בליק הוא חבר ילדות של ג'יי זי. הוא היה אחד האמנים הראשונים לחתום ברוק-א פלה, חברת התקליטים שג'יי זי ייסד. הוא הופיע לראשונה באלבומו הראשון של ג'יי זי, "Reasonable Doubt" שיצא בשנת 1996. באלבום זה ג'יי זי כתב לו את הטקסטים. בשנת 1998 בליק הקים לייבל משלו, "Get Low Records". לאחר הצלחת האלבום "Hard Knock Life" של ג'יי זי קיבלה חברת התקליטים שלו חשיפה, מה שנתן את האפשרות לשחרר את אלבום הבכורה של בליק "Coming of Age". האלבום הצליח מאוד, מכר 118,000 העתקים בשבוע הראשון והגיע למקום השביעי במצעד הבילבורד. האלבומים הבאים שלו, "The Understanding" שיצא בשנת 2000 ו-"M.A.D.E." שיצא בשנת 2003 מכרו זהב. בין שני האלבומים עברו שלוש שנים בהן הוא השקיע את מירב זמנו בטיפול באחיו שנפצע קשה לאחר שהתרסק עם אופנוע. האלבום הרביעי שלו, "534" שנקרא על שם מס' הבית בו הוא וג'יי-זי גדלו לא הצליח כמו קודמיו. זה היה האלבום האחרון שלו בחברת התקליטים של ג'יי זי, רוק-א פלה. השניים החליטו שבליק יכול לצאת לעולם החופשי ולא להישאר תחת חסותו של ג'יי זי. זמן קצר לאחר מכן בליק חתם במס אפיל אנטרטיינמנט. האלבום הבא שלו, "The Process" אמור לצאת בשנת 2010.
במהלך הקריירה שלו הקליט שירים עם DMX, ג'ה רול, טריק דאדי, מיסי אליוט ואמנים החתומים ברוק-א פלה כמו בני סיגל, פריוואי, קמרון, אמיל, יאנג גאנז ועוד.
תל פרס
נסיך הכתר
פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן
פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן (גרמנית Großherzog Friedrich I. von Baden , 9 בספטמבר 1826 - 28 בספטמבר 1907) היה הדוכס הגדול השישי של באדן ודודו של וילהלם השני, קיסר גרמניה. הוא נודע בתולדות הציונות כאחד מתומכיו של בנימין זאב הרצל.
ביוגרפיה.
פרידריך נולד בקרלסרוהה ב-9 בספטמבר 1826, והיה בנו השלישי של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן והדוכסית הגדולה סופיה, נסיכת שוודיה, בתו של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה. הוא היה ליורש העצר של הדוכסות הגדולה מבאדן לאחר מות אביו ועליית אחיו לודוויג לכתר הדוכסות. בעקבות מחלת הנפש בה לקה אחיו הפך פרידריך לעוצר הדוכסות ובשנת 1856 מונה באופן רשמי לדוכס, עוד לפני מות אחיו בשנת 1858.
פרידריך תמך במונרכיה חוקתית ואף הנהיג נישואים אזרחיים בבאדן בעת כהונתו. בשנת 1856 הוא נישא לנסיכה לואיזה מפרוסיה, בתו של יורש העצר דאז לכתר הגרמני וילהלם, נסיך פרוסיה, ואחותו של פרידריך, נסיך פרוסיה.
בשנת 1866 הצטרף פרידריך לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, על אף קרבת המשפחה עם ממלכת פרוסיה. לאחר התבוסה האוסטרית, לא נאלצה באדן לשלם פיצויים גבוהים בעקבות קשרי המשפחה של פרידריך עם וילהלם הראשון, מלך פרוסיה. בשנת 1870 הצטרף פרידריך לפרוסיה במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, ולאחר המלחמה צירף את הדוכסות הגדולה של באדן לאימפריה הגרמנית.
קרבתו של פרידריך לקיסר הגרמני, הביאה את מחנך ילדיו, ויליאם הכלר, שהיה ציוני נוצרי, לארגן פגישה בינו לבין חוזה מדינת ישראל בנימין זאב הרצל, במטרה לנסות ולהביא לפגישה בין הרצל לקיסר וילהלם, שאכן התקיימה לבסוף באיסטנבול ובעת מסעו של הקיסר לארץ ישראל ב-1898. תמיכתו של פרידריך ברעיון הציוני גרמה לפגישות אלו להתקיים. פרידריך אף פנה לצאר הרוסי ניקולאי השני בבקשה שיקבל את הרצל לפגישה, אך בקשתו לא התקבלה.
ב-28 בספטמבר 1907 מת פרידריך, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן.
משפחתו.
בשנת 1856 התחתן פרידריך עם לואיזה, נסיכת פרוסיה, בתם של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
סימון סיניורה
סימון סיניורה (בצרפתית: Simone Signoret; 25 במרץ 1921 - 30 בספטמבר 1985) הייתה שחקנית וסופרת צרפתייה ממוצא יהודי. מתוארת לעיתים קרובות כאחת מכוכבות הקולנוע הגדולות של צרפת. היא הייתה הצרפתייה הראשונה שזכתה בפרס אוסקר, בו זכתה עקב משחקה בסרט "מקום בצמרת". מלבד האוסקר הייתה מועמדת לפרסים רבים, בהם: פרס באפט"א, גלובוס הזהב, אמי, פסטיבל הקולנוע בקאן וכן פרס דב הכסף לשחקנית הטובה ביותר.
ביוגרפיה.
נולדה בשם סימון הנרייטה שרלוט קמינקר בוויסבאדן שבגרמניה. היא הייתה הבכורה משלושת ילדיהם של ז'ורז'ט (סיניורה) ואנדרה קמינקר. אביה, מתורגמן שעבד בחבר הלאומים, היה קצין יהודי יליד צרפת ממוצא פולני, אשר הביא את המשפחה לניי-סיר-סן שבפרוורי פריז. אימה הייתה צרפתייה קתולית.
סיניורה גדלה בפריז באווירה אינטלקטואלית, למדה את השפה האנגלית בבית הספר, וקיבלה תעודת הוראה. היא לימדה אנגלית ולטינית ועבדה בחצי משרה ככתבנית של עיתון צרפתי משתף פעולה, "Les nouveaux temps".
במהלך השתלטות גרמניה על צרפת במהלך מלחמת העולם השנייה, החלה סיניורה להתערב בחוג אריסטוקרטי של כותבים ושחקנים שפגשה ב"קפה דה פלור" הממוקם ברובע השישי של פריז. באותה תקופה היא החלה לפתח עניין במשחק, וקיבלה עידוד מחבריה ומאהובה דניאל ז'לין להגשים שאיפה זו. בשנת 1942 היא החלה להופיע בתפקידים מינוריים בסרטים, והיה ביכולתה להרוויח די כסף כדי לתמוך באמה ושני אחיה, לאחר שאביה נמלט לגלות בשנת 1940 כדי להצטרף לגנרל שארל דה גול. סיניורה שינתה למען קריירת המשחק שלה את שם משפחתה לשם משפחתה של אמה לפני נישואיה, כדי להסתיר את שורשיה היהודיים.
מראה החושני וטבעה חסר העכבות הובילו לכך שהיא לוהקה פעמים רבות לתפקיד יצאנית. היא זכתה להכרה בולטת על משחקה בסרט "המעגל" ("La Ronde") משנת 1950, סרט שהוחרם בניו יורק כבלתי מוסרי. בשנת 1952 היא זכתה לשבחים עוד יותר נלהבים, על גילום יצאנית נוספת, בסרטו של ז'אק בקר "Casque d'or", שעליו בנוסף זכתה גם בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי לשחקנית הזרה הטובה ביותר. משחקה בסרט השפיע על מוזיקאית הג'אז, נינה סימון, אשר שם הבמה שלה מבוסס על שמה הפרטי של סיניורה.
סיניורה הופיעה בסרטים בולטים רבים בצרפת, בהם:"תרז ראקן" ("Thérèse Raquin") (1953) של הבמאי מרסל קרנה, "בנות השטן" (1955) ו-"The Crucible" (1957) המבוסס על המחזה של ארתור מילר "ציד המכשפות".
בשנת 1958 שיחקה סיניורה בסרט הבריטי "מקום בצמרת" (בבימויו של ג'ק קלייטון), שזיכה אותה במספר מכובד של פרסים בהם: פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ופרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן. סיניורה הייתה לשחקנית הצרפתייה הראשונה שזכתה באוסקר, ולאחריה זכו ז'ולייט בינוש (ב-1997, שחקנית המשנה) ומריון קוטיאר (ב-2008, השחקנית הטובה), וכן הייתה לאישה הראשונה ששיחקה בסרט זר אשר זכתה בפרס. סיניורה הוזמנה לשחק בקולנוע האמריקאי, אך היא סירבה והמשיכה לעבוד בצרפת ובאנגליה. בשנת 1962 היא הופיעה לצדו של לורנס אוליבייה בסרט "Term of Trial". בשנת 1965 הופיעה סיניורה בסרט האמריקאי "ספינת השוטים", אשר על משחקה בו קיבלה מועמדות נוספת לפרס אוסקר, והמשיכה להופיע במספר סרטים אמריקאיים עד שנת 1969, אשר בה חזרה לצרפת.
ניסיונה הבודד בתפקידים שייקספיריים היה על בימת תיאטרון רויאל קורט בלונדון, שם גילמה בשנת 1966 את ליידי מקבת' לצדו של אלק גינס. הופעתה זו זכתה לביקורות שליליות, וחלקן אף כוונו למבטאה, אשר כונה "גאלי בלתי סביר".
בשנותיה המאוחרות ספגה סיניורה לעיתים קרובות ביקורות על כך שעלתה במשקל ונתנה למראה היפה לדעוך, אך סיניורה, שמעולם לא התעניינה בתהילה, התעלמה מהעלבונות והמשיכה לתת הופעות מהוקצעות. היא זכתה לתשבחות רבות על גילום דמותה של מאדאם רוזה - יצאנית מבוגרת ניצולת שואה המטפלת בילדיהן של הזונות העובדות בבלוויל, רובע עני של פריז, בסרט "כל החיים לפניו" (1977), ועל גילום דמותה של אחות לא נשואה המתאהבת מבלי דעת באחיה המשותק דרך התכתבות אנונימית, בסרט "I Sent a Letter to my Love" (1980) שני סרטים שבוימו על ידי במאי הקולנוע הישראלי משה מזרחי.
בשנת 1978 היא כתבה אוטוביוגרפיה, "Nostalgia Isn't What It Used To Be" (יצא לאור גם בעברית בתרגומו של אביטל ענבר, שהיה מיודד עם הזוג מונטאן-סיניורה). בנוסף, היא גם כתבה ספר, "Adieu Volodya", שיצא לאור בשנת 1985, השנה שבה הלכה לעולמה.
נישואיה הראשונים היו לבמאי הקולנוע איב אלגרה, בין השנים 1944–1949, אשר ממנו יש לה בת - קתרין אלגרה, שחקנית אף היא. נישואיה השניים היו לשחקן איב מונטאן בשנת 1951, איחוד שנמשך עד מותה.
סיניורה מתה בשנת 1985 מסרטן הלבלב באותיי-אותייה בצרפת, ונקברה בבית הקברות פר לשז שבפריז.
מאיר פנים
מאיר פנים - כח לתת הוא ארגון חסד ישראלי המספק מענה לצרכים שונים של האוכלוסייה הנזקקת, ופועל לפיתוח מעורבות ואחריות חברתית בדאגה לחלשים. נכון ל-2009, הארגון מפעיל 40 מוקדי פעילות ברחבי ישראל, מתוכם 14 בתי תמחוי המשרתים אלפי נזקקים מלמעלה ממאה יישובים ברחבי ישראל. יתר המוקדים הם מחסני ציוד יד שנייה, מועדוני נוער ומרכזי השמה.
הקמת הארגון.
הארגון הוקם בשנת 2000 על ידי דודי זילברשלג ואשתו רבקה לזכרו של בנם מאירק'ה שנפטר בגיל 13 ממחלת כבד ממנה סבל מעת לידתו. הארגון מתאפיין בשירות אוכלוסיות מגוונות בישראל, בהקפדה על שמירת כבודם ומניעת תיוגם של הנזקקים ובפעילות למען השבתם למעגל העצמאות. פעילויות הארגון ממומנות מתרומות פרטיות, אך נעשות בשיתוף עם שירותי הרווחה והקליטה הציבוריים. לאחר כ-7 שנים של הפעלת הארגון, עזב זילברשלג את תפקידו. נכון ל-2016, העומדת בראש הארגון היא חיה מורגנשטרן.
מזון והסעדה.