כל מעשיה מספרת פרק נוסף בהתמוטטות של החברה העירונית. כשבני האדם נוטשים את הערים, משפחות הופכות למבודדות יותר ויותר זו מזו. ברוס ובסטר מעניק לכלבים את יכולת הדיבור וראייה טובה יותר, בעזרת ניתוח. התמוטטות הציבילזציה מאפשרת לגאונים מוטנטים לגדול ולהתפתח בלי להיות כבולים למשטר החברתי הקיים. מוטנט בשם ג'ו ממציא דרך שבה הנמלים יכולות להישאר פעילות כל השנה, בלי להתחיל מחדש את בניית החברה שלהן בכל אביב. במשך הזמן, הנמלים בונות חברה תעשייתית. ג'ו חסר המוסר בועט בתל הנמלים, שכן הוא השתעמם מהמשחק. כתוצאה מכך, הנמלים בונות מושבות גדולות יותר ותעשייתיות יותר.
מעשיה מאוחרת יותר מספרת על תחנת מחקר על פני כוכב הלכת צדק. סיפור זה, שבמקור פורסם תחת השם Desertion ("עריקוּת") ב-1944, היה אחד הסיפורים הראשוניים לדון ב-pantropy, כלומר שינוי האדם על מנת להתאים לכוכב לכת זר; זאת, בניגוד להארצה - שינוי כוכב הלכת כך שיתאים לאדם. צדק של סימאק הוא גיהנום קפוא, שטוף רוחות ומאכל-כל; מקום בו רק טכנולוגיה עילית מאפשרת את קיומה של תחנת המחקר. מדענים עוברים התמרה כדי שיוכלו לעזוב את תחנת המחקר וללמוד על כוכב הלכת, אך אף אחד מהם אינו חוזר לתחנה. לבסוף, מנהל התחנה פאולר מתנדב לעבור את ההתמרה בעצמו, ולוקח עמו את טאוזר, כלבו הזקן, עייף ומוכה פרעושים.
הם עוזבים את התחנה בצורתם החדשה וחווים את צדק כגן עדן. טאוזר נפטר מבעיות הפרעושים ומהגירודים והוא יכול לדבר עם מי שהיה בעליו באופן טלפתי. כמו המדענים שלפניו, גם מנהל התחנה פאולר אינו מוכן לחזור לצורת אדם.
בסופו של דבר הוא כן חוזר, על מנת לשתף עם בני האדם את תגליותיו. זה נראה בלתי אפשרי - כיצד יוכל להסביר לבני אדם את הפלא שהוא וטאוזר חווים על צדק? שוב מתערב ג'ו המוטנט. לג'ו יש גישה לתכסיס המאפשר לאנשים להבין אחד את השני יותר טוב. כל בני האדם לומדים את האמת אודות צדק, ורובם בוחרים לעזוב את כדור הארץ, להגר לצדק, ולזנוח את צורת האדם.
חזונו של סימאק לאפוקליפסה האנושית הוא בלתי רגיל - לא חזון של הרס אלא של בדידות.
עשרת אלפים שנה מאוחר יותר, לג'נקניס יש גוף חדש. בעת הזו, ציוויליזצית הכלבים, פציפיסטים וצמחונית, כבר ממלאת את כל כדור הארץ, והיא כוללת מיני בעלי חיים אחרים, אשר הכלבים החלו לחנך. כל החיות חכמות, ונראה שסימאק רומז שהחיות היו חכמות מקדמא דנן, אלא שהאדם סירב להבחין בכך. הכלבים מחלקים מזון לכלל החיות, כך שאפילו הטורפים אינם הורגים יותר. הכלבים גם מחפשים דלתות לעבור בין "ממדים" - בין גרסאות שונות של כדור הארץ. יצור ממימד אחר חודר לכדור הארץ, ובטרם הוא בורח חזרה לעולמו, מוחו הטלפאתי החדש של ג'נקינס מאפשר לו ללמוד מהיצור כיצד לנוע בין הממדים. ג'נקינס, משוכנע שהגזע האנושי אינו יכול לחיות בדו קיום עם שאר החיות, משתמש בידע זה כדי להעביר את בני האדם הנותרים לעולם אחר.
5000 שנה מאוחר יותר, בני האדם נכחדו כמעט כולם, וג'נקינס חוזר לבדו לכדור הארץ המקורי, במעשיה האחרונה בספר, ג'נקינס מוצא שהכלבים מתקשים להתמודד עם עיר הנמלים הענקית, אשר גדלה תמיד ומשתלטת על כל כדור הארץ. ג'נקינס נוסע לז'נבה, שם קבוצה קטנה של בני האדם הנותרים ממתינים לנצח בהקפאה קריוגנית. הוא שואל אחד מבעליו לשעבר, בן משפחת ובסטר, כיצד לטפל בנמלים. לובסטר יש פתרון אנושי קלאסי - פתיון מורעל פועל באיטיות. ג'נקינס מודיע לכלבים שאין לאדם פתרון להתמודדות עם הנמלים, ועובר יחד איתם לכדור-ארץ חדש.
הסיפורים נכתבו בעידן שאחרי מלחמת העולם השנייה, ומשקפים את הגישה לפיה בני האדם אינם מסוגלים לחיות בשלום זה עם זה. בספר עובר המסר לפיו האדם הוא אגרסיבי מיסודו ולא ניתן יהיה לתקן פגם זה לעולם.
"אפילוג".
סימאק כתב את המעשיה התשיעית והאחרונה בסאגה בשנת 1973, עשרים ושתיים שנה אחרי הפרק הקודם (הסיפור נכתב במיוחד לאסופה לזכר העורך ג'ון וו' קמפבל, שעבורה כתבו כמה מהסופרים הגדולים של "תור הזהב").
ג'נקינס חזר לכדור הארץ המקורי. הוא גר בבית ובסטר הישן, מוקף מכל עבריו בעיר הנמלים המתה. חללית מגיעה לקחת אותו לעולם הרובוטים. ג'נקינס שובר קירות בעיר הנמלים ומוצא שם רק המון פסלים של אותו מוטיב - מגף אנושית הבועטת בתל נמלים.
פרסים והשפעה.
הספר זכה בפרס International Fantasy Award בשנת 1952.
לספר הייתה השפעה משמעותית על המרקסיסט הצרפתי Henri Lefebvre ועל חברים בקבוצת האוונגרד Situationist International, אשר השתמשו בסיפור כנקודת מוצא לדיון בשאלה כיצד יוכל האדם לשרוד בעולם ללא עבודה.
גרשון פלוטקין
גרשון פּלוֹטקין (1917 – 12 בינואר 1992) היה במאי ושחקן ישראלי, במאי הבית של התיאטרון הקאמרי במשך שנים.
ביוגרפיה.
פלוטקין נולד במוסקבה ב-1917, בבית ציוני, ועלה לארץ ישראל בשנת 1924. אביו, נחום פלוטקין (1891–1960), היה עובד קופת חולים כללית בתל אביב. פלוטקין בוגר בית הספר היסודי "בלפור" בתל אביב.
בשנת 1935 למד בסטודיו למשחק שליד תיאטרון הבימה בהדרכתו של צבי פרידלנד, ולאחר מכן המשיך בלימודי בימוי בניו יורק אצל ארווין פיסקטור. לאחר שובו לארץ פגש את סשה ארגוב, ויחד ביימו, כתבו והלחינו הצגות בקיבוצים.
פלוטקין הכשיר עצמו כקרטוגרף ובשנת 1941 הצטרף לשורות מחלקת המיפוי של "ההגנה". בהמשך נישא לגליליה קטינקא (ילידת 1917 כמותו), בתם של יהודית ושל ברוך קטינקא (ממייסדי הארגון).
לאחר שחרורו החל לעבוד בשנת 1950 כעוזר במאי ללאופולד לינדטברג בתיאטרון הקאמרי, ובנוסף עבד כחרט וקרטוגרף. אולם יכולותיו בשינון טקסטים הובילו אותו למלא עשרות תפקידי מחליף בהצגות. הוא עלה כ-1,000 פעמים על הבמה, ומילא יותר מ-60 תפקידים.
פלוטקין היה במאי הבית של תיאטרון הקאמרי, וכן ייעץ ארכיטקטונית על בניית אולמות התיאטרון, ניהל את הארכיון והיה חבר בהנהלה ובוועד הרפרטואר שלו. עם הצגותיו: "בגלל חגורה", "מריוס", "גנרל קישוט", "פיגמליון", "דון ז'ואן בגיהנום", "פונדק בדרך", "אנריקו", "קרא לי סיומקה", "מלכת שבא", "בעלת הארמון", "הקיצו ורננו", "אדם ואדם עליון"," מלחמת בני אור", "לעולם אין לדעת", "נדנדה בשניים", "מרי סטיוארט", "אדם לכל עת", "סיפור אוריה", "פונדק הרוחות", "אסתר המלכה", "כנרת כנרת", "טורא" ועוד.
פלוטקין השתתף בשנת 1954 בסרט "אבן על כל מיל" ובסרטים ותוכניות טלוויזיה נוספות.
גרשון פלוטקין נפטר בראשית שנת 1992 מהתקף לב והוא בן 74. נקבר בבית העלמין ירקון. הותיר אחריו את אלמנתו גליליה.
לאחר מותו החל איגוד השחקנים הישראלי להעניק מלגה על שמו, והתיאטרון הקאמרי קרא על שמו את הארכיון שניהל.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
TEC-9 הוא אקדח חצי אוטומטי מתוצרת חברת Intratec השוודית.
האקדח היה בשימוש בצבא ארצות הברית ובצבא שוודיה בין השנים 1981 עד היום.
לאחר טבח בית הספר בקליבלנד בשנת 1989 נכלל ברשימת כלי-הנשק האסורים של קליפורניה. האיסור גרם להפסקת היצור, והחברה פיתחה דגם חדש בשם AB-10 בעל יכולות אש מופחתות.
קישורים חיצוניים.
הדף של האקדח באתר World Guns
גומש
דיוגו גומש
21st Century Schizoid Man
21st Century Schizoid Man (בעברית: האדם הסכיזואידי של המאה ה-21) הוא שיר מאת להקת קינג קרימזון, אשר פתח את אלבום הבכורה שלהם In the Court of the Crimson King והיה לפורץ דרך בתחומים רבים, גם בשל הליריקה שלו אך בעיקר בשל היותו חדשני ומהפכני מוזיקלית.
הפקה.
השיר הוקלט ב-20 באוגוסט 1969, באולפני חברת Island Records הבריטית. השיר יועד להשתחרר קודם כל כסינגל, לפני יציאת האלבום. בניגוד לשירים אחרים באורך זה שמוקלטים בכמה 'סשנים' ויכולים לקחת ימים או אפילו שבועות עד ליצירת ההקלטה המושלמת, "21st Century Schizoid Man" הוקלט בפעם אחת בלבד. יתרה מזאת, בגרסה המקורית שהוקלטה היו עוד שתי דקות שלמות של נגינה אינסטרומנטלית, אך הן הושמטו בשלב העריכה. ב-21 באוגוסט אותה שנה (היום שלמחרת ההקלטה) הקליטו איאן מקדונלד, רוברט פריפ וגרג לייק מספר ערוצים נוספים בהם קולות רקע, גיטרה שנייה, כלי נשיפה ועוד, אך מלבד זאת השיר לא עבר עריכה נוספת.
לבסוף השיר יצא כסינגל ב-12 באוקטובר, יומיים לאחר צאת האלבום. השיר זכה להצלחה מרובה, ויצא כתקליט בפני עצמו עם עטיפה ייחודית שבה מופיע ציורו של האדם הסכיזואידי הצורח באימה (שמופיע לכל גודל עטיפת האלבום המלא) בקטן, ומעליו הכיתוב "Epitaph", שמו של סינגל אחר מהאלבום.
מילות השיר.
השיר, שכתב פיטר סינפילד, מדבר על "האדם הסכיזואידי", דמות של אדם מבולבל ומנותק שחי בעולם של המאה ה-21, שרוי מלחמות ומשברים. השיר מעביר למאזין את עולמו המסויט של האדם הסכיזואידי, שחי בין מתקפה אחת לאחרת, בין מלחמה למלחמה, והוא אינו יודע איך לברוח מכל זה.
הליריקה בשיר נכתבה בצורה חכמה ולא ברורה, כאשר במשך שלושה בתים המפוזרים בשיר במרווחים גדולים, נותן הטקסט כמה תמונות לא ברורות ("מצעד לוויות של פוליטיקאים / חפים מפשע נאנסו באש נפאלם") המעידות על עולם אפוקליפסטי שבו שורר כאוס תמידי. בכל בית, לאחר שלושה משפטים שלא קשורים זה לזה, מגיע המשפט "האדם הסכיזואידי של המאה ה-21", שבעצם נותן למאזין לנסות להבין בעצמו את משמעות המשפטים על אותה דמות. בבית השלישי והאחרון המילים מתייחסות במפורש לאדם הסכיזואידי, ומעבירות ביקורת על מגוון נושאים כמו תרבות הצריכה ודיכוי האומנות ("זרע המוות, תאוות בצעו של העיוור / משוררים מורעבים, ילדים מדממים / שום דבר שיש לו הוא לא באמת צריך / האדם הסכיזואידי של המאה ה-21"). כך, מבין המאזין כי האדם הסכיזואידי הוא בעצם כל אדם במאה ה-21.