עלילת הסרט מתרחשת במאה העשרים בפריז. אונורה לאשייל (מוריס שבלייה) מספר את סיפורו של אחיינו, גסטון (לואי ז'ורדאן), המשועמם מחיי הבילויים בפריז. למרות זאת גסטון נהנה מחברתה של מאדאם אלווארז (הרמיוני ג'ינגולד) ונכדתה המתגוררת עימה, ז'יז'י (לסלי קארון). ז'יז'י נשלחת לדודתה אליסיה (איזבל ג'יינס) כדי ללמוד את הלכות הנימוסים הצרפתיות ולהכשירה כקורטיזנה. ז'יז'י כמעט לא מצליחה לעמוד ברף דודתה, והיא נהנית לבלות ביחד עם גסטון.
אחרי שגסטון נבגד על ידי חברתו ליאן (אווה גאבור) הוא מנסה להשתקם על יד עריכת מסיבות לילה מרובות. לאחר שנמאס לגסטון מהמסיבות הוא יוצא לבלות בעיר חוף ביחד עם מאדאם אלווארז וז'יז'י. ז'יז'י וגסטון מגלים שאונורה ומאדאם אלווארז היו במערכת יחסים בעבר. בתום הטיול אליסיה מתעקשת שז'יז'י תמשיך את לימודיה כדי שהיא תוכל לכבוש את ליבו של גסטון. כשגסטון פוגש את ז'יז'י הלבושה בשמלה מגונדרת הוא מעליב אותה והיא תוקפת אותו בחזרה. גסטון עוזב את הדירה בכעס אך הוא חוזר לשם כדי להתנצל ולקחת את ז'יז'י לשתות תה. מאדאם אלווארז מתנגדת להצעה זו כיוון שהיא לא רוצה שלז'יז'י יהיה אות קלון בגלל התרועעות עם גסטון הידוע לשמצה. גסטון עוזב שנית את הדירה בזעם.
לאחר זמן מה גסטון מבין שהוא התאהב בז'יז'י. הוא פונה למאדאם אלווארז במטרה לבקש את ידה של ז'יז'י אך ז'יז'י מסרבת להפוך להיות פילגשו. לאחר מכן ז'יז'י מתרצה והם הולכים לסעוד יחדיו במסעדת מקסים. במסעדה הם נתונים לעיניהם החטטניות של הסועדים האחרים. גסטון שחש לא בנוח בורח ביחד עם ז'יז'י בחזרה לביתה ומשאיר אותה שם לבדה. לאחר שיטוט ברחובות גסטון חוזר לדירתן של מאדאם אלווארז
וז'יז'י ומבקש רשות ממאדאם אלווארז להינשא לז'יז'י.
פסקול.
פסקול הסרט הופיע בהופעת קמע על גבי עטיפת האלבום "Ummagumma" של להקת פינק פלויד.
הפקה.
המפיק ארתור פריד הציע לראשונה לאלן ג'יי לרנר לעבד את הנובלה של קולט במהלך הפקת המחזמר "גבירתי הנאווה" בשנת 1954. כשג'יי לרנר הגיע להוליווד פריד נלחם בקוד הייז כדי להפיק את התסריט של הסרט. בעיה נוספת שהם נתקלו בה הייתה שאלמנהּ של קולט מכר את זכויות הנובלה לגילברט מילר ולאניטה לוס. פריד שילם כ-87,000 דולר כדי לקנות את זכויות הנובלה מידיהם.
שותפו של ג'יי לרנר, פרדריק לאו, סירב להלחין את הפסקול אך לבסוף הוא השתכנע על ידי פריד. לרנר כתב את התסריט ואת השירים. ג'יי לרנר רצה ללהק לתפקיד הראשי את אודרי הפבורן ואילו פריד רצה ללהק את לסלי קארון שאיתה הוא עבד בסרט "אמריקאי בפריז" (1951). שניהם הסכימו שהליהוק האידיאלי לדמותו של אונורה יהיה מוריס שבלייה. ג'יי לרנר הציע את דירק בוגרד לתפקיד גסטון. ססיל בייטון היה אחראי על עיצוב התלבושות. לבסוף קארון ולואי ז'ורדאן נבחרו לתפקיד הראשי בסרט. בטי וונד דיבבה את שירתה של קארון.
בינואר 1958 הסרט הוקרן לראשונה בסנטה ברברה. הביקורות לסרט היו חיוביות אך ג'יי לרנר ולאו רצו לקצר ולשנות את הסרט. הם צילמו את הסרט עוד אחד עשר ימים והוסיפו לתקציב הסרט כ-400,000 דולר. לבסוף הסרט הוקרן שנית בניו יורק סיטי באותה שנה במאי.
פרסים ומועמדויות.
בטקס פרסי האוסקר שנערך בשנת 1959 הסרט ז'יז'י שבר שיא של זכיות וזכה בתשעה פרסים מתוך תשע מועמדויות. אולם ההישג נשמר רק במשך שנה אחת עד לזכייתו של הסרט "בן חור" באחד עשר פרסים. כהוקרה לסרט חברת הפצתו מטרו גולדווין מאייר הנקראת בקיצור באנגלית "MGM" שינתה את שמה לזמן קצר ל-"M-Gigi-M". הסרט זכה בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (וינסנט מינלי), התסריט המעובד הטוב ביותר (אלן ג'יי לרנר), עיצוב התפאורה הטוב ביותר (פרסון אמאס, קיגו גלסון, הנרי גרייס וויליאם הורינג), הצילום הטוב ביותר (ג'וזף רוטנברג), עיצוב התלבושות הטוב ביותר (ססיל בייטון), העריכה הטובה ביותר (אדריאן פאזאן), הפסקול המקורי הטוב ביותר (אנדרה פרווין) והשיר המקורי הטוב ביותר (השיר "Gigi" של אלן ג'יי לרנר ופרדריק לאו).
הסרט זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב; הסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי, הבמאי הטוב ביותר (מינלי) ושחקנית המשנה הטובה ביותר (הרמיוני ג'ינגולד). בנוסף הסרט היה מועמד בשלוש קטגוריות נוספות; השחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (לסלי קארון) והשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (לואי ז'ורדאן ומוריס שבלייה).
אלן ג'יי לרנר זכה בפרס איגוד התסריטאים האמריקאי למיוזיקל הטוב ביותר. מינלי ועוזר הבמאי ג'ורג' ויאירה זכו בפרס איגוד הבמאים לסרט הטוב ביותר. פרווין זכה פרס גראמי לפסקול הטוב ביותר למדיה ויזואלית.
חברת מעבדות ג'יג'י נקראת על שם הסרט
ליגת הכדורעף העולמית
ליגת הכדורעף העולמית הייתה ליגה עולמית שאיגדה נבחרות לאומיות של כדורעף לגברים. הליגה נוצרה בשנת 1990, ומשחקיה היו האירועים המרכזיים של הפדרציה הבינלאומית לכדורעף (FIVB) והטורניר בה היה שנתי. בשנת 2017 הוחלפה בליגת האומות בכדורעף.
יש להפריד בין הליגה, לבין אליפות העולם בכדורעף וגביע FIVB העולמי, המאורגנים אף הם על ידי הפדרציה.
עליא מגדה אל-מהדי
עליא מגדה אל-מהדי (בערבית: علياء ماجدة المهدى; נולדה ב-1991) היא בלוגרית מצרית התומכת בזכויות נשים. אל-מהדי התפרסמה לאחר שפרסמה תמונת עירום עצמית בבלוג שלה, כדי להביע את מחאתה על היחס לנשים בחברה המצרית. בחשבון הפייסבוק שלה היא תיארה את החברה המצרית כ"חברה של אלימות, גזענות, סקסיזם, הטרדות מיניות וצביעות". לאחר מכן התחילה לקבל איומים שוטפים על חייה. אל-מהדי קיבלה תמיכה בישראל, לאחר ש-50 נשים ישראליות הצטלמו בעירום לאות הזדהות עימה.
אל-מהדי היא בוגרת האוניברסיטה האמריקאית בקהיר ומגדירה עצמה כחילונית, ליברלית ופמיניסטית. היא אתאיסטית מאז גיל 16. בשנת 2011 היא פרסמה, יחד עם עמיתה הפעיל המצרי כארים עמאר, סרטון ווידאו בו הם מתווכחים עם מנהלו של פארק ציבורי שרצה לסלק אותם מהשטח לאחר שהציגו ביטויי חיבה בפומבי. לאחר המקרה נפתח נגדם תיק פלילי בו הואשמו, בין היתר, בהעלבת האסלאם. כמו כן נפוצו שמועות שקריות על הכאתה למוות בכיכר תחריר. בשנת 2013, לאחר שנחטפה, ניצלה מניסיון אונס וקיבלה איומים רבים על חייה, ביקשה אל-מהדי מקלט מדיני בשוודיה.
אל-מהדי פעילה גם במאבק נגד החלת החוקה החדשה, המתבססת על השריעה, ולשם כך ב-20 בדצמבר 2012 הפגינה בעירום יחד עם נשים נוספות מארגון פמן מול השגרירות המצרית בשוודיה. בעקבות כך קיבל התובע הכללי במצרים פניה מפעיל מצרי בשם מחמוד עבד א-רחמן לשלול את אזרחותה המצרית של אל-מהדי. אל-מהדי הבהירה שאין בכוונתה לחזור בקרוב למצרים כיוון שתיאסר, אך היא מתכוונת להמשיך ולפעול מחו"ל.
ב-29 ביוני 2013 נכנסה אל-מהדי למסגד המרכזי בסטוקהולם, שם הפגינה בחזה חשוף יחד עם עמיתותיה בארגון פמן כנגד השריעה ולמען זכויות נשים. היא נחשדת בהפרעה לסדר הציבורי בשוודיה.
Nord Aviation
וסילי לנובוי
וסילי לנובוי (ברוסית: Василий Лановой; 16 בינואר 1934 – 28 בינואר 2021) היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי. הוא זכה בפרס לנין ובשנת 1985 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע הוא קיבל מספר עיטורים.
ביוגרפיה.
וסילי לנובוי נולד וגדל במוסקבה למשפחת איכרים מאוקראינה. ההורים עברו למוסקבה בה התגורר אחיו של אב המשפחה בשנת 1931 בעקבות הרעב באוקראינה הסובייטיית. בילדותו השתתף לנובוי בחוג למשחק במתנ"ס המקומי. בקיץ 1941 וסילי הצעיר נסע לסבתו בכפר בקרבת אודסה. שטח זה נכבש על ידי הנאצים ולנובוי שהה עם סבתו כשלוש שנים בשטח הכבוש. רק לאחר שחרור השטח על ידי הצבא האדום לנובוי חזר להוריו. במהלך המלחמה עבדו הוריו של לנובוי במפעל כימי ולאחר המלחמה הוכרו כנכים.
לנובוי סיים את לימודי בית הספר במוסקבה בהצטיינות ובשנת 1953 התקבל ללימודי עיתונאות באוניברסיטת מוסקבה. לאחר שלמד כחצי שנה עזב את האוניברסיטה והלך ללמוד בבית הספר למשחק ליד תיאטרון וכטנגוב. הוא התחיל להצטלם בקולנוע כבר שנת 1954 ובשנת 1956 שיחק תפקיד ראשי בסרט. בשנת 1957 הוא סיים את לימודי המשחק והתקבל לתיאטרון וכטנגוב. לנובוי עבד בתיאטרון זה במשך עשרות שנים והיה בין שחקניו המובילים.
במהלך הלימודים הכיר לנובוי את השחקנית טטיאנה סמוילובה והשנים נישאו, אך התגרשו כעבור מספר שנים. במהלך הקריירה שיחק לנובוי במספר סרטים שזכו לפופולריות רבה. בשנת 1971 הוא הוכרז שחקן השנה של ברית המועצות על תפקידו בסרט "קצינים", בשנת 1973 הוא שיחק בסרט שבעה עשר רגעים של אביב. בשנים 1979–1980 לנובוי שיחק בשני סרטים על פעילות המיליציה הסובייטית בהם הוא שיחק תפקיד של חוקר. בסך הכול הופיע לנובוי ביותר מ-50 סרטי קולנוע.
בשנת 1978 הוא השתתף בצילומי סידרה תיעודית בת 20 פרקים על מלחמת העולם השנייה. על הקריינות בסדרה זו הוא זכה בפרס לנין. בתחילת שנות ה-70 לנובוי התחתן עם השחקנית אירינה קופצ'נקו ולזוג שני בנים.
החל משנת 1985 לנובוי היה מלמד בבית הספר למשחק שליד תיאטרון וכטנגוב. בשנת 1968 לנובוי התקבל כחבר בלמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. גם לאחר התפרקות ברית המועצות הוא המשיך לתמוך בדעות הקומוניסטיות והמשיך לתמוך במפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית. בשנת 2013 הופיע בתפקיד הקרדינל רישלייה בסרט "שלושת המוסקטרים" ובגרסה הטלוויזיונית המורחבת. בשנת 2019 הוענק לו פרס מיוחד על תרומתו לטלוויזיה ולקולנוע הרוסי בטקס חלוקת פרס נשר הזהב.
בינואר 2021 נפטר במוסקבה בעקבות סיבוכי מחלת נגיף הקורונה.
זה הסוף (סרט, 2013)
קז'טיל אנדרה אמודט
אליעזר צפריר