אמנון חשק בתמר, אחותו מאב. על אהבת אמנון לתמר נאמר במסכת אבות: "כל אהבה התלויה בדבר – בטל דבר בטלה אהבה, וכל אהבה שאינה תלויה בדבר – אינה בטלה לעולם. איזו היא אהבה שהיא תלויה בדבר? זו אהבת אמנון ותמר. ושאינה תלויה בדבר? זו אהבת דוד ויהונתן." בעצת רעהו, יונדב בן שמעה, התחזה אמנון לחולה, הוביל את תמר למגוריו, אנס אותה - וגירש אותה מביתו בבושת פנים.
לאחר היוודע מקרה האונס לדוד, מצוין כי הוא כעס על אמנון אך מעבר לכך לא נקט שום פעולה מעשית כדי לתקן את העוול. את מקומו תפס אבשלום. הוא הכניס את תמר לביתו ונמנע ממגע עם אמנון. המלבי"ם כתב בפירושו, כי לא דיבר אבשלום עם אמנון מרע ועד טוב, בגלל רוב השנאה שהייתה בלבו על הדבר הזה, שאם היה מוכיחו היה לבסוף גם מפייסו. לאחר שנתיים שבהן ישבה תמר בבית אבשלום ארגן אבשלום חגיגה לרגל הגז בבעל חצור, אליה הזמין את כל אחיו הנסיכים למשתה. קודם לכן נתן אבשלום ל"נעריו" הוראה להרוג את אמנון בעת שהוא יהיה שיכור. לאחר שביצע את זממו ברח אבשלום לבית סבו המלך תלמי בגשור.
פרשנות מסורתית.
יש פרשנות הטוענת כי תמר פגעה באמנון בדרך זו או אחרת, על אף שאין לכך אחיזה בטקסט המקראי עצמו. רש"י כתב על פי חז"ל: "נימא נקשרה לו ועשאתו כרות שפכה", כלומר באמצעות שערה שנקשרה לאבר מינו היא הצליחה לסרס את אמנון. הרלב"ג אומר כי: "שנתעצמה כפי יכלתה לחלוק על רצונו, ואולי הכאיבה אותו בזה ההתעצמות שהיה ביניהם, או אמרה לו דברי חרפות, ולזה שנאה". הרד"ק מפרש את שנאת אמנון כמעשה האלוהים: "זאת השנאה הייתה סבה מאת השם כדי להגדיל החרפה בשלחו אותה מביתו ויהיה אבשלום יותר שונא אותו עד מות עד שחשב להורגו". סיפור מעשה האונס ורצח אמנון מקושר לסיפור הקודם - מעשה דוד ובת שבע - כתיאור אימות נבואת נתן הנביא לדוד "ועתה, לא תסור חרב מביתך" ובתורו מקושר לסיפורים הבאים אחריו.
הגרי"ד סולובייצ'יק כותב על אמנון ומעשה האונס:
פרשנות מודרנית.
בפרשנות מודרנית לסיפור טענה אריאלה דים-גולדברג, סופרת עברית וחוקרת מקרא, כי אונס תמר היה מעשה שכוון גם כנגד אבשלום. לשיטתה, אמנון רצה להפוך את תמר לזונה ואת אבשלום אחיה – לאחי הזונה. דים-גולדברג סבורה כי הטלת פגם בייחוסו של אבשלום נועדה לבטל את הסיכויים להרחבת האימפריה של דוד אל מעבר לגבולות המסורתיים של ישראל ולברית עם השכנים הארמיים.
ניסן אררט טוען שסיפור אמנון ותמר משתייך לחטיבת הפרקים י"ג-כ' בשמואל ב' שגיבורם הוא אבשלום ושאבשלום הוא זה שדאג להסית את אמנון לאנוס את תמר כדי לארגן אמתלה לרציחת אחיו הבכור וסילוקו מהקרב על ירושת מלכות אביו.
רצח אמנון.
רצח אמנון מתרחש ב. אבשלום, אחיו של אמנון מאב, רוצח אותו.
הרקע לרצח.
אבשלום היה אחיה של תמר מצדו אמו ואביו, ואחיו של אמנון מצד אביו. לפי המסופר, לאחר מעשה האונס, לקח אבשלום את תמר לביתו כדי להגן עליה, ואחרי שנתיים שבהן שהתה בביתו, החליט להוציא לפועל מעשה נקמה. אבשלום ארגן סעודה לכל אחיו, בני דוד, כדי לחגוג את חג הגז. לפני כן הורה אבשלום לאנשיו להרוג את אמנון כשיהיה שיכור מיין. אנשיו הוציאו את התוכנית לפועל ורצחו את אמנון.
המניע לרצח.
לכאורה, ניתן היה לחשוב כי מאחורי רצח אמנון עומד מניע פוליטי: אבשלום מעוניין להרוג את אמנון משום שהדבר יהפוך אותו מועמד למלוכה. אולם בפועל, נראה שהדבר אינו כך: המספר המקראי מדגיש וחוזר שכוונתו של אבשלום הייתה אך ורק להגן על טובתה של תמר, והוא הונע מתוך סלידה מחוסר הרגישות והצדק סביב מקרה האונס.
השלכות הרצח.
מיד לאחר הרצח, בני המלך דוד שהיו בסעודה ברחו מהמקום כי חששו שאבשלום עומד להרוג גם אותם. לדוד הגיעה שמועה שכל בניו מתו בסעודה, ובתגובה הוא ועבדיו החלו להתאבל על מות בניו. יונדב שומע על כך ומוסר לדוד את החדשות המדויקות, לפיהן אמנון לבדו מת.
אבשלום בורח לבית סבו, תלמי מלך גשור, מתוך פחד מתגובת אביו. לפי אחת הפרשנויות, הוא מעדיף להסתתר בגשור מחוץ לבית סבו, מכיוון שהוא חושש שסבו יסגיר אותו לדוד.
בני דוד חוזרים אל דוד המלך ומתאבלים ביחד איתו על מות אחיהם אמנון. בתום האבל דוד רוצה לראות את אבשלום שוב, ואינו מעוניין לתקוף אותו.
הרצח כביטוי לעונש שניתן לדוד.
בספר שמואל ב', פרקים יא'- יב', מופיעה פרשת דוד ובת שבע. הפרשה מסתיימת בהופעת נתן הנביא המכריז על שלושה עונשים שבהם ייענש דודו בשל חטאיו בפרשה זו: הבן שייוולד לדוד ובת שבע ימות, בני משפחתו של דוד ירצחו זה את זה, ונשותיו של דוד יילקחו ממנו ויעברו לכל אדם שירצה לקחתן. רצח אמנון מהווה ביטוי לעונש השני: אבשלום בנו של דוד רוצח את אמנון אחיו.
יחס משפחתי.
לפי חלק מהדעות בחז"ל, הייתה תמר בתו של דוד המלך מאשת יפת תואר שהיא גויה שבוית מלחמה שהתגיירה מאוחר יותר. במקרה כזה לפי ההלכה תמר איננה מתייחסת אחר אביה, והיא אחות אבשלום מאמו; על כן תמר הייתה מותרת להינשא לאמנון, כיוון שלא היה אחיה מהבחינה ההלכתית. דעה זו בחז"ל באה להסביר את דברי תמר האומרת .
חוקרים מודרניים מציעים שמכיוון שאמנון ותמר היו אחים רק מאב ולא אחים מאם, היו מותרים להנשא בהתאם לחוק המקראי הקדום הנזכר לגבי אברהם האומר על שרה אשתו .
שימושים מאוחרים בשמות אמנון ותמר.
הפרח אמנון ותמר קיבל את שמו מתרגום של שאול טשרניחובסקי לאגדת עם רוסית על אח ואחות נאהבים שנתנו את שמם לפרח. בתרגומו, השתמש טשרניחובסקי בשמות אמנון ותמר המקראיים.
הסופר אברהם מאפו השתמש בשמות אמנון ותמר בספרו "אהבת ציון" ונטען שכוונתו הייתה "לתקן" את הרושם של הקשר המקורי המעוות.
גטו
גטו (בעבר רווח הכתיב גיטו; מאיטלקית: Ghetto) בהקשר ההיסטורי-יהודי הוא הכינוי לצורת ההתיישבות היהודית בגולה ברבעים וביישובים נפרדים, מסוגרים בתוך עצמם מבחינה תרבותית מהעמים הלא-יהודיים. מקור המונח "גטו" ברובע היהודי בעיר ונציה במאה ה-16, שם היה הרובע בסביבת בית היציקה (באיטלקית: Ghetto), ומאז הפך השם לרווח לכל רובעי היהודים באירופה.
בנרטיב הציוני קיבל מושג הגטו גם משמעות כללית ומופשטת יותר - כינוי לרעיון הגולה עצמו, שבמרכזו עמדה הסתגרות היהודים, בין מרצון ובין מכורח, מפני העמים האחרים. המילה "גטו" שולבה ביצירותיהם של הוגים ציונים: בנימין זאב הרצל אשר כתב חיבור ספרותי בשם "הגטו החדש" וישראל זנגביל שכתב את "ילדי הגטו". לשני החיבורים הייתה השפעה על בני תקופתם ולאחריה.
המונח משמש כיום לציון כל אזור עירוני המובדל או מתבדל תרבותית מסביבתו, ועל פי רוב מוכה-עוני.
ימי הביניים עד העת החדשה.
בימי הביניים העדיפו יהודי הגולה לחיות בקבוצה מגובשת ומתבדלת, הן מטעמי שמירת אורחות החיים הייחודיים והן מטעמי ביטחון. בנוסף, במקומות רבים ובתקופות רבות כפו השלטונות עליהם צורת חיים זו, כדי להבדילם או להשפילם, וכדי להגביל את תחומי עיסוקיהם. ההחלטה על כך התקבלה לראשונה בשנת 1179, במועצה הלטראנית השלישית של הכנסייה, אולם לא נכפה עדיין נושא המגורים הנפרדים.
בראשית העת החדשה, בשנת 1516, הקצו שלטונות ונציה אזור מוקף חומה ותעלות מים בעיר למגוריה של הקהילה היהודית, בקרבת בית היציקה החדש (באיטלקית: ghetto nuovo). ה"גטו נואובו", ובקיצור גטו, הפך לשמה של השכונה היהודית, ולימים הפך גטו לשם המקובל לכל רובעי היהודים באירופה.
בשנת 1555 הורה האפיפיור פאולוס הרביעי על הקמת גטו רומא, ובהמשך גטאות בכל הארצות הנוצריות. גטאות הופיעו בדרום צרפת, כמה מערי גרמניה ומקומות אחרים במרכז אירופה. פיוס החמישי אמר כי בכל מדינות איטליה יש להקים גטאות ובתחילת המאה ה-17 היו גטאות בכל הערים המרכזיות באיטליה מלבד פיזה וליבורנו. רוב הגטאות היו מוקפים בחומה ובה שער אחד או שניים. השערים היו נסגרים לעת ערב ונפתחים בבוקר. בגטו היהודי בוונציה, למשל, התגוררה הקהילה היהודית, שכמה מבניה היו בנקאים חשובים בעיר.
היות ששטח הגטאות היה מוגבל ומתוחם, גברה בהם הצפיפות ככל שגדלה האוכלוסייה, והם התאפיינו בתנאי תברואה ירודים ולעיתים בהתפרצויות מגיפות. מאידך, היהודים תושבי הגטאות זכו לאוטונומיה דתית, תרבותית וחברתית יחסית. הנהגת האמנציפציה ליהודים במאה ה-18 גרמה לביטול הדרגתי של הגטאות בערי אירופה. הגטו האחרון שנותר היה הגטו שבעיר רומא, שעל ביטולו הוחלט ב-1870, ובפועל נפלו חומותיו ב-1888.
ישנם היסטוריונים הסוברים, כי לגטאות שהוקמו ופעלו בראשית העת החדשה, הייתה השפעה על שימור הזהות היהודית והימנעות מטמיעה והתבוללות.
גטאות בתקופת השואה.
במלחמת העולם השנייה השתמשו הנאצים במונח "גטו", כחלק ממדיניות התעמולה וההטעיה, וקראו בשם זה רחובות ורבעים מגודרים, שבהן רוכזו יהודי הסביבה. למעשה היה זה מחנה ריכוז בליבה של העיר. היהודים נאספו על פי צווים שהודפסו בכרוזים, או ששודרו ברדיו אל הגטאות כשלב ביניים לפני שילוחם אל מחנות ההשמדה או חיסולם בדרכים שונות. זאת, כחלק מתוכנית הפתרון הסופי, לא לפני שנוצל כוח העבודה שלהם עד תום. בשנותיה הראשונות של המלחמה, גטאות אלה, שהוקמו בערים רבות במזרח אירופה נודעו בתנאי המחיה הירודים באופן קיצוני - צפיפות רבה, רעב ומחסור, הגבלות בלתי אפשריות, חשיפה להתעללויות, תנאי היגיינה ירודים ועוד. חלק ניכר מיהדות אירופה נספה עוד בשלב הגטאות. לאלה ששרדו את הגטאות, היה הגטו תחנת מעבר בדרך לגורל קשה יותר במחנות ההשמדה.
גטו כמונח חברתי כללי.