משם הם נשלחו בתחילת דצמבר 1942 לאושוויץ, והגיעו בלילה שבין 7 ל-8 בדצמבר. לאחר הסלקציה נותר גרדובסקי לבדו. הוא עצמו נבחר לזונדרקומנדו כמה ימים מאוחר יותר; בגלל חיסול אנשי ה"זונדרקומנדו" הישן ב-9 בדצמבר, היה צורך באנשים חדשים בקבוצה זו, וגרדובסקי נבחר להיות חלק מקבוצת האסירים החדשה, בהיותו בן 32. משפחתו נרצחה כנראה כבר ב-8 בדצמבר, זאת הבין משיחה עם אסיר ותיק ביחידה.
הזונדרקומנדו.
אף על פי שמרבית מהאסירים ביחידה זו נאלצו להשליך את גופות יקיריהם לכבשנים כבר ביום עבודתם הראשון, מגרדובסקי נחסכה עוגמת נפש זאת, משום שהגיע יחסית באיחור.
בתחילה נבחר גרדובסקי לשמש כ"קומנדו שרייבר" ("קומנדו" - יחידה, "שרייבר" - רשם) במחנה-האם אושוויץ, בקרמטוריום מס' 1. בהמשך, עבר גרדובסקי למחנה בירקנאו, ועבד לרוב בקרמטוריום מס' 4.
האנשים שהכירוהו העידו עליו פעמים מספר כעל אדם חם ואוהב, אכפתי ותומך. בריאיון עם אחד מאנשי הקאפו שגרדובסקי היה תחת פיקודו, הלה העיד עליו:
"אדם חביב, שכולם אהבו. הוא ניצל כל רגע פנוי לכתיבה".
עוד מסופר, שלאחר כל משלוח נהג גרדובסקי להתעטף בטלית ובתפילין ולומר את תפילת ה"קדיש" לעילוי נשמותיהם של הנספים.
גרדובסקי היה ממובילי המרד של פלוגת הזונדרקומנדו ב-7 באוקטובר 1944, ונרצח במהלכו.
הכתבים.
כתביו.
על פי עדויות, זלמן גרדובסקי כתב החל בקיץ 1943 ועד שנרצח; אולם נמצאו יותר משתי מגילות של כתביו. הסיבה העיקרית לכך היא משום שאנשים אשר מצאו מגילות נוספות השאירו אותן בבעלות פרטית ולא פרסמו את הימצאותן. סיבה נוספת לכך היא שבעת מציאת המגילות היו שחשבו שאין ערך רב במגילות מסוג זה, והשאירום בבירקנאו או השליכום לאשפה.
את כתביו החביא זלמן גרדובסקי בתוך ערימות אפר, מתחת להריסות מבנים או הטמינם באדמה ברחבי המחנה.
תוכן כתביו.
כתביו של גרדובסקי נכתבו ביידיש, ואינם כתבי עדות היסטורית.
גרדובסקי כתב בלשון לירית וספרותית המתארת את חוויותיו ואת חוויות האסירים אשר נפגש עימם.
פעמים רבות מספר גרדובסקי סיפור חיים של אחת מהדמויות שראו עיניו. בכך ניתן להבין את מורת רוחם של האסירים והקורבנות.
בכתביו של גרדובסקי יש הקדמה הכתובה לרוב בנוסח דומה, שבה הוא מבקש מה"קורא האהוב" לעשות ככל יכולתו כדי לפרסם את הכתבים, כדי שיוכלו, לפי לשונו:
"שלפחות מינימום מהמציאות יגיע לעולם, ואז אתה, עולם, תיקח נקמה, נקמה על הכול". בנוסף מתחנן גרדובסקי שהמוצא יבצע עבורו את הדבר שחפץ היה לעשות יותר מכול, ולא יכול היה: "...משאלתי היחידה, שאם אני איני יכול לבכות אותם, שעין זרה תניח לדמעה ליפול על אהוביי.." את כל הכתבים הוא הקדיש לקרובי משפחתו, תוך כדי הוספת תאריך נפילתם, 8.12.1942: אשתו סוניה-שרה, אִמו שרה, אחותו אסתר רחל, אחותו ליבה, חמיו רפאל וגיסו וולף.
בסוף כל הקדמה של פרק ביומנו, מבקש גרדובסקי מהמוצא, שבעת פרסום כתביו, יפנה הקורא לקרובי משפחתו אשר מתגוררים באמריקה, ויברר יותר על חייו של המחבר, מעשיו ופועליו. בנוסף, גרדובסקי מבקש שבעת פרסום הכתבים תופיע תמונה שלו עם אשתו, ולפי לשונו:
"שלפחות העיניים שיסתכלו עליהן, ישחררו דמעה או אנחה".
גרדובסקי נהג להוסיף את הכתובת של אחד מדודיו, י' יפה, כתובת שחזרה על עצמה בכל מסמך שנמצא עד כה, שממנו ישאב המוצא כל שיוכל על אודות המחבר: J.Joffe, 27 East Broadway, N.Y, America.
בנוסף, גרדובסקי מבקש מהמוצא להמשיך לחפש בכל אזורי המשרפות אחר מגילות ומסמכים נוספים שלו ושל חבריו. לעיתים הוא גם נותן פרטים מדויקים יותר על המחברות שכתב בעצמו ועל השיקולים ששקל בעת החבאת המסמכים.
גרדובסקי היה מודע לאיכות החומרים ולמידע הרשום בכתביו, ולכן כתב באחת ההקדמות לאחד הפרקים:
"התעניינו במסמך זה, הכולל חומר עשיר להיסטוריון".
כיוון שגרדובסקי ידע כי אנשים שונים עשויים למצוא מסמכים אלו, כתב את המשפט הנ"ל בשפות הבאות: פולנית, רוסית, צרפתית וגרמנית.
הכתבים שנמצאו עד כה.
כתביו נמצאו בשני מועדים.
חלק אחד מכתביו נמצא בידי שלמה דראגון, אסיר זונדרקומנדו שניצל, ועל-כן ידע את מקומות המסתור שבהם הטמין גרדובסקי את כתביו.
הכתבים נמצאו בתוך מימיית אלומיניום גרמנית. הכתבים הועברו לוועדה הממלכתית הסובייטית המיוחדת לחקר הרציחות הנאציות ב-5 במרץ 1945.
הכתבים פורסמו בשפות היידיש והפולנית, ולאחר מכן בתרגום לעברית, על ידי פרופ' בער מארק בספרו "מגילת אושוויץ".
החלק השני נמצא על ידי חיים וולנרמן, יליד אושפיצין, ששהה במחנות עבודה במהלך המלחמה, וחזר עוד לפני תום הקרבות לעיר מולדתו. בהמתינו לקרוביו שיחזרו מן המלחמה, הסתובב וולנרמן במחנה אושוויץ ומצא בו שאריות מן הזוועה, והתוודע למצב חברתי קשה, שבו פולנים עניים הסתובבו בין חורבות המחנה ותרו אחר דבר-מה למכור כדי להתפרנס. באחד הימים, פנה אחד מהם לוולנרמן והציע לו לקנות פחית קטנה שמצא באזור הקרמטוריומים. וולנרמן הציץ בה ומיד הבין את חשיבות תוכנה. במעט הכסף שהיה לו, רכש את הפחית.
בנו של חיים וולנרמן, ד"ר יוסף וולנרמן, פרסם את הכתבים שמצא, ובנוסף את הכתבים מהחלק הראשון בתרגום מחודש, בספר "בלב הגיהנום" שיצא בשנת 2012 בהוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד, בתרגומו ובעריכתו של נכדו של חיים וולנרמן, אביחי צור.
דפים מהיומן מוצגים כיום בישיבת עתניאל, במיצג לזכר מורדי הזונדרקומנדו.
תומקאר
תומקאר (Tomcar) הוא רכב שטח ופנאי מסוג באגי, המיוצר על ידי חברת "תומקאר" הישראלית. תומקאר היה הכלי הראשון מסוג טרקטורוני הצד לצד הספורטיביים (Side by side) שבהם יושבים הנהג והנוסע זה לצד זה, שכיום פורח ברחבי העולם ופועלים בו יצרניות ענק כמו פולאריס וקאן-אם.
היסטוריה.
תחילת הפיתוח הייתה באמצע שנות ה־80 כאשר יורם זרחי, שהחזיק אז במפעל לצינורות מתכת בקיבוץ גבעת השלושה ביקש לבנות רכב באגי קטן לבנו תום. בתחילת שנות ה-90 זרחי פיתח את הבאגי לכלי בגודל מלא ובהתאם לתקן, תחילה לתפקידי רכב תפעולי לחקלאות ותעשייה ובהמשך כרכב פנאי. הכלי מאופיין במערך מתלים ארוך במיוחד המאפשר עבירות טובה בשטח, תוך רמת בטיחות גבוהה. בשל עבירותו הגבוהה, החל בהמשך לשמש גם את כוחות הביטחון לפעילות במקומות ותנאים בהם רכבי שטח רגילים אינם מספקים. כיום הוא מיוצר במפעל בגבעת השלושה בו מבוצע הפיתוח, וגם באוסטרליה - באמצע שנות ה-2000 הכלי יוצר בארצות הברית, אך קו הייצור נסגר בגלל אי רווחיות. הכלי משמש כרכב שטח ורכב צבאי בישראל ובמספר מדינות בעולם בהן בריטניה, ספרד, ארצות הברית ואוסטרליה. לתומקאר המקורי יש מנוע בנזין בעל קירור אוויר, עם גיר וריאטור. באמצע שנות ה-10 הוצג דגם ראשון עם הנעה חשמלית, וכיום גם כל לקוח יכול לבחור בין אפשרויות של הנעת בנזין חשמל או היברידית.
השריף וודי
צ'ינדוגו
צ'ינדוגו (ביפנית: 珍道具) הוא ענף בעיצוב אמנותי, המתמקד בהמצאת כלים, שלכאורה פותרים בעיה טכנית, אך כאשר מנסים להשתמש בהם, מגלים כי השימוש הוא בלתי אפשרי. ההמצאה נועדה לספק פתרונות לבעיות שונות בחיי היום יום, תוך שיישום הפתרון המוצע יוצר בעיות חדשות ההופכות את המוצר לחסר תועלת או מגוחך.
קריטריונים.
ההמצאה חייבת לעמוד בקריטריונים ברורים כדי להיות מוכרת כצ'ינדוגו. קריטריונים אלו גובשו במטרה למנוע הפיכת המושג לשם כללי להמצאות מוזרות.
הקריטריונים להם נדרש הצ'ינדוגו:
התפתחות הצ'ינדוגו.
המושג צ'ינדוגו הומצא ביפן בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, על ידי קנג'י קוואמי (אנגלית: Kenji Kawakami יפנית: 川上 賢司) – ממציא, ועורך בכתב עת לענייני צרכנות ביתית.
בשנות ה-90 כתב קוואמי מאמר העוסק בצ'ינדוגו ובאידאולוגיה שהובילה ללידתו. בשנת 1991 קיבל הנושא פרסום ב "Tokyo Journal" (ריבעון המפורסם ביפן בשפה האנגלית) על ידי דן פפיה, אשר אפשר את חשיפת המושג בקרב דוברי אנגלית מחוץ לגבולות יפן.
המושג זכה לפרסום נוסף עם יצירת מדור הפונה לקוראים בהזמנה לשלוח רעיונות משלהם למערכת העיתון.
בהמשך פורסמו 2 ספרים שהיו לרבי מכר (כ-250,000 עותקים נמכרו רק ביפן) המרכזים בתוכם רעיונות לצ'ינדוגו: "101 Unuseless Japanese Inventions: The Art of Chindogu" ו-"99 More Unuseless Japanese Inventions".
הפילוסופיה העומדת מאחורי הצ'ינדוגו.
לפי תפיסת עולמו של קנג'י קוואמי הצ'ינדוגו העולם נוצר כתגובת נגד לצורך הגובר בתרבות המודרנית "לפשט" את הדברים. הוא מגלם אמירה מחאתית כנגד התועלתנות השולטת כיום בחברה, וכנגד תרבות הצריכה. הביקורת היא על עצם העובדה כי יש פחות עשייה לשם הרחבת האופקים, לשם האמנות או לשם רעיון כרעיון. עשייה שהיא ללא תלות ביכולת הוצאה אל הפועל התלויה באמות מידה כלכליות ויישומיות. כל זאת למרות ההיבט ההומוריסטי שיש ברעיון ובהמצאות השונות.
Mutter (מנהל חלונות)
Mutter הוא מנהל החלונות של ממשק GNOME Shell המופיע כברירת מחדל ב־GNOME גרסה 3, והחליף את קודמו Metacity.
Mutter משתמש בספרייה של ערכת הכלים Clutter ותומך גם ב־OpenGL. השם Mutter מהווה קיצור של "Metacity Clutter".
Mutter יכול לתפקד כמנהל חלונות עצמאי בשולחנות עבודה מבוססי GNOME, וקיים כברירת מחדל משחרור גרסה 3.0. המנהל מהווה תשתית לתוספים גרפיים וחזותיים רבים בשולחן העבודה.
Clutter (ערכת כלים)
Clutter היא תוכנת ערכת כלים חופשית מבוססת קוד פתוח, ליצירת ממשק משתמש גרפי התומך בהאצת חומרה. היא מסתמכת על OpenGL ועל OpenGL ES. התוכנה תומכת בהידור בפלטפורמות שונות ובניהן X11, Drawin, ו-Win32. ערכת הכלים כוללת יכולות קישור לשפות אחרות ובהם מונו, פרל פייתון Ruby ו-Vala. בנוסף תומכת התוכנה בהזרמת מדיה מבוססת GStreamer.