תמר צבי (נולדה ב-1960) היא פרופסור מן המניין בחוג ללשון העברית באוניברסיטת חיפה, ראש הקתדרה לחקר מורשת יהדות מצרים ע"ש יוסף ורשלין ברדה וראש המרכז לחקר יהודי ספרד וארצות האסלאם לדורותיהם. תחומי מחקרה הם בלשנות ופילולוגיה של הלשון העברית ושל הלשונות השמיות, והיא עוסקת אף בחקר תרגומי המקרא לערבית יהודית ובפרט תרגום רס"ג לתורה.
ביוגרפיה.
תמר צבי, בת לצפירה ומשה דים, נולדה וגדלה בחיפה, ישראל.
בשנת 1983 (תשמ"ג) סיימה את לימודי התואר הראשון בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב בחוגים שפה וספרות ערבית, וארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום. את התואר השני סיימה בהצטיינות יתרה בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב בשנת 1987 (תשמ"ז), ובמסגרתו התמחתה בשפות שמיות ובבלשנות שמית וכתבה עבודת גמר בתחום הבלשנות השמית המשווה בהדרכתם של פרופ' אנסון פרנק רייני ופרופ' גדעון גולדנברג. את עבודת הדוקטור שלה כתבה באוניברסיטה העברית בין השנים 1987–1992 (תשמ"ח-תשנ"ב), בתחום התחביר של העברית המקראית, בהדרכתו של פרופ' גדעון גולדנברג. בשנות לימודיה לתואר השלישי זכתה במלגת ות"ת לדוקטורנטים מצטיינים ובמלגת קרן הזיכרון לתרבות יהודית בניו יורק. בסוף שנת 1993 (תשנ"ד) הצטרפה לסגל האקדמי הבכיר של אוניברסיטת חיפה ומשנת 2015 (תשע"ו) היא פרופסור מן המניין באוניברסיטה זו.
פעילות אקדמית.
צבי כיהנה בין השנים תשע"ג - תשע"ו כראש החוג ללשון העברית באוניברסיטת חיפה.
היא חברת מערכת כתב העת "בלשנות עברית" (אוניברסיטת בר-אילן), כתב העת "כרמלים" (אוניברסיטת חיפה ומכון בן-צבי; הייתה עורכת שותפה של כרמלים י, תשע"ד), וכתב העת Journal of Semitic Studies (אוניברסיטת מנצ'סטר בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד). פרופ' צבי אף הייתה עורכת משנה של האנציקלופדיה ללשון ולבלשנות עברית שיצאה לאור ב-2013 בהוצאת בריל,
והיא חברת הוועד המנהל של המרכז לחקר בין-תחומי של הגניזה הקהירית באוניברסיטת חיפה ושל החברה לחקר התרבות הערבית-היהודית של ימי הביניים (מכון בן-צבי).
צבי הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטת פוצ'פסטרום ובאוניברסיטאות נוספות בדרום אפריקה בתמיכת הקרן הלאומית למחקר של דרום אפריקה (2000), במכון ללימודים מתקדמים במדעי הרוח באוניברסיטת אדינבורו, סקוטלנד (2000), באוניברסיטת אדם מיצקביץ' בפוזנן ובאוניברסיטת ורשה, פולין, במסגרת חילופי חוקרים בין האקדמיה הלאומית הפולנית למדעים והאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (2000, 2001), בחוג ללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (2003–2004), במרכז טאובה ללימודי יהדות באוניברסיטת סטנפורד (2003–2004, 2010-2011) ובחוג ללימודי המזרח הקרוב ובמכון רונלד או פרלמן ללימודי יהדות באוניברסיטת פרינסטון (2014, 2015, 2016).
מחקריה בנושא "ענייני תחביר בתרגום רס"ג לתורה" ו"הֶסגר בעברית המקראית" זכו למימון קרן הזיכרון לתרבות יהודית בניו יורק. מחקריה בנושא "הנוסח השומרוני של תרגום רס"ג לתורה" ו"קטעי גניזה מוקדמים של תרגום רס"ג לתורה", זכו למימון הקרן הלאומית למדע בישראל.
הכרה בקוסובו
ההכרה הבינלאומית בקוסובו, מאז הכרזתה על עצמאות מסרביה ב-17 בפברואר 2008 מעורבת, והקהילה הבינלאומית חלוקה בנושא.
נכון ל-4 בספטמבר 2020, 98 מתוך 193 (51%) המדינות החברות באו"ם, 22 מתוך 27 (81%) המדינות החברות באיחוד האירופי, 26 מתוך 30 (87%) המדינות החברות בנאט"ו, ו-33 מתוך 57 (58%) המדינות החברות בארגון לשיתוף פעולה איסלאמי (OIC) הכירו בקוסובו. אולם ממשלת סרביה אינה מכירה בה כמדינה ריבונית.
בשנת 2013, שני הצדדים החלו לנרמל את היחסים בהתאם להסכם בריסל, אך התהליך נתקע בנובמבר 2018 לאחר שקוסובו הטילה מס של 100 אחוז על יבוא סחורות סרביות. ב-1 באפריל 2020 קוסובו ביטלה את המס. בספטמבר 2020, במסגרת הסכם בתיווך ארצות הברית, סרביה וקוסובו הסכימו לנרמל את היחסים הכלכליים ביניהן. במסגרת ההסכם סרביה הסכימה להשעות את מאמציה לעודד מדינות אחרות שלא להכיר בקוסובו או לבטל את ההכרה בה למשך שנה. בתמורה הסכימה קוסובו שלא להגיש בקשה לחברות חדשה בארגונים בינלאומיים באותה תקופה.
רקע כללי.
האופי החד צדדי של הכרזת העצמאות של קוסובו גרם לכמה מדינות להביע את חששן או להכריז במפורש כי אינן מכירות בריבונותה. מועצת הביטחון של האו"ם (UNSC) נותרת חלוקה בנושא זה: מבין חמש החברות בעלות זכות הוטו, שלוש (ארצות הברית, בריטניה וצרפת) הכירו בהכרזת העצמאות של קוסובו, בעוד הרפובליקה העממית של סין הביעה את אי שביעות הרצון שלה מההכרזה החד צדדית, שפוגעת לטענתה ביציבות האזור, וקראה להמשיך במסגרת המשא ומתן. ורוסיה דחתה את ההצהרה והצהירה שהיא רואה בה הליך בלתי חוקי. במאי 2008 פרסמו רוסיה, סין והודו הצהרה משותפת הקוראת למשא ומתן חדש בין בלגרד לפרישטינה.
אף על פי שמדינות האיחוד האירופי מחליטות בנפרד האם להכיר בקוסובו, האיחוד האירופי הגיע להסכמה על אישור כוח משימת שלטון החוק בקוסובו של האיחוד האירופי (EULEX) כדי להבטיח שלום והמשך פיקוח חיצוני. בשל המחלוקת במועצת הביטחון של האו"ם (UNSC), הארגון מחדש של כוח המשימה הזמני של האו"ם בקוסובו () ומסירה חלקית לכח המשימה של האיחוד האירופי EULEX נתקלה בקשיים. אך למרות המחאות הרוסיות והסרביות, מזכ"ל האו"ם באן קי-מון המשיך בתוכנית הארגון מחדש. ב-15 ביולי 2008 הצהיר באן קי-מון כי "לאור העובדה שמועצת הביטחון אינה מסוגלת לספק הנחיות, הנחתי את נציגי המיוחד להתקדם עם הארגון מחדש של UNMIK ... כדי להתאים את UNMIK למציאות המשתנה". לדברי המזכ"ל, "האומות המאוחדות שמרו על עמדה של נייטרליות קפדנית בשאלת מעמדה של קוסובו". ב-26 בנובמבר 2008, מועצת הביטחון של האו"ם נתנה אור ירוק לפריסת כח המשימה של האיחוד האירופי בקוסובו. כשתפקידו של כוח המשימה היה לקחת על עצמו את חובות המשטרה, המשפט והמכס מהאו"ם, תוך שהוא פועל על פי החלטה 1244 של מועצת הביטחון של האו"ם שהעמידה את קוסובו לראשונה תחת ממשל של האו"ם בשנת 1999.
החלטה של העצרת הכללית של האו"ם (UNGA) שאומצה ב-8 באוקטובר 2008 תמכה בבקשתה של סרביה לבקש חוות דעת מייעצת של בית הדין הבינלאומי לצדק (ICJ) על הכרזת העצמאות של קוסובו. ב-22 ביולי 2010 קבע ה-ICJ כי הכרזת העצמאות של קוסובו "אינה מפרה חוק בינלאומי כלשהו", מכיוון שמחבריה, שהיו "נציגי תושבי קוסובו", אינם מחויבים למסגרת החוקתית (שהוכרזה על ידי UNMIK או על ידי UNSCR 1244) המופנה רק למדינות החברות באו"ם ולארגוני האו"ם.
בתוך האיחוד האירופי, מדינות המפתח לתמיכה בעצמאות קוסובו כוללות את צרפת וגרמניה. ואילו המתנגדות העזות ביותר להכרזת העצמאות באיחוד האירופי כוללות את ספרד ואת יוון. אי הכרת ספרד בקוסובו קשורה להתנגדות ממשלת ספרד לתנועות העצמאות הבסקית והקטלונית, ואילו אי הכרת יוון בקוסובו קשורה לסכסוך בקפריסין ולמערכת היחסים ההיסטורית בין יוון וסרביה.
תגובת סרביה.
בשל הטענות הסרביות כי קוסובו היא חלק משטחה הריבוני, התגובות הראשוניות שלה כללו החזרת שגרירים ממדינות שהכירו בקוסובו למשך מספר חודשים, האשמת מנהיגי קוסובו בבגידה חמורה, והעלאת הנושא לדיון בבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג (ICJ). כמו כן גירשה סרביה שגרירים ממדינות שהכירו בקוסובו לאחר ההצבעה בעצרת הכללית של האו"ם שאימצה את יוזמתה של סרביה לבקש חוות דעת מייעצת של ה-ICJ.
בדצמבר 2012, כתוצאה ממשא ומתן על מעמדה של קוסובו בתיווך האיחוד האירופי, הסכים ראש ממשלת סרביה איוויצה דאצ'יץ' למנות קצין קישור בקוסובו.
באפריל 2013, קוסובו וסרביה הגיעו להסכם על נורמליזציה של היחסים ביניהן, בכדי לתת לשני העמים את האפשרות להצטרף בבא היום לאיחוד האירופי. על פי תנאי ההסכם, "בלגרד הסכימה להודות כי הממשלה בפרישטינה מפעילה סמכות מינהלית על שטחה של קוסובו – וכי היא מוכנה להתמודד עם פרישטינה כרשות שלטונית."
ב-17 ביוני 2013 החליפו קוסובו וסרביה קציני קישור.
עמדות שננקטו על ידי גופים ריבוניים.
על פי מחקר משנת 2020, מדינות שיש להן קשרים חזקים עם ארצות הברית נוטות יותר להכיר בקוסובו, בעוד שמדינות בעלות קשרים חזקים יותר לרוסיה נוטות פחות להכיר בקוסובו.
מדינות שחזרו בהן מהכרה מקוסובו.
משרד החוץ הסרבי טען במרץ 2020 כי ישנן שמונה עשרה מדינות שחזרו בהן מההכרה בקוסובו בהן: בורונדי, הרפובליקה המרכז אפריקאית, קומורו, גאנה, דומיניקה, גינאה-ביסאו, גרנדה, לסוטו, ליבריה, מדגסקר, נאורו, פלאו, פפואה גינאה החדשה, סאו טומה ופרינסיפה, סיירה לאון, איי שלמה, סורינאם וטוגו. משרד החוץ של קוסובו כינה הכרזות אלו "חדשות כזב" ו"פרופוגנדה סרבית". כאשר שלוש מאותן "חזרות מהכרה" מפוקפקות:
ישנם דיווחים סותרים האם עומאן הכירה בקוסובו או הכירה בה וחזרה בה מהכרתה. בפברואר 2011 הודיעה קוסובו כי קיבלה הודעה מעומאן בה נאמר כי היא "תקבל בברכה את חברותה של קוסובו באו"ם, כמו גם לארגונים בינלאומיים ואזוריים אחרים" וכי המדינות יצרו יחסים דיפלומטיים. עם זאת, בספטמבר 2011 הצהיר סגן שר החוץ של קוסובו, פטריט סלימי, כי "עומאן מעולם לא הכירה בנו". מאוחר יותר באותו חודש הודיע משרד החוץ של קוסובו כי שר החוץ של עומאן יוסף בן עלווי בן עבדאללה הודיע להם על הכרת ארצו בקוסובו. הממונה על היחסים עם קוסובו בערב הסעודית צוטט בשנת 2012 באומרו כי עומאן מעולם לא הכירה בקוסובו.
גופים שלא הכירו בקוסובו כמדינה עצמאית.