ניגלי נולד בעיירה צופינגן (Zofingen) שבקנטון ארגאו. הוא למד תחילה בבתי ספר בעיר ובאראו (Aarau), בירת הקנטון. בין 1907 ל-1911 הוא למד במכון הטכנולוגי של ציריך שבציריך (אלברט איינשטיין היה אחד ממוריו), וסיים את לימודיו כמהנדס. תקופה קצרה שימש כאסיסטנט במכון הפיזיוכימי שבאוניברסיטת קרלסרוהה, וחזר לשווייץ על מנת ללמוד באוניברסיטת ציריך שם קיבל את הדוקטורט. בשנים 1913-1912 עסק במחקר במעבדה הגאופיזית במכון קארנגי בוושינגטון. ב-1913 הוא הכין את ההביליטציה (פוסט דוקטורט במדינות דוברות גרמנית) במכון הטכנולוגי, ושנה אחר כך גם באוניברסיטת ציריך, וקיבל תואר פריבט-דוצנט. בין השנים 1920-1915 הוא לימד באוניברסיטאות לייפציג וטיבינגן.
ב-1920, בהיותו בן 32 בלבד, הוא התמנה למדען הראשי במכון למינרלוגיה ופטרוגרפיה ("Institut für Mineralogie und Petrographie") ועבד במכון עד 1949. באותה שנה (1920) הוא קיבל מינוי כפרופסור למינרלוגיה במכון הטכנולוגי של ציריך (ETH - Eidgenössische Technische Hochschule) ובאוניברסיטת ציריך (בין שני המוסדות יש קשר וסגל משותף) במקום אולריך גרובנמן (Ulrich Grubenmann), המורה שלו למינרלוגיה במכון שפרש. ניגלי שימש בתפקיד במשך 32 שנים עד סמוך למותו. בין השנים 1928 ל-1931 הוא שימש כרקטור במכון הטכנולוגי של ציריך, ובשנים 1942-1940 היה רקטור באוניברסיטת ציריך. כמו כן שימש ניגלי כנשיא הוועדה הגאוטכנולוגית של שווייץ ושירת כחבר בוועדה הגאולוגית של שווייץ.
עבודתו.
פאול ניגלי פרסם כ-200 מאמרים וכתב כ-15 ספרים בעיקר בתחום מדעי כדור הארץ וגם בתחומים משיקים. עיקר מחקריו היו בתחום הקריסטלוגרפיה והמושגים הבסיסיים של המבנה הגבישי, יישום סטריאוכימיה לגבישים ומינרלים, חקר עופרות מתכת, ניתוח הרכבים כימיים של מגמה, סלעי יסוד וסלעים מותמרים, הקשרים בין מינרלים נלווים, ומחקר השלג ומפולות שלגים. המטרה אליה שאף כל חייו הייתה מיזוג התחומים השונים של מדעי כדור הארץ.
על שמו "ערכי ניגלי" (Niggli-Werte) – שיטות חישוב בתחום הפטרוכימיה, ו"נוסחת ניגלי" - &lt;math&gt;\mathrm
אנסטסיה מיכאלי
אנסטסיה יהודית מיכאלי (ברוסית: Анастасия Михаэли; נולדה ב-12 ביולי 1975 ד' באב ה'תשל"ה) היא פוליטיקאית, מנחת טלוויזיה ודוגמנית עבר ישראלית ילידת רוסייה הסובייטית שהתגיירה. כיהנה כחברת כנסת בכנסת ה-18 מטעם "ישראל ביתנו". קודם לכן הייתה מנחת טלוויזיה בערוץ "ישראל פלוס".
ביוגרפיה.
נולדה בשם אנסטסיה ולדימירובנה מיכאלבסקיה (Анастасия Владимировна Михалевская) בלנינגרד שבברית המועצות (כיום: סנקט פטרבורג, רוסיה) למשפחה נוצרית. היא בתם של ולדימיר, ימאי שנעדר רבות מביתו ולידיה, מורה לספרות רוסית, ולה אח אחד. היא למדה בבית ספר שהתמקד בשפה האנגלית, דבר שאפשר לה כבר מגיל צעיר לסייע לפרנסת משפחתה, שמצבה הכלכלי לא היה טוב, על ידי מתן שיעורים פרטיים באנגלית לילדים. באותה תקופה ניהלה בבית ספרה 'מועדון חברות בינלאומית', שמטרתו הייתה לארח משלחות מחו"ל, לייצג את העיר ולחזק את הקשרים עם הקהילה הבינלאומית. בנוסף עסקה בפעילויות ספורטיביות שונות, התמקדה בסקי למרחקים ארוכים (Cross Country Ski) והגיעה להישגים גבוהים ברמה הלאומית.
לאחר סיום התיכון למדה במשך שנה במכינה באוניברסיטה למדעי הרוח, ולאחר מכן החלה בלימודי הנדסת מערכות תקשורת באוניברסיטה לטֶלֶקוֹמוּנִיקַצְיָה על-שם בונצ'-ברויביץ' שבסנקט פטרבורג.
בגיל 19 השתתפה במספר תחרויות יופי אזוריות ובינלאומיות, זכתה בתארים וקיבלה חוזה דוגמנות בפריז. לשם כך, ב-1995 לקחה שנת הפסקה מהאקדמיה ועברה לצרפת. לאחר שובה השלימה תואר שני בהנדסת תקשורת חשמלית רב-ערוצית.
במהלך תערוכת Expo בסנקט פטרסבורג פגשה את יוסף סמואלסון, ישראלי יליד לטביה הסובייטית, מתאגרף תחרותי בעבר, מהנדס אלקטרוניקה ואיש עסקים. ב-1997 נישאו ועברו לגור בישראל. מיכאלי החלה בגיור אורתודוקסי ממושך בן שלוש שנים וחצי, שלאחריו שוב נישאו כהלכה. לימים הפכה מיכאלי לגיורת הראשונה בכנסת.
לאחר שהשלימה את לימודיה באולפן עברית, סיימה לימודי תעודה במנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן. במקביל השתתפה בקורסים בתחומי הייטק, מדיה ויזמות.
קריירה תקשורתית.
ב-1998 החלה בקריירת משחק ודוגמנות בישראל. ב-2002 הצטרפה לערוץ 9 'ישראל פלוס' החדש, ערוץ ייעודי בשפה הרוסית, כמגישה של תוכנית הטלוויזיה היומית "תענוגות החיים" לצדו של מיכאל טפליצקי. תוכניתם זכתה לפופולריות רבה, אך גם ספגה ביקורת על כך שהיא מציגה אורח חיים עשיר שרוב הישראלים בכלל והעולים החדשים בפרט אינם יכולים להרשות לעצמם. בהמשך נבחרה להגיש את תוכנית הבוקר היומית 'יום חדש' עם ולד זרניצקי.
היא גם השתתפה בעונה השנייה של סדרת הדרמה "מילואים" בערוץ 2 ובסרט קולנוע דובר רוסית.
קריירה פוליטית.
לאחר שקיבלה פניות רבות להיכנס לפוליטיקה, מיכאלי החליטה להצטרף למפלגת "קדימה", שהייתה אז בימיה הראשונים. היא התמודדה לכנסת השבע עשרה ושובצה במקום ה-44 הלא-ריאלי.
לאחר פנייתו של אביגדור ליברמן, יו"ר מפלגת "ישראל ביתנו", הצטרפה בדצמבר 2008 למפלגתו, שובצה במקום התשיעי ונבחרה לכהן בכנסת השמונה העשרה. מיכאלי כיהנה כחברת כנסת בשנים 2009–2013 ושימשה במגוון תפקידים: יושבת ראש השדולה לקידום זכויות ומעמד המשפחה, חברת ועדת החינוך, התרבות והספורט, חברת הוועדה לקידום מעמד האישה, חברת הוועדה לענייני ביקורת המדינה, חברה בוועדת המשנה למאבק בסחר בנשים, חברה בוועדת המשנה לביקורת על מערכת החינוך ובוועדה המיוחדת לנושאי הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. בנוסף פעלה בזירה הבינלאומית כיושבת הראש של אגודות הידידות עם אוסטריה, אסטוניה ושווייץ ויצאה כנציגה של הכנסת במשלחות רשמיות אל האיחוד האירופי, צרפת, בריטניה וטאיוואן.
בכהונתה מיכאלי השתתפה בייזום של כשבעים הצעות חוק, מהן נכנסו לספר החוקים של מדינת ישראל ההצעות הבאות:
ב-4 בדצמבר 2012, לקראת סיום הרכבת רשימת ישראל ביתנו לכנסת ה-19, הודיעה מיכאלי על פרישתה מהחיים הפוליטיים.
תחומי פעילות.
הנושאים המרכזיים בהם טיפלה מיכאלי במסגרת פעילותה בכנסת היו: מערכת החינוך, מעמד האישה והמשפחה, טיפוח תחומי המדע והספורט וקידום יחסי החוץ של ישראל.
מיכאלי התבטאה רבות כנגד חברי כנסת ערבים שלטענתה עושים שימוש בתפקידם לערעור יסודות המדינה. ביוני 2010, בעת דיון בכנסת בעקבות המשט לעזה, ניסתה להוריד בכוח מדוכן הנואמים את ח"כ חנין זועבי, שהשתתפה במשט. בעקבות זאת קיבלה נזיפה מוועדת האתיקה. בינואר 2012 התרחש עימות מילולי בוועדת החינוך, התרבות והספורט עם ראלב מג'אדלה שבסיומו שפכה כוס מים על חבר הכנסת. מיכאלי פרסמה הודעת התנצלות על המעשה, אך ועדת הכנסת החליטה להרחיקה למשך חודש מפעילות שוטפת, למעט הצבעות במליאה.
במסגרת ניסיונותיה לפעול לסיווג שידורים בעלי תכנים מזיקים, אלימים ומיניים בטלוויזיה הגישה הצעת חוק בנושא והציגה תוכנית שעיקרה הגברת הרגולציה על רשויות השידור. בנושא זה הביעה התנגדות לחשיפה תקשורתית של תכנים הומוסקסואליים בוטים ולא מאוזנים, לדבריה, בנימוק שחשיפה זאת משפיעה על נטייתם המינית של צעירים. מיכאלי טענה אף כי רוב ההומוסקסואלים הופכים לכאלה לאחר שהם עוברים הטרדות מיניות בגיל צעיר, ובסופו של דבר הם אלו ש"מתאבדים בגיל 40". בהזדמנות נוספת אמרה כי נטייה מינית הומו-לסבית מתפתחת בשל חסרון הסברה לערכי משפחה נורמטיביים. לדבריה אחד הגורמים להפיכת צעירות ללסביות הוא הפלה הפוגעת בסיכוייהן ללדת ילדים.
חיים אישיים.
מיכאלי היא אלמנה ואם לשמונה ילדים, אותם היא מגדלת באורח חיים דתי. ילדה השמיני אף נולד בהיותה חברת כנסת, מאורע שלא התרחש מאז ילדה אסתר וילנסקה במהלך הכנסת השנייה. הייתה נשואה ליוסף סמואלסון עד לפטירתו ביולי 2022
תסמונת מרטין-בל
רוז טיילר
ג'נט נפוליטנו
ג'נט אן נפוליטנו (באנגלית: Janet Ann Napolitano; נולדה ב-29 בנובמבר 1957) היא פוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כמזכירת המחלקה לביטחון המולדת בממשלו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה. לפני מינויה כיהנה נפוליטנו כמושלת אריזונה מאז 2003.
ביולי 2013 הודיעה על התפטרותה מתפקיד מזכירת המחלקה לביטחון המולדת ועל מינויה לנשיאת אוניברסיטת קליפורניה. בספטמבר נכנס המינוי לתוקף.
ביוגרפיה.
נפוליטנו נולדה בניו יורק, וגדלה בפיטסבורג ובאלבקרקי, בת אמצעית לאב ששימש כדיקן בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו מקסיקו. נפוליטנו סיימה תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת סנטה קלרה בקליפורניה ותואר שני במשפטים באוניברסיטת וירג'יניה. לאחר סיום לימודיה עבדה כעוזרת לשופטת בבית המשפט הפדרלי לערעורים והצטרפה לחברת עורכי הדין לואיס אנד רוקה בפיניקס, בה עבדה במשך 10 שנים. במסגרת עבודתה בחברה ייצגה נפוליטנו בין השאר את אניטה הול, המשפטנית שהעידה כי קלארנס תומאס, המועמד לתפקיד שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית הטריד אותה מינית. ב-1993 מונתה נפוליטנו על ידי הנשיא ביל קלינטון לתפקיד תובעת פדרלית (United States Attorney) במחוז אריזונה. ב-1998 נבחרה לתפקיד התובעת הכללית של מדינת אריזונה.