סקרים שבוצעו לאורך השנים הוכיחו כי רבים מצופי הערוץ לא באמת ידעו להבדיל בין "רשת" ל"קשת", ואף לא ידעו לומר איזו תוכנית שודרה אצל איזו זכיינית. המותג "2" בלבל את הציבור, זאת על אף שבמשך שנים הציגו הזכייניות השונות את סמליהן בפרומואים ובקטעי קריינות.
למרות הניסיון של "רשת" להסתמן כערוץ 2 החדש לאחר הפיצול ביחד עם "קשת", המיזוג החזיר את מפת הצפייה לקדמותה וכעת רבים בציבור מתייחסים למפת ערוצי הטלוויזיה החדשה כאל קודמתה - כאן 11 של תאגיד השידור הוא "ערוץ 1", ערוץ 12 של קשת הוא "ערוץ 2", וערוץ 13 הוא "ערוץ 10", זאת על אף הבחירה ברשת לשמור על המותג הקיים של ערוץ 13 עם הקווים החצויים (בדומה לסמל ערוצים 2 ו-12). רבים מאנשי התעשייה המקומית, ובהם פרסומאים, התריעו מפני כישלון הפיצול ונחיצות המיזוג, תחזית שבסופו של דבר התממשה. למרות תפיסתם של אנשי המדיה בארץ, שר התקשורת איוב קרא, לא הסכים עם עמדתם והאמין, למרות המיזוג, כי הפיצול היה נחוץ. הבלבול בעקבות הדמיון בין המותגים של ערוץ 12 וערוץ 2 גרם גם למגישה יונית לוי לכנות בטעות את הערוץ של קשת כ"ערוץ 2" במהלך שידור פיזור הכנסת ה-21 ואף ח"כ איימן עודה התבלבל וכינה את הערוץ כך.
סמל הערוץ.
סמל הערוץ מבוסס על סמל הערוץ הניסיוני, משנות ה-80 המאוחרות. סמל ערוץ 2 המסחרי הוא סימן מסחר רשום של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, ובשנות ה-90 היה חלק מסמלה הרשמי של הרשות, שנאלצה להחליף אותו עם הקמת ערוץ 10, זאת מאחר שהרשות הפכה להיות אמונה על יותר מערוץ אחד, ואינה יכולה להיות מזוהה רק איתו (על כן, ברשות הוחלט ליצור את סמל ה"כדורים" המוכר, כאשר בכל "כדור" ישנו סמל של גוף שידור עליו הרשות אחראית).
לסמל אין ולא היה צבע אחיד, אך הצבע המזוהה איתו ביותר הוא הצבע האדום, זאת מאחר שהסמל שולב במשך שנים לצד וכחלק מסמל חברת החדשות, שצבע המותג שלה שנים רבות (וגם כיום) הוא אדום.
עם זכיית "קשת" במכרז על האפיק 12 כתוצאה מפיצול הערוץ, פעלה הזכיינית ליצור הזדהות של ערוץ 2 עמה, דבר שהשפיע גם על סמל ערוץ 12, הכולל בתוכו את סמל ערוץ 2 המיתולוגי (אך בשונה מסמל ערוץ 2 המיתולוגי, סמל "קשת 12" הוא צבעוני). סמל קשת 12 הכולל את סמל ערוץ 2 אינו סימן מסחר, אך סמל אתר N12, הכולל בתוכו את סמל ערוץ 2 המיתולוגי, הוא סימן מסחר של שידורי קשת.
חריגות מתנאי הזיכיון.
הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, המפקחת על פעולתו של ערוץ 2, הטילה פעמים אחדות קנסות של מאות אלפי ש"ח על זכייניות הערוץ, "רשת" ו"קשת", עקב חריגות מתנאי הזיכיון. בין הסיבות לקנסות: שידור מופרז של תוכניות בידור על חשבון תוכניות איכותיות, הכנסת פרסום סמוי לתוכניות המשודרות. בנוסף נפסלו לשידור תוכניות שבהן נכלל תוכן שיווקי.
זהו זה!
זהו זה! היא תוכנית בידור וקומדיה ישראלית ששודרה בערוץ הראשון בשנים 1978–1993 (בהפקת הטלוויזיה החינוכית הישראלית), ובערוץ 2 בשנים 1993–1998 (תחילה במסגרת הזמן שהוקצה בו לטלוויזיה החינוכית ומאוחר יותר כתוכנית בידור מרכזית של הזכיינית רשת). התוכנית, ששודרה ברציפות במשך 20 שנה (1978–1998), זכתה למעמד של תוכנית קאלט בתרבות הישראלית. שנים אחר כך שודרה התוכנית שוב במרתונים של בחינוכית בימי שישי בערב. במרץ 2020, בעקבות התפרצות הקורונה בישראל, חזרה התוכנית לעונות איחוד בכאן 11, ובו היא משודרת עד היום. התוכנית זכתה במרץ 2022 בפרס מפעל חיים מטעם האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה.
היסטוריה.
הטלוויזיה החינוכית (1978–1993).
התוכנית החלה את דרכה ב-2 ביולי 1978 כמגזין נוער בטלוויזיה החינוכית הישראלית. יוזמת ועורכת הסדרה הייתה רישה טירמן, המפיקה הראשונה יפה אורנשטיין והבמאי הראשון יוסי רונן. המנחים הראשונים היו מוני מושונוב, שלמה בראבא ודליק ווליניץ. הייתה זו תוכנית מגזין ואוסף של קטעי משחק שקישרו בין פינות שונות. את התסריטים הראשונים כתבו אפרים סידון, ב. מיכאל וקובי ניב. בתחילת שנות השמונים הפכה לתוכנית נושא שבה כל פרק סבב סביב נושא מסוים עם קו עלילתי מנחה. התוכנית, שארכה כשעה לערך, שודרה בשנים הראשונות בשידור חי בימי ראשון, שלישי וחמישי בשעה ארבע אחר הצהריים, והשידור החוזר היה למחרת בשעה אחת ושלושים בצהריים. לאחר מכן עברה לפעמיים בשבוע בלבד בחופש הגדול, ובמהלך שנת הלימודים לפעם בשבוע בלבד, בימי חמישי. בכל שנה, עד 1993, התוכנית יצאה לפגרה בת ארבעה חודשים. היציאה לפגרה החלה בפרק חגיגי לפורים ונמשכה עד הקיץ.
את הצד המוזיקלי של התוכנית סיפקה במשך שנים רבות להקת ברוש (שהחלה את דרכה כלהקת הליווי של הזמר אריאל זילבר). בנוסף נוצרה פינה בשם "שיר השבוע" ובה שירים של אהוד מנור בלחנו של קובי אשרת, אותם ביצעה להקת "חלב ודבש" (1982–1983). לפינה זו צולמו לראשונה קליפים מיוחדים מחוץ לאולפן, וכן יצא גם תקליט עם כל השירים. שנים אחדות אחר כך חודשה הפינה בהשתתפותו של שלמה גרוניך שאף ביצע שירים רבים שנכתבו במיוחד עבור התוכנית יחד עם מגישי התוכנית. שירי פינה זו הופיעו באלבום "אמא שלי תמיד רצתה שהבן שלה יהיה בטלוויזיה". כמו כן הופיעו בתוכנית מיטב הלהקות והזמרים הישראליים, ווידאו קליפים רבים נוצרו בה. את שיר הפתיחה של התוכנית כתב אהוד מנור ללחן של בני נגרי. הביצוע היה של יהודה תמיר (מ"חלב ודבש"), חני בודגוב (מ"סקסטה"), עירית בולקא, ואיציק בן מלך.
התוכנית זכתה לפופולריות רבה, בין אם בשל איכותה או מעמד הערוץ הראשון כערוץ ישראלי יחיד באותה התקופה. עד היום זוכרים רבים שיש להתקשר לטלפון 414155 או, יותר מאוחר, 426144, כדי לזכות בפרס הקבוע: חולצה ותקליט (ומאוחר יותר תיק ותקליט). סיבה נוספת לעובדה שמספרי הטלפון נחקקו בזיכרון הקולקטיבי היא הלחן שהוצמד להם על ידי מנחי התוכנית. במשך רוב שנותיה, היא הייתה תוכנית הדגל של הטלוויזיה החינוכית.
השחקנים הקבועים סיפרו שלכל פרק הייתה עלילה מוגדרת ותסריט, אך הם הורשו לאלתר במקום בהתאם לסיטואציה, מה שאפשר להם להביע את נטיותיהם האמנותיות ולהעשיר את התוכנית בקטעים שהם סטנד-אפ בחלקם, כמו גם, מצד שני, רגעים של חישכון (בלק-אאוט) שבהם נאלצו לסמוך על בן-זוגם לקטע שיציל אותם ממבוכה בשידור חי.
עלילות הפרקים נסובו סביב נושאים שונים מהווי החיים בישראל (למשל "הדייגים" ומפלס הכנרת היורד או "חברת החשמל" עם "דירקטור וולט" שאומר "למה לכבות מזגן אם אפשר להדליק תנור חשמלי?"), אפנות ותופעות חברתיות (למשל "ריקודי עם" או "מחוסרי הדיור" או פרודיות על ריבוי "מחזות זמר"), מחוות לקלאסיקות (כמו "צ'ארלי צ'פלין", "לורל והארדי", "ג'יימס בונד" ) או סדרות טלוויזיה ("משפחת שמשון" - מחווה למשפחת סימפסון, "ראשון" - מחווה לדאלאס, "משפחת קוסבי").
החל מקיץ 1988, במלאת עשור ל"זהו זה!", החלו מצולמים פרקי התוכנית בנוכחות קהל, ומאז השידור החי מלווה בפרצי צחוק, וגם במחיאות כפיים בסוף כל תוכנית, ובהמשך הזמן גם בסוף כל קטע.
ב־1991 עלה מופע מיוחד של התוכנית יחד עם כוכבי הופה היי שנקרא "זהו הופה".
זהו זה בתקופת מלחמת המפרץ (1991).
בתקופת מלחמת המפרץ התוכנית חזרה לפורמט של קטעים קצרים שסבבו סביב הווי המלחמה - החדרים האטומים, מסיכות האב"כ, השמועות השונות ואי-הסדר הישראלי הטיפוסי, כמו אזעקות-השווא ("שווא! שווא! סליחה חולון. סליחה רחובות"). במהלך התוכניות הללו קמו ועלו מספר דמויות כמו "שלושת הזקנים" (מושונוב, גוב וקושניר) ושלוש נשותיהם הפולניות, החיילים העיראקים, האישה שהסתובבה עם בעלה ארווין, היקה ה"עצבן", ובכל מקום אליו נכנסה הצהירה "אני עם ארווין פה", הטבח (דובלה), שמכין "טחינה ללא טחינה; דיאטטי!", בובי (מושונוב) ודובי (קושניר). אך הדמות הבולטת ביותר היא דמותו של הבבא בובה, אותו עוזר של הבבא של ריקודי העם, שזכה לפיתוח דמותו על ידי מושונוב (בשילוב קושניר כמנחה תוכנית אירוח) וניבא, את התפתחות המלחמה, באמצעות הגימטריה.
תוכניות מלחמת המפרץ ניסו לשקף את האווירה הישראלית במהלך המלחמה - משפחתיות כפויה, חוסר ודאות, ופנייה לגורמים אזוטריים כמו מקובלים. דוגמה לכך, היא למשל קטע בו ניתח הבבא בובה את המילה "עריק", מילה טעונה בחברה הישראלית באותו פרק זמן, בה השתמש ראש עיריית תל אביב, שלמה להט, כדי לבוז לאותם אנשים שעזבו את העיר מפחד הטילים העיראקיים. מושונוב, בתפקיד הבבא בובה, פתח והסביר שהוא ייקח את המילה הלא-יפה ויעשה ממנה מילה יפה ("ערק, שזה מה ששתה, ראש-העיר, כשהוא דיבר, את המילה, 'עריק'").
לרגל יום סיום המלחמה, שבמקרה "נפל" בדיוק, על חג הפורים, הפיקו אנשי "זהו זה!" תוכנית סיום-עונה חגיגית ומיוחדת, בה חגגו, יחדיו, כל הדמויות כולן - שלושת הזקנים, שלוש נשותיהם הפולניות, הבאבא בובה, השבשב ירקון נגב ועוד.
ערוץ 2 (1993–1998).
בסוף שנת 1993 השתנתה מפת הערוצים בישראל עם תחילת השידורים המסחריים של ערוץ 2. הטלוויזיה החינוכית חיפשה דרך לשלב את תוכנית הדגל שלה בערוץ החדש וליהנות מהכנסות הפרסומות. תחילה הועברה "זהו-זה!" לשידור במסגרת השעות שקיבלה הטלוויזיה החינוכית בערוץ 2, בימי שישי בשעה 17:30 ובשידור חוזר בהמשך השבוע.
מאוחר יותר נמכרה לזכיינית השידור "רשת" ושודרה החל מנובמבר 1995 בשעות הפריים-טיים, בשם "זהו זה חי!". תקציב ההפקה גדל והתוכנית שמה יותר דגש על מערכונים בנושאים שונים ונטשה את המבנה הסיפורי שאפיין אותה מאז שנות השמונים. עם זאת, הטלוויזיה החינוכית המשיכה להפיק את התוכנית ואף לשדר את הפרקים בשידור חוזר.