בשנת 2020 כתב והפיק את הסרט "Spell". באותה שנה גם ביים, כתב והפיק את הסרט ילדי התירס , אתחול לסדרת הסרטים "ילדי התירס". הסרט יצא לראשונה לאקרנים באוקטובר 2020 בהפצה מצומצמת בארצות הברית. הסרט צולם באוסטרליה, תחת מגבלות מגפת הקורונה. מהבחינה הכרונולוגית הוא מהווה פריקוול לסרט משנת 1984, אך עם זאת, הקשר בין עלילתו לספר המקור של סטיבן קינג, קלוש ביותר. במרכז העלילה ילדה פסיכופתית בת 12, המגייסת ילדים נוספים למסע רציחות של מבוגרים מושחתים.
בשנת 2021 כתב את הסרט "The Misfits" , שספג ביקורות שליליות ברובן.
בספטמבר 2021 הוכרז כי יביים, יכתוב ויפיק את הסרט "Solara".
האזור הנייטרלי בין כווית וערב הסעודית
האזור הנייטרלי בין כווית וערב הסעודית, היה אזור נייטרלי בגודל של כ- בגבול כווית–ערב הסעודית, שהוגדר לראשונה לאחר חתימת אמנת עוקייר ב-2 בדצמבר 1922.
היסטוריה.
לדברי ההיסטוריון האמריקאי, דניאל ירגין , "האזור הנייטרלי היה [בשטח של] אלפי קילומטרים רבועים של מדבר מעוקר שנמצא על ידי הבריטים ב-1922 במהלך שרטוט הגבול בין כווית וערב הסעודית. על מנת להכיל את הבדואים, שנדדו הלוך ושוב בין כווית וערב הסעודית, ועבורם לאום היה מושג מעורפל, הוסכם ששתי המדינות יחלקו את הריבונות על האזור."
באזור הנייטרלי, אמנת עוקייר קבע כי סולטנות נג'ד וכווית יחלקו זכויות שוות לכל תושבי האזור, עד לחתימת הסכם חדש.
עם זאת, היה עניין מועט בהתיישבות האזור הנייטרלי עד לגילוי של נפט בשדה בורגן , כווית, ב-1938. עם האפשרות לגילוי נפט בתוך האזור הנייטרלי עצמו, העניקו הקלות לחברות הנפט באזור ב-1948–1949. הנפט באזור הנייטרלי התגלה לראשונה במרץ 1953. מאוחר יותר, ניצלו שתי המדינות את הנפט במסגרת הסכם פעולה משותף.
ב-1957–1958, חתמו ערב הסעודית וכווית על הסכם זיכיון עם חברת הנפט . הזיכיון התפוגג ב-2000. הנפט הראשון שהחברה גילתה באזור הנייטרלי היה בינואר 1960.
באוקטובר 1960, משא ומתן על חלוקת האזור הנייטרלי החל זמן קצר לאחר פגישה קצרה בין שליטי כווית וערב הסעודית. ב-7 ביולי 1965, חתמו שתי הממשלות על הסכם, שנכנס לתוקף ב-25 ביולי 1966, לחלוקת האזור הנייטרלי. הסכם תיחום לאזור הנייטרלי נחתם ב-17 בדצמבר 1967, ונכנס לתוקפו ב-18 בדצמבר 1969. ההסכם אושרר ב-18 בינואר 1970, ופורסם לציבור, על ידי העיתון "Kuwaiti Official Gazette", ב-25 בינואר 1970.
לאזור מעולם לא הוקצה קוד ISO 3166, מאחר שהוא חולק לפני אימוץ הקוד ב-1974.
במהלך מלחמת המפרץ, האזור נכבש, יחד עם כווית, על ידי עיראק. לאחר סיום המלחמה, האזור שוחרר מידי עיראק.
אף על פי שהאזור הנייטרלי כבר לא קיים, שאיבת הנפט באזור עדיין נעשית בהסכמים בין שתי המדינות.
טימותיאוס (עמון)
טימותיאוס (ביוונית: Τιμόθεος) הוא השם שניתן בספר מקבים א' למצביא עמוני מהצבא הסלאוקי, שהובס על ידי יהודה המכבי בדיאתמה בשנות ה-60 של המאה השנייה לפני הספירה.
הקרבות נגד טימותיאוס מתוארים בספר מקבים א', פרק ה'. מהפסוק הראשון של הפרק משתמע כי הקרבות נערכו ברציפות בתקופה שלאחר כיבוש הר הבית וחנוכת בית המקדש בירושלים בשנת 164 לפנה"ס, אולם רוב החוקרים תמימי דעים כי האירועים המסופרים בפרק זה רוכזו בפרק אחד מטעמים ספרותיים – במטרה לרכז מספר אירועים במסגרת נושאית, ולא בהכרח בסדר כרונולוגי פנימי או בזיקה לאירועים חיצוניים. השם טימותיאוס נזכר מספר פעמים גם בספר מקבים ב', אולם מאחר ששם זה רווח למדי, קשה לקבוע בוודאות אם מדובר באדם אחד או בשני אנשים שונים. ג'ונתן גולדשטיין סבור כי מדובר בשני אנשים: אחד פילארכוס (ראש שבט) בעבר הירדן, והאחר סטרטגוס – נציב מטעם השלטון הסלאוקי. בצלאל בר כוכבא, לעומת זאת, סבור כי מדובר באדם אחד: הסטרטגוס של הגלעד.
כחלק מהשפעות קרב בית צור (164 לפנה"ס) והתעצמותם של כוחות החשמונאים, תקף טימותיאוס את היהודים שבערי הגלעד. היהודים נמלטו מפני טימותיאוס לעיר המבוצרת דיאתמה שבגלעד במהלך מרד החשמונאים. הם התבצרו בעיר, התכוננו למצור, ושלחו ליהודה המכבי בקשה לעזרה. במקום לתקוף ישירות את דיאתמה ממערב, ניצלו יהודה המכבי ואחיו, יונתן הוופסי, את יחסיהם הטובים עם הנבטים, חצו את המדבר וכבשו את בצרה. משם הם חזרו מערבה ותקפו את צבא טימותיאוס בשלשה ראשים בשעה שהחל להסתער על המבצר. בקרב נוסף כנגד טימותיאוס ליד נחל רפון, הוא ניגף שוב בפני החשמונאים, והיהודים חולצו בשיירה דרך עפרון וסקיתופוליס עד לירושלים. בקרב שלישי כנגד טימותיאוס באזור יעזר בקרבת רבת עמון נכבשה יעזר וטימותיאוס נפל בקרב.
כמה חוקרים טוענים כי עמון חדלה להתקיים כאומה בזמן זה, וכי טימותיאוס קיבל את שמו בגלל מיקומו הגאוגרפי ולא בגלל מוצאו האתני. עם זאת, תיאוריו של הפילוסוף והמרטיר הנוצרי יוסטינוס מרטיר על עמונים שחיו בזמנו מעמידים בספק השערה זו.
סאפו (זמרת)
סאפו (נולדה ב-1950) היא זמרת וסופרת צרפתייה-מרוקאית ממוצא יהודי. שמה האמיתי הוא דניאל (דונה) איבגי.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
סאפו נולדה במרקש, מרוקו, ליצחק וזארי איבגי. אמה עבדה כרואת חשבון בצבא הצרפתי ואביה היה שמאי מקרקעין במרוקו ואחר כך מורה למתמטיקה בצרפת. המשפחה היגרה לצרפת כשהייתה בת 16, וגרה בליון, אך שמרה על האזרחות המרוקאית. החל מגיל 18 היא גרה לבדה בפריז, למדה משחק, ניגנה בגיטרה ושרה ברחובות. זמן קצר לאחר מכן, חבר מוזיקאי שכנע אותה לגשת לאודישן בבית הספר המפורסם למוזיקה, Le Petit Conservatoire de Mireille. עד מהרה נטשה סאפו את לימודי המשחק לטובת המוזיקה. האלבום הראשון שלה, Le Balayeur du Rex, יצא ב-1977 בחברת התקליטים RCA. את שם הבמה, על שם המשוררת היוניה סאפפו, שכתבה שירי אהבה לנשים, היא קיבלה מחברים בנים, שטענו שהיא מרחיקה בנות אחרות מקרבתם, לכן הייתה ניגשת לבנות ומתחילה איתם בשמם.
קריירה.
לאחר שבילתה שנה בניו יורק, שם עבדה ככתבת עבור עיתון צרפתי, והופיעה במועדונים שונים, היא נסעה ב-1980 ללונדון כדי להקליט את האלבום השני שלה, Janis. סאפו הוציא שלושה אלבומים נוספים, בשלוש השנים הבאות, לפני שלקחה הפסקה קצרה כדי להתרכז בכתיבת ספר שכולל קריקטורות מה"בראסרי לה קופול" בפריז.
סאפו חזרה למוזיקה ב-1985 עם האלבום Passons, שראה אותה עוזבת את צליל הרוק של אלבומיה הקודמים, כדי לאמץ את הצלילים של המוזיקה הערבית והים תיכונית עליהם גדלה, מה שהוביל לסדרת קונצרטים בתיאטרון בטאקלאן. שם החלה לבצע את העיבודים שלה לשירים של הזמרת המצרית אום כולתום. בשנים הבאות גרה זמן מה במקסיקו, שם היא הוציאה את El Sol y la luna, הכולל דואט עם הזמר הארגנטינאי, Jairo.
היא פרסמה שני רומנים, הייתה מעורבת ביצירת סרט על ילדי האינתיפאדה, והופיעה בהפקה של המחזה "אופרה בגרוש", כל הזמן עדיין הופיעה והקליטה את המוזיקה שלה. החל משנת 1992, היא התמקדה במוזיקה של אום כולתום, הוציאה אלבום מלא של שיריה והופיעה ברחבי בעולם.
אלבומה הבא מ-1996, Jardin Andalou, היה שילב של מוזיקת רוק עם אלמנטים ערביים ואנדלוסיים. שנה אחריו הוציא את Digital Sheikha, אלבום בסגנון אלקטרוני עם פט ג'באר וביל לאסוול, עבור הלייבל השווייצרי Barraka el Farnatshi. בשנת 1999 הוציא את האלבום La Route nue des hirondelles, יחד עם הרומן השלישי שכתבה. היא הפכה את La Route nue des hirondelles למופע במה, שאיתו הופיעה במשך השנים הבאות, תוך שהיא ממשיכה להפיעה גם עם השירים של אום כולתום.
בתחילת שנות ה-2000 היא חזרה להלחין והופיעה בבגדד, ירושלים, נצרת ועזה, לפני הקלטת האלבום "Orients" ב-2003, עם תזמורת קלאסית המורכבת מנגנים יהודים, מוסלמים ונוצרים. ב-2005, מלווה על הבמה בגיטריסט פלמנקו, היא התמקדה בחומרים של הפזמונאי והמלחין הצרפתי המפורסם ליאו פרה . ב-2006 יצא בעקבותיו האלבום "Sapho chante Léo Ferré – Ferré Flamenco", ובו שיר שתורגם לדאריג'ה (ערבית מרוקאית). אלבומה משנת 2008, "Universelle", הכולל שירים בצרפתית, אנגלית ודאריג'ה, הוא סוג של מסע דרך כל ההשפעות שלה, מבלוז ועד צלילים מסורתיים.
הופעות בישראל.
סאפו הופיעה לראשונה בישראל בנובמבר 1988, במסגרת סיבוב הופעות שארגן המכון הצרפתי והמפיק אלי גרינפלד, ושכלל את קפריסין, טורקיה, יוון ועמאן בירדן. הסיבוב היה אמור לכלול גם את מצרים וסוריה אך הדבר לא התאפשר. סאפו הופיעה בישראל לאחר שהופיע ברבת עמון, אך לא הותר לא לעבור ישירות בין המדינות, והיא טסה לישראל דרך קפריסין. היא הופיעה בתיאטרון ירושלים ובהיכל התרבות בתל אביב.
בדצמבר 1991, הופיעה שוב בישראל, במסגרת פסטיבל "לילות יפו". במופע ארחה את הזמרת חיה סמיר. בקיץ 1994 הופיעה בפסטיבל ישראל, הפעם הראשונה בתולדות הפסטיבל שהוא כלל מופע של מוזיקה ערבית ואנדלוסית
ביוני 2000 השתתפה במופע מחווה לזמרת אום כולתם, שנערך בבנייני האומה, במסגרת פסטיבל ישראל.
במאי 2002 הגיעה דרך עמאן, לאחר שבוע הופעות בבגדאד. היא ערכה "קונצרט לשלום" באולם אל-מידאן בנצרת וערכה שני ערבי קריאה, בירושלים ובתל אביב, של ספרה "Un Tres Proche Orient: Paroles DE Paix" ("מזרח מאוד קרוב: מילים של שלום"), אסופה של מכתבים שנכתבו לה ונאספו באמצעותה. רשימת המכתבים, עליהם חתומים עשרות אנשי רוח יהודים, נוצרים ומוסלמים מכל העולם, יוצרת פסיפס תרבותי המתייחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני ומנסה להציע אלטרנטיבה תרבותית לפוליטיקאים.
ביוני 2007 הופיעה במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב, בערב שירי אום כולתום, בליווי תזמורת נצרת.