אשתו השנייה הייתה כנרית. ולטר-קוראו היה ממייסדי קבוצת האמנים גרון-וייס וקבוצת האמנים דרזדן בשנת 1913. הוא נשא נאום בפתיחת תערוכת קבוצת האמנים דרזדן 1913 מ -1 בפברואר עד 21 בפברואר 1914 בגלריה ארנולד. בשנת 1917 עבר לברלין. כחלק מעסקי האמנות הוא השתתף בתערוכות וצייר דיוקנאות לפי הזמנה. השתתפותו האחרונה בתערוכה שנתית של התאחדות האמנים הגרמנית הייתה בשנת 1929 בריינפארק בקלן, שם הוא הציג טבע דומם.
בבית הספר שלו לציור השתתפו תלמידים רבים שהתפרסמו לימים: הנס זאנק, וילי גריקה, אילסה הלר-לזרד, אווה לנגקמר, אלזה לוהמן, מיננה קוהלר-רובר, תיאה האק, פלורנס הנרי, אוטו מאניג, קארן שאכט, לואיז גרים, הנס לודוויג. פייפר. אחד מתלמידיו, אוטו פון קורסל, הפך מאוחר יותר למנהל האקדמיה לאמנויות בברלין.
יצירה.
סצנות הז'אנר "השוק" (1897), "אשת איכרים" (1905 לערך), "ילד יתום" (1907) היו המפורסמות מיצירותיו המוקדמות של ולטר. הציור "בנים מתרחצים" היה ידוע גם בלטביה.
ולטר צייר נופים בסגנון ריאליזם. בשנים מאוחרות יותר, האקספרסיוניזם הגרמני היה השולט בסגנון העבודות. אפשר לראות את התשוקה שלו למוזיקה בציור של ולטר.
בעוד שהוא נחשב לאחד האמנים החשובים בלטביה, הוא נשכח במידה רבה בגרמניה.
ניתן לראות את עבודותיו באוספי המוזיאון הלאומי לאטביה ובמוזיאונים בערים קולדיגה וטוקומס.
מג&quot;ב עוטף ירושלים
משמר הגבול מרחב עוטף ירושלים הוא מחט"ב (מפקדת חטיבה) של משמר הגבול, האחראית על פעילות מג"ב באזור עוטף ירושלים.
היסטוריה ומבנה.
בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה הוחלט ב-2001 על העברת האחריות המבצעית לביטחון שוטף ולמניעת פעילות חבלנית עוינת בצדו המערבי של מרחב ירושלים מצה"ל לידי משמר הגבול. במהלך 2002 הוקמה מפקדת מג"ב עוטף ירושלים וגויסו פלוגות מג"ב חדשות שהוקמו על מנת להתמודד עם הטרור הגואה, ומניעת חדירתו למרחב ירושלים. ב-2003 הוחלט על העברת האחריות על כלל מרחב התפר לידי מג"ב.
ב-2004 אורגנה המפקדה לשני גדודים: צפוני (בסיס עטרות) ודרומי (בסיס הר גילה). ב-2016 הופרד מג"ב עוטף ירושלים ממרחב ירושלים והיה למרחב עצמאי. ב-2018 הוקם גדוד שלישי, גדוד אדומים (בסיס אבו דיס).
החברה הממשלתית להגנות מצוקי הים התיכון
ליאו פאניץ'
ליאו ויקטור פאניץ' (Leo Victor Panitch; 3 במאי 1945 - 19 בדצמבר 2020) היה פרופסור למדע המדינה ובעל הקתדרה הקנדית למחקר בכלכלה פוליטית השוואתית באוניברסיטת יורק. משנת 1985 ועד למהדורת 2020 שימש כעורך משותף של כתב העת "Socialist Register".
מאז מינויו כבעל הקתדרה הקנדית למחקר בשנת 2002, מיקד פאניץ' את מחקריו האקדמיים וכתיבתו על התפשטות הקפיטליזם העולמי. הוא טען כי תהליך הגלובליזציה מובל על ידי ארצות הברית באמצעות סוכנויות כמו מחלקת האוצר של ארצות הברית והפדרל ריזרב. פאניץ' ראה בגלובליזציה סוג של אימפריאליזם, אך טען כי האימפריה האמריקאית היא "בלתי רשמית", ארצות הברית קובעת את הכללים לסחר והשקעות בשותפות עם מדינות קפיטליסטיות ריבוניות אחרות, אך חזקות פחות. ספרו "העשייה של קפיטליזם גלובלי: הכלכלה הפוליטית של האימפריה האמריקאית" (2012), שנכתב עם חברו הקרוב ועמיתו לאוניברסיטה, סם גינדין, מתחקה אחר התפתחות הגלובליזציה בהנהגת ארצות הברית במשך יותר ממאה שנה.
פאניץ' היה מחברם של יותר מ-100 מאמרים אקדמיים ותשעה ספרים, כולל: "פוליטיקה של מעמד הפועלים במשבר: מאמרים על העבודה והמדינה" (1986), "סוף הסוציאליזם הפרלמנטרי: משמאל חדש לעבודה חדשה" (2001) ו"חידוש הסוציאליזם: שינוי דמוקרטיה, אסטרטגיה ודמיון" (2008), בו טען כי הקפיטליזם מטבעו אינו צודק ולא דמוקרטי.
ביוגרפיה.
פאניץ'נולד בוויניפג, מניטובה, קנדה. הוא גדל בצפון וויניפג, בשכונה של מעמד הפועלים, שכפי שצפה עשרות שנים אחר כך, מייצרת "אנשים רבים בעלי נטייה פוליטית שמאלנית רדיקלית". הוריו היו מהגרים יהודים מאוקראינה. אביו, מקס פאניץ', נולד בעיירה נובה אושיציה בדרום אוקראינה, אך נשאר בבוקרשט, רומניה, עם דודו הדתי כאשר משפחתו היגרה לוויניפג בשנת 1912. הוא התאחד עימם בשנת 1922 ובאותה תקופה היה החל להיות סוציאליסט ותומך בציונות הסוציאליסטית. אביו היה תופר של מעילי פרווה, פעיל בתנועת העבודה של וויניפג וביורשתה, המפלגה הדמוקרטית החדשה של מניטובה (NDP).
פאניץ' השלים תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה בשנת 1967 באוניברסיטת מניטובה. בשנות לימודיו לתואר הראשון הוא הבין "עד כמה כתביו של קארל מרקס והתפתחות המטריאליזם ההיסטורי, עוזרים לו להבין את הקפיטליזם ואת יחסו למדינה". אחד ממוריו, סי גוניק, הציג בפניו רעיונות על דמוקרטיה תעשייתית שבה העובדים שולטים ומנהלים את מקומות העבודה שלהם. דור שנות הששים של השמאל החדש, כתב פאניץ', הונע לעבר סוציאליזם על ידי "הניסיון שלנו והתבוננות באי-השוויון, חוסר ההיגיון, חוסר הסובלנות. והיררכיות של החברות הקפיטליסטיות שלנו". בגיל 22 עזב את וויניפג ועבר ללונדון, שם קיבל את התואר השני במדעים בשנת 1968 בבית הספר לכלכלה של לונדון ואת הדוקטורטבשנת 1974 כתב בהדרכת ראלף מיליבנד. עבודת הדוקטורט שלו נקראה "מפלגת העבודה והאיגודים המקצועיים. היא פורסמה כספר בשם "סוציאל-דמוקרטיה ומיליטנטיות תעשייתית" בשנת 1976 על ידי הוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
פאניץ' לימד באוניברסיטת קרלטון בין השנים 1972 - 1984, היה פרופסור למדעי המדינה באוניברסיטת יורק משנת 1984, ושימש כראש החוג למדע המדינה בין השנים 1988–1994. בשנת 2002 הוא מונה כמחזיק ההקתדרה הקנדית למחקר בכלכלה פוליטית השוואתית באוניברסיטת יורק. המינוי חודש בשנת 2009. מחקריו כללו בחינת תפקידם של המדינה האמריקאית ושל התאגידים הרב-לאומיים בהתפתחות הקפיטליזם העולמי.
לאחר שספרו "המדינה הקנדית: כלכלה פוליטית וכוח פוליטי", פורסם בשנת 1977 על ידי הוצאת אוניברסיטת טורונטו, מונה פאניץ' לעורך הכללי של סדרת ספרי המדינה והכלכלה שלה בשנת 1979, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1995. בשנת 1979 היה גם מייסד שותף בכתב העת האקדמי הקנדי, "מחקרים בכלכלה פוליטית". הוא נבחר כחבר אקדמי של החברה המלכותית של קנדה (Royal Society of Canada) בשנת 1995, והיה גם חבר באגודה הקנדית למדע המדינה.
מחקר אקדמי, כתיבה ואקטיביזם.
פאניץ' היה פעיל מבחינה פוליטית בתנועה למען קנדה סוציאליסטית עצמאית. בשנות השמונים הוא היה בעל טור קבוע ("פאניץ' על פוליטיקה") במגזין הסוציאליסטי העצמאי "מימד קנדי" ונשאר פעיל בחוגים פוליטיים סוציאליסטיים, ובמיוחד בפרויקט הסוציאליסטי בטורונטו.
בנוסף ל-33 הכרכים השנתיים של "המרשם הסוציאליסטי" ("Socialist Register") שערך משנת 1985, הוא היה מחברם של למעלה ממאה מאמרים אקדמיים ותשעה ספרים, כולל מ"הסכמה לכפיה: התקיפה על חופש האיגודים המקצועיים"; "סוג אחר של מדינה: כוח פופולרי וממשל דמוקרטי"; "סוף הסוציאליזם הפרלמנטרי: משמאל חדש לעבודה חדשה"; "האימפריה האמריקאית והכלכלה הפוליטית של האוצר הגלובלי"; ו"בתוך משבר: המשבר הפיננסי העולמי וחלופות שמאל". פניץ' ראה את "המרשם הסוציאליסטי" כחוליה מקשרת בין הפוליטיקה של השמאל החדש לאלה של ראלף מיליבנד, המנטור שלו ומייסד כתב העת ב-1946. כעורך, פאניץ' השתדל להפיק מאמרים שהיו ניתנים לקריאה קלה כפרוזה וקשים לעיכול בתוכן.
ביום העיון "גלובליזציה, צדק ודמוקרטיה" באוניברסיטת דלהי ב-11 בנובמבר 2010, השיק פאניץ' את ספרו "בתוך ומחוץ למשבר" (עם גרג אלבו וסם גינדין). הספר והסימפוזיון טענו כי חוסר השאפתנות של השמאל, במהלך המשבר הכלכלי העולמי, מחליש יותר מחוסר יכולתו להשפיע. הוא התווה רפורמות מיידיות שיכלו להוביל לשינויים מהותיים בכלכלה, כולל הלאמת בנקים כדי להפוך אותם לשירותים ציבוריים; דרישה לפנסיות ציבוריות אוניברסליות במקום אלו שהן בחסות המעביד, שירותי בריאות ציבוריים, חינוך ותחבורה ציבורית בחינם, כדי להימלט מהלחץ של הקפיטליזם להפוך את צורכי הציבור לסחורות מניבות רווח.
המהפכה החוקתית באיראן
הרשות לפיתוח והתיישבות הבדואים בנגב
הרשות לפיתוח והתיישבות הבדואים בנגב היא רשות ממשלתית שהוקמה בשנת 2007. הרשות הוקמה בעקבות החלטה 1999 של הממשלה ה-31 על מנת לקדם מספר מטרות:
עם הקמתה, הוכפפה הרשות למשרד הבינוי והשיכון. בזמן כהונת הממשלה ה-34 הרשות הוכפפה למשרד החקלאות. עם הקמת הממשלה ה-35 בשנת 2020, עברה הרשות לסמכות משרד הכלכלה. באותה השנה הגישה מפלגת חד"ש הצעת חוק לביטול הרשות, אך היא לא קודמה בשל המשבר הפוליטי והתפזרות הכנסת ה-23 בחודשים שלאחר מכן.
בחודש יולי 2021 החליטה הממשלה כי הרשות לפיתוח והתיישבות הבדואים בנגב, תעבור לסמכות משרד הרווחה.
נכון לשנת 2022 המנהל הכללי של הרשות הוא יאיר מעיין, שמונה לתפקידו בשנת 2016 על ידי שר החקלאות אורי אריאל. משרדי הרשות נמצאים בעיר באר שבע.
הטרופלקסיביליות
הטרופלקסיביליות (באנגלית: Heteroflexibility, "גמישות לגבי הטרוסקסואליות") היא צורה של נטייה מינית או התנהגות מינית מצבית המאופיינת בפעילות הומוסקסואלית מינימלית כאשר הנטייה העיקרית היא הטרוסקסואלית, ושונה מביסקסואליות. היא אופיינה כ"בעיקר הטרוסקסואלית". על אף שלעיתים משווים אותה לבי-קיוריוסיטי על מנת לתאר רצף רחב של נטיות מיניות בין הטרוסקסואליות וביסקסואליות, יש כותבים שמייחדים את ההטרופלקסיביליות כהיעדר רצון להתנסות במיניות מסוימת, להבדיל מן השם "בי-קיוריוס" שמשתמע ככזה שמתאר אדם שיש לו רצון להתנסות באותה המיניות. המצב המקביל, בו הנטייה העיקרית היא הומוסקסואלית והפעילות ההטרוסקסואלית היא המינימלית, נקרא הומופלקסיביליות.
שכיחות.