זמן לא רב לאחר שקיבל את המינוי כסגן ראש הממשלה, כשהוא מתוסכל מאי ידיעת המועד בו יפנה הוק את הבמה, נשא קיטינג נאום פרובוקטיבי בפני תא הכתבים הפרלמנטרים. הוק ראה בנאום כצעד המעיד על חוסר נאמנות מוחלט ורמז לקיטינג שהוא יכחיש את ההסכם הסודי ביניהם. לאחר שהמתחים בין השניים הגיעו לשיא, ולאחר שנה סוערת, התפטר קיטינג מתפקידיו כסגן ראש הממשלה ושר האוצר ביוני 1991 והעמיד עצמו לבחירה מול הוק בבחירות למנהיגות המפלגה. הוק הביס אותו בקלות ובמסיבת עיתונאים לאחר פרסום התוצאות, הכריז קיטינג שמבחינתו היה זה ניסיון יחיד להשיג את התפקיד. הוק מינה את ג'ון קרין לתפקיד שר האוצר, אך עד מהרה הוכיח קרין את עצמו כבלתי מתאים לתפקיד. למרות הניצחון המשכנע שנחל מול קיטינג, נראה הוק מותש לאחר פרסום התוצאות. הוא איבד את שותפו הפוליטי הוותיק, מעמדו בסקרי דעת הקהל החל לשקוע ולאחר כמעט תשע שנים כראש ממשלה, החלו רבים להביע את דעתם שהוא כבר עייף ושהגיע הזמן שמישהו אחר יחליף אותו.
בסוף שנת 1991 ספגה מנהיגותו של הוק נזק בלתי הפיך כאשר פתח מנהיג המפלגה הליברלית, ג'ון יוסון מערכה שבמסגרתה הציע שינוי גורף במערכת הכלכלית, כולל הנהגת מיסי קנייה, קיצוצים רחבים בהוצאה הממשלתית והורדת שיעור מס ההכנסה האישי. נראה היה שחבילת צעדים זו תפסה את הוק בהפתעה ותגובתו עליה הייתה חלשה. רבים במפלגת הלייבור החלו לאבד את אמונם בו וב-19 בדצמבר 1991 התקיימו בחירות למנהיגות המפלגה. 56 הצביעו עבור קיטינג ו-51 עבור הוק. בנאום שנשא הוק למחרת בפרלמנט, הוא הכריז שלאחר תשע שנות כהונתו כראש ממשלה הוא השאיר אותה במצב טוב יותר בהשוואה למצבה כשהוא קיבל אותה. בסיום נאומו עמדו חברי הפרלמנט ומחאו לו כפיים. באותו היום הוא הגיש את התפטרותו למושל הכללי, עבר לשבת בספסלים האחוריים וב-20 בפברואר 1992 הוא התפטר מחברותו בפרלמנט.
הוק כתב שהיו לו חרטות מעטות בנוגע לרגעים בתקופת כהונתו כראש ממשלה. למרות המרירות כלפי קיטינג שהשתקפה בזכרונותיו, ב-2010 הוא אמר שקיטינג והוא כבר יישבו את חילוקי הדעות ביניהם כבר מזמן, שהם נוהגים לסעוד יחדיו לעיתים קרובות ושהם רואים את עצמם כידידים.
לאחר הפרישה.
לאחר פרישתו מהפרלמנט, נכנס הוק לעולם העסקים והתמנה להיות דירקטור בכמה חברות ולקח על עצמו תפקידי ייעוץ, משימות שאותן ביצע בהצלחה מרובה. ב-1995 הוא התגרש מאשתו הייזל. היא גילתה סובלנות כלפי היחסים הפתוחים שהיו לו עם בלאנש ד'אפוז'ה בעת כהונתו כראש ממשלה, אך נישואיהם הסתיימו שלוש שנים לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים. זמן קצר לאחר מכן נשא הוק את ד'אפוז'ה. הייזל הוק מתה במאי 2013 עקב סיבוכים של מחלת האלצהיימר.
באופן מכוון היה הוק מעורב במידה מועטה מאוד בענייני המפלגה במהלך תקופת כהונתו של קיטינג כראש ממשלה, מתוך רצון לא להאפיל על יורשו, אף על פי שמעת לעת הוא השמיע בפומבי דברי ביקורת על מדיניותו של קיטינג. לאחר תבוסתו של קיטינג בבחירות של 1996 ובחירתו של ג'ון הווארד כראש ממשלה, הוא החל להיות מעורב יותר בענייני המפלגה ומאז הוא הופיע בכמה אירועים של המפלגה, כשלעיתים הוא ניצב לצדו של קיטינג.
בבחירות הכלליות של 2007 הוא תרם תרומה חשובה למאמץ המפלגתי, תמך בקווין ראד ונאם בשורה של טקסי פתיחה של מטות הבחירות ברחבי אוסטרליה. הוא תקף את השינויים שביצעה ממשלת הווארד בחוקי העבודה ואת תפקודו של הווארד כשר האוצר. באופן דומה העניק הוק את תמיכתו לקווין ראד ולג'וליה גילארד במערכות הבחירות של 2010 ו-2013, בהתאמה. בנוסף, היה הוק מעורב רבות בתמיכה במועמדי הלייבור במערכות הבחירות במדינות.
בפברואר 2008 השתתף הוק, יחד עם ראשי הממשלה לשעבר, גוף ויטלם, מלקולם פרייזר, ופול קיטינג, בישיבה מיוחדת של הפרלמנט בה נשא ראש הממשלה, קווין ראד, נאום ארוך בו הביע את התנצלותו כלפי האבוריג'ינים בנוגע לפרשת הדור הגנוב.
ב-2009 סייע הוק להקמתו של המרכז להבנה בין מוסלמים ללא-מוסלמים באוניברסיטת אוסטרליה הדרומית. דו-שיח בין-דתי היה נושא שהוק ייחס לו חשיבות. בריאיון לעיתון באדלייד הוא אמר שהוא "משוכנע שאחת הסכנות שניצבות שהעולם ניצב מולן, היא חוסר ההבנה כלפי העולם המוסלמי. הקנאים גרמו למצג שווא של האסלאם. הם נתנו רושם מוטעה על טבעו של האסלאם".
נפטר בסידני ב-16 במאי 2019.
שנתון (כתב עת)
לנגסטון יוז
ג'יימס מרסר לנגסטון יוז (באנגלית: James Mercer Langston Hughes; 1 בפברואר 1902 - 22 במאי 1967) היה משורר, פעיל חברתי, סופר, מחזאי, ובעל טור אמריקאי. היה אחד מהיוצרים הראשונים של שירת הג'אז. שירי הבלוז, הבלדות והשירים הליריים שלו התפרסמו בשבעה כרכים. יוז ידוע בעיקר כמנהיג הרנסאנס של הארלם. בשנת 1954 זכה בפרס אניספילד-וולף עבור ספרו "Simple Takes a Wife".
יוז חיבר את התמליל לאופרה "תמונת רחוב" ,ע"פי מחזהו של אלמר רייס(1946) למוזיקה של קורט וייל, המוצגת ברחבי העולם עד היום.
לנגסטון יוז תורגם לעברית בידי משוררים שונים ביניהם אברהם שלונסקי, רוני סומק ועודד פלד. אולם המתרגם המובהק שלו ומי שדואג להנכיח את יוז ומפעלו בתוך הספרות העברית הוא המשורר ערן צלגוב. צלגוב פתח עם יוז את הספר הראשון של הוצאת רעב ומדגיש בהרצאותיו את המהפכנות וחשיבות יוז כקול הומניסטי ומהפכני בו בזמן.
פתיחת רץ המלך
פתיחת רץ המלך היא פתיחת שחמט שמתחילה במהלכים:
הלבן תוקף את משבצת ו7 של השחור, ומונע מהיריב את קידום החייל מ-ד7 ל-ד5. בהימנעותו של הלבן מלפתח את הפרש ל-ו3, הוא מותיר לעצמו את האפשרות לקדם את החייל מ-ו2 ל-ו4. האפשרות לקידום כזה של החייל בהמשך דומה לגמביט המלך ומשחק וינה, שתי פתיחות שגם להן מאפיין זה, וניתן לעבור בהמשך למצב דומה לפתיחות אלו. פתיחות דומות נוספות שאפשר לעבור אליהן הן פתיחה איטלקית והגנת שני הפרשים.
אנציקלופדיית פתיחות שחמט (ECO) מסמנת פתיחה זו בקודים C23 ו-C24.
היסטוריה ושימוש.
פתיחת רץ המלך היא אחת מהפתיחות העתיקות ביותר. היא פותחה על ידי השחמטאים הספרדים לואיז רמירז דה לוסינה ורוי לופז דה סגור ושוחקה על ידי השחמטאי הצרפתי פילידור. בנט לארסן, רב אמן דני בשחמט, היה זה שהחיה פתיחה זו בשנת 1964. למרות נדירותה בעת החדשה, לעיתים נעשה שימוש בפתיחה זו כהפתעה על ידי שחקנים כמו קספרוב. נאן משתמש בה כדי להימנע מהגנת פטרוב (1.ה4 ה5 2.פ-ו3 פ-ו6), ופטר לקו שיחק אותה באליפות העולם 2007 נגד קראמניק, הידוע כשחקן קבוע של הפטרוב.
ויבר אדמס בספרו הקלאסי, הלבן - לשחק ולנצח, טען כי פתיחת רץ המלך כופה ניצחון ללבן בגלל המהלך השני. עם זאת, הוא לא היה מסוגל להוכיח זאת על ידי הבסת שחקנים חזקים ממנו, ומאוחר יותר נטש את פתיחת רץ המלך לטובת משחק וינה, וטען לגביה את אותה טענה. רב האמן, ניק דה פיירמיאן, במהדורה ה -14 של הספר, פתיחות שחמט מודרניות, מסכם כי פתיחת רץ המלך מובילה לשוויון כאשר שני הצדדים מציגים משחק טוב, והעיר כי, "בין השחקנים מודרניים רק בנט לארסן שיחק את זה הרבה, אבל גם קספרוב נתן לו ניסיון (זכייה נגד ברייב)".
וריאציות עיקריות.
עקב העובדה שהמהלך השני (מצד הלבן) בפתיחת רץ המלך לא מהווה איום ישיר לשחור, לאחרון יש מספר דרכים אפשריות לתגובה. לכן, לפתיחה זו יש מספר וריאציות.
הגנת ברלין: 2...פ-ו6.
המהלך השני, הפופולרי ביותר של השחור במשחק השחמט, הוא פ-ו6, משום שהוא מכריח את הלבן להחליט כיצד להגן על הרגלי שלו הנמצא ב-ה4. אם הלבן בוחר להגן על ידי קידום רגלי ל-ד3, על השחור להיזהר שלא להיסחף לתוך וריאציה נחותה של גמביט המלך הנדחה. אפשרויות להימנע ממלכודת זו הן:
לפעמים בוחר הלבן בפתיחת רץ המלך כדי לעבור לפתיחה איטלקית תוך כדי מניעת אפשרות מהשחור לשחק את הגנת פטרוב. לדוגמה:
גמביט אורסוב.
גמביט אורסוב נקרא על שם הנסיך הרוסי סרגיי סמיונוביץ' אורסוב (1827-1897). לאחר 2 ...פ-ו6 3. ד-4, ה:ד4 (3... פ:ה4 4.ד:ה5 נותן ללבן יתרון מסוים) 4. פ-ו3 השחור יכול לעבור להגנת שני הפרשים עם 4...פ-ג6, או לדחות את הגמביט עם 4...ד5 5.ה:ד5, ר-ב4+ 6.ג3 (מומלץ על ידי מיכאל גאוולר כדי להרוויח חייל על חשבון זכויות הצרחה) ו- 6...מה-ה7+ 7.ר-ה2 ד:ג3, כאשר 8.ב:ג3 או 8.פ:ג3, שניהם מציעים סיכויים שווים בערכם. במקום זאת, השחור יכול לקבל את הגמביט עם 4...פ:ה4 5.מה:ד4 פ-ו6 (5...פ-ד6? 6. 0-0 נותן ללבן עמדת תקיפה מכרעת), והלבן ימשיך עם פ-ג3, ר-ז5, מה-ח4, 0-0-0, ובדרך כלל מתכוון לפגוש ...0-0 ו...ח6, עם הקרבת כלי על ידי ר:ח6, חושף את המלך השחור. לשחור יש עמדה מוצקה ללא חולשות ברורות אבל ללבן יש הזדמנויות התקפה. הגעה לגמביט אורסוב נעשית לפעמים גם באמצעות הגנת פטרוב לאחר:
גמביט בודן-קיזריצקי.
גמביט בודן-קיזריצקי נקרא על שמם של השחמטאים שמואל בודן וליונל קיזריצקי. בודן פרסם ניתוח ראשון למהלך זה בשנת 1851. מומחי פתיחות שחמט מעריכים כי לאחר 2 ... פ-ו6 3.פ-ו3 פ:ה4 4.פ-ג3 פ:ג3 5.ד:ג3 ו6, התקפת הלבן לא בדיוק שווה חייל. המשחק עשוי להמשיך בצורה הבאה:
בפועל, החוסר בהתפתחות של השחור ושלילת זכותו להצרחה קטנה יכולים להיות בעייתיים.
מהלכים בטוחים יותר עבור השחור, על פי פול מורפי, הם אחת מהדרכים הבאות:
על פי בובי פישר בספרו, 60 המשחקים הבלתי נשכחים שלי, בדרך השנייה, "ללבן אין פיצוי על הרגלי".
השחור יכול גם להגן על החייל עם 3 ... פ-ג6 ומעבר להגנת שני הפרשים. הוא חייב, עם זאת, להיות מוכן להציע גמביט בעצמו לאחר 4.פ-ז5. הלבן יכול לבצע מהלך דמוי גמביט בודן-קיזריצקי עם 4. 0-0 פ:ה4 5.פ-ג3.
מהלכים נוספים אך חריגים הם:
ההגנה הקלאסית: 2...ר-ג5.