סקיאפארלי ברחה ללונדון כדי להתחמק מנישואין לאיש רוסי עשיר שהיה מחזר עקבי שלה ושהתחבב על הוריה, על אף שלה לא היה עניין בו. שם, בעקבות משיכתה לכל הקשור בנפש וברוחניות, נכחה סקיאפארלי בהרצה על תיאוסופיה שניתנה על ידי ווילם דה וונדט. דה וונדט היה נוכל כריזמטי בעל שמות וכינויים רבים, ביניהם ווילהלם פרדריך וונדט דה קרלור. הוא טען שניחן ביכולות על-טבעיות, שהוא בעל מספר תעודות אקדמאיות ובנוסף הצליח להציג עצמו כבלש, פסיכולוג קרימינולוגי, רופא ומרצה. בעת תפקידו הקצר במופע וודוויל אף התייחס לעצמו כ-"הרופא המפורסם ד"ר ו. דה קרלור". סקיאפארלי נמשכה מיד לשרלטן הכריזמטי והזוג התארס יום אחד בלבד לאחר היכרותם בהרצאתו. זמן קצר לאחר מכן הם התחתנו בלונדון ב-21 ביולי 1914, כשהיא בת עשרים ושלוש והוא בן שלושים. דה קרלור ניסה להתפרנס על ידי האדרת שמו ויכולותיו העל-טבעיות שטען שבבעלותו, אך בפועל הזוג חי בעיקר מנדוניה ומקצבה שקיבל מהוריה העשירים של סקיאפארלי. סקיאפארלי עצמה סייעה לבעלה במזימותיו ועזרה לקדמן, עד שבשנת 1915 הם נאלצו לעזוב את אנגליה לאחר שבעלה גורש מהמדינה עקב הרשעתו בעיסוק בניבוי עתידות, דבר שהיה אז בלתי חוקי. כתצאה מכך, הם החלו לחיות כנוודים בין פריז, קאן, ניס ומונטה קרלו, עד שלבסוף עזבו לאמריקה באביב של שנת 1916.
הזוג עבר להתגורר בניו יורק, תחילה במלון בשכונת גריניץ' וילג', ואז בדירה בצד המערבי של הסנטרל פארק. בנוסף, דה קרלור גם שכר משרדים כדי להכיל את "לשכתו לפסיכולוגיה" החדשה, בתקווה להתעשר ולהתפרסם מעשייתו העל-טבעית וייעוציו. בכל העת הזו סקיאפארלי שימשה כעוזרת האישית שלו וביצעה עבודות פקידותיות, הכל כדי לזכות בתשומת לב, בפרסום ובתהילה. במקביל, דה קרלור היה תחת מעקב חשאי של לשכת החקירות הפדרלית, גם בגלל עיסוקיו המפוקפקים, אך בעיקר בגלל החשד שבסתר הזדהה ותמך בצד הגרמני, בזמן מלחמת העולם הראשונה. עד שנת 1917 הוא כבר היה מוכר לממשלה כתומך בולשביזם וקומוניסט פוטנציאלי, בין היתר בגלל היכרותו עם עיתונאים כמו ג'ון ריד. בניסיון לחמוק מהחקירה המתמדת הזוג נטש את ניו יורק והעתיק את מגוריו לעיר בוסטון ב-1918, שם המשיכו השניים בעסקיהם כרגיל. דה קרלור שלא היה זהיר בשיחותיו עם חוקר מהבולשת הפדרלית, הודה בתמיכתו הנלהבת במהפכה הרוסית ואף הודה בקשריו עם אנרכיסט ידוע לשמצה. זאת בעוד שסקיאפארלי הפלילה עצמה בכך שחשפה שלימדה איטלקים מהחלק הצפוני של בוסטון, את אמונת הבולשביזם והודתה שיש לה הידע להרכיב מטעני נפץ. האישומים נגד שני בני הזוג הוסרו מכיוון שסמכויות החוק הניחו שהודאות כאלו, שניתנו באופן כה חופשי ופזיז, הן יותר עדות לרדיפת פרסום וראווה מאשר עדות לאנשים המהווים סיכון ממשי לחברה.
מיד לאחר הולדת בתם, מריה לואיזה איבון ראדה, או בכינויה "גוגו", ב-15 ביוני 1920, עזב דה קרלור את סקיאפארלי שנשארה לבד לטפל בבתם התינוקת. כשהתבגרה, ככל שגוגו שאלה את אמה על אביה שנעדר מחייה, אמה ענתה שהוא מת. סקיאפארלי לא עשתה אף מאמץ לחפש את בעלה או להחזירו ואף לא הייתה מעוניינת לקבל ממנו תשלומי מזונות לה ולבתה. עוד בשנת 1921, כשגוגו הייתה בת שמונה עשר חודשים בלבד, היא אובחנה עם מחלת הפוליו, שהיוותה קושי ארוך טווח ומקור לחץ מתמיד לסקיאפארלי ולבתה. שנים מאוחר יותר, גוגו תיארה כיצד היא זוכרת שבילתה את ראשית חייה בגבס ועל קביים, ושבאותה תקופה גם אמה נעדרה במידה רבה מחייה. מהחשש שדה קרלור ינסה להשיג משמורת על גוגו, סקיאפארלי שינתה את שם משפתחה של בתה לזה שלה- סקיאפארלי, טרם חזרתן לצרפת בשנת 1922.
סקיאפארלי נשענה על תמיכתה הנפשית של חברתה הקרובה גבריאל "גאבי" בופה-פיקבייה, אשתו של הצייר מזרם הסוריאליזם והדאדא, פרנסיס פיקבייה, שפגשה לראשונה על ספינה במעברה אל ארצות הברית עוד ב-1916. לאחר נטישתו של דה קרלור, סקיאפארלי חזרה לניו יורק בשאיפה להתחיל מחדש בחסות העיר התוססת תרבותית. משיכתה לכל הרוחני והנפשי הובילה להיווצרות זיקה לאומנות של תנועות הדאדא והסוריאליזם, וחברותה עם גאבי פיקבייה ביססה את כניסתה למעגל היצירתי שמנה בין היתר את האמנים מאן ריי, מרסל דושאן, אלפרד סטיגליץ ואדוארד סטייכן. למרות שעדיין נחשבה לנשואה, לסקיאפארלי היה מאהב, זמר האופרה מריו לאורנטי, אך רומנם נקטע כאשר לאורנטי נפטר לפתע ממחלה ב-1922. במקביל, גם לדה קרלור היו לכאורה מספר מאהבות, ביניהן הרקדנית איזדורה דאנקן. סקיאפארלי ודה קרלור לבסוף התגרשו במרץ של שנת 1924 וב-1928 דה קרלור נרצח במקסיקו בנסיבות שמעולם לא התבררו עד הסוף.
משפחה.
שתי נכדותיה של סקיאפרלי, מנישואי בתה למנהל הספנות רוברט ל'ברנזון, היו הדוגמנית מריסה ברנסון והצלמת ברי ברנזון. שתי האחיות הופיעו בקביעות בווג בתחילת שנות השבעים. ברי הייתה נשואה לשחקן אנתוני פרקינס, ולהם נולדו לה שני ילדים - השחקן עוז פרקינס והמוזיקאי אלביס פרקינס. בשנת 2014, מריסה שיתפה פעולה עם אובר דה ז'יבנשי להוצאת הספר "אלבומה הפרטי של אלזה סקיאפרלי" שהדפיס מחדש צילומים מהארכיונים האישיים של סבתה.
חיים מאוחרים ומוות.
ב-1954 הוציאה סקיאפארלי את ספרה האוטוביוגרפי "חיים מפתיעים" (באנגלית: "Shocking Life") לאור. את חייה המאוחרים העבירה בין דירתה בפריז חבין ביתה בתוניסיה. אלזה סקיאפארלי נפטרה ב-13 בנובמבר 1973, כשהיא בת 83.
חזרה לפריז.
בעקבות גאבי פיקבייה ולאחר מות המאהב לאורנטי, סקיאפארלי עזבה את ניו יורק ב-1922 ועברה לצרפת. עם הגעתה לפריז היא שכרה דירה יוקרתית ברובע האופנתי של העיר והעסיקה טבח ומנקה בביתה. הרושם שייצרה לעצמה לאורך השנים והסטטוס החברתי הגבוה של משפחתה האיטלקייה הבטיחו יחד את השתלבותה במעגלים החברתיים ששאפה להיות בהם עם חזרתה לפריז. למרות שמעולם לא היה חשש שאמה תפסיק לתמוך בה כלכלית, סקיאפארלי הרגישה צורך לייצר הכנסה נפרדת בכוחות עצמה. היא עזרה למאן ריי עם כתיבת מגזין הדאדא שלו, שנגוז זמן קצר לאחר יציאתו לאור ולאחר מכן הציעה לה גאבי פיקבייה להקים יחד עסק שיהיה רווחי עבור שתיהן. בזכות קשרה אל מעצב קוטור צרפתי, פיקבייה הציעה שהשתיים ימכרו אופנת קוטור צרפתית באמריקה אך הרעיון מעולם לא התממש ולבסוף נזנח.
קריירה בעולם האופנה.
קריירת העיצוב של סקיאפארלי הושפעה במידה רבה על ידי החייט והמעצב פול פוירט. הוא היה ידוע בחיבתו לשמלות ארוכות על פני מחוכים נוקשים, וכי רצה לעודד אופנה נוחה יותר לאישה המודרנית, המתוחכמת והאלגנטית, אופנה שלא מגבילה את תנועתה אלא מאפשרת אותה. סקיאפארלי, בשלבים מאוחרים בחייה, ראתה בפול כ-"מנטור אדיב וחבר יקר".
סקיאפארלי לא קיבלה הכשרה רשמית בייצור בגדים או בתפירת דוגמאות. שיטותיה הסתמכו על יצרים רגעיים והשראות שקיבלה תוך כדי תהליך העיצוב. היא נהגה ליצור ביגוד ישירות על הגוף גודמנית, כשפעמים רבות, היא עצמה שימשה כדוגמנית עליה מתגבש העיצוב. פוירט עצמו נהג ליצור ולעצב כך וממנו למדה סקיאפארלי את השיטה. לכן עיצוביה התאפיינו במראה טבעי ונוח.
בית אלזה סקיאפארלי.
בעודה בפריז, סקיאפארלי, שהייתה ידועה לקרוביה גם בכינוייה "סקיאפ", החלה לעצב בגדים בעצמה. בעידודיו של פוירט פתחה סקיאפארלי עסק עצמאי, אך נאלצה לסגור אותו בשנת 1926 למרות שגרף חוות דעת חיוביות.
היא השיקה קולקציה שרוגה חדשה בתחילת שנת 1927 תוך שימוש בשיטה מיוחדת של תפירה כפולה שהביאו איתם פליטים ארמנים, והציגה על גבי השריגים ציורים בסגנון הסוריאליסטי טרומפ-לויל.
למרות שכבר עיצוביה הראשונים הוצגו במגזין הנחשב ווג, הצלחתה העסקית החלה כשהשיקה תבנית שריגה שנתנה רושם של צעיף הכרוך סביב צוואר הלובשת. הקולקציה שלה "עבור הספורט" (בצרפתית: "Pour le Sport") הורחבה בשנה העוקבת וכללה בגדי רחצה, לבוש סקי, ושמלות פשתן.
ב-1931 הוסיפה סקיאפארלי לבוש ערב לקולקציה שלה, בו השתמשה במשי היוקרתי מבית רוברט פרייר. עסקיה של סקיאפארלי המשיכו להתפתח ולהתחזק כאשר בשיא הצלחתה, העבירה את החנות שלה מרחוב האופנה המרכזי בפריז, רחוב השלום (בצרפתית: "Rue de la Paix"), לסלון של לואיז שירויט אותו קנתה, שהיה ממוקם בכיכר ונדום מספר 21. לימים נקראה החנות בשם "חנות סקיאפ".
החיים בפריז בשנת 1939 הפכו לקשים ביותר עם הכרזתה של צרפתה על מלחמה מול גרמניה. עיצוביה של סקיאפארלי באביב 1940 הציגו קולקציה עם חום "תעלה" והדפסי הסוואה. מעט לאחר נפילתה של פריז, סקיאפארלי הפליגה לניו יורק לסבב הרצאות. למעט חודשים בודדים בתחילת 1941 בהם שהתה בפריז, היא נשארה בניו יורק עד סוף המלחמה. עם חזרתה לפריז היא הבחינה שהאופנה השתנתה, כאשר "המראה החדש" של כריסטיאן דיור סימל את סופה של האופנה מתקופת טרום המלחמה.
בית אלזה סקיאפארלי התקשה להתמודד עם הצנע שליווה את אירופה בתקופה שלאחר המלחמה, ואת השפעותיו על עולם האופנה. סקיאפארלי סגרה את עסקי החייטות שלה בשנת 1951, ואת בית האופנה שלה סגרה בדצמבר 1954 באותה שנה שבה פתחה מחדש את עסקיה קוקו שאנל, כל זאת כשעסקיה של סקיאפארלי שקועים בחובות.
בית סקיאפארלי - תקומה מחדש.
בשנת 2007, איש העסקים האיטלקי דייגו דל ואלה רכש את המותג של בית סקיאפארלי אך הידיעה אודות תקומת המותג לא נודעה לציבור עד 2013 עם מינויו של מרקו זניני. המותג היה מועמד לחזור לרשימת חברי הקוטור של מועצת האופנה הצרפתית והציג את התצוגה הראשונה שלו מאז המועמדות, בינואר 2014. תוך שימוש באסטרטגיה עסקית ייחודית ובלעדית, אמור המותג למכור את הקולקציה הראשונה שלו בבלעדיות בבוטיק בפריז, הדורש קביעת פגישה בתיאום מראש.
עיצובים בולטים.