העיבודים הקולנועיים של "The League of Extraordinary Gentlemen" (ג'נטלמנים מובחרים) ו"From Hell" (ממעמקי הגיהנום) היו מעוררי מחלוקת. בתחילת הפרויקטים מור היה שבע רצון שיעבדו אותם, כל עוד לדעתו אנשים יוכלו להפריד בין הקומיקס והסרטים, אבל לאחר צאת הסרטים מור שינה את עמדתו עקב דעתו על הקולנוע העכשווי. בעקבות עוד מספר מקרים, כגון תביעה שהוגשה כנגד מור על גנבת הרעיון (לכאורה) לסרט "ג'נטלמנים מובחרים" מתסריט אחר, מור החליט שכל יצירותיו שהוא מחזיק בזכויות שלהן לא יעובדו בשום צורה, והוא ביקש ששמו יוסר מיצירות אחרות שיש אפשרות שיעובדו (למשל לסרט), ושהתמלוגים שהוא יקבל מהעיבודים יחולקו בינו ובין האמנים או רק בין האמנים, שיצרו איתו את היצירה המקורית.
"ונדטה".
הקש ששבר את גב הגמל מבחינתו של מור היה כשהמפיק ג'ואל סילבר מסר במסיבת עיתונאים לקראת שחרור הסרט "ונדטה" (שמבוסס על "V for Vendetta") של אולפני האחים וורנר כי המפיקים של הסרט, האחיות וצ'אוסקי (Wachowski), דיברו עם מור ושהוא מאוד נרגש לקראת מה שיש למפיקים להגיד בסרט.
קארישמה קאפור
דייוויד לה-שאפל
דייוויד לה-שאפל (David LaChapelle; נולד ב-11 במרץ 1963 בקונטיקט, ארצות הברית) הוא צלם ובמאי וידאו קליפים, פרסומות וסרטים. עבודתו מתרכזת סביב נושאי אופנה, פרסום, ואמנות הצילום. הוא ידוע בזכות סגנונו הסוריאליסטי וההומוריסטי בעבודותיו.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
לה-שאפל היה תלמיד בבית הספר לאמנות בקרוליינה הצפונית ובבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק. צילומו הראשון היה של אמו, הלגה שאפל, וצולם בחופשה בפוארטו ריקו.
אנדי וורהול הציע לו לעבוד בפעם הראשונה באופן מקצועי כצלם עבור מגזין "Interview" שייסד, לאחר שפגש אותו בסטודיו העבודה שלו, "Studio 54". בהמשך דרכו עבד לה-שאפל גם במגזינים כמו ה"רולינג סטון", "ווג", "GQ" ו"ואניטי פייר".
קריירה מקצועית.
לה-שאפל הוציא לאור ארבעה ספרים בהם מוצגות יצירות הצילום שלו. כל הספרים מכילים צילומי פורטרט צבעוניים וסוריאליסטיים של ידוענים, ובהם: מרילין מנסון, נעמי קמפבל, ג'יזל בונדשן, דייוויד בקהאם, ביורק, דרו ברימור, שירלי מנסון, קורטני לאב, לאנס ארמסטרונג, אנג'לינה ג'ולי, פמלה אנדרסון, בריטני ספירס, קמרון דיאז, אומה תורמן, ברוק שילדס, לאונרדו דיקפריו, כריסטינה אגילרה, מדונה, מייקל ג'קסון, קניה וסט, אלטון ג'ון, ויטני יוסטון, דייוויד בואי, שאקירה, ליל קים, שר, יו האפנר, פינק, ריהאנה, קיילי מינוג, פאריס הילטון, ליידי גאגא, קוונטין טרנטינו ומריה קארי.
בשנת 2004 הפיק לה-שאפל את מופעו של אלטון ג'ון, "The Red Piano", שעלה לבמות בלאס ווגאס. המופע שילב שימוש נרחב בטכנולוגיית וידאו שהוקרנה על גבי מסכי LED, שבזמנו היו טכנולוגיית הווידאו הרחבה והחדה ביותר בכל הזמנים. חלק משיריו של אלטון ג'ון הוקדמו על ידי סרטים שיצר למענם לה-שאפל.
בשנת 2005 עבר לה-שאפל לבימוי סרטים ארוכים, וביים סרט תיעודי בשם "Rize", שהתמקד בריקודי היפ הופ וברייקדאנס בלוס אנג'לס. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סאנדנס ולאחר מכן יצא לאקרנים.
לה-שאפל עסק בין היתר בתחום הפרסום, והיה אחראי למיתוגם החזותי של כמה מותגים כמו אופנת טומי הילפיגר, לוואצה, נוקיה, לוריאל, דיזל ובורגר קינג. בנוסף הוא התמקד בבימוי פרסומות ופרומואים, כדוגמת הסרט הקצר באורך 5 דקות עבור מותג ההלבשה H&amp;M שנקרא "רומיאו ויוליה" בשנת 2006 ועוד.
בשנת 2009 הגיע לביקור בישראל שבמהלכו גם הפיק סדרת פרסומות עבור רשת סופר-פארם והתראיין בתוכניתו של גיא פינס. בסוף יולי 2010 נפתחה תערוכה בת שלושה חודשים של לה-שאפל במוזיאון תל אביב.
בשנת 2011 תבע את הזמרת ריהאנה בטענה שהעתיקה דימויים מיצירותיו. התביעה הסתיימה בפשרה.
עבודתו הוגדרה כסוריאליסטית, גרוטסקית, מעוררת תדהמה ואירונית. עבודותיו עם ידוענים הייתה לרוב נעשית בהקצנה ובהגזמה תוך כדי מתן דגש לאישיותם ולחייהם הפרטיים.
פרסים.
בין השנים 1995–2006 זכה לה-שאפל בפרסים רבים ויוקרתיים בטקסים ואירועים שונים, בהם: פרס הצלם הטוב ביותר, במאי הווידאו הטוב ביותר, וידאו-קליפ השנה ועוד. כמו כן זכה בפרס הוקרה על פעילותו במניעת הומופוביה על ידי הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה.
דיוויד לה-צ'אפל
התפרצות תת-קרחונית
ליאור ליפשיץ
ליאור ליפשיץ (נולד ב-22 בדצמבר 1984 בעומר) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הרכז בליגת העל, בליגה הלאומית ובליגה האוקראינית ומשמש כיום כמאמן מנטלי במחלקות הנוער של מכבי ראשון לציון ושל הפועל גבעתיים. גובהו 1.78 מטר. למד בגימנסיה הריאלית בראשון לציון.
ביוגרפיה.
ליפשיץ החל לשחק כדורסל בגיל 6 בקבוצת הפועל עומר, עימה זכה באליפות הקטסל בעונת . בשנת 1998 עבר לקבוצת הנערים של בית"ר באר שבע, עימה סיים את העונה במקום השני בליגה. בשנים 1999–2002 שיחק בקבוצת הנוער של מכבי ראשון לציון, וב-24 במרץ 2002 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת, בה שיחק ארבע עונות, כשבאחד המשחקים של קבוצתו קלע 13 נקודות בתוך שתי דקות וחצי.
את עונת החל ליפשיץ במכבי פתח תקווה מהליגה הלאומית ולאחר שהצטיין בשני משחקיה במסגרת רבע גמר גביע המדינה נגד הפועל גליל עליון הוא עבר לגליל במהלך העונה. בגליל שיחק 18 משחקים וקלע 6.6 נקודות בממוצע למשחק. בספטמבר 2006 חתם בעירוני אשקלון, עימה זכה בגביע ווינר אך לא הפגין יכולת משכנעת וקלע רק 4.4 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת שיחק ליפשיץ במכבי גבעת שמואל מהליגה הלאומית, בה הפגין יכולת טובה והוביל אותה לעלייה לליגת העל עם ממוצעים של 11.4 נקודות ו-6.3 אסיסטים למשחק. כמו כן, הוא נבחר בעונה זו לחמישיית העונה בליגה.
במאי 2008 חתם ליפשיץ בבי.סי. אודסה האוקראינית, אך לא היה מרוצה מהיחס שקיבל ממאמן הקבוצה ויטאלי לבדינצב וחזר לארץ. לקראת תחילת העונה חתם בהפועל חולון, בה הפך לרכז המוביל ולשחקן חמישייה קבוע והוביל אותה לזכייה בגביע המדינה ולרבע גמר הפלייאוף. על אף שקלע רק 4.4 נקודות בממוצע למשחק ליפשיץ היה גורם משמעותי בהצלחתה של חולון באותה העונה. משחק השיא שלו בעונה זו היה מול עירוני רמת גן נגדה קלע 12 נקודות, הוריד 4 ריבאונדים, מסר 4 אסיסטים וחטף 3 כדורים ב-22 דקות משחק.
ב-2010 חתם ליפשיץ על חוזה לשנה אחת בעירוני אשקלון, וזו תהיה הקדנציה השנייה שלו בעיר הדרומית. ב-2011 חתם בברק נתניה ולקרת סוף העונה חזר לעירוני שקלון לקדנציה שלישית. בשלהי 2012 חתם בהפועל ירושלים.
לפני תחילת עונת 2013/14 מכבי אשדוד הודיעה על החתמתו של ליפשיץ לעונה אחת. ליפשיץ פתח את העונה טוב והעמיד באשדוד ממוצעים של 11 נקודות, 3 ריבאונדים, 2.2 חטיפות ו-6 אסיסטים ב-31 דקות (5 משחקים). במחזור החמישי נפצע ליפשיץ בכף ידו, נזקק לניתוח וסיים את העונה.
ב-2014 חתם במכבי קריית גת מהליגה הלאומית, וסייע לה לעלות לליגה הראשונה בסיום העונה. בשנת 2015 חתם לקראת מחזור מספר 9 באליצור קריית אתא שאותה כזכור ניצח עם העפלתו לליגת העל עם מכבי קריית גת
לקראת עונת 17–2016 חתם ליפשיץ בקבוצת הפועל רמת גן עונה לאחר מכן חתם לעונה נוספת והתמנה לקפטן הקבוצה.
ליפשיץ שיחק בנבחרת הנוער והגיע עימה לחצי גמר אליפות אירופה ב-2002. ב-2004 היה חלק מסגל נבחרת העתודה שזכתה במדליית הכסף באליפות אירופה וב-2005 הגיע עימה למקום העשירי באליפות העולם.
ב-2018 לאחר שפרש ממשחק פעיל הוציא לאור את ספרו הראשון "מתגבר על עצמי" העוסק באימון מנטלי
לליפשיץ תואר שני במדעי ההתנהגות מהמכללה האקדמית בווינגייט.
מקדש ולהאלה
מקדש וָלהאלה, המכונה גם היכל התהילה והכבוד של ולהאלה, הוא מבנה בסגנון נאו-קלאסי על שפת נהר הדנובה, בקרבת העיר רגנסבורג שבמדינת בוואריה, גרמניה.
ההיכל נבנה בין השנים 1830 – 1842 בתכנונו של האדריכל לאו פון קלנצה.
המבנה הוקם בהשראתו של לודוויג הראשון נסיך בוואריה עוד משנת 1807, על רקע תבוסות נסיכויות גרמניה וכיבושן על ידי נפוליאון בונפרטה. מטרתו העיקרית הייתה לעודד ולרומם את רוח העם המובס באמצעות ציון של דמויות היסטוריות ואירועים גדולים בחיי האומה והעם, מאז הניצחון בקרב יער טויטובורג, 1,800 שנה קודם לכן.
המקורות ההיסטוריים.
המונח "ולהאלה" מקורו במיתולוגיה הנורדית, והוא מציין את מקום מנוחתם האחרון של גיבורי הקרבות שנהרגו. כוונתו של לודוויג הייתה לחזק את רוח העם ולהנציח, בנוסף לגיבורים צבאיים, גם גיבורים אזרחיים של העם הגרמני כמו מדענים, סופרים ואנשי דת.
בהקשר זה, המונח הגרמני מציין לא רק גרמנים החיים בגרמניה עצמה – אלא גם אחרים שמוצאם הוא גרמני אתני, ואף בעלי מוצא גרמני, שזכו לתהילה במדינות אחרות.
יישום והבניה.
עד שנת 1825, מועד הכתרתו של לודוויג הראשון הושלמו כבר כ-60 פסלים. בשנת 1826 נקבע על ידו כי צורת ההיכל תהיה כהעתק של מבנה הפרתנון באתונה. האפריז הצפוני מציג את מדינות גרמניה כפנים אנושיות, והדרומי מציג סצנת קרב. המבנה נחנך רשמית ב-18 באוקטובר 1842 ובמועד זה כבר הכיל כ-96 פסלי ראש ועוד 64 טבלאות הנצחה לאישים או אירועים אשר לא נמצאה להם דוגמה לפיסול.
דמויות עיקריות המונצחות בפסלים.
בנוסף לאלה, מוצגים פסליהם של כל שליטי גרמניה מאז הקמת האימפריה הרומית הקדושה ועד לסוף המאה ה-19, מצביאים צבאיים גרמנים ובני אצולה ושושלות מלוכה במדינות אחרות.
ולהאלה בימי השלטון הנאצי.