הוא צייר את מקדש הזהב של אמריצר בשנת 1854. הוא נסע דרך פנג'אב, אפגניסטן ולאחר מכן לרג'סטאן לפני שחזר לאנגליה ב-1857. ציור חשוב שאיתו חזר היה דיוקנו של הנסיך פכר-אוד דין מירזה, שהיה בנו הבכור של בהדור שאה השני, אותו השלים בפברואר 1856. הנסיך מת חמישה חודשים מאוחר יותר, ביולי 1856.
אנגליה.
לאחר שובו הצליח קרפנטר למכור את ציוריו כבסיס לסיפורים לעיתון Illustrated London News. מאוחר יותר נסע קרפנטר לבוסטון, מסצ'וסטס והיה שם ב-1866, אך לא ידוע כמה זמן בילה באמריקה.
קרפנטר הציג תערוכת יחיד במוזיאון דרום קנזינגטון בשנת 1881 שכללה 275 ציורים. לאחר התערוכה כל הציורים נרכשו על ידי מוזיאון ויקטוריה ואלברט החדש. במוזיאון עדיין יש עשרות מציוריו המתעדים את הודו בשנות ה-50 ולפחות ציור אחד נוסף שהוא קנה ב-1884 שעדיין הודו היא הנושא.
הוא מת כרווק בלונדון ב-1899.
שלמה רילף
שלמה (פרידריך) רילף (בגרמנית: Schlomo Friedrich Rülf; 3 במאי 1896, בראונשווייג - 13 באוגוסט 1976, ווה) היה רב, סופר, מורה, פעיל ציוני יליד גרמניה שכתב בגרמנית בישראל והיה ממייסדי נהריה ומנהל בית ספר בה.
ביוגרפיה.
רילף היה נצר למשפחת רבנים ממוצא ספרדי שהתגוררה בגרמניה. לאחר גירוש ספרד, הגיעו אבותיו לכפר ראווישהולצהאוזן (Rauischholzhausen) שליד מרבורג ובתקופת נפוליאון קבעו את שם משפחתם על שם נהר הרילף (Rülfbach) הסמוך לביתם. הם נרשמו כאזרחים, היו עובדי אדמה ועסקו במסחר בבקר. בני משפחה ראשונים עזבו את הכפר במאה ה-19 כדי למצוא את דרכם לקריירה אקדמית דרך מרבורג. בין נושאי השם "רילף" היה אביו של שלמה, גוטמן רילף, רבה האזורי של דוכסות בראונשווייג, בן דודו איזאק רילף (1902-1831), רב אזורי בממל ופובליציסט, וכן אחיו של האב, משה רילף. (1934-1855), מורה דת ומזכיר קהילה בנירנברג.
רב בגרמניה.
רילף גדל בבראונשווייג. לאחר שסיים את בית הספר התיכון בשנת 1914, למד בסמינר הרבנים היהודי-תאולוגי של קרן פרנקלשן (Fränckel'schen Stiftung) בברסלאו וכן למד פילוסופיה באוניברסיטת ברסלאו. ריצ'רד הוניגסוואלד, יוגן קוהנמן ובמיוחד יוליוס גוטמן היו בין מוריו. לאחר סיום לימודיו וקבלת תואר דוקטור בארלנגן, עבד כרב בבית כנסת בהמבורג משנת 1922. בשנת 1923 נישא לאנליז נוימן מברסלאו, ממנה נולדו לו שלושה בנים, הלמוט (לימים יצחק, 1925), יוסף (1928) ויוחנן (1931). בשנת 1926 מונה רילף כרב מחוז במברג, שם היה גם יו"ר אגודות הנוער של יהודי בוואריה. בשנת 1929 היה ראש הקהילה היהודית בזארבריקן. אשתו נפטרה ב-1932, ובסוף שנת 1933 נישא בשנית, הפעם לרות אונא (ילידת 1904), בת רב, עמה הביא לעולם שני ילדים, בנימין (1934) וידידה (1940).
חוויית התעמולה הנאצית לקראת משאל העם על חבל הסאר וההתרשמות מחוסר האונים של חבר הלאומים גרמו לרילף להחליט ב-1934/35 להגר מגרמניה.
מורה ומחנך בישראל.
בשנת 1935 עלה רילף עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בירושלים. הוא עבר לבית הספר החקלאי מקווה ישראל בחולון ומשם לנהריה, שנוסדה על ידי עולים שהגיעו בעיקר מגרמניה.
בנהריה פעל רילף, תחילה כמורה ולאחר מכן כמנהל בית הספר על שם חיים ויצמן, להקמת מערכת חינוך עברית למשפחות המהגרים הדוברות בעיקר גרמנית. באוטוביוגרפיה שלו תיאר את הקשיים עמם נאלץ להתמודד: בעיות בטיפוח תלמידים יהודים שעלו מגרמניה לאחר חווית הרדיפה והגירוש. תלמידים אלה התקשו להסתגל למשמעת בית הספר. הוריהם של רבים מהתלמידים, אקדמאים לשעבר שגורשו מעיסוקיהם הקודמים והתפרנסו מחקלאות, לא רצו להכיר עוד ביתרונות ההשכלה הכללית. העוינות לחינוך של ההנהגה הדתית המקומית, שלאור צרכיה המעשיים הרבים לא ששה להשקיע בחומרי הוראה ומשכורות למורים. בשנת 1951 הפסיק רילף זמנית את פעילות ההוראה שלו כדי להיענות להזמנה לגרמניה ושם לעזור בבנייה מחדש של קהילתו לשעבר בסארברוקן.
רילף עסק במקצוע הרב בהתנדבות בנהריה עד שהועסק בה רב במשרה מלאה. מאוחר יותר ייסד רילף קהילת בית כנסת ליברלי (רפורמי) בנהריה.
הנצחה.
על שם רילף נקראה מדליית פרידריך שלמה רילף, המוענקת על ידי קבוצת העבודה הנוצרית-יהודית של חבל הסאר (CJAS) כפרס לאנשים, מוסדות או יוזמות העוסקות בקידום ההבנה בין יהודים ונוצרים.
מועצת מחוז זארבריקן החליטה ב-4 בספטמבר 2008 לקרוא לכיכר שעוצבה מחדש מול מרכז סאר "רבינר-רילף-פלאץ" (כיכר הרב רילף) ולהקים אנדרטה ליהודי חבל הסאר שנרצחו בשואה. יצירת האמנות שעיצב אריאל אאוסלנדר, "היער המופרע", נחנכה ב-12 בנובמבר 2013 והיא אנדרטת השואה המרכזית בחבל הסאר.
על שמו נקראת דרך שלמה רילף בנהריה.
יצחק קדרון
יצחק קדרון (1932 - נובמבר 1987) היה מדען ופרופסור ישראלי, אבי המיקרו-אלקטרוניקה בישראל וממקימי מעבדת המיקרו-אלקטרוניקה בטכניון. בנוסף על כך, קדרון היה ממקימי SCD, מה שזיכה אותו בפרס ביטחון ישראל. זכה בפרס רוטשילד בשנת 1985.
ביוגרפיה.
קדרון נולד בשנת 1932 באנטוורפן שבבלגיה למשפחה אורתודוקסית. בזמן השואה (משנת 1942 והלאה) הוסתר עם אחיו ואחותו על ידי מתילד קולארט ומשפחת מינט, חסידי אומות העולם בכפר אז’ימון (Agimont) שבגבול בלגיה-צרפת. זאת בזמן שמרבית משפחתו נרצחה. לאחר המלחמה עלה קדרון ואחיו לארץ ישראל, וגדל בקיבוצים קריית ענבים ורמת יוחנן.
התגייס לצה"ל בגיל 16 ובמקביל לשירות הצבאי במלחמת העצמאות החל ללמוד בטכניון. קדרון שירת במערך הטכני של חיל האויר ובבסיס רמת-דוד למד לראשונה טכנאות רדיו. קדרון סיים את התואר הראשון בשנת 1955. לאחר שחרורו, החל קדרון את לימודי התואר השני באוניברסיטה הטכנולוגית בדלפט שבהולנד, שם סיים בשנת 1957. לאחר הלימודים עבד קדרון כמהנדס בחברה הדנית DISA ובשנת 1961 שב לישראל והתגורר בחיפה. בשנת 1967 יצא קדרון עם משפחתו לשנת שבתון באוניברסיטת מינסוטה וכשנתיים לאחר מכן הקים את המרכז ללימודי מיקרו-אלקטרוניקה בטכניון. לאחר מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973 עסק פרופסור קדרון (ביחד עם שלמה מרגלית ואדיר בר-לב) בפיתוח גלאים ישראליים ראשונים. הגלאים שפיתח קדרון שימשו בין השאר בטילי פיתון.
התחתן עם גרדה קדרון בשנת 1961 ולזוג נולדו שלושה ילדים. לאחר ששב משנת שבתון בדרום אפריקה בשנת 1982 חלה קדרון בסרטן המעי הגס. אף על פי שעבר טיפולים אינטנסיביים בבית החולים רמב"ם ובסן פרנסיסקו, קדרון נפטר בנובמבר 1987, בגיל 54. על שמו נקראות מעבדות חברת SCD במכון לשם של רפא"ל. בנוסף על כך, הטכניון מעניק פרס למחקר על שמו. בשנת 1989 הוקמה קרן לעידוד מחקר במיקרו-אלקטרוניקה ובמיקרו-אופטיקה מההקדש של קדרון.
ג'רג' בנצה
ג'רג' בנצה (במקור פלדי, בהונגרית: Bence György; בודפשט, 8 בדצמבר 1941 – בודפשט, 28 באוקטובר 2006) היה פרופסור באוניברסיטה, פילוסוף, יועץ פוליטי מ-1990 עד 1994, אחר כך פרשן פוליטי.
משפחתו.
ג'רג' בנצה נולד במשפחה יהודית, אביו, שאנדור פלדי, קיבל דוקטורט במשפטים, אך לא התקבל ללשכת עורכי הדין בשל החוקים היהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי). הוא נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) לחזית המזרחית באוקראינה ומת באזור נהר הדון. אמו באה ממשפחה זעיר בורגנית. בענף אמה הסבא של ג'רג' בנצה היה אמן נברשות וברונזה בעל תואר במכללה לרישום וציור תעשייתי. הוא שרד את השואה ואת תקופת מפלגות הימין ומפלגת צלב החץ יחד עם סבתו של בנצה. אמו למדה זמן מה בגימנסיה היהודית אך לא סיימה את לימודיה ועבדה בחנות של אביה. היא גורשה למחנה ריכוז באוסטריה ושרדה. אחרי מלחמת העולם השנייה, כאלמנה, נישאה לפאל בנצה, ששרד אף הוא את השואה וחזר משירות העבודה והפך לקומוניסט קנאי. אשתו של ג'רג' בנצה הייתה מריה מ. קובאץ' שהייתה העורכת של הוצאת הספרים האקדמית. היא גם לימדה באוניברסיטת מדיסון-ויסקונסין והייתה פרופסורית באוניברסיטה המרכז-אירופאית במשך 22 שנים. נולד להם בן אחד: אדם אלדאר בנצה.
ביוגרפיה.
ג'רג' בנצה סיים את הגימנסיה ע"ש אטילה יוז'ף בבודה. בשנת 1966 סיים את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE) עם תואר בפילוסופיה. הוא הפך לעוזר מחקר במכון לפילוסופיה של האקדמיה ההונגרית למדעים, ממנה הודח ב-1968 מסיבות פוליטיות. הוא נאסר להעסקה ולפרסום ב-1972, כך הצליח לסיים את עבודת הדוקטורט שלו, שהושלמה ב-1972 בהנחיתם של ג'רג' לוקאץ' ושל ג'רג' מרקוש. רק 17 שנים מאוחר יותר, ב-1989 הצליח להציג ולהגן על עבודתו זו. עד לחילופי המשטר בשנת 1989 עבד כעורך ומתרגם עצמאי (פרילנס). ב-1983, בלחץ ארגוני זכויות אדם בינלאומיים קיבל דרכון לראשונה, מה שאיפשר לו להרצות ולחקור באוניברסיטאות אמריקאיות מספר פעמים. ב-1977, יחד עם יאנוש קיש, יזם הצהרת סולידריות לטובת אמנת 77.
כאשר המשטר התחלף הוא זוכה מכל אשמה ושמו טוהר וכן בוטל איסור העסקתו הקודם והשלכותיו. אז מונה לפרופסור חבר בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת ELTE במחלקה לפילוסופיה ומאז 1990 לימד שם כפרופסור פילוסופיה חברתית מודרנית ומחשבה מדינית. בנוסף לעבודתו המדעית וההוראתית, פעל גם כיועץ ופרשן מדיני.
מאז 1986 יזם ותחזק את הטור הביקורתי שהופיע בפריז בהונגרית ושמו היה "עלי דפנה וקוצים". מיום היווסדו ב-1989 ועד 1995 היה חבר מערכת של BUKSZ (Budapest Review of Books), בשנים 1991 -1993 היה נשיא המשותף של וועדת העורכים, ובשנים 1994–1995 היה נשיא ועדת העורכים. בשנת 1992 הקים יחד עם András Veér את ה-Invisible College. המכללה פעלה עד שנת 2003 ובשנת 1997 הוענק לה פרס חנה ארנדט.