בשנת 2017 הוצג מערכון סאטירי בתוכנית סאטרדיי נייט לייב על או. ג'יי. סימפסון, בו התארחה השחקנית גל גדות.
מכוניתו של סימפסון מוצגת במוזיאון הפשיעה והענישה הלאומי.
מק&quot;י
סאקורה
סאקוּרָה (שם מדעי: "Prunus serrulata" ;ביפנית: 桜 או 櫻) הוא מין של עץ נוי מתת-הסוג דובדבן. עץ זה ידוע בפרי הנקרא סאקוראנבו (桜ん坊).
הסאקורה הוא סמל יפני, היסטורי ותרבותי, המסמל את האופי היפה אך החמקמק ובר-החלוף של החיים, ומופיע תדיר באמנות יפנית. את יופיו של עץ הדובדבן היפני חוגגים בפסטיבל ההאנאמי (花見, הסתכלות על פרחים).
זן הדובדבן האהוב ביותר ביפן הוא ה"סומיי יושינו". פרחיו כמעט לבנים לגמרי, ולעיתים בעלי גוון חיוור ביותר של ורוד, בעיקר ליד הגבעול. פרחיו בדרך כלל פורחים ונושרים לפני שהעלים יוצאים, על כן העצים נראים כמעט לבנים לגמרי מהצמרת מטה.
סוגים אחרים הם "יאמה סאקורה" (山桜-דובדבן ההרים), "יאה סאקורה" ו"שידארה סאקורה". ל"יאה סאקורה" פרחים גדולים ועבים עם אבקנים ורודים עשירים. ל"שידארה סאקורה", או "הדובדבן המתייפח", יש ענפים הנופלים מטה כמו אלו של הערבה, מרוצפים בפרחים ורודים.
כל שנה, עוקבים היפנים אחר ה"סאקורה זנסן" (桜前線) או "חזית פריחת הדובדבן". היא מתחילה באוקינאווה בפברואר ובדרך כלל מגיעה לקיוטו וטוקיו לקראת סוף חודש מרץ או תחילת חודש אפריל. אז היא ממשיכה צפונה, ומגיעה להוקאידו כמה שבועות מאוחר יותר.
יפן העניקה לארצות הברית בשנת 1912 3,000 עצי דובדבן במתנה כדי לחגוג את הידידות המתפתחת בין המדינות. העצים נמצאים בפארק הפוטומק המערבי לאורך נהר הפוטומק הזורם דרך וושינגטון הבירה. יפן העניקה לארצות הברית 3,000 עצים נוספים בשנת 1956. עצי הדובדבן ממשיכים להוות מוקד משיכה פופולרי לתיירים ומושא פסטיבל פריחת הדובדבן הלאומי כשהם מגיעים לפריחה מלאה בתחילת האביב.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 קמה ביפן תנועה מהפכנית שנקראה "אגודת פרחי הדובדבן" שביצעה כמה ניסיונות הפיכה.
אף הוא איבר ההרחה אצל היונקים. בבני אדם האף נמצא במרכז הפנים, כשאצל מספר חיות הוא ניצב בחזיתם (ומכונה בשם חוטם) ולפעמים גם מאוחד עם הלסתות. האף מכיל את הנחיריים, המסייעים לשאיפה ונשיפה של אוויר עבור מערכת הנשימה ובהם מצויים חיישני הרחה.
האף האנושי בנוי מסחוס המכוסה בעור, ומחולק לשני מדורים על ידי מחיצת האף.
מבנה ופעילות.
בנוסף לתפקידו בהרחה, האף מכיל גם שערות המסננות חלקיקים הנישאים באוויר ומונעים מהם להגיע לריאות. בתוך האף ומאחוריו מצויים קרום רירי והסינוסים. מאחורי חלל האף האוויר עובר ללוע, אשר משותף גם למערכת העיכול ומשם מתפזר במערכת הנשימה. בתוך חלל האף, האוויר עובר דרך מסננים הנקראים קונכיות האף (turbinates) אשר מאטות את התנועה שלו ומכוונות אותו לעבר תאי רירית הנקראת "olfactory epithelium" אשר קולטים את מולקולות הריח על ידי רצפטורים ייעודיים ומעבירים אותות חשמליים למוח.
בהיותו תווך בין הגוף לעולם החיצוני, האף והמבנים האנטומים הסמוכים אליו מבצעים תפקידים נוספים הקשורים לאוויר העובר דרכו, כגון הגברת הלחות וסינון של אוויר הנכנס אליו, ואיסוף לחות מאוויר אשר ננשף החוצה (תהליך היעיל במיוחד בגמלים).
בבעלי חיים.
במהלך האבולוציה מינים שונים פיתחו צורות שונות של אפיהם בהתאם לחייהם, כשלרוב הוא קשור ביכולתם להריח ובשימושים נוספים של האף.
ראשוני בעלי האף היו חולייתנים לסתניים בעלי לסת חזקה ששימשה כמעבר שאינו מובדל לחלוטין מהפה להזרמת חמצן לגוף יחד עם הזימים. בדרך זו חיים הדגים המודרניים שאצל חלקם האף משמש כאיבר הרחה או אף לחושים אחרים (ביניהם אמפולות לורנציני של דגי סחוס וחישת חשמל אצל המורמיריים). דגי מקור אף משתמשים באפם כנשק.
אפים נבדלים מהפה התפתחו אצל דגי ריאות ודו-חיים פרימיטיביים שאצלם האף משמש כשק חלול דרכו עובר ריח אל הפה. אצל הזוחלים האף כבר החל לשמש כמבנה בעל נחיריים, אך לרוב הוא מתגמד ביחס ללסתות. עם זאת תנינאים וכמה צבים בעלי נחיריים בולטות היכולות להיסתם מתחת למים ואצל איגואנת הים הוא אף משמש לסילוק מלח.
מספר חיות פיתחו חדק ארוך שבנוסף להרחה הוא משמש כשריר המאפשר תמרון רב. לחדק שימושים רבים ביניהם: הרחה, שאיבת מים או מזון, פיזור חול ושימוש ככלי נשק או לאחיזה. הבולטים מבעלי החדק כיום הם הפילאים.
דובי נמלים, פנגולינאים ושאר אוכלי נמלים משתמשים בלסת-חדק השואבת טרף במהירות ולרוב הם חסרי שיניים.
אצל החזיריים האף גדול ומשמש להרחה ולחיטוט באדמה. לצד החוטם הרחב ישנם חטים מרשימים להגנה ותקיפה. שימוש דומה משמש אפם של חפרפרת הכיס, חפרפזיים ווומבטיים החופרים באדמה.
מספר יונקים כמו חתוליים וטורפים שונים בעלי שפמים לצידי חוטמם העוזר לחישה בחשיכה. הדבר נפוץ גם במספר חיות ימיות כמו טורפים ימיים ושפמנונאים. חפרפרת ככובת אף בעלת מבנה מיוחד המשמש כשפם על אפה.
מספר חיות בעלות חוטם נפוח לגודל מרשים ביניהם: קוף חוטמני, כלב ים כובעי, פיל ים, אייל הקורא וסאיגה. מטרתו יכולה להיות חברתית אף שהוא גם משמש לסינון אוויר קר.
אצל הקרנפיים ישנה קרן גדלה באזור האף ומשמשת לתקיפה/הגנה מרשימה. הקרן מורכבת למעשה משערות קשות ואינה חלק מחלל האף. עוד מספר חיות (למשל אנוליס פינוקיו וכמה זיקיתיים) בעלי אפים דומים. הטריצרטופס גם נלחם בקרני החוטם נגד אויביו שבניגוד לקרנף הכילו עצם.
אצל הלווייתנאים ישנם זוג נחיריים בקצה הראש, המאפשרים נשימה כאשר רוב האף נמצא מתחת למים. רובם בעלי חרטום או מקור כשל הדולפין שלמעשה הוא חלק מהלסת העליונה. הרבה עטלפים גם איבדו את חוש הריח ואפם התנוון, כשכמה מינים גידלו עלה אפי העוזר לאיכון הד. אצל העופות האף נעלם והפך לחלק במקור, אף שעופות ימיים כמו יסעוראים בעלי נחיריים בולטים לסינון מלח.
אצל הפרימטים מבנה האף משמש לחלוקה טקסונומית, מאחר שהמינים המפותחים איבדו מאוד את חוש הריח ואפם התקצר. בעלי אף-לח הם הפרימיטיביים ביותר בסדרה ובעלי חוטם מוארך, כשחלקם גם מסמנים נחלות בריח. הקופים והקיפופים למיניהם משתמשים בחושים אחרים ואפיהם התקצרו. ישנם 2 קבוצות קופים גדולות: קופים רחבי אף מאמריקה שנחיריהם רחבים ונוטים מטה וקופים צרי אף שאפיהם צרים ונוטים הצידה. עם זאת לחלקם לסתות גדולות כשל הבבון. אצל קופי האדם האפים אף יותר קטנים וחוש הריח חלש יותר, אף שהלסת הקצרה חזקה מעט יותר.
סכנות בריאותיות.
בשל הצורה המיוחדת שבה מגיע הדם לאזור האף, קיימת סכנה לזיהומים נסיגתיים מאזור האף יתפשטו למוח. בשל כך, האזור בין קצוות הפה לגשר האף, כולל האף והלסת העליונה, מוכר כ"משולש הסכנה" בפנים.
השימוש באף לניווט.
לכל בני האדם קיימות כמויות קטנות של מגנטיט באף, המצויות בעצם האתמואידית. ייתכן שחלקיקים אלה יכולים להוות מעין מצפן בסיסי אשר יכול לשמש לניווט לפי השדה המגנטי של כדור הארץ. יכולת זו שנויה במחלוקת רבה, אך היו מחקרים שהראו שאנשים מסוימים מצליחים לכוון את עצמם בכיסוי עיניים לכיוון הקוטב הצפוני, בדיוק מסוים.
אף האדם.
אצל האדם יש כ-5 מיליון קולטי ריח והוא יכול להבחין בין טריליון ריחות שונים. האף הממוצע של הגבר גדול מהאף הממוצע של האישה. ישנם מגוון צורות של אפים, לעיתים תוך מבנה גשר האף וכפיפותו. סוג אף ידוע הוא אף נשרי (מכונה גם אף יהודי).
שולחן ערוך
שולחן ערוך הוא ספר הלכה שכתב רבי יוסף קארו בצפת בשנת 1563, ונדפס לראשונה בעיר ונציה, במהלך שנת 1565 (ה'שכ"ה–ה'שכ"ו).
הספר נחשב אחד החיבורים החשובים בעולם ההלכתי היהודי, והוא דה פקטו משמש יחד עם המפה כעמוד תווך המעגן ומעצב את כל אורח החיים היהודי, על פי ההלכה הפסוקה.
שם הספר.
הרב יוסף קארו קרא לספרו "שולחן ערוך" הדמיון לשולחן, לקוח ממאמר במכילתא דרבי ישמעאל לפיו הקב"ה אמר למשה שיש לפרש את משפטי התורה לעם ישראל בצורה ברורה ביותר "ערכם לפניהם כשולחן הערוך".
תוכן הספר.
השולחן ערוך מתבסס על ספרו של ר' יעקב בן הרא"ש ("בעל הטורים") הנקרא "ארבעה טורים", ומכונה גם "טור". על ה"ארבעה טורים" כתב ר' יוסף קארו פירוש בשם "בית יוסף". מכיוון שה"בית יוסף" הוא ספר ארוך ומורכב, כתב רבי יוסף קארו את "שולחן ערוך" . כמו כן מטרת השולחן ערוך הייתה לאפשר חזרה כל שלושים יום על הבית יוסף (ובזמננו אף יצא לאור שו"ע מסודר לפי ימי החודש).
השולחן ערוך בנוי על סדר הטור, שכלל את ההלכות המעשיות תקופת כתיבתו (בגלות, לפני למעלה מחמש מאות שנה). מסיבה זו, הלכות רבות (כמו הלכות טומאה וטהרה, קורבנות, וחלק מהמצוות התלויות בארץ) לא מופיעות בספר. זאת בניגוד לספרו של הרמב"ם "משנה תורה", שמקיף את התורה כולה וכולל את כל תרי"ג המצוות, גם אלה שאינן באות לידי ביטוי בימינו.
ב'שולחן ערוך' פסק רבי יוסף קארו בדרך כלל על פי דעת הרוב מבין שלושת "עמודי ההוראה": הרי"ף, הרמב"ם, והרא"ש. כאשר לא יצאה מ-"עמודי ההוראה" הכרעה ברורה בנושא מסוים, צירף רבי יוסף קארו את דעות הרמב"ן, הר"ן, הרשב"א, המרדכי, הסמ"ג וספרים נוספים והכריע על פיהם.
מבנה הספר.
השולחן ערוך, כמו ה"טור", מתחלק לארבעה חלקים:
הסימנים בשולחן ערוך מחולקים וממוספרים באופן זהה לסימנים בספר ארבעה טורים, אלא שרבי יוסף קארו הוסיף בכל סימן חלוקה לסעיפים. (סך הכל 1705 סימנים)
התנגדות לספר.
הספר נתקל בתחילה בהתנגדות עזה מצד רבנים רבים באותה תקופה ובמיוחד מצד חכמי אשכנז ופולין משתי סיבות: