נשיא אזרבייג'ן, אילהם אלייב ומשפחתו רכשו 17 נכסי נדל"ן בבריטניה, בשווי עשרות מיליוני לירות שטרלינג: פנטהאוזים, שטחי משרדים ואפילו טברנה אחת. רכישה של אחד מהנכסים, בניין משרדים בשווי 33 מיליון לירות שטרלינג, בוצעה דרך חברת Mallnick Holdings S.A. שבבעלותו של אחד ממקורבי הנשיא, ואחרות בוצעו על ידי חברות קש כגון Sheldrake Six ו-Fliptag Investments.
בסך הכל, משפחת הנשיאות קנו נכסים בשווי 429 מיליון ליש"ט באמצעות 84 חברות קש שונות. בשנים הסמוכות להדלפה חלק מחברות הקש נסגרו, נכסיהן נמכרו, ושוויים, על סך 125 מיליון ליש"ט, הועבר לנאמנות בשליטת חמו.
וולודימיר זלנסקי.
נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי, לא דיווח בהצהרת ההון הציבוריות שלו בשנת 2018 על כך שהוא החזיק ב-25% מחברה מחוץ לארץ בשם Maltex. אף על פי שבמהלך מסע הבחירות שלו הצהיר שיילחם בשחיתות השלטונית במדינה, סמוך להיבחרו לנשיא במאי 2020 העביר את אחזקותיו בחברה לחברו, סלחי שפיר, שאף מונה לאחר מכן ליועצו הבכיר. פחות מחודש לפני מועד פרסום התחקיר ניצל שפיר מניסיון התנקשות בחייו.
פרט לנושא אחזקותיו בחברת Maltex, השתמש זלנסקי בשתי חברות שהיו שייכות לחבריו בשביל לקנות שלושה נכסים במרכז לונדון.
אנדריי באביש.
, אנדריי באביש, עמד בעיצומה של מערכת בחירות שבמהלכה נחשף שרכש טירה בשווי 22 מיליון דולר בדרום צרפת דרך חברת השקעות חיצונית. לפי התחקיר, הוא השתמש בחברות הממוקמות באיי הבתולה, וושינגטון ופנמה כדי לרכוש נכסים באמצעות הלוואות ביניהן, מה שהקשה על איתור עקבות הכסף. הוא לא נענה לבקשות לתגובה, אך קונסורציום נדל"ן המקושר אליו, שהשתלט מאוחר יותר על החברות והנכסים, טען שבאביש עמד בכל דרישות החוק. בהמשך באביש עצמו טען שפעל כשורה. בבחירות האופוזיציה זכתה ברוב, כנראה מסיבות מגוונות.
פוליטיקאים ואנשי עסקים ישראלים.
ניר ברקת.
חבר הכנסת ניר ברקת החזיק במניות בעצמו בכל שנותיו בעיריית ירושלים, וזאת בניגוד להצהרתו כי המניות נמצאות בנאמנות עיוורת. לאחר היבחרו לכנסת העביר לבסוף את מניותיו לנאמנות, שבה הנאמן היה אחיו ושותפו, אלי ברקת.
ברקת טען כי התחקיר מגוחך ונגוע באינטרסים פוליטיים. בנוסף, הוא טען שמשנת 2003 הוא העביר את ניהול כל עסקיו לידי אחיו, על פי חוק, ושכשנבחר לכנסת פנה לוועדת האתיקה, מסר לה את המסמכים לניהול עיוור ואת הצהרת ההון שלו, וביקש את הנחיותיה.
חיים רמון ומרטין שלאף.
ב-2006 נוצר המיזם התיירותי "Bigova Bay Doo" בקוטור שבמונטנגרו, והוקמה חברה בשם זהה לצורך תפעולו. החברה השקיעה בשטחים באזור, אך נפגעה כלכלית בשל המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008. בשנת 2013, בניסיון להציל את החברה, היא נמכרה לחברה אחרת בבעלות מרטין שלאף. כתוצאה מכך, שלאף שלט בחברה שהחזיקה בקרקעות באזור קוטור, אך הייתה בחובות של 42 מיליון אירו.
בשנת 2016 חובות חברת "Bigova Bay Doo" הצטברו לכדי 52 מיליון אירו. בעקבות כך, שלאף מכר את החברה המפסידה לחברה "DLN.RM" מקפריסין - חברה שאחד ממחזיקי מניותיה היה מני ויצמן, מכר של שלאף וחיים רמון.
מסמכים שנחשפו במסגרת התחקיר רמזו על כך ש-"DLN.RM" מכרה את "Bigova Bay Doo" לחברה של רמון ושותפיו תמורת 1,000 אירו. עם זאת, במקביל שולם לחברה של רמון ושותפיו מעל 1.25 מיליון אירו תמורת סעיף מוגבל בזמן שאיפשר לשלאף להשתלט מחדש על "Bigova Bay Doo" תמורת סכום נוסף של פחות ממיליון אירו. סעיף זה הוארך לאחר מכן ב-2018 תמורת 1.65 מיליון אירו נוספים. מלבדם, הועברו עוד 2.5 מיליון אירו ל-"Bigova Bay Doo" לצורך "מימון ההוצאות השוטפות".
ב-2016 רמון החל בתהליך להסדר החובות של חברת "Bigova Bay Doo". במהלך הליך זה, התברר כי עדיין לא נקבע מועד לתחילת העבודות, מה שעורר ספק בנוגע לקיום היגיון כלכלי ברכישת החברה הכושלת. לבסוף הושג הסדר חוב שבמסגרתו נאסר על החברה לחלק דיבידנדים (אך בכל זאת חברת האם הקפריסאית של רמון ושותפיו תרמה 100,000 דולר להפועל תל אביב, שרמון היה בעל זכויות הניהול שלה בעבר).
רמון הכחיש שהיה איש קש עבור שלאף בעניין חברת "Bigova Bay Doo", טען שכל פעילותיו היו למטרת קידום הפרויקט, ושהטענות שעולות מן התחקיר הן דמיוניות וחסרות קשר למציאות.
תחנת הרכבת הקלה גבעת התחמושת
תחנת הרכבת הקלה גבעת התחמושת היא תחנה במסלול הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים שתהיה גם בהמשך תחנה עתידית בקו הירוק, המשמשת כמרכז תחבורתי בצפון-מזרח ירושלים.
על התחנה.
התחנה ממוקמת בשולי שני צירים מרכזיים בירושלים: שדרות בר-לב, קטע מכביש 60 החוצה את העיר מצפון לדרום, ושדרות אשכול, שהם קטע מציר המקשר בין מחלף הזיתים לכניסה לירושלים (כביש 417), ממזרח למערב. התחנה ממוקמת בשולי האזור הצפוף של העיר, דבר הגורם לה לשמש נקודה מרכזית לבאים לירושלים ממזרח וצפון-מזרח, יחד עם תושבי הר הצופים ופסגת זאב.
התחנה משמשת כמרכז תחבורתי לקווי מעלה אדומים, ומשמשת כנקודת קצה לקווי בנימין והשומרון, ביתר עילית ומודיעין עילית, כשבנוסף להם פעילים בתחנה מספר קווים עירוניים וביניערוניים נוספים.
לצד התחנה ממוקם חניון "חנה וסע", המספק חניה חינמית לנוסעים ברכבת הקלה מן התחנה.
למרות סמיכות התחנה למזרח ירושלים, אין השתמשות מרובה של תושבי מזרח ירושלים.
פיגועי טרור בתחנה.
בתחנה אירעו מספר פיגועים.
ב-22 באוקטובר 2014 פיגוע דריסה בתחנה: חיה זיסל בראון, תינוקת ישראלית בת שלושה חודשים וקרן ימימה מוסקרה, מהגרת בת 22 מאקוודור נרצחים בפיגוע דריסה בתחנה, לצד שבעה פצועים.
ב-8 באוקטובר 2015 אירע פיגוע דקירה בתחנה. אזרח אחד נפצע באופן קשה.
ב-30 באוקטובר 2015 בפיגוע דקירה בתחנה נפצעו שני אזרחים, והמחבל נוטרל.
ב-9 באוקטובר 2016 אירע פיגוע ירי ב-3 זירות בירושלים, אחת מהם בתחנה. כתוצאה מהירי בתחנה נפצעה באורח אנוש ונפטרה מפצעיה לבנה מליחי, תושבת ירושלים כבת 60.
ב-24 במאי 2021 מחבל דקר ופצע באופן בינוני שני חיילים בתחנה.
נילי חנה מרפיש
נילי, חנה מרפיש (2012-1924) לבית שטרן הייתה לוחמת, חברה במחתרת לח"י, שוברת מסגרות, פעילה אמיצה ועצמאית. לימים נישאה לנתן מרפיש, אף הוא לוחם לח"י וקריין תחנת השידור קול המחתרת העברית.
ביוגרפיה.
חנה נולדה בשנת 1924 בלובלין, פולין למשה וצ’רנה שטרן. לחנה היו 5 אחים - יצחק הבכור, אברהם (איתן) ושלושה אחים צעירים ממנה יוסף, צבי ומאיר. מאיר, בן הזקונים נהרג במלחמת השחרור, ערב הכרזת המדינה בהגנה על גוש עציון.
בלובלין הייתה משפחת שטרן משפחה ענפה שחיה בשכנות. האב היה סוחר תבואה ולאם הייתה חנות מכולת. המשפחה הייתה דתית אורתודוקסית וציונית. חנה חוותה אנטישמיות כילדה בבית הספר וברחוב. עד סוף ימיה לא הסכימה לחזור לפולין לביקור ולא דיברה פולנית בעיקרון.
בשנת 1936 עלו משה וצ'רנה שטרן עם ילדיהם לישראל מטעמים ציוניים (יצחק הבכור נשאר בפולין עד 1939 והצטרף למשפחה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה). כל שאר המשפחה הגדולה נשארה בפולין והושמדה בשואה.
המשפחה התיישבה בירושלים. האב משה עבד בעבודות שונות, כפועל, סולל כבישים ובמפעלי ים המלח. במלחמת השחרור הוא נפל בשבי הירדנים עם נפילת המפעלים לידם. האם צ'רנה עבדה בעבודות ניקיון וחנה כילדה עזרה לה אחרי הלימודים.
חנה למדה בבית ספר דתי בית יעקב. כבר בבית הספר נתגלתה מרדנותה. היא לא הסכימה ללבוש גרביים ארוכות וחולצות עם שרוולים ארוכים בקיץ, ועמדה על זכותה להתלבש כרצונה. כנערה צעירה הייתה עדה למאורעות 1936-1939 ועלייתו לגרדום של הרוג המלכות הראשון שלמה בן יוסף. אלו השפיעו על החלטתה להצטרף לתנועת בית"ר בגיל 15, זאת בניגוד לאחיה שהצטרפו לתנועה הדתית בני עקיבא נמשכה חנה לתנועה לאומית.
פעילות במחתרת לח"י.
חנה עזבה את לימודי היום, עברה ללימודי ערב והחלה לעבוד בחנות הצילום שוורץ בירושלים. לאחר הפילוג בין אצ"ל ולח"י, החליטה חנה שדרכה של לח”י תואמת את השקפותיה והצטרפה למחתרת. היא בחרה בשם המחתרתי נילי, ושמה המחתרתי דבק ונשאר שמה אצל רוב מכריה, כולל המשפחה שהקימה, משך כל ימי חייה. בתחילה הייתה עיקר פעילותה הפצת חומר הסברה, הדבקת כרוזים וכן שימשה כמקשרת, כולל הקשר לאסירי המחתרת בבית האסורים בירושלים - כאשת קשר בינם לבין אריה לוין רב האסירים. עקב התמחותה בצילום, פיתוח והדפסת תמונות, התקבלה נילי לעבודה אצל הצלם אורושקס, שהיה צלם הרשמי של הנציב העליון הבריטי. בזמן עבודתה נהגה לפתח עוֹתָקים כפולים של תמונות והעבירה אותם ללח”י. לאחר ניסיון ההתנקשות של לח"י בנציב הרולד מקמייקל, בשנת 1944, הבריטים החלו לחפש אחריה. נילי עזבה את בית הוריה ועברה לנתניה והחלה לעבוד שם בחנות צילום. הבריטים איתרו אותה וחקרוה. הם מצאו צילומים של קצינים בריטים שפיתחה מסומנים ב-X. נילי אמרה להם שהיא נוהגת לסמן לעצמה בחורים יפים והיא שוחררה. בשל כך נילי הפסיקה את עבודתה בנתניה, עברה לתל אביב והפכה לחברת מחתרת במשרה מלאה. היא חלקה חדר מרתף עם בחורה נוספת, שולמית (שרה), לימים שולמית שמיר, אשת יצחק שמיר, ממפקדי הלח"י ולימים ראש ממשלת ישראל. והן נשארו חברות קרובות כל חייהן.