יש מן הראשונים שהסמיכו את האיסור על המקרא "ארור מסיג גבול רעהו". אמנם, לפי פשוטו המקרא עוסק בדיני קרקעות ואוסר השתלטות על קרקעותיו של הזולת. אולם ראשונים למדו מכאן על דרך היקש, שכשם שאין לפלוש למקרקעין של הזולת כך אין לפלוש לתחום העיסוק שלו באמצעות ירידה לאומנותו. ראשונים אחרים למדו את איסור "יורד לאומנות חברו" מדין "עני המהפך בחררה". לפי הדין האחרון, אדם שמנסה לזכות בחפץ כלשהו, אסור לאחר להתערב ולהוציאו מידיו. בדומה לכך, אדם שסוחר זה מכבר באומנות מסוימת זכה בלקוחותיו, ואל לו לאדם זר למשוך ממנו את הלקוחות על ידי עיסוק באותה אומנות.
בין האחרונים, יש הסבורים שאיסור "יורד לאומנות חברו" הוא מן התורה ומקורו באיסור גזל "לא תעשוק את רעך ולא תגזול". עמדה זו מקנה לאיסור תוקף הלכתי חזק יותר מזה שניתן לו על ידי התלמוד או הראשונים, לעיל.
סוגי תחרות.
בן אותה העיר.
בתוספתא נחלקו התנאים: "כופין בני מבוי זה את זה שלא להושיב ביניהן לא חייט ולא בורסי ולא אחד מן כל בעלי אומניות. לשכנו אין יכולין לכופו. ר' שמעון בן גמליאל אומר אף לשכנו יכולין לכופו". שני האומנים שהם בני אותו מבוי (רחוב הסגור משלושה צידיו):רבן שמעון בן גמליאל סבור שאומן א' רשאי לעכב את אומן ב' מלעסוק באותה אומנות, מפני שזה יוביל לפגיעה בפרנסתו, וכך אומן ב' יידרש לעסוק באומנותו במקום אחר. מנגד, חכמים סוברים שאין אומן א' יכול לעכב על אומן ב' מלעסוק באומנותו, משום שאומן ב' זכאי לטעון "עשה אתה בתוך שלך, ואני עושה בתוך שלי". כלומר, על שני הצדדים להתחשב זה בזה. לחלופין, הואיל ולכ"א תחום מחיה משלו, מסתבר שהפרנסה תבוא משמים, ולפיכך אין במעשיו של אומן ב' משום פגיעה בזולת.
להלכה נקטו מרבית הראשונים כשיטת חכמים. ברם יש מי שנקט כשיטת רשב"ג.
לפיכך, לא יינתן סעד על ידי בית הדין למי שמבקש למנוע מאומן לרדת לאומנות חברו. עם זאת, יש המתירים לפנות ולקבל סעד מן המלכות או למנוע תחרות בכוח. הדרך להימנות על תושבי העיר כוללת מלבד הגירה לעיר, תשלום מס מצד הסוחר-התושב החדש למושל העיר. סוג המס נתון במחלוקת ראשונים. לשיטה אחת מדובר במס הכנסה ("מנת המלך"), ולשיטה אחרת זהו מס הגולגולת, המוטל על כל אחד מתושבי העיר ללא קשר לעיסוקו. בדין אומנים המתגוררים במבואות שונים באותה עיר, קיימת מחלוקת ראשונים: לפי גישה אחת בן מבוי רשאי לעכב על בן מבוי חברו, ולפי גישה אחרת אינו רשאי. ר' חיים מצאנז סבור שבזמננו כל תושבי העיר נחשבים בני אותו מבוי.
בן עיר אחרת.
עוסק בן עיר אחת זכאי למנוע מעוסק בן עיר אחרת להקים עסק מתחרה בעירו (של הראשון) בטענת "פסקת לחיותי" (= אתה נוטל ממני את מקור הכנסתי) זכות זו תקפה בכל העיר, ואף שלא בקרבת מקום העיסוק של העוסק הראשון. בדומה לאמור לעיל, סוחרים מקומיים זכאים לעכב סוחרים העוברים בין הערים מלסחור בעירם, בטענה שבכך הם מקפחים את פרנסת בני העיר. עם זאת, אין למקומיים זכות לעכב את האחרים מלסחור בסחורות שאינן מצויות בקרב בני העיר.
אם הסוחר החיצוני מציע את מרכולתו במחיר זול יותר, נוצרת התנגשות בין טובת הסוחר המקומי לבין טובת תושבי העיר: לפי דעה אחת יש להעדיף את טובת התושבים. ההגנה של חכמים על הסוחרים המקומיים אינה עומדת במקום שבו היא מסבה הפסד לצרכנים. עם זאת, אם הסוחר הזר מציע מחיר נמוך משמעותית מן המקובל, על מנת לפגוע בסוחרים המקומיים אין להתיר לו למכור בעיר. בנוסף, זכות התחרות של הסוחר הזר מוגבלת למוצרים הזולים ולא לכלל מרכולתו. לפי דעה אחרת ההגנה על הסוחרים המקומיים היא מוחלטת, ומתקיימת גם כאשר המחיר שהם מציעים גבוה יותר. זכותם לשמור על מקום עיסוקם ועל רווחיהם גוברת על טובתם של תושבי העיר.
חריגים.
1. איסור תחרות מצד סוחרים מחוץ לעיר, חל רק על רוכלים המוכרים בכמויות מועטות, אולם במקום של מכירה סיטונאית התחרות מותרת, משום שזו טובתם של בני העיר.
2. סוחר הבא לעיר לגבות חובו מותר לו למכור את סחורתו עד שיסיים לגבות את חובותיו ויעזוב את העיר.
3. עזרא תיקן לטובתן של בנות ישראל שיהיו רוכלים מסתובבים בעיירות על מנת שיהיו בשמים ותכשיטים מצויים להן.
תקנה זו מאפשרת לאותם רוכלים להתחרות במכירת מרכולתם גם כנגד הסוחרים המקומיים. עם זאת, הרוכלים אינם יכולים לקבוע את מקומם בעיר מסוימת ללא הסכמת תושביה, למעט תלמידי חכמים להם מותר להשתקע בעיר בה באו לסחור, כדי שיוכלו לעסוק בלימודם ומשום שאין דרכם לעבור מעיר לעיר. עיר המקיימת יום שוק פתוח, בו מגיעים לעיר סוחרים ממקומות שונים, אי אפשר למנוע מהם מלמכור את מרכולתם ביום זה, אולם ניתן למנוע מהם מלהסתובב על פתחי בני העיר לשם מכירת מרכולתם.
אומנות של מצווה.
התלמוד מעודד תחרות בין מלמדי תורה, בהתבסס על תקנת עזרא: "עזרא תיקן להן לישראל שיהו מושיבין סופר בצד סופר." בהתאם לכך נקבע, שמורה המלמד את תלמידיו מקרא, משנה, או תלמוד אינו יכול למנוע מחברו לפתוח בית ספר מתחרה שנאמר "ה' חפץ למען צדקו יגדיל תורה ויאדיר". היתר התחרות בתחום לימוד התורה נובע מהרצון להאדיר את לימוד תורה באמצעות "קנאת סופרים תרבה חוכמה". יש שסייגו מכלל זה מוסדות חינוכיים שתוכנית הלימודים שלהם כוללת לימודים נוספים, מלבד תלמוד תורה. לדבריהם, הכלל "קנאת סופרים תרבה חכמה" המעודד תחרות, חל רק לגבי תלמוד תורה, ולכן במוסדות כאלו, בהם יש גם לימודים שאינם תלמוד תורה, התחרות אסורה. לפי גישה אחרת, בעולם המודרני שיווק ותחרות מקובלים גם בתחום החינוכי, ולכן יש להתיר תחרות גם במוסדות הנזכרים, כל עוד נשמרים עקרונות המוסר, שיש בהם כדי למנוע פגיעה באוכלוסייה המקומית או בבתי ספר אחרים.
בדומה לתלמוד תורה, גם בעסקים בצרכי מצווה, דוגמת סוחרים בתשמישי קדושה או בספרי קודש, עוסק אינו זכאי למנוע מחברו להתחרות בו. יוצאים מכלל זה סופרי תפילין ומזוזות, הנדרשים לרמת דיוק גבוהה, וקיים חשש שעידוד התחרות יפגע באיכות ובמקצועיות של עבודתם.
ביחס למלאכת הרבנות נחלקו האחרונים האם רב חיצוני זכאי לקפח את פרנסתו של רב העיר בעריכת גיטין וקידושין וכדומה? יש הסבורים שבזמננו הואיל ומשרת הרבנות מוגדרת מבחינת תפקידיה וסמכויותיה, תחרות בתחומים עליהם מופקד הרב משמעה, פגיעה בסמכויותיו ובפרנסתו של רב העיר. לעומתם, יש הסבורים שאין מינויו של הרב הראשון מונע את האחר מלעסוק ברבנות - אם מפני ש"קנאת סופרים תרבה חוכמה", ואם מפני שתלמיד חכם הבא לעיר נידון כמשלם מס (על אף הפטור שלו), ולכן הוא זכאי, ככל תושבי העיר, לעסוק בכל משלח יד בו הוא חפץ מבלי שיוכלו למנוע זאת ממנו.
תחרות שאינה הוגנת.
באמצעות מתנות –נחלקו התנאים במשנה: "רבי יהודה אומר לא יחלק החנוני קליות ואגוזין לתינוקות מפני שהוא מרגילן לבא אצלו וחכמים כמתירין." רב הונא התיר את חלוקת האגוזים בתחרות בין סוחרים, מתוך טענה כי אין בכך יתרון של סוחר אחד על משנהו, כיוון שכל אחד יכול לחלק בעצמו ולהשוות את היתרון של חברו, וכך נפסק להלכה.
באמצעות הפחתת מחירים - נחלקו התנאים האם חנווני יכול להפחית את מחיר סחורותיו על מנת למשוך לקוחות. רבי יהודה אוסר פעולה זו כי כך החנווני פוגע בפרנסתם של שאר החנוונים, אולם חכמים מתירים ואף מציינים התנהגות זו לשבח ("זכור לטוב"), משום שהיא מובילה להוזלת מחירים. ההלכה נפסקה כחכמים.
האחרונים נחלקו בגדר ההיתר למכירה במחיר מופחת: יש הסבורים כי ההיתר קיים רק במקום בו צפויה השפעה על מחירי הסחורות הקבועים בשוק, אך אם לא צפויה הוזלת מחירים כללית, משום ששער המחירים קבוע - אין להתיר הפחתת מחירים פרטנית של סוחר בודד. לעומת זאת, יש הסבורים שמותר לסוחר להפחית את המחירים של מוצריו, אף אם הפעולה הזו לא תוביל להוזלת מחירים כללית, כל עוד אין הוא מקפח בכך את פרנסת שאר הסוחרים. לפי דעה נוספת, מותר לסוחר להפחית מחירים ואין בכך ירידה לאומנות שאר הסוחרים כי הם יכולים לנקוט דרך פעולה דומה, אך במקום בו שאר הסוחרים לא יכולים להפחית את השער יהיה הדבר אסור.
תחרות מסחרית בימינו.
יש אחרונים שמגדירים את כל העיר כרשות אחת ולפיכך אינם מבדילים בין בני מבואות שונים אלא כל בני העיר רשאים לעשות את מלאכתם בכל מקום שירצו, ואין זכות קדימה לבני מבוי מסוים. מקביעה זו נובע, שאין איסור לבן המקום לפתוח עסק מתחרה בסמוך לחברו. עם זאת, ראוי שלא לעשות זאת, משום מידת חסידות.
לצד ההלכות שלעיל, לבני העיר עומדת הרשות למנוע תחרות עסקית בלתי מרוסנת באמצעות הטלת קנסות ("להסיע על קיצתן"). ובאמצעות תקנות הקובעות מי זכאי לפתוח חנות בעיר ובאילו תנאים.
כיום, מדינת ישראל מעודדת תחרות עסקית תחת הגבלות "חוק התחרות הכלכלית". עוסק שברצונו להתחרות בבעלי עסקים קיימים לא יתקל בהתנגדות מצד רשויות החוק להלכה הותרה פתיחה של רשת מרכולים גדולה וזולה, אף על פי שהיא עלולה לפגוע במרכולים המקומיים הקטנים, משום שהעסק החדש משלם מיסים בדומה למתחריו, ובנוסף פתיחתו תתרום להפחתת מחירים שתועיל עם תושבי האזור. מטעמים אלה, העסק החדש אינו נחשב לגורם זר ומותר לו להתחרות כנגד הסוחרים המקומיים.
דוגמאות לפסיקת בתי הדין בימינו.
1. השגת גבול של ספק שיש לו לקוח קבוע