הועידה הראשונה התקיימה בשנת 1957 בביתו של פילנתרופ אמריקאי בשם סיירוס איטון. בפגישה נכחו עשרים ושניים מדענים ממדינות שונות: שבעה מדענים מארצות הברית, שלושה מדענים מברית המועצות, שלושה מיפן, שניים מאנגליה, שניים מקנדה, מדען אחד מאוסטרליה, מדען אחד מאוסטריה, מדען אחד מסין, מדען אחד מצרפת, ומדען אחד מפולין. המדענים דנו ביתרונות ובחסרונות של פצצת האטום המתפתחת, ובאתיקה של שימוש בנשק כזה.
הפגישה השנייה כללה כמות דומה של חברים ובמהלכה דנו בדרכים להאטת מרוץ החימוש.
בתחילה הפגישות מומנו על ידי יוסף רוטבלט ולאחר מכן על ידי קרן מיוחדת.
תוכן הפגישות לאורך השנים.
לאורך השנים התווספו חברים נוספים לפגישות ומונה נשיא לוועידות - . תוכן הפגישות, אשר בתחילה התמקדו בנשק הגרעיני בלבד, התרחב לנושאים כמו מלחמה ביולוגית, ביטחון אירופה, מצב הטכנולוגיה העולמית, מצבן של מדינות לא מפותחות וכן ביטחון העולם כולו. לאורך כל הפגישות, ליוותה את המדענים השאלה "האם מאחריותם של מדענים להתעסק בנושאים הללו?".
פרסים.
בשנת 1995 הוענק פרס נובל לשלום לוועידת פגוואש ולמייסד יוסף רוטבלט (שכיהן גם כמזכ"ל וכנשיא במשך תקופה קצרה). הפרס הוענק לוועידה על המאבק למניעת הפצצה גרעינית ושימוש בנשק בפרט, ועל מאבק ודיונים למניעת מלחמה בכלל.
רשימת הקלעים המובילים בתולדות פלייאוף ה-NBA
רשימה זו מציגה את 25 שחקני ליגת ה-NBA אשר קלעו את מספר הנקודות הרב ביותר במשחקי הפלייאוף. הנתונים מתייחסים למשחקי הפלייאוף בלבד, כמקובל בליגת ה-NBA אשר מפרידה בין נתונים סטטיסטיים של העונה הסדירה לבין אלו של הפלייאוף.
לברון ג'יימס הוא השחקן המוביל את רשימת הקלעים עם 7,491 נקודות. מאז הקמת ה-NBA החזיקו בתואר "הקלע המוביל" עשרה שחקנים שונים: ג'ו פולקס (1947 – 1949), ג'ורג' מייקן (1950 – 1960), דולף שייס (1961 – 1962), בוב קוזי (1963), בוב פטיט (1964 – 1965), אלג'ין ביילור (1966 – 1969), ג'רי וסט (1970 – 1984), כרים עבדול-ג'באר (1985 – 1997), מייקל ג'ורדן (1998 – 2016) ולברון ג'יימס (החל מפלייאוף 2017).
לברון ג'יימס מוביל את הטבלה גם במספר המשחקים ששיחק (260 משחקים), ומייקל ג'ורדן מוביל את הטבלה בממוצע נקודת למשחק (33.4).
25 הקלעים המובילים.
הרשימה מעודכנת לסוף פלייאוף 2022
רוברט קופר גריר
רוברט קופר גריר (באנגלית: Robert Cooper Grier ) היה משפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. כאיש הסיעה הג'קסונית במפלגה הדמוקרטית מפנסילבניה, שכיהן על כס השיפוט בשנים 1846–1870, הטיל גריר את כובד משקלו על כמה מתיקי בית המשפט העליון החשובים ביותר במאה ה-19. כאחד מהשופטים הבודדים שמוצאם ממדינות הצפון שהצטרפו ב-1857 לדעת הרוב בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, הסכים גריר שהאפרו-אמריקאים לא היו אזרחים אמריקאים ומעולם לא הייתה שום כוונה שהם יהיו כאלו ושזכות הקניין של בעלי העבדים זכתה להגנה מפורשת בחוקת ארצות הברית. עם זאת, ב-1863 כתב גריר את דעת הרוב בפסק הדין "תיקי הפרס" , בו אושרה סמכותו של הנשיא אברהם לינקולן להטיל מצור ימי על נמלי הקונפדרציה, ובכך לתת לצבא האיחוד יתרון אסטרטגי במלחמת האזרחים.
ראשית חייו.
רוברט קופר גריר נולד במחוז קמברלנד שבפנסילבניה לאליזבת (לבית קופר) ואייזק גריר, כומר פרסביטריאני ומורה בבית ספר, שלימד את בנו עד לכניסתו לקולג' דיקינסון. גריר סיים את לימודיו בדיקינסון ב-1812, לאחר שנת לימודים אחת בלבד, קיבל תואר בוגר אוניברסיטה, והמשיך לעבוד שם כמדריך עד שהחל לעבוד כמורה בבית הספר שבניהולו של אביו. ב-1815 הוא החליף את אביו כמנהל בית הספר.
בעד שעסק בהוראה, למד גריר משפטים בקריאה עצמית בזמנו החופשית. ב-1817 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי בבלומסברג. ב-1818 הוא עבר לדנוויל, שם הוא עסק בעריכת דין עד 1833. ב-1829 נשא גריר לאישה את איזבל רוז, בתו של מהגר סקוטי אמיד.
גריר היה חבר פעיל בסיעה הג'קסונית במפלגה הדמוקרטית. ב-1833, זיכתה אותו פעילותו במינוי למשרת שיפוט בבית המשפט של מדינת פנסילבניה במחוז אלגייני שבפנסילבניה, משרה שנוצרה עבורו. הוא כיהן על כס השיפוט במשך 13 שנים וזכה למוניטין בשל כישרונו.
ב-1848 נבחר גריר כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
מינויו.
ב-1844, בשלהי נשיאותו של ג'ון טיילר, הלך לעולמו שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית הנרי בולדווין. טיילר עשה שני ניסיונות לאייש את מושבו הפנוי של בולדווין והציג את מועמדותם של אדוארד קינג ושל ג'ון ריד, אך הסנאט לא אישר את שתי המועמדויות, כך שמושב זה נותר בלתי מאויש כאשר הושבע ג'יימס פולק לנשיאות במרץ 1845. גם פולק הגיש שתי מועמדויות, אחד מהם, הנשיא לעתיד ג'יימס ביוקנן, סירב לקבל את המועמדות, ואת מועמדותו של השני, ג'ורג' וושינגטון וודוורד, סירב הסנאט לאשר. לבסוף הגיש פולק את מועמדותו של גריר ב-3 באוגוסט 1846, וגאל אותו מאלומוניותו היחסית. ב-4 באוגוסט אישר הסנאט פה אחד את מינויו של גריר. נשיא בית המשפט העליון, רוג'ר טוני, היה גם הוא בוגר קולג' דיקינסון.
פסק הדין קוק נגד מופט.
תרומותיו המשמעותיות ביותר של גריר לבית המשפט העליון ולחוקה מצויות בפסיקותיו שנגעו לעבדות, במיוחד בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד ותמיכתו באיחוד בפסק הדין "תיקי הפרס" . עם זאת, חוות דעתו הפחות מפורסמות בתחום הכלכלי, מהוות חלק חשוב להבנת השקפתו בכללותה. בחקירת תקופת כהונתו על כס השיפוט, חשוב להתחיל בפסק הדין "קוק נגד מופט" (Cook v. Moffat) מ-1847. בתיק זה, הגיש ויליאם ג. קוק ממרילנד בקשה לפשיטת רגל במדינת האם שלו. הוא האמין, שבשל ההחלטה על פי חוקי פשיטת הרגל של מרילנד, הוא פטור מכל חובותיו, כולל אלו שעמדו לחובתו לאזרחים ולחברות במדינות אחרות. ג'ון ל. מופט וג'וזף קרטיס, המשיבים בתיק זה, סברו אחרת. כאזרחי מדינת ניו יורק, הם טענו שחוקי פשיטת הרגל של מרילנד לא שחררו את קוק ממחויבויותיו במדינות אחרות. בחוות דעת הרוב הראשונה שכתב, פסק גריר לטובת מופט וקרטיס, ומצא שמדינה לא יכולה "להשליך את חוקי פשיטת הרגל שלה על חוזים ואנשים מחוץ לתחומיה". האופן בה פסק גריר בתיק זה חשוב אף יותר מתוכן פסיקתו. בצטטו פסיקות רבות, העיר גריר שפסיקה לטובתו של קוק עלולה "לבטל את כל הפסיקות הקודמות שניתנו בסוגיה קשה ומורכבת זו". "השענות על תקדימים כדרך הנוחה", אמר גריר, עלולה להיות שגיאה קשה. הכבוד שרחש גריר לפסיקות קודמות של בית המשפט היווה מרכיב חיוני בפסק דין הרוב הראשון שלו.
פסק הדין חברת הרכבת ריצ'מונד, פררדריקסבורג ופוטומק נגד חברת הרכבת לואיזה.
גריר כתב פסק דין הרוב החלטי נוסף בתחום החוזים בפסק הדין "חברת הרכבת ריצ'מונד, פררדריקסבורג ופוטומק נגד חברת הרכבת לואיזה" (Richmond, Fredericksburg, and Potomac Railroad Company v. Louisa Railroad Company) מ-1852. תיק זה נסב על זיכיון מ-1834 שניתן על ידי וירג'יניה לחברת הרכבת "ריצ'מונד, פרדריקסבורג ופוטומק". הזיכיון העניק לחברה את הזכות הבלעדית להסיע נוסעים בין ריצ'מונד לבין פרדריקסבורג לתקופה של שלושים שנה, על בסיס חוזה בין החברה לבין המדינה. עם זאת, ב-1848 העניקה וירג'יניה זיכיון להקמתה של חברת הרכבת לואיזה. חברה זו שהפעילה רק קווי משא, פעלה באותו נתיב של חברת ריצ'מונד. מתוך תחושתה שהחוזה עמה הופר, היא הגישה תביעה. בפסיקה שהסתמכה על פסיקתו של רוג'ר טוני בפסק הדין "גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן" מ-1837, התמקד גריר בפירוש צר של הזיכיון: "היכן אנו מוצאים שהמחוקק התקשה להפריד את הסמכות לכרות חוזה עם חברות רכבת אחרות", שאל גריר, "אפילו בין ריצ'מונד לבין פרדריקסבורג, לנשיאת פחם או משאות אחרים?". בהשיבו בפשטות על השאלה, הסביר גריר ש"חוזה שכזה לא יכול לשאוב את תוקפו מרוח החוק", ובכך פסק לטובת חברת הרכבת לואיזה. פסק דין זה הדהד את קריאתו של טוני לקידמה כלכלית לטובת הציבור בפסק הדין "גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן", שדחיית זכויותיה של חברת הרכבת לואיזה עלולה הייתה לקפח את השירות לאזרחים ולבתי העסק של וירג'יניה.
פסק הדין פנסילבניה נגד חברת גשר בלמונט ווילינג.
ב-1854 קיימה ועדת המשפט של בית הנבחרים חקירה על התנהלותו של גריר בנוגע לתיק שנדון בפני בית המשפט העליון, פסק הדין "פנסילבניה נגד חברת גשר בלמונט ווילינג" (Pennsylvania v. Wheeling and Belmont Bridge Company). בפרשה זו הועלו האשמות שגריר קיבל שוחד כדי לפסוק לטובת אחד הצדדים בתיק, התעלם מהחוק בפסיקתו, והדליף את החלטת בית המשפט מוקדם כדי לתת יתרון לאחד הצדדים, ששקל למשוך את התביעה. בסופו של דבר, הוציאה ועדת המשפט דוח שביטל את כל החשדות נגד גריר, בציינה שגריר "מזוכה באופן מוחלט ומלא מכל ההאשמות שהועלו נגדו. אין שום דבר שיכול או יוכל לפגוע בשמו הטוב כשופט או כאדם הגון וישר". אף על פי כן, דוח הוועדה עורר סקרנות, בשל כתיבתו על ידי הנדריק ב. רייט, שגם הוא היה בוגר קולג' דיקינסון והובס בבחירות לבחירתו מחדש לבית הנבחרים, רמז למשוא פנים שלו כלפי גריר. לפיכך, לא ברור אם החשדות נגד גריר היו ממשיות.
פסק הדין ארצות הברית נגד האנווי.