חברה ארגנטינאית להספקת בשר הפסיקה לסחור עם חברה ישראלית עימה עשתה עסקים במשך שנים, ועברה לסחור עם חברה ישראלית אחרת. התובעת טענה שהחברה הישראלית החדשה הסיגה את גבולה, באמצעות הצעת תנאים משופרים שהובילו להפסקת הפעילות העסקית עם החברה הארגנטינאית. הנתבעת השיבה כי תחרות היא דבר מותר, והוסיפה שההצעה לא באה מיוזמתה אלא החברה הארגנטינאית הציעה לה את הזיכיון ליבוא בשר. יתר על כן, נטען שבעבר החברה החדשה היא שהייתה בעלת הזכיינות לייבוא הבשר עד להחלפתה בחברה התובעת.
בית הדין קבע:
א. לא מתקיים בנידון "דין עני המהפך בחררה" כלפי החברה הנתבעת מפני שהתובעת טרם החלה את המשא ומתן עם הספקית לגבי השנה הבאה.
ב. "הרחקת מצודת הדג" לצורך מניעת השגת גבול של חברה חדשה בתחום עיסוק של חברה קיימת לא חלה בנסיבות העניין מפני שנדרשת הוכחה וודאית שהדגים היו אמורים להיכנס למצודת הדג של הראשון, וכאן אין הוכחה לכך.
ג. דין מערופיא אוסר תחרות עסקית רק במקרה בו קיים קשר עסקי קבוע בין יהודי לגוי.
בנידון שלפנינו, החברה הארגנטינאית אינה מקיימת מערופיא עם החברה הישראלית מפני שבפועל תחרות עסקית היא דבר נפוץ, וחברות רגילות להחליף את הספקים שלהן לצורכי יעילות כלכלית. לכן, אין בנסיבות העניין קשר הנחשב קבוע בין החברות.
מכל הטעמים הללו, בית הדין דחה את התביעה, ובכך אישר את העסקה שנחתמה בין הנתבעת לחברה הארגנטינאית.
2. זכות מכירת ספרים בישיבה
בעל חנות ספרים מכר לישיבה מסוימת את ספריו ברווח של 20%. אחד מבחורי הישיבה החל למכור בה ספרים במחיר עלות ללא מטרות רווח, וכך בעל חנות הספרים החל להפסיד את לקוחותיו. התובע ביקש להפסיק את מכירת הספרים של התלמיד מפני שהלה פוגע בפרנסתו. הנתבע טען שאין במעשיו כוונת רווח אלא הוא פועל לשם שמיים.
נקבע כי על פי דין הגמרא מותר לבן אותה עיר לפתוח עסק שכבר קיים באותה עיר. יתר על כן, הרא"ש מציין שניתן להכניס סוחר חיצוני לעיר כאשר הוא מוכר בזול והדבר מיטיב עם תושבי העיר. מנגד, ערוך השולחן מסייג את היכולת של סוחר חיצוני להתחרות בקיימים כאשר הוא מוכר במחירים שאי אפשר להתחרות בהם כלל כי בכך הוא פוגע במסחר.
בנידון שלפנינו הנתבע פעל באופן מסחרי המשפיע על השוק המקומי שלא למטרות רווח. לפיכך, אף שהוא תושב המקום, הואיל ואינו שומר על תנאי מסחר הוגנים קבע בית הדין שאסור לו להתחרות בתובע.
בלה סקיי (פוליטיקאי)
בלה סקיי (במקור עד 1902 וייס, (בהונגרית: Székely Béla; בודפשט, 17 ביולי 1889 – ולדיווסטוק, 10 בינואר 1939) פקיד בנק יהודי-הונגרי פוליטיקאי קומוניסטי, חבר (למעשה שר) במועצה הממשלתית המהפכנית (ממשלת הונגריה בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית).
ביוגרפיה.
בלה סקיי נולד במשפחה יהודית כבנם של אהרון יוז'ף וייס ושל צציליה גלב. בראשית המאה העשרים הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP ) ובתוכה הצטרף לאגף השמאלי שהיווה את האופוזיציה בתוך המפלגה. בתנועת האיגודים המקצועיים ארגן את פקידי הבנק ולקח חלק פעיל בהקמת מפלגת הקומוניסטים בהונגריה (KMP), בה היה חבר מהקמתה. ב-20 בפברואר 1919, בהוראת הממשלה, נעצר על ידי מפקד משטרת בודפשט, קארוי דיץ, שעצר גם את בלה קון ואחרים. הוא שוחרר ב-6 במרץ 1919. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה תחילה סגן קומיסר העם של האוצר עד תחילת אפריל (עד לביטול מוסד הסגן) ולאחר מכן בין ה-5 באפריל ל-24 ביוני היה קומיסר העם לניהול הכספים (שר האוצר) ממש. ב-3 במאי 1919, בבודפשט, הוא נשא לאישה את קלרה בלאגי, בתם של ארתור בלוך ואלאונורה שפיצר. מאוחר יותר נבחר לוועד המרכזי של ועדת הניהול בת ה-150 חברים (דומה לבית נבחרים). לאחר נפילת הרפובליקה היגר לווינה, שם לקח חלק בארגון מחדש של ה-KMP והפך לחבר בוועדת השלטון הזמנית של המפלגה. בשנים 1925 עד 1930 היה חבר במשרד הסחר של ברית המועצות בווינה, ובשנים 1930 עד 1933 בברלין. במהלך שהותו בברלין סייע בעבודת המפלגה הקומוניסטית של גרמניה. עם עליית היטלר לשלטון בשנת 1933 סקיי עבר לברית המועצות ועבד בסחר חוץ. הוא נעצר בשנת 1938 באשמה מפוברקת ולאחר משפט ראווה קצר הוצא להורג.
בית הספר הגבוה למוזיקה ע&quot;ש הנס אייזלר
בלט האופרה של פריז
בלט האופרה של פריז (בצרפתית: Ballet de l'Opéra national de Paris) היא להקת בלט צרפתית, שהיא חלק בלתי נפרד מן האופרה הלאומית של פריז. זו היא להקת הבלט הלאומית הוותיקה ביותר, והרבה להקות בלט אירופאיות ובינלאומיות יכולות להתחקות אחר מוצאן ממנה. היא נחשבת גם כיום לאחת מארבע להקת הבלט הראשונות במעלה בעולם, לצד הבלט המלכותי בלונדון, בלט בולשוי במוסקבה ובלט מריאינסקי בסנקט פטרבורג. אם מצרפים לרשימה את ניו יורק סיטי בלט, מקבלים את חמש הלהקות שבצמרת עולם הבלט העולמי.
מאז אוגוסט 2016, מנהלת את הלהקה אוֹרֶלי דוּפּוֹן, ה"Directrice de la Danse". להקת הבלט מונה 154 רקדנים, בהם 17 Danseurs Étoiles, רקדנים כוכבים, הדרגה הגבוהה ביותר לרקדן או רקדנית בלט. הרקדנים הראשיים רוקדים ב-180 מופעי מחול בשנה, בעיקר באופרה גרנייה.
בית הספר למחול של בלט האופרה של פריז נהנה מאותה יוקרה כמו הלהקה עצמה ונחשב לאחד מבתי הספר לבלט המעולים בעולם. בוגרי בית הספר זכו בשיא של 20 פרסי בנואה למחול. בית הספר חגג את יובל השלוש-מאות לקיומו בשנת 2013.
התחרות לקבלה לשני המוסדות אכזרית במיוחד. קבלה לבלט האופרה של פריז כמעט מחייבת את הרקדן או הרקדנית להתקבל לבית הספר לבלט שליד האופרה של פריז, להצליח בבחינות התחרותיות השנתיות בחודש מאי, ולהשתתף לפחות בשני הקורסים האחרונים. 95 אחוזים מכלל הרקדנים המתקבלים לבלט האופרה של פריז הם צרפתים.
היסטוריה.
קביעת שם.
בלט האופרה של פריז היה מאז ומתמיד חלק בלתי נפרד מן האופרה של פריז, שנוסדה בשנת 1669 בשם "האקדמיה לאופרה" (Académie d'Opéra ), אף כי מחול תיאטרלי לא התקבל כמרכיב חשוב באופרה של פריז עד 1673, אחרי ששמה שונה ל"האקדמיה המלכותית למוזיקה" (Académie Royale de Musique (Royal Academy of Music וז'אן באטיסט לולי התמנה לעמוד בראשה. האופרה של פריז נשאה הרבה שמות רשמיים שונים במרוצת ההיסטוריה הארוכה שלה, אבל מאז 1994 היא נקראת "האופרה הלאומית של פריז" (Paris National Opera).
רקע.
בלט האופרה של פריז צמח מראשית המוסדות, המסורות והפעילות בתחום המחול בחצרו של לואי הארבעה-עשר. חשיבות מיוחדת נודעת לסדרת קומדיות הבלט שיצר מולייר עם הכוריאוגרף פייר בושאן והמלחין ז'אן באטיסט לולי, בין היתר. הראשון באלה היה "Les Fâcheux" בשנת 1661 והחשוב בהם גם הוא באצילים בשנת 1670. רבות מקומדיות הבלט האלה בוצעו גם על ידי להקת מולייר בתיאטר דו פאלה-רויאל הציבורי ברחוב סן אונורה בפריז, שיהיה בהמשך למשכן הקבע הראשון של להקת האופרה ובלט האופרה.
ב-1661 גם ייסד לואי ה-14 את האקדמיה המלכותית למחול, בניסיון "לשפר את איכות הוראת המחול לאירועים בחצר המלכותית". חברי האקדמיה, כמו גם המורים למחול שהוסמכו על ידה ותלמידיהם, השתתפו ביצירת הבלטים לחצר, ללהקתו של מולייר, ובהמשך, לאופרה. ב-1680 התמנה בושאן למנהל האקדמיה המלכותית למחול. אף על פי שהאקדמיה המלכותית למחול והאופרה עמדו בקשר הדוק, שני המוסדות נשארו נפרדים, והראשונה נעלמה עם נפילת המלוכה בשנת 1789.
הקדמה וראשית ההיסטוריה.
ב-28 ביוני 1669 העניק לואי ה-14 כתב הרשאה למשורר פייר פרין, שנתן לו מונופול ליצירת אקדמיה נפרדת לביצוע אופרה בצרפתית. ההפקה הראשונה של הלהקה שפרין הקים, "האקדמיה לאופרה" (Académie d'Opéra)
(שנודעה גם בשם "האקדמיה המלכותית לאופרה") הייתה האופרה "פומון", שהוצגה לראשונה ב-3 במרץ 1671 ב-Jeu de Paume de la Bouteille וכללה בלטים שאת הכוריאוגרפיה להם יצר אנטואן דה ברוסה.
בשנת 1672 רכש לולי את הזכויות של פרין ואף השיג כתב הרשאה חדש, שהגביל את השימוש בנגנים ורקדנים על ידי להקות צרפתיות אחרות. הלהקה של לולי, שנקראה עכשיו "האקדמיה המלכותית למוזיקה", עם אנטואן דה ברוסה ולולי ככוריאוגרפים וקרלו ויגאראנמח כמעצב תפאורה, העלתה את האופרה הראשונה של לולי, Les fêtes de l'Amour et de Bacchus (פסטורלה) בנובמבר 1672 ב-Jeu de Paume de Béquet.
ההפקה הבאה של לולי, "|קדמוס וארמיון" (27 באפריל 1673), הטרגדיה הלירית הראשונה, עם לברית מאת פיליפ קינו, עלתה גם היא ב-Jeu de Paume de Béquet, עם כוריאוגרפיה של אנטואן דה ברוסה. לולי וקינו המשיכו לעבוד בצוותא על שורה של הפקות מצליחות, ובמהלך עבודתם יצרו סוגה חדשה של אופרה צרפתית, שלקטעי הביניים של המחולות ניתן בה מקום חשוב בדרמה המוזיקלית. את קטעי המחול ליצירות אלה יצרו בושאן, דה ברוסה וד'אוליבט. לדברי ז'אן-בטיסט דובו, בושאן ודה ברוסה היו אחראים על ה"בלט אורדינר" ואילו ד'אוליבט התמחה ב"בלט פנטומימה".
בראשית הדברים, כל רקדני בלט האופרה של פריז היו גברים. מדמואזל דה לה פונטן (1738-1665) הייתה לבלרינה המקצועית הראשונה כשרקדב בבכורת הבלט של לולי, "ניצחון האהבה" ב-21 בינואר 1681. פייר בושאן המשיך לעבוד עם לולי באופרה של פריז עד מותו של לולי ב-1687.
השנים הבאות.