מונוגרפיה זו מבוססת על עבודת הגמר לתואר השני, ראתה אור בהוצאת אוניברסיטת חיפה בשנת 1980. לראשונה נחקר אז האופן בו נוצרה מפת התפרוסת של ערביי חיפה לאחר הקמת המדינה, תוך זיקה לאירועי 1948 ולדגם התפרוסת המרחבי של ערביי חיפה קודם לכן. המחקר בחן את דפוסי מעבר המגורים משכונה לשכונה, את שיקולי בחירת אזור המגורים ואת מערכת הגורמים הרצוניים והחיצוניים המשפיעה על המרחב הערבי בעיר. בניגוד לממצאים ממחקרים קודמים שניסו למצוא מתאמים בהתאם למודלים עירוניים אמריקאיים. התברר כי לסמליות, להזדהות המרחבית ובעיקר לזיקה למשפחה ולמוסדות החינוך העדתיים יש השפעה מרכזית על שיקולי העדפת אזור המגורים; ולא בהכרח ללחצי הרוב או להסברים כלכליים גרידא. המלצות המחקר היו לפתח תשתית מגורים ייחודית לערביי חיפה, זאת מתוך הנחה שהעיר תמשוך מהגרים, וכי יימשך בה הגידול הטבעי, ומכיוון שהשטח המזוהה כערבי צר וקטן מהכיל גידולים אלה. נושא זה שב ונבדק גם לאור תוצאות מפקדי אוכלוסין מאוחרים יותר, והתברר אמנם כי חל שינוי כפול - לחיפה זרמו מהגרים מן הגליל שהיו חסרי זיקה לשכונות ערביות לפני 1948, וכן, לחצי המגורים יצרו 'זחילה' החוצה מן המרחב הערבי המסורתי לשכונות סמוכות.
המושבה העברית בנוף ארץ-ישראל 1914-1882.
מחקר זה מתבסס על עיבוד עבודת הדוקטורט של בן-ארצי, ויצא לאור בהוצאת יד יצחק בן-צבי בשנת 1988. הספר עוסק בתכנון הפיזי ובהקמת ארבעים המושבות הראשונות בשנים 1914-1881. הוא מלבן סוגיות כמו היכן הוקמו, ואיזה דגם תפרוסת ארצי יצרו המושבות. עד למחקרו של בן-ארצי הסברה הרווחת במחקר הייתה שבניית המושבות נעשתה באופן מקרי ללא שיקולי תכנון ומקצועיות תכנוניות, והייתה לכל היותר פרי חיקוי אלמנטים אדריכליים ותכנוניים של ערבי הארץ ותושביה הזרים כגון הטמפלרים. גאוגרפים כמו יהודה קרמון, או אדריכלים כמו ריכרד קאופמן, התעלמו לחלוטין מקיומם של קודמיהם, וראו במושבות מעין 'כפר אירופי או ערבי או גרמני'. בן-ארצי ניסה להראות שכבר מתחילתן נבנו המושבות מתוך זיקה לאידאולוגיה הציונית של מייסדיהן. הם נבנו על סמך תכנון מתקדם מאוד של מודדים ואדריכלים, נבנו על ידי אנשי מקצוע, ושימשו מופת לערביי הסביבה בה שכנו. המושבה העברית בנוף ארץ-ישראל הייתה על כן ביטוי פיזי של אידאולוגיה לאומית פשוטה ומעשית, והנוף התרבותי של המושבות נוסך עד ימינו נופך מיוחד, כגון מרכזיהן של זכרון יעקב, מטולה, כנרת ועוד.
מגרמניה לארץ הקודש – התיישבות הטמפלרים בארץ-ישראל.
ספרו זה של בן-ארצי התפרסם בהוצאת יד יצחק בן-צבי בשנת 1996. בן-ארצי משווה את המושבות שהקימו הטמפלרים בארץ ישראל לכפרי מוצאם בממלכת וירטמברג. הספר בוחן את השאלה באיזו מידה מושבות הטמפלרים שהקימו בשרונה, חיפה, יפו, וילהלמה (בני עטרות) ובית לחם הגלילית הן יבוא של טכנולוגיה ומושגים מגרמניה, כפי שגלי מהגרים לפעמים לוקחים לארץ חדשה מארץ האם.
בן-ארצי מנסה להראות שלא היה כאן חיקוי מכני של כפרי האם, כי אם מעשה של תכנון מראש, דבר ששינה מהדעה שהייתה מקובלת עד אז במחקר. הדעה הרווחת אצל גאוגרפים ומתכננים הייתה, שהגרמנים ייבאו לארץ יסודות נוף 'וירטמברגיים' והעתיקו דגמי כפרים מארץ מכורתם. בן-ארצי טוען שצורת גג הרעפים וכפר הרחוב (Strassendorf), שדומים לאלה שבכפרי האם, הטעתה את מי שכתב עליהם. לדעתו מדובר בתכנון שתאם את האידאולוגיה הדתית של הטמפלרים, משום שהטמפלרים הם עדה דתית שהאמינה בפישוט הנצרות, האמינו בבואו מחדש של המשיח וראו את שליחותם לארץ כבאה להכשיר את הקרקע לבואו המחודש. בן-ארצי סובר שבניגוד לכפרים שמהם הגיעו הטמפלרים בגרמניה, שבהם בעלי חיים גרו לפעמים עם האנשים בבתים, הרי שבמושבות שהקימו בארץ ישראל הם יצרו מיסיון של דוגמה אישית, והקימו מושבה מודרנית דתית ומרווחת, כל ההתיישבות הייתה מתוכננת, הרחובות והבתים היו מתוכננים ובעלי החיים דרו מחוץ לבתים.
'להפוך מדבר לכרמל': התהוותו של הכרמל כמרחב נבדל בעיר מעורבת 1948-1918.
ספרו זה של בן-ארצי ראה אור בהוצאת מאגנס בשנת 2004. הוא משתייך לסוגה של 'היסטוריה מקומית' (Local History). הספר מתאר את תהליך רכישת הקרקעות ואת בנייתן של השכונות ברכסי הכרמל ובשלוחותיו. המחקר מצביע על היווצרותו של הכרמל כמרחב יהודי נבדל מהעיר המעורבת, ואפילו משכונת הדר הכרמל שנחשבה לליבתה של חיפה העברית. קרקעות הכרמל המרכזי נרכשו בדמדומי מלחמת העולם הראשונה מידי גרמנים, ואליהן נוספו בהדרגה גושי קרקע ענקיים שלימים הוקמו עליהם נוה שאנן, רמת הדר, כרמל מרכזי, כרמל מערבי ועוד. אזורים אלה נוהלו על ידי ועדים מקומיים ורק בהדרגה סופחו לתחום השיפוט ולמינהל עיריית חיפה. וכן ניסיונות ההתיישבות ביערות הכרמל ופסגת הכרמל שלא צלחו בעקבות ההכרזה על אזורים אלה כחלק מפארק הכרמל.
הכרמל של פון מולינן.
במשותף עם פרופ' אהרון גבע קלינברגר, תרגום, עריכה וההדרה של ספרו המונומנטלי של הדיפלומט השווייצרי אברהרד פון מילינן Beiträge zur Kenntnis des Karmels (" תרומות להכרת הכרמל"), שראה אור בלייפציג ב-1908. בדרכו לדמשק חלה מולינן, אושפז בחיפה והחלים בבית הבראה גרמני על הכרמל. משם יצא למסעות רגלי ופרדות עם מדריכים מטירה, עֻספיה ואיגזים (כיום כרם מהר"ל). הוא כתב ספר על אזור הכרמל, תושביו, שפות ולהגים, חי וצומח וארכאולוגיה. לספר צורפו שתי מפות - של הכרמל ושל חיפה, ויש בהן מאות שמות שנעלמו ממפות ימינו. הספר פורסם בהוצאת מאגנס בדצמבר 2013.
אי קרוב-רחוק - התיישבות יהודית חקלאית בקפריסין 1939-1883.
הספר חושף את פרשת הניסיונות להתיישב בקפריסין בעת החדשה, שנעשו במקביל לראשית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל ולא בלי קשר אליה. בתודעה הציבורית קפריסין קשורה בעיקר להיותה יעד תיירותי, וזכורים מחנות המעצר ההיסטוריים למגורשי ההעפלה טרם הקמת המדינה. ברם, מעטים מודעים למעשה ההתיישבותי שעשו יהודים בשנים 1883–1939 להיאחז באדמת קפריסין ולקיים בה מושבות כפריות ומטעי הדרים של חקלאים עברים. המעשה ההתיישבותי נעוץ ביוזמות מגוונות, והוא נעשה על ידי יהודים מארצות מוצא שונות, בהקשר הזיקה לארץ ישראל והמתרחש בה. כאשר קשתה העלייה ארצה בימי הטורקים, היו שראו בקפריסין תחליף סביר וסמוך לארץ ישראל, רכשו בה קרקעות וקיימו בה יישובים. לאחר כישלונות ראשונים, הצליחה חברת יק"א לבסס בקפריסין מושבה גדולה יחסית, מרגו שמה, וסמוך לה גרעינים למושבות-בת. בשנות השלושים של המאה העשרים עיבדו פרדסנים ארץ-ישראליים אלפי דונם של מטעי הדר באי. בראשית המאה העשרים בחן גם הרצל את האפשרות ליצור ״מקלט זמני״ ליהודים בקפריסין כחלופה ל"תוכנית אוגנדה", והציוני דוד טריטש הטיף לראות באי זה השוכן לא הרחק מן הארץ היעודה מקום מושב ראוי למאות אלפי יהודים. הספר פורסם בהוצאת הספרים של אוניברסיטת בר-אילן בדצמבר 2015.
פרסומים נוספים.
בכתב העת Israel Studies, 16(2)2011 פרסם ביקורת נוקבת על ספרו של אילן פפה אודות החופש האקדמי בישראל, על רקע פרשת טנטורה: "Out of (Academic) Focus".
ג'וק רתרפורד
ג'ון "ג'וק" רתרפורד (באנגלית: John "Jock" Rutherford; 12 באוקטובר 1884 - 21 באפריל 1963) היה כדורגלן אנגלי.
קריירה.
רתרפורד נולד בכפר פרסי מיין שבנורת'מברלנד, והיה ידוע בגובהו הרב; הוא השתתף בכ-600 משחקי פוטבול ליג וגביע ה-FA, למרות ביטולן של ארבע עונות בעקבות מלחמת העולם הראשונה. הוא החל את הקריירה בניוקאסל יונייטד, וערך את הופעת הבכורה שבה הבקיע צמד שערים במשחק מול וסט ברומיץ' אלביון ב-1902. רתרפוד כונה "הטייס מניוקאסל", ושיחק במגפייז במשך עשר עונות, תחילה כקיצוני ימני וכשחקן הידוע בזכות קצב המשחק שלו ושליטתו בכדור. באותה תקופה ניוקאסל היה מועדון דומיננטי בליגה; רתרפורד זכה בשלוש אליפויות, ואף השתתף בחמישה משחקי גמר של גביע ה-FA (1905, 1906, 1908, 1910 ו-1911). המועדון ניצח רק במשחק הגמר הראשון, לאחר שגבר על ברנלי בתוצאה 2 - 1 במשחק החוזר.
בזמן ששיחק בניוקאסל הוא זומן לסגל של נבחרת אנגליה, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול נבחרת ויילס ב-9 באפריל 1904. הוא השתתף בסך הכל ב-11 משחקי נבחרת, כאשר הופעתו האחרונה הייתה במשחק מול נבחרת בוהמיה ב-1908.
זמן קצר לאחר תחילת עונת 1913/1914 הסתכסך רתרפורד עם הנהלת המועדון בנושא שכרו, ותוך זמן קצר הועבר למועדון וולוויץ' ארסנל שזה עתה ירד לליגה השנייה ונכנס להרכב במקום דייוויד גרינוויי. הוא ערך את הופעת הבכורה בארסנל בניצחון 3 - 2 על נוטינגהאם פורסט ב-1 בנובמבר 1913, ואף הבקיע בו שני שערים שזיכו אותו במקום קבוע בהרכב. לאחר פריצת מלחמת העולם הראשונה הוא המשיך להופיע כשחקן אורח בארסנל במשחקים הלא רשמיים, ולמרות שהיה בן 35 כשחודשו המשחקים הרשמיים ב-1919 הוא המשיך במועדון (שהעפיל בחזרה לליגה הראשונה) למשך ארבע עונות נוספות.
במרץ 1923 עזב רתרפורד את ארסנל ועבר לסטוק סיטי כמאמן-שחקן. הוא שהה שם במשך שבועות ספורים בלבד, וניהל רק עשרה משחקים; רתרפורד הוא המאמן שכהונתו הייתה הקצרה ביותר בתולדות סטוק. בספטמבר, כשהוא בן 39, חתם רתרפורד בארסנל פעם נוספת והשתתף בכ-20 משחקים בכל אחת משתי העונות הבאות. הוא פרש בקיץ 1925. אולם, הוא התקשה להיפרד מהכדורגל, חתם בארסנל בפעם השלישית בינואר 1926, והשתתף בשאר משחקי הליגה באותה עונה. משחקו האחרון בארסנל היה מול מנצ'סטר סיטי ב-20 במרץ 1926, בגיל 41 שנים ו-159 ימים. בעקבות כך הוא קבע שיא כשחקן המבוגר ביותר המופיע במדי המועדון.