באיטליה תשעה טורנירים לאומיים ואזוריים, שלושת הראשונים מקצועניים, בעוד ששת הנותרים הם חובבניים. כל הטורנירים מאורגנים על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית.
בתיאוריה, למועדון חובבים מקומי יכול לעלות לפסגת הכדורגל האיטלקי ולזכות באליפות איטליה. למרות שזה עשוי להיות לא סביר בפועל (לפחות, בטווח הקצר), בהחלט יש תנועה משמעותית בתוך המערכת. שתי הרמות העליונות (סרייה א' וסרייה ב') מכילות חטיבה אחת כל אחת. מהרמה השלישית ומטה, לרמות יש חלוקות מקבילות יותר בהדרגה, שכל אחת מכסה אזורים גאוגרפיים קטנים יותר בהדרגה.
היסטוריה.
מועדון הקריקט והאתלטיקה של ג'נובה, שנודע לימים כמועדון הקריקט והכדורגל של גנואה, הוקם ב-7 בספטמבר 1893, קבוצת הכדורגל הרביעית הוותיקה באיטליה (אחרי טורינו FCC, נובילי טורינו ואינטרנציונלה טורינו), וקבוצת הכדורגל האיטלקית הפעילה ביותר, עם 130 שנות פעילות. במרץ 1898, פדרציית הכדורגל האיטלקית הוקמה בטורינו. עם ארבעה מועדונים שהצטרפו. מועדונים אחרים היו קיימים אבל החליטו שלא להצטרף. האליפות הראשונה התקיימה ביום אחד, 8 במאי 1898, בטורינו. בתואר זכתה גנואה.
FIGC הצטרפה לפיפ"א ב-1905 והאליפות עברה למבנה ליגה, המבוסס על אזורים, באותה שנה.
לאחר הפסקת מלחמת העולם הראשונה, הפופולריות של הכדורגל גדלה ומועדונים קטנים יותר הצטרפו. בקיץ 1921, התאחדות שנייה נוצרה לזמן קצר בתחרות עם ה-FIGC: "הקונפדרציונה קלסיסטיקה איטליאנה" (CCI), נוצרה מוויכוח בין מועדונים גדולים ומועדונים קטנים על מבנה הליגות הלאומיות. לכן ב-1922 היו לאיטליה שתי אלופות: פרו ורצ'לי ונובזה. שתי הליגות התאחדו בסופו של דבר מחדש בתום העונה.
המעבר למבנה ליגה לאומית אחת התרחש בשנת 1929 עם תחילה שמונה עשרה קבוצות בליגה הבכירה. האלופה הראשונה ב-1930 הייתה אינטר. הנבחרת הלאומית זכתה גם בגביע העולם ב-1934 וב-1938.
לאחר מלחמת העולם השנייה הליגה חזרה לזמן קצר למבנה אזורי עם חלוקה מצפון לדרום ופלייאוף למשך שנה אחת לפני שחזור הסרייה A. טורינו הייתה אלופת הליגה הראשונה לאחר המלחמה והמשיכה לזכות בארבעה ברציפות. עם זאת, יובנטוס, מילאן ואינטר הן ששלטו בליגה מאז מלחמת העולם השנייה, לאחר שזכו בתואר ב-57 מתוך 74 העונות.
שיטת הליגות הנוכחית מתחילה ב-1978, אז פורק המגזר החצי-מקצועני. איטליה הפכה אז למדינה היחידה שיש לה שתי ליגות כדורגל מקצועניות מובהקות, 14 שנים לפני אנגליה. ב-2010, עם הפיצול בין ליגה סרייה א' לליגה סרייה ב', איטליה הפכה למדינה היחידה עם שלוש ליגות מקצועניות. הסרייה ג' הוחזרה בשנת 2014.
מבנה.
המערכת משתמשת בעיקרון של עלייה וירידה. הדרג הראשון של הכדורגל האיטלקי הוא הסרייה א', המנוהלת על ידי הליגה סרייה א' ומורכבת מ-20 קבוצות. הדרג השני הוא סרייה ב', שמאורגן על ידי ליגה סרייה ב'. שתי הליגות הללו מכסות את כל איטליה.
הדרג השלישי הוא סרייה ג'. הוא מנוהל על ידי ה-Lega Italiana Calcio Professionistico; יש לה שלוש חטיבות של 20 מועדונים כל אחת, המחולקות בדרך כלל על בסיס מיקום גאוגרפי.
בדרג הרביעי נמצאת סרייה ד', ליגה של תשע חטיבות מקבילות (בה המועדונים מחולקים לפי מיקום גאוגרפי) שמאורגנת על ידי "Dipartimento Interregionale" של Lega Nazionale Dilettanti . מתחת לאלה יש חמש רמות נוספות; שלוש מהן, Eccellenza, Promozione ו- Prima Categoria, מאורגנות על ידי ועדות מחוזיות של Lega Nazionale Dilettanti; ושתי הרמות האחרונות, Seconda Categoria ו- Terza Categoria, על ידי ועדות של נפות.
כל 100 מועדוני הסרייה א', הסרייה ב' והסרייה ג' הם מקצועניים.
מעונת 2005/2006, אם שתי קבוצות או יותר מסיימות את הליגה עם אותו מספר נקודות, המקום הסופי ניתן מהקריטריונים הבאים (שנחשבים עבור כל ליגה):
סריראצ'ה
מחנה נבי מוסא
ארטור וילקה
ארטור פריץ וילקה (בגרמנית: Artur Fritz Wilke; 1 בפברואר 1910, אינוברוצלב - 11 במאי 1989, פיינה, Peine) היה פושע מלחמה נאצי ושטורמבאנפיהרר אס אס שהורשע ברצח של 6,600 יהודים בתקופת השואה. לאחר המלחמה גנב וילקה את זהותו של אחיו המנוח ועבד במשך שנים רבות כמורה בבית ספר בכפר שטדרדורף (Stederdorf), היום רובע בעיר פיינה בסקסוניה התחתונה שבגרמניה.
חייו.
וילקה למד תאולוגיה פרוטסטנטית בארלנגן ובגריפסוואלד אצל אדולף שלטר. לפי ההיסטוריון שאול פרידלנדר בספרו "גרמניה הנאצית והיהודים 1939-1945", שלטר השתייך ל"גרעין קשה של שונאי יהודים".
וילקה הצטרף למפלגה הנאצית ב-1931 וב-1932 הצטרף לאס אה, האגף החצי-צבאי של המפלגה הנאצית. בסוף 1938 הצטרף לאס דה, רשות הביון של האס אס. הוא פעל עם זונדרקומנדו 1005 של האיינזצקומנדו (חוליית הרג ניידת) במינסק, בלרוס. במינסק מונה לראש המרכז האנטי-פרטיזני. המדיניות הגרמנית באותה תקופה הייתה "כל היהודים הם פרטיזנים וכל הפרטיזנים הם יהודים", ועל כן וילקה היה אחראי בעיקר להשמדת היהודים במינסק ובאזור.
לאחר המלחמה ב-1945, וילק הסתתר ונטש את אשתו הראשונה ושלושת ילדיו. הוא נטל את זהות אחיו המת, ולטר וילקה, ועבר לשטדרדורף. בזהותו של ולטר וילקה הפך למורה בבית הספר של הכפר והתחתן בשנית עם רופאת הכפר, ד"ר אורסולה וילקה. הוא נמצא ונעצר בשנת 1961.
פסק דִין.
ב-21 במאי 1963 נידון וילקה על ידי בית הדין האזורי בקובלנץ ל-10 שנות מאסר בגין "תפקידו המרכזי" בשישה מעשי הרג המוני של לפחות 6,600 יהודים. ההרשעה ברצח 6,600 יהודים מתוך אלפים רבים הגיעה עקב חוסר מידע לגבי האחראים ספציפית לפשעים באזור, למרות שזהותן של היחידות המשתתפות הייתה ידועה. הוא הורשע בהשתתפות בטבח סלוצק, בחיסול גטו מינסק ומבצע ביצות פריפיאט. יומנו של וילקה, שנתפס על ידי הצבא האדום ושימש כראיה במשפטים, סייע להרשעתו. היומן כלל רשימה כגון:"יום שני, 8 בפברואר 1943. 05:00, אנחנו מתחילים בגטו היטב, 1,300 יהודים טופלו... מאוחר יותר, מפקד האזור קארל מחליט לשרוף (300–400 יהודים נוספים יוצאים מהבונקרים)." "יום שלישי, 9 במרץ 1943. השמש זורחת, בלילה שוב הייתה לי השריטה המעצבנת הזו."בפסק דינם כתבו שופטי בית המשפט:"וילקה אינו מסוגל לחשיבה ברורה וישרה, יש לו נטייה לעסוק בבריחות ובתירוצים". "[הוא] לאומן פנאטי ונלהב, והמשטר הקודם השתמש לרעה באידיאליזם השגוי שלו".
מערכת הליגות הישראלית
דומינגז
דומינגס
הצדק של היטלר
הצדק של היטלר: בתי המשפט של הרייך השלישי (בגרמנית: "Furchtbare Juristen: Die unbewältigte Vergangenheit unserer Justiz"; בתרגום חופשי לעברית: שופטים נוראים: העבר הבלתי פתור של מערכת המשפט שלנו) הוא ספר מאת אינגו מילר (Ingo Müller) שמציג מקרים משפטיים מתקופות רפובליקת ויימאר, גרמניה הנאצית ומערב גרמניה, וטוען להמשכיות במערכת המשפט הגרמנית על פני כל תקופות אלה. הספר פורסם לראשונה בגרמנית ב-1987, ותרגום לאנגלית פורסם ב-1991. התרגום פורסם בהוצאת אוניברסיטת הרווארד בשם "Hitler's Justice".
האשמה השנייה
האשמה השנייה (בגרמנית: Die zweite Schuld, ובשמו המלא: Die zweite Schuld oder Von der Last, Deutscher zu sein – האשמה השנייה, או הנטל של היות-גרמני) הוא ספר עיון שכתב רלף ג'ורדנו (1923–2014) בשנת 1987, האופן שבו כישלונה של החברה הגרמנית בתקופה הנאצית עיצב את התרבות הפוליטית של הרפובליקה הגרמנית לאחר תקופת הנאציזם, ועל תחושת האשמה שנושאים בני הדור השני בגרמניה על היותם צאצאי הנאצים ועל מעשיה של גרמניה בתקופת הנאציזם, בין השנים 1933–1945.
תוכן.
ג'ורדנו מתאר כיצד עשיית השלום של גרמניה שלאחר הנאציזם עם הרוצחים הנאצים ("השלום הגדול עם העבריינים") הפכה ליסוד המדינה החדשה שקמה על חורבות הנאציזם. כדוגמה הוא מציג את הנס גלובקה, תאורטיקן של חוקי הגזע הנציונל-סוציאליסטים מספטמבר 1935 ומאוחר יותר מעוזריו של מייסד "האפוס הגדול של התקופה המערב-גרמנית המוקדמת", מזכיר המדינה קונרד אדנאואר ויוצר הקנצלריה הפדרלית שלאחר הנאציזם. ג'ורדנו מתאר את "השלום הגדול עם העבריינים" כיציר עידן אדנאואר ואת אדנאואר כאב רוחני "של השלום הגדול עם העבריינים", אבי "האשמה השנייה".
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הורשעו רבים מפושעי המלחמה הנאצים על ידי בתי דין גרמניים, אך כפי שמציין ג'ורדנו, רובם היו בעלי תפקידים זוטרים במערכת שביצעה את רציחות העם ההמוניות, הסדרתיות, של יהודים, רוסים, פולנים ובני עמים אחרים. הם רצחו במו ידיהם, לעיתים רצחו מאות ואלפים, אך הם לא יזמו או הניעו את מכונת הרצח הגדולה שבמסגרת פעולתה נרצחו מיליונים. ג'ורדנו שאל: "איפה המונים עליכם, מניעי 'טחנות המוות' ראשי מטות הרצח של המשרד הראשי לביטחון הרייך? איפה מנהלי החברות התעשייתיות והמסחריות (Wehrwirtschaftsführer) שיצרו עבור גרמניה הנאצית את כלי הנשק, התחמושת וחומרי ההשמדה [כגון הציקלון בי]? איפה בכירי האס אס והצבא?"
את המהדורה משנת 1998 פתח ג'ורדנו בתיאור "אובדן האוריינטציה האנושית" (Verlustes der humanen Orientierung) בגרמניה מאז הקמת הרייך השני ב-1871. לאחר מכן תיאר את יסודותיה של "האשמה השנייה", הכישלון ברדיפתם של הפושעים הנאצים שביצעו פשעי מלחמה ורציחות עם. פרקים נוספים מתארים את היעדרה של ביקורת על שיטות הלחימה של הוורמאכט, שכללו פשעי מלחמה תחת התורה של מלחמת השמדה (Vernichtungskrieg) , את האהבה ל"פיהרר" (היטלר) ואת אי נכונותם של תומכי היטלר, לאחר תום המלחמה ו"שעת האפס" (Stunde Null), להודות באשמתם הקולקטיבית בפשעי הנאציזם.