לכל כלי הקשת המערביים ארבעה מיתרים. מיתריהם של כלי הקשת עשויים מתכת מלופפת, לרוב פלדה. המיתרים הנמוכים שבכל כלי (בכינור המיתר סול, בויולה וצ'לו המיתר דו, ובקונטרבס המיתר מי) הם העבים והמלופפים ביותר, ולהם הצליל העמוק יותר, והמיתרים הגבוהים שבכל כלי (בכינור מי, בויולה וצ'לו לה, ובקונטרבס סול) הם הדקים ביותר, ולהם הצליל החזק והבולט יותר. ביצירות קשות ומאתגרות, נעשה שימוש רב בצלילים הגבוהים, ולכן גם במיתרים הגבוהים, משום שהם הבולטים, וגם הקשים ביותר לנגינה.
מיתריהם של הכינור, הויולה והצ'לו מכוונים לפי קווינטות, ואילו המיתרים של הקונטרבס מכוונים לפי קוורטות (בדומה בגיטרה). המשותף לכל הכלים הוא שהם מכוונים לפי מרווחים זכים, ולכן הם יותר מהדהדים. את כל כלי הקשת מכוונים לפי הצליל לה, משום שבכל כלי הקשת נמצא המיתר לה. בעבר, כיוונו את מיתר לה לפי תדר נמוך יותר (בערך 415), השווה לצליל סול דיאז של היום (בהשוואה לתו לה בתדר 440), וכיום מכוונים את מיתר לה לפי התדר 440 (עד 445). יש נטייה להעלות את התדר, כדי לקבל צליל מבריק יותר, ולכן התדר של הצליל לה (וגם של שאר הצלילים הקיימים), עולה עם השנים. זאת משום שכשהצליל יותר גבוה, המיתר יותר מתוח, והצליל המופק ממנו יותר מבריק.
כאשר מכוונים את הכלים ברביעיית מיתרים או תזמורת מיתרים, הכנר הראשי מנגן את מיתר לה, ושאר הנגנים מכוונים את כלי הנגינה שלהם בהתאם. לשם כך, נגני כלי הקשת צריכים לפתח שמיעה טובה. נגני כלי הקשת מכוונים לפי מרווח זה משום שהמרווחים קווינטה וקוורטה הם מרווחים זכים אשר ניתן לחוש בהם זיוף ביתר קלות.
כלי הקשת בתזמורת.
כלי הקשת הם חלק בלתי נפרד מן התזמורת הסימפונית, והם מנגנים ברוב הקטעים במהלך היצירה. בפרטיטורה כלי הקשת מופיעים אחרונים בסדר הכלים, אחרי משפחת כלי הנשיפה והפסנתר. כלי הקשת מסוגלים להפיק צליל רוטט, בעזרת ויברטו, והם עשויים גם להשמיע צליל תקיף, בעזרת הזזת הקשת במהירות. בדרך-כלל הכינורות מנגנים את המנגינה הראשית ביצירה, כאשר הויולה, הצ'לו והקונטרבס מלווים אותם. בכל תזמורת, או הרכב עם כלי קשת, ישנו כנר ראשי, שיושב ראשון, שנחשב ה"מוביל", מלבד המנצח. מקובל שבתחילת הקונצרט המנצח לוחץ עמו יד. מוביל התזמורת זז יחד עם המנצח, ועוזר לתזמורת לנגן ביחד. גם בכל קבוצת כלים ישנו מוביל (למשל, לכינור הראשון, לכינור השני, לויולה וכו'...), והוא עוזר לכל הקבוצה לנגן ביחד. בתזמורת, הכינורות מתחלקים לכינורות ראשונים, וכינורות שניים, כך שיש חמישה קולות בסך הכול (סופרן, מצו סופרן, אלט, טנור ובס). כלי הקשת מחזיקים את רוב ההרמוניה בתזמורת, וגם מבחינה מספרית הם הדומיננטיים בתזמורת הסימפונית.
ניתן לסדר את כלי הקשת בכמה סידורי במה. בסידור אחד, כלי הקשת יושבים בשורה הראשונה, כאשר הצ'לנים בדרך כלל יושבים בצד ימין של הבמה, נגני הויולה באמצע, ונגני הכינורות בצד שמאל של הבמה. למרות שניתן לנגן כל תו בשני אופנים שונים, על ידי הזזת הקשת למעלה או למטה, כאשר סקציה (קבוצת נגנים) מנגנת, כל הקשתות שלהם זזות ביחד, לאותו כיוון. דבר זה מרשים ביותר. כדי שכל הקשתות יזוזו ביחד, המנצח, קובע עם הנגנים אילו כיווני קשת הם נדרשים לעשות. כל כיוון נשמע מעט אחרת. כיוון "למטה" בדרך-כלל בא על הפעמה החזקה בתיבה, משום שהוא נשמע יותר 'מודגש' ומסמנים אותו כך, , וכיוון "למעלה" בדרך-כלל בא על הפעמה החלשה בתיבה ומסמנים אותו כך: . מלבד כיווני הקשת, חשוב באיזה חלק מחלקי הקשת מנגנים: כשמנגנים קרוב לפרוש (חלק בקשת הנמצא בצדה הימני), הצליל נשמע יותר חזק ומרוכז, כאשר מנגנים באמצע הקשת הצליל יהיה יותר קופצני, משום ששם הקשת גמישה, וכאשר מנגנים בקצה, הצליל יהיה מרוכז וחלש.
טכניקה.
בנגינה בכלי קשת - יד שמאל לוחצת על המיתרים בעזרת ארבע אצבעות, כשהאגודל מאחור, ויד ימין מחזיקה את הקשת, כאשר האגודל גם מאחור. בכלי קשת ניתן גם לפרוט על המיתרים, זה נקרא פיציקטו ומסמנים זאת בעזרת כתיבת ".pizz". הצליל של הפיציקטו נשמע דק, ומשתמשים בו בעיקר בקטעים החלשים יותר מבחינה דינמית במהלך היצירה, מאחר שקשה להפיק צליל חזק בפיציקטו. כאשר רוצים לחזור לנגן בעזרת הקשת כותבים arco. בכלי הקשת נהוג לעשות ויברטו, הגורם לצליל להישמע רך ונעים לאוזן. ויברטו הוא הרעדה של הצליל, ונגרם משילוב של הזזת האצבעות אחורה וקדימה, ולמעלה ולמטה, אך הוא לא משנה את גובה הצליל בהרבה. ניתן לעשות ויברטו מהיר הנשמע "עצבני", ומצד שני ויברטו איטי ורחב בקטעים השירתיים.
על הקשת.
יש אפשרויות רבות לנגינה בעזרת הקשת: אפשר לנגן כמה צלילים באותו כיוון של הקשת (לגטו), או לנגן כל צליל בכיוון אחר. בעזרת הקשת ניתן להשיג סוגי צליל שונים ומגוונים.
כאשר רוצים להשיג בכלי קשת צליל חזק (פורטה "f"), בדרך כלל מנגנים יותר קרוב לגשר, משתמשים בקשת מהירה ומפעילים הרבה משקל על הקשת, וכאשר רוצים להשיג צליל חלש (פיאנו "p") מניעים את הקשת בצורה איטית בלי להפעיל משקל רב. ניתן להשיג צליל חלש גם על ידי קשת מהירה ובלי הרבה משקל, בדרך כלל רחוקה מהגשר.
ניתן לנגן אקורדים שבורים בעזרת הוספה של עוד צלילים לכפול.
פיציקטו
פִּיצִיקָטוֹ (Pizzicato) היא טכניקת נגינה בכלי מיתר או בכלי קשת, על ידי פריטה על מיתריו באמצעות האצבעות. על כלי הקשת נהוג לנגן באמצעות קשת, שתנועותיה על המיתרים מרטיטות אותם ומפיקות את הצליל. בנגינת פיציקטו לא נעשה שימוש בקשת, אלא המבצע פורט על המיתרים באמצעות אצבעותיו. לרוב ינוגן הפיציקטו באמצעות יד ימין (היד המחזיקה בדרך כלל את הקשת), אך ניתן לנגן פיציקטו גם באמצעות יד שמאל (היד שמונחת על המיתרים).
לפיציקטו יש אפקט מיוחד גם בתזמורת, וגם ככלי סולו. בנגינת פיציקטו, הצליל המופק מן המיתר הוא חלש יותר מאשר צליל שמופק באמצעות הקשת.
צורת הרישום של "פיציקטו" בתווים היא .pizz, ועל מנת להורות למבצע לחזור לנגן בקשת נהוג לכתוב "arco" (שמשמעותו "קשת" בלטינית).
ישנן מספר דרכים לנגינת פיציקטו:
השימוש בפיציקטו במוזיקה מודרנית.
בג'אז ובמוזיקה קלה מרבים להשתמש בפיציקטו, בתפקיד הקונטרבס בדרך כלל, כאשר לקונטרבס כתוב תפקיד של בס מהלך ונותן מקצב קבוע.
בפסנתר נעשה שימוש גם כן בפיציקטו, אם כי לעיתים נדירות הרבה יותר ולרוב כ"קוריוז", כאשר הפסנתרן מנגן ישירות על מיתרי הפסנתר ולא על הקלידים.
ביצירות קלאסיות מודרניות ישנן אף הוראות לנגינת פיציקטו בכלי נשיפה שונים. טכניקה זו לא עושה, כמובן, שימוש במיתרים, אלא נעזרת בשסתומים ובאופן נשיפה שונה על מנת ליצור אפקט הדומה לזה שנוצר בנגינת פיציקטו בכלי קשת.
אקולוגיה
אֵקוֹלוֹגְיָה (מיוונית: οἶκος – "בית"; λογία – "תורת"; בעברית: תורת הסביבה) היא ענף בביולוגיה החוקר את יחסי הגומלין האורגניזמים השונים ואת יחסי הגומלין בין האורגניזמים לסביבה הדוממת.
המונח "אקולוגיה" הוצע על ידי ארנסט הקל בשנת 1866. האקולוגים חוקרים את בית הגידול על כל היבטיו: מצד אחד את התכונות הפיזיות של בית הגידול: האקלים (משקעים, טמפרטורה, רוחות ולחות), הקרקע, המים, האור, החמצן והמינרלים. אלו הם גורמים א-ביוטיים, כלומר הגורמים שאינם אורגניזמים חיים. מצד שני עוסקים האקולוגים בגורמים הביוטיים שהם כלל האורגניזמים החיים בבית הגידול.
בשפת היומיום, משתמשים לעיתים קרובות במונח "אקולוגיה" ונגזרותיו במשמעות של הסביבה הטבעית, איכות הסביבה והגנת הטבע (כמו כלכלה אקולוגית וכפר אקולוגי). כמו כן, בפסיכולוגיה של התפיסה ישנה גישה "אקולוגית" שבוחנת את תפיסת הגירויים בהקשרם בסביבתו הטבעית של האורגניזם. הערך שלהלן אינו עוסק במשמעויות אלו אלא אך ורק במשמעות הביולוגית-מדעית.
היסטוריה.
האקולוגיה נחשבת לאחד המדעים הצעירים ביותר. המונח אקולוגיה נטבע לראשונה על ידי ארנסט הקל רק בשנת 1866, זמן בו רוב תחומי הביולוגיה כבר נחקרו ביסודיות. הקל הגדיר את האקולוגיה כ"תחום מדע העוסק ביחסי גומלין בין יצורים לסביבתם". הוא ראה באקולוגיה תחום הקשור במיוחד לבוטניקה ולזואולוגיה, והוא התייחס לתורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין כבסיס לפיתוח התחום. ב-1870 הוא כתב:
המחקר של הקל היה הפעם הראשונה שבה חקר הסביבה, הרמה הכוללנית ביותר של הביולוגיה, הוגדר כתחום מדע. אך חלפו שנים עד שמדע זה אכן הוכר כתחום ראוי לציון. ב-1892, הכימאית אלן סוואלו ריצ'רדס, שהדגישה גם את חשיבותם של ההיגיינה, של איכות המים ושל אוויר נקי עבור משקי הבית בארצות הברית, הייתה הראשונה להשתמש במושג באנגלית ולקשור אותו לאיכות החיים של בני האדם וליחסם אל הסביבה. בשנת 1895 פרסם יוג'ין וורמינג מאמר בנושא האקולוגיה, שהשפיע רבות על התפיסה של הנושא, ולאחר שהופץ בארצות הברית ובאנגליה הוביל את שתי המדינות להקצות משאבים לחקר התחום. מאז הקל, וורמינג וסוואלו, ניסו אקולוגים שונים למצוא הגדרה חד משמעית לתחום מחקרם.