ישנם יותר מ-400 חרוטים געשיים, כולל חרוטי אפר, בעלי צורה, גודל ומורכבות משתנים. מבין 10 מכתשי המאר, אל אלגנטה הוא המכתש הגדול ביותר באזור, בעומק 250 מטר ובקוטר של 1500 מטר. השילד הוולקני משתרע על שטח של כ-2,000 קמ"ר, עם שלוש פסגות עיקריות, שכל המתחם קרוי הר הגעש סנטה קלרה או סיירה פינקטה. הנפח הכולל של הלבה הבזלתית מוערך ב-150 עד 180 קילומטרים מעוקבים.
שדות הדיונות מכסים יותר מ-5,500 קמ"ר, וקרויות ארג. הדיונות מגיעות עד לגובה של 200 מטרים. תצורות הדיונות הן ליניאריות, בצורת סהר וצורת כוכב באורך קילומטר. אף על פי שהתצורות הליניאריות שולטות בכ-70%, אלו בצורת כוכבים הן החשובות ביותר, שכן הן קיימות רק במקומות בודדים בעולם.
יתר על כן, הגאולוגיה של השטח מציעה חול טובעני, אפיקי נהרות, מניפות סחף והרים של בזלת וגרניט. הרי גרניט כמו סיירה בלנקה (Sierra Blanca) הם בין העתיקים ביותר.
נאס"א שלחה אסטרונאוטים לגראן דסיירטו דה אלטר מ-1965 עד 1970, כדי להתאמן להליכה על הירח, בשל קווי הדמיון של השטח לפני הירח.
אקלים.
האזור מאופיין בכמות גשמים נמוכה (בעיקר גשמי חורף), טמפרטורות גבוהות בקיץ, אור שמש עז ולחות נמוכה. הטמפרטורות הן מהגבוהות בחצי הכדור הצפוני. תיעודים מראים טמפרטורות מקסימליות ממוצעות של 49 מעלות צלזיוס ומקסימום של 56.7 מעלות צלזיוס. בחורף נמדדו טמפרטורות לילה של 8.3- מעלות צלזיוס, אם כי טמפרטורות מתחת לנקודת הקיפאון מתרחשות לעיתים רחוקות. הטמפרטורה הממוצעת היא 18 עד 22 מעלות צלזיוס. תדירות המשקעים יורדת כל כך לכיוון מערב עד שלא נרשמו משקעים משמעותיים במשך 34 חודשים, ולכן ניתן לסווג את השטח כאחד האזורים היבשים בעולם. כמות המשקעים הממוצעת היא פחות מ-200 מילימטרים.
היסטוריה.
התקופה הפרה קולומביאנית.
התושבים הראשונים ידועים כאנשי סן דייגיטו (San Dieguito), הם היו ציידים-לקטים שחיו מהאדמה, שעברו מההרים לים של מפרץ קליפורניה בחיפוש אחר מזון. נראה כי השלבים המוקדמים של ההתיישבות הסתיימו בתחילת עידן הקרח לפני כ-20 אלף שנה, כאשר הבצורת אילצה אנשים לעזוב את רכס ההרים.
שלב שני של התיישבות של אנשי סן דייגיטו החל בשלהי תקופת הקרח. קבוצה זו חזרה להרים וחיה כמו אבותיהם. גבים (בספרדית tinajas) היו היה מקור אמין של מים בתקופה זו. השלב השני של ההתיישבות הסתיים עם הגעתה של תקופה קרה לפני 9,000 שנה, אשר שוב אילצה את האנשים לעזוב את השטח.
התושבים הילידים האחרונים של פינקטה וגראן דסיירטו דה אלטר הם הקבוצה המכונה פינקטניו (Pinacateño) מהקבוצה האתנית של ה-Hia C-ed O'odham. בדומה לתרבות הפרהיסטורית של סן דייגיטו, הפינקטניו נדדו בפינקטה עד הים בחיפוש אחר מזון, וריכזו את המחנות שלהם ליד גבי המים. במהלך מסעות אלה, הם השאירו סימנים לנוכחותם; דוגמה אחת לכך היא רשת השבילים העוברים מגב מים אחד לשני, כמו גם כלי האבן וחרסים שנמצאו ליד מקורות המים הללו.
חוקרי ארצות.
יש מעט תיעודים של החוקרים הראשונים באזור זה. ייתכן שהאדם הלבן הראשון שראה את ההר הידוע כיום בשם סיירה פינקטה היה חוקר הארצות מלצ'יור דיאס ב-1540. לאחר מכן, ב-1698, ביקר במקום הכומר אאוסביו קינו, מייסד מיסיון סן חבייר דל בק (San Xavier del Bac) בדרום טוסון, אריזונה, וחזר במספר הזדמנויות, הוא וקבוצתו טיפסו לראש אל פינקטה, אשר נקראה גבעת סנטה קלרה.
לפני 1956, היו מעט מדענים ומגלי ארצות היו באל פינקטה וגראן דסיירטו דה אלטר, המפורסמת ביותר, קבוצת מקדוגל (MacDougal), הורנדאי (Hornaday) וסייקס (Sykes) שחקרו את החלק המערבי של ההר ב-1907.
עין (ערבית)
ויליאם גרוס
ויליאם גרוס הוא אספן וחוקר יודאיקה. אוסף משפחת גרוס נחשב לאחד האוספים הפרטיים הגדולים והחשובים ביותר של יודאיקה ותרבות חזותית יהודית.
ביוגרפיה.
ויליאם גרוס נולד ב-1939 במיניאפוליס, ארצות הברית, למשפחה יהודית שומרת מסורת. סבו היה ממייסדי בית כנסת של הזרם הקונסרבטיבי בעיר. ויליאם השתתף במחנות הקיץ של "רמה", שם הכיר את מי שהייתה לימים לרעייתו, ליזה, בתו של מוריס ספרטוס, אספן יודאיקה שהקים את המוזיאון היהודי בשיקגו. גרוס למד בבית הספר התיכון היוקרתי Blake במיניאפוליס והמשיך ללימודי היסטוריה באוניברסיטת הרווארד, אותם סיים בהצטיינות יתרה. הוא עלה לישראל עם רעייתו ליזה ושלושת ילדיהם ב-1969 ומתגורר מאז בתל אביב.
גרוס החל לאסוף תשמישי קדושה יהודיים ב-1964 ופרש מעסקיו ב-1991 כדי להקדיש את זמנו לתעוד ולמחקר של האוסף. מחקריו ופריטים מאוספיו הועמדו לרשות יותר מ-180 תערוכות שנערכו במוזיאונים ברחבי העולם, שאותם הוא מלווה בסיוע ובעצה.
גרוס הוא אחד מבני-הסמכא החשובים בנושא של אותנטיות וקביעת ערך של פריטי יודאיקה ושימש כמעריך רשמי ליותר מ-15,000 פריטים במוזיאונים ציבוריים ובאוספים פרטיים.
אוסף משפחת גרוס.
אוסף משפחת גרוס נחשב לאחד האוספים הפרטיים הגדולים והחשובים של יודאיקה, וכולל גם אוספים מיוחדים של קמיעות ודימויים חזותיים על נייר. האוסף מתועד ומקוטלג, ונמצא בתהליך מתחדש תדיר של מחקר. אל האוסף נלווית ספריה של למעלה מ 15,000 כותרים בנושאים הקשורים ביודאיקה, שכמו האוסף גם היא מונגשת למעוניינים.
תיעוד מפורט ומצולם של אוסף משפחת גרוס הוא היום חלק מהאינדקס האיקונוגרפי לאמנות יהודית ע"ש בצלאל נרקיס של המרכז לאמנות יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים והוא זמין לצפייה באתר של המרכז. הוא כולל אלפי פריטים פריטים ובהם תשמישי קדושה, גלויות, קמיעות, כתבי יד וספרים מודפסים. פורמט דיגיטלי של האוסף הוענק על ידי גרוס גם למחלקה לאמנות יהודית באוניברסיטת בר-אילן.
פתיחת האוסף בפני הציבור היא חלק מה"אני מאמין" של גרוס לפיו האוסף אינו רכושו הפרטי בלבד. האוסף שייך לעם היהודי ולאנושות, והוא מופקד עליו לשמרו ולטפחו. לאוסף יש משמעות וחשיבות רק כל עוד אנשים יוכלו לראות אותו, ללמוד ממנו ולחקור אותו.
איסוף יודאיקה כביטוי לזהות יהודית.
גרוס רואה בהתייחסות לזהות היהודית מניע חשוב באספנות של יודאיקה. אספנות פרטית של יודאיקה צמחה במאה העשרים במקביל לפתיחתם של מוזיאונים יהודיים במקומות שונים בעולם. העיסוק הגובר בתחום היה לדעתו חלק מניסיון לשמר ולהזכיר אורחות חיים יהודיים ההולכים ונעלמים, אך נועד גם להציג היבטים חשובים של המסורת, ההיסטוריה ואורח החיים היהודי. בכך מסביר גרוס גם את בחירתו האישית בתחום זה. הוא רואה את היהדות במשמעות כוללת ומקיפה של היסטוריה ותרבות - ומגדיר אותה כעמיות, (), כפי שהיא מוגדרת על ידי זרם היהדות הרקונסטרוקציוניסטית.
תפיסה זו עומדת ביסוד השתייכותו הפעילה לקהילה של הזרם המסורתי (קונסרבטיבי) בתל אביב והוא רואה בה את המניע העיקרי להתמסרותו לאיסוף ולמחקר של יודאיקה. גרוס רואה בתפילה ובשמירת מסורות דתיות, כמו גם במחקר ובאספנות, דרכים שבהן הוא מממש את הזהות היהודית שלו. בהנגשת האוסף לציבור הרחב באמצעות תערוכות ופרסומים הוא רואה דרך להפיץ ולהעמיק את תפישת היהדות כמכלול.
יודאיקה כעדות היסטורית.
גרוס טוען שטעות היא להגדיר יודאיקה כ"אמנות יהודית". חפצי יודאיקה נוצרו במטרה לקיים טקס דתי שיש מצווה לקיימו, שלא כמו פסל או ציור שנוצרו כדי שיגרמו הנאה והתפעלות. הערך האסתטי, המשמעותי כל כך ליצירת אמנות, היה תמיד שולי ליוצריהם של חפצי היודאיקה.
חשיבות השימור והמחקר של פריטי יודאיקה היא לדעתו בכך שהם מהווים עדות לאורחות חיים ולכן מעמדם הוא כמעמד כל תעודה המשמשת לחקר ההיסטוריה והתרבות היהודית. ההתחקות אחר נסיבות יצירתו של חפץ, חומרי הגלם, המצב הכלכלי והרקע החברתי של היוצר ושל בעל החפץ, וכן גלגוליו של החפץ מיד ליד, כל אלה שופכים אור על החיים היהודיים במקום ובפרק זמן בהיסטוריה. תשמישי הקדושה הם מעין מראה המשקפת את עולמם הרוחני ואמונותיהם של היוצרים והמשתמשים גם יחד. היבט משמעותי נוסף הוא עדותם של פריטי היודאיקה על האינטראקציה התרבותית שהתקיימה תמיד בין היהודים לבין הסביבה הנוצרית והמוסלמית שבקרבה חיו.
עם זאת גרוס טוען כי אוספי היודאיקה המוצגים במוזיאונים היהודיים עשויים להציג את חיי היהודים בצורה מטעה. חפצים העשויים מחומרים יקרים כמו כסף, זהב, משי וקטיפה, היו רחוקים מהישג ידם של רוב היהודים במהלך הדורות, והשתייכו בעיקר לאליטה כלכלית. העובדה ששרדו רק מעט חפצי יודאיקה קודם למאה ה 19 עשויה להיות עדות לכך. בבתיהם של דלת העם, שהיו הרוב בקרב היהודים בכל התפוצות לא היו כלל חפצים מיוחדים לצורכי קיום מצוות, או שהיו אלה חפצים העשויים מחומרים פשוטים וזולים שלא היה כדאי לשמרם. תובנה זו הביאה אותו עם הזמן להרחיב את אוספיו ומחקריו לתחומים נוספים של תרבות חומרית יהודית. אחד מהם הוא חקר ואיסוף של קמיעות, הפותח חלון לחייהן של שכבות עממיות. בעבור המוני העם שחיו בעוני ובדלות היה הקמיע דרך לגייס את אמונתם הדתית להתמודדות עם קשיי החיים והסכנות האורבות בהם. קמיעות מחומרים פשוטים, כמו קלף, נייר ומתכות, שנועדו להגן על היולדת ועל היילוד, ולשמור מפני מחלות ואסונות, היו חלק מחיי היום יום בקהילות אשכנזיות, ספרדיות ומזרחיות בכל מקום, בכל הזמנים וגם כיום.
תחום נוסף של התרבות החומרית היהודית שבו מתמקד גרוס הוא איסוף ומחקר של דימויים חזותיים ודקורטיביים בדפוס על גבי נייר, שהופיעו בכמות גדלה והולכת מאז סוף המאה ה-18: קמיעות, ספרים, הגדות, עלונים, כרטיסי ברכה, גלויות, כתובות, לוחות שנה, תמונות של המקומות הקדושים ושל רבנים, קישוטי קיר לבית הכנסת ולסוכה, ועוד. גרוס טען שחומרים אלה משמשים מקור תיעודי רב ערך לחקר ההיסטוריה והתרבות היהודית.