הביקורת הוטחה בו מימין ומשמאל. הליברלים חיזקו את הקריאה ל'עזרה עצמית' והשמיצו אותו כמי שמבקש למכור את הפועלים למדינה הפרוסית ה'עריצה' כדברם. המרקסיסטים ביקרו את גישתו האידיאלית וטענו שהוא מעתיק את דבריו מן המניפסט הקומוניסטי. בעיניהם, לא רק שלסל רצה להביא לפשרה במסגרת מלחמת המעמדות, הוא אף האדיר את מעמדה של המדינה וראה בשלטון מטרה נשגבת. מימין כינוהו 'משרת הריאקציה', ומשמאל 'הבארון איציג' הגנדרן. רק צירוף מקרים מיוחד שהביא לקשר עם פועלי לייפציג, הפריד בין מאבקו של לסל כ'גלדיאטור' בודד, ובין הקמת מפלגת הפועלים הגרמנית הראשונה.
ייסוד איגוד הפועלים הגרמני הכללי.
באביב 1862 התעוררה התסיסה בקרב פועלי גרמניה, ואיגודים חדשים קמו בערי גרמניה השונות. הרעיון להקים קונגרס כללי – שיכנס את נציגי האגודות המקצועיות והאינטלקטואליות, הקואופרטיבים והאסיפות המקומיות – קרם עור וגידים. לסל לא הביע התעניינות מיוחדת ברעיון, ורק משלחת מיוחדת של פועלי לייפציג, הסבה את תשומת לבו לרעיון הקונגרס המתהווה, בפגישה שנערכה בראשית 1863. המשלחת, שמנתה שלושה חברים מוועד פועלי לייפציג, ביקשה את הדרכתו של לסל, על מנת להתגבר על מכשולי הליברלים, שבחשו אף הם בקלחת הקונגרס הכללי.
בתחילה, הביע לסל התנגדות לרעיון הקונגרס. הוא לא זיהה את הפוטנציאל המהפכני שבו, ופטר את ההצעה כחסרת חשיבות. רק לאחר ששוכנע בפוטנציאל הטמון בדבר, הסכים לתת את הדרכתו, אך עשה זאת בתנאי שייעודו של הקונגרס ישונה לטובת הקמת מפלגה. למפלגה הוא ייעד מטרה אחת נכספת – תביעת זכות הבחירה הכללית:
לשיטת לסל היה זה האמצעי היחיד שיכול לשפר את מצבו החומרי של מעמד הפועלים.
הפגישה הסתיימה באווירה של אקסטזה מצד שני הצדדים; השלישייה חזרה ללייפציג ובפיה הבשורה כי נמצא המנהיג לתנועתם, והחלה לארגן את הוועדה היוזמת. לסל החל לעבוד במהרה על גיבוש המצע למפלגה החדשה. תוך זמן קצר, במרץ 1863, הוציא בדפוס את 'איגרת התשובה לפועלי לייפציג'; האיגרת הייתה למסמך היסטורי, שהביע לראשונה את רעיון מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית. האיגרת, שנכתבה כמניפסט, סחפה אחריה את מרבית חברי הוועדה היוזמת בלייפציג. הם ביטלו את רעיון הקונגרס, והחלו לארגן את מפלגת הפועלים. 'איגרת התשובה' הייתה למצע הראשוני של הגוף המפלגתי "אגודת הפועלים הגרמנית הכללית" (Allgemeiner Deutscher Arbeiterverein), ה-ADAV, שנקראה כך על שום שמוצאה היה מאגודה להשכלה של פועלים.
מבחינתם של בני תקופתו, הציבה האיגרת את לסל בשורה אחת עם מניחי היסודות של הסוציאליזם הפוליטי והחברתי, דוגמת רוברט אואן, פרודון, מרקס ואנגלס, ובאקונין. המשותף לכל אלה הוא לא בהכרח השפעתם התאורטית, כי אם הפיכת הלכה למעשה; אצל לסל, המעשה היה הקמת מפלגת הפועלים. בכך הניח את התשתית לפוליטיזציה של תנועת הפועלים, שעד אז לא הופיעה כיישות מפלגתית.
ב-23 במאי 1863 נוסדה באספה המכוננת בלייפציג מפלגת הפועלים (ה-ADAV), ולסל הוכרז כנשיאה הראשון ל-5 שנים. לכינוס הרשמי הגיעו נציגים מ-12 ערים שונות, ביניהן המבורג, פרנקפורט ודיסלדורף, שם פעל לסל בימי המהפכה של 1848–1849. חרף העובדה כי חברים רבים הסתייגו מתוכן המצע שלה, ביטאה המפלגה צורך ממשי, באשר רבים מן המהפכנים הגולים ששבו לגרמניה ב-1861, מצאו בה את ביתם החדש.
תקנון המפלגה היה דמוקרטי, והקנה לכל חבר זכות הצבעה שווה. עם זאת, לנשיא ניתנו סמכויות נרחבות, כמו הצעת יוזמות חדשות שדרשו אישור רק בדיעבד. הוא גם היה אחראי על הקשר בין הערים השונות, ומינה את פעילי המפלגה המורשים בכל סניף. בפועל, התנהלה המפלגה באופן ריכוזי וארגונה היה בנוי על דיקטטורת הנשיא.
בראשית דרכו, לא הצליח ארגון ה-ADAV להתבסס במקומות בהם פעלו זה מכבר ארגוני הליברלים. רק באזורי תעשייה כפריים למחצה, כמו שלזיה וסביבות דיסלדורף, ניכרה פעולתו הנרחבת. בכל העת לא וויתר לסל על הניסיון 'לכבוש' את ברלין ופועליה, שהיו נתונים להשפעת המפלגה הפרוגרסיבית. זו האחרונה הנחילה לו תבוסות במאבק על דעת הקהל בעיר הבירה; בקרב פועלי ברלין נחשד לסל כמשרתם של ביסמרק והשמרנים.
המרקסיסטים לא היו חלק מן ה-ADAV. וילהלם ליבקנכט, איש אמונו של מרקס ומי שהקים לימים, יחד עם אוגוסט בבל, את מפלגת הפועלים בסקסוניה, תיאר את לסל כמי שמנסה להחליש את האופוזיציה שנבנתה מול השמרנים, ומשרת את ביסמרק באופן ישיר.
הקשר עם אוטו פון ביסמרק.
בשנותיו האחרונות של לסל, התקיימו מספר פגישות וחילופי מכתבים בינו ובין הקנצלר אוטו פון ביסמרק. הפגישות החלו בחודשים שקדמו להקמת מפלגת הפועלים, ביוזמתו של ביסמרק. לאחר התגבשות רעיון הקונגרס הכללי של הפועלים, והתרחבות פעילות המפלגה הפרוגרסיבית והאיגודים, ביקש ביסמרק להרחיב את ראייתו אודות בעיית תנועת הפועלים. מפני שהיה מוקף בסביבה של יועצים שמרנים ודתיים, הזמין אליו נציג משורות השמאל. בנוסף, חשב ביסמרק כי יוכל לבלום את הכוח הליברלי העולה בפרוסיה על ידי ברית עם מעמד הפועלים, וחשב שלסל הוא מי שיוכל לגבש את הפועלים לתנועה פוליטית. בעיני ביסמרק, לסל לא היה קוסמופוליט כמו שאר הסוציאליסטים, אלא פרוסי הנאמן למלכו. המשך הקשר נבע מהקמת ה-ADAV ותפקידו של לסל כמנהיג המפלגה.
לסל מצידו ראה בקשר עם ביסמרק פתח ליצירת ברית נגד הליברלים, אך בלי כוונה לשרת את הריאקציה. הפועלים שנאו את ביסמרק מפני שביקש לצמצם את חירותם, ולסל נאלץ לסנגר על הקשר איתו ביחס דו-ערכי; מצד אחד ראה בו אויב במטרה הסופית של תנועת הפועלים. מצד שני העריך אותו כי היה חומה בצורה נגד הליברלים, וגם קיווה שאולי ביסמרק והמלך יגלו הבנה לתוכניותיו בעניין תיקון מצבו של הפועל. בסופו של דבר הסתייגויותיו מן הריאקציה נשכחו, והקשר עם ביסמרק תרם לדימויו השלילי של לסל, אף כי לא נודעה להתקשרות ביניהם משמעות אפקטיבית.
ביסמרק עצמו התרשם מאוד מאישיותו של לסל, הוא כותב:
מותו.
בשנת חייו האחרונה התרכז לסל בבניית מפלגת הפועלים. נסע ללא הרף בין הערים השונות, גייס תומכים, נשא נאומים, כתב מאמרים, ומינה בעלי תפקידים שונים. מטרתו הייתה להכין את המפלגה לכך שתוכל להתקיים גם ללא הנהגתו הפעילה, אם יימצא מחוץ לפרוסיה. בנוסף, רצה לקבע את דמותו כמנהיג המסוגל לנהל את הארגון גם מרחוק. לפיכך גיבש פולחן אישיות סביב הנהגתו, ונהג בריחוק כלפי תומכיו. לאחר מותו לבש פולחן האישיות של לסל אופי משיחי.
לצד זה ניהל מאבק משפטי מתיש נגד מערכת המשפט הפרוסית, שהאשימה אותו בהוצאת ספרי תעמולה חתרניים.
בקיץ 1864 שהה לסל בבית הבראה בשווייץ. בזמן שהותו שם פגש בעלמה הלנה דניגס (Dönniges), בת למשפחת אצולה פרוסית. את הלנה הכיר עוד מלפני כן בחוגים הבורגניים של ברלין, והיא הייתה ידועה כעלמת חן שרבו סביבה המחזרים. אביה היה שגריר מלך בוואריה בברן, בירת שווייץ, ואמה הייתה יהודיה בת למשפחת בנקאים עשירה. בין לסל והלנה הצעירה נרקמה מערכת יחסים סוערת, ובמהלך השבוע המשותף שלהם בבית ההבראה תכננו לברוח לצרפת ולהינשא בחשאי.
לסל ידע שמשפחת דניגס לא תקבל אותו לחיקה, בשל יהדותו וייחוסו הדל. לאחר שהלנה שבה לבית הוריה בברן, היא התוודתה בפניהם על אהבתה ללסל. הוריה כלאו אותה בחדרה כדי למנוע מפגש חוזר איתו, וקראו בדחיפות לחתנה לשעבר. שמו היה יאנקו ראקוביצה (Racowitza). הוא היה סטודנט בן תשע-עשרה, חולה שחפת, נצר למשפחת אצולה רומנית – שלא היה זוכה להתחתן עם הלנה בגלל מחלתו. בעיני המשפחה המבוהלת, אפילו ראקוביצה השחפן היה עדיף על יהודי מפוקפק משלזיה, שנודע בשערוריותיו הרבות.
לסל רצה בהלנה בכל מאודו. עם זאת, לא הסכים להצעת הבריחה לצרפת, מפני שביקש להינשא לה באופן חוקי. הוא נסע אחריה לברן, והצליח ליצור איתה קשר דרך המשרתת שלה. בעזרת המשרתת הצליחה הלנה להימלט לזרועותיו של לסל, אך הוא השיב אותה לאמה במחווה של כבוד אבירי. האם לא התרשמה מגינוני האבירות, וכלאה את הלנה בשנית.
שליחי המשפחה באו אל לסל, מסרו לו הודעה כי הלנה עתידה להינשא לראקוביצה, ושיקרו לו כי היא עזבה זה מכבר את העיר; הם ציינו כי נישואין עם לסל יביאו לחילול כבוד המשפחה. לסל החליט לא לוותר, ופנה לידידיו, ביניהם הרוזנת פון האצפלדט, שיסייעו לו להפעיל לחץ על המשפחה. בין השאר פנו החברים למלך בוואריה, אדונו של האב דניגס, שמצידו גילה חוסר רצון להתערב ב-"ענייני יהודים". כאשר מסר לו חברו כי הלנה נטשה אותו והחליטה להתכחש לו, עלתה בליבו של לסל תחושת נקם. הוא תבע לקיים דו-קרב על העלבון שנגרם לו מצד המשפחה, וביקש מאדון דניגס ומשליחי המשפחה להתייצב נגדו על מנת להשיב את כבודו הרמוס. לסל דרש דם שיסיר את הכתם שדבק בו וישיב לו את כבודו הגברי.
האב דניגס הסתלק מן העיר ברן, והמשפחה החליטה כי יאנקו ראקוביצה, אף שלא לקח חלק פעיל בפרשה, יגן על כבודה בדו-קרב עם לסל. עתה היה לסל משוחרר מן הפחד שילעגו לו, ובז להלנה על חולשתה. הדו-קרב עצמו לא הטריד אותו, והוא בקושי השתכנע להתאמן מעט בירי באקדח. ראקוביצה לעומתו, שמעולם לא אחז בנשק, התאמן במסירות לקראת הקרב.
לפי עדויות מכריו, לסל ניגש לדו-קרב כאשר אימת המוות לא מעסיקה אותו. הוא כתב צוואה מפורטת, אך ביקש כי הדו-קרב יתנהל על אדמת צרפת, כדי שיוכל לאחר מכן להוסיף לשבת בז'נבה. ב-28 באוגוסט התייצבו שני היריבים עם שחר בחורשה מחוץ לעיר ז'נבה, בפרוור קָרוּז' (Carouge) שהיה בשטח צרפת. ראקוביצה ירה ראשון ממרחק של כ-15 מטרים ופגע במפשעתו של לסל. לסל ירה בחזרה אך החטיא. הוא צעד שני צעדים הצידה והתמוטט באומרו כי נפצע. כעבור שלושה ימים נפטר בייסורים נוראים.
מורשת לסל.