בעונת רשם ולדאנו את הישגו הגדול כשחקן, כשזכה עם ריאל באליפות. באותה עונה שיתף פעולה בחוד הקבוצה עם החלוץ המקסיקני הוגו סאנצ'ס, וביחד השניים הובילו את התקפת הקבוצה, כשולדאנו כובש 16 שערי ליגה. בנוסף, הקבוצה זכתה פעם נוספת בגביע אופ"א, כשפגשה בגמר את פ.צ. קלן מגרמניה. במשחק הראשון בסנטיאגו ברנבאו במדריד, ולדאנו כבש שני שערים בניצחון קבוצתו 5-1, ולמרות הפסד 2-0 בגומלין, ריאל הניפה את הגביע בפעם השנייה ברציפות.
במהלך עונתו השלישית והאחרונה במועדון, ולמרות ששותף ב-27 משחקים בהם כבש 7 שערים, ולדאנו הפגין חולשה פיזית שבעקבותיה התגלה כי הוא סובל מהפטיטיס B. בעקבות המחלה החליט ולדאנו לפרוש ממשחק פעיל, ואת משחקו האחרון בשורות הקבוצה ערך בחודש מרץ 1987. בסיום העונה זכתה ריאל באליפות שנייה ברציפות.
נבחרת ארגנטינה.
הופעותיו המוצלחות של ולדאנו בנבחרת הצעירה של ארגנטינה, עוד כשחקן ניואלס אולד בויס, זיכתה אותו בזימון לנבחרת הבוגרת של , במדיה ערך את הופעת הבכורה כבר ב-1975, בגיל 20 בלבד.
ולדאנו היה בסגל הנבחרת במונדיאל 1982, אך נפצע במשחק השני של הנבחרת, מול , והחמיץ את מרבית הטורניר.
הישג השיא של ולדאנו בנבחרת היה במונדיאל 1986, בו זכתה ארגנטינה בתואר אלופת העולם. ולדאנו שיחק בכל 7 המשחקים של נבחרתו במונדיאל, וכבש 4 שערים, אחד פחות מכוכב הנבחרת דייגו מראדונה. ולדאנו אף כבש את אחד משעריו במשחק הגמר, כשבדקה ה-55, במצב של 1-0 לנבחרתו, קיבל כדור מהקטור אנריקה, חדר עם הכדור לרחבה מצד שמאל וגלגל אותו לפינה הרחוקה, כדי לקבוע 2-0. ארגנטינה ניצחה במשחק בתוצאה 3-2.
בשנת 1990, כ-3 שנים לאחר פרישתו, חזר ולדאנו להתאמן על מנת לשחק עם הנבחרת במונדיאל 1990 באיטליה, ואף שיחק שני משחקים נוספים במדי הנבחרת, אך לבסוף נופה מהסגל הסופי על ידי מאמן הנבחרת דאז, קרלוס בילארדו.
בסך הכל ולדאנו שותף ב-23 משחקים במדי הנבחרת, מתוכם 9 בטורנירי המונדיאל ב-1982 ו-1986, וכבש 7 שערים, מתוכם 4 בטורניר המונדיאל ב-1986.
קריירה מקצועית.
קריירה כמאמן.
לאחר פרישתו, מונה ולדאנו למאמן נוער בקבוצה שבמדיה פרש, ריאל מדריד.
ב-15 באפריל 1992, שמונה מחזורים לסיום הליגה, פיטרה קבוצת טנריפה את מאמנה חורחה סולארי, ומינתה את ולדאנו למאמנה לחוזה עד לסיום העונה, ולעונה נוספת. מטרתו הייתה להשאיר את הקבוצה בליגה הבכירה, משימה בה עמד בהצלחה.
במחזור האחרון של אותה העונה, פגשה טנריפה של ולדאנו את ריאל מדריד, במשחק בו ריאל הייתה חייבת ניצחון על מנת להבטיח את האליפות, וטנריפה הייתה זקוקה לניצחון כדי להבטיח את הישארותה בליגה. ריאל עוד הובילה במשחק 2-0, אך טנריפה ביצעה מהפך כדי לנצח 3-2 ולהישאר בליגה, ובאליפות זכתה ברצלונה.
בעונתו השנייה בקבוצה הציגה טנריפה כדורגל טוב הרבה יותר, עם פרננדו רדונדו בשורותיה הקבוצה סיימה את העונה במקום ה-5 והבטיחה את השתתפותה בגביע אופ"א. התסריט מהמחזור האחרון בעונה שלפניה חזר בשנית, ושוב טנריפה ניצחה במחזור האחרון את ריאל מדריד, הפעם בתוצאה 2-0, ושוב מנעה מריאל זכייה באליפות, בה זכתה גם הפעם ברצלונה.
בעונתו השלישית והאחרונה בקבוצה, ולדאנו הוביל את טנריפה עד לשמינית גמר גביע אופ"א, שם הודחה על ידי יובנטוס מאיטליה.
לקראת עונת , מונה ולדאנו למאמנה של ריאל מדריד. ולדאנו החתים את כוכב קבוצתו הקודמת, פרננדו רדונדו, וכן את מיכאל לאודרופ ואיוואן זמורנו, והוביל את הקבוצה לאליפות מרשימה, כולל ניצחון 5-0 בקלאסיקו מול ברצלונה. באותה עונה החל לשלב בקבוצה הבוגרת את ראול גונזלס, אז בן 17, מגדולי שחקני הקבוצה בכל הזמנים. בנו הבכור של ראול, חורחה, קרוי על שמו של ולדאנו.
בעונה שאחריה, לא הצליח ולדאנו לשחזר את ההצלחה, והוחלף במהלך העונה על ידי פאביו קאפלו.
משרת האימון האחרונה שלו הייתה בולנסיה בעונת . הוא הוביל את הקבוצה למקום ה-10 בטבלה, ופוטר בשלבים הראשונים של עונתו השנייה בתפקיד.
קריירה כמנהל מקצועי.
בשנת 2000 חזר ולדאנו לריאל מדריד, הפעם כמנהל מקצועי. הוא כיהן בתפקיד כ-4 שנים, עד התפטרותו בחודש יוני 2004, בעקבות כישלונה המקצועי של הקבוצה בעונת .
הוא חזר לקבוצה ביוני 2009, כדי לשמש שוב בתפקיד, וכן כעוזרו של הבעלים פלורנטינו פרס.
בעת ששימש בתפקיד, ספג ביקורת מחברו לזכייה במונדיאל 1986 ומאמן נבחרת , דייגו מראדונה, שזעם על התנכלות לכאורה של ולדאנו לשחקנים הארגנטינאים של ריאל מדריד. ולדאנו עצמו התנגד למינויו של חברו מראדונה למאמן הנבחרת שנתיים קודם לכן
ב-25 במאי 2011 הוא פוטר מתפקידו לאחר חילוקי דעות ממושכים עם הצוות המקצועי, ובמיוחד עם מאמן הקבוצה דאז, ז'וזה מוריניו.
עיסוקים נוספים.
ולדאנו שימש לאורך תקופתו כמאמן נוער וכן מאז פיטוריו מריאל מדריד ב-2011, משמש ולדאנו כפרשן כדורגל במגוון תחנות טלוויזיה ועיתונים בספרד ובמקסיקו.
בנוסף, ולדאנו פרסם מאז פרישתו חמישה ספרים העוסקים בכדורגל.
בפברואר 2014 פורסם כי ולדאנו ישתתף בכתיבת תסריט לסרט שיעסוק בכוכב נבחרת ארגנטינה וברצלונה, ליונל מסי. למרות שמסי מככב ביריבה המרה של הקבוצה איתה מזוהה ולדאנו, הדמיון בחיים המוקדמים בין השניים, במיוחד בארגנטינה, הוביל את ולדאנו לקחת חלק בפרויקט.
וועקער
וועקער (נהגה: "וֶקֶר"; בעברית: מעורר) היה כינויו של הממונה להעיר את בני העיירה לתפילת שחרית, ובפרט לאמירת סליחות. התפקיד היה בדרך כלל באחריותו של שמש העיר. נוהג זה היה בעיקר בשטעטלאך במזרח אירופה וביישוב הישן.
הוועקער נהג לדפוק על חלונות הבתים, ולקרוא: "קומו לעבודת הבורא" ("שטייט אויף צו עבודת הבורא"), או בימי הסליחות "קומו לאמירת סליחות" ("שטייט אויף צו סליחות"). חלק מהמעוררים נהגו להוסיף משפט מוסר או שירים להשכמת הבוקר. את קריאתו היה אומר בנעימה מיוחדת.
בשנים האחרונות חידשו חסידי בעלז את המנהג, ובשכונת קריית בעלז בירושלים מסתובב כרוז עם רמקול, הקורא לקום לאמירת הסליחות. לחסידות בעלז נוסח מיוחד, שחלקו מורכב מפיוט ליום כיפור: "ישראל עם קדושים, שטייט אויף צו עבודת הבורא, שטייט אויף צו סליחות, שטייט אויף צו עבודת הבורא, אנא כנה, עורו נא, התעוררו נא, עימדו נא, התייצבו נא, קומו נא, חלו נא, בעד הנפש חנו נא, פני דר עליון, שטייט אויף צו סליחות, שטייט אויף צו עבודת הבורא, אשרי יושבי ביתך עוד יהללוך סלה".
וועקער בישיבות.
תפקיד הוועקער (בכל ימות השנה), קיים בישיבות בהן יש פנימייה. בחלק מהישיבות ניתן התפקיד ל"אלטער בחור", בחור מהשכבה המבוגרת בישיבה.
אזכורים בתרבות.
בעשור הראשון של המאה ה-20 הופיע עיתון בשם "דער יודישע וועקער" בגליציה ועיתון בשם "המעורר" בלונדון.
י.ל. פרץ כתב ספר שירה בשם "דער וועקער".
בספרו של חיים ולדר, "שימו לב אל הנשמה", מופיע סיפור (בדיוני) בו עומדת דמותו של ר' יהודה (יידל) כהן, שהיה וועקער בשכונות מאה שערים ובתי אונגרין בירושלים. שם הספר ניתן על שם כותר הסיפור, בשל מנהגו של ר' יידל לשיר את הפיוט "אודה לאל לבב חוקר" בעת העירו את האנשים. בספרו "יש דברים נסתרים" מופיעה דמות של וועקער בישיבה (בספר הוא מכונה "פאטשער").
באוסף בדיחות חכמי חלם, מופיעה בדיחה העוסקת ב"וועקער"
הצלב השביעי
הצלב השביעי (בגרמנית: Das siebte Kreuz) הוא רומן היסטורי מאת אנה זגרס שעלילתו נסובה על אסירי מחנה ריכוז בגרמניה הנאצית.
עלילה.
שבעה אסירים ברחו ממחנה ריכוז ומפקד המחנה מכין שבעה צלבים המיועדים לתלייתם. ששה אסירים נתפסים. השביעי אינו נתפס. הצלב שנועד לתלייתו נותר מיותם.
האסיר הנמלט.
זגרס מתארת את נתיב בריחתו של האסיר הנמלט וממחישה את הווייתו כנרדף ואת אווירת האימה האופפת את המרחב הציבורי והפרטי במדינה שהפכה למחנה ריכוז אחד גדול. הנמלט לקבל עזרה ממכרים, וחלקם עוזרים לו, למרות חששם לחייהם, על רקע אווירת ההלשנות והטרור הציבורי במדינה הטוטליטרית. בתחנות בדרכו של הנמלט מוצגת הדילמה של האדם המבקש לעזור לנמלט, אך יודע שישלם על כך בחייו ובחיי ילדיו. אווירת הפחד שיוצרת סכנת ההלשנה וההיעלמות, מעצבת טיפוס אנושי שלמען ההישרדות יסגל נורמות אופורטוניסטיות, חושים חייתיים ואישיות חמקנית וערמומית. זגרס מציגה את האזרח המושלם של חברת מחנה הריכוז כאזרח שיפַתח חושי ציִד ויוותר על המוסר ההומניסטי.
אחת מחוליות הבריחה האחרונות של הנמלט הוא מכר ישן, המפצח את סוד אימתו של המשטר. כשמכר זה שב הביתה מלילה של חקירת גסטפו אל אשתו שכבר השלימה עם היעלמו, הוא מניח על השולחן שקית לחמניות טריות של בוקר, שקית שזה עתה קנה, ומתפלא שהיא עוד לא מוכנה לצאת לבילוי יום א' שקבעו מראש עם הילדים. כשאשתו ההמומה שואלת אותו על הגסטפו, הוא עונה תשובה מעין זו: הם שאלו כל כך הרבה, מה שאומר שהם לא ידעו כלום.
זגרס מציגה את שובו של אדם לביתו לאחר מעצר על ידי הגסטפו כמאורע מגוחך ובלתי אמין המנוגד למציאות ולהגיון. כללי המדינה הטוטליטרית נראים אמינים ובעלי תוקף, עד כי אירוע הסותר כללים אלה נראה כבלתי מציאותי. זגרס יוצרת הוויה שבה לא תיתכן דווקא האפשרות הרגילה במשטר דמוקרטי, האפשרות שאדם נחקר במשטרה וחוזר הביתה. זגרס מציגה את האופן שבו, במדינה טוטליטרית, נתפס אירוע כמעצר והיעלמותו של אדם כתופעה נורמלית. כך היא יוצרת מצג של הלך החשיבה של אזרח מדינה טוטליטרית ושל דינמיקת הפעולה הבאה בעקבות הלך חשיבה זה. זגרס מעצבת בספר תחושה ששיבה של נחקר ממרתפי הגסטפו לביתו היא תופעה על טבעית, בלתי הגיונית, ושרק טבעי שכל נמלט ייתפס.
מפקד המחנה.