לאחר כיבוש צפת על ידי צלאח א-דין ב-1188, הוסבה למקום תפילה מוסלמי. בתקופה הממלוכית כונתה "בית אלאחזאן" (בית האבל). על פי המסורת המוסלמית כאן התאבל יעקב על מות יוסף. דמעותיו ניקבו את קירות המערה ויצרו את המעיינות הנובעים בסביבתהּ של צפת. שמה המוסלמי הנוסף, "קבר המבשר" נובע מהעובדה שמבשר הבשורה הרעה על פי המסורת קבור במערה זו. ב-1310, מושל צפת, בכתמור אלגֻ'כנר, הרחיב את המערה ופרץ כניסה חדשה בקשת מאבני גזית לבנות ואדומות. על אבן הראשה חקוק סמל המושל בצורת שני מקלות פולו ומגן קמור מעליהם. המערה נודעה גם בשם מערת "בנות יעקב" ואילו רבי חיים ויטאל מכנה אותה "אולאד (= בני) יעקב". עולי רגל שונים כינו אותה בשמות: "מג'ארת יעקב" ו"מערת יעקב אבינו".
מסורת יהודית עוד מהמאה ה-13 מציינת את המערה כמקום קברם של כמה תנאים, רק מהמאה ה-19 עולי רגל העידו שישנה מסורת כי שם ועבר - בנו ונכדו של נח - הקימו במערה זו בית מדרש, ובו למד יעקב אבינו. בשנות בצורת התירו הערבים ליהודים להתפלל במערה, כדי למנוע עצירת גשמים, אך בשנים גשומות לא נתנה בה דריסת רגל ליהודים.
קברים במערה.
התייחסות ראשונה למערה כמקום קברם של תנאים מופיעה אצל מנחם החברוני (1215 לספירה), המתאר את קברי רבי דוסא בן הרכינס, רבי חנינא בן חכינאי ורבי אליעזר בן הורקנוס במערה בצפת.
יעקב השליח (1258-1270 לספירה) ויצחק חילו (1333 לספירה) טוענים כי גם תלמידי רבי דוסא קבורים במקום. מחברי הספרים: "סדר קברי אבותינו ז"ל" (1300 לספירה), "ציוני קברים בארץ ישראל" (1440 לספירה), ו"אלו יחוסי הצדיקים ז"ל וציונם" (המאה ה-15) טוענים כי קבורים שם רבי דוסא בן הרכינס, רבי שמעון בן עזאי, רבי יוסי בן זמרה ותלמידיהם. "איגרת יחוס האבות" (1537 לספירה) ו"יחוס הצדיקים" (סוף המאה ה-15) מוסיפים כי גם רבי נחמיה נקבר עימם. חיים ויטאל (1570 לספירה) תמך אך ורק במסורת קברו של רבי דוסא, והדגיש "ואין צדיק אחר קבור שם אלא הוא לבדו". גרשון בן אליעזר הלוי סגל (1624 לספירה) טען כי רבי דוסא קבור יחד עם אביו הרכינס "וצדיקים אחרים".
שאול בן פנחס הארנשטיין (1893 לספירה) מתאר: "בית מדרש של שם ועבר, והערבים אומרים אשר שם קבור שם בן נח".
יהודה בר
יהודה בר (נולד בשנת 1940) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, שירת כמפקד סיירת חרוב, חטיבת הבקעה ועוצבת הגליל.
ביוגרפיה.
בר נולד וגדל בפתח תקווה. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1958 במסגרת גרעין נח"ל, התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים בר עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה בגדוד וכמפקד פלוגה בגדוד. בשנת 1964 פיקד על פלחה"ן צנחנים. במלחמת ששת הימים לחם עם חטיבה 55 בקרב על ירושלים. לאחר מכן שירת כסמג"ד גדוד 890, ובשנים 1972-1970 שימש כמפקד סיירת חרוב. במלחמת יום הכיפורים לחם כסגן מפקד חטיבה 55, בין היתר במבצע אבירי לב. לאחר מכן בשנים 1976-1974 פיקד על חטיבת הבקעה. לאחר מלחמת לבנון הראשונה פיקד על עוצבת הגליל בדרגת תא"ל. בשנת 1985 היה לראש חטיבת המבצעים במטכ״ל ולאחר מכן פרש מצה"ל. בשנת 1987 יצא לאוסטרליה לכהן כנספח ובשנת 1992 פרש מצה"ל.
בין השנים 1997–2017 שימש כמנכ"ל המרכז הזואולוגי תל אביב - רמת גן.
עדי מאירי
עדי מאירי היא עיתונאית, פרשנית לענייני פלילים ומשטרה, תסריטאית ויוצרת סרטים ישראלית. הייתה כתבת ופרשנית הפלילים של קול ישראל, ומגישה. הגישה מדי יום את התוכנית "הכל דיבורים" ברשת ב' של קול ישראל. חשפה פרשות שחיתות והתנהלויות בלתי תקינות רבות, בהן גם של מערכת אכיפת החוק בכלל ושל משטרת ישראל בפרט, וזכתה בפרסים על עבודתה. יצרה את הסדרה הדוקומנטרית ״תיק 512״ שהייתה הסדרה הדוקומנטרית הנצפית ביותר מאז הקמת התאגיד.
ביוגרפיה.
מאירי גדלה במושב צור משה. בילדותה למדה ריקוד ג'אז ונגינה על כינור. כילדה הופיעה ברחבי ישראל במסגרת להקת ג'אז. סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון על שם ארתור רופין בעמק חפר, (הנקרא כיום קריית החינוך ע"ש בן-גוריון). סיימה לימודיה לתואר ראשון בתקשורת וממשל באוניברסיטת בר-אילן.
את שירותה בצה"ל עשתה ביחידת מודיעין צבאי, ולאחר שירותה הצבאי, עבדה בגלי צה"ל, ולאחר מכן עברה לשדר בקול ישראל ככתבת בחיפה. מאירי סיקרה לצדו של אילן רועה את אסון המסוקים ביישוב שאר ישוב, ובעקבות הישגים עיתונאיים וחשיפות שהביאה, התמנתה לכתב לענייני פלילים.
ב-1997 עברה לשמש כתבת פלילים, וסיקרה בין היתר את אסון המכבייה ואת מלחמת הכנופיות בין פרדס כץ לרמת עמידר. מאירי חשפה לראשונה את פרשת התלונה של רקדנית הבטן שלומית שלום נגד שגריר מצרים בישראל מוחמד בסיוני, בטענה שהאחרון ניסה לאנוס אותה.
מאירי סיקרה לעומק לאורך השנים את המלחמה בין ארגוני הפשע, ובראשם יצחק אברג׳יל נגד זאב רוזנשטיין, ומתחה ביקורת על המשטרה הפרקליטות ובתי המשפט על שלא פעלו יחד כדי למוטט את הארגונים שהמאבקים ביניהם גרמו למותם של חפים מפשע. בהמשך יצרה את הסדרה הדוקומנטרית ״תיק 512״ על סיפור עלייתו ונפילתו של יצחק אברג'יל ומשפחות הפשע.
ב-2005 למדה משחק בסטודיו לאמניות של יורם לוינשטיין.
בעת מלחמת לבנון השנייה ליוותה מאירי את החיילים הפצועים שהגיעו לבית החולים רמב"ם בחיפה.
מ-7 בדצמבר 2014 החליפה את ירון דקל והגישה יחד עם בני טיטלבוים את התוכנית היומית "הכל דיבורים" ברשת ב' עד סגירת רשות השידור.
החל מאוקטובר 2017 משמשת מאירי פרשנית לענייני משטרה ופלילים. היא יצרה את הפודקאסט ״הפליליסטית״, שבו סיפורי פשע ופלילים שליוותה וסיקרה.
בין חשיפותיה הבולטות כעיתונאית: שמה של חברת "דניה סיבוס" שנקשר בפרשת החשדות לשוחד של ח"כ דוד ביטן, חוב המיליונים של הח"כ דוד ביטן, שנפרע בפרק זמן קצר, ממצאי הנתיחה והחקירה של מזי הדדי שקובעים שהתאבדה, ההחלטה שלא להאריך בשנה נוספת את כהונתו של המפכ"ל רוני אלשיך, ויחסיו האינטימיים של אסף חפץ עם שוטרות בעת ששימש מפכ״ל, פרשת ״השופט המכה״, הצעת השוחד שהציע הרב פינטו לתת ניצב אפרים ברכה ועוד.
מאירי כתבה שני ספרים: ״יומנה של כתבת שטח״(2016) (יחד עם ברוריה אבידן בריר), ו״אם רק היו נותנים לי לדבר-סיפורו של החוקר מספר 1״, (2020) שהפך לרב מכר.
בנוסף היא יוצרת סרטים, ויצרה בין השאר את הסרטים: 'חיים בצל הפחד - סיפורו של אפי ברכה', שבו אשתו וילדיו של הקצין ששם קץ לחייו דיברו בפעם הראשונה, -'עדים על הכוונת', שבו עדי מדינה ישראליים שנכנסו לתוכנית להגנת עדים דיברו לראשונה מאז הועברו למדינות זרות בזהות חדשה.
ב 2022 יצרה יחד עם הבמאית טל ברדה עבור ״כאן 11״ את הסדרה הדוקומנטרית ״תיק 512״, על עלייתם ונפילתם של ארגוני הפשע, ובראשם יצחק אברג׳יל, שבה התראיינה בעצמה כמי שסיקרה את מלחמות הדמים. בסדרה התראיין יצחק אברג׳יל בעצמו, מהכלא, והיא הפכה לסדרה הדוקומנטרית הניצפית ביותר מאז הוקם התאגיד ״כאן 11״.
מאירי כותבת בימים אלה שתי סדרות העוסקות בפרשות פשע מפורסמות.
מאירי נשואה ואם לארבעה.
חשיפת פרשיות שחיתות ופשע.
לאורך השנים חשפה מאירי מספר פרשיות שחיתות ופשע, בהן פרשת "השופט המכה", החשדות נגד השר סילבן שלום, זכות השתיקה, שיטת הפעולה של האנס הסדרתי בני סלע, וקריסת תיק הרצח במועדון הברנוער.
בין הפרשיות הידועות שחשפה נמצאת פרשת השחיתות ברשות המסים בישראל. מאז הפרסום היא מלווה את רפי רותם, קצין המודיעין, שחשף בפניה את המעשים הפליליים, במאבקו ברשויות, בטענתו שהוא זכאי לקבל הכרה כחושף שחיתויות.
במסגרת עבודתה העיתונאית יצאה נגד המשטרה, על כך שנתנה עדיפות בגלל הד בעיתונות ועליהם ציבורי, לחקירת טענות להטרדות מיניות נגד העיתונאי עמנואל רוזן, בגלל האופן המפלה שבו הדבר נעשה והמשפט הציבורי שנעשה לו – בעוד שתלונות שהוגשו במקרים רבים אחרים - לא נחקרו כלל. החקירה הסתיימה בסגירת התיק.
מאירי זכתה בפרסי רשות השידור ו"אומ"ץ" על חשיפותיה.
עבודות נוספות.
במרץ 2013 החלה מאירי להגיש את התוכנית "סירנות" בערוץ הראשון, תוכנית בענייני פלילים ומשפט, ששודרה מדי שבוע בימי רביעי עד פברואר 2015.
באותה שנה השתתפה בסדרת הדוקו-דרמה "מעברים" בערוץ הראשון. את הסדרה כתב וביים גיא אסל, יזם מנהל מחלקת הדרמה בערוץ, מיקי הרץ, והפיקה אורנה זילכה, מאירי השתתפה בסדרה כמנחה ונטלה חלק גם בהפקה.
באפריל 2016 יצרה עבור שידורי קשת את הסרט ״חיים בצל הפחד-סיפורו של אפי ברכה״ על קצין המשטרה תת-ניצב אפרים ברכה שאיתו הייתה בקשר במסגרת עבודתם, שדחה הצעת שוחד מהרב פינטו, והביא למעצרו, וכעבור כמה שנים שם קץ לחייו.
באוקטובר 2018 יצרה עבור שידורי קשת את הסרט ״עדים על הכוונת״, שבו ריאיינה עדי מדינה שהפלילו ארגוני פשע ונכנסו לתוכנית להגנת עדים.
מאירי כתבה עם העיתונאית ברוריה אבידן-בריר את הספר "יומנה של כתבת שטח", בהוצאת עם עובד, המלווה את הפרשות המרכזיות שנחשפו וסוקרו על ידי מאירי לאורך השנים.
ב 2020 היא פרסמה ספר שני שכתבה ״אם רק היו נותנים לי לדבר- סיפורו של החוקר מספר 1״, בהוצאת ידיעות ספרים.
ב 2022 יצרה יחד עם הבמאית טל ברדה עבור ״כאן 11״ את הסדרה הדוקומנטרית ״תיק 512״ שהפכה לסדרת הדוקו הנצפית ביותר מאז הוקם התאגיד.
אניית ביבו
חואן קוואדראדו
חואן גיירמו קוואדראדו בייו (בספרדית: Juan Guillermo Cuadrado Bello; נולד ב-26 במאי 1988) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק ביובנטוס האיטלקית ובנבחרת קולומביה. קוואדראדו בדרך כלל מתפקד כקיצוני ימני, אך יכול גם לשחק כמגן באותו צד. קוואדראדו נחשב כשחקן מהיר בעל יכולות כדרור וטכניקה גבוהות.
קריירת מועדונים.
אינדפנדיינטה מדיין.