בתחילת דרכו, ב-1936, התיישבות הקיבוץ הייתה בגדה הדרומית של הנחל. ב-1939 נבנו מבני הבטון הראשונים בגדה הצפונית של הנחל. בשנת 1951 שתי גדות הנחל היו מיושבות.
בשנת 1944, תפוקת הנחל הייתה בין 3,000 ל-3,500 מ"ק לשעה, והוא השקה שדות של שבעה משקים שונים. בתקופה זו 50 אחוזים ממי הנחל היו שייכים לקרן קיימת לישראל, והשאר לערביי האזור. רוב המים השייכים לקרן קיימת שימשו לבריכות דגים ולשדות פלחה.
באותה תקופה, אופן חלוקת הנחל ומימיו בצורה לא נכונה למשקים השונים ולתושבי האזור, יחד עם העובדה שאפיק הנחל ותעלותיו לא היו מסודרים מספיק, גרמו לכך שכחצי מכמות המים אבדה בדרך מהמעיין ועד לאזורי ההשקאה. בשל כך הקימה המועצה האזורית גלבוע "ועדה לענייני האסי", שמטרתה הייתה לחלק את המים לשימוש תושבי אזור בית שאן.
בשלב מאוחר יותר, לאחר שנים מההתיישבות סביב הנחל, בוצע פיתוח סביבתי וצופו מקטעים של דפנות הנחל בבטון, דבר שהעניק למקטע הנחל העובר בקיבוץ את צבעו התכול הייחודי.
המאבק על גישה לנחל.
החל מ-2012 מתנהל מאבק ציבורי בישראל למען מתן גישה חופשית לציבור, לקטע מנחל עמל, העובר בשטח קיבוץ ניר דוד.
קמפוצ'יאה
ספר חנוך הראשון
ספר חנוך השני
נחשוני ים
נחשוני ים (שם מדעי: Ophiuroidea) הם מחלקה של בעלי חיים השייכים למערכת קווצי עור, ומהווים את המחלקה העשירה ביותר במינים במערכה זו.
תיאור.
נחשוני הים מזכירים בצורתם את כוכבי הים וקרובים אליהם מבחינה פילוגנטית. ההבדל המורפולוגי העיקרי בין שתי מחלקות אלו ניכר בצורת החיבור של הזרועות לגוף: זרוע כוכבי הים מהווה המשך של הגוף, ואילו לנחשוני הים זרועות בעלות בסיס דק, והגוף נראה כדיסקית מרכזית. לרוב לנחשוני הים זרועות דקות וארוכות, המחולקות לפרקים. פרקים אלה מאפשרים להם לנוע בגמישות, ומכאן גם נגזר שמם. מספר הזרועות הוא לרוב 5–7.
נחשוני הים נפוצים מאזור הכרית ועד למעמקי הים. הם חיים בין סלעים בטין, בין אצות. הם ניזונים לרוב מסינון חומר אורגני מן המים וליקוטו בעזרת רגלי המים שלהם.
ההפריה נעשית לרוב על ידי פליטת ביצים ותאי זרע למים. ישנם מינים המדגירים את הביצים בכיסים מיוחדים בשולי הגוף, ידועים גם מינים אנדרוגניים.
לכריתנית ונדט התפתחה מערכת ראייה מיוחדת.
טקסונומיה.
קיימים כ-1900 מיני נחשוני ים, ו-230 סוגים המאורגנים בשלוש סדרות: Oegophiurida, Phrynophiurida ו-Ophiurida.
כד הוא כלי המיועד להכיל חומרים שונים, על פי רוב נוזלים המשמשים לשתייה כמו מים או יין.
הכד יכול גם לשמש לצורכי נוי.
אגרטל הוא כד המשמש להחזקת פרחים.
מבנה הכד.
על פי רוב מבנה הכד הוא עגול. חלקו העלון של הכד פתוח ולעיתים הוא בעל זרבובית המשמשת למזיגת הנוזלים. במקרים רבים מצורפת לכד ידית אחיזה אחת או יותר.
הכד עשוי לרוב מחומר קשיח, כגון: חרס, מתכת, זכוכית נירוסטה ועוד.
גודלו של הכד מותאם למטרת השימוש בו. בהתאם לכך הכד יכול להופיע במגוון גדלים.
בדרך כלל הכד בעל צוואר ארוך ולעיתים גם בעל ידית.
היסטוריה.
האדם החל לייצר ולהשתמש בכדים כבר בתקופות מוקדמות.
קדרות יוון העתיקה.
קדרות יוון העתיקה היו אחד האלמנטים המוחשיים והאיקוניים באמנות היוונית העתיקה. הכדים ושאר כלי־החרס הצבעוניים של היוונים הקדומים שרדו בכמויות גדולות, וכיום משמשים כפריט אספנות יקר.
דוגמאות לכדים מפורסמים מתקופה זו:
הכד בתרבות ובטקסים.
ישנם טקסים רבים המשתמשים בכדים לצרכים שונים.
לדוגמה, בסיום טקס שריפת גווייה האפר נשמר בכד מיוחד או מפוזר במקומות שונים.
חדירת הצוללת הצפון קוריאנית לחוף גאנגנונג
חדירת הצוללת הצפון קוריאנית לחוף גאנגנונג התרחשה ב-18 בספטמבר 1996. במהלך התקרית, נאלץ צוות הצוללת, שעסק בפעולת ביון בקוריאה הדרומית, לנטוש אותה בשטח קוריאה הדרומית, ובמהלך השבועות שלאחר מכן ערך צבא קוריאה הדרומית מצוד אחריו.
השתלשלות האירועים.
ב-15 בספטמבר 1996 הנחיתה צוללת צפון קוריאנית מדגם סאנג-או שלושה אנשי מודיעין בחוף בסמוך לעיר גאנגנונג שבצפון-מזרח קוריאה הדרומית, לשם איסוף מודיעין על בסיסי חיל הים הדרום קוריאני. ב-17 בספטמבר הגיעה הצוללת, שהמתינה במימי ים יפן, כדי לאסוף את השלושה, אך לא הצליחה בכך. ב-18 בספטמבר ניסתה הצוללת לאספם בשנית, אך נתקעה בקרקעית הים, ולא הצליחה להיחלץ. צוות הצוללת התחיל בהשמדת ציוד רגיש, נטש את הצוללת, והחל לעשות דרכו לכיוון האזור המפורז בין שתי המדינות. עוד קודם לכן הוצאו להורג 11 מאנשי הצוות, בשל אחריותם למחדל. יתר 14 אנשי הצוות התפצלו לקבוצות קטנות.
על אף מאמצי הצוות להסוות עצמו, אזרח ערני הבחין בו, והזעיק את הרשויות, שהחלו בביצוע סריקות. בשעות אחר הצהריים הצליחה המשטרה המקומית ללכוד את אחד מאנשי הצוות. 7 אנשי צוות נוספים נהרגו למחרת בחילופי אש עם כוחות צבא קוריאה הדרומית. אנשי צוות נוספים נהרגו ב-21 בספטמבר, ב-22 בספטמבר, ב-28 בספטמבר וב-30 בספטמבר. שני אנשי צוות נוספים שהו בשטח קוריאה הדרומית 48 ימים, בטרם התגלו ב-5 בנובמבר, וזוהו. איש צוות אחד לא נתפס מעולם, ולפי ההערכות, הוא הצליח לשוב חזרה לקוריאה הצפונית. במהלך חילופי האש עם אנשי הצוות השונים, נהרגו 8 חיילים דרום קוריאנים ו-4 אזרחים, ו-27 חיילים דרום קוריאנים נפצעו. 4 חיילים נוספים נהרגו בתאונה במהלך החיפושים.
תוצאות האירועים.
ב-1 באוקטובר 1996 נרצח הקונסול הדרום קוריאני בוולדיבוסטוק, צ'וי דוק-גון, בזריקת רעל. על פי ההערכות, צ'וי נרצח כנקמה על מותם של החיילים הצפון קוריאנים, אף שממשלת קוריאה הצפונית לא הודתה בכך.
איש הצוות היחיד שנלכד, לי קוואנג סו, סירב בתחילה לשתף פעולה עם חוקריו, אך בסופו של דבר סיפק מידע על פעילותו של הצוות, ואף גויס מאוחר יותר לחיל הים הדרום קוריאני.
קוריאה הצפונית הכחישה בתחילה כי הצוללת עסקה במשימת ריגול, וטענה כי נסחפה לחוף עקב תקלה טכנית. עם זאת, ב-29 בדצמבר פרסמה התנצלות על התקרית. ביום שלמחרת הוחזרו לקוריאה הצפונית גופותיהם של אנשי הצוות.
הצוללת נמשתה מהמים בידי חיל הים של קוריאה הדרומית, והועברה לאחד מבסיסיו. כיום מוצגת הצוללת לראווה ב"פארק האיחוד" שמדרום לגאנגנונג, והיא פתוחה למבקרים.
קו סירקל
קו סירקל (באנגלית: Circle Line; "הקו המעגלי") הוא קו במערכת הרכבת התחתית של לונדון. צבעו צהוב במפת הרכבת התחתית של לונדון והוא מסיע כ-114,609,000 נוסעים בשנה, השביעי בעומס מבין קווי הרכבת התחתית. רוב אורך הקו (27 ק"מ) בנוי בצורת קו עמוק מתחת לקרקע. סירקל היה קו "מעגלי" סביב מרכז לונדון עד דצמבר 2009, אז נפתחה הסתעפות בצפון-מערב הקו, אל תחנת האמרסמית'. רוב הדרך של הקו, וכל 36 התחנות, משותפות עם חלקים מהקווים דיסטריקט, האמרסמית' וסיטי, ומטרופוליטן; הקו המעגלי נקרא בשם זה רק משנת 1949.
היסטוריה.
ב-1863 נפתח לראשונה קו רכבת בין פדינגטון לרחוב פרינגטון, על ידי חברת "Metropolitan Railway". באותה שנה המליצה ועדה על יצירת "קו פנימי מעגלי", וחברת "Metropolitan District Railway" החלה לבנות את החלק הדרומי של הקו. בשל סכסוך שפרץ בין שתי החברות, התעכבו העבודות עד 1884, אז הושלם הקו המעגלי. בשל סכסוך נוסף חל עיכוב גם בחישמול הקו, והוא הושלם ב-1905. ב-1933 התמזגו שתי החברות.
עד אמצע שנות ה-40 הוצגו במפות הרכבת התחתית של לונדון רק הקווים מטרופוליטן ודיסטריקט שהרכיבו את המסלול. ב-1947 הופיעו קווים אלו במפות לראשונה באותו צבע, וב-1949 הופיע בהן לראשונה קו סירקל, כמופרד משני הקווים המרכיבים אותו.
ב-7 ביולי 2005 התרחש פיגוע בשתי רכבות בקו סירקל - פיצוץ בתחנת אדגוור רואד, ופיצוץ נוסף בין תחנות ליברפול ואלדגייט. בפיגוע נהרגו 13 איש. בעקבות זאת נסגר הקו למשך ארבעה שבועות, למרות שרוב קווי הרכבת התחתית נפתחו מחדש כבר למחרת.
ב-13 בדצמבר 2009 נפתחה הרחבה של קו סירקל בצד הצפון-מערבי שלו, מתחנת אדגוור רואד לכיוון האמרסמית'. הקו פועל במסלול משותף עם קו האמרסמית' וסיטי הנוסע בין תחנות אלו. בעקבות השינוי, לא ניתן עוד להמשיך בנסיעה בקו (באופן מעגלי) באזור תחנת אדגוור רואד, כי כל הרכבות פונות להסתעפות להאמרסמית', ויש צורך להחליף רכבת. יחד עם זאת, בשל השינוי הפכה תדירות הרכבות בקו לגבוהה יותר, ופחת העומס ברכבות קו האמרסמית' וסיטי.
שרה בדישי
שרה בדישי (נולדה ב-1952) היא זמרת ישראלית שהתפרסמה בראשית שנות השבעים.
קורות חייה.
בדישי הייתה סולנית "צוות הווי גולני", בו היו חברים בין היתר נורית גלרון, אבי בטלהיים ואריק סיני. ההרכב פורק בתום שתי תוכניות בלבד. בין שיריו בלטו במיוחד השירים "מוצאי שבת" ו"ג'בל רוס" (בעברית: הר דוב). התוכנית יצאה על תקליט משותף עם צוות הווי פיקוד צפון ותפסה צד אחד בו, שכלל שני שירים אלו וכן השירים "זה לא הולך ברגל", "המלאך של גולני", "גו גולני" ו"הלוך וחטוף". שיר נוסף שהיה חלק מהתוכנית, "עשר המכות", לא יצא על בתקליט זה, אלא כתקליט שדרים בודד לרדיו.
בשנת 1973 כתבו אורי ברזילי ויהודה בדיחי את השיר "אגדת שלום שבזי" לפסטיבל הזמר המזרחי "למנצח שיר מזמור". השיר הוצע תחילה לירדנה ארזי, ועבר לבדישי לאחר סירובה. הוא הפך לשיר המזוהה איתה ביותר. השיר לא זכה בפסטיבל אך הושמע רבות ברדיו ובמצעדי הפזמונים, והגיע למקום ה-15 במצעד הפזמונים העברי השנתי באותה שנה.
בשנת 1974 שבה בדישי אל הפסטיבל עם שירם של יורם טהרלב ואביבה אהרון "הביתה לחזור", שזכה לפופולריות.
בשנת 1975 הקליטה את הביצוע המקורי לשירם של יהונתן גפן ומתי כספי "מקום לדאגה", כשכספי מלווה אותה בקולות רקע. היה זה אחד משיריה האחרונים כזמרת מקצוענית.
בשלהי שנות השבעים פרשה מעיסוקה כזמרת.
משפחתה.