מדרום למאריב, על חוף מפרץ עדן שבים הערבי, שוכנת העיר עדן, שבה מוזיאון לאומי לעתיקות, המציג אוסף של חפצי אמנות מלפני התקופה האסלאמית; רובע העתיק, השוכן בלוע של הר געש לא פעיל; מאגרי המים הגדולים החצובים בסלע; מוזיאון אתנוגרפי ומוזיאון הצבאי.
מצפון-מערב לעדן נמצאת העיר תעיז, השוכנת בגובה 1,400 מטרים מעל פני הים. אתרים ידועים בעיר הם העיר העתיקה, שאחדות מהחומות שהקיפו אותה עדיין קיימות; ארמון האימאם אחמד, שבו נפתח גם מוזיאון; והשוק הססגוני. מפסגת הר סאבר הסמוך (כ-3,000 מטרים מעל פני הים) נשקף נוף מרהיב של העיר.
בתימן פועלים ארבעה נמלי תעופה בינלאומיים: ליד צנעא, בסמוך לתעיז, ליד אל-חודיידה שבמערב המדינה ובסמוך לעדן. טיסות סדירות מגיעות לתימן מלונדון, מקהיר ומעמאן.
לפיד (יישוב)
לפיד הוא יישוב קהילתי בשפלת הארץ השייך למועצה האזורית חבל מודיעין וקרוב לעיר מודיעין. לפיד הוא היישוב הגדול ביותר במועצה.נוסד על ידי צבי סלאח צביקה ומזל כהן
היסטוריה.
היישוב הוקם בשנת 1996, במה שהיה שטח ההפקר שבין ישראל לבין ירדן, במסגרת תוכנית יישובי הכוכבים שיזם שר התשתיות הלאומיות, אריאל שרון. מטרת התוכנית הייתה להגדיל את ריכוז האוכלוסייה היהודית לאורך ציר הגבעות לאחר שהקבלן לא הצליח לבצע את העבודה צבי צביקה כהן לקח על עצמו את האחריות ויצר שיתוף פעולה בין כלל בעלי התפקידים והגורמים הרלוונטיים ולזכותו היישוב לפיד הוקם ולימים היה מראשון מייסדי היישוב
. בשנת 1997 הוצע לאחד את לפיד עם כפר האורנים (שהיו קרוי אז בשם "גבעת אוהד"), גם היה בשלבי הקמה צמוד ללפיד מצידו השני של הקו הירוק, ולהפכם ליישוב אחד, בן כ-3,000 יחידות דיור, שישתרע משני צדי הקו הירוק. האיחוד לא בוצע, אך בפועל שני היישובים הפכו שטח אורבני רציף. את התשתיות ביישוב הקימה החברה הממשלתית "ערים", אך תשתית הביוב שלו לא הושלמה כראוי וחמש שנים לאחר הקמתו, השפכים שלו זיהמו את נחלי האזור וחלחלו לתוך מי התהום.
תוך שנים ספרות מהקמתו הפך היישוב למקום מגורים פופולרי, ומחירי המגרשים והבתים בו זינקו בעשרות אחוזים.
חינוך.
בלפיד פועל בית ספר יסודי אחד – לפיד המ"ה, ששמו הוענק לו על שם 45 לוחמי הפלמ"ח שלחמו באזור ונפלו בקרב חירבת כוריכור קרב עקוב מדם במלחמת העצמאות בקרבת בית הספר.
בבית הספר לפיד המ"ה לומדים תלמידים המגיעים אליו מן היישובים הסמוכים שילת וכפר רות ובעבר גם מכפר האורנים, לפני שהוקם בו בית ספר יסודי. בוגרי בית-הספר היסודי המשיכו בלימודיהם בבתי הספר העל יסודיים הראשיים במודיעין. החל משנת 2010 בוגרי בית הספר היסודי לומדים בבית הספר של המועצה - נחשון ביישוב שוהם.
בשנת 2009 הושלם בלפיד פארק ציבורי.
בלפיד פועל שבט צופים, "שבט לפיד" שהוקם בשנת 2000.
סמואל מורס
סמואל פינלי בריז מורס (באנגלית: Samuel Finley Breese Morse; 27 באפריל 1791 - 2 באפריל 1872) היה ממציא אמריקאי, צייר היסטוריה ופורטרטים וצלם דאגרוטיפ חובב, נחשב לאדם שהביא את טכניקת הצילום לארצות הברית בשנת 1839. מורס נודע בעיקר בזכות המצאת הטלגרף.
ביוגרפיה.
מורס נולד בשנת 1791, בעיר צ'ארלסטאון , היום חלק מבוסטון שבמדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית. בשנות לימודיו באוניברסיטה התעניין במדעים, ובייחוד בתורת החשמל, אולם על אף רצון אביו החליט להתמסר לציור. הוא נסע להשתלם בציור בלונדון וכשחזר לארצות הברית, השתקע בניו יורק, התפרסם כצייר גדול ועמד בראש האקדמיה לאמנות שייסד.
בשנת 1832, בחזרו באונייה ממסע באירופה, שמע מורס מדוקטור צ'ארלס ג'קסון, רופא ואיש מדע מבוסטון, על סגולות האלקטרומגנט, שהומצא בימים ההם, אז עלה במוחו לראשונה הרעיון, כי בעזרת האלקטרומגנט ניתן לבנות טלגרף חשמלי.
עוד באונייה עיבד מורס את תוכנית הטלגרף, וכשחזר לארצות הברית, לא שב עוד לעבודתו, אלא הסתגר בבית מלאכה קטן ובו עמל שנים אחדות על ביצוע תוכניתו. אלו היו שנות עמל וסבל למורס. אשתו מתה, ילדיו פוזרו בבתי בני משפחתו, ואף על פי שבעבודתו כצייר היה בידו לחיות חיי רווחה, העדיף לחיות בצמצום ובלבד שיעלה בידו ליצור את הטלגרף החשמלי.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 פיתח מורס את קוד מורס, מערכת של קווים ונקודות לייצוג אותיות, הניתנות לשידור על ידי הטלגרף. ב-8 בפברואר 1838 הציג לראשונה בפומבי את הטלגרף, לקהילה המדעית במכון פרנקלין בפילדלפיה. ב-21 בפברואר הדגים מורס את פעולת הטלגרף בפני נשיא ארצות הברית, מרטין ואן ביורן. פנייתו לממשלת ארצות הברית בבקשה, כי תקציב לו סכום כסף לשם הקמת הקו הטלגרפי הראשון נענתה בשלילה. גם ממשלות אנגליה וצרפת, השיבו את פניו ריקם. על מורס עברו שנים נוספות של עוני, אך גם בשנים קשות אלו המשיך לעבוד על המצאתו.
בשנת 1843 פנה מורס שנית לממשלת ארצות הברית. הוא ידע את מועד הישיבה שבה הייתה צריכה לעמוד בקשתו לדיון, והגיע לוושינגטון כדי להיות נוכח בשעה שתוכרע ההחלטה. לבסוף אישרה הממשלה את הצעתו והקציבה לו סכום של 30,000 דולר.
מורס החל לבנות את הקו הטלגרפי הראשון בין הקפיטול שבוושינגטון ובין העיר בלטימור. ב-24 במאי 1844, שלח את המברק המפורסם הראשון: "מה פעל אל" ("What hath God wrought") שלוש מילים מתוך הפסוק "כִּי לֹא-נַחַשׁ בְּיַעֲקֹב, וְלֹא-קֶסֶם בְּיִשְׂרָאֵל; כָּעֵת יֵאָמֵר לְיַעֲקֹב וּלְיִשְׂרָאֵל, מַה-פָּעַל, אֵל", ().
סולם דיאטוני
סולם דיאטוני הוא סולם המשתמש רק בחלק מהתווים האפשריים במוזיקה המערבית (בשבעה מתוך השנים-עשר), ובנוי על פי תבנית מסוימת של מרווחים. הסולם הדיאטוני מוגבל בתחום האוקטבה, כולל 7 גבהים עוקבים שונים, ומכיל מרווחים של 5 טונים שלמים ושני חצאי טונים.
הסולמות המז'וריים והמינוריים (המינור ההרמוני והמינור המלודי - שלהם סדרות מרווחים שונות) והמודוסים השונים שלהם, שייכים כולם למשפחת הסולמות הדיאטוניים.
הסולמות הדיאטונים.
קיימים שני סוגים מרכזיים של סולמות דיאטוניים: סולם מז'ורי וסולם מינורי.
הסולם המז'ורי מתחיל מהצליל היסודי (הטוניקה) ומתקדם בצעדים של טון-טון-חצי-טון-טון-טון-חצי.
לכל סולם מז'ורי ישנו סולם מקביל מינורי בעל סימני היתק זהים, שצליל היסוד (טוניקה) שלו הוא טרצה קטנה (טון וחצי) לפני צליל היסוד (הטוניקה) של הסולם המז'ורי. למשל, בסולם רה מז'ור יש דו# ופה#, הסולם המקביל שלו יהיה סי מינור, בגלל שלשניהם אותן סימני היתק בסולם, וצלילי היסוד שלהם במרווח טרצה קטנה אחד מהשני.
כמו כן, לכל סולם מז׳ורי ישנו סולם יחסי מינורי.
סולם יחסי הוא סולם בעל טוניקה דומה. לדוגמה, לסולם דו מז׳ור ולסולם דו מינור ישנו אותו צליל יסוד (טוניקה) - צליל דו.
אתנומוזיקולוגיה
אתנומוזיקולוגיה הוא ענף במוזיקולוגיה העוסק בחקר המוזיקה האתנית או גם באנתרופולוגיה מוזיקלית. בראשית הדרך בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 נקרא ענף מחקר זה בשם מוזיקולוגיה השוואתית. ענף זה עסק אז במוזיקה שאינה שייכת למוזיקה הקלאסית בתרבות המערב אלא למסורות מוזיקליות עממיות ופולקלור שנמסרו בעל פה. בנוסף לכך עם חלוף השנים התרחב תחום הפעילות של האתנומוזיקולוגיה גם למוזיקת עולם, ג'אז, פופ ועוד, גם הזמר עברי נחקר במסגרת זו.
המחקר האתנומוזיקולוגי עוסק בהקשר התרבותי הישיר בסביבה הטבעית של מושא המחקר, חלק חשוב במחקר זה מתבצע בעבודת שדה, איסוף של חמרים מוזיקליים ומידע נוסף מן השטח בעיקר על ידי הקלטות שדה.
למעשה האתנומוזיקולוגיה החלה במקביל עם התפתחותם של האמצעים והאפשרות לבצע הקלטות קול באמצעות מכשירי הקלטה ניידים כמו הפונוגרף והגרמופון. מכשירי ההקלטה איפשרו שיחזור, נגינה, פיענוח ויצירת תעתיק לתוים (Transcription), וכן יצירת יחידות ביבליוגרפיות מוקלטות שעליהם מסתמך המחקר. יחידות הקלטה אלו נשמרות בדרך כלל בארכיוני צליל ומשמשות למחקרים עתידיים.
מכשיר נוסף הוא המלוגרף, המשמש ליצירת תעתיקים חד-קוליים שאינם ניתנים לרישום בכתב תווים מקובל.
פרנץ פנון
פרַנץ פַנוֹן (בצרפתית: Frantz Fanon; 20 ביולי 1925 - 6 בדצמבר 1961) היה פסיכיאטר ופילוסוף מדיני, מהבולטים בהוגי הדעות של זרם הפוסטקולוניאליזם. כיהן כראש המחלקה לפסיכיאטריה בבית החולים "בבלידה" באלג'יר. מאנשי "החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה" (FLN).
פנון עסק בכתביו בשאלת הקולוניאליזם והתמודדות עמי העולם השלישי אל מול המעצמות הקולוניאליות לשעבר. פנון העלה על נס את המאבק האנטי קולוניאלי, והעמיק בבעייתם של שחורי העור בעולם הנשלט על ידי האדם הלבן.
בכתביו הטיף למהפכה מתמדת, לנטישת אירופה ותרבותה, לפרישה מהמודרניות ומהתיעוש, לאלימות שחורה נגד הלבנים ולשחרור האישה. האלימות, לשיטתו, היא שלב הכרחי בדרך לשחרור, כאמצעי עבור אלה הרוצים להשתחרר מעול של דיכוי. הטרור עליו הוא מדבר איננו טרור "עיוור" או טרור לשמו, אלא טרור מכוון למטרה פוליטית מוגדרת, ולו שיטה והנהגה מהפכנית. בהקדמה שכתב לספרו של פנון, "מקוללים עלי אדמות", הקצין ז'אן-פול סארטר את עמדתו של פנון בנושא הבחירה בדרך האלימות. פנון לא מחה על כך, אך בהזדמנויות אחדות דיבר על רצונו להבהיר את דבריו ולהעמידם על דיוקם. הדבר לא עלה בידו, מאחר שנפטר מלוקמיה בדצמבר 1961, שבועות אחדים לאחר שהספר יצא לאור.
בעבודתו כפסיכיאטר חולל שינויים שנחשבו בזמנם למהפכניים בגישה כלפי המטופלים ובשיטות הטיפול בהם. הניסיון שלו להבין את המדוכאים, הנשלטים והחלשים ולסייע להם, צמח על רקע עבודתו המקצועית. על סמך מטופליו, טען פנון כי הקולוניאליזם היווה גורם מרכזי בהתפרצותן של מחלות נפש ביבשת אפריקה.
ביוגרפיה.