בשנת ת"ש (1940) שב לירושלים, תחילה התגורר בבתי נייטין וכעבור שנתיים עבר לגבעת שאול. הוא ייסד מקווה במקום ויזם והקים כולל לאברכים "בית מדרש לתורה" בשכונת גבעת שאול, עבור תלמידי ישיבת חברון. הוא ייסד את "אגודת המוסר", במסגרתה הוקמו "בתי מוסר" ששימשו ללימוד ומסירת שיעורים תורניים במוסר.
בשנת תש"ד (1944) פרסם ספר ביוגרפי על רבו הרב משה מרדכי אפשטיין. בסוף שנות ה-40 הקים מפעל לחרוסת בבני ברק, בהכשר הרב המקומי יעקב לנדא.
בשנות ה-50 יזם הקמת משק חרדי בנגב. לשם כך נפגש עם דוד בן-גוריון וניהל עמו חליפת מכתבים.
נפטר בכ"ט שבט תשכ"ח (יום פטירת רבו הרב נתן צבי פינקל), והיה מראשוני הנקברים בהר הזיתים לאחר שחרורו.
אריה פומרנצ'יק
הרב אריה פּוֹמֶרַנְצ'יק (ט"ו בניסן ה'תרס"ח, אפריל 1908 - ח' בשבט ה'תש"ב, ינואר 1942) היה מתלמידי הרב מבריסק, רבי יעקב ישראל קניבסקי והחזון איש, מחבר הספרים תורת זרעים, עמק ברכה, יהגה האריה.
קורותיו.
נולד בבריסק לזאב וגיטל פומרנצ'יק. למד בישיבת תורת חסד בבריסק בראשות הרב משה סוקולובסקי. החברותא שלו היה הרב יעקב ניימן, לימים ראש ישיבת אור ישראל. שניהם נמנו עם חמשת הבחורים שהשתתפו ב'קיבוץ' מיוחד ששמע את שיעורו של הרב מבריסק, יצחק זאב סולובייצ'יק. הרב פומרנצ'יק שימש אותו במשך כעשור ונמנה עם תלמידיו הקרובים.
בשנת ה'תרצ"ג (1933) עלה לארץ ישראל בעזרת סרטיפיקט שהשיג לו הרב מתתיהו שטיגל. עם בואו נכנס ללמוד בישיבת בית יוסף בבני ברק. היה מתלמידיו הקרובים של הרב יעקב ישראל קניבסקי. התקרב אל החזון איש ושוחח עמו בדברי תורה.
בתקופת לימודיו בישיבת בית יוסף עסק בסוגיות הקשורות לסדר זרעים ולמצוות התלויות בארץ. בסוף שנות ה-30 פרסם את ספרו בתחום זה, "תורת זרעים". הספר קיבל את הסכמת הרב מבריסק. בין השאר כתב:
בחשוון ה'תרצ"ו (1935) נישא לפעשא (פנינה), בת הרב ישראל זיסל דבורץ. התגורר סמוך לחותנו בפתח תקווה ולמד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בעיר. באותה תקופה העמיק בסדר מועד, ולימים יצא ספרו "עמק ברכה". לאחר מותו יצא גם ספרו "יהגה האריה", שבו כונסו חידושי תורה שהותיר.
בשנת ה'תש"ב, בהיותו בן 34, נפטר בפתאומיות. נקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה, ובהלווייתו השתתף החזון איש. במאמר הספד של הרב ראובן גליק, מרבני הכולל לתורת ארץ ישראל, כתב עליו בקובץ הזיכרון "תורת הארץ" שיצא על ידי הכולל: "איש פלא היה ופלא היה דרכו בקודש".
בנו, טוביה פומרנצ'יק, היה מנהל החברה קדישא בפתח תקווה.
עזריאל זליג סלונים
הרב עזריאל זליג סלונים (י"ג בסיוון תרנ"ז, 13 ביוני 1897 - י"ח בתשרי תשל"ב, 7 באוקטובר 1971) היה מראשי עסקני חסידות חב"ד בירושלים, מנהל כולל חב"ד ומייסד שיכון חב"ד בירושלים.
קורותיו.
נולד בחברון לזאב דוב ואלטה-חיה-שימקא סלונים, נינם של הרב יעקב כולי ומנוחה רחל סלונים. בהיותו בן שנה נהרג אביו על ידי ערבי מקומי. בהיותו בן שבע נישאה אמו בשנית והמשפחה עברה לגור בצפת. בשנת תרע"ב (1912), בהיותו בן 15, נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים בעיירה לובביץ'. הוא התקרב אל הרבי הרש"ב, שהיה קרוב משפחתו. בכסלו תרע"ח (1917) נסע לרוסטוב, ומשם נסע עם קבוצת בחורים לחרסון כדי לחזק את ישיבת חב"ד המקומית. לאחר פטירת הרבי הרש"ב, בשנת תר"פ (1920), היה מקורב לבנו ממלא מקומו, הרבי הריי"צ.
בשנת תרפ"ב (1922) שב לארץ ישראל והתיישב בעיר העתיקה בירושלים. הוא כיהן כמשפיע בבית הכנסת צמח צדק שבעיר העתיקה. בשנת תרפ"ג (1923) נשא לאישה את קרובת משפחתו חיה פייגל בת הרב משה שלמה כהנא שפירא. בעקבות מכתב שקיבל מהרבי הריי"צ שעודד אותו לפעול למען חב"ד, יצא למסעות בארצות הברית, אירופה ואפריקה כדי לגייס כספים עבור מוסדות חב"ד בירושלים.
לאחר קום המדינה היה הרב סלונים מראשי עסקני חסידות חב"ד בירושלים. בשנת תש"ט (1949) מינה הרבי הריי"צ את הרב סלונים, יחד עם הרב אברהם חיים נאה, למנהלי כולל חב"ד. בין פעולותיו: הקמת שיכון חב"ד בירושלים, שיקום בית הכנסת צמח צדק בעיר העתיקה בירושלים והקמת מוסדות "בית חנה" בירושלים.
נפטר בי"ח בתשרי (חול המועד סוכות) תשל"ב, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
בנו הרב משה, היה מנהל רשת מוסדות החינוך של "רשת אהלי יוסף יצחק" חב"ד. נכדו, בן בתו שיינדל מושקא, הוא הרב שלום דובער וולפא, נכדתו היא אשתו של הרב מרדכי שמואל אשכנזי.
בתו סימה נישאה לרב יהוסף גדליה רלב"ג לימים חבר בית דין רבני חב"ד ואיש ציבור, רבה של שכונת קריית יובל בירושלים ויד ימינו של חותנו בהקמת וניהול מוסדות חב"ד בירושלים. הייתה מנהלת בית הספר לבנות של חב"ד בירושלים, "בית חנה" ומוסדות החינוך שם ובהנהלה הארצית של ארגון נשות חב"ד.
ב-2017 נקראה על שמו כיכר, בשיכון חב"ד בירושלים.
אשראי חברתי
אשראי חברתי הוא פילוסופיה כלכלית אשר פותחה על ידי קליפורד יו דאגלס (1879–1952), מהנדס בריטי, אשר כתב ספר בשם זה בשנת 1924. אשראי חברתי מתואר על ידי דאגלס בתור "מדיניותה של פילוסופיה"; הוא כינה את הפילוסופיה שלו "נצרות מעשית". פילוסופיה זו היא בין-תחומית בטבעה, כשהיא כוללת את התחומים של כלכלה, מדע המדינה, היסטוריה, הנהלת חשבונות ופיזיקה. בהנחתו שהמקום הבטוח היחיד עבור עוצמה הוא בידיים רבות, אשראי חברתי הוא פילוסופיה ביזורית, אשר מדיניותה היא לפזר את הכוח לאינדיבידואלים. ניתן לסכם את הפילוסופיה של אשראי חברתי במילותיו של דאגלס, "מערכות נוצרו עבור אנשים, ולא אנשים עבור מערכות, והאינטרס של האדם, אשר הוא התפתחות עצמית, נמצא מעל לכל המערכות, בין אם הללו תאולוגיות, פוליטיות או כלכליות."
על פי דאגלס, מטרתו האמיתית של הייצור היא צריכה, ועל הייצור לשרת את האינטרסים האמיתיים של הצרכנים הבאים לידי ביטוי חופשי. על כל אזרח להיות שותף בעל ירושה מועילה, לא ישירה, בהון המשותף הקהילתי, אשר ניתנת לו בזכות גישה דינאמית ומלאה לפירות התעשייה. זו מובטחת על ידי הדיבידנד הלאומי והמחיר המפוצה. הצרכנים, משסופק להם כוח קנייה נאות, יעצבו את מדיניות הייצור באמצעות הפעלת הקול הכספי שלהם. בהשקפה זו, משמעות המושג דמוקרטיה כלכלית איננה שליטת העובדים על התעשייה. אשראי חברתי מוציא את מדיניות הייצור מידיהם של מוסדות בנקאיים, ממשלה ותעשייה, תוך שהוא מעלה תמונה של "אריסטוקרטיה של יצרנים, המשרתת דמוקרטיה של צרכנים, ומקבלת ממנה אשראי" (כאשר את המילה "אשראי" כאן יש להבין במשמעותה הכפולה, בתור אמון וגם בתור כסף).
הצעות המדיניות של האשראי החברתי משכו עניין רחב בעשורים שבין מלחמות העולם בגלל הרלוונטיות שלהן לתנאים הכלכליים של התקופה. דאגלס קרא לשים לב לעודף ביכולת הייצור על פני כוח הקנייה של הצרכן, דבר שאותו ראה גם ג'ון מיינרד קיינס בספרו, "תאוריה כללית של תעסוקה, ריבית וכסף.” קיינס התייחס בספרו לדאגלס לצידם של סילביו גזל וקרל מרקס. בעוד שחלקים מהביקורת של קיינס על הכלכלה הקלאסית היו משותפים בינו לבין דאגלס, הרי שרוב הכלכלנים והבנקאים של התקופה תקפו ואף דחו את הפתרונות הייחודיים שהציע דאגלס. שרידים של אשראי חברתי עדיין קיימים בתוך מפלגות אשראי חברתי ברחבי העולם, אולם לא בצורה הטהורה אותה הביא קליפורד דאגלס במקור.
תאוריה כלכלית.
דאגלס לא הסכים עם כלכלנים קלאסיים אשר חילקו את גורמי הייצור רק לאדמה, עבודה והון. בעוד שדאגלס לא הכחיש את קיומם של גורמים אלה בייצור, הוא האמין כי "הירושה התרבותית של החברה" היא הגורם העיקרי. ירושה תרבותית מוגדרת בתור הידע, הטכניקה והתהליכים אשר ניתנו לנו בצורה מצטברת, למן מקורות התרבות. כתוצאה מכך, האנושות אינה צריכה "להמציא את הגלגל מחדש" שוב ושוב. "איננו אלא המנהלים של אותה ירושה תרבותית, ובכך הירושה התרבותית היא הרכוש של כולנו, ללא יוצא מן הכלל." אדם סמית, דייוויד ריקארדו וקארל מרקס טענו שהעבודה יוצרת כל ערך. בעוד שדאגלס לא התכחש לכך שכל העלויות הן בסופו של דבר תוצאה של הוצאות עבודה כלשהן (בעבר או בהווה), הוא התנגד לקביעה שהעבודה של העולם כיום יוצרת את כל העושר. דאגלס עושה הבחנה קפדנית בין ערך, עלות ומחיר. הוא טען שאחד הגורמים המובילים לטעות מחשבתית במונחי טבעו ותפקודו של הכסף הייתה האובססיה של כלכלנים בנוגע לערך והיחס בינו לבין מחירים והכנסות. בעוד שדאגלס הכיר ב"ערך בשימוש" בתור תאוריה לגיטימית של ערכים, הוא טען גם שערכים הם סובייקטיביים ולא ניתן למדוד אותם באורח אובייקטיבי. בכך, הוא דחה את הרעיון שתפקידו של הכסף הוא לפעול בתור תקן, או אמצעי מדידה, של ערך. דאגלס האמין שתפקידו של הכסף הוא לפעול כאמצעי-תקשורת, אשר באמצעותו יכוונו הצרכנים את חלוקת הייצור.
התאוריה של האשראי החברתי בדבר "חבלה כלכלית" קשורה קשר הדוק לרעיון של ירושה חברתית. בעוד שדאגלס האמין כי גורם הירושה החברתית בייצור הוא ראשון במעלה בהגדלת העושר, הוא האמין גם שחבלה כלכלית היא הגורם הראשון במעלה להקטנתו. המילה "עושר" wealth נגזרת מן המילה האנגלית העתיקה wela, או "רווחה", ודאגלס האמין שעל כל הייצור להגדיל את הרווחה האישית. מכאן שייצור אשר אינו מגדיל את הרווחה האישית ישירות הוא בבחינת בזבוז, או חבלה כלכלית.
על פי השיטות המודרניות של ניהול חשבונות, מכריחים את הצרכן לשלם עבור כל עלויות הייצור, כולל הביזבוז. ההשפעה הכלכלית של חיוב הצרכן לשלם על כל הבזבוז שבתעשייה היא, שהצרכן מחויב לעבוד הרבה יותר מהדרוש. דאגלס האמין שמאמץ מבוזבז יכול להיות מקושר ישירות לבלבול ביחס למטרתה של המערכת הכלכלית, והאמונה שהמערכת הכלכלית קיימת כדי לספק תעסוקה על מנת להפיץ סחורות ושירותים.
דאגלס טען לשלוש אפשרויות שונות של מדיניות ביחס למערכת הכלכלית: