ג'קסון נחשב לתומך ברפורמות, אולם הוא היה מחויב לרפובליקניזם והתנגד לכל מוסד שהיה מונע מאינטרסים. הוא עצמו לא היה מעורב בדו-קרב כנשיא, אולם כבר ירה באויביו הפוליטיים לפני כן והיה נחוש לחסל את אויביו. הוא היה נחוש לחסל את הבנק השני של ארצות הברית. הבנק היה בפילדלפיה, ועם משרדים בערים רבות ברחבי המדינה, ותפקד כבנק מרכזי. הבנקאים והפוליטיקאים המקומיים התלוננו על הרגולציה שהבנק כפה עליהם. ג'קסון התנגד לבנקים ותיעב כסף מנייר. לאחר קרבות מול הנרי קליי, יריבו הגדול, הצליח ג'קסון לפרק את הבנק.
ג'קסון המשיך לתקוף את מערכת הבנקאות. הוא העביר חוק ביולי 1836 שדחה כסף מנייר שהבנקים הדפיסו (שלא יכול היה לקנות אדמות ממשלתיות), והתעקש על מטבעות זהב וכסף. רוב אנשי העסקים והבנקאים (אולם לא כולם) תמכו בוויגים, והערים המסחריות והמתועשות הפכו למעוזים הוויגים. ג'קסון הפך לאהוד אף יותר בקרב הפועלים והחקלאים שלא סמכו על הבנקאים ועל המערכת הפיננסית.
ב-1816, הסמיך הנשיא ג'יימס מדיסון את הבנק השני של ארצות הברית, כדי לשקם את הכלכלה שנהרסה במהלך מלחמת 1812. ב-1823, מינה הנשיא ג'יימס מונרו את ניקולס בידל להיות מנהל הבנק השלישי והאחרון. בינואר 1832, ביקש בידל את חידוש הזיכיון של הבנק, ארבע שנים לפני שהזיכיון בן עשרים השנים עמד להיגמר. הסנאט אישר זאת ב-11 ביוני ובית הנבחרים אישר גם הוא ב-3 ביולי 1832. ג'קסון, שהאמין שהבנק היה מונופול מושחת שמניותיו הוחזקו בידי זרים, הטיל וטו על החוק. הוא השתמש בנושא כדי לקדם את ערכיו הדמוקרטיים, בטענה שהבנק סייע בעיקר לעשירים. הוא טען שהבנק רק העשיר את העשירים וחיזק את החזקים. המפלגה הרפובליקנית הלאומית מיד הפכה את הנושא לנושא פוליטי כדי לפגוע בג'קסון. אויביו הפוליטיים טענו שהוטו של ג'קסון היה דמגוגיה, ושג'קסון השתמש במלחמת המעמדות כדי לקבל תמיכה מפשוטי העם.
כהונה שנייה.
בחירות 1832.
במהלך הבחירות הנשיאותיות ב-1832, נושא הזיכיון לבנק ארצות הברית הפך לנושא מרכזי. הקהילה העסקית התאחדה כולה כנגד ג'קסון. הבחירות גם הראו עד כמה מהר התפתחו והתארגנו המפלגות במהלך אותה התקופה. הוועידה הלאומית הראשונה של המפלגה הדמוקרטית, שהתרחשה בבולטימור במאי 1832, בחרה בג'קסון ובואן ביורן. המפלגה הרפובליקנית הלאומית, שערכה את הוועידה הלאומית הראשונה שלה בבולטימור בדצמבר 1831, בחרה בקליי ובג'ון סרג'ט מפנסילבניה. המפלגה נגד הבונים החופשיים ערכה את הוועידה שלה בבולטימור בספטמבר, 1831, ובחרה בתובע הכללי לשעבר, ויליאם וירט ממרילנד, ובעמוס אלמייקר מפנסילבניה. ג'קסון וקליי תמכו בארגון הבונים החופשיים. אולם ג'קסון היה אהוד מאוד בקרב המעוזים הדמוקרטיים. עיתונות, מצעדים ומסיבות לטובתו סייעו לו. הוא הופיע כמה פעמים בציבור, כשטייל מטנסי עד לוושינגטון. הוא ניצח בקלות, השיג 55% מהקולות ו-219 אלקטורים. קליי השיג 37% מהקולות ו-40 אלקטורים. ווירט השיג 8% ושבעה אלקטורים בלבד ומפלגתו כשלה. ג'קסון האמין שניצחונו הברור היווה מנדט להטלת וטו על הזיכיון של הבנק ולהמשך הקרב מול הבנקים על הכלכלה הלאומית.
ביטול הפיקדונות וגינוי.
ב-1833, ביטל ג'קסון את הפיקדונות הפדרליים בבנק, והבנקים המקומיים החלו להלוות כספים ולהגדיל את כמות האשראי. כעבור שלוש שנים, חתם ג'קסון על צו שדרש מקוני אדמות ממשלתיות לשלם רק בזהב או בכסף. התוצאה הייתה דרישה גדולה למתכות, והבנקים לא עמדו בעומס, מה שהוביל לבהלה של 1837, שהובילה לשפל כלכלי חריף. לקח שנים לכלכלה להחלים מהנזק, אולם רוב האשמה נפלה על כתפיו של מרטין ואן ביורן שהפך לנשיא ב-1837.
הסנאט גינה את ג'קסון ב-28 במרץ 1834, על כך שביטל את הפיקדונות הפדרליים בבנק. הגינוי היה מהלך אותו הוביל הנרי קליי, מה שהגביר את הטינה בינו ובין ג'קסון. במהלך הליך הגינוי, קרא ג'קסון לקליי פזיז ומלא בזעם כאיש שיכור בבית בושת. עשרים ושישה סנאטורים תמכו בהצעת הגינוי לעומת עשרים שתמכו בג'קסון. כשתומכי ג'קסון השיגו רוב בסנאט, הם ביטלו את הגינוי.
ניסיון התנקשות.
ב-30 בינואר 1835, הפך ג'קסון לנשיא הראשון שעבר ניסיון התנקשות. כשעזב את הקפיטול מהאכסדרה המזרחית לאחר לוויה של חבר קונגרס, כיוון אליו צבעי מובטל בשם ריצ'רד לורנס אקדח. הכדור לא נפלט מהרובה.
ג'קסון בן ה-67 תקף את לורנס והרביץ לו כמה פעמים עם מקל ההליכה שלו. במהלך המאבק, הצליח לורנס לשלוף אקדח שני שלא פגע במטרה. עוזריו של ג'קסון סילקו את לורנס, והשאירו את ג'קסון כועס ולחוץ. לורנס האמין שהממשלה הייתה חייבת לו סכום גדול של כסף שג'קסון לא נתן לו. הוא טען שהוא היה ריצ'רד השלישי, שהיה מת מאז 1485. לאחר מכן נפסק שהוא חולה בנפשו והוא אושפז. ג'קסון היה משוכנע שאויביו שלחו את המתנקש, אף על פי שחקירה פסקה שלא. באותה התקופה, הדמוקרטים והוויגים נלחמו על ביטול הבנק האמריקני.
המחלוקת על העבדות.
נושא העבדות לא היה מרכזי בתקופת ג'קסון. הוא עצמו היה בעלים של עבדים, ואישר את הרחבת העבדות אל הטריטוריות והתנגד לקריאות לביטול העבדות. למרות זאת, התרחשו בתקופתו שתי שערוריות בנושא העבדות:
ב-1835, החלה האגודה נגד העבדות בניסיון לשלוח עלונים בדואר כנגד העבדות. עשרות אלפי עלונים נשלחו לעיירות דרומיות בשירות הדואר. הדרום נדהם מהעלונים, והדרומיים בקונגרס דרשו למנוע את שליחת המכתבים. ג'קסון, שרצה לטפל במשברים לאחר משבר זכות הביטול, תמך בדרומיים. איימוס קנדל, המנהל הכללי של הדואר, נתן לאחראיים על הדואר בדרום למנוע את שליחת העלונים. מתנגדי העבדות גינו את הפגיעה בחופש הביטוי.
באותה שנה התרחש מקרה נוסף, בו שלחו מתנגדי העבדות עצומות לבית הנבחרים כדי לסיים את סחר העבדים ואת העבדות בוושינגטון הבירה. הדרומיים שתמכו בעבדות ניסו למנוע את חלוקת העצומות. הוויגים הצפוניים טענו שהעצומות היו חוקתיות ושאסור למנוע את הפצתן. ג'קסון רצה לפתור את המצב במהירות. לבסוף הוגש חוק "סתימת פיות" שטען שלקונגרס אין זכות להתערב בנושא העבדות, ושאסר על הצגת העצומות בקונגרס. הדרומיים בקונגרס, ותומכיו של ג'קסון, תמכו בחוק שעבר במהירות ומנע פעילות נגד העבדות בקונגרס.
ההכרה ברפובליקת טקסס.
ב-1835, המתיישבים האמריקנים וילידי טקסס נלחמו במלחמת עצמאות. במאי 1836, הם סילקו את הצבא המקסיקני, והקימו את רפובליקת טקסס העצמאית. הממשלה החדשה ביקשה הכרה מהנשיא ג'קסון וסיפוח אמריקני. המתנגדים לעבדות בארצות הברית התנגדו לסיפוחה של טקסס, בה שגשגה העבדות במטעי הכותנה. ג'קסון היסס בנושא, ולא היה בטוח שהרפובליקה החדשה תוכל לשמור על עצמאותה מול מקסיקו. הוא גם לא רצה לגרום לטקסס להפוך לנושא נגד העבדות בבחירות של 1836. האסטרטגיה עבדה, המפלגה הדמוקרטית נותרה מאוחדת ומרטין ואן ביורן הפך לנשיא. לאחר מכן הסכים ג'קסון להכיר ברפובליקה ושלח אליה מיופה כוח ביומו האחרון בתפקיד, 3 במרץ 1837.
משלחת הסיור האמריקנית.
ג'קסון התנגד למימון ממשלתי למשלחות במהלך כהונתו הראשונה. הוא הסכים למימונן בכהונתו השנייה. ב-18 במאי 1836, חתם על חוק להקמת משלחת הסיור האמריקנית. המשלחת החלה רק ב-1838, בכהונתו של ואן ביורן.
בהלת 1837.
הכלכלה הלאומית שגשגה בשנות השלושים והממשלה הצליחה, בעזרת הכנסותיה ממכסים ומכירת אדמות ציבוריות, לשלם את חובותיה. בינואר 1835, הפך ג'קסון לנשיא היחיד שהצליח לשלם את כל החוב הלאומי. אולם ספקולציה במכירת אדמות ומסילות רכבת גרמה לבהלת 1837. הבהלה הוצתה בגלל ביטול הזיכיון של הבנק הלאומי ב-1832 והעברת הכסף הממשלתי לבנקים המקומיים ב-1833, כך שהבנקים המערביים הקלו על תנאי האשראי. ב-1836, המשיך ג'קסון לתרום לבהלה, כשציווה על מכירת אדמות במערב אך ורק בעזרת כסף וזהב, ובנוסף העביר חוק שהעביר כסף ממשלתי מבנקים מזרחיים למערביים, מה שהוביל לספקולציות רבות. החוק, שהיה אמור להקטין את הספקולציות ולייצב את הכלכלה, הוביל לכך שמשקיעים רבים לא יכלו לשלם הלוואות בזהב ובכסף. באותה שנה, משבר כלכלי בבריטניה הוביל למשיכת השקעות בארצות הברית. הכלכלה האמריקנית הידרדרה לשפל, הבנקים פשטו רגל, החוב הלאומי עלה, עסקים קרסו, מחירי הכותנה צנחו, והאבטלה עלתה. השפל שהחל נמשך עד 1841.
ההיסטוריונים הכלכליים סקרו את חוסר היציבות הכלכלי בתקופת ג'קסון. רובם טוענים שג'קסון לא היה אשם באמת, אלא שאירועים חיצוניים מחוץ לשליטתה של ארצות הברית, שהתרחשו במקסיקו, בסין ובבריטניה, הובילו למשבר של אותן השנים.
מדינות שצורפו אל האיחוד.
שתי מדינות חדשות צורפו אל האיחוד במהלך כהונתו של ג'קסון: ארקנסו (ב-15 ביוני 1836) ומישיגן (ב-26 בינואר 1837).
סוף חייו.
לאחר שתי כהונותיו כנשיא, פרש ג'קסון אל מטעו, ההרמיטאז', ב-1837. הוא מיד החל לסדר את מעונו, שבנו המאומץ לא הצליח לנהל כראוי. אף על פי שהיה חולה, נותר ג'קסון משפיע בפוליטיקה. הוא תמך באיחוד חזק של המדינות והתנגד לכל פרישה, כשהוא טוען שימות עם האיחוד. עם תחילת פרישתו, הוא הואשם בבהלה של 1837 ולא היה אהוד. הוא המשיך להתנגד לבנקים ותבע מואן ביורן לבטל את החוק שחייב תשלום בזהב ובכסף.
תמיכתו בסיפוח רפובליקת טקסס הובילה לתמיכתו בג'יימס פולק כמועמד הדמוקרטי במהלך הבחירות ב-1844, מול ואן ביורן וקלהון. פולק הצליח להיבחר לנשיאות וסיפח את טקסס.
מותו.
ג'קסון מת במטע שלו ב-8 ביוני 1845, בגיל שבעים ושמונה, כתוצאה משחפת, בצקת ואי ספיקת לב. מילותיו האחרונות לפני מותו היו: "ילדי היקרים, חברי ומשרתי, אני מקווה ובטוח כי אפגוש את כולכם בגן העדן, שחורים ולבנים כאחד, שחורים ולבנים כאחד".