תוך כדי הלימודים הקימה להקה בשם "כבוד אחרון". הלהקה הופיעה במשך שנתיים עד לפירוקה. לאחר מכן החלה להפיק מוזיקה עם המפיק המוזיקלי יובל רוזין. ביחד הפיקו את אלבומה הראשון "צבא של מכשפות". האלבום יצא בשנת 2018. רוב שירי האלבום עוסקים בנושאים פמיניסטיים ומביעים התנגדות לפטריארכיה ומרד בתפקידי מגדר, והם הושמעו בתחנות הרדיו, גלגלצ, רדיו תל אביב, 88FM, כאן גימל ואחרות. שדרנית גלגלצ נעה ארגוב הכתירה את האלבום כפריצת השנה לשנת 2018. האלבום קיבל ביקורות מפרגנות בעיתונים הארץ, מעריב וכלכליסט ונכנס לרשימת חמשת אלבומי השנה של תשע"ח ב"ישראל היום".
באוגוסט 2019 הוציאה שחם סינגל "דניאל. ה", קאבר לשיר "דניאלה" של שלומי שבן, שנתן את רשותו לשנות את המגדר של השיר. בשירו של שבן, הגבר מדבר על אישה ואילו בשירה של שחם, אישה מדברת על הגבר. המטרה הייתה לעשות ניכוס לשיר מיזוגני ולהפוך אותו לשיר פמיניסטי.
בפברואר 2020 יצא אלבום הופעה בשם "לייב בסלון", הופעה חיה שהתקיימה בסלון ביתה כחלק מפסטיבל ספוט בסלון, פסטיבל בהפקת עיריית תל אביב.
באפריל 2020 כחלק מפרויקט "זיכרון אחר" של רדיו הקצה, פרויקט של ביצוע מחודש של שירי זיכרון של אמני אינדי ששחם הייתה אחת ממפיקותיו, ביצעה את השיר "שם באבן", שביצעה במקור מזי כהן, חידוש בעברית לשירה של קייט בוש.
השיר "לא לצאת מהעיר", שאותו כתבה, הלחינה ושרה, יצא במסגרת פרויקט "מנגינות לשעת חרום" שיזמה יחד עם המוזיקאית נומקה (נועם סדן), ומורכב כולו משירים שנכתבו במהלך הסגר הראשון בתקופת הקורונה. בפרויקט שותפות, בין היתר, אביגיל קובארי, פלורה, אלה רונן, ספיר וולך ואחרות.
שחם גם הקליטה והפיקה את הפודקאסט "חייבת שוקולד דחוף" שיצא באפריל 2020, עוסק בהתמודדות עם הפרעות אכילה.
במאי 2021 יצא אלבומה "אחרונים על החוף" שממנו יצאו שלושה סינגלים, "למבורגיני", "פתית שלג" ו-"ביקור בגן החיות". הסינגלים הושמעו בתחנות הרדיו.
בנוסף על פעילותה המוזיקלית כותבת שחם טורים אישיים וכתבות במדור "יחסים" של אתר ynet.
באוקטובר 2021 הופיעה בפסטיבל אינדינגב ומגזין המוזיקה קולומבוס, הכתיר את הופעתה כאחת מעשר ההופעות שאסור להחמיץ בפסטיבל.
משה מבוטריל
רבי משה בן יצחק מבוטריל (הרמ"ב, ה'ק"ן – ה'ר' לערך, 1390 – 1440) היה מחכמי ומקובלי ספרד שהתגורר בצנטירל שבספרד. הוא חיבר מספר ספרים העוסקים בקבלה.
קורות חייו.
נולד לרב יצחק מבוטרל מצנטירל שבספרד, בספריו מזכיר את רבו 'רבי יעקב ספרדי'.
בנו הוא רבי ליאון בוטרל. נכדו הוא רבי משה בוטרל הרופא.
הרמ"א בספרו תורת העולה כותב בשמו:
בפירושו לספר היצירה כותב רבי משה שאדם שרוצה לשאול שאלת חלום, עליו לצום יום אחד, לטבול במקוה, ולשמור את כל בגדיו וסדיניו בנקיות, וכן ינקה את ביתו מכל לכלוך ומכל ריח רע, ולא יחשוב על דבר אחר מלבד שאלתו, ויאמר פסוקים ושמות מסוימים שמפרט שם, וכן השבעות למלאכים ספציפיים.
הטענות נגדו.
בקרב החוקרים, הועלו טענות שונות נגדו, מזיופים שונים בספריו, ועד טענות שרבי משה הכריז על עצמו כמשיח.
בפירושו לספר יצירה מזכיר רבי משה 27 חיבורים שאינם נזכרים במקומות אחרים. דבר זה עורר את החוקרים, שניסו לבדוק האם אכן ספרים אלו היו קיימים.
כך למשל התבטא שי"ר לאור ממצאים אלו:
כראיה לכך שהחשיב את עצמו כמשיח, מביאים את מה שכתב רבי משה באחד ממכתביו:
פח שמיטה
פח שמיטה הוא מנהג שבו משתמשים בפח אשפה מיוחד לפירות שביעית, פירות שגדלו בארץ-ישראל בשנה השביעית וקדושים בקדושה מיוחדת.
מקור המנהג.
כתוב בתורה , וחז"ל דרשו . לאדם אין בעלות על פירות שביעית, אלא רק זכות להשתמש בהם לאכילה. בפרט, אין לו זכות להפסיד (לאבד) אותם. איסור זה כולל גם שאריות, כל עוד הן ראויות למאכל אדם. כך למשל, אם אדם אכל חצי פרי, ואינו רוצה לאכול את החצי השני, אסור לו להשליך את החצי הנותר לפח-האשפה הרגיל, כי פרי הנזרק לפח נעשה בזוי ומאוס ואינו ראוי עוד למאכל אדם. גם קליפות רכות, כגון של תפוחים, מלפפונים, גזר וכו', עדיין ראויות למאכל אדם, ולכן גם אותן אסור להשליך לפח-אשפה רגיל. עם זאת, מותר להניח את השאריות במקום נקי, גם אם בסופו של דבר יירקבו.
משום כך, יש הנוהגים להחזיק פח-אשפה מיוחד לשאריות של פירות שביעית. דואגים שהפח יישאר נקי, ומשליכים לשם את כל השאריות. פח זה נקרא "פח שמיטה".
חלופות.
כאמור, השימוש בפח שמיטה אינו חובה, וניתן לקיים את המצוות הקשורות לקדושת הפירות גם בדרכים אחרות:
פרנץ פייטה
פרנץ פייטה (במקור פישל-Fischl, בהונגרית: Fejtő Ferenc; בצרפתית: François Fejtő, נג'קניז'ה, 31 באוגוסט 1909 – פריז, 2 ביוני 2008) היה יהודי-הונגרי-צרפתי - זוכה פרס סצ'ני - היסטוריון, מבקר, סופר, פובליציסט סוציאל-דמוקרטי.
ביוגרפיה.
מוצאו.
פרנץ פייטה נולד במשפחה יהודית. סבו מצד אביו, פיליפ פישל דובר הגרמנית הוזמן כטיפוגרף מצ'כיה להונגריה בשנת 1849. משנת 1854 הפך למדפיס של העיתון פסטר לויד שיצא בפשט בשפה הגרמנית. בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19 עבר לנג'קניז'ה, לבית הדפוס של יאקאב מרקברייטר. את בית הדפוס רכש בשנת 1864 לאחר שהתחתן עם בת הבעלים, עם פרידריקה מרקברייטר. הוא ייסד את שבועון החינוך הציבורי, החברתי והכלכלי "זאלה" (Zala) בשנת 1873, שהפך מאוחר יותר ליומון פוליטי. לאחר מותו, בנו לאיוש, יליד 1871 (אביו של פרנץ פייטה), המשיך לנהל את בית הדפוס, את הוצאת הספרים הליברלית, ושל הבונים החופשיים ופרסם את העיתון. בשנת 1918 הוא מכר את בית הדפוס ואת העיתון, שמר רק על המסחר בספרים ובנייר ועבד כעיתונאי. הוא גורש בשנת 1944 למחנה השמדה ומת ברכבת לאושוויץ.
סבו וסבתו מצד אמו היו דוברי שפת אם הונגרית, בשם בוניהאדי, ועברו מקישקרש (Kiskőrös) לזאגרב, שם אמו של פייטו נולדה. הילד פרנץ היה רק בן חמש כשאמו נפטרה מסרטן. אז אחות אביו עברה לזאגרב; אחותו נאדה גדלה אצל הסבים והסבתות מצד האם, ואילו אחיו אדוארד (אדי) בן השנה גדל אצל אחות אביהם שעברה לזאגרב כאמור. אביו נישא בשנית בשנת 1920. אמו זו גידלה את פרנץ, יוליאנה (יולצ'י) וחיזקה בעיקר את אהבתו למוזיקה של פייטה.
נעוריו.
הוא סיים את בית הספר היסודי בחלקו בזאגרב ובחלקו בנג'קניז'ה; שם סיים גם את לימודיו התיכוניים ואת בחינות הבגרות עם תוצאות מצוינות בשנת 1927. הוא רצה להמשיך את לימודיו הגבוהים במכללת אטווש בבודפשט, אך לא התקבל עקב סעיף הנומרוס קלאוזוס שהגביל את קבלת מספר היהודים למוסדות להשכלה גבוהה. לבסוף נרשם לפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת פץ', והתמקד בהונגרית - צרפתית - גרמנית. הוא התנצר לדת הקתולית בשנה הראשונה שלו באוניברסיטה. רייטה לקח חלק בפעילות אגודת בטשאני שהוקמה בפקולטה: הוא כתב שירים, אחר כך סיפורים קצרים ומסות (חיבורים עיוניים). מכאן נבעה ידידותו עם גרנדפייר אמיל קולוז'ווארי. דרך היכרותו עם בחורה באוניברסיטה התחילה התעניינותו בנושאים חברתיים ובחייהם הקודרים והקשים של הפועלים.
משנת 1929 בבודפשט למד הונגרית, היסטוריה ספרותית ולימודי גרמנית באוניברסיטת פטר פאזמאני. היו לו עמיתים בפקולטה למדעי הרוח כמו לאסלו רייק, פטר מוד, קארוי אולט, בלה סאס. הוא הצטרף לפעילותה של אגודת מיקלוש ברטה שכבר נותרה לגמרי תחת השפעת השמאל. הוא הכיר את אטילה יוז'ף דרך אחד מחברי האגודה, איתו התיידד כחבר קרוב. השקפותיו של המשורר נתנו לו את הדחיפה האולטימטיבית להצטרף לקומוניסטים הבלתי חוקיים.
זמן קצר לאחר כתיבת מאמר בעיתון שמאל הוא נעצר יחד עם כמה ממקורביו במכללה; הוא הוכה ועונה מספר פעמים. הובא לבית המשפט באוקטובר 1932, שם הואשם בכך שהקים והוביל קבוצה מרקסיסטית והפיץ עלונים עם תוכן חתרני. הוא נידון בערכאה הראשונה לשנה, לאחר ערעור העונש הופחת מעשרה חודשים ל-25 יום (אותו זמן שבילה בכלא עד אז). לאחר שחרורו, הוא כבר לא יכול היה ללמוד באוניברסיטה או ללמוד בכלל; הוא התפרנס ממתן שיעורים בשפה הגרמנית ומחונכות.
פייטה לא הפך לחבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה ולא במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, אלא - כשהתרחק מהרעיונות הקומוניסטיים - משנת 1934 הפך לחבר פעיל בעיתון היומי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, נפסבה, ובכתב העת העיוני שלה, סוציאליזם. בנוסף, תחת שם בדוי ארנה פילפ, כתב באופן קבוע מאמרים, היסטוריה ספרותית ומחקרים ביקורתיים בכתב העת ניוגט וב"עידן הטרנסילבני". בין נושאי מחקרים הבקורתיים נכללים אלדוס האקסלי, דייוויד הרברט לורנס, תומאס מאן, אוסוואלד שפנגלר והמשורר אטילה יוז'ף.
ב-13 בפברואר 1938 הופיע מאמר שלו בנפסבה שכותרתו הייתה "שיחות במאקו", שמתח ביקורת על מדיניות הממשלה הפרו-גרמנית והגיע למסקנה כי "האיכרים ההונגריים מתנגדים יותר לדמגוגיה הנאצית מאשר מעמד הביניים". למחרת נעצר, נשפט שוב ונידון ל"שישה חודשי מאסר "בגין הסתה למלחמת מעמדות". הוא ערער, אך כאשר נודע לו דרך מכריו כי הוא יוגלה וייכלא ללא קשר לפסק הדין עזב את המדינה ועבר לבירת צרפת דרך יוגוסלביה, איטליה ושווייץ.
בגלות.
הוא הגיע לפריז עם האישורים של העורך הראשי אילש מונוש, כך מאביב 1938 הוא היה כתב מאושר של נפסבה בפריז. עזיבתו עוררה ויכוח ער בקרב סופרים עממיים לבין ה"עירונים" (פייטה היה אחד מהאחרונים).
בפריז הוא פגש נציגים בולטים של חיי האינטלקטואל הצרפתיים השמאליים ומהגרים (אגון ארווין קיש וכו') ומהגרים הונגרים. בין אלה שהשתייכה למעגל החברים שלו בסביבות הזמן הזה היו: לאיוש הטווני, ברטלן הטווני, לאסלו דורמאנדי (מקודם: אנגל), ארתור קסטלר, ג'ורג' פאלודי, אנדראש הבשי (מקודם: הופמן), שאנדור גרבאי ומיהאי קארואי.