בתקופת הברזל המוקדמת (האלף ה-1 לפנה"ס) היה אזור אלטאי נתון להשפעם של הסקיתים, ותושבי האזור היו תלויים לחלוטין בסוסים לצורך קיומם. ציורי התקופה מתארים בעיקר רכיבה וציד, והדמויות המתוארות בהן צוירו בפירוט רב. התמונות מהתקופה הטורקית (המאה ה-7 עד המאה ה-9 לספירה) מתארות פרשים-לוחמים מסתערים לקראת קרב או ציד, ויש בהם תיאורים חדים כגון של כלי נשק או שיער אנושי. על פני השטח נבנו מזבחות מרובעים, אבנים מצוירות, ואסטלות קורגן.
תיאור.
שלושת האתרים שהוכרזו על ידי אונסק"ו נמצאים בשלושה עמקים נפרדים, הממוקמים בקצה הרכס המערבי של הרי אלטאי, בגבול בין מונגוליה לבין רוסיה וסין. אזור זה נמצא במרחק של כ-1,700 קילומטרים מבירת מונגוליה, אולן בטור. הפטרוגליפים הוכנו מסלעי אבן חול שעוצבו במשך שנים רבות על ידי הקרחונים שכיסו את האזור בתקופת הפלייסטוקן. מאז תקופה זו הסלעים הפכו למבריקים והתכסו בשכבת פטינה בעלת צבעים משתנים. שלושת האתרים - מכיוון צפון לדרום - הם טסאגאאן סאלאה-באגה אויגור, טסאגאאן גול העילי ואראל טולגוי, והמרחק ביניהם הוא עד 40 קילומטרים. בשלושת האתרים יש אלפי פטרוגליפים ומאות תילי קבורה, וכן מבנים נוספים הקשורים למוות.
טסאגאאן סאלאה-באגה אויגור.
המתחם טסאגאאן סאלאה-באגה אויגור משתרע על פני 21 קמ"ר לאורך שני עמקים שבעבר ניתן היה לעבור דרכם אל האזור הידוע כיום כהרי אלטאי הרוסיים. במתחם זה יש כ-5,000 אתרים שבכל אחד מהם כ-160 פטרוגליפים על צוקים, מחשופים וכדומה. לפי כמות הפטרוגליפים הגבוהה הועלתה השערה לפיה המקום כבר היה מיושב בתקופה שקדמה לתקופת הברונזה.
האתר נחשב כמייצג הטוב ביותר של רצף ההתיישבות האנושית מבין שלושת האתרים שנכללו בהכרזה של אונסק"ו. התמונות הקדומות ביותר מתארות בעלי חיים גדולים שניצודו בשלהי הפלייסטוקן, ותמונות המאוחרות יותר מתוארכות לתקופת ההולוקן המוקדמת והאמצעית. בתמונות מראשית תקופת הברונזה ניתן כבר להבחין בבני אדם שעוסקים בפעילות ציד וחמושים בכלים שונים כגון חץ וקשת או אלות, ובאלו משלהי תקופת הברונזה ניתן כבר להבחין גם בציורים של עדרים, משפחות, איילים ועיזי בר. בכתובות החדשות ביותר נמצאות כתובות בשפות של העמים הטורקיים שהתגוררו באזור בעבר. מהרכב הציורים שתוארכו לתקופת השונות ניתן היה ללמוד כיצד החברה המקומית שינתה את אופייה מחברת ציידים לחברה התלויה בגידול עדרים מסודרים ולאחר מכן לחברת נוודים התלויה בסוסים לצורך תחבורה. לאורך הטראסות שמעל קרקעית העמק ממוקמים תילים ששימשו לקבורה או לטקסים, והם מתוארכים בקירוב לתקופת הברונזה והלאה.
טסאגאאן גול העילי.
המתחם טסאגאאן גול העילי משתרע על פני 90 קמ"ר, והוא משתרע לאורך כ-22 קילומטרים בעמק הנהר טסאגאאן גול ויובליו העיקריים. במתחם יש כ-5,000 אתרי ציורים שבכל אחד מהם עד 100 תמונות, שצוירו על מחשופי סלע ועל סלעי מורנה. חלק ניכר מהציורים במתחם מתוארך לתקופת הברונזה, תקופת הברזל המוקדמת, והתקופה הטורקית. במתחם יש תמונות בודדות וקבוצות של תמונות שבהן מתוארות סצנות ציד, נדידת על גבי יאק הבית או ברגל, וכן תמונות מהתקופה הבתר-טורקית שבהן ניתן לראות בני אדם רוכבים על גבי איילים. במתחם יש גם תילי קבורה, מעגלי אבן ואבנים עומדות, וכן מתחמים סגורים מהתקופה הטורקית. המבנים הללו נבנו בכיוון מזרח עם זרימת הנהר, או לכיוון מרכז המתחם שבו שוכן ההר הקדוש שיביט קאירחאן. על הגבעה שמול ההר נבנה מקדש שעודנו פעיל ומשרת את האוכלוסייה המקומית. האוכלוסייה המקומית מורכבת בעיקר מאנשים שהתגוררו בעבר בטובה, והם פועלים לפי עקרונות הבודהיזם והשמניזם. אוכלוסיות עז הבר והכבש הארגאלי שעל ההר מוכרזות חיות מוגנות.
אראל טולגוי.
המתחם אראל טולגוי הוא הקטן ביותר מבין שלושת המתחמים, והוא משתרע על פני כ-2 קמ"ר וממוקם במרחק 40 קילומטרים דרומית למתחם טסאגאאן גול העילי. במתחם יש כ-300 פטרוגליפים שממוקמים דרומית-מזרחית לגבעה בצורת לווייתן. רוב התמונות במתחם צוירו על משטחי אבן שעל פני הקרקע, או על סלעים גדולים שניתן ללכת עליהם. השחיקה המצטברת של האקלים (שלג לאורך רוב ימות השנה) ושל האדם גרמה לאובדנם של ציורים נוספים שהיו קיימים בעבר. מרבית הציורים במתחם מתוארכים לתקופת הפלייסטוקן. בעלי החיים חוסים מצוירים עם גופים גדולים, בטן עגולה, ורגליים דקיקות. רוב בעלי החיים הם עופות אנדמיים לאזור. קיימות תמונות ספורות שמתוארכות לתקופות מאוחרות יותר.
באזור החיץ שמקיף את אתר המורשת העולמית יש אבני עיזים, מתחמים מהתקופה הטורקית, ותילי קבורה.
הכפרים העתיקים בצפון סוריה
הכפרים המתים (בערבית المدن المنسية; ידועים גם כ"הכפרים הנשכחים") הם קבוצה של 700 יישובי רפאים בצפון-מערב סוריה, בין חלב לאידליב. הכפרים מתוארכים החל מהמאה ה-5, ויש בהם שרידים רבים של אדריכלות ביזנטית ונוצרית. הכפרים ניצבו באזור גבוה הידוע כמסיף בלוס, והם משתרעים על פני שטח שרוחבו 20 עד 40 קילומטרים ואורכו 140 קילומטרים. ב-2011 הוכרזו הכפרים כאתר מורשת עולמית בשם הכפרים העתיקים בצפון סוריה, וב-2013, בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, סווגו יחד עם כל אתרי המורשת העולמית במדינה, כנתונים בסיכון.
באזור שהוכרז כאתר מורשת עולמית יש שמונה פארקים. שלושה מתוכם נמצאים בג'בל (הר) סמעאן שבמחוז חלב, וחמשת האחרים נמצאים בחלק הדרומי ובחלק המערבי של המסיף, הנמצאים בשטחו של מחוז אידליב. לפי המאפיינים הגאולוגיים והגאוגרפיים שבאתר נקבעו ארבעה אזורים, שכל אחד מהם תואם את אחת מארבע הפסגות העיקריות של הרכס: א-זאויה, אל-אעלא, בארישא, ואל-וסטאני.
היסטוריה ותיאור.
אזור המסיף, בצפון-מערב סוריה של היום, הוא רמה הררית שהקרקע בו סלעית. על-כן, ככל הנראה, לאורך חלק ניכר מהעת העתיקה כמעט שלא היה מיושב למעט יישובים זמניים של נוודים. ממזרח וממערב למסיף יש מישורים פוריים ובהם יישובים עתיקים כגון אנטיוכיה, כלקיס וחלב. במהלך הכיבוש הרומי במאה ה-1 לספירה החלו לקום יישובים קטנים באזור.
רכס ההרים שעליו שוכנים הכפרים משתרע על פני 20 קילומטרים לרוחב וכמאה קילומטרים לאורך, כשמזרחית לו שוכנות הערים חלב ואידליב, ומערבית לו שוכנים עמקי הנהרות אפרין ועאסי. גובה ההרים נע בין 400 ל-1,000 מטרים בקירוב. האקלים ברכס הוא אקלים ים-תיכוני טיפוסי. קרקע הרכס היא בעלת מאפיינים של מסיף קרסטי שאירעה בו סחיפה, דבר שמשפיע על המאפיינים השונים של האזור כגון הפוטנציאל לגידולים חקלאיים ואופי הפלורה שלו. אזור זה לא היה מיושב במשך למעלה מ-1000 שנים מאז העת העתיקה. הכינוי שלו, "הערים המתות", אינו מדויק, שכן חלק מהשרידים הנמצאים בו הם חוות חקלאיות שהוקמו באופן אקראי וללא קשר ליישוב מסודר. חלק ניכר מהמבנים הציבוריים שימשו למטרות דתיות, ובמקרים אחרים לא היה ליישוב מבנה מוגדר עם חלוקת המבנים לאזורים נפרדים על פי מטרתם, ולעיתים היו שזורים מבנים מונומנטליים בין מבנים קטנים יותר.
בתי הכפר הראשונים הוקמו בין המאה ה-2 למאה ה-3, ולרוב היו בתים דו-קומתיים מלבניים שנבנו מחצץ. ככאלה, הם נבדלו במראם ובסגנונם ממאפייני האדריכלות הרומית של תקופתם. הקומה הראשונה שימשה את דיירי הבית למטרות עסקים ואחסון, ובקומה השנייה היו חדרי המגורים. בחלק מהבתים פנה אחד מצדי החדרים אל חצר מוקפת גדר. לעיתים נבנו מספר בתים מסביב לחצר אחת משותפת, ובהם היו שערי כניסה מעוצבים כגון פורטיקו עם עמודים.
האוכלוסייה המקומית המשיכה להתרחב עד אמצע המאה ה-3, ובעקבות הגידול בנפח ההגירה מהמישורים הסמוכים נוסדו יישובים נוספים. יישובים אלה היו יותר מודרניים מבחינת שיטות בנייתם, ובין היתר הוקמו בהם חומות על מנת לסמן טריטוריות של משפחות ולמנוע סחיפה של הקרקע, ובאופן זה באה לידי ביטוי התוכנית החקלאית של האימפריה הרומית. בתקופה זו נוצרו הבסיס לשיטות בנייה וחקלאות מקומיות, שבהן גודלו בין היתר עצי פרי ודגנים. לאחר שהקרקע פונתה מהאבנים שהפריעו לגידולים נבנו קירות נמוכים שסימנו את החלקות השונות, וחלקם עדיין קיימים. מתקופה זו שרדו גם מספר מקדשים וקברים. החל מאמצע המאה ה-3 ובתחילת המאה ה-4 התחוללו במקום מספר מגפות, וכן מלחמות שכוונו נגד האימפריה הפרסית. אלו גרמו לכך שחלה האטה בתהליך היישוב של האזור.
האוכלוסייה המקומית חזרה לגדול בעשור הרביעי של המאה ה-4, וזאת מאחר שהאימפריה הביזנטית שהייתה בתהליכי הקמה הצליחה לשמור על האזור. במאתיים השנים הבאות גדלה האוכלוסייה המקומית פי שלושה ויותר. האזור זכה גם לתנופה כלכלית בשל ניצול טוב יותר של מים ושימוש בגידולים חקלאיים חדשים כגון זית וגפן, ותחילת הייצור של מוצרים כגון יין ושמן. האדריכלות המקומית עדיין התבססה על האדריכלות הרומית, אך החוות המקומיות היו גדולות ומגוונות יותר, ומבני האבן שלהן היו באיכות טובה ביותר בהשוואה למבני אבן חקלאיים באזורים סמוכים. דברים אלו התאפשרו מאחר שהאזור היה עשיר מאוד באבן גיר, שהייתה חומר גלם טוב לבנייה והעניקה מראה הומוגני למבנים שבהם נעשה בה שימוש.
שתי הקבוצות האתניות באזור היו דוברי הסורית ודוברי היוונית. במאה ה-4 ובמאה ה-5 החלה האוכלוסייה המקומית להתנצר ולזנוח בהדרגה את טקסיה הפגניים. לאדריכלות מבני הדת, כגון זו של כנסיות וקברים, הייתה חשיבות רבה עבור המקומיים, והם השקיעו בהם רבות. בתקופה זו פעל במקום הנזיר הקדוש שמעון סטיליטס (Simeon Stylites), שלאורך 37 שנים מחייו התגורר על משטח בראש עמוד, והמיר לנצרות עולים לרגל שנהו אחריו. לאחר מותו של שמעון סטיליטס (סמעאן) הורה הקיסר זנון להקים כנסייה מונומנטלית סביב בסיס העמוד שלו.