עלילת הסיפור נסבה על דמותו של אדם בשם אריה המכונה "צפיר" (תייש צעיר), יהודי החי בעיירה באימפריה הרוסית, ועוסק בהצלחה רבה בסחר בעצים ובמתן הלוואות. אריה הוא אדם גס ואלים, חסר השכלה ושטוף באמונות טפלות, שעיקר עניינו בחיים בצבירת הון. מצד החיוב, הוא מתואר כאדם חסון בגופו ובנפשו, פשוט הליכות, מחובר לטבע ומתחבר בנקל לבני האדם הפשוטים, יהודים וגויים, באמצעות יכולת הדיבור וההומור שלו וקסמו האישי. הוא בעל חכמת חיים ושמחת חיים.
בפתיחת הסיפור מתוארים דמותם ושגרת חייהם של אריה ושל בניו, דרך פרטים מעברו של אריה ואפיזודות שונות מחיי יומו, בכללן קטטה אלימה עם סוחר עצים מתחרה. לאחריה מתחילה ההתפתחות העלילתית המרכזית: אריה מוצא במישור שבו הוא מאחסן עצים ערימה גדולה של עצים וקרשים משובחים, ומחליט להשתמש בהם כדי לשפץ את ביתו, שעל אף העושר שצבר נשאר כל השנים במצב רעוע. לכבוד חנוכת הבית מוזמנים כל נכבדי הקהילה, שאריה בז בלבו להם ולהליכותיהם המעודנות, אך שואף לזכות בהכרתם. הסעודה הדשנה שעורך אריה לאורחיו מסתיימת באקורד צורם, כאשר מוגשת פשטידה שלא עלתה יפה והאורחים עוזבים במהירות.
בסיום יושב אריה לעת ערב ומאזין לצלילי כינור העולים מבתים שכנים, ומתערבבים בצלילי החליל שבו מנגן בנו. צלילי החליל נמשכים כשתמה מנגינת הכינור. אריה רואה בניצחונו של החליל, כלי פשוט ועממי, סמל לעלייתם של בני מעמדו החברתי, אנשים פשוטים וגסים, בעלי כישורים כלכליים, מול שקיעתם של בעלי הייחוס וההליכות המעודנות:
ביקורת ופרשנות.
הסיפור מבוסס על היכרותו האישית של ביאליק עם ענף המסחר בעצים, שבו עסק מספר שנים בצעירותו, ודמותו של אריה מבוססת ככל הנראה על אדם אמיתי שחי בז'יטומיר, העיר שבה גדל ביאליק.
ההתרחשות העיקרית בסיפור מהדהדת, באופן אירוני ואף פארודי, את בניית בית המקדש בידי שלמה המלך וטקס חנוכתו. ביאליק משתמש רבות בהרמזים מקראיים כדי לחזק הקבלה זו. למשל, נאמר שבמהלך הבנייה, יריביו של אריה "ראו לכליון עיניהם את כל חֵשק אריה אשר חָשק להראות", ניסוח המרמז לתיאור מספר מלכים "וַיְהִי כְּכַלּוֹת שְׁלֹמֹה לִבְנוֹת אֶת בֵּית יְהוָה וְאֶת בֵּית הַמֶּלֶךְ וְאֵת כָּל חֵשֶׁק שְׁלֹמֹה אֲשֶׁר חָפֵץ לַעֲשׂוֹת". לעומת הפסוק המתייחס לרצונו של שלמה "לעשות", אריה מונע מחשק "להראות" לאחרים את עושרו. בניגוד לחנוכת המקדש במקרא, שממנה יצאו המוזמנים "שמחים וטובי לב", אורחיו של אריה יצאו "זועפים וסרים בלי ברכת הפרידה ובלבם שנאה כבושה".
מבקרים אחדים תמהו מה הניע את ביאליק להקדיש סיפור שלם לתיאורה של דמות גסה, זאת מיד לאחר שתיאר בצורה מרשימה את דמות הלמדן בשירו "המתמיד". הסופר מנדלי מוכר ספרים, ש"אריה בעל גוף" מושפע מיצירתו, אמר לביאליק שהיה מסתפק בדף אחד לתיאור אדם כאריה "בעל גוף". עם השנים הכירו חוקרי הספרות באיכויותיו הספרותיות ובמורכבותו של הסיפור, ובמקומו במסכת יצירתו של ביאליק בשירה ובפרוזה, והתפתח דיון במשמעויותיה. המבקרים נחלקו בשאלת יחסו של המספר לגיבורו - האם זה יחס של הערצה על פשטותו, קסמו המחוספס וכוחו, יחס של רתיעה ובוז על גסותו וחומרנותו, או שילוב של השניים, כדברי שמואל ורסס: "ככל שהדמויות השופעות גשמיות מעוררות בו בביאליק אהדה רבה, מתגונן הוא בפני קסמי עולם זר, מפתה ודוחה זה, ובעזרת ההיתול והאירוניה הוא מנסה לבנות חיץ של ממש בינו לבינם"..
אריה בעל גוף
ננטורי טירנה 17
דידייה דשאן
דידייה דשאן (בצרפתית: Didier Deschamps; נולד ב-15 באוקטובר 1968 בבאיון, צרפת) הוא כדורגלן עבר צרפתי ומאמן נבחרת צרפת בהווה. היה קפטן נבחרת צרפת שזכתה במונדיאל 1998 וביורו 2000 וכעת מאמן נבחרת צרפת עמה זכה במונדיאל 2018 ובליגת האומות 2020/2021. דשאן אף זכה בפרס מאמן השנה בעולם לשנת 2018.
קריירת משחק.
דשאן החל את הקריירה במועדון החובבים של אבירון באיון, כאשר עדיין למד בבית הספר. מגלי כישרונות מנאנט גילו אותו, והוא חתם במועדון באפריל 1983. את הופעת הבכורה שלו בליגה ערך דשאן ב-27 בספטמבר 1985. ב-1989 הוא עבר לעונה למרסיי, לאחריה שיחק עונה בבורדו וחזר למרסיי. בקדנציה השנייה שלו במועדון דשאן זכה עם הקבוצה פעמיים באליפות צרפת (1991 ו-1992), בנוסף לזכייה בליגת האלופות ב-1993. דשאן היה לקפטן הצעיר ביותר שהוליך את קבוצתו לזכייה בליגת האלופות, וחברו לקבוצה פביאן בארטז לשוער הצעיר ביותר שזוכה בתואר.
ב-1994 הגיע דשאן ליובנטוס, איתה זכה בשלושה תוארי אליפות, פעם אחת בגביע האיטלקי, שתי זכיות בסופרקאפ האיטלקי, תואר ליגת האלופות וזכייה בגביע הביניבשתי.
לאחר עונותיו המוצלחות ביובנטוס, חתם דשאן בצ'לסי, במדיה זכה בגביע ה-FA. את הקריירה סיים דשאן בולנסיה, בשורותיה שיחק 8 משחקים בלבד, לפני שפרש בקיץ 2001, והוא בן 32 בלבד.
קריירה בינלאומית.
את הזימון הראשון שלו לנבחרת קיבל דשאן על ידי מאמנה הלאומי של צרפת דאז מישל פלאטיני, ב-1989. תקופה זו הייתה גרועה עבור הנבחרת הצרפתית, שנכשלה במשימתה להעפיל למונדיאלים ב-1990 ו-1994. כשמאמן צרפת החדש, איימה ז'אקה, בנה את הסגל לקראת יורו 1996, הוא בחר תחילה את שחקנה של מנצ'סטר יונייטד, אריק קאנטונה, כקפטן. לאחר שקאנטונה קיבל עונש הרחקה למשך שנה בינואר 1995 החליט ז'אקה לבנות מחדש את הסגל, וניפה שחקנים ותיקים כמו קאנטונה, ז'אן-פייר פאפן ודויד ז'ינולה לטובת שחקנים צעירים ומוכשרים כמו זינדין זידאן. דשאן, אחד הוותיקים שזכו להישאר בסגל, נבחר להיות הקפטן של הקבוצה שכונתה כמה שנים לאחר מכן "דור הזהב" של הכדורגל הצרפתי. את היורו ב-1996 סיימה צרפת בחצי הגמר, לראשונה בטורניר גדול מאז מונדיאל 1986.
במונדיאל 1998 שנערך בביתה זכתה הנבחרת הצרפתית, כשדשאן הקפטן זוכה להניף את גביע העולם. דשאן היה גם קפטן הנבחרת הצרפתית שזכתה ביורו 2000, והייתה לנבחרת הראשונה מאז מערב גרמניה ב-1974 שמחזיקה בשני התארים בו זמנית. צרפת החזיקה במקום הראשון בדירוג הנבחרות של פיפ"א במהלך 2001 ו-2002.
לאחר יורו 2000 הודיע דשאן על פרישה מהנבחרת, וזכה למשחק פרידה בין נבחרת צרפת לנבחרת שאר העולם באוגוסט 2000. כשפרש החזיק דשאן בשיא ההופעות במדי הטריקולור, אך מאז כבר עברו אותו בכמות ההופעות מרסל דסאי, זינדין זידאן וליליאן תוראם. דשאן זכה להיכלל ברשימת 125 הכדורגלנים החיים הטובים בעולם, כפי שנבחרו על ידי פלה במרץ 2004.
קריירת אימון.
לאחר שפרש ממשחק, פנה דשאן לאימון. תחנתו הראשונה של דשאן כמאמן ראשי הייתה קבוצת מונקו מליגת העל הצרפתית, אותה הוא הוביל לזכייה בגביע הליגה הצרפתי ב-2002/2003 ולגמר ליגת האלופות, בו הפסידה לפורטו. ב-19 בספטמבר 2005 הוא התפטר לאחר חילוקי דעות עם נשיא המועדון ופתיחת עונה חלשה.
ב-10 ביולי 2006 מונה דשאן למאמן קבוצת יובנטוס האיטלקית. מאמנה הקודם של הקבוצה, פאביו קאפלו, התפטר לאחר פרשת הטיית המשחקים בסרייה א', שבעקבותיה הורדה הקבוצה לליגה השנייה. את העונה סיימה יובנטוס כאלופת הסרייה ב', ובסיום העונה התפטר דשאן, בעקבות מחלוקות ועימותים עם אוהדי הקבוצה.
ב-5 במאי 2009 התמנה דשאן למאמנה של אולימפיק מרסיי, ובעונתו הראשונה כמאמן הקבוצה הצעיד אותה לאליפות ראשונה לאחר 18 שנים מיותמות.
ב-8 ביולי 2012 הודיעה התאחדות הכדורגל הצרפתית כי דשאן חתם לשנתיים לשמש כמאמן הנבחרת, וכי הוא יחליף את לורן בלאן שהתפטר. כמאמן נבחרת צרפת, סיים במקום השני עם נבחרתו ביורו 2016 וזכה במונדיאל 2018.
ב-24 בספטמבר 2018 דשאן זכה בפרס מאמן השנה בעולם על יכולתו במונדיאל 2018.
דידיה דשאן
צבי הירש להרן
צבי הירש להרן (ביידיש: לעהרן; אפריל 1784 - 24 באוקטובר 1853, ה'תקמ"ד - כ"ב בתשרי ה'תרי"ד) היה בנקאי ונדבן יהודי הולנדי, ראש ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם והרוח החיה בו מ-1817 ועד מותו.
תולדות חייו.
צבי הירש להרן נולד באמסטרדם לדיין ר' אברהם משה להרן, בן למשפחה מיוחסת של בנקאים שמקורה בגרמניה. נטייתו לקנאות דתית ניכרת כבר בשנות העשרים לחייו, עת פרש מקהילת אמשטרדם בשל חילוקי דעות עם פרנסיה לגבי נוסח התפילה והנהיג מניין בביתו בו התפלל לפי מנהגיו, ששאבו מלימודי הקבלה שלמד. הוא נטל על עצמו סיגופים, תעניות וטבילה תכופה במקווה. בד בבד היה גם שותף בכיר בבנק המשפחתי "הולנד את להרן".
לפני שנת 1817 (המועד המדויק אינו ידוע למחקר) התחיל לפעול בארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם, ארגון ששם למטרה לאסוף כספים באופן ריכוזי ויעיל עבור התיישבות יהודים בארץ ישראל. בשנה זו ביקש להשתחרר מכל מחויבויותיו בבנק והתמסר לניהול ולהנהגת הארגון ועד מהרה הפך לאיש החזק בו ולמוביל דרכו הן המנהלית והן האידאולוגית. להרן כתב אלפי מכתבים לקהילות יהודיות, לנדבנים ופרנסי ציבור בכל רחבי אירופה לרוזני וילנה ולוועד פקידי קושטא שעסקו בניהול כספי החלוקה מקהילות ישראל ליהודים שישבו בארץ. בכל מכתביו מתגלה דמות של אדם תקיף, ידען מופלג, שמרן קיצוני ובלתי מתפשר. מכתבים רבים שלח וקיבל מיהודי ירושלים הפרושים שעלו בעליית תלמידי הגר"א ולאחריה. הוא דרש לדעת את כל הקורה בארץ ישראל, עד פרטי הפרטים, דרש וחקר כל פרט והביע דעות נחרצות בקשר לכל סוגיה שהועלתה במכתבים.
הוא עצמו לא ביקר בארץ ישראל מימיו. כל חייו הביע תקווה כי התעסקותו בענייני ארץ ישראל תחשב לו כמילוי מצוות יישוב ארץ ישראל כי העלייה לארץ היא "דבר קשה לרך וענוג וחלוש דעת כמוני, להפרד מאחרי אוהבי וליסע בדרך ים ולהסתכן בסכנת דרכים. וגם הישיבה בקודש קשה לרך לבב כמוני."