ב-1905 נאם בקונגרס העולמי הראשון לאספרנטו, שהתקיים בעיר הצרפתית בולון-סור-מר. קונגרס זה הוכיח לראשונה שניתן לקיים תקשורת באספרנטו מדוברת (עד אז התקיימו קשרים בינלאומיים באמצעות אספרנטו בעיקר בכתב, או במועדונים מקומיים). בשנת 1908 קמה אגודת האספרנטו העולמית, UEA (ראשי תיבות: Universala Esperanto-Asocio), אך זמנהוף סירב לקחת חלק פעיל בהנהגת הארגון, באמרו כי הוא רק "אחד מהאספרנטיסטים".
ד"ר זמנהוף נפטר בוורשה ב-14 באפריל 1917, ונקבר בבית הקברות היהודי בוורשה. מדי שנה עולים לקברו דוברי אספרנטו וחובביה.
משפחתו.
לאליעזר וקלרה זמנהוף נולדו שלושה ילדים: אדם (1888 – 1940), סופיה (1889 – 1942) ולידיה. כל ילדיו למדו אספרנטו. לאחר פטירתו, הוזמן בנו, אדם, בקביעות כאורח כבוד לכינוסי האספרנטיסטים. סופיה הייתה רופאת ילדים ואדם היה רופא עיניים.
שתי בנותיו נשבו בקסם האספרנטו והפכו בבגרותן לתומכות נלהבות של השפה ולמורות ללימוד אספרנטו באירופה ובארצות הברית. הן הצטרפו לדת הבהאית. אספרנטו עמדה אז על הפרק כשפה הבינלאומית עבור דת זו, אך בהמשך נבחרה האנגלית לשפת הבהאים העולמית, כך עד היום.
שלושת ילדיו של זמנהוף נספו כולם בשואה. בנו נעצר בתחילת 1940, נשלח למחנה פלמירי ונרצח שם זמן קצר לאחר מכן. בנותיו נשלחו לגטו ורשה ומשם שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה ב-1942. רעייתו של אדם, ונדה, שרדה את השואה והמשיכה את מסורת האספרנטו עד מותה ב-1954. לאחר כן, בנה לואי-כריסטוף זלסקי-זמנהוף, שהצליח להסתתר בפולין בשואה בזהות בדויה, היגר ב-1959 לצרפת והיה אספרנטיסט פעיל. הוא הלך לעולמו בשנת 2019, בגיל 94.
אחיינו, (בנו של הנריק, אחיו של אליעזר לודוויג זמנהוף), יליד 1911, היגר לארצות הברית בשנת 1939, שם היה פרופסור לגנטיקה ולביוכימיה. הוא נפטר ב-1998.
הנצחה.
במרכז הכוכב המעטר את קברו שבוורשה ניתן לראות את האות E, המסמלת את פועלו הרב בשפת האספרנטו.
רחובות על שמו ועל שם יצירתו אספרנטו קיימים בערים גדולות רבות בעולם, בהן גם בישראל. בולים בנושאים אלה יצאו בעשרות מדינות (בישראל יצא הבול לזכרו בדצמבר 2006).
ד"ר זמנהוף נחשב למעין אל בדת היפנית אומוטו, שאספרנטו היא חלק מעקרונותיה, ורבבות מאמיניה למדו את השפה.
כל שנה ב-15 בדצמבר נחגג לזכרו יום זמנהוף. ב-2009, כאשר מלאו 150 שנה להולדתו של זמנהוף, הדבר הונצח בדף הבית של מנוע החיפוש גוגל, שהציג את דגל תנועת האספרנטו.
יהודה בורלא
יהודה בּוּרְלָא (18 בספטמבר 1886 – 7 בנובמבר 1969) היה סופר ישראלי, זוכה פרס ישראל.
ביוגרפיה.
נולד בי"ח באלול תרמ"ו בירושלים לרב יהושע בורלא ולסולטאנה בת הרב יעקב תורג'מן מחברון, בן יחיד למשפחה ספרדית מיוחסת, והיה צאצא לשושלת רבנים. משפחתו כללה גם דיינים, חזנים, מלומדים ועוד. עד גיל 18 למד תורה, תלמוד ופוסקים בבית מדרש ובישיבה; אחר כך יצא מחומות ירושלים, ולאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למורים "עזרה" שבירושלים, החל לעסוק בהוראה ובניהול בבתי ספר מטעם ההסתדרות הציונית, בין השאר בדמשק. בשנים 1923 עד 1926 ניהל את בית הספר בזכרון יעקב אחר כך הורה בבית הספר הריאלי בחיפה. בשנים 1933 עד 1944 שימש מורה בבית הספר אחד העם בתל אביב. כיהן כראש המחלקה הערבית בהסתדרות. בורלא כיהן כיו"ר השלישי של מכון גנזים, (מסוף 1956). בשנת 1957 נבחר ליושב ראש אגודת הסופרים.
לאחר מלחמת ששת הימים היה ממייסדי "התנועה למען ארץ ישראל השלמה".
זכה בפרס ביאליק בשנים 1939 (על עלילות עקביה) ו-1955. זכה פעמיים בפרס אוסישקין. בשנת 1961 זכה בפרס ישראל לספרות יפה.
נפטר ב-1969 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
חיים אישיים.
בורלא נשא לאישה את מרים בת משה גולדברג, שעלתה לארץ ב-1911. השניים הכירו כשלמדה בבצלאל. לשניים נולדו ארבעה ילדים: עודד בורלא, יאיר בורלא, עפרה בורלא אדר וצוריה בן נון (נולדה בדמשק, אמו של יובל גורביץ').
יצירותיו.
יצירתו של בורלא סובבת סביב היהודי הספרדי לדורותיו. הרומנים ההיסטוריים שלו עוסקים ברבי יהודה הלוי באלה מסעי ר' יהודה הלוי, וברב יהודה בן שלמה חי אלקלעי, ממבשרי הציונות, בבאופק.
נושא בולט אצלו הוא האהבה. כותב אדיר כהן: . כך באשתו השנואה, בנפתולי אדם ובבקדושה, שעיקרם הוא הסבל שבאהבה לא מספקת.
בורלא אוהב לכתוב על גיבור נודד העובר מסעות, תהפוכות ונפתולים. על אף הדגש על ההתרחשות בעולם החיצוני שהופכים את סיפוריו לקריאים ומרתקים, אין הוא מזניח את הדמויות ואת עולמן הפנימי. הדמויות הראשיות אצלו אינן קריקטורות, אם כי לעיתים כך נראים אצלו השחקנים המשניים בסיפור.
יעקב פיכמן כתב עליו:
הנצחתו.
רחובות בירושלים, תל אביב, חיפה, באר שבע, פתח תקווה ועכו קרויים על שמו.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
שאנגחאי
שאנגחאי (בכתב סיני: 上海, פין-יין: Shànghǎi - IPA: ; בשאנגחאית: Zånhae - IPA: [z̥ɑ̃̀hé]) היא מחוז עירוני, עיר נמל והעיר המאוכלסת ביותר ברפובליקה העממית של סין. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית המחוז העירוני מנתה כ-24.8 מיליון תושבים, חלקם הקטן מתגוררים בספינות העוגנות לאורך המזחים הרבים בעיר. העיר משמשת מרכז מסחרי, תעשייתי ותרבותי ויש בה 36 אוניברסיטאות.
גאוגרפיה.
שאנגחאי שוכנת במזרח המדינה על החוף המערבי של ים סין המזרחי ושולטת על הכניסה לאגן של נהר היאנגצה, אזור גדול, מאוכלס ופורה מבחינה כלכלית במרכז סין. מנהלית היא מוגדרת כאחת מארבע הערים שאינן שייכות למחוז כלשהו (יחד עם בייג'ינג, טיינג'ין וצ'ונגצ'ינג). השטח שבניהולה גובל עם מחוזות ג'יאנגסו מצפון וג'ג'יאנג מדרום ומכסה גם כמות נכבדת של פרברים ושטחים חקלאיים.
היסטוריה.
בתקופת שושלת סונג (960 - 1279 לספירה) שאנגחאי התפתחה מכפר לעיירת נמל ומסחר, וזאת בעקבות הגעתם של פליטים מצפון סין. בשנת 1172 נבנתה בעיר חומת ים כדי לייצב את קו החוף, זאת בנוסף לשובר גלים אשר נבנה מוקדם יותר. החל מתקופת שושלת יואן בשנת 1292 ועד לשנת 1297 כאשר שאנגחאי הוכרזה רשמית כעיר, היה האזור במעמד מחוז מינהלי.
שני אירועים סייעו לפיתוחה של העיר בתקופת שושלת מינג: בשנת 1554 הוקפה העיר בחומה כדי להגן עליה מפני שודדי ים יפנים. בשנת 1602 קיבלו תושבי העיר חיזוק רוחני לאחר הקמת "מקדש אל העיר", אשר היה למוקד לתמיכה רוחנית בתושבים. בתקופת שושלת צ'ינג שאנגחאי הפכה לאחת מערי הנמל החשובות ביותר בדלתה של נהר יאנגצה. שני שינויים משמעותיים במדיניות הממשלה סייעו לעליה בחשיבות העיר. ראשית, בשנת 1684 ביטל הקיסר קאנגשי (1662 - 1723) את האיסור אשר הוטל בתקופת שושלת מינג על יציאת אוניות לים מנמל שאנגחאי, איסור אשר היה בתוקף החל משנת 1525. שנית, בשנת 1732 העתיק הקיסר יונגצנג (1678 - 1735) את מקום בית המכס המחוזי מעיר המחוז סונגג'יאנג לשאנגחאי ובכך העניק לעיר את השליטה על מסחר החוץ של המחוז כולו. לדעת ההיסטוריונית לינדה קוק ג'ונסון, כתוצאה משתי החלטות שלטוניות אלה, בשנת 1735 הייתה כבר שאנגחאי לנמל הסחר העיקרי של אגן היאנגצה התחתון, למרות שמעמדה כעיר היה עדיין בתחתית ההיררכיה השלטונית.
חשיבותה של העיר עלתה באופן משמעותי במאה ה-19 כאשר מיקומה בשפך היאנגצה הפך אותה לנמל הסחר המתאים ביותר עם מדינות המערב. בתקופת מלחמת האופיום הראשונה (1839 - 1842) השתלטו כוחות בריטים באופן זמני על העיר. המלחמה הסתיימה בשנת 1842 בחוזה נאנקינג אשר קבע פתיחת נמלי סחר, בהם שאנגחאי, לסחר בינלאומי. מהלך זה הוביל להתפתחות מהירה מאוד של העיר. הבריטים, הצרפתים, האמריקאים והיפנים קיבלו רבעים בעיר להתיישבות ולמסחר בהם הייתה להם זכות לניהול עצמי ולאוטונומיה שיפוטית. הזרים פיתחו את המסחר ואת הבנקאות.
המאה ה-20 וה-21.
בשנות העשרים של המאה ה-20, לאחר הכיבוש היפני וההרס שהותיר מאחוריו, החלה העיר להתעורר לחיים. היא הפכה למרכז תרבותי, אומנותי ומרכזי בסין. האופנה בשאנגחאי בלטה בייחודיותה והמודרניות שררה בעיר. העיר אופיינה על ידי חיי לילה מלהיבים. הספרות בשאנגחאי הייתה ייחודית לה, החלו להיכתב שירים, סיפורים קצרים ורומנים. העיר הייתה מושפעת מעברה הקולוניאלי מצד אחד ומהקומוניזם הסיני המתפתח מצד שני ונוצר בה דבר אשר לא היה קיים באף עיר אחרת בסין. היא הייתה מאופיינת על ידי ערב רב של אנשים, סינים, מערביים ותרבויות המשתלבות ביחד לכדי תרבות מיוחדת במינה. עם עלייתו של מאו דזה-דונג והמפלגה הקומוניסטית, החלו אנשי הרוח של שאנגחאי לרדת למחבוא, משום שנחשבו ראקציונרים וקפיטליסטים. הרבה נרדפו כל תקופת מהפכת התרבות והוכרו בתור אנשי תרבות חשובים רק לאחר תקופת שלטונו של מאו בתחילת שנות השמונים.
אקלים.
האקלים בשאנגחאי הוא אקלים סובטרופי גשום. יש בו ארבע עונות שנה מובחנות, וריבוי משקעים. הקיצים חמים וגשומים מאוד, והחורפים יבשים וקרירים. הטמפרטורה היומית הממוצעת נעה בין 25 ל-32 מעלות צלזיוס, כשיולי הוא בדרך-כלל החודש החם בשנה. בחודש ינואר, החודש הקר ביותר, הטמפרטורות נעות בין 1 ל-8 מעלות צלזיוס. ממוצע המשקעים השנתי בשאנגחאי עומד על 1,100 מילימטר. יולי הוא החודש הגשום ביותר ודצמבר הוא היבש ביותר. בקיץ ובסתיו ישנן לעיתים סופות טייפון.
אתרים מרכזיים.
בין האתרים המרכזיים בעיר ניתן למנות את:
יהדות שאנגחאי.