לאחר השואה הגיע לארצות הברית ובה כיהן כראש ישיבת "עטרת מרדכי" בדטרויט במשך כ-55 שנים. בין תלמידיו הרבים, תלמידי חכמים גדולים.
נפטר בדטרויט, ונקבר בירושלים.
משיחותיו המוסריות שהשפיע בהן רבות על תלמידיו, ערכו תלמידים את הספר "קול אריה".
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ראשי ישיבה אמריקאים]]
[[קטגוריה:בוגרי ישיבת מיר (בלארוס)]]
האי קול
מארי קולווין
קתרין מארי קולווין (באנגלית: Marie Catherine Colvin; 12 בינואר 1956 – 22 בפברואר 2012) הייתה עיתונאית, שעבדה עבור העיתון הבריטי סאנדיי טיימס משנת 1985 ועד יום מותה; נהרגה תוך כדי סיקור המצור והקרבות בעיר חומס בסוריה, בין כוחותיו של הנשיא אסד לבין כוחות המורדים. סימן ההיכר שלה היה רטייה שחורה על עינה השמאלית.
ביוגרפיה.
מארי קולווין נולדה בעיר אויסטר ביי בלונג איילנד שבמדינת ניו יורק. בשנת 1974 השלימה את חוק לימודיה בבית הספר התיכון באויסטר ביי, ועברה ללמוד באוניברסיטת ייל. בשנת 1978 סיימה את לימודיה לאחר שקיבלה תואר ראשון באנתרופולוגיה.
קריירה עיתונאית.
את דרכה העיתונאית החלה בשנת 1979 ככתבת לענייני משטרה של סוכנות יו פי איי בניו יורק, ובשנת 1984 מונתה לראש הלשכה של יו פי איי בפריז. בשנת 1985 עברה לעבוד בסאנדיי טיימס, ועד שנת 1995 שימשה ככתבת לענייני המזרח התיכון שלו. בשנת 1986, לאחר ההפצצה האמריקנית על לוב בתגובה על התקפת הטרור על הדיסקוטק בברלין, הייתה זאת מארי קולווין שקיבלה את זכות הראשונים לראיין את מועמר קדאפי.
במהלך הקריירה העיתונאית שלה סיקרה סכסוכים רבים, בהם בלבנון, עיראק, צ'צ'ניה, קוסובו, סיירה לאון, זימבבווה, סרי לנקה ומזרח טימור. בשנת 1999 במזרח טימור הייתה קולווין שותפה להצלתם של כ-1500 נשים וילדים אשר כותרו על ידי מיליציות של הצבא האינדונזי. מתוך 350 עיתונאים ששהו במקום ופונו, היא היחידה שנשארה עם הנצורים במתחם, עד לפינויָּם מהמקום לאחר ארבעה ימים. עבור ביצועיה בקוסובו ובצ'צ'ניה, היא זכתה בפרס מקרן האישה הבינלאומית לתקשורת, עבור אומץ עיתונאי.
את סימן ההיכר שלה, רטייה שחורה על עינה השמאלית, החלה מארי קולווין עונדת לאחר שנפצעה מרסיס רימון יד, תוך כדי דיווח על מלחמת האזרחים בסרי לנקה. הרסיס החטיא כחוט השערה את מוחה של העיתונאית.
עיתונאים עמיתים העידו על קולווין שהיא הייתה אמנית התיאור, וכמעט לא נזקקה לצילומים כדי לתאר את זוועות המלחמה. היא ידעה להעביר לקוראיה, מאזיניה, וצופיה תחושות אותנטיות של מקומות והתרחשויות, ולא התפתתה להשתמש בקלישאות ומליצות.
קולווין וישראל.
כמי שהסתובבה זמן רב מחייה העיתונאיים במזרח התיכון, לקולווין היה קשר גם לישראל. היא דיווחה על מלחמת לבנון השנייה מתוך צור שבשטח לבנון, וסיפרה כי יחס תושבי דרום לבנון השתנה, מביקורת קשה כלפי החזבאללה בתחילת המלחמה, לתמיכה בחזבאללה בהמשך, וביקורת על ישראל, שלטענתם הרסה את מדינתם. קולווין הייתה מעורבת גם בפרשת הנשיא קצב. ב-11 בפברואר 2007 התפרסם בסאנדיי טיימס ריאיון מפתיע ועמוס בתיאורים של א' המתלוננת נגד הנשיא לשעבר, ריאיון שקיימה א' עם מארי קולווין. בשלב הראשון הכחישה כנרת בראשי, עורכת הדין של א', את קיום הריאיון מכל וכל. בהמשך הודתה בקיומו, אך טענה שא' לא התירה לקולווין לפרסם את הדברים.
מותה של קולווין.
קולווין נכנסה לסוריה ימים אחדים קודם לאירוע, ושהתה במרכז תקשורת שהוקם בחומס, במבנה, יחד עם עיתונאים זרים נוספים. בבוקר האירוע, 22 בפברואר 2012, ישנה קולווין בחדרה, כאשר לפתע התחדשו ההפגזות של כוחות המשטר; זווית האש השתנתה, והבניין החל להיפגע באופן משמעותי. העיתונאים התארגנו בחדר המרכזי, וכאשר התקדמו לעבר בניין אחר כדי להסתתר בו, שבה קולווין למבנה כדי לאסוף את נעליה. תוך שניות פגעה רקטה נוספת בחזית הבניין, וכתוצאה מכך נהרגו קולווין והצלם הצרפתי רמי אוצ'ליק. לדברי אמה של קולווין, רוזמרי, היא הייתה אמורה לעזוב את סוריה יום לפני האירוע, אך נשארה יום נוסף כדי לסיים דיווח על סיפור שהגדירה כחשוב מאוד. גופתה הוחזרה לארצות הברית, וב-12 במרץ היא נקברה בעיירת מגוריה אויסטר ביי.
הדיילי מייל הבריטי דיווח כי מארי קולווין והסאנדיי טיימס קיבלו התרעות על כך שבכוונתו של אסד לחסל עיתונאים זרים המדווחים על הנעשה בסוריה. לאחר מעשה התקבלו עדויות מהימנות כי ההפגזה שנערכה על הבית נעשתה בידיעה ברורה כי קולווין נמצאת בו ובכוונה לרצחה
קולווין נישאה פעמיים. בפעם הראשונה לעיתונאי פטריק בישופ, נישואים שהסתיימו בגירושים. בפעם השנייה נישאה לעיתונאי חואן קרלוס גומוסיו, שהתאבד בשנת 2002. משני נישואיה אלו לא היו לקולווין ילדים.
סרט.
"מלחמה פרטית", 2018
נפות סוריה
14 המחוזות (מחוז – محافظة, מֻחאפזה, ובתעתיק מדויק: מחאפט'ה) של סוריה מחולקים ל-61 נפות (נפה – منطقة, מנטקה), כולל נפת דמשק, ואלה מחולקות ל-206 גושים (גוש – ناحية, נאחיה).
נפות.
מחוז דמשק
מחוז ריף דמשק
מחוז קוניטרה
מחוז דרעא
מחוז א-סווידא
מחוז חומס
מחוז טרטוס
מחוז לטקיה
מחוז חמה
מחוז אידליב
מחוז חלב
מחוז א-רקה
מחוז דיר א-זור
מחוז אל-חסכה
פאל טלקי
הרוזן פאל טלקי דה שק (בהונגרית: Teleki Pál János Ede; 1 בנובמבר 1879 – 3 באפריל 1941) היה גאוגרף ופוליטיקאי הונגרי. טלקי שבין שתי מלחמות העולם הפך לאנטישמי קיצוני, שימש פעמיים ראש ממשלת הונגריה (1920–1921, 1939–1941), היה גם שר החוץ של המדינה וגם שר החינוך שלה. בתקופת כהונתו הראשונה נחקק בהונגריה החוק האנטי יהודי הראשון באירופה לאחר מלחמת העולם הראשונה, חוק הנומרוס קלאוזוס. במינויו לראש ממשלה שוב בשנת 1939 העביר את המשך החקיקה האנטי יהודית בהונגריה (החוק היהודי הראשון, החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי).
טלקי, מנהיג תנועת הצופים בהונגריה, עורר מחלוקת חריפה בתקופת מלחמת העולם השנייה: מצד אחד בתקופתו עברו מספר רב של חוקי גזע אנטישמיים, מצד שני נטה לטובת בעלות הברית, ביקר את היטלר וגרמניה הנאצית, וסירב לקחת חלק בפלישה ליוגוסלביה. הוא התאבד ב-3 באפריל 1941, כשהודיעו לו שלמרות התנגדותו החל מעבר הצבא הנאצי בהונגריה לצורך כיבוש יוגוסלביה.
אנדרטה שהייתה אמורה לעמוד מול משכן הנשיאות בבודפשט לא הוצבה בלחץ מרכז שמעון ויזנטל.
נמל התעופה של ציריך
TUIfly גרמניה
TUIfly, היא חברת תעופה גרמנית שבסיסה המרכזי הוא בנמל התעופה בעיר האנובר. החברה מקיימת טיסות שכר ליעדי פנאי ונופש באירופה ובצפון אפריקה.
החברה נוסדה בשנת 2007 כתוצאה מאיחוד של החברות האפאג לויד פלוג והאפאג לויד אקספרס תחת המותג של חברת האם TUI.
צי המטוסים.
צי המטוסים של החברה נכון לנובמבר 2018:
פעילות החברה בישראל.
החברה הפעילה בעבר טיסות שכר עונתיות ממינכן, בזל שבשווייץ, קלן ושטוטגרט לנתב"ג.
קישורים חיצוניים.
מדיה וקבצים בנושא TUIfly באתר Airliners.net
טואי פליי
TUI FLY
המלאך הכחול
המלאך הכחול (בגרמנית: Der blaue Engel) הוא סרט קולנוע בבימויו של יוזף פון שטרנברג (Josef von Sternberg) ובהפקת אריך פומר לפי ספרו של היינריך מאן "פרופסור אונרט". הסרט הביא לפרסומה של כוכבת הסרט, מרלן דיטריך וסימן את המעבר של הקולנוע הגרמני מעידן הראינוע לעידן המדבר.
עלילה.
הסרט מספר את סיפורו של עמנואל ראט (בגילומו של אמיל יאנינגס), מורה מכובד ודקדקן בגימנסיה, המתאהב נואשות ברקדנית-זמרת (וככל הנראה גם פרוצה) צעירה ויפהפייה בשם לולה-לולה (בגילומה של מרלן דיטריך). בשל אהבתו החוצה גבולות של גיל ומעמד חברתי מתדרדר מעמדו של ראט עד שהוא הופך לליצן בקברט "המלאך הכחול", על מנת להיות לצד אהובתו.
הסרט פותח באקספוזיציה ארוכה הבאה לתאר את פרופסור ראט הקפדן מול תלמידיו הנוהג לחלום בהקיץ על לולה לולה. בהמשך, תלמידיו, המודעים לאהבתו הפתטית ולביקורו בקברט, שותלים במעילו תחתונים השייכים ללולה, במקום ממחטת האף שלו. למחרת מחזיר ראט ללולה את תחתוניה ומבלה עמה את הלילה. כאשר הוא חוזר עם בוקר, מסוחרר מן הלילה שעבר לבית הספר הוא מוצא את תלמידי הכיתה משתוללים ושואגים ומספרים את כל שעבר עליו למנהל בית הספר, שנוזף בו על התנהגותו.
ראט עוזב את משרתו ומתחתן עם לולה. אך חסכונותיו אוזלים עד מהרה והוא נאלץ לקבל על עצמו את משרת הליצן בקברט. לולה, מצידה, מבלה עם גברים המגיעים לקברט ומתעללת בראט, שמוכן לעשות הכל בשבילה, לרוב תוך השפלה עצמית. בעת מופע הוא שם לב ללולה בזרועות אחד ממאהביה, מזפה "איש הברזל" של הקברט, יורד מן הבמה ומאיים לחנוק אותה, אך נאסר על ידי חברי הלהקה ומוכנס לכותונת משוגעים. למחרת חוזר ראט אל בית הספר בו לימד ומת אצל שולחן המורה בכיתה בה נהג ללמד.
היסטוריה.
הסרט הציג לראשונה את מרלן דיטריך לקהל מחוץ לגרמניה, אחת המועמדות לתפקיד לולה הייתה לני ריפנשטאהל, מאוחר יותר במאית סרטי התעמולה של אדולף היטלר. לקראת הקרנת הבכורה של הסרט בארצות הברית, בפסדינה, הוא צונזר ונחתכו ממנו סצנות שנחשבו נועזות. את המוזיקה לסרט כתב פרידריך הולנדר מלחין יהודי שנמלט מגרמניה ועשה חיל בארצות הברית שהלחין מוזיקה ליותר ממאה סרטים ואת שיריו ביצעו מיטב זמרי התקופה כמו בינג קרוסבי, מרלן דיטריך ודורותי לאמור.
עם עליית הנאצים לשלטון, נאסר הסרט להקרנה בגרמניה.
גרסת הסרט, 1959.
ב-1959 הפיקה חברת פוקס המאה ה-20 גרסה מחודשת לסרט בבימויו של אדוארד דמיטריק עם מיי בריט, קורט יורגנס ותאודור ביקל בתפקידים הראשיים.
פטישן
פטישן (שם מדעי: "Sphyrna") הוא סוג של דגי סחוס ממשפחת הפטישניים. בסוג זה 8 מתשעת מיני הפטישניים הידועים היום - כולם למעט המין פטישן מכונף-ראש.