לאחר התפרקות הנאביס בשנת 1900, הסגנון והנושאים של וויאר השתנו. הוא היה עם תנועת הנאבי כחיל החלוץ של האוונגרד. כעת הוא נטש בהדרגה את הסגנון של פנים הבתים הצפופים והכהים שצייר לפני 1900, והחל לצייר יותר בחוץ, באור טבעי. הוא המשיך לצייר חללי פנים, אבל עם יותר אור, צבע ועומק בחלל המצויר. השפעות האור הפכו למרכיבים עיקריים בציוריו, בין אם היו אלה סצנות פנים או הפארקים והרחובות של פריז. הוא חזר בהדרגה לנטורליזם. הוא ערך את התערוכה האישית הגדולה השנייה שלו בגלריה ברנהיים-ז'ון בנובמבר 1908, שם הציג רבים מהנופים החדשים שלו. הוא זכה לשבחים על ידי מבקר מתנגד המודרניזם על "מחאתו הנעימה נגד עיוותים שיטתיים."
גישות חדשות.
לאחר 1900 וויאר המשיך לצייר חללי פנים וגנים רבים, אך בסגנון צבעוני יותר ממה שהשתמש בעבר. אף על פי שפני הדמויות עדיין הסיטו מבטם לעיתים קרובות, אבל היה עושר של פרטים וצבעים חמים יותר. הוא הדגיש במיוחד את משחק אור השמש בגנים ובנושאיו. הוא לא רצה לחזור לעבר, אלא רצה לעבור אל העתיד עם חזון דקורטיבי, נטורליסטי מוכר יותר מזה של המודרניסטים.
הוא יצר סדרות חדשות של לוחות דקורטיביים, המתארים סצנות עירוניות ופארקים בפריז, כמו גם סצנות פנים רבות של חנויות ובתים. הוא תיאר את הגלריות של מוזיאון הלובר והמוזיאון לאמנויות דקורטיביות והקפלה של ארמון ורסאי.
תיאטרון.
התיאטרון היווה חלק חשוב בחייו של וויאר. הוא החל כאמן הנאבי ביצירת תפאורה ועיצוב תוכניות לתיאטרון אוונגרדי, ולאורך כל חייו ניהל קשרים הדוקים עם אנשי תיאטרון. הוא היה חבר של הצייר, השחקן והבמאי סשה גיטרי. במאי 1912, הוא קיבל הזמנה חשובה עבור שבעה לוחות, ושלושה ציורים מעל הפתחים, עבור תיאטרון השאנז אליזה החדש בפריז, ועוד אחד של המחזאי הקומי ז'ורז' פיידו. הוא השתתף בהופעות של הבלט הרוסי בין 1911 ל-1914. ב-1937 הוא ובונאר קיבלו את המשימה לציור ההיסטוריה של עולם התיאטרון של פריז בציור קיר גדול, למבואה של התיאטרון הלאומי החדש של שאיו, שנבנה לתערוכה הבינלאומית של פריז ב-1937.
שנים אחרונות (1914–1940).
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, גויס וויאר לזמן קצר לתפקיד צבאי כשומר בכבישים המהירים. עד מהרה שוחרר מחובתו זו, וחזר לצייר. הוא ביקר בבית החרושת לנשק של פטרונו, נתנזון, ליד ליון, ולאחר מכן צייר סדרה של שלושה ציורים של המפעלים בעבודה. הוא שירת לזמן קצר, בין 2 בפברואר ל-22 בפברואר, כאמן רשמי של צבא צרפת באזור הווז', והכין סדרה של פסטלים. אלה כללו שרטוט של אסיר גרמני שנתפס ונחקר. באוגוסט 1917, בחזרה בפריז, הוא קיבל הזמנה מהאדריכל פרנסיס ז'ורדיין עבור ציור קיר לבית קפה אופנתי בפריז, לה גרנד טדי.
פורטרטים.
לאחר 1920 הוא עסק יותר בציור פורטרטים עבור פריזאים עשירים ומכובדים. הוא העדיף להשתמש בטכניקות שאפשרו לו ליצור פרטים מדויקים יותר ואפקטי צבע עשירים יותר. הוא בדרך כלל הציג את נושאיו באולפן או בבתיהם או מאחורי הקלעים, עם רקעים מפורטים, טפטים, ריהוט ושטיחים. הרקעים גם יצרו מצב רוח, סיפרו סיפור וגם שימשו כניגוד לדמות הראשית .
הכרה ומוות.
בין 1930 ל-1935 חילק את זמנו בין פריז לשאטו דה קליי, בבעלות חברו הסל. הוא לא זכה להכרה רשמית מהמדינה הצרפתית עד יולי 1936, אז הוזמן ליצור ציור קיר, לה קומדי, המתאר את רשמיו מההיסטוריה של עולם התיאטרון של פריז עבור המבואה של התיאטרון הלאומי החדש של שאיו, שנבנה עבור התערוכה הבינלאומית של פריז 1937. באוגוסט של אותה שנה קנתה עיריית פריז ארבעה ציורים ואוסף רישומים. בשנת 1937 הוא קיבל עבודה גדולה נוספת, יחד עם מוריס דני ורוסל, של ציור קיר מונומנטלי בארמון חבר הלאומים בז'נבה.
ב-1938 הוא קיבל הכרה רשמית יותר. הוא נבחר בפברואר 1938 לאקדמיה לאמנויות היפות, וביולי 1938 הציג במוזיאון לאמנויות דקורטיביות תערוכה רטרוספקטיבית מרכזית של ציוריו. מאוחר יותר באותה שנה הוא נסע לז'נבה כדי לפקח על התקנת ציור הקיר שלו בבניין חבר הלאומים .
ב-1940 הוא סבל מקשיים ריאתיים ומת ב-21 ביוני 1940, באותו חודש שבו הובס הצבא הצרפתי על ידי הגרמנים בקרב על צרפת.
חיים אישיים.
וויאר לא היה נשוי, אבל חייו האישיים ועבודתו הושפעו מאוד מחברותיו. בסוף שנות התשעים החל מערכת יחסים ארוכה עם גברת נתנזון, אשתו של פטרונו החשוב, תאדי נתנזון. נתנזון התחתן איתה באפריל 1893, כשהייתה בת שש עשרה. היא מופיעה בציורי הגנים הציבוריים. הוא עזר לה לקשט את דירתו של נתנזון, צייר אותה לעיתים קרובות בלוחות הדקורטיביים שלו וליווה אותה ואת בעלה בקביעות לביתם הכפרי .
אחותו של אדואר וויאר הייתה אשתו של עמיתו לתנעת הנאבי - קר חבייר רוסל.
בשנת 1900 פגש וויאר את לוסי הסל, אשתו של סוחר אמנות שווייצרי, שהפכה למוזה החדשה שלו. היא נסעה איתו מדי שנה לנורמנדי בקיץ, ונתנה לו עצות. היא נשארה איתו, למרות מריבות וסצנות דרמטיות רבות, עד סוף ימיו. בנוסף היו לו גם מערכת יחסים ארוכה עם השחקנית לוסי בלין.
פליין
כד אפר
טריכוטומיה
טריכוטומיה (משילוב בין יוונית ולטינית Trichaotomia) היא חלוקה ממצה ומוציאה של קבוצה לשלוש תת-קבוצות משלימות. כלומר, כל איבר שהיה חבר בקבוצה המקורית יהיה חבר באחת משלוש תת-הקבוצות החדשות, ושום איבר לא יהיה חבר בשלוש הקבוצות. משתמשים בטריכוטומיה כדי להעצים הבדל בין שלוש קבוצות, או על מנת לכלול בקבוצה שלישית איברים שלא יכולים להיות בשתי קבוצות משלימות או לסירוגין איברים הנמצאים בשתי קבוצות דיכוטומיות גם יחד, לעיתים החלוקה הזו היא לא חד-משמעית.
אטימולוגיה.
המונח טריכוטומיה נגזר מהמונח דיכוטומיה, אשר ביוונית, שפירושו "חלוק" dich - צורה של "dicha", שפירושה "לשניים"; tomia - פירושו גזירה, חתיכה או חלוקה של דבר.
בלטינית קידומת "טרי" מייצגת את המספר שלוש, לפיכך על פי היגיון זה המונח טריכוטומיה הוא חלוקה ל-3 קבוצות משלימות.
יעקב בטאן
הרב שמואל יעקב בטאן (אבטאן, אביטן) (לפני ה'תקע"ב, 1812 - כ"ט ניסן ה'תרל"ב, 7 במאי 1872) היה דרשן, ראש הישיבה, דיין, ופוסק הלכה בעיר מרקש שבמרוקו במאה ה-19.
קורות חייו.
נולד במרקש לאביו רבי מרדכי מחכמי מרקש ומקובל. שמו היה 'יעקב' ובתקופה מסוימת הוסיפו לו את השם 'שמואל'. משפחת בטאן הייתה אחת מהמשפחות שהחזיקו בשררת השחיטה בעיר. למד עם רבי מרדכי הצרפתי בישיבתו של רבי משה רוזיליו והיה תלמיד חבר שלו.
לא יאוחר משנת ה'תר"ט (1848/1849) התמנה לדיין בבית הדין במרקש בראשות הרב דוד צבאח עם הדיינים רבי אלעזר חזן, רבי רפאל מסעוד אבן מוחא ורבי משה פינטו. החל משנת ה'תרכ"ג (1862/1863) היה חתום שני בפסקי הדין, לאחר אב בית הדין הרב אבן מוחא. בית הדין התכתב בהלכה עם רבי ידידיה מונסונייגו אב בית הדין פאס, עם רבי שמואל עמאר אב בית דין מקנס ועם חכמי אסואירה.
במקביל, עמד בראשות ישיבה במרקש, שבה למדו את סוגיות התלמוד בעיון מבין תלמידיו בישיבה נמנה רבי אלעזר הלוי. בין השנים ה'תרכ"ו - ה'תרכ"ט קיים קשרי מכתבים עם הרב יעקב אטלינגר מגרמניה, בעל "ערוך לנר", שהעביר כספים מתורמים באשכנז לישיבתו של רבי יעקב.
רבי יעקב נמנה עם הרבנים האחראים על הסמכת שוחטים.
רבי יעקב היה עשיר ונכסיו כללו בית מהודר בין שתי קומות המכיל שמונה דירות שהיה נקרא על שמו "בית ר' יעקב אביטן", כאשר הקומה הראשונה שימשה לבית כנסת בית מדרש ולחדרי שיעורים. הרחוב שבו נמצא הבית נקרא "ר' יעקב אביטן".
המשורר רבי יעקב אלכאבאש כתב פיוט לכבודו של רבי יעקב בטאן בחייו.
נפטר בכ"ט בניסן ה'תרל"ב.
משפחתו.
נשא את אסתר בת ר' יוסף בן מכלוף בוחיון.. אסתר אשתו נפטרה בכ"ה במרחשון ה'תר"ב. אחר פטירתה נשא אשה שנייה. לרבי יעקב היו שלשה בנים שנמנו עם חכמי מרקש, רבי חיים, רבי מאיר ורבי אברהם ובת אחת. נכדו היה הרב מרדכי אסבעוני (סיבוני), אב בית הדין במרקש.
מעצרי הכרטיס הירוק
מעצרי הכרטיס הירוק (בצרפתית: rafle du billet vert) התרחשו ב-14 במאי 1941 בתקופת הכיבוש הנאצי של צרפת. המעצרים ההמוניים החלו יום לאחר שהמשטרה הצרפתית מסרה כרטיס ירוק () ל-6,694 יהודים זרים שהתגוררו בפריז, כרטיס שהורה להם להתייצב ל"בדיקת סטטוס".
למעלה ממחציתם דיווחו לפי ההנחיות, רובם פולנים וצ'כים. הם נעצרו וגורשו לאחד משני מחנות מעבר בצרפת. רובם היו כלואים במשך שנה לפני שגורשו לאושוויץ ונרצחו. מעצרי הכרטיס הירוק היו המעצרים ההמוניים הראשונים של יהודים על ידי משטר וישי במהלך מלחמת העולם השנייה; קצת יותר משנה לאחר מכן בוצע גירוש היהודים מפריז, בו כ-13,000 יהודים גורשו ונרצחו.
רקע.
צרפת נכבשה במלחמת העולם השנייה בפלישה הגרמנית שהחלה במאי 1940 והסתיימה בכיבוש פריז ב-14 ביוני ובכניעה לגרמניה שמונה ימים לאחר מכן. צרפת הכבושה על ידי גרמניה הנאצית חולקה לשניים, כאשר הצפון והמערב (כולל פריז) השתייכו לאזור הכבוש בניהול ישיר על ידי גרמניה, והשאר השתייך למה שנקרא "האזור החופשי" (Zone libre) בדרום ובמזרח צרפת. ממשלת צרפת בראשות מרשל פטן עברה לעיר וישי שבאזור החופשי. ב-10 ביולי, הפרלמנט פיזר את עצמו, סיים את הרפובליקה השלישית ויצר את "המדינה הצרפתית",( הידועה יותר בשם "משטר וישי") בראשות פטן.