שבטים אמריקאים ילידיים בדרום אימצו לתזונתם הבשרית גם בשר ציד. בשר צבי היה מרכיב בשרי מרכזי והיה לרוב מה שנותר לאחר שהמתיישבים הלבנים צדו את בשר האייל. בנוסף צדו הילידים שפנים, סנאים ואופוסומים. בנוסף אכלו איברים שונים כמו כבד, מוח, מעיים ואחרים מאכלים שטוגנו לרוב בשמן עמוק. שומן החיות, במיוחד של חזירים, שימש לבישול ולטיגון. רבים מהכובשים האירופאים הראשונים בדרום למדו מהתושבים הילידיים את שיטות הבישול והכיבוש התרבותי החל גם הוא להשפיע על המטבח הדרומי.
העוני הגדול בדרום (אצל שחורים ולבנים) היווה את הבסיס לכך שמנות רבות ממטבח הנשמה עורבבו אך סגנונות הבישול עדיין נשארו לרוב, ייחודיים. טכניקות מסוימות עדיין פופולריות במטבח הנשמה ובמטבח הדרומי (טיגון בשר, שימוש בכל חלקי הבשר לאכילה). טכניקות אלו היו משותפות לתרבויות עתיקות בכל העולם כמו רומא, מצרים וסין.
ספרי בישול והדרכה.
מכיוון שברבות ממדינות ארצות הברית היה איסור חמור על הוראת קרוא וכתוב לעבדים, מתכוני אוכל נשמה, כמו גם טכניקות הבישול, נטו לעבור מדור לדור בעל-פה עד לתקופה שלאחר איסור העבדות. ספר "אוכל הנשמה" הראשון, "מה שגברת פישר יודעת על בישול דרומי עתיק", נכתב ב-1881 ומיוחס לאבי פישר, שהייתה שפחה שחורה שעברה מאלבמה לסן-פרנסיסקו. הבא אחריו היה הספר "דברים טובים לאכול" שכתב רופוס אסטס בשנת 1911. ספרי בישול רבים אחרים נכתבו על ידי אפרו-אמריקאים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, אך מכיוון שלא הייתה להם תפוצה רחבה, רובם אבדו. מאמצע המאה ה-20, פורסמו ספרי בישול רבים על "אוכל נשמה" שזכו לתפוצה נרחבת יותר. לרבים מהם הוספו מרכיבי תזונה שהופיעו מאוחר יותר בדרום ארצות הברית אך הפכו לחלק מהמטבח הדרומי, כמו שרימפס, סרטנים, אורז ובטטות.
במרכז "חגיגת האוכל" של הקהילה האפרו-אמריקאית מופיע ערך השיתוף. לכן, לספרי בישול אפרו-אמריקאים יש מוטיב משותף של משפחה ומשפחתיות. ארגונים ועמותות רבים מוציאים ספרי בישול על "אוכל נשמה", כדי לגייס תרומות לעזרה הומניטרית לנזקקים. אירועים והפקות שונים אורגנו על בסיס ערך השיתוף במטבח הזה וכך גם הפעילויות והמבצעים השונים.
סכנות בריאותיות.
אוכל נשמה אשר מבושל באופן המסורתי נוטה להיות עשיר בעמילן, שומן, נתרן, כולסטרול וקלוריות. בימינו, צריכתו של "אוכל נשמה" השפיעה באופן חריג במיוחד על אחוזי לחץ דם גבוה, סוכרת, חסימת עורקים, מקרי שבץ והתקפי לב בקרב אפרו-אמריקאים, במיוחד בקרב הקהילות החיות בדרום ובמרכז ארצות הברית. חלק מרכזי בבישול אוכל נשמה היה שימוש חוזר בשומן שבושל. מכיוון שרבים לא יכלו להרשות לעצמם רכישה של שומן חדש, השומן בישול קורר במיכלים לאחר השימוש ואוחסן במצב מוצק. לאחר מכן, השתמשו בשומן בשעת הצורך.
עם שינוי האופנה הקולינרית, יחד עם מודעות תזונתית, טבחים שונים השתמשו בדרכי הכנה שונות מאלו המסורתיות, לדוגמה בשימוש בשמן צמחי או שמן קנולה לטיגון או שימוש בהודו מעושן במקום בחזיר. סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 הביאו שינויים קיצוניים בשיטות הציד של חזירים כמו גם את אכילת החלקים 'הרזים' של הבשר. טבחים רבים אף אימצו מתכונים שכללו אלטרנטיבות צמחוניות כמו טופו או תחליפים על בסיס סויה.
מבקרים וטבחים מסורתיים מתווכחים על הניסיון להפוך את אוכל הנשמה לבריא בטענה שהשינוי הופך אותו לפחות טעים ואותנטי.
מרכיבים מרכזיים של אוכל נשמה שהוחלפו הביאו יתרונות בריאותיים משמעותיים. הכנסתם של "ירוקים" ומקורות עשירי ויטמינים אחרים, מינרלים, סיבים ומנות קטנות של אומגה 3, אגסים, אורז וקטניות אחרות מהווים תוספת מעולה של פרוטאין לתזונה ובטטות הן מקור נפלא לקרוטן ביתא ולספיגת מינרלים כיש המסווגים את הבטטה כמעכבת סוכרת. ממחקרים עולה כי אכילת בטטה בכמויות צנועות (להבדיל מהדרך המסורתית שהוגשה באוכל הנשמה) יכולה לאזן את הסוכר בדם ולהפחית את ההתנגדות לאינסולין.
הנרי פררה מנדס
הרב חיים (הנרי) פריירה מנדס (באנגלית: Henry Pereira Mendes; 1852–1937) היה רב אמריקאי.
ביוגרפיה.
נולד בברמינגהאם, אנגליה. בן למשפחה רבנית ספרדית עתיקה. בין אבותיו מצד אמו נמנים רפאל מנדולה, הרב הספרדי הראשי של לונדון ודוד אהרן די סולה. אביו אברהם פררה מנדס היה רב בברמינגהאם ולפניה בג'מייקה וניופורט. הוא למד בקולג' נורת'ויק (Northwick), בקולג' האוניברסיטאי של לונדון ובאוניברסיטת ניו יורק, וקיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1884.
קודם לכן, ב-1874, מונה לרב הקהילה הספרדית במנצ'סטר וב-1877 נקרא לכהן כרבה של קהילת שארית ישראל בניו יורק.
ב-1881 הוא היה אחד ממייסדי ועד רבני ניו יורק (New York Board of Ministers) והיה המזכיר שלו מייסודו עד 1901 כאשר מונה לנשיאו. הוא הצטרף לשבתאי מוראיס בהקמת בית המדרש לרבנים באמריקה ב-1886. הוא נעשה למזכיר בית המדרש ופרופסור להיסטוריה בו. עם מותו של ד"ר מוראיס הוא נעשה לנשיא בפועל של הפקולטה עד מינויו של שניאור זלמן שכטר ב-1902.
ב- 5 במרץ 1892 הוא נורה בבטנו בביתו על ידי קבצן בשם חוסה מזרחי (Jose Mizrachee).
ב-1884 היא שנת יובל המאה להולדתו של משה מונטיפיורי הניע את קהילתו לציין את האירוע בעבודה מעשית. התוצאה הייתה בית מונטיפיורי לנכים כרוניים שנוסד באותה שנה. הוא מונה לסגן נשיא האיגוד של ילדים נכים ב-1896 וב- 1901 ייסד את הסניף היהודי של אותו איגוד.
הוא קידם את הקמת איחוד הקהילות האורתודוקסיות בארצות הברית וקנדה (1897) ואחרי כן נבחר לנשיאו. מנדס היה סגן הנשיא של הפדרציה האמריקאית של ציונים (American Federation of Zionists) והיה חבר של ועדת הפעולה של וינה (1898–1899). הוא היה אחד הציונים האמריקאים הראשונים שהתבקש על ידי תיאודור הרצל להפיץ את התורה הציונית באמריקה.
מנדס היה אחד המייסדים של Young Women's Hebrew Association of New York (1902). הוא היה פרופסור לדרשה בישיבה יוניברסיטי מ-1917–1920.
נפטר בניו יורק.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
כתביו ופעילותו הספרותית.
יחד עם אחיו פרדריק דה סולה מנדס ואחרים הוא היה אחד ממייסדי העיתון The American Hebrew (1879) והוא תרם לעיתון מאמרים לעיתים תכופות. הוא חיבר ספר לימוד לילדים בשם Union Primer and Reading Book (1882) וכן היסטוריה יהודית מוצגת מבחינה מוסרית (Jewish History Ethically Presented) (1895), להסתכל קדימה – תוכנית לצדק ליהודי (1900), הדת היהודית מוצגת מבחינה מוסרית (The Jewish Religion Ethically Presented) (1904)
כמו כן חיבר סיפורים: In Old Egypt," stories about, but not from, the Bible, אסתר, יהודה המכבי.
ראש ביות
רפאל סברון
רפאל (רפי) סברון (נולד ב-1935) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, היה ממתכנני מבצע מוקד, בעל עיטור המופת וצל"ש הרמטכ"ל.
ביוגרפיה.
סברון נולד בשם רפאל הופנונג בחיפה בשנת 1935 לרודולף-ראובן ד"ר למשפטים ולוטה, עולים חדשים מברלין, גרמניה שעלו לישראל שנה קודם לכן בשנת 1934. סיים לימודיו בתיכון חדש בחיפה וגויס לצה"ל ביולי 1953.
בשל פרופיל רפואי נמוך, הוצב בחיל הקשר, לאחר כשנה התנדב לקורס טיס מס' 19, אותו סיים במרץ 1956 במגמת נווטים. לאחר הקורס הוצב כנווט בטייסת 109, טייסות מטוסי מוסקיטו מדגם קרב/הפצצה. ביוני אותה השנה הוצב כנווט בטייסת 115, טייסת צילום שהפעילה מטוסי מוסקיטו וגלוסטר מטאור. השתתף בשנים 1956–1957 כשגרת הטייסת, בגיחות צילום במדינות ערב ובהם בחצי האי סיני כהכנה למבצע קדש, וכן היה בן זוגו של דני שפירא בגיחת צילום בעיראק באוקטובר 1956. בדצמבר 1956 שימש כנווט בגיחת צילום בערב הסעודית ובמאי 1957 בגיחת צילום בצפון מזרח סוריה.
באוקטובר 1957 הוצב בבית הספר לטיסה במקביל לביצוע טיסות צילום ולאחר מכן בטייסת 103 (תובלה). בינואר 1959 לבקשתו הוצב בטייסת 124, טייסת המסוקים הראשונה בחיל האוויר והוכשר כטייס משנה, עסק בתכנונים מבצעיים והדרכת טייסים בניווט. בסוף שנת 1962 נשלח לקורס לוחמה נגד צוללות של נאט"ו במלטה ולאחר מכן בשנת 1963 על פי דרישת מטה חיל האוויר הוצב במדור תכנון מבצעי במטה חיל האוויר (ענף אוויר 3), במסגרת זו היה שותף בתכנון מבצעי סיירת מטכ"ל לאיסוף מודיעין במצרים. במסגרת תפקידו היה אחראי לתוכניות חיל האוויר לעליונות אווירית, להגנה על חופי הארץ, סיוע אווירי למלחמה על המים ועוד. באותה השנה מונה "ראש מדור תכנון מבצעי". במקביל לתכנון מבצעים סברון השתתף כנווט וטייס משנה של אורי ירום ב"מבצע חלוץ" באוגוסט 1963 עליה עוטר בעיטור המופת וב"מבצע שרקרק" עם חיים נווה במרץ 1964 עליה עוטר בצל"ש הרמטכ"ל.
בתפקיד ראש מדור תכנון מבצעי הטיל עליו רע"ן מבצעים יעקב נבו, לתכנן מחדש מבצע להשגת עליונות אווירית של חיל האוויר הישראלי מול חילות האוויר הערבים, המבצע שתכנן היה גלים של הפצצת מסלולי ההמראה של שדות התעופה הערביים ולאחר מכן יעפי צליפה במטוסי הקרב על הקרקע בעודם לכודים בשדה המופצץ. המבצע נקרא מבצע מוקד. תכנון המבצע ארך כשנה וחצי והסתיים בקיץ 1965 המבצע יושם בהצלחה ב-5 ביוני 1967 והוא זה שפתח את מלחמת ששת הימים. באוקטובר 1965 החל בלימודי כלכלה והיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים. בתום הלימודים הוצב בבית ספר לטיסה בבסיס חצרים.