דורסי לילה (שם מדעי: Strigiformes) – היא סדרת עופות הכוללת שתי משפחות: תנשמתיים, והמשפחה הגדולה יותר ינשופיים. יחד עם דורסי היום, דורסי הלילה נכללים בקבוצת העופות הדורסים הפוליפילטית. תיעוד המאובנים שלהם מופיע בתקופת הפלאוקן, כ־58 מיליוני שנים לפני זמננו, והופך נרחב למדי במהלך תקופות האאוקן והאוליגוקן בחצי הכדור הצפוני. משפחת התנשמתיים, יחד עם ארבע משפחות נכחדות נוספות, הקדימה את הינשופיים בהופעתה, ושיא גיוונה היה בין התקופות אוליגוקן לתחילת מיוקן. בתחילת המיוקן החלו הינשופיים לעלות על התנשמתיים במספרם.
בעלי חיים אלו נפוצים בכל יבשות העולם מלבד אנטארקטיקה, ומתקיימים במספר רב של בתי גידול: משדות ויערות, דרך הרים ועמקים, ועד מדבריות קרח וחול. מאפיינים אלו, בנוסף ליכולתם לדור לצד האדם, הובילו ליצירת מערכות יחסים רבות בינם לבין התרבויות המקומיות. גודל גופם מגוון למדי, ונע בין גודל אגרוף אצל הינשופים הננסיים ועד ומיני האוח הענקיים. עופו אלו ניכרים בראשם ועיניהם הגדולות, ובמאפיין כמעט ייחודי הנקרא פרצוף-שמע. באמצעות אלו, דורסי הלילה משתמשים בשתי התכונות המוכרות ביותר שלהם: ראייה ושמיעה מחודדים ביותר.
כפי שניתן להבין משמם, אלו עופות טורפים הפעילים בשעות הליל והדמדומים, זאת בשונה לדורסי היום. הם נוהגים לעמוד במקום גבוה, כגון עמוד גדר או ענף עץ, ולהאזין ממנו לרחשי הטרף. כשהם מתבייתים על טרף, לפעמים כזה הנסתר מעיניהם, הם מעופפים אליו ללא השמעת קול, ומסתערים עליו בטפריהם ומקורם החדים. תפריטם מורכב לרוב ממספר מינים מועדפים אחדים, וכולל בדרך כלל חסרי חוליות (בעיקר אצל המינים הקטנים), מכרסמים ודגים. המינים הגדולים ביותר מסוגלים לצוד בהתאם טרף גדול יותר, כגון שועלים וארנבאים.
מכיוון שהם יצורי לילה, חוש השמיעה הוא האמצעי העיקרי עליו הם מסתמכים לתקשורת. קריאותיהם ייחודיות, ושונות מאוד מציוציהן הנעימים לאוזן של רבות מציפורי השיר. הקריאה המוכרת שלהם היא המייה הנשמעת כ"הו-הו", אולם מגוון הצלילים שלהם רחב למדי וכולל שריקות וציוצים, צווחות וצריחות, גרגורים, נהימות, נשיפות וחרחורים.
כחלק מהחיזור, הזכר בוחר לעצמו אתר קינון ומנסה למשוך את תשומת לבו של נקבה מזדמנת. בדרך כלל הם מונוגמיים במשך עונת הרבייה, (כלומר בני הזוג מזדווגים אך ורק אחד עם השני), ויש מינים שאף שומרים אמונים לאורך כל חייהם. הם אינם מתאמצים בבניית קנם, ועושים להם משכן בחלל מזדמן או בקנים נטושים של עופות אחרים. הביצים מוטלות במרווחי זמן של ימים אחדים, והנקבה דוגרת על כל אחת מהן במשך כ-30 יום. הזכר אחראי על אספקת המזון, ולעיתים יוצא לשחר לטרף כעשר פעמים ביום. חודשים מעטים לאחר בקיעתם, הגוזלים מסוגלים לצאת מהקן ולטפס על עצי הסביבה, אך נשארים זמן מה בקרבת הוריהם עד שהם בשלים לצאת לחיים עצמאיים.
אף על פי שהם מרכיבים את אחת מקבוצות בעלי החיים המועילות ביותר לאדם, שכן הם מווסתים את אוכלוסיות המכרסמים הפוגעות ביבול, מינים רבים נותנים תחת סכנת הכחדה. גורמי הסיכון העיקריים הם הרס בתי גידול, הנובע בין היתר מכריתת יערות בהם חיים מרבית המינים, ושימוש בחומרי הדברה, אותם סופגים המכרסמים המהווים חלק נכבד מתפריטם של מינים רבים.
רקע תרבותי.
מציורי המערות של האדם הקדמון ועד ציוריו של ואך גוך, דורסי הלילה תפסו חלק לא קטן בקשר בין האדם והעופות. הם היוו מקור לאמונות רבות, שונות ומנוגדות ככל שיהיו, והיו המושא לאגדות עם נבדלות לא פחות. תרבויות היו בעלי יראת כבוד אליהם והעריצו אותם, בזו וזלזלו בהם, החשיבו אותם לחכמים וטיפשים, הקנו להם מעלות רפואיות, קישרו אותם אל מזג האוויר ואף אל מעגל החיים של הלידה והמוות, וראו בהם אמצעי למעשי כשפים או כקסם עצמו. דמויותיהם תוארו על מטבעות, ספלים ופסלים, הם היוו נושאים לשירה וספרות, והופיעו בציורים רבים ואף כעצמים בקברי מומיות.
תרבויות אחדות ראו בהם אותות טובים, ואחרים ראו בהם אף יצורים הנערצים על ידי אליליהם, משורריהם וסופריהם, מלומדיהם וזקני עמם. תכונה נפוצה במיוחד המיוחסת לדורסי הלילה היא החוכמה, שקושרה אליהם על ידי תרבויות רבות. בניגוד לתכונה טובה זו, ולעיתים אף במקביל לה, בפולקלורים אחרים נתפשו דורסי הלילה כאות המבשר על רעות באות וקרבות, או כיצורים האוהבים להוליך שולל, לתעתע ולהפעיל אשליות. למשל, אמונות טפלות רווחות בכל רחבי העולם הן תפקידם של דורסי הלילה כשליחי המוות, המבשרים על מותו המתעתד של אדם, כנשמתו צמאת הנקמה של לוחם שנהרג, וכמכשפה מכונפת החוזה עתידות או חוטפת ילדים. משוער כי אלו היו אחת מקבוצות העופות הראשונות שלכדו את תשומת לבם של בני האדם הקדומים, והפנו אותה ליצירת אמונות טפלות, מיתולוגיות וכו'. הסיבה לכך היא ככל הנראה השילוב של אורח חייהם הלילי, תעופתם השקטה, עיניהם הגדולות, ראשם המסתובב כמו לא היה מחובר כלל לגוף, וקריאותיהם המשונות והמסתוריות באמצע הלילה, שלא דומות כלל לקולותיהן הנעימים של הציפורים.
כדוגמה לאמונות היכולות להתעורר מהיתקלות עם דורסי לילה, אפשר לבחון את המקרה התנשמת הלבנה. סיבה אפשרית לסיפורי רוחות ושדים הרודפים מבנים ישנים יכולה להיות הימצאות של תנשמת לבנה המקננת במבנה, שכן אם אדם נכנס אליו ומפחידה בטעות, היצור הלבן המתעופף במהירות נראה מעין רוח רפאים מרתיעה. בנוסף, בתנאי תאורה ובזוויות מסוימות נוצותיה זוהרות ובוהקות, כמין מראה המחזירה אור, מה שיכול להיות המקור לאגדות עם רבות מתרבויות שונות המספרות על אורות רפאים מרחפים, כגון האגדות על "will-o'-the-wisp" ו-"jack-o'-lantern" מאירופה. מאפיין נוסף של תנשמת זו הוביל קרוב לוודאי לאגדת עם נוספת, והיא הישות הנקראת באנשי במיתולוגיה האירית. על פי האגדה, הבאנשי מתחילה לצרוח ולילל בקול מזעזע המעביר צמרמורת בשומע אותו, כאות למותו הקרב של אדם. הסבר אפשרי הוא שצווחתה של התנשמת – הנשמעת לרבים כקול לא טבעי וגורמת חלחלה לחלק מהאנשים השומעים אותו בפעם הראשונה – יצר במוחם של אנשים שהתהלכו בלילה סיפורי אימה שונים.
בתרבויות האדם הקדמון.
תיעוד אמנותי של דורסי לילה קיים כמעט מראשית האמנות הפרהיסטורית, בציורי המערות של דרום-מערב צרפת מהתקופה הפלאוליתית העליונה. מערת שׁובֶה, בה נמצאו ציורי המערות הקדומים ביותר שנתגלו (30,000-32,000 שנים לפני זמננו), מתואר ינשוף בעל ציצות אוזניים, ככל הנראה ינשוף עצים או מין אוח כלשהו. במערת שלושת האחים , נמצא ציור שנחרט על אחד מקירותיה ומתוארך לכ-20,000 עד 15,000 שנים לפני זמננו ומתאר זוג אוחי שלג וצאצאיהם. תיעוד זה מצביע שתפוצת עוף זה בעבר כללה אזורים דרומיים יותר יחסית להווה.
דורסי לילה הופיעו גם בציורי המערות ואומנויות הסלע של האבוריג'ינים האוסטרליים באזור נהר ויקטוריה (Victoria River).
בתרבויות אירופה.
בסיציליה, השעיר המצוי נחשב כשליחו של המוות, וקריאתו בסמוך לביתו של אדם חולה מודיעה על פטירתו בתוך שלושה ימים, ואצל הארמנים דורסי הלילה קושרו אל השטן. עם זאת, בחלק אחר של אירופה נטען כי השפעת יכולה להתרפא באמצעות שמיעת המייתו של דורס לילה, או לפחות את רוב תסמיניה. גם באנגליה, אמונה טפלה נפוצה קישרה את התנשמת הלבנה אל המוות, ואם עפה היא ליד חלונו של אדם שנפל למשכב, זה האחרון ימות תוך זמן קצר. אמונה טפלה נוספת מארץ זו ייחסה לה יכולת לחזות את תנודותיו ההפכפכיות של מזג האוויר – אם נשמעה צווחת, משמע סערה או מזג אוויר קר מתקרבים, ואילו אם נשמעה צווחת במהלך מזג אוויר רע, משמע שקט עומד בפתח. מנהג עתיק – שאף התקיים עד המאה ה-19 – היה למסמר תנשמת לבנה מתה לדלת הבית כדי להרחיק מחלות איומות. כמו כן, הריגה של פרט שני ותלייתו באסם תגן על הרכוש והיבולים מנזקי הטבע. על אף כל הנאמר, בחלק מאזורים הצפוניים באנגליה זהו מזל טוב לראות דורס לילה. אצל הקלטים, דורס הלילה סימל את השאול. אנשי אטרוריה העתיקה היה קשור לאל החושך. בגרמניה ילד הנולד כאשר דורס לילה קורא יחווה חיים לא שמחים. באירלנד, דורס לילה שהתעופף דרך חלון הבית היה חייב להיהרג, שכן אם יצא ייקח את מזלו של הבית יחד איתו. גם בפולקלור הפולני המוות והמזל הרע מקושר איתם, ונאמר כי אישה שמתה רווקה הופכת ליונה, בעוד אישה שמתה נשואה הופכת לדורס לילה, וכי קריאתם של דורסי לילה מסמלת רעות באות. חוואים מטרנסילבניה נהגו לגרש דורסי לילה משטחם על ידי הליכה בעירום סביב שדותיהם.
בצרפת דורסי הלילה הוערכו כל כך עד שחלקם כונו כדוכסים, ביניהם ינשוף העצים הנקרא "Hibou moyen-duc" (בתרגום חופשי: ינשוף דוכסי בינוני") והאוח המצוי הנקרא "Hibou grand-duc" או "Grand-duc d'Europe" (בתרגום חופשי: "ינשוף דוכסי גדול" ו"הדוכס הגדול של אירופה" בהתאמה). באזור Brittany האמינו כי דורס הלילה הנראה בדרך לקציר מסמל מזל טוב. לעומת זאת, שמה הצרפתי של התנשמת הלבנה הוא "effraie", שמקורו בפועל "effrayer" שמשמעותו "להפחיד". כמו כן, בעיר בורדו חל מנהג בו זרקו מלח לאש כדי לבטל את קללתו של דורס הלילה. אמונה טפלה טענה כי כאשר אישה הרה שומעת את קריאתו של דורס לילה, זהו סימן שברחמה בת. בחבל לורן, רווקות היו יוצאות ליער וקוראות לדורסי הלילה שיעזרו להם למצוא בעלים. במתילוגיה הרומנית, חוטאים שהתחרטו עולים לגן עדן במסווה של אוח השלג. קריאתו של דורס לילה בווילס נחשבה כסימן לכך שנערה לא נשואה איבדה את בתוליה, ואם שמעה אותה אישה ההרה כשהיא נמצאת לבדה, סימן שילדה יהיה מבורך. במיתולוגיה הוולשית, Blodeuedd קוללה על ידי דוד בעלה והפכה לינשוף, ולא יכלה להראות את פניה לאור יום, שכן ציפורים אחרות מתקיפות אותה.