ביוגרפיה.
צ'טפילד נולד בבייקרספילד, קליפורניה. הוא למד ושחה בין השנים 1975-1972 באוניברסיטת דרום קליפורניה.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה בשנת 1971 זכה צ'טפילד במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא משחקים חדש של 1:06.75 דקות, לפני שיאן העולם במשחה ל-200 מטר חזה, בריאן ג'וב בן ארצו (1:07.93 דקות) ושיאן העולם בעבר במשחה זה, ז'וזה פיולו מברזיל (1:07.94 דקות).
באולימפיאדה שנערכה במינכן, מערב גרמניה בשנת 1972 סיים צ'טפילד במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.01 דקות. בשלב המוקדמות הוא שחה במקצה הראשון וקבע שיא אולימפי חדש של 1:05.89 דקות, 9 מאיות השנייה איטי משיא העולם של ניקולאי פאנקין מברית המועצות ועלה מהמקום הראשון.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1973 זכה צ'טפילד במדליית זהב במשחה ל-100 יארד חזה בתוצאה של 57.36 שניות. באוניברסיאדה שנערכה במוסקבה, ברית המועצות באוגוסט אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:55.15 דקות, לפני ברית המועצות (3:56.07 דקות) ומערב גרמניה (4:02.65 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.74 דקות, אחרי ניקולאי פאנקין (1:06.67 דקות) ואיגור צ'רדקוב (1:07.19 דקות), שניהם מברית המועצות.
צ'טפילד היה מוזיקאי מצטיין והתמחה במוזיקה מתקופת הבארוק, בנגינה על צ'לו ובשירה במנעד של קונטרה טנור.
צ'טפילד השתתף במשחקים הגאים שנערכו בניו יורק בשנת 1994 ובכך יצא מהארון כהומו:"הוא לא חשף את המיניות שלו מהפחד לאבד את מקומו בנבחרת."
ב-23 בדצמבר 1998 נפטר צ'טפילד מלימפומה.
דייוויד אייר
דייוויד אייר (באנגלית: David Ayer; נולד ב-18 בינואר 1968) הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק אמריקאי.
אייר ידוע כמי שכתב את התסריטים לסרט "יום אימונים מסוכן" ולסרט הראשון בסדרת מהיר ועצבני. בשנת 2005 ביים את סרטו הראשון, מותחן הדרמה "זמנים קשים" ובעקבותיו ביים סרטי דרמה ואקשן כדוגמת "מלכי הרחוב", סוף המשמרת", "חבלה", "זעם" והסרט השלישי בסדרת היקום הקולנועי של DC, "יחידת המתאבדים".
ביוגרפיה.
דייוויד אייר נולד בשמפיין שבאילינוי, ארצות הברית, למשפחה נוצרית. הוא גדל במינסוטה ובמרילנד ומשהתבגר עבר לגור עם דודו בלוס אנג'לס, לאחר שסולק מהבית. הוא התגייס לצבא ושירת בצי האמריקאי במשך כשנתיים.
קריירה.
אייר כתב תסריטים לסרטים כדוגמת "U-571", שהושפע מחוויותיו בצי האמריקאי וכן היה שותף בכתיבת התסריט לסרט "מהיר עצבני" משנת 2001 ולסרט "כחול מושחת" משנת 2002. אייר גם היה שותף לשכתוב התסריט עבור הסרט "ימ"מ יחידת פריצה", משנת 2003.
הסרט הראשון שדייוויד ביים היה "זמנים קשים", סרט דרמה שעלילתו מתרחשת ברחובות דרום מרכז לוס אנג'לס, ומגולל את השפעת השימוש בסמים וחוויותיו מהצבא של גיבור הסרט הסובל מהפרעת דחק פוסט-טראומטית. לאחר מכן, ביים אייר את הסרט "מלכי רחוב.
בשנת 2012 יצא סרט נוסף על פי תסריט פרי עטו של אייר, הסרט "סוף המשמרת", שהוא גם ביים ומגולל את קורותיהם של 2 שוטרים במשטרת לוס אנג'לס. הסרט זכה לביקורות מהללות ואף הוכתר כאחד מסרטי המשטרה הטובים ביותר. כיכבו בו מייקל פניה וג'ייק ג'ילנהול.
במרץ 2014 יצא הסרט "חבלה",המגולל את קורותיה של יחידה ללוחמה בסמים, בכיכובם של ארנולד שוורצנגר וסם וורת'ינגטון אך הסרט לא זכה להצלחה רבה ונקטל על ידי המבקרים. באותה שנה יצא הסרט "זעם" שהצליח יותר הן בקופות והן בביקורות, הסרט שגולל קורותיו של צוות טנק שרמן אמריקאי לקראת תום המלחמה, יצא לאקרנים באוקטובר 2014 ובו כיכבו בין היתר בראד פיט, שיה לבוף, לוגאן לרמן ומייקל פניה.
דייוויד אייר עשה לעצמו שם כיוצר פעולה אלים ומחוספס המבקש ומצליח להציג את חיי הרחוב כפי שהם וניחן באפיון חזק של דמויות.
פרנוואז הראשון, מלך איבריה
פָּרנַווַאז הראשון, (פרנבס) מלך איבריה (בגאורגית: ფარნავაზი) היה המלך הראשון (או השני) של איבריה הקווקזית, מייסד המלוכה בכארתלי ומייסד שושלת פרנוואז . הממלכה נוסדה בתקופה ההלניסטית, בסביבות המאה השלישית לפני ספירה, בתמיכתם הפוליטית של מלכי סלאוקוס. על פי "הכרוניקה של כארתלי" מהמאה-11 לספירה, שברשומות הגאורגיות, היה וסל של המלך הסלאוקי אנטיוכוס, אך לא צוין באיזה שנים מדובר או באיזה אנטיוכוס מדובר. אם כי הסברה היא שמדובר באנטיוכוס הראשון (מלך בין השנים 281-261 לפנה"ס)
חייו.
על פי הרשומות הגאורגיות, פרנוואז הוא צאצא של אופלוס, הבן של מסכתוס, שהיה בנו של כרתלוס, שעל פי האגדה היה בנו של תרגמוס מצאצאיו של יפת. לעובדת היותו המלך הראשון של כארתלי אין ביסוס במקורות שאינם גאורגיים. הרשומות המתארות את חייו רוויות דימויים וסמלים אגדתיים ואזכור העובדות ההיסטוריות דהוי. דמותו של פרנוואז מוצגת ברשומות הגאורגיות כדמות של מלך בעל חזות אגדית כיאה למלך הראשון של גאורגיה של התקופה שקדמה לנצרות.
על פי אחד מהרשומות הגאורגיות משנת 800 לערך, "חיי המלכים", היה צאצא לשושלת מכובדת והיה נצר לכרתלוס, האתנארך האגדי של כארתלי. דודו מצד אביו, סמארה, החזיק בתואר "מַאמַאסַאחלִיסִי" ("אב הבית", მამასახლისი) של השבטים הגאורגיים באזור מצחתה. אימו של פרנוואז הייתה כפי הנראה פרסית מאספהאן, שזוהו על פי הנסיך תאימורז מגאורגיה והפטריארך אנטון הראשון, כביתו של דריווש השלישי. אף על פי שהסיפור על פרנוואז נכתב על ידי רושם רשומות נוצרי, משופע הסיפור בדימויים ובאזכורים לדמויות מיסטיות איראניות. הממצאים הארכאולוגיים מאששים את הקשרים הפוליטיים-תרבותיים בין איראן לכארתלי של אותה תקופה. השם פרנאווז הוא המחשה נוספת למוצא הפרסי. הוא מבוסס על השם הפרסי "פארנאה" (מקור מהשפה האווסטית), הזוהר האלוהי, האנשה של הכוח המלכותי ושל התהילה של הדת האיראנית.
שושלת פרנוואזיאני (מפרנאווז) נשתמר גם ברשומות הארמניות המוקדמות כ"פרנאווזיאן" (מופיע ברשומות מהמאה ה-5 של ההיסטוריון הארמני פאוסטוס מביזנטיום, Փավստոս Բուզանդ), ו"פרנוואזיאן", מופיע בחיבור ההיסטוריה של ארמניה של מובסס חורנאצי, מתחילת המאה ה-5 כפי הנראה. בהסתמך על מקורות אלה, מלך בשם פרנוואז היה מייסד של שושלת גאורגית. השם פרנוואז הוזכר גם באסטלת סרפיט מארמזי, אסטלה ביוונית עתיקה וארמית המתארת את זיכרונותיה של נסיכה גאורגית בשם סרפיט (სერაფიტ).
הסיפור על חייו של פרנוואז הוא בין הסיפורים השלמים מבחינה אמנותית ברשומות הגאורגיות, הסיפר על חיי פרנוואז מתחיל ברגע לידתו ומסתיים בקבורתו. בגיל 3 הושמדה משפחתו הקטנה, וירושתו נגזלה בידי אזו, שהומלך על ידי אלכסנדר הגדול במהלך המסע שלו לכארתלי. העדויות על פלישתו של אלכסנדר הגדול לממלכת איבריה מופיעות הן ברשומות הגאורגיות והן בכתבי היסטוריונים מערביים. פליניוס הזקן וגאיוס יוליוס סולינוס (גאוגרף רומי), שמציינים בזיכרונותיהם הפרעה למסע המקדונים באיבריה, שקשורה כפי הנראה למשלחת, המופיעה בדברי סטראבון, שנשלחה לגבולות איבריה על ידי אלכסנדר הגדול, בשנת 332 לפנה"ס, למצוא שם מכרות זהב.
פרנוואז גדל ללא אב. הוא חלם חלום נבואי ובעקבותיו משתכנע לעשות מעשים אציליים, ויצא לצייד. במהלך מרדף אחר צבי הוא מצא אוצר רב שהיה מאוחסן במערות נסתרות. הוא הוציא את האוצר וניצל אותו לבניית צבא נאמן להבסת השליט הרודני, אזו. הוא נעזר בכוג'י מקולכיס, שנישא, בסופו של דבר, לאחותו של פרנוואז. אל המורדים הצטרפו גם 1,000 חיילים מהמחנה של אזו; הם זוהו באופן אנכרוניסטי כרומאים ונטען כי הוענקו להם תוארי אזנאורי בידי פרנוואז המנצח, אולם אטימולוגיה זו של התואר שניתן להם אינה נכונה.
תקופת שלטונו.
בקרב שהתרחש מאוחר יותר, הובס אזו ונהרג, ופרנוואז הפך להיות המלך של כארתלי בגיל 27. על פי הרשומות נטען כי הכיר בריבונות הסלאוקית, יורשיו ההלניסטיים של אלכסנדר הגדול במזרח התיכון. הם נקראים ברשומות הגאורגיים בשם כללי אנטיוכוס.
על פי האמור ברשומות שלח פרנוואז את שליחיו למלך אנטיוכוס מאשור עם מתנות רבות. הוא הבטיח לשרת אותו וביקש את עזרתו כנגד היוונים. אנטיכוס קיבל את מתנותיו, כינה אותו בני ונתן לו את הכתר. בהמשך מציינים הרשומות הגאורגיות כי פרנוואז עיצב את המנהלה שלו על פי הדגם של הממלכה הפרסית.
פרנוואז הקים ארגון צבאי-מנהלי שהיה מבוסס על מושלים אזוריים או אריסתווים. סממני הסמכות שאותם קיבלו האריסתווים מהמלך כללו שרביט, טבעת חותם מיוחדת, חגורה וחימוש. בממלכת איבריה היו בסך הכל שבעה אריסתווים: קולכיס, קאחתי, חונאני (כיום בצפון אזרבייג'ן), סאמשווילדה בכארתלי תחתית, צונדה (כולל את ג'וואחתי, קולה (Göle שבנפת ארדהאן) וארטאאני), אודזרחה וקלאג'רתי. בנוסף היה הספאספט, המפקד העליון של הצבא, אשר היה תחת השליטה הישירה של המלך שבסיסו היה בכארתלי הפנימית.
המבנה ההיררכי שבנה פרנוואז כלל: מלך, מפקד עליון של הצבא המלכותי (ספאספט), אריסתווים, מפקדי חילות מצב (אטאסיסתאוויס ציחיסתאוויס) של המעוזים המלכותיים, מפקדים זוטרים (אסיסתאוויס) שכלל את צעירי המשפחות האריסטוקרטיות, שכירי חרב מקצועיים מהממלכות השכנות וחיילים שהיו פרושים בכל רחבי הממלכה.
אופן חלוקת הממלכה האיברית לסאאריסתוו (דוכסויות) שימש בראש ובראשונה למטרה צבאית, כלומר, ארגון האזור לצורכי הגנה. צורת ארגון כזו לא איימה על הארצות השכנות. אוכלוסיית הממלכה, כולל שבויים זרים ואוכלוסיית האזורים ששלמו מיסים, מנתה כ- 600,000 איש, שיכלה להחזיק כיאה צבא גדול של לא פחות מ-100,000 איש. לפי סטראבון מנה הצבא האיברי כ-70-80,000 חיילים כך שלפי זה נראה שבכל סאאריארסתוו היו כ-10,000 חיילים.