ב-1824 נרתם חרבי, שהיה לו קשר מועט לדת, ליוזמה שהתגבשה בקרב הדור הצעיר של בית-הכנסת "בית אלוהים". רבים מחו על הנוקשות של האדחונטה, האופן בו אכפה את ההלכה באמצעות סנקציות ועל האופי המיושן של הסדרים במקום. הם תבעו דרשות והתנהלות שוטפת באנגלית במקום בספרדית מיושנת, ושאפו גם לחזרה על התפילה בשפה כך שתהיה מובנת לרוב. ב-21 בנובמבר 1824 התכנסו ארבעים-ושבעה שותפים לדעה בעיר וייסדו את "החברה המתוקנת של בני ישראל" (The Reformed Society of Israelites). חרבי, שהיה אחד משלושת המנהיגים יחד עם אברהם מואיז ודוד נונייז קרבאליו, נשא בפני המתוועדים דרשה בה הביע את השקפתו הדתית ביום השנה להקמתה, שנה בדיוק לאחר מכן. הוא הציג את היהדות הרבנית לאורך הדורות כשיטה מאובנת שנכפתה בגלל רדיפות הנוצרית, אך התייתרה עתה בחירות שמציעה אמריקה. ארצות הברית הייתה לדידו "ציון, הארץ המובטחת" ועל היהודים היה לחצות את האוקיינוס ולהגיע לחופיה, "לא למדבר אבנים כלשהו." בדרשה גם הוסיף לקשור בין העבדות של ימיו, אותה חייב, להחזקת עבדים בידי העברים הקדומים. הוא עמד על כך שהיה צורך לערוך רפורמה מקיפה באורחות הטקס של בית-הכנסת.
"החברה המתוקנת" פעלה תחילה כקבוצת לחץ. הדרשה עוררה אהדה בקרב חוגים נוצריים, וחרבי אף קיבל מכתב מתומאס ג'פרסון בו כתב הלה שאף כי אינו מבין דבר בדת היהודית, מאמציהם היו ראויים לשבח. בסתיו 1826 התייאשו מואיז וחרבי מהרעיון להשפיע על "בית אלוהים", והכריזו על כוונה להקים קהילה משלהם ולכתוב יחד סידור תפילה חדש. ההיסטוריון גארי זולה העיר כי אף שחיבור הספר, שיצא לאור ב-1830, מיוחס תדירות לחרבי, הוא נכתב במשותף ולסירוגין על ידי כל השלושה ונערך על ידי מואיז. על אף שצ'ארלסטון הייתה רחוקה ממוקד היהדות הרפורמית המניצה בגרמניה, הסידור החדש הוגדר על ידי מיכאל מאיר כנוסח הרפורמי הרדיקלי הראשון: הוא היה כמעט כולו באנגלית, והשמיט את כל התפילות לביאת המשיח וחידוש הקרבנות. נוסח ההיכל בהמבורג שחובר ב-1818 שינה נושאים אלה בזהירות רבה ובאופן חלקי. רק באמצע שנות ה-40 הכינו הרב שמואל הולדהיים ואנשיו בברלין מהדורה שהתקרבה לזו של צ'ארלסטון בקיצוניותה.
חרבי לא נותר לראות את הסידור יוצא לאור. ב-1827 מתה אשתו רחל. הוא עזב את העיר ב-1828 כדי לייסד בית-ספר בניו יורק. הוא מת מטיפוס חצי שנה לאחר הגעתו. בתו אוקטביה נודעה כמשוררת וכפטריוטית של הקונפדרציה במלחמת האזרחים.
ועידת וודהד
ועדת סנט ג'ימס
אלפרד דלפ
אלפרד פרידריך דלפ (בגרמנית: Alfred Friedrich Delp; 15 בספטמבר 1907 - 2 בפברואר 1945) היה כומר קתולי גרמני, חבר מסדר הישועים. הוא פעל במסגרת חוג קרייזאו נגד המשטר הנאצי. הואשם בפני הפולקסגריכט בבגידה והוצא להורג בידי הנאצים.
קורות חייו.
דלפ נולד במנהיים לאב אוונגלי ולאם קתולית. הוריו נישאו בטקס קתולי מספר שבועות לאחר לידתו ועברו מסיבות כלכליות להתגורר עם הורי אביו בעיירה היטנפלד (Hüttenfeld) השוכנת מזרחית לוורמס. דלפ קיבל מסבתו חינוך אווגלי ובמשפחה שררה מתיחות מסוימת בין שני הזרמים (הקתולי והאוונגלי). דלפ התגורר בהיטנפלד עד שנת 1914.
בנעוריו הושפע רבות מתנועת הנוער הקתולית „Bund Neudeutschland“ ובשנת 1921, בעת לימודיו בגימנסיה, התכונן לטקס הקונפירמציה בכנסייה האוונגלית, אולם עקב סכסוך עם הכומר שלו החליט לעבור את הטקס בכנסייה הקתולית.
בשנת 1926, מיד לאחר שסיים לימודיו בגימנסיה בעיר דיבורג (Dieburg), הצטרף דלפ למסדר הישועים. הוא שימש כמחנך ומורה לספורט בבית הספר הישועי בעיר פלדקירך באוסטריה.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון נאלץ לעזוב את אוסטריה ועבר לגימנסיה פרטית (Kolleg St. Blasien) שהקים מסדר הישועים ביער השחור עבור כ-300 תלמידים גרמנים שנאלצו גם הם לעזוב את אוסטריה.
בשנת 1935 פרסם את ספרו הראשון "קיומיות טראגית" ("Tragische Existenzen"). בספר פיתח דלפ את גישתו החברתית, "הומניזם תיאונומי", המבוססת על יסודות סוציאליים נוצריים ונשענת על תורת האקזיסטנציאליזם של הפילוסוף מרטין היידגר.
דלפ השלים את לימודי התאולוגיה והפילוסופיה בולקנבורג (Valkenburg) שבהולנד (1934–1936) ובפרנקפורט (1936–1937). את עבודת הדוקטורט כתב על מרטין היידגר. ב-1937 הוסמך ככומר.
לאחר הסמכתו נמנה עם הכותבים בירחון הקתולי "קולות הזמן" (Stimmen der Zeit). בירחון הסביר את גישתו ששללה דו-קיום בין הקתוליות לנאציזם. לאחר הוצאת הירחון מחוץ לחוק והחרמת מבנה ההוצאה התרכז דלפ משנת 1939 בעיסוקו כמטיף וככומר בקהילת גאורגיוס הקדוש שבשכונת בוגנהאוזן במינכן ונודע בדרשותיו הביקורתיות כלפי המשטר הנאצי. דלפ אף סייע ליהודים נרדפים.
בשנת 1941 פגש בברלין את הלמוט ג'יימס פון מולטקה והחליט ב-1942 להצטרף לפעילות בחוג קרייזאו, שניסה לעצב את דמותה של גרמניה, לאחר הדחתו של היטלר והנאצים מן השלטון. דלפ שאף לביסוס המשטר בגרמניה על יסודות נוצריים-קתוליים.
בעקבות כישלון קשר ה-20 ביולי וחשיפת חוג קרייזאו נעצר דלפ בידי הגסטפו ב-28 ביולי במינכן. באוגוסט הועבר לבית הכלא של הגסטפו בברלין ובמחצית החודש נחקר בעינויים, כיוון שביומנו הופיע שמו של קלאוס שנק פון שטאופנברג. אולם, דלפ לא היה מעורב ולא עודכן בהכנות לקשר.
הגסטפו הציע לדלפ לצאת לחופשי בתנאי שיפרוש ממסדר הישועים, אולם דלפ סירב. דלפ הועמד לדין ב-9 בינואר 1945 בפני הפולקסגריכט באשמת בגידה והסתרת מידע על הקשר מן השלטונות. הוא הורשע ב-11 בינואר רק בסעיף בגידה ונידון למוות בתלייה.
גזר הדין בוצע ב-2 בפברואר בכלא פלצנזה. אפרו פוזר מעל שדה בברלין ופרסום מודעת אבל נאסרה.
בשנת 1956 הודפס "בפני המוות" ("Im Angesicht des Todes"), אוסף רשימותיו ומכתביו מן הכלא.
הנצחתו.
בתי ספר רבים בערים שונות בגרמניה, ביניהן מנהיים, ברלין ודיבורג, וכן מספר מרכזים קהילתיים נקראו על שמו. בעיר דיבורג נקראים גם רחוב וגימנסיה על שמו.
הרחוב שבו התגורר והמרכז הקהילתי הקתולי בעיירה היטנפלד נקראו על שמו.
בעיר דונאווירט (Donauwörth) מחנה צבאי על שמו. הדואר הגרמני הנפיק בול לזכרו ב-1964.
הלורד סמואל
היכל התרבות מאיר ניצן ראשון לציון
היכל התרבות מאיר ניצן ראשון לציון הוא אולם הקונצרטים והתיאטרון הראשי בראשון לציון, ההיכל הוא אולם הבית של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון. בטרם נחנך נערכו מופעי התרבות הגדולים בעיר בהיכל הספורט גן נחום או באולם מופת. בנייתו של ההיכל החלה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 וחנוכתו הייתה בדצמבר 1998. מבנה ההיכל מתנשא לגובה של כ-30 מטר ושטחו הבנוי כ-18,000 מ"ר, הוא כולל אולם ראשי בן 978 מושבים בחלל מרכזי ושני יציעים עליונים, אודיטוריום בן 250 מקומות ושני אולמות קטנים רב-תכליתיים. במבואות ההיכל מוצגות תערוכות מתחלפות.
בהיכל מתקיימים דרך קבע קונצרטים של התזמורת הסימפונית, הצגות, הקרנות סרטי קולנוע, מופעי מוזיקה, מחול וסטנד-אפ. מדי שנה מארח ההיכל את פסטיבל האביב הבינלאומי ואת כנס לשון ראשון.
קריאת ההיכל על שם ראש העיר מאיר ניצן, בעודו מכהן בתפקיד, עוררה ביקורת בקרב האופוזיציה המקומית וחלק מתושבי העיר. כשנשאל באחת הפעמים על הסוגיה, אמר ניצן: "כשמלאו לי 70 חברי פנו ושאלו את אשתי אם אסכים לזה, והיא אמרה שהיא חושבת שאסכים. שמעתי על זה רק אחר כך".
היכל התרבות מאיר ניצן
היכל התרבות ע&quot;ש מאיר ניצן
אבו אפק
אלכסנדר ליאפונוב
אלכסנדר מיכילוביץ' ליאפונוב (ברוסית: Алекса́ндр Миха́йлович Ляпуно́в; 25 במאי 1857 - 3 בנובמבר 1918) היה מתמטיקאי ופיזיקאי רוסי. נודע בעיקר בזכות פיתוח התחום של תורת היציבות עבור מערכות דינמיות ובזכות הוכחת משפט הגבול המרכזי.
ביוגרפיה.
ליאפונוב נולד בירוסלבל ששכנה באימפריה הרוסית. אביו, מיכאיל ליאפונוב, היה אסטרונום. אחיו, סרגי ליאפונוב, היה מלחין ופסנתרן. בשנת 1863 אביו פרש מן האקדמיה והתמקם יחד עם משפחתו בנחלה השייכת למשפחת אשתו במחוז סימבירסק (אוליאנובסק, כיום). לאחר מותו של אביו ב-1868 האחריות לחינוכו של ליאפונוב עברה לידי דודו. במשפחת דודו למד ליאפונוב יחד עם קרובת משפחתו ואשתו לעתיד נטליה רפאילובנה. בשנת 1870 עברו ליאפונוב ומשפחתו אל ניז'ני נובגורוד. את לימודיו בגימנסיה הוא סיים בהצטיינות בשנת 1876.
בשנת 1876 ליאפונוב החל ללמוד במחלקה למתמטיקה פיזיקלית הנמצאת באוניברסיטת סנקט פטרבורג, אך לאחר כחודש עבר ללמוד במחלקה למתמטיקה של האוניברסיטה, שם פעלו באותה העת אישים כדוגמת פפנוטי צ'בישב ותלמידיו אלכסנדר קורקין ואיגור זולוטרב. את עבודתו הראשונה כתב ליאפונוב תחת הדרכתו של הפרופסור למכניקה ד.ק בובילב. בשנת 1880 ליאפונוב קיבל מדליית זהב על עבודתו בתחום ההידרוסטטיקה, ועבודה זו הייתה הבסיס לפרסומו המדעי הראשון שעסק ב"שיווי המשקל של גוף כבד הנמצא בנוזל כבד הכלול בכלי בעל צורה קבועה ועל הפוטנציאל של הלחץ ההידרוסטטי". ליאפונוב השלים את לימודיו באוניברסיטה בשנת 1880.