ניקולאי פלטונוביץ' פטרושב (רוסית: Патрушев, Николай Платонович; נולד ב-11 ביולי 1951 בלנינגרד ברית המועצות) הוא המזכיר ה-13 של מועצת הביטחון הרוסית, המועצה לביטחון לאומי של הפדרציה הרוסית. הוא כיהן בעבר כמנהלהּ החמישי של שירות הביטחון הפדרלי.
ביוגרפיה.
פטרושב נולד במשפחתו של מלח צבאי. האב, פלטון איגנאטייביץ' פטרושב שירת במלחמת העולם השנייה, בצי הסובייטי, בסוף שנת 1944 סייע לכוחות הימיים בצפון המדינה. אמו, אנטונינה ניקולאייבנה היא כימאית בהשכלתה, במהלך המצור על לנינגרד שירתה כאחות רפואית, לאחר המלחמה עבדה בחברת בנייה.
פטרושב למד בבית הספר תיכון בלנינגרד והיה בן כיתה של בוריס גריזלוב. פטרושב הוסמך כמהנדס ספינות ב-1974 לאחר סיום קורס לימודים במכון לבניית ספינות בלנינגרד (כיום האוניברסיטה הטכנו-ימית הממלכתית של סנקט פטרבורג).
ב-1974 הצטרף לקג"ב הסובייטי ומאז הוא משרת בשירותי ביטחון המדינה. בשנים 1974-1975, הוא עבר קורסי הכשרה של הקג"ב. ב-1975 החל לעבוד במחלקה לסיכול ריגול של הקג"ב במחוז לנינגרד, כעבור זמן התמנה לראש השירות למאבק בהברחות ושחיתות.
מיוני 1992 עד 1994 כיהן כשר לביטחון המדינה של רפובליקת קרליה בצפון רוסיה. ב-1994, מנהל השירות הפדרלי לסיכול ריגול, סרגיי סטפאשין מינה אותו לראש המינהל לביטחון פנים של שירות הביטחון. לאחר פיטוריו של סטפאשין ב-30 ביוני 1995, פטרושב מונה לתפקיד סגן ראש מחלקת הפיקוח והארגון של שירות הביטחון הפדרלי. במאי-אוגוסט 1998 פטרושב היה ראש מינהל השליטה של האדמיניסטרציה הנשיאותית הרוסית. באוקטובר 1998 פטרושב מונה לסגן מנהל שירות הביטחון הפדרלי וראש מינהל הביטחון הכלכלי.
ב-9 באוגוסט 1999 פטרושב מונה על ידי בוריס ילצין לתפקיד מנהל שירות הביטחון הפדרלי. הוא היה בתפקיד זה במשך 9 שנים. בתקופה זו ברוסיה התרחש מספר גדול יחסית של פעולות טרור והיו קולות שדרשו את החלפתו של פטרושב בתפקיד. למרות הכל הוא הצליח להישאר בתפקיד ואף דיווח על הצלחות רבות בסיכול פעולות טרור ולכידת מתכנני ומבצעי פעולות טרור. בשנת 2001 קודם לדרגת "גנרל ארמייה" - הדרגה ה-2 בסדר הדרגות בצבא רוסי.
בשנת 2003 הוענק לו תואר גיבור הפדרציה הרוסית עבור השירות למען ביטחון המדינה. בנוסף במהלך השירות הוענקו לו עיטורים נוספים.
פטרושב ידוע כחובב כדורעף מושבע, ובשנים 2004–2009 כיהן במקביל גם כנשיא התאחדות הכדורעף הרוסית.
ב-12 במאי 2008 מינה אותו הנשיא דמיטרי מדבדב לראש מועצת הביטחון, ארגון ייעוץ נשיאותי בתחומי ביטחון לאומי. בתקופת כהונתו של פטרושב בתפקיד, הורחבו סמכויות הארגון באופן משמעותי.
פטרושב נשוי ואב ל-2 בנים.
נפת מחרדזה
דייפ
דייפ (בצרפתית: Dieppe) היא רשות מקומית השוכנת לחוף האטלנטי של צרפת, צפונית לרואן, במחוז סן-מריטים בצרפת. ב-1999 מנתה אוכלוסיית האזור האורבני של דייפ כ-81 אלף נפש.
דייפ היא נמל לחוף תעלת למאנש, הידוע בשל צדפות המאכל (scallop) שבו, וכן בשל שירות המעבורת שהוא מקיים לנמל ניו הייבן שבמחוז סאסקס המזרחי באנגליה. לדייפ חוף חלוקי אבן פופולרי, וכן שתי כנסיות בנות המאה ה-15. במלחמת העולם השנייה, בשנת 1942 הייתה דייפ זירה לפשיטה כושלת של בעלות הברית, בניסיון לבחון תנאי נחיתה על חוף אטלנטי המוחזק בידי הנאצים.
היסטוריה.
דייפ מתועדת לראשונה כיישוב דייגים קטן ב-1030, ושמה עולה שוב במהלך מלחמת מאה השנים עת עברה מיד ליד בין הצדדים היריבים. במהלך המאה ה-16 הייתה דייפ מרכז לקרטוגרפיה, ובמהלך המאה ה-17 הייתה אחד הנמלים העיקריים של צרפת. ב-1632 יצאו מדייפ שלוש מאות מהגרים צרפתים אל המושבה "צרפת החדשה" כיום במזרח קנדה.
ב-1694 נהרסה העיירה בהפגזה של הבריטים וההולנדים. ב-1696 החלה בנייתה מחדש. בשנים שלאחר מכן הפכה לאתר נופש פופולרי לחוף הים, אליו הגיעו תיירים אנגלים. המלחין קמיל סן סנס נהג להעלות מיצירותיו בתיאטרון בדייפ.
הפשיטה על דייפ במלחמת העולם השנייה הייתה קרב עקוב מדם, בו נחלו בעלות הברית תבוסה בניסיונן להחזיק בראש גשר על חוף דייפ ב-19 באוגוסט 1942. המטרה הייתה לאסוף ניסיון בנחיתה, מודיעין קרבי, ולגרור את הלופטוואפה לקרב. מטרות הפשיטה לא הושגו, והתוצאה הייתה אלפי נפגעים - הרוגים ושבויים, במיוחד מקרב הפושטים הקנדים. דייפ שוחררה מידי הנאצים ב-1 בספטמבר 1944 על ידי דיוויזיית הרגלים הקנדית השנייה.
אתרים.
הטירה, "שאטו דה דייפ" ששרדה את הפגזת 1694 היא כיום מוזיאון המציג אוסף של פריטים ימיים, במיוחד תחריטי שנהב מהמאות ה-17 וה-18, ופריטים הקשורים בקמיל סן-סנס.
ב"כיכר קנדה" שליד הטירה יש פארק ובו אנדרטה המציינת את היחסים בין דייפ לקנדה. מעט מדרום לעיר נמצא בית קברות צבאי שבו נקברו חלק מחללי הפשיטה עליה.
תחבורה.
לעיר תחנת רכבת, בה פועלים קווים סדירים לרואן ולפריז. כן פועל בה שירות מעבורת לאנגליה.
וו וו זלה
היחידה המדומה
מחלק מתח
באלקטרוניקה, מחלק מתח הוא מעגל חשמלי ליניארי ופשוט אשר המתח החשמלי במוצאו (המסומן "V"out) הוא רק חלק מהמתח החשמלי במבואו (המסומן "V"in). המונח חלוקת מתח מתייחס לאופן שבו, על-פי חוק המתחים של קירכהוף, על כל אחד מרכיבי המעגל החשמלי נופל חלק יחסי מהמתח אשר מוזן למעגל.
שימוש נפוץ במחלק מתח הוא קבלת מתח רצוי במעגל שבו קיימים מקורות מתח קבועים. הדוגמה הפשוטה ביותר למחלק מתח היא חיבור טורי של שני נגדים. נגדים משתנים רבים מכילים 3 הדקים, כאשר 2 הקיצוניות הן קבועות, והאמצעית משתנה בהתאם לכוונון הנגד ומהווה מוצא של מחלק מתח. במעגלי זרם חילופין, מחלקי מתח מתארים הנחתת אותות כתלות בתדירות שלהם.
מחלק מתח המורכב משני נגדים.
מחלק מתח פשוט מורכב משני נגדים בחיבור טורי בין מקור מתח לבין הארקה.
ההתנגדות השקולה של שני הנגדים היא R1+R2.
על-פי חוק אוהם, הזרם במעגל הוא:
לכן המתח על הנגד R2, שהוא מתח המוצא, יהיה:
לפיכך, מוצאו של מחלק המתח הוא פי formula_3 מהמתח במבוא.
לדוגמה, כדי לקבל במוצא מחצית ממתח המבוא, יש להשתמש בשני נגדים בעלי התנגדות זהה:
זרם חילופין.
במעגלי זרם חילופין, מתח המוצא מתחלק בין עכבות כלשהן Z1 ו-Z2 שיכולות להיות של נגדים, קבלים וסלילי השראה. במעגל כזה, הקשר בין משרעת המתח למשרעת הזרם במצב סינוסי מתמיד הוא:
אם מתח המוצא הוא:
ועל ידי הצבת הזרם:
מתקבל מתח המוצא כתלות במתח המבוא:
מתח המוצא שווה למכפלה של מתח המבוא בגודל:
זהו גודל מרוכב שתלוי בתדירות מקור המתח ונקרא פונקציית התמסורת. הערך המוחלט שלה הוא היחס בין משרעת מתח המוצא למשרעת מתח המבוא והזווית שלו בהצגה קוטבית היא הפרש המופע בין המבוא למוצא.
הנוסחאות המתארות את מחלק הזרם דומות לאלו של מחלק המתח, אך המונה מכיל את גודלה של העכבה שבין המקור למוצא (בניגוד למחלק מתח, בו המונה מכיל את העכבה שבין המוצא להארקה).
מסנן מעביר נמוכים.
מעגל RC הוא דוגמה למחלק מתח המורכב מנגד וקבל. כאשר מתח המוצא הוא המתח על הקבל, מעגל זה מתפקד כמסנן המעביר תדרים נמוכים. עכבת הקבל היא:
כאשר C הקיבול של הקבל, "j" היחידה המדומה, ו-"ω" התדירות הזוויתית של אות הכניסה.
היחס שנוצר במחלק המתח הוא:
הבראיזם
הבראיזם (Hebraism) הוא ענף במדעי היהדות, המתמקד בעניין שגילו מלומדים נוצרים במאות ה-16 וה-17, בעיקר בגרמניה, איטליה ואנגליה, בתרבות היהודית והשפה העברית ובהשפעות שלה על התרבות והדת הנוצרית. ההבראיזם של תקופת הרנסאנס עסק בעיקר בהשפעות של המחשבה התלמודית ושל הקבלה על עולם המושגים הנוצרי. לצד החשיבות הנוצרית של העיסוק בשפה העברית, עמדה גם חשיבותה כחלק מן העניין המדעי המחודש בחקר השפות והתרבויות הקלאסיות מן התקופה העתיקה. בכך נקשר חקר העברית עם חקר היוונית והלטינית. עם המעבר (סביב המאה ה-18) מכתיבה מדעית בשפות הקלאסיות אל שפות אירופאיות עכשוויות, דעך בהדרגה העיסוק המדעי המחודש בשפות הקלאסיות, ובכלל זה דעך גם העיסוק בחקר העברית וכתביה.
ההבראיזם המאוחר הוא זרם חקר השפה העברית ומדעי היהדות שהתעורר אצל מלומדים פרוטסטנטים בגרמניה בראשית המאה ה-19. זרם זה ייסד את מחקר מדעי היהדות המודרני.
מחנה עתלית
כירופוד
מחנה המעפילים בעתלית
למבדא
זיהום רעש
שואן-דזונג, קיסר סין
שואן דזונג (בסינית: 唐玄宗, 8 בספטמבר 685 - 3 במאי 762), הידוע גם כקיסר מינג מטאנג (סינית: 唐明皇 פין-יין: Táng Mínghuáng), נולד בשם לי לונגיי (李隆基), ידוע גם כוו לונגיי (武隆基) בין 690 ו-705, היה הקיסר השביעי של שושלת טאנג בסין ושלט על המדינה בין 712 ל-756.
ביוגרפיה.
שואן דזונג נולד בשם לי לונגז'י, כבנו של רוידזונג, הקיסר החמישי (והתשיעי) של שושלת טאנג. אימו הייתה וו דזה טיין, ובעוד שאביו היה השליט הרשמי, שלטה אימו בפועל. לאחר שסילקה את בעלה מן השלטון ב-705, נתנה וו דזה טיין את המושכות בידיו של גיסה, ג'ונְגדְזונְג, לו היא נישאה. גם נישואין אלה עלו על שירטון: וו הרעילה ב-710 את בעלה/גיסה לאחר שגילתה כי בגד בה, והעלתה את בנה, שואן דזונג לשלטון שנתיים לאחר מכן. שלטונו שארך 47 שנים היה הארוך בתולדות שושלת טאנג. הספרות ההיסטורית מתארת את המחצית הראשונה של שנות שלטונו כשנים בהן הפגין חריצות וחוכמה. בסיוע יועציו יאו צ'ונג וסונג ג'ינג, הביא את סין של תקופת טאנג לשיא תרבותי ולשיא כוחה; תקופתו גם מסמנת את נפילתה של סין של שושלת טאנג: באחרית ימיו נחשב לשליט חלש, אשר נתון לחלוטין להשפעתה של פילגשו היפה, יאנג גויפיי. הוא הואשם שהתפתה להאמין ללי לינפו, יאנג גוז'נג ואן לושאן - שהגזימו בסכנת הפלישה המונגולית על מנת לחזק את צבאם ולהובילו במרד אן לושאן נגד השושלת.
רוזוולט (ניו יורק)