בשנת 1914 היו שטחי מזרח אפריקה מחולקים באופן הבא: מזרח אפריקה הבריטית שכללה את שטחי קניה של היום, מזרח אפריקה הגרמנית שכללה את שטחה של טנזניה של היום (למעט זנזיבר), קונגו הבלגית שכללה את שטחן של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, רואנדה ובורונדי של היום ומוזמביק שהייתה מושבה של פורטוגל. במושבות לא היו חיילים רבים, והוראותיהם הן של מושל המושבה הבריטית והן של מושל המושבה הגרמנית היו לא לקיים כל פעילות עוינות. למרות זאת, ב-5 באוגוסט 1914 תקפו כוחות בריטים עמדות גרמניות על חוף אגם ויקטוריה, ושלושה ימים לאחר מכן הפגיזו שתי ספינות בריטיות את דאר א-סלאם. בתגובה לתקיפות אלה החליט המפקד הצבאי של מזרח אפריקה הגרמנית, הגנרל פאול פון לטו-פורבק, לנקוט פעולה למרות הוראת המושל. לרשותו עמדו 260 חיילים וקצינים גרמנים ו-2472 ילידים (אסקרי), וכוח זה היה שווה פחות או יותר בגודלו לשני גדודי הרובאים האפריקאים של המלך שהיווה את הכוח הצבאי במושבות הבריטים במזרח אפריקה. ב-5 באוגוסט כבשו את טבטה (Taveta) שעל גבול שתי המושבות, ובספטמבר החלו בפשיטות על שטחים במזרח אפריקה הבריטית ובאוגנדה. שלוש חטיבות הודיות שניסו בנובמבר לשבור את כוחו של לטו-פורבק נהדפו.
במהלך שנת 1915 הצליחו הבריטים לשים קץ לפשיטות הגרמניות באגם ויקטוריה ולהשתלט על אגם טנגניקה. באותה שנה תוגברו כוחותיו של לטו-פורבק, והם מנו כ-1800 גרמנים וכ-12,000 אסקרי. ב-1916 הצטרפו למערכה 13,000 חיילי צבא דרום אפריקה ויחד אתם עוד 7,000 אסקרי, בפיקודו של יאן סמאטס, שקיבל את הפיקוד על כל הכוחות הבריטים במזרח אפריקה. כמו כן הצטרפו לכוחות ההסכמה כוחות בלגים שתקפו מכיוון קונגו הבלגית, ולקראת סוף המלחמה הצטרפו כוחות פורטוגזיים שתקפו מכיוון מוזמביק. כוחות מדינות ההסכמה לא הצליחו ללכוד את הכוח הגרמני, אך עלה בידם לדחוק אותו לחלקה הדרומי של מזרח אפריקה הגרמנית, תוך ספיגת אבדות רבות, בעיקר ממחלות.
ב-18 באפריל 1916 תקפו הבלגים את מזרח אפריקה הגרמנית, ותוך חודשיים עלה בידם לשלוט בכל שטחי רואנדה ואורונדי. לרשותם של הבלגים עמד כוח אדם גדול מאוד, והם גייסו מקרב המקומיים 260,000 סבלים. הם המשיכו וכבשו את טבורה (Tabora), קיגומה (Kigoma) ואוג'יג'י, אך סמאטס הגביל אותם לשטח של רואנדה ואורונדי ומשם הם המשיכו לפעול בתיאום עם הבריטים. במקביל כבשו הפורטוגזים את משולש קיונגה שעל גבול מזרח אפריקה הגרמנית ומוזמביק, שהיה שטח מחלוקת ביניהם לבין גרמניה עוד משנת 1894.
בינואר 1917 הצטרף סמאטס לקבינט המלחמה הבריטי, ועזב את הזירה. החליף אותו בתחילה מייג'ור גנרל ארתור רג'ינלד הוסקינס מ-KAR, ואחריו הדרום-אפריקני מייג'ור ג'נרל יאקוב ואן דפנטר (Van Deventer), שהמשיך מיולי ועד אוקטובר לדחוק את הגרמנים דרומה. כוחותיו של לטו-פורבק היו, בשלב זה, מנותקים למדי מגרמניה. בנובמבר 1917 הם עזבו את מזרח אפריקה הגרמנית ועברו למוזמביק ושם, במלחמת גרילה מהמוצלחות בהיסטוריה, תקפו את חילות המצב המקומיים ולקחו מהם שלל ששימש להם תחליף לאספקה מגרמניה ממנה נותקו. לאחר 9 חודשים שבו למזרח אפריקה הגרמנית, ומשם נכנסו לרודזיה הצפונית ואף הצליחו לכבוש שם שטחים מידי הבריטים. ב-14 בנובמבר 1918 קיבל לטו-פורבק את הידיעה על כניעת גרמניה שלושה ימים קודם לכן, וב-23 באותו חודש נכנע.
פעולותיה של הבריגדה הראשונה של דרום אפריקה.
על פי חוק ההגנה של איחוד דרום אפריקה (South African Union Defence Act of 1914), נאסרה שליחת כוחות צבאיים דרום אפריקניים מעבר לגבולות דרום אפריקה או מעבר לגבולות הטריטוריות השכנות לה. לצורך הוצאת חיל משלוח לסיוע למדינות ההסכמה, הוקם על ידי בותה וסמאטס "חיל המשלוח מעבר לים של דרום אפריקה" (South African Overseas Expeditionary Force). יחד עם זאת, בשל מגבלות החוק, הוצאה פקודה מנהלתית (פקודה 672 לשנת 1915) לפיה "חיל המשלוח מעבר לים של דרום אפריקה (כך במקור) יהיה אימפריאלי בעל מעמד של כל כוח צבאי בריטי רגיל". כדי ליישם את כוונת הצו, שילמה בריטניה את עלות משלוח הכוח. המשמעות של הפקודה הייתה שחיילי חיל המשלוח לא יכלו להניף את דגל יחידתם, והיו חיילים בריטים לכל דבר ועניין. "בריגדת חיל הרגלים הראשונה של דרום אפריקה" (South African 1st Infantry Brigade) הייתה הראשונה שגויסה והוקמה בדפוס זה.
על הבריגדה פיקד בריגדיר גנרל טים לוקין (Lukin), והיא כללה ארבעה רגימנטים שאנשיהם גויסו מקרב כוחות צבא דרום אפריקה וממתגייסים חדשים:
הבריגדה, שמנתה 160 קצינים ו-5648 בעלי דרגות אחרות, הפליגה לבריטניה מקייפטאון, התמקמה בבורדון (Bordon) שבהמפשייר, ובמשך חודשיים עברה שם אימונים.
צפון אפריקה.
בדצמבר 1915 הוחלט לשלוח את הבריגדה למצרים, שם השתתפו כוחותיה בדיכוי מרד הסנוסים. ב-23 בינואר 1916 השתתף גדוד חיל הרגלים השני בקרב בהלקסין (Halaxin). הם צעדו לאורך החוף והעסיקו את האויב בקרב אגאגיה (Agagia) ב-26 בפברואר. בסיומה של מערכה קצרה ומוצלחת, בה לכדו את ג'עפר פאשה מנהיג הסנוסים ואת אנשי מטהו, הועברו אנשי הבריגדה לצרפת.
הקרב על הסום.
הקרב על הסום נפתח ב-1 ביולי 1916 והכוונה בראשיתו הייתה להסיח את דעתם של הגרמנים ולגרום להם להתרחק מחזית ורדן שעליה הופעל לחץ רב. פיקוד צבאות ההסכמה קיווה שמטח הפגזים הראשון יהרוס את החפירות הגרמניות, ישמיד את הכוחות הגרמנים, ויאפשר לכבוש את הקווים הגרמנים עם התנגדות מזערית. אך ההפגזות לא הצליחו לנטרל את הגרמנים וכוחות ההסכמה ספגו ביום הראשון של הקרב 54,000 נפגעים מתוכם 19,000 הרוגים.
הכישלון של היום הראשון לקרב השפיע קשות על הבריגדה הדרום אפריקנית, שהייתה אמורה לבצע את ההתקפה על הקו השני ולכבוש את לונגוול ואת יער דלוויל. התקפה זו החלה ב-14 ביולי ונחלה כישלון חרוץ. הגרמנים למדו לקח, שינו את שיטת מלחמת החפירות שלהם, דבר שהקשה על הארטילריה הבריטית. אש תופת של תותחים ומקלעים גרמנים ניתכה על הכוחות. ההוראה שניתנה לבריגדה הייתה שיש להחזיק ביער דלוויל בכל מחיר. הלחימה הקשה נמשכה שבוע וב-20 ביולי כאשר יצאו חיילי הבריגדה הראשונה של דרום אפריקה מהיער התברר כי מתוך 3155 אנשי הבריגדה שהחלו את הקרב, נמנו 577 הרוגים, 1476 פצועים ו-483 שבויים או נעדרים. אחוז אבדות כזה של כ-80% היה יוצא דופן לאור העובדה שבדרך כלל יחידה שהייתה מאבדת מעל 30% מכוח האדם שלה הייתה נסוגה מהשטח שהוטל עליה להחזיק בו. בדיעבד התברר כי השליטה על יער דלוויל הייתה מיותרת ולא תרמה דבר בהיבט הכללי של המערכה על הסום. היה זה למעשה סיום תפקידה של הבריגדה הראשונה של דרום אפריקה בחזית המערבית. שרידיה צעדו לכפר סריין (Serain) שבפיקרדי ונשארו שם עד נובמבר 1918.
גייס מושבת הכף.
גייס מושבת הכף (Cape Corps) היה אחד הכוחות שהייתה להם היסטוריה ארוכה. הכוח הוקם בשנת 1781 עוד בתקופת הממשל הקולוניאלי ההולנדי, ומנה 400 איש שהיו מקרב תושבי דרום אפריקה שהוגדרו כצבעונים, בני התערובת שהיו צאצאים לבעלי החוות ממוצא בורי ולבני שבטים אפריקנים. היחידה פורקה והוקמה לסירוגין כמה פעמים עד שנת 1870. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה זה אחד הכוחות שהוקמו מחדש כדי להישלח לחזית. הוקמו שני גדודים. אחד מהם הצטרף לבריגדה הראשונה של דרום אפריקה בחזית המערבית והגדוד השני צורף ב -1918 לדיוויזיה ה-53 (הוולשית) (53rd (Welsh) Infantry Division) שלחמה במערכה על ארץ ישראל והשתתף בקרב מגידו.
גייס התעופה של דרום אפריקה.
עם שובו מביקור בתימרונים צבאיים באירופה ב-1912 חיווה דעתו בריגדיר גנרל באיירס, שהיה אז מפקד כוחות ההגנה של דרום אפריקה, באוזני יאן סמאטס, על חשיבות השימוש במטוסים לצרכים צבאיים. סמאטס הרים את הכפפה והגיע להסדר עם בית ספר פרטי לטיסה ליד קימברלי שיאמן טייסים שיהוו גרעין לכוח צבאי אווירי. בשנתיים הבאות התקיימו האימונים והטייס הראשון הוכשר ביוני 1914. עם פרוץ המלחמה הורגש הצורך להחיש את הקמתו של כוח אווירי צבאי וב-29 בינואר 1915 הוקם "גייס התעופה של דרום אפריקה " (South African Aviation Corps – SAAC).
מטוסים מדגם הנרי פרמן (Farman HF-27) נרכשו מצרפת ובמקביל הוקם בדחיפות שדה תעופה במובלעת במפרץ וולביס (Walvis Bay), כדי שיהיה בסיס לפעולות סיוע לכוחות שהיו בעיצומו של כיבוש דרום מערב אפריקה הגרמנית. ביוני כבר ביצעו המטוסים את משימתם הקרבית הראשונה בסיוע לכוחות שנלחמו בגרמנים. ביולי, עם כניעתם של הכוחות הגרמנים במושבה, נשלחו המטוסים והטייסים לבריטניה כדי להצטרף למאמץ המלחמתי באירופה. חלק מהטייסים נשארו בדרום אפריקה והיוו כוח כוננות ובמקביל עסקו באימונים. אלה שנשלחו לאירופה צורפו לגיס התעופה המלכותי של בריטניה וצוותו לטייסת מס' 26 . בנוסף למטוסי הפרמן שלהם צוידו הטייסים במטוסי B.E.2 ונשלחו לקניה כדי לסייע למלחמה כנגד מזרח אפריקה הגרמנית ונחתו במומבסה ב-31 בינואר 1916. הטייסת ביצעה משימות סיור ותצפית במשך כל ימי המערכה במזרח אפריקה עד פברואר 1918. ביולי שבה הטייסת לבריטניה דרך קייפטאון ופורקה. במקביל למשימותיהם של טייסי גייס התעופה של דרום אפריקה בדרום מערב אפריקה ושל טייסי טייסת מס' 26 במזרח אפריקה, היו 3000 טייסים דרום אפריקנים ששירתו במסגרת גיס התעופה המלכותי של בריטניה. במהלך המלחמה נהרגו מהם 260 איש, בעיקר בקרב על הסום. 46 מהם הוכתרו כאלופי הפלות.
המלחמה בים.