לאורך כל שנות עבודתו, טיפח במקביל סטודיו פרטי לאופנה עילית שפעל בין השנים 1964–2012. במסגרתו, השתתף, בתצוגות ל"בונדס", תכנן תלבושות למחול, לתיאטרון ולקולנוע, ושיתף פעולה עם אמנים בשטחים שונים. כל זאת תוך שמירה על אופיו וסגנונו האישי. עבודתו זכתה לחשיפה רבה בעיתונות ובטלוויזיה הישראלית והבינלאומית.
בשנת 1990, חזר לעסוק בעיצוב תלת מממדי של אובייקטים אומנותיים, ביניהם מתנות מטעם החברות "מפעל הפיס", "אל על", לחנויות מוזיאון ישראל וחברות מסחריות נוספות. כיום ממשיך לעסוק בתחום זה.
השכלה.
בין השנים 1950–1954 למד ב"בצלאל". מוריו נמנו על אסכולת ה"באוהאוס", ביניהם: ארדון, שטיינהרט, בן צבי ואשהיים. כמו כן, השתתף בסדנה בהדרכת הצייר מרק שאגאל. שנות לימודיו ב"בצלאל" הקנו לו דיסציפלינות שליוו אותו לאורך דרכו המקצועית. עם סיום לימודיו התגייס לצה"ל ושירת כגרפיקאי וכבונה תערוכות ב"יחידה לעזרי אימון".
ראשית פועלו האמנותי.
בשנת 1957, שנת שחרורו מצה"ל, היה המעצב והבעלים של חברה לגרפיקה תלת ממדית. בין לקוחותיו נמנו חברת החשמל, חברות התעופה והבנקים המובילים בארץ ובעולם. במקביל עסק בעיצוב טקסטיל. עם הקמת "מרכז הטקסטיל והאופנה" במכון היצוא, נטל חלק בהתארגנותו.
הקולקציות הראשונות - "החברה לאמנויות" בבעלותה של בת שבע דה רוטשילד.
ב-1964 בהמלצתה וביוזמתה של הרקדנית והכוריאוגרפית מרתה גרהם, שהתרשמה מניסיונות האופנה הראשונים של מליץ, ובמימונה של בת שבע דה רוטשילד, החל מעצב אופנה ב"חברה לאמנויות" בבעלותה של גברת בת שבע, בה שימש כמעצב הבית.
הדגמים הראשונים שעיצב בחברה לאמנויות, היוו בסיס לשתי תצוגות האופנה הראשונות שלו. הראשונה שבהן, פתחה את מחלקת האופנה של "בת שבע" (1964) - רוב הבגדים בקולקציה זו היו מעוטרים בהדפסים בולטים וחזקים. בשנייה, ניסיון ראשון כמעצב אופנה בגזרות מיוחדות וברעיונות אופנתיים קטנים. כמעט ללא הדפסים.
את עקרונות העיצוב, שבאו לידי ביטוי בתצוגות, שאב מלימודיו ב"בצלאל": ניקיון בקו, פשטות ותכליתיות וחוש מידה ביצירתיות. משום היותו גרפיקאי, שלטו בעבודתו הדפסים מקוריים ושילובי צבעים. מליץ פיתח כבוד לאופי הבד, וסבר שאופנה צריכה לנצל את תכונות הבד, במקום להתבסס על מיומנות טכנית, כפי שנהוג בחייטות, הגורמת לבד לעבוד נגד טבעו.
תצוגות האופנה הראשונות כמעצב עצמאי.
הסנונית הראשונה כמעצב עצמאי הייתה "התצוגה הכחולה", שהוצגה בשנת 1965 ב"החמאם". הקולקציה התאפיינה במשחקים בגוונים של כחול בלבד, ללא הדפסים.
הבחירה ב"החמאם" נבעה מאהבתו של ג'רי לבמה. אהבתו זו הובילה להציג את הקולקציות בעיצובו בלוקיישנים בלתי שגרתיים: גג "מגדל שלום", "החמאם", "מועדון הים התיכון" בקיסריה ונוספים. כך גם נהג בצילומי הקולקציות במהלך השנים.
ב - 1966 הוזמן לעצב אוסף בגדים מבדים שצוירו על ידי חברי קבוצת "עשר פלוס", שהתקיימה בביתן האמנים באלחריזי. שמלה בעיצובו הופיעה בפוסטר של "שבוע האופנה" ובגד ים בעיצובו זכה בפרס ראשון בתחרות שהכריז מכון היצוא. בנוסף, הוזמן מליץ באופן קבוע, להשתתף בתצוגות האופנה של "הבונדס" בארצות הברית.
תצוגות אלה זכו להצלחה רבה והובילו לקריירה עשירה וענפה.
הסטודיו הפרטי.
מרכז הפעילות של מליץ היה הסטודיו הפרטי שלו, שפעל בין השנים 1964–2012. במשך השנים טיפח מליץ את הסטודיו בו יכול היה להתבטא, והסטודיו משך אליו לקוחות מרקעים שונים, מהארץ ומחו"ל. ביניהן: גילה אלמגור, רבקה מיכאלי, נעמי שמר, לילי שרון, נינה קציר, מיכל מודעי, מרתה גרהם, אן בנקרופט, אן ג'קסון, סימון וייל, הברונית דה רוטשילד, ליא קניג, מרים זוהר, פנינה זלצמן והמתחרה-הידידה, תופרת העילית לולה בר. בנוסף, לקוחות רבות וטובות שאינן "סלבס".
מתוך ריאיון לנחום ברנע ב"כותרת ראשית":
"כשאני רואה אישה לבושה, אני קולט מיד מה היא רוצה לשדר. הבגדים מבטאים את הרצון שלה ללבוש דמות מסוימת. אותי זה מרתק. בגלל זה אני אוהב את הקשר עם הלקוחות"
יועץ במכון היצוא לתעשיית הטקסטיל והאופנה.
במקביל לעבודתו בסטודיו הפרטי, שימש ג'רי כיועץ מכון היצוא לתעשיית הטקסטיל והאופנה (1974–1976). במסגרת התפקיד ביקר במפעלים השונים וסייע בשיפור הקולקציות. בנוסף, עיצב קולקציות רבות למפעלים: "אלד סריגים", "רקמה", "אופנת ברוך", "משכית" ואחרים, בהם שימש כמעצב הבית.
עיצוב תלבושות לקולנוע, לתיאטרון ולמחול.
במהלך השנים עסק ג'רי גם בעיצוב תלבושות לסרטי קולנוע: "מבצע קהיר" (1965 בימוי: מנחם גולן ורפאל נוסבאום); "לאן נעלם דניאל וקס" (עיצוב תלבושות לשחקנים הראשיים. 1972. בימוי: אברהם הפנר), להצגות תיאטרון: "תשוקה" (1983 בימוי: ננסי דוגיד) - תיאטרון הבימה", "המיזנתרופ" (1985 בימוי: סלביו פורקרטה) - תיאטרון באר שבע, להצגות המונים: "70 שנה לדגניה (1980), לבלט: הריקוד "כאבן המתגלגלת" (1981 כוריאוגרפיה: נעמי אלסקובסקי) - להקת "בת שבע" ותלבושות ל"מקהלת רינת".
שיתוף הפעולה עם חברת "הברלון".
ב - 1968 קיבלה חברת "הברלון" זיכיון לייצר בארץ את בד ה"בן-לון" - בד העשוי ניילון שעיבוד מיוחד שלו מעניק איכויות של משי סרוג. לכבוד פתיחת המפעל בישראל, הזמינה חברת "הברלון" ממליץ אוסף שלם מבד זה. מנהלי חברת האם שנכחו בפתיחה, הציעו לו להשתתף בתוכנית אירופית לקידום מכירות "הבן-לון". מליץ הצטרף לתוכנית יחד עם שלושה מעצבים נוספים: לואי פרו, קן סקוט וטצקלניס. פרויקט זה הוביל את מליץ לייצר בגדים לייצוא. בית הכלבו הניו יורקי, "בי אולטמן", הזמין דגמים שלו, שנחשפו בעיתונות הבינלאומית והוצגו בחלונות הראווה ב"פיפט אווניו" ובמיטב החנויות בבירות אירופה. מליץ הוזמן על ידי המגזין "ווג" לביקור בניו יורק, במהלכו, הייתה הזדמנות לקהל ולתקשורת להיחשף לעבודותיו.
בחזרה לעיצוב המוצר.
בשנת 1990, חש ג'רי רצון עז לחזור ולעסוק בחומרים שאינם קשורים בטקסטיל. הצעה שקיבל ממנכ"ל "דובק", גב' הירש, לעצב עבורה מתנות מנכ"ל ללקוחות חשובים וידידי החברה, הניבה יצירת אובייקטים פיסוליים יצוקים בפליז. ההצלחה במשימה זו, הובילה את מליץ לשוב ולטפל בחומרים הידועים לו מעבודותיו בעבר: עץ, ברזל, יציקות ממתכות שונות, תוך שימוש בהדפסים. הצורה בעבודותיו, נעה בין קו גאומטרי ישר, נקי, ארכיטקטוני, כנגד קו מתעגל במגע יד חושני. גישה קוטבית הנעה בין רצינות להומור, המובילה לתוצאה שלמה ונקייה, נאיבית וסגפנית. כוחה בראשוניות המבט של היוצר.
לכבוד עבודותיו החדשות, ערכה רות דיין, מבעלי הגלריה "טאמארו", את התערוכה "שעשועים בנימה פולקלוריסטית" (1991). בתערוכה הציג ג'רי פריטים, בהם רהיטים ותכשיטים. הרהיטים עוצבו משטחים המזמינים קישוט. בעיצוב "שולחנות העכביש", לדוגמה, הנקראים כך בעקבות אופן בנייתם, הדפיס מליץ על העץ כאילו היה בד. התכשיטים שעוצבו מכסף או כסף בציפוי זהב 24 קראט, עוטרו במוטיבים הלקוחים מגורמים שמימיים: מלאכים ועננים. הרישום עליהם נעשה בדומה לכתב קדום בתבליט מצרי, על שעווה העוברת ישירות ליציקה. המוצרים האחרים והטקסטילים לבית, עוצבו במחשבה דומה.
בשנת 1995 השתתף ג'רי בתערוכה הקבוצתית "עלילות מקומיות" שהתקיימה במוזיאון מגדל דוד. בשנה זו, נטל חלק בתצוגת האופנה "לובשים שלום" בחסות משרד התיירות, שנערכה בתיאטרון קיסריה. בתצוגה, שהופקה כמחווה לשלום המיוחל, השתתפו מיטב המעצבים מעולם האופנה הבינלאומי, לצד מעצבים ישראליים בודדים. בשל ריבוי המשתתפים, הציג כל מעצב בגד אחד בלבד.
בשנת 1997, לקראת כנס שציין חמישים שנה לגילוי המגילות הגנוזות, עיצב מליץ פרויקט מיוחד שכלל חפצים מחומרים שונים שנועדו למכירה בחנויות מוזיאון ישראל. באותה שנה, ביצע פרויקט דומה לחנות מוזיאון ישראל בהשראת תערוכת קרמיקה קפריסאית עתיקה. כמו כן, נערכה לו תערוכה רטרוספקטיבית, "ג'רי מליץ - מעצב" במשכן האמנים בהרצליה. התערוכה, שאצרה צופיה דקל, סיפקה טעימות מכל שטחי עיסוקו, כסיכום זמני של פועלו.
קפ (בחמרית: កែប) הוא המחוז הקטן ביותר בקמבודיה, במרחק של כמה קילומטרים מהגבול עם וייטנאם. שטחו הוא 336 קמ"ר, ואוכלוסייתו מונה 40,280 בני אדם. הוא הוכר כמחוז עצמאי ב-22 בדצמבר 2008, לאחר שהופרד ממחוז קמפוט. בירת המחוז היא העיר קפ. הצרפתים הקימו את קפ סיטי בשנת 1908, בתקופה הקולוניאלית. המחוז מחולק לשתי נפות: נפת דאנמק צ'נגואר ונפת קפ.
קפ מנסה יותר ויותר להתמקד במגזר התיירותי, מכיוון שיש הרבה מאוד עניין בקרב תושבים מקומיים ועל ידי זרים, שעדיין יכולים לגלות את קפ כמקום טבעי מאוד, נידח ושולט, על קו החוף של קמבודיה.
שלום אולמן
הרב שלום אולמן הידוע בכינוי רבי שלום חריף (ט"ז באדר ה'תקט"ו, 27 בפברואר 1755 – ט"ז באדר ה'תקפ"ה, 6 במרץ ה'תקפ"ה) היה רב העיר ואב"ד באנסבך ובלקנבך, ומחבר הספר דברי ר"ש.
ביוגרפיה.
נולד בשנת תקט"ו לרבי ישראל איסר שהיה פרנס בעיר פיורדא ומחותנו של ר' יוסף שטיינהארט בעל "זיכרון יוסף".
בצעירותו למד אצל הרב שטיינהארט, ולאחר מכן נשלח על ידי אביו לפרנקפורט ללמוד אצל ר' פנחס הורוביץ בעל ה"הפלאה". היה לו משא ומתן הלכתי עם המהרי"ט אלגזי ועם בעל שאגת אריה. אחר כך הלך ללמוד אצל רבי נתן אדלר.
נישא לרעכיל בתו של רבי רפאל ריס אב"ד ענדינגען שבשווייץ. בתחילה ישב שם, ובשנת ה'תקל"ד (1774 לערך) עבר לכהן כרב קהילת אנסבך והמדינה. אז, כמו רבנים מסורתיים רבים אחרים בנסיכויות הגרמניות, עזב את גרמניה מפחד המודרניזציה וההתערות בחברה הגויית: לפי המקובל, נמלט עם משפחתו בבהלה לאחר שבתו ביקשה לצאת אל התיאטרון.