במחצית השנייה של שנות ה-70 פנו חלק מפעילי התנועה לפוליטיקה. מספר פעילים הצטרפו למפ"ם ואילו אחרים הצטרפו לתנועה הדמוקרטית לשינוי, שהעניקה משקל רב לבעיות חברתיות. בכנסת התשיעית ייצג מרדכי אלגרבלי את תנועת עודד בסיעת התנועה הדמוקרטית לשינוי. לאחר התפוררות התנועה הדמוקרטית לשינוי התמודד אלגרבלי יחד עם סעדיה מרציאנו, איש הפנתרים השחורים בבחירות לכנסת העשירית, אולם מפלגתם, מפלגת האיחוד, לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה. אחדים מהפעילים הפוליטיים שפנו למפ"ם היו בין מייסדי תמ"י, אולם רובם חדלו מפעילותם הפוליטית בראשית שנות ה-80. איש תנועה אחר שהפך לפעיל בפוליטיקה הישראלית היה אלי דיין, שנבחר לראש עיריית אשקלון בשנת 1978 ולימים היה לחבר הכנסת ולסגן שר מטעם המערך ומפלגת העבודה.
בשנת 1981 התפרקה התנועה.
המחנכים
המחנכים (בגרמנית: Die fetten Jahre sind vorbei; תרגום חופשי: ימי השפע חלפו) הוא סרט גרמני-אוסטרי משנת 2004 של הבמאי הגרמני הנס ויינגרטנר, אשר היה מועמד לפרס דקל הזהב, ומככבים בו דניאל ברוהל ויוליה ינטש.
עלילה.
הסיפור סובב סביב שלושה צעירים אנטי-קפיטליסטים ואנרכיסטים אשר חיים בברלין: יול, החבר שלה פטר, והחבר הכי טוב שלו יאן.
יול היא מלצרית אשר מתקשה לשלם חוב שנוצר עקב זאת שמיליונר שנהג במרצדס בלם בלימה פתאומית, מה שגרם לתאונה והמכונית שלו נהרסה. ומאחר ששכחה לשלם ביטוח היא נשארה עם חוב של 100 אלף יורו, מה שגרם לה לעזוב את הדירה מאחר שהתקשתה לשלם את שכר הדירה ולעבור לגור עם חברה.
כשפטר יוצא לטיול לברצלונה, יאן מגלה ליול מה הוא ופטר עושים בלילות. מתברר שיאן ופטר לא מסתפקים בדיבורים, אלא גם פועלים על פי האידאולוגיה האנרכיסטית שלהם. הם מסתובבים בוואן, מוצאים בתים מנקרי עיניים ועושים עליהם תצפיות, מגלים מה ההרגלים של השוהים בבית ומוצאים את הזמן המתאים, ופורצים לבתים אלו. הם אינם גונבים דבר, ורק מארגנים מחדש את הריהוט ומשאירים פתק עם המסר: "יש לכם יותר מדי כסף" או "ימי השפע שלכם ספורים", וחותמים "המחנכים".
כשפטר אינו נוכח, יול ויאן יוצאים לפעולה לילית מהסוג שיאן ופטר נוהגים לעשות, ופורצים לביתו של האדם העשיר שיול התנגשה בו במכוניתה וחייבת לו את הכסף. הפעולה מסתבכת כאשר בעל הבית מפתיע אותם, והשלושה (כולל פטר שמגיע במהרה) מחליטים לחטוף אותו ולברוח אתו הרחק מהעיר על מנת שסודם לא יתגלה.
הם נוסעים לבקתה בלב הנוף ההררי והפסטורלי של גרמניה ומבלים כמה ימים בחברת האיש שחטפו, המתגלה כאדם חביב ואף מספר שבצעירותו, בסוף שנות ה-60, היה אנרכיסט אידאולוגי בעצמו לפני שהתמסד והתעשר. היחסים עם החטוף אינם יחסי חוטף-חטוף רגילים והוא זוכה ליחס טוב יחסית ואף מנהל ויכוחים פוליטיים ושיחות אידאולוגיות עם שלושת הצעירים מסביב לשולחן האוכל.
במקביל, היחסים בין השלישייה מתערערים כשפטר מגלה (על ידי השבוי שלהם) שהתפתח רומן בין יאן ויול, ומתפתח ריב בין החברים פטר ויאן. בין השלושה נוצר משולש אהבה והם מחליטים לסמוך על האדם שחטפו, שמבטיח להם, ואף נותן להם הצהרה כתובה בחתימת ידו, שאם יוחזר לביתו ולמשפחתו הוא לא יגלה דבר למשטרה.
סוף הסרט מתרחש חזרה בברלין, כשהשלושה משחררים את החטוף לביתו. בתפנית מפתיעה מתגלה שהחבורה טעתה כשסמכה על האדם שחטפו, שדיווח עליהם למשטרה. כאשר מגיע כח משטרתי לביתם, השוטרים אינם מוצאים אותם. על הקיר באחד החדרים נמצא נייר, ועליו נכתב: ישנם אנשים שאינם משתנים.
לאחר זאת, השלושה נראים במקום מסוים, שבו הם מתכננים פעולה נוספת, והסוף נשאר פתוח ומעורפל, ולא ידוע אם הצליחו ליישם את תכנונם.
תנועת עודד
עודד
פרנהוף
סמיכה (קורבן)
ביהדות, סמיכה על הקורבן היא הנחת ידיו של בעל הקורבן על ראש הקורבן, לפני תחילת הקרבתו, תוך הישענות עליו. בזמן הסמיכה אומר בעל הקורבן דברים המביעים את הסיבה להבאת קרבנו: ווידוי על חטא, או דברי שבח לבורא העולם על חסדיו.
הקרבנות שטעונים סמיכה.
כל קרבנות היחיד מן הבהמה טעונים סמיכה, פרט לבכור, מעשר בהמה, וקורבן פסח. קרבנות הציבור אינם נסמכים, פרט לשעיר המשתלח ביום הכיפורים, עליו סומך הכהן הגדול, ופר העלם דבר של ציבור, שנסמך על ידי חכמי הסנהדרין.
הבדל זה בין קרבנות היחיד לקרבנות הציבור מוסבר בכך, שהסמיכה נועדה לבטא את הקשר בין הקרבן לבעליו ורצונו בהבאת הקרבן, מה שמתאים לקרבן יחיד בלבד. קרבנות הציבור שבהם יש סמיכה - השעיר והפר שהוזכרו - הם אלו שיש בהם גם חובת וידוי (בשעיר המשתלח - וידוי כללי על כל חטאי ישראל, ובפר העלם דבר - על חטאם של הסנהדרין בהוראת הלכה שגויה), ומכאן מתבקשת גם הסמיכה.
בבכור ומעשר אין צורך לסמוך, מפני שקדושתם נובעת מלידת הבכור והפרשת המעשר, ואין זו החלטה אישית של האדם להקדיש ולהקריב בהמה מסוימת. לגבי קרבן הפסח, אפשר שהתורה פטרה אותו מן הסמיכה מפני שהוא נחשב כעין קרבן ציבור, שהרי הוא מובא על ידי כל ישראל ביחד. נימוק אפשרי נוסף: מצוות הסמיכה עליו תחייב את נוכחות כל השותפים בקרבן, והדבר יגרום עומס רב ובלתי אפשרי במקדש. לעומת זאת בהיעדר חובת סמיכה די בנוכחות נציג אחד מכל חבורה האוכלת את הקרבן.
בקרבן העוף אין סמיכה. ממילא, גם אין הכרח שבעל קרבן זה יהיה נוכח בשעת ההקרבה. הנוהל המקובל במקדש היה, שאדם שחייב קרבן עוף מניח כסף כמחיר העוף בקופה מיוחדת שנועדה לכך, והכהנים מקריבים עבורו את הקרבן גם ללא נוכחותו.
האישים הסומכים.
רק בעל הקרבן סומך על קרבנו, ואין הוא יכול למנות שליח שיעשה זאת עבורו, אפילו הוא בן משפחתו. הלכה זו מדגישה את חשיבותה של הסמיכה להראות את הקשר בין הקרבן לבין בעליו, ולגרום לבעלים לבוא באופן אישי למקדש.
יש אישים שגם כאשר הם מביאים קרבן - אינם סומכים עליו:
1. מי שאינו בר דעת - פטור מלסמוך.
2. אשה - פטורה מלסמוך. הלכה זו נובעת, ככל הנראה, מן ההלכה על מקום הסמיכה, שעליה להיות בעזרה דווקא (ראו להלן). מכיוון שכך, לא רצתה התורה לחייב את הנשים להיכנס לעזרה, כי הדבר היה יוצר תערובת גברים ונשים במידה המנוגדת לערכי הצניעות. המקור להלכה זו הוא מהפסוק "דבר אל בני ישראל.. וסמך", בני ישראל סומכין ואין בנות ישראל סומכות. דעה זו היא דעתו של רבי יהודה. קיימת דעה אחרת, שאף על פי שהנשים פטורות מלסמוך נתונה בידן הרשות לסמוך, וזו היא דעתן של רבי יוסי ורבי שמעון, אך להלכה נפסק כרבי יהודה.
במדרש תורת כהנים ובתלמוד מסופר על רצונן של נשים לסמוך בכל זאת, ועל הפתרון שנמצא לדבר:
במפרשים קיים דיון האם אשה הרוצה לסמוך מקיימת מצווה, או שזוהי פעולת רשות חסרת משמעות הלכתית.
3. נכרי - פטור מלסמוך, ואף אינו רשאי להיכנס לעזרה, אלא רק להר הבית, עד ה"חיל" המקיף את העזרה.
4. עוור - פטור אף הוא מסמיכה. מסתבר שהלכה זו נועדה להקל עליו, שיוכל להביא קרבנות על ידי שליחתם לבית המקדש בלי להתייצב במקום באופן אישי. הסבר אחר: החובה להתייצב במקדש נועדה גם לעורר באדם את הרושם הדרוש מראיית המקדש ועבודתו, ובכך להביאו ליראת שמים. העוור, שמוגבל ביכולתו להתרשם כראוי מהמקדש, אינו חייב לבוא לשם כך.
צורת הסמיכה, זמנה ומקומה.
הסמיכה נעשית בהנחת שתי ידיו של האדם על הקרבן, ו"בכל כוחו", כלומר, בהישענות על הקרבן. וכן שהסומך צריך להיות טהור
הסמיכה צריכה להיות צמודה לשחיטת הקרבן, מבחינת הזמן והמקום, ואין להזיז את הקרבן בין סמיכתו לשחיטתו. הלכה זו נקראת: "תיכף לסמיכה - שחיטה".
הסמיכה צריכה להיות דווקא בעזרה, ואם הקרבן נסמך מחוצה לה - יש לשוב ולסמוך בפנים. יש אומרים שהלכה זו נועדה למנוע שהיית זמן בין הסמיכה לשחיטה, ויש אומרים שזהו דין בפני עצמו שהסמיכה חייבת להיות במקום מקודש הראוי להקרבה.
הקרבה ללא סמיכה.
קרבן שטעון סמיכה והוקרב ללא סמיכה - כשר. עם זאת, לכתחילה אין להקריב קרבן בלא סמיכה. לפיכך, תושב חוץ לארץ ששלח את קרבנו למקדש - הקרבן לא יוקרב עבורו, עד שיבוא ארצה ויסמוך על קרבנו. לעומת זאת, במצבים מיוחדים שבהם לבעלים אין אפשרות לסמוך קיים היתר להקריב עבורו את הקרבן גם ללא סמיכה. במפרשים קיים דיון נרחב על הגדרת הגבולות בין המקרים, אימתי ניתן להקריב גם ללא סמיכה, ויש מתירים להקריב עבור חולה שאינו יכול לבוא.
המחלוקת על הסמיכה בחגים.
במשנה במסכת חגיגה מופיעה מחלוקת יחידה במינה בנושא הסמיכה, מחלוקת שהתמשכה במשך דורות רבים:
הקשר המשנה, מסכת חגיגה העוסקת בקרבנות שמביא כל אדם בשלוש הרגלים, מלמד שהסמיכה המדוברת כאן היא סמיכה על קרבנות החג. כך גם נאמר במשנה הבאה:
הנושא הנדון הוא השאלה האם ביום טוב, שאסור במלאכה, צריך לסמוך על הקרבנות. ברקע הדיון עומדת ההלכה, שאסור לרכב על בעלי חיים ביום טוב, וזהו איסור מדרבנן. מכיוון שהסמיכה כרוכה בהישענות על בעלי חיים, האסורה בשבת ויום טוב כמו רכיבה, היו שסברו שאסור לסמוך ביום טוב. אולם לדעת המתירים, המצווה לסמוך גוברת על האיסור מדרבנן בהישענות על בעל חיים. על כך אמר רבי יוחנן: "לעולם אל תהא שבות קלה בעיניך, שהרי סמיכה אינה אלא משום שבות, ונחלקו בה גדולי הדור". דיון זה הוא אחד המקורות לקדמותם וחשיבותם של הדינים מדרבנן.
זהו הפירוש המקובל למחלוקת זו. בתלמוד הבבלי למסכת ביצה מובאים שני פירושים נוספים: רבי יוסי בן חלפתא סובר, שהדעה האוסרת לסמוך מתכוונת שתהיה סמיכה על הקרבנות הללו, אך לא בחג אלא ביום שלפניו, ולדעתם אין צורך שהסמיכה תהיה צמודה להקרבה. רבי יוסי ברבי יהודה פירש, שלדעה שאין צורך לסמוך - אין כל חובה לסמוך על קרבנות היחיד שבאים בחג, ואפילו בחול המועד שאין בו איסור רכיבה, מפני שמצוות הסמיכה נאמרה בתורה רק על שלמים הבאים בנדבה, ולא על שלמי חובה.