בעוד שחומרת המשבר הלכה והתבהרה במהלך 2009, האמינות של הממשלה והמוסדות הכלכליים היווניים נפגעה. ב-2 בספטמבר 2009 ראש הממשלה קוסטס קרמנליס קרא להקדמת הבחירות. הבחירות נערכו ב-4 באוקטובר ויורגוס פפנדראו הפך לראש הממשלה. זמן קצר אחרי עלייתו לשלטון גילה פפנדראו שהמצב הכלכלי של המדינה קשה בהרבה ממה שדווח קודם לכן. יוון הציגה נתונים חדשים לפיהם הגירעון עומד על 12.7% מהתוצר הלאומי, לעומת 6.7% שדווח קודם לכן. זמן קצר לאחר מכן עודכן הנתון ל-13.6% ולאחר מכן ל-15.4%. בנוסף, אחרי שנים של צמיחה כלכלית גבוהה התוצר הלאומי של יוון ירד ב-3.2% והכלכלה נכנסה רשמית למיתון. הנציבות האירופית הודיעה כי היא פותחת בחקירה של אמינות הנתונים המסופקים על ידי יוון.
ההבנה כי ממשלות יוון סילפו את הנתונים הכלכליים של המדינה הביאה למשבר אמון ולביקורת חריפה. סוכנויות הדירוג הורידו את דירוג האשראי של יוון באופן דרמטי. ב-22 באוקטובר סוכנות הדירוג פיץ' הורידה את דירוג האשראי של המדינה מרמה של A לרמה של -A. בדצמבר של אותה השנה הדירוג הורד שוב ל-+BBB. בינואר 2009 גם S&amp;P הורידה את הדירוג את הדירוג לרמה של -A ובאפריל 2010 היא עדכנה את הדירוג של יוון ל-+BBB. להורדת הדירוג הייתה משמעות כלכלית גם כיוון שהיא הביאה לעלייה בריבית על הלוואות וגם כיוון שהיא משקפת ותורמת לתחושה של חוסר אמון בכלכלה היוונית.
תוכניות החילוץ הראשונה ומדיניות הצנע (2010–2011).
בינואר 2010 הממשלה היוונית עדיין ניסתה לשדר לעולם יציבות והבטיחה כי יוון תטפל בעצמה במצב הכלכלי. אולם, ככל שממדי המשבר נחשפו, האמון של הציבור, המוסדות הכלכליים ושחקנים פרטיים ירד. בשנת 2010 הגיע שיעור אבטלה לכמעט 10%, יחס חוב-תוצר עלה ל-125% ונרשמה צמיחה שלילית של 0.3%-.
כלי התקשורת בעולם החלו לדווח על פשיטת רגל אפשרית של המדינה והתגבר החשש כי המשבר ביוון יהפוך למשבר עבור האיחוד האירופי כולו. ב-2 בפברואר הכריז ראש ממשלת יוון כי מדינתו תקבל על עצמה שינויי מדיניות חריגים, שמשמעותם אימוץ תוכנית צנע. הצעדים שהממשלה אמצה כללו קיצוץ של 10% בתשלומי השכר במגזר הציבורי, העלאה של גיל הפרישה, העלאה של מחיר הדלק והבטחה לפעול כנגד העלמות מס. ראש הממשלה טען כי צעדים אלה יאפשרו למדינה לצמצם את הגירעון ממצבו הנוכחי (שאז עדיין דווח כ-12.7% מהתוצר) לרמה של 3% המקובלת באיחוד האירופי. תוכנית הצנע שהממשלה היוונית הציעה זכתה לתמיכה מצד הנציבות האירופית ומצד מנהיג המפלגה השמרנית ביוון, אנטוניס סמאראס (שהיה באותה תקופה באופוזיציה); עם זאת, התוכנית ספגה ביקורת מצד המפלגה הקומוניסטית וקבוצות שמאל אחרות, שאף קיימו הפגנות ברחבי המדינה.
ההבנה שהתגבשה במוסדות האירופים הייתה שהמשבר ביוון, באירלנד, ובמדינות אחרות באיחוד עשוי להפוך למשבר כלכלי ופוליטי באיחוד האירופי כולו, ביטוי לתלות הגומלין של השווקים ושל המערכת הבנקאית במדינות שונות ברחבי אירופה. עם זאת, בקהילה האירופית לא היו מכניזם ופרוצדורות ברורים לתמיכה פיננסית בשעת חירום כלכלית, ואלה התהוו תוך כדי המשבר. ב-25 במרץ 2010 ראשי המדינות נפגשו בבריסל והכריזו על תמיכתם במאמצי הממשלה היוונית. המנהיגים ציינו שלא התקבלה בקשה לתמיכה מצד יוון, אך הם הכריזו כי מדינות אירופה נכונות לקחת צעדים משותפים לצורך ייצוב המצב הפיננסי. הם הכריזו גם על הקמה של מכניזם לתמיכה הדדית המבוסס על הלוואות בילטרליות המתואמות על ידי הבנק המרכזי האירופי, זאת בנוסף למימון מצד קרן המטבע הבינלאומית. המנהיגים הדגישו שהמכניזם החדש מיועד להיות מפלט אחרון בשעת משבר, ושמצופה מכל המדינות החברות באיחוד לתרום לו על פי 'מפתח ההון' של הבנק המרכזי האירופי.
ב-23 באפריל הממשלה היוונית הגישה בקשה רשמית לסיוע ממדינות האיחוד. מעט יותר משבוע לאחר מכן שרי האוצר של האיחוד האירופי הגיעו להסכמה על פרטי תוכנית הסיוע שהוכרזה רשמית ב-7 במאי. התוכנית כללה הקמת קרן סיוע בגובה 110 מיליארד אירו (146 מיליארד דולר), אשר תתואם על ידי הבנק האירופי המרכזי ותורכב מהלוואות של מדינות אירופיות ובראשן גרמניה. ב-9 במאי קרן המטבע הבינלאומית החליטה רשמית על הענקת הלוואה בגובה 30 מיליארד אירו למשך 3 שנים. כתנאי להבטחת המימון נדרשה יוון לאמץ מדיניות צנע נוקשה כדי להשתלט על הגירעון, כולל קיצוצים בשכר, הקפאת פנסיות והעלאה של מס הקנייה מ-21 ל-23 אחוז. הוחלט כי על יישום התוכנית יפקחו הנציבות האירופית, הבנק המרכזי האירופי וקרן המטבע הבינלאומית.
הבנק האירופי ביצע את העברת הסיוע ליוון בהדרגה. ב-18 במאי יוון קיבלה את ההעברה הראשונה על סך 14.5 מיליארד אירו. ב-19 באוגוסט בוצעה העברה שנייה בשווי 9 מיליארד אירו, מתוכם 2.57 מיליארד הועברו מקרן המטבע העולמית. ב-23 בנובמבר אושרה ההעברה שלישית בגובה 9 מיליארד אירו. ההעברה הרביעית, בגובה 15 מיליארד אירו, אושרה ב-24 בפברואר 2011.
תוכנית הצנע ומחאה ב-2010.
מנקודת המבט של מנהיגי אירופה התוכנית שיקפה מצד אחד את התלות ההדדית והסולידריות בין מדינות אירופה, ומצד שני את האחריות הספציפית של כל מדינה לקיום מדיניות פיננסית ברת קיימא. אולם, לא כולם הסכימו עם פרטי התוכנית. מחד, מתנגדי התוכנית ברחבי אירופה טענו שהתוכנית מענישה אזרחים של מדינות שניהלו מדיניות פיננסית אחראית על חוסר האחריות של אזרחים ופוליטיקאים במדינות אחרות. בגרמניה, שנאלצה לשאת באחוז הגבוה ביותר של הוצאות תוכנית החילוץ (28%), נשמעה ביקורת מסוג זה. מאידך, אזרחים ביוון וברחבי אירופה התנגדו לתוכנית בשל גזירות הצנע הקשות כלפי יוון. מבקרי התוכנית מכיוון זה טענו כי הגזירות עשויות להקשות על ההתאוששות במקום לעזור לה (זו הייתה הטענה של הכלכלן ג'וזף שטיגליץ, למשל). עוד נטען כי הן יפגעו באזרחים היוונים באופן לא מתקבל על הדעת. חלק ממתנגדי תוכנית הצנע התארגנו בתנועה "דמוקרטיה ישירה עכשיו!" ששאבה השראה ותמיכה מתנועות מחאה בספרד, מהאביב הערבי וממקומות אחרים באירופה.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה כתב בזכרונותיו שבאופן לא צפוי השגת יציבות כלכלית ביוון הייתה ב-2010 לאחת המטרות המרכזיות של מדיניות החוץ האמריקאית. הוא האשים מנהיגים אירופאיים באימוץ עיקש של מדיניות צנע, בניגוד לריאיות שהראו שמדיניות זו אינה יעילה. לפי אובמה, האירופאים גיבשו תוכנית הצלה בהיקף מתאים עבור הכלכלה היוונית רק כאשר חומרת המשבר הייתה כבר ברורה לכל, ולא נותרה להם ברירה אלא להכיר במציאות. גם תוכנית הצלה זו "כללה מדיניות צנע, אשר כל המעורבים בדבר ידעו שתהיה מכבידה מידי ליישום עבור הממשלה היוונית". המדיניות האירופית, לפי אובמה, נבעה מכך שעבור האירופאיים המשבר היה גאופוליטי באותה מידה שבה הוא היה משבר פיננסי; הוא הקצין את המחלוקות והבדלים בזהויות הלאומיות בתוך האיחוד האירופי, והממשלות האירופאיות היו זקוקות ל"כיסוי פוליטי" על מנת לאשר את התוכנית.
צעדי הצנע שקיבלה על עצמה הממשלה היוונית התרחבו בהדרגה ואושרו על ידי הפרלמנט במספר שלבים:
בפברואר 2010, תוך כדי שהתמונה הכוללת של תוכנית הצנע היוונית החלה להתבהר, העובדים ביוון קיימו שתי שביתות - הראשונה ב-10 בפברואר והשנייה ב-24 בפברואר. שתי השביתות לוו בהפגנות ועימותים בין השובתים לבין המשטרה. זמן קצר אחרי שחבילת הצנע השלישית הוכרזה, הוכרזה שביתה שלישית של 48 שעות במשק היווני, שכללה את עובדי שדות התעופה, הנמלים, הרכבות, המורים בבתי הספר, חלק מבתי החולים, חלק מאתרי התיירות, וחלק מהעסקים הפרטיים ברחבי המדינה. במקביל לשביתה החלו בכל רחבי המדינה, ובמיוחד באתונה, הפגנות אלימות שבהן השתתפו עשרות אלפי אנשים. במהלך אחת ההפגנות, ב-5 במאי, המפגינים הציתו בנק במרכז אתונה ושלושה אזרחים עובדי הבנק - פרסקבי זוליה, אנג'ליקי פאפאת'נסופולו ואפאמינודס צאקאליס - נהרגו. במהלך אותה הפגנה, מפגינים צרו על הפרלמנט, זרקו בקבוקי תבערה והתעמתו עם כוחות המשטרה, שהגיבו באמצעים לפיזור הפגנות. זו הייתה הפעם הראשונה שמפגינים יוונים נהרגו מאז 1991. שנתיים אחרי ההפגנות שלושה בכירים מהבנק בו עבדו ההרוגים הואשמו בהריגה וקיבלו עונשי מאסר ארוכים.
ב-20 במאי 2010 הכריזו ארגוני העובדים ביוון על שביתה נוספת, וב-29 ביוני העובדים שבתו שוב, בפעם החמישית באותה השנה, במחאה על חוקים שנועדו להעלות את גיל הפרישה ולהקל על פיטורי עובדים.
תוצאות תוכנית החילוץ הראשונה.
המטרה המיידית של הסיוע ותוכנית הצנע - מניעת מצב שבו יוון אינה יכולה לשלם את חובותיה ב-2010 - הושגה. התוכנית גם סייעה לצמצום הגירעון הממשלתי לרמה של 10.6% מהתוצר ב-2010. המטרה המוצהרת של התוכנית, הורדת הגירעון לרמה של 8.1% לא הושגה, אולם למעשה היעד הזה הוחלט כאשר הנתון לגבי הגירעון ב-2009 עדיין היה 13.6%; עם העדכון של הגירעון ב-2009 ל-15.9% מהתוצר, היעד המקורי כבר לא היה ריאלי. בסופו של דבר, אף על פי שהתוכנית הצליחה בהשגת ייצוב פיסקלי משמעותי ב-2010, העמקת המיתון ועיכובים ברפורמות מבניות הביאו להיתקעות התהליך בחצי הראשון של 2011.