בריטניה החלה לגלות עניין בחוף כבר מראשית המאה ה-19 ויצרה בריתות אסטרטגיות עם עמים באזור שמרדו בשלטון אימפריית אשנטי. עד 1821 השיגה חברת מסחר בריטית ברישיון הכתר (African Company of Merchants) שטחים ומצודות בנקודות מסוימות בחוף, בפרט השטח שהשתייך לדנמרק קודם לכן. ב-1867 פורקה החברה ונכסיה הועברו לשליטה ישירה של הממשלה הבריטית. בריטניה, שביססה נוכחות אזורית בסיירה לאון וניגריה הצליחה להתיש את הברית ההולנדית-אשנטי ולבסוף הכניעה את הולנד ורכשה את המושבה ההולנדית כולה בהסכם ב-1872. גם לאחר מכן, התמודדה בריטניה עם מרידות האשנטי (במסגרתן נהרסה למשל אלמינה עד היסוד על ידי האשנטי ב-1873), להן שמה קץ ב-1900, כאשר מלך אשנטי נכנע ומסר לידי השלטון הבריטי את כס הזהב, סמל הריבונות. באותה שנה הפך אזר החוף של חוף הזהב למושבת כתר ("המושבה" - the colony) ושטחי יער הגשם שבעורפו היו ל"פרוטקטורט של אשנטי".
במהלך המלחמות עם האשנטי בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19, הרחיבה בריטניה את תחומי שליטתה מן החוף, הרחק פנימה וצפונה לתוך היבשת, תוך שהיא יוצרת נקודות מגע עם שטחי כיבוש של האימפריה הקולוניאלית הגרמנית והאימפריה הקולוניאלית הצרפתית. ב-1902 הכריזה בריטניה על השטחים הצפוניים, הפנימיים שכבשה כ"פרוטקטורט של הטריטוריות הצפוניות". שלוש הישויות הוכפפו למושל הכללי של חוף הזהב ותפקדו כיחידה מדינית אחת. מוצרי היצוא מהמושבה הבריטית הורחבו וכללו מלבד פלפל ושנהב גם עפרות מתכת, יהלומים וקקאו. על מנת לשנע סחורות מפנים הארץ לחופים סללו הבריטים תשתית מסילות ברזל המשמשת את גאנה המודרנית עד היום.
לצורך החלת השלטון ברחבי המושבה, השתמשו הבריטים בהאצלת סמכויות לצ'יפים (מנהיגים מקומיים של שבטים), ויצרו אריסטוקרטיה נאמנה לשלטון, בעלת שורשים מכובדים מבחינה שבטית מחד ונאמנות שנקנתה בכסף, פריבילגיות וכיבודים מאידך. ב-1925 מוסדו מועצות שבטים לגיטימיות בכל שלוש הטריטוריות, להן הוקנו סמכויות רשמיות ושטחי שלטון מוגדרים היטב, נציגי המועצות נבחרו בבחירות. ב-1935 הוגדר במושבה ממשל נבחר בעל שלטון עצמי, הכפוף למושל הכללי. ב-1947 שב משכיל צעיר בשם קוואמה נקרומה מלימודיו בלונדון לאקרה, בירת חוף הזהב. הוא הושפע מתורותיהם של מרקוס גארבי, ג'ורג' פדמור ומהטמה גנדי והגיע למסקנה שממשל עצמי בראשות אליטה הנשלטת על ידי השלטון הבריטי איננה מספיקה על מנת לממש את הזכויות הפוליטיות של האפריקאים. נקרומה החל לארגן תנועה ציבורית רחבה לקראת מאבק לעצמאות, הראשונה מסוגה במערב אפריקה. נקרומה ייסד את מפלגת העם, שדגלה באי-ציות בלתי-אלים כלומר תהלוכות והפגנות, שביתות ומרי אזרחי שהעמידו את השלטון הבריטי בפני אתגרים מתישים. נקרומה נידון למאסר אולם הבריטים, שעמדו מול הפגנות ברחבי העולם והתנגדות גוברת ברחבי הארץ, החליטו לעזוב את חוף הזהב. ב-1951 ערכה בריטניה את הבחירות הכלליות הראשונות באפריקה עם זכות הצבעה כללית. למרות שישב בכלא, ניצח נקרומה בבחירות ברוב מוחלט ומפלגתו זכתה ל-34 מ-38 המושבים באספה המחוקקת. עתה, כמנהיג מפלגת השלטון, הוא שוחרר מכלאו ביום 12 בפברואר 1951. להצעת המושל הבריטי, צ'ארלס ארדן-קלארק, הסכים נקרומה להנהיג את הממשלה שתוביל את המדינה לעצמאות וחוף הזהב הייתה לדומיניון. לדומיניון של חוף הזהב צורפה המושבה טוגולנד הבריטית. ב-6 במרץ 1957 קיבלה גאנה, שהייתה איחוד של מושבת חוף הזהב וטוגולנד הבריטית, את עצמאותה והייתה למדינה השחורה הראשונה באפריקה שהשתחררה מהקולוניאליזם האירופי. יומיים לאחר מכן הצטרפה לאו"ם כחברה ה-81.
גאנה העצמאית.
ב-1 ביולי 1960 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים, כאשר גאנה הפכה לרפובליקה עצמאית. בשנת 1959 המלכה אליזבת השנייה, ראש חבר העמים, ביקרה בגאנה וזכתה לקבלת פנים ידידותית ביותר. בוועידת חבר העמים בשנת 1964 הציע נקרומה להקים מזכירות קבועה של חבר העמים, על מנת, כלשונו של נקרומה, "לגרום לקהילת חבר העמים להתאים לשאיפות המשותפות של חבריה." לדברי אחד המשקיפים, נקרומה האמין כי חבר העמים הוא דוגמה לאופן שבו אמורה לעבוד איגוד חופשי של מדינות עצמאיות. חבר העמים סיפק כלי להעברת טכנולוגיה ולשיתוף פעולה כלכלי ותרבותי.
נקרומה שוב הובילה בכוח את פרישתה של דרום אפריקה מחבר העמים בשנת 1961. בשנת 1965 נאלצה גאנה לנתק את היחסים הדיפלומטיים עם בריטניה כדי לתמוך בהחלטת ה-OAU על הכרזת העצמאות החד-צדדית של רודזיה והקמת ממשלת מיעוט לבנה. היחסים חודשו בשנה שלאחר מכן, לאחר הפלת נקרומה.
לאחר מהפכת ה-31 בדצמבר 1981, גאנה איבדה את חברותה באיגוד הפרלמנט של חבר העמים, המקדם חילופי דברים והבנתם בין חברי פרלמנט במדינות החברות. גאנה התקבלה מחדש לאגודה בספטמבר 1993, באותה השנה שבה הוקבלה גם לאיחוד הבין-פרלמנטרי, מוסד נוסף של חבר העמים. עם קבלתה מחדש לשני הגופים הללו, גאנה הפכה לשחקן מרכזי בענייני חבר העמים. במאי 1994 אירחה גאנה ועידת חבר העמים בנושא ממשל מקומי שמשכה אליה משתתפים מכמה מדינות מערב אפריקה. בסוף השנה נותרה גאנה כמדינת חבר העמים היחידה במערב אפריקה עם ממשלה שנבחרה, ושלושת החברים האחרים - ניגריה, סיירה לאון, וגמביה - כולם תחת שלטון צבאי. כתרומה לדמוקרטיה הגאנית, חבר העמים, יחד עם ה-OAU ומרכז קרטר בארצות הברית, סיפקו צוותי משקיפים בינלאומיים לפקח על הבחירות לנשיאות בגאנה בנובמבר 1992.
היחסים של גאנה עם בריטניה המשיכו להיות טובים בדרך כלל תחת PNDC. שרת המדינה הבריטית לענייני חוץ וחבר העמים, גברת לינדה צ'אלקר, הגיעה לביקור רשמי מוצלח בגאנה בתחילת 1987, שהביא לסיוע הבריטי המוגבר לרפורמות הכלכליות בגאנה. מאז תחילת ה-ERP בשנת 1983, בריטניה העניקה לגאנה יותר מ-69 מיליון ליש"ט כתמיכה במאזן התשלומים. על פי הדיווחים גאנה זכתה לסיוע רב יותר מבריטניה מכל מדינה אפריקאית למעט זימבבואה. בריטניה, יחד עם מדינות מערביות אחרות וסוכנויות פיתוח בינלאומיות, סיפקו גם תמיכה טכנית, לוגיסטית וכלכלית נחוצה ליישום מאמץ הביזור הממשלתי של גאנה.
כיום שתי המדינות מקיימות יחסים חמים והן חברות בחבר העמים הבריטי.
אוסטריה הפדרלית
המדינה הפדרלית של אוסטריה, או המדינה השיתופית אוסטריה (בגרמנית: Bundesstaat Österreich) הייתה המשכה של הרפובליקה האוסטרית הראשונה בין השנים 1934 ו-1938, כשהייתה מדינה חד-מפלגתית שהונהגה על ידי חזית המולדת הפשיסטית. אופי הממשל היה ממשלה סמכותנית שהתבססה על שילוב של השפעות קתוליות פשיסטיות איטלקיות ושמרניות.
היסטוריה.
עם פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית, הוקמה רפובליקה חדשה בשטחים דוברי הגרמנית של האימפריה: אוסטריה הגרמנית. זו פורקה ב-1920 ובמקומה הוקמה הרפובליקה האוסטרית הראשונה. משטר רפובליקה זו היה חלש ואוסטריה סבלה ממשברים רבים, בין היתר במהומות יולי 1927.
אוסטריה הפדרלית הוקמה בעקבות משבר פרלמנטרי ב-1933 שאותו ניצל הקנצלר אנגלברט דולפוס כעילה לפיזור הפרלמנט והפעלת צווי חירום נגד מתנגדיו הפוליטיים. בהמשך, משבר פוליטי זה הוביל למלחמת אזרחים קצרה ב-1934. בסיומה ועם ניצחון דולפוס על כוחות השמאל, אוסטריה הפכה לדיקטטורה באופן מלא, וסמליה ושמה הרשמי השתנו בעקבות המהלך.
אידאולוגיה.
השלטון באוסטריה הפדרלית היה חד-מפלגתי והונהג על ידי מפלגת חזית המולדת האוסטרית בעלת היסודות הפשיסטיים.
שקיעה.
המשטר באוסטריה שרד כל עוד איטליה הפשיסטית פרסה את מטריית ההגנה שלה מפני האימפריאליזם של גרמניה הנאצית. אולם, כאשר ניסה מוסוליני לשים קץ לבידוד הבינלאומי הגובר של איטליה (בעקבות הפלישה לאתיופיה) על ידי יצירת הברית עם היטלר ב-1936, נותרה אוסטריה לבדה מול לחץ גרמני הולך וגובר.
כדי להגן על עצמאותה של אוסטריה, הגיע שושניג להסכם עם היטלר בפברואר 1938, לפיו יקבלו חנינה 17,000 נאצים אוסטריים וישולבו בחזית המולדת, ארתור זייס-אינקווארט, מנהיג הנאצים האוסטריים, ימונה לשר הפנים והביטחון, והרמטכ"ל האנטי־נאצי אלפרד יאנזה יוחלף בפרנץ במה. ככל שהלחץ הנאצי גבר, ניסה שושניג לגייס תמיכה עממית לעצמאותה של אוסטריה באמצעות משאל עם. היטלר טען בתגובה לניסיון הונאה והצבעה מזויפת מצד שושינג, ודרש ממנו להעביר את הממשלה לנאצים האוסטריים, אחרת יהיה עליו להתכונן לפלישה. שושניג, שלא היה מסוגל להשיג תמיכה בצרפת או בבריטניה, התפטר בערב ה-11 במרץ כדי למנוע שפיכות דמים. בתחילה מיקלס סירב למנות את זייס-אינקווארט לקנצלר, אולם אף מועמד אחר מהמפלגה הנוצרית-סוציאלית לא הסכים להתמנות. עוד באותו היום, הנספח הצבאי של גרמניה הנאצית גנרל-לויטננט וולפגנג מף הציג בפני מיקלס אולטימטום ואיים בפלישת הוורמאכט, איום שמיקלס לא נענה לו. עם זאת, טלגרמה מזויפת מטעם זייס-אינקווארט (שטרם היה קנצלר) נשלחה לגרמניה בדרישה שהצבא הגרמני יסייע בהשלטת סדר. בחצות הלילה 12 במרץ, נכנע מיקלס ומינה את זייס-אינקווארט לקנצלר אוסטריה.
למחרת בבוקר פלש היטלר לאוסטריה והכריז עליה כחלק מהרייך הגרמני, והיא סופחה רשמית לאחר מכן ב-15 במרץ 1938 (אנשלוס). בתחילה הוגדרה אוסטריה כמדינה פדרלית בתוך גרמניה הנאצית ששמה בגרמנית הוא Land Österreich, אולם עם רפורמות מנהלתיות ב-1 במאי 1939 אוסטריה חולקה ל-7 רייכסגאו שנקראו יחד בשם "אוסטמארק". עם זאת, ב-8 באפריל 1942 הוחלט כי השם מזכיר את אוסטריה העצמאית לשעבר וקבוצת הגאו שונתה לשם הגרמני Alpen- und Donau-Reichsgaue, פירושו ה"רייכסגאוהים של האלפים והדנובה". שטחה של אוסטריה נקרא בשם זה עד כניסת הצבא האדום לשטחה והקמת אוסטריה העצמאית.
צ'כיה (דמות)