ב-29 במרץ 1949 הופלה הממשלה הלאומית בסוריה על ידי הפיכה צבאית בראשות חוסני א-זעים. הסיבה להפיכה זו הייתה הבושה שחווה הצבא הסורי בעקבות המלחמה הערבית-ישראלית. דוגמה לבושה זו ניתן לראות במה שמכונה שערוריית סמנה משנת 1948. לדברי פטריק סייל, "הנשיא שוכרי אל-קוותלי וראש ממשלתו החדש יצאו לסיור בעמדות ובנקודות אספקה. הסיפור מספר ששני הפוליטיקאים הבחינו בריח חריף שמגיע ממטבח שדה. לאחר בירור נאמר להם שזה נובע משריפת שומן לבישול. קוותלי דרש לפתוח פחית חדשה ולבשל ביצה לפניו. השומן שוב הדיף ריח מבחיל: הנשיא טעם אותו והצהיר כי הוא מאיכות נחותה. הדגימות נשלחו לבדיקה וגילו כי השומן עשוי מפסולת עצם". לאחר מכן הורה קוותלי לעצור את הקולונל על רווח אישי. בעקבות אירוע זה, הקצינים כעסו כאשר החיילים הפשוטים עצרו לעצמם את אפם, כהתייחסות לריח של שומן הבישול. ב-14 באוגוסט 1949 הופל זעים על ידי עמיתו סאמי חינאווי. כמה חודשים לאחר מכן, בדצמבר 1949, הופל חינאווי על ידי קולונל אדיב שישכלי. האחרון ערער את השלטון האזרחי והוביל לתפיסת השלטון המוחלטת של שישכלי בשנת 1951. שישכלי המשיך לשלוט במדינה עד 1954, אז התנגדות ציבורית גוברת אילצה אותו להתפטר ולעזוב את המדינה. הממשלה הלאומית חודשה, אך שוב התמודדה עם חוסר יציבות, אשר הגיעה הפעם מחו"ל. לאחר הפלת הנשיא שישכלי בהפיכה בפברואר 1954, המשך התמרון הפוליטי הנתמך על ידי סיעות מתחרות בצבא העלה בסופו של דבר גורמים לאומנים וסוציאליסטים ערבים לשלטון.
במהלך משבר סואץ ב-1956, לאחר פלישת כוחות ישראליים לסיני, והתערבות של כוחות בריטים וצרפתים, הוכרז ממשל צבאי בסוריה. מאוחר יותר הובאו כוחות סורים ועיראקים לירדן כדי למנוע פלישה ישראלית אפשרית. ההתקפות בנובמבר 1956 על צינורות עיראק היו כנקמה על הצטרפות עיראק לברית בגדאד. בתחילת 1957 ייעצה עיראק למצרים ולסוריה מפני השתלטות אפשרית על ירדן.
בנובמבר 1956 חתמה סוריה על חוזה עם ברית המועצות, וסיפקה דריסת רגל להשפעה הקומוניסטית בתוך הממשלה תמורת מטוסים, טנקים וציוד צבאי אחר שנשלח לסוריה. עלייה זו בחוזקה של הטכנולוגיה הצבאית הסורית הדאיגה את טורקיה, מכיוון שנראה היה אפשרי שסוריה תנסה לכבוש מחדש את איסכנדרון, עיר סורית לשעבר השייכת כיום לטורקיה. מנגד, סוריה וברית המועצות האשימו את טורקיה בהזרמת כוחותיה לגבול סוריה. במהלך ההתמודדות הזו, הקומוניסטים השיגו שליטה רבה יותר בממשל ובצבא הסורי. רק דיונים סוערים באו"ם (שסוריה הייתה חברה מייסדת בה) הפחיתו את איום המלחמה.
הצטרפות לרפובליקה הערבית המאוחדת.
חוסר היציבות הפוליטית של סוריה בשנים שלאחר ההפיכה ב-1954, ההקבלה של מדיניות סוריה ומצרים ופניית נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר בעקבות משבר סואץ יצרו תמיכה בסוריה באיחוד עם מצרים. ב-1 בפברואר 1958 הודיעו נשיא סוריה שוכרי אל-קוותלי ונאצר על מיזוגן של שתי המדינות, והקימו את הרפובליקה הערבית המאוחדת, וכל המפלגות הפוליטיות הסוריות, כמו גם הקומוניסטים בה, הפסיקו פעילות גלויה. המיזוג אושר במשאל עם של 1958.
1961–1963.
חוסר שביעות רצון מהשלטון המצרי של הרפובליקה המאוחדת הוביל גורמים שהתנגדו לאיחוד תחת עבד אל-כארים א-נחלאווי לתפוס את השלטון ב-28 בספטמבר 1961. יומיים לאחר מכן, סוריה ביססה את עצמה מחדש כרפובליקה הערבית הסורית. הפיכות תכופות, מרידות צבאיות, הפגנות אזרחיות והתפרעויות עקובות מדם אפיינו את שנות השישים. ההפיכה ב-8 במרץ 1963 הביאה להכפפת המועצה הלאומית לפיקוד המהפכה (NCRC), קבוצה של פקידים צבאיים ואזרחיים שהשתלטו על כל סמכות הביצוע והחקיקה. ההשתלטות תוכננה על ידי חברי מפלגת הבעת' בראשות מישל אפלאק וסלאח א-דין אל-ביטאר. הקבינט החדש נשלט על ידי חברי הבעת'; אל-ביטאר המתון הפך לראש ממשלה.
V (אלבום של ונסה הדג'נס)
V הוא אלבום הבכורה של הזמרת האמריקאית ונסה הדג'נס, שיצא לאור ב-26 בספטמבר 2006, תחת הוצאת הוליווד רקורדס.
כתיבה ופיתוח.
לאחר שהשתתפה בהיי סקול מיוזיקל, חתמה הדג'נס על חוזה קלטות עם חברת הוליווד רקורדס שבבעלות חברת וולט דיסני.
הדג'נס הצהירה ששם האלבום מייצג את שמה, ונסה, אך גם את המילה "מגוון" (באנגלית: variety), מכיוון שהאלבום הוא שילוב של ז'אנרים וסגנונות.
אגפיוס מהייראפוליס
טימותי מורטון
טימותי בלוקסם מורטון (באנגלית: Timothy Bloxam Morton ;נולד ב-19 ביוני 1968) הוא פילוסוף בריטי, פרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטת רייס, וחבר סגל בתוכנית לתארים מתקדמים במכון SCI-Arc . הוא ידוע בעיקר בשל הגותו הפילוסופית-סביבתית.
מורטון מזוהה עם התנועה הפילוסופית "ריאליזם ספקולטיבי", וספציפית עם גישתו של גרהם הרמן "אונטולוגיה מוכוונת אובייקטים" (object-oriented ontology ; OOO). מחקריו של מורטון משלבים בין אונטולוגיה מוכוונת אובייקטים לבין מחקרים אקולוגיים. בהקשר זה, מורטון טבע את המונח "היפראובייקטים" ("Hyperobjects"; הלחם בסיסים של המילים הִיפֶּר ואובייקטים) בהשראת השיר Hyperballad של ביורק (אין קשר למונח בשם זה במדעי המחשב). מורטון משתמש ב"היפראובייקטים" כדי לתאר אובייקטים שם כה מסיביים בזמן ובמרחב עד שלא ניתן לתפוס אותם באופן לוקלי, כמו התחממות עולמית. ספרו "Humankind: Solidarity with Non-Human People" ("המין האנושי: סולידריות עם אישים לא-אנושיים") בוחן את ההפרדה בין בני אדם ללא-אנושיים מפרספקטיבה של אונטולוגיה מוכוונת אובייקטים וטוען כי בני אדם צריכים ליצור מפנה חשיבה רדיקלי אודות האופן שבו הם מתייחסים ומקושרים ללא-אנושי ולטבע בכללותו, ולחקור את ההשלכות הפוליטיות של מפנה כזה.
בנוסוף לעיסוקו הפילוסופי-סביבתי, כחוקר ספרות מורטון כתב רבות על יצירותיהם של פרסי ביש שלי מרי שלי, תנועת הרומנטיקה, ועל דיאטה.
ביוגרפיה.
מורטון הוא בוגר תואר ראשון ותואר שלישי בספרות אנגלית מגדלן קולג'י באוקספורד . עבודת הדוקטורט שלו "Re-Imagining the Body: Shelley and the Languages of Diet" (לדמיין מחדש את הגוף: שלי ושפות הדיאטה), בחנה את ייצוג הדיאטה, המתינות והצריכה ביצירותיו של פרסי ביש שלי. לדברי מורטון, ההחלטה ללמוד ספרות אנגלית, נבעה מהרצון לעסוק באופני חשיבה בינלאומיים, כולל כל סוגי הפילוסופיה הקונטיננטלית שפשוט לא הייתה נפוצה בחוגים האקדמיים באנגליה באותו הזמן.
מורטון לימדה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת קולורדו.
בשנת 2012, קיבלה פרופסורה באוניברסיטת רייס.
חיים אישיים.
מורטון חיי בזוגיות עם אישה והם הורים לשניים. מורטון מזדהה כג'נדרקוויר בכינוי הגוף They.
מחקר אקדמי.
לימודי דיאטה.
בשנים 2000–2004 פרסם מורטון שלוש עבודות העוסקות בהצטלבויות שבין לימודי מזון וחקר התרבות. מחקרו הראשון בנושא זה פורסם בספר משנת 2000 "The Poetics of Spice: Romantic Consumerism and the Exotic" (הפואטיקה של התבלין: הצרכנות הרומנטית והאקזוטית). בחיבור זה מורטון מפרק את התפתחות תרבות הצריכה האירופית באמצעות ניתוח השימוש הפיגורטיבי בתבלין בספרות הרומנטית. היוצרים הרומנטיים ראו בתבלין תוצר לוואי תרבותי שתפקד "כשיח, לא כאובייקט, שקוף לעצמו באופן נאיבי". מורטון מזהה במהלך התקופה הרומנטית שני מאפיינים כלליים של הפואטיקה של התבלין: "מטאריאליות" ו"טרנסמפציה" (transumption; מושג שמורטון שואל מהרולד בלום). ה'מטריאליות' של התבלין מחברת את תפקידיו הסמליים והחברתיים עם יכולתו לייצר תשוקה. מורטון מביא לדוגמה את טופוס "הרוחות המסחריות" ב"גן העדן האבוד" של מילטון, והגיע למסקנה שמילטון מציג את השימוש הסמלי בתבלין בעבודות מאוחרות יותר על ידי הצגת מסע השטן כמקביל למסעותיהם של סוחרי תבלינים. לעומת זאת, "טרנסמפציה", טומנת בחובה שימוש במטא-סימון שמשמש דמות לשפה הפואטית עצמה. על פי מורטון, עבודותיו של ג'ון דריידן מדגימות את החשיפה, וחושפות "סוג חדש של פואטיקה קפיטליסטית, המסתמכת על ייצוג סחר התבלינים [...] תבלין אינו נחמה, אלא אובייקט סחיר, דימוי שיש להעבירו מעבר לגבולות, לעמוד על כסף: מטאפורה אודות מטאפורה". כשהוא מעביר רעיון זה לעידן הרומנטי, מורטון מבקר את האופן בו התבלין הפך למטאפורה לתשוקה אקזוטית, שבעקבותיה הקיפה את הרפלקסיביות העצמית של תהליכי סחורה מודרניים.
מאוחר יותר ערך מורטון את "Radical Food: The Culture and Politics of Eating and Drinking" (מזון רדיקלי: התרבות והפוליטיקה של אכילה ושתייה, 1790-1820), קומפנדום בן שלושה כרכים שבו טקסטים מהמאה השמונה עשרה, הבוחן את ההיסטוריה הספרותית, הסוציו-תרבותית והפוליטית של האוכל, כולל עבודות בנושא שיכרון חושים, קניבליזם., ועבדות. היא ערכה גם את "תרבויות הטעם/תיאוריות התיאבון: אכילת רומנטיציזם" ("Cultures of Taste/Theories of Appetite: Eating Romanticism"), אוסף מאמרים שמעלה את הפרובלמטיקה שבשימוש בטעם ובתיאבון כמטאפורות רומנטיות לטריטוריות סובייקטיביות מוגבלות, תוך חקירה אמפירית של ארגון מבנים תרבותיים וכלכליים רומנטיים סביב לוגיקה מתחרה של צריכה.
תיאוריה אקולוגית.
מאז 2009, מורטון עסק בפרויקט בביקורת התיאוריה האקולוגית. שני חיבוריו הבולטים בתחום זה הם הספרים "Ecology Without Nature" (אקולוגיה ללא טבע) משנת 2009 ו-"The Ecological Thought" (המחשבה האקולוגית) משנת 2010. בספרים אלו, מורטון מציג את הפרובלמטיקה שבתיאוריה אקולוגית. ב"אקולוגיה ללא טבע", מורטון טוען שביקורת אקולוגית חייבת לשלול את הרעיון של שהטבע והציוויליזציה נפרדים, וכן את הרעיון שהטבע קיים כמשהו המאפשר את קיום הציוויליזציה, אך מחוץ לגבולות החברה.