אידלסון נולד ב-1891 בניקולייב שבפלך חרסון שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בנם של יהושע, מחסידי חב"ד, וחיה לבית רבינוביץ. בילדותו התחנך ב"חדר" ובישיבת חב"ד, עד לגיל מצוות. לאחר מכן עבר השתלמות בלימודי חול, וקיבל תעודה עבור לימוד במשך 5 שנים בגימנסיה הממשלתית.
אידלסון הצטרף לאגודת צעירי ציון ובראשה המורים פ' אוורבוך, אברהם הלוי, ישראל דושמן ויהודה רון-פולני, והיה פעיל בהגנה העצמית היהודית מטעמה עם פרוץ פרעות 1905. במהלך פעילותו נתפס על ידי המשטרה כשהוא מחזיק בנשק, אך הצליח לחמוק מהרשויות ולעלות לארץ ישראל בגיל 15, בי"ג באדר תרס"ו.
בארץ עבד בקטיף עצי שיטה, עבור בית החרושת לבושם של נ' קרינקין במקווה ישראל, ולאחר מכן במגהצה של ברונשטיין ביפו. הוא התקבל, על פי המלצתו של המורה מרדכי אזרחי, לבית המדרש למורים של סמינר "עזרה" בירושלים, והיה חבר בקומונה הראשונה לכלכלה משותפת שבה היו, בין היתר, עוד 3 תלמידים מהסמינר: יהודה רון-פולני, נחום ירושלמי ומאיר שיף. הקומונה מוקמה תחילה בבית בשכונת הבוכרים ולאחר מכן בצריף בחצר כנסיית החבשים.
במהלך לימודיו הצטרף למחנה התומך בלימוד העברית, סייע באספקת ספרים וחומרי קריאה לבחורי הישיבה, ופעל להחדרת הלשון העברית ותרבותה. היה שותף לעריכת עיתון "הצרצר" שעודד את המרד למלחמה בשפות הזרות בסמינר. פעולה זו הובילה לשלילת תעודת הגמר של המחזור כולו ולשלילת כניסתם של הבוגרים, ובהם אידלסון, לתפקידי הוראה בבתי הספר של "עזרה".
בשנת תרע"א נבחן דרך הסתדרות המורים והתקבל להוראה בבית ספר של יק"א במושבה שפיה שליד זכרון-יעקב. בתחילת תרע"ד נסע להשתלמות בפדגוגיה ופסיכולוגיה באוניברסיטאות ציריך וברלין. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר לארץ ועם הכניסה הטורקית התעתמן. הוא נאסר על ידי הטורקים ובעזרת משה שלוש הצליח להשתחרר מהגירוש מהארץ, אך שמו פורסם ברשימה השחורה של מתייצבי הצבא העות'מאני.
בשנת תרע"ה עבר למושבה הר-טוב ובה עבד בהוראה בבית הספר המקומי במשך ארבע שנים. במהלך פעילותו כתב יומן ובו תיעד, בין היתר, את שיטתו המיוחדת להוראת קריאה, כתיבה וחשבון לכיתות הצעירות. היומן שימש כלי להעברת מידע בין מורה למורה ובין המורים לתלמידים, היות שהכתיבה בו, שנמשכה שלוש שנים, הייתה פתוחה לכל ילד ומבוגר מהצוות, שיכלו לכתוב בו בכל נושא העולה על רוחם.
כשחזית הלחימה התקרבה להר-טוב הוא נאסר על ידי הטורקים בחשד לריגול לטובת הבריטים והועבר לירושלים. הוא הצליח לברוח, בסיוע של י. הלוי (מוכתר הר-טוב), בלילה שלפני העברת האסירים לדמשק.
בשנת תרע"ט התקבל להוראה בבית הספר לבנות בנווה צדק תחת הנהלתו של יחיאל יחיאלי. לפי שיטתו הייחודית להוראה, לימד בכיתות א' עד ו' במשך 5 שנים, היה חבר בוועדת תוכני הלימודים בבית הספר העממי והדריך תלמידות בסמינר הוראה. בשנת 1920 היה ממקימי "בית הספר העמלני" הניסיוני בתל אביב שנסגר לאחר שנה בשל בעיות תקציביות.
בשנת 1922 ערך והוציא את "החנוך החדש", ירחון פדגוגי שהופיעו ממנו שתי חוברות באוקטובר ובדצמבר של אותה השנה בווינה. בשנת 1923 לקח חלק בהקמת בית החינוך לילדי העובדים, שהפך לספינת הדגל של זרם העובדים, וגובשו בו אותם יסודות פדגוגיים שהונהגו בבית הספר העמלני.
בשנת 1925 היה ממייסדי חברת הילדים הראשונה בקיבוצים, וניהל את המוסד בבית אלפא עד לשנת 1929. בהמשך יצא להשתלמות במערב אירופה, בשיטות מודרניות של חינוך והוראה. במהלך שהותו ברוסיה הסובייטית הצליח לבקר במוסדות חינוך חשובים, בהם תחנת הניסיון הפדגוגית של סטניסלב שַצקי, בעזרתה של נאדז'דה קרופסקיה, אשתו של ולדימיר איליץ' לנין. את מסקנות ביקוריו פרסם בעיתונים "הד החינוך" ו"אפקים".
אידלסון המשיך את עבודתו בהוראה ובשנת 1932 נישא בברלין לאסתר בת צבי כהן. ב-1933 עבר בברלין השתלמות בפקולטה לפסיכולוגיית טיפול בילדים קשיי חינוך, ולאחריה עבר שנה מעשית בה הוסמך מטעם המכון הפסיכואנליטי בברלין לטפל בילדים ונוער נוירוטי ועזוּב.
בשנת 1934 החל לעבוד במחלקה לטיפול בילדים שעל יד עיריית תל אביב, וביוזמתו נוסדו: המועדון לנוער עבריין, המעון לנוער עובד, מעונים עירוניים לילדים ונוער בהר-טוב, בית הנערה ובתי מלאכה ללימודי מקצוע, וכן סודרו קבוצות להכשרה במושבות. בשנת 1935 התקבל כחבר בחברה הפסיכואנליטית בארץ ישראל.
בין אפריל לאוגוסט 1946 שימש ממלא מקום מנהל המחלקה הסוציאלית, ומתרצ"ו שימש מפקח פדגוגי. כיהן כמפקח הפדגוגי הראשי של המחלקה לעבודה סוציאלית בעיריית תל אביב.
השתתף במאמרים בעיתונות החינוכית, ונחשב לראשון מומחי ההיילפדגוגיה (חינוך מיוחד) בארץ. כמו כן השתתף בחברה להיגיינה רוחנית.
אידלסון נפטר בווינה מהתקף לב ב-10 בנובמבר 1954. ארונו הועבר לישראל והוא נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הותיר אחריו אישה ובן, עוזי.
הטבעת עופות
מאגנטי מרלי
מאגנטי מרלי היא חברה איטלקית מקבוצת פיאט, העוסקת בפיתוח וייצור של מערכות, מודולים ורכיבי טכנולוגיה עבור תעשיית הרכב. החברה מעסיקה ברחבי העולם 32,000 עובדים ומייצרת מחזור הכנסות של 5.4 מיליארד אירו (נכון לשנת 2009).
החברה נוסדה בשנת 1919 כמיזם משותף בין פיאט וארקולה מארלי. המפעל הראשון הוקם בססטו סן ג'ובאני בסמוך לעיר מילאנו וכונה בשם "המפעל האיטלקי מאגנטי מרלי" (FIMM - Fabbrica Italiana Magneti Marelli). פעילות החברה בישראל החלה בשנת 2012 בייצוג של קבוצת "וורקו גרופ" המקומית. משרד ההנהלה הבינלאומי של החברה ממוקם בקורבטה שבמחוז מילאנו ומשם נשלטת הפעילות במדינות איטליה, הודו, צרפת, גרמניה, ספרד, פולין, ישראל, צ'כיה, רוסיה, טורקיה, ארצות הברית, מקסיקו, ברזיל, ארגנטינה, סין, מלזיה ודרום אפריקה.
תחומי הפעילות של מאגנטי מרלי כוללים פיתוח וייצור של מערכות תאורה, בקרה, בקרת גוף, מכלולים של מיכשור אלקטרוני, מערכות טלמטיקס ומחשבים, מתלים ורכיבים, מערכות פליטה, ספורט מוטורי וציוד ייעודי למרוצי פורמולה, לאופנועי גרנד פרי ולאליפות ראלי העולמית.
בנוסף החברה מחזיקה בתת-מותג של רשת מוסכים בינלאומית בשם "צ'ק סטאר", המטפל בכלי רכב בהתבססות על חלקי חילוף ממוצרי החברה. ומשתפת פעולה עם פורד מוטור ומיקרוסופט לפיתוח מחשבי רכב עבור חטיבת משאיות העבודה של פורד.
שריונית BA-10 (ברוסית: БА-10) היא רכב קרבי משוריין שפותח בברית המועצות בשנת 1938 והיה בשימוש בצבא האדום עד לשנת 1945. לפי הסיווג לשריוניות שהונהג בצבא האדום, הוגדרה BA-10 כשריונית בינונית .
פיתוח וייצור.
BA-10 פותח בשנת 1938 במשרד תכנון של מפעל "איז'ורסקי" הנמצא במחוז לנינגרד. היא הייתה למעשה דגם מתקדם של השריונית BA-3, אשר נבנתה על בסיס מרכב של משאית 2 טון מדגם GAZ-AAA, תוצרת חברת גא"ז.
שריונית BA-10 הייתה בעלת הנעה 4X6. היא מוגנה בלוחות שריון משופע בעובי עד 10 מ"מ. חימוש השריונית כלל תותח בקוטר 45 מ"מ, שהותקן בצריח המסתובב ושני מקלעי 7.62 מדגם DT. צוות של השריונית הורכב מ4 לוחמים: מפקד, תותחן, מפעיל רדיו (אשר תפקד גם כמקלען) ונהג.
כדי לשפר את עבירות הרכב כל שריונית כללה בסט הכלים שלה זוג זחלים מתפרקים. במידת הצורך היה ניתן להפוך את הרכב לזחל"מ על ידי הרכבת הזחלים על 4 הגלגלים האחוריים שלה.
השריונית יוצרה בשנים 1938 – 1941 במפעל איז'ורסקי בלבד ב-3 דגמים עיקריים:
בסך הכל יוצרו 3392 רכבים מכל הדגמים, מה שהפך את BA-10 לשריונית בינונית הכי נפוצה בצבא האדום.
שימוש.
השימוש הקרבי הראשון בשריוניות BA-10 היה בקרב חלקין גול בשנת 1939. השריוניות השתתפו בכל הקרבות והמבצעים של הצבא האדום בשנים 1939 – 1941 - הן במשימות סיור והן במשימות תקיפה. רוב השריוניות אבדו בקרבות עם הגרמנים כבר בשנת 1941. את תפקידם כרכבי סיור תפסו טנקים קלים T-60 וT-70.
האזור היחיד, בו שריוניות BA-10 "שרדו" עד לאמצע שנת 1943 הייתה העיר לנינגרד, בה באחד ממפעלי הרכב בוצע תיקון והרכבה של BA-10 משריוניות פגועות. הצבא הפיני והצבא הגרמני השתמשו בשריוניות BA-10 ,שנפלו שלל לידיהם, כרכבי שיטור ואבטחה בשטחים הכבושים.
נכון להיום מספר BA-10 ששרדו מוצגים במוזיאון השריון בעיר פרולה, פינלנד ובמוזיאונים בתחום רוסיה.
משתית חוץ-תאית
ספורט ומגדר במאה ה-19
העיסוק בספורט ופעילות גופנית במאה ה-19, היה תחום חסום כמעט לגמרי בפני נשים. העיסוק בספורט נחשב כבלתי הולם עבור נשים, כמזיק לבריאותן, כפוגע בנשיותן. באותה תקופה הספורט היה תחום שנשלט לגמרי על ידי ההגמוניה הגברית, ומי שעסק בספורט נחשב לגברי. התכונות שמובלטות בספורט - תחרותיות, אגרסיביות, כוח, ראציונאליות, אחריות - הן תכונות גבריות, ולכן נשים צריכות להימנע מפעילות שתבליט תכונות אלה.
הספורט הוא מראה של החברה, הוא מבטא מנגנונים של שליטה חברתית ויחסי כוח, הוא פלטפורמה למינוף של ערכים אידאולוגיים חברתיים, ולכן הוא מבטא מעמד חברתי. מכאן שמעמדה של האישה בספורט משקף את מעמדה בחברה. הדרת נשים מהספרה הציבורית במאה ה-19, כללה בתוכה גם הדרה מהספורט, הדרה מעמדות של כוח, של השפעה, ומהאפשרות ליהנות מהיתרונות הרבים הבריאותיים והמנטליים שהספורט מקנה. במהלך המאה ה-19 תהליכים פוליטיים ושינויים חברתיים משמעותיים מאוד, בשילוב מאבק של הגל הפמיניסטי הראשון, הביאו לתחילתו של שינוי ביחס אל פעילות ספורט של נשים.
ספורט נשים בתקופה הוויקטוריאנית במאה ה-19.
מיתוס האישה הוויקטוריאנית.
בחברה המערבית הוויקטוריאנית (אירופה וארצות הברית) במאה ה-19, האמינו שאלוהים