בשנת 2016 נפתח מחדש מוזיאון טרה סנטה, המוקדש לנצרות המוקדמת ולשימור המקומות הקדושים. המוזיאון מחולק לשני אגפים: התצוגה הארכאולוגית ותצוגת המולטימדיה ישוכנו בבית הספר הפרנציסקני, ואילו התצוגה ההיסטורית תמוקם במנזר סן סלוודור שברובע הנוצרי. התערוכה מציגה את תקופת חייו של ישו והמוצגים הובאו מירושלים, מן הגליל, מאזור הכנרת, מבית לחם, מההרודיון ומירדן. התצוגה מסודרת באופן נושאי: ארמונות, בתים של פשוטי העם, תכולת שווקים, אמצעי תשלום, כלי חרס וזכוכית. אחד המוצגים הבולטים ביותר בתצוגה הוא מטבע של חצי שקל עשוי כסף שיצרו המורדים בשנה הראשונה של המרד נגד הרומאים (66 לספירה). לצדו מוצגים מטבעות רומיים, כלי זכוכית ותכשיטים מעשה ידיו של אומן ירושלמי קדום.
הספרייה ופרסומים.
בספריית בית הספר כ-50,000 ספרים בנושאי ארכאולוגיה, המזרח הקדום, מקרא, פטרולוגיה, יהדות מוקדמת, וכתבי עולים רגל לארץ ישראל. עוד מחזיקה הספרייה כ-420 כתבי עת.
בית הספר מפרסם מספר כתבי עת, ועימם נמנים "Liber Annuus", "Collectio Maior", "Collectio Minor", "Analecta" ו-"Museum". הפרסומים ממומנים על ידי משמורת ארץ הקודש, ויוצאים לאור בבית הדפוס וההוצאה לאור הפרנציסקנים (FPP) בירושלים ובהוצאת טרה סנטה במילאנו.
י&quot;ל אפל
ליב אפל
לייב אפל
יוסף כהן-צדק
יוסף כהן-צדק (י' בחשון תרס"ה, 19 באוקטובר 1904 וילנה - י"ד בטבת תשנ"ב, 21 בדצמבר 1991) היה מחנך, מתמטיקאי, מוזיקאי ואספרנטיסט ישראלי. יקיר העיר ירושלים.
ביוגרפיה.
כתב ותרגם עשרות שירים, בעיקר מרוסית (כגון "קפיטן, קפיטן") ומיידיש, ואף הלחין מנגינות (למשל, לשיר תל-חי). מבין שירי הילדים מוכר שירו "לרותי יום הולדת", וקצת פחות מוכר השיר "לדודי ישנה קרחת". את שני השירים הלחין יצחק לוי.
הוא התמסר לחקר הפולקלור המוזיקלי היהודי, ליקט מאות שירים וניגונים של בני עדות שונות ותיעד אותם בתווים. כך גם רשם ניגוני זמירות ופרקי תפילה ששמע מפי חזנים בבית הכנסת בווילנה בימי ילדותו. כמו כן כתב מאמרים על נושאים שונים בזמר העממי היהודי ("אליהו הנביא בזמר העממי"; "השלום בזמר עם"; "האבות והאימהות בזמר", ועוד). בתוּרוֹ אחר שירים המשקפים מציאות והווי, הגיע עד לשירי רחוב ובתי מרזח. כך, למשל, פרסם לראשונה את המילים והתווים של "אין יאטקעווער געסל" ("בסמטת האטליזים"), שיר של אנשי העולם התחתון בווילנה. הלחין את המנגינה למלא השיר של שטיינר "ארור האומר פה גזורו" (ראה אתר "זמרשת").
משנות ה-60 הקדיש את מרב עתותיו לאספרנטו. הוא תרגם לאספרנטו יצירות מן השירה העברית והארצישראלית, בהן את ההמנון הלאומי "התקווה", את "בארץ אהבתי" של לאה גולדברג, את "עוד לא אהבתי די" של נעמי שמר, ועוד.
על מפעל חייו, בעיקר בתחום החינוך, זכה בתואר יקיר העיר ירושלים. היה מורה בגימנסיה העברית "רחביה" שבירושלים.
כהן-צדק היה קרוב-משפחתו של עמנואל כ"ץ, אשר תרגם עמו את השיר קפיטן קפיטן.
יוסף כהן-צדק הלך לעולמו ב-1991, בן 87 במותו. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
חנוך גבתון
חנוך גבתון (1917 – 14 בפברואר 1976) היה עיתונאי ואיש רדיו, מראשוני "קול ישראל" והמנכ"ל הראשון של רשות השידור. כמו כן היה חבר המשלחת הישראלית לאו"ם וכיהן כמנכ"ל משרד התיירות וכקונסול כללי של ישראל בלוס אנג'לס.
ביוגרפיה.
נולד בשם חנוך אופסיאנקו, בעיירה מלאווה, פולין. בנעוריו הצטרף לתנועת הנוער הציוני. בשנת 1935, בהיותו בן 18, עלה לארץ ישראל. למד משפטים באוניברסיטה העברית. שירת כגפיר והצטרף להגנה.
ב-1945 התקבל כקריין ל"קול ירושלים", תחנת השידור של שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל, ולאחר זמן מונה לעורך חדשות במדור העברי של התחנה. לקראת סיום המנדט הבריטי ערך, לצד עבודתו ב"קול ירושלים", את החדשות ב"קול המגן" והיה דובר "ההגנה" לעיתונות זרה. בעת ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות, הועבר לתל אביב כדי להקים את מחלקת החדשות של "קול ישראל". ב-1951 הקים את מחלקת החדשות והרפורטז'ה ובאותה שנה סיקר את מסעו הראשון של דוד בן-גוריון לארצות הברית. כמנהל מחלקת החדשות, הוביל את לידתו של "יומן החדשות"- מגזין הרדיו שהביא לראשונה, כתבות מוקלטות מהשטח. ב-1956 התמנה גבתון לסגן מנהל קול ישראל, ב-1959 התמנה למשנה למנהל ובקיץ 1960 – למנהל הכללי של שירות השידור.
תוך זמן קצר ריענן את המשדרים והרחיב את שידורי האקטואליה והתעודה. בהקשר זה ראוי לציון השידור החי של משפט אייכמן, שריתק את הציבור אל מקלטי הרדיו. בין יתר החידושים שהונהגו ברדיו בתקופת כהונתו כמנכ"ל קול ישראל היה הקמת "הגל הקל", שהיוה שינוי מרענן במתכונת המסורתית של שידורי הרדיו בישראל. "הגל הקל" שידר בעיקר מוזיקה פופולרית ומצעדי פזמונים, וכן שודרו בו לראשונה פרסומות. אולם, מטרתו העיקרית של חנוך גבתון הייתה להפוך את שירות השידור הממשלתי לגוף ממלכתי ובלתי תלוי, על פי הדגם של ה – BBC הבריטי. עד אותה עת היה "קול ישראל" כפוף למשרד ראש הממשלה והיה נתון לעיתים קרובות ללחצים מכיוון זה, להימנע משידורים שיש בהם ביקורת חריפה מדי על הממשלה. הוא פעל לחקיקת חוק שידור ממלכתי ואכן בשנת 1965 נחקק חוק רשות השידור, וגבתון היה למנהלה הכללי הראשון של הרשות. במקביל לפעילותו זו הניח את היסודות לשידורי הטלוויזיה בישראל. בין היתר טווה קשרים הדוקים עם מומחים בולטים בתעשיית הטלוויזיה בארצות הברית, אשר הסכימו לייעץ לרשות השידור הצעירה.
במלחמת ששת הימים "קול ישראל" הוכיח עצמו כאמצעי תקשורת רב עוצמה ובעל חשיבות ממלכתית. כתבי הרדיו הצטרפו לכוחות הלוחמים ושידרו מכל החזיתות. אחד החידושים התקשורתיים הראויים לציון בתקופה זו היה תוכניות הפרשנות הצבאית של האלוף במילואים חיים הרצוג, אותו גייס חנוך גבתון בתקופת ההמתנה המתוחה, שלפני המלחמה. תוכניות אלה זכו לפופולריות רבה ותרמו תרומה של ממש למורל הציבור.
זמן קצר לאחר סיום המלחמה ועם התקרבותו של עידן הטלוויזיה, החל שר ההסברה ישראל גלילי, שהיה ממונה מטעם הממשלה על רשות השידור, לפעול להחלפתו של גבתון ולמינוי אדם המקורב למפלגות השלטון. לאחר מסע לחצים כבד נאלץ חנוך גבתון להתפטר מתפקידו, באוקטובר 1967.
עם סיום תפקידו ברשות השידור התמנה גבתון לציר לענייני הסברה במשלחת ישראל לאו"ם. בשנת 1970 התמנה לתפקיד המנהל הכללי של משרד התיירות. בתקופה זו התעורר עניין עצום בעולם במדינת ישראל, בעקבות ניצחונה במלחמת ששת הימים. גבתון פעל כדי לתעל עניין זה להגדלת התיירות וביסוסה כענף כלכלי מרכזי. ביזמתו הוכנה, בפעם הראשונה, תוכנית אב לפיתוח התשתית התיירותית בארץ (שעליה הופקד האדריכל טומי לייטרסדורף) וחלה תנופה גדולה בהקמת בתי מלון חדשים ברמה בינלאומית.
בשנת 1975 סיים גבתון את תפקיד מנכ"ל משרד התיירות ומונה לקונסול כללי בלוס אנג'לס בדרגת שגריר. כעבור זמן קצר חלה ונפטר, בגיל 59, נקבר בהר המנוחות בירושלים. על שמו נקראה ככר בשכונת בית הכרם בירושלים, בה התגורר, ורחוב בשכונת רמת בקע, בבאר שבע (ביזמת ראש העיר יצחק רגר, ששימש ככתב קול ישראל בצרפת ומזכיר רשות השידור, בתקופתו של חנוך גבתון).
משפחה.
בשנת 1951 נישא למינה לבית דוידוביץ' (1917- 1996). בנו, איתמר גבתון, היה מיזמי הטלוויזיה בכבלים בארץ ועמד בראש צוות ההקמה של חברת מת"ב (שמוזגה מאוחר יותר בחברת "הוט"). כיום הוא מכהן כמנכ"ל קבוצת "מכשירי תנועה".
אשל אברהם
אשל אברהם הוא עץ שעל פי המתואר במקרא, ניטע על ידי אברהם אבינו בבאר שבע.
ב כתוב שלאחר כריתת הברית שבין אברהם לבין אבימלך מלך גרר ופיכל שר צבאו. מתוארת פעולתו של אברהם: .
אשל אברהם במקרא.
נטיעת האשל על ידי אברהם בבאר שבע מעוררת שאלות פרשניות ותאולוגיות. אקט נטיעת העץ המתוארת לאחר סיפור כריתת הברית עם אבימלך נראה תמוה ויותר מכך נראה כמורכב ביחס לתאולוגיה המקראית השוללת את האפשרות לעבוד את האל "תחת כל עץ רענן".
מרבית פרשני המקרא מזהים את הפסוק הנוגע לנטיעת האשל על ידי אברהם כמבטא פעילות דתית שאברהם עשה. אך הם נחלקים ביניהם במה שנוגע לטיב הפעילות ולמטרתה. יש ביניהם הרואים פעולה סמלית המביעה זיכרון ויש הרואים בה פעילות פולחנית של ממש.
לדעת מחר בפירוש הקתולי של המקרא, פעולתו של אברהם היא פעולה פולחנית דתית מובהקת. בדומה לבניית המזבח אותו בנה קודם לכן. פירוש זה מתאים גם לדבריו של הרס"ג על הפסוק.
לדעת חוקרים אחרים, אברהם עשה מעשה סמלי שיהיה לו לזיכרון. הבחירה דווקא באשל לשם כך היא בשל כמה תכונות ייחודיות לו, כמו תוחלת חיים ארוכה במיוחד שמסמלת את אינסופיות האל, או בגלל היותו ירוק עד שמסמלת נצחיות האל.
אשל אברהם בספרות חז"ל, בתרגומי התורה ואצל פרשני ימי הביניים.
חכמי התלמוד חשו לא בנוח עם המשמעויות התאולוגיות אותן נושא העץ אותו נטע אברהם. הם דרשו את שם העץ והתעלמו מעניין הפולחן.
דוגמה לכך ניתן למצוא ב: . כלומר, לפי המדרש, אברהם עצמו לא קרא בשם ה' תחת העץ אלא חינך ולימד את אורחיו לקרוא בשם ה' במקום זה.
בהמשך לרוח המדרש, גם תרגום יונתן וגם התרגום הירושלמי הולכים ברוח המדרש ומפרשים את מעשיו של אברהם כגיור המוני במקום העץ.
זיהוי העץ במקורות קדומים.
מסורות קדומות מזהות את העץ עם העץ הידוע בעבר בשם
"עץ אברהם אבינו", שנקרא על שם האשל שנטע אברהם אבינו. היקף גזע העץ הוא כ-10 מטר.