קשר מיוחד היה לרב רפפורט לארץ ישראל, לירושלים ולהמקדש זאת על אף שלא ביקר שם מימיו. בשלוש שנותיו הראשונות בכולל עסק בתחומי קדשים, טהרות וזרעים, ובתקופה זו כתב את מקדש דוד חלק א', העוסק בעניינים מסדר קדשים.
בשנת תרפ"ח התקבל להיות ריש מתיבתא בישיבת "אהל תורה" בברנוביץ', בראשות הרב אלחנן וסרמן. בתחילה סירב הרב רפפורט להשמיע שיעורים שכן היה שקוע בענייני קדשים, אך כעבור זמן חילקו ביניהם הרב רפפורט והרב וסרמן את אמירת השיעורים.
בשנת תרצ"ב פרסם בבילגוריי חלק שני של "מקדש דוד", שעסק אף הוא בסדר קדשים. בשנת תרצ"ה פרסם חלק שלישי לספר, שעסק בענייני סדר טהרות, וחלק רביעי בענייני סדר זרעים. חלק חמישי של "המקדש דוד", העוסק בענייני סנהדרין, היה ערוך ומוכן לדפוס אך כתב-היד אבד יחד עם שאר כתביו.
עם פלישת הגרמנים לפולין ותחילתה של מלחמת העולם השנייה נמלט הרב רפפורט יחד עם הישיבה לווילנה ומשם עברה הישיבה לטרוקי הסמוכה. עם השתלטות הסובייטים על ליטא בקיץ של 1940 עברה הישיבה לעיירה סימילישוק, שם המשיך הרב רפפורט ללמד. עקב התנכלויות הסובייטים נאלץ הרב וסרמן לברוח לקובנה והישיבה נשארה בפיקוחו של הרב רפפורט. בשבת פרשת בהעלותך, י"ט בסיוון, עצרוהו הסובייטים בישיבה באמתלה של הדרכון הזר שהיה בידו ושלחוהו לעומק ברית המועצות למחנה עבודה. אשתו, הרבנית פרומה לבית גריגראס שלה נישא בשנת תרצ"א, הוגלתה למקום אחר. תלמידיו טמנו בקרקע ארגז עם חידושי תורתו. אחר המלחמה חיפשו התלמידים את הארגז אך לא מצאוהו. יש האומרים כי הפולנים חפרו והוציאו את כתבי היד והשמידום.
הרב רפפורט נתגלגל למחנה עבודה הסמוך לעיר פטרוזבודסק באזור הקרילי-פיני שבו הקור היה עז. אסירי המחנה הועסקו בחטיבת עצים ובעבודות פרך. הם ראו שהרב רפפורט איננו מסוגל לעבודה זו וביקשו להקל עליו בהעסיקם אותו בעבודות קלות יותר. גם במחנה המשיך הרב רפפורט לעסוק בכתיבתם של חידושי תורה. במהלך שהייתו במחנה חשש מאכילת מאכלות אסורים והסתפק במים ובלחם היבש אשר ניתן לאסירים. כאשר אמרו חבריו למחנה שעליו לאכול משום פיקוח נפש, ענה: "לאחרים יודע אני להתיר, אבל על עצמי עלי להחמיר, שכן אין מי שיתיר לי אכילת טרפה". כך נהג גם כשגופו נחלש מאוד בימיו האחרונים.
ביום טוב הראשון של ראש השנה התש"ב ביקש שיתקעו בפניו תקיעת שופר וביום השני קרא אליו שני יהודים אחר תקיעת השופר, רגעים לפני מותו, וביקש מהם להיות עדים למותו לבל תישאר אשתו הרבנית עגונה.
הובא למנוחות בג' בתשרי, צום גדליה התש"ב, בשדה עזוב שבו נקבר גם הרב רוזובסקי מווילנה. הרב רפפורט לא זכה להעמיד צאצאים.
צ'טניקים
צ'טניקים (בסרבית: Четници, Četnici) או התנועה הצ'טניקית הייתה תנועה מלוכנית-לאומנית סרבית. החלה לפעול בתחילת המאה ה-20 בתור תנועת נגד לאימפריה העות'מאנית. החליפה שמות והתפצלה פעמים רבות לאורך המאה וכיום היא מזוהה ביותר עם צבא הבית היוגסלבי בהנהגת דראז'ה מיכאילוביץ'. הוא קיבץ חיילים יוגוסלביים שנמלטו מהגרמנים והחל לארגנם בהרי פרושקה גורה שבמרכז סרביה.
השם נגזר מהמילה הסרבית "צ'טה" (четa, četa), שמשמעותה היא פלוגה, קבוצה לוחמת ומכאן בני קבוצה לוחמת.
במהלך מלחמת העולם השנייה פעלה כארגון מחתרת כנגד הכיבוש הנאצי אך גם כנגד הפרטיזנים בראשות יוסיפ ברוז טיטו. במהלך המלחמה הצ'טניקים עברו יותר ויותר לשתף פעולה עם הגרמנים, והעדיפו להתמקד בחיסול יריביהם הקומוניסטים, במקום במלחמה נגד הכיבוש הגרמני.
לאחר מלחמת העולם השנייה נלכדו מיכאילוביץ' ואנשיו, הועמדו למשפט בפני בית דין ממלכתי ורובם הוצאו להורג.
התנועה הצ'טניקית לקחה חלק במערכה בבלקנים ופעלה כארגון טרור סרבי, בעיקר כנגד מטרות מוסלמיות וקרואטיות וכארגון נגד לאוסטשה.
גונאיב
גונאיב (בצרפתית: Gonaïves; בקריאולית האיטית: Gonayiv) היא עיר בצפון-מערב האיטי ובירת מחוז ארטיבוניט. אוכלוסייתה מונה כ-300,000 נפשות (נכון ל-2011). העיר (או יותר נכון המקום הנוכחי של העיר) התגלתה על ידי האינדיאנים בסביבות 1422, ונקראה על ידם 'גוֹנָאִיבּו' (מכאן השם גונאיב). גונאיב היא העיר השישית בגודלה בהאיטי. העיר ממוקמת במרחק של כ-110 קילומטרים מהבירה פורט-או-פרנס.
היסטוריית העיר.
העיר הוקמה בסביבות שנת 1422 על ידי עם הטאינו.
ב-1802 התרחש אחד הקרבות החשובים במטרה להשגת עצמאותה של האיטי. קרב Ravine à Couleuvres התרחש ליד גונאיב.
גונאיב מכונה "עיר העצמאות של האיטי", משום שבה ז'אן-ז'אק דסאלין, קיסר האיטי הכריז על עצמאות האיטי ב-1 בינואר 1804.
בריאות.
בית החולים לה פרווידנס (ההשגחה עליונה) שוכן בעיר.
למסו
לַמָסוּ במיתולוגיות המסופוטמיות (במיתולוגיה השומרית, המיתולוגיה האכדית, המיתולוגיה האשורית ובמיתולוגיה הבבלית) היא ישות מגינה. יש לה גוף שור או אריה, כנפי נשר וראש אדם, בחלק מהמקרים עם אוזני וקרני שור. לעיתים נעשה שימוש בשם "שדו" או "אלד" לתאר את הלמסו הזכר, ו"אפססו" לתיאור הנקבה.
פסלי הלמסו הוצבו בכניסה לארמונות ומקדשים על מנת להגן עליהם, למשל בשערי הכניסה לארמון סרגון בדור שרוכין. בבתים פרטיים נחרטו דמויות של למסו על לוחות חמר, שנקברו מתחת למשקוף הדלת. בשערי הערים הגיעו פסלי הלמסו לממדים גדולים במיוחד.
שרידים של פסלים אלה, לרוב מהתקופה האשורית מוצגים כיום במוזיאון הבריטי בלונדון, במוזיאון הלובר בפריז, במוזיאון הלאומי של עיראק בבגדאד, במוזיאון פרגמון בברלין ובמוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק,
האזכור הראשון של ישות מיתולוגית שהיא חיה מכונפת עם ראש אדם מקורה מאבלה משנת 3,000 לפנה"ס לערך, אולם מוטיב הלמסו (גוף שור עם ראש אדם) מופיע באשור בתקופת שלטונו של תגלת פלאסר השני.
בתקופות מאוחרות יותר מופיע המוטיב על דגל הרפובליקה של ונציה ולימים כסמלו של מרקוס הקדוש (הקדוש המגן על העיר ונציה).
פיקארד (שפה)
דעת תורה
דעת תורה היא דעה הבאה לבטא את עמדת תורת ישראל בהתייחס לשאלה אשר אין לה מענה הלכתי מובהק. מתוך אמונת חכמים, יש המייחסים לאדם הנחשב גדול בתורה את היכולת לשמש לפה עבור התורה ולהביע את דעתה (שאינה מובעת בה בגלוי) בשאלה הנדונה. מתוך כך מייחסים לאדם כזה את הכושר לפסוק לא רק בנושאים תורניים והלכתיים צרופים אלא גם בנושאי פוליטיקה, מדינה והלכות חיים בכלל. הסוגיות הדתיות שבהן עסק, על פי גישה זו לאמונת חכמים, מזככות את מוחו ומכשירות אותו לפסוק בכלל תחומי החיים. דעת תורה היא מוטיב מרכזי בחיי החברה החרדית וברמה פחותה אף בחיי החברה החרדית-לאומית.
התפתחות המושג.
הביטוי "דעת תורה" או "דעת התורה" מבטא בספרות היהודית בימי הביניים ובראשית העת החדשה את מה שהיום מקובל לבטא כ"עמדת ההלכה" או "השקפת היהדות". אמנם בספרות חז"ל ואף במכלול ספרות האחרונים משמעותו של הביטוי שימשה להגדיר או את השיתוף הקיים בין דעת לתורה (לדוגמה במשנתו של הרמב"ם, שראה את הפיזיקה והמטפיזיקה כמשלימות את התורה) או כביטוי לידיעה ברורה של דין התורה (מסכת חולין צ', ב'), אולם בהמשך מושג זה קיבל אופי אחר.
במידה מסוימת, גמישותה של הסמכות הרבנית לקבוע בענייני "דעת תורה" עולה על יכולתה לפסוק הלכות, שכן פסיקת "דעת תורה" היא למעשה אינטואיטיבית ואינה מחייבת כתיבה הלכתית מסודרת ומנומקת. לפיכך גם היכולת לחלוק עליה מוגבלת ביותר, אלא אם כן החולק נחשב לבעל שיעור קומה המאפשר לו להביע "דעת תורה" כהבנתו. חוקרים אחדים (גרשון בקון, לורנס קפלן, יעקב כ"ץ) סברו כי דעת תורה כוללת בתוכה ממד של אלטעות (Infallibility, חסינות מפני טעות) כעין זו שיוחסה לאפיפיור החל מוועידת הוותיקן הראשונה (1870). ואולם, נראה כי התפיסה החרדית פחות קיצונית בעניין זה. רק לעיתים נדירות ניתן למצוא בה ניסוחים מפורשים של אלטעות, ובדרך כלל הדגש הוא על כך שהאדם הפשוט איננו יכול לשפוט או לבקר את שיקול דעתם של ה"גדולים".
"דעת תורה" הוא מונח שהופיע במקורו בספרות ההלכה, אך שם הוא משמש כמטבע לשון, שאין עומדת מאחוריו תפיסה מגובשת. הוא הפך לדוקטרינה בעיקר עם עלייתה של אגודת ישראל.
דוקטרינת דעת תורה החלה כנראה אצל הרב ישראל מאיר הכהן, החפץ חיים. היא פותחה בעיקר בדור שלאחריו על ידי תלמידו ר' אלחנן וסרמן, וכן על ידי ר' חיים עוזר גרודז'נסקי והחזון איש. כל אחד מהם תפס את סמכותם של גדולי התורה בגוון שונה במקצת. הרב אברהם ישעיהו קרליץ (ה"חזון איש"), שמיעט להשתמש במונח דעת תורה, אמר כי לגדולי התורה יש "חלק חמישי בשולחן ערוך" (שבו ארבעה חלקים), המורה גם בעניינים שאינם בארבעת החלקים הקיימים.
הרב אלחנן וסרמן ציטט מרבי חיים מוולוז'ין ש"בשעה שסוחר עצים בא להימלך אם לקנות יער, ישנה עבורו תשובה בתורה, צריכים רק למוצאה...".
כיום יש הרואים את "דעת תורה" כצורה של תאולוגיה פוליטית יהודית, היוצרת תשתית עיונית לתיאוקרטיה בזעיר אנפין.
הפולמוס והיישום.
אופן היישום של גישת דעת תורה אינו ברור. למשל, דווקא הרב חיים עוזר גרודז'נסקי, שנחשב למנהיג הרוחני של אגודת ישראל בליטא, כתב לרב הרצוג בשנת 1938 שבמדינה העומדת לקום ניתן לקיים משפט פלילי אזרחי על פי שיטת הר"ן (דרשות הר"ן, י"א), כלומר, הוא לא ראה צורך בהכפפת כל מרכיבי הממשל להוראות חכמי התורה. הרב הרצוג חלק עליו ורצה שכל מערכת המשפט תהיה דתית.
עימות מפורסם הנוגע לגישת דעת תורה התקיים כאשר ראשי תנועת המזרחי, ד"ר יצחק רפאל והרב יהודה לייב פישמן מימון, פנו לחזון אי"ש בהקשר לחוק השירות הלאומי לבנות. התנגדותו של החזון אי"ש לוותה בטיעון שאיסור ביחס לחוק זה מופיע ב-"שולחן ערוך החמישי".