באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה בריזגינה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:20.20 דקות, לפני ארצות הברית (3:20.92 דקות) ובריטניה (3:24.23 דקות) ומדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.05 שניות, אחרי מארי-ז'וזה פרק מצרפת (48.83 שניות) ולפני קסימנה רסטרפו מקולומביה (49.64 שניות) ולא הצליחה להגן על תוארה.
חייה האישיים.
בריזגינה נישאה לויקטור בריזגין אלוף אולימפי בריצת שליחים 4x100 מטר באולימפיאדת סיאול (1988). לזוג בת, יליזבטה בריזגינה אף היא אתלטית מוכשרת, אלופת אירופה הנוכחית בריצת שליחות 4x100 מטר וסגנית אלופת אירופה הנוכחית בריצת 200 מטר.
זלמן בן-טובים
זלמן בן-טובים (י"ח בשבט תרל"ו, 1876, ביאליסטוק – ג' באדר א' תשי"ז, 4 בפברואר 1957, ירושלים) היה עיתונאי, עסקן ציבור ומראשוני המורים העבריים בארץ ישראל, איש ירושלים.
ביוגרפיה.
בן-טובים נולד באביב 1876 בביאליסטוק, השני משמונה ילדים, בנם של שיינה חיה לבית רודובסקי והעסקן יצחק אייזיק בן-טובים. אמו הייתה ילידת העיר, ואביו היה יליד העיירה ראסיין שבליטא, בנו של הרב שלמה זלמן בֶּנדֶט (בענדעט), רב מטעם בביאליסטוק, ונכדו של ר' שמואל חסיד מראסיין (שהיה חותנו של רבי מנחם מנדל, מתלמידי הגאון מווילנה, בעל "תמים יחדיו" ומגיד מישרים בקהילת פּוֹנֵיבֵז'). כשבגר אביו עברת את שם משפחתו ל"בן-טובים".
אביו היה מחובבי ציון ועוזרו של הרב שמואל מוהליבר, וחבר "בני משה", ובן-טובים התחנך מילדותו לערכי הציונות.
התחנך בחדרים ובישיבה, ולמד לימודי חול ושפות אצל מורים פרטיים.
בשנת 1890, משהכירה ממשלת רוסיה ב"חובבי ציון" והתירה להם לפעול למען יישוב ארץ ישראל באמצעות הוועד האודיסאי ("החברה לתמיכת יהודים עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה ובארץ ישראל"), עלה אביו לארץ והתמנה כחבר הוועד הפועל של חובבי ציון ביפו.
בחודש כסלו תרנ"א (1891), כשהיה בן-טובים בן 15, הצטרפה המשפחה לאביו והתיישבה ביפו. בן-טובים למד בישיבה הקטנה של הרב נפתלי הרץ הלוי, הרב האשכנזי של יפו והמושבות, וכן אצל הדיין ר' יחיאל מיכל הורוויץ, ובנוסף השתלם בשפות ובמדעים.
כבר בגיל צעיר החל לגלות מעורבות בשאלות המעסיקות את העם היהודי. בשנת 1894, בטרם מלאו לו 18, החל לכתוב מאמרים לעיתון "הצפירה". קנה לעצמו שם כסופר מעולה, ומאז נעשה לעיתונאי בעיתוני הארץ והעולם, וכתב בקביעות ב"הצפירה", בעיתונים "חבצלת", "השקפה", "החרות", "המוריה", "דואר היום" ו"העולם", באלמנך "לוח ארץ ישראל" של אברהם משה לוּנְץ, וכן בעיתונים היידיים בניו יורק "מאָרגן זשורנאַל" ו"דער אַמעריקאַנער". על מאמריו חתם בשמו, ולעיתים בשמות העט 'ז. בן יצחק' (שם אביו), 'אבי צבי' (שם בכורו) ו-'איש יהודי'.
בשנת 1896 (תרנ"ז) התמנה כמורה בבית הספר של פקידות הברון רוטשילד במושבה עקרון (לימים מזכרת בתיה), ולימד בו כשלוש שנים. כאשר עברה משפחתו לירושלים בעקבות אביו, שהתמנה כחבר הנהלת בית הורים בעיר, הצטרף אליהם ומאז התגורר בירושלים כל ימיו, עבד כמורה ומנהל ושלח ידו בעסקנות ציבורית. תחילה כיהן כמורה בבית חינוך עיוורים, לאחר מכן היה מנהל בתלמוד תורה של עדת הבוכרים, מורה בבית הספר לבנות של חברת "עזרה" ובבית הספר "תחכמוני", מורה ומ"מ מנהל בבית הספר לבנות של "המזרחי", וכן בתלמוד תורה מזרחי ובתלמוד תורה של הספרדים, עד פרישתו.
במקביל פעל להפצת הלשון העברית ולקידום ההתיישבות והחקלאות בארץ. היה ממייסדי "המזרחי" בירושלים, פעיל בארגון הסתדרות המורים בעיר, מזכיר חברת "יישוב ארץ הקודש" שהקימו צעירי היישוב הישן במטרה לעודד את בני העיר לעבור למושבות ולעזור בחקלאות, מזכיר אגודת "בני ישראל" למלחמה במיסיון הנוצרי, ופעיל אגודת "אחווה" וממייסדי לשכתה ביפו.
משפחתו.
בן-טובים היה נשוי לדבורה לבית יֶרוּזלמינסקי מקלווריה, פלך סובאלק (אחי-אמהּ היה הרב טבלי רוזנטל, ודודה-רבא היה ר' עזריאל אריה לייב (לייבל'ה) רקובסקי, מחבר פירוש "שלמה משנתו" למסכת ברכות.)
היה אב לחמישה: ד"ר צבי בן-טובים (רופא באנגליה), ד"ר פועה מנצ'ל (מחנכת, מייסדת החינוך התיכוני המקיף בישראל, ואשתו של המחנך יוסף מנצ'ל), חנה אבני, נח עמינדב (עורך דין באנגליה), ורות גורדון (אשתו של הרב מאיר גורדון בלונדון). נכדתו עטרה בן-טובים ונינתו אילה בן-טובים הן מוזיקאיות ידועות בבריטניה.
נכדו, בנה של בתו פועה, היה הארכאולוג אהוד נצר.
גרושתו של בנו נח, צילה לבית סגל, נישאה לבנציון נתניהו, והיא אמו של בנימין נתניהו.
אחיו הצעיר של בן-טובים, ברוך בן-טובים, היה מנהל בבנק אַפַּ"ק (בנק אנגלו-פלשתינה) ופעיל ציבור.
נכדתו יעל נישאה לדוד אולמר, מחשבי הצלמים בישראל.
זלמן בן-טובים נפטר בשיבה טובה ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
פרקי זיכרונות מתולדות היישוב וירושלים בפרט לאורך תקופה של כחצי מאה נותרו בכתב ידו.
זלמן בן טובים
1826 במדע
ז. בן טובים
ז. בן-טובים
מולינה
דניס לירי
דניס קולין לירי (באנגלית: Denis Colin Leary; נולד ב-18 באוגוסט 1957) הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי. לירי הוא מועמד לפרס גלובוס הזהב ולשלושה פרסי אמי על תפקידיו בסדרה "הצילו" אותה גם יצר וקיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי עבור תפקידו בסרט הטלוויזיה של HBO "ספירה חוזרת"
ביוגרפיה.
לירי נולד בעיר ווסטר, מסצ'וסטס שבארצות הברית להורים מהגרים אירים-קתולים.
אמו לורה עבדה לפרנסתה כעוזרת בית ואביו ג'ון לירי היה מכונאי.
לירי רצה להיות שחקן הוקי קרח מקצועי אך בשל ציוניו הגרועים נופה מסגל הנבחרת של התיכון בו למד.
לירי הוא בוגר "מכללת אמרסון" שם הקים הרכב קומי שקיים עד היום. לאחר שסיים את לימודיו לימד לירי במכללה כתיבה קומית מאולתרת במשך חמש שנים. בשנת 2005 קיבל דוקטורט של כבוד.
השתמש בתואר "ד"ר דניס לי" על כריכת ספרו רב המכר "Why We Suck" שיצא לאור בשנת 2008.
לירי הוא דודן מדרגה שלישית של הקומיקאי ומנחה הטלוויזיה קונאן או'בריין.
יש ללירי אזרחות אירית בשל מולדתם של הוריו, בנוסף לאזרחות האמריקאית שלו מלידה.
קריירה.
לירי החל את דרכו כקומיקאי בבוסטון בתור מנחה תוכנית קומית מחתרתית ובמספר תוכניות טלוויזיה מקומיות.
בשנת 1987 הופיע לראשונה בטלוויזיה הממלכתית בשעשועון " Remote Control" לצידו של אדם סנדלר.
לי זכה להערכה רבה בשנת 1992 על מופע הסטנד-אפ שלו "No Cure for Cancer " שזיכה אותו בפרס בפסטיבל אדינבורו.
התפרסם כשחקן קולנוע בתחילת שנות ה-90 בסרטי הפעולה "איש ההרס" בתפקיד מנהיג המחתרת אדגר פרנדלי, "ליל הדין"
ובקומדיות "בזמן שגנבת" לצידה של סנדרה בולוק, "חטופים שכאלה" בתור הפושע גאס, "הצניחה הגדולה" בתור הקצין דייוויד פול ו"משחקי רחוב".
ב-1997 שיחק לירי בדרמה הסאטירית של בארי לוינסון "לכשכש בכלב" בתפקיד מעצב אופנה פאד קינג ובמותחן הפשע "להתגרות במוות" בתור לונו וקיו שומר ראשו של מאפיונר צ'ארלי ברנט (כריסטופר ווקן).
ב-1999 הופיע לירי בסרט הפשע "השוד המושלם" בהפקתו של פירס ברוסנן בתפקיד הבלש מייקל מק'יין ובסרטו של קלינט איסטווד "פשע אמיתי".
ב-2001 הופיע לירי בתפקיד הראשי בסדרת המשטרה הקומית אותה יצר "הג'וב" ושיחק בקומדיית הפשע "צרות כפולות" לצד סטיב בושמי.
ב-2003 דיבב בסרט האנימציה "עידן הקרח" את דמותו של הסמילדון דייגו. את הדמות דיבב לירי גם בסרטי ההמשך ", ", ", " ו"".
ב-2008 הועמד לירי לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי על הופעתו בסרט הטלוויזיה הפוליטי "ספירה חוזרת" בתפקיד מייקל ווהלי היועץ הפוליטי של המועמד לנשיאות אל גור .
בנוסף, הוא הופיע בהופעת אורח בסדרה האנימציה "משפחת סימפסון" עונה 20 פרק 2.
בשנת 2014 עלתה ברשת USA Network סדרת הטלוויזיה הקומית "Sirens", בה לירי חלק חלק בפיתוח שלה ובכתיבת התסריט. הסדרה חודשה לעונה שנייה שנה לאחר מכן.
הצילו.
את הסדרה "הצילו" יצר לירי ביחד עם הבמאי פיטר טולן בהשפעת פיגועי 11 בספטמבר בהם נהרגו 343 כבאים.
הרעיון הראשוני של לירי היה ליצור סרט קולנועי על כבאים לאחר טראומת ה-11 בספטמבר.
בשנת 2004 עלתה לאוויר הסדרה בכיכובו של לירי אודות חייו של הכבאי טומי גאווין הסובל מאלכוהוליזם ומבעיות משפחתיות קשות בתקופה שלאחר פיגועי 11 בספטמבר.
הסדרה בת 7 העונות זכתה לרייטינג רב לביקורות מהללות מצד המבקרים, לירי היה מועמד על הופעותיו לפרס גלובוס הזהב ולשני פרסי אמי.
חיים אישיים.
בדצמבר 1999 מתו שישה כבאים בשריפה שפרצה בסמוך לאזור מגוריו, בשריפה נספו בן דודו וחבר קרוב של לירי.
בשל המקרה הקים לירי את קרן "Leary Firefighters Foundation" שבאמצעותה גייס מיליוני דולרים עבור ציוד לתחנות כיבוי.
ללירי בן ובת מאשתו הסופרת אן למבאק.
דניאל ציון
הרב ד"ר דניאל ציון (בבולגרית: Даниел Цион; 3 באוגוסט 1883, סלוניקי, האימפריה העות'מאנית - 13 בנובמבר 1979, תל אביב-יפו, ישראל) היה סופר, הרב "השני" של קהילת סופיה ובהמשך הרב הראשי ליהודי בולגריה. בתקופת מלחמת העולם השנייה נאבק הרב ציון ביחד עם הרב הראשי ליהודי סופיה, ד"ר אשר חננאל, נגד המשטר הבולגרי שרדף את יהודי בולגריה, והוא נעצר ונכלא במחנה הריכוז סומוביט. לרב ציון שהרבה לעסוק בקבלה היו גם קשרים ענפים עם פטר דנוב מנהיג תנועת האחווה הלבנה האוניברסלית ועל רקע זה נקלע לעימות עם הנהגת יהדות בולגריה. לאחר עלייתו למדינת ישראל מונה לרב הראשי של עולי בולגריה ביפו. דניאל ציון החל להתקרב ליהדות המשיחית, בהמשך נטען כי התנצר, הוא הודח מתפקידו ובנרטיב ההיסטורי של יהודי בולגריה נותר דמות שנויה במחלוקת.
ביוגרפיה.
בבולגריה.
ראשית חייו וכהונתו.