מבצע "רגל קלה" (באנגלית: Operation Lightfoot) החל בליל 23 באוקטובר בשעה 21:40. 882 קני ארטילריה בריטיים, רובם הגדול תותחי שדה, פתחו בהפגזה כבדה על סוללות הארטילריה של הציר, שארכה 20 דקות, והצליחו לשתק זמנית את רובן. להרעשה הארטילרית נלוו גם תקיפות מהאוויר, שבוצעו על ידי עשרות מפציצים מדגם ויקרס ולינגטון והנדלי פייג' הליפקס. בשעה 22:00 עברה הארטילריה הבריטית להפגיז את קווי ההגנה ואת שדות המוקשים של האויב. חלק מהתותחים נועדו ליצור "מסך אש נע" לפני כוחות החי"ר של הקורפוס ה-30 - סדרה של ריכוזי פגזים, שהונחתו על נקודות ידועות או חשודות של התנגדות אויב, וניתרו כל מספר דקות 100 מ' קדימה - כדי להקל על התקדמותם ולדכא את האש הנגדית של האויב. ההפגזה הבריטית נמשכה ללא הפוגה במשך חמש שעות וחצי, וכל תותח ירה במהלכה כ-600 פגז. בסך הכול הומטרו על עמדות הציר כ-125 טונות של פגזים.
בחירת השם "רגל קלה" למבצע לא הייתה מקרית, שכן כוחות החי"ר הם שהובילו את מתקפת הארמייה השמינית. ההנחה הייתה שרוב המוקשים, שהונחו על ידי הגרמנים, היו מוקשי נ"ט, שלא יופעלו על ידי הרגלים המתקדמים. בשעה 22:00 החלו ארבע דיוויזיות רגלים של הקורפוס ה-30 להתקדם בקצב מדוד בסיוע ההרעשה הארטילרית. הן לא התקשו לכבוש את יעדן הראשוני, אשר נמצא מעבר לרצועת המוקשים הראשונה של האויב. אך ככל שהמשיכו להתקדם לעומק מערכי ההגנה של הציר, הן נתקלו בהתנגדות גוברת והולכת, וספגו אבדות כבדות, בעיקר ממוקשים ומאש מרגמות. למרות זאת, הצליחו יחידות הקורפוס ה-30 להשתלט על כ-80 אחוז מהיעדים שהוקצו להן. הן ספגו כ-2500 אבדות, אך תפסו כ-1400 שבויים מכוחות הציר.
משימת יחידות ההנדסה של הקורפוס ה-10, שנעו בעקבות כוחות החי"ר, הייתה לפלס חמישה צירים בשדות המוקשים של רומל, במטרה לאפשר לכוחות השריון לחצות אותם ולהגיע לשטח הפתוח ממערב להם עד עלות השחר. אולם העומק הרב של שדות המוקשים לא איפשר להן להשלים את משימתן תוך לילה אחד. בחלק מצירי ההתקדמות לא הצליחו יחידות הרגלים לטהר את כל כיסי ההתנגדות של האויב, ואישן גרמה לעיכובים נוספים בפריצת הצירים בשדות המוקשים. קשיים בסימון המעברים בשדות המוקשים, ביחד עם ענני האבק שהעלו הטנקים המתקדמים, היקשו על הראות וגרמו לחלק מהטנקים וכלי הרכב הקלים, שנעו בעקבותיהן, לסטות מהנתיב ולעלות על מוקשים. טנקים נוספים נפגעו מאש תותחי נ"ט. שתי בריגדות של הדיוויזיה המשוריינת ה-10 הצליחו לחצות את שדות המוקשים ולהגיע למחסה של "רכס מיטרייה" (Miteriya Ridge), אך מערך ההגנה העיקרי של הציר נמצא ממערב לרכס, והניסיונות להתקדם הלאה, כדי להגיע אל "קו פירסון" כמתוכנן, נבלמו על ידי מסך של תותחי נ"ט, שפגעו בטנקים ברגע שעברו את קו הרכס. צפונה משם, לא הצליחו יחידות ההנדסה של הדיוויזיה המשוריינת ה-1 להשלים את פינוי הפרצות שלהן בשדות המוקשים, וכאשר עלה השחר מצאו עצמן היחידות המובילות של הדיוויזיה מסובכות בשדות המוקשים, כ-3 ק"מ ממזרח ליעדן הראשוני, שנודע בכינוי "רכס הכליה" (Kidney Ridge).
המבצעים הצבאיים בגזרה הדרומית (24–25 באוקטובר).
במקביל למתקפה של הקורפוס ה-30 על החלק הצפוני של מערך ההגנה של הציר, ביצעו כוחות מהקורפוס ה-13 של הארמייה השמינית סדרה של פעולות הסחה בחלקו הדרומי של קו אל עלמיין, במטרה לרתק את כוחות הציר שהחזיקו בגזרה זו, ולא לאפשר לפיקוד האויב להעביר כוחות מהדרום לגזרה הצפונית, שם נערכה המתקפה הבריטית העיקרית. בליל 23/24 באוקטובר ניסו יחידות מהדיוויזיה ה-44 לחצות את שדות המוקשים העמוקים, בגזרה שבין שקע מונאסיב להר חימיימאת (קרת אל חימיימאת) ולתפוס עמדות ממערב להם, אך כשעלה השחר הם מצאו עצמם תקועים עדיין בשטח פתוח בין שתי רצועות המוקשים העיקריות, כשהם חשופים לאש ארטילריה מדויקת של כוחות הציר שחלשו עליהם מעמדותיהם בהר חימיימאת. במקביל ביצעה שדרה ניידת מכוחות צרפת החופשית, פשיטה על עמדות הציר בקצה הדרומי של קו אל עלמיין, סמוך לשקע קאטארה.
בלילה השני של הקרב (24/25 באוקטובר) הצליחו שני גדודים מהדיוויזיה ה-44 להשלים את חציית שדות המוקשים וליצור ראש גשר ממערב לרצועת המוקשים השנייה, אולם הבריגדה המשוריינת ה-22, שנעה בעקבותיהם, ספגה אבדות כבדות מאש תותחי נ"ט ולא הצליחה להשלים את חציית שדות המוקשים ולחבור לכוחות הרגלים. במשך כל היום שלאחר מכן (25.10) המשיכו הרגלים הבריטיים להחזיק בראש הגשר החשוף שלהם, תחת אש עזה של האויב. הפיקוד הבריטי הורה לבריגדה המשוריינת ה-22 לסגת, כדי למנוע את שחיקתה בטרם עת, אך יחידות הרגלים הורשו לנטוש את ראש הגשר ולחזור לעמדות המוצא שלהם רק בליל 25/26 באוקטובר, לאחר שספגו אבדות כבדות. באותו לילה ביצעו גם יחידות מהדיוויזיה ה-50 פשיטה על העמדות שהוחזקו על ידי דיוויזיית הצנחנים פולגורה, בשקע מונאסיב.
ב-26 באוקטובר החליט פיקוד הארמייה השמינית להפסיק זמנית את המבצעים הצבאיים בגזרת הקורפוס ה-13. פעולת ההסחה הבריטית השיגה את מטרתה העיקרית, ריתוק שתיים מדיוויזיות השריון של הציר לגזרה הדרומית למשך זמן ארוך ככל האפשר.
היום השני לקרב: המשך המתקפה הבריטית.
בשעות הבוקר של 24 באוקטובר עדיין שרר בלבול רב וערפל קרב במפקדת ארמיית הפאנצר אפריקה ביחס לתמונת המצב ולכוונות האויב. רוב קווי התקשורת נותקו בהפגזה הבריטית, ולכן יצא גאורג שטומה, המפקד הזמני של כוחות הציר, למפקדת הדיוויזיה הקלה ה-90, כדי לעמוד מקרוב על המצב, ללא ליווי. בדרכו הוא נתקל בחיילים מהדיוויזיה האוסטרלית ה-9, שפתחו באש על מכוניתו. הנהג ביצע סיבוב פרסה ושטומה לקה בהתקף לב ונפל מהמכונית. זמן רב חלף עד שלפיקוד הגרמני נודע דבר מותו של שטומה והוא נחשב כנעדר. כתוצאה מכך נותרו כוחות הציר באל עלמיין ללא מפקד במשך יממה כמעט, בשלב קריטי של הקרב. רק ב-25 באוקטובר קיבל וילהלם פון תומה, מפקד קורפוס אפריקה, את הפיקוד על כוחות הציר.
בצד הבריטי, הורה מונטגומרי למפקדי הקורפוסים ה-30 וה-10 לחדש את המתקפה בלילה הבא, במטרה להשיג את היעדים המקוריים שהוקצו לכוחותיהם. הוא ייחס חשיבות רבה להחלצות כוחותיו המשוריינים משדות המוקשים, לפני שכוחות הציר יספיקו להיערך מחדש ולזרוע שדות מוקשים חדשים, והיה מוכן לספוג אבדות כבדות בטנקים לשם השגת מטרה זו.
יחידות ההנדסה של הדיוויזיה המשוריינת ה-1 המשיכו לפנות מוקשים תחת אש בשעות היום (תוך שימוש חלוצי במגלה מוקשים מבוסס גלאי מתכות) כדי להשלים את פריצת הנתיבים בשדות המוקשים לכוחות השריון, ועד שעה 16:00 הצליחו שלושת הגדודים של הבריגדה המשוריינת ה-2 להחלץ משדות המוקשים, ולהיערך ממזרח לרכס הכליה, לפני העמדות שנתפסו על ידי הדיוויזיה הסקוטית ה-51 והדיוויזיה האוסטרלית ה-9, באגף הצפוני של הקורפוס ה-30. במקביל ערכו מטוסי חיל האוויר המדברי (שהורכב מטייסות של חילות האוויר של בריטניה, דרום אפריקה, אוסטרליה וארצות הברית) למעלה מ-1000 גיחות נגד יעדים של כוחות הציר במשך כל שעות היום.
בשעות אחר הצהריים ערכו כוחות הציר התקפת נגד משוריינת ראשונה. יחידות מדיוויזיית הפאנצר ה-15 ומדיוויזית "ליטוריו" תקפו את הבריגדה המשוריינת ה-2 ואת יחידות הרגלים הסקוטים והאוסטרליים באזור "רכס הכליה". יחידות השריון של הציר העדיפו לתקוף בדרך כלל בשעות אלו, כאשר השמש השוקעת נמצאת בגבם ומסנוורת את יריביהם. הקרב נמשך עד לרדת החשיכה, מבלי שכוחות הציר זכו להישגים משמעותיים. הכוחות הבריטיים הצליחו להדוף את כל התקפותיהם, תוך שהם גורמים להם אבדות ניכרות.
בליל 24/25 באוקטובר החלו הדיוויזיה המשוריינת ה-10 והבריגדה המשוריינת ה-9 (שפעלה תחת פיקוד הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2) במתקפה חדשה, במטרה להיחלץ משדות המוקשים האחרונים של הציר, להגיע לקו דיווח "פירסון" ולהתחבר עם יחידות הדיוויזיה המשוריינת ה-1 באזור "רכס הכליה". המתקפה החלה בשעה 22:00 בסיוע הפגזה כבדה של כ-300 קני ארטילריה. צוותי פלסים נעו לפני כוחות השריון, כדי לפלס להם נתיבים בשדות המוקשים. הבריגדה המשוריינת ה-8 נתקעה בשדות המוקשים, ספגה אבדות כבדות מתקיפת מפציצים גרמניים, ומאש ארטילריה ותותחי נ"ט, ונסוגה בחזרה לרכס מיטרייה עם עלות השחר. אולם שתי הבריגדות המשוריינות האחרות (ה-9 וה-24) הצליחו להגיע לקו "פירסון", להתחבר עם הבריגדה המשוריינת ה-2 מימינם, ולתפוס עמדות בכוננות להדוף את מתקפת הנגד הצפויה של כוחות הציר.
שלב "השחיקה" (25 באוקטובר-1 בנובמבר 1942).
מתקפת הנגד של פון תומא (25 באוקטובר).