לפי הבשורה על-פי יעקב, יהויקים היה איש אמיד וירא אלוהים, אשר הרבה לחלק צדקה לעניים ולתרום כספים לבית הכנסת בציפורי. עם זאת, תרומותיו נדחו בהיותו חשוך ילדים, שכן הדבר פורש כאות רע. יהויקים פרש אל המדבר למשך ארבעים ימים, אותם העביר בתפילה ובצום. מלאכים נגלו לו ולחנה הקדושה בו-זמנית והבטיחו להם צאצא. יהויקים שב לירושלים וחיבק את חנה בשער העיר. סצנה זו הייתה פופולרית מאוד באמנות הדתית בימי הביניים, שכן סיפור המעשה נכלל במקראת הזהב (ראו בתמונה משמאל). ועידת טרנטו, שהתכנסה באמצע המאה ה-16, שמה קץ לכך כאשר אסרה על תיאור אירועים מהבשורות החיצוניות.
רק בשנת 1584 הונהג במערב חג לכבודו של יהויקים הקדוש, אך מועדו שונה מספר פעמים במשך 400 השנים שלאחר מכן, ומאז 1969, יום חגו נחוג ביחד עם זה של חנה הקדושה ב-26 ביולי. בנצרות האורתודוקסית נחוג חגו של יהויקים הקדוש ב-9 בספטמבר.
קיימת מסורת המצביעה על קבריהם של יהויקים וחנה בכנסיית קבר מרים בירושלים.
רוז טרמיין
רוז טרמיין (באנגלית: Rose Tremain, נולדה ב-2 באוגוסט 1943) היא סופרת בריטית.
חייה.
טרמיין נולדה בלונדון, כרוזמרי ג'יין טומסון. מ-1954 עד 1961 למדה בבית הספר קרופטון גרנג'. למדה בסורבון בשנים 1961, 1962 וסיימה תואר באנגלית באוניברסיטה של מזרח אנגליה בשנת 1965. באוניברסיטה של מזרח אנגליה לימדה כתיבה יצירתית משנת 1988 עד שנת 1995.
רוז נישאה לג'ון טרמיין ב-1971. בתם היחידה אלאנור נולדה שנה לאחר מכן בשנת 1972. התגרשה לאחר חמש שנות נישואים. נישאה בשנית לג'ונתן דדלי בשנת 1982, נישואים שארכו תשע שנים. בשנת 1992 נישאה בשלישית, לריצרד הולמס, אף הוא סופר בריטי והם גרים במזרח אנגליה.
כסופרת, הושפעה טרמיין מכתיבתם של ויליאם גולדינג (בעל זבוב) וגבריאל גארסיה מארקס (מאה שנים של בדידות). כותבת גם מחזות לרדיו ולטלוויזיה. ספרה "חלומות פרטיים" (במקור: The Road Home), זיכה אותה בפרס אורנג'. הספר ראה אור בעברית בתרגום של ניצה פלד, בשנת 2009.
פרסים ספרותיים.
את פרס אורנג' לספרה "הדרך הביתה" קיבלה על היותו הרומן הטוב ביותר באותה שנה שנכתב בידי אשה. הרומן מספר על מהגר ממזרח אירופה החי בבריטניה. בשנת 1988 ובשנת 2000 הייתה מועמדת לפרס בוקר.
ז'ו דסאן
ז'וזף אירה דסאן (בלועזית: Joseph Ira Dassin; 5 בנובמבר 1938, ניו יורק – 20 באוגוסט 1980, טהיטי), שנודע בשם ז'ו דסאן (Joe Dassin), היה זמר ושחקן יהודי-צרפתי-אמריקאי.
ז'ו דסאן נולד לז'ול דאסן, במאי אמריקאי של סרטים אפלים ממוצא יהודי מזרח אירופי, וביאטריס לאונר, כנרת יהודייה ממוצא אוסטרי, בוגרת בית הספר היוקרתי למוזיקה ג'וליארד. דסאן התחיל את חייו בניו יורק ובלוס אנג'לס, אך לאחר שאביו היה קורבן למקארתיזם החלו הוא ומשפחתו לנדוד ממקום למקום באירופה.
לאחר לימודיו בבית הספר הלאומי של ז'נבה ובפנימיית לה רוסי בשווייץ שב דסאן לארצות הברית כדי ללמוד באוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור. הוא סיים תואר ראשון ושני באנתרופולוגיה. אחרי הקולג' חזר דסאן לצרפת, הוא עבד בתחנת רדיו והחל להקליט את שיריו.
בתחילת שנות ה-70 היו שיריו מפורסמים בכל צרפת, ודסאן הפך לדמות ידועה בצרפת. דסאן שלט בשפות רבות והקליט שירים בגרמנית, בספרדית, באיטלקית וביוונית, וכמובן גם בצרפתית ובאנגלית. כמעט רוב שיריו התאפיינו בסנטימנטליות רבה, וקולו היה בדרך כלל רגיש ונוגה. דסאן כתב את המילים לחלק משיריו. בין שיריו הבולטים: "קיץ אינדיאני", "ואילו לא היית קיימת", ""אילו קראו לך עצבות" ו"שאנז אליזה".
הוא שיחק במספר סרטים ביניהם טופקאפי (1964) והמלחמה על השלום בבימויו של אביו.
ב-18 בינואר 1966 נישא דסאן למריסה מסיירה בפריז. בנם היחיד נולד ב-12 בספטמבר 1972, ומת חמישה ימים לאחר מכן. בעקבות המקרה נפגעו יחסיהם של ז'ו ומריסה, והם התגרשו בשנת 1977.
ב-14 בינואר 1978 נישא דסאן לקריסטין דלבו (Delvaux). לזוג נולדו שני בנים, ג'וליאן וג'ונתן, גם הם בבגרותם הלכו בדרכו של אביהם והם זמרים. ז'ו דסאן מת מהתקף לב בזמן חופשה באי טהיטי ב-20 באוגוסט 1980, ונקבר ב"בית עולם", החלקה היהודית בבית הקברות "הוליווד לעד" (Hollywood Forever Cemetery) שבהוליווד. אלמנתו קריסטין נפטרה בדצמבר 1995.
תקשורת אופטית
תקשורת אופטית היא הגדרה לכל צורה של תקשורת המשתמשת באור נראה או בקרינה אלקטרומגנטית בתדרים שאינם בתחום הנראה כנושא המידע בשידור.
מערכת התקשורת האופטית מורכבת משלושה חלקים עיקריים: המשדר האופטי, ההופך את המידע לאור, התווך המעביר את המידע ליעדו והמקלט, המקבל את המידע האופטי ביעד.
המערכת האופטית הנפוצה ביותר והפשוטה ביותר היא מערכת הראייה. לדוגמה, כאשר אנו רואים אור מתחלף ברמזור (המשדר), האור מתקדם באוויר (תווך חופשי) ונקלט על ידי העין והמוח (מערכת הקליטה). כאשר רוצים לעבוד בקצב גבוה, משתמשים במערכת השידור האופטית הנפוצה המבוססת על סיבים אופטיים.
התפתחות היסטורית.
עוד משחר ההיסטוריה החלה ההתקשרות האנושית בתקשורת באמצעות הראיה, בתחילה במקביל לתקשורת באמצעות שמיעה, בצורה של הבעות פנים, מחוות גופניות ושפת גוף. כאשר גבר הצורך ליצור העברת אותות ומידע לטווח רחוק יותר, החל השימוש במדורות ואבוקות אור להעברת מידע. לדוגמה, לפי המסורת היהודית, כאשר ראש חודש נקבע על סמך ראיית מולד הלבנה, היו נוהגים להודיע לכל העם על קידוש החודש בעזרת משואות של אש ובאבוקות שהיו מעלים על כל הרי הארץ:
כאשר לא היה קשר עין בין הנקודות השונות, או במהלך היום כאשר קשה להבחין במדורות האש, הומצאה השיטה של סימני עשן; זוהי הצורה המוקדמת ביותר של איתות - בסין העתיקה הצליחו להעביר מידע על תקיפה לאורך החומה הגדולה של סין (480 קילומטר) במספר שעות בלבד.
בסביבות 150 לפנה"ס המציא פוליביוס שיטה להפוך מספר אותות עשן לאותיות ובצורה זו להעביר מסר. מאוחר יותר, במלחמת העולם הראשונה, התבסס צבא הקיסרות הגרמנית על שיטה זו.
במהלך השנים שוכללה השיטה ובסוף המאה ה-18 הומצאה שיטת הסמפור בידי האחים שאפה (Chappe) בצרפת.
השיטה מתבססת על זוויות שונות של מוט בראש גג גבוה ונראה למרחק. קו הסמפור הראשון נחנך בשנת 1792 באורך של 193 קילומטר והוא שימש להעברת מסרים במהלך המלחמה בין צרפת לאוסטריה. הקו כלל 15 תחנות ממסר, והזמן שנדרש לתו הראשון של הודעה להגיע ליעדו היה תשע דקות בלבד; בממוצע הועברה הודעה בת 36 סימנים תוך כ-32 דקות.
מאוחר יותר השתמשו בשיטת האיתות בדגלים במקומות בהם לא הייתה אפשרות לאש או שהיה צורך בניידות (כמו ספינות או בזמן הזזת כוחות). השיטה יושמה לראשונה על ידי משרד המסחר הבריטי (BOT) ב-1857, ומאוחר יותר התקבלה ברמה הבינלאומית. גם כיום עדיין משתמשים באיתות הדגלים, המאפשר תקשורת ללא קשיי שפה במצבים הנוגעים לבטיחות השיט או לסכנת חיים. בדגלי איתות משתמשים גם במסגרות צבאיות, כשרוצים להימנע משימוש במערכת הקשר לתקשורת והנעת כוחות.
אמצעי תקשורת אופטי נוסף הוא ההליוגרף, המשתמש בקוד מורס בעזרת קרני השמש. המכשיר מוזכר עוד בימי היוונים ב-405 לפנה"ס, ואצל הרומאים כאשר הקיסר טיבריוס השתמש במכשיר לחזק את שליטתו באימפריה. המכשיר מכיל מראה הניתנת להזזה ולהסתרה לכיוון קרני השמש לעבר המטרה. הליוגרף היה ציוד תקני בצבא בריטניה עד 1960, ובצבא פקיסטן עד 1975. שיא המרחק לתקשורת הליוגרף הושג בארצות הברית והגיע לכ-300 קילומטר.
על בסיס ההליוגרף בנה אוטור אלדיס (Authur C W Aldis) את מנורת האיתות - מנורה עם תריס המאפשרת לאותת בקוד מורס. שיטה זו נהוגה גם כיום בשדות התעופה במצבי חירום.
בשנת 1880 המציא אלכסנדר גרהם בל את הפוטופון - צינור סלניום המשמש כמקלט כאשר התנגדותו משתנה על ידי ההארה, כלומר כאשר המקלט מואר התנגדותו יורדת ולהפך. תופעה זו הייתה ידועה בתקופתו, אך הייחוד במכשיר הפוטופון הוא איפנון האור המגיע למקלט; איפנון זה נעשה על ידי מראה רוטטת: תנודות הקול של הדובר משנה את המראה מקעורה לקמורה, ובכך משנה את האור מאור ממוקד למפוזר, ומשנה את עוצמת ההארה המגיעה למקלט הנמצא במוקד המראה. המכשיר מתפקד כטלפון לכל דבר, כאשר במקום אות חשמלי המידע אופטי.
בל האמין שמכשיר זה הוא המצאתו החשובה ביותר, וב-3 ביוני 1880 העביר בל את השידור האלחוטי הראשון בפוטופון למרחק של 213 מטר על ידי שימוש באור השמש כמקור ההארה. לאחר המצאת הלייזר יושם הפוטופון בצורה דומה כמיקרופון לייזר, המסוגל לזהות תנודות קלות במראה באמצעות התאבכות באינטרפרומטר.
גם הרדיו הוא מכשיר תקשורת אופטי, אך הוא אינו מתבסס על אור נראה אלא על קרינה אלקטרומגנטית באורכי גל ארוכים בהרבה (גלי רדיו). רוב התקשורת האופטית כיום מבוססת על קרינה בתחום התת-אדום, שאינה נמצאת בתחום האור הנראה.
רכיבי מערכת תקשורת אופטית.
המשדר האופטי.
משדר אופטי הוא החלק ההופך את המידע אותו מעוניינים לשדר לאות אופטי.
אם המידע לשידור הוא אופטי מלכתחילה יש צורך רק לצמד אותו למערכת השידור. אם מידע שמעוניינים לשדר הוא אות חשמלי או כל צורה אחרת (לדוגמה קול), יש צורך להפוך אותו לאות אופטי בעזרת משדר. האמצעי הנפוץ ביותר הוא על ידי אפנון לייזר או דיודת לייזר, בשיטה זו ניתן ליצור אותות של אור וחושך (באות אנלוגי גם שלבי ביניים), ובעזרתם ניתן לשדר את המידע הרצוי.
תווך השידור האופטי.