הקונסוליה הישראלית בסן פרנסיסקו
הקונסוליה הישראלית בסן פרנסיסקו היא אחת מהנציגויות הדיפלומטיות של ישראל בעולם, הממוקמת בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית.
הקונסוליה הכללית של ישראל לאזור צפון־מערב האוקיינוס השקט, אחראית על ניהול היחסים עם ישראל באלסקה, צפון קליפורניה, איידהו, מונטנה, אורגון ושינגטון. לקונסוליה יש קשרים רבים עם הקהילה היהודית המקומית ואף עם תעשיית ההיי־טק המקומית.
ב־2015 הייתה הקונסוליה בסכנת סגירה בעקבות קיצוצים במשרד החוץ אך בסופו של דבר הוחלט שלא לסגור את הקונסוליה. בנובמבר 2018 נערכו עבודות שיפוצים נרחבות בקונסוליה.
לאה כהן
לאה פֶּפּוֹ כהן (בבולגרית: Леа Пепо Коен; נולדה ב-29 ביוני 1942 בסופיה, ממלכת בולגריה) היא סופרת, מוזיקולוגית, חוקרת שואה, דיפלומטית ופוליטיקאית בולגרייה-יהודייה, אשר כיהנה כחברת האספה הלאומית הבולגרית ובמספר תפקידי שגרירה של בולגריה באירופה.
קורות חייה.
קריירה מקצועית.
לאה כהן נולדה בסופיה במשפחה יהודית של עורכי דין. היא סיימה את האקדמיה הלאומית למוזיקה במגמות פסנתר ומוזיקולוגיה, והמשיכה את לימודיה בתולדות המוזיקה באוניברסיטת אוטרכט שבהולנד. היא פרסמה חמישה ספרים בתחום תולדות המוזיקה, ובהם מונוגרפיות על ליובומיר פיפקוב ופאול הינדמית. כן פרסמה מאות מאמרים בתחומי תרבות, אמנות ופוליטיקה בבולגריה. כהן תרגמה מצרפתית לבולגרית ספרים אודות עבודתם וחייהם של קלוד דביסי, מוריס מטרלינק וז'אן קוקטו. הייתה עורכת ראשית של המגזין "מוזיקה בולגרית", הרצתה באקדמיה למוזיקה, מחול ואמנות חזותית בפלובדיב , וניהלה את התזמורת הפילהרמונית של סופיה .
ב-1996 כתבה את ספרה הראשון בסוגת הסיפורת "עד שהמוות יפריד בינינו", שהוקדש לבעלה ולדימיר בוז'קוב (בבולגרית: Владимир Божков). ב-1997 פרסמה את הנובלה "הנצח הקצר של אלמה מ." אשר הדהד את השפעת חשיפת העולם האינטלקטואלי המערב-אירופי על העולם האינטלקטואלי הבולגרי לאחר תום עידן הרפובליקה העממית. ב-1998 פרסמה את הנובלה "פלורידה", שגוללה את קורותיה של האליטה התרבותית בסופיה בעידן הקומוניסטי. ב-2011 פרסמה את הנובלה "להתראות בריסל", המהדהדת את יחסי מזרח-מערב באירופה ואת גלי ההגירה שבאו לאחר סתיו העמים. ב-2012 כתבה את הספר הדוקומנטרי "תאמין" - 8 זוויות על השואה בבלקנים. הספר תורגם לאנגלית ויצא לאור בסקופיה.
ב-2019 פרסמה את ספרה "נשות קולנוע רויאל", העוסק בתעשיין היהודי ז'אק אסיאו, שהיה הבעלים של חברת הטבק הגדולה בבולגריה Balkantabak, וכן מייסד קבוצת התקשורת הראשונה בבולגריה ושל בית הקולנוע "סינמה רויאל" בסופיה. ב-2022 פרסמה את ספרה "הצלה, רדיפה ושואה בבולגריה הצארית (1940–1944)". הספר, שנכתב לקראת שנת ה-80 להצלת יהדות בולגריה, מסכם 20 שנות מחקר, ומתאר את רדיפת יהודי בולגריה בתקופת השואה דרך סיפורם של תעשיינים יהודים. הספר מנפץ נרטיב מונחל בציבוריות הבולגרית אודות השואה ואירועיה, שכביכול לא התרחשו בבולגריה. ספריה של כהן תורגמו למספר רב של שפות.
ב-2014 חידשה ביחד עם הסופרת מילנה פוצ'ג'ייבה את פעילות מועדון הסופרות של בולגריה על שם דורה גאבה.
קריירה פוליטית ודיפלומטית.
ב-1990 נבחרה לחברת האספה הלאומית הבולגרית מטעם מפלגת איחוד הכוחות הדמוקרטיים . בין 1991–1993 כיהנה כשגרירת בולגריה לאיחוד האירופי, בין 1991–1996 כיהנה כשגרירת בולגריה לבלגיה וללוקסמבורג, בין 1993–1996 כיהנה כשגרירת בולגריה לנאט"ו ולאיחוד המערב-אירופי, ובין 1997–2001 כיהנה כשגרירת בולגריה לשווייץ וליכטנשטיין.
דלק תעופתי
אגם קלאמת העליון
אגם קלאמת העליון (באנגלית: Upper Klamath Lake, נקרא לפעמים אגם קלאמת) הוא אגם מים מתוקים גדול ורדוד ממזרח לרכס קסקייד בדרום-מרכז מדינת אורגון בארצות הברית. אגם קלאמת העליון הוא גוף המים המתוקים הגדול ביותר לפי שטח פנים באורגון, אורכו כ-32 קילומטרים ורוחבו 12.9 קילומטרים, והוא משתרע מצפון-מערב לעיר קלאמת פולס. הוא שוכן בגובה ממוצע של 1,262 מטרים.
בתחילת המאה ה-20, רוב שטחי הביצות וביצות העשב המקיפות את האגם נוקזו למטרות חקלאיות, תוך פגיעה בבית הגידול הגדול יותר. מי האגם שימשו רכיב חשוב במיזם קלאמת הפדרלי להשקיה על ידי חקלאים מקומיים במשך מאה שנה. עומק האגם משתנה עקב ויסות אספקת המים שלו, בעומק ממוצע של בין 2.3 ל-14.9 מטרים. מפלס האגם נשמר בטווח של שבין 1,261 עד 1,263 מטרים מעל גובה פני הים כדי להבטיח דיג בר-קיימא באגם וכדי להגן על אלתית כסופה בנהר קלאמת מתחת לאגם.
אגם קלאמת העליון ניזון מאגן ניקוז בשטח של 9,583.6 קילומטרים רבועים, כולל הנהרות ויליאמסון ו, והוא מנוקז על ידי הנהר קלאמת (המכונה כאן הנהר ), הנובע מהקצה הדרומי של האגם. האגם מחובר בערוץ קצר לאגם אג'נסי (Agency Lake) הקטן יותר מצפון. הוקם ביבשה לאורך הקצה הצפוני של האגם כדי לשמר את בית הגידול הטבעי.
גאולוגיה.
אגם קלאמת העליון הוא השריד הגדול ביותר של אגם מודק, אגם ענק שהיה קיים באזור עד לפני כ-10,000 שנים. בגודלו המקסימלי כיסה אגם מודק למעלה מ-2,600 קילומטרים רבועים, כשהוא מחבר בין האגמים קלאמת העליון, קלאמת התחתון ו, כמו גם את כל אזורי הביצות הגדולים באגן העליון של הנהר קלאמת, לתוך גוף מים רציף. האגם היה גדול יותר מפי עשרה מאגם קלאמת העליון של ימינו בגובה של כמעט 30 מטרים מעל פני האגם הנוכחיים. אגם מודק נעלם בסוף הפליסטוקן עקב האקלים שהתחמם ונעשה צחיח יותר.
היסטוריה.
האזור שמסביב לאגם קלאמת העליון והנהרות ויליאמסון, ספראג ו-ווד מצפון לאגם היה מיושב במקור על ידי בני שבט הקלאמת. בני המודק אכלסו את האדמות שמדרום לאגם קלאמת העליון, ומסביב לאגמי קלאמת התחתון וטולי.
האנשים המתועדים הראשונים ממוצא אירופאי שביקרו באגם קלאמת העליון היו משלחת של ציידי הפרוות של חברת מפרץ הדסון בפיקודו של בדצמבר 1826. אוגדן כינה את האגם "אגם הכלבים" (Dog Lake), לאחר שהשיג תשעה כלבים מהקלאמת המקומיים למאכל. המשלחת חקרה את האגם ואת מקורותיו של הנהר קלאמת, בסיוע מדריכי דרך מקומיים. עם זאת, הם לא שהו באזור זמן רב, במקום זאת עברו דרומה ליובלים של הנהר קלאמת בחיפוש אחר בונים.
עוינות בין מהגרים אמריקאים לאינדיאנים הובילה לסכסוכים מזוינים. בשנת 1846, משלחת צבאית בראשות ג'ון פרימונט וקיט קרסון הותקפה על ידי לוחמים אינדיאנים ליד אגם קלאמת העליון. כנקמה, תקפה משלחת פרימונט וקרסון כפר מקומי והרגה ארבעה עשר בני אדם.
ככל שמתיישבים נוספים נכנסו לאזור, כך גברה ההתנגדות של בני המודק על ידי קבוצות פשיטה לאורך שביל המהגרים הדרומי, שעבר דרך עמק הנהר קלאמת מדרום לאגם קלאמת העליון. ב-1873 הובסו האינדיאנים ב, והועברו לשמורה בצד הצפוני של האגם.
בהיותו איטרופי באופן טבעי, האגם ידוע מאז ימי קדם באיכות המים הירודה שלו. פרימונט ציין את "המים בעלי ריח רע לעיתים קרובות" של האגם, ו נותב בכוונה הרחק מהאגם מכיוון שהמים היו "כל כך גרועים עד שהם עלולים להיות מסוכנים מדי לבעלי חיים לשתות מאוחר בעונה".
החל מאמצע המאה ה-19, התיישבו מהגרים בעמקים מצפון ומדרום לאגם קלאמת העליון ופיתחו חקלאות. מאז 1917, מפלס המים באגם מוסדר על ידי סכר הנהר לינק של לשכת הטיוב של ארצות הברית כחלק ממיזם הטיוב של קלאמת, לאספקת מי השקיה לתמיכה בחקלאות באגן קלאמת העליון. סכר קורות העץ המקורי הוחלף במבנה בטון קבוע יותר ב-1921.
אקולוגיה.
לפני המאה ה-20, האגם היה מוקף בביצות נרחבות וביצות עשב שהיוו בית גידול לדגים, עופות וחיות בר, וגם הגנו על איכות המים באגם. חלק ניכר מבתי הגידול החשובים הללו נוקזו כדי להסב לאדמות חקלאיות מעובדות, מכיוון שהחקלאים לא הבינו את הערך של שטחי הביצות לסביבה. האגם הוא איטרופי באופן טבעי, בשל ריכוז גבוה של חומרי מזון. במאה ה-20, הגדלת כמות חומרי המזון על ידי נגר חקלאי מעמקי החקלאות שמסביב גרמה לאגם להפוך להיפראיטרופי, וכתוצאה מכך פריחת אצות כחוליות על פני האגם (בעיקר "Aphanizomenon flos-aquae"). פריחת האצות הופכת את המים לצבע ירוק אטום בקיץ ומצמצמת את ההזדמנות לשימוש באגם למטרות נופש. התקנים של המדינה למינימום חמצן מומס מופרים באופן שגרתי, כלומר הדגים נמצאים בסכנת הכחדה. האגם הוא עדיין תחנה חיונית לעופות מים נודדים לאורך הנתיב הפסיפי, וידוע בדיג טרוטת עין-הקשת.
שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית (FWS) אחראי על הגנה ותחזוקה של אוכלוסיות דגים באגם. בשנת 1988 הציב ה-FWS את המינים: ' ו-' ממשפחת הקטוסטומיים ברשימת המינים הפדרליים בסכנת הכחדה; מספרם של שני מיני הדגים של אגם קלאמת העליון, שבעבר היו בשפע, ירד בחדות עקב הירידה באיכות המים. כתוצאה מכך, נטשה הממשלה מיזם דליה מתוכנן, שהיה פוגע עוד יותר באיכות המים. המיזם היה לחפור תעלת שיט עמוקה יותר מקצה האגם לקצהו השני; המיזם תוכנן בין כמה סוכנויות ממשלתיות לבין חברת Aqua Farm's Inc.
בצורת בקיץ 2001 הגבירה את החששות הסביבתיים לגבי האגם. לשכת הטיוב של ארצות הברית הפסיקה לשאוב מי השקיה עבור מיזם קלאמת כדי להגן על אוכלוסיית הדגים. החקלאים מחו, מכיוון שהם היו תלויים באספקת מי אגמים לצורך פעילותם. החל משנת 2003, ניטר שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית את האגם באופן קבוע עקב מחסור במים, שסיכן הן את הדגים באגם והן את הסלמון בנהר קלאמת. השימושים העתידיים באגם קלאמת מעוררים עניין לאומי בגלל תביעות מתחרות בין זכויות הקניין של חקלאים (הנתמכים על ידי סובסידיות ותוכניות פדרליות) לבין יעדים סביבתיים גדולים יותר.
ארצות המגרב
משפחת דאעוק