בשנת 1915, בניסיון להימלט מהתנגדותה של אמה לקריירה בהוליווד, לוס נישאה לפרנק פאלמה הבן, בנו של מנצח הלהקה. אבל פרנק התגלה כחסר אמצעים כלכלייים ומשעמם. לאחר שישה חודשים, אניטה שלחה אותו לקנות עבורה סיכות לשיער, ובעודו איננו ארזה את מזוודותיה וחזרה לבית הוריה. לאחר מכן, אמה הייתה מוכנה לשקול מחדש את עמדתה לגבי קריירה הוליוודית, בשביל שבתה תהיה מאושרת. לאחר זמן מה, כאשר לוס מלווה באמה, אניטה הצטרפה למושבת הסרטים בהוליווד, שם הבמאי הנודע ד. וו. גריפית' שכר את שירותיה של לוס עבור תאגיד הסרטים ה"משולש" ב-75 דולר לשבוע ובתוספת בונוס על כל תסריט שהופק. הקרדיט הראשון של לוס על גבי המסך היה עבור עיבוד של מקבת' שבו שמה הופיעה מיד לאחר זה של שייקספיר.
כאשר גריפית' עזב את תאגיד הסרטים המשולש כדי ליצור סרטים ארוכים יותר, לוס החליטה לחזור לקליפוניה ושם היא הצטרפה לבמאי ובעלה לעתיד ג'ון אמרסון ביצירת שורת סרטים מצליחים של דאגלס פיירבנקס. חמשת הסרטים שכתבה לוס עבור פיירבנקס עזרו להפוך אותו לכוכב. לאחר מכן, כשפיירבנקס קיבל הצעה מכובדת מאוד, הוא לקח איתו את הצוות של אמרסון-לוס בהכנסה גבוהה של 500 דולר לשבוע. במהלך תקופה זו לוס, פיירבנקס ואמרסון שיתפו פעולה היטב יחד, ולוס זכתה לפרסום רב על ידי שחקניות מוכרות כמו ליליאן גיש או מרי פיקפורד. מגזין "Photoplay" כינה אותה "הסוברט של הסאטירה". בשנת 1918, תאגיד הסרטים "שחקנים מפורסמים-לסקי" ("Famous Players-Lasky") הציע לבני הזוג עסקה של ארבעה תסריטים בניו יורק תמורת יותר כסף ממה שהרוויחו עם פיירבנקס.
החיים בניו יורק.
לוס, אמרסון, ועמיתתם הסופרת פרנסיס מריון עברו לגור יחד בניו יורק, כאשר לוס ואמרסון חלקו אחוזה שכורה בגרייט נק, לונג איילנד. לוס רצתה שמריון תלווה אותה, מכיוון שהיא מצאה את עצמה נמשכת לאמרסון, גבר המבוגר ממנה ב-15 שנים, שאותו כינתה "מר אי". אמרסון הודה בפה מלא שהוא "מעולם לא היה, וגם לא יכול להיות, נאמן לאישה אחת". לוס שכנעה את עצמה שהוא יראה שהיא שונה מהנשים האחרות, ושמאחורי החיצוניות המשעממת שלו מסתתרת אישיות של אדם חכם. מאוחר יותר גילתה שטעתה וכתבה: "מצא חן בעיניי אדם משכיל, שאליו יכולתי להרים את מבטי", היא קוננה, "אבל איזו אכזבה נוראה הייתה לגלות שאני יותר חכמה ממנו".
הסרטים של חברת האנימציה "שחקנים מפורסמים-לסקי" לא היו מוצלחים כמו הסרטים הקודמים שלהם, בין היתר בגלל שכיכבו בהן שחקני ברודוויי שלא היו מיומנים במשחק המותאם למסך והחוזה שלהם לא חודש. התסריטים אמנם נשאו את שמם של לוס ואמרסון, אך רובם נכתבו על ידי לוס בלבד. מאוחר יותר לוס טענה שאמרסון לקח את כל הכסף ואת רוב הקרדיט על התסריטים, אם כי תרומתו הייתה דלה. למורת רוחם של חבריה, הערצתה לאמרסון התבטאה כהתרפסות. כאשר וויליאם רנדולף הרסט הציע ללוס חוזה לכתיבת תסריט עבור המאהבת שלו, מריון דייוויס, לוס כללה את אמרסון בעסקה. הרסט אהב את התסריט, והסרט "לחתן את מריון (אנ"' מ-1919 היה לאחד הסרטים הבודדים של מריון דייוויס שלא הפסידו כסף. בנוסף לתסריטים, בני הזוג כתבו שני ספרים: "איך לכתוב תסריט (How to Write Photoplays)", שיצא לאור ב-1920, ו-"פריצה אל הקולנוע," שיצא ב-1921.
לוס ואמרסון דחו סרט נוסף עם דייוויס, והעדיפו לכתוב עבור חברתם הוותיקה קונסטנס טלמדג', שגיסה ג'וזף שנק (בעלה של אחותה, נורמה טלמדג') היה מפיק עצמאי. גם "A Temperamental Wife" (1919) וגם "A Virtuous Vamp" (1919) היו להיטים גדולים עבור טלמדג'. בני הזוג הצטרפו למשפחות טלמדג' ושנק במלון אמבסדור בשדרה הרביעית וכשאניטה וקונסטנס לא עבדו, הן היו הולכות לקניות. המשפחות שכנעו את אניטה להצטרף אליהם לנסיעת הקיץ לפריז ללא אמרסון. חלק גדול מהנסיעה הזו היה הבסיס לספרה של לוס "ג'נטלמנים מעדיפים בלונדיניות". עם שובה מפריז, לוס הפיקה יחד עם אמרסון עוד חמישה סרטים ב-16 חודשים. במהלך תקופה זו, לוס הגישה בקשה לגירושין מבעלה הראשון ואמרסון הציע לה נישואים. הם נישאו באחוזת שנק ב-15 ביוני 1919. לוס הייתה בין הראשונים שהצטרפו ל"ליגת לוסי סטון" של רות הייל, ארגון שנלחם על כך שנשים ישמרו על שמות הנעורים שלהן לאחר הנישואין. לוס שמרה על שם הנעורים שלה.
בני הזוג עברו לדירה צנועה בשכונת מורי היל במנהטן וצמצמו את הפקותיהן לשני סרטים בשנה כדי שיוכלו לטייל ובאותו הקיץ בילו השניים בפריז. לוס והעוזר החדש שלה, ג'ון אשמור קרילנד, ביקרו רבים מהסופרים והסופרות הפריזאיים שלוס פגשה באמריקה, כמו גם את גרטרוד סטיין, אליס ב' טוקלאס, אליזבת מרברי ואלסי דה וולף. אחרי סרט נוסף שהפיקו עבור שנק וטלמדג' "האישה המושלמת (The Perfect Woman)" ב-1920, אמרסון סירב לחוזה נוסף. לאחר שעבד עם ארגון העובדים במהלך השביתה שלהם ב-1919, הוא החליט שהוא ולוס צריכים לעבור לכתוב לתיאטרון. המחזה הראשון שלהם, "כל העיירה מדברת" ("The Whole Town's Talking)", שעלה בתיאטרון ביז'ו ב-29 באוגוסט 1923, זכה לביקורות טובות ולהצלחה. זמן קצר לאחר מכן עברו בני הזוג לבית קטן בפארק גרמרסי.
אמרסון שכנע את לוס שהוא צריך לקחת הפסקה מהנישואים פעם בשבוע. בימים אלה הוא היה מבלה בחברת נשים צעירות יותר, בעוד לוס הייתה מנחמת את עצמה בבילוי עם חברותיה: האחיות טלמדג', פג טלמדג' האם, מריון דייוויס, מרילין מילר, אדל אסטר ועוד מגוון בנות מקהלה שהיו נשואות לגברים מפורסמים. הן קראו לקבוצתן "אלמנות יום שלישי" והחוויות שחוו יחד השפיעו על כתיבתה המאוחרת של לוס. עם "אלמנות יום שלישי" היא ביקרה באחד ממקומות הבילוי האהובים עליה, הארלם, שם פיתחה הערכה עמוקה לאורך חייה לתרבות האפרו-אמריקאית. לוס כתבה ב- "Cast of Thousands:" "לפעמים אני מקבל פניות בנוגע לנישואיי עם גבר שהתייחס אליי בחוסר התחשבות מוחלט, ניסה לקחת קרדיט על עבודתי וניכס את כל הרווחים שלי. הסיבה העיקרית היא שבעלי שחרר אותי; העניק לי חופש מלא לבחור את בני לוויה שלי."
גברים מעדיפים בלונדיניות.
גברים מעדיפים בלונדיניות: היומן המאיר של גברת מקצועית, התחיל כסדרה של מערכונים קצרים שפורסמו במגזין הרפרס בזאר ונקראו סיפורי "לורליי". מערכונים אלו היוו סאטירה על מצב היחסים בין גבר לאישה ורמזו על יחסים מיניים רק במעורפל. לאחר פרסום המערכונים מכירות המגזין גדלו פי ארבעה. גיבורת הסיפורים, לורליי לי, הייתה פלאפרית נועזת ושאפתנית, שדאגה לאסוף תכשיטים יקרים יותר מאשר להצטרף למוסד הנישואין. בנוסף להיותה אישה ממולחת בעלת מוסר רופף והערכה עצמית גבוהה, היא גם הייתה צעירה מעשית שהפנימה את החומרנות של ארצות הברית בשנות ה-20 והשוותה תרבות למזומנים קרים ונכסים מוחשיים.
הצלחת הסיפורים הקצרים גרמה לציבור לדרוש הוצאה לאור של ספר. בהמלצתו של ה. ל. מנקן, היא חתמה על הוצאת הספר שלה עם הוצאת "Boni &amp; Liveright". הספר פורסם בנובמבר 1925, והדפוס הראשון נמכר מהר מאוד. הביקורות הראשוניות היו די תפלות ולא מרשימות, אבל המלצות על הספר עברו מפה לאוזן והוא הפך לרב המכר המפתיע של 1925. לוס גרפה מכתבי מעריצים רבים כולל מכתבים מסופרים אחרים וביניהם ויליאם פוקנר, אלדוס האקסלי ואדית וורטון. הספר, שכונה "בלונדיניות", זכה לעוד שלוש הדפסות שנמכרו עד סוף השנה ו-20 נוספות בעשור הראשון להוצאה. הספר הקטן זכה ל-85 מהדורות בשנים שלאחר מכן ובסופו של דבר תורגם ל-14 שפות שונות, כולל סינית.
כשנשאלה לוס מי היוו השראה עבור דמויותיה, היא הייתה עונה שהן נלקחו כהשראה מאנשים שונים. אבל בהמשך היא הודתה שהפלרטטן חסר השיניים, סר פרנסיס ביקמן, היה מבוסס על הסופר ג'וזף הרגסהיימר והמפיק ג'סי ל. לסקי. דורותי שו התבססה על דמויותיהן של לוס עצמה ושל קונסטנס טלמדג', ובכתיבת דמותה של לורליי לקחה השראה מנערת התצוגה של זיגפלד, ליליאן לוריין, שתמיד הייתה מציגה את היהלומים שהעניקו לה מחזריה.
אמרסון ניסה תחילה לדכא את פרסומו של הספר ולאחר מכן הסתפק בהקדשה אישית. לוס המשיכה להיות עמוסה מאוד לאורך 1926, ולפעמים עבדה על פרויקטים רבים בבת אחת. באביב 1926 השלימה את העיבוד הבימתי לספר, שעלה ל-201 הופעות בברודוויי. בשלב זה בריאותו של אמרסון החל להדרדר, ובאחת מהפעמים שנשאלה לוס לגבי מצבו של בעלה, היא השיבה כי "אמרסון הוא אדם שנהנה מבריאות לקויה". לדעתו של הפסיכיאטר הניו יורקי, סמית' אלי ג'ליף, "לוס הייתה אשמה במצבו, וכדי שאמרסון ישתפר היא תצטרך לוותר על הקריירה שלה". היא החליטה לפרוש לאחר ספרה הבא "גברים מתחתנים עם ברונטיות", שהיווה המשך "לבלונדיניות" עליו התחייבה בפני הארפרס בזאר. בני הזוג תכננו עוד חופשה אירופית, וכשאמרסון לא חש בטוב ברגע האחרון, הוא התעקש שלוס תסע בלעדיו. כשהגיעה ללונדון, היא נלקחה תחת חסותה של אשת החברה הגבוהה סיביל קולפקס, ותמונותיה של לוס לוקחת חלק בסצנה החברתית הלונדונית הופיעו בעיתונים בניו יורק. לאחר זמן מה אמרסון החולה הצטרף ללוס. כדי לשמור על מצב רוחו היא לקחה אותו לתיאטרון כל ערב, ומצבו הבריאותי השתפר. בני הזוג נסעו לפריז כשאמרסון החלים. באפריל 1927 המופע הועלה בפעם האחרונה.
חיי הפנאי והשפעתם.