סוגיה לעצמה הייתה עניין מתן/חלוקת הקרדיטים בסרטיו, לרבות התעקשותו "לגזול" לעצמו קרדיטים, בעיקר מתסריטאיו, אחדים מהם סופרים בעלי מוניטין ואיכות מוכחת. סופר המותחנים ג'ים תומפסון אף תבע אותו – וזכה, על גזילת קרדיט בסרט "נתיבי התהילה", וקיימות גם עדויות של סופרים נוספים (דוגמת קאלדר וינינגהאם) שחוו על בשרם דחיקה ואפילו השמטה. (גם מוזיקאים/מלחינים לא ניצלו מגורל זה – כמו שניים ממלחיני "נשיקת רוצח" ועוד).
מייקל הר, בזיכרונותיו על ידידותו עם קובריק, התלונן כי קובריק היה קמצן באופן קיצוני ומאוד חמדן בנושא כסף. הוא הצהיר שקובריק היה "אדם איום לעשות איתו עסקים", ושהבמאי היה מאוכזב עמוקות עד יום מותו שג'ק ניקולסון הרוויח יותר כסף ממנו בהפקת "הניצוץ". קירק דאגלס העיר רבות על אי רצונו של קובריק להתפשר, האגו שיוצא מכלל השליטה שלו, וההחלטיות חסרת הרחמים שלו לעשות סרט בדרך העבודה הייחודית לו במקום בעבודת צוות. אף על פי כן, הודה דאגלס שחלק גדול מסלידתו מקובריק נוצר בגלל דעתו השלילית של הבמאי על הסרט "ספרטקוס".
רבים מאלו שעבדו עם קובריק דיברו בצורה חיובית על קובריק לאחר מותו, כולל השותפים והחברים ג'ק ניקולסון, דיאן ג'ונסון, טום קרוז, ג'ו טרקל, קון פדרסון, קארל סולומון, ריאן אוניל, אנתוני פריווין, אנדרו בירקין, איאן ווטסון, ג'ון מיליוס, ג'וסלין פוק, סידני פולאק, ר. לי ארמי, ואחרים. זכרונו של מייקל הר, וספרו של מת'יו מודין "יומן פול מטאל ג'אקט", הציגו גרסה הרבה יותר נחמדה, שפויה וחמה של קובריק מאשר הראיה הרווחת שהציגה אותו כאדם קר, תובעני ולא-אישי. בסדרה של ראיונות הנמצאת בהוצאת ה-DVD של "עיניים עצומות לרווחה", נזכר טום קרוז הדומע בקובריק בחיבה רבה; ניקול קידמן חולקת איתו את רגשותיו. כאשר נשאלה שלי וינטרס, מה היא חושבת עליו, ענתה: "מתנה". שלי דובאל, שגילמה את וונדי ב"הניצוץ", הייתה במערכת יחסים רעועה עם הבמאי, אך אמרה בהביטה לאחור כי זו הייתה חוויה גדולה שהפכה אותה לחכמה יותר–על אף שהיא לא רוצה לחזור עליה שוב. מלקולם מקדואל הודה בדיעבד כי חלק מהצהרותיו על קובריק היו "לא הוגנות" והיו כ"זעקות" לקובריק לשוב ולהתחבר איתו.
משפחתו הקרובה של קובריק הרגישה שהתפיסה הרווחת שלו כמיזנתרופ מוזר ומתבודד הייתה סטריאוטיפ מוגזם. בתו החורגת, קאתרינה, נזכרה כי אחותה אניה הצהירה פעם ש"ככל שהיא קוראת יותר על אבא, ככה היא חושבת יותר שהווארד יוז הוא בן-אדם נורמלי לגמרי." לאחר מותו, הוציאה משפחתו של קובריק את הסרט והספר "סטנלי קובריק: חיים בתמונות" (הסרט הדוקומנטרי בוים על ידי יאן הרלן; הספר נכתב בתיאום איתו על ידי כריסטיאן קובריק), בין השאר כדי לטהר את השם שנוצר לו.
פוליטיקה.
בזכרונותיו על קובריק, כתב מייקל הר, חברו ושותפו לכתיבת התסריט של "מטאל ג'אקט":
הר נזכר שקובריק היה לפעמים דומה להומניסט ליברלי מהמאה ה-19, בכך שמצא את הגדרתו של אירווינג קריסטול לניאוקוניסט – כ"ליברלי הנשדד על ידי המציאות" – מצחיקה, בכך שחשד כמעט בכל הרשויות, ובכך שהאמין בדרוויניזם חברתי.
הר כתב בהמשך שקובריק החזיק ברובים ולא חשב שמלחמה היא דבר רע לחלוטין. בסרט הדוקומנטרי "סטנלי קובריק: חיים בתמונות", אמר הר "...הוא האמין שזה בסדר לגמרי להכיר בעובדה, שמכל התכונות של מלחמה, היא גם מאוד יפה." כאשר יצא הסרט "מטאל ג'אקט", הוא אמר "השמאל הפוליטי יקרא לקובריק פשיסט." בראיון משנת 1987 עם ג'ין סיסקל, אמר קובריק: "הסרט 'מטאל ג'אקט' מציע שיש יותר דברים לומר על מלחמה מאשר שהיא רק רעה." הוא הוסיף שכל דבר רציני שמפקד האימונים אומר, כגון ש"רובה הוא רק כלי, זה הלב הקשה שהורג", נכון לגמרי.
על אף שמספר אנשים אמרו כי קובריק סלד מארצות הברית, מייקל הר אמר שהיא הייתה הנושא היחיד עליו דיבר, ושהוא שקל לעיתים קרובות לחזור לגור שם. הר כתב כי קובריק קיבל קלטות VHS מחברים מארצות הברית של משחקי פוטבול, "סיינפלד", "משפחת סימפסון", ותוכניות טלוויזיה אחרות שלא היה יכול להשיג בבריטניה. קובריק אמר לסיסקל שהוא לא היה אנטי-אמריקאי וחשב שארצות הברית היא מדינה טובה, אף על פי שחשב שרונלד רייגן היה נשיא גרוע. בראיון, הוא חזה בנוסף קריסה כלכלית בינלאומית, בכך שטען שרוב הבנקים הגדולים בארצות הברית מחזיקים איגרות חוב זרות ומפוקפקות כערבויות, והלוואות עצומות למדינות העולם השלישי יוחסו כנכסים בעלי ערך. קובריק השווה זאת לסיפור האגדות מאת הנס כריסטיאן אנדרסן, "בגדי המלך החדשים", וחש אפילו בזמן המלחמה הקרה, כי קריסה כלכלית בינלאומית הייתה יותר מדאיגה וקרובה להתרחש מאשר מלחמת השמדה גרעינית. עד כמה שידוע על דעותיו של קובריק בנושאי קצבאות סעד ומיסוי, על פי חברו איאן ווטסון, קובריק אמר על מפלגת הלייבור הבריטית של לפני שנת 1997, ש"אם הלייבור יצליחו להיכנס [לשלטון], אעזוב את המדינה." ווטסון טען כי קובריק התנגד באופן קיצוני למיסוי יתר על העשירים ולקצבאות סעד באופן כללי.
לדעת פאולין קייל, עבודתו המוקדמת של קובריק היא יותר סוציאל ליברלית מאשר עבודתו המאוחרת. הסרטים המוקדמים שלו מכילים רעיונות ליברליים, והסאטירה על הממשלה והצבא ב"דוקטור סטריינג'לאב" נראית כמושפעת מנקודת מבט פוליטית ליברלית. באותה מידה, מנתח הסרטים גלן פרוסק חושב שסרטו המוקדם של קובריק, "שבילי התהילה", משקף ראיית עולם המושפעת מז'אן-ז'אק רוסו, בה אדם עם אהדה אנושית טבעית הנהרסת על ידי החברה המחבלת; סרטיו המאוחרים של קובריק נוטשים את תפיסה זו. עבודתיו הבוגרות יותר של קובריק הן יותר פסמיסטיות וחשדניות כלפי ה"טוב-לב" הפנימי של בני האדם, הן גם ביקורתיות כלפי עמדות המאמינות בדבר זה. לדוגמה, ב"תפוז מכני", המשטרה היא גסה ואלימה באותה מידה כמו הכנופיה, וקובריק מציג גם את הוגה הדעות החתרן מר אלכסנדר וגם את שר הפנים הרודן כמניפולטיביים וזדוניים. קובריק צוטט בנוגע ל"תפוז מכני":
הוא ממשיך ואומר:
כאשר כתב "הניו יורק טיימס" פרד מ. הצ'ינגר פרסם כתבת דעה בה טען כי "תפוז מכני" הוא פשיסטי, קובריק הגיב:
קובריק ציטט רבות מספריו של רוברט ארדרי ושל ארתור קסטלר, המפורסם בכתיבת "הרוח במכונה". שני הסופרים–קסטלר דרך פסיכולוגיה וארדרי דרך אנתרופולוגיה–חיפשו אחר הסיבה ליכולת האדם לגרום למוות ולחורבן, ושניהם, כמו קובריק, היו חשדניים כלפי האמונה הליברלית בטוב-לב המולד באדם. ארדרי וקובריק שניהם ייחסו זאת לרוסו, אשר, לדברי ארדרי, "הוליד את הרעיון הרומנטי המופרך". בראיונו עבור ה"ניו יורק טיימס", קובריק הצהיר כי תפיסתו את האדם הייתה קרובה יותר לזאת של הנצרות מאשר לתפיסה של ההומניזם או של התאולוגיה היהודית, באומרו, "אני מתכוון, זו בסופו של דבר תאולוגיה נוצרית, תפיסה זו של האדם."
ככל הנראה, קובריק האמין שחירות היא דבר שעדיין ראוי לרדוף אחריו, אפילו אם האנושות היא ביזיונית בסופו של עניין, ושרוע בחלקו של הפרט–על אף שהוא לא רצוי–עדיין עדיף בהשוואה לרוע של החברה הטוטליטרית. קובריק אמר בריאיון עם ג'ין סיסקל:
סטנלי קובריק היה ממוצא יהודי, אך משפחתו לא הייתה דתייה. שמו האמיתי של אביו היה יעקב, והוא שונה לז'אק או ג'ק כדי להיטמע בחברה האמריקנית. פעמים רבות נאמר על קובריק שהוא אתאיסט, אך הוא לא אישר זאת אף פעם. בראיונו של קובריק עם קרייג מקגרגור, הוא אמר:
כאשר נשאל על ידי אריק נורדרן לעיתון "פלייבוי" אם "2001: אודיסיאה בחלל" הוא סרט דתי, פירט קובריק:
מותו.
בשנת 1999 – ארבעה ימים לאחר הקרנת הגרסה הסופית של "עיניים עצומות לרווחה" למשפחתו, לצוות השחקנים הראשיים ולמנהלי האחים וורנר – נפטר קובריק מהתקף לב בשנתו. הוא נקבר לצד העץ האהוב עליו באחוזתו שבהרטפורדשייר, אנגליה.
כתב עת תורני
כתב עת תורני (מכונה גם מאסף תורני או קובץ תורני) - הוא מקבץ של מסות ומאמרים בעלי גישה אורתודוקסית העוסקים בנושאים הקשורים לתורת ישראל על כל חלקיה הפשט, הרמז, הדרש והסוד.
בחלק מכתבי העת התורניים, ניתן גם למצוא, לצד העיסוק ההלכתי הישיר, מאמרים העוסקים בחקר תולדות הפסיקה ושושלות קבלת התורה, כמו גם חשיפת כתבי יד ומאמרים של רבנים קדמונים שעדיין לא פורסמו.
כתבי העת התורניים, משמשים גם כבמה לידיעות אקטואליות נחוצות שיש עניין בהבאתם לידיעת הקהל התורני.
יתרונות כתב העת על פני הספר.
המעלות והיתרונות של כתב העת על פני הספר, והם, עיסוקו בנושאים אקטואליים, וצירוף חבר כותבים, נכונים גם ביחס לכתבי עת בכלל, והם מתאפיינים באופן ייחודי בכתבי-עת תורניים:
כתב עת תורני בהיסטוריה.
התשובה על השאלה מתי נוצרו כתבי העת התורניים, שנויה במחלוקת. המקדימים מספרים על ניסיונות שנעשו עוד בשלהי המאה ה-17 לספירה. (כאמור, אילוצים לאיגוד חיבורים שונים של כמה מחברים, נעשו הרבה מקודם, ואף נמצאים בחלק תרי עשר שבנביאים). הניסיון המתועד יותר, הוא הוצאתו לאור של מאסף תורני בשנת ה'תנ"א (1691) על ידי ישיבת עץ חיים שבאמשטרדם שעמדה בנשיאות הרב יעקב ששפורטש והרב שלמה די אוליוויירה, והוא כלל חידושי תורה של חכמי הישיבה ותלמידי המחלקה העליונה שבה. כתב העת נקרא בשם פרי עץ חיים אשר הכיל את פירות רוחם של תלמידי ישיבת עץ חיים. המאסף הופיע, עם הפסקות, עד שנת ה'תקס"ז. כיום ידוע על שלשה עשר כרכים אשר בהם 953 סימנים ותשובות, אשר היוו את תנובת המאסף.