בשנת 2007 נערך כנס המכונה "פלישת נילבוג" בעיירה מורגן, בו השתתפו הבמאים והשחקנים. באותו כנס הכריזו פראגאסו ודרודי כי הם מתכננים לצלם סרט המשך שייקרא "טרול 2: חלק 2" (מאחר שהסרט "טרול 3", שגם הוא לא קשור עלילתית לקודמיו, כבר צולם).
בשנת 2009 יוצר הקולנוע מייקל סטיבנסון שגילם את הילד ג'ושוע וייטס בסרט "טרול 2", ביים את הסרט הדוקומנטרי "הסרט הרע הטוב ביותר" שמתאר את הפקת הסרט "טרול 2", וכולל ראיונות עם הכוכבים והיוצרים של הסרט יחד עם הצגת ההקרנות וההצלחה של הסרט כסרט פולחן.
אספת המעמדות של שנת 1789
משה פלמן
משה פלמן (אריאלי) (30 באפריל 1907, ט"ז באייר תרס"ז – 11 במאי 1945, כ"ח באייר תש"ה) היה ממייסדי הנוער העובד וממייסדי קיבוץ נען.
תולדות חייו.
נולד בנווה שלום לחייקל ואסתר פלמן, ממייסדי תל אביב.
למד בבית ספר לבנים בתל אביב ולאחר סיום לימודיו יצא לעבוד. ייסד יחד עם חבריו, ביניהם דוד זהבי וישראל גלילי, את ה"נוער העובד" כיוון שהגיעו למסקנה שהם חייבים להתארגן על מנת לשמור על זכויות הוגנות לבני הנוער העובדים. בחצר ביתו בתל אביב התקיימו מפגשי חברי התנועה. יחדיו הקימו גרעין הכשרה שהתמקם ברחובות והיווה בסיס לגרעין ההתיישבות בקיבוץ נען. שימש בתפקידים ציבוריים שונים בקיבוץ.
נשא לאשה את שרה לבית כהן ולהם שני בנים - שאול ומשה (נקרא על שם אביו).
נפטר בשנת 1945 והוא בן 38 בלבד.
אוניברסיטת בואנוס איירס
אוניברסיטת בואנוס איירס (בספרדית: Universidad de Buenos Aires, או:UBA) היא אוניברסיטה ציבורית בבואנוס איירס והגדולה ביותר בארגנטינה. לומדים בה למעלה מ-300,000 תלמידים והיא האוניברסיטה הגדולה ביותר באמריקה הלטינית. יש בה 13 פקולטות, 6 בתי חולים, 10 מוזיאונים. היא נחשבת לאוניברסיטה המובילה בארגנטינה, והיא מדורגת בין 200 האוניברסיטאות הגדולות בעולם.
היסטוריה.
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1821 על ידי הנהלת מחוז בואנוס איירס.
בשנת 1939 מריה תרזה פרארי מונתה לדרגת פרופסור ונהפכה לאישה הראשונה שהגיע לדרגה זו באוניברסיטה באמריקה הלטינית.
ביולי 1966 פרץ באוניברסיטה מרד כנגד המשטר הצבאי בראשותו של חואן קרלוס אונגאנייה, שחודש קודם לכן החליט להכניס שוטרים לקמפוסים ובכך לבטל את העצמאות הלימודית שהונהגה באוניברסיטאות במדינה. מאות סטודנטים, בוגרי האוניברסיטה ומרצים הפגינו נגד הממשלה והשביתו את פעילות האוניברסיטה. ב-29 ביולי פשטה המשטרה על האוניברסיטה בכוחות גדולים במטרה לדכא את המוחים. מפגינים רבים, ובהם אנשי סגל בכירים, הוכו מכות קשות, רבים אחרים נעצרו, וספריות ומעבדות של האוניברסיטה נהרסו. האירוע התפרסם ברחבי העולם וזכה לכינוי "ליל המקלות הארוכים". בחודשים שלאחר מכן עזבו מאות מרצים, בהם אקדמאים בכירים בעלי שם עולמי, את האוניברסיטה והיגרו למדינות אחרות. מכונים ופקולטות שלמות פורקו וכתוצאה מכך צומצמה פעילות האוניברסיטה במספר תחומים .
ג'ודית מריל
ג'ודית ג'וזפין גרוסמן (באנגלית Judith Josephine Grossman; 21 בינואר 1923 - 12 בספטמבר 1997), הידועה בשם העט ג'ודית מריל בו החלה להשתמש מ-1945, הייתה סופרת מדע בדיוני יהודיה אמריקאית ולאחר מכן קנדית, עורכת ספרותית ופעילה פוליטית.
קורות חיים.
מריל נולדה בבוסטון בשנת 1923, לאתל וסמואל (שלמה) גרוסמן. אביה התאבד בשנת 1929, בהיותה בת שש בלבד. אימה, אתל גרוסמן הייתה סופרז'יסטית וגם ממייסדות ההסתדרות הציונית הדסה. ב-1936 עברו האם ובתה הצעירה לרובע הברונקס, ניו יורק.
בשנות העשרה שלה, נמשכה מריל במקביל, הן לציונות והן למרקסיזם.
ביוני 1939, בהיותה בת 16 בלבד סיימה מריל את בית הספר התיכון "Morrows High", בברונקס והחלה להתעניין בפוליטיקה עקב הברית בין היטלר לסטלין. היא נישאה לדן זיסמן באוקטובר 1940, אחרי כארבעה חודשי פעילות טרוצקיסטית משותפת ובתם מריל זיסמן נולדה בדצמבר 1942.
ב-1945 נפרדה מריל מזיסמן, אף כי בשלב זה הם טרם התגרשו רשמית. לפרנסתה היא עסקה בעבודות דחק שונות, אך במקביל החלה גם לכתוב סיפורים קצרים, בשלב זה עדיין לא סיפורי מדע בדיוני, אלא בעיקר סיפורים מעולם הספורט, שהתפרסמו במגזינים הספרותיים הזולים של אותה תקופה. החל מ-1945 היא גם לקחה לעצמה את שם העט, שהפך בהמשך לשם בו היא מוכרת בין קוראיה, מריל. היא גם הצטרפה בתקופה זו ל-Futurians - קבוצה ניו-יורקית של חובבי מדע בדיוני - סופרים, עורכים, אמנים וחובבי הסוגה, ביניהם גם סופרי המדע הבדיוני סיריל מ. קורנבלות', תאודור סטארג'ן ופרדריק פול.
בפברואר 1948 התגרשה מריל פורמלית מבעלה הראשון ובנובמבר אותה שנה נישאה לפרדריק פול. בתה השנייה אן פול, נולדה בשנת 1950. כשנתיים לאחר מכן היא נפרדה מפול, וב-1953 התגרשה ממנו סופית. היא חיה עם סופר מדע בדיוני נוסף, וולטר מ' מילר כשישה חודשים ונישואיה השלישיים היו בשנת 1960 לדן סוגרו. גם הנישואין הללו התפרקו בשנת 1963, אף כי לא הגיעו לכדי גירושין סופיים.
באוגוסט 1968 היגרה מריל לקנדה וב-1976 קיבלה אזרחות קנדית.
בתה של אן (נכדתה של מריל), אמילי פול-ווירי (Emily Pohl-Weary), סופרת מדע בדיוני בזכות עצמה, הייתה גם שותפה לכתיבת הביוגרפיה של מריל לאחר מותה, כשהיא משתמשת בגישתה לטיוטות, הערות ומכתבים שהשאירה מריל.
כתיבתה.
ג'ודית מריל החלה לכתוב ולפרסם סיפורים קצרים על ספורט, משנת 1945 ואילך. סיפור המדע הבדיוני הראשון שלה - That Only a Mother התפרסם במגזין המדע הבדיוני "Astounding", בשנת 1948 וכשנתיים אחר כך יצא לאור סיפרה הראשון - Shadow on the Hearth, אשר גם עובד בהמשך לסרט טלוויזיה בשם "Atomic Attack". חלק מסיפוריה הגיע אל מגזינים בעריכת חברים לשעבר בקבוצת ה-Futurians. היא הייתה מייסד שותף של "מועדון ההידרה" (Hydra Club) בתקופה זו. הסיפור שלה "מרכז מת" (Dead Center) (פורסם בגיליון נובמבר 1954 של "The Magazine of Fantasy and Science Fiction") הוא אחד משני סיפורי מדע בדיוני שיוצגו ב"מיטב הסיפורים הקצרים האמריקאים" (The Best American Short Stories) שערכה מרתה פולי (Martha Foley)
ב-1950.
מריל התחילה בעריכת אנתולוגיות של סיפורי מדע בדיוני קצרים בשנת 1950, במיוחד בסדרה פופולרית "הסיפורים הטובים ביותר לשנת...". האנתולוגיות פורסמו בין 1956 ל-1967. במאמרי המערכת שלה, בשיחות ובכתבים אחרים, היא טענה שמדע בדיוני כבר לא צריך להיות מבודד אלא חייב להיות חלק מהזרם המרכזי בספרות. היה לה גם תפקיד חשוב כעורכת הספרים למגזין פנטזיה ומדע בדיוני (The Magazine of Fantasy and Science Fiction) משנת 1965 עד 1969.
חוקר המדע הבדיוני רוב לייתם ציין בשנת 2005, כי "לאורך כל שנות ה-1950, מריל, יחד עם סופרי המדע הבדיוני ג'יימס בליש ודיימון נייט לקחו את ההובלה בקידום סטנדרטים ספרותיים גבוהים ותחושה של מקצועיות רבה יותר בתחום" - במיוחד על ידי הקמת סדרה שנתית של כנסים עבור סופרים במילפורד, פנסילבניה, שם גרה אז מריל. כתבי יד היו נידונים בהתלהבות במפגשים אלה, ובכך עודדו תכנון מושכל יותר של הסיפורים, וקידמו תחושת סולידריות בין הסופרים, מה שהוביל בסופו של דבר להיווצרות אגודת סופרי המדע הבדיוני. עם זאת, סופרים אחרים חשו מאוימים "כנופיית מילפורד" והרגישו שהיא מסכנת את הסגולות הייחודיות של המדע הבדיוני על ידי הטלת סטנדרטים ספרותיים שבמהותם זרים לתחום.
פרויקט כושל שמריל החל בשנות ה-1960 המוקדמות, עבור "ליון בוקס" בשיקגו, היווה השראה לעורך המו"ל שלה, הרלן אליסון, לצאת עם גרסה משלו לפרויקט, "חזיונות מסוכנים" (Dangerous Visions) (הוצאת דאבלדיי, 1967).
כיוזמת תנועת הגל החדש במדע הבדיוני, בשנת 1968, היא ערכה אנתולוגיית מדע בדיוני בריטית. כשאת הסיפורים היא אספה בעת שהתגוררה באנגליה במשך כשנה בשנות ה-1960 המאוחרות.
חייה בקנדה.
בשנות ה-1960 המאוחרות, מריל עברה לקנדה, בתואנת "הדיכוי הבלתי דמוקרטי של פעילויות אנטי מלחמתיות, על ידי ממשלת ארצות הברית". היא הייתה בין המייסדות של מכללת רוצ'דייל (Rochdale College), מכללה ניסויית אותה תפעלו התלמידים עצמם ובה חיו חיים משותפים, במידה רבה כחלק מרוח הזמן של התקופה. ברוצ'דייל, היא הייתה "האחראית על הכתיבה וההוצאה לאור" ושם צברה אוסף אישי נרחב של ספרים וכתבי יד שלא פורסמו.
בשנת 1970 היא החלה לפעול בספרייה הציבורית בטורונטו למען אוסף כל פרסומי המדע הבדיוני בשפה אנגלית. היא תרמה את כל הספרים וכתבי העת שברשותה לספרייה ותיפקדה כאוצרת. הספרייה זכתה למרחב משלה, ושמה שונה, בשנותיה האחרונות של מריל, ל-"אוסף המדע בדיוני, ספרות ספקולטיבית, ופנטזיה על שם מריל". מריל קיבל מלגה שנתית קטנה כאוצרת, וכאשר הייתה לחוצה בכסף, גרה במשרדה בספרייה, ישנה על מיטה מתקפלת.
בין 1978 ל-1981 מריל הציגה את השידורים הקנדיים של דוקטור הו .כ-"Undoctor", מריל הציגה (3-7 דקות) פרשנויות פילוסופיות קצרות על הנושאים של המופע.
מריל הייתה מארגנת פעילה ואמרגנית של מדע בדיוני בקנדה. לדוגמה, היא הקימה את רשת "הידרה צפון" של סופרים. בשנת 1985 היא השיקה וערכה את הגיליון הראשון של "tesseract", האנתולוגיה הקנדית הראשונה למדע בדיוני, שסייעה להגדיר את כתיבת המדע הבדיוני הקנדי.
בראשית 1980, מריל תרמה לארכיון הלאומי של קנדה את האוסף שלה הכולל התכתבויות, כתבי יד שלא פורסמו, וחומרי מדע בדיוני יפני.
מריל קיבלה אזרחות קנדית בשנת 1976. היא הפכה לפעילה באגודת הסופרים. כאשר על דיון בפגישה השנתית של האגודה "האם אנשים יכולים לכתוב על מינים אחרים ועל קבוצות אתניות שונות", היא קראה "ומי ידבר עבור החייזרים?" וחתמה את הדיון.