המנה מוגשת לעיתים קרובות עם אורז וסוג של לחם הודי (נאן, פראטה, פורי או רוטי בהתאם לאזור). לעיתים קרובות מוסיפים מרכיבים שונים אחרים, כגון תפוח אדמה (אלו), תירס, יוגורט או שמנת.
יוסף גרדא
יוסף גרדא (בהונגרית: Gréda József; אוראדיה, 18 ביוני 1911 – תל אביב, 23 בינואר 2000) היה משורר, סופר, מתרגם עיתונאי, יהודי-הונגרי-ישראלי. חלק משיריו פורסמו באנתולוגיות יהודיות בהונגרית.
ביוגרפיה.
יוסף גרדא סיים את בית הספר התיכון בעיר הולדתו ולאחר מכן למד כלכלה בפרנקפורט אם מיין (1931–1933). הוא עסק ככלכלן בתחום המסחר באוראדיה. בשנת 1944 גורש לאושוויץ, שרד, חזר הביתה והמשיך בעיסוקו הקודם. לאחר מכן מ-1950 מונה למזכיר הספרותי של התיאטרון הממלכתי אוראדיה, בשנת 1961 עלה לישראל, עבד כעיתונאי עבור העיתון אוי קלט בתל אביב (בדומה לאפרים קישון ליוסף (טומי) לפיד ועוד) במקביל כתב, תרגם ופרסם בעשרות מקומות.
יצירתו.
שיריו ותרגומיו הראשונים ראו אור בהוצאת Cimbora ; בשנת 1927, הוא פירש את "לאן", האוסף ההונגרי הראשון של שירי אריך קסטנר. הוא כתב לעיתונים ולכתבי עת רבים מאוד בשפה ההונגרית:
אחרי עלייתו ארצה היה חבר במערכת העיתון אוי קלט החדש שיצא בתל אביב.
גרדא תרגם כ-40 מחזות להונגרית, לרבות:
הוא תרגם גם מרוסית. כתב כמה יצירות מקוריות לתיאטרון בובות. אוסף התרגומים שלו של משוררים עבריים בני זמננו ראה אור כבר בתל אביב (1971) אחרי עלייתו ארצה, ואנתולוגיית השירה ביידיש "הגן לשעבר" יצאה לאור בבודפשט (1971). חלק משיריו ראו אור גם בעברית בתרגומו של אביגדור המאירי.
דיוויזיית הצי העממית
דיוויזיית הצי העממית (בגרמנית: Volksmarinedivision) היה כינויה של יחידה שהוקמה בידי חיילים מתמרדים מהצי הקיסרי הגרמני במהלך המהפכה הגרמנית. בשיאה כללה היחידה 3,200 חיילים. במהלך המאבקים הרבים שפרצו בגרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה ופירוק הקיסרות הגרמנית, הדיוויזיה צידדה בתחילה בממשלתו של פרידריך אברט ובמועצת צירי העם, אולם בהדרגה נטתה יותר ויותר שמאלה והחלה להתנגש בכוחות הממשלה. לאחר הקמת רפובליקת ויימאר פורקה הדיוויזיה, ו-30 מחבריה נהרגו בידי הפרייקור.
היסטוריה.
בנובמבר 1918, כאשר היה ברור שהקיסרות הגרמנית עומדת להפסיד במלחמת העולם הראשונה, פרץ מרד המלחים בקיל. בכל רחבי גרמניה החלו גדודי צבא ופועלים להתקומם, והקימו "מועצות עממיות". ב-10 בנובמבר 1918 בחרו מפעלים בברלין וגדודי צבא שהוצבו בעיר ובסביבתה את "המועצה הימית העממית של ברלין רבתי". יום למחרת הכריזה המועצה על הקמת "דיוויזיית הצי העממית" לפי הצעתו של הקצין פול ויצ'ורק, אחד ממנהיגי מרד מרד המלחים בקיל. יצ'ורק נבחר כמפקד הדיוויזיה. ב-14 בנובמבר ויצ'ורק נורה ונהרג על ידי האופטמן פרידריך ברטשניידר, שניסה להשתלט על פיקוד הדיוויזיה אך נהרג בעצמו זמן קצר לאחר מכן. כמה שעות לאחר מכן נבחר למפקד החדש הימאי אוטו טוסט.
בתחילה תמכו חיילי הדיוויזיה בסוציאל-דמוקרטים המתונים בהנהגתו של פרידריך אברט. ב-6 בדצמבר צעדו מלחים מהדיוויזיה בפיקודו של לויטננט הרמן פון וולף-מטרניך, יחד עם יחידות צבאיות אחרות, לקמשרד הקנצלר והביעו תמיכה באברט ובמועצת צירי העם, שהייתה ממשלת גרמניה בפועל במהלך נובמבר. החיילים דרשו שלפני סוף דצמבר יערכו בגרמניה בחירות, והציעו לאברט את תפקיד הנשיא. הוא דחה את ההצעה. החיילים עזבו את האזור ועד מהרה פרצו עימותים אלימים בינם לבין מיליציות אחרות.
בהדרגה החלה הדיוויזיה לנטות יותר ויותר שמאלה, וחייליה סייעו בארגון העצרות של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה. באמצע דצמבר החלו להגיע לברלין יחידות צבא סדירות, ואברט החל לחפש דרכים להיפטר מדיוויזיית הצי העממית. מפקד חיל המצב בברלין אוטו ולס, דרש מהדיוויזיה להתפרק. הוא הציע לשלב חלק מהחיילים ברייכסווהר, ודרש מהשאר לשוב לבתיהם עם פיצויים. החיילים דחו את הצעתו והתבצרו בארמון ברלין. במקביל, הסתכסכה הדיוויזיה גם עם המועצות העממיות שניסו לשמור על עצמאותן.
ב-24 בדצמבר 1918 חיילי הדיוויזיה הצליחו לחטוף את אוטו ולס ולעצור כמה מחברי הממשלה. אברט פנה אל וילהלם גרנר ודרש ממנו לשלוח יחידות צבא לשחרר את בני הערובה. 800 חיילים בפיקודו של ארנולד לקיס צעדו אל הארמון, אולם מיליציות נוספות באו לעזרת דיוויזיית הצי, לצד פועלים חמושים. האירוע הפך לקרב יריות שבו 56 חיילים ואזרחים. אברט חשש לחיי בני הערובה והגיע להסכם עם מפקדי הדיוויזיה על פיו תשולב הדיוויזיה בשלמותה בתוך הרייכסווהר. אירועים אלו נודעו לימים בתור קרבות חג המולד.
ההסדר לא שרד לאורך זמן. בינואר 1919 פרץ בברלין מרד הספרטקיסטים. דיווזיית הצי העממי החליטה להצטרף למרד. כעבור סדרת קרבות קצרים הצליחו כוחות הממשלה בסיוע המיליציות השמרניות של הפרייקור לדכא את המרד באגרסיביות. לאחר דיכוי המרד נדרשו כל חיילי הדיוויזיה לעזוב את הצבא ולהחזיר את השכר שקיבלו. קבוצה גדולה מהם נחטפה בידי חיילי פרייקור שהוציאו להורג כל אדם עשירי. לפחות 30 נרצחו, אולם חיילי הפרייקור שביצעו את המעשה מעולם לא נענשו. מי שפיקח על הרצח, לויטננט אוטו מרלו נשפט לימים על פשעי מלחמה אחרים שביצע במהלך מלחמת העולם השנייה.
דראשקו בוז'וביץ'
דראשקו בוז'וביץ' (במונטנגרית: Дpaшкo Бoжoвић; נולד ב-20 ביוני 1988) הוא כדורגלן מונטנגרי המשחק בעמדת הקשר בדצ'יץ'.
קריירת מועדונים.
בוז'וביץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בודצ'נוסט פודגוריצה. בעונת רשם את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, עת שיחקה בליגת העל של סרביה ומונטנגרו. שנה לאחר מכן הפך לשחקן סגל בקבוצה הבוגרת, עת שיחקה בליגת העל המונטנגרית שהוקמה לאחר הכרזת ההעצמאות של מונטנגרו.
בקיץ , עזב את בודוצ'נוסט מאחר שמיעט לקבל דקות משחק וחתם במוגרן בודווה. בעונתו הראשונה במועדון, זכה עמה באליפות. ב-3 באוקטובר 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-4 נגד בראנה.
בקיץ חזר לקדנציה שנייה בבודוצ'נוסט, ובינואר חתם בהפועל באר שבע מליגת העל במדיה רשם רק שתי הופעות.
בקיץ חזר למונטנגרו וחתם במלאדוסט פודגוריצה. בהמשך הקריירה, שיחק גם בדומז'אלה, לובצ'ן צטיניה, סוטייסקה ניקשיץ', רודאר פלייבליה ופרישטינה. כיום משחק בדצ'יץ'.
קריירה בינלאומית.
ב-11 באוגוסט 2010 בוז'וביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מונטנגרו בניצחון 0-2 נגד . עד שנת רשם רק 3 הופעות, וב-1 בספטמבר 2021 חזר להרכב הנבחרת אחרי 10 שנות היעדרות בתיקו 2-2 נגד .
פארק הולנד
__פירושונים__
נח&quot;ל עירון
שאול קובובי
שאול קובובי (1 בינואר 1920 - 11 באוקטובר 2019) היה ד"ר למשפטים, מומחה למשפט עבודה ולדיני ביטוח לאומי, וכיהן כשופט בבית הדין הארצי לעבודה וכסגן נשיא של בית הדין הארצי לעבודה.
ביוגרפיה.
קובובי נולד וגדל בבריסל, בלגיה, לפרלה (לבית תלשיץ) ויצחק קובוביצקי (1889–1973). סביו (משני הצדדים) הגיעו לבלגיה מליטא. האב היה ממנהיגי הציונים הכלליים בבלגיה, יו"ר ההסתדרות הציונית בבלגיה, ובארץ היה ממקימי סיליקט (בית חרושת) שייצר לבנים, ובהמשך מנהל הקרן למפעלים קונסטרוקטיביים של הציונות הכללית, וכמו כן כיהן כנשיא התאחדות עולי בלגיה וכנשיא לשכת המסחר ישראל–בלגיה. לקובובי היו שתי אחיות מבוגרות ממנו, שמעונה ולואיז-דבורה (ליזט), שנספתה באושוויץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה הסתתר קובובי בכפר סמוך לווטרלו, בבית משפחתה של ידידה מהאוניברסיטה. בינואר 1943 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה החופשית של בריסל, וקיבל תואר דוקטור למשפטים. בזמן הטקס ענד טלאי צהוב שבמרכזו התג "יהודי".
לאחר סיום המלחמה, עבד כמתמחה לעריכת דין במשרד של עורך דין פרטי בבלגיה. ממאי 1945 עד מאי 1946, כשהצבא הבלגי עבר שיקום, הוא התגייס לצבא ושירת תחילה בגבול גרמניה, ובשבועות האחרונים לשירותו - בשמירה על ארמונו של מלך בלגיה.
ממאי 1946 כיהן כמנהל המשרד של עליית הנוער בבלגיה, וסייע לילדים יהודים ניצולים לעלות ארצה.
ביולי 1947 עלה קובובי לישראל, וקבע את משכנו בשכונת רחביה בירושלים. לאחר העלייה, שינה את שם משפחתו מקובוביצקי לקובובי.
עם הגעתו לישראל, החל קובובי לעבוד במדור הצרפתי של מחלקת ההסברה בקרן קיימת לישראל. במקביל לעבודתו, כתב רשימה שבועית לשבועון שהתפרסם בירושלים בשפה הצרפתית - Le Journal de Jerusalem. לפרסום מיוחד זכתה רשימה מפרי עטו, שבה תיאר את ליל כ"ט בנובמבר 1947. רשימה זו פורסמה בהמשך גם בעיתונים מחוץ לישראל, ותורגמה לאנגלית, יידיש ורומנית.
במלחמת העצמאות הצטרף לארגון ה"הגנה", ונטל חלק בתפקידי שמירה. אחר כך עבר לתפקיד מפעיל מרגמה קלה בקוטר של 2 אינץ' (כ-5 ס"מ). בסוף שירותו הועבר לשרת ב"שירות תרבות", כאחראי על ההסברה בקרב חיילים שהגיעו מארצות דוברות צרפתית, כמו ארצות צפון-אפריקה, בלגיה, צרפת ואיטליה. במרץ 1949 השתחרר מצה"ל.
באפריל 1951 נישא לדבורה לבית בולוטין, בת לאחת המשפחות הוותיקות והידועות בירושלים.
קריירה משפטית.