הוא הולחן על ידי המוזיקאי מנשה רבינא, נעשה אהוד מאוד, וצורף אל קובצי שירים לילדים ואל תוכנית הלימודים בגני הילדים ובבתי הספר של היישוב החדש.
"בגינה" זכה לביצועים רבים במאה ה-20 וה-21.
תולדות השיר.
לשיר שתי גרסאות, קצרה הקרויה "בגינה" וארוכה הקרויה "בגינת הירק". השיר "בגינה" נכתב, כנראה, בארץ ישראל, בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. בגרסתו הקצרה, בת ארבעה בתים מרובעים, פורסם השיר לראשונה בכתב העת "נתיבנו", (חוברת ב-ג, תשרי-טבת תרצ"ב), שבעריכת פניה שרגורודסקה, בלוויית לחן מאת מנשה רבינא.
הגרסה המורחבת של השיר, ובה 13 בתים מרובעים, בשם "בגינת הירק", פורסמה לראשונה במוסף לילדים של 'דבר' שבעריכת יצחק יציב, ב-11 בנובמבר 1932. גרסה זו נכללת בספרו של ביאליק "שירים ופזמונות לילדים", משנת 1933 (תרצ"ג).
הגרסה הקצרה של השיר הודפסה גם במקראה "ספרנו", בעריכת פ' אוירבך ואחרים, בשנת תרצ"ג, וב"מקראה אלף", בעריכת פניה שרגורודסקה, בהוצאת דביר, תש"ד.
על השיר.
השיר מתאר מסיבת ריקודים עליזה של "זוגות אוהבים" בגינת ירק ובהם: כרוב עם כרובית וסלק עם עגבנייה, ולצדם ניצב בודד הפול שמרגיש חסר אונים מלהשתתף בה. תרמילי הפול ריקים ולכן הוא עצוב ומצב זה מרמז על מצב של עקרות שגורם לתחושה של שונות ובדידות. ביאליק התייחס בשירו לאושר ולצער שעשויה לגרום האהבה בחיי האדם, שמחה רבה לזוג ועצב לבודדים. השיר מאזכר ירקות אופייניים שגודלו באותן שנים בארץ ישראל ובאזור. לביאליק ולאשתו היה גן ירק בביתם והם טפלו בו.גידול ירקות היה עיסוקם בצעירותם של אישים נודעים ומשפיעים בתרבות העברית החדשה, בני זמנו של המשורר, כגון רחל המשוררת, רחל ינאית וברל כצנלסון. ועל כן נראה שניתנה בשיר הסתכלות אוהדת על חיי חקלאות ברוח ערכי תנועת העבודה.
בגרסתו הקצרה מקדיש השיר שני בתים לשמחת החברותא ושני בתים לצער הבדידות (חלוקה דומה קיימת בשיר ילדים אחר של ביאליק, "עציץ פרחים". בגרסתו המורחבת נותרו שני בתים, בסופו של השיר, העוסקים בצער הבדידות, והרחבת השיר מתמקדת כולה בהרחבת מעגל הרוקדים, משני זוגות בגרסה הקצרה לתשעה זוגות בגרסה המורחבת.
בשתי גרסאות השיר עוברים הירקות האנשה - יש להם רגשות והם יוצאים במחול. אף שמדובר בירקות, הקפיד המשורר שכל זוגות הירקות יהיו "הטרוסקסואליים", גם במחיר המצאת דמויות כגון "אחות המלפפון" או "בת לפת" (המרקדות עם הצנון והגזר בהתאמה). בין הזוגות מתקיימת התאמה בדרכים שונות - מהם בני אותה משפחה (כרוב וכרובית ממשפחת המצליבים, אבטיח ודלעת ממשפחת הדלועיים, בצל ושום ממשפחת הנרקיסיים), ומהם בעלי אותו צבע (תירס וחמנית צהובים).
אל מול הרוקדים המאושרים ניצב הפול האומלל. זיוה שמיר העירה על מצבו:
על פי שמיר, בתיאור הזוגות הרוקדים עמד לנגד עיני ביאליק פירושו למסכת כלאיים.
קח&quot;ר
כביש 21 (ירושלים)
כביש 21 הוא כביש בצפון ירושלים, שמחבר בתכנון התחבורתי המחוזי בין כבישי הרוחב המחוזיים - כביש 9 (כביש 1 ארצי) לכביש 20 (כביש 4197 ארצי), ומשפר את הגישה לשכונות בית חנינא ושועפט.
תוואי הכביש.
הכביש מחבר את שדרות יגאל ידין בדרום (כביש 9 מחוזי, כביש 1 ארצי) דרך כביש 20 מחוזי (כביש 4197 ארצי) (יקותיאל אדם) בואכה לדרך בית חורון, הכביש כולל 4 מקטעים:
היסטוריה.
תוואי הכביש תוכנן בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, על ידי צוות תוכנית אב לתחבורה ירושלים, כחלק מפרוגרמה של עיריית ירושלים לפעול לצמצום הפערים בתשתיות בין מזרח העיר למערבה. בשנת 2002 סיימה חברת מוריה חברה לפיתוח ירושלים את התכנון המפורט שלו, בעלות של כ-60 מיליון שקל, ותכננה לפרסם את המכרז לביצוע עבודת הסלילה לקראת סוף שנת 2002.
סלילת הכביש בפועל התעכבה במשך משפר שנים ובשנת 2011 בוצעו עבודות להכנת התוואי. בשנת 2013 החלה סלילת הכביש. בשנת 2014 נפתח חלקו הראשון של הכביש מדרך יגאל ידין עד לכניסה לרמת שלמה. בפברואר 2017 נפתח המקטע השני והשלישי עד כביש 20. ביוני 2020 נחנך המקטע האחרון בכביש 21, שמחבר בין כביש 9, דרך בית חנינא ועד לכביש 443.
זכרון משל&quot;י
שיר לחמוטל
שיר לחמוטל הוא שיר ילדים של המשורר חיים נחמן ביאליק כנראה בשנות העשרים. הולחן על ידי המוזיקאי נחום נרדי בשנת 1928.
השיר נעשה אהוד מאוד וצורף אל קובצי שירים לילדים, ואל תוכנית הלימודים בגני הילדים ובבתי הספר של היישוב החדש, וזכה למספר ביצועים במאה ה-20 וה-21.
השיר מתאר ילדה מאושרת ושמה חמוטל, אשר חייה עוברים בנעימים; היא אוכלת מזון טעים כגון פירות, "מלוא הסל" ושותה משקה זך, כגון "אגלי טל". ובנימה חינוכית ומשועשעת גם יחד, מעיר המשורר, שהיא אינה עוסקת בלימודים, אולי משום שאינה רוצה בהם ואולי בשל גילה הרך. ועל כן מבקש המשורר מבן שיחו האלמוני: "אל תשאל", כלומר זו עובדה שאין להתפאר או להרחיב עליה את הדיבור ואולי גם תחלוף במהרה.
כביש 4197
כביש 4197, המסומן בסימון התכנון המחוזי הירושלמי ככביש 20, הוא כביש רוחב המקשר בין הכניסה הצפונית-מזרחית לירושלים (כביש 437 ומחסום חיזמא), דרך השכונות פסגת זאב ובית חנינא לבין כביש 50 (שדרות בגין). קטע הכביש שבין בית חנינא ועד כביש בגין נפתח לתנועה ב-5 במאי 2013.
על הכביש.
הכביש, שיצר חיבור ישיר מפסגת זאב וישובי בנימין לכביש בגין, ללא מעבר בדרך עוזי נרקיס (כביש 60) ומחלף שער המזרח. הדרך מאפשרת תנועה משכונות אלו לכיוון מרכז ודרום ירושלים דרך כביש 50 או לכיוון תל אביב דרך כביש 443 ללא מעבר בצומת הגבעה הצרפתית. בנוסף, הכביש מאפשר גישה קלה ליישובי דרום השומרון (דרך מחסום חיזמא בכניסה לכביש 437) מכביש 50 ו-443 ללא מעבר בצומת הגבעה הצרפתית. המחלף המחבר את כביש 4197 וכביש 50 נקרא מחלף בנציון, על שמו של פרופסור בנציון נתניהו, אביו של ראש ממשלת ישראל בעת חנוכת המחלף, בנימין נתניהו.
הכביש היה צפוי להיפתח כבר בראשית 2011, אך בשל התנגדויות התעכבה בנייתו והוא נפתח רק בחודש מאי 2013. הקמתו כללה בניית גשרי ענק הנושאים את מרבית התוואי באוויר ועלויות ההקמה הגיעו לכדי מאה ושמונים מיליון ש"ח, מרביתם במימון משרד התחבורה. הכביש נסלל כדו-מסלולי ודו-נתיבי.
להקמת הכביש נלוו התנגדויות של ארגוני שמאל בשל כך שהוא עובר בשטחים בבעלות פלסטינית. כדי להימנע מהפקעת אדמות אלו, נסלל חלקו המערבי של הכביש על גבי גשר באורך 200 מטרים מעל נחל עטרות, אשר עמודיו ניצבים על קרקע ישראלית.
בחודש אוגוסט 2014 לאחר אירוע חטיפתם ורציחתם של שלושת הנערים הישראלים והנער הפלסטיני מוחמד אבו חדיר, הכביש הפך לחלק ממוקד עימות ונתקבלו דיווחים רבים של ישראלים על ידויי אבנים אל עבר מכוניות ישראליות בידי תושבי המקום.
ריכרד גליקס
ריכרד גליקס (; 22 באפריל 1889, אודנקירכן, היום רובע במנשנגלדבך - 10 במאי 1945, פלנסבורג) היה קצין בכיר באס אס ופושע מלחמה נאצי, ששימש כמפקח הכללי של מחנות הריכוז מ-1939 ועד לסוף מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
עד עליית המפלגה הנאצית.
גליקס, בנם של מורים, עזב את הגימנסיה של דיסלדורף ב-1907, לפני השלמת לימודיו, על מנת לעבוד בחברת הביטוח של הוריו. החל מ-1913 בילה את רוב זמנו מחוץ לגרמניה, בבריטניה ובארגנטינה, אך שב הביתה מבואנוס איירס בינואר 1915 על מנת להתנדב לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה. הוא הוצב כקצין תצפית ולאחר מכן כמפקד סוללת תותחנים בחזית המערבית. במהלך המלחמה, הוא עוטר בצלב הברזל מדרגה שנייה וראשונה וב-1934, יחד עם שאר לוחמי מלחמת העולם קיבל את צלב הכבוד.
אחרי שביתת הנשק, התגייס גליקס לפרייקור ליכטשלאג, שפעל נגד המהפכנים הקומוניסטים בחבל הרוהר. לאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ובין מרץ 1920 ליולי 1926 היה קצין קישור עם ועדת השליטה הצבאית של בעלות הברית. אחרי שעזב את התפקיד, שירת באוגדה הפרוסית ה-6. הוא פרש מהצבא בסוף 1931, בדרגת סגן.
באס אס.
גליקס הצטרף עוד ב-1927 לארגון הלאומני קסדת הפלדה (שטאלהלם), ובמרץ 1930 נעשה חבר במפלגה הנאצית (מס' חבר: 214,855). בנובמבר 1932 הצטרף לאס אס (מס' חבר: 58,706). מספטמבר 1933 עד ליוני 1935 היה חבר במטה הגזרה המערבית של הארגון, ולאחר מכן היה מפקד חטיבת האס אס ה-7 בשניידמיהל. ב-1 במרץ 1936 מונה לראש מטהו של תאודור אייקה, מפקד מערך המשמר (SS-Wachverbände) והמפקח על מחנות הריכוז. ב-18 בנובמבר 1939, כשאייקה עבר לפקד על דיוויזיית האס אס השלישית, מינה היינריך הימלר את גליקס למחליפו ואת גרהרד מאוורר מינה כסגנו של גליקס.
עם הקמת המשרד הראשי למשק ומנהל באס אס מונה גליקס למנהל אגף D האחראי של ניהול מחנות הריכוז וההשמדה. בתור מנהל יחידת הפיקוח על מחנות הריכוז הוא היה זה שאישר מינויים של כל המפקדים במחנות הריכוז, בנוסף היה גליקס אחד מבכירי האחראים לשואה: כך, למשל, היה זה הוא שהמליץ ב-21 בפברואר 1940 להקים בבסיס פרשים נטוש של הצבא האוסטרו-הונגרי את מחנה הריכוז אושוויץ; בנוסף, אישר רכישת ציקלון בי לשימוש בתאי הגזים. גליקס השתתף בישיבה עם הימלר בה תוכננו ניסויים רפואיים באסירי המחנות, ואחד מתפקידיו העיקריים היה לדאוג לנצל אותם לעבודות כפייה בהיקף נרחב - הוא אף הנחה במפורש את מפקדי המחנות לגזוז את שיער הקורבנות לצרכים תעשייתיים. ב-29 במרץ 1942, כחלק מארגון-מחדש של האס אס, הפכה מחלקתו ל'חטיבת המשרדים ד' - ענייני מחנות ריכוז' במשרד הראשי למשק ומנהל של אוסוולד פוהל. ב-23 ביולי 1943 קודם גליקס לגרופנפיהרר וקיבל דרגת גנרל-לייטנט של הוואפן אס אס. בסך הכל, הוא היה אחראי לניהולם של חמישה עשר מחנות ריכוז וחמש מאות מחנות חוץ.