הר הגעש נוואדו דל רואיס מיוער בדרך כלל בדלילות בשל גובהו ומעטה היער הולך ופוחת עם הגובה. בגבהים הנמוכים צומח יער לח מפותח שהעצים בו מגיעים לגבהים שבין 20 ל-35 מטרים. העצים הנפוצים ביער על המורדות המזרחיים הם אלונים מהמין " Quercus humboldtii" ("אלון האנדים"), כשבגבהים הנמוכים יותר המינים השולטים ביערות הם של עצים מהסוגים "Ocotea" ו-"Nectandra" ממשפחת העריים. העצים ביערות שעל המורדות המערביים של ההר הם מהסוגים "Hesperomeles" ממשפחת הוורדיים, והמינים "Weinmannia rollottii" ממשפחת הקונוניים (Cunoniaceae) ו-"Hedyosmum racemosum" מהמשפחה "Chloranthaceae". מעל ליערות אלו, אבל מתחת לקו העצים, מכוסים חלקים ממורדות הר הגעש ביערות ננסיים שבהם מגיעים העצים מהמין "Hesperomeles lanuginosa" השייך למשפחת הוורדיים לגבהים שבין 3 ל-8 מטרים. מעל לקו העצים, באזור המכונה Páramo, הצמחייה נשלטת על ידי עשבים ושיחים מהסוג "Calamagrostis" ( המינים "C. effusa" ו-"C. recta") השייך למשפחת הדגניים או מהמין "Espeletia hartwegiana". בסך הכול זוהו באזור 1250 מינים של צמחים וסקולריים, 200 מינים של טחבים, 300 מינים של חזזיות ו-180 מינים של פטריות. כמה מהמינים, דוגמת "Berberis diazii" (משפחת הערטניתיים) ו-"Oreopanax ruizianus" (משפחת הקיסוסיים - Araliaceae), הם אנדמיים לאזור.
בין היונקים הגדולים השוכנים על הר הגעש מצויים טפיר ההרים ודוב המשקפיים, שניהם מינים בסיכון. בעלי חיים אנדמיים השוכנים באזור כוללים את "Bolborhynchus ferrugineifrons" (מין של תוכי הקרוי באנגלית rufous-fronted parakeet), קוליברי מצויץ קסדה ("Oxypogon guerinii" ממשפחת הקוליבריים), ו-"Osornophryne percrassa" - מין חסר זנב השייך למשפחת הקרפדיים (באנגלית Herveo Plump Toad). הר הגעש הוא בית גידול ל-27 מינים של עופות אנדמיים לקולומביה, כש-14 מתוכם שוכנים באזור סביב הר הגעש בלבד. 15 מיני עופות באזור מוגדרים כמינים בסיכון.
הפארק הלאומי לוס נוואדוס.
נוואדו דל רואיס הוא אחד מהרי הגעש השכבתיים השוכנים בפארק הטבע הלאומי לוס נוואדוס (Parque Nacional Natural Los Nevados), פארק טבע לאומי השוכן מערבית לבוגוטה ברכס המרכזי של הרי האנדים בקולומביה. הפארק הוא יעד תיירותי פופולרי וכולל כמה מקומות לינה לתיירים. מדרונות הר הגעש משמשים לענפי ספורט החורף, ובאגם אוטון (Laguna del Otún) הסמוך ניתן לדוג דגי טרוטה. בסמוך פועלים כמה אתרי ספא מסחריים. בשנים 1868–1869 ניסו שני הוולקנולוגים הגרמנים: אלפונס שטובל (Alphons Stübel; 1904-1835) ווילהלם רייס (Wilhelm Reiss; 1908-1838) לטפס על נוואדו דל רואיס, אך כיבוש הפסגה התבצע רק כ-70 שנים אחר-כך. ב-1936 הגיעו שני גאולוגים שווייצרים וו. קונט (W. Cunet) ואוגוסטו גנסר-ביאג'י (Augusto Gansser-Biaggi) אל הפסגה כשחלק מהדרך הם עשו על מלגשי סקי, הם טיפסו לפסגה שוב ב-1939.
היסטוריה של התפרצויות.
ההתפרצויות הראשונות של נוואדו דל רואיס התרחשו לפני כ-1.8 מיליון שנים בתחילת תקופת הפליסטוקן. בהיסטוריה של המסיב זוהו שלוש תקופות התפרצות: "קדומה", "עתיקה" ו"נוכחית". במהלך התקופה ה"קדומה" בין לפני 2 מיליון שנים למיליון שנים נוצר מתחם של הרי געש שכבתיים גדולים. בין לפני מיליון שנים ל-800,000 שנים הם התמוטטו חלקית, תוך יצירת קלדרות גדולות (בקוטר שבין 5 ל-10 קילומטרים). במהלך התקופה ה"עתיקה" שנמשכה מלפני 800,000 שנים ל-200,000 שנים, התפתח מתחם חדש של הרי געש שכבתיים (כולל הדור הקודם של רואיס, טולימה, קינדיו וסנטה איסבל). ושוב נוצרו קלדרות בפסגות מלפני 200,000 שנים ועד לפני 150,00 שנים.
התקופה "הנוכחית" החלה מלפני 150,000 שנים וכללה את בניית המבנים הגעשיים הנוכחיים דרך היווצרות של כיפות לבה הבנויות מאנדזיט ומדקיט (סלעי יסוד) בתוך הקלדרות העתיקות. במהלך 11,000 השנים האחרונות עבר נוואדו דל רואיס 12 שלבי התפרצות, שכללו מפולות סלעים, זרמים פירוקלסטיים ולהארים מרובים שהובילו להרס חלקי של כיפות הפסגה. במהלך אלפי השנים האחרונות היו ההתפרצויות של הרי הגעש במסיב רואיס-טולימה בדרך כלל קטנות, ונפח המשקעים מהזרמים הפירוקלסטיים היה קטן מאלו של תקופת הפליסטוקן. מכיוון שלא היו רישומים על התפרצויות קדומות השתמשו הוולקנולוגים בטפרוכרונולוגיה ובתיארוך פחמן-14 על מנת לתארך אותן.
במהלך ההיסטוריה המודרנית התאפיינו מרבית ההתפרצויות בהתפרצות מהלוע המרכזי (בקלדרה) שאחריה התפרצות מתפוצצת, ואז להארים. ההתפרצות הקדומה ביותר של נוואדו דל רואיס שזוהתה בהולוקן התרחשה בערך ב-6600 לפנה"ס, והתפרצויות נוספות אירעו ב-1245±150 לפנה"ס (תוארכה בתיארוך פחמן-14), ב-850 לפנה"ס לערך, ב-200±100 לפנה"ס, ב-350±300, ב-675±50, ב-1350, 1541, 1570, 1595, 1623, 1805, 1826, 1828, 1829, 1831, 1833, 1845, 1916, דצמבר 1984 – מרץ 1985, ספטמבר 1985 – יולי 1991 וייתכן שבאפריל 1994. חלק גדול מההתפרצויות כללו התפרצות של הלוע המרכזי, התפרצויות של לוע צדי, והתפרצויות פריאטיות. נוואדו דל רואיס הוא כיום הר הגעש השני בפעילותו לאחר גלראס.
הלהאר של 1595.
בבוקר ה-12 במרץ 1595 התפרץ נוואדו דל רואיס. במהלך האירוע התרחשו שלוש התפרצויות פליאניות, שנשמעו עד למרחק של כ-100 קילומטרים מפסגת הר הגעש. בהתפרצות נפלטה כמות גדולה של אפר געשי, שהחשיכה את שמי האזור שמסביב. בנוסף לאפר נפלטו גם אבני לפילי ופצצות געשיות עד למרחק של 40–50 קילומטרים מההר. בסך הכל נפלטו בהתפרצות כ-0.16 קילומטר מעוקב של טפרה. קדמה להתפרצות רעידת אדמה גדולה שהתרחשה שלושה ימים לפני ההתפרצות. ההתפרצות גרמה ללהארים שזרמו במורד עמקי הנהרות גואלי (Gualí) ולגונייאס (Lagunillas), כשהם חוסמים את זרימת המים בנהר גורמים למותם של דגים בנהרות והורסים את הצמחייה. בעוצמת השיטפון נסחפו סלעים שקוטרם כמה מטרים למרחק של שני קילומטרים במישור ההצפה של הנהרות. 636 איש מתו כתוצאה מהלהאר. ההתפרצות של 1595 הייתה התפרצות העיקרית האחרונה של נוואדו דל רואיס לפני ההתפרצות של 1985. ההתפרצויות של 1595 ו-1985 דומות בהיבטים רבים, כולל ההרכב הכימי של החומר שנפלט בהתפרצות.
זרם הבוץ של 1845.
בבוקר ה-9 בפברואר 1845 גרמה רעידת אדמה חזקה לזרם בוץ (mudflow). זרם בוץ זה זרם במורד עמק הנהר לגונייאס (Lagunillas) למרחק של כ-70 קילומטרים. השיטפון חרג מערוץ הנחל תוך כדי הרג של מרבית האוכלוסייה המקומית. לאחר שהשיטפון הגיע למניפת הסחף הוא התפצל לשני ענפים. הענף הגדול יותר הצטרף לנהר לגונייאס וזרם לנהר המגדלנה הסמוך, בעוד שהענף הקטן יותר הוסט על ידי הגבעות שלפני קניון לגונייאס, פנה ב-90 צפונה עד שהיא לנהר סבאנדיחה (Sabandija), ואז זרם מזרחה בערוץ הנהר סבאנדיחה, עד שהצטרף שוב לענף העיקרי של זרם הבוץ במפגש הנהרות סבאנדיחה ומגדלנה. הערכה כיום היא שכ-1,000 איש נהרגו בזרם הבוץ של 1845.
הטרגדיה של ארמרו.
החל בנובמבר 1984 הבחינו גאלוגים בהתגברות הפעילות הסייסמית בסמוך לנוואו דל רואיס. סימנים נוספים להתפרצות קרבה כללו, פעילות מוגברת של פומרלות ("מעשנות"), שקיעה של גופרית על פסגת ההר, וההתפרצויות פריאטיות קטנות. התופעה האחרונה מתרחשת כאשר מאגמה לוהטת באה במגע עם מים, ועקב כך מתחוללת התפוצצות כיוון שהמים הופכים כמעט מיד לקיטור. האירוע הבולט ביותר מסוג זה התרחש ב-11 בספטמבר 1985. פעילות הר הגעש דעכה באוקטובר 1985. ההסבר הסביר ביותר לשרשרת אירועים זו היא שמאגמה חדשה חדרה להר הגעש לפני ספטמבר 1985.
משלחת של וולקנולוגים איטלקים ניתחה דגימות גז מהפומרלות שבקרקעית לוע ארנאס והראתה כי הן תערובת של פחמן דו-חמצני וגופרית דו-חמצנית, ובכך הוכיחה כי הצטברה מאגמה קרוב לפני השטח. הדו"ח שחיברה המשלחת ופורסם ב-22 באוקטובר 1985, העריך כי הסיכון ללהארים גבוה מאוד. הדו"ח הציע לשלטונות המקומיים טכניקות פשוטות שונות להתכונן ללהארים.
בנובמבר 1985 התחזקה שוב הפעילות הגעשית כאשר מאגמה התקרבה לפני השטח. הר הגעש החל לפלוט כמויות הולכת וגדלות של גזים עשירים בגופרית דו-חמצנית וגופרית. תכולת המים בגזים שנפלטות מהפומרלות פחתה, ומי המעיינות בסמיכות לנוואדו דל רואיס הפכו לעשירים במגנזיום, סידן ואשלגן, שהסתננו מתוך המאגמה. הטמפרטורות של שיווי המשקל התרמודינמי (אנרגיית החום הקבועה), המקבילים להרכב הכימי של הגזים שנפלטו, היו מ-200°C ועד 600°C. עם עליית המאגמה קרוב לפני השטח וירידת הלחץ הליתוסטטי מתחיל תהליך של נרחב פליטת הגז המומס במאגמה ויצירת לחץ בתוך הר הגעש, המסתיים בסופו של דבר בהתפרצות מתפוצצת.
ההתפרצות והלהארים.
ב-13 בנובמבר 1985 בשעה 03:06 אחרי הצהריים התפרץ נוואדו דל רואיס כשהוא פולט טפרה דקיטית לגובה של מעל ל-30 קילומטרים. המסה שנפלטה בהתפרצות הייתה 35 מיליון טון – בסך הכול רק כ-3% מהכמות שנפלטה בהתפרצות הר הגעש הר סנט הלנס ב-1980. עוצמת ההתפרצות הייתה 3 במדד ההתפרצות הגעשית. כ-700,000 טון, כ-2%, מתוך המסה שנפלטה היה גופרית דו-חמצנית, עובדה המעידה על כך שההתפרצות הייתה עשירה בגופרית באופן יוצא דופן.