כצנלסון נולדה בשנת 1903 בבוברויסק שברוסיה (רוסיה הלבנה). למדה בבית הספר לכלכלה של לונדון ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
מ-1946 עד 1947 הייתה חברת מזכירת מערכת הדו-שבועון למדיניות וענייני חברה וביקורת "בטרם". בהמשך שהתה בדרום אמריקה בשליחות מטעם מפא"י עד 1951, ובשנים 1952–1954 הייתה חברת מערכת "הדואר". מ-1955 ועד 1962 הייתה עורכת כתב העת של סולל בונה, "כּוּר". משנת 1962 כיהנה כעורכת "דבר הפועלת" במשך כמעט עשור, עד שבינואר 1971 הוחלפה על ידי עורכת-המשנה שלה, שולמית אור.
פרסמה בעיתונות מאמרים והרצתה ב"קול ישראל" בנושאי ביקורת ספרות, תיאטרון ואמנות.
בשנת 1968 זכתה בפרס רבקה אלפר, המוענק על ידי מועצת הפועלות לנשים הפעילות בספרות ובעיתונאות.
לאחר מלחמת ששת הימים הצטרפה לתנועה למען ארץ ישראל השלמה.
הייתה אם לשני בנים.
בביוגרפיה של דוד בן-גוריון "מדינה בכל מחיר" מפרט תום שגב את פרשיית האהבה שהתנהלה בין כצנלסון לראש הממשלה הראשון.
מפרסומיה.
על "דבר הפועלת":
תרגום:
ורנר יוסף ויטקובר
וֶרנֶר יוסף ויטקוֹבֶר (Werner Joseph Wittkower; 12 במאי 1903 – 11 בדצמבר 1997) היה אדריכל ישראלי, מתכנן תוכנית האב הראשונה לקמפוס אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
ורנר יוסף ויטקובר נולד בשנת 1903 בברלין בירת גרמניה למשפחה יהודית משכילה, בנם של גרטרוד לבית אַנסבַּך והיינריך ויטקובר. למד היסטוריה וארכאולוגיה באוניברסיטאות ברלין והיידלברג, ובשנת 1922 החל ללמוד אדריכלות בבית הספר הטכני הגבוה בשטוטגרט אצל פאול בונאץ ופאול שמידטהנר , ממייסדי ארגון האדריכלים השמרנים "הבלוק" (Der Block). בתחילת דרכו המקצועית בשנת 1926 עבד בברלין, במשרדו של האדריכל ריכארד דֶקֶר , מהאדריכלים הבולטים בשעתו בגרמניה. כך גם עבד בחברת הבניה "זומרפלד", שבמסגרתה השתתף בתכנון מבני שיכון רבים בברלין.
בספטמבר 1933 נישא לאווה פירסט, עלה לארץ ישראל והשתלב בתחום התכנון. תחילה עבד כמפקח בנייה על הקמת בית הספר האזורי במשמר העמק. אחת מהעבודות הראשונות הייתה התחנה המרכזית הישנה של תל אביב, שאותה תכנן בעקבות זכייתו במקום הראשון בתחרות אדריכלים שאליה ניגש יחד עם האדריכל נחום זלקינד.
בשנות החמישים ערך ויטקובר את תוכנית האב הראשונה לקמפוס רמת אביב של אוניברסיטת תל אביב, שאותו ליווה עד לשנות ה-80. החל מאותו עשור החל לעבוד על פרויקטים רבים לאורך חוף הים בעיקר בתל אביב. בין הפרויקטים הבולטים שתכנן לאורך החוף ניתן למצוא את מלון גת רימון, מלון שרתון הישן בקצה שדרות נורדאו, בריכת גורדון, בניין כלל וכיכר אתרים, מלון שרתון השני ובית קפה "גינתי-ים". בשנות השבעים הצטרפו לויטקובר כשותפים שניים מעובדיו - ישראל שטיין ואריה אדיב.
ויטקובר נפטר בשנת 1997, בגיל 94.
אחיו הגדול, רודולף ויטקובר (1901–1971), שעזב את גרמניה גם הוא ב-1933, התיישב תחילה בלונדון ולבסוף היגר לארצות הברית, היה היסטוריון חוקר תולדות האמנות שהתמחה באמנות והאדריכלות האיטלקית של הרנסאנס והבארוק.
גמילות חסד
אלכסנדר גרדנר
אלכסנדר גרדנר (באנגלית: Alexander Gardner; 17 באוקטובר 1821 - 10 בדצמבר 1882) היה צלם סקוטי שהיגר לארצות הברית ב-1856, ובה עבד כצלם במשרה מלאה. הוא נודע בשל צילומיו המתעדים את מלחמת האזרחים האמריקאית, צילומי הדיוקן של הנשיא האמריקני אברהם לינקולן וצילומי ההוצאה להורג של מתכנני רצח לינקולן.
ראשית חייו.
גרדנר נולד בפייזלי, סקוטלנד. כשהיה בן 14 שנים שימש שוליה לצורף תכשיטי כסף. הוא גדל לפי חינוך קלוויניסטי והושפע מפועלו של רוברט אואן, פעיל חברתי ואוטופיסט סוציאליסטי ממוצא ולשי, אבי מודל הקואופרטיב. בגיל בגרות שאף להקים קואופרטיב בארצות הברית שיפעל על פי ערכים ועקרונות סוציאליסטיים. ב-1850 חבר לקבוצה שרכשה פיסת אדמה ליד מונונה, איווה, שיועדה למימוש מטרה זו, אך גרדנר מעולם לא התגורר שם, מאחר שהחליט לשוב לסקוטלנד על מנת לגייס מימון נוסף ליישוב. הוא נשאר בסקוטלנד עד 1856, וב-1851 היה לבעלים ולעורך של כתב העת "משמר גלאזגו" ("Glasgow Sentinel"). ב-1851 ביקר בתערוכה הגדולה בהייד פארק, לונדון, שם נתקל בצילומיו של הצלם האמריקאי מת'יו בריידי, והחל עקב כך להתעניין בתחום. ב-1856 עבר גרדנר עם משפחתו לארצות הברית. רבים מבני יישוב הקואופרטיב אותו סייע להקים באיווה נפטרו עד אז, ורבים אחרים נטו למות בשל מחלת השחפת, ועל כן החליט גרדנר להישאר בניו יורק. הוא יצר קשר עם מת'יו בריידי ובאותה שנה החל לעבוד עבורו, והמשיך בכך עד 1862. בתחילה התמחה גרדנר בהפקת הדפסי תצלומים רבי-מידות, שכונו Imperial photographs, ועם היחלשות יכולת הראייה של בריידי, לקח על עצמו גרדנר עוד ועוד תחומי אחריות. ב-1858 הפקיד אותו בריידי על הגלריה שלו בוושינגטון די. סי..
צילומיו במלחמת האזרחים.
בבחירות 1860 לנשיאות נבחר אברהם לינקולן לנשיא ארצות הברית, ועם היבחרו התרגשה על האומה האמריקאית אימת המלחמה המתעתדת. גרדנר השתכן כאמור באותה עת בוושינגטון - מיקום מיטבי עבורו מבחינה מקצועית באותם ימים, וקרנו עלתה כצלם דיוקנאות, המתעד את מראה החיילים היוצאים לקרב.
בריידי העלה את הרעיון לצאת לצלם את מלחמת האזרחים מכלי ראשון. קשריו של גרדנר עם אלן פינקרטון (שעמד בראש ארגון המודיעין שהפך בהמשך לשירות החשאי של ארצות הברית), היו השופר להבאת רעיונותיו של בריידי לפני לינקולן. פינקרטון המליץ למנות את גרדנר לתפקיד צלם ראשי תחת תחום סמכותו של ארגון המהנדסים הטופוגרפיים האמריקאי (U.S. Topographical Engineers). במינוי מהיר, היה גרדנר לצלם תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן, מפקד ארמיית הפוטומק. בשלב זה, חדל גרדנר מניהול הגלריה של בריידי. בספטמבר 1862 תיעד את קרב אנטיאטם, כשאת התמונות הוא מפתח בחדר חושך נייד. על עבודתו הצילומית בשעת הקרב קיבל גרדנר תואר קפטן של כבוד.
לעיתים קרובות עבודתו של גרדנר יוחסה בשוגג לבריידי, ועל אף שפע החומרים המצולמים שהפיק, נטו ההיסטוריונים להמעיט בחשיבות מורשתו התיעודית של מלחמת האזרחים. בנובמבר 1862 הדיח לינקולן את מקללן מהפיקוד על ארמיית הפוטומק, ועם הדחתו בוטל תפקידו של גרדנר כצלם צבאי ראשי. באותה עת סיים גרדנר את יחסי העבודה שלו עם בריידי, כפי הנראה על רקע מנהגו של בריידי לפרסם את צילומיו של גרדנר תחת הייחוס "צולם בידי בריידי". בחורף אותה שנה התלווה גרדנר לכוחו של הגנרל אמברוז ברנסייד, וצילם את קרב פרדריקסברג. לאחר מכן, התלווה לכוחו של הגנרל ג'וזף הוקר. במאי 1863 פתחו גרדנר ואחיו ג'יימס סטודיו צילום משלהם בוושינגטון די. סי. רבים מהעובדים ששכרו היו כאלו שעבדו קודם לכן עבור בריידי. באותה עת גרדנר אף צילם את קרב גטיסברג (יולי 1863) ואת המצור על פטרסבורג (יולי 1864-אפריל 1865).
ב-1866 פרסם גרדנר אסופה של צילומיו, בשני כרכים, תחת השם "Gardner's Photographic Sketch Book of the Civil War". כל כרך כלל 50 תצלומים מקוריים ששובצו ידנית. עם זאת, לא את כל התמונות צילם גרדנר. בתור בעלי הסטודיו, החזיק גרדנר בזכויות היוצרים על התצלומים שנוצרו בסטודיו, בדומה לנוהג הנוהג גם היום בסטודיו צילום טיפוסי. אסופת הצילומים כללה גם צילומים מאת טימותי ה. או'סאליבן, ג'יימס פ. גיבסון, ג'ון ריקי, ויליאם פייוול, ג'יימס גרדנר (אחיו של אלכסנדר), ג'ון ווד, ג'ורג' נ. ברנרד, דייוויד נוקס, דייוויד וודברי ואחרים.
גרדנר היה צלמו המובהק של אברהם לינקולן, וצילם יותר תמונות של הנשיא לעומת כל צלם אחר. מספר ימים לאחר ההתנקשות בחייו של לינקולן, שהתרחשה ב-14 באפריל 1865, פורסמו מטעם הסטודיו של גרדנר מספר תמונות של לינקולן, שהוצגו ושווקו כתצלומיו האחרונים של לינקולן לפני מותו. טענה זו עטפה את התצלומים בהילה של יוקר המציאות, והיוותה את הבסיס לסברה כי הם צולמו ארבעה ימים לפני מותו של לינקולן. אך הייתה זו טענה לא מבוססת, ורק שנים לאחר מכן התברר שאלו לא היו תצלומיו האחרונים של לינקולן, אלא תצלומים שגרדנר צילם בפברואר 1865, בעת ביקור הנשיא בסטודיו שלו. גרדנר אף תיעד את הלווייתו של לינקולן, וצילם את המעורבים בתכנונו של הרצח (לרבות הרוצח ג'ון וילקס בות'). גרדנר היה הצלם היחיד שהורשה לנכוח בהוצאתם להורג בתלייה, אותה תיעד. מעבר לכך, צילם גרדנר את לינקולן בעת כניסתו לקדנציה השנייה כנשיא, צילם את פנים התיאטרון "פורד" לאחר מעשה ההתנקשות בחייו וב-8 בנובמבר 1863 צילם את לינקולן בסטודיו בתצלום המכונה "דיוקן גטיסברג", שצולם שבועיים לפני שלינקולן נאם את נאום גטיסברג. כמו כן, נעשה שימוש בתצלום של ג'ון וילקס בות' מאת גרדנר, במודעת מבוקש לאחר הרצח - הייתה זו הפעם הראשונה שבה נעשה שימוש בצילום למטרה כזו.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה הוטל על גרדנר לתעד את ביקורה של משלחת אינדיאנים בוושינגטון, שנשלחה כדי לדון בהסכמים מוצעים; כמו כן, סקר תוואי מסילות לאוקיינוס השקט שהוצע על ידי חברת Kansas Pacific Railway. רבים מתצלומיו נעשו בצילום סטריאוסקופי. לאחר 1871 זנח גרדנר את הצילום, והשתתף בהקמתה של חברת ביטוח חדשה. גרדנר המשיך להתגורר בוושינגטון עד יום מותו. כשנשאל על תצלומיו, אמר "הם נועדו לדבר בשם עצמם. כמצבות זיכרון למאבק הנורא שזה עתה עברה המדינה, טמונה אמונה בטוחה כי לעד תיאחז בהם מידת עניין ותשומת לב".
ב-1893 מצא הצלם ג'. ווטסון פורטר, שעבד עבור גרדנר שנים קודם לכן, נגטיבים מזכוכית של מאות מתמונותיו של גרדנר, שהיו במבנה ביתו הישן של גרדנר בוושינגטון. הסיפור התפרסם ב"וושינגטון פוסט" ועורר עניין מחודש בצילומיו של גרדנר.
מחלוקת.