הספר מהווה תיאור מקוצר של פרקי חיי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בסדר כרונולוגי. בספר מופיעים עדויות וסיפורים מחייו, בין היתר על הנהגותיו וקשריו עם רבנים אחרים, וכן ציטוטים שונים שנשמעו מפיו.
הרצי"ה הוציא את החלק הראשון בשנת ה'תרצ"ח, והוסיף אליו חלק ב' בשנת ה'תש"ז.
הספר הודפס יחד עם הספר "נפש הראי"ה" שכתב הרצי"ה בשנת ה'תרצ"ו במלאת שנה לפטירת אביו, ובו תיעוד הליכותיו, עיון בהשקפת עולמו, וכן צוואה מכתב ידו.
בשנת ה'תשס"ג הודפסה בהוצאת מכון הרצי"ה מהדורה חדשה של שני הספרים. במהדורה זו נוספו מספר איגרות של הראי"ה והרצי"ה, בעיקר בעניינים הנוגעים לתכנים שבספר, חלקן מכתב ידם.
בשנת ה'תשע"ג יצאה לאור מהדורה שלישית של הספר על ידי הרב יוסף בדיחי. במהדורה זו נוספו קטעים שהוסיף הרצי"ה בכתב ידו על הספר, הכוללים סיפורים חדשים על חיי הראי"ה, הרחבות לסיפורים שכבר נדפסו, וכן הגהות ותיקונים. מהדורה זו לא כוללת את הספר 'נפש הראי"ה', ואוחדו בה חלק א' וחלק ב' לרצף אחיד לפי הסדר הכרונולוגי, ונכתב בה שזאת על פי מה ששאף הרצי"ה לעשות.
האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן
האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן (בכורדית: یەکێتیی نیشتمانیی کوردستان; בתעתיק: יקיטי נישטמאני כורדיסטן ובאנגלית Patriotic Union of Kurdistan ובקיצור PUK), היא מפלגה פוליטית לאומית וסוציאליסטית שבסיסה בכורדיסטן העיראקית. האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן נוסדה בדמשק בשנת 1975 כתוצאה מפיצול במפלגה הכורדית הדמוקרטית בעיראק על-ידי ג'לאל טאלבאני ובכירים נוספים במד"כ. יעדיה היסודיים של האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן התמקדו בהגדרה עצמית לכורדים, בזכויות אדם, בדמוקרטיה ובשלום לעם הכורדי בכורדיסטן העיראקית. המפלגה נמצאת כיום בהנהגה משותפת של באפל טאלבאני, בנו של מייסדה ג'לאל טאלבאני, ושל בן דודו לאהור.
הרקע להקמת המפלגה.
המאבק הלאומי הכורדי בעיראק התמסד בשנת 1946 עם הקמת מפלגת מד"כ בראשות מלא מוסטפא בארזאני. הכורדים-העיראקים שהיוו כ-20% מאוכלוסיית עיראק בשנות ה-50 האמינו כי עבד אל-כרים קאסם, שליט עיראק, שהיה חצי כורדי, יפעל לשינוי המדיניות לטובתם ויקדם זכויות ללאום הכורדי. בפועל, חוו הכורדים בשנים אלה מגמות של התקרבות לממשל לצד הגליית מנהיגיהם ומאבק כנגד המשטר בעיראק. בשנת 1963 עלתה מפלגת הבעת' לשלטון בעיראק, הבעת' חש כי המאבק הכורדי הפך למרד מזוין המכרסם בלכידות הלאומיות העיראקית, כאויב מבפנים הפועל להקמת אוטונומיה בתוך המדינה. לעיתים, המרידה נתפסה בעיני הממשל כמלחמת פרוקסי בשם איראן, שהיו בני בריתם של הכורדים. המשטר החדש, כמו ממשלות ערביות קודמות, לא יכול היה להרשות לעצמו להיענות לדרישות הכורדים שכן מתן אוטונומיה פירושו, לשיטתו, כניעה ופגיעה במחויבותו לאינטרסים ערביים. כדי להוכיח את הלאומיות הערבית, פתח הבעת' במסע הרסני נגד הכורדים, בעוד האחרונים נקטו במרד אלים בין השנים 70–1959 להשגת אוטונומיה כורדית בחבל הארץ ההררי בצפון עיראק.
הסוגיה הכורדית בשנות ה-70.
עם עלייתו של אחמד חסן אל-בכר לשלטון עיראק, פעל בן דודו סדאם חוסיין (לימים נשיא עיראק) להטיל מרות על גורמים מרדניים במטרה לשמור על שלמות המדינה. הכורדים היוו בעיה משמעותית עבור הממשל עקב הצורך המתמשך בשימוש במשאבים רבים לדיכוי ההתנגדות שהובילו בארזאני, ניסה להוביל מדיניות להבטחת זכויות הכורדים ובמארס 1970 הגיע להסכם עם סדאם הקרוי "הצהרת מארס", במסגרתו הובטחה לכורדים הלכה למעשה הקמת שלטון נפרד בצפון עיראק כמיעוט הזכאי לזכויות פוליטיות, תרבותיות וכלכליות. מאידך, בשעה שהכורדים קיוו ליישום "הצהרת מארס", הוביל סדאם לשערוב שיטתי באזורים הכורדים ולהטמעת האוכלוסייה הכורדית באוכלוסייה הכללית. בו בזמן, החלה התנגדות בתוך המפלגה לשיתוף פעולה עם הבעת' משום שחלק גדול מבכירי התנועה ראו בהסכם קנוניה של מדינות האזור ועיראק כנגד המדיניות הכורדית. הבולטים מבין המתנגדים היו אחמד איברהים וג'לאל טאלבאני מבכירי המפלגה.
אידאולוגיה והקמה.
הסכם אלג'יר שנחתם ב-1975 בין עיראק לאיראן הדגיש את המשך מדינות סדאם לדיכוי הכורדים, במסגרתו הוסדר סכסוך הגבולות בין המדינות ובנוסף סוכם שאיראן תיסוג מסיועה לכורדים. כך עלה בידי סדאם לחבל במאבקם של הכורדים להשגת אוטונומיה. בעקבות זאת, ג'לאל טאלבאני, מבכירי מפלגת מד"כ, מהפכן ובמקור מאזור סולימאניה בדרום כורדיסטן העיראקית, הקים את מפלגת האיחוד הפטריוטי תוך קריאת תיגר על מפלגת המד"כ. הקמת מפלגת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן הוכרזה ב-1.6.1975 בדמשק ביחד עם נושירוואן מוסטפא תחת הסיסמה "אוטונומיה לכורדים דמוקרטיה לעיראק". אם כן, יעדי המפלגה עוד בראשיתה התמקדו בהקמת אוטונומיה כורדית בטריטוריה העיראקית בעוד שהלאום הכורדי נחלק בין ארבע מדינות שונות בעקבות "הסכמי לוזאן" שנחתמו בתום מלחמת העולם הראשונה ודחקו את זהות הלאום הכורדי. עמדת מפלגת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן הביאה כורדים רבים להתקומם נגד מדיניותה שכן ראו בה כניעה לסטטוס קוו.
האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן הוקם ברקע תבוסת הפשמרגה בראשות בארזאני וכאשר כוחות המד"כ התבססו באיראן. טאלבאני ועמיתיו הקימו את מפלגת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן החדשה כמסגרת שתמלא את החלל ותספק "מנהיגות חלופית" לכורדים בעיראק. עם הקמתה, האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן הייתה קבוצת מטרייה של ארגוני שמאל שונים בכורדיסטן העיראקית וחרתה על דגלה עקרונות מרקסיסטים. האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן קיבלה תמיכה מהשכבות האינטלקטואליות הכורדיות ומהאזוריים הדרומיים בחבל הכורדי. האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן חרתה על דגלה עקרונות סוציאליסטיים וככזאת דאגה לייצר מנגנון מפלגתי בשליטה עממית המנסה לחסל את הבדלי המעמדות וליצור שותפות חברתית מלאה במנגנוני השליטה. כמענה לכך הוקם מנגנון הבוחן עמידה של המפלגה בזכויות אדם ובעקרונות שלטון החוק והדמוקרטיה, הלשכה הוכפפה ישירות למזכ"ל האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן. בנוסף לכך, נוסדה לשכה לענייני חברה אשר בשיתוף עם הרשויות האזוריות, פעלה ליישב סכסוכים חברתיים, במיוחד בכל הנוגע לענייני קרקע ושבטים.
שתי התקופות בפעילות המפלגה.
בין השנים 1975–1992 הייתה המפלגה תנועה לוחמת למען שחרור כורדיסטן והפלת השלטון העיראקי ואילו מאז 1992 ועד ההווה מקדמת המפלגה שותפות פוליטית עם המד"כ. במלחמת איראן-עיראק 1980-1988 הקים המד"כ בסיסים באיראן וסייע לה במלחמה כמעין מוצב קדמי שלה בעיראק, בעוד מפלגת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן נקטה בגישה של הידברות וחתרה להסכם פיוס מדיני וביטחוני עם המשטר העיראקי. במרץ 1988 ביצע הצבא את מבצע אל-אנפאל כנגד המורדים הכורדים, שבמסגרתו השתמש סדאם בנשק כימי כנגד לוחמי הפשמרגה ומשפחותיהם בעיירה חלבג'ה וגרם לכ-6000 הרוגים כורדים מתוך כ-200,000 במבצע כולו. מאורע זה הוביל במאי 1988 לכינונה של ברית כורדית בין טאלבאני למסעוד בארזאני (בנו של מלא מוסטפא ומנהיג המד"כ) במטרה להפיל את שלטון הבעת'. הכרזת האמריקאים על אזור אסור לטיסה (no-fly zone) מעל כורדיסטן העיראקית, הגנה על הכורדים מפני מתקפות צבא עיראק. שיתוף הפעולה בין הצדדים לא הוביל לתוצאות משמעותיות ברמה המדינית וכוחות הכורדים הותקפו על-ידי טורקיה ואיראן ומבפנים בהתקפות הרסניות של צבא עיראק, מה שהוביל לאבדן הלגיטימציה של השותפות ולחלוקת השטח בין המפלגות KDP-PUK. ההסדר קרס ופרצה מלחמת אזרחים כורדית בין השנים 1994–1998, שהובילה להרג כ-2000 כורדים כתוצאה מקיטוב פוליטי וסכסוך בעניין הבעלות על הטריטוריות. במהלך ההתקוממויות קוסרת רסול-עלי, יליד ארביל, שימש מפקד בכוחות הצבא של האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, הכוחות בראשותו הובילו בשנת 1996 לשחרור הערים ארביל וכירכוכ. כיבוש ערים משמעותיות אלה הוביל את כוחות המד"כ בראשות בארזאני לבקשת סיוע מסדאם חוסיין בכיבוש הערים מחדש. מלחמת האזרחים הסתיימה בהסכם בתיווך אמריקאי שנחתם בוושינגטון בשנת 1998. בשנת 2005, ברקע הפלישה האמריקאית לעיראק נחתם הסכם נוסף לממשלת אחדות בין המפלגות, כאשר טאלבאני הורחק מן הזירה הפוליטית הכורדית במהלך אסטרטגי של המד"כ ונבחר לנשיא הזמני של עיראק. כחלק מההסכם הובטח כוח שוויוני בממשלה הכורדית לשתי המפלגות ורוטציה בתפקידים מרכזיים.
פיצול בהנהגת המפלגה.