הרפורמות הללו, אשר הרחיקו את השחורים והצבעונים - מתנגדי המפלגה - מן התהליך האלקטורלי, חיזקו מאוד את מעמדה של המפלגה הלאומית. באופן בלתי מפתיע הגדילה זו את כוחה בפרלמנט כמעט בכל מערכת בחירות בין 1948 ל-1977.
נכון הוא שגם לפני עלייתה לשלטון של המפלגה הלאומית נחקקו חוקים לקידום הפרדה גזעית, כגון חוק אדמת הילידים משנת 1913 (שאסר על שחורים לרכוש או לחכור קרקע מלבנים) וחוק הילידים (אזורים אורבניים) משנת 1923 (שהניח את היסודות להפרדה גזעית בשטחים עירוניים). אולם משנת 1948 ואילך החקיקה בתחום התרחבה. בין היתר נחקקו חוק שאסר נישואין בין גזעיים (1949), חוק שאסר קיום יחסי מין בין גזעיים ("חוק הפריצות", 1950), חוק רישום האוכלוסין - שסיווג תושבים על בסיס גזעי (סיווג שנעשה בו שימוש למטרות שונות, לרבות הענקת זכויות פוליטיות וחברתיות, חינוך וכולי, 1950) וחוק שאסר על הימצאות לא-לבנים באזורי מגורים ומסחר מסוימים (חוק האזורים הקבוצתיים, 1950).
מחלקת תיירים
מחלקת עסקים
מחלקה ראשונה
בלבי
בלבי (בלטבית: Balvi) היא עיירה באזור מזרח לטגליה שבלטביה. העיירה מהווה מרכז מנהלי של המחוז מאז שנת 1949.
תולדות היישוב.
אזכורה הראשון של בלבי הוא משנת 1224, ובשנת 1765 נבנו בה כנסייה קטנה ואחוזה של אציל פולני.
כאשר לטגליה עברה לשלטון הרוסי ב-1772, האחוזה ניתנה למשפחת ילגין על ידי יקטרינה השנייה. הכפר היה מופרד מהאחוזה משנת 1915, ובלבי קיבלה מעמד כעיירה בשנת 1928.
עם נסיגתם של הגרמנים מהעיירה ביולי 1944, העלו אותה באש, והעיירה נבנתה מחדש החל משנת 1945. בשלהי שנות השמונים היוותה בלבי מרכז ל"מהפכת השירה", אשר הובילה לעצמאות המדינות הבלטיות.
יהודי בלבי.
באמצע שנות השלושים חיו בבלבי כ-400 יהודים, קרוב לחמישית מתושביה. בעיירה פעלו בתקופה זו תנועות נוער ציוניות, ומספר מיהודיה עלו ארצה. ב-1940 עברה העיירה לשלטון סובייטי.
עם פלישת הגרמנים לברית המועצות ביוני 1941 פינו השלטונות הסובייטיים את העיירה, והצבא הגרמני כבש אותה. כחמישים מיהודי העיירה הספיקו להימלט ממנה מזרחה, וכ-150 פליטים יהודים הגיעו אליה.
באמצע יולי 1941 רוכזו יהודי העיירה והכפרים הסמוכים אליה בגטו שהוקם בשכונה ענייה בה, אשר הוקף בגדר תיל. מעת לעת אירעו בגטו מקרי אונס ורצח בידי שוטרים לטבים.
ב-8 באוגוסט 1941 רוכזו כ-500 יהודי הגטו בידי המשטרה הלטבית, תוך שנאמר להם כי הם עתידים להישלח לארץ ישראל. יהודי העיירה נשדדו, ולאחר מכן הועברו במשאיות לבורות שנחפרו מבעוד מועד ביער, ושם נורו במקלעים או נקברו בחיים.
דמוגרפיה.
האוכלוסייה בעיר מתחלקת ללאומים הבאים:
חד קרן (קבוצת כוכבים)
חד קרן (פירושונים)
אתלרד השני, מלך מרסיה
אתלרד (באנגלית: Æthelred; נפטר בשנת 911) היה מלך מרסיה. אתלרד נשא בפועל את התואר "לורד מרסיה" או "אלדורמן" (Ealdorman), אך בפועל מלך במרסיה, וזאת בשל היותו ואסאל של מלך ממלכת וסקס.
בשנת 886 העניק לו אלפרד הגדול, מלך וסקס את השליטה בעיר לונדון לאחר שאתלרד נשא לאישה את אתלפלדה, בתו של אלפרד הגדול.
במהלך שלטונו נלחם אתלרד קרבות רבים כנגד ויילס.
בשנות חייו האחרונות העביר סמכויות רבות לאשתו, ולאחר מותו של אתלרד בקרב טטנהול בשנת 911, ירשה אשתו את כס המלוכה ושלטה אחריו.
החלוץ (סרט)
החלוץ הוא סרט ראינוע שצולם במצלמת 35 מ"מ Full Frame בשחור לבן. הסרט צולם בארץ ישראל בשנת 1927 על ידי חברת "מולדת". זה היה ניסיון ראשון להפקת סרט באורך מלא, אחרי שורה של הצעות, רעיונות והפקות קצרות של דוקודרמות וסרטי פרסומת על ידי "הקינו סטודיו מולדת". המפיק ירושלים סגל, הצלם נתן אקסלרוד הבמאי, התסריטאי והשחקן הראשי היה אלכסנדר פן.
עלילה.
גיבור הסרט הוא דוד שטרן, יהודי יליד אוקראינה שעולה לארץ ישראל מתוך אידיאלים ציוניים. בארץ ישראל שטרן נתקל במציאות הקשה של אבטלה ומחסור שפוגמים באמונתו באידיאל הציוני והוא מחליט לחזור הביתה לברית המועצות, הן בשל התנאים החומריים והן בשל בקשתה של אמו הקשישה. אולם, ממש לפני העזיבה הוא נפגש עם חבר שנוזף בו על חולשת האופי שהוא מגלה, וזה, יחד עם שיחותיו עם כמה מוותיקי עולי ביל"ו, גורמים לו להתחרט על החלטתו לרדת מן הארץ והוא קורע את דרכונו.
הפקה.
צילומי הסרט החלו באוקטובר 1927 ברחובות ותל אביב. צילום סצנה ברחוב הרצל שבה שטרן נראה בלבוש בלוי סחבות ומתמוטט מחמת רעב עוררה את תגובת העוברים והשבים שלא הבינו שמדובר בצילומי סרט וניסו לעזור לפן. כאשר הועמדו על טעותם וגילו שמדובר בסרט הזעיקו את המשטרה שהחרימה את הצילומים. בכתבה שהתפרסמה בעיתון "דבר" נטען שמדובר בתעמולה אנטי ארץ ישראלית שממומנת מחו"ל וכל מטרתה ליצור מקסם שווא של תנאי מצוקה גדולים ששוררים בארץ ישראל.
במכתב למערכת "דבר" השיב פן על טענות אלו וטען שמדובר רק בקטע שהוא חלק מסרט שמתאר סיפור ציוני של חלוץ והוא בעל מוטיבים שמטרתם לעשות דווקא תעמולה לארץ ישראל ולרעיון הציוני. אולם, הנזק כבר נעשה והפרסום הרע לסרט הִקשה על סגל להשיג מימון להמשך הצילומים. כמו כן, בין הצוות המקצועי של הסרט פרצו ריבים – הבמאי פן והצלם אקסלרוד לא הסכימו על מבנה סצנות הסיום, סגל כעס על אקסלרוד בגלל מה שחשב לחוסר מקצועיות שלו.
בספר האוטוביוגרפי ירושלים בתל אביב טען ירושלים סגל כי כיוון שעיקר הסרט צולם ברחובות, הוא לא צפה בהתקדמותו משום שהיה עסוק בעבודתו כמתרגם. משהתפנה והגיע יום אחד לאתר הצילומים, התברר לו כי הצוות, שהיה צריך לצלם את בת האיכר בה מתאהב החלוץ רוכבת על סוסה אצילה, מצלם אותה במקום זאת על סוסת עבודה בהריון מתקדם. חוסר הרצינות שראה הרתיח אותו והוא החליט להפסיק את הצילומים.
בסופו של דבר הוסרטו רק 25 דקות מהסרט והוא מעולם לא יצא לאור או הוקרן על גבי המסך הגדול. התשליל של הסרט עלה באש בדליקה שהייתה במשרדו של סגל ב-1965.
במוטיב של "ירידה מהארץ בגלל יאוש מהמצב" השתמשו בסרטים רבים, למשל, "זאת היא הארץ" של ברוך אגדתי, 1935.
וולפיר
בית הכנסת עדס
בית הכנסת עַדֶס נמצא בשכונת נחלת ציון בירושלים, והוא המפואר מכל בתי הכנסת בנחלאות. הוקם בשנת ה'תרס"א - 1901 על ידי בני משפחת עַדֶס האמידה שמוצאה מחלב, והוא קרוי על שם עובדיה יאשיהו עדס ויוסף יצחק עדס.
במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העצמאות נפגע בית הכנסת בהפגזות, וסימני פגיעה נותרו עד היום. במלחמת ששת הימים שימש המקום, שרובו מתחת לפני הקרקע כמקלט זמני.
רב בית הכנסת משנות ה-90 ועד לפטירתו בשנת 2013, היה הרב רחמים לוי, ששימש גם רבה של שכונת נחלאות.
אומנות.
קירות אולם התפילה מעוטרים בציורי קיר שנעשו בשנים 1912–1913 על ידי תלמידי בית הספר לאמנות בצלאל בהנחיית האמן יעקב שְׁטַארְק, שחתימתו מתנוססת באחת הפינות.
בכותל המזרח ארון קודש ענק, עשוי מעץ משובץ בצדף, שהובא חלקים חלקים מסוריה. בבית הכנסת מוצג העתק של כתר ארם צובא - כתב יד חשוב של התנ"ך, עליו שמרה הקהילה היהודית בחלב (השרידים המקוריים שנותרו מכתב יד זה מצויים בהיכל הספר).
הפרסקאות על הקירות מתארים את סמלי שבטי ישראל. זמן קצר לאחר שהשלים האמן שטרק את ציורי הקיר, מחקו המתפללים את סמלו של שבט דן שהוא נחש. הסיבה לכך היא כי על פי הקבלה, אם אשה הרה רואה נחש, ואפילו סמל של נחש, היא עלולה להפיל. מאחר שהסמל התנוסס על הקיר המזרחי, מול עזרת הנשים שלרוחב הקיר המערבי, הוחלט להסירו. כיום (2017), סמל הנחש קיים.
בשנת 2009 הזמינו פרנסי בית הכנסת רסטורטור מצרפת לשחזר את ציורי הקיר של אמני בצלאל. הלה גרם נזק עצום בשימור אופי הציורים וטכניקות יצירתם המקורית. בעקבות לחץ שהופעל על פרנסי בית הכנסת בעניין זה, הופסקה עבודת הרסטורטור, ורק באפריל 2015 הושלמה העבודה על הקיר הצפוני על ידי אמני רשות העתיקות ובליווי יד בן צבי.
לצד עבודתו המונומנטלית של הצייר שטרק, מצויות בבית הכנסת עבודותיו של האמן הירושלמי, בן השכונה, יגאל תמיר (תם).
לבקשת ההנהלה, ביצע יגאל עבודת רסטורציה מקיפה של ההיכל.
במקביל – לקראת שנת המאה לבית הכנסת – עיצב תמיר וביצע תיבת חזנים שהחליפה את תיבת האבן הלא מקורית שהוצבה במקום מאז שנות החמישים.
כהמשך סגנוני של ההיכל, נבנתה התיבה מעץ אגוז גושני בו גולפו דגמים הלקוחים מן ההיכל, ושובצו בו פלחי צדפות פנינה עתיקות מן הים האדום ("ג'דווי").
במקביל לעבודת הרסטורציה של ציורי הקיר שנעשתה בידי אמני רשות העתיקות, עיצב תמיר ובנה את "קיר המערב" ובתוכו מחיצה לעזרת הנשים  -  כולה עבודת תגלוף ותשבוץ של צדפות הפנינה, באופן שיוצר מעין דיאלוג עם קיר המזרח.
שילוב מכלול עבודות האמנות תרם תרומה משמעותית להפיכת בית הכנסת לאתר מורשת לאומית.
מסורת מוזיקלית.
בבית הכנסת עדס נשמרת בדקדקנות המסורת המוזיקלית של יהודי חלב. תפילות השבת נערכות לפי סדר בין המקאמים השונים, דהיינו לכל פרשה ישנו מקאם אשר לפיו נקבעים הלחנים בתפילת אותה השבת.
בשבתות החורף בהן הלילות ארוכים נמשכת מסורת אמירת שירת הבקשות בשעות הלילה המאוחרות עד הבוקר. השירה מחולקת לשתי קבוצות: קבוצה אחת יושבת בצדו הימני של בית הכנסת והשנייה משמאל, ובתי הפיוטים ואף קטעי הסולו מחולקים בין שתי הקבוצות חליפות.
בכל שבתות השנה מתקיים לאחר תפילת המנחה "עונג שבת" שאף בו נקראים פיוטים. פתיחתו היא בפיוטים הלקוחים מסיום שירת הבקשות ועיקרו בפיוטים חדשים יותר המורכבים על לחנים הלקוחים מן השירה הערבית, בדרך כלל לפי המקאם של אותה שבת או של השבת שאחריה.
לאחר שירת הבקשות או עונג שבת נערכת מכירה פומבית של קדיש אשר הזוכה בו מכבד את אחד הפייטנים לומר קדיש על ישראל בניגון נעים.
פיבונאצ'י (פירושונים)
הרעיון היהודי