ב-1 בספטמבר 2009, ביום השנה ה-70 לתחילת מלחמת העולם השנייה, סוכנות הביון החוץ של רוסיה, SVR, ביטלה את הסיווג על מסמכים שלדבריה נאספו על ידי סוכנים סמויים בין 1935 ל-1945, שלכאורה מראים שפולין קשרה קשר חשאי עם גרמניה נגד הסובייטים. ה-SVR טען כי פולין נקטה במדיניות חוץ אנטי-סובייטית מאמצע שנות ה-30. המסמכים נערכו על ידי קצין בכיר לשעבר בק.ג.ב. שציטט דיווח של סוכן סובייטי לא מזוהה, לפיו ב-1934, פולין וגרמניה הסכימו על פרוטוקול סודי לפיו פולין תישאר נייטרלית אם גרמניה תתקוף את ברית המועצות.
בתגובה אמרו היסטוריונים פולנים כי אין ראיות לכך שפרוטוקול זה קיים. מריוש וולוס, איש אקדמיה באקדמיה הפולנית למדעים הצהיר כי "שום דבר דומה לא הופיע מעולם בארכיונים בגרמניה. זה שסוכן כלשהו כתב את זה לא אומר שזה נכון. אין כאן הרבה חדש. המסמכים [ששוחררו על ידי המודיעין הרוסי] פשוט מאשרים את מה שההיסטוריונים הבריטים, הגרמנים והרוסים כבר יודעים".
חוקת ויימאר
עד שהציפורים יחזרו
עד שהציפורים יחזרו (נקרא בעברית גם: עד שיבת הציפורים, צרפתית: En Attendant les hirondelles) - סרט בהפקה צרפתית-אלג'יראית-גרמניה של הבמאי האלג'יראי – כרים מוסאווי. הסרט יצא לאקרנים ב-2017 והוצג לראשונה בפסטיבל קאן.
תקציר.
התסריט משלב שלושה סיפורים שונים המתרחשים באלג'יריה של ימינו. מוראד, יזם נדל"ן גרוש, מרגיש שהכל חומק ממנו. עיישה נערה צעירה, נקרעת בין תשוקתה לג'ליל אותו היא מכירה זה שנים, לבין בן הזוג ששודך לה. דהמן, נוירולוג שאפתן, נקלע ערב נישואיו למעורבות בחיי אשה, עקב אירוע אלים שהתרחש בעברו בעת ששימש לדבריו כרופא בכפייה בקבוצת טרור מקומית. כל אחד מגיבורי הסרט מתמודד עם בחירות שעשה בעברו ובחירות שהוא עושה בהווה. עבר והווה מתנגשים כדי לספר את סיפורה של אלג'יריה העכשווית.
פרסים.
הסרט היה מהמועמדים לפרס תנית הזהב בפסטיבל הסרטים קרתגו ב-2017.
איליץ' (אונייה)
איליץ' (בכתיב רוסי: Ильич) שנשאה את הפטרונים של ולדימיר לנין" הייתה האונייה שעשתה הפלגות סדירות בין אודסה לאלכסנדריה ואיתה הגיעו מרוסיה הסובייטית מספר עולים לארץ ישראל עד שנת 1925.
היסטוריית האונייה והפלגותיה.
האונייה הוזמנה ב-1895 על ידי "החברה הרוסית להנעת קיטור ומשכר" מ"Wm. Denny &amp; Brothers" בדאמברטון בבריטניה כאוניית נוסעים ודואר תחת מס' בנייה 510. כבר באותה השנה הגיעה לנמל עגינה המתוכנן באודסה וקיבלה את השם "אימפרטור ניקולאי השני" (בכתיב רוסי: "Император Николай II").
ב-18 בנובמבר 1895 ביצעה את ההפלגה הראשונה שלה לאלכסנדריה. בשנות 1897–1898 הוסט להסעת מהגרים מאודסה לולדיווסטוק. בין השנים 1909–1910 היוותה תערוכה ניידת של המוצרים של האימפריה הרוסית ועברה בנמלי בולגריה, טורקיה, יוון, סוריה, לבנון ומצרים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-25 בפברואר 1915 גויסה האונייה ושימשה להובלת כוחות תחת המוביל הצבאי מס' 29 כחלק מן צי הים השחור.
באפריל 1918 לאחר מהפכת פברואר שם האונייה שונה ל"ווצ'ה"(בכתיב רוסי:"Вече"). ב-16 בדצמבר צוות האונייה עבר לצד הבולשביקים. במאי 1918 נתפס על ידי כוחות הכיבוש הגרמניים, בנובמבר אותה השנה נתפס על ידי הצבא הלבן ובדצמבר על ידי כוחות הכיבוש הבריטיים-צרפתיים. באפריל 1919 חזר לשליטת כוחות הצבא הלבן והובא לשיפוצים.
עשרה ימים לפני כיבוש אודסה על ידי כוחות הצבא האדום המשפצים שתמכו באדומים פתחו קינגסטון וגרמו לטביעה חלקית של האונייה, מה שלא איפשר את שימושה לנסיגת הכוחות הלבנים ופליטים עמם.
לאחר ה-7 בפברואר 1920 שופצה וקיבל את השם "איליץ"' על שם האב של ולדימיר לנין. ב-27 בדצמבר 1921 יצא למסע הראשון שלו מאודסה לסבסטופול ואז לבתומי, שם התגלה צורך בתיקונים בעקבותיהם כמעט טבע בדרך אך הצליח לחזור לאודסה ושופצה.
משנת 1922 הפליגה בקו קרים - קווקז. בשנת 1923 ביצע הפלגות ליוון ובשנת 1924 לטריאסט, ונציה ובארי. בקיץ של אותה השנה הוצבה בקו אודסה - אלכסנדריה. במהלך הנסיעות הללו הגיעו מספר עולים לארץ ישראל המנדטורית.
בדצמבר 1925 הפליגה האונייה לתיקונים בבריטניה וחזרה לאודסה ב-1926. מאז ועד דצמבר 1931 הפליגה בקו אודסה בתומי עד שהתנפצה על חוף ליד איסטנבול. לאחר שיקום הועברה להובלת עצים בנהר דנייפר והתחפרה כבר בהפלגה הראשונה בגלל החלקים שלא שופצו מקודם.
לאחר השיפוץ הועבר להפלגות במזרח הרחוק ושירתה את הקו ולדיווסטוק - פטרופבלובסק-קמצ'טסקי. במהלך קרב חלקין גול שימשה כמוביל פצועים.
במסגרת השאל-החכר הובילה ציוד בין ולדיווסטוק ונמלי ארצות הברית עד שהגיע לתיקון בנמל פורטלנד שם טבעה והרגה אחד ממלחיה.
כהכרה באשמה סיפקה תמורתה ארצות הברית שתי אוניות הובלה של ציוד ונוסעים: "OTSEGO" ו- "GENERAL W.C. GORGAS" ששינו את שמם ל"מיכאיל לומונוסוב"ו"אורל" בהתאמה.
הפרמטרים של האונייה.
כמות הנוסעים:
אליאס בנדק
אליאס בנדק (1911–1972) היה ראש עיריית בית לחם.
בנדק היה בן לאחת המשפחות המיוחסות והעשירות בבית לחם. הוא היה נוצרי אורתודוקסי. בבעלותו היו אדמות באזור בית לחם ובמזרח ירושלים ונגריה גדולה. הוא נבחר לראשונה לראש עיריית בית לחם בשנת 1951, והחליף אז בתפקיד את בן דודו עיסא בנדק. הוא הודח על ידי השלטון הירדני, אך שב לכהן בתפקיד בין 1953-1957. הוא שב לתפקיד ראש העיר בשנת 1963. משנת 1970 הוא כמעט ולא תפקד לאור מחלת הסרטן ממנה סבל שהביאה אותו לאשפוזים ממושכים בבית החולים הדסה. לאור מצבו הבריאותי הוא התכוון לפרוש מתפקידו ולא להתמודד בבחירות ב-2 במאי 1972. אך לאחר שאיוב מוסאלם הודיע על התמודדותו החליט בכל זאת להתמודד על התפקיד. ב-26 באפריל 1972, כמה ימים לפני הבחירות, הוא נפטר, ובמקומו התמודד אליאס פריג' על התפקיד. הלווייתו התקיימה ב-27 באפריל בבית לחם.
בנדק נחשב למי שידע להסתדר עם כולם, השלטונות הירדניים והישראלים, כמו גם תושבי בית לחם, מוסלמים ונוצרים כאחד. הוא נהג לאמר דברים דו משמעיים שיספקו את כל הצדדים.
מונא באסילי סחנאווי
מונא באסילי סחנאווי (בערבית: منى باسيلي صحناوي; באנגלית: Mouna Bassili Sehnaoui ;נולדה ב-15 בספטמבר 1945 באלכסנדריה, מצרים) היא ציירת לבנונית, סופרת ואמנית.
ביוגרפיה.
מונא באסילי סחנאווי למדה באוניברסיטה האמריקאית של ביירות ובאוניברסיטת אריזונה, טוסון, ארצות הברית , שם למדה אמנויות. סחנאווי יוצרת במגוון תחומים ציור, כתיבה, עיצוב ופיסול. היא הציגה תערוכות יחיד בפריז, דובאי וביירות. סחנאווי חיה ועובדת בעיקר בביירות, לצד בעלה מרואן שהוא נשיא המסדר הלבנוני של מלטה ועם שני בנייה סלים וחליל.
בשנות השבעים של המאה ה-20, באסילי סחנאווי הייתה מנהלת המחלקה לאמנות גרפית של המועצה הלאומית לתיירות של לבנון. היא עיצבה והפיקה בולים, אריזות, פוסטרים ואיורי ספרים ויצרה סרטים עבור תחנת הטלוויזיה הלבנונית הציבורית. מאוחר יותר לימדה ציור וטיפוגרפיה, באוניברסיטאות בלבנון.
סגנונה מושפע מהמורשת התרבותית המזרח תיכונית כפי שמשתקף בטיפול השטוח בצבעים הן באיקונות ביזנטיות והן במיניאטורות פרסיות . הטיפול במרחב הוא אישי מאוד ומביא מימד חדש לגישה הפיגורטיבית, על ידי שימוש בסמלים דמויי הירוגליפים ו"חלונות" הנפתחים כדי לחשוף היבט נוסף של הנושא המטופל.
מאז תחילת שנות ה-90 היא הפיקה אלבומים של ליטוגרפיות המבוססות על אגדות פיניקיות ולמדה ציור על פורצלן, תוך כדי עבודתה כמעצבת ומאיירת. באסילי סחנאווי מציגה אמנות מאמצע שנות השישים של המאה העשרים. ציוריה הנאיביים לכאורה מתייחסים לרוב לסביבתה, לארץ ולמורשת התרבותית שלה. העבודות מציעות פרשנות אישית מאוד של המרחב שבו נמצאים צורות וקווים חודרים זה לזה בהרמוניות צבעוניות.
יצירתה.
עבודותיה זכו במספר פרסים מטעם מוזיאון ההדפסים, באלכסנדריה, מצרים; מוזיאון סורסוק , ביירות; העבודות שלה נמצאות באוסף האמנות של האוניברסיטה האמריקאית של ביירות; באוסף האמנות של בנק אאודי וכן באוספים פרטיים רבים ברחבי העולם.
סחנאווי עיצבה את הלוגו של משרד התרבות הלבנוני, הנמצא בשימוש נרחב, משנות ה-60, וכן כמה כרזות לעידוד התיירות במדינה.
היא ידועה גם בציוריה המתארים את מלחמת האזרחים בלבנון.
מזנק (סדרת טלוויזיה)
ירול
רופרט ריד
רופרט ריד (באנגלית: Rupert Read; נולד ב-1966) הוא פילוסוף ופוליטיקאי-סביבתן אנגלי, חבר במפלגת הירוקים של אנגליה וויילס ודובר לשעבר של תנועת המרד בהכחדה. ריד הוא מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת מזרח אנגליה בה זכה כחוקר ראשי למימון מועצת המחקר לאמנויות ומדעי הרוח (AHRC) עבור שני פרויקטים בנושא "הון טבעי" .
מחקרים אחרים שלו עוסקים בזהירות מונעת, לאחר שתרם רבות במחקר שנכתב יחד עם נאסים טאלב על יישום העיקרון בשאלות שנוגעות לשינוי גנטי של אורגניזמים. במחקר נוסף, ריד חקר את התועלת של עקרון הזהירות המונעת במגוון רחב של תחומים, כולל: ההתחממות העולמית, הסביבה הטבעית, ובתחומים פיננסיים וטכנולוגיים. ריד מיישם את עקרון הזהירות המונעת בענייני אקלים וסביבה ברבות מהרצאותיו, בהן "לשפוך אור - הציוויליזציה הזו הסתיימה: אז מה יש לעשות?" (Shed a Light – This civilisation is finished: so what is to be done?) אשר ניתנה באוניברסיטת קיימבריג' ב-2018 וזכתה להצלחה ביוטיוב עם למעלה מ-200,000 צפיות.
ביוני 2018, ריד הוביל לשינוי מדיניות של ה-BBC בכך שסירב בפומבי להתווכח עם מכחיש שינויי אקלים. סירובו הוביל למדיניות חדשה שמשמעה שה-BBC לא יציג עוד את עמדותיהם של מכחישי שינויי האקלים כעמדה שקולה לעמדות מדעיות.