בוש תכנן להתמודד לנשיאות מאז 1985, ונרשם כמועמד בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית באוקטובר 1987. יריביו העיקריים בבחירות אלו היו הסנאטור בוב דול מקנזס, חבר בית הנבחרים ג'ק קמפ ממדינת ניו יורק, מושל דלאוור לשעבר פיט דופונט, והמטיף האוונגליסטי בטלוויזיה פט רוברטסון.
אף על פי שנחשב למועמד מוביל בבחירות המקדימות, הגיע בוש רק למקום השלישי באספות הבחירה באיווה, לאחר בוב דול ופט רוברטסון. כפי שעשה רייגן ב-1980, בוש ארגן מחדש את צוותו והתרכז בניצחון בפריימריז בניו המפשייר. כשדול הוביל בניו המפשייר, החליט בוש לשדר תשדירים המראים את דול כתומך בהעלאת מיסים, והמומנטום של דול נבלם. לאחר הפריימריז, ניצבו בוש ודול יחד בהופעה תקשורתית משותפת, וכאשר המראיין שאל את דול האם יש לו משהו להגיד לבוש, אמר דול, בתגובה לתשדירים, "כן, תפסיק לשקר לגבי הרקורד שלי" בנימה זועמת. דבר זה פגע בקמפיין של דול לטובתו של בוש. בוש המשיך לנצח, וזכה גם בבחירות מקדימות רבות בדרום ארצות הברית. לאחר שהתחילו השלבים המתקדמים של הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית, סופר טיוזדיי לדוגמה, זכה בוש באופן גורף.
לקראת כינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית ב-1988, היו הרבה השערות לגבי בחירתו של בוש לעמיתו למרוץ. בוש בחר בסנאטור הצעיר דן קווייל מאינדיאנה, המועדף על ידי השמרנים. בוש, שמדי פעם מתחו עליו ביקורת על חוסר ההשפעה שלו בהשוואה לרייגן, נשא נאום נרגש בכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית ב-1988. הנאום כונה "אלף נקודות האור" ("Thousand points of light"), ובו הוא תיאר את חזון אמריקה שלו: הוא תמך בהקראת שבועת האמונים לארצות הברית, התרת תפילות בבתי ספר ציבוריים, עונש מוות, הזכות לשאת נשק, והתנגדות להפלות. הנאום בוועדה כלל את התחייבותו המפורסמת של בוש: "קראו את שפתיי: לא עוד מיסים!".
מערכת הבחירות הכללית בין בוש ויריבו הדמוקרטי, מייקל דוקאקיס, תוארה ב-2008 כאחת הנאלחות בתקופה המודרנית. בוש האשים את דוקאקיס בזיהום נמל בוסטון כמושל מסצ'וסטס. בוש ציין גם כי דוקאקיס מתנגד לחוק שיחייב את כל התלמידים להקריא את שבועת האמונים לארצות הברית, נושא שהיה חשוב לבוש ושהוזכר רבות בנאום קבלת מועמדותו לנשיאות. דוקאקיס הגיב ואמר שהוא ליברל גאה ושזאת לא בושה. בוש גם האשים את דוקאקיס בהשקפות חוץ ש"נולדו בהארוורד" – רמז לאליטיזם, לכאורה, של דוקאקיס.
התנגדותו המוחלטת של דוקאקיס לעונש מוות הובילה לשאלה חריפה שנשאלה במהלך העימותים הנשיאותיים. המנחה ברנרד שו שאל את דוקאקיס האם הוא יתמוך בעונש המוות אם אשתו, קיטי, תיאנס ותירצח. תשובתו של דוקאקיס התרכזה בעיקר בחוסר ההשפעה של עונש המוות, והתשובה גרמה לו להיתפס כמתנשא.
בבחירות שנערכו ב-8 בנובמבר זכה בוש ברוב הקולות וב-40 מהמדינות בקרב הקול האלקטורלי. הוא הצליח מאוד בפרוורי הערים הגדולות, אולם באזורים כפריים הוא זכה בפחות קולות מאשר רונלד רייגן. באופן מפתיע, בוש גם הפסיד באיווה. וירג'יניה המערבית נשארה גם היא דמוקרטית. בוש ניצח רק בקושי במיזורי. גם במדינות כגון קנזס, דקוטה הדרומית ומונטנה, הרפובליקניות, ההצבעה הייתה הרבה יותר צמודה – עקב המיתון החקלאי בתקופת רייגן. התמיכה הכי גדולה בבוש הייתה בדרום. הוא גם הצליח מאוד במדינות צפון מזרחיות והפסיד בניו יורק רק בקושי. הוא גם זכה בדלאוור. למרות בנטסן, בוש זכה בטקסס. הזכייה של בוש בקליפורניה היא הפעם האחרונה שרפובליקני זכה במדינה זו.
בוש היה המועמד הרפובליקני האחרון שזכה בכמה מדינות שמאז הוכרו בתור מעוזים דמוקרטים. מדינות אלו הן ורמונט, מיין, קונטיקט, ניו ג'רזי, דלאוור, מרילנד, פנסילבניה, מישיגן, אילינוי וקליפורניה. הוא זכה ב-53.4% מהקולות – אחוז שאחריו אף מועמד לא עקף אותו. הוא גם היה המועמד האחרון שזכה ברוב הקולות עד לבנו ב-2004 (מערכות בחירות אלו היה חלק ממגמת ההמשך של "הדמוקרטים של רייגן" אשר היו קהל מצביעים דמוקרטי שבמרבית המקרים היו עובדי צווארון כחול שהתאכזבו מהעמדות של המפלגה הדמוקרטית ועברו למועמד רפובליקני). אלו היו הבחירות האחרונות בהן הרפובליקנים זכו ברוב האלקטורים הצפוניים.
בוש היה לסגן הנשיא המכהן הראשון שנבחר לנשיאות (ולא ירש נשיא שמת בעת כהונתו או התפטר) מאז מרטין ואן-ביורן ב-1836. מסע הבחירות של בוש היה גם הפעם האחרונה - נכון ל-2018 - שקמפיין רפובליקני זכה ברוב קולות בקרב נשים.
נשיא ארצות הברית (1989–1993).
נשיאותו של בוש החלה בצהריי יום 20 בינואר 1989, כאשר נשבע אמונים כנשיאה ה-41 של ארצות הברית, ותמה ארבע שנים לאחר מכן, ב-20 בינואר 1993. בוש, חבר המפלגה הרפובליקנית, נבחר לתפקידו לאחר ניצחון מוחץ על מועמד המפלגה הדמוקרטית, מושל מסצ'וסטס מייקל דוקאקיס, במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו ב-1988. בוש נחל תבוסה בבחירות שלאחר מכן והוחלף במושל ארקנסו, ביל קלינטון, שזכה ב-1992.
עניינים בינלאומיים עיצבו את נשיאותו של בוש. בוש ניווט את גמר המלחמה הקרה ובכך נכונו יחסי ארצות הברית–רוסיה. לאחר נפילת חומת ברלין, דחף בוש בהצלחה לאיחוד גרמניה מחדש. בתוך זמן מועט יחסית, הצליח בוש לגבש קואליציה בינלאומית המורכבת מעשרות מדינות שאילצו את עיראק לסגת מכווית והנהיג את ארצות הברית ואת הקואליציה בכלל במהלך מלחמת המפרץ. משלהי דצמבר 1989 עד לשלהי ינואר 1990, הוביל את הפלישה האמריקאית לפנמה. אף כי לא אושרר עד לאחר תום נשיאותו, חתם בוש על הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה, שיצר גוש סחר תלת-צדדי, המורכב מארצות הברית, קנדה ומקסיקו. בוש לא הצטיין בידידותו לישראל. במשך רוב נשיאותו הייתה מקבילה לו ממשלת ישראל העשרים וארבע בראשותו של יצחק שמיר, שלאחר התרגיל המסריח ושיבת המערך לאופוזיציה האיצה את הבנייה ביהודה ושומרון, מה שהכעיס את ממשלו של בוש. יחסי ארצות הברית–ישראל הגיעו לשפל במהלך נשיאותו של בוש, שאופיין במשבר הערבויות.
מראשית כהונתו, בוש עמד בפני בעיית החוב הלאומי של ארצות הברית. החוב נאמד בכ-2.8 מיליארד דולר אמריקני ב-1990, והגירעון גדל פי שלושה מאשר ב-1980. בוש הקדיש מאמציו ונמסר לבלימת הגירעון, מתוך אמונה שארצות הברית לא יכולה להמשיך להיות מעצמת-על בעולם מבלי לשקם את כלכלתה. הוא החל במאמצים לשכנע את הקונגרס של ארצות הברית, שנשלט בידי המפלגה הדמוקרטית, להעביר את התקציב הפדרלי. את עמיתיו הרפובליקנים ניסה לשכנע כי הדרך הטובה ביותר לבלימת הגירעון היא קיצוץ בהוצאות הממשלה, בעוד הדמוקרטים היו משוכנעים כי הדרך היחידה היא להעלות את המיסים. בניין הקונצנזוס היה קשה. בסופו של דבר, לבוש לא הייתה ברירה אלא להתפשר עם הקונגרס, ולהפר את הבטחת הבחירות שלו מ-1988 "קראו את שפתיי: לא עוד מיסים חדשים!". הוא גם נאלץ לטפל במשבר החיסכון והלוואות המתמשך, שהיה לא פחות חמור ממשבר החוב הלאומי והגירעון.
אף על פי שנשיאותו נתפסה בתחילה גרועה למדי, קיימת הסכמה בין כל הקשת הפוליטית, כי נשיאותו של בוש הושפעה מהשלכות ותוצאות שלא יכול היה לשלוט בהן, ושהוא היה איש מצפון והגיון, והראה יציבות בעידן של חוסר יציבות גאופוליטית. בסקר שנערך ב-2014, בו השתתפו 162 עמיתים במחלקה לענייני נשיאים והרשות המבצעת של האגודה האמריקאית למדע המדינה, דורג בוש (בצוותא עם הארי טרומן ודווייט אייזנהאואר) כנשיא המוערך ביותר.
השבעה.
ב-20 בינואר 1989 הושבע בוש לנשיאות ארצות הברית, והחליף את רונלד רייגן. הוא נכנס לבית הלבן בתקופה של שינוי גדול בתולדות האנושות. חומת ברלין נפלה סמוך לתחילת כהונתו וברית המועצות התפרקה ב-1991. הוא הורה על תקיפות צבאיות בפנמה ובמפרץ הפרסי, ובשלב מסוים נרשמה נשיאותו כבעלת דירוג שיא של 89 אחוזי תמיכה.
בנאום השבעתו אמר בוש:
מינויים.
קבינט וממשל.
בוש השאיר אחדים מחברי הקבינט של ארצות הברית בממשלו של רונלד רייגן בתפקידיהם, בהם מזכיר האוצר ניקולס בריידי, התובע הכללי דיק תורנבורו, ומזכיר החינוך לאורו קבזוס. המינוי הבכיר הראשון שעשה בוש היה של מזכיר האוצר לשעבר ג'יימס בייקר למזכיר המדינה; בייקר היה ידידו הקרוב ביותר של בוש ושימש כראש סגל הבית הלבן תחת רייגן. בחירתו הראשונה של בוש לתפקיד מזכיר ההגנה, ג'ון טאוור, נדחתה בידי הסנאט. הדחייה הייתה הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית להינתן לנשיא נבחר. הנהגת מחלקת ההגנה של ארצות הברית ניתנה בסופו של דבר לדיק צ'ייני, ששימש בעבר כראש סגל הבית הלבן תחת הנשיא ג'רלד פורד, שלימים יכהן כסגנו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-31 של מדינת ניו יורק, ג'ק קמפ, מונה למזכיר השיכון והפיתוח העירוני בעוד אליזבת דול, רעייתו של בוב דול ומזכירת התחבורה לשעבר, מונתה למזכירת העבודה.