המדיניות החדשה עוררה את זעמם של הורים יפנים רבים. הם כעסו על הרעיון שילדיהם מוכרחים לקבל חינוך שאינו משתווה לזה של הילדים לבנים. בנוסף, התחבורה לאחר רעידת האדמה הייתה מוגבלת, כך שתלמידים רבים לא יכלו להגיע לבית הספר המזרחי. יפנים רבים התווכחו עם מועצת החינוך וטענו כי ההפרדה של בתי הספר מנוגדת לאמנה של 1894. האמנה לא נדרשה במפורש לתחום החינוך, אך כן רמזה שיפנים באמריקה יקבלו זכויות שוות. בהתאם להחלטות הקובעות דאז של בית המשפט העליון של ארצות הברית, אשר נתקבלו ב-1896, מדינה לא הפרה את תנאי ההגנה השווה בחוקה, אם דרשה הפרדה גזעית, כל עוד מתקני ההפרדה היו שווים במהותם.
זמן לא רב אחר כך פנו האמריקאים ממוצא יפני אל כלי התקשורת ביפן על מנת ליידע את הממשלה בדבר ההפרדה. העיתונים בטוקיו גינו את ההפרדה בכנותם: "עלבון לגאוותם ולכבודם הלאומיים". הממשלה היפנית הייתה מודאגת מאוד מהמוניטין של היפנים מעבר לים, שכן הם רצו להגן על המוניטין שלהם כמעצמה עולמית. פקידי הממשל הפכו מודעים לכך שמדובר בסף משבר וכי התערבות דרושה לשמירה על השלום הדיפלומטי.
לידת ההסכם הג'נטלמני.
לנשיא רוזוולט היו שלוש מטרות בפתרון מצב זה: האחת, להראות ליפן שהמדיניות בקליפורניה לא שיקפה את האידיאלים של ארצות הברית כולה; השנייה, לאלץ את סן פרנסיסקו לבטל את מדיניות ההפרדה; והשלישית, להגיע לפתרון בעיית המהגרים היפנים. ויקטור מטקאלף , מזכיר המסחר והעבודה בממשל רוזוולט, נשלח לחקור את העניין ולאלץ את ביטול המדיניות, אלא שניסיונו לא צלח, שכן בעלי התפקידים המקומיים היו מעוניינים בהפרדה. גם הנשיא עצמו ניסה להטיל את כובד משקלו על מועצת החינוך ללא הועיל.
מנגד, היה רצון מצד הממשלה היפנית "לשמר את התדמית של העם היפני בעיני העולם". יפן לא הייתה מעוניינת שארצות הברית תחוקק חוקים מיוחדים נגד המהגרים היפנים, כפי שאירע עם המהגרים הסינים ב"חוק הדרת הסינים" משנת 1882.
ב-15 בפברואר 1907 הגיעו הצדדים לפשרה: היה והנשיא רוזוולט מצליח להבטיח את השעיית ההגירה היפנית, מועצת החינוך תאפשר לתלמידים היפנים ללמוד בבתי הספר הציבוריים. הממשלה היפנית, כאמור, לא רצתה לפגוע בכבוד הלאומי של היפנים או לספוג השפלה כמו הסינים ב-1882, ולפיכך הסכימה להפסיק את הנפקת הדרכונים לפועלים המנסים להגיע לארצות הברית, אלא אם כן פועלים אלה באו להתיישב בבית שנקנה מראש, להצטרף אל בן משפחה או ליטול שליטה פעילה בחברה חקלאית שנרכשה קודם לכן.
ההסכם נוסח שנה לאחר מכן בפתק שכלל שש נקודות. לאחריו הותר לתלמידים היפנים ללמוד בבתי הספר הציבוריים.
השפעות ההסכם.
אימוץ ההסכם עודד את תופעת "כלות התמונה" – נישואי נוחות שהתבצעו מרחוק באמצעות חליפת תמונות. ביצירת קשרי נישואין אלה יכלו נשים המבקשות להגר לארצות הברית להשיג דרכונים, בעוד העובדים היפנים יכלו להשיג שותפות לחיים בהתאם למוצאם.
ויקטור צ'וקרין
ויקטור איבנוביץ' צ'וקרין (באוקראינית: Віктор Іванович Чукарін; 9 בנובמבר 1921 - 25 באוגוסט 1984) היה מתעמל סובייטי, הראשון מבין גדולי המתעמלים של ברית המועצות. אלוף אולימפי כולל בתחרות קרב-רב אישי פעמיים ברציפות (הלסינקי 1952 ומלבורן 1956), בעל 11 מדליות, מהן 7 זהב, 3 כסף ו-1 ארד ואלוף עולם (1954) בעל 4 מדליות מהן 3 זהב ו-1 ארד.
צ'וקרין מדורג במקום 15 בהיסטוריה מבין כל הספורטאים ובמקום 6 מבין כל המתעמלים, במניין מדליות הזהב שצבר (7). מדורג במקום 17 בהיסטוריה מבין כל הספורטאים ובמקום 8 מבין כל המתעמלים, במניין המדליות שצבר (11).
ביוגרפיה.
צ'וקרין נולד בקרסנוארמייסקה, שבחצי האי קרים. הוא לחם ביחידת ארטילריה בצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה. הוא נלקח בשבי ושהה במשך 4 שנים במחנה ריכוז סנדבוסטל שבסקסוניה התחתונה (צפון גרמניה) בין המבורג לברמן.
אלוף אולימפי.
למרות גילו המבוגר יחסית, בן 31, זכה צ'וקרין באולימפיאדת הלסינקי (1952) ב-6 מדליות, מהן 4 זהב ו-2 כסף והיה לספורטאי המצטיין במשחקים אלו. מדליית זהב בתחרות הקרב-רב אישי לפני בן ארצו גרנט שאגיניאן ויוזף שטלדר משווייץ, בתחרות הקבוצתית, בתרגיל על סוס הקפיצות ועל סוס הסמוכות. מדליות כסף בתרגיל על המקבילים ועל הטבעות. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתרגיל על המתח ובמקום 29 בתרגיל הקרקע.
אלוף עולם.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1954 זכה צ'וקרין ב-4 מדליות, מהן 3 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב בתחרות הקרב-רב אישי, בצוותא עם בן ארצו ולנטין מורטוב ולפני גרנט שאגיניאן, בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על המקבילים ומדליית ארד בתרגיל על סוס הסמוכות.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה צ'וקרין ב-5 מדליות, מהן 3 זהב, 1 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, בתחרות הקרב-רב אישי הוא הגן על תוארו, לפני טקאשי אונו מיפן ובן ארצו יורי טיטוב, בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על המקבילים. מדליית כסף בתרגיל הקרקע ומדליית ארד בתרגיל על סוס הסמוכות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בתרגיל על המתח ובמקום שביעי על סוס הקפיצות ועל הטבעות.
לאחר סיום הקריירה עבד צ'וקרין כמאמן התעמלות בעיר לבוב. הוא נפטר ב-25 באוגוסט 1984 בלבוב.
תארים והשגים.
בשנת 2009 זכה צ'וקרין להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי בהתעמלות.
הסכם ג'נטלמני (פירושונים)
האישה בשחור
הומור
הומור הוא צורת תקשורת המשמשת לגרימת צחוק. על-פי ארתור קסטלר, מצב זה נוצר כאשר מוצגות בפני השומע או הצופה שתי מסגרות התייחסות בעלות היגיון פנימי, שאינן תואמות זו לזו; ההומור נוצר במעבר המפתיע בין מישור אסוציאטיבי אחד למישור אסוציאטיבי אחר.
הומור מוגדר מילונית כיכולת לתפוס ולבטא את הצדדים המשעשעים, המגוחכים והאבסורדיים של החיים, לרוב מתוך ראייה רחבה ויחס של אהדה סלחנית. יכולתו של האדם לצחוק לחולשות ולחסרונות של עצמו ושל אחרים ולהתבונן בחיוך בקשיי היום יום. ד"ר חיה אוסטרובר, חוקרת הומור ומרצה לפסיכולוגיה, מציינת שההומור תלוי בחברה שאנו חיים בה, בתרבות, באישיות שלנו, בסיטואציה שאנו נמצאים בה ועוד, לכן אנשים שונים, במצבים שונים, ימצאו סיטואציות שונות כהומוריסטיות.
הגדרת ההומור אינה מוסכמת על הכול, אך אנו יכולים לזהות הומור באופן אינטואיטיבי, להבחין בו ולהבינו. לרוב הומור מעורר בנו תחושה של רענון, חידוש וכמובן שמחה. אלה האלמנטים שבונים בדיחות. ברובן ניתן למצוא קישור מפתיע וחדש בין אלמנטים שבדרך כלל לא היו מיועדים להתחבר.
האטימולוגיה.
המילה "הומור" מקורה במילה הלטינית "humorem", שמשמעותה נוזל. מלטינית התגלגלה המילה לצרפתית כ-humeur, מילה המגדירה את נוזלי הגוף על פי תורת 4 הנוזלים של היפוקרטס. ייחוס התנהגויות מוזרות לחוסר איזון בנוזלים הוביל לגלגול נוסף של המילה, תוך מתן פירוש מיוחד - המילה humor שימשה לתיאור התנהגויות החורגות מהנורמה המקובלת. אנשים, שהתנהגו כך נחשבו למוזרים והתנהגותם עוררה את צחוק הבריות. אחרים, שרצו לעורר צחוק, חיקו התנהגויות כאלה. מי שנהגו כך כונו humorists (הומוריסטנים) וכך נקבע שהיכולים לעורר צחוק הם בעלי חוש הומור.
נחום סוקולוב התייחס למשמעות המילה "הומור" בשפה העברית:
חקר ההומור.
להומור יש השפעה רבה על החברה האנושית, לכן נמצאו אנשים שלקחו את ההומור ברצינות וחקרו אותו חקירה מדעית.
חקר ההומור בישראל.
עבודת הדוקטורט של חיה אוסטרובר "ההומור כמנגנון הגנה בשואה" פורסמה בספר "ללא הומור היינו מתאבדים" בהוצאת "יד ושם" בשנת 2009. הספר כולל בתוכו מגוון ראיונות עם 55 ניצולי שואה, ניתוחים של סוגי ההומור השונים, חקירה של תפקידם והצגה של ביטויי ההומור בגטאות ובמחנות - שירים, קריקטורות ובדיחות. דר' חיה אוסטרובר נותנת בספר תשובה חיובית לשאלה האם בכוחו של ההומור לשמור על הבריאות הנפשית והגופנית שלנו גם בהתמודדות עם אירוע טראומטי כמו השואה. ההומור בשואה לא הפחית את הזוועות האובייקטיביות שחוו הניצולים אלא את הרגשתם הסובייקטיבית בתגובה לזוועות האלה. לטענתה ובהתבסס על מחקרה, ההומור היה מנגנון ההגנה שסייע ליהודים בגטאות ובמחנות הריכוז להתמודד ולשרוד את המציאות הנוראה. השימוש בהומור ובצחוק בתקופת השואה היה ידוע בין הניצולים, אך עד כה לא הוקדש לו מחקר של ממש.
דוקטור אריה סובר, מחבר הספר "הומור", ייסד ב-2009 את "האגודה הישראלית לחקר ההומור". האגודה מוציאה לאור שני כתבי עת מקוונים, "הומור מקוון - כתב עת לחקר ההומור" ו-"The Israeli Journal of Humor Research", שהחל את הופעתו ב-2012, בקרקוב, בוועידה הבינלאומית להומור.
בהוצאת כרמל יצא לאור הספר "חשיבותה של אי-רצינות", קובץ של מאמרים מדעיים העוסקים בחקר ההומור בשפה העברית.
תולדות ההומור.
אין מועד מדויק להופעת ההומור בתרבות האנושית, אולם אסופה כתובה של אנקדוטות מתוארכת לתקופת שנת 550 לפני הספירה. ביוון העתיקה התחילו גברים לעקוב ברחוב או במוסדות ציבוריים אחר אישים בולטים ולחקות את מעשיהם בצורה אירונית. אפלטון, אריסטו ופיטגורס ניסו להגביל את הצחוק הגס, ההמוני, לטובת האירוניה התרבותית. בתיאטרון היווני ההומור זכה לסוגה משלו, לקומדיה.
לפי החוק הרומי נאסרה הפניית אירוניה כלפי פטריקים, לכן קיקרו נזהר בבדיחותיו, שהיו מתונות, אך פלאוטוס היה המוני יותר בהומור שלו ופחות מעודן. על חשיבות ההומור באותה תקופה מעידה העובדה שקיקרו ייחד חלק מספרו על תורת הנאום, De Oratore, להסברת היתרונות הטמונים בשילוב הומור בנאומים.
תגובה להומור.