מיליונר שגילה את סוד השיקוי של משפחת קהיל. בעזרתו הוא מצליח לייצר צבא של שומרי ראש חזקים במיוחד. מנסה לרוץ לנשיאות של ארצות הברית, אך איימי ודן קהיל עוצרים את מזימתו בכך שמרססים עליו את שיקוי הנגד. היה מאוהב בהופ קהיל, אמם של דן ואיימי. נשוי לדבי אן מבית אקטרינה, ולהם שני ילדים: קארה וגאלט.
דבי-אן פירס.
אשתו של ג'יי ראתפורד פירס ואמם של קארה וגאלט. מבית אקטרינה. מייצרת דובוני פרווה בעבודת יד. פירס תכנן לרצוח אותה כשיהיה נשיא, לכן ערקה לצד של הקהילים.
קארה פירס.
ביתו של פירס ודבי-אן האקטרינית, הנבל המרכזי של סדרת "בלי מעצורים" ואחותו של גאלט. היא האקרית מפורסמת הידועה בשם אפריל מאי. ידוע שנשלחה לפנימייה בגיל צעיר. לאחר הבנה שאביה מרושע, ערקה קארה לצד הקהילים וסייעה להם בהבסת אביה, בתקופה זו החלה להתקרב בצורה רומנטית אל איאן, מכיוון ששניהם גדלו במשפחות דומות ונאלצו לבגוד בהוריהם במטרה להציל את העולם. בסוף סדרת "בלי מעצורים" היא מתגוררת באחוזה של משפחת קהיל עם איאן והם המנהיגים של משפחת קהיל. בסדרת "בגידה" מתגלה שהיא ואיאן מאוהבים אך קשה להם להודות ברגשותם זה לזה עד סוף הסדרה, ולאחר מכן הופכים לבני זוג.
נטליה ספסקי.
אשתו האהובה של אלק ספסקי. מתה בעת האסון של צ'רנוביל שיצר המנודה.
ולטר רוזנברג
100 שנים... 100 שירים
מור פרנק
מור פרנק (נולדה ב-12 באוגוסט 1970) היא במאית ודרמטורגית ישראלית.
קורות חיים.
מור פרנק נולדה לדבורה ולעמי פרנק וגדלה בקיבוץ רעים שבנגב המערבי. סבה, משה פרנק, שימש כתאורן בתיאטרון הבימה בשנות החמישים. לימים הקדישה פרנק לסבה את הצגתה הראשונה שעיבדה וביימה בתיאטרון הבימה, "המוות ישב לידי".
ב-1995 למדה פרנק במגמה לבימוי בחוג לתיאטרון, אוניברסיטת תל אביב. במקביל ללימודיה, החלה לכתוב ולביים הצגות לילדים ולנוער. ב-1997 למדה אצל דודי מעיין בתיאטרון עכו. ב-2000 חזרה פרנק לאוניברסיטה ללימודי תואר שני בבימוי וסיימה בהצטיינות את לימודיה. חנן שניר, במאי הבית של תיאטרון הבימה, הזמין אותה לשמש כדרמטורגית בהצגה "קופסה שחורה" בבימויו וכן להשתתף בפרויקט במאים צעירים, הנשען על יצירותיו של נסים אלוני. היא עיבדה את "סיפורי הינשוף" מאת אלוני להצגה מינימליסטית של שחקן ובובה, והפרויקט הועלה לסירוגין בתיאטרון הבימה ובתיאטרון החאן. בעקבות כך המשיכה פרנק לביים בחאן תחת ניהולו האמנותי של מיקי גורביץ'. מאז ביימה בו עוד חמש הצגות: "הזמרת קירחת יותר", "שלוש נשים מחכות", "משחיז הסכינים הסיני", "המקצוען" ו"הזהו אדם". מרבית ההצגות אף עובדו על ידה.
ב-2008 הוזמנה פרנק על ידי אילן רונן, מנהלו האמנותי של תיאטרון הבימה, ליצור הצגה עבור פסטיבל ישראל 2009 מאסופת סיפורי דיבוק מהמאה ה-16. פרנק התבססה בעבודת הכתיבה על מחקרו של פרופסור יורם בילו ויצרה הצגה המורכבת משמונה סיפורי דיבוק, כשכל אחד מועבר לבמה בסגנון תיאטרלי שונה - תיאטרון בובות אכזרי, תיאטרון תנועה, תיאטרון סיפור ועוד. ההצגה "דיבוקים" הוצגה במסגרת פסטיבל ישראל 2009 בירושלים ובתיאטרון הבימה.
כיום (2019) מלמדת משחק ובימוי בסטודיו למשחק ניסן נתיב ובמכללת סמינר הקיבוצים.
בין יצירותיה.
"שפה בימתית יצירתית, מלאת מעוף, מינימליסטית ומתפתחת כאחד. כל האלמנטים שיוצרים את ההצגה, מוזיקה, תאורה, עיצוב חלל ודמויות, השתלבו יחד לכדי שפה בימתית מעוררת. שלישית שחקנים מלאת חדוות יצירה ועשייה בעבודת משחק מלאת פרטים ודקויות. כל זאת מנוצח ביד בוטחת על ידי עבודת בימוי מדויקת ומקורית".
כמו כן השתתפה ההצגה בתחרות פרס הבמה להצגות ילדים ונוער 2018 וזכתה בפרסים:
על דרך יצירתה.
חלק ניכר מעבודות הבימוי של פרנק מתבססות על יצירות ספרותיות אותן היא מעבדת לבמה; את מרכז הבמה היא שומרת תמיד לשחקן ולמילה. שתיים מיצירותיה נוגעות בטקסטים מרכזיים בתרבות הישראלית: "הזהו אדם" מאת פרימו לוי, ו"הוא הלך בשדות" מאת משה שמיר.
בעיבוד לבמה של הספר "הזהו אדם", המהווה אבן דרך בספרות השואה, מתמודדת פרנק עם הדילמה הבלתי פתורה – איך ניתן להציג את השואה על במה. ואכן, ההצגה אינה "עולה" על הבמה, היא מתקיימת אך ורק בדמיונו של הצופה, ללא עזרים חיצוניים כגון תפאורה או סאונד, רק בעזרת המילים, רק בעזרת השחקן; האדם. מכון "יד ושם" אימץ את ההצגה והיא מועלית בו בפני אנשי חינוך וצבא, וכן בפני בני נוער ברחבי הארץ.
בעיבוד לבמה של הספר והמחזה "הוא הלך בשדות", אשר ניסחו את החלום הציוני ועיצבו את דמות הצבר המיתולוגי, מנסה פרנק למצוא, באותם טקסטים עצמם, גם את שברו של החלום ואת תשליל דמותו של הצבר. זאת על ידי פירוק הטקסטים, עריכתם או הצבתם זה למול זה, ופירוק הדמויות כמעט עד כדי מחיקה, לטובת מגוון רב יותר של נקודות מבט. ההצגה נוצרה במסגרת "קבוצת תיאטרון רות קנר" והיא מועלית במוזיאון תל אביב.
קישורים חיצוניים.
על ההצגה "הזהו אדם"
על ההצגה "משחיז הסכינים הסיני"
על ההצגה "שלוש נשים מחכות"
על ההצגה "המוות ישב לידי"
על ההצגה "הזמרת קירחת יותר"
תיקוני זוהר
סוחוי SU-37
שרלוטה תילה
שרלוטה תילה (בגרמנית: Charlotte Thiele; 6 ביוני 1918, ברלין – 6 במאי 2004) היא שחקנית קולנוע גרמנייה.
קריירת משחקה.
תילה עשתה את לימודיה בבית הספר לדרמה של תיאטרון ברלין.
הופעת הבכורה שלה כשחקנית הייתה בשנת 1938 באחת מעבודות בימוי הראשונות של הבמאי קורט הופמן, סרט קצר של סופ"ש השלום בברלין.
בשנת 1939, בסרט "רוקדים מסביב לעולם" עם איירין פון מיינדורף, קרולה הון וקרל רדץ, מוקמה תשומת הלב בתילה ובתפקידה כמנהיגת קבוצת הרקדנים.
בסרט הקולנוע "אדם הולך שולל" קיבלה תילה תפקיד לצד השחקן האנס אלברס בשנת 1940.
בעקבות התנהגותה על הסט ומחוצה לו, נבחרה תילה לעיתים קרובות לתפקיד הבלונדינית הקרירה.
בשנת 1941 עבדה תילה על תפקיד בסרט התעמולה השנוי במחלוקת "אני מאשים" ("Ich klage an") של הבמאי וולפגנג לייבניינר (Liebeneiner), ובתפקיד משני בסרט התעמולה הנאצי "טיטניק" בשנת 1943 בתמיכתו של שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס.
חייה הפרטיים.
נישואיה הראשונים היו לוולפגנג וולגמות, ולאחר כמה שנים בשנת 1944 לדיפלומט הקרואטי בראנקו בוז'אק. לאחר שעברה לגור עם הזמן לארגנטינה לדנמרק ושוודיה, חזרה תילה בשנת 1954 להתגורר בגרמניה.
בית הדואר האוסטרי
בית הדואר האוסטרי (בלשון בני התקופה: "הפוסטה האוסטרית") היה אחד ממספר בתי דואר בינלאומיים שפעלו בירושלים בתקופה העות'מאנית, וסיפק לתושבי העיר את שירות הדואר של האימפריה האוסטרו-הונגרית. הבניין ממוקם בין הרובע הארמני לרובע הנוצרי, בכיכר עומר אבן אל ח'טאב הסמוכה לשער יפו למול מצודת העיר בעיר העתיקה ירושלים. שירות הדואר האוסטרי היה שירות הדואר הראשון של מעצמה זרה בארץ ישראל ונודע ביעילותו.
היסטוריה.
שירות הדואר האוסטרי היה שירות הדואר הראשון של מעצמה זרה שקיבל רישיון הפעלה בעקבות הטנזימאט (הרפורמה בשלטון האימפריה העות'מאנית). עד להקמתו היה הדואר העות'מאני שירות הדואר היחיד להעברת מכתבים לירושלים, בנוסף ליוזמות פרטיות. שירותים אלה נחשבו לא יעילים, ודברי הדואר הגיעו ליעדם לאחר זמן רב, ולעיתים רבות אבדו. כלכלת ירושלים בכלל וכלכלת היישוב היהודי בפרט הייתה תלויה בשירותי הדואר עם אירופה ובאמצעותו הועברו גם כספי החלוקה שקיימו את היישוב היהודי, ומכאן חשיבותו הרבה לציבור זה.
שרותי הדואר האוסטרי החלו לפעול בירושלים ב-1846 כשירות בלדרות וחלוקת מכתבים שהופעל על ידי ר' מאיר שיינבויים מכולל הו"ד שחילק בירושלים את דברי הדואר שהובאו לארץ ישראל דרך ביירות. שירות זה פעל עד 1856 וחודש ב-1859 כשירות דואר רשמי, לאחר ביקור פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה והשלמת סלילת דרך העגלות מיפו לירושלים שאיפשרה הובלת דברי הדואר בספינות סוכנות הספנות האוסטרית של חברת "לויד" מטריאסטה לנמל יפו, משם הועברו לירושלים בדיליז'נסים. החל משנת 1864 נעשה שימוש בבולי דואר אוסטריים, נושאי דמותו של פרנץ יוזף ומשנת 1886 נעשה שימוש בבולים אלה כאשר הערך צוין במטבע העות'מאני. האניות מטריאסטה הגיעו לחופי הארץ פעם בשבוע-שבועיים וזמן הגעת הדואר מיפו לירושלים היה בין 12 שעות (בראשית התקופה) ל-7 שעות (עם שיפור הדרכים). מרכבות הדואר החליפו סוסים בשער הגיא וכך השיגו יתרון גם מול הדואר הרשמי (שהופעל בשיתוף בריטניה), שהובל החל מ-1891 ברכבת.
סניף בית הדואר נתן שירותי דואר שכללו מסירת דברי דואר, משלוח מכתבים רגילים, מכתבים רשומים וחבילות, וכן העברות כספים. בתחילה היה בית הדואר סגור ביום א', אך משרבו לקוחותיו היהודים, עקב אמינותו, מונה פקיד יהודי שיטפל בדברי דואר ביום א', כדי למנוע עיכוב של יומיים (שבת וראשון) במסירת הדואר.
המבנה ברחבת שער יפו, מול המצודה, הוקם בשנת 1870 על ידי הקבלן ואיש העסקים הארמני יאקופ מורדיאן, שלימים מונה כסגן הקונסול האוסטרי ושינה את שמו ליעקב פאסקאל. בית הדואר פעל בקומה הראשונה, ומורדיאן ומשפחתו התגוררו בקומה השנייה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הורה השלטון העות'מאני על סגירת בתי הדואר הזרים ב-30 בספטמבר 1914. בתקופת המנדט הבריטי הפכו משרדי הדואר האוסטרי לסניף של הבנק האיטלקי "בנקו די רומא".
ביסטריצה-נסאוד