ווי שין (Wei Shen) הוא שוטר סמוי אשר נולד בהונג קונג וגדל רוב חייו בסן פרנסיסקו. באחת ממשימותיו הוא עורך עסקה עם שותפו נאג (Nag) בנמל בהונג קונג. העסקה משתבשת והמשטרה רודפת אחרי ווי ונאג. בסופו של דבר הם נתפסים. ווי נפגש עם מעבידו ריימונד מאק (Raymond Mak) ועם שוטר בריטי שעובד בהונג קונג בשם תומאס פנדרו (Thomas Pendrew). בסוף ווי משתחרר ונפגש עם חבר ילדותו ג'קי מא (Jacky Ma). ג'קי מכניס אותו לכנופיית רחוב שאותה מנהיג וינסטון צ'ו (Winston Chu), חבר ילדות נוסף שלהם אשר כעת בדרגה בכירה בכנופיית טריאד בשם סאן און יי (Sun On Yee). וינדסטון שולח את ווי להשיג שטחים שמפקד בכיר נוסף בטריאד בשם דוגאייס לין (Dogeyes Lin) כבש מהם. באחת המשימות נתפס ווי שוב והוא נפגש עם מפקדת במשטרה בשם ג'יין טאנג (Jane Teng) ולשם מגיע פנדרו ומשחרר את ווי. ווי ממשיך לעבוד עם וינסטון והם מנסים בשקט להשיג שטחים מדוגאייס. בסוף וינסטון ופאגי (Peggi) מתחתנים ואחד מהאורחים בחתונה הוא ראש הטריאד, הדוד פו (Uncle Po). בחתונה כנופיית טריאד בשם 18K תוקפת, וינסטון ופאגי נהרגים והדוד פו נפצע. בפגישה בבית החולים נמצאים ווי, "חיוך גדול" לי (Big Smile Lee), "אף שבור" ג'יאנג (Broken Nose Jiang), הווארד "שני סנטרים" טסאו (Howard "Two-Chin" Tsao) ו-"חטטים" צ'וק (Pockmark Cheuk). הדוד פו מעניק לווי את הדרגה של כל מי שבפגישה, קוטב אדום (Red Pole), שהיא דרגה בכירה בכנופיה. ווי מחליט להכניס את ג'קי לסאן און יי. ווי נפגש עם אמו של וינסטון והיא מבקשת ממנו להביא את ג'וני פני עכברוש (Johnny Ratface) אשר אחראי למות וינסטון. אחרי שהיא הורגת אותו היא מבקשת מווי להביא את דוגאייס שהוא אחראי גם על מות וינסטון. ווי מקבל ממפעיליו משימה - לנסות ולקשור קשרים עם סאני וו, אדם עשיר ומבוקש על ידי המשטרה. אחרי זה מתקשרת ג'יאנג ואומרת שהדוד פו נפטר. בלוויה נמצאים 18K וסאני ולשם מגיע פנדרו שלוקח את סאני למעצר ונותן ל18K להיות שם. אחרי קרב ארוך מנצחים הסאן און יי את 18K. בסוף מתחילים ווי וג'קי לחבור ביחד ובזמן הזה ג'קי נכנס לכלא ואחרי שהוא יוצא הוא גם מותקף מספר פעמים ופעם אחת אף נקבר חי אך ווי מציל אותו. ווי מקבל הודעה מג'קי לבוא אליו. כשהוא מגיע הוא רואה את ג'קי מת ומספר אנשים תופסים את ווי ומענים אותו. ווי בורח ומבין ש-"חיוך גדול" לי הוא האחראי לזה. ווי מגיע פצוע לקרב נגד -"חיוך גדול" לי ובסופו של דבר מצליח להרוג אותו. ווי נפגש עם טאנג ולשם מגיעה לימוזינה ובה נמצאת ג'יאנג אך היא מוותרת לווי כי הוא היה נאמן מאוד. היא שולחת לווי חבילה ובה סרטון שמראה איך מת הדוד פו. בסרטון רואים את פנדרו מרעיל את דוד פו. ווי מאשים את פנדרו בעזרת ראיות וכך נכנס פנדראוו לכלא. ווי אומר לו שהוא לא ישרוד שם כי בכלא יש אנשים מסוכנים שפנדרו אחראי לעצירתם.
משחקיות.
בקרת קרב.
למשחק יש את בקרת הקרב המתקדמת מכל משחקי הגוף השלישי הקיימים בימינו. לווי יש בהתחלה אך ורק כמה קומבואים פשוטים של אגרופים ובעיטות פשוטות אך ניתן ללמוד סוגים שונים של צירופי בעיטות ואגרופים שמאפשרים לפגוע יותר ביריב. ובנוסף להכל ניתן להשתמש בסביבה נגד היריב ישנם כמה סוגים של יריבים שניתן לחלק לפי רמות קושי לחיסולם בריוני רחוב, אנשים מאפיה מדרגה נמוכה, בינונית, גבוהה ובוסים.
בריוני רחוב.
סוג היריב הכי פשוט כל מכה שניתנת פוגעת בהם ופשוטים לחיסול עובדים למען המאפיות אך לא נחשבים חשובים בכלל הם לרוב משמשים לשמירה על מקומות השייכים למאפיה ורק עם פיקוח של מישהו מדרגה גבוה יותר.
אנשי מאפיה מדרגה נמוכה.
סוג של יריב שיותר נפוץ בסוף המשחק כאשר מתחילה מלחמה פנימית בין היורשים של הדוד פו. הם חזקים יותר בריוני רחוב אך לא בהרבה ההבדל הכי מורגש רמת הבריאות שהם מורידים שווה לבריוני רחוב אבל לא קל לחסל אותם יש להם יותר חיים והם יודעים להדוף מכות פשוטות אך לא קומבואים.
אנשי מאפיה מדרגה בינונית.
הם יותר שרירים מכל סוגי היריבים ופחות פגיעים ויותר חזקים הדרך היחידה להכניס להם מכה היא לחכות למכה ראשונית שלהם להדוף ולהחזיר להם במכות כי יש כמה שניות של פגיעות אך השניות האלו יכולות להספיק לקומבו.
אנשי מאפיה מדרגה גבוה.
היריב בין הכי חזקים במשחק מכה שלהם יכולה להוריד עד שליש מפס הבריאות אבל לעומת זאת הם פגיעים עד כדי כך שהם לא יכולים להגן עקב היותם בעלי משקל כבד והתנועות "הכבדות" שלהם.
בוסים.
כוחם ובניה הכללית שלהם בנויה כמו של אנשים מאפיה מדרגה בינונית אך לבוסים תמיד יש יתרון על פני השחקן (סכין, חרב, גרזן או פציעה חמורה של ווי שלא מאפשרת לתקוף יותר מידי טוב).
בקרת ירי.
בקרת הירי במשחק לא שונה בשליטה ובמראה מ־GTA IV זאת אומרת סגנון התחבא ותירה במשחק ווי יכול להתחבא ואם השחקן מחליט לקפוץ מעל המחסה הוא יקבל בזמן הקפיצה האטת זמן שתאפשר לו לפגוע ביותר יריבים וכמובן ישנם חומרי נפץ שאפשר לפוצץ ליד היריב ולגרום לו נזק בלי לפגוע בו ישירות.
דייוויד הורוביץ (סופר)
דייוויד הורוביץ (באנגלית: David Joel Horowitz, נולד ב-10 בינואר 1939) הוא היסטוריון, סופר, פובליציסט ועורך יהודי אמריקאי נאו-קונסרבטיבי, מראשי המתנגדים לאסלאם הרדיקלי בארצות הברית. מבקריו מתארים אותו כשמרן-פרובוקטיבי.
קורות חיים.
הורוביץ נולד ב-1939, ברובע קווינס של ניו יורק, בחלק העשיר יותר של הרובע - פורסט הילס, סביבה שרובה היה יהודי. יש לו אחות אחת. הוריו, פיל ובלאנש הורוביץ, יהודים, חברי המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית וסטליניסטים מובהקים, היו שניהם מורים בבית ספר תיכון. הורוביץ תיאר לימים את החינוך שקיבלו שני הילדים, מהוריהם, בספרו כיצד נאסר עליהם לראות בביתם סרטי נוער רגילים. במקום דוריס דיי ורוק הדסון הם נאלצו לדבריו, לראות סרטי תעמולה סובייטיים. באופן טבעי היה גם הורוביץ בצעירותו בעל דעות שמאליות מאוד, והחל מגיל 17 היה לאחד מדובריו המובהקים של השמאל החדש של ארצות הברית.
ב-1959 סיים הורביץ תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת קולומביה, ובאותה שנה גם נישא לאשתו הראשונה אליסה (לבית קראוטהאמר), אם ארבעת ילדיו (הוא התגרש ונישא שוב עוד שלוש פעמים. נשוי כיום לאשתו הרביעית אפריל לבית מלוויין).
הורוביץ המשיך ללמוד וסיים תואר שני באותו מקצוע באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ולאחר מכן עבר לבריטניה לכמה שנים. הוא היה פעיל בתקופה זו בקרן ברטראנד ראסל לשלום, שנוסדה ב-1963 ופעלה כנגד הפצת הנשק הגרעיני (בעיקר במערב) והחל מ-1965 החל יחד עם הקרן בפעילות נמרצת כנגד המעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם.
עורך ירחון שמאל ואיש "הפנתרים השחורים".
בינואר 1968 חזר הורוביץ לארצות הברית והיה לאחד מעורכיו של ירחון השמאל "Ramparts", נושא הדגל של הפעילות כנגד מלחמת וייטנאם. אחד מבעלי הירחון באותה עת היה מרטין פרץ, יהודי אמריקאי אחר, שהפך עם השנים לנאו-קונסרבטיבי. הורוביץ גם שיתף פעולה באותה תקופה, עם הפנתרים השחורים ועם אחד ממנהיגיהם החשובים ביותר, יואי פ. ניוטון.
בניגוד לרבים מחבריו לדעה לאחר מכן, יהודים אמריקאים נאו-קונסרבטיבים כמו נורמן פודהורץ עורך קומנטרי ואחרים, מסעו של הורוביץ על פני המפה הפוליטית האמריקאית, ימינה, לא החל בעקבות יחסו של השמאל החדש למדינת ישראל אחרי מלחמת ששת הימים. הוא המשיך לדבוק בשמאל הקיצוני גם לנוכח גילויי האנטישמיות שהופגנו בקרבו ורק בראשית 1975 החלו דעותיו להשתנות ימינה. את השינוי בדעותיו הוא מתאר בספר זיכרונותיו מ-1997, "Radical Son: A Generational Odyssey" (הוצאת The Free Press). עם זאת, כלפי חוץ הוא החל להפגין את השינוי הזה רק ב-1985, כעשור שנים אחר כך. לדברי הורוביץ בספרו האוטוביוגרפי, המאורע שהחל את השינוי בדעותיו היה הרצח של בטי ואן פטר, מנהלת חשבונות בתנועת הפנתרים השחורים, בדצמבר 1974. היה זה הורוביץ שהכניס אותה לתנועה, והוא האשים את אליין בראון, ממנהיגות התנועה, ברציחתה, בעזרת חברי פנתרים שחורים נוספים, משום שניסתה לפרסם מעשי שחיתות בתנועה. לא בראון ולא אף אחד אחר מחברי התנועה הואשם או הורשע במעשה, ולטענת ה-FBI מסמכי החקירה שעסקו ברצח הושמדו, אך הורוביץ היה משוכנע באשמת מנהיגי התנועה והוא תולה כיום באירוע זה את תחילת השינוי בדעותיו.
נאו-קונסרבטיבי ולוחם באסלאם הרדיקלי.
הורוביץ חשף ברבים את תובנותיו הפוליטיות החדשות במאמר שכתב באביב 1985, יחד עם שותפו מזה שנים רבות, עוד בתקופת היותם יחדיו ממנהיגי השמאל ומעורכי Ramparts, הסופר פיטר קולייר. המאמר נקרא "Goodbye to All That", הוא הופיע בוושינגטון פוסט ובו הסבירו שני אנשי השמאל לשעבר, מדוע הצביעו ומדוע הם תומכים בנשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
ב-1988 הקימו הורוביץ וקולייר מרכז חשיבה קונסרבטיבי הנקרא כיום "מרכז החירות של דייוויד הורוביץ" - "David Horowitz Freedom Center". המרכז הזה הוציא לאור בשעתו ירחון בשם "Heterodoxy magazine", אשר הורוביץ וקולייר היו עורכיו. כיום, המרכז פעיל בעיקר באינטרנט. הוא מוציא לאור מגזין אינטרנטי בשם "FrontPage Magazine", שהעורך שלו הוא הורוביץ עצמו, מנהל אתרים, שבין הידועים שבהם "Students for Academic Freedom", שמטרתו ליצור איזון בין שמאל לימין באוניברסיטאות האמריקאיות וכן בלוגים שונים, שהידוע שבהם הוא "Jihad Watch" של רוברט ספנסר.
דעותיו.