שלא כקודמתה, "הקונפדרציה הגרמנית", הייתה עתה הקונפדרציה הצפון-גרמנית מדינה של ממש. שטחיה חפפו את שטחי הקונפדרציה צפונית לנהר מיין כולל את חבל פרוסיה המזרחית ואת דוכסות שלזוויג אך ללא שטחי אוסטריה, בוואריה, וירטמברג, באדן וחלקה הדרומי של הדוכסות הגדולה של הסן, והיא איחדה את צפונה של גרמניה תחת הנהגתה של פרוסיה באמצעות איחוד המכס (Zollverein) והסכמי שלום חשאיים עם מדינות הדרום (שנחתמו יום לפני החתימה על שלום פראג).
תוצאות המלחמה והקמת הקונפדרציה, שימשו אבן יסוד לכינונה של החוקה הגרמנית באותה השנה. חוקה זו העניקה לקנצלר החדש אוטו פון ביסמרק סמכויות רבות שכן היא הפכה אותו ל"אחראי" אך לא חייבה אותו לתת דין וחשבון בפני הבונדסטאג והעבירה לידיו את הסמכויות על התקציב הצבאי (לאחר המשבר החוקתי אליו נקלע וילהלם הראשון בשנת 1862).
בשנים הבאות גברה המתיחות בין פרוסיה לבין צרפת, שהייתה מעוניינת בפיצוי על כך שנעתרה לבקשת פרוסיה ולא התערבה לטובת בעלת בריתה אוסטריה במלחמת אוסטריה–פרוסיה. למתיחות נילווה גם סכסוך בנוגע לירושת הכתר הספרדי. ביולי 1870 פתחה צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה. מדינות דרום גרמניה, שראו את צרפת כמדינה התוקפנית ויוזמת המלחמה, הצטרפו אל פרוסיה במלחמתה. בקרב סדאן ניצחה פרוסיה את צרפת בניצחון מוחץ, שבעקבותיו נשבו 100,000 חיילים ואף נפוליאון השלישי עצמו. בעקבות הניצחון בקרב ובמלחמה, נפל שלטון נפוליאון השלישי בצרפת; מדינות הקונפדרציה הצפון-גרמנית ומדינות דרום גרמניה, הצטרפו אל פרוסיה על-מנת להקים לראשונה את מדינת הלאום הגרמנית. בעקבות התבוסה נאלצה צרפת למסור לידי גרמניה את החבלים אלזס ולורן שבמזרח צרפת ושילמה לה פיצויי מלחמה.
האימפריה הגרמנית.
הקונפדרציה הגרמנית נהפכה עתה לקיסרות גרמנית. גרמניה הפכה למדינה פדרלית שנשלטה על ידי אצילים מקומיים תחת שלטונו של הקיסר, ווילהלם נהפך לראש מדינה. כך היו מלכים בבוואריה, סקסוניה ווירטמברג, היו דוכסים מקומיים בבאדן ובהסן והיו גם סנאטים של
כגון המבורג ליבק וברמן.
ב-11 במאי 1878 נעשתה התנקשות כושלת בווילהלם בברלין. ב-2 ביוני באותה שנה בוצעה התנקשות כושלת נוספת על ידי אנרכיסט גרמני. לפי טענת הממשל, להתנקשויות אלו היו קשרים סוציאליסטים. טענות אלו שימשו אמתלה לרייכסטאג לחוקק חוקים אנטי-סוציאליסטים ב-18 באוקטובר 1878. כוונתו של החוק הייתה לפגוע בסוציאליסטיים ובחוגי הפועלים. מלבד זאת החוקים פגעו גם במפלגה הסוציאל-דמוקרטית. רבים מהסוציאליסטים נאסרו, נאסרה הפצתה הספרות הסוציאליסטית, והארגונים הסוציאליסטיים נפגעו קשות. חוק זה היה חלק מהמדיניות האנטי-סוציאליסטית של הממשל. תחת לחץ רב של הפועלים, בוטלו חוקים אלו ב-1 באוקטובר 1890.
האימפריה הגרמנית צמחה תחת הנהגתו של ביסמרק עד למותו של הקייזר וילהלם באחד במרץ 1888. בשנה זו, המכונה "שנת שלושת הקיסרים" (Dreikaiserjahr בגרמנית), מת גם בנו של הקייזר, פרידריך השלישי, 99 ימים בלבד לאחר שהוכתר כקיסר.
במקומו של פרידריך הוכתר בנו הבכור, הקיסר וילהלם השני, אשר פיטר את ביסמרק ממשרת הקנצלר במרץ 1890. וילהלם מינה לקנצלר את ברנהרד פון בילוב, אולם לאחר התנצלותו של פון בילוב ברייכסטאג באופן פומבי, בעקבות "פרשיית הדיילי טלגרף" - שבה העניק וילהלם ריאיון לעיתון הבריטי, שהביא לזעזוע בשל התבטאויות יוצאות דופן וכנות בדבר הרצון לעוצמתה הצבאית של גרמניה, פוטר אף הוא, ובמקומו מונה תאובלד פון בתמן-הולווג.
בגרמניה עצמה הלכה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והתעצמה, עד שהייתה לגדולה בעולם: בבחירות לרייכסטאג שנערכו בינואר 1912 גרפה כשליש מהמושבים. עם זאת, הממשלות הגרמניות באותה תקופה נותרו שמרניות, ונשענו על תמיכתם של הליברלים והקתולים, אף שלקייזר נודעה השפעה רבה על החלטותיהן.
מאזן הכוחות המעורער באירופה קרס לחלוטין עם החלטתה של אוסטריה, בת בריתה הקרובה של גרמניה מאז 1879, להכריז מלחמה על סרביה (יולי 1914) לאחר ההתנקשות ביורש העצר האוסטרי, הארכידוכס פרנץ פרדיננד, במהלך ביקורו בסרייבו. גרמניה תמכה בצעדיה של אוסטריה ואף העניקה לה "צ'ק פתוח" לפעול כפי שהיא רואה לנכון בסרביה. סרביה זכתה לתמיכתה של רוסיה, שכאמור הייתה בת בריתה של צרפת. לאחר שהחליטה ממשלת הצאר לבצע גיוס כללי של צבא רוסיה (במטרה לתקוף את אוסטריה ובת בריתה, גרמניה), הכריזה גרמניה מלחמה על רוסיה וצרפת, בבחינת "מלחמת מנע". יש לזכור, כי החשש מפני כיתור צרפתי-רוסי של האימפריה, שיביא למלחמה בשתי חזיתות, היה המרכיב הראשי בחרדת הביטחון הגרמנית כבר בעשורים הראשונים לקיומה.
אירועים אלה הביאו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. חרף הצלחות ראשוניות, גרמניה ובנות בריתה הקיזו דמן בקיפאון הצבאי של המלחמה, ובסופו של דבר נוצחו על ידי אויב, שזכה לתגבורת מרשימה בשנת 1917 עם התערבותה של ארצות הברית לטובתו. הקייזר וילהלם השני גורש מהמדינה בנובמבר 1918 על ידי יסודות סוציאליסטים וקומוניסטים גרמניים, אשר ניסו אף הם (ינואר 1919) לתפוס את השלטון במדינה, ללא הועיל.
ביוני 1919 נחתם הסכם ורסאי, והמלחמה הסתיימה באופן רשמי. ההסכם נחתם באולם המראות בוורסאי, מקום ייסודו של "הרייך השני" כחמישים שנים קודם לכן. גרמניה איבדה שטחים רבים שהועברו לצרפת, לבלגיה ולאומה החדשה שהוקמה בעקבות המלחמה, פולין. כמו כן, מושבותיה באפריקה ובאוקיאניה נמסרו על ידי חבר הלאומים כשטחי מנדט למדינות המנצחות. בנוסף, גרמניה נדרשה ליטול אחריות לפרוץ המלחמה, וחויבה בשל כך לשלם פיצויי מלחמה גדולים לבעלות הברית. בנוסף, נאסר עליה להקים כוח צבאי בן יותר ממאה אלף חיילים, כמו גם להחזיק בצי ובאווירייה. הסכם ורסאי גרם להתמרמרות קשה בקרב הציבור הגרמני, שתפס את החוזה כתכתיב דרקוני ובלתי הוגן. האידאולוגיה הנאצית מבית מדרשו של אדולף היטלר השכילה לנצל תסכול זה מאוחר יותר, באופן שהביא לקריסתה של רפובליקת ויימאר.
מחוזות פרוסיה.
בתחילה הייתה מורכבת ממלכת פרוסיה מדוכסות פרוסיה ומנסיכות הבוחר מברנדנבורג, שעליהם התווספו בשנת 1653 דוכסות פומרניה, ובשנת 1720 פומרניה השוודית. בשנת 1740 סיפח פרידריך הגדול את שלזיה, ובחלוקת פולין הראשונה קיבלה פרוסיה את פרוסיה המערבית. בין השנים 1792–1795 סיפחה פרוסיה מפולין את פרוסיה הדרומית, פרוסיה המזרחית החדשה ושלזיה החדשה, אך איבדה אותם בשנת 1807 לטובת דוכסות ורשה, ובקונגרס וינה בשנת 1815 קיבלה בחזרה רק את חלקה המערבי של פרוסיה הדרומית, שהפך לדוכסות הגדולה של פוזן.
בקונגרס וינה קיבלה פרוסיה שטחים נרחבים במערב גרמניה, ולפיכך אורגנה הממלכה בעשר פרובינציות:
בשנת 1822 אוחדו פרובינציית יוליך-קלווה-ברג והדוכסות הגדולה של הריין התחתי לפרובינציית ריינלנד, ובירתה קובלנץ, ובשנת 1829 אוחדו פרובינציות פרוסיה המזרחית ופרוסיה המערבית לפרובינציית פרוסיה, ובירתה קניגסברג, אך בשנת 1878 פוצלו הפרובינציות בחזרה. בשנת 1848 הפכה הדוכסות הגדולה של פוזן לפרובינציית פוזן, בעקבות מרידות ומהומות של הפולנים באזור. בשנת 1849 צורפו נסיכויות הוהנצולרן-זיגמרינגן והוהנצולרן-הכינגן לממלכת פרוסיה, ובמרץ 1850 אוחדו ליצירת פרובינציית הוהנצולרן, ובירתה זיגמרינגן.
בשנת 1866 הצטרפו ממלכת הנובר, נסיכות הבוחר מהסן, דוכסות נסאו והעיר החופשית פרנקפורט לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובסוף המלחמה סופחו לממלכת פרוסיה, וכן סופחו שטחי שלזוויג-הולשטיין, ובכך נוצרו 3 פרובינציות חדשות:
איאן קרוקר
איאן קרוקר (באנגלית: Ian Lowell Crocker נולד ב-31 באוגוסט 1982) הוא שחיין עבר אמריקאי. אלוף אולימפי בעל 5 מדליות אולימפיות מהן 3 זהב, אלוף עולם בעל 9 מדליות עולמיות מהן 4 זהב ושיאן עולם.
החזיק בשיא העולם, במשך 6 שנים במשחה ל-100 מטר פרפר וכן בשיא עולם במשחה ל-50 מטר פרפר. היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה מתחת ל-51 שניות (בריכה אולימפית) ומתחת ל-50 שניות (בריכה של 25 מטר), במשחה ל-100 מטר פרפר.
ביוגרפיה.
קרוקר נולד בפורטלנד מיין. הוא התאמן תחת הדרכתו של אדי ריס בקבוצת נובקווטיק (נובה) באירווין לצידם של שיאנים ואלופי עולם בשחייה נוספים כמו ארון פירסול, ברנדן הנסן, ניל ווקר, ג'ייסון ליזאק ואמנדה בירד.
אלוף אולימפי ושיאן עולם.
באולימפיאדת סידני (2000) זכה קרוקר במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:33.73 דקות (הוא שחה את משחה הפרפר בזמן של 52.10 שניות), לפני אוסטרליה (3:35.27 דקות) וגרמניה (3:35.88 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.44 שניות אחרי המנצח לארס פרולאנדר משוודיה (52.00 שניות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה ביוקוהמה יפן בשנת 2002 זכה קרוקר במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר (52.45 שניות).
אלוף עולם.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה בשנת 2003 זכה קרוקר ב-3 מדליות (2 זהב ו-1 כסף). מדליות זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא עולם חדש בתוצאה של 50.98 שניות, לפני בן ארצו מייקל פלפס (51.10 שניות) ואנדריי סרדינוב מאוקראינה (51.59 שניות) ובכך הפך לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-51 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:31.54 דקות, לפני רוסיה (3:34.72 דקות) ויפן (3:36.12 דקות). במשחה ל-50 מטר פרפר הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 23.62 שניות, אחרי המנצח מאט וולש מאוסטרליה שקבע שיא עולם חדש (23.43 שניות) ולפני יבגני קורוטישקין מרוסיה 23.73 שניות.