מעשי עוינות בין המעצמות הגדולות של רביע אלפא והדומיניון החלו עם חטיפתם של בנג'מין סיסקו וקווארק על ידי הג'מהדאר. בו-זמנית, הג'מהדאר הרסו מספר מושבות שהוקמו ברביע גמא על ידי תושבי רביע אלפא, וכן השמידו מספר ספינות-חלל שעברו דרך חור התולעת מרביע אלפא לרביע גמא. התקפות הקמיקזה של הג'מהדאר הביאו להשמדתה של ספינת החלל "אודיסיאה" ("Odyssey"), בזמן שזו ספגה נזקים ונסוגה, בעת היות ברביע גמא בדרכה של חור התולעת בחזרה אל רביע אלפא, לאחר שהשלימה את משימתה - לחלץ מכלאם את סיסקו וקווארק (הפרק "The Jem'Hadar").
ג'מהדאר הוא חוד החנית של הפלישה של הדומיניון אל רביע אלפא, והתבססותו בו. אף על פי שהדומיניון כרת בריתות ביחד עם האיחוד הקרדאסי ועם הברין, הג'מהדאר נשאר בחוד החנית של הכוחות של הדומיניון. הגעתו של צי חיזוק של הדומיניון מרביע גמא היה מהווה אבדון למגיני על רביע אלפא, אילולא החייזרים אשר בחור התולעת לא היו מתערבים, וגורמים לצי להיעלם (הפרק "Sacrifice of Angels""). אולם, אף ללא חיזוקים אלה, המלחמה נמשכת - והג'מהדאר ממשיך להילחם במשך כשנתיים נוספות.
לאחר אבדות כבדים, המלחמה מסתיימת בשנת 2375, והג'מהדאר נסוגים בחזרה אל רביע גמא.
נמל התעופה שיפול
אילם גאראק
טרוק נור
אזרי דאקס
גילברט וייט
גילברט וייט (באנגלית: Gilbert White; 18 ביולי 1720 - 26 ביוני 1793), אורניתולוג וחוקר טבע אנגלי.
חייו.
וייט נולד בבית הכמורה של סבו בכפר סלבורן (Selborne) שבמחוז המפשייר שבאנגליה. הוא למד תחילה בבית הספר לבנים של המלכה מרי (Queen Mary's School for Boys) בבייסינגסטוק שבהמפשייר ואחר-כך אצל מורה פרטי באותה עיר לפני שעבר ללמוד בקולג' אוריאל (Oriel College) באוניברסיטת אוקספורד. ב-1746 הוא הוסמך כדיאקון, וב-1749 ככומר, והוא שירת ככומר בקהילות אחדות בהמפשייר ובווילטשייר, כולל כמה קהילות שכנות לסלבורן דוגמת ניוטון ואלנס (Newton Valence) ופרינגדון (Farringdon), ובסלבורן עצמה בארבע תקופות שונות. ב-1753-1752 שימש בתפקיד הפרוקטור הזוטר באוקספורד, וגם כדקאן של קולג' אוריאל. ב-1757 הוא מונה לכומר-שאינו-מתגורר-בקהילה (non-resident perpetual curat) של קהילת מורטון פינקני (Moreton Pinkney) שבנורת'האמפטונשייר. לאחר מות אביו ב-1758 חזר וייט להתגורר בבית המשפחה המכונה "The Wakes" בסלבורן, אותו ירש בסופו של דבר ב-1763. ב-1784 מונה בפעם הרביעית לכומר של סלבורן, משרה שבה החזיק עד מותו. מכיוון שלמד, על פי דרישת דודו, בקולג' אוריאל הנחשב יוקרתי יותר, הוא לא היה זכאי לקבל קביעות בסלבורן, שהייתה בחזקתו של קולג' מגדלן (Magdalen College).
"תולדות הטבע והעתיקות של סלבורן".
וייט ידוע בעיקר בשל ספרו "תולדות הטבע והעתיקוּת של סלבורן" ("The Natural History and Antiquities of Selborne" יצא לאור ב-1789). זו אסופת מכתביו לתומאס פננט (Thomas Pennant; 1798-1726), אז הזואולוג החשוב ביותר בבריטניה, ולדאינס ברינגטון (Daines Barrington; 1800-1728), עורך דין אנגלי וחבר נוסף בחברה המלכותית. מכתבים אלו כללו את התגליות של וייט לגבי צמחים, ציפורים ובעלי חיים מקומיים. הוא דגל בשיטה על פיה ניתן להבחין בין העופות השונים על ידי תצפיות וללא הצורך בלכידתם, והיה בין הראשונים להבדיל בין העופות הדומים: עלווית חורף, עלווית אפורה ועלווית ירוקה, באמצעות האזנה לשירתם.
וייט נחשב בעיני רבים כאקולוג הראשון של אנגליה ואחד מאבות הרעיון המודרני שיש לכבד את הטבע. על תולעי האדמה (המכונות בעברית גם "שלשולים") אמר וייט:
וייט הכין בשיתוף עם ויליאם מרקוויק (William Markwick) רישומים של התאריכים בהם בצבצו והגיחו יותר מ-400 סוגי צמחים ובעלי חיים. שניהם ניהלו את הרישומים בין 1768 ל-1793 - וייט ניהל אותם בהמפשייר, ומרקוויק בסאסקס. מידע זה, שסוכם ב"תולדות הטבע והעתיקות של סלבורן" כתאריכים המוקדמים והמאוחרים ביותר לכל אירוע במשך תקופה בת 25 שנים, נמנה עם הדוגמאות הראשונות של חקר פנולוגי. הרישומים ביומנו מהשנים 1784-1783 מאמתים את ההשפעה הדרמטית על האקלים שהייתה להתפרצות הר הגעש לאקי באיסלנד ולענן האפר שיצר, אשר התפשט לרוחב אירופה וגרם לנפגעים בנפש.
התיאורים הרבים של וייט על הצב היבשתי שירש מדודתו בספר "תולדות הטבע והעתיקות של סלבורן", מהווים את הבסיס לספרו של ורלין קלינקבורג (Verlyn Klinkenborg) ""טימותי, או הערות של זוחל מושפל" (Timothy; or, Notes of an Abject Reptile 2006), כמו גם לספרה של סילביה טאונסנד וורנר (Sylvia Townsend Warner) "דיוקן של צב" ("The Portrait of a Tortoise" 1946).
יצירתו המפורסמת של גילברט וייט הודפסה שוב ושוב מאז ההוצאה הראשונה לאור, והיא אחד הספרים המודפסים לעיתים תכופות ביותר בשפה האנגלית. הספר אף זמין בפרויקט גוטנברג. הספר הודפס בפעם האחרונה בכריכה רכה ב-2007 בהוצאת Thames &amp; Hudson. ספר זה נחשב הרביעי ברשימת הספרים המודפסים ביותר בשפה האנגלית לאחר הביבליה (התנ"ך וספרי הקאנון הנוצרי), כל כתבי ויליאם שייקספיר, וספרו של ג'ון באניין "מסעות ההלך".
אן, אחותו של גילברט וייט, נישאה לתומאס ברקר (Thomas Barker; 1809-1722) שכונה "אבי המטאורולוגיה", וגילברט וייט ניהל חליפת מכתבים עם אחיינו, סמואל ברקר (Samuel Barker), שניהל יומן של חוקר טבע.
ב-1795, אחרי מותו, יצאה לאור בהוצאת "B. and J. White, Horace's Head, Fleet Street" אסופה של כתביו שטרם פורסמו ושנאספו על ידי ג'. אייקין (J. Aikin), תחת השם "יומנו של חוקר טבע, כולל תצפיות בענפים השונים של תולדות הטבע, שסוכמו מתוך כתביו של הכומר המנוח גילברט וייט מסלבורן, המפשייר, חבר בכיר בקולג' אוריאל, אוקספורד. מעולם לא יצאו לאור קודם לכן".
הנצחה.
ביתו בסלבורן, "The Wakes", מכיל כיום את מוזיאון גילברט וייט, כמו גם את המוזיאון לזכר אוטס ("Oates Memorial Museum"), המנציח את שני בני משפחת אוטס: חוקר הטבע פרנק אוטס (Frank Oates) ואחיינו, מגלה הארצות לורנס אוטס (Lawrence Oates) שמת תוך הקרבה עצמית במשלחת רוברט פלקון סקוט לקוטב הדרומי.
אגודת סלבורן (Selborne Society) נוסדה ב-1895 על מנת לשמר את זכרו של גילברט וייט. האגודה רכשה קרקע בפריווייל (Perivale) במערב לונדון על מנת להקים את המקלט הראשון לציפורים, הקרוי "יער פריווייל". בשנות ה-70 של המאה ה-20 הפך יער פריווייל לשמורת טבע מקומית (Local Nature Reserve). על הכרזת המקום כשמורה החליטה מועצת רובע אילינג על בסיס חוק מ-1949 (National Parks and Access to the Countryside Act), בעקבות שתדלנות של קבוצה קטנה של חוקרי טבע צעירים.
"אחוות גילברט וייט" (Gilbert White Fellowship) נוסדה ב-1932 על יד ההיסטוריון וחוקר הטבע ויניפרד בויד ואט (Winifred Boyd Watt). בסיסה היה באוקספורד, אך פעולתה נפסקה משום שהיא לא הצליחה להשיג מימון. ב-2010 הועלו הצעות לחדש את פעילותה כחלק מהעתקת "הספרייה לזכר גילברט וייט" של אגודת סלבורן למיקום חדש.
בספר "המלך שהיה ויהיה" (The Once and Future King) שכתב טרנס וייט (Terence Hanbury White; 1964-1906), המבוסס על אגדות המלך ארתור, מצטט הקוסם מרלין את גילברט וייט.
הסופר ריצ'רד מביי (Richard Mabey), שהתמחה בכתיבה על נושאים הקשורים בטבע, כתב ביוגרפיה על חייו של גילברט וייט שיצאה לאור ב-1986 בהוצאת Century Hutchinson וזכתה בפרס ויטברד לביוגרפיה.
סרט דוקומנטרי על וייט בהנחייתו של ההיסטוריון מייקל ווד (Michael Wood) שודר בערוץ BBC Four ב-2006.
וייט מונצח בכתובת, שנחקקה על הפעמון השמיני והכבד ביותר, מבין שמונת הפעמונים שנתלו ב-2009 בכנסייה של הוליבורן (Holybourne) בהמפשייר.
הקיץ גווע
הקיץ גווע הוא שיר מאת חיים נחמן ביאליק שנכתב בשנת ה'תרס"ה (1905-1904), ומספר על נקודת המעבר בין תום הקיץ לתחילת הסתיו. השיר מציג שתי עמדות כלפי העולם: הראשונה היא עמדה רגשית-רומנטית המתפעלת מיופי העולם, ולעומתה הגישה המעשית המתמקדת במטלות היום יום.
השיר נמצא בתוכנית הלימודים בישראל לבחינת הבגרות בספרות.
השיר.
ביאליק מספר על הצבעים בסתיו המזרח-אירופי, ובתיאורו הוא מתאר את תום הקיץ כתקופה מרהיבה אך מורבידית. לאחר מכן, ביאליק מתמקד בפרדס המתרוקן, כשרק אנשים מעטים מטיילים בו, ומביטים אל החסידות הנודדות לאקלים חמים יותר. אנשים מעטים בלבד יוצאים לטייל עתה כדי להביט ביופיו של ההווה. האחרים כנראה כבר טרודים בהכנות ליום המחר.
הבית האחרון נצבע כבר בצבעים אפרוריים, כאשר הסגרירות שבחוץ פורצת אל תוך הבית. האנשים הפשוטים לא יכולים להרשות לעצמם לראות את היופי שבסתיו, והם צריכים לבדוק אם נעליהם טובות להליכה בשלג, לתפור טלאים על בגדיהם ולהכין מזון לחורף, במקרה זה תפוחי אדמה, משום שהיו מזון יסוד במזרח אירופה.
פירוש השיר.
אמנם הסתיו יפה, אבל אחריו בא החורף, שאתו מזג אוויר קר וקשה להיות זמן רב מחוץ לבתים. לכן נצבע הנוף היפה של הסתיו בצבעי מוות וגסיסה. לכן גם "מתייתם הלב", כלומר ישנה תחושה של דיכאון, עצב, פחד ובדידות בחורף.
בתי השיר מציגים תהליכי מעבר: התחלפות העונות - הקיץ גווע, הסתיו נוכח והחורף מתקרב; התקרבות מהכללי אל הפרטי - מהטבע, לפרדס ולבסוף לבית, כמטפורה לעצבות שמתגברת.
הקריאה בסוף השיר מציגה את הדילמה העומדת בבסיסו. האם אפשר ומותר לתפוס בעמדה רומנטית כלפי העולם, או שיש להתרכז בצד המעשי של החיים היומיומיים?
קרלוס גארסיה
אנטילופה הודית