נבואה מטאפיזית, במשמעותה הקלאסית, היא מנגנון נפשי המאפשר לאדם לחזות את העתיד שלא על-סמך מעקב אחר הסיבתיות שלו. נבואה עשויה לעשות שימוש בכוחות נפשיים אוטונומיים (דוגמה: נביא המדבר בלשון האל במהלך טרנס), או בסימנים מטאפיזיים ממשיים (אסטרולוגיה, נומרולוגיה, נביא המקבל את נבואותיו בחלום או בהתגלות אלוהית ממשית וכולי), על מנת לחזות באופן נכון את העתיד. נבואה מטאפיזית חסרת ביסוס מדעי כיום, וכמעט שאין חולק בעולם המדע על כך שלא קיימת סיבתיות המאפשרת אותה. עם זאת, במשך מרבית ההיסטוריה האמינו רוב בני האדם כי יכולת כזו אפשרית ואף ממשית.
מעבר בזמן, במשמעות זאת הוא יצירת שני רצפי זמן: האחד כללי, והאחר ספציפי לעצם מסוים. כאשר שני רצפים אלו אינם זהים, אזי מתבצע מעבר בזמן ("מעבר בזמן" אינו מציין, לרוב, את מעבר הזמן הרגיל, בו גדל העבר וקטן העתיד).
מעבר בזמן בפועל, מאופיין בכך שהעצם העובר, בנקודת הזמן בה מתבצע המעבר, אינו משפיע על המציאות באופן סיבתי ישיר. בנקודה אחרת, היא נקודת היעד, מושפעת המציאות על ידי אותו העצם, אך לקיומו אין סיבה. דוגמה: כאשר טייס זמן עובר מזמן אחד לזמן אחר, גופו מפסיק להשפיע ולהתקיים בזמן ממנו יצא, ומופיע ללא כל סיבה בזמן אחר, ומשפיע על המציאות בזמן זה.
טענות כי נעשה מסע בזמן בפועל אינן נפוצות, וברובן שייכות לעידן המודרני, שכן הרעיון בדבר המסע בזמן חדש יחסית להיסטוריה האנושית. עם זאת, תחומי מדע חדשים, ובעיקר תורת היחסות, הפכו את המסע בזמן לאפשרות מדעית תאורטית.
זמן ומדע.
הזמן הוא אחד הגורמים המשמעותיים ביותר במדע באופן כללי, ובפיזיקה בפרט. כל מדע מניח גישה אובייקטיבית של הזמן. אין הכוונה כי המדען בהכרח תופס זמן בצורה זו, אולם החוקיות הפנימית של המדע הטהור היא אובייקטיבית מיסודה.
בצורה לוגית-מתמטית, כדי להגדיר את הזמן יש להשתמש בשני מושגים בסיסים אחרים. במקרה זה, הזמן הוא משתנה תלוי, בעוד שקיים משתנה בלתי תלוי, ומשתנה המביע את השינוי עצמו. דוגמה: כאשר מודדים מרחק ביחס לזמן, אזי הזמן הוא המשתנה התלוי, המרחק הוא המשתנה הבלתי-תלוי, ואילו המהירות היא יחס השינוי במרחק עם הזמן. במשוואה, זמן הוא המנה של מרחק במהירות: formula_1.
הפיזיקה אשר עושה את השימוש הבסיסי ביותר בזמן היא הקינמטיקה, המתארת תנועה, שהיא שינוי במרחק ביחס לזמן. הקינמטיקה מתארת את המציאות כרקע של יחס מרחק-זמן קבוע ומוחלט, עליו באים לידי ביטוי תהליכים ממשיים שונים. יחס זה ניתן לתיאור על ידי רשת צירים קרטזית, בה המרחק והזמן מאונכים זה לזה, וכל גוף מתואר כבעל נפח מסוים על-פני רשת צירים זו.
בתפיסת המדע את הזמן חל מהפך משמעותי ביותר עם פיתוח תורת היחסות על ידי אלברט איינשטיין. על פי תפיסת הזמן שלאחר המהפך, הזמן הוא יחסי, ומדידתו תלויה בצופה, באופן המעוגן בחוקי הפיזיקה.
משמעות תפיסה זו היא שמצבו של הצופה, כשהוא בא לידי ביטוי במהירותו, משפיעה על המדידות שיבצע בגופים שמצבם (מהירותם) שונה, כך שעבור תהליך זהה, יתקבלו שתי מדידות שונות. למעשה, תורת היחסות מתארת מספר רצפי זמן שונים, כך שכל תנועה של גוף יוצרת עבורו רצף זמן עצמאי.
תורת היחסות הכללית מרחיבה תפיסה זו, ומתארת כי קיים רצף "מרחב-זמן" ניתן לעיקום, על ידי קיומם של גופים בתוכו. תפיסה זו מאפשרת קיומן של תופעות שונות, הכוללות בין היתר מסע בזמן. שלא כמו הגישה הסובייקטיבית הפילוסופית, תורת היחסות מתארת את יחסיות הזמן כמתקבלת ממדידה אובייקטיבית, גם בלא חיוב תודעה התופסת מדידה זו. תפיסה זו מאפשרת קיומן של תופעות שונות, הכוללות על פי תאוריות מסוימות אף מסע בזמן, מבחינה פיזיקלית-אובייקטיבית.
סטיבן הוקינג, תאורטיקן שהתייחס להיווצרות היקום ועתידו, ניסח תאוריה המעמידה את מושג אינסופיות הזמן בצורה שונה לחלוטין. על-פי תאוריה זו, צורת המרחב-זמן סגורה, כך שליקום, הפרוס על פני המרחב-זמן, צורה המתארת כדור (בעל יותר משלושה ממדים, שכן הזמן הוא ממד נוסף בתיאור זה).
על פי תאוריה זו, יחס הזמן לצורת ה"כדור", הוא כיחס הציר "צפון-דרום" לכדור הארץ. במובן זה, קיימת נקודה מסוימת המתארת את ראשית הזמן, בה אין רלוונטיות לשאלה, מה היה לפניה (ובהתאמה: נקודת סיום לזמן), שכן שאלה זו מקבילה לשאלה, איזו נקודה צפונית לקוטב הצפוני.
גישות חדשות יותר עבור הזמן ניתן למצוא במכניקת הקוונטים, על מובניה השונים. גישה מסוימת, לדוגמה, מניחה כי תהליך מושפע מהעבר וגם מהעתיד, בניגוד לתפיסת הסיבתיות הרגילה. גישה מדעית מודרנית אחרת מתארת "חלקיק זמן": יחידת הזמן הקטנה ביותר, אותה לא ניתן לחלק ליחידות קטנות יותר. חלקיק זמן, כפי שחושב על ידי תאורטיקנים, מכונה זמן פלאנק. אופרטור הזמן במכניקת הקוונטים הוא אופרטור המדידה של הזמן.
זמן ואלוהות.
אחת הסוגיות החשובות בנושא הזמן, היא סוגיית היחס בין אלוהות לזמן. סוגיה זו קשורה הן בתפיסת הזמן, והן בתפיסת האלוהות.
גישה מסוימת מתארת את הזמן באופן אובייקטיבי, ואת האל כנפרד מהסיבתיות. גישה זו מניחה כי קיימת סיבתיות אובייקטיבית, ולעומתה מתקיים רצון אלוהי כלפי סיבתיות זו. הרצון האלוהי משפיע על הסיבתיות, אך אינו יוצר אותה. כחלק מתפיסה זו, ניתן לתאר את בריאת העולם כמעשה אלוהי, אך התרחשות האירועים מרגע בריאת העולם, אינה נגזרת מקיומו של האל.
גישה זו מתארת ניסים וצירופי מקרים כביטוי לרצון אלוהי, המשנה את הסיבתיות על-פי פעולותיו. באופן כללי, ניתן לנסח גישה זו בכך שהאל הוא תודעה שקולה מבחינה מהותית לתודעה האנושית, אך עולה עליה בכוחה.
גישה פנתאיסטית לאלוהות מתארת את ביטוי האלוהות במציאות, כסיבתיות עצמה. במובן זה האל הוא הזמן, ומבטא את כוליות הטבע. גישה זו מבטלת את ההבדל בין גישה אובייקטיבית לזמן, לבין גישה סובייקטיבית, שכן האל מקשר בין הזמן כביטוי להתרחשות הטבע, לתודעה כביטוי לרוחניות הטבע.
גישה סובייקטיבית לזמן, המניחה כי הוא קיים רק עבור התודעות, מתייחסות אל האלוהות כביטוי לתודעה עליונה, המאפשרת את קיום הזמן באופן עקרוני, ובכך מאפשרת את קיום התודעה האנושית בתוכו.
שאלה נוספת היא, האם הזמן עצמו כפוף לאל, או שהאל כפוף לזמן. הגישה המתארת את האל כמצוי מעל הזמן, מניחה כי הזמן הוא עבור האדם הלבד, וכי קיום האל אינו נתפס בהתאם לתקופת זמן בה האל קיים. התפיסה השנייה, על-פיה האל כפוף לזמן, מציגה את האל כקיים על-פני תקופת זמן מסוימת, ומוגדר על-פי הזמן, במדדים אנושיים. על פי היהדות למשל, הזמן כפוף לאל. הרמב"ן מפרש את הצירוף "ויהי אור" כנקודה בה נברא הזמן.
גישה קיצונית כזו אף מתארת אל משתנה, אשר אופיו אינו זהה. גישה זו תואמת, דוגמה, את הקביעה כי אל עשוי להתחרט על מעשיו.
שאלה זו מתחדדת בסוגיית בריאת העולם. אם האל ברא את העולם בנקודת זמן מסוימת, ניתן להסיק אחת מן השניים: האל לא היה קיים לפני נקודה זו (אל הכפוף לזמן), או שהיה קיים (אל שמעל הזמן).
שאלת אינסופיות הזמן מתוך הנחה כי קיימת בריאת עולם על ידי אלוהות, הופכת למורכבת. ניתן להציג את אינסופיות הזמן כנגזרת מקיום אלוהות אינסופית, אך ניתן גם לראות זמן סופי, מתוך הנחה כי קיימת בריאה שלו.
גישה נוספת היא, שהאל יצר את הזמן ואת כל החוקיות האחרת בטבע, והוא נמצא מעליהם. ע"פ גישה זו, האל אינו תלוי במונחי עבר-הווה-עתיד והוא שולט בזמן כמו בשאר כוחות הטבע. גישה זו גם תואמת את תאוריית הבחירה החופשית ביהדות. דוגמה: נגיד והיה אפשר לבנות לה' רצף זמן, שלא היה מורכב על פי עבר-הווה-עתיד, יכול להיות שע"פ אותו רצף זמן העולם נברא אחרי שאני מחליט (רגע זה) לכתוב את ההגדרה הזו, ובהתאם לכך.
אלופי העולם בשחמט
אלופי העולם בשחמט נקבעים בתחרויות של אליפות העולם בשחמט, שפתוחות גם להשתתפות נשים. משנת 2013 מחזיק בתואר מגנוס קרלסן. אליפות העולם בשחמט לנשים נערכת בנפרד. כמו כן, מתקיימות אליפויות עולם בשחמט לנערים ונערות, לוותיקים וותיקות ולתוכנות מחשב.
אלופי פיד"ה בין השנים 1993–2006.
אנטולי קרפוב (1993–1999)
אלכסנדר חליפמן (1999–2000)
וישוואנתן אנאנד (2000–2002)
רוסלן פונומריוב (2002–2004)
רוסטם קסימג'אנוב (2004–2005)
וסלין טופאלוב (2005–2006)
בין השנים 1993 - 2006 לא היה אלוף עולם מוסכם, אך קספרוב היה כמעט בלתי מנוצח (רק קראמניק ניצח אותו בדו-קרב בלונדון ב-2000).
אלופות העולם בשחמט לנשים.
תחרויות הנשים נערכות בנפרד מהתחרויות הפתוחות, שבהן משתתפים בעיקר הגברים. החל מ-1927 נערכו תחרויות אליפות העולם בשחמט לנשים . השחמטאית שנחשבת לטובה ביותר בהיסטוריית השחמט, יהודית פולגאר, מעולם לא לקחה חלק בתחרויות אלה.
סוזן פולגאר מעולם לא הפסידה את תוארה במשחק, אך התואר נלקח ממנה לאחר שסירבה לשחק בנסיבות שהוכתבו לה על ידי פיד"ה. על התואר שנלקח ממנה התחרו שיה ג'ון ועליסה גליאמובה והראשונה זכתה. סוזאן פולגאר תבעה את פיד"ה וזכתה לפיצוי, אך לא חזרה להתחרות על התואר.
שחמטאים שנחשבו לשחקנים הטובים ביותר בתקופתם טרם אליפויות העולם.
פדרו דמיאנו (בערך 1520)
רוי לופז דה סגור (בערך 1560)
ג'ובני לאונרדו די בונה (בערך 1575)
פאולו בוי (בערך 1575)
אלסנדרו סלביו (בערך 1600)
ג'ואקינו גרקו (בערך 1620)
לגל דה קרמר (בערך 1730–1747)
פרנסואה אנדרה פילידור (בערך 1747–1795)
אלכסנדר דשאפל (בערך 1800–1820)
לואי שארל דה לה בורדונה (בערך 1820–1840)
הווארד סטאונטון (1843–1851)
אדולף אנדרסן (1851–1858)
פול מורפי (1858–1859)
אדולף אנדרסן (1859–1866)
וילהלם שטייניץ (1866–1886)
חגי ישראל
מכונת זמן
12 ביולי