כשנה לאחר מותה של אשתו (בשנת 1976) התחתן מלוואן עם ברברה הסטינגס פרקר, ארכאולוגית וחוקרת אפיגרפיות שעבדה איתו בחפירות בכלח ושימשה גם כמזכירה בבית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק. ב-1977 פרסם אוטוביוגרפיה בשם זיכרונותיו של מלוואן ("Mallowan's Memories"), וכשנתיים לאחר שנישא בשנית, בשנת 1978, נפטר מלוואן בוולינגפורד שבאנגליה. אשתו השנייה מתה כ-15 שנה לאחר מכן, בשנת 1993.
אלכסנדר אניוקוב
אלכסנדר גנאדייביץ' אניוקוב (ברוסית: Александр Геннадьевич Анюков; נולד ב-28 בספטמבר 1982 בסמרה) הוא כדורגלן עבר רוסי, חבר במטה האימון של זניט סנקט פטרבורג.
אניוקוב נחשב לאחד משחקני ההגנה הטובים ביותר בכדורגל הרוסי. היה שיאן ההופעות של זניט במפעלים האירופיים עם 106 הופעות.
קריירת משחק.
קריירת מועדונים.
אניוקוב החל לשחק במסגרת בית ספר לכדורגל בסמרה כבר בגיל 6. בשנת 2000 הוא הצטרף למועדון הרוסי קריליה סובטוב סמרה, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון במסגרת הליגה הרוסית השנייה. אניוקוב הפגין כישרון כאשר שיחק בקבוצת המשנה, וזוהה על ידי אלכסנדר טרחנוב, מאמן הקבוצה הבוגרת.
עוד באותה שנה צורף אניוקוב על ידי טרחנוב לקבוצה הבוגרת של סמרה, וערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרוסית באוקטובר אותה שנה, במשחק מול זניט סנקט פטרבורג. בשלוש עונותיו הראשונות בסמרה היה אניוקוב בעיקר שחקן ספסל וקיבל הופעות משחק מועטות, אך בעונת 2003 הוא הפך לשחקן חשוב בהגנת הקבוצה ופתח בקביעות בהרכב שלה. ב-2004 הוא הגיע עם סמרה להישגים הטובים ביותר עמה - מקום שלישי בליגה הרוסית והעפלה לגמר הגביע הרוסי.
ביולי 2005, באמצעה של העונה ברוסיה, עבר אניוקוב לזניט סנקט פטרבורג, וגם שם היה שחקן מפתח בהגנת הקבוצה. בעונת 2007 הוא פתח בהרכב כמעט בכל משחקיו, וסייע לזניט לזכות לראשונה בתולדותיה באליפות רוסיה. בעונת הוא היה שותף מרכזי גם לזכיית זניט בגביע אופ"א, ובעונה שלאחר מכן השתתף עמה לראשונה בקריירה בליגת האלופות. אניוקוב נבחר שש פעמים רצופות לרשימת הכדורגלנים הטובים של העונה של התאחדות הכדורגל הרוסית, בין עונות 2005 ו-2010.
ב-2009 החל אניוקוב לכהן כקפטן של זניט סנקט פטרבורג, לאחר עזיבתו של אנטולי טימושיוק. הוא הוביל כקפטן את זניט לזכייה בדאבל של אליפות רוסיה והגביע הרוסי ב-2010. בינואר 2018 הועבר לקבוצת הבת זניט-2 סנקט פטרבורג, אך הוחזר להרכב הקבוצה העיקרית באוגוסט 2018 ומונה לקפטן הקבוצה יחד עם ברניסלב איבנוביץ'.
ביוני 2019 הודיע על פרישה ממשחק בזניט סנקט פטרבורג והוא צורף לצוות האימון של הקבוצה למשך זמן קצר. ביולי אותה שנה החליט לשחק עוד עונה אחת והושאל לקבוצת ילדותו קריליה סובייטוב סמרה, עמה חתם על חוזה לשנה. את הופעת הבכורה המחודשת במדי קריליה סובייטוב ערך במחזור הפתיחה של הליגה, במשחק נגד צסק"א מוסקבה, ב-14 ביולי 2019. במרץ 2020 מונה קפטן הקבוצה. במאי 2020 הודיע על פרישתו הסופית ממשחק פעיל וחזר לצוות האימון של זניט.
נבחרת לאומית.
אניוקוב משחק בנבחרת הלאומית של רוסיה מאז שנת 2004, עוד כאשר היה שחקנה של קריליה סובטוב סמרה. הטורניר הגדול הראשון שבו נכלל בסגל הנבחרת היה יורו 2004, שבו הודחה רוסיה כבר בשלב הבתים. ב-8 ביוני 2005 הוא הבקיע את שערו הראשון במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת גרמניה. אניוקוב לא הצליח להעפיל עם הנבחרת למונדיאל 2006.
במהלך מוקדמות יורו 2008 היה אניוקוב המגן הימני הפותח הקבוע של רוסיה, תחת המאמן חוס הידינק. הוא סייע לנבחרתו להעפיל לאליפות אירופה על חשבונה של אנגליה. גם בטורניר היורו עצמו פתח אניוקוב בהרכב בכל משחקיה של נבחרת רוסיה, והיה שותף להישג השיא בתולדותיה - העפלה לחצי הגמר, שם הפסידה 0–3 לנבחרת ספרד. אניוקוב המשיך לפתוח במדי נבחרת רוסיה בקביעות גם במשחקי המוקדמות למונדיאל 2010, אך לא הצליח להעפיל עם הנבחרת לטורניר.
צ'ארלי ביטון
באלזה
אידי פלקו
אוצרות בית המקדש
על פי המקרא, אוצרות בית המקדש היו כלים יקרי ערך ששימשו בפולחן של בית המקדש בירושלים וכן אבני חן ומתכות יקרות (כגון כסף וזהב) שהיו בו. הכלי בעל המשמעות הגדולה ביותר היה ארון הברית. לא כל כלי הפולחן נכללים בהגדרה "אוצרות" במובנם המטלורגיים. המזבח החיצוני למשל, על אף שהיה בעל משמעות דתית ראשונה במעלה, הרי שהרכבו החומרי לעניין ערכו הכספי עבור מי שחפץ באוצרות סחירים היה נמוך מאוד, לעומתו המזבח הפנימי ושולחן הפנים העשויים עצי שיטים מצופים זהב, היו גם בעל ערך גבוה במתכת ממנו היו עשויים מלבד ערכם הייחודי עקב שימושם.
ראשית ייסודו של המקדש וכליו מקורם במשכן אשר הוקם במדבר מתרומות עם ישראל היוצאים ממצרים. מנין היה להם את החומרים יקרי הערך על כך ישנם תיאורים במקרא ובאגדה העוסקים ביציאת מצרים ובהקמת המשכן. במשך מאות רבות משנות קיומו של המשכן ולאחריו המקדש בארץ ישראל נוספו אל אוצרותיו ממגביות, מנדבות ומתרומות מכבדיו, "אוצרות" רבים, כגון באמצעות מוסד ההקדש. במרוצת השנים נבזזו אוצרות המקדש מספר פעמים על ידי כובשים ואף על ידי שליטים מקומיים שנזקקו לכסף. אך האוצר שב להתמלא מתרומותיהם ומיסיהם (דמי מחצית השקל) של יהודים מיהודה, ישראל ואף מחוץ לארץ ישראל.
כמו מקדשים אחרים בעולם העתיק, נחשב בית המקדש כמקום בטוח שגנבים לא יבואו אליו, ולכן שימש להפקדת כספים וחפצים בעלי ערך על ידי עשירי הארץ. במקורות השונים המדברים על ביזת האוצרות לא נמצאה התייחסות נפרדת לרכוש המופקד.
עקב קדושתם של כלי המקדש, בכל פעם שהייתה נשקפת סכנה, נעשו מאמצים לגנוז לפחות את הכלים החשובים ולשמור אותם לדורות הבאים. על גניזות אלו יש סיפורים ואגדות שונים. בעקבות סיפורים נערכו חיפושים רבים בניסיון למצוא את הרכוש המוחבא.
כלי המקדש.
בספר דברי הימים מתואר העושר של כלי המקדש.
חז"ל מונים 93 כלים שונים ששימשו בבית המקדש.
במשנה תורה להרמב"ם יש התייחסות ב"ספר העבודה" להלכות כלי המקדש והעובדים בו.
ביזת אוצרות המקדש עד חורבן בית ראשון.
על פי המסופר בתנ"ך נבזז בית המקדש הראשון מספר פעמים:
חורבן בית ראשון.
בית המקדש תפקד כמרכז רוחני ופולחני עד לשנת 586 לפנה"ס, תקופת מלכותו של המלך יהויכין, אז הוא נחרב בידי נבוכדנצר מלך בבל. כלי המקדש נבזזו ונלקחו לבבל
מסכת כלים.
מסכת כלים היא שמה של מסכת חיצונית (שאינה נכללת במשנה ובתוספתא), המתארת את מקום גניזתם של אוצרות בית המקדש.
לפי שמותיהם של המטמינים תוכן האוצרות ומקומות המחבוא, נראה כי מדובר באוצרות בית המקדש הראשון, אך לדעת בן-ציון לוריא בספרו על מגילת הנחושת מדובר באוצרות בית המקדש של הורדוס.
רוב מקומות הגניזה המוזכרים במגילה נמצאים כנראה בבבל, מקום אחד הנמצא בארץ עורר עניין רב. באחת המשניות מסופר:
שיבת ציון.
על פי ספר עזרא, פרק א פסוקים 7–11, כורש הוציא את כלי המקדש שהיו בארמונו, אותם כלים שלקח מלך בבל בזמן הכיבוש, ונתן אותם חזרה לגולים על מנת שישימו אותם בבית המקדש. מרשימת הכלים המופיע בהמשך (פסוקים 9–11) אין תיאום מוחלט בין רשימה זו, לרשימת הכלים שנלקחו על פי ספר מלכים. סביר להניח שמלך בבל נתן חלק גדול מהכלים שלקח והשתמש בהם לצרכיו.
בית המקדש השני.
בשנת 169 לפנה"ס, כאשר יאסון הכהן הגדול המודח ניסה לכבוש את ירושלים מחדש בעזרת בית טוביה. אנטיוכוס הפסיק את המצור על אלכסנדריה שבמצרים, עלה על ירושלים והר הבית, שינה את שמה לאנטיוכיה, בזז את אוצרות בית המקדש והפך את מקום המקדש למקום פולחן לאל היווני זאוס שאותו זיהה עם אלוהי ישראל. זה היה אחד הגורמים למרד החשמונאים.
בשנת 54 לפנה"ס שדד המצביא הרומי קראסוס את אוצרות בית המקדש אחרי שדיכא מרד של אריסטובולוס השני בנו אלכסנדרוס.
אחרי מותו של הורדוס פרצו מספר מרידות המכונות פולמוס וארוס, במהלכן נציב סוריה פובליוס קווינקטיליוס וארוס הרג במורדים ובזז את אוצרות המקדש.
פונטיוס פילאטוס שהיה נציב יהודה מטעם הרומאים, בין השנים 26 עד 36, נטל מאוצרות בית המקדש והשתמש בכסף להקמת אמת מים לירושלים.
גסיוס פלורוס, נציב יהודה בתקופה שקדמה למרד הגדול, בין השנים 64–66 לספירה, דרש מן העם את כספי המקדש. כאשר התעוררה מהומה עקב המעשה הזה, שלח פלורוס את צבאו לירושלים. נכבדי העם, הכוהנים, יצאו לקראת הלגיונות הרומים. אלה התנפלו עליהם ורמסו אותם בפרסות סוסיהם. העם, אשר הבין כי פלורוס מתכוון עתה לבוז את בית המקדש מיהר והרס את האולמות שחיברו את מצודת אנטוניה אל בית המקדש, וכך מנע מאנשי פלורוס להגיע אל המקדש גופא.
זמן לא רב אחרי פרץ המרד הגדול שבמהלכו פלש טיטוס לירושלים, כבש את בית המקדש והחריב אותו לחלוטין (70 לספירה). את אוצרות המקדש הוא לקח איתו לרומא. תמונות השלל עדיין מוצגות לראווה בשער טיטוס שברומא (להלן).
שער טיטוס.
שער טיטוס הוקם על ידי הקיסר דומיטיאנוס לאחיו טיטוס כשתים עשרה שנים לאחר הניצחון על היהודים במרד הגדול, שהסתיים בשנת 70 לספירה. הכתובת האחורית שוחזרה בשנת 1821 ובה נחרט: בחלקו הפנימי של השער יש תבליט מפורסם ובו שחזור תהלוכת ניצחון בה נראים שבויים מממלכת יהודה נושאים כלים מכלי בית המקדש. נראים מנורת המקדש, שולחן לחם הפנים, וחצוצרות הכסף.
מגילת הנחושת.
מגילת הנחושת היא אחת ממגילות מדבר יהודה. בשונה מיתר המגילות הכתובות על גבי קלף, מגילה זו עשויה נחושת וחרוטה בה רשימת אוצרות הכוללת כמויות עצומות של זהב, כסף, מטבעות וכלים יקרי ערך, ומקומות מחבואם של אוצרות אלה (שמשקלם הכולל מוערך בכ-100 טונות).
בן-ציון לוריא סבר שמדובר באוצרות בית המקדש השלישי שהחל לבנות בר כוכבא.
פרוקופיוס.