קודקס ריוס (בלטינית: Codex Ríos) הוא שמו של תרגום לאיטלקית של כתב היד הספרדי קודקס טייריאנו-רמנסיס אשר נכתב, ככל הנראה, על ידי פדרו דה לוס ריוס, נזיר דומיניקני שפעל באואחאקה ובפואבלה בין השנים 1547–1562.
התרגום (קודקס ריוס) נכתב ככל הנראה באיטליה בשנת 1566 לערך.
כתב היד מתאר את תרבות עמק טוואקאן (אזור פואבלה ואואחאקה).
כתב היד מחולק לשבעה חלקים, והוא מכיל 101 עמודים:
קודקס ריוס מוחזק בספריית הוותיקן.
הקודקס מכונה גם קודקס וטיקן A או קודקס וטיקנוס A וכן קודקס וטיקנוס 3738 (Codex Vatican A, Codex Vaticanus A, Codex Vaticanus 3738).
מדיניות הכלב האחד
מדיניות הכלב האחד היא מדיניות של הממשל בסין, לפיה כל משפחה יכולה לגדל לכל היותר כלב אחד. המדיניות גם מגבילה את גובה הכלבים - עד 35.5 סנטימטרים, ואוסרת על גידול כלבים פראיים ומסוכנים. בנוסף נאסר על נטישת הכלבים, ועל טיול עימם במקומות ציבוריים כגון שווקים ופארקים.
המדיניות מיושמת משנת 2006 בבייג'ינג. בהמשך הורחבה גם לערים גואנגג'ואו (מ-2009), צ'נגדו, ושאנגחאי (מ-2011).
המדיניות יושמה לראשונה ב-2006, לאחר שחלה עלייה במקרי המוות בעקבות הידבקות במחלת הכלבת - 2,651 מקרי מוות מהמחלה דווחו בשנת 2004; רק 3% מהכלבים בסין היו מחוסנים מפני המחלה. באזורים אחרים בסין, המדיניות הקיימת לרוב היא הטלת קנסות שונים על בעלי כלבים. ב-2006 נערך מבצע ממשלתי בו נטבחו בתוך חמישה ימים 50 אלף כלבים באזור יונאן לאחר מספר מקרי הידבקות בכלבת.
הטלת המגבלות הובילה למספר הפגנות מחאה מצומצמות בבייג'ינג. כן עלו תגובות מעורבות מצד ארגוני בעלי חיים שונים ברחבי העולם, כגון התנגדות מצד הארגון האמריקאי "Humane society" (שאנשיו טענו כי הפתרון להתפשטות הכלבת בסין הוא הגברת החיסונים לכלבים ולא הגבלת מספרם), לעומת הבעת תמיכה במדיניות מצד ארגון "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים" (שאנשיו טענו כי הדבר אולי ימנע מאנשים לנסות לגדל יותר כלבים ממה שהם מסוגלים).
ממחרת השבת
מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת הוא הזמן הנקוב בתורה למנחת עומר התנופה ותחילת ספירת העומר, שבסופה מתקיים חג השבועות. פירוש הביטוי היווה מוקד למחלוקת מרכזית בין הכתות השונות ביהדות בימי בית שני. למחלוקת זו השלכה על תאריך קיומו של חג השבועות, שהוא גם אחד משלוש הרגלים, ולכן נושא זה איים לפצל את עם ישראל ואת עבודת המקדש על פי שוני בלוח השנה.
בתקופת בית שני הייתה מחלוקת בין הפָּרוּשִים (חז"ל) ובין הצדוקים - בייתוסים והאיסיים. הצדוקים והבייתוסים היו בעלי דעות דומות במחלוקת עם הפרושים בנושאי המקדש, ומייסדיהם היו כוהנים. הצדוקים והבייתוסים בזמן הבית וכך גם השומרונים ומאוחר יותר הקראים, פירשו שבמילה 'שבת' הכוונה ליום השביעי בשבוע.
מחלוקת זו ניכרת עד ימינו: היהדות הרבנית, שאליה משתייכים כיום מרבית היהודים, ממשיכה בעמדת הפרושים, ומפרשת שצריך לספור ממחרת יום טוב ראשון של פסח, ואילו הקראים מפרשים שצריך לספור ממחרת יום השבת שבתוך הפסח.
מקור הביטוי.
הביטוי מופיע שלש פעמים בפרשיית המועדות שבפרשת אמור (בספר ויקרא), בהקשר לזמן הקרבת קרבן מנחת העומר, ותחילת הספירה עד ל'עצרת' - חג השבועות. תחילת הספירה ו'הקרבת העומר' כמובן קובעים את סופה של הספירה וזמן ה'עצרת' - חג השבועות. הקרבת העומר קשורה גם עם איסור חדש - האיסור לאכול תבואה חדשה, עד לאחר הקרבת קרבן העומר.
כלומר מהלך האירועים המוסכם על הכל מתקיים כך:
הספירה עצמה מוזכרת פעם נוספת בפרשיית המועדים שפרשת ראה בספר דברים:
החיבור בין חג השבועות, חג הביכורים והמנחה החדשה מתקבל בפרשיית המוספים בפרשת פינחס שבספר במדבר, לאחר קרבן הפסח וקרבנות החג שעם קרבן הפסח:
ממחרת יום טוב ראשון של פסח (חז"ל).
הפָּרוּשִים (חז"ל) ואחריהם ההלכה הרבנית, פירשו את ה'שבת' שבה מניפים את העומר (פסוק י"א) וממנה מתחילים לספור (פסוק ט"ו), במובן של יום טוב ראשון של פסח, ולא היום השביעי בשבוע. כלומר שיש להביא את העומר ביום השני של פסח, ט"ז בניסן, א' חול המועד בארץ ישראל, שהוא היום "ממחרת" לחג. עוד באותה הפרשה בה כתוב הביטוי "ממחרת השבת" כתוב גם לגבי יום כיפור: "שַׁבַּת שַׁבָּתוֹן הוּא לָכֶם, וְעִנִּיתֶם אֶת-נַפְשֹׁתיכֶם", כלומר שבת מתפרשת כאחד מימי המועד שאינו חל דווקא ביום השבת שבשבוע, (המכונה: "שבת בראשית" בפירושים, כלומר יום השבת שהיה בעת בריאת העולם).
לפי פרשנות זו יש תאריך קבוע להקרבת העומר, שהוא יום ט"ז בניסן, אך לא יום קבוע בשבוע. חג השבועות יחול 51 יום לאחר הפסח. בימינו, על פי הלוח הקבוע (כשכבר אין עושים את טקס קידוש החודש, ומשתמשים בלוח קבוע מראש) תאריך חג השבועות חל תמיד בו' בסיוון. לפני הלל נשיאה, היה חל לעיתים גם בה' בסיוון או בז' בסיוון.
פירוש זה ניתן על פי המסורת (תורה שבעל פה), ונלמד ממקורות שונים והחשוב בהם תיאור הפסח הראשון בארץ ישראל, על פי הכתוב בספר יהושע:
תיאור זה מתאר את אכילת 'חדש' המקראי, איסור אכילת תבואה חדשה עד הקרבת קרבן מנחת העומר המדובר.
את הביטוי 'ממחרת הפסח' בספר יהושע - ניתן להבין כדעת חז"ל, שמדובר ביום ט"ז בניסן, אחרי היום של הפסח, והוא מימושו של הכתוב בפרשית המועדים בפרשת אמור: מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת, ומתיישב היטב עם דברי חז"ל.
כאמור כיתות יהודיות שונות פירשו את הכתובים אחרת. היו כנראה כיתות שראו במילים "מִמָּחֳרַת הַפֶּסַח" שבספר יהושע, כביטוי מרכזי, ופרשו אותו: "אחרי הקרבת קרבן הפסח - שהיה בשעות הערב של י"ד, 'ממחרת' - כלומר ביום הראשון של חג המצות, בט"ו בניסן! זאת על פי הפסוק בתחילת פרשת מסעי בספר במדבר:
שלשה פירושים השונים מדעת חז"ל ייתכנו לפסוקים אלו, לאור הבנה זו של ממחרת הפסח כיום ט"ו בחודש:
הוכחות חז"ל לשיטתם.
בתלמוד הבבלי על המשנה במסכת מנחות, הגמרא דנה ומביאה מספר הוכחות על פי דרך הלימוד התנאי. רבא, אחד מראשי האמוראים קבע שניתן לדחות את רוב הטענות הללו:
ברייתא קדומה המובאת בהמשך הסוגיה לומדת את שיטת חכמים על פי המילים "חמישים יום" - לאחר הקרבת הפסח. ואם קובעים את חמישים הימים לאחר השבת, מקבלים מספר ימים בלתי קבוע אחר הפסח (ולמעשה לפי שיטת ספר היובלים - תמיד מקבלים 60 יום אחר הפסח):
כמו כן מובאות דעות נוספות וביניהם דעת רבי יוסי (בן חלפתא) שהשבת חייבת להיות בתוך הפסח - אחרת אין זו "השבת", כלומר שבת מיוחדת. כך מובאת גם ודעת רבי שמעון בן אלעזר המדבר על שישה או שבעה ימים שיש לאכול מצות לפי פסוקים הסותרים לכאורה זה את זה, והוא פותר זאת על ידי הסבר שישה ימים בלבד של אכילת מצות מהתבואה החדשה, כבר ביום השני של חג המצות.
ממחרת יום שביתת המן בכניסה לארץ (מתאים לדעת חז"ל).
על פי פירוש נוסף, מאחר שהמילה 'שבת' מופיעה לראשונה בפרשיית המן ( בחומש שמות, פרשת בשלח), הרי שבתקופת נדודי בני ישראל במדבר פירוש המילה 'שבת' היה 'יום שביתת המן' ואז משמעות הביטוי "ממחרת השבת" הוא "ממחרת יום שביתת המן" עם הכניסה לארץ.
בפרשיית "מועדי ה' מקראי קודש," שהובאה בראש מאמר זה, נפתח הקטע העוסק בהנפת העומר במילים "כי תבואו אל הארץ". הקטע כולו עוסק בשנת הכניסה לארץ ולשביתת המן (הסופית) שתתרחש אז. אנו חוזרים לפסח הראשון בארץ ישראל. שם נאמר:
בתחילת הפיסקה לעיל מפורש ש-"פסח" הוא יום הקרבת קרבן הפסח, י"ד בניסן. בני ישראל אכלו מתבואת הארץ ממחרת הפסח, ביום ט"ו בניסן ובאה פיסקה זאת לתעד את היום שבו שבת המן - שכן היום שלמחרת שביתת המן הוא יום ט"ז בניסן, יום הנפת העומר - וזאת בהתאם לשיטת חז"ל.
בסיום הקטע העוסק בהנפת העומר נאמר "חוקת עולם לדורותיכם". סיומת זו מופיעה לאחר תיאור של אירוע חד פעמי, ומציינת שיש לקיימו החל מאז כל שנה. מכאן שהקטע מתייחס לאירוע חד פעמי ולא באופן כללי לזמן לאחר הביאה לארץ.
על פי פירוש זה ניתן להבין את הישנות המילה 'עומר' הן בקשר למידת המן: "עומר לגולגולת", והן לענייננו: "הנפת העומר". מצוות הנפת העומר מקיימת רצף בין המן במדבר לקציר בארץ ישראל. כלומר, מצד אחד ההכרה שהקציר הוא מתנת שמים כמו המן, ומצד שני הדגשת זכויותיו של העני בקציר כפי שהיה שוויון בירידת המן "עומר לגולגולת".
מאחר שבהמשך הדורות קיבלה השבת את מובנה המקובל היום - "היום השביעי", אבד הקשר בין השבת למן, אולם המסורת שקיבעה את הנפת העומר ליום ט"ז בניסן נשתמרה.
ממחרת שבת בראשית שבמהלך ימי הפסח.
הבייתוסים.
את דעת הבייתוסים (ואולי גם הצדוקים) הסבירו ב, בדומה לפרשנות הקראית, שב"וּסְפַרְתֶּם לָכֶם מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת" מדובר בשבת הראשונה לאחר יום טוב הראשון של פסח. כלומר מדובר בשבת חול המועד פסח. לפי פירוש זה אין תאריך קבוע להקרבת קרבן העומר (ממחרת השבת). אך יש יום בשבוע קבוע: יום ראשון בשבוע.
בהתאמה, לפי הסבר זה גם לחג השבועות אין תאריך קבוע, והוא נע בין תאריכים משתנים, שבעה שבועות אחרי אותו יום השבת של הקרבת העומר. יום זה תמיד חל ביום ראשון בשבוע, וכפשט הפסוק האחרון בפרשייה לגבי ה'מנחה החדשה': "שִׁבְעָה שָׁבֻעֹת תִּסְפָּר-לָךְ... עַד מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת הַשְּׁבִיעִת תִּסְפְּרוּ חֲמִשִּׁים יוֹם, וְהִקְרַבְתֶּם מִנְחָה חֲדָשָׁה לַה'". כלומר חג השבועות תמיד חל ביום ראשון בשבוע, אך אין לו תאריך קבוע בחודש סיון.
הקראים והשומרונים כיום קובעים את חג השבועות על פי גישה זו.
הקראים.