קמפיונה ד'איטליה (באיטלקית: Campione d'Italia) היא קומונה בנפת קומו, במחוז לומברדיה, שבאיטליה והיא מובלעת בשווייץ בקנטון טיצ'ינו. מובלעת קמפיונה ד'איטליה מרוחקת פחות מקילומטר מאיטליה, אולם רכס הרים המפריד בין השניים והדרך ליישוב האיטלקי הסמוך אורכה 14 קילומטר והדרך לעיר קומו אורכה יותר מ-28 ק"מ.
היסטוריה.
במאה הראשונה לפני הספירה הרומאים הקימו את עיר המבצר קמפילונום כדי להגן על גבולם מפלישות הלווטיות.
בשנת 777, טוטו מקמפיונה, שליט לומברדי מקומי, הותיר את עזבונו לארכיבישוף של מילאן. הבעלות במקום הועברה אחר כך לבזיליקה של סנט אמברוג'יו במילאן. בשנת 1512 העביר האפיפיור יוליוס השני את הבעלות בשטח המקיף את קמפיונה מידי הבישוף של קומו לידי שווייץ וזאת לאות הוקרה על התמיכה לה זכה במלחמת ליגת קמברה. אולם הכנסייה המשיכה להחזיק בשליטה על השטח בה נמצאת קמפיונה ד'איטליה ושטח על הגדה המערבית של אגם לוגאנו.
כאשר טיצ'ינו בחרה להפוך לחלק מן הפדרציה השווייצרית, בשנת 1798, תושביה של קמפיונה בחרו להישאר חלק מלומברדיה. בשנת 1800 הציעה טיצ'ינו חילופי קרקעות. בשנת 1814 נערך משאל עם בקמפיונה בשאלת שיוכה לשווייץ ורוב תושביה התנגדו לשינוי זה. בשנת 1848, בעת המלחמות לאיחוד איטליה, בקשו תושבי קמפיונה כי יישובם יסופח לשווייץ, אולם שווייץ דחתה בקשה זו כיוון שבקשה להישאר נייטרלית.
לאחר איחוד איטליה בשנת 1861 ניתנו לשווייץ של הקרקעות בגדה המערבית של אגם לוגאנו ומחצית משטח האגם כך שמסחר ותחבורה פנים-שווייצרים לא יאלצו לעבור בתוך שטח איטליה. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוסיף בניטו מוסוליני את המילה ד'איטליה לשם היישוב ובנה בו שער עיצובי. בשינוי שם היישוב היה משום הצהרה על זהותו האיטלקית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה המשרד לשירותים אסטרטגיים של ארצות הברית הציב יחידה בקמפיונה לפעולות באיטליה. אותה עת לא שלט המשטר הפשיסטי האיטלקי במובלעת. שווייץ מצידה התעלמה מקיומו של משרד ביון אמריקני במקום, כל האמריקנים שמרו על פרופיל נמוך. באותה עת הונפקו בולי דואר שנשאו את הכיתוב "Commune de Campione" ואשר ערכם הנקוב היה בפרנק שווייצרי.
כלכלה ומנהל ציבורי.
קיימת מידה רבה של שילוב הכלכלה והמינהל בקמפיונה עם שווייץ, אולם הדבר מנוגד לרצונם של תושבי המקום. ב-1 בינואר 2020 הפכה קמפיונה באופן רשמי לחלק מאיחוד המיסים של האיחוד האירופי. ביישוב הונהג מס ערך מוסף, אולם שיעור המיסים נותר זהה לזה שבשווייץ, 7.7% (שהוא נמוך באופן משמעותי מאיטליה, שם המס הוא 22%), מעבר גבול יקבע למובלעת.
קודם לשנת 2020 שטח המובלעת היה למעשה שטח שווייצרי בכל הנוגע למיסים, רוב השירותים הציבוריים ניתנו על ידי ספקי שירות שווייצרים, כך איסוף אשפה, שירותי תקשורת ורישום רכב. תושבי המובלעת נהנו לאורך השנים מהיות המקום מקלט מס ומפטור ממס ערך מוסף. קמפיונה ד'איטליה הייתה אחד מארבעה יישובים באיטליה להם ניתן רישיון הפעלת קזינו ומכוחו הוקם במקום Casino di Campione, אשר פעל בכללים מתירים יותר מאלה הקיימים בשווייץ, או באיטליה. אף שרשמית ההליך החוקי היחיד בקמפיונה הוא האירו, בפועל רוב העסקאות בקמפיונה נעשות בפרנק שווייצרי, אולם ניתן לשלם באירו.
הסכמים בילטרליים אפשרו לאזרחים איטלקים המתגוררים בקמפיונה לקבל שירותים רבים ולהשתמש במתקנים ציבוריים הנמצאים בתחום שווייץ, כגון טיפול רפואי בבתי חולים, המיועד בדרך שגרה לתושבי שווייץ בלבד. עובדים בקמפיונה שהם תושבי שווייץ שומרים על זכויותיהם לקצבת אבטלה בשווייץ וזכויות אחרות הניתנות לתושבי שווייץ, זכויות אלה אינן ניתנות למי שמתגוררים בתחומי המובלעת.
שרותי כיבוי אש ואמבולנס בתחומי המובלעת ניתנים על ידי הרשויות בשווייץ, אולם הביטחון במובלעת נשמר על ידי הקרביניירי וליישוב גם משטרה מקומית איטלקית.
עד 2020 ניתן היה לשלוח דואר למובלעת קמפיונה ד'איטליה ולציין מיקוד של הדואר השווייצרי (CH-6911), או מיקוד איטלקי (I-22061), אולם הדואר השווייצרי אינו מכיר עוד במובלעת כיישוב מקומי לצורך דואר ודברי דואר הנשלחים מן המובלעת לשווייץ מחויבים בתשלום זהה למשלוח דואר בין איטליה לשווייץ. דואר המיועד למובלעת, או נשלח ממנה, מטופל על ידי הדואר האיטלקי. קווי התקשורת למובלעת נותרו בשליטה שווייצרית ולכן לצורך שיחות בינלאומיות לטלפונים בקמפיונה יש עדיין לחייג את הקידומת הבינלאומית של שווייץ (41+), למעט בית העירייה, אליו יש להתקשר עם קידומת בינלאומית איטלקית (39+).
קזינו די קמפיונה.
קזינו די קמפיונה היה המעסיק הגדול ביותר ביישוב עד לסגירתו בשנת 2018. הקזינו נוסד בשנת 1917, היה בבעלות ממשלת איטליה והופעל על ידי הרשות המקומית. הכנסות הקזינו אפשרו את מתן מלוא השירותים העירוניים בקמפיונה ללא צורך בגביית מיסים מן התושבים וללא צורך בהכנסות אחרות של העירייה. היה זה הקזינו הגדול ביותר באירופה.
ב-27 ביולי 2018 הוכרז כי הקזינו נכנס לחדלות פירעון ונסגר. ההשפעה הכלכלית של סגירות הקזינו ניכרת במובלעת כולה ופגעה בכל בעלי העסקים במקום. תושבי המובלעת חוששים כי ללא הקזינו יהפוך המקום ליישוב רפאים.
Use Me
Use Me (בעברית: "נצלי אותי") הוא סינגל שנכתב, הולחן ובוצע על ידי הזמר-יוצר האמריקאי ביל וית'רס ונכלל באלבומו "Still Bill" משנת 1972. היה זה הלהיט ה-78 בהצלחתו באותה שנה בארצות הברית, כאשר יצא בספטמבר 1972 ובהמשך הגיע למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100. הוא הופרד מן המקום הראשון רק בידיי השירים "Ben" מאת מייקל ג'קסון ו-"My Ding-a-Ling" מאת צ'אק ברי.
הפקה.
השיר עוסק בגבר המצוי במערכת יחסים עם בחורה שנטענת על ידי חבריו ומשפחתו כנצלנית ומנוולת. בבית הראשון של השיר מנסים חבריו של הגבר לשכנע אותו כי כדאי שיעזוב את בת זוגו משום שהיא מנצלת אותו, אך הוא מתנער מהם ומסביר כי הוא נהנה להיות מנוצל על ידה, ואף מבקש ממנה לנצל אותו עד תום ("use me up"). בסוף השיר מסכם הגבר כי אולי היא מנצלת אותו, אך הוא מנצל את הדברים שהיא עושה עבורו כדי שימשיך לעשות כרצונה (ובכך רומז על יחסי המין שהיא מעניקה לו).
מבחינה מוזיקלית, השיר מאופיין בריף גיטרה משני, לעומת תפקיד גיטרה בס וכלי הקשה דומיננטיים, בשונה משיריו הסטנדרטיים של וית'רס. מבקר המוזיקה רוברט כריסטיגאו תיאר את השיר בתור "אחד השירים המודעים ביותר העוסקים במין שהמוזיקה הסקסית שלנו כביכול הפיקה אי פעם", וציין כי יש בו נרטיב של "אטרקציה בין-מעמדית".
"Use Me" הגיע עם יציאתו למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100 של שנת 1972, שם נשאר במשך 12 שבועות רצופים. הוא בוצע על ידי וית'רס בתוכנית הטלוויזיה האמריקאילת "Soul Train" ב-4 בנובמבר 1972. בסוף שנת 1972 דורג במקום ה-78 ברשימת 100 השירים המצליחים ביותר של השנה. מעט מאוחר יותר הוגדר כאלבום זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
הזמרת האמריקאית גרייס ג'ונס ביצעה גרסת כיסוי לשיר בעלת מאפיינים מעולם הרגאיי שהופיעה באלבומה Nightclubbing משנת 1981, ובהמשך יצאה גם כסינגל.
אייר עראביה
אייר עראביה מרוק
אייר עראביה איג'יפט
כלולות (בלט)
כלולות (בצרפתית: Les Noces, ברוסית: Свадебка) הוא בלט ויצירה תזמורתית קונצרטנטית, שהלחין איגור סטרווינסקי לכלי הקשה, פסנתרנים, מקהלה וזמרים סולנים. המלחין תיאר את היצירה בכותרת: "תמונות כוריאוגרפיות עם מוזיקה וקולות" והקדיש אותה לאמרגן סרגיי דיאגילב. אף כי ייעודה המקורי היה יצירה לבלט, היא מבוצעת במקרים רבים ללא מחול.
ביצוע הבכורה של הבלט בניצוח ארנסט אנסרמה בבלט רוס, עם כוריאוגרפיה מאת ברוניסלבה ניז'ינסקה, התקיים ב-13 ביוני 1923 בפריז. ליצירה כמה גרסאות, לעיתים בהחלפת התזמורת בכלי הקשה ופסנתרים או בשימוש בפיאנולה לפי גרסת היצירה, שסטרווינסקי נטש בלי לסיים.
הלחנה.
סטרווינסקי הגה לראשונה את כתיבת הבלט ב-1913, והשלים אותה בפרטיטורה מקוצרת באוקטובר 1917. הוא כתב את הלברית בעצמו, תוך שימוש בטקסטים של שירי כלולות רוסיים, שנלקחו ברובם מקבצי שירים שאסף פיוטר קירייבסקי ואשר יצאו לאור ב-1911. במהלך תקופת דגירה ממושכת, חלו שינויים דרמטיים בתזמור היצירה. סטרווינסקי תכנן תחילה להשתמש בתזמורת סימפונית מורחבת, בדומה לזו של פולחן האביב. תמורות רבות חלו בחשיבתו, ובין היתר שקל בנקודה מסוימת שימוש בכלי נגינה מתואמים הפועלים באמצעות גליל, בהם פיאנולה, אבל ויתר על הרעיון ונטש גרסה זו באמצע.
סטרווינסקי בחר לבסוף בהרכב הבא: סולנים: סופרן, מצו-סופרן, טנור ובס; מקהלה מעורבת; ושתי קבוצות של כלי הקשה (כלי הקשה מכווננים, כולל ארבעה פסנתרים, וכלי הקשה שאינם מכווננים). התזמור הזה מדגים את נטייתו הגוברת של סטרווינסקי לקבוצות צלילים מפושטים, צלולים ומכניים בעשור שלאחר "פולחן האביב", אם כי הוא לא חזר לייצר אפקט צלילי קיצוני כל כך בכלי הקשה בלבד.
ב-1962, מהרהר באותה תקופת יצירה, נזכר סטרווינסקי, "כשניגנתי לראשונה את ,כלולות' לדיאגילב ... הוא בכה ואמר, שזו הבריאה היפה ביותר והטהורה ביותר ברוסיותה של הבלט שלנו. אני חושב, שהוא אהב את ,כלולות' יותר מכל יצירה אחרת שלי. משום כך הבלט מוקדש לו."
מבנה.
הבלט מחולק לארבע תמונות:
ביצועים.
הצגת הבכורה של היצירה התקיימה ב-13 ביוני 1923 בתאטר דה לה גאיטה בפריז, בביצוע בלט רוס, בכוריאוגרפיה מאת ברוניסלבה ניז'ינסקה. על ההרכב הכלי של ארבעה פסנתרים וכלי הקשה ניצח ארנסט אנסרמה. היצירה מבוצעת בדרך כלל ברוסית או בצרפתית; לעיתים משתמשים בתרגום לאנגלית, וסטרווינסקי בחר בגרסה האנגלית להקלטות בניצוחו בשביל קולומביה רקורדס ב-1934 וב-1959.