מתחם האצטדיון כולל מלבד מגרש הדשא הטבעי באצטדיון גם מגרש אימונים מוקטן עם דשא סינתטי הממוקם מצידו המזרחי. בעתיד מתוכנן לקום לצידם מגרש אימונים נוסף בגודל תקין. האצטדיון תוכנן להכיל בסה"כ 5,000 מושבים בשני יציעים ברמה שנועדה להתאים אף לליגת העל הישראלית, אך נחנך עם יציע אחד בצדו המערבי המכיל כ-2,500 מקומות ישיבה. תחת ליציע הוקמו תאי הלבשה ושירותים.
בעונת 2017/2016 העפילה קבוצת "עירוני נשר" לליגה הלאומית, אך האצטדיון נפסל לשימוש בליגה עד שתוקם בו עמדת תקשורת לשידור המשחקים. כמו כן, נדרשו בו עבודות התאמה של משטח הדשא לגודל תקני של מגרש כדורגל. באמצע העונה אושר האצטדיון לאירוח משחקים.
ב-26 ספטמבר 2016 נחנך במבנה האצטדיון שלוחת משרדים צפונית של ההתאחדות לכדורגל שבה ינוהלו ענייני הקבוצות בצפון בליגות הנמוכות, בית דין משמעתי של ההתאחדות וכן משרד שיטפל בכרטיסי השחקנים ובעניינים בירוקרטיים נוספים. עלות הקמת המשרדים נאמדת בכ-900,000 ש"ח.
וולטר
ווֹלטֶר (בצרפתית: Voltaire) הוא שם העט של פרנסואה-מארי ארואה (בצרפתית: François-Marie Arouet; 21 בנובמבר 1694 – 30 במאי 1778) היה פילוסוף וסופר צרפתי.
וולטר היה אחד מאנשי הרוח הבולטים של עידן האורות, או "הנאורות", והאמין שהספרות היא הדרך להובלת השינוי החברתי. כתביו הציניים, הסאטיריים והפילוסופיים הציגו את סלידתו מהנצרות, מחוסר הסובלנות ומהרודנות.
רקע.
עידן הנאורות, הידוע גם כעידן ההשכלה או האורות, החל בפתח המאה ה-18 באירופה. מחולליו היו אנשים שנקראו פילוסופים – הוגים שהגיעו מתחומי דעת שונים כגון ספרות, אמנות, מוזיקה ומדעים. הם עודדו אנשים לשפוט על-פי שכלם והבנתם, ולא להיסחף אחר הזרם שקובע הרוב או מוסדות גדולים וחזקים. הקריאה שלהם הופנתה לקהל הרחב, שלרוב נתפס כבלתי שקול בדיאלוג הציבורי, הפילוסופים היו נפגשים בסלונים ומציגים איש בפני רעהו את רעיונותיהם, דעותיהם, ויצירות הספרות או המחזות שכתבו. דרך יצירותיהם הכתובות הביעו לא פעם את דעתם על החברה. רעיונותיהם באו לידי ביטוי גם באנציקלופדיה (Encyclopédie) עליה שקדו מאה וארבעים כותבים, שכתבו, תוך כמה שנים, למעלה מ-72,000 ערכים.
אצל רבים ההשכלה נתפשה כדת של ממש – דת הומנית הדוגלת בקידמה, כלומר באמונה שהקידמה תשפר את חייהם של בני האדם. המשכילים האמינו שבני האדם מתפתחים, בנוסף על ההתפתחות הטכנולוגית גם מבחינה מוסרית, ולכן לא היה להם ספק שהעתיד צופן בחובו טוב. לשיטתם, כדי להגיע לקידמה צריכים בני האדם להיחלץ מהאמונות הטפלות ולהתחיל לחשוב בעצמם. האמונה בקידמה היא אולי ההבדל הגדול בין זרמים דטרמיניסטיים בדתות לבין תנועת ההשכלה. זרמים אלו טוענים כי האדם אינו יכול לשנות את גורלו. ההשכלה, לעומת זאת, טוענת שיש בידו של האדם לשנות את מצבו ואת מצב החברה בה הוא נמצא, על ידי פיתוח החשיבה והמוסר. המשכילים סלדו מן הדת בכלל ומן הנצרות בפרט, אותה ביקרו בחריפות וטענו נגדה שאין זה מוסרי לכפות על בני אדם אמונה בדת מסוימת, וכמו כן אין להענישם בשל אמונתם. טענות אלו ואחרות הפכו את ההשכלה לאויבת מושבעת של הנצרות, ששלטה באותם ימים באירופה כולה. וולטר היה אחד המבקרים הגדולים של הנצרות, ומשום כך אולי גם אחד השנואים עליה ביותר.
המשכילים פעלו בכל אירופה, משוודיה בצפון ועד ספרד בדרום, מרוסיה במזרח ועד בריטניה במערב. לא היה גוף או ממסד מסוים אליו השתייכו כולם, אך דעותיהם בנושאים שונים היו קרובות למדי. מרכז ההשכלה באותם ימים היה בצרפת, ובעיקר בירתה פריז. המשכילים בפריז (וולטר, ז'אן-ז'אק רוסו, מונטסקייה ואחרים) נאבקו נגד השלטון האבסולוטי בצרפת ונגד הכנסייה הקתולית ששלטה באזור. הם הציעו מגוון דרכים לשיפור המשטרים באירופה ולשיפור מעמדו של האזרח, כגון רעיון הפרדת הרשויות של מונטסקייה, או "האמנה החברתית" של רוסו. רעיונות אלה נקלטו בצרפת, ובמידה רבה שימשו ככר הרעיוני ממנו צמחה המהפכה הצרפתית, שלאחריה יושם חלק ניכר מרעיונות ההשכלה. לתנועת הנאורות הייתה גם השפעה ניכרת מעבר לאוקיינוס האטלנטי, ובייחוד על החשיבה של האבות המייסדים של ארצות הברית.
קורות חיים.
וולטר נולד כפרנסואה-מארי ארואה ב-21 בנובמבר 1694 בפריז, בנו של נוטריון. בילדותו סבל ממחלות רבות, ולא פעם היה על סף מוות. בגיל צעיר התייתם מאמו, ואביו שהתקשה לגדלו לבד, שלח אותו ללמוד בבית הספר הישועי לואי לה-גראן. בבית הספר החל וולטר לגלות סלידה מן הדת ולימודיה, ולהימשך אל מקצועות הספרות והחברה.
בגיל 16 עזב וולטר את בית הספר, ובניגוד לשאיפת אביו שרצה שיהיה עורך דין, החליט להתקיים אך ורק מכתיבתו ושנינותו. ואכן, חלק גדול מהונו של וולטר נרכש בזכות כתיבתו, אך וולטר השיג ממון רב גם בעסקים שונים. בזכות כספו יכול היה וולטר להביע את דעותיו ללא חשש.
וולטר היה סאטיריקן מושבע, והצלחתו בקרב המעמד הגבוה נבעה במידה לא מבוטלת מקסמו האישי הרב ומשנינותו, אולם זו האחרונה גם סיבכה אותו לא פעם בחייו. בשנת 1717, לאחר שנחשד בפרסום עלון התרסה כנגד השלטון, נשפט וולטר ונשלח ל-11 חודשים בבסטיליה, בית הכלא האכזרי לאסירים פוליטיים. הוא כתב את Oedipe ("אדיפוס") בזמן שריצה את עונשו, מחזה שהיה להצלחתו הראשונה של וולטר בתחום התיאטרון.
לאחר שהשתחרר מהכלא, החל להיקרא "ארואה דה וולטר", שם המרמז על ייחוס אצילי. מקור הכינוי "וולטר" אינו לחלוטין ברור, אך ישנן שתי השערות בעניין. ההסבר הפחות מקובל הוא שהכינוי וולטר הוא שיבוש של Le Volontaire, "הדעתן", כינוי שדבק בו בהיותו בבית הספר. סברה אחרת גורסת כי הכינוי הוא סירוס אותיות כלשהו של Arouet Le Jeune, "ארואה הצעיר". מכל מקום, ההחלטה הנועזת יותר של וולטר הייתה להוסיף לשמו את קידומת האצולה "דה", אף על פי שלפי מוצאו לא היה ראוי לכך. וולטר היה מלא בהערכה עצמית, וכך ב-1718 היה ל-"ארואה דה וולטר", השם בו התפרסם.
בשנת 1726, לאחר שהזמין אציל בשם שבלייה דה-רואן לדו-קרב, נכלא שוב בבסטיליה, ולאחר זמן קצר הוצבה בפניו הברירה – מאסר ממושך או גלות. וולטר בחר בגלות, ועבר לגור באנגליה. בזמן שהותו באנגליה הכיר דמויות בולטות כבולינגברוק, ג'ונתן סוויפט ואלכסנדר פופ, ולמד את עבודתם החשובה של משכילים כג'ון לוק הפילוסוף, אייזק ניוטון המדען, וכמה מתמטיקאים מצליחים. וולטר התעניין מאוד בדרכי השלטון והדת באנגליה, וסבר שהן מתאימות לאופיו המיוחד של העם האנגלי. ב-1729 חזר לצרפת והחל לשקוד על כתיבתו של ספר חדש העוסק בדרכיהם המיוחדות של האנגלים בעניינים אלו. תוכן הספר התקבל כהתגרות בשלטון הצרפתי, ובשנת 1734 הסתבך שוב עם השלטון.
וולטר אולץ לעזוב את פריז פעם נוספת, ועבר לגור ב"שאטו דה סירה" – אחוזתו של המרקיז די שאטלה. הוא הוזמן לאחוזה על ידי מאדאם די שאטלה, ונשאר לגור שם כ-15 שנה. לוולטר היו רומנים רבים בחייו, בין השאר עם מאדאם דה פומפדור, אך הקשר המשמעותי ביותר בחייו היה עם מאדאם די שאטלה, אשת המרקיז שהייתה צעירה ממנו בתריסר שנים. הוא אהב אותה מאוד, אף שאהבתה אליו מוטלת בספק, ולא חדל לאהוב אותה גם אחרי שגילה את הקשר בינה לבין האציל הצעיר סן למבר. היא נפטרה בשנת 1746 בעת לידה (אבי התינוק היה סן למבר). מותה, והגילוי שהחליפה את תמונתו שהייתה בטבעת שקנה לה בזו של האציל הצעיר, שברו את לבו. המרקיז די שאטלה קיבל את וולטר חרף הרומן שלו עם אשתו, והניח לפילוסוף להישאר באחוזתו במשך שנים, עד מותו ב-1749.
בשנה בה נפטר המרקיז, הוזמן וולטר לארמון סנסוסי שבפוטסדם, פרוסיה על ידי מלכה הנאור פרידריך הגדול. בין וולטר ו"פרדי" התפתחה מערכת יחסים הדוקה. לשניים הייתה אישיות דומה, ואף דעות דומות בענייני השלטון ודת. בשנת 1753 עזב וולטר את חצרו של המלך ואת פרוסיה לאחר כמה שערוריות עסקיות, ותקרית בה פרסם כתב נאצה נגד נשיא האקדמיה למדעים של פרוסיה.
ב-1755 התיישב בז'נבה, אך לאחר שאחד ממחזותיו הוחרם, עזב אותה וקנה ב-1758 אחוזה בשם "פרנה" (Ferney), על גבול צרפת-שווייץ. לימים, הפכה פרנה לבירתה האינטלקטואלית של אירופה כולה. באחוזה זו המשיך לכתוב כמעט עד יום מותו. הוא כתב עשרות ספרים, מאות מאמרים, ואלפי מכתבים לחבריו באירופה. לפרנסתו גידל תולעי משי ושיווק בהצלחה את תוצרתן. הוא נקט בתחבולת פרסום חדשנית, כשנהג לשלוח גרבי משי לידועניות תקופתו עם בקשה שיציגו את רגליהן היפות, בגרבי המשי שלו, בפני גברים רבים ככל האפשר ויספרו להם מי ייצר עבורן את הגרביים.
ב-1778, בגיל 83, חזר וולטר לפריז. כנראה, ההתרגשות שבחזרה לעיר מולדתו הייתה רבה מדי עבורו, והוא נפטר עם הגיעו לעיר. הכנסייה, שתיעבה אותו, לא איפשרה לו קבורה דתית, והוא נקבר הרחק בחבל שמפאן. לאחר המהפכה, בשנת 1791, הועברו עצמותיו לפנתיאון בפריז.
עמדותיו של וולטר.
וולטר נלחם כל ימיו נגד הדת הרודפת והשלטון חסר הסובלנות שהיה בימיו. הוא העלה על נס את חופש המחשבה ויצא בנחישות נגד הכנסייה הקתולית. סלידתו מחוסר סובלנות התבטאה גם במילים בהן נהג לחתום את מרבית מכתביו – "למחוץ את השיקוץ".
ייחודו של וולטר היה בעיקר ביציאתו נגד המדע ולא רק נגד הדת, זאת בהתחשב בזמן ובמקום בו נכתבו דבריו, תעיד על כך העובדה שבספרו קנדיד הפרק הראשון עוסק בפנגלוס אשר מייצג את המדע ובביקורת צינית על האיש.
על הדת.