בהקדמת הספר ז'מיאן מספר שלאחר מלחמת העולם השנייה מצא את עצמו בעולם ריק, שממת מוות מסביב. הוא החל לנבור ברשימות ובפתקים שרשם מימי פעילותו ב"ארגון היהודי הלוחם", אותם החביא בזמן מרד גטו ורשה. כך בעודו מוציא נייר אחר נייר, דפים שמעט הצהיבו והיטשטשו, נזכר שלפניו אוצר מיוחד שכתב. הוא ראה פתקים עם פרטים אישיים, תצלומים והערות על ילדים שפגש בוורשה באותה תקופה. אלו היו ילדים מיוחדים בעלי תושייה רבה והרבה מזל שבזכותם הצליחו לשרוד ולחיות בתקופה זו. חלק מהילדים חזרו אף הם לוורשה ואז עלה בדעתו לתאר כמיטב יכולתו את קורות ה"חבורה" המופלאה הזו. הוא נפגש עם הנערים האלו, השווה את סיפוריהם עם רשימותיו, בדק במקורות נוספים והעלה על הכתב ספר זה.
תוכן.
מחבר הספר יוסף ז'מיאן, שהיה חלק מהמחתרת היהודית (אי"ל) שפעלה בגטו ורשה, החזיק בתעודת זהות ואישור עבודה מזויפים, שנתנו לו חופש תנועה מחוץ לגטו. הוא מספר כיצד נדהם לגלות שני ילדים, יוסף שפירא ואיגנץ מילכברג, ששיער שהם יהודים, באזור גרמני מובהק, חודשים לאחר שוורשה הוכרזה כ"נקייה מיהודים". הוא ראה אותם ליד מסעדה לנזקקים בוורשה. לאחר שזכה באמונם הם לקחו אותו לאחד ממקומות המסתור שלהם ושם סיפרו לו שהם חלק מחבורה מאורגנת של ילדים אשר "עושים עסקים בסיגריות ומחזיקים זה בזה ולא נכנעים" בלב הרובע הגרמני של ורשה, בעיקר באזור כיכר שלושת הצלבים. באזור הזה, שהוסב "לגרמני טהור", שכנו בית החייל, בית קולנוע שהקרין סרטים גרמניים, רחוב מרכזי שאכלס רק גרמנים, מסעדה גרמנית ומטה הגסטפו. זה היה מקום הומה בשוטרים פולנים, אנשי גסטפו, מרגלים וחיילים גרמנים, ומתחת לאפם הילדים הצליחו להפעיל רשת שלמה של מסחר זעיר בדרך בלתי מוסברת. בחירת אזור זה על ידי הילדים הייתה גאונית היות שאיש לא העלה על דעתו שבמקום כזה יעזו ילדים יהודים לסחור עם חיילים גרמנים. "כשאתה מוכר סיגריות אתה כבר לא משוטט. גם כששוטר תופס אותך, אז מקסימום הוא לוקח ממך את הסיגריות", אמר בראיון להארץ ב-2005 אחד מילדי החבורה, יוסף שפירא שכונה "הקרנף". מקום מועדף נוסף על הילדים היה בתחנות הרכבת. בתקופת החורף התחנות היו מוסקות והיה אפשר לחסות בהן מפני הכפור שבחוץ. ריבוי האנשים בתחנות עזר לילדים לא להתבלט ולהצליח בעיסוקיהם.
חלק מהילדים, בעיקר הגדולים יותר, צברו ניסיון עוד מהקמת גטו ורשה ב-1940, כאשר הצליחו להתגנב מחוץ לגטו, הודות לקטנות קומתם וזריזותם. הם היו מוצאים סדקים ומעברים צרים בחומות הגטו או חמקו דרך תעלות ניקוז והצליחו להבריח רכוש משפחתי או כסף, ונכנסו חזרה לגטו עם מעט אוכל. לעיתים אף קיבלו מעט לחם וחלב מנשים רחמניות והיו מצילים את משפחתם מעוד יום של חרפת רעב. אלו היו חיים קשים בעלי סיכון רב עבור ילדים אלו.
קבוצה זו מנתה כ-20 ילדים, בהם חמש בנות. ז'מיאן סיפק להם תעודות זהות מזויפות שאפשרו להם מרחב תנועה. הילדים היו ישנים בחורבות, מרתפים ריקים, חדרי מדרגות, בבית החולים הסמוך ובגינות ציבוריות. לרוב היו מורעבים, קפואים, לבושים בסחבות ובנעליים מרופטות אך ידעו מתי יש לרחוץ את הפנים או לכבס את בגדם כדי לשמור על היגיינה מינימלית ולא לחלות. ידעו שעליהם להתמצא במרחב העיר, להכיר את סדרי התחבורה ואת תחנות הרכבת, ולהיות מסוגלים להיאבק על חייהם בתנאים האכזריים של הכרך. על הילדים לדעת את השפה ואת שפת הרחוב בדומה "לעמיתיהם" הפולנים, לדעת לספר סיפור כיסוי על עצמם אם ייתפסו. תכונות נוספות שנדרשו היו זריזות, קשיחות, היעדר בושה, ערמומיות ואף חוצפה. מלבד המסחר הילדים צחצחו נעליים וביצעו עבודות סבלות מזדמנות. היו גם ילדים ששרו שירי רחוב ופזמונים פופולריים בעד פרוטות, או שקיבצו נדבות מהסועדים במסעדות. לעיתים הם נעזרו בנשים פולניות טובות שנתנו להם אוכל ולינה.
ז'מיאן התבקש מהם כבר בהתחלה למצוא מקום מסתור לצעיר שבחבורה שכונה "בולוש", והוא מצא לו מקום מסתור אצל משפחה פולנית בעד תשלום.
ורשה נחשבה לעיר ייחודית וגדולה בפולין - האפשרויות בה רבות, אך סכנות ארבו לילדים ברחוב, לעיתים מצד "שמאלצובניקים"- נערים בריונים פולניים שהיו חוטפים מידם את סחורתם הקטנה, כסף ואוכל. הילדים ידעו לזהותם ולברוח מפניהם. אך לא תמיד היו הנערים הפולניים מתנכלים לעמיתיהם היהודים. לעיתים התפתח סוג של סולידריות ויחס של סובלנות ולעיתים כיבדו אותם על אומץ ליבם. סכנות נוספות ברחוב בוורשה היו מצד חיילי האס אס, שחלקם היו במדים וחלקם לא, שוטרים פולנים ואנשי שוליים מסוכנים למיניהם.
החיים היו קשים לילדים. עניין הישרדותי יום יומי. אך בכל זאת מצאו דרכים יצירתיות ונשגבות מהבנה לשרוד. המוטו העיקרי שהנחה את הילדים היה ערבות הדדית. הם ידעו שללא עזרה זה לזה לא יוכלו לשרוד. בדרך כלל יצאו לרחוב בזוגות, לעולם לא לבד. הם נזהרו בכל צעד שעשו ובעיקר לא התבלטו בשטח, נעו ממקום למקום, אך יחד עם זאת נמנעו מלשוטט שלא לצורך.
שלושה מהנערים שהיו בקבוצה זו נתפסו על ידי הנאצים לקראת סוף המלחמה ונרצחו. האחרים שרדו ורובם עלו לישראל ועברו את מסלול החיים הישראלי, שרתו בצה"ל ואף נלחמו במלחמות ישראל. חלקם היגרו לקנדה. הם שמרו על קשר במשך השנים.
לאורך הספר ז'מיאן מספר את שם הילדים והכינויים המיוחדים שנתנו זה לזה כדי שלא יאלצו להשתמש בשמם האמיתי: איגנץ מילכברג - "שור"(ביצ'יק) מנהיג החבורה, פרץ הוכמן שנקרא "פאוול" ואחיו "זנק", יורק פלונסקי כונה רק "יורק", יוסף שפירא "קרנף", תרזה הזמרת הקטנה, בן ציון הדר הקטן שבחבורה כונה "בולוש", יעקב קליימן - "בעל שן", "הכפרי" - סטאשק הקטן ושתי אחיותיו מארישה וסטפצ'ה, "האדמוני", ליאון "קציצה", "הצולע", "הצרפתי", "הקירח", זבישק והאלינקה.
פרסום והכרה.
הספר יצא לאור בהוצאת יד ושם בשנת 1962 בתקופת משפט אייכמן. הספר והמשפט תרמו להעלאת השיח הציבורי אודות השואה שעד אז היה די מושתק ומודחק. הוא נדפס במהדורות רבות ותורגם לשפות רבות. הספר גם זכה בפרסים ספרותיים.
סיפוריהם האישיים של שניים מחברי הקבוצה נכתבו בספרים פרי עטם: יוסף שפירא "קרנף" - בספר שנקרא "מעבר לחומות", ופרץ הוכמן - "להעז לחיות".
בשנת 1969 כיבדה העיר בת ים את החבורה ברחוב על שמה, רחוב "מוכרי הסיגריות".
המועדון החברתי של שאיין
המועדון החברתי של שאיין (באנגלית: The Cheyenne Social Club) הוא מערבון קומי אמריקאי משנת 1970 בבימויו ובהפקתו של ג'ין קלי, עם ג'יימס סטיוארט, הנרי פונדה, שירלי ג'ונס וסו אן לנגדון בתפקידים הראשיים.
תקציר העלילה.
1867, טקסס - ג'ון או'הנלן (ג'יימס סטיוארט) והרלי סאליבן (הנרי פונדה) הם צמד בוקרים מבוגרים שעובדים צמוד במרחבי טקסס כבר עשר שנים.
יום אחד מקבל ג'ון מכתב מעורך הדין וילובי בשאיין שמודיע לו כי אחיו די ג'יי נהרג והוריש לו נכס גדול בשאיין (ויומינג) שנקרא "המועדון החברתי של שאיין". הם יוצאים רכובים למסע ארוך של 1,000 מיל עד לשאיין. וילובי (דבס גריר) נותן לג'ון את שטר הקניין על הבניין אך כשג'ון שואל אישה ברחוב היכן המועדון החברתי היא נותנת לו סטירת לחי.
הם מגיעים לבניין המפואר הסמוך למסילת הרכבת ואת פניהם מקבלת ג'ני (שירלי ג'ונס) שמציגה בפניהם את שש הבחורות הגרות בבניין. ג'ון רוצה לשוחח איתן אבל כל פעם נשמע צלצול והבחורה מתנצלת ועוזבת. לכל בחורה יש מספר צלצולים שלה. במהרה מבינים ג'ון והרלי שמדובר כאן בבית בושת יוקרתי.
ג'ו מגיע למסבאה ומיד הוא מתקבל בחשדנות כזר אבל כשהוא מציג את עצמו כאחיו של די ג'יי משתנה האווירה, כולם מברכים אותו ובעל המסבאה מאכיל ומשקה אותו חינם כולל מתן סיגרים משובחים.
ג'ון לא אוהב את העניין אבל הרלי כן, בעיקר לאחר הטיפול המיוחד שנותנת לו אופאל אן (סו אן לנגדון).
יחס האנשים לג'ון משתנה לאחר שהוא מודיע לבחורות כי החליט לסגור את בית הבושת ולהפוך אותו לבית מלון. הוא מקבל הערות מעליבות וכדי לשמור על כבודו הוא מתחיל במכות שמתרחבות לקטטה גדולה עם נזק גדול למסבאה. הוא מושם במעצר ומשורר עם קנס גבוה.
יום אחד מותקפת ג'ני ונחבלת קשות. התוקף הוא קורי בניסטר (רוברט וילק) וג'ון הולך למסבאה לגמור איתו את החשבון בדו-קרב אקדחים בו הוא מנצח והורג אותו.
יוקרתו של ג'ון עולה שוב בעיר ובעיקר בעיני הבחורות במועדון החברתי.
חמישה אקדוחנים ממשפחת בניסטר מגיעים כדי לחסל את ג'ון. מתפתח קרב אקדוחים ביניהם ובין ג'ון, ג'ני והרלי שבסופו מחוסלים התוקפים. השריף מזהיר את ג'ון כי עוד רבים ממשפחת בניסטר מתכוננים להגיע לעיר ולחסל אותו. וילובי אומר לו כי אינו יכול לסגור את המועדון החברתי היות שאחיו מכר את השטח לחברת הרכבות בתנאי שהבניין ימשיך להיות "מועדון חברתי". לאור זאת מורה ג'ון למסור את הבעלות לג'ני ושניהם חוזרים שוב לטקסס לעבודה כבוקרים.
חואן מארבצי
חואן מארבצי (בספרדית: Juan Marvezzi; 16 בנובמבר 1915 – 4 באפריל 1971) היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה.
מארבצי מגיל צעיר חלם להיות כדורגלן. בילדותו אילתר שער בכך שהכינו מקני סוכר ואילו את הכדור הכין מניירות. היה בעל בעיטה חזקה ומדויקת, עם כישורים שהפכו אותו לסיוט של המגנים המנוסים ביותר. מארבצי בגיל 16 ערך את הופעת הבכורה, במחלקות הנמוכות של ליגת טוקומאן ממחוז הולדתו, ובשנה שלאחר מכן כבר תפס את תפקיד החלוץ המרכזי בקבוצה הראשונה. בשנת 1934 התחיל את הקריירה הרשמית עם ארגנטינו דה רוסאריו, ולאחר מספר שנים, חזר למקום הולדתו בכדי לשחק בבלה ויסטה דה טוקומאן.