עם הפסקת הפעילות מחוץ לצריפים, גברה הפעילות המדעית בתוכם. פתיחת השנה הגאופיזית הבינלאומית נועדה אומנם ל-1 ביולי 1957, אך מדעני הקבוצה החלו בתצפיותיהם כבר ב-1 באפריל, ובראשם ד"ר התרטון. התרטון עסק גם בתצפיות הזוהר הדרומי, פעילות קשה ומקפיאה במיוחד, שיכלה להתבצע רק בלילות בהירים, והתרטון קידם בברכה כל לילה מעונן או סוער שאיפשר לו לנוח מעמלו המפרך. לא תמיד הצדיק הזוהר את הציפיות, שתלו בו לאחר שראו את ציוריו של אדוארד אדריאן וילסון, אך לפחות פעם אחת התלקח באודם עז כל כך, שאנשי הבסיס האמריקאי שאלו בבהלה, אם בסיס סקוט עולה באש. תנאי האקלים הקשים חייבו אמצעי בטיחות, כגון קשירת חבל בין צריף המעבדה לצריף למגנטיקה, שנבנה במרחק מה מן המעבדה תוך הקפדה על חומרים בלתי מגנטיים. אלמלא אמצעי בטיחות פשוט זה, היה ג'רארד, האחראי לתצפיות מגנטיות, עלול לאבד את דרכו ולתעות לאין השב במרחק הקצר. בין השאר עסקו חברי המשלחות בהקלטות סייסמיות, שאיתרו רעשים שונים בטווח הקרוב והרחוק. התחנה המטאורולוגית עסקה בקריאות טמפרטורה, לחץ אוויר, רטיבות, מהירות הרוחות וכיוונן, ועננות. לקריאת הברומטרים נאלץ בלהאם, האחראי למטאורולוגיה, לצאת אל סככות מרוחקות מעט, תפקיד קשה ומאתגר בעתות סערה.
לצד העבודה המדעית לענפיה השונים, היו חברי המשלחת טרודים בעבודות יום-יום, כגון בישול, תיקון בגדים ואוהלים, טיפול במזחלות וברתמות הכלבים ועוד.
בלילות ירח מלא היו מוציאים את הכלבים לטיולי מזחלות ונמצא, שהכלבים עומדים ללא קושי רב במסע מזחלת גם בקור של 40 מעלות מתחת לאפס. שידורי הרדיו חייבו ידיעת כתב מורס, ולאחר קורס מיוחד התגברו הכל על הקשיים הראשוניים ורכשו די ידע בתהליכי רדיו לטיפול אחראי בתקשורת החיונית. קורס חשוב אחר הקנה לאנשי המשלחת ידע יסודי בניווט, לפחות די הצורך למצוא את דרכם חזרה לבסיס אם יקרה משהו לנווט בקבוצתם. הגאולוגים של המשלחת הרצו לפני חבריה, כדי להקנות למאזינים ידע מספיק לאיסוף דגימות סלע לבדיקת המומחים. סדנת הרכב עמלה על הכשרת הטרקטורים למסע אל הקוטב, תוך הכנסת שכלולים ואמצעי הגנה ובטיחות. לטיפול קפדני זכו גם מזחלות הכלבים, לרבות הקמת תא מחסה, קל אך איתן, בחלקה האחורי של אחת המזחלות, שעל אף ממדיו הקטנים - 4 מטרים על מטר - יכול היה לספק הגנה מן הקור ומקומות שינה לארבעה אנשים. אחד משני המטוסים, ה"ביבר", הושבת למשך החורף, אך ה"אוטר" נשמר לפעילות והמריא בלילות ירח מלא לסיור בסביבה. באחת הסערות נקבר כולו בשלג, ורק הודות לכמה סנטימטרים מזנבו הכתום שבצבצו מעל פני השטח הצליחו לאתרו ולחלץ אותו בקשיים רבים, שחייבו לאחר מכן עבודות תיקון ושיפוץ.
מדי שבוע התמנו שניים מחברי המשלחת לתורנים, שעסקו בכל עבודות התחזוקה השגרתיות של הבסיס, לרבות הכנת ארוחות בימי ראשון, שהיו ימי המנוחה של הטבח. היה זה שבוע מפרך, שבסיומו ששו התורנים לשוב לשגרה, הנוחה היחסית. חברי המשלחת מילאו את זמנם הפנוי בעיסוקי פנאי שונים. בבוקר יום ראשון ערכו תפילה, מלווה שירת מזמורים נלהבת. בסך הכל היו חייהם נוחים ונעימים יחסית, ללא תחושת הבידוד שהייתה מנת חלקן של משלחות קודמות, ושיחות טלפון תכופות לבני משפחותיהם הפיגו אף הן את תחושת הניתוק.
מסעות האביב מבסיס שקלטון.
כבר ב-1 בספטמבר 1957 החלה עבודת השדה בבסיס שקלטון, על אף האפשרות לקור ולסופות קרח במועד מוקדם זה. תוכניות רבות נערכו לתקופה זו והחשובה בהן, סיור בדרך ל"קרח הדרום". היציאה למסע אל מעבר ליבשת נקבעה ל-14 בנובמבר, אך בהמשך נעשו שינויים רבים בתוכניות, מחמת תנאי מזג האוויר. מטוס האוטר יצא לחלץ את רובין סמארט, ראש המשלחת במפרץ היילי, שנפצע. המטוס תעה בדרכו, החמיץ את אורות הבסיס ונאלץ לנחות בגלל מחסור בדלק. רק לאחר קרוב לשבועיים איפשרו תנאי מזג האוויר ומצב המטוס השני את חילוץ הטייסים, ששרדו בתנאי קור ומחסור, אך בתושייה ובתבונה. הפצוע החלים בינתיים בעצמו.
ב-8 באוקטובר 1957, לאחר דחיות ועיכובים, יצאה שיירת כלי הרכב למסע הסיור המתוכנן אל "קרח הדרום". מטרות המסע היו, ראשית, מציאת דרך במעלה חומת הקרח, שחסמה את הדרך בפני שיירת כלי הרכב שנעה כבר מצפון; שנית, להעביר קבוצת מיפוי עם להקת כלבים על שרשרת ההרים עד לקצה המזרחי ולחזור, במידת האפשר, מצדם השני של ההרים; ושלישית, לקבוע את האזור המתאים ביותר למחקר הגאולוגי של סטיבנסון. סיורי הטיסה לימדו על מספר רב של קרחוני-עמקים היורדים מאזורי ההרים, המחוברים ביניהם במעבר הרים מושלג בגובה של בין 1200 ל-1800 מטרים. בין המדרון הסלעי, שהיווה את הצלע הצפונית של ההרים, לבין קרחון סלסור ניצבו כמה שלוחות נונאטאק. הכלבים הוטסו אל יעדם, כדי לחסוך בזמן ועמל. בדרך, שסומנה בהמשך, נתקעו דגלי סימון, ואל הדגלים המתריעים על סכנה נקשרו הודעות בנוסח מונופול - "אם תקבל שש בהטלה הבאה, תוכל לקפוץ כאן".
ב-20 באוקטובר 1957 זכו אנשי הקבוצה, לאחר טיפוס קשה, ליהנות מנוף הרים מרהיב, לאחר חודשים על מדף הקרח השטוח והמונוטוני בשקלטון. עם המראה משמח העין נתגלו גם הקשיים הרבים בהמשך הדרך, שנפתחה לפניהם באוויר הקוטב הצלול עד מאה קילומטרים ויותר. מזג האוויר, בהמשך המסע, היה בהיר ונוח לעריכת מיפוי. בלילה שבין ה-22 ל-23 באוקטובר חל ליקוי חמה כמעט מלא, שהרעיף אור כחול זר ומוזר על הקרחון וההרים, אך בניגוד לחששות, הכלבים לא גילו כל התרגשות לנוכח העלטה הפתאומית. באותו יום קרא פוקס לכל צוותי הכלבים לחזור למחנה האוויר כדי להכין את הטרקטורים והציוד למסע העיקרי.
במסע אל "קרח הדרום" היו תקלות רבות בכלי הרכב. בגלל תנאי הדרך הקשים, חרף סיורי אוויר למציאת נתיב נוח יותר, לא מצאו דרך חופשית מסכנות, בגלל ריבוי הבתרונים והתהומות, שכמה מהן היו עשויות להכיל אוטובוס קומתיים, לו נפל אל תוכן, ועל אחת כמה וכמה טרקטור זחלילים. הזהירות הרבה, שנקטו חברי המשלחת, מנעה תקלות כאלה. במשך הזמן התקלקל אחד הטרקטורים והיה הכרח לנטוש אותו עם אחת המזחלות וחלק מן המטען. רק ב-50 הקילומטרים האחרונים עד "קרח הדרום" השתרעה הדרך על קרקע מוצקה וחופשית מבתרונים. כל המסע, באורך 650 ק"מ, נמשך 37 ימים והסתיים ב-13 בנובמבר 1957.
מסעות האביב והקיץ מבסיס סקוט.
בחודש ספטמבר 1957 החלו אנשי הבסיס את מסעותיהם, חלקם עם מזחלות כלבים וחלקם בשיירת טרקטורים. בדרכה עצרה חוליית הטרקטורים לבדיקת המצבור שהונח שם בסתיו הקודם והוסיפה לו עוד טונה וחצי של צידה. מצבור נוסף צויד בכף גנייס, בבשר משומר לכלבים ובמנות לאנשים, לשימוש קבוצת הצפון העתידה להגיע לשם. בהמשך ביקרו כמה מאנשי המשלחת במושבת פינגווין קיסרי שבכף קרוזייה, לצפות בהתפתחותה מאז ביקורו של ד"ר וילסון בשנת 1911. המושבה נמצאה במצב טוב וגדולה פי כמה משהייתה אז.
בסוף ספטמבר וראשית אוקטובר היו חברי הקבוצה עסוקים בהכנות האחרונות למסע הארוך דרומה. שלושה מטוסי מגלשיים אמריקאים הביאו לאנשי המשלחת המבודדים את הדואר הראשון אחרי חודשים רבים. ב-4 באוקטובר 1957 יצאו אנשי הקבוצה הצפונית לדרך, במזג אוויר בלתי יציב. ב-14 בחודש יצאו הילרי, אליס, מולגרו ובלהאם בארבעה כלי רכב, הגוררים מזחלות עמוסות. הצרות לא איחרו לבוא. שקיעה בשלג ונפילה לבתרונים חייבה פריקת חלק מן המטען מעל המזחלות, ועל כן החליט הילרי על עקיפת השטח המבותר, תוך הקפדה שלא להרחיק יותר מדי בעקיפה כדי לא לתעות ולהגיע אל הבתרונים הארוכים של כף קרוזייה. מדי שלוש שעות של נסיעה מפרכת במושבי טרקטורים נטולי חימום ובטרטור בלתי פוסק, היו עוצרים להשיב את נפשם בקקאו חם ובארוחה קלה בתא המחומם, ואחר ממשיכים עוד שלוש שעות וחוזר חלילה. ב-20 באוקטובר, לאחר מסע בן 300 ק"מ, הגיעו אל המחנה של מילר, מארש ובייטס, שהוטסו לשם יום קודם עם שתי להקות כלבים. בימים הבאים נעו הטרקטורים ונהגי הכלבים על מזחלותיהם ככל שאיפשר זאת מזג האוויר. בהמשך נתקלו במדרונים תלולים, שהצריכו פריקה והעברה של מטענים, אך מזג האוויר הבהיר והשמשי פיצה על הקשיים. במהלך הזמן הזה ניתקו להקות הכלבים מן הטרקטורים ורק לאחר ימים אחדים, כשהשתפר מזג האוויר, השיגו אותם. מטוס הנחית לקבוצה שקית דברי דואר, לשמחת אנשיה. מחנה נוסף של נוהגי כלבים הוקם בהמשך הדרך, במרחק 493 ק"מ מבסיס סקוט, ועם הגיעם אליו סיימו אנשי הקבוצה את השלב הגדול הראשון של מסעם, בתחושת הישג והצלחה.
במהלך 150 הק"מ הבאים נתקלו הנוסעים בקשיים רבים, ובעיקר אובדן טרקטור ה"ויזל", שהתקלקל ללא יכולת לתקנו באין חלקי חילוף מתאימים. מטוס הביבר השלים את ציוד מצבור העזר לרגלי מפרצון שקלטון, ובכך הושלמה רשת המצבורים המצוידים היטב לאורך כל הדרך עד בסיס סקוט. הילרי גמר אומר להמשיך עד לקוטב, אם רק יאפשר זאת מצב הדלק והטרקטורים. כיוון שפוקס הודיע ב-20 בנובמבר 1957 שהוא מקווה להגיע אל הקוטב לפני סיום השנה, היה סיכוי שקבוצת הילרי וקבוצת פוקס תיפגשנה בתחום 150 הקילומטרים האחרונים אל הקוטב, מן הצד של בסיס סקוט.
ב-30 בדצמבר נמצאה קבוצת הילרי במרחק של פחות מ-320 ק"מ מן הקוטב, אך הייתה מודאגת מן הצריכה המוגברת של מלאי הדלק הזעום שנותר ברשותה. ב-2 בינואר 1958 היו עדיין במרחק 120 ק"מ מן הקוטב ומצוידים ב-350 ליטר דלק בלבד לשלושת הטרקטורים, כמות שתספיק להביאם לשם אם לא יבזבזו דלק וזמן בחיפושים אחר מקום הקוטב המדויק. ב-4 בינואר הגיעה סוף סוף קבוצת הילרי אל תחנת הקוטב של ארצות הברית והתקבלה בשמחה ובידידות. אנשיה שמחו לרדת ממושבי הטרקטורים, שעשו את שלהם על אף כל הקשיים והתקלות וצלחו מסע של 2000 ק"מ.
מסע קבוצת פוקס אל הקוטב הדרומי.
המסע אל "קרח הדרום".