לחיל הרגלים היה תפקיד מסייע בלבד, והוא לעולם לא הגיע למספרים גדולים (בקרב קדש הדיווחים מעידים כי החתים העמידו כ 8 או 9 אלף חיילי חי"ר, לעומת 20,000 חיילי חי"ר מצרי). מחצית מהחי"ר היה חמוש בחניתות וסודר בפלנקס והמחצית השנייה היו קשתים וקלעים שכירים או מבני העמים הכפופים להם. הפלנקס החתי לא הצטיין בחוזקו ונפל באיכותו לעומת הפלנקס המצרי. בנוסף, יש עדויות לקיומם של פרשים, אם כי מספרם היה מועט ולא עלה על מאות ספורות.
גויי הים.
קבוצת עמים נוספת היא "גויי הים". החוקרים חלוקים בדעותיהם לגבי מוצאם של העמים האלה. אחת התאוריות מדברת על איי הים התיכון כמולדתם של העמים האלה, אחרת מדברת על חופה המערבי ודרום מערבי של טורקיה כמקום אפשרי. כך או כך, במאה ה-13 לפנה"ס, קבוצת עמים החלה לנדוד לכיוון האימפריה החתית. החוקרים מאמינים שהעמים האלה יצאו למסע נדודים ולא לפשיטה צבאית, עקב מספר הנשים והילדים הגבוה שהתלוו ללוחמים.
כלי הנשק העיקריים של גויי הים היו החרב וכידוני הטלה. כמעט אין עדויות לקיומן של מרכבות או פרשים. אין ממצאים חד משמעים שיכולים להסביר את הצלחתם בכיבוש האימפריה החתית האדירה, אך ככל הנראה הסיבות לכך הם מלחמת אזרחים וחולשה פנימית. לאחר כיבוש החתים, שטפו את א"י והגיעו עד מצרים. בעקבות המגע עם האימפריה החתית, גילו גויי הים את סוד עיבוד הברזל והיו לאחד העמים הבודדים שידעו סוד זה. במאה ה-12 לפנה"ס הצליחו המצרים להדוף את הפלישה בסדרת קרבות עקובים מדם.
בעקבות התבוסה, התפזרו גויי הים וחלקם התיישב בארץ ישראל, החלק זה נודע בשם פלשתים. במפגש בין הפלשתים לעם ישראל ישבו הפלשתים כבר כ-150 שנה בערים ולכן צורת לחימתם עברה שינוי. במקום חיל רגלים החמוש בחרבות, החיל העיקרי היה חי"ר כבד חמוש בחניתות עם כוח מרכבות מסייע. המספרים אינם ידועים, אך כנראה לא היו רבים מדי.
ישראל ויהודה.
העדויות החשובות ביותר לצבאו של עם ישראל בתקופה המאוחרת הוא התנ"ך. מהכתובים ניתן לראות בקלות שמרבית החיילים נלחמו ברגל ואין אזכור למרכבות או פרשים אבל כן שימוש גדול בקלע וקשת בין היתר אפשר להזכיר את שבט בנימין שהתמך בקלע. כלי הנשק העיקרי של היהודים היה עשוי מארד ורק מעטים היו בעלי חרבות ברזל. לפי התנ"ך, בתקופת השופטים כל שבט נלחם בפני עצמו או יחד עם עוד שבטים, כהתגייסות ספונטנית של העם או כבחירה אד-הוק של לוחמים מובחרים. בימי שאול, התאחדו שבטי ישראל לראשונה על מנת לענות על האיומים הרבים מצד שכניהם. שאול לא הצליח במשימתו ורק בימי דוד הצליחו בני ישראל להביס את הפלשתים. לפי כמה חוקרים, דוד הוא זה שמיסד את הצבא לצבא מאורגן - ובכלל זה הקמת מערך מילואים בכל הארץ, ומיסוד יחידת קומנדו עילית - "השלושים". דוד הסתייע גם בשכירי חרב רבים מעמים שונים. שלמה החזיק בצבאו גם פרשים ומרכבות סוסים ששוכנו באורוות (בספר מלכים א' פרק ה', נכתב "ויהי לשלמה, ארבעים אלף אורוות סוסים--למרכבו; ושנים-עשר אלף, פרשים").
עם פילוג הממלכה המאוחדת בימי רחבעם התפצל עם ישראל לשתי ממלכות, שאף לחמו לעיתים זו בזו.
ממלכת ישראל הצפונית הייתה החזקה והעשירה מבין השתיים. הממלכה הגיעה לשיאה תחת מלכותו של אחאב. מהעדויות הארכאולוגיות, המקרא וכתובות אשוריות עולה שצבאו של אחאב כלל חיל רגלים חזק וכוח מרכבות מרשים. כתובת אשורית שנחקקה לזכר התבוסה בקרב קרקר מציינת כי לאחאב היו 2,000 מרכבות ו-10,000 חיילי חי"ר. לדעת רוב החוקרים, המספרים ככל הנראה מוגזמים והמספר האמיתי היה נמוך בהרבה. סביר להניח שלממלכת ישראל היו כ-3 גדודים בני 150 מרכבות כל אחד וכמה ואלפי חיילי חי"ר. מספר המרכבות מתבסס על חפירות במגידו, שבה מצאו אורוות מלכותיות, שמקובל לתארך לתקופתו של אחאב. באורוות אלו יש מקום ל-450 מרכבות.
ממלכת יהודה הייתה ענייה יחסית ועיקר צבאה היה רגלי. גרעין הצבא היה חטיבה סדירה של החי"ר הכבד שהרכיב את הפלנקס ומשמר המלוכה שכלל כאלף איש כפי העולה מן הכתוב, ולצדו כמה אלפי חיילים קלים שגויסו בעתות משבר. חיילים אלו היו חמושים בדרך כלל בקלע וקשתות.
ארמים.
הארמים היו מפוצלים לערי מדינה רבות, אך לעיתים התאגדו תחת שליט כריזמטי. צבאם היה גדול למדי והתחרה בהצלחה עם צבאה של ממלכת ישראל ואף היה מסוגל להדוף את צבא אשור בקרב קרקר בסייעו של אחאב. הצבא לא השתנה מעיר לעיר וכלל חי"ר, מרכבות קלות עם צוות בן שני אנשים ופרשים. החי"ר היה החיל העיקרי ואילו המרכבות היו החיל המסייע. מספר הפרשים היה זעום למדי ולא עלה על כמה עשרות פרשים לעיר.
עמים נוספים.
בין העמים האלה כדאי להזכיר את מיתני ואוררטו. מיתני שכנה באזור סוריה של היום, באלף השני לפנה"ס, ועיקר כוחם היה בפרשים ומרכבות. אוררטו ששכנה באזור של ארמניה המודרנית והייתה היריבה המרה של אשור, עד אשר נכבשה על-ידה במאה ה-9 לפנה"ס. החיל העיקרי של אוררטו היה פרשים, דבר שגרם להכנסתו לשורות האימפריה האשורית ועל ידי כך השפיע על התפתחות תורת הלחימה באזור.
לסיכום.
הצבאות של רוב העמים באזור היו מורכבים ממרכבות וחי"ר, כאשר מרכבות שימשו בתור החיל העיקרי והחי"ר היווה כוח משני. החי"ר היה בדרך כלל לא מאומן ולא מאורגן (פרט למצרים שלאחר ההיסקוסים, ויחידות אשוריות). השכירים היו מעטים והתרבו רק לקראת אמצע האלף הראשון לפנה"ס באימפריה הפרסית.
הטקטיקה והאסטרטגיה של ממלכות עתיקות בסהר הפורה
טלומר
טלומר (באנגלית: Telomere) (החלק הקיצוני; מיוונית: "טלוס" = קצה, ו"מרוס" = חלק) הוא אזור הקצה של הכרומוזומים, המכילים את החומר התורשתי שבגרעין התא. לכל כרומוזום שני קצוות ולפיכך - שני טלומרים, המיועדים בעיקר להגן עליו, בדומה לדרך בה מוגן שרוך נעל על ידי האגלט (קצוות השרוכים העשויים פלסטיק).
גילויו.
אליזבת בלקברן וג'וזף גאל, שני מדענים שעבדו באוניברסיטת ייל באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, הם שגילו את הטלומר, וב-1978 הם פרסמו את תגליתם זו ברבים. ב-2009 הוענק פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, בשלושה חלקים שווים, לאליזבת בלקברן, באותה עת כבר מאוניברסיטת קליפורניה, קרול גריידר מבית הספר לרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבלטימור, וג'ק שוסטק מבית החולים הכללי בבוסטון ומרכז האווארד יוז, על גילוי הטלומר והטלומראז הבונה אותו.
תפקידיו.
הטלומר מאפשר הכפלה שלמה של הכרומוזום או ה-DNA, החומר התורשתי שבתוכו. בכל פעם שהכרומוזום משוכפל, לקראת חלוקת התא, האנזים המשכפל DNA פולימראז מפסיק את פעולתו כמה מאות נוקלאוטידים לפני הסוף. לולא הטלומרים, המתקצרים במקום הכרומוזום עצמו, ההתקצרות הייתה מובילה לאיבוד של מידע גנטי חיוני. רצף הטלומר באדם כולל בין 3 ל-20 אלף נוקלאוטידים, וישנם עוד 30 עד 100 אלף נוקלאוטידים שאינם חלק מהקוד הגנטי עצמו, בין הטלומר לכרומוזום.
כתוצאה מכך, יש אמנם קיצור של הכרומוזום מידי חלוקה של התא, אבל החלק שהלך לאיבוד איננו חלק מהגנים, אלא חלק מהטלומר, רצף נוקלאוטידים חסר משמעות וחשיבות גנטית.
לטלומרים תפקידים חשובים נוספים:
הרכבו.
הטלומרים מכילים רצף DNA בן כמה בסיסים, החוזר על עצמו מאות ואף אלפי פעמים. בדרך כלל מדובר בכ-15,000 זוגות בסיסים או נוקלאוטידים. הרצפים החוזרים עשירים בדרך-כלל ב-GC (כלומר, הנוקלאוטידים הנפוצים בהם הם גואנין וציטוזין). רצף הטלומר הוא רצף שהשתמר מאוד, אבולוציונית. בסוג של סנדלית, למשל, הרצף הוא GGGGTT ובאדם הרצף הוא TTAGGG. השימור של הרצף מעיד על החשיבות הרבה של טלומרים לקיומו של האורגניזם. בטלומר של כל כרומוזום ישנו רצף אופייני לו באורכו המשמש בשיטת היברידיזציה פלואורסצנטית באתר להבדלה בין הכרומוזומים השונים.
הארכתו וקיצורו.
הטלומרים מוארכים בין היתר על ידי האנזים טלומראז, שהוא בעל פעילות של רוורס טרנסקריפטאז המעורב בסינתזה של טלומרים ברוב האורגניזמים. טלומראזים נחשבים לסוג מעניין מאוד של DNA פולימראז, מפני שהם נושאים מקטע RNA בתוכם, מקטע המהווה תבנית לסינתזת הטלומר. לאחרונה נמצאו עדויות שקיים מנגנון נוסף (ALT-alternative lengthening of telomeres), שטיבו אינו ידוע, המאריך את הטלומרים לפחות במקרים נדירים.
ברוב האיקריוטים טלומראז פעיל רק בתאי גזע. לפי תאוריות מסוימות ההתקצרות של הטלומר מדי הכפלה של התא בתאי גוף עשויה להיות מעורבת בסרטן ובזקנה. זה נובע מכך שהטלומר פועל כ"פתיל השהייה", שבסופו של דבר נגמר אחרי מספר הכפלות של התא. כתוצאה מהתקצרותו במקום התקצרות הכרומוזום עצמו, נמנע אובדן של מידע גנטי חיוני מהכרומוזום, אולם כשהטלומרים מתקצרים יותר מדי הם מפסיקים לספק הגנה לכרומוזום. התא מזהה זאת כנזק ל-DNA ונכנס לעצירה במחזור התא. במקרה שבו ה-DNA ניזוק התא נכנס לאפופטוזה (מוות תאי מבוקר). תופעות רבות של הזיקנה קשורות בהתקצרות הטלומרים. האיברים מתפוררים ויותר ויותר מתאיהם מתים או נכנסים לעצירה בגידול התא. אנשים החולים במחלת הפרוגריה (Progeria) נראים זקנים כבר מגיל צעיר; לחולים במחלה יש טלומרים קצרים.
תומכי האנטי אייג'ינג מקדמים את הרעיון שהארכת הטלומר באמצעות ריפוי גנטי עשויה להציל תאים מהזדקנות ולהאריך את תוחלת החיים האנושית. נכון להיום דעה זו שנויה במחלוקת. מתנגדיהם טוענים שקיצור הטלומרים התפתח, כפי הנראה, כמנגנון שתפקידו למנוע סרטן. לפי התאוריה הזו, התא צובר מוטציות במהלך חייו, העלולות לגרום לסרטן אם הן פוגעות בגנים סרטניים. לפיכך, הגוף מעדיף להפטר מתאים מבוגרים בטרם יהפכו לסרטניים. לפי התאוריה, תאים מזדקנים "מוקרבים" על מנת להגן על כלל הגוף.
ההשפעה על ההזדקנות והסרטן - המחקר של רונלד דה פיניו.