לאחר סיום השלב הראשון של המתקפה בחלק המרכזי של הדנייפר הגיע הצבא האדום לשפת הנהר בחזית באורך של כ-750 ק"מ, אולם בחלק התחתון של הנהר היו לגרמנים מובלעות משמעותיות בגדה המזרחית. בהתאם לכך, הוחלט בסטבקה להאיץ את המתקפה בחלק התחתון של הנהר תוך כיבוש המובלעות הגרמניות וחציית המכשול המימי. לטובת המתקפה הוקצו יחידות של חזית הערבה, החזית הדרומית והחזית הדרום-מערבית. לקראת תחילת המתקפה באזור רוכזו מיליון וחצי חיילים, 24500 תותחים, 1160 טנקים ו-2000 מטוסים.
הגרמנים היו מודעים למתקפה הקרבה וניסו לארגן באזור קו הגנה חזק. לצורך כך הועברו תגבורות לאזור, אך הגרמנים הצליחו לרכז רק כ-770 אלף חיילים, 8000 תותחים, כ-800 טנקים וכ-1000 מטוסים, כחצי מהכוח הסובייטי שעמד מולם.
המתקפה החלה ב-26 בספטמבר. יחידות של החזית הדרומית התקשו להתמודד עם קו ההגנה הגרמני החזק ולאחר שבוע של קרבות התקדמו בכ-2-5 ק"מ בלבד. לעומת זאת, חזית הערבה הצליחה לכבוש את כל המובלעת הגרמנית באזור העיר קרמנצ'וג, להגיע לשפת הדנייפר ואף לחצות אותה במספר מקומות.
במהלך תחילת אוקטובר הרחיבו חזית הערבה וחזית הדרום-מערבית את המובלעות שבגדה המערבית וצברו כוחות. ב-15 באוקטובר החלה מתקפה חדשה לכיוון העיר קריבוי רוג. תוך שבוע התקדם הצבא האדום כ-100 ק"מ מערבה תוך התקרבות לפרברי קריבוי רוג ושחרור דנייפרופטרובסק ב-23 באוקטובר. בעקבות כך נוצרה אפשרות של ממש לכיתור ארמיית הפאנצר הראשונה ואריך פון מנשטיין העביר לאזור יחידות טריות מחלקים אחרים של החזית. הדבר אפשר לגרמנים לבצע מתקפת נגד ואף להביא לנסיגה של הצבא האדום מזרחה.
אולם להצלחה טקטית זו היה מחיר כבד. ב-9 באוקטובר החלו יחידות החזית הדרומית במתקפה מחודשת ופרצו את החזית הגרמנית המוחלשת. הגרמנים העבירו לאזור יחידות חדשות אך היה קושי להביא אותם תוך זמן קצר. כתוצאה מפריצת קו ההגנה הגרמני, הצליח הצבא האדום לפרוץ את מצר פרקופ ולנתק את היחידות הגרמניות והרומניות בחצי האי קרים מיתר היחידות.
במהלך נובמבר-דצמבר היו ניסיונות של הצבא האדום לשחרר שנית את קריבוי רוג ולהגיע לדנייפרופטרובסק אך ללא הצלחה וחזית התייצבה.
במהלך המבצע בוצעה מתקפה בחזית של 800 ק"מ ולמרות ההצלחות לא כל המשימות בוצעו. ההצלחה הגדולה הייתה כיתור הארמייה ה-17 הגרמנית בחצי האי קרים ויצירת מובלעת גדולה בגדה המערבית.
במהלך הקרבות איבדו הגרמנים כ-165 אלף הרוגים ופצועים. אבדות הצבא האדום הגיעו לכ-581 אלף (מהם 173 אלף הרוגים).
מבצע הצניחה.
במטרה להחליש את היכולת הגרמנית להגן על הגדה המערבית הוחלט בסטבקה על מבצע שאפתני - הצנחת כוחות בהיקף של אלפי חיילים. המבצע החל ב-24 בספטמבר 1943 במטרה למנוע מתגבורות גרמניות להגיע אל המובלעות הסובייטיות בגדה המערבית.
כוחות הצנחנים שתוכננו להשתתף במבצע כללו 10000 חיילים, 24 תותחים בקוטר 45 מ"מ וציוד נוסף. הצנחת הכוחות בוצעה על ידי כמה מאות מטוסים. בהכנת המבצע נעשו מספר טעויות חמורות שבסופו של דבר גרמו לכישלונו:
המטוסים החלו להמריא בערב 24 בספטמבר. עקב אי-סדר בשטחי ההמראה בוצעו 296 המראות בלבד במקום 500 שתוכננו. עקב אש נגד מטוסים כבדה איבדו המטוסים את הכיוון. 13 מטוסים חזרו לאזור ההמראה ללא הצנחת הכוחות. מטוס אחד ביצע הצנחה אל תוך הנהר וכל הצנחנים טבעו. 230 צנחנים הוצנחו מעל כוחות הצבא האדום ומקום צניחה ממספר מטוסים לא ידוע עד היום. ההצנחה בוצעה כאשר מטוסים היו בגובה רב של כ-2000 מ' וטסו במהירות גבוהה. כתוצאה מכך התפזרו הצנחנים בשטח גדול. לקראת בוקר התברר שבפועל הוצנחו 4575 צנחנים. הם החלו בקרבות בקבוצות קטנות וללא קשר עם המטה. לאור הכישלון צניחת הקבוצה השנייה בוטלה.
תוך מספר ימים התארגנו הצנחנים למספר קבוצות של כמה מאות לוחמים בכל קבוצה והחלו בלחימה בעורף הגרמני. בהיעדר קשר עם המטה פעלה כל קבוצה על דעת עצמה. חלק מהקבוצות הצליחו ליצור קשר עם הפרטיזנים המקומיים. בסופו של דבר הצליחו הצנחנים ליצור קשר עם מטה הארמייה ה-52. הם החלו בתאום מבצעי ועזרו ליחידות הארמייה לחצות את הנהר במחצית נובמבר.
סטלין התייחס לכישלון תוך האשמה ברורה כלפי ז'וקוב וניקולאי ואטוטין בכישלון. לאחר ניסיון זה לא ביצע הצבא האדום עוד מבצעי צניחה.
שחרור קייב.
בחלק המרכזי של החזית נעשה ניסיון מתמיד להתקרב לעיר קייב ולשחררה. בסוף ספטמבר הצליחה חזית וורונז' ליצור מובלעות בגדה המערבית, דרומית וצפונית מהעיר. במהלך אוקטובר היו מספר ניסיונות מתקפה מכיוון דרום אך ללא הצלחה. בסופו של דבר הוחלט על העברות כוחות למובלעת הצפונית, באזור יער פושצ'ה-וודיציה. ב-1 בנובמבר החלה מתקפה מהמובלעת הדרומית שמטרתה היה למשוך את היחידות של הוורמאכט באזור. ב-3 בנובמבר החלה המתקפה הראשית מהמובלעת הצפונית. הגרמנים לא היו מוכנים למתקפה זו ותוך זמן קצר יחידות קדמיות של הצבא האדום היו בפרברי העיר. בנוסף בוצעה חסימת כבישים ראשיים שמקשרים את העיר עם המערב. ב-6 בנובמבר שוחררה העיר. הנסיגה הגרמנית נעצרה רק כ-50 ק"מ מהעיר. במקביל למתקפה לשחרור קייב נערכה מתקפה חזקה בחלק התחתון של הדנייפר ולקבוצת ארמיות דרום לא היו עתודות לתגבור הכוח באזור העיר. התגבורות הגרמניות הגיעו לקראת מחצית נובמבר וגרמנים החלו במתקפת נגד במטרה להגיע לאזור הדנייפר. ההגנה הסובייטית באזור לא הייתה מאורגנת והיה קושי בהעברת אספקה לכוחות הלוחמים. תוך חודש של מתקפה חזקה גרמנים הצליחו להתקדם כ-30-40 ק"מ מזרחה אך לא הגיעו לפרברי העיר או לשפת הדנייפר. במחצית דצמבר התייצבה החזית באזור.
במהלך המתקפה שולבה יחידה צ'כוסלובקית שהוקמה מחיילים צ'כים וסלובקים שנמלטו מכיבוש הגרמני, חצו את גבול ברית המועצות בצורה לא-לגאלית ושהו במחנות מעצר לפני הקמת היחידה.
סיכום.
למרות כל המאמצים לא הצליח הוורמאכט לעצור את הצבא האדום על שפת נהר הדנייפר. הגרמנים נסוגו לאורך כל החזית. לשחרור קייב הייתה השפעה פוליטית ומוראלית חזקה. למרות ששטחים גדולים של אוקראינה עוד היו תחת כיבוש, היה ניתן לצפות שמהלך שנת 1944 יגיע הצבא האדום לגבול ברית המועצות מלפני תחילת המלחמה.
המבצע בוצע תוך תאום עם יחידות הפרטיזנים שפעלו לפיצוץ מסילות רכבת והקשו מאוד על פעולות לוגיסטיות של הוורמאכט והעברות כוחות ואספקה לאזורי הלחימה.
אוסקר קאופמן
אוסקר קאופמן (בהונגרית: Kaufmann Oszkár; 2 בפברואר 1873, אוּיסֶנטאָנה, ליד ארד, רומניה – 6 בספטמבר 1956, בודפשט, הונגריה) היה אדריכל יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
אוסקר קאופמן נולד באויסנטאנה (Újszentanna), עיירה הסמוכה לעיר ארד, למשפחה יהודית-אמידה. הוריו רצו שיהיה פסנתרן אך הוא שאף להיות אדריכל, ולכן, כאשר נרשם לטכניון של בודפשט, הוריו לא מימנו אותו. הוא עבר לעיר קרלסרוהה שבגרמניה, בה ניגן בפסנתר למחיתו וכך השלים את התואר בטכניון שבעיר.
בשנים 1905–1908 עבד קאופמן בברלין בחברה לבניית תיאטראות-"ברנהרד זֶרינג", וב-1908 היה לעצמאי ותכנן את תיאטרון הבל – וזה זכה להצלחה רבה.
השתתפותו של קאופמן במכרז על תכנון האופרה המלכותית בברלין, נפסלה משום שלא הייתה בידו אזרחות גרמנית, אבל השערורייה שפרצה בשל כך סייעה רבות למוניטין שלו. אחר כך סייעה לו אזרחותו ההונגרית לחמוק מגיוס לצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה. כשתכנן את התיאטרון של ברמרהאפן, התאפשר לו לעשות זאת, על אף אזרחותו ההונגרית, בזכות שותפותו עם אויגן שטולצר – שנמשכה מ-1916 עד סוף שנות השלושים.
החשובה בעבודותיו המוקדמות היא תכנון תיאטרון פולקסבינה (1913–1914), שמנהלו הראשון היה הבמאי היהודי האוסטרי בעל השם העולמי, מקס ריינהרדט (שנולד בשם מקסימיליאן גולדמן). ריינהרדט היה אחד מגאוני האוונגרד המוערכים ביותר בתחום התיאטרון במחצית הראשונה של המאה העשרים. בניין התיאטרון בברלין, המזכיר אך במעט את הקלסיקה, הוא בבחינת מעבר מודרני ומוצלח, מן האדריכלות המסוגננת של המאה התשע-עשרה אל המודרניזם, סמוך לתכנון זה תכנן קאופמן את חידושו של תיאטרון אֶרקֶל בבודפשט.
בתוך זמן קצר חידש קאופמן עוד שני תיאטראות בעיר ברלין: את "תיאטר אם קורפירסטנדם" ואת "קרולאופר- בית האופרה קרול" (1920–1929). לפי דעתם של בני דורו, חידש קאופמן את האולם הגדול של בית האופרה, בעל אלפיים חמש מאות מקומות הישיבה, בסגנון "הרוקוקו האקספרסיוניסטי". האולם שימש אתר לביצוע בכורה של יצירותיהם של יהודים מאוסטריה, כגון ארנולד שנברג, ארנסט קרנק, אלכסנדר פון צמלינסקי ואחרים, שנוגנו תחת שרביטו של המנצח אוטו קלמפרר. את התפאורות לאחדות מן היצירות הללו הכין לסלו מוהולי-נג'י. לאחר שריפת הרייכסטאג ב-1933 העביר אדולף היטלר את הפרלמנט הגרמני לבית האופרה קְרוֹל (עד 1942 הוא פעל במבנה זה), והנאצים דאגו "לטהר" את המקום מעברו ה"מנוון"-יהודי גם מן הבחינה האדריכלית.
העלייה לארץ ישראל.