בשנת 2004 הקים פלד את C3 - מועדון המנכ"לים והמנמ"רים של תעשיית הטכנולוגיה בישראל. במועדון חברים כמה מאות מנהלים בכירים בתעשייה מחברות וארגונים, הנפגשים כמה פעמים בשנה בישראל ומחוצה לה כדי להעשיר את ניסיונם ולהעמיק את הקשרים הבלתי אמצעיים. מועדונים נוספים הם: CSC למנהלי אבטחת מידע וסייבר, C6 למנהלי תשתיות, טכנולוגיה וחדשנות ופורום WIT Women In Tech. נכון ל-2021 "אנשים ומחשבים" יוזמת, מפיקה ומנהלת מעל 150 כנסים ואירועים בשנה.
פלד ייסד ופיתח את "תורת הנמר", פילוסופיה המקנה כלים מעשיים להתמודדות בחיים המקצועיים והאישיים. פלד כתב שישה ספרים "הטאו של הנמר", "הרוב בסדר בשאר אני מטפל", "אני בוחר להיות נמר", "הנמר זה הסוד שלי", איך לבנות או להרוס את חייך במו ידיך" ו"נמרולוגיה" - בהם הוא מתאר ומסביר את שיטתו. פרט לשימוש במילים וביטויים מחיי הג'ונגל, פלד נוהג ללבוש פריטי לבוש מנומרים, משרדו מקושט בהתאם ויש לו אוסף של אלפי פריטים מנומרים. ברוח שיטתו תרם נמר שנקרא על שמו לספארי ברמת גן.כיום הנמר פלי מפוחלץ בתצוגה מרכזית במוזיאון הטבע על שם שטיינהראט באוניברסיטה ת"א.
מאז שיצר את תורת הנמר, מפיץ פלד את משנתו בקורסים ובהרצאות בקרב עובדים רבים בהיי-טק ומרבה להופיע לפני נוער.
משפחה.
נשוי לדליה פלד ולהם שלושה ילדים, דנה הבכורה (שהביאה עם בעלה אלוף בן, עורך ראשי של "הארץ" 2 נכדים); בן ודידה (דניאל) פלד. שני הראשונים מנהלים באנשים ומחשבים ודידה מוזיקאית, נגנית גיטרה וזמרת בניו יורק.
אדם שימפנזה
אדם שימפנזה (באנגלית: Humanzee) הוא כינוי לאפשרות התאורטית שייווצר הומיניד כתוצאה מזיווג של אדם ושימפנזה. לא ידוע בוודאות אם היה מקרה כזה ואם זיווג כזה אפשרי, אך ניסויים שנערכו בתחילת המאה ה-20 לא הניבו פרי.
סבירות.
לאדם 46 כרומוזומים, בעוד לשימפנזה ולקופי האדם האחרים 48 כרומוזומים. ההבדל נוצר כשבמהלך האבולוציה של אבות האדם התאחו שני כרומוזומים (תוך ששרידי טלומר וצנטרומר נותרו בכרומוזום המאוחד). פרט להבדל במספר הכרומוזומים יש דמיון רב בין הכרומוזומים של בני אדם לקופי אדם – כרומוזומים 6, 13, 19, 21, 22 ו-X זהים בכל קופי האדם וכרומוזומים 3 ,11, 14, 15, 18, ו-20 תואמים בין גורילה, שימפנזה ואדם. הדמיון בין שימפנזה לאדם גדול יותר וכולל את כרומוזום 1, חלקים מכרומוזום 2, 5, 7, 8, 9,10, 12, 16 וכרומוזום Y. מידת הדמיון הכרומוזומלי והבדל דומה במספר הכרומוזומים קיים בקרב מיני סוסים ובקבוצת מינים זו הוא מאפשר לפעמים התרבות בין שני מינים אבל הצאצא יהיה עקר באופן כמעט ודאי, כיוון שמספר הכרומוזומים של בן הכלאיים יהיה 47, מספר אי-זוגי שלא מאפשר התרבות. בדומה לפרד, בעל 63 הכרומוזומים, שהוא תוצר הכלאה בין סוסה (64 כרומוזומים) לחמור (62 כרומוזומים).
בשנת 1977 הוכיח החוקר ג'יי מייקל בדפורד שתאי זרע אדם עוברים את קליפת הביצית של גיבון (Hylobates lar) הן במבחנה (in vitro) והן בגוף (in vivo); לעומת זאת, זרע אנושי אפילו לא נצמד לביצית של פרימטים שאינם קופי אדם כדוגמת בבונים או קופי רזוס. נראה אפוא שבהומינידיים, המשפחה שאליה משתייך השימפנזה, תא הזרע תואם לביצית. על אף זאת, לא הוכח שזיווג כזה עשוי להניב היריון.
עדויות גנטיות.
בעקבות מחקר גנטי השוואתי של אדם ושימפנזים, הועלתה השערה כי חילופי גנים בין אבות האדם ואבות השימפנזה נמשכו כ-1.2 מיליון שנה לאחר הפיצול בין המינים שחל לפני כ-7 מיליון שנים. הדמיון בין כרומוזומי X מצביע על פיצול מאוחר יותר מזה המחושב לפי קצב הצטברות השינויים בחלקים אחרים של הגנום ועל פי ממצאי מאובנים. צאצאים זכרים של הכלאות מעין אלו היו ככל הנראה עקרים אך הנקבות פוריות.
ניסוייו של איליה איוואנוביץ' איוואנוב.
בשנים 1924–1930 ניסה החוקר הרוסי איליה איוואנוב, שפיתח את טכניקת ההזרעה המלאכותית בסוסים, לזווג בין אדם לשימפנזה, אך לא הגיע לתוצאות ממשיות. איוואנוב הציג את רעיון השימוש בהזרעה מלאכותית לקבלת בן-כלאיים בין אדם לקוף כבר בקונגרס העולמי לזואולוגיה בשנת 1910. בשנת 1924 הצליח להשיג שלוש נקבות שימפנזה פוריות אותן ניסה, ללא הצלחה, לעבר בזרע אנושי. ניסויים אלו, במימון הממשלה הסובייטית, נערכו בשלוחה של מכון פסטר בגינאה הצרפתית. איוואנוב השתמש בזרע של גברים מקומיים מתוך הנחה שאפריקנים קרובים יותר גנטית לשימפנזים מאירופאים. בעקבות הכישלון באפריקה, הוא חזר למכון מחקר בגאורגיה עם 20 שימפנזים. שם, בשנת 1927, ערך ניסוי בעזרת חמש מתנדבות אנושיות לניסוי הזרעה בזרע שימפנזה ואחר כך בזרע אורנגאוטן אך כשל גם בכך. בשנת 1930 נאסר ונשלח לגלות בקזחסטן, שם עבד כווטרינר עד מותו בשנת 1932.
מבצר סנט אנג'לו
מבצר סנט אנג'לו (במלטזית: Forti Sant’Anġlu, באנגלית Fort St. Angelo) הוא מבצר השוכן בקצה המערבי של העיר בירגו במלטה וצופה אל הנמל הגדול. אורכו של המבצר כ-220 מטרים מדרום-מזרח לצפון מערב ורוחבו כמאה מטרים. בינו לבין יתר חלקיה של בירגו מפרידה תעלה שמעליה שני גשרים, ואשר נחפרה בידי האבירים ההוספיטלרים.
לא ידוע בוודאות מתי הוקם המבצר, אך לפי האגדה ניצב במקום מקדש פיניקי ורומי אחריו. במאה ה-9 כבר עמד במקום מבנה מבוצר. במאות ה-14 וה-15 שלט כתר אראגון במלטה והמבצר, ששימש כמעוזם של השליטים הפאודלים של האי, נודע בשם "קסטליו א מארה" או "קסטרום מאריס" (Castello a Mare או Castrum Maris - "המבצר ליד הים").
כאשר ההוספיטלרים הגיעו למלטה בשנת 1530, הם קבעו את בירגו כמעוזם, והמבצר היה למקום משכנו של הגראנד מאסטר. ההוספיטלרים חזקו ובצרו את המבצר, והוא עמד בהצלחה במצור הגדול שהטילו העות'מאנים על האי בשנת 1565, עת שימש כמפקדתם הראשית של האבירים. לאחר המצור הקימו ההוספיטלרים את העיר ולטה מעברו האחר של הנמל הגדול, וקבעו בה את מרכזם ב-1571. ביצורי המבצר חוזקו בסוף המאה ה-17, והוקמו בו ארבע סוללות ארטילריה במפלסים שונים. הבריטים קבעו את מפקדת זירת הים התיכון של הצי הבריטי במבנה בין השנים 1912-1979. ב-1998 העניקה ממשלת מלטה את הקומה העליונה במבצר, כולל קפלת אנה הקדושה, למסדר ההוספיטלרי, וזאת למשך 99 שנים. בחודשי הקיץ נערכים במבצר מופעי מוזיקה.
לזר אדליאנו
לָזֶר אֶדֶלְיאַנו (רומנית Lazăr Edeleanu, 1 בספטמבר 1861 בוקרשט - 7 באפריל 1941 בוקרשט) היה כימאי רומני יהודי. נודע בגילוי תהליך הזיקוק הבררני של הנפט על בסיס מסיסותם הספציפית של התזקיקים השונים בגופרית דו-חמצנית נוזלית (1908).
נודע גם כמגלה האמפטמין (1887). יחד עם קונסטנטין איסטרטי ופטרו פוני נחשב חלוץ מדע הכימיה ברומניה.
עמיתו, הגאולוג לודוביק מראזק הגדירו "אדם ואישיות, עדי של המדע הרומני".
רקע משפחתי ולימודיו.
נולד במשפחה בת ששה ילדים של חרט יהודי בבוקרשט, בשם שעיה (ישעיהו) אדליאנו. בילדותו המשפחה התגוררה בעיר קראיובה, שם הילד לזר הצטיין בלימודים בבית הספר של הקהילה היהודית, אחר כך עברו לגור בעיר פוקשאן. משום הצטיינותו במדעים, בגיל 12 נשלח לבד לבוקרשט להמשך לימודיו. שם התאפשרה קבלתו לתיכון היוקרתי ספנטול סבא (סבא הקדוש). בבוקרשט התגורר בתנאי עוני בדירת מרתף והתפרנס ממתן שיעורים פרטיים. בגלל חוסר תאורה בדירה נאלץ לפעמים ללמוד באור הפנסים הסמוכים לארמון שוצו שנמצא בקרבת מגוריו. אחרי שבשנת 1882 סיים את בחינות הבגרות, עבד קשה במשך שנה כדי לממן את כניסתו לאוניברסיטה.
המשיך לימודיו באוניברסיטת ברלין בפקולטה לכימיה שם היה תלמידם של א.ו. הופמן, צ.פ. ראמלסברג ושל הלמהולץ.
האמפטמין.
בשנת 1887 קיבל את התואר דוקטור בכימיה, עם עבודתו "על נגזרות החומצות השומניות פניל–מטאקרילית ופניל -איזובוטירית". בתזה זאת הוא מתאר גם גילוי הפל–איזופרופילאמין, חומר המוכר כיום כאמפטמין או "בנזדרין" ושלו תכונות פסיכוסטימולנטיות (ממריצות) ופוטנציאל ממכר.
פעילותו באנגליה.
בהמשך עבר ללונדון, שם היה מרצה במכללה המלכותית של חיל התותחנים, תחת ניהולו של פרופ' הוג'קינסון. בו זמנית עבד יחד עם סי. פ. קרוס ואי. ג'יי בוואן ביצור סוג של משי סינתטי חסך אש (ויסקוזה או רייון). כמו כן עבד יחד עם ר. מלדולה ביצור צבע על בסיס אוקסאזין.
כיווני מחקר אחרים כללו תחום נגזרות החומצות הבלתי רוויות מהסדרה הארומטית, פעולת דיגופרית דיכלוריד על האנילין, פעולת הכלוראט על חומצות אוקסי, וכו'.
שיטת הזיקוק אדליאנו ומחקרים אחרים.
בין השנים 1906 – 1913 כיהן אדליאנו כראש המעבדה הכימית של המכון הגאולוגי בבוקרשט שהוקם באותה שנה, ובין השנים 1906-1910 כמנהל של בית הזיקוק ווגה בפלוישט מטעם החברה הגרמנית "דיסקונט". שם הנהיג אדליאנו שיטת יצור שמנים על ידי זיקוק בוואקום (ריק) ועל ידי כך היה אחד מחלוצי הטכנולוגיה של הוואקום.
באותן השנים אדליאנו ייצג את רומניה בכנסים בינלאומיים בנושא הנפט שהתקיימו בפריז (1900), בליאז' (1905), בלונדון (1909) ובווינה.
בשנת 1907 נמנה אדליאנו עם מארגני הקונגרס לנפט בבוקרשט ופרסם יחד עם י. טנססקו מונוגרפיה חשובה של התכונות הפיזיות והטכניות של הנפט הרומני.
בשנת 1907 תוך כדי עבודה בשדות הנפט בברקה, קמפן וקמפינה הצליח אדליאנו להפריד מתוך הנפט הגולמי מזקקים קלים כון בנזן, טולואן, קסילן ופסוידוקומן. הצביע על היתרונות של הפחמימנים שהופקו מנפט לעומת אלו המופקים מפחם.
שנת 1908 הייתה שנת תגליתו העיקרית – תהליך אדליאנו, דהיינו זיקוק הנפט בעזרת גופרית דו חומצית בתור ממס סלקטיבי (בררני) (שהוריד את נקודת העשן של הקרוסין), המביא להפקה סלקטיבית של פחמימנים ארומטים (בנזן, טולואן, קסילן, וכו')