לאור גל העלייה הגדול של יהודים מברית המועצות לישראל בשנות ה-70, הראל ורעייתו אילנה, אימצו עולים חדשים. אילנה סייעה בהשגת ציוד לבית העולה ובשילוב ילדי העולים במערכת החינוך, ואילו הראל סייע לעולים מול נציגי משרדי הממשלה ובמציאת משרות. בסוף שנת 1974, לאחר שגיבש שורת דגשים בהיבט התעסוקתי כבסיס לתוכנית קליטת עולים, נפגש עם שר הקליטה שלמה רוזן לדיון בנושא. פעילותו למען העולים נמשכה גם לנוכח גל העלייה משנות ה-90, ומטרתו המרכזית הייתה לגבש פתרון לבעיית תעסוקתם. לאחר שחקר את פילוג התעסוקה וחישב את מספר מקומות העבודה החדשים שיידרשו בהתאם לקצב העלייה הצפוי, גיבש תוכנית מפורטת להרחבת התעשייה והשירותים בארץ. בין השנים 1989 ועד 1994, פעל להיפגש עם הגורמים הנוגעים לנושא ובשנת 1992 נפגש עם אריאל שרון, אשר שימש כשר הקליטה ועמד בראש קבינט הקליטה. התוכנית כללה: טיפול מקצועי בנושא השמה, הקמת מאגרי מידע רחבים ומבוזרים וניתוח צורכי העולים, אך מעולם לא יושמה.
חיים אישיים.
הראל ורעייתו אילנה, גרו לאורך השנים בקריית מוצקין. נולדו להם שלושה ילדים.
גטניו
גטניו או גטיניו (בפורטוגזית Gatenho) הוא שם משפחה יהודי-ספרדי. משפחה בשם זה מתועדת בספרד של המאה ה-14. מקור השם באזור טבעי בצפון צרפת (Gâtinais).
ספר טהרה
ספר טהרה הוא החלק העשירי במשנה תורה, סדרת ספריו ההלכתיים של הרמב"ם. בספר זה עוסק הרמב"ם בכלל טומאה וטהרה, כשביניהם דיני טומאת מת, פרה אדומה, אבות הטומאה ועוד.
הרמב"ם מגדיר את נושאי הספר: "ספר עשירי - אכלול בו מצוות שהן בטהרות וטומאות. וקראתי שם ספר זה, 'ספר טהרה'".
מבנה הספר ותוכנו.
הפסוק הפותח את הספר.
כדרכו בשאר ספרי משנה תורה פותח הרמב"ם גם את ספר זה בפסוק. הפסוק איתו בוחר הרמב"ם לפתוח את ספר טהרה הוא פסוק מספר תהילים: "לב טהור ברא לי אלוהים, ורוח נכון חדש בקרבי".
בבחירתו של הרמב"ם בפסוק זה כפתיח לספר הוא מדגיש את המשמעות של טהרה כהליך רוחני-פנימי עמוק של תשובה. כמו שמתאר דוד המלך בפסוק שהרמב"ם בחר מספר התהילים.
הנושאים הכלולים בספר.
כמעט לכל נושא בספר זה מקבילה מסכת משנה בסדר טהרות. כגון: מסכת כלים כמקבילה להלכות כלים, אהלות המקבילה ההלכתית לדיני טומאת מת ופרה המקבילה ההלכתית להלכות פרה אדומה.
המצוות המבוארות בספר זה.
בספר טהרה נתבארו 20 מצוות, 18 מצוות עשה ו2 מצוות לא תעשה.
חלוקת המצוות על פי סדר ההלכות:
פסקים ייחודיים.
מנין הפרות האדומות.
הרמב"ם מונה את תשע הפרות האדומות שנעשו מאז משה רבנו, על פי הרשימה ב: "ותשע פרות אדומות נעשו משנצטוו במצוה זו, עד שחרב הבית בשנייה. ראשונה עשה משה רבנו, ושנייה עשה עזרא, ושבע מעזרא עד חורבן הבית". על גבי רשימת תשע הפרות מחדש הרמב"ם שאת הפרה האדומה העשירית יעשה המלך המשיח.
מפרשי הספר.
נושאי כלי הרמב"ם:
אחרונים:
מהדורות מבוארות:
האסכולה הקינית
רוברט ריימן
רוברט טרייסי ריימן (באנגלית: Robert Tracy Ryman; 30 במאי 1930 בנאשוויל – 8 בפברואר 2019 במנהטן), היה צייר אמריקאי, שזוהה עם תנועת הציור המונוכרומטי , המינימליזם והאמנות הקונספטואלית. ריימן ידוע ביותר בזכות ציורי הלבן על לבן המופשטים שלו. הוא גר ועבר בניו יורק.
ביוגרפיה.
ריימן נולד בנאשוויל, טנסי. הוא למד במכון הפוליטכני של טנסי בקוקוויל בין השנים 1948 ל-1949 ובמכללת ג'ורג' פיבודי למורים בשנים 1949–1950. לאחר הלימודים, התגייס ריימן לחייל המילואים של צבא ארצות הברית, והוצב בלהקת מילואים צבאית במהלך מלחמת קוריאה.
בשנת 1953 עבר ריימן לניו-יורק, במטרה להפוך לסקסופוניסט ג'אז מקצועי. הוא למד אצל הפסנתרן לני טריסטאנו, ובמקביל עבד כשומר במוזיאון המומה, לאמנות מודרנית בעיר. במהלך עבודתו במוזיאון הכיר את האמנים סול לוויט ודן פלבין, שעבדו עימו. לאחר שהתפטר ממשרתו במוזיאון, ריימן עבד במשך שנה במחלקת האמנות של הספרייה הציבורית של העיר ניו יורק. במהלך שנות החמישים גם הכיר את האמן רוי ליכטנשטיין.
לאחר שנחשף לעבודותיהם החדשות של אמני האקספרסיוניזם המופשט מארק רותקו, ווילם דה קוניג, קליפורד סטיל ג'קסון פולוק וברנט ניומן, החל ריימן להתעניין גם הוא בציור. משנת 1953 ועד שנת 1960 עבד שוב כשומר במוזיאון על מנת להיות קרוב לעבודות האמנות. בשנת 1953 גם החל להתנסות בציור בדירתו. בשנת 1955 ריימן החל לעבוד על מה שהוא מגדיר, עבודתו המקצועית המוקדמת ביותר. המדובר בציור גדול ומונוכרומטי, שכותרתו היא "ציור כתום" ("Orange Painting"). העבודה הוצגה לראשונה בתערוכה של הצוות במוזיאון לאמנות מודרנית, בניו-יורק, בשנת 1958. העבודה הוצגה מאוחר יותר באותה שנה גם בתערוכה קבוצתית בגלריה ברטה (Brata Gallery) בניו יורק.
בשנת 1961 נישא ריימן להיסטוריונית האמנות, לוסי ליפארד. בשנת 1964 נולד לשנים ילד בשם איתן ריימן, שלימים היה טכנאי סאונד וכיום הוא אמן. נישואיו של איימן לליפארד הסתיימו בגירושין. בשנת 1969 הוא נישא בשנית, לאמנית מריל ווגנר, ונולדו להם שני ילדים, קורדי ריימן ווויל ריימן. שני ילדיו מנישואין השניים גם הם אמנים ועובדים כיום בניו יורק.
ריימן הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה פול ביאנקיני בשנת 1967 בגיל 36. תערוכת המוזיאון הראשונה שלו התקיימה ב-1971 במוזיאון סולומון ר. גוגנהיים בניו יורק. הוא רואיין על ידי מפיקת הטלוויזיה ברברלה דיאמונסטין פעמיים, פעם אחת עבור הספר והפקת הווידאו "בתוך עולם האמנות של ניו יורק" ("Inside New York's Art World") בשנת 1979 ופעם נוספת עבור ההפקה "בתוך עולם האמנות" ("Inside the Art World"), בשנת 1994.
בשנת 2009 הוא השתתף בפרויקט האמנותי "מצא אותי" ("Find Me") מאת גמה אלאבה, יחד עם האמנים לורנס ווינר, מריל ווגנר ופאול קוס. הציטוט המפורסם ביותר שלו הוא: "אין אף פעם שאלה לגבי מה לצייר, רק איך לצייר" (There is never any question of "what" to paint only "how" to paint).
ריימן היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות מאז 1994, כמו גם באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
רוברט ריימן נפטר ב-8 בפברואר 2019, בגיל 88.
יצירות.
ציורים.
לעיתים קרובות סיווגו את ריימן כאמן מינימליסט. אבל, הוא העדיף להיות מוכר כריאליסט מפני שלא התעניין ביצירת אשליה אלא בהצגת החומרים בהם השתמש במסגרת הקומפוזיציה של היצירה. מרבית העבודות שלו מכילות משיכות מכחול המושפעות מהאקספרסיוניזם המופשט, בצבעי לבן או באוף-וויט על קנבס רבוע או על משטחי מתכת. ריימן התנסה במדיה שונים, וצייר על קנבס, פשתן, פלדה, אלומיניום, פרספקס, ויניל, פיברגלס, נייר גלי, יוטה, נייר עיתון, טפט, שקי יוטה, פייברפלט, לוח נוצות, נייר בעבודת יד, אקריליבין ועוד. עבור הנחת הצבע הוא השתמש בצבע ו/או שמן, אקריליק, צבע אנקאוסטי , קזאין, אמייל, פסטל, פסטל שמן, גרפיט, גואש ואמיילק. ריימן היה מיודד עם המשמר אורין רילי, שלעיתים קרובות ייעץ לו לגבי חומרים שהאמן התעניין בשימוש בהם בעבודותיו.
בתקופה בה ריימן החל לעבוד כאמן, אמנים מבוגרים יותר, כמו ברנט ניומן, מארק רותקו ופיליק גוסטון, כבר החלו לצייר באופן ששאף לצמצם את הציור למהות שלו. בשנת 1955, ריימן צייר את עבודתו המקצועית הראשונה: "ציור כתום". בשנת 1968–1969 הוא יצר את סדרת ה"קלאסיקו" ("Classico") שכללה קומפוזיציות המורכבות מציורים רבי פאנלים על סוג ספציפי של נייר שנקרא קלאסיקו. כפי שהסדרה נקראה על שם סוג הנייר ששימש בה, הסדרה "Surface Veil" משנת 1970, נקראה על שם מותק הפייברגלאס שעליו נעשו העבודות. חלק מהעבודות בסדרה נעשו גם על גבי כותנה או פשתן.
מסביבות שנת 1975 ועד שנת 2003, ריימן לעיתים קרובות הדביק את ציוריו על הקיר באמצעות סוגרים מתכתיים. הוא עיצב כל סט של מתלים במיוחד עבור כל עבודה, וייצר אותם עבורו יצרן מתכות מקומי.
הדפסים ורישומים.
למרות שריימן ידוע בעיקר על שום ציוריו, הוא גם התנסה ביצירת הדפסים, ביצירת תחריטים, הדפסי אקווטינטה, ליטוגרפיות, הדפסי משי והדפסי תבליט. כמו ציוריו, ניתן לזהות את ההדפסים שלו בקלות על ידי המשטחים המונוכרומטיים המרובעים השולטים ביצירה, שדרכם נבדק הערך, הטקסטורה והאפקט של גוני לבן שונים, ושל צבעים אחרים המודפסים על נייר ועל אלומיניום.
הדפסיו ועבודותיו על נייר של ריימן טרם זכו לאותה תשומת לב כמו זו לה זכו ציוריו, אך גישתו ליצירת הדפסים ורישומים דומה למדי. משנת 1969 ואילך, בעבודה עם המאפיינים המיוחדים של כל מדיום ותהליך, ריימן החל להתעניין ביצירה של מהדורות מודפסות, תוך שימוש בכמות מינימלית של חומרים. במסגרת תהליך ההדפסה, ריימן ביקש לשלוט במרקם המשטחים שלו באופנים שימשיכו ללוות את יצירותיו גם בהשך הקריירה האמנותית שלו. כמו בציוריו, ההדפסים שלו דורשים מהצופים תשומת לב והתבוננות זהירה בדקויות של העבודה. בכך, ניתן להגיד שההדפסים של ריימן מאתגרים את הצופה ומתגמלים את זה שמעניק להן מבט דקדקני ובוחן.
ריימן ציין שהכותרות שהוא מעניק לעבודותיו הן למעשה חסרות משמעות, ושהן רק משרתות צורך באמצעי לזיהוי. ריימן למעשה העדיף את המונח הכללי "שם" עבור יצירת אמנות, במקום כותרת של ממש, מכיוון שלדידו, הוא לא יצר תמונה או התייחס לדבר מה כלשהו במציאות, מלבד למדיה ולחומר. אי לכך, ה"שמות" של יצירותיו נובעים לרוב משמות של ציוד אמנות, חברות של ציוד אמנות, או שהם מילים כלליות שאינן נושאות קונוטציה ספציפית.
הוקרה והתקבלות.