הגובה המתוכנן מעל הקרקע בו צנחן או קופץ בייס יפתחו בו את המצנח הוא אותו הגובה בו טייס חליפת כנפיים יפתח את המצנח שלו, וינווט אותו אל הקרקע בצורה נשלטת ובטוחה.
טייס חליפה ישנה את צורת גופו על מנת ליצור עילוי וגרר הרצויים למרות שכל החליפות כבר בנויות ביחס גלישה של 2:1 (על כל רגל שהצנחן נופל הוא מתקדם 2 רגל קדימה). עם צורת גוף מסוימת של הטייס החליפה ומאפייני עיצוב נוספים של החליפה הטייס יכול לשלוט במהירות טיסה קדימה או מהירות נפילתו. כך, יכול טייס החליפה לנסות להאט בצורה מקסימלית את נפילתו כלפי הקרקע או לנסות להשיג מרחק אופקי מקסימלי. הטייס בעצם שולט במאפייני הטיסה הללו על ידי צורת האגן שלו, פלג גוף עליון, הקשתה או כיפוף של הכתפיים, הברכיים ועל ידי שינוי זווית ההתקפה בה טסה החליפה בתוך הרוח היחסית, ועל ידי חוזק המתיחה של בד הכנפיים של החליפה.
אותם טייסים של חליפות כנפיים יכולים למדוד את הישגיהם על ידי שימוש במחשבוני נפילה חופשית אשר מודדים את כמות הזמן שהם בטיסה, גובה פתיחת המצנח, והגובה בו הם נכנסו לנפילה חופשית. מהירות הנפילה יכולה להיות מושוות גם לטיסות קודמות. באמצעות GPS ניתן גם להקליט את מסלול הטיסה עם החליפה, ולחשב את המרחק שאותו עברו. צנחני בייס יכולים לסמן נקודות יציאה. כך, על ידי שימוש במצלמת וידאו מקליטים צוותי הקרקע את הטיסה ומודדים את הישגיהם לעומת טיסות קודמות או צנחנים אחרים באתר.
מהירות ממוצעת של צנחן רגיל היא 180–225 קמ"ש. חליפת כנפיים יכולה להפחית מהירות זו באופן דרמטי למהירות של כ-40 קמ"ש.
כיום החליפה מאפשר ללובשיה להגיע ליחס גלישה של 2.5:1.
כיום ישנם 2 סוגי חליפות עיקריות: טרי־ווינג אשר לה 3 כנפיים אינדיבידואליות מתנפחות (שתיים מתחת לידיים ואחת בין הרגליים), ומונו־ווינג אשר עיצובה הופך את כל החליפה לכנף אחת גדולה.
התפתחויות נוספות.
מחקר נוסף שנעשה כיום בתחום הוא ה-ווינגפאק אשר מכיל כנפיים לבישות עשויות סיבי פחמן. הווינגפאק הוא שילוב בין גלשן אוויר לבין חליפת כנפיים, יכול להגיע ליחס גלישה של 6:1 ומאפשר נשיאה של בקבוקי חמצן וחומרים נוספים. ההתפתחויות האחרונות מאפשרות לטייס הווינגפאק להרכיב מנועי סילון קטנים על רגליו או כנפיו על מנת לעבור מרחק גדול יותר ואפילו לטפס בגובה.
איב רוסי היה הראשון שהשיג תימרונים של מטוס באמצעות גופו בלבד על הווינגפאק שלו. למרות שאותו וויגפאק אינו מסחרי בשל החומרים היקרים שבהם השתמש בבניתו, עשתה טיסתו מעל האלפים בשווייץ כותרות בעיתונים מסביב לעולם. באמצעות 8 דקות טיסה, הוכיח כי הווינג-פאק הסילוני שלו מאפשר יכולות טיסה נשלטות.
דרישות.
ע"פ ה-USPA (ארגון הצניחה האמריקאי) מינימום הצניחות הנדרשות על מנת לעבור קורס מודרך לטיסה בחליפת כנפיים הוא 200. יצרני החליפות מציעים קורסים ומדריכים.
ריוגרפיה
ריוגרפיה היא תהליך שבו מניחים חפצים שונים על נייר צילום ולאחר מכן חושפים אותו לאור. זהו תהליך שנוצר בתנאי חדר חושך. לאחר החשיפה יש להעביר את הנייר תהליך פיתוח. החלקים בהם נחשף הנייר לאור יהפכו לשחורים, החלקים שלא נחשפו יהפכו לבנים והחלקים שנחשפו באופן חלקי (על ידי חפצים שקופים או דקים) יקבלו גוונים שונים של אפור.
הריוגרפיה היא תהליך תיעוד של קווי המתאר של החפצים המונחים על נייר הצילום. תהליך זה התגלה כבר בעבר ונקרא פוטוגרמה אך מאן ריי גילה אותו מחדש והחליט להשתמש בו על מנת להביע את עצמו. הוא החליט לקרוא לו: "ריוגרפיה". המונח "ריוגרף" נלקח משם העט "מאן ריי" אך מתייחס גם לתהליך שבו דרושות קרני אור (ray) על מנת לקבל את התוצאה. השימוש הראשון שלו במונח זה היה בריוגרף הראשון שפרסם בגיליון הסתיו של המגזין The little review no.3 ב-1922.
מאן ריי והרֵיוגרפיה.
מאן ריי הגיע לפריז ב-1921 ופתח את הסטודיו הראשון שלו בחדר המלון שבו התאכסן. הוא הגיע לפריז עם מצלמה אחת ועבד בחדר המלון שלו בלילה כחדר חושך. הצלמים באותה תקופה נחשבו לציירים כושלים. הסברה הייתה שרק ציירים גרועים הופכים לצלמים. הצילום לא נחשב לאמנות והוא רצה להפוך אותו לאמנות. הוא החליט לחפש דרך חדשה והחל בצילומי אובייקטים. הוא בחר לצלם את האובייקטים הפיסוליים שלו, אובייקטים שמצא בסביבתו הקרובה, וצילם את עבודות הרדי מייד של דושאן. הוא צילם את האובייקטים בקומבינציות שונות ונתן להם כותרות שאינן קשורות למצולמים, כמו דושאן.
צילומי האובייקטים גרמו למאן ריי לאמץ את הפילוסופיה של דושאן שאומרת כי יש לנתק את המחשבה מן העובדות. הרי צילום נחשב באותה תקופה למתעד של מציאות, של אמת, ובצילומי האובייקטים לאמת המצולמת אין שום טענה. בסוף 1921 צירוף מקרים הביא לכך שמאן ריי יגלה סוג חדש של צילום שישמש אותו להצגת הרעיון הפילוסופי הזה. באותו לילה ריי היה עסוק בהדפסות מפלטות צילום והעברתם לפוזיטיב לפיתוח. מבלי ששם לב, לקח ריי שני ניירות צילום במקום אחד וגילה זאת רק לאחר שהניירות כבר שהו בתוך הנוזל המפתח. כיוון שלא רצה לזרוק את הנייר, הוא הניח עליו משפך זכוכית, כוס מדידה וטרמומטר ובטעות הדליק את האור. כך נוצר הריוגרף הראשון.
הריוגרפיה נתנה למאן ריי מרחק גדול יותר מאובייקט הצילום כי צילומיו נוצרו בשיטה שלא היה ניתן לשלוט בה באופן מוחלט. דרך שיטה זו גילה דרך חדשה להסתכלות על העולם. הריוגרפים נראו כצילום של אובייקט חסר המיוצג על ידי הסימן השאיר האובייקט על גבי הנייר והציגו את הרעיון ש"האמת הוויזואלית היא רק צל המוטל על ידי מציאות חיצונית" . המחשבות מנותקות מהעובדות בעבודות אלה. הוא אמר כי: "השחתת המדיום שבו אתה עוסק זו ההבטחה המושלמת של שכנוע הכותב. מידה מסוימת של בוז לחומר שאיתו אתה עובד, על מנת לבטא רעיון, היא חיונית לריאליזם הטהור של רעיון זה". אמונה זו גרמה לו לזנוח את המצלמה ואת הצילום "הנורמלי" ולעבור לניסיונות בריוגרפיה, אשר עזרה לו לבטא את רעיונותיו הפילוסופים.
כמעט מחצית מכל עבודות הריוגרפיה של מאן ריי נעשו בשנתיים-שלוש השנים הראשונות לאחר הגילוי. עד סוף 1922 הוא ניסה את כל הדרכים האפשריות שבהן יכול להיווצר ריוגרף: הוספת או החסרת אובייקט בין חשיפה לחשיפה, מספר חשיפות בתאורות שונות, תאורה בתנועה, החזקת אחד האובייקטים בידו בין הנייר לאור וכו'. באותה שנה הוא הוציא קטלוג שכלל 12 ריוגרפים שנקרא: "Champs Délicieux". הכותרת נבחרה כמעין מחווה לאנדרה ברטון שהוציא יחד עם פיליפ סופול ספר של טקסטים אוטומטיים בשם: "la Champs Magnétique" . הריוגרף הראשון בקטלוג נראה גם הוא בהמשך למחווה לברטון כמשהו לא מתוכנן ולא מדויק, משהו אוטומטי. כל הריוגרפים מכילים בתוכם רעיונות מתוך המרכיבים של כתיבה אוטומטית: מהירות, פיגורטיביות ורוחניות, וכולם נעשו באותה שיטה "אוטומטית", חשיפת אור יחיד מאותו כיוון ללא הזזת האובייקטים. בעזרת הריוגרפים יצר ריי עבודות סוריאליסטיות עוד לפני הסוריאליזם. עבודותיו הציגו דברים רגילים בצורה בלתי רגילה.
ב-1931 הוציא מאן ריי קטלוג נוסף המכיל עשרה ריוגרפים. קטלוג זה הופץ על ידי חברת החשמל של פריז ב-500 עותקים ונקרא: "Électricité". בקטלוג זה הציג מאן ריי את השכלולים הנוספים שלו בפיתוח הריוגרפיה. עבודות אלו התמקדו באפשרויות של אור ושקיפויות ונראו מלאות אנרגיה. הריוגרפים האלו התמקדו בקשר של האדם עם החשמל, עם הכוח שיש לאור. האובייקטים בעבודות אלו נראו כמו אובייקטים קוסמיים מוקפים בהילה וטעונים באנרגיות חשמליות. הם נבחרו בקפידה, הונחו בקומפוזיציות מחושבות והוזזו בתנועה עדינה כך שהתקבלה צורה ארוטית שהיא בעצם לא האובייקט אלא החוסר שלו. מאן ריי מספר לנו בעבודות אלה סיפור ארוטי על חשמל ואור. הוא משווה את החשמל לארוטיקה ואומר כי שני הכוחות פועלים בעולם אך אנחנו לא יודעים כיצד.
על הריוגרפיה הוא אומר: "זה ברוח של התנסות ולא של ניסוי שבו הדימויים האוטוביוגרפים מוצגים. דימויים אלו הם שאריות תחמוצת המתוקנות על ידי אור וכלים כימיקלים של חיים אורגנים". תהליך הריוגרפיה איפשר למאן ריי להיות צלם חופשי ושונה, ולהשתמש בצילום כמו שצַייר משתמש בציור. הוא טוען כי מעולם לא אהב את המצלמה ותהליך זה נתן לו את היכולת לייצר את הפנטזיה שלו בלעדיה. הוא אומר כי הוא לא רוצה לצלם את הטבעי אלא את מה שהוא רואה בראשו.
עובד (דמות מקראית)
עוֹבֵד הוא דמות מקראית מתקופת השופטים, הנזכרת במגילת רות כבנם של רות ובועז, אביו של ישי וסבו של דוד המלך.
רות ובועז ילדו את עובד, כאמור בסופה של מגילת רות: .
עובד, הוא צאצא של שני מעשי גנבת זרע וגילוי עריות: האחד, המתייחס אל פרץ (מצד אביו) שנולד כתוצאה ממעשה יהודה ותמר, והשני, המתייחס אל מואב (מצד אמו), כתוצאה ממעשה לוט ובנותיו.
עובד במדרש.
רבים מפרשים את השם עובד במובן של: עובד את האלוהים. ויש אומרים כי זהו שם לבן זקונים, הנשאר לטפל בהורה המזדקן, וזאת בהסתמך על הפסוק במלאכי: , וכן על מונחים מקבילים בשפות אחרות מהמזרח הקדום. זו הסיבה שבגללה אומרות השכנות לנעמי על עובד .
בעז היה בן 80 כשנשא לאישה את רות. הפרש הגילאים ביניהם – ארבעים שנה – מנע ממנו להציע את עצמו לרות מלכתחילה. במדרש נאמר כי ביום בו הגיעה רות לבית לחם, מתה אשתו של בועז.
רש"י פתר את הסתירה המתוארת בפרק ד' במגילה:
השכנות אומרות כי "יולד בן לנעמי", אף על פי שרות היא שילדה אותו, זאת מאחר שנעמי, חמותהּ של רות, גידלה למעשה את עובד ושימשה לו כאומנת (). הסנהדרין הסיקה מכך כי "כל המגדל יתום בתוך ביתו, מעלה עליו הכתוב כאילו ילדו" () ולצורך כך מפרש רש"י כי עובד היה יתום, מאחר שבועז נפטר בלילה שבו נשא לאישה את רות.
מנהרת רוח אנכית