כנרים מבריקים כמו יוזף יואכים, אז'ן איזאיי, פריץ קרייזלר, יאשה חפץ, אייזק שטרן, לאוניד קוגן, הנריק שרינג, יצחק פרלמן גדעון קרמר, פנחס צוקרמן, מיכאל רבין, מידורי, נייג'ל קנדי, יוליאן רחלין, רות פלמר, וסקו אשכנזי, אדריאן יוסטוס, שרה צ'נג ואחרים השתמשו בכינורות גוארנרי דל ג'זו, אם בזמן מסוים בקריירה שלהם ואם בקביעות ובאופן בלעדי. הכינור החביב על הווירטואוז ניקולו פגניני, "איל קאנונה גוארנריוס" מ-1743, וה"לורד מילטון" מ-1742, שהיה פעם רכושו של יהודי מנוחין, הם כינורות דל ג'זו.
צליבט
צליבט (מלטינית: caelibatus - רווקות) הוא מצב בו אדם מחליט להימנע, להמשך חייו, מנישואין ומיחסי מין. במובנו הייחודי, הצליבט קשור לתפקיד בתחום קהילת אנשי הדת, שאותו אדם אמור למלא. מצב הצליבט הוא מצב של וויתור, מתוך שכנוע דתי עמוק ותחת שבועה קדושה ומחייבת בפני האל.
משמעות הצליבט.
הצליבט מושתת על הדעה שחיי משרתי האל שונים מהותית מחיי חברה אנושית רגילה. שוני מהותי זה הוא ניתוק מטבע האדם עצמו, השואף להקמת משפחה, חיי מין והולדת ילדים.
כהן הדת הוא מתווך, דרך הטקס הדתי, בין הציבור הנזקק לנוכחות האל ובין האל השואף להשפיע מטובו על אותו ציבור. טקסי תיווך אלו דורשים מהכהן, ריכוז מוחלט וטהר מחשבתי. על כן, על הכהן להתנזר מחיי אישות שהם גורם מטמא ומסיט את הלב מהלהט האמוני, ומחיי משפחה המונעים מהכהן להשקיע את כל מרצו ומחשבתו בעבודת האל.
הנזיר אינו מנהל טקסי דת ציבוריים ועל כן, לצליבט הנזירי מטרות אחרות. הצליבט, הוויתור על רכוש והחיים מאחורי חומות המנזר מעניקים לנזיר חופש מעול החומריות, מעול המשפחה ומעול האירועים החיצוניים, חופש המאפשר לו להקדיש את כל כולו להגות רוחנית ולתפילה.
אצל הנזירות, מתווסף לצליבט מרכיב נוסף - הבתוליות (verginity). בצורה זו, עבודת האל נובעת לא רק מתוך נפש חופשיה וטהורה אלא גם מגוף טהור, בתולי.
הצליבט ביהדות.
הדת היהודית שוללת בתוקף הימנעות מחיי נישואין. ראשית, קיים צו האלוהים "פרו ורבו ומלאו את הארץ". ברוח זו מפרשים את דברי ישעיהו "לֹא תֹהוּ בְרָאָהּ לָשֶׁבֶת יְצָרָהּ", דהיינו העולם נוצר על מנת ליישבו ולא כדי להישאר בתוהו. שנית, רווקות עלולה להביא אדם להרהורי חטא ולהסיח את דעתו מלימוד התורה.
בימי בית שני, יוצאת מכלל זה הייתה כת האיסיים, אשר בקרבה היו זרמים שדגלו ברווקות ופרישות מינית.
ביהדות, הכהונה עוברת בירושה במשפחות הכהנים, מאב לבן. על כן, הימנעות מנישואים לא יכלה להתקבל בקרב מעמד הכהונה בתקופות בית המקדש בירושלים. זאת, בניגוד לכנסייה הנוצרית, שם הכהנים ממונים ונסמכים על ידי הבישופים. מאידך, גם הכהנים נדרשו לפרישות מינית, לתקופות קצרות ובמקרים מסוימים הקשורים לטקסים דתיים ולהקרבת קורבנות.
הצליבט בדתות המזרח.
בהינדואיזם תפקידי הכהונה עוברים בירושה ועל כן, הצליבט אינו מורשה.יוצאים מכלל זה הם "האנשים הקדושים", הם הסאדהו (sadhu), הבוחרים בוויתור מלא על משפחה ועל רכוש. הסאדהו (גברים ונשים) מתנתקים מכל התחייבות לחברה, למעמד (casta), למשפחה, לרכוש ולמדינה, וזאת כדי להגיע למוקשה (moksha) שהיא החרות והשלווה המוחלטות.
בג'ייניזם הנזרים נשבעים להימנע מחיי אישות. לשאר המאמינים, מומלץ להימנע מחיי אישות באופן מלא או לפחות לאחר הולדת הבן הראשון.
הצליבט הוא נושא המופיע כבר בזרם העתיק והשמרני של הבודהיזם, הוא זרם ה-מהאיאנה (Mahayana). לפי זרם זה, גאוטמה הבודהה עצמו ראה בצליבט חוק עבור הנזירים והנזירות, כדי שיכלו להקדיש עצמם ללימוד. בודהה עצמו, וויתר על אשתו יאסודהארה (Yasodhara) ועל בנו ראהולה (Rahula) כחלק מוויתורו על הנאות החיים הארציים.
בהמשך, גם הזרם הנוסף של הבודהיזם, זרם ה-טהרוואדה (Theravada) תמך בגישה זו.
עקב אי קיום גורף של הצליבט בקרב הנזירים הבודהיסטים ביפן, נחקק שם, בשנת 1872, חוק קיסרי הפותר את הנזירים הבודהיסטים מחובת הצליבט.
בנזירות הטנטרית בטיבט, הנזירים נישאים ומקימים משפחות.
בדאואיזם הסיני ישנם זרמים בהם הנישואים מותרים לנזירים ולכהני הדת ויש זרמים הדוגלים בצליבט.
בדת העתיקה היפנית, השינטו, היו כהנות דת שלא נישאו והקדישו את זמנן לאל במקדש בו שרתו.
הצליבט בנצרות.
בשונה מהיהדות, הנצרות ראתה בעין יפה את ההימנעות מנישואין כבר מראשיתה. פאולוס מזכיר זאת באיגרתו לקורינתיים - "מי שאין לו אישה דואג לאדון". מתי מסייג זאת באומרו שהפרישות מנישואים נועדה רק לאנשים מיוחדים: "לא יוכל כל אדם קבל את הדבר הזה כי אם אלה אשר ניתן להם להבין" (מתי יט, 12). במאות הראשונות לנצרות החלה מתגבשת הדרישה להטיל את הצליבט כחובה (ולא כבחירה) על הכמורה ובעיקר על בעלי משרות הכמורה הגבוהות. הסיבות לכך היו:
לאור כל אלו, כבר במאות 4–6 היו אפיפיורים שאסרו על נישואי אנשי כמורה ואף דרשו מהנשואים לגרש את נשותיהם, אך איסורים אלו לא קוימו על ידי רוב הכמרים. רק במאה ה-11, בשנת 1074, תיקן האפיפיור גרגוריוס ה-7 את תקנת הצליבט והטיל עונשים כבדים מאוד על המפירים את התקנה. במאה ה-12 הצליבט הפך לנוהג קבוע ולחוק בקרב כל הכמורה הקתולית. תקנה זו נחשבה לגזרה קשה מאוד ואנשי כמורה רבים (כולל אפיפיורים) לא עמדו בה והחזיקו פילגשים ואף הולידו ילדים. בוועידות כנסייה שונות (קונסטאנץ 1415, בזל 1432, טרנטו 1545) ניסו כמרים רבים לבטל את התקנה אך ללא הצלחה. זהו נושא השנוי במחלוקת עד ימינו אנו בתוך הכנסייה הקתולית. בתקופתנו יש להזכיר את האפיפיור פאולוס השישי שראה בצליבט "יהלום יקר מכל של הכנסייה שיש לשמרו בכל מחיר" והאפיפיור יוחנן פאולוס השני שבשני נאומים חשובים שלו הביע את התנגדותו המוחלטת לקולות שדרשו לבטל את הצליבט.
בכנסייה האורתודוקסית הכמורה הנמוכה יכולה להתחתן אך לא להתחתן שנית לאחר גירושין או התאלמנות. בכנסייה הפרוטסטנטית רואים בעין שלילית את הצליבט ולאנשי הכמורה בכנסייה זו מותר להתחתן ולהוליד ילדים.
סאקרדוטאליס קאליבאטוס.
סאקרטוטאליס קאליבאטוס (Sacerdotalis Caelibatus) הוא שמה של אנציקליקה השישית והאחרונה של האפיפיור פאולוס השישי אשר פורסמה ב-24 ביוני 1967 ואשר מתמקדת במסורת הצליבט בקרב הכמרים של הכנסייה הקתולית. משמעות שמה של האנציקליקה היא "צליבט הכמרים".
האנציקליקה נכתבה בעקבות ועידת הוותיקן השנייה אשר התכנסה במטרה לאפשר לכנסייה להתייחס לנעשה מחוצה לה ולאפשר לאחרים לראות את הנעשה בתוך הכנסייה.
וריזון תקשורת
מרים פריד
מרים פריד (נולדה ב-9 בספטמבר 1946) היא כנרת ישראלית בעלת שם עולמי.
ביוגרפיה.
מרים פריד נולדה בסאטו מארה שברומניה, ובגיל שנתיים, עם קום מדינת ישראל, עלתה לארץ עם משפחתה והתיישבה בהרצליה. אביה, טיבור, היה מנהל חשבונות, ואמה, לילי, מורה לפסנתר. בגיל שמונה החלה ללמוד כינור אצל אליס פניבש-רוזנברג ואחר המשיכה את לימודיה בארצות הברית (עם מלגה מטעם מפעל המלגות ע"ש שרת של קרן התרבות אמריקה-ישראל) אצל איוון גלאמיאן בג'וליארד ואצל ג'וזף גינגולד באוניברסיטת אינדיאנה.
מרים פריד הופיעה עם תזמורות מן החשובות בעולם, בהן התזמורת הסימפונית של בוסטון, התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת קליבלנד, תזמורת פילדלפיה ותזמורת פיטסבורג בארצות הברית, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, סימפונט רעננה, התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית המלכותית והתזמורת הסימפונית של וינה. כמו כן הופיעה בפסטיבלי מוזיקה וניגנה במרכזי מוזיקה חשובים באמריקה ובאירופה. מאז 1993 מנהלת מרים פריד את מרכז המוזיקה ברוויניה.
פריד מנגנת גם עם הרכבי מוזיקה קאמרית והיא חברה ברביעיית מנדלסון. בין השאר ניגנה עם אייזק שטרן, עם פנחס צוקרמן ועם בעלה, הכנר-ויולן פאול ביס.
פלורן מלודה
בזאות
מנחם מנדל גרליץ
יצחק מנחם מנדל גרליץ (ב' באב תש"ב, 1942 – ג' באדר ב' תשפ"ב, 5 במרץ 2022) היה סופר חרדי, יצירתו כוללת ספרות ילדים ונוער וספרי הגיוגרפיה, עורך, מהדיר ומוציא לאור של ספרות תורנית. ספריו עוסקים בתולדות חכמי ישראל לאורך הדורות ובתולדות היישוב הישן בירושלים, מנקודת מבט חרדית. ידוע גם בשם העט מנחם גץ.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים, בנם של דוד צבי גרליץ, מחסידי סטריקוב, ורחל, בתו היחידה של המקובל רבי חיים גוטליב. למד בתלמוד תורה עץ חיים ובישיבת עץ חיים. ולאחר מכן בישיבת סלבודקה בבני ברק. היה מקורב לרב עמרם בלוי, והוא שידך לו את אחייניתו, בתו של הרב יוסף שיינברגר, ששימש כמזכיר העדה החרדית במשך עשרות שנים.
לאחר נישואיו למד בכולל של ישיבת עץ חיים, שם היה מקורב לרב משה יהושע לנדא. כמו כן למד בכולל "מאור התורה" בראשות רבי דב סוקולובסקי. נסמך להוראה ושחיטה על ידי רבני ירושלים, ובהם רבי פנחס אפשטיין ודוד יונגרייז. במשך כמה שנים שימש מפקח ראשי בצוות השוחטים בוועד הכשרות של העדה החרדית וכמו כן שימש כמוהל.
כתיבתו הספרותית.
ראשית עבודתו הספרותית של גרליץ הייתה בכתיבתן של סדרות ספרים שעסקו בסיפורים על גדולי ישראל. הסדרה הראשונה הייתה בת חמישה כרכים, בשם בדרכי אבותינו, כשכותרת המשנה שלה היא: "סיפורים מחייהם ומפעלם של התנאים והאמוראים, מלוקטים ומעובדים לנוער מתוך אגדות התלמוד ומדרשי חז"ל, בליווי תמונות וציורים ללא תוספות ספרותיות". בעולם החרדי יש רגישות רבה לגבי ספרים מסוג זה הפונים לנוער ועוסקים בחכמי התלמוד, ומשכך צורפו לסדרה הסכמות מרבנים. היו אלו הספרים הראשונים מסוגה זו שקיבלו הסכמה מטעם בד"ץ העדה החרדית, ובה נאמר: "ראוי הספר להיות כספר חינוך לילדי ישראל לתורה ויראת שמים ומדות טובות".