ב-1880 התגברה הדאגה בבריטניה עקב הידיעות על הידוק היחסים בין בורמה וצרפת, שהייתה יריבתה של בריטניה והייתה מעורבת במלחמות בהודו-סין ממזרח לבורמה. שיאם של יחסים אלו התבטא במשלחת בורמזית שהגיעה לפריז, נפגשה עם שר החוץ הצרפתי ודנה איתו בחתימה על ברית פוליטית וברכישת נשק. ב-1885 מימשה צרפת את ההסכם והקימה שגרירות בבירת בורמה והחלה לפעול בתחומים הכלכליים. בריטניה, שהתנגדה להתערבות זו בבורמה, פנתה לממשלת צרפת וזו החזירה את השגריר ועצרה את יוזמותיו.
ב-1881 החלה לעבוד ועדה אנגלו-בורמזית לסימון הגבול החדש בין שתי המדינות ובמסגרת זו אותרו מספר כפרים ש"פלשו" לשטח הבריטי ורק לאחר ויכוחים רבים הסכימו הבורמזים להסיג כפרים אלו מזרחה.
האירוע שהיה "הקש ששבר את גב הגמל" ביחסים בין שתי המדינות התרחש ב-1885 כשממשל בורמה הטיל קנסות על "חברת הסחר בומביי-בורמה" הבריטית בטענה של סילוף נתוני כריתת עצי טיק בבורמה. בריטניה דחתה טענות אלו והציבה אולטימטום לבורמה שכלל את הסעיפים הבאים:
ב-9 בנובמבר 1885 הודיעה ממשלת בורמה, באופן רשמי, על דחיית האולטימטום דבר שהביא להחלטת ממשלת בריטניה לכבוש את בורמה ולהדיח את המלך.
מהלך המלחמה.
כמפקד הכוח לכיבוש בורמה מונה מייג'ור גנרל הארי פרנדרגאסט ולרשותו הועמדו כ-3,000 חיילים אנגלים, כ-6,000 חיילים הודים ו-65 תותחים. מאחר שבנתיב היבשתי צפונה עבר בג'ונגלים צפופים החליט הפיקוד הבריטי להשיט את החיילים על גבי 55 סירות קיטור ודוברות.
הכוח יצא מבסיסיו ב-14 בנובמבר 1885 והחל לשוט במעלה נהר איריוואדי . הצבא הבורמזי לא היה מוכן למלחמה והופתע מהקצב המהיר של ההתקדמות. בשיתוף הנחתות של כוחות רגלים וירי מהאוניות הצליח הכוח להתקדם מהר במעלה הנהר ולכבוש ערים לאורכו. ב-26 בנובמבר 1885 הגיע הצי לקרבת עיר הבירה שם נפגש פרנדרגאסט עם שליחיו של מלך בורמה, ת'יבאו מין , כדי לדון בהסכמי הכניעה.
ב-28 בנובמבר נכנע המלך וחייליו נדרשו להניח את כלי נישקם. בדיעבד הסתבר שהוראת המלך לא התקבלה על ידי רבים מהחיילים שברחו מהעיר והמשיכו לנהל מלחמת גרילה כנגד הבריטים.
המסע צפונה של השייטת הבריטית הסתיים ב-28 בדצמבר כ-400 ק"מ מצפון למנדליי ובקרבת הגבול עם סין. צעד זה נועד להדוף תביעות בעלות של סין לגבי שטחים של בורמה.
סיפוח והתנגדות.
הסיפוח הרשמי של בורמה על ידי בריטניה הוכרז ב-1 בינואר 1886 ובורמה הפכה לפרובינציה של שלטון הראג' בהודו. פילדמרשל סר פרדריק רוברטס מונה כמושל בורמה כחלק מתפקידו כראש הצבאות של צבא הודו הבריטית. מול הבריטים התייצבו מורדים בורמזים שרובם היו חיילים חמושים שערקו מהצבא והתארגנו ביחידות. רוברטס התווה תוכנית ביטחונית להתמודד עם המורדים על ידי הקמת מוצבים ברחבי בורמה בהם הוצבו יחידות תגובה מהירות שנועדו להתקיף התארגנויות של המורדים. חלק מהלקח שנלמד מהמלחמה במורדים היה הצורך להחליף את היחידות הרגליות ביחידות רגלים רכובות בעלות ניידות גדולה יותר.
על אף המאמצים הבריטים לדיכויו נמשך המרד הבורמזי עד 1896. ב-1937 נותקה בורמה מהשלטון בהודו והפכה לקולוניה עצמאית בשלטון בריטניה. ב-1948 זכתה בורמה בעצמאות.
Helix Kitten
הליקס קיטן (באנגלית: Helix Kitten; מוכרת גם בשם הקיצור: APT34) היא קבוצת תקיפה איראנית המבצעת פעולות סייבר התקפיות נגד ארצות הברית, ישראל וערב הסעודית.
התקפותיה של הקבוצה מתמקדות נגד חברות העוסקות בפיתוח ומחקר בתחום תעופה וחלל ופטרוכימיה על מנת לגנוב מידע ולהעבירו אל ממשלת איראן.
מלבד השם הרשמי, חברות אבטחת מידע נתנו לקבוצה שמות נוספים כגון: Helix ,Pipefish, ו-Oilrig.
הקבוצה, תוקפת את קורבנותיה באמצעות הנדסה חברתית, הפצת נוזקות, שימוש לרעה בפקודות מאקרו וניצול פגיעויות באמצעות Powershell.
היסטוריה.
על פי מחקר שנעשה על ידי חברת FireEye, קבוצת התקיפה פועלת משנת 2014 ופועלת בחסות ממשלת איראן.
בחודש אפריל 2019, הודלף אחד מכלי התקיפה של הקבוצה בתוכנת המסרים המידיים, טלגרם.
התפוצצות מכלית הדלק באיבדאן
התפוצצות מכלית הדלק באיבדאן הוא אסון שאירע ב-5 בנובמבר 2000 באיבדאן שבניגריה. פיצוץ מכלית דלק והשרפה שפרצה בעקבותיו, הרגו בין 100 ל-200 אנשים.
נהג מכלית הדלק איבד שליטה על המכלית והתנגש בטור ארוך של כלי רכב שעמד בפקק תנועה. ההתנגשות יצרה דליפת דלק, שהובילה לפיצוץ.
מספר ההרוגים אינו ברור. ממשלת ניגריה הכריזה על 96 גופות שחולצו, אך כלי תקשורת מקומיים ובינלאומיים מעריכים שמספר ההרוגים היה בין 100 ל-200. משטרת ניגריה הודיעה כי היא חילצה מזירת הפיצוץ 115 כלי רכב הרוסים.
המשטרה וכוחות ההצלה הגיעו לזירה זמן רב לאחר הפיצוץ, משום שניידת משטרה שהגיעה למקום מיד אחרי הפיצוץ הותקפה והוצתה בידי המון זועם. ההערכה היא כי גופות רבות נשרפו כליל, ונוספות חולצו ונקברו בטרם הגעת כוחות ההצלה על ידי מתנדבים או על ידי בני משפחה.
בתי החולים המקומיים הוצפו בנפגעים ברמות פציעה שונות, והודיעו כי הם לא עומדים בעומס וכי חסר להם ציוד רפואי בסיסי.
תושבים מקומיים טענו כי הפקק נוצר בתחילה בשל ניידות משטרה שיצרו מחסום מאולתר במטרה לגבות דמי חסות, אך כוחות השיטור הכחישו את הדבר.
מריאן חמר
מריאן חמר (1901–1972), שנולד בשם יאן מריאן השלס (שמות עט אחרים: יאן מריאנסקי ומריאן ולנרוד), היה משורר, עיתונאי, מחזאי, מחבר קומדיות ופזמונאי יהודי פולני שכתב בפולנית. חמר הצהיר בעצמו שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה כי הוא כבר כתב 1,200 שירים, כולל להיטים פופולריים כמו "Może kiedyś innym razem (אולי בזמן אחר)" ו-"Upić się warto (בואו נשתכר)". חמר היה שם העט אחרון שאומץ על ידי מריאן בקריירה הספרותית שלו ונוצר משתי האותיות הראשונות של שם משפחתו בפולנית, השלס, ושלוש האותיות הראשונות של שמו הפרטי, מריאן.
חייו.
מריאן חמר נולד למשפחה יהודית של איגנץ (יצחק מנדל) וברטה (בסיה) (ממשפחת לם) ב-6 באפריל 1901 בלבוב. היה תלמיד בגימנסיה השביעית של לבוב הקרויה על שמו של טדאוש קושצ'ושקו. הוא למד רפואה ופילוסופיה באוניברסיטת יאן קז'ימייז' במקום, והשתתף בהגנת לבוב בשנים 1918 ו-1919 כמתנדב בצד הפולני של מלחמת פולין-אוקראינה. את שיריו הראשוניים פרסם ב-1922. בהזמנתו של יז'י בוצ'קובסקי, מנהל ', בשנת 1924 עבר לוורשה. ב-1925 הוא כבר היה אישיות ידועה בקהילת האמנויות של ורשה, ועבד בקברט "Qui Pro Quo" עם יוליאן טובים. הוא היה דמות מפתח בהפקות "בנדה (החבורה)", '(העין הימית) ו"" ("הספר מוורשה"); וכן מחברם של מאות מערכונים ברדיו הפולני וגם כתב "שמונטסים (שמונצ'ס)" - בדיחות יהודיות, מונולוגים ומערכונים - והלחין במשותף מערכונים פוליטיים עם המשוררים יוליאן טובים, יאן לחון ואנטוני סלונימסקי. בסוף יוני 1926 ביצע ניסיון התאבדות לא מוצלח (ירה בעצמו עם אקדח) בבית 11 שהתגורר בו ברחוב יאגלונסקה. השתתף במרוצי מכוניות ראלי, כולל יוני 1928 אז השתתף בראלי הטורינג של מועדון הרכב מאלופולסקה לקראת גביע "לבובסקי קורג'ר פורני", שם לקח את המקום ה-9 בבוגאטי. היה גם שותף ל"Wiadomości Literackie" ו-"Wiadomości", ומנהל תיאטרון "נובה קומדיה" (1934–1935). ב-1939, שירו "אותו השפם" (בביצוע לודוויק סמפולינסקי במועדון הפופולרי אורז'ל או ז'שקה) גרם לתגובת שגריר הגרמניה הנאצית בוורשה. בשנת 1935 בוורשה הוטבל לנצרות קתולית, ולכן, הוסר מרישומי הקהילה הדתית היהודית בלבוב.
האהבה והנישואים שלו עם שחקנית ומספרת סיפורים של ורשה, מריה מודז'לבסקה, בין השנים 1936 - 1956(אז התגרשו רשמית), העניק השראה לרבים משיריו, כולל "Chciałabym, a boję się (ימים מאושרים הם כאן שוב", הלא הוא "I'd Love To Do It, but I'm Afraid" ) .
זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, לאחר שהגסטפו חיפש אותו, נמלט חמר מוורשה והגיע דרך רומניה לשטח המנדט הבריטי על ארץ ישראל, שם ב-1940 נרשם ושירת בחטיבת הרובים הקרפטים העצמאית הפולנית. במהלך המלחמה המשיך בפעילותו הספרותית, ארגן קונצרטים, נאומים והצגות תיאטרון שדה עבור חיילים פולנים. הוא גם ארגן את אחד התיאטראות הבודדים שפעלו בטוברוק הנצורה. עוד בחטיבה יחד עם סא"ל מצ'יסלב מווטק ערך את כתב העת של החטיבה "לקראת פולין החופשית", הוא היה מנהל השידורים הפולניים ברדיו קהיר, מנחה הסדרה "V". הוא היה המחבר השירים "צעדת הבריגדה הקרפטית" ו"הלכנו לכאן מנארוויק". בפקודת המפקד העליון, הגנרל סיקורסקי, בתחילת 1942 הועבר ללונדון ושובץ במשרד ההסברה והתיעוד, שם פעל נגד התעמולה הנאצית, בעיקר בשפה הגרמנית וגם באנגלית.
לאחר המלחמה, חמר לא הצליח לחזור לפולין הקומוניסטית עקב רדיפת השלטונות הפולניים של כל האנשים שהיו פעילים פוליטית. ניהל בלונדון תיאטרון פולני במועדון המהגרים הפולנים, שם הופיע, בין היתר, עם וולדה מייבסקה. תיאר את עצמו כ"פולני מגיוס מתנדב". המשיך להיות פופולרי בפולין עם תוכניתו השבועית "תיאטרון חמרה" של איש אחד - קברט רדיו שבועי המשודר ששודרה על ידי המדור הפולני של רדיו אירופה החופשית בין השנים 1953 - 1969 בה נתן פירושים סאטיריים על אירועים אקטואליים. יצירותיו צונזרו על ידי הרפובליקה העממית הפולנית. עד סוף ימיו נשבה בפולניות ובלבוב. חתן פרס אגודת הסופרים הפולנים בחו"ל בשנת 1959 ופרס "דז'יינניק פולסקי" הלונדוני ב-1967 על מפעל חיים בדרמה ותיאטרון בגלות.