ב-1943 במהלך אחד הקרבות בהם נהרג מפקד המחלקה, עודד את החיילים, שיתק את המקלע שירה עליהם, חיסל שלושה גרמנים, נפצע קשה ושכב בבית חולים חצי שנה. על הפעולה קיבל בורמן את עיטור הכוכב האדום. בורמן חזר לתפקיד מפקד כיתה ברגימנט חיל רגלים מספר 487 שהשתייך לאוגדת חיל רגלים מספר 143.
במהלך הקרבות בין ה-10 בספטמבר ל- 15 בספטמבר 1944 בצידו המזרחי של נהר ויסלה בפרברים הדרום-מזרחיים של ורשה השתלט יחד עם חיילים אחרים על עמדה מבוצרת במהלך לחימה שכללה קרב ידני ועל כך קיבל עיטור התהילה מדרגה שלישית.
ב-5 בפברואר 1945 במהלך קרב שנערך דרום-מערבית מדויץ' קרונה (כעת עיר ואלץ' שבפולין) שיתק בורמן בעזרת מקלע 3 מקורות ירי וב-19 בפברואר במהלך מתקפת נגד של הגרמנים חיסל עד 10 חיילים נאצים. על כך קיבל עיטור התהילה מדרגה שנייה.
לפני צליחת אודר עבר סמוך לצידו הגרמני של הנהר, גילה עמדות גרמנים, ויחד עם חיל נוסף זרק רימונים על הכוח שניסה להתקרב אליהם ולכד בשבי חייל גרמני. לאחר הצליחה במהלך התקפות נגד של הגרמנים חיסל במקלע מקסים כ-50 חיילים וקצינים.
ב-27 במרץ 1945 בהשתלטות על גבעה גבוהה במרחק 12 קילומטרים צפונית לעיר וריצן עם יחידת מקלענים חדר בין הראשונים לעמדה הגרמנית, החליף את מפקד המחלקה שיצא מן המערכה והמשיך בעקבות הכוחות הנסוגים, חיסל 2 עמדות מקלעים מספר רב של חיילים וקציני ורמאכט. נפצע אך סירב להתפנות. בפאתי ברלין נפצע באופן קשה. על פועלו זה עוטר בכל שלוש הדרגות של עיטור התהילה.
שוחרר מן הצבא באוקטובר אותה השנה. חזר לקייב ובהמשך עבד במפעל ניסוי למכשור לא שגרתי.
תיאוגניה
תאוגניה
יואב יהושע וינגרטן
הרב יואב יהושע וינגרטן (בערך תר"ה, 1845 - ד' בחשוון תרפ"ג, 1922) היה רבה של קינצק שבפולין. התפרסם בשם ספריו "חלקת יואב" ו"קבא דקשייתא".
ביוגרפיה.
נולד לרבי נתן נטע ורבקה. בילדותו היה שקדן ומהיר תפיסה ובעודו צעיר נשלח ללמוד אצל הרב זאב נחום בורנשטיין, ה"אגודת אזוב" רבה של ביאלא פודולסק ואביו של רבי אברהם, ה"אבני נזר". כמו כן נסע ללמוד אצל רבי אברהם לנדא מטשכנוב, רבי יצחק מאיר אלתר ה"חידושי הרי"ם" מגור ורב חנוך הניך מאלכסנדר. מרבותיו למד הן תורה והן את דרך החסידות.
נישא לשרה מלכה בתו של יעקב הנדלסמן מראדום, שהיה חסיד קוצק. לאחר נישואיו התגורר בראדום, ולמד כשהוא סמוך על שולחן חמיו. באותן השנים כבר עמד בקשרי מכתבים עם רבי אברהם בורנשטיין, ה"אבני נזר", אותו הכיר משנות לימודו אצל אביו רבי זאב נחום. הוא קיבל אותו לרבו ואף במכתביו חתם כחסיד, בשמו ובשם אמו. לאחר מספר שנים עבר לגור בנאשלסק, בה התגורר ה"אבני נזר", והיה שכנו. רבו מינהו למו"צ בעיר.
בשנת תרמ"ג, לאחר שרבו עזב את העיר עקב הלשנה לשלטונות הרוסיים שלא אמר את תפילת הנותן תשועה למלכים ביום הכתרת אלכסנדר השלישי, והוא מונה לרב וראש הישיבה של לוטומיירסק, במקום הרב הקודם הרב אברהם דוד, חסיד קוצק.
בשנת תרמ"ט מונה לרבה של גוסטינין, שגם בה פתח ישיבה ועמד בראשה. בישיבה זו העמיד מאות תלמידים. האדמו"ר המקומי, רבי יחיאל מאיר מגוסטינין, חיבבו ואף הורה לחסידיו לדבוק בו לאחר פטירתו.
בקיץ תרנ"ד עזב את העיר והחל לכהן ברבנות קינצק. בבואו לכהן בקינצק, כבר היה מפורסם כתלמיד חכם מופלג, ומשכך התקבל כבעל מעמד בעיר, והנהיג את קהילת קינצק ביד רמה. הוא נלחם נגד פורצי גדר, ומאידך היה מעורב בעזרה ודאגה לבני הקהילה. ישיבתו עברה לקינצק ומשכה תלמידים מרחבי פולין. את תלמידיו המצטיינים היה שולח לרבו לסוכטשוב.
על אף שהיה צעיר מרבו רק בשש שנים, נכנע אליו לחלוטין. כך למשל כותב לרבו: "בעבור שבפירוש נתן לי אדמו"ר שליט"א רשות לכתוב איזה חידוש בדברי תורה על כן אפיל תחינתי לעיין בדבריי אם הם דברי תורה". רבו כיבדו מאוד, וכתב עליו תארים מפליגים.
במשך כל חייו היה בריא ולא ביקר אצל רופא. בחודשיו האחרונים היה חלוש ומיוסר. בליל הסתלקותו ביקרו רבי דוד בורנשטיין, האדמו"ר מסוכטשוב, ואמר לו חידוש מסבו בסוגיית תנאי. זמן מועט לאחר מכן נפטר.
משפחתו.
בנו רבי מאיר, מילא את מקום אביו ברבנות, עד לשואה בה נרצח. בן נוסף היה נטע ("נטע דעם רב'ס", נטע בנו של הרב). בנוסף היו לו 4 בנות, שנישאו לתלמידי חכמים חסידי סוכטשוב: ר' רפאל זאב סוקולוב ראש ישיבה בוורשה, ר' שלמה קאליש מסוסנוביץ (נישא לבתו והתאלמן ונישא לאחותה), ר' חנוך פלאקסרס ור' צבי וויסמן. בן בתו של ר' שלמה קאליש - עמוס מר חיים סייע בהוצאה לאור של כתבי ה"חלקת יואב".
חלקת יואב וקבא דקשייתא.
את חלקו הראשון של ספרו חלקת יואב הדפיס בשנת תרס"ג. ספר זה כלל תשובות בארבעת חלקי השולחן ערוך. ספרו צוטט בספרו של רבו, אגלי טל, שיצא שנתיים לאחר מכן. בשנת תרס"ה הדפיס את חלקו השני של ספרו, שכלל תשובות נוספות, תשובות על השגות שקיבל על חלקו הראשון וחידושים וביאורים על הש"ס. בסוף ספרו זה הדפיס קונטרס בשם "קבא דקשייתא" (מארמית: קב של גרעיני תמרים, ובהשאלה לשונית: של קושיות) שכלל 103 שאלות (גימטריה של "קבא") חריפות בכל מקצועות התורה, ללא תשובות. שאלות אלו משכו את למדני פולין לנסות לענות עליהן, ורבי יואב יהושע קיבל מאות מכתבי תשובות על קושיותיו. הוא התבטא שבדיוק זו הייתה מטרתו, ליצור משא ומתן הלכתי עיוני בקרב הלומדים.
ספר זה הודפס לאחר המלחמה על ידי חתנו ר' שלמה קאליש. בשנת תשמ"ה הדפיס רבי דוד אברהם מנדלבוים מ"מכון גלעד" את הספר חלקת יואב במהדורה חדשה, עם תוספת תשובות וחידושים שהודפסו בספרים או בקבצים אחרים. בספר זה הדפיס הרב מנדלבוים תירוצים שנאמרו על שאלות "קבא דקשייתא" מרבנים ותלמידי חכמים. הרב נתן גשטטנר הדפיס ספר "קבא דתירוצא", ובו תירוצים על "קבא דקשייתא".
תמוז (טיל)
ברדלס אסייתי
ברדלס אסייתי (גם: צ'יטה מהינדי "चीता cītā", הנגזר מהמילה בסנסקריט chitraka שמשמעותה "מנומר"; שם מדעי: Acinonyx jubatus venaticus) הוא תת-מין של ברדלס. הוא ידוע גם בשם צ'יטה איראנית, משום שהמעטים האחרונים אשר שרדו מתת-מין זה מצויים רק באיראן. אף על פי שנכחד בהודו, יש הממשיכים לכנותו "ברדלס הודי". במהלך התקופה קולוניאלית הבריטית בהודו היה ידוע בשם נמר ציד, שם שנגזר מהעובדה שהוחזק בשבי במספרים גדולים על ידי האצולה ההודית לשם ציד אנטילופות. (בשפות מסוימות כל מיני הברדלס עדיין נקראים כך, למשל בהולנדית: Jachtluipaard).
הברדלס האסייתי מצוי בסכנת הכחדה חמורה. תת-מין זה נמצא רק באיראן, פרט לכמה תצפיות מזדמנות בבלוצ'יסטן שבפקיסטן. הוא חי בעיקר במדבר המרכזי העצום של איראן בכמה אזורים נפרדים של בית הגידול המתאים שנותר. אף על פי שבעבר היה נפוץ בחלקים אחרים של דרום מערב אסיה מסעודיה ועד הודו, כולל אפגניסטן. נכון לשנת 2013, רק 20 ברדלסים זוהו באיראן, אך באזורים מסוימים שטרם נסקרו האוכלוסייה יכולה להגיע לכ-50 עד 100 פרטים. מארץ ישראל הוא נכחד בשנת 1960.
הפעם האחרונה בה נראה ברדלס בישראל היה ב-1959 ליד נחל חיון כאשר נהג משאית דיווח על חיה מהירה שרצה ליד הכביש, שלאחר מכן התברר כברדלס.
הברדלס האסייתי הופרד ממשפחתו באפריקה לפני 32,000 שנים בין ל-67,000 שנים. יחד עם השונר הצפוני והנמר הפרסי, הוא אחד משלושת המינים של החתולים הגדולים שנותרו באיראן היום.
אנטומיה ומורפולוגיה.
הברדלס הוא בעל החיים היבשתי המהיר ביותר בעולם.
ראשו וגופו של ברדלס אסייתי בוגר נמדד ב-112–135 ס"מ עם אורך זנב של בין 66 ל-84 ס"מ. הוא יכול לשקול 34–54 ק"ג, אם כי לרוב הזכר שוקל מעט יותר מן הנקבה.
בית גידול ואומדן אוכלוסייה.
ברדלסים משגשגים בשטחים פתוחים, מישורים קטנים, אזורים מדבריים למחצה, ובתי גידול פתוחים אחרים שבהם יש טרף זמין. הברדלס האסייתי נמצא בעיקר באזורים מדבריים ברחבי דאשת אקביר, בחצי המזרחי של איראן. הברדלסים הנותרים מחלקים לאוכלוסיות נפרדות במרחק רב, ייתכן שחלקם שרדו בחלק היבש של פרובינציית בלוצ'יסטן שבפקיסטן, אך מקומיים טוענים שאלה לא נראו לפחות חמש עשרה שנה.
נקבות, בניגוד לזכרים, לא מתמקמות בשטח משלהם אלא נודדות בתוך בתי הגידול שלהם, לעיתים הן נודדות למרחקים מאוד ארוכים, תמונות ממלכודות מצלמה העידו על כך שנקבה אחת היגרה כ-130 ק"מ, מסע שכלל חציית מסילת רכבת ושני כבישים ראשיים. הומן ג'ווקר, מנהל פרויקט השימור הברדלס האסייתי ובית הגידול שלו, הצהיר כי "הדגש הוא רק על אזורים מוגנים ספציפיים; אין זה אפשרי לנהל מעקב שכזה במלכודות מצלמה במהלך הסתיו והחורף כשהברדלס הוא הכי פעיל מבחינה פיזית. בחודש נובמבר 2013, מורטזה אסלאמי, ראש האגודה האיראנית לברדלס (ICS), הצהיר כי 40 עד 70 ברדלסים נותרו בטבע.
עדויות של אמהות אשר גידלו בהצלחה גורים הן נדירות מאוד. במאי 2013, תמונות ממלכודת מצלמה הראו כי אם עם שלושה גורים בגיל מוערך של שנה אחת נקלטו בצפון-מזרח איראן. באוקטובר 2013, אנשי שימור הטבע מהקרן הפרסית לשימור חיות הבר צילמו אם וארבעה גורים בטוראן.
טרף.
הברדלס האסייתי מעדיף בעיקר אנטילופות קטנות. באיראן התפריט שלו מורכב בעיקר מצבי הודי, צבי פרסי, עז הבר וארנבת מצויה. בישראל הוא היה ניזון בעיקר ממיני צבאים שונים ומכרסמים. האיום העיקרי על המין הוא אובדן של מיני הטרף העיקרי שלו עקב ציד בלתי חוקי ותחרות עם רעיית בעלי חיים מקומיים. מחקר שפורסם בשנת 2012 הצביע שציד ארנבות ומכרסמים כחלק מהתזונה של הברדלס, אינו מהווה מקור משמעותי של תזונה בשל גודלם היחסי הקטן והקושי להיתפס.
בהודו, לפני שנכחד שם, הטרף היה בשפע, בעיקר אנטילופה הודית, צבי הודי ולעיתים אייל נקוד ונילגאי.
הספרייה הלאומית של איראן