ב-20 בספטמבר כוח שכלל יחידות של הארמייה ה-5 ואת מטה החזית הדרום-מערבית נתקל בכוח גרמני גדול, ובמהלך הקרב שהתפתח נהרגו מפקד החזית ורוב קציני מטהו. עד ל-26 בספטמבר השלימו הגרמנים את השמדת כל הכוחות הסובייטים, שנלכדו בטבעת הכיתור. הגרמנים טענו שלקחו בשבי כ-665 אלף חיילים סובייטיים במהלך קרב קייב, אך בהתחשב בעובדה, שהכוח הסובייטי שהשתתף בקרב לא עלה על כ-700 אלף איש, מספר זה נראה מוגזם ביותר. המספר בו נוקבים המקורות הסובייטיים, כ-450 אלף שבויים, נראה קרוב יותר לאמת. בסה"כ ספג הצבא האדום כ-615 אלף הרוגים, נעדרים ושבויים במהלך הקרב, ועוד כ-80 אלף פצועים, שפונו משדה הקרב לפני סגירת טבעת הכיתור הגרמנית. ארבע ארמיות סובייטיות, שכללו 43 דיוויזיות, הושמדו לחלוטין, והחמישית (הארמייה ה-40) ניזוקה קשות במהלך הקרב.
השלכות הקרב.
בנוסף לאבידות הקשות בכוח אדם ובציוד צבאי שספג הצבא האדום בכיס קייב, השמדת כוחות החזית הדרום-מערבית איפשרה לקבוצת ארמיות דרום הגרמנית להשלים את כיבוש אוקראינה המזרחית בקלות יחסית ותוך זמן קצר לכיבוש אוקראינה, על משאבי המזון וחומרי הגלם לתעשייה שהיו בה, היו השלכות חמורות לגבי ברית המועצות ומאמץ המלחמה הסובייטי.
בעקבות מותם של מפקד החזית הדרום-מערבית ורוב קציני מטהו במהלך הלחימה, לא הועמדו לדין קצינים בכירים נוספים של החזית בעקבות התבוסה בקרב. מפקד הארמייה ה-5, מיכאיל פוטפוב, נפל בשבי.
העברת חלק מכוחות קבוצת ארמיות מרכז דרומה לסייע בכיתור הכוחות הסובייטיים באזור קייב, דחתה את תחילת המתקפה של קבוצת ארמיות מרכז לכיוון מוסקבה (מבצע טייפון) לראשית אוקטובר 1941. חוקרים רבים סבורים, שאם היטלר לא היה מעניק עדיפות להשמדת כוחות הצבא האדום במרחב קייב ולכיבוש אוקראינה, הצבא הגרמני היה מסוגל לכבוש את מוסקבה כבר בחודש אוקטובר, לפני תחילת "החורף הרוסי", מהלך שייתכן שהיה גורם לשינוי תוצאות המלחמה בחזית המזרחית.
קרב בילאיסטוק-מינסק
דגל העיר ניו יורק
דגל העיר ניו יורק (באנגלית: Flag of New York City) הוא דגל הנושא פסים אנכיים של הצבעים כחול, לבן וכתום, ומוטען במרכזו של הפס האמצעי בחותם העירוני של ניו יורק בצבע כחול.
מקור צבעי הדגל הוא דגל הנסיך - דגלה של הרפובליקה ההולנדית, אשר היה בשימוש בשנת 1625, שבה הוקמה העיר ניו אמסטרדם (לימים ניו יורק) על האי מנהטן.
חותם העיר מכיל את הרכיבים הסמליים הבאים:
עיצובו הנוכחי של הדגל נקבע ב-30 בדצמבר 1977. אז הוכנסה בו השנה 1625 (במקום 1664, השנה שבה השתלטה אנגליה על העיר) והוכלל בו הפסוק הלטיני "Sigillum Civitatis Novi Eboraci" ("חותם העיר ניו יורק") (תוספת זו היא אופציונלית, כלומר שניתן להשתמש בדגל גם בלעדיה). לעיתים רחוקות מונף הדגל ללא סמל החותם במרכזו.
לראש עיריית ניו יורק דגל משלו, המבוסס על דגל העיר בתוספת קשת של חמישה כוכבים מחומשים כחולים מעל החותם. אלו מסמלים את חמשת רובעי העיר.
הדגל מונף דרך קבע על גבי בית העירייה של ניו יורק ועל גבי הבניינים האחרים שלה. הוא מונף לעיתים קרובות גם על גבי מבני ציבור, בפארקים ואף בעסקים פרטיים ובבתי מגורים בעיר.
ממרח ליפטאואר
ליפטאואר (Liptauer) הוא ממרח גבינה שמקורו באזור ליפטאו (Liptov) שבסלובקיה והוא נפוץ בכל רחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית לשעבר, קרי אוסטריה, הונגריה, פולין וסלובקיה ואומץ גם על ידי המטבח היהודי המרכז אירופי. הממרח נאכל על פרוסת לחם ובאוסטריה הוא מוגש באופן מסורתי יחד עם יין הביכורים Heuriger.
הממרח עשוי גבינה לבנה מסוג ברינזה, גבינת צאן הנפוצה בארצות מזרח אירופה. לגבינה בעלת מרקם פירורים נוספת כמות זהה של חמאה. שני המרכיבים העיקריים נבחשים עד יצירת מרקם קרמי. לאחר מכן מוספים זרעוני קימל (כרוויה תרבותית), פפריקה חריפה, פלפל שחור ובצל מגורר. וריאציות נוספות כוללות גם צלף, אנשובי, חרדל ו/או קוביות מלפפון חמוץ.
אשור-ניררי החמישי
אשור-ניררי החמישי היה מלך אשור בתקופת האימפריה האשורית החדשה הוא מלך בין השנים 745-755 לפנה"ס.
אשור-ניררי היה בנו של המלך אדד-ניררי השלישי, הוא מלך לאחר אחיו אשור-דן השלישי. מעט מאוד ידוע על תקופת מלכותו. שלטונו הוגבל על ידי השפעתם החזקה של נכבדים חשובים ובמיוחד מפקד הצבא האשורי שמשי-אילו. שלטונה של אשור נחלש מאז מותו של אבי סבו שלמנאסר השלישי ותקופת שלטונו המשיכה מגמה זו.
על פי הקאנון האפונימי של אשור, המלך אולץ במשך ארבע שנים להישאר בתחומה של אשור למרות שהנוהג האשורי היה שהמלך מוביל אחת לשנה מסע מלחמה. הישארותו בתחומה של המדינה מהווה אינדיקציה לחולשתו כמלך. בשנת שלטונו הרביעית או החמישית הוא יצא למסע מלחמה לנאמרי. בשנת 746 לפנה"ס פרץ כנגדו מרד, ובשנה שלאחר מכן הוא הודח על ידי תגלת-פלאסר השלישי. אין מידע לגבי מקורו של תגלת פלאסר למרות שבכתובת מתקופתו הוא הציג את עצמו כבנו של אדד-ניררי השלישי.
משמורת משותפת
אשור ניררי החמישי
אדד-ניררי
אדד ניררי
מאשרו ליילה
יעקב כהן (שוטר)
הסוויטה השמית
הסוויטה השמית היא יצירה בת שישה פרקים של אלכסנדר אוריה בוסקוביץ', שנכתבה תחילה לפסנתר ובהמשך תוזמרה.
היסטוריה.
בראשיתה הכילה הסוויטה מורכבת תשעה ריקודים, ארבעה מהם בנושאים תנ"כיים שניים בסגנון מזרחי, ושלושה ריקודי אופי. העבודה על הסוויטה החלה כנראה כבר בשנת 1943-1942 וקיבלה תאוצה בהשפעת הקשר שהרקדנית הצעירה ירדנה כהן, חברה בקבוצת רקדניות וכוריאוגרפיות, שפעלה בארץ באותן שנים ליצירת סגנון ארץ-ישראלי שורשי, יצרה עם בוסקוביץ'.
אחרי כמה ניסיונות לשתף פעולה עם מוזיקאים מזרחיים, שלא עלו יפה בגלל הבדלי גישות וציפיות שונות, החליטה לבסוף כהן לפנות אל מוזיקאי מחונן, שיעזור לה לעבד את המוטיבים המזרחיים שעל פיהם יצרה כוראוגרפיה בהשראת סיפורי התנך. קונצ'רטו לאבוב ולכינור של בוסקוביץ' ששמעה עם אביה בקונצרט של התזמורת הארץ ישראלית שכנע את אביה ואותה, כי זה האיש המתאים. שיתוף הפעולה ביניהם החל באוגוסט 1944, כשבוסקוביץ' שהה שלושה שבועות בביתה של כהן, שסיפרה בראיון בינואר 1977, "לקול התופים והכלים רקדתי וחוללתי, והוא עבד והעביר הכל לתווים לפסנתר."
המעבר מן התוף והעוד אל הפסנתר, שנראה לרקדנית "כדוב שחור בעל מלתעות לבנות" לא היה קל לרקדנית, ובשלב מסוים ניסה בוסקוביץ' להכניס גליונות נייר דק בין מיתרי הפסנתר לפטישים, כדי לחקות את צלילי העוד והסנטור, אך הניסיון נכשל. תשעת הריקודים, הארבעה בהשראת התנ"ך: "חנה", "חוה", "השולמית", "בעלת האוב"; שני הריקודים המזרחיים: "דבקה" ו"מחול הרועה"; ושלושת ריקודי האופי: "הדייג", "נוף" ו"הקבצנית הרעבה", נבעו ממנגינות שירדנה כהן שמעה מאליהו ידיד ועובדיה מזרחי, שהביאו אותן מן הרחוב והשוק. כל המחולות בוצעו ב"חג הכרם" בקיבוץ עין השופט בשנת 1946, ביוזמת ליליאן פרידלנדר, מנהל בית דניאל.
מבנה היצירה ואופיה.
ברוב הריקודים באה לביטוי כוונתו של בוסקוביץ' להעביר לפסנתר הן את צלילי העוד והקאנון והן את סגנון הנגינה בהם. ביצירה זו ניתק לראשונה כליל מכל בסיס הרמוני-טונאלי וכתיבתו היא חד-קולית או הטרופונית.
לסוויטה השמית יש שלושה נוסחים והם מופיעים בשבעה מקורות בלתי זהים:
לפי גרסאות אלה נראה, ש"הסוויטה השמית" עברה שינויים מתמידים, הן בארגון הכולל של הפרקים והן במוזיקה עצמה. יש הבדלים בין הטיוטה בעיפרון לבין ההוצאה המודפסת המבוססת עליה. מעבר לביקורת העצמית המחמירה שאפיינה את עבודתו של בוסקוביץ', יש כאן רמז לאופי המוזיקה, הדומה יותר לאלתור מתמיד על מאקאם מזרחי מאשר ליצירה בסגנון המערבי המקובל. עם זאת, הפרק האחרון, "הודיה", הוא הטונאלי-מערבי ביותר ביצירה ובו אכן לא נעשו כל שינויים מגרסה לגרסה.
לדברי המלחין, "...סגנון הטוקטה הבארוקית האירופית הוא הקרוב ביותר לסגנון הסוויטה השמית ... הסוויטה השמית מתנזרת מכל נימה אכסוטית פיקנטית וחושנית: סגנונה נון לגאטו וסטאקאטו בדרך כלל, עצור ואינו סובייקטיבי-ריגושי ... הסגנון התזמורתי של הסוויטה השמית שואף לדמיון עם הגאמלן האסייתי. הוראות המטרונום מדויקות הן ומחייבות את המבצע. האווירה הכללית צריכה להיות עליזה, שקופה ומוארת. הסוויטה השמית אינה מוזיקה של חדר סגור: היא מוזיקה של חוץ לבית ".
פרקיה הסופיים של הסוויטה השמית, לאחר השינויים והעיבודים הם:
הסוויטה השמית אינה מכילה שום ציטטות מן הפולקלור המזרחי. בשלב זה של יצירתו חתר בוסקוביץ' להטמעה פנימית של דרך החיבור המזרחית, ואת דרך הציטוט והעיבוד של שירי עם ראה כמנציחה את ההפרדה בין החומר העממי הקיים לבין המלחין. מסיבה זו גם נמנע מחיבור עיבודים לברכה צפירה
על אף החשיבות שבוסקוביץ' ייחס לסימוני המטרונום ביצירה, כפי שציין במבוא ל"סוויטה השמית", הכניס ההוא עצמו שינויי טמפו משמעותיים מגרסה לגרסה, חלקם על פי עצת אשתו, הפסנתרנית מרים בוסקוביץ'. שינויי מקצב אלה בולטים בעיקר בפרק "השולמית", שם הם מרחיקים אותו הן מצליל הקאנון והן מסגנון הריקוד הפרוע של "השולמית" והופעים אותו לקטע אופי מזרחי חולמני.
פגיון אונות