עצב הגומד אחראי על פעולת השרירים התולעיים (lumbricals) בזרת ובקמיצה ופעולת השרירים הבין-גרמיים באצבעות (interossei). כיווץ שריר תולעי מכופף את האצבע אליה הוא מחובר במפרק בין עצם המסרק לגליל המקורב ובה בעת פושט את המפרקים שבין הגלילים של אותה אצבע (IP JOINTS). השרירים הבין-גרמיים מסייעים לשרירים התולעיים בפעולה זו. כאשר שרירים אלו אינם מעוצבבים כראוי, לא תהיה התנגדות לשרירים המותחים את המפרק בין אצבע המסרק לגליל האצבע המקורב, ולכן מפרק זה היה מתוח. לא תהיה התנגדות לכיפוף המפרקים הבין גליליים, ולכן קצות האצבעות יהיו מעוקלות. השילוב בין שני המנחים יוצר את מראה "יד טפר", שמכונה כך היות שצורה זו מזכירה טופר של חיה.
פרדוקס הגומד.
עצב הגומד מעצבב בין היתר גם את חציו האמצעי של השריר כופף האצבעות העמוק (אצבעות 4 ו-5, הקמיצה והזרת). כאשר הפגיעה בעצב מתרחשת בנקודה גבוהה יותר (קרובה יותר למרפק), גם שריר מכווץ האצבעות העמוק יכול להיפגע בחלקו המרכזי. כתוצאה מכך, כיווץ האצבעות במפרקי האצבע הבין-גליליים נחלש, מה שמטשטש את המראה האופייני של יד טפר. במקום זאת, האצבע הרביעית והאצבע החמישית יהיו משותקות במנח המתיחה (פשיטה של האצבעות). מצב זה מכונה כפרדוקסלי, מכיוון שניתן היה לצפות מפגיעה עצבית גבוהה יותר, להקנות עיוות משמעותי יותר. בהתאם לזאת, במצב בו העצבוב משתפר והשרירים מתחזקים, תחזור בהדרגה צורת "יד הטפר".
גורמים וסימפטומים.
עצב הגומד יוצא מהכתף ועד כף היד, ונזק בו גורם ליד טפר. הפגיעה יכולה להתרחש במגוון דרכים. הישענות על המרפק עלולה לגרום לפגיעה בו לטווח ארוך כתוצאה מהלחץ הממושך המופעל על ידי פלג הגוף העליון. כמו למשל שינה על המרפק, לדוגמה אצל אדם הנמצא תחת השפעת אלכוהול. תסמיני לחץ ממושך שכזה על העצב יכללו לרוב חוסר תחושה ונימולול באצבעות.
יד טופר היא תוצאה אפשרית של פגיעה במקלעת העצבים הברכיאלית: משיכה מהירה של היד כלפיי מעלה עלולה לגרום למתיחה ואף קריעה של העצבים התחתונים במקלעת. לדוגמה היאחזות בזמן נפילה או משיכה של יד הילוד.
פעולות יום-יומיים העלולות לגרום ליד טופר:
פעולות המלוות בהישענות על המרפק לאורך זמן: רכיבה על אופניים, אופנוע, או עבודות שולחן ממושכות בהן מופעל משקל הגוף העליות על המרפקים.
גם פעולות הדורשות הפעלת לחץ ממושך על כך היד כלפיי מטה כמו חיתוך פיצה מפעילות לחץ על עצב הגומד.
נשים רזות עם אחוזי שומן נמוכים בגוף יהיו חשופות יותר לפגיעה מסוג כזה, שכן השומן באזור היד והמרפק הופך אותו לחשוף פחות ו"מגן" עליו. עם זאת, לבעלי משקל גוף גבוה יופעל יותר לחץ על המרפק בעת הישענות פלג הגוף העליון. בשימוש במכשירי כושר, גברים הם באופן סטטיסטי בעלי סיכוי גבוה יותר לפגוע בעצבים בשל חוזק השריר הגדול יותר לעומת נשים. הלחץ על עצב השריר עולה בהתאמה לשימוש בו.
טיפול.
הטיפול יכול לכלול ריפוי בעיסוק ופיזיותרפיה שיקומית. ניתן באמצעות תומך מתאים ליד להפעיל את היד במגוון רחב של תנועות, כאשר זה יאפשר כיווץ של המפרק בין עצם המסרק לעצם הגליל המקורבת ומתיחה במפרקים הבין גליליים.
תרגילים מועילים יחזקו את השרירים הבין גרמיים ואת השרירים התולעיים. באמצעות אימון של הרחקה וקירוב מקו האמצע (adduction, abduction) של כל אצבע בנפרד כאשר כף היד מופנית כלפיי מטה (pronation) יתחזקו השרירים הבין-גרמיים. סיבוב כף היד כלפי פנים וכלפי חוץ מועיל לשיקום.
מניעה.
טיפול מניעתי מומלץ לשימור תנועות ותפקוד האצבעות. כולל פעילות גופנית, מתיחות, שמירה על תנועות נכונות של המפרקים, עיסוי. חיזוק שרירי האמה האחוריים ובמיוחד את שריר פושט שורש היד הגומדי ושריר פושט האצבעות, הפועלים באופן הנגדי לכיווץ מפרקי האצבעות.
עיסוי שרירי האמה גם יכולים להקל על הלחץ המופעל על השרירים בעת מאמץ. מתיחת השרירית מאפשרת גמישות והפחתת הפרעות בעצבוב.
רובו ככולו
רֻבּוֹ כְּכֻלּוֹ הוא כלל הלכתי המבטא מצבים של ספק לגבי הדין עבור מציאות חלקית, לדוגמה כגון חלק משעור מסוים (כגון רביעית) או חלק מגופו של האדם.
על פי הכלל, במציאות חלקית, דנים מצב או מקרה על פי הדין שבו דנים את הנידון אילו כולו היה כרובו. במקרים אלו, פוסקים את הדין לגבי המציאות החלקית כאילו הייתה שלמה.
הכלל רובו ככולו משמש כנידון במקרים רבים. לדוגמה, לדין האם "רובו ככולו" נחשב שנמצא בסוכה (ונפקא מינה האם קיים בכך מצוות סוכה או לא), לגבי הרגע בו קובעים שהייתה לידה (ונפקא מינה לגבי קביעת יום הלידה לדוגמה), בחיוב ארבע כוסות של פסח ועוד.
מקור הכלל.
את הכלל רובו ככולו, לומדים חז"ל מכך שכתוב בפסוק "בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי יְגַלְּחֶנּוּ" () ושם מבואר כי צריך לגלח כל ראשו ואסור לשייר ב' שערות. ומכך שצריך לימוד מיוחד על ידי פסוק זה, משמע שבכל התורה כולה רובו ככולו, ולכן צריך פסוק מיוחד בנזיר ללמד ששם באופן חריג אין הדין רובו ככולו חל.
דנה הגמרא:
בחידושי הגר"ח מבריסק, כותב שהמקור ש"רובו ככולו" הוא דווקא הפסוק "אַחֲרֵי רַבִּים לְהַטֹּת"() שנאמר בנושא דיינים. ואומר כי לומדים משם שני דינים, האחד שהולכים אחר הרוב שמכריע את הספק, והשני שבדיני ממונות צריך ג' דיינים ובדיני נפשות כג', וכשהמיעוט לא מצטרף לרוב חסר במניין של בית הדין (כי אז הרי יש פחות דיינים הפוסקים את הדין של הרוב מאשר הגבול ההכרחי, והרי בית דין חסר אינו בית דין שיכול לפסוק), אלא מכאן שרובו ככולו, וכיוון שכך, נחשב בית הדין מלא, על אף שישנם דיינים שאינם מסכימים לדין (המיעוט).
יוצאים מן הכלל ופרטי דינים.
פקוח נפש.
ישנו יוצא מן הכלל שבעניין הנוגע לדיני נפשות אשר בו פקוח נפש אין הולכים אחר הרוב. כך פסק רבי יוסף קארו בשולחן ערוך.
רובו ככולו (רק) מתוך כולו.
בדיני שעורים לא נאמר רובו ככולו. כלומר אי אפשר לקדש על רוב רביעית, או לטבול במקווה שיש בו רוב ארבעים סאה (ארבעים סאה הם אמה על אמה ברום שלוש אמות, השעור המינימלי שקבעו חז"ל למקווה כשר). ונשאלת השאלה מדוע שלא יחול גם כאן הכלל רובו ככולו? (ראו לדוגמה שאלת החת"ם סופר)
החת"ם סופר עונה על כך, שלא שייך לומר רובו ככולו אלא מתוך כולו כלומר שרק אם הרוב הוא מתוך כולו. ואם כך בשאלת השעורים, אין מציאות של כולו בכלל אלא יש רק מציאות חלקית של רוב רביעית שבה לא שייך להגיד רובו ככולו, ולומדים זאת מסנהדרין, שאם נתיישבו רק רוב סנהדרין לדון, אין דינם תקף, מכיוון שצריך רוב מתוך כל.
רוב בהנחת תפילין.
דין ידוע בהלכות הנחת תפילין הוא ש"אם כמלוא נימא מהתפילין אינם על ראשו אלא על מצחו, אינו יוצא ידי חובה." (ראו במשנה ברורה) ואם כן מדוע אין הדין בתפילין הולך על פי הכלל "רובו ככולו" שכן יצא ידי חובת המצווה? ועוד שואלים מה שונה הדין שבתפילין שכתב הטורי זהב שאם נשמטו רובן חוזר ומברך כשמניחן שוב, ואילו בטלית שאם נשמט כולו חוזר ומברך, אבל בנשמט רובו אינו צריך לחזור ולברך. ומדוע שונה הדין?ה"משמרת חיים" עונה על כך שאומרים רובו ככולו רק כאשר לכל מקצת יש חשיבות בפני עצמה, כגון שחיטה, שבכל מקצת יש "שם שחיטה", אלא שיש שעור שצריך (ב' סימנים) ונתחדש שברוב שניים עולה רובו ככולו ונחשב שחיטה. אבל בתפילין, רוב בית תפילין אינו נחשב בית תפילין כלל, ועל כן לא שייך בזה דין רובו ככולו.
לעומתו ה"אשל אברהם" כתב שיש ללמד זכות על אילו שאינם נזהרים בזה מטעם הדין רובו ככולו, ומשמע שחולק.
לגבי קושיית הטורי זהב שראינו, תירץ האשל אברהם שבציצית כידוע, מה שמחייב בציצית הוא הבגד (וגם מקצת בגד נקרא בגד), ולכן אם נשאר מיעוט הטלית עליו אינו צריך לברך. מה שאין כן בתפילין, שהמצווה היא תלויה בשלמות התפילין, ומקצת תפילין אינו כלום ואם כך נחשב כאילו הסתלקה לגמרי וחייב לחזור לברך.
מקצת מניין לחשיבות תפילה בציבור.
בספר עמק ברכה כתב שיש להוכיח מהרמב"ם שגם כשמקצת הציבור התפללו, נחשבת התפילה לתפילה בציבור, וביאר הכסף משנה שהטעם הוא משום שרובו ככולו. אבל בספר "יד אליהו" וכן בשו"ת אגרות משה סוברים שאין זה נחשב תפילה בציבור כיוון שזה עניין שעורים כפי שהזכרנו כבר שבשעורים אין דין רובו ככולו.
הברכת שמואל כתב שהגר"ח תלה את שאלה זו בחקירה האם חיוב חזרת הש"ץ חל על עשרה ביחד, ואז אם אין עשרה, אין חיוב, או שהחיוב הוא על כל יחיד, אלא שאינה נאמרת אלא בעשרה ואז יכול לחול החיוב ביחד עם רובו ככולו, שאז אפשר לומר שרובו ככולו מדמה כאילו יש מניין שלם, ואם החיוב חל אז ניתן לעשות חזרת ש"ץ.
אשל אברהם (ספר)
הרוח העולה
הרוח העולה (ביפנית: 風立ちぬ ובאנגלית: The Wind Rises) הוא סרט דרמה היסטורית בסגנון אנימה. הסרט נכתב ובוים על ידי הייאו מיאזאקי ועוקב אחר הסיפור ההיסטורי של ג'ירו הוריקושי, מעצב מטוסי ה-A5M וה-A6M זירו, ששימשו את יפן במהלך מלחמת העולם השנייה.
מאז עלה הסרט לאקרנים ביפן הוא הפך לשובר קופות ולסרט המרוויח ביותר ביפן בתעשיית האנימה ב-2013. הסרט זכה במספר רב של פרסים, בהם פרס אנני לתסריט הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
הפקה.
הסרט מבוסס על מאנגה עם עלילה זהה שכתב וצייר הייאו מיאזאקי בירחון יפני בשם "Model Graphix" במהלך 2009. הסרט נכתב ובוים על ידי מיאזאקי, שמוכר בזכות הסרטים המסע המופלא והשכן הקסום שלי טוטורו אותם ביים וכתב גם כן. מיאזאקי עבד על הסרט במשך חמש שנים, הזמן הרב ביותר שבו הפיק מיאזאקי סרט. מיאזאקי הודיע כי הוא מתכוון לפרוש לאחר יציאת הסרט במלוא חמישים שנות יצירה, אך מאז חזר בו ויוציא סרט חדש בשנת 2020.
הפצה.