הדעות חלוקות בשאלה אם גרינשפן באמת היה הומוסקסואל והאם קיים מערכת יחסים קודמת עם פוֹם רָאט. פרופ' הנס יורגן דשר (Döscher), מומחה לתקופה ומחבר הספר "רייכס-קריסטלנאכט" ("ליל הבדולח"), הציג ב-2001 מסמכים המורים לדעתו על כך שגרינשפן ופוֹם רָאט קיימו מערכת יחסים קודמת. דשר טוען שמצא עדויות לכך שגרינשפן נהג לבלות במועדונים של הקהילה ההומוסקסואלית, ומצטט קטעי יומן של הסופר ההומוסקסואל אנדרה ז'יד, המצוי היטב ברכילות ההומוסקסואלים הפריזאים. ביומן זה כתב: "לפוֹם רָאט היו יחסים יוצאים מן הכלל עם היהודי הקטן, רוצחו." ובהמשך: "לחשוב שאישיות כה נעלה חטאה פעמיים לפי חוקי מדינתו היה די משעשע". בריאיון עיתונאי בשנת 2009 טענה בת דודתו של גרינשפן כי אמה המנוחה, בת דודתו, אמרה לה כי היה הומוסקסואל, והדבר היה ידוע בחוג המשפחה.
מאידך, הפקידים בשגרירות חזרו והבהירו שגרינשפן לא ביקש אדם ספציפי ושהוא פגש את ראט רק מפני פקיד הקבלה כיוון אותו אליו באופן מקרי. ב-1941, בעודו כלוא במחנה זקסנהאוזן, העיד גרינשפן בפני כלואים שהיו איתו שאף על פי שהוא עומד לטעון שהוא קיים יחסים עם פוֹם רָאט, אין זה נכון.
מיכאל מרוס כותב: "ב-1947 מורו-ז'יאפרי טען שהמציא את הרעיון הזה כקו הגנה טוב, שיאיר באור אחר לגמרי את המקרה. למעשה, השמועות על ההומוסקסואליות של פוֹם רָאט נפוצו מיד לאחר ההתנקשות. לא משנה המקור, חשב, הוא יוכל להטות את המשפט למניע של תאווה. בנוסף לכך קיווה מורו-ז'יאפרי להוריד את המתיחות נגד היהודים, ובד בבד להאריך את משך המשפט". עדות נוספת מוצגת על ידי שוואב, במכתב ששלח אריך ולנברג, קומוניסט גולה מגרמניה, לאחיו של פום-ראט, שנעצר בגרמניה מאוחר יותר כהומוסקסואל. במכתב כותב ולנברג כי "פגשתי את מורו-ז'יאפרי יוצא מתא הכלא. טיפשי כל כך! הוא אמר. למה הבחור הזה לא תופס את הנזק שהוא עושה ליהודים בגרמניה. לו רק היה מוותר על הגאווה הזו להגיד שזה בשם העם היהודי. אם היה למשל אומר שהוא עושה את זה בגלל סכסוך כספי שהתעורר עקב יחסים הומוסקסואליים, כמה יהודים גרמנים זה היה מציל?! שאלתי אותו: האם הוא שכב עם פוֹם רָאט? מורו-ז'יאפרי ענה לי: - מה פתאום! שאלתי אותו: ועורך דין לא מחויב לכבוד של הלקוחות שלו? הוא ענה לי: כבוד?! כבוד?! איזה כבוד יש לגרינשפן, לעומת חייהם של רבבות יהודים בגרמניה הנתונים למעשיו הנפשעים של היטלר?".
תקופת המעצר.
בידי הצרפתים.
בינתיים עצרה משטרת צרפת את אברהם וחוה גרינשפן, דודיו של הרשל, באשמת מתן מחסה לשוהה בלתי חוקי. אברהם גרינשפן טען שלא היה יכול לשלוח נער כזה חסר כול אל גורלו. למרות דבריו הוא נידון ל-4 חודשי מאסר ולקנס כספי.
הרשל גרינשפן נותר עוד חודשים ארוכים במעצר, מבלי שהוגש נגדו כתב אישום. בינתיים פרצה מלחמת העולם השנייה, וצרפת מצאה עצמה במצב מלחמה עם גרמניה הנאצית.
מורו-ז'יאפרי ניסה להאיץ את התהליכים ולנצל את דעת הקהל האנטי-גרמנית, אך השופט גויס לצבא, ומשרד המשפטים התנגד להמשך המשפט. ב-28 בספטמבר 1939 פנה גרינשפן במכתב לשר המשפטים של צרפת, ובו ביקש להתנדב לצבא הצרפתי, כדי לכפר בכך על העוול שגרם למדינה שאירחה אותו.
הבקשה נדחתה, וביוני 1940, כשהצבא הגרמני כבר בשערי פריז, עדיין היה גרינשפן במעצר בהמתנה להליכים בעניינו. השלטונות הצרפתיים פינו ברכבת דרומה קבוצה גדולה של אסירים, בהם גרינשפן, מפריז לאורליאן, ומשם הוצעדו ברגל לכלא בורז'. השיירה נקלעה להפצצה גרמנית, ובאנדרלמוסיה שנוצרה הצליח גרינשפן לחמוק ממנה ועשה דרכו לעיר טולוז. מסיבה לא ידועה הסגיר עצמו חזרה, וכאשר נכנעה פריז לגרמנים היה גרינשפן בכלא בעיר בורז'.
בידי הגרמנים.
מרגע הכיבוש הגיעו סוכנים גרמנים לצרפת על מנת להביא את גרינשפן לגרמניה. הם עקבו אחרי המעברים של גרינשפן, וב-18 ביולי 1940 הסגירו שלטונות וישי את גרינשפן לידי הגסטפו.
במשך חצי שנה הוחזק במעצר הגסטפו בברלין, ובינואר 1941 הועבר למחנה הריכוז זקסנהאוזן, שם זכה ליחס מועדף של אסיר מיוחס. שר התעמולה יוזף גבלס, שהפיק הון תעמולתי רב ממקרה הרשל גרינשפן בארגון התפרצות ליל הבדולח שנתיים קודם לכן, גילה עניין אישי מיוחד בנושא. בקיץ 1941 הוחזר גרינשפן לברלין, שם הוחזק בבית המעצר "מואביט" שבעיר במשך כשנה, שלאחריה הועבר ככל הנראה שוב לזקסנהאוזן.
על פי מסמכים שנמצאו בתום המלחמה, כללו תוכניותיו של גבלס משפט ראווה שיטיל "אחריות יהודית כוללת" על רצח פוֹם רָאט, ויוכיח את מעורבותו בקשר יהודי בינלאומי. המטרה הייתה להוכיח כי היהודים אחראים לפרוץ המלחמה, וכי השמדתם צודקת ונדרשת. הוכן כבר תסריט מלא לאותו משפט ראווה, שאמור היה להימשך שבוע ותוצאתו הייתה ידועה מראש. המסמכים שנמצאו כללו את הרשימה המלאה של עדי התביעה, כולל כאלה שיובאו במיוחד מצרפת, ופירוט עדויותיהם.
תוכנית זו לא יצאה אל הפועל, עקב חוסר תיאום בין משרד התעמולה למשרד המשפטים, שיצר תסבוכת משפטית: מכתב אנונימי שהתקבל טען לקשר אהבים הומוסקסואלי בין גרינשפן לפוֹם רָאט, בניגוד לטענתו הראשונית של גרינשפן שלא הכיר כלל את פוֹם רָאט. המשפטנים הזדרזו לנצל זאת כדי לכלול גם סעיף אישום תחת סעיף 175 (החוק הנאצי האוסר על הומוסקסואליות). גבלס זעם על אזכור פרט זה בכתב האישום ללא התייעצות מוקדמת איתו. אזכור זה, לשיטתו, לא זו בלבד שמכתים את שמו של מי שההנהגה הנאצית ניסתה לתאר כגיבור הרייך, אלא גם מטרפד את היוזמה להעמיד לדין את היהדות הבינלאומית כאחראית לרצח. מיומניו של גבלס משתמעת ביקורת קשה על המשפטנים שטיפלו בפרשה:
בסופו של דבר ליאון בלום ואחרים השתמשו במשפט ראווה זה נגד ממשלת וישי, והיטלר ביטל את משפט הראווה. עד סוף המלחמה, לא התקיים אותו משפט ראווה שתכנן גבלס.
גורלו של גרינשפן.
אין ידיעה ודאית מה עלה בגורלו של גרינשפן לאחר קיץ 1942. ככל הנראה נשלח מברלין חזרה למחנה זקסנהאוזן משנקלע משפטו למבוי סתום, שם הוצא להורג או מצא את מותו בדרך אחרת עוד במהלך המלחמה, וייתכן מאוד שממש לקראת סופה.
אדולף אייכמן מסר בעדות במשפטו ב-1961 כי רצה לראות את גרינשפן באופן אישי, מתוך סקרנות, ושהוא אכן ראה אותו בזמן כלשהו בשנת 1943 או 1944, עת הובא ללשכתו בברלין לריאיון קצר לאחר אחת מחקירותיו.
בשנות ה-50 עלו סברות כי גרינשפן שרד את המחנות, ושוחרר בידי הצבא האדום עם שחרור מחנה זקסנהאוזן, או לחלופין בידי האמריקאים בכלא מגדבורג. עדויות לא-מבוססות טענו כי הוא מתגורר בפריז או בסביבתה בשם בדוי מחשש לנקמה. מסביב לידיעות אלה התפתחה תאוריה של חוקרים ועיתונאים אחדים, שגרסו כי גרינשפן עודו חי, וכי דווקא תוכניותיו התעמולתיות של גבלס והסבך הביורוקרטי אליו נקלע הטיפול המשפטי סייעו לו לשרוד את שנות המלחמה כשהוא נתון בידי הגרמנים, שעדיין ציפו להעמיד אותו יום אחד למשפט ראווה כנציג הקשר היהודי הבינלאומי.
ב-1960 הוציא בית משפט בבון תעודת פטירה להרשל גרינשפן לאחר פניות חוזרות ונשנות של בני משפחתו, שדרשו לקבל את גמלת הפיצויים המגיעה להם ונדחו במשך שנים ארוכות בשל היעדר ידיעה ודאית על מותו. בני המשפחה היו בברית המועצות בעת סיום המלחמה, ומאוחר יותר עלו לישראל. אביו, זונדל גרינשפן, היה ראשון העדים במשפט אייכמן יחד עם בנו השני (אחיו של הרשל) מרדכי גרינשפן. בעדותם מסרו כי לא נודע להם דבר על הרשל לאחר המלחמה, וכי אין כל סיבה להאמין שהוא בין החיים.
ב-2016 נמצא בארכיון המוזיאון היהודי של וינה תצלום מיולי 1946, כשנה לאחר כניעת גרמניה הנאצית, שבו מופיע צעיר הדומה באופן ניכר להרשל גרינשפן. בתמונה נראית קבוצת עקורים יהודים, בעיר במברג, מפגינה נגד החלטת הבריטים לסגור את שערי ארץ ישראל בפני עולים יהודים. לטענתם של מומחים, אכן מדובר ככל הנראה בגרינשפן בסבירות של 95% – ואם כך הוא, הרי שגרינשפן שרד את המלחמה.
זיכרון והנצחה.
שמו של הרשל גרינשפן – יליד העיר הנובר, שחי בה במשך מרבית שנותיו (עד 1936) – נמצא בין אלפי השמות החקוקים באנדרטה לזכר אזרחי העיר היהודים שגורשו, בכיכר האופרה בהנובר (שם הוא רשום כ"נעדר").
ב-22 במרץ 2010 קבע האמן גונטר דמניג "שְטוֹלְפֶּרשְטַיין" ("אבן נגף") לזכר הרשל גרינשפן ואחותו אסתר גרינשפן, ליד מקום מגוריהם האחרון, בעיר העתיקה.
פרשת גרינשפן היוותה עבור המלחין הבריטי מייקל טיפט השראה לכתיבת האורטוריה "ילד בן זמננו" ("A Child of Our Time").
במספר ערים בישראל נקרא רחוב על שמו של גרינשפן.
רייך
ארכאולוגיה מקראית
ארכאולוגיה מקראית היא תחום בארכאולוגיה שעוסק בממצאים מתקופת המקרא בארץ ישראל ובסביבתה, ומנסה לשחזר את תולדות עם ישראל ושאר עמי הארץ על בסיס ממצאים אלה. העוסקים בתחום זה חושפים את העדויות הארכאולוגיות ומנסים לפרש לאורן את הכתוב במקרא ולהעריך את מידת מהימנותו של הדיווח המקראי.
גבולות הארכאולוגיה המקראית.
השם "ארכאולוגיה מקראית" בהוראתו המצומצמת והרווחת ביותר מתייחס לאזורים שבתחום ארץ ישראל המקראית (דרום הלבנט: מדינת ישראל, הרשות הפלסטינית, ירדן וחלקים מלבנון ומסוריה), החל מסוף תקופת האבן ועד לתקופה הפרסית. אולם לעיתים משמש המושג בהוראה רחבה יותר וכולל את כל הארצות הנזכרות תכופות במקרא, מן התקופה הפרה-היסטורית עד תום תקופת המקרא. לפיכך, בפרסומים מסוימים מתייחסים גם לממצאים בבליים כאל "ארכאולוגיה מקראית".
המושג "Biblical archaeology" - "ארכאולוגיה של הביבליה" - רווח באנגלית ובשפות נוספות, והוא כולל בנוסף לתקופת המקרא גם את תקופת הברית החדשה ובה ממצאים מהתקופה ההלניסטית ומהאימפריה הרומית, בעיקר התקופה הרומית בארץ ישראל. בישראל, המחקר הארכאולוגי של תקופות אלו נכלל בארכאולוגיה קלאסית .