הבורסה לניירות ערך במילאנו הוקמה על ידי אז'ן דה בוארנה, המשנה למלך בממלכת איטליה הנפוליאונית, באמצעות צווים מ-16 בינואר ו-6 בפברואר 1808. היא הייתה בבעלות ציבורית עד 1998, אז הופרטה. ב-1997 אוחדו כל הבורסות האיטלקיות. לפני אותה שנה, בורסות קטנות יותר למסחר בניירות ערך היו ממוקמת בנאפולי, טורינו, טריאסטה, ונציה, גנואה, פירנצה, בולוניה, רומא ופלרמו. ממשלה האיטלקית החליטה לסגור את הבורסות הקטנות, ולרכז את כל הפעילות הבורסאית הלאומית במרכז הפיננסי המרכזי של המדינה, במילאנו. ב-1991 החלו לראשונה הבורסות באיטליה לפעול עם מסחר ממוחשב. בבורסת מילאנו גם נקבעו שערי החליפין של מטבעות ומחירי סחורות. מבין הבורסות הקטנות הבורסה של רומא הייתה הגדולה ביותר, היא הייתה ממוקמת באחד האתרים ההיסטוריים של רומא, במקדש שנבנה באמצע המאה השנייה לספירה לכבודו של הקיסר אדריאנוס, בין הפנתאון ומזרקת טרווי.
איחוד הבורסות באיטליה והפרטת הבורסה של מילאנו, היה חלק ממהלך כולל של רפורמה במערכת הפיננסית של המדינה. בבורסת מילאנו נסחרו רק 215 חברות והייתה לה תדמית של העדר שקיפות, סיכון גבוה וסחר ספקולטיבי. במקביל יישמה ממשלת איטליה אסטרטגיית הפרטה של חברות ממשלתיות באמצעות הנפקה ראשונה לציבור בבורסה. בין השאר מכרה נתחים בחברת הדלק והגז הלאומית Eni, בחברת התקשורת הלאומית טלקום איטליה וחברת "Autostradeper l'Italia", החברה המנהלת את רשת הכבישים המהירים של המדינה, שהם כמעט כולם כבישי אגרה. המחיר שבו נקבה הממשלה עבור רכישת הבורסה, היה 22.3 מיליון דולר. לקונסורציום של בנקים מקומיים וזרים הוקצו 51% מהמניות והיתר נמכרו למשקיעים מוסדיים איטלקים וזרים.
בתקופת בועת הדוט-קום, בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000, גדל היקף המסחר בבורסה באופן משמעותי ומדדי המניות הגיעו לשיא של כל הזמנים (נכון לשנת 2021 המדדים לא חזרו לשיא זה).
במהלך 2006, החל משא ומתן למיזוג בין בורסת "יורקנקסט" (שהוקמה בשנת 2000 ממיזוג הבורסות באמסטרדם, פריז ובריסל) ו"בורסה איטליאנה". אחר כך הצטרפה הבורסה הגרמנית "דויטשה בורסה" למגעים למיזוג משולש. אך ביוני 2007 הגישה הבורסה לניירות ערך בלונדון הצעת רכש משלה. בתגובה יורונקסט הגישה הצעת רכש נגדית בסך 1.5 מיליארד דולר, ולבסוף הוסכם על מיזוג עם בורסת לונדון.
בשנת 2017 נהנתה הבורסה מגאות בפעילותה, לאחר שממשלת איטליה שהשיקה בפברואר אותה שנה חשבונות פנסיה חדשים בניהול אישי, שכוללים תנאי מס מועדפים, ונקבע כי 70% מההון בחשבונות חייב להיות מושקע בחברות איטלקיות. המהלך הביא להנפקות של כ-35 חברות, ומספר חברות רכישה למטרות מיוחדות. בסך הכל עלתה הבורסה באותה שנה בכ-30%.
בשנת 2020, בעקבות הברקסיט ועזיבתה של הממלכה המאוחדת את האיחוד האירופי ואת השוק האירופי האחיד, נאלצה בורסת לונדון למכור את "בורסה איטליאנה" ל"יורנקסט". בנובמבר 2021 העבירה "יורנקסט" גם את המסחר שלה בנגזרים וסחורות, שהתבצעה בלונדון, למסלקה של "בורסה איטליאנה".
פויסילה
פויסילה (שם מדעי: "Poecile") הוא סוג של ציפורי שיר ממשפחת הירגזיים בו 15 מינים החיים לאורך אירואסיה ואמריקה הצפונית ביערות ממוזגים. מקור השם המדעי ביוונית עתיקה, בה משמעות המילה "ποικίλος" (פויקילוס) היא צבעוני, מנוקד, מנומר, וכו'.
הסוג תואר ב-1829 בידי החוקר הגרמני יוהאן יקוב קאופ אך במשך שנים נחשב לתת-סוג של הירגזי.
בני הסוג הם עופות קטנים בעלי כסות שחורה ולבנה לאורך פניהם ופלג הגוף העליון. הם נעים בקבוצות קטנות ביערות בחיפוש אחר חרקים וזרעים. המין ירגזי החרמון מצוי גם בישראל. הירגזים מהסוג פויסילה חיים ביערות, חורשים, גינות, פארקים, צמחיית שיחים צפופה, שטחים עירוניים ושדות בחצי הכדור הצפוני. כל מיני הסוג מוגדרים כמינים ללא חשש.
מאפיינים.
מיני הסוג הם ירגזים בינוניים בגודלם, אורכם נע בין 11–15 ס"מ, מוטת כנפיהם נעה בין 17–23 ס"מ, ומסתם 7–17 גרם. לרובם כיפה וסנטר שחורים-חומים ולחיים בהירות, בטן בצבע בז' (בין אוכרה ללבן) וגב, כנפיים וזנב אפורים. לשני מינים (ירגזי לבן-גבה וירגזי גמבל) גבה לבנה שמפרידה את פס העיניים השחור מהכיפה. לירגזים 10 אברות יד (מהן הארוכה היא האמצעית והקצרה היא הקיצונית), 9 אברות אמה (מהן הארוכה היא הקיצונית והקצרה היא הפנימית), וזנב שמורכב מ-12 אברות שיוצרות מניפה. הרגל בצבע אפרפר, המקור שחור וקצר, וקשתית העין כהה. חלק מהמינים בסוג משמיעים קריאה שנשמעת כ-"צ'יקדי-די-די!", מקור שם המינים האמריקאיים באנגלית, צ'יקדי (Chickadee).
טקסונומיה.
הסוג תואר ב-1829 בידי החוקר הגרמני יוהאן יקוב קאופ אך במשך שנים נחשב לתת-סוג של הירגזי. מחקר משנת 2005 (גיל, סליקאס ושלדסון, 2005) מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג פויסילה, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ITIS, ו-IOC . תוצאות דומות חזרו במחקר מאוחר יותר (יוהנסון ואחרים, 2013), אם כי פוצלו מהסוג מספר מינים לסוג סיטיפרוס.
העץ הפילוגנטי של משפחת הירגזיים על פי יוהנסון ואחרים (2013):
העץ הפילוגנטי של הסוג פויסילה ("Poecile"), על פי טריץ' ואחרים (2017), הוא:
בני כלאיים.
המינים ירגזי שחור־כיפה וירגזי גמבל מזדווגים בטבע לאורך אזור החפיפה במערב ארצות הברית ודרום-מערב קנדה. המינים ירגזי סיבירי וירגזי הדסון מזדווגים בטבע באזור החפיפה בצפון מערב אמריקה הצפונית. נקבות ירגזי סיבירי וזכרי ירגזי הרים מזדווגים בטבע לאורך אזור החפיפה בצפון רוסיה ופנוסקנדיה. חלק מצאצאי הכלאיים פוריים. נקבות ירגזי ביצות וזכרי ירגזי הרים מזדווגים בטבע לאורך אזור החפיפה במערב אירופה. ירגזי שחור ("Periparus ater") וירגזי הרים תועדו מספר פעמים בשנות ה-80 מזדווגים בטבע באזורים בהם תחומי התפוצה חופפים. המינים ירגזי מצויץ ("Lophophanes cristatus"), ירגזי ביצות וירגזי הרים מזדווגים בטבע בצפון אירופה. קיימים תיעודים ישנים (Ridgway, 1876; Suchetet, 1897) של רביית כלאיים בין ירגזי שחור-כיפה וירגזי דו-גוני ("Baeolophus bicolor"). קיים תיעוד ישן של רביית כלאיים בין ירגזי תכול וירגזי ביצות (Suchetet, 1897). בשנת 1995 תועדה רביית כלאיים טבעית בין ירגזי ביצות וירגזי מצוי בצרפת. קיימים תיעודים (Kuroda, 1937; Mishima, 1968) של רביית כלאיים בין ירגזי הרים וירגזי רבגוני ("Sittiparus varius") מיפן. תועדה גם רביית כלאיים בין ירגזי הדסון וירגזי שחור-כיפה.
ב-2021, גראהם, גאזלי, אוטר ובורג חקרו את שיעורי ההכלאות במינים ירגזי שחור-כיפה, ירגזי גמבל, ירגזי הדסון וירגזי ערמוני-גב.מבין הפרטים שנבדקו מארבעת המינים, כ-5% הראו סימנים כלשהם לרביית כלאיים. נמצא כי הכלאה מתרחשת פי 2 יותר בקרב מינים קרובים פחות ממינים קרובים יותר, בניגוד למה שהיה מקובל לחשוב בעבר ולמצב בסוגים רבים אחרים, אם כי בתי גידול משותפים לא משפיעים על תדירות ההכלאות האופן משמעותי. בנוסף, שיעורי ההכלאות היו גבוהים יותר בבתי גידול בפארק עירוני מאשר בבתי גידול של יערות בר.
כלאי ירגזי שחור-כיפה וירגזי קרוליינה.
המינים ירגזי שחור־כיפה וירגזי קרוליינה ("Poecile carolinensis") מזדווגים בטבע, כאשר תועדו מקרים רבים של רביית כלאי בין זכרי ירגזי שחור־כיפה ונקבות ירגזי קרוליינה, ושל זכרי ירגזי קרוליינה ונקבות ירגזי שחור־כיפה. רביית הכלאיים מתרחשת לאורך רצועה שבה תחומי תפוצתם חופפים, העוברת בקנזס, מיזורי, אילינוי, אינדיאנה, אוהיו, פנסילבניה וניו ג'רזי. נוסף על כך, המינים מזדווגים גם לאורך הרי האפלאצ'ים). לאורך המאה העשרים האזור בו מתרחשות ההכלאות הפך צפוני יותר ויותר. לפי בראון ואחרים (2003), נקבות שני המינים מראות העדפה להזדווג עם זכרי ירגזי קרוליינה. הירגזי שחור־הכיפה וירגזי קרוליינה דומים מאוד במראם וגודלם, ולרוב הדרך להבדיל ביניהם היא בשיריהם. עם זאת, באזורים הקרובים לאזור ההכלאות, זיהוי על בסיס השיר קשה יותר (באזורים אלו, כל ירגזי ששר את השיר של שני הוריו או שיר לא טיפוסי הוא ככל הנראה הכלאה). שיטה יעילה יותר להבדיל בין המינים באזורים אלו היא בדיקה גנטית. ברונסון גרוב ובראון (2003) חקרו את הצלחת רביית צאצאי הכלאיים בהשוואה לרבייה של זוגות ירגזי שחור־כיפה וזוגות ירגזי קרוליינה. על אף שתנאי הסביבה היו דומים, הזוגות המעורבים הטילו פחות ביצים וגידלו פחות גוזלים עד לפריחת הגוזלים מהקן מאשר זוגות ירגזי שחור־כיפה וזוגות ירגזי קרוליינה. תוצאות אלו, אשר מבוססות על תצפיות של רבייה בטבע, מתאימות לשפע המידע מרביית כלאיים בשבייה, מה שמרמז שצאצאי כלאיים הם לרוב פחות פוריים מהמינים ה"טהורים". במוזיאון הסמית'סוניאן יש יותר ממאתיים דגימות של צאצאי כלאיים.
Poecile
קרטזויארקטוס ביאטריקס
קהילת יהודי וולוס
קהילת יהודי וולוס שביוון היא קהילה עתיקה של יהודי יוון, שמתקיימת מימי החשמונאים עד היום, ברצף, מלבד בימי השואה, אז הוכחדו מרבית בני הקהילה.
תולדות הקהילה.
הקהילה היהודית בעיר וולוס שביוון, היא קהילה עתיקה שהחלה את התיישבותה עוד בימי החשמונאים. ב ההתיישבות היהודית בעיר מנתה כ-400 משפחות יהודיות.
בדעיכתה של האימפריה העות'מאנית הגרו יהודים רבים מהעיר לארצות אחרות כמו סלוניקי, איסטנבול וארץ ישראל בעקבות משבר כלכלי וסכסוכים אזוריים. במאה ה-19 לא גרו הרבה משפחות בעיר וולוס, ולאחר מלחמת העצמאות היוונית הגיעו עוד משפחות להתיישב בעיר. בזמן מלחמת העולם השנייה העיר וולוס מנתה 882 יהודים בקהילה ולאחר שהנאצים רדפו אחריהם חזרו כ-300 יהודים לעיר לשקם את הקהילה.
אישיים מרכזיים בתולדות הקהילה.