בהמשך הקריירה שלו במשטרה פיקד על תחנת טייבה, ובשנת 2000 מונה למפקד מרחב יפתח. בתקופתו התמודד עם התפרעויות ערביי ישראל במרחב, במהלך אירועי אוקטובר 2000, המהומות הקשות ביותר בתל אביב-יפו מאז קום המדינה. ארביב כיהן בתפקיד עד 2002, תקופה בה נרשמה עלייה חדה במעשי הרצח ועלייה במקרי השוד ובעבירות הסמים במרחב, לצד ירידה בעבירות הרכוש. בתפקידו הבא שירת כמפקד היחידה המרכזית של מחוז המרכז, בין השאר עמד בראש צוות חקירות מעובה שהביא לתפיסתו של רוצח השוטר אביב קרוזו.
בנובמבר 2004 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב השרון, תפקיד בו שירת עד יולי 2007, עת מונה לראש מנהלת תיאום פעילות אכיפת דיני מקרקעין (מתפ"א) באגף המבצעים של המשטרה. ב-2008 מונה לסגן מפקד מחוז תל אביב, וב-2011 שימש כממלא מקום מפקד המחוז עד לכניסתו לתפקיד של אהרן אקסול. באוגוסט 2011 החליף את אורי בר-לב כנציג המשטרה בארצות הברית. ביוני 2013 קודם לדרגת ניצב ובאוגוסט מונה למפקד יחידת להב 433.
בינואר 2014, במהלך פרשת הניצבים, יצא לחופשה עקב חקירת מח"ש בחשד שקיבל טובות הנאה מחסידיו של הרב יאשיהו פינטו. ארביב הכחיש את החשדות נגדו, וטען "זהו ניסיון נפשע לתפור לי תיק". ב-9 בפברואר הודיע על פרישתו מהמשטרה.
ב-5 במרץ 2017 הוגש נגדו כתב אישום על ידי מח"ש, בו הואשם במרמה, הפרת אמונים ואי מילוי חובה רשמית. בפברואר 2018, במסגרת עסקת טיעון, הודה ארביב בעברה של אי-מילוי חובה רשמית והוסרו מכתב האישום עבירות המרמה והפרת אמונים. בדצמבר 2018 נגזרו עליו ארבעה חודשי מאסר על תנאי ו־200 שעות שירות לתועלת הציבור.
ארביב נשוי בשנית ואב לחמישה.
באבאגנוש
ספר השירים
ספר השירים (בגרמנית: Buch der Lieder) הוא ספר השירה הראשון של המשורר היינריך היינה. הספר הודפס לראשונה ב-1827 בהוצאת הופמן וקאמפה (Hoffmann und Campe), תורגם לשפות רבות ונחשב לספר מופת מוכר ונפוץ בשירה העולמית. הספר עוסק ברובו בתיאורם הפואטי של ייסורי אהבה.
היסטוריה.
בשנת 1827, לאחר הצלחת ספרו הקודם "תמונות מסע" (הכולל כתיבה מילולית תוך שילוב קטעי שירה), ביקש היינה להדפיס את ספר השירה הראשון שלו. הספר כולל שירים שנכתבו בעשר השנים בסדר כרונולוגי. רוב השירים פורסמו קודם לכן ומיעוטם היו שירים חדשים. אוגוסט קאמפה, המוציא לאור של היינה, חשש להדפיס 3,000 עותקים מהספר כבקשת היינה והסתפק ב-2,000 עותקים. המניע לכך היה החשש שהספר לא יימכר כפי המצופה.
ואכן, נמכרו רק כ-1,200 עותקים מהספר במהדורתו הראשונה. רק לאחר פרסום המהדורות הבאות זכה הספר להצלחה ותורגם לשפות נוספות. עד היום נחשב הספר לאבן דרך לירית בספרות הגרמנית. שר ההשכלה המדע והמחקר הגרמני, יורגן ריטגרס, נשאל על ידי העיתון הגרמני "די צייט" במאי 1997 מהם חמשת הספרים שחובה על תלמידים לקרוא. אחד הספרים שכלל בתשובתו היה "ספר השירים" תוך ציון "פריצת גבולות יצירתית בדרך הביטוי הלירית, שחזתה מראש הרבה ממה שבא מאוחר יותר".
תוכן.
הספר כולל את שיריו המוקדמים של היינה, מהשנים 1817-1826, כאשר רובו כולל שירים המתייחסים לייסורי אהבה. ההתייחסות הרחבה לנושא זה נובעת כנראה מאהבתו הנכזבת של היינה לבת דודתו ובתו של פטרונו סלומון היינה, עמליה. יש דעה הגורסת כי לאחר כישלון אהבה זו העביר היינריך היינה את אהבתו לאחות עמליה, תרזה (ובעצם חלק מהשירים עוסקים גם באהבתו הכושלת השנייה).
חלק משיריו נוגעים באל-טבעי ומתארים אהבה בצורה אפלולית, כמו השיר "בחצי הלילה" שם מתוארת רוח הנגן יוצאת מקברה ושואלת את חבריה בבית הקברות האם שמעו על אהבה. הרוחות מספרות כל אחת איך סבלו והגיעו לקבר בשל האהבה. שירים אחרים מתארים ייסורים בצורה לירית פשוטה. היינה משלב בשיריו גם תיאורי נוף וטבע ומאזכר אזורים גרמניים כמו נהר הריין או פרנקפורט. אחד השירים המוכרים והידועים ביותר מתוך הספר הוא הלורליי (אשר מדבר על אזור הלורליי בגרמניה):
בחלק משיריו מזכיר היינה את הדת הנוצרית (כומר, מזבח, מריה). שירים אחרים כוללים עניינים פוליטיים, כמו השיר "דונה קלרה" בה מבטא היינה ביקורת פוליטית על האנטישמיות בת-זמנו:
בסוף השיר מתברר כי האביר-המאהב הוא יהודי בן רב. במכתב לחבר הסביר היינה כי "הרומנצה כולה היא פרק מתוך חיי שלי, רק החלפתי כמה דברים... וזה רק חלק ראשון מטרילוגיה. בחלק השני - בן הגיבור, שאינו מכיר את אביו, ישים לקלס את אביו, ובחלק השלישי כבר יהיה הילד דומיניקני מבוגר, המצווה לענות עד מוות את אחיו היהודים...". הטרילוגיה לא הושלמה.
צנזורה.
כברבים אחרים מכתבי היינה, גם כאן נערכה צנזורה על עבודתו. עם זאת, בשונה מכתבים אחרים שצונזרו מסיבות פוליטיות, כאן נעשה הצנזור בשל מילים וביטויים חושפניים או גסים. כך לדוגמה, מילות הפתיחה כיום בשיר "הפרשים הכחולים" הן:
בעוד המילים המקוריות, שאף נדפסו במהדורה הראשונה של הספר הן: "את ראשי הנחתי\ על חזך לבן-השלג".
הבלדה על ארי ודרצ'י
הבלדה על אָרִי ודֶרְצִ'י היא בלדת רוק בסגנון אופרת רוק, שנכתבה והולחנה על ידי דני סנדרסון ובוצעה על ידי להקת כוורת.
רקע.
"הבלדה על ארי ודרצ'י" מופיעה באלבום השני של להקת כוורת "פוגי בפיתה" שיצא לאור ב-1974. האלבום זיכה את הלהקה בתואר להקת השנה של קול ישראל והשיר הגיע למקום התשיעי במצעד הפזמונים השנתי (לאחר שבמצעדים השבועיים הגיע למקום הראשון במשך שבועיים).
"הבלדה" נכתבה כשיר איגיון הומוריסטי, כמו רבים משיריו של סנדרסון. ייחודה הוא שכל בית מהווה מעין סצנה/תמונה נפרדת, דבר ההופך אותה לאופרה בזעיר אנפין. פירוש המילה "אריוֶדרצ'י" (Arrivederci) באיטלקית הוא "להתראות". סנדרסון הפריד את המילה והפך אותה לשמות שתי דמויות: ארי ודרצ'י. השניים הם פועלי בנין שנרדמו בעת ריצוף בית. לאחר שהתעוררו, הפועלים החליטו להישאר מתחת לבלטות ולצאת משם רק בלילות כדי לרקוד סטפס, בעוד בעלת הבית, שאינה מודעת לפועלים, בטוחה שהרעש הוא פרי חלום.
מוזיקה.
אחת מההשפעות הבולטות ביצירה היא אופרת הרוק "טומי" אשר נכתבה במהלך שנות השישים והיוותה מודל לאופרות הרוק של סנדרסון. השיר מערב מספר סגנונות ובהם: רוק מתקדם, מזמור גרגוריאני, שירה גרונית במסורת המוזיקה המונגולית, הורה ושירי הלהקות הצבאיות. בהתאם לכך הוא כולל שינוי מקצבים מהיר בין הקטעים. משך השיר בביצוע המקורי הוא כשש וחצי דקות.
בביצוע השיר מנגנים, בין היתר, גידי גוב בחלילית, ויוני רכטר במספר כלי נגינה יוצאי דופן לאותה תקופה: מלוטרון, סינתיסייזר, סינתיסייזר מוג ומוג באס.
השקפה
רוטב טרטר
רוטב טרטר (Tartar או tartare) הוא רוטב סמיך על בסיס מיונז המתלווה לרוב למאכלים המטוגנים בשמן עמוק בציפוי בלילה (פריטר).
מרכיבים.
המרכיב הבסיסי של הרוטב הוא מיונז, ואליו נלווים ירקות משומרים קצוצים דק כגון צלפים, מלפפון חמוץ, מיץ לימון (או חומץ בן-יין) וטרגון. לרוטב וריאציות שונות בארצות הברית, בבריטניה ובאוסטרליה וניו זילנד הכוללים גם מרכיבים כבצל, שום העירית ופטרוזיליה. בגרסה הצרפתית מוסיפים חרדל דיז'ון וזיתים קצוצים.
היסטוריה.
הרוטב מופיע בספרי בישול צרפתיים מן המאה ה-19, כ-sauce tartare, על שם הטטרים או בשל המובן השאול של רוטב "קשוח". המרכיבים המוספים למיונז ברוטב (צלפים, בצל ועשבי תיבול) הם מרכיבים שנהוג להוסיף לסטייק טרטר.
באניק אוסטראבה
הכרתיות
יוהאן גאורג רמזאואר
יוהאן גאורג רמזאואר (בגרמנית: Johann Georg Ramsauer; 7 במרץ 1795 - 14 בדצמבר 1874) היה מנהל עבודה במכרה אוסטרי בכפר האלשטאט וארכאולוג חובב. בשנת 1846 הוא גילה בעיירת הולדתו את שדה הקברות המפורסם מתקופת הברזל ובעקבות זאת ניהל בו חפירות ראשונות בשנים 1863-1846.
קורות חיים.
רמזאואר נולד בהאלשטאט, כפר ציורי של כורי מלח בזאלצקמרגוט בדרום מערב אוסטריה, אז באימפריה הרומית הקדושה וכבר בגיל 13 נכנס לעבוד כחניך (Manipulationszögling) במכרה המלח. בגיל 36 התמנה לתפקיד בכיר (Bergmeister) במכרה.
בנובמבר 1846, בעת פתיחת מחצבה חדשה התמזל מזלו לגלות שדה קברות לא ידוע עד אז, שהיווה תגלית חשובה בחקר ההיסטוריה הקדומה של אירופה; היה זה שריד של תרבות הלסטט מתקופת הברזל המוקדמת.
רמזאואר הצטיין בתיעוד המדוקדק של הממצאים יחד עם הכורה איזידור אנגל שרשם אותם בציורים וסקיצות. ב-17 השנים הבאות נחפרו על ידו 980 קברים, שהכילו 19,497 פריטים. בגלל מליחות הקרקע חפצי ברונזה וברזל רבים נשמרו בצורה טובה. בגלל היותו חסר הסמכה מקצועית בתחום, לא זכה רמזאואר בזמנו להערכה על פועלו ופנייתו בשנת 1859 לקיסר פרנץ יוזף שבה ביקש לציין את תרומתו בפרוטוקולים של החפירות, נדחתה.
רמזאואר העניק בדרך כלל יותר תשומת לב לחפצי המתכת מאשר לשלדים ולכדים. בסופו של דבר, קיבל הדרכה בהמשך החפירות מטעם מוזיאון פרנציסקו-קרולינום שבלינץ ואחר כך מה"קבינט למטבעות ועתיקות" בווינה, שגם כיסה את הוצאות החפירות.
יוהאן גאורג רמזאואר היה נשוי שלוש פעמים והיה אב ל-22 ילדים; ב-5 בנובמבר 1863 פרש לגמלאות והתיישב בעיר לינץ, בה נפטר בשנת 1874.
שדה הקברות בהאלשטאט.
בשנת 1872 טבע ההיסטוריון השוודי האנס הילדברנד את המונח "תרבות האלשטאט" המציין את תקופת הברזל המוקדמת שממצאי שדה הקברות העתיק בהאלשטאט השתייכו עליה.
למרות שרמזאואר סבר כי החפירות במקום מוצו, עד שנת 1939 המשיכו להתגלות בו קברות רבים אחרים. בשנת 1994 חודשו בו בהצלחה עבודות חפירה מטעם המוזיאון להיסטוריה של הטבע מווינה (Naturhistorisches Museum Wien).
מרכז המוזיקה של לוס אנג'לס