סימיטר (באנגלית: Scimitar) היא סיף פרשים ארוך או חרב קצרה בעלת להב מעוקל אשר מקורה באזור המזרח התיכון. מקורו של השם ככל הנראה מהמילה הפרסית "שָאפשְר" שפירושה טופר האריה משום העיצוב הארוך והמעוקל של הלהב. המונח סימיטר משמש להגדרת קשת רחבה של חרבות בעלות עיצוב דומה אשר מקורם באזורים שונים במזרח התיכון, צפון אפריקה ודרום אסיה בהם גם "הסייף" הערבי (בעברית; חרב).
קיים חוסר בהירות לגבי מקור המונח סימיטר לציון שלל החרבות בעלות הלהב המעוקל הנפוצות בעולם המזרח-תיכוני והמוסלמי. המילה נמצאת בשימוש בשפה האנגלית מאמצע המאה ה-16 ומקורה מצרפתית עתיקה (cimeterre) או ישירות מאיטלקית (scimitarra), אך המקור למילים אלו לא ידוע ונחשב להיות ככל הנראה עיוות של המילה הפרסית שאמשיר (شمشير; חרב).
בית הקברות העתיק בצפת
אוקימתא
אוֹקִימְתָא (מילה בארמית; מתורגמת לעברית כהעמדה) היא צורת תירוץ נפוצה על בעיות בתלמוד, שעשויה לבוא לידי ביטוי כאשר מתגלית סתירה בין שני מקורות. האוקימתא מתרצת את הסתירה על ידי הטענה שאחד המקורות הובן שלא כראוי, ושאת הדין שהוא מציג יש ליישם במקרים מסוימים בלבד. הבנה של אחד המקורות או שניהם בהקשר מצומצם יותר מונעת את החפיפה בין הדינים הסותרים, ומאפשרת את ההנחה שהמקורות המציגים אותם אינם חלוקים בדעותיהם. אוקימתא תתבצע בדרך כלל על ידי אמוראים, כתוצאה מסתירה בין שני מקורות תנאיים כגון משנה, ברייתא או תוספתא, או כתוצאה מסתירה בין דין ממקור אמוראי למקור תנאי.
הבנת האוקימתא.
צמצום ההקשר של מקור מסוים על ידי האוקימתא, בדרך כלל ללא סימוכין במקור עצמו, מעלה שאלה לגבי הרציונל הלוגי העומד בבסיס האוקימתא. לכאורה לא ברור האם יש יסוד להאמין שאכן זהו ההסבר הנכון של המקור, כאשר במקור עצמו לא צוינה כל הגבלה על הדין, וההבנה הפשוטה שלו היא לעיתים רחוקה מאוד מהמסקנה המתקבלת מהאוקימתא. ישנן מספר גישות להסבר התהליך הלוגי המתבצע למעשה באוקימתא.
דוגמה.
ב, מובאות שתי ברייתות: "תני חדא העונה אמן אחר כל ברכותיו הרי זה משובח, ותני אידך הרי זה מגונה", תרגום: שנה (הטיה של: משנה) אחת, (אדם) העונה אמן אחרי כל (סוף) ברכותיו הרי זה משובח, ושנה אחת - הרי זה מגונה". ועל כך משיב התלמוד: "לא קשיא, הא בבונה ירושלים הא בשאר ברכות". תרגום: לא קשה, זו (בברכת) בונה ירושלים זו בשאר ברכות.
לעיתים השימוש באוקימתא שנוי במחלוקת, כאשר לדעות אחרות ניתן להסביר את הקושיה ללא האוקימתא, שנחשבת להסבר חלש יותר. למשל במסכת בבא קמא (): הגמרא שואלת על הדעה שמותר לאדם לעמוד על זכויותיו ואינו מחויב ללכת לבית דין שיכפו על אחרים את הדין, מברייתא האומרת ש"הרי שהייתה דרך הרבים עוברת בתוך שדהו, נטלה ונתן להם מן הצד, מה שנתן נתן ושלו לא הגיעו", כלומר ששתי הדרכים כעת שייכות לרבים, החדשה כי נתנה והשנייה כי הרבים עוברים שם ואינו יכול לקרוא לכולם לבית דין. אם כן, לפי דעה זו, למה שלא יעמוד בשדהו וימנע מאנשים לעבור? בגמרא נאמרו שלושה תירוצים שיסודם הוא שהדרך הישנה שייכת לרבים משורת הדין: תירוץ אחד אומר שזו גזירת חכמים, שלא יתן לרבים דרך גרועה, תירוץ שני מעמיד אוקימתא שמדובר במקרה שנתן להם דרך גרועה, ואילו תירוץ שלישי אומר שכל דרך חדשה היא גרועה לחלק מהציבור שנאלץ להאריך בדרכו.
משפט אי גה פארבן
משפט אי גה פארבן, ובשמו הרשמי: ארצות הברית נגד קארל קראוך ואח' (באנגלית: ), היה השישי מבין משפטי נירנברג הנוספים אשר התנהלו בפני בית דין צבאי אמריקאי בהיכל הצדק בנירנברג, גרמניה, עם תום מלחמת העולם השנייה. משפט אי גה פארבן היה השני מבין שלושה משפטים שהתנהלו נגד התעשיינים המובילים בגרמניה הנאצית על התנהגותם בעת השלטון הנאצי.
הנאשמים בתיק זה היו כולם מנהלים באי גה פארבן, תאגיד ענק של חברות בתחום תעשיית הכימיה. החברה הייתה גורם מרכזי במשק הגרמני כבר בתקופת מלחמת העולם הראשונה, לאחר שתהליך הבר-בוש איפשר לחברה לייצר חנקן, החיוני לתעשיית חומרי נפץ, במקום אספקת החנקן מצ'ילה שהופסקה עם פרוץ המלחמה. בתקופת מלחמת העולם השנייה ייצרה אי גה פארבן, באמצעות חברת הבת דגש (Degesch), רעל ציקלון בה שבו נעשה שימוש במחנות ההשמדה. החברה אף פיתחה תהליכים לייצור דלק סינתטי וגומי מפחם ובכך תרמה ליכולתה של גרמניה לנהל מלחמה על אף שנותקה מרוב אספקת הנפט. האישומים במשפט התמקדו בהכנות למלחמה, אולם כללו גם העסקת כוח אדם בתנאי עבדות וביזה.
השופטים בבית הדין הצבאי היו אב בית הדין קורטיס גרובר שייק, שהיה נשיא של בית המשפט העליון של אינדיאנה, ג'יימס מוריס מדקוטה הצפונית, פול מ. הברט, דיקן בית הספר למשפטים באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה והשופט המחליף, קלרנס פ. מרל, עורך דין מאינדיאנה. התובע הראשי היה בריגדיר גנרל טלפורד טיילור. כתבי האישום הוגשו ב-3 במאי 1947 והמשפט נמשך מ-27 באוגוסט 1947 ועד 30 ביולי 1948. מתוך 24 נאשמים, 13 נמצאו אשמים באישום אחד לפחות ונשפטו לתקופות מאסר שבין שנה לשמונה שנים. 10 נאשמים זוכו בדין. משפטו של מקס ברוגמן הופסק ב-3 בספטמבר 1947 מסיבות בריאות.
האישומים.
כל הנאשמים הואשמו בסעיפים 1, 2, 3 ו-5 לכתב האישום. רק שניידר, בוטיפיש וּפון דר היידה הואשמו בסעיף 4, "חברות באס אס". האס אס הוכרז כארגון פשע על ידי בית הדין הבינלאומי במשפט נירנברג.
למרות ראיות למכביר שהציגה התביעה ולפיהן הודגם כי החברה הייתה מעורבת באופן רחב במאמצי החימוש של גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, בית הדין לא מצא את הנאשמים אשמים בהכנות לפתיחה במלחמה ובקשירת קשר לאותה מטרה. באישום מספר 3, העסקת כוח אדם בתנאי עבדות, פסק הדין נותן לנאשמים ליהנות מהגנת הצורך. רק במקרה של אושוויץ, שם בנה תאגיד אי גה פארבן מפעל סמוך למחנה הריכוז, בכוונה ברורה להשתמש באסירים ככוח אדם בתנאי עבודה, בית הדין מצא די ראיות כדי להוכיח כי התאגיד פעל מתוך יוזמתו. בית הדין הסיק כי הנאשמים חייבים בדין רק במקרה זה.
השופט הברט כתב דעת מיעוט שבה טען כי הגנת הצורך אינה ניתנת ליישום וכי כל הנאשמים צריכים להימצא אשמים בסעיף 3 לכתב האישום. הוא כתב כי:
חוות דעתו של השופט הברט הוגשה ב-28 בדצמבר 1948, כמעט 5 חודשים לאחר מתן הכרעת הדין.
לייב ניישן אנטרטיינמנט
לייב ניישן אנטרטיינמנט (באנגלית: Live Nation Entertainment) היא חברת בידור אמריקנית גלובלית, שנוסדה בשנת 2010 בעקבות מיזוג בין "לייב ניישן" לבין "טיקטמאסטר". החברה מקדמת, מפעילה ומנהלת מערך של מכירת כרטיסים עבור הופעות בידור חיות ברחבי ארצות הברית ובעולם. היא גם הבעלים והמפעילה מקומות אירועים ומנהלת את הקריירה של מוזיקאים. הנהלת החברה מורכבת מהיו"ר גרג מאפיי (Greg Maffei), ומיכאל רפינו (Michael Rapino), נשיא ומנכ"ל החברה.
היסטוריה.
ב-2009, החברות לייב ניישון (Live Nation) - חברה לקידום הופעות וטיקטמאסטר (Ticketmaster) - חברה למכירת כרטיסים, הגיעו להסכם מיזוג. החברה החדשה קיבלה אישור מהרגולטורים ונקראה לייב ניישן אנטרטיינמט. מייקל ראפינו, המנכ"ל של לייב ניישן באותה תקופה מונה למנכ"ל החברה הממוזגת, בעוד שארווינג אזוף, מנכ"ל טיקטמאסטר, מונה ליו"ר.
על מנת לבצע את המיזוג בין החברות, נדרשו אישורים מהרגולטורים במדינות השונות, עקב חשש ממונופול של החברה החדשה על תחום מכירת הכרטיסים. זאת, כיוון שהצעת האיחוד הפכה את החברה המאוחדת לכזאת שגם קובעת הופעות, גם מוכרת כרטיסים להופעות וגם מייצגת אמנים. נורווגיה וטורקיה היו הראשונות לאשר את המיזוג. באוקטובר 2009 ועדת התחרות של בריטניה דחתה תחילה את המיזוג, אולם הפכה את החלטתה ב-22 בדצמבר 2009.
בארצות הברית, המיזוג נתקל בהתנגדות מטעם רגולטורים, אמנים, מעריצים וחברות מתחרות, אשר טענו כי המיזוג יקטין את התחרות בתעשייה וייקר את עלות הכרטיסים להופעות. הזמר ברוס ספרינגסטין היה אחד המתנגדים הבולטים למיזוג בזמנו. המיזוג בארצות הברית אושר לבסוף ב-25 בינואר 2010 על ידי משרד המשפטים האמריקאי בכפוף למספר תנאים. טיקטמאסטר נאלצה למכור את הבעלות של חברת הבת שלה פאקיולן (Paciolan), ולהעניק לחברת אנשוץ (Anschutz Entertainment Group) רישיון לשימוש בתוכנה שלה על מנת לאפשר תחרות הוגנת. אנשוץ גם קיבלה אופציה לרכוש את התוכנה, להחליף אותה או לחבור לחברת כירטוס אחרת כעבור חמש שנים. במקביל, נגד החברה הממוזגת הוצא צו בית משפט האוסר עליה במשך 10 שנים לפעול נגד מקומות אירועים שיחליטו לעבוד עם מתחרים.
השקעות וצמיחה.
ב-2013, החברה רכשה את חברת וודו (Voodoo Music &amp; Arts Experience) והכריזה על שיתוף פעולה עם אינסומניאק אוונטס (Insomniac Events), המתמחה במוזיקה אלקטרונית ודאנס. בין 2013-2016 ביצעה החברה מספר רכישות נוספות בארצות הברית וברחבי העולם, כולל C3, Bonnaroo, Founders Entertainment ועוד. ב-2017, החברה המשיכה להשקיע בחברות ארמגנות ופסטיבלים של מוזיקה, ורכשה את פסטיבל המוזיקה BottleRock בעמק נאפה, חברת יונייטד קונסרטס מסולט לייק סיטי, ו-CT Touring. באותה שנה, החברה דיווחה על הכנסות של $10.3 מיליארד. ב-2018 החברה הרחיבה את חטיבת קידום המופעים שלה על ידי רכישת בעלות במספר חברות כולל פרנק הפקות, אמפוריום פרסנטס, ורד מאונטן אנטרטיינמט.
במהלך 2018, משרד המשפטים האמריקאי פתח בחקירה בעקבות תלונה של חברת אנשוץ. אנשוץ טענה כי לייב ניישן לחצה עליה להשתמש בטיקטמאסטר ונמנעה בכוונה מלקבוע הופעות במקומות השייכים לאנשוץ. לייב ניישן מצידה טענה כי ההחלטות בקביעת המקומות לאירועים לא התבססו על ענישה או קיפוח, אלא התבססו על גודל המקום והניהול.