אצילים-קצינים רומאיים בתקופת הרפובליקה נהגו לפשוט את השריון ואת כלי הנשק של יריביהם לדו־קרב והיו זכאים לתלות את השריון על קירות בתיהם כעדות לאומץ לבם בקרב. החוק הרומאי קבע כי תצוגת השלל תישאר על קירות הבית לתצוגה ציבורית גם אם הבית יימכר. מנהג זה זכה לשם הלטיני ספוליה פרובוקטוריה (לטינית: spolia provocatoria). זאת בניגוד לשלל אחר שנחשב למביא מזל רע אם יוכנס אל תוך חומות העיר הרומית. ההצטיינות בדו־קרב והזכות להציג ברבים יכולת זו הייתה לעיתים אבן-קפיצה של אריסטוקרטים רומאיים צעירים לקריירה פוליטית. ההיסטוריון היווני- הלניסטי פוליביוס שעסק רבות בתורת הלחימה הרומית בתקופת הרפובליקה בספרו "עלייתה של האימפריה הרומית" מתאר את הדו־קרב ואת השאיפה של אצילים רומאיים לנצח ב"קרב בודד" כמאפיין חשוב של הלחימה הרומית.
הדחף להגיע למעמד ייחודי והצורך להתבלט בין שורות הצבא היו מושרשים בחברה הרומאית כאידיאל גבריות, וירטוס (לטינית virtus, נגזר מן המלה הלטינית לגבר, Vir). שאיפה בוערת בעיקר בקרב אריסטוקרטים רומאים צעירים להצטיין על פי האידיאל של הווירטוס מצאה את הדו־קרב והקרב הבודד כאמצעי מימוש אידיאלי, החייל הרומאי של המאה הראשונה לפנה"ס ראה את חבריו ליחידה הצבאית כמתחרים על תהילה ושלל. מנגד, לעיתים כאמצעי ריסון מכוון, עמד האידיאל של המשמעת (לטינית: disciplina) שחייבה את קוד התנהגות ולחימה מוסדר והיררכי, המיתוס של טיטוס מאנליוס טורקוואטוס מספר כי הוא הוציא להורג את בנו שהרג יריב בקרב בודד במהלך קרב ובניגוד להוראות האב, אידיאל זה הוא שאיפשר לרומאים להילחם במבנים אותם העתיקו תחילה מהיוונים ובראש ובראשונה במבנה הפלנקס שחייב משמעת ועבודת צוות. מבנה המאניפולוס (בלטינית: Manipulus) הרומאי שהחליף את הפלנקס עוצב על פי תפיסת הלחימה הרומאית ופעל לסינתזה בין הצורך במשמעת ובשיתוף פעולה לבין האתוס האגרסיבי של הרומאים, במבנה המאפשר הפעלת כוחות גמישה. המאניפולוס הורכב משורות של חיילים: השורה הראשונה הוליטים, הייתה של חיילים צעירים בעלי ניסיון מוגבל וציוד פשוט וכך בסדר עולה עד לשורה הרביעית של חיילים מבוגרים בעלי מעמד, מיגון טוב וכלי נשק משובחים. הוליטים לחמו כשהם לבושים בעור זאב וענדו סימני זיהוי ייחודיים כך שהקצינים יוכלו לזהות מי הצטיין והראה גבורה במהלך הקרב. פוליביוס מתאר את הקריטריונים להצטיינות ופרסים ללוחמים:
המאניפולוס אורגן כך שהוליטים יכלו לערוך דו־קרבות לפני פריצת הקרב המכריע, על פי כללי הווירטוס וכאשר העימות הצבאי לא הביא לכלל קרב מכריע הוליטים יכלו לתקוף את הכוחות הקלים של האויב בשטח ההפקר שבין 2 המחנות. תקופות של מעשי איבה "בעצימות נמוכה" במהלכם אספו הוליטים מידע ואספקה, ניהלו דו־קרבות עם כוחות חלוץ וסיור של האויב יכלו להמשך ימים וחודשים בטרם יתאספו הכוחות לשדה הקרב. המפקדים הרומאיים התירו ועודדו דו־קרבות במהלך תקופות אלו, פרשים קלים שניהלו דו־קרבות זכו גם הם לעידוד ופרסים, קרבות אלו החלו בדרך כלל כעימות בין פרשים אך הדו־קרב התנהל כאשר הצדדים ירדו מהסוס וניהלו את הדו־קרב כחיילים רגלים ולעיתים אך הצטרפו לווליטים בדו־קרבות מול חיילי אויב - הוכחה לחשיבות ולייחוד הלחימה של הווליטים.
המשמעת הטקטית והמבנה של הצבא הרומי הפכו את קרב האלופים לאפיזודה חסרת חשיבות בהכרעה בשדה הקרב. כך במהלך מלחמת הקימברים והטווטונים, שהייתה מלחמה שנערכה בין הרפובליקה הרומית לבין השבטים הגרמאניים של הקימברים והטווטונים, נפגש המנהיג הקימברי עם המפקד הרומי גאיוס מריוס והציע לו - ערב הקרב המכריע בשנת 102 לפני הספירה - להכריע את גורל המערכה (והמדינה הרומית) בדו־קרב. מריוס סירב ואמר כי זו אינה הדרך הרומית להכריע קרב, ואכן ניהול טקטי נבון הביא לניצחון רומאי מוחץ בקרב, ובסופו של דבר לניצחונה המוחלט של רומא, ובחיסולם המוחלט של הקימברים והטווטונים.
פלוטרכוס מתאר בספרו "חיי אישים" את המאבק בין מרקוס אנטוניוס לבין אוגוסטוס קיסר (באותה תקופה ידוע בשם אוקטוויאנוס). על פי הסיפור, בצר לו פנה מרקוס אנטוניוס אל הקיסר והציע כי הסכסוך ביניהם יוכרע בדו־קרב. תשובתו של אוגוסטוס מתווה את ההשקפה המעשית של האימפריה הרומית:
דו־קרב במערב אירופה ובמרכזה בימי הביניים.
לאחר נפילת האימפריה הרומית הפכה החרב לכלי הנשק העיקרי, וייחסו לה כוחות מיתיים כמי שמכילה את מהות הלוחם הנושא אותה וכסמל לכוח ואצילות. החרב עמדה במרכז קוד הכבוד והאבירות של ימי הביניים, וככלי הנשק העיקרי בעת דו־קרב. קודים של כבוד הכתיבו את התנהגות האביר בעת דו־קרב שנערך בדרך כלל במסגרת טורניר. המשתתף נדרש להציג הוכחה למוצאו האציל ובעת המפגש הרימו האבירים את מגני הפנים בקסדה וחשפו את פניהם - מנהג שנשתמר ככל הנראה בצורת ההצדעה הצבאית ובתחרות הסיף המודרניות.
השימוש בחרבות כבדות ושריון שכיסה את כל הגוף חייב את המשתתפים לנהל את הקרבות בתנועות פשוטות ומכות בודדות. בתחילת הדו־קרב היה אחד המתמודדים מכה את יריבו על פי תור, אם הדו־קרב החל בקריאת תיגר הייתה הזכות למכה ראשונה שמורה לצד שקיבל את האתגר. תחילת הקרב הייתה בדרך כלל סדרת מכות ותנועות גישוש. כאשר אביר אחד תקף האביר השני ניסה להתחמק מהמכה או לספוג אותה במגנו. בשלב הבא התחלפו היוצרות והצד התוקף הפך למותקף. התפתחות הדו־קרב חייבה את המתמודדים לנסות תמרונים מורכבים יותר כגון שינוי כיוון של תנועת החרב כאשר היריב ביצע תנועת התחמקות, כך עלה ערכן של חרבות קלות יותר. מעבר לשריון לוחות בתקופת הרנסאנס הפך את המגן לבלתי נחוץ, והחרבות שימשו להדיפת התקפות היריב - תמרון שגרם נזק ללהב וחייב פיתוח חרבות מסגסוגות חזקות יותר, ופיתוח שיטת לחימה שבה נעשה שימוש בתמרוני דקירה במקום תמרוני חיתוך במטרה לחדור דרך נקודות תורפה בשריון היריב.
קרבות אלופים וקרבות בודדים היו חלק ממערכת הערכים ותורת הלחימה של אירופה הפיאודלית. הלחימה בין צבאות נשברה בדרך לכלל לסדרת קרבות בודדים בין פרשים, והקרבות נערכו בדרך כלל בקנה מידה קטן יחסית. עם זאת התאולוגיה הנוצרית ראתה את ניהול מערכת ההחלטות הצבאיות או כל מערכת אחרת על ידי דו־קרב כנוגדת את רוח הנצרות וכסוג של הימור. הגישה, כפי שהוכתבה על ידי הוגי דעות כמו תומאס אקווינס, שללה את המזל או כוחות על-טבעיים וקבעה כי השימוש בקרבות בודדים או משפט על ידי דו־קרב הם לא-נוצריים בעליל. לאחר מלחמת מאה השנים השתנתה התמונה, היקף הצבאות והיקף המערכות האזרחיות שהושפעו מהמלחמה הביאו להכרה כי גורלם של קרבות לא יכול להיות מוכרע על ידי דו־קרב.
פה ד'ארם.
פה ד'ארם (צרפתית: Pas d'armes מילולית מעבר עם נשק) היה סוג של דו־קרב בתקופת ימי הביניים ובעיקר במהלך המאה ה-15. אביר או קבוצת אבירים היו תופסים עמדה השולטת על נתיב תחבורה, בדרך כלל גשר או שער של עיר, ודורשים שכל אביר החפץ לעבור צריך לעשות זאת תוך כדי או לאחר דו־קרב או לאבד מכבודו. אביר שסירב להילחם אולץ להשאיר במקום את דורבנותיו כאות להשפלתו. אם גבירה (אישה ממעמד האצולה) עברה בדרך ללא ליווי של אביר היא נדרשה להשאיר אחריה כפפה או צעיף כדי שבעתיד אביר העובר דרך המחסום ינסה ל"חלץ" את החפץ במהלך דו־קרב.
הפה ד'ארם היה ההתגלמות של דרך החיים על פי קוד האבירות, אלא שבתקופה האמורה היה מעמד האבירים בדעיכה, קוד האבירות שהכתיב את חיי האביר ודרך הלחימה ששמה דגש על הקרבה מחד וחיפוש תהילה וכבוד מאידך נתקלה במהלך מלחמת מאה השנים בדרכי לחימה מנוגדות מול פשוטי העם חמושים בקשתות שהשתמשו בשיטות לחימה "ללא כבוד" וקטלו בשורות האבירים-פרשים. הדיסוננס בין האתוס האבירי למציאות המשתנה הביא לעריכת הפה ד'ארם - מציאות מבוימת על פי תפיסת העולם של קוד האבירות, ואחד מאבות הדו־קרב המודרני.
משפט על ידי דו־קרב.
משפט על ידי דו־קרב היה חלק מהמסורת המשפטית של החוק של השבטים הגרמאניים ושימש כדרך להכריע סכסוכים משפטיים שלא יכלו להגיע לכלל פסק דין מחוסר בעדות או ראיות. אז לחמו שני הצדדים בדו־קרב כדי להכריע לצד מי ייטו כפות מאזני הצדק. שיטה זו זכתה לפופולריות באירופה של ימי הביניים עד המאה ה-16. בניגוד למקרים אחרים של משפט האל, שגרסאות שונות שלו ידועות בתרבויות ברחבי העולם העתיק, דו־קרב משפטי היה חלק מהמערכת של המשפט הגרמני העתיק ואין לו מקבילות במסורות אירופאיות אחרות, בחוקים של המשפט העברי או חוקים ממסופוטמיה.
הלומברדים, השבט גרמאני מצפון אירופה שפלש לחצי האי האפניני שהיה תחת שליטת האימפריה הביזנטית בשנת 568, הפכו את המשפט על ידי דו־קרב לחלק מהקוד המשפטי של איטליה. עד המאה ה-7 לא היו ללומברדים חוקים כתובים, ורק בשנת 643 פרסם המלך רותארי קובץ כתוב בלטינית ובו העלה על הכתב את מנהגי וחוקי הלומברדים ובו מפורטים כללי הדו־קרב המשפטי שתחילה לא הצריכו ראיה שפשע אכן בוצע. שליטים לומברדים מאוחרים הוסיפו על הכללים ושינו את תחולתו הרחבה של המנהג. כיבוש הממלכה הלומברדית על ידי הפרנקים בראשות קרל הגדול הביא להכנסת איטליה לתחומי ההשפעה של הקיסרות הרומית הקדושה (במחצית השנייה של המאה ה-8) ולהתפתחות נוספת של קוד הדו־קרב המשפטי.