בתחילת יוני 1948 השתתפו כוחות הגדוד במבצע יורם כדי לנסות לכבוש, שוב, את מובלעת לטרון ובמרכזה את משטרת לטרון. הכוח התוקף כלל את הגדוד החמישי והגדוד השלישי של חטיבת יפתח. בגלל חוסר תיאום בין הכוחות התבצעה ההתקפה, בסופו של דבר, רק על ידי פלוגה מתוגברת אחת בפיקודו של שאומנם עמד ביעדי הפלוגה אולם בגלל היותו היחיד שנלחם בגזרה נאלץ לסגת ופלוגתו סבלה מ-16 הרוגים וממספר רב של פצועים.
מבצע דני.
עם תחילת "ההפוגה הראשונה" ירד הגדוד מהרי ירושלים למנוחה והצטיידות במחנה סרפנד. בתקופה זו קלט הגדוד מספר רב של אנשי גח"ל (כ-300) ומפקדי הגדוד הקדישו זמן רב לאימונם וגיבושם.
בסיום ההפוגה פרצו קרבות עשרת הימים והגדוד נשלח להשתתף במבצע דני ובקרבות נוספים. עיקר ההקרבות של הגדוד התחוללו ממזרח לרמלה ולוד במטרה לשמור על פרוזדור פתוח לירושלים. בין השאר נלחם הגדוד בבית נובא, כפר קטנה, אבו לאחם, חורבת לוז, קסלה ועוד. בין השאר היה הגדוד שותף למאמץ נוסף להשלים את איגוף מובלעת לטרון.
פירוק לח"י.
בספטמבר 1948 הועבר הגדוד בחזרה לירושלים כדי לסייע למפקד חטיבת ירושלים, משה דיין, לפרק את בסיסיו של ארגון לח"י בעיר.
מבצע ההר.
במהלך "ההפוגה השנייה" התארגן הגדוד במחנה ישראל ובאוקטובר 1948 היה הגדוד בין הכוחות העיקריים שהשתתפו במבצע ההר. במהלך המבצע כבש הגדוד את המשלט המשותף (כיום בית שמש), עין-שמס, בית ג'ימאל, צומת הדרכים הרטוב–בית ג'יברין–חוסאן (צומת עציונה בימינו), בית עיטאב, חוסאן, דיר א-שיח' וכפרים נוספים.
מבצע חורב.
בשלהי דצמבר 1948 ותחילת ינואר 1949 ירד הגדוד לנגב והשתתף במבצע חורב. בתחילת המערכה התקדם הגדוד מבאר שבע דרך ביר עסלוג' לכוון עוג'ה אל-חפיר תוך שמפקדת הגדוד בוחרת מסלול תנועה מצפון לדרך המלך כדי להסתיר את ההתקדמות. ב-26 בדצמבר השתתפו כוחות הגדוד במערכה לכיבוש עוג'ה כשחלק מהכוחות משמש לחסימת תגבורות מצריות מרפיח. לאחר ייצוב האחיזה בעוג'ה השתתף הגדוד בהתקדמות לכוון אבו עגילה. בתחילת ינואר השתתף הגדוד בקרבות לכיבוש צומת רפיח במטרה לנתק את רצועת עזה. ב-6 בינואר היה הגדוד מעורב בקרב רפיח לאחר שהגיע לאזור מכוון עוג'ה אל-חפיר. היה זה הקרב האחרון בו השתתף הגדוד החמישי כן גם כוחות צה"ל.
פירוק הגדוד.
עם כיבוש אילת הוצב הגדוד לשמור על הדרך לאילת לאורך הערבה עד פירוק הגדוד באפריל 1949 ופיזור חייליו בין יחידות מה"ל.
סיכום פעולות הגדוד.
במהלך התקופה בה פעל הגדוד (בין דצמבר 1947 ואפריל 1949) היו לוחמיו מעורבים בלמעלה ממאה אירועי לחימה. יותר מ-130 מחיילי הגדוד נהרגו במהלך תקופה זו (ובהם 4 מפקדי פלוגות) ומאות נפצעו.
מורשת הגדוד והנצחתו.
הגדוד החמישי נלחם בקרבות קשים לאורך חודשים רבים על אף שסבל, מיום הקמתו, ממחסור כרוני בציוד ובנשק ובמקרים רבים התבקשו חיילי הגדוד להביא ציוד אישי מהבית (בגדים, נעליים וכו'). הרכב הגדוד היה הטרוגני וכלל הרבה חיילים לא מאומנים אך עומס האירועים הביאו לכך שתקופת הכשרה וגיבוש הפלוגות והגדוד התבצעה תוך כדי לחימה ובתקופת "ההפוגה הראשונה".
על אף ששלושת הגדודים של חטיבת הראל לחמו באופן שווה במלחמה על הדרך לירושלים היה זה הגדוד הרביעי שהתפרסם כגדוד המוביל. לפרסום זה תרמו הפיכתו של מפקד הגדוד, יוסף טבנקין, למפקד החטיבה וכן פעילותו הציבורית של בני מרשק. היה זה יצחק רבין שאמר על הגדוד החמישי: הגדוד שהיה פחות בכותרות ויותר בקרבות.
הנצחת הגדוד:
עמנואל לילאי
עמנואל לילאי (בהונגרית: Lülley Emmánuel; באיה, ממלכת הונגריה, 1807 – וושינגטון, ארצות הברית, אוקטובר 1895) היה יהודי-הונגרי, שביצעה פעילויות ריגול לממשלת מהפיכת 1848 בהונגריה ולאחר מכן לממשלת ארצות הברית בצד האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית.
ביוגרפיה.
לילאי הגיע לשירות משרד הפנים של ממשלת המהפכה ומלחמת העצמאות של הונגריה בשנים 1848–1849 וביצע שירותי ריגול לממשלה ולצבא. הוא התנצר ככל הנראה ב-29 בפברואר 1848 יחד עם אשתו צציליה לשקי וחמשת ילדיהם. לאחר כישלון מלחמת העצמאות ברח עם משפחתו לטורקיה יחד עם מהגרים האחרים. משם הפליג לניו יורק על סיפון האוניה האמריקאית "מיסיסיפי" עם אשתו וחמשת ילדיו, ועם כמה יוצאי צבא של לוחמי חופש בולטים.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 התקשה לילאי לפרנס את משפחתו הגדולה. בנוסף לקשיים שעמדו בפני מהגרים בכלל, לילאי היה בעמדה נחותה גם בגלל מוצאו היהודי והדעות הקדומות לגבי היהודים שהיו נפוצות אז גם באמריקה. לילאי ניסה מסחר ברהיטים, אך הפתרון הגיע בשבילו בפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית. אז הצטרף למשמר החופים ולאחר מכן שימש בדרגת רב-סרן עבור האיחוד כסוכן של משרד המשפטים. הגנרל אמברוז ברנסייד (1824-1881) אישר את עבודתו המועילה. בתום מלחמת האזרחים הועסק במחלקת "השירות החשאי" (secret service) של משרד המשפטים האמריקני, משם פרש לגמלאות. הוא נפטר בגיל 88 בתאונה, באוקטובר 1895. לילאי עישן מקטרת במיטתו, וגיץ שנפל ממקטרתו הדליק את המצעים במיטה. אחד מבניו שגר איתו לקח אותו מיד לבית החולים, אך סבל מכוויות כה קשות שנפטר למחרת.
חייו הפרטיים.
הוא היה נשוי ונולדו לו תשעה ילדים בסך הכל, ארבעה מהם כבר באמריקה. בנו, קארוי לילאי, השתתף בגיל 17 במלחמת האזרחים האמריקאית כמלח בצי, אך נפטר בשריפה בגיל 22 לאחר שחרורו. בן אחר בשם מארק נסע לאריזונה בשנת 1875 ופתח עסק מצליח של כרייה. שני בניו אחרים משה ולאיוש פתחו קזינו והתעשרו. צאצאיו של עמנואל לילאי חיים עד היום בארצות הברית.
המהפכה בתוניסיה (1987)
המהפכה בתוניסיה משנת 1987 (בערבית: انقلاب 7 نوفمبر 1987; "מהפכת ה-7 בנובמבר 1987") הייתה הפיכה שלטונית נטולת שפיכות דמים, שהתרחשה בתוניסיה ב-7 בנובמבר 1987, ובמסגרתה הפיל ראש הממשלה, זין אל עאבדין בן עלי את הנשיא המכהן ואבי האומה התוניסאית חביב בורגיבה והחליף אותו. ההפיכה התאפשרה באמצעות הכרזה כביכול על כך שבורגיבה אינו כשיר רפואית לשלוט במדינה משום גילו המבוגר, שאושרה על ידי מספר רופאים. בהמשך התברר כי ההכרזה הייתה בדויה לחלוטין ובורגיבה המשיך לחיות עוד כ-12 שנים לאחר מכן, כשהוא במעצר בית. לימים פורסמו דיווחים שטענו למעורבות של ארגון הביון האיטלקי בהפלת בורגיבה. לאחר ההפיכה, המשיך בן עלי לשלוט בתוניסיה באופן אוטוקרטי עד אשר הודח במהפכה בתוניסיה מ-2011.
אירועי ההפיכה.
בלילה של ה-6 בנובמבר 1987 חתמה קבוצה של שבעה רופאים על דו"ח רפואי הטוען כי נשיא המדינה המכהן, חביב בורגיבה, אינו כשיר יותר לשלוט בעקבות היותו זקן מאוד וסובל לכאורה משיטיון. העיתונאי הפוליטי מזרי חדד סיכם את אותו דו"ח בשנת 2002:בגיל 84 באופן רשמי נרדם בורגיבה במהלך ביקור של אורח חשוב. לאחר מכן, בהשפעת מי שחמדו לנשיאותו, הוא פיטר שר יום אחד בלבד לאחר מינויו. בהמשך הוא הסכים לשינוי הקבינט של ראש הממשלה רק כדי לחזור בו מהסכמתו כעבור כמה שעות. והכי גרוע, הוא התעקש לבטל את פסק הדין שהטיל בית משפט על ראשיד אל-גנושי שאותו תפס כקיצוני מדי.במקביל, דרש בורגיבה לקיים משפטים חדשים ל-15 חשודים באיסלאמיזם, וכי כולם פרט לשלושה ייתלו בסוף השבוע הבא. כאשר נודעה הצהרה זו, חשדו מספר מנהיגים פוליטיים בתוניסיה, בהם תומכים ותיקים של בורגיבה, כי הוא אינו חושב או פועל יותר באופן רציונלי. מאוחר יותר, פעיל זכויות אדם אחד אמר כי אם הפקודות היו מבוצעות, הדבר היה מעורר מלחמת אזרחים.
באמצעות דו"ח זה הפעיל ראש ממשלת תוניסיה דאז זין אל-עאבדין בן עלי את סעיף 57 לחוקת תוניסיה, הקובע כי אם הנשיא אינו כשיר לכהן ראש הממשלה יכול להחליף אותו, ברצונו או לא ברצונו של הנשיא הנוכחי. לפיכך הפך בין יום גם לנשיא החוקי של תוניסיה וגם לראש הצבא. העיתונאים ניקולה ביו וז'אן פייר טוקוי כתבו על נסיבות השגת הדו"ח הרפואי:שבעה רופאים, בהם שני רופאים צבאיים, נקראו יחד באמצע הלילה, לא למיטתו של בורגיבה החולה, אלא למשרד הפנים. אחד מהשבעה היה רופאו של הנשיא דאז, הקרדיולוג והגנרל הצבאי מוחמד ג'דידי. במשרד הם נפגשו במפתיע עם בן עלי, שדרש מהם לגבש חוות דעת רפואית בנושא בורגיבה. אחד הרופאים החל למחות על כך שלא ראה את בורגיבה במשך שנתיים ולכן לא יכול להעניק חוות דעת רפואית אודותיו, וכמוהו גם אחרים. "זה לא משנה. חתמו!", התערב בן עלי.למחרת נאם הנשיא החדש לאומה ברדיו תוניס. במהלך הירואי הוא ספד לקורבנות ש'הרג' קודמו, והבטיח לפפתח ולקדם את תוניסיה. עוד הוסיף בן עלי כי: "בתקופה בה אנו חיים כבר לא מספיק רק להשלים עם נשיאות לכל החיים או עם רצף אוטומטי לראשות המדינה, תחת מערכת שהעם אינו נכלל בה. לאנשינו מגיעה פוליטיקה מודרנית, המבוססת על מערכת רב-מפלגתית אמיתית המשלבת ריבוי ארגונים אזרחיים". על אף הנאום הליברלי הזה, בן עלי לא קיים אף לא אחת מהבטחותיו והמשיך לשלוט במדינה כקודמו, באופן יחידני, מושחת וחד-מפלגתי במשך עשרות שנים, עד שנת 2011.
שמואל הצרפתי
רבי שמואל הצרפתי (ה'ת"כ 1660– ה'תע"ג 1713) היה ראש ישיבה, דיין ומורה צדק בעיר פאס שבמרוקו. מחבר הספר "דברי שמואל", "נימוקי שמואל" וספרים נוספים.
ביוגרפיה.