חסידות חב"ד אף היא מהקהילות הוותיקות והגדולות בעיר, מפעילה כ30 בתי כנסת בכל רחבי העיר, 20 סניפי בית חב"ד, תלמוד תורה, רשת גני ילדים ושתי ישיבות. רב ושליח חב"ד בתל אביב המכהן גם כרב לב תל אביב הוא הרב יוסף שמואל גרליצקי שמונה בתחילת שנות השמונים לרב בית כנסת גאולת ישראל שבגינת שיינקין.
מספר ישיבות של הזרם הדתי-לאומי פועלות בעיר, בהן ישיבת מעלה אליהו, ישיבת עטרת נחמיה, ישיבת עוז ואמונה, ישיבת אורות שאול וישיבת לב תל אביב. ביפו הוקמה ישיבת ההסדר "שירת משה", מטעם עמותת 'מאירים ביפו' ובה לומדים (בתחילת 2017) כמאה תלמידים. הישיבות משמשות כמרכז לגרעינים תורניים-חברתיים המונים לרוב עשרות משפחות בכל גרעין. ביפו פועלת מדרשת יפו לנשים.
מספר מרכזי תרבות-יהודית של הזרם הדתי-לאומי פועלים בעיר בשנים האחרונות. ביניהם המקום המשמש כמרכז תרבות ורוח ומרכז שורשים.
לקהילת חסידי בעלז מוסדות דת רבים פעילים. בתלמוד התורה של הקהילה לומדים כמאה וחמישים תלמידים (נכון ל-2009). מוסדות נוספים של החסידות הם כולל אברכים, מקווה ומאפיית מצות.
אחת הקהילות המתפתחות בעיר היא קהילת "אביר יעקב" של הרב מרדכי אוירבך, בנו של הרב שלמה זלמן אוירבך. הקהילה מורכבת מבעלי תשובה ותיקים וחדשים, רובם מתגוררים במרכז העיר, ברחובות הסמוכים לרחוב אבן גבירול ולרחוב דיזנגוף (ריכוז גדול של חוזרים בתשובה קיים גם באזור רחוב שינקין). מוסדות הקהילה מונים ישיבה, שני כוללים, בית כנסת מרכזי ותלמוד תורה
קהילה ייחודית נוספת היא חסידות ווסלוי. לקהילה בית כנסת וכולל. האדמו"ר עוסק רבות בפעילות של לימוד והנחלת ערכי היהדות לתושבי העיר החילוניים. קהילתו של האדמו"ר מקוז'ניץ המתגורר לסירוגין בתל אביב ובבני ברק, עוסקת אף היא בפעילות של החזרה בתשובה.
בעיר מיוצגת גם חסידות ברסלב. לקהילת הברסלבים בית כנסת משלה.
הגירה חיובית של חרדים אל העיר היא תופעה שקיימת במידה מועטה ביותר. המדובר בדרך כלל, בקבוצות של גרעינים תורניים, או של רשת הכוללים של קרן וולפסון. לקבוצות אלו מספר שלוחות בעיר, אך גם כאן מדובר בזוגות צעירים הבאים לתקופה קצרה ו"בורחים" חזרה לחממה דתית או חרדית. גרעין כזה קיים בשכונת יד אליהו, והוא מנוהל על ידי בנו של הרב ישראל מאיר לאו.
בשנת תשס"ז הקים הרב יעקב שלמה לוי את "מכון תל אביב של מעלה" העוסק בתיעוד תל אביב הדתית ואישיה. המכון מפרסם בקביעות מאמרים על תל אביב הדתית בעבר, בעיתון "המודיע", ובסיון תשס"ט אף הוציא לאור יחד עם "המודיע" חוברת בת 124 עמ' לציון 100 שנה לתל אביב. מקור המידע הוא ממשפחות השולחות למכון סיפורים משפחתיים היסטוריים ומאמרי זיכרון, כמו גם תמונות מן העבר, לשם שימור דמויות אבותיהן שומרי המצוות שגרו בתל אביב.
ויקיפדיה בסינית
ויקיפדיה בגרמנית
ויקיפדיה בערבית
בארכה
בארכה (Baraka, המילה "בארכה" משמעותה "ברכה" בשפות רבות) הוא סרט קולנוע שביים רון פריק ב-1992.
הפקה.
הסרט חסר דיאלוגים, דיבור או עלילה במובן המקובל. הסרט עוסק בחיים ובפרט באמונה האנושית על ידי דימויים ויזואליים הכוללים צילום בטכניקות שונות. הפסקול כולל מוזיקה בהלחנתו של מייקל סטרנס וקטעי קול הלקוחים מתוך תפילות בשפות רבות. הסרט צולם ב-152 אתרי צילום ב-24 מדינות (ביניהן בכותל המערבי ובכנסיית הקבר, כמו גם באושוויץ ובמחנות ריכוז בקמבודיה).
רון פריק היה התסריטאי של הסרט הנבואה, הדומה לבארכה בגישה האמנותית ובעריכה המציבה בזו אחר זו סצנות נפרדות על מנת ליצור אצל הצופה תחושה או גישה מוסרית.
מטרת הסרט להראות את הדמיון בין בני אדם שונים, דרך הצגת דמיון בין תפילות ופרקטיקות דתיות ממסורות שונות ברחבי העולם.
הסרט צולם במשך כ-14 חודשים בשש יבשות, תוך שימוש בפורמט רחב ויוצא דופן (Todd-AO, 70mm). שיטות הצילום כוללות הצבת מצלמה לאורך זמן רב, של שעות וימים, בצילום מתמיד של תהליך והקרנתו במשך דקות ספרות ב"זמן מואץ" (טכניקה הקרויה "time-lapse") וצילום רגיל של סיטואציות מוכרות המוקרן בזמן מואט (slow motion). כן נעשה שימוש בצילום הן ממרחק רב והן בקרבה רבה לאובייקט (Extreme Close Up).
פסקול הסרט מבוצע על ידי מספר אמנים, ביניהם להקת דד קן דאנס (Dead Can Dance) ואמנים מיפן, הודו ועוד.
בית הכנסת האיטלקי (איסטנבול)
בית הכנסת האיטלקי באיסטנבול שבטורקיה, ממוקם בקצה הצפוני של קרן הזהב. בית הכנסת נוסד בשנת 1885 על ידי הקהילה האיטלקית של איסטנבול (קומוניטה איזראליטיקו איטאליאנה די איסטנבול) המכונה גם קהילת הזרים (קאל די לוס פרנקוס). קהילה זו נוסדה בשנת 1862 והשתמשה במספר מבנים קודם לכן.
היסטוריה.
בשנת 1931 נהרס מבנה בית הכנסת המקורי, ובית כנסת חדש (הניצב עד ימינו) נבנה על מקומו. בשנת 1980 שופץ המבנה וב-1998 הוכנסה מערכת חימום מרכזית.
בית הכנסת היווה בעבר אחד מבתי הכנסת החשובים של איסטנבול. עד לשנת 1922 שימש בית הכנסת את מקהלת המפטירים שבעיר. הרב יצחק אלגאזי, מגדולי החזנים הטורקיים, שימש בו כחזן בשנים 1923 עד 1933.
בית הכנסת הספרדי
תאוריה של המוזיקה
בית הכנסת הספרדי (ונציה)
בית הכנסת הספרדי הוא בית כנסת הממוקם בגטו של ונציה באיטליה. במקור שימש בית הכנסת את הקהילה הספרדית בוונציה, וכיום, בית הכנסת משמש את הקהילה היהודית שבעיר בתקופה שבין פסח וסוכות.
בית הכנסת נוסד בשנת 1580 על ידי הקהילה היהודית שהגיעה אל ונציה בעקבות גירוש ספרד (הקהילה עברה דרך אמסטרדם ופרארה ולבסוף הגיעה אל ונציה כ-60 שנה לאחר הגירוש).
המבנה תוכנן על ידי האדריכל הוונציאני באלדסארה לונגנה (גדול אדריכל ונציה באותה עת), אשר, ככל הנראה, תכנן גם את חזית השיש של ארון הקודש. המבנה שופץ בשנת 1635.
בדומה למבנים אחרים מאותה עת - המבנה מעוטר בעיטורי עץ צבוע ומצופה זהב. במבנה שלוש נברשות עשויות זכוכית מורנו.
בית הכנסת הספרדי (פראג)
בית הכנסת הספרדי (בצ'כית: Spanelska Synagoga) הוא בית כנסת ברובע היהודי יוספוב בפראג שבצ'כיה. הוא הוקם בשנת 1868 כבית כנסת מודרני ומפואר, אשר נבנה במקומו של "בית-הכנסת הישן" (Altschule), בית הכנסת הישן ביותר של פראג שנבנה במאה ה-12.
האלטשולה שימש מ-1835 את "האגודה לשיפור הפולחן היהודי" בראשות לאופולד צונץ ואחריו מיכאל זקש, שהנהיגה סדרי תפילה מתוקנים עם עוגב (שלא הופעל בשבת), ובשנות ה-60 החליטה הקהילה להרוס את המבנה הישן, שהוחלף בבניין החדש שהושלם ב-1868.
המבנה מעוטר בעיטורי זהב ובאריחים צבעוניים המחקים את סגנון האדריכלות המורי, סגנון אשר נתן למבנה את כינויו. למרות שמו של בית הכנסת, הקהילה שהתפללה בו לא הייתה קהילה מיוצאי ספרד אלא אשכנזית. בית הכנסת נודע גם בשם ה"טמפל" (Tempel). המבנה תוכנן על ידי האדריכל ווייצק איגנאץ אולמן.
במהלך מלחמת העולם השנייה הנאצים השתמשו בבית הכנסת כמחסן עבור תשמישי קדושה יהודיים שנבזזו בכל רחבי אירופה. עשר שנים לאחר המלחמה הוא הוחזר לידי הקהילה היהודית של פראג. לאחר שנים של הזנחה, המבנה שופץ בשנות ה-90 של המאה ה-20 ונפתח מחדש ב-1998. כיום הוא חלק מהמוזיאון היהודי בפראג ומשמש גם כאתר לקונצרטים. בין היתר שוכנת בו תערוכה של תשמישי קדושה וכלי כסף מקהילות יהודיות שחרבו באירופה. האתר מושך מבקרים רבים, יהודים ושאינם יהודים, בשל יופיו הרב. כיום הוא משמש את הקהילה הקונסרבטיבית המקומית "בית פראג".
מעריב nrg
הנחת קדם
בימת הרמה
בימת ההרמה
יאגדפנתר
היאגדפנתר (בגרמנית: "פנתר ציד") היה משחית טנקים גרמני במלחמת העולם השנייה המבוסס על תובת טנק הפנתר. קרוב ל-400 יאגדפנתרים יוצרו בין השנים 1945-1944.
פיתוח.
ב-3 באוגוסט 1942, החליטה סוכנות החימוש הגרמנית לפתח משמיד טנקים חדש המבוסס על שלדת טנק הפנתר, עם תותח 88 מ"מ ארוך. התכנון ניתן ליצרנית הנשק קרופ, שהייתה בשעתו אחראית לפיתוח טנק הפנתר. באוקטובר 1943 הוצג דגם אבטיפוס של היאגדפנתר (ביחד עם דגמי עץ של הטיגר II והיאגדטיגר) לפני אדולף היטלר שאישר את פיתוחם, ונתן ליאגדפנתר את שמו.
על מנת להתאים את תותח ה-88 מ"מ הגדול לשלדה של הפנתר, הצדדים של הטנק הורמו והורחבו לתוך הצריח בדיוק כמו במשמידי טנקים אחרים בעלי תותח גדול כמו השטוג והיאגדפנצר. ללא צריח זז, היאגדפנתר חייב היה לנוע כולו לעבר המטרה כדי לירות ובכך גרע מקצב האש שלו.
היאגדפנתר חומש בתותח אנטי-טנק 88 מ"מ ארוך קנה בדיוק כמו הטיגר II. החימוש המשני היה מקלע MG34 בקוטר 7.92 מ"מ על הצריח. בזכות התותח ה-88 העצמתי היאגדפנתר היה מסוגל לחסל כל טנק של בעלות הברית עד לטווח של 3000 מטרים. מאחר שהיה מבוסס על שלדת הפנתר האמינה, הטנק לא סבל מבעיות מכניות רבות.
ייצור.
בתחילת 1944 החל הייצור של היאגדפנתר, ועד לסוף המלחמה נבנו כ-392 יחידות. היאגדפנתרים הוכנסו לגדודים נגד-טנקים ושירתו בעיקר בחזית המזרחית. בחזית המערבית הם הוכנסו לשירות לראשונה במספרים קטנים מאוד בקרב על נורמנדי. בדצמבר 1944 הובאו כ-51 יאגדפנתרים מהחזית המזרחית לקראת קרב הארדנים.
ניסיון בקרב.
ב-30 ביולי 1944 ליד העיירה לוס לוגס בנורמנדי, שלושה יאגדפנתרים מגדוד הפנצרים ה-654 ארבו לקבוצת טנקים בריטים מגדוד המשמר ה-6 והשמידו כ-10 - 11 טנקי צ'רציל בתוך שתי דקות. באותו זמן הגיעו טנקים בריטים נוספים ופתחו באש על היאגדפנתרים, וגרמו לשני צוותים לנטוש את הטנקים בגלל פגיעה בזחלים, בעוד הטנק השלישי נסוג.
בזכות תותח ה-88 מ"מ החזק, הניידות והשריון העבה, היאגדפנתר היה ליריב אימתני לבעלות הברית. מאפיינים אלו הפכו אותו לאחד ממשמידי הטנקים הטובים ביותר במלחמת העולם השנייה, אך הוא הוכנס לשירות מאוחר מדי מכדי שתהיה לו השפעה רצינית.
פאלק
גביע האתגר