סאיטו נולד בנחלת מוצו (כיום מחוז איווטה) למשפחת סמוראים משבט מיזוסאווה. הוא סיים את לימודיו במחזור השישי של האקדמיה הימית הקיסרית ב-1879, וסיים במקום השלישי בכיתתו, מתוך שבע עשר צוערים.
קריירה צבאית.
סאיטו נסע לארצות הברית ב-1884, ושימש שם נספח צבאי. כששב ליפן לאחר ארבע שנים, שירת במטה הכללי של הצי היפני. לאחר קידומו לדרגת לוטננט-קומנדר ב-1893, התמנה סאיטו לסגן מפקד הסיירת "איזומי," ולאחר מכן לסגן מפקד אוניית המערכה "פוג'י."
במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה פיקד סאיטו על הסיירות "אקיצושימה" ו"איצוקושימה." הוא התמנה לסגן שר הימייה ב-10 בנובמבר 1898, וקודם לדרגת אדמירל משנה ב-1900.
קריירה פוליטית.
סאיטו כיהן בתפקיד סגן שר הימייה פעם נוספת במהלך מלחמת רוסיה–יפן. בתחילת המלחמה הוא קודם לדרגת תת-אדמירל, וב-1906 קיבל את עיטור מסדר השמש העולה. לאחר המלחמה כיהן סאיטו בתפקיד שר הימייה במשך שמונה שנים, מ-1906 עד 1914, במהלכן סייע בהרחבת הצי.
סאיטו קיבל את תואר הקזוקו "דאנשאקו" (ברון) ב-21 בספטמבר 1907, וקודם לדרגת אדמירל ב-16 באוקטובר 1912. הוא נאלץ להתפטר מתפקידו כשר הימייה ב-16 באפריל 1914, לאחר שהתברר שהיה מעורב בפרשיית שחיתות, בה היה מעורבים הצי היפני וחברת סימנס, ונכנס לשירות מילואים.
ב-1919 התמנה סאיטו למושל הכללי של קוריאה. מינויו אירע זמן קצר לאחר דיכוי תנועת ה-1 במרץ, תנועה לעצמאות קוריאה, ובעקבות זאת מיתן סאיטו את המדיניות היפנית במדינה, ואיפשר לתושביה חופש רב יותר. סאיטו כיהן פעמיים כמושל קוריאה, מ-1919 עד 1927, ופעם נוספת מ-1929 עד 1931. הוא קיבל את עיטור מסדר פרחי הפאולוניה ב-1924, ותואר הקזוקו שלו הפך ל"שישאקו" (ויקונט) שנה לאחר מכן.
ראש הממשלה.
בעקבות ההתנקשות בראש הממשלה אינוקאי צויושי ב-15 במאי 1932 על ידי פעיל אולטרה-לאומני, התמנה סאיטו לראשות הממשלה. סדאו אראקי נותר שר המלחמה, ומיד פנה בדרישות אל הממשלה החדשה. במהלך כהונתו של סאיטו, הכירה יפן בעצמאותה של מנצ'וקוו, ופרשה מחבר הלאומים.
ממשלתו של סאיטו הייתה הממשלה היציבה ביותר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, והיא החזיקה מעמד עד ה-8 ביולי 1934, אז נאלצה הממשלה להתפטר בעקבות פרשיית שחיתות. אוקדה קייסוקה החליף את סאיטו בראשות הממשלה.
לאחר פרישתו המשיך סאיטו למלא תפקיד חשוב בפוליטיקה היפנית, והתמנה לשומר חותם הקיסר ב-26 בדצמבר 1935. עם זאת, סאיטו איבד את חייו בהתנקשות במהלך מרד הנפל של 26 בפברואר 1936 בביתו שבטוקיו.
לאחר מותו הוענק לסאיטו עיטור מסדר החרצית.
מוזיאון בית מרים - הים ומלואו
מוזיאון בית מרים - הים ומלואו הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן בקיבוץ פלמחים מעל מצוק הצופה לים. המוזיאון מתרכז בממצאים ארכאולוגיים שנחפרו באזור הקרוב לפלמחים, בחלקו התחתון של ערוץ נחל שורק וממצאים שנמשו מהים בקרבת הקיבוץ. המוזיאון נתמך על ידי משרד התרבות והספורט ומשרד החינוך.
היסטוריה.
תחילתו של המוזיאון בממצאים שנמצאו ברחבי הקיבוץ שהתגלו בעת חפירת יסודות למבנים השונים וממצאים שנמשו מהים על ידי דייגי הקיבוץ. בשנת 1969 החליט הקיבוץ להקים מוזיאון שירכז את הממצאים הרבים שנאספו. מייסדו של המוזיאון היה שמואל ליפשיץ, והוא נקרא על שם אשתו מרים שסייעה בליקוט החרסים הראשונים. במשך הזמן נוספו למוזיאון ממצאים שונים שחפרו בחפירות הצלה באזור וממצאים מחפירות יזומות.
בתחילה נקרא המוזיאון "בית מרים מוזיאון לעתיקות האזור", בעקבות הצטברות ממצאים מחפירות יבנה ים, הוחלט להוסיף לו אגף שירכז ממצאים מחפירה זו וחפירות נוספות, ושמו שונה בהתאם
המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל הישראלי שמואל ביקלס ונחנך ב-1969. ביקלס הידוע כמתכנן המשכן לאמנות עין חרוד ובית לוחמי הגטאות, השתמש במערכת מיוחדת של חלונות בגג להחדרת אור טבעי למוזיאון. כמו כן ניכר סגננו המיוחד בעיצוב הפרגולה והחצר הפנימית המקשרת את שני אגפי המוזיאון למכלול אדריכלי מגובש.
תצוגה.
המוזיאון מורכב משני אגפים. באגף הוותיק הראשון ממצאים מהתקופה הנאוליתית ועד התקופה הערבית המאוחרת. באגף נמצאת רצפת פסיפס גדולה מתל יבנה ים מהתקופה הביזנטית, גלוסקמות קבורה מהתקופה הכלכוליתית, ומפה מוארת להכרת והמחשת השייט והסחר בים התיכון בתקופות קדומות ועוד.
האגף השני הוא אגף "ים ומלואו" המוקדש לממצאים משקפים את חיי התושבים באתר הארכאולוגי יבנה ים הנמצא בסמוך לקיבוץ, את פעילות הנמל והפעילות המסחרית בים. התצוגה כוללת בין השאר אוסף עוגנים, נרות שמן וכלי חרס מגוונים, תכשיטים וכלי זכוכית רבים ממערות קבורה סמוכות וכן תכשיטי זהב, משקולות וכלים רבים אחרים שנמשו מנמל יבנה-ים.
אגף "הים ומלואו" מוקדש גם לנושא האקולוגיה הימית תוך דגש על מעורבות האדם בסביבה הימית. תצוגה המאפשרת לראות ומה ניתן לעשות על ידי מיחזור הפסולת המזהמת את חוף הים. תצוגת צילומי ענק של החי והצומח מתחת לפני הים, וכן דגמי ספינות.
בכניסה למוזיאון נמצא דגם של מבנה קבורה עגול מהתקופה הכלכוליתית, וצילום מפת האתר הארכאולוגי כפי שנמצא בשטח.
אפרים דובק
אפרים דוֹבֶק (נולד ב-9 בנובמבר 1930) הוא דיפלומט ישראלי, שכיהן במספר תפקידים בכירים בשירות החוץ, ובהם שגריר ישראל במצרים ובהודו. בשנים 1955-1963 כיהן כראש המועצה המקומית בית שאן.
קורות חיים.
אפרים דובק נולד ב-9 בנובמבר 1930 בקהיר שבמצרים, שם היה חבר תנועת "החלוץ הצעיר" וההגנה במצרים, ושימש מזכיר התנועה במחתרת. לאחר עלייתו לישראל באפריל 1949, שירת בצה"ל במחזור הראשון של הנח"ל, בשנים 1950-1952. בתום שירותו הצבאי החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים סיים תואר ראשון ותואר מוסמך האוניברסיטה ביחסים בינלאומיים.
בשנים 1951-1953 היה חבר מייסד של קיבוץ כפר עזה, גזבר, מרכז משק וחבר מזכירות איחוד הקיבוצים. בשנים 1953-1954 היה מזכיר מועצת פועלי בית שאן ובשנים 1955-1963 כיהן כראש המועצה המקומית מטעם מפא"י.
ב-1963 מונה לשגריר ישראל בצ'אד למשך שנתיים, אז מונה לשגריר ישראל בבנין עד 1970. בשנים 1970-1974 שימש סגן מנהל מחלקות אפריקה, המזרח התיכון, מש"ב (המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי). בשלהי 1973 מונה לשגריר ישראל בזאיר, מינוי שלא התממש מפאת ניתוק היחסים הדיפלומטיים.
1978-1974 היה קונסול כללי בריו דה ז'ניירו ואחראי לקשר עם הקהילות היהודיות במדינה. ב-1978 נתמנה למנכ"ל (מושאל) של WOJAC (הארגון העולמי של יהודי ארצות ערב). 1980-1978 היה סגן ראש עיריית ירושלים הממונה על התכנון, מהנדס העיר ושירותי הנדסה, חבר ועדת התכנון העליונה של המדינה והוועדה המחוזית (ירושלים) וחבר הנהלת אוצר השלטון המקומי.
בשנים 1983-1980 שימש ציר בשגרירות ישראל בקהיר עם הצוות הראשון לאחר החתימה על הסכם השלום וחבר בוועדות משא-ומתן. בשנים 1986-1983 היה ראש המשלחת הקבועה לאו"ם בז'נבה בדרג אישי של שגריר ואחראי על ההסברה בשווייץ. בשנים 1989-1986 כיהן כמנהל המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי במינוי אישי של מנהל אגף ומנכ"ל "האיגוד" – החברה להעברת טכנולוגיה. בשנים 1990-1989 היה סגן ראש המשלחת הקבועה באו"ם בניו יורק בדרג אישי של שגריר ובשנים 1992-1990 כיהן כשגריר ישראל במצרים.
בתפקידו האחרון לפני יציאה לגמלאות היה השגריר הראשון של ישראל בהודו, בשנים 1995-1992.
ב-1995 יצא לגמלאות ממשרד החוץ. התמנה ליועץ של קונפדרציית התעשיינים ההודית (CII) ונציגה בישראל עד שנת 2003, במקביל שימש יושב-ראש "משגב לדך" ויועץ המכון האפרו-אסיאני בבית ברל, ועסק בייעוץ כלכלי.
דובר עברית, צרפתית, ערבית, אנגלית, פורטוגזית ואיטלקית.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:שגרירי ישראל במצרים]]
[[קטגוריה:שגרירי ישראל בהודו]]
[[קטגוריה:שגרירי ישראל בצ'אד]]
[[קטגוריה:דיפלומטים ישראלים]]
[[קטגוריה:ראשי מש"ב – סוכנות הסיוע הלאומית של ישראל]]
[[קטגוריה:עולים לאחר קום המדינה: 1948–1950]]
[[קטגוריה:ישראלים ילידי מצרים]]
[[קטגוריה:פעילים ציונים במצרים]]
[[קטגוריה:ראשי רשויות מקומיות מטעם מפא"י]]
[[קטגוריה:ראשי מועצת בית שאן]]
[[קטגוריה:שגרירי ישראל בבנין]]
[[קטגוריה:יקירי בית שאן]]
[[קטגוריה:כפר עזה: אישים]]
[[קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים]]
[[קטגוריה:מזכירי מועצות פועלים]]
[[קטגוריה:סגל משגב לדך]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1930]]
אנריקו ברלינגר
אנריקו ברלינגר (באיטלקית: Enrico Berlinguer; 25 במאי 1922, סאסארי – 11 ביוני 1984, פדובה) היה פוליטיקאי איטלקי ומזכיר המפלגה הקומוניסטית האיטלקית מ-1972 ועד למותו.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
אנריקו ברלינגר נולד בסאסארי ב-25 במאי 1922 לדון מריו ברלינגר, עורך דין, עיתונאי, פוליטיקאי ובונה חופשי, צאצא למשפחת אצולה קטלונית שהתיישבה בסרדיניה בתקופת השלטון האראגוני באי, ולמריה לבית לוריגה.
משפחת אביו הורשתה להחזיק בתוארי האצולה באדיבות החלטתו של מלך סרדיניה, ויטוריו אמדאו השלישי, מ-1777.
אנריקו גדל באווירה תרבותית עשירה, סבו - שנקרא גם הוא בשם אנריקו ברלינגר, היה עורך דין וממייסדי העיתון הנפוץ ביותר בצפון סרדיניה - "לה נואובה סרדיניה" (בעברית: סרדיניה החדשה), והיה בעל קשרים עם ג'וזפה גריבלדי וג'וזפה מציני.
מצד אמו, היה בן דוד מדרגה שנייה של פרנצ'סקו קוסיגה, מדינאי איטלקי שכיהן כנשיא איטליה, ראש ממשלה ושר פנים בממשלת איטליה, ולאנטוניו סני מי שהיה גם כן מדינאי איטלקי שכיהן כנשיא וכראש ממשלת איטליה.
תחילת דרכו הפוליטית.
ב-1943 הצטרף למפלגה הקומוניסטית האיטלקית והפך במהרה למזכיר הסניף של תנועת הנוער של המפלגה בסאסארי.