רימסקי-קורסקוב התרועע ודן במוזיקה עם שאר חברי "החמישה". הם מתחו ביקורת זה על יצירותיו של זה ושיתפו פעולה ביצירות חדשות. הוא התיידד עם אלכסנדר בורודין, שהמוזיקה שלו "הדהימה" אותו. על בורודין אמר: "בורודין היה איש לבבי ותרבותי במיוחד, נעים ושנון באופן מוזר לדבר איתו. בביקור אצלו מצאתי אותו לא פעם עובד במעבדה שצמודה לדירתו. כשהוא ישב מעל המבחנות שלו, המלאות בגז חסר צבע, וזיקק אותן באמצעות צינור מכלי אחד למשנהו. נהגתי לומר לו שהוא מזרים ריקנות לריק."
רימסקי-קורסקוב בילה זמן רב יותר ויותר עם מודסט מוסורגסקי. באלאקירב ומוסורגסקי ניגנו בפסנתר דואטים. מוסורגסקי היה שר, ולעיתים קרובות הם דנו ביצירות של מלחינים אחרים, והעדפותיהם נטו "לעבר הרביעיות המאוחרות של גלינקה, שומאן ובטהובן". מנדלסון לא נחשב מאוד, מוצרט והיידן "נחשבו מיושנים ונאיבים", באך "רק מתמטי ונטול רגש", ברליוז "היה מוערך מאוד", ליסט "נכה וסוטה מנקודת מבט מוזיקלית", על וגנר לא הרבו לדבר. רימסקי-קורסקוב "האזין לדעות אלה בהתלהבות וספג את טעמם של באלאקירב ומוסורגסקי ללא נימוק או בחינה". לעיתים קרובות, יצירות הושמעו לרימסקי-קורסקוב רק בחלקים ולא כל היצירה, לכן לא היה לו כל מושג על היצירה המלאה. עם זאת, עובדה זו לא מנעה ממנו לקבל את שיפוטם של בני החבורה ולחזור עליהם כאילו היה משוכנע בכל לבו באמיתות הדברים.
מלחינים אלו נפגשו בצעירותם בסנקט פטרבורג, בעקבות עבודתו של מיכאיל גלינקה. הם עזרו לעצב את הלאומיות המוזיקלית הרוסית.
רימסקי-קורסקוב זכה להערכה מיוחדת במסגרת "החמישה", ובקרב אלה ששהו בחברתם, על כישרונותיו כמתזמר. הוא התבקש על ידי באלאקירב לתזמר מארש מאת שוברט לקונצרט במאי 1868, צזאר קואי ביקש ממנו לתזמר את מקהלת הפתיחה של האופרה שלו "ויליאם רטקליף" וגם כמה יצירות של אלכסנדר דארגומיז'סקי. עבודותיו של רימסקי-קורסקוב זכו להערכה רבה מצד החמישה.
קשר עם מוסורגסקי.
בסוף שנת 1871, עבר רימסקי-קורסקוב לדירתו לשעבר של אחיו הגדול ווין, והזמין את מוסורגסקי להיות שותפו לחדר. מוסורגסקי השתמש בפסנתר בבקרים בעוד שרימסקי-קורסקוב יעבוד על הלחנה או תזמור לאחר שהשני ילך לעבודה בשירות המדינה. שעות הערב הוקצבו בהסכמה הדדית. "באותו סתיו וחורף השגנו שנינו עסקה טובה", כתב רימסקי-קורסקוב, "בחילופי רעיונות ותוכנית מתמדת, מוסורגסקי הלחין ותזמר את עבודותיו ואני תזמרתי וסיימתי את האופרה שלי המשרתת מפסקוב."
על שיתוף פעולה זה, כתב אלכסנדר בורודין במכתב לאשתו ב-27 באוקטובר 1871: "..., מאז שהם גרים באותו חדר, שניהם התפתחו מאוד. הם מנוגדים בתכלית ביתרונות ובטכניקות מוזיקליות. האחד, כביכול, משלים את השני. ההשפעה שלהם זה על זה התבררה כמועילה ביותר. מודסט שיפר את הצד הרציטיבי וההצהרתי של קורסקוב. זה, בתורו, הרס את הרצון של מודסט למקוריות מגושמת, תיקן את הבעיה של מודסט בהלחנת הרמוניה. הוא תיקן היומרה של התזמור, את חוסר ההגיון של בניית צורות מוזיקליות - במילה אחת, עשה את הדברים של מודסט מוזיקליים יותר לאין ערוך".
פרופסורה, נישואין וקבלת תפקיד מפקח להקות צבאיות ימיות.
עבודה בקונסרבטוריון והכשרתו כמורה.
בשנת 1871, התמנה רימסקי-קורסקוב בן ה-27 למורה להלחנה ותזמור בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג. הוא שמר על תפקידו בשירות הימי פעיל, ולימד את שיעוריו במדים (קציני צבא ברוסיה נדרשו ללבוש מדי יום את מדיהם, שכן הם נחשבו כתמיד בתפקיד). שם הדריך מלחינים אחדים שזכו לפרסום רב לאחר מכן, ובניהם אלכסנדר גלאזונוב, סרגיי פרוקופייב, קונסטנטי גורסקי ואיגור סטרווינסקי. מיכאיל אזנצ'בסקי קיבל את תפקידו באותה שנה כמנהל הקונסרבטוריון, ורצה שאדם חדש ירענן את ההוראה במקצועות המוזיקה. הוא הציע לשלם בנדיבות עבור שירותיו של רימסקי-קורסקוב. הביוגרף מיכאיל זטלין (Mikhail Tsetlin) מציע פרשות בה שייתכן שהמניעים של אזנצ'בסקי היו כפולים. ראשית כל, רימסקי-קורסקוב היה החבר בחמישה שספג הכי פחות ביקורת מצד מתנגדיה, והזמנתו ללמד בקונסרבטוריון אולי נחשבה לדרך בטוחה להראות שכל המוזיקאים הרציניים מוזמנים ללמוד שם ולא לקונסרבטוריון מתחרה. שנית, ייתכן שההצעה תוכננה לחשוף אותו לאקלים אקדמי שבו ההלחנה היא בסגנון שמרני יותר, ממקורות מערביים גרמנים. באלאקירב התנגד לזאת רבות, אך עודד אותו לקבל את התפקיד כדי שיוכל במעמדו להשפיע על אחרים ולהכיר אותם לזרם הלאומני. המוניטין של רימסקי-קורסקוב בשלב זה נסמך על מיומנותיו בתזמור בזכות יצירותיו שהלחין עוד שנים בודדות לפני כן, סדקו ואנטאר. הוא הלחין יצירות אלו כשהידע שלו בתורת המוזיקה היה בסיסי. הוא מעולם לא כתב שום קונטרפונקט, לא היה מסוגל ליצור הרמוניה של פזמון פשוט, לא ניצח על תזמורת ולא ידע את שמותיהם של אקורדים ומרווחים מוזיקליים. מודע לחסרונותיו הטכניים, התייעץ רימסקי-קורסקוב עם צ'ייקובסקי, שהוא ושאר חברי ה"חמישה" היו בקשר מזדמן עמו. צ'ייקובסקי, בניגוד ל"חמישה", קיבל הכשרה אקדמית בהרכב בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, וכן כיהן כפרופסור לתורת המוזיקה בקונסרבטוריון של מוסקבה. צ'ייקובסקי המליץ לו ללמוד את תורת המוזיקה, ורימסקי-קורסקוב קיבל את עצתו. הוא הפסיק ל-3 שנים להלחין יצירות מקוריות ולמד את תורת המוזיקה במקביל למתן שיעורים בקונסרבטוריון. בזמן הזה כתב פוגות, יצירות למקהלה, פזמונים ומוזיקת א-קפלה. רימסקי-קורסקוב הפך בסופו של דבר למורה נלהב ומאמין בהכשרה אקדמית. הוא שיפר וערך שינויים בכל מה שחיבר לפני 1874, אפילו יצירות מוערכות אז כמו סדקו ואנטאר, בחיפוש אחר שלמות שתישאר איתו לאורך כל חייו. הוטל עליו התפקיד לחזרות על כיתת התזמורת ובכך הוא שלט באמנות הניצוח. התמודדות עם טקסטורות תזמורתיות כמנצח, ועיבודים מתאימים של יצירות מוזיקליות לכיתת התזמורת, הובילו לעניין מוגבר באמנות התזמור, תחום שאליו עוד יעסוק בלימודיו כמפקח להקות חיל הים. הפרטיטורה של הסימפוניה השלישית שלו, שנכתבה מיד לאחר שסיים את תוכנית השיפור העצמי התלת-שנתית שלו, משקפת את הניסיון המעשי שלו עם התזמורת.
נישואין, ילדים וצאצאים.
הכשרתו כפרופסור הביאה לרימסקי-קורסקוב ביטחון כלכלי, אשר עודד אותו להקים משפחה. בדצמבר 1871, הציע נישואין לנדז'דה פורגולד, איתה פיתח מערכת יחסים הדוקה במהלך מפגשים שבועיים של "החמישה" בבית פורגולד. הם התחתנו ביולי 1872. לרימסקי-קורסקוב נולדו שבעה ילדים. ארבעה בנים ושלוש בנות. אחד מבניו, אנדריי, הפך למוזיקולוג, התחתן עם המלחינה יוליה ויסברג וכתב מחקר על חייו ויצירתו של אביו. בן אחר, מיכאיל רימסקי-קורסקוב היה אנטומולוג ופרופסור באוניברסיטת סנקט פטרבורג. מתוך 10 נציגי הדור השישי של צאצאיו של המלחין, רק שניים - אנדריי ולדימירוביץ' ואלכסנדר ולדימירוביץ' נושאים את שם משפחתו. הם הנינים של ולדימיר ניקולאביץ', בנו השלישי. בין הנינים של רימסקי-קורסקוב: אולגה פבורסקאיה, זמרת ומלחינה.
נדז'דה, שהייתה גם היא מלחינה, ויתרה על הקריירה המוזיקלית שלה לטובת בעלה (בדומה לקלרה שומאן) והייתה לה השפעה ניכרת על יצירותיו של רימסקי-קורסקוב. היא הייתה בעלת ידע רב במוזיקה יותר טוב מבעלה כשנישאו. היא למדה בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19, ולמדה פסנתר עם אנטון גרקה, שאחד מתלמידיו היה גם מוסורגסקי, חבר החמישה. תורת המוזיקה היא למדה אצל ניקולאי זרמבה , שתלמידו המפורסם ביותר היה פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי. נדז'דה התגלתה כמבקרת נאה ותובענית ביותר של יצירות בעלה. השפעתה עליו בעניינים מוזיקליים הייתה חזקה מספיק כדי שבאלאקירב וסטאסוב יתהו אם היא מובילה אותו שולל מהעדפותיהם המוזיקליות. המוזיקולוגית לייל נף (Lyle Nef) כתבה כי בעוד שנדז'דה ויתרה על קריירת ההלחנה שלה כשנישאה לרימסקי-קורסקוב, "הייתה לה השפעה ניכרת על יצירת שלוש האופרות הראשונות [של רימסקי-קורסקוב]. היא נסעה עם בעלה, השתתפה בחזרות ועיבדה יצירות שלו ואחרים, לפסנתר בארבע ידיים, אותה ניגנה עם בעלה. שנותיה האחרונות הוקדשו להנפקת מורשתו הספרותית והמוזיקלית של בעלה לאחר מותו, שמירה על סטנדרטים לביצוע יצירותיו, והכנת חומר למוזיאון על שמו".
קבלת תפקיד מפקח להקות צבאיות ימיות.