במכתב ששלח קנטור ב-30 באפריל 1895 הסביר את מניעיו לבחור באות א של האלפבית העברי: "נראה לי שלמטרה זו מערכות אלפבית אחרות כבר היו בשימוש נרחב מדי". פרשנים שונים ניסו לייחס לקנטור כוונות עמוקות יותר, החל מהפירוש התמים שאלף, האות הראשונה באלפבית העברי, מציינת התחלה חדשה, המשך בפירושים שלפיהם קנטור, שהיה ממשפחה מתבוללת, ידע שאלף היא האות הראשונה של המילה העברית "אינסוף", וכלה בטענה שקנטור בחר באות אלף בשל משמעותה בקבלה.
בדומה לסימון formula_4 לעוצמה האינסופית הקטנה ביותר, מגדירים formula_5 כעוצמה הקטנה ביותר הגדולה מ-formula_4,
formula_7 כעוצמה הקטנה ביותר הגדולה מ-formula_5, וכן הלאה. העוצמה formula_9 מוגדרת כעוצמה הקטנה ביותר הגדולה מכל formula_10, וכך מוגדרת באינדוקציה טרנספיניטית העוצמה formula_11 לכל מספר סודר formula_12.
את עוצמת הרצף, שהיא עוצמת הממשיים, סימן קנטור באות formula_13 (כיום משתמשים גם באות formula_14, שהיא האות הראשונה של המלה continuum, לעוצמה זו). הוכחת האלכסון של קנטור מראה כי formula_15. הוכח שעוצמת המספרים הממשיים שווה לעוצמת קבוצת החזקה של המספרים הטבעיים, כלומר formula_16.
קנטור שיער ש-formula_17, כלומר, יש רק עוצמה אינסופית אחת הקטנה משל הממשיים, והיא זו של הטבעיים. השערה זו נודעה בשם "השערת הרצף". בשנת 1940 הוכיח קורט גדל שהשערת הרצף אינה עומדת בסתירה למערכת האקסיומות של תורת הקבוצות. בשנת 1963 הוכיח המתמטיקאי פול כהן שגם שלילת ההשערה אינה סותרת את מערכת האקסיומות של תורת הקבוצות. יחד, מראות התוצאות האלה שהשערת הרצף עצמאית.
גם לאות ב' יש שימוש בתורת הקבוצות.
הסימון formula_18 מציין את עוצמת הרצף formula_19.
formula_20 מציין את formula_21.
formula_22 מציין את formula_23.
formula_24 מציין את formula_25.
וכן הלאה ע"פ הנוסחה formula_26 עבור סודרים עוקבים, ו-formula_27 עבור סודרים גבוליים.
נמב&quot;י
נמב"י (באנגלית: ראשי תיבות של "Not In My Back Yard" ובעברית ראשי תיבות של "נגד מיקום בחצרי") הוא כינוי להתנגדות של תושבים להקמתו של מוסד ציבורי בסמוך לביתם, מחשש שהדבר יפגע בערך בתיהם ואורח חייהם.
הכל מסכימים שהחברה אינה יכולה להתקיים ללא מוסדות ציבוריים כגון בתי ספר, בתי אבות, בתים לאנשים עם צרכים מיוחדים, מתקנים לטיפול בפסולת וכדומה. הבעיה היא שמוסדות ומתקנים כאלה מלווים במטרדים מסוגים שונים, כגון מטרדי רעש, ריח, זיהום, קרינה, התנהגויות אנושיות לא מקובלות וכדומה, ולכן הכול שמחים להקמתם, אך מעדיפים שיוקמו בשכונה אחרת, בעיר אחרת ולעיתים - במדינה אחרת (כאשר מדובר בסילוק של פסולת גרעינית, למשל).
גישת נמב"י מעמידה במבחן את אנשי הציבור (ראש עירייה, שר וכדומה) שצריכים לקבל החלטה בעניין מיקומו של המוסד הציבורי השנוי במחלוקת, ולעיתים חולפות שנים עד שמתקבלת החלטה בעניין זה.
דוגמה ידועה במיוחד לתסמונת נמב"י היא הקמת אנטנות סלולריות שלגביהן מתנהלים ויכוחים רבים. על פי המצב כיום, כמעט איש איננו מוכן לוותר על מכשיר הסלולר שלו, ולעומת זאת, רבים לא מוכנים שתוקם אנטנה ליד ביתם בשל החשש מהשפעות הקרינה.
אפליה על פי מצב סוציו-אקונומי.
לפי תאוריות חברתיות חדשות, מיקום אתרי נמב"י מנציח מצב של שכונות ושל ערים. לפי מבחן זה, מחולקים מבני הציבור לכאלו שאנשים רבים אינם מעוניינים בהם בשכנותם ולכאלו שאינם מעוררים התנגדות ואפילו משדרגים מעמד של שכונה. בעוד שכונות עניות מתקשות למנוע הקמת מוסדות בלתי רצויים בשכנותם, תושבי שכונות מבוססות מצליחים בשלל דרכים למנוע ממוסדות כאלו להתמקם בקרבתם.
דוגמה קיצונית לכך ניתן למצוא במקרה מ-2019, בו תושבים בזכרון יעקב שילמו לחברה פרטית 500 אלף שקל בתמורה לכך שלא תפעיל מוסד שיקומי לנפגעי התמכרויות
חוק 'נמב"י' רישוי מפעלי תשתית לאומית.
במהלך שנת 2017–2018 היה ניסיון לקדם תיקון לחוק רישוי עסקים - רישוי מפעלי תשתית לאומית, על רקע מחלוקות בין רשויות מקומיות לבין משרדים ממשלתיים במספר סוגיות שונות. ההצעה התמקדה בהעברת סמכות רישוי העסקים מהרשות המקומית לשלטון המרכזי במקרים של תשתית לאומית או מפעלים חיוניים. ראש הממשלה, בנימין נתניהו אף התייחס בפומבי להצעת תיקון החוק כ'חוק נמב"י'. הצעת החוק לא עברה בסופו של דבר.
נמב"י בישראל.
במחקר שפרסמו בני פירסט ומישל פורטמן (אקולוגיה וסביבה, יוני 2018) נאמר ש"בעשור האחרון הופכת תופעת הנִמְבִּ"י לשכיחה מאוד בישראל. כמו במדינות מתפתחות אחרות, אחת מהתופעות הנלוות לתהליכי הפיתוח המואץ היא מספרם העולה של תושבים המתנגדים לתוכניות בנייה בסמיכות למקום מגוריהם. הניגוד הפנימי בין הרצון לשמור על רמת חיים גבוהה ועל איכות סביבה נאותה, ובין הצורך בהקמת תשתיות חיוניות שיאפשרו את אותה רמת חיים גבוהה, הוא אחד המאפיינים העומדים בבסיס תופעת הנִמְבִּ"י".
במקרים רבים נטען על ידי חברות תשתיות וועדות תכנון ובנייה בדיונים בבתי המשפט בכלל ובבית המשפט העליון בפרט שהטענות נגדן הן מסוג NIMBY, ובמקרים לא מעטים השופטים תומכים באמירה זאת בפסק דינם. בין השאר נאמר כך על ידי השופטת דפנה ברק ארז והשופט רון סוקול כלפי הדרישה להרחיק את אסדת הגז מהחוף, על ידי השופט יצחק עמית כלפי שלל עתירות המבקשות לשנות את הסדרי השימוש במסלולי הנחיתה בנמל התעופה בן-גוריון ועל ידי השופט אליקים רובינשטיין כלפי עתירה נגד הקמת תחנת הסגר. במקרים מעין אלו ממעטים השופטים להתערב וטוענים שהמקום לשקול היכן ימוקם המפגע הנטען הוא בוועדות התכנון והבנייה ולא בבית המשפט. השופטת מרים נאור אף נימקה הטלת הוצאות משפט על עותרים בכך שהם לא חזרו בהם מהעתירה לאחר שחששות בטיחותיות הופגו על ידי חברת התשתיות וכל שנשאר היה, לדברי השופטת: "טענת NIMBY קלאסית שאין לקבלה".
פגמנט
דרום-קוריאה
צפון-קוריאה
נימבי
קקק
מאזן האימה
יוניצ&quot;ף
פארק שעשועים
פארק שעשועים הוא מתחם המכיל מתקני שעשועים וסוגים נוספים של אטרקציות ובידור. בשונה מגינה ציבורית או גן שעשועים, פארק שעשועים הוא גדול יותר, מכיל יותר אטרקציות, מסוגל להכיל כמות גדולה למדי של מבקרים והשימוש בו נעשה תמורת תשלום. קהל היעד שלו הוא רחב וכולל את כל קבוצות הגיל. קיימים פארקי שעשועים זמניים או נודדים, אך מרבית פארקי השעשועים קבועים במקומם.
פארק נושא הוא פארק שעשועים שבו המתקנים מאורגנים לפי אזורים, ולכל אזור יש נושא. דוגמה היא ארץ המערב הפרוע וארץ הפנטזיה בדיסנילנד.
היסטוריה.
מקובל לחשוב שדיסנילנד שבקליפורניה, ארצות הברית הוא הפארק הנושאי הראשון. עם זאת, עוד לפניו היו קיימים פארקי נושא כהוליוודי וורלד, שנושאו חגים, וחוות התות של נוט, שהוא למעשה פארק הנושא הראשון באמריקה.
במאה ה-21 ישנו מגוון גדול של פארקי נושאים כגון "יורודיסני" "פארק אירופה" ו"אפטלינג". לאחר שנות ה-2000 ישנה מגמה חדשה גם להקים ברחבי העולם פארקי שעשועים בתוך "מתחם סגור" כגון: אי החלומות במוסקבה.
מתקנים.
סוגי המתקנים העיקריים בפארקי שעשועים:
דמי כניסה ומדיניות כניסה.
עיקר ההכנסות של פארקי השעשועים נובע מדמי כניסה עבור כל מבקר.
מדיניות הכניסה מתפצלת לשני סוגים עיקריים:
תשלום כולל
הכניסה לפארק משולמת רק בעת הכניסה. לאחר הכניסה כל המתקנים ללא עלות. דוגמאות לכך ניתן לראות בלונה פארק תל אביב וסופרלנד שבראשון לציון.
היתרונות למדיניות זו:
החסרונות למדיניות זו:
תשלום יחידני עבור מתקן
הכניסה לפארק ללא תשלום, אך לאחר הכניסה כל מתקן משולם בעלות שונה. מדיניות זו לא נהוגה בישראל.
היתרונות למדיניות זו:
החסרונות למדיניות זו:
פארקי שעשועים בישראל.
בישראל קיימים שני פארקי שעשועים גדולים בקנה מידה מקומי: לונה פארק תל אביב וסופרלנד שבראשון לציון (שניהם בבעלות "עיר השעשועים"). מלבדם פועלים מספר פארקי שעשועים קטנים יותר כגון מג'יק קס ליד מעלה אדומים הנחשב לפארק השעשועים המקורה הגדול בארץ, "קיפצובה" בקיבוץ צובה, בילו סנטר בקריית עקרון וספירל פארק באילת. קיימות יוזמות שטרם התממשו להקים בישראל פארקים גדולים, ביניהן "פארק פלאים" ביציאה מדימונה, ולונה פארק לצד פארק מוטורסיטי בין חצרים ובאר שבע. במהלך השנים מספר יוזמות נוספות כשלו או לא התממשו, ביניהם "פארק אקווריה" באילת.
יעל הדיה
יעל הדיה (נולדה ב-9 באוקטובר 1964) היא סופרת, עיתונאית ותסריטאית טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה.
הדיה נולדה בירושלים ולמדה פילוסופיה באוניברסיטה העברית, וספרות אנגלית וכתיבה יוצרת באוניברסיטת ניו יורק. עבדה כעיתונאית ובעלת טור ב"כל העיר", "עיתון תל אביב" ו"ידיעות אחרונות". זכתה בפרס היצירה לסופרים ומשוררים ע"ש לוי אשכול לשנת תשס"ב.
הדיה כתבה את הפרקים שעוסקים בדמותה של נעמה לרנר (איילת זורר) בעונה הראשונה ו-7 פרקים עבור העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "בטיפול" שזכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לתסריט הטוב ביותר בסדרת דרמה.
ב-26 בספטמבר 2019 עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה "חמישים" אותה יצרה.
היא מלמדת כתיבה יוצרת באוניברסיטה העברית בירושלים ומתפקדת כראש מגמת תסריטאות במכללת ספיר.
הדיה היא בתו של שופט בית המשפט המחוזי בירושלים עזרא הדיה.
ספריה.