כאן עוברת התמונה להתעוררותו של האססור-הקולגי קובאליוב במיטתו, כשהוא מגלה לזוועתו שאפו נעלם מפניו. המאיור, שמקפיד מאוד על לבושו והופעתו, כמו גם על תארו המכובד, מזדרז לצאת מביתו בכיסוי פנים כדי לחפש את אפו, ואכן הוא מגלה אותו לתדהמתו מתפלל בכנסייה בבגדי שרד מהודרים, המעידים למעשה שדרגתו של האף גבוהה מזו של המאיור. האף מתכחש לזהותו, והמאיור ממהר לנקוט בצעדים שעשויים להחזיר את האף המורד לפניו, שהרי הוא פקיד מכובד בעל מעמד שעומד גם להשתדך בקרוב לאיזו גבירה בעלת הון, ואסור לאיש מקהל מכריו לדעת שאפו ברח ממנו.
המאיור פונה אל ראש המשטרה ואל העיתון, כדי לנסות ולמצוא את האף, אך מתקשה בניסוח ההודעה ותיאור המקרה. בכל המקומות הוא נתקל בהתנהגות בעלות ארשת של חשיבות חיצונית, אך במוכנות פנימית לקבלת שוחד. תגובתם המגחכת והלועגת של הפקידים אף מבליטה את המוזר והגרוטסקי במקרה התמוה שקרה למאיור.
"יש לציין שקובאליוב היה אדם נוח להיעלב במידה מופלגת, עשוי היה לסלוח על כל מה שנאמר עליו עצמו, אך בשום פנים לא מחל על כבוד תוארו או דרגתו" מבהיר המספר את נקודת החולשה של המאיור רודף הכבוד.
בביתו, מתעמר המאיור האומלל והמתוסכל במשרתו, חובט ומגדף אותו. בינתיים פשט הסיפור המופלא על המאיור ברחבי העיר, ואף זכה לתוספות ולעניין רב, בהיות הבריות נוטות לאחרונה להתפעלות מהמופלא והיוצא דופן.
בסופו של דבר, החזיר שוטר הרובע את האף למאיור הנלעג, ואכן לאחר מספר ניסיונות לא מוצלחים להצמיד את האף לפניו, הוא התעורר בוקר אחד כשאפו חזר למקומו. "מקרים שכאלה קורים בעולם" מסיים גוגול את סיפורו המוזר, "לעיתים רחוקות - אבל קורים".
על הסיפור.
הסוגה הספרותית שבה נכתב הסיפור היא ריאליזם קסום, הידוע גם כריאליזם פנטסטי או ריאליזם מאגי; אלמנטים קסומים מופיעים בסביבה טבעית וריאליסטית.
הריאליזם הקסום הוא סגנון כתיבה המשלב בין שני ז'אנרים: ריאליזם ופנטזיה. בניגוד לריאליזם, בה הכתיבה מחקה את המציאות, ולפנטזיה, בה הכתיבה מתארת את הבלתי מתקבל על הדעת, בריאליזם הקסום החלק העל-טבעי או הפנטסטי מתקבל בסיפור כדבר הטבעי ביותר.
המושג "ריאליזם קסום" הוא נרחב ויכול להתאים לסיפורים רבים ושונים. פרופסור מתיו סטרצ'ר הגדיר ריאליזם קסום כ"מה שמתרחש כאשר לתוך רקע ריאליסטי ומפורט היטב חודר משהו מוזר מדי כדי להאמין לו".
או בלשונו של עמוס עוז: הלשון בכמה סיפורים פטרבורגיים של גוגול היא "לשון משרדית דקדקנית שחולפים בה לפעמים הבזקים של אובססיה ושל טירוף"
הסיפור, אומר עוז, אינו צועד בדרך המלך של סיפור קוהרנטי, אלא כאילו מכניס את הקורא מדי פעם לסוגריים. הספר שמוצא לזוועתו בתחילה הסיפור את אפו של המאיור קובאליוב הנכבד בתוך הלחם שאפתה אשתו - הוא חסר שם משפחה, טורח המספר לציין, ואף סוטה לצדדים ומתחיל לתאר מעין מרדף אחר השם האבוד של הספר, ורק אז חוזר לאירוע הדרמטי. כך עושה המספר לאורך הסיפור כולו, וצובע אותו בגוונים אנרכיסטיים.
לאורך הסיפור כולו קיימת תחושה של מכובדות מרופטת ומזויפת, שאינה ראויה לשמה. אשתו של הספר היא "גברת כבודה למדי" שצועקת ומקללת בגסות רוח, הוא עצמו עוטה "ארשת של חשיבות" ולובש פראק על כותנתו המלוכלכת, על אף שבגדיו מלוכלכים וידיו מסריחות. גם שאר הדמויות מציגות שילוב של מהוגנות מנומסת המכסה על צביעות ונוכלות, או כפי שמתבטא בבוטות מפקח המשטרה: "רבים המאיורים למיניהם שאפילו מצב תחתוניהם אינו מניח את הדעת כלל, והם עצמם מתרוצצים בכל מיני מקומות מגונים". בנוסף, הם מתעמרים בפחותים ומתחנפים בצורה דוחה אל אלו שמעליהם, הם צבועים ומתחסדים וכולם חמדניים, נוטלי שוחד ורודפי בצע.
עיוותי הגיון גרוטסקים, בירוקרטיה נלעגת, מעמדות חסרי שחר, אכזריות גסה ושיממון שוררים בסיפור כולו, טוען עוז, ודוחה בתוקף את הפירושים האלגוריים שמייחסים פרשנים שונים לאף. דרך הסיפור מעבירה היטב את המסר, ואין צורך לחפש סמלים שלא קיימים.
"האף" הוא פשוט השתעשעות בסגנון האי-גיון, שמציגה לראווה את הקסם המיוחד של יצירת אמנות קומית מזוטות.
מסכם משה עזוז את הרפתקאותיו של האף הסורר: בסיפור זה "מתלכדים היסודות הפנטסטיים והקומיים לכדי אמירה חברתית נוקבת ומשעשעת כאחד; הרדיפה אחר כבוד ותארים, האופורטוניזם והרמת האף על בני המעמדות הנמוכים, מתגלמים, בסופו של דבר, בהורדת אותו האף שמתנשא על בעליו".
החוטם (סיפור)
קתלינה סנדינו מורנו
דרור טויל
ספורט קבוצתי
ספורט קבוצתי כולל כל ספורט שבו אנשים מאורגנים בקבוצות יריבות שמתחרות על ניצחון. חברי הקבוצה פועלים יחד למען מטרה משותפת, לרוב להשיג נקודות דרך קליעה לשער או סל הקבוצה היריבה. חברי הצוות מגדירים מטרות, מקבלים החלטות, מתקשרים, מנהלים קונפליקטים ופותרים בעיות באווירה תומכת ובוטחת על מנת לממש את מטרותיהם. דוגמאות לענפי ספורט קבוצתיים הן כדורסל, כדורעף, רוגבי, פולו מים, כדוריד, לקרוס, קריקט, בייסבול, כדורגל, פוטבול, טניס זוגות , הוקי קרח, הוקי שדה ועוד.
ספורט קבוצתי משוחק בין קבוצות יריבות, כאשר השחקנים בדרך כלל מקיימים אינטראקציה ישירה ובו-זמנית ביניהן כדי להשיג מטרה. המטרה כוללת לעיתים קרובות חברים לקבוצה המקלים על תנועת כדור או חפץ אחר בהתאם למערכת חוקים, על מנת לצבור נקודות.
בענפי ספורט מסוימים שבהם המשתתפים מתחרים בקבוצות, הספורטאים לא מתחרים רק מול חברי קבוצות אחרות אלא גם זה מול זה על נקודות דירוג, למשל בספורט מוטורי, במיוחד פורמולה 1. עם זאת, במרוצי רכיבה על אופניים, חברי הקבוצה, אף על פי שהם עדיין בתחרות זה עם זה, יפעלו גם כדי לסייע לאחד, בדרך כלל הרוכב הטוב בקבוצה, שיש לו הסיכוי הטוב ביותר לזכות במירוץ. שיטה זו אמנם נאסרה בפורמולה בין 2002 ל-2010, אך התקנות הוסרו החל מעונת .
היסטוריה.
ריצה כספורט קבוצתי תועדה כבר לפני אלפי שנים, למשל במערת לאסקו שבצרפת, שעל קירותיה מצוירים אנשים רצים אחרי בעלי חיים או להפך.
אתלטיקה מאורגנת ביוון מתוארכת באופן מסורתי לשנת 776 לפנה"ס, עם פעילות שוטפת שנרשמה עד 393 לפנה"ס. המשחקים האולימפיים העתיקים בדקו את כישורי הלוחמים והורכבו מריצה, קפיצה לרוחק, איגרוף, היאבקות, פאנקרטיון (ספורט קרבי), זריקת דיסקוס והטלת כידון. במחוז באיינחונגור במונגוליה, ציורי מערות מהתקופה הנאוליתית המתוארכים לשנת 7000 לפני הספירה מתארים קרב היאבקות מוקף בהמונים. ציורי מערות פרהיסטוריים ביפן מראים ספורט הדומה להיאבקות סומו. בוואדי סורה, ליד גילף כביר בלוב, ציור סלע נאוליתי במערת השחיינים מציג עדויות לשחייה וקליעה בחץ וקשת מסביבות שנת 6000 לפני הספירה.
ספורט קבוצתי אולימפי.
כל ענפי הספורט הקבוצתיים המשוחקים במסגרת המשחקים האולימפיים כוללים תחרויות לגברים ולנשים כאחד.
משחקי הקיץ האולימפיים
משחקי החורף האולימפייםהוקי קרח וקרלינג הם ענפי ספורט חורף קבוצתיים המשוחקים באולימפיאדת החורף יחד עם תחרות מזחלות בוב, שם באירוע הגברים יש מקצים למזחלות שניים או ארבעה בגברים, אך בנשים יש מזחלות לשתיים בלבד.
אבו רביעה (פירושונים)
שזיף קרסייה
שזיף קרסייה (שם מדעי: "Prunus spinosa", "Prunus carasia"), מוכר גם בשמות שזיף סורי, שזיף קווקזי, שזיף הדובדבן ושזיפון, הוא צמח בעל פרחים ממשפחת הורדיים. השזיף גדל באופן טבעי באירופה, מערב אסיה, וצפון מערב אפריקה, והובא על ידי בני אדם לניו זילנד, טזמניה, ולחוף המזרחי של צפון אמריקה.
תיאור.
הקרסייה גדל על שיח גדול (ולפעמים על עץ קטן) המכוסה בקוצים, וגובהו כחמישה מטרים. שמו הלטיני של המין, "spinosa", מגיע מהמילה הלטינית לקוץ, spina. פרחיו הלבנים של הצמח, שקוטרם 1.5 ס"מ מופיעים באביב. עלי הצמח מופיעים זמן קצר לאחר הפריחה, והם עגולים, אורכם 2–4.5 ס"מ, ורוחבם 1.2-2 ס"מ. הצמח הוא הרמאפרודיט, ומואבק בעזרת חרקים. האנדוקרפ שבגלעין הפרי מכיל שאריות ציאניד.
שימושים.
מפירות הצמח ניתן לייצר משקאות חריפים, ריבות, פשטידות וחמוצים. בנוסף לשימושים אלה בפרי, הצמח עצמו משמש לעיתים על מנת ליצור גדר חיה. בין היתר, משמש מיץ הפרי להכנת יין פורט מזויף. בבריטניה הפרי משמש להכנת סלו ג'ין, ובנווארה שבספרד הוא משמש להכנת הליקר פאצ'אראן. ליקר דומה, בשם épine, מיוצר גם בצרפת, כאשר במחוזות מסוימים בצרפת, לדוגמה אלזס, הוא משמש להכנת הליקר eau de vie de prunelle, ובאיטליה הוא משמש להכנת הליקר בארגנולינו. לעיתים מיץ הפרי משמש גם לתיבול וודקה. הפרי משמש גם להכנת צ'אטני, או כתוספת לתה. קיימים תיעודים לשימושים מוקדמים בפרי, כאשר על יד המומיה של אצי, איש הקרח, שמת בין 3239 לפנה"ס ו-3105 לפנה"ס, נמצאו פירות הקרסייה.
עץ הקרסייה יכול לשמש כעץ הסקה שבוער לאט, עם מעט עשן. גזעי הצמח שימשו להכנת מקלות הליכה ואלות, שמוכרות באירלנד בשם shillelagh, ושימשו באופן מסורתי ביחידות האיריות שבצבא הבריטי. לפי רש"י, שרף העץ, לו הוא קרא בשמו הצרפתי פרוניי"ל, שימש בתקופת התלמוד להכנת דיו.
דרהם
שלמה זלמן ברודי
הרב שלמה זלמן ברודי (נכתב גם בראדי; תקצ"ט, 1839 – כ"ו אדר א' תרע"ז, 1917) היה דיין בעיירה אונגוואר שבממלכת הונגריה (כיום במערב אוקראינה). היה חתנו של הרב שלמה גאנצפריד.
ביוגרפיה.
בתחילת דרכו ניסה הרב ברודי להתפרנס ממסחר, אולם משלא הצליח בתחום וירד מנכסיו, פנה לשמש כדיין באונגוואר. הוא פרסם מתורתו בכתבי עת שונים, ביניהם כתב העת התורני-הונגרי תל תלפיות, וכן בכתבי העת וילקט יוסף ו"המגיד".
עמדותיו.