נולד בנר ראשון של חנוכה, כבן שלישי, לרבי אברהם שמואל בנימין סופר, (בנו של החתם סופר). גדל בבית אביו וספג שם חינוך לאהבת תורה, מידות תרומיות ויראת שמים. למד בישיבתו של אביו, והצטיין בהתמדתו, בכושר קליטתו וצניעותו. למד בחברותא עם רבי עקיבא יוסף שלזינגר. רבי שמואל רוזנברג (רבה של אונסדורף), שלמד בישיבה, אמר עליו, שהוא לומד שישה דפים בשעה אחת, והם כ"מונחים אצלו בקופסה". בהגיעו לגיל חופה, נישא לרחל בתו של אחד מעשירי יהודי וינה, הגביר "פרץ ניימאן". חותנו תמך בו ביד רחבה, כדי שיוכל להמשיך ללמוד תורה, ואכן הוא המשיך ללמוד בישיבה, ועזר לאביו בניהולה. לאחר שלוש שנים עבר בהשפעת חותנו, לגור בווינה ולנהל את בית העסק שלו למשי. גם בשעה שעסק במסחר לא פסק מלימודו, ונהג להתכתב בחילופי שו"ת עם גדולי הדור. קהילות רבות בקשו למנות אותו כרבן, אך הוא סירב. למרות שהיה בנו השלישי של ה"כתב סופר", ולא הבכור, ייעד אותו אביו לשבת על כסאו אחריו.
רבה של פרשבורג וראש הישיבה.
בגיל 29 עלה רבי שמחה בונם על כס הרבנות, ונודע בלמדנותו, חריפותו ושנינותו. תלמידי הישיבה נהגו לומר:
כרב של פרסבורג, המשיך לנהל את המאבק על שמירת הדת כנגד ההתבוללות, נלחם בקהילה הניאולוגית, ומדי פעם נסע לווינה כדי לנהל את צורכי קהילתו מול השלטונות.
דרכי הלימוד בישיבה.
דרך הלימוד של רבי שמחה בונים הייתה זהה לדרכם של ה"חתם סופר" וה"כתב סופר". בתחילת השיעור עסק בדברי הראשונים, ותוך כדי כך, נפלו מאליהן רוב קושיות האחרונים. הספרים אמנם היו מונחים לפניו, אך הוא מסר את שיעוריו בעל פה. דבריו היו מנוסחים בקצרה, ורק מי שהתכונן לשיעור הבין אותם. רבי שמחה בונים מינה מגידי שיעור, שילמדו את התלמידים את החומר הפשוט, ואילו הוא לימד את שיעור העיון בלבד. הישיבה אמנם הוכרה על ידי השלטונות כבית ספר גבוה לרבנות, אך המטרה העיקרית הייתה לימוד תורה לשמה. בשנת 1884 יצאה הוראה מטעם הממשלה, שכל בחור ישיבה המבקש להציג מועמדות לרב קהילה, חייב שיהיה לו בנוסף לאישור על לימודים בישיבה, גם אישור על לימודים תיכוניים. משלא עלה בידה של משלחת רבנים לבטל את ההוראה, התיר רבי שמחה בונם לבחורים המועמדים לרבנות, ללמוד את הלימודים הכלליים בזמנם הפנוי, ולהיבחן באופן אקסטרני מחוץ לכותלי ישיבה.
חשיבותו.
כבר אביו ה"כתב סופר" הבחין בגדלותו ואמר עליו: "בו בחרתי מבניי, שכולם טובים וישרים, שימלא ברצות השם כסאי אחרי".
רבי חיים הלברשטאם מצאנז, אמר עליו בהיותו בחור צעיר, "תלמיד חכם רך בשנים כזה, לא נמצא אצלנו בגליציה. המהר"ם שיק, פנה אליו בתואר "הדרת גאונותו". רבי אליעזר זוסמן סופר מגדולי תלמידי החתם סופר, ורבה של פאקש, שהיה קשיש בהרבה מרבי שמחה בונם, בפוגשו פעם את רבי שמחה, התכופף לנשק את ידו (סימן לכבוד גדול).
אחרית ימיו.
בשנת ה'תר"ס נחלש רבי שמחה בונם, ולא היה בכוחו למסור את שעוריו באופן סדיר. אז מינה לסגן תחתיו את בנו יחידו רבי עקיבא סופר, כשהוא עדיין אברך צעיר. אך גם אז, כשרק הוטב לו מעט מיד שלח להודיע בישיבה שהוא ימסור היום את השיעור. בשנת ה'תרס"ו נסע לפרנקפורט כדי לבקש מזור למחלתו, ושהה שם זמן ממושך. בט"ו בכסלו ה'תרס"ז נפטר בגל 64. קהילת פרנקפורט רצתה שרבי שמחה בונם ייטמן באדמתה, אך קהילת פרשבורג לא וויתרה והוא נטמן בבית הקברות בעיר.
ספריו.
רבי שמחה בונם, השאיר אחריו שלושים וחמישה כרכים, כתבי יד בהלכה ואגדה, אך רובם אבדו במלחמת העולם השנייה. להלן ספריו ששרדו:
ה'תרפ"ג
אבי לרמן
אבי לרמן (נולד בתל אביב ב-12 באוקטובר 1966) הוא מנהל ישראלי וספורטאי-עבר פאראלימפי. בתפקידו האחרון כיהן (בין השנים 2019-2022) כמנכ"ל ארגון נכי צה"ל.
ביוגרפיה.
לרמן שירת במסגרת גדוד 932 של חטיבת הנח"ל. בשנת 1987, במהלך שירותו הצבאי, נפצע וכתוצאה מכך, איבד את שמיעתו.
היה שותף ומנהל ברשת המסעדות "ספגטים". בהמשך, כיהן כמנכ"ל פירמת עורכי הדין "אהרנסון, שר, אבולעפיה, אמודאי ושות'".
בשנת 1999 עבר תאונת עבודה בעקבותיה הוא משותק בפלג גופו התחתון.
עסק בספורט הפראלימפי בענף הכדורסל בכיסאות גלגלים. הוא נמנה עם שחקני נבחרת ישראל לכדורסל בכיסאות גלגלים משנת 2003 ועד שנת 2012, ובין היתר, השתתף באולימפיאדת בייג'ינג בשנת 2008.
בין השנים 2019-2009 כיהן לרמן בהתנדבות כיו"ר הנהלת בית הלוחם תל אביב וכיהן גם כחבר הוועידה הארצית של ארגון נכי צה"ל מטעם מחוז תל אביב-יפו והמרכז.
בין השנים 2013–2016 שימש כמנהל הכללי של הוועד הפראלימפי הישראלי וההתאחדות הישראלית לספורט נכים.
משנת 2015 הוא חבר הנהלה והגזבר של IWBF אירופה, הנהלת איגוד הכדורסל האירופאי בכיסאות גלגלים.
מאז יוני 2019 ועד יוני 2022 כיהן כמנכ"ל ארגון נכי צה"ל.
לרמן הוא בוגר המרכז הבינתחומי הרצליה במנהל עסקים ומוסמך במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב. הוא גם בוגר קורס דירקטורים.
נשוי ואב לארבעה. מתגורר ברעננה.
גבישים תאומים
גבישים תאומים הוא מונח המתאר מצב בו כמה גבישים נפרדים משתפים חלק מהנקודות בסריג הגבישי שלהם בצורה סימטרית. התוצאה היא צמיחה משולבת של גבישים נפרדים במגוון תצורות ייחודיות. קו גבול, או משטח מורכב משותף, מפריד בין הגבישים. יצירת גבישים תאומים אינה אקראית וכפופה לכללים המכונים על ידי הקריסטלוגרפים "כללי תאומים" (twin laws). כללי תאומים אלו ייחודיים לכל מערכת גבישית. השמות של כללים אלו נלקחים בדרך כלל מסוג המינרל הנפוץ בו מופיעים גבישים תאומים על פי הכלל כדוגמת "כלל ספינל" או "כלל אלביט". סוג הגבישים התאומים עשויים להיות כלי בזיהוי סוג המינרל.
גבישים תאומים פשוטים עשויים להיות "תאומי מגע" או "תאומי חדירה".
גבישים תאומים המסודרים על פי אותו חוק תאומים מכונים "תאומים מרובים" או "תאומים חוזרים". אם תאומים מרובים אלו מסודרים במקביל הם מכונים "תאומים פוליסינתטיים". כשתאומים מרובים אינם מסודרים במקביל הם "תאומים מעגליים". ניתן להבחין בתאומים פוליסינתטיים הארוזים בצפיפות כשרטוטים של קווקווים עדינים מקבילים על פאות הגביש. בתאומים מעגליים מופיעים הקווקווים בתבנית של כוכב קורן, כפי שניתן לראות במינרלים כדוגמת רוטיל, ארגוניט, צרוסיט וכריזובריל. הצורה הנפוצה ביותר של תאומים מעגליים היא של שלושה גבישים תאומים היוצרים מעגל והם מכונים טרילינגים, אבל קיימים גם מעגלים המורכבים מארבעה, שישה ואפילו שמונה גבישים.
יש שלושה מצבים של היווצרות גבישים תאומים. "תאומים צומחים" הם תוצאה של הפרעה או שינוי בסריג במהלך היווצרותו או צמיחתו בשל עיוות אפשרי בשל יון מחליף גדול יותר. "תאומים מחושלים" או "תאומי התמרה" הם תוצאה של שינוי במערכת הגבישית במהלך התקררות הסביבה כשצורה אחת הופכת בלתי יציבה, ומבנה הגביש חייב להסתדר מחדש או לעבור "התמרה" לצורה אחרת יציבה יותר. "תאומים מעוותים" או "תאומים מחליקים" הם תוצאה של לחץ על הגביש לאחר שהגביש נוצר. תאומים מעוותים הם תוצאה נפוצה של התמרה אזורית.
מבין שלושת מבני הגביש הנפוצים ביותר קובייתי ממורכז גוף (BCC), קובייתי ממורכז פאה (FCC), והקסגונלי ארוז בצפיפות (HCP), יש לאחרון את הנטייה הגדולה ביותר ליצור תאומים.
גבישים הגדלים האחד בסמוך לשני יכולים להיות מסודרים כך שהם דומים לתאומים. "צמיחה במקביל" זו איננה גבישים תאומים.
פיניגנז וייק
פיניגנז וייק (באנגלית: Finnegans Wake) היא יצירה ספרותית אוונגרדית שכתב הסופר האירי ג'יימס ג'ויס.
היצירה.
היצירה קרויה על שם הבלדה העממית פיניגנ'ז וייק ("Finnegan's Wake") - "סעודת האשכבה של טים פיניגן". הבלדה נוצרה בשנות ה-50 של המאה ה-19 במסגרת מופעי בידור עממיים שכללו שירים קומיים. לפי מנהג אירי עתיק, לפני קבורת אדם מקיפים חבריו את מיטתו ועורכים ליל שימורים שבו הם מדברים על אודות חברם המת, סועדים ושותים ויסקי. בבלדה זו, לאחר שהוויסקי נשפך באקראי אל פיו של פיניגן המת, הוא מתעורר לחיים.
ג'ויס הסיר את גרש הסמיכות משמה של הבלדה, כך שמתקבלת צורת הריבוי פיניגנז (פיניגנים), והפך בכך את הדמות לסמל לכל בני האדם. ניתן לומר שהעלייה והנפילה, השינה והיקיצה, המוות והקימה לתחייה, החטא והכפרה, הקונפליקט והפיוס, ומעל הכול – הזמן עצמו, כל אלה עומדים בלבה של מסה זאת של ג'ויס על האדם.
ג'ויס כתב את היצירה במשך כ-16 שנה מ-1923, לאחר פרסום "יוליסס", והיא יצאה לאור ב-1939, שנתיים לפני מותו של המחבר. מ-1924 החלו להתפרסם חלקים ממנה בהמשכים בכתבי העת הפריזאיים "טרנסאטלנטיק רוויו" ו"טרנזיסיון" תחת הכותרת: "עבודה בעיצומה" (Work in progress).
היצירה מאופיינת בכתיבה אקספרימנטלית ייחודית, בסגנון זרם התודעה, והיא כמעט בלתי קריאה. השפה האנגלית בה מפורקת ומרוסקת; מילים רבות הן תחדישים, הלחמים וארמזים, ומשולבים בטקסט משחקי-מילים בין-לשוניים ומילים מושאלות משישים שפות אחרות. נזנחו כליל מוסכמות ספרותיות מקובלות, כגון בניית עלילה ודמויות. הביטויים הם רב-משמעיים, ומשמעויותיהם השונות סותרות לעיתים זו את זו. השפה אינה נדמית כאמצעי לתיאור עניינים בעולם, אלא כעניין המרכזי עצמו. השפה היא הדמות הראשית, ואילו העולם החיצוני הוא משני. בשל כל אלה לא נקראה היצירה על ידי הקהל הרחב, אך היא ממשיכה להעסיק חוקרי ספרות. ג'ויס עצמו ניבא שעבודתו תעסיק את החוקרים במשך מאות שנים, ובכך קנה לעצמו מעין חיי נצח.