החברים הטוענים שיש להתייחס לאינטגרציה בזהירות מתונה מייחסים חשיבות רבה לריבונותה של כל מדינה בפני עצמה. המדינות עצמן עוד מלאות ברצונות משלהן ואיננן מוכנות להעביר את הריבונות הראשית בידיי גורמים שאינם לאומיים. הטענה העיקרית שהאינטגרציה צריכה להיות הליך ארוך ומחושב כך שהאזרחים יוכלו להרגיש בנוח, שהשינויים נעשים בצורה דמוקרטית מספקת ושאף אזרח אירופאי לא ירגיש כאילו מדינתו איננה אחראית עליו עוד. הליך האינטגרציה צריך להיות זהיר מפני הפחד מהמדינות החברות שיחליטו לעזוב כפי שבריטניה עשתה. כאשר האיחוד ידרוש יותר מידיי כוח שולט מהמדינות החברות הן יכולות להרגיש מאוימות ושהן מאבדות את ריבונותן וכוח שלטונן ויפסיקו את החברות באיחוד.
המעטים שרוצים בפירוק האיחוד טוענים כי הוא איבד את ראשית דרכו. הם טוענים שהאיחוד נכנס יותר מידיי למדיניות מדינות הלאום וכופה עליהם חוקים שאינם מסכימים איתם. הם לא רואים עין בעין את האינטגרציה וחושבים שגבולות הפעולה של האיחוד נחצו ממזמן ועל כן יש לפרקו ושכל מדינת לאום תחזור לעשות כנראות עיניה.
באביב 2022 נערך סקר בקרב האירופים ותוצאותיו הראו כי כמעט שני שלישים (65%) מהאירופאים רואים בחברות באיחוד כדבר חיובי המייצר דברים טובים עבור נחלת הכלל, זוהי התוצאה הגבוהה ביותר מאז 2007 שהדעה החיובית אז עמדה על 58% אהדה. ניתן להבין שרוב האירופאים רואים באיחוד כדבר חיובי, יש לשקול את מעשיו מספר פעמים ולדון עליהם אך הרוב איננו חושב שיש לפרקו.
אמנת בריסל
אמנת בריסל (הידועה בשם 'אמנת המיזוג') היא האמנה המייסדת של האיחוד המערבי (WU) שנחתמה ב-1948 והמשיכה להיות האמנה המייסדת של האיחוד המערב-אירופי (WEU) עד לפירוקו ב-2010. ההסכם נחתם ב-1948 על ידי בריטניה, צרפת, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג למען יצירת ברית הגנה קולקטיבית בין היתר, והוביל בהמשך ולהקמת האיחוד המערבי האירופי ולהקמת נאט"ו. האמנה קבעה ארגון של שיתוף פעולה צבאי, כלכלי, חברתי ותרבותי בין המדינות החברות וכן סעיף הגנה הדדי, לאחר שמלחמת העולם השנייה החלישה הרבה מהכוחות הצבאיים של מדינות אלה.
רקע לאמנה.
בעקבות השלכותיה של המלחמה הקרה ובניסיון לסיים אלפיים שנות לוחמה פנים-אירופית, אמנת בריסל נחתמה מתוך כוונה מפורשת לאחד את 3 הקהילות האירופיות הקיימות אז (EC) - קהילת הפחם והפלדה האירופית (ECSC), הקהילה הכלכלית האירופית (EEC) והקהילה האירופית לאנרגיה אטומית (EAEC או הידועה יותר בשם "Euratom").
תוך שמירה על 3 הקהילות עצמאיות מבחינה משפטית, אמנת המיזוג ביצעה רציונליזציה של מוסדותיהן על ידי מיזוג הגופים המבצעים שלהן שהיו אז עדיין עצמאיים. מטרת האמנה הייתה להראות שמדינות מערב אירופה יכולות לשתף פעולה, יצליחו להישמר מפני התוקפנות האפשרית של גרמניה והגוש הסובייטי לאחר מלחמת העולם הראשונה ובכך יעודדו את ארצות הברית למלא תפקיד בביטחון מערב אירופה. היסוד המרכזי שלה היה הנכונות של מדינות אירופה אלה להעניק זו לזו ערבות ביטחון הדדית חזקה ולהתקרב לביטחונן על בסיס רב לאומי.
גורמים לאמנה.
שלושה גורמים הובילו לאמנת בריסל מ-17 במרץ 1948.
האחד היה הדחף לקדם שיתוף פעולה כלכלי, חברתי ותרבותי והגנה עצמית קולקטיבית ככל שהמתח המזרח-מערבי גובר, כאשר ברית המועצות נתפסה עד מהרה ככאיום באמצעותה. נחישות להטיל שליטה על מדינות מרכז אירופה.
בנוסף, האמנה שיקפה את נחישותן של המדינות המתקשרות לנקוט באמצעי זהירות מפני התחדשות פוטנציאלית של כל איום מגרמניה; סימן לסולידריות זו כבר היה באמנה הצרפתית-בריטית של דנקרק מ-4 במרץ 1947.
שלישית, הסכם בריסל היה אישור לרצונן של מדינות אירופיות מסוימות להתארגן במשותף. התנאי הבסיסי לתמיכה האמריקנית בהגנ ה על אירופה היה בעיקר אינטגרציה כלכלית אירופית (כמו גם שיתוף פעולה צבאי), מה שיביא להסרת הסתייגויות רבות וליריבות היסטורית רבה בין מדינות אירופה. מטרת האמריקנים הייתה להביא משאבי הגנה ומדיניות תחת ראש אחד.
הצדדים החתומים.
הצדדים החתומים באמנה כללו את:
וינסנט אוריול, נשיא צרפת דאז
שרלוט, הדוכסית הגדולה מלוקסמבורג
וילהלמינה, מלכת הולנד
הנסיך צ'ארלס מבלגיה בתור הנסיך השולט של בלגיה
ג'ורג' השישי, מלך בריטניה
פול-אנרי ספאק, ראש ממשלת בלגיה
ז'ורז' בידו, שר החוץ הצרפתי
יוסף בק, שר החוץ של לוקסמבורג
גסטון אייסקנס, שר האוצר הבלגי
קארל גודפריד וילם הנדריק ברון ואן בוצלאר ואן אוסטרהוט, שר החוץ ההולנדי
ארנסט בווין, שר החוץ לענייני חוץ של הממלכה המאוחדת
ז'אן דה הוטקלוק, השגריר יוצא הדופן והבכיר של הרפובליקה הצרפתית בבריסל
רוברט אלס, שליח יוצא דופן ונציג השר של לוקסמבורג בבריסל
הברון בינרט פיליפ ואן הארינקסמה טהו סלוטן, השגריר הבכיר של הולנד בבריסל
ג'ורג' וויליאם רנדל, השגריר יוצא הדופן והבכיר של הוד מלכותו הבריטית בבריסל
השתלשלות האירועים.
22 בינואר 1948: שר החוץ הבריטי ארנסט בווין מכריז כי בריטניה תציע, בהסכמה עם עמיתיהם הצרפתים, ניסוח הסכם המרחיב את חוזה דנקרק מ-1947 כך שיכלול גם את מדינות בנלוקס.
31 בינואר 1948: שרי החוץ של בנלוקס מכריזים שמדינותיהם מסכימות להתחיל בשיחות אלה.
19 בפברואר 1948: צרפת ובריטניה מגישות טיוטת הסכם למדינות בנלוקס.
4 במרץ 1948: ועידה מתקיימת בבריסל בין חמשת שרי החוץ, שממנה נבנתה ההצעה, וב-12 במרץ מועברת לממשלות המתאימות.
נוסח האמנה.
האמנה פתחה בהצהרת המטרות והאידאולוגיות שהיא עומדת מאחוריהן, ולאחר מכן חולקה לסעיפים ספציפיים המפרטים את הפעילות הישירה בין המדינות שתיעשה בהשראת עקרונות האמנה.
השפעות האמנה.
הסכם בריסל סלל את הדרך להקמת ארגון האמנה הצפון אטלנטית (NATO) ב-1949. פרויקט להקמת קהילת הגנה אירופית בקווים על לאומיים היה על הפרק בתחילת שנות ה-50, אך אז הוחלט לשנות ולהרחיב את אמנת בריסל, מה שיצר את האיחוד האירופי המערבי (EWU) שכלל את המדינות המקוריות, ואת גרמניה ואיטליה בנוסף. יום השנה השלושים לאמנת בריסל ששונתה ב-1984 סימן את תחילתו של עידן חדש בהיסטוריה של האיחוד האירופי.
בקרב כל בעלות הברית של נאט"ו נרשמה מודעות גוברת שיש לחזק ולמקד את התרומה האירופית להגנה המשותפת במסגרת שיתוף הפעולה האטלנטי. בסוף שנות ה-80 האיחוד האירופי המערבי צבר חברים חדשים עם היצמדותן של ספרד ופורטוגל והפגין את רצונו לקבוע ולקחת על עצמו אחריות גלובלית על ידי תיאום פעולות ימיות במפרץ ב-1987, ושוב ב-1990. בהצהרה אנגלו-איטלקית משותפת ב-1991, סוכם כי יש להפקיד בידי האיחוד האירופי המערבי את המשימה של פיתוח הממד האירופי בתחום ההגנה. היא תפתח את תפקידה בשני כיוונים משלימים: כמרכיב ההגנה של האיחוד (האירופי) וכאמצעי לחיזוק העמוד האירופי של הברית.
בשנת 2009, סעיף 42.7 לאמנת ליסבון החליף למעשה את סעיף 5 באמנת בריסל המתוקנת כסעיף ההגנה ההדדית למדינות החברות באיחוד האירופי שהיו גם בעלות ברית של האיחוד המערבי אירופי. לאחר דיונים, עשר המדינות החברות באיחוד האירופי החליטו לסיים את חוזה בריסל ב-31 במרץ 2010.
הפעילות של WEU הופסקה רשמית ביוני 2011.
מאז תום מלחמת העולם השנייה, מדינות אירופה הריבוניות חתמו על אמנות ובכך שיתפו פעולה והתאימו מדיניות (או ריבונות מאוחדת) במספר הולך וגדל של תחומים, בפרויקט האינטגרציה האירופי או בבניית אירופה (בצרפתית: la building אירופה). האיחוד האירופי ירש רבות מהאחריות הנוכחית שלו מהקהילות האירופיות (EC), אשר נוסדו בשנות ה-50 ברוח הצהרת שומאן.
מגילת זכויות היסוד של האיחוד האירופי
מגילת זכויות היסוד של האיחוד האירופי (Charter of Fundamental rights of the European union) מאגדת בתוכה זכויות בסיסיות הניתנות באיחוד האירופי. הן מספקות או מגינות על זכויות רבות בתחומים חברתיים, כלכליים, ביטחוניים וכדומה. ביניהן, ניתן למנות זכויות כמו הגנה על כבוד, חירויות שונות, שוויון, סולידריות, צדק ועוד. אך זכויות היסוד של האיחוד האירופי מפורטות ולרוב קשורות במידת המעורבות של האינדיבידואל בפרלמנט וברשויות המקומיות. האיחוד תורם לשימור ופיתוח ערכים משותפים אלה, תוך כיבוד מגוון התרבויות והמסורות של עמי אירופה: ברמת הזהות הלאומית וארגוני הרשויות הציבוריות של כל מדינה חברה באיחוד, ברמה האזורית וברמה המקומית. האיחוד שואף לקדם פיתוח מאוזן ומבטיח תנועה חופשית של אנשים, שירותים, סחורות והון .
אמנת ליסבון מעניקה לזכויות היסוד של האיחוד האירופי מעמד משפטי זהה להוראות האמנות המכוננות. ההגנה על זכויות היסוד כפי שמובטח באמנה זו, נחשבת לאחת מן העקרונות הכלליים של מערכת המשפט של האיחוד האירופי, בשילוב המסורות החוקתיות המשותפות למדינות החברות. מאז אמנת ליסבון, מגילת זכויות היסוד של האיחוד האירופי הפכה לחלק מחייב ואינטגרלי של האמנות המכוננות. ההגנה על זכויות אלו צריכה להיעשות במסגרת המבנה והמטרות של האיחוד.
רקע היסטורי.
על אף פסקי דין חשובים של בית הדין, במשך זמן רב המעמד המשפטי של זכויות האדם באיחוד האירופי לא היה מוגדר ומעוגן באופן רשמי ומחייב. כתוצאה מכך, המועצה האירופית (של ראשי המדינות החברות באיחוד) שהתכנסה בקלן ב-1999 החליטה שיש לנסח מגילת זכויות יסוד עבור האיחוד האירופי (Charter of Fundamental Rights of the European Union) . נקבע כי המגילה תהיה מבוססת על האמנה האירופית לזכויות אדם, על מסמכים אירופים שונים בתחום הזכויות הכלכליות-חברתיות ועל המסורות החוקתיות המשותפות של המדינות החברות.