אחד מספריו הנודעים, "סופיזמים כלכליים" (Sophismes Économiques) (1845), הוא אסופת מאמרים שנועדה כאזהרה למעצבי המדיניות הצרפתית, בהם הוא תוקף ללא רחם את התפיסה האטטיסטית. רוברט היילברונר כותב שספר זה הוא הקרוב ביותר להומור שספר בכלכלה הגיע אליו. אחת הטענות המרכזיות בספר היא שכאשר הממשלה מעניקה ליצרנים ולמעניקי השירותים יתרון כלכלי, הצרכנים נפגעים, ולכן יש להתנגד לכך. כדוגמה הוא מביא מקרה שבו פוליטיקאי מקומי טען שיש לקטוע את מסילת הברזל שבין צרפת לספרד בעיר בורדו כי אזי הנוסעים יאלצו להפסיק את מסעם, וכך בתי המלון, נהגי הכרכרות, המסעדות, ועסקים מקומיים אחרים בעיר, ירוויחו מכך, והדבר יועיל לכלכלת האזור. בסטייה טען בתגובה שאם כך, יש לקטוע את מסילת הברזל גם בשאר הערים שבמהלך המסלול, כי הדבר ייטיב עם כלכלתן, ולמעשה יש לקטוע את המסילה גם בשאר הנקודות שעל פני המסלול כי כל קטיעה טובה לכלכלת המדינה. התוצאה תהיה "מסילה שלילית" - מסילה המורכבת רק מאזורים קטועים, כלומר, מסילה שאיננה קיימת. דוגמה אחרת המופיעה בספר היא מאמרו הנודע "עתירה", המהווה עתירה סאטירית של תעשיית התאורה לממשלת צרפת, לחסום את אור השמש כדי למנוע את היתרון הכלכלי שהשמש מעניקה למתחריהם. פול סמואלסון, כלכלן קיינסיאני חתן פרס נובל לכלכלה, הציג מאמר זה בראש אחד מפרקי ספרו הקלאסי, "תורת הכלכלה". במאמר אחר בסטייה מציע בהומור שהשימוש ביד ימין יוצא אל מחוץ לחוק, בטענה שהקושי שייווצר מכך יגרור יותר תעסוקה ויוביל לצמיחה כלכלית.
משלו המפורסם ביותר, "משל החלון השבור", מופיע בספרו "מה שרואים ומה שאין רואים" (1850), ובא להמחיש את עקרון העלות האלטרנטיבית ואת "חוק התוצאות הבלתי צפויות". לטענתו, הרס (כגון מלחמה או אסון טבע), וההוצאות הכרוכות בתיקונו, מהווים הפסד נטו לחברה, וזאת בניגוד לתפיסות הרואות בכך רווח כלכלי. במשל זה, נער השליך אבן ושבר חלון ראווה. בעל החנות נזקק לשירותי הזגג להחליף את החלון השבור, וכך הזגג הרוויח סכום שעימו הוא יכול לקנות דברים אחרים. כך, לטענת אחדים, נוצר מחזור כלכלי שבו כסף מוזרם מבעל החנות לזגג, ומהזגג לבעלי מוצרים אחרים, ומהם לאחרים, עד אין סוף. בסטייה מצביע על השגיאה בתפיסה זו, בציינו שהיא בוחנת רק את מה שנראה לעין אך מתעלמת ממה שאינו נראה, כלומר מהדברים שבעל החנות יכל לקנות עם הסכום ששילם עבור החלון, כגון נעליים או ספרים לבנו. ללא שהיה נאלץ לשלם לתיקון הנזק, יכלו להיות ברשותו גם חלון שלם וגם מוצרים אחרים, אך כעת נותר ברשותו רק חלון. כך הנזק גרם לעיירה להיות ענייה יותר (ולו במחיר החלון). משל זה משמש באופנים שונים בתפיסתם של כלכלנים אוסטרים, כגון כביקורת על עמדתו של קיינס שלהוצאות ממשלתיות יש אפקט חיובי על הכלכלה. הכלכלן Henry Hazlitt ייחד לכך פרק שלם בספרו Economics in One Lesson המבוסס על כתבי בסטייה. בסטייה השתמש במשל זה בו גם כביקורת על המתדולוגיה הנפוצה בתחום הכלכלה. בניגוד לכלכלנים אחרים שגרסו שיש לנתח את הכלכלה בכלי המדע האמפירי, כגון על בסיס תצפיות, נוסחות, וסטטיסטיקות (מה שנראה), בסטייה גרס שעל הכלכלן לנתח את הכלכלה באמצעות כלי ניתוח תאורטיים (מה שאינו נראה).
ספרו הנודע ביותר וכנראה אף החשוב ביותר, "החוק" (1850), הושפע עמוקות מספרו של ג'ון לוק, "על הממשל המדיני: המסכת השנייה". בספר זה בסטייה שוטח משנה סדורה של החוק ומגבלותיו, ומסביר איך משנה זו תומכת בחברה חופשית.
בחדשים האחרונים לחייו הוא החל בכתיבת המגנום אופוס שלו, "הרמוניות כלכליות", אך נפטר לפני שסיימו. הוא כתב רק עשרה פרקים. בספר זה הוא פונה ל"קורא הצעיר" ושוטח משנה כלכלית סדורה השונה מתפיסתם של הכלכלנים האנגלים, כגון סמית וריקארדו. הספר דן במגוון נושאים גדול כגון סחר, ערך, עושר, הון, נכסים, תחרות, שכירות, שכר, חיסכון, שירותים פרטיים וציבוריים, מלחמה, ועוד. Sheldon Richman כותב, "למרות שבספר חסרות מספר תובנות שהושגו מאוחר יותר על ידי האסכולה האוסטרית הסובייקטיבית, תיאור תהליך השוק של בסטייה הוא מורכב ובעל ערך".
במכתביו הרבים שזורות מספר תמות חוזרות ונשנות. פעמים רבות הוא כותב בלהט בנוגע לצדק, בפרט בנוגע לצדק כלפי האדם מן השורה, ואף עולה בהם ההכרה שייתכן שעושר משפחתו נצבר באופן בלתי הוגן. הוא מביע אמביוולנטיות כלפי משרתו הפולטית ותוהה לא אחת האם מוטב שיעמול להשפיע מתוך הזירה הפוליטית או מחוצה לה. ממכתביו עולה שהוא היה קרוע בין אהבתו הגדולה לאזור הכפרי בו נולד וחי, לבין החיים העירוניים בפריז, ונראה שתמיד העדיף להיות במקום אחר מלבד המקום בו הוא נמצא. לעיתים הוא מביע חוסר ביטחון בנוגע לפרובינציאליות שלו, מבטאו הכפרי ולבושו הכפרי. הוא גם מתייחס לא מעט למוות וכותב בצורה נוגעת לב אודות מחלתו הממארת והידיעה שהוא עומד למות בגיל צעיר. הוא לא שאב נוחם מהדת, והוא מזכיר את הדת בעיקר באופן ביקורתי. כמו שאר כתביו, גם מכתביו מלאים חידודי לשון והומור, לעיתים שחור.
מעמדו ככלכלן.
ג'וזף שומפטר כותב שאלמלא בסטייה כתב את ספרו "הרמוניות כלכליות" (1850), ייתכן שהיה נחשב "גדול הכתבים הכלכליים בהיסטוריה", אך עיון בספר מורה שהוא דומה לאדם ש"לאחר שנהנה לשכשך במים רדודים, קופץ למים עמוקים וטובע". הוא כותב בזלזול רב אודות ה"פגמים בחשיבה אנליטית" הקיימים בספר, ומסכם את דעתו על בסטייה באומרו: "אינני סבור שבסטייה היה תאורטיקן גרוע, סבורני שהוא לא היה תאורטיקן כלל". דברים דומים כתב הכלכלן ההיסטוריון מארק בלאג בכנותו את בסטייה "כלכלן דרג ג'". דין ראסל, בספרו אודות משנתו של בסטייה, כותב ש"ישנה הסכמה כללית" שבסטייה "לא תרם כל חידוש או תרומה משמעותית" לתחום הכלכלה, וגם Hazlitt מסכים להערכה זו. אך בהקדמתו ל"הרמוניות כלכליות" ראסל כותב שלמרות שעיקר השפעתו של בסטייה היה בתחום הממשלתי, הן מעשית והן פילוסופית, "תרומתו בתחום הכלכלה הייתה משמעותית, בפרט בתחום סחר חופשי".
פרידריך האייק לא דחה את הטענה שבסטייה לא הציע משנה כלכלית סדורה, אך הצביע על כך שהוא החל בכתיבת משנה סדורה רק מספר חודשים לפני מותו ואין לדעת מה היה מוציא מתחת ידו אילו סיים את "הרמוניות כלכליות". האייק מוסיף, "כתביו הפולמוסיים, שהם החשובים ביותר שהשאיר, בוודאי מוכיחים שהייתה לו יכולת הבחנה בנוגע למה שחשוב, וכישרון להגיע אל לב הנושא, שהיו מספקים לו שפע חומר לתרומה ממשית בתחום".
לעומתם סבורים אחרים שבסטייה היה אחד מגדולי הכלכלנים בהיסטוריה, ויש מהם הסוברים שסגנון כתיבתו הז'ורנליסטי-פולימי שכה קירב את רעיונותיו לקהל קוראיו, נתפס בעיניי כלכלנים כבלתי מקצועי ולכן הם לא ראו בו אחד משלהם. יש אף שטענו שהזלזול בו נבע מחוסר הבנה בדבריו ובדברי הכלכלנים הצרפתיים ככללם.
משנתו.
בניגוד להוגים סוציאליסטים כדוגמת קרל מרקס ואחרים שראו בחברה מערכת קונפליקטואלית ובהתפלגות המשאבים בחברה תוצר של מאבקים בזירה כוחנית, ובניגוד לתאוריות פסימיות הגורסות שללא פיקוח ממשלתי החברה האנושית נוטה להתדרדר לאי-צדק, אי-שוויון, עוני, מחסור ומצוקה, בסטייה ראה בחברה מערכת הרמונית בה האינטרסים האישיים משרתים זה את זה ותלוים זה בזה, והפרטים עובדים יחד לשפר את החברה האנושית וכך עם הזמן כל הצדדים יוצאים נשכרים. לדעתו מעורבות ממשלתית פוגעת בהרמוניה טבעית זו ויוצרת מערך כלכלי מלאכותי אנטגוניסטי. רעיון זה בא לידי ביטוי במספר סוגיות שבסטייה עמד עליהן בכתביו.
חוק הברזל של השכר שהוצע לראשונה בידי פרדיננד לסל ופותח על ידי ריקארדו בספרו "עקרונות ומיסוי" (1817), מתבסס על תאוריית הדמוגרפיה של מלתוס וגורס שבטווח הארוך שכר העובדים יורד עד למינימום הדרוש להתקיים. כאשר השכר עולה, העובדים נוטים להגדיל את משפחותיהם, דבר המגדיל את כח העבודה, וזה מגדיל את ההתחרות לעבודה, דבר הגורם לכך שהשכר יורד. העוני גורם להקטנת המשפחות והשכר עולה שוב, וחוזר חלילה. בסטייה לעומתם סבר שככל שההון המושקע בכלכלת המדינה עולה, גם המשכורות עולות, הן יחסית לרווחי בעלי העסקים והן אבסולוטית, אם כי רווחי בעלי העסקים עולים אבסולוטית אך יורדים יחסית. לדוגמה, אם 50 יחידות מושקעות בכלכלת המדינה, בעלי העסקים יקבלו 10 יחידות (20%) והפועלים יקבלו 40 יחידות (80%). כשמספר היחידות המושקעות עולה ל-75 (העלאה בהשקעת ההון) בעלי העסקים יקבלו 12 יחידות (16%) והפועלים יקבלו 63 יחידות (84%). בדוגמה זו ככל שהשקעת ההון עולה, כך בעלי ההון מרוויחים יותר אבסולוטית אך פחות יחסית, ואילו הפועלים מרוויחים יותר הן אבסולוטית והן יחסית.
בסטייה סבר שתחרות מובילה לשיפור שיטות ייצור, והרווחיות הנובעת מכך מובילה להעלאת שכר הפועלים, או להנמכת מחירים, או שניהם, וכתוצאה סך השכר במדינה עולה (כי הנמכת מחירים שקולה למעשה לעליה שווה בשכרו של הצרכן). מסיבה זו הוא סבר שבשוק חופשי המגמה תנטה לכיוון עליה במשכורות ולא להפך. למעשה, המציאות הכלכלית מאמצע המאה ה-19 ואילך במדינות שאימצו מודל כלכלי חופשי פחות או יותר, הוכיחה שחוק הברזל של השכר שגוי והראליה תואמת יותר להשערת בסטייה.