אולם הקריאה המרכזי של הספרייה הוא חלל גדול המחולק למפלסים שונים לקבלת פרטיות מצד אחד והמשכיות מצד שני. בתקרת הספרייה עשרות חלונות המכניסים אור טבעי פנימה ומייתרים את השימוש בתאורה מלאכותית בשעות היום.
אגדה אורבנית טוענת שחזית המבנה אמורה לדמות ינשוף כשזוג חלונות עגולים מדמים עיניים והחלונות שבגג מדמים נוצות.
חדרי קריאה ואוספים מיוחדים.
בספרייה קיימים אולמות קריאה לפי נושאים וכן אוספים מיוחדים כגון:
ספריית ארן
חבית יין
חבית יין היא חבית לאחסון ולשינוע יין. במשך דורות רבים החביות יוצרו מעץ וזאת בשל העובדה שזני עצים שונים מקנים טעמים ואיכויות שונות ליין. כיום נעשה שימוש בעיקר בעץ אלון. מהעץ מועבר אל היין הטאנין, וככל שהעץ חדש יותר, כך כמות הטאנין המעברת גדלה ועמה כושר ההתבגרות של היין. במאה ה-20 ואילך מיוצרות חביות יין גם מפלדת אל-חלד. סוג העץ, מצבו והאתר שבו נמצאת החבית, משפיעים על ניחוחו וטעמו של היין, האם תשהה במרתף עמוק ולח, או במחסן שבו האוויר יבש, במקום גבוה בהרים או על שפת הים.
חביות יין הן אובייקט לשימוש משני באמנות ובנוי.
תהליך ייצור חבית היין.
לאחר כריתת העץ, עובר העץ תהליך ייבוש כדי לחזק אותו ולוודא את עמידותו הפיזית והמכנית. שלב הקלייה הוא השלב בעל ההשפעה הגדולה ביותר בתהליך ייצור החבית שכן יש שלושה סוגי קלייה: קלה, בינונית וכבדה, כל סוג קובע את ההרכב הכימי של העץ מה שמייצר את התרכובות הנדיפות של החבית. על מנת לתת לחבית את צורתה הגלילית יש לחמם את העץ ולאחר מכן להדק את הסגירה בעזרת חישוקי מתכת.
חבית עץ אלון.
איכות היין המיושן תלויה בעיקר בזמן היישון ובהרכב העץ. חבית היין מיוצרת לרוב מעץ אלון אשר נחשב כלי אידיאלי לאחסון יין וזאת בשל גמישותו ומבנהו אשר מונע דליפות ומאפשר כניסת חמצן במידה מועטה שתורמת לטעמו של היין. לעץ האלון השפעות חיוביות נוספות אשר משפרות את ארומת היין, צבעו ויציבותו.
תהליך היישון.
לחבית מספר תפקידים במהלך יישון היין. עץ האלון מפרק מספר חומרים ובכך מחזק את ארומת היין, החבית תורמת תחושת עפיצות והפעפוע המתון של החמצן בתוך העץ גורם לתגובות כימיות שונות שמייצבות את צבע היין. כאשר היין נח בתוך החבית מתאפשרת שקיעה של חומר קוליאידי אשר הופך את היין לצלול ויציב. איכות תהליך היישון נקבעת על פי מספר גורמים: מקור העץ, תיבול, דרגת הקלייה ומספר השימושים בחבית.
טכנולוגיות חדשות.
השימוש בחביות עץ אלון ליישון יין כרוך בהוצאות גבוהות ולכן מטעמי חסכון נבדקות חלופות לשיטה מסורתית זו, אחת החלופות היא הוספת שבבי עץ אלון ליין לצורך יצירת הניחוח והטעם של עץ האלון, עם זאת במדינות מסוימות נאסר השימוש במוצרי אלון חלופיים, מה שמאפשר לייננים ממדינות אחרות להשתמש בחלופות ולמכור בזול את מוצריהם.
יענקלה רוטבליט
וובאן
סבסטיאן לה פרסטר דה וובאן
משה יטבת
משה יטבת (לנצט) (14 בדצמבר 1923 - 21 בינואר 2013) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על חטיבת קרייתי.
חייו.
יטבת נולד ברומניה לצבי ואירנה לנצט, במשפחה בת שלושה ילדים. הוריו עלו לארץ ישראל איתו ועם אחותו בתיה לנצט ב-1924, והיו מהמתיישבים הראשונים בהרצליה. אחיו הצעיר, כרמל, נולד בהרצליה.
בגיל צעיר הצטרף להגנה, שימש מפקד גדוד השרון בגדנ"ע. במלחמת העצמאות שירת כמפקד מחלקה וכסגן מפקד פלוגה ב' בגדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני, הגדוד סופח לחטיבה 7 והפלוגה לחמה בקרבות לטרון, בהן נהרגו עשרות מחייליה, ויטבת עצמו נפצע. בהמשך מונה למפקד פלוגה א' בגדוד 32, והיה בראש הכוח שכבש את אזור עין גדי.
לאחר המלחמה עלה בדרגות הפיקוד, סיים את המכללה לביטחון לאומי, שירת כראש ענף תורת לחימה במחלקת ההדרכה ובמלחמת סיני הצטרף כקצין מטה לחטיבה 27. אחרי המלחמה היה חבר במשלחת צה"ל לאלג'יריה, במטרה ללמוד את דרכי הפעלת המסוקים בצבא הצרפתי.
לפני מלחמת ששת הימים מונה למפקד חטיבה 4. במלחמה פעלה חטיבה זו כחטיבה מרחבית בגזרה הירדנית, גדודי החי"ר של החטיבה היו מפוזרים במוצבים שונים באזור השפלה. עם פרוץ הקרבות קיבלה החטיבה פיקוד על שתי פלוגות חי"ר על זחל"מים, פלוגת טנקי AMX-13, יחידת סיור חטיבתית ויחידת סיור פיקודית (סיירת חרוב) מוגברת במחלקת שריוניות מסיירת דוכיפת, בהמשך חבר אליה גדוד צנחנים מחטיבה 80, ושני הגדודים האורגנים שלה שנאספו מהמוצבים. החטיבה כבשה את מובלעת לטרון, אזור בית חורון והרי גופנא, והגיעה עד פאתי העיר רמאללה. במהלך הקרבות נפצע משה יטבת, ואת מקומו מילא מפקדה לשעבר יוסף הרפז.
בתפקידו האחרון בצה"ל שירת כנספח הצבאי הראשון בטוקיו. השתחרר בדרגת אלוף-משנה באפריל 1975 ומונה לראש שליחי הסוכנות היהודית בבריטניה.
נישא לחוה לבית פולק בשנת 1949 ועברו לגור בנוף ים למשך 12 שנים. לאחריהן עברו לתל אביב. לזוג נולדו שתי בנות - סמדר ואיריס. אחותו, בתיה לנצט, שנפטרה ב-2019, הייתה שחקנית של התיאטרון הקאמרי.
יוזף הן
יוזף הֶן (בפולנית: Józef Hen, נולד ב-8 בנובמבר 1923), ובשמו המקורי יוזף הנריק צוקר (Józef Henryk Cukier), הוא סופר, מסאי, מחזאי, תסריטאי ועיתונאי פולני יהודי.
ביוגרפיה.
יוזף הן נולד בוורשה בירת פולין, וגדל בבית המשפחה שברחוב נוֹבוֹליפּיֶיה (Nowolipie). הוא השלים את לימודיו בגימנסיה בגיל 16 בבית הספר של מגנוס קרינסקי. כילד הוא כתב לשבועון לילדים בשפה הפולנית "מאלי פּשֶגלוֹנד" ("Mały Przegląd", 'סקירה קטנה') – מוסף יום שישי של יומון למבוגרים, שנכתב כולו על ידי ילדים ונוסד על ידי המחנך יאנוש קורצ'אק.
לאחר פלישת גרמניה לפולין בספטמבר 1939, נותר הן בוורשה, אך נמלט מהבירה בחודש נובמבר של אותה שנה כדי להינצל מהכיבוש הגרמני. את שנות המלחמה עשה בברית המועצות. בתחילה עבד בסלילת הכביש הראשי מלבוב לקייב, ואחר עבר לסמרקנד שבאוזבקיסטן. למרות מצב בריאותו הטוב, הוא לא התקבל לצבא אנדרס (הצבא הפולני הגולה). בשנת 1944 הצטרף לארגון היריב - צבא העם הפולני, וגם פרסם את שירו "לודז' הנאמנה" ("Łódź Wierna"), בכתב העת "קול החייל" ("Głos Żołnierza"). בתקופת המלחמה שכל את אביו, שנרצח בשנת 1945 בבוכנוואלד; את אחיו משה (יליד 1920), שנעלם בברית המועצות; ואת אחותו מירקה (1917–1942). אמו ואחותו סטלה (ילידת 1915) שרדו את המלחמה. בשנת 1944 אימץ את שם העט "הן", שבאותו זמן גם הפך לשמו החוקי. מיד לאחר המלחמה הוא היה עורך השבועון "החייל הפולני" ("Żołnierz Polski"). בשנת 1952 השתחרר משירות צבאי בדרגת קפיטן.
בשנת 1947 פרסם הן את ספרו הראשון "קייב, טשקנט, ברלין" ("Kijów, Taszkent, Berlin"). סיפור זה של נדודיו נחשב כספר בכורה מבטיח. לאחר מכן עבד כעיתונאי וכתב סיפורים קצרים, סיפורים היסטוריים ונובלות למבוגרים ולנוער. הוא כתב גם תסריטים ולפעמים אף ביים את הסרטים על פיהם, בהם הסרט "אוטובוסים כְּצבים" ("Autobusy jak żółwie"). כמה מיצירותיו הוסרטו בשנות ה-60, בהן "צלב הגבורה" ("Krzyż walecznych"), "אף אחד לא מטלפן" ("Nikt nie woła"), "אפריל" ("Kwiecień") ו"החוק והאגרוף" ("Prawo i pięść"). לאחר מכן יצר את סדרת הטלוויזיה "הפשע" ("Crimen"; גם היא על פי ספרו) וכתב את התסריט לסרט "" ("Stara baśń. Kiedy słońce było bogiem") ואת התסריט לסדרה ההיסטורית "חלומות מלכותיים" ("Królewskie sny"), שפורסם לאחר מכן כספר. מאמריו הופיעו בשבועון "עולם".
בשנים 1967-69 הוא הותקף קשות בדפוס על ידי קבוצה שנקראה "הפרטיזנים". אז החל לשתף פעולה עם כתב העת הפריזאי בגולה "קולטורה" ("Kulturą") שבעריכת יז'י גידרויץ. בכתב עת זה פורסמו שלושה מסיפוריו של הן, תחת שם העט "קוראב" (Korab): "מערבון" ("Western"), "העין של דיין" ("Oko Dajana") ו"התאום" ("Bliźniak").
הן פרסם ספר לנוער בשם "הקרב על אחוזת תיש" ("Bitwę o Kozi Dwór"; 1955) (שהתבסס בחלקו על הספר "הנערים מרחוב פאל" מאת פרנץ מולנר), ורומן מלחמה בשם "אפריל" ("Kwiecień"; 1960). כמו כן צמד ספרים אוטוביוגרפיים, "לפני ההפסקה הגדולה", ו"התנגדות", יצרו סדרה, "התיאטרון של הורדוס" (Teatr Heroda) על ימי הילדות והנערות לפני מלחמת העולם השנייה ובעת המצור על ורשה ב-1939. הוא גם כתב מספר רב של קובצי סיפורים קצרים, כולל "צלב הגבורה" ("Krzyż walecznych"; 1964); "פשע" ("Crimen"; 1975); קובץ מסות, "איני פוחד מלילות חסרי שינה" ("Nie boję się bezsennych nocy"; 1987); וספר זיכרונות, "רחוב נובוליפייה" ("Nowolipie"; 1991). הוא גם כתב ביוגרפיות של אישים, בהן "אני, מישל דה מונטן" (1978) - על הסופר, הוגה הדעות והמסאי הצרפתי, עם פנורמה של אירופה של המאה ה-16; "הליצן - אדם גדול" ("Błazen - wielki mąż"; 1998) - שרטוט מקיף של דמותו המגוונת של תדאוש בוי-ז'לנסקי , המשולב בזיכרונות מתקופת ילדותו; וכן "ידידי המלך" ("Mój przyjaciel król"; 2003) על המלך סטניסלאב אוגוסט פוניאטובסקי.
במשך שנים רבות (עד 1982) היה הן פעיל באיגוד הסופרים הפולניים, ארגון בו הוא עדיין חבר. הוא היה פעיל בוועד לבחירת ולודז'ימייז' צ'ימושביץ' בבחירות לנשיאות פולין ב-2005, והוא השמיע תמיכה חוזרת ונשנית בנשיא פולין בשתי תקופות כהונה, אלכסנדר קוושנייבסקי
ב-1998 הוענק ליוזף הן צלב הגבורה וצלב המפקד עם כוכב של מסדר פולוניה רסטיטוטה .
בשנת 2006 זכה במדליית הזהב "גלוריה ארטיס" על תרומה לתרבות המוענקת מטעם משרד התרבות והמורשת הלאומית הפולני.
בשנת 2009 קיבל את הפרס הספרותי של ורשה בקטגוריית היוצר הוורשאי.
הן מתגורר בוורשה. מנישואיו לארנה (לבית לבאוואל) (1922–2010) יש לו שני ילדים, מגדלנה (ילידת 1950) ומאצ'יי (Maciej Hen; יליד 1955).