בעקבות הניצחון המוסלמי המכריע נגד הביזנטים בקרב הירמוך (636), שהתחולל לאורך נחל הירמוך, היובל של נהר הירדן, הטיל עמר מצור על ירושלים, שהחזיקה מעמד עד לבואו של הח'ליפה עומר בן אל-ח'טאב, ולו נכנעו מנהיגי ירושלים בשנת 637. ערי החוף עזה, אשקלון וקיסריה המשיכו להחזיק מעמד. ייתכן שהמפקד עלקמה בן מג'זז נשלח כנגד כוחות ביזנטיים בעזה מספר פעמים במהלך קרב אג'נדיין ואחריו. בשנת 640 לערך יצא עמר מירושלים למסע כיבוש מצרים. קיסריה הייתה נצורה במשך תקופה ארוכה ונכבשה ככל הנראה על ידי מועאויה הראשון בשנת 639, 640 או 641. זמן לא רב לאחר מכן, מועאויה כבש את אשקלון, ובכך השלים את כיבושה של ארץ ישראל, שרובו בוצע על ידי עמר.
מנהל מוקדם.
החלוקה של ארץ ישראל לנפות ולמחוזות בתקופת השלטון המוסלמי, הייתה בדרך כלל זהה לזו שבתקופה הרומית והביזנטית. האזור שנקרא פלשתינה פרימה, והכיל את אזור חוף הים התיכון, את יהודה ואת דרום השומרון, הפך עתה ל"ג'ונד פלסטין" (שיבוש שמה של הארץ ביוונית ובלטינית). "ג'ונד" משמעותו כאן חטיבה צבאית גדולה, ולכן השימוש במונח הזה מצביע על כך שלחלוקה המנהלית היה תחילה אופי צבאי, וכי הייתה זהות בין הפיקוד הצבאי והמנהל. האזור שנקרא פלשתינה טרטיה, שכלל את דרום הארץ והאזורים המדבריים של עבר הירדן, התפרק: חלקו צורף לג'ונד פלסטין וחלקו לג'ונד דמשק (תעתיק: גֻ'נְד דִמַאשְׁק).
ג'ונד פלסטין הפך לאחד מארבעת ה"ג'ונדים" (ג'ונד ברבים: "אג'נאד") המקוריים של בלאד אל-שאם (סוריה האסלאמית) שהוקם על ידי הח'ליפה עומר. למעשה, המוסלמים שמרו על הארגון האדמיניסטרטיבי הקיים של המחוז הביזנטי פלשתינה פרימה.
המוסלמים העתיקו את הבירה המנהלית של הנפה הזאת מקיסריה ללוד ומאוחר יותר לרמלה, עם ייסודה של העיר. ירושלים הייתה כפופה מנהלית לרמלה. חשיבותה בתקופה זו הייתה בעיקר דתית, בהיותה מוקד עלייה לרגל של יהודים ושל נוצרים, וגם יעד לביקור עבור מוסלמים מכל העולם, בדרכם הביתה מן העלייה לרגל למכה. המקורות הערביים הקדומים יותר קראו לירושלים "אִילִיַא", על פי שמה הרומאי "איליה קפיטולינה". מאוחר יותר השתרש השם "בית אלמקדִס" ("בית המקדש"), בו השתמשו גם עבור הר הבית, ורק מאוחר יותר החלו להשתמש בשם "אל-קודס", שם שאול מן העברית (קודש).
במקורות הערביים הקדומים לא נמצא תיאור מפורט של החלוקה המנהלית של ג'ונד פלסטין, אולם ניתן ללמוד מהם על קוויה הכלליים של חלוקה זו מתוך ידיעות שונות. בתקופה המוקדמת של השלטון המוסלמי, כל ג'ונד היה מחולק לאזורים, "אִקלימים" (מונח שמקורו ביוונית: klema). ה"אִקלים" היה מחולק למחוזות, "כּוּרוֹת" (ביחיד "כּוּרָה", מונח שמקורו ביוונית: khora, וברבים כֻּוַר או אַכְּוַאר). בין המחוזות ("כּוּרוֹת") של ג'ונד פלסטין היו: רמלה, אִילִיַא (ירושלים), עמואס, לוד, יבנה, יפו, קיסריה, נאבלוס (שכם), סבסטיה (שומרון), בית ג'וברין, בַּחר לוּט ("ים לוט" – ים המלח), עַסְקַלַאן (אשקלון) ועזה.
התקופה האומיית (661–750) הייתה תקופה משגשגת יחסית בארץ ישראל והח'ליפים האומיים השקיעו רבות בפיתוח המחוז. הח'ליפה האומיי הראשון, מועאויה הראשון, שהחזיק בסמכות הכוללת על סוריה, כולל ארץ ישראל, מתקופת שלטונו של הח'ליפה עות'מאן בן עפאן (שלט בשנים 644–656), הוכר כח'ליפה לראשונה בטקס בירושלים.
שליטי בית אומייה נהגו למנות בארץ ישראל מושלים מבני משפחת הח'ליפים, כי סברו שמשרה זו מהווה הכשרה טובה לח'ליפות. החל משנת 743 החלה תקופה של מהומות קשות וחילופי שליטים בח'ליפות האסלאמית של בית אומייה, שהיו מלווים קרבות קשים ורציחות, כאשר מרכז התסיסה העיקרי היה בג'ונד פלסטין.
גאוגרפיה.
ג'ונד פלסטין השתרע בין רפיח (בערבית: רפח) בדרום ומגידו (היא לג'ון , לגיו, שקודם לכן נקראה "מקסימיאנופוליס") בצפון; בין יפו (יאפא) במערב ויריחו (ריחא או אריחא) במזרח, כאשר הגבול הצפוני בבקעת הירדן אינו ברור, שכן לפי אחת המסורות השתרע ג'ונד פלסטין עד בית שאן בצפון, ואילו לפי דברי אחרים, כל בקעת הירדן, כולל ים המלח וסביבותיו, ואף אילת, הייתה כלולה בג'ונד אל-אורדון.
בהיקפו הגדול ביותר, השתרע ג'ונד פלסטין מרפיח בדרום ועד לג'ון בצפון, ומחוף הים התיכון למזרח חלקו הדרומי של נהר הירדן. במחוז נכללו גם הרי אדום והעיירה צוער בקצה הדרום-מזרחי של ים המלח. הגליל לא נכלל בג'ונד פלסטין, אלא היה חלק מג'ונד אל-אורדון מצפון לו. ג'ונד פלסטין כלל פחות או יותר את אזורי השומרון, יהודה ומישור החוף הסמוך של הים התיכון, מהר הכרמל בצפון ועד עזה בדרום.
לפי אחמד אל-בלאד'רי, הערים הראשיות של ג'ונד פלסטין לאחר הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל היו (מדרום לצפון): רפיח, עזה, בית ג'יברין, יבנא, עמואס, לוד, יפו, שכם, סבסטיה וקיסריה. תחת השלטון הביזנטי, עיר הנמל קיסריה הייתה בירת הטריטוריה, בחירה טבעית שכן היא הקלה על התקשורת עם הבירה קונסטנטינופול. אולם לאחר הכיבוש המוסלמי, המוקד המנהלי עבר לפנים הארץ. עמואס נחשבה ל"קסבה" במקורות האסלאמיים המוקדמים; משמעות המונח יכולה להיות עיר מרכזית, אבל סביר להניח שבמקרה הזה משמעותו הייתה מחנה מבוצר. הוא שימש כמחנה הצבאי העיקרי של הכוחות המוסלמיים, שבו חולק שלל ושולמו קצבאות, עד שננטש על ידי החיילים בשנת 639 עקב מגפת הדבר באמאוס. משנת 640 לערך נקבעו לוד ו/או ירושלים כבירה או המרכז הפוליטי של ג'ונד פלסטין.
לאחר שהח'ליפה סולימאן אבן עבד אל-מלכ ייסד את העיר רמלה ליד לוד, הוא קבע אותה כבירה, ורוב תושבי לוד אולצו להתיישב בה. במאה ה-9, בתקופת השלטון העבאסי, ג'ונד פלסטין היה המחוז הפורה ביותר מבין מחוזות סוריה.
אליעקובי ציין שיפו היא הנמל של ג'ונד פלסטין, ואילו מוקדסי ציין שאילת "היא הנמל של הפרובינציה פלסטין".
לאחר שהפאטימים כבשו את המחוז מידי העבאסים, הפכה ירושלים לבסוף לבירה, והערים העיקריות היו אשקלון, רמלה, עזה, ארסוף, קיסריה, יפו, יריחו, שכם, בית גוברין ועמאן.
ייתכן שג'ונד פלסטין המשיך להתקיים בצורה כלשהי עד לפלישות הסלג'וקים ולמסעי הצלב של סוף המאה ה-11.
אוכלוסייה.
בעת הכיבוש המוסלמי ישבה בארץ ישראל אוכלוסיית קבע של יהודים, שומרונים ונוצרים דוברי ארמית, ואין הוכחות לכך עם הכיבוש חל שינוי מהותי בהרכב האוכלוסייה הזה. הייתה חדירה של שבטים ערביים, אבל לא ידוע על התיישבות מוסלמית על הקרקע. האוכלוסייה המוסלמית בארץ ישראל הורכבה משבטים, אנשי דת וממשל שבאו מחוץ לארץ ויחידות צבא.
השבטים הערביים העיקריים שאכלסו את ג'ונד פלסטין והרכיבו את צבאו היו הלח'ם , ג'ד'אם , קיאנה , ח'ת'עם , ח'זאעה ואזד .
בשנת 740 לערך התיישבו חיילים בני שבטים מארץ ישראל בספרד, והקימו במחוז שד'ונה (Sidonia) מחוז משלהם, שקראו לו "ג'ונד פלסטין".
אלאצטח'רי כתב בשנת 951 שבכל ג'ונד פלסטין היו כעשרים מסגדים, למרות גודלו הקטן.
אולם במשך כמה דורות, הארץ לא הייתה מוסלמית, אלא ארץ שנשלטה על ידי מוסלמים. עדות לכך שהמוסלמים לא היו רוב בארץ ישראל בתקופה זו היא שתיקתם של הסופרים המוסלמים של המאה ה-9 והמאה ה-10 בנושא הזה.
במשך התקופה המוסלמית הקדומה חל כנראה תהליך של התאסלמות האוכלוסייה המקומית, הנוצרית ואולי גם היהודית, אולם לא ידוע על ממדיו. אוכלוסיית האזור לא הפכה ברובה למוסלמית או ערבית בזהותה עד לאחר כמה מאות שנים לאחר הכיבוש.
יש להניח שבמצב של חוסר הביטחון החמור שהשתרר בעיקר החל משנת 970, עם הפלישה הפאטימית, התחילה הגירה גדולה מהארץ והייתה בריחה של תושבים מיישובים קטנים אל הערים הגדולות. נוצרים רבים ברחו כנראה מהארץ בעת גזירות אלחאכם ברבע הראשון ל המאה ה-11. ייתכן גם שגלי ההגירה הללו גאו בעיקר החל משנת 1071, אחרי הכיבוש הסלג'וקי. הייתה אם כך ירידה כללית ניכרת במספר האוכלוסייה של ארץ ישראל לפני הכיבוש הצלבני, ואולי חלה ירידה יחסית בשיעור הלא-מוסלמים באוכלוסייה הכללית. אף על פי כן, ישנה עדותו של אבו בכר מוחמד בן עבדאללה אלמעאפרי, מלומד מוסלמי מסביליה שהיה בירושלים בשנת 1095 לערך, שכתב בספרו: "היו לנו [בירושלים] ויכוחים עם הנוצרים. הארץ היא שלהם, [כי] הם המעבדים את אחוזותיה, הם השוכנים קבע ביישוביה ובאי כנסיותיה".
דיפלוגלוסה
דיפלוגלוסה (שם מדעי: "Diploglossa"), היא קבוצה של לטאות מהקבוצה דמויי קמטן, המהווים ענף עצמאי הכולל 4 משפחות שונות, הקרובות למשפחת ההלודרמיים. בעבר השתייכה לקבוצה זו גם משפחת הסיניזאוריים, הכוללת כיום את המין לטאה תנינית סינית, אך זו הופרדה לאחר בדיקות לענף Paleoanguimorpha, הקרוב יותר לכוחיים.
הקבוצה קיימת החל מהקרטיקון התחתון לפני 110 מיליון שנה ומיניה נחשבים לפרימיטיבים ביותר מבין דמויי-הקמטן ורבים מהם בעלי רגליים מנוונות ואף נעלמו אצל הקמטניים וקמטני אמריקה. ברובם הם שוכני עלווה היוצאים בלילות לחפש טרף קטן והם אינם ארסיים. חלקם משריצים צאצאים חיים מגופם.
אברהם חג'אג'
הרב אברהם חג'אג' היה רב ודיין תוניסאי, שימש כרבה הראשי של תוניסיה בין השנים 1873–1880.
ביוגרפיה.
בתחילת דרכו שימש כדיין בבית דינו של הרב ישועה בסיס. לאחר פטירתו של הרב הראשי לתוניסיה, הרב נתן בורג'ל (השני) באייר ה'תרל"ד (1874) התמנה במקומו למשרת הרב הראשי לתוניסיה. בתקופתו התעורר ביקוש להכנסת לימודי חול לחינוך היהודי הרב חג'אג', יחד עם רב קהילת הגראנה הרב אברהם אבוקרא תמכו בהוספת מעט שיעורי חול ושפות זרות, מחשש שהורים ישלחו את ילדיהם לבתי ספר צרפתיים לא יהודיים. כאשר חברת "כל ישראל חברים" רצתה לפתוח בית ספר בתוניס תמך בכך, לאחר שהחברה התחייבה שבית הספר יפעל לפי רוח התורה. יש הטוענים כי בדיעבד התחרט על הסכמתו זו.