נולדה בשם אליזבת רובינסון ביורקשייר, בתם הצעירה של מתיו רובינסון ואליזבת לבית דרייק. המשפחות של שני הוריה היו משפחות אמידות מהאצולה הכפרית. היו לה שישה אחים, מתוכם שלושה שרדו את ינקותם, ואחות צעירה, שרה, שעמה היו לה יחסים קרובים במיוחד. המשפחה שהתה חלק מהזמן ביורק וחלק בקיימברידג'שייר, בבית שירשה אמה. ההורים לא השקיעו במיוחד בחינוך ובהשכלה של בנותיהם. בשנת 1710 התחתנה סבתה מצד אמה עם איש הכנסייה והקלאסיציסט קוניירס מידלטון , שהיה פרופסור באוניברסיטת קיימברידג'. אליזבת ושרה שהו תקופות ארוכות בילדותן בבית מידלטון, שם הן למדו לטינית, צרפתית ואיטלקית וקיבלו השכלה בסיסית בהיסטוריה וספרות של אנגליה ושל התקופה הקלאסית.
בקיימברידג' היא הכירה את חברתה הליידי מרגרט הרלי - מאוחר יותר הדוכסית מפורטלנד ואמו של ויליאם קוונדיש - ואת משפחתה האריסטוקרטית. בין השתיים התפתחה חליפת מכתבים וידידות ארוכת שנים. מאוחר יותר היא שהתה עם הדוכסית למשך תקופות ארוכות בלונדון ובאחוזתה בבולסטרוד (בקינגהאמשייר). הקשר עם הדוכסית היה עבורה פתח למפגשים עם אנשי האצולה והחברה הגבוהה, וכן לתרבות של שיחה אינטלקטואלית.
בשנת 1742, כשהייתה בת 22, התחתנה אליזבת עם אדוארד מונטגיו, רווק בן 50, נכדו של רוזן סנדוויץ' הראשון, חבר פרלמנט והבעלים של מכרות פחם ברחבי אנגליה. בנה היחיד, ג'ון, נולד במאי 1743 ומת במפתיע בספטמבר 1744. מותו והמוות של אמה ואחיה בשנים הבאות העמיקו את אדיקותה הדתית. בני הזוג העבירו חלק מזמנם בביתם בשכונת מייפייר בלונדון וחלק באחוזה הכפרית שלהם בסנדלפורד שבברקשייר. הם העבירו גם חלק ניכר מזמנם בנפרד, אף שהיחסים ביניהם נותרו טובים וידידותיים עד מותו בשנת 1775.
בילדותן, האחיות אליזבת ושרה היו קרובות מאוד אחת לשנייה, אך חייהן התפצלו כשאליזבת נכנסה בשערי החברה הגבוהה, התחתנה והתעשרה. ייתכן שגם מחלת האבעבועות השחורות שתקפה את שרה ב-1741 והותיאה אותה מצולקת הרחיקה ביניהן. ב-1746 ביקרה שרה את אליזבת ואדוארד מונטגיו בבאת', העיר בה נשארה רוב חייה. שם, שרה התקרבה לליידי ברברה מונטגיו והן הקימו משק בית משותף. ב-1751 התחתנה שרה עם המתמטיקאי ג'ורג' לואיס סקוט. הוא עבד כמורה של נסיך ויילס, שבהמשך היה לג'ורג' השלישי, מלך אנגליה. הנישואים כשלו מסיבות לא ידועות, ופחות משנה אחרי הנישואים הגיעו אביה ואחיה של סקוט כדי לחלצה מבית בעלה בלונדון. האב לא הסכים להעביר כסף לבתו הגרושה וגם אסר על אליזבת ואחיה לעזור לה. סקוט חזרה לברברה מונטגיו בבאת'. הן הקימו מחדש משק בית צנוע ועזקו בפעילות צדקה ועזרה לעניים. בהמשך היא הפכה הייתה לסופרת מצליחה. ב-1762 היא פרסמה את הנובלה ""תיאור של מילניום הול וסביבתו", שבמרכזו קומונה שמנוהלת על ידי נשים המקדישות את חייהן להשכלה, יצירה ועזרה לעניים. הנובלה הציגה באור חיובי את הערכים הפמיניסטיים של נשות מעגל הבלוסטוקינג, אך קוראים זיהו בנובלה גם ביקורת מרומזת על מונטגיו, בדמותה של ליידי ברמפטון המודעת מידי לענייני מעמד ולנימוסי החברה הגבוהה. עם זאת, מונטגיו עודדה את סקוט להמשיך בכתיבה. בהמשך ניסתה בקימה סקוט, יחד עם מספר נשים נוספות, גרסה אמיתית של מילניום הול בבקינגהאמשייר, עם קומונה משותפת ובית ספר לעניים. מונטגיו תרמה למיזם אדמות, מקנה וצוות שכיר, אך הפרויקט כשל מסיבות פיננסיות ובריאותיות ועקב חילוקי דעות בין הנשים. לאחר שנפטר בעלה, העניקה מונטגיו לסקוט קצבה שנתית של 200 ליש"ט. סקוט נפטרה ב-1795.
סלון והבלוסטוקינג.
בשנות ה-50 החלה מונטגיו לארח אנשי חברה ורוח בביתה. הסלון התחיל במתכונת של "ארוחות בוקר ספרותיות", אך בהמשך היא אירחה מפגשי ערב, שבהם שוחחו המשתתפים על ענייני ספרות, השכלה ופילוסופיה, בדומה לסלונים בפריז. בסלון השתתפו גם גברים (כגון סמואל ג'ונסון, דייוויד גריק, אדמונד ברק והוראס וולפול) וגם נשים (כגון אליזבת קרטר, פרנסס ברני והסטר ת'רייל), אך הבולטות של הנשים המשכילות משכה במיוחד את תשומת הלב הציבורית. בסלון לא הוגשו משקאות חריפים ותרבות השיחה הרציונלית היוותה, באופן מודע ומוצהר, תחליף לעיסוקים שבני התקופה החשיבו כראויים לנשים בחברה, כגון משחקי קלפים וסריגה. יחד עם סלונים אחרים, בבתיהן של אליזבת ווסי ופרנסס בוסקוון, יצרו מפגשים אלה וחליפות המכתבים בין המשתתפים רשת חברתית שקיבלה את הכינוי "מעגל הבלוסטוקינג".
מונטגיו הייתה העשירה מבין חברות המעגל, והיא השתמשה בכספה על מנת לממן את המפגשים ולתמוך כספית ביצירה של נשים אחרות. עובדה זו ורשת הקשרים החברתיים הענפה שיצרה סביבה, זיכו אותה בכינוי "מלכת הבלוסטוקינגס", זאת על אף שהיא לא הייתה המארחת היחידה. בציור של ריצ'רד סמואל היא מופיעה על כן עם כתר על ראשה. במחזה "הוויטלינגס: קומדיה מאת אחות מהמסדר" של פרנסס ברני, שהיה סאטירה על חיי החברה הגבוהה בלונדון ובכלל זאת על מעגל הבלוסטוקינג, היא זוהתה כ-Lady Smatter ("גברת פטפוט"), וייתכן שחששה של ברני מזיהוי זה הוביל אותה לגניזת המחזה.
כתביה.
דיאלוגים של המתים.
באמצע המאה הידרדרה בריאותה של מונטגיו, והיא ביקרה תדיר בטונברידג' וולס , עיירה שהייתה ידועה במרחצאותיה והייתה מוקד לתיירות עבור אנשים שחיפשו מנוחה והבראה. בעיירה היא פגשה, בתחילת שנות ה-50, את המשורר, המחבר ושר האוצר של בריטניה, ג'ורג' ליטלטון . ליטלטון תמך בחינוך שווה לנשים; הוא כתב למונטגיו מכתבים מלאי הערצה וחנופה, ועודד אותה לכתוב ולפרסם בעצמה. בשנת 1760 הוא פרסם את החיבור "דיאלוגים של המתים" ("Dialogues of the Dead"), וכלל בו שלושה דיאלוגים שנכתבו על ידי מונטגיו בעילום שם. כדי שזהותה לא תתגלה, חברה אדמונד ברק העתיק את הדיאלוגים בכתב ידו לפני שהוגשו לפרסום.
הדיאלוג הראשון (מספר 26) הוא דיאלוג בין הרקולס לקדמוס, והוא דן במעמד המוסרי של למידה וכתיבה ספרותית. הרקולס התקבל כדוגמה לאומץ וגבורה בקרב, בעוד קדמוס, לפי הרודוטוס, הביא ליוונים את האלפבית הפיניקי. הדיאלוג מביא את המידות הטובות שקשורות בשתי הדמויות לקונפליקט:
האפקט הכולל של הדיאלוג הוא הגנה נחרצת על הערכים שמייצג קדמוס - חוכמה, שירה, מידה טובה ותרבות - מפני טענת הבכורה של ערך הגבורה והניצחון הצבאי.
הדיאלוג השני (מספר 27) הוא דיאלוג בין מרקוריוס ל"ליידי מודרנית נאה", ומטרתו היא סאטירה וביקורת על תרבות החברה הגבוהה, ובמיוחד על התרבות של נשים אריסטוקרטיות. מרקוריוס, שליח האלים, מגיע כדי לבשר לאישה על מותה ושעליה לעזוב את העולם הזה ולעבור את הסטיקס. מייד בתחילת הדיאלוג מודיעה הליידי ל"מר מרקוריוס" שהיא עסוקה. מרקוריוס עונה ש"קשרי נישואים, חיבה אימהית, ואפילו הדאגה לרווחה של הממלכה או לתהילה של האומה" לא יכולים לפטור איש מלקבל את הזימון למרחבי המוות. אולם, הליידי עונה שלא אלה הם עיסוקיה: "לא היו לי מחויבויות, אלא כאלה שמתאימות לאישה בדרגתי. הסתכל על הלִזְבֵּז וראה שמחויבת אני לתיאטרון בימי שני, לנשפים בימי שלישי, לאופרה בשבתות, ולהתכנסויות הקלפים בשאר ימות השבוע; תהיה זו גסות שאין כמוה בעולם לא להופיע לפגישותיי". מרקוריוס תוהה מדוע היא מחויבת לדברים שכאלה, והאישה עונה שהיא הייתה עסוקה מידי כדי לחשוב על כך.
באמצעות הדיאלוג תוקפת מונטגיו את התרבות של נשים בסביבה החברתית שלה היא עצמה השתייכה. הדיון עם הליידי, שמזוהה כ"גברת מודה" (Mrs. Modish), מוביל לביקורת התפיסה שאופנה היא ערך בפני עצמו. הליידי אומרת שעיקר שאיפתה היא להיחשב "בון טון", ביטוי צרפתי שנכנס זמן לא רב לפני כן לשימוש בשפה האנגלית; אך כשמרקוריוס חוקר אותה לגבי פירוש הביטוי, מתברר שהמאפיין העיקרי של הבון טון הוא היותו חסר הגדרה. על אף שהדיאלוג תוקף את נשות החברה, יש בו גם ביקורת חברתית ברוח הפמיניזם המוקדם של הבלוסטוקינג - ביקורת על הפרקטיקות והתפקידים שמצופים מנשים ושלהם נשים מחונכות, ועל כך שאלה לא כוללים מידות טובות, למדנות ושיחה רציונלית.
הדיאלוג השלישי (מספר 28) מתקיים בין פלוטרכוס, כארון ומוכר ספרים מודרני. כמו בדיאלוג הראשון, גם בדיאלוג זה יש ניסיון להגן על הערך של יצירות ספרות ותרבות, אלא שהפעם הקונפליקט הוא בין ערכן המסחרי של יצירות לבין ערכן התרבותי והמוסרי. מוכר הספרים לא מעוניין לעבור לעולם המתים בגלל רצונו לחזור לעסקיו, ובפתח הדיאלוג כארון מבקש מפלוטרכוס שיעזור לשכנעו. על כך מוכר הספרים משתומם: "האם הגעתי לעולם כה הפוך מעולמי שלי, עד כדי כך שכאן המחברים עליונים על מוכרי הספרים?". המוכר מאשים את פלוטרכוס עצמו בכישלון שחווה בתחילת דרכו, באומרו שהכרכים של חיי אישים שקנה כשלו במכירות. פלוטרכוס מגן על חיבורו: "מה יכול להיות שימושי יותר לקורא מהשיפוט של אדם חכם לגבי מעשיהם של אנשים גדולים?". המוכר מצידו משבח את הרומן המודרני כאלטרנטיבה: הכרכים של "חיי אישים" כשלו במכירות, אך הוא לעולם לא היה הופך עשיר ללא "חיי אישים שמעולם לא חיו". דעתה של מונטגיו על אלטרנטיבה זו ברורה מהפרשנות שהמוכר עצמו נותן להצלחת הרומן כסוגה: "רק בזכות השיפור המודרני באומנות הכתיבה, יכול אדם לקרוא כל חייו ולא ללמוד דבר או להרוויח ידע כלל". פלוטרכוס מזועזע מהתפיסה לפיה על המחברים לכתוב על פי טעמם של הקוראים.
מסה על הכתבים והעילוי של שייקספיר.