לצורך ליפוף הגפה הפגועה בגבס, מלבישים תחילה על הגפה שרוול גמיש, כשכבה ראשונה, כדי לבודד את הרגל מהגבס ולתת לרגל מרווח גמיש ומאוורר, על התחבושת מלפפים רצועת לבד דקה כדי לרפד את האיבר הפגוע, לאחר מכן טובלים את גליל הגבס היבש במים המחוממים לכ-50° אז מלפפים את הגבס הרטוב על האיבר הפגוע.
בתוך מספר שניות הגבס מתחיל להתייבש אך הוא עדיין לח וחמים, בשעה הראשונה הגבס עדיין רך ושביר, אך הייבוש וההתקשחות הסופית היא לאחר 24 - 48 שעות, בשעות אלו אי שמירה על תמיכה נכונה של הגפה הפגועה עלולה לגרום לשבירה או עיוות של הגבס ובכך להפריע לריפוי התקין.
תקופת הזמן המינימלית בדרך כלל, לחבישה בגבס היא 6 שבועות. זהו משך הזמן הדרוש לגוף כדי לרפא באופן מוחלט את העצם השבורה.
התנהגות.
התנהגות נדרשת.
כיוון שהגפה המגובסת עדיין פגועה, תקופת החבישה מצריכה התנהגות מתאימה.
התנהגות נפוצה.
גירוד.
הטִרְדָּה העיקרית בתחבושת הגבס היא תחושת הגירוד האופיינית.
תחושה זו נובעת מכך שהיד או הרגל נתונים לזמן ממושך בתוך מעטפת אטומה, ללא אוורור ורחיצה, לעיתים קרובות הגפה מגרדת באופן סביל, אך לפעמים קיימת תחושת גירוד בלתי נסבלת.
ההתנהגות הנפוצה למניעת גירוד, היא תחיבת חפצים דקים כמו סרגלים או שיפודים כדי להקל על הגירוד, אך למעשה הדבר מגביר לטווח ארוך את הגירודים כתוצאה מגירוי העור במקום הגירוד.
כמו כן הדבר אסור מבחינה רפואית, משום שהחפצים יכולים לפגוע בגבס ולקרוע או לחורר אותו, וכן משום שהם יכולים להזיק לאיבר הפגוע ולגרום לפציעות ולחתכים.
הפתרון הרפואי לגירודים, הוא בשימוש בספריי המיועד לכך או בהנחת שקית עם קרח על המקום המגרד למשך 30 דקות.
ציור.
בגלל שרוב הגבסים מבוצעים בילדים, לובנו וחלקותו של הגבס היווה במשך הדורות כר נרחב לציורים ואיורים כיד הדמיון הפורה והיווה תעסוקה והרפיה לילדים רבים.
הגבס מלא לרוב באיחולי רפואה שלמה מחברים ובני משפחה בתוספת אימרות כנף ושירבוטים.
במחלקה האורתופדית שבבית החולים הדסה עין כרם בירושלים - ישנה תערוכה של גבסים המעוטרים וצבועים בעיטורים שונים ובמגוון רחב של סגנונות
לייזר דיסק
ציר החת&quot;ם
מרחב שלמה
מרחב שלמה (מרש"ל) הוא הכינוי שנתנה ישראל לאזור של דרום סיני בעת שהיה בשליטתה, בתקופה שלאחר מלחמת סיני ובעיקר בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים. מרחב שלמה היה אזור בעל מנהל אזרחי משלו ומפקדה צבאית משלו (שבמהלך מלחמת יום הכיפורים הופרדה מפיקוד הדרום לפיקוד מרחבי עצמאי). גבולו הצפוני של מרחב שלמה היה גוש ההרים החוצה את סיני מצפון לאבו זנימה.
בעקבות מלחמת סיני.
אזור דרום סיני נכבש על ידי ישראל בסוף 1956, במלחמת סיני, והוחזר למצרים לאחר מספר חודשים.
בתום מלחמת סיני מונה מתי פלד למפקד מרחב שלמה.
בעקבות מלחמת ששת הימים.
ב-1967, במלחמת ששת הימים, כבשה ישראל שנית את האזור ושלטה בחלקו המערבי עד 1980 ובמזרחי עד 1982. בעת השלטון הישראלי, עד 1982, היה המרחב נתון לממשל צבאי. מפקדת האזור שכנה באופירה, ליד מפקדת כוחות צה"ל - מפקדת מרש"ל (מרחב שלמה). מפקד האזור, המושל הצבאי, חלש על הגזרה באמצעות מספר "נציגויות", ששכנו בשטח. שיטה זו הועתקה מפריסת הצבא האמריקאי בווייטנאם בשנות ה-60 ומטרתה הייתה מעורבות באוכלוסייה, מתן שירותים, התחבבות והתחככות ומניעת חדירת השפעות לא רצויות בעצם הנוכחות בשטח .
הנציגויות שהיו בנואיבה, דהב, א-טור, אבו רודס וסנטה קתרינה, אוישו בקציני ונגדי ממשל צבאי וכוחות ביטחון שוטף. מפקדי הנציגויות היו בפועל מפקדי הכוחות של צה"ל בשטח. היחידה של הממשל הצבאי נקראה מפקדת אד"ס (אזור דרום סיני) ובראשה עמד קצין בדרגת סא"ל. בין מפקדיה של היחידה הזו היו:
ליד הממשל הצבאי היה גוף מנהל אזרחי שטיפל בפיתוח משאבים ותשתיות לרווחת התושבים המקומיים. בראש המנהל האזרחי עמד ראובן אלוני. אף למנהל האזרחי היו נציגויות בשטח שדאגו לרווחת האוכלוסייה לצרכיה, לפרויקטים של פיתוח (דרכים, בארות מים, מרפאות, מרכזים מסחריים ועוד) בתיאום עם תיאום הפעולה בשטחים ועם המפקדה הצבאית, יצגו את משרדי הממשלה שונים ועמד בקשר מול ארגוני סעד. הקשר ליחידות צה"ל ומפקדת האזור נעשה באמצעות קצין מנהל אזרחי שהיה מוצב במפקדת האזור. (במהלך השנים שירתו בתפקיד חשוב זה ראובן רוזנטל, דודו קצין ואפריים איש-שלום)בא-טור היה נציג המינהל האזרחי, אבי אופיר. בסנטה קתרינה, היה זה אבי רובנס.
במשך כל שהות צה"ל באזור דרום סיני לא נרשמו כל אירועים חריגים ונשמרו השקט, הפיתוח האזורי ואווירת האמון, בין צה"ל לבין כ- 13,000 תושבי דרום סיני הבדווים.
בשנות השלטון הישראלי הוקמו באזור מספר יישובים אזרחיים: אופירה, נביעות, די זהב ושלהבת והוא היווה יעד תיירותי מבוקש לישראלים. אם בתיירות חופים לאורך מפרץ אילת ואם בטיולים לאזור ההר הגבוה שם גם הוקם בית ספר שדה ליד מנזר סנטה קתרינה. בסמוך לשארם א-שייח הוקם בסיס של חיל הים הישראלי ששימש את זירת ים סוף של החיל, ובסיס "אופיר" של חיל האוויר הישראלי. כן הופעלו שדות תעופה בא-טור ובסנטה קתרינה, אשר שימשו את הצבא ואת הטיסות הפנים ארציות, לצורכי תיור.
מלחמת יום הכיפורים.
ב-6 באוקטובר 1973, יומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים, נערך בשמי מרחב שלמה קרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים, שבו השתתפו שני מטוסי F-4 פנטום ("קורנס") של חיל האוויר הישראלי, שהיו בכוננות יירוט, ומולם עשרים ושמונה מטוסי מיג-17 ומיג-21 מצריים (שבע רביעיות) - שתקפו מטרות במרחב שלמה. בסיומו של הקרב, שנמשך כשש דקות, הופלו שבעה מטוסי מיג והשאר נמלטו, ואילו מטוסי הפנטום נחתו בשלום. שעות אחדות לאחר הקרב תקף מפציץ מצרי את יחידת הבקרה 528, הסמוכה לשדה אופיר, השמיד את מתקניה וגרם לחמישה הרוגים.
ב-9 באוקטובר 1973 הופרד אזור מרחב שלמה מפיקוד הדרום והפך לפיקוד עצמאי, פיקוד מרש"ל, בפיקודו של האלוף ישעיהו גביש. הפיקוד עסק בבלימת ניסיונו של הצבא המצרי להתקדם לכיוון ראס סודר, ובמרדף אחר שלושה גדודי קומנדו מצריים שהונחתו בתחומו.
ב-22 בנובמבר 1973 הועבר אלוף פיקוד הדרום, שמואל גונן, לתפקיד מפקד פיקוד מרש"ל.
לאחר מלחמת יום הכיפורים.
החל משנת 1975, פיקד על המרחב תא"ל אריה (בירו) דיין. הוא חילק את גזרת הפיקוד המוקטן, שאף זכה לזירה באג"מ מבצעים במטכ"ל, לשני מרחבים חטיבתיים: חטמ"ר 688 (חטיבת הנגב) בגזרה המערבית; חטמ"ר 655, בפיקודו של אל"ם אפרים חירם ("פיחוטקה"), בגזרה המזרחית (אילת עד אופירה); ומגמ"ס - מפקדת גזרת מרומי סיני - שמפקדתה שכנה בסנטה קתרינה. על המפקדה פיקדו סא"ל מוסא עטיה, סרן אילן ברוך ומפקדה האחרון יוסי (ג'ו) ניסימוב, שהעבירה לידי המצרים בטקס צבאי ממלכתי ב-19 בנובמבר 1979.
בספטמבר 1975, בהסדר הביניים עם מצרים, נסוג צה"ל מאזור אבו רודס שנכלל במרחב שלמה. צה"ל ייצב קו ממזרח לאבו רודס ומדרומה באזור שדות הנפט של בליים, כשהגישה המצרית לאבו רודס קרקעית הייתה באמצעות "כביש משותף". במהלך השנים 1979 עד 1982, הועברו מעת לעת שטחים נוספים לידי מצרים: אזור א-טור, אזור ואדי פיראן, ואזור סנטה קתרינה, שהיה האחרון במסגרת הסכם הביניים וייצוב "קו אל-עריש - שארם א-שייח".
בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים החזירה ישראל למצרים, בשנת 1982, את השליטה בסיני, ובכלל זה השליטה במרחב שלמה. כיום זהו מחוז דרום סיני של מצרים.
שלהבת
גני סנסוסי
פארק סנסוסי
כריסטיאן וילהלם אלרס
כריסטיאן וילהלם אַלרס (בגרמנית: Christian Wilhelm Allers; 6 באוגוסט 1857, המבורג – 19 באוקטובר 1915, קארלסרוהה) היה צייר ודפס גרמני.
ביוגרפיה.
אלרס, בנו של סוחר, נולד בשנת 1857 בהמבורג, ושם עבד בהדפס אבן. בשנת 1877 עבר לקארלסרוהה והוסיף לעבוד במקצוע. בהמשך למד באקדמיה לאמנויות "Kunstakademie Karlsruhe" אצל הצייר פרדיננד קלר (Keller). בשנת 1880 הצטרף למשך שנתיים לצי הגרמני הקיסרי בעיר קיל שבצפון גרמניה, שם נתמך על ידי הצייר הפרוסי אנטון פון ורנר. בקיל הכיר אלרס את המשורר הסקסוני קלאוס גרות (Groth), והשניים הפכו לחברים קרובים.
אלרס זכה להכרה רבה כאשר פרסם בשנת 1888 את אוסף הדפסיו, "Club Eintracht" ("מועדון איינטרכט"). לאחריו פרסם ספרים נוספים, בין היתר על אודות אוטו פון ביסמרק, שהצלחתם אפשרה לו תוך מספר שנים להקים וילה באי קאפרי, והוא חי שם מספר שנים, כמו כן בהמבורג וקארלסרוהה וטייל רבות בעולם.
בסתיו 1902 נקלע אלרס לשערורייה כאשר התעשיין הנודע פרידריך אלפרד קרופ, אשר התגורר גם הוא בקאפרי, הואשם על ידי כמה עיתונים איטלקיים בהומוסקסואליות ופדרסטיה. שבועיים אחר כך הואשם בכך גם אלרס בבית משפט. קרופ מת כמה שבועות לאחר מכן, ככל הנראה בעקבות התאבדות. אלרס הצליח להימלט מהמדינה, מה שהביא להרשעה ולפסק דין של ארבע וחצי שנות מאסר, שניתן שלא בפניו. בעיתון האיטלקי "Tito Fiorani", אשר סיקר את הפרשה, נכתב כי "אלרס היה במפורש בעל נטייה מינית הומוסקסואלית, והוא הקיף עצמו בנערים אשר שימשו לעיתים קרובות כמודלים לציוריו".
לאחר שעזב את קאפרי נדד אלרס בעולם, ושהה בין היתר בניו זילנד, אוסטרליה וסמואה. במהלך תקופה זו נהג לעיתים קרובות להשתמש בפסבדונים "W. Andresen", ועבד למחייתו כצייר דיוקנאות של בעלי הון. הוא נפטר בשנת 1915, זמן קצר לאחר ששב לקארלסרוהה.
אמנות.