ב-1606 נשכר בלונדון על ידי "חברת וירג'יניה של לונדון" להנהיג משלחת מסחר ומחקר להקמת יישוב על חופי מזרח צפון אמריקה, לפי זיכיון מאת ג'יימס הראשון, מלך אנגליה. ב-20 בדצמבר 1606 הפליגה המשלחת שמנתה 105 איש בשלוש ספינות. המשלחת הגיעה לחופי וירג'יניה באפריל 1607 וייסדה יישוב בשם ג'יימסטאון. מסמך רשמי של חברת וירג'יניה, שהותר לפתחו רק לאחר הנחיתה על החוף, מינה את סמית' למנהיג ומפקד המושבה. מחצית השנה הראשונה עברה על המתיישבים בקשיי הסתגלות עצומים, רעב ותמותה של 60 מתוך המתיישבים המקוריים. בינואר 1608 הגיעו עוד 100 מתיישבים, אך הבתים עלו באש ואת החורף נאלצו המתיישבים לעבור ללא מחסות. הם שרדו רק הודות לסיוע שהגישו להם אמריקאים ילידים (אינדיאנים) מקומיים, שאחת מהן היא פוקהונטס שהתפרסמה בעקבות מעשייה רומנטית לפיה מנעה מאביה הצ'יף לערוף את ראשו של סמית'. סמית' יצא לתור את החוף במטרה לאתר מקורות מזון ולשרטט מפות שלו. הוא הפליג צפונה לאורך מפרץ צ'ספיק והגיע לטווח של כ-3,000 מייל ימי מן המושבה בטרם שב אליה. בספטמבר 1608 נבחר סמית' לנשיא המושבה.
באפריל 1608 הגיעה אספקה ו-50 מתיישבים נוספים ובאוקטובר הגיעו 70 נוספים, בהם בעלי מלאכה גרמנים ופולנים ועמהם הנשים הראשונות. באותה עת החלו היתקלויות אלימות ראשונות עם האינדיאנים על רקע ניסיונם של המתיישבים לברא אדמות לצורך חקלאות.
באוגוסט 1609 כבר היו במושבה כ-500 איש. באוקטובר 1609 הפליג סמית' חזרה לאנגליה לאחר שנפצע מפיצוץ אבק שרפה. הוא לא שב עוד לוירג'יניה אך עמד בקשר רצוף עם מושליה, תומאס גייטס וסר תומאס דייל, גייס אנשי מקצוע ושכנע מועמדים להגר ולהתיישב במושבה החדשה.
ב-1614 שב סמית' לאמריקה, הפעם במטרה לחקור את חופי מיין ומסצ'וסטס. לאזור זה קרא סמית' "ניו אינגלנד". במסעו חזרה עבר ליד ברמודה ונלכד על ידי שודדי ים צרפתיים ליד האיים האזוריים ושהה בשבי כשנה. עם שובו פרסם את ספרו " A Description of New England". ב-1624 פרסם את הספר "The Generall Historie of Virginia, New-England, and the Summer Isles".
סמית' לא יצא עוד מאנגליה ונפטר בגיל 51.
בתרבות הפופולרית.
סמית' מוזכר בדרך כלל יחד עם פוקהונטס, למשל בשיר "Fever" ובסרט האנימציה "פוקהונטס". בשנת 2005 יצא הסרט העולם החדש, המתאר את סיפור חייו של ג'ון סמית.
סוחוי-35
משפט אוקלידס-אוילר
זהורית
זְהוֹרִית (בלועזית: וִיסְקוֹזָה; בצרפתית: Viscose, באנגלית: Rayon) הוא נוזל אורגני צמיג שמשמש בייצור סיב הזהורית (rayon) וצלופן. סיב הזהורית הוא סיב דמוי משי ומשמש לייצור חולצות, מכנסיים, מעילים ושאר אריגים.
היסטוריה.
הממציא הצרפתי אלרי דה שרדונה שהמציא גם את הסיב הסינתטי הראשון ייצר את הזהורית לראשונה בשנת 1891. שנה לאחר מכן שני המדענים הבריטיים שארל קרוס (Charles Cross) ואדוארד ביוון (Edward Bevan) רשמו פטנט על המצאה זו. בשנת 1896 הם הקימו את חברת British Viscoid Co. Ltd כדי לממש את התהליך ולהתחיל לייצר את הזהורית. בשנת 1917 הזהורית שימשה כבסיס לייצור הצלופן. בתחילת שנות ה-20, בגלל הביקוש הגובר לזהורית הייצור התרחב לרחבי העולם ויוצר בשש מדינות בהן ארצות הברית ויפן.
בשנת 1924 יוצר סיב הזהורית (rayon) ממנו החלו לייצר בגדים. במשך כל אותה תקופה הזהורית יוצרה מעצים. מדענים רבים ניסו לייצר את התאית ממולקולות סינתטיות אולם רק בשנת 1938 הצליחו בכך. מאז רוב הזהורית מיוצרת בצורה סינתטית.
ב-1958 הקים ישראל רוגוזין מפעל לייצור זהורית באשדוד שנסגר ב-1998.
תהליך ייצור.
בשלב הראשון מכניסים נסורת של עצים לנתרן הידרוקסידי למשך זמן. כאשר תקופת ההשריה של הנסורת בנתרן ההידרוקסידי תקבע את הצמיגות. ככל שהנסורת מושרית זמן רב יותר כך הצמיגות פוחתת. לאחר מכן משרים את התרכובת בפחמן דו-גופרי עד שנוצרת תאית צהובה בשם קסנטאט (xanthate). לאחר מכן משרים את התרכובת פעם נוספת בנתרן הידרוקסידי.
בגלל השימוש בתהליך הייצור בפחמן דו-גופריתי, שהוא חומר מזהם, וכן בשל חומרים מזהמים נוספים שנוצרים בתהליך, הצטמצם בשנים האחרונות היקף הייצור של הזהורית.
ויסקוזה
אלכסנדר זיסקינד מהוראדנא
הרב אלכסנדר זיסקינד מהוראדנא, מכונה מוהרא"ז (תצ"ט – י"ח באדר ב' תקנ"ד, 1794) היה רב ומקובל ליטאי מהמאה ה-18. התפרסם כאחד מגדולי הרבנים בדורו וכצדיק מיוחד במינו, ונודע בכינויו בעל יסוד ושורש העבודה על שם ספרו.
תולדותיו.
נולד בראזנאי לרב משה ולאמו מרת רבקה, מצאצאי רבי מרדכי יפה "בעל הלבושים", שהיה מאבות משפחתו. רוב ימיו חי בעיר הוראדנא.
למד תורה אצל הרב אריה לייב הלוי אפשטיין בעל ה'פרדס', וכן היה תלמיד חבר לרבי משה איויער. סירב לשמש במשרת רבנות רשמית או בכל משרה אחרת, בשל ענוותנותו ורצונו לא להיבטל מלימוד תורה, והימנעות ממחלוקת. לצורך מחייתו עסק במסחר דרך עראי. גם את זרעו אחריו הזהיר בצוואתו
נוהג היה לעסוק בגמילות חסדים עם עניים, ואף היה לווה כסף מגבירים עשירים לצורך כך. חיבב את ארץ ישראל, ואף שלא זכה לעלות אליה בעצמו, היה מסתובב לאסוף כסף עבור יושבי הארץ. באחד ממסעותיו לעיר המבורג שבגרמניה לשם מטרה זו, נתפס ונאסר למשך תקופה של שנה וחצי, בשל העבירה הכרוכה בהעברת כספים ממדינה למדינה. ולאחר השתדלויות רבות שוחרר ממאסרו, אך המשיך בקיבוץ כספים ושליחתם לארץ ישראל. אף בצוואתו כתב: .
נהג בהנהגות פרישות רבות, כמו טבילה במקוה ולבישת בגדי לבן בשבת קודש
בספרו היסודי "יסוד ושורש העבודה" מודגש רבות חשיבות העניין של מסירות נפש למען שמו יתברך ולמען קיום מצותיו כדי לעשות נחת רוח ליוצרנו ובוראנו, כאשר לדבריו מצווה זו היא "עבודה אחת פרטית ונשגבה מאוד", שאפשר לקיימה גם במחשבה ולא רק במעשה.
פטירתו וצוואתו.
נפטר בשנת 1794, בצוואתו ביקש להיקבר כשהוא עטוף בטלית כשרה, בניגוד למנהג המקובל לפסול את ציציות הטלית שבה עוטפים את הנפטר. הרב דניאל מהורדנה, מורה ההוראה המקומי נשאל וענה, שאף על פי שבכל נפטר אחר היה מורה שלא לקיים את צוואתו בניגוד למנהג, אך מפני כבודו של הנפטר הוא נאלץ שלא להתערב. לפי הסיפור, נפסלו הציציות לבסוף כאשר הסתבכו בדבר מה בשעת הקבורה ונתלשו.
כן ביקש שלא יספרו עליו דברי שבח, ושיקיימו בו ארבע מיתות בית דין.
על פי צוואתו שתי מצבות הוצבו לו אחת לצד מראשותיו ואחת לצד מרגלותיו, ונחרת עליהן מפנים: "אלכסנדר זיסקינד, במו"ה משה, הנולד מהאשה רבקה, עובד השם יתברך".
הערכת רבני דורו.
הגר"א אמר עליו: "רבי אלכסנדר זיסקינד גדול כספרו, וספרו גדול כמוהו"
החוזה מלובלין אמר שגילו לו משמיא, "שחשוב מאוד אצל הקב"ה סדר התנהגותו של הצדיק היסוד ושורש העבודה וגודל תמימות לבבו לפני ה', כי הוא היה מתנהג תמיד באמונה, ובהשגחה פרטית בכל ענייניו"
רבי נחמן מברסלב אמר עליו שהיה חסיד לפני החסידות.
צאצאיו.
כפי שמספר בצוואתו היו לו "בנים רבים, אך לא זכיתי לגדלם".
אמנם כפי הנכתב בצוואתו וכפי המקובל היו לו שלשה בנים: אריה ליב, משה ויוסף. אריה ליב, שנקרא ע"ש רבו אריה לייב הלוי אפשטיין, התפרסם לימים ברוב צדקתו, והמשיך בדרכו של אביו ב"קלויז" שהוקם על שם אביו בהוראדנא. נפטר בכ"ב סיון תקצ"א.
זיקתם של צאצאיו אליו, הסתמנה בשם המשפחה שאותו נשאו: ברא"ז, שפירושו, בראשי תיבות, בני רבי אלכסנדר זיסקינד.
בין צאצאיו: רעייתו של רבי זלמן סנדר כהנא שפירא ובניה רבי אברהם דב כהנא שפירא רבה של קובנא ובעל שו"ת דבר אברהם, ורבי יעקב כהנא שפירא בעל שו"ת נאות יעקב, ההיסטוריון יוסף קלוזנר והסופר עמוס עוז.
קטלין רייטר
קטלין רייטר (באנגלית: Kathleen Reiter; נולדה ב-7 בספטמבר 1988) היא זמרת קנדית-ישראלית, זוכת העונה הראשונה של The Voice ישראל.
רקע.
קטלין רייטר נולדה וגדלה בקנדה להורים ישראלים. היא גילתה את אהבתה למוזיקה בגיל 8, כאשר הופיעה בחתונה של בת דודתה. רייטר למדה עברית עוד לפני שלמדה אנגלית, ומגיל צעיר, הגיעה עם משפחתה בכל קיץ לחופשות בישראל. האיש שדחף אותה לעסוק במוזיקה היה סבה המנוח, אשר זמרתו בבית הכנסת השפיעה על כל חייה ושירתה. הייתה סולנית בלהקת "Soul of Sam", שהקימה ונקראה על שם סבה, סם.
בגיל 15 השתתפה בתחרות השירה "ג'ואיש איידול" שארגנה הקהילה היהודית במונטריאול וזכתה במקום הראשון. בשנת 2006, כאשר הייתה בת 17, נרשמה רייטר ל"כוכב נולד" הקנדי, אבל לא עברה את שלב האודישנים. במאי 2012, אמרה רייטר לעיתון "ישראל היום" כי תהליך המיונים של תוכניות מהסוגים האלו הוא חסר כבוד, ומלגלג על משתתפיו.
קריירה.
לאחר ביקור בישראל בקיץ 2011, היא החליטה לעלות לישראל, ולנסות לפתח בה קריירה כזמרת. רייטר ניגשה לאודישנים של התוכנית The Voice ישראל של "רשת", התקבלה לנבחרת של שרית חדד, בלטה בין מתמודדי התוכנית וניצחה בגמר התוכנית.
לאחר זכייתה, רייטר השתתפה בפסטיגל 2012, וביצעה בו את השיר "אל תתעסקו איתי!".
בסוף 2012 הוציאה רייטר סינגל ראשון מתוך אלבומה הראשון, "כלום לא עוזר לי". השיר היה ללהיט והגיע למקום הראשון במדיה פורסט. באותה שנה זכתה בתואר "זמרת השנה" בטקס נבחרי הילדים.
רייטר השתתפה בקדם-אירוויזיון 2013 בחצי הגמר הראשון, עם השיר "עד אליי". היא העפילה לשלב הגמר, אך הודיעה על פרישתה ממנו, בטענות של משוא-פנים מצד שופטי התחרות.
ביוני 2013, הוציאה את הסינגל "No Place To Be" מתוך אלבום הבכורה. ביולי, שרה את השיר הפותח של טקס פתיחת המכביה התשע-עשרה "אנחנו מאמינים" לצד הכנרת מירי בן-ארי.
באוגוסט 2013 הוציאה סינגל נוסף, "Colourful". ב-2013 ביצעה רייטר את "אז מה", שיר הנושא של הסדרה עממיות.