חופש הביטוי והעיתונאות הורשו באפגניסטן לפי חוקת 2004, כל עוד הם לא כוללים ביקורת על הדת והלאומיות במדינה. בשנת 2019, עיתונאים ללא גבולות דירגו את אפגניסטן במקום ה-121 מתוך 179 מדינות במדד חופש העיתונאות.
מצב נשים במהלך תחילת המאה ה-21 השתפר במיוחד באזורים עירוניים. הם קיבלו זכות להשתתף בתחרויות ספורט ולקבל רישיון נהיגה. למרות זאת, לאחר שאלאהה סורור הקליטה שיר נגד סקילת נשים, היא נאלצה לעזוב את אפגניסטן לאור איומים על חייה.
The End (שיר של הדלתות)
The End הוא שיר אפי של להקת הרוק האמריקאית הדלתות. הסולן ג'ים מוריסון כתב בתחילה את מילות השיר על פרידתו מחברתו מארי וורבלו, אך התפתח לאורך חודשים ספורים לשיר ארוך יותר העוסק במוות, מרד חברתי ותסביך אדיפוס במהלכו האדם יגיע לחירות בכך שהרג את מה שהוריו נטעו בו. הלהקה הקליטה את השיר, שהוא באורך 12 דקות, כשיר האחרון באלבום הבכורה שלהם שיצא לאור ב-4 בינואר ,1967. השיר זכה לפופולריות והצלחה גדולה יותר כששומש בסרט המלחמה של פרנסיס פורד קופולה ,"אפוקליפסה עכשיו" שיצא ב-1979 ,כשמונה שנים לאחר מותו של מוריסון, ובכך, הפך לשיר המפורסם ביותר של הלהקה.
השיר דורג במקום ה-336 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של מגזין "רולינג סטון" ב-2010. סולו הגיטרה בשיר דורג במקום ה-93 ברשימת "100 סולואי הגיטרה הגדולים בכל הזמנים".
כתיבה והקלטה.
מוריסון כתב את השיר בליל חורף 1967 בבוץ מתחת למזח חוף ונציה בלוס אנג'לס ובמהלך ראיון בשנת 1969, הסביר את המילים;
כשהתראיין לליזי ג'יימס, הוא הסביר את משמעות הבית "My only friend, the End" בשיר; "לפעמים הכאב הוא יותר מדי לבחינה, או אפילו לסבול אותו...אבל זה לא הופך אותו לרשע - או בהכרח מסוכן. אבל אנשים חוששים ממוות אפילו יותר מכאב. מוזר שהם מפחדים מהמוות. החיים כואבים הרבה יותר ממוות. ברגע המוות הכאב נגמר. כן - אני מניח שזה חבר".
זמן קצר מעבר לנקודת האמצע של גרסת האלבום שאורכה כמעט 12 דקות, השיר נכנס לחלק מדובר עם המילים "הרוצח התעורר לפני עלות השחר/הוא נעל את נעליו". קטע זה של השיר מגיע לשיא דרמטי עם השורות, "אבא / כן בן? / אני רוצה להרוג אותך / אמא, אני רוצה..." (כשהמילים הבאות צרחו בלי להבין שמדובר ב"לזיין" ,שאת מילה זו צנזרו באמצעות עיצוב סאונד) שמדבר על תסביך אדיפוס. מוריסון עבד בהפקת תלמידים של ההצגה "אדיפוס רקס" בעת לימודיו באוניברסיטת פלורידה, והקלידן ריי מנזרק הסביר;
בספרו האוטוביוגרפי "Riders on the Storm ,"מתופף הלהקה ג'ון דנסמור נזכר ברגע בו מוריסון הסביר בפניו את משמעות השיר;
בנוסף לכך, לדברי מגזין מוג'ו והרולינג סטון במהלך תהליכי ההקלטה של השיר, מוריסון נהג לשכב על רצפת הסטודיו תוך כדי כך שהוא ממלמל וחוזר על המילים; "לזיין את האמא, להרוג את האבא" עד שלפתע עמד והשליך טלוויזיה על חלון לוח הבקרה באולפן. לאחר התקרית, הוא נשלח הביתה בידי המפיק פול רוטשילד אולם מוריסון לקח מנת LSD ,חזר במהלך הלילה לאולפן ההקלטות וריסס אותו במטיף כיבוי אש, אותה תקרית קרתה במהלך הקלטת השיר "Light My Fire" כשחשב מוריסון שהאולפן עלה באש כך לדברי הגיטריסט רובי קריגר, וכשרוטשילד חזר, הוא ביקש לתת את נזק האולפן לחברת אלקטרה רקורדס. השיר הוקלט באופן חי באולפן ללא אובר-דאבינג. שני טייקים הוקלטו כשהשני שומש עבור האלבום.
סגנון מוזיקלי.
השיר תואר כאחד מחלוצי ז'אנר הרוק הגותי, כשבביקורתו של ג'ון סטיקני בויליאמס רקורד שיצאה באוקטובר 1967, תיאר אותו כ"רוק גותי". בשנת 2017, Pitchfork כלל את השיר ברשימת "סיפור הגות ב-33 שירים". באתר קוסמיק, ראסטי פייפס תיאר את סגנון השיר כאחת הדוגמאות המוקדמות של ארט רוק. אולם, למרות זאת, השיר בעצם מורכב מסגנונות של רוק פסיכדלי, ראגא רוק וספוקן וורד. בנוסף, סגנון המוזיקה בשיר מושפע מאוד ממוזיקה הודית בעיקר בחלקי הגיטרה. קריגר השתמש בכיוון גיטרה שלמד משיעוריו של ראווי שנקר בבית הספר הקנארי למוזיקה בלוס אנג'לס, על מנת ליצור סאונד דמוי סיטאר או וינה.
גרסאות אחרות.
לשיר יצאו מספר גרסאות הנבדלות מהמקורית, בין היתר גרסה בת 6 וחצי דקות שיצאה בתקליטור "The Very Best of The Doors." נעשה שימוש בשיר בסרט "אפוקליפסה עכשיו" שיצא 8 שנים לאחר מותו של מוריסון ,ב-1979, אך שומשה גרסה שעברה רמיקס במיוחד עבור הסרט. בראיון לרדיו משנת 2020, קריגר סיפר שלפרנסיס פורד קופולה ויוצרי הסרט הייתה רשות להשתמש בכמעט כל שירי הלהקה ,אך בחרו ספציפית בשיר הזה מאחר שהתאים.
בהופעות החיות, הלהקה נהגה לעשות את השיר כסוגר את ההופעות משום שהוא נקרא "הסוף". במועדון המטריקס בסן פרנסיסקו, גרסת השיר בהופעה הייתה כ-14 דקות, בזמן שההופעה המפורסמת ביותר של הלהקה בהוליווד בול ביולי 1968 ,הגרסה הייתה כ-15 דקות, בחורף 1970 במהלך הופעה בניו יורק השיר ארך 17 דקות וכך גם במאי 1970 בהופעה בדטרויט.
שינויים במחלוקת ואווירה.
כשהלהקה הופיעה לראשונה עם השיר במועדון הפופולרי בלוס אנג'לס וויסקי א-גוגו בערך ככמה חודשים או שנה אחרי יציאת האלבום הראשון, הם נזרקו מחוץ למועדון בשל חלק האדיפוס בשיר שבו מוריסון שר על "לזיין את האמא" ולהרוג את אבא. חלק זה גם הפך לשנוי במחלוקת במרוצת השנים. אך לעומת זאת, מוריסון ידע שמדובר בנושא קשה ומטריד לשמיעה ולכן עשה זאת.
בנוסף לכך, בהופעות שלאחר מכן, מוריסון נהג לייצר אווירה מיסטית ומסתורית עבור הקהל כשהשיר נוגן כאשר נהג לצעוק את המשפט "Bring Out Your Dead" (הביאו את המתים שלכם) ,משפט שהיה מוכר בתקופת ימי הביניים בקרב המוציאים להורג. בנוסף נהג מוריסון לרקוד ריקוד אינדיאני עתיק שנקרא "ריקוד הרפאים" ,שלפי אמונות שונות בקהילת הילידים האמריקאים עליהם מוריסון למד, מחבר את עולם החיים עם עולם המתים כדי להביא שלום ושגשוג.
דוד חכם (פרשן)
דוד חכם (נולד ב-22 ביוני 1951), הוא חוקר, יועץ פוליטי ומומחה לענייני ערבים. כיהן כיועץ לעניינים ערביים לשרי הביטחון יצחק מרדכי, משה ארנס, אהוד ברק, בנימין בן אליעזר, שאול מופז ועמיר פרץ.
ביוגרפיה.
חכם נולד ברמת השרון לדליה (פרחה) ונאזם, שעלו מבגדד בשנת 1951. בוגר בית הספר התיכון אהל שם ברמת גן.
שירות בצה"ל.
במסגרת תפקידיו בצה"ל, שירת באגף המבצעים, באגף התכנון, באגף המודיעין ובתיאום פעולות הממשלה בשטחים. חכם עמד בראש המחלקה לעניינים ערביים בממשל הישראלי ברצועת עזה לאורך כל שנות האינתיפאדה הראשונה (1987-1993). במשך ארבע שנים שירת ב כמושאל מצה"ל.
בתום שירותו ברצועת עזה שימש בתיאום פעולות הממשלה בשטחים כיועץ מדיני וכאחראי למשא ומתן בין ישראל לבין אש"ף במסגרת תהליך אוסלו. במסגרת תפקידו, היה חבר במשלחות הישראליות בכל קבוצות העבודה במסלול המשא ומתן הרב צדדי והשתתף בערוצים השונים של המשא ומתן הדו-צדדי בין ישראל לבין אש"ף על הסכם הביניים. כמו כן לקח חלק בפגישות הדרג המדיני הבכיר בישראל עם יו"ר אש"ף, יאסר ערפאת ומחמוד עבאס.
חכם השתחרר משירות קבע בצה"ל בשנת 1999 בדרגת אלוף-משנה.
לאחר השירות.
בתום שירותו הצבאי המשיך לעבוד במשרד הביטחון. החל משנת 1997 ועד שנת 2005, שימש כיועץ לשרי הביטחון לעניינים ערביים. במסגרת זאת, השתתף בפגישות שוטפות של שרי הביטחון (ושרים אחרים בממשלת ישראל) עם מנהיגים ערביים ופלסטיניים. לאחר מכן, כיהן כמרכז הנושאים הערביים במסגרת האגף הביטחוני –מדיני במשרד הביטחון.
מאז שנת 2018 משמש כעמית מחקר בכיר ב"מכון מרים" בארצות הברית, כאנליסט, כמרצה וכפרשן לעניינים ערביים - פלסטיניים.
השכלה אקדמית.
חכם סיים לימודי תואר ראשון בחוגים להיסטוריה של המזרח התיכון ולמדע המדינה באוניברסיטת תל אביב (1969–1972) במסגרת העתודה האקדמית של צה"ל ותואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב, ובלימודי ביטחון לאומי מטעם אוניברסיטת חיפה. הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה והמכללה לביטחון לאומי של צה"ל.
חיים אישיים.
חכם נשוי לחיה לבית אלטר. לזוג שלושה ילדים - שתי בנות ובן. המשפחה מתגוררת ביישוב רעות בעיר מודיעין - מכבים - רעות.
פרסומים.
מאמרים.
בין המאמרים שפרסם חכם:
שאנדור פרקש
שאנדור פרקש (בהונגרית: Farkas Sándor; קשיימזה, 25 במרץ 1888 – בודפשט, 17 ביוני 1970) היה זמר אופרה (בריטון) יהודי-הונגרי מתלמידיו של ד"ר גזה לאסלו.
ביוגרפיה.
שאנדור פרקש נולד במשפחה יהודית כבנם של אברהם פרקש ושל רחל ברקוביץ'. הוא היה תלמידו של ביאנקה מאלצקי ושל גיאורג אנתס באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. הוא המשיך לאחר מכן את לימודיו במילאנו.
הופעת הבכורה שלו כזמר אופרה הייתה בתיאטרון הלאומי בקולוז'וואר בשנת 1911 בתפקיד נילאקנטה, איש הדת (ליאו דליב: לקמה). בשנת 1917 חתם חוזה עם בית האופרה של בודפשט. ב-6 בינואר הופיע כז'ורז' ז'רמון (ג'וזפה ורדי: לה טראוויאטה). בגלל החוק היהודי השני הורחק מבית האופרה, אך רק עונה לאחר שכל עמיתיו היהודים (והיהודיות) פוטרו, רק ביוני 1940. לאחר מכן יכול היה להופיע רק במסגרת פעילות האמנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, כי פעילות זו הורשתה רק בפני קהל יהודי. הוא שרד את השואה בגטו בודפשט ובתום מלחמת העולם השנייה, לאחר שחרורו, שוב היה חבר בלהקת בית האופרה עד 1954. אחרי פרישתו שיחק בתפקידים קטנים עד 1957.
פרקש שר באופן קבוע במקהלת בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני. דיוקנו צויר על ידי שיולה שארקאן.
עמוד השדרה של הרפרטואר שלו היו תפקידי בריטון לירי. פרקש הובא למנוחות בבית הקברות היהודי פרקשרט.
חיים אישיים.
אשתו הייתה טרזיה וירט. הם נישאו בבודפשט ב-14 במרץ 1927.