המסעדה הוקמה באפריל 1970, מסעדה בסגנון רומני אותנטי, הקרויה על שם סדרת הטלוויזיה לילדים הפופולרית בשפה הערבית, סמי וסוסו ששודרה בראשית ימי הטלוויזיה הישראלית.
מסעדת פועלים פשוטה עם שולחנות מפורמיקה וכיסאות עץ. על הקירות רקמות מרומניה שהביא איתו בעליה, מרסל לרר, כשעלה לארץ בשנת 1964, ועיגולים דמוי מכסה חבית בירה עם פרסומת של בירה "גולדסטאר".
הייתה זו המסעדה הראשונה בבאר שבע שהוגשו בה בירה מהחבית ובשר לפי משקל. המסעדה פתוחה עד שעות הלילה המאוחרות.
את המסעדה פקדו במהלך השנים ידוענים, בהם שחקנים, זמרים, פוליטיקאים ועוד. צביקה הדר הודיע שהוא לקוח קבוע של המסעדה.
מנות הדגל של המסעדה כוללות קבב רומני, מוח, ביצי שור, שקדי עגל, מרק צ'ורבה וסלטים תוצרת בית כמו איקרה וסלט חצילים רומני.
האי פארוס
תלמי ה-13
ידידיה מנוסוביץ'
יחסי ישראל–פקיסטן
יחסים בין ישראל לפקיסטן מעולם לא כוננו, והחל מיצירת הקשר הראשון בין שתי המדינות, הם עוינים. פקיסטן נוטרת איבה לישראל, על אף ניסיונות מצד ישראל ליצור יחסים דיפלומטיים או קשרי מסחר, על רקע הסכסוך הישראלי-ערבי. במרוצת השנים אמרו בכירים פקיסטנים רבים כי אם ישראל תגיע להסדר כלשהו עם מדינות ערב, ארצם תוכל לפתוח בהליך דיפלומטי גלוי עם ישראל.
פקיסטן מקיימת יחסים קרובים עם הארגון לשחרור פלסטין, כבר מאז תקופת האינתיפאדה הראשונה. דוגמה לטיב היחסים בין הפלסטינים לפקיסטן היא שבאותו הזמן שלחה פקיסטן לפלסטינים מזון וציוד רפואי. מלבד זאת לא פעם מתפרסמות הודעות תקיפה הדדיות, לאור זאת האיבה בין ישראל לפקיסטן שלעיתים אף נמצאת באור הזרקורים של הזירה הבינלאומית היוותה פעמים תכופות גורם לחיכוך בינה לבין ארצות הברית ובכך ערערה את מעמדה בוושינגטון הבירה. לאחר שיכולותיה הגרעיניות של פקיסטן הפכו למוכחות, התעוררה בישראל דאגה באשר ליכולות אלו. בפקיסטן רווחו טענות רבות, ולפיהן ישראל מתכננת לתקוף את מתקני הגרעין הפקיסטניים, אך אנשי מפתח בשלטון הישראלי הכחישו כי לישראל הייתה כוונה כזו.
לקראת שנות ה-90 של המאה ה-20, בעקבות הסכמי אוסלו, חל שינוי לטובה בעמדתה של פקיסטן כלפי ישראל. זו התרככה והנמיכה את פעילותה האנטי-ישראלית בארגונים הבינלאומיים. לאור שינוי זה החלו נציגים יהודיים (לאו דווקא ישראלים) ופקיסטניים להיפגש זה עם זה. האינטרסים הישראליים בפגישות אלו היו בעיקר לכונן יחסים דיפלומטיים או קשרים גלויים במישור אחר, ואילו האינטרסים הפקיסטניים התמקדו בהבהרה לישראלים כי הסיבה העיקרית לעוינותה של פקיסטן כלפי ישראל היא הרצון להביע הזדהות עם העולם המוסלמי בכלל ועם ארצות ערב בפרט.
נכון ל-2021, לא ידוע על קיום מגעים כלשהם בין שתי המדינות.
רקע.
רקע היסטורי.
פקיסטן נוסדה רשמית ב-15 באוגוסט 1947 כתוצאה מחלוקת תת-היבשת ההודית. המוסלמים בהודו החלו לתבוע את חלוקת מדינתם, את ניתוקם מהלאומיות ההודית או ההינדואית והקמת מדינת אסלאם עצמאית כבר בשנת 1940. מנהיגם, מוחמד עלי ג'ינה, טען שהמוסלמים החיים בהודו בעלי תרבות, ציוויליזציה, היסטוריה, דת, ספרות, מנהגים ומסורת שונה ומיוחדת - מה שהיווה מאפיינים של עם נפרד ושונה.
ראשי התנועה הלאומית של הודו, הקונגרס הלאומי ההודי (מפלגת הקונגרס), התנגדו לתביעת המוסלמים, אך ג'ינה התעקש בקביעות ובאופן תקיף שההינדואים והמוסלמים בהודו אינם שתי עדות שונות אלא שני עמים שונים, ועל כן יש לחלק את הודו בין שני עמים אלו. בסופו של דבר זכו המוסלמים בהודו במאבקם, והודו חולקה, כפי שתבעו.
רקע דיפלומטי.
מאז ייסודה, הושפעו יחסי החוץ של פקיסטן מעצם היותה מדינה מוסלמית שהוקמה על בסיס דתי-אסלאמי. סולידריות אסלאמית הייתה מרכיב עיקרי במדיניות הכללית שלה ככלל ובמזרח התיכון בפרט, כמו ביסוד תמיכתה העיקשת והאיתנה בארצות ערב באומות המאוחדות ובזירות דיפלומטיות-בינלאומית אחרות. פקיסטן, מצדה, ציפתה לתמיכת המדינות הערביות בסכסוכה המתמשך והארוך עם הודו במחלוקת הבעלות על קשמיר.
היסטוריה.
היסטוריה מוקדמת.
תמיכתה של פקיסטן במדינות הערביות לא התמקדה רק בסיוע מדיני באו"ם ובמאבקו העיקש של נציג פקיסטן שם, סר מוחמד זפארוללה ח'אן נגד תוכנית החלוקה ובעד כינון מדינה פדרליסטית בארץ ישראל. במלחמת העצמאות של ישראל פקיסטן סייעה לארצות ערב על ידי העברת נשק ותחמושת. במהלך המלחמה נתקבלו ידיעות ולפיהן פקיסטן מנסה להגיש לערבים סיוע צבאי: לנציגות הדיפלומטית של ישראל בוושינגטון הבירה הגיעו שמועות כי גדוד פקיסטני עומד להגיע אל ארץ ישראל במטרה לסייע ולהילחם לצד הערבים. אהוד אבריאל, ששהה בצ'כוסלובקיה כדי לרכוש כלי נשק, דיווח שפקיסטן רכשה שם כ-250 אלף רובים שכנראה נועדו להגיע אל הערבים. כמו כן, נודע שפקיסטן רכשה באיטליה שלושה מטוסי קרב עבור מצרים.
עם שוך הקרבות וחתימת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, היו כאלו שסברו במשרד החוץ שייתכן שאפשר יהיה לפתוח צירות בקראצ'י, בירתה של פקיסטן, או לפחות לכונן עמה יחסי מסחר גלויים. לאור ההתקדמות לקראת הכרת הודו בישראל בסוף 1949, היו ששיערו שגם פקיסטן תכיר בישראל. מנגד, פקיסטן התנגדה לצירוף ישראל לאו"ם ונגד צירופה לפורומים בינלאומיים אחרים, ונציגים של פקיסטן הצהירו שלעולם לא יכוננו קשרים עם ישראל.
בנובמבר 1949 נתבקשה ישראל, דרך האו"ם לאפשר את כניסת הנספח הצבאי של פקיסטן ברבת עמון לישראל. ישראל דרשה הגשת בקשה רשמית בכתב עם פרטים על הביקור, ומשלא נענתה, סירבה לבקשה. מגע ראשון בין נציגים ישראלים ונציגי ארגונים יהודיים לבין הנציב העליון הפקיסטני בלונדון נוצר בראשית שנת 1950. ממשלת פקיסטן התבקשה לתת אשרות מעבר להודו עבור מספר לא מבוטל של יהודים שנאלצו לצאת מאפגניסטן ורצו לעלות ארצה. ממשלת פקיסטן סירבה להתיר להם לעבור בארצה, והיהודים יצאו דרך איראן. במרץ 1952 הצהיר בקהיר זפארוללה ח'אן, שמונה בינתיים לשר החוץ של פקיסטן, כי יש צורך בהסדר בין ישראל למדינות ערב, אם כי הטעים שמדינתו תומכת בתביעות מדינות ערב מישראל שכללו תיקוני גבולות, פיצוי כספי וקבלת ביטחונות שאין לישראל כוונות תוקפניות.
בעקבות הצהרה זו הוסדרה פגישה בניו יורק בין שר החוץ זפארוללה ח'אן לשגריר אבא אבן ב-14 בינואר 1954. שר החוץ העלה זיכרונות מימיו באונסקו"פ, בהם פעל נגד תוכנית חלוקת ארץ ישראל. באותה הפגישה הוא סיפר לאבן על פגישתו עם חיים ויצמן, לימים נשיא מדינת ישראל הראשון, ועל הרושם האדיר שהשאיר עליו "מגדולי חכמי דורנו". הוא גם ביקר בארץ ישראל בהמלצתו של ויצמן והתרשם מ"ההישגים של הציונות", אך עזב את ישראל בהרגשת חרדה לגורל הערבים, שלא יוכלו להתמודד עם הקדמה וההתפתחות של היהודים.
מראשית שנות ה-50 עד למלחמת ששת הימים: עוינות.
בעניין יחסי ישראל-פקיסטן אמר מוחמד זפארוללה ח'אן לאבן כי ממשלתו לא תוכל לעמוד בפני התנגדות הציבור הקנאי לנוכח הצלחת הישראלים, וכי אין סיכויים להתקרבות בין שתי המדינות בזמן הקרוב "על אף שממשלת פקיסטן אינה נוטרת איבה לישראל ומבינה היטב כי הננו גורם במזרח התיכון עמו יש להתחשב". בו בזמן הביע את נכונותו להסכמה על ביקורים הדדיים של מומחים, סטודנטים ופרופסורים. שר החוץ הפקיסטני הוסיף ואמר שכאשר יגלו הערבים נכונות להיפגש עם הישראלים לשם פתרון הסכסוך הישראלי-ערבי, תשתדל פקיסטן להפעיל את השפעתה לטובת ההסדר.
בינואר 1954 הגיע לישראל מזכיר המיניסטריון לענייני פליטים של פקיסטן, שהגיע במימון מלגה של האומות המאוחדות ושהה בישראל במשך חודשיים. האו"ם הציע את מקום השתלמותו, וממשלת פקיסטן הסכימה לכך. בתוכנית ביקורו טיפלה המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שכבר היו לה מגעים קודמים עם נציגי תנועת הפועלים הפקיסטנית, שנהגו בזהירות רבה בקשרים עם עמיתיהם מישראל האורח התעניין בייחוד בבעיות של שיקום פליטים. עד מהרה התברר שלביקור חד-פעמי זה לא הייתה כלל השפעה מדינית גם לא בהמשך, בניגוד למה שחשבו במשרד החוץ.
במרץ ובאפריל הצהיר זפארוללה ח'אן בכמה הזדמנויות שמדינתו אינה מכירה בישראל וכי אין לה כוונה לעשות זאת. ישראל היא גורם מפלג וזר במזרח התיכון, ומהווה סכנה לא רק לארצות ערב אלא לעולם האסלאמי כולו. פקיסטן תסייע לערבים בהגנה ובשמירה על המקומות הקדושים לאסלאם. גם ראש ממשלת פקיסטן, מוחמד עלי, אמר לקבוצות אנשי דת פלסטינים שהגיעו לבקר במדינתו כי שאלת ארץ ישראל אינה רק שאלה ערבית אלא שאלה מוסלמית, והבטיח להם את נאמנות ארצו לעניינם של "המוסלמים בפלסטינה". הוא מילא את הבטחתו בכנס ראשי ממשלות של מדינות אסיה שנערך בקולומבו שבסרי לנקה לקראת ועידת באנדונג ובמהלך הוועידה עצמה. על כך זכה בדברי הערכה מצד אבן סעוד, מלך ערב הסעודית.
ההצהרות העוינות של פקיסטן כלפי ישראל וכוונת ארצות הברית לספק לפקיסטן נשק עוררו בישראל דאגה, שנשמעה בין היתר בדיונים במליאת הכנסת. בנובמבר 1956, בעקבות תבוסת מצרים במלחמת סיני, אירעו בקראצ'י התפרצויות ומקרי הסתה נגד כחמש מאות יהודים שעדיין התגוררו שם באותה העת. משרד החוץ הציע שהקונגרס היהודי העולמי, או גורמים אחרים, ילחצו על פקיסטן בעצרת הכללית של האו"ם בניו יורק וכן גם בוושינגטון הבירה להגן על חיי יהודים אלו.