רוב מחשבי כף יד היו מבוססים על מעבד Xscale של חברת אינטל, עליהם רצו מערכות הפעלה שונות, כשלכל אחת מהן היו יכולות דומות אך הן פונות לשימושים שונים: חלקן לכיוון הסלולר, ואילו אחרות לשוק העסקי והביתי.
על פי מחקר גרטנר מקיף שסקר את שוק מחשבי כף יד, עולה כי השוק התכווץ ב־5% ברבעון 2004 לעומת הרבעון הקודם של שנת 2004, מאחר ששוק מחשבי כף יד התחרה מול שוק הטלפונים החכמים. מחקרים נוספים המראים ירידה בשוק מחשבי הכף יד משקפים למעשה מגמה, בה בסופו של דבר יתחלק השוק בין מחשבי כף יד ללא יכולת סלולרית, מחשבי כף יד בעלי יכולת סלולרית, ומכשירים סלולריים עם יכולות של מחשבי כף יד. הגבול בין שני האחרונים הולך ומטשטש.
נכון ל-2005, מחשבי כף היד המשוכללים תמכו ביכולות אלחוטיות בתקנים של WI-FI ושל Bluetooth בנוסף לתמיכה המובנית בתת-אדום. בנוסף, הם תמכו בכרטיסי זיכרון נשלפים (לרוב בתקן Secure Digital), והגיעו לנפחים גדולים של עד כמה GB. קיימים מחשבי כף יד עם אנטנה לקליטת GPS, שמסוגלים לאתר את המיקום של המכשיר על פני כדור הארץ באמצעות רשת הלוויינים, ואף להציג מפות רלוונטיות לשטח לניווט.
התפשטות הטלפונים הסלולרים החכמים דחקה את מחשבי ה-PDA אל מחוץ לשוק.
אילה פרוקצ'יה
אַיָּלָה פְּרוֹקַצְ'יָה (נולדה ב-20 באפריל 1941) היא שופטת בית המשפט העליון בדימוס, לשעבר יושבת-ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת וחברה בוועדה לבחירת שופטים.
ביוגרפיה.
נולדה ב-20 באפריל 1941 בקיבוץ אשדות יעקב. אביה חנן עינור היה חבר הסגל הדיפלומטי במשרד החוץ וכיהן כשגריר ישראל במקסיקו, בסנגל ובאתיופיה. סיימה בית ספר תיכון עירוני ה' בתל אביב. לאחר שירותה הצבאי למדה משפטים בפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים וסיימה בהצטיינות. בשנים 1969-1965 כיהנה כעוזרת משפטית לנשיא בית המשפט העליון, השופט שמעון אגרנט, ובכך הייתה האישה הראשונה בתפקיד זה במערכת בתי המשפט בישראל. לאחר מכן סיימה בהצטיינות תואר שני במשפטים באוניברסיטה העברית. בשנת 1972 קיבלה תואר דוקטור למשפטים מטעם אוניברסיטת פנסילבניה.
בשנים 1987–1973 שימשה בתפקידים בכירים במשרד המשפטים בירושלים ועסקה בענייני ייעוץ, חקיקה ופרקליטות בנושאים מגוונים בתחומי המשפט הציבורי והפרטי, ובהם ענייני משפט כלכלי ומסחרי ושוק ההון. בשנת 1983 שימשה יועצת משפטית לרשות ניירות ערך בירושלים.
בשנת 1987 מונתה לשופטת בית משפט השלום בירושלים. בשנת 1993 מונתה לשופטת בית המשפט המחוזי בירושלים, ובמרץ 2001 מונתה לכהונת שופטת בית המשפט העליון. בנובמבר 2009 מונתה ליו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת. באפריל 2011 פרשה מכס השיפוט.
בשנת 2014 יצא לאור ספר (כרך יח' לכבוד השופטת אילה פרוקצ'יה) לכבודה בהוצאת כתב העת משפט ועסקים המבוסס על כנס שנערך בשנת 2012.
הייתה נשואה לפרופסור למשפטים אוריאל פרוקצ'יה. לזוג שני בנים, אורן שהוא עובד קהילתי, זמר ושחקן, ויובל, דוקטור למשפטים מאוניברסיטת הרווארד, חוקר משפט וכלכלה, מרצה באוניברסיטת רייכמן ונשוי לעו"ד אפרת פרוקצ'יה, היועצת המשפטית (בפועל) של משרד הבינוי והשיכון.
בנאומה לרגל זכיית עמותת עדאלה בפרס הקרן החדשה לישראל אמרה: "חלק חשוב מההלכות הפסוקות העקרוניות של בית המשפט העליון בנושאי זכויות האדם ניתן בעתירות הארגון. זהו ארגון הפועל לקדם את זכויות האדם דרך המשפט ולא מחוץ למשפט, בעוצמה אינטלקטואלית בולטת, במחויבות מוסרית גבוהה, ותוך הסתכלות רחבה על החברה הישראלית כולה, על כל גווניה".
אחרי פרישתה, משמשת כנשיאת המוסד לבוררות עסקית על שם פרופ' סמדר אוטולנגי, וכנשיאה של עמותת בזכות.
פרוקצ'יה זכתה באות אבירת איכות השלטון לשנת 2020 בקטגוריית הרשות השופטת מטעם התנועה לאיכות השלטון.
פסקי דין בולטים.
משפט ציבורי.
בהתייחסות לתחום התערבותו של בג"ץ בעניינים מדיניים שבתחום פעולתה של הממשלה כתבה פרוקצ'יה שבניגוד לגישה שתחום זה גורר אי-שפיטות מוסדית, היא שותפה לגישה הגורסת כי:
דברים אלו הביאו את עמיתותיה להרכב לציין שאת הסוגיה הזאת יש להשאיר ב"צריך עיון". עם זאת, פרוקצ'יה איננה מן התומכים הבולטים באקטיביזם שיפוטי. בשוללה בדעת הרוב את בקשתו של יורם דנציגר לחייב את המדינה לפצות בעלי קרקע על הוצאת צו שטח מסוגר על קרקעותיהם, כפרשנות לתקנות ההגנה (שעת חירום) על פי כתבה:
דת ומדינה.
פרוקצ'יה התפרסמה לראשונה בעת כהונתה בבית משפט השלום, כשפסקה שחוק-העזר העירוני שחוקקה עיריית ירושלים, המצווה שבשבת יהיו בתי העסק סגורים, איננו תקף, כיוון שבחקיקתו חרגה העירייה מסמכותה לפי פקודת העיריות. החלטתה עוררה זעם בקרב החרדים. שנים אחר כך, בשבתה כשופטת בבית המשפט העליון, אישרה את חוקיות האיסור על העבדתם של יהודים בשבת, אך קבעה שבעוד שראוי להחיל אותו על עבודה ומסחר רגילים, יש לספק שירותי בידור, נופש ותחבורה ציבורית בשבת. בפסק דינה עמדה על חשיבותה של השבת גם כערך סוציאלי.
בשאלת תחולתו של חוק השבות (שאלת "מיהו יהודי") על מתגיירים בחוץ לארץ שהיו לפני כן תושבי ישראל והתגיירו בגיור רפורמי (גיורים המכונים "גיורי קפיצה"), אימצה את עמדת הרבנות האורתודוקסית ותמכה בדעת המיעוט, לפיה אין להחיל את חוק השבות על מתגיירים אלו. המשמעות היא, שגיורים אלה אינם מספקים לדעתה כדי להקנות למתגיירים אזרחות ישראלית.
פרוקצ'יה הצטרפה לדעה לפיה אין לבטל את תוקפו של חוק טל, בכותבה:
בספטמבר 2009 היא הביעה ספקות לגבי היעילות של חוק טל בטיפול בסוגיה:
פרוקצ'יה גם סברה, בדעת מיעוט, כי המדינה רשאית לתקצב שעות תפילה בבתי ספר ממלכתיים דתיים בלי לתת תקציב כזה לבתי ספר תל"י, משום שבבתי ספר תל"י מדובר בפעילות אופציונלית של בית הספר, בעוד בבתי ספר דתיים מדובר בפעילות חובה הנעשית בהוראת משרד החינוך.
היחס לבית הדין הרבני.
בעניין סמכותם של בתי הדין הרבניים קבעה פרוקצ'יה כי אין לבית הדין הרבני הממלכתי סמכויות בוררות לפי החוק, ומי שרוצה בבוררות על-פי הדין הדתי יוכל לעשות זאת בכל בית דין רבני אחר, אשר סמכויותיו אינן נובעות מהחוק ותקציבו אינו של המדינה. בפרשה אחרת קבעה כי החוק אינו מסמיך את בית הדין הרבני לדון בתביעה בעניין סרבנות גט של אנשים שאין להם כל זיקה לישראל. בעקבות קביעתה זו שינתה הכנסת את החוק. במקרה נוסף קבעה כי פסק-דין מסוים של בית הדין בסכסוך גירושין בטל, כיוון שבית הדין דן בתיק במעמד שני דיינים בלבד, בניגוד לחוק הקובע דיון בשלושה. בפסק-דינה מתחה השופטת ביקורת על בתי הדין הרבניים, לאור הישנותה הקבועה של תופעת הדיונים בהרכבים חסרים, אף-על-פי שידוע להם כי הדבר מנוגד לחוק, ותוך התעלמות מביקורת קודמת של נציבת תלונות הציבור על שופטים ושל בג"ץ בנושא.
עם זאת, במקרה שנגע להעברת משמורת של קטינה על ידי בית הדין באופן שהשופטים בבג"ץ סברו שאינו ראוי, כתבה: "רבות התלבטתי אם ... להציע לחברַי ליתן צו מוחלט אשר יורה על ביטול החלטת בית הדין בדבר העברת הילדה מחזקת אימה לחזקת אביה, ... אם אני נמנעת מהליכה בקו זה אין זה אלא מחמת כיבוד ערכאת בית הדין הרבני, האמור לדון פעם נוספת בעניינה של הקטינה בעוד זמן קצר, ... טעם נוסף הוא, כי בעקבות העברת המשמורת הזמנית של הילדה מרשות האם לרשות האב נוצר מצב עובדתי חדש בשטח, המחייב, מבחינת טובתה של הילדה, גישה זהירה במיוחד ביחס לכל מהלך נוסף".
זכויות אדם.
פרוקצ'יה דחתה את דרישת אלמנות הטייסים שנפלו בשירות מילואים, כי זכויותיהן יושוו לזכויות אלמנות טייסים שנפלו בשירות קבע, וזאת משום שהדבר היה פוגע בשוויון בין אלמנות טייסים שנפלו במילואים לבין אלמנות חיילי מילואים אחרים שנפלו.
בכל הנוגע לזכות הגישה לערכאות, אוחזת פרוקצ'יה בגישה לפיה מדובר בזכות חוקתית, והיא הביעה עמדה זו לא פעם בפסקי-דינה.
אשר לזכויות אסירים: פרוקצ'יה חייבה את המדינה להלין את כל האסירים בישראל על מיטה, והעניקה לה ארכה של מספר חודשים כדי להתארגן לכך, כמבוקש על ידי המדינה. בפסק דין אחר, קבעה כי ליגאל עמיר, בהיותו אסיר, עומדת זכות לעבור טיפולי הפריה מלאכותית לשם העמדת צאצאים. פסק-דינה התבסס על בחינת הגישות השונות לעניין זכויות אסירים, ואימוץ הגישה על פיה אין האסיר נפרד מזכויותיו למעט הזכויות המחויבות מעצם הכליאה.
פרוקצ'יה אישרה בהסכמת עמיתיה את חוקתיותו של סעיף חוק המונע שחרור בערובה של שוהים בלתי חוקיים בישראל שנכלאו וממתינים לגירושם, וגירושם מתעכב או נמנע בשל היעדר שיתוף פעולה מצידם.
חופש הביטוי.
בהתייחס לחופש הביטוי אמרה פרוקצ'יה את הדברים הבאים:
בהתאם לדברים אלו היא הייתה בדעה שיש לפסוק פיצויים משמעותיים בתביעת לשון הרע של אדם שכונה "נאצי", והיא אישרה בהסכמת עמיתיה את הרשעתו של אדם שהפגין נגד שוטר, והציג כרזה בה נכתב: "צריך לפטר את [שם השוטר המתלונן] בגלל שיתוף פעולה עם עבריינים כלפי אלה שהתלוננו נגדם. משטרה לא צריכה תפוחים רקובים", בהעלבת עובד ציבור. באותו פסק דין כתבה בהתייחס לעבירה זו:
לעומת זאת, במקרים בהם הפגיעה לא הייתה באדם פרטי פרוקצ'יה נטתה יותר לחופש הביטוי. היא תמכה בביטול ההחלטה לאסור את הקרנת הסרט "ג'נין ג'נין", כיוון ש
פרוקצ'יה נמנתה עם השופטים שאישרו את מצעד הגאווה בירושלים, אולם רק בהתאם לנסיבות, תוך מתן משקל ל"פגיעה ברגשות" של קבוצות אוכלוסייה מהמצעד.
במקרה אחר, קבעה פרוקצ'יה כי הצו שהוציאה עיריית ירושלים, לפינוי עיר האוהלים "כיכר הלחם" הוא חוקי, באומרה: