כיום, האיומים המרכזיים על אייל קוהל הם: ציד, שרפה מכוונת של הצמחייה על ידי התושבים למטרות שונות, וטריפה על ידי כלבי בית. בשנת 1979 הוקמה שמורת טבע המספקת הגנה לאיילים מפני שריפות וכלבים, וכן מתבצע באי דילול עצי טיק כדי לתת לצמחייה המקומית להתאושש. כמו כן קיימים עדרים קטנים בגני חיות. אייל קוהל מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN כמין הנמצא בסכנת הכחדה חמורה שכן מספר הפרטים נאמד בכ-250 פרטים בלבד והמין מוגבל לאי בודד. עם זאת, מגמת האוכלוסייה נמצאת בעלייה מתונה.
אייל טימור
אייל טימור או אייל ג'אווני (שם מדעי: "Rusa timorensis"), הוא מין של אייל בסוג אייל רוסה החי באינדונזיה ובמזרח טימור.
אייל טימור הוא השני בגודלו בסוג אייל רוסה, קטן מאייל סמבר וגדול מאייל אלפרד ואייל פיליפיני. בעבר סווג בסוג אייל ("Cervus"), תחת השם המדעי ("Cervus timoresis").
תיאור.
צבע הפרווה של אייל טימור הוא חום אפרפר, עם מראה גס לעיתים קרובות. בניגוד למרבית האיילים, העופרים נולדים ללא נקודות. גובהו בכתפיים 83–110 ס"מ, אורך ראשו וגופו 142–185 ס"מ, ומשקלו 50–115 ק"ג. השפתיים לבנות, האף סגלגל, האוזניים גדולות ורחבות, ומעוגלות במקצת, הרגליים קצרות יחסית, ומשוות לו מראה מעט גוץ והזנב קצר ובאורך 8–20 ס"מ. לעיתים יש סימונים כהים בצורת Y על הפנים. לזכרים זוג קרניים בהם על פי רוב שלושה סיעופים, אם כי נצפו לעיתים פרטים שלהם כארבעה סיעופים. אף על פי שאורך הקרניים בממוצע הוא 60 סנטימטר-2.5 מטר, ניתן לצפות מדי פעם, בפרטים עם קרניים באורך 3.6 מטרים. לעיתים הקרניים צומחות עם עיקול למטה החוזר ומתרומם למעלה.
לאייל טימור שבעה תת-מינים:
תפוצה ובית גידול.
אייל טימור נפוץ באופן טבעי באיים רבים באינדונזיה ובמזרח טימור. כמו איילים אסייתים אחרים, הוא הובא למדינות רבות ביניהם: אוסטרליה, ניו זילנד, פפואה גינאה החדשה, מדגסקר, מאוריציוס, קלדוניה החדשה, ראוניון, וכן לאיים נוספים באינדונזיה.
בית גידולו של אייל טימור הוא מגוון למדי וכולל: יערות טרופיים, יערות ממוזגים, יערות נשירים, שטחי מרעה, סוואנות, וביצות. איילי טימור יכולים לחיות גם באזורים צחיחים יחסית, כמו המדבריות באוסטרליה, בשל העובדה כי הם אינם זקוקים למים, ומקבלים את מרבית הלחות הדרושה להם, ממזונם הצמחוני.
אקולוגיה והתנהגות.
איילי טימור הם איילים חברותיים שלעיתים רחוקות חיים בבדידות, ובדרך כלל הם נצפים בקבוצות קטנות של עד 25 פרטים. הם פעילים בעיקר בלילה, למרות שבאזורים רבים הם נצפים בשעות היום. בניגוד לאיילים רבים, איילי טימור אינם מניפים את זנבם כאשר הם נמלטים. לאיילים קולות שונים, ביניהם שאגות של הזכרים בעונת הרבייה, או קול חזק המהווה אות אזעקה בהתקרבות טורף. בעונת הרבייה הזכרים נוהגים לקשט את קרניהם בעלים, דשאים, וזרדים רבים, ככל הנראה כדי להפחיד יריבים אחרים. ההיריון נמשך כ-שמונה חודשים, לאחריהם נולד עופר אחד ולעיתים רחוקות שניים, הנגמל לאחר שישה או שמונה חודשים, ומגיע לבגרות בגיל 18–24 חודשים. תזונתם כוללת עשבים עלים ודשאים, באזורים שונים הם נצפים במים, אוכלים צמחייה מימית כדוגמת שרכי מים.
איומים.
האויבים הטבעיים של אייל טימור הם דהולים, פיתוניים, תניני ים, ודרקוני קומודו. אף על פי שאייל טימור מסווג במצב "פגיע" לא צפויה לו סכנת הכחדה, בשל תפוצתו הנרחבת במדינות אליהן הוא הובא. תוחלת חייו של אייל טימור 15–20 שנים.
גלוריה מקפגל ארויו
גלוריה מקפגל ארויו (אנגלית: Gloria Macapagal-Arroyo; נולדה ב-5 באפריל 1947) היא פוליטיקאית פיליפינית, לשעבר הנשיאה ה-14 של הפיליפינים בשנים 2001-2010. לפני כן כיהנה כסגנית הנשיא בשנים 2001-1998. כיום, חברה בבית הנבחרים המייצגים את המחוז ה-2 של הפרובינציה פמפנגה.
ארויו היא פרופסורית לכלכלה. נכנסה לממשלה בשנת 1987, כמזכירת משרד הסחר והתעשייה. שימשה כסנטורית בשנים 1992- 1998 ולאחר מכן שימשה כסגנית הנשיא. לאחר שבשנת 2001 הנשיא הואשם בשחיתות, היא נבחרה למלא את מקומו. לאחר הנשיאות החלה לכהן בבית הנבחרים של הפיליפיניים, מה שהופך אותה לנשיאה השנייה שממלאת לאחר הנשיאות תפקיד ציבורי נמוך יותר.
ארויו הייתה לאישה השנייה שכיהנה כנשיאת הפיליפינים לאחר קורסון אקינו, ולמעשה היא הנשיאה הנבחרת הראשונה בתולדות המדינה. אביה של ארויו דיוסדאדו מקפגל היה סגן נשיא הפיליפינים 1961-1957. והנשיא ב-1965-1961 וב-1973-1971.
ביוגרפיה.
נולדה ב-5 באפריל 1947 לפוליטיקאי דיוסדאדו מקפגל. היא דוברת אנגלית, ספרדית, טאגאלוג וסבואנו. כשהייתה בת 14, אביה נבחר לנשיא, והיא עברה עם משפחתה למנילה, בירת המדינה.
למדה באוניברסיטת ג'ורג'טאון, לצד נשיא ארצות הברית העתידי, ביל קלינטון. בשנת 1968 סיימה את התואר הראשון שלה בכלכלה בהצטיינות. באותה השנה היא התחתנה ונולדו לה שלושה ילדים. בשנת 1978 סיימה את התואר השני והדוקטורט שלה בכלכלה באחת האוניברסיטאות בפיליפינים. בשנים 1977–1987 מילאה תפקידים בהוראה במספר אוניברסיטאות.
בשנת 1987 הוזמנה על ידי הנשיאה קורסון אקינו לכהן כמזכירת משרד התעשייה והמסחר. כשנתיים לאחר מכן, מונתה גם למזכירת המדינה.
בשנת 1992 ארויו התמודדה בבחירות לסנאט ונבחרה. בשנת 1995 נבחרה לקדנציה שנייה. במהלך כהונתה כסנטורית, הציעה ארויו למעלה מ-400 הצעות חוק וחוקקה למעלה מ-50 מתוכם.
ב-30 ביוני 1998 החלה לכהן כסגנית הנשיא, ובמקביל כיהנה גם כמזכירת הרווחה והפיתוח.
בשנים 2001–2010 כיהנה כנשיאת המדינה.
בנובמבר 2009 הכריזה ארויו על כוונתה להתמודד על מקום בבית הנבחרים הלאומי. היא ניצחה ברוב מוחץ. בתחילת 2011 חלתה בהיפופרתירואידיזם ונותחה. בזמן הניתוח נעצרה בעקבות הגשת תלונה על חבלה אלקטורלית בזמן הבחירות. ב-16 ביולי 2016 זוכתה ארויו על ידי בית המשפט העליון על העבירות המיוחסות לה.
גולניאדה
גולניאדה (ברומנית: Golaniada) או ההפגנות של כיכר האוניברסיטה היו אירועים המוניים שהתרחשו בכיכר האוניברסיטה, בבוקרשט, בירת רומניה, בתקופה שבין 22 באפריל עד 15 ביוני 1990. אירועים אלה מקורם בחוסר שביעות רצון של המונים מהתפתחות החיים הפוליטיים ברומניה לאחר המהפכה הרומנית. האירועים נפסקו לאחר התערבות אלימה של כורים שהובאו לשם כך לבוקרשט.
הרקע.
המהפכה הרומנית פרצה לאחר שכמעט כל מדינות הגוש הקומוניסטי באירופה החליפו את השלטון הקומוניסטי בשלטון דמוקרטי יותר. החלפת השלטון ברומניה הייתה כרוכה בשפיכות דמים וראשי השלטון הקודם, הזוג צ'אושסקו, הוצאו להורג לאחר משפט חפוז. השלטון הקומוניסטי לא איפשר קיומה של אופוזיציה, לכן, כשהשלטון הקודם נפל, השלטון החדש שהוקם היה מורכב מאנשי עלית שהיו חלק מהשלטון הישן וחברים במפלגה הקומוניסטית. חברות במפלגה הקומוניסטית, בתקופת השלטון הקומוניסטי, הייתה תנאי מוקדם להתקדמות מקצועית ולקבלת תפקידי ניהול, כך שכל בעל ניסיון ניהולי היה חבר במפלגה הקומוניסטית.
המוני העם ברומניה, שרבים מהם שנאו את השלטון הקומוניסטי וראו בו אחראי לכל צרותיה של רומניה, לא היו מרוצים מכך שחברים לשעבר במפלגה הקומוניסטית מנהלים את המדינה וראו בכך שלטון "נאו-קומוניסטי". זה היה למעשה שלטון שמינה את עצמו ולא עבר תהליך בחירות כלשהו, שהיה עשוי להעניק לו לגיטימציה.
לאחר המהפכה שבו לרומניה רומנים, מתנגדי המשטר הקומוניסטי, שגלו ממנה בעת שהקומוניסטים השתלטו עליה או במהלך השלטון הקומוניסטים. גולים חוזרי אלה, יחד עם מתנגדי המשטר הקומוניסטים שנותרו ברומניה, בחלקם כאסירים או לפחות מפוקחים שהשתחררו לאחר המהפכה, הקימו מחדש, בחופזה, את המפלגות הלא קומוניסטיות, שהתקיימו ברומניה לפני ההשתלטות הקומוניסטית. מפלגות אלה שאפו להגיע לשלטון והובילו את ההפגנות והמחאות נגד השלטון הזמני, שהיה מבוסס, כאמור, על קומוניסטים לשעבר.
מיכאי הראשון, מלך רומניה, שהודח מכיסאו בסוף 1947 וחי מאז בגולה, הביע רצונו לשוב לרומניה, אך לא ניתן לו היתר לכך. חסידי המונרכיה ברומניה התמרמרו ומחו על כך.
האירועים.
החל מ-22 באפריל התחילה סדרה של הפגנות ומחאות שנערכו בכיכר האוניברסיטה ברציפות במהלך 53 ימים. התביעה העיקרית של המפגינים והמוחים הייתה יישום סעיף 8 של הכרזת טימישוארה, סעיף שתבע מניעת השתתפותם בחיים הפוליטיים של הפעילים הקומוניסטים וקציני הסקוריטטה במהלך שלוש מערכות הבחירות הבאות. האזור של כיכר האוניברסיטה הוכרז על ידי המפגינים כ"אזור חופשי מנאו-קומוניזם". המרפסת של הפקולטה לגאולוגיה של אוניברסיטת בוקרשט, הפונה אל הכיכר, הפכה לבימת נואמים עבור אישים שונים וגם אנשים מהשורה, שבאו לדבר אל קהל המוחים והמפגינים. בתמיכה להפגנות פורסמה הצהרה של 27 אנשי תרבות בהם פעילים בחברה האזרחית (גבריאל אנדרסקו, דוינה קורניאה, ראדו פיליפסקו), עיתונאים (קורנל ניסטורסקו, אוקטביאן פאלר), מאמרים (גבריאלה אדמשטיאנו, אנה בלנדיאנה, פטרו קריצה, שטפן אוגוסטין), יון בוגדן לפטר, רומולוס רוסאן), אמנים חזותיים (הוריה ברנע, סורין דומיטרסקו, מיהאי סטשנסקו), שחקנים (אירינה פטרסקו, פלורין זמפירסקו, מריאנה מיחו), מוזיקאים (קורנליו סזאר, תיאודור גריגוריו, ג'וני רדוקאנו), מדענים (קורנליו סזאר, תאודור גריגוריו, ג'וני רדוקאנו), מדענים (אדמונד ניקולאו) ובמאים (לוסיאן פינטילי).
ב-20 במאי 1990 נערכו בחירות כלליות ברומניה וחזית ההצלה הלאומית ומנהיגה יון איליאסקו זכו בניצחון מוחץ. בעקבות הניצחון הזה בבחירות, ליגת הסטודנטים הרומנים הודיעה על פרישתה מההפגנות בכיכר האוניברסיטה. בכיכר נותרו כמאתיים וחמישים מוחים, חלקם שובתי רעב.
אטימולוגיה של גולניאדה.