באקיו (בבסקית: Bakio) הוא כפר בארץ הבסקים. מבחינה אדמיניסטרטיבית הוא רשות מקומית במחוז ביסקאיה בקהילה האוטונומית של חבל הבסקים, בספרד. בעבר כונתה העיירה בשם Básigo de Baquio, וכיום זהו שמה של השכונה המרכזית בה. באקיו ממוקם בשטח ההיסטורי של Bizkaia, באזור Uribe והוא ממוקם ממש בין Mungia ו Bermeo. הרי בורגואה, גרבולה וג'טה מקיפים את העירייה שמארחת במקביל את נהר זרג'ה ונחל אונדרה.
SU-122
ה-SU-122 (ר"ת של: Samokhodnaya Ustanovka-122) הוא תותח מתנייע שפותח ושירת בברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה. ה-SU-122 שייך למשפחת ה-SU הסובייטית יחד עם דגמים כמו ה-SU-100 וה-SU-85, ל-SU-122 תותח הוביצר בעל קוטר 122 מ"מ. ה-SU-122 יוצר בין השנים 1942-1944 בהן יוצרו סך הכל כ-1,148 כלים.
פיתוח.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כדי להתמודד עם איומים שונים בשדה הקרב, היה צורך בפיתוח סדרה של תותחי סער שחלקם היו קלים ומהירים יותר ושירתו כמשחיתי טנקים (לדוגמה ה-SU-100) וחלקם היו כבדים ובעלי תותח בעל עוצמה רבה יותר אשר שימשו כתותחים מתנייעים, הסדרה הושתתה על טנקי השטוג הגרמניים (כמו השטוג סימן 3) אך הייתה פחות מוצלחת. ה-SU-122 נפל לקטגוריה השנייה ושירת כתותח ארטילרי מתנייע.
פיתוח הכלי החל באפריל 1942 לאחר בקשה של הדירקטוריון הארטילרי המרכזי (GAU) של צבא ברית המועצות לעצב כלי בעל תותח הוביצר 122 מ"מ לשימוש כתותח מתנייע. הכלי פותח תחת השם SU-35 והתבסס על תובה של T-34, הכלי נכנס לשירות לבסוף בשם SU-122. הכנסת הכלי לשלב היצור החל בדצמבר 1942 כאשר יצור הכלי פסק לקראת סוף 1944. כבר בשלבי ניסוי הכלי התגלו בו בעיות כגון אוורור לקוי בתא הלחימה, הגבלת הגבהה לתותח והצורך במפקד לתפעולו, עם זאת הכלי נכנס לייצור כדי לעמוד בדרישות הצבא בשטח, עד שבמהלך שנת 1943 החל ייצור הכלי לדעוך לטובת ה-SU-152.
במהלך שירותו של הכלי, פותחו מספר שדרוגים לכלי שלעולם לא צלחו את שלב אב הטיפוס ולא נכנסו ליצור המוני. אחד השדרוגים שהוצעו היה ה-SU-122P שהיה אמור לשרת בתור משחית טנקים, כמו גם ה-SU-122M שהיה גרסה פשוטה וזולה יותר ליצור של ה-SU-122.
היסטוריה קרבית.
מיקום התותחים המתנייעים בשדה הקרב לפי הדוקטרינה הסובייטית במהלך מלחמת העולם השנייה היה בגדודי תותחי סער מעורבים בתפקיד ארטילרי דינמי, כתמיכה בכוחות תוקפים. באופן קלאסי, תפקדו התותחים המתנייעים במחלקות של שלושה. במהלך המלחמה גובשו רגימנטים של תותחי סער שכללו 17 כלים מסוג SU-76 ו-8 כלים מסוג SU-122, כאשר ה-SU-76 תפקד כמשחית טנקים וה-SU-122 כתותח מתנייע ארטילרי. רגימנט כזה פעל בתפקיד תומך לכוחות חי"ר וכנגד מטרות שריון.
ה-SU-122 שירת בצבא באדום החל מ-1942 ועד סוף המלחמה בקרבות בחזית המזרחית.
הלכות הרי&quot;ף
בור (אב נזיקין)
בהלכות נזיקין, בור הוא אחד מאבות הנזיקין העוסקים בנזקי ממון. מושג הבור הוא אב-טיפוס לכל מִפגע דומם הנמצא ברשות הרבים, שבני אדם או בעלי חיים ההולכים שם עלולים להיפגע ממנו.
על פי ההלכה, המתבססת על החוק המקראי בפרשת משפטים, האחראי ליצירת המפגע ברשות הרבים חייב לשלם פיצויים על כל נזק שנגרם על ידיו לבני אדם או לבעלי חיים. לעומת זאת, ההלכה קובעת כי אין חיוב בתשלומים עבור נזקים שנגרמו בדרך זו לחפצים שונים, וכן אין חיוב לשלם פיצויים במקרה שהמפגע גרם למותו של אדם.
הדין ומקורו.
מקור מקראי.
המקור המקראי לדין בור הוא בפרשת משפטים
במקרא מפורטות שתי דרכים ליצירת מפגע – כריית בור חדש בלא לכסותו, או פתיחת בור שהיה מכוסה. בכל מקרה, האחריות על הנזק שנגרם בנפילת בהמות לבור מוטלת על יוצר המפגע.
תולדות הבור.
חז"ל נקטו בפרשנות מרחיבה למושג המקראי בור, כך שיכלול כל מפגע שהוא. הבור נקרא משום כך 'אב נזיקין', מכיוון שיש לו 'תולדות' – מקרים דומים שדינם כמותו. התולדות הקלסיות של בור הם מפגעים שונים שהונחו ברשות הרבים כגון אבן או סכין, ואפילו הניח שם את משאו. תולדות ייחודיות המוזכרות במשנה הן החלקה על מים שנשפכו לרשות הרבים, דקירה מגדר קוצנית הבולטת לתוך רשות הרבים, וכן היתקלות באדם הניצב ברשות הרבים.
אדם וכלים.
בעניין אחריות יוצר המפגע לנזקים אחרים מלבד פגיעה בבעלי חיים, נקטו חז"ל בפרשנות מצמצמת, ודרשו את המקרא: "שור" – ולא אדם, "חמור" – ולא כלים. לכן, על פי ההלכה, אם נפל חמור טעון משא לבור, חיוב הפיצוי הוא רק על הנזקים שנגרמו לחמור ולא על הנזקים שנגרמו למשא. לעומת זאת, אין כוונת הביטוי "שור – ולא אדם" לפטור על נזקים הנגרמים לאדם הנופל לבור, אלא רק כאשר האדם נהרג כתוצאה מנפילתו לבור.
הבעלות על המפגע.
העיסוק החז"לי בדין נזקי בור נגע בכמה מקומות בשאלת הבעלות על המפגע. מצד אחד, ההלכה היא שלעולם אין מחייבים אדם על נזקי ממון שאירעו בתוך שטח פרטי השייך לו. אך מאידך, ההלכה המקובלת בשאר נזקי ממון היא שהאחריות על הנזקים נובעת מהבעלות של האדם על גורם הנזק, ולמשל במקרה שאדם הפקיר את בהמתו, שוב לא יתחייב על הנזקים שהיא עושה. מצירוף ההנחות הללו עולה בעיה בנוגע לחיוב על נזקי בור, כי מי שחופר בור בשטח פרטי שלו – הרי הוא פטור על כל נזק שמתרחש שם, ואילו מי שחופר בור ברשות הרבים – הרי הבור אינו בבעלותו ולכאורה הוא לא נושא באחריות על נזקיו.
בפתירת פרדוקס זה נחלקו התנאים: לפי רבי ישמעאל התורה חייבה בתשלומים אדם שחפר בור ברשות הרבים, ולמרות ששטח הבור אינו שלו, כי כל שהציב תקלה בפני רשות הרבים - חייבה התורה, גם אם מעשית אינו בעליו של המפגע. לפי רבי עקיבא התורה חייבה על בור ברשות היחיד, באופן שלאחר שחפר את הבור הפקיר את רשותו ולא את הבור או שחפר את הבור ברשותו ואת הפתח עשה צמוד לרשות הרבים, כך שהמפגע הוא בבעלות החופר.
למחלוקת זו ישנה שתי פרשנויות אמוראיות, הנחלקים באיזה משני האופנים קיימת הסכמה בין שני התנאים, ובאיזה ישנה מחלוקת.
להלכה נפסק שיש חיוב גם על בור שבבעלותו וגם על בור ברשות הרבים. לדעה זו, הבור הוא חריג לכלל הרגיל בהלכות נזקי ממון שאחריות הנזיקין נובעת מהבעלות על גורם הנזק. אמרו על כך חז"ל: בור הוא "דבר שאינו ברשותו (=בבעלותו) של אדם, ועשאו הכתוב (=המקרא) כאילו הוא ברשותו". בתלמוד מבואר שדין זה נדרש ממה שנאמר במקרא: "כי יפתח איש בור או כי יכרה איש בור", שהפירוט מיותר לכאורה, ובא ללמד שהחיוב הוא על הכריה והפתיחה גם בלא בעלות
עם זאת, קיימים מצבים שבהם יש משמעות הלכתית לשאלה אם המפגע הוא בבעלות האדם, והם מקרים שבהם האדם לא אשם ביצירת המפגע, שאז הוא חייב רק אם המפגע נמצא בבעלותו. הרמב"ם כתב שדין זה נלמד ממה שנאמר במקרא: "בעל הבור ישלם", שמשתמע ממנו שהחיוב תלוי בבעלות. בתלמוד הובאו שתי דוגמאות למצבים כאלו שבהם האדם אינו אשם ביצירת המפגע וחייב משום שהמפגע בבעלותו:
הבל וחבטה.
חז"ל הבחינו בכך שבור יכול לפגוע בבעלי החיים הנופלים לתוכו בשני אופנים שונים: על ידי 'חֲבָטוֹ' של הבור – המכה שסופג בעל החיים בפגיעתו בקרקעית הבור, ועל ידי 'הֶבְלוֹ' של הבור – ההרעלה שמקבל בעל החיים מהאדים שבבור. לדעות אחדות באמוראים ובראשונים שלא התקבלו להלכה, החיוב בבור הנמצא ברשות הרבים הוא רק על ההבל, ואילו על החבטה פטור משום ש'קרקע עולם הזיקתו', כלומר אין לחופר הבור אחריות על נזק שנגרם מחמת קרקעית הבור שאינה שייכת לו ושהייתה במקומה מאז ומעולם. עם זאת, שיטה זו מודה לחייב בכל הנזקים שנגרמו לבהמה שנפלה לבור, מכיוון שיש לתלות שכל הנזקים נגרמו מחמת ההבל.
בעקבות זאת, הובאו בתלמוד תוצאות רבות מן ההבחנה בין נזקי חבטה לנזקי הבל (וכאמור, להלכה אינו נוגע, כיוון שנפסק שמחייבים גם על חבטה מקרקע עולם):
פרטי הדין.
עומק הבור.
המשנה קובעת שיש שיעור מינימלי של עשרה טפחים (כשמונים סנטימטרים) לעומק הבור "שיש בו כדי להמית", ובבור שעומקו פחות מכך אין חיוב אלא במקרה שהבהמה הנופלת נפצעה ולא מתה. האמורא שמואל קובע שיש חיוב אם נהרגה הבהמה מנפילה בבור שעומקו רק שמונה טפחים, בתנאי ששני טפחים מעומק הבור מלאים במים. התלמוד מסתפק אם כך יהיה הדין גם בבור בעומק תשעה טפחים כשטפח אחד מלא מים, וכן בבור בעומק שבעה טפחים כששלושה טפחים מלאים מים. התלמוד תולה את הדיון הזה בכך שעומק הבור וכמות המים משפיעים על ההבל שבבור.
אצטדיון לה פיינטה
האצטדיון האולימפי מדריד
האצטדיון האולימפי במדריד
האצטדיון האולימפי של מדריד
האצטדיון האולימפי לואיס קומפאניס
מחוז הצפון (משטרה)
מחוז הצפון הוא אחד משמונת המחוזות (כולל משמר הגבול) של משטרת ישראל וכולל שלושה מרחבים. המחוז תחום מדרום בקו התפר, השומרון ורכס הרי הגלבוע, ממזרח גבולות ממלכת ירדן וסוריה, מצפון בגבול לבנון, וממערב במישור החוף הצפוני, במחוז החוף ומדרום מערב בוואדי עארה.
היסטוריה.
עם הקמת המשטרה נוסדו בה שני מחוזות: מחוז תל אביב ומחוז חיפה. בדרום ובצפון לא הוקמו מחוזות, מפני שאלו היו אזורי לחימה והיו באחריות צה"ל וירושלים טרם נכללה בגבולות המדינה. לאחר שוך הקרבות הוקם מחוז צפון של המשטרה, שמטהו היה בטבריה והיא כללה את נפות כנרת, צפת ויזרעאל. בשנת 1953 הועבר האחריות לנפת זבולון ממחוז חיפה למחוז צפון, ומטה המחוז עבר לנצרת.
בשנת 1958 בוצע ארגון מחדש במשטרה והמחוז אוחד עם מחוז חיפה.
ביולי 2011 הופרד מרחב החוף יחד עם תחנות עירון ואום אל-פחם ממרחב הגליל שבמחוז הצפון, והיו למחוז עצמאי, מחוז חוף.
במאי 2017 חולקו מחדש המרחבים במחוז הצפון.
מרחבי המחוז.
במחוז מתגוררים 1.2 מיליון איש - כ-42% יהודים, כ-41% מוסלמים, כ-7% דרוזים, כ-7% נוצרים וכחצי אחוז צ'רקסים. בתחום המחוז אתרי קדושה לבני דתות שונות ואתרי תיירות.