בקיץ של שנת 1942, החל שלטון הכיבוש הגרמני בבלגיה לשלח את יהודי בלגיה אל מחנות ההשמדה במסגרת תוכנית הפתרון הסופי. רכבות השילוחים יצאו ברובן מן העיר מכלן, שבה הקימו הגרמנים את מחנה מכלן לשם ריכוז היהודים לפני הסעתם אל מותם במזרח אירופה, אך מקצת מן היהודים מבלגיה נשלחו למחנות ההשמדה דרך מחנה הריכוז הצרפתי דראנסי. השילוחים ממכלן נמשכו עד לחודש יולי 1944. מתיעוד גרמני שנשתמר, ידוע כיום כי בסך הכל יצאו מהעיר בתקופת השילוחים 28 רכבות משלוח ועליהן 25,257 יהודים, מהם 5,093 ילדים, וכן 352 צוענים. רק 1,207 מאלו נותרו בחיים בתום המלחמה.
הבריחה מן הטרנספורט.
רכבת המשלוח העשרים יצאה ממכלן ב-19 באפריל 1943, התאריך בו פרץ מרד גטו ורשה. על הרכבת היה מספר גדול במיוחד של אסירים - 1,631 נשים, גברים וילדים. אפשר שבעקבות ניסיונות של אסירים לברוח מרכבות שילוח בבלגיה בעבר, הייתה זו רכבת השילוח הראשונה שהורכבה מקרונות משא שבה הותקן תיל דוקרני על גבי חלונות הקרונות במטרה להקשות על הבריחה ממנה (הטרנספורטים הקודמים הורכבו מקרונות נוסעים מחלקה שלישית רגילים עם ספסלי עץ). לראשונה כלל הטרנספורט גם קרון "מיוחד", Sonderwagen, בה הוכנסו 19 אסירים (18 גברים ואישה אחת) שהיו חברי מחתרת או "קופצים" מטרנספורטים קודמים. אנשי ה"רשימה המיוחדת" סומנו בגב בגדם בצלב בצבע אדום, על מנת להבטיח את השמדתם עם הגיעם לאושוויץ. הם הוכנסו לקרון השני, לפניו היה קרון חייל הליווי (שומרים נוספים היו בקרון אחרון). אף על פי כן, הצליחו שישה יהודים להימלט מקרון זה, אך אחד מהם, בנימין צוויג, נורה ונהרג.
ליד המסילה המתינו שלושה סטודנטים, חברי המחתרת הבלגית – יורה ליבשיץ, רובר מייסטריו וז'אן פרנקלמון (Jean Franklemon) – במטרה למלט אסירים מהרכבת. הם היו חמושים באקדח ומצוידים בפנס שנעטף בנייר אדום, על מנת לחקות איתות אזהרה. כאשר הייתה הרכבת על המסילה ממכלן ללוון, בין העיירות בורטמרבק (Boortmeerbeek) והאכט (Haacht), הצליחו השלושה לעצור את הרכבת, כנראה בהטעיה באמצעות הפנס האדום. מייסטרו פתח את דלת אחד הקרונות ומספר אנשים נמלטו ממנו - 17 לפי גרסה אחת וחמישה לפי גרסה אחרת. במקביל, וללא קשר לפעולת השלושה, קפצו מן הרכבת אנשים רבים נוספים, שהצליחו לפתוח דלתות בקרונות למרות התיל הדוקרני. בסך הכול נמלטו מן הרכבת 231 איש.
חיילי הליווי הגרמנים של הרכבת פתחו באש והרגו עשרים ושישה מן הבורחים. תשעים נוספים נתפסו ונשלחו בהמשך למחנות ההשמדה, אך 115 אנשים – הצעיר בהם היה שמעון גרונובסקי, בן 11 – הצליחו לברוח. מאותה רכבת ברחה גם רגינה קרוכמל, בת 18, אשר ניסרה את סורגי העץ של אשנב הקרון בו נמצאה באמצעות סכין לחם וקפצה מהרכבת. גרונובסקי וקרוכמל נותרו בחיים בסיום המלחמה.
לאחר הבריחה.
ב-22 באפריל 1943 הגיע הטרנספורט העשרים למחנה אושוויץ בירקנאו. לפי מקור אחד, נותרו בו 1,551 נוסעים. מספר זה איננו מתיישב עם הרישום של מספר הנוסעים המקורי בטרנספורט (1,631) ועם מספר הבורחים (231).
הגרמנים ערכו בנוסעי הטרנספורט סלקציה. נראה ש-521 מהם נלקחו לעבודת כפייה, שכן חולקו מספרי אסיר למספר זה של אנשים מהטרנספורט; 150 מהם נותרו בחיים בתום המלחמה. יתר הנוסעים נעלמו, וכנראה נרצחו במחנה.
בעקבות הבריחה תגברו הגרמנים את המשמר שהיה מלווה את רכבות השילוח עד הגיען אל הגבול הגרמני.
מסמך מרכז המידע אודות השואה של מוסד "יד ושם" מציין, כי פעולת המילוט על ידי שלושת הסטודנטים הייתה קטנה בהיקפה ובהצלחתה, אך גם הבריחות האחרות מרכבת זו נקשרו אליה והיא הפכה לאגדה. לאגדה זו הייתה השפעה עוד בימי הכיבוש הגרמני, והיא עוררה גאווה בתנועות המחתרת. לאחר השואה היו שניסו לייחס את תכנון המבצע, ביצועו והיקפו לגורמים כאלו ואחרים.
בשנת 1993 הוסר הלוט מעל אנדרטה שהוצבה ליד תחנת הרכבת של בורטמרבק. היא מעלה את זכרם של קורבנות השואה בבלגיה ושל הפעולה לשחרור האסירים מהטרנספורט העשרים.
כור (כפר ערבי)
דלקת סימפונונות
דלקת סימפונונות (ברונכיוליטיס) היא מחלה זיהומית (דלקת) של דרכי הנשימה הקטנות בריאות, מופיעה בעיקר אצל תינוקות בגילאים חודשיים עד שנתיים אבל יכולה להופיע בכל גיל. מחלה זו נגרמת עקב זיהום ויראלי בדרכי הנשימה, מתפשטת בישראל בעיקר מאמצע החורף ועד האביב והיא אחד מהגורמים השכיחים יותר לאשפוז בעונה זו.
ברונכיוליטיס נגרמת לרוב מנגיף ה-RSV. לעיתים המחלה נגרמת עקב מזהמים אחרים ואף עקב שילוב מזהמים. רוב הילדים נדבקים בנגיף ואצל רובם הסימפטומים אינם משמעותיים. לרוב תופיע נזלת מלווה בשיעול וחום קל והמחלה תחלוף מאליה כעבור כשבוע ועד חודש. אצל מיעוט הילדים המחלה מופיעה בצורתה הקשה יותר כלומר תחלואה ריאתית. ילדים הסובלים מתחלואה ראתית קלה מטופלים בבית באמצעות שאיבת הפרשות האף ואינהלציות. מקרים קשים יותר נזקקים לאשפוז בבית חולים. במהלך האשפוז מקבלים הילדים עירוי נוזלים, אינהלציות וטיפול בחמצן. אצל תינוקות עם מחלות רקע עלולה המחלה להיות קשה ואף לגרום למוות.
ברונכיוליטיס
על כפות המנעול
על כפות המנעול, סיפורי אהבים הוא קובץ סיפוריו השלישי של הסופר העברי שמואל יוסף עגנון, ראה אור לראשונה בשנת 1922.
סדר הסיפורים:
יצירת קובץ הסיפורים.
בתחילת 1913 כתב עגנון, שהתגורר בברלין, למו"ל פישל לחובר מוורשה, שקיבל את הצעתו להוציא לאור קובץ של סיפוריו, שבו ייכללו סיפורי אהבים שפורסמו קודם לגן בכתבי העת "הפועל הצעיר" ו"בינתיים". עגנון הוסיף "רוצה אני לעבד ולעבד את הדברים האלה עד כמה שידי מגעת, שלא יהא לבי נוקף אותי בקראי אותם בספר" - זו הייתה דרכו ביחס לסיפוריו, להמשיך ללטשם גם לאחר שפורסמו. עגנון הציע לקובץ את השם "עד שיפוח היום", שם הלקוח משיר השירים. תוכנית זו לא יצאה לפועל, אך לאחר מלחמת העולם הראשונה חזר עגנון לעסוק בפרסום קובץ דומה, בשם "על כפות המנעול" (גם שם זה נלקח משיר השירים), הפעם בהוצאת יודישער פערלאג הברלינאית. קובץ סיפורים זה אכן יצא לאור בסתיו 1922, וכלל 75 עמודים ובהם שישה סיפורים: "אחות", "תורה וגדולה", "מיטתו של שלמה יעקב", "הסדר", "עובדיה בעל מום" ו"חופת דודים".
באביב 1832 יצאו לאור בהוצאת שוקן "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון", בארבעה כרכים, שהרביעי שבהם נקרא "סיפורי אהבים", וכלל, ב-295 עמודים, שלושה מהסיפורים שנכללו ב"על כפות המנעול" (שלושת האחרים שולבו ברומן "הכנסת כלה"): "אחות", "עובדיה בעל מום" ו"חופת דודים", ואליהם נוספו הסיפורים "כיפורים", "בדמי ימיה", "בנערינו ובזקנינו" ו"גבעת החול".
בקיץ 1953 יצאה לאור של מהדורה חדשה של "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון", בשבעה כרכים, ובה חזר קובץ הסיפורים להיקרא "על כפות המנעול", עם כותרת המשנה "סיפורי אהבים". לקובץ זה, בן 490 עמודים, נוספו הנובלה "סיפור פשוט" והסיפורים "לילות", "פנים אחרות" ו"הרופא וגרושתו", ונגרע ממנו הסיפור "כיפורים".
תולדות מלחמת העצמאות
אודרה וודזיסלאב
שפץ ביתך
שפץ ביתך (באנגלית: Home Improvement) הייתה קומדיית מצבים אמריקאית ששודרה ברשת ABC בין השנים 1999-1991.
בישראל הסדרה שודרה במספר ערוצים, בהם הערוץ הראשון, ערוץ הילדים, ערוץ 3, ערוץ המזרח התיכון וערוץ סטאר וורלד.
תקציר העלילה.
הסדרה מתארת את המתרחש אצל משפחת טיילור מדטרויט. מתמקדת באב המשפחה טים טיילור, העובד בתור שיפוצניק וגם מנחה תוכנית טלוויזיה משלו בשם "זמן שיפוץ". בה הוא מסביר ביחד עם עוזרו, אל בורלנד, על הכלים לבנייה או שיפוץ, אבל בסיומו של כל אחד מהפרקים השתבש דבר מה.
דגימה (עיבוד אותות)
בעיבוד אותות, דגימה היא עיבוד של אות רציף לכדי אות בדיד. דוגמה נפוצה לדגימה היא המרה של גלי קול (אות רציף בזמן) לרצף של דגימות בדידות בזמן. דגימה מייחסת ערך או קבוצת ערכים בדידים למשתנה התלוי (לרוב זמן או מרחב).
דוגם הוא האמצעי שמבצע את דגימת האות הרציף. דוגם אידיאלי-תאורטי מפיק דגימות שבנקודות זמן בהן נדגמו הן שוות בערכן לאות הרציף שנדגם.
תדר נייקוויסט מציין את הקצב הנמוך ביותר בו ניתן לדגום את האות כך שיהיה ניתן לשחזר את האות המקורי באופן מדויק.
Recording The Angel
Recording the Angel הוא פרויקט של להקת דפש מוד בשיתוף עם חברת התקליטים "Live Here Now". מטרת הפרויקט הייתה להקליט את הופעותיהם באביב (צפון אמריקה) ובקיץ (אירופה ואסיה) של סיבוב ההופעות Touring the Angel לקידום אלבום האולפן ה-11 של הלהקה, Playing the Angel.
מתוך 46 ההופעות שהוקלטו, רק 43 יצאו למכירה, והיו זמינים לרכישה בסוף המופע (וקבלת האלבום מספר חודשים לאחר הוצאתו), דרך הורדה דיגיטלית או דרך אתר החברה. כל ההוצאות עוצבו באותה צורה, למעט כיתוב התאריך ומקום המופע.
רשימת השירים.
להלן טבלה הממחישה את סט ליסט המופע והשינויים שבו.
פום נהרא
ג'ו שי
ג'וּ שִׂי (בפין-יין: Zhū Xī; בכתב סיני: 朱熹; ) היה פילוסוף קונפוציאני סיני בן תקופת שושלת סונג, והדמות המובילה ברציונליזציה של הנאו-קונפוציאניזם. תרומתו החשובה לפילוסופיה הסינית כללה מתן חשיבות לארבעה ספרים קלסיים של הקונפוציאניזם: המאמרות, ספר מנציוס, תורת הגדול ודרך האמצע וקיומה; התמקדות במחקר של הדברים (Géwù/格物), והסינתזה של המושגים הקונפוציאניים היסודיים, ודגש על מדיטציה כשיטה לטיפוח עצמי.
דמותו ותורתו.