בשנת 1420 פקד אלברכט החמישי לאסור את כל יהודי אוסטריה. 210 יהודים הועלו על המוקד בפומבי והשאר גורשו מאוסטריה בחוסר כל. בשנת 1469 בוטל צו הגירוש על ידי הקיסר פרידריך השלישי, שנודע ביחסו הטוב ליהודים ואף כונה "מלך היהודים". בתקופת שלטונו של לאופולד הראשון, גורשו היהודים ב-1670 מווינה, אך שבו לעיר בהדרגה לאחר מספר שנים. על היהודים גם נגזרו גזירות שונות, ביניהן הותר רק לבן הראשון לשאת אישה, על מנת לעצור את התרבות היהודים.
עם הכיבוש העות'מאני הגיעו לווינה יהודים יוצאי האימפריה ובנו בית כנסת, גם אחרי הסכם פוז'ארוואץ של 1718 הם זכו למעמד מיוחד וקיבלו רשות להתגורר בעיר בתקופה בה הדבר נאסר על יהודים פרט ליהודי החצר. בין יהודי החצר שגרו בווינה היה שמואל אופנהיימר מהיידלברג. אופנהיימר היה ספק של הקיסר ליאופולד הראשון, בתמורה קיבל רשות לגור בווינה ולסחור בממלכה כולה. ב-1703 פשט הבנק של אופנהיימר רגל כי הקיסר לא החזיר חובות שחב לו ולא שילם עבור אספקה שקיבל. שמשון ורטהיימר מוורמס, שהיה אחיינו ומנהל עסקיו של אופנהימר, לא נרתע, וקיבל על עצמו את הדאגה לאספקת ציוד לצבא הקיסר ואת תואר יהודי החצר. פעילות של דייגו ד'אגילר וקרבתו לחצר הקיסר איפשרו בשנת 1736 את חידוש הקהילה הספרדית בעיר.
משפחות לא רבות קיבלו היתר רשמי להתגורר בווינה אך היו יהודים רבים שהוצגו כקרובי משפחה או משרתים של המשפחות המיוחסות ועבדו עבורם. מבין היהודים המיוחסים שרצו להיחלץ מתנאי ההשפלה ולפרוץ דרכם בעולם המסחר והעסקים היו רבים שרצו להתנצר. בין השנים 1787 ל-1847 המירו כשלושה רבעים מהיהודים הווינאים בעלי זכות הישיבה בעיר את דתם לקתוליות. במחצית הראשונה של המאה ה-19, בנוסף לכ-200 משפחות האשכנזיות המותרות בישיבה ולכ-4,000 יהודים אשכנזים שהתחזו לקרוביהם ומשרתיהם, חיו בווינה כ-100 משפחות ממוצא מזרחי-ספרדי. עד תקופת פרנץ יוזף לא היו כמעט נישואים בין שתי קבוצות היהודים.
אף כי ליהודים הטורקים היה בית כנסת, הם בנו לעצמם במאה ה-19 עוד בית כנסת, מפואר מאוד, ברובע ליאופולדשטאדט. יהודי החצר לא קיבלו אישור לבנות בית כנסת ונאלצו להתפלל בבתיהם. ב-1811 התקבל אישור לבניית בניין קהילתי שבתוכו היו מקווה, בית תפילה ובית ספר. ב-9 באפריל 1826 הושלמה בנייתו של בית כנסת מרכזי (שטאדטטמפל) והובא אליו, ביוזמת מיכאל בידרמן, הרב יצחק נוח מנהיימר, ששילב בין דרישות השלטונות למודרניזציה, דרישות האורתודוקסים לתפילה בעברית, ודרישות הרחוקים מדת לפולחן אסתטי. מנהיימר יצר את פשרת נוסח וינה שלו, שהתקבלה על הכל, ונערכו בה שינויים מתונים כמו הנהגת דרשה בגרמנית. לצידו פעל החזן סלומון זולצר שלווה על ידי מקהלת נערים ונגנים יהודים.
הקיסר פרנץ יוזף הקנה ליהודים חופש מגורים בווינה וגרם לגידול מהיר בממדי הקהילה. מקבוצה קטנה יחסית של יהודים "נסבלים", קהילת וינה הגיעה ב-1855 ל-20,000 נפש לפחות והמספר הוכפל כעבור 15 שנים בלבד. מרבית היהודים שהצטרפו לקהילה היו מסורתיים והגיעו מהונגריה ומגליציה.
המאה ה-20.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התרחבה שכבת היהודים המשכילים בני המעמד הבינוני שתרמו רבות לחיי התרבות והמדע שבעיר. המפורסם שבהם היה מייסד הפסיכואנליטיקה זיגמונד פרויד. סופרים יהודים מפורסמים בני העיר היו ארתור שניצלר, שטפן צווייג, אוטו ויינינגר וקרל קראוס, כמו גם משורר היידיש מלך ראוויטש. מועדון הספורט היהודי הכח וינה שנוסד ב-1909 הגיע להישגים נכבדים בכדורגל, בשחייה ובאתלטיקה.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלטו יהודים רבים מגליציה שהייתה זירת קרבות אל וינה, וחלקם נשארו בה גם לאחר סיום המלחמה. בעיר פעלו בתקופה זו כ־10 חצרות חסידיות, מרביתם של בית חסידות רוז'ין.
היהודים נרדפו באוסטריה עוד לפני סיפוחה לגרמניה הנאצית (ה"אנשלוס") ב-13 במרץ 1938. חלקם ברחו מווינה כבר אז. ביניהם הייתה למשל משפחת ז'ינייבסקי, אשר שניים מבניה היו לאחר מכן מראשי תנועת ההתנגדות הצרפתית היהודי בצרפת - איתן גינת (אוטו ז'ינייבסקי) ופול ז'ינייבסקי. עם זאת, משהחל ה"אנשלוס" חיו בווינה עדיין 167,249 יהודים (כעשירית מהאוכלוסייה). תוך זמן קצר החלו רדיפות כלפי היהודים, שהתמקדו ברבנים ובאדמו"רים שאולצו לבצע עבודות משפילות. בעקבות הרדיפות החליטו מרבית יהודי וינה, כ-100,000 איש, להגר מחוץ למדינה. הנשארים שלא הזדרזו לברוח נספו כמעט כולם בשואה.
כיום.
וינה כיום היא מרכז היהדות הגדול ביותר באוסטריה, ופועלים בו בית כנסת מרכזי, בתי כנסת קטנים, בית אבות, מוזיאון יהודי שהוקם בשנת 1993 ובו אנדרטה לקורבנות השואה ומוסדות קהילה שונים. בווינה ישנם זרמים יהודיים רבים, מחרדים עד רפורמים. בקהילה פועלים גם מוסדות חינוך ובתי כנסת של חב"ד בראשות השליח הרב יעקב יצחק בידרמן וסניפים של בני עקיבא והשומר הצעיר. הקהילה מונה 7,000 חברים (אף על פי שבאוסטריה חיים למעלה מכפול מזה, כ-15,000 יהודים), ומונה בעיקר יהודים ממזרח אירופה שהתיישבו בווינה לאחר מלחמת העולם השנייה (יהודים יוצאי רומניה, פולין, סלובקיה, הונגריה, לצד יוצאי גאורגיה, בוכרה, אירן), וכן מיעוט של יהודים מקומיים ששרדו את השואה וצאצאיהם נותרו באוסטריה או חזרו אליה.
דתות.
בווינה יושבת בישופות של הכנסייה הקתולית, והארכיבישוף שלה הוא הקרדינל קריסטוף שונבורן (בגרמנית Christoph Schönborn) . לפי מפקד האוכלוסין האחרון מ-2001, הדתות של האוכלוסייה היא כדלהלן:
האוניברסיטאות בווינה.
וינה היא מרכז החינוך של אוסטריה ובה מספר רב של אוניברסיטאות, מכללות וגימנסיות.
תחבורה.
לווינה מערכת תחבורה נרחבת המחוברת ל-VOR. התחבורה הציבורית כוללת אוטובוסים, חשמליות (טראם) ו-5 קווי רכבת תחתית (U-Bahn). רכבות מתופעלות על ידי ה-ÖBB (חברת הרכבות הפדרלית האוסטרית). לוינה יש כמה וכמה כבישים המקשרים אליה, חלקם כבישים מהירים. בנוסף קיימת מערכת רכבות מהירות. בניגוד למערכות תחבורה עירוניות אחרות היא משתרעת גם מחוץ לוינה לעיירות הסמוכות לרבות וולפסטאל בנמצא בגבול עם סלובקיה בצמוד לברטיסלבה.
נמל התעופה הבינלאומי של וינה משרת את העיר, וממוקם 18 ק"מ דרום-מזרחית ממרכז העיר, בצמוד לעיירה שווכאט (Schwechat).
אזורים חופשיים ממכוניות.
בווינה מספר מתחמים חופשיים ממכוניות:
ערים תאומות.
וינה היא עיר תאומה של הערים:
2 באוגוסט
2 באוגוסט הוא היום ה-214 בשנה (215 בשנה מעוברת), בשבוע ה-31 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 151 ימים.
תיכרית
תִּכְּרִית (בערבית: تكريت) היא עיר הבירה של מחוז סלאח א-דין בצפון עיראק. העיר שוכנת על גדות נהר החידקל באזור המשולש הסוני כ-160 ק"מ צפון-מערבית לבירה בגדאד. נכון ל-1 ביולי 2018 אוכלוסיית העיר מונה 108,964 בני אדם.
סדאם חוסיין, שליט עיראק בשנים 1979 עד 2003 נולד בכפר אל-עוג'ה שליד תכרית. בתקופות מסוימות הוא הבליט עובדה זו וכינה את עצמו "סדאם חוסיין אל תכריתי". לאורך שלטונו הוא הקיף את עצמו במקורבים שהכיר עוד מתכרית. בתקופת שלטונו בנה סדאם חוסיין עשרות אחוזות נשיאותיות מפוארות בעיר ובסביבותיה.
היסטוריה.
המתקפה בצפון עיראק (2014).
ב-11 ביוני 2014 הודיע צבא עיראק כי ארגון המדינה האסלאמית השתלט על העיר. ב-28 ביוני פתח הצבא במתקפה לשחרור העיר ויום למחרת הודיע על השתלטותו על האוניברסיטה בעיר. ב-4 ביולי הכריז הצבא על שחרור הכפר אל-עוג'ה מידי המדינה האסלאמית, אך הודה כי לא הצליח להדוף אותם מתיכרית. ב-31 במרץ 2015 נכבשה העיר בחזרה על ידי צבא עיראק. לאחר שהעיר שוחררה, נחשפו בה קברי אחים, שבהם לפי ההערכות כ-1,700 חיילים עיראקים שנרצחו על ידי ארגון המדינה האסלאמית.
ז'אן-פרנסואה לה פרוז
ז'אן-פרנסואה גאלו, רוזן לה פרוז (23 באוגוסט 1741 – 1788) (Jean-François Galaup, Comte de La Pérouse) היה מגלה ארצות צרפתי.
ביוגרפיה.
זַ'אן-פְרַנְסוּאַה גַאלוֹ נולד ליד אלבי, צרפת, למשפחת אצולה מדרג נמוך. הוא התגייס לחיל הים הצרפתי בהיותו בן חמש עשרה, במסלול של פרחי קצונה, והוסיף לשמו את הסיומת לַה פֶּרוּז, על-שם נחלה משפחתית. בשנת 1759 השתתף בקרב בתעלת למאנש במלחמת שבע השנים נפצע ונלקח בשבי האנגלי. במהלך השבי הוא למד להכיר את הרעיונות והמוסדות האנגליים. בסוף שנות ה-60 של המאה ה-18 הוא פיקד על ספינה באזור סין. החל משנת 1780 הוא לקח חלק במלחמת העצמאות של ארצות הברית. באוגוסט 1782 התפרסם כשלכד שני נמלים אנגליים בחוף מפרץ הדסון. הוא נהג בשבויים בהוגנות כאשר השאיר אותם עם ציוד מספיק כדי לשרוד את החורף. שנה אחר כך קבל את הסכמת משפחתו לנישואיו ללואיז-אלאונור ברודו (Louise-Eléonore Broudou), קריאולית (כלומר ממוצא מעורב אירופאי ושחור), מ"איל דה פראנס" (כיום מאוריציוס).
מסעותיו.
בשנת 1785 מונה לה פרוז על ידי לואי השישה עשר, מלך צרפת כראש משלחת מחקר לאוקיינוס השקט. ספינותיו היו "ל'אסטרולאב" ("L'Astrolabe") ו-"לה בוסול" ("La Boussole"), ספינות סוחר בדוחק של 500 טון כל אחת, שלצורך המשלחת הוגדרו מחדש כפריגאטות.
בין 114 אנשי צוותו היה צוות גדול של מדענים: אסטרונום, פיזיקאי, שלושה חוקרי טבע, מתמטיקאי, שלושה שרטטים ואפילו לשני אנשי הכמורה הייתה השכלה מדעית.