ריקוד טיקטוק.
השיר זכה לאהדה בקרב משתמשי היישומון טיקטוק בזכות הפופולריות הרבה שצברה כוראוגרפיה בליווי פזמון השיר. נכון לנובמבר 2021, נוצרו למעלה מ-400 אלף סרטונים שונים המציגים את הריקוד והשיר.
ביקורת.
קלסי גרסיה, מ-"Popsugar", אמרה שהשיר "הוא רצועה אלטרנטיבית עזה עם נימות אימו שמגיעות לרוח הזמן ודי בלתי נמנעת בטיקטוק".
זכויות להט&quot;ב במיקרונזיה
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במיקרונזיה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית היא חוקית בשטחי מדינת האיים, אם כי משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות הזמינות לזוגות נשואים הטרוסקסואלים, שכן נישואים חד מיניים או איחודים אזרחיים אינם מוכרים. אפליה על רקע נטייה מינית הוצאה מחוץ לחוק מאז שנת 2018.
בשנת 2011 חתמה מיקרונזיה על "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם הקשורות בהתבססות על נטייה מינית וזהות מגדרית" באו"ם, אשר גינתה אלימות ואפליה נגד להט"ב.
מעמד בחוק.
פעילות הומוסקסואלית חוקית במיקרונזיה. גיל ההסכמה זהה לזוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים ונקבע ל-14 שנים.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות.
מיקרונזיה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
חוקי הנישואין במיקרונזיה אינם אוסרים במפורש על הכרה בנישואים חד מיניים, אולם סעיף 16.101 מניח שלבני הזוג ישנה נטייה הטרוסקסואלית בלבד.
הגנה מפני אפליה.
למדינות הפדרציות של מיקרונזיה ישנם חוקים נגד אפליה הכוללים נטייה מינית בתוכנם, אך לא זהות מגדרית. המשמעות היא שאנשים הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים מוגנים מפני אפליה בתעסוקה, חינוך, בריאות ותחומים אחרים בחיים הציבוריים, אך טרנסג'נדרים ואינטרסקסים אינם.
על פי דיווח משנת 2015 מאת מחלקת המדינה של ארצות הברית, "לא היו דיווחים על אלימות חברתית או אפליה נגד הומוסקסואלים או נגד אנשים החיים עם HIV/איידס ברחבי מיקרונזיה".
בשנת 2016 קיבלה מיקרונזיה המלצות מחמש מדינות לאסור אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית בחוקיה.
בנובמבר 2018, הקונגרס המיקרונזי העביר את הצעת החוק "C.B. 20-258", אשר עדכנה את החוק נגד אפליה במדינה כך שיכלול נטייה מינית בתוכנו באומרה,"מפני אפליה על רקע גזע, מין, נטייה מינית, שפה או דת - ישנה הגנה שווה. לא יחוקק חוק המפלה אדם כלשהו מחמת גזע, מין, נטייה מינית, שפה או דת, ולא תישלל ההגנה השווה של החוקים".
זהות מגדרית.
מיקרונזיה אינה מספקת הליכים מנהליים או משפטיים המאפשרים לטרנסג'נדרים להכיר במגדרם איתו מזדהים במסמכים רשמיים.
שירות צבאי.
נכון להיום אין צבא פעיל עבור המדינות הפדרציות של מיקרונזיה, אם כי אם יתעורר צורך כזה בעתיד, ארצות הברית אחראית להגנתה על פי הסכם הדדי אשר מתירה ללסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים לשרת בכוחותיה.
תנאי מחיה.
החברה המיקרונזית נוטה להיות שמרנית מבחינה חברתית אשר כתוצאה מכך, קהילת הלהט"ב מוגדרת כדיסקרטית באופן כללי. דיונים סביב זכויות להט"ב נוטים להיות "מחוץ לרדאר". "The Human Truth Foundation" (קרן האמת האנושית) רשמה את מיקרונזיה במיקום ה-90 עבור דירוג זכויות להט"ב במדינות ברחבי העולם בעוד מיקומה היה דומה למדינות נוספות באוקיינוס השקט כגון פלאו (86), נאורו (87) ואיי מרשל (88). לאיים של מדינת צ'ואוק ברחבי מיקרונזיה ישנו מונח מקומי המתייחס לאוכלוסייה טרנסג'נדרית מסורתית בעלת מגדר שלישי בשם וינינמואן.
ב-2006, כומר אוונגליסטי מצבא הישע, המשרת ככומר במיקרונזיה, התנגד בגלוי להומופוביה ושימוש בטיפולי המרה בעוד הצהיר על אמונתו כי "נטייה מינית נקבעת מראש".
בדצמבר 2018 התקיים מצעד הגאווה הראשון של מיקרונזיה במדינת פונפיי.
סטטיסטיקה.
על פי הערכות משנת 2017 של התוכנית המשותפת של האו"ם בנושא HIV/איידס (UNAIDS), ברחבי מיקרונזיה היו כ-340 גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM).
פרנק פאראר
פרנק לירוי פאראר (באנגלית: Frank Leroy Farrar; 2 באפריל 1929 – 31 באוקטובר 2021) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כמושלהּ ה-24 של מדינת דקוטה הדרומית, בשנים 1969–1971.
ביוגרפיה.
פאראר נולד בעיירה בריטון. הוא השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת דקוטה הדרומית ולאחר מכן היה למוסמך אוניברסיטה במשפטים מטעם בית הספר למשפט של אוניברסיטה זו. עם זאת, פאראר מעולם לא ניגש לבחינת לשכת עורכי הדין של דקוטה הדרומית מכיוון שהתקבל אוטומטית ללשכת עורכי הדין המדינתית מכוח קבלת דיפלומה משפטית מטעם המדינה. משנת 1949 ועד 1953 שירת בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית, ובשנים 1953–1955 שירת במלחמת קוריאה במסגרת שירותו הפעיל. ב-5 ביוני 1953 נישא לפטרישיה הנלי בפורט בנינג שבג'ורג'יה, שם הוצב במסגרת שירותו הצבאי.
עם שוך הקרבות בחצי האי קוריאה, היה פאראר סוכן מטעם שירות הכנסות הפנים עד 1957. במהלך 1958 היה לשופט. בין השנים 1959–1962 היה תובע פלילי מטעם מדינת דקוטה הדרומית במחוז מרשל. במקביל שימש כנשיא איגוד התובעים המדינתיים. בינואר 1963 נכנס לתפקידו כתובע הכללי של דקוטה הדרומית, אותו מילא עד ל-7 בינואר 1969.
ב-22 במאי 1962 הכריז פאראר על התתמודדותו לתפקיד התובע הכללי של דקוטה הדרומית. סטרלינג קלארק, מהעיר בל פוש (Belle Fourche), התמודד גם הוא על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לתפקיד. פאראר זכה במועמדות עם 96,608 קולות, בעוד קלארק גרף 57,339 קולות מנגד. פאראר המשיך במסע הבחירות וגבר על תומאס א. פו, מועמד המפלגה הדמוקרטית והתובע הכללי המכהן מוורמיליון. פו בעצמו החליף את ויליאם דיי, שהתפטר ממעמדו כמועמד הדמוקרטי מסיבות עסקיות. ב-1 ביולי 1964 התמודד פאראר מחדש לתפקיד התובע הכללי. הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה בעם 157,848 קולות וניצח את ויליאם גריידי הדמוקרטי, שקיבל 125,047 קולות.
עם בחירתו של פאראר לכהונה שלישית כתובע הכללי, התעוררו השערות רבות לפיהן יהיה מועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל דקוטה הדרומית בבחירות 1968. בבחירות אלה אכן נבחר למושל, ומילא תפקיד זה מ-7 בינואר 1969 עד ל-5 בינואר 1971. תקוותיו לקריירה פוליטית רבת-שנים נגוזו בבחירות 1970, כאשר הפסיד למועמד הדמוקרטי ריצ'רד קניפ.
רעייתו, הגברת הראשונה לשעבר פטרישיה פאראר, שזכתה גם במדליה בהליכה תחרותית ב"אולימפיאדת המבוגרים" , נפטרה ב-31 באוקטובר 2015, בגיל 84. פאראר נפטר גם הוא ב-31 באוקטובר 2021, בגיל 92.
בית הביטחון בסומרה
בית הביטחון בסוּמַרָה הוא מבנה בטון בעל שתי קומות שנועד לשמש כ"מצודת העיר" ביישוב תקומה (סומרה) שבמערב הנגב. הוא נבנה על פי החלטת ראשי ההגנה בעקבות התסיסה הערבית שהחלה לאחר החלטת החלוקה באו"ם בכ"ט בנובמבר 1947. בתי ביטחון דומים הוקמו בכל 11 הנקודות שעלו על הקרקע בנגב באוקטובר 1946, על פי תוכנית בנייה אחידה, בית הביטחון בסומרה הוקם ב-נ.צ. 587793 / 155539 על ידי חברת סולל בונה בסיוע חברי גרעין תקומה שחיו בסומרה. בתי הביטחון נועדו, כפי שתודרכו מפקדי העמדות, להיות המקום ש"אליו נסוגים בשעת משבר בקרב על גדרות היישוב". עוד בטרם סיום המנדט הבריטי התברר למפקדי ההגנה שבתי הביטחון לא ימלאו את יעודם, כי הערבים הכניסו למערכה תותחים, טנקים ומטוסים.
חברי גרעין תקומה היו חברי בני עקיבא שעלו על הקרקע באחת הנקודות מתוך 11 הנקודות שהתיישבו בנגב, המסגרת שיתופית כקיבוץ, במוצאי יום כיפור תש"ז (6 באוקטובר 1946), על אדמות סומרה בשיטה הדומה לשיטת "חומה ומגדל". אחרי מלחמת העצמאות, הגרעין העתיק את מקום יישובו אל אדמות הכפר הערבי הנטוש מוחרקה, כ־8 קלומטרים צפונית לסומרה, כשבעה קילומטרים ממזרח לקיבוץ סעד, סמוך לכביש עזה-באר שבע. היישוב החדש שהם הקימו הפך למושב תקומה ב־30 במאי 1948.
לפני המעבר צפונה בשנת 1949 (ה'תש"ט) אנשי גרעין תקומה קלטו בסומרה, קבוצת בני עקיבא נוספת שהיו עולים צעירים מג'רבה ומדרום תוניסיה, שבשנת 1951 הקימו את מושב שרשרת לאחר שגרעין שרשרת עזב את סומרה, נותר במקום בית הביטחון בודד בלב השדות, כזכר להתיישבות שהייתה במקום בין השנים 1946–1951.
רקע.
בלילה שבין 5–6 באוקטובר 1946 עלו על הקרקע בנגב 11 נקודות בשיטה הדומה לשיטת "חומה ומגדל". היה זה מבצע ההתיישבות הגדול ביותר עד לאותה עת. מטה ה"הגנה", שניצח על פעולת הלילה בה השתתפו 300 משאיות ולמעלה מ-1000 איש, מימש בכך את דרישתו של דוד בן-גוריון למנוע מתוכנית מוריסון גריידי לחלוקת ארץ ישראל להוציא את הנגב מהשטח המיועד למדינה היהודית.
גרעין תקומה (הגרעין הדתי של הפלמ"ח, עולים מטורקיה, מרומניה, מהונגריה ומתוניסיה, שהיו ממוקמים בבת גלים ובאזור כפר הרוא"ה שבעמק חפר), יצא באותו הלילה מקיבוץ בארות יצחק, כמקובל במבצעי העלייה על הקרקע באותם הימים, מלווה קבוצת נערים ונערות ממשקי הסביבה בתגבורת של חברי בני-עקיבא, שהצטרפו לשיירה על מנת לסייע בהקמת הנקודה. השיירה נעה לכיוון דרום מזרח ובמרחק של כ־12 קילומטרים מקיבוץ בארות יצחק, גרעין תקומה הקים בסומרה את נקודת ההתיישבות שלו. במקביל לגרעין תקומה יצאו מבארות יצחק באותו הלילה, לכיוון דרום גרעין בארי ובמרחק 6 קילומטרים מבארות יצחק הקים את הנקודה שלו. גרעין שלישי שיצא עוד באותו הלילה מבארות יצחק לכיוון מערב היה גרעין כפר דרום שהתמקם מול דיר אל בלח.
גרעין תקומה.