לאחר התפטרותו מהממשלה מונה תומפסון מיד כשופט בבית המשפט העליון של נובה סקוטיה על ידי ראש ממשלת קנדה, סר ג'ון אלכסנדר מקדונלד. בתפקידו זה הוא הועיל מאוד בייסוד בית הספר למשפטים דלהוסי ב-1883, שם הוא לימד בשנים הראשונות לקיומו של המוסד. היה זה באותה העת שראש הממשלה מקדונלד החל בניסיונותיו להביא את תומפסון אל הממשלה. תומפסון, הודות לגילו הצעיר, יכול היה לשמש כמשקל נגד של המפלגה השמרנית לעומת וילפריד לורייה, מנהיגה הכריזמטי הצעיר של המפלגה הליברלית. תומפסון עם זאת היה קתולי לעומת הרוב הפרוטסטנטי שהנהיג את המפלגה השמרנית בעת שההפרש הדתי השפיע רוב הזמן על הדעות הפוליטיות. נוסף על כך, עובדת מוצאו בנובה סקוטיה; אחת מהפרובינציות לחופי האוקיינוס האטלנטי, הקשתה על השגת תמיכה ציבורית והצבעות מקוויבק ואונטריו עבורו.
שר המשפטים תחת מקדונלד.
ב-1885, לאחר כמה ניסיונות כושלים, עלה בידו של מקדונלד לגייס את תומפסון לפעילות בממשל הפדרלי באוטווה. באופן כללי העריך מקדונלד את תומפסון, והעיר, "התגלית הגדולה ביותר שלי הייתה תומפסון". הוא גם אמר עליו בחיבה: "תומסון חובב סאטירה יתר על המידה ויש בו יתר על המידה מתכונותיו של איש נובה סקוטיה". על כל פנים, עליית כוחו של תומפסון בממשלה הייתה ככל הנראה בשל השפעתה של לידי אברדין, רעייתו של המושל הכללי, הלורד אברדין ובשל החסות שהעניק לו מקדונלד. ליידי אברדין העריצה את תומסון והרבתה לכתוב עליו ביומנה. בספטמבר 1885 הושבע תומפסון כשר המשפטים של קנדה ובאוקטובר הוא זכה במושב בפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של אנטיגניש.
מקדונלד שלח את תומפסון, ביחד עם צ'ארלס טאפר, אל וושינגטון די. סי. בארצות הברית במטרה להגיע להסדר עם הממשלה האמריקאית על זכויות דיג באוקיינוס האטלנטי. בסופה של הפרשה, איפה שהצליח להביא להסכם שהיטיב עם קנדה, ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת העניקה לו תואר אבירות על שירותו עבור קנדה והאימפריה הבריטית בכלל.
מעורבותו ועמדתו בפרשת לואי ריאל.
כאשר הגיע תומפסון לאוטווה, היה משבר לואי ריאל בשיאו. שאלת אופן הטיפול בריאל, שנדון למוות בתליה על הנהגת המרד הצפון-מערבי , הייתה כעת בתחום אחריותו של תומפסון. על אף שתומפסון היה חולה וסבל מאבנים בכליות בעת הוצאתו להורג של ריאל, הוא נשא את הנאום החשוב הראשון שלו בפרלמנט במהלך הדיון בו נטען שמי שמעודד קנדים לפעול נגד מדינתם לא יכול להימלט מעונש. הנאום עשה רושם וסייע להגברת האהדה הציבורית כלפי תומפסון ועד מהרה הוא היה לאחד ממנהיגיה המובילים של ממשלת השמרנים.
תומפסון היה השר האחרון שראה את מקדונלד לפני שזה לקה בשבץ מוחי במאי 1891. בעקבות מותו של מקדונלד שבוע לאחר מכן, התחולל משבר ממשלתי. המושל הכללי, הלורד סטנלי מפרסטון, פנה לתומפסון וביקש ממנו להרכיב ממשלה, אך תומפסון דחה את ההצעה בשל האפליה הדתית שהייתה נהוגה אז כלפי מחזיקי האמונה הקתולית, שאליה הוא המיר את דתו עם נישואיו. תומפסון המליץ על ג'ון אבוט שבסופו של דבר מונה לתפקיד.
הישגיו של תומפסון כשר המשפטים כללו גם את חקיקתו של ספר החוק הפלילי הראשון של קנדה.
ראש ממשלת קנדה.
שנה לאחר מכן, בדצמבר 1892, כאשר אבוט פרש, מונה תומפסון במקומו כראש הממשלה. הוא המשיך להחזיק בתפקיד התובע הכללי ושר המשפטים במקביל לכהונתו כראש הממשלה.
תומפסון כמעט והצליח לצרף את ניופאונדלנד אל האיחוד הקנדי, אך פרובינציה זו הצטרפה רק ב-1949.
את נאומו החשוב הראשון כראש הממשלה נשא תומפסון בינואר 1893 בטורונטו ובו הוא סקר את סוגיות הסובלנות ואת הלאומיות הקנדית בהקשר לנאמנות לכתר הבריטי. באותה עת, היה תומפסון מוטרד בנוגע לאפשרות של סיפוח קנדה על ידי ארצות הברית, יעד שבתוך קנדה לחצו לביצועו אנשי "אגודת האיחוד הקונטיננטלי" (Continental Union Association), קבוצה של ליברלים מאונטריו ומקוויבק. על אף דאגתו, הבין תומפסון בסופו של דבר שהקנוניה להפוך את קנדה לחלק מארצות הברית הייתה מוגבלת רק למיעוט קטן ורעשני בשורות מפלגת האופוזיציה.
במרץ 1893 נסע תומפסון לפריז, צרפת, כאחד מחברי חבר השופטים שמונה ליישב את המחלוקת על ציד כלבי הים בים ברינג, שהתגלעה בין ארצות הברית לבין בריטניה, שאז עדיין ניהלה את ענייני החוץ של קנדה.
אירועים בולטים נוספים שאירעו במהלך כהונתו של תומפסון כראש הממשלה היו הורדת המחירים ושאלת החינוך במניטובה ובטריטוריות הצפון-מערביות, שם התנהל ויכוח רציני בנוגע לתפקידי הניהול של קתולים ופרוסטסטנטים במערכת החינוך. סוגיית החינוך בטריטוריות הצפון מערביות נפתרה בסופו של דבר על פי גישתו של תומפסון, אך פתרון זה הגיע רק לאחר מותו.
מותו בחסות המלכה.
ב-12 בדצמבר 1894 מת ג'ון תומפסון באופן פתאומי מאוטם שריר הלב. הוא היה אז בן 49 והספיק לכהן כראש הממשלה שנתיים בלבד. הוא שהה אז בטירת וינדזור, בבריטניה, שם מינתה אותו המלכה ויקטוריה כחבר במועצה המלכותית זמן קצר לפני מותו. מצבו הבריאותי של תומפסון התדרדר במהלך התקופה בה כיהן בתפקידיו השונים באוטווה. בסוף חייו הוא ללא ספק סבל מעודף משקל והוא תמיד העמיס על עצמו יתר על המידה במילוי תפקידיו.
תומפסון היה אחד משני ראשי ממשלת קנדה שמתו בעת כהונתם (הראשון היה ג'ון אלכסנדר מקדונלד) והראשון מבין שלושה ראשי הממשלה שמתו מחוץ לקנדה (השניים האחרים היו צ'ארלס טאפר וריצ'רד בדפורד בנט).
לאחר טקס הלוויה שנערך לו על ידי המלכה בבריטניה, הועבר ארונו של תומפסון לקנדה על סיפון הסיירת הממוגנת אה"מ "בלנהיים" (HMS Blenheim) שנצבעה בצבע שחור לרגל האירוע. ב-3 בינואר 1895 נקבר תומפסון בבית הקברות הצלב הקדוש בהליפקס.
על אף התפקידים רמי המעלה שכיהן בהם, לא הותיר תומפסון אחריו נכסים רבים, ולפיכך הקצה הפרלמנט קרן שנועדה לתמיכה באלמנתו ובילדיו. חברת הפרלמנט הקנדי, מרגרט מיטצ'ל, שמתה ב-2017, הייתה ככל הנראה אחרונת צאצאיו של תומפסון.
משפחתו.
ב-1870 נשא תומפסון, אז עורך דין צעיר, לאישה את אנני אפלק, בתם של ג'ון אפלק ושל רעייתו, קתרין סאונדרס מהליפקס. אנני נולדה והתחנכה בהליפקס. לזוג נולדו תשעה ילידים, שמתוכם רק חמישה הגיעו לבגרות. לאחר התאלמנותה הוקמה קרן לקיומם של אנני וילדיה. המושל הכללי, הלורד אברדין, דאג לחינוכם של הילדים. יחד עם הליידי אברדין ייסדה אנני תומפסון את מועצת הנשים הלאומית של קנדה וכיהנה כאחת מנשיאותיה. היא גם שימשה כנציבת מסדר האחיות הוויקטוריאני.
אברהם אורטליוס
אברהם אורטליוס, או אברהם אורטל (בלועזית Abraham Ortelius; 14 באפריל 1527 - 28 ביוני 1598), היה קרטוגרף וגאוגרף פלמי, שהשאיר את חותמו בתחום ההיסטוריה של הקרטוגרפיה, בעיקר הודות לאטלס המודרני הראשון, מעשה ידיו: Theatrum Orbis Terrarum (התיאטרון של העולם). האטלס יצא לאור בשנת 1570, תורגם במהלך השנים ל-7 שפות והופץ - בהמשך, ב-31 מהדורות.
בשנת 1575 אברהם מונה לגאוגרף של מלך ספרד, פליפה השני. חותם מיוחד הותירו גם המפות שצייר; מפות אלה הן פריטים מבוקשים בידי אספנים ושוויין נאמד כיום בעשרות אלפי דולרים. אורטליוס נחשב גם לאבי התאוריה הגורסת שבעבר הרחוק כל היבשות היו מאוחדות, וכי במשך הזמן התרחשה נדידתן והיפרדותן זו מזו. תאוריה זו שפותחה בהמשך על ידי אלפרד וגנר, נחשבת כאחת המהפכות המדעיות החשובות במאה העשרים.
חייו.
אורטליוס נולד כבן הבכור במשפחה קתולית בבלגיה, בעיר אנטוורפן, אז - חלק מממלכת הבסבורג, ששלטה על 17 מחוזות. משפחתו הגיעה במקור מהעיר אאוגסבורג, באותה עת עיר קיסרית עצמאית באימפריה הרומית הקדושה, לכן נהג לעיתים להציג עצמו כ-Belgo Germannus (בלגי-גרמני). אביו, ליאונרד אורטל, היה סוחר אמיד שסחר בעתיקות. עם מות האב ב-1535 נקלעה המשפחה לקשיים כלכליים; עקב כך, חזר דודו של אורטליוס -Jacobus Van Meteren מאנגליה, לסייע בטיפול בו ובאחיו הצעירים. הדוד היה איש בעל ממון ונודע כמוציא לאור של המהדורה האנגלית המוקדמת של התנ"ך. בשנת 1547, בהיותו בגיל 20 הצטרף אורטליוס, שהתמחה כבר בייצור תחריטי מפות, כמאייר מפות לאגודת האמנים של אנטוורפן - Guild of Saint Luke. הוא השלים את הכנסתו מרכישת מפות יקרות ערך, הדפסתן על בדי קנבס, צביעתן ומכירתן מחדש, וכן עסק בסחר של ספרים, הדפסים ומטבעות עתיקים. עיסוקים אלה היוו אחת הסיבות למסעותיו הארוכים ברחבי גרמניה, אנגליה, אירלנד, צרפת ואיטליה. בשנת 1554 נפגש אורטליוס ביריד הספרים השנתי של פרנקפורט עם גרארדוס מרקטור, וכמה שנים אחר כך יצאו למסעות משותפים על פני יבשת אירופה, שהובילו את אורטליוס - בעידודו של מרקטור, להקדשת זמנו לקריירה של גאוגרף וקוסמוגרף.
החל מ-1564, עם הוצאתה לאור של מפת העולם, החל אורטליוס - במקביל לפרסום מפות - לעבוד על יצירת האטלס המודרני הראשון - Theatrum Orbis Terrarum. בהמשך הוא הוציא לאור עשרות מפות, שיצר בעצמו ושיצרו אחרים, והתאימן לרוח התקופה; הוא גם שיתף פעולה עם מול"ים שונים בפרסום ספרי מפות וגאוגרפיה. ב-1575 מונה כגאוגרף של מלך ספרד פיליפ השני, בהמלצתו של אריאס מונטנוס (Arias Montanus), שערב בפני המלך על נאמנותו לקתוליות.
בתקופה מאוחרת יותר של חייו, הקדיש אורטליוס את זמנו ללימודים קלאסיים. הוא נפטר באנטוורפן בשנת 1598, ונטמן שם בכנסיית Præmonstratensian Abbey church על שם מיכאל הקדוש. על מצבתו נחקקו מילותיו של יוסטוס ליפסיוס: "Quietis Cultor sine bit, uxore, prole", שפירושן בתרגום חופשי: "שרת בצנעה, ללא אישה וללא צאצאים".
הוצאת מפות אורטליוס לאור.