בעשור השני של המאה ה-21, חלק מהמבנים של הבסיס הבריטי משמשים את בית החולים "שער מנשה". המנחת עצמו פועל לשימוש כלי טיס בלתי מאוישים של התעשייה האווירית בלבד, וכל שימוש אחר מחייב קבלת אישור מרשות התעופה האזרחית.
היסטוריה.
בשנת 1943 החל הצבא הבריטי בהקמת בסיס אווירי גדול באזור השרון, דרומית לקיבוץ עין שמר. עבודות ההקמה הסתיימו בקיץ 1945, הבסיס כלל מסלול באורך 1,400 מטרים ונקרא בעת פתיחתו RAF Ein Shemer. כיוון שייעודו היה לתפעל מפציצים ארוכי-טווח לפעולות בים האגאי נחתו בו לאחר פתיחתו שתי טייסות של מטוסי ליברייטור (טייסת 178 וטייסת 214). מלחמת העולם השנייה הסתיימה באותם חודשים ולכן הבסיס שינה את ייעודו (ראו בהמשך).
לאחר המלחמה החלה התקופה השלישית של ההעפלה להעלאת פליטי השואה. שלטונות המנדט פעלו למנוע את הגעת ספינות המעפילים לחופי ארץ ישראל. לשם כך הופעלו סיורים אוויריים בעומק הים התיכון ומעל חופי ארץ ישראל. הסיורים האוויריים בוצעו על ידי שתי טייסות מפציצים מדגם לנקסטר שהוצבו בבסיס עין שמר (טייסת 37 וטייסת 38). טייסת 13 של מטוסי מוסקיטו הוצבה בבסיס לצורכי צילום אווירי. החל משנת 1946 נוספה טייסת לנקסטר שלישית וכן טייסת ספיטפייר (טייסת 32). בפברואר 1947 תקפו יהודים את שדה התעופה, אולם לא הצליחו לחדור אליו או לגרום לו נזק.
במרץ 1948 פרסם חיל האוויר הבריטי מכרז למכירת הבסיס והוא נקנה על ידי הסוכנות היהודית. בסוף אפריל 1948 תפס ארגון ההגנה את השדה. כוח של חטיבת אלכסנדרוני השתלט על השדה, והוא הופעל לעיתים כשדה תעופה חלופי, במקרים בהם ישראל העדיפה לחמוק מפיקוח משקיפי האו"ם. אולם בגלל קרבתו לגבול הירדני הוא סבל מהפגזות ולא ניתן היה להשתמש בו לצרכים מבצעיים. בספטמבר - נובמבר 1948 התנהלו בסמוך אליו קרבות עם הצבא העיראקי.
בשנת 1949 הוסב הבסיס למחנה עולים והוא שימש כאחד מארבעת מרכזי הקליטה לעולי תימן שהגיעו לארץ במסגרת מבצע על כנפי נשרים.
מחנה העולים קלט כעשרת אלפים מעולי תימן ביניהם גם נכבדים ורבנים. במקום פעל גם בית דין פנימי של העדה. בנוסף קלט המחנה גם עולים מרומניה. לאחר שרוב יושבי המחנה עברו למגורי קבע שימש חלק ממנו כבית מלאכה לייצור בדונים וצריפונים עבור המעברות השונות שהוקמו בישראל.
האתר שימש עד שנות ה-90 של המאה ה-20 לפעילויות חקלאיות וספורטיביות שונות. החל משנת 2000 תכנן משרד הביטחון להציב במקום סוללת טילי "חץ 2". התושבים ביישובים הסמוכים התנגדו ליוזמה זו ופנו לבג"ץ. בשנת 2002 הסירו התושבים את התנגדותם וסוללת הטילים הוצבה באתר.
בשנת 2008 המליצה ועדה ציבורית בראשות הרצל בודינגר להעתיק את שדה התעופה הרצליה לשטח המנחת.
הממשלה קיבלה את המלצות הוועדה וניסתה לקדם את העברת השדה בהכנת תכנון מפורט, אולם ראש המועצה האזורית מנשה, אילן שדה וראשי רשויות סמוכות התנגדו למהלך ופתחו במאבק ציבורי. בעקבות החלטת המועצה הארצית לתכנון ולבנייה באוקטובר 2009, לפיה ימשיך שדה התעופה בהרצליה לפעול חמש שנים נוספות, ירד הנושא מן הפרק. באוקטובר 2012 שוב הוצגה תוכנית לפיתוח שדה תעופה נוסף מלבד המנחת באזור עין שמר לקראת סגירתם המתוכננת של שדה התעופה הרצליה (ב-2016) ושדה דב בתל אביב (עד 2018) וכצפוי שוב עוררה ביקורת. תוכנית חלופית שהוצעה להעתקת חלק מפעילות התעופה לשדה התעופה בחיפה במקום למנחת עין שמר נדחתה אף היא. חלופה נוספת שנבחנת היא העתקת פעילות התעופה למנחת מגידו שישודרג לאחר שהתוכנית לפיתוחו כנמל תעופה בינלאומי נדחתה.
היוריסטיקת נגישות
דוז פוינט
דוז פוינט (באנגלית: Dawes Point) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית סידני.
גאוגרפיה.
דוז פוינט הוא מהפרוורים הקטנים והפחות מאוכלסים בסידני. מרבית שטחו נתפס על ידי קצהו הדרומי של גשר נמל סידני, שמתחיל בו, חוצה צפונה את מפרץ ג'קסון ומסתיים בפרוור מילסונס פוינט. בצדו המזרחי גובל דוז פוינט ברוקס (גשר הנמל חוצץ ביניהם), בצדו הצפוני והמערבי מצוי המפרץ ובדרום הוא גובל במילרס פוינט. כמו כל הפרוורים הצמודים לגשר הנמל, הוא חולק את מיקוד 2000 עם מרכז העסקים הראשי של סידני, הסמוך אליו מדרום. דוז פוינט בנוי על גבעה, הקרויה גבעת המצפה (Observatory Hill).
היסטוריה.
שמו המקורי של דוז פוינט היה פוינט מסקלין, על שם ד"ר נוויל מסקלין, חבר מסדר האסטרונומים המלכותי, ששלח למקום ציוד להקמת מצפה הכוכבים הראשון במושבה החדשה. הציוד הוקם והורכב על ידי סגן ויליאם דוז, אסטרונום שהגיע למושבה עם הצי הראשון. הפרוור קרוי היום על שמו של דוז. פרט למצפה הכוכבים הראשון, דוז פוינט היה גם מיקומם של הביצורים הראשונים ובית העלמין הראשון במושבה.
תרבות.
אולמות תיאטרון סידני ותיאטרון הנמל ממוקמים בדוז פוינט. שני אולמות אלו בבעלות חברת התיאטרון של סידני (Sydney Theatre Company).
מדי ראש השנה האזרחית בסידני, דוז פוינט מהווה נקודת השקפה פופולרית לכיוון המפרץ, כשמאות ואלפי תושבים ותיירים מגיעים כדי לצלם את הזיקוקים הנורים מעל בשעה 21:00 ובחצות.
דאווס פוינט, ניו סאות' ויילס
אברהרד לודוויג מווירטמברג
קרב לורן
קרב לורן נערך באוגוסט 1914 בין צרפת לגרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה. הקרב היה חלק מתוכנית 17, יוזמה צרפתית שמטרתה הייתה שחרור מחוזות אלזס-לורן, ופלישה לתוך שטח גרמניה.
המתקפה הצרפתית.
התקיפה הצרפתית העיקרית במערב, שקיבלה את השם קרב לורן, החלה ב-14 באוגוסט 1914. הארמייה הראשונה של הגנרל אוגוסט דובאי קיבלה הוראה להתקדם לכיוון סארבור והארמייה השנייה של הגנרל נואל דה קסטלנו פנתה לכיוון מוראנז' . ב-17 באוגוסט הקורפוס ה-20 בפיקוד גנרל פרדיננד פוש כבש את שאטו סאלן שליד מוראנז' וסארבור נכבשה למחרת. אחרי ארבעה ימים של נסיגה, במהלכה פיתו הגרמנים את הצרפתים להיכנס לשטח גרמני הארמיות השישית והשביעית של הצבא הגרמני תחת פיקוד כולל של הנסיך רופרכט פתחו במתקפת נגד. רופרכט פיקד על הכח שקיבל משימה להתעמת עם הכח הצרפתי ולאפשר לכוחות גרמנים נוספים לאגף את הצרפתים מימין. הכח המאסף של הגרמנים, שהיה מצויד במכונות ירייה הסב אבדות כבדות לחי"ר הצרפתי.
מתקפת הנגד הגרמנית.
הנסיך רופרכט שלא היה מרוצה מהתפקיד ההגנתי בו הוצב הגיש בקשה לממונים עליו לצאת למתקפת נגד. ב-20 באוגוסט יצאה מתקפת הנגד לדרכה והמפקד הצרפתי, אוגוסט דוביי, הורה לחייליו לסגת ממוראנז'. מערכה זו נקראה בשם נפרד, קרב מוראנז'. כתוצאה מכך גם כוחו של דה קסטלנו נסוג מסארבור במה שנקרא "קרב סארבור". הגרמנים לא עצרו בגבול עם צרפת והמשיכו לתוך שטח צרפת בניסיון לכבוש את העיר נאנסי. מצפון למוקד הקרב הצליחו הצרפתים לכבוש מחדש את מילוז אך מאוחר יותר ננטשה העיר כשהצרפתים ויתרו על ביצוע תוכנית 17.
עד ל-24 באוגוסט הפך הקרב לסטטי. באותו יום פתחו הגרמנים במתקפה מצומצמת, קרב מורטן. סיור של חיל האוויר הצרפתי עזר לגלות את התנועה הגרמנית בזמן ולכן ההצלחה של הגרמנים הייתה מצומצמת. בהמשך, למרות ההפסד הברור, פתחו הצרפתים במתקפת נגד חדשה. הלחימה המשיכה עד סוף החודש אך הפכה במהרה למלחמת חפירות שהובילה למלחמת התשה מתמשכת שאפיינה חלקים גדולים ממלחמת העולם הראשונה בכלל ואת הלחימה בין גרמניה לצרפת בפרט.
הרפובליקה הפרלמנטרית בצ'ילה
סופה של הרפובליקה הליברלית במלחמת האזרחים סימן את עלייתה של מערכת פוליטית חדשה המוכרת בשם הרפובליקה הפרלמנטרית, בה הייתה ידם של האוליגרכים על העליונה. ההסדר האוליגרכי החזיק מעמד עד לשנות ה-20 של המאה ה-20, עת הפיכה צבאית שינתה את הסדרי השלטון וחיזקה משמעותית את כוחו של מוסד הנשיאות, מה שהוביל להחלפת הרפובליקה הפרלמנטרית ברפובליקה הנשיאותית.
האוליגרכיה ששלטה בצ'ילה במהלך התקופה הייתה שכבה חברתית שהורכבה מבעלי הקרקעות הגדולים, הבורגנות החדשה שעלתה בעקבות התפתחות המכרות והבנקאות והאריסטוקרטיה הוותיקה. על אף שהמשטר לא הפך להיות פרלמנטרי כשלעצמו, הפך הקונגרס הלאומי לדומיננטי בתהליך הפוליטי בעוד שהנשיאות הפכה לסמלית, ללא סמכות וכפופה למרבית הפרלמנטים, ומכיוון שכך נעדר מוסד הנשיאות את היכולת לבצע רפורמות שונות להן הייתה צ'ילה זקוקה. כנפי הממשלה קוצצו שוב ושוב בידי הפרלמנט וכך לא נותר לשרים רבים אלא להתפטר ממשרתם, ובכך יצרו תחלופה שלא אפשרה ממשל יעיל. כך, למשל, היו בממשלתו של חרמן רייסקו (Riesco) 17 קבינטים ו- 73 שרים במהלך תקופה בת 5 שנים.
במהלך שנים אלו המשיכה צ'ילה להתפתח הודות להפקת המינרלים בצפון המדינה. הונח קו הרכבת הטראנס-אנדינית (Ferrocarril Trasandino) וכן נחנך המוזיאון הלאומי לאומנויות יפות (Museo Nacional de Bellas Artes) לציון 100 שנות עצמאות. הכלכלה הלאומית הייתה חזקה דיה על מנת להתגבר על הרסנותה של רעידת אדמה רבת עוצמה אשר החריבה את נמל ולפראיסו ב-16 באוגוסט 1906.
בזירה הבינלאומית ובסיוע של גישור בריטי, נפתרו מחלוקות הגבול עם ארגנטינה באזור דרום הרי האנדים שנבעו מהגישה הצ'יליאנית של יישום עיקרון של חלוקת המים (divortium aquarum), שלא עלתה בקנה אחד עם עקרון החלוקה לפי פסגות גבוהות בו תמכה ארגנטינה. באותה העת, במאי 1915, חתמו צילה, ארגנטינה וברזיל על הסכם ABC (המהווה את ראשי תיבות שמות המדינות באלפבית לועזי) לכינון מנגנונים של שיתוף פעולה ותיווך בין שלוש המדינות ובו בזמן לפעול נגד השפעתה הגוברת של ארצות הברית של אמריקה באזור. במלחמת העולם הראשונה שהתחוללה באותה העת נשארה צ'ילה נייטרלית.