נטליו אלברטו ניסמן (בספרדית: Natalio Alberto Nisman; 5 בדצמבר 1963 - 18 בינואר 2015) היה משפטן יהודי-ארגנטינאי שכיהן כתובע פדרלי בארגנטינה. נודע כמי שעמד בראש חקירת הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בבואנוס איירס בשנת 1994, שבו נהרגו 85 בני אדם ו-330 נפצעו. בית משפט ארגנטינאי קבע כי ניסמן נרצח בידי מתנקשים.
ביוגרפיה.
ניסמן נולד למשפחה יהודית בבואנוס איירס. הוא החל את הקריירה שלו כתובע בעיר מורון שבמחוז בואנוס איירס.
הוא חקר את הפיגוע בבניין הקהילה היהודית (אמי"ה) בבירת ארגנטינה. ב-25 באוקטובר 2006 האשים באופן רשמי את ממשלת איראן בתכנון ההתקפה ואת ארגון חזבאללה בביצועה. על פי התביעה, ארגנטינה נבחרה ליעד שבו יותקפו יעדים ישראליים ויהודיים כנקמה על חיסול מזכ"ל חזבאללה עבאס מוסאווי, בשל החלטת ממשלתה להשעות הסכם להעברת טכנולוגיה גרעינית לאיראן. בעקבות ההאשמות, בנובמבר 2007 האינטרפול פרסם את ששת שמות האנשים שהואשמו באופן רשמי במעורבות בפיגוע והוצא נגדם צו מעצר בינלאומי. השישה היו עימאד מורנייה, עלי פלחיאן, מוחסן רזאי, אחמד רזא אסגרי, אחמד וחידי ומוחסן רבאני.
ב-2013 סירב ניסמן לקבל את הסכם ההבנות שנחתם עם איראן, שתכליתו הייתה חקירה משותפת של הפיגוע. שנתיים לאחר מכן, הוא האשים את נשיאת ארגנטינה, כריסטינה פרננדס דה קירשנר, את שר החוץ הקטור טימרמן ופוליטיקאים נוספים בטיוח מעורבותה של איראן בפיגוע. לטענתו, קירשנר פעלה כדי להסיר את צווי המעצר נגד האיראנים החשודים במעורבות בפרשה, בתמורה להקלות בייבוא נפט מאיראן.
גרושתו הייתה השופטת סנדרה ארויו סלגאדו. להם שתי בנות.
ידידו הטוב של ניסמן, הסופר הישראלי גוסטבו פרדניק, הביא את ניסמן לישראל בביקורו הראשון ב-2007, ופרסם על ניסמן שני ספרים: להרוג ללא עקבות (2009) על עבודתו כתובע, ולמות בעד ארגנטינה (2015) על הרצח.
מותו.
ב-18 בינואר 2015 נמצא ניסמן מת כשהוא ירוי בראשו בביתו שבבואנוס איירס, שעות לפני שהיה אמור להעיד על הפרשה בפני הקונגרס של ארגנטינה. הגופה נמצאה בחדר האמבטיה בביתו, שהיה נעול מבפנים. מיד לאחר הרצח החלו להישמע טענות שההתאבדות בוימה. על פי המומחה של המשטרה המקומית שערך בדיקה בליסטית לגופה, ניסמן נורה מטווח של 15-20 ס"מ. בנוסף, לא נמצאו עקבות של אבק שרפה על ידיו של ניסמן. עובדות אלו מחזקות את ההשערה כי התאבדותו של ניסמן בוימה. מאוחר יותר התפרסם כי דמיאן פצ'טר, העיתונאי שחשף את מותו של ניסמן, בשני ציוצים בטוויטר, נמלט מהמדינה למדינת ישראל, לאחר שלדבריו "קיבל רמז" שעליו לעזוב, ומשום שהמצב הנוכחי אינו מאפשר לו להתגורר בארגנטינה.
תחילה טענה הנשיאה קירשנר שניסמן התאבד, אך בהמשך חזרה בה והאשימה סוכני מודיעין ברציחתו.
על פי בדיקת חוקרי האירוע, עקבות DNA שנמצאו על האקדח שייכות לניסמן בלבד. בביתו נמצאה טיוטה לצו מעצר נגד נשיאת ארגנטינה כריסטינה קירשנר.
בעצרת לציון חודש לפטירתו השתתפו למעלה מ-400 אלף איש.
ב-27 בדצמבר 2017, לאחר דו"ח המשטרה שקבע כי מותו היה רצח מכוון ולא התאבדות, קבע בית המשפט פדרלי בארגנטינה כי "מותו של ניסמן לא יכול היה להיות התאבדות". בנוסף, עובדו לשעבר של ניסמן, דייגו לאגומרסינו, הואשם בסיוע לרצח לאחר שהודה כי השאיל לניסמן את כלי הנשק שהרג אותו, אך אמר כי עשה זאת לאחר שהתובע אמר שברצונו להגן עצמו ועל בני משפחתו.
ב-18 במרץ 2019 אוסבלדו ראפו בן ה-88, הפתולוג הבכיר שקבע כי התובע הפדרלי אלברטו ניסמן נרצח ולא התאבד, נמצא מת בביתו בבואנוס איירס. ראפו שנמצא ירוי, השאיר מכתב שמחזק את קביעת המשטרה שמדובר בהתאבדות, אך יש הטוענים שמדובר בחיסול נוסף.
איסור והיתר הארוך
איסור והיתר הארוך (ידוע בקיצור או"ה) הוא ספר על הלכות איסור והיתר. המחבר כתב את הספר על פי הוראות שקיבל מהמהר"ש רבו של המהרי"ל.
ישנם שני נוסחים של הספר. נוסח כתבי היד של הספר שונה מנוסח הספר שבדפוס, שכנראה נדפס על פי כתב יד אחר. מספר פעמים הובאו בדברי הרמ"א פסקים מהספר שאינם נמצאים בדפוס ולפעמים נמצאים אך במשמעות אחרת. כבר הרמ"א בעצמו העיר על ההבדל בין שני נוסחי הספר.
מחבר הספר.
זהות מחבר הספר אינה ידועה, אך הוא חובר על ידי אחד מהקדמונים מחכמי אשכנז בדורו של ישראל איסרלן מחבר ספר תרומת הדשן.
ישנן כמה השערות בדבר מחבר הספר, יש הסוברים ששמו הוא רבי יונה אשכנזי.
חשיבות הספר.
הספר מהווה מקור בסיסי ומשמעותי בפסיקת ההלכה בתחומי איסור והיתר. הוא אחד המקורות המובהקים לפסקי הרמ"א בחלק יורה דעה, והעובדה שרבי יוסף קארו לא השתמש בספר הייתה אחד הגורמים שהניעו את הרמ"א לחיבור ספר דרכי משה. גם בדורות מאוחרים יותר, המשיך הספר לשמש מקור חשוב לפסיקת ההלכה, וכך לדוגמה כתב רבי יהונתן אייבשיץ בהקדמתו לספר כרתי ופלתי:
יוחנן מטאלנא
יוחנן טברסקי מטולנה
יוחנן מטולנה
יוחנן מטאלנה
יוחנן מטולנא
אופאטייה
אופטייה
פאן טי קים פוק
פאן טי קים פוק (באנגלית: Phan Thi Kim Phuc; נולדה ב-2 באפריל 1963, בדרום וייטנאם, ידועה גם כ"ילדת הנאפלם") היא פעילת שלום וייטנאמית-קנדית המוכרת כילדה המוצגת בתצלום "The Terror of War" שצולם במלחמת וייטנאם ב-8 ביוני 1972. בתצלום נראית קים פוק בגיל תשע, רצה עירומה על הכביש, לאחר שנכוותה קשות בגבה ממתקפת הפצצות של כוחות צבא דרום וייטנאם. התצלום האייקוני צולם בפאתי הכפר טראנג באנג על ידי צלם סוכנות הידיעות Associated Press, ניק אוט, וזיכה אותו בפרס פוליצר לצילום עיתונות וכן בפרס העיתונות העולמית.
אירועי יום הצילום.
קים פוק התגוררה עם משפחתה בכפר טראנג באנג בדרום וייטנאם. ב-8 ביוני 1972, הטילו מטוסים של צבא דרום וייטנאם פצצות נפאלם על טראנג באנג שנכבש על ידי כוחות צפון וייטנאם. ביחד עם תושבי כפר נוספים, הסתתרה קים פוק במקדש קאו דאי בניסיון להימלט מחילופי האש בין כוחות הדרום לצפון, אך בשלב מסוים אחד מחיילי הדרום בקרבתה התריע מפני הפצצת המקדש, והפציר בתושבים לברוח ממנו. קים פוק נמלטה יחד עם מספר תושבים וחיילי הדרום אל עבר הכביש. טייס של כוחות דרום וייטנאם זיהה אותם בטעות כחיילי האויב והטיל לעברם פצצות נפאלם.
בהפצצה זו נהרגו שני בני דודיה של קים פוק ושני בני כפר נוספים. קים פוק נכוותה קשות, וקרעה מעליה את בגדיה הבוערים. הצלם ניק אוט צילם אותה רגעים לאחר ההפצצה, כשהיא רצה עירומה וצועקת "חם מדי! חם מדי!". לאחר צילום התמונה, לקח אוט את קים פוק ואת שאר הילדים הפצועים לבית חולים בסייגון, שם נאמר לו כי כוויותיה חמורות מאוד ואין אפשרות לעזור לה. בתגובה, שלף אוט את תעודת העיתונאי שלו ודרש מהצוות הרפואי לטפל בה בכל זאת. לאחר 14 חודשי אשפוז ו-17 ניתוחים, היא השתחררה מבית החולים.
פרסום התצלום.
עורכי עיתון הניו יורק טיימס היססו בתחילה לפרסם תצלום זה, משום העירום המופיע בו, אך לבסוף התרצו, ופרסומו זעזע את העולם והפך אותו לאחד התצלומים המטלטלים ביותר של מלחמת וייטנאם. בשנת 1972, נבחר לצילום השנה בעיתונות העולמית, ובשנת 1973 זיכה את הצלם בפרס פוליצר.
הקלטת שמע של הנשיא ריצ'רד ניקסון משנת 1972 חשפה כי ניקסון חשד שהתמונה מזויפת, באומרו: "אני תוהה אם הצילום הזה ערוך". הצלם אוט הגיב: "אף על פי שתצלום זה הוא מהתצלומים הזכורים ביותר של המאה העשרים, הנשיא ניקסון מעלה ספקות לגבי האותנטיות שלו. בשבילי ובשביל רבים אחרים, התצלום הזה לא יכול להיות יותר מוחשי ממה שהוא. התצלום אותנטי כמו מלחמת וייטנאם עצמה. הזוועות שצולמו על ידי במלחמת וייטנאם לא זקוקות לעריכה. הילדה המבועתת מהצילום עדיין חיה, והפכה לעדות אמינה לגבי אמיתות התמונה. אותו הרגע מלפני 30 שנה הוא רגע שקים פוק ואני לעולם לא נשכח, והיה זה הרגע ששינה את חיינו".
חייה הבוגרים.
הגירה לקנדה.
כסטודנטית צעירה, אולצה קים פוק לפרוש מלימודי הרפואה על מנת לשמש כלי תעמולה בידי הממשל הקומוניסטי של וייטנאם. בשנת 1986, קיבלה אישור להמשיך את לימודיה בקובה. בקובה היא הכירה סטודנט וייטנאמי והתחתנה איתו בשנת 1992. הם טסו לירח דבש במוסקבה, אולם במהלך עצירת תדלוק בניופאונדלנד, הם נטשו את המטוס וביקשו מקלט מדיני בקנדה. בקשתם התקבלה והם גרים כיום ליד טורונטו. לזוג שני ילדים. בשנת 1996, קיבלה אזרחות קנדית. קים פוק המירה את דתה מדת הקאו דאי לנצרות.
פעילות ציבורית.
בשנת 1994, התמנתה לשגרירה של רצון טוב מטעם האו"ם, ואמרה כי לא ניתן לשנות את העבר, אבל כולם יכולים לעבוד יחדיו למען עתיד שלו. בשנת 1997, ייסדה בארצות הברית את 'קרן קים פוק' הראשונה במטרה לספק עזרה רפואית ונפשית לילדים קורבנות מלחמות. לאחר מכן, ייסדה קרנות נוספות תחת השם 'קרן קים פוק הבינלאומית'. בשנת 1999, פורסמה הביוגרפיה שלה הנקראת "The Girl in the Picture" (בעברית: "הילדה בתמונה"). בשנת 2004, נאמה באוניברסיטת קונטיקט וסיפרה על חויות חייה, על התמודדותה עם הכאב ועל התפקיד של רגשות החמלה והאהבה בתהליך החלמתה. בשנת 2009, שודר ברדיו נאומה 'הדרך הארוכה למחילה' בו היא מספרת שמחלה על העוולות שנגרמו לה.
הוקרה.
בשנת 2004, הוענק לקים פוק תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת יורק בטורונטו על פועלה ברחבי העולם למען ילדים קורבנות מלחמה. בשנת 2005, הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד נוסף מטעם אוניברסיטת קווינס בקינגסטון. בשנת 2011, הוענק לה תואר זה בשלישית מטעם אוניברסיטת לת'ברידג' באלברטה. בנוסף, קים פוק קיבלה את תואר מסדר אונטריו.
שעבוד הנשים
רוגל (פירושונים)
Take Me to Church