בטורניר הגמר, שותף פפה בכל משחקיה של פורטוגל ואף כבש את שערו הראשון בנבחרת, בניצחון על 0:2 ב-7 ביוני 2008. ביורו 2012 פפה פתח את משחקו הראשון בטורניר נגד דנמרק בניצחון 3:2.
פפה זומן לסגל הנבחרת ביורו 2016, שם נבחר לשחקן המצטיין במשחק הגמר ועזר לנבחרתו לזכות בתואר הראשון בתולדותיה.
ב-10 בספטמבר 2018 פפה ערך את הופעת ה100 שלו בנבחרת. בניצחון קבוצתו על איטליה במסגרת ליגת האומות של אופ"א.
אנדריי ורונצביץ'
אנדריי קונסטנטינוביץ' וורונצביץ' (ברוסית: Андрей Константинович Воронцевич; נולד ב-17 ביולי 1987 באומסק, ברית המועצות) הוא כדורסלן רוסי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד. גובהו 2.07 מטרים.
קריירה.
תחילת הקריירה.
בצעירותו, שיחק בקבוצת הנוער של לוקומוטיב נובוסיבירסק. ב-2005 הוא הועלה לקבוצה הבוגרת ולאחר עונה אחת בה קלע 5.2 נקודות, הוריד 3.7 ריבאונדים וחסם 3.5 פעמים בממוצע למשחק הועבר לאלופת היורוליג צסק"א מוסקבה, בה שיחק במשך 14 שנה.
צסק"א מוסקבה.
במדי צסק"א שיחק 696 משחקים, 274 מהם ביורוליג בהן ביצע 2,416 חטיפות כדור. עם צסק"א זכה 3 פעמים באליפות היורוליג, הוכתר ל-MVP של גמר הליגה המאוחדת של VTB (2015]) ומצטיין הליגה בעונת 2015.
נבחרת.
וורונצביץ' היה חלק מנבחרת רוסיה עד גיל 20 באליפויות אירופה ב-2006 וב-2007. לאחר מכן צורף לנבחרת הבוגרת, עמה זכה במדליית ארד ביורובאסקט 2011.
אתרא קדישא
אַתְרָא קַדִּישָׁא (בארמית: "מקום קדוש") הוא ארגון חרדי הפועל להגנתם ושימורם של קברי יהודים בישראל ובעולם, מתוך אידאולוגיה הלכתית של כבוד המת.
היסטוריה.
הארגון הוקם בשנת ה'תשי"ט (1959) בעקבות מאבקים שהתנהלו בין חרדים וארכאולוגים בנושאי חפירה ארכאולוגית בקברים עתיקים לצורך חקירתם – פעולות האסורות ברוב המקרים על פי ההלכה, ואשר נתפסו בעיני רוב הציבור החרדי וחלק מהציבור הדתי כחילול כבודם של הנפטרים.
יוזם הקמת הארגון היה חיים ראטה, חסיד סאטמר מארצות הברית. לאחר שקיבל את הסכמת רבו, רבי יואל טייטלבוים, נסע לישראל והעלה את היוזמה בפני הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, "הרב מבריסק". הרב סולובייצ'יק פרס את חסותו על הארגון והתווה את דרכו, ואף היה זה שהציע את שמו. נשיאי הארגון היו הרב דב בריש וידנפלד, הרב אליעזר יהודה פינקל והרב יחזקאל אברמסקי. לאחר פטירתם של שני הראשונים התמנו כחברי הנשיאות הרב יעקב ישראל קניבסקי והרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, בנו של הרב מבריסק.
היו"ר הראשון של הארגון היה אברהם ברוך ארטן ובין חברי ההנהלה היה נחום יואל הלפרין. גזבר הארגון היה איש העסקים יחיאל בנדיקט (חמיו של הרב מאיר סולובייצ'יק) ואחריו הרב משה יהושע לנדא. בתחילת שנות ה-70 פרש ארטן ובמקומו התמנה הלפרין. ארטן המשיך בפעילותו כחבר הנהלה. כעבור כמה שנים התמנה כיו"ר הרב דוד שמידל, ומאז הוא הדמות המרכזית של הארגון.
לאורך השנים היה הארגון הקול החרדי הבולט ביותר בנושא זה, והיה מעורב בכל פרשיות החפירות הארכאולוגיות שהיו במדינת ישראל. בעקבות זאת הוכר על ידי שר הפנים כבעל זכות להגיש התנגדות לתוכנית מתאר שיש לו עניין ציבורי בה. רשות העתיקות, המהווה סמכות בכל הנוגע לחפירות ארכאולוגיות, לא הכירה תחילה ברעיון של כבוד המת בהגדרתו ההלכתית, כערך בעל משקל במערכת שיקוליה. לאורך השנים ובעקבות המאבק הציבורי שהובילו פעילי הארגון, נאלצה הרשות לקחת בחשבון את פעולות ההתנגדות לפני כל חפירה ארכאולוגית.
בצו שהוציא שר הפנים אריה דרעי, בשנת 1993, צורף "אתרא קדישא" לרשימת הגופים הרשאים להגיש התנגדות לתוכנית מתאר מחוזית, מקומית או מפורטת, שיש להם עניין ציבורי בה. נוהל של רשות העתיקות קובע כי במקרה של מציאת קברים שיש יסוד להניח שהם קברי יהודים, יש לדווח על המציאה למשרד הדתות ול"אתרא קדישא".
הארגון נחשב לקיצוני יחסית, גם בתוך הציבור החרדי, והוא הואשם במקרים רבים בהתנהלות אלימה בדרך להשגת מטרותיו. בסוף שנות התשעים חל בו פילוג, וקבוצה מפעיליו הקימה ארגון דומה – "האגודה למניעת חילול קברים", שניהם לא מייצגים את כל החרדים, ואף נמתחה עליהם ביקורת.
מרבית פעילי הארגון נמנים עם חוגי העדה החרדית מירושלים, ודרכי המאבק שלו דומות לדרכי המאבק הכלליות של העדה החרדית. בתחילת 2011 התמנה הרב יצחק טוביה וייס גאב"ד העדה החרדית לנשיא הארגון.
בשנת 2013 פורסם תחקיר של אתר וואלה ולפיו כאשר נודע לאנשי הארגון על אתרי בנייה שבהם קיים חשש של הימצאות קברים, הם פונים ליזמים ומבקשים לפקח על הבנייה בתשלום. כאשר היזמים מוכנים לשלם להם - מסייעים אנשי הארגון בפינוי קברי יהודים משטחים המיועדים לבנייה. אהרלה יקטר, שפרש מ"אתרא קדישא" והקים את "האגודה למניעת חילול קברים" אמר בתחקיר שמי שמסרב לשלם - "הם ידאגו למרר לך את החיים ויפגינו לך מתחת לבית, יאיימו על הילדים שלך ויעשו הכול כדי לעצור את העבודות". שלום פריד, יועץ משרד הדתות לענייני קברים שעבד גם הוא בעבר במשך שנים רבות בארגון, אמר שאנשי הארגון קוברים בעצמם עצמות בבית קברות ביסודות, בניגוד לחוק הדורש את העברת העצמות לידי משרד הדתות.
הרקע ההלכתי לפעילות הארגון.
על פי תפיסת ההלכה, הוצאת מת מקברו ללא סיבה – אסורה. התלמוד רואה בפתיחת קברים עונש חמור לחיים ולמתים, ובלשונו: .
ישנם מקרים שבהם מותר לפנות מתים מקבריהם, כך נאמר בברייתא: . הפרשנים מסבירים כי "קבר הנמצא" הוא קבר שהתגלה בתוך שדה פרטי, והמת נקבר שם ללא רשותו של בעל השטח. קבורתו של מת זה נעשתה בגזל ולכן מותר לפנותו; "קבר הידוע" פירושו קבר שנעשה ברשותו של בעל השטח, ולכן אסור לפנותו, גם בהתחלף בעלי השטח; דוגמה ל"קבר המזיק את הרבים" הוא קבר הסמוך לדרך ציבורית, והעוברים שם עלולים להיטמא בטומאת מת עקב נוכחות הקבר – קבר כזה מותר בפינוי, על מנת למנוע נזק מן הרבים. הלכות אלו נפסקו בשולחן ערוך, ללא חולק.
קברים עתיקים של יהודים המתגלים באקראי תוך כדי עבודות בינוי בהווה אינם נחשבים כ"קבר הנמצא" המותר בפינוי, כיוון שהאפשרות הסבירה היא שהם נקברו בעבר בהיתר ולא בגזילה, ולכן מוסכמת ההלכה שאין כל היתר לפנות קברים אלו לצורך בנייה פרטית או מסחרית וכי יש למצוא פתרון למקום הקברים ללא הזזתם. שונה הדין כאשר מדובר בפרויקט ציבורי, כגון סלילת כביש, המיועד לשימוש הרבים. מצד הלכות טומאה וטהרה הקבר אינו גורם נזק, משום שבימינו נחשבים כולם טמאי מת, ואף שלכהנים אסור להיטמא שוב בטומאת מת, הם טרם הורגלו לעבור במקום זה, ולכן הקבר אינו נחשב ל"קבר הנמצא". עם זאת, נגרם לציבור נזק ודאי במניעת התועלת העשויה לבוא על ידי סלילת הכביש או המבנה הציבורי. הפוסקים דנו בסוגיה זו – האם מניעת תועלת מסוג זה נחשבת ל"קבר המזיק את הרבים". בחלק גדול מהמקרים ניתן למצוא פתרונות הלכתיים-הנדסיים, כגון בניית מערכת של כיפין על גבי כיפין המאפשרת לכהנים לעבור מעל הקברים (זאת מאחר שכיפין חוצצים בפני הטומאה שלא תעלה מעלה), גשרים, מנהרות וכדומה, המאפשרים את השארת הקברים במקומם, או הסטת תוואי הכביש במקומם של הקברים; אך פעמים רבות עבודות אלו מייקרות באופן משמעותי את עלות הפרויקט, והפוסקים דנו בשאלה האם ייקור הפרויקט נחשב אף הוא ל"נזק הרבים".
מתנגדי "אתרא קדישא" טוענים כי כל אימת שמתגלים קברים בישראל טוען הארגון כי הקבורים הם יהודים גם כאשר ישנם ממצאים סותרים. חלק ממתנגדי הארגון טוענים כי רק ארכאולוגים מוסמכים לחוות דעה בשאלת זהות הקבורים, בעקבות הכשרתם המקצועית וניסיונם בשטח. ב"אתרא קדישא" הודו כי אכן בכל מקרה של קבר לא מזוהה הם חוששים שמא מדובר בקברי יהודים, אך לעומת זאת במקרים שבהם הקבורים ודאי אינם יהודים, הם מסכימים לפינוים.
מאבקים מפורסמים.
במהלך שנות פעילותו הארגון נטל חלק בשורה ארוכה של מאבקים. פעילות הארגון התבצעה בעיקר בישראל, והחל משנות התשעים החל הארגון לפעול גם באירופה, כנגד חפירה לצורך בנייה בבתי קברות יהודיים.
פרשת קבר הרמב"ם.
בשנים הראשונות להקמת מדינת ישראל החלו ארכאולוגים ישראלים לחפור במקומות רבים במדינה. חלק מאתרי החפירות היו בתי קברות עתיקים ידועים, וחלקם היו אתרים מסוגים שונים – אך היו בהם גם קברים עתיקים. בספרות חרדית נטען כי החוקרים נהגו לקחת עצמות לבדיקות שונות, ולזרוק את העצמות שלא היה בהן צורך מדעי.
ההתנגשות הראשונה בין החרדים לבין הארכאולוגים הייתה סביב קבר הרמב"ם בטבריה. בסוף 1955 החלו באתר עבודות פיתוח מטעם משרד הדתות, ועד מהרה התגלו קברים רבים מסביב לקברו של הרמב"ם. עובדי מע"ץ המשיכו בעבודות למרות הימצאות הקברים, ומאוחר יותר הצטרפו לחפירות באתר עובדי אגף העתיקות והמוזיאונים ונטלו מהמקום ארונות קבורה ועצמות. לאחר מספר שבועות של עבודות באתר, ב-1 בינואר 1956, הוזמנו למקום אנשי חברה קדישא מטבריה, והם הובילו לקבורה את שאריות העצמות שהיו פזורות בשטח.
ידיעה קצרה שפורסמה ב-2 בינואר בעיתון "הארץ" על "טיהור חצר קבר הרמב"ם מטומאת הקברים הלא-ידועים שנתגלו בו" ועל "טקס שנערך לקבורת העצמות שנאספו מתוך הסרקופגים והקברים והועברו בטקס לוויה לקבורה ליד בית העלמין היהודי בגלל הספק בדבר יהדותם", עוררה סערת רוחות בקרב החוגים החרדיים בישראל ובחו"ל. למול הפרסום בעיתון על "ספקות בדבר זהותם של מתים אלו אם הם 'בני ברית' או לא", טען רבה הראשי של תל אביב - הרב יעקב משה טולידנו - כי "סביבת קבר הרמב"ם מלאה לה קברי גדולי ישראל... מתקופת הנשיאים ובעלי המסורת... ואף אחד לא פקפק בזה לחשוב שיש שם קברים של לא-יהודים".