לזרם העתיד יש נוכחות תקשורתית מרשימה בלבנון ובעולם הערבי. אמצעי התקשורת שמפיצים את דעות התנועה כוללים ערוץ טלוויזיה (Future tv) אותו השיק רפיק אל-חרירי בשנת 1993 ,ערוץ החדשות Future news, שהוא ערוץ המשדר 24 שעות ביממה והושק בשנת 2007, וכן תחנת רדיו (Radio orient) שהושקה בשנת 1995, הידועה יותר בשמה הערבי أذاعة الشرق (תחנת המזרח) ועיתון יומי "אלמסתקבל". העיתון הושק בשנת 1995 גם כן על ידי רפיק אל-חרירי, והוא נועד להפיץ את מסרי התנועה לתומכי המפלגה והקואליצייה.
מבקר אמנות
מבקר אמנות הוא אדם המתפרנס מפרסום דעות, רעיונות ומחשבות על יצירות אמנות ובידור. חלק ממבקרי האמנות הם גם חוקרי אמנות, מרצים באוניברסיטאות ואמנים. רבים ממבקרי האמנות הם עיתונאים. ביקורת אמנות היא בדרך כלל סובייקטיבית.
הרקע המקצועי של מבקרי האמנות מעבר להכשרתם כעיתונאים, כמרצים באוניברסיטאות או כחוקרים הוא מגוון. לרובם עשוי להיות מקצוע שונה הקשור לאמנות כמו אוצר, מוציא לאור, עורך מוזיקלי, מנהל אמנותי של תיאטרון, שחקן, במאי קולנוע או תיאטרון ועוד. חלקם היו אמנים בעצמם לפני שהפכו למבקרים, אולם רק מעט מהמבקרים מתפרנסים כאמנים וכמבקרים בעת ובעונה אחת. מרבים מהמבקרים יש ציפייה להציג ידע מקצועי ולהכיר מגוון רחב של יצירות אמנות מהסוגה אותה הם מבקרים, אך יש מבקרים שהתמחותם היא הצגת זווית ראייתו של צרכן האמנות והבידור הפשוט. המבקר חייב אם כן להיות מקצועי, כדי לאפשר מסנן עבור הצופים. הצופים יבחנו את ביקורתו בהתאם ליצירות שיראו. ולאחר מכן עשויים להמשיך ולהקשיב לו. הם גם עלולים לא להתייחס לביקורת שלו, כאשר יגלו אי-התאמה בינה לבין טעמם האישי.
חשיבות הביקורת.
ישנם אמנים שלא מחשיבים את המבקרים. המפיק מיכאל שווילי, לדוגמה, טבע את הביטוי "הביקורת בוכה והקופה צוחקת". לעומתם ישנם אמנים רבים המחשיבים מאוד את עבודתם של מבקרי האמנות ונוטים להפגע מביקורות רעות ואפילו להגיב לביקורות אלה בחריפות. דוגמה לתגובה חריפה היא טביעת הפועל "לגמוז" על ידי אפרים קישון, על שם המבקר חיים גמזו שמתאר ביקורת חריפה. דוגמה אחרת היא תקיפה פיזית של המבקר מאיר שניצר בידי דודו טופז.
לפי המבקר דוד שפרבר יצירת אמנות תיחשב "איכותית" בזכות תמיכת מספר מוקדים, שמבקרי אומנות אחד מהם, וכפי שהגדיר זאת הסוציולוג פייר בורדייה: "שיפוטה של יצירה תלוי באיכות השיח המתהווה סביבה בשדות הייצור התרבותיים".
חטיפת הסרג'נטים
ספלוליים
ספלוליים (שם מדעי: Aristolochiaceae) היא משפחה בסדרת הפלפלאים. היא נקראת בעקבות שם הסוג הגדול במשפחה, ספלול. זהו גם הסוג היחיד במשפחה שמיוצג בצמחיית הבר של ארץ ישראל.
במשפחה הסוגים הבאים:
תפוצה.
המשפחה נפוצה באמריקה הצפונית,אירופה,אסיה,אפריקה,אמריקה הדרומית,אמריקה המרכזית,אוסטרליה,גינאה החדשה ואיי האוקיינוס השקט.
חטיפת הסמלים הבריטיים
ביקורת אומנות
המשחקים הפאן-אמריקאיים
המשחקים הפאן-אמריקאיים (באנגלית: Pan American Games) הם אירוע ספורט הנערך אחת לארבע שנים בהשתתפות ספורטאים מכל רחבי יבשת אמריקה. הם החלו בשנת 1951 בבואנוס איירס שבארגנטינה ונערכו עד כה 18 אירועים. המשחקים האחרונים נערכו בשנת 2019 בלימה שבפרו, ואילו המשחקים הבאים עתידים להתקיים בשנת 2023 בסנטיאגו שבצ'ילה.
ארצות הברית () זכתה במירב המדליות במשחקים הפאן אמריקאיים ב-16 אירועים מתוך 18 שהתקיימו. באירוע הראשון זכתה ארגנטינה () במירב המדליות ובאירוע ה-11 זכתה קובה () במירב המדליות.
היסטוריה.
הרעיון להקמת המשחקים הפאן-אמריקאיים מקורו ב"משחקים המרכז-אמריקאיים" שנערכו לראשונה בשנות ה-20 של המאה ה-20. ב-1932 הועלתה הצעה ראשונה לייסוד המשחקים הפאן-אמריקאיים, ובעקבותיה נוסד ארגון הספורט הפאן-אמריקאי. המשחקים הראשונים נקבעו להיערך בבואנוס איירס ב-1943, אך בשל מלחמת העולם השנייה הם נדחו עד ל-1951. מאז, האירוע נערך כל ארבע שנים בהשתתפות ספורטאים רבים, כשבאירוע האחרון השתתפו כ-6,000 ספורטאים מ-42 מדינות.
עם זאת, למשחקים הפאן-אמריקאיים ישנה חשיבות פחותה ביחס לאירועים אחרים, בייחוד בארצות הברית, והם לא זוכים לתשומת לב רבה בעיתונות הספורט בארצות הברית ובקנדה. האמריקאים שלחו את נבחרות המשנה שלהם למשחקים בוויניפג ב-1999, בניגוד למשחקים של 1967 שם שלחו כוכבים עולים רבים, דוגמת מארק ספיץ. הרשתות אמריקאיות המובילות אינן מסקרות את המשחקים, וגם בעיתונים הסיקורים שלהם לא מופיעים בקדמת החדשות. ספורטאים רבים בעלי שם, דוגמת אצנים אמריקאים וכדורגלנים ברזילאים, היו באירופה בזמן המשחקים הפאן-אמריקאיים, והשתתפו באירועים מקצועיים.
האומות הדרום-אמריקאיות (מלבד אורוגוואי) מסרבות לשלוח את נבחרות הגברים עד גיל 23, לאחר שהוועד המארגן סירב לשלם כסף ל-CONMEBOL עבור ההשתתפות. בקנדה המשחקים קיבלו בעבר סיקור תקשורתי רב, כולל תוכנית לילית של שתי שעות ב-CBC, תוכנית של שעה בחברה המקומית CBWT, סיקור בצרפתית ברדיו קנדה וסיקור במהלך היום ב-TSN, אך מאז 2003 המשחקים הוזנחו יחסית על ידי התקשורת. בדרך כלל, המשחקים הפאן-אמריקאיים מקבלים תשומת לב רבה ברוב מדינות אמריקה הלטינית. במשחקי 2007, שנערכו בריו דה ז'ניירו שבברזיל, חידש הוועד המארגן מקומות חשובים רבים דוגמת אצטדיון המרקנה והקים את הכפר האולימפי החדש.
משחקי החורף.
ישנם ניסיונות לערוך את משחקי החורף הפאן-אמריקאיים בנוסף למשחקים הרגילים, אך ללא הצלחה רבה. הניסיון הראשוני לקיים משחקי חורף נעשה על ידי המארגנים של המשחקים הפאן-אמריקאיים 1951, שתכננו לקיים את אירוע החורף מאוחר יותר באותה שנה, אך הרעיון לא יצא אל הפועל בשל חוסר עניין ציבורי. בנוסף, ניסו לקיים משחקי חורף בלייק פלאסיד שבניו יורק ב-1959, אך שוב לא היו מספיק מדינות שנרשמו והתוכנית בוטלה.
ב-1988 הצביעו חברי ארגון הספורט הפאן-אמריקאי על קיום משחקי החורף הפאן-אמריקאיים בלאס לנייאס שבארגנטינה בספטמבר 1989. מאוחר יותר הוסכם כי משחקי החורף ייערכו אחת לארבע שנים. מחסור בשלג אילץ דחייה של משחקים אלו עד לספטמבר 1990, אז שמונה מדינות שלחו 97 ספורטאים ללאס לנייאס. מקרב כל הספורטאים הגיעו 76 משלוש מדינות בלבד: ארגנטינה, קנדה וארצות הברית. מזג האוויר היה חם ולא מתאים לעונה, שוב היה מעט מדי שלג, ונערכו שלושה אירועים בלבד של סקי אלפיני. ארצות הברית וקנדה השיגו את כל 18 מדליות הזהב.
ארגון הספורט הפאן-אמריקאי קבע את משחקי החורף הפאן-אמריקאיים השניים לסנטיאגו שבצ'ילה ב-1993. ארצות הברית הזהירה שהיא לא תיטול חלק באירוע בשל לוח זמנים צפוף. הוועד המארגן מסנטיאגו נכנע לבסוף, ומשחקי החורף לא נערכו יותר מאז.
המשחקים הפאן אמריקאיים לצעירים.
החל משנת 2021 אמורים להתקיים מדי 4 שנים משחקים לצעירים (גילאי 21-18) בפורמט המשחקים הפאן אמריקאיים. העיר קאלי בקולומביה נבחרה לארח את המהדורה הראשונה שלהם.
טבלת המדליות.
הטבלה שלהלן מציגה את עשר המדינות המובילות בסך כל המדליות שהושגו אי-פעם במשחקים הפאן-אמריקאיים.
הלפיד הפאן-אמריקאי.
מאז המשחקים הפאן-אמריקאיים הראשונים, לפיד מודלק בדרך דומה לזו של המשחקים האולימפיים (מאז 1924), המשחקים האסיאתיים (מאז 1958) והמשחקים הכלל-אפריקאיים (מאז 1965). במשחקים הראשונים בבואנוס איירס ב-1951, הלפיד הגיע מאולימפיה שביוון. מאז המשחקים במקסיקו 1955, הלפיד הודלק על ידי אנשים אצטקים במקדשים עתיקים. המקרה יוצא הדופן היחיד מבחינה זו היה במשחקים הפאן-אמריקאיים של סאו פאולו ב-1963.
המשחקים הפאן אמריקנים
המשחקים הפאן-אמריקנים
פאן אמריקה
פאן-אמריקה
פודיום
פודיום (מלטינית: podium, מיוונית: πόδιον, מלשון πούς, "רגל"; בעברית: בימת הרמה) הוא דוכן מוגבה מעט מסביבתו, או במה קטנה, המשמשים נואמים או מנצחי תזמורות.
מקור המושג בתיאטרון הרומי, שם שימש הפודיום כבמה מוגבהת עבור המקהלה, או המכובדים הממתינים לְתוֹרָם לִנְאוֹם.
סוג נוסף של פודיום נפוץ בתחרויות ספורט, ועליו עומדים הזוכים בתחרות בעת שמוענקות להם המדליות. לפודיום מסוג זה צורת קמץ הפוך; הזוכה במדליית הזהב עומד בחלק המרכזי, הגבוה יותר, ומשני צדיו עומדים הזוכים במדליות הכסף והארד. לעיתים חלקו של הזוכה במדליית הכסף גבוה מזה של הזוכה במדליית הארד. הפעם הראשונה בה נעשה שימוש בפודיומים בתחרויות ספורט הייתה במשחקי חבר העמים הראשונים שנערכו בהמילטון ב-1930 (בשם "משחקי האימפריה הבריטית"), ולאחר מכן הם אומצו באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932). בענף הג'ודו עומדים כ-4 משתתפים על הפודיום בטקס חלוקת המדליות, כאשר שניים למעשה חולקים מדליית ארד.
מעשה באבדת בת מלך
אגם פואלו
אגם פואלו (בספרדית: Lago Puelo) שוכן בצפון-מערב פרובינציות צ'ובוט, באזור פטגוניה, למרגלות הרי האנדים. האגם צר ומאורך, צורתו כשל האות ר', שטחו 44 קמ"ר ועומקו המרבי 180 מטר. מקורו בקרחון קדום.
שמו של האגם נובע משיבוש מקורו בשפת המפוצ'ה, פואלקו, שפירושו "מים במזרח". ההתייחסות אליו כאל אגם שנמצא במזרח נובעת מכך שמימיו זורמים מערבה, דרך נהר פואלו שבצ'ילה, עד למפרץ אנקוד שבאוקיינוס השקט.
מצפון לאגם שוכנת עיירה הקרויה על שמו, לאגו פואלו. האגם כולו מצוי בתחומיו של הפארק הלאומי לאגו פואלו. האגם והפארק פופולריים בקרב תיירים, המבקרים בו לשם טיולים רגליים, שחייה, שיט ודיג.
צומת דרכים
"צומת דרכים" היא סדרת-מסע טלוויזיונית ששודרה בשנת 2009 בערוץ 8.