פרידה הייתה בתו של עורך הדין יוסוף זולפיקאר (מאוחר יותר השגריר המצרי הראשון בשושלת פהלווי) והייתה בת למשפחת אצולה מצרית באלכסנדריה. אמה של פרידה הייתה משרתת של נזלי סברי, רעייתו המלכותית של פואד הראשון, מלך מצרים ומכאן שפרידה הייתה מקורבת למשפחת המלוכה המצרית. בשנת 1937, בעת הצטוותה עם משפחתה לטיול של משפחת המלוכה באירופה, פגשה לראשונה ביורש העצר, לעתיד פארוק, מלך מצרים.
פארוק ופרידה התחתנו בשנת 1938 ופרידה הייתה אהובה על ידי העם מכיוון שלקחה על עצמה תפקיד כשל הגברת הראשונה והעבירה כספים רבים לארגוני צדקה. כמו כן העבירה כספים לארגון הסהר האדום. פארוק, אשר היה בעל אופי בוגדני ביחסיו לנשים, התגרש מפרידה בשנת 1948 בטענה כי לא הולידה לו בן יורש ורק בנות. הגירושים מפרידה היו סיבה מרכזית לירידת הפופולריות של שושלת מוחמד עלי והמלך פארוק בראשה בעיני העם.
בשנת 1952, לאחר נפילת המוסד המלוכני עקב מהפכת הקצינים החופשיים, פרידה נותרה במצרים ונבצר ממנה להיפגש לעיתים קרובות עם בנותיה שעברו לגלות עם אביהן באיטליה. מאוחר מכן הורשתה פרידה לבקר את בנותיה יותר לאחר שאלו עברו לשווייץ. פרידה נודעה בכך שנהגה לצייר רבות וקיבלה תמיכה מדודה, מחמוד סעיד. לאחר הפלת המלוכה התפרנסה ממכירת ציוריה למוזיאונים לאומיים וניהלה תצוגות איורים במדריד, מיורקה, פריז, ז'נבה, בולגריה וטקסס לאורך שנות ה-70 ושנות ה-80.
פרידה התגוררה במצרים עד 1963, לאחר מכן נסעה ללבנון ומשם עברה לשווייץ ובהמשך לפריז, שם השתכנה. בשנת 1982 היא חזרה למצרים וחיה שם את חייה ללא מותרות, בדירה פשוטה בקהיר, וכן קיימה תערוכת אמנות שכותרתה "אלף חזונות וחזונות". היא נפטרה בקהיר ונקברה שם, ועם מותה הגיעו שלוש בנותיה ללווייתה.
משפחתה.
מנישואיה עם פארוק נולדו לזוג שלוש בנות. לאחר גירושה בשנת 1948 העליל עליה פארוק על כך שלא נתנה לו בן יורש בשונה מאשתו השנייה, שמנישואים איתה נולד בנם היחיד, לעתיד פואד השני, מלך מצרים. להלן בנותיה של המלכה פרידה:
שרה לוקאס
שרה לוקאס (באנגלית: Sarah Lucas, נולדה ב-1962) היא אמנית בריטית, החברה בתנועת "אמנים בריטים צעירים". מרבית עבודותיה משלבות צילום, קולאז' ורדי מייד.
ביוגרפיה.
נולדה בשנת 1962 בלונדון. היא השלישית מבין ארבעה אחים. אביה היה חלבן ואימה עבדה בניקיון ובגינון. המשפחה התגוררה בדיור ציבורי באיזלינגטון, צפון לונדון.
עזבה את בית הספר בגיל 16, התפרנסה מעבודות זמניות ודמי אבטלה. לאחר שעברה הפלה בגיל 17, יצאה לטיול בטרמפים ברחבי אירופה עם בן זוגה באותה עת. כששבה לאנגליה החלה לעבוד במשחקיה, ולאחר ששמעה מאחד מעמיתיה לעבודה על לימודיו בבית ספר לאמנות, החליטה שגם היא מעוניינת ללמוד אמנות.
בשנת 1982 למדה לוקאס ב - "Working Men’s College" ושם יצרה תיק עבודות בעזרתו התקבלה לקולג' לדפוס בלונדון בשנת 1983. בין השנים 1984–1987 למדה בגולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון. במהלך לימודיה שם הכירה את דמיאן הירסט, אנגוס פיירהרסט וג'יליאן ווירינג, עמם הקימה מספר שנים לאחר מכן את תנועת אמנים בריטים צעירים.
יצירתה.
ביצירותיה משתמשת לוקאס בסאטירה על התרבות הבריטית ועל סטריאוטיפים מגדריים. היא עובדת בטכניקות כגון רדי מייד, צילום ומיצב שבהן משולבות לא אחת רמיזות פרוידיאניות והתייחסויות פרובוקטיביות למיניות ומגדר.
ברבות מיצירות המיצב של לוקאס משולבים חפצים מחיי היום יום, כגון רהיטים, פריטי לבוש, סיגריות ואף ירקות ופירות. בשימוש זה בחפצים המוכרים שואפת לוקאס לאתגר נורמות חברתיות ולהתייחס באופן ביקורתי והומוריסטי לנושאים כגון גוף, מגדר ותשוקה.
בשנת 1993 הקימה לוקאס יחד עם האמנית טרייסי אמין את "החנות", פרויקט שבו שיווקו ומכרו את יצירותיהן. השתיים שכרו חנות במזרח לונדון, באזור בריק ליין, ושם מכרו יצירות שונות שלהן, בהן ספלים ומאפרות עם הדפסי הפנים שלהן או של אמנים אחרים, כגון דמיאן הירסט, וכן חולצות וסיכות עם סלוגנים שחיברו. את היצירות מכרו החל ממחיר של כחצי פאונד ועד לכמה מאות ליש"ט. בין היצירות שנמכרו נכללו הדפסים וקולאז'ים של לוקאס, שבהם השתמשה בדימויים מתוך צהובונים כדי להעלות ביקורת על מיזוגיניה שהייתה נפוצה אז באותם עיתונים. באותן יצירות היא עשתה שימוש גם בדימויים נוספים מתוך התרבות הפופולרית באופן הומוריסטי וביקורתי.
תוך זמן קצר זכתה "החנות" לפופולריות רבה, שתרמה גם להחייאתו מחדש של אזור מזרח לונדון בקרב צעירים באותו זמן. החנות פעלה במשך כשישה חודשים ונסגרה בערב חגיגי שבו חגגו האמניות גם את יום הולדתן השלושים.
בשנת 1999 יצרה סדרת צילומים בשם "דיוקנאות עצמיים", סדרת דיוקנאות שבהם היא מוצגת במצבים מתריסים והומוריסטיים. ביצירות אלה לוקאס משתמשת בחזרתיות בדימויים של עצמה, דרכם היא מאתגרת תפישות אודות מגדר וזהות. היא גם משתמשת במחוות גבריות באופן מכוון כדי לערער על מוסכמות מגדריות.
אחד המוטיבים המרכזיים ביצירות אלה הוא הסיגריה, המופיעה בכל העבודות בסדרה. כמו כן, לוקאס השתמשה ביצירות אלה בתשומת הלב הציבורית ויחסי הציבור שלהם זכתה עד אותה עת והתייחסה באופן סאטירי לממסד האמנותי ששאף להשתמש בה וביצירותיה כדי לזכות ברווחים ולקבל פרסום רב יותר.
דיוקנאות אלה נרכשו על ידי גלריות ומוזיאונים שונים ומוצגים בין היתר במוזיאון טייט וגלריות הדיוקנאות הלאומית בבריטניה.
עם האמנים הבריטים הצעירים.
לוקאס הייתה אחת מחברי קבוצת "אמנים בריטים צעירים" שפעלה בלונדון החל מסוף שנות השמונים, שנודעה ביצירות ותערוכות פרובוקטיביות שזעזעו את הקהל ומשכו תשומת לב רבה מצד התקשורת. יחד עם לוקאס נכללו בקבוצה אמניות ואמנים כגון דמיאן הירטס, רייצ'ל וייטריד, מייקל לנדי, אנגוס פיירהרסט ואמנים נוספים. רבים מאותם אמנים, ובהם לוקאס, למדו יחד בקולג' גולדסמית' וכך הכירו לראשונה.
בין היצירות של לוקאס בתערוכה פריז (Freeze) בשנת 1988 נכלל המיצב "שתי ביצי עין וקבב", שכלל שולחן שעליו הונחו ביצים מטוגנות ומנת קבב בפיתה, באופן שמדמה עירום נשי. הביצים בושלו מחדש מדי יום במשך התערוכה. ביצירה ניתן לראות את השימוש בחפצי יום יום ומוצרי מזון שבהם משתמשת היוצרת במיצבים ופסלים אחרים שלה בהמשך דרכה.
בתערוכה הקבוצתית של האמנים הבריטים הצעירים "סנסציה" (Sensation) משנת 1997, הציגה את הפסל "או נאטורל" (Au Naturel) שבו בחרה שוב בדימויים פרובוקטיביים והומוריסטיים של מיניות ומגדר. הפסל כולל מזרן ישן ששעון על קיר ועליו מונחים ירקות, פירות וחפצי יום יום באופן מטפורי לעירום גברי ונשי. השימוש המופגן והמוחצן במיניות ביצירה נועד לערער על מוסכמות מקובלות של אמנות נשית.
תערוכות.
בין תערוכות היחיד של לוקאס:
יחסי ונואטו–ספרד
יחסי ונואטו–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין ונואטו וספרד.
יחסים היסטוריים.
בשנת 1606 היה פדרו פרננדס דה קירוס, מגלה הארצות פורטוגזי שפעל עבור בית המלוכה הספרדי, האירופאי הראשון שהגיע לאיים. הוא האמין שהגיע לטרה אוסטרליס ולפיכך כינה את הארכיפלג בשם "לה אוסטריאליה דל איספיריטו סנטו" (La Australia del Espíritu Santo; בספרדית: "הארץ הדרומית של רוח הקודש") והקים על האי אספיריטו סנטו מושבה קצרת ימים בשם נואבה חרוסלן ("ירושלים החדשה").
יחסים דיפלומטיים.
ספרד מקיימת יחסים דיפלומטיים עם ונואטו מאז 30 באפריל 1981. ב-14 במאי 2006 נערכו חגיגות לציון 400 שנה לגילוי האיים בידי ספרד.
שיתוף פעולה.
היחסים הדו-צדדיים, מבחינה פוליטית ומסחרית, בין ספרד לוונואטו הם מועטים, בעיקר במסגרת שיתוף הפעולה של האיחוד האירופי עם ונואטו באמצעות תוכניות קרנות הפיתוח והסכם השותפות הכלכלית. המדינה נמצאת בסמכותה של שגרירות ספרד בקנברה, והעניינים הקונסולריים מטופלים מהקונסוליה הכללית של ספרד בסידני, וכן בקונסוליית כבוד של ספרד בפורט וילה.
עדינה בר-און
עדינה בר-און (נולדה ב-19 בדצמבר 1951) היא אמנית מיצג ישראלית. החומר המרכזי בעבודותיה של בר-און הם גופה וקולה, דרכם היא בוחנת נושאים כמו זהות ודפוסי התנהגות בחברה. בר-און נוהגת לשתף את הצופה בעבודה ובכך מבקשת לעורר אצלו ביקורת ואחריות למתרחש סביבו. בר-און פעילה בתחום המיצג קרוב לחמישה עשורים.
ביוגרפיה.
עדינה בראון נולדה בכפר בלום. בין השנים 1964–1969 שהתה בר-און עם משפחתה בארצות-הברית, שם למדה בתיכון יהודי-ליברלי ונחשפה לרוח החופשית של שנות ה-60. בתקופה זו היא התחילה לצייר. ב-1969 חזרה בר-און עם הוריה לישראל ולמדה במכון אבני אצל הצייר יחזקאל שטרייכמן. בין השנים 1970–1974 למדה בר-און אמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ושם התנסתה לראשונה במדיום המופע (פרפורמנס). ב-1973 בשנתה השלישית ללימודים קיימה את המופע הראשון שלה. בר-און זכתה לתגובות מעורבות בנוגע למדיום החדש שבו היא פעלה, אך נדרשה לפעול במדיומים המקובלים כדי לסיים את לימודיה. בר-און חזרה לצייר, אך המשיכה להופיע בבמות אחרות מחוץ ללימודים. לאחר לימודיה הפך המיצג למדיום המרכזי בעבודתה.
במשך השנים בר-און הציגה את עבודותיה בבמות רבות: במוזיאונים, בגלריות ובפסטיבלים בישראל ובעולם. בר-און לימדה תקשורת חזותית ומיצג, בבצלאל ובמכללת תל-חי.
בר-און נשואה לקדר דניאל דייוויס. מתגוררת בתל אביב.
יצירה ומופעים נבחרים.