אלדה נולדה בשם פאני ג'יין דייוויס בכרייסטצ'רץ', ניו זילנד, בשנת 1879. אמה, לאונור (לשעבר סימונסון), זמרת מבטיחה ממשפחה מוזיקלית, מיאנה להסתגל לחיי הבית והמשפחה ובשנת 1880 התגרשה מבעלה כדי לחדש את קריירת השירה שלה. פאני הקטנה בילתה את שנותיה הראשונות במסעות עם אמה בסיורי הופעות בין בתי אופרה. אחרי התחלות כושלות באוסטרליה ובארצות אסיה, לקחה ב-1883 את פאני ואת אחיה הצעיר לסן פרנסיסקו. לאונור דייוויס נישאה בשנית אבל מתה מדלקת הצפק בדצמבר 1884. אחרי מות אמה נשלחה אלדה לגור עם סביה מצד אמה במלבורן.
אלדה שרה בהפקות של מחזות גילברט וסאליבן במלבורן ובגיל 22 עזבה את אוסטרליה ויצאה לאירופה כדי להשתלם בלימודיה ולפתח קריירת זמרה בינלאומית כדוגמת יריבתה לעתיד, הסופרן נלי מלבה. אחרי שלמדה בפריז אצל המורה ידועת-השם מתילדה מרקזי, שהעניקה לה את שם הבמה שלה. היא הופיעה לראשונה באופרה-קומיק בשנת 1904 ב"מאנון" של ז'יל מאסנה. ב-1906 הופיעה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ובלה סקאלה, מילאנו הופיעה בעונות 1906–1908.
בשנת 1908 התמנה האמרגן של לה סקאלה, ג'וליו גאטי-קאזאצה, למנהל המטרופוליטן אופרה בניו יורק. ב-4 באפריל 1910 נישאו פרנסס אלדה וגאטי-קאזאצה. לפי "חדשות האמנות האמריקאיות" (ניו יורק, 19 במרץ 1910), הצייר האמריקאי יליד שווייץ אדולפו מילר-אורי צייר את אלדה ממש לפני נישואיה. בניו יורק המשיכה אלדה לקדם את הקריירה שלה וקצרה שבחים בהופעותיה באופרות מפורסמות כ"מרתה" של פרידריך פון פלוטו, "מאנון לסקו" ו"לה בוהם" של פוצ'יני, אותלו של ורדי, "פאוסט" של גונו ו"מפיסטופלה" של אריגו בויטו. בתקופה זו הקליטה לחברת ויקטור טוקינג משין. אחדים מתקליטיה היו לרבי-מכר בין 1910
ל-1920. אלדה יצרה את התפקידים הראשיים ב"מדליין" של ויקטור הרברט וב"ליל קלאופטרה" של הנרי קימבל הדלי, כמו גם רוקסן ב"סיראנו" של וולטר דאמרוש. כמו כן שרה בקביעות עם אנריקו קארוזו, שהיה אחד הזמרים האיטלקים המפורסמים ביותר במאה ה-20 ואולי המפורסם ביותר בהם.
אלדה סיירה באוסטרליה ובניו זילנד בשנת 1927. היא וגאטי-קאזאצה נפרדו בשנה שלאחריה ואחר התגרשו. ב-1929 עזבה את המטרופוליטן אבל המשיכה להופיע בקונצרטים ובשידורי רדיו ואף בהצגות וודביל. האוטוביוגרפיה של אלדה, שהופיעה בשנת 1937, נקראה "גברים, נשים וטנורים". הספר משקף את מזגה הנלהב וגלוי הלב ואת שנינותה החריפה. היא נישאה שוב באמריקה ב-1941 והרבתה במסעות בשלהי חייה. אלדה מתה מאירוע מוחי בוונציה, איטליה בגיל 73.
ישראל רובינשטיין
ישראל רובינשטיין (1904 – 1982) היה פסל, צייר ואמן פסיפסים ישראלי יליד רוסיה.
חייו.
ישראל רובינשטיין נולד בשנת 1904 בפולנה שברוסיה (כיום באוקראינה). בשנת 1920 או 1921 עלה לארץ ישראל כחלוץ ועסק בבנייה ובסלילת כבישים. בשנת 1927 עבר להתגורר בירושלים, שם התמחה בסיתות. בין היתר עסק בבנייה ובעיטור של בניין ימק"א ירושלים. בשנת 1932 החל לעסוק באמנות. היה חבר כפר האמנים עין הוד.
רובינשטיין, שעסק בפיסול וציור, היה מחלוצי אמנות הפסיפס בארץ ישראל, ואף עסק ברפאות של פסיפסים עתיקים באזור חיפה. יצירותיו בתחום זה נשאו בחלקן אופי ארכאי, בהשפעת הארכאולוגיה הארצישראלית. בפסליו וברישומיו בולט קו ריאליסטי חופשי ונטייה להפשטה. בין יצירותיו: קיר פסיפס במכון האווירונאוטי בטכניון בחיפה וכן עיטורים לבית הכנסת המרכזי בהדר הכרמל (1956-7).
ארנונה אקסלרוד
ארנונה אקסלרוד (2 באוגוסט 1935 - 26 בפברואר 2019) הייתה אדריכלית ישראלית שפעלה בעיקר בתנועה הקיבוצית בשנות ה-60 וה-70.
ביוגרפיה.
אקסלרוד (לבית זריצקי) נולדה בשנת 1935 בקיבוץ רמת הכובש ובגיל צעיר נדדה עם משפחתה בעקבות עבודתו של אביה בצלאל זריצקי ששימש כמהנדס חשמל. המשפחה, הכללה בנוסף את אמה רחל זריצקי (לבית פולונסקי) ואחיה אריה זריצקי, התמקמה בתל אביב ובה גרה עד לפטירתה. את הכשרתה כאדריכלית קיבלה בטכניון בחיפה, שם למדה במחזור עם האדריכל ישראל גודוביץ. ב-1958 סיימה את לימודיה ועבדה במשרד שהוקם לצורך תכנון בניין הספרייה הלאומית בגבעת רם. עם סיום העבודה הצטרפה למשרדו של האדריכל שמעון פובזנר, שהיה בין מתכנני הספרייה הלאומית ובמשרדו עבדה שמונה שנים. לאחר מכן, הצטרפה למחלקת התכנון של תנועת הקיבוץ המאוחד, מחלקה שהייתה ממוקמת בבית הקיבוץ המאוחד בתל אביב. בסוף שנות ה-60 התאחדה המחלקה עם המחלקה הטכנית של איחוד הקבוצות והקיבוצים. במחלקה עבדה לצד אדריכלים כמו חנן הברון, נעמי יודקובסקי, ויטוריו קורינלדי ורחל ניסים.
במשך קרוב לחצי יובל שנים תכננה מבנים רבים בתנועה הקיבוצית, ובמיוחד חדרי אוכל שהיוו את מרכז הקיבוץ. עבדה במחלקה עד לסגירתה ב-1989, אז הפכה לעצמאית והמשיכה לתכנן עוד כמה שנים נוספות עד לפרישתה.
אקסלרוד נפטרה ב-26 בפברואר 2019. בתה היא האדריכלית אירית אקסלרוד,
אליפות וימבלדון 1961
אליפות וימבלדון 1961 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-26 ביוני והסתיימה ב-7 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
התחרות.
תחרות הגברים.
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר, רוד לייבר () נפגש עם צ'אק מקינלי () וניצח אותו ב-3 מערכות. לרוד לייבר זה היה הגמר השלישי ברציפות בתחרות הגברים בווימבלדון, אך ניצחון ראשון.
תחרות הנשים.
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. המנצחת בשנים 1959-1960 מריה בואנו מברזיל לא השתתפה בתחרות עקב פציעה. 8 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר אנג'לה ברט מורטימר () ניצחה ב-3 מערכות את כריסטין טרומן גיינס ().
תחרות זוגות גברים.
בתחרות השתתפו 64 זוגות. מנצחי תחרות 1960 לא השתתפו בתחרות. 4 זוגות דורגו:
במשחק הגמר ניל פרייזר ורוי אמרסון () שיחקו נגד בוב יואיט ופרד סטולי () שלא היו מדורגים וניצחו אותם ב-5 מערכות.
תחרות זוגות נשים.
בתחרות השתתפו 48 זוגות. מנצחות תחרות 1960 לא השתתפו בתחרות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר קארן סוסמן ובילי ג'ין קינג () שלא היו מדורגות ניצחו את מרגרט היילי וג'יין אוניל () בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים.
בתחרות השתתפו 80 זוגות. מנצחי תחרות 1960 לא השתתפו בתחרות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר פרד סטולי ולסלי טרנר () נפגשו עם בובי האו () ואדה באדינג () וניצחו אותם בשתי מערכות.
אלברט בטל
אלברט בטל (בגרמנית: Albert Battel; 21 בינואר 1891–1952) היה אובר-לויטננט (סגן) בוורמאכט הגרמני ועורך דין, שנודע בעקבות ההתנגדות שלו במלחמת העולם השנייה לתוכניות הנאציות של חיסול הגטו היהודי בפשמישל ב-1942.
לאחר מותו, ב-1981 הוכר כחסיד אומות העולם.
קורות חייו.
בטל נולד בפרז'ינקה, כיום חלק מפולין ואז חלק משלזיה. הוא למד בברסלאו לימודים תיכוניים, ולאחר ששירת במלחמת העולם הראשונה, למד כלכלה ומשפטים במינכן ובוורוצלב. ב-1933 הצטרף בטל למפלגה הנאצית, ונטל חלק בפעילות אגודת המשפטנים הנציונל-סוציאליסטים (בגרמנית: Nationalsozialistischer Rechtswahrerbund). ואולם, באותה שנה סייע גם לבריחת ידיד יהודי לשווייץ. מידע אמין מצביע על כך שסייע משפטית לידידים יהודים שנרדפו על ידי השלטון, ואף חילץ עצורים שנכלאו במחנות ריכוז. ב-1936 עמד בפני בית דין מפלגתי בהאשמה שגילה אהדה ליהודים.
כקצין מילואים בן חמישים ואחת הוצב בטל בפשמישל שבדרום פולין כשלישו של המפקד הצבאי המקומי, סרן מקס לידטקה.
לאחר המערכה בפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה חולקה פשמישל בין גרמניה הנאצית לברית המועצות, אך עם תחילת מבצע ברברוסה ביוני 1941 השתלטו הגרמנים גם על חציה הסובייטי של העיר. ביולי 1942 החלו הנאצים בגירוש יהודי העיר למחנות השמדה. ליהודים נאמר שהם עומדים לעבור "יישוב מחדש". ואולם, כשהתכונן האס אס להתחיל את הגירוש הראשון בקנה-מידה כה גדול של יהודי פשמישל, ב-26 ביולי הורה בטל, בחברת הממונה עליו, לידטקה, על חסימת הגשר מעל נהר הסן, הגישה הבלעדית לגטו היהודי. כשניסו יחידות גולגולת המת של האס אס לחצות לצד השני איים המפקד האחראי על הגשר, מש"ק בדרגת האופטפלדוובל, לפתוח באש אם לא יסוגו. כל זאת לאור היום, לתדהמתם של התושבים המקומיים. מאוחר יותר באותו ערב נכנסה יחידה צבאית בפיקודו של אובר-לויטננט בטל לשטח המגודר של הגטו, ופינתה כ-100 יהודים על משאיות צבאיות לצריף של הפיקוד הצבאי המקומי. בטל טען שהוא זקוק לעבודתם של יהודים אלו, העביר אותם לחסות הוורמאכט וכך הציל אותם מגירוש למחנה ההשמדה בלז'ץ. אחר משא ומתן ארוך הסכימו אנשי האס אס לוותר על "העובדים שלו". האסירים שנותרו בגטו, כולל יו"ר היודנראט, ד"ר דולדיג, נרצחו ביריות בימים שלאחר מכן או גורשו להשמדה בבלז'ץ.