מהכתוב ניתן ללמוד גם כי שלטונו של מנלאוס היה קרוב לאנטיוכוס הרביעי. בפרשת השוחד הראשונה הנזכרת לעיל, בה משחד מנלאוס את אנדרוניקוס לרצוח את חוניו השלישי, עם ישראל ואף עמי הניכר רואים את הרצח בעין צרה, שכן מידותיו הטובות של חוניו השלישי היו ידועות לכל. אף אנטיוכוס הרביעי רואה רצח זה כך וזועם עליו: . כתוצאה מכך רוצח אנטיוכוס הרביעי את אנדרוניקוס בדיוק באותו מקום בו נרצח חוניו השלישי. המלך לא נוהג במנלאוס באותה המטבע, על אף שהיה שותף לרצח, דבר שיכול להעיד על הקרבה בין שני המנהיגים.
בפרשת השוחד השנייה, לאחר מרידת העם בליסימכוס ורציחתו של ליסימכוס על ידי ההמון באירוע רב נפגעים, אנטיוכוס מחפש אשמים (כנראה לאובדן הכסף וזהב במהומות) ופונה למנהיג היהודים: . בו בזמן משחד מנלאוס את תלמי בן-דורימנס עבור חסותו אל מול המלך. גם במקרה זה מנלאוס מזוכה ואילו דין אנשי העם "אשר טענו בעד העיר והעם וכלי הקודש" היה מיתה. גם מקרה זה מהווה אבן בוחן חשובה לקרבתם הפוליטית של מנהיג הסלואוקים ומנהיג היהודים, אשר לאחר שלל המאורעות מצליח להישאר בשלטון בגיבוי אנטיוכוס הרביעי.
בפירושו ליחסי אנטיוכוס ומנלאוס, מציין ביקרמן כי אנטיוכוס הפגין יחס חם כלפי מנלאוס, והעניק לו גיבוי נרחב, בשל אינטרסים כלכליים הדדיים, כאשר שלל ביזת בית המקדש מתחלק בין שניהם. בנוסף, ביקרמן טוען כי אנטיוכוס שמר את טובת מנלאוס גם משום פחד מהתנקשות הנובעת מחילול הקודש על ידי הכובש. פחד זה מבואר בכך שאביו של אנטיוכוס הרביעי, אנטיוכוס הגדול, וגם הוא עצמו מצאו את מותם בשלבי ביזה של מקומות הקדושים לעמים נכבשים. מנלאוס סיפק את ההגנה לה הזדקק אנטיוכוס הרביעי בזמן חילול וביזת בית המקדש באופן הטוב ביותר.
שלטונו של מנלאוס היה תלוי במידה רבה בשלטון סלאוקי חזק בגבו, ומרותו על העם הושגה באמצעות כוח והפחדה. את זאת ניתן לראות בסיפור מרידתו של יאסון אשר אירע בשנת 168 לפנה"ס, בזמן שאנטיוכוס הרביעי יצא למסעו השני למצרים, יאסון, אשר ניזון משמועה על מות אנטיוכוס הרביעי, מנצל את שעת הכושר וכובש את העיר בכוח רב "לא פחות מאלף אנשים". בזמן זה מנלאוס ברח והתחבא ב"מצודה". לדעתו של שוורץ, נפילת שלטונו של מנלאוס בקלות יחסית מעידה על חולשתו כאשר אנטיוכוס הרביעי לא בגבו. זאת ועוד, העובדה כי יאסון לא הצליח לחלוטין בתהליך הכיבוש ולא השיג את השלטון, אך בד בבד מנלאוס הסתתר ולא היה בנמצא, מרמזת כי היו עוד כוחות עבריים לוחמים, אשר לקחו חלק בלחימה ומעידים כי העם היה מפולג בלחימתו ובוודאי שלא תמך כולו במנלאוס.
לאחר מרידתו של יאסון, בשנת 168 לפנה"ס, בוצע הדיכוי המשמעותי ביותר של אנטיוכוס הרביעי, המתואר בפירוט במקבים א' ומקבים ב' ובעקבותיו גזירות ההשמד על היהודים והקמת החקרא כ"מגדל השמירה" על הנכבשים היהודים. מנלאוס מהווה חלק בלתי נפרד מתהליך חילול המקדש כמתואר: . ניכר כי בגידתו והתייוונותו של מנלאוס כה גדולה כי הוא תומך באנטיוכוס הרביעי בחילולו את הקודש ויש חוקרים הרומזים אף ממליץ לו לעשות כן כדי לפגוע בעצביהם העדינים ביותר של היהודים. אופי שלטונו של מנלאוס מסוכם על ידי בעל מקבים ב' בתיאורו את שרי המיסים שהשאיר אנטיוכוס הרביעי על היהודים לאחר חזרתו לאנטיוכיה: .
קץ שלטונו ומותו.
במהלך השנים שבין גזירות אנטיוכוס, 168 לפנה"ס, לבין מות אנטיוכוס הרביעי, בשנת 164 לפנה"ס, ישב מנלאוס בחקרא ושלט בירושלים מטעם אנטיוכוס הרביעי. עם מות אנטיוכוס הרביעי, ממונה אנטיוכוס החמישי "אופאטור" על ידי ליסיאס, שר הצבא, למלך הסלאוקי. באיגרות אנטיוכוס, אשר מסמלות את סוף עידן הגזירות וניצחון המכבים, הוזכר מנלאוס כשליח העם אל המלך: וכשליח המלך אל העם: . בפירושו לאיגרות, טוען שוורץ כי ניתן להסיק מאיגרות אילו שמנלאוס חי מחוץ לירושלים בממלכה הסלאוקית, כנראה באנטיוכיה, ופעל בשתדלנות לטובת ביטול גזירות השמד. עוד מפרש שוורץ, כי ניכר שליסיאס לא מאמין בגזירות שכפו על היהודים ומאמין כי יש לבטלן, מה שהשפיע לרעה על מעמדו של מנלאוס וקרב את קיצו.
הפעם הבאה בה מוזכר מנלאוס היא בפרק י"ג, בסיפור מותו. פרק זה עוסק גם במלחמה של אנטיוכוס החמישי וליסיאס במרד היהודי וניסיון כיבוש נוסף שלהם. גם בפרק זה מוזכר מנלאוס כמנסה להתקרב לצמרת השלטון הסלאוקי, אשר באמצעות ההתייוונות מעוניין לשוב ולשלוט בעם: . אנטיוכוס החמישי, בעצת ליסיאס, החליט להוציא להורג את "החוטא" וציווה לשלוח אותו לעיר ברויאה (חלב) שבצפון סוריה, שם נמצא מגדל בגובה 50 אמה ומלא אפר, וממנו דוחפים את הנידון למוות אל תוך האפר. שוורץ טוען כי הוצאתו להורג של מנלאוס מתוארת בפירוט על ידי המחבר כדי להדגיש את העונש והסבל שעובר מנלאוס בתמורה על חטאיו, ומביא לידיעתנו כי המחבר אף מסביר בפירוש את העיקרון של מידה כנגד מידה באופן בו נקבר מנלאוס באפר ולא באדמה: .
שאלת מועד מותו של מנלאוס נתונה לפרשנות. בתחילת פרק י"ג, בספר מקבים ב', נכתב כי: , עוד באותו הפרק מסופר סיפור הוצאתו להורג של מנלאוס ומכאן ניתן להסיק כי מותו היה בשנת 164/163 לפנה"ס. אולם סיפור הוצאתו להורג של מנלאוס נראה כמוצא מהקשרו בפרק י"ג שכן תמיכתו של מנלאוס באנטיוכוס החמישי וליסיאס, ובכך תמיכתו במלחמתם במרד היהודי, אינם מתיישבים עם קטיעת סיפור דיכוי המרד בסיפור רציחתו הפתאומית של מנלאוס על ידי אותם אנטיוכוס החמישי וליסיאס. שוורץ טוען במחקרו כי סביר להניח שסיפור מות מנלאוס היה ידוע למחבר ממקור אחר ללא קשר לאירוע מסוים ואילו זה היה האירוע שבחר המחבר "להשתיל" בו את סיפור ההוצאה להורג. לדוגמה, טוען שוורץ, סביר להניח כי הריגת מנלאוס, אויב העם, תגרום לסולידריות מצד העם היהודי ותעשה כמעשה של מחווה מטעם אנטיוכוס החמישי. תוקפנותו של אנטיוכוס החמישי כלפי היהודים מיד לאחר הוצאת מנלאוס להורג בפרק י"ג, במידה רבה מפריכה סברה זו ואינה מתיישבת עם היגיון זה. וכך, אם הסיפורים אינם קשורים קשר כרונולוגי בהכרח, ייתכן שהריגת מנלאוס במועד אחר אכן בוצעה לצורך פיוס. כתוצאה מסדרו הכרונולוגי המבלבל של סיפור הוצאתו להורג של מנלאוס, ומיקומו הזר של סיפור ההוצאה להורג לשאר סיפור דיכוי מרד היהודים בפרק י"ג, לא ניתן לקבוע בוודאות את מועד מותו המדויק של מנלאוס. את מקומו של מנלאוס תופס אלקימוס שכמוהו הוא מתייוון וכמוהו הוא משיג את המשרה על ידי ממון.
אזכורו של מנלאוס במקורות.
שמו של מנלאוס ופועלו מוזכרים במקורות עתיקים כגון בספר מקבים ב' ובכתביו של יוסף בן מתתיהו. אזכורו של מנלאוס מלווה לרוב בדברי בוז וכעס על ידי המחברים העתיקים, אשר דעתם על חטאם של המתיוונים ברורה ומוחצנת באופן חריג ויוצא דופן יחסית לכתיבה מקראית. דוגמה לכך ניתנת בתיאור חזרתו של מנלאוס משליחותו לאנטיוכוס הרביעי, ביקור בו קיבל את הכהונה הגדולה: , עוד דוגמה להתבטאות מוחצנת בעלת דעה ברורה מובאת בפסוק: , בהתייחס המחבר לפסק הדין של אנטיוכוס הרביעי למהומות היהודים.
שמו של מנלאוס אינו מוזכר בספר מקבים א' על אף הקשר הברור שלו לסיפור המובא בספר זה ועל אף המשכיות שלטונו, הידועה מספר מקבים ב', ברוב התקופה המסופרת בספר. דעת החוקרים בעניין זה מתבססת על ההנחה כי ספרי מקבים נכתבו, בכוונת מכוון, כדי ללמד לקח את העם היהודי פן יחטא לאלוהיו ותקופות רדיפות הדת וחורבן הבית תחזורנה. אותם חוקרים טוענים כי אי-אזכורם של מנלאוס ויאסון בספר מקבים א' מעיד על עצמת בגידתם וחטאם כלפי ה' ומסורת ישראל בראייתו של בעל מקבים א', ולכן הוא נזהר אף מלהזכיר את שמם, פן יקבלו מקום של כבוד. על אף עובדה זו, ובשל העובדה ששני ספרי מקבים מספרים את אותו הסיפור מזוויות שונות, ניתן להבין ולקשר אירועים אשר מסופרים במקבים א' למנלאוס וכך ללמוד עוד על שלטונו ודמותו. דוגמה לאירוע שכזה הוא פרשת השוחד המוזכרת במקבים ב', בה שיחד מנלאוס את תלמי בן-דורימינס כדי לקבל את גיבויו של המלך לאחר התקוממות היהודים על ליסימכוס, אחי מנלאוס והשליט התורן. אותו נציב קוילה-סוריה ופניקיה, שהיה ממונה על יהודה ושומרון, נזכר גם בספר מקבים א': .
הם יורים גם בסוסים (סרט)
הם יורים גם בסוסים (באנגלית: They Shoot Horses, Don't They?) הוא סרט קולנוע מסוגת דרמה בבימויו של סידני פולאק משנת 1969. תסריט הסרט עובד על ידי רוברט תומפסון וג'יימס פו, והוא מבוסס על ספר בעל אותו שם משנת 1935 של הוראס מקוי. הסרט מגולל את סיפורה של חבורת אנשים המשתתפים בתחרות ריקודים בתקופת השפל הגדול.
הסרט זכה להצלחה כלכלית גדולה ולביקורות מהללות. הוא היה מועמד לתשעה פרסי אוסקר מבלי להיות מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
הפקה.
בשנות ה-50 נורמן לויד וצ'ארלי צ'אפלין תכננו לשתף פעולה כבמאי ומפיק בהתאמה. לויד קנה את הזכיות על הסרט מהוראס מקוי ב-3,000 דולר. הם תכננו ללהק לתפקידים הראשיים את סידני צ'אפלין ומרילין מונרו. אך כשצ'אפלין האב היה בטיול עם משפחתו, הוא נעצר על ידי ה-FBI בטענה שהוא קומוניסט, והפקת הסרט בוטלה.
כשסידני פולאק פנה אל ג'יין פונדה בקשר לתפקיד הראשי, היא סירבה לקבלו, אך בעלה רוז'ה ואדים שכנע אותה לקחת אותו. וורן בייטי לוהק בהתחלה לתפקיד של רוברט סייברטון, וליונל סטנדר היה אמור לגלם את רוקי. לבסוף מייקל סראזין וגיג יאנג נבחרו לתפקידים בהתאמה.
קבלה.
ביקורות והכנסה.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל קאן בשנת 1970, אך הוא לא נכנס לתחרות הראשית. בארצות הברית הסרט זכה לביקורות מהללות על העיבוד המוצלח של הספר. הסרט זכה לציון של 83% בהתבסס על 24 ביקורות באתר "Rotten Tomatoes".