רבקה לוביץ (נולדה ב-13 בספטמבר 1960) היא פעילה פמיניסטית - דתייה, ממייסדות בית המדרש ניגון נשים. היא טוענת רבנית, שפעלה שנים רבות בארגוני סיוע לנשים מסורבות גט ועגונות, עבדה ב"יד לאישה" וכיום עובדת "במרכז צדק לנשים". פרסמה מאמרים ומדרשים רבים. עתה פעילותה הציבורית מתמקדת בבעיית הממזרות בישראל.
ביוגרפיה.
לוביץ נולדה בארצות הברית לפרופסור ישעיהו ליבמן, חתן פרס ישראל למדעי המדינה ולד"ר שרה ליבמן שלימדה באוניברסיטה הפתוחה.
בהיותה בת תשע, משפחתה עלתה לארץ, ולוביץ התחנכה במסגרות אורתודוקסיות ציוניות והייתה מדריכה בבני עקיבא. לוביץ נשואה לרב רונן לוביץ, רב המושב ניר עציון. לזוג שלושה ילדים.
היא התמחתה בהוראת יהדות במכללה ירושלים, ואת תוארה השני קיבלה באוניברסיטה העברית בהיסטוריה של עם ישראל.
בשנים 1989–1993 שהתה בדרום אפריקה, שם כיהן בעלה כרב קהילה בקייפטאון. לימדה שם יהדות בחטיבת הביניים "הרצליה" והייתה פעילה בקבוצת נשים יהודיות, שעסקה בנושאים דתיים כגון מחיצה בבית הכנסת, בקבוצת נשים אפריקאיות וגם בארגון הבינלאומי .
לוביץ הושפעה רבות מבלו גרינברג בעקבות ספרה "על נשים ויהדות: מבט מהמסורת" ואף השתתפה בשנת 1997 בכנס הראשון של ארגון (JOFA).
הקימה בחיפה את קבוצת "ראש החודש" בה עסקו בשאלת מקומן של נשים ביהדות, למדו טקסטים הלכתיים והחלו לקיים טקסים חדשניים לנשים כגון קריאת מגילה לנשים ו"ליל סדר" פמיניסטי בראש חודש ניסן. סדר זה מתקיים עד היום במדרשת ניגון נשים.
בנוסף, היא השתתפה בארגונים פמיניסטיים נשיים: אישה לאישה בחיפה וקולך. לוביץ היא האישה הראשונה שפרסמה מאמר הלכתי בכתב העת תחומין. במאמר טענה שההלכה אינה אוסרת על הנשים להתעטף בטלית ולאחוז בספר תורה. כמו כן החלה לפרסם פרשנות לפסוקי התורה בסגנון מדרשי בזיקה פמיניסטית נשית.
בשנת 2000 לקחה חלק בייסוד בית המדרש 'ניגון נשים' במכללת אורנים. בשנת 2001 סיימה קורס לטוענות רבניות באוניברסיטת בר-אילן וקיבלה רישיון טוען רבני. עבדה בארגון יד לאישה ובמרכז צדק לנשים.
היא לימדה במת"ן חיפה ובבית מדרש לנשים במכללת שאנן.
בעבודתה במרכז צדק לנשים הקימה לוביץ את הפורום "דמעות העשוקים - פתרון לבעיית הממזרות", וכן את ההסכת (פודקאסט) "מבקרות ברבנות" אותו היא מגישה יחד עם עו"ד ניצן כספי שילוני.
באפריל 2020, במסגרת הרצאות בחסות "מרכז צדק לנשים", נתנה לוביץ שיעור שכותרתו: "האם משה רבנו היה ממזר?" הרצאה זו עוררה סערה רבה בציונות הדתית. הסערה לא שככה ובעלה הרב רונן לוביץ פרסם תגובה משלו כנגד המבקרים.
מפרסומיה.
ספרים
מאמרים
קולנוע אילם
המשמר המלכותי הנורווגי
המשמר המלכותי של הוד מלכותו (בנורווגית: Hans Majestet Kongens Garde) הוא גדוד מיוחד בצבא נורווגיה הפועל ברציפות מ-1856. לגדוד ישנן שתי מטרות עיקריות: להגן על משפחת המלוכה הנורווגית, ולהגן על עיר הבירה אוסלו במקרה של מלחמה.
היסטוריה.
המשמר המלכותי הנורווגי הוקם ב-1856 בידי אוסקר הראשון, מלך שוודיה אשר שימש גם כמלך נורווגיה. כבסיס להקמת היחידה שימשה יחידת פרשים קטנה, אשר הייתה מורכבת מנורווגים בלבד, ותפקידה העיקרי היה לבצע שליחויות עבור המלך בין סטוקהולם לאוסלו. כדי להדגיש את מעמדו כמלך נורווגיה, החליט המלך אוסקר להפוך את יחידת הפרשים הזו לפלוגה מיוחדת ששולבה בתוך המשמר המלכותי השוודי, והייתה מורכבת מנורווגים בלבד. הפלוגה הוצבה בתחילה בסטוקהולם, אולם בהמשך הועברה לאוסלו שם שימשה גם כיחידת הגנה על העיר.
ב-1905 זכתה נורווגיה בעצמאות, והמשמר המלכותי הנורווגי הפך ליחידת המשמר של הוקון השביעי, מלך נורווגיה. המשמר הוגדל והפך מפלוגה בודדת לגדוד שלם. הניסיון הקרבי הראשון של חיילי הגדוד היה במלחמת העולם השנייה. במהלך המערכה בנורווגיה, חיילי המשמר לחמו בוורמאכט בקרב מידצקוגן, ותודות לאומץ לבם הצליח מלך נורווגיה להימלט מאוסלו יחד עם הממשלה. חיילי המשמר המשיכו להילחם בפולשים במרכז נורווגיה, באומץ רב ולפעמים באכזריות. עד מהרה הם נודעו בפי חיילי הוורמאכט בכינוי "השדים השחורים" (בשל מדיהם הכהים).
כיום המשמר מורכב מארבע פלוגות, והוא אחראי על הגנת משפחת המלוכה ועל הגנת אוסלו בכלל. רוב חיילי המשמר מוצבים בתפקיד במסגרת השירות הלאומי שלהם, ועוברים הכשרה מיוחדת ואינטנסיבית לצורך כך. המשמר עורך טקס החלפת משמרות מול הארמון מדי יום, בין השעות 13:30-14:00. הטקס הוא אירוע פופולרי שמושך תיירים ותושבים מקומיים כאחד. המשמר עורך מצעדים לרגל אירועים חשובים כמו הפתיחה השנתית של הסטורטינג בידי המלך, חגיגות לאומיות וביקורים של מנהיגים זרים.
פרט למדיהם הרגילים, לאנשי המשמר ישנם גם מדי טקס מיוחדים בצבע כחול כהה אשר נותרו כמעט ללא שינוי מאז 1856. אנשי המשמר חובשים כובעי ברסגליירי איטלקיים. מנהג זה החל מאז שהנסיכה לואיזה ביקרה באיטליה, וכל כך התרשמה מכובעי הברסגליירי, עד שהתעקשה שהם יכנסו לשימוש גם במשמר המלכותי הנורווגי.
קמע מפורסם של המשמר הוא פינגווין קיסרי בשם נילס אולף. הפינגווין הוא חייל רשמי במשמר המלכותי, בעל דרגת בריגדיר ומשמש כקולונל המטה של המשמר. כאשר מת הפינגווין הראשון של המשמר, אומץ פינגווין שני אשר נקרא "נילס אולף השני" וירש את דרגותיו ותאריו של נילס אולף הראשון. כיום הקמע של המשמר הוא נילס אולף השלישי.
הקולנוע האילם
הקולנוע המדבר
זולטאן סאנטו
זולטאן סאנטו (במקור שרייבר, בהונגרית: Szántó Zoltán; נג'קניז'ה, 17 בדצמבר 1893 – בודפשט, 26 במרץ 1977) היה דיפלומט יהודי-הונגרי, פוליטיקאי קומוניסטי, שר בלי תיק בממשלת אימרה נאג' השלישית.
ביוגרפיה.
זולטאן סאנטו נולד במשפחה יהודית. אביו שאנדור שרייבר היה קצב, אמו הייתה סלינה גינסברגר. הוא סיים תיכון מקצועי. בשנת 1908 הצטרף כשוליית נגר לתנועת הנוער של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP). הוא התכונן במקור לקריירה רפואית, אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע ממנו להמשיך את לימודיו. הוא סיים את לימודיו בבית הספר לקצינים בשנת 1914 ולאחר מכן נשלח לחזית המזרחית, שם נפל בשבי הרוסי בשנת 1916, במחנה השבויים בא בקשר עם התנועה המהפכנית הרוסית.
בקיץ 1918, שוחרר מהשבי והותר לו לחזור הביתה, להירשם לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד). הוא הפך במקביל למפקד פלוגה של הצבא בבודפשט. במהלך מהפכת החרציות, הוא ופלוגתו צידדו ב"מועצה הלאומית ההונגרית" ומילאו תפקיד פעיל בהגנה על הגשרים על הדנובה. סאנטו היה אחד הראשונים שהצטרפו למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) בנובמבר. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה מפקד גדוד של הצבא האדום וקומיסר פוליטי חטיבתי. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית היגר לאוסטריה. ב-11 ביוני 1919, בבודפשט, כסטודנט לרפואה עדיין, התחתן עם שרה טרק, גם היא הייתה סטודנטית לרפואה, בתם של וילמוש טרק ושל רוזה פרידמן.
סאנטו השתתף בארגון מחדש של ה-KMP, הפך לחבר חליף בוועד המרכזי של המפלגה בשנת 1926 וחזר להונגריה בהוראות המפלגה באותה שנה. הוא נעצר בבית בשנת 1927 ונידון ל-8 וחצי שנות מאסר. לאחר ריצוי עונשו היגר למוסקבה בשנת 1935, שם ייצג את ה-KMP באינטרנציונל הקומוניסטי (הקומינטרן).
במהלך מלחמת העולם השנייה ערך את שידורי רדיו קושוט שהוקם במוסקבה. הוא חזר להונגריה בשנת 1945 והיה חבר באספה הלאומית הזמנית. בין השנים 1947–1949 היה שגריר בבלגרד ואחריו בין 1949–1955 היה השגריר בפריז, בשנים 1955–1956 השגריר בוורשה. ב-3 בנובמבר 1956, כאשר הוקמה ממשלתו השלישית של אימרה נאג', מונה לשר בלי תיק בממשלה. בעקבות ההתערבות הסובייטית קיבל מקלט מדיני עם משפחתו בשגרירות יוגוסלביה בבודפשט. במשפטו של אימרה נאג' העיד נגד אימרה נאג' כעד מטעם התביעה ולכן לא הוגשה נגדו תביעה.
סאנטו פרש לגמלאות בשנת 1958 וחי בפנסיה עד מותו.
משפחתו.
אחיו היו בלה סאנטו, רז'ה סאנטו וגיזלה סאנטו.
בוניפאס אלכסנדר
בוניפאס אלכסנדר (נולד ב-31 ביולי 1936) הוא פוליטיקאי ושופט מהאיטי, שכיהן כנשיא בית המשפט העליון וכנשיאה הזמני של המדינה בין השנים 2004–2006, עקב המשרה שהתפנתה.
ביוגרפיה.
אלכסנדר נולד בשנת 1936 בגאנטייה, למשפחה בת 11 ילדים, בה הוא הבכור. למד משפטים ולאחר לימודיו, עבד במשך עשרים וחמש שנים כעורך דין לחוזים עסקיים וגירושין.
בשנות התשעים הוא מונה לשופט בבית המשפט העליון של האיטי וב-2002 מונה לנשיאו במקום קלוזל דברוס, על ידי ז'אן-ברטראן אריסטיד. בד בבד לימד באוניברסיטת האיטי.
ב-29 בפברואר 2004 לאחר הפלת משטרו של אריסטיד, מונה אלכסנדר לנשיאה הזמני של האיטי, על פי סעיף 149 בחוקה. הוא הושבע במהלך טקס קצר במעונו של ראש הממשלה איבון נפטון.
אחת הפעולות הראשונות שנקט כנשיא, הייתה לשלוח בקשה רשמית למועצת הביטחון של האו"ם בבקשה לכוח בינלאומי שיעזור להחזיר את הסדר בהאיטי. מועצת הביטחון אישרה את הבקשה במהירות.
בתקופת נשיאותו, ארגון אמנסטי אינטרנשיונל דיווח כי שוטרים השתמשו בכוח מופרז, כארבעים אסירים הושמו בכלא ללא האשמה או משפט, בוצעו הוצאות להורג ללא משפט וכי נעשתה אלימות רבה נגד נשים.
ב-10 במרץ 2004 הוא מינה את ג'רארד לטורט לראש הממשלה, במקום נפטון.
הוא התפטר מהנשיאות ב-14 במאי 2006, לאחר שרנה פרבאל נבחר.
חיים אישיים.
אלכסנדר נשוי לסלימה דורסלי ואב לארבעה ילדים. הוא אחיינו של מרסיאל סליסטין, ראש ממשלת האיטי הראשון.
יאיר אלייצור
שורש 27