תפקידה הראשון של דבש כעורכת היה בהוצאת כנרת (1983–1987). בשנת 1987 מונתה לתפקיד עורכת ראשית של הוצאת דביר, תפקיד אותו מילאה עד 1995. לאחריו מונתה לעורכת של הוצאת מודן (1995–2001). במסגרת זו, יזמה וערכה סדרת ספרים בשם דברים של ספרות מתורגמת איכותית, וערכה אנתולוגיות יחד עם שולה מודן: "אמהות ובנות" ו"אבות ובנות".
שימשה כעורכת מגזין בניין ודיור (2001–2006) והחל משנת 2007 לימדה כתיבה ואוצרות בבצלאל.
בשנת 2009 הצטרפה לצוות ההקמה של מוזיאון העיצוב חולון כעורכת הראשית, בתפקיד זה ערכה למעלה מ-10 קטלוגים. בשנת 2016 מונתה לאוצרת הראשית של מוזיאון העיצוב חולון (מינוי קבוע ב-2017).
דבש משמשת כחברה בצוות היגוי של המוזיאון לעברית וחברה בוועדות שיפוט של מפעל הפיס, פרס פרידל וצבע טרי.
פעילות אוצרותית.
בשנים 2007–2009 אצרה שלוש תערוכות עיצוב מסחריות שעסקו במגמות עכשוויות והציגו עבודות מקוריות של מעצבים ישראלים. שתי התערוכות הראשונות נקראו NEO (2008-2007) והוצגו במסגרת תערוכת "ריהוטים" בגני התערוכה. FIVE, התערוכה השלישית (2009), הייתה תערוכה אינטראקטיבית והוצגה בבניין עתיק בנמל יפו. ב-2009 אצרה במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס התערוכה ״איך לאהוב״ של קבוצת המאיירים אקטוס טרגיקוס. התערוכה התבססה על ספר באותו שם שהוציאה קבוצת ״אקטוס טרגיקוס״, לרגל הוצאת מהדורה מיוחדת של הספר בתרגום לעברית. הספר שהוא אוסף בלתי שגרתי של סיפורים גרפיים מאת אמני הקומיקס של הקבוצה נדפס לראשונה בשפה האנגלית בשנת 2008. ב-2011 אצרה התערוכה ״משחקים באוכל״ בבית מאירוב, חולון, שעסקה באוכל כחומר גלם לעיצוב; אוכל ככלי לביקורת חברתית; הקשר בין אדריכלות לאוכל; ואוכל כמעורר חוויה. בשנת 2013 אצרה במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס התערוכה ״פצעי בגרות-קומיקס עברי 1975–1995״, שהייתה הפרק השני מבחינה כרונולוגית (אבל השלישית מבחינת סדר התערוכות) בסדרת תערוכות בשם ״קומיקס עברי״ שהציג המוזיאון, ועסקה בקומיקס ישראלי בין השנים 1975-1995. בשנת 2016 אצרה את התערוכה ״מבט על״ במוזיאון העיצוב חולון, שהוקדשה כולה למשקפיים. בשנת 2018 אצרה את התערוכה ״זגמייסטר &amp; וולש: רטרוספקטיבה״ במוזיאון העיצוב חולון, שעסקה בתקשורת חזותית. בדצמבר 2019 אצרה את תערוכת ״אקסטרים״ שנפתחה במוזיאון העיצוב חולון ציינה, לרגל עשור למוזיאון העיצוב.
קישורים חיצוניים.
כתבות על התערוכה ״מבט על״:
כתבה על התערוכה ״זגמייסטר &amp; וולש: רטרוספקטיבה״:
כתבה על התערוכה ״אקסטרים״:
וינאפו
וינאפו (בשפת הרפה נוי: Vinapū) הוא מתחם ארכאולוגי ששימש אתר טקסי באי הפסחא, אי באוקיינוס השקט השייך לצ'ילה.
תיאור.
וינאפו הוא אחד מבין האתרים הטקסיים הגדולים ביותר באי הפסחא, וכולל שלושה אהו: "וינאפו 1" (Vinapú I), או "אהו טהירה" (Ahu Tahira), "וינאפו 2" (Vinapú II) או "אהו וינאפו" ו"וינאפו 3" (Vinapú III) שממנו נותר רק גל אבנים (שפונה כאשר הוקמו מכלי הדלק הסמוכים). כמו בכל האי הופלו פסלי המואי שהיו פעם על הבמות של אתרי אהו אלה. ישנם באי כ-300 אהו שהמידות שלהם משתנות, כמו גם טכניקת הבנייה ומספר פסלי המואי שהיו עליהם. במקרה של מתחם זה, הוא ממוקם בגזרה המערבית של החוף הדרומי.
הארכאולוג האמריקאי ויליאם מולוי חקר את האתר בשנת 1958.
וינאפו הוא חלק מהפארק הלאומי רפה נוי, שארגון אונסק"ו הכריז כאתר מורשת עולמית.
אהו טהירה.
על אהו טהירה היו שישה פסלי מואי וכמה "כובעים" (פוקאו) מאבן סקוריה אדומה. המאפיין הבולט בו היא במה יוצאת דופן, הבולטת ומבדילה אותו מהאהו האחרים שנבנו על האי, שכן יש בו מבנה אדריכלי הבנוי בבנייה יבשה המורכב מגושי בזלת גדולים המותאמים בקפידה, באופן דומה לזה של כמה ממבני האינקה בקוסקו. הגושים הגדולים הם באורך 2.5 מטרים, ברוחב 1.7 מטרים, ובמשקל של 7 טון. בשל הדמיון לאדריכלות האינקה, על פי השערת ההיסטוריון הפרואני חוסה אנטוניו דל בוסטו (José Antonio del Busto) ואחרים, כמו ז'אן הרווה דאודה (Jean Hervé Daude), על בסיס הכרוניקות הספרדיות של המאה ה-16, כגון זו של פדרו סרמיינטו דה גמבואה, נבנה אהו וינאפו על ידי קיסר האינקה טופאק אינקה יופאנקי במהלך משלחתו לאוקיינוס השקט בשנת 1465. אחת ה של בהרי האנדים נבנתה בתקופת שלטון טופאק אינקה יופאנקי באותה דרך כמו אהו וינאפו.
מחקר שפורסם ב-Nature (ביולי 2020) מאשר את נוכחותו של DNA מאזור הרי האנדים באוכלוסיית אי הפסחא וכמה איים בפולינזיה, ומאשר נוכחות של ילידי אמריקה הדרומית לפני 20–24 דורות (בסביבות 1200). הדגימות מצביעות על 2% עד 5% ממוצא אמריקאי, אשר בקרב אוכלוסייה של כמה אלפי אנשים מצביע על נוכחות משמעותית. המסורת בהרי האנדים מדברת על ביקור של האינקה בשטח מיושב, ולכן אין התייחסות להתיישבות אמריקאית מקורית, אלא להגעה מאוחרת יותר.
אהו וינאפו.
אהו וינאפו עתיק יותר מאהו טהירה. צמודים אליו חמישה מואי שהופלו וכמה "כובעים" (פוקאו) מאבן סקוריה אדומה. ב"כובע" הגדול ביותר גולפה גומחה לאגירת מי גשמים (taheta). הפרט הבולט ביותר הוא עמוד אבן מסקוריה אדומה שעבר סחיפה. עמוד זה מייצג מואי נשי יוצא דופן. ייתכן שהיו לו שני ראשים והשתמשו בו לשאת מסגרת עץ שעליה נהגו לתלות גופות עטופות להירקב לפני שקברו את השלדים.
אדם לונג (שחקן)
אדם לונג (באנגלית: Adam Long; נולד ב-25 באפריל 1991) הוא שחקן בריטי.
ב-2014 הופיע לונג בתפקיד לואיס ויפי בסדרה "עמק האושר". עוד כיכב בסדרות "Spike Island", "ורה", "דרך ווטרלו", "The Thirteenth Tale" ו-"Act of Grace".
ב-2015 שיחק לונג בדרמה "Don't Take My Baby". ב-2017 כיכב בסדרה "בנקרופט", וב-2020 הופיע בתפקיד ראף צ'יסל בסדרה "סטרייק".
לונג מיוצג בסוכנות "קרטיס בראון".
אטריות אורז
אטריות אורז הן אטריות העשויות מאורז. המרכיבים העיקריים הם קמח אורז ומים. לעיתים מוסיפים להן מרכיבים כמו טפיוקה או עמילן תירס, כדי לשפר את השקיפות של האטריות או להשפיע על המרקם של האטריות ומידת הג'לטיניות והלעיסות שלהן. אטריות אורז נפוצות בעיקר במטבחים ביבשת אסיה, כמו מטבחי מזרח אסיה, דרום-מזרח אסיה ודרום אסיה. אטריות אורז נמכרות טריות, קפואות או מיובשות, בצורות שונות ועוביים ומרקמים משתנים. אטריות אורז טריות מתתכלות מהר ולכן חיי המדף שלהן קצרים יחסית.
היסטוריה.
מקורן של אטריות האורז הוא בתקופת שושלת צ'ין ברפובליקה העממית של סין, כאשר אנשים מצפון סין פלשו לדרום. בשל תנאי האקלים, הסינים בצפון העדיפו באופן מסורתי מאכלים מחיטה ודוחן, שגדלים במזג אוויר קר, ואילו הסינים בדרום העדיפו מאכלים המבוססים על אורז, שגדל במזג אוויר חם. אטריות מיוצרות באופן מסורתי מחיטה והיו נפוצות יותר בצפון סין. עם ההגעה של אנשים מצפון סין לדרום, ניסו טבחים צפוניים להכין את האטריות המוכרות להם מאורז, וכך הומצאו אטריות האורז. עם הזמן הוצגו אטריות אורז ושיטות העיבוד שלהן ברחבי העולם והפכו פופולריות במיוחד באזור דרום מזרח אסיה.
שיטת ההכנה.
אטריות אורז נוצרות בשלב הראשוני על ידי אידוי של יריעות דקיקות המבוססות על בלילה המורכבת מאורז טחון ומים. במהלך האידוי, העמילן שבאורז מתנפח וסופח נוזלים. בצורה זו מתייצבת הבלילה. כאשר היריעות הדקות מיובשות, אפשר לחתוך אותן לצורות של פסים דקים, רצועות וכדומה, על מנת ליצור צורה של אטריות. ניתן להאריך את חיי המדף של האטריות על ידי ייבושן.
רוב אטריות האורז הן בעלות צורה שטוחה, כגון דפים, אטריות מוארכות ושטוחות (בדומה לפטוצ'יני), או ריבועים. צורות אחרות, הנפוצות למשל בפסטה עשויה חיטה (צורה מסולסלת, צינורות ועוד), אינן נפוצות באטריות עשויות אורז. בישול אטריות האורז הוא מהיר יחסית לאטריות שמבוססות על קמחים אחרים, מאחר שהן בעצם כבר מבושלות, ותהליך ההכנה הביתי שלהן נועד רק לחדש את הנוזלים באטריות.
סוגים.
בטאמיל נאדו ובחלקים מקרלה, סרי לנקה, לאוס, סינגפור ומלזיה, קיים סוג של אטריות אורז המכונה אידליפאם (idiyappam). אטריות אלה מיוצרות בדרך כלל בעבודת יד, ונוטות להיות רכות עם מרקם ייחודי. וריאציה של אידליפאם המכונה סוואי בטמיל נאדו משמשת כבסיס להכנת מנות מלוחות. במדינות המערב נפוצה גם פסטה עשויה מקמח אורז מלא, המשמשת בין השאר כחלופה לאטריות על בסיס קמח חיטה, עבור אנשים שאלרגיים לחיטה או לגלוטן.
אטריות אורז על מיניהן וסוגיהן מתאימות למגוון רחב של מנות, החל ממנות בשיטת ההקפצה, כמו הפאד תאי התאילנדי, מרקים ואף קינוחים.
קרחון מוזר
אדם לונג
הרצל שבירו
הרצל שבירו (נולד ב-1951) הוא עורך דין ישראלי שכיהן כראש המחלקה לחקירות שוטרים בשנים 2003–2010.
ביוגרפיה.
שבירו נולד בשער העלייה בן להורים שעלו מעיראק. הוא גדל במעברה ובשיכון תל גיבורים בחולון. כנער היה פעיל במק"י ומפיץ העיתון קול העם. למד בפנימיית בויאר בירושלים. בצה"ל שירת בחיל המודיעין, תחילה לא זכה לסיווג על רקע הפעילות הקומוניסטית שלו ושל בני משפחתו, אך בעקבות מכתב מחאה ששלח לשר הביטחון ורמטכ"ל עבר ליחידה מסווגת.
לאחר שחרורו למד משפטים באוניברסיטה העברית. כעורך דין עבד בפרקליטות מחוז ירושלים. ב-1995 עבר למחלקה לחקירות שוטרים כסגנו של ערן שנדר, עמיתו מהצבא ומפרקליטות המחוז. ב-2003 מונה לראש מח"ש וכיהן בתפקיד עד 2010. בתקופתו שקד על איזרוח המחלקה - החלפת החוקרים שעד אז רובם הגיעו משורות המשטרה, לחוקרים ללא רקע משטרתי.