במהלך מלחמת העולם השנייה גויס מרטין מעבודתו בבורסה לשירות בצבא ארצות הברית. שם פיקח על פינוי חומרי גלם במועצת הקצאת החימוש. הוא שימש גם כאיש הקשר בין הצבא לבין הקונגרס של ארצות הברית והמפקח על תוכנית השאל-החכר עם ברית המועצות.
ראש הבנק לייצוא ולייבוא.
חזרתו של מרטין לפעילות אזרחית סימנה גם את שובו אל התחום הפיננסי, אך הפעם מצִדו של הממשל הפדרלי של ארצות הברית. עמיתו הדמוקרטי, הארי טרומן, מינה אותו לראש הבנק לייבוא ולייצוא בראשו עמד במשך שלוש שנים. במוסד הזה התגבש לראשונה דימויו כ"בנקאי קשוח". הוא עמד על כך שהלוואות תהיינה השקעות בטוחות ויציבות; מתוך עיקרון זה התנגד במקרים רבים למחלקת המדינה של ארצות הברית בביצוע הלוואות אותן ראה מרטין כמוּנעות ממניעים פוליטיים; ומטעמים אלו לא הירשה מרטין שייעשה שימוש בבנק לייצוא ולייבוא כקרן לסיוע בינלאומי.
מרטין סיים את הקריירה שלו בבנק כאשר נקרא למחלקת האוצר של ארצות הברית על מנת לשמש שם עוזר לעניינים מוניטריים. מרטין כיהן במחלקת האוצר במשך כשנתיים בהן הסכסוך שלה עם הבנק הפדרלי הגיע לשיאו. בתקופה שקדמה למשא ומתן הסופי עם הבנק הפדרלי, התאשפז מזכיר מחלקת האוצר ג'ון וסלי סניידר בבית חולים. בנסיבות אלו הפך מרטין לנושא ונותן הראשי מטעם משרד האוצר. מנקודת מבטה של מחלקת האוצר היה מרטין נציג רב ערך. הייתה לו הבנה מעמיקה של מערכת הבנק הפדרלי ושל השווקים הפיננסיים. יתר על כן, הוא נתפש כבעל ברית של טרומן, אשר התנגד נחרצות לעצמאות הבנק הפדרלי. במהלך המשא ומתן, מרטין כונן מחדש את התקשורת בין מחלקת האוצר לבין הבנק הפדרלי, תקשורת אשר נאסרה תחת הנהגתו של סניידר.
יו"ר הבנק הפדרלי.
תוך שיתוף פעולה עם רוברט ראוס, וודליף תומאס ווינפילד ריפלר מטעם הבנק הפדרלי, קידם מרטין את השגת ההסכם עם מחלקת האוצר של ארצות הברית, אשר השיב לבנק הפדרלי את עצמאותו ב-1951. הוועדה הפדרלית לשווקים פתוחים (The Federal Open Market Committee - FOMC) ומזכיר מחלקת האוצר, סניידר, קיבלו את ההסכם והפשרות שלו והוא אושר על ידי שני המוסדות. יו"ר חבר הנאמנים בעת האשרור היה תומאס מקייב, אשר התפטר רשמית מתפקידו שישה ימים בלבד לאחר פרסום ההצהרה על ההסכם. ממשל טרומן ראה את התפטרותו של מקייב כהזדמנות מושלמת לכבוש מחדש את הבנק הפדרלי, כמעט מיד לאחר שהבנק הפדרלי התנתק לכאורה. טרומן בחר במרטין לתפקיד היו"ר הבא של חבר הנאמנים, והסנאט של ארצות הברית אישר את המינוי ב-21 במרץ 1951.
עם זאת, בניגוד לציפיותיו של טרומן, מרטין הגן על עצמאות הבנק הפדרלי, לא רק בתקופת ממשלו של טרומן, אלא גם בתקופותיהם של ארבעת הממשלים שלאחר טרומן. כיום, תקופת כהונתו של מרטין כיו"ר הבנק הפדרלי היא הקדנציה הרצופה ביותר אי פעם במוסד זה. במהלך כמעט שני עשורים זכה מרטין להכרה עולמית כבנקאי מרכזי. הוא הצליח לנהל מדיניות מוניטרית עצמאית, תוך מתן תשומת לב לסיפוק רצונותיהם של הממשלים השונים. למרות העובדה שמטרותיו המוניטריות של מרטין היו השגת אינפלציה נמוכה ויציבות כלכלית, הוא דחה את הרעיון כי על הבנק הפדרלי להתמיד בהשגת יעדיו באמצעות התמקדות באינדיקטור כלכלי יחיד ובמקום זאת קיבל החלטות מדיניוּת על ידי בחינת מגוון עשיר של נתונים כלכליים. כיו"ר, מרטין מיסד את הגישה הזאת בהתנהלותה של הוועדה הפדרלית לשווקים פתוחים כאשר הוא אוסף חוות דעת מכל הנגידים והנשיאים בתוך המערכת לפני קבלת החלטות. כתוצאה מכך, רבות מהחלטותיו התקבלו פה אחד בוועדה הפדרלית לשווקים פתוחים. מרטין צוטט כאומר ש"תפקידו של הבנק הפדרלי הוא לקחת את קערת הפונץ' כשהמסיבה מתחממת" - כלומר, להעלות את הריבית בדיוק כאשר הכלכלה מגיעה לשיא הפעילות לאחר המיתון.
ב-1958 נבחר מרטין לכהן במינוי חירום כמנהל סוכנות החירום לייצוב (Emergency Stabilization Agency) על ידי נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, במקרה של מצב חירום לאומי, קבוצה שנודעה בכינויה "the Eisenhower Ten".
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1960 האשים מועמד המפלגה הרפובליקנית, ריצ'רד ניקסון את מרטין בתבוסתו, בשל מדיניות "היד הקפוצה" בה נקט.
כלפי חוץ נתפש מרטין כמקבל ההחלטות הדומיננטי של הבנק הפדרלי. במשך כל שנות כהונתו הוא הגן על זכותו של הבנק הפדרלי לנקוט בפעולות שלפעמים מתנגשות עם שאיפות הנשיא. הוא טען באופן קבוע כי הבנק הפדרלי אחראי בפני הקונגרס של ארצות הברית ולא בפני הבית הלבן.
מרטין סיים את מדיניותו כיו"ר הבנק הפדרלי ב-30 בינואר 1970. באותו היום הסתיימה הקריירה שלו בשירות הציבורי אך הוא המשיך לעבוד כשהוא ממלא תפקידי דירקטור בתאגידים ובמוסדות ללא כוונת רווח כגון קרן האחים רוקפלר.
הוא הלך לעולמו בביתו שבוושינגטון די. סי. ב-28 ביולי 1998 כשהוא בן 91.
ערך עצמי (פסיכולוגיה)
שימור וניקוז קרקע
שימור וניקוז קרקע הם אוסף של שיטות של שימור משאבים חקלאיים. זהו גם שם של אחד מהאגפים של משרד החקלאות ופיתוח הכפר. אגף זה מופקד על תוכניות לניצול מי ביוב, שימור משאבי קרקע ומים והגנת שטחים חקלאיים משיטפונות. הוא פועל על פי גישה ניהולית מרחבית המיישמת שיטות רבות שמטרתן מניעת דילול קרקע- ירידה בפוטנציאל פוריות הקרקע כתוצאה מסחיפה (הסרת קרקע מעל שטח מסוים), המלחה, זיהום ושיטפונות.
רקע היסטורי.
אחת השיטות הראשונות לשימור הקרקע שהתפתחו, יושמו לשם מניעת סחיפת קרקע. היו אלו טרסות העפר שמטרתן הייתה קטיעת מדרונות וניתוב מים. שיטה זו אשר התבססה על בניית גלי אבנים לרוחב השיפוע מנעה סחיפת קרקע מצד אחד לשני ואפשרה למים להמשיך לחלחל בין המרווחים הקטנים.
במהלך שלושת העשורים האחרונים החלו ארגונים בינלאומיים וממשלות ליזום מחקרים ונושאי שימור קרקע. דוחות מחקר הצביעו על תהליכי סחף ודילול קרקע מוגברים בשטחים חקלאיים ובאזורי פיתוח והשפעתם השלילית על שינוי האקלים ברמה העולמית. ארגונים אלו החלו ליזום פרויקטים משותפים להפחתת ההשפעות השליליות של תופעות אלו.
תפקיד האגף לשימור קרקע וניקוז.
תפקידו של אגף זה הוא לפתח ולשמור על כושר של קרקעות ישראל והשטחים הפתוחים, שיקום אדמות שניזוקו ולהנחות את רשויות הניקוז בתפקידן בהתאם לחוק.
הנושאים בהם חברי האגף מתמקדים הם:
שיטות לשימור קרקע.
לשם מניעת זיהום, הצפות, סחיפה ועוד.
ישנם שיטות רבות לשימור הקרקע אשר כוללות:
נערות זיגפלד
גוליאלמו מרקוני
ספציה
שגיונות זיגפלד
לאון גיי
א&quot;ל שלקוביץ
א. ל. שלקוביץ
תשכבי לך בנחת ותחשבי על אנגליה
אסתר זקהיים גראוס
אתר ההנצחה לחללי אסון המסוקים
אתר ההנצחה לחללי אסון המסוקים הוא אנדרטה לזכר 73 הנופלים באסון המסוקים ב-4 בפברואר 1997 אשר נמצאת בקרבת המקום בו אירע האסון, סמוך לקיבוץ דפנה.
תיאור האתר.
האתר מורכב מאנדרטה שהוקמה לצד נחל דן במקום הנפילה עם 73 אבנים אשר נתלו מענפי העצים לצד הנחל, כל אבן עם שם אחד הנופלים. לצד האנדרטה הראשונית, הקצה קיבוץ דפנה בשנת 2001 שטח של 12 דונם. בשנת 2003 אשרה הוועדה המחוזית צפון את תוכנית האתר. האנדרטה החדשה נחנכה בשנת 2008. היא עוצבה בצורת מסוק, במרכזה בריכת מים עגולה שבתוכה שמות הנופלים ומימיה נשפכים בדופנותיה. מבריכת המים יוצאים שבילים המובילים לשביל מעגלי חיצוני המקיף את הבריכה, בין השבילים מוצבים 73 אבני גיר בגובה אדם. שביל ראשי יוצא לכיוון דרום ובמרכזו תעלת מים היוצאת מהבריכה ומובילה לבור מים בכניסה לאתר. בקצה השביל מוצב סלע גיר בצורת זנב המסוק, מצידו האחד מצוינים שמות הנופלים על גבי לוח זכוכית, מצידו השני מתואר סיפור האסון.
האתר עוצב בשיתוף האדריכלית שלומית שלמה, מעצבי הגינות חיים כהן וגלעד שרון והפסלים רמי פלדשטיין סידור כהן וגרשון היימן, בסיוע הפסל דני קרוון. מספר גופים סייעו להקמת האתר ביניהם משרד הביטחון, קק"ל ואיש העסקים ארקדי גאידמק, שתרם כמחצית מעלות הקמתה. מלבד כל אלה האתר נשמר ומתוחזק על ידי "העמותה להנצחת חללי אסון המסוקים" בראשותה של רעיה אפנר, שבנה אבי נפל באסון.
במהלך השנים הושחתה האנדרטה מספר פעמים.
מיקום.
אתר ההנצחה נמצא לצד בית העלמין של קיבוץ דפנה (דרומית לקיבוץ עצמו) וליד גבולו המערבי של שאר ישוב. כביש הגישה לאנדרטה מתחיל בצמוד לצומת חורשת טל ויוצא מספר מטרים דרומית לצומת על כביש 918, ממשיך במקביל לכביש 99 ואחרי מספר דקות נסיעה, מתבצעת בו פנייה ימינה, המלווה בשילוט לכיוון אתר ההנצחה.
ביוכימאית
אתר הנצחה לחללי אסון המסוקים
ג'בל יעלק
ג'בל יעלק (בערבית: جبل يعلق) הוא רכס הרים בצפון סיני. הפסגה הגבוהה ביותר ברכס היא ראס אבו קרון (תרגום: ראש אבי קרניים, בשל צורתה המסועפת). ומתנשאת לגובה של 1,094 מטר מעל פני הים. זוהי הפסגה הגבוהה ביותר בצפון סיני. מקור השם אינו ידוע והבדואים מבטאים אותו יעלג.
ההר הוא חלקה המערבי של מערכת הקימוט בצפון סיני שכיוונה הכללי הוא: דרום מערב – צפון מזרח. בדומה לרכסי מרכז הנגב, בנוי ההר מסלעי גיר. בהר מצוי מכתש הדומה במבנהו למכתשי הנגב. רכס ג'בל יעלק תחום מצפון בכביש אבו עגילה - ביר גפגפה. ממזרח בכביש ג'בל לבני - ביר חסנה. מדרום בכביש ביר חסנה - ביר תמדה וממערב, בכביש ביר תמדה - ביר גפגפה.
בזמן השלטון הישראלי בסיני, בשנים 1967–1980, היה ממוקם על ההר ממסר תקשורת (שהותקף במלחמת יום הכיפורים) ובסיס של חיל המודיעין הישראלי. בסיס המודיעין נקרא "אפרת" והיווה בסיס למערך מרחף באמצעות בלון איסוף נתונים.
בית הכנסת העתיק של גמלא
הסוכנות הלאומית לאווירונאוטיקה
אתר הנצחה לחללי קהילת המודיעין