עקרון זה מוצג בשני מישורים, הראשון - קונפליקט אלים בין היהדות לנצרות, המתבטא בחטיפת הגיבור, חטיפתה של הנערה רחל מרגנסבורג, הגזרות שמטיל האפיפיור על היהודים וגורלה של קהילת מגנצא במסע הצלב. המישור השני הוא הצגת עליונותם המוסרית של היהודים על פני הנוצרים, והצגת הנצרות כדת רדודה וחסרת מוסר, ניגוד זה בא לידי ביטוי בכמה נקודות בסיפור, לדוגמה, במהלך שליחותו מטעם האפיפיור גרגוריוס השביעי הגיע פליקס לבמברג, הוא ניצל את שהותו במקום כדי לבקר במנזר בו גדל ולנסות להתחקות אחר מוצאו, בשיחה עם אב המנזר אומר לו הלה כי ילדים רבים מובאים למנזר ואנשיו לא מתעניינים למוצאם ומקבלים את כולם בשווה על מנת לחנכם, אולם מוסיף כי לדעתו אביו של פליקס־אלחנן הוא דמות רמת מעלה המבקש לשמור בסוד את דבר לידתו של בנו, בדברים אלו רומז להמן למוסר הלקוי של אנשי הכנסייה ושל החברה הנוצרית כולה. במקום אחר מתאר להמן את תככי החצר ומציג לקורא את הרושם כי ראשי הכנסייה אינם נאה דורשים ונאה מקיימים אלא מטיפים לחיי מוסר וצדק בעוד הם עצמם שרויים בבערות ונעדרי מוסר בסיסי. אלחנן ההומני מוצג כתקבולת ניגודית לדמותו של טומס החשוך שאפילו לא חש חרטה על מעשיו, גם מינויו של טומס לתפקיד בישוף בא להציג את הרדידות של הנצרות, בדת כה רדודה ומושחתת ניתן למנות גם לכהונה בכירה אדם מושחת וחסר מצפון.
בניגוד לנצרות, היהדות מוצגת כדת עמוקה ומלאת תוכן, חייו של האפיפיור ויקטור השלישי מתוארים כמשמימים וחסרי סיפוק, לעומת חייו של רבי אלחנן המתוארים כחיי אושר, להמן שם דגש על העומק שבתורה היהודית מול האמונה הנוצרית כשהוא מדגיש שעל אף כשרונותיו של אלחנן והעובדה שהוא טיפס בסולם הכמורה במהירות, הוא נאלץ להשקיע ולעמול בתורה רבות עד שזכה לתואר 'חבר'.
גרסת מעשה שעשועים.
גרסה זו יוצאת דופן וחריגה משאר הגרסאות, בכך שהיא כתובה בערבית־יהודית, והמעשה מיוחס לבנו של רבי שמעון קיירא.
מקורות האגדה.
חוקרים רבים מצביעים על מקורות שונים להתפתחות האגדה, ישנם חוקרים הרואים בצרופם יחד של כמה מהמקרים את הבסיס להיווצרות האגדה.
פרשת אנקלטוס השני.
רקע היסטורי.
משפחת פיירלאוני נוסדה על ידי יהודי רומי מומר בשם , משפחה זו עמדה בראש סיעת קרדינלים בוותיקן והייתה יריבתה של משפחת פרנג'יפאני, המתיחות בין המשפחות הגיעה לשיא עם מותו של האפיפיור הונוריוס השני בפברואר 1130, כל אחת מהמשפחות פעלה להכתרת אפיפיור אחר, בעוד סיעת הקרדינלים שנשלטה בידי משפחת פרנג'יפאני בחרה בקרדינל גרגוריוס פפרסקי לאפיפיור אינוקנטיוס השני, בגיבוים של מלכי צרפת ואנגליה ושל קיסר גרמניה, הסיעה שבראשות משפחת פיירלאוני בחרה בקרדינל פייטרו פיירלאוני לאפיפיור אנקלטוס השני. על אף התמיכה הרחבה שקיבל אינוקנטיוס ממנהיגי אירופה, זכה אנקליטוס לתמיכה באיטליה ובסיצליה, מכח תמיכה זו החזיק אנקליטוס על מושבו בכס האפיפיור בוותיקן עד למותו בשנת 1138.
מקור אפשרי לאגדת האפיפיור היהודי הוא בפולמוס האפיפיורות בשנים אלו ובטיעוני הצדדים. שני הצדדים התאמצו להשחיר את דמות יריביהם, ותומכיו של אינוקנטיוס נתלו במוצאו היהודי של אנקליטוס כדי להציגו כמי שלא ראוי לכהן בתפקיד האפיפיור.
חוקרים רבים מצביעים על פרשה זו כמקור אפשרי להתפתחות אגדת האפיפיור היהודי.
רבי שמעון הגדול ממגנצא.
מן המעט הידוע לנו על רבי שמעון הגדול עולה כי הוא שימש כשתדלן של קהילת מגנצא. ידוע כי אכן היה לו בן בשם אלחנן, והוא חתם את שם בנו בכמה מפיוטיו, למשל ביוצר לראש השנה הנזכר לעיל. לאור האגדה, יש המשערים כי בנו זה השתמד, וכי השתמדותו זו הביאה ליצירת האגדה.
שלוש השפות.
מעשיית שלוש השפות היא סיפור פולקלור אירופאי המספר על ילד שהורחק מבית הוריו ונעשה אפיפיור. מספר חוקרים עומדים על זיקה עמוקה בין מעשיה זו ובין אגדת האפיפיור היהודי, וטוענים שאגדת האפיפיור היהודי ינקה מוטיבים ממעשיה זו.
מקורות נוספים.
רבי יעקב בן יקותיאל.
שלום בארון טוען שהאגדה צמחה על רקע דמותו של השתדלן יעקב בן יקותיאל שנפגש עם האפיפיור בין השנים 1007–1010 והצליח להעביר גזרות מעל יהודי צרפת. ככל הנראה ביקש בארון למצוא דמות עם זיקה הדוקה יותר לאגדה, שכן על אף הידוע לנו על היותו של רבי שמעון הגדול שתדלן, אין בידינו שום תיעוד על פגישה שלו עם אפיפיור, בניגוד לרבי יעקב בן יקותיאל, שלפגישתו עם האפיפיור ישנם מספר מקורות.
התנצרות בנו של רבנו גרשום.
דוד פלוסר, מביא כי אחד מבניו של רבנו גרשום התנצר, וכותב שייתכן שהגרעין ההיסטורי של האגדה כלול בעובדה זו.
גרגוריוס השישי.
אברהם דוד טוען כי אגדת האפיפיור היהודי עומדת בזיקה עמוקה לתולדותיו של האפיפיור גרגוריוס השישי שהיה גם הוא בן למשפחת המומרים פיירלאוני ושימש כאפיפיור בתקופה קרובה יותר לזמנו של רבי שמעון הגדול, כשנה לפני מותו הוא הודח מתפקידו והוגלה לגרמניה, עובדה זו מקבילה לאגדה בגרסת מעשה בוך, על פיה ברח אלחנן לבית אביו במגנצא וברשותו ממון רב.
אלכסנדר השלישי.
גידמן מביא אפשרות שלפיה מושפעת האגדה מדמותו של האפיפיור אלכסנדר השלישי שעל פי עדויות היה נח ליהודים ואלה אף שימשו כמנהלי הכספים שלו, אולם גידמן עצמו מסייג את דבריו ואומר שככל הנראה לא הייתה לדמותו של אלכסנדר השלישי השפעה רבה על אגדת האפיפיור היהודי.
עקרב צהוב מצוי
מילת מתים
ביצוע ברית מילה לתינוק שנפטר בטרם הספיקו למול אותו כהלכה, היא מנהג יהודי מקובל ששורשיו בימי הגאונים. המנהג מופיע ב.
היסטוריה.
המקור הראשון למנהג זה נזכר דברי רב נחשון גאון סורא שכתב בתשובה שנוהגים בקהילתו לעשות ברית מילה לתינוקות שמתו לפני יומם השמיני על הקבר, ללא כל ברכה, רבי יצחק אבן גיאת הוסיף וכתב בשמו, שנערים אלו קיבלו שמות עבריים, "כאשר ירחמו עליו בשמים, והמתים יקומו לתחייה, יהיה ידע בילד ההוא והוא יבחין באביו".
בספר אור זרוע הובא מכתב מאת רבי שלמה יצחקי למספר רבנים ברומא ושאל האם ראוי לבצע ברית מילה בתינוקות שמתו לפני שמלו. התגובה שקיבל סותרת את עצמה, טענה גם שזה לא מועיל, גם שזה בסדר וגם שזה אסור. שי ג'יי.די כהן סבור שהאיסור הוסף על ידי עורך מאוחר יותר.
תשובה זו התפרסמה בשל העובדה שנראה שרש"י שאל שאלה את חכמי רומא, אך אברהם גרוסמן ואחרים טענו שאין הוכחה שאכן כותב שאלה זו הוא רש"י, שמחה עמנואל שיער שכותב השאלה הוא רבי שמואל בן נטרונאי.
טעמים למנהג.
למנהג זה נתנו במהלך דורות מספר טעמים:
הלכה.
מכיוון שמתים פטורים ממצוות, תוקפה של פעולה זו היא מנהג ולא הלכה.
במילה זו אין פריעה ולא מברכים עליה.
יש לקבור את הערלה יחד עם התינוק, יש נהגו לקוברה מחוץ לארון ויחד עם סכין המילה, ויש שלא הקפידו על כך.
רבי גרשום הגוזר סבר שיש לבצע את הברית רק לתינוקים מחודש תשיעי.
רבי עקיבא איגר סבר שאם שכחו לבצע את המילה, פותחים את הקבר ומלין אותו.
ביקורת.
במהלך ההיסטוריה מנהג זה בוקר מכמה סיבות, אבן עזרא כתב, פרשנים אחרים תקפו את המנהג בהסתמך על מדרש שכתב שאברהם אבינו עומד בשערי גן עדן, ומסיר את הערלה מתינוקים אלו, רבי מנחם בן שלמה במדרש שכל טוב כתב אף הוא שאין צורך בפעולה זו.
הרמב"ם לא הביא מנהג זה בחיבורו משנה תורה.
החכם הקראי יהודה הדסי כתב שהיהודים הרבניים נוהגים למול את תינוקיהם המתים בנימוק שרק ככה יקום לתחיית המתים, ותקפם על כך בטענה שאין לזה מקור ומתים פטורים ממצוות.
בדתות אחרות.
מנהג זה בצורה דומה נהוג גם בדתות אחרות, רמי ריינר טען שאין זיקה בין המנהגים וכל אחד מהם התפתח בצורה עצמאית.
בנצרות.
הטבילה בנצרות היא חלק בלתי נפרד מהשתייכות האדם לכנסייה, כך בבשורה על-פי יוחנן אוגוסטינוס הקצין את דברים אלו וטען שאדם שלא נטבל שוהה בלימבו מעין גיהנם קל, בהמשך במאה השתים עשרה תומאס אקווינס ואחרים קבעו שמכיוון שמי שאינו טבול לא חטא, הוא נהנה מהאושר המובטח למי שלא חטא אך לא זוכה לאור האלוהי, חשיבותה של הטבילה הביאה לכך שבנצרות רבים נהגו לטבול תינוקים מתים.
באסלאם.
באסלאם מילה זו אינה נהוגה אך אבן קיים אלג'וזיה כתב, .
כיום.
כל חברות החברא קדישא מבצעות ברית מילה למתים שלא מלו בחייהם, ולתינוקות שלא הגיעו לגיל שמונה ימים.
ספורט לחימה
ספורט לחימה היא קטגוריה הכוללת מספר ענפי ספורט תחרותיים הכוללים קרב אחד על אחד. בענפי ספורט קרב רבים, מתחרה מנצח על ידי הכנעת היריב, על ידי השבתתו (תוצאה המכונה לרוב נוקאאוט) או על ידי צבירת נקודות, לרוב רק כאשר התנאים הקודמים לא התמלאו, אם כי ישנם ענפי לחימה שזו צורת ההכרעה העיקרית בהם. ספורטי לחימה קשורים הדוקות לאמנויות לחימה, וחלקם צאצאים ישירים של אמנויות לחימה. חלק מענפי הלחימה התפתחו בעקבות צניחת נחיצות אמנויות הלחימה במאות השמונה עשרה והתשעה עשרה, אך קיימים גם ענפי לחימה ספורטיביים עתיקים, לדוגמה פאנקרטיון בה התחרו במשחקים האולימפיים ביוון העתיקה, וגם סוגים שונים של היאבקות עממית, לדוגמה היאבקות בשמן זית.
ענפי קרב נפוצים כוללים איגרוף, קיקבוקסינג, היאבקות, סומו, סיף, אמנויות לחימה משולבות, כמו גם סוגים רבים של אמנויות לחימה מסורתיות שהפכו לספורט, כגון קראטה, סבאט, איגרוף תאילנדי, טאקוונדו, קפוארה, ג'ו ג'יטסו ברזילאי ועוד.