בשנת 2017 יצא סרט המשך, "", שהופץ בווידאו וב-DVD.
עלילה.
צוות צילום דוקומנטרי עוקב אחר קורותיו של קודי מאבריק, פינגווין מצויץ צפוני. קודי הוא נער בן 17 הגדל עם אמו ואחיו הגדול בקוטב הדרומי, אביו נטרף כשהיה ילד.
ביג זי הוא הדמות הנערצת ומקור ההשראה של קודי. כשהיה ילד הגיע ביג זי, אלוף עולמי בגלישת גלים לביקור בקוטב הדרומי. בביקורו העניק לקודי הקטן תליון צדפה ואמר לו מספר מילות עידוד. מאז הוא חולם ללכת בדרכו של זי ולהפוך לגולש מקצועי. הוא מתאמן על גלישה עם גלשנים שהוא מכין מגושי קרח.
יום אחד מגיע לקוטב מגלה כישרונות המחפש מתמודדים חדשים לתחרות הגלישה על שם ביג זי. קודי קופץ על ההזדמנות ומצטרף למסע. בדרך הוא מתידד עם צ'יקן ג'ו, תרנגול סטלן המתמודד גם הוא בתחרות.
הם מגיעים לאי פן גו, אתר התחרות, שם קודי פוגש, ומתאהב ממבט ראשון, בלני, פינגווינית העובדת כמצילה בחוף.
הוא גם פוגש את טנק אוונס, פינגווין שחצן שניצח בתחרות מאז היעלמותו של ביג זי, סך הכל 9 פעמים. הם נקלעים לקטטה ויוצאים לדו-קרב גלישה, בו טנק מנצח בקלות וקודי כמעט טובע. לני מצילה את קודי ולוקחת אותו מחוסר הכרה לדוד שלה, גיק, שיעזור לו להתאושש.
גיק מוצא את קודי יושב על עץ שיטה ומציע לו ללמוד להכין ממנו גלשן איכותי. הם מנסים לקחת את בול העץ לבית של גיק אך הם מאבדים שליטה והוא מתגלגל עד לחוף נטוש. בחוף קודי מוצא בקתה נטושה המלאה בגלשנים וגביעים, המתגלים כחפציו של ביג זי. לפי הדרך בה גיק מסתכל על הבקתה והחפצים בה, מבין קודי כי גיק הוא למעשה ביג זי, הגולש האגדי. קודי מבקש ממנו ללמד אותו לגלוש ולבסוף, לאחר הפצרות רבות, ביג זי מסכים. הוא דורש מקודי לבנות לעצמו גלשן, וקודי חסר הסבלנות מתעלם מהדרכותיו של ביג זי ויוצר גלשן בחיפזון. הגלשן נשבר עם כניסתו למים.
קודי מאוכזב, הוא מתעצבן ועוזב את החוף, ובדרך הוא פוגש את לני שמשכנעת אותו לחזור. קודי חוזר לעבוד על גלשן חדש והפעם הוא נאזר בסבלנות ומקפיד על ההנחיות של זי. זי משבח את קודי על הגלשן אך דורש ממנו להתחיל את האימונים על החוף, במגוון משימות שלכאורה אינן קשורות ישירות לגלישה. קודי מנצל הזדמנות שזי ישן, גורר אותו על גבי גלשן לתוך המים ומעיר אותו לפני שמגיע גל. לאחר מכן זי מתרצה להתחיל אימונים. בערב קודי מנסה לשכנע את זי להצטרף לתחרות אך זי מסרב. קודי מגיע לתחרות בזמן והוא עולה לגמר, יחד עם טנק וג'ו. בגמר, טנק מנסה להפיל את ג'ו מהגלשן וברגע האחרון מגיע קודי ודוחף את טנק אל אזור מסוכן מחוץ לתחומי התחרות. בכך למעשה נפסלים השניים מהתחרות וג'ו זוכה בניצחון טכני. לני מחלצת את טנק אך קודי נשאר באזור המסוכן. זי שצפה בקודי בחשאי עוזר לו לחזור לחוף.
במקום התחרות כבר מספידים את קודי ואז הוא וזי מופיעים, משתתפי התחרות מתפלאים לראות את זי לאחר שנים של היעלמות וזי מודה לקודי שגרם לו לחזור.
זי מזמין את כולם לגלוש בחוף הנטוש. קודי מסכם בקצרה את החוויה בפני צוות הצילום ומזדרז להצטרף לגולשים.
רבקה בורשטיין-ארבר
רבקה בּוּרשטיין-אַרבֶּר (1894 – 13 באפריל 1993) הייתה פסנתרנית ומורה לפסנתר ישראלית, מראשוני הפסנתרנים והמורים למוזיקה בארץ.
ביוגרפיה.
רבקה בורשטיין נולדה בשנת 1894 באודסה, עיר הנמל שבדרום-מערב רוסיה, למשפחת מוזיקאים יהודים. אמה, ג'ניה (שיינדל) בורשטיין (1869–1967), הייתה מורה לפסנתר; אביה, יעקב בורשטיין, היה נגן בסון, שזכה לעבוד במחיצתם של צ'ייקובסקי ורימסקי-קורסקוב; שתי אחיותיה ואחיה היו מוזיקאים אף הם (אחיה היה צ'לן). (הוריה עלו לארץ ישראל כמה שנים אחריה, בראשית שנות ה-30; אחיה נהרג בלנינגרד.)
בשנת 1909, כשהייתה בת 14, סיימה בהצטיינות את לימודיה בקונסרבטוריון בעירהּ אודסה, ומיד נסעה ללמוד בלייפציג שבגרמניה עם מלגה מאת אחות הקיסר וילהלם השני, שם למדה בקונסרבטוריון אצל הפסנתרן קארל וֶנדלינג . בעודה תלמידה בת 16.5 זכתה בפרסים והופיעה כסולנית עם תזמורת הגֶוַונְדְהאוס שבניצוחו של ארתור ניקיש. היא סיימה את לימודיה בזכייה בפרס שופן. לאחר מכן המשיכה את לימודיה בברלין אצל ארתור שנאבל ואז'ן ד'אלבר. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמצאה בגרמניה, ותוך מאמצים שבה לרוסיה, לבירה פֶּטרוגרד (סנקט פטרבורג), שם המשיכה ללמוד תוך כדי המלחמה והמהפכה בקונסרבטוריון אצל פליקס בלומנפלד ואלכסנדר גלאזונוב, וסיימה בזכייה בפרס רובינשטיין (זכתה בפסנתר כנף).
לאחר המלחמה וסיום הכשרתה החלה בקריירה מצליחה של פסנתרנית קונצרטים, הופיעה באירופה ברסיטלים, עם תזמורות ובקונצרטים למוזיקה קאמרית וקנתה לעצמה שם אפילו בגרמניה.
לציונות נחשפה בקונצרט שערך מרדכי גולינקין בפטרוגרד באפריל 1918 במסגרת "שבוע ארץ ישראל" שארגנה ההסתדרות הציונית שבשיאו שר פיודור שאליאפין את "התקווה" בעברית. לאחר מכן החלה לנגן בקונצרטים של מוזיקה יהודית עם המלחין יוסף אחרון, ולבסוף החליטה לוותר על קונצרטים בווינה וברומניה ולנסוע לארץ ישראל. בשנת 1922 הגיעה לארץ לראשונה כתיירת, והחליטה לעלות ולהשתקע בה. לאחר ששבה לאירופה והשלימה את התחייבויותיה המקצועיות, עלתה לארץ במחצית הראשונה של שנת 1924 והתיישבה בתל אביב הקטנה.
עם הגיעה החלה להופיע ובהמשך ללמד נגינה בפסנתר.
בארץ נישאה לאפרים ארבר (1887–1951), יליד אלכסנדרובסק שעלה ארצה ב-1907, בנם של התעשיין דוד דב ארבר ולאה בת אברהם זלמן איכילוב. השניים היו הורים לשתי בנות.
באמצע שנות ה-20 הייתה למורה ראשית לפסנתר בבית הספר למוזיקה 'שולמית'. לאחר שלוש שנים בתל אביב פתחה סטודיו, שבו עבדה 25 שנה, עד שהצטרפה לסגל האקדמיה הישראלית למוזיקה. במשך עשרות השנים שלימדה העמידה תלמידים רבים, בהם מוזיקאים נודעים, פסנתרנים ומורים למוזיקה כמו מרדכי סתר, אליהו רודיאקוב, אילנה ורד , הדסה שרמן, ישראלה מרגלית ורות הילמן.
רבקה בורשטיין-ארבר הופיעה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית תחת שרביטיהם של מיכאל טאובה, גאורג זינגר, הוגו ריגנולד ווולטר זוסקינד. הופעתה האחרונה עם הפילהרמונית נערכה ב-1953 (ובה ביצעה את הקונצ'רטו לפסנתר של גריג).
כמו כן, לאורך עשרות שנים הופיעה ברסיטלים, ניגנה רסיטלים ב"קול ישראל" והרבתה לנגן עם תזמורת קול ישראל.
לאחר הופעתה הראשונה בארץ, כתב המלחין יעקב ויינברג כי מה שמעניין בייחוד באישיותה הנגינתית של בורשטיין-ארבר הוא "ביטחונה בכוחותיה בקשר לרגש הקצב, זאת אומרת כוח הרצון ויחד עם זה רגש הקצב, שאלה הם סימנים של אנשים מחוננים בכישרון אמיתי. בכל זאת, המנגנת אינה מבליטה את סגולותיה הטכניות המפותחת ואינה שמה אותן למטרה בפני עצמה, שזה דבר תדיר אצל הפסנתרנים בזמננו. אם חסרה לפעמים לגב' בורשטין התקיפות הדרמטית והאמיצה של הגבר, הנה מחוננת בליריות עמוקה המקננת בלב האישה".
ב-1933 קבע מבקר המוזיקה מנשה רבינא (רבינוביץ) כי היא מגלה "טכניקה משוכללת, הבנת היצירה ובניינה, ריכוז ושליטה בכלי על כל אפשרויותיו... הייתה אפילו עדינות בנגינה והטון היה ערב ורך. [היא] הוכיחה שוב שהיא שולטת בפסנתר במידה גבוהה מאוד ושיש לה הרשות להיחשב בין טובי הפסנתרנים בארץ".
בביקורת בעקבות קונצרט שערכה ב-1945 עם התזמורת הארצישראלית (לימים הפילהרמונית), תיארה המבקרת אוליה זילברמן את נגינתה כבטוחה ווירטואוזית.
בשנת תשמ"ה-1985 הוענק לה תואר יקירת העיר תל אביב-יפו.
רבקה בורשטיין-ארבר האריכה ימים כאמהּ, ונפטרה באפריל 1993, בהיותה כבת 99. נקברה בבית העלמין ירקון.
משפחתה.
בורשטיין-ארבר הייתה אם לשתיים.
בתה מיה אוריון אף היא פסנתרנית ומורה לפסנתר (בעבר הורתה, כאמהּ לפניה, באקדמיה למוזיקה שבאוניברסיטת תל אביב).
נישאה לעו"ד ד"ר גרשון אוריון (וינדיצקי), משפטן, שכיהן כפרקליט הראשי של חיל הים, כנשיא בתי המשפט הצבאיים ביהודה ושומרון וכפרקליט פיקוד הדרום ולאחר שחרורו שימש כעורך דין ומרצה למשפטים.
בתה דליה עם-שלם (אמסלם) (1928–2005), שהחלה גם היא את דרכה כפסנתרנית אך זנחה את התחום בצעירותה, נישאה לשמשון עם-שלם, שבמשך שנים כיהן כיו"ר ועדת האִגרוף בהתאחדות לספורט, שימש כמאמנהּ של נבחרת ישראל באִגרוף והיה הרוח החיה של ענף האִגרוף בישראל. השניים ייסדו וניהלו את רשת מועדוני האִגרוף לנוער "כפפות הזהב".
רבקה ארבר
רבקה בורשטיין
רבקה בורשטין
רבקה בורשטין-ארבר
נוסחא אטומית
ארמיית הפרשים הראשונה
ארמיית הפרשים הראשונה הייתה ארמיית פרשים של הצבא האדום בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה. היא קיבלה פרסום רחב בתעמולה הסובייטית בעקבות התפקיד המכריע בניצחון על הצבא הלבן וקרבתו של מפקדהּ ליוסיף סטלין.
הקמה והרכב היחידה.
הארמייה הוקמה ב-17 בנובמבר 1919 לפי המלצת יוסיף סטלין בהתאם להחלטת הפיקוד העליון של הצבא האדום. היא הוקמה על בסיס קורפוס פרשים בפיקוד של סמיון בודיוני. בהמשך לארמייה סופחו יחידות נוספות שלא היו יחידות פרשים - יחידה אווירית, רכבות משוריינות. במהלך מבצעים לארמייה סופחו באופן זמני גם יחידות של חיל רגלים.
להלן הרכב הארמייה בשלבים השונים:
פעילות קרבית.
ב-6 במאי 1919 בהתאם להחלטת מפקד הארמייה ה-10 אלכסנדר יגורוב הוקם קורפוס הפרשים ה-1 בפיקודו של סמיון בודיוני. הוא כלל דיוויזיית פרשים בפיקוד של יוסיף אפנאסנקו ודיוויזיה שנייה בפיקודו של אוקה גורודוביקוב. בודיוני היה מפקד הקורפוס. במהלך קיץ-סתיו 1919 היחידה הייתה במרכז הקרבות נגד הצבא הלבן והצליחה לנצח את פרשיה במספר קרבות.