ב-23 בדצמבר, אנשי חיל הים הלא מרוצים כבשו את בית הקנצלר והכניסו את צירי העמים למעצר בית. אברט ביקש מה-OHL עזרה בטלפון וכוחות התאספו בפאתי הבירה. במהלך הלילה הורה אז אברט לכוחות אלה לתקוף, דבר שעשו בבוקר ה-24 בדצמבר. עם הפסקת הלחימה אחר הצהריים, כוחות חיל הים החזיקו בשדה, אך הם חזרו לצריף שלהם, וסיימו את המשבר. כתוצאה מאירוע זה, אותו קרא ליבקנכט "חג המולד העקוב מדם של אברט". חברי USPD עזבו את מועצת סגני העמים ב-29 בדצמבר. למחרת, חברי SPD גוסטב נוסקה ורודולף ויסל תפסו את מקומם ומאותה נקודה נחתמו על קומוניקציות ממשלתיות Reichsregierung (כלומר הממשלה הפדרלית) במקום "מועצת סגני העמים." אותו דבר בה ביום, ניתקו הספרטקסים את קשריהם שנותרו עם USPD והקימו עצמם כמפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD).
שבוע ה-5–12 בינואר 1919 נודע בכינוי "שבוע ספרטקוס", אולם ההיסטוריונים רואים בכך אי התאמה מטעה. "ההתקוממות הספרטקיסטית" הייתה יותר ניסיון של עובדי ברלין להחזיר את מה שהם חשבו שניצחו במהפכת נובמבר ומה שנראה היה שהם כעת תהליך הפסד. הטריגר היה אירוע טריוויאלי: ראש משטרת ברלין, חבר ה-USPD, סירב לקבל את פיטוריו.
USPD קרא להפגין סולידריות, אך עצמו הופתע מהתגובה כמאות של אלפים, רבים מהם חמושים, התאספו במרכז העיר ב-5 בינואר. הם תפסו את העיתונים ותחנות הרכבת. נציגי USPD ו-KPD החליטו להפיל את ממשלת אברט. עם זאת, למחרת, ההמונים שנאספו לא תפסו מבני ממשל, מכיוון שהתמיכה הצפויה של הצבא לא התממשה. אברט החל לנהל משא ומתן עם מנהיגי המרד, אך התכונן במקביל לפעולה צבאית. נוסקה התפקד כמפקד הפרייקורפס (ארגון פרמיליטרי ימני) ואברט פעל לגייס את הכוחות המזוינים הסדירים באזור ברלין מצד הממשלה. בין התאריכים 9–12 בינואר בהוראתו של אברט, כוחות סדירים ופרייקורפס דיכא את ההתקוממות בהצלחה ובשפיכות דמים. בכך הסתיימה המהפכה.
נשיאות.
בבחירות הראשונות לנשיאות גרמניה, אז כבר רפובליקת ויימאר, שהתקיימו ב-11 בפברואר 1919, חמישה ימים לאחר שהתכנסה הוועידה הבוחרת בויימאר, נבחר אברט לנשיא הזמני של הרפובליקה הגרמנית. הוא נותר בתפקיד זה לאחר שהחוקה החדשה נכנסה לתוקפה והושבע בתור נשיא הרייך (Reichspräsident) ב-21 באוגוסט 1919. הוא היה ראש המדינה שנבחר לראשונה אי פעם מבחינה דמוקרטית, והיה גם הפשוט הראשון, הסוציאליסט הראשון, האזרח הראשון והגוף הראשון מרקע פרולטרי שמילא תפקיד זה. בכל תקופת קיומו של הרייך הגרמני המאוחד משנת 1871 עד 1945, הוא היה גם ראש המדינה היחיד בכל אירופה שהיה מחויב באופן חד משמעי לדמוקרטיה.
אחת המשימות הראשונות של אברט כנשיא הייתה להתמודד עם חוזה ורסאי. כאשר התנאים של האמנה התפרסמו ב-7 במאי 1919, הגרמנים קיללו אותה מכל הגוונים הפוליטיים כ"דיקטאט" מכביד, במיוחד מכיוון שבעצם הוטל על גרמניה ההסכם ואמרו עליו לחתום ללא כל משא ומתן. אברט עצמו הוקיע את האמנה כ"בלתי ניתנת למימוש ובלתי נסבלת". עם זאת, אברט היה מודע היטב לאפשרות שגרמניה לא תוכל לעמוד ולדחות את האמנה. הוא האמין כי בעלות הברית יפלשו לגרמניה ממערב אם גרמניה תסרב לחתום. כדי לפייס את דעת הקהל, הוא שאל את הינדנבורג אם הצבא מסוגל להחזיק מעמד אם בעלות הברית יחדשו את פעולות האיבה. הוא הבטיח לדחוק לדחיית האמנה אם תהיה אפילו האפשרות הרחוקה שהצבא יוכל לעשות עמדה. הינדנבורג, לפי דברי גרונר, הגיע למסקנה כי הצבא אינו מסוגל לחדש את המלחמה אפילו בהיקף מצומצם. במקום לספר לאברט עצמו, הוא שלח את גרונר למסור לנשיא את מסקנת הצבא. אברט ייעץ אפוא לאספה הלאומית לאשר את האמנה, שהיא אישרה ברוב גדול ב-9 ביולי.
המאבק של הממשלה נגד כוחות קומוניסטים, כמו גם סוציאליסטים סוערים, נמשך לאחר שאברט היה לנשיא. מינואר עד מאי 1919, באזורים מסוימים לאורך הקיץ, נמשכה מלחמת האזרחים בגרמניה. מאז הבחירות ב-19 בינואר החזירו רוב מוצק למפלגות הדמוקרטיות (SPD, Zentrum ו-DDP), הרגיש אברט כי לכוחות המהפכניים לא נותרה כל לגיטימציה. הוא ונוסקה השתמשו כעת באותם כוחות שהפעילו קודם לכן בברלין בקנה מידה לאומי כדי לפזר את מועצות העובדים ולהחזיר את החוק והסדר. במרץ 1920, במהלך הפושט קאפ הימני של כמה גורמי פרייקורפס, נאלצה הממשלה, כולל אברט, לברוח מברלין. עם זאת, סירוב של עובדי מדינה לקבל את הממשל שהוכרז על עצמו ושביתה כללית שנקראה על ידי הקבינט הלגיטימי הביאו לקריסתו של הפוטש.
לאחר סיומה, עובדים שובתים באזור רוהר סירבו לחזור לעבודה, והובלו על ידי חברי ה-USPD וה-KPD הציגו אתגר מזוין לרשות השלטון. לאחר מכן היא שלחה את כוחות הרייכסווהר ופריקורפס כדי לכפות את מרד הרוהר בכוח. כדי להימנע ממערכת בחירות בזמן קריטי, האריך הרייכסטאג את כהונתו ב-24 באוקטובר 1922 עד 25 ביוני 1925, ברוב קולות מוסמכים ששינה את החוקה.
כנשיא מינה אברט דמויות ימניות מרכזיות כמו וילהלם קונו והנס לותר כקנצלרים ועשה שימוש קפדני בכוחותיו הרחבים על פי סעיף 48 לחוקת ויימאר, על מנת לטפל בקאפ-פוטש ובהיטלר- לודנדורף פושט. במהלך שנת 1924 הוא השתמש בכוחות החירום של הנשיאות 134 פעמים בסך הכל. לאחר מלחמת האזרחים שינה את הפוליטיקה שלו ל"מדיניות איזון"בין השמאל לימין, בין העובדים לבעלי המפעלים העסקיים. במאמץ זה פעל לפי מדיניות של קואליציות שבירות. זה הביא לכמה בעיות, כמו קבלה, במהלך משבר 1923, על ידי ה-SPD של שעות עבודה ארוכות יותר ללא פיצוי נוסף בעוד שהמפלגות השמרניות דחו בסופו של דבר את היסוד האחר של הפשרה, הכנסת מיסים מיוחדים לעשירים.
מותו.
אברט סבל מאבני מרה והתפרצויות תכופות של דלקת המרה. התקפות אכזריות מצד יריבי הימין של אברט, כולל השמצות ולעג, זכו לרוב או אף נתמכו על ידי הרשות השופטת כאשר הנשיא פנה לבתי המשפט. ההכרח התמידי להתגונן מפני התקפות אלה פגע גם בבריאותו. בדצמבר 1924 קנס בית משפט במגדבורג עיתונאי שקרא לאברט "בוגד בארצו" בגין תפקידו בשביתה בינואר 1918, אך נאמר גם כי מבחינה חוקית, אברט ביצע למעשה בגידה. תיק בית משפט זה מנע ממנו לחפש עזרה רפואית למשך זמן מה, מכיוון שהוא רצה להיות זמין לראיות.
באמצע פברואר 1925 הוא חלה חריפות ממה שהאמינו שהוא שפעת. מצבו הידרדר במהלך השבועיים שלאחר מכן, ובאותה תקופה סברו שהוא סובל מפרק נוסף של מחלת כיס המרה. בלילה של ה-23 בפברואר עבר ניתוח חירום לכריתת תוספתן (אותה ביצע אוגוסט ביר) בשעות המוקדמות של היום שלאחר מכן עקב דלקת התוספתן. הוא נפטר מהלם זיהומי (ספטי) ארבעה ימים לאחר מכן, בן 54. הוא נקבר בהיידלברג. כמה פוליטיקאים בכירים ונשיא האיגוד המקצועי נשאו נאומים בהלווייתו, וכך גם שר המחאה הרמן מאס, כומר בכנסיית רוח הקודש בהיידלברג; בכך גרם מאס לשערורייה בכנסיותיו ובמגורים השמרניים שלו, מכיוון שאברט היה אתאיסט מובהק (אף כי הוטבל קתולית, הוא עזב את הכנסייה רשמית מזמן).
מורשתו של אברט.
אברט נותר דמות שנויה במחלוקת בקרב ההיסטוריונים עד היום. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה מכירה בו כאחד ממייסדיה, סבורה כי מותו היה אבדה גדולה. גורמי שמאל רבים טוענים כי הוא שסלל את הדרך לפאשיזם בתמיכתו באנשי הפרייקור והדיכוי האלים של מרידות הפועלים.
היו אלו אותם אנשים שהפיצו את אגדת ה"סכין בגב" - הרעיון שהסוציאליסטים (והיהודים) היו אחראים לתבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה. יש הטוענים כי זו הייתה טענה חצופה, שכן האחראים הראשיים להפצת האגדה - פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף היו אלו שביקשו מן הסוציאל-דמוקרטים כי ישאו ויתנו על כניעה, ועמדו על כך שהצבא אינו יכול עוד להחזיק מעמד. לאנשים אלו הייתה הרפובליקה של ויימאר בבחינת רע הכרחי, שמטרתו להסיט את האשמה בתבוסה מהמנגנון הצבאי לעבר הסוציאל-דמוקרטים, עד שבבוא היום יתפסו את השלטון גורמים אשר יכינו את העם למלחמה הבאה. לפי דעה זו שיחק אברט בדרמה זו בדיוק את התפקיד שציפו ממנו אנשי הימין והצבא.
כמה היסטוריונים רואים בפעולותיו של אברט משום הכרח למניעת הקמתה של מדינה קומוניסטית. לכך ניתן לענות כי רבים מן הפועלים המתמרדים (ורבים מן ההרוגים) היו תומכים במפלגתו של אברט, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, וכי עד רציחתם של ליבקנכט ולוקסמבורג לא הייתה המפלגה הקומוניסטית גוף רלוונטי, וכי היו אלו פעולותיו של אברט שגרמו לרדיקליזציה ולתמיכה ברעיונות קומוניסטיים ומהפכנים.
יצירת מועצות פועלים נבחרות, כפי שהיה הדבר (בתמיכתו הפסיבית של אברט) בימים הראשונים של הרפובליקה, נראתה על ידי הפועלים המתונים ככלי לגיטימי לפיקוח על הממשלה הדמוקרטית, בתקופה בה אנשי הממשל היו ריאקציונרים שנותרו בתפקידיהם מימיו של הקייזר, והחוקים הקיימים לא הגנו עדיין על הפועלים מניצול ומהתעללות בידי המעבידים.
מבקריו של אברט רואים אותו ככלי בידי הריאקציה (בידיעתו או שלא בידיעתו) אשר החלטותיו השגויות היו מרכזיות בעיצובה של רפובליקת ויימאר. אך אפילו מבקרים אלו מודעים לכך שעם מותו הפך קיצה של רפובליקת ויימאר לבלתי נמנע, וזאת במיוחד לאור העובדה כי יורשו היה פאול פון הינדנבורג, איש צבא מן הימין, ומונרכיסט, שפעולותיו תרמו רבות לעליית אדולף היטלר לשלטון, ולקיצה של הרפובליקה.
קרן פרידריך אברט.
קרן פרידריך אברט נוסדה בשנת 1925 על ידי פעילים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, שביקשו לשמר את מורשתו של אברט. הקרן בעלת זיקה למפלגה אך עצמאית ממנה, ומשרדיה נמצאים בבון.
הקרן מקדמת פרויקטים המקדמים דמוקרטיה ושוויון זכויות בכ-100 מדינות ברחבי העולם, בהן ישראל. כמו כן מחלקת הקרן מלגות לתלמידים מצטיינים.
כארון (פירושונים)
התקופה הפלאוליתית