בסוף הקיץ הגיעה העת לפלוש לאי הבריטי. קיסר טען שבריטונים שלחו סיוע לגאלים ביבשת ולכן היה הכרח, כביכול, להעניש אותם. עם זאת, נראה שהתוכנית לפלוש לאי הבריטי נרקמה במוחו לפני כן, והסיבה האמיתית לפלישה לא הייתה הנוכחות של הלוחמים הבריטונים בגאליה, אלא הרצון לבזוז את אוצרותיו של האי הבריטי, ובעיקר ליהנות ממרבצי המתכות היקרות הגדולים שלו. שיקול חשוב נוסף שהיה לקיסר הוא היוקרה שנלוותה לפלישה לארץ זו שהייתה אפופת אגדות מבחינת הרומאים. הצלחה בתחום זה הייתה מביאה לו את הערצת ההמונים ברומא.
לצורך הפלישה ארגן קיסר צי שכלל 100 ספינות סוחר ועוד ספינות מלחמה שנותרו לו מקרב מפרץ קיברון. צי הפלישה רוכז בשטחם של המורינים באזור פה-דה-קאלה המודרני. בסך הכול כלל כוח הפלישה שני לגיונות (השביעי והעשירי) וכמה מאות פרשים. יתר הצבא נשאר בגאליה תחת פיקוד הלגאטים כדי להמשיך במסע הכיבוש בשטחי המנפים והמורינים שטרם נכנעו לרומא.
הפלישה החלה באופן לא מוצלח. ניסיונות לאסוף מודיעין מהסוחרים הגאלים עלה בתוהו אחרי שאלה לא רצו לשתף פעולה עם מתחרה כלכלי פוטנציאלי על הסחר עם האי הבריטי. גם סיור שביצע אחד מקציניו של קיסר בספינה קלה ליד החוף הבריטי לא העלה ממצאים רבים. קיסר, שהיה רגיל לתנאיו של הים התיכון, לא היה מודע לאופיו הסוער של האוקיינוס האטלנטי. כתוצאה מכך, העמסת הסוסים על ספינות המטען כשלה. ספינות הסוחר שהובילו את חלק הארי של צבאו לא התאימו לנחיתת סער. גם ספינות הקרב שהתאימו ללחימה במימי הים התיכון התאימו במידה מוגבלת מאוד לנחיתת סער. גרוע מכך, ניסיונותיו של יוליוס קיסר לאסוף מודיעין נודעו לבריטונים, ואלה התארגנו להגנה באזור המיועד לנחיתה.
כשצי הפלישה הרומאי הגיע לחוף הבריטי באזור הצוקים הלבנים של דובר, הוא נתקל בהתנגדות עזה. הספינות הרומאיות עמוקות השוקע לא הצליחו להתקרב לחוף והלגיונרים נאלצו לרדת מהספינות במרחק ניכר מהחוף. כתוצאה מכך התקשו להסתער על הבריטונים שהמטירו עליהם חצים וכידונים. קיסר העתיק את מקום הנחיתה וכך הצליח לנתק את הפרשים והמרכבות הבריטונים מחיל הרגלים, שלא הצליח להדביק את הספינות המהירות. למרות שינוי המיקום, הנחיתה עדיין התנהלה בקושי רב. קיסר נאלץ לפרוס את ספינות הקרב כדי לירות על המגנים מהבליסטראות המוצבות על הסיפון, אך גם זה הועיל רק במעט. רק בעמל רב הצליחו הרומאים להתגבר על המגנים הבריטונים ולנחות באי.
הרומאים הקימו מחנה מבוצר, אך סופה גדולה השמידה חלק מצי הפלישה וניתקה אותם מהיבשת. הבריטונים חידשו את התקפותיהם, במיוחד נגד חיילים רומאים שניסו לאסוף אספקה מהסביבה. הרומאים היו במצב קשה בגלל הים הסוער שמנע אספקה מהיבשת, ומצד שני פעילות הפרשים הבריטונים ומרכבותיהם לא אפשרו איסוף אספקה מהסביבה. הבריטונים, מעודדים מהצלחתם, תקפו את המחנה הרומי עצמו, אך נהדפו. קיסר לא רצה להמשיך את המערכה בתנאים אלה והסכים לנהל משא ומתן עם הבריטונים שחששו מהמשך הנוכחות הרומאית באי. כתוצאה מהמשא ומתן נסוגו הרומאים בחזרה ליבשת ללא קרב. למרות כישלון הפלישה, עצם קיומה היה הצלחה תעמולתית גדולה ברומא, שבה צוין האירוע בחגיגות נרחבות.
לאחר חזרתו ליבשת המשיך קיסר את כיבוש גאליה. טיטוס לאביינוס נשלח בראש צבא שחזר מבריטניה למערכה נגד המורינים. סאבינוס וקוטה נשלחו לכבוש את המנפים. הקיץ היה יבש והמקומיים לא יכלו לסגת לביצות כמו שעשו שנה קודם לכן. כתוצאה מכך היה מסע המלחמה נגדם מוצלח מאוד מבחינת הרומאים.
המערכה בשנת 54 לפנה"ס.
הפלישה השנייה לאי הבריטי.
בשנת 54 לפנה"ס תכנן יוליוס קיסר פלישה חדשה לאי הבריטי. כדי להבטיח את הצלחת הפלישה הוא הקדיש מאמץ ניכר לבניית צי פלישה גדול יותר ואסף צבא גדול יותר. כוח הפלישה נאסף בפורטוס איטיוס (ככל הנראה בולון המודרנית). בסך הכל נבנו 600 ספינות משא ועוד 28 ספינות קרב. הצבא שנאסף לקראת הפלישה כלל הפעם 5 לגיונות ועוד 2,000 פרשים. כדי לשמור על השקט בגאליה נותרו בה שלושה לגיונות ו-2,000 פרשים. לאחר הסדרת עניינים פוליטיים דחופים שדרשו את מעורבותו בשבט הנרווים יצא קיסר בראש צבאו לעבר האי הבריטי.
כוח הפלישה נחת בחוף ללא התנגדות. קיסר החליט לנצל את שארית שעות האור ולקח את מרבית הצבא לפנים האי. על החוף השאיר, במחנה מבוצר שנבנה במקום, 10 קוהורטות וכ-300 פרשים (סדר גודל של לגיון אחד). עם שחר נתקל בכוח בריטוני גדול על גבעה מבוצרת על הגדה הרחוקה של הנהר (ככל הנראה סטאור (Stour)). הרומאים תקפו וכבשו את הגבעה בסערה. קיסר רצה להמשיך במרדף אחרי הבריטונים הנסוגים, אך סערה פגעה בצי שעגן בחוף והתערבותו נדרשה לשם תיקון הנזקים.
הבריטונים, שזכו ברגיעה זמנית, התארגנו מחדש ובחרו בקסיוולאונוס (Cassivellaunus) למנהיגם הצבאי. שבטו לא מצוין על ידי יוליוס קיסר, אלא רק מיקומו "צפונית לתמזה" מה שחופף לשטחו של שבט הקטובלאונים (Catuvellauni), כך שסביר להניח שהיה מנהיג השבט הזה. הבריטונים שהפסידו בכמה התנגשויות, פנו לטקטיקה של מלחמת גרילה ופגעו ביחידות רומאיות קטנות שיצאו לחפש אספקה. קיסר הצליח לכרות ברית עם שבט הטרינובנטים (Trinovantes) שהיו יריביהם של הקטובלאונים ואלה גילו לו את מיקום האופידום שלהם. יוליוס קיסר כבש את היישוב וטבח ברבים מתושביו. בנוסף שבטים בריטונים נוספים פרשו מהברית ונכנעו לקיסר. קסיוולאונוס ניסה לתקוף את המחנה הרומאי שעל החוף, אך נהדף. לאחר שתי תבוסות אלה ועריקת כמה שבטים ביקש קסיוולאונוס להפסיק את מעשי האיבה. הסתיו עמד בפתח וקיסר, שחשש מסערות החורף, מיהר להסכים לתנאי השלום המוצעים.
מרד הבלגים.
לקראת חורף 54 - 53 לפנה"ס חילק יוליוס קיסר את צבאו לחלקים קטנים יותר ופיזר אותו ברחבי גאליה במחנות חורף במקום לרכזו בנקודה אחת. תבואת השדות של אותה שנה הייתה דלה וקיסר לא רצה להעיק על האוכלוסייה בריכוז כל הצבא במקום אחד. כדי לשמור על השקט בחבלי הארץ הבלגים, שהוכנעו בשנת 57 לפנה"ס והיו מפורסמים באופיים הלוחמני, הוצב חלק ניכר מהיחידות בשטחיהם. החשש הרומאי מפני מרידה בלגית התאמת. הבלגים השתמשו בעונת השנה הלא רגילה ופתחו במרידה רבתי. לא הייתה זו מרידה מאורגנת של כל הבלגים תחת פיקוד והנהגה מרכזיים, אלא התקוממות כללית של הבלגים שפעלו בלי תיאום האחד עם השני. חוסר התיאום והאחדות ביניהם החלישו את עוצמת המרד.
הראשונים למרוד היו האבורונים (Eburones) שבחרו בשני מפקדים: אמביוריקס (Ambiorix) וקאטיבולקוס (Cativolcus). שני אלה טמנו מלכודת לחיל הרומי הגדול שחנה בשטחם. החיל הורכב מהלגיון ה-14 ו-5 קוהורטות נוספות (סדר גודל של לגיון וחצי) ייתכן שכוחות נוספים שהו יחד עם הלגיון, נראה שבסך הכל מנה הכוח כ-6,000 עד 8,000 חיילים תחת פיקודם של שני הלגאטים קווינטוס טיטוריוס סבינוס (Quintus Titurius Sabinus) ולוקיוס אורונקוליוס קוטה (Lucius Aurunculeius Cotta).
האבורונים טמנו מלכודת לסבינוס ולקוטה: בהתחלה תקפו את מחנם המבוצר. התקפה זו נהדפה בקלות על ידי הרומאים ואז אמביוריקס הגיע למחנה הרומאי והציע להם עסקה: הוא אמר שהוא יודע שהאבורונים מתכננים התקפה רבתי למחרת והציע להם להתלוות אליו כדי שהוא יעביר אותם דרך מעבר בטוח לעבר לגיונות אחרים שחנו במרחק מה מהמחנה שלהם. לאחר התייעצות ביניהם, הלגאטים הסכימו. אמביוריקס הוביל אותם דרך גיא צר שבו טמנו האבורונים מארב לרומאים. בקרב שהתפתח במקום הפתיעו האבורונים את הרומאים וטבחו כמעט בכולם.
השמועה על התבוסה הרומאית עשתה לה כנפיים ושבט בלגים נוסף - הנרווים, תקפו את המחנה הרומי שנמצא בשטחם. המפקד בשטח היה הלגאטוס קווינטוס טוליוס קיקרו (Quintus Tullius Cicero), אחיו של מרקוס טוליוס קיקרו, הנואם הידוע. קיקרו פעל היטב והדף שתי התקפות של הנרווים. לאחר שהתקפותיהם נהדפו, הטילו הנרווים מצור על המחנה. לאחר שבוע של מצור הצליח אחד השליחים של קיקרו לחמוק דרך טבעת הכיתור ולהודיע לקיסר על מצבו הנואש.
יוליוס קיסר, שחנה עם לגיון אחד, היה עמוס במטען רב שלא יכול היה להפקיר ולכן הורה לקווסטור שלו, מרקוס קראסוס לצאת מיד לכיוונו בראש הלגיון שתחת פיקודו, כדי לשמור על המטען יקר הערך, ואילו הוא עצמו יצא בראש הלגיון שלו לעזרתו של קיקרו. בנוסף, יצאו שליחים בהולים ללגאטים נוספים להתאסף ליד גבולותיהם של הנרווים. עד שקיסר הגיע למחנהו של קיקרו התאסף תחת פיקודו צבא שכלל שני לגיונות, כמה מאות חיילים מחיל העזר ופרשים, סך הכל למעלה מ-7,000 חיילים. כוח זה היה קטן באופן משמעותי מצבא הנרווים, אך יוליוס קיסר הצליח לפתות את הנרווים לתקוף אותו במחנה מבוצר שהקים והצליח להביסם. בכך תמה הלחימה באותו חורף, מלבד התכתשות קטנה ליד המחנה של לאביינוס.
המערכה בשנת 53 לפנה"ס.