בדומה למדינות אירופה אחרות, מקורות דגלי היחידות כמו גם דגלי הלאום הגיעו מצבאות ימי הביניים. עד לסוף המאה ה-18 דגלי היחידות עוצבו באופן דומה לצבאות ימי הביניים עם צלב סימטרי המחלק את הדגל לארבעה קנטונים, כאשר עם תחילת המהפכה הצרפתית הוכנסו ליחידות הצבא דגלים שהתבססו על עיצוב דגל הטריקולור (אדום, לבן וכחול). הדגלים בעיצובם החדש ניתנו באופן עקרוני לגדודים השונים בכל רגימנט ולפלוגות פרשים, כאשר דגלי חיל רגלים היו בגודל 80X80 ס"מ, דגלי פרשים בגודל 60X60 ס"מ. דרגונים ויחידות ארטילריית פרשים השתמשו בגידאון (דגל בעל זנב סנונית) בגודל 60X70 ס"מ. הדגלים עוצבו עם צרות יהלום בצבא לבן במרכז המחלקת את הדגל לארבעה משולשים בפינות, בפינה השמאלית העליונה והימנית תחתונה המשולשים נצבעו כחול, בעוד שבפינה השמאלית תחתונה וימנית עליונה המשולשים נצבעו אדום, בכך הכילו דגלי היחידות את צבעי הרפובליקה החדשה.
ההבדלים בעיצוב הדגל בין היחידות השונות היו בעיקר בקישוטים שעיטרו אותו אשר השתנו בין סוגי היחידות השונות. שם ומספר היחידה נכתבו בצד הקידמי של הדגל במרכז היהלום מבלי שיהיה סמל המייחד את היחידה (כמו בהרבה צבאות אחרים). לרוב בתוך ארבעת המשולשים בפינות הדגל הופיע מספר היחידה כשהוא מעוטר בזר דפנה.
העיט האימפריאלי
דגלי היחידות בצרפת הנפוליאונית היו הרבה פחות מרשימים ויחודיים משום שבראש כל דגל יחידה הוצב פסלון של עיט מוזהב, דגל היחידה הצרפתי כונה לרוב 'העיט' גם בפי הבריטים. המסורת והחשיבות שסבבו סביב דגלי היחידות בתקופה זו בקרב צבאות אירופה, הופנו בצרפת כלפי העיט, כאשר הדגלים עצמם היו פשוטים הרבה יותר וזהים בין היחידות השונות.
הרעיון להציב פסלון של עיט בראש דגלי יחידות צרפת הוחלט על ידי נפוליאון עצמו בשנת 1804, יחד עם הכנסת הדגלים החדשים לצבא. הפסלון עוצב בקווים מקבילים לעיט הרומאי שהיה אף הוא נהוג בראשי דגלי הלגיון. הפסלון הורכב ממספר חלקי ברונזה, הוא שקל כ-1,850 גרם, גובהו היה 308–310 מ"מ ורוחבו המקסימלי היה 255 מ"מ.
צרפת כיום.
רגימנטים אשר נחשבים באופן מסורתי רגליים (חיל רגלים, הנדסה, נחתים רגליים, צנחנים, לגיון הזרים וכדומה) נושאים דגל יחידה שמכונה 'דגל' (drapeaux). מצד שני, רגימנטים אשר נחשבים באופן מסורתי לרכובים (הזרוע הרכובה המשוריינת, דרגונים מוצנחים, הוסרים מוצנחים, חיל תותחנים וכדומה) נושאים דגלי יחידה שמכונה 'סטנדרט' (standards) בדומה למסורת הרווחת.
דגלי היחידה עוצבו עם צבעי הטריקולור על גבי דגל בצורת ריבוע בגודל 90X90 ס"מ (הסטנדרט בגודל 64X64 ס"מ). הדגל הוצב על סטְייב באורך 2.11 מטרים (בסטנדרט האורך היה מעט קצר יותר) אשר עוטר בראשו בפִינִייַל בצורת ראש חנית עם האותיות 'RF' לציון הרפובליקה הצרפתית, כאשר מהצד השני צוין שם או מספר היחידה. מהפינייל נתלה קרוֶוט באורך 90 ס"מ ורוחב 24 ס"מ עשוי בד בצבעי הטריקולור המעוטר בציצית מוזהבת. על הקרווט מתואר שם היחידה או מספרה המתוחמים בתוך זר דפנה מוזהב. הקרווט משמש גם לתליה של אותות ועיטורים צרפתיים להם זכתה היחידה.
בנוסף לצרפת, מדינות רבות אחרות הושפעו מצרפת וכיום חולקות הרבה מהמסורת הצרפתית, ביניהם מספר מדינות אירופה כמו בלגיה ורומניה ומדינות שבעבר היו קולוניות צרפתיות כגון מספר מדינות באפריקה. מדינות אלו מושפעות מהמסורת הצבאית הצרפתית מה שניכר בסוגי היחידות, מבנה הצבא, מדים וכדומה. בהתייחסות לסגנון דגלי היחידות, עיקר הדמיון עם העיצוב הצרפתי ניתן למצוא בעיקר במדינות אירופה שהושפעו מצרפת כמו בלגיה ורומניה.
כבאית תעופתית
כבאית תעופתית היא רכב כיבוי המיועד לפעולות כיבוי כלי טיס בוערים ופעולות הצלה נוספות במרחב שדות תעופה.
כבאית תעופתית היא רכב רב עוצמה בעל יכולות מיוחדות: האצה מהירה (יחסית לממדיו הגדולים), עבירות גבוהה גם בשטחים לא סלולים (מחוץ למסלולי הסעה והמראה), כושר נשיאת כמות גדולה של מים וקצף כיבוי.
על הכבאיות התעופתיות החדישות ביותר מורכבת מערכת מסוגלות להתמודד עם בעירת דלק סילוני בעזרת חומר כיבוי משלב קצף כיבוי ואבקת כיבוי. בעזרתם ניתן לכבות שריפת דלק סילוני במהירות רבה. כמו כן הכבאיות האלה משתמשות לכיבוי שריפות בגז הלון, המצמצם את הנזק לציוד.
בדגמים מסוימים של כבאיות תעופתיות מותקנת זרוע עם זרנוק כיבוי המתרומם לגובה 10–12 מטר. שגם מאפשר חדירת גוף המטוס (פעולת הנקירה) לצורך כיבוי שרפה בתוכו.
במקרים מסוימים רכבי כיבוי נדרשים לכסות מסלולי נחיתה בשכבת קצף לפני נחיתת חרום של המטוס. קצף מקטין סיכוי להתפרצות הדליקה תוך כדי נחיתה.
תקנות.
הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית קבע סדרת תקנים והמלצות לגבי רכבי כיבוי והצלה בשדות תעופה. בנוסף להם רשויות תעופה בכל מדינה מגדירות דרישות משלהן לנושא.
תקנות האלה קובעות לפי קטגוריה של שדה תעופה מה סד"כ כלי רכב וצוותי כיבוי במקום, מה כמות חומר כיבוי מינימלית שאמורה להיות בשדה. כמו כן לפי דרישות האלה רכב כיבוי אמור להיות מסוגל להגיע לכל קצה מסלול טיסה (מסלול המראה/נחיתה) תוך שתי דקות. ולכל נקודה במרחב שדה התעופה תוך שלוש דקות.
סוגי רכבי כיבוי והצלה בשדה תעופה.
שרותי כיבוי והצלה בשדות תעופה מפעילים סוגים הבאים של רכבים:
כבאיות תעופתיות בישראל.
בישראל כבאיות תעופתיות פועלות בנמלי תעופה אזרחיים (נתב"ג, אילת, חיפה, וראש פינה) ובבסיסי חיל האוויר.
כבאיות תעופתיות שמשרתות בחיל האוויר הן מדגם אמרונית תוצרת , הולנד.
כבאיות תעופתיות שמשרתות בנתב"ג ובאילת הם תוצרת חברת , ארצות הברית.
כמו כן, נמצאות בשירות כבאיות תוצרת חברת אושקוש האמריקאית.
סאו טומה (פירושונים)
הוקר פיורי
ההוקר פיורי (באנגלית: Hawker Fury) היה מטוס קרב דו-כנפי בריטי, אשר שירת בחיל האוויר המלכותי במהלך שנות ה-30, ובזמן כניסתו לשירות נחשב כמטוס קרב מהיר ביותר. המטוס, שכונה בתחילה ההורנט ("צרעה"), היה מבוסס על המפציץ הקל הוקר הארט.
תכנון ופיתוח.
ההוקר פיורי פותח מאב הטיפוס של מטוס הקרב הוקר F.20/27, אשר ערך את טיסת הבכורה באוגוסט 1928 אך לא נכנס לייצור. כאשר מנועו הכוכבי של ההוקר F.20/27 הוחלף במנוע מקורר-נוזל חדש מדגם רולס-רויס F.XI V-12 (שנקרא מאוחר יותר רולס-רויס קסטרל והיה גם בשימוש המפציץ הקל, ההוקר הארט), נקרא אב הטיפוס החדש למטוס קרב ההוקר הורנט, אשר ביצע את טיסת הבכורה שלו מברוקלנדס שבמחוז סארי (Surrey) במרץ 1929.
ההורנט היה מטוס דו-כנפי חד מנועי עם זוג סמוכות בין כנפיו, שהונע בתחילה באמצעות מנוע בן 420 כוחות סוס בעל כיסוי מתכת אווירודינמי, אשר הוחלף תוך זמן קצר במנוע חזק יותר בן 480 כוחות סוס מדגם קסטרל IS. המטוס נבחן כנגד הפיירי פיירפליי סימן II והועדף על פניו מכיוון שהיה נוח יותר להטסה וכן בשל מבנהו - שלדה המורכבת מצינורות מתכת ומכוסה בד - לעומת הפיירפליי העשוי עץ.
ההורנט נרכש על ידי משרד האוויר הבריטי בתחילת 1930 ולאחר בחינות נוספות של ביצועיו, הוזמן משלוח ראשוני של 21 מטוסים (שסומנו מחדש כפיורי - היות שמשרד האוויר רצה ששמות מטוסי הקרב "יבטאו פראות") במהלך אותה שנה. הפיורי סימן I ביצע את טיסת הבכורה של מברוקלנדס ב-25 במרץ 1931.
הפיורי היה מטוס הקרב המבצעי הראשון של חיל האוויר המלכותי עם מהירות של מעל 322 קמ"ש בטיסה אופקית. אמצעי השליטה במטוס היו רגישים מאוד והעניקו לו ביצועים אווירובטיים מעולים. הוא תוכנן לשמש כמיירט מפציצים ובשלב זה הייתה מהירות הנסיקה שלו כמעט 2,400 רגל לדקה (כ-730 מטר לדקה, עם מנוע קסטרל בעל 525 כ"ס).
גרסה ניסיונית, הפיורי המהיר, נבנתה על ידי הוקר כדי לבחון שינויים בעיצוב עבור מכרז למטוס קרב עליו התחרתה (ההוקר P.V.3), וכמו כן עבור פיתוח כללי. בעוד שה-P.V.3 הוכח כלא מוצלח עקב השימוש במנוע הלא אמין מסוג רולס-רויס גוסהוק (Rolls-Royce Goshawk), הוכנסו שיפורים רבים שנבחנו על הפיורי המהיר לגרסה המשופרת, הפיורי סימן II, בעלת שלדה חלקה יותר שהפחיתה את הגרר ומנוע חזק יותר של 690 כ"ס מדגם קסטרל סימן IV. שיפורים אלה הגבירו את מהירותו וקצב הנסיקה של הפיורי.
סידני קאם, מתכנן המטוסים הראשי של חברת הוקר, הציע גרסה חד כנפית של הפיורי ב-1933. גרסה זו לא פותחה כל עוד לא יצרה רולס-רויס את מה שהפך למנוע המרלין המפורסם, אז הותאמה הגרסה בהתאם למכרז משרד האוויר מספר F5/34 והפכה לאב הטיפוס להוקר הוריקן.
היסטוריה מבצעית.
הפיורי סימן I נכנס לשירות מבצעי בטייסת מספר 43 של חיל האוויר המלכותי במאי 1931. בשל מגבלות כספיות שנגרמו עקב השפל הגדול של שנות ה-30 בבריטניה, הוזמנו רק מספר קטן של מטוסי פיורי סימן I אשר שירתו בשתי טייסות קרב נוספות בלבד, טייסת מספר 1 וטייסת מספר 25. לעומת זאת היו באותה עת עשר טייסות קרב מצוידות בבריסטול בולדוג האיטי יותר, אך גם הזול יותר לייצור. הפיורי סימן II נכנס לשירות מבצעי בשנים 1936–1937 והגדיל את מספר הטייסות המצוידות במטוס לשש. הוא נותר בשירות פיקוד מטוסי הקרב של בריטניה עד ינואר 1939 והוחלף בעיקר על ידי הגלוסטר גלדיאטור ודגמים אחרים כגון ההוקר הוריקן. לאחר סיום שירותו המבצעי, הוסב הפיורי לתפקידי אימון טייסים.
הפיורי סופק למספר לקוחות, וצויד במגוון של מנועים כגון הקסטרל, הפראט אנד ויטני הורנט, הבריסטול מרקיורי וסוגים נוספים.