למרות הוותק הרב של השיטה, היא משמשת עד ימינו כקריטריון ראשון במעלה לאבחון וזיהוי חיידקים במעבדה הקלינית. השיטה הייתה קריטריון ראשוני למיון טקסונומי של חיידקים, עד שנות ה-70, אז החליפה אותה השיטה הגנטית (השוואת רצפים של גנים שמורים). ההבדל במעטפת תאי החיידקים, בעיקר בדופן, הגורם לחלק מהם לשמור (למרות השטיפה באתנול) על תצמיד הצבע הסגול והיוד (החיידקים הגראם-חיוביים) ובאחרים לאבד אותו עקב השטיפה (החיידקים הגראם-שליליים — הללו קולטים את הצבע הנגדי, הוורוד, במקום התצמיד הסגול שנשטף מהם) אינו שרירותי, אלא מעיד על הבדלים משמעותיים בין שתי קבוצות החיידקים. כל החיידקים הנצבעים חיובית בצביעה זו, מלבד סוג אחד - Deinococcus, מרוכזים בחטיבות ה-actinobacteria וה-firmicutes.
שיטות נוספות לצביעת חיידקים הן:
הנרי מינצברג
הנרי מינצברג (באנגלית: Henry Mintzberg; נולד ב-2 בספטמבר 1939) הוא אחד מן ההוגים המובילים בעולם בתחום של חקר ניהול וחשיבה אסטרטגית בעסקים, הוא שימש כפרופסור לניהול מאוניברסיטת מקגיל שבקנדה ופרסם מספר ספרים מרכזיים בתחום. מינצברג עוסק בהתנהלותם של ארגונים ובחקר משאבי אנוש בארגון והוא נמנה בין מובילי גישת הקונפיגורציה בתחום מדעי הניהול.
קריירה.
בשנת 1968 קיבל מינצברג תואר דוקטור בניהול מ-MIT, לאחר שהגיש מחקר בנושא "המנהל בעבודה - קביעת פעילויותיו, תפקידיו ותוכניותיו באמצעות התבוננות מובנית".
בספרו The Structuring of Organizations שיצא לאור בשנת 1979, עוסק מינצברג בהרחבה במבנה הארגון.
מינצברג התעניין במבנים ארגוניים ובהתנהגות ארגונית הלכה למעשה. הוא זיהה חמישה מרכיבים מבניים שייצרו את "הארגון האמיתי":
עקרי גישתו.
מינצברג פעל בשני תחומים מרכזיים - חקר הניהול ותחום החשיבה האסטרטגית בארגונים. במסגרת חקר הניהול, מינצברג השקיע מאמצים מחקריים להבנת האופנים השונים שבהם בפועל ארגונים מנוהלים. מינצברג הניח בכך תשתית לדיון שאינו רק נורמטיבי (כיצד ראוי לנהל) אלא כיצד ניהול מתרחש במציאות.
בתחום של חקר האסטרטגיה מינצברג מוכר בייחוד בשל ספרו על גישת התכנון האסטרטגי - "The Rise and Fall of Strategic Planning". מינצברג מתאר את העלייה של המושג שהפך מוביל בשנות ה-70', וכיצד מחלקות התכנון פוגעות בפועל בתפקוד התאגידים עד שהן נסגרות במהלך שנות ה-80. מינצברג מנתח את התהליך הן במובנים ההיסטוריים והן בחתירה להבנת המשגים שבגישת התכנון האסטרטגי. בספר "ספארי אסטרטגיות" מינצברג פורס ומנתח באופן ביקורתי עשר אסכולות מובילות בחשיבה על אסטרטגיה עסקית. מדבריו בספר עולה כי מתוך הגישות המתוארות הוא נוטה להזדהות באופן משמעותי עם גישת הלמידה העוסקת בצורה שבו ארגונים לומדים את סביבתם באופן מתמשך.
בהמשך לכך, כתב יחד עם ברוס אלסטראנד וג'וזף לאמפל את הספר ״ספארי אסטרטגיות: סיור מודרך בערבות הניהול האסטרטגי״ המציג עשר גישות שונות בתחום האסטרטגיה העסקית. מינצברג מתחיל את סקירתו בגישות העיצוב והתכנון האסטרטגי שנוסדו בשלהי שנות ה-50, והניחו את יסודות התחום (למשל את מודל ה-SWOT) ובגישות המיצוב מבית מדרשו של מייקל פורטר שהניחה את היסודות לתחום הייעוץ האסטרטגי. הוא מסיים בתיאור של גישות עכשוויות העוסקות בלמידה ארגונית וניווט במורכבות. הספר אמנם דן באופן ביקורתי בכל עשר הגישות, אך מבקש להציע לבסוף מודל בו כל אחת מן הגישות רלוונטית בהקשר אחר בחיי הארגון.
עץ ארגוני
רוברט מיכלס
רוברט מיכֶלס (בגרמנית: Robert Michels; 9 בינואר 1876 – 2 במאי 1936) היה סוציולוג פוליטי גרמני, שכתב על התנהגותם הפוליטית של האליטות האינטלקטואליות. ספרו הידוע ביותר הוא "מפלגות פוליטיות", אותו פרסם ב-1911, הכולל תיאור של "כלל הברזל של האוליגרכיה", לפיו בכל חברה דמוקרטית קיימת נטייה ליצירת אוליגרכיה, הנבחר יתחיל לאסוף ידע עד שיהפוך למומחה בתחומו ואז יחל להתנתק מהעם שבחר בו, תיווצר אליטה שתהפוך לאוליגרכיה. הוא מאשים את ההמון שנוח לו כשאחרים מחליטים בשבילו החלטות ושנתונים באדישות שעוזרת לאוליגרכיה להתבסס. העם הכניע את עיקרון הדמוקרטיה שבו הם פועלים, ממצב שבו יש זכויות ושוויון לשיטת אליטות אוליגרכיות. מיכלס נחשב לאחד ההוגים המרכזיים של הפשיזם.
מיכלס למד באנגליה ובסורבון בפריז ולאחר מכן באוניברסיטאות של מינכן ולייפציג, האלה וטורינו. הוא הפך לסוציאליסט כאשר לימד באוניברסיטת מרבורג והפך לפעיל באגף הרדיקלי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. הוא עזב את המפלגה בשנת 1907 ועבר ללמד באוניברסיטה של טורינו שם לימד כלכלה, מדע המדינה וסוציולוגיה. בשנת 1914 הפך לפרופסור לכלכלה באוניברסיטת בזל שם לימד עד שנת 1926. בשנותיו האחרונות שהה באיטליה שם לימד כלכלה והיסטוריה באוניברסיטה של פרוג'ה. בשנים אלו היה לסינדיקליסט ואחר-כך לפשיסט.
שנאוצר
השנאוצר הוא גזע כלבים שמקורו מגרמניה ונחשב לסוג של כלב טרייר.
לשנאוצר שלושה סוגים עיקריים המחולקים על פי גדלים: שנאוצר ענק (עד 70 ס"מ), שנאוצר בינוני (עד 50 ס"מ) ושנאוצר ננסי (עד 36 ס"מ). ניתן למצוא את הכלב בצבעים שונים: שחור, פלפל/ מלח (גוני אפור), ובננסי גם את השחור/כסף והלבן.
מהווריאציות הרבות של השנאוצר ניתן להבין את מרחב התפקודים שאותו גזע זה מילא ועדיין ממלא, ביניהם: ציד מכרסמים, שמירה על ילדים, רעייה ושמירה על עדרים, ליווי ושמירה אישית ועוד.
ניתן להגדיר את השנאוצר ככלב רב שימושי לחווה חקלאית.
שנאוצר לבן הוא נדיר בישראל ובדרך כלל הוא מיובא מארצות אחרות לישראל.
מבנה, אופי וטיפול.
לשנאוצר גוף ריבועי ומוצק, בעל פרווה צפופה בשיער, עבה וקצרה, המגנה עליו מפני כל מזג אוויר. שיער הגבות, סביב לאף ומתחת לסנטר ארוך יותר משאר שיער הגוף. תסרוקת זו מקנה לשנאוצר את מראהו המיוחד עם זקן וארשת פנים רצינית למראה.
השנאוצר מחליף את פרוותו פעמיים בשנה וצריך לעזור לו להיפטר מהשיער "המת" באמצעות מריטה. כמו כן הוא זקוק להברשה וסירוק על בסיס שבועי.
לשנאוצר, אין כמעט ריח. כמו כן אינו נובח שלא לצורך. בדומה לגזעי כלבים אחרים, זקוק לזמן משחק מדי יום. השנאוצר הוא כלב חכם, טריטוריאלי, בעל יצר שמירה מפותח, קשור ונאמן מאוד לבעליו וקל לאילוף.
היסטוריה.
מוצאו של השנאוצר מגרמניה במאות ה-15 וה-16. השנאוצרים הראשונים היו מהגזע הבינוני, ושימשו לציד חיות קטנות ומכרסמים שונים. כמו כן שימשו גם כמלווים לסוחרים עם מרכולתם לשוק, וכשומרים על הדוכן.
השנאוצר שייך למשפחת הפינצ'רים, ועד למאה ה-19 נחשבו השנאוצרים לפינצ'רים שעירים, בעלי שיער זיפי. בשנת 1879 החלו להפריד את הפינצ'רים בעלי השיער הזיפי מתוך גזע הפינצ'ר וב-1880 נרשם כגזע חדש ושמו "שנאוצר", שפרוש המילה בגרמנית הוא: זרבובית (הפה והאף של הכלב).
את השנאוצר הננסי החלו לפתח באמצעות הרבעות מכוונות של הכלבים הקטנים מהשנאוצר הבינוני, וכנראה הוכנסו גם קווי דם של אפנפינצ'ר.
לראשונה הוא נראה בזירות התצוגה בשנת 1899.
מטרתו של פיתוח השנאוצר הננסי היה עבור ציד חיות קטנות כמו עכברושים וככלב ליווי. כיום זוכה השנאוצר הננסי לפופולריות הגבוהה ביותר בין כל משפחת השנאוצר.
ב-1909 החלו לטפח את השנאוצר הענק, במינכן - גרמניה, על ידי הרבעות מבוקרות של השנאוצר הבינוני עם כלבי בקר בלגים ודני ענק. מטרת הפיתוח הייתה לפתח כלב עבודה עבור שמירה על עדרים ושמירה אישית.
סיני מצויץ
הסיני המצויץ הוא אחד מגזעי הכלבים המיוחדים למראה. גזע זה מהווה את אחת הדוגמאות הטובות ביותר של התערבות האדם ביצירת גזעי כלבים.
הקירחות היא סטייה גנטית, שנעשתה נפוצה על ידי הרבעות מכוונות. הגן האחראי לקירחות הוא האלל הדומיננטי. אלל זה קטלני (גן "ליטלי") אם הכלב הוא הומוזיגוט לאלל זה, לכן הזיווג האידיאלי לקבלת שגר בריא הוא הרבעה בין הורים שאחד מהם קירח והשני עם שיער. במקרה זה הגורים הקירחים יצאו בריאים, כשהם נושאים בתוכם גם גנים של ארוכי שיער.
מאפיין נוסף לגזע, הוא הליכתו האלגנטית של הסיני המצויץ- הליכה גאה, כשהזנב והצוואר מורמים, והרמת רגליים גבוהה, כפי שמכנים "גאלופ" (כמו סוס).
היסטוריה.
מוצאו של הגזע הוא סיני/אפריקאי. "המוטציה" הראשונה של כלב קירח הופיעה בכלבים עתיקים ביבשת אפריקה.
נמצאו עדויות ארכאולוגיות של כלב דומה מלפני עשרת אלפים שנה, ועדויות נוספות מהמאה ה-13 של קיום גזע זה בסין. כנראה שהשתמשו בכלבים ככריות חימום, והיו אוכלים אותם כשסיימו את תפקידם.
הכלבים היו מתלווים לסוחרים הסיניים בהפלגותיהם. בדרך זו הצליח להגיע הגזע ליבשות שונות בשאר העולם, ונמצא לרוב בערי הנמל.
ייתכן, שבהגיעו לדרום אמריקה היווה שם את הבסיס להתפתחות הגזעים הקירחים, וייתכן גם שלהפך.
לראשונה הוצג הכלב במערב בשנת 1881, והוכר כגזע לראשונה ב-1960 באירופה, וב-1979 בארצות הברית.
ישנם כיום שני טיפוסי גזע עיקריים, שההבדל בינם הוא מבנה העצם, רוחב ומסיביות.
ייעוד ואופי.
ייעודו הראשוני של הגזע הוא ככלב לוויה, ולכן מתאים לשמש ככלב משפחה, בדירת מגורים.
הסיני המצויץ אינו מגלה אגרסיביות כלל, אם כלפי כלבים אחרים ואם כלפי חתולים.
מומלץ לאפשר לכלב "לפרוק" אנרגיות, בעיקר בטיולים.
משום חוסר השיער, אין לחשוף אותו לקרינת שמש ישירה ולא ללחות גבוהה, הפוגמים בבריאות עורו של הכלב. למרות העובדה שהכלב חסר שיער, הוא זקוק לרחצה ככל כלב בעל פרווה.
שנאוזר
דוד אלעזר
דוד אלעזר ("דדוֹ"; 27 באוגוסט 1925, ז' באלול ה'תרפ"ה – 15 באפריל 1976, ט"ו בניסן ה'תשל"ו) היה איש צבא ישראלי, הרמטכ"ל התשיעי בזמן מלחמת יום הכיפורים ומפקד פיקוד הצפון במלחמת ששת הימים.
קורות חייו.
תחילת דרכו.