הכנסייה הוקמה על ידי הפטריארך ניקון כחלק מארמון מגוריו בשנת 1653. שלוש שנים לאחר הקמתה, הוקדשה הכנסייה לשליח פיליפוס הקדוש. בשנת 1682 הוקדשה הכנסייה לשנים עשר השליחים.
הכנסייה מוקמת על במה גבוהה (ולכן היא גבוהה כמו שאר הקתדרלות בכיכר הקתדרלות הסמוכה). בתחתית הבמה שני מעברים מקושתים המאפשרים מעבר בין כיכר הקתדרלות לכיכר חצר הפטריארך.
לכנסייה חמש כיפות הבנויות בסגנון רוסי - ביזנטי.
מבנה הכנסייה ומגורי הפטריארך נפגעו מפגעי תותחים במהלך המהפכה הבולשביקית בשנת 1917. לאחר תום המהפכה שוקמה הכנסייה ונפתחה מחדש כמוזיאון לאמנות שימושית. העיטורים שהיו בכנסייה קודם למהפכה נהרסו, אולם כיום מוצג בה איקונוסטזיס שהועבר מקתדרלת העלייה בטרם זו נהרסה, וכן איקונות מעשה ידי פיודו ז'ובוב וסימון אושאקוב.
הלל רומן
הלל רומן (נולד ב-1975) הוא אמן פלסטי, החי ופועל בתל אביב.
ביוגרפיה.
רומן נולד ב-1975 בלוס אנג'לס. למד אמנות במדרשה לאמנות במכללה האקדמית בית ברל. בשנת 2004 סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בחוג לתורת הספרות בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב, וב-2007 סיים את לימודי התואר השני באמנות ב שבאוניברסיטת לונדון.
רומן יוצר במגוון טכניקות, החל ברישום וציור, דרך פיסול ותחריט, ועד בניית מצפי כוכבים.
לאחר שסיים את לימודיו במדרשה לאמנות, החל לשמש בה כמרצה, ובמקביל, בשנים 2004–2006, הרצה גם במכון אבני בתל אביב. לאחר שסיים את לימודי התואר השני בלונדון ושב לישראל, המשיך לשמש כמרצה במדרשה לאמנות בבית ברל, וכן לימד במגמה לאמנות בבית הספר לאמנויות תלמה ילין.
בשנת 2007, קיבל רומן מלגת שהייה מ-Cite Internationale des Arts בפריז. ב-2009 זכה בפרס האמן הצעיר של משרד התרבות והספורט. ועדת הפרס ציינה בנימוקיה בין היתר כי "...הציורים, הרישומים והתחריטים של הלל רומן, תמיד "יפים" ו"רוויים", תמיד עוסקים בטבע דומם ונוף, תמיד במידות די קטנות וסלוניות, יותר משנועדו להאציל רגע (מחודש) של הולדת היפה מתוך הבנאלי, המשוכפל ובעיקר הנעדר כל הילה, הם מבקשים לעמת את הצופה הפוסטמודרני עם השאלה מהו ציור עכשווי."
בריאיון עם האוצרת אורית בולגרו, שנערך במסגרת התערוכה "יחידות" (Idiolect) שבה הציג רומן במוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית בשנת 2009, אמר רומן: "..מאד מעסיק אותי בשנתיים האחרונות... מעמד הקונקרטי מול המטפורי, (על) התשוקה האנושית לחצות את המטפורה ולגעת, הניסיון העקר לסגור את המרחק שבין העין ליד. אולי זו הפריבילגיה של הצייר/פסל, ומקור כוחו, למרות הכל. בכל אופן, אני מנסה ליצור אובייקטים או ציורים שמתקיימים ברווח הזה שבין קונקרטי למטפורי, אולי זו גם הדרך שלי לנסות להתחמק ממילוי תפקיד כלשהו."
פרידריך פרלס
מוזיאון פושקין
מוזיאון פושקין או, בשמו המלא מוזיאון פושקין לאמנויות היפות (ברוסית: Музей изобразительных искусств имени А. С. Пушкина) הוא המוזיאון הגדול במוסקבה, בירת רוסיה.
המוזיאון ממוקם ממערב לנהר מוסקבה ולקרמלין, למול קתדרלת ישו המושיע.
היסטוריה.
המוזיאון נוסד על ידי פרופסור איוואן צבטייב (אביה של המשוררת מרינה צבטייבה). צווטייב שכנע את הנדבן העשיר יורי נצ'אייב-מאלצוב כי יש להקים בעיר מוסקבה מוזיאון לאמנות, ושכנע את האדריכל המבוקש באותה עת רומאן קליין לתכנן את המוזיאון.
טקס הנחת אבן הפינה של המוזיאון נערך ב-17 באוגוסט 1898 בנוכחות הצאר ניקולאי השני ובני משפחת המלוכה הצארית.
המבנה תוכנן על ידי קליין וולדימיר שוחוב ונבנה במימון מאלצוב בין השנים 1898 -1912.
המוזיאון פתח את שעריו ב-31 במאי 1912, ונקרא באותה עת על שם הצאר אלכסנדר השלישי (אף שממשלת האימפריה הרוסית תרמה למימון המוזיאון סך של 200,000 רובלים בלבד לעומת למעלה מ-2 מיליון רובלים, תרומת מאלצוב). באותה עת הציג המוזיאון העתקים של פסלים רומיים ויווניים במטרה לחנך תלמידי אמנות והיסטוריה ברוסיה. אוספים אלה נלקחו מהמוזיאון לאמנות יפה ועתיקות של אוניברסיטת מוסקבה. ביו אוספי המוזיאון כללים גם מוצגים ארכאולוגיים כמו: פפירוס המתמטיקה של מוסקבה מגילת ון אמון והאונומסטיקון של אמנופה - שלושתם תרומת האגיפטולוג הרוסי ולדימיר גולנישצ'ב למוזיאון.
בעקבות המהפכה הבולשביקית והעברת הבירה מסנקט פטרבורג למוסקבה בשנת 1918, הורתה ממשלת ברית המועצות על העברת אלפי יצירות אמנות ממוזיאון הארמיטאז' שבסנקט פטרבורג לבירה החדשה. יצירות אלה מהוות את הגרעין של אוסף האמנות המערבית של המוזיאון. במהלך השנים הועברו אל המוזיאון אוספי המוזיאון לאמנות החדשה של המערב - שכללו אוספים נרחבים של יצירות אימפרסיוניסטיות ופוסט אימפרסיוניסטיות - ובהם יצירות של האמנים ואן גוך, גוגן, פיקאסו, טולוז לוטרק, אנרי מאטיס ואוגוסט רודן.
בשנת 1937, לרגל יובל המאה למותו של המשורר אלכסנדר פושקין, שונה שם המוזיאון ל"מוזיאון פושקין".
בעקבות הניצחון על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה הועברו אוספי האמנות של גלריית דרזדן מגרמניה הכבושה למוזיאון, והוצגו בו עד אמצע שנות ה-60. האוסף הושב לבסוף לגרמניה המזרחית לתצוגה במוזיאון הציירים הגדולים על אף התנגדות הנהלת המוזיאון, ובייחוד אירינה אנטונובה אשר ניהלה את המוזיאון מפברואר 1961.
אוסף המוזיאון כולל גם את אוצר פריאמוס שהתגלה בטרויה על ידי הארכאולוג הגרמני היינריך שלימן ואשר נלקחו ממוזיאון פרגמון שבברלין בתום מלחמת העולם השנייה.
מאז שנת 1981 מארח המוזיאון את פסטיבל המוזיקה הבינלאומי "לילות דצמבר".
בשנת 2005 לרשות המוזיאון הועבר בניין סמוך למבנה הראשי. בבניין זה רוכזו יצירות של ציירי המאה ה-20 והמאה ה-21 מאירופה ומארצות הברית.
דימיטר פשב
דימיטר יוסיפוב פשב (בבולגרית: Димитър Йосифов Пешев; 25 ביוני 1894, קיוסטנדיל, נסיכות בולגריה - 25 בפברואר 1973, הרפובליקה העממית הבולגרית), היה שר המשפטים וסגן יושב ראש הפרלמנט הבולגרי בתקופת מלחמת העולם השנייה. פשב הוא חסיד אומות העולם, על חלקו בהצלת יהודי בולגריה מגירוש אל מחנות ההשמדה הנאציים.
תולדות חייו.
פשב נולד למשפחה אמידה מהעיר קיוסטנדיל, יצא ללימודי שפות בסלוניקי וב-1915 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת סופיה. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה בחזית המקדונית ולאחריה, ב-1919 סיים את לימודי המשפטים וכיהן כשופט, בתחילה בפלובדיב ואחר כך בסופיה. לאחר מכן פנה לפוליטיקה וב-1935 מונה לשר המשפטים הבולגרי. לאחר נפילת המשטר הצבאי של חברי הליגה הצבאית ניסה הקולונל דמיאן ולצ'ב, אחד ממנהיגיה לבצע הפיכה צבאית. הוא נכשל, נשפט ונידון למוות. שר המשפטים פשב, סירב לחתום על גזר הדין ופוטר מתפקידו.
פשב תמך במדיניות ההתקרבות לגרמניה הנאצית, מתוך ראית עולם לאומנית בולגרית, ששאפה להחזיר לבולגריה את שטחי תראקיה, מקדוניה ודרום דוברוג'ה, אשר נגרעו ממנה לאחר תבוסתה במלחמת העולם הראשונה. ב-1938 מונה לתפקיד סגן יושב ראש הפרלמנט.
מלחמת העולם השנייה והצלת יהודי בולגריה.
ממלכת בולגריה הכריזה על נייטרליות בפרוץ מלחמת העולם השנייה, אך נקטה במדיניות פרו גרמנית, שלוותה בצעדים ממסדיים אנטי-יהודים. ב-23 בינואר 1941, פורסם החוק להגנת האומה, שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג. דימיטר פשב הצביע בפרלמנט בעד החוק. ב-1 במרץ 1941, חתם ראש הממשלה הבולגרי הפרופסור בוגדאן פילוב בווינה על ההסכם התלת-צדדי, במסגרתו הפכה בולגריה רשמית לבעלת בריתן של מדינות הציר. עוד טרם החתימה נכנסו באין מפריע כוחות צבא גרמנים לשטחי הממלכה ומתוכה התקיפו וכבשו את ממלכת יוון ויוגוסלביה.
השטחים שנגרעו מבולגריה בכפוף לחוזה ניי, הוחזרו על ידי הגרמנים לבולגרים כפיקדון עד תום המלחמה, תוך הבטחה גרמנית להתחשב בתביעותיה הטריטוריאליות של הממלכה. להבדיל משאר תושבי השטחים שסופחו לבולגריה, לא הוחל על היהודים החוק הבולגרי והם נותרו מחוסרי נתינות. ב-22 בפברואר 1943 אישרה הממשלה הבולגרית את גירושם של 20,000 יהודים המצוים בחזקת הבולגרים ומסירתם לגרמנים, בכפוף להסכם שחתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים, עם תיאודור דנקר נציג גרמניה הנאצית. ב-4 במרץ 1943 החל מבצע גירושם של 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה ו-188 יהודי פירוט והם נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. הגירוש בוצע באכזריות על ידי שוטרים בולגרים שהכו, אנסו נשים ובזזו את רכוש המגורשים. את מכסת 20,000 המגורשים יועד להשלים מקרב בני קהילת יהודי "בולגריה הישנה".
ב-6 במרץ נודע ליהודי קיוסטנדיל על כוונת הגירוש למזרח. מנהיגי הקהילה היהודית פנו לנכבדי העיר בבקשת סיוע. ב-8 במרץ יצאה לסופיה משלחת בראשות חבר הפרלמנט פטר מיכאלב ואליו נלוו איוואן מומצ'ילוב, אסן סויצ'מזוב וולדימיר קורטב שגמרו אומר לבטל את החלטת הגירוש. עם הגיעם לסופיה פנו לפשב בן עירם, תיארו את המצב בקיוסטנדיל וביקשו את עזרתו. למחרת נפגשו פשב ו-4 חברי המשלחת מקיוסטנדיל עם פטר גברובסקי שר הפנים הבולגרי. שר הפנים הכחיש את דבר הגירוש המיועד ופשב תקף אותו בחריפות ומסר לו שיש עדויות רבות שסותרות את דבריו. פשב טען בפני גברובסקי שהוא מפר את החוק הבולגרי, שכן לא התקבלה כל החלטת ממשלה על גירוש היהודים מ"בולגריה הישנה" ומדובר במחטף. ולדימיר קורטב מנהיג הארגון המהפכני המקדוני איים על גברובסקי בנקיטת צעדים אלימים מצד ארגונו אם יבוצע הגירוש. בשלב זה, הודה שר הפנים שב-10 במרץ מתוכנן מבצע גירושם של יהודי "בולגריה הישנה" ולאור הטענות החוקתיות שהעלו חברי המשלחת הוא מוכן להשעות את ביצוע צו הגירוש. גברובסקי התקשר למושל קיוסטנדיל והודיע לו לא לבצע את הגירוש,
לאחר דחיית הגירוש כתב נספח הגסטפו לסופיה קרל הופמן למפקדתו: