יום אחד בעלה שב הביתה, מכיוון ששכח את הקלסר בבית. הוא מגיע הביתה מהאוניברסיטה ופתאום רואה איך הבית, בשעה הזו של היום, נראה מאוד שונה מאיך שהוא רגיל לראות אותו בדרך-כלל. הוא אף פעם לא נמצא בשעה כזו בבית. הוא רואה איך האור נופל בצורה אחרת בסלון, את תמי, אשתו, נחה בחדר השינה שלהם. פתאום הכול נדמה שונה. והוא מתמכר לתחושה הזו.
הוא מתיידד עם יואב, השכן שגר בקומה מעליו, וחובר אליו במעלליו שנדמה כאילו נועדו להפריח את השממה הקיומית של החיים. התנהגותם הולכת ונעשית חריגה יותר ויותר. תמי מתחילה לשים לב לכך שהיא ובעלה שטים אט אט לכיוונים שונים כמו שני קרחונים נפרדים האחד מן השני.
אודות הסרט.
הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-גרמנית וצולם בחלקו במשך שבועיים בגרמניה. האודישנים לסרט נערכו כ-3–4 חודשים. צולמו בין סצנה אחת לשתיים ביום. ההפקה צילמה דירה ישראלית ושיחזרה דוגמה מדויקת שלה בתוך אולפני ענק בעיירה גרמנית לצורך צילומי הפנים של הדירה של תמי ועודד סיון.
אלכסנדר וילוק תאייר
אלכסנדר וילוק תאייר (באנגלית:
Alexander Wheelock Thayer; 22 באוקטובר 1817 - 15 ביולי 1897) היה ספרן ועיתונאי אמריקאי, מחבר הביוגרפיה המלומדת הראשונה של לודוויג ואן בטהובן, הנחשבת עדיין, לאחר מספר רב של עדכונים, לספר העיון התקני על המלחין.
חייו.
תאייר נולד במסצ'וסטס, ארצות הברית. בעבודתו כספרן בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד, נתן דעתו על סתירות רבות בביוגרפיה של בטהובן מאת אנטון שינדלר, מזכירו לתקופת מה של בטהובן, שהופיעה לראשונה בשנת 1840. (חוסר המהימנות של שינדלר והדברים שבדה מלבו נחשפו מאז במלואם על ידי חוקרים מאוחרים יותר). ב-1849 הפליג תאייר לאירופה לעסוק שם במחקרים משלו, שלשמם למד גרמנית ואסף חומר מידע. לאחר שנים של עבודה כעיתונאי למחייתו ותלאות רבות, מונה לבסוף לקונסול ארצות הברית בטריאסטה, אז תחת שלטו האימפריה האוסטרו-הונגרית. במשרתו זו יכול היה להתפנות למלאכה שלקח על עצמו. המהדורה הראשונה של הביוגרפיה, שיצאה בשלושה כרכים בשפה הגרמנית והקיפה את חיי בטהובן עד 1816, יצאה לאור בין 1866 ל-1879. הביוגרפיה הושלמה על ידי עמיתו הגרמני של תאייר, הרמן דייטרס, ולאחר מותו של דייטרס המשיך בעבודה הוגו ריימן, שיצר את כרכים 4 (1907) ו-5 (1908) על פי רשימות מעזבונו של תאייר, המכסות את השנים 1817 עד מותו של בטהובן ב-1827.
עבודתו של תאייר על בטהובן מציבה רף מחייב לאמות מידה מודרניות של דיוק, מחקר ואנליזה בביוגרפיה.
בשנת 1865 כתב תאייר:
הנרי אדוארד קרנביל, שיצר את המהדורה האנגלית הראשונה של הביוגרפיה ב-1921, כתב על תאייר ב-1917:
את הגרסה האחרונה עד כה של הביוגרפיה עדכן וערך אליוט פורבס.
תאייר כתב גם שישה מאמרים ביוגרפיים פורצי-דרך על משפחת באך, הנדל, היידן, גלוק ובטהובן ב"ציקלופדיה האמריקאית החדשה" של אפלטון (Appleton’s New American Cyclopaedia) בשנים 1858-61, שלושה מאמרים על דוסק, גירובץ (Adalbert Gyrowetz) וסליירי, שהופיעו כסדרה בכתב העת דווייט בשנים 1861, 1863 ו-1864. כן כתב כעשרים ערכים הנוגעים לבטהובן בגרוב. מאמריו, שהוכתרו בשם "מתוך יומני" והתפרסמו בכתב העת דווייט בין 1852 ל-1858 עוסקים בנושאים שונים ומשונים, ממזמורי תפילה של אינדיאנים ועד ג'ני לינד. תאייר הוציא ב-1862 קובץ סיפורים קצרים, בהם הנובלטה "סיניור מאזוני".
נפילת השלטון הקומוניסטי ברוסיה
אזופרדי
אזופרדי (Azzopardi) הוא שם משפחה מלטזי שמקורו בלומברדיה. שם משפחה דומה הוא "אזופרדו", שהביא את שמו גם לנהר אזופרדו (Río Azopardo) באי Grande de Tierra del Fuego שבצ'ילה.
קיימת השארה אחרות לפיה נגזר מהמילה העברית "ספרדי". בעלי השם "אזופרדי" הם ככל הנראה ממוצא ספרדי או פורטוגלי. המשפחה במקור הייתה יהודית, אך בשנת 1492 המירו את דתם לנצרות קתולית. ליהודים הוצב אולטימטום - להמיר את דתם או לעזוב את איי מלטה. בכתב "מקור שמות המשפחה המלטזיים", מטיל ספק הכותב, גודפרי וטינגר בהנחה הרווחת למקור השם סַפַרדי. הוא מציע הסבר כי לשם ממקור זהה כמו לשני שמות משפחה מהמאה ה-12 "אקסיו" ו"פרדו", ומצטט עדות שמאושרת על ידי נוטריון שנחתמה בגנואה ב-4 באוגוסט 1201 בשם "אוחריוס אסופרדוס" (Ogerius Açopardus), שנשמע כשילוב בין שני השמות הנפוצים.
פיטר מיטצ'ל
פיטר מיצ'ל
צפרו
צפרו (בערבית: صفرو, בברברית: ⵚⴻⴼⵕⵓ) היא עיר במרכז מרוקו השוכנת בקרבת העיר הגדולה פאס. לפי המפקד משנת 2004, גרים בה 63,872 תושבים.
בעבר שכנה בעיר קהילה יהודית חשובה, שבשיאה היוותה קרוב למחצית מתושבי העיר. בין מנהיגי הקהילה לאורך תולדותיה נמנו מלומדים רבניים גדולים, בהם החכם הראשון שכיהן ברבנות בצפרו הידוע לנו הוא רבי דוד אראגיל, שנפטר לפני כ־390 שנה, הגאון הקדוש רבי משה בן חמו, רבי עמור אביטבול והפוסק, המשורר ואיש האשכולות ר' רפאל משה אלבז הדיין הרב אלישע אפריאט ועוד. בין יוצאיה ניתן למנות את זקן רבני יהדות מרוקו הרב יהושע מאמאן (מחבר "עמק יהושע", שו"ת על השו"ע), הרב דוד עובדיה (שחיבר מונוגרפיה בת חמישה כרכים על תולדות קהילת יהודי צפרו), ההיסטוריון דוד אסולין (חבר הסנאט הצרפתי, שהפיק סרט אודות קהילת צפרו לערוץ "Arté"), פרופ' גבריאל בן-שמחון שחיבר מחזות אודות הקהילה, הרב אבא אלבז והרב יעקב סודרי.
קייתי סגל
פלמינגו צ'יליאני
פלמינגו צ'יליאני (שם מדעי: "Phoenicopterus chilensis") הוא מין של פלמינגו בגודל בינוני החי בצ'ילה שבדרום אמריקה. הפלמינגו קרוב לפלמינגו המצוי ולפלמינגו האמריקני. הפלמינגו חי ומתרבה בדרום אמריקה, במדינות צ'ילה, פרו, ובברזיל, ואף נראה בגרמניה והולנד. ישנה אף אוכלוסייה קטנה ביוטה ובקליפורניה. כמו כל הפלמינגואים, הפלמינגו הצ'יליאני מטיל ביצה לבנה בתוך תל בוץ.
מאפיינים.
אורכו 110-130 ס"מ. נוצותיו כהות מעט יותר מאלה של הפלמינגו המצוי, אך בהירות מאלה של הפלמינגו האמריקני, אך הוא נבדל מהם ברגליו האפורות ובכמות הצבע השחור על מקורו – יותר מחצי. מקורו המעוקל של הפלמינגו הצ'יליאני, כמו זה של כל שאר הפלמינגואים, משמש לסינון פלנקטון ממי אגמי המלח ששם הוא מקים מושבות.
הפלמינגואים הצ'יליאניים חיים בטבע בלהקות עצומות, ודורשים תנאים צפופים לרבייה מואצת. במהלך עונת הרבייה, הזכרים והנקבות מתנהגים בדרכים מגוונות כדי למשוך נקבות, דוגמת סיבוב הראש מצד לצד, ופתיחה וסגירה של הכנפיים. הזכר והנקבה בונים יחד קן מבוץ, ושניהם דוגרים במשך תקופה של 27-31 ימים על הביצה שהוטלה על ידי הנקבה. האפרוח משמיע צלילים מספר שעות לפני הבקיעה עוד בתוך הביצה, כדי שהנקבה תוכל למצוא אותו מבין אלפים של ביצים במושבה. מיד לאחר הבקיעה יש לגוזלים פלומה בצבע אפור, והם יקבלו את צבע הבוגרים לאחר יומיים עד שלושה ימים. הזכר והנקבה מאכילים את הגוזל בחומר בצבע אדום דמוי חלב יונקים שמיוצר בזפק שלהם. כבר לאחר 5-12 ימים הגוזלים עוזבים את הזכר והנקבה והולכים ל"פעוטון" - קבוצה של גוזלי פלמינגואים בני גילם. הפלמינגואים הצ'יליאניים קרואים על ידי השבטים הילידים "צ'וגוגו" בשל הצלילים שהם משמיעים בזמן אכילה או מעוף. חלק מהילידים משתמשים בשומן הפלמינגו לריפוי שחפת, וחלקם אף אוכלים את הפלמינגו ואת ביציו.
תוחלת חייו של הפלמינגו בטבע היא בין 20 ל-30 שנה, וישנם מספר פרטים בשבי שעברו את גיל השישים.
Find A Grave
לוקוס וריולה
דב ויינשטוק
מיכאל הרצוג
מיכאל (מייק) הרצוג (נולד ב-15 ביולי 1952) הוא שגריר ישראל בארצות הברית. הרצוג הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף ושימש כחוקר בתחום יחסי ישראל והמזרח התיכון.
ביוגרפיה.
הרצוג למד בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה קוק. עם גיוסו לצה"ל עבר הכשרה כלוחם חי"ר ולחם במלחמת יום הכיפורים בחזית הדרום. ב-1974 הצטרף לחיל המודיעין בו שירת עד שנת 1994, אז סיים תפקידו כראש זירה בחטיבת המחקר. בתוך כך, השתתף הרצוג בשיחות השלום של ישראל עם הפלסטינים, הסורים והירדנים מאז 1993.
בתפקידיו האחרונים בצה"ל היה ראש החטיבה האסטרטגית באגף תכנון, המזכיר הצבאי לשר הביטחון שאול מופז וראש מטה שר הביטחון אהוד ברק. בתקופה שבין מאי 2009 למרץ 2010 שימש כשליח מיוחד של ראש הממשלה ושר הביטחון במאמצים להניע את התהליך המדיני. לאחר שלא קודם לדרגת אלוף, פרש מצה"ל בשנת 2010.
הרצוג היה חבר בצוות שניהל את המשא ומתן עם סוריה בין דצמבר 2010 למרץ 2011 המגעים היו עקיפים ונוהלו על ידי השליחים האמריקאים דניס רוס ופרדריק הוף שהעבירו מסרים בין הצדדים (המגעים פסקו עם פרוץ המרד בסוריה). בנוסף היה חלק מערוץ חשאי בשנתיים שקדמו לשיחות השלום בין ישראל לפלסטינים בתיווך ג'ון קרי.
החל משלהי העשור השני של המאה ה-21, הרצוג היה עמית בכיר במכון למדיניות העם היהודי (The Jewish People Policy Institute - JPPI) ומשמש גם כעמית מחקר במכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון. באוגוסט 2021 הודיע ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט על מינויו של הרצוג לשגריר ישראל בארצות הברית. הרצוג נכנס לתפקידו בנובמבר 2021 והחליף את גלעד ארדן. הוא השגריר הרביעי במשפחתו, לאחר אביו ושני דודיו.
הרצוג הוא בעל תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני מאוניברסיטת חיפה ובוגר המכללה לביטחון לאומי.
משפחתו.
נשוי לעו"ד שירין הרצוג ולהם שני ילדים.