במהלך המאה ה-19 המוקדמת נוצרו קשרי מסחר ראשוניים בין ממלכת תאילנד ומעצמות המערב. תחת ראמה השלישי, מלך תאילנד נחתמו חוזי סחר סדירים לראשונה ותחת שלטונו של ראמה הרביעי, מלך תאילנד נחתם בשנת 1855 הסכם בורינג, הסכם ידידות בין תאילנד והאימפריה הבריטית. המסחר הגובר הביא איתו את בשורת המהפכה התעשייתית. עם המהפכה התעשייתית ממשל ראמה הרביעי הביא את תמיכתו הנרחבת בפיתוחים המדעיים. ראמה הרביעי עצמו התעניין באסטרונומיה והוכיח לראשי ההנהגה הדתית הבודהיסטית כי מודל הארץ השטוחה הוא שקרי וכי כדור הארץ עגול. שינויים בדת ושינויים בכלכלה עם הגעת התיעוש הביאו בסופו של דבר לשינוי בחיי האזרח הפשוט של תאילנד. המלך התאילנדי היה בעל מעמד של אל והיה מקושר מאוד למוסד הדתי שהיה רב השפעה על העם. אפילו כאשר הרפורמות של ראמה החמישי, מלך תאילנד נתקלו בהתנגדות מצד הפלג השמרן של ההנהגה הדתית, המשיך המונרך לשמור על היחסים חזקים עם אנשי הדת ועם הפטריארך הטהרוואדי בפרט.
אל מול מעצמות קולוניאליות, היה על הממשל התאילנדי להסתגל במהרה לאווירה חדשה של שכנים. מצד אחד, ממלכת קונבאונג (כיום במיאנמר) סופחה לתוך הראג' הבריטי בתת-היבשת ההודית והיה על הממשל התאילנדי לא להסתמך יותר מדי על בריטניה מבחינה כלכלית שכן דבר זה עלול להביא להגמוניה כלכלית של בריטניה על תאילנד, מצד שני, האימפריה הקולוניאלית הצרפתית כבשה את ממלכת וייטנאם ולאחר מספר מלחמות נגד תאילנד סיפחה את קמבודיה ולאוס לתוך הודו-סין הצרפתית. כוחה של תאילנד בתור מעצמה בדרום-מזרח אסיה נחלש קשות והיא נותרה אחת משלוש מדינות בלבד באסיה שהצליחו לשמור על עצמאותן המלאה אל מול הקולוניאליזם המערבי, ביחד עם האימפריה היפנית והרפובליקה הטורקית. האימפריה הבריטית לבסוף הצליחה בהשגת השפעה כלכלית מרכזית על תאילנד, לא כפי שהצליחה לבצע בהשושלת הקאג'ארית אך די כדי לדרוש סיפוח של חלק משטחי תאילנד בחצי האי המלאי שהיה ברובו תחת שלטון בריטי.
דוגמה לניסיון תאילנדי להשיג שוויון מעמדי עם המעצמות המערביות מופיעה בשנת 1907, כאשר נערכה אמנה נוספת של שינוי גבולות עם צרפת, במסגרתה תאילנד העבירה לפרוטקטורט הצרפתי של קמבודיה את מחוז בטמבנג שנכבש בשנת 1811, ובתמורה קיבלה חזרה מצרפת את מחוזות החוף קראט ואת מחוז דנסאי, שנכבש בידי צרפת בשנת 1904. אמנה זו שינתה גם את הזכויות החוץ טריטוריאליות מהן נהנתה צרפת בתאילנד. בשנת 1907 נפתח גם משא ומתן עם בריטניה, שמטרתו הייתה לשנות את הזכויות החוץ-טריטוריאליות שהוקנו לידיה על ידי האמנה משנת 1855 (הסכם בורינג), ולהסיר מגבלות שונות בנוגע למיסוי ולמנהל הכללי, שאף כי פחת מעת לעת מזמן ההסכם, עדיין המשיך לפגוע מאוד בסמכות הממשלה התאית שכן אפשר פעולה אוטונומית של סוחרים מחוץ בתוך תאילנד. משא ומתן זה נמשך לאורך כל שנת 1908 והביא לאמנה שנחתמה ואושררה בשנת 1909, לפיה תאילנד ויתרה לבריטניה על שדות השפעה בחצי האי המלאי, שהכילו בסך הכל כמיליון תושבים ולרוב נחשב לחלק פורח ועשיר בתוך תאילנד. רפורמה מנהלית ומדינית הביאה ליצירת מסילת ברזל בתאילנד במימון בריטי. נכון לשנת 1908 האימפריה הבריטית שמרה על ההובלה בתור חברת המסחר הגדולה ביותר של תאילנד, אך מדינות אחרות, בעיקר הקיסרות הגרמנית, דנמרק, ממלכת איטליה ובלגיה, רכשו בערך באותו הזמן אינטרסים כלכליים במסחר עם תאילנד גם כן. אפילו האימפריה היפנית, לאחר יותר ממאתיים שנה של התבודדות, חידשה את היחסים המסחריים הפעילים עם תאילנד.
ראמה השישי.
כדי לסבסד סופית את מעמדה של תאילנד כמדינה ריבונית וכדי להגיע למשא ומתן לגבי החוזים של מסירת השטחים לצרפת ובריטניה, ראמה השישי, מלך תאילנד הכריז מלחמה על מעצמות המרכז ובכך צירף את תאילנד למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה. ראמה השישי הכריז מלחמה רק באמצע 1918, לקראת סוף המלחמה, כאשר הגיעו כוחות תאילנדים לרפובליקה הצרפתית השלישית, הייתה הקיסרות הגרמנית על סף מהפכה פנימית ואלו השתתפו רק במתקפת מז-ארגון. למרות ההשתתפות המועטת במלחמה, התמיכה של תאילנד במדינות ההסכמה תרמה להם בהשגת מושב בחבר הלאומים, שם הפך מעמדה של תאילנד לרשמי והיא הייתה לממלכה ריבונית מוכרת. למרות זאת, מטרתו של ראמה השישי להשיב את גבולות תאילנד לכפי שהיו קודם שלטונו של אביו, ראמה החמישי, כשלו, שכן לא בריטניה ולא צרפת התכוונו להשיב שטחים לידי תאילנד. שלטונו של ראמה השישי מבית היה לעומת זאת, שלטון של יד ברזל. המונרך אסר על חופש הביטוי וחופש העיתונות כדי למנוע כל התרוממות של התנגדות להמשך השלטון האוטוקרטי. ראמה השישי ראה את ריבוי הדעות ושיטות הממשל האפשריות, מפדרליזם ועד לרפובליקניזם, כגורם מרכזי לאי השקט ברבות מהמדינות המערב וכמביא מהפכות כפי שהתרחש במהפכת פברואר ומהפכת אוקטובר ברוסיה. על כן פעל ראמה השישי לשמור על שלטון ריכוזי, מלוכני ולאומני שימנע כל התנגדות אפשרית לכתר, בין עם יהיה זה על ידי פעילים דמוקרטים ובין אם יהיו אלו בדלנים הפועלים על בסיס הדרישה הלאומית של המיעוטים. ראמה השישי הוסיף לחזק את עמדתו בכך שהעביר כספים רבים יותר ויותר אל הצבא המלכותי של תאילנד והצי המלכותי התאילנדי ויצר קשרים חזקים יותר עם מעצמות מערביות כגון בריטניה, האימפריה היפנית וארצות הברית.
כדי למנוע כל היחלשות אפשרית של סמכויות המונרכיה, בשנת 1924 פיקד ראמה השישי על יצירתו של חוק הירושה המלוכני. ראמה השישי עצמו רשם בראש החוק החדש את הדברים הבאים: לפיכך, ראמה השישי פעל לשמור על יציבות השלטון המלוכני בכך שיסדיר חוק ירושה ברור אשר ימנע מאבקי ירושה פנימיים אשר עלולים בעקיפין להחליש את המלוכה התאילנדית והאומה התאילנדית בכללה. לפי החוק החדש נקבע מעת קובע מלך חי את יורשו, אז מעמדו של יורש זה הוא אבסולוטי ובעת פטירתו או ירידתו של המלך הקודם מהכס, רשמית הוא יהפוך עוד באותו הרגע למלך החדש מבחינה רשמית, מה שהפחית את משמעותו של טקס ההכתרה.
התנגדותו של ראמה השישי לשינוי ממשלתי נבע בעיקר מאירועי מרד הארמון של 1912; במסגרתו, פלג צבאי שהביע סלידה מקרבתו של ראמה השישי לכוח הפרה-צבאי "קורפוס הטיגריסים הפראיים", יצא בניסיון הפיכה צבאית כושל להפיל את מלוכתו האבסולוטית של המלך ראמה השישי. רוב משרות השלטון מולאו בידי בני שושלת צ'אקרי השלטת והאריסטוקרטיה המדינית. הממשל התאילנדי ראה בממשל דמוקרטי ופרלמנטרי כמחליש והשתמש בדוגמה של ממלכת קונבאונג בשביל להצדיק את טענתו. ממלכת קונבאונג, לאחר שהפסידה שתי מלחמות לאימפריה הבריטית ורוב שטחה נלקח ממנה, הקימה מערכת פרלמנטרית בלחץ הבריטי. מערכת זאת חולקה ל-14 משרדים אשר לא צלחו לעבוד באופן אחיד וקוהרנטי, מה שגרם לנפילתה הסופית של הממלכה במלחמה נוספת נגד הבריטים והביא להגלייתו של אחרון שליטיה, טיבאו מין, מלך בורמה. למרות כל פעולותיו של הממשל, אין הוא יכל לעצור לגמרי את תנועת המידע ואת התפשטות רעיונות הממשל המערביים בפי האזרחים. האוכלוסייה התאילנדית הייתה מבוססת על היררכיה נוקשה. לדת היה תפקיד מרכזי בחיי היומיום של האוכלוסייה החקלאית ברובה ומכאן שרוב האוכלוסייה שמרה על ראיית עולם שמרנית והביעה הערצה אל המונרך בתור אל חיי. מכאן, שרוב התנועות המרדניות שקראו לרפורמה בממשל היה מקורם בערים הגדולות, בייחוד בבנגקוק, צ'יאנג מאי ונאקון ראטצ'אסימה.
ראמה השביעי.
בשנת 1925 נפטר ראמה השישי ללא בן בכור לרשת את הכתר, על כן ירש אותו אחיו הצעיר, פְרָאַגְ'אַדִיפּוֹק, שהוכתר בתור ראמה השביעי, מלך תאילנד. היות שראמה השביעי לא היה מוכן לגמרי לרשת את הכס, שכן תכנן להתקדם לקראת קריירה צבאית בחייו, הוא לא היה מוכן לגמרי לסמכויות השלטון. ראמה השביעי פעל בתור בורר וביצע תפקידים בירוקרטים. בעוד אישית תמך ראמה השביעי בהפיכתה של תאילנד לדמוקרטיה, הוא ניתן להשפעתם של פעילים בחצר המלוכה ואנשי שושלת צ'אקרי ששמם הלך לפניהם עוד מזה שנים רבות לפני שעלה לכס. עם הכתרתו למלוכה הורה ראמה השביעי על הקמת 'מועצת המדינה העליונה של סיאם', שהייתה מועצה של מדינאים רבי השפעה שתפקידם היה לייעץ למלך החדש בנוגע לממשל. מועצה מייעצת זאת הורכבה מהחברים הבאים: בַּהֲנוֹרְגָנסִי סוֹאָנגווֹנְגסֵה - מבניו של ראמה הרביעי, לשעבר ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים, (ניתן לו תפקיד של נשיא המועצה), פְּרִיבַאטְרָה סוּכוּמְבָנְדֵהוּ - מבניו של ראמה החמישי ואחיהם של ראמה השישי והשביעי, לשעבר ראש המטה הכללי ושר הביטחון, נָרִיסָארָה נוֹאַטְיֹונג - מבניו של ראמה הרביעי, לשעבר שר האוצר ומפקד המבצעים המיוחדים של הצבא, דֶּמְרוֹנֵג רָגַ'אנוֹבָּב - מבניו של ראמה הרביעי, גנרל צבאי ואחד מהפוליטיקאים הבכירים ביותר בחצר המלוכה, לשעבר יד ימינו של ראמה החמישי, קִיטִיַקְרָה ווֹרְלַאָקְסָנַה - מבניו של ראמה החמישי, לשעבר שר האוצר ומאוחר יותר שר המסחר. כל חברי המועצה הללו היו חלק משושלת צ'אקרי השלטת ופעלו ראשית כדי לשמור על מעמדם, מכאן נובעת תמיכתם בהמשך השלטון האבסולוטי והתנגדותם הנחרצת לכל הרעיונות להביא לשינוי שלטוני ודמוקרטיזציה אפשרית.