המסגד הוקם כמה עשרות שנים לאחר מותו של מוחמד. מועד תחילת בנייתו המדויק אינו ידוע. מסגד אל־אקצא נבנה תחילה מעץ, ועל פי ההיסטוריון אולג גרבר כונה בתחילה בשם מסגד אל־אקצא (המסגד המרוחק ביותר), מסגד בית אלמקדס (מסגד בית המקדש) ולעיתים אף מסגד אל־חראם, כשמו של המסגד הגדול במכה. הנזיר ארקולף תיאר את המבנה בכתביו בשנת 679.
בשלב מאוחר יותר, נבנה במקום מבנה האבן. מרבית ההיסטוריונים הערבים מימי הביניים מייחסים את בנייתו לעבד אל־מלכ, בונה כיפת הסלע, ומניחים כי בניית מסגד האבן החלה בשנת 691 והסתיימה בערך בשנת 705. מיעוטם מייחסים את מעשה הבנייה לבנו, וליד הראשון.
המבנה, בסגנון בזיליקה ביזנטית, נהרס מספר פעמים ברעידות אדמה, והוקם בכל פעם מחדש. הסיבה להתמוטטויות התכופות לעומת כיפת הסלע היא כי הוא לא נבנה על קרקע סלעית אלא על קשתות־תמיכה ומילוי מימי הורדוס שהרחיב את הר הבית. בערך בשנת 746 המסגד נפגע ברעידת אדמה המכונה רעש שביעית. עם עליית בית עבאס, הח'ליף אל־מנסור הקים מחדש את המסגד. השיקום הסתיים בשנת 771, ובשנת 774 התרחשה שוב רעידת אדמה, שהחריבה את רוב החלקים שנבנו על ידי אל־מנסור. יורשו אל־מהדי בנה בשנית את המסגד בשנת 780, במתאר מעט שונה מהמקור. רעידת האדמה האחרונה שבעטיה נבנה המסגד מחדש התרחשה בשנת 1033 וגרמה נזק חמור למסגד. הח'ליף עלי א־זאהיר, בן השושלת הפאטמית, בנה את המסגד מחדש. הבנייה והשיפוץ הסתיימו בשנת 1036, והם כללו את ארבעת האולמות המרכזיים, העמודים והקשתות המשמשים כאבני היסוד של המסגד.
בשנת 1099 כבשו הצלבנים את ירושלים, הכריזו עליה כעל בירתם והקימו בה את "ממלכת ירושלים". מסגד אל־אקצא זוהה כ"מקדש שלמה" (Templum Solomonis), בשל ההנחה כי במקום זה שכן ארמונו של המלך שלמה. מבנה המסגד שימש כארמון לבלדווין הראשון, מלך ירושלים, ולאחר שנבנה ארמון למלך באזור שער יפו, הועבר לידי מסדר הטמפלרים ושימש כמפקדתם. רק ב־1187, לאחר כיבוש ירושלים בידי צלאח א־דין, המבנה חזר לשמש כמסגד.
במהלך השנים עבר המסגד מספר שיפוצים והרחבות. למשל, בשנת 1345 הוסיפו הממלוכים שני אולמות ושני שערים בצידו המזרחי. המסגד נפגע ברעידת האדמה של 1927 ואגף התמוטט.
במסגד אל־אקצא עצמו ובסביבתו יש מקום ל־5,000 מתפללים בקירוב. עד לבנייתו של המסגד הגדול מסגד מרואן באורוות שלמה, היה מסגד אל־אקצא המסגד הגדול ביותר בירושלים. הוא מתאפיין במספר סגנונות בנייה, ובהם גם סגנון צלבני.
בעת החדשה.
בסוף התקופה העות'מאנית בארץ ישראל, היו מסגד אל־אקצא וכיפת הסלע תחת סכנת התמוטטות. בסיוע ממשלת המנדט הבריטי, יזמה המועצה המוסלמית העליונה בשנות ה־20 מפעל לשיקום המסגדים על הר הבית. השיפוצים נמשכו עד סוף אותו עשור, וגולת הכותרת שלהם הייתה שיפוץ מרשים של מסגד אל־אקצא וציפוי בזהב של כיפת הסלע.
לאחר מלחמת העצמאות עבר המסגד, יחד עם הר הבית וירושלים המזרחית לשליטת ממלכת ירדן. עבדאללה הראשון, מלך ירדן, נרצח עת ביקר והתפלל במסגד ב־20 ביולי 1951. המתנקש בחייו היה מצטפא שכרי, פלסטיני שהיה בן למשפחת חוסייני.
במלחמת ששת הימים הקים הלגיון הירדני עמדת צלפים בצריח המסגד, ממנה ירו לכיוון חיילי צה"ל.
ההצתה והשחזור.
ב־21 באוגוסט 1969 הוצת המסגד בידי צעיר אוסטרלי לוקה בנפשו בשם מייקל רוהאן, שהשתייך לכנסייה נוצרית אוונגליסטית בשם "כנסיית האל", והוא הודה כי התכוון להצית את המסגד על מנת להחיש את בוא המשיח על ידי הקמת בית המקדש היהודי על הר הבית. רוהן נעצר, אושפז בבית חולים פסיכיאטרי וגורש מישראל. ההצתה עוררה סערה בעולם המוסלמי, ומנהיגי ארצות ערב האשימו את ישראל במעשה וקראו לפעולות נגדה. בשריפה זו נשרף כליל המינבר במסגד אל-אקצא (במת הדרשן), שנתרם למסגד בידי צלאח א־דין במאה ה־12 ונחשב במשך מאות שנים לאחד מסמלי המסגד. במשך שנים ארוכות התנהלו במסגד עבודות שיקום ושימור, עם תרומות של מאות מיליוני דולרים שהגיעו למסגד אחרי השריפה. עבודות השיקום שחזרו את מירב עבודות האמנות במסגד, למעט במת הדרשן המפוארת, שבמקומה הוצבה במה פשוטה.
צוות מיוחד בירדן עבד על שחזור במת הדרשן המקורית. המשימה המורכבת של שחזור מלאכת מחשבת יחידה במינה של שיבוצים ופיתוחי עץ אגוז ובניית הבמה והצבתה מחדש במקומה היו כרוכים במאבקים ובתסבוכות רבות. הצוות לשחזור הבמה כלל מומחים ממצרים, טורקיה, אינדונזיה ומדינות אירופה שאספו רישומים עתיקים. ד"ר מחמוד אל־בלביסי, מהמחלקה לאמנות אסלאמית באוניברסיטת אל־בלקא שבסלט, צפונית לעמאן בירדן, הכין וריכז את התרשימים. הצוות השלים את עבודות האמנות המורכבות לשחזור במת הדרשן בשנת 2007.
חיכוכים והקשרים פוליטיים.
מסגד אל־אקצא מוזכר לעיתים קרובות בנאומיהם של מנהיגים מוסלמים, בפרט פלסטינים, כסמל למאבק בישראל, בגלל שליטתה בירושלים. חלקם אף מלבים את החשש שישראל עלולה לפגוע במסגד כדי להקים את בית המקדש השלישי. עם פרוץ האינתיפאדה השנייה שפרצה לאחר שאריאל שרון עלה להר־הבית, כינו אותה הפלסטינים "אינתיפאדת אל־אקצא". אחד הארגונים החמושים של תנועת פת"ח נקרא "גדודי חללי אל־אקצא".
אחד מהקירות התומכים של הר הבית הוא הכותל המערבי אליו מגיעים יהודים רבים. לא אחת השליכו מוסלמים מהר הבית אבנים אל עבר היהודים שהתפללו ברחבת הכותל. בתקופות של מתיחות רבה נוהגת משטרת ישראל להגביל את הכניסה למסגד למבוגרים מעל גיל מסוים בהתאם לנסיבות.
במהלך השנים, וביתר שאת לאחר מלחמת ששת הימים, נעשו ניסיונות פגיעה במסגדי הר הבית על ידי יהודים ונוצרים.
אל-אקצא
אל-אקצה
אל גרקו
אֶל גרקו (El Greco, בספרדית בהשפעה איטלקית: "היווני"; 1541 – 7 באפריל 1614) הוא הכינוי שבו התפרסם הצייר, הפסל והאדריכל היווני (יליד כרתים) דומניקוס תאוטוקופולוס (ביוונית: Δομήνικος Θεοτοκόπουλος) (זה השם שבו חתם על ציוריו). את רוב פועלו האמנותי עשה באיטליה ובספרד.
ביוגרפיה.
אל גרקו נולד בכרתים, שהיה באותה עת בשליטת הרפובליקה של ונציה. התלמד בתחילה כצייר איקונות, כחלק מאסכולת כרתים . הוא נחשב לרב-אמן בכרתים, ובגיל 26, כשרצה להרחיב את אופקיו האמנותיים, עבר לוונציה, שם למד אצל טיציאן והיה מיודד עם טינטורטו. בשנת 1570 עבר לרומא, והעשיר את סגנונו ברכיבים של מנייריזם והרנסאנס האיטלקי. ב-1577 היגר לטולדו, שהייתה אז הבירה הכנסייתית של ספרד, ובה חי עד סוף ימיו. שם יצר את יצירותיו הבוגרות והנודעות ביותר. שם גם החל בקריירה מוצלחת כצייר קישוטי מזבח ודיוקנאות.
לאחר מותו נשכחו עבודותיו יחסית. רק בסוף המאה ה-19 גילו אמנים ומבקרים עניין מחודש באופן ההבעה הייחודי שלו. שחרור הצורה, התאורה והצבע ביצירתו של אל גרקו היוו השראה לאמנים כפבלו פיקאסו וג'קסון פולוק במאמציהם לשנות את פני אמנות הציור במאה ה-20. חייו ויצירתו שימשו השראה גם למשורר ריינר מריה רילקה ולסופר ניקוס קאזאנצאקיס.
רבות מיצירותיו מוצגות במוזיאון הפראדו שבמדריד.
רודריגו דיאז דה ויוור
אל סיד
אל סיד, או אל סיד קמפיאדור (בספרדית: El Cid Campeador; סביבות 1044 - 10 ביולי 1099) הוא כינויו של האביר והגיבור הקסטיליאני רודריגו דיאס דה ויוור (Rodrigo Díaz de Vivar) או רוי דיאס דה ויוור.
רודריגו נודע ברחבי ספרד כ"אל סיד קמפיאדור" ("אדונִי, האלוף"). המילים "אל סיד" מקורן בניב ספרדי של השפה הערבית, ופירושן "האדון" (אל סייד); התואר "קמפיאדור" ניתן לאל סיד בידי מעריצים ספרדים שכן רודריגו אף היה אלוף בתחרויות דו-קרב וייצג את המלך בדו-קרבות על שטחים ("קמפיאדור" משמעותו בספרדית חזקה יותר מהמשמעות הרגילה של "אלוף". קמפיאדור הוא אדם שלחם וניצח את הלוחמים הטובים ביותר של הצד היריב, בנוכחותם של שני הצבאות).
ביוגרפיה.
נעוריו.
תאריך לידתו המדויק של אל סיד אינו ידוע, והוא עדיין מהווה נושא למחלוקת בקרב היסטוריונים של ספרד בימי הביניים. בהתחשב בהשתתפותו בקרב גראוס (1063), סביר שנולד בין שנת 1040 ל-1045. אל סיד נולד בוויוור, עיירה קטנה ליד בורגוס, בירתה של ממלכת קסטיליה. אביו, דייגו לאינס, נמנה עם האצולה הזוטרה של קסטיליה והיה איש חצר, בירוקרט ואביר (איש חיל הפרשים) שהשתתף בכמה קרבות. אמו הייתה בת למשפחה אריסטוקרטית; אולם קרוביו לא היו בעלי תפקידים רמים בחצר המלכות. שני סביו ואביו חתמו על מסמכים מלכותיים, אולם הכמות הקטנה של המסמכים שעליהם הם חתומים מרמזת שהם לא היו אנשי שלטון חשובים.
אגדה מפורסמת אודות אל סיד מספרת כיצד הגיע לידיו סוס המלחמה הלבן הנודע שלו בבייקה. על פי הסיפור, סנדקו של רודריגו, פדרו אל גרנדֶה, היה נזיר במנזר קרטוזיאני. בהגיע אל סיד לבגרות נתן לו פדרו כמתנה את האפשרות לבחור סוס מתוך עדר סוסים אנדלוסיים. אל סיד בחר בסוס חלש שנראה לסנדקו בחירה גרועה ביותר, וזה קרא בזעף באוזני אל סיד: "בבייקה!" ("טיפש!"). כך קיבל את שמו הסוס שכיום "מככב" ביצירות רבות אודות אל סיד.
חינוכו ותחילת פרסומו.
אל סיד הצעיר התחנך אצל משפחת המלוכה הקסטיליאנית מתוך הוקרה לאביו. הוא גדל בחצרו של המלך פרננדו הראשון ("הגדול"), ושירת את בנו, הנסיך והמלך לעתיד סנצ'ו השני. כשמת פרננדו ב-1065, המשיך הבן בצעדי אביו והגדיל את שטח שלטונו באופן משמעותי, כשכבש את הערים הנוצריות והמוריות סרגוסה, בדחוס, סביליה וטולדו. בתקופה זו כבר היה אל סיד בוגר. בשנת 1067 לחם לצד סנצ'ו נגד המאחז המורי בסרגוסה, והביא את האֶמיר של סרגוסה, אל-מוקטדיר, תחת שלטונו של סנצ'ו.