בתחילת עונת 2014/2015 שיחק דגני עם הפועל תל אביב במוקדמות הליגה האירופית, וב-21 באוגוסט 2014 סוכם על חזרתו למכבי חיפה. עד תום עונה זו ערך דגני 33 הופעות ליגה במדי מכבי חיפה, ובכולן השלים 90 דקות. בעונת 2015/2016 ערך 23 הופעות ליגה וזכה עם מכבי חיפה בגביע המדינה, לאחר ניצחון על מכבי תל אביב במשחק הגמר.
ב-10 באוגוסט 2016 שוחרר דגני ממכבי חיפה וחתם על חוזה לשלוש שנים בהפועל תל אביב. בתום 2016/2017 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, לאחר שנכנסה להליך של פירוק וממאזנה בטבלה הופחתו 9 נקודות. בעונת 2017/2018 החל לשמש כקפטן משנה בקבוצה, וענד את סרט הקפטן כאשר אביחי ידין לא שיחק. ב-2 בינואר 2018 האריך את חוזהו במועדון לארבע וחצי עונות נוספות. בסך הכל בעונה זו כבש שלושה שערים ב-31 הופעות, ובסופה עלה עם הקבוצה בחזרה לליגת העל. בעונת 2018/2019, לאחר עזיבתו של ידין, מונה דגני לקפטן הקבוצה וערך 27 הופעות בליגת העל.
לקראת עונת 2019/2020 נקלע דגני לעימות מול הנהלת הפועל תל אביב, לאחר שביקש העלאה בשכרו ובתגובה נלקח ממנו סרט הקפטן, אך לפני מחזור הפתיחה הודיע כי יישאר במועדון. לאחר מינויו של ניר קלינגר למאמן הפועל תל אביב במקומו של ניסו אביטן בנובמבר 2019, חזר דגני לשמש כקפטן הקבוצה. בעונה זו כבש דגני שער אחד ב-27 הופעות ליגה, ובסופה העפיל עם הקבוצה לפלייאוף העליון ולחצי גמר גביע המדינה.
ב-6 באוגוסט 2020 חתם דגני לשלוש שנים בבית"ר ירושלים. כעבור חמישה ימים ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק מול הפועל תל אביב בגביע הטוטו שהסתיים בתיקו 0–0.
נבחרת ישראל.
לזכותו של דגני שבע הופעות במדי הנבחרת הצעירה של ישראל. ב-17 בנובמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל הבוגרת, במשחק ידידות מול נבחרת איסלנד שנערך באצטדיון בלומפילד. את הופעתו הראשונה בטורניר רשמי ערך ב-28 במרץ 2015, בהפסד 0–3 לו במסגרת מוקדמות יורו 2016, ובסך הכל שותף בשישה משחקים במהלך הקמפיין, מתוכם בחמישה משחקים פתח בהרכב. במרץ 2019 חזר דגני להרכב, בניצחון 4–2 על .
קלארין
קלארין (בספרדית: Clarín; בעברית: ביוגל) הוא עיתון יומי היוצא לאור בארגנטינה בשפה הספרדית בבעלות קבוצת קלארין. העיתון נוסד ב-28 באוגוסט 1945 על ידי רוברטו נובל ומאז 1969 מנהלת אותו אלמנתו ארנסטינה הררה דה נובל. העיתון מזוהה עם המרכז הפוליטי במדינה.
העיתון מופץ בכ-500,000 עותקים בכל רחבי ארגנטינה ובכך נחשב לעיתון הנפוץ ביותר במדינה. הוא נחשב לאחד ממובילי הדעה בעיתונות בדרום אמריקה. הגרסה המקוונת של העיתון היא הנפוצה ביותר בקרב דוברי הספרדית בדרום אמריקה.
מכון סימן לינוקס
מכון סימן לינוקס (באנגלית: Linux Mark Institute ובקיצור LMI) הוא מלכ"ר המנהל מטעם לינוס טורבלדס את הסימן המסחרי של לינוקס, לתוכנות המשתמשות בליבת לינוקס, לתוכנות המבוססות על תוכנות הקיימות בלינוקס הן ביישום והן בתיעוד.
הסימן המסחרי לינוקס נמצא בבעלות לינוס טורבאלדס בארצות הברית, גרמניה, האיחוד האירופי ויפן לתוכנת מערכת הפעלה של מחשב, כדי להקל על שימוש במחשב וביישום.
הקצאת הסימן המסחרי לטורבאלדס התרחשה לאחר שעורך הדין ויליאם ר. דל קרוצ'ה, החל בשנת 1996 לשלוח מכתבי דרישת תמלוגים למפיצי לינוקס שונים, בטענה לבעלות על הסימן מסחרי לינוקס, אשר רשם אותו באוגוסט 1994. המפיצים יחד עתרו נגד הקצאת הסימן המסחרי ודרשו לרשום אותו מחדש על שם לינוס טורבאלדס, והמהלך צלח בסופו של דבר.
בתחילה המכון חייב בתשלום סמלי עבור שימוש בשם לינוקס, בדומה לסימני מסחר אחרים, אבל מאוחר יותר שונתה המדיניות לטובת המשתמשים, ומאז הסימן חופשי, ללא הגבלת זמן, ברחבי העולם.
גואייבסזאור
אומייזאור
שונוזאור
אראגוזאור
סייסמוזאורוס
סופרזאור
ניגרזאור
אודרי דה ווס
אודרי דה ווס (באנגלית: Audrey de Vos; 24 בינואר 1900 – 7 במאי 1983) הייתה מורה אנגלייה לבלט אשר לימדה בלונדון במשך כ-40 שנה, בעלת גישה חדשנית בתחום הוראת הבלט.
ביוגרפיה.
בהיותה כבת 15 החלה ללמד בלט בלונדון, עיר הולדתה. החל משנת 1930 היא לימדה בסטודיו משלה. היא הייתה תלמידתם של סרפימה אסטפייבה ולברנטי נוביקוב. בתחילת המאה העשרים עבדה גם עם בלט רוס (Ballet Russ de Monte Carlo). בתקופת מלחמת העולם השנייה נאלצה להפסיק ללמד והייתה לנהגת אמבולנס.
גישתה להוראת הבלט הייתה שונה מדרך ההוראה המקובלת באותה תקופה, והיא נחשבה למהפכנית. הרעיון שהוביל אותה היה, שאין מי שאינו יכול לרקוד בלט. כל דבר אפשרי, אך יש לצאת מנקודת המוצא של היכולות או המגבלות של התלמיד, וליישם את הטכניקה לפי המצב האישי של כל אדם. לא היה לה עניין להביא את הרקדן להתאים עצמו לרעיונות שלה, אלא לחשוב מנקודת המבט שלו, כיצד יוכל ליישם את הבלט הקלאסי לטובתו ולהתקדמותו האישית. כל תלמיד קיבל תיקונים אישיים ושונים באופיים, והערות לפי צרכיו המידיים. ולאורך שנות הלימוד התחלפו הערותיה והתיקונים שהציעה, לאור התקדמותו של הרקדן. אודרי דה ווס סלדה מהמונח "שיטה" (Method), וטענה שההוראה חייבת להיות תהליך מתמשך של השתנות והתפתחות, לפי צורך אינדיבידואלי של הרוקד. היא דימתה את הגוף לתזמורת על חלקיה השונים, והוואריאציות המופקות ממנו הן בעלות עוצמות שונות בשרירים ובאופן ההבעה. היא שילבה במערכת ההוראה שלה גם שיעורי מחול מודרני, שיצרה ולימדה, כדי לגוון ולהעשיר את איכויות הרקדן/תלמיד.
דרכה המיוחדת של דה ווס אפשרה לתלמידים בעלי מוגבלויות פיזיות, להגיע לביצועים ברמה גבוהה של הטכניקה, מתוך כוח רצון עז ואמונה ביכולתם. תלמידים שנפלטו מבתי-ספר ממוסדים לבלט, בשל היותם גבוהים מדי, שמנים מדי, או בלתי "מתאימים" במובנים אחרים, מצאו את דרכם אל דה ווס, שם הגיעו להישגים מרשימים ביותר. השיעורים התבססו על בעיה מסוימת שיש צורך לעבוד עליה, בתוך הסדר הקבוע והמסורתי של תרגילי הבלט.
הייחוד של תרגילים שבנתה, יחד עם תיקונים והנחיות ביצוע ספציפיות לכל רקדן ורקדנית, העלו את היכולת וההבנה של תלמידיה לרמה גבוהה. תלמידיה נקלטו בלהקות בעלות סגנונות שונים, וחלק כסולנים בלהקות ידועות כגון בריל גריי () מלהקת הסדלרס וויילס (Saddlers wales), דורין ויילס (), איבון קרטייה (), דייוויד ווהן (), מגי בלק () ועוד. תלמידיה הישראלים היו דומי רייטר סופר, אמירה מרוז, דינה שמואלי חינקיס ודליה אלטמן.
קישורים חיצוניים.
Dance Chronicle, 19 Feb 2009
בן זיגייר
דני נישליס
דני נישליס (29 בינואר 1956 – 1 בנובמבר 2019) היה איש תקשורת ועסקים ישראלי, ממייסדי הרדיו האזורי בישראל ורדיו חיפה. היה מנכ"ל רדיו חיפה, וקודם לכן יושב ראש התאחדות תחנות הרדיו האזורי בישראל ומנכ"ל רדיו תל אביב.
ביוגרפיה.
נולד ב-29 בינואר 1956 בישראל לאלברט וסופיה נישליס. למד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה ובתקופת לימודיו הקים את תחנת הרדיו הראשונה של בית הספר. שירת בצה"ל בעיתון "במחנה" ובגלי צה"ל, ולאחר מכן כקצין חינוך. לאחר שירותו הצבאי החל לשדר בקול ישראל במחלקת חדשות והסברה. קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת חיפה.
בין השנים 1986–1990 שימש כשליח הסוכנות היהודית באדמונטון שבקנדה.
בין השנים 2009–2011 שימש נישליס כיו"ר "שותפות חיפה-בוסטון". בנוסף, כיהן כיו"ר דירקטוריון התיאטרון העירוני חיפה, יו"ר אגודת הידידים של המרכז הרפואי בני ציון, חבר הנהלת קבוצת הכדורסל מכבי חיפה. שימש גם כמורה לתקשורת בהתנדבות בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, בו למד בצעירותו.
בעשור השני של המאה ה-21 כיהן כחבר מועצת העיר חיפה עד פרישתו בשל בעיית ניגוד עניינים עם בעלותו על רדיו חיפה. חלק מבני משפחתו היו בקשרי עבודה ועסקים עם העירייה, דבר שגרר טענות מצד גורמים באופוזיציה.
נישליס נפטר ב-1 בנובמבר 2019 ממחלת הסרטן. הותיר אחריו אישה - ענבל, ושלושה ילדים. בנו דולב משדר מגיל צעיר ברדיו חיפה, ונכון לפברואר 2021 הוא משמש כמנהל התחנה.
רדיו חיפה והקמת הרדיו האזורי בישראל.
ב-21 בינואר 1991 פתחו אנשי עסקים חיפאים ובראשם משה מנו תחנת שידור בשם "רדיו 1", אשר שידרה מלב ים מעל סיפונה של אניית "זאב הים". נישליס, שחזר משליחות הסוכנות היהודית, הצטרף לצוות כמנהל תוכניות. אחרי כשנה, משפרשו המייסדים, נותרה התחנה בידיו של נישליס, אליו הצטרף דן ארנון ששב מפעילות עסקית בארצות הברית. השניים הקימו קבוצה שנערכה להתמודד על מכרז הרדיו האזורי באזור חיפה. באפריל 1995 זכתה קבוצתם (בהשתתפות איש העסקים גד זאבי) במכרז. התחנה החלה שידוריה בספטמבר 1995 בתדר 107.5fm.
בתום תקופת הזיכיון, שב רדיו חיפה והתחרה במכרזי הרדיו האזורי, וזכה בהם שוב בשנת 2008. התחנה הרחיבה את פעילותה ורכשה 50% מרדיו תל אביב (102fm), בעל הזיכיון לשידורים בגוש דן. בשנים 2009 עד 2012 ניהל נישליס את רדיו תל אביב, ועם שובו לנהל את רדיו חיפה הפך ליו"ר הדירקטוריון של רדיו תל אביב. בשל בעלותו ברדיו חיפה אילצה מועצת הרשות השנייה את נישליס להתפטר מתפקידו כחבר מועצת העיר חיפה מחשש לניגוד עניינים, בעלותו על הרדיו וניגוד עניינים אפשרי עם תפקידו כיו"ר אתו"ס (החברה לאמנות, תרבות וספורט חיפה), המפיקה ומתאמת את מרבית אירועי התרבות בעיר, עמדה במוקד תחקיר עיתונאי של אבנר הופשטיין אך הוא המשיך בתפקיד במשך תקופה ארוכה עד שנאלץ לפרוש ממנו.
נישליס הקים את מערך החדשות הארציות של תחנות הרדיו האזורי, בשיתוף מערכת החדשות של ערוץ 10, וכן הקים שותפות חדשה עם מערכת החדשות של אתר ynet.
בית הקלפים (סדרה בריטית)