מימי הביניים ועד למחצית הראשונה של המאה התשע עשרה לא הורשו ליהודים להתיישב באזור יאס (בגלל השפעתם של סוחרים יוונים). יש מידע על יהודי שהתיישב במקום באמצע המאה השמונה עשרה באישור מיוחד, אך ככל הנראה עזב את העיירה לאחר זמן קצר. רק אחרי מהפיכת 1848 בהונגריה (1848-1849), הגיעו היהודים למקום כתושבי קבע. רוב יהודי קונסנטמארטון התפרנסו מחקלאות ומהעסקים שהיו קשורים אליה: שיווק, או מסחר בתוצרת המקומית (תירס, דגן, פירות וכו') שנשלחו לבודפשט. הרוב היו בעלי מלאכה, בעלי כרמים או חוות חכורות. בהשפעת החקלאים היהודים, החקלאים הנוצרים החלו לעסוק בגידול אינטנסיבי וגידלו גם סוסים, בקר ועופות. ליהודים היו גם טחנת קמח, מפעל למוצרי עץ מעובד ובית דפוס. היו במקום גם שלושה רופאים, שני רוקחים, ועורך דין שהיה גם העורך של השבועון המקומי.
הקהילה היהודית הייתה עצמאית בתחילה, אך העדיפה להיות תחת סמכותה של קרצג. תחת סמכותה, העיירות הסמוכות: צ'פה (16 יהודים), ציבקהזה (15 יהודים), טיסהזוג 91 יהודים), טיסהקורט (6 יהודים), סלבני (2 יהודים), נאג'רב (יהודי אחד), טיסהאינוקה (3 יהודים) . בשנת 1869 הגדירו יהודי קונסנטמארטון את עצמם כמשתייכים לזרם האורתודוקסי.
היה בית קברות יהודי בקונסנטמארטון עוד בטרם התיישבו בו יהודים והוא שירת את יהודי האזור. מאוחר יותר קמה חברה קדישא ואגודת נשים. בית הכנסת הישן נבנה במחצית השנייה של המאה התשע עשרה. בשנת 1912 נחנך בית הכנסת החדש. משנת 1880 עד 1920 הייתה לקהילה היהודית בית ספר יסודי של (שש כיתות), שהיה ידוע ברמת ההשכלה הגבוהה שלו, ואפילו הנוצרים שלחו את ילדיהם לשם. הוא הפך לבית ספר פרטי בשנת 1937, אך נסגר בשנת 1942 בגלל מספר התלמידים המצומצם.
בשנת 1919 הפחידה יחידת הטרור הטרור הלבן את האוכלוסייה היהודית. מנהיגי הקהילה נכלאו והוכו באכזריות. פורעים נכנסו לבתים יהודיים בתואנה של חיפוש אחר נשק ולאחר מכן שדדו אותם. דוברים הסיתו את האוכלוסייה המקומית נגד היהודים בעצרת שהתקיימה ליד בית העירייה. בשנת 1939 נפסלו רישיונותיהם של סוחרי תבואה ובעלי טחנות. הסחורה שחנויות יהודיות הורשו למכור הייתה מוגבלת מאוד בשנת 1941.
השואה.
בתחילת 1942 נלקחו שמונה עשר גברים יהודים (מתוך אוכלוסייה כוללת של כ-200 נפשות) לשרות העבודה (עבודה בכפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). שישה מהם נהרגו בתעלות שנאלצו לחפור בקו ההגנה נגד הצבא האדום על נהר הדון. באפריל 1944, לאחר כניסת הצבא הגרמני לקונסנטמארטון, נלקחו לראשונה ראש הקהילה, גבאי בית הכנסת והרב המחליף למחנה ריכוז. אחר כך נשלחו לאושוויץ עוד לפני גירוש כללי של יהודים מהונגריה ונרצחו בתאי הגזים. כל יהודי קונסנטמארטון הועברו לקצ'קמט, מרוכזים מיד עם הגעתם, ולאחר מכן הופשטו מתכשיטים וכסף על ידי הז'נדרמים ההונגרים. לאחר מכן נלקחו למפעל מחוץ לעיר, ועונו באכזריות. בסוף יוני הועברו לאושוויץ.
לאחר המלחמה קומץ יהודים, שרידים שחזרו, שיחזרו את חיי הקהילה. בבית הקברות נבנתה אנדרטה לחללים. בנובמבר 1948 בית הכנסת שופץ וחודש. לוח זיכרון הונח על הקיר לזכר 180 הנרצחים בשואה. מאז מספר יהודי קונסנטמארטון הלך ופחת, ובשנת 1965 נותרו בו רק שני יהודים בלבד
דמוקרטיה תעסוקתית
דמוקרטיה תעסוקתית היא השמת דמוקרטיה בכמה דרגים שונים (לדוגמה דיבייטים, מערכות הצבעה, מבנים דמוקרטים וכדומה) למקום עבודה. ההוצאה לפועל של הרעיון הזה יכולה לקרות בכמה דרכים שונות. תלוי בגודל, בתרבות ובכל מיני משתנים שונים של הארגון.
יתרונות וטענות בעד.
הטענה הכלכלית.
מאז 1920, מלומדים חוקרים את האפשרות של הרחבת השתתפות העובדים. הם רצו ללמוד האם שיתוף עובדים בקבלת החלטות של ארגונים תוביל להעלאה באפקטיביות של קבלת וביצרנות בתוך הארגון. על פי לווין, אנשים אשר משותפים בהליך קבלת ההחלטות גם פתוחים יותר לשינויים. טכניקות שונות של שיתופים יכולות לגרום להשפעה גדולה יותר על מצב רוח העובדים מאשר היצרנות, בזמן שטכניקות אחרות מעלות את היצרנות ולא את המוראל. ההצלחה של [תאגיד מונדרגון] שמוחזק ומופעל על ידי עובדים מצביע על היעילות של דמוקרטיה תעסוקתית.
טענת האזרחות.
דמוקרטיה תעסוקתית עובדת כסוכן לעידוד השתתפות פומבית בהליך הפוליטי של הממשלה. מיומנויות אשר מפותחות מדמוקרטיה תעסוקתית יכולות לעבור לאזרחים טובים יותר ולגרום לכך שהדמוקרטיה המדינית תעבוד טוב יותר. עובדים באקלים דמוקרטי יכולים גם לפתח דאגה גדולה יותר לטוב הכללי, שגם עוזר באזרחות הפנדמנטלית.
הצדקה מוסרית.
הפילוסוף רוברט א. דאהל טוען ש'אם דמוקרטיה היא מוצדקת בשביל למשול על מדינה, היא גם מוצדקת כדי לשלוט על ארגונים כלכליים' למרות זאת, ישנם מדענים פוליטיים שמטילים בספק אם האנלוגיה הזו היא דרך הגיונית להצדיק דמוקרטיזציה של מקום העבודה.
כוח העובדים ויצוג.
עובדים אשר עובדים בשביל מנהיגים דמוקרטים מדווחים תוצאות טובות כגון שביעות רצון מחברי הקבוצה, ידידותיות, תודעה קבוצתית. הצהרות 'אנו', מוטיבציה של העובדים, יצירתיות ומסירות להחלטות המתקבלות בארגון.
כאש משתמשים בדמוקרטיה במקום העבודה ההשפעה בדרך כלל מעלה את פוטנציאל העובדים, ייצוג העובדים, אוטונומיה גבוהה יותר ושוויון כוח בתוך הארגון.
השתייכות פוליטית.
תורת הדמוקרטיה התעסוקתית במקום העבודה מקורבת לדמוקרטיה הפוליטית, בעיקר במקומות עבודה גדולים יותר. ארגון דמוקרטיה תעסוקתית לרוב משויך לאיגודי עובדים ותנועות אנרכיסטיות, וסוציאליסטיות (בעיקר סוציאליזם חירותני).
אייל ג'מילי הולצקר
אייל ג'מילי הולצקר (נולד ב-26 בדצמבר 1976) הוא צייר, צלם ואמן רב תחומי ישראלי המתגורר בפלורידה שבארצות הברית.
קורות חיים.
אייל ג'מילי-הולצקר נולד בחדרה והחל את דרכו בצילום בשנת 1992 במהלך לימודיו לאמנות פלסטית בתיכון חדרה יצר מיצג וידאו ארט "כתמים לבנים במדבר" במדבר יהודה, קומפוזיציות של אנשים עטופים עם סדינים לבנים. בשירותו הצבאי שימש כצלם וידאו צבאי ביחידת ניסויים של חיל החימוש. לאחר שחרור מצה"ל למד עיצוב תעשייתי, באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים וחלק מעבודותיו פורסמו בעיתונות. עם סיום לימודיו התמקד בצילום ובבימוי וידאו. הוא מצלם עבור מסעדות יוקרה, וצילם מתכוני וידאו עבור מותגים כגון: שטראוס, תנובה, משק צוריאל ועוד. עבודותיו הוצגו במגזין האופנה VOGUE.
החל משנת 2014 בעקבות מחלת הסרטן של בת זוגו, שני הולצקר, הוא החל להתמקד בצילום מזון לתזונה בריאה. בארצות הברית אייל יצר קמפיינים עבור חברות בעלות שם בינלאומי, כמו חברת החרדל העולמית "Maille", ומותג הסירים "Le Creuset". יצירותיו נרכשו על ידי בנק לאומי עבור אוסף האמנות העכשווית של הבנק, וכן על ידי האספנית רותי שטרית. בשנת 2017 הוא הוציא לאור ספר עם מבחר מעבודותיו בשם "Food photography by Eyal Gamili Holtzeker".
בשנים האחרונות, החל אייל לצלם סדרת סרטוני רשת בשם The story of. הסדרה בנויה מקליפים דוקומנטריים קצרים המציגים את הסיפור של מקומות ותרבויות מסביב לעולם. הסרט הראשון בסדרה היה בשנת 2018 על קובה The story of Cuba איתו זכה במקום שני בתחרות הצילום הבינלאומית Q53 .ב-2019 הפיק את הסרט השני The story of Sinai. בשנת 2018 ג'מילי זכה במקום השלישי בתחרות Chromatic Awards Grand prize professional. צילומיו נבחרו לתמונת היום באתר של הנשיונל גאוגרפיק.
לאורך השנים צילומים של אייל הופיעו בערוצי הדיגיטל והטלוויזיה השונים ברחבי העולם בהם ערוצי האוכל של ynet, כלכליסט, וואלה, על השולחן , הארץ ומגזין מטפסים. בשנת 2021 עלתה סדרת הקולינריה של נטפליקס "High on the Hog" בה שולבו צילומיו.
נכון ל-2021, הוא מתגורר בפלורידה עם אשתו שני, ולשניים חברת הפקות תוכן למזון.
ג'ון קרטר (פוליטיקאי)
ג'ון רייס קרטר (באנגלית: John Rice Carter; נולד ב-6 בנובמבר 1941) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה־31 של מדינת טקסס, מאז 2003. הוא חבר המפלגה הרפובליקנית, ומחוזו כולל את הפרווריה הצפוניים של יוסטון ואת פורט הוד.
ביוגרפיה.
קרטר נולד ביוסטון, אך בילה את רוב חייו במרכז מדינת טקסס. הוא השלים באוניברסיטת טקסס טק לימודי תואר ראשון בהיסטוריה ב-1964, ובמהלך 1969 קיבל תואר אקדמי נוסף במשפטים מאוניברסיטת טקסס באוסטין. לאחר שסיים את לימודיו המשפטיים, שימש קרטר כיועץ המשפטי הראשון של ועדת החקלאות של בית הנבחרים הטקסני. מאוחר יותר החל לעסוק בעריכת דין פרטית בראונד רוק. בשנת 1981 מונה קרטר לשופט בבית המשפט המחוזי ה־277 של מחוז ויליאמסון. הוא נבחר כהלכה לתפקיד כעבור שנה, והיה הרפובליקני הראשון שנבחר לשופט מחוזי. הוא נבחר מחדש ארבע פעמים.
קרטר פרש מכס השיפוט בשנת 2001 כדי להתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-31 שהוקם זה עתה, לאחר תוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שנערך בשנת 2000. לאחר שסיים במקום השני בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, ניצח קרטר את פיטר ויירינג בסיבוב המכריע (Runoff), בניצחון שהבטיח את מקומו של קרטר בקונגרס שכן המחוז ה-31 היה ועודנו מעוז רפובליקני מובהק. בתקופת כהונתו הראשונה בשנים 2003–2005 ייצג קרטר מחוז בחירה שנפרש מפרוורי אוסטין ועד למערב יוסטון, וכלל את העיר קולג' סטיישן, ביתה של אוניברסיטת טקסס A&amp;M. משחולקו מחדש מחוזות הקונגרס בטקסס ב-2003 לאור מפקד האוכלוסין לשנת 2000, החל קרטר לייצג מחוז המשתרע משולי המטרופולין של דאלאס–פורט וורת' דרך אזורים כפריים נוספים במרכז טקסס. בחלוקת 2010 ירד מחוז הקונגרס ה-31 למחוזות ויליאמסון ובל.