ב-1935 היא חזרה לברודוויי, והופיעה במחזה "Victoria Regina" לצידו של וינסנט פרייס. ב-1953 הייתה הראשונה לזכות בפרס ע"ש שרה סידונס, וב-1969 זכתה בו בשנית. הייס שבה להוליווד בשנות ה-50, ושיחקה בסרטים כדוגמת "My Son John" ו"אנסטסיה" - עליו קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב. ב-1970 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט האסונות "נמל תעופה". עוד שיחקה במספר סרטים של וולט דיסני, ביניהם "החיפושית דוהרת שוב" - עליו קיבלה מועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב, "שוד הדינוזאורים הגדול" ו-"Candleshoe".
ב-1955 שונה שמו של תיאטרון פולטן, והוא נקרא על שמה של הייז. בשנות ה-80 חברה עסקית רצתה להרוס תיאטרון זה וארבעה נוספים, תוך כוונה לבנות במקומם בית מלון. הייז הסכימה לכך אף על פי שלא הייתה לה בעלות על המקום. בעקבות כך תיאטרון קטן בניו יורק נקרא על שמה - תיאטרון הלן הייז.
ב-1982, יחד עם חברתה ליידי בירד ג'ונסון, הקימה באוסטין, טקסס את המכון הלאומי לחקר פרחי הבר שכיום נקרא מכון פרחי הבר ליידי ברד ג'ונסון.
"פרס הלן הייז" מחולק בוושינגטון די. סי. על ביצועים משובחים בתיאטרון. להייז כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד בשדרה ה-6220.
אל-חיאת אל-ג'דידה
אל-חַיַאת אל-גַ'דִידִה (ערבית: الحياة الجديدة; מילולית: החיים החדשים), הוא עיתון יומי והעיתון הרשמי של הרשות הפלסטינית. העיתון יוצא לאור ברמאללה מאז שנת 1995.
העיתון מצוי באופן רשמי בבעלות הרשות הפלסטינית ועובדיו רשומים ברשימת מקבלי השכר של הרשות. עורך העיתון הוא חאפז ברגותי המכהן גם כמנכ"ל משרד ההסברה הפלסטיני. התפוצה היומית של העיתון היא כ-5,000 עותקים (2003) והיא הנמוכה מבין שלושת העיתונים היומיים היוצאים לאור ברשות הפלסטינית.
על פי מכון מבט לתקשורת הפלסטינית, קריקטורות ומאמרים רשמיים שהתפרסמו מטעם מערכת העיתון כללו מוטיבים אנטישמיים כנגד הדת היהודית וכנגד היהודים שהוצגו כבעלי טבע מרושע ורצחני וכבעלי שאיפות לשליטה עולמית.
במאמר שפרסם עורך העיתון לאחר רצח בני משפחת פוגל באיתמר כתב: "אינני סבור שהאירוע באיתמר הוא מעשה של התנגדות, אלא מעשה של יחידים שאנו מגנים אותו, במקרה ומבצעו הוא פלסטיני. דקירת ילדים בשנתם איננה מעשה גבורה אלא מעשה של חסרי לב, כמו מקצת חיילי הכיבוש והמתנחלים הרוצחים ילדים... הרוצח האמיתי באיתמר הוא המתנחלים הקנאים וכל מי שהצית עץ, תקף את בית הקברות בעורתא, גרש את תושבי ח'רבת יאנון, השתלט על חלקת אדמה או שדד יבול זיתים... הפעולה באיתמר היא מסר לכיבוש ולעולם... שמשמעותו ברורה – הכיבוש חייב להסתלק".
בפרסומים שונים של העיתון משנת 2013, נטען כי ארצות הברית עומדת מאחורי מלחמת האזרחים בסוריה במטרה לחלק ולהרוס את המדינה, כי ארצות הברית, יחד עם ישראל והאחים המוסלמים, "חטפו את המהפכה" במצרים (בין הפלת מובארכ מהשלטון ב-2011 להפלת מורסי מהשלטון ב-2013), וכי ארצות הברית ביצעה את פיגועי 11 בספטמבר בעצמה.
הצילו את המציל
הצילו את המציל הוא סרט קולנוע ישראלי שביים אורי זוהר בשנת 1977. הסרט מתאר את התלבטויותיו של מציל תל אביבי, נשוי ואב לילדים, בין נאמנותו לאשתו ולילדיו לבין הפיתויים במקום עבודתו. זהו סרט הקולנוע האחרון של אורי זוהר, והוא נעשה בזמן השלבים המתקדמים של חזרתו בתשובה. הסרט מכר 331,500 כרטיסים בבתי-הקולנוע בישראל.
עלילה.
אורי זוהר מגלם בסרט מציל תל אביבי, נשוי ואב לשלושה ילדים, את אשת המציל מגלמת גילה אלמגור, המציל המתגורר בסמיכות למקום עבודתו. בסוכת המציל עובדים איתו "הזקן" (אריה ליאון קסבינר), "היפה" (גבי עמרני) ועוזר בסוכת המציל נער בן 15 (מוטי מזרחי-ארבל). אביה של אשתו (יוסף שילוח) חושד בו כי הוא נואף, ובכך שהוא ועבודתו כמציל אינם ראויים לבתו. בשל רצונו לגרום לגירושי בתו מהמציל הבוגדני, הוא שולח אליו שחקנית (אותה מגלמת חנה לסלאו), כדי שתפתה אותו ותוכיח שהוא בוגדן, ואינו נאמן לאשתו ולמשפחתו.
אשתו שרוצה שגם הוא יקנא, עושה לו תרגיל יחד עם חברו "היפה", כאשר הם גורמים לו לחשוב שיש בניהם רומן, דבר המטלטל את המציל.
מאחורי הקלעים של הסרט.
הסרט נעשה בתקופה של מיתון בארץ ולכן מפיק הסרט, איציק קול קבע שהצוות והשחקנים לא יקבלו כסף מראש, אלא אחוז מההכנסות העתידיות.
כבר מהיום הראשון לצילומים, זוהר היה בתהליך של חזרה בתשובה, ולימים אמר כי אילולא התחייב לאיציק קול ולצוות השחקנים, היה נמנע מלעשות את הסרט.
אורי זוהר היה מתפלל בסוכת המציל בהפסקות בין הצילומים, ועורך שיחות טלפון כדי לגייס כסף לישיבה. הסרט בוים בידי זוהר בחוסר חשק מובהק, כאשר כבר הוא ואשתו החלו בהליך תשובה מתקדם.
חזרתו בתשובה של זוהר הייתה ידועה בקרב השחקנים, וכן השפיעה על צילומי הסרט. דוגמה לכך הייתה כשזוהר עזב יום צילום באמצע כדי להגיע הביתה לפני כניסת השבת. את המשך הסצנה ביים מפיק הסרט, איציק קול.
אורי זוהר סיפר כי מעולם לא צפה בסרט במלואו בצורתו המוגמרת. הוא צפה רק פעם אחת בעשר הדקות הראשונות של הסרט, במהלך הקרנת הבכורה שלו.
לאורך הקריירה הקולנועית שלו חווה אורי זוהר מספר כישלונות מסחריים שאף הכניסו אותו ואת מפיקיו לחובות, כאשר סרטים שיצר לא זכו להצלחה לה קיווה. ואילו הסרט "הצילו את המציל" שאותו יצר בחוסר חשק, זכה לאחת ההצלחות המסחריות הגדולות ביותר בקריירה שלו, עם 331,500 הכרטיסים שמכר.
פרסום סמוי.
בראיון שנתן המפיק איציק קול לעיתון מעריב בשנת 1990, כחלק מתחקיר שערך על פרסום סמוי, הודה קול כי הסרט נעשה במימון חברת הבנייה "האחים משה ויגאל גינדי" וחברת הסיגריות דובק, בתמורה לפרסום. בסצנת הפתיחה נראה גבי עמרני מדבר עם תיירת כשברקע שלט גדול של האחים משה ויגאל גינדי, והוא מציע לה סיגריה "סמייל" מתוצרת דובק. בסצנה אחרת, יוסף שילוח מדבר עם בתו שגולמה על ידי גילה אלמגור במטרה לשכנע אותה לעזוב את בעלה באומרו "אני אקנה לך דירה של גינדי". כמו כן, נעשה שימוש בדירות חדשות שבנתה חברת גינדי באותה עת, בסצנות רבות בסרט.
לאונרדו דונא
אל-איאם
אל-איאם (בערבית: الأيام, מילולית: היָמים) הוא עיתון פלסטיני היוצא לאור ברמאללה מאז שנת 1995. זהו העיתון השני בתפוצתו בשטחי הרשות הפלסטינית. העיתון בבעלותו של איש העסקים הפלסטיני בשאר אל-מסרי.
העיתון נחשב לתומך בתנועת הפת"ח.
Ásmegin
Asmegin
מארקאנטוניו ממו
מארקאנטוניו ממו (באיטלקית: Marcantonio Memmo; 11 בנובמבר 1536 - 31 באוקטובר 1615) היה הדוכס ה-91 של ונציה. ממו כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-24 ביולי 1612 ועד פטירתו.
קורות חיים.
מארקאנטוניו ממו נולד בוונציה, למשפחת סוחרים אמידה והיה בנם של ג'ובאני ממו וביאנקה סאנודו. בצעירותו היה סוחר זהיר אשר הצליח לעשות הון רב תוך לקיחת סיכונים מסחריים מועטים.
ממו שירת את לה סרניסמה בתפקידים פרוודיטורה, פודסטה ופרוקורטור, והיה מועמד לתפקיד הדוג'ה בשנת 1606 אולם לא נבחר בשל היותו בן לאחת ממשפחות האצולה ה"ותיקות" ("vecchie") של ונציה, בעוד שכל הדוג'ים שנבחרו משנת 1382 היו בנים לאחת מהמשפחות ה"חדשות" ("nuove") - עובדה שמנעה ממנו להשיג את התמיכה הנדרשת מקרב האצילים לבחירתו.
במהלך כהונת קודמו, לאונרדו דונאטו, פעל ממו מאחורי הקלעים בניסיון להשיג תמיכה של האצולה, ולאחר מותו של דונאטו, ב-16 ביולי 1612 המשיך בפעילות זו באופן גלוי על מנת להביא לבחירתו בבחירות שנערכו ב-24 ביולי 1612. בבחירות אלה ממו נבחר ברוב של 38 קולות מתוך 41 הקולות, בהצבעה הראשונה שנערכה.
בעקבות זכייתו ארגון ממו פסטיבל ממושך לחגוג את זכייתו, וזאת על מנת לזכות בפופולריות בקרב תושבי העיר (אשר למראית עין היו צריכים לאשר את הבחירה באירוע ציבורי).
תקופת כהונתו של ממו הייתה תקופה שלווה, למעט מתקפה של שודדי ים בשנת 1613 על אוניות סוחר וונציאניות.
ממו נפטר ב-31 באוקטובר 1615.
מרקאנטוניו ממו
סטפן קרשניניקוב
סטפן קרשניניקוב (11 בנובמבר 1711 - 8 במרץ 1755) היה מגלה ארצות, בוטנאי וגאוגרף רוסי.
ביוגרפיה.
קרשניניקוב נולד במוסקבה במשפחת איש צבא. עוד בהיותו סטודנט היה חבר של משלחת, שיצאה בשנת 1733 לחקר סיביר. הוא חזר לסנקט פטרבורג רק כעבור 10 שנים, בשנת 1743. במהלך השנים 1733 - 1736 הוא היה חבר במשלחת שחקרה אזורים דרומיים של סיביר כולל אזור הרי סאיין, נהר יניסיי ואגם באיקל. בחורף 1737 הוא הגיע לעיר יקוטסק. לקראת קיץ 1737 הוא הגיע לחוף האוקיינוס והחלו הכנות למעבר ימי לקמצ'טקה. בחצי האי קמצ'טקה הוא השתתף במסעות רבים במשך 4 שנים, עד לשנת 1741. הוא חקר שטחים נרחבים כולל אזורי החוף ואזורים הפנימיים של חצי האי. במהלך השנים הוא טיפס על כל הרי הגעש הגדולים בקמצטקה, חקר את הנהרות, תיאר תיאור מפורט של האקלים והחי והצומח באזור. בקיץ 1741 הוא התחיל בדרך חזרה לסנקט פטרבורג.
בסנקט פטרבורג הוא עבד בגן הבוטני של האקדמיה למדעים והחל משנת 1747 היה מנהלו. בשנת 1750 הוא נבחר להיות חבר של האקדמיה הרוסית למדעים.
קרשניניקוב נפטר באופן פתאומי בשנת 1755.
עבודתו הראשית "תיאור אדמת קמצ'טקה" (Описание Земли Камчатки) פורסמה כבר לאחר מותו. היא תורגמה למספר שפות והייתה מקור ללימוד האזור במשך שנים רבות.
על שמו נקראו מספר מקומות בחצי האי קמצ'טקה (אי, כף, מפרץ והר) ומספר סוגי צמחים.
ירון בנימיני
ירון בנימיני (נולד ב-1961) הוא אמן לחימה ישראלי ומייסד מכללת ילון (לשעבר אינטרנשיונל גוג'ו ריו).
ביוגרפיה.