בזכות תכונותיהם, הסוקולנטים יכולים להמשיך לחיות באזורים יבשים במיוחד ואינם מתים מחוסר מים.
אזורים.
הסוקולנטים מרוכזים בשלושה אזורים עיקריים בעולם:
המשותף לכל שלושת האזורים הוא אקלים ערבתי חמים של גשמים מועטים בעונה החמה ויובש בעונה הקרה. גם בישראל, בזכות האקלים המדברי בנגב, הסוקולנטים נקלטים ומתפתחים יפה.
הסוקולנטים חביבים במיוחד על בעלי גינות פרטיות וציבוריות, בזכות צריכת המים המזערית שלהם והשרידות הגבוהה שלהם.
הסוקולנטים לסוגיהם מגוונים מאוד. הם נפוצים בכל העולם, מכיוון שבאזורים השונים "אימצו" אותם, ודאגו לאקלומם. חלקם נראים במיטבם בחורף, וחלקם בקיץ. יש שמתאימים לגידול בחוץ (בקרקע או בכלים/ עציצים/ מיכלים), ויש שאוקלמו להיות בתוך בתים ללא שמש, אך רצוי שיראו אור. הסוקולנטים הגדלים בבית מתאקלמים יפה בכלים זעירים בקוטר של כ־3 ס"מ ועד לעציצים גדולים.
צורה, צבע ותנאי סביבה.
העלים בשרניים מאוד, בצבעים שונים, ובצורות שונות, לרבות צורות גאומטריות (ראו תמונה). הצבע משתנה בהתאם לעונה, לטמפרטורה ולמידת החשיפה לשמש. מכיוון שכך, יש יתרון לסוקולנטים במיכלים בחצר, מכיוון שניתן להזיזם בעונות השונות וממש להשפיע על הצבע המתקבל. למשל: הצבתם במיקרו אקלים קריר, יביא לשינוי צבע עלים הנוטה לאדום; לעומת זאת, הצבתם במיקרו אקלים חמים עם חשיפה ארוכה לשמש, יביא לצבע הנוטה יותר לצהוב עז; לחלקם יש פרחים שיתרונם בגינה שהם פורחים כאשר הפרחים "הרגילים" בתרדמת חורף מסוימת.
לפי Baldwin 2017, קיימים סוקולנטים עם תופעות של צימוח ציציות/ כרבולות (Crested Phenomenon ובעברית קריסטטה - ראו תמונה). לדבריה, אין תנאים ידועים להופעת הסוג הזה שהופעתו אקראית. תופעה זו היא ייחודית לסוקולנטים וקקטוסים.
בתורת הפנג שואי צורה וצבע של אובייקט מהווים חלק מעקרונות היסוד שלה. לפי מדריך הפאנג שווי לעיצוב הבית, רצוי לעצב חללים בבית עם סוקולנטים בעלי עלים בשרניים ומעוגלים בצבע ירוק, כי הצבע הירוק תורם לרגיעה ואווירת התחדשות. לפי "פפירוס - הפורטל הישראלי לגינון", ניתן להשתמש בסוקולנטים בעלי צורה וצבע שונים ליצירת מרבדים "אומנותיים" על הקרקע וגם בצורה אנכית על קירות.
אצה
צמח טפיל
צמחים טפילים הם צמחים שאינם אוטוטרופיים (צמחים שאין ביכולתם לייצר בעצמם את החומר האורגני הנחוץ לקיומם). בניגוד לצמחים טורפים האוכלים חרקים ומנצלים חומר אורגני מבעלי חיים, הרי שצמחים טפילים מנצלים חומר אורגני שמקורו מן הצומח.
לכל הצמחים הטפילים יש מצוצה - חיבור קבוע לצמח הפונדקאי. דרך המצוצות עוברים מים,
מינרלים וסוכרים מן הצמח הפונדקאי לצמח הטפיל.
רבים מן הצמחים הטפילים מסוגלים לבצע פוטוסינתזה בכוחות עצמם, אך אינם יכולים לקיים עצמם ובלעדי צמח פונדקאי לא יוכלו להתפתח ואף לשרוד.
שתי גישות עיקריות מקובלות כיום על החוקרים את אבולוציית הצמחים הטפילים:
צבר מצוי
צַבָּר מָצוּי (שם מדעי: Opuntia ficus-indica) הוא אחד ממיני הקקטוס. הפרי שלו מכונה בישראל סָבְּרֶס, ויהודים ילידי ארץ ישראל אף שאלו את שמו והם מכונים צברים, קרי מחוספסים וקוצניים מבחוץ אך רכים ומתוקים מבפנים, כמו פרי הצבר העסיסי.
אטימולוגיה.
מקור שמו העברי של הצבר, בכינויו בערבית מדוברת, סאבאר-صبار מן המילה "סָ֫בַּר"-صبر, שמשמעותה "סבלנות", בשל מיעוט צורכו בהשקיה. השם התקבל כמונח רשמי בעברית, הגם שבערבית המונח הרשמי הוא תרגום מילולי של שמו המדעי "תאנה הודית קוצנית". מוכרת גם אטימולוגיה עממית, שמקובל כי היא שגויה, כי הצבר קיבל את שמו מתכונתו "לצבור מים".
תפוצה.
מוצאו של הצבר, כמרבית מיני הקקטוסים, באמריקה. ייתכן שמרכז תפוצתו היה במקסיקו (במקסיקו הצבר נחשב צמח לאומי ואף מופיע על סמל המדינה). מאמריקה הועבר הצבר במאה ה-16 על ידי הכובשים הספרדים לספרד וממנה נדד לארצות רבות בעולם, כולל אגן הים התיכון וארץ ישראל בפרט. המועד המדויק בו נקלט הצבר בארץ אינו ידוע, אך ברור שמאז הפך גידול שכיח בישראל. בשל תנאי האקלים בארץ זרעיו אינם יכולים לנבוט בקרקע, והוא מתפשט אך ורק בעזרת האדם או באופן טבעי באמצעות רבייה וגטטיבית, כאשר הענפים נופלים לקרקע ומשתרשים בה, בשל כך אין חשש ממשי שהצבר יהפוך מין פולש המסכן את הצמחייה המקומית. הצבר משמש בין היתר כצמח גבול (צמח משוכות) בשל היותו קוצני ובלתי-עביר.
שימושים.
שימושים לתעשייה.
גידול הצבר התפשט בארץ ישראל ובכל ארצות ים התיכון בתקופת האימפריה העות'מאנית, אז שימש כמצע חי לגידול וקצירת כנימת קוכיניאל לייצור הצבען בגוון אדום שני, כרמין, עם התפתחות תעשיית הצבעים הסינתטית על בסיס זפת פחם בגרמניה, תעשיית הכנימה המקומית קרסה, והצבר נותר צמח מקובל בגדרות חיות, כאמור גם בשל קוציו ופריו.
שימושים לרפואה.
הצבר המצוי מסועף מאוד, דמוי עץ או שיח ומגיע עד גובה של 7 מטרים. הפרקים מוארכים וגודלם כמחצית המטר והם בעלי זיפים צהובים. הפירות אדמדמים עם גוון צהבהב ומשמשים למאכל. בחלק מסוגי הרפואה הסינית וההומאופתיה מייחסים לפירותיו סגולות מרפא לזירוז קרישת דם. כמו כן נחשב הצבר מבחינה הלכתית לעץ.
שימושים למאכל.
הצבר אוגר בגבעוליו (טעות נפוצה היא ההתייחסות לגבעולי הצמח כאל עלים, בשל מראם המטעה) וביתר איבריו כמות גדולה של מים כדי שיוכל לעבור את הקיץ מבלי להתייבש. ניתן להשתמש גם בשיח עצמו בתור מאכל.
בישראל.
הצמח מגודל במספר חוות חקלאיות, המיצאות בעיקר את הפרי ותוצריו למשל בשנת 1992 הקים נועם בלום את חוות צברי אורלי ברמת הנגב בין דימונה לירוחם על שטח של כ-1200 דונם . בשנת 1997 עלה היצוא המקומי מישראל על 175 טונות ומאז פחת. ב-2012 עמד יצוא פרי הצבר על 32 טון. הערכת גורמים בקיאים בענף מעריכה פוטנציאל יצוא הנאמד בכאלף טון פרי בשנה.
בישראל מגדלים בין היתר זן דל-קוצים, הנקרא "אפונטיה", במטעים מסחריים. מגדלים גם צבר אדום, המשמש בעיקר לנוי, אך פריו האדום כהה אכיל, והוא מעניק צבע יותר כהה ללפתן ולריבות. פירות הצבר נאכלים מצוננים. הפרי עשיר בוויטמין C. אפשר להכין ממנו ריבות, קרישים, סירופים ושימורים. יש האוכלים את כל חלקיו הירוקים של הצבר לאחר הסרת הקליפה הקוצנית, אך מכיוון שהצמח בעלי סיבים קשים ולא לעיסים נהוג שלא. קרוב משפחה אכיל של הצבר הוא ה.
הצבר מניב פרי בתחילת הקיץ ובמהלכו, בחוות חקלאיות מתקדמות הצבר מניב עד עשרה חדשים בשנה, את הפרי ניתן לשמור לאחר טיפול בקירור של 3°-4° צלזיוס למשך אחד עשר שבועות.
באוגוסט 2013 התגלו צמחי צבר רבים בגליל כשהם קמלים ומכוסים בשכבה לבנה דמוית אבקה. לאחר בדיקות שנערכו במעבדות מכון וולקני התברר כי האחראית לדבר היא כנימה טפילית מהמין "Dactylopius opuntiae" (בעברית: אֶצבַּרית ממאירה), אשר גורמת למות הצבר. במספר מקומות ברחבי העולם נהוג השימוש בכנימה זו לצורכי הדברה ביולוגית של צמחי צבר שוטים וככל הנראה חדרה לישראל כתוצאה מיבוא של צמחים שלא עברו בדיקה של משרד החקלאות.
בתרבות המקומית.
במאה ה-20 התגלגל שם הצמח והפרי ככינוי לבני היישוב העברי החדש ילידי הארץ, בתחילה ככינוי גנאי בפי בני היישוב היהודי הישן ובהמשך אומץ ככינוי שגור דווקא בפי דוברי העברית, והפך מכינוי גנאי לכינוי דמות מופת מקומית וכמושא להערצה. בשפת העיצוב והרעיונאות המקומית הפך הצבר סמל למקומיות ולאומיות ישראלית, הכינוי נלווה לאיורי דמויות המופת של "החלוץ" ו"הלוחם", כמו גם דמותה של הצברית במרחב דוגמת תחרויות "צברית השנה" יוזמת השבועון העולם הזה בשנות ה-50.
מאוחר יותר באה לעולם דמותו של "קישקשתא" מתוכנית הטלוויזיה לילדים "מה פתאום". "קישקשתא", בובת כפפה מואנשת של צבר עמדה בניגוד לדימוי האון האומניפוטנטי של הצבר עד אותה העת.
עם התמורות החברתיות בישראל, התפוררות אתוס הסוציאליזם, זניחתה של מדינת הרווחה לטובת רעיונות השוק החופשי ומימושם החל משלהי שנות ה-70, איבד מושג הצבר את בכורתו לטובת מגוון דימויים חדש וגלובלי. לכך תרם גם שיכוך בגלי ההגירה, והתמורות החברתיות עם בואו לעולם של דור יליד הארץ חדש, בעיקר יהודים צאצאים ליוצאי ארצות ערב. עם גלי ההגירה בשנות ה-90 מברית המועצות וממדינות ברית המועצות לשעבר עלו מתחים חדשים בין ה"עולים" ובין "ילידי הארץ".
בניגוד לנוכחות הבלתי מבוטלת של המושג "צבר" בשפה, בשפה החזותית ובתרבות הישראלית דוברת העברית בכלל, פרי הצבר הממשי לא אחז אהדה בקרב דוברי העברית, וצריכתו המקומית שולית, זאת בניגוד לצריכתו הגבוהה של הפרי בקרב הפלסטינים לכל אורך המאות ה-20 וה-21, ומעמדו כפרי נחשק ויקר נותר גם בימינו, כשמקובל להגישו בעונה מצונן ואף להגישו לצד קרח, יחד עם פרות נוספים ובקינוחים.
ראו גם.
צבר (סלנג)
פטריות בסיסה
פטריות בסיסה (שם מדעי: Basidiomycota) הן פטריות כובע שמהוות מערכה בממלכת הפטריות אשר משתייכות לפטריות העילאיות.
פטריות הבסיסה מחולקות לשתי קבוצות: פטריות דפים ופטריות נקבובים, כאשר החלוקה ביניהן נעשית על פי מבנה הצד התחתון בכובע הפטריה. על גבי הדפים או הנקבובים יש שכבת תאים פוריים הקרויה אימניום ובה תאים שונים, בין היתר תאי בסיסה.
רבייה.
נבג הנופל מהדפים (באזידיוספרה) מוציא קור ראשוני רב תאי, הפלואידי (בעל סט כרומוזומים יחיד). כששני קורים נפגשים ומתרחשת פלאזמוגמיה (איחוי ציטופלזמות) ונוצר הקור המשני, בעל שני הגרעינים (דו-קריוני). בסביבה לחה ייווצר במהרה תפטיר מפותח ואף גוף פרי (ספוריוקרפ) שכל תאיו דו-קריוניים.