בחטיבה העליונה התקיימו לימודים במגמות מדעים מדויקים, מדעי הטבע, אמנויות, מדעי החברה ושפות. לימודי המדעים בפיזיקה וכימיה התקיימו במרכז לחינוך מדעי בתל אביב - חמד"ע. בבית הספר פועל מרכז אומנויות ומדעים. במקום פועלת גלריה המארחת תערוכות אמנות.
בבית הספר פועלת תוכנית לקידום המדעים המדויקים שמפעילה עמותת מופת. בשנת הלימודים תשע״ט, נוספה לבית הספר כיתת אזרחות, שבה לומדים פסיכולוגיה, אזרחות ומקצועות הומניים אחרים. בשנת תש"ף הוחלט להרחיב את הפרויקט הזה ונוספה עוד כיתת מצוינות אזרחית ולכן עכשיו יש שתי כיתות מופת, שתי כיתות אזרחות וכיתת מופת לילדים עם מוגבלויות, סה"כ 5 כיתות בשכבה.
מפעל הנצחה.
בבית הספר פועל עשרות שנים מרכז להנצחת קהילת יהודי קרקוב מפולין, אשר הוקם על ידי משה לנדא, מייסד ומנהל התיכון וחבריו. ארגון יוצאי הקהילה עורך מפגשים בבית הספר ואף מפעיל תוכנית לחלוקת מלגות לתלמידים הכותבים עבודות בנושא הקהילה כחלק מלימודי הבגרות.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:תל אביב-יפו: תיכונים]]
[[קטגוריה:הצפון הישן]]
[[קטגוריה:רחוב בן-יהודה (תל אביב)]]
[[קטגוריה:מבנים ואתרים שתכנן אבא אלחנני]]
חברותא (פירושונים)
יו גאבה גאבה!
יו גאבה גאבה! (באנגלית: !Yo Gabba Gabba) היא תוכנית טלוויזיה אמריקאית המשודרת בערוץ ניקלודאון האמריקאי, בערוץ לולי הישראלי ובערוצים נוספים ברחבי העולם. התוכנית מתאפיינת בשימוש בצבעים עזים, מוזיקה עכשווית וגישה קלילה. בזכות אופייה הוויזואלי זוכה התוכנית לאהדה בקרב בני נוער ומבוגרים.
יוצרי הסדרה הם כריסטיאן ג'ייקוב וסקוט שולץ. הסדרה עלתה לשידור ב-20 באוגוסט 2007 ושנה לאחר מכן שודרה עונה השנייה. ב-2008 זכתה הסדרה בפרס אמי לסדרות המשודרות בשעות היום בקטגוריית עיצוב תלבושות. השם "גאבה גאבה" לקוח משורה בשיר של להקת הראמונס.
מנחה התוכנית היא דמות בשם DJ לאנס רוק, אותה מגלם לאנס רוברטסון, ולצדו מופיעות חמש בובות בצורות שונות: מונו, ציקלופ אדום, פופה, פרח ורוד, ברובי, מפלצת ירוקה, טודי, חתולת דרקון כחולה, פלקס, רובוט צהוב וידען ודמות נוספת שלא חיה בארץ גאבה ששמו הוא גובל, שהוא רוח רפאים שבוכה כל הזמן.
נוכחים נפקדים
נוכחים נפקדים הוא ספר מאת דויד גרוסמן, שיצא לאור בשנת 1992.
חמש שנים לאחר שתיעד בספר הזמן הצהוב את פגישותיו עם פלסטינים תושבי השטחים, מספר גרוסמן בספר זה על עשרות פגישותיו עם ערביי ישראל, ועל השיחות שניהל עימם.
כך, למשל, מתוודע גרוסמן לתושבי הכפר הבלתי-מוכר (אז) עין חוד, וליחסיהם עם תושבי היישוב היהודי הסמוך עין הוד, שהוקם על חורבות כפרם המקורי; לתושבי הכפר ברטעה שחולק בעקבות הסכמי רודוס בין שתי מדינות אויבות - ישראל וירדן, ושאוחד שוב בעקבות מלחמת ששת הימים; ולתושבי הכפרים איקרית ובירעם שהסכימו להתפנות מבתיהם במהלך מלחמת העצמאות בעקבות הבטחה של צה"ל כי יורשו לחזור לאחר המלחמה - הבטחה שלא קוימה עד היום.
כמו כן מתועדות בספר שיחות שקיים גרוסמן עם פרופסור ארנון סופר ועם הסופרים סמי מיכאל, א. ב. יהושע ואנטון שמאס.
שם הספר הוא פרפרזה על המונח נפקדים נוכחים, שנטבע בשנות ה-50 בהתייחס לערבים תושבי ישראל שהוכרזו כנפקדים, ורכושם הופקע מהם מכוח חוק נכסי נפקדים.
לפי גרוסמן, הרוב היהודי בישראל מתייחס אל האזרחים הערבים כולם כאל "נוכחים נפקדים" - כהוויה של היעדר קולקטיבי, כקבוצה שהיא אמנם קיימת, אך נטולת פנים או שמות. לדבריו, אם ב-1948 היו הערבים בישראל "אלה שאינם, אך למעשה ישנם" - הם הפכו במהלך השנים להיות "אלה שישנם, ובעצם אינם".
נפקדים נוכחים
נפקדים נוכחים הוא כינוי לפלסטינים אשר עזבו, ברחו או גורשו מבתיהם במהלך מלחמת העצמאות ורכושם הופקע מהם מכוח חוק נכסי נפקדים, אך נותרו כעקורים בתוך תחומי מדינת ישראל או שחזרו אליה במועד מאוחר יותר. אנשים אלה, אם כן, הם נפקדים מבחינת החוק, אך למעשה נוכחים במדינה. לפי הערכות היו ב-1950 כ-46,000 נפקדים נוכחים מתוך כ-156,000 ערבים שנותרו בישראל סך הכול.
אוכלוסייה נוספת שמוגדרת נפקדים-נוכחים הם ערביי המשולש. הם אמנם לא עזבו את בתיהם, אבל המשולש סופח רק ב-20 במאי 1949 עם יישום הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות. בינתיים, מדינת ישראל הפקיעה אדמות שהיו שייכות לתושבי המשולש אבל היו תחת שליטה ישראלית. לאחר הסיפוח, ישראל לא הייתה מוכנה לשחרר את האדמות מחזקת נכסי נפקדים למרות שבעליהם המקוריים הפכו לאזרחי המדינה.
הבסיס החוקי.
הנכסים של הנפקדים-נוכחים הופקעו על פי חוק נכסי נפקדים והופקדו לידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים. באופן עקרוני, מטרת החוק והאפוטרופוס היא לשמור על נכסים אזרחיים שהופקרו במהלך מלחמה מסיבות שונות. החרמה של נכסים אלה נחשבת פשע מלחמה לפי אמנת ז'נבה. במדינות רבות יש חוקים ומנגנונים האחראים על נכסי נפקדים, כשהמטרה של כולם היא לשמור על הנכסים עד שהנפקדים יוכלו לשוב ולקחתם. במקרה הישראלי, מדינת ישראל לא מוכנה לתת לנפקדים לשוב לבתיהם מפני שהם מוגדרים אוכלוסיית אויב. אבל בעניין הנפקדים-נוכחים ישנה בעייתיות מסוימת להגדיר אותם כאוכלוסיית אויב מפני שהם אזרחי המדינה לכל דבר ועניין.
מציאות החיים של הפליטים הפנימיים.
הנפקדים-נוכחים לא הורשו לשוב לבתיהם גם אם הם חיו באותו אזור והיו להם מסמכים שמוכיחים שהנכס היה בבעלותם. בחלק מהמקרים המדינה דאגה לפליטים הפנימיים ויישבה אותם מחדש בכפרים שונים בבתיהם של נפקדים או נפקדים-נוכחים אחרים (למשל במקרה איקרית/ ראמה). בכפרים רבים נוצרו שכונות של נפקדים נוכחים שנקראות "שכונות הפליטים". בכפרים מסוימים אוכלוסיית הנפקדים שיושבה בהם הייתה יותר גדולה מהאוכלוסייה הכפרית המקורית שנשארה במקומה. לעיתים הפליטים הפנימיים התיישבו ליד כפרם בתקווה שיוכלו לחזור אליו בעתיד, משלא ניתן להם לחזור הפכה ההתיישבות הארעית למקום קבע, למשל המקרה של עין הוד/ חוד.
ההאופטמן מקופניק
תשובה
זביגנייב הרברט
זביגנייב הרברט (בפולנית: Zbigniew Herbert; 29 באוקטובר 1924 - 28 ביולי 1998) היה משורר, מסאי ומחזאי פולני. בן לדור היוצרים שלאחר מלחמת העולם השנייה שתולדות חייו וכתיבתו שזורים בקורותיה של המאה העשרים. נחשב לאחד מגדולי המשוררים המודרניים בפולין, שלכל אורך חייו לקח חלק פעיל בקונפליקטים של העם הפולני ובלט בדבקותו בעקרונותיו המוסריים והאמנותיים.
חייו.
זביגנייב הרברט נולד בשנת 1924 בלבוב, בעבר חלק מפולין וכיום בשטח אוקראינה. סבו היה אנגלי שהגיע ללבוב כמורה לאנגלית. אביו, לגיונר פולני בזמן מלחמת העולם הראשונה, שתמך בהשבת עצמאותה של פולין, היה משפטן ועבד כמנהל בנק. אמו הייתה עקרת בית.
אבותיו הגיעו לגליציה מאנגליה דרך וינה ולפי המסורת המשפחתית נראה שישנו קשר משפחתי רחוק למשורר האנגלי ג'ורג' הרברט.
ילדותו של הרברט בשנות ה-20 הייתה בתקופה שבה פולין זכתה לעצמאות, והלך הרוח הפטריוטי נישא באוויר. באותם ימים בילה בחיק משפחתו, הזכורה לו כנווה פסטורלי ויציב. המלחמה וההרס שבאו על פולין באו במפתיע וסימנו עבורו את קץ החיים הקודמים ותחילתם של חיי הגולה הנצחיים. ב-1939, בפרוץ מלחמת העולם השנייה, כשהיה בן 15, חזה הרברט בהריסתה של לבוב כשפלש הצבא האדום לפולין, וב-1941 חזה בנפילתה לידי צבאה של גרמניה הנאצית, דבר שהותיר בו חותם עז.
באותה תקופה החל לכתוב את שיריו הראשונים, שהתפרסמו רק 15 שנה מאוחר יותר. בתקופת מלחמת העולם השנייה לקח חלק בפעילות המחתרתית ב"ארמייה קריובה"(צבא המולדת). בזמן המלחמה למד ספרות פולנית בקבוצות לימוד חשאיות של האוניברסיטה ע"ש יאן קזימיר.
ב-1944, עם כניסת הרוסים ללבוב עקר לפרושוביצה, לקח שיעורי אמנות וכלכלה באוניברסיטת קרקוב וקיבל תואר בכלכלה. ב-1949 למד באוניברסיטת "ניקולס קופרניקוס" שבטורון, וקבל תואר במשפטים ותואר בפילוסופיה כתלמידו של הפילוסוף הנריק אלזנברג, שהיה לו למנטור בהמשך דרכו. ב-1951 המשיך זמן מה בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת ורשה.
בסוף שנות ה-40 החל לפרסם שירים ומאמרים מפעם לפעם בכתבי עת, בשמו ובשם עט, אך בשל מגבלות הצנזורה הנוקשה וזרם הריאליזם הסוציאליסטי במשטר הקומוניסטי, נאלץ לפרוש מן הכתיבה. בתקופה זו עבד בעבודות זוטרות וחי חיי דלות.
ב-1956, לאחר שפרצו מהומות אוקטובר הפולני נגד השלטון הסובייטי, ובעקבות מותו של סטלין, החלה הפשרה פוליטית שהביאה להקלות חלקיות ופריחה תרבותית, והרברט כעמיתיו מארק חלאסקו ויוליה הרטויג, היה בין היוצרים ששיריהם ראו אור. באותה שנה פורסם מחזור השירים הראשון שלו, "מיתר האור". הוא זכה להצלחה גדולה ומצבו הכלכלי השתפר מעט.
בסוף שנות ה-50 הצליח להשיג מלגה קטנה שאפשרה לו לצאת מפולין, והוא החל במסע נדודיו ברחבי אירופה שנמשך שנים ארוכות שבמהלכן שב מעת לעת למולדתו. הוא שהה בלונדון, באיטליה, בברלין ובפריז. הוא לימד תקופה קצרה באוניברסיטת קליפורניה בשנת 1971, שבמהלכה החל בכתיבת "מר קוגיטו".
ב-1968 תורגמה שירתו לראשונה לאנגלית בידי צ'סלב מילוש ופיטר דייל סקוט, ולשפות רבות לאחר מכן. לעברית תורגמו רבים מספריו על ידי דוד וינפלד, ומחזותיו הוצגו בפולין ובארצות אחרות.
הוא זכה להכרה ולפרסים בינלאומיים, בהם:
בעת שהותו בירושלים התיידד עם המשורר יהודה עמיחי ואף הקדיש לו שיר הנקרא 'ליהודה עמיחי' ופותח בשורה "כי אתה המלך ואני רק נסיך".
ב-1968 נשא לאשה את קטרז'ינה גֵ'דוּשיצְקָה, ובין השנים 1965-1968 שימש כעורך כתב העת לשירה "Poezja",אך פרש מהתפקיד במחאה על מדיניות אנטישמית.
ב-1981 חזר לפולין, עם הקמתה של התנועה "סולידריות" שהתנגדה לשלטון הקומוניסטי, והצטרף למערכת העיתון המחתרתי "Zapis".