ב-1982 השתתף הצמד בפסטיבל הזמר המזרחי (דרור - למנצח שיר מזמור) עם השיר "תני לי את ידך". באותה שנה הקליטו את השיר "יום חדש" שזכה להצלחה. ב-1983 הופיע הצמד במופע המשותף ״שיישאר בינינו״ בצוותא עם יורם טהרלב. הצמד הקפיא את עבודתו המשותפת ב-1984.
דורית החלה לעבוד על שירים עם הנרי ברטר (המפורסם שבהם הוא השיר "סרפד" שכתבה רחל שפירא). בשנת 1988 נישאו שוקי ודורית זה לזו וחזרו לשתף פעולה באופן מקצועי, כאשר הקליטו את השיר "תותים" למילותיו של יורם טהרלב. השיר זכה להצלחה יחסית ובעקבות זאת הוציאו בשנת 1990 את אלבומם השני והאחרון "תותים". לאחר יציאת האלבום הפסיקו לעבוד יחד על שירים חדשים. שוקי עבד כטכנאי הקלטות, ודורית החלה קריירת סולו.
בשנים האחרונות מופיע הצמד ברחבי הארץ.
בראשית עבודתם המשותפת של הצמד לא היה ביניהם קשר רומנטי. במהלך שנות ה-80, התגרשה דורית מבעלה וב-1988 נישאה לשוקי, והם נשואים עד היום. לשניים בת משותפת בשם תמר שוקי (שאוקי), זמרת.
באוקטובר 2018 הקליטו השניים את השיר אל ארצי של רחל המשוררת, בלחנו של שוקי, לציון 128 שנה להולדת המשוררת ולציון 70 שנה לעצמאות ישראל.
נהר השלדט
היסוד הנפשי
המדרון
המדרון (באנגלית: The Descent) הוא סרט אימה בריטי משנת 2005, אשר בוים ונכתב על ידי ניל מרשל.
עלילה.
הסרט עוקב אחר שרה קרטר, אשר איבדה את בעלה ובתה בתאונת דרכים בעת חופשה משותפת עם חברותיה - ג'ונו ובת'. שנה לאחר מכן, שרה מצטרפת לשאר החברות, יחד עם שלוש נוספות - סאם, רבקה והולי - לטיול בהרי האפלצ'ים של קרוליינה הצפונית. במסגרת הטיול, שש הצעירות חוקרות מערה עמוקה, אשר במהלך הסיור מתמוטטת. במהרה מבינות החברות כי חדרו למערכת מערות שאיננה במפותיהן, ושאינן יודעות כיצד לחזור. ג'ונו מתוודה בפני שרה כי הובילה אותן בכוונה למערכת המערות הלא ידועה כדי לשחזר את החברות שלהן בטרם התאונה.
הצעירות מתחילות לתור את המערה ומגלות ציור מערות שמצביע על יציאה נוספת, וכן ציוד טיפוס שנותר במקום ממבקר קודם. אט-אט סכנות המערה מתגלות - הולי נופלת לבור ושוברת את רגלה ושרה הולכת לאיבוד. בשיטוטיה היא מבחינה ביצור דמוי-אדם חיוור, אשר שברגע ששמע אותה - נמלט. זמן קצר לאחר מכן, החבורה מותקפת על ידי אותם יצורים, המזדחלים על קירות המערה. הבנות מתפזרות לכל עבר במערות אך הולי הפצועה נהרגת על ידי אחד ה"זוחלים". ג'ונו מנסה להגן על הולי מהזוחלים באמצעות ציוד הטיפוס שלה ובטעות דוקרת את בת' עם מכוש. בת' חוטפת את התליון של ג'ונו כשהיא נופלת לקרקע, אבל ג'ונו בורחת משם בהלם בעוד בת' מושיטה יד לעברה. בסופו של דבר ג'ונו מאתרת את סאם ורבקה ומצילה אותן מזוחל. ג'ונו מספרת להם שהיא אולי מצאה דרך החוצה, אבל היא לא תעזוב בלי שרה. האחרות מסכימות באי רצון לעזור בחיפוש שלה. בינתיים, שרה, אשר נפלה לתוך בור במהלך ההתקפה והתעלפה, מתעוררת ונתקלת בבת' הפצועה אנושות, האומרת לה כי ג'ונו פצעה אותה ועזבה אותה. שרה אינה מאמינה לה עד שבת' נותנת לה את התליון של ג'ונו, שעליו חרוט המילים "תאהבו כל יום". בת' מגלה שלבעלה של שרה היה רומן עם ג'ונו. בת', בכאב קיצוני, מבקשת משרה להרוג אותה, ושרה באי רצון מצייתת. שרה בקרוב נתקלת והורגת זוחל צעיר, זוחל נקבה וזוחל זכר ברצף מהיר. בינתיים, במקום אחר, ג'ונו, סאם ורבקה נרדפות על ידי קבוצה גדולה של זוחלים. הזוחלים הורגים את סאם ואת רבקה, וג'ונו קופצת לתוך מי התהום כדי להימלט.
ג'ונו מטפסת מתוך מי התהום ונתקלת בשרה, ששואלת אותה אם היא ראתה את בת' מתה. ג'ונו מהנהנית בשלילה. השתיים חוקרות בזהירות את מערכת המערה עד שהן נתקלות בקבוצה של הזוחלים ומביסות אותם. שרה לאחר מכן פונה לפני ג'ונו, ומגלה שיש לה את התליון של ג'ונו. שרה תוקעת את המכוש בג'ונו, אשר מוסחת על ידי הצעקות של הזוחלים ולא מסוגלת למנוע בזמן את הפגיעה ונושאת פציעה ברגל. ג'ונו מוציאה את המכוש ומסתובבת להתמודד עם קבוצה גדולה של זוחלים ושרה עוזבת בנקמנות את ג'ונו לבדה. היא שומעת את הצרחות של ג'ונו, אשר לפתע משתתקים. שרה נופלת לתוך בור, ומאבדת את ההכרה. שרה מתעוררת, מטפסת למעלה על גבי ערמות של עצמות לעבר אור יום, היא נחלצת דרך פתח צר על פני השטח, רצה אל הרכב שלה ונוסעת במהירות המרבית. לפתע, שרה רואה את ג'ונו יושבת לידה, פניה מוכתמות בדם. שרה צורחת ומתעוררת למצוא את עצמה עדיין במערה. היא רואה את בתה המחייכת קרוב וכן עוגת היער השחור ביניהן. שדה הראייה מתרחב לגלות כי שרה הוזה, והיא בעצם בוהה בלפיד. הקריאות של הזוחלים מתגברות, אבל שרה מתעלמת.
הפקה.
כאשר סרטו של ניל מרשל צבא הכלבים (2002) זכה להצלחה מתונה, הבמאי קיבל פניות רבות לביים סרטי אימה אחרים. הבמאי היה בהתחלה זהיר בלהיות מוצג כבמאי סרטי אימה, כי אם בסופו של דבר הוא הסכים לביים את The Descent, והדגיש, "הם סרטים שונים מאוד." מרשל החליט ללהק רק נשים לתפקידים הראשיים, ובכך הלך נגד התוכנית המקורית של צוות שחקנים מגוון.
ליהוק.
יוצרי הסרט תכננו במקור שצוות השחקנים יכלול גם גברים וגם נשים, אבל השותף העסקי של ניל מרשל הבין שבסרטי אימה כמעט ואין רק צוות שחקנים נשיים. למרות החלטת הוועידה, מרשל ליהק רק נשים לתפקיד, ועל מנת למנוע מהן להיות קלישאות, הוא לקח עצות בסיסיות מידידותיו. הוא הסביר את ההבדל, "הנשים דנות איך הן מרגישות לגבי המצב, מה שהחיילים ב'צבא הכלבים' לעולם לא עשו." הוא גם נתן לדמויות אופי שונה כדי לאפשר לקהל להבחין בהבדל בין הנשים ולבסס יותר "הרגשה קוסמופוליטי" מהשיווק הבריטי של 'צבא הכלבים'.
צילום.
בעוד ש-The Descent היה ממוקם בצפון אמריקה, הסרט צולם כולו בממלכה המאוחדת. סצינות חוץ צולמו בסקוטלנד, וסצנות פנים צולמו בסטים בנויים ב-"Pinewood Studios" ליד לונדון. המערה נבנתה ב-"Pinewood" מפני שיוצרי הסרט חשבו שזה מסוכן מדי ולוקח הרבה זמן לצלם במערה אמיתית. חתיכות סטים היו בשימוש שוב עם טיפול, ויוצרי הסרט דרשו להגביל את התאורה למקורות שהדמויות מביאות איתן אל תוך המערה, כגון אורות הקסדה.
מרשל ציטט את הסרטים "המנסרים מטקסס", "הניצוץ", ו"שליחות" כהשפעות יסוד המתח בThe Descent. הבמאי פירט, "אנחנו רוצים להעלות את המתח לאט לאט, שלא כמו כל סרטי האימה האמריקאיים שאתה רואה עכשיו. הם לוקחים את זה עד 11 הדקות הראשונות ולאחר מכן פשוט לא יכולים לשמור את זה. רצינו להראות את כל הדברים הנוראיים האלה במערה: אפלה, טביעה, קלאוסטרופוביה. ואז, כשזה לא יכול להיות גרוע יותר, לעשות את זה יותר גרוע.".
סימון בולס עיצב את המבוך של המערות ל-The Descent. סוקרים זקפו לזכותו של בולס: "הסטים של המערות שעוצבו על ידי סימון בולס נראים בדיוק כמו הדבר האמיתי" ו"עיצוב המערה הנפלא של בולס מעלה עולם חדש של חשכה תת-קרקעית."
עיצוב היצור.
בסרט, הנשים נתקלות ביצורים תת-קרקעיים המכונים כזוחלים על ידי צוות ההפקה. מרשל תיאר את הזוחלים כאנשי מערות אשר נשארו מתחת לאדמה. במאי הסביר, "הם התפתחו בסביבה הזו במשך אלפי שנים. הם הסתגלו היטב לשגשג במערה. הם איבדו את הראייה שלהם, יש להם שמיעה חדה וריח ותפקוד מושלם במערה. הם טפסנים מעולים כך שהם יכולים לעלות על כל פני סלע וזה העולם שלהם". יוצרי הסרט שמרו את עיצוב הזוחל סמוי מן השחקניות עד שהן נחשפו בסצנות שבהן הדמויות נתקלות ביצורים, כדי לאפשר את המתח הטבעי.
סרט המשך.
סרט המשך ל-The Descent צולם באולפני אילינג בלונדון במשך 2008 ועלה לאקרנים ב-4 בדצמבר 2009 בבריטניה.
קישורים חיצוניים.
אתר הבית של הסרט
Mesonychia
באיי ארינה
ביי ארינה
מורט (עולם הדיסק)
רצח רעיה גולן
רצח החיילת רעיה גולן התרחש בישראל בשנת 1964 וגרר אחריו הדים תקשורתיים, ציבוריים ופוליטיים.
רעיה גולן הייתה חיילת בת קיבוץ עין המפרץ אשר שירתה בבסיס צבאי בנגב. ב-10 בינואר 1964 ביקשה לבקר את חברתה שהתגוררה בערד שאך זה נוסדה. היא הגיעה לבאר שבע ומשם עלתה לטרמפ עד למושב עומר. הנהג שהסיע אותה הספיק לראות אותה עולה על ג'יפ ומאז נעלמו עקבותיה. המשטרה פתחה בחיפושים ואף הטילה עוצר על כאלף בדואים בנגב. לאור תיאור הג'יפ נמצא כי שוכר הרכב היה בדואי. חוקרי המשטרה הגיעו לאוהלו של עג'עוג' מוחמד אל-סייד משבט אבו רקייק, ולאחר שהתכבדו בקפה ביקשו ממנו עזרה בחיפוש אחר הנעדרת. אל-סייד סיפר לחוקרים כי כשעבר ליד בור מים הבחין בתיק. הוא הוביל את החוקרים לבור המים ולאחר שאיבת חלק מהמים נתגלתה גופתה של גולן כשחבל כרוך לצווארה. הבדיקה הפתולוגית הראתה כי גולן נרצחה בחניקה. לא נתגלו סימני אונס, אך ההשערה הייתה שהרצח אירע תוך ניסיון תקיפה. מעילה של גולן נתגלה באוהל של אל-סייד בידי שכניו, והם הביאו אותו למשטרה.
בעקבות מציאת הגופה הודח מתפקידו שייח' של שבט בדואי שהתגורר בקרבת הבור בו נמצאה הגופה, בטענה שלא סייע למשטרה. ההדחה עלתה לדיון בכנסת מכיוון שהשייח' המודח היה חבר מפ"ם.
אל-סייד הואשם ברצח לפני בית המשפט המחוזי בירושלים ולאחר ניהול משפט הורשע ונידון למאסר עולם, באוקטובר 1964. במרץ 1965 נדחה ערעורו על ההרשעה על ידי בית המשפט העליון. בהמשך הומתק דינו של אל-סייד, על ידי נשיא המדינה, והוא שוחרר ממאסרו בינואר 1982.
גולן נקברה בקיבוץ עין המפרץ, שם הוקמה אנדרטה לזכרה. אנדרטה נוספת הוקמה סמוך למקום הרצח בצומת יתיר (על כביש 31, ממזרח לצומת שוקת). גם באנדרטה זו וגם באתר הזיכרון של משרד הביטחון לא מוזכרת העובדה כי היא נרצחה. בשנת 2013, האנדרטה בכביש 31 הושחתה ונופצה, ועם הזמן הועלמה כליל. בשנת 2018, לאחר בניית מחלף חדש בצומת, האנדרטה הוקמה מחדש.
בשקירית