הלוחמים הערבים בכפר גילו התנגדות עזה. הכוחות הערביים החלו להזרים לכפר כוחות וביצעו התקפת-נגד. בגלל הפצועים הרבים והמבנה הטופוגרפי של השטח – לא התאפשרה נסיגה מסודרת באור יום, והמג"ד לנר הורה לכוחות להחזיק מעמד עד הערב בעמדות אליהן הגיעו בכפר ומסביבו בתקווה שהחשיכה תאפשר נסיגה מסודרת בחיפוי הדדי. עם ערב אנשי פלוגת חופי החלו לסגת לכיוון פלוגת גביש, תוך שהם משאירים בשטח הכפר מספר נפגעים שלא הצליחו לפנותם.
התקפת נגד ערבית.
המחקרים החדישים שהוכיחו כי צבא ההצלה היה זה שנלחם במלכיה, מפריכים כאמור את טענת לוחמי הפלמ"ח ואת הכתוב בספרו של נתנאל לורך בדבר התקפת נגד לבנונית. מחקרים אלה מצאו כי מלכיה אובטחה על ידי חיל משמר של צבא ההצלה שמנה כ-70 מתנדבים לא סדירים, רובם ממוצא לבנוני. קדס הייתה מאובטחת על ידי שתי יחידות של צבא ההצלה בנות 50–60 לוחמים, פלוגה סורית בפיקודו של צלאח שישכלי (אחיו של מפקד הגזרה אדיב שישכלי), ופלוגת מתנדבים עיראקית. ההתקפה על מלכיה וקדס באה בהפתעה לאנשי צבא ההצלה, והפלוגה שהגנה על מלכיה ספגה אבדות קשות. מפקדה נפצע אנוּשוֹת ונפטר כמה ימים לאחר מכן מפצעיו.
אדיב שישכלי הורה לבצע מתקפת-נגד מיידית, כשהוא מתגבר את הגיזרה בעתודות גדוד ירמוכ השני: יחידת מתנדבים סורית (20 לוחמים), ה"מחלקה היוגוסלבית" – 40 מוסלמים בוסנים, יחידה בדואית שהגיעה מכפר בירעם, וארבע שריוניות. מתקפת הנגד הסתייעה בסוללת תומ"תים 75 מ"מ שהועברו לידי שישכלי מצבא לבנון כמה שבועות קודם לכן בהתאם לבקשה סורית מפורשת. שישכלי ניצל את מצבם הקשה של חיילי הפלמ"ח המותשים והצמאים כדי להשיב את המחנה הצבאי לידיים ערביות.
לדברי ישעיהו גביש בבוקר ה-15 במאי ריכז צבא לבנון כוח בן שתי חטיבות והחל בפלישה. הכוחות הלבנוניים יצאו למספר התקפות מלוות במשוריינים וארטילריה וגרמו אבדות כבדות לכוח הישראלי שהתרכז בגבעת העץ ובמחנה הבריטי.
בכך נתקל כוח גדודי ישראלי שאינו מבוצר במאמץ העיקרי של צבא לבנון בפלישה לישראל.
גביש הורה לאנשיו לנצור אש עד שהתוקפים יגיעו לטווח של כמה עשרות מטרים וייחשפו. בינתיים ספג הכוח הפגזה כבדה ונפגעו לוחמים נוספים.
כוח הפלמ"ח, שלא התמודד עד אז עם צבא סדיר, לא עמד בהתקפה, ומקצת הלוחמים, מהם מגויסים חדשים שהיו מותשים מחום, צמא ורעב, ברחו או הסתתרו.
הנסיגה.
דן לנר, מפקד הגדוד, עשה מאמצים לעודד את לוחמיו שלא להישבר, אך בשעות הצהריים נאלץ לתת פקודת נסיגה לכיוון עמק קדש ורמות נפתלי. הנסיגה התבצעה באור יום ותחת אש, בחיפוי פלוגתו של אסף שמחוני, כאשר הנסוגים נושאים את הפצועים (שליש מן הכוח) ואת נשקם. מחלקה אחת בפיקודו של רחבעם זאבי, נותרה אחרונה על גבעת העץ כדי לחפות על הנסיגה.
בתחנת איסוף גדודית שהוקמה בשדה טופלו ונותחו כמה פצועים וחייהם ניצלו.
אבדות הפלמ"ח.
בקרב נהרגו 24 מלוחמי הפלמ"ח ו-120 לוחמים נפצעו, חלקם קשה מאוד. מפקד המחלקה , נהרג בקרב. מפקד הפלוגה שייקה גביש ומפקד המחלקה רפי איתן נפצעו.
בגלל נטל הפצועים, נאלץ הגדוד הנסוג לנטוש את גופות רוב ההרוגים בשטח. לעמק קדש הורדו רק שישה חללים. השאר, 18 במספר, נותרו בכפר ועל גבעת העץ.
הכוחות הלבנונים אספו את מרבית הגופות למערום וכיסו אותן בסלעים. גופות נוספות רוכזו במערה בצלע גבעת העץ. חללים אלו נאספו רק כעבור חצי שנה על ידי קבוצה של הורים ונקברו בקבר אחים בקיבוץ מעוז חיים. שישה מחללי הקרב נחשבו נעדרים עד שנת 2009, שאז נקבע ששרידיהם נקברו גם הם בקבר האחים.
הגרסה השגויה של הקרב טוענת כי למרות הנסיגה והאבדות הכבדות, הצליח הכוח לפגוע בלוחמים ערבים רבים, עיכב את הכוחות הלבנוניים ובלם את תנופת הפלישה הלבנונית המתוכננת במורד הרי נפתלי לכיוון עמק החולה.
המחקרים החדישים מוכיחים, כאמור, כי לא רק שלצבא לבנון לא היו שום כוונות התקפיות, אלא שלא היה שום כוח לבנוני במלכיה ושום פלישה לא עמדה להתבצע. חיילי הפלמ"ח נתקלו בלוחמים סדירים למחצה של צבא ההצלה ולא בצבא סדיר כלשהו.
קרב מלכיה השני.
כמסקנה מכישלון הקרב הראשון, תוכננה ההתקפה השנייה על מלכיה כקרב הטעיה שיאגף את הכפר מצפון.
בליל ה-28 במאי 1948, כשבועיים לאחר הנסיגה, חצה בסתר טור משוריינים של חטיבת יפתח, האחד מהם חמוש בתותח 20 מ"מ, דרך השדות באזור מנרה, את גבול לבנון. על הטור פיקד יצחק חופי. בהגיעו לכביש בין מרג' עיון לעיתרון החל הכוח לנוע באורות מלאים דרומה לעבר מלכיה. לאורך כ-15 ק"מ עבר הטור דרך מספר כפרים שתושביהם הניחו שמדובר בכוח לבנוני. עקב טעות ניווט החמיץ הכוח את הפנייה דרומה למלכיה, והמשיך לכיוון הכפר הלבנוני עיתרון.
במקביל, ערכו כוחות פלמ"ח וחי"ש התקפת הסחה על מלכיה מכיוון בקעת קדש שמדרום, ומגיני הכפר הזעיקו עזרה מן העיירה בינת ג'בייל.
הטור המשוריין נתקל בכוח התגבורת שהוזעק, פגע בו וגרם לנסיגתו, ואז שב לכיוון מלכיה. השמדת כוח התגבור גרמה למגיני מלכיה הערבים להימלט ולהותיר את מלכיה בידי הפלמ"ח. לכוח הישראלי היו שני הרוגים ומספר פצועים.
בהוראת יגאל אלון לא פונו גופות ההרוגים מן הקרב הראשון, והן נותרו במערום ובמערה עד לכיבוש הסופי של מלכיה.
המחקרים החדישים מראים כי לא נמצאו ראיות כאילו צבא לבנון הסדיר הפעיל במלכיה כוחות משמעותיים, מלבד שתי מחלקות משמר שאבטחו את "שער מלכיה", מאחר שכל כוחותיו עדיין שהו באותה עת מצפון לראש הנקרה. מי שהגן על הכפר היה הגדוד הדרוזי של צבא ההצלה, שהגיע למקום זמן קצר לפני כן. הדרוזים, שלא היו מעוניינים במגע עם כוחות הפלמ"ח, נסוגו מהמקום ללא קרב, כנראה עקב תיאום מוקדם בין מפקד הגדוד הדרוזי שכיב והאב לכוחות הפלמ"ח.
חילופי הכוחות הישראלים.
בעקבות התגברות הלחימה בגזרת המרכז, הועברה חטיבת יפתח לאזור לטרון כדי להשתתף במבצע יורם, וגזרת הגליל העליון המזרחי נמסרה לאחריותה של חטיבת עודד.
ב-1 ביוני 1948 הוחלפו לוחמי הגדוד הראשון של הפלמ"ח על ידי פלוגה א' של גדוד 11 מחטיבת עודד, שזה עתה הוקמה (בלא שלוחמי הפלוגה היו מודעים לכך באותו הזמן). הפלוגה הייתה מורכבת מחברי ההגנה בחיפה. 70–80 אנשי פלוגה א', בפיקודו של יוסי פוגל, התבצרו בארבעה מתחמים עיקריים:
קרב מלכיה השלישי.
ב-5 ביוני 1948, בשעה 12:00 הותקפה יחידת "עודד" שישבה במלכיה על ידי כוח ערבי עדיף בהרבה, בסדר גודל של חטיבה: גדוד של צבא לבנון הסדיר, גדוד סורי סדיר מתוגבר בשיריוניות סוריות וגדוד של צבא ההצלה. לכוחות הקרקע הערבים סייעו 8 מטוסים סוריים, כל הכוח האווירי של סוריה באותה העת.
הייתה זו הפעולה הצבאית היחידה של לבנון במלחמת העצמאות, לאחר שממשלת ביירות נכנעה ללחצים סוריים לשתף עימה פעולה. הגרסה הלבנונית הרשמית לקרב הכוללת פקודת המבצע, תרשים כוחות ומהלך הלחימה תורגמה לעברית ופורסמה בכתב העת "היסטוריה" על ידי ההיסטוריון גיא מעיין וראש מרכז המידע לטרור במל"מ, אל"ם (מיל.) ד"ר ראובן ארליך.
רקע.
לאחר כישלון המתקפה הסורית בדגניות היה המשטר הסורי נחוש להפגין הישג צבאי במלחמה. נשיא סוריה, שוכרי אל-קוותלי, מינה שר הגנה ורמטכ"ל חדשים, אשר גיבשו תוכנית מבצע חדשה. מטרתה הייתה ליצור הכרעה טקטית נגד ישראל, באמצעות תקיפת מלקחיים בנקודת התורפה של ישראל בצפון – אצבע הגליל, במטרה לנתקה מן המדינה היהודית. מטרה משנית הייתה הכנסת יחידות צבא ההצלה לגליל, שנותר ללא שום כוחות ערביים שיגנו עליו מפני התקפה אפשרית של צה"ל. התוכנית לא הייתה צולחת ללא שיתוף פעולה לבנוני. צבא לבנון היה עד אז עסוק באבטחת הגבול עם ישראל וסירב ליטול חלק בפלישת 15 במאי.
אל-קוותלי הפעיל לחצים כבדים על עמיתו הלבנוני, שיח' בשארה אל-ח'ורי ועל ראש ממשלת לבנון, ריאד ביי אל-צולח, כדי שיאשרו שיתוף של צבא לבנון הסדיר. סדרה של פשיטות שביצע הפלמ"ח בשטח לבנון, הניצחון הישראלי בקרב מלכיה השני, ועומס הפליטים הפלסטינים ששטפו את דרום לבנון, שכנעו את שיח' בשארה וריאד ביי כי השבת מלכיה לידיים ערביות היא אינטרס לבנוני. השניים חששו מפלישה ישראלית לשטח לבנון, ושאפו להשיב פליטים פלסטינים לגליל מאחר שהם היוו עול כבד על הכלכלה הלבנונית ואיימו להפר את המאזן הדמוגרפי העדין בין העדות.
סוריה הטילה למערכה גם כוחות של צבא ההצלה בפיקוד פוזי אל-קאוקג'י, שעד 15 במאי פעלו בשומרון ובאזור ירושלים, והוצאו משם לצורך ארגון מחדש ואימונים לקראת החזרתם לגליל. קרב מלכיה השני שיבש את תוכנית ההתארגנות ואילץ את קאוקג'י וכוחותיו לשוב אל המערכה מוקדם מהצפוי.
תוכנית הפעולה.
1. חטיבה 2 של הצבא הסורי מתוגברת ביחידות שריון וארטילריה תצלח במזרח הירדן על גשר בנות יעקב, תכבוש את משמר הירדן ותתקדם בציר איילת השחר – ראש פינה עד צפת.
2. כוח בסדר גודל חטיבתי, מתוגבר ביחידות שריון, ארטילריה והנדסה ובסיוע אווירי של טייסת סורית יכבוש את אזור מלכיה–קדש, יפתח את "שער מלכיה" לתנועת יחידות צבא ההצלה ולכניסתן לעומק הגליל. הכוח כלל את היחידות הבאות:
א. כוח לבנוני בסדר גודל של גדוד מוגבר בפיקוד סא"ל (מוקדם) ג'מיל אל-חוסאמי:
ב. כוח סורי בסדר גודל של גדוד מוגבר בפקוד סא"ל טאלב אל-דאגסתאני:
ג. כוח של צבא ההצלה בסדר גודל של גדוד מוגבר בפיקוד סא"ל מדלול עבאס:
ד. סיוע אווירי של טייסת מטוסים סוריים (8 כלי טיס).
המקורות סותרים בעניין זהותו של מפקד הכוח. ככל הנראה היה זה סא"ל שווכת שוקייר, דרוזי-לבנוני ששימש נציג לבנון בוועדה הצבאית הערבית ומונה לאחר מכן לתפקיד ראש מטה צבא ההצלה.
למעשה, קרב מלכיה השלישי היה היחיד בהיסטוריה שבו שלושה צבאות ערביים (סורי, לבנוני וצבא ההצלה) ביצעו שיתוף פעולה מלא – קרקעי, אווירי וארטילרי – בתא שטח אחד.
מהלך הקרב.