תחת לחץ צבאי של השיונגנו הצפוניים וסובלים מסדרה של אסונות טבע הכניס בּי את השיונגנו הדרומיים למערכת הכפיפות לסין של שושלת האן בשנת 50 לפנה"ס. התנאים הפעם היו נוקשים יותר במטרה לפקח בצורה הדוקה יותר על השיונגנו. ה"שאניו" נצטווה לקבוע את חצרו במחוז מֵייגִ'י של נפת שִׂיחֶה. השיונגנו הדרומיים יושבו מחדש בשמונה נפות של אזור הגבול. באותו זמן, אולצו מספר רב של סינים להגר לאותן נפות, והחלו להיווצר יישובים מעורבים. השיונגנו הצפוניים הובסו על ידי שבטי השְׂייֵנְבֵּיי ב-85 לספירה, ופעם נוספת על ידי הסינים בשנת 89 במהלך קרב איך באיין, שבו ה"שאניו" האחרון של השיונגנו הצפוניים הובס ונמלט לצפון מערב יחד עם נתיניו.
בָּאן צָ'או (班超; 102-32), שהיה "מושל הכללי" של האזורים המערביים (כיום שינג'יאנג) מטעם שושלת האן המזרחית בסוף המאה הראשונה, הוביל צבא בן 70,000 איש במערכה כנגד מורדים משבטי השיונגנו שערכו מסעות שוד כנגד הסוחרים בדרך המשי. המערכה הצבאית המוצלחת שניהל הביאה להכנעת שבטי שיונגנו בזה אחר זה עד שכל אגן טארים נפל לידיו. כאות תודה על תרומותיו לאימפריית האן הוכתר באן צ'או כמרקיז של דינגיואן (定遠侯 "המרקיז שייצב מקומות רחוקים") וחזר לבירה לוו-יאנג בגיל 70 ומת שם בשנת 102. לאחר מותו התחזק כוחם של השיונגנו ב"אזורים המערביים", והקיסרים של השושלות הבאות לא הצליחו להשתלט מחדש על השטחים הרחוקים שבמערב.
השיונגנו הדרומיים.
השיונגנו הדרומיים נסמכו כמעט לחלוטין על הסיוע הכלכלי של ההאן. מתחים נוצרו בין הסינים שיושבו בצפון לבין השיונגנו שהמשיכו לקיים אורח חיים נוודי. כך למשל פרץ מרד בקנה מידה גדול בשנת 94, כאשר השאניו אָנְגְווֹ צירף לשורות כוחותיו את השיונגנו המובסים של הצפון.
לקראת סוף שושלת האן המזרחית נסחפו השיונגנו הדרומיים למרידות התכופות שפרצו כנגד חצר האן. ב-188 נרצח השאניו על ידי חלק מנתיניו בשל הסכמתו לשלוח כוחות לעזור להאן לדכא מרידה שפרצה בחביי – רבים מהשיונגנו חששו שהסכמה זו תקבע תקדים לשירות צבאי מתמשך עבור חצר שושלת האן. בנו של הנרצח, יוּפֿוּלְווֹ, ירש אותו, אך הודח על ידי אותה סיעה מורדת ב-189. הוא נסע ללוו-יאנג, בירת השושלת, לבקש סיוע מחצר האן, אך בתקופה זו הייתה הקיסרות שקועה במאבקים בין המפקד הכללי, חֶה גִ'ין והסריסים, והתערבות המצביא הפרטי, דונְג גְ'ווֹ. ל"שאניו" לא נותרה ברירה והוא התיישב עם נאמניו בפִּינְגְיָאנְג (כיום לינפן) שבשאנשי. הוא מת בשנת 195 ואחיו, חוּצוּצְ'וֵאן, ירש אותו.
ב-216 כלא המצביא והמדינאי, צָאו צָאו את חוּצוּצְ'וֵאן בעיר יֵה שבחביי, וחילק את נאמניו בשאנשי לחמש חטיבות: שמאל, ימין, דרום, צפון ומרכז. דבר זה נעשה במטרה למנוע מהשיונגנו הגולים להצטרף למרידות, ואפשר לצָאו צָאו להשתמש בשיונגנו ככוחות עזר בחיל הפרשים שלו. בסופו של דבר שינו בני האצולה של השיונגנו בשאנשי את שם משפחתם מ"לְווָאנְטִי" ל"לְיוֹ" מתוך מטרה לרומם את מעמדם בחברה הסינית, כשהם טוענים כי הם קרובי משפחה של המשפחה הקיסרית של ההאן בשל בריתות הנישואים הישנות.
לאחר שושלת האן.
לאחר חוּצוּצְ'וֵאן התחלקו השיונגנו לחמישה שבטים מקומיים. למצב האתני המסובך של יישובי הגבול המעורבים שנוסדו בתקופת האן המזרחי היו תוצאות חמורות, שהשלטונות הסיניים לא השכילו להבין עד לסוף המאה ה-3. בהגיע שנת 260 ארגן לְיוֹ צ'וּבֵּיי את קונפדרציית טְיֵאפֿוּ בצפון מזרח, ובהגיע שנת 290 לספירה הוביל לְיוֹ יְוֵּאן מרד בדרום מערב. באותה תקופה הגיע חוסר השקט של התושבים שאינם ממוצא סיני לממדים מדאיגים לאורך כל החזית המערבית של שושלת ג'ין.
ההאן הצפוני של לְיוֹ יְוֵּאן (318-304).
בשנת 304 עורר לְיוֹ יְוֵּאן, נכדו של יוּפֿוּלְווֹ שהיה סיני בשפתו ובאורח חייו, את הצאצאים של השיונגנו הדרומיים למרד בשאנשי, כשהוא מנצל את ההזדמנות שיצרה מלחמת שמונת הנסיכים שהתנהלה במלוא העוז סביב לוו-יאנג, בירת ג'ין המערבי. לכוחות בפיקודו של לְיוֹ יְוֵּאן הצטרפו רבים מהסינים תושבי אזור הגבול והם כונו בֵּיי הָאן. לְיוֹ יְוֵּאן השתמש ב"האן" כשמה של המדינה שיסד, כשהוא מקווה בכך לנצל את הנוסטלגיה לתקופת שושלת האן המפוארת. וקבע את בירתו בפִּינְגְיָאנְג (כיום לינפן) שבשאנשי. השימוש שעשו השיונגנו בכמות גדולה של פרשים כבדים שלהם שריון ברזל הן לרוכב והן לסוס, העניק להם יתרון נחרץ על פני צבאות שושלת ג'ין, שנחלשו והמורל שלהם היה בשפל לאחר שלוש שנות מלחמת אזרחים. בשנת 311 הם כבשו את לוו-יאנג ואיתה לכדו את קיסר ג'ין, סְאמָה צְ'ה (הקיסר חוּאָי). ב-316 נלכד קיסר ג'ין הבא בצ'אנג-אן, וכל צפון סין הובאה תחת שלטון השיונגנו, כאשר שרידים של שושלת ג'ין החזיקו מעמד בדרום (והם מוכרים להיסטוריונים כג'ין המזרחי).
שושלת גָ'או המוקדמת (329-318) של לְיוֹ יָאוֹ.
ב-318, לאחר שדיכא הפיכה שיזם שר חזק בחצר שיונגנו-האן (שבה קיסר שיונגנו-האן ומרבית האצולה נטבחו), העביר נסיך השיונגנו, לְיוֹ יָאוֹ, את בירת שיונגנו-האן מפִּינְגְיָאנְג לצ'אנג-אן, ושינה את שם השושלת לגָ'אוֹ (ממלכה זו מכונה בפי ההיסטוריונים האן ג'או). במקור צירף לְיוֹ יְוֵּאן את השם האן לאימפריה שהקים על מנת ליצור זיקה עם שושלת האן – שעל פי טענתו היה צאצא שלה, משום מוצאו מנסיכה משושלת האן שניתנה לאבותיו, אבל לְיוֹ יָאוֹ חש שהגיע הזמן לנתק את הקשר עם ההאן ולהחזיר את הקשר עם מָאוֹדוּן, השאניו הדגול של השיונגנו. משום כך החליט לְיוֹ יָאוֹ לשנות את שם המדינה. עם זאת, הוא לא התכחש ללְיוֹ יְוֵּאן, שכן המשיך לחלוק כבוד ללְיוֹ יְוֵּאן וללְיוֹ צונְג אחרי מותם. באותה תקופה נפל החלק המזרחי של צפון סין לידיו של שְׁה לֶה, מפקד לשעבר בכוחות השיונגנו-האן, שהיה במוצאו מעם הגְיֵה. בין השניים פרצה מלחמה ממושכת שנסתיימה בשנת 329 כאשר לְיוֹ יָאוֹ נלכד בקרב והוצא להורג. צ'אנג-אן נפלה לידי שְׁה לֶה זמן קצר אחר כך, ושושלת השיונגנו נכחדה. צפון סין נשלטה על ידי שושלת גָ'או המאוחרת של שְׁה לֶה במשך 20 השנים הבאות.
עם זאת, אצולת השיונגו של לְיוֹ נותרה פעילה בצפון למשך כמאה שנים נוספות.
טְיֵאפֿוּ ושְׂיָה (431-260).
ענף טְיֵאפֿוּ הצפוני של השיונגנו השתלט על אזור מונגוליה הפנימית בעשר השנים שבין כיבוש מדינת דאי של שבטי הטְווֹבָּה והשְׂייֵנְבֵּיי על ידי אימפריית צִ'ין הקדומה ב-376, ושיקומה כשושלת וי הצפונית ב-386. לאחר 386, הטְיֵאפֿוּ הושמדו או נכנעו לטְווֹבָּה, כשהטְיֵאפֿוּ שנכנעו כונו דוּגוּ. לְיוֹ בָּוֹבָּוֹ, נסיך של הטְיֵאפֿוּ ששרד נמלט לאזור לולאת מדבר אורדוס, שם יסד מדינה לה קרא שְׂיָה (מקור השם בשל הטענה שמוצא השיונגנו משושלת שיה) ושינה את שמו לחֶאלְייֵן (赫連). מדינת שְׂיָה-חֶאלְייֵן נכבשה על ידי שושלת וי הצפונית בשנים 428–431, ומכאן ואילך חדלו השיונגנו לשחק תפקיד מרכזי בהיסטוריה הסינית, כשהם נטמעים בקבוצות האתניות של השְׂייֵנְבֵּיי וההאן.
בירת מדינת שְׂיָה הייתה טונְגְוָאנְצֶ'נְג ("אחדו את כל האומות"). הריסות העיר נתגלו ב-1996 ומועצת המדינה של סין הכריזה על ההריסות שריד תרבותי המוגן על ידי המדינה. הוחל בשיקומם של המבנים בעיר, הושלם תיקון בימת היונג'אן, המבנה ממנו צפה הקיסר חֶאלְייֵן בָּוֹבָּוֹ במצעד כוחותיו, והחל שיקום המגדל בגובה 31 מטרים. כמו כן נעשים ניסיונות לקבל מעמד של אתר מורשת עולמית לעיר.
ג'וּצ'וּ והלְיָאנְג הצפוני (460-401).
הג'וּצ'וּ היו ענף של השיונגנו. מנהיגם ג'וּצ'וּ מֶנְגְשׂוּן השתלט על מדינת הליאנג הצפוני לאחר שהדיח את שליט הבובה הקודם דְווָאן יֵה. הג'וּצ'וּ הובסו ב-439 על ידי ווי הצפוני. שרידיהם התיישבו בעיר גָאוצָ'אנְג, לפני שהושמדו על ידי שבטי הז'וֹאוּזָ'אן.
השיונגנו הצפוניים הופכים להונים.
כמו במקרה של הניסיון לזהות בין עם הז'וֹאוּזָ'אן לעם האווארים, כך הובילה פשטנות יתר לעיתים קרובות לזיהוי השיונגנו כהונים, שהתיישבו בגבולות אירופה. הראשון שקשר ביניהם היה ההיסטוריון הצרפתי בן המאה ה-18 ז'וזף דה גיניֶיה (), אשר שם לב שחלק מהשבטים הברבריים ששכנו מצפון לסין הקשורים לשיונגנו היו מכונים "הונים" בתעתיקים שונים בכתב סיני. תאוריה זו נותרה ברמת ספקולציה, אף שהיא מקובלת על חוקרים אחדים, כולל סינים. בדיקות DNA של שרידי הונים לא הוכיחו באופן מכריע בקביעת מקורם של ההונים.
שיונגנו (IPA: ) הוא ההגייה המנדרינית התקנית
המודרנית (המבוססת על הדיאלקט של בייג'ינג) של "匈奴". בזמן הקשר ההוני עם העולם המערבי (במאות הרביעית עד השישית לספירה) היה צליל התו "匈" מבוטא כנראה כ-.
לצליל המשוער של התו הראשון יש דמיון ברור לשם "הונים" בשפות אירופיות. קשה לומר האם זו הוכחה לקרבת משפחה או שמדובר בצירוף מקרים בלבד. עובדה זו נותנת חיזוק לתאוריה שההונים היו למעשה צאצאים של השיונגנו הצפוניים שהיגרו מערבה, או שההונים עשו שימוש בשם שהושאל מהשיונגנו הצפוניים, או ששיונגנו אלו היוו חלק מקונפדרציית ההונים.
על פי האטימולוגיה המסורתית, ה-"匈" הוא פיקטוגרף של תווי הפנים של לוחם מעמים אלו כשהוא חובש קסדה, כאשר ה-"x" מתחת לקסדה מייצגת את הצלקות שהם נהגו לחרוט על פניהם במטרה להפחיד את אויביהם, אך אין כל הוכחה מעשית לפירוש זה.
בסינית מודרנית נעשה שימוש בתו "匈" בארבע דרכים שונות: על מנת לתאר "חזה" (נכתב 胸 בהקשר זה בעקבות התפתחות הכתב הסיני), בשם 匈奴 – "שְׂיוֹנְגנוּ", במילה匈人 – "שְׂיונְגזֶ'ן" (הוני), ובשם 匈牙利 – "שְׂיוֹנְגְיָאלִי" (הונגריה). השימוש האחרון הוא מטבע לשון מודרני שייתכן שנגזר מהאמונה שההונים קשורים לשיונגנו.