יהודים שלא התאפשר להם להשלים את לימודיהם עקב מצבם הכלכלי יכלו להשלים את לימודיהם בבית הספר המקצועי של רשת אורט. בית הספר המקצועי נחנך ב-1920 והתלמידים למדו בו כשלוש שנים עד להשלמת הכשרתם המקצועית. בית ספר מקצועי נוסף הפעיל ארגון "מורגנרויט", שהשתייך למפלגת הבונד: ב-1921 הוקם בית הספר, ובו למדו כ-200 תלמידים ושפת ההוראה בו הייתה יידיש. בבית ספר זה למדו מקצועות כגון נגרות, חייטות, תפירה ותיאטרון. ב-1937, כחלק מגזרות ממשלת גוגה-קוזה, נאסרה פעילותו של ארגון המורגנרויט ורכושו הוחרם. בתקופה הסובייטית פעל בעיר "תיכון היהודים מספר 18", אחד מבתי הספר המעטים שלימדו ביידיש בברית המועצות.
רומניזציה בחינוך.
כחלק ממדיניות הרומניזציה, ביקש הממשל הרומני לעקור את הגרמנית ממוסדות הלימוד הממלכתיים בצ'רנוביץ ולהשריש בהם את הרומנית. כפתרון זמני הוקם ב-1919 בית ספר תיכון "מספר שלוש", ובו רוכזו כל התלמידים היהודים שלמדו עד אז בבתי הספר הממלכתיים, לרבות בגימנסיה. בסך הכול, למדו בבית הספר כ-1,200 תלמידים, ושפת הלימוד בו הייתה גרמנית. הרומנים התחילו להעביר טיפין טיפין את התלמידים לבתי ספר דוברי רומנית, עד שב-1932 הושלמה המלאכה ונסגר תיכון "מספר שלוש". כך נעשה גם בבתי הספר היסודיים. עד 1924 הועברו כל תלמידי בתי הספר היסודיים שם לבתי ספר דוברי רומנית.
עוד במסגרת הרומניזציה פוטרו מבתי הספר הממלכתיים מורים שלא דיברו רומנית. כיוון שמעטים היו היהודים שהיו בקיאים בשפה זו, פוטרו מורים יהודים בהמוניהם. גם על התלמידים הוערמו קשיים: הם חויבו ללמוד בשבת ולא שוחררו מחובת הכתיבה וההיבחנות ביום זה. שפת הלימוד באוניבסיטה שונתה מגרמנית לרומנית אף היא. כמו כן, הממשל הכשיל תלמידים יהודים רבים בבחינות הבגרות: כך, למשל, ב-1926 הוכשלו במזיד 92 מתוך 94 הניגשים לבחינה. הממשל גם ביקש להחיל מדיניות של נומרוס קלאוזוס, על מנת לדחוק את רגליהם של היהודים ממוסדות החינוך וההשכלה הגבוהה. כתוצאה מכך ירד שיעור הסטודנטים היהודים באוניברסיטת צ'רנוביץ מ-37.3% ב-1920 לכ-18.4% ב-1933. זאת ועוד: שיעור היהודים שלמדו בבתי הספר התיכוניים עמד על 20% ב-1920, אך על 9.4% בלבד ב-1935.
כלכלה.
היהודים הראשונים הגיעו לצ'רנוביץ, כאמור, כיוון שניצבה על נתיב המסחר שבין הים השחור לבין פולין, "הנתיב הטטרי", ועצרו בה כדי לסחור. במהלך תקופת השלטון העות'מאני עסקו מרבית היהודים במסחר ביין, בבדים ובבקר. מיעוטים עסקו במלאכות שונות, כגון חייטות, סנדלרות וזגגות. כל קבוצת בעלי מלאכה הקימה גילדה משלה. על היהודים חל איסור לקנות קרקעות, אך זה בוטל באופן חלקי באמצע המאה ה-18: הם יכלו לרכוש בתים, אך לא התאפשר להם לרכוש אחוזות וכרמים. היהודים נאלצו לשלם מיסים מסוגים שונים, כגון מס מלח, מס אכסון, מס על בשר כשר ומסי השחיטה הכשרה. סכום מיסים קבוע הופרש לשלטונות שלוש פעמים בשנה, ובחלק שנשאר ברשות היהודים מומנה פעילות מוסדות הקהילה, כגון בתי כנסת, בית העלמין ובית החולים.
בראשית השלטון האוסטרי בבוקובינה טרם קבלת האמנציפציה חוו יהודי העיר מצוקה הכלכלית. תרמו לכך המיסים שהוטלו על יהודי העיר בשנות הממשל הצבאי, כגון מס על רישיונות נישואים ומס גולגולת. רוב יהודי העיר באותה העת עסקו בקמעונאות, אך חלקם עסקו בחקלאות ובמלאכות שונות. לעומת זאת, אחר מתן האמנציפציה השתפר מצבם הכלכלי לאין שיעור: באותה העת השתייכו מרבית המשפחות למעמד הבינוני, ורוב מוחלט מהעוסקים באומנות, בתעשייה, במסחר ובניהול בתי חרושת היו יהודים. אלה תרמו להתפתחותה המואצת של העיר. מגמה זו המשיכה גם בתקופת השלטון הרומני, שבמהלכה בלט במיוחד עיסוקם של יהודי העיר במקצועות חופשיים: 85% מעורכי הדין ו-68% מהרופאים. בצ'רנוביץ היו אף יהודים שהיו בעלי בנקים עצמאיים. המשבר הכלכלי העולמי (1929) נתן את אותותיו בצ'רנוביץ, בין היתר, בקריסת בנקים שהיו בבעלות יהודים. עם זאת, הכלכלה המקומית התאוששה לחלוטין עד 1936, שעה שהייצוא שעבר דרך צ'רנוביץ למדינות אחרות באירופה חזר לממדיו טרם המשבר.
חיי הדת והקהילה.
חיי הדת ורבנים.
זהות דתית.
בצ'רנוביץ לא היו מתנגדים, והאוכלוסייה הדתית האדוקה בעיר השתייכה רובה ככולה לתנועת החסידות. בסדיגורה ובוויז'ניציה, שתי ערים הסמוכות לצ'רנוביץ, הוקמו שתי חצרות חסידים, חסידות סדיגורה וחסידות ויז'ניץ, בהתאמה. חסידים רבים שחיו בצ'רנוביץ השתייכו לחסידויות האלה, ואף ייסדו בה ישיבות. לדוגמה, הרב אליעזר הגר מחסידות ויז'ניץ ייסד בצ'רנוביץ ישיבה, שבה למדו ערב מלחמת העולם השנייה כ-150 תלמידים. עם זאת, רוב קהילת יהודי העיר שהייתה דוברת גרמנית נשאה אופי חילוני. בקרב משפחות רבות, בייחוד לאחר מתן האמנציפציה, נשמרו מנהגים יהודיים מעטים. וכפי שאמר על כך צבי יעבץ, היסטוריון יליד צ'רנוביץ:
רבנים.
לאחר החלת כתב הסובלנות ב-1789, התאפשר לקהילה לבחור הנהלה בת שלושה פרנסים. באותה שנה מונה "רב פלך" לצ'רנוביץ, הרב חיים טירר, שכתב ארבעה ספרים על דרך החסידות. בשל התנגדותו הנחרצת לתנועת ההשכלה היהודית, צבר טירר מתנגדים רבים בקרב המשכילים. המשכילים דרשו להכניס את הילדים היהודים לבתי ספר ממלכתיים שהורו בגרמנית, ואילו טירר התנגד לכך בלחצה של תנועת ההשכלה בעיר, עזב טירר ב-1807 את צ'רנוביץ. בערוב ימיו עלה לארץ ישראל, ונפטר בצפת ב-1817. מאז עזיבתו את צ'רנוביץ לא נמצא לטירר יורש ראוי, ואת תפקיד הרב הראשי מילאו דיינים שהובאו מגליציה. רק ב-1833 מונה יצחק שמשון הורוביץ לתפקיד זה. ב-1849, עם ניתוקו של חבל בוקובינה מגליציה, דרשו האוסטרים למנות רב ראשי לחבל. לפיכך הוחלט לאחד משרות הרב הראשי של צ'רנוביץ והרב הראשי של חבל בוקובינה. בתפקיד הרב הראשי כיהנו הרבנים הורוביץ (1849–1854) ואיגל (1854–1878). תושבי החבל התנגדו לכך וסירבו לממן את שכרו של הרב הראשי המשותף לעיר ולחבל. בשל התנגדות זו, פוצלו מחדש שתי המשרות ב-1878.
ב-1854, עקב לחץ של תנועת ההשכלה וסלידתו מהתחזקותה של תנועת ההשכלה בעיר, סיים הורוביץ את תפקידו כרבה הראשי של העיר. יהודים רבים ביקשו להחליף את הורוביץ, כדי שתפקיד הרב של בוקובינה יהיה בידי אדם מתון יותר. לאחר התפטרותו עבר הורוביץ לכהן כאב בית הדין המקומי, תפקיד שבו כיהן עד 1870. אליעזר אליהו איגל, מרצה לשפות שמיות מאוניברסיטת לבוב, החליף את הורוביץ בתפקיד הרב הראשי.
בצ'רנוביץ שרר מאבק בין התומכים ביהדות הרפורמית, אשר כונו "ההולכים קדימה", לבין התומכים ביהדות האורתודוקסית המסורתית, אשר כונו "העומדים". הפילוג נבע, בין היתר, ממגמות החילון בצ'רנוביץ. ב-1872, עקב אי שביעות רצונם של החרדים האורתודוקסיים מניהול הקהילה על ידי שכבת המשכלים, התפלגה הקהילה היהודית בצ'רנוביץ לשתיים: קהילה ליברלית-מודרנית רפורמית בראשות הרב איגל, וקהילה אורתודוקסית בראשות הרב בנימין אריה וייס. האורתודוקסים המשיכו להתפלל בבית הכנסת הגדול של העיר, ואילו הרפורמים עברו להתפלל בבית הכנסת הכוראלי, בית כנסת חדש שנבנה עבורם. ב-1875 אוחדו שתי הקהילות מחדש, והושג הסדר, שבמסגרתו יישאר איגל הרב הראשי של העיר, ווייס יהיה אב בית הדין בצ'רנוביץ והסמכות הדתית העליונה במקום. לאחר מותו של איגל שימשו בתפקיד הרב הראשי של צ'רנוביץ יוסף רוזנפלד (בשנים 1893–1922) ואברהם יעקב מרק (בשנים 1926–1941). כאבות בית הדין לאחר וייס שימשו בן-ציון כ"ץ (בשנים 1922–1934) ומשולם ראטה (החל מ-1936).
בתי כנסת.
בשיא פריחתה של קהילת יהודי צ'רנוביץ פעלו בעיר כ-70 בתי כנסת. בראשית המאה ה-21 נותרו מהם רק 26 מבנים ששימשו בעבר בתי כנסת, ורק שניים מהם משמשים, נכון ל-2021, כבתי כנסת פעילים.
בית הכנסת הכוראלי.
ב-1857 הציעו מושל בוקובינה הברון פרנץ פון שמיק והבנקאי היהודי המקומי מרכוס צוקר לייסד בית כנסת מודרני ומפואר בצ'רנוביץ, כדי להקטין את הצפיפות הרבה בבתי הכנסת בעיר. עוד באותה שנה החל גיוס הכספים לצורך בניית בית הכנסת, אך הרעיון נגנז עד מהרה וגיוס הכספים פסק. ב-1872, לאחר שהקהילה היהודית בעיר התפלגה לקהילה אורתודוקסית ולקהילה רפורמית, עלה מחדש רעיון בניית בית הכנסת כדי שישמש בית כנסת רפורמי. ב-1873 החלה בניית בית הכנסת, בתכנונו של האדריכל יוליאן זכרייביץ', והוא נחנך ב-1877. בעת חנוכתו, הפך ה"טמפל" (אחד מכינויו של בית הכנסת) לבית הכנסת הגדול ביותר בעיר.
ב-1940, עם כניסת הכוחות הסובייטיים לעיר, נסגר בית הכנסת בפקודת השלטונות האנטי-דתיים. ביולי 1941, עם ראשית הכיבוש הנאצי בעיר, נשרף בית הכנסת. לאחר המלחמה נרקמו תוכניות להרוס את בית הכנסת, אך לבסוף הוחלט לשנות את ייעודו. המבנה שופץ והוסב לבית קולנוע, שנחנך ב-1959. בית הקולנוע נקרא בשם "קולנוע ז'ובטן", שמשמעו באוקראינית "אוקטובר" (על שם מהפכת אוקטובר). לאחר התפרקות ברית המועצות השתנה שמו ל"קולנוע צ'רנוביץ".
בית כנסת כוראלי משמעו בית כנסת ששרה בו מקהלה. בבית הכנסת שרו חזנים נודעים, כגון דוד משה שטיינברג, לייבו לוין ויוזף שמידט. האחרון החל לשיר במקהלת בית הכנסת בילדתו, ופיתח קריירת שירה בינלאומית בבגרותו.
בית הכנסת הגדול.
ב-1853 נחנך בית הכנסת הגדול של צ'רנוביץ. לאחר שרפה שפרצה בעיר ב-1859 וכילתה את רוב בתיו, נותר בית הכנסת הגדול עומד על תילו. עם פתיחתו של בית הכנסת הכוראלי ב-1877, עברו היהודים הרפורמים להתפלל בו, ובית הכנסת הגדול הפך אורתודוקסי בעיקרו. לאחר מלחמת העולם השנייה נסגר בית הכנסת. בשנות ה-60 הוסב מבנה בית הכנסת למחסן ולבית חרושת לייצור רהיטים.
בתי כנסת נוספים.