התיעוד הראשון לקיומה של העיר הוא מהמאה השמינית לפני הספירה, אז נקראה קאסטרום ויטרבי (Castrum Viterbii). העיר בוצרה בשנת 773 על ידי המלך הלומברדי דזידריוס (Desiderius) במסגרת ניסיונו הכושל לכבוש את רומא. כאשר החלה הכנסייה הקתולית לחסות בצלו של השלטון הפרנקי, הפכה ויטרבו להיות חלק ממדינת האפיפיור, אך מעמדה היה שנוי במחלוקת במאות השנים הבאות עד אשר בשנת 1095 היא הוכרזה כ"עיר חופשית".
בתקופה בה האפיפיורים התקשו להשליט את סמכותם על העיר רומא, ויטרבו הפכה להיות למקום מושבם המועדף, החל מהאפיפיור אאוגניוס השלישי (1145-1146), אשר צר לשווא על חומות העיר. ב-1164 הפך פרידריך הראשון את ויטרבו למקום מושבו של האנטי-אפיפיור פאשל השלישי (Paschal III). שלוש שנים לאחר מכן הוא העניק לה את התואר "עיר" והשתמש במיליציות שלה כנגד רומא. ב-1172 החלה ויטרבו להתרחב. העיר העתיקה פרנטום (Ferentum) הוחרבה ונכבשו שטחים נוספים. בתקופה זו הייתה העיר עשירה ומשגשגת ואחת החשובות במרכז איטליה עם אוכלוסייה של כמעט 60,000 תושבים.
ב-1207 קיים האפיפיור אינוקנטיוס השלישי מועצה בקתדרלה של העיר, אך מאוחר יותר נודתה העיר כמקום מושב מועדף של תנועת הפטריאנים הכופרים והיא אף הובסה על ידי רומא. יחד עם זאת, ב-1210 הצליחה ויטרבו להביס את הקיסר אוטו הרביעי ושוב הייתה במצב מלחמה עם רומא.
במאה ה-13 נשלטה העיר על ידי הרודנים ממשפחות גאטי (Gatti) ודי ויקו (Di Vico). פרידריך השני משך את ויטרבו לצדם של הגיבלינים ב-1240, אך אזרחי העיר גירשו את חייליו הגרמנים. ב-1243 הוא הטיל מצור על העיר פעם נוספת, אך נכשל. מנקודת זמן זו הייתה ויטרבו תמיד נאמנה לגואלפים. בין השנים 1257-1261 הייתה העיר מקום מושבו של האפיפיור אלכסנדר הרביעי, אשר מת בעיר. יורשו, אורבנוס הרביעי נבחר בוויטרבו.
בין השנים 1266-1268 בחר קלמנס הרביעי את ויטרבו כבסיס למאבקו חסר הרחמים כנגד בית הוהנשטאופן. כאן, מאכסדרת ארמון האפיפיורים בוויטרבו, הוא נידה את צבאו של קונראד השלישי והכריז עליו ככופר. אפיפיורים נוספים שנבחרו בוויטרבו היו גרגוריוס העשירי, יוחנן העשרים ואחד (אשר נהרג כאשר תקרת הספרייה של ארמון האפיפיורים קרסה עליו), ניקולאס השלישי והאפיפיור הצרפתי מרטינוס הרביעי. אנשי ויטרבו, אשר בהשפעתו של שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה התנגדו לבחירתו של זר לתפקיד הכס הקדוש, התפרצו לקתדרלה שבה נערכה הקונקלווה ועצרו שניים מהקרדינלים. בסופו של דבר הם זכו לנידוי והאפיפיורים נמנעו מלהגיע לוויטרבו במשך 86 שנים.
ללא חסותם של האפיפיורים, נפלה העיר לידיה של משפחת די ויקו. במאה ה-14, ג'ובאני די ויקו יצר סניוריות ששלטה על צ'יוויטווקיה, טרקוויניה, בולנזה, טודי, נרני ואמיליה. שלטונו רוסק ב-1354 על ידי הקרדינל חיל דה אלבורנוס (Albornoz), שנשלח על ידי אפיפיורות אביניון לשקם את מדינת האפיפיור ובנה בעיר מצודה. ב-1375 נכנעה העיר לפרנצ'סקו די ויקו, בנו של הרודן הקודם, אך 13 שנים לאחר מכן הוא נרצח על ידי אנשי העיר שהעבירו את השלטון בה לאפיפיור אורבנוס השישי ולאחר מכן לג'ובני די סקירה די ויקו, בן דודו של פרנצ'סקו. ב-1396 הביסו שוב כוחותיו של האפיפיור בוניפקיוס התשיעי את ג'ובני ומיסדו מחדש את הריבונות הכנסייתית על העיר. השליט האחרון למשפחת די ויקו, ג'אקומו, הובס ב-1431. מכאן והלאה הייתה ויטרבו לעיר בעלת חשיבות משנית בעקבות ירידת כוחה של מדינת האפיפיור. ב-1871 היא הפכה לחלק מאיטליה.
אתרים חשובים.
המרכז ההיסטורי של ויטרבו הוא אחד מהערים מימי הביניים השמורות ביותר במרכז איטליה. רבים מהבניינים העתיקים, בעיקר כנסיות, בנויים על חורבותיהם של מבנים עתיקים יותר וניתן להבחין בהם על פי האבנים הגדולות שמהן הם בנויים.
נקודת המשיכה המרכזית של ויטרבו היא הארמון האפיפיורי (Palazzo dei Papi), ששימש לאפיפיורים כמעון כפרי וכמקום מפלט בזמני משבר ברומא. עמודי הארמון הם עמודיו של מקדש רומי שנעשה בהם שימוש משני.
האתר השני בחשיבותו בעיר הוא הקתדרלה של ויטרבו. היא נבנתה בסגנון רומנסקי על ידי הלומברדים על חורבותיו של מקדש הרקולס. הקתדרלה נבנתה מספר פעמים מחדש החל מהמאה ה-16 וב-1944 היא ניזוקה קשות מההפצצות של בעלות הברית. מגדל הפעמונים הגותי הוא מהמחצית הראשונה של המאה ה-14 וניכרת בו השפעה של אומנים מסיינה. הקתדרלה היא מקום משכנו של הסרקופג של האפיפיור יוחנן העשרים ואחד.
רמי הרפז
רמי הרפז (1 בפברואר 1939 – 24 בינואר 2019) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה. שירת כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי. היה משבויי צה"ל במלחמת ההתשה וישב בכלא המצרי במשך שלוש וחצי שנים. עם שובו חזר לחיל האוויר, והגיע לפיקוד על בסיס רמת דוד.
ביוגרפיה.
רמי הרפז נולד בהרצליה, השישי משבעת ילדיהם של שפרה ושלמה הרפז (גולדנברג) (אחד מאחיו הוא האסטרופיזיקאי עמוס הרפז). הוא נכד ליינן הראשי של יקב "כרמל מזרחי" בראשון לציון.
גדל בקיבוץ משמר העמק ובקיבוץ הזורע. בנעוריו היה חבר בקלוב התעופה לישראל ובגדנ"ע אוויר. התגייס לצה"ל ב-1956 וסיים קורס טיס (מס' 25) באוגוסט 1958 במגמת קרב. בקורס האימון המתקדם טס על מטוסי אוראגן ולאחר מכן שירת כטייס קרב בטייסת מיסטרים ובטייסת סופר מיסטרים. הדריך בבית הספר לטיסה ובקורס אימון מתקדם, שירת בטייסת העקרב והשתחרר מהשירות הסדיר ב-1961. עבד בקיבוץ הזורע ועשה שנת שירות בקיבוץ זיקים. במלחמת ששת הימים שירת כסמ"ט א' בטייסת 107, טייסת מטוסי אוראגן, ושימש מוביל בכיר של מבני תקיפה. הוא השתתף ב-24 גיחות מבצעיות בתקופת המלחמה, המספר הגבוה ביותר מבין טייסי הקרב בחיל האוויר.
לאחר המלחמה התגייס מחדש לשירות קבע. עבר הסבה למטוסי מיראז' 3 ושירת בטייסת 117. בהמשך היה חבר בצוות הקליטה של מטוסי הסקייהוק ושירת בטייסת 109. היה חבר במשלחת הראשונה של חיל האוויר שיצאה לארצות הברית לקלוט את מטוסי הF-4 פנטום בחיל האוויר. במלחמת ההתשה השתתף בגיחות מבצעיות רבות, תחילה בטייסת 109, טייסת סקייהוק בה שובץ עד הגעת הפנטומים שנרכשו, ולקח חלק בפשיטה על האי גרין ובמבצע רביב. לאחר הגעת הפנטומים שירת בטייסת 69 כקצין מערכות, השתתף בהפצצות סוללת נ"מ בשדה התעופה פאיד, הפצצת סוללת נ"מ בג'איפה, מטס הרתעה מעל דמשק בינואר 1970, מבצעי פריחה, תקיפת נמל ראס בנאס ומשחתת שעגנה בו, במבצעי שיער ובגיחות נוספות. במהלך מבצע שיער 7 ב-30 ביוני 1970 נפגע מטוסו מטיל נ"מ והוא נאלץ לנטוש את המטוס יחד עם הנווט, אחיקר אייל, מעל שטח מצרים. במהלך תקופתו בשבי עבר חקירות ועינויים קשים, הוא הפך למנהיג השבויים הישראליים שהיו אסורים בכלא עבסייה שבקהיר באותה תקופה: אנשי צוות האוויר מנחם עיני, יצחק פיר, אבינועם קלדס, עמוס לויטוב ועמוס זמיר; קצין המילואים דן אבידן; הצנחן דוד לוי; ושני אנשי השק"ם שנשבו ליד תעלת סואץ, מוטי כהן ומוטי בבלר. הרפז וחבריו הטייסים תרגמו לעברית את הספר "ההוביט" במה שנודע כתרגום הטייסים. הוא השתחרר מהשבי בנובמבר 1973, לאחר מלחמת יום הכיפורים. במהלך תקופת שביו נולדו לו תאומות.
לאחר חזרתו מהשבי חזר לשרת כטייס בחיל האוויר, הוא פיקד על טייסת ושימש סגן מפקד בסיס עציון. ב-1977 מונה למפקד בסיס רמת דוד תפקיד בו כיהן עד ינואר 1980. הוא המשיך לשרת במילואים ושימש כמדריך בבית הספר לטיסה עד 1993 ומפקד מנחת מגידו בחירום, עד פרישתו משירות המילואים ב-2016.
לאחר שחרורו מצה"ל כיהן כמנכ"ל מפעל פלסטופיל-הזורע במשך שש שנים ולאחר מכן כעובד במחלקת הנדסת המוצר ומנהל פיתוח בחברה.
היה חבר קיבוץ הזורע, היה נשוי לנורית ולזוג נולדו 5 ילדים, בנם הצעיר ארז נפטר במהלך טיול בבוליביה. הבן אמיר הרפז שירת גם כן כטייס קרב בחיל האוויר וסיים בדרגת אלוף-משנה.
הרפז נפטר ב-24 בינואר 2019, מעט לפני יום הולדתו ה-80. הוא הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ הזורע.
חידות מרקל
חידות מרקל הן המבנה של מערכת הצפנה הראשון שהומצא המיישם את רעיון המפתח הציבורי (Public key). זהו פרוטוקול שיתוף מפתח שהומצא על ידי רלף מרקל ב-1974 וקרוי על שמו. כמו בפרוטוקול דיפי-הלמן, הפרוטוקול מאפשר לשני משתתפים לשתף ביניהם מפתח הצפנה סודי בערוץ פתוח שאינו מאובטח מבלי שיפגשו ומבלי שיהיה להם מידע מוקדם כמו סוד משותף. השיטה אינה מיושמת בפועל בשל חוסר יעילותה, חרף זאת מהווה דוגמה קלאסית לפרוטוקול מפתח ציבורי שאינו מבוסס על בעיה קשה מתורת המספרים כמו בעיית הלוגריתם הבדיד, אלא רק אלגוריתם הצפנה סימטרי. כמו כן, הפרוטוקול בטוח רק כנגד ציתות פסיבי.
חידת מרקל.
חידת מרקל היא הצפנת טקסט גלוי כלשהו המכיל בתוכו סוד מסוים, המוחלשת במכוון באופן שניתן יהיה לפענחה באמצעות כוח גס, במאמץ מסוים שהוא בפקטור שניתן לשליטה. הדרך הפשוטה להכנתה היא באמצעות צופן סימטרי, נניח AES. מצפינים מסר הכולל סוד (מפתח הצפנה חד-פעמי) באמצעות מפתח הצפנה מוחלש אותו מכינים מ-formula_1 ספרות אקראיות והיתר מקבוע כלשהו שאינו סודי כמו מחרוזת אפסים. לדוגמה אם המפתח באורך 128 סיביות, והוא מורכב מ-96 אפסים מובילים ו-32 ספרות אקראיות, סיבוכיות התקפת כוח גס כנגד הצופן, דהיינו ניסוי כל המפתחות האפשריים היא formula_2 שזה בר ביצוע מבחינה מעשית, אך דורש מאמץ מסוים. אפשר לשלוט בכמות העבודה על ידי שינוי formula_1. כמו כן כדי שקל יהיה לדעת אם הפענוח הצליח, יש צורך להוסיף יתירות מכוונת כמו טקסט קבוע מוסכם מראש (למשל "חידה מספר..."). הטקסט הקבוע אינו סודי וידוע גם למצותת.