על שופט בית המשפט המחוזי בירושלים הרצל רוזנצווייג נכתב "שופט שנתמנה לא מזמן מבית משפט השלום. מרננים אחריו שהוא פתוח להשפעות. כעת בשליחות בחו"ל. אולי כדאי להעבירו לעבודה לא-משפטית". רוזנצווייג מונה בסופו של דבר לשופט בבית המשפט המחוזי בחיפה, וכיהן בו עד מותו ב-1961. על נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב נתן ברדקי נכתב "נשיא בית המשפט. חשוד על היותו נתון להשפעות. שלילי גם מבחינה משפטית". ברדקי המשיך לכהן כנשיא בית המשפט (שמו עוברת ל"בר-זכאי") עד פרישתו לגמלאות ב-1964. גם שופט בית משפט השלום בירושלים עמנואל ידיד לוי, עליו נכתב "שופט זמני. עבד כעו"ד במצרים זמן רב. יודע הליכות עם ערבים ומדבר ערבית צחה. ידיעותיו גם בעברית וגם בשדה המשפט חלשות. אינו ראוי להתמנות לשופט קבוע, אך יוכל להיות לתועלת רבה במשרה לא-שיפוטית", המשיך בכהונתו, ואף קודם בהמשך לבית המשפט המחוזי. הוא פרש מכהונתו בשנת 1975, עם פרישתו לגמלאות.
שני השופטים הנותרים שהומלץ לא להמשיך את כהונתם נותרו מחוץ למערכת המשפט. שופט בית משפט השלום בתל אביב, ירמיהו צוקרמן, שכבר ב-1930 עורר התנגדויות למינויו, ספג האשמות חמורות ביותר בחוות הדעת שנכתבה עליו, אף שלא הוצגו ראיות להוכחתן: "שופט בעל ותק גדול. שלילי מכל הבחינות. מקבל שוחד. התנהלה כבר חקירה דיסציפלינרית נגדו, וכן הוגשו כמה פטיציות מטעם אגודת עוה"ד לזקן השופטים לסלקו".
השופט השני היה ותיק השופטים היהודים בארץ ישראל, והשופט היהודי היחיד בבית המשפט העליון המנדטורי שהיה בחיים בעת הקמת המדינה, גד פרומקין, עליו נכתב "בעל ותק גדול. מרננים אחריו מבחינת היושר והשפעות אחרות. לא רצוי להעבירו למדינה היהודית". גם ה"רינונים" אודות פרומקין נותרו סתומים, אך די היה בהם כדי למנוע את כהונתו, שכן רוזן טען בפני הממשלה כי החליט שלא למנות את פרומקין בשל האמור באותו מסמך סודי. לפי מקורות שונים, רוזן אף טען כי הוא עצמו ייצג לקוח שניסה לשחד את פרומקין, ושפרומקין החזיר לו את הכסף לאחר שלא הצליח להטות את המשפט לטובתו, ואולם יש מחלוקת בין היסטוריונים באשר לאמיתותם של דברים אלה. פרומקין החל לפעול אצל דוד בן-גוריון בניסיון לשנות את ההחלטה ולהביא לטיהור שמו. גם אישים מכובדים כיצחק בן-צבי, משה שרת ודוד רמז ניסו לערב את בן-גוריון, אך לא הצליחו להביא לשינוי בהחלטה, ופרומקין נותר מחוץ להרכב בית המשפט. בינואר 1949 החליט בן-גוריון למנות "ועדת בירור של כבוד", בה היו חברים הרב מאיר בר-אילן, יצחק בן-צבי ופרופ' בן-ציון דינבורג, שתפקידה לדון "בטענות שבין שר המשפטים פנחס רוזנבליט לבין מר גד פרומקין". מסקנת הוועדה הייתה כי רוזן האמין באמת ובתמים כי קיימים "רינונים" אודות פרומקין, ולכן אין פגם בהחלטתו שלא להמליץ לממשלה על מינויו לבית המשפט העליון. יחד עם זאת, קבעה כי לא נמצאו ראיות לדופי בהתנהלותו של פרומקין, וכי נגרם לו נזק מוסרי וחברתי בלתי מוצדק. מאחר שהנזק נגרם על ידי שר המשפטים, מתוקף תפקידו כחבר הממשלה, על הממשלה מוטל לתקן את הנזק. הוועדה המליצה כי פיצוי זה יהיה בדרך של מינוי ל"משרת כבוד מתאימה", וב-1950 מונה פרומקין לעמוד בראש ועדת חקירה בענייני החינוך במחנות העולים (ועדת פרומקין).
במשך השנים נשמר המסמך החסוי בארכיון המדינה, והיה סגור לעיון הציבור מטעמים של פגיעה בצנעת הפרט. ואולם, חלקים ממנו התפרסמו במקומות שונים. בשלהי שנת 2019, לאחר שחלפה תקופת ההגבלה של המסמך, עלה המסמך במלואו לאתר האינטרנט של ארכיון המדינה.
זהותו של כותב המסמך אף היא הייתה בלתי ידועה במשך שנים ארוכות, עד שכהן עצמו חשף את זהותו בערוב ימיו, בשנת 2000.
מרתא
מרתא ("הגברת" בארמית) היא דמות המוזכרת בברית החדשה ונחשבת לקדושה בנצרות. מרתא הייתה תלמידה של ישו ואחותם של לזרוס ומרים מבית עניה. על פי הבשורה על-פי יוחנן, היא הייתה עדה לתחייתו של אחיה המת על ידי ישו.
על פי האנציקלופדיה הקתולית, שמה מופיע בכתובת נבטית שנמצאה בפוצולי ונמצאת כיום במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של נאפולי, משנת 5 לספירה, ובכתובת מתדמור, שבה תרגום ליוונית קרא לה "מרתאין", מן השנה 179.
מרתא הקדושה מוזכרת כאמור ב"בשורה על פי יוחנן" ואף בבשורה על-פי לוקאס. קיימים הבדלים בין הסיפורים בשתי הבשורות. בבשורה על פי יוחנן נכתב כי מרים, מרתא ולזרוס מתגוררים בבית עניה, אבל בבשורה על פי לוקאס נרמז כי הם התגוררו, לפחות למשך תקופה מסוימת, בגליל. לוקאס אינו מזכיר את העיר הגלילית בה התגוררו כביכול האחים. האנציקלופדיה הקתולית טוענת שייתכן והעיר הייתה מגדל, ושמרים מבתניה ומרים המגדלית הן אותה אישה. הסיפורים בעיקרם דומים ומתארים אותה כעסוקה בשירות אורחיה וכיצד היא הופכת להיות אחת מחסידותיו האדוקות של ישו.
על פי פולקלור פרובנסלי, מרתא הקדושה הגיעה לאחר צליבתו של ישו לאזור סנט מארי דה לה מר (Saintes-Maries-de-la-Mer) עם אחיה. שם הצליחה להכניע מפלצת שאיימה על תושבי האזור, הטאראסק. היא הצליחה להמיר את דתם של תושבי העיר לנצרות, ולאחר שהבינו כי רצחו את המפלצת לחינם, שינו את שם העיר ל"טאראסקון". טאראסקון משמשת כיום אתר עלייה לרגל לנוצרים בדרום צרפת.
האסטרואיד שהתגלה על ידי יוהאן פאליזה נקרא על שמה, כדי לתעד את נדיבותה, לרגל האירוח והנדיבות שהוא הרגיש בזמן שהותו בברלין.
אצטדיון המושבה
אצטדיון המושבה (נקרא גם אצטדיון "שלמה ביטוח") הוא אצטדיון כדורגל בפתח תקווה, בסמוך לדרך אם המושבות. באצטדיון 11,500 מקומות ישיבה, והוא נחנך ב-2011. האצטדיון החליף את אצטדיון האורווה, כמגרש הביתי הקבוע של שתי הקבוצות העירוניות הבכירות – הפועל פתח תקווה ומכבי פתח תקווה. עלות בניית האצטדיון מוערכת בכ-200 מיליון שקל, כאשר רובו מומן על ידי העירייה, ו-50 מיליון שקל מומנו על ידי המועצה להסדר ההימורים בספורט. האצטדיון הוא חלק מקומפלקס ספורט אשר כולל מגרש סינתטי משני, שלושה מגרשי קטרגל לאימונים, מתחם בילוי וסחר ותוכנית להקמת אולם רב תכליתי, ובין היתר משמש האצטדיון להופעות. בצמוד לאצטדיון נמצאת תחנת רכבת קריית אריה וכן הוקם בקרבתו הדיפו לקו האדום של הרכבת הקלה ועוברים בקרבתו כביש 5 וכביש 4, המקנים לאצטדיון נגישות גבוהה. מלבד הקבוצות העירוניות האצטדיון שימש כאצטדיון ביתי זמני לקבוצות נוספות מליגת העל שנדרשו לאצטדיון ראוי לליגה, וכן למשחקים שונים של הנבחרת הצעירה, גמרי גביע המדינה בכדורגל נשים וכדומה.
היסטוריה.
אבן הפינה של האצטדיון הונחה באוקטובר 2007. האצטדיון נחנך ב-6 בדצמבר 2011 במעמד ראש העיר ויושב ראש ההתאחדות לכדורגל. משחק הבכורה באצטדיון התקיים ב-10 בדצמבר 2011 בין מכבי פתח תקווה להפועל עכו והסתיים בתוצאה 0:4 לטובת הקבוצה האורחת. משחק הבכורה של הפועל פתח תקווה באצטדיון נערך ב-24 בדצמבר 2011 מול מכבי חיפה, והסתיים בניצחון 1:3 לטובת המארחת.
בעתיד ניתן יהיה להרחיב את האצטדיון כך שיכיל כ-20,000 מקומות וישיבה, התכנון השאיר אופציה להרחיב אותו בשני יציעים נוספים מאחורי שני השערים, ובהם 8,000 מקומות ישיבה.
כחודש לאחר פתיחתו נחנך באצטדיון חדר להנצחת "ליגה טרזין". חדר ההנצחה ממוקם בתוך אחד מתאי הצפייה באצטדיון ובו פירוט על פעילות ליגת הכדורגל שפעלה בגטו טרזיינשטט, כמו גם הנצחה של הספורט היהודי בתקופת השואה. את החדר הקים בית טרזין עבור מאיר שמיר אשר היה בעבר הבעלים של קבוצת הפועל פתח תקווה וסבו ודודו עברו את השואה בגטו זה. מניע נוסף אשר הביאה להקמת חדר ההנצחה הוא יצירת כלי חינוכי כנגד האלימות והגזענות בכדורגל. כל שנה מגיעות קבוצות נוער וחיילים העוסקות במקום בזיכרון השואה ובעירוב של דימויי השואה בכדורגל של היום, בישראל ובשאר העולם.
במאי 2021 נפתח באצטדיון מרכז חדשנות עולמי לטכנולוגיות ספורט שבין מטרותיו ניסויים בפיתוחים שונים שישנו את חווית הצפייה והצריכה של הספורט על ענפיו השונים, בשותפות עם קבוצות ונבחרות מהליגות הטובות בעולם.
ב-29 בפברואר 2012 אירח האצטדיון את משחקה של נבחרת ישראל מול אוקראינה שהסתיים בניצחונה של אוקראינה בתוצאה 3 - 2.
ביוני 2013 לקח האצטדיון חלק באירוח משחקי אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 שנערכה בישראל.
ב-16 ביוני 2016, התקיימה ההופעה הראשונה באצטדיון כאשר הזמר שלמה ארצי הופיע אל מול כ-6,000 צופים.
בעקבות ההרחבה באצטדיון בלומפילד בשנים 2016–2019 שימש האצטדיון כמגרשן הזמני של הפועל תל אביב ובני יהודה.
במאי 2021 יצאה העירייה בקמפיין עירוני לבחירת 22 שחקני עבר משני המועדונים העירוניים (11 להפועל ו-11 למכבי פתח תקווה), והשמות אשר נבחרו שובצו להנצחה ב"שדרת הכוכבים", אשר נחנכה באוגוסט 2021, לאורך החזית המערבית של האצטדיון.
סוגיית שמו של האצטדיון.
כנהוג בעשורים האחרונים, מבני ציבור שעלותם גבוהה נקראים על שם חברות מסחריות או תורמים פרטיים תמורת מימון מלא או חלקי. דוגמאות בישראל הן היכל מנורה מבטחים ואצטדיון סמי עופר. כיוון שבמימון בניית האצטדיון לא לקח חלק אף גוף מסחרי או פרטי והמימון היה ציבורי, בזמן תחילת בנייתו של האצטדיון שמו טרם נקבע והוא נשא את הכותרת "אצטדיון עירוני" ללא כל כינוי נוסף.
אוהדי קבוצת הפועל פתח תקווה פתחו בקמפיין הקורא לעיריית פתח תקווה לקרוא לאצטדיון "ראש הזהב" – על שם כדורגלן העבר נחום סטלמך. בתגובה, אוהדי מכבי פתח תקווה פתחו בקמפיין משלהם לקריאת האצטדיון על שם שמואל בן דרור