מאז שהוחלט לחסן באופן שיגרתי כנגד שעלת, נצפתה ירידה דרמטית בתחלואה ובתמותה מהמחלה.. לפני החיסון היו פי 800 מקרי שעלת בהשוואה לתקופה בה ניתן החיסון.
קליניקה.
זמן הדגירה של המחלה הוא בין שבוע לשלושה שבועות. השלב הראשון של המחלה, "השלב הקטרלי", מתאפיין בהפרשה מוגברת של נזלת והפרשה מהעיניים. בשלב זה השיעול עדיין לא בולט וקשה לאבחן את השעלת. החולה נראה "מצונן" והוא עלול, בלי ידיעה על מחלתו, להדביק רבים. המשך המחלה, הפוגעת בעיקר בתינוקות ובילדים קטנים, מאופיינת בהתקפים פתאומיים של שיעול רצוף הנגמרים בשאיפה שורקנית כאשר החולה שואף אוויר. תופעה זו נקראת באנגלית Whooping, ומכאן שמה האנגלי. מאפיינים נוספים לשעלת בילדים הם האדמת הפנים בזמן שיעול, הפסקות נשימה, ושיעול המביא להקאה חוזרת.
המחלה עלולה לפגוע גם באנשים אשר חוסנו בעבר כנגד שעלת אם כי במקרה זה יהיו התסמינים לרוב קלים יותר.
שעלת עלולה לגרום לסיבוכים, בהם: דלקת ריאות, פרכוסים, דימומים במוח, קרע סרעפת, דימום במערכת העיכול, שבירת צלעות ובריחת שתן.
המחלה מסוכנת במיוחד לתינוקות בני פחות משלושה חודשים.
טיפול.
חיידק השעלת נכנס ומתרבה בתוך תאי הגוף בדרכי הנשימה. טיפול יעיל דורש אנטיביוטיקה המסוגלת לחדור לתוך התא. הטיפול המקובל הוא באנטיביוטיקה ממשפחת המקרולידים כדוגמת אריתרומיצין הניתן למשך שבועיים, או אזיטרומיצין (אזניל) הניתן למשך 5 ימים.
יש חשיבות לסיים את מלוא הטיפול גם בכל בני הבית של החולה בין אם הם חולים בשעלת או אם אין להם תסמינים של המחלה וזאת בשל אחוז ההדבקה הגבוה של המחלה. גם לאחר טיפול אנטיביוטי מלא, עלול החולה להמשיך להשתעל למשך מספר שבועות בשל נזק שנגרם לדרכי הנשימה, וזאת למרות שהחיידקים בגופו הושמדו.
חיסון.
מאז שהורכב חיסון למחלה ירדו אחוזי התמותה ממנה בכלל מדינות העולם וכיום היא כמעט ואינה קטלנית במדינות המערב. עם זאת, ישנם מקרי מוות של תינוקות משעלת בעולם המערבי בכלל ובישראל בפרט.
סוגי חיסון.
חיסון צלולרי (whole-cell): היה החיסון המקובל לשימוש עד לפני מספר שנים. כיום אין משתמשים בו.
חיסון א-צלולרי (acellular): הוא החיסון המקובל כיום והוא ניתן בישראל. הוא מבוסס על רעלן השעלת (Pertussis toxin) וחלבונים המצויים על פני החיידק. יתרונו בפחות תופעות לוואי, אם כי גם הוא לא מומלץ לילדים עם מחלות נוירולוגיות פרוגרסיביות (מחלות כגון שיתוק מוחין, לדוגמה, אינן פרוגרסיביות). החיסון ניתן בגילאים: חודשיים, ארבעה חודשים, חצי שנה ושנה, והחל משנת 2005 גם בגיל שש שנים. משרד הבריאות ממליץ לנשים בהריון להתחסן בשליש האחרון של ההריון כדי להגן על התינוק בחודשיים הראשונים של החיים, אשר בהם המחלה עלולה להיות קטלנית.
חיסון נשים בהריון.
מומלץ לנשים בהריון להתחסן נגד שעלת בזמן השליש האחרון של ההריון, ובמיוחד בשבועות 27-36, כדי להגן על תינוקות מפני המחלה ומפני מוות ממנה, עד שהם מחוסנים בעצמם. החיסון עצמו אינו עובר את השליה. האם מפתחת נוגדנים אשר פועלים כנגד שעלת והנוגדנים הם שעוברים את השליה. הוכח כי ההגנה שמספק חיסון האם בהריון מפני מחלה קשה של תינוק היא כ-90%. חיסון שעלת לנשים בהריון הוכנס לסל הבריאות בישראל והוא ניתן להן בחינם.
בשנים האחרונות חלה עליה בתחלואה משעלת שגורמיה הם:
בשפת היום-יום ניתן הכינוי שעלת לכל שיעול ממושך ואינטנסיבי שהוא. השואפים לדייק נמנעים מהחלפת המושגים ומבדילים בין המחלה הספציפית (שעלת) והתסמין (שיעול), אשר קיים במחלות רבות אחרות.
מקרי מוות של תינוקות בישראל.
בחורף 2014-2015 חלו תינוקות רבים בישראל בשעלת ומספר תינוקות נפטרו מהמחלה. בשנת 2015, דווח על התפרצות מחלת השעלת באזור ירושלים, אשר גרמה למותם של 3 תינוקות. מאות תושבים חלו, מתוכם 58 תינוקות מתחת לגיל שנה. עקב המצב, החיסון כנגד שעלת הוקדם לגיל שישה שבועות (במקום 8 במצב רגיל) וכן זמן ההמתנה בין החיסון למנות הבאות קוצר ל-4 שבועות (במקום 8), במטרה לבנות את ההגנה אצל התינוקות מוקדם יותר ולהגן עליהם מפני המחלה.
קדחת צהובה
קדחת צהובה (Yellow Fever) היא מחלה הנגרמת על ידי נגיפים (וירוסים) ממשפחת פלאוויווירידה, הנישאים באמצעות יתושי הַאֵדֶּס (יתוש הנמר האסיאתי). המחלה אופיינית בעיקר לאזורים טרופיים וסובטרופיים.
הנגיף הגורם למחלה מתרבה בעיקר בתוך תאי הכבד תוך כדי הרס שלהם. בין סימני המחלה: דימומים, כולל דימום מהקיבה, צהבת, כאבי ראש, בחילות, צמרמורת וחום גבוה.
בתחילת 2016 התרחשה התפרצות של קדחת צהובה באנגולה. נכון לאפריל 2016, תועדו 1,600 מקרי הידבקות ו-225 מקרי מוות.
מניעה.
קיים חיסון לקדחת צהובה שנותן לילדים מגיל 9 חודשים ואילך ומבוגרים הגנה מפני הדבקות במחלה כשהם מגיעים לאזורים נגועים. דוחי יתושים, ביגוד מגן ורשתות על הבתים אינם תמיד מספיקים למניעת הידבקות. באזורים נגועים הדברת יתושים הוכיחה את עצמה כדרך יעילה לצמצם את מספר ההידבקויות במחלה.
קדחת צהובה היא אחת מהמחלות היחידות שקבלת חיסון כנגדן מוצבת כתנאי, על ידי מדינות מסוימות, בפני מטיילים לאזור נגוע. במדינות אלה יש לרוב תקנות שמחייבות בידוד אנשים שהגיעו לאזור נגוע ללא תיעוד שקיבלו חיסון לקדחת צהובה. זאת מכיוון שאחד ממעבירי המחלה, יתוש האדס (Aedes), קיים גם באזורים טרופיים אחרים בעולם (שבהם אין קדחת צהובה) וישנו פוטנציאל להתפרצות המחלה אם תובא לשם.
טיפול.
אין תרופה למחלה אשר עלולה להיות קטלנית בעיקר למי שמערכת החיסון שלו חלשה; ולכן החיסון חשוב ביותר. הטיפול הקיים מטפל בסימפטומים בלבד. אינפוזיה, כדי להילחם בלחץ דם נמוך ועירויי דם נחוצים במרבית המקרים החמורים. חולה עם חום זקוק להרבה מנוחה, אוויר צח, והרבה נוזלים.
היסטוריה.
המקורות של הקדחת הצהובה הם ככל הנראה באפריקה, שם המחלה עברה מפרימטים שאינם אדם לבני אדם. התושבים המקומיים של אפריקה פיתחו עמידות חלקית למחלה. כאשר מגפה פרצה בכפר אפריקאי, רוב האירופאים מתו ממנה והמקומיים סבלו בדרך כלל מתסמינים לא קטלניים הדומים לשפעת. תופעה זו של פיתוח חסינות למחלה עקב חשיפה ממושכת בילדות ידועה כ- acquired immunity. הווירוס וכן החרק הנשא, היתוש A. aegypti עברו כנראה לצפון ולדרום אמריקה בעקבות יבוא העבדים מאפריקה בסחר העבדים האטלנטי.
המקרה הראשון של התפרצות קדחת צהובה באמריקה התרחש בשנת 1647 באיי ברבדוס. בשנת 1685 התרחשה מגפת קדחת צהובה ראשונה בברזיל ב- Recife. הפעם הראשונה שבה המחלה כונתה "קדחת צהובה" הייתה בשנת 1744. יש הטוענים כי ברוא יערות וגידולי קנה סוכר הכינו תנאים סביבתיים נוחים להתפשטות היתושים והמחלה.
בתקופה הקולוניאלית ובזמן המלחמות הנפולאניות האזור הקריבי וצפון אמריקה הדרומית נודעו כמקום מסוכן במיוחד להדבקות חיילים בקדחת צהובה. שיעור התמותה מקדחת צהובה וממחלות טרופיות נוספות, היה גבוה פי שבעה במחנות חיילים בריטים בג'מייקה לעומת מחנות בקנדה.
בתחילת המאה ה-19, צבא של עשרות אלפי חיילים נשלח על ידי נפוליאון להאיטי כדי לדכא את המהפכה ההאיטית לעצמאות. לפי ההיסטוריון J. R. McNeill, הקדחת צהובה הרגה 35,000 עד 45,000 חיילים צרפתים מכוח זה (כולל מפקד המשלחת, שהיה גיסו של נפוליאון). רק שליש מהכוח הצליח לשרוד ולסגת לצרפת. יש היסטוריונים המאמינים שהאיטי הייתה עתידה להיות נקודת התחלה לפלישה לארצות הברית דרך לואיזיאנה (שהייתה אז בשליטה צרפתית). נפוליאון ויתר על האי ועל תוכניותיו לצפון אמריקה ובשנת 1803 הוא ומכר את שטחי לואיזיאנה לארצות הברית. ב -1804 ההיטי הכריזה על עצמאות. יש ויכוחים על כמות האנשים שמתו במהלך מגפת הקדחת בזמן מלחמת העצמאות של האיטי.
הקדחת הצהובה הייתה נפוצה בעיקר באקלים דומה לטרופי, אבל גם בארצות הברית היו התפרצויות של המחלה. ההתפרצות הראשונה של קדחת צהובה בצפון אמריקה הייתה בעיר ניו יורק בשנת 1668. בפילדלפיה תחת שליטת האנגלים ובקרב הצרפתים שהיו בעמק נהר המיסיסיפי התרחשה התפרצות קדחת צהובה בשנת 1669 והיו התפרצויות נוספות של המחלה במהלך המאה ה-18 וה-19.
מגפת הקדחת הצהובה של 1793 בפילדפיה שהייתה אז בירת ארצות הברית, הרגה כמה אלפי אנשים, מעל 9% מהאוכלוסייה. הממשלה ברחה מהעיר, כולל הנשיא ג'ורג' וושינגטון. התפרצויות קשות של קדחת צהובה פגעו בניו אורלינס בשנת 1833 וב-1853. התושבים קראו למחלה "ג' ק הצהוב".
ב 1853 התפרצה מגפת קדחת צהובה ב- Cloutierville לואיזיאנה, שהרגה 68 מתוך 91 מהתושבים. הרופא המקומי הסיק כי גורמי מחלה לא ידועים הגיעו מהחבילות מניו אורלינס. ב־1878 כ-20 אלף איש מתו ממגפת קדחת צהובה רחבה שהייתה בעמק המיסיסיפי. באותה שנה הייתה מגפת קדחת בממפיס, אוניית הקיטור John D. Porter נשאה אנשים שברחו מהעיר מאימת המחלה צפונה, אבל לא הרשו לנוסעים לרדת מחשש להפצת המחלה, והספינה המשיכה לשוט במשך חודשיים לאורך המסיסיפי בחיפוש מקום להורדת הנוסעים.
במהלך המאות ה-18 ו-19 התרחשו לפחות 25 התפרצויות גדולות של קדחת צהובה בערים ביבשת אמריקה, כולל מגפה חזקה במיוחד ב- Cartagena בצ'ילה ב -1741, קובה ב 1762 ו-1900, סנטו דומינגו ב 1803, וממפיס טנסי ב 1878. מגפות עירוניות נמשכו בארצות הברית עד 1905 מועד המגפה האחרון בניו אורלינס.
גם בדרום אירופה היו התפרצויות של קדחת צהובה. תושבים רבים בגיברלטר מתו מהתפרצויות בשנים 1804, 1814 ו-1828. בשנת 1821 מתו כמה אלפי תושבים בברצלונה, ספרד מהמחלה. צרפת פרסה כ-30 אלף חיילים בהרי הפירנאים בגבול בין צרפת לבין ספרד כדי לאכוף בידוד ולמנוע הפצה של המחלה לצרפת.