מינויו של ציר בפראג שיפר את היחסים בין המדינות, ובשנות ה-30 של המאה ה-20 החלה סין לרכוש ציוד תעשייתי וכלי נשק למודרניזציה של סין ובעיקר עבור כוחותיה המזוינים. באותן שנים היו לסין 17 משלחות דיפלומטיות באירופה עד שנת 1936 עם שגרירויות שהוקמו בפריז, לונדון, מוסקבה, ברלין ורומא. לעומת זאת, סין שמרה על צירויות בליסבון, ורשה, וינה ופראג, שכן פורטוגל, פולין, אוסטריה וצ'כוסלובקיה, בהתאמה, נחשבו למעצמות משניות בלבד. העובדה שאף אחת מאותן מדינות בהן סין קיימה יחסים ברמת צירות לא הייתה בעלת זכויות אקס-טריטוריאליות, הביאה את הסינים לייחס חשיבות מסוימת ליחסים עם אותן מדינות מכיוון שהיא אפשרה להראות לשאר העולם כי אין צורך בזכויות כאלו לקיים יחסים טובים עם סין. הדיפלומטים הסיניים באירופה בשנות השלושים הקימו קבוצת חברים מאוחדת, שכולם למדו באוניברסיטאות זרות כדי ללמוד משפט בינלאומי ושפות זרות, שנפגשו על בסיס קבוע כדי לדון בבעיות אירופה ואסיה. ליאנג לעיתים קרובות עזב את פראג כדי לנסוע לברלין, פריז, לונדון וז'נבה (שם שכן המטה של חבר הלאומים) כדי לשוחח עם חבריו הדיפלומטים הסינים. בנוסף, נכבדים סינים שונים כמו מאדאם צ'ן סוקינג, אשתו של סון פו, ה.ה. קונג וונג ג'ינגווי ביקרו בקביעות בפראג כדי לראות את הרופא הנודע וילהלם נוננברוך, ונפגשו עם הציר הסיני. ההיסטוריון האמריקאי ליאנג הסי-הואי, בנו של הדיפלומט ליאנג לונה שכיהן כציר הסיני בפראג, כתב כי וואנג, אחד הגברים הכריזמטיים ביותר בסין ומנהיג השמאל של קואומינטנג. עד שהפך למשתף פעולה יפני בשנת 1938, היה "... נואם כה חזק, שאחרי נאום פטריוטי שנשא בביתנו בארוחת הערב, אפילו משרתינו הצ'כים במטבח הרגישו נרגשים, אף על פי שלא הבינו מילה אחת".
ליאנג כתב את ההבדלים בין צ'כוסלובקיה, מדינה קטנה, מתקדמת מבחינה כלכלית, ריכוזית מאוד במרכז אירופה עם "הדמוקרטיה הממושמעת" שלה מול סין, מדינה גדולה, רבת אוכלוסין ונחשלת כלכלית שאנשיה הוחזקו יחד על ידי מסורות של נאמנות למשפחה ולשבט ולא באמצעות התחייבויות משפטיות כלפי המדינה מה שהוביל לגישות שונות מאוד ליחסים בינלאומיים. מנהיגי צ'כוסלובקיה היו אובססיביים לחשש שמדינתם עלולה להיהרס תוך מספר ימים ב"מלחמה קטסטרופלית" ואילו סין "... נכנעה במהלך מאה השנים האחרונות חתיכה אחר חתיכה מריבונותה הטריטוריאלית ועדיין ממשיכה להתקיים". המטרה העיקרית של הדיפלומטיה הצ'כוסלובקית הייתה לבנות מערכת בריתות שתרתיע אויב פוטנציאלי, במיוחד גרמניה, מלפלוש ואילו המטרה העיקרית של הדיפלומטיה הסינית הייתה להבטיח סיוע זר כדי לאפשר מודרניזציה לסין ולסיים את הטיפול בה כמעצמה מדרגה שנייה של מדינות המערב ויפן. ליאנג כתב שהאליטות בצ'כוסלובקיה ובסין היו "תחושות זמן שונות מאוד" עם מנהיגי צ'כוסלובקיה שחשבו במונחים של שנים ואילו הסינים חשבו במונחים של עשרות שנים. הגזענות האנטי-אסייתית הארסית שבידי אדולף היטלר ושאר מנהיגי הנאצים בדרך כלל לא נחשבו לבעיה על ידי הדיפלומטים הסינים, שידעו שגרמניה היא מקור הנשק העיקרי עבור סין והמשימה הצבאית בהכשרת הצבא הסיני, מה שהביא אותם להתעלם ככל האפשר מהגזענות הנאצית. לעומת זאת, המושג הפולקיסטי של סלאבים כ-"untermensch" ("תת אנושיים") וגרמנים כ-"Herrnvolk" ("גזע עליון") הביא את הדיפלומטים הצ'כוסלובקים לראות בגרמניה הנאצית איום קיומי ומיידי.
בשנת 1928 רכשה סין מסקודה תחנת כוח הידרואלקטרית ובשנת 1933 רכשה ממנה מכונות למפעל לעיבוד סוכר. כחלק מהמאמץ לגוון את מקורות הנשק מכיוון שהמנהיג הסיני צ'יאנג קאי שק לא רצה להיות תלוי באופן גלוי בגרמניה (המוכרת הגדולה ביותר של כלי נשק לסין עד שנת 1938), קצינים סינים ביקרו באופן קבוע בצ'כוסלובקיה בנוגע למשימות קניית נשק משנת 1932 ואילך. בשנת 1932 ביקר ה.ה. קונג, שר האוצר הסיני, בצ'כוסלובקיה כדי לבדוק את מפעלי החימוש בפלזן וברנו. בניסיון להפחית את התלות בגרמניה כמקור נשק, ליאנג עודד קצינים סינים לבקר בצ'כוסלובקיה כדי לקנות שם נשק. ליאנג הצעיר נזכר כשגדל בפראג שאביו לקח אותו לטיולים בפארק סטרומובקה ודיבר על ההשלכות הגאופוליטיות של שינויים בכוח באירואסיה.
היוקרה הגדולה שהחזיק אדווארד בנש, שנחשב לאחד הדיפלומטים היותר טובים באירופה, צוינה לעיתים קרובות על ידי הסינים. בנש היה מאמין גדול בחבר הלאומים וטען כי יש להתייחס לכל מדינות העולם, ללא קשר אם היו מעצמות גדולות או מעצמות קטנות באופן שווה, מסר שפנה לדיפלומטים סינים שנאבקו לסיים את "אמנות לא שוות" שהעניקו לאזרחי המעצמות האירופאיות הגדולות זכויות אקס-טריטוריאליות בסין. המסר של בנש כי כל אומות העולם צריכות להתאגד תחת הליגה כדי להתנגד לתוקפנות, פנה גם לדיפלומטים סינים לאחר שיפן תפסה את מנצ'וריה בשנת 1931. אולם בפועל, בנש שראה את עקרון הביטחון הקולקטיבי תחת דגל הליגה כדרך להשיג את המעצמות הגדולות להגן על צ'כוסלובקיה, ראה בביטחון הקולקטיבי כחל רק על אירופה, ולא על אסיה. בנש הרגיש כי החלת עקרון הביטחון הקולקטיבי להגנת סין מפני התוקפנות היפנית תסיח את תשומת לב המעצמות הגדולות מאירופה ותשאיר את צ'כוסלובקיה פתוחה לתוקפנות גרמנית. תמיכת צ'כוסלובקיה בסין בתקרית מוקדן הייתה בעיקר רטורית שכן בנש הצטער על התוקפנות היפנית נגד סין מבלי לעשות דבר נוסף. מצד שני, העובדה שגרמניה הייתה מקור הנשק הגדול ביותר עבור סין יחד עם העובדה שמשלחת צבאית גרמנית הכשירה את צבא המהפכה הלאומי הובילה את ממשלת סין לתמוך בנקודת המבט הגרמנית על חבל הסודטים עד יוני 1938. כאשר הרייך חדל ממכירת הנשק לסין והסיר את המשלחת הצבאית הגרמנית. לאחר שגרמניה עברה מתמיכה בסין לתמיכה ביפן ביוני 1938, עמדותיהם של סין כלפי צ'כוסלובקיה השתפר. לי באן, קצין סיני ששירת עם הוורמאכט עבר לצבא צ'כוסלובקיה ביולי 1938, והיה לאסיה היחידה והיחידה בכל צבא צ'כוסלובקיה. לי עזב את הוורמאכט מחמת מיאוס מתמיכת גרמניה ביפן, והצהיר כי יילחם עם צ'כוסלובקיה אם הרייך יפלוש.
1949–1988.
היחסים בין הרפובליקה העממית של סין לצ'כיה החלו ב-6 באוקטובר 1949 כאשר צ'כיה הייתה חלק מצ'כוסלובקיה. בשנת 1960, במהלך הפיצול הסיני-סובייטי, צ'כוסלובקיה במשותף עם מדינות הלוויין הסובייטיות האחרות צידדה בברית המועצות. בשנת 1953 נשלחו שני יוצרים צ'כוסלובקים, ולדימיר סיס והצלם יוסף וניש, לטיבט כדי לצלם סרט תיעודי על בניית כביש מהיר המקשר בין טיבט לאזור סצ'ואן הסיני. הסרט התיעודי שהתקבל, "Cesta vede do Tibetu" ("הדרך מובילה לטיבט") תפס היבטים רבים של התרבות הטיבטית המסורתית יחד עם מנזרים בודהיסטים שנהרסו במהלך מהפכת התרבות.
בשנת 1968 גינתה סין בתוקף את הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. ב-23 באוגוסט 1968 נשא ראש הממשלה ושר החוץ ג'ואו אנלאי נאום בשגרירות רומניה בבייג'ינג, והאשים את ברית המועצות ב"פוליטיקה פשיסטית, שוביניזם רב עוצמה, אגואיזם לאומי, ואימפריאליזם חברתי". ג'ואו השווה את הפלישה לצ'כוסלובקיה בשנת 1968 עם מדיניותו של היטלר כלפי צ'כוסלובקיה בשנים 1938–1939 ועם המדיניות האמריקנית בווייטנאם. בנאומו, ג'ואו התקרב מאוד לדחוף את הצ'כים והסלובקים לנהל מלחמת גרילה נגד הצבא האדום. הסינים התנגדו למדיניות "האביב של פראג" של אלכסנדר דובצ'ק, שהואשם בהיותו "רוויזיוניסט", מאחר שמאו דזה-דונג התנגד לחלוטין למה שמכונה "דוקטרינת ברז'נייב" במסגרתה החזיקה ברית המועצות את הזכות להתערב אם מדינה קומוניסטית חורגת מהקומוניזם כהגדרתו של ברית המועצות, שלדעתו עשויה להיות מיושמת כלפיו. לאחר הפלישה הסובייטית, הביקורת העקרונית שהובעה על דובצ'ק על ידי התקשורת הסינית הייתה שהוא "נכנע" במקום לנהל מלחמת גרילה כפי שמאו רצה שיעשה. העובדה שהסינים גינו את דובצ'ק על שיזם את הרפורמות באביב של פראג, הציבה קשיים מסוימים לתעמולה הסינית לאחר הפלישה הסובייטית. כתוצאה מכך, התעמולה הסינית נטתה להתמקד בזכותם המופשטת של העמים לפתח סוציאליזם כפי שהם ראו לנכון למדינותיהם במקום המדיניות המסוימת בה נוקט דובצ'ק. בהקשר זה, דובצ'ק גונה על ידי התקשורת הסינית על העתקת "הרוויזיוניזם" שכבר נהג בברית המועצות, שלפי התקשורת הסינית חרג מקומוניזם תקין מאז מותו של סטלין בשנת 1953. התקשורת הסינית טענה כי נכון היה לדבר על "חבר העמים סוציאליסטי" במהלך חייו של סטלין, אך לאחר מותו, סין תחת מאו נותרה נאמנה לקומוניזם אמיתי בעוד ברית המועצות וכל מדינות מזרח אירופה למעט אלבניה סטו מקומוניזם תקין. בתקופות שונות השוו התקשורת הסינית את התפיסה הסובייטית של "חבר העמים הסוציאליסטי" במזרח אירופה ל"תחום השגשוג המשותף של אסיה הגדולה במזרח אסיה", "המסדר החדש באירופה" הנאצי, וה"קהילה עולמית חופשית" האמריקנית. ב-26 באוגוסט וב-5 בספטמבר 1968, הגישו הסינים רשמית מחאה נגד הכוחות הסובייטים בפראג על ידי דיפלומטים סינים. היחסים בין פראג לבייג'ינג נותרו קרים עד שנת 1987 כאשר ראש ממשלת סין ג'או זיאנג ביקר בצ'כוסלובקיה בביקור רשמי.
1989–הווה.
צ'כיה הפכה למדינה עצמאית ב-1 בינואר 1993, וממשלת סין הרחיבה את היחסים הדיפלומטיים. עם פירוק צ'כוסלובקיה בשנת 1993, אנשי ממשל משני הצדדים חתמו והחליפו הערות להכרה באמנות ובהסכמים שנחתמו בין סין לרפובליקה הפדרלית לשעבר של צ'כוסלובקיה, אשר ממשיכים להיות מאושרים ומחייבים. היחסים בין סין לצ'כיה היו מתוחים תחת נשיאותו של ואצלב האוול שתמך מאוד במתנגדי הסינים והיה חבר של הדלאי למה.