אורך הראש והגוף של מיני הנשפון האדום 53–126 מ״מ, אורך הזרוע 35–45 מ״מ ואורך הזנב 44–62 מ״מ; משקלם נע בין 10 ל-17 גרם. הזכרים קטנים במעט מהנקבות ואדומים יותר. מבחינה גנטית ומורפולוגית, הנשפונים האדומים קרובים יותר לנשפוני הכפור מאשר לנשפונים הצהובים, ולשני הראשונים יש ראש נפוח יותר וזוג מלתעות במקום אחת בלסת העליונה.
הפרווה של הנשפון האדום רכה כמשי, צפופה וארוכה; צבעה הכללי מורכב בעיקר מגוונים של אדום ומשתנה בין המינים: החל מאדום חלודה דרך אדום-חום, אדום-ערמוני, מהגוני כהה, כתום תפוז עז, וכתום-זהוב, אך גם כתום אפרסק, כתום-צהוב, חום אפרורי ושחור עמוק. אצל מספר מינים, הגוף מתאפיין בצבע אפור כהה או כסוף בעוד שהראש אדום, ולמינים אחדים יש מספר גוונים שהופכים אותם לצבעוניים למדי. הגחון בצבע בהיר, כהה או חדגוני ועל הכתפיים יש לעיתים סימוני ״כפור״ לבנים דהויים או כסופים שפחות בולטים מאשר אצל נשפוני הכפור. הכנפיים שחורות והזרועות, השוקיים והזנב בצבע בורדו-ורוד.
תפוצה וסביבת מחיה.
הנשפונים האדומים מצויים באמריקה הצפונית ובאמריקה הדרומית. טווח התפוצה של הסוג כולל את דרום ומרכז קנדה (כולל נובה סקוטיה), מרבית ארצות הברית, מקסיקו ומדינות מרכז אמריקה, ברמודה, קולומביה, וונצואלה, אקוודור, איי גלאפגוס, פרו, ברזיל, מדינות גויאנה, בוליביה, אורוגוואי, פרגוואי, ארגנטינה וצ'ילה. באזור הים הקריבי הם נוכחים בקובה, ג'מייקה וטרינידד.
בהתאם לטווח התפוצה הרחב, בית הגידול מגוון במיוחד וכולל טונדרה אלפינית, יער גשם ממוזג, יער גשם טרופי, יער עננים על מורדות הקורדילריה האמריקנית, יער מחטניים, יער סובטרופי יבש, יער מנגרובים, טייגה, סוואנה טרופית, דוקרנית או צחיחה למחצה, ערבות-עשב דוגמת הפמפס והפרריה, מישורים סלעיים צחיחים וקרים בפטגוניה ומדבריות עם בתה נמוכה וקקטוסים דוגמת מדבר המלח הגדול, מדבר מוהאבי, מדבר סונורה, מדבר צ'יוואווה ומדבר באחה קליפורניה.
אקולוגיה.
הנשפונים האדומים פעילים בעיקר בשעות הראשונות לאחר השקיעה ונחים בשעות היום. אתרי הלינה שלהם ממוקמים בגובה 40-1.5 מטר מהקרקע, וכוללים מערות, עלווה צפופה, חללי עצים, טחב ואפיפיטים סבוכים דוגמת טילנדסיה ואזוב ספרדי, וגזעים אדמדמים של אדר, אלון, אולמוס ודולב שמתמזגים היטב עם פרוותם האדומה. הנשפונים האדומים חיים לרוב בבדידות ולעיתים בקבוצות קטנטנות. הטורפים של הסוג כוללים עופות דורסים, נחשים, אופוסומים, בואשיים, קוקייה רצנית ועורבני כחול.
כיתר קרוביהם, הנשפונים האדומים ניזונים מחרקים באופן בלעדי. גיחת הציד העיקרית מתרחשת בשעתיים הראשונות לאחר השקיעה ומסונכרנת עם פעילות החרקים, אך בהתאם לאזור, הם עשויים לצאת לגיחות נוספות עד הזריחה. לנשפונים טיסה מהירה ויכולת תמרון נמוכה, ולכן הם מחפשים את מזונם בעיקר בשטחים פתוחים שבהם אין צורך לחמוק ממכשולים, בגובה רב או מעל מקורות מים. הם מתבייתים על מטרות בטווח של 5–10 מטר, ותוקפים בממוצע חרק כל 30 שניות. באזורים עירוניים, הם מטרגטים את פנסי הרחוב עתירי החרקים הלוך וחזור. פריטי הטרף שלהם כוללים זבובים, יתושים, דבוראים, חגבאים, חיפושיות, ציקדות, שפיריות, ובפרט עשים שתופסים עד כ-26% מהתזונה. איתור הטרף וקביעת מיקומו נעשים באמצעות אקולוקציה בתדר של 33–52 קילוהרץ, ובציד עשים - שמסוגלים לשמוע את קריאות ההד, הנשפון משתמש בטקטיקת צלילה מגובה רב כדי למנוע מהם לחמוק.
הנשפונים האדומים אינם מסוגלים לתפקד בטמפרטורה קרירה מתחת ל-21 מעלות, ויש להם מספר דרכים להתמודדות עם טמפרטורות נמוכות: נדידה, נמנום ותרדמת. חלק מהנשפונים באמריקה הצפונית נוטים לנדוד לקראת סוף הקיץ דרומה תוך הסתייעות ברוחות חזקות מעל האוקיינוס האטלנטי וחוזרים באמצע אפריל; הניווט הלוך וחזור נעשה על בסיס ציוני דרך, ריחות או מסלולי רוחות. מאידך, נשפונים רבים בוחרים להישאר במקום גם במהלך החורף; אלו שנשארים, צוברים בסוף הקיץ מאגרי שומן ומחפשים מערות ועצים חלולים לשהיה ממושכת לקראת כניסה לתרדמת חורף מלאה עם הפסקות קצרות ברצף של ימים חמימים; הם עלולים לאבד כ-25% ממשקלם עד בוא האביב. גם במהלך הקיץ, הנשפונים האדומים עשויים להיכנס למצב נמנום זמני בתגובה לטמפרטורות קרות, ובכך מאיטים את קצב חילוף החומרים וחוסכים באנרגיה.
הנשפונים האדומים מתרבים בסוף הקיץ ובתחילת הסתיו (לעיתים במהלך הנדידה), והנשפונית מאחסנת את הזרע עד בוא האביב. תכונה זאת מאפשרת לנשפונית לעבור את תרדמת החורף בלי העלויות האנרגטיות הגבוהות של ההיריון, ומאפשרת לגורים להיוולד בזמן האידיאלי מבחינת שפע במזון. מרגע הביוץ בתחילת האביב, מתחיל ההיריון שנמשך 80–90 ימים. הנשפונית ממליטה בכל פעם שגר של 2–5 גורים - מספר שחריג במיוחד אצל עטלפים. הגורים גודלים במהירות, ומסוגלים לעוף בגיל 3–6 שבועות. האם מספקת להם חלב עד לרגע שבו הם מסוגלים לטוס בכוחות עצמם, וסוחבת אותם לעיתים על גופה כל עוד משקלם לא מכביד עליה. הם מגיעים לבגרות בגיל שנה.
מינים.
בסוג זה 12 מינים:
נשפון צהוב
נשפון צהוב (שם מדעי: "Dasypterus") הוא סוג או תת-סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת הנשפוניים, ובו 4 מינים, שחיים ביבשת אמריקה. הוא תואר במקור כתת-סוג של נשפון שעיר-זנב בשנת 1870 על ידי הזואולוג הגרמני וילהלם פיטרס ומאז נמצא בליבה של מחלוקת טקסונומית בקהילה המדעית האם הוא זכאי למעמד של סוג עצמאי. במחקר משנת 2017, נמצא שרמת הסטיה של הנשפון הצהוב לבין תת-הסוגים האחרים גדולה יותר מהנדרש עבור סוג עצמאי; בשל כך, ערך זה מתייחס לנשפון הצהוב כאל סוג עצמאי.
מיון וטקסונומיה.
הנשפון הצהוב מסווג בשבט Lasiurini בתת-משפחת נשפונים דו-גוניים שבמשפחת הנשפוניים, לצד קרוביו הנשפון האדום ונשפון הכפור, ומשמעות שמו המדעי: ״שעיר-כנף״. הסיווג שלו התחלף פעמים רבות במשך השנים. במקור, וילהלם פיטרס תיאר אותו כתת-סוג של נשפון שעיר-זנב. בשנת 1893, הזואולוג האמריקני הריסון אלן העלה אותו לרמה טקסונומית של סוג, וכך סבר גם בהמשך הזואולוג הספרדי אנחל קבררה. במשך 60 השנים הבאות, היחס אליו בספרות הזואולוגית היה כאל סוג עצמאי.
בשנת 1961, צמד זואולוגים סברו שיש להוריד את מעמדו חזרה לתת-סוג, ועמדה זו התקבלה על ידי ארגוני שימור וחלק מהקהילה המדעית. היחס אליו עד תחילת המאה ה-21 היה חצוי בין מצדדי הסוג לבין מצדדי התת-סוג. המחלוקות הטקסונומיות נמשכו גם בעשור השני של המאה ה-21, כשמחקרים בשנת 2015, 2016, 2017 ו-2018 העלו ממצאים סותרים. במחקר משנת 2017, רמת הסטיה הגנטית בין הנשפון הצהוב, הנשפון האדום ונשפון הכפור נמצאה גדולה בהרבה מהסטיה שנצפתה בין סוגים אחרים של עטלפים (במיוחד בין הנשפון הצהוב לשניים האחרים), ולכן המסקנה הייתה שהשלושה הם סוגים נפרדים. גם מחקר משנת 2018 תמך בכך, אולם הזואולוגים שערכו אותו סברו שהיות ומרבית ארגוני השימור מתייחסים לשלושת הסוגים הללו כאל סוג אחד (נשפון שעיר-זנב), יש להשאיר אותם כתת-סוגים כדי למנוע בלבול טקסונומי.
תיאור.
הנשפון הצהוב מתאפיין בגוף דק, כנפיים ארוכות וצרות, ראש עגול נפוח וחרטום קצר ושטוח. הלוע מחודד ורחב עקב נוכחות של בלוטות משני צדדיו. העיניים קטנות וחרוזיות והאף רחב עם נחיריים עגולים. הניבים גדולים וחדים. האוזניים קצרות, מעוגלות ומופרדות זו מזו ויש להן צפירים קטנים. הזנב ארוך ונכלל לחלוטין בכנף הזנב השעירה והרחבה. אורך הראש והגוף של מיני הנשפון הצהוב 60–124 מ״מ, אורך הזרוע 43–64 מ״מ ואורך הזנב 40–81 מ״מ; משקלם נע בין 6 ל-30 גרם. מלבד הצבע החיצוני, הנשפון הצהוב נבדל מהנשפון האדום ונשפון הכפור בכך שיש למיניו רק מלתעה אחת בלסת העליונה.
הפרווה של הנשפון הצהוב ארוכה ורכה כמשי; היא חלקה ומבריקה ומשתרעת גם על חלק מהכנפיים וכנף הזנב. צבעה הכללי נע בין צהוב-קש לצהבהב בהיר, זהוב, כתמתם, בז׳ או אוכרה. האוזניים והמצח כתומים או זהובים והפנים ורודות-אדמדמות. הזרועות והרגליים בצבע בורדו או ורוד מלוכלך. הכנפיים שחרחרות-אפורות, אולם לעיתים קרובות נראות צהובות בשל כתמי השיער הצהובים שמעטרים את חלקים ניכרים מקרומי התעופה.
תפוצה וביולוגיה.
הנשפונים הצהובים מצויים באמריקה הצפונית, באמריקה הדרומית ובאזור הים הקריבי. טווח התפוצה של הסוג כולל את דרום ומזרח ארצות הברית, מרבית מקסיקו, בליז, ניקרגואה, גואטמלה, הונדורס, קובה, אי הנעורים, אל-סלבדור, קוסטה ריקה, פנמה, וונצואלה, קולומביה, אקוודור, פרו, ברזיל אזור גויאנה, טרינידד וטובגו, בוליביה, אורוגוואי, פרגוואי וארגנטינה. בית הגידול של הסוג מגוון למדי, וכולל יער גשם טרופי, יער עננים, יער מנגרובים, יער סובטרופי יבש, חורש, סוואנה טרופית, ערבות-עשב של הפמפס, ביצות הפנטנל, שדות של דגניים, ומדבריות עם בתה נמוכה וקקטוסים דוגמת מדבר סונורה ומדבר מוהאבי.
הנשפונים הצהובים פעילים בלילה, ושיא הפעילות שלהם מתרחשת בשעתיים הראשונות לאחר השקיעה. את שעות היום הם מבלים בעלווה צפופה, חללי עצים, גבעולי תירס יבשים, אפיפיטים סבוכים דוגמת אזוב ספרדי וטילנדסיה ותחת כפות של דקל, קוקוס ובננה. הנשפונים הצהובים חיים בבדידות או בקבוצות קטנות של עד 15 פרטים. הם ניזונים מחרקים קטנים ובינוניים ומחפשים אותם בשטחים פתוחים בגובה 5–7 מטר בסמוך לאתרי הלינה וליד מקורות מים. התזונה שלהם כוללת זבובים, יתושים, שפיריות, שפריריות, ציקדות וחיפושיות.