עד סוף שנת 1939 נותרו בעיר ינה 50 יהודים. בשנת 1942 מאות מיהודי מרכז גרמניה נשלחו לגטאות ומחנות השמדה. מינה נשלחו 9 לגטו בלז'יצה שבפולין ועוד 8 למחנה טרזין. שנתיים לאחר מכן נשלחו גם יהודים מעורבים (מישלינג) למחנות עבודה, ביניהם 40 מינה. הטרנספורט האחרון של יהדות ינה נשלח למחנה טרזין ב-1945. כל היהודים שנשלחו בטרנספורט האחרון שרדו את המחנה.
לאחר השואה.
לאחר השואה, הורשו היהודים המגורשים לחזור אל העיר. 11 יהודים ששרדו את מחנה טרזין חזרו והקימו מחדש את הקהילה היהודית יחד עם מספר פליטים ממזרח אירופה. בראש הקהילה שהוקמה באופן רשמי ב-1945, עמד מקס בלאו. ינה, שנמצאת במדינת תורינגיה, הפכה לחלק מגרמניה המזרחית הקומוניסטית והקהילה היהודית בה נעלמה כמעט לחלוטין, הן בגלל עליית הקומוניזם שהתנגד לפעילות דתית, והן מסיבות כלכליות. בשנת 1989 יהדות כל מחוז תורינגיה כללה 26 חברים, רובם מהעיר ארפורט.
עם כניסתם של פליטים מברית המועצות לאחר איחוד גרמניה, גדלה מעט הקהילה, אך עד היום לא הוקם מחדש בעיר בית כנסת ולא מתקיימים בה אירועי דת. מרכז הקהילה היהודית הקרוב ביותר נמצא בעיר ארפורט ויהדות תורינגיה היא ברובה מיוצאי ברית המועצות. ברחוב Salvador-Allende-Platz קיים משרד שמשמש כנקודת קשר לקהילת תורינגיה והרב הראשי של ארפורט (הרב אלכסנדר נחמה) אחראי על העיר . המקווה הפעיל הקרוב ביותר נמצא בעיר לייפציג, כ-100 ק"מ צפונית מינה.
נכון לשנת 2021, הקהילה היהודית בינה מוערכת בכ-200 יהודים, רובם ממשפחות של יוצאי ברית המועצות. מעטים מהם רשומים כחברי הקהילה היהודית של תורינגיה ומקיימים אורח חיים דתי .
דמוגרפיה.
קהילת יהדות ינה מעולם לא הייתה קהילה גדולה, ומנתה בשיאה כ-150 תושבי קבע בעיר ועוד מספר עשרות תושבים ארעיים (ביניהם סטודנטים שבאו לעיר לתקופת לימודיהם).
זיכרון השואה בינה.
נכון לאפריל 2020, בעיר ינה ישנן 41 אבני נגף. סיפורו של כל אחד מהנספים קיים באתר האינטרנט של ארכיון העיר.
לציון יום השואה הבינלאומי בשנת 2019, יזמה מחלקת התרבות של העירייה את הפרויקט "קולות אבני הנגף" (Klang der Stolpersteine), פרויקט מוזיקלי שבו לצד כל אחת מהאבנים בוצע קונצרט קטן לזכר הנספים. היוזמה זכתה להדים בתקשורת המקומית ונהפכה ליוזמה שנתית בה הקונצרט מבוצע על ידי תזמורות ונגנים מקומיים, בשיתוף פעולה עם שחקני תיאטרון ואמנים נוספים .
מספר רחובות בעיר נקראים על שמם של יהודים חשובים בקהילה:
באזור שבו עמד מחנה העבודה הזמני הוקם אתר זיכרון ומידע הוקם על ידי העירייה ב-2014
ויליאם בולאו גולד
ויליאם בולאו גולד (באנגלית: William Buelow Gould ; 1801 - 11 בדצמבר 1853) היה צייר אנגלי, הוא הועבר לאוסטרליה כאסיר בשנת 1827, והפך לאחד האמנים הראשונים החשובים במושבה, אף שמעולם נפרד ממש מחיי הפשע שלו.
ראשית חייו.
גולד נולד כויליאם הולנד בליברפול, מרסיסייד, אנגליה. אמנם מעט ידוע על ראשית חייו, אך הוא כנראה קיבל הכשרה אמנותית אצל הצייר האירי ויליאם מולראדי, בלונדון, ואצל הליטוגרף הגרמני רודולף אקרמן, וכי עבד במפעל בסטפורדשייר, כצייר קרמיקה.
ב-7 בנובמבר 1826 הוא הורשע בנורת'המפטון, בכך ש"בכוח הנשק גנב מעיל אחד", ולאחר מכן נידון ל"שבע שנים מעבר לים", ביטוי המציין העברה למושבת העונשין הבריטית באוסטרליה. גזר הדין אמנם היה לתקופה די סטנדרטית של שבע שנים, כמו אצל רוב הנידונים, גולד לעולם לא שב לאנגליה. בזמן הרשעה זו, גולד היה נשוי ונולדו לו שני ילדים, וכן נוספה לו הרשעה קודמת בגין "גניבת צבעים".
בארץ ואן דימן.
גולד הועבר לאוסטרליה על סיפונה של האוניה "אסיה", והגיע לעיירה הובארט, ארץ ואן דימן (טסמניה), בדצמבר 1827. במהלך המסע היה ידוע שהוא צייר דיוקנאות של הקצינים. גולד נשלח לעבוד בשדות, אך היה שוב עשה בעיות, בעיקר בגין עבירות קטנות הכרוכות בגניבה ושתייה. ביוני 1829 נידון גולד על זיוף שטר, לשלוש שנים בתחנת העונשין של מקברי הארבור בחוף המערבי של טסמניה, אחת מתחנות העונשין הקשות ביותר הידועות לשמצה במושבה, השמורה בדרך כלל רק למורשעים הגרועים ביותר.
באותה תקופה הגישה היחידה לנמל מקבארי מהובארט הייתה בספינה סביב החופים הדרומיים והמערביים של טסמניה. במהלך ההפלגה, מחצית מהמורשעים שהיו על סיפונה עשו מרד והשתלטו את הספינה. גולד היה בין אלה ששמרו על נאמנות לצוות האוניה. כתוצאה מכך, המושל הקל את עונשו וגולד הוצב כמשרת בבית המנתח הקולוניאלי ד"ר ג'יימס סקוט.
ג'יימס סקוט היה חוקר טבע חובב, והשתמש בכישרונותיו האמנותיים של גולד, כשהוא מצייר בצבעי מים צמחייה מקומית בסטנדרט טכני גבוה. גולד עם זאת לא שינה את אופיו ונידון שוב לגירוש לנמל מקבארי בשנת 1832. בהתבסס על המוניטין שלו מימיו עם סקוט, גולד הוצב כמשרת בית להיסטוריון טבע חובב אחר, ד"ר ויליאם דה ליטל. כאן המשיך בציוריו, והפיק בצבעי מים דגימות בוטניות, ציפורים, דגים, וחיי ים אחרים שנאספו מהחופים שמסביב. עבודתו כללה גם רישומי נוף המספקים תובנות חשובות בנוגע ליישוב במקום. נמל מקבארי נסגר בשנת 1833, ויחד עם האסירים האחרים שנותרו, גולד הועבר לתחנת מעצר של פורט ארתור בחוף הדרום-מזרחי של טסמניה.
לגולד הוענקה תעודת חופש מפורט פורט ארתור ב-25 ביוני 1835, ועבד זמן קצר אצל קברן בלאונססטון שבצפון טסמניה, לפני שחזר להובארט והתחתן עם אן ריינולדס בשנת 1836. בזמן שהוא המשיך ביצירותיו בעיקר טבע דומם, איכות העבודה השתנה, והוא התחיל להשתכר, וכן קיבל עונשי מאסר בגין גניבה.
גולד נפטר בביתו בהובארט ב-11 בדצמבר 1853.
יצירה.
עבודותיו של גולד נשמרות בגלריות רבות ברחבי אוסטרליה, וכן מוחזקות על ידי אספנים פרטיים. המוזיאון והגלריה לאמנות המלכה ויקטוריה בלונססטון מחזיקים 177 מיצירותיו הבוטניות. מספר עבודות, כולל דיוקן עצמי, תלויות במוזיאון הטסמני ובגלריה לאמנות בהובארט. עבודתו מוחזקת בגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן, ומוזיאון המורשת, בהובארט. הספרייה הממלכתית של ניו סאות' ויילס מחזיקה נופים ברישומי שמן וצבעי מים של האבוריג'ינים הטסמניים.
ספר הדגים.
בסביבות 1832, בתחנת העונשין של מקברי הארבור, גולד הפיק את רישומי הדגים המצוינים שלו, הידועה גם בשם ספר הדגים של גולד. ספר הסקיצות כלל שלושים ושישה רישומים נפרדים בצבעי מים. בעוד שרק שש מהיצירות הללו חתומות על ידי המחבר, ואף אחת מהן לא מתוארכת, כל העבודות מיוחסות לגולד. ספר הסקיצות כולל רשימה ממוספרת של הדגים, עם שמות נפוצים שנכתבו בעיפרון.
ספר הסקיצות המקורי עם כריכת עור מוחזק כעת על ידי ספריית אולפורט והמוזיאון לאמנויות יפות, בספרייה הממלכתית של טסמניה; בשל גילו ומצבו הוא אינו זמין לגישה כללית, אולם גרסה דיגיטלית זמינה באינטרנט.
יצירה זו התפרסמה בתקופה האחרונה על ידי הסופר הטסמני ריצ'רד פלנגן, שזכה לשבחי הביקורת ופרס הסופרים של חבר העמים, על הרומן "ספר הדגים" של גולד משנת 2001: רומן בדיוני על חייו של גולד בארץ ואן דימן, שמתמקד בתקופתו בנמל מקבארי ועבודתו בספר סקיצות הדגים. הספר כולל רפרודוקציה של ציור של גולד על הכריכה.
סופר טסמני אחר, ריצ'רד דייבי, משתמש גם בציור דרקון הים של גולד מתוך ספר הסקיצות של הדגים על עטיפת ספרו "קונספירציות באי שרה" משנת 2002, וכך גם גיליון המחקרים ההיסטוריים של טסמניה המוקדש ליצירתיות וחדשנות טסמנית.
באפריל 2011 הוכרז ספר הסקיצות המקורי של הדגים כמסמך בעל משמעות עולמית על ידי אונסק"ו.
AllGame
AllGame (בעברית: כל-משחק) היה אתר אינטרנט מבית חברת "RhythmOne", שעסק בביקורות וסיקור משחקי מחשב ואינטרנט. האתר מקביל לאתרים נוספים של החברה, בהם AllMusic העוסק במוזיקה וAllMovie העוסק בקולנוע.
האתר היה פעיל בין השנים 1998 ל-2014 ועיקר עיסוקו סבב סביב משחקי מחשב ורשת, וכלל מדריכים, המלצות, ביקורות, סיקורים, מידע וקישורים רלוונטיים. מלבד משחקי מחשב, תכניו נגעו גם למשחקי ארקייד, קונסולות ורטרו. הוא הוקם בפברואר 1998 במטרה להפוך למאגר המשחקים האינטרנטי הגדול ביותר שקיים.
עם זאת, במשך השנים הלכה ודעכה פופולריות האתר, משום שנוצר ריבוי של אתרים דומים ברחבי הרשת. לבסוף, ב-2014, 16 שנים אחרי הקמתו, נסגר סופית האתר. הנהלתו פרסמה על כך הודעה:"לא כולנו ידענו מה בדיוק אנחנו עושים בימים הראשונים ההם, אך הייתה זו תקופה מרגשת לעזור בבניית מאגר משחקים מקוון לפני שהאינטרנט התפוצץ באתרים המוקדשים למשחקי וידאו"כיום האתר אינו פעיל עוד.
רפדיאה
גלית דיסטל
ועדת שנהר
ועדת שנהר מונתה על ידי שר החינוך והתרבות, זבולון המר, לבחינת לימודי היהדות במערכת החינוך הממלכתית בישראל והגישה את המלצותיה לאמנון רובינשטיין באוגוסט 1994. בראש הוועדה עמדה עליזה שנהר.
חברי הוועדה.
בראש הוועדה עמדה עליזה שנהר, רקטור אוניברסיטת חיפה. בוועדה השתתפו אנשי אקדמיה, בהם חוה לצרוס-יפה, מיכאל אביטבול, אביעזר רביצקי ואליעזר שבייד, אנשי משרד החינוך זבולון אורלב ואליעזר מרכוס, מחנכים, ואישי ציבור בהם רות קלדרון, הסופר אהרן מגד ומוקי צור, איש התק"ם.
תפקיד והמלצות הוועדה.
על-פי כתב המינוי של הוועדה, היה עליה לבחון את מצב לימודי היהדות בחינוך הממלכתי, ולגבש הצעות "בדבר המטרות והתפיסה, תוכניות הלימודים וכל יוזמה אחרת העשויה לקדם את החינוך היהודי בישראל".