לבחירת המו"ל הנכון עשויה להיות השפעה מכרעת על הצלחתו של הספר. דוגמה מובהקת לכך ניתן למצוא בהחלטתו של סטיבן הוקינג לפרסם את ספרו "קיצור תולדות הזמן" דווקא בהוצאת בנטם, הפונה לקהל הרחב, ולא בהוצאה הפונה לאנשי מדע או לקהל משכיל במיוחד. את תיאור התהליך של מציאת המו"ל נותן הוקינג בספרו האחר, "חורים שחורים, גורי יקומים ומסות אחרות":
ההחלטה בפניה עומד המו"ל עם קבלת פנייה מהמחבר אינה פשוטה, מפני שעליו לחזות את מידת ההצלחה הצפויה לספר, ובהתאם לכך להחליט על כדאיות ההשקעה בהפקת הספר. כתוצאה מכך, גם מחברים של ספרים שהפכו לרבי-מכר התקשו במציאת מו"ל לספרם הראשון. בדוגמאות הבאות ניתן למצוא נחמה ומוסר השכל:
הוצאה לאור במימון המחבר.
לעיתים מגלה המחבר שאין ביכולתו למצוא הוצאה לאור שתיקח על עצמה את כל עלויות ההפקה של הספר שכתב. במקרה זה עומדת למחבר האפשרות להשתמש בשירותי הוצאת ספרים המתמחה בהוצאה לאור של ספרים במימון המחבר. ההוצאה לאור מספקת למחבר את כל שירותי ההפקה וההפצה, תמורת תשלום של המחבר המכסה את העלויות של שירותים אלה, ומותיר רווח למו"ל. בדרך כלל מובטחים במצב זה למחבר תמלוגים גבוהים יותר מאלה המקובלים במקרה שהמו"ל לוקח על עצמו את עלויות ההפקה ואת הסיכון העסקי שבהשקעה בהפקה.בצורת מימון זו מקובל גם כי המחבר וההוצאה חולקים ביניהם את זכויות היוצרים, לעומת הפקה במימון ההוצאה, שם כל הזכויות שייכות למו"ל.
אפשרות נוספת במצב זה היא השגת מימון מצד שלישי. אפשרות זו נפוצה בספרות אקדמית, שבה מגייס המחבר תמיכה של קרנות מתאימות בהוצאה לאור של ספרו. תמיכה זו אינה בהכרח מימון מלא של הפקת הספר, אך די בה כדי לאפשר את הוצאתו לאור.
הוצאה עצמית.
לעיתים, ובפרט כאשר המחבר אינו מוצא מו"ל לספרו, נעשית ההוצאה לאור על ידי המחבר, במסלול המכונה 'הוצאה עצמית'.
במסלול זה - המחבר מבצע בעצמו, או שוכר אנשי מקצוע שיבצעו עבורו בתשלום את חלקי הפקת הספר; למן הטיפול בתכני הספר, הקלדת כתב היד, עריכה ספרותית, עימוד ועיצוב הספר ועד לפנייה אל בית דפוס.
עם התפתחותו של מימון ההמונים, החלה האפשרות של הוצאה עצמית להיות יותר אטרקטיבית. אחת הסיבות לכך, בין היתר - היא התמורה הנמוכה המשולמת לרוב למחברים על ידי הוצאות הספרים המסחריות. בהוצאה עצמית המחבר יקבל מאה אחוזים מהרווחים על מכירת הספר, וזכויות היוצרים על הספר ועל תוכנו נותרות בידיו. מסיבה זו, במקרים רבים הוצאה עצמית כדאית יותר למחבר מבחינה כלכלית.
כיום ישנן בישראל הוצאות ספרים גדולות אשר מתמקדות בהענקת שירותי הוצאה עצמית למחברים, בהן המחבר משלם להוצאה על שירותי ההפקה, וזכויות הספר נותרות בידיו בלבד.
הדפסה נוספת.
הדפסה נוספת של ספר נעשית לפי שיקול דעתו של המו"ל, לאחר שאזל המלאי של ההדפסה האחרונה וממשיך להתקיים ביקוש לספר, או מתעורר מחדש ביקוש כזה. בהדפסה נוספת מודפס הספר בדיוק כפי שהודפס בעבר, לעיתים תוך שינוי מינורי כגון שינוי העטיפה. הדפסה נוספת היא צעד סביר כאשר מדובר בגרסה מקורית (לא מתורגמת) של ספרות יפה, שאותה לא נהוג לעדכן, וכן כאשר עברו שנים לא רבות מאז שיצאה לאור ההדפסה הראשונה של ספר עיון, כך שהספר עודנו רלוונטי.
שיקולים כלכליים ואחרים גורמים להוצאת הדפסה חוזרת של ספר אף שמבחינת טובת הקורא עדיף להוציא מהדורה חדשה. במיוחד יש משמעות לשיקולים כלכליים אלה בשוק קטן יחסית כמו בישראל. דוגמה להמחשת הבעייתיות שבצעד זה: בשנת 1984 יצא לאור בהוצאת "עם עובד" תרגום עברי לספרו של דניס מק-סמית, "מוסוליני". עשרים שנה לאחר מכן יצאה לאור מהדורה נוספת של הספר, ובה שני שינויים בולטים: העטיפה עוצבה מחדש, ובסוף הספר נוסף מפתח עניינים. בתוכן הספר לא חל כל שינוי. בעיה ראשונה בולטת לעין: במהלך תקופה ארוכה זו השתנו כללי הכתיב המלא, ומילים כדוגמת "פארלאמנט", "מיספר", "ריפובליקה", "סינאטור", שאולי נראו סבירות בשנת 1984, נראות שגויות בעליל בשנת 2004.
מהדורה חדשה.
קודם לביצוע הדפסה נוספת של ספר יש לשקול האם הגיע הזמן למהדורה חדשה, בהתאם לשינויים שהצטברו מאז סגירת המהדורה הקודמת. השינויים ממהדורה למהדורה הם בעיקר מהסוגים הבאים:
חמו"ל.
ברשימות קטלוגיות של ספרים ופרסומים מצוי לעיתים הקיצור חמו"ל ליד הסעיף הוצאת ספרים. הפירוש המילולי של הקיצור הוא "חסר מו"ל" וכוונתו ששם המו"ל אינו רשום על גבי הפרסום ושהמקטלג לא הצליח לגלות מי המו"ל של הפרסום.
לני ברוס
לני ברוס (נולד בשם לאונרד אלפרד שניידר; באנגלית: Leonard Alfred Schneider; 13 באוקטובר 1925, מיניאולה שבמדינת ניו יורק – 3 באוגוסט 1966, לוס אנג'לס) היה קומיקאי יהודי-אמריקאי משפיע בשנות ה-40 ושנות ה-50, ואחד מאבות סוגת הסטנד-אפ.
לני ברוס נחשב לקומיקאי סטנד-אפ פורץ דרך בסוף שנות הארבעים והחמישים. עד לתקופה זו קומיקאים היו מספרים בדיחות "רגילות" ומופעיהם לא היו מושפעים כמעט מאקטואליה ונושאים חברתיים ולא היו "אינטראקטיביים".
מופעיו של ברוס התאפיינו בהפניית חצים סרקסטיים כלפי הממסד, הפרת טאבואים חברתיים ושפה "מלוכלכת". ידועה אמרה שלו שמופעו מבוסס על הרוע, הנדכאים, העוולות ואי הצדק בעולם, ואם עולם זה יום אחד יהפוך לצודק וטהור הוא יהיה מחוסר עבודה.
ביוגרפיה.
לני ברוס נולד ב-1925 במיניאולה שבמדינת ניו יורק, בשם לאונרד אלפרד שניידר, כבן היחיד למיירון (מיקי) שניידר, שנולד ב-1906 בלונדון שבבריטניה ועבד באותה תקופה כזבן בחנות נעליים, ולסאלי מאר, שנולדה ב-1906 בג'מייקה שברובע קווינס שבניו יורק בשם סיידי קיצ'נברג, ועבדה בעצמה כקומיקאית לצד עבודותיה כמלצרית וכעוזרת בית.
כשהיה בן חמש התגרשו הוריו.
אביו עבר להתגורר בארקדיה שבקליפורניה, שם הפך לרופא כף רגל (פודיאטור).
ב-1942, בגיל 16, התגייס ברוס אל הצי האמריקני, והעביר את שירותו הפעיל במסגרת מלחמת העולם השנייה בחזית הצפון אפריקאית ובחזית האיטלקית : בפלרמו ב-1943 ובאנציו ב-1944.
במאי 1945, לאחר הופעה קומית שהעביר בפני חבריו לספינה כשהוא בלבוש דראג, מפקדיו נעשו כעוסים עליו.
כאקט מתריס, שכנע לני את קצין הרפואה של ספינתו שהוא חווה "דחפים הומוסקסואליים", דבר שהוביל לשחרורו בקלון מהצבא (זאת בשל הנוהל שהונהג באותה תקופה בצבא ארצות הברית כלפי להט"בים, נוהל אשר סיווג אותם כבלתי מתאימים לשירות).
עם זאת, הוא לא הודה או הורשע בהפרה כלשהי של התקנות הימיות של הצי האמריקאי, ועל כן הצליח לשנות את הגדרת שחרורו ל"שחרור בתנאים מכובדים... בשל אי התאמה לשירות ימי".
לאחר סיום שירותו העביר תקופה קצרה בקליפורניה שם התגורר עם אביו, ולאחר מכן התיישב בניו יורק תוך שאיפה לבסס את עצמו כקומיקאי.
עם זאת, הוא התקשה לבדל את עצמו מאלפי אנשי בידור חובבים אחרים שאכלסו את העיר וניסו גם הם להגשים את חלומם ולהיכנס לעסקי השעשועים.
רבים מאותם מועמדים פוטנציאליים לעסקי השעשועים התאספו בדיינר ספציפי בניו יורק, שם פגש ברוס לראשונה את הקומיקאי ג'ו אנסיס, שהשפיע עמוקות על הגישה של ברוס לקומדיה.
פריצתו הראשונה של ברוס בתור קומיקאי הייתה ב-1948, בתחרות כישרונות צעירים. זמן מועט אחר כך התחתן עם האני הארלו, רקדנית במופעי עירום, נישואיהם החזיקו מעמד עד שנת 1957.
קורות חייו של ברוס מלאים במעצרים על שני אישומים מרכזיים: אחזקת סמים ושפה מלוכלכת. בשנות ה-50 לא היה נהוג שקומיקאי משתמש בקללות מעל במה. בנוסף הרגלו לצחוק על בעיות מוסריות (גזעניות, מגדריות, מתחים דתיים וכדומה) נתפס כלא פטריוטי בתקופה של אחרי מלחמת העולם השנייה. לרוב מתייחסים למעצריו על סמים (שבהם אכן החזיק) כניסיון של הממסד לעצור אותו מלהופיע בעקבות אי שביעות רצונם ממופעו.
מעצרו הראשון ב-29 בספטמבר 1961 היה על אחזקת חומרים נרקוטיים (אישום שהתבטל לאחר כמה זמן). ב-4 באוקטובר 1961 נעצר על שפה מלוכלכת במועדון הטרובדור בקליפורניה במה שהיה ידוע כ California Obscenity Code, הוא יצא זכאי במשפט זה לבסוף. בשלב זה מקומות רבים נרתעו מלארח אותו כדי להימנע ממהומות ומוניטין מפוקפק, בריטניה ואוסטרליה אסרו עליו להופיע, ובריטניה אף אסרה את כניסתו לתחומיה.
ב-6 באוקטובר 1962 נעצר ברוס שוב על שפה מלוכלכת ונשפט בסן פרנסיסקו במשפט שעד היום משמש כתקדים וכדוגמה לחופש הדיבור המעוגן בתיקון הראשון לחוקה. משפט זה (שזוכה בו) גרם לו לבסוף לפשיטת רגל. לאחר משפט זה, מופעיו הפסיקו להיות מערכונים ושנינויות אשר הכין מראש אלא יותר מופעים מאולתרים בהן היה יושב על כיסא ומדבר על ראיית עולמו הפוליטית, המוסרית, הגזעית והדתית. ידוע שהיה יושב לעיתים ומקריא עמודים שלמים מתוך עותקים של משפטיו השונים (על ניבול פה אך לא על סמים).
ברוס אמר לא פעם שיש קונספירציה בין בתי המשפט בניו יורק לבין בית המשפט בסן פרנסיסקו להרשעתו. הוא אף התלונן על כך ל-FBI אך לא נמצא דבר (ברוס טען שזה היה חיפוי). בתקופה זו הוא התמכר לסמים קשים (הרואין) ולבסוף מת ממנת יתר ב-3 באוגוסט 1966 בביתו בהוליווד בגיל 40.
לני ברוס נחשב לאחד הקומיקאים המצחיקים בכל הזמנים. הוא מוזכר כיום בעיקר כקדוש מעונה שהשפיע בעקיפין על החלת התיקון הראשון לחוקה האמריקאית, המעגן את הזכות של אזרחי ארצות הברית לחופש הדיבור.
לאחר מותו.
ב-1967 הביטלס הביעו את הערכתם לברוס בצרפם את תמונתו לעטיפת אלבומם Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band.