בציורי דמות אנוש הילד נוטש את הייצוג הסכמתי לדמות אדם ושם יותר דגש על פרטים ומאפיינים המבחינים בין הדמויות. דמות האדם הופכת ברורה יותר גם מבחינת תפקיד ומקום חברתי. דמויות האדם מצוירות מלפנים ובפרופיל, והילד מנסה אף לתאר פעולה של דמות האדם ולציירו בתנוחות שונות.
ביטוי המרחב בציור מתקרב יותר למציאות. נעשים ניסיונות ראשונים בשימוש בפרספקטיבה. ילדים בגיל זה עדיין לא מבינים את משמעות העומק במרחב, אולם כשהם מציירים מספר אובייקטים על אותו קו בסיס הם מקפידים על פרופורציות ויחסיות בגודל ובמרחב שתופסים האובייקטים. לעיתים אף יקטינו או יגדילו אובייקטים מסוימים, באופן שנותן תחושה של עומק בציור. בשלב זה, קו הבסיס מתקרב אל קו הרקיע, ומופיע קו האופק.
השימוש בצבע בתקופה זו מאופיין בסובייקטיביות ובחוויה רגשית המתלווה לשימוש בצבע. יש שימוש בגווני צבעים רבים יותר ואף בערבוב צבעים, אולם השימוש בצבע קשור לתגובה הרגשית של הילד כלפיי הציור והוא סובייקטיבי ביותר. צורות מעוצבות וקישוטים חזרתיים מאפיינים את הציור בגיל הזה.
שלב הפסיאודו-ריאליזם (גילאי 11–13).
שלב זה מציין את תחילתה של תקופת גיל ההתבגרות. על פי פיאז'ה, המתבגרים חווים התפתחות קוגניטיבית המאפשרת להם כעת להכיל חשיבה מופשטת ודדוקטיבית. הילד מסוגל לחשוב על העתיד ולהתמודד עם סיטואציות היפותטיות. הוא מסוגל להסתכל על בעיה מכמה נקודות מבט ולחשוב על דרכים לפתרונה. בנוסף, מתפתחת תחושת ערך העצמי ומתפתח מושג לגבי שיפוט מוסרי. כל אלה יוצרים מצב שבו המתבגר עסוק בשאילת שאלות לגבי העולם סביבו. עיסוק זה מלווה לעיתים בתחושת כעס, ניכור, מרדנות, דיכאון וביקורת עצמית. החיבור עם קבוצת השווים נעשה חזק ומשמעותי עוד יותר והילד המתבגר עסוק מאוד במה שאנשים אחרים חושבים עליו וכיצד הוא נראה. שינוי משמעותי נוסף בתקופה זו היא המודעות של הילד לפעילות הדמיון שלו עצמו. בתקופה זו פעילות הדמיון מפסיקה להיות ספונטנית, הילד מודע לה והיא הופכת נשלטת. באופן זה עסוק הילד בהבדל בין מה שנראה בעיניו "ילדותי" ובין מה שנראה "בוגר". ילדים בגיל זה מודעים וביקורתיים כלפי הציורים שלהם. הם חוששים שמא הציורים שלהם נראים ילדותיים מדי ועבור רבים מהם, תהליך זה מעכב ואף עוצר את התפתחותם היצירתית. לילדים בשלב זה חשוב מאוד שציוריהם יהיו מושלמים, עד כי הם עשויים לצייר בדרכים שונות מאוד מהדרכים שבהן ציירו בשנים קודמות. גרדנר מציין כי הגבלת הציור להעתקה נאמנה של הצורות המצויות בסביבת המתבגרים מסמלת שלב חשוב בתהליך ההתפתחות שבו נרכשים הכללים והחוקים.
כושר התפיסה מתפתח בגילאים אלה עד כדי יכולת ראייה חדה וריאלית. יכולתו הגרפית של הילד אינה מדביקה את תפיסתו החדה ואת ידיעותיו על העולם, וחסרה היכולת לתאר חוויה בציור. יש ילדים שמשמיטים פרטים אותם הם חשים שאינם יכולים לצייר באופן מושלם או שהם מעדיפים להעתיק. במהלך שלב זה, ילדים רבים מתייאשים אם אינם מקבלים עידוד והתפתחותם האמנותית נעצרת, זו הסיבה שלעיתים קרובות ציורים שיוצרים מבוגרים נראים כמו ציורי ילדים מגיל 10–11.
דמות אנוש בציור מאופיינת בפרטים מדויקים יותר, פרופורציות מתאימות בין אברי הגוף השונים ובין דמות האדם לסביבתה. גם התנועות של הגוף מדויקות יותר ותואמות את המציאות. עם זאת, ילדים רבים בתקופת גיל זו מעדיפים לצייר דמויות מצוירות או קריקטורות במקום דמויות אדם, מכיוון שהם דורשים פחות דיוק מציור דמות אדם. יש ילדים שחוזרים בשלב זה לדימויים סטריאוטיפיים.
השימוש בצבע בתקופה זו נעשה תוך ניסיון להביא לידי ביטוי את המציאות האובייקטיבית, תוך התחשבות בשינויים שעובר הצבע, כתוצאה מהצללות, שינו מוקד התאורה בציור או כל שינוי המתרחש בדרך הטבע. כמו כן, הילד בתקופה זו עושה שימוש נרחב בצבע כדי להביע את עולמו הרגשי.
השימוש במרחב בא לידי ביטוי ביכולת להתחשב בשינויים אופטיים במרחב כגון: התפתחות היכולת לצייר גופים בשלושה ממדים; להביא לידי ביטוי אור וצל בציור תוך שימוש במקור אור עקבי המשפיע על החלקים המוארים והמוצללים בציור; נקודת מבט אחת חיצונית ועקבית דרכה הילד מצייר; ויכולת לצייר עצם כפי שנראה בעיני הצופה שנמצא ליד הילד או מולו.
תקופת ההחלטה (גיל ההתבגרות).
תקופת גיל ההתבגרות מאופיינת במשבר משמעותי המוביל מתקופת הילדות לבגרות. עבור רבים זוהי תקופה חדורה בחרדות, הדורשת מהמתבגר להיפרד מהאנשים הקרובים לו כדי לעסוק בחיפוש אחר עצמי אינדיבידואלי, עצמאי ובלתי תלוי. תהליך חיפוש זה מלווה לרוב באובדן, כעס, שינויים מהותיים בגוף ובלבול. בשלב זה המתבגר משתמש באמנות כדי להביע את האופן בו הוא חושב ורואה את העולם ועבודותיו הופכות רפלקטיביות יותר עבור העצמי – כיצד אני רואה את עצמי ומה אני חושב על העולם סביבי. בעוד שילדים קטנים יותר מתמקדים בציור דמויות אנוש, בעלי חיים ואובייקטים בסביבה, הרי שמתבגרים משתמשים במרכיבים הללו לא רק כחלק מהקומפוזיציה, אלא כדי לסמל משהו בצורה מכוונת ולהעביר רעיונות לגבי נושאים ולגבי עצמם, מעין פילוסופיה אישית. רימרמן מתאר את תקופת גיל ההתבגרות כתקופה המאופיינת בעושר של חוויות, התפתחות רוחנית, ביקורתיות ורגישות, שאין כמעט כמותם בתקופות אחרות.
בני נוער בשלב זה יכולים להיות מושפעים בדרכם האמנותית מאמנים שונים, זרמים פוליטיים או תקופות היסטוריות. זו תקופה שבה הנערים מרשים לעצמם לחקור סגנונות שונים וגישות שונות בציור. רבים מתעניינים בתקופה זו בדרך הציור הנטורליסטית העוסקת בתיאורים ריאליסטיים של עומק ופרספקטיבה, קמטים וקיפולים, אור וצל, קומפוזיציה של עצמים בתנועה וטקסטורות שונות הבאות לידי ביטוי ברישומים וציורים. מתבגרים אחרים מאפשרים לעצמם לפתח את תחום הציור המופשט, המביא דרכים חדשות לביטוי של רגשות ורעיונות, באופן המשוחרר מביקורת הסביבה. קריקטורה היא דרך ציור נוספת אליה מתחברים מתבגרים ובאמצעותה הם מביאים לידי ביטוי את תפיסת עולמם ומביעים ביקורת על דמויות סמכות. ביטוי אמנותי אחר בגיל הזה הוא הגרפיטי. היותו בלתי חוקי לעיתים, דורש שימוש בזהות בדויה, שהופכת לעיתים קרובות להיות המרכז בעבודה היצירתית. בנוסף מאפשר הגרפיטי ביטוי עצמי, הכרה על ידי קבוצת השווים, מרד חברתי, דגש על הקיום שלי וביטוי קונפליקטים וכעסים.
מבוגרים רבים לא מגיעים לשלב זה בהתפתחות האמנותית, משום שהפסיקו לצייר או לעסוק באמנות בסביבות גיל 10–11, בגלל תחומי עניין אחרים או משום שהתייאשו עקב חוסר ביכולת טכנית. בשל הביקורתיות הגבוהה ולעיתים אף הבושה בתוצרים הגרפיים שלהם, עוברים המתבגרים לאמצעי הבעה פשוטים ויעילים יותר עבורם - הדיבור והכתיבה.
דמות אנוש - לוונפלד חילק את הטיפוסים האמנותיים בשלב זה לשניים: הטיפוס הוויזואלי, המתבונן במציאות ומביא את אותה לידי ביטוי בציורים כפי שהיא והטיפוס ההאפטי (Haptics), המביא את המציאות לידי ביטוי באופן סובייקטיבי, המושפע מראיית העולם של האמן והחוויה הרגשית שלו. כך בציור דמות אנוש הטיפוס הוויזואלי יצייר את הדמות כצופה מן הצד, כחלק מהסביבה, וישתמש בטכניקות רישום, בעוד שהטיפוס ההאפטי ידגיש טיפוסים ופרשנות אישית לדמויות. באופן זה יכולים למשל איברים מסוימים להיות גדולים ובולטים יותר ויכולים להופיע עיוותים מסוימים בדמות כדי להעביר את החוויה האישית והרגשית של המצייר.
השימוש במרחב גם מבטא הבדלים בין הטיפוסים. הטיפוס הוויזואלי ידגיש איכות ציור בתלת מימד ודיוק בפרספקטיבה. העוצמה בציור תשתנה לפי המרחק של המתבונן מהאובייקט ודגש יהיה על השימוש באופק במרחב. הטיפוס ההאפטי יחזור לשימוש בקו בסיס והפרספקטיבה תשמש אותו כדי לבטא את הערך הסובייקטיבי של הקשר בין האובייקטים המוצגים והקשר שלהם לעצמי.
בשימוש בצבע הטיפוס הוויזואלי יביא לידי ביטוי את הגוונים כפי שהם מופיעים בסביבה. הוא ידגיש השתקפות, הצללות, מרחק ואווירה. הטיפוס ההאפטי ישתמש בצבע כדרך ביטוי בעלת משמעות סובייקטיבית, פסיכולוגית ורגשית.
יישומים.
התבוננות בהתפתחות ציורי ילדים מסייעת להורים ואנשי מקצוע העובדים עם ילדים מציירים (כגון: אנשי חינוך, פסיכולוגים קלינים וחינוכיים, מטפלים העוסקים בטיפול באמצעות אמנויות ועובדים סוציאליים). הידיעה מהו הדבר הצפוי בקבוצת גיל מסוימת משמשת בסיס להשוואה מול הדברים הבלתי רגילים או הבלתי צפויים בציורי ילדים. בסיס זה מאפשר נקודת השוואה שהיא חשובה במיוחד כאשר עובדים עם ילדים שיש להם קשיים קוגניטיביים, התפתחותיים או גופניים, ועם אלו שחוו טראומה, משבר או הפרעה רגשית בחייהם. התבוננות בהתפתחות הציור יוצרת גם בסיס להתערבות יעילה בטיפול רגשי, למשל, שינוי מטרת הטיפול מיצירת ציור סימבולי בעל משמעות אישית להתנסות בחומרים או התאמת החומרים ומשטחי הציור לשלב ההתפתחותי.
שלבי התפתחות ציורי הילדים משמשים גם כבסיס לכל מבחני הציור השונים, לדוגמה: מבחן סילבר, מבחן משימות המסייעות בהבנת שלבי ההתפתחות הקוגניטיביים (תפיסת הרצף - הבנת חוק הסיבה והתוצאה וחוק השימור, תפיסת האופקיות, מושג האנכיות); מבחן ציור דמות אנוש של גודינף-האריס המשמש להערכה כללית של הבשלות האינטלקטואלית (יכולת תפיסה, הפשטה והכללה); מבחן ציור משפחה; מבחן ציור משפחה קינטי; מבחן בית-עץ-אדם ועוד.
ביקורת.