שיטת דירוג האוניות בצי המלכותי הבריטי (באנגלית: Rating system of the Royal Navy) הייתה מערכת קריטריונים לסיווג אוניות המפרשים המלחמתיות של הצי. היא הונהגה לראשונה בתחילת המאה ה-17, והאריכה שנים עד סוף עידן המפרשים, באמצע המאה ה-19 לערך. תחילה נעשה הסיווג לפי מספר אנשי הצוות שנדרשו להשטת האונייה ואחר כך לפי מספר התותחים שנשאה. דירוג האונייה שימש הן לצרכים לוגיסטיים הן לצרכים טקטיים. מספר ומשקל התותחים קבע את גודל הצוות הדרוש ומכאן גם את הסכום הכללי של משכורות וקצובות ששולמו לצוות. הדירוג ציין גם אם עוצמת האונייה מספיקה כדי לכלול אותה במערך הקרב הטורי (line of battle), שהיה מערך הקרב העיקרי בעידן המפרשים.
מקורות השיטה.
המהלכים הראשונים לקראת הנהגה של שיטת דירוג אוניות נעשו במאה ה-15 ובמחצית הראשונה של המאה ה-16. הקאראקים הגדולים ביותר בצי האנגלי של אותה תקופה (כמו מרי רוז, "פיטר פומגרנט" ו"אנרי גראס א-דייה") דורגו כ"אוניות גדולות" (Great ships). הסיווג נעשה אפוא רק על פי גודלן המשוער ולא על פי משקלן, גודל הצוות או מספר התותחים שלהן. בשלהי המאה ה-16, לאחר שהגליאונים החדישים תפסו את מקומם של הקאראקים, השתמשו במונח "אונייה גדולה" כדי להבחין מבחינה פורמלית בין אוניותיו הגדולות ביותר של הצי לבין כל האחרות.
תקופת בית סטיוארט.
אוניות הצי המלכותי סווגו לראשונה ב-1546, בתקופת שלטונו של המלך הנרי השמיני. הצי המלחמתי מנה אז 58 אוניות, אשר חולקו לארבע קבוצות: אוניות (ships), גליאסות (galliasses), פינאסות (pinnace) וארבות משוטים (row barges).
שיטה החלוקה הרשמית ל"דרגות" (rates) ראשיתה ב-1604, בתחילת תקופת בית סטיוארט. על פי שיטה זו נחלקו אוניות המלחמה של "צי המלכוּת" (Navy Royal) לארבע קבוצות, על פי מספר אנשי הצוות שנדרשו להשטתן ולהפעלת תותחיהן:
בשנים הראשונות למלכותו של צ'ארלס הראשון הוחלפו שמות ארבע הקבוצות הללו במספרים סוֹדְרִים. האוניות המלכותיות דורגו כ-"First rank", דרגה ראשונה, האוניות הגדולות כ-"Second rank" – דרגה שנייה, האוניות הבינוניות כ-"Third rank" – דרגה שלישית, והאוניות הקטנות כ-"Forth rank" – דרגה רביעית. זמן קצר אחר כך שוב נערכו שינויים בשיטה: המונח rank הוחלף ב-rate, והאוניות הקטנות לשעבר חולקו מעתה חלוקה נוספת לדרגה רביעית, חמישית ושישית.
בתחילה לא התבסס הדירוג על מספר התותחים כי אם על גודל הצוות התקני. שיטת סיווג זו החלה נוהגת ב-1626, והיא שונתה במידה ניכרת בשלהי 1653 עקב הגדלת הצוות של אוניות מסוימות. מ-1660 לערך התבססה שיטת הסיווג על פי מספר התותחים שהאונייה נשאה ולא עוד על פי מספר אנשי צוותה.
סמיואל פיפס, אז מזכיר האדמירליות, ערך שינויים בשיטה ב-1677 וקבע כי היא שיטת הסיווג "היחידה והמקפת שאין לשנותה". הסיווג שקבע פיפס עודכן בשנים 1714, 1721, 1760, 1782, 1801 ו-1817. השינוי האחרון היה המשמעותי ביותר, משום שהוא הכליל במספר התותחים את הקרונדות, שעד אז הוצאו מחשבון. באופן כללי המגמה הייתה העלאת מספר התותחים של כל דרגה ודרגה. לדוגמה, אונייה מדרגה ראשונה נשאה על פי קביעתו של פיפס 90-100 תותחים, אך על פי העדכון של שנת 1801 - 100-120. טווח השינוי בהתייחס לאוניות מדרגה שישית היה מ-4-8 ל-20-28 תותחים. אחרי 1714, כל אונייה שמספר תותחיה היה נמוך מ-20 לא נכללה בשיטת הדירוג.
אוניות מדרגות ראשונה, שנייה ושלישית (אוניות קו).
אוניות מדרגות ראשונה, שנייה ושלישית נחשבו "אוניות קו". השתיים הראשונות היו תלת סיפוניות, כלומר היו להן שלושה סיפוני תותחים רצופים (סיפון תחתון, אמצעי ועליון), וכן כמה תותחים קטנים יותר על סיפון האחרה, סיפון הַקַּדְמָה וסיפון האחרה העילי. חרגו מכלל זה אוניות כמו "סנטיסימה טרינידד" הספרדית, ש-120 תותחיה סודרו על ארבעה סיפונים. הגדולות באוניות מדרגה שלישית, אלו של 80 תותחים, היו גם הן תלת סיפוניות מ-1690 עד 1750 לערך, אך קודם לכן ולאחר מכן נבנו עם שני סיפוני תותחים בלבד. כל שאר אוניות הדרגה השלישית, בעלות 74 תותחים או פחות, היו גם הן דו-סיפוניות, כלומר בעלות שני סיפוני תותחים רצופים בלבד (תחתון ועליון), ונשאו תותחים קטנים יותר בסיפון האחרה, סיפון הקדמה, ואם היה להן – גם על סיפון האחרה העילי. בפברואר 1817 נכנסה לתוקף סדרת שינויים גדולים בשיטת הדירוג, כאשר החלו כוללים במספר התותחים של האונייה גם את הקרונדות (שקודם לכן הושמטו מן המניין); מזמן זה ואילך נכללו בדרגה הראשונה כל האוניות התלת-סיפוניות, בדרגה השנייה החדשה כל הדו-סיפוניות בעלות 80 תותחים או יותר, ובדרגה השלישית כל הדו-סיפוניות בעלות פחות מ-80 תותחים.
אוניות מדרגות רביעית, חמישית ושישית.
האוניות הקטנות ביותר מדרגה רביעית, שנשאו כ-50 או 60 תותחים על שני סיפונים, נחשבו אוניות קו עד 1756, אז נסתבר כי הן קטנות מדי להתמודדות בקרב סדור. הגדולות באוניות הדרגה הרביעית, בעלות 60 תותחים, הוסיפו להיחשב אוניות קו, אך מעטות כמותן נוספו לצי, ואת מקומן תפסו במהלך עשורי השנים הבאים האוניות מדרגה שלישית שנשאו 64 תותחים. הצי הוסיף להחזיק כמה אוניות מדרגה רביעית לליווי שיירות או כאוניות דגל של תחנות צי רחוקות מעבר לים.
הדו-סיפוניות הקטנות יותר טשטשו בהתחלה את ההבדל בין דרגה רביעית לדרגה חמישית. בקצה התחתון של הדרגה הרביעית ניתן היה למצוא מ-1756 לערך אוניות דו-סיפוניות בעלות 50 תותחים. הקצה העליון של הדרגה החמישית עשוי היה לכלול דו-סיפוניות בעלות 40 או 44 תותחים (מ-1690) או אפילו אוניות עם סוללות תותחים לא שלמות (demi-batterie) נושאות 32 ו-36 תותחים בשנים 1690-1730. אוניות מדרגה חמישית בתחילת המאה ה-18 היו בדרך כלל עם סוללות תותחים לא שלמות, והן נשאו מספר קטן של תותחים כבדים על הסיפון התחתון (כשפתחי התותחים החסרים משמשים כפתחי משוטים) וסוללה שלמה של תותחים קלים יותר על הסיפון העליון. ברם, סוג זה של אוניות הלך ונעלם, מאחר שהבּוֹלֶט הנמוך (גובה סף פתחי התותחים של הסיפון התחתון מעל קו המים) משמעותו הייתה שבמזג אוויר סוער לא ניתן היה לעיתים קרובות לפתוח את פתחי התותחים של הסיפון התחתון.
אוניות מדרגות חמישית ושישית לא נכללו מעולם בין אוניות הקו. באמצע המאה ה-18 הוכנסה לשימוש אונייה חדשה מדרגה חמישית – הפריגטה הקלאסית, ללא פתחי תותחים בסיפון התחתון וכשסוללת התותחים הראשית מוצבת בסיפון העליון בלבד, שם ניתן היה להפעילה בכל מזג אוויר.
אוניות מדרגה שישית קטנות הממדים התאימו בעיקר לליווי שיירות, הטלת הסגר מן הים ונשיאת אֶשׁגָרִים (dispatches), אך פחות למשימות סיור, מטלה אותה ביצעו היטב הפריגטות של הדרגה החמישית. למעשה היו שתי קבוצות של אוניות מדרגה שישית. הקבוצה הגדולה יותר כללה פריגטות מדרגה שישית בנות 28 תותחים, שנשאו סוללה ראשית של 24 תותחי 9-ליטראות, וכן 4 תותחים קטנים יותר על המבנים העיליים שלהן. הקבוצה השנייה כללה post-ships נושאות 20 עד 24 תותחים. אלו היו קטנות מכדי להיחשב בצורה פורמלית כפריגטות (אם כי בשפת הדיבור נקראו לעיתים קרובות בשם זה), אך עדיין צריך היה למסור את הפיקוד עליהן לידי פוסט קפטן, כלומר קצין המחזיק בדרגת קפטן ממש ולא בתואר בלבד.
כלי שיט לא מדורגים.
ספינות קטנות מדרגה שישית לא נכללו בשיטת הדירוג, והן נחשבו ל"בלתי מדורגות" (unrated vessels). מרביתן נקראו בדרך כלל בשם "סלופים", אך אפיון זה מבלבל למדי, ובמיוחד כאשר עוסקים בדקויות כמו "סלופ כליל-מעטה" (ship-sloop), "בריג-סלופ" (brig-sloop), "סלופ מלחמתי" (sloop-of-war, שפירושו למעשה בשפת הצי היה סתם "סלופ") או אפילו "קורבטה" (corvette, מונח צרפתי שהצי הבריטי לא השתמש בו לפני 1840). הקטגוריה של "סלופ מלחמתי" כללה מבחינה טכנית כל ספינת קרב בלתי מדורגת, אך בתאוריה הורחב המונח וכלל גם ספינות הרעשה וספינות הבערה. במהלך המלחמות הנפוליאוניות הגדיל הצי המלכותי את מספר הסלופים שברשותו פי ארבעה בערך, בעיקר כדי ללוות אוניות סוחר, אך גם לשם לחימה בפריבטירים ואפילו לתפיסת אוניות סוחר בעצמם.
מספר התותחים והדרגה.
לעיתים קרובות נשאה האונייה מספר תותחים שונה מזה הנקוב על פי דרגתה. התותחים על פיהם נקבע הדירוג היו נטעני-לוע וארוכי-קנה, שנחו על עגלות נעות על גלגלים. תותחים קטנים יותר, כמו תותחי סביבול שנשענו על כנים סובבים וירו קלעים במשקל חצי ליטרה, או נשק קל, לא הובאו בחשבון. אה"מ "סינתיה", לדוגמה, דורגה כאונייה בת 16 תותחים של 6 ליטראות, אך נשאה עוד 14 תותחי סביבול של חצי ליטרה.