דיור ציבורי הוא תביעה מרכזית של "מאהלי האין ברירה" של מחוסרי דיור שנותרו לאחר פינוי מאהלי המחאה בסתיו 2011. בחורף 2011–2012 התקיימו פעילויות מחאה נגד פינוי דיירים מדירותיהם ובדרישה להגדלת מלאי הדירות הציבוריות. במסגרת זו התקיימו מספר הפגנות ופעילים מנעו בכוח פינוי דיירים ופלשו לדירות ריקות. בין אוקטובר 2011 למרץ 2012 נמנו 14 התנגדויות מאורגנות לפינוי דיירים, 5 פלישות לדירות של החברות המשכנות ו-20 הפגנות. בין הקבוצות המעורבות במחאה זו:
שדולת הדיור הציבורי.
בשנת 2012 הוקמה בכנסת שדולה לקידום הדיור הציבורי בראשות חברי הכנסת דב חנין, אורלי לוי ומירי רגב. מטרותיה היו:
באירוע ההשקה של השדולה אמר דב חנין כי .
חברות דיור ציבורי בישראל.
מקבצי דיור.
לפתרון בעיית הדיור של עולים מחוסרי אמצעים, בעיקר קשישים שוכרת המדינה החל מתחילת שנות ה-90 מיזמים פרטיים מבנים המכילים יחידות דיור קטנות לתקופה ארוכה (5 עד 15 שנים). בשנת 2008 הפעיל משרד הקליטה באמצעות עמידר 74 מקבצי דיור ובהם כ-11,000 יחידות דיור. גודל דירה במקבץ דיור אמור להיות 25 מ"ר לדירת חדר ו-32 מ"ר לדירת שני חדרים, בפועל הדירות המוצעות לעולים במקבצים אלו עשויות להיות קטנות מכך, כך למשל נשכרו דירות בשטח של 10–15 מ"ר תמורת כ-3,200 שקל באשקלון ובירושלים. במלון דיפלומט בירושלים, שילמה המדינה כ-4,500 שקל ליחידת דיור בשטח של כ-15 מ"ר. התשואה ליזמים במקבצי דירות מגיעה ל-8–9 אחוזים בשנה בדומה לתשואה מנכס עסקי. דמי השכירות למקבצי הדיור נקבעים על בסיס שומה, אשר מוזמנת על ידי משרד הקליטה. ביקורת של השמאי הממשלתי העלתה כי קיימים הבדלי גישה בין השמאים שיצרו פערים בין השומות עד להפרש של כ-40% בין שני שמאים לגבי אותו נכס. כתוצאה מכך נקבעו בשנת 2008 כללים אחידים לקביעת דמי השכירות. בדיקה של מבקר המדינה בשנת 2008 העלתה כי חוזים לשכירת בתי מלון הוארכו "לתקופה בלתי מסוימת" בלי שבוצעה הערכה כלכלית וכן שמקבצי דיור רבים הופעלו ללא חוזה תקף. נמצא גם כי מקבצים נמסרו לאכלוס באיחור רב (עד ארבע שנים) ממה שנקבע בחוזה בלי ששולם פיצוי או בפיצוי נמוך מהקבוע בחוזה עם היזם. עקב תכנון לקוי עמדו מאות דירות שכורות ריקות .
ק. ד. וורמן
ק.ד. וורמן
חיים הנגבי
חיים ניסים הנגבי (19 במרץ 1935 - 2 במרץ 2018) היה עיתונאי ופעיל חברתי ופוליטי ישראלי, ממייסדי הארגון הסוציאליסטי הישראלי "מצפן" ומעורכי ביטאונו.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
חיים הנגבי נולד ב-19 במרץ 1935 בירושלים כחיים ניסים בג'איו למרדכי בג'איו, עובד עיריית ירושלים, ולציונה (צייטל) לבית בהר"ן-וייספיש.
סבו של הנגבי מצד אמו היה אשר לעמיל בהר"ן-וייספיש, בן נחום לעווי ומינה-לאה, בת משה ריבלין. בני דודיו היו נחום שריג, ממפקדי הפלמ"ח, ולייב וייספיש, ממנהיגי נטורי קרתא.
סבו של הנגבי מצד אביו היה חיים בג'איו, הרב האחרון והמנהיג האחרון של הקהילה היהודית-ספרדית בחברון, נצר למשפחת בג'איו, שמקורה מהעיר בז'ה בפורטוגל. במהלך מאורעות חברון, שכניו הערבים של הרב חיים בג'איו בחברון סיכנו את חייהם, והצילו אותו ואת משפחתו מרצח אפשרי. בעקבות המאורעות פונה הרב חיים בג'איו, ועבר להתגורר עם משפחתו בשכונת חצר בירושלים, שם חי עד סוף חייו.
חיים הנגבי מספר, כי בילדותו בבית סבו (חיים) וסבתו (מרקדה) בירושלים, למד לראשונה דבר או שניים על פליטים וחלומות השיבה שלהם.
בסרטו התיעודי של ערן טורבינר אודות "מצפן", מספר חיים הנגבי כי ילדותו עברה עליו בשכונה ירושלמית מעורבת (במערב מקור ברוך, בסמוך לרוממה ולליפתא). בשכונה חיו יהודים וערבים יחדיו, עד שיום אחד, כאשר היה בן 13 (ב-1948), שכניו הערבים נעלמו. בעבורו הייתה זו חידה, כי לא הבין לאן נעלמו שכניו. על סיפור היעלמות שכניו הערבים סיפר גם בכתבה שפרסם בכתב העת "מטעם", שם כתב על היעלמותו של בעל הבניין בו התגוררה משפחתו של הנגבי (הפלסטיני אדון ג'מיל), על היעלמות משפחתו של בעל הבניין, ועל היעלמותם של שאר השכנים הערבים שסבבו אותו. את לימודיו התיכוניים עשה בתיכון בית הכרם שבירושלים.
הקמתה של מצפן.
לאחר שירותו הצבאי החל בלימודים באוניברסיטה העברית, שם הכיר את משה מחובר ועקיבא אור, שני מתמטיקאים חברי מק"י.
השניים עזבו את מק"י וב-1962 הצטרף הנגבי אליהם להקמת הארגון הסוציאליסטי הישראלי (אס"י), שנודע על שם ביטאונו - "מצפן". הנגבי סיפר כי אף על פי שלא היה חבר במפלגה הקומוניסטית הישראלית, היה אוהד רשום של המפלגה שנים טובות לפני שחל הפילוג שיצר את מצפן. את הסיבות ליצירת מצפן, הגדיר כ"תהליך של אכזבה מן המפלגה, אכזבה מברית המועצות, חוסר אמונה במונופול של ברית המועצות על הסוציאליזם, וחוסר אמונה בכך שברית המועצות צריכה להיות המפקדה העולמית של הסוציאליזם". בנוסף ביקר בסרט זה את ברית המועצות, ואמר כי "ברית המועצות ניהלה מדיניות של מעצמה, והמפלגה הקומוניסטית הישראלית ניהלה מדיניות של חייל הנתון למרותה של המפקדה בקרמלין". עוד סיפר כי מייסדי הארגון התדיינו האם לאחר שיעזבו את מק"י, יש להם טעם להקים ארגון חדש, או שמא מוטב כי כל אחד ילך לביתו ויפרוש מן הפוליטיקה. על פי דבריו, הדעה הכללית הייתה שיש צורך "לעזוב את הישן ולהקים דבר חדש". בנוסף טען הנגבי כי שם הביטאון, "מצפן", היה רעיון שהוא הגה, לאחר כמה שבועות מיום ייסוד הארגון.
פעילותו במצפן.
עוד בסרטו התיעודי של טורבינר, מספר הנגבי על חמש שנות הפעילות הראשונות של מצפן, מ-1962 ועד מלחמת ששת הימים ב-1967: "העיסוק המרכזי שלנו היה כאילו בצידי הפוליטיקה, קבוצה קטנה שהתעסקה בדברים שנראו לאנשים אחרים "פנטסטיים", עד כדי כך שלא כעסו עלינו אלא רק גיחכו, גיחכו על קומץ ישראלים שמדברים על העם הפלסטיני, על בעיית הפליטים, על הזכויות הלאומיות של הפלסטינים, על האסון הפלסטיני ב-48'. אז עד 1967 זה נראה לא רלוונטי, ולא לעניין בכלל".
ב-29 בספטמבר 1967, כשלושה חודשים לאחר מלחמת ששת הימים פורסם בעיתון "הארץ" גילוי דעת ובו נכתב:
"זכותנו להתגונן מפני השמדה אינו מקנה לנו את הזכות לדכא אחרים.
כיבוש זר גורר אחריו שלטון זר, שלטון זר גורר אחריו התנגדות, התנגדות גוררת אחריה דיכוי, דיכוי גורר אחריו טרור וטרור נגדי.
קרבנות הטרור הם בדרך כלל אנשים חפים מפשע, החזקת השטחים תהפוך אותנו לעם של רוצחים ונרצחים. נצא מהשטחים הכבושים מיד!"
על גילוי הדעת היו חתומים שנים-עשר ישראלים: שמעון צבר, משה מחובר, דן עומר, דוד ארנפלד, ראיף אליאס, אלי אמינוב, אורי ליפשיץ, רפי זכרוני, אריה בובר, שניאור שרמן, יהודה רוזנשטראוך וגם חיים הנגבי.
על שנות פעילות "מצפן" לאחר מלחמת ששת הימים, מספר חיים הנגבי בסרט כך: "מתחילה אורגיה של שנאה, השמצות, איומים... בכלל לא הבנו איך כלי התקשורת, ואנשים שנחשבים לרציניים, מתעסקים בכזו אינטנסיביות בקבוצה שאנחנו ידענו את גודלה האמיתי...אני חושב שהיינו פחות מ-20 איש". מנגד, מספר הנגבי בסרט, על הצד המלהיב יותר של תקופת הפעילות שבאה לאחר מלחמת ששת הימים: "מחסום נפרץ בששת הימים כתוצאה מהכיבוש, שכבר לאחר שבועות ספורים, היינו בחברון, והכרנו אנשים עם אידיאלים כמו שלנו, והקשרים התגלגלו כמו מאליהם. ופה הייתה אורגיה של התלהבות - הנה אנשים שיש להם השקפה בינלאומית, יש להם השקפה שחוצה תרבויות וגבולות מדיניים, המוצאים אחד את השני . . וזה אמר בצורה מסוימת שלחלום האינטרנציונלי שלנו יש גם כיסוי במציאות".
במהלך שנות השבעים היה הנגבי פעיל גם בתנועת הפנתרים השחורים, פעילות בגינה נעצר בפעם הראשונה בחייו, בגין "הסתה להפרת החוק, הטפה לפריעת הסדר ואיום על שלום הציבור", והושם בתא מעצר של משטרת בית שמש למשך 48 שעות.
בשנות השמונים, בעקבות הקמת תנועות שלום ישראליות כמו "שלום עכשיו", עבר הנגבי מתמיכה ברעיון מדינת כל אזרחיה, לפתרון שתי מדינות לשני עמים, על פי דבריו, עשה זאת בקושי רב.
ב-1982, הנגבי וחברי "מצפן" נוספים נמנו, יחד עם גופים אחרים, עם מייסדי הרשימה המתקדמת לשלום. רשימה זו התמודדה בבחירות 1984, והייתה להתארגנות הלא-ציונית הראשונה, אשר שברה את המונופול של המפלגה הקומוניסטית הישראלית על ייצוג הערבים-הפלסטינים בכנסת. בהמשך, מונה הנגבי למזכיר המפלגה, והועמד במקום החמישי ברשימתה של המפלגה לכנסת בבחירות 1988, אך המפלגה זכתה במושב אחד בלבד.
פעילות פוליטית מאוחרת.
במרוצת השנים, הפך הנגבי לפעיל בתנועת "גוש שלום" ולשותף בהנהגתה. הנגבי העיד על עצמו, בסרט התיעודי על "מצפן", כי היה נלהב מאוד לגבי הסכמי אוסלו מהרגע הראשון שבו נחתמו, וכי לאחר רצח יצחק רבין אפילו הצטרף למפלגת העבודה. על התלהבותו מהסכמי אוסלו אמר: "ואני לא מתחרט שהייתי נלהב, ואני אפילו לא מתחרט על זה שהייתי פתי לחשוב שהדינמיקה של אוסלו תנצח את כל המכשולים, זה לא הלך... ואני גם יודע למה זה לא הלך, זה לא הלך בגלל הישראלים ולא בגלל הפלסטינים, לישראלים קשה להיפרד מהשטחים, וקשה להיפרד מהכיבוש, לצאת ולהכיר בזה שאת השטחים הכבושים של 1967 צריך לפנות באופן טוטלי ומלא ולחזור לקו הירוק, ואז יש אפשרות למין שלום שהוא יהיה לא שלום חלומי ולא הגשמת כל האידיאלים והחזונות, אבל הוא יהיה תשתית כדי ליצור חיים משותפים ולעלות מדרגה".