צ'ארלס ויטאקר נולד בחווה ליד טרוי שבקנזס, כבנם של צ'ארלס אדוארד ויטאקר, חוואי, ושל אידה איב מילר, מורה בבית ספר מהייגרסטאון, מרילנד. הוא למד בבית הספר הסמוך בבוש קריק, שבו היה חדר לימוד אחד, ולאחר מכן המשיך את לימודיו בבית הספר התיכון של טרוי עד לנשירתו מהלימודים בגיל 16 בעקבות מותה של אמו. את שלוש השנים הבאות הוא בילה בעבודה בחווה המשפחתית ועסק גם בציד ובהנחת מלכודות. ויטאקר החל לגלות עניין במשפטים בעקבות קריאת ידיעות בעיתונים על משפטים פליליים. בקיץ 1920 הוא הגיש בקשה ללמוד לימודי ערב באופן חלקי בבית הספר למשפטים של קנזס סיטי (כיום בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מיזורי בקנזס סיטי) ולאחר שיחה עם נשיא בית הספר למשפטים, אוליבר דין, הוא התקבל בתנאי שישלים את לימודיו התיכוניים. מיד לאחר מכן הוא נרשם לבית הספר התיכון מנואל שבקנזס סיטי. את ארבע השנים הבאות הוא העביר בעבודה במהלך היום כדי לפרנס את עצמו, ובערבים למד בבית הספר התיכון במקביל ללימודיו בבית הספר למשפטים. אחד מחבריו לספסל הלימודים בבית הספר התיכון היה הארי טרומן, לימים נשיא ארצות הברית. ויטאקר סיים את לימודיו ב-1924 עם תואר במשפטים ובאותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין של מיזורי. הוא הצטרף למשרד עורכי הדין "ווטסון, אס, מרשל ואינגס" בקנזס סיסטי, שם הוא עבד קודם לכן במשרה מלאה כנער שליח. הוא צבר ניסיון בדיני תאגידים כשבין לקוחותיו נמנו חברת יוניון פסיפיק, חברת הקמעונאות מוטגומרי וורד , וסיטי ניישונל בנק. הוא פיתח קשרים הדוקים עם המפלגה הרפובליקנית.
שופט פדרלי.
ב-11 במאי 1954 מונה ויטאקר על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר כשופט בבית המשפט הפדרלי של המחוז המערבי של מיזורי, במקומו של השופט אלברט ריבס, שקיבל מעמד של שופט בכיר (פרישה למעשה). ב-7 ביולי אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית. בתפקיד זה כיהן ויטאקר עד לקידומו לבית המשפט הפדרלי בסבב השמיני ב-21 ביוני 1956.
ב-16 במרץ 1956 מינה הנשיא אייזנהאואר את ויטאקר כשופט בבית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים במקומו של השופט ג'ון קסקי קולט שנפטר. ב-4 ביוני אושר מינויו על ידי הסנאט. בתפקידו זה כיהן ויטאקר עד 24 במרץ 1957, עת מונה לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-2 במרץ 1957 מינה הנשיא אייזנהאואר את ויטאקר כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של השופט סטנלי ריד שפרש. ב-19 במרץ אושר המינוי על ידי הסנאט וב-25 במרץ הוא הושבע לכהונתו. ויטאקר היה אחד מארבעת שופטי בית המשפט העליון הרפובליקנים שמונו על ידי אייזנהאואר (שלושת האחרים היו: ארל וורן, ג'ון מרשל הרלן השני ופוטר סטיוארט) בנוסף לויליאם ברנן הדמוקרט. במקביל לכהונתו בבית המשפט העליון שירת ויטאקר כשופט בבתי המשפט הפדרליים לערעורים בסבב השמיני והעשירי. בשל מצב בריאותו הוא קיבל מעמד בכיר (פרישה למעשה) ב-31 במרץ 1962, וב-30 בספטמבר 1965 הוא פרש סופית מכהונתו.
משנתו השיפוטית.
בבית המשפט העליון שהיה מפולג באותה תקופה, היה ויטאקר לשון המאזניים. לדבריו של פרופסור האוורד בול, היה ויטאקר "שופט חלש והססן באופן קיצוני", "שחוזר על ידי שתי הקליקות של בית המשפט בשל העובדה שבדרך כלל הצבעותיו היות תלויות באוויר ובאופן טיפוסי הוא חבר לקליקה שהעלתה את הטיעון האחרון, אך לא בהכרח הטוב ביותר". ויטאקר כשל בפיתוח משנה שיפוטית עקבית ודווח שהוא עצמו חש כלא כשיר לתפקידו כמו שאר שופטי בית המשפט העליון. לאחר שהתייסר במשך חודשים על הצבעתו בפסק הדין "בייקר נגד קאר" , פסק דין שהיה ציון דרך ועסק בחלוקה מחדש של מחוזות הבחירה, סבל ויטאקר במהלך אביב 1962 מהתמוטטות עצבים. בעצתו של נשיא בית המשפט העליון, ארל וורן, פסל ויטאקר את עצמו מלדון בתיק ופרש מפעילותו בבית המשפט העליון החל מה-31 במרץ אותה שנה, בציינו את תשישותו מעומס העבודה הכבד ואת המתח שסבל ממנו כסיבה להתפטרות.
שנותיו האחרונות.
ב-30 בספטמבר 1965 פרש ויטאקר סופית מכהונתו בבית המשפט העליון והיה ליועץ המשפטי הראשי של חבר ג'נרל מוטורס. הוא גם היה למבקר תקיף של בית המשפט העליון בנשיאותו של וורן וכן של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח. הוא אפיין את המרי האזרחי מהסוג שהובילו מרטין לותר קינג וחסידיו כבלתי חוקי. הוא כתב מאמר לכתב העת FBI Law Enforcement Bulletin שבו הוא יעץ למוחים לפעול דרך בתי המשפט במקום לצאת לרחובות.
צ'ארלס ויטאקר נפטר ב-27 בנובמבר 1973 בבית החולים סנט לוק שקנזס סיטי כתוצאה ממפרצת בטנית. הוא הותיר אחריו את רעייתו וינפיריד ר. פו, שאותה נשא לאישה ב-1928, ואת שלושת בניו: צ'ארלס קית ויטאקר, נוירוכירורג; קנט א. ויטאקר, עורך דין; וגרי ט. ויטאקר, ברוקר.
בית המשפט הפדרלי שבמרכז קנזס סיטי, שבו שוכן בית המשפט הפדרלי של המחוז המערבי של מיזורי, קרוי על שמו.
כביש 3855
כביש 3855, הידוע כ"עוקף בית שמש" (בפי תושבי העיר נקרא "כביש 10", או כביש הכיכרות) הוא כביש מקומי, המחבר את בית שמש לכביש 375 מדרום ולכביש 38 מצפון, ובכך מקצר את הדרך לירושלים. אורכו של הכביש הוא 8.9 ק"מ.
הכביש עוקף את בית שמש ממזרח ודרכו אפשר להגיע לשכונות המזרחיות של העיר. הוא מוביל גם למושבים הסמוכים לבית שמש ממזרח, כמו זנוח, מחסיה ונחם.
לאורך 5 ק"מ תוואי הכביש חופף לתוואי נחל זנוח. בקטע זה נשפכים לנחל היובלים נחל אזן, נחל מערה, נחל דולב, נחל מחסיה ונחל יעלה וכקילומטר אחד לפני החיבור עם כביש 38 הוא נשפך לנחל שורק. מהכביש יוצאים מסלולי טיול, בין השאר לשמורת נחל דולב ושביל ישראל עובר מתחת לכביש, סמוך לקצהו הדרומי.
היסטוריה.
כביש 3855 נסלל כבר בתחילת המאה ה-21, ככביש צר דו נתיבי. בשנת 2012 הורחב הכביש ונבנה שטח הפרדה בנוי לכל אורכו, על ידי החברה הלאומית לדרכים במטרה להקל על הפקקים בכביש וכדי לאפשר גישה יותר קלה אל כביש 375. כמו כן נפתח הקטע האחרון של הכביש המחבר אותו לכביש 38. סלילת הכביש אז הסתיימה כחצי-שנה לפני המועד המקורי שלו.
PBG SA
.PBG S.A היא חברה פולנית, שבסיסה בפוזנן שבפולין. היא הוקמה בשנת 1994. החברה עוסקת בתכנון, ביצוע ותיקון של צינורות וציוד להובלת נפט, גז טבעי, מים ושפכים, תשתית למתקני חימום ואחסון דלק. החברה נסחרת בבורסת ורשה. החברה השתתפה בניית פרויקטים גדולים דוגמת האצטדיון הלאומי בוורשה.
ב-4 ביוני 2012 הגישה .PBG S.A בקשה לפשיטת רגל, שהוכרזה בצו מ-13 ביוני 2012. מאז החברה פעלה תחת פירוק.
נכון לשנת 2019, מעל ל-60% ממניות החברה היו בידי בעלי מניות שונים, כ-24% ממניות החברה היו בידי מלגוז'טה וישנייבסקה והיתר בידי הבנקים.
רימאץ אוטומובילי
תוכנית הנשק להשמדה המונית של עיראק
תוכנית הנשק להשמדה המונית של עיראק החלה בשנת 1962, ועיקרה היה בקידום ניסיונותיה לחקור ולפתח נשק ביולוגי, כימי, גרעיני וטילים מדויקים. התוכנית גדלה במהלך שנות ה-80, תחת משטרו של סדאם חוסיין, ועיראק אף השתמשה בחלק מהנשק שפיתחה במהלך מלחמת איראן–עיראק. לאורך שנות ה-90, לאחר פיקוח צמוד על עיראק מצד האו"ם, התוכנית הצטמצמה עד שבוטלה באופן סופי.
התוכנית הגרעינית.
בין סוף שנות ה-50 לתחילת שנות ה-80, עיראק פעלה להשגת נשק גרעיני לשימוש צבאי. התוכנית החלה עוד לפני כניסתו של סדאם חוסיין לתפקידו, הושהתה לאחר הפצצת שני מתקני הגרעין באוסיראק על ידי ישראל במבצע אופרה, התעצמה במהלך מלחמת איראן–עיראק ולבסוף נעצרה בשנת 1991.
שיתוף פעולה רוסי.
ב-7 באוגוסט 1959, חתמו ברית המועצות ועיראק על הסכם בו התחייבה ברית המועצות להקים מתקן גרעיני ולכונן תוכנית גרעין כחלק משיתוף הפעולה בין המדינות. בשנת 1968, בנו הסובייטים מתקן מחקר גרעיני מסוג IRT-2000, בצירוף מתקנים אחרים שיכלו לשמש להפקת חומרים רדיואקטיביים במרכז המחקר "א-תווית'ה", בקרבת בגדאד.
בשנת 1975, פנה סדאם חוסיין לסובייטים בבקשה לבניית מתקן גרעיני מתקדם יותר. הסובייטים הסכימו, בתנאי שהסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית תפקח על המתקן, אך סדאם סירב לכך.
תשע שנים לאחר מכן, הוחלפה ליבת הכור הרוסי והחלפתה חייבה אספקת אורניום מועשר ברמה גבוהה בהרבה, עם זאת, ברית המועצות הפעילה פיקוח צמוד על הכור, ומנעה העברת טכנולוגיות לפיתוח נשק גרעיני. בשל כך, החליטו העיראקים לנטוש תוכנית זו.
תוכנית הנשק הכימי.
עיראק נעזרה במגוון רחב של חברות וממשלות בשנות ה-70 וה-80 על מנת לקדם את תוכנית הנשק הכימי שלה, כאשר המרכזי שבהן היה פרויקט 922. התוכנית הוגדרה כהצלחה, והיו לה מגוון שימושים במהלך מלחמת איראן–עיראק.
שיתוף פעולה גרמני.
בשנות ה-80, הכירה עיראק במזרח גרמניה, וחתמה איתה על הסכמי העברת נפט בתמורה לאספקת אמצעי לחימה שונים. ככל הנראה הסכמים אילו הובילו חברות גרמניות לסייע לעיראק בבניית מתקנים שונים באזור אל-מות'נא בדרום עיראק, כדוגמת מעבדות, מבני מנהלה ובונקרים. כמו כן, חברות גרמניות נוספות סיפקו לעיראק כ-1,027 טונות של חומרים שאיפשרו יצור של גז חרדל, סארין, טבון ועוד. חומרים אילו לבדם איפשרו לעיראק לייצר מעל 210 קילו של נשק כימי לאורך אותו עשור.
פרויקט 922.
המפעל באל-מות'נא, המוזכר לעיל, נודע בתור פרויקט 922, ומבחינת עיראק היה מתקן המחקר, הפיתוח והייצור הראשי לנשק כימי. האתר פעל באופן רציף בין השנים 1983–1991 והפיק אלפי טונות של חומרים כימיים שונים, כנראה בפסקה לעיל. המפעל נהרס כמעט כולו במהלך מלחמת המפרץ, ובשנים 1992–1994 פעלה הוועדה המיוחדת של האו"ם לעיראק (אונסקו"ם), לסלק את שאריות החומרים הכימיים שנותרו בו.
תוכנית הנשק הביולוגי.