המספר המדויק של בניו אינו ידוע, אולם שניים מהם נזכרים לעיתים קרובות: אוטובולוס ופלוטרכוס השני. מאמרו של פלוטרכוס, De animae procreatione in Timaeo, מוקדש להם, ונישואי בנו אוטובולוס הם הסיבה לאירוע של אחת ממסיבות ארוחות הערב המתועדות ב"שיחת השולחן". אדם נוסף בשם סקולרוס נזכר במושגים שנראה שרומזים שהוא היה בנו של פלוטרכוס, אולם הדבר לא נזכר בשום מקום בפירוש. מאמרו על שאלות נישואין, המופנה אל אורודיקה (Εὐρυδίκη) ופוליאנוס, נראה כמדבר עליה כמי שהייתה לאחרונה דיירת בביתו, אך מבלי שניתן לדעת אם הייתה בתו או לא.
בשנים 66–67 לספירה, למד פלוטרכוס מתמטיקה ופילוסופיה באקדמיה של אתונה תחת אמוניוס.
בזמן כלשהו פלוטרכוס קיבל אזרחות רומית, כפי שמעיד שמו החדש, לוקיוס מסטריוס פלוטרכוס (Λούκιος Μέστριος Πλούταρχος). את שמו החדש לקח פלוטרכוס על פי המנהג הרומאי מהאיש הערב לאזרחותו, לוקיוס מסטריוס פלורוס, קונסול רומאי, שפלוטרכוס השתמש בו גם כמקור היסטורי לחיבורו "חיי אותו".
את רוב חייו חי בכירוניאה, והוא הוכנס בסוד טקסי המסתורין של האל היווני אפולו. במשך 30 השנים האחרונות לחייו, כיהן פלוטרכוס כאחד משני הכוהנים במקדש אפולו שבדלפי. על ידי כתביו והרצאותיו, פלוטרכוס הפך לאיש ידוע באימפריה הרומית, אולם הוא המשיך להתגורר במקום בו נולד והשתתף באופן פעיל בחיים הציבורים המקומיים, ואף כיהן כראש העיר. באחוזתו הכפרית, אורחים מכל רחבי האימפריה התקהלו לשיחות רציניות, שבראשן ישב פלוטרכוס בכיסא השיש שלו.
בנוסף לכהונתו בדלפי, כיהן פלוטרכוס גם כפקיד שלטון בכירוניאה, ובצעירותו ייצג את עירו במשלחות שונות לארצות זרות. פלוטרכוס החזיק במשרת הארכון בעיירת הולדתו, ועסק בכל ענייניה הקטנים של העיירה.
על פי הסודא, הלקסיקון ביוונית מימי הביניים, הקיסר טראיאנוס מינה אותו למושל (פרוקורטור) של איליריה. אולם רוב ההיסטוריונים חושבים שאין זה סביר, משום שאיליריה לא הייתה מחוז פרוקורטורי ופלוטרכוס ככל הנראה לא דיבר אילירית. על פי ההיסטוריון הביזנטי גאורגיוס סינקלוס (סביב 800 לספירה), בערוב ימיו של פלוטרכוס, מינה אותו הקיסר אדריאנוס לפרוקורטור של פרובינקיית אכיאה - משרה שהקנתה לו את הזכות ללבוש את הגלימות והעיטורים של קונסול בעצמו.
לפלוטרכוס היו ידידים ומכרים רבים. הוא נסע רבות באגן הים התיכון, ביקר במצרים ולימים הרצה ברומא תקופה ממושכת ורכש ידידים רבי-השפעה, שלהם הקדיש חלק מכתביו המאוחרים. הוא הוציא מתחת ידיו כמות ניכרת של כתבים, שחלק גדול מהם שרד עד ימינו.
סמוך לפינה הדרום-מזרחית של מקדש אפולו בדלפי, נמצאו פסל ראש ולוח עם כתובת הקדשה, שגם עליו היה פסל ראש - של פלוטרכוס. הלוח הוקם על ידי תושבי דלפי סביב שנת 125 לספירה. הכתובת אומרת: "אזרחי דלפי וכירוניאה הקדישו את זה לפלוטרכוס יחד, על פי הוראות האמפיקטיונה".
חיבוריו.
פלוטרכוס היה סופר פורה ומספר יצירותיו ששרדו והגיעו לידינו הוא כמחצית מסך כל כתביו.
הביוגרפיות.
"חיי הקיסרים הרומאים" מאוגוסטוס עד ויטליוס הם החיבורים הביוגרפיים הראשונים של פלוטרכוס. מבין אלה שרדו רק הביוגרפיות על גלבה ואותו. מתוך הביוגרפיות על טיבריוס ונרון שרדו רק קטעים אצל דמסקיוס ("חיי טיבריוס" בחיבור "חיי איסידורוס") ואצל פלוטרכוס עצמו ("חיי טיבריוס" בחיבור "חיי גלבה"). הביוגרפיות על קיסרים מוקדמים אלו פורסמו ככל הנראה תחת שלטון הקיסרים הפלאביים או בזמן שלטון נרווה (98-96 לספירה).
"חיי אישים" היא יצירתו המפורסמת ביותר. היא סדרה של ביוגרפיות של אישים נודעים מתולדות יוון ורומא העתיקה, המסודרות בזוגות כדי להאיר את מידותיהם המשותפות ואת מומיהם המשותפים של האישים המושווים. שרדו 23 זוגות כאלו, ובכל אחד ביוגרפיה של יווני לצד ביוגרפיה של רומאי. כמו כן שרדו ארבע ביוגרפיות ללא בנות-זוגן. היו היסטוריונים מאוחרים יותר שזלזלו בפלוטרכוס, אך עיקר עניינו לא היה בהיסטוריה אלא בבחינת השפעת האופי על חייהם וגורלם של אישים. חיבורו על חיי אלכסנדר הגדול, שנכתב כביוגרפיה מקבילה לזו על יוליוס קיסר, הוא אחד מחמישה מקורות שלישוניים על אודות הכובש המקדוני, ויש בו אנקדוטות ופרטים שלא מופיעים בשום מקור אחר. גם בתיאורו את נומה פומפיליוס, מלכה השני של רומא, ישנם פרטים מיוחדים לחיבור זה על אודות לוח השנה הרומאי. יחד עם חיי שנים-עשר הקיסרים של סווטוניוס, חיבורו של פלוטרכוס על יוליוס קיסר מהווה את התיאור העיקרי של פועלו של קיסר על ידי היסטוריונים עתיקים. חיבורו על חיי פירוס הוא חשוב מאוד מאחר שהוא התיאור העיקרי להיסטוריה הרומאית בתקופה שבין השנים 264-293 לפנה"ס, שלגביה לא שרדו כתביהם של דיוניסיוס מהליקרנסוס וליוויוס.
מוראליה.
שאר חיבוריו ששרדו קובצו בשם "מוראליה" (ענייני מוסר). זהו אוסף של 78 מאמרים ונאומים, הכולל דיונים בדת של רומא, את החיבור "על איזיס ואוסיריס" שהוא מקור מידע חשוב על מנהגי הדת המצרית, חיבורים על סוקרטס, על שחרור תבאי, על נשים אמיצות, על האינטליגנציה של החיות, "על אכילת בשר", מעט על פילוסופיה נאו-אפלטונית ותולדות מדע הכוכבים, מאמרים פילוסופיים יותר כמו דיון בשקיעת האורקל, ועוד.
החיבורים "אמרות של ספרטנים" ו"אמרות של נשים ספרטניות" (לצד חמש הביוגרפיות על אישים מספרטה), שמקורותיהם כבר נעלמו, מהווים את אחד המקורות העשירים ביותר להיסטוריונים של לקדמון. עם זאת, חיבורים אלה שנויים במחלוקת, מאחר שפלוטרכוס חי מאות שנים אחרי אותה ספרטה עליה הוא כתב, ואף על פי שהוא ביקר בספרטה בעצמו, רבים מהמנהגים עליהם הוא מדווח כבר נזנחו מזמן. עם זאת, פלוטרכוס חשוב ביותר כאחד המקורות העתיקים היחידים על החיים בספרטה.
בחיבור "על הזדון של הרודוטוס", פלוטרכוס מבקר את ההיסטוריון הקדום הרודוטוס על כל סוג של דעה קדומה וסילוף.
מספר מהדורות של המוראליה כוללות כמה חיבורים שכיום ידועים כפסאודואפיגרפיה. "פסאודו-פלוטרכוס" אחד אחראי על כל החיבורים הללו, אולם מחברם אינו ידוע.
את חיבורי ה"מוראליה" כתב פלוטרכוס לפני שהתמסר לכתיבת הביוגרפיות, אותן כתב במהלך שני העשורים האחרונים לחייו.
החיבורים במוראליה כתובים ביוונית, אולם נהוג להתייחס אליהם בשמותיהם הלטיניים.
השפעה.
לכתבי פלוטרכוס נודעה השפעה עצומה על הספרות האנגלית ועל הספרות הצרפתית. שייקספיר במחזותיו ציטט שוב ושוב מתרגומו האנגלי של תומאס נורת' לביוגרפיות של פלוטרכוס, ואף חיבר פרפרזות לסצינות שלמות משם. ראלף וולדו אמרסון הושפע מאוד מן ה"מוראליה". מישל דה מונטן שאב השראה ורעיונות מה"מוראליה" בכתיבת מסותיו. במסה "על ספרים" (ספר 2 פרק 10) כתב דה מונטן: "פלוטרכוס אחיד ויציב, מחזיק בדעות אפלטוניות נעימות ונוחות לחברה... חופשי כולו, משביע את רצונך ומשלם לך היטב". עם מעריציו נמנים גם ג'יימס בוזוול, בן ג'ונסון, ג'ון דריידן, ג'ון מילטון, פרנסיס בייקון, תומאס הובס ורוברט בראונינג.
השפעתו של פלוטרכוס ירדה במאות ה-19 וה-20, אולם היא נשארה טבועה ברעיונות הנפוצים לגבי ההיסטוריה היוונית והרומאית. אחד הציטוטים המפורסמים ביותר שלו נכלל באחת היצירות המוקדמות ביותר שלו: "עולמו של האדם נתפס בצורה הטובה ביותר דרך חייהם של האנשים שיצרו היסטוריה".
פלוטרכוס על היהודים.
על הדת היהודית.
פלוטרכוס הוא התושב היחיד של יוון גופא מבין המחברים היווניים והרומיים של תקופת הקיסרות הרומית, שהביע דעות על היהודים ודתם. טיפולו המפורט ביותר בדת היהודית נמצא בחיבורו "שיחות משתה" (במקור היווני Συμποσιακά; בלטינית "Quaestiones Convivales"), בתוך סימפוזיון שהוא מצטט, שבו עולה דיון על היהדות.
הימנעות היהודים מאכילת בשר חזיר.
במהלך הסימפוזיון, אומר אחד מאנשי השיח, למפריאס, אחיו של פלוטרכוס: "סבי נהג לומר בכל הזדמנות, בלעג על היהודים, שהבשר שהם נמנעים ממנו הוא הראוי ביותר". הדבר מעלה את השאלה החמישית בדיון: "אם היהודים נמנעים מבשר חזיר בגלל יראת הכבוד לחזיר או סלידה ממנו".
הסופיסט קליסטראטוס שואל את הנוכחים מה דעתם "על הטענה שזהו בדיוק הסוג היאה ביותר של בשר שהיהודים נמנעים מלאכול". פוליקראטס מסכים עם הטענה אך שואל: "האם הם נמנעים מאכילת בשר חזיר בשל סיבה של כבוד מיוחד לחזירים או מתוך תיעוב כלפיו? ההסברים שלהם עצמם נשמעים כמו דברי אגדה מוחלטים, אבל אולי יש להם סיבות רציניות שהם אינם מפרסמים".
קליסטראטוס טוען כי החזיר אכן "נהנה מכבוד מסוים בקרב אותו העם" ומוסיף כי "הוא אינו מגוחך יותר במראהו או גס באופיו מחיפושית זבל, תנין או חתול, שכל אחד מהם זוכה ליחס של קדוש מצד קבוצה שונה של כוהנים מצריים". קליסטראטוס טוען שהגישה היהודית נובעת מתוך כבוד והכרת תודה כלפי התפקיד שמילא החזיר בהיסטוריה של החקלאות, כפי שמודגם על ידי הניסיון של מצרים. הוא סבור "שהיהודים היו הורגים חזירים לו שנאו אותם...ואולם למעשה אסור ליהודים להשמיד חזירים באותה מידה שאסור להם לאוכלם. אולי זה הגיוני שהם יכבדו את החזיר אשר לימדם לזרוע ולחרוש, כשם שהם מכבדים את החמור אשר הוביל אותם לראשונה למעיין מים, אחרת, מישהו יאמר שהיהודים נמנעים מהארנבת מכיוון שהם אינם יכולים לאכול שום דבר כל כך מלוכלך".