חמשת האגמים הגדולים ממוקמים בחלק הצפוני-מרכזי של המדינה, ארבעה מהם מהווים חלק מהגבול עם קנדה, רק אגם מישיגן ממוקם כולו בתוך ארצות הברית. דרום מזרחה של ארצות הברית, הנמתח בדרך כלל מנהר אוהיו בדרום, כולל מגוון יערות סובטרופיים, לחים ורטובים, כמו גם יערות חמים, ממוזגים ויבשים שקרובים יותר למישורים הגדולים במערב האזור. מערבית לאפלצ'ים שוכן אגן נהר המיסיסיפי השופע ושניים מהיובלים המזרחיים הגדולים שלו, נהר אוהיו ונהר טנסי. עמק אוהיו וטנסי והמערב התיכון מורכבים ברובם מגבעות מתגלגלות, גבעות פנימיות והרים קטנים, וביצות צפופות ליד נהר אוהיו, ואדמות חקלאיות מניבות, המשתרעות דרומה עד לחוף המפרץ. במערב התיכון יש גם כמות עצומה של מערכות מערות.
המישורים הגדולים שוכנים ממערב לנהר המיסיסיפי וממזרח להרי הרוקי. חלק גדול מהתוצרת החקלאית של המדינה גדל במישורים הגדולים. לפני הפיכתם הכללית לאדמות חקלאיות, המישורים הגדולים נודעו בשל שטחי העשב הנרחבים שלהם, מערבות עשב גבוה במישורים המזרחיים ועד ערבות עשב קצר במערב. השדות הנמוכים בדרך כלל של המישורים נשברים בכמה מקומות, בעיקר בהרי אוזארק ואואצ'יטה, היוצרים את הרמה הפנימית של ארצות הברית, האזור ההררי הגדול היחיד בין הרי הרוקי להרי האפלצ'ים.
המישורים הגדולים מגיעים לקיצם באופן פתאומי בהרי הרוקי. הרי הרוקי מהווים חלק גדול ממערב ארצות הברית, נכנסים מקנדה ונמתחים כמעט עד מקסיקו. אזור הרי הרוקי הוא האזור הגבוה ביותר בארצות הברית לפי גובה ממוצע. הרי הרוקי מכילים בדרך כלל מדרונות מתונים למדי ופסגות רחבות יותר בהשוואה לכמה מרכסי ההרים הגדולים האחרים, עם כמה יוצאי דופן (כגון רכס טיטון בוויומינג ורכס סוואטצ' בקולורדו). הפסגות הגבוהות ביותר של הרי הרוקי נמצאות בקולורדו, הפסגה הגבוהה ביותר היא הר אלברט בגובה 4,401 מטר. בנוסף, במקום להיות רכס הרים אחד רציף ומוצק, הוא מפורק למספר רכסי הרים קטנים יותר, לסירוגין, היוצרים סדרה גדולה של אגנים ועמקים.
ממערב להרי הרוקי באזור הפסיפיק נורת' וסט שוכנות רמות האינטרמונטן (הידועות גם כמערב הרים), מדבר גדול וצחיח השוכן בין הרי הרוקי ורכס קסקייד לבין רכסי סיירה נבדה. החלק הדרומי הגדול, המכונה האגן הגדול, מורכב משטחי מלח, אגני ניקוז ורכסי הרים קטנים מצפון לדרום. דרום-מערב ארצות הברית הוא בעיקר אזור מדברי נמוך. אזור המכונה רמת קולורדו שבמרכזו ארבע הפינות, נחשב לאחד מהנופים המרהיבים ביותר בעולם. הוא מלא בשלל פארקים לאומיים כמו הפארק הלאומי גרנד קניון, הפארק הלאומי ארצ'ס, הפארק הלאומי מסה ורדה והפארק הלאומי ברייס קניון בין היתר. אזורים קטנים יותר בין אינטרמונטן כוללים את רמת קולומביה המכסה את מזרח מדינת וושינגטון, מערב מדינת איידהו וצפון מזרח מדינת אורגון ואת מישור נהר סנייק בדרום איידהו.
הרמות מגיעות לסיומן ברכס קסקייד וסיירה נבדה. רכס קסקייד מורכב ברובו מהרים געשיים לסירוגין, רבים מהם עולים בצורה בולטת מהנוף שמסביב. סיירה נבאדה, דרומה יותר, היא רכס הרים גבוה, מחוספס וסלעי. הרכס מכיל את הנקודה הגבוהה ביותר ב-48 המדינות הרציפות, הר ויטני המגיע עד לגובה של 4,421. ההר ממוקם בגבול בין מחוזות Inyo ו-Tulare של קליפורניה, רק 136 קילומטר צפונית-מערבית מהנקודה הנמוכה ביותר בצפון אמריקה באגן בדווטר (Badwater) בעמק המוות בגובה 86 מטר מתחת לפני הים.
אזורים אלה מכילים גם נופים מרהיבים, כפי שמעידים הפארק הלאומי יוסמיטי והפארק הלאומי הר ריינייר. ממערב לקסקייד ולסיירה נבדה נמצאת סדרה של עמקים, כמו העמק המרכזי בקליפורניה ועמק ווילמט באורגון. לאורך החוף יש סדרה של רכסי הרים נמוכים הידועים בשם רכסי החוף השקט.
אלסקה מכילה כמה מהנופים הדרמטיים ביותר במדינה. רכסי הרים גבוהים ובולטים מתנשאים בחדות ממישורי טונדרה רחבים ושטוחים. באיים מול החוף הדרומי והדרום מערבי נמצאים הרי געש רבים. הוואי, הרחק מדרום לאלסקה באוקיינוס השקט, היא שרשרת של איים געשיים טרופיים, פופולרית כיעד תיירותי עבור רבים ממזרח אסיה ומארצות הברית היבשתית.
השטחים של פוארטו ריקו ואיי הבתולה של ארה"ת מקיפים מספר איים טרופיים בצפון מזרח הים הקריבי. באוקיינוס השקט השטחים של גואם ואיי מריאנה הצפוניים נמצאים על אבני הגיר והאיים הגעשיים של ארכיפלג מריאנה, וסמואה האמריקאית (הטריטוריה המאוכלסת היחידה של ארצות הברית בחצי הכדור הדרומי) מקיפה פסגות געשיות וריפי אלמוגים בחלק המזרחי של שרשרת איי סמואה.
גאוגרפיה פיזית.
הגאוגרפיה של ארצות הברית משתנה על פני שטחה העצום. בתוך ארצות הברית היבשתית, קיימות שמונה חטיבות פיזיוגרפיות נפרדות, אם כי כל אחת מורכבת ממספר תת-מחלקות פיזיוגרפיות קטנות אפילו יותר. החטיבות העיקריות הללו הן:
החוף המזרחי של ארצות הברית נמוך, למעט חריגים קלים. הרמה האפלאצ'ית הגבוהה נוצרה עקב עיוותים בקרום כדור הארץ בזמן גאולוגי מוקדם יחסית. שיא העיוות של מערכת זו היה לפני זמן רב כל כך (כנראה בתור הפרמיאני) עד שהיא הצטמצמה באופן כללי מאוד לגובה בינוני או נמוך. החוף המזרחי חייב את גובהו העכשווי או להגבהות מחודשות לאורך הקווים המוקדמים יותר או להישרדותם של הסלעים העמידים ביותר כשאריות הרים. המגמה האלכסונית של חוף זה תהיה בולטת עוד יותר למעט תנועת קרום מודרנית יחסית, הגורמת לשקע בצפון מזרח וכתוצאה מכך לפלישה של הים אל היבשה. בנוסף, הקטע הדרום מזרחי עבר הגבהה וכתוצאה מכך נוצרה התקדמות יבשה אל תוך הים.
בעוד החוף המזרחי נמוך יחסית, החוף המערבי הוא, למעט יוצאים מן הכלל, הררי. תצורת החוף הזה הוגדרה בעיקר על ידי עיוותים גאולוגיים של הקרום, ולכן עדיין הוא משמר תבליט גדול יותר מזה של החוף המזרחי. החוף המזרחי הנמוך והחוף המערבי ההררי מרמזים על המאפיינים המובילים בתפוצת ההרים בתוך ארצות הברית.
מערכת הרי האפלצ'ים בחוף המזרחי, שהייתה מכוסה יער במקור, נמוכה וצרה יחסית והיא גובלת בדרום מזרח ובדרום במישור חוף חשוב. הקורדילרה האמריקנית בצד המערבי של המדינה היא גבוהה, רחבה ומסובכת ובעלת שני ענפים, מערכת הרי הרוקי ומערכת רכסי החוף הפסיפים. בין מערכות ההרים הללו שוכנות הרמות הבין-מונטניות. גם נהר קולומביה וגם נהר הקולורדו עולים הרחק בפנים הארץ ליד הפינות המזרחיות ביותר של הקורדילרה, וזורמים דרך רמות ואגנים בין-מונטוניים אל האוקיינוס. יערות כבדים מכסים את החוף הצפון-מערבי, אך במקומות אחרים עצים נמצאים רק בטווחים הגבוהים מתחת לאזור האלפיני. העמקים, הרמות והאגנים הבין-מונטוניים נעים בין שטחים נטולי עצים למדבר כשהאזור הצחיח ביותר נמצא בדרום מערב.
המישורים הפנימיים הגבוהים נמצאים בין שני החופים, ומשתרעים ממפרץ מקסיקו צפונה, הרבה מעבר לגבול הבינלאומי עם קנדה, ועד לאוקיינוס הקרח הצפוני. המישורים המרכזיים מחולקים על ידי גובה אדמה בקושי מורגש לחלק קנדי ואמריקאי. מהצד של ארצות הברית, מערכת המיסיסיפי הגדולה יוצאת דרומה עד למפרץ מקסיקו. המיסיסיפי העליון וחלק מאגן אוהיו הוא אזור ערבתי צחיח למחצה, עם עצים שגדלים אך ורק סמוך לאפיקי המים. הרמות הגבוהות לכיוון האפלצ'ים נכללות באזור המיוער המזרחי הגדול, בעוד שבחלק המערבי של המישורים יש אקלים יבש כל כך עד שמגוון הצמחים המקומיים שלו דלים, ובדרום הצמחים כמעט זניחים.
נקודות הקיצון מבחינת גובה:
אקלים.
בשל גודלה הרב והמגוון הרחב של מאפיינים גאוגרפיים, ארצות הברית מכילה דוגמאות של כמעט כל אקלים עולמי. מאקלים סובטרופי בדרום ארצות הברית, אקלים טרופי בהוואי ובדרום פלורידה, אקלים קוטבי באלסקה, אקלים צחיח למחצה במישורים הגדולים ממערב לקו האורך 100°, אקלים ים-תיכוני בחופי קליפורניה ואקלים צחיח באגן הגדול ובדרום מערב. האקלים החקלאי הנוח יחסית של המדינה תרם (בחלקו) לעלייתה של המדינה כמעצמה עולמית, כאשר בצורת קשה מתרחשת לעיתים רחוקות באזורים החקלאיים הגדולים, היעדר כללי של הצפות נרחבות ואקלים ממוזג בעיקר שזוכה למשקעים נאותים.
ההשפעה העיקרית על מזג האוויר בארצות הברית היא זרם הסילון הקוטבי שנודד צפונה לתוך קנדה בחודשי הקיץ, ולאחר מכן דרומה לתוך ארצות הברית בחודשי החורף. זרם הסילון מביא מערכות לחץ נמוכות גדולות מצפון האוקיינוס השקט הנכנסות לארצות הברית היבשתית מצפון מערב האוקיינוס השקט. רכס קסקייד, סיירה נבדה והרי הרוקי קולטים את רוב המשקעים ממערכות אלו כשהן נעות מזרחה. המשקעים מצטמצמים מאוד כשהם מגיעים למישורים הגבוהים, חלק ניכר מהמשקעים נפגעים על ידי האפקט האורוגרפי כשהם נדחפים על פני מספר רכסי הרים.
ברגע שזרם הסילון עובר מעל המישורים הגדולים, הוא פוגש אדמה שטוחה ללא הפרעה המאפשרת לו להתארגן מחדש. בנוסף, לחות ממפרץ מקסיקו מטפסת לעיתים קרובות צפונה. בשילוב עם זרם סילון רב עוצמה, הדבר עלול להוביל לסופות רעמים עזות, במיוחד במהלך האביב והקיץ. לעיתים, במהלך החורף סופות אלו יכולות, בשילוב עם מערכות לחץ נמוך נוספות כשהן נעות במעלה החוף המזרחי ואל האוקיינוס האטלנטי, לצור סופות עזות. סערות אלו ידועות בשם Nor'easters ולעיתים קרובות מביאות גשם כבד, רוח ושלג לניו אינגלנד. שטחי העשב הבלתי נגמרים של המישורים הגדולים מובילים גם לכמה מתנודות האקלים הקיצוניות ביותר בעולם. הטמפרטורות יכולות לעלות או לרדת במהירות והרוחות יכולות להיות קיצוניות.