המשחק זכר להצלחה ולשבחים מפי מבקרי משחקים, אולם זכה לביקורות קשות הן מצד מבקרים והן מצד שחקנים על מצב מרובה המשתתפים. עם זאת ממוצע הביקורות למשחק באתר Metacritic עומד על הציון 9.2 מתוך 10 והמשחק נחשב לאחד המשחקים הטובים ביותר בכל הזמנים. עקב התלונות אפיק בעקבות זאת שחררה מספר רב של טלאים וכן עדכונים לדרייברי Direct3D, ל־Glide, וכן דרייבר ניסויי ל־OpenGL.
כיוון שהמשחק לא תוכנן להשתחרר עבור לינוקס, המשחק יצא באופן עצמאי ללינוקס כמוד למשחק Unreal Tournament.
איגוד ESRB דירג את המשחק בדירוד M (גילאי 17+) עקב שימוש באלימות גרפית ושפיכות הרבה דם.
גאבור באטורי
גאבור באטורי או גבריאל באטורי (בהונגרית: Báthory Gábor, 15 באוגוסט 1589 נאג'ווארד (אוראדיה) - 27 באוקטובר 1613 היה שליט טרנסילבניה בשנים 1613-1608. התפרסם באופיו הרודני והגחמני, ועל כן כונה "המלך המשוגע" (Deli Kıral) על ידי הטורקים. היה השליט האחרון מבית באטורי.
רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות.
גאבור באטורי נולד בעיר נאג'ווארד, (ברומנית - אוראדיה), בטרנסילבניה, (בימינו ברומניה) כבן בכור מתוך תשעה אחים של אישטוואן באטורי (1553- 1601), פרפקט (פה-אישפאן) של קרסנה, בן לענף שומיו של בית באטורי ההונגרי ושל אשתו הראשונה, ז'וז'אנה בבק מפלשץ.
אחרי מות אמו ב-1595, נשא אביו של גאבור את אנה קוסטקה לאשה. האב נפטר בשנת 1601 כשגאבור היה בן 12. יחד עם אחיו עבר לחסותו של קרוב משפחה, אישטוואן באטורי אצ'די, שופט עליון, שהעביר אותו מהנצרות הרומית-קתולית לנצרות הרפורמית.
דודיו היו בולדיז'אר באטורי והקרדינל אנדראש באטורי, שניהם שלטו לפרקי זמן קצרים על הנסיכות הטרנסילבנית. סבו, אנדראש, היה אחיהם של סטפאן באטורי, נסיך טרנסילבניה ומלך פולין, ושל השליט טרנסילבניה קרישטוף באטורי.
כשנולד גאבור, בן דודו, ז'יגמונד באטורי, עלה על כס השלטון בטרנסילבניה. שלטונו של ז'יגמונד הופסק ארבע פעמים עד שבסופו של דבר, ב-1601 עברה טרנסילבניה לניהול הבסבורגי ישיר, באמצעות המושל הצבאי האכזרי ג'ורג'ו באסטה.
כאשר אישטוואן בוצ'קאי הרים את נס ההתקוממות נגד ההבסבורגים, גאבור באטורי הצטרף אליו. בוצ'קאי הצליח לגרש את באסטה מטרנסילבניה ובשנת 1605 נבחר לנסיך על ידי הדיאטה ההונגרית. ההבסבורגים הכירו בבוצ'קאי בשנת 1606 במסגרת הסכם וינה, אך הנסיך נפטר באותה שנה.
עלייתו לשלטון.
בן למשפחה מיוחסת של נסיכים ולוחם מוכשר, גאבור באטורי נראה בהתחלה מועמד טבעי לרשת את בוצ'קאי. אך השליט המנוח מינה יורש אחר, את באלינט הומונאי דרוגט (Bálint Homonnai Drugeth), אציל צעיר ואיש צבא מיומן.
גאבור באטורי כתב לוזיר הגדול העות'מאני, קויוג'ו מורד פאשה, באלו המלים:
"אני רואה עצמי ראוי למלא את מקומו של המלך אישטוואן (בוצ'קאי) מיום מותו, כמלך של טרנסילבניה והונגריה".
חברי אספת המעמדות הטרנסילבניים - הדיאטה - טענו שהם לבדם רשאים לבחור חופשית בשליט החדש והעדיפו לדחות את שתי המועמדויות. דחו את הומונאי דרוגט דווקא מפני שהיה מועדף על בוצ'קאי ועל האימפריה העות'מאנית שכבר נתנה את הסכמתה למינוי, בעוד שגאבור באטורי נדחה בגלל השתייכותו לשושלת באטורי בעלת האמביציות להשכנת בית מלוכה שושלתי ותורשתי. בזמן ששני המועמדים נסעו לפגוש את תומכיהם מחוץ לגבולות המדינה, שמו חברי האספה את יהבם במועמד חלופי, ז'יגמונד ראקוצי, ששימש כמושל בימי בוצ'קאי ונחשב לאיש בעל כישורי ניהול, אם כי ללא תמיכה מחוץ לאספה.
הפרלמנטרים תכננו לחכות להלווית בוצ'קאי לפני שיתחילו במלאכת הבחירה, אבל איגרת של הארכידוכס האוסטרי מתיאס האיצה את האירועים. מתיאס מסר להם שיש לחכות עם בחירת השליט עד שהקיסר רודולף השני יקבע את התקנות הדרושות בהתאם להסכם וינה. מפני שההסכם לא כלל תקנות כאלה, אספת המעמדות הזדרזה להתכנס וב-9 בפברואר 1607 בחרה כשליט בז'יגמונד ראקוצי.
מהלך חד צדדי זה עורר זעם אצל העות'מאנים ואצל הבסבורגים כאחד אך אף אחת משתי המעצמות לא התכוונה ליזום פעולה צבאית.
בסופו של דבר העות'מאנים השלימו עם הבחירה, בעוד שהאוסטרים ניהלו משא ומתן בתקווה לשכנע את ראקוצי להתפטר מרצון.
ז'יגמונד ראקוצי ורוב האצילים הטרנסילבנים דחו בהתחלה את הניסיונות האלה, אך לבסוף נאלצו לשאת ולתת בגלל התפרצות התקוממות של החיילים ה"היידוק" שלחמו בזמנו תחת פיקודו של בוצ'קאי ודרשו את שכרם.
גאבור באטורי ניצל את המצב המשתנה. עוד באפריל 1607 פנה לארכידוכס מתיאס עם בקשה לתמוך במועמדותו לכס המלכות בטרנסילבניה כמחליף של ראקוצי. הוא הבטיח כי יתמוך בכנסייה הרומית קתולית ואף הוא עצמו יחזור לדת הרומית קתולית.
ההיידוקים שקלו לבחור בהומונאי דרוגט כמלך, אך הלה סירב לפוגשם. בתירוץ כי יש צורך חיוני להגן על המולדת, חתם באטורי חוזה עם ההיידוקים ב-5 בפברואר 1608: מפקדיהם התחייבו להיאבק למענו עבור כל מטרה שיבחר, ובתמורה הוא הבטיח הפעם לקדם דווקא את האמונה הרפורמית, למנות את הקצין הבכיר שלהם אנדראש נאג' למפקד של כל ההיידוקים ולסגן מפקד הצבא ואת המנהיג הרוחני שלהם, מאתה פוקטוי למנות ליועץ. יתרה מזו, הוא הבטיח לחלק להיידוקים אדמות באזור נאג'ווארד, אצ'ד וקאלו. אנשי המינהל הטרנסילבנים לא העזו להתנגד לכוחות ההיידוקים וב-7 במרץ 1608 התפטר ז'יגמונד ראקוצי לטובת גאבור באטורי.
שלטונו.
התערבותו בנסיכויות הרומניות.
מיד עם עלייתו לכס המלכות, גילה גאבור באטורי תוכניות שאפתניות להשתלט על האזורים השכנים. התכונן למלחמה על מנת לכבוש את הנסיכויות הרומניות. התכוון להשתמש בשלל על מנת לשלם את משכורות שכירי החרב ההיידוקים. התייעץ קודם עם המנהיג הסקסוני מיכאל וייס, ראש העיר בראשוב (אז קרונשטאט) שנחשב מומחה בעניינים הרומניים, ושיתף אותו בתוכניתו להדיח את שליט ולאכיה, ראדו שרבאן. לאחר מכן שיגר שליחים אל אלזבייטה צ'ומורטאן מלושונץ, אלמנת השליט המולדבי ירמיה מובילה ועוצרת נסיכות מולדובה לצד בנה השליט, קונסטנטין מובילה, שהיה קטין. באטורי הציע לה ברית צבאית נגד ולאכיה. מועצת הנסיכות של טרנסילבניה הביעה התנגדות לתוכניות הצבאיות של באטורי ובכינוס במאי 1608 הסכימה לאשר בריתות עם המדינות הרומניות ללא הסתבכויות צבאיות. ב-31 במאי 1608 התרצה שליט ולאכיה, ראדו שרבאן, לקבל את חסותו של באטורי. כך עשה בחודש יולי גם נציג מולדובה בשם אדונו. הם באו לבראשוב כדי להשתחוות לפני באטורי, עוד לפני שמינויו כשליט טרנסילבניה אושר על ידי הטורקים.
התחזקות שלטונו.
בהיעדר מלחמה, הופעל לחץ על גאבור באטורי למלא את התחייבויותיו כלפי ההיידוקים והיה חשש למרידה. בינתיים הוא זכה לתמיכה מצד ארכידוכס אוסטריה, מתיאס, שהיה אז מסוכסך עם אחיו, הקיסר רודולף.
ביחס לטרנסילבניה, אישר מתיאס את הפריבילגיות שהשיגו ההיידוקים מאישטוואן בוצ'קאי והסכים לקלוט 6,000 מהם בצבאו, בעוד 3,000 אחרים נשארו בשירותו של גאבור באטורי. אחרי שהצליח לקבל מרודולף את ניהולן של מערב הונגריה, של אוסטריה פרופר ושל מורביה, התחיל מתיאס משא ומתן עם באטורי בנוגע להיידוקים ולמעדמה של טרנסילבניה. הם הגיעו להסכם ב-20 באוגוסט 1608 על פיו ההיידוקים עמדו לקבל מעמד של נתינים חופשיים בשרות הונגריה וטרנסילבניה, בדומה לסקלרים. ההבסבורגים הכירו בגאבור באטורי כנסיך של טרנסילבניה ובאטורי הבטיח לא להפריד את טרנסילבניה מ"ממלכת הונגריה" שבשליטת ההבסבורגים.
בו זמנית גם העו'תמאנים הכירו בשלטונו, בתיווכו של גאבור בתלן, אחד ממנהיגי המחנה הפרו-טורקי.
משטרו.
כשליט, הקיף עצמו גאבור באטורי בחוג הטרוגני של יועצים, חלקם בני האריסטוקרטיה הוותיקה של טרנסילבניה, וחלקם כאלה שקודמו על ידי משפחתו, בית באטורי, ושהשתתפו במלחמות של אישטוואן בוצ'קאי.
במהלך המלחמה הארוכה (1593–1606) חלק תמכו בעות'מאנים, אחרים לחמו בשורות הצבא ההבסבורגי ואחרים נאבקו לצידו של מיכאל האמיץ שליט ולאכיה. רוב יועציו היו חסידי הקלוויניזם, ומיעוט היה קתולי. הנסיך לא טרח למתן את הפערים בין המחנות השונים אלא להפך - נהג להעצים אותם.
הוא הרחיק רבים מתומכיו על ידי חלוקה גחמנית של מתנות שהייתה לא פעם בלתי הוגנת. בדרך זו יצר יותר עוינות מאשר נאמנות. בנוסף יצא לו שם של שתיין ורודף שמלות והשמועות על חיזוריו הבלתי פוסקים אחרי נשים הטילו דופי בנשות יועציו ומקורביו.
הוא מינה את יאנוש אימרפי, מקורב ותיק שלו, לתפקיד הקנצלר החדש ואת גאבור בתלן למפקד של הסקלרים.
ניסיון ההתנקשות.
עם הזמן גדלה והלכה התרעומת בקרב שכבות רבות באוכלוסייה כלפי שלטונו של באטורי. הבורגנות המקומית הרגישה מקופחת. במקום לתמוך במסחר, הטיל באטורי מיסים וביזבז את כספי הערים על במסיבות יקרות ונשים.
ב-1609 התחיל שוב בהכנות למסע צבאי נגד ולאכיה, בלי להתחשב בהתנגדות הדיאטה. המלחמה עוכבה על ידי קושרים ובראשם הקנצלר אישטוואן קנְדי והקפטן הכללי של הסקלרים, בולדיז'אר קורניש. על אף השמועות שהרקע לסכסוך בין גאבור באטורי ובין קורניש היה חיזורי הנסיך אחרי אשתו של המנהיג הסקלרי, היו המניעים למהלכים הבאים למעשה פוליטיים.
כשב-20-21 במרץ 1610 יצא באטורי למסע ברחבי מדינתו, תכננו הקושרים להתנקש בחייו בעת ששהה בביתו של קנדי. אולם, אחרי שהמתנקש נכנס לחדר השליט, הוא התחרט וחשף את כל המזימה. באטורי הצליח לעצור רק את קורניש, ואילו קנדי נמלט. מכיוון שחוג הקושרים היה מצומצם, לא סבר השליט ששלטונו הפך לבלתי פופולרי והסתפק בהוצאתו הפומבית להורג של קורניש כאקט הרתעה כלפי מתנגדיו. בנוסף הורה על רדיפות ו"טיהורים" נגד אוהדיו של קורניש.
הפלישה לוולאכיה, דצמבר 1610- פברואר 1611.