מחוץ לתעשיית המוזיקה, מדונה זכתה לספרים רבים, מאמרים ויצירות ספרותיות אחרות, כאשר רוב הכותבים ציינו את השפעתה הרבה. הסופרת מאורה ג'ונסטון התייחסה לנקודה זו ואמרה כי "התיאבון לספרים על מדונה הוא גדול, ומגוון הגישות שכותבים, עורכים וצלמים נקטו כדי לעצב את דיוקנאותיהם הוא עדות לאופן שבו הקריירה שלה גם עוררה השראה". דוגמאות לכך כוללות את הסופר האיטלקי פרנצ'סקו פלקוני, שאמר כי היא היוותה השראה לקריירת הכתיבה שלו. הצלם מריו טסטינו הוא דוגמה נוספת. בראיון עם נייג'ל פרנדייל הוא אמר כי מדונה היא הלא דוגמנית הראשונה שהוא שיתף איתה פעולה: "איתה ידעתי שגיליתי את הסגנון שלי כי אני אוהב להאמין למה שאני מצלם". מעצבת האופנה אנה סוי ציינה את מדונה כהשפעה בקריירה שלה. היא הגיבה כי מפגש עם הזמרת נתן לה "ביטחון" ונתן לה "מוטיבציה ליישם את הרעיון של להתחיל מופע מסלול ראשון משלה".
השפעתה נמצאה גם באמנים עכשוויים. דוגמה כללית כוללת מאמר מאת "Dazed" משנת 2014 על ידי האוצר ג'פרסון האק כאשר ניתח יצירות אומנות של אומנים עכשוויים בהקשר של מדונה. אחת מהן הייתה סילביה פראדה שאמרה: "מבחינתי מדונה הפכה לחשובה עוד יותר מכל תנועת אמנות מבחינת ההיסטוריה והתרבות הפופולרית". הצייר הסקוטי פיטר האוסון, שהקדיש יצירות רבות לזמרת העיר פעם כי "היא נושא שכולם נמשכים אליו". הצייר המקסיקני אלברטו ג'ירונלה הקדיש כמעט את כל עבודותיו בימיו האחרונים למדונה והוא תיאר כי "יותר מפופ, היא הסוריאליסטית האחרונה".
מדונה ככינוי או כטייטל עבור אחרים.
מאז שנות השמונים נקראו אמנים מגוונים (בעיקר מוזיקאיות נשים) ברחבי העולם "מדונה" על ידי העיתונות, המבקרים או האינטלקטואלים. עניין זה זכה לסיקור משמעותי גם בספרות של חלקם. למשל הזמרת בריטני ספירס נקרא לימים "היורשת של מדונה" ו"נסיכת הפופ" לאור העובדה כי מדונה נקראה "מלכת הפופ". הפילוסוף הקנדי פול ת'אגארד הסביר כי "כשאנשים אומרים ש-(ספירס)כ היא המדונה החדשה, הם לא מתכוונים פשוטו כמשמעו שהיא מדונה, אלא הם מצביעים על כמה דמיון שיטתי יש בין השתיים". בסקירה כללית של עניין זה כצבו מגזין בילבורד בשנת 2017 כי מדונה "צריכה לקחת על עצמה את תפקיד המפקדת העומד בחזית הנשים" וכן "את המורכבות השנויה במחלוקת של המיניות האנושית, למרות השחרור הבלתי נמנע להתרחש". בנוסף הם כתבו כי מדונה "חייבת להיות קובעת טרנדים או מוזה עבור מפיקים, כותבי שירים, מעצבי אופנה או במאים כאחד ותואמים הן את מכירות השיא והן את ההישגים שלה". הביוגרפיות איסא מוגורוזה ולוס פרייטו פלורס, כתבו בשנת 2021, כי כל פעם "יש מדונה מקסיקנית, מדונה לטינית ואפילו מדונה שחורה" משום שהיא יצרה לעצמה דמות משלה ואנשים רבים תופסים אותה כדרך לעשות דברים".
מאז פריצתה בשנות ה-80 חברות תקליטים שונות ובניהם "CBS Records International" ו-"Reprise Records" ראו במדונה כמודל להצלחה ושאפו שהזמרות שלהן יצליחו כמו מדונה. זמרות כמו מרטיקה ואינדיה שהיו חתומות בחרות תקליטים אלו אף בחרו את שמות הבמה שלהן בהשראת מדונה. כך למשל חברת התקליטים הלטינית Hispavox שאפו שהזמרות שלהן יצליחו ככה שיוכלו לכנות אותן כ"מדונה הספרדייה". בראשית שנות התשעים תארה תופעה זו על ידי גלוריה טרווי בראיון ל"לוס אנג'לס טיימס" :" אמנים רבים במקסיקו נלחמים להיות המדונה הלטינית". טרווי עצמה קיבלתה באותה תקופה את תואר "מדונה הלטינית" או "מדונה המקסיקנית". במהלך שנות ה-2000 זמרות כמו ריהאנה, אניטה או דואה ליפה קיבלו כינויים בהשראת מדונה. גם הזמרת סנדרה קיבלו תואר בהשראת מדונה כאשר קיבלה את התואר "מדונה האירופאית". הזמרת אלישה צ'ינאי קיבלה גם היא תואר דומה כאשר קיבלה את התואר "מדונה ההודית" ואילו הזמרת הדרום אפריקאית ברנדה פיסי זכתה לכינוי "מדונה השחורה". מדונה עצמה גם השתמשה בביטוי זה כאשר בשנת 2015 כינתה את קניה ווסט כ"מדונה החדשה" וכ"מדונה השחורה".
דעות סותרות.
הפרופסורית דיאן פקנולד כתבה ב"אייקונים אמריקאיים" (2006) כי מדונה הייתה גם "דמות מקטבת". התאורטיקן והמבקר, סטיוארט סים כתב כי "מדונה עכשיו קיבלה מעמד של אייקון תרבותי, אולם היא בעייתית ביותר" והגיעה למסקנה כי "[היא] מקשה עליה מאוד לקטלג; בהתאם לנקודת המבט של האדם". החוקרת אודרה גוגלר מאוניברסיטת להי הסבירה כי "יש להקה גדולה של מבקרים ששיבחו אותה בהתחלה, אך לאחר מכן התפכחו ממנה ככל שהיא נעשתה שנויה במחלוקת יותר ויותר".
במהלך הקריירה שלה משכה מדונה את תשומת לבם של ארגונים משפחתיים, אנטי פורנו פמיניסטיים וקבוצות דתיות ברחבי העולם עם חרם או מחאה. הסופר ג'וק מקגרגור מהארגון הנוצרי "L'Abri" אמר: "מגזר החברה שנפגע ביותר ממדונה, היה הקהילה הנוצרית". הפרופסור והשר ברוס פורבס הביע כי "כמה מהטקסטים החשובים והמעניינים ביותר בתרבות האמריקאית האחרונה שיש להם דאגות חופפות לתאולוגיות השחרור הם של מדונה".
הרבה מהמבקרים גם האשימו את מדונה בניכוס תרבותי. פרופסור לסוציולוגיה והסופר דייוויד צ'ייני תיעד בספרו "התפנית התרבותית" (1994) כי "עבור פעילים פוליטיים רבים, המשמעות היותר מטרידה היא שמדונה ערערה סימנים בסיסיים של חברות בתת-תרבות. גם אם ההצלחה שלה דעכה כעת". הסוציולוג ג'ון שפרד כתב כי מאפייני התרבות של מדונה מדגישות את "המציאות החברתית הנמשכת לצערנו של שליטה וכפיפות". מנהל אוניברסיטת בוסטון ג'ון ר. סילבר אמר כי "למדונה אין זכות יותר להגיד לילדינו מה לעשות כמו שלאדולף היטלר וסאדאם חוסיין לא היה את הזכות.
מחבר הספר "סמלי המין" (1999) אמר כי מדונה "דחפה את הגבולות שרוב הנשים אינן מעוניינות לפרוץ". בשיאה של הקריירה שלה, כמה משקיפים כמו מבקר האומנות האיטלקי בוניטו, אליקה אוליבה והסופרת קמיל פאליה מצאו כי עבור חלקם "מדונה החזירה את [דימוי] זונת בבל, האלה האלילית שנאסרה על ידי הברית החדשה.
מחברי המאמר האקדמאי "The Madonna Connection" השוו את מדונה לסוקובוס, דמות של שדה מאגדות ימי ביניים אשר הייתה מפתה גברים לקיים איתה יחסי מין. הרב היהודי שמולי בוטאץ' אמר בשנת 2004: "במשך יותר משני עשורים היה מותר למדונה להשמיד את תעשיית ההקלטות הנשית באמצעות מחיקת הקו המפריד בין מוזיקה לפורנוגרפיה". בנוסף הוא תיאר את מעשיה את מדונה כ"מפחידים" וטען כי מדונה ואנשים כמוה "הולידו עולם טרגי". הפרופסורים שילה ג'פריס ושריל אוברס אמרו כי "מדונה הייתה מרכיב חשוב בהקניית המראה של הזונות כמראה של אופנה גבוהה ובכך סייעה לנורמליזציה של זנות בתרבות".
מחברי הספר "Representing gender in cultures" טענו כי מדונה הורידה ממעמדה כמוזיקאית אמיתית ואילו בעיני המבקר הבלגי לוק סנטה "היא בקושי מספקת כזמרת". לודוביק האנטר-טילני מפייננשל טיימס אמר כי "היא צודקת שהיא קוראת לעצמה אשת עסקים אך טועה בכך שקוראת לעצמה אמנית". הסופר מייקל קמפבל הרגיש כי "לא [מייקל] ג'קסון וגם מדונה לא היו מחדשים מוזיקליים", אף שהסביר כי "תרומתם המשפיעה והחדשנית ביותר הגיעה בתחומים אחרים". בנקודה אמביוולנטית אחרת, האינטלקטואלית הציבורית האוסטרלית, ג'רמיין גריר, הודתה כי היא בדעה המשותפת לרבים כי "היא [מדונה] לא יכולה לרקוד ולא לשיר", אך תיארה כי "למדונה יש את הכישרון היחיד שחשוב באמת במאה ה-21" שהוא "שיווק".
ביקורת ברחביי העולם.
במהלך הקריירה שלה מדונה הוחרמה על ידי מדינות וקהילות ברחביי העולם. בשנת 2016, ראש הקבוצה הבריטית התומכת בצפון קוריאה האשימה את מדונה בקריסת ברית המועצות בכך שגרמה לאנשים להקשיב ל"היבטים המטומטמים ביותר של תרבות הפופ האימפריאליסטית הבורגנית". טענה נוספת בהקשר זה באה מהעיתונאי הרוסי מקסים שבצ'נקו, שכתב בשנת 2012 כי היא חלק מ"סמל חי של כל מה שטחי, מתעתע, ושונא שהמערב מפגין כלפי רוסיה ".
היועץ הפוליטי אהרון קליין בספרו "Schmoozing with Terrorists" כי כולם מכירים את מדונה במזרח התיכון באופן שלילי ושהטרוריסטים מאשימים אותה ב"השחתת האנושות עליי האדמות". בנוסף הוא טעם כי שייח'ים רבים רואים במדונה כמי שמנסה לגרום לצעירים מוסלמים לסטות מדרכם. בשנת 2015 דווח כי המדינה האסלאמית בעיראק ובלבנט כינו את ההופעות שלה והמוזיקה שלה כ"הרמון" ואמרו כי היא מייצגת ערכים אנטי מוסלמיים. חוקר המזרח התיכון פטריק קלאוסון אמר כי גם "הרדיקלים האיראנים דוחים את מדונה". החלטתה להופיע באירוויזיון ב-2019 עוררה ביקורת בקרב קבוצות פעילים, אקדמאים ואנשי רוח פלסטינים מ-PACBI ל-BDS.
היא קיבלה איומי מוות על ידי קבוצות רבות שכן השפעתה התרבותית נתפסת כשלילית בעיניהם. סוכנות הידיעות אוסטרליה (AAP) ציינה בשנת 2004 כי טרוריסטים פלסטינים איימו להרוג אותה "משום שהיא מייצגת דברים רבים שהם שונאים במערב". בעקבות כך היא ביטלה שלוש הופעות שהיו מתוכננות בישראל באותה תקופה. בשנת 2006 דווח כי ראשי פשע המאפיה רוסית איימו להרוג אותה כשהייתה בסיבוב הופעות. בשנת 2009 היא קיבלה גם איומים מצד קיצונים מוסלמים בישראל, כפי שהודיע ההיסטוריון והעיתונאי יוסי מלמן.
נושא האימוץ הפך גם למאוד פופולרי לאחר שבשנת 2006 אימצה שני ילדים. בשנת 2017 היא שוב אימצה שני ילדים נוספים מאפריקה קבוצות פעילים הזהירו אותה כי אם תעשה זאת זה יקל על הסחר של ילדים באפריקה. הפסל האיטלקי וולטר פוגני תכנן בשנת 1988 פסל של מדונה אותו רצה לבנות באיטליה מאחר שסבא וסבתה של מדונה הגיעו משם אך ראש עיריית פאסנטרו התנגד לרעיון ובכך לא יצא לפועל. גם קרובי המשפחה של מדונה באיטליה התנגדו לרעיון.
תגובות נגדיות.