במקרה של מוות באתר התאונה, אמור נציג הרשות המקומית להתלוות לקצין המשטרה המודיע על כך למשפחה. במרבית הרשויות נלווה אל קצין המשטרה עובד סוציאלי מטעם המחלקה לשירותים חברתיים. מרכז הסיוע מפעיל קורסים והכשרות לתפקיד המודיע באמצעות בית הספר המרכזי לעובדים בשירותי הרווחה.
במדינות אחרות.
ברוב מדינות העולם המערבי אחד מתפקידי משטרה הוא להודיע למשפחות נפגעי תאונות דרכים ואירועי מוות שבחקירה.
השוטרים ברוב המקרים לא מקבלים הכשרה מיוחדת לתפקיד זה ואין להם מיומנויות להתמודד עם מגוון התגובות של בני המשפחה.
במקומות מסוימים קיימים פרויקטים ותוכניות שנועדו לפתור את הבעיה.
במדינות מסוימות אנשי משטרה לא מבצעים את ההודעה בעצמם אלא מעבירים אותה לידי כומר מקומי.
מקרים אחרים של הודעות.
הצורך שנפגעים (לא רק בתאונות דרכים) ומשפחותיהם יזכו ליחס דומה לזה אותו מקבלות משפחות נפגעי וחללי צה"ל הביא ליוזמות פרטיות. ישנן חברות שמטרתן לסייע להתמודד עם מקרי אסון בהם ישנם נפגעים, לרבות העברת הודעות על מקרי אסון למשפחות הנפגעים.
באחריות משטרת ישראל להודיע לבני משפחה של אדם שנהרג או נפצע, כאשר האירוע שבו נפגע, נמצא בבירור המשטרה או בטיפולה.
במקרה של פציעה קשה או מוות של תלמיד בעת פעילות במסגרת בית הספר, הצוות המודיע מורכב מנציג המשטרה, מנהל בית הספר ואיש מקצוע ממחלקת הרווחה המקומית.
בעקבות החלטת הממשלה הוקם ב-2010 במשרד הרווחה מערך של תמיכה טיפולית וסיוע למשפחות נפגעי עבירות המתה (רצח והריגה). חלק מהמערך הם צוותי "ההודעה המרה" ברשויות המקומיות, המורכבים משוטר, נציג הרשות המקומית ומנציגי גורמים אחרים, כפי שנדרש בנסיבות העניין. צוותי מודיעים של הרשויות המקומיות מופעלים גם במקרים של פיגוע טרור לפי נוהל חבצלת פיגועים.
לעיתים גם רופאים בבתי חולים נאלצים להודיע לחולים או לבני המשפחה שלהם בשורות קשות. לפי הקוד האתי של רופאים ובפרט בישראל לפי חוק זכויות החולה, התשנ"ו-1996, הרופא מחויב למסור את מלוא המידע לחולה ולמשפחתו. ישנם קורסים וסדנאות שנועדו ללמד רופאים כיצד למסור בשורה מרה כאשר החשיבות העיקרית היא בכך שהבשורה תימסר במתכונת המתאימה, בפרטיות, עם מלווה קרוב ולפי רצון המטופל. במקרה של מות חולה במוסד רפואי, מנהל המוסד הרפואי או מנהל מחלקה חייבים להודיע על כך לבן משפחה תוך 24 שעות מרגע הפטירה.
תמיכה פסיכולוגית במודיעי נפגעים.
תפקיד מודיע נפגעים כרוך בהתמודדות עם לחץ נפשי רב. מודיעים שבאים במגע עם המשפחות השכולות יכולים לעבור תהליך המקביל לאבל שחווה המשפחה עצמה. המודיעים עלולים לחוש את כאב המשפחה, להזדהות עם האובדן. לפי עדות של אחת המודיעות, במקרה אחד היא התחילה לבכות יותר מהמשפחה ובני המשפחה היו צריכים לנחם אותה. לדברי רס"ן (מיל') ד"ר אתי אבלין: "כבר פגשתי מודיעים שחיו בתחושה של פחד, של בהלה, שלא היו מסוגלים לחיות את החיים שלהם. התפקיד של הצבא, כמי ששלח אותם למשימה הזאת, הוא לשמור עליהם."
למנהל נפגעים מצורפים מספר פסיכולוגים ועובדים סוציאליים שנקראים "חוליית חוסן". החוליה מורכבת ממילואימניקים שתפקידם בין היתר הוא לתמוך במודיעים. ב-2010 אנשי החוליה סיימו קורס ראשון מסוגו שנועד לאפשר להם לספק תמיכה למודיעי הנפגעים. אנשי החוליה עושים שיחות תקופתיות עם המודיעים, כולל שיחות אישיות. הם מנסים לאתר אנשים במצוקה ולהפנותם לטיפול המתאים. תפקידם הוא לתחזק את המודיעים, לתרום לבריאותם הנפשית. בדרך עקיפה העבודה שלהם תורמת גם למשפחות שזקוקות למודיעים חזקים שמסוגלים לבצע את תפקידם ולעזור להם. יחד עם כל המאמצים להקל על עבודת המודיעים, במערך הנפגעים מדגישים כי "אסור לשכוח שהקושי והכאב האמיתיים מצויים בצדה האחר של הדלת, אצל ההורים המקבלים את הבשורה המרה מכל."
יחס למודיעי נפגעים.
היחס למודיעי נפגעים מצד משפחות שכולות נע בין אלימות לידידות. יש משפחות שנוצר איתן קשר חם, והוא נשמר גם בהמשך. קשרי ידידות בין מודיעים למשפחות השכולות כוללים לפעמים הזמנות לאירועים משפחתיים והבעת תודה על היחס החם והאמפתיה. יחד עם זה, יש מודיעים שמשתדלים להתנתק ולא לשמור על קשר. דורון רובין, מודיע ותיק, מסביר: "כאשר אנחנו באים לשם, אנחנו מתחברים חיבור אינטימי, ממקום של שבר עמוק, ולהפוך את זה אחר כך לחברות זה לא נכון, כי החברות תצמח ממקום לא נכון".
במקרים אחדים ההורים תקפו את המודיעים באלימות פיזית. לפעמים מודיעים נאלצים לספוג האשמות, גידופים וקללות: "כשבאתי להודיע לאחת האמהות, היא פנתה אליי ואמרה: 'חבל שבאת להודיע עליו ולא הוא עליך'." יחס מסוג זה כלפי מביאי בשורות רעות היה קיים לכל אורך ההיסטוריה האנושית. לעיתים סופגים מודיעים כינויים פוגעניים כגון "מלאכי המוות" או "סיירת איוב". יש אנשים שמנסים לא לתת למודיעים להיכנס לבית כאילו דחיית קבלת הבשורה הקשה יכולה לשנות את המציאות. אפשר לראות בזה מנגנון הגנה פסיכולוגי של הדחקה או הכחשה.
פסח קאפלאן
דה ואלן
דה ואלן (מהולנדית: De Wallen; בפי המקומיים: Walletjes) הוא רובע החלונות האדומים באמסטרדם, בירת הולנד. דה ואלן הוא רובע החלונות האדומים המפורסם ביותר, ומהווה אטרקציה תיירותית מרכזית בעיר ובמדינה.
במשך שנים הגיעו לאזור זה מדי שבוע רבבות תיירים בכלל ו"תיירי סקס" בפרט, ובשנת 2020 הגבילה עיריית אמסטרדם את התיירות לרובע בניסיון לשנות את אופי התיירות בעיר.
תיאור הרובע.
רובע דה ואלן משתרע על פני כ-6,500 מטר מרובע, ונמצא בלב החלק העתיק ביותר של אמסטרדם. הוא מכסה מספר בלוקים מדרום לכנסייה אָאוּדֶה קֶרְק, וכחלק מרובע התעלות העתיק, הוא נחצה על ידי מספר תעלות. הרובע גובל עם רחוב Lange/Korte Niezel בצפון, עם כיכר ניומארקט (Nieuwmarkt) במזרח, עם רחוב ג'נסטריט (Jansstraat) בדרום ועם רחוב וורמוסטריט (Warmoesstraat) במערב.
מיסוד הזנות בהולנד תרם להיותה ענף כלכלי-תיירותי משגשג, כשחלק גדול מהתיירים הם "תיירי סקס" - כלומר, מבקרים בה בעיקר או גם לצורך זנות או לצורך התרשמות מרובע דה ואלן המפורסם. רובע דה ואלן תורם חלק מרכזי בתיירות המשגשגת על רקע הזנות הממוסדת באמסטרדם.
ברובע כ-300 חלונות ראווה, הנשכרים על ידי זונות המציגות עצמן בעירום כמעט מלא. כמו כן קיים ברובע שפע של חנויות סקס, מועדוני חשפנות, מועדונים המציעים יחסי מין בהופעה חיה ושלל מוצרים ושירותים נוספים בתעשיית המין. בנוסף, קיימים בו גם חנויות אחרות, מסעדות, בתי קפה שמציעים גם מריחואנה, בנייני מגורים וכנסייה. הזנות הממוסדת באזור, כבהולנד כולה, הופכת את האזור לאזור בטוח יחסית לרובעי חלונות אדומים אחרים בעולם.
היסטוריה.
מקור השם "דה ואלן" הוא מהחומות במרכז העיר העתיקה (פירוש המילה המלועזית "ואלן" הוא "קירות" או "חומות"), והבתים באזור נבנו כמעט כולם במאה ה-16 וה-17.
האזור מהווה מרכז לזנות זה מאות שנים, בהשפעת קרבתו לנמל אמסטרדם. כמדינה בעלת תדמית ליברלית ביותר, הולנד היא ממדינות המערב הראשונות שהכשירו את הזנות כמקצוע חוקי וממוסד. הזנות בהולנד היא חוקית זה למעלה מ-100 שנה, כאשר נפוליאון - במסגרת הסדרת ומיסוד הזנות באירופה שתחת שלטונו - הפך אותה לרשמית עוד כמאה שנים קודם לכן, ב-1815.
העוסקים בזנות בהולנד אף מאוגדים באמצעות האיגוד המקצועי, "החוט האדום", שנוסד ב-1984, והחל מ-1996 אף חייבים במיסים.
בשנת 2020 החליטה עיריית אמסטרדם לשנות מהותית את אופי הרובע, במטרה להקל על תושבי העיר, והגבילה את כמות המבקרים שיכולים להיכנס לרובע, ואסרה על פעילות תיירותית מובהקת, כמו סיורים מודרכים, לאחר השעה 22:00.
אנציקלופדיה החי והצומח של ארץ ישראל
אייל חיימובסקי
אייל חיימובסקי (נולד בשנת תשל"ד, 1974), הוא מנכ"ל הרשות לפיתוח ירושלים. בעבר היה מנהל לשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו.
קורות חיים.
נולד וגדל בירושלים, בנם של רות ומשה חיימובסקי. בוגר בית הספר התיכון הימלפרב בירושלים, בוגר לימודי הנדסה ובעל תואר שני במנהל עסקים. כיהן כסמנכ"ל הרשות לפיתוח ירושלים וסמנכ"ל בהתאחדות בוני הארץ. כמו כן שימש יועץ לשרי התחבורה והשיכון ולראש עיריית ירושלים.
באפריל 2012 התמנה למנהל לשכת ראש הממשלה, תפקיד בו כיהן עד ספטמבר 2014, כשהתפטר. את מקומו מילא למשך כחודשיים ראש הסגל ארי הרו ומנובמבר 2014 החל לכהן בתפקיד דוד שרן.
ב-2015 מונה לתפקיד מנכ"ל הרשות לפיתוח ירושלים.
נשוי לאביגיל פריד-חיימובסקי ואב לשי וליבי, מתגורר בירושלים.
קצין עיר
אורי וייסלר
אורי וייסלר (27 במרץ 1943 – 8 ביולי 1967) היה מפקד מחלקה בפלוגת סיור בצה"ל במלחמת ששת הימים. על לחימתו בקרב רפיח במלחמה זו קיבל את עיטור הגבורה. לאחר סיום המלחמה, ב-8 ביולי 1967, נהרג וייסלר בתקריות ראס אל-עיש על גדות תעלת סואץ.
חייו.
וייסלר נולד בקיבוץ גבעת ברנר לאילזה ולצבי (פריץ). התחנך וגדל בגבעת ברנר והדריך בתנועת הנוער המחנות העולים לפני גיוסו לצה"ל. התגייס ב-1962, שרת בסיירת שקד; תחילה כחייל ולאחר מכן כקצין. גויס יחד עם יחידת המילואים שלו בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים.