אהוד גרוס (1 בפברואר 1946 – 7 במאי 2021) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שכיהן כקצין חינוך ראשי בשנים 1988–1991. לאחר שחרורו מצה"ל מילא תפקידי ניהול בתחום התרבות, בהם מנהל תיאטרון ירושלים, מנהל התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, מנכ"ל היכל התרבות מאיר ניצן ראשון לציון, מנכ"ל מיני ישראל, מנהל תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית. כמו כן כיהן כיו"ר דירקטוריון חדשות 10 (כיום "חדשות 13").
ביוגרפיה.
גרוס נולד בירושלים וגדל ביפו וברמת גן. הוא בנם של שרה ויהושע גרוס, אחיו הצעיר הוא פרופסור עילם גרוס. בצה"ל שירת בחיל השריון, במהלך שירותו הסדיר השתתף כקצין בקרב על המים. במלחמת ששת הימים שירת כקצין מילואים בגדוד 129 של חטיבה 8 ולחם עמו בקרב על קלע רמת הגולן. ב-1968 התנדב לחזור לשירות הקבע ולשרת כמפקד פלוגה במלחמת ההתשה. לאחר מכן שירת ביחידה לקשרי חוץ. ב-1973 מונה להקים יחידת הסברה במסגרת חיל החינוך, במסגרתה יועברו סדנאות חינוך ליחידות קרביות.
במלחמת יום הכיפורים התנדב להצטרף לכוחות הלוחמים, ומונה למפקד פלוגה א' ("אהבה") בגדוד 407 של חטיבה 600, איתה השתתף בקרבות הבלימה בחזית סיני, שם נפגע הטנק שלו.
במבצע "אבירי לב" סופחה הפלוגה לחטיבה 14 ובמסגרת קרב ההבקעה הלילי לכיבוש ראש-הגשר, טיהרה הפלוגה את ציר "עכביש" למעבר הכוחות הצולחים. בהמשך אותו לילה, פרץ בראש פלוגתו אל צומת "טירטור-לכסיקון" באזור "החווה הסינית", שם נפגע הטנק של גרוס וסגן שהיה איש צוות חמישי בטנק, נהרג במקום. גרוס נחלץ מהטנק בטרם זה התפוצץ, ויחד עם צוותו, הוביל קרוב ל-30 לוחמי שריון וצנחנים, חלקם פצועים, אל התאג"ד ב"לקקן".
במארב לחטיבה 25 המצרית, בלמה פלוגתו המוקטנת (4 טנקים) לבדה במשך כשעה את החטיבה המצרית מדרום למעוז "לקקן", עד הצטרפות כוחות נוספים מאוגדה 162 ומחטיבה 14. בהמשך לחם בראש פלוגתו בקרב לכיבוש מתחם "אורחה" בגדה המערבית והוביל את כוחות החטיבה לתפיסת הרמפות המצריות על גדות התעלה.
לאחר המלחמה מונה לסמג"ד 407. בהמשך פיקד על גדוד השריון 198, שהיה מופקד אז על הכשרת מפקדי טנקים מדגם צנטוריון ("שוט קל") שבשימוש חטיבות השריון הצפוניות (במסגרת חטיבת ההדרכה 460), ולאחר מכן היה מפקד חטיבת קרייתי. שירת כנספח צבאי בתאילנד, בורמה, נפאל והפיליפינים ועל שרותו זה הוענקה לו מדליית כבוד מטעם מלך תאילנד. ב-1988 מונה לקצין חינוך ראשי בדרגת תא"ל ומילא תפקיד זה עד 1991. בתקופתו בתפקיד הוטמע פיקוד הגדנ"ע בחיל החינוך.
לאחר שחרורו מצה"ל כיהן כמנכ"ל תיאטרון ירושלים עד 1993. לאחר מכן שירת מטעם המדינה במזרח-הרחוק עד 1996 ועם שובו ניהל את אקדמית קספרוב הבינ"ל לשחמט בת"א (בעצמו היה שחמטאי בדרגת אמן). ב-1999 מונה למנהל התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הוא החליט שהתזמורת תנגן את יצירתו של ריכרד וגנר "אידיליית זיגפריד" למרות מחאה ציבורית ועתירה לבג"ץ. ניהל גם את היכל התרבות העירוני וייסד את פסטיבל האביב הבינלאומי. במקביל לתפקידו זה, מונה בספטמבר 2004 ליו"ר דירקטוריון חדשות עשר. ב-2008 הושעה מתפקידיו אלו בעקבות תלונה פנימית שהוגשה נגדו מצד עובדת בתזמורת ולאחר מספר חודשים פרש מתפקידיו הציבוריים. ב-2009 מונה למנכ"ל מיני ישראל ובתחילת 2011 מונה למנהל תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, ופרש מתפקידו לאחר 9 חודשים.
במהלך הבחירות לכנסת החמש עשרה ב-1999, שובץ גרוס במקום הרביעי ברשימת "הדרך השלישית" בראשות אביגדור קהלני, אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה. שימש כיו"ר ועדת קשרי ציבור והסברה בארגון "צוות", היה חבר בוועד המנהל של מקהלות "מורן" ו"הבית לשירה בישראל" ובתנועת "מפקדים למען ביטחון ישראל".
היה בעל תואר ראשון במדעי המדינה ובמוזיקולוגיה וסיים לימודיו לתואר שני ביחסים בינלאומיים.
נפטר ב-7 במאי 2021 בבית החולים שיבא-תל השומר, לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן.
נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
חיים אישיים.
גרוס היה נשוי ואב לשלושה. התגורר בהוד השרון.
אלן ולס
אלן ויפר ולס, חבר (באנגלית: Allan Wipper Wells, MBE; ב-3 במאי 1952), הוא אתלט בריטי. הוא אלוף אולימפי בריצת 100 מטר וסגן-אלוף אולימפי בריצת 200 מטר.
ביוגרפיה.
ולס נולד באדינבורו, סקוטלנד, ילד שני מתוך חמישה ילדים לאבא נפח ואמא, בת לדייג שעבדה בניקיון בבית החולים. את הקריירה הספורטיבית שלו הוא החל בקפיצה משולשת ובקפיצה לרוחק. בשנת 1970 הוא זכה באליפות סקוטלנד לנוער בקפיצה משולשת, בשנת 1972 קפץ למרחק של 7.32 מטר ובשנת 1974 זכה באליפות סקוטלנד בקפיצה לרוחק. הוא התאמן בהדרכתו של וילסון יאנג ובאליפות סקוטלנד שנערכה בשנת 1977 הוא זכה בתואר הראשון שלו מתוך שבעה בריצת 100 מטר.
במשחקי חבר העמים שנערכו באדמונטון, קנדה בשנת 1978 זכה ולס ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.12 שניות בעזרת רוח גבית מעל המותר (4.4 ) ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 39.24 שניות. מדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.07 שניות, אחרי דון קווארי מג'מייקה (10.03 שניות) ולפני הייזלי קרופורד מטרינידד וטובגו (10.09 שניות) שוב בעזרת רוח גבית מעל המותר (7.6 )
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה ולס בשתי מדליות, זהב וכסף. בגיל 28 הוא זכה במדליית זהב בריצה היוקרתית ביותר ל-100 מטר בתוצאה של 10.25 שניות, זמן זהה לזה של סילביו לאונרד מקובה ורק לאחר פיענוח הפוטו פיניש נקבע כי הוא המנצח. שלישי סיים פטר פטרוב מבולגריה (10.42 שניות) ובכך היה לזוכה המבוגר ביותר בריצה זו, עד ברצלונה 1992 שבה זכה בן ארצו לינפורד כריסטי. בשלב רבע הגמר הוא קבע שיא בריטי חדש של 10.11 שניות. מדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.21 שניות, 2 מאיות השנייה בלבד אחרי שיאן העולם פייטרו מניאה מאיטליה (20.19 שניות) ולפני דון קווארי (20.29 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.62 שניות, 9 מאיות השנייה איטי יותר מנבחרת צרפת שזכתה במדליית ארד (38.53 שניות). לאחר המשחקים הייתה תחושה שהוא זכה בתואר היוקרתי בשל החרם האמריקאי, אך בתחרות שנערכה בקובלנץ, מערב גרמניה אותה שנה הוא ניצח את כל האצנים המהירים בעולם כולל את האמריקאים: מל לטני, סטנלי פלויד, קארל לואיס והארווי גלנס.
בתחרות הגביע הביניבשתי של IAAF שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1981 זכה ולס כנציג אירופה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.20 שניות ומדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.53 שניות.
במשחקי חבר העמים שנערכו בבריזביין, אוסטרליה בשנת 1982 זכה ולס ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.02 שניות, לפני בן ג'ונסון מקנדה (10.05 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 20.43 שניות ביחד עם מייק מקפרלן ומדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 39.33 שניות.
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 סיים ולס פעמיים במקום רביעי, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.27 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 20.52 שניות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיים ולס במקום 16 בלבד בריצת 100 מטר בתוצאה חלשה עבורו, 10.71 שניות ולא הצליח להגן על תוארו. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 10.32 שניות, תוצאה שהייתה מספיקה לו לעלות לשלב הגמר. נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 39.13 שניות, בשלב חצי הגמר הרביעייה הבריטית קבעה תוצאה של 38.68 שניות, שהייתה מספיקה למדליית ארד.
בשנת 1985 סבל ולס מפציעה שמנעה ממנו להתחרות וגרמה לירידה ביכולותיו ובסופו של דבר מספר שנים לאחר מכן פרש סופית מספורט תחרותי. הוא החל לאמן את נבחרת בריטניה במזחלות (בובסלי).
חייו האישיים.
בשנת 1974 נישא ולס למרגוט וילקי, אף היא אצנית בינלאומית בריטית ולהם בת (נולדה ב-1985) ובן (נולד ב-1988). הם מתגוררים בגילדפורד, סארי והוא עובד כמהנדס מערכות.
טל טלמון
טל טלמון (נולדה ב-29 בינואר 1983 ברמת השרון) היא שחקנית ישראלית.
קורות חייה.
טלמון נולדה ברמת השרון לעמוס טלמון, מנצח, ולאורלי, ד"ר לפסיכולוגיה.
בגיל 18 התגייסה לחיל האוויר אך שוחררה בטרם עת לאחר חצי שנה עקב סיבות רפואיות.
טלמון הייתה נשואה בעבר ליוני אביטל, אחיה של השחקנית מילי אביטל. הם היו ביחד כארבע וחצי שנים, והתגרשו כעבור חצי שנה. ניהלה בעבר מערכת יחסים עם השחקן גיל דסיאנו ביטון. בשנת 2010 נישאה טלמון לשי כהנא, דוגמן ואחד מצמד הזוכים של "המירוץ למיליון 1", וב-2012 התגרשו. במאי 2019 התחילה לצאת עם שחקן הכדורגל לשעבר לירן שטראובר והתארסה לו בפברואר 2020.
בספטמבר 2020 פורסם שטלמון בהריון ובפברואר 2021 פורסם שהיא ילדה בן.
קריירה.
בשנת 2001 השתתפה טלמון בקליפ של הזמר ארקדי דוכין לשיר "אוהבת לא אוהבת" ובנוסף השתתפה גם בקליפ של הזמר דור דניאל לשיר "כולי שלך".
בהמשך למדה משחק לוס אנג'לס בבית הספר למשחק של לי שטרסברג. לאחר שהות של כמה שנים בלוס אנג'לס חזרה טלמון לארץ.
בשנת 2008 שיחקה טלמון בסדרת הנוער "דני הוליווד" ששודרה ב-yes, בתפקיד איה באום. באותה שנה שיחקה גם בסדרת הדרמה "מסכים". כמו כן השתתפה בעונה הראשונה של סדרת הערפדים "חצויה", ששודרה ב-HOT, בתפקיד הערפדית לנה. בשנת 2010 שיחקה בטלנובלה "נשות הטייסים" ששודרה בערוץ 10 בתפקיד מאיה לוי. בשנת 2011 שיחקה בסדרת הדרמה של ערוץ 2 "סימני שאלה" בתפקיד דידי. בנוסף שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "עממיות" בתור אוסי.
שיחקה בתפקידי אורח בסדרה "סברי מרנן" בשנת 2012, ובסדרה "עממיות" בשנת 2014.