שני הסכמים - אחד עם אלג'יריה והאחר עם ספרד - שלטו במדיניות החוץ של וושינגטון.
הפיראטים מהאזור הברברי של צפון אפריקה פשטו על ספינות אמריקניות, חטפו מלחים ודרשו כופר. לאחר הכרזת הנייטרליות האמריקנית, הצי המלכותי והצי הצרפתי לא הגנו על הספינות. הברברים כפו הסכם שדרש תשלום שנתי לשליט אלג'יריה.
פורטוגל הציעה תמיכה, אולם האמריקנים דרשו תמיכה אמריקנית. ב-27 במרץ 1794, חתם וושינגטון על חוק ליצירת צי ארצות הברית. הקונגרס אישר יצירת שש פריגטות, שהגנו על הצי מפני אלג'יריה.
הצי החדש לא פעל תחת וושינגטון. במרץ 1796, הגיע וושינגטון להסכם עם אלג'יריה, שבו שילם לפאשה של טריפולי תשלום שנתי תמורת שמירה על זכויות השיט.
ההסכם עם ספרד הביא תוצאות טובות יותר. תומאס פינקני הגיע להסכם, ב-27 באוקטובר 1795, שקבע יחסי ידידות בין שתי המדינות.
ספרד וארצות הברית הסכימו על גבולה הדרומי של ארצות הברית עם פלורידה. הן הסכימו לא להסית שבטים אינדיאנים למלחמה. נוצר גבול מערבי בארצות הברית, שתחם בינה לבין לואיזיאנה.
בנוסף, ספרד נתנה לארצות הברית גישה בלתי מוגבלת לנהר המיסיסיפי.
ב-1796, ספרד לחמה מול בריטניה, והצרפתים תקפו ספינות אמריקניות. הדיפלומטיה לא פתרה את הנושא, וב-1798, הספינות הצרפתיות והאמריקניות החלו לירות אחת אל השנייה.
אף שהיה חבר בכנסייה האפיסקופלית, הייתה הנצרות רחוקה מלבו של וושינגטון, שאמונתו הייתה קרובה יותר לדאיזם (כלומר, האמין ביקום שבראו אל, שלא שב להתערב בנעשה בו, מרגע הבריאה). הוא נודע בסובלנותו הדתית וקידם מדיניות של פלורליזם דתי בארצות הברית.
מפורסם בהקשר זה מכתב התגובה למכתב הברכה ששלחה לו הקהילה היהודית של רוד איילנד, לרגל היבחרו לנשיא, בו כתב בין השאר: "מי יתן וילדי אברהם השוכנים בארץ זו ימשיכו ליהנות מרצונם הטוב של תושביה האחרים, וכל איש יוכל לשבת תחת גפנו ותאנתו, בלא שיהיה דבר שיגרום לו לפחד".
פרישה (1797–1799).
במרץ 1797, לאחר שתי כהונות כנשיא, פרש וושינגטון מתפקידו. הוא חזר למאונט ורנון והקדיש את רוב זמנו למטעים ולעסקים אחרים, כמו זיקוק הוויסקי. ההתקפות של האינדיאנים הפכו את רוב המטעים ללא רווחיים. וושינגטון סירב למכור כמה עבדים, כדי לשמור על שלמות משפחותיהם.
וושינגטון היה אמיד מאוד, במידה רבה בשל נישואיו למרתה קסטיס. עושרו היה באדמות: יותר מ-216,000 דונמים, שאת רובם רכש לצורך ספסרות. מלבד זאת, היה בעליהם של יותר ממאה עבדים. נכסיו הוערכו ב-19.9 מיליון דולרים.
ב-1798, היחסים עם צרפת הידרדרו ונראה היה שמלחמה קרבה. הנשיא אדמס הציע לוושינגטון לשרת כלוטננט גנרל ב-4 ביולי 1798, וכמפקד עליון של הצבאות שילחמו במלחמה הקרבה. הוא הסכים ושירת כגנרל המפקד של צבא ארצות הברית החל מ-13 ביולי 1798, ועד למותו כעבור שבעה עשר חודשים. את רוב הפיקוד השאיר להמילטון. הצבא הצרפתי לא פלש ולכן וושינגטון לא פיקד על הצבא.
מותו.
ביום חמישי, 12 בדצמבר 1799, רכב וושינגטון בשלג, בברד ובגשם על סוסו ונותר בבגדיו הרטובים במהלך ארוחת הערב. למחרת גרונו כאב, והוא הצטרד ככל שהיום התארך, אולם המשיך לרכוב בשלג ולסמן עצים אותם התכוון לכרות. בשלוש בצהרי יום שבת, התעורר פתאום עם קושי בנשימה ובלי יכולת לדבר או לבלוע. הוא טופל בהקזת דם, אך הרופאים הקיזו כמות גדולה מדמו ורק הרעו את מצבו, והוא מת בשעה עשר בערב, בגיל שישים ושבע.
ב-18 דצמבר, 1799, נערכה לוויה בה נחנטה גופתו. הקונגרס החליט לבנות אנדרטת שיש לזכרו שמתחתיה ייקבר. בדצמבר 1800, הוקצבו כ-200,000 דולרים לצורך בנייתה.
בצוואתו הורה וושינגטון לשחרר את עבדיו.
ברחבי העולם, נעצבו אנשים על מותו. אלפים התאבלו על מותו בארצות הברית במשך חודשים. אשתו מרתה לבשה גלימה שחורה למשך שנה. בצרפת, ציווה הקונסול נפוליאון בונפרטה על עשרה ימי אבל.
חיים אישיים.
בנעוריו, היה לוושינגטון שיער אדום. יש טענות שחבש פאה, כנהוג באותו הזמן, אולם הוא לא חבש פאה אלא הלבין את שיערו.
גובהו של וושינגטון נאמד בין 1.83 מטרים ל-1.88 מטרים. את ארון הקבורה שלו הזמין במידות 1.90 מטרים. היה לו כוח פיזי רב. ג'פרסון טען שהיה הפרש הטוב ביותר בימיו, וכישרונו הוכר גם בידי אירופאים. בנוסף, עסק בציד. הוא היה רקדן מעולה ונכח בתיאטרון רבות, כשהוא מצטט את שייקספיר במכתביו. הוא שתה במתינות ותיעד את ניצחונותיו והפסדיו בהימורים. הוא לא אהב עישון, שתייה והימורים מרובים. הוא גידל טבק אולם הפסיק לעשן וטען ששכרות היא החטא הנורא ביותר.
במשך כל חייו היו לו בעיות שיניים. את השן הראשונה שלו איבד בגיל עשרים ושתיים, ורק אחת מהן נותרה כשמונה לנשיאות. ג'ון אדמס טען שהיה זה בגלל פיצוח אגוזים, אולם ההיסטוריונים טוענים שחיסוני כספית, שקיבל בשל אבעבועות שחורות, גרמו לנשירת שיניו. במהלך חייו הרכיב מספר שיניים תותבות שלמרות האגדה, אף אחת מהן לא נוצרה מעץ.כשהפך לנשיא, מערכת התותבות שלו הוכנה משנהבי פיל והיפופוטם, שחוברו בטבעות זהב. לפני כן, הייתה לו מערכת משיני אדם, אשר הוכנה לו משיני עבדים אפרו-אמריקאים שעבדו במאונט ורנון.
עבדות.
וושינגטון היה האב המייסד היחיד ששחרר את כל עבדיו לאחר מותו. הוא התנגד לעבדות בטענה שלא הייתה מוסרית או יציבה כלכלית, וטען שהעבדות מאיימת על אחדות הברית. באופן פומבי לא יצא נגדה, מתוך חשש לפלג את הרפובליקה החדשה. הוא העביר חוק סחר בעבדים ב-1794, שהגביל את מעורבותה של אמריקה בסחר העבדים האטלנטי.
לוושינגטון היו עבדים מאז מות אביו ב-1743. אביו הוריש לו עשרה עבדים בגיל אחת-עשרה. כשהתחתן עם מרתה ב-1759, היו לו שלושים ושישה עבדים. למרתה היו שמונים וחמישה נוספים שירשה מבעלה. וושינגטון השתמש בהון של אשתו כדי להגדיל את אדמותיו ולרכוש עוד עבדים. ב-1774 שילם מיסים על מאה שלושים וחמישה עבדים, אולם השתמש גם בעובדים שכירים.
מורשתו.
ג'ורג' וושינגטון נחשב לאבי האומה האמריקנית, ולגדול נשיאי ארצות הברית בכל הזמנים. עוד בחייו נרקמה סביבו הילה מיתית, ופקודיו בצבא הקונטיננטלי פנו אליו בתואר "הוד מעלתו". לאחר מותו הלך והתעצם המיתוס, וספח אליו גם אגדות רבות על האיש הדגול. מורשתו הפוליטית של וושינגטון מזוהה עם כמה נושאים עיקריים: הוא נחשב לדמות המרכזית במהפכה האמריקאית, ולהתגלמות האנושית של ערכיה. בשל כך גם היה ער לסתירה הצורמת שבין ערכי המהפכה לסוגיית העבדות, שהטרידה אותו רבות, ולבסוף גמר אומר עם עצמו לשחרר את כל עבדיו מיד לאחר מותו. וושינגטון גם מזוהה יותר מכל דמות אחרת עם יצירתה של האומה האמריקאית - עניין שכלל לא היה מובן מאליו בימי המהפכה של סוף המאה ה-18 ובשנים הראשונות שלאחר מלחמת העצמאות. בהקשר לכך גם העדיף תמיד את האינטרס הכלל אמריקאי על פני האינטרסים הנפרדים של המדינות השונות שהרכיבו את האיחוד, וכנשיא המשיך בפעילותו למען כינון ממשל פדרלי חזק וסמכותי. ניתן לומר, אם כן, כי וושינגטון יכול להיחשב בצדק ל-"אמריקאי הראשון" - הן מבחינת חשיבותו ההיסטורית, והן מבחינת תפיסת עולמו ומורשתו.
דמותו של וושינגטון שאוירה בדיוקן אתניאום, מופיעה על שטר הדולר האמריקני ועל מטבע של קוורטר (רבע דולר) והוא אחד מארבעה נשיאים אמריקאים שדיוקנם חקוק באנדרטה הלאומית בהר ראשמור.
עיר הבירה האמריקנית, וושינגטון די. סי. נקראה על שמו ובה ממוקמת גם אנדרטת וושינגטון לזכרו.
בנוסף מדינת וושינגטון נקראה על-שמו, והיא המדינה היחידה בארצות הברית שנקראה על-שם נשיא אמריקני.
לזכרו של וושינגטון מתקיים מדי שנה מרתון יום הולדתו של וושינגטון.
בירושלים קרוי רחוב על שמו.
ספר שמואל
ספר שְׁמוּאֵל הוא השלישי בספרי קובץ נביאים שבתנ"ך. הספר מתאר את ההתרחשויות משלהי ימי השופטים עד שלהי ימי מלכותו של דוד. הוא מגולל את פועלם של שני השופטים האחרונים, עלי הכהן ושמואל הנביא, את עליית מוסד המלוכה בראשות מלך ישראל הראשון שאול, ואת עלייתו ותקופת מלוכתו של דוד.
רקע.
הספר נכתב כהמשך ישיר לספר שופטים. לפי הכתוב שם, לאחר כיבוש הארץ בידי יהושע בן נון כל שבט התנחל בנחלתו ללא מנהיג אחד לכל העם. בדורות שלפני התקופה המתוארת בספר שמואל, רווחה בשבטי ישראל שיטת המנהיגות הכריזמטית. מנהיגים אלו מכונים במקרא "השופטים". עיקרי השיטה כפי המתואר בספר שופטים:
כתוצאה משיטת משילה זו, התפתחה מחזוריות היסטורית:
אחד השבטים או יותר היו נכבשים בידי גורם זר, בדרך כלל ממלכה זרה, נושעים מהשעבוד על ידי שופט, ושוב משועבדים וחוזר חלילה. המצב הביטחוני היה כל כך קשה שלמשך תקופות ארוכות שבטים איבדו חלקים גדולים מנחלתם לעמים אחרים, ושבט דן אפילו גלה לאזור רמת הגולן.
התקופה אופיינה באנרכיה בעם ישראל וחוסר אחדות. כך למשל התנהלה מלחמת אחים נגד שבט בנימין. כמו כן היו מקרים ששבטים לא באו לעזרת אחיהם במלחמה.
ברמה הערכית-דתית-פולחנית-רוחנית, פשה בעם באותה תקופה פולחן האלילים. בספר שופטים מתואר הפולחן כסיבה לשעבודים החוזרים והנשנים. כמו כן מתוארים מעשים המעידים על הידרדרות ערכית (לפחות מנקודת מבטו של בעל ספר שופטים), כמו למשל סיפור האונס של פילגש בגבעה.
תוכן הספר.
משופטים למלוכה.
ראשית הספר (מפרק א' עד פרק ח') מציגה תמונה עגומה בקרב עם ישראל:
בתקופה הזו נולד שמואל הנביא. שמואל, בן למשפחה המתגוררת בהר אפרים, נולד לחנה, עקרה המתפללת ללידתו, אחת משתי נשותיו של אלקנה. לאחר לידתו, חנה נודרת להשאיל אותו לה' - כלומר להעביר אותו כילד למשכן שילה, שם ישרת בקודש. שמו של שמואל נגזר מנדר זה.