רנה אובר דה ורטו נולד בטירת בנטו (Bennetot) בפאי דה קו (Pays de Caux) כבנו השני של פרנסואה אובר דה בנטו, אציל עני, שהיה מיוחס לכל המשפחות הנכבדות של נורמנדיה. האם נקראה לואיז לבית דלאנגר דה מאנווייֶט. אחיו הקטן, שמת צעיר וללא ילדים, היה שמבלאן של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, אחי המלך לואי הארבעה-עשר. תחילה בחר רנה אובר דה ורטו מרצונו בקריירה של כומר. הוא נסע ללמוד במכללת הישועים ברואן ולאחר מכן נרשם לסמינר
הדיוקסי. שנתיים אחרי התחלת הלימודים נעלם מן הסמינר. רק כעבור ששה חדשים נמצאו עקבותיו במנזר הקפוצ'ינים בארז'נטאן, בו מצא את ביתו מתוך רצון להיות נזיר בשם "האח זכריה". התמסר לצורת החיים הסגפנית של הקפוצ'ינים עד כדי כך שגרם לעצמו זיהום מחדש של פצע ישן ברגלו. הסכים לבסוף לקבל טיפול בחיק המשפחה. אחרי שכנועים רבים מצד בני המשפחה והרופאים, כולל ייעוצים בסורבון, הסכים, באישור האפיפיור, לעבור למשטר נזירות מקל יותר.
הנורברטינים.
ורטו התקבל בגיל 22 למנזר של מסדר הנורברטינים (פרמונסטראטנזי) בוואלזרי. מסדר זה נוהל באותה תקופה על ידי האב ניקולא קולבר, ששמע על כישורי הנזיר הצעיר ומינה אותו למזכירו האישי. זמן קצר אחר כך מינה אותו לאב המנזר ז'ואייאנוואל. לפי כללי המשפט הקאנוני נאסר על נזיר העובר ממסדר אחד למשנהו להפיק מן המעבר תועלת או רווח כלשהו. משום כך העלאתו של ורטו בהייררכיה של מסדר הנורברטינים נתקלה בהתנגדות רבה, אף על פי שהמהלך נהנה מברכת האפיפיור.
המועצה המחוזית של המסדר ביטלה את המינוי בראש המנזר ז'ואייאנוואל, כל עוד לא אושר על יד המלך.
נוכח המצב, התפטר ורטו ללא דיחוי ולפי בקשתו, נשלח מטעם המסדר ככומר פשוט תחילה לכפר קרואסי-סיר-סן (Croissy-sur-Seine), על יד מארלי. בתפקיד זה מצא את השקט הנפשי ופנאי שאיפשר לו להקדיש את מרצו לקריאה וללימוד.
"הקשר בפרטוגל".
עוד בהיותו צעיר מנה בין ידידיו את פונטנל ואת האב דה סן-פייר, בני נורמנדיה כמוהו. השיחות איתם ודעתם עודדו אותו ויש אומרים כי בעצתם התחל לעסוק בכתיבת ספרי היסטוריה.
בשנת 1689 פרסם את ספרו הראשון "היסטוריה של הקשר בפורטוגל" ("Histoire de la conjuration de Portugal").
הספר, שדן בהפיכה נגד השלטון הספרדי משנת 1640, זכה להצלחה מידית.
כתבה מאדאם דה סבינייה מיד אחרי הוצאתו לאור.
גם האב דומיניק בואור, המבקר המפורסם ביותר באותם הזמנים, אישר כי לא הכיר סגנון יפה מזה בצרפתית. אמר בוסואה לקרדינל דה בויון. באותה תקופה אירועי המהפכה המהוללת באנגליה שנמצאה בכותרות ובמרכז השיחות השליכה על ההפיכה בפורטוגל עיניין מיוחד זמני. רבים מצאו בספר רמזים, אף על פי שהמחבר לא התכוון לכך בכלל. ההצלחה לא העבירה אותו על דעתו. למרות קרבתו הגאוגרפית, ורטו לא חיפש את אורות פריז ואת התחנפויותיה. אחרי שסיים את הספר, אם העסיק אותו משהו, זו המשאלה לחזור למקומות הולדתו, אליהם התגעגע.
החזרה לנורמנדיה ו"תולדות ההפיכות בשוודיה".
שב לאזור הולדתו כשבשנת 1694 אושרה לו משרה חדשה בפרביל (סן-מריטים) בפאי דה קו. בפברואר 1696 עבר לסן-פאאר, שם נשאר עד שנת 1703. בסן פאאר כיהן יחד עם עוד כומר. הפרוכיה חולקה ביניהם, אך שניהם שרתו באותה כנסייה:ורטו במזבח הראשי, והכומר השני במזבח המוקדש לקדוש קיקיפא. גם המשרה הזאת, ולצדה - הכנסה של 3000 ליברות, איפשרה לו להיות עצמאי, לקנות ספרים ולהתפנות לעיון וכתיבה.
שבע שנים אחרי ספרי הראשון, פרסם את "תולדות ההפיכות בשוודיה", שסיפוריהן היו עוד יותר מגוונים ומעניינים מההפיכה בפורטוגל. גוסטב ואסה, המנודה, שהתחבא במכרות השוודיות, והועלה על כס המלכות על ידי מעריציו האיכרים, הייתה דמות שונה לחלוטין מז'וזה פינטו ריביירו, המזכיר, שהשיג את הכתר עבור אדונו ההססן והעצלן, ז'ואו הרביעי. גם ספר זה זכה להצלחה רבה.
הוצאו חמש מהדורות זו אחר זו ותורגם לכמה שפות. החצר בסטוקהולם הטילה על שליח שלה שנסע לצרפת לפגוש את המחבר ולהזמין אצלו ספר "היסטוריה כללית של שוודיה". השליח סבר בהגיעו לפריז כי ימצא את הכומר מעורה בחברה הספרותית ובחיי הסלונים בבירה. הופתע מאוד לגלות כי מדובר בכומר כפרי החי בפרובינציה ושנודע רק באמצעות לספריו. בנסיבות אלה המגעים נעצרו וננטש הרעיון להעסיקו את האב ורטו כהיסטוריון רשמי של שוודיה.
באקדמיה לכתובים ולספרות.
בשנת 1701 כשהמלך ביצע רפורמה בהאקדמיה לכתובים ולספרות והעלה את מספר חבריה, ורטו האב התמנה לחבר שותף "עם מגורים בסן פאאר". מפני שתקנון האקדמיה דרש שיגור בפריז, ביקש פסק זמן בן שנתיים עד שיהיה זכאי לקצבה והכנסתו תהיה ודאית. הוא גם הבטיח עם זאת לשלוח חיבורים שכדבריו, חשובים יותר מעצמו. האקדמיה והשר הסכימו והוא התייצב לראשונה באקדמיה רק בשנת 1703. כעבור שנתיים התמנה לחבר מלא עם קצבה קבועה ופעילותו בהמשך מתועדת בארכיון המוסד.
בשנת 1706 התפטר מתפקידיו ככומר בפרוכיה של סן פאאר.
הברונית סטאל.
באחד הטיולים שנהג לעשות בנורמנדיה, הובא האב ורטו למנזר סן לואי ברואן, בו הכיר את מרגריט דה לונה, לימים ברונית דה סטאל (Staal), אשה לא יפה, חסרת כל רכוש, אבל בעלת אופי ושנינות מלאי קסם. האב ורטו הראה כלפיה ידידות אמיצה. הוא היה כמעט בן שישים ודמיונו נשאר לוהט כמו בימי צעירותו. התחיל לדבר עם כולם לשבחי כישוריה ותכנן לשתף איתה את רכושו הדל.
למרות שמירת הגבולות המוכתבים על ידי גילו ומעמדו, התקשה להסתיר את להיטותו לגביה. היא עצמה הרגישה יותר מבוכה מאשר נחת ובזכרונותיה דיווחה על מכתב שקיבלה מהאב ורטו, בו הוא התבטא כאיש עולם הגדול, עם יותר קלילות דעת ממה שהיה אפשר לצפות בהתחשב בסגפנותו החסודה בנעוריו.
הספר על נחלת ברטניה.
בשנת 1710 פרסם ורטו את "Traité de la mouvance de Bretagne".
כפי שמסביר ל.ג. מישו בביוגרפיה הקצרה שלו, "אף על פי שהמשפט הציבורי הצרפתי לא ייחס כמעט שום סמכות אמיתית לשורשי המונרכיה הצרפתית, בכוח מסורת מסוימת, מרבית הסופרים השתדלו להציג את השלטון המלכותי כמרכזי וחובק כל מאז ומעולם. זה היה שריד ממגמת הקהילות לחפש אצל המלכות את משענתן נגד השאיפות השתלטניות הפאודליות. להפך, המשאלה לשמור על הפריבילגיות ועל כבודן העצמי כארצות הקנתה לכמה פרובינציות רוח שונה. הברטונים, יותר מכולם, אהבו להציג את עצמם יותר כקשורים מאשר כמזוהים לחלוטין עם המונרכיה הצרפתית. ההיסטוריונים שלהם נהנו לספר על עצמאותו עתיק היומין של חבל ארצם והיו מעוררים מחדש את המריבות שהתחוללו בעבר כל פעם שדוכסי ברטניה נשבעו אמונים או הביעו מחוות כבוד למלכי צרפת. בהתחלה ניסה ורטו לדחות את טענותיהם בחיק ה"אקדמיה" . אחרי שהרחיב את היריעה בספרו המודפס פרץ הפולמוס ביתר שאת.
נקטו בו עמדה סופרים שונים והברטונים הגיבו בהתאם. האב ורטו הוכיח בסוגיה זו את חריפותה האופיינית. בעיניו זה היה מעין מרד של ברטניה, במיוחד שקמו בה אז, ובאותה תקופה זה לא היה נדיר, מהומות אחדות נגד פקידי המלך. מכל אלה יצא כעבור שנים מספר מתחת קולמוסו של ורטו ספר "ההיסטוריה השלמה של התיישבות הברטונים בגאליה".
בספר זה ביקש האב ורטו, לקבוע, בכל מחיר, כי איחודה של ברטניה עם צרפת היה מבוסס על זכויות, סדר ולגיטימות קדומים."
אולם כשהספר הוצא לאור על ידי האקדמיה לכתובים, נראה ללא דופי והברטונים נראו בסופו של דבר משוכנעים ללא עוררין כי היו מאז ומתמיד תחת הסוברניות של מלכי צרפת. כנקודה בעייתית ניתן להזכיר כי ורטו חשב לנכון באותה תקופה לדווח
לרשויות המלכות על הדעות, הלא כשרות בעיניו, של הסופר ניקולא פררה (Fréret), כפי שבאו לידי ביטוי בנאום על "מוצא הצרפתים". פררה נשפט בגין חילול כבוד המלך ונשלח לכלא לשישה חדשים.
"ההפיכות ברפובליקה הרומית".
היצירה האהובה בה השקיע הטעם והרגש הרבים ביותר הייתה "תולדות ההפיכות ברפובליקה הרומנית". לא היה בה מחקר חדש של ההיסטוריה של רומא. לא ניסה בספר זה לגלות דרך השירה, המסורות, ספרי ההיסטוריה, את מעמדה החברתי, הממשל וחוקיה בתקופות השונות שלה. הוא תפס כאמיתית את התמונה שהלימודיו הקלאסיים יצרה בדמיונו. והוא ביסס על כך את השקפותיו הפוליטיות. אהב לספר ולתאר, ההיסטוריה נתגלתה לו בפן הדרמטי שלה. אומרים עליו שכתב על ההפיכות ברומא כפי שקורניי חיבר את הטרגדיות שלו. היה לוקח כל כך ללב את הדברים, שנראה פעם פורץ בבכי בעת שקרא את דברי וטוריה אל קוריולנוס. בספרו יש לחפש מעל לכל את כישרונו כמספר.
"אין לצפות למצוא בספרו את צבע הזמנים ובמקומות. הרגשות, המנהגים, היחסים החברתיים, הכל לוקח צורה מודרנית, כמו בטרגדיה של התיאטרון הצרפתי. כך נהגו להציג באותה תקופה גם את ימי הקדם, גם את ארצות הניכר. גם התרגומים היו כתובים לפי שיטה זו". "באותה תקופה נראה למחברים שלא ניתן להבין אותם לולא חיפשו אנלוגיות שקרבו את המנהגים העתיקים או הזרים אל תקופתם וארצם. הם תירגמו לצרפתית לא רק את המלים, אלא גם את המחשבות והרגשות. חיפשו להעתיק לזירה המודרנית את הגבורים הקדומים".
"ההפיכות ברומא" שפורסמו בשנת 1719 זכו להערכה בפי כל, כולל באנגליה. הלורד סטנהופ, שר של המלך ג'ורג' הראשון פנה לאב ורטו כאל האדם המוסמך ביותר שיוכל להאיר לו כמה תמיהות לגבי הקמת הסנאט הרומי.
היסטוריון של מסדר האבירים ההוספיטלרים.