שיאו של קרב קו טננברג היה המתקפה הסובייטית ב-29 ביולי. יחידות ההלם דיכאו את ההתנגדות הגרמנית בגבעת בית היתומים, בעוד שהכוחות העיקריים הסובייטים ספגו אבדות כבדות בהסתערות שלאחר מכן על גבעת הגרנדירים. הטנקים הסובייטים כיתרו אותה ואת גבעת המגדל, המערבית שבהן. שטיינר, מפקד קורפוס הפאנצר אס אס ה-3 שלח את שבעת הטנקים הנותרים, שפגעו בשריון הסובייטי המופתע ואילצו אותם לסגת בחזרה. זה איפשר לקבוצת קרב מאולתרת בראשותו של האופטשטורמפיהרר פאול מאיטלה לצאת למתקפת נגד שכבשה מחדש את גבעת הגרנדירים. מתוך 136,830 הסובייטים שהחלו את המתקפה ב-25 ביולי, כמה אלפים נותרו כשירים ללחימה עד ה-1 באוגוסט. גדודי הטנקים הסובייטיים הושמדו.
באמצעות תגבורת מהירה המשיכו שתי הארמיות הסובייטיים בהתקפותיהם. הסטבקה דרשו את השמדת פלגת הארמייה נארווה ואת לכידת רקוור עד ה-7 באוגוסט. ארמיית ההלם השנייה ירדה ל-20,000 חיילים עד ה-2 באוגוסט, בעוד שניסיונות רבים תוך שימוש בטקטיקות ללא שינוי לא הצליחו לשבור את ההגנה הרב-לאומית של "קבוצת נארווה". לאוניד גובורוב, מפקד חזית לנינגרד, סיים את המתקפה ב-10 באוגוסט.
נפגעים.
בתקופת ברית המועצות, ההפסדים בקרב נארווה לא שוחררו על ידי הסובייטים. בשנים האחרונות פרסמו חוקרים רוסים הערכות על מספר הנפגעים בקרבות.
פלגת הארמייה נארווה איבדה 23,963 הרוגים, פצועים ונעדרים בפברואר 1944. במהלך החודשים הבאים ועד ל-30 ביולי 1944 אבדו 34,159 גרמנים נוספים, מתוכם 5,748 הרוגים ו-1,179 נעדרים. סך הנפגעים הגרמנים בשלב הראשוני של המערכה היה כ-58,000 איש, מתוכם 12,000 הרוגים או נעדרים בפעולה. מ-24 ביולי עד 10 באוגוסט 1944 קברו הכוחות הגרמניים 1,709 לוחמים באסטוניה. בתוספת הכוחות הנעדרים בפעולה, מספר ההרוגים בתקופה מוערך ב-2,500. בהתייחס ליחס הסטנדרטי של 1/4 מהפצועים כאבידות בלתי ניתנות להשבת, מספר ההרוגים הגרמנים בתקופה המאוחרת של הקרב היה כ-10,000. סך ההרוגים הגרמנים במהלך קרב נארווה מוערך ב-14,000 הרוגים או נעדרים ו-54,000 פצועים או חולים.
לאחר מכן.
המתקפה הבלטית.
ב-1 בספטמבר הודיעה פינלנד על הפסקת שיתוף הפעולה הצבאי עם גרמניה כדי לחתום על שביתת נשק עם ברית המועצות. ב-4 בספטמבר פתחה פינלנד גישה לסובייטים למימי פינלנד. כשהמתקפה הסובייטית בריגה מאיימת להשלים את כיתורם, החלה קבוצת ארמיות צפון בהכנות לנסיגת הכוחות מאסטוניה במבצע בשם הקוד אסטר. מסדרונות התחבורה האפשריים הוכנו ביסודיות באמצעות מפות במטה. ב-17 בספטמבר 1944, כוח ימי בפיקודו של ויצה-אדמירל תאודור בורכרדי החל בפינוי גורמים בעוצבות הגרמניות ואזרחים אסטונים. בתוך שישה ימים פונו כ-50,000 חיילים ו-1,000 אסירים. גורמי הארמייה ה-18 באסטוניה נצטוו לסגת ללטביה.
החזיתות הבלטיות הסובייטיות הראשונה, השנייה והשלישית פתחו ב שלהן ב-14 בספטמבר. המבצע נועד לנתק את קבוצת ארמיות צפון באסטוניה. לאחר ויכוחים רבים, הסכים אדולף היטלר לאפשר פינוי מוחלט של הכוחות באסטוניה היבשתית. ארמיית ההלם השנייה פתחה במתקפת טאלין ב-17 בספטמבר מחזית נהר Emajõgi בדרום אסטוניה. בחצות ב-18 בספטמבר עזבה פלגת הארמייה נארווה את עמדותיה בקו טננברג. הסיור של הארמייה ה-8 דיווח על הפינוי חמש שעות לאחר שהושלם והסובייטים החלו לרדוף אחרי הכוחות לעבר נמלי אסטוניה וגבול לטביה. קורפוס הפאנצר אס אס ה-3 הגיע לפרנו עד ה-20 בספטמבר, בעוד שקורפוס ה-2 נסוג דרומה כדי ליצור את ההגנה העורפית של הארמייה ה-18. הארמיות הסובייטיות התקדמו לכבוש את טאלין ב-22 בספטמבר. הסובייטים הרסו את הנמל בהאפסלו עד ה-24 בספטמבר. קורפוס הפאנצר הגרמני פינה את האי וורמסי ממש ליד החוף למחרת, והשלים בהצלחה את פינוי יבשת אסטוניה עם נפגעים קלים בלבד. הארמייה ה-8 המשיכה לכבוש את הארכיפלג המערב אסטוני שנותר במבצע נחיתת מונסונד. המתקפה הבלטית הביאה לגירוש הכוחות הגרמניים מאסטוניה, חלק גדול מלטביה וליטא.
במהלך הנסיגה מאסטוניה, שחרר הפיקוד הגרמני אלפי מתגייסים אסטונים ילידים משירות צבאי. הפיקוד הסובייטי החל בגיוס ילידים בלטים כאשר אזורים הובאו לשליטה סובייטית. בעוד שחלקם בסופו של דבר שירתו בשני הצדדים, אלפים הצטרפו ליחידות הפרטיזנים של "אחי היערות" כדי להימנע מגיוס.
קווי התקשורת היבשתיים של קבוצת ארמיות צפון נותקו לצמיתות מקבוצת ארמיות מרכז והיא נדחקה לכיס קורלנד, אזור חוף הים הבלטי הכבוש בלטביה. ב-25 בינואר, אדולף היטלר שינה את שמה של קבוצת ארמיות צפון ל"קורלנד", תוך שהוא מבין במרומז שאין אפשרות לשקם מסדרון יבשתי חדש בין קורלנד לפרוסיה המזרחית. הצבא האדום החל בכיתור וצמצום הכיס, מה שאיפשר לסובייטים להתמקד בפעולות לעבר פרוסיה המזרחית. קבוצת הצבא קורלנד נשמרה כאפשרות להיות איום גדול. פעולות הצבא האדום נגד כיס קורלנד נמשכו עד לכניעת קבוצת ארמיות קורלנד ב-9 במאי 1945, כאשר קרוב ל-200,000 גרמנים נלקחו שם בשבי.
תוצאה עבור פינלנד.
ההגנה הגרמנית הארוכה במהלך קרב נארווה מנעה מהסובייטים את השימוש באסטוניה כבסיס נוח לפלישות אמפיביות והתקפות אוויריות נגד הלסינקי וערים פיניות אחרות. תקוותיו של הסטבקה לתקוף את פינלנד מאסטוניה ולכפות עליה כניעה פחתו. ראש ההגנה הפיני, קארל גוסטף אמיל מנרהיים, הזכיר שוב ושוב לצד הגרמני שבמקרה שכוחותיהם באסטוניה ייסוגו, פינלנד תיאלץ לעשות שלום גם בתנאים לא נוחים ביותר. לפיכך, הקרב הממושך על נארווה סייע לפינלנד להימנע מכיבוש סובייטי, שמר על יכולת ההתנגדות שלה ואיפשר להם להיכנס למשא ומתן על שביתת הנשק במוסקבה בתנאים שלהם.
ניסיון להחזרת השלטון של ממשלת אסטוניה.
ההגנה הגרמנית הממושכת מנעה פריצת דרך סובייטית מהירה לאסטוניה ונתנה לוועד הלאומי המחתרתי של הרפובליקה של אסטוניה מספיק זמן לנסות לכונן מחדש את העצמאות האסטונית. ב-1 באוגוסט 1944, הוועד הלאומי הכריז על עצמו כסמכות העליונה של אסטוניה וב-18 בספטמבר 1944, ממלא מקום ראש המדינה Uluots מינה ממשלה חדשה בראשות אוטו טייף. ברדיו באנגלית הכריזה הממשלה על נייטרליות שלה במלחמה. הממשלה הוציאה שתי מהדורות של Riigi Teataja (עיתון המדינה) אך לא הספיקה להפיץ אותן. ב-21 בספטמבר תפסו הכוחות הלאומיים את בנייני הממשלה בטומפיה, טאלין והורו לכוחות הגרמנים לעזוב. דגל אסטוניה הונף במגדל של פיק הרמן, אולם הוסר על ידי הסובייטים ארבעה ימים לאחר מכן. ממשלת אסטוניה בגלות שימשה כדי לשאת את המשכיות המדינה האסטונית קדימה עד 1992, אז היא מסרה את אישוריה לנשיא הנכנס, לנארט מרי.
פליטים אזרחיים.
עיכוב ההתקדמות הסובייטית אפשר ליותר מ-25,000 אסטונים ו-3,700 שוודים לברוח לשוודיה הנייטרלית ול-6,000 אסטונים לפינלנד. אלפי פליטים מתו על סירות וספינות שטבעו בים הבלטי. בספטמבר פונו לגרמניה 90,000 חיילים ו-85,000 פליטים אסטונים, פינים וגרמנים ושבויי מלחמה סובייטים. העלות הגרמנית היחידה של פינוי זה הייתה אובדן ספינת קיטור. פינויים נוספים של הצי הגרמני הגיעו בעקבות הנמלים של אסטוניה, שבהם טבעו עד 1,200 בני אדם בהתקפות סובייטיות.
הכיבוש הסובייטי מחדש.
השלטון הסובייטי של אסטוניה הוקם מחדש בכוח, ובעקבותיו הגיעה הסובייטיזציה, שבוצעה בעיקר בשנים 1944–1950. הקולקטיביזציה הכפויה של החקלאות החלה ב-1947 והושלמה לאחר גירושם של 22,500 אסטונים במרץ 1949. כל החוות הפרטיות הוחרמו וחקלאים הוכרחו להצטרף למשקים הקיבוציים. מלבד ההתנגדות המזוינת של אחי היערות, פעלו מספר קבוצות מחתרת של סטודנטים לאומניים. רוב חבריהם נידונו לתקופות מאסר ארוכות. פעולות הענישה פחתו במהירות לאחר מותו של סטלין ב-1953; מ-1956 עד 1958, רבים מהמגורשים והאסירים הפוליטיים הורשו לחזור לאסטוניה. עצורים פוליטיים ועוד רבים אחרים שוחררו. פשעים נגד האנושות בוצעו לאורך כל תקופת הכיבוש עד סוף שנות ה-80. אף על פי כן, הניסיון לשלב את החברה האסטונית במערכת הסובייטית נכשל. אף על פי שההתנגדות המזוינת הובסה, האוכלוסייה נותרה אנטי-סובייטית. זה עזר לאסטונים לארגן תנועת התנגדות חדשה בסוף שנות ה-80, להחזיר את עצמאותם ב-1991, ולאחר מכן לפתח במהירות חברה מודרנית.
חיל ההגנה האווירית של צבא איראן
חיל ההגנה האווירית של איראן (בפרסית: نیروی پدافند هوایی ارتش جمهوری اسلامی ایران) הוא זרוע נגד מטוסים של הצבא הסדיר של איראן ושולט ברשת המכ"ם הצבאית של המדינה. עד שנת 2008 היה חלק מחיל האוויר.
רקע.
בשנת 2008 פוצל מערך ההגנה האווירית מחיל האוויר האיראני והוקמה זרוע חדשה של חיל ההגנה האווירית בתוך צבא איראן. על פי הערכות החיל מונה 15,000 חיילים.
החיל מפעיל מערכי טילי קרקע-אוויר ומכ"ם במטרה להגן על מתקנים קריטיים לאיראן מפני מתקפות חיילות אוויר זרים. בשנת 2017 דיווח מפקד החיל פרזאד אסמעילי כי מערכת ההגנה האווירית S-300 אשר סופקה על ידי רוסיה, הפכה למבצעית. בנוסף מפתחת איראן טילי קרקע-אוויר ומערכות מכ"ם בפיתוח מקומי.
בשנת 2021 חנך מפקד החיל מערכת הגנה אווירית חדשה באזור מתקן הגרעין פורדו במקביל דיווח סגן שר ההגנה כי איראן צפויה להציג גרסה חדשה של מערכת ההגנה האווירית בוואר-373 העולה לטענתו על מערכת S-400 הרוסית.
ציוד.
מערך ההגנה האווירית כולל על פי הערכות 12 סוללות בוואר-373, 8 סוללות S-300, עשרות סוללות טילי הוק, 7-10 סוללות SA-15 ובסה"כ כ-160 סוללות טילים נגד מטוסים.
באומנות.
חיל ההגנה האווירית של איראן מוזכר בסדרת הטלוויזיה, "טהרן", כאשר בסיס לכאורה של החיל משמש כאחד המקומות שבהם מתרחשת עלילת הסדרה.
שיר נבואי קוסמי עליז