בנוסף להוראתו באוניברסיטה העברית, היה פרופ' דן פרופסור אורח באוניברסיטאות רבות בעולם. בין היתר הרצה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1966–1967); אוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1977–1978); אוניברסיטת וושינגטון (1989); הסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק (1991); אוניברסיטת בראון, פרובידנס, רוד איילנד (1990, 1991, 1995); אוניברסיטת לונדון (1992); אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק (1993, אביב 1996); אוניברסיטת סורבון, פריז (1994); אוניברסיטת פרינסטון (1995); אוניברסיטת הרווארד (1996, 2004–2005); האקדמיה ההולנדית למדעים, וסנאר (1997); מכון רוקפלר, בלאג'ו, איטליה (2000); והאוניברסיטה החופשית של ברלין (2002-1991).
ממחקריו וממאמריו.
דן חיבר ספרים רבים, בעיקר בתחומי המיסטיקה והקבלה, ועסק רבות בחקר חסידי אשכנז, ספרות המוסר, ובחקר המשיחיות. כמו כן, חקר את משנתו של מורו בתחום הקבלה, גרשם שלום, ופרסם מאמרים רבים וספרים עליו. בתחילת דרכו גם פרסם, במקביל למחקריו הנ"ל, מאמרים וספרים העוסקים בספרות עברית, הן של תקופת ימי הביניים והן של התקופה המודרנית.
חלק גדול ממאמריו פורסמו באנגלית, בארבעה כרכים, בשם: Jewish Mysticism.
אחד מחיבוריו האחרונים, אפוקליפסה אז ועכשיו, מיועד לציבור הרחב ומהווה מסה מקיפה על תפיסת האפוקליפסה. ספר זה הוא עיבוד והרחבה לתוכנית שהכין עבור הטלוויזיה החינוכית. לפי דן, סוף המילניום מתאפיין במעבר של רעיונות אפוקליפטיים מהמרכז לשוליים ובוויתור על תפיסת "חץ זמן היסטורי" המוליך לכיוון מסוים.
בנוסף, הוא גם כתב מספר מאמרים פובליציסטיים, בעיקר בעיתונים ידיעות אחרונות והארץ, על יחס הציבור החילוני למורשת היהדות בהם הוא מבכה על הזנחת לימודי היהדות ומסירתם, כביכול, לידי הדתיים והחרדים. דברים חריפים ברוח זו נשא גם בנאומו בעת שקיבל את פרס ישראל. נאומו עורר ביקורת מחוגים מסוימים, שכן הנאום היה בשם כל מקבלי הפרס, ביניהם הרב החרדי אלימלך פירר.
תורת הסוד היהודית.
דן עסק בתיאור כולל של תורת הסוד היהודית, לאורך כל הדורות, מהעת העתיקה ועד היום. בתחום זה, הוציא לאור שלושה-עשר כרכים בהוצאת מרכז זלמן שזר.
שלושת הכרכים הראשונים עוסקים בתורת הסוד היהודית בעת העתיקה: כרך ראשון: שרשיה של תורת הסוד בספרות הבית השני; כרך שני: תורת הסוד בספרות התלמוד והמדרש; וכרך שלישי: ספרות הסוד בתקופת התלמוד: מעשה בראשית ומעשה מרכבה.
עשרת הכרכים הבאים עוסקים בתקופת ימי הביניים: כרך רביעי: תורת הסוד בתקופת הגאונים ובמאות הי'א והי'ב; כרך חמישי: חוגיהם של בעלי הסוד באשכנז, חוג משפחת קלונימוס; כרך ששי: ר' אלעזר מוורמס וחוגו, בעלי הסוד האחרים; כרך שביעי: ראשית הקבלה - חוג העיון, ספר הבהיר וקבלת פרובנס; כרך שמיני: חוג המקובלים בגירונה; כרך תשיעי: המקובלים בספרד במאה השלוש עשרה; כרך עשירי: דור הזוהר: כתבי ר' יוסף ג'יקטיליה ור' משה די ליאון; כרך אחד-עשר: ספר הזוהר; וכרכים שנים-עשר ושלושה-עשר: בעקבות הזוהר - א' וב'.
רשימת ספריו.
דן כתב מאות מאמרים ועשרות ספרים, בעיקר בעברית ובאנגלית. חלק ממאמריו תורגם לאיטלקית, גרמנית, יפנית, שוודית ורוסית. כמו כן, כתב ערכים אנציקלופדיים רבים באנציקלופדיה העברית, ב-Encyclopaedia Judaica, ב-The Oxford Dictionary of the Jewish Religion (שם שימש גם כעורך התחומים מיסטיקה יהודית ואתיקה), וב-Religion in Geschichte und Gegenwart.
ספרים שכתב בעברית.
ספריו בשפה העברית עוסקים במגוון נושאים בתורת הסוד היהודית, ספרות המוסר, וספרות עברית כללית, כדלקמן:
יחיאל מר
יחיאל מַר (מוֹהַר) (9 במאי 1921 – 23 בפברואר 1969) היה משורר ופזמונאי ישראלי. את שני סוגי השירה שכתב פרסם תחת שני שמות: על שירתו הלירית חתם בשם "יחיאל מר", ועל פזמוניו – "יחיאל מוהר" (ולעיתים: "אברהם חן").
קורות חייו.
יחיאל מוהר, בנם של חיה (חייצ'ה) ומאיר מוהר, נולד ב-1921 בעיירה טארנוב שבגליציה המערבית, פולין, ובגיל שנה עברה משפחתו לעיירת הנופש פיכטנגרוּנד שעל יד ברלין בירת גרמניה, שם הייתה מושבת סופרים עבריים.
אביו היה משורר, סופר ומתרגם. דודו, משה בן-מנחם (שלנגר), היה אף הוא סופר, משורר, מחנך ומבקר.
בגיל 17 עלה יחיאל הצעיר לארץ ישראל לבדו במסגרת "עליית הנוער", והגיע לכפר יהושע. ערב פרוץ המלחמה עלו הוריו, ואחיו הגדול ישעיהו הצטרף אליהם ב-1942. עקבותיו של אחיו אברהם אבדו ברוסיה במלחמת העולם השנייה. ב-3 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נפטר אחיו .
מוהר החל בכתיבת פזמונים למסיבות הקיבוץ דברת, שאליו עבר עם הכשרת "זרעים" מכפר יהושע, ושם גם הכיר את אשתו עדינה.
בשנת 1946 עברו מוהר ואשתו לתל אביב. בשנות החמישים הרבה לכתוב ללהקת הנח"ל, החל לכתוב גם שירה ופרסם 5 ספרי שירה שעוסקים במהלך חייו בארץ. היה חבר הנהלת אקו"ם.
מוהר הרבה לשתף פעולה עם המלחין משה וילנסקי והם יצרו להיטים רבים ללהקת הנח"ל, בהם "יא משלטי", "מול הר סיני" (שנכתב על רקע מלחמת סיני), "הורה נתגבר","הורה ממטרה", "רחל רחל", "שיר ערש נגבי" ו"בלדה על מעיין וים". להיטים נוספים שכתב ללהקת הנח"ל הולחנו על ידי סשה ארגוב ("שתים עשרה טון", "ענת", "פרחים ונערות", "עד מאה ועשרים"), דובי זלצר ("הורה היאחזות", "יא ירח") ויוחנן זראי ("רוח סתיו", "אחד גבוה ושניים קטנים"). הזמרת שושנה דמארי ביצעה כמה משיריו בלחניו של וילנסקי בהם "לאור הזיכרונות" ו"ביתי שלי". שירים נוספים שכתבו הצמד מוהר וילנסקי למבצעים אחרים הפכו גם הם לקלאסיקות, ביניהם: "יש לי חלום", "אנחנו נעבור", "רוח אביב" ועוד. כמה מהשירים שכתב עם מלחינים אחרים הפכו גם הם לקלאסיקות בזמר העברי, ביניהם: "ליפא העגלון" (אריה לבנון), "דובון יומבו" (דניאלה דור) ו"משמר הגבול" (גד מן).
בשנת 1966 זכה בפרס מרים טלפיר לספרות, על ספרו "שירים חדשים".
מוהר נפטר בשנת 1969, בגיל 47, לאחר סדרה של התקפי לב.
נקבר בבית העלמין הדרום בחולון.
הותיר את רעייתו עדינה (נפטרה ב-2000), בן, עלי מוהר (נפטר ב-2006), שהיה פזמונאי ופובליציסט, ובת, רוני מיגדן-מוהר.
על שמו של יחיאל מוהר נקרא רחוב קטן בשכונת יד אליהו בתל אביב בין רחוב חנה סנש לרחוב מרדכי אנילביץ.
ספרי שירתו.
לאחר מותו:
קישורים חיצוניים.
משיריו:
אלימלך פירר
אברהם אלימלך פירר, המוכר בשם הרב פירר (נולד ב-3 בנובמבר 1954, ז' בחשוון ה'תשט"ו) הוא יועץ רפואי, מקים אגודת "עזרה למרפא". חתן פרס ישראל לשנת ה'תשנ"ז על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה ופרסים נוספים.
ביוגרפיה.
נולד בבני ברק לנפתלי ורחל פירר, כילד החמישי מבין תשעה ילדים במשפחה מחסידות בעלז. אביו, מורה ללימודי קודש, נולד בגליציה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט אביו לסיביר ובשנת 1948 עלה לארץ ישראל. פירר התחתן עם פייגי לבית אויש, גננת במקצועה. את פעילותו ההתנדבותית החל בהיותו אברך צעיר בכולל, בעקבות מצוקה של חבר שנדרש להשיג מכשיר רפואי מתקדם לביתו. פירר סייע להשיג את המשאבים הנדרשים ולהגעת המכשיר לארץ. מקרה זה ופניות סיוע נוספות דחפו אותו להקים ארגון להשאלת ציוד רפואי, ובהמשך, בשנת 1979, להקמת אגודת "עזרה למרפא".
על אף שלא רכש השכלה רפואית פורמלית, הוא צבר בכוחות עצמו ידע שבעזרתו הוא מייעץ לפונים אליו ומפנה אותם לרופאים המתאימים להם להערכתו. כאשר הטיפול המומלץ הוא בחו"ל - מסייע הארגון בסידורי ההטסה וההגעה. פירר אף מקיים שירותי השאלה של ציוד רפואי. הוא נחשב לאחד מהיועצים הרפואיים המבוקשים בארץ.
על אף ההסכמה הרחבה לגבי תרומתו והידע של פירר, מבקריו בקהילה הרפואית טוענים כי בפעולותיו הוא פוגע בבתי חולים בפריפריה, גורם להאדרת רופאים מסוימים, נותן לעיתים עצות שפוגעות בחולה ומושפע מיחסי הציבור ומידת האהדה כלפיו. על טענות אלו השיב פירר שהוא מייעץ על פי ידיעותיו ועל פי טובת החולה, וכי אין אדם חף מטעויות.
בשנת 1997 זכה פירר בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה, בנימוקיה ציינה ועדת הפרס:
בין השנים 1999 ל-2004 שימש כדירקטור בחברה הציבורית אלביט הדמיה. הוא התפטר מתפקידו לאחר שהחברה פנתה לעסוק בתחומי הנדל"ן. הוא המשיך לשמש כדירקטור בחברות בנות של אלביט הדמיה, שעוסקות במדעי החיים.
באפריל 2020 הוצע לפירר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות, אך הוא סירב.
אדוורד מונק
אדוורד מונק (בנורווגית: Edvard Munch; 12 בדצמבר 1863 – 23 בינואר 1944) היה צייר אקספרסיוניסטי נורווגי, אחיינו של ההיסטוריון פטר אנדריאס מונק, ואחד האמנים המשפיעים ביותר על צמיחת הזרם האקספרסיוניסטי של תחילת המאה ה-20.
ביוגרפיה.
בילדותו היה מונק מוקף חולי ומוות: אמו חלתה בשחפת ומתה כאשר היה בן חמש, ובהיותו בן 14 מתה אחותו שהייתה מבוגרת ממנו בשנה אחת בלבד. גם שני אחיו הנוספים חלו.
בעקבות נסיעה לפריז בשנת 1889 לביקור בתערוכה העולמית, התוודע מונק לאימפרסיוניזם הגרמני ולאמנים הנחשבים פוסט-אימפרסיוניסטים, דוגמת פול גוגן ואנרי דה טולוז-לוטרק, בעקבות זאת החל להתגבש סגנונו האישי והעמוק, ושימושו בקו המתפתל והזורם דמה לקוויות המאפיינת את סגנון האר נובו, אולם השימוש של מונק בקו לא היה למטרה דקורטיבית כשם שהוא מופיע בביטויי האר נובו, אלא ככלי לביטוי של תובנות פסיכולוגיות.