אמני הוורטקס (VORTEX, מערבולת) זאת קבוצה של אמנים פוסט-אימפרסיוניסטית. היא התלכדה סביב 'הקובו-פוטוריסט' וינדהם לוויס, שהיה פולמוסן תוקפני. בהשראת עזרא פאונד, ב-1913, ייסד זה את 'מרכז האמנות המרדנית'; וכן כתב מניפסט והוציא לאור את כתב העת BLAST. הוורטקס הגיב למעשה לסביבה המכנית של הכרך הסואן. לואיס שאף לגבש מבנה קלסי, ממערבולת המאה ה-20. סגנונו מדויק, קריר ומתכתי ובכל זאת טעון עצמה רגשית רבה. הבולטים שבעמיתיו היו ויליאם רוברטס, אשר עם זה שהוא היה פיגורטיבי, הוא צייר תמונות בעלות היגיון פנימי מחמיר וקפדני. ציירים נוספים שהשתייכו לזרם הם דייוויד בומברג וכריסטופר ריצ'רד וין נוינסון. סגנונו של זה מזכיר את סגנונו המכניסטי של לז'ה. לוויס עצמו הפך לפיגורטיבי בתום מלחמת העולם הראשונה.
האמנות הבריטית בצל מלחמות העולם.
בניגוד להלך הרוח האקספרסיוניסטי ששרר באירופה בין שתי מלחמות העולם, האומנים הבריטיים התמקדו בציור דיוקנים, לעיתים בשונה ממה שהיה מקובל עד אז. למרות ההליכה בתלם של 'וורטקס' והאמנות שקדמה לה, ב-1925 ג'קוב אפשטיין עורר פולמוס בפסלו 'רימה', אשר עוצב בסגנון הקוביסטי – ואף הייתה כוונה לפגוע בו.
בשנת 1919 קמה קבוצה של חלוצים מודרניסטיים, בשם seven and five society. החשוב מבין יוצריה היה פול נאש; אשר מאוחר יותר ייסד את קבוצת unit one. עם יחידה זו נמנו האמנים הדגולים הפסלים ברברה הפוורת', הנרי מור, ובן ניקולסון. קבוצות אמנים אלו מתחו ביקורת כלפי הממסד האמנותי הבריטי, אשר מיאן לאמץ את ההתפתחויות שחלו באמנות באותה העת. שופרם של ביקורת זו היו קלייב בל ובעיקר מבקר האמנות רוג'ר פריי, והסטוריון האמנות הרברט ריד. אלו עודדו את האמנות המופשטת, אשר לדידם עליה הייתה להיות 'משמעותית' - כלומר לא ממוקדת בנושא היצירה כי אם בתגובת הקהל לנוכח חווייתו החזותית. הלך רוח אמנותי זה קיבל תנופה לכשהצטרפו לחוג האומנים האנגלי, פליטי שלטון האימים של הנאצים - וביניהם וולטר גרופיוס, נחום גאבו ומונדריאן, אשר התקרבו אל האדריכל לסלי מרטין והצייר בן ניקולסון. קבוצה זו ערכה את כתב העת circle.
בבוא העת, אמנים אלו ארגנו את התערוכה הבינלאומית לציור ופיסול סוראליסטי, אשר הייתה אירוע רב רושם, אליו הגיע גם המשורר הצרפתי הנודע אנדרה ברטון, אשר חיבר את המניפסט הסוריאליסטי. המקורי מבין האומנים הסוריאליסטים הם ללא ספק פול נאש והנרי מור ובן ניקולסון. נאש עושה שימוש בחפצים שנמצאו, באופן המזכיר מרסל דושן. אלא שנש העדיף את הדימויים המתקבלים מצירוף של אבני צור, חלוקי נחל וקורות עץ, הזרוקות על החוף.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, רבו הציורים המתארים את זוועותיה. בשנים 1940-1 נאש צייר את 'ים המוות', שמדמה ים קפוא שגליו המתים אינם אלא כנפיהם החרוכים של מטוסים גרמנים, שנפלו בשמי בריטניה. קנת קלארק הצהיר לגבי "טוטס מיר": "זו תמונת המלחמה הטובה ביותר עד עתה, אני חושב". הציור עדיין נחשב בין הציורים הבריטיים המהוללים ביותר של מלחמת העולם השנייה. הנרי מור התפרסם בסדרה של רישומים שערך במנהרות הרכבת התחתית של לונדון בזמן "הבליץ" - הפצצת העיר על ידי גרמניה במלחמת העולם השנייה. רישומים אלו הציגו דמויות כבדות, פיסוליות באופיין, ושימשו סמל לעמידתם של תושבי לונדון בבליץ הגרמני.
עבודתו הפיסולית של מור שואבת הן מן הנוף האנגלי ומצורותיהן של אבנים, עצמות וכדומה והן מפיסול פרימיטיבי. הוא עיצב דמויות המשתלבות עם הסביבה על ידי יצירת חללים נגטיביים בפסל המתפקדים כחלק בלתי-נפרד מן העבודה. פסליו הם לרוב מונומנטליים ורבים מהם הוא הציב בטבע. בציוריו, בן ניקולסון מרבה לצייר חליפות בנוסח פיגורטיבי ובנוסח מופשט. הנודעת שביצירותיו היא 'התבליטים הלבנים', שהושפעה מציוריו של מונדריאן. ניקולסון גם השכיל לשלב בציוריו את נופיה של ארץ מולדתו.
ברברה הפוורת' בהתחלה עסקה בפיסול צורות ביומורפיות ובהמשך דרכה חקרה את הצורות הגיאומטריות. בפסליה ניכרים יחסי גומלין שבין ריק למסה וכן היא פותחת פתח לריק בתוך המסה המוצקת. היא תיארה את יצירתה כצורך ביולוגי. היא זיקקה את דמויותיה עד להיותן צורות פשוטות ביותר, שגימורן מעודן ומלוטש. בתחילת דרכו, גרהם סת'רלנד צייר נופים וולשיים; ובהמשך יצאו לו מוניטין כיוצר דמויות ודימויים שלדיים מוזרים להפליא. כמו כן, הוא צייר דיוקנים שערורייתיים, משום הגרוטסקיות שבהם - למשל של סומרסט מוהם ושל וינסטון צ'רצ'יל. סטנלי ספנסר הוא צייר יוצא דופן, שהושפע מרגשותיו הדתיים והארוטיים. הוא עיטר את כנסיית ברגקליר ביצירות עתירות ממדים, שבהם מתמזגים דאגה לפרטים, שלווה, פתוס וחזון מיסטי של אחרית הימים וחיי נצח. ויקטור פסמור הושפע בראשית דרכו מאסכולת Euston Road השמרנית; אך בהמשך דרכו, הוא פנה מהציור הפיגורטיבי לציור המופשט והקונסטרוקטיביסטי. הוא גם היה אדריכל מוכשר, שעבד עם עץ, פלסטיק ומתכת.
פרנסיס בייקון.
בייקון החל להציג בשנות החמישים של המאה ה-20, וראשוני ציוריו הם סוריאליסטיים ('דמות בנוף', 1945). אבל עד מהרה, האקספרסיוניזם המבעית שלו התנגש עם האמנות האבסטרקטית ששלטה בזירה הבריטית, למן מלחמת העולם השנייה. אקספרסיוניזם זה צמח על רקע אימי מלחמת העולם השנייה. הוא העמיד את המבקרים בפני צורך לשקול מחדש את ההנחות שהניחו ביחס לציור הפיגרטיבי. בייקון היה רחוק מלהציע שיבה לנטורליזם, חרף שימושו הנרחב בצילום ביצירותיו, והסתמכותו על מסורת הדיוקן הבריטית. ואולם בייקון שינה את תווי פניהם של המודלים שלו, יצר בהם חזיונות מתחלפים וזרע בהם אימה, תוקפנות וסבל.
אופייני שציוריו מכילים דמות אחת, השרויה בבדידות או שתי דמויות הלכודות במאבק. על פי רוב דימוייו של בייקון ניתנים לזיהוי, אך כולם עברו שינוי המתיך וממוגג אותם. לכאורה הפרספקטיבה אצל בייקון היא מושלמת, אבל לרוב הוא לוכד את דמויותיו בתוך חלל סגור, המטריף את הדעת ויוצר מבוכה אצל הצופה. אופייני שבייקון עושה וריאציות על אותו נושא, המבוססים על דיוקנאות שעשו אמנים קודמים: 'סדרת האפיפיורים הזועקים' (1953), מבוססת על דיוקן אינוקנטוס העשירי, מאת ולסקז. 'דמויות בנוף' (1956) מבוססת על סדרת צילומים, כשבציורים האובייקטים משמעים לכמה פנים: הפסים הירוקים נראים כמעין גדר, או אולי מסך של תיאטרון. הנוף הוא ספק דשא, ספק שוחה, ספק זירת התגוששות. דמויות האדם לא ברור מהו מגדרן ואם הן מההווה, העבר או העתיד. בקיצור קשה להגדיר את הנראה אצל בייקון.
ראו גם.
וולטר ריצ'רד סיקרט
פיליפ וילסון סטיר
ספנסר גור
הרולד גילמן
רוברט בוואן
אוגוסטוס ג'ון
דייוויד בומברג
כריסטופר ריצ'רד וין נוינסון
קריאה נוספת.
J. Rothenstein, "Modern English Painters Sickert To Smith" (1952)
ד' פייפר, א' רונן, א' רחום (עורכים). האמנות באנגליה: סיקרט וקבוצת אמני הוורטקס. אנציקלופדיה לאמנות הציור והפיסול, כרך ג', כתר. ירושלים 1983.
מלך הריבאונדים
מלך הסלים של ליגת העל בכדורסל#מובילים בריבאונדים
ג'יי ברנשטיין
ג'יי ברנשטיין (באנגלית: Jay M. Bernstein; נולד ב-27 במאי 1947) הוא פילוסוף יהודי-אמריקאי ופרופסור בניו סקול. ברנשטיין הוא מומחה לפילוסופיה קונטיננטלית ופרשן מוביל של תאודור אדורנו.
קריירה.
ברנשנטיין קיבל תואר ראשון מ-Trinity College ב-1970 ודוקטור מאוניברסיטת אדינבורו ב-1975.
ברנשטיין ממקם את אדורנו במרכז הוויכוח הפילוסופי העכשווי אודות אתיקה, בטענה שיש לחפש תגובה אתית אמיתית בשוליים המודחקים של החברה.
ברנשטיין פרסם שני ספרים על אמנות: "The Fate of Art" (גורל האמנות) ו-"Against Voluptuous Bodies: Late Modernism and the Meaning of Painting" (נגד גופים חושניים: מודרניזם מאוחר ומשמעות הציור). בראיון ל- "Brooklyn Rail" בעקבות הפרסומים הללו, קבע ברנשטיין כי "הרציונליות המודרנית שיוצרת את המדע המודרני, שיוצרת את הכלכלה הקפיטליסטית, שיוצרת רציונליות בירוקרטית, צריכה להיפטר מהחומריות החושנית, הקונקרטיות ומהחוויה של הדברים האלה."
ברנשטיין היה עמית פרס ברלין לשנת 2013 באקדמיה האמריקאית בברלין. הוא עורך שותף של כתב העת "Critical Horizons".
ברנשטיין ידוע בהרצאותיו על קאנט ועל הגל, שחלקן הוקלטו במסגרת הפרויקט The Bernstein Tapes.
כ.ש.מ
אברהם חכם
חכם אברהם חכם (ה'תרמ"ב, 1882 – ד' באלול ה'תשכ"ד, 12 באוגוסט 1964) היה רב, דרשן ומנהיג רוחני. שימש רב של הערים סננדג' וכרמאנשאה בכורדיסטן הפרסית, ולאחר מכן של מושב בית חנן ושל קבילת האורפלים בראשון לציון. הקים את ישיבת מגן אברהם ואת בית הכנסת תפארת אברהם בירושלים.
חייו.
ראשית חייו.
אברהם חכם נולד בשנת 1882 בעיר סננדג' לחכם עזריה, דיין וחכם בסננדג' שנודע בכינוי "מולא עזיז", ולאשתו לאה, ובבגרותו עסק במסחר. עם פטירת האב מונה אחיו של אברהם, נחמיה חכם, לרב העיר סננדג'. כעבור מספר שנים נפטר נחמיה לאחר פציעה ברגלו, ואברהם אימץ את בניו ושימש במקומו כרב העיר בעודו ממשיך לעסוק במסחר לפרנסתו.
הרבנות בכרמאנשאה.
בשנת 1912 (תרע"ב) עבר חכם לעיר כרמאנשאה, דרומית לסננדג', לשמש כרב העיר לקהילה קטנה שמנתה 5000–6000 יהודים, כשלושה אחוזים מתושבי העיר. בנוסף לתפקידו כרב שימש חזן, דרשן, שוחט, מוהל, אב בית דין ואחראי גם על החינוך התורני בבית הספר כל ישראל חברים שבעיר. במקביל רקם קשרים עם ההנהגה המוסלמית, ששימשו לטובת הקהילה היהודית, ובמיוחד התחבב על מושל העיר שיהאב אל-דולה, שאף דחה פעם לבקשתו את בחינות הסיום בבית הספר משום שאלו נקבעו לזמנו של חג שבועות, ובפעם אחרת הסכים לבטל גיוסו של נער שהרב חכם העיד כי לא הגיע לגיל גיוס.