סאדאת ח'אן, המושל של אודה (כיום איודהיה באוטר פרדש), הפך לעצמאי בכל מלבד שם; בני שבטי הרוהילה האפגניים הפכו את עצמם לאדונים ברוהילקהאנד (דרום מזרח לדלהי); מושל בנגל שילם רק מחווה שנתית לקיסרות בדלהי; ומנהיגי האימפריה המראטהית, תחת פיקודו של הפשווה (ראש ממשלה) באג'י ראו הראשון, הפכו לעצמם לשליטים בפועל של חבלי הארץ גוג'ראט, מאדהיה פרדש, ראג'סטאן ועוד. בשנת 1737 הגיעו המראטהים לשיאם כאשר פשטו על העיר דלהי. גם לאחר נפילת האחים סייד בשנתיים הראשונות לשלטונו, מוחמד שאה העביר במידה רבה את סמכויות השלטון לשריו, שתחתם התפרקה האימפריה. מוחמד שאה הנהיג מספר מלחמות נגד המראטהית, במסגרתם עליונותם של האחרונים על המוגולים בחזית ההשפעה על מרכז תת-היבשת הפכה ברורה.
בשנת 1739 השאהנשאה של ממלכת פרס תחת שלטון השושלת האפשארית, נאדיר שאה, ניצל את חולשת השמירה המוגולית על הגבול בבלוצ'יסטן וח'ייבר פח'טונח'ווה בשביל לפלוש. נאדיר השתמש בעובדה שמוחמד שאה נתן מחסה לאויביה האפגנים של פרס בתור תירוץ למלחמה. בקרב על מעבר ח'ייבר, הכוחות הפרסים המועטים תחת נאדיר שאה הביסו את צבא האימפריה המוגולית והתקדמו לעבר דלהי דרך חבל פנג'אב. לאחר כיבוש דלהי בידי הצבא הפרסי האזרחים יצאו בהתקוממות ובתגובה צבאו של נאדיר שאה בזז את הבירה המוגולית ולקח את אוצרותיה יקרי הערך. נאדיר המשיך את התקדמות צבאו הרבה מעבר לדלהי ועמק הגנגס עד לחופי מפרץ בנגל. היה על מוחמד שאה לוותר על 700,000,000 רופים הודים ובנוסף גם יהלומי הקוהינור והדריאהינור וכס הטווס הקיסרי למען עזיבת הצבא הפרסי את ארצו. הפלישה הפרסית הביאה לשקיעת המוגולים ממעמד של מעצמה.
במרץ 1748 ניצח הצבא המוגולי תחת מוחמד שאה את השליט האפגני אחמד שאה דוראני, שליט האימפריה הדוראנית בקרב מנופור בסירהינד, וכך השיג הצלחה צבאית בשנותיו האחרונות. הידיעה על כמות האבדות למוגולים בקרב הביאה את מוחמד שאה לחלות והוא נפטר תוך מספר ימים עקב צער. הלווייתו התאפיינה בביקורם של אימאמים ממכה.
פטרון אומנות.
בעודו משרת בתפקיד ריבון עם שקיעת הכוח הפוליטי המוגולי, מוחמד שאה התגלה גם כפטרון נבון, כאשר הוא העסיק אמני ציור כגון נידה מל וצ'יטרמן, שעבודות הציור שלהם כללו איורים של דיוני חצר המלוכה, פעולות של הקיסר וחיי החברה בבירה דלהי. בנוסף להקמתו של מוסד האיור האימפריאלי, ניהל מוחמד שאה רנסאנס תרבותי ואינטלקטואלי יוצא דופן. משורריה וצייריה של דלהי גדלו בתהילתם במהירות ככל שיוקרת הצבא פחת. מוחמד שאה נהג ליצור מפגשי תרבות של חוקרים, תאולוגים ומיסטיקנים מהוללים, ושלל משוררים, מוזיקאים, רקדנים וציירים, החברה של דלהי התרחבה בתרבות של בתי קפה ומכוני ספרות. דלהי הייתה עשירה ותרבותית כשהייתה, אך נותרה חשופה בפני פלישותיהם של המראטהים והפרסים.
דורניה דו 228
מטוס דורניה דו 228 (בגרמנית: Dornier Do 228) הוא מטוס נוסעים המראה ונחיתה קצרה שפותח על ידי חברת דורניה שהחלה לייצר אותו בשנת 1981. בהמשך ייצור המטוס עבר לחברות אחרות.
פיתוח.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 חברת דורנייה בתמיכת ממשלת גרמניה פיתחה דגם כנף חדש. תחילה נערכו טיסות ניסוי במטוס Do 28D-2 ובסוף פותח דגם מטוס חדש עם מנועים של חברת "האניוול" האמריקאת. המטוס קיבל כל האישורים בדצמבר 1981 וביולי 1982 החל את השרות. בשנת 1983 נבנו שלושה מטוסים בכל חודש. בשנת 1985 נחתמה חוזה לפיו ידע לייצור המטוס עבר להודו. עד לשנת 2014 בהודו נבנו 125 מטוסים מדגם זה וזאת בנוסף ל-245 מטוסים שנבנו בגרמניה.
בשנת 2002 בגרמניה החלו לייצר דגם חדש Do 228NG.
נכון ליולי 2018 בניצול היו 57 מטוסים. בנוסף לחברות אזרחיות המטוס נמצא בשרות בחיילות אוויר של מספר מדינות.
תאונות ותקריות.
לאורך השנים התרחשו כ-54 תאונות ותקריות במטוסים מדגם זה. התאונה הקטלנית ביותר התרחשה ב-24 בנובמבר 2019 בהמראה משדה תעופה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו כאשר נהרגו 20 אנשים במטוס ו-6 אנשים בקרקע. בשנת 1997 מטוס מדגם זה אבד במהלך נחיתה של טיסה 7601 של פורמוסה איירליינס.
פארק פתח תקווה ע&quot;ש איציק אוחיון
סרגיי טרטיאקוב
קולונל סרגיי אולגוביץ' טרטיאקוב (ברוסית: Сергей Олегович Третьяков; 5 באוקטובר 1956, מוסקבה – 13 ביוני 2010) היה קצין שירות ביון החוץ של רוסיה, שערק לארצות הברית באוקטובר 2000.
קריירת מודיעין.
טרטיאקוב היה קצין ק.ג.ב. ולאחר מכן סוכן שירות ביון החוץ שהוצב בניו יורק ובאוטווה, אונטריו, שבקנדה. מאז 1995 עבד בניו יורק בתפקיד סגן ראש תחנת ניו יורק בכיסוי של דיפלומט והמזכיר הראשון בנציגות רוסיה באו"ם. מאוחר יותר התגלה כי טרטיאקוב היה סוכן כפול והעביר סודות לוושינגטון, בסביבות שנת 1997.
דווח כי היה מקורב לסרגיי לברוב, שגריר רוסיה באומות המאוחדות באותה עת.
עריקה.
באוקטובר 2000 נעלם טרטיאקוב עם אשתו, בתו והחתול שלהם. הוא אמר לממונים עליו בסוכנות הביון הרוסית, בהצהרה, ש"התפטרותי לא תפגע באינטרסים של המדינה." רק בסוף ינואר 2001 דווח לראשונה על עריקתו על ידי סוכנות הידיעות AP. הידיעה פורסמה אז בתקשורת הרוסית, שדיווחה כי משרד החוץ של רוסיה מתעקש לקיים עמו פגישה קונסולרית כדי לוודא שהוא לא מוחזק בכוח על ידי הצד האמריקני.
ב-10 בפברואר 2001 התגלה, בהתייחס ל"כמה פקידים אמריקאים המכירים את המקרה", כי העריק "היה למעשה קצין בס.ו.ר., שירות ביון החוץ של רוסיה, יורשו של הק.ג.ב מהעידן הסובייטי" לפי הדיווחים, עיתוי החלטתו הושפע בחלקו ממות אמו ב-1997, בן המשפחה הקרוב האחרון שעדיין חי ברוסיה שהמדינה עלולה הייתה לאיים עליה.
עם עריקתו תודרך טרטיאקוב על ידי סוכנות הביון המרכזית ולשכת החקירות הפדרלית. הוא קיבל את אחת החבילות הפיננסיות הגדולות בארצות הברית שאי פעם ניתן לעריק זר, מעל 2 מיליון דולר ונשלח יחד עם משפחתו למקום מגורים חדש עם שם חדש במקום לא ידוע.
לאחר עריקתו.
מקומו נחשף על ידי העיתונאים הרוסים. אלכסיי וסלובסקי, כתב טלוויזיה, ראיין את טרטיאקוב בביתו בפלורידה לפני מותו.
בשנת 2007, טרטיאקוב ומשפחתו קיבלו אזרחות אמריקאית.
בראיונותיו שהתפרסמו בתחילת 2008 טען טרטיאקוב כי מעולם לא היו לו בעיות כלשהן כשהיה בשירות הק.ג.ב. / ס.ו.ר. והוא מעולם לא ביקש כסף מממשלת ארצות הברית; כל מה שקיבל עם עריקתו סופק על ידי ממשלת ארצות הברית, ביוזמתה.
הוא טען אז כי המניע העיקרי לעריקתו היה "הסלידה ההולכת וגוברת ממה שקורה ברוסיה" ואמר כי "ראיתי במו עיניי איזה סוג של אנשים שולטים במדינה. הגעתי למסקנה הבלתי הפיכה שכדי לשרת את אותם אנשים זה לא מוסרי, לא רציתי שום קשר איתם." מניע שני שהזכיר היה לספק עתיד טוב יותר לבתו "במדינה שיש לה עתיד".
ספרו.
בינואר 2008 העניק טרטיאקוב מספר ראיונות לפרסום ספר חוויותיו, Comrade J.: The Untold Secrets of Russia's Master Spy in America after the End of the Cold War (החבר J: הסודות הבלתי מסופרים של המרגל האמן הרוסי באמריקה לאחר תום המלחמה הקרה), שנכתב על ידי העיתונאי פיט ארלי. ארלי פגש לראשונה את טרטיאקוב דרך איש קשר מה-FBI בריץ-קרלטון בטייסונס קורנר, וירג'יניה; שני סוכני FBI ושני CIA הוקצו לטרטיאקוב כמלווים. שירות הביון הרוסי הגיב ליציאת הספר בכינויו "פרסום עצמי המבוסס על בוגדנות". הוצאת הספר בקנדה עוכבה על ידי המו"ל משיקולים משפטיים, כלומר האשמתו של טרטיאקוב כי חבר הפרלמנט השמרני לשעבר, אלכס קינדי, גויס על ידי קצין ביון רוסי בשגרירות רוסיה באוטווה וקיבל תשלום מספר פעמים בין 1992 ל-1993. כשקידם את ספרו אמר טרטיאקוב כי המודיעין הרוסי פעיל באותה מידה כמו בתקופות המלחמה הקרה, והוסיף כי הוא מקווה שספרו ישמש כ"קריאת השכמה" לאמריקאים.
טענותיו
מוות וטענות על הונאה.
אף על פי שטרטיאקוב מת ב-13 ביוני 2010, מותו לא הוכרז אלא ב-9 ביולי 2010. אשתו של טרטיאקוב ציינה את דום הלב כסיבת המוות האפשרית והכחישה בתוקף השערות להונאה שהושמעו בתקשורת, אך כינתה את מותו באופן בלתי צפוי למדי. על פי דו"ח חוקר מקרי מוות בפלורידה, טרטיאקוב מת לאחר שנחנק למוות מחתיכת בשר; גידול סרטני נמצא גם במעי הגס שלו.
כמה פרשנים רוסים פירשו את הערותיו של ראש ממשלת רוסיה ולדימיר פוטין, לגבי הגורל האולטימטיבי שמגיע ל"בוגדים" שנאמרו ב-24 ביולי 2010, בזמן שדיבר עם עיתונאים על המרגלים שנתפסו בארצות הברית בשנת 2010, כרמז מצועף דק למותו של טרטיאקוב.
נשק להשמדה המונית ברוסיה
הפדרציה הרוסית היא אחת מחמשת "מדינות הנשק הגרעיני" במסגרת האמנה על אי הפצת נשק גרעיני. עם כ-6,800 ראשי נפץ גרעיניים, לרוסיה יש את מלאי הנשק הגרעיני הגדול ביותר בעולם. בנוסף לנשק גרעיני, רוסיה הכריזה על ארסנל של 39,967 טונות של נשק כימי בשנת 1997. ברית המועצות אישרה את פרוטוקול ז'נבה ב-5 באפריל 1928 תוך הסתייגויות, שבוטלו ב-18 בינואר 2001. רוסיה חתומה גם על אמנת הנשק הביולוגי ואמנת הנשק הכימי. בברית המועצות היה מלאי שיא של 45,000 ראשי נפץ גרעיניים בשנת 1986. ההערכה היא כי בשנים 1949–1991 ייצרה ברית המועצות כ-55,000 ראשי נפץ גרעיניים. בתחילת 2019, יותר מ-90% מכלל 13,865 הנשק הגרעיני בעולם היו בבעלות רוסיה וארצות הברית.
נשק גרעיני.
היסטוריה.
העידן הפוסט סובייטי.
עם פירוק ברית המועצות בשנת 1991 נשק גרעיני סובייטי היה בארבע מהרפובליקות החדשות: רוסיה, אוקראינה, בלארוס וקזחסטן. במאי 1992 חתמו ארבע המדינות הללו על פרוטוקול ליסבון, והסכימו להצטרף לאמנה על אי הפצת נשק גרעיני, כאשר רוסיה היא המדינה היורשת לברית המועצות כמדינה גרעינית, ושלוש המדינות האחרות הצטרפו כלא גרעיניות.