האספה הלאומית הדמוקרטית נערכה בבולטימור (כמו שתי המפלגות האחרות) מה-21 במאי עד ל-23 במאי. באספה נעשו כמה החלטות. ביום הראשון מונתה ועדה שתחליט על הצירים מכל המדינות. בהצבעה הראשונה, הוחלט לשלול את מחוז קולומביה מכל זכות הצבעה באספה. הוועידה גם החליטה שלכל מדינה יהיו צירים לפי האלקטורים שלה בבחירות. ההצבעה תיעשה לפי מדינות ולא לפי צירים. מועמד ימונה רק אם 2/3 מהצירים יתמכו בו. הוכרז גם על חוק רביעי, שאסר על נאומים של המועמדים, אך החוק הזה ננטש במהירות.
מועמדים של המפלגה הרפובליקנית הלאומית.
לאחר שהמפלגה האנטי מייסונית ערכה אספה, תומכי הנרי קליי ערכו אספה דומה. מטרת האספה הייתה להעמיד את קליי לבחירה באופן רשמי ולבחור מועמד לסגנות הנשיאות. האספה נערכה מה-12 בדצמבר 1831 עד ל-15 בדצמבר בבולטימור. כשהאסיפה נפתחה, היו בה 130 צירים מ17 מדינות וממחוז קולומביה. עוד צירים הגיעו במספר הימים הבאים. באספה זאת לא יוצגו 6 מדינות, 4 מהדרום.
ביום הרביעי של האספה, כל אלקטור בחר באופן עצמאי את המועמד לנשיאות. קליי נבחר פה אחד, חוץ מציר אחד שנעדר מכיוון שהאמין שקליי לא יזכה בנשיאות ועדיף לו לחכות עוד 4 שנים. ג'ון סרג'נט נבחר כמועמד לסגנות הנשיאות כש6 צירים נעדרו.
מועמדים של המפלגה האנטי-מייסונית.
המועמדים האנטי-מייסוניים הראשונים רצו בבחירות האביב של 1828. הם זכו בקולות נכבדים בבחירות למועצות מדיניות. הם גם ארגנו אספה לאומית מה-11 בספטמבר 1830 עד ל-18 בספטמבר בפנסילבניה. באספה נכחו 96 צירים מ-10 מדינות ומטריטוריית מישיגן. האספה הזאת נעשתה כדי לאחד את המפלגה.
קצת יותר משנה לאחר מכן, 111 צירים מ-13 מדינות (כולן מדינות ללא עבדות חוץ ממרילנד ודלאוור) התכנסה בבולטימור. האספה הייתה האספה הלאומית הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית והיא נערכה מה-26 בספטמבר עד ל-28 בספטמבר. האנשים הבאים הגישו מועמדות:
הצירים נפגשו בדלתיים סגורות כמה ימים לפני פתיחת האספה, והם החליטו שם החלטות. לאחר סיבוב אחד, ויליאם וירט ניצח בהצבעה ונהיה המועמד לנשיאות.
הפיצול במפלגה הדמוקרטית.
בגלל חוסר ההסכמה סביב מועמדותו של ואן-ביורן, הוחלט לכנס אספה לאומית נוספת ביוני 1832, ושם פיליפ ברבור הוכרז כמועמד לסגנות הנשיאות ביחד עם ג'קסון מטעם אותו פלג של המפלגה. ברבור פרש מהתפקיד, אך עדיין אפשר היה להצביע לו ולג'קסון בחמש מדינות (אלבמה, ג'ורג'יה, מיסיסיפי, דרום קרוליינה ווירג'ינה).
הבחירות הכלליות.
קמפיין.
הבחירות התרכזו סביב הבנק השני של ארצות הברית. ג'קסון, שלא חיבב בנקים וכסף מנייר, הטיל וטו על אישור הבנק והסיר מהבנק השקעות פדרליות. קליי קיווה לחלק את תומכי ג'קסון ולהשיג תמיכה מפנסילבניה, מקום הבנק. תומכיו של קליי תקפו את ג'קסון ואת השימוש שלו בזכות הוטו, והציגו אותו כ"המלך אנדרו". ההתקפות נכשלו, למרות מימון מצד הבנק, וג'קסון שכנע את האומה שהוא מגן עליהם מהאליטות. ג'קסון ניצח במרבית המדינות.
תקופות במוזיקה המערבית
נהוג לערוך חלוקה לתקופות בהיסטוריה של המוזיקה המערבית בדומה לתקופות ההיסטוריות המקובלות. תחילתה של המוזיקה המערבית המכונה המוזיקה הקלאסית עשויה להיחשב מאז המצאת התווים. המצאה זו היא מימי הביניים. תקופה זו נמשכה מסוף העת העתיקה, סביב 800 לספירה ועד סביב 1500. תקופת התחיה הנקראת רנסאנס היא התקופה השנייה בתולדות המוזיקה, שהחלה במאה ה-15 ונמשכה עד סוף המאה ה-16. אחריה תקופת הבארוק. מן המאה ה-17 ועד למחצית הראשונה של המאה ה-18. שמה של התקופה הבאה אחרי תקופת הבארוק הוא: התקופה הקלאסית. תקופה זו מקבילה לתקופה הנאו-קלאסית באמנות אך משום שלאמנות הייתה תקופה קלאסית, היא התקופה היוונית רומית של ימי קדם, לז'אנר הקלאסי האמנותי קראו ניאוקלאסי (ניאו=חדש). היות שהמוזיקה מן התקופה היוונית-רומית, המכונה התקופה הקלאסית, לא שרדה עקב הכחדתה על ידי הנוצרים הקדמונים, לא היה ניתן לקרוא למוזיקה נאו-קלאסית, כיוון שאין ישן וחדש מולו. מקרה זה מיוחד למוזיקה בלבד. עם שקיעתה של האצולה ועלייתו של הפרולטריון באירופה של שלהי המאה ה-18, החלה תקופה חדשה רוויה בהקצנה דרמאטית. תקופה זו נקראת: התקופה הרומנטית. זו נמשכה עד לשלהי המאה ה-19. אחריה באה התקופה המודרנית ונהוג לכנותה מוזיקה בת זמננו.
מוזיקה בימי הביניים (Medievals).
המונח מוזיקה של ימי הביניים כולל את המוזיקה האירופאית, שנכתבה בתקופה שראשיתה בנפילת האימפריה הרומית וסופה בערך באמצע המאה ה-15. מועד סיומה של תקופת ימי הביניים והתחלת תקופת הרנסאנס איננו מוחלט.
מעט מאוד מן המוזיקה של ימי הביניים נשמר עד לתקופה המודרנית בכתבי יד, שרק הם מאפשרים את המחקר במוזיקה זו. יוקר הקלף ששימש לכתבי יד והעבודה העצומה שנדרשה להעתקת מוזיקה גרמו לכך, שרק מוסדות עתירי הון יכלו ליצור כתבי יד ולשמרם, בעיקר הכנסייה ומוסדותיה השונים, כגון מנזרים. במוסדות אלה נשמרה בעיקר מוזיקת קודש, אך גם מוזיקה חילונית. עם זאת, כתבי היד שהשתמרו אינם משקפים את היקפה וטיבה של המוזיקה הפופולרית מאותה תקופה. היצירה החילונית הראשונה שהועלתה על הכתב הייתה "סיפור רובין ומאריון", קומדיה צרפתית עם שירים מאת אדם דה לה האל.
האזנה:
מוזיקה בתקופת הרנסאנס (Renaissance).
אחד ממלחיניה הבולטים ביותר של תקופת הרנסאנס היה ג'ובאני פיירלואיג'י דה פלסטרינה, שזכה בהיתר מן האפיפיור לכלול נהלים חילוניים כגון הרמוניות ומלודיות עממיות ביצירות כנסייתיות, על אף צו הקונטרה-רפורמציה, שהורה על חזרה גמורה לדפוסים הקבועים והפשוטים של המוזיקה הכנסייתית המסורתית.
מוזיקה קלאסית בתחילת העת החדשה (Classical).
צורת הסונאטה, שהתהוותה בראשית התקופה הקלאסית, הייתה מקובלת לפרק הראשון בסונאטות או סימפוניות, הצורה התזמורית שנוצרה והתפתחה בתקופה הקלאסית. ויוצריה העיקריים היו יוזף היידן, וולפגנג אמדאוס מוצרט ולודוויג ואן בטהובן, שפרץ את גדרות הצורה כפי שנודעה לפניו.
רביעיית המיתרים תפסה את מקומה במוזיקה הביתית כיורשת הדואו או הטריו סונאטה, שהתבססה על כלי סולו בליווי קונטינואו, שהיו נפוצות בתקופת הבארוק. ביסודה של רביעיית מיתרים טובה עומד העיקרון, שאף לא אחד משותפיה איננו עולה בחשיבותו על האחרים, כלל שכנרים וירטואוזים נאלצו להיכנע לו.
בתקופה הקלאסית עוד נפוץ הנוהג של מלחין ונגן החצר, משרתו של איש אצולה או בעל נכסים רם מעלה. בטהובן שבר נוהג זה ופעל כמלחין עצמאי על כל המשתמע מכך.
התקופה המודרנית, המאה ה-20 וה-21 (20th Century).
התקופה המודרנית התאפיינה בשבירת מסגרות קיימות, בצורה, באינסטרומנטאציה ובעיקר בחריגה מן הטונאליות, שהתבטאה בשיטת שנים-עשר הטונים ובהמשך, בסריאליזם. סטרווינסקי זיעזע את קהל המאזינים הפריזאי בביצוע הראשון של פולחן האביב. מאהלר הוליך את המוזיקה עד לגבולות הטונאליות, אך לא חצה אותה ממש. ריכרד שטראוס נתן ביטוי לאקספרסיוניזם בלשון פוסט-וגנרית, וב"אלקטרה" השתמש בטונאליות ובדיסוננס כרומטי, שממנו נסוג בהמשך. הציור האימפרסיוניסטי נתן את אותותיו במוזיקה באיחור של כמה עשרות שנים והשפעותיהם של קלוד מונה ופול סזן, הופיעו במוזיקה של דביסי. ניצני האקספרסיוניזם, כפי שנצפו בציוריהם של ואן גוך ומונק, מצאו ביטוי אצל שנברג ושטראוס באנרכיה שבאטונאליות. הפסיכואנליזה, פרי מחקריהם של פרויד ויונג שינתה את נתיב היצירה אצל מלחינים בראשית המאה ה-20, בהבליטה באופן מוחשי יותר את האגואיזם של הרגישות הרומנטית ואת המוזרות המתגלה אצל אנשים, שאינם נחשבים לחריגים מבחינות אחרות. חלוצי הכתיבה האטונאלית היו מלחיני האסכולה הווינאית השנייה ובראשם שנברג ותלמידיו ברג ווברן. בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט יצרו בולז, שטוקהאוזן, אלפרד שניטקה ואחרים מוזיקה אוונגרדית, שהסריאליות הטהורה שלה הרחיקה לכת מעבר לכל מה שנכתב קודם לכן ובה במידה גם הרחיקה את קהל המאזינים. בכיוון אחר התרחקו פייר אנרי ופייר שפר במוזיקה קונקרטית, שנוצרה מהקלטת צלילי יום-יום ורעשים שונים ובמוזיקה אלקטרונית
שלמה זרקא
הרב שלמה זרקא (? – 1876) היה סופר ומתרגם מחכמי תוניס.
נולד בתוניס לרב שלום זרקא, וגדל בה. בהמשך הוא השתקע באלג'יר ושימש רב בעיר סוק אחרס, לאחר מכן ישב באוראן, משם עבר לקוסטנטין, ולבסוף עבר לגואלמה, שם נפטר בשנת ה'תרל"ו. נקבר באוראן.
היה רבם של מספר רבנים מפורסמים (ביניהם הרב אליהו חי גג') שהרבו לצטט מתורתו בחיבוריהם.
ספריו.
ספרים בערבית יהודית.
ספרים שכתב הרב זרקא יחד עם הרב יהודה דרמון:
סכאכיני
נשאשיבי
איסקר
איסקר (בבולגרית Искър) היא עיירה בצפון מרכז בולגריה, במחוז פלבן, הממוקמת במרכזו של מישור הדנובה, ליד תוואי נהר איסקר ומרוחקת 18 קילומטרים מהעיר קנז'ה ו-32 קילומטרים מעיר הבירה של המחוז פלבן. אוכלוסיית העיירה מונה 3,702 תושבים במגמת הגירה שלילית.
התיישבות אנושית במקום מתוארכת לתקופת האבן החדשה, עידן הממלכה התראקית ולאחר כיבוש האזור על ידי האימפריה הרומית המערבית נבנתה סמוך לעיר המודרנית מצודה, ששרידיה מצויים בשטח גם בימינו.
היישוב נוסד בראשית המאה ה-17 כגרעין של מספר מתיישבים, סמוך לנהר ונודע בשם מהאלאטה. ב-1829, נפתח במקום בית ספר והוקמה כנסייה ע"ש דמטריוס הקדוש. במהלך 1872 התגורר בעיירה לזמן מה, מנהיג תנועת השחרור הבולגרית וסיל לבסקי.
בצמוד לעיירה אזורים חקלאיים ואזורים מיוערים בעצי שיטה וצפצפה.
דרך העיירה עובר הכביש המהיר לווידין והכביש המהיר סופיה – רוסה.
עשהאל