התנהלותו של שלייפר נבחנה על ידי ועדת אתיקה מטעם אוניברסיטת הרווארד, שהחליטה כי שלייפר יישאר חבר סגל באוניברסיטה אולם יחדל מלכהן בקתדרה ע"ש ויפל ו"נ ג'ונס (Whipple V. N. Jones).
מצאנו מים (באר)
באר "מצאנו מים" ( יוסף פיינברג) היא הבאר הראשונה בה נמצאו מים בראשון לציון. חפירת הבאר הושלמה ב-23 בפברואר 1883, עם ההגעה לעומק של 48 מטרים. הקריאה "מצאנו מים!", שעלתה ממעמקי הבאר, נחקקה בסמל העיר והעניקה לבאר את שמה. לצד הבאר נבנו בית מרחץ ומקווה, בריכות מים ומגדל מים. ב-1977 נפסקה השאיבה מהבאר, וכיום היא משמשת כאתר תיירותי במסגרת מוזיאון ראשון-לציון. מבנה הבאר הוא אתר מורשת מוכרז.
רקע.
עם העלייה לקרקע התמודדו מייסדי המושבה ראשון לציון עם מצוקת מים קשה. תחילה ניסו להשתמש במי "עיון קרא" שבחולות, אך זה היה מזוהם והשימוש בו הביא לתחלואה בקדחת. אספקת המים השוטפת בוצעה בחביות ממקווה ישראל ובית דג'אן. ניסיון ראשון לחפירת באר בוצע במעלה הגבעה שבה התיישבו, במקום בו נמצאת כיום כיכר המייסדים. הבאר התמוטטה אחרי חפירה של כ-20 מטרים וננטשה.
חפירת הבאר.
ניסיון חפירה שני בוצע בחלקה התחתון של הגבעה (פינת רוטשילד–זד"ל של ימינו). החפירה נעצרה לאחר שנגמרו הכספים שהוקצו למשימה זו. ב-15 באוגוסט 1882 (ל' באב תרמ"ב) נשלח יוסף פיינברג לאירופה על מנת לגייס כספים למושבה. לפנייתו נענה הברון רוטשילד, שהלווה לתושבים 25,000 פרנק להמשך החפירה ולמטרות נוספות. על מלאכת החפירה הופקדו פקיד הברון האגרונום ז'סטין דיגור והביל"ויים, שזה עתה הגיעו למושבה. החפירה התבצעה באתים ומכושים, את האדמה הוציאו החופרים בדליים, תוך כדי שימוש בגלגלת, ובניית הדפנות נעשתה מלמעלה למטה עם התקדמות החפירה.
בנובמבר–דצמבר 1882 (כסלו תרמ"ג) עמד עומק הבאר על כ-30 מטרים. לזירוז החפירה נרכשו שני מקדחים, האחד בעל קוטר צר, מיפו, והשני מקדח ארוך מפריז. בינואר 1883 (שבט תרמ"ג) הגיע המקדח מפריז. כאחראי מקצועי על החפירה מונה יעקב פאפו, והוחל בבחינת דרכים אפשריות להוצאת המים מהבאר עם הימצאם.
בהגיעם לעומק של 46 מטרים נתקלו החופרים בשכבת סלע קשה, עליה גברו בתום 12 ימים. ב-23 בפברואר 1883 (ט"ז באדר א' תרמ"ג), לאחר כ-6 חודשי חפירה, נמצאו מים בעומק של 48 מטרים, ומן הבאר עלתה הקריאה "מצאנו מים!". המאורע הונצח בסמל העיר, המציג באר ותחתיה הכיתוב "מצאנו מים". עבור שתיית כוס המים הראשונה מהבאר תרם צבי ליבונטין 40 פרנק.
המבנים והפעילות במתחם.
שאיבת המים מהבאר התבצעה באמצעות משאבת קיטור. ב-1884 הוקם מעל הבאר בית באר ובו מקווה לטבילה ובית מרחץ. המבנה המקורי נבנה מאבני כורכר בחיפוי טיח. לצדה של הבאר הוקמו בריכה סגורה עם מים לשימוש ביתי ובריכה פתוחה כשוקת לבהמות וכבריכת שחייה. ב-1888 נחפרו תעלות השקיה מהבריכה הפתוחה אל שדה הניסויים ופרדס המושבה הסמוכים. מגדל מים, ובראשו בריכה סגורה עם מי שתייה, נבנה לצד הבאר ב-1898.
ב-1927 עברה הבאר, יחד עם מפעלי מים נוספים בראשון, לידי חברת "אביבה", שקיבלה זיכיון לאספקת המים במושבה למשך 20 שנה.
ב-1967 הוחלט להעביר ממקומו את בית המרחץ שפעל במקום. השאיבה מהבאר נפסקה ב-1977.
ב-1987 שוקם המבנה. שיקום חיצוני נוסף התבצע בשנים 2009–2010. האתר הוא חלק ממוזיאון ראשון-לציון, שמפעיל בו מיצג אורקולי על הבאר. מבנה הבאר הוא אתר מורשת מוכרז. בחלקו הצפוני של המבנה, שפונה לחזית מדרחוב רוטשילד, נמצא סניף מקדונלד'ס.
תיאטרון לנקום
תיאטרון לנקום (ברוסית: Ленко́м) הוא שמו הרשמי של המוסד, שהיה ידוע כ"תיאטרון מדינת מוסקבה", הקרוי על שם הקומסומול של לנין.
התיאטרון תוכנן בידי אילאריון איבנוב-שניץ, הוא נבנה ב-1907 כמשכן למועדון הסוחר, והיה משכן להופעות תיאטרון ומוזיקה רבות. אחרי 1918, הבניין סופח לוועדת המפלגה המקומית, לבסוף נעשה בית ל"תיאטרון הנוער העובד" ב-1927. מכאן, ביסס התיאטרון העתידי את שמו הטוב כתיאטרון לאנשים צעירים, בידי אנשים צעירים. במהלך 80 שנות קיומו, לנקום היה חלוץ בהצגת תיאטרון חדש, רענן וניסויי בברית המועצות וכעת ברוסיה. בשנת 1973 למנהל האמנותי של התיאטרון מונה מארק זכארוב, שמילא תפקיד זה עד למותו הפתאומי בספטמבר 2019.
בלנקום פעלו רבים מהאמנים הפופולריים ביותר ברוסיה, הידועים בשל עבודתם בתיאטרון ובקולנוע, כגון אנדריי טרקובסקי, יבגני לאונוב, אלכסנדר אבדולוב, אולג ינקובסקי, אינה צ'וריקובה, לאוניד ברונבוי וניקולאי קרצנצוב.
ריכוז כימי
כרומוזום אוטוזומלי
דוד לייקס
הרב דוד לייקס אב"ד באר, מתלמידי הבעל שם טוב.
בנם של ישראל ולאה.
נפטר בכ"א בניסן ה'תקנ"ט (או ה'תק"ס) בגיל מאה.
על פי נוסח מצבתו, הבטיח לצאצאיו כי אם יבואו להתפלל על קברו בראש חודש אלול כשחל ביום רביעי, מובטחת להם ישועה.
הוא נותן ההסכמה היחידי לספר "אגרת הקודש" של הרב מנחם מנדל מוויטבסק (יצא לאור בשנת ה'תקנ"ד).
משפחתו.
הרב דוד נישא פעמיים, הפעם השנייה הייתה בהיותו בן יותר משבעים. מנישואים אלה נולדו לו שני בנים, ובתו פייגא, שנישאה (בזיווג שני) לרב מרדכי טברסקי מצ'רנוביל.
גלוריה (סרט 2013)
גלוריה (בספרדית: Gloria) הוא סרט דרמה צ'יליאני בספרדית שיצא לאקרנים ב-2013 בבימויו של לליו סבסטיאן. בבכורת הסרט, בתחרות פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-63 בברלין, פאולינה גרסיה זכתה ב"דוב הכסף" לשחקנית הטובה ביותר.
הקרנת הבכורה של הסרט "גלוריה" בישראל ב-15 באוגוסט 2013.
עלילה.
גלוריה (פאולינה גרסיה) היא גרושה בת 58. כל ילדיה עזבו את הבית, אבל אין לה שום רצון לבלות את ימיה ולילותיה לבד. נחושה בדעתה לקרוא תיגר על גילה ועל בדידותה, היא ממהרת קדימה לתוך מערבולת של מסיבות רווקים ורווקות, לחפש סיפוק מיידי - שרק מוביל שוב ושוב לאכזבה וריקנות. אבל אז היא פוגשת את רודולפו (סרג'יו הרננדז), קצין חיל הים לשעבר המבוגר ממנה בשבע שנים אליו היא מרגישה נטיות רומנטית. היא אפילו מתחילה לדמיין מערכת יחסים קבוע. עם זאת, המפגש מציב אתגרים בלתי צפויים וגלוריה מגלה בהדרגה את עצמה נאלצת להתמודד עם סודות האפלים משלה.
קישורים חיצוניים.
מידע וכתבות:
Too Much Johnson
Too Much Johnson (מילולית: יותר מדי ג'ונסון) הוא סרט קומדיה משנת 1938 בבימויו של אורסון ולס. אורכו של הסרט כ-40 דקות, והוא היה אמור להיות משולב בהצגת תיאטרון שתתנהל במקביל, אולם הסרט מעולם לא הוצג, ונחשב כאבוד. באוגוסט 2013, באופן מפתיע נתגלה העתק של הסרט במחסן בעיר פורדנונה שבצפון איטליה. הסרט יצא לאקרנים ב-9 באוקטובר 2013, ואף לעלות לרשת האינטרנט.
הסרט, בשילוב עם ההצגה, עוסק בנער פלייבוי ניו-יורקי שמפני חששו מזעם בעלה של אחת ממאהבותיו, גונב את זהותו של חוואי קובני עשיר, המצפה לכלה בהזמנה.
בניגוד למקובל לחשוב, אין זה הסרט הראשון אותו ביים ולס, אלא קדם לו סרט אוונגרדי משנת 1934 בשם "The Hearts of Age".
הסרט צולם ברובו בפארק באטרי ובסנטרל פארק שבניו יורק, וסצנות נוספות צולמו על סיפונה של אונייה השטה על נהר ההדסון, סמוך ליונקרס, ניו יורק. סצנות נוספות צולמו באולפן ברובע הברונקס. עבור החווה הקובנית, יצר ולס דגם מעיסת נייר, ושילב צמחים אקזוטיים על מנת לדמות את הנופים הקובניים.
לאחר סיום הצילומים ועריכת הסרט מתוך למעלה מ-7 ק"מ של סליל צילום, נקלע הסרט לקשיים כלכליים, כולל איום בתביעה משפטית מאולפני סרטי פרמאונט על זכויות הסרט. בסופו של דבר הסרט לא הוקרן, וההצגה עלתה בלעדיו.
הסרט נחשב אבוד, וקטעים ממנו נמצאו בספרד, אבל כבר בשנות ה-70 ההנחה המקובלת הייתה כי הסרט עצמו כבר איננו קיים. בשנת 2008 באופן מפתיע נתגלה ארגז עם הסרט הערוך במחסן בעיר פורדנונה. לאחר שחזור ממושך, בשיתוף פעולה של גורמים בינלאומיים, הוכרז כי הסרט יוקרן ב-9 באוקטובר 2013, בפסטיבל הסרט האילם בעיר פורדנונה, ושבוע מאוחר יותר, ב-16 באוקטובר בארצות הברית.
לילות הלבנים
חברת קו צינור אילת אשקלון
חברת קו צינור אילת אשקלון בע"מ (קצא”א) הייתה תשלובת חברות, בבעלות משותפת של ישראל ואיראן, אשר עסקה במיזמי אנרגיה בתחום הנפט והגז. החברה פעלה בשנים 1968–2017 על סמך שטר זיכיון צינור הנפט. לאחר פקיעת הזיכיון עברה פעילות החברה לחברת קו צינור אירופה אסיה.
רקע.
אספקת נפט מאיראן לישראל החלה בראשית שנות ה-50. החל משנת 1957 הנפט הועבר במכליות לאילת, ומשם בצינור שהקמתו החלה בסוף 1956, והושלמה ב-1957 עם תשתית בסיסית של 3 מכלים באילת ו-3 מכלים בבאר שבע, וצינור בקוטר 8 אינץ' בין אילת ובאר שבע. מבאר שבע הועבר הדלק לחיפה באמצעות רכבת. בהמשך הונח צינור בקוטר 16 אינץ' מבאר שבע לאשדוד. מאשדוד הועבר הדלק לחיפה באמצעות אוניות, לזמן קצר, עד השלמת הקו לחיפה בשנת 1958.
בשלב הבאה תוכנן צינור בקוטר 16 אינץ', שיכול להעביר כמות משמעותית של נפט גולמי מנמל אילת ישירות לבתי הזיקוק בחיפה, בתוואי לאורך כ-425 ק"מ. מאחר שלא היה תקציב לבנייתו הוחלט לפנות למשקיעים בינלאומיים. בשנת 1959, נחתם הסכם זיכיון עם חברה בבעלות הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד למימון ותפעול הצינור למשך 49 שנים. הקו הופעל על ידי חברת "פימרקו" הרשומה בנסיכות ליכטנשטיין החל משנת 1960. הנחת קו צינור אילת-חיפה, בוצעה על ידי חברת מקורות וסולל בונה כקבלן משנה. ייצור חלקי הצינור בוצע במפעל "צינורות המזרח התיכון" בצריפין. במאי 1960 החל הצינור לפעול עד באר שבע. בשנת 1965 הושלמה הפעלת הקו עד חיפה בקיבולת מלאה של 5 מיליון טון בשנה, לאחר שנבנו מספר תחנות שאיבה לאורך הקו.