התל היה מוצב פלוגתי מבוצר, בעל שתי כיפות: צפונית ודרומית, כאשר הצפונית חולשת על הדרומית. בתל היו שבע מצדיות ורשת מחילות ובונקרים והוא היה חפור סביבו בשלוש רצועות של תעלות והיה מוקף שדות מוקשים וגדרות תיל מכל עבר. הכוח המגן היה פלוגה מגדוד חי"ר 187 של הצבא הסורי מתוגבר ביחידת תותחי נ"ט 57 מ"מ, סוללת מרגמות 82 מ"מ, שני תול"רים ושלושה מקלעים דו קניים.
הכוח התוקף היה גדוד 51 של חטיבת גולני בפיקוד סא"ל בני ענבר וסגנו רס"ן אמיר דרורי, כשהוא מתוגבר ביחידת טנקים. מפקד פלוגה ב' בגדוד, אשר שימשה כפלוגת החוד בכיבוש היעד, היה אורי שגיא.
מהלך הקרב.
לוחמי גדוד 51 נעו בטור זחל"מים ובסיוע טנקים לעבר היעד וחצו את קו הגבול בשעה 14:54. הכוח תקף את המוצב מעורפו. בשעה 16:41 פרקו הלוחמים מן הכלים והסתערו על התעלות המבוטנות. נערך קרב סדור כנגד החיילים הסורים, במהלכו נהרג, יוסף (ג'ו) מנצור, אשר היה חובש בפלוגה ב', ועד מהרה, בשעה 17:06, נפל היעד בידי לוחמי גולני. הקרב התנהל על פי התוכנית ותורת הלחימה ליעד מבוצר.
מורשת.
הקרב נחשב אחד מהקרבות המרכזיים במורשת הקרב של חטיבת גולני יחד עם קרב תל פאחר שנערך בסמוך, הקרב על החרמון במלחמת יום הכיפורים והקרב על הבופור במלחמת לבנון הראשונה. החטיבה, שעד מלחמת ששת הימים נחשבה כבעלת יכולת פחותה מזו של חטיבת הצנחנים, קיבלה בעקבות הצלחתה בהבקעת הקו הסורי בגולן ובכלל זה הקרב על תל עזזיאת, הכרה ביכולתה כחטיבת חי"ר מהדרג הראשון. יצחק רבין, רמטכ"ל מלחמת ששת הימים, אמר בכנס שנערך ללוחמי החטיבה בעכו, מספר חודשים אחרי המלחמה: "אתם ביצעתם את אחד ממבצעי ההבקעה הקשים ביותר בצה"ל, אחד ממבצעי המופת לצה"ל כולו". האלוף אורי שמחוני, קצין המודיעין של חטיבת גולני, אמר על הקרב כי:"גדוד 51, בפיקוד תא"ל (מיל.) בני ענבר, עם הסמג"ד, אלוף (מיל.) אמיר דרורי, ומפקד פלוגת החוד, אלוף (מיל.) אורי שגיא, כבש את תל ­עזזיאת בדייקנות, מהירות ומינימום נפגעים". סמל יעקב הנדלמן, סמל מחלקה בפלוגה ב' בגדוד 51, אשר לחם בראש אנשיו בטיהור תעלות המוצב, עוטר על גבורתו בעיטור המופת.
הר ברך
הר ברך הוא הר, בגובה 840 מטר, בשמורת הרי אילת ממערב לבקעת תמנע. מקור השם בשמו הערבי "ג'בל אל איבריק".
ממערב להר ברך נמצא נחל ברך הנשפך צפונה, וחלקו הצפוני נחשב כגבולה הדרומי של בקעת עובדה. מהר ברך תצפית דרומה לכיוון המשך שמורת הרי אילת - הר עתק והר בשמת, ותצפית מזרחה לכיוון בקעת תמנע ופארק תמנע. נקודת התצפית בהר ברך צוינה כאחת מנקודות התצפית היפות בישראל.
בין הר ברך להר עתק מצוי מעלה רגלי - מעלה ברך. שביל מעלה ברך סגור זמנית עקב נזקי שיטפונות, וקיימת סכנת חיים לעבור בו עד שישופץ.
אל ההר ניתן להגיע בשבילי הולכי רגל מצפון ומדרום, וכן ממערב דרך שביל נחל בוטם.
ההר נמצא בסמיכות לשביל ישראל, ממש במרומי מצוקי תמנע. ניתן להגיע אל ההר גם ברכב מכיוון שביל המסומן בסימון שבילים כחול של החברה להגנת הטבע, היוצא מכיוון בקעת עובדה, או בשביל טוב ואיכותי המתאים לפי מפת הסמ"ש לכל רכב, היוצא מק"מ 32 של כביש מס 12.
אתרי טיול נוספים בסמיכות להר ברך הם נחל מתק, באר מתק נחל מלחן ובאר מלחן.
שינווא
שינאווא
אריה לייב ליפשיץ
רבי אריה לייב ליפשיץ (מכונה: ר' אריה דבי עילאי על שם ספרו; תקכ"ז, 1767 - י"ז בטבת תר"ו, 1846) היה רב ואדמו"ר חסידי, מגדולי הרבנים בגליציה, אבי חסידות וישניצא.
ביוגרפיה.
נולד בירוסלב לרבי חיים אשר ליפשיץ. למד אצל הרב אריה לייב הלר, בעל קצות החושן. נישא בשנית לחנה, בתו היחידה של רבי משה טייטלבוים מאויהל. הוא קירב את חותנו לחוזה מלובלין והוא נעשה תלמידו. היה אב"ד בקהילות קרעשיב ושינווא. בערך בשנת תקפ"ה מונה לרבה של ווישניצא שם החל לנהוג באדמו"רות. הוא נודע כגאון בנגלה ובנסתר וכצדיק קדוש ובעל מופת. צדיקי דורו העריצוהו, בספר שלשה עדרי צאן מספר הרב מנלי סופר עדות ישירה על עצמו איך שהלך עם רבו בעריש מאושפיצין לרבי אריה ליב:
הרבה מצדיקי דורו נסעו אליו, ביניהם: רבי צבי הירש מרימנוב, רבי אשר ישעיה מרופשיץ, רבי מרדכי דוד מדומברובה, רבי חיים מצאנז, רבי שלום מקאמינקא, רבי אליעזר הורוביץ מדז'יקוב.
בסוף ימיו עבר לבריגל ושם נקבר. שלושת בניו מילאו את מקומו: רבי משולם זלמן יונתן ברבנות בריגל, רבי חיים דב מיאנוב באדמו"רות וישניצא, רבי אהרן זעליג ברבנות וישניצא,
חיותה בוסל
חיותה בּוּסֶל (תשרי תרנ"א, 1890 - ה' בחשוון תשל"ו, 10 באוקטובר 1975) הייתה אשת חינוך עברייה ופעילה ציונית וחברתית. שמשה כצירה לקונגרס הציוני העולמי, והייתה ממייסדות תנועת הפועלות ביישוב היהודי.
ביוגרפיה.
בוסל נולדה בשם חיותה גַבְזֶה (גאוזה) בעיירה לאחוביץ שבקרבת העיר בָּרָנוֹבִיץ', באזור רוסיה הלבנה שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז ברסט בבלארוס). להוריה, אהרון למל גבזה ובלומה בת ישעיהו רבינוביץ, היו 11 ילדים שמהם 4 נפטרו בצעירותם. האב וחלק מבניו עסקו במטוויה.
בילדותה התחנכה ב"חדר" ולאחר מכן אצל מורים פרטיים. בצעירותה הצטרפה לאגודת הנוער "התחיה" ועסקה בפעילות ציונית והוראת השפה העברית לילדי הנוער העובד.
בשנת 1908 עזבה בוסל יחד עם חברהּ יוסף את עיירתם ועלתה עימו דרך אודסה לארץ ישראל באנייה של צליינים נוצרים רוסים ליפו. היא הייתה מראשוני היהודים בעיירה שעלו לישראל. תחילה ניסתה להתקבל לעבודה חקלאית, אך ללא הצלחה, לכן התפרנסה מתפירה ומאוחר יותר, בעצתו של יוסף אהרונוביץ', עבדה 6 שנים כמורה-גננת בתל אביב-יפו, חדרה וראשון לציון.
רצונה של בוסל לעסוק בעבודה חקלאית הוביל אותה לעבור לדגניה בתחילת מלחמת העולם הראשונה, שם עבדה בלול וברפת והייתה לאישה הראשונה בדגניה ובארץ שעסקה בטיפול קיבוצי בילדים, ובגן הילדים שלה התחנך משה דיין. בהמשך גם הייתה מזכירת דגניה א'.
בשנת 1917 נישאה ליוסף בוסל ועבדה בקבוצת הפועלות הראשונה בפתח תקווה שנקראו "קבוצת הגליליות". משם עברה לקבוצת כנרת ולבסוף לקבוצה במטולה. מאוחר יותר חזרה לדגניה בשל הריונה ומחלתו של בעלה, ובשנת 1919, חודשיים לאחר הולדת בתה הדסה, טבע בעלה בכנרת.
בתקופת עבודתה החקלאית עסקה בפעילות ציבורית. תחילה השתתפה בכינוס וביסוס תנועת הפועלות, הייתה חברה פעילה במזכירות המרכזית וחברה במרכז לחינוך ובמועצת הפועלות.
כמו כן, הייתה חברה בשלוש אסיפות הנבחרים במועצת ההסתדרות, הפועל הצעיר ומפא"י ושימשה כצירה בקונגרסים הציוניים בווינה (1925) ולוצרן (1935). היא נעדרה מבזל (1932) בשל מחלה.
בשנת 1925 יצאה לשליחות במשלחת הראשונה מטעם הקרן הקיימת לישראל בפולין בראשותו של מנחם אוסישקין.
בשנת 1961 זכתה, עם עוד שמונה ממייסדי דגניה, בפרס מיוחד במסגרת פרס קפלן.
בוסל הותירה אחריה את בתה הדסה, אשתו של יהודה ורדי. לאחר פטירתה הוצאה חוברת לזכרה "חיותה בוסל מראשוני דגניה : נולדה - תשרי תר"ן, עלתה ארצה - תרס"ח, נפטרה - ה’ חשון תשל"ו".
נכדה יוסי ורדי היה ראש מועצה אזורית עמק הירדן. נינה מואב ורדי הוא עיתונאי ועורך חדשות החוץ של כאן 11.
אריה דבי עילאי
Xubuntu
אריה ליבוש ליפשיץ
מכון ורבורג
מכון ורבורג (אנגלית: Warburg Institute) הוא מכון מחקר הקשור עם אוניברסיטת לונדון, חלק מבית הספר ללימודים מתקדמים. הנושא העיקרי בו עוסקים בו הוא מחקר השפעת העת העתיקה הקלאסית על כל האספקטים של התרבות האירופאית.
היסטוריה.
המכון הוקם על ידי אבי ורבורג שהיה חוקר של אמנות הרנסאנס ותרבותה. ורבורג התנגד ל"אסתטיזציה של תולדות האמנות" שהתבטאה בזרם המרכזי של היסטוריונים של האמנות שרק חזרו על שבחים לאמנים הגדולים של הרנסאנס. הגישה שלו לאמנות הייתה רב תחומית. בזמן שלמד בפירנצה הוא החל להתעניין בהשפעות העולם העתיק על התרבות המודרנית ומחקר זה נעשה לעבודת חייו. הספרייה הפרטית הגדולה שלו נבנתה סביב נושא זה. בהיותו חלק ממשפחת ורבורג האמידה יכול היה אבי לממן, באופן פרטי, את פיתוח המוסד.
הוא הגה את הרעיון להקמת הספרייה כתוצאה מניסיונו כסטודנט. בחיפוש אחר ספרים נאלצו הסטודנטים לנדוד מספרייה מתמחה אחת למשנייה. לכן הוא החליט: "לתת לסטודנטים ספרייה שתאחד בתוכה ענפים שונים בהיסטוריה של התרבות ושם יוכל הסטודנט לנדוד ממדף למדף".
ב-1911 הצטרף לאבי היסטוריון האמנות הווינאי פריץ זקסל (Fritz Saxl) (1890-1948) שהפך את האוסף למוסד מחקרי, Kulturwissenschaftliche Bibliothek Warburg שסופח מאוחר יותר לאוניברסיטת המבורג. חוקרים וסטודנטים החלו לנהור למוסד החדש. ביניהם הפילוסוף הניאו קאנטיאני ארנסט קסירר שהיה פרופסור באוניברסיטה שזה עתה הוקמה היה אחד המשתמשים הגדולים בספרייה וכן ארווין פנופסקי, המזרחן הלמוט ריטר (Helmut Ritter) וארנסט גומבריך. עד הקמת אוניברסיטת המבורג הייתה הספרייה המרכז התרבותי של העיר . ב־1933 עבר המכון, בשל עליית הנאציזם ללונדון.
הבניין המקורי של ספריית ורבורג הוא היום מכון המחקר בית ורבורג בהמבורג (Warburg-Haus Hamburg).
הקמפוס.
המכון שוכן בבניין גדול בקמפוס בלומסברי של אוניברסיטת לונדון במרכז רובע קמדן. הוא נבנה ב־1957 והיה סמוך לאגודת הסטודנטים, קולג' בירקבק ולבית הספר ללימודי מזרחיים ואפריקאים (School of Oriental and African Studies).
מכון ורבורג מתחזק ספריית מחקר ובה יותר מ-350,000 כרכים. ספרים אלה, מלבד מספר קטן של ספרים נדירים נמצאים במדף פתוח ונגישים לכולם. יש במכון גם אוסף גדול של צילומים והארכיון הפרטי של אבי ורבורג. המכון מפורסם בשל שיטת העמדת הספרים שלו: הוסף מאורגן לפי נשאים בהתאם לחלוקה של ורבורג את ההיסטוריה האנושית לקטגוריות של פעולה, מגמה, מילה ותמונה.
ארגון.