התוכנה פועלת כחלק ממעבד התמלילים Word של מיקרוסופט והופכת אותו לתוכנת תסריט בעברית, ערבית ובכל שפה אחרת, ובנוסף מציעה לתסריטאי כלים למעקב וניהול של מבנה התסריט (כותרות סצנה, תקצירים, סיקוונסים ועלילות) ואפשרות להפקת דו"חות.
דיאלוג מציעה המרה של תסריט שלא נכתב באמצעותה לפורמט התסריט התקני, ואפשרות לשמירה של התסריט בפורמט של הבינלאומית.
דיאלוג בימוי והפקה.
בשנת 2018 הושקה הרחבה של דיאלוג, המותקנת כתוכנה נפרדת - דיאלוג בימוי והפקה - ומיועדת לשוק המקצועי של הפקות טלוויזיה וקולנוע ישראליות וכוללת בין היתר ממשק לתוכנת ותוכנות אחרות לצורך ייבוא נתוני ההפקה.
בנוסף לאפשרות עריכה וארגון של כל תסריטי הפרקים, גרסת ההפקה מציעה כלים לבמאים ועוזרי במאי ליצירת הדו"חות הנדרשים בהפקות (קולשיטים - דף תכנון ליום צילום, סיידים - מסמך ובו סינון של סצנות לימי צילום) וכן דו"חות מפולחים של סצנות, שחקנים, ימי צילום, לוקיישנים ודמויות.
דסאי
המכון הבינלאומי לחקר השלום בסטוקהולם
רחל דייטש
רחל דייטש (נכתב לעיתים: דויטש; 1868–1965), המכונה גם "רוחל דה-בובה", הייתה המיילדת המדופלמת הראשונה ביישוב העברי. היא פעלה כיובל שנים בצפת וסביבותיה ויילדה כ-50 אלף תינוקות.
ביוגרפיה.
רחל דייטש נולדה בצפת והתייתמה מהוריה בגיל צעיר. היא גדלה אצל סבה, הרב שמואל הלר, רבה של צפת. דייטש נישאה בגיל 17 ליצחק, אברך בן 19, ולזוג נולדו שבעה ילדים. לאחר שבעלה חלה ורותק למיטתו, החליטה דייטש, בעצת סבה, לצאת לחוץ לארץ כדי ללמוד מקצוע. הסב הפקיד בידי נכדתו מכתב המלצה המיועד לבנימין זאב הרצל. בשנת 1898 הגיעה דייטש לווינה, יחד עם שניים מילדיה. היא פגשה את הרצל שהציע לה ללמוד מיילדות בצורה מקצועית, על מנת שתוכל לעבוד במושבות בארץ ישראל. דייטש נועצה גם באדמו"ר מוויז'ניץ, שנתן לה את ברכתו והחלה בלימודים, שהוצאותיהם מומנו על ידי הרצל.
עם תום לימודיה בבית הספר למיילדות בווינה, אותם סיימה בהצטיינות, שבה דייטש לארץ ישראל ועבדה כמיילדת במושבות. לאחר מכן שבה לצפת, שם עבדה כחמישים שנה. היא פרשה מעבודתה בגיל 86 ועזבה את צפת למשך שנה, על מנת לנוח מקריאות הלילה. בגיל 92 נכחה בפעם האחרונה בלידה: של נינה רפי בן-גור.
על פי ההערכות, דייטש יילדה במהלך שנות עבודתה כ-50 אלף תינוקות.
דייטש הלכה לעולמה בשנת 1965 ונקברה בבית העלמין העתיק של צפת. המצבה של קברה עוצבה בדומה לקבר רחל בבית לחם.
עיריית צפת הנציחה את זכרה בשלט על גבי ביתה של דייטש בעיר העתיקה.
קרבצ'נקו
פצ'ה קוצ'ה
פצ'ה קוצ'ה (ביפנית: ぺちゃくちゃ, "בלה בלה") היא טכניקת מסירה וסטוריטלינג בה מציג דובר 20 שקופיות המועברות באופן אוטומטי כל 20 שניות, המסתכמות באורך כולל של 6 דקות ו-40 שניות. סביב טכניקה זו מבוסס אירוע תרבות בשם "PechaKutcha Night" ("ערב פצ'ה קוצ'ה") בו מתאספים יוצרים מאסכולות שונות להציג את עבודותיהם או חוויותיהם מול קהל חי.
הפורמט הוצג לראשונה בטוקיו בפברואר 2003 על ידי זוג האדריכלים אסטריד קליין ומארק דיתם "מתוך רצון למצוא דרך בה אדריכלים יוכלו להציג את יצירותיהם בכ-5 דקות". בשנת 2004, מספר ערים באירופה החלו לארח אירועי פצ'ה קוצ'ה מקומיים, ובמרוצת השנים נוספו מאות ערים נוספות לרשימה. נכון לשנת 2022, נערכים יותר מ-1,200 אירועי פצ'ה קוצ'ה שנתיים ברחבי העולם.
האירוע.
ערבי פצ'ה קוצ'ה כוללים בין 8 ל-14 הרצאות מאת מגוון יוצרים בתחומי העיצוב, אדריכלות, צילום, קולנוע, אמנות, מוזיקה ושירה, ואף חוקרים אקדמיים. המציגים משתפים את הקהל ביצירות שיצרו ובתהליך העבודה עליהן, ולפעמים בחוויותיהם, במסעותיהם או בתחביביהם. למרות שרוב הדוברים נדבקים לטכניקה המקורית, בחלק מהאירועים מופיעים יוצרי קולנוע או וידאו ארט המציגים סרטונים ארוכים, או להקות המנצלות את הזמן להופעה חיה. עם זאת, על כל המציגים לעמוד במגבלת הזמן המקורית של 6:40 דקות.
בישראל.
האירוע הובא לתל אביב בשנת 2007 ומתקיים בה כל שנה. אוצרי ומנחי האירוע הם ענת ספרן ואיתי מאוטנר. במהלך השנים הרצו באירוע עידן אלתרמן, ערוץ הכיבוד, אייל שני, אתגר קרת, שלומי שבן, יוני בלוך, ויקטוריה חנה, אורן עילם, וקרולינה.
מאז 2017, האירוע התל אביבי נחשב לערב הפצ'ה קוצ'ה הגדול בעולם.
כך שחררתי את ירושלים
כך שחררתי את ירושלים הוא אלבום הסולו הראשון של יענקל'ה רוטבליט שיצא לאור בשנת 1978. האלבום עוסק, בין היתר, בחוויותיו של רוטבליט במלחמת ששת הימים, בה הוא לחם כמפקד מחלקה בגדוד 163 של החטיבה הירושלמית; במהלך הקרבות נפצע רוטבליט קשה, ידו ניזוקה והוא איבד רגל. בשיר "במקום חוברת לזכרו" מתוך האלבום הוא מתאר כך: "מצחיק לחשוב, הייתי מפקד מחלקה / אל תשאלו אותי מה עלה בחלקה. / בבית עלמין צבאי, מספר גוש וחלקה, / תביא את הבקבוק לכאן הכוס שלי ריקה".
האלבום מאופיין בכתיבה ביקורתית על תוצאות המלחמה ועל המצב הפוליטי-חברתי בישראל. כשיצא האלבום הוא לא הצליח מבחינה מסחרית, אך עם השנים קיבל הכרה כאלבום פורץ דרך. בראיון לעיתון "nrg" סיפר רוטבליט:
דמיטרי מוראטוב
דמיטרי אנדרייביץ' מוראטוב (ברוסית: Дмитрий Андреевич Муратов, נולד ב-30 בנובמבר 1960) הוא עיתונאי רוסי, מגיש טלוויזיה והעורך הראשי של העיתון הרוסי נובאיה גאזטה. חתן פרס נובל לשלום לשנת 2021 יחד עם מריה רסה, על "מאמציהם לשמור על חופש הביטוי שהוא תנאי הכרחי לדמוקרטיה ולשלום ממושך".
מוראטוב הקים את העיתון נובאיה גאזטה ב-1993 ביחד עם עיתונאים אחרים. הוא היה העורך הראשי מ-1995 עד 2017 ומונה לתפקיד שוב ב-2019. העיתון ידוע בדיווחו על נושאים רגישים, ובהם, שחיתות שלטונית, הפרות זכויות האדם, הונאת בחירות, אלימות משטרתית וניצול לרעה של כוח. כעורך ראשי הוא היה תומך של עיתונות חופשית ופרסם כתבות רבות שביקרו את ממשל נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין. דעותיו הפוליטיות ותמיכתו בחופש העיתונות הובילו לעימותים בינו לבין עיתונאים אחרים ועם הממשלה. 6 מעיתונאי נובאיה גאזטה נהרגו במהלך העבודה בעיתון.
ב-28 במרץ 2022 הודיע העיתון שהוא ישהה את פעילותו, הן באינטרנט והן בהדפסת העיתון בעקבות קבלת אזהרה שנייה מהרוסקומנדזור.
באפריל 2022 הודיעה קבוצת המדיה השנייה בגודלה בנורווגיה "אמדיה" , שהיא מעבירה את הבעלות על ארבעת בתי הדפוס שלה ברוסיה בשווי של כ-4 מיליון אירו למוראטוב, מכיוון שהיא מפסיקה את פעילותה העסקית ברוסיה.
ילדות ולימודים.
דמיטרי מוראטוב נולד ב-30 בנובמבר 1960 למשפחה רוסית בעיר קויבישב בברית המועצות (החל מ-1991 נקראת סמרה). למד בפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת קויבישב במשך 5 שנים, שבהם החלה התעניינותו בעיתונות. בקולג' יצר קשר עם עיתונאים מקומיים והחזיק במספר משרות חלקיות בעיתונות.
מ-1983 עד 1985 שירת בצבא.
תחילת הקריירה.
ב-1987, מוראטוב החל לעבוד ככתב בעיתון "Volzhsky Komsomolets" ובסוף שנתו הראשונה מונה לראש מחלקת הנוער של הקומסומולסקאיה פראבדה ומאוחר יותר קודם לעורך של כתבות החדשות. מוראטוב עזב את הקומסומולסקאיה פראבדה ב-1992.
נובאיה גאזטה.
ב-1993, מוראטוב ועוד יותר מ-50 עובדים בקומסומולסקאיה פראבדה פרשו ממערכת העיתון כדי להקים עיתון משלהם בשם "נובאיה גאזטה". מטרתם הייתה ליצור מקור מידע שיהיה "אמין, עצמאי ועשיר" בשביל אזרחי רוסיה. מערכת החדשות של הנובאיה גאזטה החלה עם שתי מחשבים, שתי חדרים, מדפסת אחת ובלי משכורת לעובדים. נשיא ברית המועצות לשעבר מיכאיל גורבצ'וב תרם חלק מפרס נובל שלו לתשלום משכורות ורכישת מחשבים בשביל העיתון. מוראטוב עזר בהקמה בתור סגן עורך העיתון.
בין דצמבר 1994 עד לינואר 1995 מוראטוב סיקר מהשטח את מלחמת צ'צ'ניה הראשונה. ב-1995 הפך לעורך הראשי. הוא החזיק במשרה זו למעלה מעשרים שנה עד שפרש ב-2017 מפני שלטענתו היה מותש מניהול העיתון. הוא חזר למשרה ב-2019 לאחר שצוות העיתון הצביע בעד חזרתו.
לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-24 בפברואר 2022, פרסם מוראטוב מהדורות כפולות של העיתון, ברוסית ובאוקראינית וביקר בחריפות את מדיניות הממשלה. ב-28 במרץ 2022, העיתון השעה את פעילות ההדפסה שלו אחרי שקיבל אזהרה שנייה מהרוסקומנדזור. ב-6 באפריל 2022 הושקה גרסה זרה של העיתון בשם "נובאיה גאזטה אירופה" על מנת להימנע מצנזורה.
התקפתו ברכבת והמשך פעילותו.
ב-7 באפריל 2022 מוראטוב הותקף בידי אדם אנונימי וכוסה בצבע אדום במהלך נסיעה ברכבת ממוסקבה לסמרה, כנראה כהבעת תמיכה בכוחות הרוסיים. על פי סוכנויות הביון של ארצות הברית המתקפה אורגנה על ידי שירותי הביון הרוסיים.
ביוני 2022 מכר את המדליה שלו תמורת 103 מיליון דולר שמיועדים לסיוע לפליטים מאוקראינה.
פרסים והוקרה.
מוראטוב זכה בפרסים רבים בעקבות עבודתו העיתונאית.
פרס נובל.
ב־8 באוקטובר 2021 הוכרז על זכייתו של מוראטוב בפרס נובל לשלום יחד עם העיתונאית הפליפינית מריה רסה. הם זכו בפרס על מאבקם לחופש הביטוי אשר נפגע במדינות רבות בעולם. רסה ומוראטוב הם העיתונאים הראשונים לזכות בפרס נובל מאז שנת 1935.
עיר כזיב
הבחירות הכלליות באיטליה 2022
תיאטרון מרכז העיר
תיאטרון מרכז העיר (בהונגרית: (Belvárosi Színház) הוא התיאטרון החשוב מבחינה היסטורית של ארתור בארדוש בבודפשט, בירת הונגריה, אותו ניהל עם הפסקות קטנות במשך כמעט שלושה עשורים. התיאטרון הולאם ב-1949, ובשנת 1951 פעל תחת השם "תיאטרון קטונה יוז'ף", כתיאטרון הקאמרי התיאטרון הלאומי של בודפשט. בשנת 1982, תחת אותו השם של "תיאטרון קטונה יוז'ף" התחיל לפעול תיאטרון - חברה עצמאית שמתחזקת עד היום את מורשת בארדוש.
הבניין.