דֵיר אֶל-אַסַד (בערבית: دير الأسد - בתרגום לעברית: מנזר האריה) הוא מועצה מקומית ערבית במחוז הצפון בישראל. דיר אל-אסד יושבת בבקעת בית כרם (בקעת שגור) בלב הגליל, בצמוד ומעל בענה לכיוון צפון, ומטפסת במעלה המדרון התלול שמצפון לבקעה, אל תחילת הגליל העליון. שטח השיפוט של המועצה משתרע על פני 4,759 דונם. הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1975.
כלל תושבי דיר אל-אסד הם ערבים-מוסלמים.
היסטוריה.
בתקופת הצלבנים היה במקום יישוב נוצרי בשם לָה בֶּנָה, וסמוך אליו מנזר על שם סנט ג'ורג'. בתקופה העות'מאנית גורשו הנוצרים מהכפר על ידי הסולטאן סולימאן הראשון, וצאצאיהם הקימו מאוחר יותר את בענה הסמוכה. את שטח הכפר ואדמות המנזר מסר הסולטאן לידי שייח' אל-אסד א-צפה מצפת, שייסד את היישוב הנוכחי.
בשנת 1961 הופקעו חלק מאדמות הכפר (בעיקר אלו שלא היו ראויות לעיבוד חקלאי) לצורך הקמת העיר כרמיאל.
בשנת 2003 אוחדו היישובים בענה, דיר אל-אסד ומג'ד אל-כרום תחת מועצה מקומית משותפת בשם שגור. בשנת 2005 הוכרז היישוב כעיר. בנובמבר 2008 אישרה הכנסת חוק המבטל את האיחוד, החל מ-1 בדצמבר 2008, ומשיב את המצב לקדמותו. לפי חוק זה, נערכו בחירות חדשות למועצות המקומיות הנפרדות ב-18 באוגוסט 2009. עד אז, נוהלה העירייה המאוחדת בידי ועדה קרואה.
דיר חנא
דֵיר חַנָּא (בערבית: دير حنا) היא מועצה מקומית במחוז הצפון, בבקעת סכנין, בצפון הגליל התחתון המרכזי (לב הגליל), והיא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1975.
יש מספר סברות לגבי מקור השם: על שם קדוש נוצרי שעל שמו היה קרוי מנזר במקום, על שם מפקד צבא צלבני שכבש את המקום, או גלגול שמו של היישובים היהודיים כפר חנון או כפר יוחנא מתקופת המשנה והתלמוד. בכפר יוחנא התיישבה משמרת הכהנים יכין ובכפר חנן פעלו מספר תנאים ואמוראים. על פי זאב וילנאי פירוש השם הוא מנזר חנה, על שם חנה הקדושה, סבתו של ישו.
במרכז היישוב ישנו מבצר ברמת השתמרות בינונית, אשר נבנה במאה השמונה עשרה על ידי שליטי הגליל אז, משפחת זידאן, משפחתו של דאהר אל עומר. סעד אל עומר, אחיו של טאהר אל עומר בנה כאן את ארמונו והמסגד הצמוד ב 1732. טאהר שלח את בנו עותמן להתנקש באחיו סעד ובתמורה הבטיח לו את שפרעם. הבן עותמן חנק את דודו סעד אך ט'אהר אל עומר הפיץ שמועה שסעד מת מהכשת נחש ועותמן לא קיבל את שפרעם. עלי ועותמן בני ט'אהר לכדו את דיר חנא ומשם שלחו מסר לאביהם שיעמוד בהבטחתו. ט'אהר עלה על דיר חנא עם כל צבאו אבל תוך כדי המצור הסתבר שפחה דמשק עולה על הגליל. התייר קונסטאנטן פרנסואה וולני (Volney) מספר שט'אהר קרא לבניו וביקש מהם הפסקת אש וארוחת ערב משפחתית. בארוחה הוחלט לחבור ולהילחם נגד הפחה ואחר כך לשוב ולהתקוטט וכך הסתיים המרד. במשך תקופת שלטון המשפחה ישבו בארמון כמה מבניו של ט'אהר, אחמד, עותמן ועלי. את הארמון והחומות שהקיפו את הכפר הרס אויב המשפחה אחמד אל ג'אזר מושל עכו. עלי אל עומר ברח ללבנון ומשם לגולן ולבסוף נרצח על ידי חיילי פחה דמשק.
בחצר הארמון מונחים כיום חלקי בית בד מודרני לתצוגה.שרידי חומות הארמון והמסגד עדיין בנויים אבנים צהובות ולבנות כפי שהיה במקור.כנסיית הכפר בנויה אף היא על שרידי הארמון.
אוכלוסייה.
לפי מפקד אוכלוסין של 1931, היו בכפר 117 בתים נושבים ו-563 תושבים: 227 מוסלמים ו-136 נוצרים. לפי מפקד אוכלוסין של 1961 היו בכפר 1,665 תושבים.
הר אדר
הַר אֲדָר היא התנחלות במעמד של מועצה מקומית בהרי יהודה, בסמיכות לקיבוצים מעלה החמישה וקריית ענבים ולכפר אבו גוש. הר אדר הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1995.
ביישוב פועלים בית ספר יסודי, אשכול גני ילדים, מתנ"ס וספרייה. יש בו בית כנסת ומקווה טהרה, מועדונים לנוער ולמבוגרים, מגרש ספורט רב-תכליתי, סקייטפארק ואמפיתיאטרון המכיל 730 מקומות ישיבה.
היסטוריה ומיקום גאוגרפי.
היישוב הר אדר בנוי על המתחם ההיסטורי של גבעת הרדאר, אשר בסביבתה נערכו קרבות קשים במהלך מלחמת העצמאות. שם היישוב הר אדר אף משמר, צלילית, את שם האתר המקורי. בראש הגבעה עליה שוכן היישוב נמצא האתר הארכאולוגי ח'ירבת ניג'ם שהוא מבנה מבוצר מהתקופה הפרסית-הלניסטית והתקופה העות'מאנית.
היישוב המודרני-יהודי הוקם ב-1986 על ידי עמותה הנושאת את אותו שם, ומורכבת מאנשי צבא קבע ועובדי מדינה. העמותה פעלה עד שנת 1990, ובהמשך הוקם ועד מקומי כחלק ממועצה אזורית מטה בנימין. בשנת 1995 הוכרז היישוב הר אדר מועצה מקומית נפרדת.
כל בתי היישוב נמצאים מעברו הצפון-מזרחי של הקו הירוק. מבחינה נדל"נית נהנה היישוב מיתרונות קרבתו לירושלים והנוף הפסטורלי. חלק מהבתים ביישוב, בשכונה המכונה "שלב ב'", קרוב לכפרים ברשות הפלסטינית, ורובו של היישוב מוקף בגדר ההפרדה. "שער בידו", הנמצא בשטח היישוב, משמש למעבר משטחי הרשות הפלסטינית, ונפתח מספר פעמים ביום על ידי שוטרי משמר הגבול, לצורך כניסתם של עובדים פלסטינים וליציאתם. ב-26 בספטמבר 2017 אירע פיגוע בשער זה, בו נרצחו 3 ישראלים.
עד לבניית גדר ההפרדה, נהגו תושבי היישוב לנסוע לירושלים על כביש 425 דרך הכפר בידו, מרחק נסיעה קצר של עשר דקות עד הכניסה הצפונית לירושלים ליד שכונת רמות אלון. מאז הקמת הגדר, הגישה ליישוב אפשרית רק מדרום על כביש 425 ומשם לכביש 1. בשנת 2002, עתרו התושבים לבג"ץ בדרישה שיוקם כביש גישה חדש ליישוב, מכיוון שכביש 425 מפותל ומשובש. בשנת 2003, נמחקה העתירה, לאחר שכל הגורמים הנוגעים בדבר הגיעו לפשרה, שלפיה משרד התחבורה, מע"צ (כיום החברה הלאומית לדרכים) והוועדה המקומית מטה יהודה יפעלו לקידום תכנון כביש הגישה. אך נכון לשנת 2018 הדבר לא בוצע.
אוכלוסייה.
בדירוג שערכה חברת המידע BDI לשנת 2013, מוקמה הר אדר במקום השלישי בדירוג המועצות עם היציבות הפיננסית הגבוהה ביותר.
אתר ההנצחה של חטיבת הראל.
בפסגת הגבעה עליה בנוי היישוב הוקם אתר ההנצחה של חטיבת הראל, אשר נלחמה באזור במסגרת הפלמ"ח במלחמת העצמאות, ולאחר מכן, כחטיבת מילואים של צה"ל, כבשה אותה במלחמת ששת הימים. האתר כולל אנדרטה לזכר הנופלים בקרבות שהתרחשו במקום וכן, תצוגת טנקים ומשוריינים. בין היתר מונצחים במקום שמותיהם של מפקד החטיבה במלחמת השחרור יצחק רבין ומפקד החטיבה במלחמת ששת הימים אורי בן ארי.
כחלק מהאנדרטה ניצב מגדל תצפית שגובהו כשישה עשר מטרים, אותו תכננו יחדיו האדריכלים אריה שרון ובנו אלדר שרון, והיא מעוצבת כשתי צלחות רדאר המונחות זו על גבי זו וניצבות על שתי רגלי בטון. מראש האנדרטה ניתן לצפות בנוף פנורמי של הרי ירושלים במזרח ושפלת החוף במערב ומחדרה בצפון ועד עזה בדרום. בימים מסוימים ניתן אף לראות את פסגת החרמון. האתר מתוחזק על ידי המועצה המקומית הר אדר והוא מתוייר על ידי בתי ספר רבים מרחבי הארץ שעוצרים במקום במסגרת "טיול בעקבות לוחמים". בתי ספר, תנועות נוער ויחידות צבאיות מקיימים באתר טקסים שונים, וגם המועצה מקיימת באתר טקסי זיכרון יחד עם אירועי חג כגון ט"ו בשבט.
זכרון יעקב
זִכְרוֹן יַעֲקֹב היא מועצה מקומית במחוז חיפה בישראל. היא נוסדה כמושבה ב-6 בדצמבר 1882 בידי עולים חובבי ציון מרומניה, והייתה המושבה השלישית של אנשי העלייה הראשונה.
המושבה יושבת על חוטם הכרמל, חלקו הדרומי של רכס הכרמל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1950.
היסטוריה.
ראשוני המתיישבים הגיעו מרומניה באוניה "טטיס", שאורגנה על ידי הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה. האוניה יצאה מנמל גאלאץ שעל הדנובה ב-25 באוגוסט 1882, כשעל סיפונה הפליגו חמישים משפחות ובהן 228 נפשות. חלקן יצאו לגליל ליישב את המושבה ראש פינה.
אלה ממשפחות המייסדים שלא עלו לראש פינה שהו בחיפה עד שנרכשו האדמות שנועדו למושבה מידי פרנסיס ז'רמן, סגן הקונסול הצרפתי בחיפה.
בהתחלה נקרא שמה של המושבה "זמרין", שם יהודי או שומרוני מתקופת הבית השני או תקופת המשנה אשר משמעותו בשפה הארמית-השומרונית הוא ככל הנראה 'כורמים' והשתמר בשמו של כפר האריסים הערבי "זמארין" (בערבית: زُمَّارِين) ששכן במקום לפני רכישת אדמותיו וחידוש היישוב העברי ב-1882, וכן משום ששם זה הזכיר למתיישבים את השם "שומרון" בלועזית ('סמאריה').
למייסדי המושבה לא היה ידע רב בחקלאות, ומשום כך ב-1883 המושבה נקלעה לקשיים רבים. התושבים פנו תחילה לברון הירש. נציגו, מר ונציאני, הגיע למושבה, והציע להם לעבור לארגנטינה לקבל שם פתרון למצוקתם. לאחר התייעצות קצרה קם נציג המתיישבים להודות על הרצון הטוב - אך הכריז: "לא נעזוב את המקום הזה, שכן באנו לארץ אבותינו למטרה קדושה, ואיננו רוצים לחיות במקום אחר בעולם". אז פנו התושבים ל'נדיב הידוע', שניאות לפרוס את חסותו על היישוב. עיתון המגיד פרסם ב-1883 (כ"ח אלול תרמ"ג) את הידיעה: "נדיב בלתי-ידוע מציל את זכרון יעקב". לאחר פחות מחודשיים, במאמרו בט"ו חשון תרמ"ד פרסם העיתון ידיעה נוספת בנושא, בכותרת: "נפתרה החידה: הנדיב הבלתי ידוע הוא הברון רוטשילד, הידוע". הברון רוטשילד נתן למקום את השם "זכרון יעקב" על שם אביו ג'יימס (יעקב) מאיר רוטשילד, בעת שחנך את בית הכנסת שנבנה בלב המושבה.