הקומדיה נכתבה בשנת 1743, והיא משתמשת בדמויות הקלאסיות ממסורת התיאטרון האיטלקי של הרנסאנס, הקומדיה דל'ארטה. מן השחקנים נדרשה מיומנות וזריזות גופנית, וסגנון ההצגה נשען במידה ניכרת על הומור חזותי ועל התנהגות קומית הבאה לידי ביטוי פיזי עז.
המחזה מציג את טְרוּמפַלְדִינוֹ, משרת מובטל המקבל ביום אחד שתי הצעות עבודה משני אדונים בנפרד; כל אחד מהאדונים מעורב בעלילה רומנטית הכוללת התחזות והונאה, אשר יוצרת קומדיית טעויות קצבית.
הקומדיה מדברת על משרת ערמומי המשרת שני אדונים. אחד מהם הוא אישה המחופשת לגבר, אשר הגיעה לעיר בחיפוש אחרי אהובה, שהוא אדונו השני של המשרת. שניהם גרים באותו מלון, אך הם אינם נפגשים. העלילה מבוססת על התחבולות של המשרת שמצליח לתמרן בין שני אדוניו ולמלא בקושי את המשימות המוטלות עליו ובדרך מתבלבל בין הדברים שאמור להביא ולאיזה אדון, תוך יצירת הסתבכויות בלתי פוסקות.
בסוף מוצאים פתרון כאשר נפגשים שני המאוהבים ומגשימים את אהבתם יחד עם הזוגות האחרים, בהם המשרת ואהובתו.
הפקות בישראל.
המחזה זכה להצלחה בישראל במספר הפקות לאורך השנים:
1. תיאטרון הקאמרי, 23 באוקטובר 1945
זו הייתה ההצגה הראשונה שעלתה על במת התיאטרון הקאמרי.
2. תיאטרון חיפה, 8 בדצמבר 1964
3. תיאטרון החאן, הצגת בכורה: 1974
4. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 13 במרץ 1993
5. תיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 15 באפריל 2010
6. תיאטרון בית ליסין, הצגת בכורה: 24 במאי 2018
פרידריך אברט
פרידריך אברט (בגרמנית: Friedrich Ebert; 4 בפברואר 1871 - 28 בפברואר 1925) היה מדינאי גרמני, הקנצלר הראשון של רפובליקת ויימאר, ולאחר מכן גם נשיאה הראשון. היה מנהיג התנועה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה בין השנים 1913-1919 וסוציאליסט מתון, אברט כמנהיג המפלגה, היה פעיל מרכזי בהקמת רפובליקת ווימאר בגרמניה לאחר תבוסתה במלחמת העולם הראשונה ונבחר להיות הנשיא הראשון של רפובליקת ויימאר.
מדיניותו באותה תקופה כוונה בעיקר להשבת השלום והסדר בגרמניה ודיכוי השמאל. כדי להשיג את המטרות הללו, הוא התחבר לכוחות פוליטיים שמרניים ולאומניים, בפרט הנהגת הצבא תחת הגנרל וילהלם גרונר והפרייקורפס הימני.
שנותיו הראשונות.
אברט נולד בהיידלברג, בן שביעי מתוך תשעה לחייט, בצעירותו איבד את שלושה אחיו. אברט רצה להתקבל לאוניברסיטה אבל מצבה הכלכלי של המשפחה לא אפשר זאת. בין 1885–1888 הוא אומן להיות בונה אוכפים. בשנת 1889 הפך לעיתונאי וכנהוג באותה התקופה עבר ממקום למקום בגרמניה כדי לכתוב. שנה לאחר מכן התחבר עם הזרם הפוליטי הסוציאל-דמוקרטי. אברט אמנם קרא את כתביהם של קרל מרקס ופרידריך אנגלס אך לא התעניין באידאולוגיה אלא ביישום צעדים מעשיים שיסייעו לשיפור מצבם של הפועלים בהווה ובעתיד הקרוב.
לאחר שהתיישב בברמן בשנת 1891 עסק בעבודות שונות. בשנת 1894 התחתן עם לואיז רומפ, בת של עובד כפיים. לאחר מכן הפך למנהל פאב שבמהרה הפך למרכז של פעילות סוציאליסטית. בנקודה זו החל להצליח בחברותו הפוליטית כאשר נבחר ליושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) בברמן. לאחר 1900 נבחר למזכיר של ארגון עובדים. בשנת 1904 החל לכהן במועצה הלאומית של המפלגה והוא הפך להיות מוכר יותר בציבור. בשנת 1913, לאחר מותו של מנהיג המפלגה אוגוסט בבל, הפך אברט למזכיר הכללי של המפלגה, תפקיד שלמענו עבר לגור בברלין.
מלחמת העולם הראשונה.
כשפרץ משבר יולי של שנת 1914, היה אברט בחופשה. לאחר שהוכרזה מלחמת העולם הראשונה בראשית אוגוסט, נסע אברט לציריך עם גזבר המפלגה אוטו בראון וכספי המפלגה כדי לאפשר הקמת ארגון זר אם עקב התנגדותה למלחמה המפלגה תוכרז בלתי חוקית באימפריה הגרמנית. הוא חזר ב-6 באוגוסט והוביל את חברי הרייכסטאג של SPD להצביע כמעט פה אחד בעד מלווה מלחמה, וקיבל שהמלחמה הייתה צעד פטריוטי, הגנתי הכרחי, במיוחד נגד המשטר האוטוקרטי של הצאר ברוסיה.
בינואר 1916 התפטר האייס. תחת הנהגתו של אברט ו"מתונים" אחרים כמו פיליפ שיידמן, השתתפה מפלגת ה-SPD בבורגפרידן, הסכם בין המפלגות הפוליטיות ברייכסטאג לדכא הבדלי מדיניות פנים למשך המלחמה על מנת לרכז את האנרגיות של המדינה אך ורק בהבאת הסכסוך לניצחון עבור גרמניה. זה הציב את המפלגה לטובת המלחמה במטרה לשלום בפשרה, עמדה שהובילה בסופו של דבר לפיצול ב-SPD, כאשר רבים התנגדו באופן קיצוני למלחמה ועזבו את ה-SPD בתחילת 1917 להקים את ה- USPD.
מחלוקות מדיניות דומות גרמו לאברט לסיים את בריתו הפרלמנטרית עם כמה מחברי השמאל ברייכסטאג ולהתחיל לעבוד מקרוב עם מפלגת המרכז ומפלגת ההתקדמות בשנת 1916. מאוחר יותר אלה שהובלו על ידי אברט קראו לעצמם "ספרטקיסטים". החל משנת 1916 שיתף אברט את הנהגתם של צירי הרייכסטאג עם שיידמן. אף על פי שהוא התנגד למדיניות של רווחים טריטוריאליים המובטחים באמצעות כיבוש צבאי בחזית המערבית (מלבד לוקסמבורג שהייתה דובר גרמנית וניתן היה לשלב אותה בקלות), תומך אברט במאמץ המלחמתי באופן כללי כמאבק הגנתי. אברט חווה את האובדן הטראומטי של אובדן שניים מארבעת בניו במלחמה: היינריך נפטר בפברואר 1917 במקדוניה, ואילו גאורג נהרג בפעולה במאי 1917 בצרפת. ביוני 1917 נסעה משלחת של סוציאל-דמוקרטים בראשותו של אברט לסטוקהולם לשיחות עם סוציאליסטים ממדינות אחרות על ועידה שהייתה מבקשת לסיים את המלחמה ללא שום סיפוחים של שטח בחזית המערבית למעט לוקסמבורג ומחזירה את מרבית השטח אלזס ולורין בברכות ממשלת גרמניה. אולם היוזמה נכשלה.
בינואר 1918, כאשר העובדים במפעלי החימוש בברלין יצאו לשביתה, הצטרף אברט להנהגת השביתה, אך עבד קשה כדי להחזיר את השובתים לעבודה. הוא אושר על ידי כמה פוליטיקאים מהשמאל הקיצוני כבוגד במעמד הפועלים, ומימין כבוגד ב"ארץ האב", מונח גרמני פטריוטי לתיאור גרמניה. הקיסר וילהלם השני ורוב הפוליטיקאים משני הצדדים ראו בו אדם וגיבור מכובד בגלל שהחזיר אותם לעבודה ללא אלימות.
מהפכת 1918–1919.
פרלמנטיזציה.
ככל שהמלחמה נמשכה, הפיקוד העליון הצבאי (OHL), בראשותו של פאול פון הינדנבורג, באופן רשמי, אך בשליטתו בפועל של פקודו אריך לודנדורף, הפך לשליט דה-יורה של גרמניה. כאשר התברר כי המלחמה אבדה בסוף הקיץ ובסתיו 1918, לודנדורף החל להעדיף את "הפרלמנטציה" של האימפריה הגרמנית, כלומר העברת כוח לשלוש המפלגות שהחזיקו ברוב הרייכסטאג (SPD, מפלגת המרכז ומפלגת ההתקדמות). המטרה הייתה להעביר את האשמה לתבוסה הצבאית מ-OHL לפוליטיקאים של מפלגות הרוב.
ב-29 בספטמבר 1918, לודנדורף הודיע ​​לפתע לפאול פון הינצה, שר החוץ הגרמני, כי החזית המערבית יכולה להתמוטט בכל רגע וכי יש לנהל משא ומתן על הפסקת אש ללא דיחוי. עם זאת, הוא הציע כי בקשת הפסקת האש צריכה להגיע מממשלה חדשה אשר אושרה על ידי הרוב הרייכסטאג. לדעתו היה צורך ב"מהפכה מלמעלה". הקנצלר גאורג פון הרלינג וקיסר וילהלם השני הסכימו. שווידמן ורוב סגני SPD התנגדו להצטרפות למה שהם כינו "מפעל פושט רגל", אך אברט שכנע את מפלגתו, וטען כי "עלינו זורקים את עצמנו לפרצה" ו"זו חובתנו הארורה לעשות את זה". בתחילת אוקטובר מינה הקיסר ליברל, הנסיך מקסימיליאן מבאדן, לתפקיד קנצלר לניהול משא ומתן לשלום עם בעלות הברית. הממשלה החדשה כללה לראשונה שרים מה-SPD: פיליפ שיידמן וגוסטב באואר. בקשת הפסקת האש יצאה ב-4 באוקטובר.
ב-5 באוקטובר, הממשלה הודיעה לציבור הגרמני על אירועים אלה. עם זאת, היה אז עיכוב, שכן הנשיא האמריקני וילסון סירב בתחילה להסכים להפסקת האש. הערותיו הדיפלומטיות ככל הנראה מצביעות על כך שהשינויים בממשלת גרמניה לא היו מספיקים והעובדה שוילהלם השני נותר ראש מדינה הייתה מכשול מיוחד. אברט לא העדיף להחליף את המלוכה ברפובליקה, אבל כמו רבים אחרים, הוא דאג מהסכנה של מהפכה סוציאליסטית, שנראתה סבירה יותר עם כל יום שחלף. ב-28 באוקטובר שונתה החוקה להעברת השלטון לרייכסטאג. בשלב זה, מפלגות הרוב של הרייכסטאג, כולל ה-SPD של אברט, היו מרוצות למדי ממצב העניינים; מה שהם היו זקוקים לו עכשיו היה תקופת רגיעה להתמודד עם נושא המשא ומתן על שביתת נשק ועל הסכם שלום.
מהפכה.
התוכניות של הממשלה הגרמנית החדשה הושלכו לאי סדר כאשר עימות בין קצינים וצוותים על סיפון הצי הגרמני בווילהלמסבן בתחילת נובמבר הוביל לפעולת רכבת אירועים שתביא למהפכה שהתפשטה על חלק ניכר מהארץ בשבוע הבא. על רקע מדינה הנופלת לאנרכיה, דרשה ה-SPD בראשותו של אברט ב-7 בנובמבר קול חזק יותר בממשלה, הרחבת הפרלמנטריזם למדינת פרוסיה וויתור על כס המלוכה על ידי הקיסר ובנו הבכור, יורש העצר וילהלם. אברט העדיף לשמור על המלוכה תחת שליט אחר, אך בשלב זה אמר לנסיך מקסימיליאן פון באדן, "אם הקיסר לא יתפטר, המהפכה החברתית היא בלתי נמנעת. אבל אני לא רוצה את זה, אני אפילו שונא את הרעיון כמו חטא." משמאל, הספרטקים (המונים כ-100 בברלין) וקבוצה של כ-80 עד 100 מנהיגי עבודה פופולריים מברלין המכונה "ישר למהפכה" (Revolutionäre Obleute) התכוננו למהפכה בבירה.