אנשי המחתרת חזרו אל המכונית, אולם אביאל וסימה נשארו בתחנה כדי להשלים את משימתם. מאחר שהמחתרת לא רצתה שיפגעו אנשים אלא התחנה בלבד, החליטה מבעוד מועד לפרסם אזהרה, למרות הסיכון הרב שהיווה העניין ללוחמיה. סימה הוציאה מתיקה מפת בד לבנה גדולה ופרשה אותה על המזוודות. בעברית, ערבית ואנגלית נרשמה עליה הכתובת "סכנה מוקשים!" ומתחתיה סמל האצ"ל. הם התחילו להתרחק, אולם שניים מהערבים בתחנה הבחינו במתרחש והזעיקו את האנשים הרבים שבמקום כדי לדלוק אחריהם. אביאל וסימה הוקפו בהמון רב. אחד המאבטחים, אריה אשל, שלף אקדח וירה מעל ראשי האנשים. סימה הצליחה להיחלץ מאחד הערבים שאחז בה, והלוחמים זינקו אל מכונית המילוט שיצאה בנסיעה מהירה מן המקום.
בתחילה נראה היה כי הצליחו להימלט, אך לאחר רגע ניתכה אש כבדה מכל עברי המכונית ומשוריין בריטי החל לדלוק בעקבותיה. בדרך אמר פיינשטיין "אני נוהג ביד אחת", אך דבריו התקבלו כהלצה. אשל העיד כי רק המיומנות והמהירות של פיינשטיין הצילו אותם ממוות. המכונית הגיעה אל מקום האיסוף בשכונת ימין משה, כשאז הבחינו כי כמעט כולם נפצעו, וכי ידו השמאלית של פיינשטיין רוסקה ושתתה דם רב במשך כל זמן הנסיעה.
פיינשטיין רץ כ-300 מטר אל עבר בית הזוג שטיין, ביקש עזרה ראשונה, נכנס אל הבית ונפל. בעקבותיו הגיעו השוטרים שעקבו אחרי סימני הדם.
בדירה ניסה אחד השוטרים להרים ידו על פיינשטיין, וזה עצרו כשקרא בפניו "אני שבוי מלחמה". משם העבירו אותו, ללא טיפול רפואי, אל בית הסוהר הצבאי בשכונה הגרמנית. רק לאחר שדרש טיפול בבית הסוהר, הובל פיינשטיין בליווי שישה שוטרים חמושים אל בית החולים. כשהגיע שאל אותו מיד הרופא אם מסכים הוא שיקטעו את היד מחשש להרעלת דם. מאיר השיב במקום: "קטעו".
נתפסו בפעולה גם דניאל אזולאי, משה הורוביץ ומסעוד ביטון.
בשעה שתיים בצהריים ניסה קצין חבלה בריטי לנטרל את הפצצה, אולם זו התפוצצה, הרגה אותו, והחריבה את התחנה.
זמן לא רב אחר כך התברר כי מי שהיה אמור להיות מפקד הפעולה ונעדר ממנה, היינריך ריינהולד - "ינאי", היה למעשה מלשין. הבריטים ידעו מבעוד מועד על הפעולה, וכך נפלו לוחמי האצ"ל לתוך מארב.
הוועד הלאומי גינה את פיצוץ תחנת הרכבת ופיגועים נוספים שנעשו באותה עת.
משפטם של חברי האצ"ל שנתפסו.
משפטם של ארבעת חברי האצ"ל שנתפסו, פיינשטיין, אזולאי, הורוביץ וביטון, נפתח ב-26 במרץ 1947, וב-3 באפריל 1947 ניתן פסק הדין. פיינשטיין ואזולאי נידונו למוות בתלייה. הורוביץ וביטון, שבמשפט הכחישו כל קשר לעניין (מפני שנתפסו במקום רחוק והאצ"ל החליט כי עליהם לכפור בעובדות), יצאו ללא עונש. ב-17 באפריל אישר המפקד הראשי של הצבא הבריטי את גזר דין המוות של פיינשטיין. עונשו של דניאל אזולאי הומר במאסר, לאחר התערבותה של גולדה מאיר, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, אצל הנציב העליון, אלן קנינגהאם.
פיינשטיין ישב בתא הנידונים למוות בבית הסוהר המרכזי ב"מגרש הרוסים", יחד עם משה ברזני, לוחם במחתרת הלח"י שאף הוא נידון למוות. ב-21 באפריל 1947, טרם הוצאתם להורג, התאבדו השניים באמצעות חומר נפץ שהוברח לתאם.
עשרים שנה לאחר האירועים התברר כי דניאל אזולאי, שפיינשטיין ראה בו חבר קרוב ושותף למאבק המחתרת, היה סוכן שתול חשאי של הש"י בשורות האצ"ל, וכי החנינה שקיבל בוצעה הודות למאמצי צמרת הנהלת הסוכנות היהודית.
המרדף אחר היינריך ריינהולד.
לאחר פיצוץ תחנת הרכבת היינריך ריינהולד נעלם, אך אנשי האצ"ל לא הרפו. נתברר להם כי אמו של ריינהולד מתגוררת בכפר יונה. הם בדקו את דברי הדואר שלה וממכתבים ששלח לה נתגלה להם כי באותה עת, ב-1947, נמצא בנה בבלגיה. אליהו לנקין, מפקד האצ"ל באירופה, הטיל על אחד מאנשי האצ"ל, מרדכי שני, לצאת לבלגיה ולחטוף את ריינהולד.
במרץ 1947, כאשר ד"ר שמשון יוניצ'מן, מבכירי התנועה הרוויזיוניסטית, ביקר בבלגיה ביקש ממנו שני לערוך אזכרה בבריסל לעולה הגרדום שלמה בן-יוסף ולפרסם אותה ברבים, שמא יתפתה ריינהולד לבוא אליה גם הוא. ואכן כך קרה; בתום האזכרה ניגש אל הד"ר יוניצ'מן צעיר בלונדיני והציג עצמו כבית"רי לשעבר. שני שנכח אף הוא באולם זיהה את האיש והחל לעקוב אחריו. המטרה הייתה למשוך אותו למלכודת ולחסלו. ההזדמנות נוצרה כשריינהולד התפתה לבוא לפגישה עם שליחי האצ"ל ונכנס למונית. נהג המונית היה יהודי בלגי איש האצ"ל. בדרך עצר הנהג ולמונית נכנסו אחיו של הנהג ומרדכי שני. שני החל להלום בקת אקדח על ראשו של ריינהולד שלאחר מספר מהלומות איבד את הכרתו. אלא שתוך כדי כך הבחין הנהג במראה במכונית העוקבת אחריו. החל מרדף כשהמכונית העוקבת מנסה להדביקם. לפתע נתקעה מכוניתם בתעלה והמכונית הרודפת הצליחה להדביקם. מרדכי שני וחבריו הצליחו להשליך למי התעלה את כלי נשקם ואז הקיפו אותם שוטרים בלגים ועמם שני אנשים בלבוש אזרחי, שרק לאחר מכן נתברר כי היו אנשי הבולשת הבריטית. שלושת העצורים מסרו לשוטרים הסבר לחטיפה באומרם כי הם ניצולי השואה וכי ריינהולד הוא קאפו לשעבר שהם באו לנקום בו. שלושת החוטפים הועמדו לדין. מרדכי שני נדון לשלוש שנות מאסר על חטיפה ולשישה חודשי מאסר נוספים על כניסה בלתי חוקית לבלגיה ואילו כל אחד משני האחים נדון לעשרים חודשי מאסר ושוחררו בתום שנה.
ריינהולד עצמו, לאחר שחולץ מן המונית, היה יומיים במעצר ושוחרר לאחר התערבות המשלחת הצבאית הבריטית בבריסל, שטענה כי הוא חייל בריטי שהסתבך בקטטה ויישפט בבריטניה. הוא הועבר לאנגליה ושם נעלמו עקבותיו, ומאז לא נודע עליו דבר.
גדעון אביטל-אפשטיין
גדעון אביטל-אפשטיין (נולד ב-7 במרץ 1952) הוא היסטוריון, חוקר תרבות, סופר, מרצה ועורך דין.
מחבר הספרים: "1973, הקרב על הזיכרון" (הוצאת שוקן, 2013), "פלא פה נס" (הוצאת כרמל 2017), "67', ירושלים, מלחמה" (הוצאת מטר, 2017).
ביוגרפיה.
גדעון אביטל-אפשטיין נולד בחיפה לבלה לבית קובלר וליהודה (אויגן) אפשטיין.
מתגורר ברמת השרון. נשוי לענת ואב לשניים.
שירת בסדיר בחטיבת הצנחנים. במלחמת יום הכיפורים היה קצין המודיעין של גדוד הצנחנים 890 בחטיבה 35 ולחם בקרב החווה הסינית.
לאחר שחרורו משירות סדיר שירת במילואים כקצין מודיעי חטיבתי, בין היתר כקצין מודיעין ביחידה לאיתור נעדרים.
לאחר סיום שירותו הצבאי פנה ללימודים אקדמיים וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב. במקביל ללימודיו עבד בחברת חילן.
היה שותף להקמת התנועה הדמוקרטית לשינוי שקמה בהובלת פרופ' אמנון רובינשטיין בעקבות המחאה שלאחר מלחמת יום הכיפורים.
בשנות ה-80 היה מנהל אגף הפרסום ודובר התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש) שבשנת 1984 התמודדה בבחירות ונציגיה נבחרו לכנסת.
בשנים 1984–1987 כיהן כיועץ שר התקשורת, פרופ' אמנון רובינשטיין והוביל מטעמו מספר רפורמות, בהן הקמת הטלוויזיה המסחרית- חוק הערוץ השני, והטלוויזיה בכבלים, הקמת הרדיו האזורי והפיכת חברת "בזק" לחברה מסחרית.
היה מייסד ושותף של משרד עורכי דין אביטל דרומי ושות' שתחומי התמחותו: משפט חוקתי, רגולציה, משפט מסחרי, תקשורת, מדיה, תאגידים. הוא פעל כעורך דין במשרד בשנים 1986 עד 2002. במסגרת עבודתו זו היה שותף, בין היתר, בבניית הסדר הקיבוצים ותוכניות ההפרטה, הגה ויזם מודל לביצוע שינויים מבניים, הכוללים תיאגוד פעילות כלכלית של הקיבוץ ושיוך נכסים לחברי הקיבוץ. המודל בשינויים שונים מיושם בקיבוצים רבים.
בשנת 2002 ויתר על עיסוקו כשותף במשרד עורכי הדין כדי לחקור לעומק ולכתוב על החוויה המעצבת שלו: מלחמת יום הכיפורים.
בשנת 2002 החל לימודי היסטוריה באוניברסיטת תל אביב, בה למד לתואר ראשון ושני וסיים בהצטיינות יתרה לימודים בבית-ספר להיסטוריה.
בשנים 2006–2010 כתב עבודה במסגרת לימודים לתואר דוקטור בבית-ספר למדעי התרבות באוניברסיטת תל אביב. עבודתו על "מקומה של מלחמת יום הכיפורים בזיכרון הישראלי" זכתה בציון לשבח מטעם המכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS).
גדעון עסק גם בהוראה. במכללת סמינר הקיבוצים לימד בתוכנית רג"ב למצטיינים היסטוריה ואזרחות, לימד בתוכנית להכשרת מנהלים לבתי ספר, הקים וריכז תוכנית הסבת אקדמאים להוראת אזרחות, בלימודי תואר שני. במסגרת זאת העביר קורסים בנושאים כגון חופש הביטוי, משפט החינוך, מחשבת העתיד, מלחמת יום הכיפורים, סוגיות נבחרות באזרחות, אלטנוילנד - כאן ועכשיו, מדינה-מדים-מדיה, חיי יהודים בגרמניה ממסעי הצלב עד מנדלסון והיינה.
בשנים 2006–2012 לימד בהתנדבות במרכז למחוננים ומצטיינים (כיום המרכז למצוינות) באשקלון ובמועצה אזורית חוף אשקלון.
בעשור השני של המאה ה-21 עוסק במחקר וייעוץ היסטורי. ערך תחקירים וראיונות לסדרת הטלוויזיה "לא תשקוט הארץ" על מלחמת יום הכיפורים, וזכה בשנת 2014 בפרס התחקיר מטעם איגוד היוצרים הדוקומנטריים.
עוסק בחקר חיי יהודים בספרד ובגרמניה בימי הביניים ובעת החדשה המוקדמת וכותב רומן היסטורי על קורות משפחה יהודית אחת במהלך 1000 שנים. כמו כן, הוא מנחה ערבי עיון ושיח סופרים בנושאים הקשורים למלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים אותן חקר לעומק לפני פרסום ספריו.
עבודתו הספרותית.
גדעון אביטל-אפשטיין פרסם מספר ספרים העוסקים בחברה הישראלית.
הקרב על הזיכרון – 1973 - הוצאת שוקן, 2013.
בספר ביכורים זה הוא בוחן כיצד באה לידי ביטוי מלחמת יום הכיפורים בתרבות הישראלית מאז 1973. הספר משלב סיפורים אישיים לצד עובדות מהמלחמה ואחריה ומתמודד עם שאלות מפתח כגון אילו משקעים הותירה המלחמה בזיכרון הקיבוצי הישראלי, איזה מהפך חל בדמותה במהלך השנים, האם המלחמה נחשבת לכישלון או לניצחון ועוד.