גבירת האגם (באנגלית: Lady of the Lake) היא דמות המוזכרת באגדות המלך ארתור. פיה או אלה זו העניקה למלך ארתור את החרב אקסקליבר ובסיום חייו הובילה את ארתור הגוסס לאבלון לאחר קרב קאמלאן. כמו כן גבירת האגם גידלה את לנסלוט לאחר מות אביו.
כותבים שונים נתנו לה את השמות נימוּאֶה (Nimue או Nimueh), ויויאן (Viviane), איליין (Elaine), ניניאן (Niniane) ונינֶוֶוה (Nyneve).
מקור הדמות.
מקורה של דמות זו, ככל הנראה, באגדות פגאניות קלטיות קדומות. האזכור הראשון של האי אבלון - מקום מושבה של גבירת האגם, מוזכר בספרו של ג'פרי ממונמות': "היסטוריה רג'ום בריטניה" (ההיסטוריה של מלכי בריטניה). ג'פרי מציין כי החרב אקסקליבר (הוא מכנה אותה "קאליברן") חושלה באי זה, וכי ארתור נלקח אל האי לאחר הקרב עם מורדרד על מנת שירפא מפצעיו.
שרטיין דה טרוי מזכיר ברומן "Lancelot, the Knight of the Cart" כי את לנסלוט גידלה פיה אשר נתנה לו טבעת המגינה מפני קסמים. ביצירה בגרמנית: "Lanzelet" (לנסלוט) מאת אולריך פון צאטציקהובן וביצירה "Prose Lancelot" מתוארת גבירת האגם כמי שגידלה את לנסלוט לאחר מותו של אביו - המלך באן.
דמותה של גבירת האגם דומה לדמותן של הנראידה תטיס המוזכרת במיתולוגיה היוונית וייתכן שיש קשר בין מיתולוגיות אלה - השפעה שאירעה בזמן הכיבוש הרומי של בריטניה (גם תטיס מגדלת את בנה אכילס ונותנת לו הגנה מפני קסמים).
אזכורים ספרותיים.
אגדות המלך ארתור.
באגדות המלך ארתור מסופר על גבירת האגם הלומדת כישוף ממרלין שמתאהב בה, אך היא מסרבת להשיב לאהבתו עד לאחר שיגלה לה את קסמיו - וכאשר הוא מגלה לה היא כולאת אותו בתוך עץ או תחת אבן (בהתאם לגרסה).
בגרסה אחרת של הסיפור מדובר בשתי נשים, הראשונה - ויויאן נתנה לארתור את החרב אקסקליבר, אך דורשת ממנו בתמורה כי יעשה כרצונה במועד מאוחר יותר. לאחר עלייתו לשלטון מופיעה הגבירה בחצרו ודורשת את חייו של סר באלין. באלין כורת את ראשה ומגורש מהחצר. גבירת האגם השנייה - בשם ניניאן מטפלת בארתור לאחר שזה נפצע.
אזכורים מאוחרים.
בשירו של וולטר סקוט "גבירת האגם" משנת 1810 הסתמך סקוט על הסיפור הרומנטי שבבסיס העלילה הארתוריאנית, אולם מיקם את העלילה בלוך קטרין שבסקוטלנד. שירו של סקוט עובד לאופרה בשם "הגבירה מהאגם" מאת ג'ואקינו רוסיני אשר הועלתה לראשונה בנאפולי בשנת 1819.
גם בשיריו של אלפרד טניסון "אידליות המלכים" מוזכרת גבירת האגם - אולם בהתבסס על הגרסאות המאוחרות של האגדה, טניסון מחלק את הגבירה לשתי דמויות - ויויאן המפתה והמרמה את מרלין, והגבירה הטובה המגדלת את לנסלוט ומעניקה לארתור את החרב.
לדמותה של גברת האגם תפקיד ראשי ב"ערפילי אבלון" מאת מריון זימר בראדלי. בספר זה גבירת האגם הוא תוארה של הכוהנת השולטת באבלון.
מיקום האגם.
מספר אגמים ברחבי הממלכה המאוחדת מקושרים עם גבירת האגם, ובהם: בריכת דוזמרי, לין לידו, לין אוגוון, בריכת לו ולוך ארתור.
אדלי שחור לבן
בית המדרש לרבנים בברסלוי
אוואלון
אוולון
אד אינפיניטום
אֶד אינפיניטום (מלטינית: Ad infinitum, מילולית: לאינסוף) הוא ביטוי שמשמעותו "לנצח", "לעד", ולכן משמש לתיאור תהליך ללא סיום מוגדר, תהליך רקורסיבי ללא תנאי עצירה, תהליך החוזר על עצמו ללא תנאי סיום וכיוצא בזה. הוא גם יכול להחליף במקרים מסוימים את הביטוי הלטיני "et cetera" (וכולי) כדי לציין המשך של סדרה כתובה עד אינסוף. דוגמאות:
המתמטיקאי אוגוסטוס דה מורגן כתב בהשראת ג'ונתן סוויפט שיר שעשוע על אד אינפינטום. בתרגום לעברית:
יארוסלב האשק
ירוסלאב השק
יארוסלב השק
האשק
טרה אינקוגניטה
טרה אינקוגניטה (בלטינית: "Terra incognita", בעברית: ארץ לא-נודעת) הוא המונח הלטיני בו השתמשו בקרטוגרפיה לתיאור שטחי יבשה שעדיין לא מופו או תועדו.
הביטוי נזכר לראשונה בספר 'גאוגרפיה' של פטולומאיוס תַלְמָי בסביבות שנת 150 לספירה. המונח הוחזר לשימוש במאה החמש-עשרה בעידן התגליות. ביטויים מקבילים ניתן למצוא בצרפתית ("terres inconnues") ובאנגלית ("Parts Unknown"). על אותו משקל נעשה השימוש במונח Mare incognitum לתיאור שטחים ימיים לא נודעים.
הביטוי טרה אינקוגניטה מתייחס לעיתים ליבשת הדמיונית בדרום טרה אוסטרליס כפי שניתן לראות במפה משנת 1564 (Theatrum Orbis Terrarum), פרי עבודתו של אברהם אורטליוס.
חלקים נרחבים באפריקה נותרו עם שם זה עד המאה תשע-עשרה. במהלך מאה זו, עם סיום המיפוי המלא של כדור הארץ, הביטוי "טרה אינקוגניטה" נעלם ממפות העולם.
כיום הביטוי משמש בקרב קהיליות מחקריות שונות כמטפורה לתחומים בתוליים שעדיין לא נחקרו.
אריות ודרקונים.
פלוטארכוס (חיי תסאוס) כותב כי "שגיאוגראפים דוחקים בקצוות החיצוניים של מפותיהם את חלקי הארץ הנעלמים מידיעתם בתוספת הערות "מה שנמצא מעבר מזה אינו אלא מדבר חול נטול מים ומלא חיות טרף" (תרגום הלוי עמ' 347). הרומאים נהגו לרשום על חלקי ארץ באפריקה שלא תוירו "כאן יש אריות" (בלטינית "HIC SVNT LEONES") ומנהג זה נמשך לתוך ימי הביניים.יש הסוברים שזו הייתה מטפורה לסכנה. בגלובוס האנט-לנוקס משנת 1510 מופיע הכיתוב "כאן יש דרקונים" בלטינית ("HIC SVNT DRACONES") על אזור בדרום-מזרח אסיה. מפות אחרות ציירו בשטחים לא נודעים חיות מיתולוגיות שונות, כמו דרקון ונחש עקלתון ללא כיתוב. עם זאת, אגדה אורבנית טוענת שהתיוג "כאן יש דרקונים" (באנגלית: Here Be Dragons) היה נפוץ במפות.
Terra incognita
ארץ הלא-נודע
ארץ לא-נודעת
ארץ הלא נודע
ארץ לא נודעת
ג'ו מרסר
ג'וזף "ג'ו" מרסר (באנגלית: Joseph 'Joe' Mercer; 9 באוגוסט 1914 - 9 באוגוסט 1990) היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
קריירת המשחק.
ג'ו מרסר הוא בנו של כדורגלן נוטינגהאם פורסט וטרנמיר רוברס לשעבר, שנקרא גם ג'ו. מרסר שיחק בעמדת הקשר השמאלי, והחל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל של אלסמר פורט מצ'שייר, מקום הולדתו. הוא התבלט ביכולת לתקל ולצפות מראש את מהלכי היריב. הוא הצטרף לאברטון בספטמבר 1932, והפך לשחקן הרכב קבוע בעונת 1935/1936. מרסר שיחק במדי אברטון ב-186 משחקים שבהם הבקיע שני שערים, וזכה עם המועדון באליפות בעונת 1938/1939. בזמן ששיחק עבור אברטון הוא השתתף גם בחמישה משחקים במדי נבחרת אנגליה, שנערכו בין 1938 ל-1939.
מרסר איבד שבע שנים מהקריירה שלו בעקבות מלחמת העולם השנייה. הוא החזיק בדרגת סרג'נט-מייג'ור בצבא, ושיחק ב-26 משחקים בינלאומיים לא רשמיים בזמן המלחמה, וברובם הוא ענד את סרט הקפטן. ת'יאו קלי, מאמן אברטון, האשים את מרסר בכך שלא התאמץ במשחק נגד נבחרת סקוטלנד, אך למעשה מרסר סבל מפציעה בסחוס. למרות חוות דעתו של אורתופד מומחה מרסר נאלץ לשלם על הניתוח בעצמו. בזמן המלחמה הוא שיחק עבור מועדון הכדורגל צ'סטר, וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 4 - 1 על הליפקס טאון בספטמבר 1942.
מרסר עבר לארסנל בשלהי 1946 תמורת 9,000£; קלי הביא את נעליו של מרסר לשיחות המשא ומתן על מנת למנוע ממנו לחזור ולהיפרד לשלום מהשחקנים האחרים של אברטון. משחקו הראשון בארסנל היה נגד בולטון וונדררס ב-30 בנובמבר 1946, וזמן קצר לאחר מכן הוא הפך לקפטן המועדון. בתפקידו כקפטן הוא הוביל את ארסנל בתקופה המוצלחת של שלהי שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50, וסייע למועדון להיחלץ מתחתית הטבלה ולזכות באליפות בעונת 1947/1948.
מרסר זכה עם ארסנל בגביע ה-FA של 1950, ובאותה שנה זכה בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית מטעם התאחדות עיתונאי הכדורגל. הוא הוביל את ארסנל לגמר גביע ה-FA נגד ניוקאסל יונייטד ב-1952 (הפסד של ארסנל), אך בשנה שלאחר מכן זכה עם ארסנל באליפות שלישית בזכות ממוצע שערים. מרסר החליט לפרוש ב-1953, אך חזר בו מהחלטתו ושב לשחק בארסנל בעונת 1953/1954. אולם, הוא שבר את רגלו בשני מקומות לאחר התנגשות עם עמיתו לקבוצה ג'ו וייד במשחק נגד ליברפול שנערך ב-10 באפריל 1954, ובסוף אותה עונה החליט לפרוש מכדורגל באופן סופי. במדי ארסנל הוא השתתף ב-275 משחקים, והבקיע בהם שני שערים.
קריירת האימון.
לאחר פרישתו הוא עבד במשך זמן קצר בחנות מכולת. ב-18 באוגוסט 1955 הוא חזר לעבוד בתחום הכדורגל, והתמנה לתפקיד המאמן של שפילד יונייטד יומים לפני המשחק נגד ניוקאסל יונייטד, שהיה גם המשחק הראשון של העונה. מרסר החליף את רג' פרימן שמת בסוף העונה הקודמת. תחילת הקריירה שלו כמאמן לא הייתה טובה והסתיימה בירידה של שפילד יונייטד לליגת המשנה, למרות הבאתו של דרק פייס (שמאוחר יותר יהפוך לאחד מהשחקנים הטובים ביותר בהיסטוריה של המועדון) מאסטון וילה תמורת 12,000£.
מרסר אימן את שפילד עד דצמבר 1958, ואז החליט לעבור לאסטון וילה מתחתית הליגה הראשונה של הפוטבול ליג. אף על פי שהוא הוביל את אסטון וילה לחצי גמר גביע ה-FA הוא לא הצליח לגרום למועדון להישאר בליגה. הוא הוביל את אסטון וילה לזכייה בטורניר גביע הליגה הראשון שנערך ב-1961, אך לקה בשבץ מוחי ב-1964 ופוטר על ידי הנהלת המועדון לאחר שהחלים.
בריאותו של מרסר השתפרה והוא זכה להצלחה רבה כמאמן מנצ'סטר סיטי בין 1965 ל-1971. בעונה הראשונה המועדון הצליח להעפיל לליגה הראשונה. שתי עונות לאחר מכן (1968) הוא הוביל את המועדון לזכייה באליפות, בגביע ה-FA (1969), גביע הליגה (1970) וגביע המחזיקות (1970).