הסקורפיון היה כלי מורכב, מסובך ומתוחכם. החלק הרגיש ביותר בו היה קפיץ הפיתול (שלו קראו הרומאים "tormenta"), דבר שהפך את הסקורפיון לרגיש לשינויי טמפרטורה ולחות. רגישות זו הגבילה את השימוש.
שימוש והיסטוריה מבצעית.
בזמן הרפובליקה הרומית והתקופה הקיסרית המוקדמת של רומא העתיקה, כל לגיון היה חמוש ב-60 כלי סקורפיון, או בסקורפיון אחד לכל קנטוריה (centuria). הסקורפיון שימש לשתי מטרות עיקריות: נשק צלפים לטווחים בינוניים וארוכים, וכלי מצור. כנשק צלפים יכול היה הסקורפיון לפגוע בכל מטרה במרחק של 100 מטר. בזמן המצור על אוואריקום במלחמת גאליה המצביא יוליוס קיסר תיאר את הדיוק המפחיד של הסקורפיון. בירי במסלול בליסטי תלול, הטווח של הסקורפיון עלה עד ל-400 מטר. קצב האש המרבי נע בין 3 ל-4 חצים בדקה, אך כאשר נדרש ירי מדויק קצב הירי ירד. הסקורפיון שימש גם ככלי ארטילריה ולשם כך הוצב במקומות גבוהים כגון גבעה שלטת או עמדה מבוצרת. לגיון המצויד ב-60 כלי סקורפיון יכל לירות כ-240 חצים בדקה בעוצמה שיכלה גם לחדור שריון גוף ומגינים ולפצוע את האוחזים בהם.
הכוחות המזוינים של קנדה
סקורפיו (בליסטרה)
אחמד כפתארו
השייח' אחמד בן א-שייח' מוחמד אמין כפתארו (, דצמבר 1915 - 1 בספטמבר 2004) היה איש דת מוסלמי סוני, אשר כיהן בתפקיד המופתי הגדול של סוריה, התפקיד הדתי הסוני העליון בחשיבותו בסוריה.
ביוגרפיה.
כפתארו נולד בשנת 1915 ברובע אבו נור בדמשק, כבנו של התאולוג המוסלמי-כורדי מוחמד אמין כפתארו (בערבית: محمد أمين كفتارو), אשר כיהן כראש מסדר הנקשבנדיה בסוריה.
לאחר השתלמות ביסודותיה של דת האסלאם, כפתארו מונה לתפקיד המופתי של דמשק בשנה 1946, ובהמשך כ"מופתי הגדול" של דמשק בשנת 1958, וכמופתי הגדול של סוריה בשנת 1964.
במהלך חייו, כפתארו נחשב, בסוריה ומחוצה לה, כמומחה בכיר בתחום הדיאלוג הפנים דתי. מסיבה זו, לאורך השנים קיים כפתארו מסעות רבים ברחבי העולם, במסגרתם קיים הרצאות בנושא הדיאלוג הפנים דתי במסגרת האסלאם, וזאת כ"נציג בלתי רשמי" של האסלאם הסוני. בין היתר, בשנת 1985, כפתארו הגיע לביקור באיטליה, במהלכו נפגש עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני ברומא. כמו כן, בשנת 1990 נפגש כפתארו עם המנהיג הדתי הקוריאני סון מיונג מון, והעניק לו במתנה עותק חתום של הקוראן. במהלך שנת 1996 הגיע כפתארו לביקור בארצות הברית, במהלכו קיים סדרת הרצאות אודות דיאלוג פנים דתי.
כפתארו הוא אחד מהעולמאא, אנשי הדת הבכירים בעולם האסלאם, אשר חתמו בשנת 2004 על הצהרת עמאן, שקראה לאיחודם של הזרמים השונים בעולם המוסלמי, ולסובלנות כלפי כלל הזרמים השונים במסגרת ההלכה המוסלמית.
זמן קצר לאחר חתימתו על ההצהרה, בחודש ספטמבר 2004, נפטר כפתארו מהתקף לב בדמשק, ונקבר ברובע אבו נור, מקום הולדתו.
לכפתארו נולדו במהלך חייו 12 צאצאים, כולם מאישה אחת.
אחמד כפתרו
כפתארו
כפתרו
ישראל פרלוב
ישראל פרלוב הוא איש מערכת הביטחון הישראלית, אשר שירת כראש חטיבת שבויים ונעדרים (שו"ן) במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
ביוגרפיה.
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל השריון. עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קצינים ושימש במספר תפקידי פיקוד בחיל. במלחמת יום הכיפורים לחם פרלוב כמפקד גדוד טנקים בחטיבה 679 ברמת הגולן בקרבות בלימה קשים עד שנפצע. בשירותו במוסד לקח חלק בפעולות חשאיות מורכבות ובתפקידו האחרון שימש כרח"ט שו"ן. באותה עת יזם, תכנן ופיקד על מבצע "ימי שלכת", במהלכו גויס מקור מודיעיני בכיר אשר פגש פעמיים את רון ארד לאחר נפילתו בשבי. בעקבות זאת נקבעה ההנחה כי ארד מוחזק בידי איראן. בעקבות המבצע הוענק לפרלוב צל"ש מיוחד מטעם ראש הממשלה יצחק רבין. פרלוב פרש מן המוסד בשנת 1997.
הערות שוליים.
הזחל
עומר אבראהים ע'לאונג'י
עומר אבראהים ע'לאונג'י (בערבית: عمر إبراهيم غلاونجي, נולד בשנת 1954) הוא פוליטיקאי סורי, אשר כיהן בין החודשים יוני לאוגוסט 2012 כראש ממשלת סוריה בפועל, בעקבות עריקתו של ראש הממשלה הקודם, ריאד פריד חיג'אב, לירדן במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה.
תחילת חייו והשכלתו.
ע'לאונג'י נולד בשנת 1954 במחוז טרטוס בסוריה, למשפחה מוסלמית עלווית. הוא למד באוניברסיטת תשרין בסוריה (בערבית: جامعة تشرين), וקיבל תואר בהנדסה אזרחית בשנת 1978.
קריירה פוליטית.
בין השנים 1978 ו-2000, ע'לאונג'י כיהן כמנכ"ל של מספר שיכונים צבאיים אשר הוקמו באזורים שונים בסוריה. כמו כן, כיהן כסגן יו"ר מועצת העיר לטקיה בין השנים 1997 ו-2000, וכמנכ"ל של מספר חברות ציבוריות, אשר הוקמו על ידי ממשלת סוריה.
בתאריך 6 באוגוסט 2012, ובעקבות עריקתו לירדן של ראש ממשלת סוריה, ריאד פריד חיג'אב, על רקע מלחמת האזרחים בסוריה, מונה ע'לאונג'י כממלא מקום ראש הממשלה לתקופה זמנית, זאת עד לבחירתו של ראש ממשלה חדש על ידי השלטון הסורי. תקופת כהונתו הסתיימה ב-9 באוגוסט 2012, בעקבות מינויי של ואיל אל-חלקי כראש ממשלת סוריה החדש.
חייו הפרטיים.
ע'לאונג'י נשוי, ולו שלוש בנות ובן.
עומר אבראהים ע'לאונגי
נתן אדלר (השני)
אוקטגון
חוק ההגירה של 1924
חוק ההגירה של 1924 בארצות הברית היה חוק פדרלי שהגביל את ההגירה לארצות הברית בימי נשיאותו של קלווין קולידג', בתקופת הבדלנות.
ההתנגדות להגירה אל ארצות הברית.
במשך מאות שנים נתפסה ההגירה לארצות הברית באידיאל האמריקני המסורתי כדרך לתת מקלט לנרדפים וכן כמקור לכוח אדם שנדרש לשם פיתוח שטחי הספַר (frontier) הריקים של המערב. עם זאת, בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 החלו המהגרים להיתפס כעול כלכלי וחברתי וכסוכנים של אידאולוגיות המסוכנות לתרבות האמריקנית, לחברה האמריקנית וליסודות האידאולוגיים שעליהם מושתת הקיום האמריקני.
מסוף המאה ה-19 הגיעו לארצות הברית מהגרים מדרום מזרח אסיה - ממדינות כמו סין ויפן, וכן מהגרים מאירופה - בעיקר מדרום אירופה (איטליה והבלקן) וממזרח אירופה (הונגריה, פולין ופליטים יהודים מהפרעות ברוסיה ובאוקראינה). בעידן "סוף הספַר" כבר התמלא המערב ועל כן כבר לא יכול היה לשמש כשסתום ביטחון לקליטת כח האדם העודף במשק האמריקני. על כן התנגדו פועלים שכירים להכנסת כח עבודה זול ותחרותי למעגל דורשי העבודה, מה שעלול היה להביא לפיטוריהם או להורדה בתנאי עבודתם ובשכרם. מעסיקים ובעלי הון חשדו שמהגרים ייַבאו עמם רעיונות אנרכיסטיים וסוציאליסטים, בעיקר לאחר הצלחת המהפכה הבולשביקית ברוסיה.
רבים בציבור האנגלו-סאקסי הפרוטסטנטי הלבן (ה-WASP) התנגדו להגירתם של ציבורים שונים מהם מבחינה אתנית: סינים, יפנים, סלאבים ויהודים ממזרח אירופה, יוונים אורתודוקסים, אירים-קתולים, איטלקים-קתולים בעלי חזות ים תיכונית (ש-300,000 מהם היגרו לארצות הברית לאחר מלחמת העולם הראשונה). המהגרים היו שונים באופן בולט בחזותם ובדתם. על רקע ההגירה הגדולה התחזקו ארגונים שהתנגדו לנוכחותם של שחורים, יהודים וקתולים בחברה האמריקנית, כגון הקו קלוקס קלאן (K.K.K.) וכן ארגונים מקומיים כגון ה-"NATIVE SONS" בסן פרנסיסקו.
המהגרים החדשים היו שונים במראם, במנהגיהם, בלשונם, בלבושם ובאמונותיהם. הם התרכזו באזורי מגורים נפרדים וכיוון שהיו שקועים במאבק על פרנסתם, התקשו בתחילה ללמוד את השפה ולהטמיע את התרבות האמריקנית וערכיה. על כן נתפסו כמתבודדים מבחינה חברתית, כנחותים מבחינה גזעית וכציבור שאינו מבקש להשתלב בחברה האמריקנית ואף עוין לערכיה. קבוצות גזעניות ובדלניות של לבנים אמריקנים טענו שפתיחת שעריה של ארצות הברית לקבוצות אתניות כאלה שקולה ל"התאבדות גזעית". דעות קדומות וגזענות קיבלו אצטלה של מחקר מדעי ("אאוגניקה", "מדע" השבחת הגזע) ומחקר זה יצר אווירה אוהדת כלפי חקיקה שהפלתה מהגרים מזרח אירופאים ומזרח אסיאתים.
הרקע לחוק ההגירה של 1924.
בסוף המאה ה-19 הוצעה בקונגרס חקיקה שתגביל את ההגירה על סמך מבחני ידיעת קרוא וכתוב. הנשיא קליבלנד הטיל עליה וטו. ב-1907 הסכימה ארצות הברית לא לחוקק חוק להגבלת ההגירה מיפן, בתנאי שיפן לא תנפיק דרכונים לפועלים יפניים המבקשים להגר לארצות הברית. הנשיאים טאפט ווילסון הטילו וטו על הצעות חוק דומות בראשית המאה ה-20, אך בשל החשש בארצות הברית לאחר המהפכה הבולשביקית נחקק ב-1917 חוק הגירה שהגביל את ההגירה מאסיה באופן משמעותי. החוק נועד אמנם להגביל את ההגירה מיפן, לאו דווקא מדרום אירופה ומזרח אירופה, אך הוא היה הראשון בשורת חוקים להגבלת ההגירה. חוקים אלו שברו מסורת ואידיאל אמריקאים בני מאות שנים, האידיאל לפיו יש לתת מקלט למהגרים על רקע רדיפות ומצוקה.
ב-1921 התקבל חוק בקונגרס האמריקאי חוק החירום להגבלת ההגירה , שהביא להורדת מספר המהגרים מכ-800,000 בשנת-1921 לכ-350,000 מהגרים ב-1922, תוך העדפת מהגרים מצפון אירופה ומערבהּ. לאווירה העוינת להגירה תרמו גם רוח הבדלנות בארצות הברית, בעיקר מסוף מלחמת העולם הראשונה, וכן האאוגניקה – "מדע" השבחת הגזע – שחסידיו הטיפו להגבלת ההגירה ולשינוי צביונה באמצעות מכסות שייכפו על אומות שנחשבו נחותות מטבע בריאתן. בהתאם לתפיסותיהם הגזעניות, הם תבעו לחסום את ההגירה לארצות הברית בפני מהגרים מאירופה הדרומית והמזרחית.