יונה שחר לוי עסקה, בשנים 1965 ועד 1971, בתרגום ועריכה של מאמרים בתחומי החינוך, הפסיכולוגיה והסוציולוגיה, עבור משרד החינוך, האוניברסיטה העברית וכתב העת "בתפוצות הגולה". תרגמה שני ספרים: האחד, "דרכי המחקר: מתודולוגיה של מדעי-ההתנהגות" מאת אברהם קפלן (חוקר), הוצאת מכון ביאליק, 1979. השני, "רומנטיקה ומרי" מאת יעקב טלמון, הוצאת אופקים עם עובד, 1973.
יונה שחר לוי עוסקת בטיפול בתנועה משנת 1975. היא מטפלת בילדים, במתבגרים ובבוגרים. עבדה בקליניקה פרטית, במכון "דורות" בתל אביב ובתחנה לבריאות הנפש בקיבוץ גבעת חיים איחוד. הייתה שותפה בבניית תוכניות הכשרה של מטפלים בתנועה באוניברסיטת חיפה, בסמינר הקיבוצים ובמכללת דוד ילין.
יונה שחר לוי פיתחה את "שיטת הפרדיגמה התנועתית-נפשית" לניתוח שפת התנועה הרגשית, Emotorics - פרדיגמה מרקמית, הנלמדת כיום במסגרת לימודי תנועה ואבחונה, בכל התוכניות להכשרת מטפלים בתנועה בישראל. היא אף לימדה בעצמה את השיטה בתוכנית ללימודי תנועה באוניברסיטת חיפה, בסמינר הקיבוצים ובמכללת דוד ילין בין השנים 1982–1992.
בין השנים 1996–2007 לימדה את השיטה במכון הגרמני לטיפול בתנועה ופסיכואנליזה - Deutsches Institut für Tifenpsychologische Tanz und Ausdruckstherapie (DITAT), בבון, גרמניה.
לאורך כל השנים מקיימת קשרים מקצועיים עם פסיכולוגים ופסיכואנליטיקאים באמצעות הרצאות, סדנאות וכנסים. בין השנים 1980–2000 העבירה סדנאות לפסיכולוגים מטעם משרד הבריאות ובמכון להנחיית קבוצות בחוג לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב.
יונה שחר לוי חברה באיגוד הישראלי לתרפיה באמצעות הבעה ויצירה (יה"ת), באיגוד לטיפול משפחתי, באיגוד לפסיכותרפיה פסיכואנליטית ובפורום הישראלי לנוירו-פסיכואנליזה.
כיהנה שמונה שנים, מ-1985 ועד 1993, כיושבת ראש ארגון יה"ת.
משנת 2008 חברה בוועדה המייעצת של ITI, התוכנית להפצת שיטת SE בראשות ג'ינה רוס.
עקרונות גישתה.
על פי יונה שחר לוי, הבעה גופנית, תנועתית וסימבולית היא חלק מהותי של התקשורת האנושית, ובמיוחד של התקשורת הינקותית הקדם-מילולית, המשמשת בתקופה זו את התקשורת בין התינוק להוריו. תינוק שעדיין אין לו שפה מדוברת מביע את עצמו באמירות גופניות. הוא פונה לסביבתו באמצעות הבעת תנועות וקולות בגופו. אם הבוגרים סביבו יתייחסו רק אל הפן הגופני של האמירה (כמו זווית הראש, זווית העיניים), ולא יהיו מסוגלים לחדור מבעד לגוף אל המשמעויות הפנימיות - לא תתקיים תקשורת עם אותו תינוק. עם התבגרותו של האדם, התפתחות השפה המילולית אצלו והתפתחות יכולת ההפשטה, נפגעת השפה התנועתית והגופנית; רפרטואר השימוש בתנועה מצטמצם, ופוחתת היכולת להבין את איתותי הגוף. אלו נתפסים במקרים רבים כמשהו מפחיד, שאינו בשליטה. צמצום ההבעה הגופנית והתנועתית גורם לצמצום ביכולתו של האדם לחשוב ולפעול במושגים של גוף ונפש, באופן שיגביר את צמיחתו ואת התמודדותו בחייו. בנישה זו, שבה נעדרת התנועה מההתייחסות הגופנית-רגשית אצל האדם, מעמידה שחר לוי את שיטתה.
יונה שחר לוי פיתחה את הפרדיגמה התנועתית-נפשית, מתוך כוונה שכלי מושגי זה יאפשר את הבנת המערכת הגופנית - נפשית והיחסים ביניהם: כיצד מצבים גופניים הם גם מצבים נפשיים וכיצד מצבים נפשיים מוצאים לפועל על ידי מבנים גופניים. הפרדיגמה מתייחסת מתוך התבוננות אינטגרטיבית על המערכת הגופנית-נפשית, ולא מתוך הפרדה דואלית ביניהם. הפרדיגמה מגדירה את החוקים והכללים לשפת התנועה הרגשית, הן זו התקינה והן זו המשובשת. שפת התנועה הרגשית וניתוחה מתייחסת למכלול דפוסי התנהגות גופנית, תנועתית ורגשית. בכלל זה - של תנועה (כלומר צורות הגוף ומסלולי התנועה), תחביר גופני-תנועתי-רגשי שעניינו איכות ביצוע התנועה ואופן ההתארגנות של הגוף במרחב, וכן סמנטיקה גופנית-רגשית, כלומר משמעויות נפשיות של תנועות ומיצבי גוף.
לפרדיגמה יש חלק מעשי ויישומי המגדיר את מדדי התנועה הרגשית את ההבחנה ביניהם, ומתוך כך מציע דרך לאבחון התנועה הרגשית של האדם.
בבסיס שיטתה מתקיימים חיבורים סמויים וגלויים בין שפת התנועה לשפת המילים, בין דקדוק התנועה לדקדוק השפה המדוברת. חיבורים בין מנגנונים מוטוריים למנגנונים נפשיים. כמו כן בבסיס חשיבתה יש חיבורים בין שיטתה לבין פרדיגמות פסיכואנליטיות והתפתחותיות אחרות.
תנועה ודימוי גוף.
הנחת יסוד בטיפול בתנועה היא שגוף ונפש הם מערכת אחת ולפיכך לצורך טיפול נפשי רגשי ניתן לגייס גם את הכלים ואת הכוחות של המערכת הגופנית. במערכת הגופנית לתנועה יש תפקיד מרכזי. התנועה תורמת לאינטגרציה בין המערכת החושית, הרגשית והתפיסתית. תנועות הגוף במרחב מזינות את המערכת החושית בגירויים חושיים ובו זמנית החושים מזינים את המערכת התנועתית במידע על הסביבה ועל הגוף. בהיותה פעילות מהנה, מספקת מידע ומארגנת תגובה, היא תורמת לתחושת עוצמה ועצמאות. בכך התנועה יוצרת מקור פנימי לתחושת חוסן. תנועה, לפיכך, מציינת את סך כל הפעולות והמצבים הגופניים המהווים, במודע ושלא במודע, חלק של החוויה הרגשית ושל ההתנהגות החיצונית. יונה שחר לוי מתייחסת לחמש רמות של חוויה בתנועה:
בדימוי הגוף של האדם מתחברים גוף ונפש, כלומר - האדם חווה את גופו דרך התנסויות וחוויות של הנאה וכאב, מגע ותנועה, ודרך יחסיו עם אחרים משמעותיים. דימוי הגוף שלו הוא תמונה פנימית לא מודעת של היסטוריית יחסי האובייקט, המוצפנת בצופנים גופניים. לכל אדם דפוסי תנועה אישיים המשקפים את מבנה אישיותו, את דרכי התמודדותו עם קונפליקטים, דחפים, רגשות אצלו ומול סביבתו. דפוסי התנועה מול הסביבה מעוצבים הן ברמת יחסי האובייקט והן ברמה הפסיכודינמית, והם מהווים בסיס לאיתור מוקדי קושי רגשיים. מידת הגמישות או הנוקשות של דפוסי התנועה היא אחד המדדים של בריאות נפשית או הפרעה נפשית.
המרחב החיקי והמרחב האנכי מולי.
התפתחות האישיות עוברת דרך שני מערכים ארכיטיפים של יחסים בין אישיים. כל אחד ממערכים אלו מייצג מציאות גופנית, התייחסותית ותקשורתית, שונה האחת מן השנייה.
שני המערכים של יחסים בין אישיים על פי יונה שחר לוי, הם:
לאורך כל החיים מתקיים דיאלוג בין שתי שפות הקשר, החיקית והמולית. בהתפתחות תקינה, עירוב השפות יוצר שכלול, גמישות, יכולת הנאה מצורות התקשרות שונות. האדם יכול להיות מצד אחד אוטונומי, בעל חוסן פנימי, ומצד שני להיות במצבי קשר חיקיים כגון חיבוק, הישענות, התרפקות. לעומת זאת, בהתפתחות פתולוגית, לעיתים שפה אחת משתלטת ונוצרים קונפליקטים או חסימות בין גוף ותנועה לבין החוויה הרגשית הפנימית. לדוגמה, אנשים שבהתנהגות התנועתית שלהם לא יבטאו כלל שפת קשר חיקית של עוצמה רכה, של יכולת להישען, של תנועות מעוגלות. מנגד, ייתכנו אנשים שיהיו אך ורק בהתנהגות של נזקקות ותלותיות ולא תהיה להם כלל יכולת של התייחסות אנכית - מולית.
דחף העוצמיות.
דחף העוצמיות הוא הכוח המרכזי של משימת הספרציה-אינדיבידואציה. דחף העוצמיות בונה את העצמי ואת יכולותיו, מניע את העצמי לצאת ממקומו המוגן במערך החיקי אל העולם שבחוץ. דחף העוצמיות עניינו מוטיבציה, עירור הגוף לתנועה ולהתמודדות עם הכבידה, התמודדות עם המעטפת ההורית המגינה מחד אך גם סוגרת מאידך.
תנועתיות עוצמית היא גיוס כוח, שימוש בגפיים להפקת תנועות היוצאות מגבולות הגוף אל המרחב. תנועתיות זו היא תנאי למעבר מקשר עצמי-מעטפת, כפי שזה קיים במערך החיקי, לקשר עצמי-אחרים, כפי שזה קיים במערך המולי. גוף אנכי הוא גוף ששריריו התחזקו והוא מסוגל להתמודד עם כוח הכבידה. בכך יש הרחבה של התחום האישי, יותר אוטונומיה של העצמי מול אחרים ופיתוח החוסן העצמי.
תלכידי זיכרון ראשוניים.
מרגע הלידה הפעילות המוטורית של התינוק ממלאת תפקודים שאינם רק גופניים. על ידי הנעת שרירים ושלד התינוק מביע את רצונותיו, פורק את תיסכוליו, מתגונן מגירויים מאיימים. בכל החוויות הללו נשזרים האחד בשני אל תוך תבניות תנועה: מוטוריות, תחושות ורגשות. התינוק הנמצא בתוך מערכת יחסים בין - אישית קולט, מתייחס ומגיב בתבניות של מתח ותנועות. רשמים אלו של תמונות, תחושות, תנועות וריגושים קדם-קוגניטיביים, מכונים "תלכידי זיכרון ראשונים". בתחילת ההתפתחות של האדם תלכיד הזיכרון הוא רישום של תגובה ממשית לאירוע ממשי. בהמשך ההתפתחות תלכיד הזיכרון הופך למייצג של החוויה השלימה בגוף האדם. התגובה הגופנית מתלכדת עם תמונת האחר המשמעותי ועם הסביבה הרגשית כפי שנחוותה בעת היווצרות התלכיד.
דפוסי תנועה ראשוניים בנויים על הפעלה כוללנית, חסרת הפרדה, למשל: כיווץ כוללני של כל השרירים בעת כעס, או כפיפה כללית של כל השרירים במצבי חרדה וכדומה. התנועתיות הינקותית, הראשונית, נעדרת הדיפרנציאציה דהיינו הפרדה, עוברת להיות תנועתיות משוכללת מכוונת על ידי רצון ומחשבה. לדחף העוצמיות ונגזרותיו הנפשיות (סקרנות, מוטיבציה, תקיפות, העזה) יש תפקיד מכריע בפיתוח והגמשה של התבניות המוטוריות הראשוניות. ביטויים התנועתי הוא תנועות נמרצות של הגפיים של התינוק ליציאה ממרחב הגוף אל העולם.