כשהיא נותרה לבדה, תומסין שומעת צלצול ונכנסת לאורווה, שם היא דוחקת בבלאק פיליפ לדבר איתה. התיש מגיב לה בקול אנושי, ומתממש לכדי גבר גבוה, לבוש שחורים. הגבר לבוש-השחורים מורה לתומסין להסיר את בגדיה ולחתום את שמה בספר המופיע לפניה. תומסין העירומה עוקבת אחרי בלאק פיליפ לתוך היער, שם היא מצטרפת למעגל מכשפות שמחולל סביב מדורה. המכשפות מתחילות לרחף, ואליהן מצטרפת תומסין.
הפקה.
פיתוח.
אגרס, שנולד בניו המפשייר, קיבל השראה לכתוב את הסרט כתוצאה מהיקסמותו בילדותו למכשפות ומביקוריו התכופים במטע פלימות'. לאחר שהציג ללא הצלחה סרטים "מוזרים מדי, לא ברורים מדי", הבין אגרס שהוא יצטרך ליצור סרט קונבנציונלי יותר. בסשן שאלות ותשובות, העיר אגרס כי "אם אני הולך לעשות סרט סוגה, עליו להיות אישי ועליו להיות טוב." צוות ההפקה עבד רבות עם מוזיאונים בריטיים ואמריקאים, והתייעץ עם מומחים בנושא החקלאות הבריטית של המאה ה-17. אגרס רצה שהסט יהיה מדויק ככל האפשר מבחינה היסטורית, ולכן הביא מסוכך ונגר מווירג'יניה וממסצ'וסטס בהתאמה, שלהם היה הניסיון הראוי בבנייה בסגנון התקופה ההיא.
שלב הליהוק התקיים באנגליה, בשל רצונו של אגרס ללהק שחקנים בעלי מבטא אותנטי שיתאים למשפחה שזה עתה הגיעה לפלימות'.
בדצמבר 2013, נמסר על הצטרפותה של מעצבת התלבושות לינדה מיור לצוות ההפקה, ועל כך שהיא נועצה ב-35 ספרים שעסקו בתקופת התרחשות העלילה על מנת לתכנן את התלבושות, שנתפרו מצמר, פשתן וקנבס. אף נמסר כי מיור לחצה על צוות ההפקה לקבל תקציב גדול יותר עבור התלבושות. את בנות מעגל המכשפות המופיעות בסצנת הסיום, גילמו בנות להקת רקדניות בוטו, שיצרו במיוחד עבור הסצנה כוריאוגרפיה משלהן.
צילומים.
אגרס היה מעוניין לצלם את הסרט בניו אינגלנד, אך בעקבות היעדר תמריצי מס, אגרס נאלץ להסתפק בקנדה. אילוץ זה התגלה כבעייתי עבור אגרס, משום שלא הצליח למצוא את הסביבה המיוערת שחיפש עבור הצילומים. לבסוף, צוות ההפקה נאלץ לצאת "מהמפה", ולמצוא מיקום (קיוסק, אונטריו) "מרוחק ביותר".
על מנת להעניק לסרט מראה אותנטי, צילומי הסרט נערכו רק "עם אור טבעי ובסצנות הפנים, התאורה היחידה הייתה נרות".
מוזיקה.
את המוזיקה עבור הסרט הלחין מארק קורבן, ששם לו למטרה להיות "מתוח ודיסוננטי" תוך התמקדות במינימליזם. בעקבות הטלת וטו מצד אגרס על שימוש בכלי נגינה אלקטרוניים; קורבן בחר ליצור מוזיקה עם כלי נגינה לא טיפוסיים, כולל ניקליהרפה וווטרפון. מתוך ידיעה כי הבמאי אהב לשמור על מידה של שליטה יצירתית, קורבן הסתמך על הלחנת מוזיקה בעלת מאפיינים אימפרוביזציים, על מנת שאגרס יוכל להזיז תווים בכל פעם שירצה.
תמות ומוטיבים.
על פי אנליסטים, הסרט מתעלה על ז'אנר האימה המסורתי ונכנס לקטגוריה חדשה פוטנציאלית, המכונה "אימה מתוחכמת". השפעתו של הסרט נמסרת לא באמצעות הג'אמפ סקארס, אלא באמצעות האווירה והסצנוגרפיה, המיוצגים באמצעות השימוש של הסרט בתאורה אקספרסיוניסטית וסוגים שונים של מצלמות המותחים את גבולות הסצנה התמטיים, עריכת הסרט המסתירה את ייצוגי האימה מהפריימים הגלויים לעין והדיסוננס הקולי של הפסקול המלווה בסצנות אינסטרומנטליות. על פי ניתוח שנעשה לעלילת הסרט, היעלמותו הפיזית הבלתי-אפשרית של סמואל בתחילת הסרט היא זו המכניסה את הצופה לאווירת הסרט.
עלילת הסרט סובבת סביב קונפליקט פסיכולוגי, תוך שימוש בהצגת החברה הפוריטנית כחברה מדכאת ופטריארכלית כניגוד לחירותן האפל והרצחני של המכשפות. הדמות הנשית הראשית בסרט, תומסין, מסתירה ממשפחתה הנוצרית את תשוקותיה הלא-מקובלות, את כמיהתה לעצמאות, למיניות, לקבלה ולכוח. עם זאת, בעוד אביה והאל הנוצרי אינם מצליחים למלא את צרכיה, השטן פונה אליה אישית ומציע לה להביאה אל סיפוקה הגשמי. לכן, עם מות בני משפחתה וסלידתה הגלויה מהחברה הפוריטנית, תומסין מצטרפת לשטן ולמכשפות, האלטרנטיבה היחידה שלה, על מנת למצוא את השליטה על עצמאותה לה נכספה כל חייה. עירומהּ של תומסין בסצנה האחרונה, משקף באקט סימבולי את ניתוקה מקהילתה הקודמת.
ההבדל בין שתי האפשרויות, מטושטש בגלוי באמצעות סממני הקצנה דתית שווה. הדבר מורגש לראשונה בארכיטקטורה של בית המשפחה עצמה, הדומה באופן אירוני לבתקה של מכשפה ארכיטיפית עצמה, מוטיב הרומז על גילוייה ההדרגתי של בני המשפחה כי הרוע כבר מושרש בהם. בצד הנגדי, פיתוי השטן את תומסין מקבל גם תכונות המדמות אידאולוגי, המרחיק אותה אט אט ממשפחתה. בסופו של דבר, למרות מטרת חייה החדשה וצחוקה הבלתי-נשלט עם כניסתה למעגל המכשפות, תומסין איננה נמלטת מדתה הקודמת, אלא רק שינתה את חשיבותה בעיניה, לאחר שפנתה לרצח תמורת חירותה.
הקונפליקט הסמלי בין הציוויליזציה לטבע נוכח גם בכל היבט בסרט. המשפחה גרה ליד יער חשוך, מקום הקשור לכישוף בתרבותם הפוריטנית, דבר המדגיש את הקונפליקט בין דתם המתורבתת, הפטריארכלית, לבין עולם הטבע הגותי והפראי המקיף אותם. היער, כמו גם העירום, קשורים למפלצתיות, לצד השממה הבלתי-מבויתת שבה מופיעים השחרור והמיניות האסורים. בהתאם לכך, קיילב שב עירום לבית המשפחה לאחר שפותה על ידי המכשפה; המכשפות עצמן מבצעות את מעשיהן כשהן עירומות, ובסופו של דבר תומסין מאמצת קוד זה עם הצטרפותה אליהן. בסיומו של הסרט, מוצג ניצחון הטבע על יריבו, כאשר הסצנה בה בלאק פיליפ דמוי הפאן נוגח את ויליאם נושא הגרזן, משמשת כמטאפורה לאדם הנאכל בטבע.
הפצה.
הסרט הופץ לראשונה במהלך פסטיבל סאנדנס 2015, ב-27 בינואר 2015. הסרט הוקרן גם במדור המצגות המיוחדות של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו 2015, ב-18 בספטמבר 2015. את זכויות הפצת הסרט רכשו החברות "A24" ו-"DirecTV Cinema". בעקבות שבחי הביקורות להם זכה הסרט, האולפנים החליטו להפיץ את הסרט בהפצה רחבה בארצות הברית, ב-19 בפברואר 2016.
מדיה ביתית.
הסרט הופץ בבלו ריי בפורמט HD דיגיטלי ב-17 במאי 2016. בין תוספותיו של הדיסקים נכללו פרשנויות אודיו, סרט תיעודי המתעד את תהליך הפקת הסרט, וסשן שאלות ותשובות בן 30 דקות שצולם בסיילם, מסצ'וסטס, בהשתתפותו של אגרס, אניה טיילור-ג'וי, וההיסטוריונים ריצ'רד טראסק וברונוניה בארי. גרסת הבלו רייבפורמט 4K Ultra HD הופץ ב-23 באפריל 2019.
ביקורות.
בקופות.
הסרט גרף 25.1 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה ו-15.3 מיליון דולר בטריטוריות אחרות, וסך הכל גרף בקופות 40.4 מיליון דולר ברחבי העולם.
בצפון אמריקה, התחזיות שקדמו להפצת הסרט הצביעו על כך שהסרט יכניס 5–7 מיליון דולר מ-2,046 בתי קולנוע בסוף השבוע הראשון לעלייתו לאקרנים. בסופו של דבר, הסרט הכניס 3.3 מיליון דולר ביומו הראשון, ו-8.8 מיליון דולר בסוף השבוע הפותח שלו, וסיים במקום הרביעי בקופות, אחרי "דדפול" (56.5 מיליון דולר), "קונג פו פנדה 3" (12.5 מיליון דולר) ו"תחייה" (11.8 מיליון דולר).
תגובת הקהל.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", הסרט זכה לציון 90%, על סמך 328 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.8/10. באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", הסרט זכה לציון 83/100, על סמך 46 ביקורות, דבר המצביע על "תשבחות אוניברסליות". צופים שנשאלו על ידי "CinemaScore" העניקו לסרט ציון ממוצע של "C–", בעוד ש-"PostTrak" דיווח כי צופי הסרט נתנו לו ציון חיובי כולל של 55%, וש-41% מתוכם ימליצו לאחרים לצפות בסרט.
מיצג (יוכבד וינפלד)
"מיצג" הוא מיצג ללא כותרת, שנוצר ובוצע בשנת 1976 בידי האמנית יוכבד וינפלד.
תיאור.
בשנת 1976 הציגה ויכבד וינפלד תערוכת יחיד בגלריה דבל בירושלים (8 במאי 1976 - 22 במאי 1976). במסגרת התערוכה התקיים ב-16 במאי מיצג בגלריה, תחת השם "מופע".
בטקסט שנלווה להזמנה כתבה וינפלד:
במיצג בוצע רצף פעולות שיצר מעין טקס היטהרות, שהתבסס גם על חלקים מן הספר "קיצור שולחן ערוך" מאת שלמה גאנצפריד. "יופיו של הטקסט, החיבור והעיסוק שלו בחומרים שמהם יצרתי עבודות באותה תקופה", תיארה וינפלד בראיון מאוחר, "הביאו אותי לשלבם יחד במיצג בגלריה דבל". במהלכו של הטקס ישבה האמנית על כיסא בגלריה, ועברה פעולות שבוצעו על ידי סטודנטית שכונתה ד'. יעל גילעת ציינה את פעולת ההזרה של המיצג, שבה הועתק הטקס הפרטי אל המרחב הציבורי-אמנותי.
בראשית הטקס ביצעה ד' קריעה בבגדה של וינפלד, ולאחר מכן הוקראו טקסטים ובהמשך בוצעו פעולות שונות, הקשורות להיבטים של דיני טומאה וטהרה, נידה ואבלות ביהדות. אילנה טננבאום תיארה את העבודה כביטוי פמיניסטי המשקף את היחס המסורתי ביהדות לאשה. "הטקסטים השונים", כותבת טננבאום, "יצרו מארג הכורך בין גופה של האישה ומניותה לבין יסודות של מוות ואבלות - זיקה המדגישה את מותה הסמלי של האישה בתוך הבניה תרבותית מבזה".
הטקס תועד בסרט, שהוצג ב-23 ביוני באירוע "מיצג 76", שהתקיים בית האמנים תל אביב בתל אביב-יפו. סרט זה אבד וכיום מוכר המיצג מתצלומי סטילס שצילמו דוד דרום ומיכה בר-עם. הצגה נוספת של הסרט נערכה ב"וידאו-טייפ" - אירוע של גלריה דבל ליום נעילת היריד הבינלאומי לאמנות בתל אביב-יפו ב-14 באפריל 1977.
העבודה הופיעה בפרסומים שונים אודות תולדות האמנות הישראלית החל משנות ה-80 של המאה ה-20. בין היתר בספר "אמנות ישראל" (1980, מסדה) "היבטים באמנות הישראלית של שנות השבעים: גבולות השפה" (1998, מוזיאון תל אביב לאמנות), "כתוב בגוף: פעולה בשידור חי" (2006, מוזיאון חיפה), "שנות ה־70 באמנות הישראלית: גופי עצמי" (2008, מוזיאון תל אביב לאמנות) "100 שנות אמנות ישראלית" (2010, מוזיאון ישראל) ועוד. תצלומי המיצג אף הוצגו בשנת 2018 בקירוב לתקופה בתערוכת הקבע של האמנות הישראלית במוזיאון ישראל.
דארט (חללית)
אצטדיון קולומבוס קרו החדש
DART (חללית)