גטו פתוח, היה למעשה שכונה שגרו בה אך ורק יהודים, והם יכלו לנוע בתחומה ללא כל הגבלות. גם גרמנים ופולנים רשאים היו להיכנס לתוכה. יהודים שרצו לעזוב את הגטו הפתוח, נזקקו לרישיונות מיוחדים.
גטאות פתוחים כאלה היו קיימים כמעט בכל הערים של חבל ורתגאו, בשנים 1940 - 1942, עד לחיסולם והעברת האוכלוסייה היהודית ללודז'. גם גטו לודז' היה פתוח עד ל-30 באפריל 1940.
היהודים בגטאות הפתוחים היו פחות תלויים בהקצבות המזון של השלטונות, מאחר שהיו במגע עם יתר האוכלוסייה.
התקוממות ומרידות.
בחלק מהגטאות צמחו תנועות התנגדות מחתרתיות, בעיקר מיסודם של פעילי תנועות הנוער הציוניות. תנועות הנוער המשיכו בכך את פעילותן הרבה והערה מלפני המלחמה.
בשבועות הראשונים של כיבוש פולין נמלטו רבים מהיהודים אל ברית המועצות, אולם רבים ממנהיגי תנועות הנוער, ובהם מרדכי אנילביץ', צביה לובטקין וטוסיה אלטמן, חזרו אל פולין הכבושה, אל חניכיהם, ועמדו לאחר מכן בראש ההתקוממות והמרד בגטאות. חברי תנועות הנוער יצאו ובאו אל הגטאות בדרכים לא חוקיות שונות, הם העבירו מידע בין הגטאות השונים, פרסמו עיתונות מחתרת והשתתפו בפעילות תרבותית שהקלה במעט על תושבי הגטאות. עמדתם של מנהיגי כלפי ה"יודנראט" הייתה בדרך כלל ביקורתית ושוללת, במיוחד כלפי מה שנתפס כמדיניות ההעדפה של היודנראט והפגיעה במגזרים החברתיים החלשים מבחינה כלכלית בגטו.
התנגדות חמושה כלפי הנאצים הייתה שנויה במחלוקת בקרב הנהגת הציבור, עד שהתברר בהדרגה כי המשלוחים מהגטו מופנים אל מחנות העבודה וההשמדה. ברוב הגטאות הגדולים התחוללו מרידות חמושות, שמשמעה היה בדרך כלל לוחמה בשטח בנוי, רבים מהלוחמים ובכללם נשים, הצליחו לברוח תוך כדי ההתקוממות ואחריה אל מאבק פרטיזני ביער. כלי הנשק הושגו באמצעות המחתרות המקומיות. בפולין פעלו מספר מחתרות, אך רוב העזרה, הגם שהייתה מועטה הגיעה מהמחתרת הקומוניסטית. העיתוי למרידה חמושה נבחר על ידי הלוחמים פעמים רבות לפי מועד האקציה (איסוף בדרך כלל כפוי של יהודים מהגטו למשלוח למחנות ההשמדה); בתקופה האחרונה של הגטאות, כאשר נדע על אקציה גדולה צפויה, ניסו המורדים לגייס את הציבור לעזרה ולשיתוף פעולה במרידה החמושה.
ארגון המרד הגדול והפעיל בקרב תנועת ההתקוממות בגטאות היה הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) שפעל בגטו ורשה וגטאות נוספים.
פעילות מחתרת הארגון היהודי הלוחם בלטה בעיקר בגטו ורשה, שם הובילה פעילות הארגון בראשותו של מרדכי אנילביץ' לפרוץ מרד גטו ורשה באפריל 1943.
גטאות.
מרבית הגטאות היו קטנים בגודל אוכלוסייתם והכילו כמה מאות תושבים.
בלקסיקון הגטאות של יד ושם מתועדים 1124 גטאות המפוזרים על פני המדינות הבאות (בהתאם לגבולות אירופה ב-1939):
פולין.
כ-600 גטאות, ביניהם:
הונגריה.
כ-180 גטאות, ביניהם:
אוקראינה.
כ-130 גטאות, ביניהם:
בלארוס.
כ-80 גטאות, ביניהם:
ליטא.
כ-56 גטאות, ביניהם:
לטביה.
11 גטאות, ביניהם:
רומניה.
7 גטאות, ביניהם:
רוסיה.
כ-40 גטאות (ביניהם גם הגטאות בצפון הקווקז), ביניהם:
גטו סמולנסק וגטו נלצ'יק
יוון.
3 גטאות בעיר סלוניקי
צ'כיה.
גטו טרזיינשטט
טיסברי
אנרגיית קשר כימית
אנרגיית קשר כימית (אנגלית: Bond Energy; סימול: E), היא הערך המייצג את מידת חוזקו של קשר כימי. זו היא האנרגיה שיש להשקיע על מנת לפרק מולקולה לאטומים בודדים.
אנרגיית הקשר נמדדת, בדרך כלל, ביחידות של J·mol−1, המבטאות את מספר הג'אולים שיש להשקיע כדי לפרק את הקשרים במול של מולקולות.
לדוגמה, אנרגיית הקשר הממוצעת של C-H במתאן, העומדת על 414 KJ·mol−1, מייצגת את השינוי באנתלפיה הנדרש לפירוק מולקולת מתאן לאטום פחמן וארבעה רדיקלי מימן. לחלופין, נהוג לייצג את אנרגיית הקשר הכימית ביחידות של אלקטרון וולט למולקולה. לדוגמה, אנרגיית הקשר הממוצעת של C-H במתאן היא 4.29 אלקטרון וולט למולקולה. במונחי אנרגיית פוטון, זו נמצאת בתחום העל-סגול הקרוב.
התאמה בין אנרגיית קשר לאורך קשר.
ישנו קשר בין אנרגיית (חוזק) הקשר לאורך הקשר. לכן, ניתן להשתמש ברדיוס המתכתי, הרדיוס היוני והרדיוס הקוולנטי של כל אטום במולקולה על מנת להעריך את חוזק הקשר.
לדוגמה, הרדיוס הקוולנטי של האטום בור מוערך ב-83 פיקומטר, אבל אורך הקשר B-B במולקולת &lt;chem&gt;B_2 Cl_4&lt;/chem&gt; הוא 175 פיקומטר, ערך גדול בהרבה. מתוך הנתונים הללו ניתן להסיק שהקשר בין שני אטומי בור הוא קשר יחיד חלש. לעומת זאת, הרדיוס המתכתי של רניום הוא 137.5 פיקומטר, כאשר במולקולת &lt;chem&gt;Re_2 Cl_8&lt;/chem&gt; אורך הקשר Re-Re הוא 224 פיקומטר. מהנתונים הללו ניתן להסיק שהקשר האמור נחשב חזק. קשר זה מכונה קשר מרובע.
גורמים המשפיעים על אנרגיית הקשר.
ישנם מספר גורמים מרכזיים המשפיעים על אנרגיית הקשר:
המפקח בלאמי
המפקח בלאמי (צרפתית: Bellamy) הוא סרט צרפתי משנת 2009 בבימויו של קלוד שברול. זהו סרטו האחרון של הבמאי, טרם מותו ב-2010. הסרט הוא דרמה בלשית העוסקת בחקירת מקרה מוות הנחשד כהונאת ביטוח אולם הדגש בסרט מושם על מערכות היחסים בין הדמויות המרכזיות אשר אינן קשורות במישרין לתעלומה הבלשית.
תקציר העלילה.
מפקח המשטרה פול בלאמי ורעייתו פרנסואז הם זוג פריזאי בגיל העמידה החי כ"זוג יונים", כפי שמתאר אותם ז'אק, אחיו הצעיר של פול. הם נמצאים בחופשה ארוכה בנים שבריביירה הצרפתית. אמצעי התקשורת עוסקים בגופה שרופה שנתגלתה על החוף ליד מכונית שרופה שהתדרדרה מצוק ליד העיר הסמוכה, סט, והמקרה נחשד כהונאת ביטוח. במקביל, מטריד את מנוחתם זר הסובב סביב מקום שהותם. הזר מתברר כאמיל לולה, האיש שנחשד כזה שיזם את הונאת הביטוח כדי שאשתו תקבל את כספי הביטוח והוא, שנחשב כמת, יוכל לנסוע עם פילגשו ולהתחיל בחיים חדשים. לולה מבקש מהמפקח שיסייע לו בהוכחת חפותו כיוון שהנווד חסר הבית שהחליפו במכונית שהתדרדרה מהצוק, היה חולה וביקש להתאבד. המפקח בלאמי מתחיל לחקור את הפרשה ללא כל קשר לחקירת המשטרה המקומית אשר למפקח העומד בראשה הוא בז.
במקביל, מגיע לשהות בדירת הזוג, ז'אק, אחיו הצעיר של המפקח שהוא שתיין, חסר עבודה ובעל עבר פלילי ומצוי בריבים חוזרים ונשנים עם בלאמי המתעב אותו. אשתו של בלאמי דווקא מסתדרת היטב עם ז'אק ומנסה לפשר בין השניים, אך ללא הצלחה. לאחר שבלאמי מתחקר את נדיה, פילגשו של לולה ואת קלר, חברתו לשעבר של דני, הנווד שגופתו נמצאה, הוא עדיין איננו יודע בוודאות מה ארע. כשבלאמי מספר לאמיל לולה שנדיה בוגדת בו עם מפקח המשטרה המקומי וכאשר נודע ללולה שאשתו מתה באופן פתאומי, הוא מסגיר את עצמו למשטרה ועומד למשפט. בינתיים ממשיכים היחסים בין האחים פול וז'אק להתדרדר עד לסיום המפתיע.
שני הז'ורז'ים.
בסיום הכתוביות הפותחות את הסרט מופיעה הקדשה של הסרט ל-"aux deux Georges" (לשני הז'ורז'ים). הכוונה היא לסופר ז'ורז' סימנון ולזמר היוצר, ז'ורז' ברסנס. דמויותיהם של השניים באות לידי ביטוי בסרט. הסרט נפתח בתמונה מבית הקברות בסט, שם קבור ברסנס, כשברקע נשמעת שריקה של אחד משיריו. גם בהמשך הסרט שרות הדמויות בהיסח הדעת קטעים משיריו והשיא הוא כשסנגורו של אמיל לולה בוחר בזמן המשפט לשיר בפני השופטים שיר של ברסנס במקום נאום הסיכום של ההגנה. המפקח בלאמי הוא בעל מאפיינים המזכירים בנקודות רבות את דמותו של המפקח מגרה, גיבורו המפורסם של ז'ורז' סימנון. גם השם בלאמי נלקח מדמות משנה מאחד מספריו של סימנון.
ביקורת.
הביקורות על הסרט היו מעורבות. אורי קליין המצהיר על עצמו כחסיד של שברול, רואה בסרט את המשך עיסוקו של שברול, "בסוגיות של חזות מתעתעת, מוסריות נזילה והווייתן התמידית של התשוקה, האלימות ואפילו הטירוף מתחת לפני השטח השלווים". הוא אף מציין את הציטוט משירו של ו.ה. אודן בסוף הסרט, "תמיד יש סיפור נוסף, תמיד יש יותר משנגלה לעין" ואומר כי משפט זה מסכם אולי את כל יצירתו של שברול.
הירונובו טקסאקי
הירונובו טקסאקי (ביפנית: 竹崎 博允; נולד ב-8 ביולי 1944) הוא עורך דין שהיה נשיא בית המשפט העליון של יפן.
טקסאקי הוא בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת טוקיו ובית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה. הוא מונה לראשונה לשופט בשנת 1979 בבית המשפט המחוזי בטוקיו, וכיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בנגויה וכן כנשיא בית המשפט המחוזי בטוקיו. ב-25 בנובמבר 2008 התמנה למשרת נשיא בית המשפט העליון והחליף את נירו שימאדה שהגיע לגיל פרישה.
הבז ואיש השלג
הבז ואיש השלג (באנגלית: The Falcon and the Snowman) הוא סרט ריגול שראה אור בשנת 1985 ומבוסס על סיפורם האמיתי של כריסטופר בויס ואנדרו דולטון לי, שני צעירים אמריקאים שמכרו סודות ממערכת תקשורת לווינית של ה-CIA לשגרירות ברית המועצות במקסיקו סיטי. הסרט בוים על ידי ג'ון שלזינגר ומככבים בו טימותי האטון ושון פן הצעירים. את הפסקול כתבו מוזיקאי הג'אז פט מתיני ולייל מייס, השיר המלווה את כותרות הסיום הוא "This Is Not America" בביצוע דייוויד בואי. את התסריט עיבד סטיבן זליאן (Steven Zaillian) לפי ספרו של רוברט לינדזי "The Falcon and the Snowman: A True Story of Friendship and Espionage".
עלילה.
עלילת הסרט מגוללת במקביל את סיפוריהם של חברי הילדות כריסטופר בויס (בגילומו של טימותי האטון) ושל אנדרו דולטון לי (בגילומו של שון פן) במהלך מספר חודשים בשנים 1974–1975. בויס, סטודנט מצטיין, נשר מלימודיו ומתפקידו כשרת בכנסייה וחוזר לבית הוריו העשירים בקליפורניה ולחבר ילדותו לי. לי, בן טובים אף הוא, הוא סוחר סמים המבריח קוקאין מעבר לגבול מקסיקו.