בשנים האחרונות, ספר הבישול של האנרכיסט ראה מספר פרסומי "קופיקט", חלקם עם כותרות דומות מאוד לספר המקורי (Anarchist Cookbook II, III וכו'). ויליאם הצהיר כי הוא לא מכיר את הפרסומים הללו ואינו יכול להגיב עליהם, אך כן הצהיר שהספר המקורי שכתב, לא עודכן מאז הוצאתו לאור.
מאז הוצאתו לאור של הספר, פאוול הפך לאנגליקוניסט, ביקש את הפסקת הוצאתו לאור של הספר ונענה בשלילה. הספר כבר לא יוצא בהפצתו המקורית, אך עדיין מופץ ברחבי הרשתות והספריות.
תוכן.
הקדמה.
ספר הבישול של אנרכיסט מתחיל בסעיף הקדמה, המפרט את כוונות המחבר לטקסט. בזמן כתיבת שורות אלה, פאוול האמין שארצות הברית מדרדרת לקומוניזם, ולכן הוא מצא צורך לכתוב ספר שינחה אנשים להילחם כנגד המהפך הזה. הוא דגל ברעיון של "להחזיר את אמריקה למקום שבו הייתה לפני מאתיים שנה".
בתחילת הספר, פאוול דן בהגדרתו לאנרכיזם. אנרכיה, לפי הגדרתו, היא התקוממות המונית בקנה מידה רחב של העם, ואי ציות אזרחי באמצעות אלימות. פאוול האמין שהפוליטיקה, האמנות, המוזיקה והחינוך מכילים כולם עקרונות מולדים של אידיאלים אנרכיסטיים, ובכך הוא משווה את האנרכיזם לאינדיבידואליזם. עיקרון זה מניע את הטיעון של פאוול שכן הוא האמין שהאקלים הפוליטי הנוכחי ומלחמת וייטנאם ערערו את הערכים האנושיים, ולכן מהפכה המבוססת על תפיסתו של כבוד האדם וחירותו היא שהניעה אותו לכתוב את הספר. הוא מסיים את ההקדמה שלו באזהרה שעלולות להיות השלכות קטלניות אם משתמשים במדריכים שבספר בצורה לא נכונה.
תוכן.
הפרקים בספר הבישול של האנרכיסט כוללים תיאורים והוראות מפורטות באיך לבצע לחימה עם הידיים, באיך להכין חומרי נפץ, באיך לבצע מלכודות טמבל, באיך להכין סמים, באיך להכין ולהשתמש בגז מדמיע, באיך לחבל ולהרוס, באיך לעקב, באיך להכין ולהשתמש בנשקים מאולתרים ועוד.
ביקורות.
ביקורות משפטיות.
כשהספר התפרסם, תזכיר אחד של ה-FBI תיאר את ספר הבישול של האנרכיסט כ-"אחד מהספרים הגסים, הנמוכים והפרנואידים שנכתבו אי פעם". הספר נבדק על ידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית, הבית הלבן, האף-בי-איי, וגם על-ידי ג'ון דין ומארק פלט, עורך דינו של ריצ'רד ניקסון וג'יי אדגר הובר. למרות החששות, ה-FBI הגיע למסקנה שלא ניתן להסדיר אותו מכיוון שהוא פורסם בכלי תקשורת ציבוריים. יתר על כן, ה-FBI קבע שספר הבישול של האנרכיסט אינו מסית "התנגדות בכפייה לכל חוק של ארצות הברית" ולכן הוא מוגן על פי התיקון הראשון. מאז הוצאתו, ה-FBI שמר תיעוד של הספר, ופרסם את עיקר תיק החקירה עליו ב-2010.
אנרכיזם.
הקולקטיב האנרכיסטי CrimethInc, שפרסם בתגובה את הספר , מוקיע את הספר הקודם, באומרו שהוא "לא נוצר או שוחרר על ידי אנרכיסטים, לא נגזר מפרקטיקה אנרכיסטית, לא נועד לקדם חופש ואוטונומיה או קורא תיגר על כוח הדיכוי - ובקושי היה ספר בישול, מכיוון שרוב המתכונים בו ידועים לשמצה כבלתי אמינים".
ברשתות.
הספר עבר העתקות והפך לזמין בתור מסמך טקסט באינטרנט, ומתפרסם דרך אתרי Usenet ו-FTP מאז אמצע שנות ה-90 ועד היום. הספר עבר שינויים ועדכונים, תחת השם הבדוי "The Jolly Roger".
עיתונים פרסמו מאמרים על כמה קל היה להשיג את הספר ולקרוא אותו באינטרנט, וטענו כי ככל הנראה יש לו השפעה על טרוריסטים, פושעים ובני נוער.
The Anarchist Cookbook
רישוי עסקים
ריצ'רד ייטס (מושל אילינוי)
ריצ'רד ייטס (באנגלית: Richard Yates; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הוויגית, ולאחר 1854, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-13 בשנים 1861–1865, שנות מלחמת האזרחים האמריקאית, ונחשב לאחד ממושלי מדינות ארצות הברית רבי ההשפעה במהלך המלחמה. הוא נקט בצעדים נמרצים כדי להבטיח את שלומן של קהיר וסנט לואיס כנגד תקיפות צבא הקונפדרציה. כמי שכונה "ידיד החיילים", הוא סייע לארגן את חיל המשלוח של חיילי צבא האיחוד, כולל מינויו של יוליסס סימפסון גרנט כקולונל ברגימנט של אילינוי. הוא גם תמך בהצהרת האמנציפציה. ייטס גם ייצג את אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1851–1855 ובסנאט של ארצות הברית בשנים 1865–1871. כסנאטור, הוא דיבר בעד הדחתו של אנדרו ג'ונסון והצביע בעדה.
ראשית חייו.
ריצ'רד ייטס נולד בבקתה בעיירה ורסאו שבקנטקי. משפחתו הייתה ממוצא אנגלי, וב-1831 עברה לאילינוי. הוא למד באוניברסיטת מיאמי שבאוקספורד, אוהיו, ובקולג' ג'ורג'טאון שבקנטקי, וב-1835 סיים את לימודיו בקולג' אילינוי שבג'קסונוויל. לאחר מכן הוא למד משפטים באוניברסיטת טרנסילבניה שבלקסינגטון, וב-1837 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בג'קסונוויל.
קריירה פוליטית.
בשנים 1842–1845 ובשנים 1848–1849 כיהן ייטס כחבר בית הנבחרים של אילינוי. ב-1850 הוא נבחר מטעם המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם הוא היה החבר הצעיר ביותר בקונגרס ה-32. ב-1852 הוא נבחר לכהונה נוספת בבית הנבחרים. במהלך תקופת כהונתו השנייה של ייטס בבית הנבחרים, ביטול פשרת מיזורי הצית מחדש את המחלוקת על העבדות בארצות הברית. הוא התנגד לביטול הפשרה, צעד שפתח את האפשרות להרחבת העבדות אל תחומי קנזס, וזיהה את עצמו עם המפלגה הרפובליקנית שנוסדה אז. הדמוקרטים באילינוי שרטטו מחדש את גבולות מחוז הבחירה שלו כדי לתת יתרון למועמד שלהם, וייטס הפסיד בהפרש קטן בבחירות לכהונתו השלישית בבית הנבחרים.
לאחר מכן שימש ייטס לזמן מה כנשיא של חברת רכבת. כמי שנותר פעיל בזירה הפוליטית, הוא היה פעיל במסע הבחירות של מועמד הרפובליקנים לנשיאות בבחירות של 1856, ג'ון פרימונט. הוא נודע כנואם מוכשר. הייתה לו חולשה לוויסקי, אם כי בזמנים מסוימים הוא השתדל להתנזר משתייה. בשנותיו האחרונות שתיינותו בלטה לעין, גם באירועים ציבוריים. ב-1867 הוא גמר אומר שלא לשתות כלל, אך לא הצליח לקיים את החלטתו.
מושל אילינוי.
ב-1860 נבחר ייטס כמושל אילינוי. הוא היה מיודד עם אברהם לינקולן, והשניים תמכו זה בזה במערכות הבחירות שלהם באילינוי שהתקיימו באותה שנה. בנאום ההשבעה שלו הוא דחה מכל וכול את זכות הפרישה של מדינות הדרום מהאיחוד והכריז שזו "טענה כה יומרנית ואבסורדית שלעולם לא ניתן יהיה להסכים לה". הוא גם צפה שהאיחוד "בסופו של דבר יהיה חזק יותר, עשיר יותר ומפואר יותר, בעל שם וחופשי, יותר מאשר הוא היה קודם לכן, מתוך התגובה הנחוצה אל מול המשבר שאותו אנו חווים".
ייטס המשיך להיות מתנגד בולט לעבדות, ועם פרוץ מלחמת האזרחים הוא היה פעיל מאוד בגיוס מתנדבים. הוא כינס את בית המחוקקים של אילינוי למושב מיוחד ב-12 באפריל 1861, יום לאחר קרב פורט סאמטר, הכריז על קהיר כנכס צבאי, והציב בה חיל מצב סדיר. הבנקים באילינוי העמידו לרשותו של ייטס סכומים שהסתכמו במיליון דולר לטובת ציוד הכוחות שגויסו במדינה כתגובה לקריאתו של הנשיא לינקולן. בהצעתו של ייטס, אישר לינקולן לכוחות מאילינוי להגן על מאגר הנשק הפדרלי בסנט לואיס.
בלשכתו של ייטס, קיבל הגנרל יוליסס סימפסון גרנט את ההכרה המובהקת הראשונה בהיותו לוחם במלחמת האזרחים, זאת לאחר שמונה על ידי ייטס כקצין הגיוס של אילינוי, ולאחר מכן כקולונל ברגימנט הרגלים ה-21 של אילינוי. ייטס גם דאג למינויים צבאיים לג'ון לוגן, ג'ון מקלירננד וג'ון פאלמר, כולם דמוקרטים בולטים. לינקולן התעלם מרמז של ייטס שהוא יקבל מינוי כבריגדיר גנרל על רקע השיקול שייטס היה חשוב מדי כמושל נאמן. לאחר קרב שילה, העביר ייטס באופן אישי אספקה רפואית לטיפול בפצועים ממדינתו, כפי שעשו מושל ויסקונסין אדוארד סלומון ומושל אינדיאנה אוליבר מורטון. מחוות הומניטריות כאלו ייצבו את הפופולרייות של ייטס, והוא זכה לכינוי "ידיד החיילים". בספטמבר 1862 נכח ייטס בוועידת מושלי המלחמה הנאמנים שהתקיימה באלטונה, פנסילבניה, שבסופו של דבר העניקה לנשיא לינקולן את התמיכה בהצהרת האמנציפציה.
במהלך המלחמה הפיק ייטס תועלת מיחסיו עם הנשיא לינקולן כדי להעביר סיוע פיננסי פדרלי משמעותי לאילינוי בכלל, ולשיקגו בפרט. שיקגו הפכה למיקומו של מחנה השבויים הגדול ביותר של האיחוד, קמפ דאגלס, שהוקם על אחוזתו של מתנגדו הפוליטי לשעבר של לינקולן, הסנאטור המנוח סטיבן דאגלס. במהלך תקופה זו גייס ייטס את שירותיו של ראש עיריית שיקגו לשעבר, ג'יימס האצ'ינסון וודוורת', רפובליקני עם דעות נחרצות נגד העבדות שדמו לאלו של ייטס, כדי לפקח על ההוצאה והניהול של הכספים הפדרליים שהתקבלו.
בנאומו השנתי שנשא ב-1863, הוקיע ייטס את הדיבורים בקרב כמה ממצדדי הפרישה שהאיחוד צריך להיבנות מחדש עם הדרה של מדינות ניו אינגלנד.
לאחר הצהרת האמנציפציה, הוכיח את עצמו בית המחוקקים של אילינוי, שהיה בשליטת הדמוקרטים, כבלתי משתף פעולה. ייטס, מתוך חשש שלשורות הדמוקרטים חדרו "אבירי מעגל הזהב" תומכי הפרישה, פיזר את בית המחוקקים של אילינוי ב-10 ביוני 1863, בהכריזו "שההיסטוריה של האספה לא מראה שום תקווה לתוצאות מועילות עבור אזרחי מדינה זו, או לצבאות בשטח מכאן והלאה".
סנאטור.
לאחר תום כהונתו של ייטס כמושל, הוא נבחר מטעם הרפובליקנים לסנאט של ארצות הברית, בו הוא כיהן ממרץ 1865 ועד מרץ 1871. בעת כהונתו בסנאט הוא שימש כיושב ראש ועדת התביעות של הסנאט (בקונגרסים ה-39 וה-41) וכיושב ראש ועדת הטריטוריות (בקונגרס ה-40). הוא זוהה כעמיתו ונושא כליו של צ'ארלס סאמנר, הסנאטור הרדיקלי ממסצ'וסטס. במהלך משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון דיבר ייטס בעד הרשעתו של הנשיא, שאותו הוא תיאר כ"מזיק הגדול ביותר לשלום הציבור ...שבאמצעות רצח ירש את המפקד העליון ומחפש כיצד לבגוד בנו לנוכח פני האויב".
שנותיו האחרונות.