לא ידוע דבר על נסיבות פטירתו, מועדה, מקום קבורתו וצאצאיו. כנראה נפטר אחרי פרסום ספרו. ככל הנראה בשנת ה'צ"ז (1337) כבר נפטר, שכן אחד הנוסעים בארץ בשנה זו, ר' יצחק חילו, המפרט את שמות ערי הארץ וחכמיה, אינו מזכיר את ר' אשתורי. לדעת לונץ, נפטר לכל המאוחר לפני שנת ה'קי"ח (1358), שכן הוא מביא בספרו (פרק ששי) חישובים שונים של קץ הגאולה, וביניהם שנה זו.
הערות שוליים.
תורה שבכתב
אני מאמין (תפילה)
קרב יוטלנד
קרב יוטלנד (באנגלית: Battle of Jutland; בגרמנית: Skagerrakschlacht, קרב מצר סקאגרק) היה הקרב הימי הגדול היחיד שהתחולל במלחמת העולם הראשונה. הקרב ניטש בים הצפוני, מצפון-מערב לחצי האי יוטלנד, ב-31 במאי 1916, בין הצי הקיסרי הגרמני לבין הצי המלכותי הבריטי. הוא נחשב לקרב המודרני הגדול ביותר בין אוניות שטח (להבדיל מנושאות מטוסים וצוללות), ולאחד מן הגדולים בהיסטוריה בכלל, הן בשל מספר כלי השיט שהשתתפו בו הן בשל עוצמת החימוש שלהם. הקרב סימן את תחילת הקץ של סיירת המערכה, והוא הקרב הימי הראשון בו נטלה חלק (אם כי זניח) נושאת מטוסים.
רקע.
האסטרטגיה הימית של שני הצדדים.
במלחמת העולם הראשונה היה הצי הבריטי הצי הגדול בעולם, ובמרכזו עמדו עשרים ושמונה אוניות מערכה מתקדמות ("דרדנוט"). מולו, לגרמנים היו שש עשרה אוניות מערכה חדישות. עם תחילת המלחמה הטילו הבריטים מצור ימי על גרמניה. הגרמנים היו מודעים לנחיתותם הימית מול הבריטים, ולכך שלא יוכלו לשבור את המצור באמצעות עימות ישיר בין הציים. אולם הם קיוו לשחוק את כוחו של הצי הבריטי באמצעות פגיעה באוניות בריטיות במוקשים ימיים ובטורפדות, וכן קיוו שהבריטים ינסו לתקוף את הצי הגרמני בנמליו המוגנים.
הבריטים הבינו את הסכנה הגדלה והולכת, והחליטו על אסטרטגיה אחרת. הצי הבריטי רוכז בצפון בריטניה, רובו במעגן סקפה פלו שבאיי אורקני מצפון לסקוטלנד (שייטת סיירות המערכה רוכזה בנמל לשון הים של פורת', במזרח סקוטלנד). כך חלש הצי הבריטי על כל היציאות מהים הצפוני צפונה ומנע את יציאת הצי הגרמני אל האוקיינוס האטלנטי דרך הים הצפוני. צי הים הגרמני הגדול מצא עצמו לכוד בבסיסיו, מנוטרל מפעילות. האסטרטגיה שהחלה להתגבש אצל הגרמנים הייתה לנסות ולשחוק את הצי הבריטי בדרך אחרת: הגרמנים תכננו פעולות שבהן יבודדו וישמידו יחידות קטנות של הצי הבריטי, כך שלאחר כמה התנגשויות כאלה יוכלו להגיע קרוב יותר לשוויון מול הצי הבריטי.
מפקד הצי הגרמני החדש, אדמירל ריינהרד שר, שנכנס לתפקידו בתחילת 1916, החליט שיש לפרוץ את המבוי הסתום בזירה הימית; אם לא ניתן לעשות זאת בעזרת הצוללות (שר היה תומך נלהב במערכת הצוללות במלחמת העולם הראשונה) יש לעשות זאת על ידי צי הים הגדול.
יחד עם התסכול הגרמני, גם הבריטים מצאו עצמם בבעיה, תודעתית ומחשבתית בעיקר: הצי הבריטי, גאוות האומה הבריטית והצי החזק ביותר בעולם, מצא עצמו מנהל מדיניות הגנתית בעיקרה. בעוד הצבא הבריטי מעורב בלוחמה הקשה והעקובה מדם בחפירות צרפת, הרי שהצי הבריטי כמעט ולא יצא מנמליו בשנתיים הראשונות למלחמה. היה זה מצב מוזר ובעייתי מאוד לצי שהתחנך על המסורת האגרסיבית והתוקפנית של נלסון; הציבור הבריטי ציפה לקרב גדול והחלטי שבו ישמיד הצי הבריטי את צי האויב, קרב בסגנון קרב טרפלגר.
השליטה בים הייתה קריטית לבריטים. שליטה זו איפשרה לבריטים להעביר לצרפת ציוד וחיילים מבריטניה, וכן להעביר תגבורות ואספקה ממדינות האימפריה הבריטית ברחבי העולם, כמו גם מארצות הברית וממדינות נייטרליות, אל הלחימה באירופה. תבוסה של הצי הבריטי משמעותה הייתה אובדן השליטה בים, ותבוסה במלחמה.
סדר הכוחות.
הצי הגרמני בים הצפוני, שהיווה את עיקרו של הצי הגרמני כולו, נקרא "צי הים הפתוח" (High Seas Fleet, בגרמנית: Hochseeflotte). בראשו עמד תת-אדמירל ריינהרד שר (Reinhard Scheer). הצי הבריטי שהתבסס במעגן סקפה פלו עם תחילת המלחמה, נקרא "הצי הגדול" (Grand Fleet). מפקד הצי הגדול היה אדמירל ג'ון ג'ליקו. בקרב יוטלנד השתתפו כ-150 אוניות מלחמה בריטיות, בהדחק כולל של יותר ממיליון טון, ובהן כ-65,000 איש, וכ-100 אוניות מלחמה גרמניות, בהדחק כולל של כ-900,000 טון, ובהן כ-45,000 איש.
שני הציים היו מחולקים לשני כוחות עיקריים: צי אוניות המערכה (דרדנוט), שהיה בפיקודו הישיר של אדמירל ג'ון ג'ליקו בצד הבריטי, ובפיקודו של אדמירל ריינהרד שר בצד הגרמני, וצי משני, שייטת סיירות המערכה, בפיקודו של אדמירל דייוויד ביטי בצד הבריטי ואדמירל פרנץ פון היפר בצד הגרמני. לבריטים היו 28 אוניות מערכה מול שש עשרה אוניות מערכה גרמניות.
קוטר התותחים הבריטיים היה גדול יותר מזה של הצי הגרמני, ומספרם היה רב יותר; האוניות הגרמניות היו בנויות טוב יותר ובצורה בטוחה יותר. לחלק גדול מן האוניות בשני הצדדים הייתה גם יכולת לשגר טורפדו. שייטת אוניות המערכה פרה-דרדנוט, שנלוותה לצי הגרמני, הייתה איטית וחימושה היה נחות יחסית, דבר שהכביד על הצי הגרמני. שייטת הסיירות המשוריינות הבריטיות הייתה גם היא איטית ופגיעה; שתי השייטות המיושנות היו פגיעות מאוד לכלי השיט המודרניים יותר משני הצדדים.
התוכנית הגרמנית.
שר החליט לחזור לתוכנית הפעולה שהפעיל הצי הגרמני בעת הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי. על פי התוכנית, אמורה הייתה שייטת סיירות המערכה בפיקודו של היפר להפגיז את העיירה סנדרלנד, הנמצאת בצפון מזרח אנגליה, ליד ניוקאסל על נהר טיין. שר קיווה, שעם קבלת הידיעה על ההפגזה, תצא ממעגנה שייטת סיירות המערכה הבריטית, בפיקודו של ביטי, בניסיון ללכוד את הכוח הגרמני. השייטת של ביטי הייתה ממוקמת במפרץ לשון הים של פורת', כמאה קילומטרים מצפון לשם; ביטי, אדמירל אגרסיבי ואימפולסיבי, לא יבליג על התגרות כזו וימהר לצאת בניסיון ללכוד את הגרמנים, כך קיווה שר. כאשר ייצאו הבריטים, ימשוך אותם היפר לכיוון מארב של צי הים הפתוח כולו, שימתין כ-50 קילומטר ממזרח לשם, והשייטת הבריטית תושמד. שר הניח מלכודת נוספת: מכיוון שמערכת הצוללות הופסקה, עמדו לרשות הצי כעת מספר רב של צוללות. שר תכנן להציב כמה צוללות ביציאה מן המעגן הבריטי, בתקווה שאלה יצליחו להטביע אחת או שתיים מסיירות המערכה הבריטיות, וכך להחליש עוד יותר את האויב. במקביל, הוצבו מארבי צוללות ליד מעגנים נוספים של הצי הבריטי, בתקווה לפגוע באוניות נוספות, כאשר אלה ייצאו מנמליהן כדי לסייע לביטי.
שר חשש מאוד מהתערבותו של הצי הגדול הבריטי, אך קיווה שהמרחק הגדול מסקפה פלו, בסיסו של הצי הגדול, יקשה עליו להתערב בקרב בזמן. להערכתו של שר יעברו כשש או שבע שעות עד הגעתו של ג'ליקו עם הצי הגדול, וזמן זה יספיק לגרמנים לסגת. ואולם, כדי לוודא שהצי הגרמני לא ימצא את עצמו מתמודד עם הצי הבריטי העדיף, הכניס שר מרכיב נוסף לתוכנית. התוכנית הייתה אמורה להתבצע רק במזג אוויר טוב, כאשר צפלינים יוכלו לסייר מעל הבסיסים הבריטיים ולספק מידע בזמן אמת על יציאתם של הכוחות הבריטיים.
שר קבע את תאריך המבצע ל-23 במאי 1916. בהתאם, יצאו הצוללות לדרכן ב-17 במאי. יציאתן של הצוללות החלה חלון זמן שבו ניתן היה לבצע את המבצע: הצוללות לא היו יכולות להישאר בים מעבר ל-30 במאי, בשל מלאי הדלק המצומצם שלהן. ואולם, תקלות שונות באוניות הגרמניות עיכבו את יציאת הצי הגרמני; בנוסף לכך, היה מזג האוויר קשה, ולא ניתן היה לבצע סיורים אוויריים. רק ב-30 במאי יצא הצי הגרמני סוף סוף לדרכו, ועד אז החליט שר על שינוי התוכנית: השייטת של היפר תפליג צפונה, לכיוון חצי האי יוטלנד, כדי לאיים על התעבורה הימית הבריטית לסקנדינביה. צי הים הפתוח יפליג בעקבותיו, כאשר המטרה נותרה אותה מטרה: לגרום לשייטת סיירות המערכה הבריטית לנסות וללכוד את היפר, וכך ליפול בעצמה במלכודת.
ההיערכות הבריטית.
למפקדי הצי הבריטי היה ברור שהקרב המכריע בין הצי הגרמני לצי הבריטי יתחיל ביוזמה גרמנית. ג'ליקו חשש לסכן את הצי שלו במתקפה יזומה על הצי הגרמני; כל עוד הצי הגרמני נמצא בנמליו לא היה הצי הבריטי יכול להצליח ללא סיכון משמעותי לאובדן כלי שיט רבים. ואולם לבריטים היה יתרון חשוב: כבר בראשית המלחמה הצליחו הבריטים להשיג את כל ספרי הצופן של הצי הגרמני, וכך היו יכולים לקרוא באורח שוטף את התשדורות הגרמניות. באדמירליות הבריטית הוקמה מחלקה מיוחדת שנקראה חדר 40, ובה עסקו מומחים בפענוח התשדורות הגרמניות. לקראת תחילת המבצע הגרמני קלטו הבריטים תשדורות רבות, וגם אם לא הצליחו לפענח את תוכנן, היה ברור לראשי הצי שהגרמנים מתכננים מבצע נרחב. בהתאם, החליט ג'ליקו שהצי הגדול ייצא כולו לים, במקביל ליציאת שייטת סיירות המערכה. ב-30 במאי יצאו גם האוניות הבריטיות; הבריטים היו בים 5 שעות לפני הצי הגרמני, הודות למודיעין שלהם.
הצוללות הגרמניות נכשלו לגמרי בתפקידן, ולא מסרו לשר את המידע החיוני על יציאת הצי הבריטי. שר היה משוכנע שהוא עומד מול שייטת סיירות המערכה, ולא היה לו מושג שהוא עומד להיתקל בצי הגדול. מאידך, גם ג'ליקו לא היה בטוח מה הכוח שיעמוד מולו.
שלב ראשון: קרב סיירות המערכה.