מספר סוגים ומינים של הליקטיתיים הם חומסנים (קלפטופרזיטים), המטפילים מינים אחרים של דבורים (לרוב מאותה המשפחה). חומסנות התפתחה באופן עצמאי לפחות תשע פעמים בתוך המשפחה. בין החומסנים, ידוע במיוחד הסוג "Sphecodes", שמראהו מזכיר מעט צרעות (גוף קרח ובטן לרוב בצבע אדום). נקבת ה-"Sphecodes" מתגנבת לתא שהפונדקאית סיימה לצייד אותו בלחם דבורים והטילה בו כבר את הביצה. הנקבה הטפילה משמידה את הביצה ומטילה ביצה משלה במקומה.
ההליקטיתיים היא אחת מארבע משפחות דבורים הכוללת מינים הפעילים אך ורק בשעות דמדומים (למשל בתת-סוג "Sphecodogastra" של "Lasioglossum") או אפילו בשעות הלילה (למשל בסוג "Megalopta"). מינים אלו מאופיינים בעיניות מוגדלות, המסייעות בראייה בחושך.
סיסטמטיקה ואבולוציה.
המאובנים העתיקים ביותר של הליקטיתיים מתוארכים לאאוקן המוקדם, וכוללים מספר מינים כגון "Neocorynura electra" ו-"Augochlora leptoloba", הידועים ממצבורי ענבר. על פי המיון העדכני, המשפחה מחולקת לארבע תת-משפחות, סוגים רבים ויותר מ-2,000 מינים מוכרים. תת-משפחת Rophitinae היא ככל הנראה קבוצת אחות לשלוש התת-משפחות האחרות (Nomiinae, Nomioidinae ו-Halictinae), בהסתמך על תכונות מורפולוגיות ונתונים מולקולריים.
חלוקה סיסטמטית.
תת-משפחת Rophitinae.
תת-המשפחה הקדומה ביותר, מהווה קבוצת אחות לשלוש תת-המשפחות האחרות. מינים רבים בתת-משפחה זו הם אוליגולקטיים (אוספים אבקה ממשפחת צמחים אחת בלבד). בישראל מופיעים הסוגים
תת-משפחת Nomiinae.
בישראל מופיע הסוג "Pseudapis".
תת-משפחת Nomioidinae.
תת-משפחה קטנה של דבורים זעירות המונה שלושה סוגים. לרוב המינים צבעי שחור וצהוב עם פספוס על גב הבטן. בישראל מופיעים "Ceylalictus" ו-"Nomioides". תפוצתם בכל הארץ, אך עיקר השפע והמגוון הוא באזור המדברי.
תת-משפחת Halictinae.
תת-המשפחה המפותחת והגדולה ביותר. מונה מינים רבים עם דרגות שונות של חברתיות וכן מינים קלפטופרזיטיים. לרוב הטקסונים בעולם הישן צבעים שאינם בולטים, בדרך-כלל בגוון שחור-אפור. לעומתם, בעולם החדש ישנם טקסונים רבים בעלי צבע ירוק-כחול ססגוני עם ברק מתכתי, למשל בשבט Augochlorini ובסוג "Agapostemon":
בישראל מופיעים הסוגים
אליזבטה סיראני
אליזבטה סיראני (באיטלקית: Elisabetta Sirani; 8 בינואר 1638 - 28 באוגוסט 1665) הייתה ציירת איטלקייה בסגנון הבארוק.
תולדות חייה.
סיראני נולדה בבולוניה ואביה, ג'ובאני אנדראה סיראני שהיה צייר ותלמידו של גווידו רני, לימד אותה את המקצוע. יחד איתה, למדו גם אחיותיה לצייר אצל אביהן. בגיל 17 הייתה בקיאה באמנות הציור והתחריט, וביצעה למעלה מ-90 יצירות. עד למותה בגיל 27, ביצעה עוד למעלה מ-80 יצירות. בנוסף, היא גם ניהלה את הסטודיו של משפחתה בו נמכרו יצירות שלה ושל אביה. לאחר שאביה חלה בשגדון, הייתה אחראית לפרנס את הוריה, את עצמה ואת אחיה, ועשתה זאת באמצעות האמנות לבדה. היא גם לימדה ציור לתלמידות בסטודיו המשפחתי. נסיבות מותה אינן ברורות וייתכן שהאחריות הגדולה מוטטה אותה, כיוון שתיאור מותה דומה לתיאור של אולקוס. עם זאת, קיימות טענות על הרעלתה. היא נקברה בבזיליקת סן דומניקו שבבולוניה, ליד הצייר גווידו רני.
עבודותיה.
על פי ההערכה, מספר יצירותיה עומד על כ-200. נושאי יצירתה היו אישים בנצרות, סצנות מהמיתולוגיה היוונית והרומית ובני משפחות אצולה איטלקיים שהזמינו אצלה פורטרטים.
לקריאה נוספת.
אישה בגן מאת רות אלמוג, הוצאת זמורה ביתן, 2012, עמ': 159-173
האהבה לעולם לא מתה
האהבה לעולם לא מתה (באנגלית: Love never dies) הוא מחזמר מאת אנדרו לויד ובר, גלן סלייטר וצ'ארלס הארט, והוא מחזמר המשך למחזמר הידוע "פנטום האופרה". המחזמר מגולל את עלילותיהן של הדמויות הראשיות במחזמר כעשר שנים לאחר עלילות המחזמר המקורי. המחזמר מבוסס על הספר "הפנטום של מנהטן" מאת פרדריק פורסיית' ועלה על הבמה בלונדון ב-2010.
עלילה.
עשר שנים לאחר סיום עלילותיו של פנטום האופרה בבית האופרה של פריז, נפתח בקוני איילנד שבניו יורק ה"פאנטסמה" - קרקס ומופע פריק שואו. את הקרקס מנהל אריק, פנטום האופרה, אחרי שנמלט מההמון הזועם שניסה לצוד אותו בבית האופרה גרנייה. מאדאם ז'ירי, הכוריאוגרפית לשעבר של בית האופרה, ומג ז'ירי, בתה ואחת הרקדניות, נסעו ביחד עמו לניו יורק, וסייעו לו בהקמת הקרקס ובהשגת המימון לכך. מג, שנמשכת לפנטום ומקנאת בכריסטין, מנסה למשוך את תשומת לבו של הפנטום, אך ללא הצלחה.
המחזמר נפתח בכך שמאדאם ז'ירי ומג ז'ירי מגלות שהפנטום, המנהל את הקרקס, הזמין תחת שם בדוי את כריסטין דאי, זמרת האופרה הצעירה בה התאהב, להופיע בקרקס לכבוד פתיחת בית-האופרה החדש. מאדאם ז'ירי מחליטה להרחיק את כריסטין מהפנטום, מתוך חשש למעמדה ומעמדה של בתה, מג, שמופיעה בתפקיד ראשי בקרקס של הפנטום, וכן מאחר שכריסטין עזבה את הפנטום לטובת הוויקונט ראול דה-שאניי, שאחרי נישואיו לכריסטין התדרדר לטיפה המרה ונקלע לחובות עקב התמכרותו להימורים.
כריסטין וראול מגיעים ביחד לניו יורק עם בנם גוסטב בן ה-10, המביע את רצונו ללמוד לשחות. הם הגיעו עקב הזמנתו של מר המרשטיין שהציע לכריסטין תשלום נכבד כדי שתשיר בחנוכת האולם שלו.
כשהמשפחה שוהה במגורים שהוקצו להם, ראול מקבל פתק המוסר לו לרדת לפגוש את מר המרשטיין (שמו הבדוי של הפנטום) בבר המלון. לאחר שהוא עוזב וגוסטב הולך לישון, הפנטום נגלה לכריסטין, שמבינה שהוא זה שביקש ממנה להגיע, ושניהם נזכרים בלילה משותף שהיה להם יחד בו תינו אהבים, ומתוודים אחד לשנייה על אהבתם, בדואט Beneath a Moonless Sky.
הפנטום מבקש מכריסטין לשיר לו באירוע פתיחת האופרה, אך כריסטין מסרבת. באותו רגע גוסטב מגיע, אחרי שהתעורר מסיוט, וכריסטין מכירה לו את הפנטום. כריסטין, מג, ראול ומאדאם ז'ירי נפגשים, ומאדאם ז'ירי מספרת לראול מיהו באמת מר המרשטיין. הם מחליטים ביחד לפעול כדי להביסו.
גוסטב הולך אל הפנטום, המגלה את כישרונו המוזיקלי הבולט ומבין שהוא בנו. הוא מצפה להבנה וחושף את פניו המעוותות, אך גוסטב נבהל ובורח (השיר Beauty Underneath). הפנטום מתעמת עם כריסטין, המאשרת את העובדה שהפנטום הוא אכן אביו של גוסטב. הפנטום משביע אותה לא לספר לגוסטב שהוא אביו ומבטיח לדאוג לו ואף להוריש לו את הונו הרב, דבר שמכעיס מאוד את מאדאם ז'ירי. הפנטום מבקש מכריסטין שתשיר במופע שלו את השיר שכתב והלחין עבורה, והיא מסכימה.
בבר, ראול פוגש את הפנטום, והם עורכים התערבות - אם כריסטין תסכים לשיר, ראול יאלץ לעזוב וכריסטין תישאר עם הפנטום, אך אם כריסטין תסרב, היא תעזוב עם ראול והפנטום יכסה את חובותיו של ראול.
ראול מנסה לשכנע את כריסטין שלא לשיר, אך הפנטום מצליח לשכנע אותה לשיר בכל-זאת. כריסטין עולה לבמה ושרה את השיר Love Never Dies שהלחין וכתב עבורה הפנטום.
גוסטב נעלם, והפנטום וכריסטין מגלים שמג ז'ירי לקחה אותו אל הרציף ותכננה להטביעו. כשהם מגיעים לשם, מג מספרת לפנטום שמאדאם ז'ירי גרמה לה לעבוד בזנות כדי שיוכל להגיע לקוני איילנד מפריז ולהשיג כסף לפתיחת הקרקס. הפנטום מנסה להרגיע אותה ומכיר בתרומתה ובהקרבה שלה למענו, אך כשבטעות הוא מזכיר את כריסטין, היא מאבדת את עשתונותיה ומנסה להתאבד, אך יורה בטעות בכריסטין.
כריסטין מספרת לגוסטב שהפנטום הוא אביו, והוא בורח משם.
כריסטין והפנטום מתנשקים, וכריסטין מתה. גוסטב וראול מגיעים, וכשהפנטום מתמוטט מעצב גוסטב מניח עליו את ידו. הם מתחבקים, וגוסטב מסיר מהפנטום את המסיכה, והפעם לא מגיב בבהלה, דבר המעיד שקיבל את העובדה שהפנטום הוא אביו למרות פניו המעוותות.
אברהם אנקווה
רבי אברהם אנקאווא (ה'תקס"ז, 1807– ה'תרנ"א 1891) היה דרשן, ופוסק הלכה בולט, רבה של אלמעסכר שבאלג'יריה במאה ה-19. מחבר ספרים ומוציא לאור.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1807 בעיר סלא שבמרוקו למרדכי אנקווה, שכיהן לתקופה כנשיא הקהילה היהודית בעיר. אחד מאבותיו הוא רבי אפרים אנקאווא (1442-1354), שנס מספרד בעקבות גזירות קנ"א והתיישב בצפון אפריקה. אחד מקרובי משפחתו הוא ר' רפאל אנקאווא, שלימים כיהן בתור הרב הראשי של מרוקו.
הרב אנקאווא למד בישיבה של הרב רפאל ביבאס בסלא וכיהן לתקופה כדיין בעיר, אז זכה למוניטין כפוסק. כמו כן היווה כתובת להתייעצות בענייני הלכה עבור רבנים שונים, כדוגמת רבי סמחון חלוואה.
בסביבות שנת 1838 נסע לליבורנו שבדרום איטליה, כדי להביא לדפוס כמה מספריו הראשונים, בהם "זכור לאברהם" (ליבורנו, 1839) על דיני טרפות. ייתכן שכחלק ממסע זה ביקר בארץ ישראל, שם יצא לאור ספרו "חקת הפסח" (ירושלים, ה'תר"ג) על ההגדה של פסח, אך כנראה לא שהה שם זמן רב. בכתביו הביע פעמים רבות שאיפה לעלות ולהתיישב בארץ ישראל. לאחר חזרתו לצפון אפריקה נסע בין ערים שונות במרוקו ובמערב אלג'יריה, ואסף ספרים וכתבי יד, ששימשו לו כמקורות נוספים לעבודותיו ההלכתיות.
בשנת 1850 שכנע הרב אנקאווא נערה יהודייה שהתאסלמה לחזור לדתה. בעיני השלטון היה זה פשע חמור להחזיר אדם שהתאסלם לדתו הקודמת, ועקב כך חייו של הרב אנקאווא היו בסכנה והוא נאלץ להימלט ממרוקו לאלג'יריה. תחילה הגיע לתלמסאן, שם לימד תורה למספר תלמידי חכמים שלימים היו רבנים בולטים בעיר, בהם הרב חיים בלייח, הרב נתן אסייג, הרב מסעוד בן יצו והרב מסעוד בן סוסאן. כעבור שלוש שנים עבר למסכרה (אל-מעסכר) שבצפון-מרכז אלג'יריה, ומונה לרב הראשי של העיר, תפקיד שמילא עד פטירתו.