בתחילה נבנו שכונות הפועלים במתכונת של בתים פרטיים עם משק עזר על מגרשים של כחצי דונם. בתל אביב הוקמו כתשע שכונות שכאלו. כאשר מחיר הקרקע העירונית עלה החליטו במרכז להתחיל בבניית בנייני מגורים. בניין המגורים הראשון נבנה בתל אביב בשנת 1931 ונקרא בשם שהציע דוד רמז "מעונות עובדים".
רבים ממנהיגי תנועת העבודה היו מהראשונים לעבור למסגרת מעונות העובדים - ביניהם דוד רמז עצמו ובן-גוריון.
בשנת 1934 כבר נבנו כ-400 מעונות עובדים. בשלב זה חלו כמה שינויים משמעותיים במפעל הבינוי:
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו במפעלי "שיכון" כ-3,270 משפחות. בתקופת המלחמה נעצרה הבניה בארץ, אולם "שיכון" הכשירו את הקרקע להגברה מאסיבית של הבניה עם סיום המלחמה, על ידי רכישת קרקעות וגיוס כספים לבניה של כ-10,000 יחידות דיור חדשות וכן על ידי הכשרת הקרקעות וארגון העובדים העתידים להשתכן בהן.
בשנת 1945 בנתה "שיכון" כ-1,000 דירות להשכרה לעולים, והיו לגוף הראשון שבנה בהיקף רחב על מנת להשכיר דירות לעולים בדמי שכירות וללא תשלום דמי מפתח. בין יולי 1945 למועד הקמת המדינה נבנו עוד כ-3,300 יחידות דיור.
נוה עובד.
בשנת 1943 הוקמה חברת "נוה עובד" במושבות, על ידי חברת העובדים והמרכז החקלאי. בעיית הדיור במושבות התעוררה זמן רב לאחר שהיא התעוררה בערים - רק לאחר התרחבות ענף הפרדסנות שמשך ציבור פועלים גדול שביקש להשתקע בקירוב למקום עבודתו, וגדילת המושבות בייחוד באזור השפלה. פועלי המושבות ביקשו לא רק ליצור מבני מגורים - אלא גם להגדיל את מקורות פרנסתם על ידי הקמת "משקי עזר". עד הקמת המדינה היה היקף הבניה של חברת נוה עובד קטן יחסית - כ-1,200 יחידות דיור, אולם בין 1949 ל-1954 בנתה החברה כ-70 שכונות ב-31 יישובים, בנייה שמנתה כ-14,000 בתים ודירות.
מיזוג חברות השיכון.
הקמת מדינת ישראל, ופתיחת שערי הארץ לעלייה הגבירה באופן דרסטי את ביקוש הדירות. הממשלה עמדה מול בעיה גדולה של שיכון מאות אלפי עולים חדשים - ועם זאת - לדאוג לתנאי הדיור הנמוכים של המתיישבים הוותיקים. ההסתדרות נרתמה למשימה והחליטה על איחוד שתי חברות השיכון של חברת העובדים - "שיכון" ו"נוה עובד" לחברה הסתדרותית אחת - "שיכון עובדים בע"מ" שהחלה לפעול בראשית 1955.
שכון העולים.
במהלך מלחמת העצמאות פנה מנהל חברת "שיכון" זליג לבון אל ראש הממשלה דוד בן-גוריון בהצעה לתכנון תוכנית ארצית לשיכון ציבורי לעולים, לצד תוכנית לשיכון החיילים שישתחררו עם תום המלחמה.
מתוך ניסיונה בבניית דירות להשכרה עבור עולים, הציעה חברת "שיכון" לממשלה להקים חברה ממלכתית שתעסוק בעניין. הצעה זו הייתה הבסיס להקמת חברת "עמידר". חברות השיכון ההסתדרותיות, היו שותפות במשך תקופה מסוימת בהנהלת החברה הממשלתית ואף בנו עבורה אלפי דירות. מלבד זאת הם הוסיפו גם בבנייתן העצמית של דירות למטרה זו והקימו כ-22,000 דירות למטרת השכרה לעולים. גישתה של "שיכון עובדים" לסוגיית השיכון לעולים הייתה שונה משל שאר הגופים שעסקו בפתרון סוגיה זו. הדירות שנבנו עבור עולים במסגרת מפעלי "שיכון עובדים" לא נבנו בשיכונים נפרדים - אלא יחד עם דירות המתיישבים הוותיקים, וזאת על מנת לעודד אינטגרציה וקליטה. כמו כן כלל הדירות שנבנו עבור עולים נבנו במתכונת של בתי קבע בגודל של דירה רגילה.
שיכון ותיקים.
מלבד הצורך בבניה עבור עולים חדשים, נותרו גם רבים מבני העלייה השלישית, ואף חלק מעולי העלייה השנייה, ללא פתרון דיור ראוי. ההסתדרות החליטה להקים מפעל שיכון לוותיקי ההסתדרות, והטילה את המשימה על "שיכון עובדים" בשיתוף עם "סולל בונה". מפעל זה נערך בין השנים 1950–1952 ובמסגרתו נבנו 10,300 דירות (מתוכן: 5,350 בערים, 1,500 במושבות ו-3,500 בקיבוצים). הדירות נבנו במתכונת של 2 וחצי חדרים ומרפסת שירות, ועלו 1,000-1,500 ל"י (מתוכן 500 נתנו כמשכנתא מהמדינה). במסגרת מפעל זה נבנו גם כ-1,000 דירות לבקשת צה"ל למשפחות חיילי הקבע.
השיכון העממי.
לאור הצלחת מפעלי השיכון, החליטה הממשלה להמשיך ולפתח בניה לשם שיכונם של אלו שלא נכללו במפעלים עד כה. הממשלה קיבלה את הצעת חברת "שיכון עובדים" להקמת מפעל שיכון עממי (שבהמשך נקרא "שיכון בחיסכון"). עד סוף 1959 נבנו במסגרת מפעל זה כ-13,000 דירות, ועוד כ-12,000 נבנו במסגרת של שיכון פועלים רגיל.
"תוכניות הדגל" של מפעלי ה"שיכון העממי" ו"שיכון ותיקים", היו בשלוש שכונות "הסתדרותיות" באזור חיפה: קרית-עמל שבטבעון, קרית-חיים מזרחית ובתל אביב - שכונת יד-אליהו, אשר כונתה "קריית אליהו".
פרס קריל
פרס קריל (באנגלית: Krill Prize) הוא פרס המוענק בישראל, מאז שנת 2005, מטעם קרן וולף להצטיינות במחקר מדעי. הפרס מיועד לחוקרים מובילים שהם חברי סגל אקדמי מצטיינים, בדרגת מרצה או מרצה בכיר שעדיין לא קיבלו קביעות, המועסקים באחת האוניברסיטאות בישראל. הפרס נחשב כפרס וולף לחוקרים צעירים ומכאן יוקרתו.
בכל שנה מעניקה קרן וולף עשרה פרסים בתחומים הבאים:
את הפרס מעניקה "קרן וולף", שנוסדה בשנת 1975 על ידי ד"ר ריקרדו וולף, ממציא, דיפלומט ונדבן, ואשתו, פרנציסקה סובירנה-וולף.
הפרס בכל תחום הוא בסך עשרת אלפים דולר, והזוכים נבחרים על ידי ועדת מומחים בינלאומית המתמנה מדי שנה. כללי הענקת הפרס קבועים בחוק קרן וולף, שאושר בכנסת בשנת 1975. לפי החוק, ישמש שר החינוך והתרבות בתפקיד יושב ראש מועצת הקרן, והקרן תהיה נתונה לביקורת מבקר המדינה.
פרסי קריל להצטיינות במחקר מדעי ניתנים על שם בנימין וגיטלה קריל מנסבך שלנגר, שלנגר שנולד בגרמניה בשנת 1912 והיה נשוי לדבורה קרציג סלצר. ומשנת 1938 פעל בדרום אמריקה רבות למען הקהילה בהקמת קרן עזרה לנזקקים. הוא נפטר באוקטובר 2007.
האחים נילנד
האחים נילנד (באנגלית: Niland Brothers) היו ארבעה אחים ששירתו ביחידות קרביות בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. לאחר ששניים מהם נהרגו בקרב והשלישי הפך לנעדר (ובדיעבד התברר שנפל בשבי) הועבר האח הרביעי משירות קרבי והוחזר לארצות הברית. סיפורם נתן השראה לכתיבת תסריט סרט הקולנוע "להציל את טוראי ריאן".
האחים.
האחים נילנד היו בניהם של מייקל ואוגוסטה נילנד מהעיירה טונוונדה (Tonawanda) הסמוכה לעיר בפאלו שבמדינת ניו-יורק. בחודש יוני 1944 נודע על מותם בקרב של שניים מהאחים בתחילת פלישת בעלות הברית לצרפת ועל היעדרותו של שלישי.
קיימת טענה שאימם של האחים קיבלה באותו היום את שלושת המברקים ממשרד המלחמה האמריקני הנוגעים לגורל בניה. ספק אם טענה זו היא נכונה: מצוי מקור הטוען אחרת ובנוסף חלפו כשלושה שבועות בין מועד היעדרותו של אחד הבנים לבין מועד מותם של שני אחיו (ראו להלן), ולכן לא סביר שההודעות על כך הגיעו בו זמנית. כך או כך, לאחר שנודע על הטרגדיה המשולשת הוחלט - על פי המדיניות שנקבעה בעקבות המקרה של חמשת האחים סאליבן, שנספו כולם ליד גוודלקנל בטביעת ספינת הצי בה שירתו - להוציא את האח הרביעי משירות קרבי ולהחזירו לארצות הברית.
אלה היו ארבעת האחים:
האחים פרסטון ורוברט נטמנו זה בצד זה בבית הקברות הצבאי האמריקני בנורמנדי.
בקשר לנסיבות הוצאתו של פרדריק נילנד משירות קרבי קיימות טענות סותרות. לפי אחת מהן היה הוא בחזקת נעדר במשך מספר חדשים לאחר תחילת הפלישה לנורמנדי, עד שהתגלה בכפר בצרפת. נראה שטענה זו היא חסרת בסיס, כי על פי מקורות אמינים יחסית – ספריו של ההיסטוריון הצבאי סטיבן אמברוז – אותר נילנד בשורות הדיוויזיה בה שירת תוך זמן קצר לאחר שיצאה ההוראה להחזירו לארצות הברית. טענה אחרת היא שהוא הוחזר לארצות הברית לאחר שהדיוויזיה כבר חזרה לבריטניה ביולי 1944. שוב, הגרסה הנכונה היא כנראה זו שאמברוז מציין - שההוראה להחזירו לארצות הברית הגיעה בעת שהדיוויזיה שאליה השתייך, נלחמה עדיין בצרפת, מדרום לעיירה קרנטן (Carentan).
פרדריק נילנד עוטר על פעולתו הקרבית בעיטור כוכב הארד (Bronze Star). הוא הוחזר לארצות הברית והשלים את שירותו בתפקיד של שוטר צבאי במדינת ניו-יורק. לאחר המלחמה הוא למד רפואת שיניים ועבד במקצועו במדינת ניו-יורק. הוא נפטר ב-1983, בגיל 63. אחיו אדוארד נפטר שנה לאחר מכן, בגיל 72.
סרט הקולנוע מול המציאות.
סיפורם של האחים נילנד נתן השראה לכתיבת התסריט לסרטו של הבמאי סטיבן ספילברג "להציל את טוראי ריאן". התסריט נבדל מהמציאות בפרטים מהותיים רבים – כמו העובדה שאיש מהאחים לא נהרג בחוף אומהה, כמתואר בסצנת הפתיחה של הסרט, ובעיקר בכך שכנראה לא נדרש מאמץ מיוחד על מנת לאתר את האח הרביעי ולהוציאו מקו החזית.
והלין
צ'ימאבואה
ג'ונסון אנד ג'ונסון
ג'ונסון אנד ג'ונסון (באנגלית: Johnson &amp; Johnson או בקיצור J&amp;J) הוא תאגיד רב-לאומי שמקורו בארצות הברית ונוסד בשנת 1886. החברה עוסקת בתחומי התרופות, מכשור רפואי, מוצרי קוסמטיקה והגיינה ועוד. המניה שלה נסחרת בבורסה האמריקנית כחלק ממדד הדאו ג'ונס (סימול JNJ). כמו כן החברה נמצאת ברשימת פורצ'ן 500.
הנהלת החברה יושבת בניו ברנזוויק, ניו ג'רזי, ארצות הברית. החטיבה הצרכנית יושבת בסקילמן, ניו ג'רזי. לחברה יש כ-250 חברות בת והיא פועלת ב-57 מדינות. מוצריה נמכרים בכ-175 מדינות. יש לה מספר חברות בת בישראל, ביניהן אומריקס ביופארמצבטיקה, ביוסנס וובסטר ויאנסן ישראל.
מוצריה הידועים ביותר של החברה הם פלסטרים (band aid), טיילנול (המקבילה לאקמול בארצות הברית), מוצרי ג'ונסון לתינוקות, עדשות מגע (acuvue), שמפו וסבונים ועוד.
היסטוריה.