קרל השקיע את הונו בארצות הברית וייבא משם רעיונות שביצרו את המונופול שלו בתחומו, בפרט אינטגרציה אנכית, כלומר שליטה בכל שרשרת הייצור. משנת 1877 קרל עסק בכריית ברזל, עיבוד פלדה ויצור מוצרי פלדה בהם פסי רכבת, שהיו סחורה מבוקשת ביותר בעת התפתחות רשת הרכבות באימפריה האוסטרו-הונגרית. מרכז האימפריה שלו היה בטפליץ. עד מהרה היה הונו של קרל שני רק לזה של משפחת רוטשילד והמשפחה רכשה אחוזות ברחבי אוסטריה ובפרט ארמון ("פאלה", בצרפתית: "palais") ברינגשטראסה שבווינה.
ב-1873 נשא קרל לאשה את לאופולדין "פולדי" קלאמוס (Leopoldine Kalmus; 1850-1926), אביה היה יהודי-צ'כי ואמה קתולית (בן משפחתה, פרידריך האייק, היה חתן פרס נובל לכלכלה). פולדי חונכה כקתולית ולפיכך הוטבלו כל תשעת ילדיהם של קרל ושלה לקתוליות. בני הזוג היו פטרוני אמנות, קרל סייע בהקמת בית הזצסיון הווינאי של האמנים המתקדמים בווינה, בראשותו של גוסטב קלימט (שצייר את דיוקנה של בת המשפחה מרגרט) ובבית המשפחה התקיים כעין סלון תרבותי בו ביקרו אמנים כקלימט ורודן ומוזיקאים כגוסטב מאהלר, יוהנס ברהמס, קלרה שומאן, ריכרד שטראוס וברונו ולטר ניגנו באופן קבוע.
ילדי המשפחה היו:
תולדות ילדי המשפחה.
החינוך בבית ויטגנשטיין היה חינוך ביתי, על מנת שילדי המשפחה לא יספגו מנהגים קלוקלים. אבי המשפחה השליט את מרותו והכין את ילדיו להיות יורשי אימפריית התעשייה שלו. תוכנית הלימודים כללה מתמטיקה, לטינית, אנגלית ומוזיקה ברמה גבוהה. עם זאת, הדבר לא עלה בקנה אחד עם כשרונותיהם המוזיקליים ורוחניים של הבנים, דבר שהוביל להתנגשויות בין רצון הברזל של האב לנפשם של הבנים. לפי עדויות שונות האווירה בבית המשפחה הייתה של ביקורת רציונליסטית הדדית קרה ונוקבת שלוותה בהתפרצויות זעם שגבלו בטירוף. האם כמעט שלא הייתה נוכחת בחינוך הילדים.
ב-1902, לאחר שהנס, שהיה נער מגושם אך בעל כישרון יוצא דופן במתמטיקה ומוזיקה, נעלם במפרץ צ'ספיק בעת ביקור בארצות הברית בגיל 26, והייתה הנחה שהתאבד, התרכך מעט האב ולודוויג ופאול הצעירים נשלחו ללימודים בגימנסיה בעיר לינץ.
שנתיים לאחר מכן התאבד האח רודי בבליעת ציאניד בפאב בגיל 22 בעת שהיה סטודנט לכימיה באוניברסיטת ברלין, ככל הנראה על רקע ההומוסקסואליות שלו. אבי המשפחה, שראה בהתאבדותו הפומבית של בנו קלון, אסר על בני המשפחה להזכיר את הבן המת. חודשים ספורים לאחר התאבדותו של רודי, נישאה מרגרטה לג'רום סטונבורו, גם הוא בן למשפחה יהודית מומרת (במקור: שטיינברגר). נישואיה הזוג היו כושלים ועקב הפריג'ידיות שלה, טופלה מרגרטה אצל הפסיכואנליטיקאי זיגמונד פרויד.
קורט, שהיה יורשו של קרל בניהול החברה וקצין בצבא האוסטרו-הונגרי התאבד עם סיום מלחמת העולם הראשונה, כאשר פקודיו פתחו כנגדו במרד.
בעת האנשלוס (סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938) שהו רוב בני המשפחה מחוץ לאוסטריה. לפי חוקי נירנברג נחשבו בני המשפחה ליהודים, אך מרגרטה סירבה להאמין שמשפחה כה מכובדת ונוצרית עלולה להפגע. היא ופאול קיימו בנפרד מגעים עם השלטונות, בניסיון להוכיח שאינם כלל ממוצא יהודי (על ידי מרגרטה) או לשחד פקידים על מנת שלא יחרימו את רכוש המשפחה (פאול). הסכסוך יצר קרע ממושך בין פאול לבין יתר המשפחה, שלא התאחה עד מותו.
Ipse dixit
Ipse dixit (לטינית) - ("הוא (המורה, מסטר) עצמו, אמר זאת"); מקור הביטוי הוא ביוונית αὐτὸς ἔφα (autòs épha). תלמידיו של פיתגורס נהגו להקדים ולומר ביטוי זה בכל פעם שציטטו מדבריו של מורם ורבם, בו ראו אוטוריטה עליונה. הם ראו בדברים המצוטטים מפיו, כאמת צרופה שאין לפקפק או להרהר אחריה.
תרגום הביטוי היווני ללטינית הופיע לראשונה בספר "על טבע האלים" מאת המדינאי והסנטור הרומי מרקוס טוליוס קיקרו. 'כאשר נשאלו הפיתגוראים לבסיס של איזו הנחה שהעלו בוויכוח, נאמר שהיו נוהגים להשיב 'הוא עצמו אמר זאת', כאשר 'הוא עצמו' הוא פיתגורס'. (שם, ספר 1, סעיף 10). קיקרו התייחס באופן ביקורתי להישענות זו על בעל סמכות.
עוד קודם התעוררה ביקורת כלפי הגישה הדוגמטית של תלמידי פיתגורס, המעודדת סוג של קיפאון מחשבתי. ידועים בהקשר זה דבריו של אריסטו: "אוהב את סוקרטס, אוהב את אפלטון, אך את האמת אוהב מעל כולם". פתגם זה מבוסס על גישתו של סוקרטס עצמו, אשר הורה לחבריו ומקורביו להעדיף את האמת תמיד (בדיאלוג פידון ובספר 3 של הפוליטאה), גם אם מדובר בפגיעה בעמדתו של אדם חשוב (נאמר בהקשר של המשורר הומרוס).
טוני פרקר
דוידני
דוידיבקה (באוקראינית: Давидівка, ברומנית: Davideni (דוידני או דוידן), ברוסית: Давыдовка) הוא כפר גדול, עם מועצה מקומית, בנפת סטורוז'ינץ ("ראיון סטורוז'ינץ") במחוז צ'רנוביץ (צ'רניבצי, צ'רניבצקי) בצפון בוקובינה, 50 ק"מ דרומית מצ'רנוביץ, בימינו בדרום מערבה של אוקראינה.
גובל עם העיירה בנילה על נהר סירט (ברומנית - בנילה פה סירט או בנילה מולדובניאסקה).
במפקד משנת 2001 נספרו בו 3,115 תושבים, רובם אוקראינים. בשנת 2012 מספר התושבים היה 3344, ב-982 משקי בית. הכפר שוכן על גדת הנהר סירטול מיק (מאלי סרט), בגובה 432 מ'.
בשנת 1939 הכפר כלל 3 יישובים קטנים יותר:רונק (Runc), זרוב נואו (Zrub Nou) וזרוב וק (Zrou Vechi) ובנוסף שכונות באחנה, צ'נטרו ורפורמה (האחרונה אחרי הרפורמה האגררית משנת 1926).
היסטוריה.
היישוב ידוע מן המאה ה-18 ושמו בא לפי האגדות משם המתיישב הראשון, בשם דויד או דוידיאן (אולי ממוצא ארמני). הוא נמצא ב"דרך הצאר" הקרויה בימינו "בניליבקה", לפי שם היישוב בנילה על נהר סירט.
דוידן, כפי שנקרא הכפר ברומנית, היה בעבר חלק מחבל בוקובינה ההיסטורי, חלק מנסיכות מולדובה.
בינואר 1775 יחד עם כל חבל בוקובינה סופח הכפר לאימפריה ההבסבורגית שבירתה וינה. בשנת 1894 התקיים בכפר בית ספר יסודי בשפה הרומנית. ב-1896 הוקמה חברה לקריאה רומנית מיוזמת הבויארית אנה דה גריגורצ'ה ואקדמאים בכפר. בשנת 1903 הוקם סניף בנק.
אחרי איחודה של בוקובינה עם רומניה ב-27 בנובמבר 1918 הפך גם דוידן חלק מממלכת רומניה, ביתר דיוק חלק מנפת פלונדורן (Flondoreni) של המחוז סטורוז'ינץ (ה"ז'ודץ" סטורוזינץ). באותה תקופה רוב אוכלוסיית היישוב היה רומני.
ב-28 ביוני 1940 האזור סופח לאוקראינה הסובייטית שבמסגרת ברית המועצות, אולם בשנים 1944-1941 נכבש מחדש על ידי הצבא הרומני ונמצא בשליטת רומניה. בשנת 1944 נכבש הכפר על ידי הצבא הסובייטי וחזר להיות חלק מאוקראינה הסובייטית. בית הספר הרומני נסגר על ידי השלטונות הסובייטים.
החל משנת 1991 הכפר הוא חלק מנפת (ראיון) סטורוז'ינץ שבמחוז צ'רניבצי במסגרת אוקראינה העצמאית.
דמוגרפיה.
במפקד משנתך 1989 927 מתושבי הכפר הכריזו על עצמם כרומנים או מולדובנים (902 + 25, בהתאמה), כלומר 32% מאוכלוסיית הכפר. ב-2012 הרוב מורכב מאוקראינים - 1824. שאר האתניות בכפר:רומנים 1195, פולנים -310, רוסים -6, רומנים שזיהו עצמם כ"מולדובנים" - 5, אחרים - 4.
בעבר חיו בכפר גם יהודים וגרמנים.
רבים מבני המעמד הגבוה בכפר היו פולנים, בעלי חוות חקלאיות גדולות ובינוניות.. הרומנים והאוקראינים היו בדרך כלל חקלאים זעירים. הגרמנים שהגיעו לאזור כמתנחלים חקלאים אחרי שנת 1850, היו בכפר בעיקר בעלי מלאכה ובנאים. קרוב לדווידני שכן כפר גרמני בשם אוגוסטנדורף.
החל מהסתיו 1940 הגרמנים פונו בהסכמה עם ברית המועצות לאזורים אחרים של הרייך השלישי.
באזור סטורוז'ינץ רומנים רבים גורשו למחנות הגולאג או ברחו לרומניה.
אחרי כיבוש האזור מחדש על ידי הצבא הרומני בברית עם גרמניה ביוני 1941, יהודי הכפר דוידני גורשו כמו שאר יהודי האזור למחנות וגטאות המוות בטרנסניסטריה. מעטים מהם שרדו.
אחרי שהאזור נכבש שוב על ידי הצבא הסובייטי הרומנים סבלו רדיפות פוליטיות מהשלטון הסטליניסטי ובהמשך נכפה עליהם זהות "מולדובנית". הופסקו בכפר הלימודים בשפה הרומנית.
האוכלוסייה של הכפר דוידני רבתי הייתה במפקדים כלהלן:
יהודי דוידני.
לפני מלחמת העולם השנייה אוכלוסיית הכפר דוידני עצמו, ללא היישובים הנספחים אליו, הייתה כ-1000 תושבים, מתוכם כ-100 יהודים.
יהודי הכפר עסקו במסחר בתוצרת חקלאית, כמו כן היו בעלי חנויות ובתי מרזח.
לפני שנת 1918 למשפחה בשם אוסלנדר (Ausländer) הייתה אחוזה בשטחי הכפרים דוידני וצ'ירש, ומזקקה לייצור
יין שרף על בסיס תפוחי אדמה וחיטה. אחראי על הפקת יין השרף היה אחד מחמשת אחים בשם שטיין,
שהועסקו במזקקות בענף זה באזור סטורוז'ינץ.
בדווידני היה בית כנסת אחד. יהודי המקום הסתפחו לקהילת יהודי בנילה השכנה, בשבתות נהגו להתפלל בכפרם אולם בחגים התארחו בבתי קרובים בבנילה והתפללו בבתי הכנסת שם.
בדוידני התקיים "חדר". לקראת גיל בר מצווה הבנים עברו ללמוד בבית הספר העברי "תרבות" בבנילה על נהר סירט.
לקראת הגירוש היהודים תחת השלטון הרומני המחודש ביולי 1941 התרכזו בדוידני 687 יהודים.
אחרי כיבוש האזור מחדש על ידי הצבא הרומני בברית עם גרמניה הנאצית ביולי 1941, ברוח הוראות המשטר הצבאי-פאשיסטי של יון אנטונסקו, יהודי הכפר דוידני נשדדו מנכסיהם, עברו מעשי התעללות ורציחות וגורשו כמו שאר יהודי האזור בצעדות מוות לכיוון בסרביה ואחר כך טרנסניסטריה. מעטים מהם שרדו.
אישים.
בדוידני נולד הטנור הלירי היהודי יוזף שמידט.
כמו כן כאן חי בארמונו את שנותיו האחרונות ההיסטוריון והנומיסמט הרומני סבר זוטה (1943-1874), חבר בהתכתבות של האקדמיה הרומנית. הכומר, הסופר והמלחין האוקראיני איסידור וורובקייביץ' (1903-1836) היה מורה בכפר בשנים 1861–1867
יעדי תיירות.
ָ*כנסיית השילוש הקדוש, משנת 1907 - בכפר הקטן נובי זרוּב
לקריאה נוספת.