באותהּ שנה עבר לקרקוב, והחל לעבוד כספרן. משנת 1898 עבד בהוצאת הספרים 'אחיאסף' בעיר, וניהל את עבודת העריכה והאדמיניסטרציה בעיתון היידי 'דער יוד'. כן כתב בכתב העת הניו יורקי 'צוקונפֿט'.
ב-1903 שב ברקוביץ לווינה ללמוד באוניברסיטה. בהנחייתו של פרופ' דוד צבי מילר התמחה בחקר הריתמוס והמבנה הספרותי המקראי, והחיל את המבנים שמצא מילר במקומות נוספים בתנ"ך. סיים את לימודי הדוקטור ב-1906. ברקוביץ זכה לשבחים ממילר הן בספרו 'הנביאים וצורות הנבואה הפיוטית' והן בישיבת האקדמיה הקיסרית למדעים בווינה. בהמלצתו של מילר, פרסמה בשנת 1910 האקדמיה הקיסרית ברשימותיה את ספרו המבוסס על הדיסרטציה שלו, על אודות 'מבני סטרופה בספר תהילים' (בגרמנית: Der Strophenbau in den Psalmen).
הואיל ועבודתו המדעית לא סיפקה פרנסתו די צרכו, החליט ברקוביץ לשלוח ידו בחינוך. בין השנים 1909–1911 עבד כמורה בבתי ספר בברנו ובייהלבה (כיום בצ'כיה), ולמן שנת 1911 שימש מורה ליהדות, לתולדות ישראל ולעברית בעיר ביליץ (בילסקו, ביילסקו-ביאלה אז בשלזיה האוסטרית, כיום בפולין). על הוראתו מעיר דוד ישעיהו זילברבוש כי "הוא עושה מעשהו אמונה ללון וללון בעומקה של כל הלכה והלכה בהלכות העומדות ברומו של עולם היהדות, כדי לדון עליהן בכובד ראש ולשמור על נקיונן וטהרתן". בין תלמידיו היה גם מיכאל וינר (לימים אבינרי, אביו של פרופ' שלמה אבינרי) שהחל לפעול באגודה הציונית "השחר" בביילסקו בהשפעתו ועלה אחר כך ארצה.
במקביל נטל חלק בחיבור המהדורה הרביעית של 'הלקסיקון היהודי' (בגרמנית: Jüdisches Lexikon) שיצא לאור בברלין.
בתקופה שבין מלחמות העולם התפרסמה פעילותו כמורה ומחנך בבילסקו. נוסף על פעילותו החינוכית, היה חבר במועצה הדתית היהודית בעיר, שבהּ נחשב לסמכות עליונה, פעל במסגרת רשת 'תרבות' וכתב בשבועון היידי 'פֿאָלקסבלאַט'.
ביום הולדתו ה-70 ייסדה מועצת הקהילה היהודית בבילסקו את 'קרן מיכאל ברקוביץ', קרן מלגות לסטודנטים צעירים.
כעבור זמן קצר, כשלושה שבועות לאחר יום הולדתו, בעת חגיגות ל"ג בעומר, נפטר מיכאל ברקוביץ, ונקבר בשדירת גדולי האומה בבית הקברות היהודי בביילסקו-ביאלה.
כתב עליו זילברבוש:
בשנת 1938 יצאה לאור בבילסקו אסופת מאמרים פרי עטו של ברקוביץ, בשפות עברית, פולנית וגרמנית, בשם 'Vätererbe und Zukunftshoffen' (גרמנית: "מורשת אבות ותקוות לעתיד").
מיכל ברקוביץ'
מיכאל ברקוביץ'
מיכל ברקוביץ
מאזורבו
מצורבו
מצורבו (באיטלקית: Mazzorbo) הוא אי בצפון לגונת ונציה. האי מקושר לאי בוראנו באמצעות גשר.
בעבר היה האי אזור מגורים ומסחר צפוף. כיום מספר המתגוררים באי מועט, ומרביתו של האי מכוסה שטחים חקלאיים - בעיקר כרמים ופרדסים. בתי האי נמוכים (דו קומתיים או חד קומתיים) ומזכירים בצבעוניותם את בתי האי בוראנו הסמוך. שכונה חדשה שנבנתה בשנת 1979 בתכנונו של ג'יאנקארלו דה קארלו דומה אף היא לבתים הצבעוניים של האי בוראנו.
באי ממוקמת כנסיית סנטה קתרינה מהמאה ה-14.
האי מקושר בוואפורטו (אוטובוס מים) לעיר ונציה.
מזורבו
דובק
דּוּבֶּק בע"מ הוא המפעל היחיד לייצור סיגריות הפועל כיום בישראל, והוא מייצר ומשווק גם טבק למקטרת, סיגרים, מציתים ונייר גלגול.
היסטוריה.
החברה נוסדה בשנת 1935 על ידי מספר תעשיינים, ובהם מרתין גהל (Martin Gehl) שעלה מגרמניה. מפעל החברה הוקם ברמת גן. בשנת 1960 החלו מניותיה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובשנת 1971 רכשה את שתי מתחרותיה, סיגריות מספרו ומטוסיאן, והשיגה מונופול בשוק המקומי. מאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 ניהל את החברה זרח גהל בנו של מרתין, וחקירה שנוהלה נגדו ונגד החברה באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 גרמו לטלטלה בחברה.
ב-21 במאי 1989, הוצתה דליקה במפעל החברה בבני ברק. אלמוני שהתקשר למשטרה לקח אחריות על המעשה בשם ארגון הימין הרדיקלי "הסיקריקים", וטען שהדבר נעשה מכיוון שבמפעל מועסקים ערבים.
בשנת 2003 הפכה החברה לחברה פרטית, ושנה לאחר מכן הייתה למשווק הבלעדי בארץ של מוצרי החברה הדנית "האוס אוף פרינס" ("House Of Prince"). הרחוב בו שוכנים מפעל החברה ומשרדיה בפתח תקווה קרוי על שמו של מרתין גהל.
פעילות.
מפעלה העיקרי של דובק, כמו גם הנהלתה, שוכנים כיום בקריית אריה בפתח תקווה, ומפעל ייצור הטבק נמצא בבני ברק, כיום חלק ממתחם המפעל העתיק את פעילותו למפעלים האחרים של דובק, ועל המגרש שנמכר ליזם פרטי נבנה קניון. ברשותה של דובק מנגנון הפצה משלה המגיע לכ-10,000 נקודות מכירה ברחבי הארץ, וכן עוסקת החברה בייצוא חלק ממותגיה. מנגנון השיווק משרת גם את משקאות האנרגיה "רד בול" ו-"XL", ובעבר, גם את המשקה "blu". החברה מעסיקה כ-300 עובדים.
מותגים.
מחירים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 מחירה של חפיסה "אסקוט" היה 94 אגורות, חפיסה "דובק פילטר": 94 אגורות, חפיסה "טיים": 1.25 לירה ישראלית, חפיסה "דובק 10": 80 אגורות, חפיסה "סילון": 64 אגורות, חפיסה "דגל": 64 אגורות.
מאיר ברנסדורפר
לגונת ונציה
לגונת ונציה (באיטלקית: Laguna di Venezia או Laguna Veneta) היא לגונה בצפון הים האדריאטי. במרכז הלגונה נמצאת העיר ונציה, שעל שמה נקראת הלגונה.
גאוגרפיה.
לגונת ונציה משתרעת על פני שטח של 550 קמ"ר, בין סילה בצפון לברנטה בדרום. מתוך שטחי הלגונה 8% הם שטחי יבשה, והיתרה שטחי מים. 11% משטחי הלגונה הים שטחי מים בפועל (תעלות) והיתרה, 80% משטחי הלגונה, הם שטחי ביצה מלוחה המכוסים שכבה נמוכה של מי ים מלוחים. הלגונה היא הביצה הגדולה ביותר באגן הים התיכון. הלגונה מקושרת אל הים האדריאטי בשלוש תעלות העוברות בסמוך לאיונים לידו-סן ניקולו (Lido-San Nicolò), מאלאמוקו (Malamocco) וקיוג'ה (Chioggia). גובה פני הים בלגונה משתנה כתוצאה משינויי הגאות והשפל. במקרים מסוימים עולים מי הלגונה ומציפים את איי הלגונה, תופעה הנקראת "אקווה אלטה" (באיטלקית: "מים גבוהים"). לגונה זו היא שריד היסטורי לסדרה של לגונות שהיו קיימות בעבר לאורך חופי איטליה בין רוונה לטריאסטה.
היסטוריה.
בשל ההגנה שסיפקו איי הלגונה לתושביה, החלה התיישבות קבע על האיים החל מהמאה השישית. תושבי האיים היבשים אגרו מי גשמים באמצעות מערכת של בארות, והתפרנסו בעיקר מדיג וממסחר. התיישבות זו התפתחה ולימים הפכה העיר ונציה שבמרכז הלגונה לבירתה של הרפובליקה של ונציה - אימפריה ימית ששלטה במזרח הים התיכון בשלהי ימי הביניים. כיום מהווה הלגונה מרכז תיירות ונכון לראשית המאה ה-21 מבקרים באזור הלגונה למעלה מ-20 מיליון תיירים מדי שנה.
היווצרות הלגונה ושינויים אקולוגיים.
הלגונה נוצרה בשלהי עידן הקרח שהסתיים בשנת 3,000 לפנה"ס. עליית מי הים הציפה אזורים נמוכים ושטחים בצפון הים האדריאטי. נהרות האזור ובעיקר נהר הפו הביאו סחף מאזור הרי הדולומיטים. סחף זה הצטבר בסמוך לקו החוף ויצר איונים.
במהלך ימי הביניים גודרו איי הלגונה בלבנים על ידי תושביה, במטרה לאפשר אגירת מי שתייה במרכז האיים והגנה על מי תהום אלה מפני מליחות הלגונה. במהלך המאות ה-16 וה-17 נחפרו תעלות עמוקות כדי לאפשר הגעת אוניות לנמל ונציה ולנמלים סמוכים. תעלות אלה הביאו להעמקת מי הלגונה מחד, וליצירת איים מלאכותיים מאידך (בשפכים שהוצאו מהתעלות שנחפרו). אזורים רבים הסמוכים לעיירה מסטרה יובשו מהים בעת הקמת נמל העיר.
איי הלגונה.
האיים העיקריים הם:
המלחמה הגדולה (סרט, 1959)
המלחמה הגדולה (באיטלקית: La grande guerra) הוא סרט קולנוע איטלקי מסוגת קומדיה, דרמה ומלחמה העוסק בקרב הנהר פיאווה שהתחולל במלחמת העולם הראשונה. נהר זה היה קו ההגנה מפני צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית, אשר במהלך המלחמה חדר כ-100 ק"מ לתוך איטליה וכבש שטחים שבהם יושבת אוכלוסייה אוסטרית.
הסרט מזכיר בגישתו את האופי הטרגי-קומדי של "החייל האמיץ שוויק" ו"מלכוד 22". הצילומים הם בשחור לבן - אותנטיים לתקופה. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר וזכה בחמישה פרסים אחרים, בהם פרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים ה-20 של ונציה וב"מדליית דוד די דונטלו" (Premi David di Donatello) למפיק הטוב ביותר.
מפיק הסרט הוא דינו דה לורנטיס והבמאי הוא מריו מוניצ'לי (Mario Monicelli). בסרט השתתפו שחקנים איטלקים נודעים, ובהם אלברטו סורדי וויטוריו גסמן בתפקיד החיילים וסילבנה מנגנו בתפקיד מארחת החיילים.
פסקול הסרט כולל נעימות מקוריות מהמלחמה. חלקן נשמעות תוך כדי מצעדי החיילים והן נראות כאילו צולמו בעת התרחשותן.
עלילת הסרט.
תחילת הסרט.
בתחילת הסרט מגויסים שני צעירים לצבא היוצא להגן על המולדת מפני הפולשים מצפון. שני הצעירים, שלימים יהיו חברים, הם אורסטה יקובצ'י, המגולם על ידי אלברטו סורדי, וג'ובאני בוסקה, המגולם על ידי ויטוריו גסמן. לצעירים אופי מנוגד לחלוטין: אורסטה הוא רומאי, בעל אופי רגשני וערמומי, ואילו ג'ובאני הוא לומברדי, משכיל ונבון. מפגשם הראשון הוא בהמתנה לתור הארוך בלשכת הגיוס. בסצנה הראשונה החיילים הממתינים נופלים ארצה כמו במשחק דומינו. האחד שואל: "לאן אתם ממהרים, מטומטמים? המלחמה לא תיגמר בקרוב!", וכעין מרמז על אורכה של המלחמה. התחלת הסרט היא קומית, אך רק לזמן קצר.
הרומאי, אורסטה, זוכה לתפקיד שומר הסף בלשכת הגיוס וסרט הצלב האדום על זרועו. הלומברדי, ג'ובאני, מבקש ממנו כי יסדיר לו פטור מסיבה רפואית, ומתנהל ביניהם משא ומתן על תשלום, כשם שאורסטה מנהל עם השאר. התוצאה היא שרק הכסף משולשל לכיסו. כעבור ימים נפגשים שניהם ברכבת בדרכם לבסיס אימונים. בדרך הם צופים ברכבת השבה מהחזית עם פצועים וסמלי הצלב האדום על הקרונות, כרמז לטרגדיה הצפויה נראית לעין.