שלושת מושבי הצוות נבנו מצינורות פלדה חלולים שצופו בבד חסין אש הנקרא "ארמלון". משענות הרגליים של שני המושבים החיצוניים יכלו להתכוון למגוון גדול של תנוחות ומשענת הגב של המושב האמצעי יכלה להתנתק ממקומה ולהיות מונחת על הקיר האחורי. שני בקרי יד ששלטו על הסיבוב והתזוזה הקווית של ה־CSM הותקנו על משענות הידיים של המושב השמאלי. איש הצוות שהשתמש בבקר התזוזה הקווית של ה־CSM היה איש הצוות שביצע את תמרון העגינה ב־LM (בדרך כלל זה היה טייס ה־CM). למושב האמצעי והימני היו בקרי סיבוב זהים. המושבים נתמכו על ידי 8 בולמי זעזועים שנועדו להחליש את הפגיעה במים ובמצב חירום - את השפעת הפגיעה ביבשה.
חלל התא חולק לשישה אגפי ציוד:
ל־CM היו חמישה חלונות. שטחם של שני החלונות הצדדיים שהיו ליד המושב הימני והשמאלי היה 33 סמ"ר. שטחם של שני חלונות המפגש המשולשים שהיו בקדמת ה־CM היה 336.6, שסייעו למפגש ולעגינה עם ה־LM. קוטרו של חלון הפתח שהיה נמצא מעל המושב האמצעי היה 27 ס"מ. כל חלון הורכב משלוש שמשות זכוכית עבות. שתי השמשות הפנימיות היו עשויות מאלומינוסיליקט ששמר על הלחץ הפנימי בתוך התא. השמשה החיצונית שהייתה עשויה מסגסוגת של סיליקה שימשה כמגן פסולת חללית וגם כחלק ממגן החום. לכל חלון היה ציפוי נוגד החזרה וציפוי מחזיר אור כחול־אדום על השמשה הפנימית.
תא השירות (SM).
מבנה.
תא השירות היה תא בצורת גליל לא מדוחס. אורכו היה 7.5 מטרים וקוטרו 3.9 מטרים. במרכז התא היה תעלה בקוטר של 1.1 מטרים, שהוקפה בשישה חלקים שנחתכו מתוך תא השירות העגול. החלקים הופרדו זה מזה על ידי שישה משטחים מעוגלים. החלקים כוסו מבחוץ על ידי ארבעה משטחי אלומיניום במבנה כוורת ונתמכו על ידי מגן החום של המנוע. הזווית של כל חלק לא הייתה שווה בדיוק ל־60° אלא הייתה שונה בכל חלק בהתאם לצורך.
אורכו של המתאם בין ה־SM ל־CM היה 86.4 ס"מ. הוא כלל את מחשב מערכת בקרת הגישה (RCS), חיבור טבורי ל־CM, בקר ה־EPS, בקר ההפרדה של שני התאים, רכיבים לאנטנת ההגבר הגבוה ואת שמונת מקרני ה־EPS. החיבור הטבורי ל־CM הכיל את חיבורי החשמל והצנרת העיקריים. המעטה החיצוני של ה־SM הכיל זרקור שעזר לטייס תא הפיקוד להוציא את סרטי הצילום מה־SIM בהליכת חלל. הזרקור היה יכול להאיר למרחק של ק"מ ועזר להתחברות ל־LM.
ה־CM היה מחובר ל־SM באמצעות שלוש רצועות חזקות מפלדת אל-חלד שהוברגו למגן החום האחורי של ה־CM. ה־SM נשאר מחובר בכל המסע ל־CM עד שהושלך קצת לפני הכניסה לאטמוספירה. בזמן ההשלכה של תא השירות החיבורים בין ה־CM ל־SM נחתכו על ידי הפעלת גיליוטינה פירוטכנית. לאחר ההשלכה, מנועי התמרון של ה־SM הופעלו אוטומטית כדי להרחיקו מה־CM עד שאחד מזוג מיכלי ה־RCS או תאי הדלק התרוקן. לאחר מכן מנועי התמרון הופעלו שוב במשך 5 שניות והעניקו לתא השירות גלגול כדי לוודא שה־SM יטוס במסלול שונה מזה של ה־CM בזמן החדירה לאטמוספירה.
מערכת ההנעה של תא השירות (SPS).
מנוע ה־SPS שימש להוצאת והכנסת ה־CSM ממסלול סביב הירח ולתיקוני מסלול בין כדור הארץ לירח. המנוע היה מנוע AJ-10-137 שדלקו היה אירוזין 50 ומחמצנו היה N2O4. הדלק והמחמצן הוזרמו למנוע על ידי 1.11 מטרים מעוקבים של הליום בלחץ של 25 MPa מתוך שני מכלים עגולים שכל אחד מהם היה בקוטר של מטר.
אורכו של המנוע היה 3.882 מטרים וקוטרו היה 2.501 מטרים בבסיסו. על המנוע היו שני גימבלים שבזמן הבעירה של ה־SPS הם החליפו את מערכת ה־RCS ושלטו על העלרוד והסבסוב של החללית. תא הבעירה של המנוע ומכלי ההליום הדחוס שהזרימו את הדלק למנוע היו בתעלה במרכז תא השירות.
כוח הדחף של המנוע היה כפול מהכוח שהיה צריך בשביל משימות בשיטת המפגש במסלול סביב הירח (LOR) כיוון שבתכנון הראשוני המנוע היה צריך להרים מפני הירח את ה־CM עם SM גדול בהרבה מכיוון שהתכנון הראשוני של החללית היה לפי שיטת הטיסה הישירה. באפריל 1962 חתמה נאס"א על חוזה עם חברת אירוג'ט ג'נרל על התחלת פיתוח המנוע. כל זה קרה לפני ששיטת ה־LOR נבחרה רשמית ביולי של אותה שנה.
מערכת בקרת הגישה (RCS).
ארבע קבוצות של ארבעה מנועי RCS הותקנו סביב חלקו העליון של ה־SM בכל 90°. שישה עשר המנועים הללו סיפקו שליטה על הסיבוב ותנועה הקווית בכל שלושת צירי החללית. כל מנוע RCS הפיק דחף של 440 ניוטון ושרף MMH בתור דלק ו־N2O4 בתור מחמצן. גודלה של כל קבוצת מנועים היה 2.4 על 0.91 מטרים,
והיה לה מכל דלק, מכל מחמצן, מכל הליום דחוס, שסתומים ווסתים.
רכב הנחיתה הירחי השתמש במערכת ה־RCS שלו בארבע קבוצות מנועים הדומות לאלה ב־CSM.
מערכת הכוח החשמלי (EPS).
הכוח החשמלי הופק על ידי שלושה תאי דלק (המגיבים היו מימן וחמצן) שגובהם הוא 1.1 מטר, קוטרם הוא 0.56 מטר ומשקל כל אחד מהם הוא 111 ק"ג. תוצר הלוואי של פעולת התאים היה מים ששימשו לשתייה ולצרכים אחרים. המגיבים הוזרמו אל התאים משני מיכלים גליליים בעלי כיפות בצורת חצי כדור שקוטרם היה 0.806 מטר שכל אחד מהם הכיל 13 ק"ג של מימן נוזלי ומשני מיכלים כדוריים שקוטרם היה 0.66 מטר שכל אחד מהם הכיל 148 ק"ג של חמצן נוזלי (שסיפק חמצן גם למערכת קיום החיים בתא).
במשימת אפולו 13 מערכת הכוח החשמלי הושבתה כתוצאה מהתפוצצות של מכל חמצן אחד שניקב את המכל השני והוביל לאובדן של כל החמצן. לאחר הפיצוץ, מיכל חמצן שלישי הזרים חמצן לתאים כדי למנוע את פעולתם כשהם מכילים פחות מ־50% מקיבולתם מה שאפשר את הסרת הציוד של המאוורר המערבל הפנימי, שגרם לפיצוץ.
החל ממשימת אפולו 14 נוספו ל־SM סוללות עזר של 400 אמפר שעה למקרה חירום. באפולו 13 הסתמכו מאוד על סוללות הכניסה לאטמוספירה בשעות הראשונות אחרי הפיצוץ. הסוללה החדשה לא יכלה לספק חשמל ל־CM ליותר מ־5–10 שעות אבל היא יכלה "לשמור" על החשמל בסוללות הכניסה לאטמוספירה במקרה של אובדן זמני של כל שלושת תאי הדלק, כמו שקרה במשימת אפולו 12 שנפגעה פעמיים מברק זמן קצר לאחר השיגור.
מערכת קיום החיים (ECS).
מערכת קיום החיים (Environmental Control System) כללה מיכלי אחסון שהכילו מים וחמצן. חום עודף מה־CM הושלך לחלל בעזרת שני מקרנים ששטח כל אחד מהם היה 2.8 מ"ר. המקרנים נמצאו בחלקו התחתון של ה־SM - אחד נפרש על חלקים 2 ו־3 והשני על חלקים 5 ו־6.
מערכת התקשורת.
לשם תקשורת קצרת טווח בין ה־CSM וה־LM השתמשו בשתי אנטנות חרב לקליטת תדר גבוה מאוד (VHF) שנמצאו בדיוק מעל למקרני ה־ECS.
אנטנת ההגבר הגבוה לגלי רדיו בתדר S שהייתה יכולה לשנות את כיוונה שימשה לתקשורת ארוכת טווח עם כדור הארץ והייתה מורכבת בחלקו התחתון של ה־SM. האנטנה הורכבה מארבע צלחות החזרה בקוטר של 0.79 מטר שהקיפו צלחת החזרה מרובעת שאורך צלעה היה 0.28 מטר. במהלך השיגור האנטנה הייתה מקופלת במקביל למנוע הראשי כדי להתאים למתאם החללית. אחרי הפרדת ה־CSM ממתאם החללית, האנטנה נפרסה בזווית ישרה ל־CM.
שתי אנטנות רב כיווניות לגלי רדיו בתדר S שהיו על ה־CM הופעלו כאשר אנטנת ההגבר הגבוה לא יכלה להיות מכוונת לכדור הארץ. אנטנות אלו שימשו גם בין הזמן שבין השלכת ה־SM לנחיתת החללית בים.
השינויים בחללית למשימות עם משגר הסטורן IB.
יכולת הנשיאה של משגר הסטורן IB למסלול לווייני נמוך (LEO) הייתה קטנה ממשקלו של ה־CSM כשהיה מלא בדלק, אך זו לא הייתה בעיה כיוון שהשינוי הנדרש במהירות (ה־ΔV) היה קטן בהרבה מזה שנדרש במשימות לירח ולכן ה־CSM תודלק רק בחצי מכמות הדלק, על ידי הרקת מכלי האחסון של הדלק והמחמצן והשארת מכל הליום דחוס יחיד. כיוון שמסת ה־CSM במצב זה הייתה יותר קטנה מיכולת השיגור של הסטורן IB הוסיפו לו עוד דלק למערכת ה־RCS, למקרה שיש כשל ב־SPS. ה־CSM שוגר למסלול לווייני נמוך במשקל של 14,768 ק"ג בפרויקט אפולו-סויוז ובמשקל של 21,000 ק"ג במשימת סקילאב 4.
האנטנות הרב כיווניות הספיקו לתקשורת עם כדור הארץ במשימות למסלול לווייני נמוך ולכן במשימות אפולו 1, אפולו 7 ובשלושת המשימות לתחנת החלל סקיילאב אנטנת ההגבר הגבוה לגלי רדיו בתדר S הוסרה מה־SM. האנטנה הוחזרה ל־SM במשימת אפולו-סויוז בשביל שיוכלו לתקשר עם הלוויין ATS-6 שהייה במסלול גיאוסטציונרי ושימש למבחן מוקדם של מערכת ה־TDRSS.
משום שבמשימות סקיילאב האסטרונאוטים לא היו רוב הזמן ב־CSM, הסירו את אחד משלושת תאי הדלק המספקים חשמל מה־SM.
לתא הפיקוד הייתה אפשרות להגדלת מספר אנשי הצוות על ידי הוספת מושבים באגף הציוד התחתון. ל־CM-119 נוספו שני מושבים מתקפלים כדי שיוכל לשמש במידת הצורך כסירת הצלה לצוות תחנת החלל סקיילאב, אך הוא מעולם לא היה בשימוש.
אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות
אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות היא אנדרטה באשדוד המנציחה את 11 חללי קרב סוכריר ואת 53 חללי גדוד 53 של חטיבת גבעתי בקרבות הבלימה בחולות אשדוד במלחמת העצמאות.
היסטוריה.
בשנת 1962 פנו הורי חללי קרב סוכריר, שהיו כולם בני ראשון לציון, למחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון וביקשו אנדרטה לזכר בניהם. בינואר 1963 הגיש האדריכל אשר חירם את תוכניות האנדרטה. הורי הלוחמים של חטיבת גבעתי שנפלו בקרבות הבלימה ליד אשדוד דרשו שגם בניהם יונצחו על האנדרטה. במשך כמה שנים נמשך ויכוח על ההנצחה באתר. בנובמבר 1966 נקבעה פשרה שבמסגרתה הוסיף חירם מאחורי האנדרטה המקורית קיר אבן ועליו הונצחו חללי גבעתי. ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשנת 1967 התקיים באנדרטה המורחבת טקס זיכרון משותף לשתי קבוצות החללים.
האנדרטה.
האנדרטה נבנתה משני גושי אבן מוארכים. גוש אחד מונח במקביל לקרקע והגוש השני נשען עליו וניצב בהטיה. על גבי הגוש העליון חרוטים סמל צה"ל, שמות 11 החללים והכתובת: