7,600 המעפילים בה, באו מאתרים שונים ברומניה, וכן 400 צעירים מבולגריה. רובם היו סוחרים, עורכי דין, רופאים ובעלי מקצועות חופשיים אחרים, חברי תנועות הנוער והמפלגות: "השומר הצעיר", "החלוץ", אחדות העבודה, מפא"י, "העובד הציוני ורוויזיוניסטים; ביניהם תינוקות, צעירים, מבוגרים וקשישים. בין אוגוסט לאוקטובר 1947 התנהל רישום להפלגה באונייה בבוקרשט. המעפילים נאספו במחנות הדרכה בערי מגוריהם. הדרכתם לקראת השייט ושיגורם בוצע על ידי צוות של הפלמ"ח בראשות אליעזר ליף. הם הוסעו ברכבות מאתרים שונים. ההסעה אורגנה על ידי צוות מיוחד של אנשי המוסד וה"הגנה" באירופה. מה-20 בדצמבר התאספו והוסעו ברכבות לקונסטנצה. ב-23 בדצמבר התברר כי לא ניתן להפליג מקונסטנצה בגלל התנגדות ממשלת רומניה. על כן שונתה התוכנית, ולאחר השגת הסכם עם בולגריה באמצעות שייקה דן, תמורת תשלום, הוסעו המעפילים ברכבות ב-24 בדצמבר. מעבר הגבול היה ללא תקלות, והם הגיעו לבורגס ב-26 בדצמבר בבוקר. שלטונות הנמל סייעו, והעלייה לספינה התבצעה בגלוי על הרציף בנמל. מכל רכבת שהגיעה לנמל עלו ישר לספינה. ההעמסה התבצעה במשך כל שעות היום כ-17 שעות. לאחר שעלו לאונייה המעפילים חולקו לקבוצות בנות 60 נפש, שבראשן אחראי, ואורגנו פעילויות חברתיות. כן התמנו סדרן עבודה וניקיון, קצין רפואה, קצין קשר, אחראי על חלוקת מזון. הספינה חולקה לשלושה אזורים ובהם יחידות פיקוד. כשעברו שתי הספינות ("קיבוץ גלויות" ו"עצמאות") מהים השחור לים התיכון הן נתקלו במשחתות בריטיות. בהוראת בן-גוריון, שחשש לגורל הנוסעים הרבים, החל משא ומתן בין הבריטים לבין מפקדי הספינות ולאחר שהושג הסכם, עלו חיילים לא חמושים על הספינות וכיוונו אותן לקפריסין.
לאחר קום מדינת ישראל, שונה שמה של האונייה ל"קוממיות".
ביולי 1948 יצאה האוניה מנמל חיפה לפמגוסטה בקפריסין כדי להביא לארץ 4100 מעצורי המחנות הבריטיים בקפריסין.
האונייה היא אחת מתוך 10 אוניות המעפילים המכונות "האוניות האמריקאיות" של מפעל ההעפלה - אוניות שנרכשו בארצות הברית/קנדה ואשר גודלן יחסית לספינות שנרכשו באירופה אפשר שינוי משמעותי בהיקף ההעפלה אחרי מלה"ע (מורי גרינפילד – מתנדב באחת מהן – כתב עליהן ספר בשם "הצי הסודי של היהודים").
נשיונל ליג דרום
נשיונל ליג דרום (באנגלית: National League South) היא אחת מליגות המשנה באנגליה, והיא נמצאת דרגה אחת מתחת לנשיונל ליג. נשיונל ליג דרום ונשיונל ליג צפון נמצאות בדרגה השנייה של מערכת הליגות הלאומית, ובדרגה השישית הכללית במבנה ליגות הכדורגל באנגליה.
הנשיונל ליג דרום הוקמה ב-2004 כחלק משינוי מבני נרחב בליגות הכדורגל באנגליה שאינן חלק מהפוטבול ליג ("כדורגל מחוץ לליגה"). אלופת הליגה מעפילה באופן אוטומטי לנשיונל ליג. כרטיס נוסף לנשיונל ליג ניתן למנצחת במשחקי הפלייאוף הנערכים בין הקבוצות שסיימו במקום השני עד החמישי. שלושת המועדונים שסיימו במקומות האחרונים יורדים לפרמייר איסטמיאן או לליגת העל של הפוטבול ליג הדרומית.
עד עונת 2010/2011 ידועה הליגה הייתה ידועה גם בכינוי "בלו סקוור דרום", כתוצאה מהסכם חסות שחתמה עליו. לפי הסכם שנחתם עם חברת סטנטה ספורטס, חלק משחקי הקונפרנס דרום ישודרו בערוצי הספורט של החברה. סטנטה הקימה מחדש את גביע ליגת קונפרנס, תחת הכינוי "מגן סטנטה". ב-23 ביוני 2009 נקלעה החברה לקשיים כלכליים, דבר שהשפיע על הכספים שקיבלו קבוצות הליגה. בשנה זו הגביע נסגר, ומאז לא מתקיים יותר. כיום הספונסרית של הליגה היא חברת "ונאראמה". נקראה קונפרנס דרום עד לשנת 2015, בה שמה של הליגה שונה לשמה הנוכחי.
אלופות הליגה ומנצחות הפלייאוף מאז הקמתה של הליגה הן:
עליית אף-על-פי
קיי לונג
קיי לונג היא דראג קווין, טרנסג'נדרית, מעצבת אופנה ובדרנית ישראלית.
ביוגרפיה.
לונג נולדה בשם אבי קיפרמן למשפחה מרובת ילדים בבאר שבע. בגיל 17 אימץ קיפרמן את השם K - האות הראשונה בשם משפחתו באנגלית עבור שם הבמה שלו בתוספת ה-LONG בשל גובהו הרב המתנשא ל-2 מטר. קיפרמן שירת כסמל מבצעים בצבא ולאחר מכן למד עיצוב אופנה במכללת שנקר. במסגרת לימודיו עבר התמחות בבית האופנה הקנדי "Daymore", ולבסוף סיים לימודיו בהצטיינות בשנת 2008. קיפרמן עוסק גם בעיצוב שמלות כלה, מלבד היותו מנהל התחום האמנותי של המועדון "האומן 17", והוא מופיע כקיי לונג באופן קבוע בליין המסיבות FFF.
לונג החלה להופיע ב-1998 במועדון הפורום בבאר שבע ולהתפרסם בעיתונות המקומית. ב-2000, במסגרת פעילותה במועדון, עיצבה קיי לונג את משאית המיצג של המועדון עבור "מצעד האהבה" בתל אביב, אשר נשאה את דמותה. מפיק האירועים שמעון שירזי, אשר גם ליין ה-FFF שבבעלותו השתתף במצעד, הזמין את קיי להופיע בהפקה. קיפרמן העתיק את מקום מגוריו לתל אביב בשנת 1999. בין מופעיה ניתן למנות את "The Divas Show" בו ביצעה לצד אנינה נושה, שירי זמרות בולטות. בנוסף, היא הופיעה באמסטרדם, איסטנבול, פריז, קנדה, לונדון, ברצלונה, ברלין וערים נוספות. לונג לוקחת חלק פעיל בייצוג ישראל בהופעות בבירות העולם כפרפורמרית המובילה של ה"TEL AVIV GAY VIBE"
לונג הופיעה מעת לעת בטלוויזיה, במסגרת פרסומות שונות וקליפים של אמנים ישראלים ובהם :מאיה בוסקילה, קרן פלס, סקאזי. ב-2009 אירחה לונג את אנשי הספורט רון קופמן ואיציק זוהר במהלך עונתה הרביעית של בתוכנית המציאות "פעם בחיים". בין קיי לונג וזוהר נוצר מתח רב על רקע נטיותיה, והעימותים ביניהם היו לנושא מרכזי במהלך העונה. בעקבות השתתפותה בתוכנית נושא המגדר של לונג נלמד ומוצג באקדמיה, והיא אף הוזמנה להרצאת אורח בפקולטה לסוציולגיה של אוניברסיטת ת"א.
בראיונות מזדהה לונג בשם הבמה שלה ומצהירה כי אינה נוהגת להגדיר עצמה יותר כאישה או כגבר וכי אינה נוהגת להגדיר עצמה במגדר כלשהו, ושהיא נהנית לדשדש בין שני העולמות. עם זאת, בריאיונות בכלי התקשורת היא מתייחסת לעצמה בלשון נקבה, וכך נוהגים גם כלי התקשורת המסקרים אותה. לונג כותבת באתר מאקו גאווה טור אופנה הנושא את השם "הוט קיי טור", בו היא מבקרת את לבושם של המפורסמים/ות מהעולם ומישראל בפרט וכותבת בנושאי אופנה וסטיילינג.
בנובמבר 2011 השתתפה לונג בקמפיין "אחרי כל לילה מגיע יום", שנולד בעקבות ארבעה מקרי התאבדויות בקהילה הגאה, מספר חודשים לפני כן.
ב-2011 נבחרה קיי לונג למקום הראשון בתחרות של חברת המשקה XL בתואר "מלכת הדראג של ישראל" ובאותה שנה נבחרה על ידי מאקו להיות אחת מ-50 האנשים המשפיעים והבולטים ביותר בקהילת הלהט"ב הישראלית. באותה השנה גייס ארגון בלה דואגת אנשי לילה מובילים למען המאבק להעלאת המודעות ל-HIV והפיק לוח שנה "בלה דואגת" בהשתתפותם. אנשי לילה רבים ומובילים התגייסו למאבק והצטלמו ללוח השנה של "בלה דואגת" לאותה השנה.[5] בין המשתתפים היו: קיי לונג, שמעון שירזי, אליוט, טלולה בונט ומובילי דעת קהל ואנשי לילה נוספים בקהילה הגאה.
בשנת 2014 השתתפה לונג בתפקיד "אימפריה" במחזמר "דבר מצחיק קרה" של תיאטרון הקאמרי בכיכובם של שלמה בראבא, איתי טיראן ועירית קפלן.
בינואר 2015 הייתה מעורבת קיי לונג בתקרית שבה היא סולקה מכותל מאזור הנשים ומאזור הגברים בטענה שהיא לא אישה ולא גבר.
בשנת 2015 נבחרה לונג על ידי מגזין "את" להיות אחת מ-100 המשפיעים הישראלים על עולם האופנה הישראלי.
בשנת 2016 נבחרה לייצג את ישראל מטעם משרד החוץ כשגריריה בינלאומית בבירות העולם במטרה לעודד תיירות לארץ. באותה שנה גם נבחרה להצטלם עבור קמפיין משרד התיירות לקמפיין הבינלאומי של תל אביב.
BTR-152
ה-BTR-152 (מרוסית: Бронетранспортер-152, 'ברונטרנספורטר': מתורגם כרכב ממוגן 152) הוא נגמ"ש לא אמפיבי בעל הנעת 6X6 שיוצר בברית המועצות בין השנים 1950–1962 על ידי חברת הרכב זיל והתבסס על משאית הזיל-151 ובשלב מאוחר יותר על משאית הזיל-157.
פיתוח.
בזמן מלחמת העולם השנייה סבלה ברית המועצות קושי טקטי ניכר כאשר לא שולבו נגמ"שים בעלי יכולת הנעה ומיגון לכוחות חי"ר יחד עם כוחות שריון בדומה לדוקטרינות של שאר צבאות התקופה.
החל משנת 1946 החלו לעלות הצעות פיתוח שונות לייצור רכב קרבי משוריין לניוד כוחות חי"ר בשדה הקרב מתעשיות הרכב בברית המועצות, כאשר שני הדגמים שעלו לשלב היצור וההטמעה בצבא האדום היו ה-BTR-40 של חברת גא"ז וה-BTR-152 של חברת זיל.
הנגמ"ש התקבל לשירות בצבא ברית המועצות במרץ 1950, ראשית בתפקיד נגמ"ש ובהמשך פותחו דגמים ושיפורים נוספים ששימשו תפקידים מגוונים.
ה-BTR-152 היה הכלי הראשון שהתקבל בצבא האדום אך לא היה ללא בעיות משלו, הכלי אומנם התבסס על משאית הזיל 151 המוצלחת אך הוספו לו 5 טון משקל במיגון הכלי מה שהגביל את הניידות והעבירות של הכלי, בנוסף היעדר גג מעל תא הלוחמים הקטין את מיגון הלוחמים בכלי. לאורך שנות שירות ה-BTR-152 בוצעו בו שיפורים שהקיצוני ביותר היה דגם ה-BTR-152V שהתבסס על משאית הזיל 157 המשופרת.
שירות קרבי.
נגמ"ש ה-BTR-152 שירת בצבא ברית המועצות החל מ-1950 עד שנות ה-70 המוקדמות, אז החליפו נגמ"ש ה-BTR-60 סופית בתפקיד נגמ"ש חי"ר (תהליך שהחל כבר ב-1959 אם כניסת ה-BTR-60 לשירות), אולם דגמיו השונים המשיכו לשרת עד שנות ה-90.