המדינות בתוך כל חלק נדרשו להחליט בינן לבין עצמן כיצד לחלק את 9.3 מיליארד מ"ק (293 מ"ק לשנייה) מים ביניהם. ההסכם אפשר את קיום ההשקיה הנרחבת של דרום מערב ארצות הברית, כמו גם מיזמי פיתוח של המדינות השותפות להסכם ופרויקטים של מערכות להובלת מים שיזמה לשכת הטיוב של ארצות הברית. פרויקטים אלו כללו, בין השאר, את סכר הובר ואגם פאוול.
מכסות המים הנוכחיות באגן התחתון נקבעו ב-1928 כחלק ממיזם קניון בולדר (Boulder Canyon Project), בעוד שמכסות המים הנוכחיות באגן העליון נקבעו על ידי הסכם האגן העליון של נהר הקולורדו (Colorado River Basin Compact) של 1948. כאמור הגבול בין האגן העליון של נהר הקולורדו לאגן העליון נקבע בליז פרי השוכנת במדינת אריזונה לא הרחק מגבולה של אריזונה עם יוטה. משום כך נקבעה לאריזונה מכסת מים הן באגן העליון, שבה יש לה חלק קטן, והן באגן התחתון. המכסות הנוכחיות הן
בנוסף לכך הוקצו 1.9 מיליארד מ"ק מים בשנה ממימי נהר הקולורדו למקסיקו, כתוצאה מההסכם בנוגע לשימוש במימי הנהרות קולורדו טיחואנה וריו גראנדה, שנחתם ב-3 בפברואר 1944, והפרוטוקול הנלווה שנחתם ב-14 בנובמבר 1944. כמו כן, יכול האגן התחתון לקבל תוספת של 1.4 מיליארד מ"ק בשנה בתנאים של עודף מים.
היסטוריה.
ההסכם היה תוצאה של משא ומתן בין המדינות שנמשך על פני כמה שנים. שבע המדינות הקימו קודם לכן את הליגה של דרום מערב (League of the Southwest) ב-1917 לקדם פיתוח לאורך הנהר. הקונגרס של ארצות הברית אישר למדינות לחתום הסכם לחלקות משאבי הנהר. ההסכם אושר על ידי הקונגרס ב-1922 באותה שנה בה נחתם. כחלק מההסכם, נקבע שם הנהר לכל אורכו. עד אז כינו התושבים המקומיים את חלקו העליון של הנהר עד המפגש עם הנהר גרין בשם "גרנד ריוור" ("Grand River"). לשינוי זה הייתה התנגדות בקרב תושבים מקומיים רבים ביוטה ובקולורדו, והשם החדש נאכף באמצעות חקיקה של הרשות המחוקקת בשתי מדינות אלו בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20.
ב-1934 הזעיקה אריזונה, שלא הסכימה להחלטה של קליפורניה לסכור את הנהר ולהסיטו, את המשמר הלאומי של ארצות הברית ואפילו הקימה "חיל ים" שמנה שתי ספינות. הנושא הוסדר בסופו של דבר בבית המשפט.
ההסכם היה שנוי במחלוקת גם בזמן שנחתם. מדינת אריזונה לדוגמה הייתה מאוכזבת ממכסת המים שהוקצתה לה כחלק מהאגן התחתון וסירבה לאשרר את ההסכם עד 1944. אריזונה חלקה על ההקצאות הספציפיות שקיבלה עד שבית המשפט העליון של ארצות הברית תמך בהקצאה בהחלטה מ-1963 בפסק הדין אריזונה נגד קליפורניה. ההסכם סיים שנים רבות של מחלוקות, והכשיר את הדרך להפעלת מיזם מרכז אריזונה (Central Arizona Project), שאושר על ידי הקונגרס ב-1968.
פיתוחים עתידיים וסוגיות.
מאז שנחתם הסכם נהר הקולורדו השתמשה קליפורניה במים העודפים שנותרו ממדינות אחרות, יחד עם זאת קיים חשש שגידול האוכלוסייה בדרום מערב לא יותיר יותר עודפים לשימושה של קליפורניה. ב-2001 חתם ברוס בביט (Bruce Babbitt), מזכיר הפנים של ארצות הברית, על הסכם ביניים, שבו נקבע כיצד יחולקו המים העודפים מנהר הקולורדו בין קליפורניה, אריזונה ונבדה במשך חמש עשרה השנים הבאות שבמהלכן צריכה קליפורניה ליישם שיטות שימור על מנת לצמצם את צריכת המים של המדינה ואת התלות במי נהר הקולורדו.
קיימת גם דאגה בנוגע לגידול באוכלוסייתה של נבדה והשימוש של המדינה במים. נבדה, שקיבלה את ההקצאה הקטנה ביותר מבין המדינות באגן הנהר התחתון, עלולה לגלות בעתיד הקרוב שהמים שמקורם בנהר הקולורדו לא מכסים את הצרכים ההולכים וגדלים של מדינה זו. עם זאת ב-2008 אמרה פט מולרוי (Pat Mulroy), המנהלת הכללית של רשות המים של דרום נבדה, שאיננה תומכת בשינוי חלוקת המים. היא טענה שמכיוון שכל המדינות באגן התחתון חוו גידול באוכלוסייה לא סביר שמכסת המים של נבדה תוגדל והיא אף עלולה לקטון. במקום זאת ייתכן שנבדה, כמו קליפורניה, תיאלץ לפתח שיטות שימור, כמו גם למצוא מקורות מים אחרים, על מנת לתמוך באוכלוסייה הגדלה של המדינה.
השפעת הסכם נהר הקולורדו על הסביבה.
כאשר נחתם הסכם נהר הקולורדו ב-1922 היה הגורם המרכזי שדחף להכנתו הרצון של השותפות להסכם לפתח את החקלאות והיישובים שבתחומן. לרוע המזל גישה זו לא לקחה בחשבון סוגיות של איכות הסביבה. שימוש ושימוש חוזר במי הנהר כמו גם השימוש הנרחב בסכרים יוצר סביבה עוינת למיני הדגים המקומיים. סכרים חוסמים את מעבר הדגים, מצמצמים את השקעת הסחף ומשנים את טמפרטורת המים, כל אלו משפיעים לרעה על המערכת האקולוגית. ניצול המים גרם להתדרדרות של הדלתה של הנהר במקסיקו. מערכת אקולוגית, שהייתה פעם ירוקה ושופעת מכמויות הסחף הגדולות, כמעט ונעלמה כליל. על מנת להתחיל לצמצם את הנזק יהיה צורך להקצות למקסיקו כמויות מים גדולות יותר.
ביקורת ומשא ומתן מחודש.
בשנים האחרונות הפך ההסכם להיות מקור לביקורת חריפה יותר, בעקבות קיטון מתמשך בכמות הגשמים השנתית באזור. ספציפית, מכסות המים שהוקצו התבססו על ההנחה שהספיקה השנתית הממוצעת של הנהר היא 20.2 מיליארד מ"ק (641 מ"ק לשנייה). מחקרים שהתבססו על תיארוך באמצעות טבעות עצים הגיעו למסקנה שהספיקה השנתית הממוצעת של הקולורדו כפי שנמדדה על פני תקופה ארוכה קטנה משמעותית ממספר זה. ההערכות כוללות 16.3 מיליארד מ"ק (516 מ"ק לשנייה), 16.7 מיליארד מ"ק (528 מ"ק לשנייה) ו-17.6 מיליארד מ"ק (559 מ"ק לשנייה). אנליסטים רבים הגיעו למסקנה שכאשר התנהל המשא ומתן על ההסכם כללה התקופה ששימשה כבסיס לחישוב הספיקה השנתית הממוצעת של הנהר (1922-1905) תקופות גשומות במיוחד יוצאות דופן. ושהבצורת של השנים האחרונות היא למעשה חזרה על תבניות מזג אוויר היסטוריות. הקיטון בכמות הגשמים הוביל לירידה נרחבת במפלס מי המאגרי המים באזור, בייחוד באגם פאוול, שנוצר על ידי סכר קניון גלן ב-1963, שבו היחשפותם של קניונים שהיו מוצפים במשך תקופה ארוכה עוררו קריאות ליזום ייבוש קבוע של המאגר.
בדצמבר 2007 חתם מזכיר הפנים של ארצות הברית על הנחיות זמניות בהן פורט כיצד יש לחלק את מימי נהר הקולורדו בתקופות של מחסור במים. ההנחיות תוארו כזמניות משום שהן בתוקף עד 2026, ונועדו לאפשר למפעילי המערכת לרכוש ניסיון בתנאים של התייבשות המאגרים, ובמקביל נחקרת ההשפעה של שינוי האקלים על הספיקה של נהר הקולורדו. הכללים קובעים שלוש רמות של תנאים של מחסור, תלוי בגובה מפלס אגם מיד:
ב-15 באוגוסט 2008 קרא הסנאטור מאריזונה ג'ון מקיין לפתוח מחדש את ההסכם. בשל מעמדו של הסנאטור כמועמד מטעם המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, ובשל מעמדה של מדינת קולורדו כמדינה שבה לא היה רוב לאף מועמד, זכתה הביקורת על ההסכם לתשומת לב לאומית.
מזכר 319 – ב-20 בנובמבר 2012 נחתם במסגרת הוועדה הבינלאומית לגבולות ומים של ארצות הברית ומקסיקו הסכם שכונה "מזכר 319" ("Minute 319"), שעדכן את חוק הנהר על מנת להתייחס לשאלה כיצד תושפע חלוקת המים השנתית בנפח 1.9 מיליארד מ"ק שהוקצבו למקסיקו מתנאים של בצורת או של עודף במים. בתנאים של עודף מים (כשפני אגם מיד מעל לגובה של 349 מטרים מעל פני הים) תוגדל הזרמת המים למקסיקו ב-49 מיליון מ"ק. במקרים שגובה פני האגם גבוהים יותר יוגדלו מכסות המים למקסיקו בצורה פרוגרסיבית עד לתוספת מקסימלית של 250 מיליון מ"ק לשנה.
מזכר 319 גם מפרט שכמות המים למקסיקו תצומצם בתנאי בצורת. החל ממכסת הבסיס של 1.9 מיליארד מ"ק לשנה תצומצם המכסה ב-62 מיליון מ"ק אם פני אגם מיד ירדו לגובה שבין 328 מטרים מעל פני הים ל-320 מטרים מעל פני הים, תצומצם ב-86 מיליון מ"ק אם גובה פני האגם ירדו לגובה שבין 320 מטרים ל-312 מטרים, ותצומצם ב-154 מיליון מ"ק אם פני האגם ירדו מתחת ל-312 מטרים מתחת לפני הים.
פס&quot;ד הנדלס
מרכז הכנסים דוד ל. לורנס
מרכז הכנסים דוד ל. לורנס הוא מרכז כנסים ותערוכות הנמצא בפיטסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית ומשתרע על פני שטח של 140,000 מטרים רבועים. המבנה נמצא על הגדה הדרומית של נהר אלגני.
המבנה המקורי הושלם ונפתח לקהל ב-7 בפברואר 1981. בשנת 2001 נסגר המבנה, במסגרת תוכנית התחדשות, ועבר שיפוצים נרחבים ונפתח שוב בשנת 2003. לאחר פתיחתו המחודשת זכה המבנה המשופץ לדרגת זהב של התקן האמריקאי לבנייה ירוקה LEED והפך לאולם הכנסים הראשון בעולם שזוכה לכך. המבנה כיום נמצא בבעלות " Sports &amp; Exhibition Authority of Pittsburgh and Allegheny County".
נעלי נימרוד
נעלי נימרוד היא חברה ישראלית לייצור וייבוא נעליים, במיוחד נעלי ילדים ונוער.
היסטוריה.
החברה הוקמה בהולנד בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי צבי רוזבליט ובנו קלמן, שפתחו בית מלאכה לייצור נעליים. הם קראו לחברה על שם הגיבור התנ"כי "נמרוד". ב-1935 עלו בני המשפחה לארץ ישראל והעבירו את בית המלאכה לרחוב דיזנגוף בתל אביב.
ב-1944 הוקמה חברת "נעלי נמרוד בע"מ", בה פעלו גם בניו של קלמן רוזבליט - יוסף בן ארצי (בתפקיד המנהל המסחרי), ושני אחיו הצעירים שמואל ומיכאל רוזבליט. בנו של מיכאל, אורן רוזבליט, משמש כיום כמנכ"ל החברה.
בחברה מועסקים כיום כ-500 עובדים, הפועלים במפעל הייצור בבאר שבע וברשת של 65 חנויות ברחבי הארץ. נעלי החברה נמכרות בסך הכול בכ-100 נקודות מכירה בישראל.
המפתחים בחברה עוסקים ביצירת עיצובים חדשים לנעלי החברה ובפיתוחים אורתופדיים. החברה מתמקדת בין השאר בנעלי פעוטות ובנעליים ראשונות לתינוקות, ומייבאת את המותג הגרמני לנעלי ילדים "Elefanten". החברה גם מייבאת מותגי נעליים ידועים אחרים בעולם, כגון "Clarks" (נציגה בלעדית בישראל), "קונברס", "נייק" ו"פומה".
משרדי ההנהלה שוכנים באיירפורט סיטי.