דרום קוריאה כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ב-27 בדצמבר 1982. שתי המדינות פתחו שגרירויות תושבים בפברואר 1990. שר החוץ הקוריאני צ'ו הו-ג'ונג ביקר ביוגוסלביה במרץ 1990. נשיא יוגוסלביה בוריסב יוביץ' ביקר בדרום קוריאה וחתם בנובמבר באותה שנה על הסכם תחבורה אווירית.
נתק דיפלומטי.
בזמן שמלחמות יוגוסלביה השתוללו, שגרירות דרום קוריאה נסוגה מסרביה בינואר 1993. לאחר מכן הם קיימו קשרים דיפלומטיים חלשים עד יוני 1998. דרום קוריאה פרשה לחלוטין מסרביה ביוני 1998 ושגרירות קוריאה הדרומית ברומניה החזיקה בתפקיד נוסף של שגרירות בסרביה. סרביה נסוגה גם מדרום קוריאה במרץ 1999 ושגרירות סרביה ביפן החזיקה בתפקיד נוסף של שגרירות לדרום קוריאה.
חידוש היחסים הדיפלומטיים.
דרום קוריאה פתחה מחדש את השגרירות בסרביה ב-4 במרץ 2002. סרביה פתחה מחדש את השגרירות בדרום קוריאה במרץ 2004. באותה שנה, KOTRA פתחה את בניין הסחר בבלגרד. משרד המסחר והתעשייה הסרבי ואיגוד הסחר הבינלאומי בקוריאה (KITA) סיכמו את הסכם שיתוף הפעולה באוקטובר 2005. דרום קוריאה וסרביה סיכמו על שיתוף פעולה ב-16 במאי 2006.
ואדי קדום
ואדי קדום היא שכונה במזרח ירושלים מהווה תת-שכונה של ראס אל-עמוד. בשכונה מתגוררים כ-11,000 תושבים והיא ממוקמת בצמוד לגבול המזרחי של העיר (ולעיר אבו דיס) - דרומית להר הזיתים וצפונית לג'בל מוכאבר. בשכונה פועלים מסגד עם גן ילדים ובית ספר. כיום שטח השכונה הוא כ-630 דונם.
עד שנות ה-70 של המאה ה-20, השכונה הייתה מאוכלסת בדלילות. בעשורים השכונה החלה לגדול בקצב איטי. תנופת הבנייה המשמעותית החלה בשנות ה-90.
עם פרוץ מגפת הקורונה בישראל בשנת 2020, ואדי קדום הפכה למוקד תחלואה מרכזי.
בשנת 2021 חברת מוריה הוציאה מכרז להקמת בית ספר נוסף בשכונה.
נזילה
ארתור סטריטון
ארתור ארנסט סטריטון (באנגלית: Arthur Ernest Streeton; 8 באפריל 1867 - 1 בספטמבר 1943) היה צייר נוף אוסטרלי וחבר מרכזי באסכולת היידלברג, הידוע גם בשם האימפרסיוניזם האוסטרלי.
ראשית חייו.
סטריטון נולד בוויקטוריה, דרומית-מערבית לג'ילונג, ב-8 באפריל 1867, ילדם הרביעי של צ'ארלס הנרי ומרי (לבית ג'ונסון) סטריטון. משפחתו עברה לריצ'מונד בשנת 1874. הוריו נפגשו בהפלגה מאנגליה בשנת 1854. בשנת 1882 החל סטריטון בלימודי אמנות אצל ג' פ פולינגסבי בבית הספר של הגלריה הלאומית. ב-2 ביוני 1890 הוא הפליג לסידני ונשאר שם עם אחותו בפרבר סאמר היל.
סטריטון הושפע מהאימפרסיוניזם הצרפתי. במהלך תקופה זו החל את הקשר שלו עם חבריו האמנים פרדריק מק'קבין וטום רוברטס - במלבורן, כולל המחנות בבוקס היל ובהיידלברג. בשנת 1885 הציג סטריטון את תערוכתו הראשונה באקדמיה לאמנות וויקטוריאנית.
קריירה.
בזמן הבצורת בקיץ של 1888, סטריטון נסע ברכבת לאזר הכפרי ולשדות המרעה שבהיידלברג, 11 ק"מ צפונית-מזרחית למרכז העיר מלבורן. הוא התכוון ללכת את המרחק הנותר לאתר בו צייר ב 1866 לואי בובלו את עבודתו ב"קיץ אחר הצהריים" ליד טמפלסטו, שסטריטון ראה בו את "הנוף המשובח הראשון שצויר בוויקטוריה". במסע חזרה להיידלברג, עם בד רטוב ביד, פגש סטריטון את צ'ארלס דייוויס, גיסו של חברו ואת הצייר דייוויד דייוויס. צ'ארלס העניק לו "אחזקה אמנותית" על בית בחווה על פסגת איגלמונט ושממנו נשקף נוף מרהיב על עמק יארה. עבור סטריטון, איגלמונט הייתה סביבת העבודה האידיאלית - מיקום כפרי מבודד עם גישה באמצעות תחבורה ציבורית. את הבית עצמו יכלו המבקרים לראות כשהגיעו לתחנת הרכבת היידלברג.
סטריטון העביר את הלילות הראשונים באיגלמונט לבדו עם החקלאי שתחזק את החווה ג'ק וילן (שמופיע בציור "החלוץ" של סטריטון "צריף הסלקטור" ("וילן על בול העץ"), 1890), וישן על הרצפה, והחדרים היו ריקים מרהיטים. הוא ירד מדי יום מהגבעה לכפר היידלברג לקנות אוכל לפני שצעד לתוך הערבה והעצים עם כד חלב וצבעים ובדי ציור. האמנים הראשונים שציירו עם סטריטון באיגלמונט היו תלמידי הגלריה הלאומית אבי אלטסון וג'ון לוולין ג'ונס, ואחריהם ג'ון מאת'ר וולטר ווית'רס. כמו סטריטון, גם האחרים ציירו ישירות בטבע בערבות שסביב מלבורן, כשהם משתמשים בצבעי אדמה עם משיכות מכחול רופפות ואימפרסיוניסטיות. בסוף 1888 הוא הפך למבקר בסוף השבוע במחנה.
סטריטון הציג ואולי צייר בסטודיו של חברו טום רוברטס בגרוסוונור צ'מברס עד מאי 1888.
בערך באותה תקופה פגש סטריטון את האמן צ'ארלס קונדר, שנסע מסידני באוקטובר 1888 בהזמנתו של טום רוברטס.
קונדר ורוברטס הצטרפו לסטריטון באיגלמונט בינואר 1889 וסייעו בשיפור צנוע בבית. למרות תנאי המחיה הקשים, חש סטריטון סיפוק: "מוקף בנוף החדש, עם חום, בצורת וזבובים, ולחץ קשה בצורכי החיים, עבדנו קשה והיינו שלישייה מאושרת" סטריטון וקונדר התיידדו במהרה והשפיעו אחד על שני.
שתיים מיצירותיו המוכרות ביותר של סטריטון צוירו בתקופה זו "קיץ זהוב" (1889) ו"סצנה של נחל בערבה גבעית" (1890). בשנת 1891, ארתור מריק בויד ואמה מיני בויד לקחו את "קיץ זהוב", לאירופה, שם הפך לציור הראשון של אומן יליד אוסטרליה שהוצג באקדמיה המלכותית, לונדון, וזכה לאזכור מכובד ב-1892 בסלון פריז.
פעיל חברתי.
בשנת 1893 כתב סטריטון בעיתון "דיילי טלגרף "של סידני ומתח ביקורת על פיתוח מוצע לחופי נמל סידני הכולל כריתת רבה מאוד של עצי מסטיק על ידי חברת הבנייה. מכתבו, שזכה לכינוי "צעקתו של סטריטון" הביא לבהלה ציבורית ולהפסקת הפרויקט. עם זאת, סטריטון במכתבים אחרים לעיתונים בסידני גילה כי מלבד החששות הסביבתיים שלו, הוא גם נגוע בדעות גזעניות עמוקות. הוא הביע דאגה מיוחדת מפני רוכלים כפריים "הודים" בדרך כלל מהגרים ממוצא פונג'אבי. הוא הביע חשש שהם מהווים איום על נשים ממוצא בריטי או אירי המתגוררות לבדן בבית. מכתביו גילו שהוא מחזיק בדעות קיצוניות של דעות קדומות, וכתב על הרוכלים "שדרך יעילה להתמודד עם הטמאים האלה תהיה להפיל אותם כמו כלבים בכל מקום בו הם אפשר" .
נסיעה לאנגליה.
בשנת 1897 הפליג סטריטון לפולינזיה לעבר לונדון ועצר בפורט סעיד לפני שהמשיך דרך קהיר ונאפולי. הוא ערך תערוכה באקדמיה המלכותית בשנת 1900 והיה חבר במועדון האמנויות של צ'לסי בשנת 1903. אף שפיתח מוניטין לא מבוטל באוסטרליה, הוא לא הצליח להגיע לאותה הצלחה באנגליה. נסיעותיו ללונדון מומנו על ידי מכירות ציוריו באוסטרליה. תקופתו באנגליה חיזקה את תחושת הפטריוטיות החזקה כלפי האימפריה הבריטית וכמו רבים צפה בהתלהבות מסוימת את המלחמה הקרובה עם גרמניה. בשנת 1906 שב סטריטון לאוסטרליה והשלים כמה ציורים בפברואר 1907 לפני שחזר ללונדון באוקטובר. ציורים שנעשו בוונציה בספטמבר 1908 הוצגו באוסטרליה ביולי 1909 כ"ונציה של ארתור סטריטון ". הוא חזר לאוסטרליה שוב באפריל 1914 וערך תערוכות בסידני ובמלבורן וחזר לאנגליה בתחילת 1915.
אמן מלחמה.
יחד עם חברים נוספים במועדון האמנויות של צ'לסי, כולל טום רוברטס, הוא הצטרף לחיל הרפואה המלכותי (הצבא הבריטי) בגיל 48. הוא עבד בבית החולים הכללי השלישי בלונדון.
סטריטון הוצב כאמן מלחמה רשמי באוסטרליה עם הכוח הקיסרי האוסטרלי, בדרגת סגן כבוד, ונסע לצרפת ב-14 במאי 1918. הוא הוצמד לדיוויזיה השנייה וקיבל את צו התנועה שלו ב-8 במאי 1918. הוא עבד בצרפת עד אוקטובר 1918. סטריטון התרכז בציור מראות המלחמה ולא ניסה להעביר את הסבל האנושי. בניגוד לאמנות הצבאית המפורסמת יותר המתארת ​​את רגעי הקרב המובהקים, סטריטון ייצר "טבע דומם צבאי", שתפס את רגעי היומיום של המלחמה.
שנים מאוחרות.
לאחר המלחמה, סטריטון חזר לצייר באוסטרליה, ובנה בית על 20 דונם באולינדה שם המשיך לצייר. הוא זכה בפרס וויין בשנת 1928 עם "אור אחר הצהריים בעמק גולבורן". הוא היה גם מבקר אמנות במגזין "ארגוס " בין השנים 1929 ל-1935 וב־1937 קיבל תואר אביר על שירותיו לאמנויות.
הוא התחתן עם אסתר ליאונורה קלנץ', כנרית קנדית, בשנת 1908.
סטריטון נפטר בספטמבר 1943. הוא נקבר בבית העלמין פרנטרי גולי.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של ליסט
קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של פרנץ ליסט הוא קונצ'רטו לפסנתר במי במול, שהלחין המלחין ההונגרי פרנץ ליסט על פני תקופה ארוכה של כ-26 שנים. את הנושאים העיקריים ביצירה הוא הלחין בשנת 1830, בעוד שאת הגרסה האחרונה הוא סיים להלחין בשנת 1849. הקונצ'רטו מורכב מארבעה פרקים ונמשך כ-20 דקות. הוא הוצג בהופעת בכורה לראשונה בויימאר ב-17 בפברואר 1855, כאשר ליסט בעצמו ניגן בפסנתר והקטור ברליוז ניצח על התזמורת.
היסטוריה.
הנושאים העיקריים של הקונצ'רטו נכתבו בספר סקיצות משנת 1830, כאשר ליסט היה בן תשע עשרה. ככל הנראה שהוא השלים את היצירה בשנת 1849, ובכל זאת עשה שינויים נוספים בשנת 1853. היא הוצגה לראשונה בויימאר בשנת 1855, כאשר המלחין (ליסט) מנגן בפסנתר והקטור ברליוז מנצח על התזמורת. ליסט ביצע שינויים נוספים אחרי פרסומו של הקונצ'רטו, בשנת 1856. המלחין בלה בארטוק תיאר את הקונצ'רטו כ"המימוש המושלם הראשון של צורת סונאטה מחזורית, כאשר נושאים משותפים מטופלים על פי עקרון הווריאציה".
מבנה הקונצ'רטו.
הקונצ'רטו מורכב מארבעה פרקים קצרים יחסית.
פרק 1. אלגרו מאסטוסו.