במדינת ישראל החוק המרכזי הבא לתת מענה לתופעה של אלימות, התעללות והזנחה של אנשים עם מוגבלות הוא "חוק חובת הדיווח" אשר הוא חלק מחוק העונשין. חובת הדיווח לגבי עברות הנעברות בקטינים ובחסרי ישע הוכנסה לחוק העונשין. תיקון זה לחוק, המכונה גם בשם "חוק חסרי ישע".
למרות חקיקת חוק זה, ישנו קושי גדול באיתור וטיפול בתופעת האלימות נגד אנשים עם מוגבלות. הקושי נובע מדעות קדומות בקרב האוכלוסייה הכללית ואף בקרב אנשי הטיפול בנושא המוגבלות, ומוגבלות נפשית בפרט, שמונע מהם לבצע חקירה או בדיקה מקיפה של חשדות שעולים. כמו כן, הארגונים הטיפוליים השונים אינם מכוונים לרוב לאתר ולזהות מקרים שכאלה בעקבות עומסים גדולים ומורכבות הזיהוי והחקירה.
המחקר בישראל נערך בעיקר באוכלוסיות הילדים והנוער ומבוסס על נתוני המשטרה ומשרד הרווחה אשר אמונים על החקירה והטיפול במקרים אלו. הנתונים שנאספו הם חלקיים ביותר וזאת מכיוון שהטיפול בתופעה מפוזר בין ארגונים ומוסדות רבים ושונים שלרוב אינם מקיימים שיח ביניהם. כמו כן, ישנו תת-דיווח אודות התופעה לאור חשש להתלונן, וקשיים בתקשורת לאור מוגבלות תקשורתית או קוגניטיבית.
הנתונים הקיימים נוגעים כאמור בעיקר על תופעת האלימות כלפי ילדים ונוער עם מוגבלות. לפי נתוני משרד הרווחה, האמונים על חקירת ילדים ונוער עם מוגבלות קוגניטיבית או תקשורתית בשנת 2015 נמצא כי אחוז הילדים עם מוגבלות שכלית התפתחותית או אוטיזם גבוה משמעותית מילדים אחרים באותם הגילאים. בשנה זו נחקרו 9,600 ילדים ונוער עם מש"ה או אוטיזם אשר חוו התעללות או הזנחה חמורה. פי 3.5-4 יותר מילדים בני אותו הגיל ללא מוגבלות. תהליכי החקירה והתשאול אינם מתאימים לרוב לאותם הילדים ולכן ניתן לראות פעמים רבות בהם ישנו קושי להביא למיצוי הדין לפוגעים
טיפול בתופעה בישראל.
עקב העדר נגישות במרחב הטיפולי בתחום האלימות, ישנו קושי של אנשים עם מוגבלות לקבל טיפול מותאם ומונגש לחוויות האלימות אותן חווים. רוב שירותי הטיפול בתופעה מופנים לכלל האוכלוסייה ללא מתן מענה לצרכיהם הייחודיים ולתמיכה הייחודית לה זקוקים אנשים עם מוגבלות. גם הגישה לשירותים הקיימים אינם מונגשים בצורה מלאה, בין אם ברשת האינטרנט ובין אם במרחבים הפיזיים.
בישראל קיימים מספר ארגונים ומוסדות האחראים לטיפול בתופעת האלימות כנגד אנשים עם מוגבלות, ביניהם:
שאמס בדראן
שאמס אל דין בדראן (בערבית: شمس الدين بدران; 19 באפריל 1929 - 28 בנובמבר 2020) היה פקיד ממשל מצרי. הוא כיהן כשר ההגנה של מצרים בתקופת גמאל עבד אל נאצר ובמלחמת ששת הימים בשנת 1967. הוא הודח מתפקידו במהלך המלחמה ומאוחר יותר נכלא. לאחר שחרורו הוא התחתן עם אישה בריטית וחי ב"גלות שהטיל על עצמו" בבריטניה.
ביוגרפיה.
חיים מוקדמים וחינוך.
בדראן נולד ב-19 באפריל 1929. הוא למד באקדמיה צבאית וסיים את לימודיו בשנת 1948. הוא השתתף במלחמת העצמאות וזכה במדליית הכבוד הזהובה מפארוק המצרי על לחימתו באל-פאלוג'ה. מאוחר יותר הוא נשלח במלגה צבאית לצרפת.
קריירה.
בדראן היה ראש שירותי הביטחון הצבאיים של מצרים באמצע שנות השישים. כמו כן שימש כמנהל המשרד של פילדמרשל עבד אל-חכים עאמר תחת הנשיא גמאל עבד אל נאצר. בדראן היה אחד מעוזריו הבכירים של עאמר. האחים המוסלמים האשימו אותו ואת עאמר באחריות לעינויים של מנהיגי האחים שנעצרו בגלל תוכניותיהם לכאורה להתנקש בחייו של נאצר בשנת 1965.
בדראן מונה לשר ההגנה בסתיו 1966, חודשים ספורים לפני מלחמת ששת הימים ביוני 1967, והחליף את עבד אל ווהאב אל בישרי בתפקיד. עאמר תמך במינויו של בדראן. בדראן מונה גם כראש הקבינט של נאצר באותה שנה. ב-25 במאי 1967 ביקר בדראן במוסקבה ופגש בכירים סובייטים, בהם ראש הממשלה אלכסיי קוסיגין, כדי להבטיח את תמיכתם באיום ישראלי נתפס. בדראן התפטר מתפקידו במהלך מלחמת ששת הימים הלא מוצלחת, והוחלף כשר ההגנה על ידי אמין האווידי.
הרשעה.
בדראן יחד עם בכירים אחרים, כולל עאמר, נעצרו ב-25 באוגוסט 1967 באשמת מזימה נגד נאצר. עם זאת, הם נשפטו על תפקידיהם במהלך מלחמת ששת הימים בשנת 1967, כולל בגין אישומים של בדראן בעינויים של אנשי האחים המוסלמים. בדראן הופיע בבית המשפט בשני משפטים נפרדים. הוא וסלאח נאסר, לשעבר ראש המודיעין וגם חלק מסיעתו של עאמר, הורשעו ונידונו לעבודות פרך בשל תפקידיהם בתבוסה.
לאחר שחרורו מהכלא על ידי הנשיא אנואר סאדאת ב-23 במאי 1974, בדראן עזב את מצרים ועבר להתגורר בלונדון. בדראן פרסם חלק מזכרונותיו בעיתון הכוויתי "אל-סיאסה" בשנת 2014.
מותו.
ב-28 בנובמבר 2020 נפטר בדראן בבית החולים האוניברסיטאי פלימות' NHS; עם זאת, הוא ביקש להיקבר במצרים.
חיים אישיים.
בדראן התחתן עם אשתו הראשונה, מונא רושדי, ב-7 ביוני 1962. לבני הזוג נולדה בת אחת בשם היבה; הם התגרשו בינואר 1989 בהחלטת בית משפט, מכיוון שהוא נעדר שלוש שנים. רושדי עבדה באוניברסיטה האמריקאית בקהיר. בשנות השבעים התחתן עם אישה בריטית, ממנה נולדו לו שלושה ילדים. בדראן התגורר עם משפחתו ב"גלות עצמית" בבריטניה, אף שאחד מילדיו עבר לסעודיה ואחר לארצות הברית.
ז'אן-לוק ננסי
ז'אן-לוק ננסי (בצרפתית: Jean-Luc Nancy; 26 ביולי 1940 – 23 באוגוסט 2021) היה פילוסוף צרפתי, פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת שטרסבורג.
ספרו הראשון של ננסי נכתב במשותף עם פיליפ לקו-לברת ויצא לאור בשנת 1973, בשם "כותרת המכתב" ("Le titre de la lettre"). בספר זה קראו בכתביו של הפסיכואנליטיקאי ז'אק לאקאן.
ננסי כתב ספרים אודות הוגים רבים נוספים, בהם:
בנוסף לספרו הראשון, ננסי שיתף פעולה עם פיליפ לקו-לברת בכמה ספרים ומאמרים אחרים. ננסי התפרסם במיוחד לאחר פרסום ספרו "הקהילה הלא-יצרנית" ("La communauté désoeuvrée") שעסק בשאלת הקהילתיות בחברה העכשווית ובשאלה כיצד לפעול באופן פוליטי-קהילתי מבלי להצטמצם לזהות מדירה. מוריס בלאנשו וג'ורג'ו אגמבן הגיבו לעבודה זו עם "הקהילה הבלתי נתפסת (The Unavowable Community)" "והקהילה הקרבה (The Coming Community)" בהתאמה.
אחת המונוגרפיות המעטות שכתב אי פעם ז'אק דרידה על פילוסוף עכשווי היא "On" "Touching", אודות ננסי.
קריירה.
בשנת 1962 ננסי סיים את לימודיו בפילוסופיה בסורבון. הוא לימד תקופה קצרה בקולמר לפני שהפך לעוזר מחקר במכון לפילוסופיה של שטרסבורג בשנת 1968. בשנת 1973 קיבל דוקטורט עם עבודת גמר אודות קאנט בהנחיית פול ריקר. בשנות השבעים והשמונים ננסי היה פרופסור אורח באוניברסיטאות ברחבי העולם, מאוניברסיטת קליפורניה ועד האוניברסיטה החופשית של ברלין. הוא הוזמן כציר תרבות של משרד החוץ הצרפתי לנאום במזרח אירופה, בריטניה וארצות הברית. בשנת 1987 קיבל ננסי את "דוקטור ד'טט" שלו מאוניברסיטת טולוז-לה-מיראיל בפיקוחו של ג'רארד גרנל, וכשבין בוחניו נכללו ז'אן-פרנסואה ליוטר וז'אק דרידה. הוא פורסם כ- "L'expérience de la liberté" (1988).
בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים סבל ננסי מבעיות רפואיות קשות. הוא עבר השתלת לב והחלמתו הוקשתה על ידי אבחון סרטן ארוך טווח. הוא הפסיק ללמד ולהשתתף כמעט בכל הוועדות איתן עסק, אך המשיך לכתוב. רבים מהטקסטים הידועים ביותר שלו פורסמו במהלך תקופה זו. תיאור על ניסיונו האישי, "הפולש" ("L'intrus"), פורסם בשנת 2000.
קולנוע ותיאוריה קולנועית.
הבמאית הצרפתייה קלייר דני יצרה לפחות שני סרטים בהשראת ז'אן לוק ננסי, ביניהם הסרט "הפולש" שמושפע מחיבורו האוטוביוגרפי של ננסי בשם זה. אמנים רבים אחרים עבדו עם ננסי, כמו סיימון האנטאי, סון-גוי קים ופיליפ וורנל.
ננסי כתב רבות על קולנוע, בין היתר בחיבורו " "And Life Goes On: Life and Nothing More" " ובחיבור הקצר "The Evidence of Film" אודות הבמאי האיראני עבאס קיארוסטמי.
ננסי השתתף בסרט "האיסטר" המבוסס על הרצאות של היידגר אודות שירו של הלדרלין על נהר איסטר, "Hölderlins Hymne Der Ister" .
נפטר ב-23 באוגוסט 2021.
עונת 2013/2014 בליגת העל הסקוטית
עונת 2013/2014 בליגת העל הסקוטית הייתה העונה הראשונה של ליגת העל הסקוטית לאחר הקמתה בשנת 2013. העונה התחילה ב-2 באוגוסט 2013 והסתיימה ב-11 במאי 2014.
סלטיק זכתה באליפות ובכך הפכה לקבוצה הראשונה בהיסטוריה שזכתה באליפות ליגת העל הסקוטית.
תחנת צ'רקיזובסקאיה
תחנת צ'רקיזובסקאיה (ברוסית: Черкизовская) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו סוקולניצ'סקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע פראובראז'נסקויה, וקרויה על שם כפר צ'רקיזובו.
תחנת צ'רקיזובסקאיה נפתחה ב-1 באוגוסט 1990, והיא ממוקמת ליד אצטדיון RZD ארנה.
התחנה היא חלק ממרכז תחבורה הכולל את תחנת לוקומוטיב של הטבעת המרכזית של מוסקבה, ותחנת הרכבת ווסטוצ'ני.
איסמעיל פהמי
איסמעיל פהמי (בערבית: إسماعيل فهمي; 2 באוקטובר 1922 – 21 בנובמבר 1997) היה דיפלומט ופוליטיקאי מצרי. כיהן כשר החוץ של מצרים בשנים 1973–1977 וכסגן ראש ממשלת מצרים בין השנים 1975–1977.
ב-1977 התפטר פהמי מחברותו בממשלת מצרים, במחאה על ביקור הנשיא סאדאת בישראל. החל מנקודת זמן זו, אף שהיה תומכו ואיש אמונו של נשיא מצרים, אנואר סאדאת, מתח פהמי ביקורת חריפה על מדיניותו של סאדאת, ועל קבלת ההחלטות של ממשלתו.
ביוגרפיה.
איסמעיל פהמי נולד ב-1922, אביו שימש תובע ציבורי בקהיר. הוא השלים תואר במדעי המדינה באוניברסיטת קהיר בשנת 1945.
שנה לאחר מכן הצטרף למשרד החוץ המצרי, בין השנים 1949 ו-1957 היה חלק מהמשלחת המצרית ל. ועד שנת 1959 במשלחת המצרית ל.