פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הצליח להחזיר בשנות ה-20 של המאה ה-13 לידי הממלכה את ירושלים וחלק מהשטחים שאבדו לה. למרות חזרת ירושלים לשליטת הפרנקים, הבירה נותרה כשהייתה בעכו, והיישוב הפרנקי בירושלים היה מצומצם. מלאכתו של פרידריך ירדה לטמיון עם תבוסת הצלבנים בקרב הירביה (1244). קרב זה סימל את תחילת הסוף של הממלכה, ועריה אבדו בזו אחר זו בסדרה של פלישות מוסלמיות, שסופן בחורבן הממלכה כולה.
אקלים ויישובים.
האקלים בימי הביניים בארץ ישראל היה דומה לאקלים בתקופה המודרנית: גשום בחורף, חם ולח בקיץ. פני השטח היו הרריים בגליל ובגולן, ומדבריים בדרום ובמזרח. נסיכות אנטיוכיה ורוזנות אדסה נהנו משטחים פוריים יותר וממרעה נוח יותר, ולכן היה קל יותר לגדל בהן סוסים שהיו בשימוש הפרשים בצבאה של הממלכה. אף על פי שלא היה שוני משמעותי באקלים, הנוף היה שונה במקצת מהנוכחי. הארץ הייתה מיוערת יותר, ושימשה משכן לחיות בר רבות יותר.
ארץ ישראל הייתה משופעת במרכזים עירוניים משחר ההיסטוריה. גם בתקופה הצלבנית היו בה ערים רבות, חלקן גדולות מאוד יחסית לתקופתן. בניגוד למקובל באירופה בתקופה המקבילה, האצולה הצלבנית העדיפה להתגורר בערים ולא בכפרים ובעיירות קטנות. האזור הכפרי היה מאוכלס רובו ככולו בפלחים מוסלמים.
אף שרשת הדרכים לא הייתה מפותחת במיוחד, היא סיפקה את צורכי הממלכה. המסחר הרווחי בדרך הבשמים עבר בשטחי ממלכת ירושלים, בצד עוד כמה דרכי מסחר חשובות, שהשתמרו עוד מהעת העתיקה והמשיכו לפעול כסדרן. עליהן נוסף נתיב חשוב שעבר בחלקה הדרום מזרחי של הממלכה, בעבר הירדן המזרחי. דרך זו שימשה את עולי הרגל לחג' למכה.
כלכלה.
הכלכלה בממלכה הייתה פיאודלית, אך בניגוד לאירופה המערבית בתקופה המקבילה, דגש רב ניתן למסחר ובעיקר לסחר ימי. המטבע הנפוץ בממלכה היה הביזנטין, אך מטבעות נוספים היו נפוצים גם כן.
כלכלת הממלכה התבססה ברובה על חקלאות. עיקר כוח העבודה הורכב מהפלחים המוסלמים שישבו בכפרים. בדרך כלל לא התערבו הצלבנים בנעשה בתוך הכפרים, והסתפקו בתשלום מס בצורת תוצרת חקלאית. ה"ראיס", מנהיג הקהילה, נחשב מעין וסאל של האציל שהיה בעל האדמה, אך מכיוון שהאצילים התגוררו בערים הייתה לקהילות רמה גבוהה של אוטונומיה. הם גידלו תוצרת חקלאית עבור הצלבנים, אך לא היו חייבים בשירות צבאי עבורם כפי שנדרשו וסאלים באירופה. גם בני ערי-המדינה האיטלקיות שישבו בערי הנמל בממלכה היו פטורים משרות צבאי. בשל מדיניות גיוס זו היו צבאות הצלבנים קטנים, ורוב החיילים היו מהמשפחות הצרפתיות העירוניות.
עקב מיעוט הקרקע, רק אצילים מעטים שלטו על שטחים חקלאים ניכרים. היות שהחיילים רכשו בעצמם את כלי נשקם, נאלצו אבירים רבים להסתמך על תשלום כספי שהועבר להם מהממלכה. תשלום זה המוכר בשם "פאוד כספי" לא היה נהוג באירופה.
המדינה הצלבנית ישבה על צומת דרכים חשוב בימי הביניים, ותבלינים רבים זרמו דרכה לעבר סוחרים אירופאים, בעיקר בני איטליה הצפונית. סוחרים אלו אף השתתפו בכיבוש חלק מערי החוף, וקיבלו רבעים פטורים ממס למסחר בתמורה לעזרתם הצבאית. אל הממלכה הצלבנית יובאו גם סחורות מאירופה, כמו בדים מצפון היבשת.
יחסי חוץ.
ממלכת ירושלים ניהלה קשרים ענפים עם שכנותיה ועם אירופה המערבית. כמקובל בתקופה, יחסים אלו התבססו בעיקר על החלפת איגרות ומשלחות רמות דרג.
ממלכת ירושלים הייתה תלויה באירופה המערבית בכל הקשור לחיילים, לציוד ולגידול אוכלוסייה. תלות זו הייתה מוחלטת, ומשפסק הסיוע האירופי הניכר (באמצע המאה ה-13) שקעה המדינה וחרבה כעבור עשורים אחדים. אירופה המערבית, מצידה, זכתה בעזרת ממלכת ירושלים וממלכות צלבניות אחרות באזור להשפעה תרבותית רבה ולדרכי מסחר חשובות.
לצד היחסים עם אירופה המערבית, התקיימו יחסים עם מדינות נוצריות אחרות במזרח התיכון, דוגמת האימפריה הביזנטית. יחסים אלו ידעו עליות ומורדות. פעמים שיתפו הצלבנים פעולה עם הביזנטים, ופעמים נלחמו נגדם. היו סיבות רבות להיעדר קשרים חמים יותר בין הצלבנים לביזנטים. למרות הקרבה הדתית, החזיקו שני הצדדים בגרסאות שונות של נצרות: הצלבנים היו קתולים, והביזנטים אורתודוקסים. בנוסף, ראו הביזנטים בצלבנים כובשים האוחזים בשטחים שבעבר היו שייכים לאימפריה הביזנטית, ועדיין אחזו בתביעות לגביהם, לרבות הכרה מצד הצלבנים בבכורותם.
יחסי הצלבנים עם שכניהם המוסלמים החלו בעוינות ובעימות מזוין בעת שכבשו הצלבנים את הארץ. לאחר מכן נוצרו קשרי מסחר, ואף בריתות הגנה ותקיפה בין הצלבנים למוסלמים. כך למשל פעלו הצלבנים בשיתוף פעולה עם דמשק בעת פלישותיהם למצרים (שנות ה-60 של המאה ה-12). לימים התאחדו המוסלמים עם הממלוכים, וסילקו את הצלבנים מארץ ישראל ומהמזרח התיכון כולו.
הכוחות המזוינים של הממלכה.
צבא השדה של הממלכה והמסדרים הצבאיים.
הגנת הממלכה התבססה על שני יסודות חשובים: צבא השדה וביצורים. הביצורים כללו מבצרים בגדלים שונים וערים בצורות. צבא השדה לא עלה מעולם, אפילו בשיא כוחה של הממלכה, על 15,000 איש, ולכן הייתה חשיבות מכרעת לביצור הגבולות. מבצרים קטנים הוקמו כמעט בכל צומת דרכים חשוב ולאורך דרכי מסחר עיקריות, ופטרולים רכובים סיירו לאורך הדרכים ושמרו על הצירים. לצד המבצרים הקטנים נבנו מבצרי ענק עם חומות עבות וארוכות, שהיו יכולים לאכלס מאות ואף אלפי לוחמים. מבצרים אלו הוקמו במקומות אסטרטגיים, ושימשו כבסיסים קדמיים ליציאה לפעולה צבאית.
הצבא שהגן על הממלכה הורכב משני גורמים עיקריים: צבא הממלכה וצבאות המסדרים. במאה ה-11 היו שני מסדרים גדולים פעילים בממלכה – הטמפלרים וההוספיטלרים, ובמאה ה-12 נוסף אליהם גם המסדר הטבטוני. לצד האבירים היו למסדרים פרשים קלים המוכרים בשם טורקופולים, ותפקידם היה לסייע לאבירים במלחמתם נגד הפרשים הקלים של המוסלמים. אף שהמסדרים נשמעו הלכה למעשה לפקודות המלך, הם לא היו תחת פיקודו הישיר ולא היו חייבים בשירות צבאי למען הממלכה. צבא הממלכה גויס בצורה דומה לגיוס צבאות אירופה באותה תקופה, וסיפק כמחצית מכלל האבירים ואת רוב חיל הרגלים.
אל צבא הממלכה נוספו חילות מצב שמומנו על ידי מלכים ואצילים רמי מעלה מאירופה המערבית. גם האפיפיור נהג לממן ביד נדיבה את הגנתה של ממלכת ירושלים, וצליינים נוצרים רבים שעלו לרגל לירושלים חשו חובה להשתתף בלוחמה בכופרים. נוסף לחילות מצב שנשלחו מטעמם של תקיפי אירופה, יצאו מסעות צלב אחדים למטרת סיוע צבאי לממלכה, ומימון אירופי איפשר הקמת מערך ביצורים רחב היקף. אירופה העניקה גם סיוע דיפלומטי לממלכה, שאיפשר את חיזוק מעמדה.
מערכת הביצורים.
מגבלת כוח האדם הביאה את הפרנקים לחזק את אחיזתם בממלכתם על ידי הקמת ביצורים. בסך הכל הוקמו כ-80 מבצרים וערים בצורות, חלקם גדולים עם מקום למאות לוחמים, וחלקם קטנים לעשרות בודדות של לוחמים. מבצרי הגבול לא נועדו להדוף פלישה רבתי, אלא לשמור על גבולות הארץ מפשיטות שוד וביזה, להגן על עיר נצורה עד בוא התגבורת, להרתיע ולעכב כוחות פולשים בדרך של ניתוק נתיבי אספקה, וכיוצא באלה תפקידים. במקרים של פלישה גדולה, גויס צבא השדה ובא להגנת הגבולות. המבצרים שימשו גם כבסיסי מוצא לפלישות הצלבניות לעומק השטח המוסלמי.
בצד החשש מפלישות חיצוניות, עמדו הפרנקים מול בעיה פנימית – הם היו מיעוט בארצם. מרבית האוכלוסייה הייתה מוסלמית, והייתה סכנה מוחשית למרידה מצדם, במיוחד נוכח מעשי הטבח והזוועה שאפיינו את ראשית הכיבוש הצלבני. מרידה זו לא התממשה מעולם בגלל סיבות רבות, אחת מהן הביצורים הרבים שהקימו הצלבנים.
בימי הביניים שימש המבצר לא רק כבסיס צבאי, אלא גם כמרכז מנהלי וציבורי חשוב. האציל שלט על נחלתו מתוך טירתו המבוצרת. גם חיי המסחר, הדת והיבטים נוספים בחיי היום-יום התנהלו בצלו של המבצר. כמו כן, ביצור טירתו אפשר לאריסטוקרט עמדת עצמאות וביטחון מול המלוכה. במקרה של חילוקי דעות עם המלך, יכול היה האציל להתבצר בטירתו ורק במאמץ רב ניתן היה להכניעו אם לא הסכים להיכנע.
אחרי מפלת חיטין והירביה גדלה חשיבותם של המבצרים, וכסף רב הושקע בביצור הערים שנותרו בידיים פרנקיות. על מנת לסלק את הצלבנים ולמנוע מהם נקודות אחיזה בארץ ישראל, פקד ביברס, סולטאן מצרים, להרוס באופן שיטתי כמעט את כל המבצרים הצלבניים שהצליח לכבוש. בהיעדר מקומות אחיזה שניתן היה לבנות בהם ראשי גשר להתרחבות, נמנעו הצלבנים מפלישה נוספת.
משטר.
המשטר בממלכה היה מבוסס על השיטה הפיאודלית המקובלת באירופה המערבית. אולם למרות קווי הדמיון הרבים, היו במדינות הצלבניות מאפיינים משטריים אחדים שבלטו בשונותם על פני המקובל במרבית אזורי אירופה המערבית. כך למשל, כדי למשוך אבירים מאירופה, הורשו נשים בממלכה לרשת את הוריהם. כך היו בממלכה נשים בעלות נחלות או פוטנציאל לכאלה, שברית נישואים איתן הייתה אטרקטיבית לאצילים אירופאים רבים.
בראש המדינה עמד המלך, ומתחתיו האריסטוקרטים הבכירים. המוני פשוטי העם היו חסרי כח פוליטי ממשי, והיו יכולים להשפיע רק דרך פנייה לאציל רם מעלה שייצג את עניינם. בתחילה היה כוחו של הכתר רב והשלטון היה ריכוזי וחזק, אך עם הזמן חלה דעיכה בכוחו של הכתר, והאצילים השונים קיבלו כוח רב יותר.