ב-17 במרץ 1967 נבחר נילאם לתפקיד דובר הלוק סבהה הרביעי מאז עצמאות הודו, על רקע שבחים והערצה מרחבי הודו. בתפקיד זה התפרסם בכך ששמר על סמכותיות ורשמיות וסירב להביע תמיכה באחת מהמפלגות או להתערב בהחלטות פוליטיות בעודו בתפקיד מכיוון שעל הדובר להיות נייטרלי מבחינה מפלגתית ולפעול על פי שיקול דעת מקצועי ולא דעה פוליטית, מכיוון שהוא ראה את מדיניות זאת כחיונית לעבודה המוצלחת של הדמוקרטיה הפרלמנטרית. מיד לאחר בחירתו ליו"ר, הוא התפטר מחברותו בת 34 השנים במפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, ובכך הפך ליו"ר הראשון מאז העצמאות שניתק רשמית את שייכותו למפלגה. הוא האמין שהיושב-ראש שייך לכל המפלגות, במסגרת תפקידו עליו לייצג את מכלול החברים בלוק סבהה וככזה הוא לא צריך להיות שייך לשום מפלגה או יותר נכון הוא צריך להיות שייך לכל המפלגות ללא הבדלה ביניהן.
אף על פי שנילאם נותר בתפקיד דובר הלוק סבהה רק קצת יותר משנתיים, הוא העניק למשרד יוקרה וסמכות בדרך המופתית בה ניהל את דיוני הבית התחתון. הוא היה בעל מידה רבה של סמכות אישית, נכונות להעריך את נקודת מבטם של האחרים והבנה מעמיקה של תחושת הבית שאפשרה לו לנהל את העסק הפרלמנטרי בצורה מסודרת ויעילה. עם ניסיונו הרב בטיפול בעניים ואוכלוסיות קשות יום, נילאם טיפל במצבים עדינים רבים בבית התחתון על ידי סבלנותו וההיגיון שהפגין. הוא ניהל את הליכי הבית בזריזות כזו, שלא היה אפילו אירוע אחד בו האופוזיציה נקטה במערך של עזיבה בעת נאום של חבר הקואליציה. כמו כן, אף חבר לא התפרץ כאשר נילאם נאם.
במהלך דוברותו של נילאם ניתנו פסקי דין משמעותיים רבים ונקבעו חוקים מוסכמים שהעשירו את המסורות והפרקטיקות הפרלמנטריות וחיזקו את מעמד הממשל הפרלמנטרי (דבר שהיה רב השפעה מאוחר יותר בשימור החוקה הפרלמנטרית לאורך תקופת מצב החירום בהודו). נילאם האמין כי אין לעכב עניינים דחופים על ידי שימוש במסורות ובתקדימים ועל כן הוא עירב את שני הבתים של הפרלמנט במהלך דיוני חקיקה דחופים אשר לא סבלו דיחוי. נילאם קיבל הערכה רבה על כך שהיה מודע להעניק הזדמנות שווה לכל אחד מחברי הבית להביע את דעותיו. הוא הגן, בדאגה מרבית, על זכויותיהם של החברים בבית ומחוצה לו. בתקופת כהונתו כדובר הבית התחתון גזר הבית לראשונה בתולדותיו עונש משפטי על אחד מחבריו על כך שזילזל במעמד הבית בכך שהתפרץ וצעק במהלך נאומו של חבר אחר.
הקמת הוועדה לרווחת הקאסטות והשבטים הנמוכים הייתה חידוש משמעותי נוסף במהלך כהונתו של נילאם. כשחנך את הישיבה הראשונה של הוועדה ב-18 בדצמבר 1968, קיווה שהוועדה תבטיח כי הצעדים שננקטה על ידי ממשלת האחדות לקידום הקסטות והשבטים העניים וה"נחותים" יושמו בפועל. ב-19 ביולי 1969 התפטר נילאם מתפקיד דוברות הלוק סבהה כדי להתמודד על הבחירות לנשיאות הודו בהן הפסיד בפער מצומצם לנשיא הנבחר, ורהגירי ונקטה גירי. לאחר תקופת עזיבה מרצון מהפוליטיקה הלאומית, שב נילאם ללוק סבהה בממשלה החדשה של מורארג'י דסאי. ב-26 במרץ 1977 הוא נבחר פה אחד לדובר הלוק סבהא השישי. עם זאת, גם הפעם לא השלים את כהונה מלאה בתפקיד הדובר ולאחר שכיהן במשך רק ארבעה חודשים, התפטר שוב מהתפקיד כדי להגיש מועמדות לנשיאות הודו אשר בבחירות המתקרבות אשר התקיימו עקב מותו בטרם עת של הנשיא פקרודין עלי אחמד בעודו ממלא תפקידו.
נשיא הודו.
נילאם השיג את שיא התהילה הציבורית והפוליטית שלו כשנבחר לתפקיד נשיא הודו ב-25 ביולי 1977. בתקופת כהונתו כנשיא קיבל החלטות היסטוריות שונות בנושאים מכריעים בפוליטיקה ההודית והנהיג מדיניות של התערבות ממושכת בתוך הפוליטיקה הלאומית אף על פי שתפקיד הנשיא היה רשמי ברובו. בשנותיו הארוכות בחיים הציבוריים ובזכות הקשר ההדוק שלו עם מנהיגי כל שכבות האידיאלים במדינה, יכול היה הנשיא נילאם להשפיע רבות במהלך תקופה מכרעת בהיסטוריה של הודו. תחת הממשלה החדשה של מורארג'י דסאי לא הונהגה שום חקיקה גדולה, שבשנה של חוסר מעש נראתה כבלתי מסוגלת לפתור בעיות פנימיות ברחבי הודו כמו המאבק נגד טרור הנקסליטים ואל מול פיצוץ האוכלוסין ועליית העוני. דבר זה הביא לאיבוד אמונם של רוב האוכלוסייה. באמצע יולי 1979 התפטר דסאי במקום להתמודד עם הצעת אי-אמון שהוגשה בלוק סבהה נגד ממשלתו. צ'ראן סינג נבחר אז לראשות הממשלה, אך כעבור מספר שבועות גם הוא התפטר מתפקידו. נילאם, שכאמור היה מעורב בפוליטיקה גם בעודו נשיא, קרא לבחירות חדשות ופיזר את הפרלמנט בחורף 1979.
מנהיגותו הסמכותית, חביבותו ונגישותו חיבבו אותו לאנשים השייכים לכל שכבות האוכלוסייה והביאו להערצה רבה שלו בקרב כל שכבות האוכלוסייה, בעיקר העניים, מכיוון שפעל לחזק את מעמדם של השודרה והדלית. הוא גם העניק הבחנה נדירה למשרד הגבוה ביותר בארץ בזכות הפרגמטיזם, האידיאליזם והפטריוטיות שלו. כמדינאי ברמה עולמית, נילאם ביטא את השקפות האומה בפורומים הבינלאומיים אך נהג להשתתף בהם מעט ביחד לקודמיו וממשיכי דרכו. במהלך כהונתו בתפקיד נשיא הודו ביצע נילאם ביקורים רשמיים באינדונזיה, סרי לנקה, נפאל, קניה, זמביה, ברית המועצות, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, הרפובליקה העממית של בולגריה, הממלכה המאוחדת ואירלנד.
שנים אחרונות.
לאחר סיום כהונתו פרש נילאם לגמלאות ושב להתגורר בעיר הולדתו אננטפור, שם עסק בחקלאות. נילאם סנג'יווה רדי נפטר בעיר הולדתו בשנת 1996 בגיל 83.
רלי דה פריס
רלי דה פריס (נולדה ב-1952) היא אמנית ואדריכלית נוף ישראלית. יצירותיה עוסקות בשאלות של מקום, מרכיבי מרחב הזמן שלו והיבטיהם הגאופוליטיים, הפיזיים והתרבותיים.
ביוגרפיה.
דה-פריס נולדה בישראל בשנת 1952. למדה אמנות ותפאורה באוניברסיטת תל אביב וארכיטקטורה בטכניון. מתגוררת בתל אביב. נשואה לדוד דה פריס.
יצירתה.
עבודותיה של דה-פריס עוסקות בחקר המקום, בכוחות הפועלים עליו ובתוכו, ובזיקות בין מרכיבים טבעיים, גאולוגיים ובוטניים לבין היבטים פוליטיים ותרבותיים. היא בונה מיצבים הכוללים פיסול, רישום, כתיבה ועוד שלל טכניקות וחומרים. עבודותיה, רובן ככולן, ממוקמות באופן מודע בקו אופק טבעי ולא מונומנטלי או מעל לגובה העיניים. עבודותיה מושתתות על ידע ועל המתח שבין הידע לבין המבט.
תערוכת היחיד הראשונה של דה-פריס התקיימה ב-1993 בגלריה נגא לאמנות עכשווית בתל אביב, ונקראה "תלכידים", במסגרתה הציבה סדרת פסלים אשר הונחו ברובם על הרצפה, והיו עשויים חומרים מחוספסים וקשים כמו חצץ, מלט ואספלט.
תערוכתה המוזיאלית הראשונה הייתה "רקונסטרוקציה בשלושה חלקים" במוזיאון ינקו דאדא שבעין הוד בשנת 1994. דה-פריס השתמשה בשלושת חללי המוזיאון – האכסדרה, המרפסת וגרם המדרגות - כבמעין מעבדה, בה הציבה מכשירי מדידה כגון שעונים, מדחום ומיקרומטר. כמו בפרויקטים רבים ונוספים של האמנית, גם בתערוכה זו ביקשה להתייחס למקום הגאוגרפי בו יצרה וגם לעברו הטופולוגי, הטופוגרפי והפוליטי. שם התערוכה אפוא נועד להצביע על פעולה של שחזור וניסיון לחזור למצב קודם. עבודתה למעשה הציעה קריאה של השתלשלות האירועים שהתרחשו במרחב שבו ממוקם המוזיאון; כפר עין הוד נבנה על יסודותיו של הכפר הערבי עין ח'וד, ותושביו גורשו ב-1948. האזור הפך לכפר אמנים על ידי ינקו דאדא ב-1953. העבודה של דה-פריס ביקשה אם כן להוות מוזיאון אלטרנטיבי להיסטוריה של המקום שנדחקה ושלדעת האמנית אינה נוכחת בהוויית המקום. האתר כמו הפך לשדה ניסוי ומחקר של האירועים והנתונים וביקש להמשיך את פענוחם במקום לנסות לטשטשם.
במאה ה-21, ניתן לראות ביצירתה של דה-פריס שלוש תמות עיקריות, שמהוות פרויקטים ארוכי טווח המורכבים ממגוון עבודות: ממזרח לים התיכון (קו רוחב 32), צמחים וערימות בנייה.
ממזרח לים התיכון.
ב-2011 הציגה דה-פריס תערוכת יחיד במשכן לאמנות בעין חרוד, באוצרותה של גליה בר אור בשם "אוריינטציה2". במסגרת מיצב זה, התייחסה לקו רוחב 32 – ממזרח לים התיכון. האמנית סימנה חתך רוחב מהים התיכון המזרחי, סימון הפוך מהמבנה הפיזי האינטואיטיבי, ובכך הציעה קריאה אלטרנטיבית של החלל.
קמר.
בדצמבר 2017, לאחר קריאתו של שר הביטחון אביגדור ליברמן להחרים את אום-אל פחם ואת עסקיה, יצאה קריאה בעיתון "הארץ" לפקוד את החנויות והמסעדות באום אל פחם כתרומה לכלכלה המקומית. בתקופה זו נסעה דה-פריס לאום אל פחם וביקרה בעיר במשך חודש. באותו קו המאפיין את עבודותיה, ביקשה האמנית להתייחס לסביבה בה היא יוצרת ובנתה עבודה בגלריית אום אל פחם, אשר בבסיסה עמדו החומר והגאולוגיה. במסגרת העבודה, יצרה האמנית מבנה קמור של שכבות סלע אשר התרוממו עקב לחץ של כוחות טקטוניים (אשר קרוי "קמר"). הקמר שעליו בנויה אום אל פחם תחום בין שני קווים, כביש ואדי עארה ממערב וגדר ההפרדה ממזרח. האמנית יצרה ייצוג של הקווים, גבולות הגזרה, אשר מבוסס על קימורי הטבע. דה-פריס ביקשה להתייחס אפוא למקום הגאוגרפי וחומריו ולא לייצוג המקום ותושביו, אולם בסופו של דבר גם חיפשה את ההדהוד החומרי על האנושי. במסגרת תערוכת "קמר" הציגה מספר יצירות בחלל, ביניהן היצירה "המסננת הגדולה": חלקיקי סלעים של גיר ודולומיט, חומרי היסוד המרכיבים את הקמר של אום אל פחם, אשר מביעים זמן גאולוגי רחוק, נאספו ופוררו עד לחול. על גרגרי הסלעים חלו תנועות חיצוניות במשך מיליוני שנים שהטביעו עליו את חותמן, כמו תנועות מים או רוח, ואותן היסטוריות ארוכות הגלומות באבן סוננו ומוינו למספר שכבות. האמנית ביקשה להתבונן בשינויים הגאולוגים המתמידים שחלים בעולם וספציפית באזור אום אל פחם.
צמחים.