המבנה, שמתנשא לגובה של 95 מטר ו-21 קומות, היה עד שנת 2010 גורד השחקים הגבוה ביותר בירושלים. הוא הוחלף על ידי מגדל 1 של פרויקט הולילנד. עקב מיקומו באחד האזורים הגבוהים ביותר בירושלים, ליד התחנה המרכזית בירושלים הגבוה בכמעט מאה מטר מהעיר העתיקה, הוא מהווה נקודת ציון לירושלים בתצפיות ממרחקים של עשרות קילומטרים. המגדל משמש לעיתים כדוגמה המחזקת את הטענה שבנייה לגובה בירושלים פוגעת בקו הרקיע המיוחד של העיר.
המגדל תוכנן על ידי האדריכלים יעקב רכטר ומשה זרחי והוא ממוקם סמוך לקריית הממשלה בגבעת רם ולבנייני האומה. סימן ההיכר שלו הוא צבעו הלבן ומוטיב של קשת מתועשת המופיע בכל החדרים בכל החזיתות של המגדל.
במלון 396 חדרים, שלוש מסעדות, מועדון ספא, בריכה מקורה, ומספר אולמות אירועים.
קלרנס תומאס
קלרנס תומאס (באנגלית: Clarence Thomas; נולד ב-23 ביוני 1948) הוא שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מאז 1991, תומאס הוא האפרו-אמריקאי השני בהיסטוריה בתפקיד זה, אחרי ת'ורגוד מרשל שאותו הוא החליף בתפקיד.
חייו.
תומאס נולד בעיירה פין פוינט שבג'ורג'יה. אביו נטש את המשפחה בגיל צעיר, והוא חי עם אמו ועם אביה. לסב הייתה השפעה רבה על קלרנס הצעיר ולימים הוא קרא לסיפרו האוטוביוגרפי "בנו של סבי - זכרונות" ("My Grandfather's Son A Memoir").
בנעוריו נמשך לתנועות המחאה השחורות, אולם בהדרגה פיתח השקפה ליברטריאנית שמרנית, שאינה רווחת בקרב השחורים בארצות הברית. הוא הושפע רבות מהגותה של איין ראנד.
תומאס הוא בעל תואר במשפטים מאוניברסיטת ייל. בשנות השמונים שימש בתפקידים שונים הקשורים לזכויות האזרח בממשל רייגן. ב-1990 מונה לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
ב-1991, עם פרישתו של ת'ורגוד מרשל, חיפש הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש מחליף שישתייך למיעוט השחור. הוא בחר בתומאס, בעל ההשקפות השמרניות המובהקות, שנתמנה רק מעט קודם לכן לשופט פדרלי. החלפתו של מרשל הליברלי בתומאס עוררה זעם רב בשמאל האמריקני. לשכת עורכי הדין האמריקנית הביעה הסתייגות מסוימת ממינויו של תומאס, שלא נחשב לעילוי משפטי. ארגוני זכויות אדם בארצות הברית הביעו מחאה חריפה על רקע התנגדותו של תומאס להפלות ולהעדפה מתקנת (שממנה, על פי הודאתו, גם הוא נהנה). המאבק על המינוי לווה בסערה חסרת תקדים, כאשר אניטה היל, פרופסור למשפטים, העידה כי תומאס הטריד אותה מינית. אף על פי כן, אושר בסופו של דבר המינוי בסנאט ברוב של 52 תומכים מול 48 מתנגדים. תומאס טען בפני הוועדה שכל הטענות נגדו הן כוזבות ושהדיונים הם "היי-טק לינץ', לשחורים שחצנים, שבאופן כלשהו מעזים לחשוב לעצמם, לעשות לעצמם, להיות בעלי רעיונות שונים".
תומאס כשופט.
כמעט בכל פסק דין מצדד תומאס בעמדה השמרנית. על אף שפרשנים זיהו את עמדתו כקרובה ביותר לזו של אנטונין סקאליה, סקירה של מידת ההסכמה בין שופטים מ-2014 הראתה ששני השופטים הסכימו ב-91% מההחלטות, אחוז זהה למידת ההסכמה של תומאס עם סמואל אליטו ודומה למידת ההסכמה עם ג'ון רוברטס.
תומאס הוא טקסטואליסט , כלומר רואה בלשון החוק (או החוקה) במשמעותה הרגילה, את המקור העיקרי (או הבלעדי) לפרשנות. כאוריגינליסט הוא מפרש את לשון החוקה (והתיקונים לחוקה, וכן כל חקיקה של הקונגרס) על פי המשמעות המקורית (original Meaning) שהייתה לטקסט בעת החקיקה. שותפו הבולט לגישה זו היה השופט אנטונין סקאליה. גישתם ביחס לאוריגינליזם שונה במקצת מאסכולה אוריגינליסטית אחרת המבכרת היצמדות לכוונתם של יוצרי החוקה
(original intent).
בניגוד לעמיתיו הוא אינו נזהר מלתמוך בביטול החלטות עבר כאשר הוא חולק עליהן.
גישתו לזכויות מורשעים ואסירים היא גישה נוקשה. הוא תמך בהוצאתם להורג של עבריינים הסובלים מפיגור שכלי ותהה האם יש זכות לאסיר לבקש פיצוי על אונס שחווה בכלא, בהתחשב בכך שחוויית הכלא מטבעה מחייבת הימצאות עם בני אדם אלימים ומסוכנים.
תומאס הצטרף להחלטה שהפסיקה את ספירת הקולות החוזרת בפלורידה בבחירות לנשיאות בשנת 2000 ובכך קבעה כי המנצח במדינה וממילא בבחירות הוא ג'ורג' ווקר בוש אשר ניצח על פי הספירה הראשונה.
בניגוד לשופטים האחרים בבית המשפט העליון, תומאס ממעיט להתבטא בדיונים. יוצאת דופן הייתה התפרצות נזעמת שלו בעת דיון על הבערת צלבים בידי הקו קלוקס קלאן. הוא ביטא התנגדות חריפה להתרת מעשה זה, על אף שבדרך כלל, ברוחה של התפיסה המסורתית של החוקה, הוא תומך נלהב בחופש ביטוי פוליטי.
בתרבות הפופולרית.
פרשת השימוע שהתקיים בסנאט האמריקאי לאור האשמותיה של אניטה היל כלפי תומאס, עובדה לסרט הטלוויזיה "באישור" שהפיקה חברת HBO בשנת 2016. את דמותו של קלרנס תומאס גילם ונדל פירס, קרי וושינגטון גילמה את אניטה היל, וגרג קיניר שיחק בתפקיד הסנאטור ג'ו ביידן שניהל את השימוע. בסרט שולבו קטעי טלוויזיה אותנטיים מתקופת סיקור הפרשה.
כנסיית הבשורה
כנסיית הבשורה (בלטינית: Basilica Annuntiationis; באיטלקית: Basilica dell'Annunciazione; בערבית: كَنِيسَةُ أَلْبِشَارَة, כַּנִיסַתֻ אַלְבִּשַׁארַה) היא בזיליקה השוכנת במרכזה של העיר נצרת. היא הוקמה על אתר שבו, על פי המסורת הנוצרית קתולית, ניצב ביתה של מרים, אם ישו, ואשר בו בישר לה המלאך גבריאל את הבשורה כי היא צפויה להרות ולשאת ברחמה את ישו, בן האלוהים. מסיבה זו נמנית כנסיית הבשורה, ואף העיר נצרת, עם המקומות המקודשים ביותר בעולם הנוצרי.
החפירות הארכאולוגיות שנערכו במקום חשפו את שרידיהן של שלוש כנסיות קדומות, אשר ניצבו באתר זו אחר זו, ולמעשה שימש האתר כמקום פולחן כבר לפני זמנו של ישו. האתר שכן בדרומו של הכפר הקדום של נצרת, ונוסף על בתי התפילה, נחשפו בחפירות גם שרידים של מבני מגורים, בארות מים ואסמים.
המבנה הנוכחי תוכנן עבור משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית על ידי האדריכל האיטלקי ג'ובאני מוציו, והכנסייה נחנכה בשנת 1969. שותפו הישראלי של מוציו לתכנון הכנסייה היה האדריכל יצחק משה לבקוביץ, שהיה תלמידו של מוציו בפוליטכניקום בטורינו, עד שסיים את לימודיו בשנת 1940 ועלה לישראל. הבנייה התבצעה על ידי החברה הישראלית סולל בונה, והמהנדס הראשי היה אינג' שלמה לופטין (אלוף). הכנסייה ניכרת בכיפת חרוט אפורה וגדולה, שבראשה מנורה דמוית מגדלור, והיא המבנה הבולט בנצרת וסימן ההיכר הידוע ביותר שלה. במתחם שוכנים גם המנזר הפרנציסקני וכנסיית יוסף הקדוש.
המסורת הנוצרית.
הבשורה למרים מתוארת בברית החדשה בבשורה על-פי לוקאס:
המסורת הקתולית הסיקה מהדיבור "ויבוא המלאך החדרה", כי הבשורה התקיימה בחדרה של הבתולה, ועל כן המעמד היה בבית מגוריהם של מרים ויוסף הקדוש. על-פי אחת המסורות הפופולריות הנוצריות, המבנה עצמו שוב אינו נמצא במקום, אלא בעיר האיטלקית לורטו שבמחוז מארקה. לפי מסורת זו, בשנת 1291 כאשר הממלוכים השלימו את כיבוש ארץ ישראל ובא הקץ על ממלכת ירושלים, נשקפה סכנה לבית. לכן, ב-10 במאי 1291, הוא הועבר על ידי מלאכים מנצרת לגבעת טרסט ברייקה שבקרואטיה, ונותר שם במשך שלוש וחצי שנים. בלילה שבין 9 ל-10 בדצמבר 1294 המשיך הבית בדרכו והגיע ללורטו.
לעומת הקתולים העדיפו האורתודוקסים את הגרסה לפיה התרחשה הבשורה ליד מעיין מרים שבצפון העיר העתיקה של נצרת, כאמור בבשורה (האפוקריפית) על-פי יעקב:
ליד המעיין ניצבת כנסיית גבריאל הקדוש הקרויה על שמו של המלאך.
המחקר באתר.
רובו של המחקר הארכאולוגי באתר התאפשר כאשר כנסיית הבשורה הקודמת נהרסה בשנת 1954, כדי לפנות מקום למבנה הנוכחי. מחקר זה נמשך מ-1955 ועד 1968, סמוך להשלמת הקמתה של הכנסייה. עם זאת, עצם קיומם של המבנים המוקדמים במקום, כמו גם חלק מהממצאים, נודע בחפירות שהתקיימו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. חלק מהממצאים מוצגים במוזיאון השוכן בבניין המנזר הפרנציסקני שבמתחם, ושרידי המבנים עצמם שוכנים מתחת למפלס הרחבה הצפונית, וניתנים לצפייה באתרם. בשנת 2009 התגלו שרידיו של מבנה מגורים המתוארך למאה ה-1 או ה-2 סמוך למתחם הכנסייה.
היסטוריה.
היסטוריה מוקדמת.
במקום התגלו שרידיו של מבנה פולחן יהודי-נוצרי מוקדם, ובין היתר נחשפו בו בפטיסטריום פרימיטיבי, רצפת פסיפס וגרם מדרגות שבו שבע מדרגות, ואשר הוביל אל מערת הבשורה. ממערב לשרידיו של המבנה נחשפה מערה נוספת ששימשה גם היא כאתר פולחן. ברצפת הפסיפס של מערה זו נחקקה הכתובת "לקונון, דיאקון ירושלים", ועל קירותיה התגלו כתובות גרפיטי וארבע עד שש שכבות טיח מעוטר. שכבות הטיח התחתונות מוקדמות לאמצע המאה ה-4, והן מתארות פרחים וצמחים, שלדעת החוקרים שימשו כאלגוריה לגן עדן. על אחד הקירות התגלתה כתובת שנרשמה באותיות גדולות בצבע אדום, ונוסחה:
בכתובת אחרת נרשם:
מספר כתובות שהתגלו במקום, הראו כי באתר נהג פולחנה של מרים הקדושה, לפחות בתחילת המאה ה-4. על בסיסו של עמוד סמוך התגלה כיתוב היווני "XE MAPIA", היינו "שמחי מרים" (Χαίρε Μαρία). כיתוב זה, המנציח את ברכתו של גבריאל לבתולה, מתוארך למועד שקדם לוועידת אפסוס בשנת 431, הוועידה האקומנית שהכירה במעמדה של מרים כ"יולדת האל". בכתובת יוונית אחרת נכתב "באתר הקדוש של מ..., כתבתי", ובכתובת ארמנית נרשם "נערה יפה".
הכנסייה הביזנטית.