דמות נוספת המופיעה בספר היא נועה, דמות בדיונית של היסטוריונית שכתבה דוקטורט על היווצרות התפקיד האימהי במאות ה-18 וה-19 שהעניק לה משרה באוניברסיטה וכעת היא חוקרת אמהות שרצחו את ילדיהן באנגליה הוויקטוראנית. תפקידה של הדמות הזאת, הוא להוסיף מידע בנושא האימהות והיא מתפקדת כהרחבה של המספרת עצמה, ובאמצעותה המספרת בוחנת ומקצינה כמה צדדים בחייה הקשורים בעיקר להתמודדותן של נשים הבוחרות בקריירה מול דרישות חיי המשפחה.
ביקורת.
בסיכום ביקורתו על הספר כותב פרופסור בלבן: "המחברת פונה כאן לקוראים/ות שמראש תומכים בעמדתה, ומקבלים כמובנת מאליה את ההנחה ש"החיבור המיידי, הטבעי, הברור בין אמא לילדים... הוא בעצם סיפור מומצא, שנוצר-נכתב בהדרגה במהלך סוף המאה ה-19 והמאה ה-20, על ידי פסיכולוגים שונים שפיקחו על עבודת האימהות". ההנחה הזאת מקובלת על חוקרות פמיניסטיות מרכזיות (ראו למשל את ספרה היפה של אליזבת באדינטר, שתורגם לעברית לפני למעלה משנות דור תחת הכותרת "וגם אהבה"). אבל הטענה הזאת אינה מקובלת כלל בציבור הרחב, המשכיל יותר והמשכיל פחות."
אידיאליזם טרנסצנדנטלי
אידיאליזם טרנסצנדנטלי (נקרא לפעמים גם אידיאליזם פורמלי) היא תורה פילוסופית מתחום תורת ההכרה שנוסדה על ידי הפילוסוף הפרוסי עמנואל קאנט במאה ה-18. תורתו של קאנט גורסת שההכרה האנושית תופסת את הדברים כפי שהם נגלים לנו ולא את הדברים כפי שהם לעצמם. המהפכנות של תורה זו היא בכך שהיא (לראשונה בחשיבה המערבית) מתארת את פעולת ההכרה כפעולה אקטיבית של הכתבת החוקים לטבע על ידי הסובייקט, ולא כהסקה מתוך התבוננות פסיבית על חוקי הטבע.
רקע.
בתקופתו של קאנט צמחו תורות שניסו להסביר את מעמדו ומקורו של הידע המדעי. מהצד האחד טען האמפיריציזם שהתהליך המדעי כולו, וכך גם משמעות האמת המדעית, עומד על התצפית המדעית. ההתבוננות הבלתי אמצעית שלנו בעולם היא הקלט היחיד שממנו נוכל ליצור מדע. מולו טען הרציונליזם כי מקור הידע הוא בשימוש בשכל ובהיגיון לניתוח העולם. בקצה הציר עומד האידיאליזם, שממשיך וטוען שהמחשבה האנושית היא הדבר הבטוח היחיד להאחז בו. עבור האידיאליסט העולם הנראה הוא רק "מושג" או "אידיאל" הנתפס ברוחנו. האידיאליזם רואה בניסיון ובמציאות מושג מנטלי ופנימי ונוטה, בניגוד לאמפיריציזם (ולריאליזם), להגדרה סובייקטיבית ואשלייתית של מושג המציאות, המדע והאמת. עבורם דבר "קיים" רק עד כמה שהוא נתפס במוחנו, כאידאה.
האידיאליזם הטרנסצנדנטלי נוסח לראשונה על ידי קאנט בספרו "ביקורת התבונה הטהורה", שם הוא מבדיל את השקפתו הן מהגישה האמפיריציסטית והן מהגישה האידיאליסטית, אך פילוסופים אינם מסכימים עד היום עד כמה יש לבדל את קאנט מכל אחת מהתורות.
אידיאליזם טרנסצנדנטלי אומץ על ידי הפילוסופים הגרמניים פיכטה, שלינג, שופנהאואר, ובמאה ה-20 על ידי הוסרל והיווה השפעה על האידיאליזם הגרמני.
קאנט.
קאנט חשב שהן הרציונליסטים והן האמפיריציסטים מציגים תמונה חלקית לגבי היחס בין ההכרה לעולם. בשלב ראשון, חילק קאנט את כל המשפטים למשפטים אפריוריים ומשפטים אפוסטריוריים. משפטים אפריוריים הם משפטים שאינם דורשים את הניסיון להוכחתם, כלומר שהתבונה קובעת לבדה את נכונותם. משפטים אלה יכולים להיות משפטים כמו "הכלל מכיל את חלקו" או "1+1=2". בחלוקה זו נאמר, שהאידיאליסטים נוטים לשים את הידע כולו בתחום האפריורי. לעומתם, משפטים אפוסטריוריים הם משפטים שנדרש ניסיון חיצוני להוכיחם. לדוגמה: "מחר יֵרד גשם", "הבגד הוא שחור". האמפיריציסטים ידגישו בעיקר את חשיבותם של המשפטים האפוסטריוריים במחקר המדעי ויגידו שאלו משפטים המבוססים על התצפית.
מולם, חילק קאנט את המשפטים בחלוקה נוספת: משפטים מנתחים (מבארים) ומרכיבים. משפט מנתח הוא משפט שתפקידו להבהיר לנו מושגים במוחנו ולכן הוא תמיד אפריורי, לדוגמה "רווק הוא גבר לא נשוי". משפט מרכיב הוא היפוכו: משפט המוסיף לנו ידע חדש על המושגים שהכרנו ועל העולם, לדוגמה "קאנט הוא נשוי". המשפטים המרכיבים הם אלה החשובים, היוצרים ידע חדש. המדע עצמו (המטאפיזיקה, הפיזיקה והמתמטיקה) מורכב ממשפטים מרכיבים, בעוד המשפטים המנתחים תפקידם רק לסייע.
השאלה החשובה היא: האם המשפטים המרכיבים הם אפריוריים או אפוסטריוריים? האידיאליזם יטען שכל המשפטים על "העולם" הם למעשה מנטליים ולכן אפריוריים (גם אם מרכיבים), בעוד האמפיריציזם יטען שכל המשפטים שמוסיפים ידע מבוססים על התצפית בעולם החיצוני ולכן אפוסטריוריים. התרומה הגדולה של האידיאליזם הטרנסצנדנטלי הוא בתשובה המגשרת שהוא נותן: קיימת ידיעה מרכיבה אפריורי וגם ידיעה מרכיבה אפוסטריורי. למעשה, טוען קאנט, התיאור הנכון והמדויק של המדע טמון בהבנת הקשר בין שני סוגי הידע הללו. על מנת להבין את פרטי הקשר הזה יש להתבונן בדרך ההכרה האנושית.
שלב ראשון בהכרה: החושניות.
ההכרה האנושית מורכבת על פי קאנט משתי שכבות: החושניות והשכל. החושניות מקבלת ידע חושי מהעולם ומייצרת הסתכלויות. השכל מקבל הסתכלויות ומאחד אותם לכדי משפטים או הכרות.
בפרק בשם "האסתטיקה הטרנסצנדנטלית" בביקורת טוען קאנט שאם נתבונן היטב, נשים לב שהחושניות לא מקבלת את המידע מהעולם ו-"רק" מעבירה אותו לשכל. אם נבצע חקירה פילוסופית מדוקדקת נגיע למסקנה המפתיעה שהחושניות (כלומר הכרתנו) מוסיפה לכל "רשמי החושים" שני מושגים בסיסיים: החלל והזמן. אמנם איננו מסוגלים לדעת מה יש בתוכן החושי ה-"אמיתי" (כלומר, ללא שני המושגים הללו), אבל אנחנו בפירוש יכולים להוכיח ששני המושגים הללו הם קביעה אפריורית של החושניות. אילולא היה מושג החלל נקבע בהכרה, לא יכלה הגאומטריה להיות תקפה באופן מוחלט ואפריורי. לכן מגיע קאנט למסקנה המפתיעה שהעולם כפי שאנחנו מכירים אותו הוא לא בדיוק העולם האמיתי. הוא העולם לאחרי שהמושגים הבסיסיים של החושניות שלי כבר הוטלו עליו. לכן מבדיל קאנט בין העולם כפי שהוא נגלה לי (העולם כ-"תופעה", הפאנומנה), והעולם כפי-שהוא-לעצמו (הנואומנה). העולם כפי-שהוא-לעצמו לחלוטין לא נגיש לי ואיננו יכולים לתאר אותו בשום כלי שאנו מכירים, מלבד להצביע על קיומו העקרוני מתוך "עולם התופעות" שאנו מכירים.
שלב שני: השכל.
בפרק בשם "האנליטיקה הטרנסצנדנטלית" (תת-פרק של "תורת ההיגיון הטרנסצנדנטלית") שבביקורת, קאנט ממשיך וטוען שכדי לדבר על מדע ועל המשפטים שאנחנו משתמשים בהם יש להתייחס לשלב הכרתי נוסף. כשאנו חושבים איננו מתייחסים רק לרשמי החושים כמו שהם מגיעים אלינו. אנחנו תמיד מנסים לחבר אותם ולקשר אותם זה לזה בעזרת מושגים. כשאני אומר "האבן מתחממת על ידי השמש" אני מחבר בין ההסתכלות על אור וחום השמש וההסתכלות על האבן המתחממת. במקרה זה, סוג הקשר שהשתמשתי בו הוא סיבתיות. קיימים 12 קשרים מושגיים שכאלה שבעזרתם אנחנו מרכיבים הסכלויות לכדי משפטים. ליחסים וקשרים אלו, קורא קאנט במונח האריסטוטלי קטגוריות.
על פי קאנט, השכל מקבל אוסף של הסתכלויות (מהחושניות) ומרכיב אותם זה לזה בעזרת הקטגוריות, לכדי משפטים. ללא אותם קשרים הייתה המציאות מפורקת, ולרצף התמונות שאני חש לא היה קשר עקבי כלשהו זה לזה. לכן מסדרת הכרתנו את כל ההסתכלויות שהיא רואה לכדי תורה עקבית אחת, המחוברת בכל אותם קשרים שהקטגוריות מאפשרות לה. התורה הנוצרת כשאנו מאחדים את כל הידע שלנו בצורה מסודרת בשכל היא המדע עצמו.
המסקנה הרדיקלית שאנחנו מגיעים אליה היא "המהפכה הקופרניקאית" של קאנט: החוקים המדעיים של העולם אינם קיימים בטבע "האמיתי", אלא הם שילוב של הטבע הזה עם המבנים התודעתיים שלנו. הן בעזרת החלל והזמן שבחושניות, והן על ידי הקטגוריות של השכל. כלומר, יש בנו ידע אפריורי (מושגי החלל והזמן ועל ידיהם המתמטיקה, הקטגוריות) והוא קובע את צורת הידע האפוסטריורי (העולם החיצוני).
מקום המדע והתפקיד הביקורתי של הפילוסופיה.
קאנט קורא למתודולוגיה שהוא מציע "פילוסופיה ביקורתית". הוא מחלק את התהליך שעברה הפילוסופיה עד זמנו לשלושה שלבים. בשלב הראשון, השלב הדוגמטי, תופסים הפילוסופים את ההכרה כמשקפת של המציאות החיצונית. לדעתו של קאנט, זוהי תפיסה נאיבית בעיקרה. בשלב השני, השלב הספקני, יתחילו ויגלו פילוסופים כדוגמתם של יום את הבעיות הפילוסופיות הרבות של התפיסה הדוגמטית. לדוגמה, יום גילה שמושג הסיבתיות לא יכול להיות מושג ניסיוני לחלוטין כי לא ניתן להראות את קיומו בעולם. לכאורה, בכוח הספקנות של יום ניתן לשבור לחלוטין את ההצדקה הדוגמטית לפעילות המדעית. כתוצאה מהשבר קמו לדעת קאנט גרסאות שונות של אידיאליזם שיהפכו את העולם כולו לאשליה ובכך "יפתרו" את הספקנות של יום. מולם, טוען קאנט שהוא מביא את השלב השלישי והסופי, השלב הביקורתי, שבכוחו להחזיר את השורה התחתונה של השלב הדוגמטי, במחיר של ויתור מסוים. החידוש של קאנט, שמושג הסיבתיות הוא שכלי ומכונן את העולם כפי שהוא נגלה לנו, מאפשר לשוב ולבצע פעילות מדעית. אך מאידך, הוא גם הופך את הפעילות המדעית למתארת של העולם כפי-שהוא נגלה לי ולא את העולם כפי שהוא באמת.
על ידי צמצום המדע לכדי "עולם תופעות" מצמצם קאנט גם את הפילוסופיה. לא רק שלא ניתן להתייחס אל העולם כפי שהוא לעצמו בכלים מדעיים, גם לא ניתן להתייחס אליו בכלים פילוסופיים. שאלות מטאפיזיות כמו קיומו של אלוהים ונצחיות הנפש, בהכרח יישארו ללא תשובה. לכן (על דרך השלילה), תפקידה של הפילוסופיה (או של המטאפיזיקה) מצטמצם רק לתפקיד שקאנט קורא לו "ביקורתי". על ידי כך נותן קאנט למונח "ביקורת" משמעות אפיסטמולוגית חדשה: חקר המבנים התודעתיים של ה-"אני" והוכחת האובייקטיביות שלהם.
התנגדות לאידיאליזם.