גזרת הכתוב הוא מונח הלכתי נפוץ, המתאר הלכה או דין מהתורה, שאין מאחריו היגיון ברור (ולעיתים הוא נראה אף כמנוגד לו), ותוקפו מבוסס אך ורק על ציווי מפורש במקרא. מונח זה מהווה ביטוי לעיקרון יסודי בתפיסה היהודית-אורתודוקסית, לפיו ציוויים מקראיים מחייבים באופן אפריורי, בין אם הם מובנים להגיון האנושי ובין אם לא, ואף אם הם עומדים בניגוד להיגיון האנושי.
פעמים שגזרת הכתוב באה לידי ביטוי בדברים העומדים בניגוד להיגיון האנושי; פעמים שהיא באה לידי ביטוי בניגוד לדינים אחרים הכתובים במקרא; ופעמים שהוא אף עומד בסתירה לפרטים שונים באותו נושא הלכתי עצמו.
ההתייחסות לגזרת הכתוב ועל החיוב במצוות התורה מצד עצמם ולא מצד ההגיון שבהם קדום ומופיע כבר במדרש.
דוגמאות.
דוגמה קלאסית לגזרת הכתוב היא פרשת פרה אדומה שהמקרא קובע כי באמצעות דמה ניתן לטהר טומאת מת. קיימות מספר התייחסויות לדין זה, ואחת מהידועות שבהן היא של המדרש: חז"ל גם מייחסים את הפסוק לניסיון של שלמה המלך, החכם מכל אדם, לעמוד על טעמה של פרשיית פרה אדומה, אך ללא הצלחה:
בן סורר ומורה הוא דוגמה ידועה לגזרת הכתוב, והוא כל-כך בלתי אפשרי עד שאמרו חז"ל:
הסיבה לכך שמקרה של בן סורר ומורה אינו אפשרי, נעוצה בכך שהתנאים שעליו לעמוד בהם כדי להיות מוגדר כבן סורר ומורה הם מוזרים ונדירים ביותר; כך לדוגמה עליו להיות דווקא זכר, הוא חייב לגנוב דווקא משל אביו ואמו ולא משל אחרים, וחייב להיות דווקא לפני גיל מצוות; בנוסף, החידוש המרכזי בפרשייה זו של בן סורר ומורה הוא שניתן לשפוט אדם על שם סופו, כלומר להרוג אדם עוד לפני שחטא את החטאים בגינם מגיע לו למות.
דוגמה קיצונית יותר המשקפת מצב בו גזרת הכתוב עומדת בסתירה לדין אחר במקרא, ניתן למצוא במצוות ראייה הקובעת כי אף על פי שקטן פטור באופן עקרוני מכל המצוות - בזו הוא מחויב.
דוגמה נוספת, קיצונית יותר משתי הקודמות, קובעת על פי גזרת הכתוב דין העומד בסתירה לדין אחר באותה פרשייה עצמה; בפרשיית אישה סוטה נאמר כי על האשת-איש שחשודה בזנות לשתות את "המים המאררים" לאחר שהבעל "קינא לה" (=חשד שהיא בוגדת בו), והיא גם "נסתרה" עם אחר (=הסתתרה עם אחר באופן מעורר חשד). אך כל זאת דווקא באישה נשואה, אולם במקרה של אישה שרק מקודשת, על אף שבמידה וזנתה גם היא חייבת מיתה כמו אישה נשואה, גזרת הכתוב קובעת כי היא אינה שותה מ"המים המאררים".
סליי אנד דה פמילי סטון
סליי אנד דה פמילי סטון (אנגלית: Sly &amp; the Family Stone) הייתה להקת רוק, פאנק (Funk), רוק פסיכדלי ומוזיקת נשמה אמריקאית מובילה, אשר השפיעה על התפתחות המוזיקה השחורה בשנות השבעים.
הלהקה התקיימה, בהרכבים שונים, בין 1966 ל-1983 והונהגה על ידי סליי סטון (שם במה של סילבסטר סטוארט), שהיה כותב שירים, מלחין, מפיק ומעבד מוזיקלי וניגן על מספר כלי נגינה ובהם גיטרה חשמלית, גיטרה בס, אורגן חשמלי, פסנתר, מפוחית ועוד. יחד עמו היו בלהקה אחדים מבני משפחתו, כגון אחיו, הפסנתרן והזמר פרדי סטון ואחותו רוז סטון שהייתה זמרת ונגנית פסנתר חשמלי; וחברים שחורים ולבנים, גברים ונשים, בשילוב חסר תקדים במוזיקה האמריקאית. בין החברים נמנו לארי גרהם בבס, סינתיה רובינסון בחצוצרה, ג'רי מרטיני בסקסופון, גרג אריקו בתופים ועוד. בכך שברה הלהקה את מחסום ההפרדה הגזעית וקראה עליה תיגר.
המוזיקה.
המוזיקה של הלהקה הייתה פורצת דרך, הקלטותיה צעדו במקביל במצעדי הרית'ם אנד בלוז והרוק של מגזין רולינג סטון ורבים מהם הגיעו לעשירייה הראשונה בין 1966 ל-1970. התכנים של שירי הלהקה שילבו בין מוזיקה "כיפית" וטקסטים מחאתיים בעלי כותרות הרומזות למחאה אנטי-גזענית, ביטויי מין בוטים וביטויים המרמזים על צריכת סמים כ-"Don't Call Me Nigger", "Whitey", "Sex Machine", "I Want to Take You Higher" ו- "You Can Make It If You Try". במיוחד השפיעה הלהקה על עיצוב הרוק הפסיכדלי והפ'אנק. בספר "For the Record: Sly and the Family Stone: An Oral History" טוען מבקר המוזיקה ג'ואל סלבין ש"ישנם שני סוגים של מוזיקה שחורה, המוזיקה השחורה שלפני סליי סטון וזו שאחריה". הלהקה הופיעה בהופעה מרכזית בפסטיבל וודסטוק, 1969.
הסוף.
הלהקה הגיעה לשיא בפסטיבל האי וייט 1970 אך נתגלעו בה חיכוכים על רקע צריכה מופרזת של סמים ובעיות אגו בין החברים. סליי סטון החליף חברים בלהקה באופן תכוף והיא החלה להתדרדר במצעדי הפזמונים. ב-1975 כבר לא נותר איש מהצוות המקורי פרט לסליי סטון, אשר המשיך להופיע ולהקליט תחת שם הלהקה עד 1983. ב-1987 נאסר סטון בעוון שימוש בקוקאין.
ההשפעה.
המוזיקה של סליי אנד דה פמילי סטון השפיעה על מוזיקאים מסוגות שונות כג'אז (הרבי הנקוק ומיילס דייוויס), רוק ופופ (ג'פרסון איירפליין, מייקל ג'קסון, סטיבי וונדר, פרינס, רד הוט צ'ילי פפרז ורבים אחרים) ועוד והיפ הופ (למשל ד"ר דרה, שחידש שירים שלהם).
הלהקה נכנסה ל"היכל התהילה של הרוקנרול" ב-1993, אלבומה "!Stand" מ-1969 הגיע למקום ה-118 מבין 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון. מופע הוקרה ללהקה התקיים במסגרת הענת פרסי גראמי ב-2008.
סליי סטון
אמיל פאקנהיים
אמיל לודוויג פאקנהיים (בגרמנית: Emil Ludwig Fackenheim; 22 ביוני 1916 – 18 בספטמבר 2003) היה פילוסוף ורב רפורמי ממוצא גרמני. עסק רבות במשמעות הפילוסופית של השואה.
אמיל פאקנהיים נולד בהאלה שבאימפריה הגרמנית בשנת 1916. הוסמך כרב רפורמי בברלין בשנת 1936, ולאחר מכן החל בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת האלה. לאחר ליל הבדולח נכלא במחנה הריכוז זקסנהאוזן. לאחר שחרורו נמלט לסקוטלנד והמשיך בלימודיו באוניברסיטת אברדין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גורש לקנדה, בהיותו אזרח מדינת אויב. את לימודיו סיים ב-1945 במחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת טורונטו. נושא עבודת הדוקטור שלו היה "פילוסופיה ערבית של ימי הביניים".
בין השנים 1943–1948 שימש כרב בבית הכנסת הרפורמי "אנשי שלום" בהמילטון שבאונטריו.
בשנת 1948 החל ללמד פילוסופיה באוניברסיטת טורונטו. בשנת 1960 קיבל דרגת פרופסור מן המניין, ולימד שם עד צאתו לגמלאות ב-1983. באותה שנה עלה לישראל, ולימד פילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, אולם לא זכה להכרה כמו בצפון אמריקה, בין השאר בגלל בעיות שפה (פקנהיים לא כתב בעברית, ומאמריו כמעט ולא תורגמו לשפה זו). ב-1997 נענה להזמנה לכהן כפרופסור אורח באוניברסיטת קאסל בגרמניה.
נפטר בירושלים ב-2003.
יחסו לארץ ישראל.
כשנה לפני הסכמי אוסלו, בסתיו 1992, הצטרף פקנהיים לתנועת נאמני הר הבית בעתירה לבג"ץ שנועדה למנוע את הממשלה מדיון על פשרה טריטוריאלית בגולן. בניגוד לתאולוגיה הרווחת בתנועה הרפורמית, הרואה בעליות המודרניות לישראל את 'שיבת ציון השנייה', הצהיר פקנהיים ששחרור השטחים במלחמת ששת הימים הוא שהיווה את 'שיבת ציון השנייה'.
חודשים מספר אחר כך, ועוד קודם להסכמי אוסלו, טען פקנהיים כי "יש ארבע אָשיות לציונות: הארץ, המדינה, חוק השבות וירושלים. אם תימוט אחת האֳשָיות הללו, יימוט גם הבניין עמה".
ייחודיותו של פקנהיים התעצמה בכך שבצד ריחוק יחסי מעמיתיו הרפורמים בכל הקשור ליחס לאדמת ארץ ישראל, הוא נותר ליברל לא פחות גדול מהם בכל הקשור לערכים ליברליים ובכלל זה זכויות המיעוטים. בתור שכזה הוא הציב אתגר לא רק לשמאל, אלא גם לימין, שם נראו רבנים רבים מאז 1967, אך לא רב רפורמי אחד, ועוד אחד הידוע בדעותיו הליברליות.
השואה בהגותו של פקנהיים.
מלבד ניתוח ועיסוק בהגותם של שפינוזה, הגל, רוזנצוויג והיידגר, עיקר עיסוקו של פקנהיים היה בשואה. בספרו המרכזי, לתקן את העולם (To mend the World: Foundation of Post-Holocaust Jewish Tought), מגדיר פקנהיים את השואה כאירוע ייחודי בתולדות האנושות אשר שבר את כל המסגרות הפילוסופיות. לדעת פקנהיים, השואה הייתה משתקת את המחשבה הפילוסופית בכלל, ואת מחשבתם של שפינוזה ורוזנצוויג בפרט. הפילוסופיה, החיים והיהדות עומדים משותקים אל מול השואה, אותה לא ניתן להגדיר אפילו במושגי 'טוב ורע', וכפי שכותב ארי בורשטיין:
לדעת פקנהיים, המסר העיקרי היוצא מהשואה היא 'המצווה ה-614'; 'קולה המצווה של אושוויץ'. בנאום שנשא פקנהיים ב-26 במרץ 1967 בסימפוזיון בהשתתפות ריצ'רד פופקין, ג'ורג' סטיינר, אלי ויזל ואחרים, השתמש פקנהיים לראשונה במונחים אלו, והסביר כי ישנה מחויבות מוסרית הדומה לצו הקטגורי של קאנט, להבטחת המשך קיומו של העם היהודי.
אוקראינה באירוויזיון
אוקראינה השתתפה בתחרות הזמר של האירוויזיון 16 פעמים, החל מהצטרפותה בשנת 2003, כששלחה את אלכסנדר פונומריוב עם השיר "Hasta la Vista". באותה מהדורה, הגיעה אוקראינה למקום ה-14 עם 30 נקודות. אוקראינה זכתה בתחרות האירוויזיון שלוש פעמים; באירוויזיון 2004 עם "Wild Dances" של רוסלנה, באירוויזיון 2016 עם "1944" של ג'מאלה, ובאירוויזיון 2022 עם "Stefania" של קאלוש. לאחר הניצחונות, אירחה אוקראינה בשטחה את אירוויזיון 2005 ואת אירוויזיון 2017 בהתאמה. אוקראינה היא המדינה היחידה ממזרח אירופה שזכתה בתחרות יותר מפעם אחת. פרט לחמש המדינות הגדולות של האירוויזיון (ספרד, איטליה, גרמניה, צרפת והממלכה המאוחדת), אוקראינה היא המדינה היחידה בכל תחרויות גמר האירוויזיון במרוצת השנים, מאז החלה שיטת חצאי הגמר והגמר. אוקראינה הגיעה שבע פעמים לחמישייה
הפותחת בגמר האירוויזיון.
היסטוריה.
בשנת 2003, הצטרפה אוקראינה תחרות האירוויזיון. בשנה שלאחר מכן, ניצחה אוקראינה בתחרות, עם 280 נקודות, כששלחה את הזמרת רוסלנה עם השיר "Wild Dances".