הסיום המקורי שתוכנן לשיר "Belfast" היה שג'ון שר את השורה האחרונה, "Belfast". בריאיון למגזין המעריצים "East End Lights", סיפר המעבד פול בקמסטר שהוא חשב שלשיר מתאים סיום מרומם יותר וכתב את סיומת השיר, שנשמעה לדעתו "כאילו נוגנה בפאב אירי בהמשך הדרך". נמסר שג'ון היה חשדני בתחילה לגבי הרעיון, אך בקמסטר סיפר שהוא שינה את דעתו לאחר שהקשיב לקודה שכתב, ואישר אותה לגרסה הסופית.
כחלק מקידום האלבום, ג'ון וטופין ערכו ערב חתימות נדיר במגדלי טאוור בלוס אנג'לס.
ביקורת.
ויליאם רלמן, מבקר "AllMusic", כתב ש"ג'ון נשאר ג'וקבוקס מוזיקלי: ל־'Please' יש ריף גיטרה מאנפף שנשמע כמו 'המחפשים' מסביבות 1965, בעוד שהקלידן האורח פול קאראק מביא תחושת מלאת סול ל־'Man'". רלמן מציין ש"ההשפעה הקולית המרכזית של ג'ון נשארת, כרגיל, ג'ון לנון, במיוחד בסינגל הראשון, 'Believe', שבו גם המילים מהדהדות את הנימה של כמה מבלדות הסולו של לנון". לגבי כותב המילים, ברני טופין, מציין רלמן שבאלבום הזה הוא אישי באופן שחורג מהרגלו, וש"ג'ון לא משקיע יותר מדי עבודה בניסיון להעביר את התחושה של המילים, אף כי הוא נשמע זועם וכבד ראש לסירוגין, כפי הנדרש מהמילים, אם כי אף פעם לא באופן שמפריע לזרימה המלודית". רלמן מוסיף שכרגיל טופין מעוניין יותר בצליל של המילים מאשר במשמעות שלהן, אך במקרה הזה זה דווקא לטובה.
מארק קארו מ"שיקגו טריביון" כתב שג'ון נכנס לשלב האולטרא מקצועני בקריירה שלו, "בו כל אלבום מגיע מלא בסימני ההיכר שלו: מלודיות ועיבודים במלוא פריחתם, וקול חזק ובטוח. הבלדות לרוב נוהגות לפי התבנית של 'Don't Let the Sun Go Down on Me' [...] 'Believe' נשמע כמו אחד האפוסים שלו משנות ה־70 [...] 'Man' מוסיף כמה נגיעות גוספל לנוסחה. השירים הקצביים לרוב מוכיחים שלהקת נגני אולפן שמכניסים את עצמם לסערת חושים זה לא שווה לרוק אנד רול", אף כי רלמן מחריג מהקביעה הזאת את שיר הנושא, אותו הוא מציין לטובה, בין השאר כי ג'ון באופן חריג מגלה בו רגשות, לאחר שברוב המקרים הוא כופה את שאר הרגשות שלו בסביבה סטרילית.
ג'ים רייברן מ כותב שבשמיעה ראשונה הוא חש ששמע כל אחד מהשירים בעבר, אך "זה לא רע. למעשה, זה טוב", מכיוון שהוא אוהב את מה ששמע מג'ון בעבר. לדעת רייברן רוב השירים מזכירים בסגנונם את שירי אלבום האולפן הקודם, "The One", שלדעתו ניתן לטעון לגביו שהוא האלבום הטוב ביותר של ג'ון מאז שנות ה־70. רייברן שיבח את "Pain", שלדעתו בעל פוטנציאל להיות שיר הופעות גדול. על "Belfast" הוא כותב שיש בו "הרבה תזמורת והרבה חומר טוב". ל־"Man" יש "נגיעות בלוז". ל־"Lies" "סגנון קופצני קצבי". "Latitude" ו־"Please" לדעתו מתאימים שניהם להיות סינגלים ושירי הופעה גדולים. רייברן מסכם שהוא אוהב את הסגנון הישן של ג'ון שבו בשירים רבים משולבת תזמורת, עם הרבה יותר גיטרה שמשולבת עם הפסנתר. .
קן טאקר מ"אנטרטיינמנט ויקלי" כתב שב־"Believe" ג'ון "נשמע כן", ו'הצליח שוב
לנצח את הבנאליות המדהימה של מילותיו של ברני טופין וליצור בלדת פופ קליטה". בלדות פופ קליטות הן הכישרון של ג'ון, אבל . טאקר מזכיר בחיוב את חזרתו של פול בקמסטר, וכותב כי כאשר עבודתו מוּחלת על הלחנים המפולפלים של ג'ון, היא "יוצרת כמה רגעים נעימים: 'Please' מנגן כמו בלדת ביטלס מוקדמת, ויש תמציתיות עפיצה ל־'House' שהופכת אותו לאחד משירי אני־בודד־בבקשה־חבק־אותי הטובים ביותר של ג'ון". טאקר מציין גם את "Pain" כשיר בולט. באופן כללי מציין טאקר שהאלבום מוצא את ג'ון ב, ומוסיף שהוא "מיואש מטופין", אך מחמיא שוב לג'ון.
רוברט הילברן מ"לוס אנג'לס טיימס", כותב שבאלבום ג'ון וטופין היו שיטתיים בהתקרבות לאלבומי ציוני הדרך שלהם משנות ה־70 יותר מאשר כל האלבומים שמאז "Blue Moves" שמ־1976. הוא מתאר את האלבום כעבודה בעלת , וכותב שברובו הוא .
במגזין "מוזיקה &amp; מדיה" נכתב כי המפיק גרג פני , וש"הבלדה המפוארת 'Believe' כבר שימשה כשטיח האדום שעליו הוא פסע הישר לזרועותיהם של עורכי המוזיקה. מי ייתן והוא יחזור על כך עם 'Latitude', הרצועה ה'פנית' ביותר, שכמו כן ג'ורג' מרטין עיבד אותה".
פיטר גלווין מ"רולינג סטון" כתב שמאז "Blue Moves" שמ־1976, חוסר היציבות של ג'ון גרם להתייחס אליו על בסיס שיר אחר שיר. . את השיר "Please" מתאר גלווין כ"מקסים", שיר "סקסי ורומנטי ככל שיר רית'ם אנד בלוז איטי מלוכלך ומרושע". הוא מוסיף שהאלבום יותר מבוסס גיטרה מאשר כל אלבום מאז "Rock of the Westies" (1975), ושיש בו (הוא מציין שהרבה מהאלבום הוקלט חי באולפן). . גלווין מציין שירים קצביים יותר, כמו "Pain" ושיר הנושא, ש. בנוגע למילים (אותן כתב טופין), גלווין מבקר את הבנאליות והקלישאות שבכמה שירים, אף שלדעתו על פי רוב טופין "פעל כשורה" עם ג'ון. גלווין מסכם שחרף הבעיות האלה האלבום הוא , אחד שמראה מוזיקאי .
השמטות.
במהלך ההקלטות הוקלטו 20 שירים, רבים מהם הושמטו מהעריכה הסופית: "Building a Bird", "Leaves", "Hell", "Skin", "Tick-Tock", "Undone", "Red", "Live Like Horses", גרסה חלופית ל־"Belfast" וגרסה חלופית ל־"Believe". גרסה של "Live Like Horses" נכללה באלבום האולפן הבא, "The Big Picture". "Red" יצא לימים באלבום האוסף הצרפתי (שהיה אלבום צדקה לאיידס), "Sol En Si". את "Building a Bird" הקליט לתקליטור שהוציא ב־2001 (ביפן בלבד) "Move the Universe".
ירגזי פיליפיני
ירגזי פיליפיני (שם מדעי: "Pardaliparus elegans") הוא מין של עוף ממשפחת הירגזיים האנדמי לאיי הפיליפינים והוא אחד משלושה מינים מהמשפחה שאנדמיים לפיליפינים ביחד עם ירגזי פלאוואני ("Pardaliparus amabilis") שאנדמי לאי פלאוואן וירגזי לבן-מצח ("Sittiparus semilarvatus") האנדמי לאיים מינדנאו ולוזון.
מאפיינים חיצוניים.
הירגזי הפיליפיני הוא ציפור שיר קטנה; אורכו 11.5–12 ס"מ ומסתו 12–15 גרם. הירגזי הוא בעל גחון ולחיים צהובים בוהקים, וסנטר, כיפה וכנפיים שחורות. על הכנפיים נקודות לבנות קטנות בשורות. הזנב שחור עם שוליים לבנים ושני כתמים לבנים בשני צדדיו. הגב אפור ירקרק כהה. על העורף יש כתם צהוב. הנקבה דומה לזכר אם כי דהויה במקצת, ויש לה סנטר צהוב ומעין "שפם" שחור. אורך הכנף 61–70 מ"מ; אורך הזנב 35–43.5 מ"מ; אורך המקור 9–11 מ"מ; אורך כף הרגל 16–18.5 מ"מ. השרת הנוצות מתרחשת בתחילת החורף (דצמבר–ינואר).
השיר מורכב משריקה בתדר בינוני, שמלווה בשני תווים גבוהים, מה שנשמע כ–"צ'ווו צ'יט־צ'יט! צ'ווו צ'יט־צ'יט!". הירגזי גם משמיע קריאות צורמות שנשמעות כחריקה.
התנהגות.
הירגזי הפיליפיני חי בזוגות או קבוצות קטנות הכוללות עד שמונה ירגזים. לעיתים הוא מחפש מזון בלהקות מעורבות של עלוויות, זנבני מניפה וסיטות. לא הרבה ידוע על תזונת הירגזי, אם כי היא כוללת פרוקי רגליים קטנים (חרקים, עכבישים, מרבי רגליים וכו'), פגיות, זרעים ופירות. הירגזי הפיליפיני לא נוטה לנדוד.
ידוע מעט מאוד על רביית הירגזי הפיליפיני. עונת הרבייה מתחילה בינואר ונמשכת עד יוני. עופות שבונים את קינם נצפים החל ממרץ ופרחונים – באפריל. בלוזון עופות צעירים נצפו ממרץ ועד נובמבר, ובמינדנאו הם נצפו מאפריל ועד אוקטובר. הירגזים מקננים בחלל בעץ. הקן בנוי מטחב וזרדים.
תפוצה ובית גידול.
הירגזי הפיליפיני אנדמי לאיי הפיליפינים. הוא חי ביערות גשם טרופיים ובשטחים חקלאיים עד ל–2,480 מטרים מעל פני הים. טווח התפוצה (כ–844,000 קמ"ר) של מין זה גדול, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח. גודל האוכלוסייה לא כומת, אך לא סביר שהוא מתקרב לסף סכנת ההכחדה על פי קריטריון גודל האוכלוסייה. מגמת האוכלוסייה יציבה, ועל כן אין ירידה מהירה מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. על כן, הירגזי הפיליפיני מסווג כמין ללא חשש.
טקסונומיה.
הירגזי הפיליפיני שויך בעבר לסוג ירגזי ("Parus"), וסווג מחדש לסוג פריפרוס ("Periparus") ב-2005, אך הועבר לסוג פרדליפרוס ("Pardaliparus") ביחד עם המינים ירגזי פלאוואני ("Pardaliparus amabilis") וירגזי צהוב-בטן ("Pardaliparus venustulus").
העץ הפילוגנטי של הסוג פרדליפרוס, על פי יוהנסון ואחרים (2013):
תת־מינים.
לירגזי הפיליפיני תשעה תת־מינים:
ILGA-Europe
"ILGA-Europe" הוא האזור האירופי של האיגוד הבינלאומי ללסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנס ואינטרסקס (ILGBTIA) בעודו משמש כארגון תמיכה לשיפור מעמד זכויותיהם של לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים ואינטרסקס (LGBTI) ברמה האירופית. החברות בו כוללת מעל 500 ארגונים מרחבי אירופה ומרכז אסיה בעודו מוגדר במעמד מייעץ במועצה הכלכלית-חברתית של האו"ם ומעמד השתתפותי במועצת אירופה.
בכל חודש מאי, "ILGA-Europe" מפרסם את סקירת "Rainbow Europe" מטעמו, לציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה הסוקר את מצב זכויות האדם ומעמד חייהם של אזרחי להט"ב בכל מדינה אירופית.
היסטוריה.
הקמה.
"ILGA-Europe" נוסד בשנת 1996, כאשר ארגון האם שלו, האיגוד הבינלאומי ללסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנס ואינטרסקס, הקים אזורי פעולה נפרדים בעודו לקח על עצמו את האחריות לתמיכה בפיתוח חברי קהילות הלהט"ב ברחבי אירופה לרבות בקרב רשת טרנסג'נדר אירופה, "Inter-LGBT", האיחוד האירופי, מועצת אירופה והארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.