בשנת 1979 הוחלט על כינוס מכונן של חסדאי וחבריו לחזון, באותו הכנס הונחו היסודות של תנועת לאו"ר. המסר המרכזי בכנס זה היה כי הבעיה של החברה הישראלית אינה מושפעת מסוגיות של שטחים ושלום אלא נובעת מתהליך פנימי של משבר חברתי עמוק בכל תחומי החיים. לפיכך יש להקים תנועה אשר תגדיר את הבעיות של מדינת ישראל בצורה מדויקת ומתוך ראייה לטווח רחוק, תציע פתרונות לבעיות ותפעל להפצתן בציבור. לאחר שישבו על המדוכה כמעט שנתיים בדיונים על מהות ותוכן יצאה לאור החוברת הכחולה. או בשמה הרשמי "חיים של אחריות ובחירה". מסמך שעבר שתי גרסאות קודמות ובו מתוארת התפיסה הכוללת של התנועה.
שנות השמונים.
תנועת לאו"ר התמודדה בבחירות לכנסת השתים עשרה תחת השם לאו"ר (אותיות ענף). מה שהניע את חברי תנועת לאו"ר הייתה תחושת הסכנה למדינה. חברי התנועה הגדירו כי מערכת הבחירות תהיה כזירה שבה יתריעו כלפיי הציבור על הסכנות הצפויות למדינה. לאו"ר התחייבה כלפיי הבוחר כי לא תצטרף לשום קואליציה ותהווה אופוזיציה חזקה בכנסת לכשתיבחר.
לאו"ר קיבלה 4182 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
רשימת המועמדים של המפלגה לקראת הבחירות לכנסת ה-12 :יעקב חסדאי, ישעיה בן-יהודה, ברכה יהושפט-רונן, אילנה שמש, אריה בוסק, חיים אטיאס, יעקב וימן, יוסף שיף, יעקב גילת, רפאל בוגנים, משה אבלס.
בג"ץ לאו"ר.
בעתירה לבית המשפט הגבוה לצדק ביקשה תנועת לאו"ר לבטל את החלטת ועדת הכספים של הכנסת, להוסיף רטרואקטיבית כחמישים אחוזים לתקציב הבחירות של המפלגות. החלטת ועדת הכספים נועדה לסייע למפלגות לממן את הגרעון שנוצר בקופתן כתוצאה ממערכת הבחירות הבזבזנית שניהלו. העתירה הופנתה נגד ועדת הכספים ונגד כל המפלגות שאמורות לקבל את התוספת. תנועת לאו"ר ביקשה להוציא צו ביניים אשר ימנע את תשלום הכסף בתקופה שעד לסיום הדיון המשפטי.
צו הביניים ניתן, ובסופו של דבר בג"ץ ביטל את החוק, לאחר שקבע שתהליך חקיקתו לא ענה על דרישת סעיף משוריין ב.
שנות התשעים.
לאחר הפרשה הפוליטית הידועה בתור "התרגיל המסריח" וחלוקת כספים ייחודיים יצאו חברי לאו"ר במחאה על התופעה הפוליטית עוד כחודש לפני גל המחאה של שלושת הקצינים ובהם אבי קדיש.
חברי לאו"ר, ובראשם יעקב חסדאי, היו שותפים בניסוח האמנה של "התנועה לשינוי שיטת הממשל" אולם פרשו ממנה לאחר כניסת פוליטיקאים מקצועיים לתנועת המחאה.
חברי לאו"ר היו בין המקימים והפעילים המרכזיים ב"אמיתי" – אזרחים למען מינהל תקין וטוהר המידות
ו"עוגן" – תנועה לעקירת השחיתות במגזר העסקי והציבורי בישראל.
אנשי לאו"ר בין היוזמים והפעילים עם פרופ' דב יזרעאלי בניסיון לאחד תנועות שונות תחת קורת גג אחת: "מירקמי ישראל לאחריות חברתית".
חברים רבים מתנועת לאו"ר פעלו יחד עם אורי גורדון, ראש מחלקת העלייה והקליטה בסוכנות היהודית, בתכנון ויישום הקונגרס הציוני-ישראלי הראשון שהתקיים בשנת 2000.
לקראת סוף שנות ה-90 פרסם יעקב חסדאי ספר נוסף אשר מכיל אסופת מאמרים בנושאים אשר עמדו על סדר היום של המדינה בתחומי חברה, כלכלה חוץ וביטחון.
אזרחים למען חוק משאל עם.
בתוך תנועת לאו"ר פעלו מספר חברים בניסיון לקדם חוק משאל עם, ולצורך כך ניסחו מנשר אשר מסביר את עיקרי הרעיון והקימו עמותה נפרדת לקידום הנושא. הקווים המנחים היו כי מי שיוכל להציע שאילתא למשאל עם יהיה: נשיא המדינה, שליש מחברי הכנסת או עשרה אחוזים מבעלי זכות הבחירה.
חוק שיתקבל במשאל עם יהווה חוק יסוד שאינו ניתן לשינוי מהותי או ביטול על ידי הכנסת. שינוי חוק שכזה יצריך משאל עם חוזר לאחר פרק זמן מינימלי שיקבע בחוק. משאל העם יכריע רק בשאלות עקרונית, יקבע כללים בלבד וישאיר לממשלה חופש בקביעת מדיניות וניהול שוטף. תיקבע שיטה לניסוח האלטרנטיבות לבוחר וכל שאלה תהיה חייבת אישור של בית המשפט העליון. בסופו של דבר הרעיון לא יצא אל הפועל ולאחר 8 שנים הפסיקה העמותה את פעילותה.
המינהל הקהילתי "לב העיר" בירושלים.
אחד מן החברים המובילים בתנועת לאו"ר הוא אורי עמדי.
על פי הערכים והעקרונות של התנועה הקים עמדי את מודל הקהילה ברובע "לב העיר" בירושלים אשר כולל את שכונות ה"נחלאות", שוק מחנה יהודה והאזורים המסחריים בסביבתם. רובע זה סבל בשנות ה-80 מנטישה של אוכלוסייה והזנחה סביבתית גדולה.
קהילה זו מורכבת מאוכלוסייה דתית, חרדית וחילונית, צעירים וקשישים, ותיקים ועולים, אשכנזים ובני עדות המזרח, סטודנטים ועובדים יהודים וערבים הפועלים כולם במרחב גאוגרפי מוגדר.
פעולתו של עמדי הייתה בניגוד לדעתו של ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, שטען כי הרס המרכז הישן הוא תהליך טבעי בכל העולם. כמו כן לא האמין קולק שסוחרי השוק יסכימו לשתף פעולה עם הממסד.
בסיום הפעולה, שנמשכה שנים רבות, הפך שוק מחנה יהודה למקום חדש ואטרקטיבי ו"לב העיר", בעיקר שכונות הנחלאות, הפך מוקד משיכה לאוכלוסייה חדשה ולתיירות.
הערכים הבסיסיים עליהם בנוי המינהל הקהילתי "לב העיר" הם עקרונות לאו"ר: שייכות האזרח לקהילה, שותפות באחריות ובהמשכיות, עצמאות ותחרות בין יחידים תוך נשיאה משותפת באחריות הקהילתית.
המאה ה-21 / מפלגת "אחריות-לב אחד ורוח חדשה".
לאו"ר החליטה להתמודד בשנית כמפלגה בבחירות לכנסת ה-18, והפעם בשם "אחריות - לב אחד ורוח חדשה" (השם לאו"ר לא היה מתקבל על ידי ועדת הבחירות המרכזית לכנסת היות שהייתה רשומה כבר מפלגה בשם "אור", ולכן החליטה מזכירות התנועה להתמודד תחת השם אשר מבטא את הערך המרכזי ברעיונותיה).
"אחריות" (אותיות נפ) קיבלה בבחירות אלו 802 קולות בלבד ולא עברה את אחוז החסימה.
רשימת המועמדים של המפלגה לקראת הבחירות לכנסת ה-18 :יעקב חסדאי, יעקב וימן, חיים ספיריה, לאוניד טוקרסקי, נעמי כהן-טל, נחמיה ראם, ייבגני ויינשטיין, אליהו ולינסקי, יחזקאל שנאן, גאולה צרויה, ברוך גרוס, אריה תמם, רחל טורפוסמן, אבי רוזנסל, יוסף רגב.
לאחר הבחירות החליטה התנועה על חזרה לפעילות רעיונית.
בשנת 2015, בבחירות לכנסת ה-20, שימשה אחריות מפלגת מדף לפעילותה של "ובזכותן – חרדיות עושות שינוי".
מפלגה זו שמה לה למטרה לפעול למען טובתה ורווחתה של האישה החרדית אשר אינה יכולה להשתלב במפלגות קיימות מן המגזר החרדי, ולכן, נושאים שונים החשובים לאישה החרדית אינם זוכים לטיפול ולקידום על ידי מפלגות אלו.
הנקודות העיקריות עליהן שמה דגש המפלגה :
רשימת המועמדים של מפלגת "ובזכותן" לקראת הבחירות לכנסת ה-20:רות קוליאן, שרה נעה ארז, תמר בלוי, גילה ישר, שלמה מורציאנו, גילה וייס, נתן דוד לנגר, מרב אלישבע יצחקי, שרה יזדי.
"ובזכותן-חרדיות עושות שינוי" (אותיות נז) קיבלה בבחירות אלו 1802 קולות בלבד ולא עברה את אחוז החסימה.
עקרונות לאו"ר.
תמצית עקרונות לאו"ר.
תנועת לאו"ר טוענת כי הבעיה האמיתית של מדינת ישראל אינה "שטחים או שלום" אלא הבעיות הפנימיות ובראשן מבנה החברה, המשטר וחלוקת הסמכויות בין האזרח לשלטון.
אי-פתרון הבעיות הפנימיות מחליש את החברה ויכולתה להתמודד גם עם בעיות חוץ וביטחון.
לכן נאבקת לאו"ר בראש וראשונה למען מהפכה ערכית וחוקתית במדינת ישראל, הכוללת :
הגדרת המצב.
הבסיס לבניית התוכנית של תנועת לאו"ר היה אפיון והגדרת מצבה של ישראל, הניסיון להבין מה הביא למצב ומכאן לצאת בתוכנית המבוססת על הערכים והאידאולוגיה של התנועה.
הגדרת מצבה של ישראל:
הסיבות שגרמו למצבה של ישראל
ערכי התנועה: כבוד, אחריות ובחירה.
על בסיס ערכים אלו מציעה תנועת לאור שיטה אשר מחלקת את האחריות והסמכויות בין האזרח, הקהילה והשלטון. על פי תפיסה זו, הממשל אחראי לתפקידים שרק הוא יכול למלאם: הגנת המדינה, ניהול מדיניות חוץ, השלטת חוק וסדר ובניית תשתית חברתית וכלכלית. האזרח אחראי לפרנסתו, לקיום משפחתו, לחינוך ילדיו ולטיפוח תרבותו וסביבתו. כדי לשאת באחריות המוטלת עליו, האזרח חייב לשתף פעולה עם אזרחים אחרים להם אינטרסים ומטרות זהות בתחום הנדרש. זוהי קהילה הפועלת בתוך מסגרת רחבה של חברה קהילתית, שהיא חלק בלתי נפרד ממבנה החברה והמשטר בתוכנית לאור.
מדינת ישראל: זהות ויעוד.
מגילת העצמאות מגדירה את זהותה וייעודה של מדינת ישראל: "זוהי זכותו הטבעית של העם היהודי להיות ככל עם ועם עומד ברשות עצמו במדינתו הריבונית... אנו מכריזים בזאת על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל... שתהא מושתתת על יסודות החרות, הצדק והשלום... תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה..." מכוח הגדרת זהות זו, העברית היא שפתה הרשמית הראשונה של המדינה, השבת היא יום המנוחה שלה, חגי ישראל הם חגיה, "התקווה" הוא המנונה ומגן דוד סמלה. החוק וסדרי הממשל בישראל המבוססים על עקרונות הדמוקרטיה ועל ערכים יהודיים ואנושיים, מבטיחים את החופש, השוויון וזכויות האדם לכל האזרחים.
מזהותה של המדינה גם נגזר ייעודה: לטפח את התרבות והמורשת היהודית, לחזק את הקשרים עם יהודי הגולה ולקיים את הערבות ההדדית, המחייבת את תושבי ישראל ויהודי התפוצות לעמוד איש לימין אחיו.
החברה הקהילתית.
הקהילה היא המסגרת שבאמצעותה נושא האזרח באחריות לנושאים המסורים בידו.
החברה הקהילתית היא צורת ארגון חברתי, הנותנת בידי הקהילה את הכלים הדרושים למילוי מטרותיה.
לכל קבוצת אזרחים קיימת זכות להקים קהילה, בתנאי שמטרותיה ואופן ניהולה יהיו כנדרש בחוק.
אזרח עשוי להיות חבר במספר התאגדויות. אחדות מהן מתלכדות על בסיס אזורי (כגון : איכות סביבה, ביטחון) ואחרות על בסיס רעיוני או חברתי (כגון : תרבות, חינוך, דת), כשכל אחת מספקת לאזרח שירותים הדרושים לו.