באולימפיאדת טורינו (2006) עלו הישגי הדרום קוריאנים ל-11 מדליות, מהן 6 מדליות זהב, והם דורגו במקום השביעי בטבלת המדליות. במשחקים אלה שלטו הדרום קוריאנים באופן כמעט מוחלט בענף ההחלקה המהירה במסלול קצר, כשזכו ב-10 מדליות, בהן 6 מתוך 8 מדליות הזהב האפשריות. אן היון-סו ניצח במרוצים ל-1,000 ול-1,500 מטר, וזכה במדליית הארד במירוץ ל-500 מטר. בשני המרוצים בהם ניצח זכה לי הו-סוק במדליות הכסף. בנוסף, זכו אן ולי במדליית זהב יחד עם נבחרת השליחים ל-5,000 מטר. בין הנשים בלטה ג'ין סון-יו, שניצחה במרוצים ל-1,000 ול-1,500 מטר. צ'וי און-קיונג זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות במירוץ ל-1,500 מטר. ג'ין וצ'וי היו שותפות גם לזכייה רביעית ברציפות במירוץ השליחות ל-3,000 מטר. בנוסף, זכה לי קאנג-סוק במדליית ארד בהחלקה מהירה ל-500 מטר.
באולימפיאדת ונקובר (2010) הגיעו הדרום קוריאנים להישג שיא של 14 מדליות, בהן 6 מדליות זהב. הם דורגו במקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי קנדה, גרמניה, ארצות הברית ונורווגיה. 8 מהמדליות הושגו בהחלקה מהירה במסלול קצר, אך רק שתיים מהן היו מדליות זהב, והפעם היו הספורטאים הסינים דומיננטיים יותר בענף. לי ג'ונג-סו ניצח במרוצים ל-1,500 ול-1,000 מטר, באחרון אף קבע שיא אולימפי חדש (1:23.747 דק'). סונג סי-באק זכה במדליית כסף במירוץ ל-500 מטר, ולי הו-סוק זכה שוב במדליית כסף במירוץ ל-1,000 מטר. שלושתם היו שותפים לזכייתה של הנבחרת הקוריאנית במדליית הכסף במירוץ השליחים ל-5,000 מטר. בין הנשים, זכתה לי און-ביול במדליית הכסף במירוץ ל-1,500 מטר, ופארק סונג-הי זכתה במדליות ארד במרוצים ל-1,000 ול-1,500 מטר. נבחרת השליחות איבדה את תוארה אחרי ארבע זכיות רציפות, בשל פסילה באחת ההחלפות. על הנסיגה בהחלקה מהירה במסלול קצר חיפה שיפור בהישגים בהחלקה מהירה - 5 מדליות, בהן 3 מדליות זהב. לי סונג-הון קבע שיא אולימפי במירוץ ל-10,000 מטר (12:58.55 דק') וזכה במדליית כסף במירוץ ל-5,000 מטר. מו טאי-בום ניצח במירוץ ל-500 מטר וזכה במדליית כסף במירוץ ל-1,000 מטר. לי סאנג-הווה ניצחה אף היא במירוץ ל-500 מטר. במדליית הזהב השישית זכתה המחליקה האומנותית קים יו-נה.
באולימפיאדת סוצ'י (2014) ירדו הישגי המשלחת הדרום קוריאנית ל-8 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. בהחלקה מהירה במסלול קצר תפסה קוריאה הדרומית רק את המקום השלישי, אחרי רוסיה וסין, עם חמש מדליות, מהן שתי מדליות זהב. בכל המדליות זכו נשים. פארק סונג הי זכתה במדליית זהב במרוץ ל-1,000 מטר ובמדליית ארד במרוץ ל-500 מטר. שים סוק-הי זכתה במדליית כסף במירוץ ל-1,500 מטר ובמדליית ארד במרוץ ל-1,000 מטר. שתיהן היו שותפות לזכייתה של נבחרת השליחות במדליית הזהב. לי סאנג-הווה קבעה שיא אולימפי חדש במרוץ ל-500 מטר (74.70 שניות), והגברים זכו במדליית כסף במרוץ המרדף. המחליקה האמנותית קים יו-נה איבדה את תוארה, וזכתה במדליית כסף.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
width="20px"|
בענפי החורף:
מורה רוחני (העידן החדש)
מורה רוחני בעידן החדש הוא אדם בעל יכולות הוראה אשר צורת חייו משמשת דוגמה חיה לדבריו ולימודו. תפקידו המרכזי להביא את תלמידיו אל הדרך שתוביל לסגנון חיים מאושר ואוהב, ללוותם ולהדריכם כך שיגיעו בסופו של דבר לרמתו הרוחנית של מורם או אף מעבר לכך. המורה הרוחני המודרני מלמד הודות לניסיון שרכש בסוג של חניכה, שהיה עליו לחוותו באופן אישי. אם באמצעות "הארה" לה זכה, ואם באמצעות לימודיו אצל מורה רוחני אחר.
תכונות המורה הרוחני.
בנוסף להגדרת מנטור, האומרת שזהו "אדם המשמש כיועץ או מדריך, לרוב בעל ניסיון עשיר בתחום התמחותו". הגדרת המורה הרוחני חייבת להתמקד בדוגמתו האישית בחייו. בעיקרון מדובר באדם החי בצניעות, שכל עיסוקו, כל חייו, כל מעשיו, כל מחשבותיו, כל עולמו הרגשי, כל דבר שיש בחייו מחבר אותו בצורה כזו או אחרת לעולם של אמונה, טוהר, יופי, משמעות לחיים, עזרה רצינית לזולת, הבאת שלום ואחווה לעולם, תיקון עצמי ותיקון העולם.
הוא מביא עמו תורה או פילוסופיה חדשנית. שונה במידה מסוימת מהתורה עליה התחנך. הוא בדרך כלל מתקן אותה או אפילו מוסיף לה מרכיבים שלא היו בה. יש גם כאלה המביאים דת חדשה. מעטים זוכים ל"הארה" אמיתית.
מראש, יש לומר כי מי שמוגדר בערך הזה, מחויב בפני מאמיניו ובפני עצמו, לתת דוגמה אישית ערכית, להוכיח יושר מוסרי רב, ניקיון כפיים ולמעשה כל חייו הופכים להיות דוגמה לאנושות. אדם כזה נבדק בזכוכית מגדלת על ידי תלמידיו, במיוחד בארצות המערב, משום שבהן הספק האמונתי רב.
במדינות אסיה והמזרח, נהוג לכנותו גורו, אך המונח הזה עלול להשמע במשמעות שלילית. במסורת היהודית כינו אותו "חכם". אך גם תואר זה איננו מדויק לעניין החידוש בתנועות הרוחניות שקמו במאה ה-19 וה-20.
ביניהם יש המעדיפים דממה על עשייה מדיטאציה על דיבור, דיבור על כתיבה, וחיי נזירות אלוהיים על חיי זוגיות, על מנת לתעל את האגו כראוי.
המורה (האדם) הוא רק חץ המראה את הדרך אל האל. את החץ יש לכוון פנימה, לעבודה הפנימית. מורה רוחני לעד יקדם ערכים של טוב לב, הוגנות, פיוס וסליחה, ולא ערכים של נקמה, שנאה או אלימות.
הבחנה בין מורה רוחני לשרלטן.
היו מקרים של "מורים רוחניים" שהטיפו שלא בתום לב, וגרמו אפילו למותם של תלמידיהם, או פגעו בהם, אם בצורה שכלתנית, רגשית ואם בצורה של הטרדה מינית, או אפילו פגיעה פיזית, לקיחת רכושם, בהסכמה או שלא בהסכמה. התנהגותם זו הוכיחה כי אינם ראויים לתואר "מורה רוחני". לעיתים תלמידיהם עזבו אותם, אך לא תמיד. מורים רוחניים "שקריים" הראו שרלטנות בהתנהגותם ובהשפעתם על תלמידיהם. דבר זה הגדיל את הספק במערב לגבי תפקידו של מורה רוחני אמיתי, ולכן כינו את תנועותיהם כתות. אחרים הצליחו לעורר עליהם את חמת העיתונאים ואמצעי התקשורת השונים, וזכו לביקורות צוננות עד קטלניות, גם מתוך שנאה או התנגדות לדעותיהם, אך גם כביקורת על דרך החיים שלהם. בישראל ידוע על מספר מורים שנפגעו מהיחס הציבורי, בהם משה קרוי, רינה שני ושלמה קרליבך.
המורים הרוחניים הכנים שהביאו רוח חדשה, עוררו עליהם לעיתים את המשטר המקומי ואת הכנסייה והאחרונים החלו לחוש מאוימים מנוכחותם המאסיבית. לכן התנכלו להם, פגעו בעבודתם, אפילו בצורה פיזית קשה עד כדי שיתוק גופני (דנוב) ויש טוענים הרעלה (אושו), ולא רק באיומי-סרק. סילקו אותם מערי ואזורי פעילותם, הכניסו אותם להסגר, או אפילו כלאו אותם למשך מספר שנים, כדי להקטין את השפעתם על העם והחברה, להקטין את פרסומם, את כמות תלמידיהם ולהסיר מהם את הילת המורה המחבר לאלוהים.
בשונה מ"מנהיג רוחני".
בדרך כלל נהוג לציין ליד שמם של אנשי דת (כמרים, רבנים, שייח'ים ועוד) את התואר "מורה רוחני", או "מנהיג רוחני", ויש להבחין הבחנה מדויקת בין שני המונחים. מנהיג רוחני יכול להיות בעל סמכות חוקית, ממסדית, אך נטול כל השפעה רוחנית. לכן, ככל הנראה יש הבדל מהותי בין אלה השייכים לדת מסורתית כמו יהדות, נצרות, אסלאם, בודהיזם, הינדואיזם וכדומה, ובין אותם מורים רוחניים המביאים עימם רוח חדשה, או תרבות חדשה, או כיווני מחשבה חדשים שלא היו קיימים בדתות המונותאיסטיות האלה ובדתות הלא מונותאיסטיות השונות, הוותיקות והממוסדות, ולכן גם משמעות התואר מורה רוחני שונה מדת לדת ומתנועה רוחנית אחת לרעותה. הדבר דומה במידה מסוימת לאותו תהליך שהתרחש במשך המאות האחרונות, שבו בצד כל דת קמה תנועה חסידית, או תנועה אזוטרית, המאפשרת לאותם מחפשי דרך, למצוא תשובה קולקטיבית למחקרם: ביהדות - קבלה, באסלאם - סופיות, בנצרות - תנועות אזוטריות שונות המחוברות לקבלה הנוצרית ולמיסטיקה נוצרית, וכדומה. אך בהחלט ייתכן, שאדם בעל סמכות דתית, המייצג דת מונותאיסטית ממוסדת כזו או אחרת, ונחשב בעיני מאמיניו גם ל"מנהיג רוחני" וגם למורה רוחני. לדוגמה הבעל-שם טוב וגם רבי נחמן מברסלב. לעומת זאת, אהרון דוד גורדון שזכה לכינוי מורה רוחני וגם מנהיג רוחני, אך הסיר מעליו את כל מוסרות הדת, התנגד לכל צורה ממסדית, ואילו על שמו נרשם המונח "דת העבודה". להלן כמה שמות שהוגדרו כ"מורה רוחני" (לפי סדר אותיות): ימימה אביטל, אושו, פטר דמיינוביץ' אוספנסקי, אומרם מיכאל איבנהוב, הלנה בלבצקי, גיאורג איבאנוביץ' גורדייף, פטר דנוב, אקהרט טולה, טיוהאר, אנדרו כהן, מוג'י, מהרישי מהש יוגי, טנזין פאלמו, דיפאק צ'ופרה, סדגורו ג'גי ואסודב, פרמהנסה יוגאננדה, ביירון קייטי, קרישנמורטי, ראמנה מהארשי, רודולף שטיינר, סוואמי שיבננדה, שלמה קאלו, שרי שרי ראווי שנקר, שרי אנאנדאמאי מא (Sri Anandamayi Ma)...
מורים רוחניים שהקימו מרכזים ללימודי תורתם.
כמה מהם הצליחו, במשך השנים להקים מרכזים רוחניים, והפכו להיות "מנהיגים רוחניים", בנוסף להיותם מורים רוחניים. הם החלו לנהל מקומות מפגש ולא רק ללמד בהם. כל אחד בדרכו הוא.
איוואן מרטוס
איוואן מרטוס (ברוסית: Иван Петрович Мартос; 1754 - 17 באפריל 1835) היה פסל רוסי ממוצא אוקראיני.
חייו.
איוואן מרטוס נולד בכפר במחוז פולטבה באחוזה משפחתית. למד באקדמיה לציור וסיים אותה בשנת 1773. נשלח לאיטליה והמשיך בלימודי ציור ופיסול. בשנת 1779 חזר לסנקט פטרבורג והתמנה למורה לפיסול באקדמיה בה למד. לימד באקדמיה עד סוף חייו.
הקיסרים הרוסים הזמינו אצלו פסלים רבים. נפטר באפריל 1835 והוטמן במנזר אלכסנדר נבסקי.
מתכת יקרה