הצבעים כפי שהם נראים היום הם בהירים ועשירים מכפי שהיו אחרי כל עבודות השחזור והשימור שקדמו לזו האחרונה. העבודה, אשר נעשתה ב-1995 כהכנה לתצוגת ורמיר גדולה, לא נעשתה דווקא בשל דהיות הגוונים, אלא בשל גילויה של בעיה רצינית במבנה צבע השמן, אשר ניתן היה להתמודד איתה רק לאחר טיפול קפדני וזהיר לאורך מספר שנים. מקור הבעיות בצבע הוא כנראה ברכיבים בהם השתמש ורמיר בעת ערבוב הצבעים שלו. הבדיקה העלתה כי ורמיר שילב שמן וחלבון, ובכמויות שונות כל פעם. ייתכן שתערובת זו, יחד עם שינויי אקלים ולחות, כמו גם עבודות שחזור קודמות בהן היה שימוש בחומרים קשים מדי, תרמו להיווצרותם של סדקים לכל רוחב שכבת הצבע העליונה, בעיקר בגוונים הלבנים.
בשל אי-עמידות הצבע, עבודת השחזור נעשתה באיטיות, לאורך שנים, ובעזרת סטריאו-מיקרוסקופ. לא רק זאת, קרם ייחודי נרקם על ידי Werner Jütte מווינה במיוחד לרגל עבודות השחזור, אשר קבע את שכבת הצבע במקומה בזמן "שאיבת האור" (טכניקת שימור). בזכות מאמצים אלו, כמו גם עבודות ניקוי נוספות, הצבע איננו רק בטוח ומקובע שוב, אלא גם שטוף אור ובוהק בשנית, כפי שראוי הוא להיות.
היסטוריה.
יצירה זו נחשבת כ"ורמיר במיטבו" לא רק בגלל הנושא והטכניקה, אלא בשל העובדה שהאמן סירב להיפרד ממנה, או למכור אותה, גם כשהיה תחת חובות כבדים. לאחר מותו הורישה אלמנתו קתרינה את היצירה לאמה, מריה, בניסיון להימנע מלאבד אותה לידיהם של נושים. המוציא לפועל ומומחה האמנות המפורסם שהיה אמון על קניינו של ורמיר, אנטוני ואן לוונהוק, קבע כי העברת היצירה אל החמות של הצייר אינה חוקית. פרטי ההסכם וחלוקת הירושה אינם ידועים, אך ניתן להניח כי המשפחה איבדה את בעלותה על הציור בסביבות 1677. גורלו של הציור במהלך המאה ה-18 לוט בערפל, כמו גם ציורים רבים נוספים של ורמיר. ידוע כי השתייך למלומד הברון חרארד ואן סוויטן ולבנו, איש האשכולות גוטפריד ואן סוויטן.
לתקופה ארוכה, עד שנת 1860, הוצג הציור במרמה כשייך לפיטר דה הוך (Pieter de Hooch), אמן בן-זמנו של ורמיר ואויבו המושבע. חתימתו של הרמאי אף זוייפה על גבי הציור. הייתה זו התערבותם של חוקר ורמיר צרפתי, Thoré Bürger, והיסטוריון גרמני לאמנות, Gustav Friedrich Waagen, שחשפה את המעשה והחזירה ליצירה את שמו של יוצרה. כאן החלה תהילתו של הציור, והוא הוצג בפני הציבור במוזיאון זרנין שבווינה. רבים ניסו לרכוש את הציור, לשווא.
העניין הנאצי ביצירה.
תולדות הציור הן מן הסאגות המעניינות והידועות בעולם האמנות מתקופת מלחמת העולם השנייה רבת התהפוכות. הסיפור החל עם מותו של הברון פרנץ זרנין ב-1932. באותה שעה התפתח עניין חוקי מסובך כאשר שתי חצרות היורשים, פראג ווינה, טענו כי להן מגיעה הבעלות על קניינו של זרנין. על-מנת להימנע מסכסוך ארוך החליטו שני יורשיו של זרנין לפזר את האוצר ביניהם. אחיו של הברון קיבל את כל אוסף האמנות, שכלל יצירות גדולות של דירר וטיציאן, אך הותיר לידי אחיינו יצירה אחת: אמנות הציור של ורמיר. הוא הותיר בידיו חמישית מבעלות הציור, ובידי יארומר (Jaromir), האחיין, היו ארבע חמישיות הבעלות. הסיבה לחלוקה משונה זו הייתה המחיר הגבוה בצורה יוצאת דופן של היצירה: הציור הוערך בכמיליון שילינג, כאשר שאר אוסף האמנות כולו הוערך בכ-250,000 שילינג.
מיד עם החלטת החלוקה ניסה יארומר זרנין למכור את הציור. בין השאר ניסה לרוכשו אנדרו מלון, בנקאי אמריקאי ואוצר אמנות ידוע, עם הצעה של מיליון דולר ב-1935, סכום עתק לאותה תקופה. זרנין היה מודע לכך כי מכירת הציור נוגדת את החוק האוסטרי להגנת מונומנטים מקומיים, וקיווה להתערבותו של גיסו, אז הקנצלר של אוסטריה. לאור ה"הערצה הכמעט-קנאית" של היצירה ב"כל חוגי האמנות" בווינה, החליט האחרון שלא להתיר את מכירתו וייצואו של הציור. ב-1938 נחקק חוק מיוחד המטיל הגבלות על אוסף זרנין, המונע העברה של כלל פריטיו מחוץ לגבולות המדינה.
יארומר לא אמר נואש, ותר אחרי קונים בתוך ארצו. עם פלישת הנאצים וסיפוחה של אוסטריה לרייך הגרמני, היה ניסיון לרכישת הציור לאוספו הפרטי של היטלר, אשר הביע רצון רב בבעלות על היצירה. עם זאת, היטלר סירב לשלם את שני מיליון הרייכסמרק שנדרשו עבורה.
בהמשך ניסה אף הרייכסמרשל הרמן גרינג לרכוש את הציור תמורת 1.8 מיליון רייכסמרק. המשרד הממונה על ההגנה על מונומנטים מקומיים בווינה אף הוציא מברק רשמי המתיר את המכירה. עם זאת, המכירה לבסוף נמנעה על ידי שר החינוך אשר פנה אל הממשלה בבקשה שלא לאשר אותה, וזכה בתמיכתה. ב-30 בדצמבר 1939, הגיעה הודעה מן הפיהרר עצמו אשר הכילה את הקביעה כי רצונו של הפיהרר להשאיר את הציור בגלריית זרנין וכי "אין לעשות שום החלטות באשר לעתידו של הציור ללא אישורו שלו".
באפריל 1940 פנה יארומר אל גנזך המדינה בדרישה שהמדינה תרכוש את היצירה כפיצוי על ביטול המכירה הקודמת. בתום דיונים ארוכים ומתישים, הוחלט כי היטלר ירכוש את היצירה בעבור 1.65 מיליון רייכסמרק ויעניק ליארומר הנחות במיסי הרכישה. ב-11 באוקטובר באותה השנה הוצגה היצירה במעונו של היטלר במינכן. יארומר שלח להיטלר מכתב שכלל תודות אישיות ותיאורי הערצה משתפכים לפיהרר.
במהלך חורף 1943–1944 העביר היטלר את הציור לחוף מבטחים מפני הפגזות בעלות הברית במנהרות מכרות המלח באלפים האוסטרים. באביב 1945 השיבו יחידות של הכוחות המיוחדים של הצבא האמריקאי את היצירות המוצפנות מאוספו הפרטי של היטלר למינכן, נקודת האיסוף שכבר הייתה בידם. בהמשך העבירו האמריקאים את היצירה לתצוגה ב-Kunsthistorisches Museum.
למרות המכירה והמלחמה, סירב יארומר לצאת מן התמונה, ומיהר לדרוש בעלות על היצירה בתואנה כי המכירה נכפתה עליו על ידי היטלר "במחיר מגוחך ביותר". משרד החינוך קבע בינואר 1946 כי המכירה נעשתה ברצון שני הצדדים וכי ליארומר אין על חזקה על הציור. הוועדה המיוחדת להחזרת יצירות אמנות הודיעה כי דרישתו של יארומר איננה מוצדקת, ולמעשה יש כוונת זדון בצידה. יארומר המשיך בנסיונותיו להשיב את היצירה לבעלותו עד אמצע שנות ה-50, ונכשל שוב ושוב.
התפתחות מוזרה לסיפור זה היא שגם שנים לאחר ביטול דרישותיו של יארומר על ידי בתי המשפט, הוא המשיך להאמין כי הציור שלו. בסתיו 1955 אף הציע יארומר לגלריית האומנות הלאומית לרכוש את הציור מידיו, ונתפס כלא-רציונלי בהתנהלותו. ב-1958 נקבע בחוק כי הציור הוא בבעלות תמידית של המדינה וכי הצגתו ב-Kunsthistorisches Museum בווינה תהיה לתמיד. היצירה נמצאת שם מאז העברתה מידי האמריקאים ב-1946 ועד היום.
מיקרו ביולוגיה
כלא סינג סינג
משמר כבוד
משמר כבוד הוא קבוצת אנשים, לרוב במסגרת צבאית, המבצעים תרגילי סדר, במטרה לחלוק כבוד לאדם או לציון מאורע.
משמרות כבוד נהוגים בהלוויה, לרוב הלוויה צבאית; בטקסי זיכרון כדוגמת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל; קבלת פנים לנשיא או ראש מדינה; ובטקסי אבל, כדוגמת משמר כבוד לנר זיכרון הנהוג בכלל בסיסי צה"ל במהלך יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
באירועי אבל, מקובל כי משמר הכבוד יורה מספר מטחי כבוד, לפי חשיבות האישיות המובאת לקבורה. מקובל כי כל חייל זוכה לפחות לשלושה מטחי כבוד.
בצבאות שונים, מקובל כי קיימת יחידה ייעודית לטקסים; יחידה זו מאומנת היטב בתרגילי הסדר, והיא עורכת משמר כבוד למרבית הנציגים הזרים. בעת עריכת משמר כבוד לאישיות רמת מעלה, מלווה הקצין המפקד על המשמר את האישיות לסקירת המסדר, ולאחר מכן מנוגנים המנוני המדינות.
בישראל, משמר כבוד לנשיא המדינה ונשיא או ראש מדינה זרה, הוא משמר הכבוד הגדול ביותר. משמר זה כולל צוערים מבית הספר לקצינים, פרחי טיס וצוערי קורס חובלים. משמר כזה קרוי "משמר כבוד תלת זרועי". משמרי כבוד פחותים כוללים חיילים מיחידות וחילות שונים, ונערכים לראשי הצבא של מדינות זרות ושרים זרים.
את משמרות הכבוד הרשמיים של מדינת ישראל ושל צה"ל מלווה תזמורת צה"ל ומשמר הכנסת הוא משמר הכבוד של מדינת ישראל בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
ישראל ברנע
ישראל ברנע (1906–1984) היה אלוף בצה"ל, מקימו ומפקדו הראשון של חיל התובלה.
חייו.
ברנע נולד בבסרביה בשם ישראל בוגנוב. אביו נרצח בפרעות 1905, ברנע עלה לארץ ישראל בשנת 1920. ב-1921 הצטרף לארגון ההגנה. עבד במוסך וכנהג ועם הקמת אגד נבחר להנהלת החברה. בעקבות פרוץ המרד הערבי הגדול ב-1936 נשכר על ידי הבריטים לרכז את שירות הרכב שלהם בארץ ישראל. במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי ושירת כנהג ביחידת תובלה בקרבות המערכה במדבר המערבי בצפון אפריקה. באפריל 1942 מונה לעמוד בראש פלוגת ההובלה 462 שסייעה בהקמת קו הביצורים באל-עלמיין. ביוני התחלף בתפקיד עם מפקד פלוגת ההובלה 179, הרי יפה. הפלוגה בפיקודו סייעה לכוחות הלוחמים במערכה בצפון אפריקה והייתה חלק מכוחות הקורפוס ה-10 של הצבא הבריטי שהונחת באיטליה בסלרנו בספטמבר 1943 ועמד בראשה עד לפירוק הפלוגה ב-1946.
ברנע השתחרר מהצבא הבריטי בדרגת מייג'ור, בשובו לארץ ישראל היה מראשי קואופרטיב אגד ונקרא להקים את שירות התחבורה בהגנה. חלק ניכר מהמאמצים בתקופתו הוקדש להגדלת מצבת המשוריינים בשירות.
עם הקמת צה"ל עמד בראש חיל התובלה וקודם לדרגת אלוף-משנה. בסוף 1949 הועלה לדרגת אלוף ונשלח למוסקבה לשמש כנספח הצבאי בברית המועצות. באוקטובר 1950 שב לישראל ומונה שוב למפקד חיל התובלה, תפקיד בו שימש עד 1953, עת פרש מהשירות הצבאי.
אחר שיחרורו מונה לראש חברת "לפידות" לחיפושי נפט. בהמשך כיהן כמנהל המרכז הישראלי לניהול עד 1972. היה חבר בחבר הנאמנים של הבימה לאחר הפיכתו לתיאטרון ציבורי לאומי.