חוקי הדגן גרמו לעלייה מלאכותית של מחירי החיטה, גרמו לרווחים למעמד בעלי הקרקעות ולקשיים מרובים למעמד העובדים. כאשר התקיימו הדיונים בפרלמנט על החוק, הותקף ביתו של רובינסון בלונדון כמה פעמים על ידי אזרחים זועמים. באחת מהתקפות אלה נעקר המעקה מחוץ לבית, הדלת הראשית נופצה, ציורים הושחתו והרהיטים הושלכו מבעד לחלון. בהתקפה אחרת נורו שני אנשים שאחד מהם נהרג.
שר בממשלה.
ב-1818 נכנס רובינסון לקבינט כשר המסחר וכגזבר הצי בממשלתו של הלורד ליברפול. ב-1823 הוא מונה כשר האוצר. בתפקיד זה הוא שירת ארבע שנים ונחשב למצליח בתפקידו. הוא הפחית את המיסים ודאג למענקים לבניית משכן לספרייה הלאומית במוזיאון הבריטי ורכש אוסף אומנות עבור הגלריה הלאומית. הישגיו בתפקיד, יחד עם תמיכתו במתן שוויון הזכויות לקתולים ובאיסור העבדות, הקנו לו שם של החבר הליברלי ביותר בממשלה. שנתו האחרונה באוצר עמדה בצל משבר בענף הבנקאות. רובינסון לא הואשם במשבר אך הצעדים שנקט למיתונו ספגו ביקורת.
עקב הלחץ שגרם המשבר ביקש רובינסון מליברפול לעבור לתפקיד אחר. בינואר 1827 הוענק לו תואר אצולה כויקונט גודריץ', אך בטרם היה סיפק בידיו של ליברפול לבצע חילופי גברי בממשלה, הוא חלה ובפברואר הוא התפטר מתפקידו. יורשו בתפקיד היה ג'ורג' קנינג שמינויו גרם לסערה במערכת הפוליטית. הטורים התפצלו לארבע סיעות בהתאם לעמדתם בנוגע לנושא מתן שוויון הזכויות לקתולים. קנינג ותומכיו החזיקו בדעה ליברלית בנושא, רובינסון הצטרף לקבוצה מתונה של אנשים ששאפו לתמוך בקנינג, קבוצה בהנהגתם של הדוכס מוולינגטון ורוברט פיל התנגדו למתן שוויון הזכויות והקבוצה הטורית הקיצונית התנגדה לכל סוג של צעדים ליברליים. וולינגטון ופיל סירבו לשבת בממשלתו של קנינג, לזעמו של המלך ג'ורג' הרביעי, שהתייחס לכך כבגידה. כשמחצית מחברי מפלגתו מתנגדים לו, נאלץ קנינג לחפש תומכים בקרב הוויגים. גודריץ', שמונה על ידי קנינג כמנהיג בית הלורדים וכשר המדינה למלחמה ולמושבות, מצא שהמתחים בבית הלורדים לא יורדים ברמתם מאלה של הבית התחתון. הוא היה מטרה לזעמם של טורים ממתנגדיו של קנינג בבית הלורדים וסבל מעלבונות אישיים שהוטחו כלפיו, כאשר הוא ניסה לחוקק חוק דגן חדש שהופל על ידי קבוצת חברי בית הלורדים בראשותו של וולינגטון.
ראש ממשלה.
החל מראשית שנת 1827 החלה בריאותו של קנינג להתרופף וב-8 באוגוסט הוא מת. בחוגי המפלגה הוויגית היה חשש שהמלך ימנה שוב ראש ממשלה טורי, אך ג'ורג' הרביעי, שעדיין זעם על סירובם של וולינגטון ושל פיל לשבת בממשלתו של קנינג ושמועה, שכנראה הופצה על ידי ווליגטון עצמו, שהוא יקרא למלך להרכיב ממשלה, התגלתה כמופרכת. ביום מותו של קנינג זומן גודריץ' לטירת וינדזור והמלך הכריז על כוונתו למנות אותו כראש ממשלה.
גודריץ' מיד נתקל בקשיים באיזון הדרישות הסותרות של המלך ושל חברי המפלגה הוויגית בנוגע להרכבת הממשלה. המלך סבר כי שלושה תפקידים שימולאו על ידי הוויגים הם די והותר והוויגים לחצו לקבל את התפקיד הרביעי של שר החוץ. גודריץ' לא הצליח לפתור את הבעיה לשביעות רצון כולם. בחוגי המפלגה היה לגודריץ' אמון ואף אחד לא חשד בו שהוא מהתל בהם, אך הם לא היו שבעי רצון מצורת הטיפול שלו במשבר. במקביל נאלץ גודריץ' להתמודד עם מחלת נפש שאשתו לקתה בה באותה תקופה. בינואר 1828 הבין המלך כי ממשלה טורית בראשותו של וולינגטון תהייה עדיפה על קואליציה בראשותו של גודריץ' שלא תפקדה. כאשר נקרא גודריץ' אל המלך כבר היה באמתחתו מכתב התפטרות, אך הוא עדיין לא הגיש אותו. הוא תיאר באוזני המלך את מצבה המתפורר של ממשלתו והמלך זימן את וולינגטון לקבל עליו את משימת הרכבת הממשלה. על פי אחת הגרסאות בכה גודריץ' במהלך השיחה עם המלך שהושיט לו מטפחת, אך תוך כמה ימים הוא הרגיש את ההקלה שבשחרור מתפקידו. תקופת כהונתו כראש ממשלה שארכה 144 ימים היא הקצרה ביותר בתולדות בריטניה, להוציא את זו של קודמו בתפקיד, קנינג, שהייתה קצרה בשלושה ימים בלבד מזו של גודריץ'.
קריירה מאוחרת.
ב-1830 עבר גודריץ' למפלגה הוויגית והצטרף לממשלתו של הלורד גריי כשר המושבות. הוא התנגד להמשך קיומה של העבדות לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו, הן מסיבות מוסריות והן מסיבות כלכליות, ובשנות השלושים הוא שקד על שחרורם של העבדים בכל רחבי האימפריה הבריטית. עבודתו נמשכה על ידי יורשו כשר המושבות אדוארד סמית-סטנלי, שאת פעולת החקיקה שהוא הוביל בנושא גיבה גודריץ' ממקום מושבו בבית הלורדים.
ב-1833 פרש גודריץ' מתפקידו במשרד המושבות וביקש לא למלא תפקיד נוסף, אך גריי עמד על כך שהוא ייקח על עצמו את התפקיד של הלורד שומר החותם. בשנה שלאחר מכן התנתקו גודריץ' וסטנלי מהמפלגה הוויגית עקב מה שהם ראו כאיום על יסודותיה של הכנסייה של אירלנד.
בשנים 1841–1843 שימש גודריץ' כשר המסחר בממשלתו השנייה של רוברט פיל כשסגנו היה ויליאם גלאדסטון הצעיר. תפקידו האחרון כשר היה נשיא מועצת הפיקוח על חברת הודו המזרחית הבריטית בין השנים 1843–1846. במהלך הקריירה שלו הוא חצה את הגבולות בין המפלגות כמה פעמים והיה חבר בכל הממשלות בין השנים 1818–1846, להוציא את ממשלותיהם של וולינגטון ושל הלורד מלבורן.
בנוסף לקריירה הפוליטית שלו שימש גודריץ' כנשיא החברה הגאוגרפית המלכותית בין השנים 1830–1833 וכנשיא החברה הספרותית המלכותית בין השנים 1834–1845. גודריץ' מת בלונדון בינואר 1859 בגיל 76. את תואר האצולה שלו ירש בנו היחיד ג'ורג' שהיה מדינאי ליברלי וחבר בממשלה.
דויטרונומיזם
מות משה
מות משה מתואר ב ומהווה למעשה את האירוע האחרון לפני כניסתם של בני ישראל לארץ כנען. טרם פטירתו נתן משה לשבטים את ברכתו.
על פי הדעה העיקרית בחז"ל משה נולד ונפטר ביום ז' באדר. יום זה הוכרז על ידי ממשלת ישראל כיום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע, ומשה נחשב ל"חלל היהודי הראשון שמקום קבורתו לא נודע."
איסור הכניסה לארץ ישראל.
משה נפטר בגיל מאה ועשרים שנה, על סף הכניסה לארץ. טרם מותו, עמד משה על הר נבו, והאל הציג בפניו את הארץ המובטחת והבהיר שמשה לא יוכל לדרוך על אדמתה:
מקום קבורתו.
בתורה לא פורט בבירור מי קבר את משה וישנן מספר דעות על כך במסורת היהודית, א': אלוהים קבר אותו. ב': משה קבר את עצמו. ג': מלאכים קברו אותו בשנית. ככתוב, מקום קבורתו לא נודע מעולם בדיוק, ועל כך נתנו חז"ל סיבות שונות בתלמוד ובמדרש.
מקום קבורתו על פי חז"ל ותורת הקבלה.
בספר הקבלי "ספר התמונה" נכתב:
כלומר, שבמערת המכפלה נקברו "חמשה זוגות" - עשרה אנשים.
ובפירוש הספר, המיוחס למקובל מתקופת הראשונים נכתב:
ומבאר, שמשה הועבר ונקבר שם על ידי מלאכים.
פירוש זה עורר קושיות רבות וסחף רבים ליישב זאת במשך דורות. במאמר 'ולא ידע איש' משנת 2014 מאת דייוויד שפירו תועד מחקר מקיף על הנושא. בסוף המאמר הצליח שפירו לסכם את הסוגיה. וצירף את דעותיהם של חז"ל, ראשונים, ואחרונים שמשה קבר את עצמו (או אלוהים) בעבר הירדן ולאחר מכן הועבר על ידי מלאכים דרך מחילה שעברה מקברו שבעבר הירדן למערת המכפלה שבחברון או שעבר הוא בעצמו, ושם נקבר על ידי מלאכים או על ידי אלוהים וקבורתו נפרדת מקברי האבות והאמהות, אלא במערת אדם וחוה יחד עם אשתו ציפורה. ונקראו שני זוגות אלו (אדם, חוה, משה וציפורה) "נסתרות". כלומר, נסתרות מעיני העם, ומבחינה ודאית אין ידוע מקום קבורתם.
עלייה לשמיים.
לדברי החוקרים יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, ישנם רמזים למסורת קדומה על כך שמשה כלל לא מת, אלא עלה השמיימה. עדות למסורת זו נמצאת בספרו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים":
גם בתלמוד הבבלי נמצאת דעה מפורשת שמשה עלה לשמיים: לא מת משה אלא עומד ומשרת למעלה.
גדולתו של משה.
הפסוקים האחרונים של התורה מסכמים את פעילותו של משה והתורה מקפידה לציין כי משה היה הנביא הגדול מכולם, בשל הנסים שביצע ובעיקר בשל העובדה שראה את האל פנים מול פנים:
בני ישראל התאבלו על מותו של המנהיג הנערץ במשך 30 ימים. את מקומו של משה תפס יהושע בן נון ובכך הסתיים פרק המסע לארץ המובטחת ומתחיל פרק כיבוש הארץ מידי העמים היושבים בה.
אגודה לזכויות האזרח
אדה (סרביה)
אָדָה (בסרבית קירילית: Ада, ביידיש: אדא) היא עיירה ורשות מקומית בצפון סרביה בשטח הפרובינציה האוטונומית וויבודינה, השוכנת בסמוך לנהר טיסה.
היסטוריה.
עדויות ליישוב במקום קיימות משלהי המאה ה-12 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. בראשית המאה ה-13, במהלך פלישת המונגולים, חרב היישוב. ב-1526 נכבש האזור על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית, ובתעודות עות'מאניות מצוין קיומו של כפר במקום. ב-1699, לאחר הסכם קרלוביץ, נסוגו העות'מאנים מהאזור, הכפר עבר לחזקת ממלכת הונגריה ובהמשך נכלל בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1883 זכה היישוב למעמד של עיירה, ב-1889 הונחה במקום מסילת רכבת וב-1910 חוברה העיירה לרשת החשמל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה העיירה לשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, כבשה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה, ולאחר הכיבוש סופח אזור באצ'קה ובכלל זה העיירה אדה, . באוקטובר 1944 שוחררה אדה על ידי כוחות הצבא האדום, ולאחר תום המלחמה נכללה בשטחי יוגוסלביה עד לפירוקה. לאחר פירוק יוגוסלביה עברה העיירה לחזקתה של סרביה. בעיירה זו נולד מתיאש ראקושי, שהיה שליט הונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הקהילה היהודית.