אף על פי שהגרמנים חששו הכי הרבה שהיריבים בחלק הקדמי של הקורפוס ה-90 של פטרסן יפרצו לפער וייסנבורג (ולא נגד קורפוס האס אס ה-13 של זימון לפרוזדור קייזרסלאוטרן), חילופי הכוחות בשבועות שלפני כן, שנועדו לתגבר את הארמייה השביעית, נשלחו בעיקר לקורפוס האס אס ה-13, אשר היה חזק יותר. בנוסף לשתי דיוויזיות פולקסגרנדיר, לקורפוס של זימון הייתה כפופה גם דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17 (לא הרבה יותר מאשר שם תואר באותה תקופה, אלא יחידה שהחזיקה משמעותית יותר טנקים וכלי רכב משוריינים מכל קורפוס שכן אחר).
המתקפה.
15 במרץ.
ההתקפות האמריקאיות כוונו ליחידות הגרמניות החזקות יחסית. כאשר הארמייה השביעית של גנרל פאץ' תקפה לפני עלות השחר ב-15 במרץ, מהר מאוד התברר היכן התמקמו הגרמנים.
היו רק שני מקומות שבהם הייתה התנגדות נחושה:
באגף השמאלי בו ניסתה דיוויזיית הרגלים ה-63 בפיקודו של מייג'ור גנרל לואיס א. היבס לעקוף את זארבריקן מזרחה ולנתק דרכי מילוט גרמניות מהעיר. ההתנגדות החזקה נבעה מכך שהדיוויזיה ה-63 פגעה בקו זיגפריד בשלב מוקדם.
הרחק מימין, שם הקורפוס האמריקני ה-6 צירף את דיוויזיית הרגלים האלג'יראית ה-3 כדי לפנות את המישורים הרחבים בין הגנאו לנהר הריין. שם, אזור עירוני על המודר סיפק קו הגנה ושדות אש נקיים לנשק אוטומטי חפור כמו מקלעים.
בנקודות אחרות, ההתנגדות הייתה לעיתים בוגדנית וקשה לכבותה, אך לרוב לזמן קצר. היו הרבה מאוד מוקשי נ.א. ומוקשים נגד טנקים.
ירי הארטילריה הגרמנית הייתה קלה וספורדית. הדבר נבע כנראה בין השאר מהעובדה שבימים הקודמים מטוסים מפיקוד האוויר הטקטי ה-12 (בריגדיר גנרל גלן או. ברקוס) תקפו את יחידות הארטילריה הגרמנית, ובנוסף ביום תחילת המבצע הם נתמכו על ידי מפציצים בינוניים וכבדים מחיל האוויר ה-8, שהפציץ חלקים מקו זיגפריד, צווייבריקן וקייזרסלאוטרן. מזג האוויר היה בהיר מאוד, ולכן אידיאלי בשביל המתקפה. בין הנפגעים היו קציני אג"ם של שתיים משלוש הדיוויזיות של הקורפוס ה-90.
מבין שש הדיוויזיות של הקורפוס האמריקני ה-15 המתוגבר, רק לרגימנט אחד של דיוויזיית הרגלים ה-45 (מייג'ור גנרל רוברט ט. פרדריק) היה מכשול מים בתחילת המבצע: הוא נאלץ לחצות את הבליס (יובל של הסאר). התוקפים כבר פרצו את קו ההגנה הראשי של גרמניה לפני הזריחה. בעזרת זרקורים הם עקפו אמצעי הגנה מרכזיים והשאירו אותם לכוחות שבאו אחריהם. בערב, הדיוויזיה הייתה כמעט בכל מקום 5 ק"מ מעבר לבליס; רק בקו הגנה של Ringstand ליד Saarbrücken ובאזורים המישוריים על הריין היא לא התקדמה כל כך.
האגף הימני.
באגף הימני של הקורפוס ה-15 נעו במהירות לוחמי דיוויזיית הרגלים ה-100 (מייג'ור גנרל ויתרס א. בארס) למרגלות העיר המבוצרת ביטש. ככל הנראה בסיוע העובדה שהם כבר הכירו את השטח מהלחימה בדצמבר 1944, הם השיגו עמדות דומיננטיות על הגבעות המבוצרות המקיפות את העיר; ולא היה ספק שהם יכבשו את כל המבצר למחרת, 16 במרץ.
מתקפת הנגד הגרמנית היחידה שזכתה לציון פגעה בגדוד של רגימנט הרגלים ה-7 של דיוויזיית הרגלים ה-3.
16 במרץ.
ביום השני, 16 במרץ, התגברו הסימנים בכל מקום, מלבד בשני האגפים, שהגרמנים נלחמים רק בפעולות עורפיות. זה הופיע בבירור במיוחד בקטע הלחימה של הקורפוס האמריקאי ה-15, שבו כל שלוש הדיוויזיות התוקפות הצליחו להתבסס על ההצלחות של היום הראשון. המכשולים העיקריים היו מוקשים וכיסי התנגדות, מוגנים בעיקר על ידי טנקים או תותחי סער.
עם רדת הלילה התקדמו הדיוויזיות ה-3 וה-45 מעבר לגבול הגרמני, קרוב מאוד למוצבי קו זיגפריד; והדיוויזיה ה-100, לאחר שפינתה את ביטש, החלה להתקדם באותה חזית. פיקוד האוויר הטקטי ה-12 חזר לפעול.
בעקבות פריצת הדרך של הקורפוס ה-20 של גנרל וולטון ווקר אשר התקדם לעבר קייזרסלאוטרן, החששות גברו בקרב הארמייה הראשונה שיחידות גרמניות בקו זיגפריד וליד זארבריקן וצווייבריקן עלולות להיות מכותרות. אם קייזרסלאוטרן תיפול, כוחות אלה יוכלו לסגת רק דרך הארדט (רכס הרים נמוך של יער פפאלץ באורך של כ-30 ק"מ, רוחב שניים עד חמישה ק"מ ועד 673 מ' מעל פני הים). יער פפאלץ היה מיוער בצפיפות; הוא נחצה רק על ידי כביש ראשי, כביש צדדי ממש מאחורי החומה המערבית, וכמה כבישים ושבילים קטנים. הקשיים הטבעיים של הכבישים המפותלים והלא סלולים הללו נוספו על ידי המוני כלי רכב הרוסים כאשר מטוסי קרב אמריקאים המשיכו להפציץ את הכבישים הללו.
17 במרץ: יחידות גרמניות נסוגות דרך יער פפאלץ.
לאחר שקסלרינג נתן אישור ב-17 במרץ ליחידות המאוימות בכיתור לסגת, הרמן פוירטש, מפקד הארמייה הראשונה, אפשר לכוח המערבי ביותר שלו לסגת בשלבים - הקורפוס ה-85 תחת גנרל קנייס. במשך שלושה ימים, יחידות הקורפוס היו אמורות לצעוד בחזרה ממערב למזרח, ולחסום את הכביש הראשי שעובר צפון-מזרח דרך פער קייזרסלאוטרן.
לרוע מזלו של תוכניתו של פוירטש, האיום העיקרי על פער קייזרסלאוטרן לא הגיע ממערב או מדרום-מערב, אלא מצפון-מערב. שם צעדו כוחות הקורפוס האמריקאי ה-20 ללא הפרעה של כוחות הקורפוס ה-82 תחת גנרל ולטר האהם. הגעתה של דיוויזיית השריון האמריקאית ה-10 לזארבריקן פירושה לא רק שהפער בעורף כוחותיו של קנייס היה בסכנה, אלא גם שדרך הנסיגה היחידה של חיילי קנייס ושל קורפוס האס אס ה-13 הובילה דרך יער פפאלץ.
19 במרץ: כיבוש הדרך הראשית של קו זיגפריד.
ככל שהתקדמה נסיגתו של קנייס, הייתה לכך השפעה של פינוי הדרכים בקו זיגפריד עבור האגף השמאלי של הארמייה האמריקאית השביעית. למרות פעולת הגנת המשמר העורפי העזה, דיוויזיית הרגלים ה-63 של הקורפוס ה-21 של גנרל פרנק מילבורן פרצה את קו ההגנה הראשי בסנט אינגברט בסוף ה-19 במרץ 1945.
התוכנית קראה למילבורן לשלוח יחידת שריון צפונה כדי להצטרף לקורפוס ה-20 של ווקר בסנט וונדל; אבל התקדמות חייליו של ווקר הייתה כה מהירה שכל המטרות החיוניות בגזרת ווקר מעבר לקו זיגפריד כבר נפלו, ובאותו רגע לא היו להם מטרות לחימה.
גנרל פאץ', מפקד הארמייה השביעית, ניצל את ההזדמנות כדי להוסיף לחץ להתקפה של הקורפוס ה-15 דרך צווייבריקן לעבר פער קייזרסלאוטרן, המתקפה העיקרית של צבאו.
הדיוויזיות לחמו במשך יומיים נגד קורפוס האס אס ה-13 בפיקודו של גנרל מקס זימון, אך לא הצליחו להחדיר כלי רכב משוריינים דרך קו זיגפריד. פאץ' הורה לגנרל הייסליפ (מפקד הקורפוס ה-15) להתקדם דרך הפער שפתחה הדיוויזיה ה-63 ולתקוף מאחור את מגיני החומה המערבית הנלחמים בקורפוס ה-15.
לגנרל פוירטש היה ברור שהאמריקאים ינצלו את הפער שהותירה נסיגתו. במהלך הלילה של ה-19 במרץ הוא הרחיב את פקודתו לסגת לאגף המערבי של קורפוס האס אס ה-13.
20 במרץ.
בליל ה-20 במרץ החלו גם שאר לוחמי קורפוס האס אס בנסיגתם; זה איפשר לדיוויזיה האמריקאית ה-3 להתקדם מהר יותר.
ב-20 במרץ, שלח הלופטוואפה כ-300 מטוסים מסוגים שונים, כולל מטוסי סילון מסרשמיט Me 262, לתקוף את הטורים הצועדים של הארמייה השלישית. הם גרמו לנפגעים קלים בלבד. יחידות נ"מ אמריקאיות (מה שנתן להן הזדמנות נדירה להשתמש במה שהוכשרו) הפילו 25 מטוסים גרמניים; טייסי פיקוד האוויר הטקטי ה-19 דיווחו על שמונה הרוגים.
סיכום.
אף על פי שכל הדיוויזיות של הקורפוס האמריקאי ה-6 עשו את פריצות הדרך שלהן ב-23 במרץ, הן באו רק במגע עם יחידות משמר עורפי ולא הצליחו להפריע באופן משמעותי לנסיגה הגרמנית. מכיוון שיחידה גרמנית נלחמה בעקשנות בשפייר, התעכבה החבירה בין דיוויזיות השריון ה-12 וה-14. שתי דיוויזיות השריון שלחו יחידות קדמיות לעבר ה- Eisenbahn-Rheinbrücke Germersheim מוקדם ב-24 במרץ, אך אף אחת מהן לא הגיעה לעיירה כשהגרמנים פוצצו את הגשר בשעה 10:20.
אנשי הארמייה האמריקאית השביעית העריכו ששתי הארמיות הגרמניות איבדו 75-80% מחיל הרגלים שלהם במהלך מבצע נימה. הארמייה האמריקאית השביעית והיחידות הצרפתיות הכפופות לה תפסו 22,000 שבויים באותה תקופה; הארמייה האמריקאית השלישית תפסה למעלה מ-68,000 חיילים גרמנים.
הארמייה האמריקאית השלישית ספגה 5,220 נפגעים, מתוכם 681 נהרגו. יחידות הוורמאכט היריבות איבדו (כולל יותר מ-68,000 שבויי מלחמה שהוזכרו) כ-113,000 איש. לארמייה האמריקאית השביעית, שלחמה בעיקר נגד החומה המערבית, היו כנראה כ-12,000 נפגעים, כולל כמעט 1,000 הרוגים.
מבצע נימה
השם (פירושונים)
סרג'יו קורבוצ'י
החי בירדן
עולם החי בירדן כולל את כל בעלי החיים החיים בשטחה של ירדן.
בתקופה המודרנית.
יונקים.
בין היונקים הטורפים החיים בירדן נמצאים: צבוע מפוספס, קרקל, חתול ביצות, חתול חולות, חתול בר אפריקני, זאב ערבי, תן זהוב, פנק, שועל ערבי, שועל צוקים, שועל החולות, נמייה מצויה, חמוס השלגים, גירית מצויה, גירית הדבש ולוטרה אירופית.
בירדן חיים כעשרים מינים של עטלפים ומספר דומה של מכרסמים בניהם: סנאי זהוב, נמנמן סלעים מצוי, ארנבת אירופית, ארנבת מצויה, דורבן מצוי, אלקטגה, חולד מזרח-תיכוני, נברן, מריון, עכבר, חולדה, קוצן, גרביל ואוגר.
יונקים אחרים החיים בירדן הם: ראם לבן, חזיר בר, שפן סלע, קיפוד מצוי, קיפוד חולות מצוי וקיפוד המדבר.
עופות.
בירדן תועדו כ-426 מיני עופות. רבים מהם מגיעים פעמים נדירות או בשוגג, ואחרים הם עופות הנודדים במהלך הנדידה ועוברים בירדן. מינים אחרים הם מינים חורפים ואחרים מקננים.