היטלר נסוג לפיהררבונקר בברלין, ב-16 בינואר 1945. להנהגה הנאצית היה ברור שהקרב על ברלין יהיה הקרב האחרון ביבשת אירופה. ב-18 באפריל, קרוב ל 325,000 מחיילי קבוצת ארמיות B נכנעו ונישבו בכיס הרוהר, משאירים את הדרך לברלין פנויה לכוחות האמריקניים. ב-11 באפריל, חצו הכוחות האמריקניים את נהר האלבה, כ-100 ק"מ מערבית לברלין. ב-16 באפריל, חצו הכוחות הסובייטיים את נהר האודר, ממזרח לעיר ופתחו בקרב על גבעות סילו, קו ההגנה הגרמני האחרון ממזרח לעיר. ב-19 באפריל, נסוג הצבא הגרמני מגבעות סילו, ופינה סופית את הדרך לברלין ממזרח. ב-20 באפריל, יום הולדתו של היטלר, הופצצה ברלין על ידי הארטילריה הסובייטית. בערב 21 באפריל, הגיעו כוחות הצבא האדום לפרברי העיר.
בישיבת הערכת מצב בשעות אחר הצהריים של 22 באפריל, לקה היטלר בהתמוטטות עצבים לאחר ששמע שהוראותיו ליחידה המנותקת של שטיינר לתקוף חזרה, לא מולאו. היטלר הוכיח את מפקדיו, וכינה אותם בוגדים ולא כשירים. בשיא אותו מפגש עם המפקדים, הצהיר היטלר לראשונה שהמלחמה אבודה. הוא הודיע שהוא ישאר בברלין עד הסוף ויתאבד בירייה. מאוחר יותר באותו יום, הוא התייעץ עם רופא האס אס וורנר האססה על הדרך האמינה ביותר לביצוע התאבדות. האססה הציע את שיטת 'אקדח ורעל' – שילוב של מנת ציאניד וירייה לראש. המידע אודות תוכניתו של היטלר הגיעה למפקד הלופטוופה, רייכסמרשל הרמן גרינג והוא שלח טלגרמה להיטלר, ובה הוא ביקש רשות לקחת את תפקיד ראש הרייך, בהמשך להכרזתו של היטלר משנת 1941, בה הכתיר את גרינג ליורשו. בתגובה, הודיע היטלר לגרינג שאם לא יתפטר מכל תפקידיו- הוא יוצא להורג. יותר מאוחר באותו יום, פיטר היטלר את גרינג מכל תפקידיו וציווה לעצור אותו.
ב-27 באפריל, נותקה ברלין משאר המדינה. התקשורת המאובטחת עם הכוחות המגינים כבר לא עבדה וצוות הפיהררבונקר הסתמך על תקשורת טלפונית להעברת הוראות ופקודות, ועל הרדיו לחדשות ושאר מידע.
ב-28 באפריל, הגיע לידי היטלר דיווח של רויטרס, שהועבר ב-BBC; בדיווח נאמר כי רייכספיהרר אס אס, היינריך הימלר הציע כניעה לכוחות הברית. הצעתו נדחתה. הימלר רמז לכוחות הברית כי יש לו את הסמכות לדון על כתב הכניעה, דבר שהיטלר החשיב כבגידה. באותו אחר צהריים, גבר כעסו של היטלר על הימלר. הוא הורה לעצור את הימלר ובנוסף, הוציא להורג את הרמן פגליין, נציגו של הימלר במפקדתו של היטלר, באשמת עריקה.
באותו זמן, התקדם הצבא האדום לכיוון כיכר פוטסדאם והיו סימנים שהכוחות עומדים להסתער על לשכת הקנצלר. דווח זה, יחד עם בגידתו של הימלר גרם להיטלר לקחת את ההחלטות האחרונות בחייו. מעט אחרי חצות ב-29 באפריל, נשא היטלר את אווה בראון לאישה בטקס אזרחי מצומצם, בחדר מפות בפיהררבונקר. לאחר מכן, ערך היטלר ארוחת בוקר צנועה עם אשתו, ולאחר מכן הכתיב למזכירתו טראודל יונגה חלדר את צוואתו בחדר אחר. הצוואה כללה הוראות מיידיות לביצוע לאחר מותו. הוראות אלו כללו את הסמכת קרל דניץ לתפקיד הנשיא ויוזף גבלס לתפקיד הקנצלר החדש.
בשעה 4:00 חתם היטלר על המסמכים ופרש למיטתו. בעוד הדעות חלוקות לגבי זמן הכתבת הצוואה (לפני או אחרי החתונה), ישנה הסכמה על שעת חתימת המסמכים.
ב־29 באפריל אחר הצהריים, קיבל היטלר דיווח כי בן בריתו, בניטו מוסוליני, הוצא להורג על ידי פרטיזנים איטלקיים. גופותיהם של מוסוליני ופילגשו, קלרה פטצ'י, נתלו עם רגליהן למעלה מגג תחנת דלק בעיר ושם התעללו אנשים רבים בגופותיהם. מאורעות אלה חיזקו ככל הנראה את נחישותו של היטלר לא לאפשר לו ולרעייתו לשמש מופע ראווה, כפי שכתב בצוואתו. בתהייתו על יעילותה של קפסולת הציאניד, הורה היטלר על דר' האססה לבדוק את הקפסולה על כלבתו בלונדי, האססה האכיל אותה בציאניד בהצלחה ובלונדי מתה כתוצאה מכך.
התאבדות.
היטלר ואווה בראון היו נשואים פחות מ-40 שעות. ב-30 באפריל, בשעה 01:00, דיווח וילהלם קייטל להיטלר שכל הכוחות הגרמניים שהיו אמונים על הגנת ברלין כותרו או אולצו לעבור לעמדות הגנתיות. ב-02:30 הופיע היטלר במסדרון, בו חיכו לו כ-20 אנשים, רובם נשים, ונפרדו ממנו. הוא עבר מאחד לשני, לחץ את ידם ונכנס חזרה לחדרו. בשעות הבוקר המאוחרות, כשהצבא האדום במרחק של פחות מ-500 מטר מהפיהררבונקר, נפגש היטלר עם הלמוט ויידלינג, מפקד כוחות ההגנה של ברלין. ויידלינג אמר להיטלר שעד שעות הלילה תאזל לכוחותיו התחמושת, והלחימה בברלין תסתיים למעשה ב-24 השעות הקרובות. ויידלינג הציע להיטלר להקצות כוחות שיאפשרו לו לפרוץ מהבונקר, הצעה שכבר הועלתה לדיון בעבר אך נדחתה. היטלר לא ענה וויידלינג חזר למפקדתו בבנדלרבלוק.
בשעה 13:00 קיבל ויידלינג את אישורו של היטלר לפרוץ מהבונקר באותו לילה. היטלר, יחד עם שתי מזכירותיו, וטבחו האישי, אכלו יחדיו ארוחת צהריים, שלאחריה נפרדו היטלר ואווה מצוות הבונקר ואנשים נוספים כגון בורמן, גבלס, המזכירות השונות ומספר קציני צבא. בשעה 14:30 נכנסו היטלר ואווה לחדר העבודה.
מספר עדי ראייה סיפרו כי שמעו רעש ירייה בערך בשעה 15:30. אחרי שחיכו מספר דקות, פתחו בורמן והיינץ לינגה, עוזרו האישי של היטלר, את דלת חדר העבודה. יותר מאוחר אמר לינגה, שכשנכנס לחדר, הוא הריח מייד ריח של שקדים קלויים, דבר המצביע, ככל הנראה, על המצאות חומצה פרוסית (ציאניד) בחדר. עוזרו הצבאי של היטלר, אוטו גנשה נכנס לחדר ומצא שתי גופות ללא רוח חיים על הספה. אווה, עם רגליה מיושרות, הייתה לצידו השמאלי של היטלר. גנשה סיפר כי היטלר "ישב... שקוע, כשדם נוזל מרקתו הימנית. הוא ירה בעצמו עם אקדחו האישי, ולטר PP 7.65". האקדח היה מונח לרגליו ולפי רוכוס מיש, ראשו של היטלר היה מונח על השולחן שלפניו. הדם ניגר מרקתו הימנית והלסת העליונה לזרועו הימנית, על הספה, ולשטיח, שם הצטברה שלולית דם. לפי לינגה, על גופה של אווה לא נראו פציעות ופניה סיפרו על הדרך בה מתה – רעל הציאניד. גנשה ווילהלם מונקה טענו באופן חד-משמעי כי לאף אחד מהעובדים ובעלי המשרה בבונקר לא הייתה גישה לאזור המגורים של היטלר בשעת מותו (בין 15:00 ל-16:00).
גנשה יצא מחדר העבודה והכריז כי היטלר מת. בהתאם לצוואתו בכתב ובעל-פה של היטלר, הועלו שתי הגופות במעלה מדרגות הבונקר, דרך יציאת החירום לגן מאחורי בניין הרייך. מיש דיווח על מותו של היטלר לפרנץ שדלה וחזר למרכזיית הטלפונים, כשיותר מאוחר הוא נזכר ששמע מישהו צועק שגופתו של היטלר נשרפת. לאחר שהניסיונות הראשונים להצית את הגופות עם הדלק לא צלחו, חזר לינגה לתוך הבונקר והביא עמו ערימה עבה של עיתונים, אותה גלגל כלפיד. בורמן הדליק את העיתונים וזרק אותם על הגופות. בעוד הגופות בוערות, עמדה קבוצה של אנשים, ביניהם בורמן, גונשה, גבלס, אריק קמפקה, פטר הוגל, אוולד לינדלוף והאנס רייזר, ממש על סף דלת הבונקר, והצדיעה לגופות הבוערות.
ב־16:15 הורה לינגה על היינץ קרוגר ועל וורנר שוידל לקחת את השטיח מחדר העבודה של היטלר ולשרוף אותו. יותר מאוחר אמר שווידל, שכשנכנס לחדר הוא ראה שלולית דם בגודל של "צלחת גדולה" ליד ידית הספה. הוא הרים ולקח קופסאת תרמילים שהייתה מונחת על השטיח, ממש ליד אקדח ה-7.65. שני הקצינים קיפלו את השטיח, העלו אותו במדרגות החירום לגן ושרפו אותו.
לאורך אותו אחר הצהריים, הפציץ הצבא האדום את משרדי הרייך והאזור כולו לסירוגין. שומרי האס אס הביאו דלק נוסף כדי להמשיך ולשרוף את הגופות. יותר מאוחר, אמר לינגה שמשום שהגופות נשרפו בחוץ, באוויר הפתוח, החום ששרר עליהן לא היה אחיד, ולכן לא הצליחה האש לכלות לגמרי את שתי הגופות. הגופות בערו מ-16:30 עד 18:30. בערך ב-18:30 כיסו לינדהוף ורייזר את שאריות הגופות בתוך מכתש שיצרה פצצה שנפלה בגן.
תוצאות.
הרמז הראשון לעולם החיצון בדבר מותו של היטלר נאמר על ידי הגרמנים. ב-1 במאי, תחנת הרדיו 'רייכסנדר המבורג' קטעה את שידוריה והודיעה על מותו של היטלר בשעות אחר הצהריים, ואף הציגה את מחליפו, הנשיא קארל דניץ. דניץ קרא לעם הגרמני להתאבל על מותו של הפיהרר, שמת, כך אמר, כגיבור המגן על בירת הרייך. דניץ אישר את הפסקת הלחימה בצד המערבי, תוך שהוא מנסה להציל את הצבא על ידי משא ומתן לכניעה חלקית עם הבריטים והאמריקאים. הדרך שנקט בה היתה, לפחות חלקית, מוצלחת והצליחה לחסוך מ-1.8 מיליון חיילים גרמנים לערך נפילה בשבי הצבא האדום, אך עלתה בחיי אדם רבים, מכיוון שהכוחות המשיכו להילחם עד 8 במאי.
ב-1 במאי, קצת לפני השעה 4:00, פגש הנס קרבס את וסילי צ'ויקוב, ועדכן אותו על מות היטלר, תוך שהוא מנסה לקדם הפסקת אש ולפתוח ב'שיחות שלום'. סטלין עודכן על התאבדותו של היטלר ב-4:05 שעון ברלין, כ-13 שעות לאחר האירוע. סטלין דרש כניעה ללא תנאים, אך לקרבס לא הייתה הסמכות להיענות לדרישה כזו. סטלין דרש לאשרר את מותו של היטלר וציווה על יחידת SMERSH לאתר את גופתו. בבוקר 2 במאי כבש הצבא האדום את לשכת קנצלר גרמניה. גנרל קרבס וגנרל וילהלם בורגדורף, ששהו באותו זמן בפיהררבונקר, התאבדו בירייה לראשם.