תקרית זו הכפישה את ממשלתו השמרנית של הרולד מקמילן ב-1963, במה שנודע בשם פרשת פרופיומו. על פי החשד, קילר הייתה זונה, מה שלא היה עבירה פלילית, וסטיבן וורד נמצא אשם בהיותו הסרסור שלה; משפטו נפתח לאחר המבוכה שנגרמה לממשלה. המשפט נחשב מאז לעיוות דין וכניסיון של הממסד להגן על עצמו.
ביוגרפיה.
קילר נולדה באוקסברידג', מידלסקס. אביה, קולין שון קילר (שנודע מאוחר יותר כקולין קינג, 1921–1976), נטש את המשפחה ב-1945. היא גודלה על ידי אמה, ג'ולי אלן (לבית פיין, 1923–2012), ואביה החורג, אדוארד הויס, בבית העשוי משני קרונות רכבת שהוסבו למבנה מגורים בכפר ברקשייר. בשנת 1951, בגיל 9, נשלחה קילר לבית הבראה בליטהמפטון מכיוון שמפקח הבריאות של בית הספר טען שהיא סובלת מתת תזונה. היא עברה התעללות מינית בגיל ההתבגרות על ידי אביה החורג וחבריו. בגיל 15 היא מצאה עבודה כדוגמנית בחנות שמלות בסוהו שבלונדון. בגיל 17 היא ילדה בן לאחר רומן עם סמל אפרו-אמריקאי בחיל האוויר של ארצות הברית. הילד נולד בטרם עת ב-17 באפריל 1959 ושרד שישה ימים בלבד.
באותו קיץ עזבה קילר את ביתה, ושהתה זמן קצר בכפר סלאו עם חבר לפני שעברה ללונדון. בתחילה עבדה כמלצרית במסעדה ברחוב בייקר, שם פגשה את מורין אוקונור, שעבדה במועדון הקברט של מאריי בסוהו. היא הכירה את קילר לבעלים, פרסי מאריי, ששכר אותה כמעט מיד בתור נערת שעשועים וחשפנית.
במועדון של מאריי היא פגשה את סטיבן וורד, אוסטאופת ואמן אנגלי. העיסוק שלו ואמנותו הביאו אותו להצלחה חברתית ניכרת, והוא רכש חברים חשובים רבים. השניים חיו במהרה יחד עם חזות חיצונית של זוג, אבל, לדבריה, זאת הייתה מערכת יחסים אפלטונית, לא מינית. באוטוביוגרפיה שלה, "סודות ושקרים", קילר טענה שוורד שימש כסוכן כפול, אשר קיים קשר עם שני חברים הבכירים ב-MI5 וה-KGB, והעביר סודות מדינה לרוסים.
פרשת פרופיומו.
בסוף השבוע של 8–9 ביולי 1961 הכיר וורד את קילר לג'ון פרופיומו, שר המלחמה, במסיבת בריכה שהתקיימה בקליוודן, אחוזה בבקינגהאמשייר, שבבעלות ויקונט אסטור השלישי. פרופיומו החל ברומן קצר עם קילר. אורכה המדויק של מערכת היחסים שנוי במחלוקת. או שזו הסתיימה באוגוסט 1961, לאחר שפרופיומו הוזהר על ידי שירותי הביטחון מפני הסכנות האפשריות של חוג החברים של וורד, או שמערכת היחסים המשיכה עד דצמבר 1961. בין חבריו האחרים של וורד, שאותם פגש פרופיומו לזמן קצר, היה נספח הצי הסובייטי וקצין מינהל המודיעין הראשי של ברית המועצות, יבגני איוואנוב. לדברי קילר, היא ואיבנוב ניהלו מערכת יחסים מינית קצרה.
לאחר שמערכת היחסים שלה עם פרופיומו הסתיימה, קילר הייתה מעורבת מינית עם כמה גברים, בהם זמר הג'אז לאקי גורדון והמפיק המוזיקאי ג'וני אדג'קומב. בין שני הגברים שררה קנאה ניכרת; במריבה אחת ב-27 באוקטובר 1962, חתך אדג'קומב את פניו של גורדון בסכין. כאשר קילר סיימה את מערכת היחסים עם אדג'קומב בדצמבר 1962, אדג'קומב הופיע בביתו של וורד בווימפול מיוז ב-14 בדצמבר, שם היא חיפשה מקלט זמני, וירה חמש יריות לעבר הבניין. מעצרו ומשפטו שלאחר מכן הביאו את קילר לידיעת הציבור. מכאן החלה השערורייה המכונה "פרשת פרופיומו". לאחר שהכחיש תחילה כל היכרות עם קילר, פרופיומו הודה בסופו של דבר ופרש מהממשלה ומהפרלמנט, מה שגרם מבוכה רבה לעמיתיו לממשלה שתמכו בו בעבר. האקונומיסט נתן את הכותרת "משבר ראש הממשלה" לצד תמונה של קילר, ללא הסבר נוסף.
צילום דיוקנה על ידי הצלם לואיס מורלי.
בשיאה של פרשת פרופיומו ב-1963, הצטלמה קילר לתמונה שצולמה על ידי לואיס מורלי. הצילום, באולפן בקומה הראשונה של פיטר קוק Establishment Club, נועד לקדם את הסרט The Keeler Affair"", שמעולם לא יצא לאקרנים בבריטניה. קילר לא רצתה להצטלם בעירום, אבל מפיקי הסרט התעקשו. מורלי שכנע את קילר לשבת על כיסא שגבו מופני לחזית, כך שבעוד מבחינה טכנית היא תהיה עירומה, גב הכיסא יסתיר את רוב גופה. קילר סיפרה להיסטוריון טים בנסון ב-2007 שהיא לא הייתה עירומה ולבשה תחתונים במהלך כל הצילום.
התמונה הקפיצה את מכירות דגם הכיסא (כיסא מס' 7) של ארנה יאקובסן, למרות שהכיסא בו נעשה שימוש היה חיקוי של דגם זה, כדי למנוע הפרת זכויות יוצרים. הכיסא מוצג כעת במוזיאון ויקטוריה ואלברט.
בהזדמנות אחרת הסכימה קילר להצטלם בעירום.
הרשעתה בשבועת שקר.
ב-18 באפריל 1963, הותקפה קילר בביתו של חבר. היא האשימה את לאקי גורדון, שנעצר והואשם. במשפטו, שהחל ב-5 ביוני, הוא טען כי חפותו תתברר על ידי שני עדים אשר, כך מסרה המשטרה לבית המשפט, לא ניתן היה למצוא אותם. ב-7 ביוני, בעיקר על פי עדויותיה של קילר, נמצא גורדון אשם ונידון לשלוש שנות מאסר. בשלב זה החל משפטו של וורד, וקילר הייתה עדת התביעה הראשית.
משפטו של וורד, שהתנהל בין 22 ל-31 ביולי 1963, אופיין כ"פעולת נקמה פוליטית" על המבוכה שנגרמה לממשלה. הוא הואשם בכך שהוא חי מרווחים לא מוסריים שהרוויח מניצולן של קילר ומנדי רייס-דייוויס, בהתבסס על כספים להוצאות משק הבית או להחזרי הלוואות שהשתיים העבירו לוורד בזמן שחיו איתו. הרווחים של וורד כאוסטאופת היו 5,500 ליש"ט בשנה (כ־120,000 ליש"ט בערכי 2020) בזמן שהתשלומים הקטנים הללו נעשו. לאחר דברי סיכום עוינים מהשופט, וורד הורשע, אך לפני שהמושבעים נתנו את דינם, הוא נטל מנת יתר ומת לפני שניתן היה לגזור את דינו. בימים האחרונים של משפטו של וורד, הרשעתו בתקיפה של גורדון בוטלה על ידי בית המשפט לערעורים כאשר עדיו הנעדרים נמצאו והעידו כי העדויות שמסרה קילר היו שקריות באופן מהותי. קילר הועמדה לדין באשמת עדות שקר בפני השופט סר אנתוני הוק, ובדצמבר 1963 הודתה באשמה ונידונה לתשעה חודשי מאסר, שמהם ריצתה שישה חודשי מאסר.
לאחר הפרשה.
לאחר שחרורה מהכלא ב-1964, קילר ניהלה שתי מערכות נישואים קצרות, לג'יימס לוורמור בשנים 1965-66 ולאנתוני פלאט בשנים 72–1971. נולד לה ילד מכל בעל, את הבכור גידלה בעיקר אמה של קילר, ג'ולי. קילר חיה בעיקר לבדה בעשורים האחרונים של חייה. רוב הסכום הנכבד שהרוויחה מסיפוריה שמכרה לעיתונים פוזר אצל עורכי הדין. היא אמרה שבשנות ה-70 "לא חייתי, שרדתי". באחד מהראיונות שנתנה היא טענה שהרתה כתוצאה ממערכת היחסים שלה עם פרופיומו ובעקבות כך עברה הפלה. הדיוקן שלה, שצויר על ידי וורד, נרכש על ידי גלריית הדיוקנאות הלאומית ב-1984.
ב-1988 הופיעה קילר בסרטון התדמית של בריאן פרי לסינגל "Kiss and Tell" (נכלל במקור באלבום הסולו השביעי של פרי, "Bête Noire", ב-1987) עם מנדי רייס-דייוויס.
מותה.
ב-5 בדצמבר 2017, הודיע בנה של קילר, סימור פלאט, כי אמו "נפטרה אתמול בלילה בערך בשעה 23:30" בבית החולים האוניברסיטאי המלכותי פרינסס בלוקסבוטום, בברומלי, לונדון. קילר הייתה חולה במשך כמה חודשים. היא סבלה ממחלת ריאות חסימתית כרונית והייתה בת 75 במותה. הלווייתה התקיימה ב-16 בדצמבר בקרמטוריום מערב לונדון בבית הקברות קנסל גרין.
בתרבות.
איבון בקינגהאם גילמה את קילר בסרט האסור "The Keeler Affair" משנת 1963.
בסרט מ-1989 על פרשת פרופיומו, "סקנדל", השחקנית ג'ואן ויילי גילמה את קילר.
במחזמר של אנדרו לויד ובר, "סטיבן וורד", שעלה בתיאטרון אלדוויץ' ב-2013, גילמה את קילר השחקנית שרלוט ספנסר .
השחקנית גאלה גורדון גילמה את דמותה של קילר במהלך העונה השנייה של סדרת הדרמה "הכתר" בהפקת שירות ההזרמה נטפליקס ב-2017.
סופי קוקסון גילמה את קילר בסדרה "משפטה של כריסטין קילר", מיני סדרה בת שישה חלקים שהוקרנה ב-BBC One מ-2019 עד 2020.
במימון מועצת האמנויות אנגליה ומועצת האמנויות של ויילס, נפתחה תערוכה בשם "Dear Christine" בניוקאסל על הטיין ביוני 2019. התערוכה הוצגה גם בסוונסי באוקטובר 2019, בערים נוספות, והסתיימה ב-Arthouse1 בלונדון בפברואר 2020. הפרויקט בן ארבע שנים מאת האמנית/אוצרת פיון ווילסון מציג עבודה של 20 נשים אמניות "על מנת להציב פרספקטיבה נשית על נרטיב שהוביל ברובו גברים". התערוכה תוארה על ידי העיתונאית והסופרת ג'ולי בורצ'יל כ"דבר של יופי ללא אכזריות". המבקר והסופר איאן מקיי כתב, "בכמה דרכים חשובות, "כריסטין היקרה", התערוכה, מבקשת בכוונה נעלה כלשהי להציל את דמותה וניסיונה של כריסטין ולעבד אותה מחדש, להציל אותה מהעמוד הראשון של העיתון שנחרט בתודעה".
בקיץ 1963 יצא הסינגל "כריסטין", של המוזיקאי ג'ויס בלייר, תחת השם הבדוי 'מיס X', שעשה פרודיה על קשריה של קילר עם ג'ון פרופיומו. הסינגל הגיע למקום ה-37 במצעד הסינגלים הבריטי למרות שנאסר להשמעה על ידי BBC בשל הנושא שלו.
קריסטין קילר מוזכרת בשיר "שיעורי פסנתר" מתוך האלבום "Stupid Dream" מ-1999 של פורקיופיין טרי. הרומן שלה עם פרופיומו מכונה "סקס פוליטי בריטי" בשירו של בילי ג'ואל "We Didn't Start the Fire" מהאלבום "Storm Front" מ-1989.
כריסטין קילר מוזכרת בהומור בשיר "Post World War Two Blues" מתוך האלבום "Past, Present and Future" משנת 1973 של אל סטיוארט.
פרסומים אודות קילר והפרשה.
מאת קילר
על ידי אחרים
סרגיי ריאבקוב
סרגיי אלכסייביץ' ריאבקוב או רייבקוב (ברוסית: Серге́й Алексе́евич Рябко́в; נולד ב-8 ביולי 1960, לנינגרד) הוא דיפלומט רוסי, המכהן כסגן שר החוץ של רוסיה מאז 15 באוגוסט 2008.
ביוגרפיה.
הוא בוגר המכון הממלכתי המוסקבאי ליחסים בינלאומיים של משרד החוץ של ברית המועצות משנת 1982. דובר אנגלית ודנית שוטפת. מאז 1982 הוא משרת בשירות החוץ הדיפלומטי של רוסיה. עבד בתפקידים דיפלומטיים שונים במשרד החוץ.