ליסימכוס סיפר כי "בימי בוֹכּחוֹריס מלך מצרים", בשנת בצורת, "בני עם היהודים, אנשים מצורעים ובעלי נגעים וחולים בכל מיני מחלות", צבאו על המקדשים וביקשו מזון. המחלות התפשטו בקרב כלל האוכלוסייה והמלך פנה לאל אמון, שציווה עליו לטהר את המקדשים "מכל האנשים המזוהמים והחוטאים" ולגרש אותם אל השממה "ולהטביע את המצורעים והמנוגעים", כי רק אז תסתיים הבצורת. המלך ציווה על כהני המקדשים לאסוף "את כל האנשים אשר אינם טהורים" והורה לצבא להוליך אותם למדבר, בסך הכל 110 אלף מגורשים, "ולקשור אל המצורעים לוחות עופרת" כדי להטביע אותם בים. "וכאשר טבעו המצורעים והנגועים בים" ואלה שנשארו בחיים התקבצו יחד במדבר חשופים לסכנת חיים..."איש אחד ושמו משה" הציע להתחיל ללכת ללא הפסקה עד שיגיעו לארץ מיושבת. הוא ציווה עליהם שלא לדבר שלום "לשום בן אדם" ולא לייעץ לו טובה "רק עצת-רשע ולהרוס את כל מקדשי האלים והמזבחות אשר ימצאו בדרכם". הם הלכו במדבר ולאחר צרות רבות הגיעו לארץ מיושבת "ועשו רעות ליושביה", שדדו את המקדשים והעלו אותם באש, "והגיעו אל הארץ הנקראה בימינו יהודה", שם יסדו עיר שקראו לה "הירוסולה", ביוונית "שוד המקדש", בגלל מנהגם. לאחר זמן רב, אחרי שגדלו והתחזקו, התביישו היהודים בשם הזה וקראו לעיר "הירוסולימה" (ירושלים).
ליסימכוס משתמש בשם "יהודים" עוד בהתייחסו לשהותם במצרים, לפני הגיעם ליהודה, ומבחין בין הטמאים והכופרים לבין החולים והמצורעים. האל ציווה שהראשונים יגורשו לשממה ואילו האחרונים יוטבעו. מכיוון שהמלך מילא את הציווי, נובע כי היהודים מזוהים עם הטמאים והכופרים, אלא שהדבר סותר אפילו את דברי ליסימכוס עצמו, שטען במפורש שהיהודים היו נגועים בצרעת. כדי ליישב את הסתירה, ניתן רק להניח שליסימכוס מלכתחילה כלל ביחד את שתי הקבוצות וייתכן שכך גם הדגיש את חוסר מוסריותם של היהודים.
יוסף בן מתתיהו טוען שהסיפור בדבר המצורעים ובעלי המומים, עליו התבסס ליסימכוס, הוא שקרי כבר מיסודו, אלא שליסימכוס אף הוסיף עליו שקרים נוספים וגרסתו אינה תואמת לגרסאות של הסופרים האחרים.
יוסף תוהה האם כשכתב "בני עם היהודים, אנשים מצורעים", כינה ליסימכוס בשם "יהודים" את כל המצורעים במצרים, או רק את המצורעים מבין היהודים? ומי הוא העם? עם זר או אוכלוסייה מצרית? אם היו אלה מצרים, למה קרא להם "יהודים"? ואם היו זרים, מדוע לא סיפר מאין באו? אם המלך הטביע את רוב המגורשים ואת שאריתם הגלה למדבר, כיצד נשאר מהם המון כזה גדול וכיצד הצליחו לחצות את המדבר כדי להגיע לארצם הנוכחית, שם בנו עיר ומקדש מפורסמים בעולם?
אפיון.
המדקדק המצרי אפיון (המחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה) הוציא לאור גם הוא "אגיפטיאקה", בה הביא בין היתר את הידוע לו על תולדות היהודים.
כמו קודמיו, גם אפיון כתב "היסטוריה נגדית" לסיפור יציאת מצרים שבמקרא. גרסת אפיון כוללת גם היא את עלילת המצורעים, אולם אפיון הוסיף לה נדבך משלו: מלבד המצורעים, כללה אוכלוסיית המגורשים (110 אלף נפש) גם עיוורים, פסחים ונגועים במחלות. היהודים הלכו 6 ימים ולאחר שכולם לקו בדלקת המפשעות, נחו ביום השביעי, כאשר הגיעו לארץ שנקראה אחר כך "יהודה".
יוסף בן מתתיהו טוען כי ברור מדברי אפיון, שכל המגורשים לקו בדלקת המפשעות. אבל אם היו עיוורים, פסחים ונגועים במחלות, כמו שהעיד עליהם, הרי לא היה להם כח ללכת אפילו יום אחד, ואם בכל זאת יכלו ללכת דרך המדבר ובנוסף לכך גם לנצח במלחמה את כל היוצאים לקראתם – כיצד לקו כולם בדלקת הזאת כעבור 6 ימים? הרי אין המחלה הזאת מנת חלקם של כל מי שהולך בדרכים, כי רבבות חיילים עברו בכל הדורות דרכים כמו אלה והלכו ימים רבים ולא ניזוקו, וגם לא ייתכן שהדבר הזה קרה לפתע פתאום.
כאירמון.
כמו קודמיו, גם הסופר המצרי כאירמון מאלכסנדריה (המאה ה-1 לספירה) כתב "אגיפטיאקה" משלו, שכללה גרסה משלו על יציאת מצרים, שמבוססת גם היא על עלילת המצורעים:
לסיפורו של מנתון הוסיף כאירמון שאיזיס נגלתה לאמנופיס בחלום והציקה לו בשנתו על כך שהמקדש שלה נהרס במלחמה. אחד החרטומים (במקור: "סופרי הקודש") בשם "פריטיבַאוטס", פירש למלך, שאם יטהר את מצרים מכל מי שיש "טומאה" בבשרו, "יסור ממנו חזון האימה הזה". לפיכך, ציווה המלך לאסוף 250 אלף אנשים "מצורעים" ולגרשם מן הארץ. בראש אוכלוסייה זו עמדו שני "יודעי-ספר": משה ואדם נוסף "מן החרטומים" - יוסף. כאשר הגיעו המצורעים הגולים אל פלוסיון, מצאו שם 380 אלף איש שהושארו שם עוד קודם על ידי אמנופיס, שסירב לתת להם להיכנס למצרים. שתי הקבוצות כרתו ברית ויצאו למלחמה במצרים ואמנופיס מיהר לברוח אל אתיופיה. כאשר בגר בנו של אמנופיס, רעמסס, הוא גרש את "היהודים", שמספרם היה 200 אלף, אל סוריה.
גרסת כאירמון מבוססת בעיקרה על סיפורו של מנתון, אך כוללת שימוש במסורות שאינן תלויות במנתון, שמשתקפות באזכורו של פריטיבאוטס ובהופעתה של איזיס בחלום. ייתכן וסיפור החלום על איזיס מקורו במסורת עממית נפוצה. יש מכנה משותף בין גרסת כאירמון לבין המסופר ב"נבואת הקדר" המצרית. נבואה זו נמצאה כתובה ביוונית על שרידי פפירוסים מהמאה ה-3 לספירה ובאחד מהם מסופר על "היהודים...בני הבליעל...המגורשים ממצרים על ידי זעמה של איזיס".
ישנם סימנים נוספים המעידים על כך שגרסת כאירמון לא הייתה תלויה במנתון: הסיבה השונה לגירוש, השימוש במונח היווני שמשמעותו "מגואלים" להבדיל מ"טמאים" והמספרים השונים מאלה של מנתון וגם מאלה המופיעים אצל ליסימכוס ואפיון.
כאירמון לא מזהה את בעלי בריתם של ה"טמאים"/"מצורעים" עם החיקסוס תושבי ירושלים שבגרסת מנתון, אלא מספר על שבטי נוודים על גבולה של ממלכת מצרים, שנמנעה כניסתם אליה. המגורשים ממצרים מכונים אצלו "יהודים", ללא כל הסבר אם זהו שם כולל למצורעים המגורשים וגם למסורבי הכניסה.
בניגוד למנתון, בגרסה של כאירמון לסיפור הגירוש נעדרת עוינות גלויה כלפי היהודים. הכפירה (אתאיזם) אינה מיוחסת ליהודים ואין שום זכר לשני המוטיבים הקיימים כבר בסיפור הגירוש של מנתון: שנאת אדם ועוינות כלפי זרים.
אולם גם עלילת המצורעים של כאירמון, כמו זו של מנתון, נערכה בהתאם למסורת הטיפולוגית של הספרות האתנוגרפית, שמטרתה "לחשוף" את עברו האפל של העם היהודי כדי לשלול את דמותו גם בהווה.
יוסף בן מתתיהו מאשים את כאירמון בכך שבדה את סיפור המצורעים ואת דבר החלום על איזיס, וטוען כנגדו שלא טרח להסביר מי בדיוק היו "אנשי הצבא האלה לרבבותיהם" שחיכו ליד פלוסיון - ילידי מצרים או שהגיעו מארץ זרה, ושלא הסביר מדוע לא רצה המלך לתת להם להיכנס לתוך מצרים.
הוא מצביע על כך שכאירמון לא סיפר בהתחלה מאין באו 380 אלף, ואחר כך לא הסביר גם את החשבון שעשה: אם ל-380 אלף הצטרפו 250 אלף מצורעים וחולים ובסופו של דבר גורשו רק 200 אלף, כיצד אבדו 430 אלף? האם נספו במלחמה, או עברו לצד רעמסס? ולאיזו משתי הקבוצות התכון בשם "יהודים"? ל-250 אלף המצורעים או ל-380 אלף היושבים ליד פלוסיון?
טקיטוס.
ההיסטוריון הרומי טקיטוס (סוף המאה ה-1 ותחילת המאה ה-2 לספירה), שנחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים של העת העתיקה, כתב בספרו "ההיסטוריות" סקירה אתנוגרפית על העם היהודי.
סקירה זו היא הדיווח המפורט ביותר על ההיסטוריה והדת של העם היהודי שקיים בספרות הרומית הקלאסית והוא משקף את דעותיהם של חוגים רבי־השפעה בחברה הרומית בתקופה שלאחר חורבן בית המקדש השני. מאחר שתיאור זה מופיע בחיבורו של גדול ההיסטוריונים של רומא, השפעתו לאחר מכן הייתה מעבר לכל פרופורציה לערך תוכנו.
טקיטוס מציג 6 אפשרויות למוצא היהודים ולמרות שאינו מצדד באופן רשמי באחת האפשרויות, האפשרות השישית ארוכה יותר מחמש האפשרויות האחרות ביחד והיא זו ש"רוב הסופרים מסכימים" לה ולכן היא זו שככל הנראה מתקבלת על דעתו וניתן לזהות אותה עם השקפתו של ההיסטוריון עצמו.
על פי גרסה זו, היהודים היו מצרים שהושחתו על ידי "נגע ממאיר, המשחית את גוף האדם". המלך בוכחוריס פנה לאוראקל של אַמוֹן וביקש מרפא, אז צווה עליו "לטהר את ממלכתו" ולגרש "גזע זה, כיוון ששנוּא הוא על האלים". המצורעים נמצאו, נאספו וגורשו ממצרים: "לאחר שנעזבו הגוֹלים במדבר...קם אחד מהם, זה משה...אז הלכו ללא הפוגה מהלך שישה ימים וביום השביעי תפסו ארץ, ממנה גירשו את יושביה ובה יסדו עיר והקדישו מקדש."
טקיטוס מוסיף בהמשך שהיהודים אינם אוכלים בשר חזיר לזכר הנגע שהביא לגירושם, "שהרי נוּגעו בצרעת, הפוקדת בעל־חיים זה".
גם אצל ההיסטוריון היווני בן-זמנו פלוטרכוס מופיע הסבר דומה לקשר היהודי בין החזיר והצרעת, כאשר בתוך סימפוזיון שהוא מצטט, טוען אחד מאנשי השיח שהיהודים שונאים בשר חזיר מכיוון שכל הברברים חוששים מטבעם מגרדת וצרעת, שהם מניחים שמופיעות כתוצאה מאכילת בשר כזה, כי ניתן לראות שהן מתפשטות תחת בטנם של כל החזירים.
ההסבר העוין של טקיטוס למוצא היהודים משקף את הגרסה היוונית־מצרית העתיקה ליציאת מצרים (הפרטים דומים ביותר לאלה שניתנו על ידי ליסימכוס), שמצאה את דרכה לספרות הלטינית כבר בתקופת אוגוסטוס ודרך טקיטוס הפכה לנחלת הכלל של הציוויליזציה המערבית.
גורביי אילרי
גורביי אילרי (בטורקית: Gürbey İleri; נולד ב-13 בפברואר 1988) הוא שחקן טורקי. ידוע בעיקר בזכות תפקידו בתור שחזאדה מהמט בסדרה "הסולטאן".
ביוגרפיה.