אריה נייגר נולד וגדל בחיפה. בשנת 1974 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בשנת 1976 השלים קורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לגדוד 890 בחטיבת הצנחנים ושימש כמפקד מחלקה. בשנת 1976 השתתף במבצע אנטבה. לאחר מכן שימש כסגן מפקד סיירת צנחנים. בשנת 1977 שימש כמפקד פלוגה בגדוד 890. נייגר לחם במבצע מנורה ובמבצע ליטני, במהלכו נפצע. בהמשך היה סגן מפקד הגדוד. לאחר מכן השתחרר מצה"ל.
קריירה משפטית.
לאחר שחרורו מצה"ל פנה ללימודי כלכלה ומשפטים באוניברסיטה העברית. במקביל ללימודיו עבד בחברה להגנת הטבע, שם היה ממקימי מחלקת שמירת הטבע ביחד עם ד"ר יוסי לשם והוביל מאבקים סביבתיים. התמחה בבית המשפט העליון אצל השופט דב לוין ואצל עו"ד יעקב נאמן. נייגר עבד מספר שנים כעורך דין בארצות הברית, ובשנת 1992 פתח משרד עצמאי והתמחה בתחום איכות הסביבה. בשנת 2011 הצטרף כשותף בכיר למשרד "עמית, פולק, מטלון ושות'". הוא מרצה בתחום איכות הסביבה בקריה האקדמית אונו ובאוניברסיטת באר שבע.
פעילותו בתחום המילואים.
בשירות המילואים לחם נייגר במבצע שלום הגליל בגזרה המערבית כמפקד פלוגת סיור חטיבתית. בהמשך שימש כמפקד גדוד צנחנים במילואים, בדרגת סא"ל. נייגר התקדם במערך המילואים ובתפקידו האחרון שימש כמפקד חטיבה 226, חטיבת צנחנים במילואים בפיקוד הצפון.
נייגר עסק רבות במערך המילואים בצה"ל. בשנת 1995 יצא להגנתו של סגן יהושע שדיאל, אשר היה מעורב בתקרית בה נהרג חייל מאש כוחותינו, והיה מיוזמי ומקימי פורום המג"דים, מח"טים וטייסים במילואים. נייגר פרש מן הפורום לאחר שהתמנה למפקד חטיבה 226, אולם נותר פעיל בולט למען זכויות אנשי המילואים ולטובת רפורמה בשירות המילואים למודל יעיל יותר. בשנת 2004 היה חבר בצוות חשיבה בראשות הקמל"ר, תא"ל אריאל היימן, לבחינת מודל שירות המילואים, ובהמשך אף היה חבר בוועדה ציבורית אותה הקים שר הביטחון, שאול מופז, לבחינת מערך המילואים שבעקבותיה נחקק חוק שירות המילואים.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
אינגריד אלכסנדרה, נסיכת נורווגיה
הנסיכה אינגריד אלכסנדרה מנורווגיה (בנורווגית: Ingrid Alexandra prinsesse av Norge; נולדה ב-21 בינואר 2004 באוסלו, נורווגיה) היא בתם של יורש העצר הנורווגי הוקון ואשתו הנסיכה מטה מאריט, והיא מיועדת להיות מלכת נורווגיה לאחר שלטון אביה.
ביוגרפיה.
אינגריד נולדה ב-21 בינואר 2004 בבית החולים של אוניברסיטת אוסלו. היא הוטבלה לנצרות בארמון המלכותי ב-17 באפריל על ידי הבישוף של אוסלו, סנדקיה היו יורשי העצר של דנמרק, ספרד ושוודיה, סבה המלך האראלד החמישי, דודתה הנסיכה מרתה לואיז וסבתה מצד אימה מאריט טג'נסן.
ב-2005 נולד אחיה הנסיך סברה, ובנוסף לו יש לה אח למחצה מנישואיה הראשונים של אמה. מאחר שב-1990 בוטל חוק העדפת הבן הבכור בסדר הירושה הנורווגי נמצאת אינגריד במקום השני בסדר הירושה לאחר אביה. כצאצאית של אדוארד השביעי היא נכללת גם בסדר הירושה לכתר הבריטי אך שם אחיה נמצא לפניה בתור.
ב-2010 החלה אינגריד את לימודיה בבית הספר, הוריה בחרו לשלוח אותה לבית ספר ציבורי, שלא כמו קודמיה במשפחת המלוכה הנורווגית, מכיוון שהוריה רצו שתהיה לה ילדות רגילה ככל האפשר. באותה שנה שימשה גם כשושבינה בחתונה של הסנדקית שלה ויקטוריה נסיכת שוודיה ואף הוזכרה בפרק בסדרה "משפחת סימפסון". ב-2011 הופיעה אינגריד במהלך קליפ שהוצג באירוויזיון ביחד עם אמה ואחיה למחצה רוקדים לצלילי מוזיקה.
היא מתגוררת עם משפחתה באחוזת סקאוגום.
גדעון קוץ
גדעון קוץ (נולד ב-12 ביולי 1948) הוא עיתונאי ישראלי והיסטוריון של התקשורת. נודע זה שנים ככתב ושליח מיוחד ל בקול ישראל ובאמצעי תקשורת מודפסים ואלקטרונים אחרים. פרופסור מן המניין לתקשורת ותרבות ב.
ביוגרפיה.
גדעון קוץ נולד ב-1948 בעיר לודז' פולין. משם עבר לוורשה וב-1957 עלה עם הוריו לישראל. אביו, אלכסנדר קוץ, מהנדס אגרונום במקצועו, היה עובד בכיר בחברת "טבע". הוא היה ממפקדי הפרטיזנים שלחמו בנאצים ביערות אוקראינה וקצין בצבא האדום ובצה"ל. אמו מרים, ניצולת גטו טוצ'ין ובתו של ראש המרד בגטו זה, גצל שוורצמן. גדעון קוץ נושא את שמו. הוא למד בבית הספר התיכון "אליאנס" ברמת אביב, שם סיים בגרות במגמה ריאלית, היה יו"ר מועצת התלמידים וחבר מערכת עיתון בית הספר. הוא שיחק כדורסל בהפועל תל אביב והופיע בתפקידים על הבמה בתיאטרון ירושלים ובתיאטרון החאן. היה קצין בצה"ל והשתתף במלחמת יום הכיפורים בחזית הדרום. שרת בחטיבת המחקר של אגף המודיעין, וביועץ הכספי לרמטכ'ל.
קריירה אקדמית וציבורית.
כיהן כיו"ר הסתדרות הסטודנטים באוניברסיטה העברית, שם סיים ב-1971 תואר ראשון בכלכלה וביחסים בינלאומיים, ותואר שני במנהל עסקים (ב-1974) ובקומוניקציה (ב-1976). שימש יועץ לענייני רווחה חברתית לראש הממשלה יצחק רבין. אחר-כך היה נציג תנועת העבודה הציונית באירופה ובאינטרנציונל הסוציאליסטי ונציג המחלקה האקדמית של ההסתדרות הציונית בפריז. סיים בהצטיינות את לימודיו לתואר דוקטורט בתקשורת בסורבון, ב-1980. בשנת 1997 הוענק לו "דוקטורט ממלכתי" על ידי נשיא הרפובליקה הצרפתית על מחקריו בתחום תולדות העיתונות העברית באירופה. מחזיק בדיפלומות נוספות של האקדמיה למשפט בינלאומי בהאג, של האוניברסיטה ללימודי אירופה בפירנצה ושל בית הספר הגבוה לעיתונאות בפריז- התמחות כתבי חוץ. בין השנים 1992–1994 היה מרצה במחלקה לעיתונאות ולתקשורת באוניברסיטה העברית והשתתף בהקמת מסלול הלימודים לתואר ראשון שם. החל משנת 1994 היה מרצה בכיר, פרופסור חבר ופרופסור מן המניין לתקשורת ותרבות באוניברסיטת פריז 8. שם הוא מכהן כראש לימודי התואר השני בתרבות וחברה, ראש המחלקה ומעבדת המחקר לתרבות יהודית ועברית, ראש המגמה להיסטוריה, תרבות ותקשורת, חבר קבוע במרכז לחקר התקשורת, הטכנולוגיה, והאינטרנציונליזציה, וראש המכון האירופי לחקר העברית. החל משנת 1996 הוא עורך את כתב העת לחקר התרבות העברית והיהודית באירופה REEH. מ-2006 הוא משמש כעורך כתב העת "קשר" לתולדות העיתונות והתקשורת היהודית והישראלית באוניברסיטת תל אביב. על פעלו בתחום הפצת התרבות העברית באירופה הוענקה לו פעמיים "מדליית בן יהודה" מטעם "ברית עברית עולמית" (בפעם הראשונה בשנת 2003 בכנס פריז ובפעם השנייה בשנת 2011 בכנס פולין). כן זכה במענק ממשלת צרפת לחוקרים מצטיינים ב-2007, 2008, 2009, 2010, 2011. ב-2016 נבחר לעמוד בראש חטיבת ההיסטוריה של האגודה הבינלאומית לחקר המדיה והתקשורת IAMCR.ב-2017 מונה כפרופסור אורח באוניברסיטה היגילונית בקרקוב, פולין. מ-2018 הוא עמית מחקר במכון דניאל אברהם ללימודים בינלאומיים ואזוריים באוניברסיטת תל אביב.
תרומתו המרכזית לחקר התקשורת מתבטאת באימוצם של מודלים ודפוסים היסטוריים ייחודיים של התפתחות העיתונות והתקשורת היהודית והעברית לחקר התקשורת בישראל, ובשילוב חקר העיתונות והתקשורת היהודית והעברית במחקר ההיסטוריה הכללית של העיתונות והתקשורת העולמית. במיוחד ניתוח מניעיהם האישיים ותפקודם המקצועי של אנשי התקשורת וחקר המדיה בפרספקטיבה מערכתית. ספריו ומאמריו שנכתבו בעברית, צרפתית, אנגלית ופולנית תורגמו ללשונות נוספות. הוא הוזמן כמומחה לוועדות פרלמנטריות בצרפת ולמוסדות שונים בישראל וכפרופסור אורח באוניברסיטאות, בוועידות וכנסים ברחבי העולם. הוא חבר בארגונים מדעיים בינלאומיים רבים.
קריירה עיתונאית.
קוץ הוא העיתונאי הישראלי היחיד שנבחר ושימש, במשך חמש שנים, כנשיא איגוד עיתונאי החוץ בצרפת. כיום הוא נשיא הכבוד של האיגוד. הוא חבר בקבוצה המצומצמת של עיתונאים המסקרים את נשיאות צרפת ומתלווים לנשיא בפעילויותיו ובמסעותיו. הוא משמש כסגן נשיא איגוד עיתונאי הקולנוע של צרפת והשתתף בחבר השופטים של הביקורת הבינלאומית בפסטיבלי סרטים חשובים בעולם, בכללם פעמיים בפסטיבל קאן.
קוץ החל את דרכו המקצועית בעיתונות כסאטיריקן בעיתון הסטודנטים "פי האתון" ונודע במיוחד בטורו "סיפורי טעמון". הוא כתב את תוכניות הקברט הסאטירי של הסטודנטים בירושלים ואחר-כך עבור במות סאטיריות כמו "מועדון התיאטרון" בתל אביב (רביעית הבנות, הרביעייה החדשה) וכן לתוכניות טלוויזיה ("עלי כותרת") ורדיו ("בירה ומצב רוח"). הוא כתב טור סאטירי בעיתון דבר ("מה הולך") משנת 1975. בשנת 1977 שימש לראשונה ככתב העיתון בפריז ושליחו המיוחד ברחבי העולם. הוא המשיך לכתוב ולהשתייך למערכת דבר עד לסגירת העיתון ב-1996. כן כתב בעיתונים מעריב, שהוא משמש רשמית ככתבו בפריז משנת 2010, וכך גם בידיעות אחרונות, בגלובס ובחדשות. מ-1979 שידר בגלי צה"ל. משנת 1986 משדר בקול ישראל. בין השנים 2001–2007 שימש ככתב ערוץ 2 באירופה. מ-2008 שימש ככתב הערוץ הראשון. ב-2017 הצטרף לתאגיד השידור הישראלי "כאן". הוא מופיע ומשתתף כפרשן קבוע באמצעי תקשורת בינלאומיים רבים, בכללם ערוץ France 24, הערוץ הראשון וFrance 2 של צרפת, רדיו צרפת, רדיו בי.אף.אם. אלג'זירה, ל'ארש, ג'ואיש כרוניקל ועוד. כתבותיו שודרו וצוטטו באמצעי תקשורת ברחבי העולם, כולל במדינות ערב.
בעבודתו העיתונאית מעניק גדעון קוץ קדימות לדיווח מן השטח שמאפשר לדייק גם בפרשנות. מאז סוף שנות השבעים של המאה העשרים הוא נודע בסיקור מרבית האירועים המרכזיים באקטואליה העולמית, ברובם כעיתונאי ישראלי יחיד, ובדיווחים ממדינות שלא קיימו יחסים עם ישראל - מן הגוש הקומוניסטי ועד המדינות הערביות.