המאפיין הבולט והנפוץ ביותר במחלה הוא כאב קשה בעל אופי נוירופטי, המתאפיין בתחושת צריבה קשה ובערה של המקום הכואב המלווה פעמים רבות ב"זרמים חשמליים", תחושת "לחץ" ודקירות פולחות. הכאבים מופיעים בדרך כלל בגפיים התחתונות, גב תחתון, עכוזים, אזור הפרינאום ואיברי המין ובטן תחתונה. כאשר נגעי הארכנואידיטיס גבוהים יותר בעמוד השדרה (עמוד שדרה חזי וצווארי), עלולים להופיע כאבים בחזה, בידיים, בצוואר ובפנים. תופעות אלה מתגברות בתנועה ובעת ולאחר פעילות גופנית ולו הקלה ביותר, וכן לאחר ישיבה או עמידה ממושכות. מאפיין נוסף הוא השהייה בהופעת הכאב לאחר שמעוררים אותו, התרחבות הכאב מעבר לגבולות פיזיולוגיים מוגדרים, ואלודיניה (allodynia) - כאב הנגרם ממגע בלבד בלחץ ובמגע של בגדים על הגוף או אף כלי המיטה. כמו כן הופעתן של "תחושות מוזרות", כמו זרימת מים קרים על פני העור או "הליכת חרקים" על העור. מאפיין נוסף הוא הופעתם של הכאבים בשעות הערב.
תסמינים נוספים כוללים: התכווצויות ועוויתות שרירים, או כאב פתאומי בשרירים, תחושת הירדמות, נמלול, ירידה בתחושה, ירידה בהחזרים גידיים, חולשת גפיים, נוקשות פרקים וכאבים בפרקים, הפרעות ביציבות ובשיווי משקל, תסמונת הרגליים הבלתי שקטות במיוחד בשכיבה (restless leg syndrome, RLS), אריתרומללגיה (Erythromelalgia), יובש בעיניים והפרעות בראייה, יובש וכיבים חוזרים ברירית הפה, בעיות שיניים, הפרעות בשליטה על סוגרים, הפרעות בתפקוד המיני, תחושת מלאות לאחר אכילה, קשיים בבליעה, קוצר נשימה, הפרעות שינה, אי סבילות לחום, תחושת "שפעת" וחולשה קיצונית, הפרעות בריכוז, והפרעות בדיבור (דיספוניה).
הגורמים המעוררים ומחמירים את התסמינים במחלה זו (על פי סקר ניו זילנד): פעילות גופנית, תנוחה – ישיבה ממושכת, עמידה ממושכת, הליכה ממושכת, התכופפות, טיפולים (פיזיותרפיה, אוסטאופתיה, כירופרקטיקה, הידרותרפיה, אקופונקטורה), מזג אוויר ושינויים בטמפרטורת הסביבה ובלחץ ברומטרי, וגורמים ספציפיים כמו מתחים נפשיים, מחלה חריפה נלווית, ותופעות לוואי של תרופות.
הטיפול במחלה.
על פי דעת מומחים, העדר ממצאים בבדיקות הדמיה לא שולל קיומה של מחלת הארכנואידיטיס, אם קיימים תסמינים קליניים המעידים על קיומה של המחלה. לפיכך, בנוסף לסריקות הדמיה כמו טומוגרפיה ממוחשבת, MRI ובדיקות נוספות, על תהליך האבחון להסתמך על אנמנזה קפדנית והיסטוריה רפואית מפורטת של החולה, תוך התייחסות מיוחדת לפעולות פולשניות לעמוד השדרה בעבר (על פי הספרות הרפואית – אפילו ניקור מותני בילדות); בדיקת EMG בדרך כלל תקינה בארכנואידיטיס.
למחלה אין כיום בנמצא טיפול המוביל לריפוי מלא, לכן חשובה ההתמקדות במניעתה. במקרים נדירים תיתכן הקלה ספונטנית בתסמינים, עד היעדרות מוחלטת שלהם. ככל שהמחלה מפושטת יותר וככל שהנגעים בארכנואיד רבים ונרחבים יותר, כך המחלה קשה יותר, גורמת לנכות ומוגבלות גדולות יותר וכך הטיפול מורכב יותר.
מכיוון שארכנואידיטיס היא מחלה נוירולוגית שכאב נוירופתי הוא אחד מתסמיניה המרכזיים, המסגרת הטובה לטיפול בה, היא מרפאת כאב בעלת ידע וניסיון בטיפול בכאבים ממקור נוירופתי, וגישה טיפולית רב תחומית.
טיפול תרופתי משולב יש להתאים לתסמינים השונים אותם מציג החולה. הטיפול הרווח כיום בכאב ממקור נוירופתי הוא באמצעות תרופות נרקוטיות ממשפחת האופטיים. יחד עם זאת, לטיפול זה מספר מגבלות, בעיקר כאשר מדובר בכאב עצבי מרכזי, כפי שהוא בא לידי ביטוי במחלה זו. לעיתים הוא מאבד מיעילותו ומצריך הגדלה מתמדת של מינון התרופה, לצורך הפקת שיכוך כאב. טיפול תרופתי המשולב עם הטיפול באופיאטים הוא באמצעות תרופות נוגדות פִּרכוסים (כמו Tegretol, Gabapentin). עם כניסת השימוש בקנאביס רפואי, ניתן כיום להוסיפו לטיפול הכולל בארכנואידיטיס.
טיפולים פולשניים: טיפולים כמו הזרקת סטרואידים אל תעלת עמוד השדרה, או בלוק עצבי באמצעות חומרי הרדמה, אינם יעילים ואף עלולים להחמיר את המצב באופן משמעותי (ברבים מהמקרים הם אלה שגרמו למחלה מלכתחילה). זאת משום שכל אלו פולשים אל חלל הארכנואיד הפגוע ממילא. במחקרים נמצא שניתוחים של כריתת הנגעים בארכנואיד אינם יעילים אף הם ואף עלולים להחמיר את המצב. טיפול נוסף המצוי כיום בשימוש הוא גירוי של חוט השדרה באמצעות מכשיר המושתל בחוליות עמוד השדרה - Spinal Cord Stimulation.
טיפולים פיזיותרפיים ומניפולציות שונות של עמוד השדרה, אינם מומלצים בשל הפוטנציאל שלהם להחמיר את התסמינים. בסקר שנערך באמצעות האינטרנט ופורסם בכתב העת לפיזיותרפיה "Physiotherapy Research International" ב-2005 נמצא שפיזיותרפיה מחמירה את הכאבים ואת התופעות הנוירולוגיות, ולכן הומלץ לנהוג בזהירות רבה בחולים אלה. ההמלצה היא על הפעלה מאוד עדינה ללא מתיחות, כיפופים או מניפולציה כלשהי של עמוד השדרה. תוכנית כזו צריכה להיות מותאמת לכל מטופל באופן אישי.
פרוגנוזה.
ארכנואידיטיס היא מחלה כרונית גורמת סבל וחשוכת מרפא, המהווה עדיין אתגר מורכב למחקר הרפואי ולרפואה הקלינית ברמת המניעה, האבחון והטיפול. זאת במיוחד משום שברבים מן המקרים נגרמת המחלה במצבים בהם הרפואה מנסה לטפל בבעיית בריאות אחת ויוצרת בעיית בריאות אחרת, קשה וחמורה.
במחקרים נמצא שהמהלך הכללי של המחלה בא לידי ביטוי במספר תצוגות:
אופייה של המחלה בלתי צפוי ואין גורמים מנבאים אשר יצביעו מהו כיוון המחלה אצל כל אדם ואדם. עבור רבים מהלוקים בה היא כרוכה בסבל, במוגבלות, בנכות ובשינוי מוחלט של אורח חייהם הקודם להתפרצות למחלה עד כדי ריתוק לביתם. עם טיפול תרופתי נכון ומאוזן ועם תמיכה וסיוע של בני משפחה ואנשי מקצוע בתהליך ההסתגלות לאורח חיים המצריך התמודדות עם מחלה כרונית מורכבת, ניתן לשקם אורח חיים של רווחה יחסית.
דמוגרפיה של איראן
אוכלוסיית איראן גדלה באופן דרמטי בחצי השני של המאה ה־20, והגיעה ל־75 מיליון תושבים בשנת 2011. עם זאת בסוף המאה ה-20 צנח שיעור הילודה האיראני בצורה משמעותית. מחקרים מראים כי קצב גדילת האוכלוסייה האיראנית ימשיך להאט עד שיתייצב מעל ה־100 מיליון בסביבות שנת 2050.. למעלה ממחצית אוכלוסייתה של איראן היא מתחת לגיל 35, נכון לשנת 2012.
בשנת 2009, עמד מספר בתי האב על 15.3 מיליון (4.8 אנשים לבית אב). לפי הבנק המרכזי של איראן, בשנת 2012 היו 22.5% בתי אב שבהם לא הייתה אף נפש עובדת. משפחות מרוויחות בממוצע 11.4 מיליון ריאלים (בסביבות ה־3750 שקלים) בחודש, נכון ל־2012.
לפי סטטיסטיקות הבנק העולמי/OECD באיראן, הריבוי הטבעי בין השנים 1990 ל־2008 היה 17.6 מיליון ו־32%. שיעור יודעי הקרוא וכתוב עמד על 80% ב־2007
קבוצות אתניות ושפות.
כמעט 100% מאוכלוסיית איראן בקיאה בפרסית מודרנית, בנוסף כ־75–80% מהעמים באיראן מדברים באופן בלעדי שפות איראניות (כשהנפוצה שבהן הן השפה הפרסית) הקבוצות הבולטות בקטגוריה כוללות את הפרסים, הכורדים, הגלוגים, המאזנדראנים, הלורים והבלוצ'ים. דוברי השפות הטורקיות, כדוגמת האזרים, הטורקמנים והקשקאיים, מהווים מיעוט מבוסס. השאר בעיקר ממוצא שמי כדוגמת הערבים, אשורים ולעיתים גם הודו־אירופים אחרים כגון פתאנים וארמנים. ישנן קהילות קטנות של ברהואים בדרום מזרח איראן. השפה הגאורגית מדוברת בעיקר בפי איראנים גאורגים החיים בפרידטאן ובפרידונשאהר. כל שאר קהילות האיראנים הגאורגים של איראן איבדו את שפתם.
ספר העובדות העולמי, המבוסס על סטטיסטיקות משנת 2008, טוען כי השפה הפרסית, הלורית, הגלאגית והמאזנדראנית מהוות 66%, אזרית ושפות טורקיות אחרות מהוות 18%, הכורדית 10%, ערבית 2%, בלוצ'ים 2% והשאר 2% גם הם.
אייל הפמפס
אייל הפמפס או אייל הערבות (שם מדעי: "Ozotoceros bezoarticus") הוא מין של אייל בינוני מתת-משפחת איילי העולם החדש החי במרכז אמריקה הדרומית, ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית בשנת 1758 על ידי הזואולוג השוודי קארולוס ליניאוס, והוא בין האיילים הבודדים החיים במישורי עשב פתוחים.
תיאור.
לאייל הפמפס פרווה קצרה בצבע חום אדמדם או כתמתם, והיא נוטה להיות כהה בחלק העליון ובהירה בחלק התחתון. הבטן, והמפשעה לבנים, וסביב הסנטר והגרון יש סינר לבן. סימונים לבנים נוספים נמצאים סביב עיניו ואפו. הזנב קצר ועבה (10–15 ס"מ), וצבעו ערמוני-שחרחר בצידו העליון, ולבן בוהק בצידו התחתון. אייל הפמפס מתנשא לגובה 70–75 ס"מ בכתף, ומשקלו עד 40 ק"ג לזכר, ועד 33.5 ק"ג לנקבה. הזכר מתאפיין בזוג קרניים קלות ופשוטות המתפצלות עד לשלושה סיעופים.
תפוצה ואקולוגיה.
אייל הפמפס נפוץ בברזיל, ארגנטינה, פרגוואי, אורוגוואי ובוליביה. כפי שמרמז שמו, הוא חי בעיקר בערבות הפמפס, וכן בסראדו, מישורי עשב ובקרבת החופים.
אייל הפמפס חי בקבוצות של 2–6 פרטים ופעיל בעיקר בשעות היום. הזכרים אינם טריטוריאליים ויסתפקו בהפגנת דומיננטיות, מה שמסביר את המבנה הפשוט של הקרן. כאשר האייל חש בסכנה, הוא יסתתר בעשב הגבוה ובשעת הכושר ימלט בקפיצות מהירות מהאזור. במהלך הריצה הקופצנית, האייל מניף את זנבו מעלה בדומה לאייל פרדי לבן-זנב, כשהצד הלבן משמש כסימן אזהרה חזותי לאיילים אחרים. תזונתו של אייל הפמפס מורכבת מעלים, עשבים, שיחים ועשבי תיבול.
ההריון נמשך כשבעה חודשים ולאחריהם נולד עופר אחד בדרך כלל במשקל 2.2 ק"ג. לאחר 6 שבועות הוא מתחיל לאכול מזון מוצק, ונשאר לצד אימו במשך שנה. בדומה לחופמי, הנקבה עשויה להציג את עצמה כפצועה כדי להרחיק טורפים שנמצאים בסביבת העופר. תוחלת חייו של אייל הפמפס בטבע עד 12 שנים.
איומים ושימור.