וולודין נתן רסיטלים ברחבי העולם. הוא ניגן עם תזמורות רבות, בהן התזמורת הסימפונית של סידני, התזמורת של רדיו סוויצרה איטליאנה, תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה, התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג, תזמורת התיאטרון מרינסקי, תזמורת הרדיו NDR, הפילהרמונית של הנובר, תזמורת הגוונדהאוס מלייפציג, התזמורת דו קפיטול מטולוז, התזמורת הסימפונית ע"ש פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי במוסקבה, תזמורת הדויטשה אופר מברלין, תזמורת טונהאלה מציריך. במופעים אלו ניגן תחת שרביטם של מנצחים כמו ריקרדו שאיי, מיכאיל פלטניוב, איג'י אואה, גרד אלברכט, קרלו ריצי, זולטאן קוצ'יש, דוד זינמן, ואלרי גרגייב, ולדימיר פדוסייב ואחרים.
בשנת 2003 זכה בפרס הראשון בתחרות התשיעית ע"ש גזה אנדה בציריך. במאי 2005 נחל הצלחה רבה ברסיטל הבכורה שלו בתיאטרון שאנז אליזה בפריז לשם הוזמן מיד גם לעונות הבאות.
ב-2009 הקליט את קונצרט הבכורה שלו באולם הרקולס במינכן עם יצירות של בטהובן, רחמנינוב ופרוקופייב. בשנת 2008 הקליט סונאטות מס' 28 -33 מאת בטהובן.
בשנת 2006 יצא לסיור קונצרטים בסין.
יוסף לייטס
יוסף לייטס (בפולנית: Józef Lejtes, 22 בנובמבר 1901, ורשה - 27 במאי 1983, קליפורניה) היה מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה יהודי-פולני.
קורות חיים.
לייטס היה בנם של יהודים מתבוללים, שעברו מרוסיה לפולין בסוף המאה ה-19. מילדותו גילה תחומי עניין אמנותיים - הוא למד בבית ספר למוזיקה, התבלט בציור והיה אורח תדיר בבתי הראינוע. למרות שהתנדב ב-1920 ולחם במלחמה הפולנית-סובייטית בקרב על ורשה נכלא במחנה המעצר יבלונה בשל יהדותו. בתום המלחמה החל בלימודי פילוסופיה ב ולאחר שנתיים עבר ללימודי כימיה. עקב התעניינותו הגוברת בקולנוע, נסע לווינה, שם הפך לעוזרו של מיכאי קרטש (לימים, מייקל קורטיז, במאי הסרט המצליח "קזבלנקה")
לייטס היה במאי מרכזי בהיסטוריה הקולנועית של פולין לפני מלחמת העולם השנייה. בשנת 1924, כשהוא רק בן 23, הקים לייטס חברה להפקת סרטים דוקומנטריים. סרטיו בפולין עסקו לרוב בקטעים מההיסטוריה הפולנית הלאומית. סרטו העלילתי המלא הראשון, "הוריקן", נעשה בשנת 1928, עסק ב"מרד ינואר" שהתרחש ב-1863, שבו הפולנים התקוממו נגד הרוסים.
לייטס הצטרף לצבא אנדרס והגיע בעזרתו לארץ ישראל. בשנת 1943 יצר במסגרת צוות הצילום הצבאי את הסרט "מלטרון לעזה" שלא שרד עד ימינו. בשנים 1944 ל-1947 ביים את "דמעת הנחמה הגדולה", המספר על שלושה לוחמי בריגדה המנסים לשכנע ניצול שואה מיואש כי צופן לו עתיד בארץ ישראל. בסוף 1946 החל בעבודה על סרט הקולנוע "בית אבי", לפי תסריט של מאיר לוין, בבימויו של הרברט קליין ובצילומו של זוכה פרס אוסקר, פלויד קרוסבי. הסרט דובר האנגלית הופק במימון הקק"ל במטרה לשמש כסרט הסברה ליהודי ארצות הברית. מטרתו הייתה להעלות את בעיית ניצולי השואה הנקלטים בארץ ישראל ובאותה הזדמנות להראות את נופי הארץ.
בשנת 1949 יצר את סרט הדרמה התיעודי "אין ברירה". בסרט השתתף מיכאל גור והמספר היה תיאודור ביקל.
בשנת 1952 היה הבמאי של הסרט "קריה נאמנה". זהו אחד מהסרטים העלילתיים הראשונים שנעשו בארץ. סיפור אודות קבוצת ילדים ניצולי השואה המגיעים לפנימיית כפר הנוער הציוני בירושלים ערב מלחמת העצמאות, ועל יחסם עם מדריכיהם על רקע המלחמה והמצור על ירושלים.
בתחילת שנות ה-50 היגר לבריטניה, בה יצר זמן קצר ומשם המשיך לארצות הברית, שם המשיך בקריירה כבמאי. התמקד בעיקר בהפקות לטלוויזיה, כגון הסדרה בוננזה והסדרה "אלפרד היצ'קוק מגיש".
אידיאל ראשוני למחצה
ענת גלבר
ענת גלבר (נולדה ב-2 בנובמבר 1980), היא אלופת ישראל ואלופת העולם לאוניברסיטאות בדיבייט.
ביוגרפיה.
גלבר נולדה לרות וליואב גלבר, פרופ' להיסטוריה באוניברסיטת חיפה. היא החלה את לימודיה באוניברסיטת חיפה לתואר ראשון בפילוסופיה ועברה קורס בשם רטוריקה ואמנות השכנוע, לאחר מכן הצטרפה למועדון הדיבייט באוניברסיטה תחת הדרכתו של אורי זכאי.
בשנת 2001 הגיעה גלבר לגמר אליפות ישראל בדיבייט. בשנת 2002 זכתה גלבר באליפות הדיבייט בישראל ביחד עם גיא יריב בייצוג מועדון אוניברסיטת חיפה. בשנים 2003 ו-2005 זכתה גלבר בתואר הדוברת המצטיינת באליפות אירופה בדיבייטינג לאוניברסיטאות, בקטגוריית ESL (קטגורית דוברי האנגלית כשפה זרה שנייה).
בשנת 2006 זכתה גלבר בתואר הדוברת המצטיינת באליפות העולם בדיבייטינג לאוניברסיטאות שנערכה בדבלין שבאירלנד, בקטגוריית ESL, לאחר שגברה על 600 מתחרים ולאחר יותר מעשרה סיבובים.
כיום (2010), גלבר מאמנת את מועדוני אוניברסיטת חיפה ואוניברסיטת בן-גוריון וכן בבתי ספר תיכון ועוסקת בלימוד והדרכת התחום לגופים ואישים פרטיים.
גלבר שימשה כסגנית שופט ראשי באליפות העולם בדיבייט בבוטסואנה 2011.
נעם בן זאב
נעם בן זאב (נולד ב-1954) הוא כתב, מבקר מוזיקלי, מוזיקאי, מרצה וסופר ישראלי.
קורות חיים.
בן זאב הוא בעל תואר שני במוזיקולוגיה מאוניברסיטת תל אביב. הוא מנגן על טרומבון וניגן בתזמורת הסימפונית חיפה, באופרה הישראלית החדשה ובתיאטרון הבימה. הצטרף לעיתון "הארץ" בשנת 1992 ועד פרישתו ב-2015 שימש כמבקר המוזיקה וכתב לענייני מוזיקה קלאסית בעיתון. בן זאב מרבה לעסוק בכתיבתו בסוגיות פוליטיות וחברתיות בהקשרן המוזיקלי, ובמיוחד בולטת התייחסותו הרבה לתחום החינוך המוזיקלי בישראל.
בנובמבר 2015 הצטרף בן זאב למרכז האמנויות ״אלמא״ בזכרון יעקב כמנהל אמנותי.
בן זאב הוא מרצה למוזיקה במכללת ספיר בשדרות.
ספריו.
בשנת 1998 יצא לאור ספרו "חמישה מבטים על המוזיקה", בהוצאת ״סל תרבות ארצי״, המגולל את סיפורה של המוזיקה הקלאסית במערב, כרצף של סגנונות שעולים ויורדים, כאשר כל פרק מוקדש לתקופה מסוימת.
בשנת 2009 יצא לאור ספרו "מנגינה ישראלית" בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר בוחן את היחס של החברה היהודית והערבית למוזיקה, בעבר והיום, ומנסה להתחקות אחר מקורות המוזיקה שנוגנה ומנוגנת בישראל.
בשנת 2015 יצא לאור, בהוצאה פרטית, ספרו ״הנגן הראשי: חיים עם כינור״. הספר הוא ביוגרפיה של הכנר והמורה חיים טאוב, הנגן הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
חורחה קמפוס
חורחה פרנסיסקו קמפוס (בספרדית: Jorge Campos Navarrete; נולד ב-15 באוקטובר 1966 באקפולקו מקסיקו) הוא כדורגלן עבר מקסיקני ששיחק בעמדת השוער, ונחשב אחד השוערים הבולטים של הכדורגל בתקופתו.
קרב נינווה
קרב נינווה היה הקרב המכריע במלחמה בין האימפריה הביזנטית בראשות הקיסר הרקליוס לבין צבא האימפריה הסאסאנית בראשות כוסרו פרוויז. הקרב התרחש בשנת 627 בסמוך לחורבות העיר העתיקה נינווה, ניצחון הצבא הביזנטי ריסק מוקדי הכוח של האימפריה הסאסאנית וכפה על מנהיגיה כניעה. השפעות הקרב היו מרחיקות לכת, הכאוס השלטוני והתשישות המערכתית הכניסו את האימפריה לסחרור שהוביל להתפרקותה המוחלטת בידי לוחמי האימפריה המוסלמית.
רקע.
רציחתו של מאוריסוס, קיסר האימפריה הביזנטית בידי פוקאס עודדה את כוסרו פרוויז (כוסרו השני) להכריז מלחמה על האימפריה הביזנטית, מתוך תקווה כי הגיע שעת הכושר להשתלט על אזור הלבנט. תחילת המערכה הוכיחה כי הנחה זו הייתה נכונה והצבא הפרסי הצליח לכבוש את סוריה, ארץ ישראל ולאחר מכן את מצרים מידי הצבא הביזנטי. הפרסים ניצלו את המומנטום של הצלחתם ותקפו את לב השטח הביזנטי, כבשו חלקים מאנטוליה ושמו את קונסטנטינופול במצור. עלייתו של הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית לשלטון סימנה את הפיכת הקערה על פיה. בסדרה של מסעות מלחמה נועזים הצליח הקיסר הביזנטי להכות את הפרסים, להסיר את המצור מעיר הבירה ולהעביר את המלחמה, בסיוע בני ברית טורקים, אל שטח האימפריה הסאסאנית. ההתקפה הראשונה כוונה נגד איבריה הקווקזית, בת בריתם של הפרסים, ומשם המשיכו הביזנטים אל תוך מסופוטמיה בצבא שהיקפו מוערך בין 25,000 עד 50,000 חיילים, בעוד שצבא פרסי ובו 12,000 לוחמים עוקב אחריו.
בשלב זה ביצעו הצבאות תימרונים אחרונים לפני העימות. הצבא הביזנטי חצה את נהר הזב הגדול וחנה לא רחוק מהריסות עיר נינווה. ידיעות על תגבורת פרסית של 3,000 לוחמים נוספים הצועדים על מנת לחבור לגוף העיקרי של הצבא הפרסי, כפתה על הביזנטים ליטול את היוזמה לידיהם. הרקליוס העמיד את הצבא הביזנטי במישור בין נינווה לנהר הזב, במבנה שאיפשר לנצל את הרומח והחרבות הביזנטיות, ולכפות קרב פנים אל פנים תוך ביטול היתרון הפרסי בקשתים.
מהלך הקרב.
המפקד הפרסי חילק את צבאו לשלוש יחידות נפרדות והורה להתקיף את המערך הביזנטי. הרקליוס מצידו הורה לצבאו לסגת כדי למשוך את כל כוחות הצבא הפרסי לשטח ההרג. במשך שמונה שעות נערך קרב פנים אל פנים אכזרי במהלכו נהרגו כ-6,000 חיילים פרסים, ובסופו ניתק הצבא הפרסי מגע, נסוג ונערך להגנה בסמוך לאחת הגבעות השולטות על שדה הקרב. על פי היסטוריונים ביזנטיים ובראשם תיאופנס המוודה, יצא המפקד הפרסי והציע לערוך דו-קרב עם הקיסר הביזנטי. הדו-קרב היה קצר והקצין הפרסי נהרג, תוצאה דומה הושגה בשני קרבות נוספים. הצבא הפרסי איבד את אומץ ליבו ונסוג מוכה משדה הקרב.
תוצאות הקרב.
הניצחון הביזנטי שלא היה מוחלט ומבלי שכוחות הצבא הפרסי הושמדו, הספיק לשבור את רוח הלחימה של הצבא הפרסי שברח משדה הקרב, ואיפשר להרקליוס להתקיף לכבוש ולשדוד ארמון כוסרו, ולגרום למנוסתו של המלך הפרסי לעיר בירתו קטסיפון. בהגיעו אליה הודח ונרצח על ידי בנו קבאד השני. קבאד, שמיד עם עלותו לשלטון, רצח את שמונה-עשר אחיו, פתח מיד במשא ומתן עם הביזנטים, וחתם עימם על הסכם שלום שהחזיר לביזנטים שטחים שאבדו להם במהלך המלחמה, ושחרר שבויים וחפצי קודש. לאחר מכן נסוגו הביזנטים מפרס.
תנועת הלוחות