אוברוב, שקשור בנישואין עם משפחת רזומובסקי החזקה, פרסם מספר עבודות על ספרות וארכאולוגיה יוונית עתיקה, שהביאו לו מוניטין אירופי. כשמרן מאושר היה בקשרי ידידות עם אלכסנדר פון הומבולדט, מאדאם דה סטאל, גתה, הנסיך דה ליגנה, ניקולאי קרמזין, וסילי ז'וקובסקי. אוורוב למד בגטינגן, ומשנת 1811 עד 1822 אצר את מחוז החינוך של סנט פטרסבורג.
בשנת 1832 מונה אוורוב לסגן שר החינוך הלאומי, לאחר שהחליף את חותנו רוזן אלכסיי קירילוביץ' רזומובסקי. הוא נבחר לחבר מכובד של האקדמיה הרוסית למדעים בשנת 1811 והיה נשיא המוסד משנת 1818 ועד מותו. בעקבות מרד הדקבריסטים בשנת 1825, הצאר עבר להגן על הסטטוס קוו על ידי ריכוז המערכת החינוכית. הוא רצה לנטרל את האיום של רעיונות זרים ואת מה שהוא לעג ל"ידע פסבדו". עם זאת, אוורוב קידם בשקט את החופש והאוטונומיה האקדמית, העלה את הסטנדרטים האקדמיים, שיפר את המתקנים, ופתח השכלה גבוהה בפני המעמד הבינוני. בשנת 1848 הצאר, מחשש לטלטלות הפוליטיות במערב עלול לגרום להתקוממות באירופה, סיים את חידושיו של אוורוב.
אוורוב היה אחראי על העלאת הנוסחה "אורתודוקסיה, אוטוקרטיה ולאום", בסיס הפעילות שלו בנושא חינוך ציבורי. על פי התיאוריה של אוורוב, העם הרוסי (נרוד) הוא מאוד דתי ומסור לקיסר, כך שהדת האורתודוקסית והאוטוקרטיה הם בסיסים ללא תנאי לקיומה של רוסיה. לאום (נרודנוסט) נחשב כצורך לעקוב אחר מסורות לאומיות עצמאיות ולהילחם בהשפעה זרה. התיאוריה קבעה כי יש צורך לדחות רעיונות מערביים - חופש חשיבה, חופש אישיות, אינדיבידואליזם, רציונליזם שנחשבו על ידי הדת האורתודוקסית כמסוכנים וחשיבה מורדת. מפקד המשטרה הפוליטית הרוסית (המחלקה השלישית של הוד מלכותו הקנצלרית האישית) אלכסנדר פון בנקנדורף כתב כי "העבר של רוסיה היה נפלא, ההווה נהדר והעתיד הוא מעל לכל החלומות". שלושת המושגים הללו נחשבו כ"חומות העמודים" של האימפריה הרוסית. הוא פעל להגבלת הגישה לחינוך של אנשים ממוצא לא אצילי וחיזוק השליטה הממשלתית באוניברסיטאות ובגימנסיות, והעיר פעם במפורסם: "אין פוגצ'בים באוניברסיטה". פירוש הדבר שרק לחלק קטן מהאוכלוסייה הרוסית (אצילים בלבד, רבים מהם ממוצא זר) הייתה אפשרות לקבל את ההשכלה; זה היה כמעט בלתי אפשרי עבור אנשים לא-אצילים רוסים לקבל גישה לחינוך. במובן זה, פירושו של נרודנוסט (הלאום) היהודים היו צריכים להתרחק מחינוך (השפעה מערבית) על מנת לשמר את האופי הלאומי הרוסי הטהור של האנשים.
האוניברסיטאות היו קטנות ופוקחו מקרוב, במיוחד במחלקות הפילוסופיה שעלולות היו להיות מסוכנות. משימתן העיקרית הייתה להכשיר ביורוקרטיה בכירה נאמנה, אתלטית וגברית, שנמנעה מהפקת העבודה במשרד.
למרות צעדים ריאקציוניים אלה, אוורוב היה אחראי גם על הנחת יסודות החינוך האיכותי ברוסיה והחזרתו למנהג שליחת מדענים רוסים לחו"ל. לרוע המזל כל מעשיו היו תרומה מתה למערכת החינוך הרוסית, מכיוון שכמעט 99% מהאוכלוסייה הרוסית (לא אצילים, אנשים) נאסר על השכלה, לא משנה כמה הם מוכשרים.
אוורובייט, הנדיר מבין הגרנטים, נקרא על שמו. בנו אלכסיי אוברוב הקים את החברה הארכאולוגית הרוסית ואת המוזיאון ההיסטורי הממלכתי במוסקבה.
יחסיו הידועים של אוורוב היו עם הנסיך מיכאיל אלכסנדרוביץ' דונדוקוב-קורסקוב, שעל פי שמועות מתמשכות המשתקפות באפיגרמה הסוערת של פושקין, היה חייב את מינויו באקדמיה למדע בזכות יחסיו ההומוסקסואליים עם אוברוב.
שחר 101
יחידות שחר 101 הן יחידות משמר הגבול הנלחמות בפשיעה באזורים העירוניים. יחידות מסוג זה קיימות כמעט בכל מרחבי מג"ב ומהוות את עמוד השדרה של הלחימה בפשיעה במג"ב.
הקמה וארגון.
בשנת 2011 נכנס ניצב יורם הלוי לכהן כמפקד משמר הגבול. הוא הוביל שינוי ארגוני במשמר הגבול שכונה "תפיסת ההפעלה - משמר הגבול". שינוי ארגוני זה בא במטרה לארגן מחדש את משמר הגבול ולהופכו לחייל יעיל יותר. במסגרת תפיסת ההפעלה הוחלט לאחד יחידות במטרה ליצור יחידות גדולות בעלות עוצמה רבה יותר. על פי שיטה זו, אוחדו בכל אחד ממחטב"י משמר הגבול שתיים או יותר פלוגות שהתעסקו בפשיעה ליחידה מסוג חדש שנקראה שחר 101. שם היחידה מרמז לכמות התקנים שבה, ביחידת שחר 101 משרתים 101 שוטרים ומפקדה הוא קצין בדרגת סגן ניצב. במהלך 2011-2012 הוקמו יחידות שחר 101 בכל מרחבי מג"ב למעט מג"ב איו"ש, בכל מרחב קמה יחידה אחת חוץ ממג"ב מרכז בו קמו שתי יחידות כאלו. יחידות שחר 101 החליפו את יחידות הימ"ג ואת יחידות הבט"פ ששימשו לפניהן ככוח העיקרי למלחמה בפשיעה במג"ב.
כל יחידת שחר 101 מחולקת לשני מחלקים: מחלק אג"מ ומחלק בילוש. מחלק האג"מ עורך סיורים, פשיטות ומבצעי מעצר; במחלק הבילוש משרתים לוחמים שעברו הכשרת בילוש מיוחדת ופועלים בבגדים אזרחיים לאסוף מודיעין ולבצע משימות משטרתיות מיוחדות בתחום הפשיעה. בראש כל מחלק עומד קצין בדרגת רפ"ק. יחידות שחר 101 הן יחידות בהפעלה מחוזית וכפופות לאותו המחוז בו הן פועלות.
היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
היינריך השלישי "השחור" (28 באוקטובר 1016 – 5 באוקטובר 1056) מלך גרמניה מ־1028, מלך בורגונדיה מ-1038 וקיסר האימפריה הרומית הקדושה מ־1046 ועד מותו. הוא היה אחד הקיסרים היציבים והחזקים של הקיסרות בימי הביניים. על אף מרידות בשולי הקיסרות, בעיקר בלורן, הלגיטימיות של שלטונו לא הייתה מוטלת בספק. שלטונו בכנסייה כבעל סמכות למינוי אפיפיורים הייתה מוחלטת, והאפיפיורים הגרמניים שמינה, ובפרט לאו התשיעי, הצליחו לנקות את הכנסייה מהשחיתות ששררה בה. אולם, בנו ויורשו היינריך הרביעי, שעלה על כסאו בגיל שש בלבד, לא היה כשיר להיכנס לנעליו ושימש כמטרה נוחה לשונאיו. יתרה מזו, מדיניותו מול הכנסייה הובילה למאבק האינווסטיטורה (המאבק בין האפיפיור לקיסר על עליונות השלטון) שהתפרץ בימי בנו והוביל את הקיסרות לתקופה ארוכה של חוסר שקט.
תולדות חייו.
שנים ראשונות.
אביו היה קונרד השני, כאשר הוכתר בחג הפסחא 1028 לקיסר האימפריה הרומית הקדושה העביר אל היינריך את כתר מלך גרמניה. ב-1036 נשא היינריך לאישה את גונהילדה, בתו של קאנוט הגדול, מלך דנמרק, אנגליה ונורווגיה, כחלק מהסכם בין שני המלכים, שכלל גם את הקמת העיר קיל בגבול דנמרק וגרמניה כעיר גרמנית על שטחים שהועברו מדנמרק לגרמניה.
ב-1038 יצאו היינריך ורעייתו יחד עם אביו קונרד למסע לאיטליה, שם היו הנחלות העשירות ביותר בקיסרות ואדוניהן - המרדניים ביותר. בדרך חזרה מתה גונהילדה ושנה מאוחר יותר מת גם קונרד, כך הפך היינריך לשליט בפועל של האימפריה. עם מות דודנו באותה שנה היה למלך בורגונדיה, איטליה וגרמניה ודוכס בוואריה, שוואביה וקרינתיה.
מסעות ברחבי הקיסרות והכנעת הונגריה ולורן.
במשך שנת שלטונו הראשונה סייר היינריך בקיסרות, על מנת לזכות באמונם של הנסיכים והדוכסים. הוא ביקר בארצות השפלה, באלזס ובלורן, בבוואריה,
בתורינגיה ובפולין, במסגרת מסע זה הניח את היסוד לעיר גוסלאר בסקסוניה, שתהפוך לבירתו. כאשר הגיע בסוף מסעו לאולם, נערך במקום כינוס של הנסיכים שהכיר בו. לאחר הכינוס שב לעיר שלטונו המרכזית של אביו, אינגלהיים אם ריין.
אחת הבעיות העיקריות של הקיסרות בתקופתו הייתה האיום שהציבה ממלכת הונגריה החזקה והעצמאית על גבולות הקיסרות בעיקר על ידי פשיטות וחרחור מרידות בבוהמיה ושוואביה. לאחר מותו של אישטוון הראשון, מלך הונגריה ב-1038, נותרה הממלכה ללא יורש. מלך הונגריה פטר אורסאולו ניסה להתקרב לקיסרות, אך הוא הודח עד מהרה וב-1041 עלה על כס ממלכת הונגריה אבא שמואל ופטר נמלט לחצרו של היינריך. לאחר מספר מלחמות-גבול מוגבלות בבוואריה, הכריז היינריך ב-1042 מלחמה על הונגריה ופלש אליה בראש חיל גדול. למרות הצלחה בכיבוש מערב הממלכה, היא נותרה עצמאית בראשות אבא שמואל ועד מהרה שבו גם הנחלות שנכבשו במערב אל הכתר ההונגרי. לאחר חג המולד של 1042 הסכימו היינריך ואבא שמואל לחתום על הסכם שהגדיר את נהר הדנובה כגבול הונגריה. גבול זה נותר בתוקף כגבול הונגריה-אוסטריה כמעט 800 שנה, עד 1920.
ב-1043, באינגלהיים אם ריין, נשא היינריך לאישה את אגנס, בתו של ויליאם, דוכס אקוויטניה. שניהם היו צאצאיו של היינריך הראשון, מלך גרמניה. לאחר החתונה, הכתרת המלכה במיינץ ואשרור שלטונו בארצות השפלה באמצעות בילוי החורף באוטרכט והבטחת העברת השלטון הדוכסי שם לידי נאמניו, יצא היינריך שנית למלחמה בהונגריה. בקרב מנפו (Ménfő) שהתקיים ב-5 ביולי 1044 ליד גיור, ניצח היינריך את חילות הונגריה וכפה עליה את הכתרת פטר אורסאולו בעיר סקשפהרוואר. אבא שמואל נמלט, נתפס והוצא להורג כבוגד. פטר הכריז הומאגיום לקיסר והפך את הונגריה לואסלית של הכתר הגרמני.
בהמשך נע היינריך ברחבי ממלכתו בקיץ וחרף בערים כשפייר, ואאוגסבורג במשך החורף וניהל חצרות במיינץ, בקוודלינבורג ובמייסן בקיץ ובסתיו. ב-1045 דיכא מרידה בלורן וביקר אצל המלך פטר נאמנו בהונגריה, על מנת לחזק את שלטונו שם.
התערבות בריב האפיפיורים וההכתרה לקיסר.
ב-1046 יצא היינריך למילאנו על מנת להבטיח את היבחרו של שליט נאמן לאחר שהשליט הקודם, נאמנו, הלך לעולמו. במקביל התחולל ברומא מאבק בין האפיפיור הכוחני, שהודח ושב אל הכס, בנדיקטוס התשיעי ובין האפיפיור שהדיח ושנחשב לגיטימי, סילבסטר השלישי. חודש לאחר שתפס את הכס הקדוש מכר בנדיקטוס את משרת האפיפיור לסנדקו, גרגוריוס השישי, תוך שהוא מביא את השחיתות והשמעונות בכנסייה לשיאה. ביולי 1046 התחרט בנדיקטוס התשיעי על המכירה ושב לרומא בראש צבא, אך גרגוריוס המשיך לכהן כאפיפיור.