הצבא הרומי בתקופת הקיסרות המאוחרת הוא השם שנתנו היסטוריונים לצבא האימפריה הרומית החל מתקופת שלטונו של דיוקלטיאנוס שהחלה בשנת 284 ושל קונסטנטינוס, שני רפורמטורים גדולים ששינו את האימפריה הרומית, חלוקתה השלטונית ואת המערכת הצבאית באופן מהותי. צבא זה אף על פי שעבר שינויים נוספים נותר בבסיסו דומה עם חלוקת האימפריה לשתיים בסוף שלטונו של תיאודוסיוס הגדול, הצבא המשיך להגן על רומא עד סופה של האימפריה הרומית המערבית בימי שלטונו של רומולוס אוגוסטולוס ובמקביל המשיך לשמש כצבא הרומאי של האימפריה הרומית המזרחית עד לשלטונו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
צבא זה לעיתים נקרא במחקר בשם "הצבא הביזנטי המוקדם".
השינוי במבנה הצבא של הקיסרות המאוחרת, בהשוואה לצבא הפרינקיפט, נבע משינוי שיטת הממשל וחלוקת האימפריה ל 2 חלקים עצמאיים למחצה. מדובר בסדרת רפורמות מעמיקות שהביאו לשינויים משמעותיים באופיו של הצבא הרומאי. מספר החיילים שהיו מוצבים לאורך הגבולות פחת באופן משמעותי והלגיונות הפכו לחיל מצב מקומי. יחידות העילית שהיו מבוססות על חיל רגלים במשך מאות שנים הפכו ליחידות חיל פרשים. הרכב החיילים ביחידות הצבא השתנה אף הוא: החיילים שהיו אזרחי רומא - עמוד השדרה של הלגיונות המסורתיים איבדו את מקומם וחשיבותם ואת מקומם תפסו חיילי יחידות שבעבר הוגדרו כיחידות עזר או יחידות משלימות ( auxillia) שהורכבו מחיילים ממוצא גרמאני רובם גותים או סרמטים. רפורמה זו הייתה מחויבת המציאות לאור הדלדלות האוכלוסין בגין מחלות ומגיפות שהיו סימן היכר של המאה השלישית ובגין מלחמות אזרחים בלתי פוסקות. אחת מהתוצאות של הרפורמות הייתה הגדלת מצבת כוח האדם של הצבא הרומאי, ההערכה במחקר המודרני היא צבא הפרינקיפט מנה כ 250,000 חיילים וצבא הקיסרות המאוחרת מנה, בשיאו כ 500,000 חיילים על מנת למלא את שורות הגדלות של הצבא הונהגו מספר ערוצים של גיוס טירונים, ערוץ אחד היה גיוס בכפייה של עובדי חווה ואריסים, שכירי חרב בעיקר גרמאניים שמילאו את שורות יחידות העילית אך היו ללא זיקה לתרבות או המסורת של האימפריה הרומית. בשיאו התבסס צבא האימפריה המאוחרת על יחידת שדה גדולה, ששמה היה קומינטאטנסס שליוותה את פמליית הקיסר במערכות השונות לאורך גבולות האימפריה. יחידות המשנה של קומינטאטנסס נקראו בשמות המסורתיים: לגיונות, חיילות עזר. הלגיון היה יחידה צבאית בת 1000 חיילים ובראשו עמד טריבון צבאי החיילים ללגיון גויסו בעיקר מיחידות חיל מצב שהוסטו מהגנת הגבולות וחלקם מקוהורטות של חיילות עזר שקיבלו מעמד של לגיון. יחידות העזר היו יחידות העילית שגויסו משבטים גרמאניים או גאלים, כל יחידה מנתה 500 פרשים. חיל המצב הלימיטאני (limitanei) שהיווה כוח שהיה מסופח לפרובינקיה ספציפית ובדרך כלל היה מוצב בגבולה ותפקידו על לשמור עליה מפלישה, כוח זה היה תחת פיקודו של המפקד האזורי (dux) ולעיתים חלשו על פרובינקיה אחת ולפעמים על מספר פרובינקיות. הסדר זה השלים את התהליך של ניתוק המנהל האזרחי של הדיאוקסיות והפרובינקיות מהפיקוד הצבאי.
רקע.
צבא הפרינקיפט.
צבא הפרינקיפט הוקם על ידי הקיסר אוגוסטוס ששלט בשנים 30 לפנה"ס - 14 לספירה. צבא זה נותר באופן כללי ללא שינוי עד סוף המאה ה-3. הצבא הסדיר כלל שתי זרועות נפרדות, שניהם מורכבים בעיקר מאנשי מקצוע מתנדבים. זרוע ראשונה הורכבה מהלגיונות המובחרים, יחידות חיל רגלים שמספרם היה בין 25 ל-33. בכל לגיון שירתו 5,500 איש, רובם חיילים רגליים ויחידת פרשים קטנה שמנתה כ 120 איש. הלגיונות הורכבו מאזרחים רומאיים בלבד. הזרוע השנייה הייתה חיל עזר בצבא הרומי (בלטינית: Auxilia - אַאוּקְסִילִיָה) שנילוו ללגיונות. כ-400 יחידות קטנות אלו הרכיבו את חיל העזר ובהן כ 500 לוחמים כל אחת. יחידות של חיל העזר כללו 100 יחידות חיל פרשים, 100 יחידות חיל רגלים, ו 200 יחידות פרשים/חי"ר מעורבות, יחידות בודדות של חיל העזר נקראו "סגיטריום" sagittariorum, כלומר הם התמחו בלחימה בחץ וקשת. למעשה חיילות העזר היו עיקר כוח הפרשים והקשתים של הצבא הרומי. חיילי כוח העזר גויסו בעיקר מפרגריני (בלטינית peregrini) נתינים של של הפרובינציות הרומאיות שלא החזיקו באזרחות רומית. בצבא הפרינקיפט הלגיונות וגם יחידות העזר חנו לאורך גבולות האימפריה, הכוח הצבאי המשמעותי היחיד שעמד לרשותו המיידי של הקיסר היה המשמר הפרטוריאני יחידה מובחרת שחנת ברומא.
שדרת הפיקוד הבכירה של הצבא הרומאי הורכבה מהאצולה הרומאית, ילידי איטליה שבאו מחברי הסנאט, מעמד חברתי שכלל את חברי הסנאט הרומי בניהם ונכדים שלהם. המעמד השני שהיה זכאי להיות בעל תפקידים בכירים בצבא היה מעמד הפרשים. סנאטורים ופרשים שילבו שירות צבאי עם משרות אזרחיות, במסלול המשרות (בלטינית: cursus honorum) שהיה סדר המשרות הציבוריות של מדינאים והורכב ממשרות צבאיות ומנהליות גם יחד. לצורך בחירה לכל אחת מן המשרות נקבע גיל מינימום ואף נקבעו פרקי זמן מינימליים כדי לעבור ממשרה אחת לאחרת. האוליגרכיה השלטת בקטנה ביחס לתושבי האימפריה של פחות מ-10,000 איש הייתה בעלת מונופול על הכוח הפוליטי, הצבאי והכלכלי באימפריה של כ 80 מיליון תושבים. והשיגו מידה יוצאת דופן של יציבות פוליטית. במהלך 200 השנים הראשונות לקיום האימפריה הרומית. בסוף המאה ה-1, חל שינוי בהרכב מעמד הפרשים, בני המעמד הפכו ברובם להיות אזרחים רומאיים בעלי עבר צבאי שנולדו או חיו מחוץ לגבולות איטליה. שינוי זה חל כתוצאה של המנהג שנקבע לפיו הקיסר העלה את הקנטוריון (מלטינית: centurio) או שר-מאה של כל לגיון לדרגת פרש עם סיום שנת כהונתו. מהלך זה הביא לכך שכ-30 חיילים מקצועיים, רובם לא איטלקים הצטרפו לאצולה מדי שנה. מצטרפים חדשים אלו היו הרבה פחות עשירים מעמיתיהם האיטלקיים, רבים מהם היו שייכים למשפחות שסיפקו חיילים מקצועיים במשך דורות.
המאה השלישית.
המאה השלישית החלה עם שלטון השושלת הסוורית שבנתה את בסיס כוחה על הצבא על ידי הרעפת פריבילגיות ושיפור תנאי השירות של החיילים ומפקדי הצבא. עם זאת המהלך המשמעותי ביותר היה בתחום האזרחי ההכרזה של הקיסר קרקלה על תקנת קונסטיטוטיו אנטוניניאנה שהוצאה ברומא בשנת 212 כהכרזה קיסרית (לטינית: Edictum) ולפיה הוענקה אזרחות רומית לכל התושבים החופשיים. היה בכך כדי לשבור את ההבחנה בין הלגיונות האזרחיים לגדודי העזר. האזרחות הרומית שהייתה בתחילה הסך של כל זכויות היתר שהגדירו את תושבי רומא בהיותם האדונים של האימפריה והבדילה בינם לבין בני העמים הכבושים שזכו לקבל מהרומאים זכויות שונות לפי האינטרסים של רומא. בכך בנו ריבוד חברתי שונה בפרובינציות שבראשו מי שהוכרו כבעלי ברית ומעמדם היה תלוי בשלטון הרומאי, בהם שליטים ומעמדות אצולה במדינות חסות, שזכו בתמורה לאזרחות רומאית. במהלך ההיסטוריה של האימפריה הרומית הוענקה האזרחות הרומאית לקבוצות שונות, תחילה לכל תושבי חצי האי האפניני שהפכו להיו חלק מהאדונים, שליטי האימפריה הגדלה ולאחר מכן לעמים אחרים וקבוצות שונות, תהליך ששינה את שיווי המשקל של איטליה ורומא מול הפרובינציות. קונסטיטוטיו אנטוניניאנה היה השלב האחרון בתהליך הארוך של מערכת היחסים בין המרכז השלטוני של האימפריה לפרובינציות ובתוך הצבא הרומאי.
התהליך המסורתי של מסלול המשרות חדלה להתקיים במתכונתה המסורתית במאות ה-2 וה-3, כאשר האריסטוקרטיה האיטלקית שהרכיבה את שדקת הפיקוד הבכירה בצבא הוחלפה בהדרגה על ידי הפרימיפילארים ( קצינים בכירים בדרגת קנטוריון) . במאה ה-3, רק 10% מהקצינים נושאי דרגת פרפקט בחיילות העזר היו איטלקיים ממעמד הפרשים לעומת הרוב במאתיים הקודמות. במקביל, קצינים ממעמד הפרשים החליפו את הקצינים ממעמד הסנטורים בתפקידי הפיקוד העליונים. ספטימיוס סוורוס (שלט בשנים 197–211) נתן ל 3 קצינים ממעמד הפרשים את הפיקוד על שלושת הלגיונות החדשים שגייס וגלינוס (260–68) הגדיל ופתח את תפקידי הפיקוד על לגיונות לכלל מעמד הפרשים תחת התואר "פרפקט בתפקיד לגאטוס (praefectus pro legato ) עלייתם של הפרימיפילרים וקצינים אינם ממוצא איטלקי יצרה שכבה של מנהיגות מקצועית, אבל היא גם הביאה לעלייתם של קציני צבא שאפתניים שראו בעצמם ראויים לשלטון, תהליך שערער את יציבות השלטון.
התקופה הידועה בהיסטוריה בשם משבר המאה ה-3, הייתה תהליך היסטורי שבמהלכו התחלפו 25 קיסרים על כס השלטון, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים. בנוסף, בשנת 251 פרצה מגפת קיפריאנוס - ככל הנראה אבעבועות שחורות, שגרמה לתמותה גבוהה ופגעה בכוח האדם שעבד בחקלאות, אך בעיקר ביכולתה של הקיסרות לגייס חיילים לצבאה ולהגן על עצמה. השבטים הגרמניים שחשו את חולשת האימפריה החלו בסדרת פלישות נועזות אל מעבר לגבולות שחייבו את הקיסרים הרומאיים לצאת לסדרת מערכות על מנת להדוף את הפולשים, בתקופה זו החלו הגותים ושבטים ברברים אחרים את סדרת התקפותיהם על האימפריה הרומית, חלק מעימותים שנמשכו לאורך המאות עד לנפילת האימפריה הרומית המערבית.
הרפורמות של דיוקטליאנוס וקונסטנטינוס.