בפברואר אותה שנה נחתמו , אשר קבעו כי כל קולוניית חוף הזהב תסופח לאימפריה הבריטית בתמורה לסכום של כ-46 אלף גילדרים הולנדים. ב-6 באפריל 1872, לאחר אשרור ההסכם בפרלמנט, נמסרה אלמינה לידי בריטניה.
הפצצת מצודת אלמינה.
כצפוי, בני האשנטי לא היו מרוצים מהעברת השלטון באלמינה לידי הבריטים, אשר היו בני בריתם של בני הפנטה. מלך האשנטי טען כי מסמך אלמינה, קרי התשלום ששילמו ההולנדים לשבטו מדי חודש בדמות שתי אונקיות זהב, הצביע על זכותם לשליטה במושבה. המצב החמיר ב-1873 לאחר שצבא האשנטי החל להתקדם לכיוון העיר במטרה לכבוש אותה. בצעד זה נפתחה , ובריטניה פתחה בהפגזת המושבה ב-13 ביוני, מה שהוביל להחרבתה של העיר העתיקה, ובאופן ציורי סימל את תום העידן ההולנדי בחוף הזהב.
שלטון.
חברת הודו המערבית ההולנדית.
במהלך השלטון של חברת הודו המערבית ההולנדית בחוף הזהב, הרשות המבצעת בה הייתה הממשלה המקומית, ובראשה עמד אדם בכיר בדרגת דירקטור-חנרל, אשר לידיו הייתה נתונה מועצה המורכבת מקצינים קולוניאלים בכירים. מלבד סמכויותיו בתור השליט העליון של המושבה, פעל הדירקטור גם כמפקד הכוחות הצבאיים ביבשה ובים, ובמשך זמן מה גם בתור קצין בית הדין. הדירקטור קיבל מנדט כפול הן מידי הסטאטן-חנראל והן מידי חברת הודו המערבית ההולנדית.
בין השנים 1621–1637 שכנה הממשלה במצודת נסאו. עם כיבוש מצודת אלמינה מידי הפורטוגזים ב-1637, העבירה את מקום מושבה למבצר החדש, שם נותרה עד לאחרית ימיה.
כאשר כבשו ההולנדים את לואנדה וסאו טומה מידי הפורטוגזים ב-1641–1642, הופרדו נחלותיה של חברת הודו המערבית ההולנדית לתחומי שיפוט של שתי ממשלות שונות. הממשלה באלמינה הייתה אחראית על , והממשלה בלואנדה על כל השטחים שמדרום לה. האי סאו טומה עבר לשליטת הממשלה בלואנדה למשך זמן מה, עד שמונה לו דירקטור נפרד. בעקבות הפיצול המשולש שונה שם התואר של שליט אלמינה ל. כאשר איבדו ההולנדים את לואנדה חזרה לידי הפורטוגזים ב-1648, עברה השליטה בסאו טומה לידי הממשלה באלמינה, עד לכיבוש האי בידי הפורטוגזים בהמשך אותה שנה.
עם הקמת חברת הודו המערבית ההולנדית השנייה ב-1675, הושבה המתכונת הממשלתית בחוף הזהב לכנה. כל האזורים תחת סמכותו של הדירקטור-חנרל הוגדרו מחדש בתור ; תואר הדירקטור-חנרל שונה שוב ל; הגדרה זו טמנה בחובה חזקת בעלות על כל הטריטוריות האבודות אשר נכבשו בידי הפורטוגזים לאורך השנים, אם כי השינוי לא נעשה על מנת לדרוש חזרה את לואנדה וסאו טומה מידי הפורטוגזים, אלא רק בכדי להשליט סמכות על כל המסחר ההולנדי שנעשה באותם אזורים. מדיניות זו הייתה רלוונטית במיוחד ל, ממנה רכשו ההולנדים כמויות גדולות של עבדים החל משנות ה-70 של המאה ה-17. עד לפירוקה הסופי של חברת הודו המערבית ההולנדית ב-1792, נותרו תואר הדירקטור-חנרל ותחומי שיפוטו ללא כל שינויים נוספים.
המועצה.
בהתאם להנחיית הממשלה ההולנדית מ-1722, נשלטה המועצה בידי הדירקטור-חנרל, אשר שימש בתור הנשיא שלה. תחתיו היו הפיסקאל, קצין שיפוטי בכיר אשר פיקח על ענייני הממשלה; האופרקופמן, הסוחר הבכיר; ולבסוף האופרקומיס, נציבים שונים מרחבי הקולוניה, בעיקר מפקדי המצודות. בין השנים 1746–1768 שונה מבנה המועצה כך שלקבוצת הנציבים צורפו גם מספר קצינים בכירים, ביניהם האקוויפג'ימייסטר, שר העבודה; הבוקהאודר-חנרל, הכלכלן; והואנדריג, נושא הדגל. מספר בכירים הוסרו מהרכב המועצה ב-1768, והוחזרו שוב ב-1784 לאור פרוץ .
שלטון הולנדי ישיר.
חוף הזהב ההולנדי עבר לשליטת מועצת הקולוניות של איי הודו המערביים ב-1791, זמן-מה לפני פירוקה הסופי של חברת הודו המערבית. בשנים הראשונות לא השתנה כמעט דבר, והמדיניות הארגונית הקודמת נותרה על כנה.
ניצני השינוי החלו להופיע כאשר החליפה הרפובליקה הבטאווית את הרפובליקה ההולנדית ב-1795, וממשלת חוף הזהב שונתה על פי רפורמה חדשה, אשר גובשה באופן סודי ב-12 במאי 1801. תפקיד הדירקטור-חנרל שונה לגוברנור-חנרל, והמועצה פוצלה לשתי מועצות נפרדות, קטנה וגדולה. המועצה קטנה הייתה אחראית על ענייני היומיום של ממשלת הקולוניה והורכבה מהגוברנור-חנרל וכמה משריו. חברי המועצה הקטנה, יחד עם נציגים מהמצודות השונות של הקולוניה, אשר הגיעו אחת לשלושה חודשים, הרכיבו את המועצה הגדולה.
ההרכב הממשלתי שונה שוב כאשר ממלכת הולנד הנפוליאונית החליפה את הרפובליקה הבטאווית ב-1806. לפי צו מלכותי שהכתיב נפוליאון השלישי, מלך הולנד, משרד הגוברנור-חנרל הורד בדרגה לקומנדנט-חנרל, והמבנה הארגוני שונה שוב.שינויים נוספים המשיכו לבוא עם הקמת ממלכת ארצות השפלה ב-1815 וביטול העבדות. הממלכה החדשה רקמה תוכנית לשנות את חוף הזהב לקולוניה מצליחה בעלת כלכלה המבוססת על מטעים. לשם כך קיבל המושל החדש, הרמן וילם דנדלס, מנדט חופשי ותקציב גדול מידי ממשלת הולנד, אולם הפרויקט נעצר עם מותו הפתאומי ב-1818.
משנותרה הקולוניה ללא מנהיג בעל חזון, נחתכו כל תקציביה. אסדרה חדשה שנקבעה ב-1 בנובמבר 1819 הפחיתה את תקציב המושבה למינימום הנחוץ כדי שתוכל להתקיים, פיטרה את כל הקצינים שלא נמצאו נחוצים, ושחררה את העבדים המעטים שנותרו בה. כמו כן, הורד משרד הגוברנור-חנרל לדרגת קומנדר, קרי מפקד. משרדי הנהלת החשבונות, הפיסקאל, המזכירות, הגזברות וההנהלה, אוחדו לכדי משרד אחד, אשר באופן מוזר קיבל את השם המאוחד של כל קודמיו .
כאשר החלו ההולנדים לגייס חיילים לצבא איי הודו המזרחיים מבין האפריקאים המקומיים, התחזק מעמד הממשלה בשנית, ולפי צו מלכותי שהוצא ב-23 במרץ 1838, קודם משרד הקומנדר חזרה לדרגת גוברנור, וקיבל תקציב נוסף להקמת משרדי שרים נוספים, זאת במטרה להפוך את ממשלת הקולוניה ליעילה יותר. המבנה הארגוני עצמו עבר רפורמה ב-1847, אשר כללה הקמה בית דין לצדק, גוף נפרד ממועצת השליט, אף על פי שמשרות מסוימות נחלקו בין שני המוסדות. כמו כן שונה שמו של משרד הפיסקאל, שבתחום אחריותו נכללה הפרקליטות, לקצין הצדק. בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-19 שונתה החלוקה המנהלתית של תחומי השיפוט בקולוניה ממצודות למחוזות, כך שהנציב אשר מונה לכל אזור שלט לא רק במבצר בו ישב, אלא גם באדמות שסבבו אותו.
כלכלה.
תור הזהב של שוק העבדים.
אף על פי שבעת המודרנית מקושר שמה של הקולוניה בעיקר לסחר האטלנטי בעבדים, לא הייתה זו הסיבה שבגינה הגיעו ההולנדים לחוף הזהב מלכתחילה. המשאבים שלכדו את עיניהם עם הגעתם לחוף במאה ה-17 היו בעיקר זהב, שנהב ופלפל. לדבריו של הגאוגרף יוהנס דה לה, חברת הודו המערבית שינעה סחורות בשווי של כ-14 מיליון גילדרים לרפובליקה הולנדית עד ל-1637, כאשר המשאב הדומיננטי ביותר ביניהן היה זהב.
מצב זה השתנה בעקבות הכיבוש ההולנדי של ברזיל, החל מ-1630 והלאה; באותן שנים הפכו העבדים לצורך חיוני עבור הישרדותה הכלכלית של הקולוניה האמריקאית. במקרה מסוים, הנחתה חברת הודו המערבית את ניקולס ואן איפרן, אחד ממושלי חוף הזהב המוקדמים, לספק לכוחות ההולנדים בברזיל כמות גדולה של עבדים; אף על פי שב-1636 הצליח איפרן להעביר כאלף עבדים לאמריקה ממצודת נסאו, החליטו אנשי החברה שעל מנת להבטיח אספקה קבועה של כוח אדם, יהיה עליהם לכבוש את מצודת אלמינה מידי הפורטוגזים. לאחר שהצליחו לעשות זאת ב-1637, החל המסחר בחוף הזהב להתמקד בעבדות. מנהלי החברה, אשר לא חשו מרוצים מהמצב, מאחר שהפריע לשוק הזהב הרווחי שפעל בחוף, ניסו להעביר אותו לחוף העבדים, בו היו להם תחנות מסחר המיועדות לכך, אשר אוישו ב-1640.
כיבושה של ברזיל חזרה לידי הפורטוגזים לא הפריע לסחר העבדים ההולנדי, מאחר שב-1662 חתמו על מסמך ה עם האימפריה הספרדית, בו התחייבו לספק עבדים לאמריקה הספרדית, הבטחה אותה מילאו בעיקר דרך תחנת המסחר בווילמסטאד. כמו כן, ב-1664 כבשו מידי הבריטים את סורינאם, ושקלו להפוך את ברביס ואסקיבו לקולוניות המבוססות על עבודת פרך של עבדים.
באותה העת, ניסו ההולנדים במערב אפריקה לחזק את אחיזתם סביב שוקי הזהב באמצעות בניית מצודת ראוחאוור בעומק הארץ, סמוך לנהר אנקוברה, אולם לאחר שהותקפה ונשרפה עד היסוד ב-1660, החליטו להשאיר את עבודת ההפקה בידי המקומיים. בראשית המאה ה-18 צנחה אספקת הזהב במידה ניכרת בשל מלחמות שבטיות בין התושבים המקומיים. אף על פי שניצחונם של בני האשנטי בקרב פייאס ב-1701 עזר לבסס את ההגמוניה שלהם באזור, נדרשו מספר שנים נוספות בכדי להרגיע את הרוחות בטריטוריות החדשות שנכבשו. מבחינה כלכלית, הייתה זו השנה הגרועה ביותר עבור שוקי הזהב בכל ההיסטוריה ההולנדית, לאחר שבסופה הגיעו לשפל כלכלי אשר הסתכם בייצוא זהב שנתי בשווי של כ-178 אלף גילדרים.
בזמן שהדרישה לזהב המשיכה לצנוח, שוקי העבדים שגשגו לכדי שיאים שטרם נראו; הדבר נבע ככל הנראה מהמלחמות שניהלו בני האשנטי, אשר נהגו לערוך , ולחטוף את התושבים המקומיים כחלק משלל המלחמה שלהם. לשם השוואה, בין השנים 1693–1701 הועברו כ-1,522 עבדים מאלמינה לאמריקה, ממוצע של כ-169 עבדים בשנה, בעוד שבין השנים 1702–1704 הועברו כ-1,213 עבדים, ממוצע של כ-404 בשנה.