בסרט ריאליסטי אנו מבחינים בסגנון רק לעיתים רחוקות; האומן נוטה להעלים את אישיותו. קולנועיים ריאליסטיים מעוניינים בתוכן יותר מאשר בצורה. הם משתמשים במצלמה בדרך שמרנית. המצלמה היא מנגנון, המשעתק את פניהם של עצמים מוחשיים בפרשנות מעטה ככל האפשר. הבמאים ריאליסטיים מסוימים מבקשים לשוות לדימוייהם מראה מחוספס, שאינו מייפה את חומריו היופי צורני המודע לעצמו. "אם זה יפה מדי, זה מזויף", היא הנחה סמויה בעבודתם. הם מחשיבים מאוד את הפשטות, הספונטניות, הישירות. אין להסיק מכך, כי אין מעשה-אומנות בסרטים אלה, שכן הקולנוע הריאליסטי, במיטבו מתמחה באמנות המסתירה אומנות.
בסרטים פורמליסטיים קיים סגנון יתר. הבמאים מעוניינים לבטא באופן סובייקטיבי לא מוצנע את חוויות המציאות שלהם, ולא את האופן שבו אחרים תופסים אותה. לעיתים קרובות הם מכונים גם "אקספרסיוניסטים", משום שהביטוי האישי חשוב לא פחות, ואולי יותר, מנושא הסרט. אקספרסיוניסטים עוסקים, לעיתים קרובות, באמיתות רוחניות ופסיכולוגיות, שאותן ניתן להעביר כך הם חשים, באמצעות עיוות של פני העולם החומרי. המצלמה היא השיטה שבאמצעותה מפרשים את הנושא, ובאמצעותה מדגישים את המהותי והעקרוני בו, ולא את טבעו האובייקטיבי. בסרטים פורמליסטיים אפשר למצוא דרגה גבוהה של מניפולציה, של עיצוב- מחדש של המציאות. רוב הבמאים הריאליסטים יטענו, שעניינם העיקרי הוא בתוכן ולא בצורה או בטכניקה. הנושא הוא תמיד הדבר החשוב ביותר בסרט, וכל מה שמסיח את הדעת מהתוכן חשוד בעיניהם. בצורתו הקיצונית נוטה הקולנוע הריאליסטי לעבר הדוקומנטרי; שהדגש בו הוא על צילום מאורעות ואנשים ממשיים. הקולנוע הפורמליסטי, לעומת זאת, נוטה להדגיש את הטכניקה ואת דרך הביטוי. בצורתו הקיצונית ביותר מתגלה סגנון זה בקולנוע האוונגרדי.
האחרון
האחרון (באנגלית The Last One) הוא הפרק האחרון בקומדיית המצבים הפופולרית "חברים". הפרק שודר ב-6 במאי 2004. הפרק היה להצלחה טלוויזיונית ובמהלכו צפו בו כ-52 מיליון צופים אמריקאיים.
רקע.
יוצרי הסדרה סיימו את הטיוטה הראשונית לפרק בינואר 2004, ארבעה חודשים לפני ששודר. הפרק התעתד להימשך כשעה. קריין, קאופמן וברייט צפו בפרקי סיום של סדרות סיטקום אחרות, ושמו לב לדברים שהצליחו ולדברים שלא, על מנת לבנות את תוואי הפרק ואת מאפייניו. הם אהבו את פרקי הסיום שנשארו נאמנים לסדרה, ואף שיבחו את פרק הגמר של המופע של מרי טיילר מור, וראו בו כפרק הסיום האידיאלי. ברייט, קאופמן וקריין התקשו בכתיבת הפרק האחרון, והעבירו ימים שלמים בחשיבה על הסצנה האחרונה, מבלי שהצליחו לכתוב מילה. הם לא רצו שיהיה "קונספט גבוה מדי, או להוציא את הסדרה מעצמה".
עלילה.
הפרק מתחיל בדיוק בנקודה שהפרק הקודם הסתיים. אריקה ממהרת לחדר לידה. לתדהמתם צ'נדלר ומוניקה מגלים כי הייתה טעות בבדיקה וכי יש להם שני ילדים, בן ובת, על אף שחיכו לילד אחד. בינתיים מחליטה רייצ'ל לטוס לפריז למרות חידוש הרומן עם רוס, אבל הוא, לאחר שכנועים רבים מחבריו, מחליט לנסוע אחרי רייצ'ל לשדה התעופה ולפתוח בפניה שם את רגשותיו. רוס ופיבי נוסעים במונית של סבתה של פיבי וכמעט מספיקים לתפוס את רייצ'ל בשדה התעופה אך הם מגלים כי הם הגיעו לשדה התעופה הלא נכון ורייצ'ל עולה למטוס. כאשר היא עולה מתקשרת אליה פיבי ומודיעה לה שמשהו לא בסדר ב"פלנג'י השמאלי" (בפרפרזה לשם אותו הייתה פיבי מאמצת לצורך ביצוע תעלולים שונים לאורך עונות הסדרה "רג'ינה פלנג'י") אחד הנוסעים בטיסה שומע את הדבר ומכניס את כל המטוס לפאניקה. רייצ'ל יורדת מהמטוס, ובזמן עד שכל הנוסעים עולים עליו בחזרה רוס ופיבי מגיעים, ורוס מספר לרייצ'ל על רגשותיו כלפיה. רייצ'ל בוחרת לעלות למטוס ורוס חוזר לביתו. כאשר חוזר לביתו, רוס מגלה כי רייצ'ל השאירה לו הודעה קולית ובה היא אומרת לו כי היא אוהבת אותו וכי היא רוצה להישאר בניו יורק. היא חוזרת הביתה ומחדשת את מערכת היחסים שלה עם רוס. צ'נדלר ומוניקה מסיימים לארוז לקראת המעבר לדירה החדשה ובסצנה האחרונה בסדרה רואים את שש הדמויות משאירות את המפתחות שלהן לדירה ויוצאות ממנה בדמעות.
הקטעים החשובים ביותר בפרק הסיום צולמו ללא קהל, ועם מספר מינימלי של אנשי צוות. במהלך הסצנה האחרונה התקשו השחקנים להישאר חתומי פנים ונדרשו שוב ושוב לתקן את האיפור מכיוון שלא הפסיקו לבכות (מה שניכר גם בסצנה המשודרת), מה שהפך את צילום הסצנה לארוך במיוחד. צוות השחקנים המרכזי נהנה מפרק הסיום והיה בטוח שהמעריצים יגיבו בצורה דומה:
ביקורות.
הביקורות על פרק-הסיום היו מעורבות, אך נטו להיות חיוביות. ביאנקו מעיתון ה-USA Today תיאר את הפרק כמבדר ומספק, ושיבח את המיומנות בשילוב בין ההומור לרגש בכל אחת מן הדמויות. היו ששיבחו את אניסטון ושווימר על משחקם, אך חשבו שחידוש הקשר הרומנטי ביניהם היה "סוף יותר מדי טוב, על אף שזה מה שצבא המעריצים של הסדרה רצה". בסופו של דבר, נכתב כי פרק-הסיום היה "יותר מרגש מאשר מצחיק, יותר מספק במונחים של סגירת מעגל מאשר מצחיק עד דמעות".
ריקוד לאור ירח (סרט)
"ריקוד לאור ירח" (באנגלית: August Rush) הוא סרט דרמה שיצא לאור בשנת 2007, בבימוי קריסטן שרידן ובכיכובם של פרדי היימור, קרי ראסל וג'ונתן ריס מאיירס.
תקציר העלילה.
הסרט מספר על ילד פלא מוזיקלי בשם אוגוסט. אמו לילה, צ'לנית מוצלחת ואביו לואי, אליל רוק נפגשו לילה אחד, לילה ששינה את גורלם. נאמר ללילה כי בנה התינוק מת בלידה אך מגלה כעבור זמן מה כי בנה נמסר לאימוץ ויוצאת אחר מסע חיפושים אחריו, בעוד שאוגוסט בנה בורח מבית היתומים כדי למצוא אותם. במקביל, לואי חוזר לניו יורק בחיפוש אחר לילה ובניסיון להחזיר את המוזיקה שנעלמה מתוכו. אוגוסט מתחבר לקבוצת ילדי רחוב שמזמרים תחת הדרכה של קוסם, איש לא סימפתי במיוחד, שזהותו מסתורית ומאיימת. אוגוסט מצליח לברוח ומגיע לבית ספר הנחשב ביותר למוזיקה בג'וליארד, הוא הופך אט אט למנצח בעל כישרון יוצא דופן. הוא מנצל את כישרונו המוזיקלי בחיפוש אחר הוריו הביולוגיים על מנת להתאחד למשפחה אחת בפעם הראשונה, דבר אשר זוכה להצלחה לבסוף.
ביקורות ופרסים.
הסרט זכה לביקורות מעורבות. השיר "Raise It Up" מתוך פסקול הסרט היה מועמד לפרס אוסקר.
ריקוד לאור ירח
אנקאם
אנקאם (בקטלאנית: Encamp) היא קהילה אוטונומית ועיירה במרכז אנדורה, השוכנת על גדת נהר ולירה.
בתחום השיפוט של הקהילה ארבעה יישובים עיקריים: בשנת 2009 התגוררו בלה בונס – 1,181 תושבים, באל פאס דה לה קאזה – 3,099 תושבים, בווילה – 1,184 תושבים, ובעיירה אנקאם – 8,799 תושבים.
כלכלת הקהילה מבוססת בעיקר על התיירות בה. בתחום הקהילה נמצא אגם אנגולסטרס שמימיו מנוצלים להפקת חשמל באנרגיית מים, בתחנת כוח הידרואלקטרית הממוקמת ליד העיירה אנקאם.
אנקאם הוא חלק מאזור הסקי Grandvalira עם גישה ל-216 ק"מ של סקי במורד, עם 286 מסלולים מסומנים, המקבלים שירות על ידי 66 מעליות סקי בסך הכל. בנוסף לסקי באנקאם עצמה (63 מסלולי סקי שלבים), ה-Lift Lift Pass המתאים מאפשר לגלוש או להשתמש בגלשן שלג באתרי הסקי האחרים בגרנדוואלירה.
מועדון הכדורגל של הקהילה אנקאם (.Encamp F.C), הוא המועדון הוותיק ביותר המשחק בליגת העל האנדורית.
ערים תאומות.
לאנקאם שתי ערים תאומות:
הבנק לסחר חוץ
בד&quot;צ כוללות החסידים
פרס המשחק ההוגן של פיפ&quot;א
פרס המשחק ההוגן של פיפ"א, הוא פרס כדורגל יוקרתי שנוסד ב-1987 ביוזמת פיפ"א. הפרס מוענק לאדם או לארגון שעוסקים בכדורגל, ושהפגינו התנהגות ספורטיבית ויוצאת דופן בפעילותם ברחבי העולם. הפרס מוענק מדי שנה לפחות לזוכה אחד, למעט 1994 - בה לא הוענק הפרס בכלל. בין זוכי העבר ניתן למצוא כדורגלנים, מאמנים, מועדונים, התאחדויות, אוהדים וצופים. כיום, מוענק הפרס בערב פרסי השנה של פיפ"א.
ניקולי
ניקולי (ביפנית: ニコリ, "ניקורי") שיתוף בע"מ היא הוצאה לאור יפנית המתמחה במשחקים, ובמיוחד בתשבצי מספרים וחידות היגיון. "ניקולי" הוא גם כתב עת המתפרסם אחת לשלושה חודשים (אשר שמו המלא הוא "Puzzle Communication Nikoli") על ידי החברה. "ניקולי" החלה להתפרסם בעולם עם הפצתו של הסודוקו.
השם "ניקולי" מגיע משמו של סוס המרוץ שזכה ב"אלפיים ג'ינים אירים" ב-1980; נשיא ניקולי, מאקי קאג'י, הוא חובב מרוצי סוסים והימורים.
רצונה של ניקולי להתפרסם מתבטא במאגר החידות שלה שאינו תלוי בתרבות מסוימת. דוגמה לחידה שהיא תלוית תרבות או שפה הוא התשבץ, שנשען על שפה מסוימת ואלפבית מסוים. מסיבה זו החידות של ניקולי לרוב מבוססות על היגיון, ולעיתים קרובות על מספרים.
משחקה של ניקולי, הסודוקו, הוא החידה הנפוצה ביותר ביפן. הסודוקו החל להיות פופולרי בעולם המערבי ב-2005, אף על פי שבמקור הוא היה חידה אמריקאית, מאחר שדל מאגאזינס יצרו והפיצו אותו במשך שנים.
כתב העת המציא מספר סוגים חדשים של חידות, והביא כמה סוגים חדשים ליפן.
החידות של ניקולי.
כמה מן החידות של ניקולי, עם שמן היפני.
פורוסמיד
פורוסמיד (אנגלית: furosemide) היא תרופה ממשפחת משתני הלולאה. התרופה נכנסה לשימוש בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 ומאז קיימת בשימוש נרחב ברפואה ומוכרת בשמות המסחריים פוסיד, פוזיד (Fusid), לאסיקס (Lasix), פורוביט (Furovite), מיפר (Miphar).
פורוסמיד היא התרופה השכיחה ביותר מבין כל משתני הלולאה.