ממלכת דנמרק (בדנית: Kongeriget Danmark או Danmarks Rige) היא מונרכיה חוקתית וקהילייה הכוללת שלוש מדינות: דנמרק בצפון אירופה, איי פארו בצפון האוקיינוס האטלנטי וגרינלנד באמריקה הצפונית, דנמרק, שבה ממוקמים מרכזי הכוח השיפוטי, הביצועי והחוקתי, מהווה הגמוניה בממלכה. בדנית מכנים את היחסים בין המדינות החברות Rigsfællesskabet ("קהיליית הממלכה"). על פי חוק השלטון העצמי של איי פארו, מהווים האיים קהילה של עם בתוך הממלכה. חוק השלטון העצמי הגרינלנדי אינו מכיל הגדרה דומה, אך מתאר את העם הגרינלנדי כעם כפי שמוגדר בחוק הבינלאומי שזכותו להגדרה עצמית.
מבין השלוש רק דנמרק חברה באיחוד האירופי.
ממשל ופוליטיקה.
ה"פולקטינג" הוא בית המחוקקים הלאומי. בפרלמנט יש 175 חברים הנבחרים על פי שיטת בחירות יחסיות מדנמרק, בתוספת 2 חברים נבחרים מגרינלנד ו-2 חברים נבחרים מאיי פארו. בחירות לפרלמנט נערכות לפחות אחת לארבע שנים, אך בסמכותו של ראש הממשלה להקדים את הבחירות על פי שיקול דעתו.
גאוגרפיה.
מבחינת פיטוגאוגרפית שייכים דנמרק, גרינלנד, איי פארו, לממלכה הצפונית והן משותפות למחוזות הארקטי, האירופאי-אטלנטי והמרכז אירופאי של האזור הצפוני בחצי הכדור הצפוני (Circumboreal Region). על פי הקרן העולמית לשימור חיות הבר ניתן לחלק את הטריטוריה של דנמרק לשני אזורים אקולוגיים: היערות המעורבים האטלנטיים והיערות המעורבים הבלטיים. איי פארו מכוסים בצמחייה עשבונית צפונית, בעוד שבגרינלנד יש שני אזורים אקולוגיים: האזור האקולוגי של הטונדרה הארקטית הגבוהה והאזור האקולוגי של הטונדרה הארקטית הנמוכה.
היסטוריה.
במהלך השנים בין המאה ה-8 למאה ה-11 גילו הנורדים איים רבים בלתי מיושבים ויישבו אותם: איי שטלנד, איי אורקני, איי פארו, איסלנד, גרינלנד, וניסו ליישב גם את וינלנד, כנראה היישוב ששרידיו נמצאו בל'אנס או מדוז שבניופאונדלנד. הם כבשו והתיישבו אחר כך בחלקים מאנגליה (שכונתה דיינלאו – Danelaw), אירלנד, ונורמנדי, וייסדו את רוס של קייב שעתידה הייתה בסופו של דבר להפוך לרוסיה הצארית. הנורדים פיתחו נתיבי סחר מגרינלנד בצפון לקונסטנטינופול בדרום דרך הנהרות ברוסיה. מדינת דנמרק-נורווגיה הוקמה ב-1536 בעקבות אוניה פרסונלית בין דנמרק לנורווגיה.
האיחוד הדני-נורווגי פורק בעקבות חוזה קייל ב-1814, כשדנמרק מקבלת את שטחי החסות הנורווגיים באיסלנד, איי פארו וגרינלנד. לדנמרק היו גם מושבות בהודו הדנית (טרינקובר) מ-1620 ועד 1869, בחוף הזהב הדני (גאנה) מ-1658 עד 1850, ובאיים הקריביים (כיום איי הבתולה של ארצות הברית) מ-1671 עד 1917.
איסלנד השיגה שלטון עצמי ב-1874, והפכה למדינה עצמאית לגמרי ב-1918, תחת מלך משותף עם דנמרק. האיסלנדים ביטלו את המלוכה ב-1944, וב-1948 זכו איי פארו בשלטון עצמי. הממלכה הצטרפה לקהילייה הכלכלית האירופאית (כיום האיחוד האירופי) בלא איי פארו ב-1973, וגרינלנד פרשה מהאיחוד ב-1979. בשני המקרים בשל חוסר הסכמה למדיניות הדיג של האיחוד. גרינלנד זכתה בשלטון עצמי ב-1979 והצעה להרחבת האוטונומיה ב-2009 אושרה במשאל עם שנערך באי ב-2008. תושבי גרינלנד שוקלים עצמאות מלאה, אם יתגלו מספיק משאבי טבע על מנת להפוך את הרעיון לישים כלכלית.
דיוויד סארנוף
מחלף קישון
מחלף קישון הוא מחלף ראשי באזור הצ'ק פוסט שבמזרח חיפה, הקרוי על שם נחל קישון. חלק מהמחלף הוא צומת "צומת לב המפרץ", הקרוי בשם זה על שם הקניון הסמוך.
מבנה המחלף.
מחלף קישון וצומת לב המפרץ מהווה מפגש דרכים המחבר בין:
המחלף מאפשר נסיעה ללא מעבר בצמתים מכביש 22 מערב לכיוון כביש 75 מזרח, ובכיוון ההפוך. בעתיד מתוכנן חיבור של המחלף עם מנהרות הכרמל. המחלף אינו שלם ואינו מאפשר חיבור בכל הכיוונים בין הדרכים השונות. כך למשל אין חיבור בין כביש 4 וכביש 22 (כך שאין אפשרות נסיעה מאזור לב המפרץ לכביש 22 מערב או מזרח), וכן אין חיבור בין כביש 22 מזרח לכביש 75 מזרח, כך שלנוסעים מהקריות לכיוון מחלף יגור (ובכיוון ההפוך) מתחייב סיבוב פרסה דרך מחלף גשר פז.
גשר המחלף חולף מעל מסילת החוף, מרכזית המפרץ וצומת לב המפרץ, שהיא הצומת המחברת בין כביש 4 וכביש 75, ובנוסף מחברת בין כבישים אלו ובין קניון לב המפרץ, ומרכזית המפרץ.
מחלף קישון סמוך מאוד לשני מחלפים אחרים על כביש 22, מחלף מבוא כרמל המחבר בין כביש 22 מערב ודרך יגאל ידין (שהיא המשך של ציר אורך ראשי בקריות), ומחלף גשר פז המחבר את כביש 22 עם אזור הדר, החלק המזרחי של העיר התחתית, אזור נווה שאנן ודרך נחל הגיבורים.
בשנת 2013 נבנה מעט מדרום לגשר המחלף גשר נוסף, אשר משמש כחלק מ"מסילת העמק".
היסטוריה.
עד לפתיחת הצומת, עברה כל התחבורה מזרחה דרך צומת הצ'ק פוסט וכביש 752 המוביל לנשר, שהיה התוואי הקודם של כביש 75. בראשית שנות ה-90 נפתח בסמוך לצומת קניון "לב המפרץ", ונסלל כביש 75 בחלק שבין צומת יגור וצומת לב המפרץ, שחסך את הצורך במעבר דרך נשר ואזור המסחר והתעשייה הסמוך לה. בשנת 2002 נחנכה ליד הקניון תחנת "מרכזית המפרץ".
אל הצומת התנקזה מדרום תחבורה מחיפה, אזור הצ'ק פוסט ונשר, המגיעה מצומת הצ'ק פוסט. עד לסוף 2009 עברה דרך צומת קישון כל תנועת האוטובוסים אל מסוף מרכזית המפרץ וממנו. עקב עומס התחבורה שנוצר, הוחלט לסלול כביש גישה עוקף כמחצית הקילומטר לפני הצומת, אליו מתנקזים כל האוטובוסים המגיעים מהעיר (מדרום) וחלק מהאוטובוסים המגיעים מנשר (ממזרח) דרך צומת הצ'ק פוסט. השימוש בדרך זו נפסק, עם שדרוגה של מרכזית המפרץ בקיץ 2013.
בשנים 2010–2011 נבנה גשר חיבור מעל הצומת, שחיבר בין כביש 75 מזרח וכביש 22 מערב, ואיפשר חיבור ישיר בין אזור העיר התחתית וכביש 75. בכך צמצם מעט את נפח התנועה בצומת.
נזיר מג'לי
נזיר מג'לי (בערבית: نظير مجلي; נולד ב-1952) הוא סופר ועיתונאי ערבי ישראלי.
בין השנים 2008 - 2016 הגיש את מגזין החדשות בערבית "השבוע" של חברת החדשות של ערוץ 2.
ביוגרפיה.
מג'לי נולד בנצרת לאב בדואי, יליד ביסאן, אשר שירת כגשש במשטרה הבריטית, ולאחר מכן כשוטר במשטרת ישראל, ולאם סורית. מג'לי שהוא מוסלמי, התחנך במוסדות הכנסייה הפרנציסקנית. החל בקריירה עיתונאית בשנת 1974 בעיתון רק"ח בשפה הערבית אל-איתיחאד, ובין השנים 1992 ל-1999 שימש כעורך העיתון. תחת הנהגתו נעשה תהליך של ליברליזציה בעיתון - האוריינטציה המפלגתית הופחתה והוכנס תוכן חדש כגון מדור ספורט, ניסיון זה באה לקיצו ב-1999 כאשר מג'לי פוטר בעקבות פרסום כתבה ביקורתית על מזכ"ל המפלגה מוחמד נפאע וויכוח על הקו האידאולוגי שהעיתון צריך לנקוט.
כיום משמש כמגיש מגזין האקטואליה השבועי בערבית של חברת החדשות בערוץ 2 (أسبوع) הוא משמש כפרשן לענייני ישראל בעיתון הלונדוני "א-שרק אל-אווסט", וברשת אל-ערביה. הוא גם חבר מערכת כתב העת "ארץ אחרת" וכותב לעיתים בהארץ. לימד ניהול קונפליקטים באוניברסיטת בן-גוריון.
במאי 2003 הוא הוביל ביחד עם הכומר אמיל שופאני, מסע של אישי ציבור ערבים ויהודים למחנה אושוויץ.
הוא השתתף בהקמת עמותת מ"זיכרון לשלום", יוזמה המקדמת היכרות של הציבור הערבי בישראל עם ההיסטוריה והפחדים של הציבור היהודי, וכך לשפר את הקשר בין האזרחים הפלסטינים למדינה בה הם חיים. מהצד היהודי מטרתה להעמיק את ההבנה לאירועי הנכבה של העם הפלסטיני על מנת לקרב את החברה היהודית לאזרחים הפלסטינים במדינה. מג׳לי הוא ראש תחום חברה ערבית של מכון שחרית.
מג'לי מתגורר בנצרת. נשוי לאבתהאג' ואב לשלושה ילדים.
נזיר מג'אלי
אנרי פוסר
אנרי פּוּסֵר (בצרפתית: Henri Pousseur; 23 ביוני 1929, מאלמדי – 6 במרץ 2009, בריסל) היה מלחין ומורה למוזיקה בלגי.
חייו.
פוסר למד באקדמיות למוזיקה בליאז' ובבריסל בשנים 1947–1953. הוא התרועע עם פייר פרואדביז ואנדרה סורי. כתוצאה מפגישותיו עם פייר בולז, קרלהיינץ שטוקהאוזן ולוצ'אנו בריו הקדיש את חייו לחקר האוונגרד.
משנת 1960 בקירוב שיתף פעולה עם מישל בוטו במספר מיזמים, שהידועה בהם היא האופרה "שלכם פאוסט" (1961-68).
פוסר לימד בקלן, בבזל, בארצות הברית - באוניברסיטה של מדינת ניו יורק בבאפאלו - וכן במולדתו בלגיה. משנת 1970 עד לפרישתו ב-1989 לימד באוניברסיטה ובקונסרבטוריון של ליאז', שם גם ייסד את המרכז לחקר המוזיקה הוואלונית ולעיצובה (Centre de recherches et de formation musicales de Wallonie). הוא מת בגיל 79, בבוקר 6 במרץ 2009, מדלקת ריאות.
סגנון וטכניקת הלחנה.
המוזיקה של פוסר, הנחשב לחבר באסכולת דרמשטאדט בשנות ה-50 של המאה ה-20, עושה שימוש בסריאליזם, בצורות ניידות ובאליאטוריה, מתווכת לא פעם בין סגנונות שלמראית עין אינם עולים בקנה אחד, כמו סגנון שוברט וזה של וברן ב"שלכם פאוסט", או סגנונו הסריאלי של פוסר עצמו ושיר המחאה "We shall overcome" ב-Couleurs croisées.
יצירתו האלקטרונית " Scambi" (חילופין), שיצאה לפועל באולפן הפונולוגיה במילאנו ב-1957, חריגה במדיום המוקלט משום שהיא מיועדת בפירוש להרכבה בדרכים שונות לפני ההאזנה. כשנוצרה לראשונה, יצאו לפועל גרסאות אחדות שלה, שתיים של לוצ'אנו בריו, אחת של מארק וילקינסון ושתיים של המלחין עצמו (סאבה, 175,ׂ1977 n 86). מאז 2004 מתמקד מיזם "סקאמבי", בניהולו של ג'ון דאק במרכז לנסדאון לאמנויות אלקטרוניות באוניברסיטת מידלסקס, ביצירה זו ובאפשרויות הביצוע המרובות שלה.
נוסף לפעילויות ההלחנה וההוראה שלו, הוציא פוסר לאור מאמרים רבים ועשרה ספרים על מוזיקה.
דו-ערכיות
דוּ-עֶרְכִּיּוּת (בלועזית: אַמְבִּיוָולֶנְטִיוּת) היא מצב שבו מתקיימים בו-זמנית רגשות, רעיונות, עמדות או דרכי-פעולה מנוגדות (או שמיוחס להן יחד ערך חיובי ושלילי) כלפי מישהו או משהו.