בשנת 2019 רכשה קבוצת דנאל 51% מרשת "עיניים".
גוואיאסמין
ברונכיטיס
יחידת מחסני חירום
יחידת מחסני חירום (בראשי תיבות: ימ"ח) היא יחידה צבאית שתפקידה העיקרי ארגון ותחזוקה של הציוד המיועד ליחידת מילואים בעת גיוס חירום של חייליה.
יחידות מחסני חירום קיימות גם במדינות אחרות שבהן מתקיים מערך של כוחות מילואים, אך החלוקה בין הציוד הנשמר במחסנים אלה ובין הציוד שחייל המילואים שומר בביתו, משתנה לפי החוקים והנורמות במדינות השונות. לדוגמה, בשווייץ חייל המילואים מחזיק בביתו את כל הציוד האישי, פרט לנשקו האישי, ובמחסני החירום נמצא רק הציוד היחידתי.
תחזוקה מתאימה של הציוד ביחידות מחסני החירום ושמירה על מלאים של ציוד, לפי הצרכים הצפויים, משפיעים על יכולתן של יחידות הצבא להתארגן במהירות ולפעול ביעילות בשעת חירום.
בשנת 2018 הימ"ח היה במרכז דוח האלוף בריק ובו טען האלוף על חוסר בכח אדם וחוסר מוכנות בימחים.
אופניים ממונעים
אופניים ממונעים הם אופניים הניתנים להפעלה גם באמצעות מנוע, בנוסף על הדוושות. המנועים משמשים לצורך סיוע ותגבור כח הרוכב בעת הרכיבה. המנועים הנפוצים ביותר לצורך זה הם מנוע חשמלי, או מנוע בעירה פנימית, אשר יכול לפעול באמצעות בנזין או גז. השילדה של אופניים ממונעים דומה לזו של אופניים ללא מנוע אך מאסיבית יותר על מנת לתמוך במשקל והביצועים הדינמים הגדולים יותר. במדינות מסוימות נדרש רישיון נהיגה רשמי לצורך רכיבה על אופניים ממונעים או על דגמים מסוימים שלהם, שהם בעלי הספק וביצועים מעל מינימום מסוים שנקבע בתקנות.
ניקרגואה נגד ארצות הברית
הרפובליקה של ניקרגואה נגד ארצות הברית של אמריקה הוא תיק שהתנהל בשנת 1986 בפני בית הדין הבינלאומי לצדק על רקע תמיכת של ארצות הברית בלוחמי הגרילה הקונטראס במלחמתם נגד ממשלת ניקרגואה ועל מיקוש נמליה של המדינה. בית הדין קבע כי ארצות הברית הפרה את המשפט הבינלאומי ופסק שתשלם פיצויים לניקרגואה, אך ארצות הברית סירבה לשלם ובסופו של דבר ניקרגואה ויתרה על דרישתה.
סמכות בית הדין.
סמכותו של בית הדין מותנית בהסכמת המדינה הנתבעת. על פי סעיף 36(2) לחוקת בית הדין, מדינה רשאית להודיע מראש על הסכמתה לסמכות בית הדין, ותחול אם המדינה התובעת בעצמה הסכימה לסמכות. הן ארצות הברית והן ניקרגואה הודיעו על הסכמתן לסמכות בית הדין (ארצות הברית ב-1946, ניקרגואה ב-1929).
עם זאת, ארצות הברית טענה שלבית הדין אין סמכות לדון בתביעה, בהסתמך על הסתייגות שהיא צירפה להסכמתה. על פי ההסתייגות, ההסכמה להתדיין בפני בית הדין אינה חלה על סכסוכים הנוגעים ליישום אמנות רב-צדדיות, אם ההכרעה עשויה להשפיע על מדינות שאינן משתתפות בהליך (במקרה זה, איסור השימוש בכוח והזכות להגנה עצמית על פי מגילת האומות המאוחדות). בית הדין קבע כי ההסתייגות הזו אכן מונעת התדיינות על פי מגילת האו"ם, כיוון שדיון זה עשוי להשפיע על אל סלוודור, אך הוא אינו מנוע מלדון בסכסוך בהתאם למשפט הבינלאומי המנהגי וככל שהוא נוגע לאמנת הסחר הדו-צדדית בין ניקרגואה לארצות הברית.
ארצות הברית טענה כי ישנה זהות בין האיסור המשפט המנהגי לבין האיסור בסעיף 2(4) למגילת האומות המאוחדות, ועל כן לא ניתן להעלות על הדעת כי בית הדין יוכל לשקול את חוקיותו של השימוש באמור בכוח צבאי מבלי לדון בסעיף 2(4) למגילת האומות המאוחדות. אלא שכאמור, דיון זה אינו בסמכותו של בית הדין בשל ההסתייגות. בית הדין קבע שלאיסור השימוש בכוח במשפט המנהגי יש קיום בנפרד מהאיסור שבמגילת האו"ם, ולכן יש לו סמכות לדון בטענה על הפרת האיסור גם נוכח ההסתייגות.
בעקבות החלטה זו סירבה ארצות הברית להמשיך להשתתף בהליך. בנוסף לכך היא משכה ארצות הברית את הסכמתה להישפט בפני בית הדין (לאחר 40 שנות הסכמה).
טענות ההגנה של ארצות הברית.
טענת ההגנה המהותית של ארצות הברית, שהסתפקה בטיעונים בכתב ולא הופיעה בפני בית הדין, הייתה כי מעשיה נעשו לאור התקפה מזוינת של ניקרגואה כנגד אל סלוודור ובמסגרת זכותה של אל סלוודור להגנה עצמית קולקטיבית. כמו כן, ארצות הברית טענה כי ניסתה "למתן" את צעדי הקונטראס.
בית הדין דחה טענה זו בקביעה כי הגם שמעשיה של ניקרגואה היוו הפרה של עיקרון אי ההתערבות והאיסור על שימוש בכוח, הם לא נחשבו כתקיפה מזוינת שמצדיקה צעדי הגנה עצמית (כנדרש בסעיף 51 למגילת האומות המאוחדות). על כן, טענת ה"הגנה עצמית הקולקטיבית" לא עומדת לזכות ארצות הברית.
בית הדין קבע כי במדה שאל סלוודור ראתה בעצמה מותקפת על ידי ניקרגואה הייתה צריכה להכריז על כך. כמו כן, צעדי הגנה עצמית קולקטיבית יכולים להיות מופעלים אך ורק לבקשת מדינה שהותקפה, ולא כיוזמה עצמאית של מדינה שלישית.
פסק הדין.
בפסק הדין, שניתן ביוני 1986, קבעה דעת הרוב של 12 שופטים שארצות הברית הפרה את מחויבותיה תחת המשפט המנהגי הבינלאומי לא להשתמש בכוח כנגד מדינה אחרת, לא להתערב בענייניה, לא לפגוע בריבונותה, לא לפגוע בסחר הימי השלו ובניגוד למחויבויותיה תחת סעיף XIX של אמנת הידידות, המסחר והניווט בין הצדדים שנחתמה במנגואה (בירת ניקרגואה) ב-21 בינואר 1956.
בית הדין קבע כי ארצות הברית צריכה לפצות את ניקרגואה בגין פעולותיה הבלתי חוקיות. ארצות הברית מסרבת לשלם, ומנעה באמצעות זכות הווטו קבלת החלטות בעניין זה על ידי מועצת הביטחון. העצרת הכללית של האומות המאוחדות קראה לארצות הברית בהחלטה לא מחייבת, לקיים את פסק הדין.
Softly, as I Leave You
Softly, as I Leave You הוא אלבום מאת הזמר האמריקני פרנק סינטרה, זהו אלבום האולפן ה-42 של סינטרה וה-15 היוצא בחברת ההקלטות רפרייז רקורדס. האלבום יצא בשנת 1964.
האלבום היה ניסיונו הראשון של סינטרה בסגנון הרוק אנד רול. בשירים Softly, As I Leave You," "Then Suddenly Love," ו "Available", שילב סינטרה כלים מוזיקליים האופייניים לרוק אנד רול, קלידים, מערכות תופים וקולות רקע דבר שמיזג בין סגנון הפופ הקלאסי לסגנון הרוק אנד רול.
שאר האלבום היה אוסף של שירים שלא נכנסו לאלבומים אחרים, מהקלטות מוקדמות מתחילת שנות ה-60, השירים עובדו בידי מארגנים שונים ומנצחים שונים, מה שנתן חוסר אחידות בולט בחלקו השני של האלבום.
שיר הנושא של האלבום היה אחד מארבעה ניסיונות של סינטרה לשחזר את הצלחתו של ידידו הטוב דין מרטין בשיר, "Everybody Loves Somebody", שהגיע למקום הראשון במצעדים האמריקאי והבריטי.
זכריה בן ברכיה
המשחקים הפאן-ערביים
המשחקים הפאן-ערביים הם אירוע ספורט רב ענפי בו מתחרות נבחרות מרחבי העולם הערבי. המשחקים הראשונים נערכו בשנת 1953 באלכסנדריה שבמצרים. המשחקים היו אמורים להיערך אחת לארבע שנים, אולם אי בהירויות פוליטיות וכלכליות גרמו למשחקים להיערך באופן מצומצם הרבה יותר. נשים החלו להשתתף בתחרות בשנת 1985.
הרעיון למשחקים עלה בזמן משחקי הים התיכון הראשונים שנערכו באלכסנדריה, על ידי אחמד טוני שהיה חבר הוועד האולימפי הבינלאומי, ואכן ראש הליגה הערבית אישר ובירך על כינון המשחקים.
תחרויות הספורט.
באליפות האחרונה התקיימו 33 אירועי ספורט הנערכים במשחקים, כאשר מחשיבים את כל סוגי תחרויות האתלטיקה כאירוע אחד.
הנשים מתחרות באותן תחרויות כמו הגברים, מלבד השינויים הרגילים בריצות במהלך האתלטיקה. ריצת 3000 מטר, ריצת משוכות ל-100 מטרים, הליכה של 10 קילומטרים, והפתלון במקום קרב רב.
טניס שולחן, הרמת משקולות ואתלטיקה.
שאר-פיי
יתד נאמן
יתד נאמן הוא יומון חרדי-ליטאי המזוהה עם מפלגת דגל התורה. העיתון יוצא לאור החל מ-1985 והוא העיתון בעל שיעור החשיפה הגבוה ביותר במגזר החרדי בימי חול.
היסטוריה.
בתחילת שנות ה-80 נתגלעו חילוקי דעות בתוך אגודת ישראל, בין הסיעה הליטאית לבין הסיעות החסידיות, ובראשן חסידות גור ('הסיעה המרכזית') ששלטה ב"אגודת ישראל". לאחר שלא ניתנה לדעותיהם של הרב אלעזר מנחם מן שך הסמכות העליונה בזמנו בקרב הציבור החרדי הליטאי, והרב יעקב ישראל קניבסקי ("הסטייפלר") במה מספקת לדעתם ביומון של אגודת ישראל, המודיע, הורה הרב שך, בשנת 1985, על הקמת יומון חדש, שנועד לשמש במה לציבור הליטאי. עורכו הראשון של העיתון, הרב שמואל חסידה, נתן לעיתון את השם "יתד" - יהדות תורה דת. את תוספת המילה "נאמן" הציע ה"סטייפלר". "יתד נאמן" החל להופיע ב-12 ביולי 1985 (כ"ג בתמוז תשמ"ה).
מו"ל העיתון הוא חברת יתדות ת.ש.מ.ו. הוצאה לאור ופרסומים בע"מ, הנמצאת בשליטתה של עמותת יתדות תשמ"ו להחדרת ערכי היהדות.
הרב שך שימש סמכות עליונה של "יתד נאמן" והעיתון שימש במה לקו ההשקפתי שהוביל. במקביל, מינה הרב שך ועדת רבנים שהיא תהיה הסמכות הרוחנית כלפי צוות העיתון וציבור הקוראים. הרכב חברי הוועדה כלל, בין היתר, את הרבנים משה אהרן ברוורמן, צבי פרידמן, שמואל דויטש, נתן זוכובסקי, יוסף ישראלזון וחיים שאול קרליץ. לאחר פטירת הרב שך, בשנת 2001, היה הרב יוסף שלום אלישיב למנהיג הבולט של הציבור הליטאי בישראל ולסמכות העליונה של מפלגת "דגל התורה". במקביל טענו אנשי הרב אהרן יהודה לייב שטינמן שהמערכת מתייחסת בחוסר כבוד לרבם ולרבנים אחרים החלוקים על הקו האידאולוגי של המערכת. בעקבות זאת, במרץ 2008 החל לצאת עיתון יומי מתחרה בשם יום חדש. העיתון פסק מלצאת כעבור כמה חודשים.