סגנונותיהם של הקימונו נעים מסגנון רשמי באורח קיצוני עד מאוד ועד לסגנון פשוט, קל ונוח לשימוש יומיומי. מידת הרשמיות שבקימונו הנשי נקבעת על פי רוב על ידי הדוגמה, האריג והצבע. קימונו לנשים צעירות הם בעלי שרוולים ארוכים המעידים על מצב לובשותיהם כנשים שטרם נישאו, והם נוטים אפוא להיות משוכללים יותר מאשר קימונו רשמי דומה המיועד לנשים מבוגרות. קימונו לגברים עשויים בדרך כלל צורה בסיסית אחת, ונלבשים בעיקר בצבעים מאופקים למדי. מידת רשמיותם נקבעת אף היא על ידי סוג וצבע האבזרים, האריגים ומספר או העדר הקא-מון (סמלי המשפחה), כאשר מספר גבוה של חמישה סמלים מסמל רשמיות קיצונית. המשי, מטבע הדברים, הוא האריג הרצוי והרשמי ביותר. קימונו העשויים אריגים דוגמת כותנה ופוליאסטר אמורים לשקף על פי רוב סגנון פשוט ונוח יותר.
קימונו לנשים.
שרווליו של קימונו המשמש אישה נשואה קצרים מהשרוולים המצויים בקימונו היאה לרווקה, וזאת מסיבות מעשיות לגמרי: שומה על אישה נשואה לעבוד בידיה החשופות דרך-קבע, ואילו שרוולים ארוכים עלולים להפריע אותה ממלאכתה.
אישה נכבדת רוכסת את הקימונו שלה באמצעות אבנט מוארך הנקשר לו מאחורנית, ואשר על כן היא עשויה להזדקק לעזרה ולסיוע, וזאת כדי להצליח במלאכת ההתלבשות. נשים זולות בציורים יפניים מתוארות כאשר אבנט הקימונו שלהן נסגר מלפנים, כך שהן יכולות לסגור אותו לבד. בשרוול הבגד יימצא לעיתים קרובות כיס פנימי בלתי נראה לעין המשמש לאחסנת חפצים כנרתיק או מטפחת.
אף ברצותן, נשים רבות ביפן בת-זמננו אינן מסוגלות לעטות קימונו בלא כל עזרה: הקימונו הנשי הטיפוסי כולל למצער תריסר יחידות לבוש נפרדות הנלבשות, נבחרות ומהודקות למקומן על-פי כללי פרוטוקול קבועים, והסיוע של מלבישת קימונו מקצועית ומורשית הוא אפוא בגדר חזון נפרץ. על פי רוב, תקראנה מלבישות הקימונו נקראות לשירות בבית הלקוח לקראת אירועים מיוחדים, ברם חלקן אף עובדות מתוך מכונים לעיצוב-שיער.
בחירת סגנון הקימונו היאה לנסיבות האירוע אינה פשוטה כלל ועיקר. היא מצריכה היכרות עם משמעותו הסמלית כמו גם המסרים החברתיים העדינים של הקישוט, המשקפים את גילה של האישה, מצבה המשפחתי ומידת הרשמיות של האירוע ההולך וקרב.
קורוטומסודה (Kurotomesoe)
פוריסודה
ירוטומסודה (Irotomesode)
הומונגי (Hōmongi)
צוקסאגה
ירומוג'י (Iromuji)
קומון
אדו קומון
קימונו לגברים.
בניגוד לקימונו של נשים, שמלות הקימונו לגברים הן פשוטות הרבה יותר ולרוב תכלולנה מספר מרבי של חמישה חלקים נפרדים, לא כולל הנעלה.
הקימונו לגברים הוא בעל שרוולים המתחברים לגוף הקימונו עם לא יותר ממספר אינץ' לא מחוברים בתחתית, בניגוד לסגנון הקימונו לנשים הכולל שרוולים עמוקים במיוחד המנותקים ברובם מגוף הקימונו. שרוולים לגברים יהיו עמוקים פחות מאלה של הקימונו לנשים, על מנת לאפשר את לבישת האובי סביב המותניים תחתם, בעוד שבקרב הנשים, התחתית הארוכה והבלתי מחוברת של השרוולים יכולה להתלות מעל האובי מבלי להפריע לליפופו.
בעידן המודרני, ההבחנות העקרוניות בין הקימונו לנשים לבין זה של הגברים טמונות באריגים. הקימונו הטיפוסי יבוא בצבע כהה ומאופק; שחור, כחול כהה, ירוק כהה וחום הם צבעים נפוצים. האריגים לרוב עמומים למדי. לחלקם יש דוגמה עדינה, ואריגים בעלי מרקמים נפוצים בקימונו מן הסוג הרשמי פחות. שמלות קימונו מן הסוגים הלא רשמיים עשויים להצבע בצבעים מעט בהירים יותר, דוגמת סגול בהיר, ירוק בהיר וכחול בהיר. מתאבקי סומו נודעו ככאלה שלובשים לפרקים צבעים בהירים למדי כצבע הפוקסיה.
הסגנון הרשמי ביותר של קימונו לגברים הוא שחור אחיד עם חמישה קא-מון על החזה, הכתפיים והגב. סגנון רשמי מעט פחות מתבטא בקימונו בעל שלושה קא-מון. קימונו מסוג זה יתאים לרוב לביגוד תחתון ואבזרים בצבע לבן.
כמעט כל מלבושי הקימונו יכולים להיהפך לרשמיים יותר על ידי הוספת hakama ו-haori (ראו להלן).
אבזרים נלווים ופרטי לבוש תואמים.
נאגהג'ובאן (Nagajuban)
האדהג'ובאן (Hadajuban)
סוסויוקה (Sosoyoke)
גטה
האקאמה
האורי
האורי-הימו (Haori-himo)
הייוקו (Hiyoku)
קאנזאשי (Kanzashi)
אובי (Obi)
אובי-יטה (Obi-ita)
דאטג'ימה (Datejime)
קושי הימו (Koshi himo)
טאבי
וואראג'י (Waraji)
יוקאטה (Yukata)
זורי (Zori)
הטיפול בקימונו.
בעבר, לעיתים קרובות היה צורך בפירוק הקימונו לגמרי על מנת לרחצו, ובתום הרחצה והייבוש הוא היה נתפר מחדש ומוכן ללבישה. אריגים בני-זמננו ושיטות ניקוי חדישות התפתחו, וכך התפוגג הצורך להוסיף ולעשות כן, הגם שרחיצה מסורתית של קימונו עודה מתקיימת אף בימינו אנו. קימונו תפור לפי מידה יועבר ללקוח יחד עם תפרים מכליבים ארוכים ומשוחררים הממוקמים סביב הקצוות החיצוניים של הקימונו. תפרים אלה מוחלפים לעיתים לצורכי אחסון. הם אף עוזרים במניעת התקפלויות וקמטים וכן שומרים על צורתו המקורית של הקימונו.
בדומה למלבושי מסורתיים יפנים רבים אחרים, ישנן דרכים מסוימות לקיפול הקימונו. שיטות אלו מסייעות בשימור המלבוש ובשמירה עליו מפני התקמטות בעת האחסנה. לעיתים קרובות יאוחסן הקימונו עטוף בנייר.
יש לאוורר את הקימונו למצער בכל עונה של השנה וכן לקראת ובתום כל לבישה שלו. אנשים רבים מעדיפים לנקות את הקימונו שלהם בניקוי יבש, הגם שאפשרות זו עשויה להיות יקרה עד מאוד ואף בלתי אפשרית בעבור סוגים מסוימים של אריגים וצבעים.
גדת נהר
דו-צורתיות זוויגית
דו-צורתיות זוויגית (לעיתים דימורפיזם זוויגי) היא הבדל בולט מאוד במראה החיצוני בין זכרים לנקבות בקרב מין מסוים. הבדלים בין מינים נוצרים בתהליכים דוגמת הברירה הטבעית או סחף גנטי, ולעומתם הבדלים בין זוויגים בדרך כלל נוצרים בתהליך של ברירה זוויגית. דו-צורתיות זוויגית יכולה להתבטא בהבדלים בגודל גוף, צבעים שונים ומבני גוף המשמשים לקרבות בין זכרים או למשיכת נקבות.
גודל גוף.
מקובל לחשוב שדו-צורתיות זוויגית ביונקים המתבטאת בגודל גוף מעידה על מידת הפוליגיניה (ריבוי נשים) האופיינית למין. מקרה קיצוני הוא פיל הים, בו יש למיעוט מהזכרים הרמון הכולל מספר רב של בנות זוג, ובמקביל ניתן לראות הבדל גדול בגודל הגוף בין זכרים לנקבות. זכר יכול להגיע למשקל של 2,300 ק"ג בעוד שהנקבה שוקלת בין 600 ל-900 ק"ג בלבד. יש לשער שגודל הגוף בזכרים התפתח ככלי נשק בקרבות הקשים שהם מנהלים על תפיסת טריטוריה להרמון ושמירה על הנקבות מפני זכרים אחרים.
ארכאולוגיה ימית
ארכאולוגיה ימית היא ענף בארכאולוגיה. הענף עוסק בחשיפת שרידי העבר על קרקעית הים ובחופים כדי ללמוד על הסחר הימי בימי קדם ועל יחסים בין תרבויות שהתקיימו לפני מאות שנים.
הייחודיות בענף זה של הארכאולוגיה היא האפשרות לבחון "קפסולות של הזמן". ביטוי זה משמש את החוקרים כדי להדגיש מכלול חד זמני שלא הופרע מעולם על ידי אדם, כמו ספינה טבועה, שכלי האוכל שמוצאים בה, מראים בדיוק באילו כלים השתמשו בזמן נתון מוגדר, להבדיל מארכאולוגיה ביבשה שבה שרידי העבר מתערבבים אלה עם אלה והממצאים משקפים תקופות שונות לאורך ההיסטוריה.
תחילת המחקר בישראל.
בישראל החל המחקר הארכאולוגי התת-ימי בשנת 1960, בחפירה ארכאולוגית של משלחת של א' לינק עם ספינת המחקר Sea Diver בחלקו החיצוני של הנמל ההרודיאני בקיסריה. בנוסף, איתרה המשלחת דרך רומאית סלולה בתוך מי הכנרת באזור הרדוד מול מגדל. בחפירה השתתפו צוללים ישראלים שהתאגדו בשנת 1961 באגודה למחקר תת-ימי בישראל, האגודה הוקמה ביוזמתם של הארכאולוגים אלישע לינדר, אבנר רבן, יוסף גלילי וי' שפירא. האגודה התבססה על עבודת מתנדבים צוללים אשר חפרו בנמל קיסריה, נמל עכו, נמל עתלית. האגודה עסקה גם בחפירות של ספינות טרופות מול שבי ציון וכפר פילדלפיה. בנוסף עסקו בסקרים ימיים בחופי ארץ ישראל. בסיס הפעילות של המתנדבים היה המוזיאון הימי הלאומי בחיפה ונמל קיסריה.
באוניברסיטת חיפה קיים החוג לציוויליזציות ימיות העוסק במחקר בנושא, וכן המכון ללימודי ים על שם רקנאטי.
ראו גם.
ספינה טרופה מאולו-בורון,
הספינה העתיקה ממעגן מיכאל,
האונייה ואסה,
יבנה-ים,
המוזיאון הימי הלאומי בחיפה,
הסירה מגינוסר,
הרקליון, אהוד גלילי, והכפר הנאוליתי בעתלית-ים.
מפל מים
מפל מים הוא מקום בנהר שבו נופלים המים על פני קיר זקוף, והוא נוצר עקב אי אחידות באפיק, כאשר בנהר יש הבדלי גובה בין שני מקומות, והמים נופלים כלפי מטה מהמקום הגבוה אל המקום הנמוך.
היווצרות המפל.
לעיתים נוצר מפל מים עקב שינויים שברים הנקראים טקטוניים - שברים ונקעים של קווי העתק, אך רוב המפלים נוצרים עקב שינויים ליתולוגיים - שינויים באופי המסלע. בדרך כלל נגרם הדבר במקום שבו עובר הנהר ממסלע קשה למקום בעל מסלע רך יותר, שובר אותו, וצונח ממקומו לשכבת הסלע הבאה. מפל נוצר גם במקומות שבהם אפיק גבוה נשפך לתוך נהר בעל אפיק נמוך יותר בצורה משמעותית. אפיק כזה, הגבוה מן הנהר אליו הוא נשפך, נקרא אפיק תלוי. אפיקים תלויים נוצרים כאשר בנהר הגדול עוברת כמות מים הגדולה בהרבה מזו שבאפיק (קרקע הנחל שהמים זורמים בו) העליון. חלק מאפיקים תלויים אלו נוצרו על ידי הקרחונים הגדולים שנעו בנהרות בתקופת הפליסטוקן.
מפלי מים בעולם.
כאשר הוקם סכר איטייפו בשנת 1982 על נהר פרנה בגבול פרגוואי-ברזיל, להפקת חשמל הידרואלקטרי, הציפו מי האגם שנוצר את מפלי גוואירה שהיו עד אז העוצמתיים והאדירים בעולם. דרומה ממפלי גוואירה הנכחדים נשפך נהר איגואסו אל נהר פרנה. לא רחוק משם, במשולש הגבולות ארגנטינה-ברזיל-פרגוואי, נמצאים מפלי איגואסו שהם מהגדולים והרחבים בעולם. מפלים אלה הם מוקד משיכה עצום לתיירים, ונחשבים לאחד מפלאי הטבע.