"משמר הריין" הפך למעשה להמנון נוסף לצד ההמנון הגרמני הרשמי בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה ועד סיום מלחמת העולם השנייה. בשנים שלאחר מכן הוא כמעט ולא הושמע, ובעיקר לאחר החתימה על "הסכם האליזה" בין גרמניה וצרפת בשנת 1963, המסדיר את הגבול בין המדינות באזור שממערב לריין.
משמר הריין ומשמר הירדן.
את השיר "משמר הריין" נהגו יצרני סיגריות בגרמניה במאה ה-19 להדפיס על עטיפות פנקסי הניירות ששימשו לגלגול הסיגריות. בשנות ה-80 של אותה מאה, כשנפתלי הרץ אימבר חי בארץ ישראל, הזמין ממנו התעשיין הביל"ויי יעקב הרצנשטיין, שהיה גם יבואן סיגריות, שיר עברי שיחליף את השיר הגרמני. הרץ חיבר את השיר "משמר הירדן" בשני נוסחים.
להלן הבית הפותח בנוסח הראשון:
מערכת זיהוי תווי פנים
מערכת זיהוי תווי פנים היא אפליקציית מחשב אשר מסוגלת לזהות או לאמת את זהותו של אדם באופן אוטומטי, על בסיס תצלום דיגיטלי או מקור וידאו. אחת הדרכים לעשות זאת היא באמצעות השוואת תכונות תווי הפנים בתמונה לתמונות המצויות במאגר נתונים.
שימוש.
כיום מערכות זיהוי הפנים משמשות בעיקר במערכות אבטחה, ופעמים רבות הן משולבות עם מערכות זיהוי ביומטריות נוספות כגון זיהוי טביעות אצבע וזיהוי קשתית העין.
גם מערכות אזרחיות עושות שימוש במערכות: רשת מזון מהיר משתמשת במערכות לזיהוי בהזמנת מוצרים, במחנה נוער באריזונה המערכת שולחת באופן אוטומטי להוריהם של הנערים תמונות של ילדם מבלה, ובבית חולים בקולורדו מערכת הזיהוי מוודאת את זהות החולה שמקבל את הטיפול.
טכניקות.
זיהוי תווי פנים דו-ממדי.
חלק מהאלגוריתמים מזהים תווי פנים על ידי אלימינציה של תכונות שונות שאינן רלוונטיות לצורך הזיהוי. לדוגמה, ייתכן ואלגוריתם ינתח את המיקום היחסי, הגודל והצורה של העיניים, האף, עצמות הלחיים והלסת של אדם. תכונות אלה משמשות לאחר מכן לצורך איתור של תמונות אחרות בהן קיימות תכונות תואמות. אלגוריתמים אחרים מנרמלים את כל מאגר הנתונים המכיל את תמונות הפנים, לאחר מכן דוחסים את הנתונים הקיימים ורק הנתונים הנחוצים לצורך זיהוי תווי הפנים נשמרים. רק לאחר מכן נערכת ההשוואה בין התמונה שנלקחה ובין מאגר הנתונים של תווי הפנים.
זיהוי תווי פנים תלת-ממדי.
זיהוי תווי פנים תלת-ממדית היא טכניקה חדישה נוספת אשר הוכיחה בעבר כי היא מצליחה להשיג רמת דיוק גבוהה יותר. טכניקה זו משתמשת בחיישנים תלת ממדיים על מנת לאסוף נתונים על צורת הפנים של האדם. מידע זה משמש לאחר מכן לצורך זיהוי תכונות ייחודיות על שטח הפנים כמו גודל העיניים, האף והסנטר.
אחד היתרונות של זיהוי תווי הפנים התלת-ממדי הוא שטכניקה זו אינה מושפעת משינויים בתאורה בדומה לטכניקות האחרות. היא יכולה לזהות גם פנים ממגוון של זוויות כולל מן הצד (פרופיל).
ניתוח מרקם העור.
טכניקה חדישה נוספת משתמשת בפרטים ויזואליים על העור, אשר נאספו אל מאגר הנתונים מתוך צילומים דיגיטליים או תמונות סרוקות. טכניקה זו הופכת את הקווים הייחודים, הדפוסים וכן כתמים המופיעים על העור למידע נוסף אשר עוזר לזהות את האדם.
ניסויים שונים הוכיחו כי טכניקות ניתוח מרקם העור מסוגלות להגדיל את האפקטיביות של מערכות זיהוי תווי הפנים ב-20 עד 25 אחוזים.
ביקורת.
חולשות.
מערכות זיהוי הפנים אינן מושלמות והן מתקשות להפיק תוצאות טובות תחת תנאים מסוימים. מערכות זיהוי פנים רבות פועלות באופן אפקטיבי יותר כאשר הן מעבדות תמונות של אנשים אשר נלקחו מלפנים לעומת תמונות אשר נלקחו בפרופיל.
מקרים נוספים בהם המערכות אינן עובדות היטב כוללים תאורה גרועה, כאשר האדם חובש משקפי שמש, כאשר לאדם שיער ארוך, כאשר אובייקטים אחרים מכסים באופן חלקי את פניו וכאשר התמונות ברזולוציה נמוכה.
חיסרון מהותי נוסף הוא שהאפקטיביות של מערכות זיהוי פנים רבות נמוכה בהרבה במידה והתמונה מכילה הבעת פנים כלשהי. אפילו במידה והאדם חייך בתמונה, הזיהוי יאבד מן היעילות.
אפקטיביות.
מבקרי הטכנולוגיה מתלוננים כי מערכת זיהוי הפנים אשר הותקנה ברובע נְיוּהָאם של לונדון, נכון לשנת 2004, לא זיהתה אף פושע למרות שמספר פושעים אשר רשומים במאגר הנתונים חיים ברובע ולמרות שהמערכת פעלה באזור זה במשך מספר שנים ברציפות.
ניסוי אשר נערך על ידי המשטרה המקומית בטמפה, פלורידה, הפיק גם כן תוצאות מאכזבות.
כמו כן מערכת זיהוי תווי פנים אשר נועדה לאתר טרוריסטים פוטנציאלים בשדות תעופה מרכזיים נכשלה במהלך ניסוי הבכורה שנערך בשדה התעופה לוגן שבבוסטון.
במהלך מונדיאל 2018 השלטונות הפעילו מערכת FindFace לזיהוי חשודים.
בשנת 2019 פורסם המחקר המקיף ביותר עד אז בנושא האפקטיביות של מערכות תווי זיהוי פנים, והראה שמערכות אלו מתקשות להציג תוצאות טובות עבור נשים ועבור אוכלוסיות לא-לבנות.
פגיעה בפרטיות.
למרות היתרונות הפוטנציאליים של טכנולוגיה זו, אנשים רבים מודאגים מפלישה לפרטיותם. אנשים רבים חוששים מכך שטכנולוגיה זו תוביל לכך שהחברה כולה תמצא תחת מעקב תמידי כאשר הממשלה והרשויות תוכלנה לדעת היכן כל אדם נמצא ומה הוא עושה בכל עת. ההיסטוריה מוכיחה שמדינות שונות עשו בעבר שימושים לרעה בטכנולוגיה מסוג זה.
דוגמה לשימוש מסיבי בטכנולוגיית זיהוי פנים ניתן למצוא בסין, בה עקב השלטון הריכוזי, אין כמעט הגבלות על הפגיעה בפרטיות.
חקיקה.
בעקבות הביקורת והחששות בציבור כנגד הטכנולוגיה, ממשלות שונות בעולם בוחנות הגבלה של השימוש המותר בטכנולוגיה.
בארצות הברית לא קודמה חקיקה בנושא באופן פדרלי, אולם מספר רשויות מקומיות - נכון לשנת 2020 אלו סן פרנסיסקו, אוקלנד ובוסטון - קבעו הגבלות המונעות שימוש במידע של מערכות זיהוי פנים על ידי המשטרה. בספטמבר 2020 קבעה פורטלנד חוק מחמיר בהרבה, האוסר לגמרי על שימוש בטכנולוגיית זיהוי פנים במרחב הציבורי, ובנוסף אוסר על חברות וגורמי שלטון להשתמש במידע זיהוי-פנים שנאסף בשטחים ציבוריים גם טרם חקיקת החוק.
גם באיחוד האירופי בוחנים קביעת מגבלות על הטכנולוגיה, אולם נכון לינואר 2020 לא קודמה עדיין חקיקה ספציפית.
נבחרת איראן בכדורסל
נבחרת איראן בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של איראן. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל של איראן.
נבחרת איראן זכתה שלוש פעמים באליפות אסיה בכדורסל בשנים 2007, 2009 ו-2013.
איראן השתתפה שלוש פעמים במשחקים האולימפיים: בשנת 1948 היא סיימה במקום ה-14 לאחר שניצחה רק את נבחרת אירלנד החלשה והשיגה ניצחון טכני על נבחרת הונגריה. בשנת 2008 היא הפסידה בכל משחקיה ודורגה במקום ה-11. גם באולימפיאדת טוקיו 2020 היא הפסידה בכל משחקיה וסיימה במקום ה-12 האחרון.
בשנת 1959 התמודדה איראן באופן חד פעמי באליפות אירופה בכדורסל וסיימה במקום ה-17 האחרון. במסגרת המשחקים היא התמודדה מול נבחרת ישראל בכדורסל והובסה בתוצאה 68-43.
בעקבות זכייתה באליפות אסיה בכדורסל בשנת 2009, העפילה איראן לראשונה בתולדותיה לאליפות העולם בכדורסל שהתקיימה בשנת 2010. בטורניר עצמו ניצחה איראן את תוניסיה החלשה אך הפסידה ביתר משחקיה ולא עברה את שלב הבתים. איראן העפילה גם לאליפות העולם בכדורסל בשנת 2014 וסיימה במקום ה-20. איראן העפילה בפעם השלישית בתולדותיה לאליפות העולם בכדורסל בשנת 2019 וסיימה במקום ה-23. מכיוון שהייתה הנבחרת בעלת הדירוג הגבוה ביותר באליפות מבין הנבחרות האסייתיות, העפילה לאולימפיאדת טוקיו 2020.
של (פירושונים)
גרפלקס
גרפלקס (באנגלית: Graflex) הוא שמה של חברה לייצור מצלמות, ושם של דגמי מצלמות אחדים מתוצרתה. מצלמות הגרפלקס היו ממצלמות הרפלקס (SLR) הראשונות, ושימשו כמצלמות עיתונות פופולריות במחצית הראשונה של המאה ה-20, לצד תואמתה הגרמנית, מצלמת ה-ICA.
היסטוריה.
מצלמת גרפלקס הראשונה נבנתה בידי ויליאם פ. פולמר (William F. Folmer) ב-1899. החברה שבבעלות פולמר נקראה במקור 'פולמר את שווינג - חברה לייצור' ("Folmer and Schwing Manufacturing Company"), שנוסדה בניו יורק כחברה לייצור מנורת גז. כששוק מנורות הגז החל לשקוע, עברה החברה לייצור אופניים, ובנוסף מכרה מצלמות של יצרנים אחרים. לבסוף החלה החברה לייצר מצלמות בעצמה, וזנחה את ייצור האופניים. החברה נרכשה ב-1905 על ידי ג'ורג' איסטמן, וב-1907 הפכה לחטיבת 'פולמר את שווינג' של חברת קודאק, שבבעלות איסטמן. לאחר מספר שינויים זמניים בסטטוס ובשם החברה, היא הפכה לבסוף ל'תאגיד גרפלקס' ב 1945.
מבנה.
רוב מצלמות הגרפלקס היו מצלמות רפלקס (SLR) בעלות עדשה אחת. מצלמות הגרפלקס מדגמי "גרפלקס ג'וניור", סדרת B בעלת הגב המסתובב (למעבר בין צילום רוחב לצילום אורך) וסדרת Super D, גם היא עם גב מסתובב, נבנו באופן די דומה: מעל לגוף המצלמה מוקמה עינית מתקפלת מכוסה ברדס, ותחתיה היה מסך המיקוד. במרכז גוף המצלמה הייתה מראה אלכסונית, ששיקפה את הדימוי שנוצר דרך העדשה על מסך המיקוד. במישור המוקד (כלומר, צמוד לסרט הצילום) מוקם התריס. מאחר שהדימוי שהוקרן על מסך המיקוד נוצר על ידי אותה עדשה שאיתה נוצר התצלום הסופי, ניתן היה לבדוק בדיוק רב את החדות ואת עומק השדה של התמונה. בזמן הצילום המראה זזה ממקומה ואיפשרה לאור לעבור דרך גוף המצלמה לכיוון סרט הצילום. בעת צילום נפתח התריס, שצמוד לסרט, ומאפשר לאור שמוקרן מהעדשה לפגוע בסרט וליצור את החשיפה. זהו העיקרון הבסיסי של כל מצלמות הגרפלקס, והוא העיקרון שעומד בבסיס רוב מצלמות הרפלקס.
מצלמה זו הותאמה לסרטים בפורמט 2 1/4X 3 1/4" (6X9 ס"מ) עד ל-8X10 אינץ', כאשר הפופולרי ביותר הוא 4X5 אינץ'.