בריגיטה טופט (בדנית: Brigitte Toft) הייתה אוניית משא דנית שנחכרה על ידי חברת צים, אשר עברה לראשונה את מצרי טיראן בדרכה לאילת, לאחר נסיגת צה"ל מסיני בחודש מרץ 1957 וביולי אותה שנה עברה את תעלת סואץ בדרכה לחיפה אך העיתונאי הישראלי רפי נלסון, שהיה על סיפונה, נעצר על ידי המצרים.
באביב 1957, עם השלמת נסיגת צה"ל מסיני ועזה, נותר לממשלת ישראל לראות אם יישמר חופש השיט במצרי טיראן. ישראל החליטה להעביר במְצרים מטענים על גבי ספינות זרות שאינן נושאות דגל ישראל. הראשונה הייתה "בריגיטה טופט" שנחכרה על ידי חברת צים. הספינה השתייכה לחברת הספנות "יוטלנד" שבבעלותו של הדני יאנס טופט, שהעניק לה את שמה של בת אחותו אינגה טופט. ספינה אחרת ה"אינגה טופט" נשאה את שמה של בת משפחה אחרת.
הבריגיטה טופט בת 3,500 טון הטעונה במטען של חמניות ובוטנים ליצור שמן עברה ב-24 במרץ 1957 את המצרים ללא הפרעה והגיעה ב-25 במרץ לנמל אילת. ספינה של חיל הים יצאה לקראתה ועל סיפונה הציר השוודי בישראל, עיתונאים ישראלים ועיתונאי חוץ. עם עלותם לאונייה הוזמנו לתאו של הקברניט האנס לולק להרמת כוסית. הקברניט סיפר כי הספינה הפליגה מנמל קייפטאון בדרום אפריקה, עגנה בדרכה בג'יבוטי והגיעה למצרי טיראן בשעת ערב מוקדמת, אך הקברניט העדיף לעבור במצרים רק למחרת באור יום. אנשי צוות הספינה הוזמנו לקבלת פנים בבית החייל באילת.
מאילת הפליגה הספינה לנמלי אפריקה ואסיה כשהיא נושאת מטען של מלט ואשלג. חופש השיט במצרי טיראן הפך לעובדה. המצרים נשארו פתוחים בערבותה של ארצות הברית למעבר ספינות וסחורות לישראל במשך עשר השנים שלאחר מכן.
באחת מהפלגותיה הסדירות של הספינה לנמלי אסיה, בעת שהגיעה לנמל רנגון, פרקה בו מטען של מלט והעמיסה מטען של אורז, פרצה בה ב-21 במאי 1957 דליקה. במשך 7 שעות עמלו הכבאים להשתלט על האש וחדר המכונות של הספינה נפגע קשות.
תקרית רפי נלסון.
הספינה המשיכה לעגון במשך כחודשיים בנמל רנגון לצורך תיקונים ובאמצע חודש יולי הפליגה בדרכה לנמל חיפה דרך תעלת סואץ. שלטונות מצרים לא עיכבו את הספינה בעברה בתעלה ב-22 ביולי ואנשי רשות התעלה אף אמרו לקברניט כי לא ימנעו את מעברן בתעלה של ספינות זרות שנחכרו על ידי ישראל להעברת סחורות פרטיות לישראל. אנשי משטרה ומכס מצריים עלו על הספינה וערכו בה חיפוש מדוקדק לראות אם אין כלי נשק וציוד צבאי. משהללו לא נמצאו קראו המצרים לעיתונאי ישראלי, רפי נלסון, שהפליג בספינה בכיסוי של איש צוות, לחדר האוכל של הספינה שם נחקר על ידי הקצינים המצרים. השיחה הייתה ידידותית, אך כעבור שעתיים קיבלו הקצינים הוראה להוריד את נלסון מן האונייה. הקברניט מחה על כך אך המצרים הודיעו לו כי אינם מוכנים להרשות לישראלי לעבור בתעלה אך הוא יוחזר לאונייה ביציאתה מן התעלה בפורט סעיד. למרות זאת הוחזק נלסון במעצר כעשרים יום ושוחרר רק ב-14 באוגוסט 1957 ונמסר לידי נציגי ישראל במעבר הגבול לרצועת עזה. נלסון סיפר כי עבר עינויים בעת מעצרו במצרים. בחקירתו נתברר כי מסר סודות צבאיים למצרים והוא הועמד לדין, וב-11 בפברואר 1960 נדון למאסר על תנאי של שנתיים ולתשלום קנס של 1,000 לירות.
ביולי 1957, בעת מעצרו של נלסון, עורר דבר המעצר סערה בינלאומית. האיגוד הבינלאומי של עובדי התחבורה פרסם בלונדון הודעה כי הוא "מודאג מאד" מהידיעות שמצרים עצרה ימאי ישראלי, שעבר בתעלת סואץ על סיפון אונייה דנית. ההודעה הוסיפה ואמרה כי הסיבה האמיתית למעצר הייתה כדי למנוע מישראל מלהכריז כי ישראלי עבר בתעלה. בסיום הודעה נאמר "יש להצטער על צעדה זה של ממשלת מצרים, ולמסקנות הנובעות מצעד זה יתנגדו כל יורדי הים בכל חלקי העולם החפשי".
לאחר תקרית זאת לא הייתה הבריגיטה טופט מעורבת יותר בכל אירוע חריג.
עוצבת איו&quot;ש
עוצבת שועלי הדרום
הובוקן
הובוקן (באנגלית: Hoboken) היא עיר במחוז הדסון, במדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית, השוכנת על גדתו המערבית של נהר ההדסון. העיר הנה חלק ממטרופולין ניו יורק ומתגוררים בה, נכון לשנת 2010, כ-50,000 תושבים.
במאות ה-17 וה-18 היה השטח שעליו שוכנת הובוקן בבעלות פרטית, תחילה של הולנדים ולאחר מכן של אנגלים. לקראת אמצע המאה ה-19 התפתחה הובוקן ליישוב עצמאי ולאחר מכן לעיר. מיקומה על גדת נהר ההדסון הביא אותה להיות עיר נמל ותעשייה משגשגת. אך עם מעבר ייצור הספינות אל מעבר לים ומעבר התעשייה אל המרחבים הכפריים הורע מצבה של העיר. משבר זה הסתיים עם כניסתם של משקיעים והגירה אל העיר, בשל קרבתה של העיר אל ניו יורק והמחיה במחירים נמוכים יותר מבניו יורק עצמה.
הובוקן מכונה גם בשם "מולדת כדור הבסיס", משום שבעיר שוחק המשחק הראשון של כדור בסיס בארצות הברית אשר תועד רשמית. נוסף על כך, היא גם עיר הולדתו של הזמר פרנק סינטרה, ועל שמו נקראים בעיר מספר אתרים, לרבות פארק פרנק סינטרה.
מקור השם.
קיימות מספר סברות למקור השם הובוקן. לפי הסברה הראשונה, מקור השם הובוקן הוא בבני לנאפי, שהתייחסו לאזור שבו נמצאת הובוקן כ"ארץ המקטרת" – ובשפת הילידים "הופוגן הקינג" – ככל הנראה בשל סלעים המכילים את המינרלים סטיאטיט או סרפנטין שנחצבו שם לצורך יצירת מקטרות. ההולנדים שהתיישבו בהולנד החדשה קראו למקום Hoebuck – גדה גבוהה.
לפי סברה אחרת, שמה של העיר לקוח משם הכפר הפלמי הובוקן, אשר לימים הפך למחוז בעיר אנטוורפן, ומקור שמו הוא Hooghe Buechen או Hoge Beuken (בהולנדית תיכונה: עצי אשור גבוהים). לפי סברה שלישית, העיר נקראת על שמה של משפחת ואן הובוקן, משפחה בעלת אחוזה מהמאה ה-17 ברוטרדם.
היסטוריה.
הובוקן בתקופת הקולוניאלית.
לפני הגעת האירופאים לאזור הובוקן, שימש האזור את בני האקנסאק האינדיאנים, קבוצה בשבטי לנאפי, כאתר עונתי להקמת מחנה, שבו חצבו סרפנטין ליצירת מקטרות.
מאוחר יותר, במסגרת ההתיישבות ההולנדית בצפון אמריקה במאה ה-17, נכלל האזור שבו שוכנת הובוקן בשטחה של פבוניה, שטח יישוב בגדה המערבית של נהר ההדסון, אשר בשנת 1630 נקנה מהאינדיאנים וניתן למיכאל פאו, ראש עיריית אמסטרדם ומנהל חברת הודו המערבית ההולנדית, מטעם החברה כפטרונות. משלא הצליח פאו ליישב את הקרקע, הוא אולץ להחזירה לחברה, והשטח נמכר בשלב מאוחר יותר להנדריק ואן וורסט, שהחכיר את חלקו לאיכר בשם ארט ואן פוטן. בשנת 1643, צפונית למקום שעליו שוכנת כיום קאסל פוינט, בנה ואן פוטן בית ומבשלה, הראשונה בצפון אמריקה. ואן פוטן נהרג בסדרת התקפות ופעולות תגמול שהתחוללו בין ההולנדים לאינדיאנים, אשר כתוצאה ממנה הונחו כל תושבי פבוניה לחזור לניו אמסטרדם.
בשנת 1664 כבשו האנגלים את ניו אמסטרדם, וכעשר שנים מאוחר יותר הפך האזור שעליו שוכנת הובוקן לחלק ממחוז ברגן שבמזרח ג'רזי. לימים, נהייתה הקרקע בבעלותו של ויליאם בייארד, אשר תמך בבריטים במלחמתם כנגד המושבות, עת ראה שהבריטים כובשים את ניו יורק. בסיום המלחמה הוחרם רכושו של בייארד על ידי הממשלה המהפכנית של ניו ג'רזי, ובשנת 1784 נמכרה "החווה של ויליאם בייארד בהובוק" ("William Bayard's farm at Hoebuck") במכירה פומבית לקולונל ג'ון סטיבנס תמורת 18,360 ליש"ט, אז הוחל לקרוא בשם הובוקן.
הפיכתה לעיר.
בתחילת המאה ה-19 פיתח סטיבנס את אזור החוף של הובוקן כאתר נופש לתושבי מנהטן. היה זה מקור הכנסה רווחי, שייתכן ששימש למימון המצאותיו. בשנת 1811 החל סטיבנס להפעיל את אונייתו, ג'וליאנה, המעבורת מונעת הקיטור הראשונה בעולם, אשר שטה בין מנהטן להובוקן. לפני מותו בשנת 1838, ייסד סטיבנס את חברת Hoboken Land Improvement Company, אשר במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 סללה רשת רחובות ומגרשים, בנתה בתי דיור ופיתחה אתרי ייצור. באופן כללי, בתי הדיור היו שורות בתי אבן בני 3–5 קומות, אשר חלקם עודם עומדים על תלם.
בשנת 1840 עברה הובוקן ממחוז ברגן למחוז הדסון. תשע שנים מאוחר יותר, ב-9 באפריל 1849, הפכה הובוקן ליישוב עצמאי (מעין מועצה מקומית), עת הופרדה מנורת' ברגן. בשנים שלאחר מכן גדלה אוכלוסיית הובוקן, ובעקבות משאל שנערך בקרב התושבים ב-29 במרץ 1855, הפכה הובוקן לעיר. בבחירות הראשונות שנערכו לראשות העירייה נבחר לתפקיד קורניליוס ו' קליקנר. ב-15 במרץ 1859 הופרדו החלקים הצפוניים של הובוקן מהעיר, ויחד עם חלקים מנורת' ברגן יצרו את העיירה ויהוקן.
התבססותה כעיר נמל ותעשייה.
לקראת סוף המאה ה-19 הפכו חברות ספנות רבות את הובוקן לנמלן. במקביל, נבנה מסוף רכבת סמוך לקו המים על ידי חברת הרכבות Delaware, Lackawanna &amp; Western Railroad. באותה תקופה התיישבו מהגרים גרמנים רבים בעיר, בין היתר בשל היותה נמל יעד מרכזי של חברת הספנות הגרמנית Hamburg America Line, והפכו לאחת האוכלוסיות הבולטות בה. נוסף על התעשייה העיקרית בעיר של בניין האוניות, בשנת 1884 הוקם בעיר בית חרושת של חברת מכשירי הכתיבה Keuffel and Esser. כמו כן, בעשור הראשון של המאה ה-20, חברות גדולות רבות, כדוגמת מקסוול האוס וליפטון, פתחו מפעלים בעיר.
כאשר הצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, הופקעו מזחיה של Hamburg America Line. השליטה הפדרלית על הנמל, בשילוב עם רגשות אנטי-גרמניים, הובילו להנהגת ממשל צבאי על חלק מהעיר ולגירושם של גרמנים רבים לאליס איילנד. במהלך המלחמה הייתה הובוקן לנקודת יציאה עבור יותר משלושה מיליון חיילים. תקוותם של החיילים לשיבה מהירה נוסחה בסיסמתו של ג'ון פרשינג: "גן עדן, גיהנום, או הובוקן... עד חג המולד".