פרויקט 100,000 (הידוע גם בשמות: "הטפשות של מקנמארה", "המורונים של מקנמרה" ו"הלא מתאימים של מקנמרה") היה תוכנית שנויה במחלוקת של משרד ההגנה האמריקאי במהלך שנות השישים לגיוס חיילים שלא עמדו בסטנדרטים נפשיים או רפואיים צבאיים. את פרויקט 100,000 יזם שר ההגנה רוברט מקנמרה באוקטובר 1966 כדי לענות לצורך ההולך וגובר של כוח אדם לצבא ארצות הברית בשל מעורבות הממשלה האמריקאית במלחמת וייטנאם. מטרתו של מקנמרה הייתה לגייס כמאה אלף חיילים בכל שנה. משתתפי הפרויקט מתו בשיעורים גבוהים פי שלושה יותר מאשר אמריקאים אחרים ששירתו בווייטנאם, ולאחר שירותם כושר ההשתכרות שלהם היה נמוך יותר. שיעורי הגירושין שלהם היו גבוהים יותר מאשר בני דורם שלא התגייסו לצבא.
הפרויקט הסתיים בדצמבר 1971 והיה מקור למחלוקת, במיוחד במהלך המחסור בכוח האדם בתקופת מלחמת עיראק.
רקע כללי.
בתקופות שונות בהיסטוריה, צבא ארצות הברית גייס אנשים מתחת לסטנדרטים נפשיים ורפואיים ספציפיים. אלה שהשיגו ציונים נמוכים יותר במבחני כשירות נפשית התקבלו לשירות במהלך מלחמת העולם השנייה, אם כי ניסיון זה הוביל בסופו של דבר למינימום חוקי של מנת משכל 80 כדי להתגייס. מקרה אחר התרחש בשנות ה-80, בו גויסו אנשים עם מנת משכל נמוכה בשל מבחן כשירות צבאי לקוי.
באוקטובר 1966, מספרי הגיוס החודשיים עלו בהתמדה במשך 15 חודשים רצופים ועמדו על 49,300 מגויסים, הגבוה ביותר מאז תחילת 1951, תקופת הגיוס השיא של מלחמת קוריאה, אז נקראו לגיוס כ-80,000 איש בחודש. אך עקב המלחמה היה צורך בחיילים רבים, וכמות המתנדבים לא הספיקה. במקום לגייס בוגרי מכללות, לגייס מילואים או לשלוח את המשמר הלאומי של ארצות הברית, בשורה של החלטות, הפנטגון הוריד את הציון הנדרש כדי לעבור את מבחן ההסמכה של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
מקנמרה האמין שניתן להפוך חיילים מתחת לממוצע לחיילים מעל הממוצע ולהקנות להם את הכישורים הדרישים לחיילים באמצעות שימוש בטכנולוגיה ולמידה באמצעות קלטות וידאו. על פי המילטון גרגורי, מחבר הספר "McNamara's Folly: The Use of Low-IQ Troops in the Vietnam War":
בפועל מעטים צפו בקלטות הדרכה, וגם אלו התקשו לרכוש מיומנויות כגון זריקת רימון בזווית וירי ברובה. המילטון שהיה בוגר אוניברסיטה, מספר על חייל בשם ג'וני גפטון שצוות אליו במסע לפורט בנינג מכיוון שלא ידע קורא וכתוב, והתבקש לעזור לו במילוי הטפסים וכדי ש"לא ילך לאיבוד". גפטון שנולד באזור העני בהרי האפלצ'ים בטנסי, היה רזה מאוד. הוא לא ידע באיזו מדינה הוא חי, לא ידע מהי טירונות צבאית ולא ידע שארצות הברית מצויה במלחמה. הוא לא הצליח לסדר את מיטתו ובתחילה לא ידע לקשור את שרוכי מגפיו. לא ידע את ימינו ושמאלו והתקשה מאוד בתרגילי סדר. כשסמל המחלקה צעק עליו הוא היה מבועת ומבולבל. במטווח הוא היה מסוכן, והסמל חשש שהוא יירה בעצמו או באחרים.
כפי שהנשיא לינדון ג'ונסון הכריז על תוכנית "מלחמה בעוני" ובה ניתנו הכשרה והזדמנות לחסרי השכלה ולעניים ובכך להכניס אותם למעגל התעסוקה, כך תכנן מקנמרה להכניס את אלו שלא עמדו בסטנדרטים אל הצבא. המועמדים סווגו כ"אנשי התקן החדש" (באופן לא רשמי ניתן להם כינוי הגנאי "חיל המורונים").
פרויקט 100,000 כלל קטגוריות שונות של חיילים שאינם מתאימים: אלה שאינם מסוגלים לדבר אנגלית, בעלי כשירות נפשית נמוכה, ליקויים פיזיים קלים ואלו הסובלים מעודף משקל או תת-משקל. הם כללו גם קטגוריה מיוחדת המורכבת מקבוצת ביקורת של חיילים "רגילים". לכל אחת מהקטגוריות השונות ניתנה אות זיהוי וברישומי כוח האדם הרשמי של החיילים הוטבעה האות בצבע אדום בעמוד הראשון בחוזי הגיוס. משרדי כח האדם נאלצו להכין עליהם דיווחים, שיוגשו מדי חודש למחלקת הצבא. הדיווחים החודשיים לא חשפו את זהות החיילים.
תוצאות.
הפרויקט אמנם קודם כהמשך לתוכנית "מלחמה בעוני" של הנשיא לינדון ג'ונסון, אך הוא ספג ביקורות.
בנוגע להשלכות התוכנית, מחקר משנת 1989 בחסות מחלקת ההגנה של ארצות הברית הגיע למסקנה:
סקירה שנערכה בשנת 1995 על ספרו של מקנמרה "בדיעבד: הטרגדיה והשיעורים של וייטנאם", בכתב העת "The Washington Monthly", היוותה ביקורת חריפה על הפרויקט, ובה נכתב כי "התוכנית הציעה כרטיס בכיוון אחד לווייטנאם, שם אנשים נלחמו ומתו במספרים לא פרופורציונליים... אנשי 'חיל הטיפשים' היוו את בשר התותחים הדרוש כדי לסייע בהתחמקות מהאימה הפוליטית של ביטול דחיית השירות הצבאי לסטודנטים או גיוס מילואים, קבוצות שהיוו מקלט לאנשי שושן-לבן". שושן-לבן הוא כינוי לאנשים התומכים באפליית אפרו-אמריקאים.
פרויקט 100,000 הודגש במדור הדעות בשנת 2006 בניו יורק טיימס שבה עוזר מרצה מאוניברסיטת ווסליאן לשעבר שהפך לעוזר מרצה באוניברסיטת טאפטס בשם קלי גרינהיל כתב בהקשר של גרעון בגיוס חיילים עכשווי, כי "פרויקט 100,000 היה ניסוי נכשל. הפרויקט הוכיח את עצמו כהסחת דעת לצבא ותועלת מועטה לגברים להם הוא נוצר כדי לעזור". כדי להסביר את הסיבה לכך שהחיילי הוותיקים מהפרויקט פחות מוצלחים מהאזרחים בני דורם שלא התגייסו, גרינהיל שיער כי זה קשור לתוצאות הפסיכולוגיות של לחימה או חוסר הכנות למעבר לחיים לאחר הצבא.
ויליאם קקסטון
וויליאם קקסטון (1422 - 1491 לערך) היה סוחר, דיפלומט וסופר אנגלי. הביא את מכונת הדפוס הראשונה לאנגליה, והביא לכך שהייתה המדינה הראשונה ששווקו בה ספרים מודפסים בצורה קמעונאית.
חייו.
הפרטים אודותיו מועטים, שמות הוריו ותאריך לידתו אינם ידועים. משערים שנולד בין השנים 1415 - 1424.
בשנת 1438 שימש עוזרו של רוברט לנגה, סוחר משי עשיר בלונדון. לאחר מותו של רוברט, בשנת 1441 עבר קקסטון לברוז' שבבלגיה, עיר תרבותית עשירה, שם התיישב בשנת 1450.
קקסטון זכה להצלחה בעסקיו, והוא הפך למושל חברת הרפתקני הסחר של לונדון.
בנסיעותיו העסקיות הוא התרשם מתעשיית הדפוס החדשה בקלן, דבר שהוביל אותו להקים בעצמו בית דפוס בברוז' בשיתוף עם אחוזת קולארד. קקסטון החל לעסוק בתרגום ספרים שונים לאנגלית, והדפסתם בבית הדפוס שהקים.
מכונת הדפוס של גוטנברג הובאה לאנגליה על ידי ויליאם קקסטון שהיה סוחר טקסטיל אנגלי. במסגרת עסקיו ערך מסעות רבים ברחבי אירופה. כך נחשף אל מלאכת הדפסת הספר ואף למד אותה. עם חזרתו מנדודיו בשנת 1475 הקים את בית הדפוס הראשון על אדמת אנגליה באזור ווסטמינסטר שבלונדון ובמהלך שני העשורים הבאים פיתח עסק מצליח להדפסת ומכירת ספרים.
לאחר שנתים בשנת 1475, שב קקסטון לאנגליה והביא עימו מכונת דפוס מאותן המכונות שהמציא גוטנברג, ופתח שם בית דפוס נוסף. הוא נחשב למדפיס הראשון על אדמת אנגליה. הוא המשיך לעסוק שם בתרגום ספרים והדפסתם.
הוא התפרסם בעקבות תרגומיו הרבים, והוזמן על ידי אנשי אצולה שונים, לתרגם ולפרסם יצירות ידועות רבות.
בסך הכל פרסם קקסטון 100 ספרים, מתוכם 24 תרגם לאנגלית בעצמו, אך בעקבות פזיזותו לתרגם כמה שיותר ספרים, תרגומיו לא מצטיינים בדיוקם.
ויליאם נפטר בשנת 1491.
בשנת 2002, קקסטון נבחר בין 100 הבריטים הגדולים ביותר בסקר ה- BBC.
רומאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית
רומאנוס כותב ההמנונים
רומאנוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית
רומאנוס השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית
רומאנוס הרביעי דיוגנס, קיסר האימפריה הביזנטית
עוקבה
הרב בצמ&quot;ח
רומנוס הראשון
רומנוס השני
רומנוס השלישי
הדיוויזיה השישית (נורווגיה)
הדיוויזיה השישית (בנורווגית: 6. divisjon) הייתה דיוויזיה של צבא נורווגיה, אשר התפרסמה בשל חלקה בקרב נרוויק במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-1916 כהרחבה של הבריגדה השישית של צבא נורווגיה. בסיס הדיוויזיה היה בהארסטאד. עם תחילת המערכה על נורווגיה ב-1940, מפקד הדיוויזיה קרל גוסטב פליישר ערך במהירות את אנשיו ויצא למתקפות הגנה כנד הוורמאכט. ב-28 במאי פתח פליישר במתקפה בשיתוף פעולה עם הבריטים, הצרפתים והפולנים וכבש מחדש את העיר נרוויק. עם זאת, לאור התקדמות המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, נאלצו בעלות הברית להסיג את כוחותיהם מנרוויק ביוני, והדיוויזיה השישית נותרה לבדה בעיר. פליישר נאלץ להורות על אנשיו להניח את נשקם ולהיכנע. פליישר עצמו הצליח להימלט יחד עם הממשלה הנורווגית הגולה לקנדה. עם זאת, הממשלה החליטה לשלוח אותו כנספח צבאי בארצות הברית. עבור פליישר, תפקיד כזה נחשב להשפלה, והוא התאבד.
הדיוויזיה הוקמה מחדש מיד לאחר שחרור נורווגיה ב-1945. הדיוויזיה הוצבה בכוננות ללכל אורך המלחמה הקרה כחלק מברית נאט"ו. לכל אורך התקופה, היא הייתה הדיוויזיה היחידה של צבא נורווגיה, ולפיכך צוידה בנשק חדשני מאוד. ב-1954 נקבע המטה של בנרוויק, אולם ב-1971 הוא הועבר להארסטאד, וב-1991 להיגליה. עם סיום המלחמה הקרה עברה הדיוויזיה קיצוצים בהדרגה עד שפורקה סופית ב-2009.
רומנוס הרביעי דיוגנס
מתתיהו דלקרט
אמי&quot;ת בר-אילן
מתתיהו דלקארט
שלזיה עילית
אורלי ארז-לחובסקי
אורלי ארז-לחובסקי (נולדה ב-1969) היא מנכ"לית המרכז הרפורמי לדת ומדינה, ועורכת-דין.
ביוגרפיה.
ארז-לחובסקי נולדה באוטווה, קנדה, ובהמשך עלתה לישראל ולמדה בתיכון קציר ברחובות.
היא השלימה לימודי תואר ראשון בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. לאחר התמחות בבית המשפט העליון, למדה לתואר שני במשפטים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, תוך התמקדות בזכויות אדם. היא חברת לשכת עורכי הדין בישראל ובמדינת ניו יורק.
בשנת 2004 החלה ארז-לחובסקי את עבודתה כעורכת דין במרכז הרפורמי לדת ומדינה, וב-2014 החלה לשמש כמנהלת המחלקה המשפטית במרכז. בספטמבר 2021 מונתה למנכ"לית המרכז.
פעילותה.