המודל המסחרי שעל-פיו נבנתה ונוהלה החברה הוא פדרציה קואופרטיבית, כלומר, שיתוף בין הכלל לפרט. מבחינה תפעולית התבטא מבנה זה בשיתוף החברים בבעלות על כלי העבודה מחד גיסא, ובחלוקה שוויונית של העבודה (וכתוצאה מכך גם הפרנסה) מאידך גיסא. החברה, שהתקיימה במשך כ-45 שנה, עסקה בנוסף על עבודות חקלאיות גם בעבודות תשתית רבות. עבודות אשר הציבו גבול קדמי למדינת ישראל המתפתחת. הן במובן המילולי של גבול מדיני, והן במובן המטפורי של פריצת גבולות הטכנולוגיה.
בכל שנות קיומה מילאה 'חריש' תפקיד ראשון במעלה בבניין הארץ, וליוותה את המדינה בכל שלבי התפתחותה.
חנה יהודית לנדאו
חנה (אנני) יהודית לנדאו (20 במרץ 1873, לונדון - 23 בינואר 1945, ירושלים), שהייתה ידועה כ"מיס לנדאו", הייתה אשת חינוך ועסקנית אשר פעלה בירושלים בסוף התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי. נודעה בעיקר כמנהלת בית הספר לבנות אוולינה דה רוטשילד.
קורות חייה.
חנה לנדאו נולדה בלונדון בשנת 1873 ואביה, מרדכי לנדאו, היה פקיד הקהילה היהודית בלונדון. חנה הייתה בתו הבכורה מאשתו השנייה (Chaja Kohn); לחנה היו חמישה אחים מאשתו הראשונה של אביה ועוד שנים עשר אחים מאמה. הוריה תמכו בכך שבנות יקבלו חינוך שווה לזה של הבנים, אך בלונדון לא נמצא מוסד ראוי לבנות דתיות. בהמלצת דודה היא נשלחה לבית ספר חרדי - בית הספר על-שם רש"ר הירש בפרנקפורט על המיין, בגרמניה. אחר כך היא חזרה ללונדון ולמדה בבית מדרש למורות (ב-Greystoke College). בשנת 1892 התמנתה כמורה בבית ספר עירוני-יהודי בלונדון. בשנת 1899 עלתה לארץ ישראל בשליחות "אגודת אחים" הלונדונית. בתחילה שימשה כמורה לאנגלית ועוזרת למנהלת ולאחר שנה התמנתה לנהל את בית הספר לבנות אוולינה דה-רוטשילד. בית הספר, שנתמך בכספי משפחת רוטשילד, עד לשנת 1888 היה נחשב למוסד חינוכי ירוד, אשר זכה לביקורות שליליות מנציגי משפחת רוטשילד אשר ביקרו בירושלים. בשנת 1888 זכה בית הספר לתנופה עם מינויה של פורטונה בכר למנהלת שלו, ואולם לשיא פריחתו ושגשוגו הגיע בית הספר תחת ניהולה של חנה לנדאו - עד אשר בית הספר זכה לכינוי 'בית הספר של מיס לנדאו'. בניהולה גדל מספר התלמידות בבית הספר מכמה מאות לכמה אלפים, בשיא פריחתו, בשל העלאת רמת הלימוד בבית הספר ובשל המאמצים הרבים שהיא השקיעה בשכנוע רבני העיר שבית הספר איננו מהווה סכנה.
לנדאו, שמעולם לא נישאה, הייתה אשת חברה אשר ביתה הפך לסלון חברתי בו ביקרו נציגי העדות הנוצריות, המוסלמיות, הקונסולים וכן השלטונות הטורקיים. היא ניצלה קשרים אלו על מנת לתווך בין היישוב היהודי לבין השלטונות. בנוסף לעבודתה כמנהלת, היא שימשה כנציגת "אגודת אחים" הלונדונית, עמדה בראש תנועת הצופות מיסודו של באדן פאול, והייתה חברה בוועדים שונים הכוללים את הוועד לעזרה סוציאלית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פעלה כעסקנית וניצלה את קשריה המרובים להקלת הגזירות של ג'מאל פאשה. בין היתר הייתה בין מארגנות הסהר האדום הירושלמי, תנועה משותפת של ערבים ויהודים לתמיכה בצבא הטורקי, אשר במסגרתו התנדבו נשים יהודיות וערביות לשירות בבתי החולים בירושלים. למרות זאת, כנתינה בריטית היא גורשה לאלכסנדריה.
לאחר המלחמה המשיכה בניהול בית הספר ובנוסף פעלה לטיפוח קשרים טובים עם שלטונות המנדט הבריטי וכן עם ראשי הציבור הערבי.
ביוני 1922 דווח על כך שבזמן שניגנו את "התקווה", התיישבה לנדאו בהפגנתיות, יחד עם קציני הממשל הצבאי. בעקבות הפרשה, בעיתון "הארץ" נכתב: "ידענו בוגדים, אבל לא הרבה בוגדות", והשווה אותה ליעקב ישראל דה האן.
הנצחתה.
בשנת 1996 החליטה ועדת שמות הרחובות של עיריית ירושלים לקרוא רחוב על שמה: רחוב "מיס לנדאו (חנה יהודית לנדאו)" בשכונת גבעת משואה. בנימוקיה כתבה הוועדה:
בשנת 2014 מוצגת תערוכה המוקדשת לחייה ופועלה ביד בן צבי בירושלים. המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה אף ערך כנס לרגל התערוכה. בתערוכה מוצגים בין השאר גם סידור התפילה שהודפס בהוצאת בית הספר שבניהולה של לנדאו וכן כוס הקידוש הפרטית שלה עליה מוטבע שמה: חנה בית חיי" (כך במקור).
מלחמת צרפת פרוסיה
אמיטב גוש
אמיטב גהוש
אנוסארה יוגה
אנוסארה יוגה (Anusara Yoga) היא זרם חדש של האטה יוגה המתבסס על הפילוסופיה הטנטרית אשר רואה טוב פנימי שמימי בכל.
אנוסארה יוגה נוסדה על ידי (באנגלית) ב-1997. ג'ון פרינד ממשיך לקחת תפקיד פעיל בביסוס הזרם באמצעות הנהגתו, הכשרת מורים והסמכתם.
הדגש בזרם זה הוא ב"עקרונות האוניברסליים ליישורת ואמת", אנוסארה יוגה מדגישה את ה"קהילתיות" (Kula) הנותנת תחושת שייכות ובו בזמן מאפשרת את החופש האישי.
שלושת העקרונות של אנוסארה יוגה: כוונה, התיישרות, ופעולה.
התרגול של אנוסארה יוגה מוגדר על ידי שלושה עקרונות בסיסיים: "כוונה", "התיישרות" ו"פעולה". באנגלית 3A of Anusara Yoga ובעברית הכי"ף של אנוסארה.
כוונה.
כוונה (Attitude), היא עוצמת הלב להוביל את האדם להיות אחראי לכל פעולותיו והיא באה לידי ביטוי בתנוחות של יוגה. הציפייה להתעוררות מחדש לחלק האלוהי הטבוע בנו, כבני אדם המאפשר לנו לחגוג את החיים במלואם.
התיישרות.
התיישרות (Alignment), מתן תשומת הלב להתמזגות והחיבור של חלקים שונים בגוף האדם תוך שיתוף פעולה ביניהם.
פעולה.
"פעולה" (Action), היא זרימה חופשית של אנרגיה דרך הגוף, אשר מאפשרת הן יציבות והן חופש פעולה מהנה.
קהילה.
אנוסארה יוגה מרושתת ומאורגנת כ"קהילה" (). הדגש הוא על שייכות מחד וייחודיות מאידך מתוך יצירתיות, וחופש.
"אנוסארה יוגה מתפתחת מתוך הרמוניה והגינות, באמצעות החזון המשותף שמנחילים המורים - והוא לחשוף את הטוב הטבוע באופן טבעי באדם באשר הוא. המטרה היא לשאוף למצות את הערכיות וטבעו העליון של כל תלמיד וישות."
ג'ון פרינד מדמה את ההשפעה הדדית של שלושת העקרונות, "כוונה", "יישורת" ו"פעולה", בתרגול היוגה לנגינה:
"כפי שמוזיקאי (-מתרגל יוגה) יוצר מוזיקה (-תנוחות היוגה) תוך הבעה של נפשו (-"כוונה") על ידי נגינה (-"פעולה") על כלי מכוון היטב (-"ישורת" של הגוף), כך גם הבעה מקסימלית של תנוחות היוגה (-נגינה עילאית של נגן על כלי נגינה) מתרחשת כאשר המתרגל מכוונן את הגוף ב"ישורת" מקסימלית, אזי ה"פעולה" היא יציבה ומאוזנת, וה"כוונה" היא טהורה וחזקה.
איסור הסתכלות בערווה
איסור הסתכלות בערווה חל בהלכה היהודית על גברים ביחס לכל מראה שעלול לעורר מחשבות מיניות אסורות, המכונות הרהורים רעים. עיקר הביטוי לאיסור זה הוא איסור על הסתכלות בנשים שאסורות על הגבר (עריות), שנעשית על מנת ליהנות מיופיין או למטרת גירוי מיני. האיסור מכונה גם "הסתכלות אסורה", והשמירה העצמית של האדם מאיסור זה מכונה "שמירת עיניים" או "קדושת עיניים".
מקור האיסור בציווי "ולא תתורו אחרי לבבכם ואחרי עיניכם אשר אתם זונים אחריהם" הלב והעיניים הם "סרסורי עבירה" כלשון חז"ל ולכן עיקר האזהרה היא ללכת אחר תאוות הלב שהעיניים מסייעות לכך להתממש.
מקור האיסור.
מקור האיסור הכללי להרהור עבירה הוא מהפסוק בספר במדבר בסוף פרשת ציצית: .
בספרי פירשו את הפסוק: "'ולא תתורו אחרי לבבכם' - זו מינות, ...'ואחרי עיניכם' - זו זנות, שנאמר '[וַיֹּאמֶר שִׁמְשׁוֹן אֶל אָבִיו], אוֹתָהּ קַח לִי, כִּי הִיא יָשְׁרָה בְּעֵינֵי' (שופטים יד, ג)".
פרשנות דומה קיימת בתלמוד ירושלמי שבו נאמר: "'לא תתורו אחרי לבבכם ואחרי עיניכם' - אמר רבי לוי: ליבא ועינא תרין סרסורין דחטאה, דכתיב (משלי כג) "תנה בני לבך לי ועיניך דרכי תצרנה" - אמר הקב"ה אי יהבת לי לבך ועיניך, אנא ידע דאת לי (=אם נתת לי את לבך ועיניך, אני יודע שאתה שלי).". דהיינו שמראה העיניים הוא המוביל לחטא עריות, כפי שמובא גם במסכת נדרים: "כל הצופה בנשים - סופו בא לידי עבירה".
מקור נוסף בתורה שבו תולים חז"ל עניין זה הוא: ממקור כללי זה לומדים חז"ל הלכות רבות בעניינים מגוונים הקשורים לתפיסתם את הרע. בין היתר "שלא יסתכל אדם באשה נאה ואפילו פנויה, באשת איש ואפילו מכוערת". מקור זה לחלק מהדעות אינו אלא אסמכתא, ולחלק מהדעות דרשה גמורה שכן לא פורש בו האיסור באופן קונקרטי, ופשטו של הפסוק הוא כפרשנות הספרי (קי"ט) ובעקבותיו הרמב"ן והמלבי"ם, שמדובר בעבירות חמורות הקשורות בעיקר לשדה הקרב.
בתלמוד ובספרי הקבלה, המוסר והחסידות הושם דגש נרחב על איסור הסתכלות והרהור על אישה שיכול להביא לגוף העבירה ולהוצאת זרע לבטלה.
הגדרת האיסור.
ראייה במקומות מוצנעים.
קיים איסור להביט באופן מכוון במקומות בגוף האישה העלולים לעורר גירוי מיני, כפי שאמרו חז"ל: "טפח באישה ערווה...שוק באשה ערוה...שיער באשה ערוה".
מאותו טעם נדרש בתלמוד על האדם להישמר בעת מעברו במקומות בהם ישנה סבירות גבוהה להימצאות נשים שחלק מגופן גלוי, לדוגמה בסמוך לנהר בשעה שהנשים מכבסות בו ומגלות את רגליהן. אולם אם אין דרך אחרת למעבר, אין האדם צריך להימנע מלעבור במקום רק בגלל החשש למראות לא צנועים, שכן הוא נחשב אנוס. אך אם הייתה לו דרך אחרת לעבור בה, עליו להשתמש בדרך האחרת. אם האדם העדיף לעבור בדרך הראשונה בכוונה במקום שישנה דרך אחרת, הוא אף נקרא רשע. וכן נפסק ברמב"ם: "וכן אסור לאדם להסתכל בנשים בשעה שהן עומדות על הכביסה. אפילו להסתכל בבגדי צבע של אשה שהוא מכירה אסור, שלא יבוא לידי הרהור".
הסתכלות שלא במקומות מוצנעים.
איסור נוסף הוא להסתכלות בכל איבר שהוא בגוף האישה, אם הכוונה היא כדי ליהנות מכך. האיסור אינו על ראייה סתמית, אלא דווקא הסתכלות ממושכת המביאה הנאה או התעוררות מינית. כדברי התלמוד, "תנא דבי רבי ישמעאל: מפני מה הוצרכו ישראל שבאותו הדור כפרה? מפני שזנו עיניהם מן הערווה".