היא למדה מספר קורסים בתקשורת, צרפתית ואמנות באוניברסיטת סטוקהולם ועבדה בחברת סותבי'ס, בשנות השבעים גם למדה בישול גורמה בקורדון בלו.
ב-1947 התחתנה עם הבן של שגריר סין בשוודיה לשעבר, נולדו להם שלושה ילדים שהבינוני מביניהם נפטר כתינוק בן שנתיים, ב-1957 התגרשה ממנו.
ב-1961 נישאה לנסיך זיגוארד, בנו השני של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה אותו הכירה כשעבד כמעצב במה בתיאטרון.
היא נודעה כאייקון אופנה, כאשת הנסיך היא נפגשה עם מעצב האופנה הצרפתי פייר בלמיין והם נהיו למכרים קרובים והייתה ידועה בקרב מעצבי ההוט קוטור הידועים. ב-1985 נבחרה על ידי מועצת האופנה הצרפתית כאחת מ-10 המתלבשות הטובות ביותר, טעמה בביגוד הוערך גם בקרב מעצבי האופנה בשוודיה.
היא עסקה רבות בפעילויות צדקה.
רמזי קלארק
ויליאם רמזי קלארק (באנגלית: William Ramsey Clark ; 18 בדצמבר 1927 – 9 באפריל 2021) היה משפטן ופעיל שמאל אמריקאי שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית תחת הנשיא לינדון ג'ונסון, בין השנים 1966–1969.
לאחר כהונתו פעל נגד מדיניות החוץ של ארצות הברית בפעולותיה נגד יוגוסלביה, נגד עיראק, במלחמה העולמית בטרור ועוד. שימש סניגורם של סדאם חוסיין, צ'ארלס טיילור, סלובודן מילושביץ', פושעים נאצים, יאסר ערפאת ואש"ף, טרוריסטים אסלאמים, סוריה וגופים נוספים במאבקם בתביעות נפגעי טרור נגד מוסדות פיננסים ומדינות תומכות טרור.
ביוגרפיה.
קלארק נולד בדאלאס, בנם של מרי ג'יין וטום קלארק. אביו היה משפטן בולט שכיהן כתובע הכללי תחת הנשיא הארי טרומן וכשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1945 התגייס קלארק לחיל הנחתים ושירת בחזית האוקיינוס השקט בשלהי מלחמת העולם השנייה. לאחר שחרורו סיים תואר ראשון באוניברסיטת טקסס באוסטין, תואר שני בהיסטוריה של ארצות הברית ותואר JD במשפטים מאוניברסיטת שיקגו. לאחר הלימודים הצטרף למשרד עורכי הדין של אביו. בתקופת כהונתו של הנשיא ג'ון קנדי כיהן קלארק במחלקת המשפטים. ב-1965 מונה למשנה לתובע הכללי.
ב-1967 מונה לתובע הכללי בקבינט של לינדון ג'ונסון וכיהן בתפקיד עד סיום כהונת ג'ונסון בינואר 1969. בתקופת כהונתו פעל ליישום חוק זכות ההצבעה (1965), הגנה פדרלית על פעילויות התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח וגיבוש חוק זכויות האזרח (1968) בעקבות רצח מרטין לותר קינג. הוא נקט במורטוריום בנושא הוצאות להורג פדרליות ובניית בתי כלא פדרליים וטען כי הדרך הטובה ביותר לחיסול הפשיעה היא מלחמה בגזענות ובעוני. הוא סירב להעמיד לדין מנהיגי מחאות נגד מלחמת וייטנאם ופעילים אפרו-אמריקאים שנטלו חלק במהומות הגזעיות ב-1967–1968. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968 היה קלארק במרכזו של קמפיין ניקסון שהבטיח לפטרו עם עלייתו לשלטון.
לאחר עזיבתו את התפקיד הרצה באוניברסיטת הווארד ובבית הספר למשפטים בברוקלין. הוא היה מהמתנגדים למלחמת וייטנאם (בתקופת כהונתו בקבינט ג'ונסון לא התבטא בנושא באופן פומבי מתוך כבוד לנשיא) ואף ביקר בצפון וייטנאם ב-1972. הוא התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ב-1972 אך לא זכה להצלחה. ב-1974 התמודד לסנאט אך הפסיד בבחירות במדינת ניו יורק לג'ייקוב יעבץ מהמפלגה הרפובליקנית. ב-1976 הציג שוב את מועמדותו לסנאט אך הפסיד בבחירות המוקדמות של המפלגה הדמוקרטית לדניאל פטריק מויניהאן.
כעורך דין פרטי היה לפעיל זכויות אדם ופעיל נגד מלחמה. הוא ייסד ב-1992 את ארגון IAC (המרכז הבינלאומי לפעולה), התבטא נגד פעילות ארצות הברית במלחמת המפרץ ובמלחמת עיראק ופעל בניסיון להדחת הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
ייצג שורה ארוכה של נאשמים מעוררי מחלוקת, בהם:
קלארק היה נשוי לג'ורג'יה ממנה התאלמן ולזוג נולדו בן ובת.
נפטר ב-9 באפריל 2021.
ויליאם רמזי קלארק
תורבה אל-באי
התורבה אל-באי הוא מאוזוליאום מלכותי, הניצב בדרום מטרופולין תוניס, שבמדינת תוניסיה. הוא ממוקם ברחוב תורבה אל-באי 62, שנקרא על שמו.
המוזוליאום משמש כמקום קבורתם של רבים ממנהיגי שושלת חוסייניד למעט השניים האחרונים. למעשה, הוא המוזוליאום הגדול ביותר בתוניסיה כיום.
עיצוב אדריכלי.
המבנה הוא למעשה בלוק גדול בעל מספר קומות ובתקרתו כמה וכמה כיפות, כאשר הגדולות שבהן מצופות באבנים ירוקות הדומות במקצת לשריון צב. חזיתות המבנה מעוטרות בואפן רציף באמנות פילסטר ואנטבלטורות בסגנון איטלקי הצבועות בחום בהיר. הקברים שבתוכו, אשר חפורים באדמה, מכוסים בתבליטי שיש מעוצבים. אצל קברי הגברים חרוטים על הסרקופגים תרבושים או טורבנים. עם זאת, על קברי הנשים לא חרוט דבר, מלבד שמן.פנים המבנה מעוצב בסגנון המושפע מאוד מנוכחות איטלקית-רומית באותו אזור מעורב בסגנון אדריכלי מוסלמי-עות'מאני. המוזוליאום, המורכב משמונה חדרי קבורה שתקרתם היא כיפה, היושבת על פטיו. בין חדרי הקבורה ישנם חללים פתוחים, אך חלק מהחדרים מחוברים זה לזה.
הצד הדרום-מערבי של המבנה מיועד לקברי שלוש עשרה מהמנהיגים הגדולים במוזוליאום: הבאיים. חדר זה הוא מרובע, בעל קירות בגובה חמישה-עשר מטרים, והוא מזכיר במידה מסוימת מסגד עות'מאני: ארבעה עמודי צלב גדולים תומכים בכיפה מרכזית גדולה. זהו אחד משני המבנים היחידים הבנויים בצורה זו במחוז תוניס; המבנה השני הוא מסגד סידי מחרז. העיטור המורכב של החדר משלב השפעות איטלקיות, עות'מאניות ומברבריות; בחלק התחתון של הקירות והעמודים מוצבים לוחות שיש צבעוני בגובה של 2.5 מטרים, והכיפות מלאות קווי טיח דקים.
תקרות המאוזוליאום, שבחלק מהחללים היא קמרון ובחלקם כיפה, מעוטרות בסטוקו. לעיתים כמות הצבע ובגיוון של תקרת חדר מעידה על חשיבות האנשים הקבורים בו.
שימור.
במהלך המאה העשרים היה המקום די נטוש ומוזנח, אך שוקם בשנות השישים על ידי המכון הלאומי למורשת (INP) אשר הוקם שנים מעטות קודם לכן. עם זאת, המקום התדרדר ונזנח בשנית, ובשלב מסוים אף אוכלס על ידי חסרי בית באופן לא חוקי לזמן מה. בשנות התשעים המכון הלאומי למורשת החל בעבודות שיקום פעם נוספת ופתח משרד כרטיסים כדי לאפשר למבקרים להגיע למקום ובכך להזרים כסף לשימורו. לצער המשמרים, עתיד המוזוליאום נתון כעת בידיי משרד התרבות התוניסאי, זאת לאחר שהמכון הלאומי למורשת הפסיק להביע עניין בהשקעה לשימור המבנה.
שרון רופא-אופיר
שרון רופא-אופיר (נולדה בי"ח בכסלו תשל"א, 16 בדצמבר 1970) היא עיתונאית ואשת תקשורת ישראלית, חברת הכנסת במהלך כהונת הכנסת העשרים וארבע מטעם "ישראל ביתנו" ויו"ר מטה הנשים במפלגה. קודם לכן הייתה סגנית ראש מועצת קריית טבעון.
ביוגרפיה.
מצד אביה, יוסף רופא, היא דור עשרים בארץ ישראל, ואילו משפחת אִמה, תמר, עלתה מאיראן הקאג'ארית בשנות העלייה השלישית. שרון נולדה לזוג כאשר התגוררו בקריית טבעון, ושניהם עסקו בחינוך. בנעוריה למדה בתיכון אורט המקומי, ובהמשך שירתה בחדר המבצעים של פיקוד הדרום.
השלימה תואר ראשון בסוציולוגיה ובאנתרופולוגיה עם הרחבה במשפטים ותואר שני בתקשורת עם התמחות בעיתונאות. את שני התארים קיבלה מאוניברסיטת חיפה. משנת 2000 היא מרצה לתקשורת וכתבת קבוצת ידיעות אחרונות – עד 2010 ב־ynet ומאז ועד 2021 במגזין לאשה. על פעילותה ב־ynet זכתה בפרס "עיתונאית העשור" מאגודת העיתונאים בחיפה ובצפון, ובהמשך לסיקור פרשיית רצח תאיר ראדה מ־2006 והלאה היא הוציאה (ב־2018) את הספר "תאיר: המסע של אילנה ראדה".
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-2018 התאחדה תחתיה סיעת יש עתיד המקומית, והיא התמודדה לראשות המועצה. למעשה, זכתה למושב בודד במועצה, ירידה מ־2 המושבים של יש עתיד, ול־7% בלבד לראשות העיר. לאחר בחירת עידו גרינבלום לראשות העיר בסיבוב השני, היא מונתה לסגניתו, ראשת ועדת ותיקים ואחראית קשרי ממשל ושוויון מגדרי.
במערכת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש התמודדה במקום השני ברשימת "קול הנשים", שלא נכנסה לכנסת. במערכת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצבה במקום ה-11 ברשימת "ישראל ביתנו" ועמדה בראש מטה הנשים של המפלגה, אך האחרונה זכתה לשבעה מנדטים, וכך לא נכנסה רופא-אופיר לכנסת. עם הרחבת החוק הנורווגי ביולי 2021, מונו ארבעה חברי מפלגה לשרים והפסיקו את כהונתם בכנסת במסגרת החוק הנורווגי, והיא החלה לכהן כחברת כנסת ב־5 באוגוסט.
ב-22 בפברואר 2022 הודיע אלי אבידר כי יתפטר מן הממשלה ויחזור לכהן בכנסת. בכך, הסתיימה כהונתה של רופא-אופיר בכנסת ב-24 בפברואר 2022 לאחר כחצי שנה. ב-15 באוגוסט 2022 הודיע אלי אבידר על התפטרותו מהכנסת ורופא-אופיר צפויה להחליפו.
חיים אישיים.
שרון נשואה לרן אופיר, סגן מפקד מרחב כנרת במשטרה מ־2020 וקודם לכן מפקד תחנות משטרה שונות באזור. השניים מתגוררים בקריית טבעון ולהם שלושה ילדים.
מפרץ האיים הפטליים
מפרץ האיים הפטליים (ביוונית: Κόλπος Πεταλιών) מפרץ בים האגאי ביוון. הוא משתרע בין החוף המזרחי של אטיקה לקצה הדרומי של האי אוויה. המפרץ נקרא על שמם של האיים פטליים , השוכנים בחלק הצפון-מזרחי של המפרץ.
אורכו של המפרץ הוא כ-50 ק"מ ורוחבו כ-5 ק"מ.
יוסף דרזנין
ד"ר יוסף דרזנין (נולד בשנת 1956) הוא יועץ. היה בעבר מ"מ מנכ"ל משרד ההתיישבות מנובמבר 2020 עד מאי 2021, וכן כיהן בעבר כמנכ"ל המשרד לשיתוף פעולה אזורי.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1956 בקיבוץ מפלסים.