחמים. אחר כך עובר השיר לתיאור ההתבגרות המואצת שנכפתה על הילדים- הצורך להתנהג כאב כבר בגיל חמש. בשיר מסתיים בכמעין שיר ערש שיש בו מן היסודות הציניים והמנטרה החוזרת בו היא "תישן, ילדי". התיאור של הארץ הוא תיאור פעוט אבל כל כך סימבולי- "ארץ בה תפוז יפרח" ו"ארץ שגם החורף בה ירוק", מצטיירת כמעין גלויה תיירותית שכל כך רחוקה מהמציאות שהוצגה עד כה במחזה.
השיר השני (מערכה שנייה, תמונה ראשונה).
השיר שפותח את המערכה השנייה הוא שיר מוכר בעל מנגינה מוכרת של משורר היידיש איציק מאנגר. אלא שבן-ציון תומר שמר על המנגינה אבל "עיוות" את המילים ברוח המחזה. עצם השירה של השיר מרמזת לנו שיורם בדרך להיפגש עם שורשיו. בשיר מתואר עץ בודד העומד בדרך, שורשיו אינם נטועים באדמה והוא כבר זקן ולא סדור. במשך שנים עמד העץ כששורשיו במים. ליבו של העץ היה עפר מירושלים בו שכן עוף החול, יום אחד נשחט העוף ופרצה שרפה שהגיעה עד לשמים והטביעה את העץ. העלים הם השריד האחרון של העץ עפים כציפורים ברוח לנוח על אדמת ארץ ישראל. מדובר במשל ברור לעם היהודי כאשר השרפה של עוף החול משולה לשואה.
השיר "ילדי הצל" (שירו של זיגמונט).
השיר "ילדי הצל" אותו שר זיגמונט במערכה השנייה, בתמונה השנייה הוא השיר החשוב ביותר במחזה. השיר זכה להצלחה רבה בפני עצמו ונלמד לבגרות כשיר נפרד. השיר מדבר על ילדי הצל הרודפים את זיגמונט איש היודנראט. ילדי הצל בשיר הם הילדים בשואה, להם קולות רפים והם עוקפים שמש, שמסמלת את המציאות הממשית. הם מגיעים אל זיגמונט בלילה, טורדים את שנתו. זיגמונט נזכר בשקט שהשתרר בקרון הרכבת לאחר שירדו ממנו הילדים ומשווה את הורקת הקרון מילדים להורקת הקרון מפחם- שתי הפעילויות נעשו במהירות, בעיני הפורקים שתי הסחורות היו שוות ערך וסופם של שניהם היה בשרפה- הילדים בכבשן והפחם בתנורים. מה שנשאר מהם הוא כמה חפצי ילדות- בובת סמרטוטים, סירת ניר. הילדים מושווים בשיר למלאכים. לאחר מכן הם ממריאים הרחק מהעולם הזה אבל זיגמונט נותר קשור אליהם.
הקונפליקט בין "כאן" ו"שם".
דמויות העולים המופיעות במחזה הן דמויות חצויות. מצד אחד-ישנו העבר הנורא שהשאירו מאחוריהם, הרודף אותם גם בחלומותיהם וגם בחיי היום יום (זיגמונט רומז כי הוא אינו בודד- זכרונות עברו מלא המתים רודפים אותו, יורם אינו מסוגל לשכוח את עברו על אף המסכות שהוא לובש). מהצד השני- החברה הישראלית המתהווה לאטה. כאשר יורם מגיע לראשונה לקיבוץ, הוא מאמין כי אם ילמד להיות צבר, יוכל להיפטר מהעבר ומהגלותיות שבו ולהיות ישראלי אמיתי. לשם כך הוא מנסה לחקות את האידיאל שלו בקיבוץ- דובי. לומד לרקוד קרקוביאק, משיג לעצמו חברה; אך הוא אינו נפטר מזהותו הקודמת. חלומותיו הם חלומות זוועה על ה"שם".
ההפרדה בין ה"כאן" וה"שם" באה לידי ביטוי בעזרת תיאור הים. הים הוא ים העולים, שדרכו הם מגיעים; הוא גם ים הזכרונות (זיכרונותיו של זיגמונט בוערים בתוכו), הוא גם השואה (זיגמונט טוען בפני אסתר, אשתו המנוחה, בחלום, שאינו אשם על שכולם טבעו בים. הוא גם שר את שירו על האפר השט בים).
בעלי החיים במחזה.
המחזה רצוף כולו בשמות וכינויים הלקוחים מעולם החי. מוטיב זה מתבטא בעיקר אצל זיגמונט- "המחלה שלי זה לקרוא לעצמי בכל מיני שמות של חיות". במיוחד אהובים עליו 'מדוזה' (חסרת חוט שדרה, חסרת קול ומלאה רק בזכרונות. יצור ימי המשלים את דימוי הים לשואה), 'עכבר', 'עוף מים מוזר' (שוב מופיע ההקשר לים). הוא גם קורא לעצמו 'כלב' ומחזיק בובת כלב איתו, שתלתליה מזכירים לו את תלתלי אשתו המנוחה. מצד שני הוא שואל את הכלב "מדוע אומרים כי לכלבים עיניים אנושיות? אינך חושב שמעליבים אתכם?" כלומר שהוא ובני האדם אינם משתווים לכלב הנעלה.
כמו כן, מוזכר 'תרנגול' בחלום שחולם יורם, על שבשבת הפח בדמות תרנגול שראשו נכרת בגלל מטוסי הנאצים;
בשירו של רגש האשמה מתוארת השמש כ"צפרדע גדולה בביצת השמיים"- תיאור מחליא ומגעיל, לא מעורר קונוטציה טובה לשמש.