מקור הסעיף אינו ברור. על פי המפקד העליון של כוחות הברית דאגלס מקארתור, את הסעיף הציע ראש ממשלת יפן קיג'ורו שידהרה, שראה בכל גוף צבאי ביפן של אחרי המלחמה חסר משמעות מכיוון שהרעיון של מלחמה יזכה לגינוי מצד הציבור היפני. מצד שני, ייתכן שאת הסעיף הציע צ'ארלס קיידס, אחד מעוזריו של מקארתור. הדיאט של יפן אישר את הסעיף ב-3 בנובמבר 1946.
פירוש הסעיף.
זמן קצר לאחר אימוץ חוקת יפן ב-1947, הסתיימה מלחמת האזרחים הסינית בניצחון המפלגה הקומוניסטית של סין ובכינון הרפובליקה העממית של סין ב-1949. כתוצאה מכך, נותרה ארצות הברית ללא בעלת ברית חזקה כנגד התפשטות הקומוניזם במזרח אסיה. לפיכך החל הכיבוש האמריקאי ביפן ללחוץ על המדינה לנקוט פעולות צבאיות יותר במאבק בקומוניזם במהלך המלחמה הקרה.
לאחר פרוץ מלחמת קוריאה ב-1950 נשלחה דיוויזיית הרגלים ה-24 האמריקאית מיפן לחזית בקוריאה, והותירה את יפן ללא הגנה. בתגובה, הורה מקארתור על הקמת כוח שיטור לאומי, שמנה 75,000 חברים, שעליו הוטל לשמור על הסדר בתוך יפן, ולהדוף כל ניסיון פלישה חיצוני. את כוח השיטור הקים קולונל פרנק קוולסקי, תוך שהוא משתמש בעודפי הצבא האמריקני. על מנת להימנע מהפרת החוקה ניתנו לפריטים צבאיים שמות אזרחיים, למשל, טנק נקרא "כלי רכב מיוחד." בתגובה פנה מנהיג המפלגה הסוציאלית, שיגסאבורו סוזוקי, לבית המשפט העליון של יפן בטענה שכוח השיטור הוא לא-חוקתי, אך בית המשפט ביטל את התביעה בטענה שהיא לא רלוונטית.
ב-1 באוגוסט 1952 הוקמה הסוכנות הלאומית להגנה (保安庁), שמטרתה הייתה לפקח על כוח השיטור ועל הזרוע הימית שלו. ראש הממשלה שיגרו יושידה ניהל את הסוכנות החדשה בצורה ישירה. הסוכנות הלאומית להגנה הפכה ב-1954 למשרד ההגנה וכוח השיטור הפך לכוחות ההגנה העצמית של יפן.
תומכי סעיף 9 הדגישו שהסעיף נוגע גם לאנרגיה גרעינית, וכי על יפן להימנע מהקמת תחנות כוח גרעיניות, בייחוד על רקע האסון בתחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1 בעקבות רעידת האדמה בסנדאי ב-2011.
דיון.
סעיף 9 אינו אוסר רק על שימוש בכוח ליישוב סכסוכים בינלאומיים, אלא אף אוסר על קיום צבא, חיל ים וחיל אוויר. לפיכך, מבחינה משפטית, כוחות ההגנה העצמית של יפן אינם כוחות לוחמים אלא זרועות של המשטרה הלאומית. לחלוקה זו השפעות רבות בנושאי מדיניות חוץ והביטחון. לפי ממשלת יפן, הכוונה ב"פוטנציאל מלחמתי" הוא לכוח העוקף את הצורך הבסיסי בהגנה עצמית, וכל כוח מתחת לצורך זה אינו מהווה פוטנציאל מלחמתי. בית המשפט העליון של יפן חיזק את חוקיות כוחות ההגנה העצמית במהלך השנים במספר פסיקות, וקבע שליפן זכות להחזיק כוחות להגנה עצמית בלבד. המפלגה הליברלית-דמוקרטית פירשה את הסעיף כך שהוא אוסר על שימוש בכוח ליישוב סכסוכים בינלאומיים, אך אינו אוסר על שימוש בו לשמירה על הסדר בתוך המדינה, והמפלגה הדמוקרטית המשיכה קו זה. שתי המפלגות אף קראו לבחינה מחודשת של הסעיף ולהוספת סעיף המאפשר שימוש בכוח למטרות הגנה עצמית כנגד תוקפנות המכוונת כנגד יפן. לעומת זאת, המפלגה הסוציאלית, שהתפרקה, ראתה בכוחות ההגנה של יפן הפרת החוקה, וקראה ליישום מלא של סעיף 9, תוך פירוק כל כוחות הצבא של יפן. כשהצטרפה המפלגה למפלגה הליברלית-דמוקרטית בקואליציה, היא שינתה את עמדתה, והכירה בחוקיותם של כוחות ההגנה העצמית. גם המפלגה הקומוניסטית של יפן מתנגדת לקיום כוחות ההגנה, וקוראת להקמת מיליציה צבאית תחת זאת.
ב-1990 דורגה יפן במקום השלישי בעולם בהוצאות ההגנה שלה, אחרי ברית המועצות וארצות הברית, והאחרונה קראה לה לקחת חלק גדול יותר בהגנה על האוקיינוס השקט. בעקבות זאת איבד סעיף 9 מחשיבותו, אך נותר על כנו על מנת למנוע התרחבות צבאית נוספת. בנוסף, על אף השנים שחלפו מאז המלחמה, נותרה דעת הקהל ביפן בעד הסעיף.
ראש ממשלת יפן שינזו אבה קרא במאי 2007, במלוא שישים שנים לחוקה, לשינויים אמיצים במסמך, שיאפשרו למדינה לקחת חלק גדול יותר במאמצים הבינלאומיים במלחמה בטרור ולטפח שוב גאווה לאומית.
רות נבו
רות נבו (8 ביולי 1924 – 17 באוגוסט 2021) הייתה חוקרת ומבקרת ספרות, פרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים, חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, מתרגמת וציירת ישראלית.
קורות חיים.
רות נבו נולדה ב-8 ביולי 1924 ביוהנסבורג, דרום אפריקה. בת למשפחת ויינברן (Weinbren), לאב יליד ליטא שהיגר ליוהנסבורג בשנת 1902 והיה רופא מרדים ומייסד אגודת המרדימים בעיר, ולאם ילידת דרום אפריקה שמשפחתה הייתה ממוצא אוקראיני.
את התואר הראשון למדה ביוהנסבורג באוניברסיטת ויטווטרסראנד, אוניברסיטה ליברלית פרו-שוויונית ומעורבת. בשנת 1947 עזבה לאנגליה במטרה לסיים את לימודי התואר השני, תחילה באוניברסיטת לונדון ולאחר מכן אוניברסיטת קיימברידג'.
השואה ומאורעות מלחמת העולם השנייה עוררו בה את יהדותה, ובשנת 1950 עלתה לישראל ואת עבודת המחקר שלה סיימה, תוך לימוד שפת המקום באולפן עברית בקיבוץ משמרות.
בשנת 1952 נישאה לנתן נבו, מורה לעברית באליאנס.
נפטרה ב-17 באוגוסט 2021.
קריירה אקדמית.
פרופ' נבו הייתה שנים רבות חוקרת ומרצה לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית, במהלכן יצאה ללימודי דוקטורט באנגליה ומהמחקר שעשתה בספריית המוזיאון הבריטי, נולד ספרה הראשון "שירים של ענייני דיומא", שנושאו היה התפתחות הסגנון הסאטירי אצל משוררים ליריים שבעתות מלחמה כתבו שירה פוליטית.
במהלך השנים התמקדה בחקר שירתו של שייקספיר ובשירת המאה ה-17 והמאה ה-20. כן השתייכה לאסכולת הביקורת החדשה. הייתה לחוקרת בעלת שם עולמי ביצירתו של שייקספיר, וספריה ופרסומיה בחקר הספרות האנגלית בכלל ויצירת שייקספיר בפרט, מאוזכרים ומצוטטים רבות במסגרת המחקר והספרות בתחום בארץ ובעולם.
תרגמה את ספר השירה "שירים נבחרים" של חיים נחמן ביאליק, שיצא לאור בשנת 1981, ואת "מסעות בנימין האחרון מטודלה" של יהודה עמיחי, שהיה ידידה וסטודנט שלה. במשך 15 שנה שמשה עורכת בכתב העת Hebrew University studies in literature and the arts (HSLA) של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1986 נבחרה לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, והייתה אחת משתי הנשים הראשונות (ובמשך שנים רבות גם היחידות) שהיו חברות בה.
העיסוק בציור.
רות נבו העידה על עצמה שהמשיכה שלה לעיסוק בציור החלה עוד בימי ילדותה ביוהנסבורג, וכי מאז לא עזבה אותה "הכמיהה לאחוז ביפי העולם ולרשום אותו". היא שאפה ללמוד ציור עוד בצעירותה, והחלה לפעול כציירת חובבת, אך רק לאחר פרישתה המוקדמת מהקריירה האקדמית, עברה לעסוק בציור בעיסוק מלא. תחילה למדה אצל יצחק ימין ויוסף הירש ובהמשך ב-The Art Students League בניו יורק. יחד עם זאת, מקום מיוחד בהתפתחות התפיסה האומנותית שלה ייחסה נבו לידידתה, הציירת רות לוין, עליה כתבה נבו: "בהשראת עבודתה למדתי שהציור איננו תיעוד אלא פירוש של המציאות".
נבו הציגה במשך השנים כמה וכמה תערוכות יחיד וחלק מעבודותיה נמצאות במשכני האקדמיה למדעים ובאוניברסיטה העברית.
לירן דנינו
לירן דנינו (נולד ב-3 בפברואר 1991) הוא זמר, שחקן, מלחין, פזמונאי ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה.
דנינו גדל והתחנך בפתח תקווה. אביו הוא הזמר אבי דן. הוריו התגרשו כשהיה בן שנתיים, ואמו שלי נישאה בשנית למאיר בוזגלו; ולהם נולדו שלושה ילדים נוספים. למד במגמת מוזיקה שבתיכון פנימיית כפר הנוער בן שמן.
באפריל 2010 התגייס לצה"ל לחיל המודיעין.
קריירה.
מוזיקה.
בבגרותו, דנינו התפרסם לראשונה כזמר בשנת 2009, כשהשתתף בתוכנית המציאות "כוכב נולד" בערוץ 2 של קשת, בעונתה השביעית. בה הגיע למקום הרביעי.
בדצמבר 2010 הוציא סינגל ראשון לרדיו, "עדיין ריק". השיר זכה להצלחה רבה והגיע לראש מצעדי הפזמונים השונים. במאי 2011, הוציא את הסינגל השני "ללכת". גם שיר זה זכה להצלחה רבה במצעדי הפזמונים, כמו כן גם הסינגל השלישי שהוציא, "כל המילים". בפברואר 2012 יצא אלבום הבכורה של דנינו, שנשא את שמו "לירן דנינו". לאחר צאת האלבום יצאו הסינגלים, "אין לי כוח" ו"חוזר אלייך".
ב-6 באוגוסט 2013 הוציא דנינו את הסינגל "שמלה כחולה", ב-12 בינואר 2014 הוציא את הסינגל "עם הזמן". לאחר מכן באותו שנה הוציא את הסינגל "הרבה ממך נשאר". ב-26 באוגוסט 2015 הוציא את הסינגל "יש לך את הכל". בספטמבר 2016 יצא הדואט שלו עם עומר אדם "סיפור ישן".
באוגוסט 2018 הוציא את הסינגל "יש ימים".
בינואר 2019 הוציא את הסינגל "משאירים לאחרים". לאחר מכן, הוציא את הסינגל "אחת כמוני". באוקטובר 2019 התארח בסינגל "מאושרים" של המפיקים דולב רם ופן חזות, יחד עם הזמרת נועה קירל.
ב-20 באוקטובר 2020 הוציא את הסינגל "צמאה לאהבה".
באוגוסט 2021 הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, "מי שאנחנו", המכיל ארבעה שירים ("מי שאנחנו", "שיר מפעם", "כשהזמן יעבור" ו"היו לי שמיים").
משחק.
בנעוריו, בשנת 2005 שיחק בתפקיד משני בסדרה "עולם מושלם", בערוץ הילדים למנויי yes.
בשנת 2022 השתתף בעונה השמינית של "רוקדים עם כוכבים" בקשת 12 והודח החמישי. בנוסף התארח בגמר העונה ושר את הסינגל המצליח שלו ״ללכת״.
חיים אישיים.
ב-2013 ניהל מערכת יחסים עם נטע אלחמיסטר.
ב-2019 ניהל מערכת יחסים עם עומר נודלמן.
מאוגוסט 2020 נמצא בזוגיות עם טיילור מלכוב.
קומפלקסו דו אלמאו
קומפלקסו דו אלמאו (בפורטוגזית: Complexo do Alemão, "המתחם הגרמני"), הוא קבוצת פאבלות בצפון ריו דה ז'ניירו שבברזיל.
היסטוריה.