באולימפיאדת לונדון (1948) השתתפו 18 נבחרות. השלב הראשון כלל שישה בתים של שלוש נבחרות. שתי הנבחרות הראשונות בכל בית העפילו לשלב השני. שלב זה כלל ארבעה בתים בני שלוש נבחרות. שתי הראשונות בכל בית עלו לשלב חצי הגמר, שכלל שני בתים בני ארבע נבחרות. בדומה לאולימפיאדת ברלין, העפילו שתי הראשונות בכל בית לבית הגמר, ושתי המפסידות לבית שבו נערכו משחקי דירוג על מקומות 5 עד 8.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) עלה מספר המשתתפות ל-21. בסיבוב הראשון התמודדו 20 נבחרות בשיטת נוקאאוט. 10 המנצחות העפילו אוטומטית לשלב הבתים. 10 המפסידות המשיכו לשלב נוסף, ו-5 המנצחות בו העפילו אף הן לשלב הבתים. בשלב הבתים השתתפו 15 נבחרות אלו, וכן נבחרת ארגנטינה שהעפילה אוטומטית. הן חולקו לארבעה בתים בני ארבע נבחרות, ומכאן ואילך התנהל הטורניר כמו באולימפיאדת ברלין.
באולימפיאדת מלבורן (1956) פחת מספר המשתתפות משמעותית, ל-10 בלבד. הסיבוב הראשון כלל שלושה בתים. שתי הראשונות בכל בית העפילו לבית הגמר, והיתר התחרו בבית משחקי הדירוג על מקומות 7 עד 10. המשחק בין נבחרות הונגריה וברית המועצות בבית הגמר היא לאחד האירועים המשמעותיים ביותר באולימפיאדת מלבורן, ולאחד ממשחקי הכדורמים הידועים ביותר. המשחקים נערכו בצל הפלישה הסובייטית להונגריה, שהביאה לדיכויו של המרד ההונגרי. תחת הרושם של העימות הצבאי בין שתי המדינות, נפגשו שתי הנבחרות למשחק שהפך להיות אלים במיוחד, וזכה לכינוי "משחק הדם במים", לאחר שכוכב נבחרת הונגריה ארווין זאדור יצא מהבריכה כשהוא מדמם בעקבות אגרוף שקיבל מוולנטין פרוקופייב. בדקות הסיום נאלצה המשטרה המקומית לפנות את הקהל המשולהב, מחשש לתגרה המונית. הונגריה ניצחה במשחק 0-4, ולאחר שבמשחק הבא גברה גם על נבחרת יוגוסלביה, זכתה בתואר האולימפי.
באולימפיאדת רומא (1960) שוב השתתפו 16 נבחרות, באותה שיטה בה נערכו המשחקים באולימפיאדת ברלין. באולימפיאדת טוקיו (1964) השתתפו 13 נבחרות, שהתחרו אף הן באותה שיטה. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) השתנתה שיטת המשחקים. 15 הנבחרות חולקו לשני בתים. שתי הנבחרות שסיימו ראשונות בכל בית המשיכו לשלב חצי הגמר, שנערך בשיטת הצלבה. יתר הנבחרות המשיכו לשחק במשחקי דירוג. השיטה השתנתה פעם נוספת באולימפיאדת מינכן (1972), אז חולקו 16 הנבחרות ל-3 בתים. שתי הראשונות בכל בית העפילו לבית הגמר, שכלל שש נבחרות, והשתיים שסיימו במקום השלישי ובמקום הרביעי בכל בית שיחקו בבית משחקי דירוג על מקומות 7 עד 12.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) ירד מספר המשתתפות ל-12, ומאז זה מספר הנבחרות המשתתפות, אף שחלו שינויים רבים בשיטת המשחקים. במונטריאול חולקו 12 הנבחרות לשלושה בתים בני שתי נבחרות. בדומה למינכן, שתי הראשונות בכל בית העפילו לבית הגמר, שכלל שש נבחרות, והשתיים שסיימו במקום השלישי ובמקום הרביעי בכל בית שיחקו בבית משחקי דירוג על מקומות 7 עד 12. שיטה זו הונהגה גם בשתי האולימפיאדות הבאות.
באולימפיאדת סיאול (1988) חולקו 12 הנבחרות לשני בתים בני שש נבחרות. שתי הראשונות בכל בית העפילו לחצי הגמר ושיחקו בשיטת הצלבה. שתי הנבחרות שסיימו במקומות השלישי והרביעי בכל בית שיחקו בבית משחקי דירוג על מקומות 5 עד 8, וארבע הנותרות שיחקו בבית משחקי דירוג על מקומות 9 עד 12. זו הייתה השיטה גם באולימפיאדת ברצלונה (1992).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) נערך שינוי נוסף. החל מאותם משחקים, ארבע הנבחרות שסיימו ראשונות בכל בית העפילו לשלב רבע הגמר, והמשיכו להתחרות בשיטת נוקאאוט. הנבחרות שדורגו אחרונות בשלב הבתים המשיכו לבית דירוג על מקומות 9 עד 12.
באולימפיאדת סידני (2000) נערכו המשחקים באותה שיטה, ולראשונה נערך גם טורניר לנבחרות נשים. שש נבחרות השתתפו בטורניר זה. הן שיחקו כולן זו מול זו, ולאחר מכן התמודדו בחצאי הגמר הנבחרת שסיימה ראשונה מול הנבחרת שסיימה רביעית, והנבחרת שסיימה שנייה מול הנבחרת שסיימה שלישית.
שינוי נוסף בשיטת התחרות נערך באולימפיאדת אתונה (2004). שתי הראשונות בכל בית העפילו אוטומטית לשלב חצי הגמר, והנבחרות שסיימו במקומות השני והשלישי בכל בית שיחקו בשלב רבע הגמר שנערך בשיטת הצלבה. משחקי הדירוג על מקומות 7 עד 12 נערכו בשיטה דומה, כאשר הנבחרות שסיימו במקום הרביעי העפילו אוטומטית למשחקי הדירוג על מקומות 7 עד 10. גם בטורניר הנשים חל שינוי. מספר הנבחרות עלה ל-8, והן חולקו לשני בתים בני ארבע נבחרות. בדומה לטורניר הגברים, הראשונות העפילו אוטומטית לשלב חצי הגמר, הנבחרות שסיימו במקום השני והשלישי בכל בית שיחקו בשלב רבע הגמר בשיטת הצלבה, והנבחרות שסיימו במקום הרביעי שיחקו זו מול זו על המקום השביעי.
באולימפיאדת לונדון (2012) שוב שונתה שיטת המשחקים בטורניר הגברים, והוחזרה לשיטה שהייתה נהוגה באטלנטה ובסידני, לפיה ארבע הראשונות בכל בית מעפילות לשלב רבע הגמר בשיטת הצלבה. בניגוד לעבר, לא נערכו משחקי דירוג על מקומות 9 עד 12. גם בטורניר הנשים נערך שינוי, וכל שמונה הנבחרות העפילו משלב הבתים לשלב רבע הגמר, שנערך כולו בשיטת הצלבה.
זכיות.
גברים.
ב-26 הטורנירים שנערכו עד כה, ניצחו נבחרות מ-10 מדינות. הנבחרות עם מספר הזכיות הרב ביותר הן הונגריה (9), בריטניה (4), איטליה ויוגוסלביה (3 כל אחת).
נשים.
בחמשת הטורנירים האולימפיים שנערכו עד כה, זכו ארבע נבחרות שונות. נבחרת ארצות הברית זכתה במדליה בכל אחד מהם, ובשני האחרונים הייתה האלופה האולימפית.
מדליות.
נבחרות המייצגות 20 מדינות זכו במדליות בכדורמים בטורנירים האולימפיים.
Winsor &amp; Newton
וינזור וניוטון (בשפת המקור: Winsor &amp; Newton) היא חברה לייצור חומרי גלם לאמנים כגון צבעי שמן, צבעי מים ואקריליק. החברה הוקמה על ידי שני מייסדים, ויליאם וינזור והנרי ניוטון, בשנת 1832. מקום מושבה המקורי היה במוסך של וינזור ברחוב רת'בון 38 בלונדון, משם משנת 1841 התרחב המפעל לאתר בקנטיש טאון ולבסוף בשנת 1898 עבר לבניין בפרוור הלונדוני וילדסטון, שם המטה והמפעל הראשי של וינזור וניוטון ממוקם עד היום. סביב הבניין המקורי המפעל גדל משמעותית ומכיל מחסנים, שרשרת ניהול מלאי, מחלקת מחקר ופיתוח, בקרת איכות, חומרי גלם ועוד.
ז'אן-בטיסט אניבאל אובר דה בייה
ז'אן-בטיסט אניבאל אובר דה בייה (צרפתית: Jean-Baptiste Annibal Aubert du Bayet; 19 באוגוסט 1759 – 17 בדצמבר 1797) היה גנרל צרפתי ופוליטיקאי, שפעל בתקופת המהפכה הצרפתית.
חייו.
אובר דה בייה נולד בבאטון רוז' – במושבה האמריקנית הצרפתית של לואיזיאנה בשנת 1759. השתתף במספר קרבות במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית.
עם תחילתה של המהפכה הצרפתית אובר דה בייה הגיע לצרפת, אבל בתחילה היה עוין את הרעיונות המהפכניים. אבל כדי לקדם את עצמו כבר ב-1791 הוא הפך לחבר בבית המחוקקים, ולאחר מכן מ-8 ביולי 1792 עד 22 ביולי 1792 היה נשיא האספה הלאומית הצרפתית ("האספה המחוקקת").
מ-3 בנובמבר 1795 עד 8 בפברואר 1796, שימש כשר המלחמה של צרפת.
ב 1796 התמנה כשגריר לאימפריה העותמאנית כאשר המשימה שלו היא להחזיר את היחסים הדיפלומטיים בין צרפת והאימפריה העותמאנית לברית נגד רוסיה. במסגרת זו נשלח עם ציוד ארטילריה, תותחנים ומהנדסים צרפתים כדי לעזור בפיתוח מאגרי הנשק העות'מאניים. כמו כן קציני חי"ר ופרשים אמנו את היניצ'רים, באופן אירוני, חלק מהחיילים האלה, שהוכשר לשיטות מערביות, הועסקו בהצלחה נגד החיילים צרפתים של נפוליאון כמה שנים מאוחר יותר תחת סר סידני סמית במצור על עכו בשנת 1799.
אובר דה בייה נפטר ב 1797 בקונסטנטינופול. אלמנתו חזרה לצרפת ונישאה לעוזרו הוותיק ז'אן-פרנסואה דה קאר.
הקצינים החופשיים
חיל הנשים הישראלי
אגרוף מונף
אגרוף מונף (נקרא גם אגרוף קמוץ או אגרוף קפוץ, באנגלית: Raised fist) הוא סמל לסולידריות ולתמיכה, בו נעשה שימוש גם כהצדעה להבעת אחדות, עוצמה, התנגדות ומאבק.
מקור ושימושים.
את המקור לסמל זה ניתן למצוא בתיאורים מתקופת ממלכת אשור, בהם מוצגת עשתר עם אגרוף מונף. בעידן המודרני, מזוהה האגרוף המונף עם תנועות שמאל ועם תנועות של קבוצות מיעוט, אולם ישנן גם תנועות ימניות ופשיסטיות שעושות בו שימוש. בשנת 1917, שימש סמל האגרוף המונף כלוגו של איגוד פועלי התעשייה של העולם. במלחמת האזרחים בספרד, אימצו הקומוניסטים את סמל האגרוף המונף כהצדעה, זאת לאחר שחיפשו הצדעה שתהווה אלטרנטיבה להצדעה הרומית אותה אימצו הפשיסטים. לאורך ההיסטוריה, סימל האגרוף המונף תנועות ומאבקים שונים: מהפכת הסטודנטים בצרפת, תנועת המחאה נגד מלחמת וייטנאם , תנועת ה"הפנתרים השחורים", תנועות אנטי-קולוניאליזם בעולם השלישי ותנועות נוספות לצדק חברתי. בשנות הארבעים והחמישים, נעשה שימוש בסמל זה גם בתנועות השמאל בישראל. לעיתים, האגרוף המונף משולב עם אלמנטים גרפים אחרים במטרה לאחד בין שתי משמעויות סמליות. לדוגמה: השילוב בין סמל האגרוף המונף לסמל הפטיש והמגל מסמל מאבק קומוניסטי, השילוב בין סמל האגרוף המונף לסמל ונוס מסמל מאבק פמיניסטי והשילוב בין האגרוף המונף לסמל של ספר מסמל את המאבק של הספרנים נגד ניהול זכויות דיגיטלי.
לופטוואפה (ורמאכט)
לוּפְטְוַואפֶה (בגרמנית: Luftwaffe ) היה הזרוע האווירית של הוורמאכט, צבא הקבע של גרמניה הנאצית, במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר מלחמת העולם הראשונה יחד עם יתר הצבא, שירות האוויר הגרמני והצי הקיסרי הגרמני, פורקו במאי 1920 תחת התנאים של חוזה ורסאי. ב-26 בפברואר 1935 הלופטוואפה החל לעבור רפורמה מקיפה וצמח להיות אחד מכוחות האוויר החזקים, המנוסים והדירקטיביים בעולם כשמלחמת העולם השנייה פרצה באירופה ב-1 בספטמבר 1939.