אהרון קשטן
אהרון קַשטָן (1920 – 1996) היה אדריכל ישראלי ופרופסור בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון.
ביוגרפיה.
קשטן נולד בוורשה ב-1920. בגיל 19 עלה לארץ ישראל. עם עלייתו התיישב בחיפה, כדי ללמוד אדריכלות בפקולטה בטכניון שהייתה היחידה אז בארץ. ב-1945 סיים את לימודיו וזמן קצר לאחר מכן הצטרף לסגל ההוראה בטכניון. ב-1966 קיבל מינוי בדרגת פרופסור חבר. לאחר מכן הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. חוץ מללמד תולדות האדריכלות ועיצוב פנים, חקר קשטן את תולדות בתי הכנסת.
קשטן מיעט לתכנן, ומיקד את עיסוקו בהוראה ומחקר. עם זאת, במהלך שנות ה-50 ניגש למספר תחרויות אדריכלות. ב-1956 זכה בפרס ראשון בתחרות לתכנון האקדמיה ללשון העברית בקמפוס גבעת רם בירושלים, מבנה שהושלם ב-1959. בקריית טבעון השתתף בתכנון המרכז העירוני (1967) ובטכניון עצמו עיצב ריהוט לספרייה המרכזית ועיצוב פנים לבניין הסנאט. עבודתו המפורסמת והשלימה ביותר היא בניין בית הכנסת "אוהל אהרן" בקריית הטכניון אותו השלים ב-1969. בבניין זה עיצב גם את ריהוט הפנים. כמה עשרות שנים לאחר מכן, נוסף לבניין בית מדרש אותו תכנן בנו של קשטן. בשנת 1983 הופיע בית הכנסת על בול שהוציא השירות הבולאי בעיצוב אסף ברג.
קשטן נפטר ב-1996. הוא התגורר בחיפה והיה אב לשני בנים: אסף קשטן - אדריכל בכיר במשרד א"ב תכנון, וד"ר נדב קשטן - ראש החוג ללימודי שימור ב.
משולש כדורי
אורגני
נוירולוגי
יהודה בן-נחום
יהודה בן נחום (במקור פיינהולץ; 1948 - 22 בפברואר 2018) היה אמן וצייר ישראלי.
קורות חיים.
נולד בשנת 1948 בקיבוץ נווה ים. עתודאי, לימודים ב"מדרשה" מחזור 1966, לפני סיום הלימודים גיוס לצבא עקב מלחמת ששת הימים.
לאחר שחרור מהצבא ב-1970, נישא והקדיש את מיטב שנותיו ללימודים אקדמיים וקריירה.
בכל השנים עסק בתחום התחבורה, במנהל העסקים והלוגיסטיקה, בחברות שונות, בצבא שרת כקצין חימוש בשריון והמשיך בפיתוח והגדרת מערכות לוגיסטית לזמן חירום.
בצעירותו, נהג לחתום על עבודותיו בשם א.ש. אפרת, שמשמעותו אבא של אפרת.
בגיל 65 חזר לתחום האומנות. בעבר צייר בסגנון ריאליסטי עם נגיעות סוריאליסטיות ופוביות. כיום בחר בסגנון שונה, פיגורטיבי ועדיין דו ממדי קלאסי, תוך שמרנות טכנית. הנושאים לקוחים מן היומיום תוך קריצה להשוואות היסטוריות.
נפטר ב-22 בפברואר 2018.
מלאך ההיסטוריה.
ציוריו של יהודה בן נחום נראים כאילו נתונים בדיאלוג עם יצירתו של פול קליי אותה העניק כמתנה לסופר גרשון שלום, תמונה המצויה כיום במוזיאון ישראל והידועה בשמה "המלאך החדש" (אנגלוס נובוס). המסר החברתי העולה מההתוודעות הרצינית והמעמיקה של הצופה לאילוסטרציות הדרמטיות הרות הגורל של בן נחום הוא אחד – מה שנראה אכן שקוף וקיים, ומה שאינו נראה, אך קיים וקורה מסביבנו - מחייב התייחסות, למידה והבנה, כי הוא קשור לגורלו של כל אחד מאתנו.
מלאך ההיסטוריה, כאמור, אינו פוסח על איש מאתנו. בציורו של קליי מתואר המלאך מפנה את גבו אל העבר, מקום בו מופיעה לפני שרשרת אירועים, מתוכם הוא רואה רק שואה אחת, שואה העורמת גלי חורבות ומטילה אותן לרגליו. הוא מבקש לאחות את השברים ולעורר את המתים.
יהודה בן נחום מצייר בצורה סיזיפית מראות הלקוחים ממקורות מעורבים. חלק מעבודותיו לקוחות ישירות מעיתון עכשווי, מהמאורעות האקטואליים שמקיפים את חיינו, בראשם הסכנות האפוקליפטיות מאימת ההשתלטות המוסלמית על העולם. החרדה המלווה את העבודות מושוות באופן ישיר למלחמות, לטרור בעת הנוכחית, אך עם משוב מעורר פלצות לזיכרון השואה האיומה מלפני שבעים שנה. אצל יהודה בן נחום מצוירים פורטרטים אלגוריים של אנשים ניצולים, בודדים על איים שנותרו בחורבה, ראשים היוצאים מתוך פתחים, שנותרו בכדור הארץ, המדומה בעצמו לבלון העומד להתפוצץ בכל רגע. הציור החצי סוריאליסטי, מקאברי בתיאוריו המפורטים, לוקח את הצופה לעמדת מתבונן נוכח, מעמיד אותו מתוודע למציאות המתחוללת ממולו, דורש ומבקש ממנו התערבות ותגובה.
מקומה של הנשיות דומיננטי ונוכח במרבית העבודות ; נערה ורמירית העונדת על אוזנה את עגיל הפנינה, וונוס של בוטיצ'לי העולה מן הצדף, אלילות היופי של העולם העתיק הן, שעתה מוצגות הן כשיופיין ארצי וחינן פגיע. בחלק מהמקרים דמויות הנשים מוכפלות ומשוכפלות, עד כי קיומן מופקע מבין הספירות השמימיות בהן היו מצויות והן נהפכות לנגישות ומוחשיות, ההאלהה שנעשתה כלפי דמויות הנשים בימים עברו, מוצגת ככפירה אתאיסטית דרך עיניו של בן נחום.
מנגד, קמים ועולים דחפים חייתיים, תשוקות אפלות, דמויות גרוטסקיים וסוריאליסטיים המוצאים ביטוי בקווים צפופים וחדים, מתעקלים לכדי פקעת טירוף אנושית. נושאים המתכתבים עם עבודותיהם של הירונימוס בוש, אדוורד מונק, פרנסיס בייקון ועוד רבים אחרים.
כיתת היורים הצרפתיים של גויה המכוונת את קני הרובה אל עבר האזרחים הספרדיים הנרדפים, מוצאת את ביטויה בתיאור האזרחים הסוריים הנרעדים מאימת השלטון. זהו ביטוי לצידוק של הציד האנושי בשם הדת והשלטון. תיאור נוסף מובא בגרניקה של האזרחים הסורים, גופותיהם מפורקים ופיהם פעור בעוויה אילמת, זרועותיהם שלוחות מעלה אל האוויר וברקע צבא הטנקים המושחרים. גם משל העיוורים של ברויגל, מוצג בדמויות המתהלכות במרחב האורבאני, עיניהן חלולות וידיהן סומכות על כתף האחר, בתהלוכה מגוחכת, סומכים הם בבלתי נראה. גם אימת המלחמה במציאות הישראלית מוצאת מקומה בעבודות אלה: תושבי העיר שדרות, מפוחדים ומתגוננים, המשט הטורקי של הספינה מרמרה וההמון הזועם האוחז בכלי נשק.
האלכימאי
בות'בי
מגדל שאנגחאי
מגדל שאנגחאי (בכתב סיני: 上海中心大廈 בפין-יין: Shànghǎi Zhōngxīn Dàshà) הוא גורד שחקים ברובע פודונג בעיר שאנגחאי. הוא נחנך ב-2015 ומאז הוא הבניין הגבוה בסין והבניין השני בגובהו בעולם לאחר בורג' ח'ליפה שבדובאי.
גובהו של המבנה הוא 632 מטרים המתחלקים ל-128 קומות בעלות שטח כולל של 380,000 מטר רבוע. בניית הבניין החלה בשנת 2008 והסתיימה ב-2015. בסיס המגדל רחב והוא הופך צר יותר עם הגובה. צורת הבניין סיבובית, בדומה לזו של הטורסו המתפתל, אך בניגוד אליו צלעות מגדל שאנגחאי מעוגלות והוא מחופה בזכוכית שקופה. הבניין תוכנן על ידי משרד האדריכלים והמהנדסים גנסלר (Gensler), שתכנן גם את בניין ג'ין מאו והמרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי הנמצאים בסמוך אליו. לפיתול, לפינות הפרופיל המעוגלות ולשטחי הקומות המצטמצמים משמעות הנדסית - התכנון עוזר למגדל לעמוד בפני רוחות הטייפון, שנפוצות באזור. טרום בניית המגדל הוכנס מודל המגדל למערכת הדמיה שמחקה את הכוחות שיפעלו עליו במציאות. המסקנה הייתה, כי הפיתול המיטבי להתנגדות הרוחות יהיה סיבוב של 120 מעלות מהקומה הראשונה ועד האחרונה, וכי גודל התכסית של הקומה העליונה יצטמצם ל-55% בלבד משטח הקומה הנמוכה ביותר.
עם סיום בניית השלד באוגוסט 2013, הפך מגדל שאנגחאי למבנה הגבוה בסין, ונטל את התואר ממגדל קנטון שבגואנגג'ואו. מגדל שאנגחאי עלול לאבד את תואר הבניין הכי גבוה בסין לבניין הסקיי סיטי של צ'אנגשה שיתנשא לגובה של 838 מטרים, (בנייתו צפויה להסתיים ב-2021).
אברהם מרגלית
אברהם מרגלית (1916–1980) היה מחלוצי החינוך הטכנולוגי בישראל. הנחיל תשתית לתוכניות הלימוד להכשרה מקצועית בחינוך התיכוני ובמוסדות האקדמיים ופעל רבות לקידום הקשר בין הכשרה טכנולוגית לתעשייה, ובין התעשייה לעיצוב.
ביוגרפיה.
אברהם מרגלית נולד בפולין בשנת 1916 בשם אדק (אדם) מרגוליס. למד בגימנסיה היהודית "אסכולה" בוורשה וסיים בשנת 1934. לאחר מכן נסע לצ'כוסלובקיה ללימודי ארכיטקטורה בטכניון של פראג. נסיבות מלחמת העולם השנייה שהתרחשה באירופה הובילו אותו להשלים את לימודיו בשנת 1941 בטכניון של לבוב במזרח פולין שנשלטה אז על ידי ברית המועצות. שם אף פגש את אשתו לימים מרים, סטודנטית לאדריכלות בת המקום. בשנים 1943-41 המשיך את לימודיו בטכניון במוסקבה, וסיים בהצטיינות יתרה את לימודי המאסטר בארכיטקטורה ותכנון ערים. בשלהי המלחמה שב לפולין ומשם למחנה העקורים בלנדסברג, שם ניהל ד"ר מרגלית את בית הספר היהודי ואת האגף לחינוך מקצועי מטעם אונרה, ושם גם יצר קשרים עם ארגון אורט העולמי.
בשנים אלה נפתחו בפני ארכיטקטים צעירים אפשרויות לעבודה מרתקת באירופה ובברזיל, אך חינוכו הציוני והשפעת המלחמה הובילו את ד"ר מרגלית בנחישות לישראל בשנת 1948. לאחר מספר שנים של עבודה כארכיטקט בעיריית תל אביב, התמנה ב-1954 למנהל החדש של אורט גבעתיים, וייסד את ה"טכניקום" הראשון בישראל, בית הספר הראשון בארץ להכשרת הנדסאים. תחת הנהגתו אורט גבעתיים הפך לבית ספר מוביל במערכת החינוך הטכנולוגי, כשהתלמידים נדרשו לביצוע פרויקטים ברמה שלא הייתה קודם לכן בבתי הספר המקצועיים.
מכיוון שבראשית ימי המדינה לא היו ספרי לימוד מתאימים בעברית, ייסד ד"ר מרגלית הוצאת ספרים טכניים וגייס את מורי הטכניקום לחבר ספרי לימוד. כאשר הקים את "האגודה הישראלית לקידום החינוך ההנדסי", המשיכה זו, בין היתר, בהוצאת ספרות טכנית בעברית.
בשנת 1964 חזר מסיור מקצועי במוסדות להכשרה מקצועית באירופה, בעקבותיו ציין בדו"ח מורחב שהגיש: "כל הבעיות הכרוכות בהכשרת כוח-אדם טכני חייבות למצוא פתרונן במסגרת מוסד מיוחד, אשר חלק מתפקידיו יהיה לעסוק במחקר ובתכנון בתחום זה...". אחת ממסקנותיו מסיור זה הייתה כי יש צורך בהקמת מוסדות הכשרה מתאימים למהנדסים לא-אקדמאיים. ד"ר מרגלית הקים את האגודה לקידום החינוך הטכנולוגי בישראל והיה פעיל ב"ועדת הגג להכשרת טכנאים והנדסאים". במסגרת זו פעל נמרצות לאישורו של התואר "הנדסאי", דרג הביניים בין הטכנאי לבין המהנדס, שלא היה קיים עד אז בארץ.