סלוניקי היא מקום ההתרחשות של הרומן ז'אק פריירה – יצירתו הספרותית של יוסף בן פנחס עוזיאל, ומשתקפים בה מאפיינים של החברה היהודית בעיר זו. כמו כן, באים לידי ביטוי תהליכים חברתיים ושינויים שעברו על החברה בסלוניקי ובמקומות נוספים במרחב הבלקן במהלך הרומן.
אמנם יוסף עוזיאל בפנייתו אל הקורא מציין, שהרומן בא לתאר דרמה אנושית ולא יהודית בלבד. אבל אנו רואים בצירוף הרקע שבו מתפתחת העלילה הסובבת סביב היחסים במשפחה סלוניקאית טיפוסית מהשדרות הגבוהות, ואורח החיים של בניה כטיפוסיים לבני קהילה זו בראשית המאה העשרים. מדפי הספר מבצבצת גם האווירה המיוחדת של קהילת סלוניקי, שורשיותה והמשך הדורות שבה. בשיחה בין הסב וז'אק פריירה בא לידי ביטוי יחסו של הסב לבנקאות ולאורח החיים החדש של צאצאיו.
כמו כן, עדים אנו להיחשפות של יהודי הבלקן לשאלות הלאומיות והכלליות שעלו על סדר היום היהודי; התעוררות הסוציאליזם, התעוררות הציונות ופרשת דרייפוס. עניינים אלה זכו לתגובות ולהתייחסויות בעיתונות ובתיאטרון בקהילות היהודיות בבלקן, והן באות לידי ביטוי בתיאור קורותיו של ז'אק פריירה, גיבור הרומן.
ברומן משתקף גם הפער בין הדורות: הדור הישן, המסורתי, לעומת הדור החדש העשיר יותר, המתגאה בגינוני המערב והמתרחק מהמסורת ומהלבוש המסורתי. מובא תיאור מפי המספר על לבושו של סבא רבא בבגדים המסורתיים:
בתיאור הבגד המסורתי שלבשו יהודי סלוניקי בעבר, ושנזנח לטובת הבגדים האירופאיים יחד עם השינויים האחרים שהתרחשו בעקבות ההתמערבות, מצליח המספר לבטא את אהדתו ואפילו כמיהתו אל הישן והמסורתי המייצג והמייחד את יהודי סלוניקי. יש בקטע זה גם התייחסות לשינוי הפיזי שחל בבני פריירה בעקבות השינויים באורח החיים.
לאורך הרומן כולו משתקפים השינויים שעברו הקהילות היהודיות בבלקן עם ההיפתחות למערב, אשר האיצה את תהליכי החילון, יצרה פער בין הדורות ועוררה חשש מהתרחקות מהיהדות ומהתבוללות. ישנה ביקורת על ההתמערבות ולעג כלפי המתמערבים. ברומן מובא יחסו השלילי של הסב אל המתמערבים:
גם שמותיהם של הגיבורים ממחישים את הנטייה לתרבות המערב: לדור ההורים שמות עבריים כמו דוד, אליהו ושלמה, ואילו לדור הצעיר שמות אירופיים כמו סטלה, ז'אנה, מוריס וז'אק. אנו רואים שהגיבורים ברומן מתלבטים בין "העולם הישן" לעולם המשתנה מול עיניהם.
הנצחה.
על שמו של יוסף בן פנחס עוזיאל נקראה גינה עירונית ברחוב טולדנו, בשכונת בבלי שבתל אביב.
המרכז לחקר הלדינו ע"ש נעימה ויהושע סלטי נתמך על ידי קרן על שם יוסף בן פנחס עוזיאל למלגות, מיסוד המכון לחקר יהדות שאלוניקי בתל אביב.
קישורים חיצוניים.
הסיפור "אחיה השילוני ואשת ירבעם":סיפור על ימי ירבעם בן נבט מאת יוסף בן פנחס עוזיאל
הופיע במקור ב"דבר לילדים " ב-1959 וכעת הוא בבלוג "המולטי יקום של אלי אשד "
https://no666.wpcomstaging.com/2022/01/17/%d7%90%d7%97%d7%99%d7%94-%d7%94%d7%a9%d7%99%d7%9c%d7%95%d7%a0%d7%99-%d7%95%d7%90%d7%a9%d7%aa-%d7%99%d7%a8%d7%91%d7%a2%d7%9d-%d7%a1%d7%99%d7%a4%d7%95%d7%a8-%d7%a2%d7%9c-%d7%99%d7%9e%d7%99-%d7%99/
GoNext
בזיון בית המשפט
אחלה פורטל לישראל
נועם פרוסט
נועם פרוסט (נולדה ב-20 בספטמבר 1993) היא דוגמנית ישראלית שמדגמנת רבות בתצוגות אופנה מחוץ לישראל. בשנת 2013 פורבס ישראל דירג אותה במקום העשירי ברשימת הדוגמניות המרוויחות ביותר בישראל.
ביוגרפיה.
נועם פרוסט היא בתם של עדי פרוסט - במאי, ושל ענת בירן - דוגמנית עבר, מגישה בערוץ הקניות ומטפלת בפסיכודרמה. למדה בתיכון עירוני א' לאמנויות תל אביב במגמת קולנוע.
מתגוררת בתל אביב. פרוסט שירתה שנה בצבא כמפיקה ביחידת ההסרטה של פיקוד העורף והשתחררה עקב סיבות רפואיות.
קריירה.
עקב מראה הבוגר הוצע לפרוסט בהזדמנויות רבות כבר מגיל צעיר לדגמן. אביה התנגד לכך שתעסוק במקצוע עד גיל 16. כשהתקרבה פרוסט לגיל 16 ביים אביה את "הדוגמניות" בערוץ 2 שם התרשם מאלינור שחר, סוכנת דוגמניות שראיין לתוכנית. בעקבות התרשמותו משחר, הרשה לפרוסט לדגמן תחת ניהולה של שחר.
גובהה (1.80 מטר) איפשר לה להתקבל לתצוגות אופנה בחו"ל. שנת 2012 הייתה שנת הפריצה של פרוסט. בשנה זו כיכבה בתצוגות אופנה של מאלברי, פתחה תצוגה של כריסטופר ריבון בשבוע האופנה של לונגון, סגרה תצוגה של אטוסורו טאיאמה בשבוע האופנה של פריז והופיעה גם בתצוגות של מעצבים כמו קום דה גרסון, ג'ון גליאנו, דמיר דומה ואחרים.
בשנת 2013 הופיעה בשבוע האופנה של ניו יורק שם הופיעה בתצוגות של ויקטוריה בקהאם, קריצ'רס אוף ווינד, טרייסי ריס ולואיס גולדן; בהמשך הופיעה גם בשבוע האופנה של לונדון. בשנת 2014 השתתפה בקליפ השיר "Everybody Needs a Man" של עופר ניסים ומאיה סימנטוב. בשנת 2016 דגמנה פרוסט יחד עם אמה, ענת בירן, לקמפיין של חברת הוניגמן.
צריף בנגב
צְּרִיף בנגב הוא שיר מאת נתן אלתרמן, שפורסם ב-10 בינואר 1947 בטור השביעי בעיתון דבר (בתחילה נקרא "בשולי טלגרמות").
השיר נכלל בספר הטור השביעי - תש"ג-תשי"ד, ספר ראשון, בהוצאת הקבוץ המאוחד, 1977. השיר מתאר את גבורתם של העולים לנגב במבצע 11 הנקודות.
על השיר.
השיר נכתב בעקבות ביקורו של נתן אלתרמן בכפר דרום, מיד לאחר מבצע י"א הנקודות בנגב (במוצאי יום כיפור 1946).
הבית הראשון מתאר זאת:
המשורר מתאר את הבחורה שראה, חנה לבית קרייטנר (שלימים נישאה לנפתלי טלמן והם עברו להתגורר במושבה יקנעם):
הצריף מתואר בשיר בצורה הירואית:
ימים אחדים לאחר מבצע י"א הנקודות, ב-5 ינואר, התכנס בבזל הקונגרס הציוני ה-22, הראשון אחרי השואה, וגרנות סיפר על ההישגים הרבים בתקופת המלחמה, ובראשם על החדירה לנגב ויישובו במבצע בזק, אבל ציין שהקרן עובדת "במשטר של מיטת סדום" ודרושים לה עוד אמצעים למשימה הלאומית הכבירה הזאת. לבאי הקונגרס, הנרגשים ממספרי הדונמים שקרן קימת גאלה, היה ברור שהמשימה לא הסתיימה, כי כל קילומטר רבוע שנרשם בספרי הקרן מחזק את היישוב בארץ, ויש לעטוף אותו בעוד מישורים וגבעות. אלתרמן הגיב על כך בשיר:
אלתרמן מסיים את השיר בשורות המרגשות:
ThrustSSC
ThrustSSC (נקראת גם Thrust supersonic car, בתרגום חופשי: "מכונית הדחף העל-קולית") היא המכונית הראשונה בעולם ששברה באופן רשמי את מחסום הקול: ב-15 באוקטובר 1997 הגיעה למהירות של כ-1,228 קמ"ש. מכונית זו מונעת על ידי שני מנועי סילון שהוצמדו לצדדיה, ולא על ידי מנוע בעירה פנימית.
פרטים.
אנדי גרין, איש קבע של חיל האוויר המלכותי, נהג במכונית ב-15 באוקטובר 1997 בשטח מדברי בנבדה שבארצות הברית. לגוף המכונית חוברו 2 מנועי סילון תוצרת רולס-רויס, אותם מנועים שנמצאים בגרסה הבריטית של המטוס F-4 פנטום. המכונית באורך 16.5 מטרים, רוחב של 3.7 מטרים ומשקל של 10.5 טונות. הדחף הנקי של מנועי הסילון הוא 223 קילו-ניוטון וצריכת הדלק היא כ-18 ליטרים של דלק לשנייה. אם ממירים את תצרוכת הדלק הזאת למושגים של רכב רגיל, מדובר על כ-55 ליטרים לקילומטר. לצורך השוואה, משאית קאמאז משנת 1989 צורכה כ-50.28 ליטרים ל-100 קילומטרים. התאחדות הרכב העולמית הכירה בשיא החדש בהודעה שפרסמה ב-11 בנובמבר 1997. בהודעה פורסם ש"זוהי הפעם הראשונה בהיסטוריה שרכב שנע על הקרקע עבר את מהירות הקול". כמו כן, פורסם בהודעה שמהירות המכונית לאחר נסיעה של המייל הראשון שלה עמד של 1,227.986 קמ"ש, ומהירות המכונית לאחר נסיעה של הקילומטר הראשון שלה עמד על 1,223.657 קמ"ש.
הניסיון לשבור את שיא המהירות בכלי רכב שנע על הקרקע, נקבע דווקא ל-15 באוקטובר 1997 כמחווה לצ'אק ייגר, ששבר את מחסום הקול חצי מאה ויום אחד לפני כן. המכונית למעשה שברה את שיא המהירות האישי שלה, שיא שהשיגה במספר נסיעות מבחן שנערכו בסתיו 1996 ובאביב 1997 בשטח מדברי במחוז מעאן שבירדן. המכונית מוצגת במוזיאון בקובנטרי שבאנגליה שבו קיים גם סימולטור שלה לקהל המבקרים.
סאלי מאן
סאלי מאן (באנגלית: Sally Mann; נולדה ב-1 במאי 1951) היא צלמת אמריקאית, ידועה בצילומיה הגדולים בשחור לבן של ילדיה הקטנים, ובהמשך גם בשל צילומי הנוף שלה.
ראשית חייה.
מאן נולדה בווירג'יניה והייתה הילדה השלישית והבת היחידה במשפחתה. אביה רוברט מאנגר היה רופא ואמה אליזבת' מאנגר ניהלה את חנות הספרים באוניברסיטה המקומית. מאן סיימה את לימודיה בבית הספר בשנת 1969 והחלה ללמוד בקולג'. היא סיימה את לימודיה כM.A בכתיבה יוצרת בשנת 1975. באותו זמן היא החלה גם לצלם, וצילומה הראשון, צילום עירום של חבר ללימודים, פורסם בבית הספר שבו למדה. אביה עודד אותה לצלם, ומצלמתו גדולת הפורמט היוותה הבסיס לשימוש שלה במצלמות פורמט גדול כיום.
תחילת הקריירה.
מאן החלה לעבוד כצלמת עבור האוניברסיטה שבה אמה עבדה. באמצע שנות ה-70 היא צילמה את תהליך הבנייה של בניין המשפטים של האוניברסיטה, מה שהוביל אותה לפתיחת תערוכת היחיד הראשונה שלה במוזיאון קורקורן בשנת 1977. חלק מהתמונות בתערוכה זו הופיעו גם בספרה הראשון "Second Sight" שפורסם בשנת 1984.
ספרה השני, , יצא לאור בשנת 1988 ועורר מחלוקת. "תמונותיה לכדו את הרגשות המבולבלים והזהויות המתפתחות של נערות מתבגרות וסגנון ההדפסה מעניקות אווירה דרמטית וקודרת לתמונות." (על פי המוזיאון לצילום עכשווי בשיקגו).