בינואר 2018 הודיעה אל על על כוונתה לחנוך ברבעון האחרון של השנה קו טיסה בין הנמל לנמל התעופה בן-גוריון. אך לבסוף קו זה נדחה, ונפתח לבסוף ב-13 במאי 2019.
על כפיו יביא
על כפיו יביא הוא פזמון ישראלי שנכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי יאיר רוזנבלום. הוא בוצע לראשונה על ידי הזמרת רבקה זהר בפסטיבל הזמר והפזמון 1969 בעיבודו של אלכס וייס וזכה במקום הרביעי. לאחר מכן השיר הפך להיט וזכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל ושל גלי צה"ל. השיר נעשה אהוד מאוד בתרבות העברית הישראלית, זכה לביצועים רבים (בין השאר של עמיר בניון וזהבה בן), ומקובל לנגנו בימי זיכרון, חג ומועד.
יורם טהרלב אמר כי כתב את השיר לאחר שפגש נגר שהראה לו כיסא אליהו שנותר אצלו לאחר שלא מצא לו קונה.
תכנים ואמירות.
נושאי השיר המחורז הם כוחה של האמונה וערכו של עמל כפיים בכינון החברה הישראלית בארץ ישראל במאה ה-20. שני אלו גם יחד, מהווים את התשתית לתרבות העברית והיהודית, לפי הדוגמאות שמביא הפזמונאי. ויתר על כן, על פי תוכני השיר, נמצאים הבונים, המכוננים ומסמני יעדיה של החברה דווקא בקרב הצנועים, או הדלים או הנחבאים אל הכלים.
השיר בנוי משלושה חלקים, ובכל אחד מהם מסופר על בעל מלאכה אחר, שלכאורה בטל ממלאכתו לאחר שנות עמל רבות: נגר, סנדלר ובנאי; אולם עולמם מלא ועשיר בציפייה להתגשמותם של הרעיונות הנשגבים והתממשותם של אירועים עתידיים, שעליהם דובר בשלל מקורות המסורת היהודית אלפי שנים: בתנ"ך, בספרות חז"ל ובפילוסופיה היהודית לדורותיה; רעיונות ואירועים המתמצים, בין השאר, בחזרתו של אליהו הנביא, ביאת המשיח והקמת בית המקדש.
הפזמונאי מתאר את תנאי חייהם בצמצום של בעלי המלאכה; הן הנגר והן הסנדלר חיים ב"רחובנו הצר", בצריף, בבדידות ובהסתר:
ואת לבם ותודעתם ממלא חלום, שעליו הם שומרים בסוד, לבטא את אהבתם למסורת היהודית באמצעות כושר היצירה הייחודי שניחנו בו ועמל הכפיים; הנגר חפץ "לבנות כיסא לאליהו" - מעין מהדורה מפוארת של כיסא אליהו הניצב בבתי כנסת, והסנדלר מבקש לתפור נעליים לנביא הקדמון, ושניהם משתוקקים להעניק לו את החפצים פרי ידיהם עם חזרתו. טהרלב מגלה חיבה ומרומם את גיבורי שירו גם באמצעות בניין הפועל, כאשר הנגר (אינו) „מנגר” על משקל מנגן; ובאמצעות מטבע לשון, כאשר הסנדלר (אינו) מוציא את המרצע מהשק; ותאוריו מתכתבים עם הפסוק בספר ישעיהו: "מַה נָּאווּ עַל הֶהָרִים רַגְלֵי מְבַשֵּׂר מַשְׁמִיעַ שָׁלוֹם מְבַשֵּׂר טוֹב מַשְׁמִיעַ יְשׁוּעָה אֹמֵר לְצִיּוֹן מָלַךְ אֱלֹהָיִךְ", ובמילותיו של טהרלב: „על הרים ינוו רגלי המבשר”. בחלק השלישי מספר המשורר:
בהנחה שהבנאי החל לעבוד בגיל 14, הרי שגילו הוא כשמונים וחמש; וכל חייו עמל ובנה בחומרים ובכלים ממשיים, אותם מציב המשורר אך כאמצעים, בתודעתו של הבנאי, לבניין ירושלים המהותית, במילים:
טהרלב כתב על שירו שהוא מבטא תכנים מסורתיים ודתיים:
עם זאת, הנימה הפואטית, אינה מסורתית רגילה; היא מצמצמת לכאורה את דמותם של הגיבורים אנשי עמל ועבודה, על ידי תארים כגון "מוזר", "לגמרי לא צעיר" ואחרים, לפני שהיא מדגישה את גדלות רוחם, ובכך היא משתייכת, הן נושאית-ערכית והן צורנית-פואטית, לספרות שנוצרה במסגרת תנועת העבודה בארץ ישראל, מאז העלייה השנייה.
השיר בביצועה המקורי של רבקה זהר כולל ציטוט מוזיקלי מתוך "איזבל" של שארל אזנבור בקטע המעבר לפני הבית השלישי.
משמעות המקצועות בשיר.
הנגר – הנגר פרש ממלאכתו, לא מתוך שיקולים כלכליים, אלא מפאת חלומו - לבנות כיסא לאליהו הנביא, המסמל את בוא המשיח. הנגר בשיר מבוסס על נגר אמיתי, יוצא צפון אפריקה, שאותו פגש טהרלב ב"גטו של רמלה", אשר סיפר לו על הכיסא שבנה לאליהו הנביא.
הסנדלר – הסנדלר, בדמותו, מאוד דומה לדמות הנגר, והשוני ביניהם מתבטא רק במקצועם. חלום הסנדלר הוא לתפור נעליים ל"רגלי המבשר". יורם טהרלב משתמש בביטוי המסמל את הגאולה הלקוח מתוך ספר ישעיהו (): .
הבנאי – בניגוד לבעלי המקצועות הקודמים העוסקים בבוא המשיח, הבית השלישי עוסק בגאולה הלכה למעשה: להניח את אבן הפינה לבית המקדש השלישי. ההבדל הנוסף בין הבנאי לבין קודמיו הוא שנגרות וסנדלרות הם מקצועות שהיו נפוצים בצפון אפריקה ובמזרח אירופה, אך הבנאי מזוהה עם חידוש היישוב היהודי בארץ ישראל.
נמל התעופה הבינלאומי של סאן פרנסיסקו
אדם חזה
אוגר זהב
אווז הבית
אווז הבית הוא אווז אשר בוית מהמינים אווז אפור ("Anser anser") ואווז ברבורי (אווז סיני; "Anser cygnoides"). הוא בוית ברחבי אירופה, אסיה ואפריקה.
אווז הבית משמש את האדם לבשרו, עורו, ביציו ונוצותיו, מהן מרפדים כרים. בנוסף האווז יעיל כחיית שמירה הודות לקולניותו ולהתנהגותו התוקפנית נגד פולשים.
צבעם של אווזי הבית לבן בדרך כלל, אך חלקם אפורים כמו האווז שממנו בויתו. האפרוחים צהובים וקטנים. האווזים הברבוריים גם הם לבנים ובעלי מקורים אדומים גדולים וכרבולת בצורתם המבוית.
אוסטראה
אוֹסְטְרֵאָה הוא סוג של צדפות ימיות המשמשות למאכל.
תיאור.
הקונכייה של צדפות אלה עבה, מקומטת ובעלת צורה לא סדירה. הקונכייה התחתונה קמורה וגדולה מזו העליונה.
שימושים.
הצדפה נחשבת למאכל תאווה בצרפת ובארצות הברית.
תפוצה.
בארץ ישראל גדלים שני מינים בים התיכון ומין נוסף גדל בים סוף.
מינים.
לסוג זה שייכים המינים:
עירית אבא
עירית אבא (נולדה ב-8 במאי 1953) היא קדרית ואמנית קרמיקה ישראלית.
ביוגרפיה.
עירית אבא נולדה בכפר סבא בשנת 1953. בנעוריה למדה אבא אמנות במסגרת ויצו צרפת אצל אמנים כמשה רוזנטליס, משה שטרנשוס ואחרים. בהשפעת פאולה אהרונסון, מורתה לקרמיקה, נרשמה בשנת 1971 ללימודים בבצלאל במסגרת המחלקה לקדרות. לאחר סיום לימודיה אבא יצרה כלים שימושיים שונים.
בסוף שנות התשעים של המאה ה-20 החלה אבא לעבוד בפורצלן, חומר אשר אפשר לה ליצור כלים דקים יותר בעבודה עם אובניים. בחלק מעבודותיה היא משלבת טכניקה של "Papar Clay" עם עבודה באובניים. ביצירת כלי הפורצלן מעמידה אבא את המבנה ואופן היווצרותו של כלי כמוטיב מרכזי בעבודה. חלק מן העבודות אף חסרות את הגימור הנהוג בתחתית כלי הקרמיקה לטובת הדגשת הביטוי האקספרסיבי. מבחר מכלים אלו הוצג בשנת 2009 בתערוכת היחיד "גלגל. נקודה." במוזיאון תל אביב לאמנות, שנערכה בעקבות זכייתה של אבא בפרס אנדי.
בשנת 2011 הציגה בגלריה פריסקופ תערוכה בשם "פריחה", שעסקה במושג הכד. לצד אובייקטים עשויים על אובניים הציגה אבא גם עבודות העשויות פורצלן ופסטה מצרית (חומר קרמי) שהוזלפו על גבי מבנים עשויים רשת או נתלו על גבי קירות הגלריה. אחת שנעשו בטכניקה זו לאחר מכן היא "כלי עם שבבים" (2013). בכך, רוקנה אבא את המשמעות הפונקציונלית מן הכלים, לטובת עיסוק בצורניות אקספרסיבית, כמעין רישום בחלל.
מונו (מגזין)
מונו (אנגלית: Monu) הוא מגזין דו שנתי בשפה האנגלית בנושאי אורבניזם, המתמקד בנושאי העיר במובן רחב יותר, כמו הפוליטיקה, הכלכלה, הגאוגרפיה, ההיבטים החברתיים של העיר וכן המבנה הפיזי שלה. המגזין מונו נערך לראשונה ביוני 2004 בעיר רוטרדם שבהולנד.
המגזין מגדיר את עצמו כ"פרסום עצמאי, נון-קונפורמיסט, בעל אוסף של מאמרי ביקורת, תמונות, מושגים ותאוריות עירוניות של אדריכלים, תאורטיקנים ואורבניסטים מרחבי העולם". כמו כן, מנסה המגזין לחקור מגמות עירוניות בעזרת המידע שצובר.
מוזיאון הריגול הבין-לאומי
מוזיאון הריגול הבין-לאומי (באנגלית: International Spy Museum) הוא מוזיאון בבעלות פרטית המוקדש לתחום הריגול וממוקם בוושינגטון, בירת ארצות הברית. הוא ממוקם בבניין Le Droit 1875 בשכונת הרובע פן בוושינגטון, מול בניין משרד רשם הפטנטים הישן.
הקמה.
המוזיאון נבנה על ידי מילטון מלץ בעלות של כ-40 מיליון דולר ומשמש כארגון ללא מטרות רווח. מלץ ייסד את החברה Malrite ואת תאגיד המדיה הכולל את מוזיאון הריגול. לאחר פיגועי 11 בספטמבר טען מלץ שהציבור רוצה וראוי לקבל מידע נוסף על קהילת המודיעין. החברה של מלץ מימנה מחצית מעלות ההקמה של המוזיאון ועוד 20 מיליון דולר מומנו על ידי עיריית וושינגטון. המוזיאון הוא חלק מפרויקט עירוניות מתחדשת של רובע פן בוושינגטון, שהחל בשנת 1990 על ידי החברה לפיתוח של וושינגטון.
במוזיאון נמצאים יותר מ-600 פריטים בשטח של למעלה מ-20,000 רגל מרובע (1900 מ"ר). התערוכות מתייחסות להיסטוריה של הריגול ומרגלים בפועל, הן בעולם האמיתי והן בתרבות הפופולרית. במוזיאון תערוכות נרחבות על שיטות הריגול וחומרים מתקופת האימפריות היוונית והרומית, האימפריה הבריטית, מלחמת העצמאות האמריקנית, מלחמת האזרחים האמריקנית, שתי מלחמות העולם ושנות המלחמה הקרה. תחנות מבקרים אינטראקטיביות רבות נמצאות ברחבי שטחי התערוכות. בתחנה הסופית מוצג סרט בן 8 דקות, המתאר כיצד הטכנולוגיה המודרנית שינתה את פניה של הלוחמה בטרור.
Astronomy Domine
Lucifer Sam
Matilda Mother
Flaming
Take Up Thy Stethoscope and Walk
מעין וינשטוק
מעין וינשטוק (נולדה ב-2 ביולי 1981) היא שחקנית ישראלית.
קורות חייה.
מעין וינשטוק גדלה בנתניה. בילדותה למדה בבית הספר לאומנויות "הבוסתן", ובמגמת התיאטרון בתיכון טשרניחובסקי.