בתש"מ, לקראת פינוי ימית, עבר עם משפחתו ליישוב עצמונה שבחבל. לאחר פינוי חבל ימית, עבר עם היישוב להקים את היישוב בני עצמון בגוש קטיף. בתקופת מגוריו בעצמונה שבגוש קטיף, שימש כר"מ במכינת עוצם, ולאחר מכן בישיבת ההסדר בשדרות.
בהמשך עבר עם משפחתו ביחד עם עוד משפחות מעצמונה ליישוב מורג, על מנת לחזק את היישוב שסבל ממציאות ביטחונית קשה.
לאחר שפונה ממורג במסגרת תוכנית ההתנתקות, עבר עם משפחתו בראש קבוצת משפחות ממורג ליישוב טנא עומרים שבהר חברון, שסבל מקשיי פיתוח. שם שימש כרב קהילה.
בתקופה זו היה ר"מ ובהמשך ראש ישיבה בישיבת הר שלום שעברה מחומש ליישוב מצפה אשתמוע. בתפקיד זה שימש עד פטירתו.
בשנת ה'תש"ף חלה בסרטן, בי"ט באב נפטר ונקבר בהר הזיתים.
משפחתו.
הרב אידלס היה נשוי ללאה לבית מרצבך, אחותו של הרב דן מרצבך שנהרג מאש חיילי צה"ל בהר חברון. להם 10 ילדים.
אגם פירס
אגם פירס (בנורווגית: Fyresvatn) הוא האגם החמישי בעומקו בנורווגיה, עומקו הוא 377 מטרים.
הוא ממוקם בנפת פירסדל, שבמחוז וסטפול וטלמרק בנורווגיה.
מחנה הפליטים ח'אן יונס
מחנה הפליטים ח'אן יונס (בערבית: مخيم خان يونس) הוא מחנה פליטים פלסטיני הנמצא מערבית לעיר ח'אן יונס וכ-2 קילומטרים מזרחית לחופי הים התיכון הדרומיים של רצועת עזה.
קיימת מחלוקת לגבי מספר הפליטים המתגוררים במחנה, אונר"א טוענת כי ב-2010 היו במחנה כ-72,000 פליטים פלסטיניים אך הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה טוענת כי כ-3 שנים לפני כן היא רשמה אוכולסייה של כ-37,705 פליטים בלבד.
היסטוריה.
מסיומה של מלחמת העצמאות הייתה העיר ח'אן יונס תחת שליטה מצרית עד שנת 1956. בזמן הכיבוש המצרי ברצועת עזה הקימו הרשויות המצריות מחנה פליטים ממערב ליישוב והושיבו את רוב הפליטים שם.
בנובמבר 1956 נכבש המחנה ויחד איתו גם העיר ח'אן יונס עצמה על ידי הצבא הישראלי, צה"ל כחלק ממלחמת סיני. במהלך הקרבות באזור התרחש טבח ח'אן יונס בו נהרגו כ-275 פלסטינים, בהם כ-140 פליטים מהמחנה.
בתחילת שנות ה-2000 החלה סוכנות הסיוע הפלסטיני, אונר"א לשקם את המחנה לאחר שניזוק מספר פעמים מתקיפות ישראליות כחלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני. עם זאת במהרה פורסם בתקשורת כי העבודות להקמת המחנה הופסקו לאור הסגר שהטילה ישראל על רצועת עזה, לאחר שארגון החמאס השתלט על השטח עם ניצחונו בעימות עם פת"ח שהתרחש ברצועה.
מפרץ באיה בלנקה
מפרץ באיה בלנקה (בספרדית: Bahía Blanca) הוא מפרץ בפרוביניציית בואנוס איירס שבארגנטינה, בין אזור הפמפס ולבין אזור פטגוניה. פירוש השם "באיה בלנקה" בספרדית הוא "מפרץ לבן", ושמו ניתן לו בגלל המלח המכסה את הקרקע שמסביב לחופי המפרץ. לחופי המפרץ שוכנת עיר בעלת שם זהה, באיה בלנקה.
המפרץ שוכן בים ארגנטינה, בסמוך לאוקיינוס האטלנטי, ולתוכו נשפכים נחל נפוסטה ונהר סאוסה צ'יקו . מלבד באיה בלנקה, שוכנות לחופי המפרץ גם הערים פונטה אלטה , חנרל דניאל סרי ואינחניירו וייט .
השם "באיה בלנקה" ניתן למקום על ידי פרדיננד מגלן, שביקר במקום בשנת 1520 במהלך מסע בשליחותו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (שהיה גם מלך ספרד בשם קרלוס הראשון). במקום גם שוכן בסיס של הצי הארגנטינאי בשם פוארטו בלגראנו.
שאריף ואכד
שאריף ואכד (נולד ב-1964; בערבית: شريف واكد) הוא צייר, מעצב גרפי ומאייר ספרי ילדים פלסטיני יליד נצרת.
ביוגרפיה.
ואכד נולד להורים שהגיעו לנצרת כפליטים מהכפר מג'דל. הוא מתגורר ופועל בחיפה, בנצרת ובסנטה ברברה, קליפורניה, ארצות הברית.
השכלה.
1983-1986: תואר ראשון באמנות ובפילוסופיה, אוניברסיטת חיפה.
עבודותיו.
יצירותיו של ואכד עוסקות בפוליטיקה במזרח התיכון, בדגש על הסכסוך הישראלי-פלסטיני תוך התמקדות באספקטים האלימים של הסכסוך, לעיתים תוך שימת דגש על הניגודיות שבין הנושא הטעון והאלים לבין אסתטיקה מוקפדת. עבודותיו מוצגות במוזיאון גוגנהיים בניו יורק, מוזיאון ישראל בירושלים, קרן שארג'ה (איחוד האמירויות), גלריית האומנות של קווינסלנד (אוסטרליה) וקרן לואי ויטון לאומנות בפריז.
פטמה בואושח'
פטמה בואושח' (בערבית: فاطمة بوساحة; 22 בינואר 1942 – 27 באוקטובר 2015) הייתה זמרת ונגנית מזוד תוניסאית.
ביוגרפיה.
פטמה בואושח' ביצעה מספר שירים כמו "Ya ami echiffour" (היי דודי הנהג) ו-Ya" karhebt Kamel" (היי המכונית של קאמל). היא נודעה בזכות השיר "Achchibani wassa (Laisse passer le Vieuxard)" אשר יצא לאור בשנת 1999. השיר האחרון שלה, "Trabek ghali ya Touness", (אבקך יקר, תוניס) הוא משנת 2012. בשלב מסוים נאסר לשדר להופיע בטלוויזיה התוניסאית כמו גם אמני מזוד אחרים. בואושח' נפטרה ביום שלישי ב-27 באוקטובר 2015 בביתה.
בסוף חייה, חולה בסרטן, היא מצאה עצמה לבדה מול מאבקה, והובילה את משרד התרבות לקחת על עצמו את הטיפול במסגרת תוכנית הסיוע שלה לאמנים.
עמותת כולן
What If (שיר של ג'ייסון דירולו)
What If (בעברית: מה אם) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר האמריקאי, ג'ייסון דירולו, מתוך אלבום הבכורה שלו, "Jason Derulo". השיר יצא לאור ב-26 ביולי 2010 על ידי חברות התקליטים בלוגה הייטסט, אסילום וורנר. השיר נכתב על ידי דירולו וג'יי. אר. רותם והופק על ידי רותם גם כן. הסינגל הגיע למקום ה-12 במצעד הסינגלים הבריטי.
וידאו קליפ.
הקליפ יצא לאור ב-12 ביולי 2010, בשידור חי בתוכנית הטלוויזיה, "The Official UK Top 40". הקליפ בוים על ידי איתן לדר. בקליפ, ניתן לראות את דירולו ובת זוגו, השחקנית לאורה אלכסנדרה גראו, עוברים לגור יחד. דירולו מתכנן להציע נישואין לחברתו באותו לילה. מאוחר יותר באותו הערב, חברתו של דירולו עוזבת לביולי לילי. במהלך הנסיעה, גראו התנגשה במכונית שמלפנים. דירולו, שהיה אז בביתו, שמע את ההתנגשות ורץ להציל את חברתו שלכודה במכונית. כאשר דירולו מגיע אל זירת התאונה, הסרטון קופא והזמן חוזר לאחור. הפעם, דירולו רואה את הפעם הראשונה בה השניים נפגשו. על מנת להציל את חייה של גראו בהווה, דירולו חולף על פניה של גראו ולא ניגש לדבר איתה. לאחר מכן, הקליפ חוזר להווה, וגראו ניצלת.
התוכנית התוניסאית התשיעית
התוכנית התוניסאית התשיעית הייתה מדיניות כלכלית שהופעלה על ידי ממשלת תוניסיה בין השנים 1996–2001 ומטרתה הייתה להגביל את יחסי סחר החוץ עם מדינות ערב והרחבת יחסים אלו עם מעצמות אירופאיות.
לשם יישום המדיניות נשיא תוניסיה, זין אל-עאבדין בן עלי, הקים את המשרד לשיתוף פעולה והשקעות בינלאומי ביוני 1992, ומינה את מוחמד גנוצ'י לשר בתפקיד זה. הממשלה החלה במשא ומתן עם בלגיה על מנת להגיע להסכם סחר חופשי בין המדינות, דבר שהושג רק שלוש שנים מאוחר יותר בשנת 1995. כחלק מהמדיניות החדשה, תוניסיה החלה להשתמש בשדה הגז הטבעי מיסקר שבין חופיה שלה לבין חופיה של איטליה, תוך הסכם שיתוף פעולה בין תוניסיה לאיטליה, צרפת ובריטניה. בשנת 1996, עם תאריך יישום התוכנית, 73% מסחר החוץ התוניסאי עבר להתקיים עם מדינות אירופה ורק 27% נותר בינה לבין מדינות צפון אפריקה. התוכנית הייתה למעשה חלק ממספר תוכניות שנועדו לקרב את תוניסיה אל המערב בזמן שלטונו של בן עלי.
התוצאות של המהלך היו חיוביות בראי הטווח הקצר: בשנת 1999, שלוש שנים לאחר החלת המדיניות על המשק, ירדה האינפלציה ב-2.7%. גם אחוז האבטלה הלך והתגמד: בשנת 1987, כאשר בן עלי תפס את השלטון בהפיכה צבאית, שיעור האבטלה עמד על 12%. עם זאת, מרגע החלת התוכנית הוא צנח ובשנת 2001 התקצץ במחצית. למהלך היו גם השפעות חברתיות. יותר הורים נהנו מרווחה גבוהה ועל כן אחוזי ההרשמה לבתי הספר צמחה ב-9%, מ-90% בשנת 1988 ל-99% מהאוכלוסייה בשנת 2001. גם תוחלת החיים גדלה משישים ושבע שנים בשנת 1988 לשבעים ושלוש שנים בשנת 2000. עם זאת, המהלך לא הוביל את תוניסיה לצאת מהחור החיצוני שפקד אותה. בשנת 1999 הייתה תוניסיה חייבת 11 מיליארד דולר לבנק המרכזי האירופי, זאת על אף שהוציאה בין 45% ל -50% מהתמ"ג ו-20% מרווחי הייצוא על תשלום חובות בלבד.
לבסוף הוחלט להפסיק עם מדיניות זו עקב לחצים ציבוריים על גדילת החוב וחידוש יחסים עם מדינות המזרח התיכון וצפון אפריקה.
רחוב השוהדא
רחוב השוהדא (בערבית: شارع الشهداء, "שארע א-שהדאא'" שמשמעו "רחוב השהידים"), הוא רחוב ראשי בעיר העתיקה של חברון, המוביל אל מערת המכפלה וממנה. החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, במסגרת היישוב היהודי בעיר, אוכלסו ביהודים מספר נקודות התיישבות לאורך הרחוב, בהן בית הדסה ובית שניאורסון, והוא קיבל גם את הכינוי "רחוב דוד המלך".
בעקבות טבח מערת המכפלה בפברואר 1994, סגרה מדינת ישראל את הרחוב לתנועת פלסטינים, וסגרה את השוק הסיטונאי המרכזי של אזור חברון, את תחנת האוטובוסים המרכזית ואת החנויות הערביות שהיו פתוחות אליו. ב-1997, בהתאם להסכם חברון, נפתח הרחוב מחדש לתנועת כלי רכב פלסטיניים. לאחר האינתיפאדה השנייה נסגר בשנית רובו של הרחוב לתנועת פלסטינים. הדרישה לפתוח את בתי העסק ברחוב עולה לעיתים קרובות במסגרת דיונים על הסכסוך הישראלי-פלסטיני בחברון.
היסטוריה.
היסטוריה מוקדמת.