רפורמה זו שינתה את המטרות לשלוש מטרות חדשות: התכנסות כלכלית, תחרות אזורית ותעסוקה (regional competitiveness and Employment) ושיתוף פעולה טריטוריאלי (territorial co-operation). האזורים המתאימים לקרנות המבניות תחת ההתכנסות (לשעבר מטרה 1) אותרו על בסיס התמ"ג לנפש שנמוך ב-75% מהממוצע של האיחוד (25 מדינות). לגבי תחרות אזורית ותעסוקה (לשעבר מטרה 2 ו 3) לא נקבע אזור יעד ברמת האיחוד, זיהוי האזורים המתאימים לקרנות המבניות למטרה זו הועבר לידי המדינות.
מטרת ההתכנסות תתמוך בצמיחה ויצירת תעסוקה באזורים בהם הפיתוח מפגר יחסית לאזורי האיחוד האירופי. מתייחס למדינות NUTS II בהן ממוצע התמ"ג לנפש נמוך ב-75% ממוצע האיחוד האירופי (25). מטרה זו תקבל 78% מהתקציב של המדיניות האזורית עד 2013. מאחר שממוצע התמ"ג של 25 מדינות האיחוד ירד מממוצע 15 מדינות האיחוד לפני ההרחבה אזורים שקיבלו בעבר את הסיוע כבר לא יהיו זכאים לו. ה-ERDF יממן בחלקו את המודרניזציה של התשתיות הבסיסיים כמו תחבורה ואנרגיה. ה-ESF ירחיב את תפקידו לכלי הפיננסי המרכזי של (EES-European Employment Strategy) שעוזרת למדינות החברות לעשות רפורמה בשוק העבודה.
תחרותיות אזורית ותעסוקה - מטרה זו תעזור להפוך את מבנה הכלכלה לדינמית יותר בהתאם לאסטרטגיית ליסבון ומטרות ניס. על יד תמיכת ה-ERDF יתמקדו באזורים שנכנסו בעבר תחת מטרה 1 ויפסיקו להיות כאלו והאזורים שלא נכנסים תחת מטרת ההתכנסות. תוכניות לאומיות ישפרו את יישומי ה-EES. על ידי סיוע מה-ESF יתמקדו בשלוש מטרות: התאמת האוכלוסייה העובדת לשינוי העבודה, לקדם תעסוקה ולהיאבק ביציאה מוקדמת משוק העבודה. המטרה האחרונה היא אימוץ מגזרים בקושי כמו נכים ומיעוטים. מטרה זו מקבלת 18% מהתקציב הכול שמחולק שווה בשווה בין שתי הקרנות שנידונו.
שיתוף פעולה טריטוריאלי - מקדם את הפיתוח המאוזן של הטריטוריה. על סמך הניסיון של יוזמה INTERRG III הנציבות הציעה מטרה חוצת גבולות. למטרה זו מועבר 4% מתקציב המדיניות האזורית. כל אזורי NUTS III יהיו מסוגלים לשתף פעולה עם שכנותיהם בעיקר בנושאי הליבה שהועלו באסטרטגיית ליסבון ואמנת גוטנבורג.
הרפורמה לשנים 2014–2020.
הנציבות האירופית אימצה טיוטת חבילת חקיקה שקבעה את מדיניות הלכידות לשנים 2014–2020. ההצעות החדשות נועדו לחזק את המימד האסטרטגי של המדיניות ולהבטיח שההשקעה באיחוד האירופי ממוקדת ליעדים ארוכי הטווח של אירופה לצמיחה ולתעסוקה (""). באמצעות חוזי שותפות שסוכמו עם הנציבות, המדינות החברות התחייבו להתמקד בפחות סדרי עדיפויות השקעה בהתאם ליעדים אלה. החבילה גם מייצרת הרמוניה בין הכללים הקשורים לקרנות שונות, כולל פיתוח כפרי, ימי ודיג, כדי להגביר את קוהרנטיות הפעולה של האיחוד האירופי.
הרפורמה העתידית לשנים 2021–2027.
במסגרת החקיקה של מדיניות הלכידות באיחוד האירופי, מערכת ההקצאה עברה רפורמה פעם נוספת לתקופת 2021–2027 והיא נכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2021. ההקצאות הלאומיות הראשוניות יתורגמו לתוכניות השקעה מפורטות באמצעות פורמליזציה של הסכמי שותפות לאומיים ותוכניות לאומיות ואזוריות מפורטות.
עקרונות מרכזיים.
עקרונות הבסיס של הקרנות המבניות:
דו&quot;ח ספאק
דו"ח סְפָּאק (באנגלית: Spaak Report) נכתב על ידי ועדת ספאק בשנת 1956. מטרת הוועדה הייתה לדון בנושא האינטגרציה ובאופן ספציפי במיסודו של שוק אירופי משותף. לדו"ח שלושה חלקים: השוק המשותף, קהילת האטום ואיתור התחומים בהם יש צורך לנקוט פעולה מידית.
הרקע להקמת הוועדה.
קהילת הפחם והפלדה (ECSC) נוסדה ב-1951 על ידי גרמניה המערבית, צרפת, איטליה, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג. מטרתה המידית הייתה להביא לאינטגרציה ושיתוף פעולה בתחום משאבי הפחם והפלדה כאמצעי למניעת מלחמה נוספת באירופה. באותן שנים התחזק מעמדה של ארצות הברית שהפכה למעצמה הגמוניית עולמית ובמקביל חל פיחות במעמדה הבינלאומי של אירופה המערבית. מלחמת העולם השנייה פגעה בכוח הייצור של מדינות אירופה והן התקשו לעמוד בתחרות בשווקים הגלובאליים. במקביל, התפתחה תחרות הולכת וגוברת בתחום פיתוח אנרגיה גרעינית בעיקר לצרכים צבאיים, על רקע השימוש שנעשה על ידי ארצות הברית בפצצת האטום ב-1945 ביפן כנשק אסטרטגי, ולאור האיומים שהציגה המלחמה הקרה בין מעצמות העל רוסיה וארצות הברית.
שש המדינות החברות בקהילת הפחם והפלדה היו מודעות לכך כי לאף אחת מהמדינות המייסדות אין את היכולת הכלכלית לשאת בהוצאות העתק הנדרשות לשם מימון מחקר ופיתוח גרעיני עצמאי. יתרה מכך אנרגיה גרעינית נתפסה כדלק העתיד ונדמה היה כי מדינה שלא יהיה ביכולתה להפיק אנרגיה גרעינית תיתפס כמדינה לא מפותחת. מנהיגי המדינות הבינו כי השאיפה לשיקום וצמיחה כלכלית לא תתאפשר בתחומי שיתוף הפעולה הצר יחסית של קהילת הפחם והפלדה. כתוצאה, התמקדו והמאמצים המדיניים בשני נושאים עיקריים: כינוס התעשייה הגרעינית תחת רשות אחת ויצירת שוק משותף כללי.
במהלך 1954 כשלו הניסיונות להמשיך ולמנף את שיתוף הפעולה בין המדינות לידי הקמת קהילה פוליטית אירופית. על רקע אי ההצלחה זו התכנסה ביוני 1955 ועידת מסינה (Messina Conference). הוועידה כונסה בין היתר על מנת לנסות ולהתניע את הליך האינטגרציה האירופית. בוועדה זו הוחלט על הצורך בכינוס ועדה בין ממשלתית אשר תדון בנושא האינטגרציה ובאופן ספציפי במיסודו של שוק אירופי משותף. על בסיס החלטה זו כונסה ועדת ספאק. בעקבות ועדת ספאק התכנסה במאי 1956 ועידת ונציה בה נטלו חלק 6 שרי החוץ של המדינות החברות בקהילת הפחם והפלדה. הדיונים התנהלו על בסיס מתווה דו"ח ספאק.
ועדת ספאק.
ועדת ספאק פעלה מ-9 ביולי 1955 ועד 21 באפריל 1956 ונקראת על שמו של שר החוץ הבלגי, יו"ר הוועדה, פול-אנרי ספאק (Spaak). ספאק עצמו היה תומך נלהב של רעיון הרחבת האינטגרציה האירופית ופעל לקידומו.
בוועידה נטלו חלק משלחות משש המדינות החברות, בהן מומחים ונציגים מתחומים שונים, אשר חולקו לקבוצות חשיבה ובחנו שיטות לפיהן ניתן יהיה לבסס קהילה כלכלית אירופית משגשגת. תוצר הוועידה היה דו"ח ספאק (Spaak Report).
חלק ממטרותיה של הוועידה היה מתן מענה לשאלות אשר הועלו במסגרת וועידת מסינה ועיקרן בחינת האלטרנטיבות והבחירה בין שוק שיתופי כללי לבין אינטגרציה סקטוריאלית. המסמך הסופי שהציגה הוועידה, כלל את מסקנותיהם המקצועיות והמלצותיהם של מחברי הדו"ח. המדינות החברות לא היו מחויבות חוקית להצעות הדו"ח, והן הוגשו לאישור פורום ששת שרי החוץ של המדינות החברות בקהילת הפחם והפלדה.
מחברי הדו"ח המליצו על איחוד מכסים מלא בין המדינות החברות תוך אימוץ מעטפת מכס אחידה. למעשה, הדו"ח קבע שאינטגרציה סקטוריאלית תהייה קשה ליישום ומתוך כך אין ניסיון ליצור הפרדה בתהליך האינטגרציה בין סקטורים כלכליים או תעשייתיים שונים, גם לא ביחס לסקטור החקלאי. בשאלת שיתוף הפעולה במחקר ופיתוח אנרגיה גרעינית, מחברי הדו"ח המליצו על הקמת קהילה משותפת לאנרגיה גרעינית במסגרת הקווים הכללית של שוק משותף. ההמלצות של דו"ח ספאק לשיתוף פעולה כלכלי נרחב התבססו על עקרון ארבע החירויות: מעבר חופשי של מוצרים, שירותים, כוח עבודה, והון בין המדינות החברות. עם פרסום הדו"ח, צרפת טענה שמסקנות הדו"ח חרגו מן הרעיונות וההסכמות להם נעתרו הצרפתים עוד בוועידת מסינה, כמעט בכל הסעיפים אשר נדונו מלבד בנושאים הקשורים בקהילת האטום.
השוק המשותף.
כהקדמה לחלק זה מגדירים מחברי הדו"ח, לראשונה באופן רשמי, את הרעיון העומד מאחורי השוק המשותף. לפי הגדרה זו "מטרת השוק המשותף חייבת להיות יצירה של אזור נרחב בו מדיניות כלכלית משותפת, אשר תביא להיווצרות של יחידת יצור רבת עוצמה, תאפשר הרחבה מתמשכת, תשיג יציבות גוברת, עלייה מואצת באיכות החיים והפיתוח של יחסים הרמוניים בין המדינות החברות".
המומחים המייצגים את המדינות החברות האמינו שמיזוג של שווקים גולם בתוכו יתרונות לגודל ויגרום לניצול טוב ונכון יותר של משאבים וימנע עלויות יצור גבוהות. לדעתם, שוק משותף יביא להיווצרותם של שווקים חדשים, הגדלת יכולת התחרות של המדינות החברות, התחדשות טכנולוגית ושיפור איכות המוצר.
על מנת להקים שוק משותף וליהנות מן היתרונות הנובעים מקיומו, הצביעו המחברים על הצורך בתקופת מעבר. מחברי הדו"ח הציעו שלוש תקופות מעבר שכל אחת מונה 4 שנים, עם אפשרות להוספת תקופה נוספת אשר לא תחרוג משלוש שנים סה"כ. במהלך תקופה זו על ממשלות הלאום הריבוניות לבטל מתן מכסות המגן, להפסיק מדיניות פרוטקציוניסטית ולהתנהל בדרך של שיתוף פעולה ותיאום האחת עם השנייה על מנת להשיג יציבות מוניטארית, צמיחה כלכלית והתקדמות חברתית.
האסטרטגיה אשר מציגים מחברי הדו"ח לשם השגת שוק משותף הייתה:
למימוש ההמלצות וליישומו של רעיון השוק המשותף ניתנו על ידי מחברי הדו"ח המלצות ספציפיות:
איחוד המכסים
על פי מחברי הדו"ח, יש לקבוע בסיס למשא ומתן עם מדינות שאינן חברות. כתוצאה מכך, בדו"ח הסופי המליצו חברי הוועדה כי שיטת חישוב לקביעת גובה המכס המשותף צריכה להיות תואמת את חוקי ה- GATT ומבוססת על הממוצע של המכס הקיים כפי שנקבע על ידי 6 המדינות החברות. חריגות יצטרכו לקבל אישור על ידי הנציבות האירופית. אם הנציבות אינה מאשרת יכולה המדינה החברה לפנות למועצת השרים או לבית הדין האירופי לצדק.
מכסות (Quotas)