משורה ארוכה של מחקרים עולה, כי לא נמצאו הבדלים בהערכה עצמית, חרדתיות, דיכאון, בעיות התנהגותיות, תפקוד במצבים חברתיים (ספורט, חברויות, בית ספר), מידת השימוש בסיוע נפשי מקצועי, היפראקטיביות, א-חברתיות וקשיים רגשיים אחרים. לגבי שאלת הסטיגמה, בנות מדווחות דווקא על מידה גבוהה יותר של פופולריות בבית הספר ובשכונה ביחס לילדות אחרות, זאת אף על פי שתוצאות של מחקרים אחרים גורסים כי ילדים ממשפחות חד-מיניות אכן חווים רמה מסוימת של התייחסות סטיגמטית מצד קבוצת השווים יכולים לחוות כוללים נזק פיזי והטרדות, הטרדות סייבר, תקיפה, בריונות, מיקרו-תוקפנות ועוד. בשל הסיכון המוגבר לפגיעה, ילדים להורי להט"ב ותלמידי להט"ב יכולים לחוות רמות מוגברות של מתח, חרדה והערכה עצמית. עם זאת, מסתבר שמודעות של הורים הומואים ולסביות לבעיה מסייעת בפיתוח מנגנוני פיצוי ותמיכה. תמיכה חברתית, פיתוח בעלות ברית וסביבות בית ספר חיוביות הן דרכים ישירות לאתגר הומופוביה וטרנספוביה המופנית כלפי תלמידים אלה ובני משפחותיהם. ניתן להקים כמה רשתות ומועדוני בתי ספר על ידי בני נוער סטודנטים כדי ליצור סביבות בית ספר חיוביות וסביבות קהילתיות עבור תלמידי להט"ב ומשפחותיהם. ארגונים כמו רשת "GSA", האיחוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (ACLU) ורשת החינוך ההומוסקסואלית, לסבית וחינוך הטרוסקסואלי (GLSEN) מסייעים בסביבות בית ספר תומכות. משאבים קהילתיים לילדי הלהט"ב ולהורים כמו קמפיין זכויות האדם (HRC), פרויקט טרוור והורים, משפחות וחברים לסביות והומואים (PFLAG) מסייעים כיום בבניית מערכות תמיכה אישיות.
מחקר נוסף מגלה כי אימהות ומורים מדווחים על רמה גבוהה יותר של ביטויי חיבה בקרב ילדים ממשפחות לסביות, היענות לסביבה, סקרנות ודאגה לילדים צעירים יותר. לא נמצאו הבדלים בתפקודים קוגניטיביים, מנת משכל ויכולות מילוליות. לגבי טענת ההתעללות המינית, עולה כי שיעוריה אינם עולים על אלה שבשאר האוכלוסייה. מחקרים נוספים מתייחסים ליכולות הוריות של הורים ומוצאים אותן דומות לאלה של הורים הטרוסקסואלים. במשפחות לסביות האם הלא ביולוגית מעורבת לא פחות מהאם הביולוגית בגידול הילדים, ובאופן משמעותי יותר מהאב במשפחה הטרוסקסואלית.תוצאות מחקר שערכה האקדמיה הלאומית להורות בבריטניה הראו כי ילדיהן של לסביות מצליחים יותר בחייהם מילדים אחרים. חוקרים בקולג' בירקבק, באוניברסיטת לונדון ובאוניברסיטת קלארק בארצות הברית שהגיעו למסקנות דומות הסבירו את התופעה בכך שזוגות חד-מיניים אינם מביאים לעולם ילדים "בטעות" ולכן תמיד מדובר באנשים שקיבלו החלטה מודעת לגדל ילדים. ועדה של האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים, ארגון יוקרתי הנחשב לסמכות בנושא חינוך, קבע כבר לפני כמה שנים כי הומוסקסואלים ולסביות הם הורים טובים בדיוק כמו הטרוסקסואלים. דו"ח הוועדה, שהתבסס על עשרות מחקרים, קבע שלילדי הורים חד-מיניים לא נגרם כל נזק וגם לא בלבול בזהות המינית. מחקר נוסף שפורסם בשנת 2010 במגזין "Pediatrics" העלה תוצאות זהות.
מחקר אמריקאי שנעשה במסצ'וסטס גילה כי ילדים לזוגות הומואים ולסביות מגלים יותר סבלנות ופתיחות כלפי הסביבה ובתפישה של זוגיות. מחקר אחר, שנעשה באוניברסיטת מישיגן וכלל אלפיים משפחות גילה כי ילדים אלו מאושרים יותר מבני גילם במשפחות מסורתיות והוריהם משקיעים יותר בחינוכם, זאת לטענת החוקרים, בשל המאמץ הנדרש מההורים ליצור תא משפחתי באמצעות אימוץ או פונדקאות.
היבטים נוספים.
הורות טרנסג'נדרית.
נכון לעשור השני של המאה ה-21, ישנה מעט תמיכה או עד אין נראות ציבורית באמצעות משאבי הריון והורות המופנים כלפי הורים טרנסג'נדרים. הורים טרנסג'נדרים, כגון הורים סיסג'נדרים (המרגישים התאמה כלפי זהותם המגדרית) או הטרוסקסואלים, יכולים להביא ילדים לעולם במספר דרכים, כגון הריון ביולוגי, אימוץ, פונדקאות או התערבויות ביו-רפואיות. עם זאת, הורים טרנסג'נדרים מתמודדים לעיתים קרובות עם מחסומים שונים להורות מאשר הורים שאינם בעלי דיספוריה מגדרית, שחלק גדול מהם קשור לציפיות החברתיות של איך הורות נראית.
"בעוד שברגע שהורים הומוסקסואלים ולסביות מגיעים למעמד הורות, הם כמעט אף פעם לא מאבדים אותו", אם כי זה לא המקרה לעיתים עבור הורים טרנסג'נדרים, כפי שניתן לראות במקרים של סוזן דיילי (1983) ומרתה בויד (2007), שתי נשים טרנסג'נדריות אשר זכויות ההורות שלהן, לגבי ילדיהם הביולוגיים, בוטלו על בסיס אבחנת הדיספוריה המגדרית שלהן ומעמדן הטרנסג'נדרי. מקרים אלו הם בין מאבקי משמורת משפטיים רבים שניהלו הורים טרנסג'נדרים, לפיהם בתי המשפט בארצות הברית התעלמו מהתאמתם של הנאשמים כ-"הורים" בניגוד ל-"אמהות" או "אבות", תפקידים שהם מגדריים במידה רבה ומגיעים עם הבנות חברתיות קפדניות של התנהגות הורים נורמטיביים. עם זאת, מקרים אלה של אובדן משמרות בקרב טרנסג'נדרים, לא נראו לרוב בהיותם משלימים את מעברם המגדרי לפני הפיכתם להורים, אלא אם בתי המשפט במדינות מסוימות מסרבים להכיר בהורותם או שינוי מגדרי אינו מוכר באופן חוקי במדינה כלל. דוגמה לאפליה ביולוגית זו היא מקרה של X, Y ו-Z נגד בריטניה, לפיו X, גבר טרנסג'נדרי שהיה במערכת יחסים יציבה עם Y, אישה ביולוגית שילדה את Z באמצעות הזרעה מלאכותית שלצידה X תמיד היה נוכח, נשללה הזכות להירשם כאביו של Z בתעודת הלידה בשל העובדה שהוא לא הזרעה ישירות את Y.
בשנת 2001, אישה טרנסג'נדרית בקנדה הורשה לשמור על המשמורת על בתה לאחר שבן זוגה לשעבר הגיש בקשה למשמורת בלעדית על בסיס המעבר שלה. בתי המשפט קבעו כי "הטרנסקסואליות של המבקש, כשלעצמה, ללא ראיות נוספות, לא תהווה שינוי מהותי בנסיבות, ולא תיחשב כגורם שלילי בקביעת משמורת", המציינת מקרה ציון דרך בדיני המשפחה לפיו "טרנסקסואליות אינה רלוונטית בפני עצמה כגורם ביכולתו להיות הורה טוב". בנוסף, גבר טרנסג'נדר תושב טורונטו, "הורשה להזדהות כאביו [של הילד] בטופס הצהרת לידת חי של מחוז אונטריו".
ב-5 במאי 2021, בית המשפט העליון של ישראל קיבל את עתירתם של שני אבות טרנסג'נדרים, וקבע כי לילד להורה טרנסג'נדר שעבר את ההיריון והלידה תונפק תעודת לידה עם השדות "הורה" ו-"הורה". משמעות פסק הדין היא שגברים טרנסג'נדרים יולדים, יוכלו להישאר רשומים במרשם האוכלוסין כזכר, אך לשם כך עליהם לפנות לוועדה להתאמה מגדרית על מנת שתאשר כי אכן אין באירוע הלידה כדי לשנות את סעיף המין של היולד. לצד זאת, בתעודת הלידה של הקטין ירשמו שני ההורים כ-"הורה" ו-"הורה".
גורמי לחץ להורים טרנסג'נדרים.
משפחות של הורים טרנסג'נדרים יכולות לחוות לחץ חברתי ייחודי אשר כתוצאה מכך, ההורים עשויים לחוות מחסומים הקשורים למעבר המגדרי שלהם, היכולים להשפיע על הדינמיקה המשפחתית הכוללת שלהם. אנשים טרנסג'נדרים רבים מציינים, מאז שנותיהם הצעירות, שאינם רוצים להביא ילדים או להיכנס להריון עקב דיספוריה גופנית ומגדרית המלווה את הלידה. דעה זו קשורה לבעיה גדולה עבור אנשים טרנסג'נדרים אף בהקשר שאינו הורי, כיוון שחלק גדול מהאופן בו החברה רואה את תפקיד המגדר אינו מעניק לגיטימציה לאנשים טרנסג'נדרים. תחושת תמיכה, במיוחד מהמשפחה, נמצאה כגורם חשוב להתמודדות עם גורמי לחץ במחקר משנת 2014 אשר גילה כי 43% מהמשתתפים ציינו שהם תלויים בעיקר בילדיהם לתמיכה שתסייע להתמודדותם איתם, כאשר 29% כינו את בן הזוג כתמיכה החשובה ביותר שלהם.
מחקר משנת 2016 בדק כיצד גורמי לחץ פוטנציאליים למשפחות, גישה למשאבים ותפיסות ההורה הטרנסג'נדרי משפיעים על תפקוד המשפחה. תפקוד המשפחה מתייחס ליכולתם להתמודד עם לחץ, ובתורם, ליכולתם להתרחק ממצבי משבר. ממצאי המחקר מצביעים על כך שחווית סטיגמה סביב זהויות טרנסג'נדריות, חוסר ודאות בתפקידם או מעמד הקבלה שלהם במשפחותיהם בעקבות מעבר מגדרי ותחושת קוהרנטיות היו בעלי ההשפעה העמוקה ביותר על תפקוד המשפחה. תחושת הקוהרנטיות מתייחסת לראיית הסביבה כ-"מובנת, ניתנת לניהול ומשמעותית". התנסות בסטיגמה, כמו גם חוסר ודאות בקבלתם בתוך משפחותיהם, נמצאו כתורמים לשביעות רצון נמוכה יותר בתפקוד המשפחה. המחקר מצא גם כי השפעות שליליות של סטיגמה יכולות להתקזז על ידי תחושת קוהרנטיות חזקה, בעוד שסיפוק מתפקוד המשפחה יכול להתחזק על ידי תחושת קוהרנטיות חזקה.
התנגדות להורות להט"בית.
ההתנגדות להורות להט"בית נובעת בראש ובראשונה מהתנגדות למתן זכויות שוות ללהט"ב באופן כללי בדומה להטרוסקסואלים. מבין המתנגדים, רבים אינם מתנגדים ליחס שווה להומואים ולסביות כפרטים, אך מתנגדים בתוקף להכרה בתא המשפחתי של הומואים ושל לסביות, כזוג או כהורים.
במקרים רבים להתנגדות זו יש רקע תאולוגי. במדינות בהן יש לדת מעורבות רבה בפוליטיקה, ביניהן ישראל, המכשולים העומדים בפני הורות חד-מינית בדרך כלל גבוהים יותר.