למנהיגי המפלגה הנאצית היה ברור מההתחלה שאם המפלגה רוצה להשפיע על הגרמנים האתניים שנמצאים מחוץ לגבולות גרמניה, על המפלגה לתאם בין הגופים השונים הפועלים בקרב אוכלוסייה זו ולהשתלט עליהם.
הגוף הראשון שהוקם לצורך זה היה "המועצה לגרמנים אתניים" ( Volksdeutsche Rat) שהוקמה בסתיו 1933 במטרה להוביל ולתאם את האופי הלאומי אצל הגרמנים שמעבר לגבול. המועצה נקלעה לסכסוכים בין NSDAP/AO לבין ה-VDA (Volksbund für das Deutschtum im Ausland). לפיכך הוקם ב-1937 משרד הרווחה הראשי לגרמנים אתניים, בניהולו של איש האס. אס וורנר לורנץ, כחלק רשמי של המפלגה הנאצית. המשימה העיקרית של VoMi הייתה ארגון וניהול היישוב מחדש של עמים גרמנים מחוץ לגרמניה ובראש ובראשונה חיזוק ההתיישבות הגרמנית במחוזות הרייך, "פולין הגדולה" ופומרניה. בין 1939 ל-1942, VoMi יישבה מחדש חצי מיליון גרמנים אתניים בשטחים שנכבשו זה עתה תחת הסיסמה "Heim ins Reich". לשם השגת מידע על גרמנים מחוץ לגבולות גרמניה והשגת כתובותיהם השתלט VoMi גם על ה-DAI, המכון הגרמני לחו"ל (Deutsches Ausland-Institut).
RKFDV.
ב-7 באוקטובר 1939, ימים לאחר הפלישה לפולין, הקים היטלר את ה"רייכסקומיסריאט לחיזוק האומה הגרמנית" או "נציבות הרייך לחיזוק הגרמניות" (בגרמנית: Reichskommissariat für die Festigung deutschen Volkstums הידוע בראשי התיבות שלו: RKFDV) ומינה את רייכספיהרר האס אס היינריך הימלר כרייכסקומיסר. עמדה זו איפשרה לאס אס לתכנן, ליזום ולשלוט בקצב הגירמון (Germanisierung), ההתיישבות ופרויקט העברת האוכלוסייה בפולין הכבושה; לאחר מבצע ברברוסה הורחבו הסמכויות לרוסיה הכבושה.
בשנת 1941 נעשה שינוי ארגוני וה-RKFDV שודרג להיות משרד ה-אס אס הראשי (Hauptamt) עם שליטה על כל אנשי VoMi והמשרדים בשטחים הכבושים. ל-RKFDV, כארגון המפקח הייתה הסמכות לקבוע מי נחשב כגרמני ואיזו אוכלוסייה צריכה להיות מגורשת או מושמדת כדי לפנות מקום למתיישבים הגרמנים. הימלר, כמפקד ה-RKFDV הנחה את האיינזצגרופן ויחידות אס אס אחרות לרכז ולהרוג יהודים, צוענים וסלאבים.
ביוני 1942 הימלר, באישורו של היטלר, הכפיף את כל אנשי VoMi תחת השיפוט של המשטרה ובתי המשפט של האס אס ובכך הפך הימלר לאחראי על כל הנוגע ל-VoMi, המדיניות כלפי הגרמנים האתניים ומרחב המחיה. וה-VoMi עבר לחסותו למרות שרשמית נשאר חלק מהמפלגה.
מעורבות בשואה.
אחת מיחידות ה-VoMi, זונדרקומנדו R, מחליפתה של האיינזצגרופה D באזור טרנסניסטריה, בפיקודו של הורסט הופמייר (Horst Hoffmeyer), ביצעה מעשי טבח רבים של יהודים במחצית הראשונה של 1942. הקורבנות היו מגורשים משטח רומניה, המרשל יון אנטונסקו שאף "לנקות" את העם הרומני מיהודים. הטכניקה המועדפת עליו הייתה לגרש אותם לטריטוריה בשליטת גרמניה והשארת האחריות להשמדתם ליחידות האס אס / משטרה. רבים מיהודים אלו הועברו הלוך ושוב במשך שבועות לפני שתמהיל של יחידות זונדרקומנדו R ומיליצית Selbstschutz של גרמנים אתנים רצחו אותם. בין הגרמנים האתניים שעסקו ברצח היו גם מנוניטים שדרך חייהם בדרך כלל דוגלת באי-אלימות
תזכיר של ס"ס אוברגרופנפיהרר אוגוסט פרנק ממחלקת הכלכלה והמינהלה הראשית של האס אס (SS-Wirtschafts-Verwaltungshauptamt) הורה שאת הרכוש שנשדד מהקורבנות יש לשלוח למשרדי VoMi בלודז', עובדה המוכיחה מעורבות נוספת של VoMi בשואה.
משמר העמק (אוניית מעפילים)
משמר העמק הייתה אוניית מעפילים אשר אורגנה על ידי המוסד לעלייה ב' של "ההגנה". נקראה על שם הקרב כנגד גייסותיו של קאוקג'י ליד קיבוץ משמר העמק ב-4 באפריל 1948.
תולדותיה.
"סן מיקלה" – אוניית משא.
נבנתה כספינת משא מעץ, בחרטום מחסן מגורי המלחים, מתחתיו מחסן השרשרת ומחסן ארוך עד הגשר. מעל חדר המכונות 4 קבינות; הדחק 402 טון, לפי מסמכי חברת לוידס, ו-650 טון לפי גרסת מפקד האוניה; הורכב בה מנוע דיזל גרמני משומש; שמה המקורי היה סן מיקלה San Michele.
"משמר העמק" – אוניית מעפילים.
רכש והכנה.
אנשי המוסד לעלייה ב' רכשו אותה ממספנת סטריטה (M. Starita). והכינו אותה להפלגה בנמל נאפולי. מדור המלחים בחרטום הפך למחסן מזון, נבנה מטבח ומבנה שירותים נוסף. נבנו 800 מיטות במחסן, חדר האוכל הפך לבית חולים.
הובא מזון ל-14 יום, ו-24 טון מים. הובא מכשיר קשר אשר הושמש מציוד צבאי, כנראה מטנק. כינויה המנהלתי במסגרת 'המוסד לעלייה ב' היה "מיכל".
רב החובל וצוות הימאים היו איטלקים, מהם שני מכונאים שהשתתפו בהפלגת ירושלים הנצורה.
מפקד האונייה היה איש הפלי"ם דוד איזן (שהחזיק באקדח פ.נ. עם שבעה כדורים), ולצדו טדי רוזנפלד איש מח"ל עלייה ב' מארצות הברית. והגדעוני היה בני ברקוביץ.
ב-10 באפריל, הפליגה מהנמל אל הים הפתוח. שם פגשה ספינת דיג שהביאה את המזון וכלי האוכל, וכן קבוצת מעפילים. תוך כדי הפלגה סודרו המחסנים, והאונייה הגיעה למקום ההעמסה ב-11 באפריל בלילה.
המעפילים.
782 המעפילים עלו לסיפון האונייה ליד העיירה פורמיה במפרץ גאטה, באיטליה.
הם באו מאתרים שונים מאירופה וכאמור מטריפולי; בהם 48 תינוקות עד גיל שלוש, 150 ילדים עד גיל עשר, כ-100 נשים הרות, היתר בגילים שונים.
הם הובאו אל האונייה שעגנה במרחק 600 מטר מהחוף, בשעות הלילה בספינת דיג שהלכה ושבה, 100 נפש בכל פעם.
לפנות בוקר, כשעלו כבר 700 איש, נתקבלה הוראה להסתלק ולחזור בערב לקחת את היתר.
ב־12 באפריל חזרה הספינה להמשך ההעמסה.
נקבעו עובדי ניקיון, וסדרנים (מיוצאי טריפולי), ומחלקי מזון. קבוצת צעירים מפולין סייעו בתקשורת בין המעפילים.
ההפלגה.
האונייה הפליגה ממפרץ גאטה באיטליה ב-14 באפריל 1948 כשעל סיפונה 782 מעפילים.
ביציאה ממיצר מסינה התחוללו שלושה ימי סערה, וכן אירעו תקלות בחלוקת המים לאנשים בגלל בעיות טכניות.
במרחק 100 מיל מקפריסין הגיעה הוראה להיפגש עם "נחשון" ליד כרתים כדי לסייע לה במים עבור המנוע, וכן להעביר ממנה 500 נפש. מפקדי האונייה השיבו כי הדבר ניתן להיעשות רק יממה לפני ההגעה לארץ, בגלל מצבו הגרוע של המנוע.
בסופו של דבר לא התבצעה ההעברה בגלל מטוס בריטי שהופיע.
עימות עם הבריטים.
במרחק 100 מיל מקפריסין הופיע מטוס ארבעה מנועי מחיל האוויר המלכותי הבריטי, שהמשיך ללוות את האונייה. כשעתיים אחר כך הופיעה משחתת שליוותה בדרך לחיפה. בדרך נוספו משחתות, וחלקן התחלפו ביניהן.
נתקבלו הוראות חד-משמעיות לא להגיע לעימות פעיל עם הכוחות הבריטים, אלא רק להתנגד פסיבית.
הסיבה לכך נעוצה בהרכב אוכלוסיית המעפילים: כ־100 נשים הרות וילדים רבים.
בהמשך הגיעו משחתות בריטיות והחלו ללוות אותה. בשלב זה נמסר לה שמה המבצעי "משמר העמק" והוחלט לשנות את נתיבה לחיפה. בקרבת חיפה הוקטנה המהירות לשנים – שלושה קשרים. במרחק שלושה מיל מחיפה נצמדו המשחתות משני הצדדים, ומלחים וחיילים בריטים עלו על הסיפון ותפסו את הגשר. המכונאים עזבו את חדר המכונות וכיבו את המנוע, לפי ההוראות שקיבלו.
כשהחל העימות עם הבריטים נפסק הקשר, הסוללות נזרקו לים ומכשירי הקשר הוחבאו.
לא הוכן סליק למלווים, המלווים עצמם עלו לאונייה רק ערב ההפלגה. בדרך ניסו לאלתר מקום מסתור, אך לא היה נמצא פתרון.
בסופו של דבר התערבבו המלווים עם המעפילים והצליחו לעלות עימם לספינות הגירוש. שם הצליחו להיחלץ ממחנה ההסגר. כמו כן, חילצו את הצוות האיטלקי שהיה עימם, והוברחו לאחת מספינות ה"פאן" שעגנו בפמגוסטה.
המשחתות גררו את האונייה לתוך נמל חיפה. והמעפילים גורשו למחנות המעצר בקפריסין.
בחיל הים הישראלי.
לאחר הקמת המדינה, "משמר העמק" הושמשה לשירות וערכה שתי הפלגות עם עולים מצרפת. בדצמבר 1948 הביאה ארצה מטוסי "מוסקיטו" מעודפי הצבא הבריטי בקפריסין.
סופה היה, ככל הנראה בטביעה בחוף המזרחי של אוסטרליה ב-1954.
באדר-מיינהוף קומפלקס (סרט)
פטר פישמן
פטר פישמן (ברוסית: Пётр Аронович Фишман נולד ב-30 בנובמבר 1955 בקייב (אז בברית המועצות)) הוא צייר ופסל רוסי ממוצא יהודי. חבר אגודת האומנים של הפדרציה הרוסית, דוצנט לאומנות באוניברסיטה ההומנית של סמולנסק.
ביוגרפיה.
פטר פישמן נולד בשנת 1955 בעיר קייב בירת אוקראינה למשפחה יהודית שורשית. ילדותו עברה במחנות צבאיים במונגוליה, קזחסטן, אוקראינה ורוסיה בהם שירת אביו בתפקיד של קצין חינוך. בשנת 1967 המשפחה עברה לצמיתות לעיר סמולנסק. מגיל צעיר פטר גילה כישרון לציור ולכן אמו רשמה אותו לבית הספר לאומנויות שבעיר. בסיום בית הספר פטר המשיך את הכשרתו באוניברסיטת סמולנסק בפקולטה לאומנות חזותית. מורו ורבו היה הפסל הלאומי של רוסיה - אלברט סרגייב . ב-1978 פטר סיים את לימודיו בהצטיינות יתירה. החל מהשנה הוא מתחיל להופיע בקביעות עם יצירותיו בתערוכות לפיסול ברחבי ברית המועצות.
בין השנים 1980-1978 פטר מגויס לצבא. הוא משרת בתור צייר ביחידת הבטחה מיוחדת של המשרד לביטחון פנים. בתום השרות ועד שנת 1986 הוא עובד כרסטורטור ראשי של אגוד מוזיאונים של סמולנסק. חלק ניכר מזמנו הוא מקדיש לשימור יצירותיו של סרגיי קוניינקוב (Sergey Konenkov), המכונה הרודן הרוסי.
החל משנת 1987 פטר מקדיש את כל כולו לפיסול. על מנת לקיים את משפחתו, הוא משלים הכנסה בהוראה. משנת 1989 הוא חבר באיגוד האומנים של ברית המועצות. משנת 2005 הוא דוצנט לאומנות ומרצה בכיר באוניברסיטה הומנית של סמולנסק.
על עבודותיו זכה הפסל בשנים 1994, 2004 ו-2005 בפרסים ומלגה של איגוד האומנים ואקדמיה לאומנויות של רוסיה.