קורות חייה.
יולי כהן נולדה וגדלה בצהלה. אביה, מיקי כהן, הוא מהנדס מכונות חקלאיות ועבד במשרד החקלאות באמצע שנות החמישים; לימים כיהן כמנכ"ל מספנות ישראל והקים את בית הפלמ"ח. אמה, תמי כהן, היא חברת מחסום Watch.
מצד אביה, כהן היא דור שישי בארץ ונצר למשפחת שלוש שעלתה לארץ ישראל ממרוקו והתיישבה ביפו. בני המשפחה היו ממקימי שכונת נווה צדק ובין 66 המשפחות שהקימו את תל אביב.
לכהן אחות גדולה ממנה ואח צעיר ממנה. למדה בבית ספר יסודי צהלה ובתיכון חדש תל אביב. בצה"ל שירתה כקצינת ח"ן-חינוך ות"ש בחיל האוויר (1974- 1977).
היא למדה לתואר ראשון דו-חוגי בספרות עברית ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית וכעבור שנה עברה לאוניברסיטת תל אביב, בה השלימה תואר ראשון בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה (1982). בתום לימודיה שבה לצה"ל ושירתה בקבע במלחמת לבנון הראשונה. הייתה מנהלת קשרי חוץ לעיתונות בדרגת סרן בחיל האוויר.
היא עברה לארצות הברית להמשיך את לימודיה והתגוררה במשך חמש שנים בניו יורק. התחילה בברוקלין אקדמי, ניו יורק וסיימה תואר שני בתקשורת בהצטיינות במכון הטכנולוגי של ניו יורק (1985). בתקופת לימודיה עבדה במש"ן (משלחת משרד הביטחון בניו יורק).
עבודתה בתחום הקולנוע.
החלה לעבוד בקולנוע בניו יורק. היא עבדה בקולנוע העצמאי בניו יורק ובלוס אנג'לס (1984 - 1988). עבודתה הראשונה הייתה כנהגת. היא עבדה בניהול תסריט בלוס אנג'לס בסרט עצמאי עם הבמאי פול ויליאמס והשחקנית קארן בלאק. בניו יורק עבדה עם המפיק הישראלי יורם מנדל כמנהלת תסריט ואחר-כך כמנהלת פוסט פרודקשן ומנהלת משרד בסרט The Big Blue בבימויו של אנדרו וורן. עבדה עם הבמאי ההונגרי פיטר גוטאר (Péter Gothár). עבדה גם בסרט תיעודי אודות פול ניומן.
ב-1988 שבה לישראל. במשך שנתיים הנחתה קורס פרויקט סיום בווידאו בחוג לצילום, שנה ד', ויצו חיפה (1991-1988). עבדה כעוזרת במאי של אברהם הפנר על סרטו "מה קרה?".
ב-1991 הצטרפה כמפיקה בפועל לאחת הקבוצות שהגישו מכרז לקבלת זיכיון להפעלת ערוץ 2 אשר לא זכתה.
ב-1993 נהפכה כהן (אז, כהן-גרשטל) ליוצרת סרטים עצמאית. הסדרה הראשונה שיזמה והפיקה עבור הרשות השנייה – "עיניים שלי", הייתה בת שלושים פרקים של חמש דקות כל אחד על תחביבי ילדים מרחבי הארץ בצילום ובימוי איבון מיקלוש ואשר שודרה בחמש דקות לחמש בערוץ 2. הסרט התיעודי הראשון אותו הפיקה היה במסגרת "מקום קטן" בערוץ 2, בבימויה של איבון מיקלוש, אודות המושב "פטיש" בנגב.
בשנים 1993 – 1995 הפיקה חמישה סרטים תיעודיים נוספים בני חצי שעה עבור הרשות השנייה בבימוי מיקלוש, אורי רוזנווקס, יהלי ברגמן ואחד בבימויה (לראשונה): "חמדת ימים", על נקודת היישוב בהר מירון, בה חיה משפחת תוויאור המוזיקלית העורכת במקום קונצרטים.
ב-1995 הצטרפה לקבוצת העיתונאים למכרז על רדיו תל אביב (102FM) וזכתה, ביחד עם ראודור בנזימן, ארז טל ורפי רשף. בנזימן היה המנכ"ל וכהן (אז, כהן-גרשטל) הסמנכ"ל. כעבור שלוש שנים, ב-1998, מכרה את מניותיה ברדיו ועזבה. באותה שנה הייתה מפיקה שותפה של "קרקס פלשתינה", זוכה האוסקר הישראלי לסרט העלילתי בבימוי אייל חלפון והפקת מרק רוזנבאום.
ב-1999 ביימה והפיקה את הסרט התיעודי "כלוב זהב" (30 דק'), בהשתתפות עיתונאי הארץ גדעון לוי, עבור "שבת סלאם" של הרשות השנייה. הסרט מספר על גולה פלסטיני בהולנד, שהיה עציר מנהלי בישראל, אחרי שהואשם בחברות בחזית העממית לשחרור פלסטין וישראל הגלתה אותו. בשנת 2000 נבחרה לכהן בתפקיד יו"ר פורום היוצרים הדוקומנטריים. בשנים 2000 – 2001 הייתה מפיקה שותפה לסרטים "רמלה" (דוקומנטרי, 60 דק', ערוץ 2) ו"מכתב לילדים" (דוקומנטרי, 60 דק', ערוץ 8) של הבמאית מיכל אביעד.
ב-1999 כהן (אז, כהן-גרשטל) התחילה לעבוד על הסרט "המחבל שלי", בן 60 דקות, שהקרנת הבכורה שלו נערכה ב-2002. זהו הראשון בטרילוגיה של שלושה סרטים. הסרט מתאר את מסע הפיוס שלה עם פאהד מיהי, האיש שירה עליה בלונדון בקיץ 1978, בזמן לימודי התואר הראשון באוניברסיטה העברית כאשר עבדה כדיילת באל על ונפצעה קל בפיגוע של החזית העממית לשחרור פלסטין. במהלך הסרט עוזרת לו להשתחרר מהכלא כאקט פוליטי. הסרט, זוכה פרס חבר השופטים בפסטיבל ירושלים, היה מועמד לפרס Silver Wolf בפסטיבל אידפא (2002), זכה לציון לשבח של Provincia di Cuneo באיטליה (2003) ופרס אירופי Ilaria Alpi Journalistic Television (2004). הסרט. הוקרן במעל מאה פסטיבלי קולנוע ברחבי העולם, שודר במעל לעשרים מדינות, תורגם לעשרים שפות והוזמן יחד איתה לסבב הרצאות באוניברסיטאות הרווארד, ברקלי, מיין שיקגו, ועוד. המחבל שלי מוצג בתצוגת האון-ליין של המוזיאון הבינלאומי לנשים בסן פרנסיסקו.
סרטה הבא "ציון, אדמתי" (60 דק', 2004), השני בטרילוגיה. הסרט הוא מסע אישי בישראל באמצעות שלוש משפחות: הוריה הפלמ"חניקים – דור תש"ח - ובנותיה, שולה גולני – ניצולת שואה, בנה ההיסטוריון – מוטי גולני ורותי גיליס החיה בכרמי צור. הסרט יצא לאור בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, הוקרן בעשרות פסטיבלי קולנוע ברחבי העולם ושודר במעל לעשר מדינות. ירון לונדון אמר על הסרט:
"האח שלי" (60 דק',2007), השלישי בטרילוגיה הוא מסע פיוס וניסיון להתקרב אל אחיה שחזר בתשובה בשנות השמונים וחי בבני ברק כיהודי חרדי עם ששת ילדיו ונכדיו ואין בינם קשר. הסרט זכה למענק פיתוח מקרן יהושע רבינוביץ, מומן על ידי רשת (ערוץ 2) ושם גם שודר ברייטינג גבוה. השתתף בתחרות פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה, הוקרן בסינמטקים ברחבי הארץ ובכמה מדינות נוספות.
בשלהי 2007 פנה אל כהן-גרשטל התומך העיקרי שלה בטרילוגיה, ניק פרייזר מה־BBC והציע לה לעשות סרט אחד ארוך משלושת הסרטים בשם My Israel. היא עשתה סרט חדש מחומרי הגלם של שלושת הסרטים, כולל מעט צילומים חדשים והסרט נקרא "ישראל שלי". הוזמן לשידור ב-14 במאי 2008 ב-BBC לכבוד 60 למדינת ישראל שם זכה לביקורות נלהבות, קיבל תמיכה מקרן גשר לקולנוע רב תרבותי ושודר עשרות פעמים במשך חמש שנים בyes דוקו.
בקיץ 2009 יצרה את הוידאו ארט "ביבליוגרפיה" במסגרת תערוכה קבוצתית של ענבל במרכז סוזן דלל, בעזרתו של האמן יונתן ויניצקי. העבודה עוסקת בסבא-רבא שלה, יוסף אליהו שלוש.
כהן לוהקה לבימוי סרט דוקומנטרי ״זכותנו הטבעית״ לשידורי קשת בהפקת אודי ושגיא הפקות בע״מ. הסרט היה צפוי להיות מוקרן לראשונה בפסטיבל תל אביב לקולנוע וזכויות אדם בדצמבר 2020.
השתלמויות.
בשנים 2000 - 2001 למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, המכון למחקר ע"ש טרומן למען קידום השלום ומכון ון ליר בירושלים, קורס שנתי בנושא הפלסטינים במאה העשרים.
בשנים 2005 - 2007 למדה בקולות, בית מדרש פלורליסטי.
בשנים 2006 - 2010 למדה בעלמא בית לתרבות עברית.
הנחיה והוראה.
בשנים 2009 - 2013 הייתה במאית מלווה בקורס רב מחלקתי: דוקומנטרי אישי בבית הספר לאמנות בצלאל לצד האנתרופולוגית ד"ר יונה וייץ והצלם מיקי קרצמן.
בשנים 2011- 2013 – הנחתה שני קורסים שנתיים של שנה ג': סדנת בימוי וקורס ייזום ופיתוח פרויקטים – סדנת הפקה מרכזית, במחלקה לקולנוע, במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה.
בשנים 2013–2018 הנחתה סדנה ליצירת סרט דוקומנטרי אישי קצר במסגרת לימודי ה"וידאותרפיה" בבית הספר לקולנוע מעלה.
בשנים 2013–2018 לימדה קורס יסודות וסדנה יוצרת בשם "מה הסיפור שלי" בלימודי חוץ: מכינה לאדריכלות, עיצוב ואמנות, בבצלאל.
מאז 2014 ועד היום (2021) מלמדת קורס "מי אני?" במכינה לחברה הערבית במסגרת הדקנאט של בצלאל, אקדמיה לעיצוב ואמנות, ירושלים.
החל מ–2018 ועד היום (2021), במאית מלווה פרו-סמינריון "מי סטורי" של ד"ר יונה וייץ בבצלאל, אקדמיה לעיצוב ואמנות, ירושלים וב-2018 החלה ללמד את הקורס "דוקומנטציה אישית" בלימודי התואר השני של תקשורת חזותית בבצלאל, אקדמיה לעיצוב ואמנות, ירושלים.
ב-2020 זכתה בציון לשבח בגין מצוינות בהוראה.
עיסוקים נוספים.
בשנים 1999 - 2008 הייתה חברה בפורום היוצרים הדוקומנטריים וכיהנה במשך שלוש שנים כיו"ר שלו (2003-2000). החל משנת 2007 ועד היום היא חברה באיגוד הבמאים.
מאז אפריל 2009 היא בעלת בלוג באתר "רשימות".
פרסים.
ב-2005 זכתה בפרס אמנות הקולנוע בפסטיבל הקולנוע בירושלים; מלגת התפנות לשנה מטעם משרד החינוך.
חיים אישיים.
הייתה נשואה למשה (צ'יקו) גרשטל עד לגירושיהם בשנת 2004 ונולדו להם שתי בנות. משנת 2006 היא במערכת יחסים זוגית עם אדם פרימן, ומתגוררת מאז שנת 2011 ביפו.
קונרד וולף
קונרד וולף (20 באוקטובר 1925 - 7 במרץ 1982) היה במאי קולנוע מזרח גרמני, בנו של פרידריך וולף ואחיו של מרקוס וולף.
קורות חיים.
משפחת וולף התגוררה בעיר הכטינגן, בפרובינציית הוהנצולרן (כיום בבאדן-וירטמברג). עם עליית אדולף היטלר לשלטון, ותחילת הרדיפות נגד היהודים, עזבה המשפחה לשווייץ ומשם לצרפת ולבסוף למוסקבה. האב, פרידריך, היה חבר במפלגה הקומוניסטית עוד קודם לכן.
בברית המועצות, קונרד גילה התעניינות מרובה בקולנוע, וכבר בן 10 שיחק תפקיד זוטר בסרט "Kämpfer" ("לוחם", בגרמנית), סרט שהופק בקרב הגולים הגרמניים הקומוניסטיים בברית המועצות.
בגיל 17 הוא התנדב אל צבא האדום. בהתחלה שירת כמתורגמן ומתשאל שבויים. בהמשך שירת ביחידת תעמולה, עמה יצא אל החזית, שם קרא במגפון לחיילים גרמנים להיכנע. על תפקידו במלחמה עוטר בעיטור הכוכב האדום. הוא השתחרר מן הצבא בשנת 1948. מאוחר יותר, בשנת 1968, הוא תיאר מאורעות אלו בסרטו "Ich war neunzehn" ("הייתי בן תשע-עשרה").