חבר המושבעים מצא את גורדון אשם בגין בכל האישומים ב-15 בדצמבר. למשמע החלטתם נותר גורדון רגוע וקר רוח. כעבור שישה ימים, לאחר שדנו המושבעים במשך יום שלם על פסק הדין, המליצו להטיל עליו את עונש המוות. גורדון שיבח אותם על החלטתם, סירב לבקש המתקה מבית המשפט, והביע חרטה על פשעיו. הוא התנצל בפני משפחות קורבנותיו, ודיבר כנגד שותפו, קאנו, בטענה כי גם הוא צריך לקבל את עונש המוות בשל מעורבותו.
גורדון נידון למוות ב-3 בפברואר 2017, והועבר לבית הסוהר סן קוונטין. במהלך השימוע נאמו כמה מקרובי משפחותיהם של הקורבנות. גורדון בכה והתנצל בפניהם שוב. לאחר מכן סיפרו כמה מהם לעיתונאים כי לא הצליחו להבין את מניעיהם של גורדון וקאנו. אמה של ג'ראה אסטפ, ג'ודי אסטפ פיאר, טענה כי התנצלותו של גורדון לא שכנעה אותה.
הוצאה להורג.
נכון ל-2022, גורדון ממתין לביצוע גזר דינו באגף המוצאים להורג של בית הסוהר סן קוונטין.
מורשת.
משטרת אנהיים הודיעה באפריל 2017 כי הצליחה לזהות את קורבנתו החמישית של גורדון. בעדותו המקורית תיאר אותה כזונה כהת עור בראשית שנות העשרים לחייה, שהוא וקאנו מצאו בקומפטון, בפברואר 2014, וכי הייתה נמוכת קומה, רזה, מקועקעת ובעלת שיער שחור. לאחר שבדקו תיקים רבים של היעלמויות לא פתורות, מצאו את המקרה הפוטנציאלי של סייבל אלכסנדריה פיקט בת התשע עשרה, שעקבותיה נעלמו ב-14 בפברואר 2014. לדברי משפחתה, סיימה פיקט את לימודיה בבית הספר התיכוני של קומפטון ב-2013 ותכננה להתגייס לצבא, אולם לאחר שנדחתה עזבה את ביתה והפכה לזונה.
אישטוואן ברודי
אישטוואן ברודי (בהונגרית: Bródy István; נאג'קארוי, 1 במאי 1882 – בודפשט, 4 בינואר 1941) היה במאי תיאטרון, מנהל תיאטרון. אחיו ד"ר מיקלוש ברודי היה מלחין.
ביוגרפיה.
אישטוואן ברודי נולד במשפחה יהודית כבנם של לאיוש ברודי ושל יוסטינה ברמן (1855–1936).
בשנת 1904 החל לביים ב"חוג התיאטרון הקטן" (Kis Színkör). בין 1904 לבין 1905, מונה לבמאי הראשי של תיאטרון גיור בהזמנת בלה מזאי. היה מזכיר התיאטרון ההונגרי בין 1905 לבין 1906 לשם הוזמן על ידי ינה זולטאן.
ב-1918 היה מנהל חוג התיאטרון של האי מרגיט. בין השנים 1919–1920 היה במאי התיאטרון הרביו. ב-1920 של תיאטרון סקאלה בבודפשט (התיאטרון נפתח ב-1919 בבניין Vígszínkör בפארק העירוני של בודפשט; המנהל שלו הוא כאמור אישטוואן ברודי, הלהקה שלו היה זהה לזו של תיאטרון רביו. הוא פעל עד 1921).
בין השנים 1920–1921 במאי ומנהל של תיאטרון Eskü tér.
הוא התגורר בווינה משנת 1921.
בין 1924 לבין 1926 ביים גם בתיאטרון האופרטה של בודפשט. בשנת 1926 הקים את "במת האי" (Sziget Szinpad).
ב-1929 הוא היה המנהל האמנותי של התיאטרון ההונגרי. בין 1931 לבין 1934 היה חבר מייסד של תיאטרון פשטי (Pesti Színház). ניהל את "התיאטרון הקאמרי" (Kamaraszínház) בשנים 1935–1936.
בשנת 1936 ניהל של "תיאטרון האמנים" (Művész Színház).
ב-1907 נשא לאישה בבודפשט ברובע 6 את אירן בירו, ולאחר מכן התחתן שוב (לאחר מות אשתו הראשונה). אשתו השנייה הייתה מרגיט אנדראי.
טום ואיילין לונרגן
טומאס ג'וזף לונרגן (נולד ב-28 בדצמבר 1964) ואיליין קאסידי לונרגן (שם נעוריה הוא היינס, נולדה ב-3 במרץ 1969) היו זוג נשוי אמריקאי שנשכחו בטעות בים האלמוגים בחופה המזרחי של אוסטרליה ב-25 בינואר 1998 במהלך מסע צלילה קבוצתי. צוות הסירה (שהשיט את הקבוצה למקום הצלילה) הבחין בהיעדרות הזוג רק יומיים לאחר ההפלגה, ב-27 בינואר, ובחיפוש נרחב אחריהם נמצאו מספר חפצים אישיים של הזוג, אבל הזוג עצמו מעולם לא נמצא והם נחשבים למתים.
היעדרות הזוג עוררה מהומה בענף מסעות הצלילה באוסטרליה ובעקבות כך נקבעו נוהלי בטיחות חדשים בזמן המסעות. סיפורם של הזוג היווה השראה לסרט "ים של פחד" שיצא בשנת 2003.
רקע.
טומאס ג'וזף לונרגן ואיילין היינס הם שניהם בוגרי אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה והתחתנו בעיר ג'פרסון שבמדינת טקסס ב-24 ביוני 1988.
היעדרותם.
ב-25 בינואר 1998 הזוג הצטרף למסע צלילה בשונית סנט קריספין , חלק משונית המחסום הגדולה באוסטרליה. הסירה שעליה הקבוצה הפליגה לשונית חזרה לחוף לפני שהזוג הספיק לעלות חזרה מן המים. איש מנוסעי הסירה או הצוות לא הבחין שהזוג לא חזר.
בתקופה ההיא, הזוג השלים סיור של שנתיים דרך "חיל השלום" באי פונפאטי, שהוא חלק ממדינת האי טובאלו, ולאחר מכן המשיכו עם חיל השלום אל עבר פיג'י.
חקירה.
רק יומיים לאחר ההפלגה, ב-27 בינואר התגלה לצוות הסירה שהזוג נעדר לאחר שתיק עם מספר חפצים של הזוג נמצא על הסירה. בעקבות כך, החלו חיפושים נרחבים באוויר ובים במשך שלושה ימים.
בפברואר, 1998 בגד ים של אישה שממדיו זהים לאלו של איילין נסחף לחוף בצפון קווינסלנד. לאחר בדיקה של זיפרגליים (בלוטי ים) שהתפתחו על בגד הים, נקבע שבגד הים לא נסחף במים מאז ינואר ולכן הוא לא שלה. על בגד הים היו קרעים וצוות החקירה שיערו שהוא נחתך על ידי אלמוגים.
תיאוריות שונות בדבר היעלמות הזוג צצו, כולל תיאוריה לפיה הזוג ביים את היעלמותו. למרות זאת, איש מעולם לא משך כסף מחשבונות הבנק של הזוג וכן פוליסות הביטוח שלהם לא הופעלו.
מספר פסקאות שנמצאו ביומנו האישי של טום חשפו שטום היה אדם שהעדיף מוות מהיר ושקט. יומנה של איילין חשף שהיא הייתה נשארת עם טום, לא משנה מה מצבו. בהמשך, על פי משפחתה של איילין, הפסקאות מהיומן הוצאו מהקשרן ונטען שדפים ספציפיים מתוך היומנים הודלפו לתקשורת ורמזו על התאבדות הזוג.
חצי שנה לאחר היעלמות הזוג, ביוני 1998 שאר חפצי הצלילה שלהם נסחפו לחוף בפורט דאגלס , מרחק של 121 ק"מ ממקום הצלילה שלהם. בין החפצים שנמצאו היו חליפות צלילה שעליהן היו רשומים שמותיהם של בני הזוג, מיכל גז דחוס ואחד מסנפיריה של איילין. בנוסף, נמצאו גם לוח צלילה (לוח מיוחד שניתן לכתוב עליו מתחת למים) ועליו נכתב "יום שני, 26 בינואר 1998, השעה 8 בבוקר. כל מי שיכול לסייע לנו, ננטשנו בשונית המחסום הגדולה ב-25 בינואר 1998 בשעה 3 בצהריים. עזרו לנו לפני שנמות! הצילו!"
אביה של איילין, ג'ון היינס, אמר שלדעתו הזוג התייבש מחוסר בנוזלים, טבע למוות מאפיסת כוחות, וגופותיהם נאכלו על ידי כרישים. חוקרים שבדקו את ציוד הצלילה שנסחף לחוף (שהיה תקין) הסיקו שהסיכויי שהזוג הותקף על ידי כרישים הוא נמוך, ושהם החלו להזות בעקבות התייבשות והורידו מעליהם את ציוד הצלילה שלהם, וללא ציוד הצלילה, בני הזוג לא היו יכולים לשרוד במים לאורך זמן, והיו טובעים בסופו של דבר. החוקרים גם הסיקו שהזוג לא התאבדו ביחד, ולא זייפו את מותם.
מפעיל הסירה ג'פרי נאירן, שהיה צוללן בעברו, הואשם בגרימת מוות ברשלנות, אך זוכה במשפטו. על חברת הצלילה שהייתה בבעלותו (דרכה הזוג ביצע את הצלילה) הוטל קנס על רשלנות פושעת, והחברה פשטה את הרגל.
בתרבות.
התסריט לסרט "ים של פחד" משנת 2003 נכתב בהשראת סיפורם של הזוג לונרגן. הסרט מתמקד בזוג תיירים אמריקאים שנשכחו במהלך חופשת צלילה באזור שורץ כרישים, בלב האוקיינוס האטלנטי.
ליאה ויליאמסון
לאה קתרין ויליאמסון (נולדה ב-29 במרץ 1997) היא כדורגלנית אנגליה שמשחקת מאז 2014 בקבוצת ארסנל של הסופרליג האנגלית לנשים וקפטנית נבחרת אנגליה בכדורגל נשים. היא שיחקה בתפקידים שונים והחלה כקשרית לפני שעברה לעמדת מגן.
קריירה מקצועית.
בגיל 6 הצטרפה ויליאמסון למרכז המצוינות של מועדון הכדורגל Rushden &amp; Diamonds, ולאחר שהמאמנת שלה עברה לארסנל ניסתה גם היא להתקבל לקבוצה. לאחר מספר ניסיונות הצטרפה למועדון בשנת 2006, בגיל 9, ומשחקת שם עד היום.
בשנת 2010 החלה לייצג את אנגליה בליגות הנוער. היא הייתה קפטנית נבחרת הנוער של אנגליה בגביע אירופה בכדורגל נשים עד גיל 17 בשנת 2014, והובילה את הנבחרת למקום הרביעי לאחר הפסד בפנדלים מול נבחרת איטליה. לאחר מכן השתתפה בסגל נבחרת אנגליה בגביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 20 באליפות שנערכה בקנדה באוגוסט 2014. וויליאמסון הייתה חלק מההרכב הפותח בכל המשחקים של אנגליה בטורניר, אך הנבחרת לא הצליחה להעפיל לרבע הגמר, וסיימה עם שתי תוצאות תיקו מול קוריאה הדרומית ומקסיקו בהתאמה, ותבוסה לניגריה.
ארסנל.
ויליאמסון ערכה את הופעת הבכורה שלה בקבוצה הבוגרת כאשר ב-2014 נכנסה כחילוף בדקה ה-81 עבור רייצ'ל יאנקי במשחק של ארסנל מול ברמינגהאם סיטי ברבע גמר ליגת האלופות לנשים של אופ"א. הופעת הבכורה שלה בסופרליג לנשים הייתה ב-16 באפריל אותה שנה נגד נוטס קאונטי. בתואר הראשון שלה, גביע ה-FA לנשים לשנת 2014 זכתה לאחר הניצחון על אברטון בגמר שנערך ב-1 ביוני, לאחר שנכנסה כמחליפה בדקה ה-76 של ג'ייד ביילי. חודש לאחר מכן, ב-13 ביולי, כבשה ויליאמסון את שערה הראשון במדי ארסנל בניצחון 0–4 בחוץ מול לביאות מילוול בגביע הליגה, וב-4 בספטמבר הבקיעה את שער הליגה הראשון שלה נגד צ'לסי. לאחר 12 הופעות בליגה באותה שנה היא נבחרה לשחקנית השנה בגביע הליגה. ב-2015 זכתה בפרס כדורגלנית השנה, וחתמה על החוזה המקצועי הראשון שלה עם ארסנל. ב-2016 ויליאמסון עזרה לקבוצתה להגיע לגמר הגביע האנגלי בכדורגל נשים, שבו ניצחה ארסנל את צ'לסי בתוצאה.