במצב קשה זה ולנוכח דיווחים על התקוממויות של אזרחים חמושים בחרקוב, איים מנהיג קורפוס הפאנצר אס אס, פאול האוסר, על מפקדו, גנרל לאנץ, כי יסוג מחרקוב עד השעה 16:30 אם לאנץ לא יתן את הפקודה המתאימה. רק לאחר שלאנץ ומאנשטיין נתנו פעמיים פקודות מפורשות להגן על חרקוב בהתאם להוראת הפיהרר, הסכים האוסר בשעה 21:30 למלא את התפקידים בחרקוב. אבל בכך לא הסתיים משבר הפיקוד בחרקוב. בזמן שהצבא האדום ניתק את מסדרון החילוץ מחרקוב, עזבו יחידות של דיוויזיית הפאנצר אס אס "דאס רייך" באופן שרירותי את עמדותיהן בקצה הצפוני של העיר בבוקר ה-15 בפברואר, שנכבשו מיד על ידי כוחות הצבא האדום מהארמייה ה-69 הסובייטית. קורפוס הטנקים ה-15 (גנרל מיור וסילי קופצוב), שנתמך על ידי דיוויזיית הרובאים ה-160, הצליח להתקדם הלאה בקצה המזרחי של העיר. במצב זה שוב נתן האוסר את ההוראה לסגת מחרקוב. קורפוס הטנקים של המשמר ה-5 הסובייטי, דיוויזיות המשמר ה-340 וה-25, ודיוויזיות הרובאים ה-183, ה-309 וה-100 נכנסו לעיר מכמה צדדים. המשמר האחורי הגרמני בדמות הגדוד ה-1 של רגימנט הגרנדירים של "גרוסדויטשלנד" נסוג ממרכז חרקוב לאחר חצות ב-16 בפברואר כשיחידת סער מאבטחת אותו. עד הצהריים ב-16 בפברואר, העיר הייתה לחלוטין בידי הצבא האדום. בסופו של דבר, אף על פי שכנראה לא ציית לפקודת הפיהרר, לא האוסר נחשב אחראי לאובדן היוקרתי של חרקוב, אלא הגנרל לאנץ, שהוחלף על ידי הגנרל ורנר קמפף.
כיבוש מחדש על ידי הוורמאכט.
אסטרטגיה גרמנית.
האסטרטגיה שבה התכוון מאנשטיין לבצע את התקפת הנגד כונתה "פגיעה מאחור". היא חזתה את הדברים הבאים: האויב צריך קודם כל להתקדם רחוק, להרגיש בטוח ואז (לנצל את בעיות האספקה שמתרחשות בדרך כלל עם התקדמות כה מהירה) להיות מובס מהאגפים. היטלר, הזועם מסירובו של האוסר לציית לפקודות, טס למפקדתו של מאנשטיין ב-17 בפברואר, שם הסביר הפילדמרשל את האסטרטגיה שלו למפקד העליון. היטלר התעקש בתחילה כי חרקוב תיכבש שוב בקרוב, אך הוא לא הצליח לאכוף את דרכו.
כוחות מהחזית הדרום-מערבית הסובייטית (ארמיית המשמר הראשונה, הארמייה השישית ו"קבוצת פופוב") פרצו את הפער, ברוחב של יותר מ-150 קילומטרים, בין פלגת הארמייה קמפף לארמיית הפאנצר הראשונה בדנייפרופטרובסק. מאחר שהכוחות הסובייטיים היו במרחק של רק 60 ק"מ מהדנייפר בשלב זה, החליט מאנשטיין - לצערו הרב של היטלר - להסיג את יחידות השריון המוצבים על המיוס ולהשתמש בהם נגד טריזי ההלם של מרקיאן פופוב. בנוסף, ראשי החנית של הטנקים הסובייטים היו רק 60 ק"מ מזפורוז'יה, שם שכן מטה מאנשטיין. כשהיטלר נודע על כך, הוא טס בחזרה, ונתן למאנשטיין את ההזדמנות לבצע את תוכניתו.
מכת הנגד הגרמנית.
החיילים הגרמנים נצטוו לפגוע ביחידותיו של פופוב בעורף ולנתק את דרכי האספקה שלהם. לשם כך הוצאה ארמיית הפאנצר הרביעית בפיקודו של גנרל הרמן הות מחזית מיוס אשר תוגברה על ידי קורפוס הפאנצר אס אס ושני קורפוסי פאנצר נוספים והועברה לדנייפרופטרובסק. המשימה שלה הייתה לקטום את הפלישה הסובייטית העמוקה על ידי תקיפת שני האגפים. כיוון שבעיות התשישות והאספקה בצד הסובייטי כבר הורגשו, ביקש הגנרל פופוב ב-20 בפברואר לאפשר לו להסיג את קבוצת השריון שלו, אך מפקד החזית הדרום-מערבית ניקולאי ואטוטין, שהאופטימיות שלו נותרה ללא הפרעה, דחה את בקשתו. בשלב זה, המטה הסובייטי עדיין הניח שהגרמנים מתכוונים לסגת לכיוון הדנייפר וטעה בכוונות הגרמניות.
ב-22 בפברואר החל הוורמאכט לתקוף את חזית וורונז' ואת החזית הדרום-מערבית הסובייטיות. מאחר שמאנשטיין הורה רק לאחרונה על דיוויזיות השריון שלו להיכנס לשטחי ההיערכות, הוא הצליח להונות את האויב; הסובייטים האמינו עד אז שהוורמאכט יגביל את עצמו להתנגדות ממושכת. קבוצת השריון פופוב והארמייה השישית הסובייטית הופתעו אפוא לחלוטין, כותרו והושמדו על ידי המתקפה הגרמנית. כתוצאה מכך, הוורמאכט חזר לגדות הדונייץ ב-28 בפברואר. כעת נוצר פער רחב של 200 ק"מ בחזית הסובייטית, כך שהסטבקה נאלצה להפסיק את הפעולות ההתקפיות בוורושילובגרד. ב-2 במרץ כבשו הגרמנים את סלבאנסק ובוגורודיצ'נו והקימו ראש גשר מעל הדונייץ ליד Balakleya.
קורפוס הפאנצר אס אס נכנס לחרקוב.
ב-6 במרץ, ארמיית הפאנצר הרביעית הגרמנית (שכללה את קורפוס הפאנצר אס אס של האוסר) ופלגת הארמייה קמפף פתחו במתקפה נגד ארמיית הטנקים השלישית והארמייה ה-69 הסובייטיות. ב-11 במרץ 1943 תקף קורפוס הפאנצר אס אס את חרקוב. בתחילה, עמדות הרוסים נשטפו, אך עד מהרה עמדו הגרמנים בסכנת כיתור בעצמם. במקום לנטוש את המתקפה, הוחלט לעקוף את העיר צפונה. בשעות הבוקר של ה-12 במרץ 1943 איימה ההתקדמות הגרמנית להיכשל כתוצאה מהתקפת טנקים של הצבא האדום על האגף הפתוח. הסובייטים רצו לתקוע טריז בין כוחות החלוץ לבין עיקר מערך האס אס. אולם הניסיון למנוע את אובדנה המחודש של העיר הרביעית בגודלה במדינה בכל הכוחות הזמינים נכשל עקב התנגדות גרמנית עיקשת. ב-15 במרץ נכבשה חרקוב על ידי דיוויזיות הפאנצר אס אס ה-1 בפיקודו של זפ דיטריך וה-2 בפיקודו של ולטר קריגר, וב-18 במרץ בלגורוד נפלה חזרה לידיים גרמניות. ארבע ארמיות סובייטיות הושמדו בהתקפת הנגד של מאנשטיין.
תוצאות הקרב.
מ-4 במרץ עד ה-25 במרץ 1943, איבד הצבא האדום 86,496 חיילים (כולל 45,219 הרוגים ונעדרים) במבצע ההגנתי בחרקוב, לאחר שבפעולות ההתקפיות הקודמות במסגרת מבצע וורונז'-חרקוב כבר נפגעו 153,561 חיילים (כולל 55,475 הרוגים ונעדרים).
מתקפת נגד זו אפשרה לוורמאכט לייצב את הגזרה הדרומית של החזית ולמנוע קריסה קרובה שהייתה מגמדת אפילו את התבוסה בסטלינגרד.
עם כיבוש בלגורוד מחדש, הייתה להנהגה הגרמנית הזדמנות לנתק ולנפץ את הכוחות הסובייטיים בקשת הקדמית ליד קורסק. פילדמרשל פון מאנשטיין רצה לנצל את ההצלחה מיד לאחר מכן ולכתר מיד את יחידות הצבא האדום ליד קורסק. עם זאת, ההתקפה על קורסק נדחתה מספר פעמים על ידי היטלר ולבסוף התרחשה ביולי 1943 תחת שם הקוד מבצע מצודה, מה שנתן לצבא האדום מספיק זמן לתגבר את הקשת הקדמית ולהרחיב את עמדותיו. כתוצאה מכך נכשלה תוכנית ההתקפה הגרמנית. במתקפת הנגד שלהם, מתקפת בלגורוד-חרקוב, הצבא האדום הצליח לכבוש שוב את חרקוב ב-23 באוגוסט - הפעם לתמיד.
פרנץ זלדטה
כשהדוד שמחה שר
כשהדוד שמחה שר היא סיפור מחורז מאת ע. הלל. זהו אחד מני סיפורים רבים של ע. הלל המספרים על דמותו של "דודי שמחה".
הסיפור.
הסיפור מתרחש בבית ובו שש קומות (פלוס מרתף) ובקומות השונות מתגוררים דיירים שונים. לאורך הסיפור לא נחשפת זהותו של הדייר שגר בקומה העליונה (כל הזמן נאמר כי "לעת עתה זה סוד!") וכאשר זהותו נחשפת מסתבר שזהו שמחה, איש הנוהג לשיר ולשמח כך את הרחוב כולו. הסיפור מסופר על ידי אחיינו של שמחה הגר בקומה החמישית עם הוריו ונוהג להיפגש עם בעלי-המקצוע לעיתים, מסיבות שונות.
בעלי-המקצוע.
בעלי-המקצוע בסיפור הם סנדלר בשם חיים, ספר בשם אפרים, נגר בשם דן, רופא, ואופה בשם משה. הרופא נבדל מיתר בעלי-המקצוע בסיפור משום שלא מתואר מה הוא עושה במסגרת תפקידו ובנוסף לכך לא מציינים את שמו.
ירון לרמן
ירון לרמן (נולד ב-23 במאי 1979) הוא ממקימי התנועה הליברלית החדשה ויו"ר מפלגת עלה ירוק בבחירות 2013.
חייו.
לרמן מחזיק בתואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מהטכניון בחיפה ותואר שני במנהל עסקים, גם הוא מהטכניון. את שירותו הצבאי מילא בתפקיד מהנדס במסגרת העתודה האקדמאית. לאחר שירותו הצבאי עבד בתחום ההיי-טק. לרמן מתגורר כיום בתל אביב.
בסוף שנת 2008 הקים לרמן את התנועה לצבא מקצועי שעסקה בקידום אג'נדת מעבר הדרגתי של מודל הגיוס של צבא ההגנה לישראל ממודל גיוס חובה לעבר מודל שעיקרו גיוס מקצועי ומוטה צורך. התנועה לצבא מקצועי פרסמה ניירות עמדה בנושא היעילות הכלכלית, הצבאית והחברתית של מודל שירות זה.
בשנת 2011 הקים לרמן יחד עם עו"ד אבי נוב, מוטי היינריך, בועז ארד ואמיר וייטמן את התנועה הליברלית החדשה, אשר מקדמת את חירות הפרט והשוק החופשי בשיח הציבורי. לקראת הבחירות לכנסת ה-19 חברו חלק מחברי התנועה הליברלית החדשה למפלגת עלה ירוק. לרמן מונה ליו"ר עלה ירוק והמפלגה הגישה רשימה בשם "עלה ירוק - הרשימה הליברלית". המפלגה בהנהגת לרמן הרחיבה וחידדה את מצעה בנושאי חופש האזרחים, הגנה על חירויות ופרטיות, הורדת מיסים, הפרטת שירותים ציבוריים, מאבק בוועדים ובמונופולים, ביטול תוכנית המאגר הביומטרי, הפרדת דת ממדינה והורדת יוקר המחיה.
בבחירות לכנסת ה-23 הצטרף למפלגתה של ליבי מולד, בשם המפלגה הליברלית החדשה.
קמניץ פודולסקי
קמניץ-פודולסק
המשחק של אנדר (סרט)
המשחק של אנדר (באנגלית: Ender's Game) הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי אשר יצא ב-2013, בבימויו של גאווין הוד ובכיכובם של השחקנים אסא באטרפילד, האריסון פורד, בן קינגסלי, מויסס אריאס, אראמיס נייט, היילי סטיינפלד, ג'ימי פינצ'ק, אביגייל ברסלין, ויולה דייוויס, קיילין רמבו וברנדון סו הו.
עלילת הסרט מתארת את עלילותיו של אנדר וויגין, נער בן 16 אשר נשלח לבית הספר ללחימה, יחד עם נערים ונערות מבטיחים מרחבי העולם, על-מנת להכשיר את המנהיג הבא של בני האדם במלחמתם נגד חייזרים הנקראים באגים (בשל דמיונם לחרקים ענקיים), אשר תקפו את כדור הארץ 50 שנים לפני תחילת העלילה.
תסריט הסרט מבוסס על שני ספרים: "המשחק של אנדר" משנת 1985 אשר מתמקד בסיפורו של אנדר והתמודדותו עם המבחנים השונים אשר הוא עובר בבית הספר ללחימה, וספר ההמשך "הצל של אנדר" שנכתב ב-1999 ומתאר את קורותיו של חברו הטוב של אנדר, בין, בזמן תהליך החניכה שלהם באקדמיה לחלל.