השיר נכתב על ידי עדן בן זקן ואבי אוחיון, הולחן על ידי בן זקן ואוחיון והופק על ידי מתן דרור, שהפיק עבורה את "ברחובות של תל אביב". במאקו סקרו את השיר וכתבו "אנחנו רק נזכיר שהפעם האחרונה בה עדן הוציאה שיר ביום שישי בבוקר זה היה עם "מועבט" לצד איתי גלו – אז היינו אומרים לחנויות הממתקים באשר הן להיכנס לכוננות ספיגה".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-650,000 אלף השמעות.
וידאו קליפ.
קליפ המילים הרשמי של השיר פורסם ב-13 באוגוסט 2021, ביום צאתו כסינגל רשמי. הקונספט של הקליפ הוא הנפשה, בדומה לזה של "מועבט", בו ניתן לראות תמונה מונפשת של בן זקן, עם מילות השיר של "ממתק". בחלק מקליפ המילים ישנן סצנות בהן ניתן לראות את עוצמת הפעמה של השיר.
נכון לנובמבר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-7,120,135 צפיות.
הצלחה.
בתוך 24 שעות הצליח קליפ המילים של "ממתק" לצבור למעלה מ-415,000 אלף צפיות.
סוק אחרס
סוק אחרס (בערבית: سوق أهراس, בצרפתית: Souk Ahras) היא עיר בצפון-מזרח אלג'יריה בקרבת הגבול עם תוניסיה. היא מהווה בירת מחוז.
קיימות עדויות של התיישבות באזור עוד מהתקופה הפלאוליתית. בתקופת רומא העתיקה בקרבת העיר הנוכחית הייתה עיר טגאסט שהיית המרכז עירוני חשוב של האזור. הוא היה מוניקיפיום והוזכר בעבודות של פליניוס הזקן. רוב תושביה היו בֶּרְבֵּרִים ולא מתיישבים מרומא עצמה.
בשנת 1830 השטח נכלל באלג'יריה הצרפתית. בסוף המאה ה-19 לאזור הגיע מסילת ברזל. מציאת מרבצי ברזל ופוספטים תרמו לפיתוח מועץ של האזור.
העיר נמצאת באזור אקלים ים-תיכוני הוא נחצה על ידי נהר מדג'רדה שמספק את המים לעיר להשקיית שדות בסביבה.
גם כיום רוב התושבים הם ברברים. בעבר הייתה גם נוכחות יהודים משמעותית. במהלך המאה ה-19 בין רבני העיר היה שלמה זרקא. בהתאם למפקד שנערך בשנת 1941 בעיר היו מעל ל-600 יהודים.
שויינפורט
כרישטיח מנומר
כרישטיח מנומר (שם מדעי: "Orectolobus maculatus") הוא מין של כריש ממשפחת הכרישטיחיים החי לחופי מזרח ודרום אוסטרליה וטסמניה שבמימי האוקיינוס השקט. ייתכן שהוא נצפה גם בים סין הדרומי.
מאפיינים.
מין כריש זה מגיע לאורך של 150 עד 180 ס"מ ואף לאורך 320 ס"מ בפרטים גדולים, מה שהופך אותו לאחד הגדולים שבבני משפחתו. הכריש בעל עור ירוק, חום בהיר או צהוב מנומר בכתמים כהים והוא שטוח במראהו ובעל ראש גדול ולסתות רחבות בעלות זיפים ארוכים בקצותם העוזרים לחישה. הכריש בעל עיניים קטנות, חסר סנפירי גב ובעל סנפירים קצרים ובשרניים והוא נוטה לשכב על קרקעית הים ולהמתין במארב לטרף מוסווה.
הכריש חי על הקרקעית לאורך חופים חוליים, שוניות אלמוגים וכרי אצות או עשבים בעומק רדוד של 20 עד 218 מטרים. הצעירים חיים גם בשפכי נהרות. הכריש פעיל בעיקר בלילה ואז ממתין לטרף שיעבור מעליו ואותו הוא שואב במהירות ללועו. הוא ניזון ממיני דגי גרם כמו דגי בס, עקרבנונאים, גבניתיים ועוד, מבטאים וכן מלובסטרים, לובסטרים קוצניים או חסילונים.
הכריש חי לרוב בגפו אך נצפה עם פרטים נוספים סמוך לעונת הרבייה. מין זה משריץ צאצאים חיים, 20 עד 37 במספר לרוב.
כרישטחי מנומר
לזאר סגל
לזאר סגל (באנגלית: Lasar Segall; 21 ביולי 1889 – 2 באוגוסט 1957) היה צייר, חרט ופסל יהודי-ברזילאי. יצירתו של סגל נגזרת מהאימפרסיוניזם, האקספרסיוניזם והמודרניזם. הנושאים המשמעותיים ביותר שלו היו תיאורים של סבל אנושי, מלחמה, רדיפות וזנות.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
סגל נולד בווילנה שבליטא, בנו של סופר תורה. סגל עבר לברלין בגיל 15 ולמד באקדמיה לאמנות, בשנים 1906 עד 1910. בסוף 1910 עבר לדרזדן כדי להמשיך את לימודיו שם.
אקספרסיוניסט.
סגל פרסם ספר של חמישה תחריטים בדרזדן, מזכרות של וילנה בשנת 1919, ושני ספרים מאוירים בליטוגרפיות. לאחר מכן החל להתבטא באופן חופשי יותר ופיתח סגנון משלו, ששילב היבטים של קוביזם, תוך שהוא חוקר את הרקע היהודי שלו. ציוריו המוקדמים יותר משנת 1910 עד תחילת שנות העשרים תיארו דמויות מוזרות המוקפות בסביבה קלסטרופובית עם תכונות מוגזמות ונועזות, המושפעות מדמויות שבטיות אפריקאיות.
בשנת 1912 הוצגו העבודות הצבועות הראשונות שלו. עבודתו של סגל הציגה במידה רבה את האנושות הנרדפת, בצורה האקספרסיוניסטית. מאוחר יותר באותה שנה הוא עבר לסאו פאולו שבברזיל, שם גרו כבר שלושה מאחיו.
הוא חזר לדרזדן בשנת 1914 ועדיין היה פעיל בסגנון האקספרסיוניסטי. בשנת 1919 ייסד סגל את "קבוצת האמנים של דרזדנר 1919" עם אוטו דיקס, קונרד פליקסמולר, אוטו לאנגה, כריסטוף פול ואמנים נוספים.
סגל שהצליח באירופה, כבר הושפע משהותו בברזיל, ושינה את הסגנון שלו ואת הנושאים שלו. הביקור בברזיל נתן לסגל את ההזדמנות להכיר את האמנות הדרום אמריקאית, והוא החליט לחזור לברזיל.
מודרניסט.
סגל חזר לברזיל בשנת 1923. עם שובו לסאו פאולו הוא קיבל אזרחות ברזילאית יחד עם אשתו הראשונה, מרגרטה.
אמנים ברזילאים רבים השפיעו על נושאיו וחיזקו את סגנונו הקוביסטי. הוא התאקלם במדינתו החדשה וצייר נושאים שכללו מאפיינים של ברזיל - דמויות של מולאטים, פאבלות, זונות ומטעים. בשנת 1922, אורגנה תערוכה של אמנות מודרנית שכללה יצירות של סגל, בהיותו אחד ממבשרי סגנון האמנות הזה בברזיל.
בשנת 1932, זמן קצר לאחר ביקוריו של סגל בפריז ובגרמניה, הקים ארגון יחד עם אמנים אחרים בברזיל את "האגודה לאמנות מדרנית" . הארגון התקיים זמן מועד בלבד. (נובמבר 1932 – דצמבר 1934). הוא כלל חברים מבשרי המודרניזם בסאו פאולו. הרעיון המרכזי של הארגון היה לשמש כקשר בין אמנים, אנשי רוח, אספנים, פטרונים והציבור בכללותו. האגודה נוצרה גם כדי לשמש סביבה ציבורית להצגת אמנות אוונגרדית בברזיל.
האגודה יזמה שתי תערוכות. בתערוכה הראשונה הוצגו עבודות של אמני בית הספר של פריז מאוספי סאו פאולו. האמנית המודרניסטית טרסילה דו אמאראל, הציגה גם בתערוכה וכן יצירות של אמנים מקומיים כמו אניטה מלפטי, ג'ון גראץ, רג'ינה גראץ ורוסי אוסיר. המחצית השנייה של התערוכה כללה אמנים ברזילאים בלבד מסאו פאולו וריו דה ז'ניירו. עבודותיו של סגל שנכללו בתערוכה היו שתיים מסדרות הציורים החשובות ביותר שלו נופי Campos do Jordao ודיוקנאות של לוסי. לוסי הייתה סטודנטית וסגל צייר סדרת תמונות שהוקדשו לה.
אגודת האמנים המודרנית בברזיל, שנלחמה למען צדק חברתי, עוררה חילוקי דעות פוליטיים, עם פשיסטים הברזילאיים שהפלו זרים במיוחד יהודים. מחלוקות זו הביאה לפירוק האגודה זמן קצר לאחר הקמתה.
חרם בגרמניה.
למרות פירוק האגודה, עבודתו של סגל עדיין זכתה להערכה חיובית בברזיל וראו בו את אחד האמנים המודרניסטיים המשפיעים בברזיל. עליית הנאצים בגרמניה ב-1933, סיווגה את עבודתו – כ"אמנות מנוונת". ולכן לא ניתן היה עוד להציג את יצירותיו בתערוכות בגרמניה. החרמת יצירות האמנות שלו, אילצה את סגל ליצור סדרת תמונות על ילדותו היהודית ולתאר גם את גלי ההגירה שגדל בתוכם. דימויים אלה תיארו את הסבל האוניברסלי של הקיום האנושי.
שנים מאוחרות יותר.
הדגשתו את הסבל האנושי הביאה את סגל ליצור אחת מעבודות האמנות המפורסמות ביותר שלו בשנים 1939 ו-1940, הידועה בשם "ספינת המהגרים". התמונה מתארת ​​מספר רב של אנשים מרוכזים על סיפון הספינה. התמונה מספקת תיאור עמוק של גלי המהגרים, הייסורים והרדיפות מהם סבלו.
באמצע שנות ה-40 פרסם סגל סדרת רישומים שהדגישו עליבות, במיוחד בשכונות העוני של ריו דה ז'ניירו. סגל הציג את הדימויים האלה בצורה בוטה, והדימויים המדכאים שצייר השפיעו על הזהות התרבותית של תושבי ריו דה ז'ניירו.
הנושאים של סגל הצטיירו בעדינות ורכות בקריירה המוקדמת שלו. כשביקר בברזיל בפעמים הראשונות, הוא עבר לסגנון אקספרסיוניסטי והצליח לבטא את עצמו בצורה חופשית יותר ותיאר את מוצאו היהודי ומצוקות יהודי אירופה. אף שהיה הומניסט אוניברסלי, הוא מעולם לא שכח את שורשיו היהודיים.
הציורים הראשונים של סגל בברזיל משקפים קשר לאומי חזק ותשוקה למולדתו החדשה. הוא הציג את הנופים בסאו פאולו וריו דה ז'ניירו ותיאר את הגזעים השונים. עם זאת, סגל נשאר נאמן כלפי אהבתו לקוביזם לאורך תקופת חייו.
מוזיאון לזאר סגל.
ביתו של לזאר סגל בסאו פאולו הפך למוזיאון, המרוהט ברהיטיו, ספריו וגינתו, וכן מכיל את יצירותיו המפורסמות ביותר. המוזיאון הוא גם ארגון ללא מטרות רווח מכובד בסאו פאולו. הוא מרכז לקהילת האמנות בעיר ומארגן פעילויות תרבותיות באופן קבוע. שיעורי אמנות כגון צילום, חריטה ולימוד קולנוע מתקיימים במוזיאון. כמו כן, משולבת בו ספריית אמנות גדולה, המכילה ספרים ספציפיים בנושאי צילום ותיאטרון.
מית-ע'מר
מית-ע'מר (בערבית: ميت غمر) היא עיר במחוז א-דקהלייה שבמצרים. זוהי העיר השנייה החשובה ביותר והגדולה מבחינת אוכלוסייה במחוז א-דקהלייה, לאחר אל-מנסורה. העיר היא מרכז גדול לייצור אלומיניום, שמהווה מעל 70% מהסך הכללי של ייצור האלומיניום במצרים.
גובהה של העיר הוא 19 מטרים מעל פני הים, ונכון ל-11 בנובמבר 2006, מתגוררים בעיר 121,039 תושבים.
בעיר ממוקם סניף של אוניברסיטת אל-אזהר.
בעיר זו הוקם הבנק האיסלאמי הראשון על ידי ד"ר אחמד אל-נגגר, מה שהוביל את מערכת הבנקאות האסלאמית.
גאוגרפיה.
מית-ע'מר ממוקמת בשטחם של ארבעה מחוזות, והם: א-דקהלייה בצפון, אל-קליוביה בדרום, א-שרקיה במזרח ואל-גרביה במערב. אולם, מבחינה בירוקרטית עיר זו משויכת למחוז א-דקהלייה.