מותו של לותאר הראשון, מלך הפרנקים ומלך איטליה בשנת 855 הוביל לשלטון בניו במדינתו, פרנקיה התיכונה. אחד מבניו, לואי השני, ירש את השטחים הקרולינגים באיטליה. הממלכה שלטה מצפון למרכז חצי-האי, ומרומא לספולטו. שאר השטחים נשלטו על ידי האימפריה הביזנטית.
לאחר מותו של לואי השני ללא יורשים, למשך כמה עשרות שנים באימפריה התחרש כאוס ואנרכיה מסוימת. זה קרה מכיוון שבתחילה כס המלוכה היה שנוי במחלוקת בין שליטי פרנקיה המערבית ופרנקיה המזרחית, כלומר, בין קרל הקירח (שליט פרנקיה המערבית) לבין קרל השמן (שליט פרנקיה המזרחית). עוד מספר שליטים אירופאים התעניינו בארץ. תושבי האזור חששו כמו כן מפני המוסלמים, שישבו בסיציליה ובחלקים גדולים בצפון אפריקה.
עד המאה ה-10, המצב באיטליה לא שופר כלל, כאשר הסכסוך על הכתר התדרדר. המצב המשיך עד לכבישת המדינה על ידי המלך הגרמני אוטו הראשון, בשנת 962.
איטליה הקיסרית.
ב-951 אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה התחתן עם אדלייד מבורגונדיה. כאשר מלך איטלקי אחר, ברנגאר, תקף את מדינת האפיפיור, המלך אוטו תקף את צבאו, בשיתוף פעולה עם האפיפיור יוחנן השנים עשר, כבש את הממלכה האיטלקית וב-2 בפברואר 962 הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה ברומא. מאז, מלכי איטליה היו גם מלכי גרמניה. בעקבות כך, איטליה נהפכה לאחת הממלכות המרכיבות את האימפריה, ביחד עם ממלכת גרמניה וממלכת בורגונדי. מלך הרומאים הוכתר במילאנו. בדרך כלל מלך איטליה גר בגרמניה, והשאיר את הממלכה בלי שליט מוגדר.
בית הוהנשטאופן.
ערי איטליה הראו את כוחן במהלך שלטונו של קיסר מבית הוהנשטאופן, פרידריך ברברוסה, מי שניסה להקים מחדש שלטון קיסרי בחצי-האי, מה שגרם לסדרת מלחמות עם הליגה הלומברדית. בסופו של דבר, הושג לארגון ניצחון בקרב על לניאנו בשנת 1176. לאחר מכן, בעקבות הקרב, איטליה התפרקה, ונהפכה למספר ערי מדינה שנלחמו אחת בשנייה, ורק חלק קטן ממנה נותר בשטחי האימפריה הרומית הקדושה.
בנו של פרידריך, היינריך השישי, הצליח לבסוף לנהל את שטחי בית הוהנשטאופן באיטליה על ידי כיבוש ממלכת סיציליה הנורמנית, ששלטה בסיציליה ובדרום איטליה. בנו של היינריך, פרידריך השני, המשיך, כמו סבו ואבו, לנסות להנהיג באיטליה קיסרות. המהלך הזה הביא להתנגדות רבה בקרב התושבים והאפיפיורים, שבתקופה זו היו חלק חשוב מהפוליטיקה ומהמלחמות באזור.
מאמציו של פרידריך השני להוביל לשליטתו על כל איטליה נכשלו כמו מאמציו של סבו, ומותו ב-1250 סימן את סופה של הממלכה כמדינה וכיחידה פוליטית אחת. הקונפליקט המשיך בין הגואלפים (בעד האפיפיורים) לבין הגיבלינים (בעד קיסרי האימפריה רומית הקדושה) בערי איטליה.
התדרדרות הממלכה.
דעת התושבים על קיסרי האימפריה הרומית הקדושה פחתה במשך הזמן, אך המלוכה במדינה לא הייתה חסרת משמעות. בשנת 1310 היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית לוקסמבורג, חצה את רכס הרי האלפים ביחד עם עוד 5,000 אנשים. אחר כך עבר למילאנו והכתיר את עצמו כקיסרה. הכתרה זו גרמה למרד גואלפי תחת הלורד (Guido della Torre). היינריך החזיר את שלטונם של בית ויסקונטי והמשיך לצעוד לכיוון רומא, שם הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1312. בתקופת שלטונו, להיינריך היו מספר תוכניות נוספות, לדוגמה, לכבוש את ממלכת נאפולי ולצרף אותה לאימפריה. רוב תוכניותיו, לבסוף, לא יושמו בעקבות מותו בשנה שלאחר מכן.
קיסרים במדינה, גם עשרות שנים לאחר מכן במאות ה-14 וה-15 היו במאבק בין שושלות המלוכה של בית הבסבורג, לוקסמבורג וויטלסבאך. בעימות בין פרידריך היפה מבית הבסבורג, לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הוכתר כקיסר גם הוא. רוב הקיסרים הבאים הוכתרו ברומא. כל שליט, איטלקי או גרמני, רצה לשלוט בכל חצי האי ולהיות מלך איטליה.
ממלכת איטליה בתקופה המודרנית המוקדמת.
בתחילת התקופה המודרנית, ממלכת איטליה המשיכה להתקיים אך למעשה נהפכה לערי-מדינות עצמאיות כמעט לגמרי. שטח הממלכה קטן בהרבה בעקבות השתלטויות בשטחי המדינה על ידי הערים החדשות, כגון ג'נובה וונציה.
הטענות הקיסריות על כל חצי-האי האיטלקי, במטרה לשלוט מחדש על כל איטליה היו בולטות במיוחד במהלך המלחמות האיטלקיות על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הוא הוציא את הצרפתים ממילאנו לאחר קרב פאביה בשנת 1525, ומנע ניסיון של הנסיכים האיטלקיים להכריז על עצמאותן. מרד החיילים של קרל, שנקרא ביזת רומא, בשנת 1527, גרם לסערה בכל רחבי אירופה. בעקבות המאורע נמלט האפיפיור קלמנט השביעי מאיטליה ובית מדיצ'י נהפכה, בשנית, לשושלת המלוכה ברפובליקת פירנצה וקרל החמישי הוכתר כקיסר האימפריה. לאחר שקרל נפטר, בנו, פליפה השני מספרד ירש אותו ובעקבות כך, מילאנו הייתה טריטוריה תלויה של ספרד. תואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה, למעשה, נמסר לאחיו של קרל, פרדיננד הראשון.
ב-1559, סיימה ממלכת צרפת את נוכחותה החשובה באיטליה, ובכך נגמרו המלחמות האיטלקיות. בעבות חשש מהשמדת מדינתם ומסולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית, שתקף בהונגריה ויכל להיות סוף הנצרות באירופה, נסיכי איטליה הצטרפו בדרך כלל לצבא הקיסרי. לאחר הכרזת העצמאות של מדינות איטליה, הם גורשו מהרייכסטאג הגרמני ונחשבו לוסאלים של הקיסר. חלק גדול מן המדינות החדשות המשיכו להישלט על ידי בית הבסבורג.
במלחמת שלושים השנים, איטליה שימשה את האוסטרים ההבסבורגים ואת הגרמנים הקיסריים לתקוף בצרפת ובאנגליה. גם לאחר המלחמה, האוסטרים נותרו כוח חשוב באיטליה. הקיסר לאופולד הראשון טען על שליטתו בחצי האי, חלק משטחיה שנמסרו לאוסטריה ועל הערי-מדינה הקטנות שנותרו. כמו קודמיו, גם הוא חפץ בהמשך השלטון הקיסרי באירופה. ב-1690, הנסיך אוג'ין מסבויה ניסה לגבות מיסים מאזרחי איטליה, עבור ההוצאות הכספיות עבור המלחמה הקודמת, דבר שלא נעשה לפני כן.
לאחר מספר חוקים שחוקק לאופלד על הוסאלים שלו באיטליה, מדינות האזור, ובמיוחד מדינת האפיפיור, החלו להתנגד לשלטונו של הקיסר הרומי הקדוש. השלטון הקיסרי התחזק במהלך המאה ה-18, כאשר מילאנו ומנטובה עבור לשליטתם של משפחת הבסבורג במהלך מלחמת הירושה הספרדית. סופה של מלחמת הברית המרובעת חידש את התעניינות הקיסרים בערי איטליה, בעוד שההבסבורגים ממשיכים לשלוט בטרנטינו אלטו אדיג'ה.
סופה של הממלכה.
המצב בחצי-האי האיטלקי נותר עד לשנת 1789 פחות או יותר אותו הדבר. ערי המדינה הגדולות המשיכו להילחם בקיסר, ובשנת 1788 היה ניסיון מצד הסבוים (שנתמכו על ידי פרוסיה) להעלות את מעמדה של סבויה באירופה. המצב בכל היבשת התהפך לגמרי לאחר המהפכה הצרפתית ב-1789.
במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית מ-1792 במשך כ-10 שנים, האוסטרים עזבו את איטליה בגלל נפוליאון בונפרטה. לפי הסכם קמפו פורמיו של שנת 1797, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מוותר על כל שטחיו אשר הרכיבו את ממלכת איטליה. לאחר ניצחונו של נפוליאון במלחמת הקואליציה השנייה, חוזה לינאוויל (Lunéville) החליט מחדש על נטישת הכוחות הקיסרים את איטליה.
ב-1805, כאשר האימפריה הרומית הקדושה הייתה על סף כניעה, נפוליאון קיבל את השליטה על הממלכה החדשה שהוא הקים, ממלכת איטליה הנפוליאונית. הוא גם כבש את רוב ערי-המדינה האיטלקיות וסיפח אותם לצרפת. האימפריה הרומית הקדושה כולה נכנעה בשנה שלאחר מכן, ב-6 באוגוסט 1806. קונגרס וינה לאחר תבוסת נפוליאון במלחמה לא החזיר את עצמאותן של האימפריה הרומית הקדושה או את ממלכת איטליה הישנה.
יום העיר
יום העיר (ברוסית: День города) הוא חג שנתי של רוב הערים הגדולות יחסית (ברוסיה וברית המועצות לשעבר), בדרך כלל מתוזמן לחפוף לסופי שבוע (יום ראשון).
יום העיר, יחד עם היום המרכזי במדינה (למשל, יום רוסיה), הוא, ככלל, האירוע המסיבי ביותר בהיקפו, הגדול ביותר מבחינת ההכנה לחג, ומשפיע על כל תושבי כל עיר. ביום זה מתקיימים אירועים חגיגיים – נאומים של ראשי הערים, מצעדים, תהלוכות, חגיגות, ירידים, קונצרטים חגיגיים, מופעי רחוב, תערוכות, תחרויות. יום העיר מסתיים בדרך כלל בזיקוקים. שנת היובל של הערים נחגגת במיוחד בקנה מידה גדול, לרוב ברמה הלאומית ואפילו הבינלאומית.
בברית המועצות, יום העיר הראשון שנחגג רשמית היה יום השנה ה-800 למוסקבה בשנת 1947. הוא נחגג בשבת הראשונה או השנייה של חודש ספטמבר.
מארי קרוייה
מארי קרוייה אלפוון (בדנית: Marie Krøyer; 11 ביוני 1867 – 25 במאי 1940) הייתה ציירת דנית. היא זכורה בעיקר כאשתו של פ.ס. קרוייה, אחד החברים המצליחים במושבת האמנים סקיין, שפרחה בסוף המאה ה-19 בצפון יוטלנד.
ביוגרפיה.
מארי, ילידת פרדריקסברג, הייתה בתם של מקס טריאפק, מנהל טכני ואשתו מינה אוגוסטה קינדלר, שהיגרה לדנמרק מגרמניה בשנת 1866. היא נהנתה מחיים נוחים ממעמד הביניים יחד עם שני אחיה וילהלם וולדמר. חברת ילדותה, אידה הירשפרונג, יצרה למארי קשר חברתי עם היינריך ופאולין הירשפרונג, דודתה ודודה של אידה. היינריך הירשפרונג, איש עסקים בולט שניהל עסק מצליח לייצור טבק, היה פטרון האמנות וגילה התעניינות מוקדמת בפ.ס.קרויה.
מגיל צעיר גילתה מארי עניין רב באמנות, ושאיפה להפוך לציירת. היה קשה מאוד באותם ימים לנשים להתאמן כאומניות, אך היא הייתה מוכשרת ונהנתה מתמיכת הוריה. היא למדה באופן פרטי אצל קרל תומסן בשנות ה-80 של המאה ה-19.