דין נזקי קרן מפורש במקרא בפרשת משפטים (שמות כא, לה-לו) כאשר הפסוק הראשון מדבר על שור שנגח רק פעם או פעמים שנקרא בלשון התלמוד שור תם, והפסוק השני מדבר על שור שנגח שלוש פעמים שנקרא 'שור מועד':
פשט הכתובים נראה כי הוא מתייחס למקרה שבו שני השוורים היו שווים זה לזה בערכם, ולכן בשור תם חוצים שני הבעלים ביניהם את השוורים, ונמצא שבעל השור המת קיבל פיצוי של חצי משווי הנזק. מכיוון שהכתוב נקט בדרך ייחודית זו של תשלום הנזק על ידי חציית שני השוורים, לא ברור מתוכו כיצד יש ליישם זאת במקרים אחרים שבהם השור המזיק לא שווה בערכו לשור שניזוק.
פרשנות חז"ל.
לדעת חז"ל בתלמוד אין ליישם את הדין באופן מילולי ולחלק את השוורים בין הבעלים, אלא יש ללמוד ממנו את שני העקרונות שבבסיס החישוב של גובה תשלומי הפיצויים:
חז"ל התמודדו עם הבעייתיות שבהוצאת הכתוב ממובנו הפשוט, והביאו ראיה לכך שלא ייתכן שכוונת התורה הייתה לחצות את השוורים גם כאשר הם אינם שווים זה לזה. הראיה היא מכך שאם יצטרכו ליישם את דברי הכתוב באופן מילולי, אז יכול לצאת מקרה שבו הפער בשווי בין השוורים יביא לכך שהניזק יפוצה ביותר משווי הנזק. יתירה מזאת, יכול להיווצר מצב אבסורדי לחלוטין, במקרה שהשור המזיק שווה פחות מנבלת השור שנהרג, שבעלי השור המזיק ירוויח מחלוקת השוורים.
תשלום הנזק.
שור תם - חצי נזק.
כאמור, שור תם הוא מושג תלמודי המתאר שור שלא הוחזק עדיין בחזקת נגחן, וטרם נגח 3 פעמים (בניגוד לשור מועד).
גם שור זה, למרות אי-היותו נגחן, חייב בתשלום הנזק, ומלבד תשלום זה יש חיוב לשמור על השור כדי שלא יזיק. תנאים אחדים סוברים שעל ידי שמירה מתאימה נפטרים מתשלום הנזק.
דינו של שור תם הוא לשלם חצי מהנזק שהזיק בלבד. כמו כן, שור תם משתלם מגופו כתשלום על ההיזק, וממילא אם שוויו של השור פחות משווי חצי הנזק, הניזק מפסיד. יש מחלוקת תנאים האם בית דין גובים מהשור עצמו או שרק לוקחים מבעליו עד שוויו של השור.
בלשון חז"ל נקראים תשלומי שור תם: "משלם חצי נזק מגופו".
קנס או ממון.
הייחודיות של תשלומי 'חצי נזק' גררה מחלוקת בין האמוראים במהות הדין. לדעת רב פפא זהו פיצוי ממוני רגיל, ואילו לדעת רב הונא בריה דרב יהושע זה נחשב לתשלומי קנס.
על תשלומי קנסות במשפט העברי חלים סייגים משמעותיים, ובהם: צורך בבית דין סמוך כדי לחייב בקנס וחסינות מהרשעה עצמית מחמת הדין של מודה בקנס פטור.
התלמוד מבאר שביסוד המחלוקת הזו עומדת מחלוקת בסיסית יותר בנוגע לאחריותו של אדם להשגיח על שור שלא ידוע עדיין כנגחן. לדעת רב פפא זהו פיצוי ממוני רגיל, היות שעל פי שורת הדין היה ראוי שיתחייב בתשלום נזק מלא מכיוון שלא השגיח על השור, אלא שחסה התורה עליו והפחיתה את גובה הפיצוי. לעומת זאת, לדעת רב הונא בריה דרב יהושע שורת הדין היא שיהיה פטור לחלוטין, ובכל זאת קנסה אותו התורה, כדי להביא לכך שאנשים ישגיחו על השוורים שלהם.
להלכה נפסק כפי הדעה שתשלומי חצי נזק הם קנס, ולכן בפועל בזמן הזה שפסקה מסורת הסמיכה, בתי הדין אינם יכולים לחייב את התשלום. מאידך, אם הלך הניזק וחטף בעצמו את הפיצוי המגיע לו מיד בעל השור, בית הדין לא יתערב בעניין. עם זאת, הגאונים הנהיגו באופן כללי שבדינים כאלו בהם אין לבתי הדין סמכות לחייב, במקום זאת בית הדין מנדה את החייב עד שיפייס את בעל דינו.
שור מועד - נזק שלם.
שור שהוחזק בחזקת נגחן נקרא בלשון חז"ל "שור המועד". שור מוגדר כמועד אם הוא נגח שלוש פעמים. מלבד תשלום הנזק בעל השור חייב מלכתחילה לשמור על השור כדי שלא יזיק. תנאים אחדים סוברים שעל ידי שמירה מתאימה נפטרים מתשלום הנזק.
על פי המובא במקרא בפרשת משפטים: . חז"ל דרשו מן הביטוי "אם שור נגח הוא מתמול שלשום" שהשור מקבל סטטוס של מועד אחרי שנוגח שלוש פעמים על פני שלושה ימים. בנוסף, כדי שהשור יהפוך למועד, ההלכה מצריכה שיבואו עדים ויעידו בבית דין על כל אחת משלוש הנגיחות.
בניגוד לשור תם, שאם הזיק משלם חצי נזק בלבד ובתנאי שלא יעלה על ערך השור המזיק, שור מועד משלם נזק שלם אף אם שוויו פחות משווי הנזק. אם המזיק בוחר לשלם בקרקעות, עליו לשלם מן המובחרות שבקרקעותיו ("קרקע עידית"). תשלומי שור מועד שהם פיצוי מלא נקראים "משלם נזק שלם מן העלייה".
הגדרות עקרוניות.
האב ותולדותיו.
התורה מתייחסת למקרה ספציפי של שור שנגח בקרניו, אך חז"ל הרחיבו את הדין לכל בעל חיים שפעל באופן תוקפני. בלשון חז"ל קרן נקרא 'אב נזיקין', וסוגי התקיפות האחרות נקראות 'תולדות': דחיפה, נשיכה, רביצה, ובעיטה. לעומת זאת, נזק שבעל חיים גורם בהתנהלות טבעית שגרתית – לא נחשב לתולדה של קרן, אלא לתולדה של האבות שן ורגל, ובעליו מתחייב בנזק שלם.
לא רק התנהגות תוקפנית נכללת בקרן, אלא כל התנהגות שנחשבת כ'משונה' ולא אופיינית לבעל החיים. דוגמאות שהובאו לכך בתלמוד הם: בהמה שאכלה בגדים או כלים, כלב שאכל כבש גדול או חתול שאכל תרנגול גדול, וכן בהמה שהטילה גללים בתוך עיסת בצק. בדוגמאות אחרות התלמוד נשאר בספק האם להגדירם כקרן: בהמה שהזיקה על ידי כשכוש חריג בזנבה, או על ידי נענוע אבר המין שלה.
לעומת זאת, תקיפה שנעשית על ידי בעלי חיים טורפים, כגון זאב, אריה, דוב, נמר, ברדלס ונחש, אינה נחשבת לתולדה של קרן, מכיוון שזו היא התנהגותם הטבעית, ובעליהם יתחייבו בנזק שלם. כאשר מדובר בטורפים מאולפים, דעת רבי אליעזר היא שדינם כבעלי חיים שאינם טורפים, אך דעה זו לא התקבלה להלכה.
פרטי הדין.
מקום הנזק.
בהלכות נזקי ממון נודעת משמעות למקום שבו נעשה הנזק - אם הנזק נעשה בשטחו הפרטי של הניזק, או ברשות הרבים. בנזקי שן ורגל, ההלכה אינה מחייבת בפיצויים עבור נזק שנעשה ברשות הרבים. לעומת זאת, בנזקי קרן, שבהם הבהמה נחשבת כמי שהזיקה באופן מכוון, ההלכה מחייבת גם על נזקים שנעשו ברשות הרבים.
נמצא על פי זה, שמתקבל חוסר סימטריה מסוים בהשוואה בין דיני קרן לבין דיני שן ורגל, כך שלא ברור האם קרן חמורה יותר משן ורגל או קלה יותר:
על נקודה זו עמד התנא רבי טרפון, והוא נקט בעמדה אחרת, לפיה נזקי קרן שנעשו בשטח פרטי מחייבים בנזק שלם כמו שן ורגל. המחלוקת בעניין זה מוצגת במשנה ובתלמוד כדיאלוג בין רבי טרפון לחכמים בעניין העקרון הדרשתי-הלוגי קל וחומר. טענתו של רבי טרפון לא התקבלה להלכה, משום שבמקרה זה הקל וחומר מוגבל על ידי הכלל המסייג דיו לבא מן הדין להיות כנידון.
כל המשנה ובא אחר ושינה.
היות שחיוב קרן נובע מההתנהגות המשונה של בעל החיים, נידונו בתלמוד מקרים שבהם הנזק נגרם באשמה של התנהגויות משונות נוספות של המעורבים השונים. הכלל שנוסח בתלמוד בנושא זה הוא: "כל המשנה ובא אחר ושינה בו – פטור", כלומר, אם הנזק נגרם באשמת התנהגות משונה מצד הניזק, בעל הבהמה המזיקה פטור אפילו אם התנהגות בהמתו גם היא הייתה משונה. הובאו לכך כמה דוגמאות בתלמוד, אך בפרטי הדוגמאות ישנן מחלוקות בין האמוראים:
ITO (ראשי תיבות של Indium Tin Oxide - תחמוצת אינדיום ובדיל) היא תמיסה מוצקה של תחמוצת אינדיום ושל תחמוצת בדיל, בדרך כלל 90% In2O3 ו-10% SnO2. זהו חומר שקוף וחסר צבע בשכבות דקות. בשכבה עבה, צבעו בין צהוב לאפור. בתחום התת-אדום הוא פועל כמראה.
זוהי אחת התחמוצות המוליכות השקופות הנפוצות ביותר. השילוב בין תכונותיו כמוליך חשמלי לבין שקיפות, כמו תחמוצות מוליכות שקופות אחרות, דורש אופטימיזציה בייצור, משום שדרישות אלו סותרות: אם מרכזים בייצור נושאי מטען רבים כדי להעלות את המוליכות, נפגעת שקיפות החומר.
ריבוץ של שכבות דקות של תחמוצת אינדיום בדיל מתבצעת בעיקר על ידי טכניקות של נידוף בעזרת קרן אלקטרונים, אידוי פיזיקלי ועוד.
זיכרון דינמי בעל גישה אקראית (DRAM) הוא סוג של זיכרון גישה אקראית נדיף, המאחסן כל סיבית של מידע בקבל נפרד בתוך מעגל משולב. בגלל תופעת זרם הזליגה, המטען השמור בקבלים זולג, ולכן יש לרענן את מטעני הקבלים. פעולת הרענון חייבת להתבצע באופן מחזורי, ובפרט חייבת להתבצע לפני שהמתח יורד עד רמת הרעש. השם "זיכרון דינמי" מרמז על הצורך במעגל חשמלי חיצוני המבצע את הריענון, וזאת בניגוד ל-SRAM ("זיכרון סטטי") שאינו דורש רענון ממעגל חיצוני.
זיכרון דינמי משמש כזיכרון הראשי (RAM) ברוב המחשבים האישיים של ימינו, כמו גם בקונסולות המשחקים הביתיים, מחשבים ניידים, מחשבי כף יד ותחנות עבודה.
יתרונו של ה-DRAM הוא במבנהו הפשוט: כל סיבית דורשת טרנזיסטור אחד וקבל אחד, בהשוואה לשישה טרנזיסטורים הנדרשים ב-SRAM. מבנה זה מאפשר לייצר DRAM בצפיפות גבוהה ומחיר נמוך. בניגוד לזיכרון הבזק, זהו זיכרון נדיף, כלומר תוכן הזיכרון לא נשמר כאשר אספקת המתח נפסקת. המבנה הפשוט יחסית מאפשר צפיפות (כלומר מספר סיביות מידע לשטח מעגל משולב) גדולה יותר מכל סוג זיכרון אחר.
היסטוריה.
מכונת הפיענוח "אקווריוס" שפעלה בבלצ'לי פארק במלחמת העולם השנייה השתמשה בסוג של זיכרון דינמי. מידע שקודד על סרט נייר נקרא, ותוכנו הוזן למערך קבלים. כל קבל יכול היה להיות טעון או פרוק: קבל טעון ייצג '1', וקבל פרוק ייצג '0'. כיוון שהמטען על הקבלים זולג, נבנתה מערכת שחידשה את המטען על הקבלים הטעונים בצורה מחזורית.
ב-1964 יצר זוג עובדים מחברת IBM תא זיכרון בעזרת שימוש בטרנזיסטור ובדיודה, שהוחלפו לאחר מכן בשני טרנזיסטורים ושני נגדים, עיצוב שזכה לשם משל עצמו. בשנת 1965, קבוצה נוספת בחברת IBM יצרה שבב זיכרון של 16 ביט מסיליקון המבוסס על המודל הקודם, ושהורכב מ-8 טרנזיסטורים, 64 נגדים וארבע דיודות. ב-1966 הומצא DRAM במעבדות IBM ונרשם כפטנט על ידי הממציא.