בשנת 1978 פיתחו דייוויד גלאס ואלברט שמיץ את טכניקת טביעת הרגל ב- DNA כדי לחקור את הספציפיות הקושרת של חלבון הדיכאון הלאק. במקור זה היה שינוי בטכניקת הרצף הכימי של מקסם-גילברט.
שיטות.
היישום הפשוט ביותר של טכניקה זו הוא להעריך אם חלבון נתון נקשר לאזור העניין בתוך מולקולת DNA. תגובת שרשרת פולימראז (PCR) מגבירה (מכפילה) ומתייגת את אזור העניין המכיל אתר קישור לחלבונים פוטנציאלי, באופן אידיאלי אורך המקטע להגברה הוא בין 50 ל 200 זוגות בסיס. מוסיפים את החלבון הפוטנציאלי לחלק מ- DNA התבנית שהוגבר וחלק משאירים ללא חלבון, לשם השוואה מאוחרת יותר. מוסיפים חומר המעכל DNA ל2 המבחנות (עם וללא החלבון). חומר זה הוא כימיקל או אנזים שיחתוך במקומות אקראיים באופן עצמאי ברצף. התגובה צריכה להתרחש מספיק זמן כדי לחתוך כל מולקולת DNA במקום אחד בלבד. חלבון הקושר אזור באופן ספציפי בתוך תבנית ה- DNA יגן על ה- DNA אליו הוא קשור מפני חומר המחשוף. מריצים את שתי הדגימות זו לצד זו על ידי אלקטרופורזה בג'ל פוליאקרילאמיד. החלק של תבנית ה- DNA ללא חלבון ייחתך במקומות אקראיים, וכך כאשר הוא מופעל על ג'ל, ייצור חלוקה כמו סולם לא יהיה "חורים" חלקים ריקים בסולם. תבנית ה- DNA עם החלבון תביא להפצת סולם עם שבירה בתוכו מקטעים ריקים/חסרים, זוהי - "טביעת הרגל", באזורים אלו ה- DNA מפני החומר המעכל. הערה: ניתן להריץ רצף DNA כימי של מקסם-גילברט לצד הדגימות על ג'ל הפוליאקרילאמיד כדי לאפשר חיזוי של המיקום המדויק של אתר קשירת הליגנד.
תִיוּג.
תבנית ה- DNA מתוייגת בקצה 3 'או 5', תלוי במיקום האתר / ים הקישור לתווית. תוויות שניתן להשתמש בהן הן: רדיואקטיביות (radioactivity) ותווית זרחנית (fluorescence) . לרוב משתמשים בתווית רדיואקטיביות לתיוג שברי DNA לניתוח טביעת רגליים (DNA footprinting), שכן השיטה פותחה במקור מטכניקת הרצף הכימי של מקסם-גילברט. תיוג רדיואקטיבי רגיש מאוד ואופטימלי להדמיית כמויות קטנות של DNA. תיוג פלואורסצנטי הוא שיטה מתקדמת יותר העדיפה בשל הסכנות שבשימוש בכימיקלים רדיו. עם זאת, לעיתים קשה יותר להשתמש בשיטה הפלואורסצנטית מכיוון שהיא לא תמיד רגישה מספיק בכדי לזהות את הריכוזים הנמוכים של גדילי ה- DNA המשמשים בניסויים לזיהוי טביעת רגל DNA.
ריאגנט חיתוך (באנגלית: Cleavage agent).
ניתן לבחור במגוון ריאגנטים לחיתוך. ריאגנט רצוי הוא נייטרלי ברצף, קל לשימוש וקל לשליטה. אין ריאגנטים זמינים העומדים בכל התקנים הללו, כך שניתן לבחור סוכן מתאים, בהתאם לרצף ה- DNA והליגנד שמעניין אותך. ריאגנטים החיתוך הבאים מתוארים בפירוט: DNase I הוא חלבון גדול המתפקד כ-אנדונוקלא'ז (באנגלית:endonuclease) כפול גדיל. הוא קושר את התעלה הקטנה של ה- DNA ומבקע את עמוד השדרה הפוספודיאסטר. זהו ריאגנט חיתוך טוב לטביעת רגל של DNA (באנגלית:DNA footprinting) מכיוון שגודלו מאפשר לעכב אותו פיזית בקלות. לפיכך סביר יותר שהפעולה שלו תחסם על ידי חלבון קשור ברצף DNA. בנוסף, אנזים DNase I נשלט בקלות על ידי הוספת כדי לעצור את התגובה. עם זאת ישנן מגבלות בשימוש ב- DNase I. האנזים אינו חותך DNA באופן אקראי; פעילותו מושפעת ממבנה ה- DNA והרצף המקומי ולכן מביאה ליצירת סולם לא אחיד. זה יכול להגביל את הדיוק של חיזוי אתר הקישור של חלבון למולקולת ה- DNA. צורת חיתוך נוספת היא על ידי שימוש ברדיקלים של הידרוקסיל הנוצרים , הכוללת חיזור Fe2 + עם H2O2 ליצירת מולקולות הידרוקסיל חופשיות. מולקולות הידרוקסיל אלה מגיבות עם עמוד השדרה של ה- DNA, וכתוצאה מכך הוא נשבר. בשל גודלם הקטן, לטביעת הרגל המתקבלת על ידי ה- DNA יש רזולוציה גבוהה. בניגוד ל- DNase I אין להם תלות ברצף וגורמים לסולם המופץ בצורה הרבה יותר שווה. ההיבט השלילי של שימוש ברדיקלים של הידרוקסיל כריאגנט חיתוך הוא שהם משתמשים זמן רב יותר בגלל תגובה איטית יותר. שיטת חיתוך נוספת היא להשתמש בהקרנה אולטרה סגולה (UV) לריגוש חומצות גרעין וליצירת פעולות פוטו (באנגלית:Photoreactions), מה שמביא לבסיסים פגומים בגדיל ה- DNA. פעולות פוטו יכולות לכלול: הפסקות של גדילים בודדים, אינטראקציות בין גדילי DNA או בתוכו, תגובות עם ממיסים, או קישורים צולבים עם חלבונים. לתהליך העבודה של שיטה זו יש שלב נוסף, לאחר שטופלו גם ה- DNA המוגן והלא מוגן שלך, מבצעים PCR לגדילים החתוכים. ההכפלה תסתיים עם הגעה לבסיס פגום, וכך כאשר תוצרי ה- PCR מופעלים זה לצד זה על ג'ל; רצף ה- DNA המוגן יראה רצועה נוספת שבה היה ה- DNA מקושר בין חלבון קשור. היתרונות בשימוש ב- UV הם שהוא מגיב מהר מאוד ולכן יכול לתפוס אינטראקציות שרק רגעיות. בנוסף זה יכול להיות מיושם על ניסויים in vivo, כי UV יכול לחדור קרומי תאים כך שניתן להשתמש בתאים שלמים ולא רק בDNA נקי ("in vivo"). חסרון הוא שקשה לפרש את הג'ל, מכיוון שהחלבון הקשור אינו מגן על ה- DNA, הוא רק משנה את פעולות התצלום בסביבה.
שימושים מתקדמים.
טביעת רגל תוך תאית ("In vivo" footprinting).
טביעת רגל in vivo היא טכניקה המשמשת לניתוח האינטראקציות בין חלבון ל- DNA המתרחשות בתא בנקודת זמן נתונה. DNase I יכול לשמש כריאגנט חיתוך אם קרום התא היה פגוע. עם זאת ריאגנט החיתוך הנפוץ ביותר המשמש הוא הקרנת UV מכיוון שהוא חודר לקרום התא מבלי לשבש את מצב התא (אין צורך בפגיעה בממברנה התא) וכך ניתן לבצע אינטראקציות בהתאם לשינויים תאיים. ברגע ש- DNA נפגע על ידי UV, ניתן לסנן את התאים ולטהר את ה- DNA לצורך ניתוח אזור מעניין. PCR בתיווך תיוג היא שיטה חלופית לטביעת רגל תוך תאית. לאחר שנעשה שימוש בריאגנט חיתוך על ה- DNA הגנומי, וכתוצאה מכך מתקבלים גדילים בודדים, וה- DNA מבודד, הקישור של החלבון הנוסף על נקודות השבירה. מהווה את האזור המוגבר בין המקשר לפריימר ספציפי לגן, וכאשר מריצים אותו על ג'ל פוליאקרילאמיד, תהיה לו טביעת רגל במקום בו נקשר חלבון. ניתן להשתמש בטביעת רגל תוך תאית בשילוב עם אימונופרסיפיטציה (באנגלית:immunoprecipitation) כדי להעריך את הספציפיות לחלבון במקומות רבים ברחבי הגנום. את ה- DNA הקשור לחלבון העניין משקיעים ביחד עם נוגדן לחלבון זה (אימונופרסיפיטציה), ואז ניתן להעריך את קשירת האזור הספציפי באמצעות טכניקת טביעת הרגל של ה- DNA.
טביעת רגל כמותית.
ניתן לשנות את טכניקת טביעת הרגל של ה- DNA כדי להעריך את חוזק הקישור של חלבון לאזור של DNA. באמצעות ריכוזים משתנים של החלבון לניסוי טביעת רגל, ניתן לראות את מראה טביעת הרגל כאשר הריכוזים גדלים ואז ניתן לאמוד את הזיקה המחייבת חלבונים.
איתור באמצעות אלקטרופורזה נימית (Detection by capillary electrophoresis).
כדי להתאים את טכניקת טביעת הרגל לשיטות זיהוי מעודכנות, שברי ה- DNA המסומנים מזוהים על ידי מכשיר אלקטרופורזה נימי במקום על ידי הרצה בג'ל פוליאקרילאמיד. אם קטע ה- DNA המיועד לניתוח מיוצר על ידי תגובת שרשרת פולימראז (PCR), פשוט לקשר בין מולקולה פלואורסצנטית כמו קרבוקסיפלואורסצ'ין (FAM) לפריימרים. בדרך זו, השברים המיוצרים על ידי עיכול DNaseI יכילו FAM ויהיו ניתנים לזיהוי על ידי מכונת האלקטרופורזה הנימית. בדרך כלל, תקני גודל עם תווית carboxytetramethyl-rhodamine (ROX) מתווספים גם לתערובת השברים שניתחו. אתרי קישור לפקטורי שעתוק זוהו בהצלחה בדרך זו.
Genome-wide assays (GWA).
ריצוף הדור הבא, ריצוף מתקדם (Next-generation sequencing) אפשר גישה רחבה לגנום לזיהוי טביעת רגל DNA. מבחני כרומטין פתוחים כגון DNase-Seq ו- FAIRE-Seq הוכיחו שהם מספקים את המיפוי של פקטורים רגולטורים עבור סוגי תאים רבים. עם זאת, מבחנים אלה דורשים כמה ניתוחים ביואינפורמטיקה במורד הזרם על מנת לספק עקבות DNA של הגנום. ניתן לסווג את כלי החישוב המוצעים בשתי מחלקות: גישות מבוססות פילוח (segmentation-based) ומוקדות אתרים .
שיטות מבוססות פילוח מבוססות על יישום מודלים של מרקוב מוסתר או שיטות חלון הזזה כדי לפלח את הגנום לאזור כרומטין פתוח / סגור. דוגמאות לשיטות כאלה הן: HINT, שיטת Boyle ושיטת Neph . לעומת זאת, שיטות ממוקדות אתרים, מוצאות טביעות רגל בהתחשב בפרופיל הכרומטין הפתוח סביב אתרי קשירה הנחזים-למוטיב (motif-predicted), כלומר אזורים רגולטוריים שנחזו באמצעות מידע מקדים על רצף DNA- חלבון (מקודדים במבנים כגון מטריצת משקל מיקום). דוגמאות לשיטות אלה הן שיטת CENTIPEDE ו- Cuellar-Partida.
ISO/IEC 12207
ISO/IEC 15288
ISO/IEC 15288 (או ISO/IEC/IEEE 15288) הוא תקן טכני בהנדסת מערכות, המכסה תהליכים ושלבי מחזור חיים של מערכת, שפותח על ידי הארגון הבינלאומי לתקינה (ISO) והנציבות הבינלאומית לאלקטרוטכניקה (IEC). התכנון לתקן ISO/IEC 15288:2002(E) החל בשנת 1994 כאשר התברר הצורך במסגרת משותפת של הנדסת מערכות. התקן המקובל בעבר MIL-STD-499A (1974) בוטל לאחר שמיזכר של מזכיר ההגנה של ארצות הברית (SECDEF) אסר את השימוש ברוב התקנים הצבאיים של ארצות הברית ללא יוצא מן הכלל. המהדורה הראשונה יצאה ב-1 בנובמבר 2002. סטיוארט ארנולד היה העורך והרולד לוסון היה האדריכל של התקן. בשנת 2004 אומץ תקן זה על ידי IEEE בשם IEEE 15288.התקן ISO/IEC 15288 עודכן ב-1 בפברואר 2008 ושוב ב-15 במאי 2015.
ISO/IEC 15288 מנוהל על ידי קבוצת ISO/IEC JTC1/SC7, שהיא ועדת ISO האחראית על פיתוח תקני ISO בתחום הנדסת תוכנה ומערכות. ISO/IEC 15288 הוא חלק ממערך התקנים המשולב של SC 7, כאשר תקנים אחרים בתחום זה כוללים:
תהליכים.
התקן מגדיר תהליכים המחולקים לארבע קטגוריות: