אחד מהתחומים אותו שאף שטיינר להפרות מתוך עולמות הרוח הוא תחום הארכיטקטורה. בסיוע של אנשים מכל רחבי אירופה הוקם בדורנך שבשוויץ מרכז לתנועה האנתרופוסופית: הגתהנום (השם מכוון לקשר של התנועה עם המשורר, הסופר והמדען הגרמני הדגול יוהאן וולפגנג פון גתה). במהלך עשר שנים, משנת 1912 ועד 1922 עבדו על בניין הגתהנום מאות אנשים מארצות רבות באירופה. היה זה בניין שגולף בעץ, תקרתו צוירה כולה וכל מרכיביו היוו בבואה להשקפת העולם האנתרופוסופית. בליל חג המולד של שנת 1922/23 נשרף המבנה, כנראה בהצתה מכוונת, ועלה באש. על שרידיו הוקם אחר-כך מבנה מבטון שמהווה עד היום את מרכז התנועה.
לאנתרופוסופיה קמו מבקרים ומתנגדים רבים, בעיקר מצד הגישות הנוצריות השונות ובקרב גורמים ותנועות לאומיות גרמניות. כך למשל כבר בראשית דרכה התנגדה התנועה הנאצית לפעילותו של שטיינר ולפעילות התנועה האנתרופוסופית. לאחר הקמת המפלגה הנאצית התפרסמו בעיתונה: "הצופה העממי" (Völklicher Beobachter) התייחסויות מאיימות ועוינות ביותר על שטיינר עצמו ועל פעילותו האנתרופוסופית, בין השאר הוא מואשם בהיותו: "יהודי בכל מובן וקשור לתנועה הציונית", "בעל דם לא טהור", "יהודי גליציאני" ועוד. היטלר בעצמו התייחס באותו עיתון לשטיינר וכתב: "האנתרופוסופיה היא מתודה יהודית להרס המבנה הטבעי של העמים". בשנת 1922 הפסיק שטיינר מסע הרצאות גדול בגרמניה בעקבות ניסיון התנקשות בחייו בשעת הרצאה במלון "ארבע העונות" במינכן. חסידי אריך לודנדורף פרצו לאולם בשעת ההרצאה וניסו לפגוע בשטיינר. רק משום שידידיו של שטיינר קבלו מידע מוקדם על ההתקפה המתוכננת וחסמו בגופם את המתנקשים הוא הצליח לצאת מכך בשלום.
מיד עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, בשנת 1933 החלו דיונים במשטרת הביטחון ובמשרד לענייני גזע בנוגע לאנתרופוסופיה ולבתי ספר ולדורף, ואכן מיד אחר כך הוצאה האנתרופוסופיה, על כל פעילותיה, מחוץ לחוק בגרמניה הנאצית. מסמך של משטרת הביטחון אומר:
"האנתרופוסופיה משחררת את הכבלים לעם ולגזע... בכך היא ממשיכה את הקו של ההשכלה, של האידיאליזם הגרמני והרוח הליברלית... מסיבות אלו האנתרופוסופיה היא אנטי-גזענית, אנטי-לאומית, בינלאומית, פציפיסטית ובמיוחד ניכרות בה השפעות יהודיות... "
גורל דומה ציפה גם לבתי ספר ולדורף, אלו נסגרו בזה אחר זה עד שנת 1937. הסיבה שצוינה בתכתובות הנאציות הייתה: "בתי הספר שנבנו על הפדגוגיה של שטיינר והיסודות האנתרופוסופיים עושים שימוש במתודות הוראה שמכוונות לאינדיבידואלי ולאדם הפרטי עצמו, ואין להם כל קשר עם עקרונות החינוך הנאצי".
לאחר מותו של שטיינר (1925) המשיכה החברה האנתרופוסופית לפעול ממרכזה בשווייץ. כיום הוא מהווה מרכז הן להעמקה ולימוד של האנתרופוסופיה והן לשטחי החיים הרבים שהופרו באמצעותה.
מאפייני האנתרופוסופיה.
מטרתו של רודולף שטיינר בפיתוח האנתרופוסופיה הייתה, לדבריו, לאפשר לאדם המודרני, שלטענתו התרחק מעולם הרוח, לחזור אליו ובכך להגשים את הווייתו כאדם על האדמה ואת תכליתו בבריאה. רוב תורת האנתרופוסופיה הוצגה בהרצאות של שטיינר שהועלו על הכתב, וחלקה נכתב בספרים על ידי שטיינר עצמו. בהקדמה לספרו "כיצד קונים דעת העולמות העליונים?", הוא כותב שהספר יוכל להיות לעזר "למי שברצונו להבין כיצד אנשים המדברים על הרוח למדו את הידע שלהם".
שטיינר מדגיש בהקדמה של כל ספריו כי הידע אינו ידע שנלקח ממקור כלשהו על האדמה, אלא רק מתוך חקירה בעולם הרוח. עם זאת, טוען שטיינר כי כל טענה המובאת מתוך תפיסת העולם האנתרופוסופית יכולה להיות מובנת גם לפי החשיבה האנושית הלוגית. תורתו של שטיינר הושפעה מן הדתות השונות, ולכן אפשר למצוא באנתרופוסופיה עניינים כמו גלגול נשמות וחוקי קארמה, היררכיות שמימיות המשפיעות על חיי האדם, ואמונות בנושאי הדתות הגדולות והמוכרות: היהדות, הנצרות והאסלאם, כמו גם הבודהיזם וזרמים אחרים.
גופים אנתרופוסופיים בישראל.
באירופה, בארצות הברית וגם בישראל, פעילה "החברה האנתרופוסופית", המתוארת כ"שביל של ידע, שנועד להביא את הרוחני שבאדם, אל הרוחני שבעולם". לעומתה, ישנן מספר קבוצות שמתייחסות אל האנתרופוסופיה כאל דת.
הגדולה מבין הקבוצות האנתרופוסופיות בישראל היא קיבוץ הרדוף שבצפון. בקיבוץ ישנם מספר מקומות טיפוליים הפועלים על פי השיטה (ילדים עם בעיות מצוקה, צרכים מיוחדים, מסגרת שיקומית למתמודדי נפש), וכן בית ספר ולדורף לכיתות א'-י"ב. דוגמאות אנתרופוסופיות נוספות בישראל הן הקהילה האנתרופוסופית הגדולה בקריית טבעון, בה קיימים שני בתי ספר, יסודי ותיכון, ומתקיימים מפגשים ופסטיבלים; יודפת (יישוב אנתרופוסופי שבו גם נמצא בית ספר עודד); "כפר רפאל", שהוא כפר שיקומי למבוגרים בעלי צרכים מיוחדים; ובתי ספר כדוגמת בית ספר אדם בירושלים, בית ספר תמר בהוד השרון, בית ספר זומר ברמת גן, בית ספר אורים בכפר הירוק, בית הספר "בית מיתר" בצופית ובתי הספר של עמותת רימון בפרדס חנה-כרכור. כפר נוסף לאנשים עם מוגבלות שכלית, אשר פעל בעבר ברוח החינוך האנתרופוסופי, הוא "בית-אורי" בעפולה.
גופים שונים הנמנים עם הזרם האנתרופוסופי פועלים בצפון מערב אירופה. הפעילות נעשית במסגרת בתי ספר המלמדים בשיטת ולדורף ובמספר מוסדות רפואיים.
חג הפועלים
חילוף דורות
חילוף דורות – הופעת דור כתוצאה מרבייה מינית והופעת דור כתוצאה מרבייה אל-מינית, לסירוגין.
במחזור חייו של כל צמח מהפשוט ביותר ועד למורכב ביותר יש שני דורות שונים: דור שתאיו הפלואידיים גמטופיט מתחלף בדור שתאיו דיפלואידיים ספורופיט.
ריו דה ז'ניירו (מדינה)
ריו דה ז'ניירו (בפורטוגזית: Rio de Janeiro) היא אחת ממדינות ברזיל. בירתה והגדולה בין עריה היא העיר ריו דה ז'ניירו. מדינת ריו דה ז'ניירו שוכנת באזור הטרופי לחוף האוקיינוס האטלנטי והיא גובלת במדינות מינאס ז'ראיס (מצפון וצפון-מערב), אספיריטו סאנטו (מצפון-מזרח) וסאו פאולו (מדרום-מערב).
מאז 2007, מושל מדינת ריו דה ז'ניירו הוא סרז'יו קברל פיליו.
היסטוריה.
הנוכחות האירופאית בסביבת ריו דה ז'ניירו התחילה יחד עם הנוכחות האירופאית בכל ברזיל, והתחילה בערך בשנת 1502. בשנים 1555-1567 האזור נשלט על ידי צרפת, אשר רצו להקים באזור מושבה. בהמשך הפורטוגזים חזרו לשלוט באזור. העיר עצמה הוקמה בשנת 1565. העיר התפתחה מאוד במהלך המאה ה-17, כתוצאה מגידול קני סוכר וגידול בקר. פיתוח העיר הואץ עם גילוי זהב במאה ה-18. בשנת 1763 ריו הפכה לבירה הקולוניאלית של ברזיל. בתחילת המאה ה-19 התקיימו רפורמות רבות בכל תחומי החיים באזור ריו- יציר מנהל תקין ובניית כנסיות, בנקים ובתי חולים.
עד 1960 בירת המדינה הייתה העיר ניטרוי, והעיר ריו דה ז'ניירו הייתה בירתה של ברזיל והשתייכה ליחידה פדרלית נפרדת (המחוז הפדרלי). בשנת 1960, לאחר הקמתה של בירתה הנוכחית של ברזיל, ברזיליה, והעיר ריו דה ז'ניירו הפכה גם למדינה נפרדת, מדינת גואנברה. בשנת 1975 הוחלט לאחד את מדינת גואנברה עם מדינת ריו דה ז'ניירו ומאז משמשת העיר ריו דה ז'ניירו כבירת מדינת ריו דה ז'ניירו.
גאוגרפיה.
שטחה של מדינת ריו דה ז'ניירו הוא כ-44,000 קמ"ר, והיא קצת יותר גדולה מדנמרק. היא המדינה השלישית הקטנה בברזיל, גדולה מאלאגואס וסרז'יפה בלבד. מאידך במדינת ריו דה ז'ניירו מתגוררת 8.4% מאוכלוסיית ברזיל (שלישית בין מדינות ברזיל) ולכן היא המדינה בעלת צפיפות האוכלוסין הגדולה בברזיל.
מבחינה גאוגרפית אפשר להבחין בשלושה אזורים:
ערים רבות במדינת ריו דה ז'ניירו מושכות תיירות, חלק בשל חופיה וחלק בשל מיקומם על ההרים.
דמוגרפיה ואוכלוסייה.
לפי IBGE, בשנת 2008 התגוררו במדינת ריו דה ז'ניירו כ-15,772,000 תושבים, כאשר הצפיפות עמדה על כ- 352 נפש לקמ"ר. 96.9% מהתושבים מתגוררים בערים, וצמיחת האוכלוסייה עומדת על כ-1.3%.
יליד מדינת ריו דה ז'ניירו מכונה "פלומיננסה" (fluminense, מהמילה "flumen" בלטינית, שמשמעותה "נהר"), למעט יליד העיר ריו דה ז'ניירו, אשר מכונה "קריוקה" (carioca).
השפה הנפוצה היא פורטוגזית, ומשם הגיעו רוב הלבנים לברזיל. קבוצות אתניות אירופיות (אשר הגיעו בעיקר משווייץ, גרמניה ופינלנד) התיישבו בעיקר באזורים ההרריים של המדינה.
יישובים.
רשימה חלקית של רשויות מקומיות במדינת ריו דה ז'ניירו:
כלכלה.
המגזר הגדול ביותר בריו דה ז'ניירו הוא המגזר התעשייתי, אשר מהווה 51.6% מהתמ"ג, ולאחריו מגזר השירותים (47.8% מהתמ"ג והחקלאות (0.6% מהתמ"ג). נכון לשנת 2004, המדינה מהווה כ-15.6% מהתמ"ג הארצי כולו.
סאו פאולו (מדינה)
מדינת סאו פאולו היא המדינה הגדולה (מבחינת אוכלוסייה) ביותר בברזיל. המדינה נמצאת בין האוקיינוס האטלנטי לנהר הפרנה ובה נמצאים מטעי הקפה, הקקאו, קני הסוכר וחוות הבקר (פאזנדה) הגדולים בעולם.
במטרופולין של בירת מדינת סאו פאולו, אשר נקראת גם כן באותו השם, מרוכזת חלק גדול מהתעשייה של ברזיל ושם גם נמצאים משרדים הראשיים של לא מעט חברות גדולות בברזיל. בשל היותה מוקד משיכה כלכלי, גדלה אוכלוסיית המדינה באופן ניכר מדי שנה בשל זרימת התושבים הנוהרים אליה כדי לתור עבודה, ואוכלוסייתה היא הגדולה ביותר, מבין מדינות ברזיל. ילידי סאו פאולו קרויים "פאוליסטה".
היסטוריה.
האימפריאליזם הפורטוגזי.
בתקופה הטרום- אירופאית, אזור סאו פאולו נשלט על ידי בני הטופי, שהתקיימו בעיקר מציד וליקוט. בשנת 1510 התיישב הפורטוגזי הראשון באזור. בשנת 1532 הגיעה לסאו ויסנטה משלחת רחבה יותר של פורטוגזים בהנהגת מרטים אפונסו דה סוזה שהתיישבה במקום.