יורק גויס בנובמבר 1917 והוצב ברגימנט ה-328 של דיוויזיית הרגלים ה-82. ב-8 באוקטובר 1918 השתתפה יחידתו במתקפת מז-ארגון של הצבא האמריקני על עמדות הצבא הגרמני בצפון צרפת. התקפת היחידה נעצרה בשטח נחות במרכזו של עמק עקב אש מקלעים גרמנים כבדה שנורתה על האמריקנים מעמדות שולטות.
מחלקה בת 17 איש בפיקודו של סמל ובתוכה גם רב"ט יורק נצטוותה להסתנן מעבר לקווי הגרמנים ולשתק את המקלעים. המחלקה הצליחה בחדירה והשתלטה על קבוצה גדולה של גרמנים שעמדה לערוך התקפת נגד על האמריקאים, אך מייד לאחד מכן נורתה עליה אש מקלעים כבדה, שהרגה ששה מאנשיה ופצעה שלושה נוספים, כולל הסמל שפיקד על המחלקה. יורק נטל את הפיקוד על ששת החיילים שנותרו.
בעוד חייליו נשארים במחסה התקדם יורק כדי לשתק את המקלעים שירו על הקבוצה. הוא הסתער על העמדות הגרמניות תחת אש כבדה שנורתה לעברו מבלי ליטול מחסה, כשהוא יורה על הגרמנים ופוגע בהם. לאחר שרוקן את רובהו מכדורים שלף יורק אקדח שהיה בחגורתו, ירה ופגע בשישה גרמנים שניסו להסתער עליו ברובים מכודנים. אנשיו הצטרפו אליו והגרמנים שמולם החליטו להיכנע. בסך הכל הרגו הוא וששת אנשיו 28 גרמנים, לקחו בשבי 132 מהם ושיתקו 32 מקלעים. פעולתם אפשרה לרגימנט ה-328 לחדש את התקפתו ולכבוש את יעדו.
יורק עוטר מיד לאחר הפעולה בעיטור צלב השירות המצוין. כעבור מספר חדשים, לאחר חקירה מקיפה של פרטי פעולתו, הומר העיטור במדליית הכבוד של הקונגרס. העיטור הוענק לו על ידי הגנרל ג'ון פרשינג, מפקד חיל המשלוח האמריקני לאירופה. הצבא הצרפתי עיטר אותו בצלב המלחמה ובאות לגיון הכבוד. ביחד עם עיטורים נוספים ממדינות זרות עוטר יורק בסך הכל בכמעט 50 עיטורים.
לאחר המלחמה.
פרטי מעשהו של יורק נודעו בארצות הברית רק לאחר תום המלחמה, באפריל 1919, בכתבה בעיתון Saturday Evening Post. כשחזר יורק לארצות הברית ב-22 במאי, הוא נתקבל בקבלת פנים מפוארת. הוא התארח במלון וולדורף-אסטוריה בניו יורק ובנשף שנערך לכבודו וסייר בעיר. לאחר מכן המשיך לוושינגטון ונתקבל שם על ידי בית הנבחרים ועל ידי שר המלחמה. כששב לביתו בטנסי התקבל בחגיגות נוספות שנמשכו ימים. עיטור מיוחד הוענק לו על ידי מדינת טנסי. מיד לאחר שובו התחתן, ולימים נולדו לו ולאשתו שמונה ילדים.
אל יורק זרמו הצעות לרוב להופעות, כתיבה בעיתונות, השתתפות בפרסומות מסחריות וקניית הזכויות על סיפורו לשם הפקת סרט, אך הוא דחה את כולן ורק נידב את שמו למען מספר מטרות צדקה. הוא נעתר לקבל מידי מועדון רוטרי בנאשוויל חווה בשטח של 1.6 קמ"ר, אך הארגון לא עמד בכל התשלומים והנטל נפל על יורק. הוא גם סבל הפסדים במיתון החקלאי שהתחולל בארצות הברית לאחר המלחמה, וב-1921 הוא נקלע לקשיים כספיים. רק בסוף השנה הוא נחלץ ממצוקתו בעזרת תרומות מארגון רוטרי הלאומי ומהציבור, שנתקבלו לאחר שדבר מצוקתו התפרסם בעיתונות.
במהלך שנות העשרים הקים יורק קרן על שמו במטרה לייסד מוסד שיעניק חינוך לבני נוער מאוכלוסיית אזור מגוריו בטנסי. הוא עסק בגיוס תרומות לקרן וב-1926 הקים את מכון אלווין יורק (Alvin C. York Institute) בעיר ג'יימסטאון. המוסד החל לפעול ב-1929 אך בשל השפל הכלכלי הגדול נקלע לקשיים, וב-1937 העביר אותו יורק לידי מדינת טנסי. היא ממשיכה לקיים אותו עד היום כבית ספר ציבורי.
יורק התנגד לבדלנות ותמך במאמצי ממשלו של נשיא רוזוולט לסייע לבריטניה לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה הוא ניסה להתנדב לשירות צבאי, אך נדחה בשל גילו ובריאותו הלקויה. ניתנה לו דרגת כבוד של אלוף-משנה בחיל הקשר ובמשמר הלאומי של טנסי. הוא סייר במחנות אימונים והשתתף באירועים לגיוס מלוות עבור המאמץ המלחמתי, לרוב כשהוא נושא בהוצאות הנסיעה שלו בעצמו. הוא גייס כסף גם עבור מפעלי צדקה הקשורים למלחמה כמו הצלב האדום.
בימי חייו של יורק התפרסמו ביוגרפיה ואוטוביוגרפיה שלו, שנכתבה עבורו. לאחר שדחה הצעות רבות להפיק סרט אודותיו, הוא נעתר לכך ובשנת 1941 יצא לאקרנים הסרט סרג'נט יורק בבימויו של הווארד הוקס ובכיכובו של גרי קופר, שגילם את דמותו של יורק. הסרט זכה בשני פרסי אוסקר (לקופר עבור שחקן בתפקיד ראשי ועבור העריכה) והיה מועמד לתשעה פרסים נוספים.
יורק סבל בחייו מבעיות בריאות רבות ומעודף משקל. ב-1948 לקה בשבץ מוחי ומ-1954 היה מרותק למיטה. הוא נפטר בנאשוויל שבטנסי ב-2 בספטמבר 1964. בטקס האשכבה שלו נכח גנרל מת'יו רידג'וויי, אשר ייצג את הנשיא לינדון ג'ונסון.
אתרים ומפעלים רבים ושונים נקראו על שמו של יורק וביניהם שדרה בניו יורק, בית חולים לוותיקי מלחמה בטנסי וכן פארק מדינתי וגדוד של המשמר הלאומי שם. פסל שלו הוצב ב-1968 בקפיטול של מדינת טנסי בעיר נאשוויל. בשנת 2000 פרסם שירות הדואר של ארצות הברית סדרת בולי דואר לכבוד חיילים מצטיינים בהיסטוריה של ארצות הברית וביניהם גם בול הנושא את דמותו של יורק.
בולנט יילדרים
פארק אלונה
פארק אלונה הוא פארק טבעי של חורש ים תיכוני, אשר משתרע ממושב עמיקם ועד בת שלמה בשטח המועצה האזורית אלונה.
בפארק, סמוך לכניסה למושב עמיקם, נמצאת נקבת המים "מי קדם" שהיא מפעל מים מהתקופה הרומית-ביזנטית, המשתרע על פני למעלה מעשרים ושלושה קילומטרים. הנקבה מתחילה ב"עין צוברין" סמוך למושב עמיקם ונגמרת בשפך לים התיכון בקיסריה. נקבת המים שימשה חלק ממערכת המים הקדומה המובילה לקיסריה. מתכנני המפעל לקחו בחשבון את הפרשי הגובה, אילוצי פני השטח, והגאולוגיה של האזור וניצלו באופן מקסימלי את כמויות המים, זרימתם ואיכותם. מערכת תת-קרקעית זו שימשה לצורך אספקת מי שתייה ומים להשקיה, והצורך במפעל מים כזה עלה כתוצאה מגידול משמעותי באוכלוסיית העיר קיסריה.
במקום נערכו עבודות שחזור, בהן שוחזרה נקבה באורך של כ-280 מטר מתוך שישה ק"מ. אל הנקבה ניתן להיכנס בליווי הדרכה מטעם המקום. הנקבה חשוכה לגמרי וכדאי ורצוי להצטייד בפנסים, בבגדים נוחים ונעליים המתאימות להליכה במים. עומק המים משתנה ויכול להגיע עד לכ-70 ס"מ. לנקבה שתי נקודות יציאה, האחת באמצע הדרך, והשנייה לאחר 200 מטרים.
נועה פלצ'י
נועה פַּלַצ'י (נולדה ב-24 במאי 1994) היא מתעמלת אומנותית ישראלית.
ביוגרפיה.
פלצ'י נולדה בראשון לציון, גדלה בעיר זו ובבאר יעקב ולמדה בתיכון עמית עמל בראשון לציון. כשהייתה בת 6 החלה ללמוד בלט, ובהמשך עברה להתעמלות אומנותית והחלה להתאמן במסגרת מועדון "הפועל ראשון לציון". ב-2010 הצטרפה לסגל נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית, והשתתפה עמה באליפות אירופה שנערכה בברן. באותה אליפות סיימה הנבחרת במקום החמישי בתרגיל עם חמישה כדורים ובמקום השביעי בקרב-רב. באליפות העולם שנערכה במונפלייה ב-2011, זכתה עם הנבחרת במדליית ארד בתרגיל הסרטים והחישוקים.
בתחרות קדם-אולימפית שהתקיימה ב-17 בינואר 2012 זכתה עם הנבחרת במקום השלישי בתחרות, ובמדליית כסף בגמר הקרב רב והעפילה לאולימפיאדת לונדון באותה השנה.
רדוורס בולר
סר רדוורס הנרי בולר VC, GCB ,
GCMG (באנגלית: Sir Redvers Henry Buller; 7 בדצמבר 1839 - 2 ביוני 1908) היה איש צבא בריטי. בולר מוכר במיוחד על פיקודו של הכוחות בדרום אפריקה במהלך שלבי הפתיחה של מלחמת הבורים השנייה, פרישתו מהצבא לוותה בקלון מסוים משום הכישלון הבריטי בתחילת המלחמה, כישלון שיוחס בין היתר לו.
מלבד השירות במלחמת הבורים, שירת בולר במספר מערכות במהלך שירותו הצבאי; מלחמת האופיום השנייה, מלחמת אשאנטי, מלחמת הזולו ומלחמת הבורים הראשונה. במהלך מלחמת הזולו, פיקד בולר על כוח של חיל רגלים רכוב בטור הצפוני (במהלך הפלישה הראשונה). על חלקו במהלך הלחימה בקרב הלובאין העונק לו צלב ויקטוריה, העיטור הצבאי הגבוה ביותר בבריטניה.
קרל הרבסט
קרל יעקב הֶרְבְּסְט (בבולגרית: Карл Яков Хербст; 1865, צ'רנוביץ, האימפריה האוסטרית – 2 בנובמבר 1919, סופיה, ממלכת בולגריה) היה עיתונאי, פובליציסט, ממייסדי התנועה הציונית בבולגריה, ציר מטעמה לקונגרס הציוני הראשון ובהמשך חבר הוועד הפועל הציוני הגדול.
ביוגרפיה.
קרל הרבסט נולד בצ'רנוביץ ורכש השכלה יסודית בעירו. אביו, המהנדס יעקב הרבסט מונה למנהל תחנת הרכבת באדירנה והמשפחה עברה להתגורר בעיר. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) היגרה המשפחה לסופיה בירת נסיכות בולגריה וקרל הועסק בתפקידי פקידות במשרד התובע הכללי הבולגרי ובהמשך במשרד הדואר-מינהל הרכבות. הרבסט שהיה מקורב לחוג חובבי ציון, ייסד ב-1895 בסופיה את האגודה הציונית הראשונה "פרוגרס – השחר". בשלהי 1896 קיבל הפרופסור צבי בלקובסקי מכתב מבנימין זאב הרצל ובו פנייה לביצוע פעילות תעמולתית ציונית רשמית בבולגריה. בלקובסקי חבר לקרל הרבסט וד"ר יהושע כלב ויחדיו ייסדו את הוועד המרכזי הציוני הראשון. בכינוס הראשון של הוועד נבחר לתפקיד היושב ראש צבי בלקובסקי ולסגנו קרל הרבסט.
הרבסט, צבי בלקובסקי ויהושע כלב השתתפו מטעם יהדות בולגריה בקונגרס הציוני העולמי הראשון. הרבסט היה מקורב ליוסף מרקו ברוך אשר הצטרף לתנועת "השחר". לאחר שעזב מרקו ברוך את בולגריה, הופסקה הפצת עיתונו "הכרמל", ובעקבות כך ערכו והפיצו קרל הרבסט ויהושע כלב, את כתב העת הציוני "אברייסקי גלאס", "הקול העברי", אשר נכתב בבולגרית ובמקביל אליו את כתב העת "לה ווס דה ישראל", אשר נכתב בלאדינו.