קורמורן זה מגיע לאורך 63 ס"מ בממוצע, בעל מוטת כנפיים של 105 ס"מ ומגיע למשקל 1.6 עד 2 ק"ג. הוא בל חזית שחורה ובטן וחזה לבנים בדומה לפינגווין, גרונו שחור אך בעל פס לבן באמצעו ובעל פס לבן על הכנפיים. הוא בעל כפות רגליים ורודות עם קרומי שחייה. המקור אפור וארוך בעל עיקול בקצה ובעל עיניים כחולות ועור פנים כחול סביבם. הקורמורן הוא מעופף מגושם יחסית אך שחיין וצוללן מהיר בים.
הקורמורנים מתרבים לאורך איי קמפבל אך ניזונים לרוב בים הפתוח או קרוב לחוף ויכולים לשחות עד 10 ק"מ מהחוף לכל כיוון. הם צוללים טובים המחפשים טרף לבד או בקבוצות בודדות מדגים, תולעים ימיות ורכיכות. זוג קורמורנים מקנן יחדיו על החופים במושבות של מעל 150 זוגות, לרוב בין מרץ לספטמבר.
מין זה מצוי בסכנת הכחדה אף שגודל האוכלוסייה נאמד ב-8,000 פרטים בוגרים ב-1975. למרות שהמושבות יציבות ואינם נפגעות ביותר עדיין ישנה סכנה עתידים למין עקב בידודם וכמותם הקטנה יחסית. המושבות לא מופרעות מדי מחתולים או חולדות שפלשו לאיים אך הביצים והאפרוחים עדיין נחטפים בידי חמסנים חומים.
נירית טקלה
נירית טקלה (נולדה ב-1985) היא אמנית ישראלית, מהיוצרות הבולטות והמצליחות בדור הצעיר של אמניות ואמנים יוצאי אתיופיה הפועלים בישראל. זוכת פרס האמן הצעיר מטעם משרד התרבות והספורט, לשנת 2019. יצירותיה נרכשו על ידי מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב ועל ידי אספנים בולטים.
ביוגרפיה.
טקלה נולדה בכפר קונזלה שבאתיופיה. אביה היה חקלאי שעסק גם באריגת בדים ואמה יצרה בבית סלים צבעוניים קלועים מקש. בגיל שש עלתה עם משפחתה לישראל במסגרת מבצע שלמה, ושוכנה במרכז קליטה ברחובות. לאחר כשנה עברה עם משפחתה לאופקים. היא למדה בבית ספר יסודי ממלכתי־דתי ובתיכון למדה באולפנה לבנות בהתנחלות עפרה. כשהשתחררה מהשירות הצבאי עבדה כשנה וחצי במפעל לייצור שבבים ביבנה.
בשנת 2011 החלה את לימודיה בשנקר וב-2015 סיימה אותם בהצטיינות. בתערוכת הגמר שלה בשנקר הציגה טקלה חמישה ציורים גדולים (2.50 על 1.80). ארבעה מהם נרכשו מיידית בידי אספן האמנות סרג' תירוש. במקביל זכתה למלגת יצירה מידי אספן אחר. ב-2017 זכתה ב"פרס הפטיש" של סותבי'ס בחממת האמנים הצעירים ביריד האמנות "צבע טרי", על ציורה "שבת אחרי תפילה". הייתה זאת הפעם הראשונה שפרס זה הוענק ליצירת אמנות שהיא ציור. בנימוקי השופטים נכתב: "נירית טקלה קושרת את הביוגרפיה הפרטית של משפחתה וסיפור מאבקי העדה האתיופית לציור מרגש ורב הבעה. ציוריה הם פואטיים וסימבוליים, תוך שימוש מדויק בשפה אישית שפיתחה של צבע וקומפוזיציה". בהמשך נמכרה היצירה במכירה פומבית בינלאומית של סותבי'ס.
ב-2018 השתתפה בתוכנית שהות־אמן באדיס אבבה, אתיופיה שם עבדה ויצרה במשך חודשיים. בשנת 2019 זכתה בפרס האמן הצעיר מטעם משרד התרבות והספורט.
טקלה מתגוררת ברמת גן.
יצירתה.
טקלה מרבה לתאר בעבודותיה את הסביבה וחיי העדה האתיופית בישראל. בציוריה היא מציגה את המסורת של העדה במקביל לשינויי הזמן החלים עליה ואת השתלבותה של העדה ושלה כאמנית בישראל. האמנות שלה מבטאת השלמה עם מקומה בחברה הישראלית לצד ביקורת והתרסה כנגד החברה הישראלית ויחסיה לעדה האתיופית. עבור טקלה, אמנות כמו מדיות חזותיות אחרות היא כלי תקשורת שמאפשר לה הזדמנות לספר את הסיפור מנקודת המבט שלה כדי להרחיב את ייצוג דמותו של האתיופי.
טקלה יוצרת עבודות גדולות ממדים עם דמויות פיסוליות כהות־עור. סגנון ציוריה הוא פיגורטיבי-מופשט ומושפע מדמויותיו הפיסוליות של מיכאלאנג'לו, צבעיו של דייוויד הוקני וציוריו של דייגו ריברה. בציוריה היא משלבת צללים כהים ומעברי גוונים המעניקים דינמיות ונפח לדמויות. היא בריאיון למגזין טאבלט אמרה "כשאני מציירת, אני בונה את התמונה בצבעים שונים מה שיוצר איכות פיסולית בתוך הציור הדו ממדי. בציורים שלי קיים מתח בין הדו ממד לתלת מימד ומתח בין המופשט לפיגורטיבי". היא עוסקת בנושאים הקרובים אליה בהם סיפורי מהתרבות האתיופית, הווי ואורח החיים הקהילתי והעכשווי ובאירועים אקטואליים שמסעירים את הקהילה בישראל. נושאים כמו מגדר, גזע, שייכות, זהות ולאום מקבלים ביטוי נרחב בעבודותיה. ביצירתה היא מבקשת לתת נראות לאנשי הקהילה שלה. הבחירה לצייר על משטחים גדולים מאפשרת לה לצייר בתנועה רחבה, גדולה ומשוחררת. מרחב הבד ואופן הפעולה משקפים את תפיסתה על עוצמת הקהילה "הגודל מבטא חוזק, הירואיות, שריריות כמו בריאליזם הסוציאליסטי". טקלה מבקשת לראות את הקהילה שלה באור זה בניגוד לאופן שבו היא מוצגת לעיתים בתקשורת, ולאתגר את העוולות שעמן מתמודדים אתיופים רבים, בין אם קשורים לדת או למשטרה.
היצירה "ללא כותרת" ("הכאת החייל הישראלי"), (2015) עוסקת באלימות המשטרתית שהופנתה כלפי החייל דמאס פיקדה באותה שנה והציתה את מחאת יוצאי אתיופיה. בסגנון וירטואוזי של מיני צללים כהים ומעברי גוונים בונה טקלה את הדינמיות והנפחיות של הדמויות, תוך שהיא מנכיחה את מערך הכוחות הלא־שוויוני שמתקיים בין נציגי הממסד הלבנים ובין האזרח השחור שמרותק לרצפה על ידם, בגדיו נקרעים מעליו הלך המאבק וההתנגדות למעצר. הכוחות השונים של הגברים בציור מתערבלים במעגליות ויוצרים תנועה אליפטית סגורה שאין ממנה אין מוצא. בציור "צדק ליוסף סלמסה" משנת 2016, מתואר יוסף סלמסה, צעיר ישראלי ממוצא 'ביתא ישראל', שתקיפת המשטרה הביאה למותו. הציור מציג את פניו בפרופיל. תנוחת הישיבה שלו היא בהשראת ציור של פרעה שראתה טקלה בתערוכה במוזיאון ישראל. סלמסה מתואר עם חזה זקוף וצוואר מורם כדי להעביר מסר שהוא חף מפשע וידיו בתנוחת X, סמל מחאה המשמש את יהודי אתיופיה נגד אלימות משטרתית על אזרחים כהי עור. דמותו של יוסף סלמסה הפכה לסמל של עוול משטרתי כלפי העם הישראלי-אתיופי.
בציור "מקווה" (2016) עוסקת טקלה ביחסה של הרבנות בישראל לקהילת 'ביתא ישראל' באתיופיה והגיור הכפוי שנאלצו לעבור. בציור מתארת טקלה את ההשפלה שחוו הנשים שנאלצו לטבול בטקס המקווה במסגרת גיורן, אף על פי שחיו כיהודיות אורתודוקסיות באתיופיה וקיימו את כל המצוות, מפשוטות ועד חמורות, כולל מקווה. הציור מבוסס על עדות אישית של אישה שעלתה לארץ בשנת 1984. היא תיארה את ההשפלה הכפולה שחשה כשאולצה לעבור את המקווה, כשרק שמלה לבנה שקופה שנצמדה לגופה הרטוב מכסה אותה אל מול המבט הדתי שבחן את גופה השחור. היצירה נרכשה ב 2016 על ידי מוזיאון ישראל.
בציור "דם תרומותנו" (2018) טיפלה טקלה בפרשת סירוב קבלת תרומות דם מהקהילה האתיופית שהסעירה את הקהילה והמדינה. "ציירתי נשים שאוגרות בכלי טיפות דם שזולגות מהשמים. זה מבטא מבחינתי עוצמה, יכולות להתחזק ולצעוד קדימה" היא אומרת.
היצירה "פירמידה אנושית" הושפעה מהמקרה של "אתנה מפורטלנד" כאשר באחת ההפגנות של Black Lives Matter בארצות הברית חשפה אחת המפגינות את גופה העירום אל מול כוחות פדרליים צבאיים, ומספר ימים לאחר מכן בישראל כאשר אישה חשופת שדיים טיפסה על פסל המנורה המוצב ליד הכנסת. בציור מתארת טקלה פירמידה אנושית של גברים ומעליהם שוכבת דמות אישה חשופת חזה, נטולת צבע גוף ועל חזה מוטבע המשפט 'אמנות או למות' בעברית, סיסמה פופולרית בסצנת האמנות הישראלית, המבטאת את חשיבותה של האמנות ואת כוחה של יְצִירָתִיוּת. טקלה ביקשה להתייחס לשתי פעולות המחאה של הנשים ובחרה להשתמש בדמות האישה בגוון עור שמזכיר פסל שיש.
עלי זערור
עלי זערור (בערבית:علي زعرور ; 1900-1972) היה צלם פלסטיני.
ביוגרפיה.
עלי זערור נולד באלעיזריה בשנת 1900 למשפחת פלאחים. את עיקר הכשרתו המקצועית קיבל מידי צלם נוצרי בשם חנניא, שפעל בחנות בקרבת שער יפו בירושלים. לאחר מותו של חנינא הפעיל זערור את חנותו, עד לשנת 1948. בשנת 1940 החל לעבוד גם כצלם במסגרת הצבא הבריטי. לאחר תום המנדט הבריטי תיעד את מאורעות מלחמת העצמאות בירושלים מטעם צבא ירדן. לאחר המלחמה החל לעבוד כצלם של סוכנות הצילום "Associated Press", שימש צלם רשמי של בית המלוכה הירדני (1956-1950).
בעת מלחמת ששת הימים ברח זערור עם משפחתו לירדן. עם שובו גילה כי ביתו נפרץ ומרבית ההדפסות של ארכיונו אבד. אוסף זה התגלגל לארכיון צה"ל והוחזר לבנו בשנת 2008. ארכיונו, הכולל את התשלילים שנשמרו ברשותו ואת התצלומים שהוחזרו לבנו, נמצא כיום בידי יורשיו.
לוזינה
ממבריו
מפקדת החזית הסורית בקוניטרה
בניין החזית הסורית
סכנה סייסמית
עוגת מצות
עוגת מצות היא עוגה כשרה לפסח מהמטבח הישראלי. העוגה מורכבת ממצות מונחות זו על זו וביניהן מילוי, בדרך כלל קרם שוקולד. העוגה אינה אפויה, ולאחר הכנתה נשמרת בקירור.
היסטוריה.
עוגת המצות קיימת מראשית ימי מדינת ישראל, כקינוח המתאים לשומרי כשרות הפסח. במקור, הוכנה העוגה מחומרים פשוטים ביותר שהיו זמינים בשנות החמישים: המצות המרובעות הוספגו ביין קידוש (יין אדום מתוק מאוד), והונחו זו על גבי זו, כשבין כל מצה ומצה מעיין "קרם" שהוכן ממרגרינה, שוקולד מומס או אבקת קקאו, סוכר וביצים. יתרון נוסף של המתכון המקורי הוא היותה של העוגה פרווה, דבר שאיפשר לאכול אותה כקינוח הן לארוחות בשריות והן לחלביות.
עם התפתחות הכלכלה הישראלית, נוצרו גרסאות נוספות לעוגה, המבוססות על חומרי גלם איכותיים ומגוונים יותר.
סטנלי מוט
מייג'ור גנרל סטנלי מוט (באנגלית: Stanley Fielder Mott; 12 בינואר 1873 - 4 בפברואר 1959) היה קצין בכיר בצבא בריטניה. השתתף במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה במהלכה לחם, כמפקד בריגדה ובהמשך כמפקד דיוויזיה, במערכת גליפולי ובמערכה על סיני וארץ ישראל.
ביוגרפיה.