בשנת 2006 הגיעו לידיה יומניו של היינריך הימלר ומשפחתו. הראשונים שאספו את היומנים הללו, יחד עם 350 מכתבים של הימלר לאשתו, ובין 10 ל-15 יומנים מסוגים שונים, ועוד 135 תמונות סטילס ומסמכים שונים, היו חיילי צבא ארצות הברית, שתפסו ב-6 מאי, 1945 את ביתו של הימלר, אך מסיבה כלשהי לא העבירו אותם לשלטונות הצבא. כל החומר הזה "שכב" במשך עשרות שנים בביתו של אזרח ישראלי, חיים רוזנטל, ובשנת 2006 אביה של לאפא רכש אותו מבנו של רוזנטל ויחד עם פרופ' נתי לאור מאוניברסיטת תל אביב שכנעו את לאפא לעסוק בחומר. היא עבדה במשך 7 שנים על היומנים הללו, ותרה בארכיונים בכל רחבי העולם אחרי סרטונים אותנטיים שבהם הוא מופיע, תוך הפעלת טכניקות וטכנולוגיות שנועדו לנקות את הלכלוך שדבק בסרטי הצילום, ולשחזר את הפסקול המקורי שלהם, וזאת כדי ליצור את הסרט "אדם הגון". הממשלה הפדרלית הגרמנית אישרה, לאחר בחינה מדוקדקת, שכל החומר המדובר אותנטי, והוא הוצג במשך 8 ימים באחד מעיתוניה החשובים של גרמניה. הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ברלין, והשתתף בפסטיבלים רבים ברחבי העולם, וזכה בפרס הדוקו הטוב ביותר של פסטיבל הקולנוע ירושלים והיה בין חמשת המועמדים הסופיים לפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע (פרס אופיר). הסרט היה ברשימת 134 הסרטים התיעודיים שפורסמה על ידי האקדמיה האמריקאית לקולנוע באוקטובר 2014, שמתוכם נבחרו המועמדים לפרס האוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר .
עבודתה המרכזית השנייה - הסרט "שפאר בדרך להוליווד".
הסרט הבא שביימה והפיקה ושייך לאותה סוגה קולנועית הוא "שפאר בדרך להוליווד". מדובר בשר החימוש הנאצי, אלברט שפאר, שניצל ממשפטי נירנברג ונידון למאסר בלבד, ויוצא כנגד הספר שכתב ופרסם בשנת 1969, ועל הקלטת שיחות רבות שקוימו איתו בארצות הברית. שיחות אלה מגלות את דמותו האמיתית והאנטישמית שעומדת בניגוד גמור לדמות "התמימה" שניסה להציג במשפטי נירנברג ובספרו, שכביכול לא היה מודע להשמדת היהודים, למרות שהיה ידידו הקרוב של היטלר, ואחראי על חימוש הוורמאכט והכוחות המזוינים האחרים של גרמניה הנאצית. הקלטות אלה היו גנוזות במשך שנים ונמצאו בידי סטנלי כהן שרכש את הזכויות להסרטת סרט על בסיס ספרו של שפאר, וקיים איתו יחד עם התסריטאי אנדרו בירקין כ־40 שעות של שיחות מוקלטות במשך חודשים. הסרט חושף את כל אלה, לאחר שלאפא, יחד עם תומר אליאב, מעצב הפסקול של "איש הגון" קיימו שוב עבודת מחקר מקיפה אודות האיש והחומרים שעמדו לרשותם. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין 2020 והוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים ב־27 אוגוסט 2021 במסגרת תחרות דיאמונד לקולנוע ישראלי תיעודי בו זכתה בפרס הבימוי הטוב ביותר. הסרט זכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הארוך הטוב ביותר לשנת 2021 .
טענות למדיניות אפרטהייד בישראל
זומביט (כתב עת)
זומביט היה ירחון מחשבים לנוער שפורסם מסוף 1994 עד סוף 1997. המו"ל היה "כולנו עיתונות ותקשורת" שהיה גם המו"ל של עיתון הילדים "כולנו" ובשיתוף תוכנית הטלוויזיה זומביט. יצאו כ-35 גיליונות.
הכותבים.
העורכת הייתה נאורה שם-שאול (סופרת, עיתונאית, מתכנתת ופעילת אינטרנט מאז שנות השמונים), העורך האחראי: אורן ציבלין, עיצוב ממוחשב: משה אלחנתי, שעיצב את כל הדפים בסגנון מסכים וסגן עורך טכנולוגי: נמרוד קרת (האקר ומתכנת אבטחה, פעיל קוד פתוח וכתב קבוע). בין הכותבים הקבועים בעיתון: סיון רהב, יואב בן דב, משה פרסטר, מאיר (מייק) רונן, ערן פיין, עידו אמין, קורן שדמי ועמוס אלנבוגן. הכתבים הרבו להשתתף בתוכנית הטלוויזיה.
אודות כתב העת.
כל גיליון הודפס בצבע מלא והתמקד בנושא מסוים והקשרו לתרבות דיגיטלית בישראל ובעולם; למשל גיליון מס' 3 עסק בקולנוע, גיליון מס' 7 עסק בכסף, גיליון מס' 9 עסק בקומיקס, גיליון 11 (בו כתב גם אמנון דנקנר) עסק בדת, גיליון מס' 17 עסק בחלל, וגיליון 23 על פסיכולוגיה וטכנולוגיה.
הירחון כלל כתבות מקוריות על משחקי מחשב, חידושי טכנולוגיה, תוכנות ולומדות, טיפים ומגוון נושאי תרבות דיגיטלית כמו משחק תפקידים, ראיונות עם דמויות מעולם זה. זומביט כלל מדורים קבועים, כמו: "הקיר של נאורה" (דבר העורכת), "הקיר שלכם" (קוראים כותבים) ו"הדף השחור של אנטי" שסיפק מבט ביקורתי על כתבות באותו הגיליון, נכתב על ידי נמרוד קרת. עמודי האמצע בכל גיליון הוקדשו לקומיקס.
בשנה השנייה, סמוך לחוק בזק 1994 שהתיר לספקי אינטרנט לספק קוים לאזרחי ישראל, התחיל לצאת מוסף אינטרנט. היו בו הסברים למתחילים את דרכם בשיטוט באינטרנט, איך להיכנס לקהילות ואיך ליצור קהילות, ומושגי יסוד בחיים שמקבלים משמעות חדשה מבנייתה של רשת האינטרנט.
לכל מנוי שהיה לו מחשב עם מודם הייתה אפשרות להתקשר ללוח ההודעות (BBS), לשלוח ולקבל מידע, לשוחח עם הכתבים ועם קוראים אחרים ולשאול שאלות. דודי גולדמן כתב בידיעות אחרונות ש"בכך הופך זומביט למגזין העברי הראשון, המיועד באמת ל"פריקים של מחשבים" ומשחקים, הפותח גם גיליון אלקטרוני, בנוסף לגיליון הנייר המהודר." יבשם עזגד כתב בהארץ ש"כבוד לקורא ואמונה אמיתית באינטליגנציה שלו היא הנחת העבודה הבולטת ביותר של עורכי ועושי כתב העת המדהים הזה. ההנחה הזאת היא הנשק הסודי שעתיד להביא להם את הניצחון בקרב נגד כל מי שמוריד את המכנסיים בניסיון למשוך עוד מעט תשומת לב. בשורה התחתונה, זומביט הוא כתב עת עתידני שמתרחש עכשיו. הוא נדבק לך ליד עם דבק אפוקסי ולא יוצא לך מהראש שבוע." דוד גורדון כתב במעריב שהוא "מגזין המחשבים הטוב בסביבה".
אבי ברדוגו
אבי ברדוגו (נולד ב-1943) הוא עורך דין ופעיל חברתי, ממייסדי תנועת הפנתרים השחורים ומפלגת עלה ירוק.
ביוגרפיה.
ברדוגו נולד וגדל בשכונת נווה שאנן ואחר כך בקריית חיים בחיפה. אמו שרה, נולדה במצרים. סבו מצד אמו, אברהם חסן, שהוא קרוי על שמו, בנה את בית הכנסת בשפרעם. אביו, משה, נולד בטבריה והיה מסגר. ברדוגו סיים שמונה שנות לימוד ובגיל 14 יצא לעבוד בסלילת כבישים ובניקוי אוניות. אחר כך עבד במפעל שמן תעשיות ובחברת פזגז. כנער הצטרף ברדוגו לוועד לביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל. בגלל פעילות זה נמנה ממנו לשרת שירות משמעותי בצה"ל והוא קיבל תפקיד של ש.ג.. לאחר שהתעקש לשרת שירות קרבי נשלח לגדוד 300 - יחידת המיעוטים.
לאחר השירות הצבאי עבד כפועל במה בתיאטרון חיפה, לאחר שהגיע לירושלים עם אחת ההצגות, החליט לעבור ולהתגורר בעיר. בירושלים, השלים בגרויות ועבד תקופה כמורה. בשנת 1966 החל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. בזמן הלימודים הקים עיתון סטודנטים בשם "דווקא", וב-1971 היה כתב בשבועון "נוער 71" שהקים שלום כהן, ושנסגר לאחר זמן קצר.
בסוף שנות ה-60 נהג לבלות בקפה טעמון והתיידד עם פעילי שמאל ואנשי הבוהמה, בניהם חברי "מצפן" חיים הנגבי ואריה בובר. אחר כך פתח בר ומועדון משלו בשכונת מוסררה. במקום נהגו לבלות קבוצת צעירים שאחר כך הפכו לגרעין המייסד של "הפנתרים השחורים". ברדוגו חיבר בין פעילי "מצפן", בראשם שמשון ויגודר, לצעירי מוסררה והגה את שם התנועה, "הפנתרים השחורים", על שם התנועה הפוליטית שהוקמה בארצות הברית ב-1966. במשך כשנה שימש כעוזר פרלמנטרי של חבר הכנסת שלום כהן, בעת ששימש נציג תנועת "הפנתרים השחורים" בכנסת. יחד עם חלק מחברי "הפנתרים השחורים" תמך ברעיון שתי מדינות לשני עמים כפתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני, ונפגש עם אנשי אש"ף מספר פעמים במטרה לקדם פתרון של שלום. ב-1975 נפגש עם נציגי אש"ף בפריז, יחד עם סעדיה מרציאנו וצ'רלי ביטון, ב-1986 נפגש איתם שוב בפריז, יחד עם כוכבי שמש, ויקי שירן ובן דרור ימיני, וב-1989 השתתף במפגש "המזרחי-פלסטיני" בטולדו. בשנת 1983 היה בין מייסדי תנועת "המזרח אל השלום", שהתנגדה למלחמת לבנון הראשונה.
בשנות ה-70 הוסמך כעורך דין והקים משרד העוסק במשפט פלילי ובמקרקעין, ונוהג לקחת תיקי פרו בונו רבים. ביו השאר ייצג דיירי עמידר שפונו מדירותיהם, וייצג את גדי אלגזי בעתירה לבג"ץ לאפשר לו לא להיות מוצב בשטחים בעת שירות הצבאי. בשנת 1987 ייצג את יוסף עמית שהואשם בריגול, אך לטענתו השכ"ב הפעיל עליו לחץ שיוותר על התיק. בשנת 1990 ייצג אזרח לבנוני שנחטף בידי צה"ל, והואשם בסחר בסמים, שלבסוף התברר שהיה סוכן משטרתי.
בתחילת שנות ה-80 התגורר בניו יורק ולאחר שחזר עבר להתגורר ביישוב כליל שב.
בשנת 1999, היה ברדוגו בין מייסדי מפלגת עלה ירוק, שתמכה באי-הפללתם של צרכני קנאביס.
בשנת 2001, הגיש פינה בשם "חוק ומשפט" במסגרת תוכנית בשם "המומחים", בערוץ "בריזה", שהקימה yes הטלוויזיה בלוויין. אחר כך שימש במשך כמה שנים כמגיש מחליף בתוכנית הרדיו זהבי עצבני.
חיים אישיים.
בשנות ה-70 וה-80 היה בן זוגה של ענת סרגוסטי, שבחלק מהזמן גרו בבתים נפרדים בירושלים ותל אביב. בנם הוא שם ברדוגו, שהשתתף בעונה השמינית של "האח הגדול".
ג'קסון בויל
ג'קסון אמט בויל (באנגלית: Jaxon Emmett Buell; 27 באוגוסט 2014 – 1 באפריל 2020) היה ילד אמריקאי שהתפרסם משום שלקה במיקרוהידראננצפליה ונולד כש-80% ממוחו חסר.
ביוגרפיה.
בויל נולד ב-27 באוגוסט 2014 באורלנדו שבפלורידה. הלקות שלו נחשפה כבר בזמן הריונה של אמו, בריטני, אך הוריו סירבו להפילו, בהיותם נוצרים.
הרופאים ציפו כי הוא לא יעבור את גיל שנה, אך הוא חי חמש שנים. כשהגיע לגיל שנה, החלו הוריו לפרסם על אודותיו עדכונים ברשתות החברתיות, וזכו לפרסום.
הוא מת ב-1 באפריל 2020, בגיל חמש, בצפון קרוליינה, עקב סיבוכים במצבו.
לקות בלתי נראית
תיאטר אם קרנטנרטור