באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבון, גרמניה בשנת 1989 היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:01.86 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:03.74 דקות. מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:14.29 דקות.
לאחר האליפות היא פרשה משחייה תחרותית.
אימרוץ.
לאחר איחוד גרמניה נחשפה תוכנית האימרוץ של גרמניה המזרחית, בה נתנו סטרואידים אנאבוליים באופן שיטתי לספורטאים רבים. בין היתר, חברתה לנבחרת השחייה בריגיט מיינקה ספרה ששחייניות נבחרת מזרח גרמניה השתמשו באימרוץ נרחב.. לדברי אוטו היא לא הייתה מודעת לסמים שניתנו לה.
ההפצצה האיטלקית
גבעת בטיח
גבעת בתיח
בריכת גלית
בריכת גלית הייתה בריכת שחייה עירונית בשכונת יד אליהו שבתל אביב.
היסטוריה.
הבריכה הוקמה ב-1964 סמוך להיכל הספורט יד אליהו, במטרה ליצור במקום קומפלקס ספורט, ונבנתה כבריכה עירונית בצורת האות "ר", במימון עיריית תל אביב. מטרת המתכננים הייתה להקים בריכה שיהיו בה תחרויות שחייה רבות ומשחקי כדורמים. זו הייתה הבריכה הראשונה שהוקם בה יציע צופים, עם מקום למאות צופים. אולם יציע הצופים מוקם בצורה לא טובה, ומי שישב עליו, היה בקצה המסלול ולא לאורכו, ולכן ראה את הפעילות ממרחק של עשרות מטרים, מה שפגם בהנאת הצפייה. בבריכה גם התקיימו קורסי הכשרה לנוער במסגרת מציל חובב.
ב-1965, במסגרת משחקי המכביה השביעית, אירחה הבריכה את תחרויות השחייה, שבהן החל לדרוך כוכבו של צעיר בן 15 מארצות הברית, מארק ספיץ, שזכה בארבע מדליות.
בריכת גלית נחשבה תמיד בריכה חמה. שלא כמו בריכת גורדון, בה היו המים מוחלפים מדי יום במי תהום מלוחים השאובים מעומק 150 מטרים, ובשל כך היו צוננים, המים בבריכת גלית התחממו בשמש הקיץ של תל אביב. לפני תחרויות היו שופכים לבריכה כמויות גדולות של קרח כדי לצנן את המים.
באמצע שנות התשעים אירחה בריכת גלית את תחרות אליפות אירופה לנערות בשחייה אמנותית.
בתחילת שנות ה-2000 החל מעמדה של הבריכה להתדרדר. בריכות חדשות הוקמו ברחבי העיר וכן מועדוני ספא. תושבי מזרח ודרום תל אביב שהיו לקוחותיה העיקריים הפסיקו לפקוד אותה עקב כך, וגם ניסיון של התקנת מגלשות מים במורד יציע הצופים לשעבר לא הצליח להציל את הבריכה. משנת 2005 היא עמדה נטושה עד הריסתה ב-20 באוקטובר באותה השנה, על ידי חברת עזרה וביצרון.
במקומה הוקם ב-2007 פארק ציבורי בשם "פארק גלית".
פארק גלית.
פארק גלית נחנך ב-30 באוקטובר 2007 ונכללים בו גינות נוי, פינות משחק, שבילי אופניים וסקייטפארק עשוי בטון, המיועד לסקייטבורדינג וגלגיליות שנחשב לגדול ולמשוכלל ביותר שהוקם בישראל. ב-2009 נחנכו בפארק מגרש חנייה תת-קרקעי, רחבת דשא בשטח של 20 דונם, מגרשי ספורט ומשטחים רטובים למשחקי מים.
את אזור הסקייט פארק תכנן אבי לוזיה. הסקייט פארק עצמו נבנה על יד חברה אמריקאית לבניית סקייט פארקים בשם Grind Line.
בריאן יו וורנר
תל אביב במלחמת העצמאות
במהלך מלחמת העצמאות הייתה תל אביב עיר הבירה דה פקטו של מדינת ישראל ושל היישוב העברי שקדם לה. ירושלים הייתה נצורה, ומשרדי הממשלה ומפקדות הצבא, כמו גם מוסדות השלטון וגוף השידור הציבורי, קול ישראל, קבעו את מקומם בתל אביב. הכרזת העצמאות, ככתוב במגילת העצמאות, הוכרזה "על אדמת המולדת, בעיר תל אביב".
אוכלוסיית העיר, שכונתה "העיר העברית הראשונה", הייתה אוכלוסייה יהודית הומוגנית, ולכן לא נחשבה כמו חיפה או ירושלים לעיר מעורבת. עם זאת, עדיין ניטשו קרבות בסביבת העיר. התפתחותה המהירה של תל אביב הביאה לכך ששכונותיה נשקו לריכוזי אוכלוסייה ערבים, שיצרו למעשה גוש עירוני אחד עם העיר תל אביב, והיישובים הסמוכים לה כמו חולון ובת ים. במהלך המלחמה נוהלו קרבות על דרכי הגישה לעיר ועל צירי התנועה העיקריים לירושלים ולחיפה, כמו גם קרבות עם הערבים בשכנותיה של תל אביב, העיר יפו שבה הייתה אוכלוסייה ערבית בת עשרות אלפי אנשים, וכפרים סמוכים. בתחילת המערכה הביא מצב זה לסיכון תושבי העיר שסבלו מירי צלפים, אשר גרם לעשרות הרוגים, וממתקפות על שכונותיה הדרומיות של העיר.
במבצע חמץ בחודש אפריל 1948, נכבשה העיר יפו, כמו גם ריכוזי אוכלוסייה ערביים אחרים באזור, ורבים מתושביה הערבים נמלטו. כיבוש ריכוזי האוכלוסייה הערבים שמסביב לעיר הביא לסיום תופעות הצליפה והמתקפות, ולהקלה על תושבי העיר. עם זאת, לעיר עדיין נשקפה סכנה עקב פלישת צבאות ערב אל המדינה הצעירה לאחר הכרזת העצמאות. במאי 1948 הגיע הצבא המצרי הפולש עד גשר עד הלום, כ-35 קילומטר מדרום לתל אביב, אך שם נעצר. העיר המשיכה להיות מטרה לתקיפות מן האוויר ומן הים, שנמשכו עד לסיום המלחמה.
ביוני 1948 הייתה תל אביב זירת המאבק בין שלטונות המדינה ובין אנשי האצ"ל שהסתיים בהטבעת ספינת הנשק אלטלנה.
מצבה האסטרטגי של העיר עם תחילת מעשי האיבה.
סמוך לפתיחת מלחמת העצמאות, הייתה העיר תל אביב היישוב העברי המרכזי וההומוגני ביותר, ובו 230,000 יהודים מתוך 650,000 יהודי הארץ. העיר הייתה מרכזה של שדרת ההתיישבות היהודית בשפלת החוף, מאזור חיפה ועד לגדרה. באזורים אלו התאפשרה התיישבות חופשית ורכישת קרקע של יהודים על פי תקנות הקרקעות המנדטוריות שהגבילו את ההתיישבות היהודית באזורים אחרים. רוב האזור סומן כחלק מהמדינה היהודית על פי תוכנית החלוקה, והעיר תל אביב הייתה לב השטח היהודי. אולם יפו הסמוכה הייתה מובלעת בשטח היהודי, שנועדה להיות חלק מהמדינה הערבית.
דרכי הגישה העיקריות אל העיר עמדו בסכנה מתמדת. הדרך לחיפה הותקפה על ידי התושבים הערבים של כפרי מישור חוף הכרמל, כטנטורה, והדרך לירושלים עמדה בסכנה לכל אורכה. דרך הביטחון נסללה במיוחד בינואר 1948 על מנת לקשר בין תל אביב וראשון לציון, ולעקוף את שכונת אבו כביר והכפר יאזור.
העיר עצמה הייתה מוקפת ביישובים ערבים, רובם עוינים. יפו היוותה את האיום העיקרי, ובה ריכוז של למעלה מ-80,000 ערבים, אך הכפרים שממזרח ליפו - יאזור, בית דג'אן, סלמה, אל-ח'ירייה וסיקיה היוו איום מתמיד על התחבורה היוצאת מתל אביב, וכך גם שייח מוניס בצפון. המחנה הבריטי הגדול בתל השומר, הוא תל ליטווינסקי, עדיין היה מאוכלס בבריטים, ולא היה ברור לידי מי ימסר.
עם כל זאת היה מצבה של העיר טוב בהרבה ממצב רוב היישובים והשכונות היהודיות בארץ ישראל. היא לא עמדה בסכנת ניתוק או מצור כירושלים, גוש עציון או יישובי הנגב והגליל. על אף שההתפתחות העירונית הביאה ליצירת גוש עירוני אחד עם יפו, לא ניתן היה להגדיר את העיר כ"מעורבת". אוכלוסייתה הייתה הומוגנית, ושלא כבערים אחרות, לא היו בה שכונות ערביות. אלא שהקרבה ליפו ולכפרים הערבים הביאה לתופעה של תקיפות וצליפות, ושל לוחמת טרור בין שני הצדדים, שהפכה גם את העיר תל אביב לשדה קרב עירוני.
נמל תל אביב היה בעל חשיבות גדולה. נמל חיפה היה הנמל העיקרי של ארץ ישראל, אך הוא נשלט בידי הבריטים ושימש את הצבא הבריטי עד לעזיבת אחרון החיילים הבריטים. נמל יפו הוחזק בידי הערבים. נמל תל אביב לא היה פעיל מאז מלחמת העולם השנייה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עמדו בו שלדי הספינות "פאריטה" ו"טייגר היל" שהביאו מעפילים ועלו על שרטון. הצבא הבריטי הטביע אותן בהפצצה מהאוויר כדי שלא ישמשו כנקודות ציון למטוסי אויב. מאז, לא הייתה תנועה של ספינות בנמל עד למאי 1948.
ההגנה בתל אביב (שכללה גם את קו חולון-אזור) התבססה על גדודי חי"ש וחי"ם, כ-1,200 איש בנובמבר 1947. עד פברואר 1948 שהה בעיר כוח שמנה שתי חטיבות - חטיבת קרייתי וחטיבת גבעתי. על האחרונה נמנה מיטב כוח החי"ש שהתגבש בתל אביב והתבסס על חברי תנועות הנוער והגדנ"ע של בני הפרברים, והיה הכוח המאומן והמגובש ביותר בעיר. בני תל אביב וסביבתה שהיו חברים בפלמ"ח גובשו במסגרת חטיבת הנגב ולא השתתפו בהגנת העיר. בפברואר 1948 נשלחו גם לוחמי "גבעתי" לסיע לנגב, לירושלים ולגוש עציון, והעיר תל אביב עצמה נותרה עם כוח הגנה חלש יחסית ובלתי מיומן.
תל אביב - בירה דה פקטו.
עם תחילת מעשי האיבה, לאחר הכרזת האו"ם על קבלת תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947, שכנו מרכז היישוב העברי, מנהיגותו, מוסדותיו והמנהלה שלו, בתל אביב. לעומתה הייתה ירושלים נתונה במצור והתנועה אליה לא הייתה חופשית; ובנוסף על כך, על פי תוכנית החלוקה, היא הוגדרה כעיר "בינלאומית" ולא כחלק מהמדינה היהודית. על אף שדוד בן-גוריון ראה בחזונו את ירושלים כבירת מדינת ישראל, לא התאפשרה ההכרזה הרשמית עליה כבירה עד לדצמבר 1949. כיוון שכך, החליט בן-גוריון, בדצמבר 1947, כי הוא עצמו ישתקע בתל אביב, שכן בה היה מרכז ההגנה (ולאחר מכן משרד הביטחון הנמצא בתל אביב עד היום). גולדה מאיר, שהייתה שרת החוץ בפועל בעת שהותו של משה שרת בניו יורק, נשארה בירושלים, וכך גם הנהלת הסוכנות היהודית בניהולו של יצחק גרינבוים, כך שירושלים הייתה "המרכז המדיני". שרת לא הסכים עם בן-גוריון בנושא זה, ועם שובו לארץ ישראל המשיך לנהל את ענייני משרד החוץ מתל אביב (המשרד עבר לירושלים רק בשנת 1953).