שלד זנבו של מיקרורפטור ארוך מאוד ומורכב מחוליות רבות בלתי-מאוחות, בדומה לזנבות דינוזאורים רבים אחרים, ובניגוד לשלד הזנב הקצר והמאוחה של עופות בני ימינו. למיקרורפטור היו רגליים קדמיות ואחוריות ארוכות, עם אצבעות ארוכות מצוידות בטפרים ברגליים הקדמיות. כמו אצל שאר בני משפחת הדרומאוזאוריים, האצבע הפנימית ברגל האחורית הייתה מצוידת בטופר גדול, אם כי לא אימתני כמו הטופר של דיינוניכוס או ולוצירפטור. למיקרורפטור היה מעין מקור קצר בעל שיניים, ועיניו היו גדולות.
מחקר משנת 2012 מצא מלנין בנוצות מאובן מיקרורפטור, בהרכב הדומה לזה הנמצא בעופות בני-ימינו שצבעם שחור עם ברק סגלגל-ירקרק, כמו עורב שחור. עם זאת, מתוך רישומים מטושטשים במאובנים של מיקרורפטורים צעירים ניתן לשער שנוצותיהם היו בדגם צבעים מפוספס.
תעופה.
ישנן השערות שונות לגבי תצורת "ארבע הכנפיים" המיוחדת של מיקרורפטור, באיזה אופן הוא השתמש בה ומה היו יכולות התעופה שלו.
במחקר שפורסם בשנת 2010, דגם משוחזר בפירוט של מיקרורפטור נבחן במנהרת רוח, על מנת לקבוע את תכונותיו האווירודינמיות בתצורות שונות של הכנפיים ובזוויות התקפה שונות. מסקנת המחקר הייתה שכאשר מיקרורפטור גלש כלפי מטה מענף גבוה, העילוי נוצר בעיקר מזרימת האוויר על פני זוג הכנפיים הקדמי הפרוש. בשלב זה הרגליים האחוריות היו משוכות לאחור, כך שזוג הכנפיים האחורי היה מקופל, ולא שימש ליצירת עילוי אלא לכל היותר להיגוי. אך לקראת הנחיתה על ענף אחר, מצב הגוף נעשה אנכי יותר והרגליים האחוריות הושטו קדימה על מנת לבלום את התנועה. כתוצאה מכך נפרש בשלב זה גם זוג הכנפיים האחורי מתחת לזוג הכנפיים הקדמי, כך שהתצורה הכללית דמתה לזו של מטוס דו-כנפי.
לפי מחקר זה מיקרורפטור בעיקר גלש מענף לענף, בדומה לסנאים מעופפים בימינו, ולפיכך היה שוכן עצים. החוקרים סברו שמיקרורפטור כמעט שלא ירד אל הקרקע, שכן הנוצות הארוכות על הרגליים האחוריות שלו הפריעו מאוד להליכה. המחקר לא פסל את האפשרות שמיקרורפטור גם עף למרחקים קצרים בטפיחות כנף, בדומה לעופות.
אורח חיים.
מוסכם על מרבית החוקרים שמיקרורפטור השתמש באצבעותיו הארוכות לטיפוס על עצים, וגלש באוויר למרחקים קצרים בין ענפים ועצים. הרגליים האחוריות המנוצות שלו נראות מסורבלות מדי להליכה על הקרקע.
מקובלת הסברה שבדומה לשאר בני משפחת הדרומוזאוריים, מיקרורפטור היה טורף, וניזון מחולייתנים קטנים וככל הנראה גם מחרקים שלכד בצמרות העצים. במספר מאובני מיקרורפטור, כולל המאובן המפורסם IVPP V 13352, ניתן לראות את תכולת הקיבה, ונמצאו בה עצמות של יונקים ועופות קטנים, ובמקרה אחד אף עצמות דג. עם זאת לא ניתן לפסול את האפשרות שמיקרורפטור היה גם אוכל נבלות, בדומה לעורבים בני-ימינו.
העיניים הגדולות של מיקרורפטור הובילו להשערה שהוא היה פעיל בעיקר בלילה. אך חוקרים אחרים הטילו בכך ספק משום שלא ידועים בימינו עופות ליליים שצבעם שחור מבריק. הגוונים המבריקים בנוצות של עופות נגרמים על ידי שבירה של קרני אור השמש, ולכן אין בהם שימוש בלילה.
אבולוציה.
מיקרורפטור מסווג למשפחת הדרומאוזאוריים, שהיא מן הקרובות ביותר לעופות מבין כל משפחות הדינוזאורים התרופודים, אך נחשבת בדרך כלל כענף מעט צדדי בהתפתחות הדינוזאורים לעופות. השלד שלו דומה מאוד לזה של כמה סוגי דרומאוזאוריים אחרים, כמו סינאורניתוזאור וצ'אנגיורפטור. בעקבות זאת קובצו סוגים אלו לתת-קבוצה חדשה "מיקרופרטוריים" ("Microraptoria") הקרויה על שמו של מיקרורפטור.
למרות שמיקרורפטור נראה כמאובן מעבר מובהק בין דינוזאורים ועופות, הוא ככל הנראה מאוחר מכדי להיות אב קדום של העופות בני-ימינו. הוא חי לפני 120 מיליון שנה, כלומר מאוחר ב-30 מיליון שנה לערך מארכאופטריקס, אשר לעיתים קרובות נחשב לעוף הראשון. בדומה לארכאופטריקס, מיקרורפטור היה בעל זנב "דינוזאורי" ארוך ובלתי-מאוחה, אך הוא בן-זמנם של מספר מיני עופות קדומים שהתגלו גם הם בתצורת ג'יופוטאנג, כמו קונפוציוסאורניס ולונגיפטריקס, שהם כבר בעלי זנב מאוחה (פיגוסטיל) בדומה לעופות בני ימינו. גם תצורת ארבע הכנפיים של מיקרורפטור ייחודית, ורומזת שהוא מהווה ענף צדדי מעט באבולוציה של העופות. הדיאגרמה המפושטת להלן, על פי מיון מעודכן משנת 2013, מראה את מקומו של מיקרורפטור בהתפתחות האבולוציונית יחסית לעופות ולדינוזאורים מנוצים אחרים:
עם זאת, מיקרורפטור מעיד על מגוון הצורות של דינוזאורים מנוצים בתור הקרטיקון, ועל האבולוציה המסועפת ("דמוית שיח" ולא "דמוית סולם") של התעופה. בנוסף, מיקרורפטור הוא דוגמה מובהקת לדינוזאור מטפס על עצים, אשר משתמש בנוצותיו לצורך דאייה מענף לענף. בכך הוא מספק אישוש להשערה המקובלת שהתעופה בעופות התפתחה מדאייה "מן הענפים למטה".
גספארו דה סאלו
גַסְפָּארוֹ דָה סָאלוֹ (באיטלקית: Gasparo da Salò 20 במאי 1542 - 14 באפריל 1609) הוא הכינוי שניתן לגספארו דה ברטולוטי, אחד מבוני כלי הקשת האיטלקים הקדומים ביותר ונגן קונטרבס מומחה, שמספר רב של רשומות היסטוריות מפורטות מאוד (כ-100 מסמכים ויותר מ-80 כלים מקוריים) מנציחות את שמו.
חייו.
גספארו דה סאלו נולד בסאלו שעל אגם גארדה שבאיטליה, למשפחה שעסקה במשפטים, אמנות, מוזיקה ומלאכת מחשבת. סבו, סאנטינו, בעל קרקעות ומגדל צאן, שיש מקום להניח כי ייצר מיתרי גידים לכלי נגינה, עבר מפולפנאצה לסאלו, בירת הריביירה דל גארדה. מטרת המעבר הייתה, כנראה, לשפר את סיכוייו בזירת המוזיקה בסאלו, שהייתה עשירה מאוד ותוססת. גספארו היה בן ואחיין לשני מוזיקאים מוכשרים, פרנצ'סקו ואגוסטינו, שהיו כנרים ומלחינים ברמה מקצועית גבוהה דיה להצדיק את אזכורם במסמכים ששרדו מן התקופה כ"ויולי" או, בגרסה ארוכה יותר, למנוע ספקות, כ"ויוליני".
נוסף לבקיאותו בכלי נגינה, היה דודו של גספארו, אגוסטינו, הקאפלמייסטר הראשון של סאלו ובנו ברנרדינו, דודנו של גספארו, היה נגן וירטואוז, כנר וטרומבוניסט, שעבד בפרארה בחצר המוזיקלית של בית אסטה רב העוצמה, ואחר במנטובה, אצל וינצ'נצו גוזנגה הראשון, דוכס מנטובה בתקופתו של קלאודיו מונטוורדי, ולבסוף ברומא כ"מוזיקאי החצר של הוד קדושתו האפיפיור".
גספארו רכש את השכלתו המוזיקלית בתקופה של התגברות העידון והמקצוענות בקרב המוזיקאים והכנרים בסאלו ובברשה, שרבים מהם ניגנו בבזיליקת סן מרקו בוונציה, כמו גם בקרב מוזיקאים מחצרות אירופיות רבות מראשית שנות ה-40' של המאה ה-16 ואילך. הכשרתו המעמיקה בביצוע מוזיקלי, שעליה הקפידה משפחתו, הנודעת בקשריה המוזיקליים, באה לביטוי מתועד במסמך משנת 1604, שנמצא בברגאמו ועניינו המוזיקה בכנסיית סן מאריה מאג'ורה. במסמך זה מוזכר גספארו ככנר מחונן ביותר.
לאחר מות אביו, בסביבות 1562, עבר גספארו לברשה. כנראה שכר לו שם מיד בית ופתח סדנה בטבור חיי המוזיקה בשכונה, הקונטראדה אנטנייאטי, שנודעה בנוכחותה של שושלת בוני עוגבים מפורסמת ושאר אמנים מרובי-כלים, שישבו כולם בקוודרה סן ג'ובאני, בחזית הפאלאצו ורוקיו דל פודסטה (כיום ויה קאיירולי). מן העובדה, שהיה לאל ידו לשכור כמעט מיד בית עם סדנה בשכונה מבוקשת זו, ולאור הסיכוי הקלוש שהיה לו לזכות בירושה משמעותית, בהתחשב במספר אחיו ואחיותיו, אפשר להניח, שגספארו נחל הצלחה מסוימת במקצוע המשפחתי המסורתי של בניית כלי קשת. הוא הצליח בעסקיו די הצורך לשאת לאשה את איזבטה קאסטי, בתו של קדר ונופח זכוכית אומן, כעבור שלוש שנים. במרוצת הזמן הזה טיפח גספארו קשרים עם ג'ירולאמו וירקי, מן הבולטים ביותר באמני מלאכת המחשבת של העיר, המוזכר במסמך משנת 1563 כ"מאסטרו די מוזיקה אינסטרומנטיס" ("רב אמן של כלי נגינה"). בשנת 1565 היה וירקי סנדק לבנו של גספארו, פרנצ'סקו, הבכור לעוד שישה אחים, בהם שלושה בנים בשם מארקאנטוניו, ששניים מהם מתו בינקותם, ושלוש בנות.
באותה שכונה גרו גם שני נגני עוגב מפורסמים מאוד מן הקתדרלה של ברשה, פיורנצו מסקארה וממשיכו, קוסטאנצו אנטניאטי, וכנר נודע, ג'וזפה ביאג'יני. בדומה למוזיקאים אחרים בברשה, שניגנו ביותר מכלי אחד, הצטיין מסקארה גם בנגינת ויולה דה גמבה. הידידות עם וירקי ואנטניאטי והכרת עבודתם מקרוב פתחו לפני גספארו אופקים אמנותיים חדשים, שהביאו לשיפורים בצליל ובעיצוב של מיתרים ושל כלי מיתר. שומת מס משנת 1568 מעידה על שגשוג בעסקים, שהמשיכו לגדול באופן משמעותי. ב-1575 קנה גספארו בית ברובע קוסרה, המטה ההיסטורי שלו, ושם ייצר כלים רבים. הסדנה שלו הייתה עד מהרה לאחת החשובות באירופה במחצית השנייה של המאה ה-16 כיצרנית כל סוגי כלי המיתר של התקופה. גספארו פיתח את אמנות בניית כלי הקשת לרמה גבוהה מאוד ואת המסורת הזו הנחיל לחמישה תלמידים מוכרים: בנו הבכור פרנצ'סקו, הצרפתי אלכסנדר דה מרסיליס (שמוצאו ממרסיי, צרפת), ג'ובאני פאולו מאג'יני מבוטיצ'ינו שבסביבת ברשה, ג'אקומו דה לפרנקיני מוואלה קאמוניקה ובונה כלי קשת שנודע רק בשם באטיסטה. כלים נשלחו לרומא, ונציה וצרפת, כפי שמעידה פוליסה משנת 1588 ושאר מסמכים, וגספארו הזמין מיתרים ומיני עץ יקרים לאמנותו, מרומא ומוונציה. העסק איפשר לו לקנות אחוזות רחבות-ידיים בטריטוריה של קלוואג'זה, שכללו בתי אחוזה מפוארים ובתי חווה. ידוע, שגספארו עזר ברוחב-יד לאחותו לודוביקה ושימש אפוטרופוס לשלושת בניו של אחי אשתו, רוקו קאסטי, שמת כנראה, כמוהו כאשתו של גספארו, במגפת הדבר של 1577.