ברית המועצות שאפה לפתוח מחדש את הדיון בגבול עם טורקיה בצורה שתסייע לארמניה ולגאורגיה הסובייטיות. סגן ראש הממשלה, לברנטי בריה, טען בפני סטלין כי רצועת אדמה מדרום–מערב לגאורגיה עד העיר הטורקית ג'ירסון נגנבה מהגאורגים על ידי האימפריה העות'מאנית. ב-1945 סירבה ברית המועצות להאריך את הסכם האי–תוקפנות משנת 1925, ומולוטוב התנה את חידושו במשא ומתן על השטח שבשליטת טורקיה.
אחרי סיום הסכסוך.
אחרי מותו של סטלין ב-1953, הרצון של ברית המועצות לשנות את שיטת המעבר במצרים פחת. ב-30 במאי 1953 ביטל מולוטוב את הדרישות הסובייטיות בנוגע לבוספורוס ולדרדנלים לצד התביעות הטריטוריאליות של ברית המועצות לגבי צפון–מזרח טורקיה.
אחרי שטורקיה הצטרפה ב-1952 לנאט"ו, נכזבו התקוות הטורקיות להפשרה משמעותית ביחסים. אמנת מונטרה שנחתמה ב-1936, למרות שינויים קלים, עדיין קיימת בימינו בין טורקיה ויורשותיה של ברית המועצות.
National Geographic Society
היינריך, נסיך זיין-ויטגנשטיין
היינריך, נסיך זיין-ויטגנשטיין (בגרמנית: Heinrich Prinz zu Sayn-Wittgenstein; 14 באוגוסט 1916–21 בינואר 1944) היה טייס קרב גרמני, אשר עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
היינריך נולד ב-14 באוגוסט 1916 בקופנהגן, לגוסטב אלכסנדר, נסיך זיין-ויטגנשטיין, דיפלומט בשגרירות גרמניה בקופנהגן, ואשתו וולבורגה, לבית פריין פון פריזן. הוא העדיף את היינריך ככינוי לזכרו של האב הקדמון היינריך השלישי, רוזן זיין. אחיו הגדול לודוויג היה מאוחר יותר ראש משפחת זיין-ויטגנשטיין-זיין. אחיו הצעיר היה אלכסנדר, נסיך זיין-ויטגנשטיין, דודו של ראש בית זיין-ויטגנשטיין-זיין הנוכחי, אלכסנדר קונרד, נסיך זיין-ויטגנשטיין-זיין.
המשפחה עברה לשווייץ ב-1919 לצורך עבודה. משנת 1926 למד היינריך בפנימייה בנויבוארן (בוואריה עילית). בגלל מצבו הכללי הירוד, הוא נסע לדאבוס, שווייץ, לריפוי ב-1927. משנת 1932 למד בבית ספר תיכון בפרייבורג אים ברייזגאו, שם עבר את בחינות הגמר שלו.
שירות צבאי.
לאחר שסיים את שירות העבודה של הרייך במחנה אמנדינגן, ויטגנשטיין הוסמך לקצין. באפריל 1936 החלה הקריירה הצבאית שלו ברגימנט הפרשים ה-17 בבמברג. בקיץ 1937 הוא התנדב ללופטוואפה והתקבל לבית הספר לתעופה בבראונשווייג באוקטובר. לאחר קורסים מתאימים, הוא הועלה לדרגת לויטננט ביוני 1938 וקיבל את רישיון הקצין שלו. סוגי המטוסים בהם הטיס בתקופה שלפני המלחמה היו Junkers Ju 88s ו-Heinkel He 111s.
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה הוא השתתף בהפצצות על מבצרי ליאז', משימות נוספות בצרפת ולאחר מכן השתתפות ב. בין היתר, הוא התבלט בהתקפות על שני בסיסי האוויר, ביגין היל ורוצ'סטר, שהוגנו בכבדות על ידי תותחים נגד מטוסים.
מיוני עד נובמבר 1941, ויטגנשטיין היה מעורב במערכה הרוסית באזור קבוצת ארמיות צפון. הוא הוצב ב-Combat Wings 1 ו-51 וטס ביותר מ-150 גיחות הפצצה במהלך תקופה זו. מאחר שהוא יותר ויותר לא אהב את ההפצצות בגלל האבדות הבלתי נמנעות של האוכלוסייה האזרחית הרוסית (כפי שמעידים מכתבים לאמו) והוא העדיף להתמודד מול יריב בודד בקרב, הוא העביר את עצמו לטייסי הקרב הליליים בינואר 1942.
לאחר הכשרה מיוחדת לציד לילי, הוא השיג את ההפלה הראשונה שלו כמה חודשים לאחר מכן בלילה של 8/9 במאי 1942. בשל הצלחותיו הנוספות, מונה ויטגנשטיין למפקד גף 9 של טייסת לוחמי הלילה 2, שהוצבה אז בהולנד והייתה מצוידת במטוסי Ju 88 שעברו הסבה. עד סתיו 1942 הוא השיג 22 הפלות מאושרות בסך הכל. על כך קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-7 באוקטובר 1942.
בסוף 1942 מונה למפקד קבוצה IV של טייסת לוחמי הלילה 5. הצוות שלהם הפך לצוות הקבוצה של I./NJG 100 ביוני 1943, המטה של IV./NJG 5 אורגן מחדש חודש לאחר מכן.
עקב מחלת קיבה, הוא אושפז לחודשיים באביב 1943, ולאחר מכן קיבל חופשת הבראה. לאחר שחזר לשירות פעיל, הוא הפיל שלושה מטוסי Petlyakov Pe-8 בחזית המזרחית בלילה שבין 20 ל-21 ביולי, וב-25 ביולי 1943 הפיל שבעה מטוסים ביום אחד. לאחר מכן שירת כמפקד קבוצה II של כנף לוחמי הלילה 3 בשלזוויג, ולאחר 59 ניצחונות אוויריים, זכה בתוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-31 באוגוסט 1943. עד סוף 1943 הוא הצליח להשיג 64 הפלות מאושרות.
כמפקד טייסת בדרגת מיור, אז בן 27 הוא הוביל אז את טייסת לוחמי הלילה 2, שבסיסה היה בדילן בהולנד. מכאן החל ליירט משימות והפיל עוד 15 מפציצים כבדים של בעלות הברית בתקופה שבין 1 ל-20 בינואר 1944.
זיין-ויטגנשטיין לא היה פופולרי במיוחד בקרב חלק מהכפופים לו, כי הוא בעצם הציב לעצמו את אותן דרישות כמו מהצוות שלו. דוגמה אחת היא פול זורנר, שהיה בפיקודו של זיין-ויטגנשטיין לפרק זמן קצר: לאחר התרסקותו הקטלנית של מטוס, הורה זיין-ויטגנשטיין לברר את מצב הצוות. זורנר נסע למקום התאונה וראה כי עקב הנזק למטוס לא היה סיכוי לאיש להישאר בחיים והורה לפנות את מקום התאונה. אולם, זה לא הספיק לזיין-ויטגנשטיין, הוא הורה שוב לזורנר לברר את מקום הימצאו ללא ספק, כך שנאלץ לחפש את שרידי הצוות בין ההריסות.
מותו.
בליל 21 בינואר 1944 הצליח ויטגנשטיין להפיל שני מפציצי לילה נוספים. מיד לאחר הניצחון האווירי האחרון הזה, גם המטוס שלו, Ju 88, נפגע בסביבות השעה 23:00, עלה באש בכנף השמאלית ואיבד גובה. ויטגנשטיין הורה למפעיל הרדיו שלו אוסטהיימר ולשאר אנשי הצוות לקפוץ החוצה, והם אכן צנחו ושרדו.
גופתו של ויטגנשטיין נמצאה באזור מיוער בעיריית Lübars ליד שטנדאל. לדברי הקשר שלו אוסטהיימר, הגופה נמצאה עם פגיעות ראש קשות, בנפרד מהמצנח שלא נפתח. לאחר מותו הוענק לו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. הקבורה התקיימה ב-29 בינואר 1944 בבית העלמין של הטייסת בדילן. כחלק ממסע קבורה כללי לאחר תום המלחמה, הועברו שרידיו לבית הקברות הצבאי הגרמני ב-Ysselstein (ליד וונריי) ב-1948.
אליפות ישראל באתלטיקה 1980
אליפות ישראל באתלטיקה נערכה באצטדיון הדר יוסף בין התאריכים 28 ביוני ו-29 ביוני 1980.
זיין-ויטגנשטיין
זיין-ויטגנשטיין הייתה רוזנות בגרמניה מימי הביניים, הממוקמת ב-Sauerland שבמזרח נורדריין-וסטפאליה.
היסטוריה.
זיין-ויטגנשטיין הוקמה כאשר הרוזן סלנטין מזיין-הומבורג, חבר בבית שפונהיים, נישא ליורשת העצר הרוזנת אדלייד מוויטגנשטיין ב-1345. המחוזות המאוחדים נודעו אז בשם זיין-ויטגנשטיין, אם כי הם נודעו ככאלה באופן רשמי רק בתקופת שלטונו של יורשו של סלנטין הרוזן יוהאן. השטח של זיין-ויטגנשטיין היה מחולק לרוב בין הנחלות הצפוניות (במרכז באד ברלבורג) לדרומיות (במרכז באד לאספה), אם כי הגבול בין השתיים הוסט לעיתים קרובות. זיין-ויטגנשטיין חולקה בשנת 1607 ל: זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג, זיין-ויטגנשטיין-זיין (בשטחים המקוריים של זיין), וזיין-ויטגנשטיין-ויטגנשטיין. השטח של שני הרוזנויות לשעבר מכונה היום "ויטגנשטיין", והוא חלק ממחוז זייגן-ויטגנשטיין במדינת נורדריין-וסטפאליה.
המשפחה כיום.
ארבעה ענפים שושלתיים של בית זיין היו קיימים בתחילת המאה ה-20, שלכל אחד מהם יש מבנה משנה משלו. לפי סדר הוותק של המוצא הלגיטימי מאביהם, לודוויג הראשון, רוזן זיין-ויטגנשטיין (1532–1605), הם היו:
לחלק מהענפים הללו היו ענפים זוטרים, גם שושלתיים וגם לא שושלתיים, האחרונים כללו משפחות שזכותן לתואר הנסיכות הוכרה על ידי המונרכיות הרוסיות, הפרוסיות, הבוואריות או האוסטריות, בעוד שענפים מורגנטיים אחרים השתמשו בתארים נמוכים יותר שהוענקו על ידי הריבונים הגרמנים (לדוגמה הברון פון קליידורף, הסן, 1868; הרוזן פון הכנבורג, פרוסיה, 1883; הברון פון פרויסבורג, ליפה, 1916; הברון פון אלטנבורג, 1909). הזכר האחרון בשושלת הרשמית היה אוטוקר, רוזן זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג (1911–1995).
עם מותו של לודוויג, נסיך זיין-ויטגנשטיין-הוהנשטיין השלישי בשנת 1912, הפך הבכור מבין שלושת בניו, הנסיך אוגוסט (1868–1947), לנסיך הרביעי של זיין-ויטגנשטיין-הוהנשטיין ולראש הענף השלישי של בית זיין. בהיותו רווק חשוך ילדים, שהבכור משני אחיו הצעירים, גאורג (1873–1960), התחתן באופן מורגנטי, בעוד שהצעיר, וילהלם (1877–1958), היה בן 49 ועדיין לא נשוי, אוגוסט שמר על השם והמורשת של הענף של בית זיין על ידי אימוץ כריסטיאן היינריך, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג (1908–1953). הוא היה בנו השני של ראש כל בית זיין המנוח, ריכרד, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג הרביעי (1882–1925), שבנו הבכור, גוסטב אלברכט (1907–1944) ירש את הונו של הענף הבכיר.
בנובמבר 1960, כריסטיאן היינריך, בהיותו אב גרוש לשתי בנות מנישואיו השושלתיים לביאטריקס פון ביסמרק-שונהאוזן (1921–2006), נישא לדגמר, נסיכת "ז"יין-ויטגנשטיין-הוהנשטיין (1919–2002), בתו הבכורה של אחיו הצעיר המאומץ של אביו, גאורג, שמת שבעה חודשים לפני החתונה. מכיוון שילדיו של גאורג מאשתו המורגנטית, מארי רוהם, (שקיבלה את התואר הברונית פון פרויסבורג על ידי הנסיך המלכותי מליפה ב-1916) הוכרזו כרשמיים על ידי דודם אוגוסט ב-11 בפברואר 1947, נישואיה לכריסטיאן היינריך נחשבו כאל שידוך שושלתי, המבטיח שבנם ברנהארט ייוולד בהתאם לחוקי הבית של אבותיו המאמצים, בני הזוג זיין-ויטגנשטיין-הוהנשטיין, וכן היותו נכד של הזכר השושלתי האחרון של אותה משפחה, הנסיך גאורג.
יעקב בן חיים בן אדוניהו
כנסת הגדולה (ספר)
עונת 2022 ב- MLB
נשק היפר-סוני