סיפור נוסף נשמע מפיו של שייח' מוחמד חסן מספר כיצד נישא השייח' סלמאן אלהוזייל לשתי נשים בלילה אחד. בשנת 1928 היה בדרכו להתחתן עם עליה האשה ה–13. בדרכו עם משרתיו אל בית אביה, ביקש ממנו אחד השייח'ים שליוו אותו לעצור אצל השייח' אבו גופה כדי שיבקש עבורו את ידה של בתו. כשהגיעו אל אוהליו של השיי'ח אבו גופה, בהיותם יישובים בשיג, ביקש את ידה של בת השייח' אבו גופה עבור חברו. אולם אשתו של השייח' קבעה נחרצות, רק אתה יכול לקבל את בתינו. שייח' סלמאן שילם את המוהר והתחתן איתה עוד באותו לילה, אך מיד יצא לדרכו עם אנשיו אל בית הכלה עליה המיועדת הממתינה לו באוהל החתונה. עם שחר הגיעו למאהל ואל החתונה המיועדת. וכך הוא התחתן עם שתי נשים בלילה אחד.
השייח' היה גבה קומה, בעל עור בהיר ועיניים כחולות. הוא התפרסם גם ביכולות הריפוי העממי שלו באמצעות צמחי מרפא. כמו כן שימש כשופט בבית המשפט לענייני בדואים בבאר שבע.
בשנת 1978 עמד השייח' בראש משלחת תנחומים יחד עם בניו ונכדיו שיצאה אל המלך חוסיין בירדן לאחר שאיבד את אשתו, עליה, בתאונת מטוס. בעת זו ביקש מהמלך חוסיין להרשות למוסלמים ממדינת ישראל לצאת לעומרה ולחאג' דרך ירדן, ושיונפקו להם דרכונים ירדניים זמניים. המלך הסכים, ומאז הפך הנוהל הזה לרשמי ואלפי ערבים אזרחי ישראל עולים מדי שנה לרגל למכה ומדינה בערב הסעודית לקיים את מצוות החאג' והעומרה בזכותו של השייח' המנוח. באותה הזדמנות ביקר את השבטים שעברו מהנגב לירדן ב-1948.
השייח' סלמאן אלהוזייל נפטר בשנת 1982 והוא בן כמאה שנה, כשהוא משאיר אחריו צאצאים רבים. הוא נקבר בבית העלמין של השבט, על הגבעה, מול קיבוץ שובל.
ארמון השייח.
הבית ו"הארמון" שוכנים בשוליו של אלהוזייל - כפר לא מוכר צמוד לכניסה המערבית של העיר הבדואית רהט המאכלס בתוכו כחצי ממשפחות השבט הידוע, שבחרו להישאר מחוץ לעיר.
בשיג– צריף האירוח המקורי ששימש את השייח' ואורחיו שנים ארוכות, תלויות תמונות רבות בהן הוא נראה עם אורחיו המפורסמים.
בתמונות אחרות ובאלבום המוחזק על ידי המשפחה, מופיע השייח' כאיש צעיר בלבוש הבדואי המסורתי והמיתולוגי: גלבייה, כאפיה ועקאל, וחרב מעוקלת באבנטו. השייח' סלמאן אלהוזייל השני היה שייח' השייח'ים של מטה התיאהא במשך כששים שנה משנת 1922 ועד מותו בשנת 1982 בגיל מאה שנה. "המועצה לשימור אתרים" החליטה לשקם ולשפץ את ארמון השייח' ולהפוך אותו למרכז מורשת ולמוזיאון. נכתבה פרוגרמה חדשה וכעת מחפשים מימון לפרויקט.
חלקו של השייח בהקמת העיר רהט.
העיר רהט הוקמה בשנת 1972 כחלק ממדיניות הממשלה לרכז את הבדואים בנגב בשבעה יישובי קבע. השייח' סלמאן אלהוזייל תרם את אדמותיו לטובת הקמת העיר, אך הוא עצמו בחר להישאר עם משפחתו מחוץ לתחומיה. את מעמדה כעיר קיבלה רהט רק בשנת 1994. משנה זו והלאה חלה ירידה במעמדו של השייח', עם עליית כוחה של הרשות המוניציפלית (הדבר קרה גם בשש הרשויות הבדואיות האחרות בנגב). עם מותו של השייח', בשנת 1982 החליף אותו בנו ג'דוע כשייח', אך עם מותו נעלמה השייח'ות כמעט לחלוטין. נכון לשנת 2017 מתגוררים ברהט כ-62,000 תושבים. ראשוני העוברים להתגורר ביישוב היו בדואים משבט אלעוברה ובדואים ממוצא פלאחי חסרי קרקעות שהיו בני חסות של שבט אלהוזייל. והשליטה בעיר עברה בעצם אליהם.
מטה התיאהא.
מוצאם של שבטי התיאהא שנוי במחלוקת. יש המשייכים אותם לשבטי דרום ערב שהשתתפו בשליטה על תימן ויש המשייכים את מוצאם לשבט בני הילל מהחג'אז, שתעה במדבר סיני כאשר נדד למדבריות צפון אפריקה. יש הרואים בשבטי התיאהא את צאצאיהם של בני ישראל, התועים במדבר סיני ארבעים שנה. השם "תיאהא" ניתן להם על שום מיקומם לאורך דורות במדבר התיה (הלא הוא "מדבר התועים" בדרום מרכז סיני). ממדבר התיה פרצו והתפשטו אל צפון סיני (ג'בל אל-חלאל), אל הנגב וארץ ישראל. בנדידתם צפונה דחקו את מטה העזאזמה אל רמת הנגב והחנאג'רה אל הנגב המערבי. על פי עארף אל-עארף, מושל מחוז באר שבע בתקופת המנדט הבריטי, מפורסמים שבטי התיאהא בנדיבותם לאורח, בנאמנותם ומסירותם.
מטה התיאהא כולל בתוכו ארבעה תתי מטה: נטוש, חֻכּוכּ, קדיראת וד'ולם. בעוד שנטוש וחקוק נחשבים לבעלי מוצא גינאולוגי משותף, הרי ששבטי הקדיראת והד'ולם קשורים אל התיאהא בקשרי ברית היסטוריים.
שבט אלהוזייל.
עארף אל-עארף כותב בספרו תולדות באר שבע ושבטיה, כי בני שבט אלהוזייל מחשיבים את עצמם למשפחה הקדומה והנכבדה ביותר בין שבטי התיאהא. "הם רואים עצמם כמנהיגיהם של כל התיאהא". מוצא שבט אלהוזייל מתת המטה בריכאת אשר בסיני. בשיא תהילתו שלט שבט אלהוזייל ברוב חלקי הנגב. דבר זה היה בתקופת שלטונו רב העוצמה והמעללים של שייח' סלמאן עלי אלהוזייל שעמד בראש מטה התיאהא משנות ה – 30 של המאה ה – 19 ובמשך כשלושים שנה שלט ברוב שטחי סיני והנגב עד ואדי עראבה ועד הר חברון. שבט אלהוזייל חייב את כל מי שעבר מעבר הירדן לעזה לשלם מס ומתנות לשייח' בהיכנסו לשטחי הנגב. על רקע מעשים אלו ועל רקע היריבות קשה עם שייח' שבט אלעטאונה על הנהגת המטה בנגב, התעמת השייח' עם הטורקים. בשנת 1854 נתפס בעורמה בעזה, והובא שייח' סלמאן עלי אלהוזייל על ידי הטורקים לצידון ומשם לדמשק, שם נתלה.
שייח' סלמאן אלהוזייל השני נכדו של סלמאן עלי, מונה לשייח' שבט אלהוזייל בשנת 1922 ומאוחר יותר נקבע כשייח' השייח'ים של מטה התיאהא כולו עד מותו בשנת 1982. לשבט אלהוזייל יש קשר רב שנים עם הקיבוצים שהוקמו באזור במיוחד עם קיבוץ שובל השכן. כיום מונה השבט כ –5,600 איש המתגוררים ברהט וסביבותיה.
שאנן – המכללה האקדמית לחינוך
מכללת שאנן
אקדמיקה דה קוימברה
אקדמיקה דה קוימברה (בפורטוגזית: Associação Académica de Coimbra – Organismo Autónomo de Futebol)
הוא מועדון כדורגל פורטוגלי מהעיר קוימברה.
היסטוריה.
המועדון אקדמיקה הוקם בשנת 1876 על ידי קבוצת סטודנטים ונחשב לאחד המועדונים הוותיקים בפורטוגל. בעונת 1938/1939 הקבוצה זכתה לראשונה בגביע הפורטוגלי כשגברה בגמר על בנפיקה בתוצאה 4-3. המועדון זכה בגביע פעם נוספת בסוף עונת 2011/2012 כאשר הפעם ניצח בגמר את ספורטינג ליסבון 1-0. באותה עונה גם הגיע לגמר הסופר קאפ הפורטוגלי. בעקבות זכייתה בגביע, אקדמיקה השתתפה בליגה האירופית בעונת 2012/2013 כאשר הוגרלה בבית עם ויקטוריה פלזן, אתלטיקו מדריד והפועל תל אביב. היא סיימה את דרכה בטורניר לאחר שב-6 משחקים רשמה רק ניצחון אחד על אתלטיקו מדריד, וסיימה את הבית במקום השלישי. מיקום השיא של הקבוצה בליגה הפורטוגלית היה בסוף עונת 1966/1967 כאשר סיימה כסגנית של בנפיקה ליסבון האלופה. החל מעונת 1973/1974 המועדון שיחק בליגת העל הפורטוגלית לאחר שבסיום עונת 1972/1973 זכה באליפות הליגה השנייה. בעונת הגיע לרבע גמר הגביע הפורטוגלי והפסיד לקבוצת ריו אבה.
בסיום עונת 2015/16 הקבוצה ירדה לליגת משנה ומאז לא חזרה לליגה העליונה. בסיום עונת 2021/2022 אף נשרה לליגה השלישית.
דפנה קפמן
דפנה קפמן (נולדה ב-1972) היא אמנית ישראלית. מרצה בכירה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
ביוגרפיה.
דפנה קפמן היא אמנית ילידת ירושלים, 1972. למדה בין השנים 1994-1996 במחלקה לעיצוב קרמי באקדמיה לאומנות ועיצוב בצלאל. בעלת תואר ראשון מהאקדמיה לאמנות ועיצוב על שם גריט ריטוולד באמסטרדם (1999) ובעלת תואר שני באמנות מהמוסד ללימודים גבוהים על שם סנדברג באמסטרדם (2001). כיום היא מרצה בכירה בבצלאל. כיהנה כראשת המסלול לזכוכית באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בין 2005-2011.
בשנת 2019 זכתה בפרס ליצירה נשית על שם אנדראה מאטר מטעם ארגון מאדרמה, בשנת 2016 זכתה בפרס העיצוב ובשנת 2011 זכתה בפרס עידוד היצירה בתחום האמנות הפלסטית ממשרד התרבות והספורט. עבודתה הוצגה בתערוכות יחיד במוזיאונים וגלריות בארץ ובעולם, בין היתר במוזיאון לאומנות ועיצוב בסן פרנסיסקו(2015), במוזיאון האוניברסיטאי בוושינגטון (2011), בגלריה לורץ'-זיידל לאמנות עכשווית ברלין (2017 2006,2010,2013). עבודותיה נכללות באוסף מוזיאון ישראל, ירושלים, אוסף מוזיאון קורנינג, ניו יורק, אוסף מוזיאון מונטריאול לאמנות עכשווית, אוסף מוזיאון ויקטוריה ואלברט, לונדון, אוסף מוזיאון ראסין, ראסין ארצות הברית, אוסף מוזיאון אמריקה לאמנות הזכוכית, ניו ג'רזי, אוסף מוזיאון קובורג, גרמניה, ובאוספים פרטיים.
קפמן שימשה כמרצה אורחת באוניברסיטת קובלנץ בשנת 2013, במוזיאון קורניגנ לזכוכית בשנת 2015, במוזיאון סן פרנסיסקו לאומנות ועיצוב בשנת 2015,באוניברסיטת טוקיו לאמנות בשנת 2019
שיטת עבודתה.
בעבודתה עושה קפמן שימוש בטכניקות שונות: עיבוד זכוכית במבער, רקמה, רישום והדפס. על ידי שילוב של טקסטים מהמדיה הכתובה והמשודרת, מתייחסת האמנית להיבטים חברתיים-פוליטיים בארץ. במקרים אחדים, כמו בתערוכה דם המכבים, שהוצגה בנורווגיה, שילבה קפמן עבודת רקמה של נשים מקומיות על מנת להדגיש את הפער הקיים בין הדימוי לשפה. "קפמן מיטיבה לשלב בעבודותיה מיומנות וירטואוזית יחד עם עיסוק בעולם של תכנים חברתיים-פוליטיים עכשוויים. עבודתה, המתאפיינת במבט פואטי, נוקב ונוגע ללב זכתה להכרה ומוצגת במוזיאונים ובגלריות בישראל ומחוצה לה. בעבודת כפיים עמלנית וקפדנית, קפמן עוסקת בטכניקות של פיסול בזכוכית ורקמה-תחומים אשר הודרו במשך שנים מן האמנות העכשווית. עבודותיה עוסקות בסוגיות מדיומליות וכן בנושאים הקשורים לזהות מגדרית ולאומית. בעבודתה האמנית בוחנת מרחבי תודעה תרבותיים של הנצחה, הקרבה ואבלות באמצעות שימוש בדימויי צמחים שכמו לקוחים מלקסיקון בוטני".
הקונגרס הציוני העולמי השלישי