בשנת 2004 בדקו את התוצאות הללו בניסוי שדה. קבוצות של שישה סועדים עמדו בפני הסדרי חיוב שונים. בהסדר אחד משלמים הסועדים בנפרד, בשנייה הם מחלקים את החשבון בינם לבין עצמם, ובשלישי הארוחה משולמת כולה על ידי הנסיין. כצפוי, הצריכה הקטנה ביותר מתרחשת כאשר התשלום נעשה בנפרד, הגדול ביותר כאשר הארוחה היא חופשית והתשלום מתחלק בשווה בין הסועדים. בהסדר רביעי, כל משתתף משלם רק שישית מהארוחה האישית, והניסיינים האחרים משלמים את השאר, כדי לבחון את חוסר האנוכיות ואת השיקולים החברתיים בהחלטה כזאת.
לא היה הבדל בין הסכום שנצרך על ידי קבוצות אלה לבין אלה המפצלים את העלות הכוללת של הארוחה בצורה שווה. פיצול עלות מטילה נטל על חברי הקבוצה האחרים, וזה מצביע על כך שהניסיינים לא מתחשבים ברווחת האחר בעת קבלת ההחלטות, וזאת בניגוד למספר רב של ניסויים במעבדה שבהם הנבדקים ניצבים בפני בחירות דומות מבחינה אנליטית, אך הקשרן של הבחירות הוא מופשט יותר.
מיכאל ווייכערט
מיכאל ווייכרט
פיודור רומודאנובסקי
רשות החירום הלאומית
ראובן אשר ברודס
ראובן אשר בן יוסף בּרוֹדֶס (ברוידס; 1851, וילנה – 18 באוקטובר 1902, וינה), שנודע בפסבדונים ראובן אבי"ב איש וילנה, היה סופר עברי ויידי ועיתונאי מהמאה ה-19, מהסופרים המרכזיים בספרות ההשכלה.
קורות חיים.
ברודס נולד בווילנה למשפחה דתית וגילה משיכה לכתיבה כבר בגיל צעיר. בגיל 9 כתב הערות על ה"פרי מגדים" לרבי יוסף תאומים.
בשנת 1868 התחיל לכתוב טור ב"הלבנון" בעריכת יחיאל ברי"ל. בשנת 1870 פרסם ברודס ב"המליץ" פיליטון בשם "שיחה שעה אחת אחר המות", וב"הכרמל" פיליטון בשם "סופרי ישראל ברוסיה".
בשנת 1874 פרסם לראשונה ב"השחר" את "מסתרי בית-צפניה", וכן מספר שירים.
בשנת 1875 פרסם בוורשה את "מודה ועוזב". באותה שנה פגש את אברהם בר גוטלובר, ובהזמנתו נסע ללבוב, שם ערך את "הבוקר אור" במשך שלוש שנים.
בשנות ה-80 היה לאחד העסקנים הנלהבים של תנועת התחיה הלאומית, והקדיש לרעיון הלאומי את עטו ואת דיבורו, ופרסם מאמר גדול על תחיית הלשון העברית והרחבתה.
בין 1882 ל-1884 התגורר ברודס ברומניה, שם ערך עיתון עברי, עד שגורש משם עם יהודים רבים אחרים ב"פקודת הגירוש" ושב לגליציה. בגליציה שב לערוך עיתונים עבריים שונים ופרסם סיפורים במאסף "גן פרחים" בעריכת יהושע מזח.
ב-1886 פרסם את "זקנים עם נעורים", קובץ סיפורים שכבר פורסמו בעבר באכסניות שונות, וב-1888 פרסם את "".
הערכת יצירתו.
כתב ד"ר מרדכי רבינזון: "בסגנונו הפשוט והבהיר ובאופו תיאורו המדויק, הממודר וההדרגי, עשה ברודס צעד כלפי הריאליות, כלפי ההסתכלות הטבעית בחיים וציור המציאות כמו שהיא... מגמת שני רומאני ברוידס היא - להוכיח את חשיבותה של היהדות הליבראלית, המתונה והנאורה, המצרפת יחד את רוח המסורה עם מנעמי התרבות האירופאית והמחשבות החדשות... הספור 'שתי הקצות' הוא אחד הרומנים היותר טובים בספרותנו... יש בו יותר סדר ויותר ריאליות מאשר בכל הספורים שקדמו לו בספרותנו, ובכמה מקומות גם מתבטא בו רגש פיוטי יפה".
כתב שמואל לייב ציטרון: "הוא היה נודד ספרותי טפוסי. עני היה כל ימיו, וכל החזיונות המלַוים את העני שאין לו רצון כביר, הרסו את חייו. בתנאי חיים אחרים היה ברודס יכול להיות מספֵּר גדול, סופר מצוין, דברָן מופלא. הכישרונות הטבעיים הדרושים לזה לא חסרו לו. הם היו באוצרו הרוחני די והותר. אבל הסביבה, שהיה נתון בה ובלי ספק גם תכונתו שנוצרה בנדודיו, לא הכשירוהו להיות את אשר היה יכול להיות על-פי הכנתו הטבעית".
יעקב ב&quot;ר יוסף ריישר
יעקב רישר
יעקב בן יוסף ריישר
Terminologia Anatomica
אסטרטגיה דומיננטית
עוזנייה
אי שוויון איזופרימטרי
אי-השוויון האיזופרימטרי
ספטון דלמר
ספטון דלמר (באנגלית: Sefton Delmer; 24 במאי 1904 – 4 בספטמבר 1979) היה עיתונאי בריטי שהפעיל בימי מלחמת העולם השנייה שידורי "תעמולה שחורה" לגרמניה הנאצית.
ביוגרפיה.
ראשית דרכו.
דניס ספטון דלמר נולד בגרמניה בשנת 1904. אביו היה אוסטרלי ששימש כפרופסור לשפה וספרות אנגלית באוניברסיטת ברלין והוא עצמו למד בגימנסיה בברלין. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, בהיותו כבן עשר, הוחזקו ספטון דלמר ובני משפחתו במחנה מעצר גרמני כנתיני מדינת אויב. במסגרת חילופי שבויים הוחזרו לאנגליה בשנת 1917. דלמר למד באוניברסיטת אוקספורד והוענק לו תואר בשפות מודרניות.
עיתונאי.
לאחר סיום לימודיו החל דלמר לפעול כעיתונאי עצמאי. באמצע שנות העשרים קיבל משרת עיתונאי ברשת העיתונים של איל העיתונות הלורד ביברברוק ונתמנה לראש הנציגות של ה"דיילי אקספרס" בברלין. כעבור שנים אחדות, כאשר הנאצים היו בדרכם לכבוש את השלטון, הצליח דלמר להתיידד עם ראש האס אה ארנסט רהם, ודרכו הצליח להגיע לעריכת ראיון עם אדולף היטלר. דלמר התלווה אל היטלר, ואף טס עמו במטוסו הפרטי, במהלך מסע הבחירות הגורלי של 1932. זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון, ב-27 בפברואר 1933, התחולל האירוע של שריפת הרייכסטאג. דלמר היה כתב החוץ היחיד שהצטרף להיטלר בעת שהלה ערך סיור ברייכסטאג הבוער. קשריו אלו עוררו חשד בבריטניה כי דלמר פועל בשירות הנאצים, ואילו הנאצים חשדו בו כי הוא סוכן חשאי בריטי.
לאחר ליל הסכינים הארוכות, ב-30 ביוני 1934, כאשר היטלר חיסל את צמרת האס אה, וציווה לפרסם כי נהרגו 46 אנשים, דלמר פרסם בעיתונו כי מניין ההרוגים היה למעלה מכפליים מכך ומנה רשימה של 108 נרצחים. הדבר עורר את זעמו של היטלר, והוא ציווה לגרש את דלמר מגרמניה.
שליחותו הבאה של דלמר הייתה כראש הנציגות של הדיילי אקספרס בפריז. בפרוץ מלחמת האזרחים הספרדית יצא לספרד לסקרה. הוא הגיע לקו האש, פעם מצדו הרפובליקני ופעם מצדו הפשיסטי. דלמר הצליח להיחלץ ממדריד הנצורה ולהגיע להולנד כדי לסקר את טקס נישואיו של ידידו הנסיך ברנארד עם יוליאנה מלכת הולנד ב-7 בינואר 1937.
בשנות השלום האחרונות שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ערך דלמר מסעות באוסטריה, צ'כוסלובקיה, איטליה וברית המועצות. בפרוץ המלחמה שהה בוורשה והצליח לצאת מפולין יחד עם נציגי הסגל הדיפלומטי. לפני צאתו הצליח לחלץ מוורשה את ידידו העיתונאי היהודי נתן גורדוס בצרפו אותו לשיירה של עיתונאים בריטים שעזבו את פולין לעבר הגבול הרומני. משם הגיע גורדוס באותה שנה לארץ ישראל והפך לעיתונאי ולנציג סוכנות הידיעות הצרפתית בארץ.
שליחותו הבאה של דלמר הייתה כראש הנציגות של הדיילי אקספרס בפריז. בעת פריצת הגרמנים לצרפת ולארצות השפלה במאי 1940 היה דלמר בפריז. ביום נפילת פריז, ב-14 ביוני 1940, הצליח להתחמק מהעיר. לקראת השלמת כיבושה של צרפת, ב-19 ביולי 1940, פנה היטלר, בנאום ברייכסטאג, בקריאה לבריטניה לכונן עמו שלום. נאומו היה מלא בכזבים ובעלבונות אישיים לווינסטון צ'רצ'יל, והוא ניסה לתקוע טריז בין העם הבריטי להנהגתו. עיקרו היה במילים:
באותו יום עצמו התקיים שידור הבכורה של דלמר כפרשן הבי בי סי בשפה הגרמנית. שעה אחת לאחר קריאתו של היטלר לבריטניה השיב דלמר בשידורו במענה תקיף ובשפה בוטה ושלל את הצעתו. שר החוץ האיטלקי, הרוזן גליאצו צ'אנו, והעיתונאי האמריקאי ויליאם שיירר שהיו באותו יום בברלין, סיפרו לימים על האכזבה הרבה שגרמה תשובה זו להיטלר ולהנהגה הנאצית. ברחבי העולם התקבלו דבריו של דלמר כתשובתה הרשמית של ממשלת בריטניה. בפרלמנט הבריטי הוגשה שאילתה על ידי אחד הצירים האומרת: "איך קרה הדבר כי איש נטול חשיבות הורשה להשיב להיטלר על פנייתו?". צ'רצ'יל הכריז, כעבור זמן, כי דחייה מידית וחפוזה זו של הצעת השלום של היטלר נעשתה "על ידי הבי בי סי, ללא כל עידוד מצד ממשלת הוד מלכותו, ברגע שנשמע נאומו של היטלר ברדיו".
לאחר שגישושי השלום שלו נדחו היה בכוונת היטלר לכבוש את בריטניה. המבצע שתוכנן לשם כך נקרא בשם הקוד מבצע ארי-הים. המבצע לא יצא אל הפועל בשל ההתנגדות הנחרצת של העם הבריטי בהנהגתו של וינסטון צ'רצ'יל ונדחה סופית לאחר הניצחון הבריטי בקרב על בריטניה. בשלבי התכנון של המבצע הכינו הנאצים רשימה שנקראה "רשימת החיפוש המיוחדת בריטניה הגדולה" (בגרמנית: Sonderfahndungsliste G.B). הרשימה נתגלתה לאחר המלחמה וניתן לה הכינוי "הספר השחור". הרשימה כללה את שמותיהם של 2,820 אישים בבריטניה שעל הגסטפו היה לכלוא אותם מיד עם כיבושה של בריטניה. ברשימה נכללו וינסטון צ'רצ'יל וחברי ממשלתו, מדינאים נודעים מכל המפלגות, המוציאים לאור של עיתוני בריטניה, עורכיהם וכתביהם, סופרים, מדענים ואישים זרים שהיו באותה עת בבריטניה ובהם חיים ויצמן. ספטון דלמר "זכה לכבוד" להיות האיש ה-33 ברשימה.
"גוסטב זיגפריד אחת".