בעקבות פעילות הוועדה בשנים 1941-1942 פונו כ-17 מיליון תושבים. כמו כן פונו 2593 מפעלים (70% מהם פונו לאורל, מזרח סיביר, אסיה המרכזית וקזחסטן) השאר לאזור ולגה (כיום חלק מהמחוז הפדרלי של הוולגה) ומערב סיביר. מפעלים אלו היו כ-30% מיכולת תעשייתית של ברית המועצות לפני תחילת המלחמה. המפעלים באזורי הפינוי הוקמו בהליך מזורז לרוב בבניינים ארעים ובמהלך שנת 1942 כבר החלו ביצור תוצרת לטובת החזית.
כמו כן פונו כ-40% מהכוח העובד של המדינה שכלל מהנדסים, טכנאים ומפעילי מכונות עבור תעשייה זו. בשנת 1941 פונו 2,393,300 בהמות.
השפעת הפינוי על האזורים שאוכלוסייה פונתה אליהם.
מקובל לקשר את עליית התיאטרון והבלט בקזחסטן וברפובליקות אחרות באסיה המרכזית לתנופה שקיבלו בעקבות הגעת אמנים ממערב רוסיה בתקופת המלחמה.
בנוסף לכך, האזורים זכו לגידול משמעתי בתשתית התחבורתית, התעשייתית ועוד.
מיהו יהודי (היימנות)
פילומנה
פילומנה היא קדושה מעונה בתולה של הכנסייה הקתולית, נסיכה יוונית צעירה אשר מתה מות קדושים במאה ה-4.
ההכרה הציבורית שלה כקדושה החלה במאה ה-19 לאחר הגילוי הארכאולוגי בקטקומבות של פריסילה, שם נמצאו עצמות של אישה צעירה אשר תוארו כשל קדושה מעונה. ז'אן מארי וייני פעל רבות להפצת שמה בין המאמינים. שום מידע לא היה ידוע עליה כקדושה, אך נמצאה כתובת על קברה, כדי לציין את שמה.
בשנת 1805 השרידים נלקחו ל"מוגננו דל קרדינלה" והפכו למוקד הערצה, במיוחד לאחר כמה ניסים שאירעו באזור אשר נזקפו לזכות השרידים, ובתוספת של פירושים על בסיס חזיונות של נזירה נפוליטנית מקומית.
ב-13 בינואר 1837, אישר האפיפיור גרגוריוס השישה עשר את אירוע החגיגה לכבוד פילומנה, ותוך זמן קצר הוכרה פילומנה כקדושה ברחבי איטליה על ידי חגיגות נוספות לכבודה. ארכאולוגים והיסטוריונים פקפקו בממצאים והטילו ספק בקיומה של פילומנה, אך היא הייתה לקדושה פופולרית.
ב-1961, כחלק מהבדיקה המעמיקה של רשימת הקדושים ברוח ועידת הוותיקן השנייה, הכנסייה הסירה אותה מלוח השנה הליטורגי וביטלה את יום חגה.
איצ'ו אביטל
יצחק (איצ'ו) אביטל (נולד ב-20 במאי 1960) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בשם יצחק אביטל בירושלים, בה גדל. הוא דור שביעי בירושלים מצד אביו. למד בבית הספר היסודי לוריא ובבית הספר התיכון ע"ש דנמרק. בהיותו בן 16 למד במשך שנה בקורס קולנוע אצל דוד גרינברג. בוגר בית הספר למשחק בית צבי ב-1985. בשנה האחרונה ללימודיו, על-מנת לממנם, השתתף בתיאטרון רחוב, והופיע לצד דב נבון במופע אימפרוביזציות כדמויות מהשכונה במסעדת "הבית ברחוב שלוש", שהייתה במרכז סוזן דלאל.
ההצגה הראשונה בה שיחק מיד בסיום לימודיו הייתה "טירונות" של ניל סיימון בתיאטרון הבימה, בבימויו של עמית גזית, שהיה מורהו בבית צבי וביים שם הצגה בהשתתפותו, "החשבון", שזכתה להצלחה רבה. ב-1987 שיחק אביטל בתיאטרון החאן בהצגה "אביב מתעורר", מאת פרנק ודקינד, בבימויה של אסתר איזביצקי, בתפקיד מוריץ המתאבד.
ב-1988 שיחק בהצגה "נולדו אשמים", בבימויו של מרטין פריד, בתיאטרון החאן. ההצגה היא על-פי ספרו של פטר זכרובסקי, שראיין ילדי נאצים שטענו שהם קורבנות. הוא שיחק לצד יהודה אלמגור, גילי בן אוזיליו, ערן בוהם ועליזה רוזן.
ב-1990 שהה במשך שבעה חודשים בלונדון ולמד ב-Actors Center, מרכז לימוד לשחקנים מקצועיים. שם למד פיתוח קול, משחק, כתיבה ועבודה על מחזות שייקספיריים.
ב-1992 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של איתן גרין "אזרח אמריקאי". הוא גילם את דמותו של יואל, כתב ספורט חובב כדורסל, שמתיידד עם מייקל (גיא גארנר) שחקנה האמריקאי של הקבוצה המקומית; יואל מתמנה לנהל את הקבוצה והאידיאליזציה שעשה לקבוצה ולמשחק עולה על שרטון המציאות, כשהוא נוכח לדעת שהמציאות סבוכה יותר ממה שדימיין. אביטל זכה על משחקו בפרס השחקן המצטיין בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה והיה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי.
ב-1993 שיחק בסרטו של ענר פרמינגר "גולם במעגל". הוא גילם את דמותו של אורי רוזס, כנר בינלאומי, האקס המיתולוגי של הכוכבת (חגית דסברג). על משחקו היה מועמד לפרס אופיר לשחקן המשנה. ב-1993 שיחק גם בהצגה "נומה עמק", מאת יהונתן גפן, בבימויו של אלדד זיו, בבית ליסין (החליף את אורי אברהמי); הוא גילם את הבן השב הביתה למושב שלו בעמק, בן דמותו של יהונתן גפן. באותה שנה שיחק גם בהצגה "גורודיש" מאת ובבימויו של הלל מיטלפונקט, בתפקיד אפשטיין, מזכירו של גורודיש (יגאל נאור) בקאמרי; ההצגה הציגה בניו יורק.
ב-1995 שיחק בהצגה "קפריסין" מאת יהונתן גפן, בבימויו של אלדד זיו, בקאמרי. הוא שיחק בתפקיד ראשי של יהונתן גפן שמספר על גירושיו.
ב-1998 ביים בתיאטרון באר שבע את ההצגה "איך למדתי לנהוג", מאת פאולה ווגל.
ב-1999 שיחק בהצגה "קולות אחרים" מאת ג'י פנהל (במאי: בן לוין), בתפקיד הראשי של ריי, חולה סכיזופרניה שמשתחרר מבית החולים לחולי נפש. באותה שנה שיחק גם בהצגה "המובן מאליו" מאת ובבימויו של יוסף אל-דרור בתפקיד שחקן ליצן, לצד שירה גפן, צחי גראד, מנשה נוי וגל זייד.
ב-2000 שיחק בסרט "הבולשת חוקרת" בבימויו של מרק רוזנבאום.
ב-2001 שיחק בתפקיד הראשי של דיאבטיס בהצגה "GOD אלוהים", מאת וודי אלן, בבימויו של בן לוין, בתיאטרון אנסמבל הרצליה, לצד דביר בנדק וניר מנקי. אביטל גילם את דמותו של שחקן יווני באתונה בתקופת יוון העתיקה.
בשנים 2008-2005 התגורר עם משפחתו במנהטן, ניו יורק. כשחזר לישראל ב-2008 שיחק ב"עירם של האנשים הקטנים" בבימויה של אופירה הניג; הוא גילם את רוטשילד, המספר. אביטל הופיע עם כמה מהצגותיה של הניג בסבב הופעות בעולם: עם ההצגה "עירם של האנשים הקטנים" הופיעו בלונדון; במסגרת ההצגה "איפיגניה באאוליס" שיחק בפסטיבל למחזאות יוונית בקפריסין; ועם "ירמה" הופיעו בהונגריה בפסטיבל יהודי.
ב-2009 שיחק בסרטו של משה איבגי "וביום השלישי", בו גילם את שלומי, בעלה של אילנה (אפרת בן צור) שרואה באשתו מעין משרתת שלו.
ב-2010 שיחק בהצגה "המתאבד", מאת ניקולאי ארדמן, בבימויו של אורי פסטר, בתיאטרון אנסמבל הרצליה; הוא שיחק בתפקיד הראשי של המובטל המתאבד.
אביטל ביים שלושה סרטי תדמית לעמותת "אדם, טבע ודין", בהם שיחקו קרן מור, מנשה נוי ועזרא כפרי. לאורך השנים השתתף בעשרות סרטי סטודנטים.
ב-2012 שיחק בסדרת הטלוויזיה "תא גורדין", בתפקיד מפקד חיל האוויר גדעון רם. במאי 2012 שיחק בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "נשואים פלוס" לצד ליאור אשכנזי. ב-2012 הוא השתתף בשלוש הצגות: הוא מגלם את דמותו של איזאקוב הפרקליט בהצגה "יוליסס על בקבוקים", מאת גלעד עברון, בבימויה של אופירה הניג, שמוצגת בתיאטרון חיפה; ההצגה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי הצגת השנה 2012. הוא משחק בתפקיד איצל פרוינד, בהצגה "שיינדלה" מאת אמנון לוי ורמי דנון, בבימויו של דנון, שמוצגת בבית ליסין. בהצגה "אברם", שמוצגת באנסמבל תיאטרון הרצליה, הוא מגלם את דמותו של פועל זר רומני, שמתאהב בזונה (נעמי פרומוביץ').
ב-2013 גילם את התפקיד הראשי לצד חגי לובר בהצגה "שעיר לעזאזל" - מחזה סאטירי מאת אפרים קישון, שעיבד וביים בן לוין בתיאטרון אספקלריא. משחק כיום בהצגה "גרין מייל" בתיאטרון באר שבע, שכתב וביים עירד רובינשטיין על פי ספרו של סטיבן קינג.
חיים אישיים.
נשוי לאיימי אביטל. לזוג בן ובת. ביתו היא כוכבת הרשת אמה אביטל.
תפקידים בתיאטרון.
בית ליסין
תיאטרון אנסמבל הרצליה
תיאטרון חיפה
תיאטרון החאן
תיאטרון באר שבע
תיאטרון הקאמרי
תיאטרון הבימה
פסטיבל עכו
פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא
פסטיבל קריאה בהבימה
הפקה פרטית
תיאטרון ילדים ונוער
בימוי בתיאטרון
אלגברה מודרנית
ריקן מינסייטו
ריקן מינסייטו (ביפנית: 立憲民政党, "המפלגה הדמוקרטית החוקתית") הייתה אחת המפלגות העיקריות שפעלו באימפריה היפנית בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
המפלגה נוסדה ב-1 ביוני 1927, לאחר איחוד המפלגות קנסייקאי וסייו הונטו. מצע המפלגה היה ליברלי יותר מיריבתה, ריקן סייוקאי, והיא קראה לשלטון תחת הדיאט של יפן ולא תחת הגנרו, צמצום ההבדלים בין העניים לעשירים, שיתוף פעולה בינלאומי והגנה על זכויות האדם. קהל היעד שלה מעמד הביניים העירוני, אך היא קיבלה את עיקר תמיכתה הפיננסית מהזאיבצו של מיצובישי.
בבחירות הכלליות של 1928 זכתה המפלגה ב-217 מושבים בבית הנבחרים של הדיאט של יפן, לעומת 218 המושבים בהם זכתה יריבתה ריקן סייוקאי. בבחירות הבאות, ב-1930, זכתה מינסייטו ב-273 מושבים, לעומת 174 של ריקן סייוקאי, והשיגה את הרוב המוחלט בדיאט ונשיא המפלגה, המאגוצ'י אוסאצ'י, הפך לראש הממשלה. משימתו הראשונה של המאגוצ'י הייתה ריסון השפעות המשבר הכלכלי של 1929, והוא עשה זאת על ידי קיצוץ ההוצאות הממשלתיות ועידוד היצוא.
במהלך כהונתו של המאגוצ'י, תמכה מינסייטו בגישה פייסנית ביחסי החוץ של יפן, ואף אישרו את אמנת לונדון מ-1930. אולם, המאגוצ'י נפל קורבן להתנקשות בידי פעיל אולטרה-לאומני בתחנת הרכבת התחתית של טוקיו ב-14 בנובמבר 1930. ואקצוקי רייג'ירו החליף אותו בראשות הממשלה.
מינסייטו הביעה התנגדות נחרצת לתקרית מוקדן ב-1931. שר החוץ קיג'ורו שידהרה וראש הממשלה ואקצוקי נתקלו בביקורת רבה על כך שהם מתערבים בענייני צבא, ואף הואשמו בשחיתות. בעקבות זאת התמוטטה הממשלה.