מבנה השלטון במדינה מתואר בחוקת קוריאה הצפונית שנוסחה הנוכחי התקבל בשנת 2016. מבחינה פרקטית, החוקה דוחה באופן רשמי את אידאולוגיית הקומוניזם. המוסד המחוקק במדינה הוא אספת העם העליונה וחברים בו 687 צירים הנבחרים בבחירות כלליות אחת ל-5 שנים. המפלגה השלטת במדינה היא החזית הדמוקרטית לאיחוד המולדת המאגדת בתוכה את מפלגת הפועלים של קוריאה ושתי מפלגות קטנות, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קוריאה הצפונית ומפלגת צ'ונדוייסט צ'ונגו שנשלטות הלכה למעשה על ידי מפלגת הפועלים של קוריאה. אנשי מפלגות אלה בלבד מחזיקים בכל המושבים של אספת העם העליונה ובזרועות השלטון השונות של המדינה. נכון ל-2012, קים יונג נאם משמש כיושב ראש אספת העם העליונה וצ'ו יונג רים כראש ממשלת קוריאה הצפונית.
חופש הביטוי במדינה מוגבל במידה רבה על ידי הממשלה. אזרחים שמבטאים עמדות שסוטות ממדיניותה של הממשלה נשלחים לרוב למחנות עבודה לצורך "חינוך מחדש". אלה שמשתקמים בהצלחה משתחררים בחזרה לחברה ורשאים לתפוס עמדות בממשל. מתנגדי משטר עיקשים ומי שמוגדרים כאויבי העם ו"יוצרי פילוג חסרי תקנה" נאסרים יחד עם ילדיהם ומשפחתם הקרובה במחנות עבודה לחיים של עבודת פרך. אזורים מיוחדים במדינה הוקצו לצורך מחנות אלו בלבד. כך לדוגמה שטחו של מחנה העבודה "מחנה 22", משתרע על פני כ-225 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו עומדת על כ-50 אלף איש. אסירים שעוברים על חוקי המחנה או מנסים להימלט ממנו מוצאים להורג או נשלחים לאזור כליאה מיוחד בתוך המחנה. קיימים שישה אזורים של מחנות עבודה כאלה שממוקמים כולם בצפונה של המדינה. המחנות משמשים לאסירים פוליטיים בלבד. עבריינים רגילים נכלאים בבתי כלא נפרדים.
חוק ומשפט.
מערכת המשפט בקוריאה הצפונית מבוססת על מערכת המשפט שהייתה קיימת בברית המועצות לשעבר. מערכת זו כוללת את בית המשפט העליון של קוריאה הצפונית, בתי משפט אזוריים, בתי משפט לאכיפת פשעים אידאולוגיים (בתי משפט עממיים), וכן בתי המשפט מיוחדים המתכנסים בנסיבות מיוחדות.
בית המשפט העליון של הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה הוא בית המשפט העליון במדינה, אשר שופטיו ממונים ישירות על ידי אספת העם העליונה. על פי חוקת קוריאה הצפונית, בית המשפט העליון כפוף ומחויב במתן דין וחשבון לאספת העם העליונה (בניגוד לעקרון הפרדת הרשויות), ושופטי המדינה מחויבים לפסוק ״משפט צדק״, ונושאים באחריות פלילית אם מתרשלים במלאכתם.
גאוגרפיה.
קוריאה הצפונית שוכנת במזרח אסיה, בחציו הצפוני של חצי האי הקוריאני.
המדינה חולקת גבול יבשתי עם שלוש מדינות; בצפון נהר יאלו מפריד בינה לבין סין, ובצפון מזרח נהר טומן מפריד בינה לבין רוסיה. בדרום שוכנת קוריאה הדרומית, כאשר בין שתי המדינות חוצץ האזור המפורז הקוריאני. הים הצהוב ומפרץ קוריאה שוכנים מעבר לחופה המערבי של המדינה, ומעבר לחוף המזרחי שוכן ים יפן, אשר כינויו השגור בפי הצפון קוריאנים הוא ים קוריאה המזרחי.
רוב שטחה היבשתי של קוריאה הצפונית הוא למעשה סדרה של רכסי הרים בינוניים בשילוב עם גבעות גבוהות, אשר מופרדים האחד מהשני על ידי עמקים צרים ועמוקים. הנקודה הגבוהה ביותר במדינה היא הר פאקטו, הממוקם לאורך גבולה הצפוני של המדינה עם סין ומתנשא לגובה של 2,744 מטרים מעל פני הים, בעוד שהנקודה הנמוכה ביותר במדינה היא גובה פני הים הנושק לחצי האי משני עבריו.
בעוד שהחוף המערבי של קוריאה הצפונית מתאפיין באזור מישורי יחסית, החוף המזרחי של המדינה מתאפיין במישורים צרים המסתיימים ברכסי הרים.
בדומה לקוריאה הדרומית, עשרות איים קטנים נושקים לקו החוף המערבי של המדינה.
הנהר הארוך ביותר בקוריאה הצפונית הוא נהר יאלו, המסמן את גבולה עם סין, כאשר נהרות גדולים אחרים כוללים את נהר הטומן, נהר טאדונג ונהר אימג'ין.
צבא וביטחון.
צבאה של קוריאה הצפונית נקרא "צבא העם הקוריאני" והוא כפוף למשרד הכוחות המזוינים העממיים. מפקד הצבא הוא שליט המדינה, קים ג'ונג-און. שר הכוחות המזוינים העממיים הוא סגן המרשל קים יונג צ'ון והרמטכ"ל הוא סגן המרשל רי יונג הו. הצבא של קוריאה הצפונית תופס תפקיד חשוב ביותר בחברה היות שקוריאה הצפונית היא מדינה מיליטנטית ביותר. התקציב השנתי של הצבא על פי הערכות הוא 6 מיליארד דולר, כ-15% מהתמ"ג של קוריאה הצפונית. לשם השוואה תקציבו השנתי של צבא הגנה לישראל מהווה 7–8 אחוז מהתמ"ג של ישראל, ותקציבו של צבא ארצות הברית מהווה כ-4 אחוז מהתמ"ג האמריקאי. תקציב הצבא לא צומצם למרות המשבר הכלכלי החמור שפקד את קוריאה הצפונית בשנות ה-90 וגרם למותם של מאות אלפי אזרחים. משך תקופת השרות לגברים הוא 10–13 שנים, ונשים משרתות עד גיל 23. ברשות הצבא כ-1.2 מיליון חיילים וכן אנשי מילואים רבים. פרט לפעילות שוטפת, הצבא גם משתתף בעבודה בחקלאות ובמפעלים. לצבא חיל אוויר מיושן, חילות קרקע רבים ושני ציים במזרח ובמערב, שאינם יכולים לתמוך זה בזה.
יחסיה עם ישראל.
מאז הקמתה לקוריאה הצפונית אין יחסים דיפלומטיים עם מדינת ישראל. לאורך השנים סיפקה קוריאה הצפונית נשק וטכנולוגיה צבאית למדינות אויבות של ישראל. במהלך מלחמת יום כיפור אף שלחה קוריאה הצפונית טייסות קרב למצרים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נעשה ניסיון לכונן קשרים דיפלומטיים מלאים בין שתי המדינות שיכלול סיוע ישראלי לכריית זהב בקוריאה והפסקת מכירת הנשק שלה למדינות ערב – אך השיחות נזנחו בלחץ ארצות הברית והמוסד הישראלי. במסגרת התמיכה של קוריאה הצפונית במדינות אויב של מדינת ישראל, ניתן סיוע מדעי וצבאי מקיף לסוריה, לשם הקמת כור גרעיני לייצור פלוטוניום.
כלכלה.
כלכלת קוריאה הצפונית היא מתוכננת, כלומר ענפי הכלכלה נמצאים בשליטת המדינה. החוות מולאמות וכך גם מפעלי התעשייה, המסחר והבנקים. לאחר מלחמת העולם השנייה תועשה קוריאה הצפונית בסגנון סובייטי והיא שמה דגש על תעשייה כבדה.
בשנות ה-80 נכנסה למשבר כלכלי, שהגיע לשיאו באמצע שנות ה-90 לאחר התפרקותה של ברית המועצות, שקוריאה הצפונית הייתה בת חסותה. אסונות טבע קשים שפקדו את המדינה גרמו לרעב כבד שהביא למותם של למעלה מחצי מיליון איש. עד היום סובלים צפון קוריאנים רבים ממחסור בחשמל, מים ואוכל, הן עקב אסונות הטבע והן בגלל המשטר במדינה.
העוני במדינה כבד, וההכנסה הממוצעת לנפש היא מהנמוכות בעולם, 1,700 דולר לנפש בשנה.
מאז הרעב הגדול של אמצע שנות התשעים (ואולי בשל דעתו של ג'ונג איל שעלה באותה תקופה), החלה להיווצר כלכלת שוק כמשלימה לכלכלה המתוכננת הרשמית. כלכלה זו של שוק שחור אף על פי שלא קיבלה אישור רשמי זכתה להכרה של השלטונות שהעלימו עין, ומאמציהם להילחם בתופעה היו קטנים.
המדינה אינה יכולה לייצר את כל צרכיה, ובמיוחד באנרגיה ומזון, ולמרות מדיניות הג'וצ'ה קונה את הדרוש בכסף קשה המגיע ממכירת ידע צבאי, מוצרים צבאיים ומכירת זכויות כרייה לסין, וכן במעט התיירות הנכנסת.
דמוגרפיה.
האוכלוסייה של קוריאה הצפונית מונה כ-25.5 מיליון תושבים והיא אחת האוכלוסיות היותר הומוגניות בעולם כולו מבחינת המגוון האתני, כאשר האוכלוסייה הלא קוריאנית היחידה במדינה הן קהילות קטנות מאוד של סינים ויפנים. שאר האנשים שאינם קוריאנים הם תושבים זמניים, בעיקר רוסים, מזרח אירופאים ווייטנאמים.
מבחינה פורמלית האוכלוסייה הקוריאנית היא אוכלוסייה אתאיסטית, וזאת אף על פי שיש לה מורשת עתיקה של בודהיזם, שמאניזם וקונפוציאניזם. הנצרות הגיעה למדינה בסביבות המאה ה-16, אך היא תפסה תאוצה רק במאה ה-19 כאשר האירופים הקימו בשטחי קוריאה בתי ספר, בתי חולים ומבנים מודרניים אחרים. אף על פי שיש במדינה קבוצות דתיות שונות, מרבית הראיות מצביעות על כך שהממשלה אוסרת כל פעילות דתית.
תוחלת החיים היא כ-72.2 שנים. בשנת 1970, היה ממוצע הילודה 4.3 ילדים לאישה, וכיום הוא עומד על 1.9 ילדים לאישה.
חינוך.
מערכת החינוך בקוריאה הצפונית היא מערכת חינוך ציבורית, המנוהלת וממומנת באופן מלא על ידי המשטר הצפון קוריאני. בהתאם לנתונים הפומביים המפורסמים מטעם המשטר, שיעור האוריינות של תושבי המדינה מגיל 15 ואילך עומד על 100%.
לפני שנת 2012, מסלול החינוך הצפון קוריאני כלל שנת לימודים אחת בגן ילדים, ארבע שנות לימודים בבית-ספר יסודי, שש שנות לימודים בבית ספר על-יסודי, ובהמשך לימודים אקדמאים לתושבי המדינה הזכאים לכך. בהתאם לדיווח צפון קוריאני מספטמבר 2012, רפורמה חדשה הנחילה מבנה של שש שנות בית ספר יסודי - שלוש שנות חטיבה ושלוש שנות תיכון (בדומה למצב בקוריאה הדרומית ובמדינת ישראל), אך נכון לשנת 2018, לא ברור האם הדבר אכן יושם בפועל.
בשנת 1988, סוכנות אונסק״ו דיווחה כי בקוריאה הצפונית פעלו בסך הכל כרבע מיליון מורים, מתוכם 35,000 הועסקו בגני ילדים, 59,000 בבתי ספר יסודיים, 111,000 בבתי ספר על-יסודיים, 23,000 במערכת החינוך האקדמית (מכללות ואוניברסיטאות), ו-4,000 במסגרות על יסודיות אחרות.
האוניברסיטה הראשונה והגדולה ביותר בקוריאה הצפונית היא אוניברסיטת קים איל-סונג, אשר ממוקמת במרכז פיונגיאנג.
בשנת 2017 פאנל מומחים של האו"ם פרסם מסקנתו שנשים בקוריאה הצפונית מצויות בפערים רבים לעומת הגברים, ושבמקרים רבים, ובוודאי בהשוואה לגברים, אינן זוכות להשכלה ולהזדמנויות עבודה ראויות.
תקשורת המונים.
תקשורת ההמונים בקוריאה הצפונית היא בין ענפי התקשורת הסגורים והמפוקחים ביותר בעולם.