בתקופה העות'מאנית היה קיים בקרב הקהילה הספרדית מנהג של טביעת מטבעות בצורת ריבועים ועליהם המילים העבריות "ביקור חולים". המטבעות היו בשימוש בשוק היהודי ושימשו כסממן של מעין עצמאות לאומית. על פי מנהג מסורתי נוסף, קיבלה הקהילה את המפתחות הגדולים של שערי העיר בכל פעם שנפטר סולטאן באיסטנבול, משחה את המפתחות ב"שמן-המשחה" והחזירה אותם לשלטונות. ארמטה פיירוטי תיאר את הטקס שנערך לאחר מותו של הסולטן עבד אלמג'יד הראשון: "ב-8 ביולי 1861...התייצבו היהודים, בכל גינוני הרשמיות, לפני המושל סוראיה-פחה, וביקשוהו להחזיר לידיהם את מפתחות ירושלים... סעיד-פחה, גנרל הצבא, בלוויית קציני המטה שלו ואחדים מחברי המועצה, ובעקבותיהם קהל צופים, הלך אל רובע היהודים, מקום שנתקבל על ידי נציגי העם הזה והובל אל בית הרב הראשי...ושם הוגשו לו בפומבי מפתחות העיר... לאחר מכן הוזמן הפחה להיכנס לחדר האורחים של הרב... עם שהביע את רוב תודתו, החזיר הרב הראשי את מפתחות העיר לידי הגנרל, ונכבדי היהודים נתלוו אליו בשובו אל מושל העיר". מנהג זה נעשה תמורת מתנות גדולות למושל המקומי. באמצע המאה ה-19 נאלצו היהודים לשלם באמצעות הרב הראשי גם תשלומי-כופר שונים למוסלמים המקומיים: 300 לירות בשנה לנכבד שביתו סמוך לכותל המערבי, תמורת הרשות להתפלל שם, 100 לירות בשנה לתושבי סילואן תמורת אי-חילול הקברים על הר הזיתים, 50 לירות בשנה לבדואים משבט תעמרה תמורת אי-פגיעה בקבר רחל ו-10 לירות בשנה לשייח' אבו גוש כדי שלא יתנכל ליהודים בדרכם ליפו. על אלה נוספו מגוון היטלים קטנים, ובהם: תשלום למוסלמי עבור השגחה על השחיטה היהודית ומתנות של סוכר ודברים נוספים לראשי המוסלמים בחגיהם. באותה תקופה עדיין הוחזקה המזבלה של העיר בתוך הרובע היהודי.
אליעזר בן-יהודה ותחיית הלשון העברית.
הנוסע האנגלי ג'יימס סילק בקינגהאם, שביקר בירושלים בשנת 1816, מספר שהיהודים ברובע היהודי "משוחחים תמיד בעברית".
הקונסול הבריטי באמצע המאה ה-19, ג'יימס פין, מעיד בספרו כי העברית הייתה לשון חיה בשימוש יומיומי בירושלים, והיא נשמעה בקונסוליה שלו לעיתים קרובות, משום שהיא השפה המשותפת ליהודים מכל העולם הבאים לירושלים.
ב-1881 עלה אליעזר בן-יהודה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בן יהודה סבר כי כדי שהציונות תצליח כתנועה לאומית, על היהודים לאמץ את העברית כלשון דיבור ולהביא לתחייתה של השפה. ירושלים הייתה מקום מפגש של יהודים מקהילות שונות ושפתם המשותפת הייתה עברית וההגייה הנפוצה, אף בפי האשכנזים בדברם עם שאינם אשכנזים, הייתה ספרדית. בן יהודה ניסה להפיץ את רעיון הדיבור העברי והנהיג אותו במשפחתו. הוא החל להדפיס את העיתון העברי "הצבי" ובו הביע את דעותיו. הוא שקד על מילון השפה העברית (מלאכה שלא השלים) וב-1890 ייסד את ועד הלשון העברית.
מנהיגי היישוב הישן לא ראו בעין יפה את פעילותו של בן-יהודה והוא עורר את חמתם במאמרים הרבים שפרסם נגד הנהגתם, בהם תקף את שמרנותם הדתית והציג את החיים על חשבון כספי החלוקה כשחיתות. שיא המאבק נגדו היה מאסרו, בעקבות מאמר שפרסם ב"הצבי" ופורש על ידי מתנגדיו כקריאה למרד נגד השלטונות העות'מאניים. ההצלחה הגדולה של תחיית הלשון התרחשה מחוץ לירושלים, במושבות העלייה הראשונה.
העדה הנוצרית.
הקונסוליות האירופיות מילאו תפקיד מרכזי בהתפתחות ירושלים במאה ה-19 בזכות הקפיטולציות - זכות שיפוט תחת חסות המדינה הזרה. הדבר שחרר את הנתינים הזרים מהשיפוט העות'מאני והבטיח למיעוטים חופש דת. ככל שגברה התלות העות'מאנית במעצמות הוטב מצב הנוצרים, והמקומות הקדושים הועמדו תחת חסות המעצמות. התנהלה פעילות ענפה של גיוס כספים לאחזקת הכנסיות. נוכח מאבקי מדינות המערב התחדשו יחסי האיבה בין העדות הנוצריות השונות.
בראשית המאה ה-19 מנתה האוכלוסייה הנוצרית שליש מתושבי העיר, כשהיא מפוצלת לשלוש עדות עיקריות. יוונית אורתודוקסית, לטינית וארמנית. שלוש נוספות היו: קופטים, אתיופים וסורים. ניתנו להם הטבות להתנחלות נרחבת בעיר אך הם לא ניצלו אותן.
על הנוצרים נאסר לבנות כנסיות חדשות או לצלצל בפעמוני כנסייה. במקום פעמונים השתמשו בנאקוס, לוח-עץ תלוי שמכים עליו בפטיש. באמצע המאה ה-19 החלו לצלצל בפעמון דרך קבע.
לקראת סוף המאה ה-19 האוכלוסייה הנוצרית גדלה מאוד ועברה במספרה את האוכלוסייה המוסלמית, בעיקר בזכות בניית מוסדות קודש.
הרובע הנוצרי היה מחולק לאזורי משנה שבהם היה רוב דומיננטי לזרמים החשובים. לשאר הכתות לא היו אזורי משנה. הנוצרים נהגו להתגודד סמוך לכנסיית הקבר ולוויה דולורוזה, ולכן שם נמצא הרובע. מרבית המבנים היו בבעלות הקהילה היוונית האורתודוקסית. התנהל מאבק בין העדות על כנסיית הקבר, שחולקה בין כולם.
הקשר בין הכמרים לעדה היה חלש כיוון שהכמרים ידעו יוונית ולטינית ולא שלטו בערבית. למרות זאת הם תמכו בקהילה, הקימו בתי ספר, בתי מרקחת ובתי חולים. עם הזמן הקהילה הגדילה את עושרה ופיתחה שלושה אזורים עיקריים. העדה הלטינית (הפרנציסקנים) התמחתה בטיפול בעולי רגל, בשטח המנזר נבנה בית ספר, בית מלאכה, בית דפוס ובית יתומים.
לארמנים הייתה אחיזה במנזר ובקתדרלת יעקב הקדוש, הם היו האוכלוסייה השלישית בגודלה. מושג הרובע הארמני הוא בעל שתי משמעויות. הראשון, ריכוז ארמנים באזור והימצאות שתי כנסיות ארמניות. השני, שטח שהיה בעל מערכת שירותים עצמאית ובעל שער פנימי שננעל בלילה שניתק אותו משאר העיר.
סינת'פופ
הסִינְתְ'פּוֹפּ (מוכר גם כטכנופופ; מאנגלית: techno-pop ,Synthpop) הוא זרם מוזיקלי אשר פרח בסוף שנות השבעים והפך דומיננטי במהלך שנות השמונים של המאה ה-20.
סינת'פופ הוא פופ של סינתיסייזרים כפי שעולה משמו, אך זו הגדרה שיטחית שאינה ממצה. סינת'פופ במובנים רבים, פרץ את הדרך למוזיקה אלקטרונית שבאה לאחר מכן.
בין חלוצי הז'אנר ניתן למנות את דוראן דוראן (Duran Duran), היומן ליג (The Human League) ודפש מוד (Depeche Mode). רבים מן ההרכבים היוצרים סינת'פופ מזוהים עם תרבות הדארק.
מדובר ביוצרים שבחרו לנסות ליצור מוזיקה מצלילים סינתטיים לחלוטין ולא לצרף כלים נוספים מעבר לסינתיסייזרים שלהם, לפחות בתחילת דרכם.
מאחר שמכשירים אלו לא היו מפותחים אז כשם שהם היום, נשמעו הצלילים צורמים ומוזרים, ולא היה שינוי משמעותי בגון הצליל בין שיר לשיר מאחר שלסינתיסייזרים לא היה מבחר צלילים עשיר.
עם השנים עברו האמנים למכשירים משוכללים יותר ולסימפול צלילים (הקלטת דגימות והכנסתם לקטע מוזיקלי כמקצב, כמוזיקה תווית של ממש ואף כקטע בפני עצמו). הצליל הפך חם יותר, והסינת'פופ נכנס לתקופתו הפחות פופית והיותר דרמטית ואף גותית במקרים מסוימים.
בתקופה הזו הצליח לברוח הסינת'פופ מעט הצידה מתדמית הפופ הנערית שהוצמדה לו ונכנס לנישות יותר "איכותיות" של מוזיקה מיוחדת וטקסטים עמוקים יותר.
לאט לאט לקחו על עצמם אמנים רבים בשנות השמונים את הסינת'פופ כז'אנר מוביל ויצרו מה שנחשב ליצירות מופת במוזיקה של שנות השמונים. ביניהם, מעבר לאמנים שהוזכרו כבר, אן קלארק (Anne Clark), תומאס דולבי (Thomas Dolby), ניו אורדר (New Order), יוריתמיקס (Eurithmics), אולטראווקס (Ultravox), סופט סל (Soft Cell), Trans-X, אלפאוויל (Alphaville) ורבים אחרים.
לקראת תחילת שנת 2008 האלקטרו פופ חזר קצת להופיע בשירים בעיקר בגלל חלוצת האלקטרו פופ הזמרת השוודית MO. בין השירים עליה היא חתומה הם kamikaze והשיר שבו השתתפה lean on אשר צבר למעלה ממילארד צפיות.
סינת'פופ בישראל.
בישראל פעילה בעיקר הלהקה מטרופולין. בעבר הייתה פעילה גם להקת אולטראס שהפסיקה את פעילותה לאחר כמה שנים של פעילות.
באלבומה של להקת ג'ינג'יות יש שיר אחד המשויך לז'אנר הסינת'פופ באופן מובהק, והוא מראשוני שירי הסינת'פופ הישראליים.
מונטיפיורי
מונטיפיורי הוא שם משפחה יהודי-איטלקי.
משפט בין-לאומי פומבי
משפט בין-לאומי פומבי הוא הענף המשפטי העוסק בכללים המסדירים את פעולותיהם של שחקנים בזירה הבין-לאומית, מדינות, ארגונים בין-לאומיים ואף פרטים הנושאים באחריות בין-לאומית. תחום זה מסדיר את היחסים שבין מדינות, את השימוש בכוח ואת המנגנונים הבין-לאומיים ליישוב סכסוכים. במקרים מסוימים גם קובע כללים כלפי אנשים ומאפשר לייחס להם אחריות פלילית, או ביחס לישויות משפטיות שונות.
הבסיס ההיסטורי למשפט בין-לאומי.
משחר ההיסטוריה ישויות מדיניות ניהלו יחסי חוץ עם מדינות אחרות, החליפו שליחים דיפלומטיים וגיבשו הסכמים הנוגעים לשיתופי פעולה כלכליים וצבאיים, כרתו בריתות והסכימו על מנגנונים ליישוב סכסוכים בכתב ובעל פה. בהדרגה התפתחו כללים אשר נשאו אופי טקסי ומחייב ביחס לכיבוד ההסכמים ולהפרתם. ידועים מקרים של דיפלומטיה והסכמים בין-לאומיים כבר במזרח הקדום, ובמקרים מסוימים אף שרדו עדויות של הסכמים אלו. גם בתנ"ך רואים עדויות למשפט בין-לאומי, לדוגמה בוויכוח הארוך בין יפתח, שופט ישראלי, למלך בני עמון לגבי המעמד המשפטי של שטח מסוים בעבר הירדן המזרחי (). מהוויכוח עולה בבירור כי היו מקובלים על שני הצדדים עקרונות מסוימים של צדק.
הניסיונות הפורמליים הראשונים למסד את המשפט הבין-לאומי החלו באירופה בתקופת הרנסאנס.
בימי הביניים הייתה הכנסייה המגשרת העיקרית בסכסוכים בין-לאומיים. בזמן ועידת קונסטנץ (1414), פלוול וולודקוויק – הרקטור של האוניברסיטה היגלונית (קרקוב, פולין) – תאולוג, עורך דין ודיפלומט, הציג את התאוריה כי לכל האומות, גם הפגאניות, יש זכות לממשל עצמאי ולחיים בשלום בארצם.