בבוקר 8 באוקטובר, היום השלישי למלחמה, הגיעו למוצב 103 שליד מג'דל שמס שני חיילי גולני שהצליחו להחלץ ממוצב החרמון שנכבש. מעדותם ניתן היה להניח שבמוצב עדיין נצורים חיילי צה"ל. בנוסף לכך, מההר נשמעו מפעם לפעם רעשי ירי נק"ל שהביא למסקנה שעדיין מתנהלים בו קרבות. מח"ט גולני, אל"ם אמיר דרורי ביקש מהפיקוד לעלות עוד באותו היום לכבוש מחדש את ההר ולחלץ את החיילים. בקשתו אושרה ובבוקר אותו היום התארגנו שני כוחות שיתקפו באופן רכוב ורגלי במעלה ההר. התכנון היה חפוז, לכוחות לא ניתן תדריך סדור ולא היה מודיעין בדבר גודל הכוח הסורי בהר. במהלך התכנון החפוז היה חשש לתקרית אש כוחותינו עם החיילים הנצורים שבמוצב והכוחות נתבקשו לצעוק פנימה אל המוצב "גולני, גולני".
הניסיון הראשון של צה"ל לכיבוש מוצב החרמון.
ב-8 באוקטובר, עלה להר כוח של חטיבת גולני בפיקוד המח"ט, אמיר דרורי. הכוח מנה כ-150 לוחמים ובהם צוותים מסיירת גולני, כוח מגדוד 51 וכוח מגדוד 17, גדוד קורס המ"כים של החטיבה. הכוח נע בשני ראשים: האחד ממונע בזחל"מים אליהם הצטרפו שני טנקים נע על כביש האספלט שהיה צר ומפותל. הכוח השני נע רגלית על קו הרכס לגבעה 1614. הכוח הרכוב הגיע לרכבל התחתון ומצא את המקום נטוש ודגל ישראל מתנוסס בו. הכוח המשיך בנסיעתו במעלה ההר והגיעו לאזור המכונה "עיקול הטנק" שבו הניחו הסורים שרשרת מוקשים והציבו מארב בשטח שולט סמוך. הכוח הישראלי הרכוב נאלץ לעצור לפני שרשרת המוקשים ואז נורתה לעברו אש חזקה מאוד מטווח קצר מהמארב. האש הסורית נורתה משלושה כוונים וכללה אש מתול"ר, נשק קל, מטולי אר פי ג'י ורימונים. במהרה היה מצבו של הכוח הרכוב קשה כאשר דרכו קדימה חסומה והוא מתקשה לסגת בכביש הצר כשתהום לצידו. גם הכוח הרגלי העוקף נתקל במארב של חיילים סוריים שהיטיבו להתחפר ולהילחם.
הכוח העוקף התקשה להתקדם כדי לעזור לחיילים בטור הממונע. כאשר התגבר הכוח הרגלי על המארב כבר נתן מח"ט גולני, דרורי, את הפקודה לסגת עקב מצבו הקשה של הכוח הממונע, שנזקק להתארגנות מחודשת. הכוח הצליח להגיע לרכס השולט על החרמון עם 25 לוחמים בריאים בלבד כאשר הכוח הסורי נאמד ב-400 חיילים. המחסור בחיילים, בסיוע ארטילרי ובסיוע אווירי מדויק היה בעוכרי קרב זה.
תוצאות הקרב.
הקומנדו הסורי הציב מארבים שהסבו לכוח צה"ל אבדות כבדות וגרם לנסיגתו מבלי שהושגו היעדים, כיבוש הרכס וכיבוש מוצב החרמון.
לצה"ל היו 25 הרוגים ובהם מפקד גדוד 17 של חטיבת גולני, סגן-אלוף דובי דרור, ו־57 פצועים. כוחות צה"ל הצליחו בקושי רב לפנות את כל הפצועים, אך נאלצו להותיר גופות של ארבעה הרוגים באזור הקרבות. גופות ההרוגים נותרו במעלה ההר עד לכיבוש ההר על ידי צה"ל בימיה האחרונים של המלחמה. בחלק מהגופות נמצאו סימני התעללות.
בלילה בין 21 באוקטובר ל-22 באוקטובר 1973 נערך מבצע קינוח במסגרתו הצליחה חטיבת גולני לכבוש מחדש את ההר, ובמקביל כבש כוח משולב של צנחנים והנדסה את החרמון הסורי.
בוקר טוב, אמריקה
אליס דילון
אליס דילון (באירית: Eilís Dillon; 7 במרץ 1920 – 19 ביולי 1994) הייתה סופרת אירית אשר ספריה תורגמו ל-14 שפות.
ביוגרפיה.
משפחתה של דילון הייתה מעורבת בתנועה האירית הלאומנית. דודה, ג'וזף פלנקט (Joseph Mary Plunkett) היה משורר ועיתונאי, לאומן אירי מן הקוראים לעצמאות אירלנד ומראשי מרידת חג הפסחא, שלאחריה הוצא להורג. דילון התחנכה בבית ספר שנוהל בידי נזירות אחוות אורסולה הקדושה בעיירה סלייגו ועבדה תקופה קצרה בתחום המלונאות והאירוח. בשנת 1940 התחתנה עם קורמק או'קולינן, אשר היה איש אקדמיה מאוניברסיטת קולג' קורק ומבוגר ממנה ב-17 שנים. לזוג נולדו שלושה ילדים לפחות, בהם המשורר האירי איילין נ' קולינן המשמש פרופסור בטריניטי קולג', ואחיו הסופר קורמק אוקולינן שאף הוא משמש פרופסור בטריניטי קולג' ומפרסם בשם העט קורמק מילאר.
בשנות ה-40 החלה דילון החלה לכתוב ספרי ילדים באירית ומאוחר יותר באנגלית, בהם סדרה של סיפורי נוער מצליחים, הבולטים בשהם היו "האי האבוד" (The Lost Island) ו"אי הסוסים" (The Island of Horses), אשר מהדורות חדשות מהן עדיין הודפסו אף 50 שנים לאחר הוצאתם לאור לראשונה.
בשנות ה-60 היא עקרה לרומא. בשנת 1970 נפטר בעלה. בשנת 1973 היא פרסמה את ספרה המצליח ביותר, רומן היסטורי בשם Across the Bitter Sea. בשנת 1974 היא התחתנה בשנית עם מבקר ספרות ומרצה אירי-אמריקאי, ויויאן מרסיר (Vivian Mercier).
דילון הלכה לעולמה בשנת 1994 ונקברה לצד בעלה השני בעיירה קלרה באירלנד. מדי שנה מוענק באירלנד פרס ספרותי לזכרה.
בשנת 1966 ראה אור בעברית ספרה "החטיפה", בתרגום עליזה נצר.
נטשה מיציץ
הנסיון הראשון של כיבוש החרמון
ענר פרמינגר
עָנֵר פּרֶמינגר (נולד ב-17 בינואר 1955) הוא במאי, תסריטאי, מפיק וחוקר ופרופסור לקולנוע ישראלי.
קורות חייו.
פרמינגר נולד וגדל בתל אביב. הוא התגורר בילדותו עם משפחתו במשך שנה בארצות הברית ובבגרותו במשך שנה בהולנד, שם סיים בגרות בבית ספר אנגלי. הוריו עלו שניהם מווינה, אך פגשו זה את זה רק בישראל. אמו מרים, ילידת 1926, עלתה לארץ ישראל ב-1933, בהיותה בת שבע. אביה, יוסף קורנשטיין, היה ציוני עוד קודם לכן, אבל רק כשהיטלר עלה לשלטון, אמה, אלזה לפלר, הבינה שאין ליהודים עתיד באוסטריה והסכימה שמשפחתה תעלה לישראל. יוסף קורנשטיין היה מהנדס באוסטריה, וכשעלו לישראל ויתר על מקצועו, בניגוד לרצונו, ופתח עם רעייתו מלון/בית-קפה בחיפה – "מלון אירופה" (ברחוב הבנקים 1). ב-1940 עברה המשפחה לירושלים ושם פתחו הורי אמו את "קפה רימון".
פרמינגר גדל בבית בעל תודעה פוליטית מפותחת והשתתף עם אביו, אליעזר פרמינגר, בהפגנות אחד במאי מאז ינקותו. בנעוריו התאהב בקולנוע האירופאי, כשגילה את אינגמר ברגמן, פדריקו פליני ומיכלאנג'לו אנטוניוני, בהקרנות מיוחדות לשוחרי קולנוע, שהתקיימו בבית ליסין, בקולנוע תכלת, ובקולנוע פריז עוד לפני שהיה בישראל סינמטק.
פרמינגר החל את לימודי התיכון שלו בבית הספר אליאנס ברמת אביב, קפץ שתי כיתות וסיים בגרות של אוניברסיטת לונדון (A Levels) ב-1971 בבית הספר האנגלי בהאג, הולנד. הוא למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית וסיים את התואר הראשון B.Sc ב-1974. הוא שירת כקצין תכנות ומנתח מערכות מידע בחיל המודיעין בשנים 1974–1979 והשתחרר בדרגת סרן. את שירות המילואים שלו הוא עשה כתסריטאי ובמאי ביחידת הווידאו של חיל המודיעין ממנה השתחרר בדרגת רב-סרן בשנת 2003.
ב-1979, עם שחרורו מהצבא, נסע לארצות הברית למשך חמש שנים, במהלכן למד לתואר שני בקולנוע (M.F.A) במגמת בימוי והפקה באוניברסיטת ניו יורק (1980–1983). סרט הגמר שלו היה "24 שעות" (37 דקות, 16 מ"מ). בתקופה זו עבד כעוזר גריפ (גריפ הוא האדם האחראי בהפקה על הציוד הטכני) בהפקה עצמאית בהתנדבות. במקביל ללימודיו באוניברסיטת ניו יורק, למד פרמינגר משחק ובימוי שחקנים בסטודיו לתיאטרון של ארני מרטין ובסטודיו של סטלה אדלר, בניו יורק.
פרמינגר שב לישראל ב-1984. הוא ביים כפרילנסר סרטים תיעודיים שונים לטלוויזיה הישראלית עבור מגזיני בריאות ואמנות, בהם סרטים על שיטת אלכסנדר, על כאבי ראש, על הצייר משה קופפרמן וסרט על הגן השיקומי בבית החולים "ביקור חולים". למשך תקופה קצרה התמחה פרמינגר גם בעריכה, כשעבד במקביל כעוזר עריכה בטלוויזיה הישראלית.
ב-1985 החל פרמינגר להשתלב בהוראת הקולנוע. בבית צבי - באותה עת בית-ספר לתיאטרון ולקולנוע גם יחד - במשך שנה שימש שם כרכז הפקות ולימד ניתוח סרטים. במקביל לימד בבית ספר התיכון אלון ברמת השרון, בו נפתחה מגמת הקולנוע הראשונה בישראל, ובהמשך גם בבית ספר התיכון לאמנויות בירושלים. כמו כן לימד גם בבית הספר לקולנוע סם שפיגל, באוניברסיטת תל אביב, בבית ברל, במכללת הדסה, באוניברסיטה הפתוחה, בסטודיו שר, ובבית הספר לקולנוע "מעלה" בירושלים.
את הדוקטורט בקולנוע עשה פרמינגר במסגרת בית הספר לתרבות של אוניברסיטת תל אביב בשנים 1994–2000, בהנחיית פרופ' זיוה בן-פורת ופרופ' מיכל פרידמן, בנושא "בין טקסטואליות קולנועית והיצירה של פרנסואה טריפו". פרמינגר קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה (Ph.D.) ב-2002.
החל משנת 2000 משמש פרמינגר כמרצה בסגל הקבוע של החוג לקולנוע במכללה האקדמית ספיר, ובחוג לתקשורת ולעיתונאות, באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2011 התמנה לפרופסור חבר, ובשנים 2011–2012 כיהן כראש המחלקה לאומנות הקול והמסך (בית הספר לקולנוע וטלוויזיה) במכללה האקדמית ספיר. בשנת 2008 שהה כפרופסור אורח במחלקה לקומוניקציה של WFU, אוניברסיטת ווייק פורסט בקרוליינה הצפונית, ארצות הברית.
עד 2012 ביים פרמינגר שלושה פיצ'רים עלילתיים (סרטים באורך מלא), שלושה פיצ'רים תיעודיים, 2 סרטים עלילתיים קצרים וסרט תיעודי קצר. סרטיו הוקרנו בבתי הקולנוע בישראל ובטלוויזיה בישראל ובעולם. הם שודרו ברשת, קשת, yes, ו-HOT וברשת הטלוויזיה ההולנדית AVRO, ברשת הטלוויזיה הגרמנית ZDF, ובטלוויזיה הקנדית. הוא הפיק את כל סרטיו בעצמו, פרט לסרטו "גולם במעגל", בו היה מפיק-שותף לצדם של יעקב אייזנמן וחיים שריר, שהיה אף המפיק בפועל. פרמינגר הוא בעל חברת ההפקות: פּוֹרֶה הפקות בע"מ.
פרמינגר נשוי למיכל, פסיכולוגית קלינית (בתו של המלחין והוויולן חנוך (היינריך) יעקבי). הם מתגוררים בירושלים מאז 1984 ושם גידלו את שלושת ילדיהם.
ספרים ומאמרים.
ספריו.