הנהר , שהוא יובל של הנהר וולטה, זורם דרך הפארק הלאומי פנג'ארי. ישנם גם כמה אגמי מים גדולים ורדודים הנקראים מארה (Mare), שחלקם מתייבשים בתקופות יבשות. הפאונה של הדגים של הפארק הלאומי פנג'ארי נסקרה לראשונה בשנת 2004, והיא מורכבת מ-41 מיני דגים מ-34 סוגים ו-17 משפחות. המשפחה העשירה ביותר במינים היא המורמיריים, עם 8 מינים (20%), ואחריהם האמנוניים עם 5 מינים (12%), האלסטיים והמוקוקיידים, כל אחד עם 4 מינים (10%) והבגרידיים, הקרפיוניים ו- עם 3 מינים כל אחד (7%). הרב-סנפירים מיוצגים עם שני מינים (5%), המשפחות הנותרות עם מין אחד (2%). הדגים הניצודים ביותר הם ארפאימה אפריקאית (19%), ואחריה מורמיריים (13%), Citharinidae ואמנוניים (בסביבות 13%), אלסטיים (11%), מוקוקיידים (10%) ןשפמנוניים (8%).
רוב מיני הדגים נמצאים הן בנהר והן במים הרדודים. אוכלוסיות ארפאימה אפריקאית, זאבן אפריקאי, לטסיים ואמנוניים מוגבלות למים השקטים. גם רוב הרב-סנפירים, המורמיריים, הקרפיונים, ה-Citharinidae, המוקוקיידים מעדיפים מים עומדים. לעומת זאת, הקנרידיים ושפמנוני חשמל נמצאים רק בנהר. הנהר הוא גם בית הגידול העיקרי של אלסטיים ושפמנונים. דג סכין אפריקני וה- נמצאים בשני בתי הגידול.
דוגמאות לזוחלים שנמצאו בפנג'ארי כוללות תנינים, פיתונים, כוח הנילוס וצבים רכים.
תיירות.
הפארק פתוח כל השנה, אם כי מיוני עד נובמבר, גשמים יכולים להיות כבדים, וחלקים מסוימים של הפארק עשויים להיות בלתי נגישים.
בשנת 2008 היו בפארק כ-6,500 מבקרים, ועוד כ-70 ציידים המספקים חלק גדול מהכנסות הפארק בשלושת אזורי הציד הסמוכים. סך ההכנסות מתיירות בשנים 2008 ו-2009 היה בסביבות 220,000 אירו. כשליש מזה היה עבור ספארי צילום ושני שלישים עבור תיירות של ציד. התיירות כיסתה כשליש מסך הצרכים הכספיים של הפארק. כל שאר ההכנסות, לעומת זאת, לא היו משמעותיות. המבקרים בפארקים הלאומיים היו בעיקר צרפתים ותושבי בנין. שיעור הלאומים האחרים היה קטן יחסית.
כתוצאה מהאלימות האסלאמית במדינות הגובלות בצפון בנין, הפארק הלאומי פנג'ארי סווג בתחילה חלקית כאזור לא בטוח, ומ-10 במאי 2019 הוא סווג במלואו כאזור לא בטוח על ידי משרד החוץ הצרפתי. הביקורים הצטמצמו לאחר שמספר תיירים נחטפו ושוחררו בכוח על ידי חיילים צרפתים במסגרת . במאי 2019, ייעץ משרד החוץ הפדרלי של גרמניה בדחיפות שלא לנסוע לפארקים הלאומיים W ופנג'ארי עקב טרור במדינות השכנות.
בחנותו של ראצ'יק
"בחנותו של ראצ'יק" (1967–1968) הוא ציור מאת אריה ארוך.
תיאור.
הציור "בחנותו של ראצ'יק", שנוצר בין השנים 1967–1968, שייך לקבוצה של עבודות בהן חוזר האמן, בצורה מורכבת, אל ילדותו. בציור משרטט ארוך קומפוזיציה של מבנים גיאומטריים-נפחים, מעין טבע דומם, בעזרת קווי קונטור שחור. אף על פי שבעבודה גוונים שונים, הרי רובה נשלט על ידי צבע כחול-אפור. צורת החרוט, המאזכרת הן את "מונומנט לאינטרנציונאל השלישי" (1919) והן גוש סוכר על דלפק החנות.
על אף שארוך מתייחס בכותרת ציורו אל נקודת זמן ומקום ספציפיים, כמו בסדרת "צקפר", הרי שסגנון העבודה המופשט מצביע על תהליכים ארס פואטיים. יונה פישר כתב על עבודה זו כי "ב'חנותו של ראצ'יק' (1967/8) ו'לזכר הבחורים הטובים של התחלת המאה' (1969) מבוססות הצורות, בהכרתו של האמן, על חיפושי הצורה הדו-ממדיות והתלת-ממדיות אצל הקונסטרוקטיביסטים הרוסים בשנות העשרים. בחיפושים האלה רואה ארוך את האפשרות ליצור צורה שתהיה צורת יסוד וצורה ייחודית בעת ובעונה אחת".
גדעון עפרת קשר את הציור אל העבודה "הזכוכית הגדולה" מאת מרסל דושאן.
בשנים 1973-1972 יצר ארוך הדפס אבן על פי ציור זה בסטודיו של דוד בן שאול בירושלים. על פי פישר ארוך המיר את הציור המרובד ל"מבנה צורני חמור ומאופק" המנצל את טכניקה ההדפס ליצירת "שילוב תמציתי ביותר של הצורה והחומר".
יוהאן השני, רוזן אולדנבורג
יוהאן השני, רוזן אולדנבורג (בגרמנית: Johann II. Graf von Oldenburg; מת בין 1314 ל-1316) היה רוזן אולדנבורג בין השנים 1285–1315.
ביוגרפיה.
יוהאן נולד לפני 1272 בווילדהאוזן והיה בנם של כריסטיאן השלישי, רוזן אולדנבורג ואשתו הדוויג פון אולדנבורג.
לאחר מות אביו בשנים 1285–1289, יוהאן השני היה תחת האפוטרופסות של דודו אוטו השני, רוזן אולדנבורג-דלמנהורסט, שהתגורר בדלמנהורסט ואשר כנראה שימש כאפוטרופוס של בני אחיו המנוח. בתקופה שבין 1301 ל-1314 הוא שלט יחד עם אחיו כריסטיאן, שאינו מוזכר בכרוניקה של ראסטדה. מנזר ראסטדה סבל מהתקפות של יוהאן השני, ותדמיתו של הרוזן הזה במסורת המקומית שלילית בהתאם: הוא הביא את המדינה לעוני רב, חי ברסטדה, אף על פי שהיה נשוי, עם פילגש והתנהג כמו איכר"."
יוהאן היה מעורב בהיסטוריה של ייסוד המנזר הדומיניקני בבלנקנבורג. ארבע שנים לאחר מכן, הוא אילץ את המנזר, שהוקם תחילה בלהה ב-1290, לעבור לשפלת האנט הבלתי פרודוקטיבית מבחינה כלכלית ממזרח לאולדנבורג כדי להגביל את הנזק החומרי אשר נגרם מאובדן הטריטוריה בצדו.
לקראת סוף המאה ה-13, יוהאן היה מעורב במריבות נגד הסטדינגרים וב-1292 או 1293 במתקפה הכושלת של אוטו השני על עמדת השלטון של הארכיבישופות של ברמן בצד סטדינגר לכטר.
משפחתו.
יוהאן התחתן פעמיים. נישואיו הראשונים היו לאליזבת, בתם של יוהאן, דוכס בראונשווייג-לינבורג וליוטגרד פון הולשטיין-איצהו. נישואיו השניים היו לרוזנת הדוויגה מדיפהולץ. ליוהאן היו חמישה ילדים:
סיגילריה
סיגילריה (שם מדעי: "Sigillaria") הוא סוג פרהיסטורי של צמח קדום מקבוצת הליקופודים שהיה קרוב לאיזוט המודרני אך היה גבוה כמו עץ. באורח חייו דמה לזה של שרכים וטחבים. המאובנים שלו התגלו ברחבי בריטניה, ארצות הברית, קנדה, סין, קוריאה, טנזניה וזימבבואה ותוארכו לתקופות הקרבון והפרם לפני 323.2 עד 254 מיליון שנה מזמננו (בעבר נחשבו לעוד יותר מוקדמים כבר מהדבון). הסוג הקרוב ביותר לצמח זה היה הלפידודנדרון שחי בצורה דומה ובאותם אזורים.
צמח קדום זה היה בעל גבעול גבוה מכוסה "קשקשים" שהגיע לגובה של עד 30 מטרים ובקצהו בלטו מעין-עלים גבוהים הקרובים לגבעול וללא ענפים. הצמח התרבה ללא זרעים, באמצעות נבגים (שנמצאו בתוך מבנים חרוטיים). מספר חוקרים הציעו, אך לא הצליחו להוכיח, שצמח זה היה בעל אורח חיים מהיר, בו גדל במהירות לגובה מרשים, הגיע לבגרות, התרבה ומת בגיל צעיר.
איגוד השיט הישראלי
קורפוס הכתובות השמיות
(בעברית: קורפוס הכתובות השמיות, בקיצור CIS) הוא אוסף כתובות עתיקות בשפות שמיות שנכתבו מאז סוף האלף ה-2 לפנה"ס ועד עליית האסלאם. האוסף נכתב ופורסם בלטינית. כותב הקורפוס, ארנסט רנן, כתב בפתק שהתגלה לאחר מותו: "מכל מה שעשיתי, זה הקורפוס שאני הכי אוהב".
החלק הראשון פורסם בשנת 1881, ארבע עשרה שנים לאחר תחילת הפרויקט. רנן נימק את העיכוב בהקדמה לכרך, והצביע מלחמת צרפת-פרוסיה ועל הקשיים שהתעוררו בעקבות קשיים בהדפסת האותיות הפיניקיות. אוסף קטן יותר – ("רפרטואר האפיגרפיה השמית", בקיצור RÉS) – נוצר לאחר מכן כדי להציג את הכתובות השמיות ללא דיחוי ובאופן תמציתי, ופורסם בצרפתית ולא בלטינית.
פרסום האוסף נמשך עד 1962.
היסטוריה.
הפרויקט החל ב-17 באפריל 1867 כאשר ה- קיבלה את הצעתה של ועדה בראשות ארנסט רנן להתחיל יוזמה דומה לקורפוסים הגרמניים של ללטינית העתיקה (קורפוס הכתובות הלטיניות) וליוונית עתיקה, שהכילו כתובות עתיקות בשפות אלה ופרשנותן. הוחלט שהאוסף יכיל את כל הכתובות העתיקות הכתובות ב"אותיות שמיות", למעט כתבי יתדות שמיים.
התוכנית המקורית של העבודה לפרסום עשרה ספרים:
לאחר מכן, התוכנית חולקה לחמישה חלקים:
ה-"" (בקיצור RÉS) פרסם כתובות בין פרסומי ה-CIS.
כרכים.
חלק מכרכי הקרופוס הועלו לארכיון האינטרנט, והקישורים בפרק זה מובילים לכרכים שהועלו.
"Corpus Inscriptionum ab Academia Inscriptionum et Litterarum Humaniorum conditum atque Digestum". Parisiis: E Reipublicae Typographeo, 1881-1962.
חלק 1 (Pars I).
כתובות פיניקיות, פוניות ונאו-פוניות. סדרה זו ריכזה את הכתובות הפיניקיות שנמצאו בפיניקיה עצמה, בקפריסין, במצרים, ביוון, במלטה, בסיציליה, בסרדיניה, באיטליה, בגאליה, בספרד, ובפרט את המספר העצום של הכתובות הפוניות בצפון אפריקה, בעיקר מקרתחדשת. רנן המשיך לערוך סדרה זו עד מותו בשנת 1892. יש להעיר כי לעיתים התצלומים של חלק כלשהו כוללת גם את תצלומי הכתובות האחרונות של החלק שלפניו או הכתובות הראשונות של החלק שאחריו.
חלק 2 (Pars II).
כתובות בארמית, תדמורית ונבטית. בעריכת אז'ן-מלכיור דה ווגואה, סדרה זו החלה להתפרסם בשנת 1889, ומכסה את שטחי הממלכות הסוריות העתיקות, כמו גם את כל ההארצות אליהן חדרה הארמית תחת האימפריה הפרסית, מאנטוליה ועד הודו, מהים הכספי ועד מצרים העליונה.
חלק 3 (Pars III).
כתובות בעברית; הסדרה הזאת לא פורסמה. עם זאת, מספר כתובות בעברית פורסמו ב-Repertoire d'Épigraphie Sémitique (ראו בהמשך).
חלק 4 (Pars IV).
חמיירית, שבאית. כרך זה, שפורסם לראשונה ב-1889, נערך על ידי יוסף דרנבורג. הוא מכסה את חצי האי ערב, במיוחד את הכתובות החמייריות והשבאיות.
חלק 5 (Pars V).
סרצנית, דדנית, צפאית ותמודית; סדרה זו לא פורסמה עד 1950.
הבחירות לסנאט של ארצות הברית (2022)