במקביל גרוויץ היה גם ראש ארגון הצלב האדום הגרמני ובמסגרת זו אפשר שימוש בציוד השייך לצלב האדום להשמדת בני אדם ובכלל זה הבאת גז הציקלון B למחנות ההשמדה באמבולנסי הצלב האדום.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה באירופה, גרוויץ עבד כרופא בפיהררבונקר, משכנו של אדולף היטלר. כאשר שמע גרוויץ שנאצים בכירים עוזבים את ברלין כדי לברוח מהצבא האדום ההולך וקרב, גרוויץ ביקש מהיטלר אישור לעזוב את הפיהררבונקר, והיטלר סירב לבקשה.
ב-1945 עם התקרבות הסובייטים, התפוצץ רימון בביתו של גרוויץ בבבלסברג והרג אותו, את אשתו ואת ילדיו. נראה שמדובר היה במעשה התאבדות.
אירוע זה הוצג בשנת 2004 בסרט ההיסטורי "הנפילה".
נמל התעופה האם תרזה
נמל התעופה האם תרזה (באלבנית: Aeroporti Nënë Tereza) הוא נמל התעופה של טירנה ונמל התעופה הבינלאומי המרכזי באלבניה. בשנת 2001 שונה שמו של נמל התעופה, והוא נקרא על שם האם תרזה, נזירה אלבנית שפעלה למען נזקקים בהודו וזכתה בפרס נובל לשלום לשנת 1979.
נמל התעופה הוקם בין השנים 1957-1955 17 ק"מ צפונית-מערבית לטירנה, בסמוך לכפר רינאס, ובתחילה נקרא נמל התעופה רינאס. בשנות פעילותו הראשונות פעלו בו חמש חברות תעופה בלבד, כולן מהגוש המזרחי (אארופלוט, JAT איירווייז, מאלב, טארום ואינטרפלוג), ומדי יום נחתו או המריאו ממנו לא יותר משתי טיסות. ככל שהעמיק בידודה הבינלאומי של אלבניה, הצטמצם מספר הטיסות אף יותר.
לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי במדינה ופתיחת שעריה בראשית שנות התשעים, גבר השימוש בו והתעורר הצורך בשדרוגו. לשם כך הוקמה חברה בבעלותן של חברת הבנייה הגרמנית הוכטיף (47%), חברת ההשקעות הגרמנית DEG (31.7%) וקרן ההשקעות האמריקנית Albanian-American Enterprise Fund (21.3%). החברה, Tirana International Airport Shpk (TIA), מפעילה את נמל התעופה בשיטת BOT מאז 2005, לתקופה של עשרים שנה. מאז הושקעו למעלה מ 70 מיליון אירו בפיתוח והרחבת שדה התעופה. באפריל 2016 חתמו ממשלת אלבניה ו - TIA על תיקון להסכם הזיכיון והאריכו את תוקפו עד לשנת 2027.
תנועת הנוסעים בנמל התעופה גדלה בהתמדה. בשנת 2005 עברו בו כ-785 אלף נוסעים, ובשנת 2009 כמיליון ו-400 אלף. נכון לשנת 2015, פועלות בנמל התעופה 17 חברות תעופה המפעילות טיסות סדירות ליעדים שונים באירופה, כשהיעדים המרכזיים ביניהם הם מילאנו, לונדון, איסטנבול ורומא.
מסיע אנשים
פיפל מובר
מניע אנשים
מסיעאנשים
ד&quot;ר אוטקר
דירוקסטרה
M4 (צביר)
M4 (מ-Messier 4, נקרא גם NGC 6121) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים עקרב הנמצא במרחק של כ-7,200 שנות אור ממערכת השמש. עד שנת 2007 הוא נחשב לצביר הכדורי הקרוב ביותר לכדור הארץ, אך מאז התגלו צבירים קרובים יותר.
היסטוריה.
הצביר התגלה בשנת 1746 על ידי האסטרונום השווייצרי ז'אן-פיליפ דה שסו שתיאר אותו כעצם מעורפל. שארל מסיה כלל אותו בשנת 1764 בקטלוג מסיה כצביר כוכבים.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 5.6 כך שניתן לראותו בעין בתנאי תצפית טובים, והוא קל מאוד לאיתור - כמעלה וחצי ממערב לכוכב אנטארס. טלסקופ חובבים מאפשר כבר להבחין בכוכבים בודדים מתוך הצביר, שהבהירים ביותר מביניהם הם בעלי דרגת בהירות נראית 10.8. בשל קרבתו הרבה למישור המלקה מוסתר לעיתים הצביר על ידי הירח.
מאפייני הצביר.
M4 הוא אחד הצבירים הקרובים ביותר שמוכרים כיום - כ-7,200 שנות אור בלבד. קוטרו כ-70 שנות אור, כך שגודלו הזוויתי הוא כ-36 דקות קשת - יותר מגודלו הזוויתי של הירח במילואו. מרכזו של הצביר אינו כדורי אלא בצורת מוט שאורכו הזוויתי כ-2.5 דקות קשת והוא מורכב מכוכבים בהירים יחסית עם דרגת בהירות 11. מאפיין זה התגלה כבר ב-1783 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל. הספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F8.
M4 הוא מרווח יחסית לצביר כדורי כך שמחצית ממסתו נמצאת בכדור שקוטרו 16 שנות אור, יותר מחמישית מקוטרו של הצביר השלם. הצביר מקיף את מרכז הגלקסיה בזמן מחזור של כ-116 מיליון שנים במסלול מאוד אליפטי שמביא אותו בפריאפסיד למרחק של פחות מ-2,000 שנות אור לליבת הגלקסיה. קרבה זו גורמת להפעלת כוחות גאות ושפל חזקים על הצביר עד כדי הוצאת כוכבים מתוכו, דבר שיכול להסביר את צפיפות הכוכבים הנמוכה שבו.
בצביר מוכרים 43 כוכבים משתנים ובשנת 1987 זוהה בו פולסר בעל זמן מחזור של 3 מילישניות - כעשירית מזמן המחזור של הפולסר בערפילית הסרטן. זו הייתה הפעם הראשונה שהתגלה פולסר עם זמן מחזור של אלפיות השנייה. בשנת 1995 גילה טלסקופ החלל האבל מספר ננסים לבנים בצביר שגילם מוערך בכ-13 מיליארדי שנים - בין הכוכבים הזקנים ביותר שידועים בשביל החלב. אובייקט מעניין נוסף בצביר הוא מערכת הכוללת ננס לבן ופולסר, ששינויים במחזוריות ההקפה שלהם, שהתגלו בצילומים של טלסקופ החלל האבל בשנת 2003, הובילה למסקנה, שבמערכת קיים גוף נוסף שמסתו כ-2.5 מסות צדק, כלומר מדובר בכוכב לכת. מכיוון שגיל המערכת הוא כ-13 מיליארדי שנים, הרי שגילו של כוכב הלכת הוא פי 2.5 מגיל מערכת השמש.
פרשיית האח והאחות
מזוניכידים
מזוניכידים (שם מדעי: Mesonychia) היא סדרה נכחדת של יונקים טורפים בינוניים עד גדולים, הקרובים אל מכפילי הפרסה והלווייתנאים. לעיתים מאחדים את המזוניכידים והלווייתנאים ליצירת קבוצת-העל "Cetruminantia". אלה היו יצורים שהיו קרובים מאוד לטורפים והחלו להפוך לפרסתנים.
המזוניכידים הופיעו לראשונה בתחילת הפלאוקן, אולם מספריהם קטנו במהירות בסוף עידן האאוקן עד שהאחרון שבהם, המונגולניקס, נכחד בתחילת האוליגוקן. מקורם כנראה ביבשת אסיה, שם נמצאו מאובנים של המזוניכיד הפרימיטיבי ביותר "Yangtanglestes", שחי כנראה בתחילת הפלאוקן. הם חיו כנראה בסביבות חיים מגוונות ביותר. מאחר שטורפים אחרים כמו הקראודונטים היו מעטים או שלא חיו כלל באותם אזורים, סביר כי המזוניכידים היו מטורפי העל באזורי המחיה של אסיה בתקופת הפלאוקן. מזוניכידים אחדים התפשטו גם לאירופה ולצפון אמריקה, וביבשת האחרונה הם כנראה היו הטורפים הגדולים ביותר עד אמצע האאוקן.
המזוניכידים דמו במידת מה לזאבים. לראשונים שבהם היו חמש אצבעות בכפות רגליהם, והם כנראה הלכו על כל כפות הרגליים. לעומת זאת, למזוניכידים מאוחרים יותר היו ארבע אצבעות שהסתיימו בפרסות קטנות, שכנראה שיפרו את יכולתם לרוץ. מערך שיניהם כלל שיניים טוחנות שהותאמו להפעלת כוח אנכי, שיניים טוחנות תחתונות שהיו דמויות להב, וכן שיניים שנועדו לחתוך בשר. השיניים הטוחנות היו קהות ושחוקות, וכנראה ששימשו לחיתוך בשר או ריסוק עצמות. ייתכן שחלק מהמינים ניזונו גם מדגים או שהיו אוכלי נבלות.
טקסונומיה.
בעבר נחשבו המזוניכידים לחלק מקבוצת הקראודונטים, אולם הם הוסרו ממנה והם מרכיבים סדרה משלהם המכילה שלוש משפחות:
לעיתים שלוש המשפחות מסווגות כחלק מסדרת הקונדילרסים. בממוצע, כמעט כל המזוניכידים גדולים מהקראודונטים ומהמיאקויים (Miacoidea; מסדרת הטורפים) של תקופות הפלאוקן והאאוקן.
שיניהן החותכות המשולשות של המזוניכידים מזכירות מאוד את שיני הלווייתנאים (לווייתנים ודולפינים), ובמיוחד את שיני הלווייתנים הקדומים. דמיון נוסף בין שתי הקבוצות נעוץ במבנה הגולגולות שלהם וכן במאפיינים מורפולוגיים אחרים. מסיבה זו, מדענים סבורים כי המזוניכידים הם אבותיהם הישירים של הלווייתנאים. ואולם, גילוים של גפיים אחוריות אצל הלווייתנים הקדומים, כמו גם ניתוחים פילוגנטיים, מראים כי הלווייתנאים קרובים יותר להיפופוטמיים ולמכפילי הפרסה מאשר למזוניכידים. תוצאות דומות התגלו גם במחקרים מולקולריים. כיום, מרבית הפלאונטולוגים מטילים ספק בהשערה שהלווייתנאים התפתחו מתוך המזוניכידים, ומציעים במקום זאת כי הלווייתנאים התפתחו מאב קדמון משותף עם משפחת האנתרקותריים, אבותיהם המימיים למחצה של ההיפופוטמיים.
וילה ואלמראנה
הדרקון
הדרקון (באנגלית: Enter the Dragon; בסינית: 龍爭虎鬥; ידוע גם כ-The Deadly Three; שמו המקורי הוא Blood and Steel) הוא סרט אמנויות לחימה משנת 1973. הפקת הסרט הייתה אמריקאית-הונג קונגית משותפת, בבימויו של רוברט קלאוס ובכיכובם של ברוס לי, ג'ים קלי וג'ון סקסון. זהו סרטו הרביעי של ברוס לי, והאחרון שצילם בשלמותו לפני מותו. הסרט יצא לבתי הקולנוע שישה ימים לאחר מותו של לי, ב-26 ביולי 1973.
הסרט הוא אחד הבולטים בסוגת סרטי אמנויות הלחימה, הוא שינה את פני הקולנוע בהונג קונג וסייע בהחדרת לימוד אמנויות הלחימה לעולם המערבי. ב-2004 בחר ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בסרט " הדרקון" לשימור בשל היותו "משמעותי תרבותית".
סקירה כללית.
זהו סרט אמנויות לחימה הסיני הראשון שהופק בידי תאגיד הוליוודי גדול והופק בשיתוף עם חברת Golden Harvest ועם חברת ההפקות של לי Concord Production Company. הסרט צולם בעיקר בהונג קונג ובפיליפינים.
בין הפעלולנים שהופיעו בסרט היו חברי האופרה הסינית, ובכללם ג'קי צ'אן וסאמו האנג. נטען שהסרט סייע לשיתוף הפעולה העתידי של צ'אן והאנג עם אולפני Golden Harvest, בהם פרצה הקריירה שלהם מאוחר יותר. האנג החסון נראה נלחם בלי חולצה בקטע הפתיחה של הסרט. בין השחקנים היו תלמידיו של ברוס לי, חלקם התקדמו עם השנים והפכו לכוכבי סרטי אמנויות לחימה בעצמם.
הגרסה הסופית של הסרט הייתה שונה משמעותית מהתסריט המקורי מכיוון שברוס לי שיפר חלק ניכר מהתסריט בעצמו, בכלל זה כתב וביים מחדש את סצנת הפתיחה של הסרט המראה קרב במנזר שאולין. לי רצה להיעזר בסרט כדי לבטא את מה שהוא ראה כיופי של התרבות הסינית ולהוסיף לסרט עומק מעבר לפעלולי הפעולה.
עלילה.