פירוש המילה "אדה" הוא לא לגמרי ברור, ויש כמה תאוריות. יש החושבים שפירושה "שירה" (מלשון "óðr" בנורווגית עתיקה), יש הטוענים שפירושה "אמונה" (השוואו "קרדו") ויש הקושרים את הפירוש למילה בנורווגית עתיקה שפירושה "סבתא רבתא".
האדה הפרוזאית.
האדה הפרוזאית היא מדריך למשוררים אותו כתב סנורי סטורלוסון בסביבות 1220, עד היום נשתמרו שבעה כתבי יד. המדריך מכיל סיפורים ומידע רב אודות המיתולוגיה הנורדית, זאת כדי לספק חומרי גלם עבור קוראי הספר. היכרות עם סיפורי המיתולוגיה והקשרים בין הדמויות השונות חיונית כדי לאפשר למשוררים להבין מטפורות ותחליפי שמות ציוריים וכן כדי לשלבם בשיריהם. בנוסף, מסביר הספר על כתיבת השירה ומתאר את דקויות האליטרציה.
שתי השפעות משמעויות של הסופר על החומר המקורי ניכרות בספר. ראשית, סנורי היה נוצרי ועטף את כל הסיפורים בסיפור מסגרת המסביר כי גיבורי המיתולוגיה היו למעשה אנשים רגילים אשר מעשיהם גרמו להופעת כתות לאחר מותם. חרף אמונתו, התייחס סנורי בכבוד למסורות האליליות של עמו והאלים לא מוצגים באור שלילי. עם זאת, ישנם הבדלים מול מקורות אחרים הנובעים ככל הנראה מהשקפת עולמו הנוצרית. שנית, ניסה סנורי להכניס סדר ואחידות למגוון הסיפורים ולהכניס אותם להקשר סיפורי אחד. לשם כך נאלץ ככל הנראה לשנות חלקים מסוימים שכן הסיפורים נכתבו על ידי אנשים שונים ולא היו מתואמים ביניהם.
האדה השירית.
האדה השירית היא שם לאוסף של שירים (או "שירות") נורדיות עתיקים. יחד עם ספרו של סנורי, מהווה האדה הפרוזאית את המקור החשוב ביותר למיתולוגיה הנורדית ולאגדות הגרמאניות. החלק הראשון של האדה עוסק בעולם המיתולוגי, מיצירתו ועד האירועים אשר יביאו להשמדתו, וכן בדמויות מפתח כגון אודין, לוקי ותור. חלקו השני של האוסף מספר על גיבורים כגון סיגוּרְד קוטל הדרקונים והולקיריה בְרינְהילְד.
רוב השירים נמצא בכתב היד הנקרא "Codex Regius" - "כתב היד של המלך". כתב היד נכתב במאה ה-13 וזכה להתייחסות רק בשנת 1643, כאשר הגיע לידיו של בְרינְיוֹלְפוּר סְוֵינְסוֹן, הבישוף של סְקַלְהוֹלְט. בשלב זה, עבודתו של סנורי כבר הייתה מוכרת היטב וחוקרים שיערו כי יש אדה נוספת - מבוגרת יותר - ממנה שאב וציטט סנורי כדי ליצור את ספרו - האדה הצעירה. בְרינְיוֹלְפוּר ייחס את כתיבת הספר ל"סֵיימוּנְדור המלומד", כומר מפורסם מהמאה ה-12. חוקרים בני זמננו שוללים ייחוס זה ואולם השם "האדה של סֵיימוּנְדור" עדיין קיים. שמו הלטיני של Codex Regius נובע מכך שבְרינְיוֹלְפוּר העניק אותו במתנה למלך דני.
משחק וידאו
משחק וידאו הוא משחק המיושם על-גבי מכשיר אלקטרוני בעל צג. המכשירים הנפוצים ביותר לצורך זה הם הטלפונים החכמים, המחשב האישי או קונסולות המשחקים. משחק הווידאו משלים בכך את הפלטפורמות המסורתיות של משחקים, כגון לוח עץ, קוביות, קלפים, וכדומה.
בראשית המאה ה־21, התפתח ענף משחקי המחשב וישנם משחקים היוצרים עבור השחקנים עולמות וירטואליים רחבי יריעה, החל מעולמות דו-ממדיים לעולמות תלת-ממדיים שמציעים מגוון אפשרויות, דרכים וסוגים של משחקים, שהמשותף להם הוא מטרה מסוימת שעל השחקן לבצע על מנת שיוכל לנצח או להתקדם במשחק.
אדם שמרבה לשחק במשחקי מחשב מכונה לעיתים "גיימר", בהשאלה מהמילה האנגלית Game (משחק).
היסטוריה.
ניסויים בוסריים לשלב ציוד אלקטרוני וצג למשחקים נעשו בשנות ה-40 וה-50. משחקי הווידאו החלו בשנות ה-60, בעקבות המצאת השבב והכנסתו ליצור סדרתי, על גבי מחשבי ענק מרכזיים (מיינפריימים). מחשבים אלה היו נחלתם של המוסדות ולא של הפרט, ועשור חלף עד שמגמת מזעור הטכנולוגיות והוזלתן הבשילה את הקרקע למשחק הווידאו המסחרי.
העשור המסחרי הראשון של משחקי הווידאו, ראה את עליית קרנן של מכונות הארקייד, והולדתם של קונסולת המשחקים והמחשב האישי.
עד שלהי שנות ה-70 התקדמות הטכנולוגיה הראתה ניצנים ליצירה של פלטפורמות ייעודיות למשחקי וידאו. הנפוצה בהן הייתה של חברת אטארי. אטארי אפשרה משחקים בעלי זיכרון וגרפיקה מוגבלים יחסית.
חדירת המחשב האישי לשימוש רחב בעולם המערבי עודד פיתוח משחקי וידאו על גבי המחשב האישי. המחשב איפשר ביצועים גבוהים יותר, גרפיקה מהירה יותר, זיכרון גדול יותר. ככל שהשתכללו המחשבים השתכללו גם משחקי הווידאו: מומשו טכנולוגיות של תלת ממד, והוכנסו לשימוש אביזרי חומרה חיצוניים כגון ג'ויסטיק, ואחרים.
האינטרנט הביא לפריחתם של משחקי הרשת, לעיתים מרובי משתתפים, בהם אנשים יכולים "להפגש" וירטואלית עם אנשים מכל העולם ולשחק איתם.
במקביל, המשיכו מספר יצרניות לפתח פלטפורמות ייעודיות למשחקי וידאו, כגון פלייסטיישן, Xbox, קונסולות נינטנדו ואחרים.
משחקי וידאו רבים חדרו לפלטפורמות פשוטות יותר כגון מכשירי טלפון סלולרי ואפילו שעוני יד.
מאפיינים וסוגות.
הצורה בה נוהגים לסווג את משחקי הווידאו לפי סוגות לרוב מתמקדת בסגנון המשחק.
לפי דניס גואילאום וג'ובלוט פיירה, משחקים אלה פחות אינטראקטיביים, ולעיתים קרובות נכשלים בהעברת מידע לא טריביאלי, וההתקדמות בהם ליניארית.
משחקי פעולה.
משחק המתמקד בקרבות מסוגים שונים, הדורשים תגובות מהירות מהשחקן ומיומנות רבה מצדו. משחקי פעולה מכונים לעיתים משחקי ירי או משחקי לחימה, תלוי באופי הספציפי של המשחק. משחק פעולה יכול להכיל עלילה מפורטת, דיאלוגים עם דמויות ואף אלמנטים מסוגות אחרות, כל עוד המשחקיות שלו מתבססת על שליטה ומיומנות של השחקן עצמו בקרבות השונים.
סוגת משחקי הפעולה התפתחה עם התקדמות גרפית של משחקי המחשב, מאוחר יחסית לסוגות אחרות (משחקי הרפתקה, ספורט ותפקידים ותיקים ממנה פי כמה). לרוב, משחק הפעולה מסתמך על תצוגה גרפית מפורטת על מנת לאפשר לשחקן להיטמע בעולם המשחק ולהגיב בצורה אינסטינקטיבית להתקפות מולו, במקום להגיב בצורה מחושבת ושקולה יותר (כנהוג למשל במשחקי אסטרטגיה או תפקידים). משחקים אלו יכולים לכלול קרבות נשק קר או ירי, ואף אמנויות לחימה. יש משמעות מוגבלת, אם בכלל, לדמות המייצגת את השחקן בעולם המשחק, כך שבניגוד למשחקי תפקידים, שחקן מהיר וזריז יצליח לעבור שלבים ששחקן איטי המשתמש באותה דמות לא יצלח.
משחקי פעולה לרוב מתחלקים לשלבים. כל שלב יכול להיות נדבך בסיפור עלילה, אך גם יכול להיות קרב בודד בטורניר קרבות-עד-המוות. מיומנות השחקן מאפשרת לו לעבור שלבים. לרוב כל שלב מציג אתגרים ואויבים קשים יותר מהשלב הקודם, על מנת לשמור על השחקן בעירנות מרבית ולהעלות את הרמה הפיזית הנדרשת ממנו.
משחקי פעולה נחלקים לתתי-סוגות רבים. הבולטים מביניהם הם משחקי יריות (shooters), אשר בדרך כלל בעלי אופי עלילתי ומשחקי מכות המבוססים לרוב על אמנויות לחימה ואינם עלילתיים. נרחיב כאן על משחקי היריות, היות שהם מרכיבים את מרבית משחקי הפעולה המודרניים על המחשב האישי.
נהוג לחלק את משחקי הירי לשתי תתי-קטגוריות, על פי נקודת המבט בה משקיף השחקן על הנעשה: גוף ראשון וגוף שלישי.
משחקי ירי בגוף ראשון (FPS- First Person Shooter) הם משחקים בהם מתבונן השחקן על העולם מעיניה של הדמות אותה הוא משחק. המטרות במשחקים אלה מגוונות, אך כוללות לרוב ירי תחמושת מרובה וחיסול אויבים רבים ככל האפשר.
דוגמאות למשחקי ירי בגוף ראשון: Crysis, Half-Life ,Far Cry ,Call Of Duty, America's Army, Doom
משחקי ירי בגוף שלישי (TPS - Third Person Shooter) הם משחקי פעולה בהם אין השחקן מתבונן מעיניה של דמותו אלא נראה כאילו הוא משקיף עליה מאחור ומלמעלה. הבדל זה בהשקפתו של השחקן מאפשר לשחקן ראייה רחבה יותר של סביבתו ומאפשר לו להגיב על התקפות המגיעות ממספר כיוונים שונים ונותן לשחקן ביצוע משימות מגוונות בהתאם לסיווג המשחק.
דוגמאות למשחקי ירי בגוף שלישי: GTA 3, Splinter Cell, Max Payne ומעלה, Fortnite Battle Royale.
האויבים הנטבחים במשחקי הפעולה הפכו בשנות התשעים ובתחילת שנות האלפיים לנושא תקשורתי רגיש, ולעיתים משחקים שתיארו עולם כמו-מציאותי, כגון היטמן או Grand Theft Auto נאלצו לספוג ביקורת על כך שהציגו פלח מהציבור כאויב שיש להורגו. כך למשל שלב בהיטמן 2 שהתרחש במקדש סיקי ספג ביקורת קשה על כך שאילץ את השחקנים להרוג את המתפללים במקום. כתגובה טבעית לביקורת זו, הסוגה התרחקה מאויבים בני ימינו ורבו משחקי הפעולה ששמו כאויבים מפלצות דמיוניות, נאצים ממלחמת העולם השנייה וזומבים, שדומה שמקובל על הכל שיש להרגם. בין המשחקים שמתארים את האויבים האחרונים נמנות סדרת המשחקים Resident Evil, Left 4 Dead ו-Dead Rising.
משחק לחימה.
משחק הפעולה המסורתי הוא משחק הלחימה. משחק זה מבוסס על שליטה בדמות אחת, שנלחמת בדמויות אחרות, לרוב בקרבות של אחד על אחד ובמסגרת טורניר. לרוב יש לכל דמות מאפיינים משלה ותנועות מיוחדות משלה. תכופות מכונה גם "משחק מכות".
דוגמאות: סופר סמאש ברוס, Street Fighter 2, מורטל קומבט, גולדן אקס.
משחקי ירי בגוף ראשון.
אלו משחקי פעולה בהם ה"מצלמה" קבועה בנקודת המבט של הדמות אותה השחקן משחק, ועיקרם הוא בזריזות ידיים ואינסטינקטים מהירים. לרוב אלו משחקים אלימים, והשחקן אינו יכול להשלים את משימתו ללא הרג משמעותי של אויבים. בדרך הכלל השחקן חמוש במגוון רובים ועליו להרוג את אויביו, לאסוף תחמושת ולבצע משימות (מציאת מפתחות וכו).
משחקים אלו ידועים גם בשמות "FPS", משחקי פעולה ועוד.
משחקי ירי בגוף ראשון נפוצים מאוד הן כמשחקי רשת לשחקנים רבים והן כמשחקים עלילתיים (אף שלא לעיתים קרובות מדובר בעלילה מושקעת) לשחקן יחיד ובדרך כלל מגיעים כחבילה אחת שכוללת את שניהם.
דוגמאות: Wolfenstein 3D, Doom, Quake, Unreal Tournament, Half Life, Medal of Honor, halo