מחנה המעבר מריינפלדה (בגרמנית: Notaufnahmelager Marienfelde) במערב ברלין היה אחד משלושה מחנות שהופעלו על ידי גרמניה המערבית בתקופת גל ההגירה הגדול מגרמניה המזרחית, בעיקר בין השנים 1950 ל-1961, כדי לקלוט קליטה ראשונית את המהגרים למערב.
מאז 1949, לאחר הקמתן של שתי הגרמניות, נהרו תושבי גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית ובפרט למערב ברלין כדי להתאזרח שם. ב-1949 כולה היגרו כ-129,000 איש, והמספר הלך ועלה משנה לשנה.
ב-1950, לאחר אישור חוק החירום הפדרלי, הוקם בברלין מוקד ארעי לקליטתם בשרלוטנבורג, אך עם הגידול במספר המהגרים - כ-200,000 ב-1950, כ-165,000 ב-1951 וכ-182,000 ב-1952, התעורר הצורך במחנה מעבר מסודר. לאחר סגירת הגבול בין שתי הגרמניות, במאי 1952, עוד החמירה הבעיה, ורבבות פליטים הגיעו למערב ברלין, אל המחנה היחיד שנשאר לקלטם. ביולי אותה שנה הונחה אבן הפינה למחנה חדש, מריינפלדה, ברובע שנברג שבאזור הכיבוש האמריקאי. השיקולים שהנחו את מחלקת מחנות החירום הפדרלית (Notaufnahmelagers des Bundes), האחראית ליישום החוק לגבי מיקום המחנה היה קרבתו לשדה התעופה טמפלהוף והקרבה לקווי הרכבת של ה-S-Bahn.
המחנה החל לפעול באוגוסט 1953, עם יכולת קליטה לכ-2000 איש, והתמלא במהירות לאור גלי ההגירה הגדולים לאחר התקוממות פועלי הבניין במזרח גרמניה ב-17 ביוני.
המחנה הורחב עוד ועוד, אך תמיד היה מאוכלס בצפיפות.
בבואם למחנה היו המהגרים מתושאלים על ידי חוקרי מודיעין לנסיבות עזיבתם כדי לבדוק אם אין הם מרגלים סמויים. אם נמצא שהיו נרדפים פוליטית בארצם, או שנשקפה להם סכנת חיים, היו מקבלים סיוע נוסף מהרשויות, ואם לאו, הותר להם להישאר אך ללא סיוע. לאחר מכן נשארו המהגרים ללון במחנה עד שהוטסו למערב גרמניה, שם נקלטו בעבודה במדינה המתפתחת במהירות, שבה היה ביקוש גדול לכוח אדם מקצועי. מיעוטם של המהגרים בחרו להישאר במערב ברלין, שם יכלו להתגורר ולעבוד, ואף לחזור (עד 1961) למזרח העיר לצורך קניות במחירי מציאה.
לאחר בניית חומת ברלין.
לקראת אמצע 1961 עלה המחנה, הצפוף להתפקע, לרמות שיא בקליטת דיירים חדשים. ביוני נרשמו בו בממוצע יותר מ-600 פליטים ביום, ביולי כ-1000. בתחילת אוגוסט 1961 נרשמו כל יום כ-1200, ב-8 בחודש כבר קפץ מספרם ל-1741
. ב-12 באוגוסט כבר הגיע המספר ל-2400.
ב-13 באוגוסט 1961 סגרו שלטונות גרמניה המזרחית את אזור החיץ בין שני חלקי ברלין, והחלו להקים את חומת ברלין. בן לילה פחת מספר הפליטים שהגיעו למחנה כמעט לאפס, ועד מהרה הוא התרוקן כמעט כליל, ובשנים שלאחר מכן שירת בקושי כמה אלפים שהצליחו להימלט. לנמלטים ממזרח גרמניה לאחר הקמת החומה נאמר לא לחשוף את שיטת בריחתם, בשל חשד להימצאות סוכני שטאזי במחנה. חלקים ממנו הוסבו לדירות מגורים, וחלק קטן נשאר על מנת לשמש כמחנה קליטה למקרה הצורך.
ב-1989, לאחר נפילת החומה, שב המחנה והתמלא, ואף עלה הצורך בשכירת דירות נוספות לשיכון הפליטים.
זרם הפליטים שכך ביוני 1990, וב-1993 עזב המהגר האחרון ממזרח גרמניה את שערי המחנה. מאוחר יותר קלט המחנה גרמנים-אתניים (Aussiedler) שהגיעו ממדינות חבר העמים (ברית המועצות לשעבר), אך גם זרם זה שכך, ובסוף 2008 נסגר המחנה סופית.
ב-2010 נפתח המחנה מחדש כמרכז למבקשי מקלט ולפליטים.
מחנה המעבר מריאנפלדה
The Big Goodbye
"The Big Goodbye" הוא הפרק ה-12 בעונה הראשונה של תוכנית הטלוויזיה "". הפרק זכה בפרס פיבודי לשנת 1987.
תקציר.
תקלה במחשב גורמת לפיקארד, לדאטה ולד"ר קראשר להילכד בתוך תוכנית הולודק המבוססת על סיפור גנגסטרים שמתרחש בשנות ה-40 של המאה ה-20.
עלילה.
ספינת החלל אנטרפרייז-D נמצאת בדרכה אל כוכב הלכת טורונה 4 על מנת לפתוח במשא-ומתן מטעם הפדרציה עם גזע החייזרים-חרקים ג'ארדן. הג'ארדן מקפידים מאוד על פרוטוקול; כאשר הפדרציה ניסתה בפעם הקודמת לשאת-ולתת עמם לפני 20 שנה, הגייה לא נכונה בברכה של הפדרציה הביאה את הג'ארדן לסרב ולדבר עד היום. קפטן פיקארד זכה לכבוד להיות זה שמברך, אבל החזרות על ההצהרה הפכו למעייפות והוא בוחר לבלות קצת זמן בהולודק, בסיפור אודות דיקסון היל. בתוכנית ההולודק, כבלש היל, פיקארד לוקח על עצמו לחקור את המקרה של ג'סיקה בראדלי (קרוליין אולפורט), שמאמינה כי סיירוס רדבלוק (לורנס טירני) מנסה להרוג אותה. פיקארד עוזב את ההולודק, ומשאיר את התוכנית רצה, על מנת לאשר את זמן ההגעה המשוער של האנטרפרייז לטורונה. פיקארד מזמין את ד"ר קראשר ואת ד"ר וויילן (דייוויד סלבורג), היסטוריון המבקר על האנטרפרייז, להצטרף אליו בביקורו הבא בהולודק. בעוד ד"ר קראשר עדיין מתכוננת, פיקארד וד"ר וויילן מוכנים להיכנס אל ההולודק, כאשר דאטה, הלבוש גם הוא בבגדים תקופתיים, מגיע, לאחר ששמע את הזמנתו של פיקארד. כאשר השלושה נכנסים אל ההולודק, הם מגלים כי ג'סיקה נרצחה; וכאשר פיקארד מסביר שהיא הייתה במשרדו יום קודם לכן, הם נעצרים על ידי לוטננט מק'נארי (גארי ארמגנאק) בחשד לרצח שלה. בעוד הם נלקחים אל תחנת המשטרה, ד"ר קראשר נכנסת אל ההולודק, ומצטרפת אל חבריה.
בינתיים, האנטרפרייז נכנסת לטווח תקשורת עם הג'ארדן, אשר מנסים ליצור עמה קשר, וגורמים לנפילות ארעיות של כוח. הג'ארדן דורשים לקבל את ברכתה של האנטרפרייז ונעלבים מכך שהם נאלצים לשוחח עם מישהו אחר מאשר הקפטן. הצוות מנסה ליצור קשר עם פיקארד בהולודק, ומגלה כי הדבר בלתי אפשרי; הם מבינים במהירות כי ההולודק מושפע מהאות שנשלח מהג'ארדן, שמונע מהם אפילו לפתוח את דלתות החדר. ג'ורדי לה פורג' ווסלי קראשר מתחילים לעבוד על תיקון מערכות ההולודק.
בתוך ההולודק, פיקארד, דאטה, קראשר וד"ר וויילן עושים דרכם חזרה מתחנת המשטרה אל משרדו של היל. שם, מר ליץ' (הארווי ג'ייסון) מחכה לפיקארד, בדרישתו לקבל מידיו חפץ שג'סיקה נתנה לו. כאשר פיקארד לא מצליח להבין, ליץ' יורה בד"ר וויילן עם אקדח. בעוד ד"ר קראשר מנסה לטפל בו, פיקארד ודאטה מבחינים כי ההולודק אינו מתפקד כהלכה, שכן פרוטוקולי הבטיחות משותקים והם אינם יכולים לעזוב. רדבלוק מצטרף אל החבורה, וממשיך לתבוע את החפץ. גם לוטננט מק'נארי מגיע למקום, ברצונו לקדם את חקירת הרצח של ג'סיקה. פיקארד מנסה להסביר להם את טבעו של ההולודק, אך רדבלוק מסרב להאמין לו.
בחוץ, וסלי מגלה כי קיים חשש שההולודק סבור שהצוות הלכוד הם הולוגרמות, ועל כן לא ניתן פשוט לכבות את המערכת, מהחשש לאבד אותם. במקום זאת, הוא בוחר לאפס את הסימולציה, וגורם לפיקארד ולאחרים למצוא עצמם, למשך זמן קצר, באמצע סערת חורף, לפני שהם מוצאים את עצמם שוב במשרדו של היל. האיפוס מנקה בהצלחה את התקלה, ודלתות היציאה מההולודק מופיעות. רדבלוק וליץ', המאמינים כי הדלתות יובילו אותם לעולם חדש שניתן לבזוז, יוצאים מההולודק למרות אזהרותיו של פיקארד, ומוצאים את עצמם מתפוררים, שכן הם אינם אלא אלמנטים הולוגרפיים. פיקארד מודה למק'נארי על עזרתו, אבל אומר לו שזה ה"להתראות הגדול", שכן הם עוזבים את ההולודק. ד"ר קראשר מזדרזת להעביר את ד"ר וויילן הפצוע אל המרפאה, בעוד שפיקארד ממהר אל הגשר הפיקוד, ומגיע בדיוק בזמן על מנת לברך את הג'ארדן. הג'ארדן מקבלים את הברכה, המבשרת על תחילתו של משא-ומתן מוצלח.
ליפא שווגר
אהרן ליפא אליעזר שווגר (ה'תרמ"ב, 1882 בהוסיאטין אוקראינה – כ"ב בשבט ה'תשכ"א, 8 בפברואר 1961, תל אביב ישראל) היה בעליה של הוצאת ספרים "דובבי שפתי ישנים", וסוחר בכתבי יד ובספרים עתיקים. חסיד רבי ישראל מהוסיאטין.
קורות חיים.
נולד לר' יהודה שווגר שהיה מחסידיו ונאמניו של האדמו"ר מהוסיאטין, ולשרה לאה לבית רטר, שהייתה מיוחסת לרבי אלימלך מליז'נסק. משפחתו של ליפא שוויגר הגיעה להוסיאטין מהעיירה סקאלאט, אותה עזבה אחרי פטירתו של רבי אורי השרף מסטרלינסק. ראש משפחת שווגר, היה הרב אהרן, שנמנה עם חבורת החסידים הקרובה לרבי ישראל מרוז'ין. הוא גם היה מהסייענים שהוציאו לפועל את בריחתו הנועזת של רבו, מהכלא הרוסי אל החופש באוסטריה. כשנחקר לאחר מעשה, ספג עינויים קשים ולא פתח את פיו, ומאז נתכנה "אהרן דער שוואגער" שפירושו: אהרן השתקן, ומכאן שם המשפחה שווגר"."
בנו של אהרן, רבי דוד ("דודיא" בפי החסידים), נמנה עם עדת חסידי רוז'ין, ומאוחר יותר אף התמנה לגבאו המיתולוגי של הרבי מהוסיאטין. הוא היה אביו של יהודה שווגר אביו של ליפא, בנה אכסניה בעיירה הוסיאטין, עבור העולים לרגל לביתו של הרבי.
בנעוריו נשלח ליפא לסקאלאט, עיר אבותיו, שם למד תורה אצל הרב מסקאלאט. במלחמת העולם הראשונה ברחה משפחת שווגר לווינה. בשנת תרנ"ט (1899), הוא נישא לבתו של שלמה ליבמן, ועבר להתגורר לצד חותנו בקולומיאה.
דובבי שפתי ישנים.
בראשית המאה ה-20, בהיותו בן 20, הקים ליפא, יחד עם גיסו, הרב דוד פרנקל, רבה של הוסיאטין, הוצאת ספרים בשם 'דובבי שפתי ישנים' לכתבי יד ודפוסים נדירים, וכן בית מסחר לספרים. מקום ההוצאה היה בהוסיאטין, והיא התקיימה משנת 1906 ועד לכניסת הרוסים להוסיאטין במלחמת העולם הראשונה. דובבי שפתי ישנים, היה בית המסחר לספרים הגדול ביותר בגליציה, שהתמחה בספרים עבריים עתיקים וכתבי יד נדירים. בית המסחר נהרס במלחמת העולם הראשונה והועלה באש, ורק מעט כתבי יד וספרים ניצלו.