דגל האיחוד מופיע בקנטון (הרבע השמאלי העליון) של רבות מהמושבות לשעבר של הממלכה המאוחדת, בעוד השדה של דגלם הוא בצבע הנס הימי אשר הונף על ידי השייטת של הצי המלכותי הבריטי שפטרלה בחלק זה של העולם. על שטח הדגל מופיע סמל המושבה, חלק מהמושבות לשעבר הוסיפו אלמנטים נוספים לדגל המושבות או החליפו את סמל המושבה לשעבר בסמלים המתפרשים על כל השטח. אומות ומושבות אשר עשו שימוש בזמן זה או אחר כוללים את: אמריקה, צפון בורנאו, גמביה, ג'מייקה, הודו, חוף הזהב (כיום גאנה), טנגניקה (טנזניה), טרינידד, לאגוס, מאוריציוס, מלטה, ניגריה, סומלילנד, סיירה לאון, סינגפור, עדן, פלשתינה-א"י, פנאנג (מלזיה), ציילון, מזרח אפריקה (קניה), קפריסין ורודזיה. כאשר האומות באימפריה הבריטית זכו בעצמאותן, דגלי המושבות פינו את מקומם לדגלים לאומיים אחרים. המקרה האחרון היה ב-1 ביולי 1997, כאשר מושבת הכתר של הונג קונג הוחזרה לסין. כיום ארבע מדינות עצמאיות מניפות גרסה של הנס הכחול: אוסטרליה, טובאלו, ניו זילנד ופיג'י.
כלל האזורים המנהליים והטריטוריות שמעבר לים של הממלכה המאוחדת מניפים את דגל האיחוד בצורה זו או אחרת, להוציא את גיברלטר (דגל המושבה) ואת שטחי החסות של הכתר הבריטי. מחוץ לממלכה גופא, הדגל מבוסס על נס כחול או אדום.
ניתן לראות את דגל האיחוד בעיבודים שונים (אשר רובם מבוססים על הנס הכחול) בדגלים טריטוריאליים של רבות מן המושבות לשעבר של הממלכה המאוחדת. הדגל הושאר על מנת לסמן את הקשר לכתר הבריטי שהיה בעבר.
ימי דגל.
הממלכה המאוחדת.
ביולי 2007, הסיר ראש ממשלת בריטניה, גורדון בראון, את הלוט מעל תוכנית לתקנון ימים מרובים במהלכם יונפו דגלי האיחוד על בנייני ממשלה. בעת הדיון על קווים מנחים חדשים לימי הדגל, ההחלטה על הנפתו ביום מסוים נקבעת בידי האגף הממשלתי.
בעבר, הדגל הונף על בנייני ציבור בימים אשר סימלו את ימי ההולדת של חברי המשפחה המלכותית, יום השנה לנישואי המונרך, יום חבר העמים הבריטי, יום העלייה לכתר, יום ההכתרה, יום הולדתה הרשמי של המלכה, יום הזיכרון ובימי פתיחת וסגירת מושבי הפרלמנט.
ימי הדגל בהם יונפו דגלי האיחוד על מבני ציבור בכל רחבי הממלכה הם:
בנוסף, דגל האיחוד יונף בימי הדגל האזוריים באזורים הרלוונטיים בלבד:
ארגונים לא ממשלתיים רשאים להניף את דגל האיחוד כאוות נפשם.
סקוטלנד.
על פי צו של הממשלה הסקוטית, ה"סאלטייר" יונף על כל בנייניה בכל יום מהשעה 8:00 ועד לשקיעת השמש, אך אין מדיניות רשמית לגבי הנפת דגל האיחוד ועל כן הוא מונף לעיתים לצדו של הדגל הסקוטי ולעיתים הוא נזנח, למעט ב"ימים הלאומיים", שבהם מורד הסאלטייר והוא מפנה את מקומו לדגל האיחוד. הימים הלאומיים הם הימים הרשומים מעלה למעט:
צפון אירלנד.
דגל האיחוד יונף מעל משרדים בצפון אירלנד בהתאם לתקנות אשר פורסמו בשנת 2000. תקנות אלו שונו בשנת 2002, שינוי בו הוסרו החיובים להנפת הדגל בימי ההולדת של המלכה האם והנסיכה מרגרט, רוזנת סנודן, אשר שתיהן נפטרו באותה השנה. כיום ימי הדגל בצפון אירלנד זהים לימי הדגל של הממשלה הבריטית, למעט יום הולדתה של דוכסית קורנוול אשר נוסף לרשימה רק לאחר נישואיה לנסיך ויילס בשנת 2005 וטרם הורחב לצפון אירלנד.
קנדה.
דגל האיחוד המלכותי יונף על בניינים פדרליים, נמלי תעופה, בסיסים צבאיים ובניינים ממשלתיים בקנדה בימים הבאים:
הנפה בחצי התורן.
דגל האיחוד יונף על בנייני ממשל בחצי התורן במצבים הבאים:
הריבון יכול להכריז על ימים נוספים בהם יונף הדגל בחצי התורן. דגל בחצי התורן משמעותו כי הדגל יונף בשני שלישים גובה התורן.
שימוש וגניזה.
אין חוקים ותקנות מדויקים הנוגעים לאופן השימוש והגניזה של דגל האיחוד, כפי שניתן לראות בקוד דגל ארצות הברית, עובדה המשקפת את מעמדו הלא רשמי של הדגל כדגל לאומי. גם אין דרך מסוימת בה יקופל הדגל כמו הדגל האמריקני. יש צורך לקפלו בצורה שבה יהיה זמין לשימוש חוזר. ספר תקנות של הצי המלכותי מ-26 בפברואר 1914 מציין כי דגלים אשר לא ניתן לבצע בהם שימוש חוזר, ייקרעו לפיסות קטנות וכך ייפטרו מהם, ולא יימסרו לשם עיטור או למכירה - למעט דגלים אשר הונפו בקרבות, אלו ימוסגרו וייתלו במקום הולם כגון מוזיאון.
יהדות אירופה במאה ה-19
במאה ה-19 עברו על העם היהודי באירופה שני תהליכים מקבילים עיקריים: השתלבות והגירה. יהודים, במיוחד ממזרח אירופה, החלו להגר למערב היבשת ולאמריקה. אחרים, בעיקר במערב אירופה קיבלו זכויות רשמיות מהמדינה והתחילו להשתלב בתעשייה, במסחר ומלאכה. חלקם אף התבוללו וניתקו את הקשר עם היהדות. יציאת היהודים מההסתגרות שאפיינה אותם נתקלה בגל חדש של אנטישמיות ושנאת ישראל.
אמנציפציה.
בעקבות המהפכה התעשייתית ומגמות העיור, יהודים רבים עברו מן הכפר (השטעטל) לגור בעיר ובכך גברה התערותם באוכלוסייה הנוצרית המקומית. המהפכה הצרפתית שהדגישה סיסמאות של שוויון, חירות ואחווה היוותה זרז לקידום הליכי אמנציפציה ליהודים שהקנו להם באזורים רבים, בעיקר במערב אירופה, זכויות מלאות, אזרחיות, חברתיות ומדיניות, שהם לא נהנו מהם קודם לכן. השתלבות היהודים יצרה שיפור משמעותי במעמדם הכלכלי והחברתי, אך האנטישמיות והאפליה כלפי היהודים לא נעלמה והדת עדיין היוותה "מכשול" לקבלת משרות מסוימות ורכישת נכסים. בשל כך רבים החליטו להתבולל במטרה לקבל "כרטיס כניסה" לחברה האירופאית, לזכות במשרה ממשלתית או אקדמית וליטול חלק פעיל בחיי הציבור והפוליטיקה הממלכתית. בנג'מין דיזראלי (1881–1804), לדוגמה, שהיה ראש ממשלת בריטניה בין השנים 1874-1868, נולד למשפחה יהודית אמידה ומשכילה, וכשמלאו לו 13 המיר אביו את דתו לנצרות. מאז קיבל הנער בנימין, לצד החינוך הרגיל, גם חינוך נוצרי אדוק. למרות שהמיר את דתו, לא הפסיק ד'יזראלי להתגאות במוצאו היהודי ואף תמך מאוד בזכויות היהודים גם בבריטניה וגם בארצות אחרות.
האמנציפציה הביאה רבים לאמץ את השיח בלשון האירופאית המקומית במקום יידיש, אימוץ לבוש מערבי, וכניסה למקצועות חדשים שלא היו פתוחים בעבר בפני יהודים- הן בשל ביטול המונופולין של גילדות בעלי המלאכה, שמנעו מהיהודים כניסה אליהן ועיסוק בתחומן, והן בשל הקפיטליזם. חלק ניכר מיהודי מרכז ומערב אירופה פנו לעיסוק ב"מקצועות חופשיים"כגון רופאים, עורכי דין, עיתונאים, מורים, סוחרים ובנקאים- תחום שבו בלטו במיוחד אנשי עסקים יהודים, כגון משפחת רוטשילד, משה מונטיפיורי, גרשון בלייכרדר ועוד. גם באקדמיה, שעד אז הייתה סגורה ברובה בפני יהודים, חל גידול משמעותי במספרם, ובהמשך בהשפעתם על המחקר המדעי העולמי. בתחום הצבאי הייתה השפעתם של היהודים נמוכה יותר ומעטים הצליחו להשתלב בצבא ולהגיע לדרגות בכירות. דוגמה לכך היה אלפרד דרייפוס, שהגיע לדרגת קצין בכיר בצבא הצרפתי. בפוליטיקה גם החלה מעורבות רבה יותר של יהודים. באיטליה – נודע לואיג'י לוצאטי, שהיה ראש הממשלה. בצרפת- בנוסף לצירים יהודים, שימש מיכאל גודשו כשר האוצר היהודי הראשון בממשלה צרפתית לפני מהפכת 1848, ואדולף כרמיה שימש כשר המשפטים ופעל גם למען היהודים.
האמנציפציה בארצות אירופה.
בעוד שבארצות מרכז אירופה התגלתה התנגדות עממית נרחבת לאמנסיפציה, הרי שבמערב אירופה לא הייתה התנגדות, וליהודים היה קל יותר להתמזג בחיים החברתיים, הכלכליים והתרבותיים.
הפרלמנט הצרפתי אישר את רעיון השוויון של הדת היהודית אל הדת הנוצרית הקתולית, וכך נכתב בחוקת 1848 כי כל התושבים חופשיים לבחור את דתם. בסוף המאה ה–19, היהודים בצרפת היוו פחות ממחצית האחוז: כ- 150 אלף יהודים מתוך כ-40 מיליון צרפתים. אולם בעקבות החופש והשוויון שניתנו להם, הצליח חלק מהם להגיע לעמדות בכירות במוסדות השלטון והמנהל הציבורי.
בהולנד ובלגיה התקבלה האמנסיפציה במהרה והיהודים זכו לשוויון אזרחי ודתי. לעומת צרפת, הולנד ובלגיה, בהן נטמעו היהודים בחברה הכללית במהירות יחסית, באנגליה היה תהליך השוויון הדרגתי, והחוקים המפלים בוטלו אט אט.
בשנת 1866, נתקבלה ההחלטה בפרלמנט הגרמני על איסור האפליה הדתית. יהודים יכלו מעתה להשתלב בפוליטיקה, בחינוך ובחברה ביתר קלות וכמעט ללא הגבלות. באיטליה ניתן שוויון חוקי ליהודים בשנת 1870. בשנת 1874 קיבלה שווייץ על עצמה את עיקרון השוויון, וההגבלות על היהודים הוסרו.
מזרח אירופה
יצחק בר לוינזון, אבי ההשכלה היהודית ברוסיה היה בין אלה שהטיפו לידיעת לשון המדינה ועיסוק במלאכות יצרניות, בכדי להשתלב במדינה ולא למשוך את טינת הסביבה. המשכילים רצו להאמין, שעל ידי השתלבותם בחברה ותרומתם לה – השנאה כלפיהם תלך ותעלם, אך אכזבתם הייתה קשה. במדינות מזרח אירופה היה הציבור היהודי נתון בטבעת חנק של גזרות, גרושים ותקנות מגבילות שהונחתו עליו מראש הפירמידה - משלטון הצאר.
מרבית יהודי רוסיה חיו בערים. באזורים כפריים נאסר על היהודים לעסוק בחקלאות, ולכן הם פנו למסחר זעיר ולתעשייה (נפחים, נגרים, בנאים, סנדלרים, עובדי טקסטיל, דפוס ונייר). כאשר חדרה המהפכה התעשייתית לתחומי רוסיה, השתלבו יהודים רבים במקצועות החדשים והפכו לפועלי חרושת.
השכלה ושינויים בחברה הדתית.