מערות חזן הוא שמה של מערכת מסתור מתקופת מרד בר כוכבא, הממוקמת במערב בני דקלים והיא מורכבת ממערות קרסטיות, חללים חצובים, מתקנים חקלאיים ובורות מים המקושרים זה לזה במנהרות ומחילות תת-קרקעיות.
אתר המערות התגלה על ידי חברי מושב אמציה ב-1979 בראשות הבן הבכור של המושב, שנהרג בהיותו מפקד צוות בסיירת צנחנים.
ב-2021 הוכרז כגן לאומי והחלו עבודות להנגשתו ובניית פארק לתושבי היישוב בני דקלים.
שם המקום נגזר מן המלה הערבית ח'זאנה (ארון, אוצר), הוא השם בו כינו את האתר הכפריים הערבים באזור, שנשדד עוד בשלהי העת העתיקה של ידי שודדי עתיקות.
תיאור הממצאים.
האתר נחפר ב-1983 על ידי הארכאולוגים שלמה גודוביץ' וגדעון אבני.
המערכת כוללת 35 חללים תת-קרקעיים, מחילות ומנהרות באורך כולל של כ-220 מטרים בשטח המשתרע על כ-650 מ"ר.
מאז סוף ימי בית שני ועד תום מרד בר כוכבא וכן מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל ועד התקופה הערבית הקדומה התקיים במקום, מעל לפני הקרקע, יישוב, אשר עשה שימוש בחללים התת-קרקעיים לשימושים שונים כגון אחסון ומסתור. החללים התת-קרקעיים הורחבו, חוברו והותאמו לשהיה ממושכת בתקופת מרד בר-כוכבא, אז גם הותקנו מוקדי התעייה ושמירה, חדרי מסתור, פירי אוורור ומתקנים חקלאיים-תעשייתיים תת-קרקעיים כגון בית בד. כן הותקנו לאורך המחילות שקעים לנרות שמן.
במרכז המערכת נמצאות שתי מערות פעמון ומערת קולומבריום, ששולבו באמצעות מחילות במערכת המערות שתחת בתי היישוב. ארבעה חללים תת-קרקעיים שימשו כמחסן לקנקנים, רצפת חדרי האחסון נחצבה בדוגמת שקעים עגולים (כ-150 שקעים בממוצע בחדר) ובאחד מהם נמצאו קנקני שמן שלמים. תחכום מקימי החדרים מתבטא בכך שנבנו בשיפוע מתון מאוד, כאשר בין השקעים מחברות תעלות קטנות המובילות לבור איגום, כך שאם נסדק קנקן, תוכנו היה זורם ונאגר ולא אובד.
מצות עשה שהזמן גרמה
סעד זע'לול
סעד זע'לול (בערבית: سعد زغلول; 1859 – 23 באוגוסט 1927) היה מדינאי ומהפכן מצרי אשר הוביל את המאבק למען עצמאות מצרים כנגד הכיבוש הבריטי בשם תנועת הלאומיות המצרית. מנהיגה הראשון של מפלגת אל-ופד המצרית, וראש ממשלת מצרים הראשון. כמו כן, זע'לול היה חבר במסדר הבונים החופשיים.
ראשית חייו.
סעד זע'לול נולד למשפחה אמידה של חקלאים בעלי אדמות בכפר איביאנה שבדלתה של הנילוס. אביו שימש בתפקיד ראש הכפר, תפקיד שהקנה למשפחתו חשיבות רבה בפוליטיקה המקומית. גם הייחוס של אמו היה בעל חשיבות חברתית, שכן היא הגיעה ממשפחה שחבריה נשאו במשרות מנהלתיות החל מתקופתו של מוחמד עלי. באזור בו גדל זע'לול לא היו בתי ספר מודרניים, ולכן הוא פנה לחינוך המסורתי. את המשך לימודיו הגבוהים הוא המשיך באוניברסיטת "אל אזהר" בקהיר, אליה הצטרף בשנת 1871. במהלך תקופת לימודיו פגש שניים מהאישים החשובים במצרים של תקופתו אשר לימדו באל-אזהר, ג'מאל א-דין אל-אפגאני ומוחמד עבדו, אשר עתידים להשפיע רבות על המשך דרכו הפוליטית. במהלך שנות השמונים של המאה ה-19 זע'לול השתתף בעריכת ה"אג'יפשין גאזט", העיתון הרשמי של הממשלה, לצד עבודתו בתפקידים מנהלתיים אחרים. בשנת 1882, בתקופה הסוערת טרם אירועי "מרד עוראבי", עבד זע'לול לצידו של מוחמד עבדו במסגרת עריכת העיתון ה"אג'יפשין גאזט". כאשר הבריטים השתלטו על מצרים הוא נעצר באמתלה של השתייכות לארגון טרוריסטי. זע'לול הצליח להינצל ממאסר ארוך או הוצאה להורג מה שהוביל לאמץ דרך חדשה ובטוחה יותר לפעילות, לימוד משפטים בצרפת וחזרה למצרים עם תום הלימודים. בשנת 1892 נתמנה זע'לול לשופט בבית הדין לערעורים. הוא עבד לצידם של קאסם אמין ואחמד לוטפי א-סייד. במסגרת עבודתו פעל למען החדרה של ערכים מודרניים למקצוע הפרקליטות, לבתי הדין השרעיים וכלל המנהל המשפטי ברוח "המודרניזם האסלאמי" פרי הגותם של ג'מאל א-דין אל-אפגאני ומוחמד עבדו. במשך השנים הוא הותיר רושם חיובי ביכולותיו המנהלתיות ובאופן התנהגותו.
פעילותו הציבורית הטרום-מהפכנית.
בשנת 1906 נשא סעד לאשה את צאפיה, בתו של ראש הממשלה המצרי באותם ימים, מוסטפא פהמי פאשא, שהיה ידוע בעמדותיו הפרו-בריטיות. דרך הנישואים הצליח זע'לול לקרב עצמו לא רק לחצר הח'דיו ולאליטה השולטת המצרית, אלא גם לנציב הבריטי באותו הזמן, הלורד קרומר. זע'לול שמר בין היתר על קשר טוב עם הנסיך המצרי נאזלי פאזיל, ועם אנשי מפתח במנגנון השלטוני הבריטי במצרים. ניתן להניח כי המפגש הראשון בין זע'לול לבין הלורד קרומר התקיים במסגרת מפגשים בבתי הנסיכים, אליהם הוזמנו שני אישים אלו כאורחים. קרומר התרשם מסעד זע'לול והניע את הח'דיו עבאס חלמי השני למנות את זע'לול לתפקיד שר החינוך בשנת 1906. קרומר תיאר את זע'לול כ"לא רק האדם הראוי והמוכשר, אלא גם המצרי החזק ביותר עמו יצא לי להתמודד עד עתה". בכך ניסה להוביל למינוי אדם מצרי לתפקיד משמעותי בשאיפה להוביל לרפורמות במצרים. לזע'לול לא היה קל בתפקידו כשר חינוך מכיוון שכל המערכת הייתה זקוקה לשינוי מהפכני, מצב החינוך במצרים היה ירוד ובאותה שעה לא היה נראה שמתוך מערכת חינוך זו עתיד לצמוח דור חדש של מנהיגים מקומיים.
זע'לול היה ממונה על תיק החינוך במשך ארבע שנים ועל אף העובדה שהח'דיו עבאס חלמי השני מעולם לא חיבב אותו, הוא הצליח והעלה את מספר בתי הספר במדינה. הוא ערך מספר רפורמות חשובות במערכת החינוך וביניהן החלפת שפת הלימוד במערכת החינוך לערבית (עד אז השפה המרכזית הייתה אנגלית). ההצלחה המשמעותית שלו בתפקיד הייתה בכך שלראשונה הצליח שר מצרי להכפיף את הסמכות שלו על נציגי השלטון הבריטי שהעריכו את אופן התנהלותו. כתוצאה מהצלחתו בתפקיד שר החינוך זכה זע'לול בשנת 1910 לקידום ומונה לשר המשפטים. לאחר עזיבתו של הלורד קרומר את תפקידו, התקשה זע'לול לעבוד בממשלה עקב יחסיו הרעועים עם ממשיכיו של קרומר, אלדון גורסט (כיהן בתפקיד בשנים 1907–1911), והלורד קיצ'נר (כיהן בתפקיד בשנים 1911–1914), ולכן הגיש את התפטרותו מהתפקיד בשנת 1913. במהלך כהונתו כשר המשפטים התמקד זע'לול בשיפור הרמה המקצועית של עורכי הדין המקצועיים ובין היתר עמד בראש הקבוצה שייסדה את אגודת עורכי הדין. לאורך כהונתו כשר החינוך והמשפטים זע'לול דאג לבנות לעצמו תדמית ציבורית חזקה למדי.
המאבק למען עצמאות מצרים.
לאחר התפטרותו מתפקיד שר המשפטים הציג זע'לול את מועמדותו לאספה המחוקקת המצרית מטעם מחוז קהיר. לקהל המצביעים הבטיח שבמידה וייבחר הוא יתמקד וייאבק לשינויים בארבעה תחומים עיקריים: מאבק למען רפורמה משפטית, מאבק למען רפורמה חינוכית, מאבק למען רפורמה מוניציפלית בעיר קהיר וקידום רפורמות חקלאיות. מעל הכל זע'לול שאף לקדם את רעיון העצמאות המצרית, תוך מתן דגש נרחב יותר לממשלה עממית במצרים. חתנו מוסטפא פהמי פאשא המליץ לו לוותר על התמודדותו בבחירות אלו, וכך המליצו לו גם חלק מחבריו, בטענה שהמעורבות של הח'דיו ושל הלורד קיצ'נר באספה המחוקקת היא חזקה ובנסיבות אלו יהיה קשה לו לפעול ולהצליח, אך זע'לול לא נרתע מכך, נבחר ברוב מכובד שנשען בעיקר על בני הדור הצעיר במצרים, וביסס עצמו כראש האופוזיציה של האספה המחוקקת. מכס תפקידו הפך זע'לול לאחד החברים המשפיעים ביותר באספה, השמיע ביקורת על תפקודה של הממשלה המצרית, וביסס את התנגדותו לנוכחות הבריטית על אדמת מצרים.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 החליטה בריטניה לפרק את האספה, ולהכריז על מצרים כשטח חסות, או פרוטקטורט בריטי. הח'דיו החדש פואד הראשון בקש בשנת 1917 למנות את זע'לול יחד עם עבד אל-עזיז פהמי לתפקידי שרים, אך מי שהתנגדו למינוי של אלה באותם ימים היו אנשי הממשלה הבריטים. זע'לול המשיך לפעול מאחורי הקלעים וניכר היה שהוא פועל באופן עצמאי עם נטייה לכיוון האופוזיציה. עם תום המלחמה פנה זע'לול יחד עם אישים שונים לנציב העליון הבריטי רג'ינלד וינגייט בדרישה לעצמאות שלמה למצרים. בפועל שאף זע'לול, שלא נשא אז תפקיד רשמי במערכת הפוליטית המצרית, להוביל להקמת משלחת מצרית שתצא למסע בבריטניה ושם תציג דרישה לעצמאות מלאה או לפחות להביא ליותר חופש פעולה מצרי במסגרת שלטון הפרוטקטורט. מעבר לכך, מטרתה של קבוצה זו היה להצטרף לשיחות הנערכות בורסאי, פריז ושם להציג בפני ועידת השלום את הדרישות המצריות. את אירוע זה ניתן לסמל כצעד ראשון לקראת הקמתה של "מפלגת אל-ופד" (המשלחת בערבית). המשלחת בראשו של זע'לול הסתמכה בטיעונה לעצמאות על מסמך "14 הנקודות" של הנשיא האמריקאי וודרו וילסון, בו הגדיר הנשיא את הזכות ל"הגדרה עצמית" של המדינות השונות. זע'לול הפנה את בקשתו לווינגייט, אך זה סירב בתוקף לבקשה. סירוב זה הניע את הלאומיים המצריים להתחיל ולנסות לפעול והקריירה של סעד זע'לול עד לשלב זה שכנעה אותם להאמין שהוא הנכון והראוי לשמש כדובר וכנציג מבחינתם. כעת המטרה הופנתה לכיוון של עצמאות לאומית ורעיון זה החל להיות מופץ בכל רחבי המדינה דרך פרסום של עלונים סודיים. שאיפתם של זע'לול ואנשיו הייתה שיינתן להם המנדט לייצג את מצרים בפני גורמים חיצוניים.