בשנת 1929 פרופ' האנס ברגר מיינה פרסם תגלית חשובה שמצא במחקריו מהשנים 1926-1924:הוא גילה שאם מניחים אלקטרודות על ראשו של אדם מודע, ניתן לרשום גלים חשמליים בקצב של כ-10 בשנייה. גלים אלה, שנקראו מקצב אלפא או "גלי אלפא על שם ברגר" קיימים לעיתים קרובות בעת עצימת העיניים אך נעלמים עם פקיחתן. התרשים של גלי המוח קיבל את השם "אלקטרואנצפלוגרם" (EEG).
הפרסום עורר במפתיע עניין מצומצם בגרמניה.
בקיימברידג' הבחין אדריאן במוח פוטנציאלים מקצביים אוטונומיים ואיטיים למפתיע, עוד לפני שקרא את מאמרו של ברגר.
בשנת 1934 יחד עם המומחה שלו באלקטרוניקה, ברייאן מתיוס, חקר גם אדריאן את הגלים האלה והרחיב במידה רבה את יישומם לחקר מחלות כמו אפילפסיה.
הוא הראה שהמקצב מופיע בעיקר אצל הנבדק הלא קשוב. אם לנבדק עיניים פקוחות והוא מסתכל על מסך אחיד או הן מכוסות במשקפיים מטשטשות, הקצב יורד רק לאט. הוא מצא שהגלים נוצרים באזור רחב של האונות העורפיות והקודקודיות של קליפת המוח.
אדריאן מצא שכאשר הנבדק הסתכל על מסך מואר על ידי אור מהדהד, למשל בתדירות של 18 הדהודים בשנייה, מקצב גלי המוח משתווה לקצב התהודות.
הודות לאדריאן ומתיוס, שאישרו את ממצאיו של ברגר והוכיחו ששינויי הפוטנציאל נגרמים על ידי הפעילות החשמלית של המוח, תרומתו של החוקר הגרמני הוכרה בסופו של דבר בכל העולם. אדריאן גילה (1935) גם כן שלמוחון יש גלים עצמוניים בעלי תדירות גבוהה מאוד - 150–200 בשנייה.
בימי מלחמת העולם השנייה, ערך אדריאן מחקרים חשובים על הקולטנים שבמערכת הווסטיבולרית, על המוחון, ועל קליפת המוח המוטורית והסנסורית.
יחד עם ג'וזפה מורוצי חקר את הקורטקס המוטורי ואת המסלולים הפירמידליים.
מחקרים על חוש הריח.
בשנים 1939-1937 אדריאן ערך מחקרים חשובים על חוש הריח.
חקר במיוחד את תרומת הקולטנים הספציפיים בגרוי היחידות המיטרליות שבאיבר הריח. הוא טען שניתן למיין את הריחות לפי מפות גירוי בזמן ובמרחב ולפי השתתפותם של קולטנים ספציפיים.
שנות הפעילות האחרונות.
העבודה המחקרית של אדריאן הסתיימה במידה רבה בשנת 1958 כשדליפת מים בחדרו העליון בבית גרמה להצפה והרסה את מעבדותו. הוא היה אז בן שבעים ולא היה מוכן להתחיל שוב עם ציוד חדש. המשיך עם זאת להרצות ולפרסם בנושאים של נוירופיזיולוגיה, חינוך ומדיניות מדעיים, ותולדות המדע עד ליום מותו.
אדריאן שימש כחבר בוועדות של ארגון הבריאות העולמי והיה חבר במועצת הנאמנים של אוניברסיטת רוקפלר בניו יורק.
חייו הפרטיים וייחוסים המשפחתיים.
אדגר אדריאן התחתן ב-14 ביוני 1923 עם הסטר אגנס פינזנט (1966-1899), מברמינגהאם, צאצאית ישירה של הפילוסוף דייוויד יום, שהצטיינה בפעילותה בתחום בריאות הנפש וכ"שופטת שלום".
אחרי מות אשתו עבר להתגורר ב Neville's Court במכללת טריניטי.
אדריאן עסק בחייו גם במספר תחביבים כמו רכיבה על אופניים מהירים, סייף, שיט, טיפוסי הרים, וציור.
בשנת 1975 בריאותו התחילה להידרדר. את השבועיים האחרונים בחייו בשנת 1977 בילה בבית האבות אוולין בקיימברידג', בו
נפטר בגיל 88. הובא לקבורה בקפלה של מכללת טריניטי.
הגיס של אדגר אדריאן, אחי אשתו, דייוויד יום פינזנט, שנהרג במלחמת העולם הראשונה, היה ידיד קרוב של לודוויג ויטגנשטיין שהקדיש לו את הטרקטטוס לוגיקו-פילוסופיקוס". יומניו של דייוויד יום פינזנט פורסמו תחת הכותרת "דיוקן של ויטגנשטיין כאדם צעיר".
צאצאים.
לזוג אדריאן נולדו שלושה ילדים: בת ועוד בן ובת תאומים:
בשנת 1955 אדגר דאגלס אדריאן קיבל מידי המלכה אליזבת השנייה את התואר "ברון אדריאן של קיימברידג'", אחד התארים התורשתיים האחרונים באנגליה. מפני שמנישואי בנו ריצ'רד לא נולדו ילדים, התואר נותר ללא צאצאים בשנת 1995.
לקריאה נוספת.
מקורות.
גריר גרסון
גריר גרסון (באנגלית: Greer Garson; 29 בספטמבר 1904 - 6 באפריל 1996) הייתה אחת מכוכבות הקולנוע הגדולות של שנות הארבעים. היא הייתה מועמדת שמונה פעמים לפרס אוסקר וב-1942 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, עבור התפקיד הראשי בסרט "גברת מיניבר".
תולדות חייה.
נולדה כאיילין אוולין גריר גרסון (Eileen Evelyn Greer Garson) במנור פארק, אסקס (כיום חלק מלונדון רבתי) למשפחה בעלת שורשים סקוטיים.
למדה צרפתית וספרות המאה ה-18 בקינג'ס קולג' בלונדון ובאוניברסיטת גרנובל, במקביל הופיעה בהפקות תיאטרון של סטודנטים וחובבים. לאחר סיום לימודיה הופיעה גם בתיאטרון רפרטוארי ובשנת 1937 הופיעה בהפקת טלוויזיה של "הלילה השנים עשר" כחלק משידורי הניסיון של ה-BBC.
כאשר ביקר לואי ב. מאייר בלונדון גילה אותה והחתים אותה לאולפני MGM בהוליווד. תפקידה הראשון היה בסרט "היה שלום, מר צ'יפס" לצידו של רוברט דונאט (1939) שאף זיכה אותה במועמדות לאוסקר. שנה לאחר מכן הופיעה לצד לורנס אוליבייה בתפקיד אליזבת בנט בסרט "גאווה ודעה קדומה".
ב-1941 הופיעה לצד ג'ואן קרופורד בסרט "When Ladies Meet" ובשובר הקופות "ניצנים בעפר". הייתה זו הפעם הראשונה בה שיחקה לצד וולטר פידג'ן, לצדו הופיעה בשבעה סרטים נוספים במהלך הקריירה שלה. על התפקיד זכתה בראשונה מתוך סדרה עוקבת של חמש מועמדויות לפרס אוסקר. היא זכתה בפרס בשנה שלאחר מכן על משחקה (שוב לצידו של פידג'ן) בסרט "גברת מיניבר". נאום קבלת הפרס של גרסון, שארך כ-6 דקות, נחשב לנאום קבלת הפרס הארוך ביותר בהיסטוריה של טקס האוסקר. היא זכתה במועמדויות גם על תפקידיה בסרטים "מאדאם קירי" (1943); בו גילמה את תפקידה של מארי קירי גם כאן לצד פידג'ן), "גברת פארקינגטון" (1944; לצד פידג'ן) ו"עמק החרוץ" (1945); "The Valley of Decision", לפי ספרה של מרצ'יה דבנפורט, לצד גרגורי פק).
ב-1945 כיכבה לצידו של קלארק גייבל בסרט "Adventure". ב-1948 הופיעה עם וולטר פידג'ן בקומדיה "ג'וליה השובבה", ב-1949 הופיעה לצד ארול פלין (ופידג'ן) בעיבוד קולנועי לספר הראשון בסדרת "ההגדה לבית פורסייט" שנקרא "האישה לבית פורסייט". ב-1950 הופיעה שוב לצד פידג'ן בסרט ההמשך "ל"גברת מיניבר", "סיפור מיניבר". ב-1953 שיחקה ביוליוס קיסר לצידו של ג'יימס מייסון. ב-1951 קיבלה אזרחות אמריקאית. החוזה שלה עם MGM פג ב-1954.
ב-1960 גילמה את אלינור רוזוולט בסרט "זריחה בקמפובלו", תפקיד עליו זכתה במועמדות האחרונה שלה לפרס האוסקר וזכתה בפרס גלובוס הזהב. ב-1966 שיחקה בתור אם מנזר בסרט הנזירה המזמרת, לצידה של דבי ריינולדס. ב-1967 שיחקה בפעם האחרונה בסרט קולנוע, בסרט דיסני "המיליונר המאושר ביותר". לאחר מכן הופיעה מדי פעם בתוכניות טלוויזיה שונות.
החל מ-1967 פרשה עם בעלה, איל נפט מטקסס ומגדל הסוסים אי. אי. "באדי" פוגלסון לחווה בניו מקסיקו, שם חיה עד מותו ב-1987. לאחר מכן חיה בדאלאס, טקסס עד מותה בשנת 1996 מאי-ספיקת לב בגיל 91.
חיים אישיים.
לגרסון היו שלושה בעלים:
בעלת תואר מפקדת במסדר האימפריה הבריטית.
חטוטרת
הרי אייפל
הרי אייפל הם רכס הרים נמוך במערב גרמניה ובמזרח בלגיה. הרכס משתרע בדרום מערב נורדריין וסטפאליה, בצפון מערב ריינלנד-פפאלץ ובחלקה הדרומי של הקהילה דוברת הגרמנית של בלגיה.
אמיליו גאבה
אמיליו גאבה (באיטלקית: Emilio Gabba; 31 במרץ 1927 - 12 באוגוסט 2013) היה היסטוריון איטלקי שהתמחה בהיסטוריה של רומא העתיקה ושימש כפרופסור באוניברסיטת פאביה.
סיים את לימודיו לתואר ראשון בשנת 1948 באוניברסיטת פאביה. בשנים 1955-1958 היה עוזר הוראה באוניברסיטת פאביה. בין השנים 1958 ל-1974 לימד באוניברסיטת פיזה והיה ראש המחלקה להיסטוריה עתיקה ודיקן הפקולטה למדעי הרוח. מחקריו עסקו בין השאר בשינויים החברתיים והכלכליים ברומא בתקופת הרפובליקה האמצעית והמאוחרת. שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת פנסילבניה, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת אוקספורד וכעמית מחקר במכון למחקר מתקדם. הוא ביקר מספר פעמים בישראל ומסר הרצאות אורח באונבריסטאותיה. היה חבר באקדמיה הלינסאנית.
גאבה נפטר ב-12 באוגוסט 2013.
אגם לוע
אגם לוע הוא אגם הנוצר בלוע הר געש כאשר פוסקת פעילותו הגעשית. אגם לוע נוצר גם במאר (אגם מאר) ובקלדרה (אגם קלדרה). המבנה הקעור אוגר את הנוזלים שאינם מתנקזים ממנו, ונוצר אגם שעומקו מבטא את כמות המשקעים, את מידת החלחול ואת מידת האידוי, כאשר הגובה המרבי הוא שפת הלוע. לעיתים נוצרים אגמי לוע בהרי געש פעילים. אגם כזה נקרא "אגם געשי", ומימיו חומציים בדרך כלל בגלל ריכוז גבוה של גזים געשיים המומסים בו. אגמים הנוצרים במכתשי פגיעה שנוצרו מפגיעת מטאוריטים נקראים "אגמי מכתש".
סכנות.
על אף מראם השלו, באגמי לוע טמונות סכנות:
בית החולים הדסה עין-כרם
המלכה ושתי
המלך אחשוורוש
טל מצליח
טל מצליח (נולדה ב-1961) היא ציירת ישראלית.
ביוגרפיה.
טל מצליח נולדה בקיבוץ כפר עזה בשנת 1961 לדליה מצליח (לשעבר קוטלר) ודוד מצליח, ולה ארבעה אחים. את כפר עזה היא מתארת כגן עדן: "תקשיבי לשקט פה. זה מקום נפלא לגור בו". עם זאת, המצב הביטחוני באזור הקיבוץ הסמוך לרצועת עזה השאיר בה חרדות שהשפיעו מאוד על ציורה: "יש לי חרדות, חצי מהציורים האחרונים שלי עוסקים בקסאמים. כל היום הייתי מציירת טילים. בציורים הטיל הוא גם איבר מין זכרי. יש לי ציור שבו אני רואה גופה, שזו אני ששוכבת עם הידיים על הראש כשיש אזעקה. זה פחד קיומי. את לא יכולה לחשוב על שום דבר, רק על איפה זה יתפוס אותך או את קרובייך כשאת נסה אל הממ"ד. אנחנו חיים פה בהכחשה מטורפת", אמרה.