ב-26 באוקטובר 1903, מוסיני נעלם מפירנצה. הסתבר כי ברח מדו-קרב עם חברו הטוב ביותר, הצייר ג'ובאני קוסטטי, שהפך ליריבו בגלל אישה, הציירת ביאטריצ'ה אנצ'ילוטי גורטי. בדרך לאוסטריה, לאחר ששקל התאבדות, הוא התארח במנזר קפוצ'ינים בגוריציה. לאחר מכן, הוא עבר למנזר פרנציסקני בטריאסטה ולאחר מכן למנזר הפרנציסקני של אסקולי פיצ'נו. שם, לאחר שנה אחת של בידוד ושקיעה בהרהורים, בינואר 1905 הוא הפך לנזיר, וקיבל את שמו של הנזיר פאולו סארפי. לאחר מכן, הוא חזר לפעילותו האמנותית, וקישט כנסיות שונות במארקה, אחד מהן היא סנטה מריה דלה קונצ'ציונה.
ההגירה הגדולה (אפרו-אמריקאים)
ההגירה הגדולה, (אנגלית: Great Migration), קרויה גם ההגירה הגדולה לצפון, או ההגירה השחורה, הייתה תנועתם של מעל שישה וחצי מיליון אזרחים אמריקאים ממוצא אפריקאי מדרום ארצות הברית הכפרית, ליישוב העירוני בצפון-מזרח ארצות הברית, המערב התיכון ומערב ארצות הברית. הגירה זו התרחשה בשתי תקופות חופפות אך שונות:
הסיבות להגירה זו היו מדיניות ההפרדה הגזעית בדרום ארצות הברית והאפליה, במדינות הדרום בהן אושרו חוקי ג'ים קרואו, והתנאים החברתיים והכלכליים הקשים שנבעו מכך. ההגירה הביאה עמה שינוי היסטורי משמעותי מכיוון שהמהגרים עברו בדרך כלל לערים הגדולות דאז בארצות הברית (העיר ניו יורק, שיקגו, דטרויט, לוס אנג'לס, פילדלפיה, קליבלנד וושינגטון הבירה) בתקופה שבה לערים הללו הייתה השפעה תרבותית, חברתית, פוליטית וכלכלית מרכזית על ארצות הברית. במקומות החדשים הוקמו קהילות גדולות של אפרו אמריקאים, בעלות כוח ומשפיעות. למעשה, בזכות ההגירה צפונה, גדל כוחם של האזרחים השחורים להביא לשינוי גם במדינות הדרום הגזעניות, אמנם בתהליך איטי.
בסטטיסטיקה המוקדמת יותר של אוכלוסיית ארצות הברית, בשנים 1780 עד 1910, חיו יותר מ-90% מהאוכלוסייה האפרו-אמריקאית במדינות הדרום של ארצות הברית. בסוף ההגירה הגדולה, מעט יותר מממחצית האוכלוסייה האפרו-אמריקאית חיה בדרום, בעוד שמעט פחות ממחצית חיה בצפון ובמערב. יתר על כן, האוכלוסייה האפרו-אמריקאית הפכה לעירונית מאוד. בשנת 1900 רק חמישית מהאפרו-אמריקאים בדרום התגוררו באזורים עירוניים. עד שנת 1960, התגוררו מחצית מהאפרו-אמריקאים בדרום התגוררו באזורים עירוניים, ובשנת 1970 למעלה מ-80% מהאפרו-אמריקאים ברחבי הארץ התגוררו בערים.
ההגירה הגדולה הייתה אחת התנועות הפנימיות ההמוניות הגדולות והמהירות ביותר בהיסטוריה - אולי הגדולה ביותר - שלא נגרמה בגלל איום מיידי של חשש למוות או רעב. במספרים יחסיים הדבר מתעלה על הגירה של כל קבוצה אתנית אחרת - איטלקים, אירים, יהודים או פולנים - לארצות הברית. מבחינת האזרחים השחורים, המשמעות של ההגירה הייתה לעזוב את מה שהיה הבסיס ההיסטורי, הכלכלי והחברתי שלהם באמריקה ולמצוא בסיס חדש.
בעוד שבהגירה הגדולה הראשונה (1910–1940), עברו כ כ־1.6 מיליון אנשים מאזורים כפריים בדרום לערים תעשייתיות בצפון, הרי שבהגירה הגדולה השנייה (1940–1970), שהחלה לאחר השפל הגדול, היגרו לפחות חמישה מיליון אנשים - כולל אנשי עיר רבים בעלי כישורים עירוניים - לצפון ולמערב.
מאז ייסוד התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, המגמה התהפכה, כאשר חלק מהאזרחים האמריקאים ממוצא אפריקאי עברו מצפון לדרום - אם כי באופן איטי יותר. מהלכים האלה שזכו לכינוי "ההגירה הגדולה החדשה", נבעו בדרך כלל על ידי הקשיים הכלכליים של ערים בצפון-מזרח ארצות הברית ובמערב התיכון של ארצות הברית, עקב שינויי החקיקה ב"דרום החדש" שאיפשרו שוויון זכויות רב יותר, צמיחת מקומות עבודה, עלייה ביוקר המחיה בדרום, קשרי משפחה וקרבה, ושיפור היחסים בין הגזעים.
סיבות להגירה.
הגורמים העיקריים להגירה בקרב אמריקאים ממוצא אפריקאי מהדרום לצפון, היו ההפרדה הגזעית החוקית, שאיפשרה בחסות החוק אפליה בוטה כלפי שחורים במדינות הדרום, עלייה בהתפשטות האידאולוגיה הגזענית, אלימות כלפי שחורים ומעשי לינץ' נרחבים (כ-3,500 אפרו-אמריקאים נרצחו במעשי לינץ' בין השנים 1882 ל-1968 ), והיעדר הזדמנויות חברתיות וכלכליות בדרום. היו גם גורמים שמשכו את המהגרים צפונה, כמו מחסור בכוח אדם במפעלים בצפון שנגרם על ידי מלחמת העולם הראשונה, והביא לאלפי מקומות עבודה במקומות תעסוקה שחייבו עבודה פיזית קשה, בעיקר במפעלי הפלדה, מסילות הברזל, מפעלי אריזת בשר ותעשיית הרכב. משיכת המשרות בצפון התחזקה על ידי מאמציהם של סוכני עבודה שנשלחו על ידי אנשי עסקים בצפון לגייס עובדים מהדרום. חברות צפוניות הציעו תמריצים מיוחדים כדי לעודד עובדים שחורים לעבור דירה, כולל תחבורה חינם ודיור במקום החדש בעלות נמוכה. תמריצים אלה היו אכן אטרקטיביים, כאשר באזורי מגוריהם הקודמים סבלו אותם אזרחים מאלימות כלפיהם, ומאפליה ויחס משפיל, לאורך זמן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חלה ירידה בכמות המהגרים מאירופה, מה שהביא מפעלים בצפון ארצות הברית להיצע נמוך של עובדים. קודם לכן, במהלך 1914, הגיעו בסביבות 1.2 מיליון מהגרים אירופאים,
בעוד שרק 300,000 הגיעו בשנה שלאחר מכן לארצות הברית. עם תחילת המלחמה, השפיע גם גיוס העובדים בצפון לצבא על היצע העבודה. הדבר יצר הזדמנות עבור אמריקאים אפריקאים, שכן התעשייה הצפונית חיפשה מבקשי עבודה חדשים בדרום. היו יתרונות רבים למשרות בצפון בהשוואה לעבודות בדרום, כולל שכר שיכול היה להיות כפול או יותר. האבטלה שהייתה בדרום ארצות הברית, בנוסף להיעדר הזדמנויות חברתיות עקב חוקי ג'ים קרואו הניעו מספר גדול של אזרחים ממוצא אפריקאי לעזוב את כל המוכר להם, ולעיתים את משפחתם המורחבת, ולהגר אלפי קילומטרים צפונה.
ההגירה הגדולה הראשונה (1910–1940).
כאשר נחתמה הצהרת האמנציפציה ב-1863, התגוררו מעל 92% מהאוכלוסייה השחורה בדרום ארצות הברית, בהיותם עבדים. פחות משמונה אחוזים מהאוכלוסייה האפרו-אמריקאית חיה בצפון-מזרח או במערב התיכון של ארצות הברית. בתקופת השיקום הדבר החל להשתנות בהדרגה. ועדיין, היה צורך בביקוש משמעותי בצפון, כדי לגרום למהלך של נדידה כה גדולה.
בין השנים 1910 ל-1930 גדלה האוכלוסייה האפרו-אמריקאית בכארבעים אחוז במדינות הצפוניות כתוצאה מההגירה, בעיקר בערים הגדולות. בערים פילדלפיה, דטרויט, שיקגו, קליבלנד, בולטימור וניו יורק היה גידול אוכלוסין מהגדולים ביותר בתחילת המאה העשרים. עשרות אלפי אזרחים שחורים גויסו לעבודות תעשייתיות, כגון תפקידים הקשורים להרחבת מסילת הרכבת של פנסילבניה. מכיוון שהשינויים התרכזו בערים הגדולות, שמשכו גם מיליוני מהגרים חדשים מאירופה, המתיחות עלתה כשהאנשים התחרו על מקומות עבודה ודירות דיור. המתיחות החמורה ביותר הייתה בין האירים האתניים, המגנים על עמדותיהם ועל הטריטוריה שהשיגו לאחרונה, לבין המהגרים השחורים.
מתחים ואלימות.
עם ההגירה של האמריקאים האפריקאים צפונה והערבוב של עובדים לבנים ושחורים במפעלים, המתח הלך וגדל, כשהוא מונע בעיקר על ידי עובדים לבנים, שחשו מאוימים בתפקידיהם הקודמים. ה-AFL - פדרציית העבודה האמריקאית, דגלה בהפרדה בין לבנים לאפרו-אמריקאים במקום העבודה, גם מסיבות גזעניות, וגם עקב אותה מתיחות. היו הפגנות לא אלימות מצד ציבורי העובדים הלבנים, כמו יציאה מהעבודה, במחאה על כך שאפריקאים אמריקאים ולבן עובדים יחד. כשהמתח הלך וגדל, פרצה עד מהרה גם אלימות. בשנת 1917 התקיימו מהומות במזרח סנט לואיס באילינוי . התפרעות זאת הייתה מהידועות יותר לשמצה במקומות עבודה. היו בה כ־200 הרוגים, ויותר מ-6000 אפרו-אמריקאים נעקרו בעקבותיה מביתם. האגודה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים, הגיבה לאלימות בצעדה המכונה "הצעדה השקטה" , בה למעלה מ-10,000 גברים ונשים אפרו-אמריקאים הפגינו בהארלם, ניו יורק. הקונפליקטים ביחסי העבודה בין לבנים לשחורים נמשכו גם לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בסוף הקיץ ובסתיו 1919, המתחים הגזעיים הפכו אלימים ונודעו בשם הקיץ האדום. פרק זמן זה הוגדר על ידי אלימות והתפרעות ממושכת בין שחורים ולבנים בערים הגדולות בארצות הברית. הסיבות לאלימות זו היו שונות. הערים שהושפעו מהאלימות כללו את וושינגטון די. סי., שיקגו, אומהה, נוקסוויל, טנסי ואיליין, ארקנסו, שהיא עיירה כפרית קטנה מדרום מערב לממפיס.
התפרעויות הגזע הגיעו לשיא בשיקגו, שכן רוב האלימות והמוות התרחשו שם במהלך המהומות. מחברי המסמך ""The Negro in Chicago", מחקר על יחסי גזעים והתפרעות גזע", דו"ח רשמי משנת 1922 על יחסי גזעים בשיקגו, הגיע למסקנה שהיו גורמים רבים שהובילו להתפרצויות האלימות בשיקגו. בעיקרון, שחורים רבים קיבלו על עצמם את עבודתם של גברים לבנים שיצאו להילחם במלחמת העולם הראשונה. כשהמלחמה הסתיימה ב-1918, גברים רבים חזרו הביתה כדי לגלות שעבודתם נלקחה על ידי גברים שחורים שהיו מוכנים לעבוד רחוק יותר, בעבודה קשה יותר ובשכר פָּחוּת. עד שהמהומות האלימות בשיקגו שככו, 38 בני אדם איבדו את חייהם, והיו לפחות 500 פצועים נוספים. בנוסף, הושמד רכוש בשווי 250,000 דולר (מיליונים רבים בשווי של היום) ויותר מאלף בני אדם נותרו ללא קורת גג. גם ערים אחרות ברחבי המדינה הושפעו רבים מהאלימות של הקיץ האדום. הקיץ האדום האיר את המתח הגזעי הגובר באמריקה. האלימות בערים הגדולות הללו תרמה בסופו של דבר לרנסאנס של הארלם, מהפכה תרבותית אפרו-אמריקאית, בתחילת שנות ה-20. אלימות גזעית הופיעה שוב בשיקגו ובדטרויט בשנות הארבעים, כמו גם בערים אחרות בצפון מזרח, כשהמתחים הגזעיים על רקע דיור ותעסוקה גדלו.
המשך ההגירה.