הילד משתתף עם האב בתכנון המסע דרומה אל האוקיינוס בתקווה ששם ימצאו את מעט האנשים הטובים ששרדו, ובתקווה לחמוק ממזג האוויר הקר והגשום למקום חמים ונעים.
המסע - הציוויליזציה הושמדה, ורוב המינים הוכחדו. השמש מוסתרת באופן תמידי על ידי אובך קבוע, והאקלים השתנה והתקרר באורח קיצוני. צמחים אינם גדלים. כשהאב והבן עוברים לאורך הנוף, הם נתקלים בסצנות זוועה, הכוללות צבא קניבלים עם עבדים ושפחות מין, עולל צלוי על גבי מדורה, ומרתף ובו נשמרים, בכאב איום, עבדים שאבריהם נקצרים שלב אחר שלב לשם אכילה.
האב והבן, לעומת הדמויות האכזריות בהן הם נתקלים, שומרים על צלם אנוש: הם אינם פוגעים במי שלא פוגע בהם ואינם אוכלים בשר אדם. הבן מוודא תמיד שהמזון אותו הם בוזזים מאחוזות נטושות אינו שייך לאף אדם, והוא אף מבקש מאביו שוב ושוב לעזור לאנשים חסרי ישע אותם הם פוגשים.
דילמת האב - בהמשך המסע, האב מתחיל לגנוח דם, והוא יודע שמותו קרב. השניים מגיעים לאוקיינוס ומגלים שתקוותם למצוא שורדים טובים ומזג אוויר נעים התבדתה, האב חולה מאוד מותו קרב והדילמה גדולה מתמיד, האם עליו להרוג את בנו טרם ימות האב בעצמו? האם ראוי לחיות בכל מחיר גם במחיר עבדות ועינויים?
כשהאב קרוב למותו, והשניים עוברים בעיירת חוף נטושה חץ נורה אליהם ממארב. האב מחפה על בנו בגופו ונפצע קשות מהחץ ברגלו. הם ממשיכים במסע ולאחר מספר ימים מגיעים לחנות בחלקת יער. במהלך הלילה האב גוסס שעות רבות ולבסוף מת בזרועות בנו חסר האונים. לאחר שעות רבות של בכי וייאוש מגיע גבר אחר, שמציג עצמו כנציג קומונה של אנשים טובים שככל הנראה עקבו אחרי האב והבן במשך זמן מה וצפו בהם מרחוק. הבן נאסף בידי הגבר ומצטרף לחבורה שכוללת עוד ילדים ואישה. עתידו של הילד בסוף הסיפור, כמו גם זה של העולם כולו, נותר לא ברור.
ביקורות.
הדרך זכה לשבחים ולסופרלטיבים רבים בביקורת האמריקאית מיד עם יציאתו לאור. במרץ 2007 הוכרזה בחירתו של הספר למועדון הספרים של אופרה וינפרי. באפריל זכה הספר בפרס פוליצר. ב-2009 בחר המגזין טיים ברומן כספר העשור.
עיבוד לסרט.
הרומן עובד לתסריט בידי ג'ו פנהאל, ובוים בידי ג'ון הילקוט. בסרט מככבים ויגו מורטנסן כאב וקודי סמית-מק'פי כבנו. הסרט הופק בלואיזיאנה, אורגון ופנסילבניה. הסרט יצא לאקרנים ב-2009.
פייטרו בארבולאנו
פייטרו בארבולאנו (באיטלקית: Pietro Barbolano) המכונה גם פייטרו צ'נטראניגו (Pietro Centranigo) היה הדוכס ה-28 של ונציה. פייטרו כיהן כדוג'ה בין השנים 1026–1032.
חייו.
פייטרו נבחר לתפקיד לאחר הדחת קודמו, אוטונה אורסאולו. בעקבות ההדחה (שנבעה מכעס תושבי ונציה על הנפוטיזם של אוטונה), הוטלו סנקציות רבות על העיר ונציה על ידי הקיסר קונסטנטינוס ה-8, קיסר האימפריה הביזנטית והקיסר קונראד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. כמו כן, בעקבות ההדחה אישטוון הראשון מלך הונגריה תקף את ערי ונציה שבחוף דלמטיה וכבש וסיפח חלק מהן.
בעקבות הלחץ הכלכלי החלה דרישה עממית להשבת אוטונה לכיסאו. בשנת 1032, בעקבות הלחץ הציבורי התפטר פייטרו מכס הדוג'ה, וקרא לאוטונה לשוב מגלותו בקונסטנטינופוליס. באופן זמני שלט בוונציה אחיו של אוטונה, אורסו, ארכיבישוף גראדו.
בעת שהגיעו השליחים לקונסטנטינופוליס, התברר כי אוטונה נמצא על ערש דווי. בשורה זו הביאה לניסיון של דומניקו אורסאולו להשתלט על כס הדוג'ה. תושבי העיר התנגדו לניסיון, שנראה בעיניהם ניסיון להקים מונרכיה בעיר, ולכן בשנת 1032 נבחר הסוחר העשיר דומניקו פלאבאניקו לתפקיד הדוג'ה.
ליילה פהלווי
ליילה פהלווי (בפרסית: لیلا پهلوی, תעתיק מדויק: לילא פהלוי), הידועה גם כהנסיכה לילה מאיראן (27 במרץ 1970 – 10 ביוני 2001), הייתה בתו הצעירה של שאה איראן, מוחמד רזה שאה פהלווי.
ביוגרפיה.
ליילה פהלווי נולדה בשנת 1970 בטהראן, בירת איראן, לשאה האיראני מוחמד רזה פהלווי ולאשתו השהבאנו (בפרסית: شهبانو, "קיסרית"), פרח פהלווי. בשנת 1979 התחוללה באיראן המהפכה האיראנית בה הודח השאה משלטונו והמדינה הפכה לתיאוקרטיה אסלאמית, אז עזבה משפחת השאה את איראן. לאחר מותו של אביה במצרים בשנת 1980 היגרה משפחת פהלווי לארצות הברית. פהלווי למדה בבית הספר הפרטי היוקרתי "Rye Country Day School" בניו יורק וכן למדה בבית ספר ממלכתי במסצ'וסטס. בהמשך למדה תואר בספרות באוניברסיטת בראון. בראיונות שהעניקה לתקשורת האמריקאית סיפרה פהלווי כי הבריחה מאיראן הייתה טראומטית מאוד עבורה וכי היא סובלת מסיוטים על רקע זה. כמו כן, סיפרה הנסיכה כי היא מעוניינת לשוב לאיראן.
ליילה פהלווי העבירה את חייה בין ביתה שבקונטיקט, ארצות הברית, לערים שונות באירופה. היא נודעה באורח החיים הבוהמי אותו ניהלה, אשר התבטא במסעותיה הרבים ברחבי העולם ובמסיבות ונשפים של בני המעמד העליון ברחבי ארצות הברית ואירופה, בהם לקחה חלק באופן קבוע. על אף מערכות היחסים הרבות אותן ניהלה, היא מעולם לא נישאה. פהלווי הייתה פעילה מאוד בקרב חוגי הגולים האיראניים: היא עסקה בארגון מפגשים של האליטה האיראנית הגולה, וכן נטלה חלק פעיל בארגון טקסי הזיכרון לאביה. בנוסף לכך ניהלה את "קרן מורשת איראן", אשר עיקר פעילותה התבטא בארגון כנסים ותערוכות אומנות בנושא התרבות הפרסית ותרבות איראן המודרנית.
בשנים האחרונות לחייה, החלה פהלווי לעסוק בדוגמנות ודיגמנה עבור מעצב העל ולנטינו גרוואני. באותה התקופה מצבה הבריאותי והנפשי החל להדרדר, היא איבדה ממשקלה ואובחנה כסובלת מאנורקסיה נרבוזה. היא נאלצה להפסיק את קריירת הדוגמנות שלה וטופלה במרפאות רבות בארצות הברית ובריטניה. במקביל שקעה בדיכאון ופיתחה תלות בכדורי שינה. ב-10 ביוני 2001 היא נמצאה מתה בחדר בית המלון בו שהתה בלונדון. בנתיחה שלאחר המוות התגלה כי סיבת המוות הייתה מנת יתר של ברביטורט (תרופה להרגעה ולשינה) וקוקאין, להם הייתה מכורה פהלווי. עם זאת, ישנה תאוריית קשר הטוענת כי הנסיכה נרצחה.
מותה של הנסיכה ליילה פהלווי הכה בתדהמה רבים בקהילות יוצאי איראן. מקורביה סיפרו כי חייה של פהלווי היו חיים טראגיים ועל אף חיי החברה שלה, היא חיה בבדידות ומתה לבד. פהלווי נקברה בחלקת קבר ליד סבתה, פרידה ע'ותבי (בפרסית: فریده قطبی, תעתיק מדויק: פרידה קטבי), בבית הקברות הפריזאי "Cimetière de Passy". רבים הגיעו להלווייתה וקהילות איראניות רבות הכריזו על יום אבל וקיימו טקסי זיכרון.
דומניקו פלאבאניקו
דומניקו פלאבאניקו (באיטלקית: Domenico Flabanico; נפטר בשנת 1043) היה הדוכס ה-29 של ונציה. דומניקו כיהן כדוג'ה מאז הדחתו למעשה של פייטרו בארבולאנו בשנת 1032 ועד פטירתו.
פלאבאניקו עלה לשלטון בוונציה בתקופה של אי סדר. קודמו, פייטרו בארבולאנו הודח בשל הלחץ הכלכלי הרב שהוטל על וונציה על ידי הקיסר קונסטנטינוס ה-8, קיסר האימפריה הביזנטית והקיסר קונראד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בעקבות הדחת הדוג'ה אוטונה אורסאולו. כמו כן, בעקבות ההדחה של אוטונה, תקף אישטוון הראשון מלך הונגריה את ערי ונציה שבחוף דלמטיה וכבש וסיפח חלק מהן. באבולאנו כשל בהתמודדות עם לחצים אלה וההמון החליט להדיחו ולהשיב את אוטונה מגלותו בקונסטנטינופוליס לכס הדוג'ה. לאחר שהתברר שאוטונה נמצא על ערש דווי, ניסה דומניקו אורסאולו, קרובו של אוטונה לתפוס את כס הדוג'ה. מחאה ציבורית כנגד ניסיון זה הביא לבחירתו של דומניקו פלאבאניקו, שהיה בן למשפחת סוחרים עשירה, אולם לא היה בן למשפחת אצולה.
בתקופת שלטונו של דומניקו פלאבאניקו נחקקו חוקים חדשים שנועדו להגביל את כוחות של הדוג'ה בניסיון למנוע את הפיכת הרפובליקה למדינה מלוכנית. פלאבאניקו כשל במגעיו הדיפלומטיים עם המדינות הסמוכות, והפסקת זכויות הסחר הביאו לירידה בהיקף המסחר ובכוחה של ונציה. רק בתקופת יורשו, דומניקו קונטאריני הראשון, שעלה לשלטון לאחר מותו של פלאבאניקו בשנת 1043, החלה עליה מחודשת בהיקף המסחר ובכוחה של ונציה.
כלל חסידית
דייויד ביטי
אדמונד מנחם אייזלר
אדמונד מנחם אייזלר (בהונגרית: Edmund Menachem Eisler; 1850–1942) היה סוחר וסופר יהודי הונגרי, הנמנה עם מחברי האוטופיות הציוניות הראשונות.
קורות חיים.
אייזלר נולד בטרנבה שבהונגריה עילית (כיום בסלובקיה), בן למשפחה של סופרים ומפרשי המקרא. למחייתו עבד כסוכן ביטוח וחברת פחם, ולצד זאת פעל כמשכיל פרסם שירים, פיליטונים ומאמרים בעיתונות היהודית בשפה הגרמנית בהונגריה.
בשנת 1882 חיבר בגרמנית את הרומן האוטופי חזות העתיד (בגרמנית: "Ein Zukunftsbild"), אשר התפרסם בעילום שם בווינה ב-1885. בספרו, שנכתב על רקע גילויי האנטישמיות במרכז אירופה (בהם עלילת הדם בטיסה-אסלאר) והפוגרומים בדרום-מערב האימפריה הרוסית, חזה אייזלר הגירה המונית של יהודים מאירופה, אשר הופכת את אירופה ל"יודנריין" (נקייה מיהודים), בעקבות רדיפות אנטישמיוֹת בהובלת גרמניה.
בסיפורו, היהודים המהגרים מאירופה עולים לארץ ישראל, ומייסדים בה את מדינת "יהודה" – מונרכיה חוקתית יהודית הנחלקת לשבטים, שבה השפה הלאומית היא עברית. המדינה שזה עתה הוקמה מותקפת על ידי המדינות השכנות, אך נוחלת מולן ניצחון.
החיבור 'חזות העתיד' נתגלה מחדש על ידי פרץ סנדלר, שתרגם אותו והוסיף מבוא במסגרת האנתולוגיה "חזיוני מדינה" בעריכת גצל קרסל.
מנחם אייזלר
אדמונד מנחם איזלר
חוק קפלר
מנחם איזלר
אדמונד אייזלר
מנחם אדמונד אייזלר
מנחם אדמונד איזלר
אחי גאולה
שם עצם כללי
שם עצם פרטי
טיל נגד כלי שיט
שם עצם קיבוצי
שם עצם כולל
שם עצם מופשט
רצפת הציפורים
רב-חומט