דודו דגן (נולד בשנת 1965) הוא רופא ישראלי המשמש כראש חטיבת בתי החולים הממשלתיים במשרד הבריאות, קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. שימש מנכ"ל בית החולים האוניברסיטאי אסותא אשדוד וקצין רפואה ראשי (הקרפ"ר) של צה"ל.
ביוגרפיה.
דגן נולד, גדל והתחנך בקריית ביאליק. סיים לימודיו בקריית החינוך אורט קריית ביאליק בשנת 1983. דגן הוא מומחה לרפואת ילדים וטיפול נמרץ ילדים. עשה את התמחותו בבית החולים שניידר. בעל תואר שני בניהול מערכות בריאות (MHA). בוגר פיקוד ומטה והמכללה לביטחון לאומי. שירת בצה"ל במגוון תפקידי פיקוד בחיל הרפואה בהם רופא גדוד צבר וקצין הרפואה של חטיבת גבעתי, רופא סיירת מטכ"ל, קצין הרפואה של אוגדת עזה, סגן מפקד קצין הרפואה של פיקוד הצפון ומפקד הרפואה של פיקוד המרכז. שימש סגן קצין רפואה ראשי ובמהלך כהונתו בתפקיד זה עמד בראש המשלחות הרפואיות לבולגריה ב-2012 בעקבות הפיגוע באוטובוס בנמל התעופה בורגס, וב-2013 לפיליפינים בעקבות פגיעת סופת הטייפון "האיאן".
בנובמבר 2014 מונה לקצין רפואה ראשי, כיהן בתפקיד עד אוגוסט 2017. לאחר פרישתו מצה"ל התמנה למנכ"ל בית החולים האוניברסיטאי אסותא אשדוד, אך כעבור כ-10 חודשים הודיע על פרישתו מהתפקיד מסיבות אישיות.
בנובמבר 2020 מונה כראש חטיבת בתי החולים הממשלתיים לאחר התפטרותו של ד"ר ארז און מתפקיד זה
חים אישיים.
נשוי ליאנה, אחות מיילדת במקצועה ואב לשני בנים.
קרבן אהרן
נתן בורג'יל
הרב נתן בורג'יל (בערך ת"פ, 1720 - חשוון תקנ"ב, 1791) היה מגדולי רבני תוניסיה בזמנו, אב"ד תוניס וראש רבני תוניסיה, מחבר הספר "חק נתן" על סדר קדשים.
ביוגרפיה.
נולד בתוניס לרבי אברהם. למד אצל רבי אברהם טייב ("באבא סידי"), רבי יצחק לומברוזו ה"זרע יצחק", ורבי מסעוד רפאל אלפאסי ה"משחא דרבותא". בגיל 18 מונה על ידי רבו רבי מסעוד, לכהן כדיין בתוניס.
בשנת תקל"ד קיבל יחד עם רבי יוסף הכהן טנוג'י ורבי יוסף זרקא ("עוד יוסף חי"), את פני החיד"א במסע השליחות. החיד"א התפעל ממנו ובשם הגדולים הוא מתארו "עיר וקדיש, יחיד ומיוחד שברבני תוניס".
בשנת תקמ"ו מונה לכהן כאב"ד בתוניס.
בהקדמתו לספרו הוא כתב שסבל מייסורים רבים. כך גם בהסכמתו לספרו של בנו רבי אליהו חי, "מגדנות נתן", הוא כותב שאיבד ילדים.
בשנת תקמ"ח עלה לירושלים ומינה על מקומו את רבי שלמה בן רבי מסעוד אלפאסי, ה"כרוב ממשח". בספר "מעשה נסים" מופיעים סיפורי מופת על כך שנפל לחולי והתרפא על ידי מעשה נסים של רבו רבי מסעוד, ועל כך שבמהלך עלייתו לארץ ישראל, ספינתו חישבה להיטבע ונפער בה חור, ובכוחו שקטה הסערה ונסתם החור, ובעקבות כך התגיירו מלחי הספינה.
הוא שהה בירושלים 4 שנים עד פטירתו ונקבר בהר הזיתים.
תלמידו רבי עוזיאל אלחייאק כיהן ברבנות בתוניס.
בניו היו רבי אליהו חי ורבי אברהם חיים. חתניו היו רבי דוד טייב דיין בתוניס, רבי יהודה שמאמה והשלישי שמו אינו ידוע. נכדו, רבי נתן בורג'יל (השני), כיהן אף הוא כרב הראשי בתוניס.
ספרו.
ספרו חוק נתן הוא אחד מספרי היסוד לסדר קדשים. בספר חידושים והערות על סדר קדשים ועוד מסכתות שונות. בנוסף נדפסו בספר מעט חידושים על פירוש רבי אליהו מזרחי על התורה, חידושים על הרמב"ם, על הפרי חדש ועל הקרבן אהרן. הספר נדפס לראשונה בליוורנו תקל"ו-תקל"ח, יחד עם ספרו של בנו מגדנות נתן.
חלק מהערותיו הוכנסו לדפוס וילנה.
עדנה הייתה לספר כשחפץ חיים הדפיס את "אספת זקנים" ובו ארבעה פירושי אחרונים לסדר קדשים, ובהם הספר חק נתן. הספר נדפס בימינו במהדורות המורחבות של התלמוד של מהדורת עוז והדר.
נתן בורגיל
אנג'לו מריאני
אנג'לו מאוריציו גספארה מריאני (באיטלקית: Angelo Maurizio Gaspare Mariani; 11 באוקטובר 1821 - 13 ביוני 1873) היה מנצח אופרה ומלחין איטלקי. כמנצח זכה לשבחי ג'וזפה ורדי, ג'אקומו מאיירבר, ג'ואקינו רוסיני וריכרד וגנר, והיה ידיד אישי של ורדי במשך שנים רבות, אם כי בשנות חייו האחרונות של מריאני חל ביניהם נתק. מריאני ניצח לפחות על שתי בכורות עולמיות ("ארולדו" של ורדי ו"אמלטו" של פרנקו פאצ'ו), ולפחות על ארבע בכורות איטלקיות ("האפריקנית" של מאיירבר, "דון קרלוס" של ורדי, ומשל וגנר, "לוהנגרין" ו"טנהויזר".
חייו.
אנג'לו מריאני נולד ברוונה בשנת 1821. הוא למד נגינה בכינור באקדמיה פילרמוניקה של רוונה. בגיל 15 ניגן בקונצרטים באולם "רומניה". לאחר מכן למד הרמוניה והלחנה אצל כומר מן האצולה, ג'ירולאמו רוברטי, ואחר כך אצל נזיר בשם לווריני, תלמיד של סטניסלאו מאטאי, במנזר ברוונה.
בשנת 1843 ניגן בוויולה בתזמורת אופרה במצ'ראטה וכתב שתי אוברטורות, שזכו לביצוע. הוא עבר לפנזה בשנת 1844 לשמש מורה ומנצח באקדמיה המקומית. אחת האוברטורות שלו עוררה את תשומת לבו של רוסיני, שהביא לביצועה. לאחר זאת עבד מריאני בטרנטו (שם ניצח לראשונה על אופרה), בבולוניה (שם למד קונטרפונקט אצל מתילדה מרקזי ובמסינה. במסינה סירבה התזמורת לנגן בניצוחו. וא כתב יצירות קצרות לתזמורת כלי הנשיפה ממתכת של בית היתומים המלכותי במסינה ולאקדמיה של העיר. אחרי תקופות עבודה נוספות בנאפולי, בולוניה ומסינה (שתזמורתה הוסיפה להתייחס אליו בעוינות, אבל ייתכן שניגן שם בתזמורת ולא ניצח עליה), פתח דף חדש ב-1846 כמנצח במילאנו. תחילה הופיע בתיאטרו רה ואחר כך בתיאטרו קארקאנו. בהמשך ניצח גם בסטראדלה ובוויצ'נצה.
מריאני טען לביטול השיטה לפיה התבצעה מלאכת הניצוח על תזמורת אופרה במשותף על ידי מאסטרו קונצ'רטאטורה מן הצ'מבלו וכנר-מנצח. ייתכן שהיומרה הזאת היא שגרמה לבעיותיו במסינה.
את הצלחתו הגדולה הראשונה נחל בשתי אופרות של ורדי, "שני הפוסקארי" (1846) ו"נבוקו" (1847), שתיהן במילאנו.
בספטמבר 1847 ניצח על המוזיקה של ג'ובאני פאצ'יני להצגה "אדיפוס רקס" של סופוקלס, עם מקהלה ותזמורת ענקיות. ביצוע זה הוביל, בנובמבר, למינויו למנצח של תיאטרון החצר בקופנהגן. בעת שהותו שם מת המלך כריסטיאן השמיני, והרקוויאם שמריאני חיבר לזכרו בוצע פעמיים.
מריאני חזר לאיטליה לאחר מהפכת 1848 והתגייס כמתנדב. משם נסע לקונסטנטינופול, שם ניצח על התיאטרון האיטלקי במשך שנתיים, כממשיכו של ג'וזפה דוניצטי, אחיו של המלחין הנודע. כמו כן חיבר שם שתי קנטטות דרמטיות וכן, לכבוד ביקור הסולטן אבדילמג'יט הראשון בתיאטרון נַאוּם המשוחזר, המנון לאומי חדש, שאת מילותיו הטורקיות למדו הזמרים האיטלקים בצורה פונטית. ההמנון הלאומי הוקלט.
בדצמבר 1851 חזר מריאני למסינה לארבעה חודשים, משם נסע לנאפולי ואחר כך התמנה למנצח בתיאטרו קרלו פליצ'ה בג'נובה. הוא התכוון להישאר שם חודשיים בלבד, אבל החוזה שלו היה לקבוע, והוא נשאר בגנואה רוב שנות חייו הנותרות ואף מת שם. המוניטין שלו היו עכשיו איתנים, והוצעו לו משרות שונות, בין השאר בפריז, מדריד ונאפולי, אך הוא התקשה לגמור אומר בדעתו לגבי איזו מהן, עד שפג זמנן. הוא התוודע אל ורדי בשנת 1853, וידידות אמיצה נקשרה ביניהם.
ב-16 באוגוסט 1857 ניצח מריאני על ביצוע הבכורה של "ארולדו" מאת ורדי, עיבוד מחודש של האופרה הקודמת שלו, "סטיפליו", בתיאטרו נואובו ברימיני.
ב-30 במאי 1865 ניצח על האופרה "אמלטו" של פרנקו פאצ'ו בתיאטרו קרלו פליצ'ה בגנואה. ובהמשך אותה שנה ניצח על הבכורה האיטלקית של "האפריקאית" מאת ג'אקומו מאיירבר בתיאטרו קומונאלה די בולוניה. כעבור שנתים, ב-27 באוקטובר 1867, עלתה הבכורה האיטלקית של דון קרלו מאת ורדי באותה תיאטרון בניצוח מריאני.
בשלהי 1868 ביקש ורדי ממריאני להיות המנצח בביצוע רקוויאם שתכנן לזכרו של ג'ואקינו רוסיני, שמת ב-13 בנובמבר. היה מדובר בשיתוף פעולה בין 13 מלחינים, בהם ורדי עצמו. מריאני הסכים להשתתף בוועדה המארגנת, אם לא נלהב לרעיון (כיוון שהיה מעורב במקביל בחגיגות הזיכרון לרוסיני בפזארו. 13 המלחינים כתבו איש איש את חלקו ביצירה (חלקו של ורדי היה "ליברה מה, דומינה"), אבל הביצוע המתוכנן ליום השנה הראשון למות רוסיני לא יצא לפועל בגלל חילוקי דעות עם מריאני באשר לביצוע בבזיליקה של סן פטרוניו בבולוניה. ב-4 בנובמבר, לגודל צערו של ורדי, התפטרה הוועדה המארגנת באופן רשמי מן המיזם. ורדי תלה את האשם בכך, במידה רבה, בחוסר המרץ והמחויבות של מריאני. והאשמה זו ציינה את ראשיתו האמיתית של הקרע בידידותם, שלא בא עוד על תיקונו (אף כי יש סימנים לכך שהבעיות החלו לצוץ כבר ב-1867).
בשנים הבאות, ניסה מריאני לתקן את הנתק, במכתבים אל ורדי, שבהם ביטא את אהבתו והערצתו אליו, אבל ורדי סירב לחזור בו והמשיך לנדות את מריאני בגין מה שראה ככישלון שלו בסוגיית הרקוויאם לזכר רוסיני. עוד גורם שסיבך את המצב היה הקשר הרומנטי של מריאני עם זמרת הסופרן טרזה שטולץ, חביבתו של ורדי (היא הייתה בחירתו לתפקיד הראשי בהצגת הבכורה במילאנו של "אאידה" בפברואר 1872, שהייתה, ככל שזה נגע לוורדי, הבכורה האמיתית). מריאני ושטולץ התארסו ותכננו להינשא. ואולם, בסביבות 1871 נפרדה שטולץ ממריאני, בנסיבות מעורפלות ביותר. היו רמזים ואפילו האשמות פומביות ששטולץ ניהלה במקביל רומן עם ורדי, אבל טענה זו לא הוכחה מעולם.
על אף הנתק של ורדי עם מריאני במישור האישי, הוא המשיך לכבד את מקצועיותו והזמין אותו לנצח על ביצוע הבכורה של "אאידה" בקהיר בדצמבר 1871. מריאני סירב בטענה שאיננו בריא די הצורך לנסיעה. הוא דיבר אמת, שכן כבר אז החל לסבול מתסמיני הסרטן, שהיה עתיד לקטול אותו פחות משנתיים לאחר מכן. אף על פי כן, הסירוב העמיק עוד יותר את הנתק ביחסיהם.