בינואר 1818 החל הזליט להרצות על נושאים בספרות ותיאטרון במכון סארי. מקבץ ההרצאות הראשון נקרא "הרצאות על המשוררים האנגלים". הפרויקט היה שאפתני והחל בהרצאה על "על שירה באופן כללי". הזליט לא היה אורטור מנוסה, וחלק מהשומעים מצאו עצמם אבודים בתוך ההרצאה; אבל עבור מספר משוררים צעירים, ביניהם ג'ון קיטס ופיטר ג'ורג' פטמור, היא הייתה מלאת השראה. משם המשיך הזליט להרצאות על ג'פרי צ'וסר, אדמונד ספנסר, שייקספיר ומילטון ("ארבעת השמות הגדולים ביותר בשירה האנגלית... כמעט שאין אחרים שיכולים שיכולים באמת להתחרות איתם"); משם הוא המשיך למשוררים כגון ג'ון דריידן, אלכסנדר פופ ואחרים, תוך שהוא מתייחס גם לג'ונתן סוויפט. ההרצאה השמינית והאחרונה הייתה על משוררים בני זמנו. בהרצאה זו הוא תיאר את האסכולה של וורדסוורת' וקולרידג' ("אסכולת האגמים") כתנועה חדשנית ומקורית שצמחה מתוך המהפכה הצרפתית, אך הוא לא חסך מהם גם ביקורת (לגבי קולרידג' הזליט ציטט מהמחזה יוליוס קיסר: "האם יש כאן חבר יקר של קיסר? לו אני אומר שהאהבה של ברוטוס לקיסר לא הייתה פחותה משלו"). ההרצאות פורסמו באותה שנה כספר, שהיה המצליח ביותר מבין ספריו בימי חייו. בתוך חודשים הופיעה גם מהדורה אמריקאית בפילדלפיה.
בשנת 1819 החל הזליט בסדרת הרצאות שנייה, "על המחברים האנגלים הקומיים" ("On The English Comic Writers"). ההרצאה הראשונה נפתחה באמירה כללית על צחוק ודמע: "האדם הוא החיה היחידה שצוחקת ובוכה; שכן הוא החיה היחידה שההבדל בין הדברים כפי שהם לדברים כפי שהם אמורים להיות מכים בה. אנו בוכים על מה שמסכל את חפצי ליבנו או חורג מהם בעניינים רציניים; אנו צוחקים ממה שרק מאכזב את ציפיותנו בעניינים פעוטים [...] להסביר את הטבע של הצחוק והדמע זה להבהיר את המצב של החיים האנושיים, שכן באופן מסוים החיים מורכבים משני אלה". משם הוא המשיך לדיון על הגורמים לצחוק ועל ההבדל בין הומור לשנינה : "הומור הוא תיאור של המגוחך כפי שהוא בעצמו; שנינה היא חשיפה שלו, באמצעות השוואה או ניגוד בינו לבין משהו אחר. הומור הוא... תוצר של טבע ותאונה; שנינה היא תוצר של אומנות ודמיון". משם המשיך הזליט, בשבע ההרצאות הנותרות, לדיון על ההיסטוריה של ההומור האנגלי, משייקספיר ובן ג'ונסון עד קומדיות בנות זמנו. כחלק מההרצאות עסק הזליט גם ביצירות שאינן כתובות, כגון הציורים של ויליאם הוגארת. גם הרצאות אלה יצאו כספר, ולפי ג'ונתן בייטס היה זה הספר הראשון שהציג היסטוריה ביקורתית של הקומדיה האנגלית.
סדרת ההרצאות השלישית והאחרונה שנשא הזליט היא על "הספרות הדרמטית של ההעידן האליזבתני". בהרצאות אלה התמקד הזליט בעידן של שייקספיר, אך מיקד את תשומת הלב ב"אורות המבהיקים" האחרים של התקופה. הרצאות אלה היו פחות מוצלחות מהקודמות. הזליט עצמו, שבתקופה זו נאבק כלכלית ונאבק עם נישואיו הכושלים, נשמע מובס ומיוסר בסיומן. עם זאת, כמו ההרצאות הקודמות, גם הרצאות אלה פורסמו כספר, והן זכו למספר ביקורות חיוביות.
מסות פוליטיות (1819).
תוך כדי שעסק בהרצאות המשיך הזליט לפרסם מסות פוליטיות במגזינים שונים. אסופה של מסות פוליטיות שפורסמו קודם לכן בעיתונות, "מסות פוליטיות, עם רישומים על דמויות ציבוריות" ("Political Essays, with Sketches of Public Characters"), הופיעה ב-1819. המסות באסופה מביעות את העמדות הרפובליקניות והרדיקליות של הזליט. הזליט התקשה בתחילה למצוא מוציא לאור שיסכים להדפיסן, אך לבסוף מצא את ויליאם הון (William Hone), שבעצמו לא בחל ביצירת מחלוקת ציבורית ובפוליטיקה רדיקלית.
בפתח הדבר של האסופה, הציג הזליט את עצמו כידיד החירות ואויב העריצות. עיקרון זה מוביל להתנגדות למלוכה בבריטניה ובצרפת: "אני לא פוליטיקאי, ועוד פחות מזה איש-מפלגה: אבל יש בי שנאה לעריצות, ובוז לכליהָּ; ואת התחושה הזו הבעתי לעיתים קרובות ובאופן תקיף ככל שיכולתי... אני מכחיש שחירות ועבדות הם מושגים ברי-המרה, שצדק ועוון, אמת ושקר, שפע ומחסור, הנוחות והעליבות של העם, הם עניינים שראויים לאדישות... אני לא מאמין בדוקטרינה של זכות אלוהית, בין אם מדובר בשושלת סטויארט או שושלת בורבון; ואני לא יכול להביא עצמי לתמיכה בבזבוז העצום של דם ואוצר, על ידי המשפחה שהחליפה את האחת במדינה זו כדי להשיב את האחרת בצרפת". באותה המידה של להיטות מסביר הזליט את תמיכתו הבלתי-מסויגת בנפוליאון בונפרטה: "אם בונפרטה היה כובש, הוא כבש את הקשר הנורא בין מלכים נגד הזכות המופשטת של המין האנושי להיות חופשי... אם הוא היה שאפתן, גדולתו לא התבססה על מסירה ללא תנאים של זכויות האדם הטבעיות... אם הוא היה שרירותי ועריץ... הוא לא יכול היה להפוך לטיראן מכוח זכות אלוהית. העריצות בו לא הייתה מקודשת; היא לא הייתה נצחית; היא לא הייתה באופן מיידי קשורה בליגה של חברות עם טיראניות אחרות; היא לא הייתה מבוססת על האישור מצד חוקי הדת והמוסר".
האסופה משקפת את העניין של הזליט בנושאים ואישים שונים בפוליטיקה בת זמנו. מספר מאמרים בה מביעים סלידה מאמנות מגויסת, במיוחד כלפי המשורר הלאומי רוברט סות'י . מאמרים אחרים דנים בחופש העיתונות, בפוליטיקה האוטופית של רוברט אוון ובכלכלה הפוליטית של תומאס מלתוס, שלשתיהן התנגד הזליט, בביקורת על פוליטיקאים שמרנים, כגון ויליאם פיט הבן ואדמונד ברק, ובנושאים כלליים, כגון "מהו העם?". גם באסופה זו תקף הזליט את וורדסוורת' וקולרידג'. הוא אף כלל באסופה מאמר ישן של קולרידג' עצמו, שביטא עמדות בהם המשורר תמך בעבר, ואשר עתה הוא היה רחוק מהן.
שיחות מסביב לשולחן (1821).
באפריל 1821 התפרסם, "Table-Talk, or Original Essays", ספר מסות של הזליט, בשני כרכים. הכותרת "Table-Talk", הייתה גם שמו של הטור של הזליט ב-"The London Magazine", שיוסד מחדש ב-1820 על ידי ג'ון סקוט והיווה במה לגדולי תנועת הרומנטיקה האנגלית. עם זאת, עיקר המסות בספר לא פורסמו לפני יציאתו לאור. המאמרים בספר עסקו בנושאים מגוונים, כמו אומנות ("על העונג בציור"), טבע ("על יציאה למסע"), ביקורת ("על הביקורת"), פסיכולוגיה ("על מחשבה ופעולה"; "על פחד ממוות"), ופוליטיקה ("על גופים תאגידיים"). חלקם עסקו בנושאים טריווייאלים לכאורה, אך הדיון בנושאים אלה משמש כפתח לדיון רחב יותר. לדוגמה, "הלהטוטנים ההודים" (The Indian Jugglers), פותח בדיון על להטוטנות ומסיים במחווה לשחקן החמישיות ג'ון קוואנו; אך בתוך כך המאמר דן בנושאים רחבים יותר, כמו ההבדל בין עילוי יצירתי לכישרון.
מסות אלה נחשבות לעיתים לפסגת יצירתו. עם זאת, בשלב זה רכש לעצמו הזליט אויבים רבים, והביקורות על הספר שיקפו ברובם את דעתם השלילית של המבקרים על הזליט עצמו. המסות של הזליט ב"שיחות מסביב לשולחן" נטו לביקורת עוקצנית ומושחזת, והוא לא בחל בביקורת גם כלפי חבריו. את ליי האנט הוא כלל ברשימת ה"אנשים עם רעיון אחד" במסה בשם זה. על פרסי ביש שלי הוא כתב שהוא מואשם תדיר ביוהרה, אך אשמתו האמיתית היא קלות ראש. עבור אנשים כמוהו "לזכות בדעת הקהל באמצעים הוגנים זה דרך תפלה ומשעממת לפופולריות... אגואיזם, כעס, פריקת עול, רפות העקרונות... היא דבר גרוע לכל אחד, ובמיוחד לפילוסוף שמקדם רפורמות". עם ביקורות מעין אלה מצא את עצמו הזליט מבודד מתמיד. האנט השיב לו במכתב שהוא היה יכול למצוא מקום טוב יותר למתקפות מרירות עליו ועל חבריו.
"הקרב" (1822).
בשנת 1822 פרסם הזליט את אחד ממאמריו הידועים ביותר, "הקרב" (The Fight), שסיקר קרב איגרוף בין שניים מהמתאגרפים הידועים ביותר באותה תקופה, טום היקמן (שהיה מוכר בשם גז-מן) וביל ניט. מאז 1750, איגרוף היה לא חוקי באנגליה; זה היה ספורט ברוטלי - המתאגרפים לא עטו כפפות או מגנים כלשהם, והעימות נמשך בדרך כלל עד שאחד המתאגרפים התמוטט. זה היה גם ספורט פופולרי מאוד. יותר מ-22,000 איש צפו בקרב שהזליט סיקר. הזליט גילה את המקום הסודי והזמן בו עמד הקרב להתרחש: בהנגרפורד שבברקשייר, כ-100 ק"מ מלונדון, ב-11 בדצמבר 1821. הוא החליט ברגע האחרון לנסוע לשם (באמצעות עגלת הדואר שנסעה לבאת') כדי לכתוב מאמר שיסקר את האירוע ואת התרבות הקשורה בו.
לפי דנקן וו, הזליט המציא במאמר את טור פרשנות הספורט המודרני, כפי שאנו מכירים אותו. לפי טום פאולין, "הקרב" הוא "חקירה של מה שמכונה היום תרבות פופולרית", וגם מטאפורה לספרות ולעיתונות פולמית.
אירועי ספורט אמנם סוקרו לפני כן בעיתונות, אך הסיקור השגרתי היה יבש וקצר. הזליט, מנגד, כתב תיאור מלא של הקרב, שנועד לתת לקוראים את התחושה שהם עצמם חוזים בו. המאמר נפתח בתיאור הדרך בה הגיע הזליט לאירוע. לאחר מכן פונה הזליט לקוראים, באופן שמזמין אותם להצטרף אליו לאירוע: "קורא, האם אי פעם חזית בקרב? אם לא, יש עוד הנאה שמצפה לך". התיאור הפרטני לא מתמקד רק בקרב עצמו, אלא גם בתרבות סביבו, התגובות של הקהל, הציפיות של המהמרים, והמחשבות של הכותב.
פרשת אהבים, "Liber Amoris" ונישואים שניים (1823–1824).