נראה כי הגרסה בה משה יושב על חמור-משא היא הקדומה ביותר והיא קבלה את השראתה מהזיהוי המצרי של משה עם טיפון. בשלב מסוים, לא אחרי אמצע המאה ה-3 לפנה"ס, משה "הוּרד" מחמור-המשא, שזוהה עתה בעצמו כאל היהודי, בהשראת ההשוואה של האל היהודי עם טיפון. גרסה זו הופיעה באגדה האדומית המקורית שאומצה על ידי מנסיאס. עם הזמן, הפך "חמור-המשא" ל"חמור". גרסה שלישית, של ראש-חמור, צצה מתוך עיבוד רשלני של הסיפור האדומי-מצרי על ידי מנסיאס, שבהתייחסות ללקיחת הראש הבין כי ראש החמור לבדו ייצג את האל היהודי. התועמלן הסלאוקי שיצר במאה ה-2 לפנה"ס את הסיפור על ביקור אנטיוכוס במקדש, העדיף את גרסת משה על החמור, כי היא שירתה את מטרותיו. גרסה זו הגיעה אל פוסידוניוס ואפולוניוס מולון, ואפיון החליף אותה בגרסת ראש-החמור שהייתה ידועה לו ממנסיאס, כי התאימה למטרותיו. טקיטוס ופלוטרכוס, לעומת זאת, שהתייחסו לחמור ולא לראש של חמור, השתמשו במקורות שהסתמכו על הגרסה שקדמה למנסיאס.
טקיטוס - הסבר אטיולוגי.
ההיסטוריון הרומי טקיטוס (סוף המאה ה-1 ותחילת המאה ה-2 לספירה), שנחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים של העת העתיקה, כתב בספרו "ההיסטוריות" סקירה אתנוגרפית על העם היהודי.
סקירה זו היא הדיווח המפורט ביותר על ההיסטוריה והדת של העם היהודי שקיים בספרות הרומית הקלאסית והוא משקף את דעותיהם של חוגים רבי־השפעה בחברה הרומית בתקופה שלאחר חורבן בית המקדש השני. מאחר שתיאור זה מופיע בחיבורו של גדול ההיסטוריונים של רומא, השפעתו לאחר מכן הייתה מעבר לכל פרופורציה לערך תוכנו.
ההסבר העוין של טקיטוס למוצא היהודים משקף את הגרסה היוונית־מצרית העתיקה ליציאת מצרים, שדרך טקיטוס הפכה לנחלת הכלל של הציוויליזציה המערבית. גרסה זו כללה את עלילת המצורעים, וגם טקיטוס התבסס עליה, כשכתב שאבות היהודים היו מצרים שהושחתו על ידי נגע ממאיר וגורשו ממצרים:
על פי טקיטוס, "התקין משה פולחנות חדשים הסותרים את פולחנותיהם של שאר בני־תמוּתה", כאשר בראש רשימת הפולחנות הללו של היהודים עומד החמור:
לדעת בר כוכבא, החמור אינו מתואר כאן כאל היהודי, אלא כתרומת-קודש של נדר, המציינת את אירוע הצלתם מצמא של משה והיהודים בזמן נדודיהם במדבר. דיווח זה מספק הסבר אטיולוגי, שצורף בשלב כלשהו לשמועה על קיומו של חמור בבית המקדש.
זוהי דוגמה לאטיולוגיה מן הסוג של "הכוונה והצלה באמצעות בעלי חיים", המהווה מוטיב פופולרי במדע האטיולוגי של העת העתיקה. אותו הסבר נזכר גם אצל פלוטרכוס, בן-זמנו של טקיטוס, כאשר בתוך סימפוזיון שהוא מצטט עולה שאלה לגבי יחס היהודים לחזיר ואחד מאנשי השיח, קליסטראטוס, טוען שהיהודים "חולקים כבוד לחמור שהיה הראשון להובילם למעיין מים", בעוד איש שיח אחר, למפריאס, מציין גם הוא את הסברה הזו.
גרסת פלוטרכוס מייצגת את הצורך של חוגי משכילים בחברה הרומית לתת הסברים פסאודו-מדעיים לתופעות מוזרות ולא ברורות להם, אלא שהסברים אלה נעשו באופן שלילי, לגלגני ועוין את היהודים ואמונתם. גרסת טקיטוס נועדה לתת צידוק לאסונו של העם היהודי עם חורבן הבית השני, באמצעות נספח ספרותי-אתנוגרפי על מוצא היהודים.
לעומת זאת, בפרק הבא בספרו סתר טקיטוס את דבריו הקודמים:
בהמשך הוא הפריך באופן ברור את הסברה הנפוצה לגבי פסל החמור, שהוא עצמו חזר עליה מוקדם יותר, כשהוא קבע שהאמת נתגלתה עם כניסתו של פומפיוס אל בית המקדש בשנת 63 לפנה"ס:
בסתירה זו, החושפת את השקר, הבחין כבר טרטוליאנוס, מאבות הכנסייה (סביב 200 לספירה), שהכחיש את קיומו של פולחן חמור אצל היהודים וגם אצל הנוצרים.
העלילה נגד הנוצרים.
עלילת החמור נקשרה מאוחר יותר גם בנוצרים. היא נזכרת בכתביהם של אבות הכנסייה טרטוליאנוס ומינוקיוס פליקס (200 לספירה בערך).
בחיבור "אוקטביוס" של מינוקיוס, הערוך בצורת ויכוח בין קייקיליוס הפגני לבין אוקטביוס הנוצרי, משמיע הפגני שורה של האשמות כבדות נגד הנצרות ובהן גם העלילה על מושא פולחנם: .
טרטוליאנוס מדווח על אמונה רווחת שהנוצרים סוגדים לראש של חמור, ומספר גם על יהודי מומר שהסתובב בעיר קרתגו עם קריקטורה של דמות נוצרי בעל אוזני חמור ופרסה על אחת מרגליו, לבוש טוגה ואוחז בספר, תחת הכיתוב: .
קריקטורה בעלת אופי דומה מופיעה בצלב הלעג הפאלאטיני, "גרפיטי אלכסמנוס" - הממצא הארכאולוגי המוקדם ביותר של קישור עלילת פולחן החמור לנוצרים (בין סוף המאה ה-1 לסוף המאה ה-3 לספירה). זוהי כתובת שנמצאה חרוטה על קיר ליד גבעת הפאלאטיום ברומא בשנת 1856, הכוללת ציור של דמות אדם עם ראש חמור הקבועה על צלב, משמאלו דמותו של צעיר ומתחת לצלב כתוב ביוונית: "אלכסמנוס סוגד לאלוהיו".
בניגוד לטרטוליאנוס, שהכחיש את קיומו של פולחן חמור בדת היהודית, אפיפניוס מסלמיס, גם הוא מאבות הכנסייה (במאה ה-4), הביא מסורת שגרסה כי . הסמיכות בין חמור לחזיר בהקשר אחד הולמת את המסורת של פלוטרכוס ובעיקר מלמדת על הלעג והבוז לאמונת ישראל.
בספרות המודרנית.
הסופר האנגלי רוברט גרייבס שילב את העלילה על פולחן החמור ברומן ההיסטורי שלו, "קלאודיוס האל" (1935), אלא שאת אזכור העלילה שם דווקא בפיו של המלך היהודי אגריפס הראשון. בשיאה של פרשת הצלם בהיכל, לאחר שהכריז על עצמו הקיסר קליגולה כאל וציווה להציב את פסלו בכל המקדשים באימפריה הרומית, נפגש איתו אגריפס ברומא ומבקש ממנו לבטל את הצו המורה על הצבת פסלו בבית המקדש בירושלים, תוך הצגת הביטול ככזה שייעשה לטובתו האישית של הקיסר. בהתבססו על עלילת החמור הרווחת, מספר אגריפס לקליגולה שבקודש הקודשים של המקדש היהודי קיים אמנם פסל, אלא שהפולחנים סביבו בימי החגים הם מבזים, וסירוב היהודים להחלפתו בפסלו של בקיסר נעשה מתוך רצון שלא לפגוע ברוממותו:
אגריפס מספר לקליגולה כי מדובר בטקס סודי, סגור בפני מי שאינו יהודי והיהודים עצמם מתביישים בו ואינם רשאים לדבר עליו, אחרת תוטל עליהם קללה, וזה מה שמונע מהם להסביר לפטרוניוס, הנציב הרומי בסוריה, את סירובם. הוא מסביר לו כי מנהיגי היהודים חוששים שמתוך דבקות דתית, פשוטי העם ימיטו על פסל הקיסר חרפה, מתוך מחשבה שמרוב אדיקותם הם מעתירים על הקיסר כבוד. על פי גרייבס, תחבולתו של אגריפס הביאה את קליגולה לבטל את הצו במכתב שכתב לפטרוניוס: "הגעתי למסקנה שהמקדש דנן הוא מקום בלתי־הולם לחלוטין להקים בו את פסלי המקודש".
לקריאה נוספת.
בעברית: "רצח פולחני ופולחן החמור" (1927) - מאמר מפורט של אליהו ביקרמן על שתי העלילות הקשורות במקדש, עלילת הדם ועלילת החמור. אולם בעוד שפרשנותו ל"עלילת הדם" זכתה להערכה רבה ולמעשה נתקבלה על ידי כל החוקרים, חוקרים רבים דחו את דבריו על עלילת החמור.
עלילת פולחן החמור
פולחן החמור היהודי
ז'אנג ג'יה ג'יה
טמאגו
טמאגו או טמאגו יאקי (ביפנית: 卵焼き) היא סוג של חביתה יפנית העשויה שכבות. לרוב, טמאגו מוכנת במחבת מרובעת הנקראת "מאקיאקינאבה".
את הטמאגו מכינים מביצים, חומץ אורז ולעיתים סוכר ורוטב סויה. ישנם מתכונים המכילים גם סאקה ומירין.
ישנם עשרות סוגים של טמאגו.
טמאגו ניתן למצוא כחלק מנגירי ואף כמרכיב בסושי. ביפן מוגשת טמאגו כחלק מארוחת בוקר.
נלסן
מצר וילקיצקי
מצר וילקיצקי (ברוסית: Пролив Вилькицкого; "Proliv Vilkitskogo") הוא מצר ים ברוסיה (בצפון מחוז קרסנויארסק) בין חצי האי טיימיר מדרומו לבין האי בולשביק (Большевик; האי הדרומי ביותר בארכיפלג סברניה זמליה) מצפונו. המצר מקשר בין ים קארה ממערב לבין ים לאפטב ממזרח.
רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר הוא 56 ק"מ (בין כף צ'ליוסקין לבין לכף טיימיר), עומקו נע בין 100 ל-150 מטרים בחלקו המערבי (באזור איי הייברג) ומגיע לכדי יותר מ-200 מ' בחלקו המזרחי. אורכו – כ-130 ק"מ.
ביציאה המזרחית מהמצר, בים לאפטב, מרחק של כ-42 ק"מ דרום-מזרחית לאי בולשביק, שוכן האי מאלי טיימיר (Малый Таймыр). בסמוך לו, מצפון-מערב, ממוקם אי קטן יותר – סטרוקדומסקי (остров Старокадомского), שבינו לבין האי בולשביק עובר מצר יבגנוב (пролив Евгенова).
מצר וילקיצקי הוא המצר הצפוני ביותר במעבר הצפון-מזרחי או בנתיב הימי הצפוני הרוסי. חוקר האזור הארקטי, הברון אדולף אריק נורדנשלד, היה הראשון לגלות את המעבר ולחצות את המצר ב-1878. עם זאת, המצר קרוי על שמו של בוריס וילקיצקי (Борис Андреевич Вилькицкий), קצין בצי הרוסי הקיסרי, הידרוגרף ומגלה ארצות, שהגיע אליו ב-1913.
ולס פארגו סנטר
הוולס פארגו סנטר (באנגלית: Wells Fargo Center) הוא אולם ספורט בפילדלפיה המארח כיום את פילדלפיה 76', פילדלפיה פליירס, פילדלפיה סול ואת קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת וילאנובה "וילאנובה ויילדקאטס" בתור אולם אלטרנטיבי.
ביולי 2016 נערכה באולם ועידת המפלגה הדמוקרטית שבה נבחרה הילרי קלינטון כמועמדת המפלגה בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בנובמבר 2016.
גמר מונדיאל 1978
גמר מונדיאל 1978 התקיים באצטדיון המונומנטל בבואנוס איירס, ארגנטינה ב-25 ביוני 1978, ובו נקבע שאלופת העולם לשנת 1978 היא נבחרת ארגנטינה, שניצחה את נבחרת הולנד, בתוצאה 3–1. הייתה זו הזכייה הראשונה בתולדותיה בגביע העולם, והיא הייתה לנבחרת השישית בהיסטוריה שזוכה בגביע.
ארגנטינה הובילה ראשונה במשחק משער של מלך שערי הטורניר, מריו קמפס, אך בדקות הסיום של המשחק כבש דיק נאנינחה את שער השוויון והוביל את המשחק להארכה. קמפס השלים צמד שערים והעלה את ארגנטינה ליתרון, ודניאל ברטוני כבש שער נוסף וקבע את תוצאת הסיום, 3–1 לארגנטינה.
ארגנטינה זכתה בטורניר כמארחת, והייתה החמישית לעשות זאת, אחרי (1930), (1934), (1966) ו (1974). לראשונה מאז מונדיאל 1958, הגיעו לגמר שתי נבחרות שטרם זכו בטורניר בעבר.