על אף שנשים רבות היו פעילות באיגודים המקצועיים ובתנועות האנרכיסטיות כ-CNT וה-FAI, הן היוו מיעוט בתנועות אלו. פעילותן קיבלה הכרה מועטה, בעיקר מסיבות סקסיסטיות, ומתוך חשש של נשים להיות מעורבות. גברים בדרך כלל לא לקחו ברצינות את פעילותן של נשים במישור הציבורי והפוליטי. בפגישות של ארגון ה-FIJL צחקו על נשים שקמו לדבר, עוד בטרם נשאו מילים, זאת על אף שארגונים כ-CNT דגלו רשמית ביחס שווה לגברים ולנשים בשורותיהם. תפיסת תנועות השחרור הייתה כי גברים ונשים צריכים להיות שווים בזכויותיהם ובחובותיהם. המוחרס ליברס לא נתפסו כארגון פמיניסטי נפרד, אלא כמי שרואות את מצוקותיהן של הנשים כחלק בלתי נפרד מן הבעיות החברתיות הקיימות, ושותפות למאבק למהפכה חברתית, תוך דחיפה להכרה ביכולותיהן של נשים וארגונן בקהילות להשגת מטרה זו.
ארגון התנועה.
בשנת 1935 הוקמה התנועה במדריד, במטרה להקנות השכלה לנשים להבנת המציאות הפוליטית, האידאולוגיה האנרכיסטית ולמאבק לזכויות נשים. המקימות היו לוסיה סאנצ'ז סראורניל, סופרת ומשוררת שהייתה פעילת איגוד מקצועי בברצלונה ומרסדס קומפוסאדה, עורכת דין אשר גדלה בבית בעל נטייה שמאלית עם אב סוציאליסט. שתיהן ניסו להיות פעילות במדריד במסגרות דוגמת הCNT, אולם היו מתוסכלות מהיחס שקיבלו מהחברים. יחד הן הקימו את המוחרס ליברס וערכו במשותף מגזין אשר התמקד באנרכו-סינדיקליזם ובהשכלת נשים. מאוחר יותר הצטרפה אליהן הפסיכולוגית אמפרו פּוֹץ' אי גסקון אשר שאפה לקדם חופש מיני רחב יותר לנשים, אתגרה את רעיון המונוגמיה, ונאבקה במוסר המיני הכפול כלפי מיניות גברית ומיניות נשית.
בינתיים בברצלונה, סולדאד אסטראצ' (Soledad Estroach) פעילה באיגוד המקצועי אשר הרגישה כי אינו פונה די לנשים ואינו הולם את מצוקותיהן, הקימה קבוצה משלה, "הקבוצה התרבותית הנשית" (Grupo Cultural Feminino). ב-1936 הקבוצות גילו זו על קיומה של זו, והתאחדו לפדרציה לאומית - Agrupacion Mujeres Libres.
פעולה פוליטית.
בהביאן את הטענה האנרכיסטית, כי ארגון מהפכני חייב לעצב עצמו בדמות החברה אליה הוא שואף, הן דחו את התפיסה המרכזית באנרכיזם הספרדי - שגרסה כי שוויון האישה יבוא מאליו עם המהפכה החברתית-כלכלית. במקום זאת קידמו המוחרס ליברס חינוך ושוויון מגדרי בתשתית התנועה האנרכיסטית. בחודשי הפעולה הראשונים התמקדה התנועה בהעלאת המודעות וביצירת רשת פעילות ברחבי התנועה. הן נכחו בפגישות ודיווחו על התנהלויות שוביניסטיות של חברים בתנועה. ככל שגדל מספר החברות כך גם התרחבה מעורבותן הפוליטית בתנועה. עם תחילת המהפכה ב-1936 כבר העמידו המוחרס ליברס רשת יציבה של פעילות אנרכיסטיות שהיו מוכנות להשתתף במהפכה.
הארגון הפיק תעמולה באמצעות הרדיו, ספריות נודדות, וסיורים מודרכים. מארגנות ופעילות נסעו דרך האזורים הכפריים של ספרד וסייעו להקים קולקטיבים חקלאיים ומסגרות תמיכה לנשים.
בתחום החינוכי פעלה התנועה להכשרת מנהיגות נשית בתנועת הפועלים האנרכיסטית. הן הקימו בתי ספר, מסגרות חברתיות ועיתונים לנשים בלבד, על מנת להעלות את ההערכה העצמית בקרב נשים ואת תודעתן הפוליטית. רבות מן העובדות בספרד היו אנאלפביתיות, והתנועה פתחה מסגרות וחוגי אוריינות, הכשרה טכנית והכשרה במדעי החברה. הוקמו גם בתי ספר לאחיות, להכשרה רפואית למקרי חירום, וכן הוקמו כיתות בריאות אשר הפיצו מידע על בריאות מינית, וטיפולים לפני ואחרי לידה.
ייחודו של ארגון המוחרס ליברס היה ההתעקשות לשמור על אוטונומיה מהארגונים שהיו בשליטה גברית כ-CNT, FAI, ו-FIJL, ומאבק על מעמד שווה בקרב ארגונים אלו.
הארגון סייע לכניסתן של נשים לשוק העבודה, על ידי הכשרה מקצועית, זו נעשתה בשיתוף עם האיגודים המקומיים, שנאלצו למלא את שורות העובדים אשר יצאו לחזית. תרומה נוספת של הארגון למאמץ המלחמתי הייתה סיוע לכניסת נשים לשורות המילציה, על ידי מתן שיעורי ירי והקמת מטווחים ואימוני מטרות.
מגזין התנועה נועד לשמור על חברות הארגון מעודכנות בנעשה ברחבי התנועה. הגיליון הראשון שלו יצא ב-20 במאי 1936. המגזין הדפיס רק 14 גליונות, כשהאחרון נמצא בדפוס בשעה שמלחמת האזרחים הגיעה לברצלונה - עותקים ממנו לא שרדו. המגזין עסק בחיי האישה העובדת וב"התעוררות המצפון הנשי כלפי רעיון החירות".
התנועה הקימה גם מעונות יום לילדים, שאמותיהם עבדו או נמצאו בשליחות תנועתית. גם במעונות היום היה נהוג חינוך פוליטי. בנוסף הפעילה התנועה גם מסגרות להוראת הטיפול בילדים והתפתחות הילד.
התנגדות לתנועה.
התנגדות לתנועה בקרב שורות הארגונים האנרכיסטיים באה הן מצד שמרנים שגרסו שתפקיד האישה הוא גידול הילדים והצעת תמיכה לבעלים האקטיביסטים, והן מצד גורמים שגרסו כי המאבק לזכויות האישה פוגע במאבק האנרכיסטי להקמת חברה חדשה, בה בכל מקרה יהיה שוויון בין נשים לגברים.
The Edge
ויג'באנו
ויג'באנו (באיטלקית: Vigevano) היא עיר בנפת פאביה שבמחוז לומברדיה בצפון איטליה. קיבלה את התואר עיר מפרנצ'סקו ספורצה השני ב-2 בפברואר 1532.
היסטוריה.
תעודות ראשונות בדבר קיומה של ויג'באנו מתייחסות למאה העשירית, אז התגורר במקום המלך הלומברדי ארדואין. ויג'באנו הייתה קהילה גיבלינית שתמכה בקיסר האימפריה הרומית הקדושה. בעקבות זאת נכבשה על ידי כוחות מילאנזים ב-1201 ו-1275. ב-1328 נכנעה סופית ללורד המילאנזי אצונה ויסקונטי. ב-1445 הוקמו במקום כנסייה ומנזר על ידי פיליפו מריה ויסקונטי.
בשנים האחרונות לשלטון משפחת ויסקונטי צר על העיר פרנצ'סקו ספורצה, ומשביסס זה את שלטונו הכריז על ויג'באנו כמקום מושב הבישוף.
פרסי גריינג'ר
פרסי גריינג'ר (באנגלית: Percy Grainger; 8 ביולי 1882 - 20 בפברואר 1961) היה פסנתרן ומלחין אוסטרלי. הוא היה מלחין ויוצר מעט יוצא דופן לתקופתו, וסגנונו המוזיקלי היה מחוץ לזרם העיקרי של המוזיקה במאה ה-20. גריינג'ר כמעט ולא זכה להכרה מוזיקלית בימי חייו, ומבחר היצירות העצום שהשאיר אחריו החל להתגלות רק לאחרונה. חשיבותו כמלחין וסגנונו המיוחד והאקצנטרי במקצת גם הם החלו להתגלות רק לאחרונה.
חייו.
פרסי גריינג'ר נולד במלבורן שבאוסטרליה ב- 8 ביולי 1882. בילדותו הוא התחנך בעיקר על ידי אימו, שהייתה בעלת אישיות דומיננטית והשפיעה רבות על חיי בנה הקטן. כשבגר, גריינג'ר החל ללמוד נגינה בפסנתר וקומפוזיציה בפרנקפורט שבגרמניה, ובשנת 1901 הוא התשקע בלונדון, בירת אנגליה. שם, הוא הופיע בקונצרטים רבים כנגן פסנתר, ויצא לו מוניטין של פסנתרו קונצרטים מלא ברק ולהט. לארח כמה שנים הוא החל להלחין יצירות משלו. גריינג' לא התחבר למסורת הקלאסית שהייתה עוד נפוצה אז, והוא שאף ליצור "מוזיקה חופשית" כדבריו, מוזיקה שלא תהייה כפופה לכל החוקים והמוסכמות הקלאסיים: המשקל והגובה. הוא שאף שהמוזיקה שלו תחקה תופעות טבע שונות, כמו הגלים, הרוח וכו'.
גריינג'ר היה חובב גדול של מוזיקה עממית. במהלך חייו הוא אסף והלחין שירי עם רבים, כמו יצירתו הגדולה סוויטת שירי עם דניים, שהיא מחרוזת של מספר שירי עם דניים שאותם אהב גריינג'ר. עיבודיו של גריינג'ר לשירי עם כמו "גני כפר", "שמחת רועים" ועוד אחרים מצטיינים באנרגיה ובאינטנסיביות רבה, ולעיתיתם בפאתוס נוקב ועמוק. כל אלו מעידים על אהבתו הרבה של גריינג' לשירם העממיים, ועל הזדהות אמיתית עם עולמם של הזמרים הכפריים ששרו אותם. כאשר שהה בלונדון הוא נחשף לעבודתם של ווהן וילאמס וססיל שארפ שאספו ושימרו שירי עם אנגליים רבים. גריינגר אף הלחין כמה שירים מתוך קובץ זה, לאחר ששמע את עיבודיו של שארפ לשירים, שהיו עדינים מדי ו"סלוניים" מידי לטעמו של גריינג'ר. גריינג' היה בין היוצרים הראשונים שהשתמשו בפונוגרף להקלטות של יצירותיו בשטח.
גריינגר היה בקשרים טובים עם מלחינים רבים ונוספים שאיתם הוא חלק את אהבתו לשירי העם. בין חבריו המלחינים ניתן למנות את אדוורד גריג ופרדריק דיליוס, שאותם הוא פגש בשנים 1906 וב- 1907. בשנת 1914 עבר גריינג'ר לאמריקה, והשתקע בעיר ניו יורק. שם, החל גריינג'ר לעבוד על עבודתו התזמורתית הגדולה והשאפתנית "הלוחמים", שאותה כתב להרכב שכולל פסנתרים רבים. לרוב הוא כתב מספר גרסאות שונות לכל יצירה שאותם כתב לכלים שונים, מתוך רצונו לספק מוזיקה למגוון הרכבים גדול ככל האפשר.
בשנת 1926 גריינג'ר התחתן עם המשוררת והאמנית השוודית אלה סטרם- קשר שנראה בעייתי ומוזר בעיני רבים. יש הטוענים כי גריינג'ר התעלל בה והתאכזר אלייה. אישיותו של גריינג'ר הייתה אכן מעט אכזרית והוא היה ככל הנראה אדם עם נטיות גזעניות, בעיקר כלפי התרבויות הלטיניות. גזענות זו באה לידי ביטוי, למשל, בעצם העובדה שגריינג'ר נמנע להשתמש ביצירותי בהוראות הביצוע באיטלקית, כפי שהיה נפוץ במשך מאות שנים. ביצירותי הוא הרבה לכתוב "להגביר מאוד" במקום "קרשנדו", המונח האיטלקי המקביל והפופולרי הרבה יותר. למרות זאת, הוא הרבה לחקור תרבויות שונות ועמים שונים, דבר שכאמור בא לידי ביטוי ביצירותיו, שהיו בעלי אופי עממי ופלורקלוריסטטי.