המטרה כי שליש מהמשרתים בכוח יהיו יהודים לא הושגה. בסוף שנת 1922 היו במשטרה המעולה 234 ערבים, 157 יהודים, 72 צ'רקסים ו-27 דרוזים. לקראת פירוקה של המשטרה, בסוף שנת 1925, שירתו בה 18 קצינים בריטים, 35 ערבים נוצרים, 227 ערבים מוסלמים, 97 צ'רקסים, 10 דרוזים, 2 ארמנים ו-100 יהודים. מספר היהודים היה, אם כן, מעט למעלה מחמישית. בתחילה היו מחלקות מיוחדות ליהודים, ולאחר מכן פוזרו היהודים בין המחלקות. בתחילה ערך היישוב ניסיונות להשתלב מבחינה מוסדית במשטרה, ולשלבה בפעולות "ההגנה", אך לאחר מכן איבד בכך עניין. חלק מהמתגייסים, שהתגייסו מתוך רצון לתרום למאמץ הלאומי, עזבו, ובמקומם הגיעו אחרים, שמניעיהם כספיים בעיקר. התנאים במשטרה המעולה היו רחוקים מהמובטח. המשכורת לא הייתה טובה, המתגייסים הוכרחו לחתום לארבע שנים, והיחס המזלזל של הקצונה הבריטית היוו גורמים שהרחיקו את בני הנוער המעולים של היישוב מההתגייסות למשטרה.
במקביל לכוח זה, הוקם, בתחילת שנת 1922, כוח נוסף בשם "הז'נדרמריה הבריטית" שכלל כ-700 שוטרים בריטים, ותיקי מלחמת האזרחים האירית.
פעולתן של שתי הז'נדרמריות הביאה לרגיעה ביטחונית מסוימת לקראת סוף כהונתו של הרברט סמואל.
פירוק המשטרה המעולה.
בשנת 1925 הוחלף סמואל בלורד הרברט פלומר. פלומר החליט לבצע רה-ארגון בכוח המשטרה, על מנת לחסוך בהוצאות. הוא החליט לפרק את שתי הז'נדרמריות, ולהקים את חיל הספר העבר-ירדני. שינויים אלו נתפסו אצל אנשי היישוב כ"הוצאת היהודים מהמשטרה המעולה" ויצירת כוח שכל המשרתים בו ערבים. בתוך היישוב הערבי קמה התנגדות גדולה להקמת חיל הספר העבר-ירדני. בין המתנגדים היו שדרשו להסתפק בדרישה שלא להקים את חיל הספר העבר ירדני, מסיבות טקטיות. אחרים דווקא דרשו הקמת גדוד עברי במקביל לחיל הספר הערבי. עם זאת, היו שהתנגדו באופן עקרוני להקמת גדוד עברי.
בפועל, חיל הספר העבר ירדני הוקם לבדו והיו בו רק 28 יהודים מבין כשמונה מאות המשרתים בו. יתר המשרתים במשטרה המעולה הועברו למשטרת המנדט (המשטרה הרגילה) או השתחררו. חלקם היו לפעילים בארגון "ההגנה", וניצלו את הידע והאימונים שקיבלו במסגרת המשטרה המעולה.
מדינת ישראל הכירה בשירותם ובתרומתם של שוטרי המשטרה המעולה, וקבעה כי מי ששירת במסגרת זו חצי שנה זכאי לשאת את אות המשמר ובלבד שהשירות במשטרה המעולה נעשה על דעתם של מוסדות היישוב היהודי בארץ ישראל.
הז'נדרמריה הבריטית
הז'נדרמריה הבריטית (באנגלית - British Gendarmerie) הייתה כוח בריטי מסוג ז'נדרמריה (כינוי לגוף צבאי העוסק בפעילות שיטור) שפעל בארץ ישראל ובעבר הירדן עם תחילת המנדט הבריטי, בין השנים 1922 ל-1926.
לאחר כיבוש ארץ ישראל מידי הטורקים, החלו השלטונות הבריטים בארגון כוח משטרה מקומי, שהורכב בתחילתו מאנשי המשטרה הצבאית הבריטית, ולאחר מכן גויסו אליו גם תושבי הארץ לפי מפתח עדתי. ביולי 1920 הוחלף הממשל הצבאי הבריטי בממשל אזרחי, לקראת ההכרזה על המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים. הסכסוכים בין העדות בארץ, שהגיעו לשיא שלילי במאורעות תרפ"א העמידו בספק את יכולתו של כוח המשטרה לשמור על השלום. היהודים העלו ספקות באשר לנאמנותם של השוטרים הערבים בכוח, וטענו כי אלו עמדו מן הצד ואיפשרו לפורעים לבצע את הפרעות.
ביולי 1921, כחודשיים לאחר סיום הפרעות, החל הגיוס למשטרה המעולה (שכונתה "הז'נדרמריה הפלשתינאית"), לה גויסו בני הארץ בפיקוד בריטי. אך נראה כי לא היה בכך די. בראשית 1922 נראה היה כי יחלוף זמן רב עד שכוחות המשטרה הקיימים יגיעו לרמה בה יוכלו להתמודד עם האתגרים של השלטת הסדר בארץ. מכיוון שכך, הוקם כוח נפרד, שכל המשרתים בו בריטים, שכונה "הז'נדרמריה הבריטית".
עם יצירת הכוח שירתו בו 43 קצינים ו-700 שוטרים מן השורה, ורובם גויסו מכוח השיטור המלכותי של אירלנד (Royal Irish Constabulary) ו"דיוויזיית הסיוע" (Auxiliary Division) שלו, שפורקו בסמוך ליצירת הכוח החדש. חיילים אלו היו לרוב ותיקי מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים האירית. באפריל 1922 הגיעו כ-650 מהם לחיפה. הם לא הגיעו כיחידה, אלא באופן עצמאי, על סמך שמועה שעברה מפה לאוזן אצל חברי היחידה שמפקדה, גנרל הנרי טיודור קיבל על עצמו את התואר "אחראי על ביטחון הציבור" (Director of Public Safety) בארץ ישראל, בתחילת שנת 1922. חלקם הגדול היה חבר ביחידת ה"בלאק אנד טאנס" הידועה לשמצה, בשל השיטות האכזריות שהפעילה כלפי האוכלוסייה האזרחית במהלך מלחמת האזרחים. מעריכים כי למעלה משלושת רבעי היחידה היו חברי ה"בלאק אנד טאנס", ביניהם פושעים פליליים ואנשים שנמלטו מן החוק במקומות אחרים.
חיילי היחידה קיבלו מדים מיוחדים, ובניגוד לכובע הקולפאק של יתר אנשי הז'נדרמריה, לבשו כובע רחב שוליים בדומה לכובעי בוקרים. כינויים בפי אנשי היישוב היה "האירלנדים". מפקדה של הז'נדרמריה הבריטית היה קולונל ג'ון אנגוס מקניל, חייל סקוטי ותיק, שהיה בן 48 בעת שקיבל את הפיקוד על היחידה.
מבחנה הראשון של היחידה היה עוד ביולי 1922 עם ההכרזה על תחילת המנדט הבריטי. הערבים הכריזו על שביתה כללית ואיימו בפרעות. נוכחותם המאסיבית של "האירלנדים" במוקדי החיכוך הייתה בין הגורמים שמנעו גל פרעות חדש. דאגלס דאף, איש היחידה, מתאר בספרו "חרב להשכיר" את הדרך בה הפחידו אנשי היחידה פורעים ערבים, כאשר הראו להם כי אינם חוששים לדרוך את נשקיהם, וזאת לאחר שהשמועה על חוסר המעצורים של הכוח החדש הופצה בכוונה על ידי קציני המשטרה במחוזות.. העיתון דבר תיאר בשנת 1925 את שיטותיהם של אנשי היחידה בפיזור הפגנה בלתי חוקית של פועלים יהודים בחיפה במילים "האירלנדים... התנפלו על כל עובר ושב במכות אכזריות, ואחרי כן אסרו." מקור אחר מתאר כיצד נשלחו ארבע פלוגות של שוטרים לנצרת ומשלא אהבו את המגורים שהוצעו להם השתלטו על בניין המוסקוביה ששימש את השלטון האזרחי של מחוז הגליל. לאחר שפקיד מקומי העיר להם כי הדבר אינו ראוי, הכניסו אותו בתוך ארון מסמכים והשליכו את הארון מן הקומה השנייה.
הז'נדרמריה הבריטית הועסקה ככוח למניעת מהומות, וכן במלחמה בכנופיות של שודדים שעדיין פעלו בארץ. הם הצליחו במשימתם לשמור על השקט ועל השלום, והביאו להקטנה משמעותית של מספר החיילים הבריטים ששהו בארץ עם זאת, שיטותיהם הבלתי שגרתיות לא הובילו לשגרה של שמירת החוק, ולא איפשרו פעולות שיטור ומודיעין שיטתיות. מרכזה של היחידה היה בירושלים. עם הזמן צומצם כוח האדם של היחידה, ובשנת 1925 בסמוך לפירוקה, מנתה כ-550 שוטרים.
עם תחילת פעולת הז'נדרמריה היה הגנרל טיודור המפקד העליון של שתי הז'נדרמריות וכן של משטרת המנדט ויחידות צבא נוספות שחנו בארץ ישראל. ב-1924 הוחלף טיודור במפקד משטרת המנדט ארתור סטפן מאברוגורדאטו.
בשנת 1925 הוחלף הנציב העליון הרברט סמואל בלורד הרברט פלומר. פלומר החליט לבצע ריאורגניזציה בכוח המשטרה, על מנת לחסוך בהוצאות. הוא החליט לפרק את שתי הז'נדרמריות, ולהקים את חיל הספר העבר-ירדני. בפברואר 1926 פורקה הז'נדרמריה הבריטית. כ-200 מאנשי הז'נדרמריה הבריטית המשיכו בשירות ביחידות משטרת המנדט, וחלקם הצטרפו לחיל הספר העבר ירדני. ביניהם אישים כגון ריימונד אוסוואלד קפראטה או דאגלס דאף שמילאו תפקידים מרכזיים במשטרת המנדט. בשנות ה-40 החזיקו אנשי היחידה לשעבר בתפקידי פיקוד גבוהים, ויש המסבירים בכך את נטיית המשטרה לפתור בעיות בדרך של שימוש בכוח, ולעיתים שימוש בכוח מוגזם.
הז'נדרמריה הפלשתינאית
לימודי קודש
קונסנטינוס
קונסטנטיוס (פירושונים)
מחוז קלייר
מחוז קלייר (באנגלית: County Clare; באירית: Contae an Chláir) הוא אחד
ממחוזות אירלנד. המחוז שוכן בפרובינציית מנסטר ושוכן לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי. בצפון גובל מחוז קלייר במחוז גולוויי, וזהו המחוז היחידי שמחובר אליו יבשתית. במזרח הוא גובל במחוז טיפררי ובדרום במחוז לימריק. בין קלייר למחוזות טיפררי ולימריק מפרידים הנהר שאנון ושפכו לאוקיינוס האטלנטי.
שטחו של המחוז 3,147 קמ"ר, ואוכלוסייתו כ-111,000 נפש (2006).
במחוז הייתה קיימת ציוויליזציה עוד בתקופה הנאוליטית, זאת על פי ממצאים כדולמנים וקברים מגליתיים.
העיר הגדולה במחוז דליל-האוכלוסייה היא אניס (Ennis) שאוכלוסייתה כ-24,000 תושבים והיא משמשת גם כבירת המחוז. יתר היישובים במחוז הם עיירות קטנות וכפרים.
במחוז קלייר מספר אטרקציות תיירותיות שבהן בולטים צוקי מוהר, ואזור הבארן.
מנסטר
מנסטר (באנגלית: Munster, באירית : an Mhumhain או Cúige Mumhan) היא הדרומית שבין ארבע פרובינציות אירלנד. מקורו של השם מנסטר בשבטי ה-Mhumha ששכנו באזור בתקופות קדומות, בתוספת הסיומת הנורדית staðr, שמשמעותה ארץ.
שטחה של מנסטר הוא 24,279 קמ"ר, ואוכלוסייתה נאמדת בכ-1.17 מיליון נפש נכון ל-2006.
שניים ממנהיגיה הבולטים של אירלנד דניאל או'קונל ומייקל קולינס נולדו במנסטר.
המחוזות הכלולים בשטח הפרובינציה הם:
העיר הגדולה בפרובינציה היא קורק, בה מתגוררים כ-213,000 תושבים, ואחריה לימריק (130,000) וווטרפורד (55,000). בלימריק הייתה קהילה יהודית בתחילת המאה העשרים, אולם לאחר חרם לימריק ב-1904 ואילך עברו מרבית יהודיה לקורק.
השם האירי הנפוץ "מונהאן" (Moynihan, Monahan, Monaghan, וגרסאות נוספות) מקורו ב-O' Muimhneachain, שפירושו גבר שמוצאו במנסטר. שם זה נפוץ מאוד במחוזות קורק וקרי.
אספן (קולורדו)
אספן היא עיירת סקי יוקרתית ופופולרית בהרי הרוקי, בקולורדו.
העיר הוקמה בסוף המאה ה-19 כמחנה של כורי-כסף, על אדמות שבט היוט. העיירה נקראה על שם מין מסוים של עצי צפצפה הנפוצים באזור.