בזהותו החדשה הועבר מאוחר יותר למחנה באוזדום כדי להיות חלק מצוות שהועסק בעבודת כפייה בתוכנית הטילים הגרמנית באי פנמינדה. בתנאי גיהנום נאלצו האסירים לתקן מסלולי נחיתה ולנקות ביד פצצות שלא התפוצצו. האבטחה אוכפה בקשיחות עם שומרים וכלבים אכזריים והיה סיכוי קטן להימלט. למרות זאת, בפברואר 1945 הגיע דביאטאייב למסקנה שסיכויי הבריחה עדיפים על פני מוות בטוח כאסיר.
הבריחה.
דביאטאייב הצליח לשכנע שלושה אסירים נוספים (סוקולוב, קריבונוגוב ונמצ'נקו) שהוא יכול להטיס אותם לחירות. הם החליטו לברוח בשעות הערב, כשרוב השומרים היו בחדר האוכל. סוקולוב ונמצ'נקו הצליחו ליצור חבורה שהורכבה מאזרחים סובייטים בלבד, מכיוון שלא ידעו שפות זרות כדי לתקשר בחופשיות ולתאם את תוכניותיהם עם אסירים אחרים.
בחצות הלילה של יום 8 בפברואר 1945, כאשר עשרת השבויים הסובייטים, כולל דביאטאייב, עבדו על המסלול, אחד מחבריהם, איוואן קריבונוגוב, הרים מטה והרג את שומרם. אסיר אחר, פיוטר קוטרגין, פשט במהירות את מדיו ועטה את מדי הסוהר. החבורה, בראשות ה"סוהר", הצליחה להשתלט באופן לא פולשני על מפציץ He 111 H22 של מפקד המחנה ולטוס מהאי. דביאטייב הטיס את המטוס.
הגרמנים ניסו ליירט את המפציץ ללא הצלחה. המטוס נפגע מאש ההגנה האווירית הסובייטית אך הצליח לנחות בשטח המוחזק על ידי ברית המועצות. הנמלטים סיפקו מידע חשוב על תוכנית הטילים הגרמנית, במיוחד על V-1 ו-V-2 .
עם זאת, הנ.ק.ו.ד. לא האמין לסיפורו של דביאטאייב וטען כי לא ייתכן שהאסירים ישתלטו על מטוס ללא שיתוף פעולה מצד הגרמנים. לאחר תקופה קצרה בבית חולים בסוף מרץ 1945, שבעה מהנמלטים נשלחו לשרת ביחידת עונשין צבאית, מבין הנמלטים, חמישה מתו בפעולה צבאית במהלך החודשים הבאים, בעוד שלושה קצינים כולל דביאטטייב שהו בכלא במהלך חקירה ממושכת.
לאחר המלחמה.
דביאטאייב שוחרר מהצבא בנובמבר 1945. עם זאת, סיווגו נותר כ"פושע" ולכן הוא לא הצליח למצוא עבודה זמן רב. בסופו של דבר, מצא עבודה כפועל כפיים בקאזאן. הרשויות הסובייטיות הסירו את סיווגו רק בשנת 1957, לאחר שראש תוכנית החלל הסובייטית סרגיי קורוליוב הציג באופן אישי את טענתו וטען שהמידע שמסר דביאטאייב ושאר הבורחים היה קריטי לתוכנית החלל הסובייטית.
ב-15 באוגוסט 1957 הוענקה לדביאטאייב מדליית גיבור ברית המועצות והיה לנושא של מספר ספרים וכתבות בעיתונות. הוא המשיך להתגורר בקאזאן ועבד כקפטן ספינות נוסעים סנפיריות בוולגה. בשנת 1972 פרסם את זיכרונותיו.
מוות ומורשת.
הוא מת בקאזאן בשנת 2002, כשהוא בן 85, ונקבר בבית העלמין ארסקויה שבקאזאן, בסמוך לאנדרטת מלחמת העולם השנייה. במולדתו טורבייבו נפתח ב-8 במאי 1975, מוזיאון אודותיו והוצבו מונומנטים באוזדום ובעיר קאזאן.
בשנת 2021 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "דביאטאייב" המגולל את סיפור בריחתו, כשאת דמותו גילם שחקן הקולנוע פאבל פרילוצ'ני, בהפקת קרן הקולנוע הרוסי הממשלתית ובבימויהם של טימור בקממבטוב וסרגיי טרופימוב.
Roxanne (פירושונים)
קרצינומה הפטוסלולרית
קרצינומה הפטוסלולרית (באנגלית: Hepatocellular carcinoma או בקיצור: HCC) היא הסוג השכיח ביותר של סרטן כבד ראשוני במבוגרים, וגורם המוות השכיח ביותר בקרב אנשים עם שחמת הכבד. סוג גידול זה מתפתח במצבים הכוללים דלקת כרונית בכבד, והוא קשור באופן הדוק לצהבת כרונית נגיפית (עקב הפטיטיס B או הפטיטיס C) או חשיפה לרעלים כגון אלכוהול, אפלטוקסין או אלקלואידים פירוליזידינים. מחלות מסוימות, כמו המוכרומטוזיס וחוסר באלפא 1 אנטיטריפסין, מעלות באופן ניכר את הסיכון לפתח גידול זה. תסמונת מטבולית ומחלת הכבד השומני שאינה נובעת מצריכת אלכוהול מוכרים יותר ויותר גם כן כגורמי סיכון לגידול זה.
רוב מקרי הקרצינומה ההפטוסלולרית מופיעים אצל אנשים שכבר יש להם סימנים ותסמינים של מחלת כבד כרונית. גידול זה עשוי להציג החמרה של הסימפטומים או ללא תסמינים בזמן גילוי הסרטן. קרצינומה הפטוסלולרית עשויה להופיע עם תסמינים לא ספציפיים כמו כאבי בטן, בחילות, הקאות או תחושת עייפות. תסמינים הקשורים יותר למחלת כבד כוללים צהבת, מיימת, חבורות קלות כתוצאה מהפרעות בקרישת הדם, חוסר תיאבון וירידה לא מכוונת במשקל. הרוב המכריע של HCC מופיע באסיה ובאפריקה שמדרום לסהרה, במדינות בהן וירוס ההפטיטיס B הוא אנדמי ורבים נגועים מלידה. שכיחות הקרצינומה ההפטוסלולרית בארצות הברית ובמדינות מתפתחות אחרות עולה בשנים האחרונות עקב עלייה בזיהומים של נגיף ההפטיטיס C.
קרצינומה הפטוצלולרית, כמו כל סוג סרטן אחר, מתפתחת עקב שינויים ומוטציות אפיגנטיות המשפיעים על התא להתחלק בקצב גבוה יותר או לגרום לתא להימנע מאפופטוזה (הרס התא עצמו כמנגנון הגנה). זיהומים כרוניים של הפטיטיס B או C יכולים לסייע להתפתחות קרצינומה הפטוסלולרית עקב הפעלה חוזרת של מערכת החיסון של הגוף כנגד תאי הכבד. תאי דלקת שהופעלו על ידי מערכת החיסון משחררים חומרים המכונים רדיקלים חופשיים, אשר עלולים לגרום לנזק ל-DNA של התא ולהוביל למוטציות גנטיות מסרטנות. כמו בכל סרטן, הטיפול והפרוגנוזה של HCC משתנים בהתאם להיסטולוגיה של הגידול, הגודל, עד כמה התפשט הסרטן ובריאותו הכללית של המטופל. ההשירדות בסוג סרטן זה אינה טובה כיוון שרק 10-20% מקהרצינומות ההפטוסלולריות ניתנות להסרה בעזרת ניתוח. אם לא ניתן להסיר את הגידול לחלוטין, הגידול לרוב קטלני תוך 3 עד 6 חודשים.
וילמוש לייפציגר
וילמוש לייפציגר (בהונגרית: Leipziger Vilmos; ורוצלב, 18 ביוני 1840 – בודפשט, 24 בינואר 1913) היה תעשיין יהודי-הונגרי בעל מזקקה תעשייתית.
ביוגרפיה.
וילמוש לייפציגר נולד במשפחה יהודית ממוצא גרמני. הוא בנו של אברהם לייפציגר. בגיל עשרים וארבע כבר עבד כמנהל חברה במפעל של קארוי פרידנטל בוורוצלב. על פי הצעתו של לייפציגר, פרידנטל פתח מזקקה בדרך ואצי בבודפשט (1867) והפקיד את הניהול בידי לייפציגר. לייפציגר ייסד בשנת 1879 את מזקקת אובודה ובשמו המלא "מפעל הכהל והסוכר של וילמוש לייפציגר בע"מ" (בהונגרית: Leipziger Vilmos Szesz- és Cukorgyára Rt) וכן חוות פיטום אווזים בעיר אובודה ליד בודה, שהפכה במהרה לאחד ממפעלי התעשייה הגדולים בהונגריה. הוא היה חבר מייסד של "התאחדות הלאומית לתעשיינים" (GYOSZ) וה"בנק החיסכון הכללי ההונגרי". אשתו הייתה אאוגניה דויטש (ז'ני).
הרב הראשי יוז'ף הבשי ספד לו בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני.
פיית רינגגולד
פיית רינגגולד (באנגלית: Faith Ringgold; נולדה ב-8 באוקטובר 1930) היא ציירת, פסלת, אמנית תקשורת מעורבת, סופרת, מורה ומרצה אמריקאית. רינגולד מפורסמת בשל יצירת ציורים על שמיכות המבטאים ספורים שמשקפים את דעותיה הפוליטיות. בשנת 1963, רינגולד ציירה The American People series, סדרת ציורים שמציגה את התנועה לזכויות האזרח מנקודת מבט נשית.
ביוגרפיה.
פיית׳ רינגולד נולדה ב-8 אוקטובר 1930 בשכונת הארלם בעיר ניו יורק. היא הילדה הצעירה לאנדרו לואיס ג׳ונס ווילי פוזי ג׳ונס. רינגולד, בילדותה חלתה באסתמה, מה שאפשר לה לבלות זמן עם אמא שלה, מעצבת אופנה שלימדה אותה לתפור ולעבוד באופן יצירתי עם בדים.
רינגולד פיתחה התעניינות רבה בתחום האמנות ולאחר סיום לימודי התיכון שלה, היא החלה בלימודי האומנות במכללת סיטי קולג' בניו יורק, שם קיבלה תואר באמנות וחינוך ובשנת 1959 סיימה תואר שני באמנות. במהלך שנות 1960, עסקה רינגולד בעשייה אומנותית ענפה כאשר יצירותיה עלו בתודעה הפוליטית דרך הצגת האמנות אפרו- אמריקאית. אחד מהציורים הידועים ביותר בסדרת The American people series שציירה רינגולד הוא American People #20:Die (1967); ייצוג נועז של גזענות גורפת השוררת באותה התקופה. בשנת 1985, רינגולד מונתה לפרופסור מן המניין בפקולטה לאמנות חזותית באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו עד לפרישתה בשנת 2002.
בשנת 2022 נכללה ברשימת טיים 100.
עבודת אמנות.
ציור.
בשנת 1967, רינגולד ציירה ציור- הקיר הראשון שלה "הדגל מדמם, בול דואר אמריקאי לזכר ההתחלה של הכוח השחור " The Flag Is Bleeding, U.S. Postage Stamp) Commemorating the Advent of Black power). אף שאומנות הציור הוא תחום היצירה העיקרי שלה, בתחילת שנות ה-70, רינגולד החלה לייצר טנקיות (בהשראת צורת אמנות טיבטית של ציורים מעוצבים בבדים עשירים), פסלים רכים ומסכות. מאוחר יותר היא השתמשה בסוגה זו בהופעות המסוות של שנות השבעים והשמונים.
בשנת 1973, רינגולד התפטרה מתפקידה כמורה במערכת החינוך הציבורית בעיר ניו יורק והחליטה להתמקד בייצור אמנות במשרה מלאה. בשנת 1975, רינגולד יצרה את מסכות הדיוקן הראשונות של סדרת הארלם, סדרה שכוללת את אדם קלייטון פאוול ומרטין לותר קינג ג'ניור.
שמיכות.
בשנת 1980, רינגולד ייצרה את השמיכה הראשונה שלה, "Echoes of Harlem", כמחווה לאמה, גברת וילי פוזי (שנפטרה שנה לאחר מכן), אשר הייתה לה השפעה ניכרת על חייה האומנותיים והפכה לאחת היצירות הטובות ביותר. השמיכות הן השלמה לעבודת יצירת הטנקיות הטיבטית של רינגולד משנות השבעים. השמיכות המצוירות לא היו רק ממוסגרות בבד אלא גם בטלאים והיוו עבורה דרך ייחודית לצייר באמצע השמיכה.
רינגולד המשיכה לייצר שמיכות רבות שבתוכן השתדלה להוסיף כיתוב בנוסף לעשייה האומנותית. הוספת טקסט או כיתוב על השמיכות שלה שידרג את עבודתה למיוחדת וייצר סגנון משלה, כדרך להביע את דבריה ודעותיה. יצירותיה כאמור היוו דרך לביטוי השקפת עולמה מקום שכל ניסיונותיה לפרסם את האוטוביוגרפיה שלה לא צלחו.