האינטליגנציה של הקטלן, היכולת לאלפו, הופעתו המרשימה והמראה העליז שלו הפכו אותו למוצג פופולרי במתקני דולפינריום ובפארקי נושא מימיים. הלכידה הראשונה של קטלן למטרה זו התרחשה בוונקובר ב-1964. עד 1980 נלקחו 60–70 פרטי קטלן ממי האוקיינוס השקט למטרות אלו. בשנות ה-70 המאוחרות ובתחילת שנות ה-80 נלכדו כ-50 פרטי קטלן במימיה של איסלנד. מאז, התרבות של אוכלוסיית קטלנים בשבייה נחלה הצלחה. שביית קטלן היא מעשה שנוי במחלוקת וארגונים כמו ה-WSPA (World Society for the Protection of Animals) והאגודה לשימור לווייתנים ודולפינים (Whale and Dolphin Conservation Society) מנהלים מסעות תעמולה כנגד צעדים אלו.
קטלן החי בשבייה עלול לפתח מחלות כמו התמוטטות הסנפיר הגבי, שנצפתה ב-60 עד 90 אחוזים מן הזכרים. תוחלת החיים של הקטלן בשבי נמוכה מהציפיות, ומרבית הפרטים אינם עוברים את גיל 30. לשם השוואה, נקבות בסביבתן הטבעית יכולות להגיע לגיל 80 ויותר. סביבת השבייה אינה דומה מספיק לסביבה הטבעית. המבקרים טוענים כי חיי השבי הם לחוצים בשל מכלי מים קטנים וצפופים, קבוצות חברתיות מלאכותיות והרכב כימי שונה של המים. פרטי קטלן שחיו בשבי תקפו מדי פעם פרטים אחרים, בני אדם, ולעיתים אף פגעו בעצמם. המבקרים טוענים כי אלו הן תוצאות של דחק.
התמוטטות הסנפיר הגבי.
קיימות תאוריות אחדות לגבי הסיבה להתמוטטות הסנפיר הגבי של רוב הזכרים החיים בשבייה. תאוריה אחת גורסת כי הסחוס שמחזיק את הסנפיר הגבי על כל גובהו נחלש כאשר זכר הקטלן חי בשבייה. ככלל, הסחוס אצל זכרי הקטלן מתקשה בסוף תקופת ההתבגרות. במרבית הזמן בתקופה זו שוחה הקטלן במים עמוקים, שם לחץ המים הוא גדול יותר. לחץ זה הוא המונע מהסנפיר הגבי להתמוטט, עד אשר יתחזק הסחוס. בשבייה לעומת זאת, מכלי המים רדודים וכתוצאה מכך לחץ המים נמוך יחסית. עובדה זו מביאה להתמוטטות הסנפיר הגבי בטרם מתחזק הסחוס המחזיק אותו. תאוריה נוספת גורסת כי גודלם הקטן של מכלי המים בהם שוהה הלווייתן השבוי מאלץ אותו לבצע פניות רבות יחסית במהלך שחייתו, ולכן הוא אינו יכול לשחות למשך זמן סביר בקו ישר. פניות רבות אלו גורמות ללחץ גבוה על הסנפיר הגבי, דבר שמביא להתמוטטותו בשלב מסוים.
הקטלן בתרבות.
עמים ילידים בחופי האוקיינוס השקט של אמריקה הצפונית תארו את הקטלן בתרבותם באופן בולט בהיסטוריה, באמנות ובדת.
יצורים בשם אורקה או "אורק" הופיעו לאורך ההיסטוריה של הספרות המערבית. בפואמה של לודוביקו אריוסטו אורלנדו המטורף, האביר אורלנדו מחלץ את העלמה אנג'ליקה מהקטלן שמופיע כמפלצת-ים. מפלצת ים דומה לאורקה מופיעה לראשונה באנגלית בפואמה "פוליוביון" של מיכאל דריטון, שעוסקת בברוטס מטוריה, המייסד המיתולוגי של בריטניה. לאחר מכן הקטלן מופיע שוב בפואמה האפית "גן העדן האבוד" של ג'ון מילטון.
בשנים האחרונות, המחקר המדעי והעלייה בפופולריות של הקטלן בדעת הקהל הביאו למהפך דרמטי בדמותו של הקטלן, והוא נתפס בעיני רבים כטורף מכובד שכמעט ואינו מהווה איום ממשי לבני אדם.
בטרילוגיית הסרטים לשחרר את ווילי משנות ה-90 של המאה ה-20 כיכב קטלן בשם קייקו (באנגלית: Keiko, משמעות השם ביפנית: בר מזל) (1976 – 12 בדצמבר 2003). קייקו שנלכד ליד חופי איסלנד בשנת 1979 שקל 6 טונות ואורכו הגיע ל-7.3 מטרים. הסרטים התמקדו בשחרור של קטלן שהיה בשבי ולאחר שחרורו בהצלתו מציד לווייתנים לא חוקי.
ב-2013 יצא סרט תיעודי בשם "בלאקפיש" ("דג שחור") העוסק בחייהם של הקטלנים בשבי. הסרט סוקר לווייתן בשם טיליקום, שהרג את המאמנת שלו, דון בראנשו, בפארק "עולם הים" (Sea World) באורלנדו בשנת 2010. כדי להבין מה התרחש באותו אירוע טרגי עוקב הסרט אחר אותו לווייתן מאז נפל בשבי, ומגלה שהיה מעורב במותם של שני בני אדם נוספים: האחת מאמנת, ב-1991, והשני מבקר בפארק שהתגנב למיכל שלו, ב-1999. מאמנים לשעבר של קטלנים שהתראיינו בסרט טענו שהדבר נובע מהתסכול שחשים הקטלנים בשבי.
לבנתן
לִבְנָתָן (שם מדעי: "Delphinapterus leucas") הוא מין של לווייתן בעל שיניים החי באזור הארקטי והסוב-ארקטי. הוא אחד משני המינים במשפחת החדשיניים, לצד חדשן חדקרן. זהו יונק ימי שאורכו מגיע לחמישה מטרים, הבולט בצבעו הלבן ובמבנה ראשו הייחודי. שם נוסף של הלבנתן הוא בלוגה (Beluga). מקור שם זה נעוץ במילה הרוסית "белуга" ("בלוגה") או "белуха" ("בלוחה"), שנגזרות מהמילה "белый", שמשמעותה "לבן".
מיון ואבולוציה.
הלבנתן תואר לראשונה על ידי פיטר סימון פאלאס ב-1776. הוא חבר במשפחת החדשיניים שבתת-הסדרה לווייתני שיניים. האב הקדמון הקדום ביותר של הלבנתן הוא ה-"Denebola brachycephala" שחי בתקופת המיוקן. מאובן אחד נמצא בחצי האי באחה קליפורניה, ולכן מרמז כי מיני המשפחה חיו בעבר באקלימים חמים יותר. יתר על כן, רשומות המאובנים מלמדות כי מרחבי תפוצתו של הלבנתן השתנו בהתאם לקרחונים בעולם - היא גדלה בתקופות קרות כמו עידני קרח והצטמצמה כשהקרחונים נסוגו.
תיאור.
הלבנתן הוא לווייתן קטן יחסית. אורכו מגיע עד חמישה מטרים, ובכך הוא גדול יותר ממרבית הדולפינים, אך קטן יותר מרוב לווייתני השיניים האחרים. הזכרים גדולים יותר מהנקבות - משקלם של הראשונים בבגרותם הוא כ-1,360 קילוגרמים, ושל האחרונות - כ-900 קילוגרמים בלבד. אורכם של לווייתנים לבנים בלידתם הוא כמטר ומחצית, ומשקלם כ-80 קילוגרמים. הגורים נולדים אפורים בדרך-כלל. בבגרותם הם לבנים לחלוטין, מה שמקל מאוד על זיהוים בים. צורת ראשם גם היא ייחודית בקרב הלווייתנים - המלון שבראשם גמיש ודמוי פקעת. בנוסף, הוא ייחודי ביכולת לשנות את צורת ראשו, באמצעות נשיפת אוויר סביב הסינוסים. גופו של הלבנתן מעוגל, במיוחד בתקופות שבהן לא חסר מזון. הגוף צר באזורי הראש והזנב. הסנפירים רחבים וקצרים, ולכן צורתם כמעט כצורת ריבוע.
החוליות בצווארו אינן מאוחות, בשונה מדולפינים רבים, מה שמאפשר לו להפנות את ראשו אחורנית. בפיהם בין שמונה לעשר שיניים בכל צד של הלסת. היעדרו של סנפיר על גבו של הלבנתן משתקפת בשם הסוג שלו, המכיל את המילה היוונית "apterus" שמשמעותה "חסר כנפיים". במקום סנפיר גבי, על גבו של הלווייתן מצויה מעין בליטה "מרוחה". לפי ההשערות בדבר ההעדפה האבולוציונית בנושא, הבליטה התפתחה כהתאמה לתנאי מחיה מתחת לקרח, או כאמצעי לשימור חום. בדומה ללווייתנים אחרים, בלוטת התריס גדולה יחסית בהשוואה ליונקים יבשתיים.
הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל שמונה שנים, והנקבות - בגיל חמש שנים. הנקבות ממליטות גור יחיד באביב, לאחר היריון ממושך בן כ-15 חודשים. צבע הגורים - אפור כהה, הופך בהיר יותר עם התבגרותם. צבעם לבן לחלוטין בגיל שבע אצל הנקבות ותשע אצל הזכרים. משך תקופת ההנקה הוא כשנתיים. משך חייהם של הלבנתנים נע בין 35 ל-50 שנים.
התנהגות ותזונה.
הלבנתנים הלבנים הם בעלי חיים חברותיים מאוד. קבוצות של זכרים עשויות למנות מאות פרטים. קבוצות הנקבות עם הגורים קטנות יותר לרוב. להקות שונות עשויות להצטרף זו אל זו ב"צמתים מרכזיים", ואז ימנו יחדיו אפילו אלפי פרטים. להקות הלבנתנים אינן יציבות או קשיחות, כלומר הם נוהגים לעבור מלהקה אחת לחברתה. הקשר החברתי החזק ביותר הוא בין אם לגור. לעיתים הגורים בבגרותם חוזרים לשפכי הנהרות שבהן אימהותיהם נהגו לבקר בצעירותן, וכך לפגוש אותן. הלבנתנים הלבנים ידועים באהבתם למשחקים ובשובבותם. לעיתים הם "יורקים" על לווייתנים אחרים או על בני אדם. כך, המטפלים בלבנתנים מרוססים לעיתים קרובות על-ידם. אחת ההשערות היא כי יכולת זו התפתחה על מנת לחשוף סרטנים המתחבאים בקרקעית הים.
הלבנתנים הם שחיינים די איטיים, והם ניזונים בעיקר מדגים. חלק קטן יותר מתזונתם מורכב מדיונונים, תמנונים וסרטנים. את מזונם הם מחפשים פעמים רבות בסמוך לקרקעית הים, בעומק של כ-300 מטרים, אף שעומק הצלילה המרבי שלהם עשוי להיות כפול מכך. משך הצלילה הממוצע נע בין שלוש לחמש דקות.
חדשן
חדשן חדקרן
חדשן חדקרן (שם מדעי: "Monodon monoceros"; בלעז נארוואל) הוא מין מסדרת הלווייתנאים המצוי באזור הארקטי, אחד משני מינים ממשפחת החדשיניים (השני הוא לבנתן לבן) ומין יחיד בסוג חדשן.
מאפיינים.
המאפיין הבולט ביותר של הזכרים הוא החט המסולסל, אשר יוצא מצדה השמאלי של הלסת העליונה, החט עשוי להגיע לאורך של (לעומת אורך גוף של שבעה עד שמונה מטר) ולשקול עד 10 קילוגרם. בערך לאחד מתוך 500 זכרים ישנם שני חטים, הדבר קורה כאשר השן הימנית, הקטנה בדרך כלל, גדלה אף היא. לעיתים נדירות גם לנקבה יש חט, וישנו מקרה אחד מתועד של נקבה בעלת שני חטים.
ישנם חילוקי דעות באשר למטרת החט. בעבר שיערו שהחט מיועד לשבירת מעטה הקרח או שהוא חלק ממערכת האקולוקציה. לפי השערות מאוחרות יותר, החט נועד למשוך נקבות, בשל הנוהג של זכרים לשפשף את חטיהם אחד בשני. בסוף שנת 2005 העלה מחקר של צוות בפקולטה לרפואת שיניים מאוניברסיטת הרווארד בראשות מרטין נוויאה (Martin Nweeia) השערה שהחט משמש למעשה כסוג של איבר חישה.
אורך גוף החדשן הוא הזכרים שוקלים עד והנקבות בסביבות 1,000 קילוגרם. צבע הגחון בהיר עם כתמים חומים, אך הגב, הצוואר, הראש והסנפירים כהים, כמעט שחורים. אולם בקנדה פורסם שלפי הממצאים הלווייתנים משתמשים בחט שלהם כדי לצוד - הם נותנים בעזרתם מכות מהירות ומהממים את דגי הבקלה המשמשים להם מזון.
התנהגות ותזונה.