אלפרד וינר (גרמנית Alfred Wiener; 16 במרץ 1885, פוטסדם – 4 בפברואר 1964, לונדון) היה עיתונאי וחוקר יהודי-גרמני אשר הקדיש חלק ניכר מחייו לחקר פשעי הנאצים. וינר ידוע בעיקר בזכות העובדה שצפה את הסכנה הגלומה בנאציזם, וייסד אוסף שנודע לימים כאוסף וינר. האוסף שמור מאז 1980 בספריית וינר לחקר התקופה הנאצית והשואה באוניברסיטת תל אביב.
קורות חיים.
וינר נולד בפוטסדאם בשנת 1885. בגיל 3 עברה משפחתו לגור בעיירה ליד פוזנן, קרוב לגבול עם פולין, וכשהיה בן 11 חזרו לפוטסדאם, שם סיים את לימודיו בתיכון בגימנסיום ויקטוריה האוונגליסטי (Evangelische Victoria-Gymnasium). בגיל 18 החל ללמוד לימודי דת בברלין בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות, אך ויתר בסופו של דבר על מסלול ההכשרה לרבנים. הוא החל ללמוד מזרחנות, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין. ב-1907 נסע למזרח התיכון מטעמי בריאות, וניצל את שהותו שם כדי לטייל באזור וללמוד עליו. כאשר חזר המשיך את לימודיו באוניברסיטת ברלין, וסיים לבסוף את לימודיו בשנת 1913. בשנת 1915 הוא גויס לצבא הגרמני ונלחם במלחמת העולם הראשונה. הוא זכה לעיטור צלב הברזל על פועלו, ולאות סהר הברזל שהוענק למי שלחם במזרח הקרוב.
בזמן רפובליקת ויימאר מצא וינר עבודה בתור מזכיר באגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית, שם הפך במהרה לאחד החברים הבולטים. עד עזיבתו את גרמניה ב-1933 נשאר וינר בתפקיד בכיר באגודה. וינר זיהה את הסכנה הגלומה בתנועות הימין הקיצוניות בגרמניה כבר בשנת 1925. ב-1926 ערך ביקור בארץ ישראל מטעם האגודה, ובעקבותיו כתב ספר על האזור הכולל מידע על ההתיישבות הציונית. ב-1928 ייסד את "לשכת וילהלמשטראסה" (Büro Wilhelmstrasse) שתיעדה את הפעילות הנאצית בגרמניה ופרסמה חומר אנטי-נאצי עד שנת 1933. באותה שנה נמלט וינר מגרמניה הנאצית לאמסטרדם, ושם, יחד עם ד"ר דוד כהן מאוניברסיטת אמסטרדם, ייסד את "המשרד היהודי המרכזי למידע" (אנגלית Jewish Central Information Office, בראשי תיבות: JCIO), שהיה לימים לאוסף הקרוי על שמו. ב-1939 עקר וינר עם האוסף ללונדון.
במשך רוב שנותיה של מלחמת העולם השנייה שהה וינר בארצות הברית, עסק באיסוף חומר ועבד בשירות ממשלות ארצות הברית והממלכה המאוחדת. ב-1945 הפך את מרכז המידע לספרייה ולמרכז מחקר.
בשנת 1955 הוענק לווינר "צלב השירות הפדרלי" (Bundesverdienstkreuz), העיטור האזרחי הגבוה ביותר שהוענק בגרמניה המערבית.
וינר נפטר בלונדון בשנת 1964.
בשנת 1997 יצאה לאור ביוגרפיה של וינר, מאת בן בארקו (Barkow).
קישורים חיצוניים.
אתר ספריית וינר באוניברסיטת תל אביב
וינר (פירושונים)
ביל פילקצ'וק
ויליאם "ביל" פילקצ'וק (באנגלית: William Bill Pilczuk נולד ב-14 בספטמבר 1971) הוא שחיין עבר אמריקאי. אלוף עולם שהתמחה במשחה ל-50 מטר חופשי.
ביוגרפיה.
פילקצ'וק נולד בקייפ מיי פוינט, ניו ג'רזי. הוא למד באוניברסיטת אובורן, אלבמה והתאמן בהדרכתו של המאמן הראשי דייוויד מארש.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו במאר דל פלאטה, ארגנטינה בשנת 1995 זכה פילקצ'וק במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי אחרי המנצח פרננדו שירר מברזיל ולפני בן ארצו השיאן העולמי טום ג'אגר. אותה שנה הוא זכה גם במדליית כסף באוניברסיאדה שנערכה בפוקואוקה, יפן במשחה ל-50 מטר חופשי אחרי פרננדו שירר ולפני בן ארצו ג'ייסון רוזנבאום.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 1997 זכה פילקצ'וק במדליית זהב ביחד עם ריקרדו בוסקה מפוארטו ריקו במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.42 שניות לפני בן ארצו דייוויד פוקס (22.69 שניות).
אלוף עולם.
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 זכה פילקצ'וק במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.29 שניות לפני אלכסנדר פופוב שסיים במקום השני (22.43 שניות) ובמקום השלישי השחיינים ריקרדו בוסקה מפוארטו ריקו ומייקל קלים מאוסטרליה (22.47 שניות). בשלב המוקדמות הוא שחה תוצאה של 22.70 שניות ועלה מהמקום הרביעי לשלב הגמר.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בסידני, אוסטרליה בשנת 1999 זכה פילקצ'וק במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.52 שניות אחרי המנצח ברנדון דדקינד מדרום אפריקה (22.06 שניות) וגארי הול ג'וניור בן ארצו (22.26 שניות).
תודרה
תודרה (שם מדעי: "Sisymbrium") הוא סוג צמח ממשפחת המצליבים (Brassicaceae) חד-שנתי, דו-שנתי או רב-שנתי, קירח או שעיר. בעל גבעול זקוף ועלים שסועים-מנוצים, לעיתים דמויי כינור או תמימים. התפרחת היא אשכול. פרחי הצמח גדולים או קטנים. עלי-הגביע זקופים או מפושקים, שניים מהם דמויי שק בבסיסם. עלי-הכותרת כאורך הגביע או ארוכים ממנו, צבעם על פי רוב צהוב. ישנם שישה אבקנים. עמוד העלי קצר, בראשו צלקת בלתי מחולקת או מחולקת לשתי אונות. הפרי הוא מעין תרמיל ארוך, צר, גלילי או פחוס, נפתח בהבשלה. הזרעים ערוכים בטור אחד.
בארץ צומחים שבעה מינים של צמח התודרה:
לקריאה נוספת.
נעמי פינבורון-דותן, אבינועם דנין, 'המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל', הוצאת כנה, ירושלים תשנ"א.
מדיניות רווחה בישראל
מדיניות הרווחה בישראל היא מכלול הפעולות הנעשות בישראל על ידי גופים ממשלתיים וציבוריים, כחלק מפעילות מכוונת של המדינה בתחום הרווחה. בנוסף להם יש גופים חוץ ממשלתיים (NGO) הפועלים בתחום הרווחה בלא שיקבעו מדיניות בנושא.
אספינג אנדרסון הציג במאמרו משנת 1989 ניתוח מפורט של מדיניות הרווחה בישראל.
מתקופת היישוב ועד אמצע שנות ה-70.
ההיסטוריה של מדיניות הרווחה הממסדית – ציונית בישראל החלה עוד בטרם קום המדינה, מתוך תמיכה סוציאלית של מוסדות היישוב במתיישבים היהודיים בארץ. תמיכה זו התמקדה בתחומי הבריאות והדיור, ונעשתה מתוך מטרה מוצהרת ומובהקת לתגבר את ה"עבודה העברית" בארץ, ולאפשר למהגרים להתחרות בפועלים הערבים. המהגרים היהודים, שעלו לארץ מתוך אמונה באידאולוגיה הציונית, היו מוכשרים פחות מאשר הפועלים הערבים בעבודת כפיים, ומורגלים ברמת חיים גבוהה בהרבה. בנוסף, הפועלים הערבים היו מבוססים בארץ ונהנו מתמיכה חמולתית האופיינית לחברה קדם – תעשייתית. גורמים אלו חברו כדי לאפשר לערבים לדרוש שכר נמוך בהרבה בעבור עבודתם, והייתה סכנה שהעלייה היהודית לא תצליח לתפוס אחיזה בארץ. הפתרון, כאמור, סבסוד נרחב של תנאי המחיה של הפועלים, סבסוד אשר מומן מכספי התרומות ודמי החבר של יהדות התפוצות, ובעיקר של יהדות ארצות הברית (שהייתה ברובה בעלת צביון ימני – ליברלי). מדיניות כזו, של סבסוד וחיזוק אלו אשר נתפסים כתורמים יותר לאינטרס הכללי, ובמקרה הישראלי לתהליך הבנייה של האומה והמדינה, היא מדיניות רווחה בעלת נטייה "שמרנית" ברורה, הן מבחינת הצדקתה הפילוסופית, והן מבחינת תוצאותיה המובילות לריבוד חברתי מונהג מדינה (לעומת הריבוד של השוק).
חשוב להבחין, עם זאת, כי כבר בשלב זה היה הבדל מהותי בין המדיניות כלפי היהודים הלא – פועלים, אשר בכל זאת נכללו במסגרת מוסדות הרווחה המתהווים, אם כי בתוך "מוסדות הסעד" המקומיים ולא בתוך המערכת האוניברסלית של ההסתדרות, לבין הערבים תושבי הארץ. באופן עקבי עם האידאולוגיה שהנחתה את המוסדות הציוניים הערבים פשוט לא היו חלק ממדיניות הרווחה כלל. המוסדות היהודיים הקפידו גם להימנע מהצעה של הבריטים למערכת משולבת, אפילו במחיר אובדן תמיכה כלכלית מהם. עד קום המדינה היו קיימות, אם כן, שלוש רמות שונות של רווחה: רווחה אוניברסלית מקיפה לפועלים יהודים, רווחה ליבראלית – שיורית ליהודים שאינם חברי מפא"י, ורווחה מועטה במימון וניהול בריטי לערביי הארץ. מערכת כזו נדמית כמתאימה למודל השמרני של אנדרסון, אך דומני כי בפיצול בין סעד לרווחה נעוץ גם הסבר לסטייה ממנו, שהחלה עם קום המדינה.
התפיסה המקובל במחקר עד סוף שנות השמונים, הייתה כי בשנותיה הראשונות של המדינה, הייתה מערכת הרווחה בעלת מאפיינים סוציאל דמוקראטיים ואוניברסליסטיים. נדמה שגם בקרב חלק מהציבור קיים תיאור, בין אם לחיוב ובין אם לשלילה, של עבר קולקטיביסטי וסוציאליסטי לעומת הווה ליבראלי ואינדיבידואליסטי . תפיסה זו משתלבת היטב עם חלק מהרקע התאורטי בדבר מדינת הרווחה, בעיקר עם זו אשר הוצגה לפני מאמרו של אנדרסון: ראשית, הדרך המקובלת למדוד באופן השוואתי את "רמתה" של מדיניות הרווחה הייתה להשוות את אחוז ההוצאה הציבורית מתוך כלל התוצר של המדינות השונות. לפי מדד זה הייתה מדינת ישראל ללא ספק בעלת מדיניות רווחה משמעותית ביותר עד סביבות אמצע שנות השמונים, מכיוון שרובו של ההון וההשקעות רוכזו בידי הממשל הישראלי ושלוחותיו. שנית, מדיניות רווחה ברמה גבוהה הוסברה מבחינת הכלכלה הפוליטית על ידי קיומן של מפלגות פועלים חזקות, ושל ארגוני עובדים חזקים ומגובשים. בישראל היה השלטון מאז קום המדינה (ואף לפני, במוסדות היישוב) עד 1977 בידיה של מפא"י – מפלגה אשר התיימרה לייצג את פועלי ארץ ישראל. הגוף החזק ביותר במשק בתקופה זו היה ה"הסתדרות" – ארגון עובדים.