בשנת 1911 כבשו האיטלקים את לוב וגרמו לחיבורה של לוב לעולם המודרני. היהודים בלוב נפתחו לתרבות המערב וחידשו את קשריהם עם אחיהם שבאירופה. בתקופה זו הפעילות הציונית הייתה בעלת אופי מאורגן יותר. ב-1913 גיבש אליהו נחאייסי תוכנית להוצאתם של יהודי לוב ממצוקתם הכלכלית והחברתית, באמצעות החדרת רעיונות הציונות וערכיה, תוכנית שיצאה לפועל רק מאוחר יותר בשל חילוקי דעות עם הנהגת הקהילה.
הפעילות הציונית עד מלחמת העולם השנייה.
הארגון הציוני הבלתי רשמי "אורה ושמחה" הוקם בשנת 1914. הארגון הוקם במסווה של תלמוד תורה לילי, וזאת מחשש לתגובת האיטלקים והערבים המקומיים. גם ארגון זה לא האריך ימים, בעיקר בשל בעיות תקציביות. בנוסף לכך, העובדה כי תודעת הציונות עדיין לא חדרה בבני הקהילה וקיומם של חילוקי הדעות עם ההנהגה, שחששה מהלהטת הרוחות בקרב הערבים והאיטלקים, גרמו אף הם לסגירת הארגון.
תנועת "חברת ציון".
בעקבות הכשלונות האחרונים, החליטו נחאייסי וחבריו לעזוב את שיטת הארגוניים החברתיים ולהקים ארגון פוליטי ציוני שיתמודד על הנהגת הקהילה. בשנת 1916 הקימו את תנועת "חברת ציון" שכללה 70 חברים. התנועה עמדה בקשר ישיר עם משרדי התנועה הציונית העולמית ושמה לה למטרה לקדם את תוכנית הקונגרס בבזל, באמצעות הפצת ההיסטוריה היהודית והשפה העברית. כארגון פוליטי מסודר, בחרו חברי הארגון תשעה חברי ועד שבראשם עמד אליהו נחאייסי והרכיבו ועדות לקידום מעשי של אידאולוגית הארגון. וועדת התרבות והתעמולה הייתה אחראית על ארגון שיעורי ערב בשפה העברית ועריכת ימי עיון להפצת הציונות בקרב בני הקהילה. ועדת קרן קיימת הייתה אחראית לאיסוף כספי תרומות למען קק"ל. תרומות אלו חזקו את הקשר ואת תחושת הערבות ההדדית בין התורמים לציונות וליהודי ארץ ישראל. ועדת קשר הייתה אחראית לשמירת קשר רציף עם התנועה הציונית העולמית ועם סניפה בטריפולי. ועדת העלייה הייתה אחראית לדאוג לכל הקשור לסידוריהם של המבקשים לעלות לארץ.
ב-1917 נערכו הבחירות לוועד הקהילה בטריפולי. לקראת הבחירות פתחה "חברת ציון" בתעמולה כנגד הנהגת הקהילה הנוכחית, שנמנית בעיקר על האליטה העשירה, והציגה את עצמה כנציגת המעמד הנמוך. "חברת ציון" קראה לדמוקרטיזציה ולהפצת הציונות, כפתרון למצב החברתי והחומרי הירוד. בבחירות אלה ספגה התנועה כישלון.
בבחירות שהתקיימו בשנת 1919 ובשנת 1921, לאחר מותו של אליהו נחאייסי ב-1918, הצליחה התנועה והחלה לפעול במגוון רחב של פעילויות: לימוד השפה העברית והתנ"ך, עריכת כנסים וימי עיון, צדקה וגמילות חסד הדדית בין בני הקהילה, ארגון הפגנות כנגד פגיעה ביהודים, הוצאה לאור של הביטאון "דגל ציון" וייסוד אגודת הספורט "בני ציון". אך למרות כל זאת נמשכו המאבקים בתוך הקהילה והעמיקו המחלוקות.
בשנת 1922 הוקם ארגון ציוני מתחרה ל"חברת ציון" ושמו "אחדות והתקדמות". בראש הארגון עמד פורטונטו חדד. הארגון הוציא לאור את השבועון "התעוררות" בו פרס את טענותיו כנגד דרכי הפעולה של "חברת ציון". הקמתו של ארגון ציוני מתחרה החמירה את המאבקים הפנימיים בקהילה היהודית ופגעה קשות בפעילותה של "חברת ציון", עד כדי הפסקת איסוף כספי התרומות לקרן הקיימת לישראל. דבר זה גרם לקק"ל לשגר מהארץ את אברהם אלמליח כדי להשכין שלום בין הארגונים. עם הגעתו של אלמליח ללוב, בשנת 1923, נפגשו, הוא והרב הרטום קסוטו, עם ראשי הארגונים על מנת לשכנע אותם לשתף פעולה ולגשר על הפערים, לשם הגשמת המטרות הציוניות. גישור זה הוביל, בסופו של דבר, לאיחוד שני הפלגים הציוניים בלוב, איחוד שהתבצע בפועל רק ב-1924 בתיווכו של שליח "קרן היסוד" הרב פראטו מאיטליה. כך נוסדה "ההסתדרות הציונית הטריפוליטנית".
את הרשמים, שספג אלמליח בעת ביקורו בלוב, העביר לשולחיו שבארץ ישראל. אלמליח התרשם מאוד מדבקותה של הקהילה ביהדות ובציונות, דבר שהתבטא גם בפן המעשי - עלייתם של אחד עשר צעירים בהנהגת אליהו פאלח, מי שכונה ראשון החלוצים מלוב. אלמליח המליץ לשולחיו להתכונן לגל עליה גדול מלוב ואף להקים משרד עלייה בטריפולי.
הפעילות הפוליטית הענפה בלוב אף הוסיפה לפרוח ובשנת 1923, נוסדה אגודת הנשים הציוניות A.D.E.I, שהייתה מקבילה לתנועת ויצו שבארץ ישראל. האגודה עבדה בשיתוף פעולה עם התנועה הציונית ומטרותיה היו החדרת ערכיה של התנועה הציונית בקהילה, בדגש על ציבור הנשים ולשפר את רמת השכלתה של האשה ומעמדה.
לאחר שנוסדה "ההסתדרות הציונית הטריפוליטנית" עזבו הציונים את הפעילות הפוליטית והחלו להתמסר לפעילות ציונית-חברתית גרידא: הפצת העברית והרעיון הציוני בקרב בני הקהילה ואיסוף כספי תרומות לקרן הקיימת לישראל ול"קרן היסוד". בשנת 1924 ייסדה "ההסתדרות הציונית הטריפוליטנית" את תנועת הנוער הציונית "הנוער היהודי הטריפוליטני". נשיא התנועה היה רפאל אביב, מראשי הציונות בלוב.
התנועה הרחיבה את פעילות אגודת הספורט הציונית "בני ציון" שהצטרפה ל"מכבי" ב-1926.
בשנת 1928 ניסתה התנועה להקים חווה להכשרה חקלאית, כהכנה למי שעתיד לעלות לארץ וכפתרון לבעיית התעסוקה. בשנת 1931 נוסד הארגון "בן יהודה" בהנהגתו של ציון שאול אדאדי. ארגון זה התמקד בעיקר בהפצת השפה העברית, על ידי העלאת מחזות בעברית, הוצאה לאור של שבועון בשם "למדו עברית", פתיחת ספרייה עברית וקיום שיעורים ללימוד השפה, כל זאת תחת הסיסמה "עברי, דבר עברית". מעבר לכך עסק הארגון גם בפעילות ציונית שוטפת כעריכת אספות וכנסים ואיסוף תרומות לקק"ל ול"קרן היסוד".
אחד מהחשובים במפעליה של תנועת "בן יהודה", אם לא החשוב שבהם, הוא הקמת בית הספר העברי "התקווה", בסוף שנת 1931. בית הספר התחיל את דרכו עם מספר תלמידים מצומצם - 20 בנים ובנות, אולם עד מהרה, תוך פחות משנה, מספר תלמידיו זינק ל-512 תלמידים. הישגי בית ספר "התקווה" היו מרשימים במיוחד, זאת, לאו דווקא בשל מניין התלמידים הגדול, אלא בזכות הרפורמה שהוכנסה וכללה בין השאר חלוקת הכיתות לפי רמות, הנהגת שיטת הוראה מדוקדקת על פי תוכנית לימודים שנקבעה מראש, בחינת הישגי התלמידים, הן בלימודים היהודים ציוניים והן בלימודים הכלליים. לאור ההישגים המרשימים, אליהם הגיע בית הספר, הוחלט בהנהגת הקהילה להעביר את ועדת החינוך לאחריותו של ארגון "בן יהודה". מספר התלמידים בבית הספר גדל והגיע עד ל-1,200 תלמידים, מה שחייב את הרחבת סגל המורים על ידי הכשרה של מורים נוספים.
במקביל להצלחתה של תנועת "בן יהודה", הצליחה גם תנועת "מכבי" הן בפעילויותיה הספורטיביות והן בפעילויות הציוניות, פעילויות שהלכו והתעצמו.
בשנת 1932 חוקקו "חוקי השבת" על פיהם חויבו גם התלמידים היהודיים להגיע לבית הספר בשבת. חוק זה גרם לרוב התלמידים היהודיים לנשור מבתי הספר הכלליים וחלקם מצא מקום במסגרת "בן יהודה". לחלק אחר של הקהילה הצטרף קושי זה לשאר המניעים לעלות לארץ ישראל, דבר שגרם לגידול במספר העולים לארץ ישראל. עולים אלו הקימו את השכונות "בנגזי" בבני ברק ו"מונטיפיורי" בתל אביב. סך כל העולים מלוב בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 נאמד בין 500 ל-1,000 עולים, בהם חברי מחתרות, בעיקר מחתרת האצ"ל.
בשנת 1939 נחקקו "חוקי הגזע" על פיהם הורחקו כל התלמידים היהודיים מבתי הספר הציבוריים. כל נטל החינוך נפל כעת על הקהילה ואכן בני הקהילה גילו הבנה והרימו תרומות להרחבת מסגרות הלימוד ופיתוחן. נוסד בטריפולי בית הספר הטכני העברי הראשון, בו למדו כ-60 תלמידים. כמו כן הרחיבה תנועת "בן יהודה" את בית הספר "התקווה" ואת צוות המורים כדי לענות לביקוש הרב לספסלי לימודים.
הפעילות הציונית במלחמת העולם השנייה.
אף על פי שאיטליה עוד לא הצטרפה למלחמת העולם השנייה שפרצה ב-1939, השלטון האיטלקי אסר על קיום פעילות ציונית מכל וכל. על אף זאת, התנועות הציוניות ובהם תנועת "בן יהודה" המשיכו את הפעילות הציונית באופן מוסווה בבתי הספר ובמוסדות ציבור. ב-10 ביוני 1940 הצטרפה איטליה למלחמה. מכאן ואילך מצבם של היהודים היה קשה לאין ערוך. החזית התקרבה אליהם והם נפגעו קשה מהפגזות והפצצות ואם לא די בכך, חוקי הגזע נאכפו ביתר שאת. יהודים גורשו, הועברו למחנות ריכוז ועבדו בעבודות כפייה. בתקופה זו נלחמו היהודים על עצם קיומם ומעורבותם בפעילות הציונית כמעט ופסקה. חלק מהארגונים הציונים הקיימים פעלו רבות להגשת סיוע לנפגעי המלחמה, לפגועים בגופם ולפגועים ברכושם.
המפגש הראשון עם החיילים הארצישראלים.
עם כיבושה של לוב בידי הבריטים, נוצר מפגש מרגש בין יהודי קירנייקה המדוכאים והמושפלים לבין החיילים הארצישראלים. יהודי לוב ראו בחיילים סמל לגאווה ולגאולה בעוד החיילים ראו במפגש הזה הגשמה של עיקר מטרת גיוסם - לעזור לקהילות היהודיות שסבלו בשלטון הגרמנים ושותפיהם.