סוג הנוזל מתחלק ברמה העיקרית לשני תתי סוגים- נוזל שהוא טרנסודט, כלומר עני בחלבונים, ונוזל שהוא אקסודט- עשיר בחלבונים. נוזל מסוג טרנסודט מתהווה בחלל האדר לאור גורמים סיסטמיים (הכוונה- מחלות סיסטמיות ולא מקומיות הקשורות לריאות) שהעיקריים ביניהם הם אי ספיקת לב ושחמת הכבד, או תסמונת נפרוטית. נוזל מסוג אקסודט מתהווה בחלל האדר בגלל גורמים מקומיים המתהווים בריאות ומביאים ליצירת נוזל זה- הסיבות העיקריות הן דלקת ריאות חיידקית, ממאירות (סרטן), זיהום ויראלי ותסחיף ריאתי, אולם קיימות סיבות רבות ונוספות להתהוות נוזל אקסודטיבי- גם בעיות גינקולוגיות, כגון תסמונת מיי- Meigh syndrome המקושרת עם גידול שחלתי שפיר, או תסמונת גירוי יתר שחלתי הנוצרת לאור טיפולי הפריה, יכולות להביא לתפליט פלאורלי, כמו גם שימוש בתרופות.
האבחנה בין נוזל שהוא טרנסודט לנוזל שהוא אקסודט נעשית על בסיס מדידת רמות החלבונים ולקטט דהידרוגנז- LDH בתפליט הפלאורלי לעומת רמתם בדם- ועל מנת שנוזל ייקרא "אקסודטיבי", כלומר עשיר בחלבונים, עליו לקיים לפחות אחד מן הקריטריונים הבאים:
במידה והנוזל טרנסודטיבי, כלומר לא עונה על הקריטריונים הנ"ל, ככל הנראה הסיבה להיווצרות הנוזל קשורה במחלות רקע של המטופל, כגון אי ספיקת לב, שחמת הכבד או בעיות כלייתיות (נפרוזיס) ויש לטפל בבעיות הרקע כאמור.
במידה והנוזל מתגלה כאקסודט, יש להמשיך ולאבחנו כאמור להלן.
שלב שני- אבחון נוזל אקסודטיבי.
נוזל שאובחן כאקסודט צריך להישלח לבדיקות נוספות על מנת לבחון את הסיבה להיווצרותו. בדיקות אלו כוללות, בין היתר, רמות גלוקוז, עמילאז, בדיקות ציטולוגיות, תרביות וצביעה היסטולוגית וכן בדיקת מרקרים לשחפת כגון אדנוזין דאמינאז/אינטרפרון.
מירביליס
תומאס ברדיך
תומאש ברדיץ'
פיאצה ברבריני
פיאצה ברבריני (באיטלקית: Piazza Barberini) היא כיכר גדולה במרכז העיר רומא, איטליה, והיא ממוקמת בגבעת הקווירינאליס. הכיכר נבנתה במאה ה-16, אך רבים מהבניינים המקיפים אותה נבנו מחדש במהלך השנים.
צורתה הנוכחית של הכיכר נוצרה בשנת 1625, והיא כונתה על שם ארמון ברבריני, שנבנה באותה עת מדרום לכיכר. במקור היה לכיכר שער כניסה רחב אל הארמון בחלק הדרום-מזרחי, שתוכנן בידי הארכיטקט והצייר בן התקופה, פייטרו דה קורטונה. אך הוא נהרס כדי לאפשר את סלילתה של דרך חדשה במאה ה-19. קיומו ידוע מתחריטים ותמונות מוקדמות של הכיכר.
במרכז הכיכר נמצאת מזרקת טריטון (Fontana del Tritone), שנבנתה במהלך המאה ה-17, על ידי ברניני. מזרקה אחרת, מזרקת הדבורים (Fontana delle Api), אף היא של ברניני ממוקמת לא הרחק משם, בוויה ויטוריו ואנטו (Via Vittorio Veneto), אך היא שוחזרה באופן שרירותי במהלך הזזתה ממיקומה הקודם, בפינת הכיכר היכן שויה סיסטינה מתחבר אל הכיכר.
עד המאה ה-18, גופות בני אדם שזהותם לא נודעה, הוצבו בכיכר לצורך זיהוים. בין 1632 ל-1822 הוצב בכיכר אובליסק עתיק, שלאחר מכן הוצב בוילה מדיצ'י.
קרב קוויבק
קרב קוויבק (באנגלית: Battle of Quebec; בצרפתית: Bataille de Québec) התחולל ב-31 בדצמבר 1775 בין כוחות הצבא הקונטיננטלי האמריקני לבין הבריטים שהגנו על העיר קוויבק סיטי, במהלך השלבים המוקדמים של המהפיכה האמריקנית.
הקרב הסתיים בתבוסתם הגדולה הראשונה של האמריקנים במלחמה ומחירו היה כבד: גנרל ריצ'רד מונטגומרי נהרג, בנדיקט ארנולד נפצע ודניאל מורגן ואיתו יותר מ-400 איש נפלו בשבי. חיל המצב של העיר, כוח מאולתר של חיילים סדירים של הצבא הבריטי ויחידות מיליציה מקומיות בפיקודו של המושל, גנרל גאי קרלטון, ספג אבדות קלות בלבד.
לאחר שפלש לקנדה, כבש צבאו של מונטגומרי את מונטריאול ב-13 בנובמבר, ובתחילת דצמבר הצטרפו אליו כוחותיו של ארנולד, לאחר שערכו מסע מפרך באזורי הפרא של צפון ניו אינגלנד. המושל קרלטון נמלט ממונטריאול לקוויבק, מטרתם הבא של האמריקנים, וכוח קטן של הצבא הבריטי הצליח להגיע אל העיר ולתגבר את מגיניה זמן קצר לפני מועד ההתקפה. מונטגומרי הטיל מצור על העיר, אך בשל הידיעה כי תוקף חוזי השירות של חלק מחייליו עתיד לפוג בתחילת 1776, מה שיחליש את כוחו, פתח מונטגומרי בהתקפה בערב השנה החדשה בחסות סופת שלג עזה, מתוך תקווה שתסתיר את תנועת צבאו. התוכנית כללה את פיצולו של הצבא לשני כוחות-משנה, בפיקודם של מונטגומרי וארנולד, אשר יכבשו את חלקה התחתון של העיר לפני שיסתערו על חומות חלקה העליון. מונטגומרי נהרג מפגז תותח בשלב מוקדם של הקרב וכתוצאה מכך נסוג הכוח שהיה תחת פיקודו, בעוד הכוח השני הצליח לחדור אל העיר התחתית, אך ארנולד נפצע בתחילת הקרב ומורגן נטל את הפיקוד והוביל את ההסתערות, לפני שנלכד בעיר התחתית ונאלץ להיכנע. ארנולד המשיך לקיים מצור לא יעיל על העיר עד האביב, כאשר תגבורות בריטיות אילצו אותו לסגת.
במהלך הקרב והמצור שהגיע בעקבותיו, היו קנדים דוברי צרפתית פעילים משני צידי המתרס: האמריקנים קיבלו סיוע לוגיסטי ואספקה מתושבי הסביבה, ומגיני העיר כללו אנשי מיליציה מקומיים. כאשר נסוגו האמריקנים ליוו אותם חלק מתומכיהם. אלה שנותרו מאחור היו נתונים למגוון עונשים לאחר שהשתלטו הבריטים על האזור מחדש.
רקע.
זמן קצר לאחר פריצתה של מלחמת העצמאות האמריקנית באפריל 1775, השתלט כוח קטן בפיקודם של נתנאל גרין ובנדיקט ארנולד על מצודת המפתח פורט טיקונדרוגה (Fort Ticonderoga) ב-10 במאי. ארנולד ניצל את ההצלחה ופשט על פורט סיינט-ז'אן (Fort Saint-Jean) הסמוכה למונטריאול, פשיטה שהדאיגה מאוד את המנהיגות הבריטית באזור. פעולות אלה הביאו את מנהיגי המורדים כמו גם את הבריטים, לקחת בחשבון אפשרות של פלישה לקוויבק בהנהגת כוחות הקונגרס הקונטיננטלי השני, ומושל קוויבק, גנרל גאי קרלטון, החל לארגן את כוחותיו להגנה. לאחר שדחו בתחילה את הרעיון, אישרו לבסוף נציגי הקונגרס למפקד המחלקה הצפונית של הצבא הקונטיננטלי, מייג'ור גנרל פיליפ סקיילר, לפלוש לפרובינציה בהתאם לצורך. סקיילר החל מיד בארגון ציוד וחיילים להקמת כוח פלישה בפורט טיקונדרוגה ובפורט קראון פוינט (Fort Crown Point). כחלק ממתקפת התעמולה האמריקנית, הופצו מכתבים מאת הקונגרס ומהאסיפה האזורית של מדינת ניו יורק בפרובינציה, אשר הבטיחו שחרור משלטון הדיכוי הבריטי. ארנולד, שלא קיבל את הפיקוד על כוח הפלישה, שכנע את ג'ורג' וושינגטון לאשר את הקמתו של כוח שני בפיקודו, שינוע דרך שטחי הפרא של מדינת מיין (של היום) ישירות לעבר קוויבק סיטי.
הצבא הקונטיננטלי החל לנוע לעבר קוויבק בספטמבר 1775. מטרתו, כפי שניסח זאת סקיילר, הייתה "להרחיק, במידת האפשר, את כוחות בריטניה הגדולה" אשר "תחת פקודות מאת שלטון עריץ...המבקש לשעבד את תושבי הפרובינציה". בריגדיר גנרל ריצ'רד מונטגומרי, שקיבל את הפיקוד ב-16 בספטמבר לאחר שסקיילר חלה, הוביל את כוח הפלישה מטיקונדרוגה ומקראון פוינט במעלה ימת צ'אמפליין ולאחר מצור מוצלח על פורט סיינט-ז'אן השתלט על מונטריאול ב-13 בנובמבר. ארנולד הוביל כוח בן 1,100 חיילים מקיימברידג', מסצ'וסטס, דרך צפון ניו אינגלנד זמן קצר לאחר שמונטגומרי עזב את פורט טיקונדרוגה.
האמריקנים ציפו כי האוכלוסייה הקתולית דוברת הצרפתית הגדולה שהתגוררה בקוויבק תתקומם כנגד השלטון הבריטי. מאז השתלטו הבריטים על קוויבק במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים ב-1760 היו בפרובינציה מחלוקות וסכסוכים בין התושבים המקומיים ממוצא צרפתי לבין הצבא והשלטון הבריטי הפרוטסטנטים דוברי האנגלית. לעומת זאת, התמתנו מתחים אלה עם העברתו של חוק קוויבק בפרלמנט הבריטי ב-1774, אשר השיב קרקעות וזכויות רבות לקנדים (חוק ששלוש עשרה המושבות גינו בחריפות משום שהוסיף לפגיעה הכלכלית שגרמו חוקי הכפייה). מרבית תושבי קוויבק הצרפתים בחרו שלא לקחת חלק פעיל במערכה האמריקנית, בעיקר משום שבעידוד מנהיגותם הדתית, בחרו לקבל את שלטון הבריטים אשר הבטיחו את שמירת תרבותם הצרפתית ודתם הקתולית.
היערכות הבריטים.
הכנות להגנה.
גנרל קרלטון החל לארגן את הגנת הפרובינציה מיד לאחר ששמע על הפשיטה שערך ארנולד על פורט סיינט-ז'אן. על אף שריכז את מרבית כוחותיו בסיינט-ז'אן, השאיר קרלטון חילות מצב קטנים של חיילים סדירים במונטריאול ובקוויבק. הוא עקב אחר ההתקדמות האמריקנית, ולעיתים קיבל מסרים שיורטו על ידי כוחותיו ונועדו לתקשר בין מונטגומרי לארנולד. סגן המושל הקטור קרמאה (Hector Cramahé), אשר הופקד על ארגון הגנתה של קוויבק בעוד קרלטון שוהה במונטריאול, הקים בספטמבר כוח מיליציה מקרב תושבי העיר בן כמה מאות אנשים, אך היה פסימי לגבי תפקודם העתידי והעריך שרק כמחציתם נחשבים "אמינים". קרמאה שלח בקשות רבות לתגבורת מהפיקוד הבריטי שישב בבוסטון, אך אף אחת מהן לא נענתה; מספר ספינות נושאות חיילים סטו מנתיבי השייט שלהם והגיעו לניו יורק, וסגן האדמירל סמואל גרייבס סירב לשלוח אותן משם בשל החשש שהחורף הקרב יביא לחסימת נהר הסנט לורנס, מה שיביא לאיבוד הספינות.
כאשר הגיע לקוויבק ידיעה ודאית על התקרבות כוחותיו של ארנולד ב-3 בנובמבר, חיזק קרמאה את משמר העיר והעביר את כל הסירות שעגנו בגדה הדרומית של הסנט לורנס. הידיעה הביאה גם לגיוס נוסף למיליציה בעיר, שהגדיל את כוחה לכדי 1,200 איש. שלוש ספינות שהגיעו באותו היום, הביאו עימן תגבורת של מתנדבי מיליציה שהגיעו מאי הנסיך אדוארד ומניופאונדלנד והגדילו את מספר המגינים ב-120 איש. שיירה קטנה שהובילה אה"מ ליזארד (HMS Lizard) הגיעה אף היא באותו היום והוסיפה מספר קטן של נחתים לחיל המצב.