האזור לא התפתח כלכלית. הכלכלה המקומית התבססה על דיג, ציד, חיות משק וחקלאות. האזור נהנה משפע שמש ואדמה פורייה והתושבים מגדלים אורז, שעועית מצויה, תפוחי אדמה, תירס, חיטה וטבק. תעשייה לא התפתחה למעט מטוויות ידניות. מ-1910 החלו לכרות באזור פחם, ומ-1938 פוספטים שהפכו למקור הכנסה עיקרי בנפה. ב-2003 הגיעו שני שלישים מההכנסות של הנפה מכריית הפוספטים. מרבצי הפוספטים שוכנים מעל ומתחת לשכבת המאובנים וכרייתם איימה לפגוע בהם, ולכן הוחלט על הפסקת הכרייה עד 2005, דבר שזרז את הכרייה בתקופת הביניים. ההכרזה על אתר המורשת העולמית קידמה ענף כלכלי חדש, תיירות.
היסטוריה של גילוי ופיתוח האתר.
כבר מתחילת המאה ה-20 ידעו הפלאנטולוגים שתצורת צְ'יוֹנְגְג'וּסְה, המשתרעת על אזור נרחב במזרח מחוז יונאן עשירה במאובנים מתחילת הקמבריון, בייחוד בקטע שבין קונמינג לצֶ'נְגְגְ'יָאנְג. חלוצים במחקר בנושא היו הצרפתים. הגאולוגים אונורה לנטנואה וז'אק דפרה והארכאולוג אנרי מנסווי פעלו מבסיסם בווייטנאם, אז בשליטת צרפת, וערכו סקרים ביונאן הסמוכה בין השנים 1907 ל-1912. הם פרסמו מאמרים על גילוי מאובני טרילוביטים ופרוקי-רגליים אחרים. מחקרים נוספים נערכו על ידי מדענים סינים בשנות ה-30 וה-40. בהם בלט מחקרו של הפרופסור יָאנְג דְזְוֵי-יִי (Yang Zui-yi), שבתחילת שנות ה-30 נאלץ להימלט יחד בשל מלחמות האזרחים שסין הייתה שקועה בהן עם כל מחלקת הגאולוגיה באוניברסיטת ג'ונְגְשָׁאן שבגואנגג'ואו לכפר דונְגְלונְגְטָאן, השוכן כקילומטר וחצי מגבעת מָאוטְייֵנְשָׁאן. יָאנְג דְזְוֵי-יִי זיהה בסלעים שבסביבה שפע מאובנים מהסדרה Bradoriida שנכחדה.
את האתר במָאוטְייֵנְשָׁאן גילה הפלאנטולוג חוֹאוּ שְׂייֵנְגוָאנְג (侯先光 בפין-יין: Hóu xiānguāng) ב-1984. ביוני 1984 הגיע חוֹאוּ שְׂייֵנְגוָאנְג, אז חבר במכון לגאולוגיה ופלאונטולוגיה של נאנג'ינג השייך לאקדמיה הסינית למדעים, לקונמינג על מנת להמשיך במחקרו על פרוקי-רגליים מהסדרה Bradoriida. בעקבות המאמר של יָאנְג דְזְוֵי-יִי הגיע חוֹאוּ לגבעת מָאוטְייֵנְשָׁאן ב-1 ביולי 1984. הוא שכר עובדים מקומיים ונעזר בעובדים של הלשכה לגאולוגיה של מחוז יונאן שהתגוררו בכפר הסמוך דָאפּוֹטוֹאוּ וחיפשו פוספטים. החפירות שביצעו בצלע הגבעה העלו כמויות גדולות של מאובנים בתוך גושי אבן הבוץ שהשתמרו בצורה יוצאת דופן. חוֹאוּ, דיווח על התגליות באתר זה ובאתרים נוספים ביונאן למנהלים ולעמיתיו במכון לגאולוגיה ופלאונטולוגיה של נאנג'ינג, וארגן כמה משלחות מחקר בשנים הבאות לאתר שהניבו מספר רב של מאובנים בעל גוף רך. בסיום תקופת החפירות השלישית נסע חוֹאוּ לשוודיה, ויחד עם עמיתיו מהמוזיאון להיסטוריה של הטבע בסטוקהולם, פרסם סדרת מאמרים על המאובנים מצֶ'נְגְגְ'יָאנְג, שעוררו התעניינות עולמית באתר. האתר מוזכר בספרים רבים והוא נושא למאות מאמרים מדעיים.
עם השנים, כשהתבררה חשיבותו של האתר, החל הממשל הסיני לנקוט בשורה של צעדים לשמירת האתר מחד ולפרסמו בעולם מאידך. ב-1987 הכריזה מועצת הנפה על תקנות להגנת האתר. שנה אחר-כך הוקם במקום מוזיאון קטן שבו הוצגו חלק מהממצאים. ב-1997 הכריזה מועצת המחוז על הקמת "שמורת הטבע המחוזית של הפאונה של צ'נגג'יאנג", וב-2001 אישר משרד המשאבים של ממשלת סין את הקמת "הפארק הגאולוגי של הפאונה של צ'נגג'יאנג". ב-2012 הכיר ארגון אונסק"ו במקום כאתר מורשת עולמית.
החשיבות של אתר צ'נגג'יאנג.
התפתחות החיים עלי אדמות.
גילו של כדור הארץ, על פי התיארוך המקובל, הוא 4,540 מיליון שנים. על בסיס העדויות ממאובנים הופיעו החיים לראשונה לפני 3.5 מיליארד שנים בעידן הארכאיקון בדמות מיקרו מאובנים של חיידקים שהמטבוליזם שלהם היה מבוסס על גופרית. מושבות של חיידקים יצרו סטרומטוליטים. בגבול בין הארכאיקון לפרוטרוזואיקון לפני 2,500 מיליון שנים גרמו מיקרואורגניזמים באמצעות פוטוסינתזה לעלייה גדלה באחוז החמצן באטמוספירה (אירוע המכונה אסון החמצן). מהתקופות שבאו אחר-כך, הפלאופרוטרוזואיקון והמזופרוטרוזואיקון יש עדויות מוצקות לפעילות של כחוליות ולהופעה של תאים איקריוטים לפני 1,700 מיליון שנים. לפני 1,200 מיליון שנים במהלך המזופרוטרוזואיקון הופיעו לראשונה היצורים הרב-תאיים הראשונים (אצות אדומות).
בעלי חיים ראשונים הופיעו בנאופרוטרוזואיקון היו אלו מינים של ספוגיים. כמה עשרות מיליוני שנים לאחר הופעת הספוגיים מתגלים עדויות לקבוצה של בעלי חיים המכונים המאובנים של האדיקר משום שנתגלו לראשונה בגבעות אידיאקרה באוסטרליה הדרומית. הם ידועים כיום מ-30 אתרים ברחבי העולם. אף שבעלי החיים הראשונים של האדיקר מתוארכים לפני בערך 575 מיליון שנים, המקבצים העיקריים התגלו בסלעים המתוארכים בין לפני 562 ל-542 מיליון שנים. תיעוד המאובנים מתקופת האדיקר דליל למדי, כיוון שבעלי חיים בעלי שריון או חלקים קשים אחרים העוברים התאבנות ביתר קלות (משום שאינם נרקבים) עדיין לא התפתחו. הביוטה של האדיקר כוללת בוודאות את היצורים רב-תאיים העתיקים ביותר (שיש להם רקמות בעלות תפקיד). הסוגים הנפוצים ביותר דומים לתולעים סגמטליות (מחולקות לפרקים), עלים שסועים, דסקות או תיקים שכולם נייחים. האתר העתיק ביותר המכיל את הביוטה של האדיקר הוא אתר המורשת העולמית השמורה האקולוגית מיסטייקן פוינט. בין הביוטה של האדיקר לבין צורות חיים מודרניים יש מעט מאוד דמיון, וקשה למצוא קשרים בינם אפילו עם צורות החיים העוקבות. ייתכן שבעלי חיים אלו לחכו את קרקעית הים, אבל נראה שלא היו מסוגלים לנצל את החומרים האורגניים שמתחת לפני השטח או לנצל את המצע כבית גידול. יש חוקרים המנסים לקשור בעלי חיים אלו עם מערכות הקיימות בימינו, ואחרים הסוברים כי מדובר בקלייד עצמאי, אבל בכל מקרה בעלי חיים אלו נעלמו בתחילת הקמבריון.
הפיצוץ הקמבריוני.
האדיקר היה התור האחרון בעידן נאופרוטרוזואיקון. התור הבא היה הקמבריון שהחל את עידן הפנרוזואיקון. תחילתו נקבעה על סמך הופעה של עקבות מאובנים של מחילות המכונות "Treptichnus pedum" בסלעים המתוארכים לפני 541 מיליון שנים. מחילות אלו מוכיחות לראשונה על קיומם של בעלי חיים בילטרליים, כאלו שיש להם ראש וזנב. ואז, תוך תקופה קצרה במונחים גאולוגיים של כמה עשרות מיליוני שנים, הואץ מאוד קצב האבולוציה (במושגים של היכחדות והיווצרות של מינים חדשים), ומגוון החיים החל להידמות לזה הקיים כיום. מדובר על קצב התפתחות מהיר מאוד, יחסית להתפתחות החיים על כדור הארץ קודם לכן. חלק ניכר מהמערכות של בעלי החיים המוכרים כיום, כולל המערכה מיתרניים, שאליה משתייך גם האדם, החלו אז ולתופעה ניתן הכינוי הפיצוץ הקמבריוני.
תור הקמבריון מתוארך בין לפני 542 ועד לפני 495 מיליון שנים, אם כי רוב מערכות בעלי החיים המודרניים הופיעו לראשונה בפרק זמן קצר מתקופה זו, בין 530 ל-520 למ"ש. כל המומחים מסכימים שהיה זה האירוע השלישי או הרביעי בחשיבותו בהיסטוריה של הופעת החיים עלי אדמות, כשקדמו לו הופעת החיים הראשונים, ההתאמה לחמצן והופעת התאים האיקריוטים.
על פי המידע העכשווי היווה אז החמצן כ-13 אחוז מהאטמוספירה (בהשוואה ל-21 כיום), אבל רמתו התנדנדה. רמת הפחמן הדו-חמצני הייתה אז גבוהה יותר מאות מונים ועקב כך נוצר אפקט חממה עז, מספיק כדי להתגבר על העובדה שקרינת השמש הייתה חלשה ב-5% לעומת ימינו. אפילו עם ירידת רמת הפחמן הדו-חמצני לקראת סוף התקופה היו הטמפרטורות אז כנראה הגבוהות ביותר מעולם. מכיוון שפחות חמצן מומס במי ים בטמפרטורות גבוהות הייתה רמת החמצן במים נמוכה מאוד, מה שמסביר מדוע לא נרקבו הרקמות הרכות כך שהתאפשרה התאבנותן.
ההכרה המדעית בדבר התופעה החלה עם גילוי המאובנים בלאגרשטטה של פצלי ברג'ס בקולומביה הבריטית שבקנדה ב-1909 על ידי הפלאונטולוג צ'ארלס דוליטל וולקוט. וולקוט, שהושפע מהדעה המדעית באותה תקופה, ניסה לשייך את כל המאובנים לטקסונים מודרניים, ועקב כך התייחסו באותה תקופה אל המאובנים שגילה כלא יותר מאשר מאובנים מוזרים. רק מחקרים מאוחרים יותר של חוקרים כדוגמת סיימון קונוויי מוריס, ובייחוד ספרו של סטיבן ג'יי גולד "חיים מופלאים" שיצא לאור ב-1989 הביאו לתשומת לב הציבורית את המשמעות של התגליות.
במשך השנים נתגלו אתרי מאובנים נוספים מהקמבריון, אבל גילוי אתר המאובנים בצ'נגג'יאנג ב-1984 הוא בין החשובים ביותר, והוא עולה בחשיבותו על האתר הראשוני של פצלי ברג'ס. ראשית, הוא קדום יותר בלפחות 10 מיליון שנים, המאובנים שבו נשמרו בצורה טובה יותר, ויש בו מגוון בעלי חיים רב יותר. ידוע כיום כי השכבות בצ'נגג'יאנג הורבדו בין 520 ל-515 למ"ש, בעוד שפצלי ברג'ס אינם עתיקים מ-505 למ"ש. 10 מיליון השנים לערך המפרידים בגיל שבין שני האתרים מספקים לנו מבט רחב יותר על הגיוון של בעלי החיים.
משום שהן אתר צ'נגג'יאנג והן אתר ברג'ס משמרים רקמות רכות בנוסף לשלד יש לנו תמונה טובה של השפע היחסי. יש כיום מעל ל-50,000 מאובנים שנאספו מפצלי ברג'ס (ומספר נמוך יותר מצ'נגג'יאנג). בסיכום הפאונה של ברג'ס פרטו דרק בריגס, דוג ארווין ופרד קולייר בספרם מ-1994 (המאובנים של פצלי ברג'ס) 150 מינים של בעלי חיים. כמעט מחציתם הם פרוקי-רגליים או דמויי פרוקי-רגליים. אבל מספר מעניין יותר קשור למספר הפרטים. מעל ל-90% מכל המאובנים הם של פרוקי-רגליים, ואחריהם ספוגים וברכיופודים. כמו צ'נגג'יאנג הקדום יותר נשלטה קרקעית הים של ברג'ס הן במינים והן בכמות המינים על ידי פרוקי-הרגליים.