את דרכו בניצוח החל כעוזרו של יצחק גרציאני כמנצח מקהלת צדיקוב. היה הממונה על המדור המוזיקלי בהסתדרות ובמסגרת תפקידו פעל להפצת הזמר העברי בציבור הרחב. הוא עשה זאת במסגרת שירונים וספרי זמר שהוציא המדור וכן בעריכת מפגשי חבורות זמר במקומות שונים בארץ, במפגשים אלה היה גם שר עם הקהל.
פסחזון ניצח על חבורות זמר רבות ובהן חבורת הזמר "האירוסים - זמרי בית אלפא". הוא ערך יחד עם תלמה אליגון-רוז את ששת הכרכים של "אלף זמר ועוד זמר", המקיפים חלק גדול מהשירים העבריים המוכרים.
גיל אלדמע ותלמה אליגון-רוז הקדישו לפסחזון את היצירות : "רעי הטוב" ו"שירים עד שנמות"..
היה חבר קיבוץ גבעת השלושה.
אופירה נבון
אופירה נבון (21 בינואר 1936 - 22 באוגוסט 1993; ה'תרצ"ו - ה'תשנ"ג) הייתה רעיית נשיא המדינה החמישי, יצחק נבון. פסיכולוגית במקצועה,
ופעילת ציבור בנושאי חברה, חינוך ורווחה. נשיאת יוניצ"ף בישראל, וראש ארגון הגג של ארגוני הנכים בישראל.
ראשית חייה.
נולדה בתל אביב בשנת 1936 לבתיה ספיטקובסקי ואליעזר רזניקוב-ארז, ממנו התייתמה בגיל 8.
לאחר שסיימה לימודיה בסמינר לוינסקי, שירתה בצבא כמורה חיילת וככתבת צבאית בשבועון "במחנה". בשנת 1956, במהלך שירותה זכתה בתואר "צברית 56" של השבועון "העולם הזה", תמונתה התנוססה על שערי מגזינים ונבון הפכה לסמל הצברית, בזכות מראהּ החינני וה"ישראלי". בעקבות זכייתה בתחרות "נערת ישראל" נשלחה לצרפת, למפגש "בנות עמים" שארגן השבועון Elle, ושלחה משם רשימות על חוויותיה, שפורסמו ב"העולם הזה". באותה שנה שיחקה בסרט "באין מולדת" לצד שייקה אופיר ושושנה דמארי.
בעקבות זכייה בתחרות יופי בינלאומית שנערכה בצרפת, שבה ייצגה את ישראל, קיבלה מלגה ללימודי פסיכולוגיה בארצות הברית. עם חזרתה לארץ, עבדה כפסיכולוגית שיקומית באיל"ן וכפסיכולוגית במיח"א ת"א.
בשנת 1963 נישאה ליצחק נבון, ששימש כמזכירו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון. לאחר מספר שנים בהן היו חשוכי ילדים, החליט הזוג נבון לפנות לשירות למען הילד בבקשה לאימוץ. לאחר כשנתיים וחצי של המתנה אושר להם לאמץ בת (נעמה), ומספר חודשים לאחר מכן הצליח הזוג להביא לעולם בן, לו קראו 'ארז', כשם נעוריה של אופירה.
אשת הנשיא.
כשהתמנה יצחק נבון לנשיא בשנת 1978 הייתה נבון ילידת הארץ הראשונה שכיהנה כאשת הנשיא והחלה לעסוק בפעילויות ציבוריות שונות. היא הייתה פעילה בנושאי קידום מעמד הנשים, עשתה למען ילדים במצוקה ונרתמה לפעילות באגודות למען הילד. לאחר פרוץ מבצע שלום הגליל פגשה חיילים פצועים. נבון הקימה את "עצרת בית הנשיא לשלום הילד" וכן את קרן "אכפת לי", שיזמה פרויקטים בתחומי החינוך והרווחה. היא גם מילאה את תפקידי נשיאת יוניצ"ף בישראל וראש ארגון הגג של ארגוני הנכים בישראל. יחד עם נשות נשיאי מצרים וארצות הברית זכתה בתעודת הוקרה מיוחדת עבור פעילותה למען ילדים באזורים מוכי אסון.
מחלתה ומותה.
בקיץ 1979 במהלך שנותיה במשכן הנשיא חלתה נבון בסרטן השד, ובאוגוסט 1979 נותחה בבית החולים שיבא ועברה כריתה חלקית של השד. חודשיים לאחר הניתוח נסעה לבית החולים "בית ישראל" שבבוסטון, שם עברה במהלך חמישה שבועות טיפול חדשני הכולל החדרת מחטים לאזור הנגוע, תחת הרדמה מלאה וניתנו לה הקרנות וטיפול כימותרפי. התמודדותה האמיצה עם המחלה ותרומתה להעלאת המודעות לנושא הפכו אותה לסמל. נבון לא הסתירה את מחלתה ולא חששה להעלות את הנושא לסדר היום הציבורי, הרבתה לדבר בנושא ועודדה נשים להיבדק כדי לאפשר גילוי מוקדם של המחלה. נבון סירבה לעבור כריתה מלאה של השד, אף כי הרופאים בארץ עדיין לא היו מיומנים בניתוח הסרה חלקי, והייתה לאחת הנשים הראשונות בארץ שעברו ניתוח הסרה חלקי בשילוב עם הקרנות וכימותרפיה. שבוע לאחר ניתוח ההסרה עמדה גאה ונרגשת בקבלת הפנים לנשיא מצרים, אנואר סאדאת בחיפה.
נבון הייתה בריאה במשך כעשור, עד שהמחלה התפרצה בשנית, וב-3 בינואר 1991 עברה ניתוח נוסף בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים.
באוגוסט 1993 נפטרה אופירה נבון מסיבוך של המחלה, בגיל 57. היא נקברה בחלקת גדולי האומה בהר הרצל שבירושלים.
קודם מותה, הביעה את התקווה כי גנים ציבוריים ייקראו על שמה, וכי ילדים ילכו לשחק ב"גן אופירה". מספר רשויות מקומיות כיבדו את רצונה, המוכר מביניהם הוא ״פארק אופירה״ הנמצא בעיר כרמיאל והוא אחד הפארקים הגדולים בעיר, אשר משתרע על שטח של 70 דונם. כמו כן, קרוי על שמה בית ספר יסודי בכפר סבא.
הרוקי מורקמי
הַרוּקי מוּרַקַמי (ביפנית: 村上 春樹; נולד ב-12 בינואר 1949) הוא סופר ומתרגם יפני. ספריו תורגמו ללמעלה מחמישים שפות והיו לרבי מכר ביפן וברחבי העולם. עבודתו זכתה להוקרה בעולם בדמות פרסים ספרותיים בינלאומיים כגון פרס הפנטזיה העולמי, פרס פרנץ קפקא ופרס ירושלים.
בין יצירותיו הבולטות ניתן למנות את "יער נורווגי", "קורות הציפור המכנית", "קפקא על החוף", "1Q84" והרג קומנדטורה. נוסף על יצירתו הספרותית המקורית, מורקמי תרגם מאנגלית ליפנית ספרים מאת קארבר, סלינג'ר ועוד. הפרוזה שלו לא התקבלה על ידי הממסד הספרותי ביפן בתחילת דרכו, ונחשבה כ'לא יפנית' בסגנונה השוטף וכמושפעת יתר על המידה מתרבות המערב ומתרבות אמריקאית בפרט. מורקמי שאב השראה מכתיבתם של סופרים מערביים שונים, החל מצ'נדלר וקורט וונגוט וכלה בבראוטיגן ופרנץ קפקא, וסגנונו מתקשר לספרות הפוסטמודרנית. סיפוריו זכו להערכה על צורתם המגיעה מן הריאליזם הפנטסטי ומשלבת יסודות של רומן פיקרסקי, יחד עם מאפיינים רומנטיים וסוריאליסטיים. כתיבתו מאופיינת בהומור דק, למרות המימד המלנכולי של המספרים בספריו שמציגים מוטיבים קיומיים כמו בדידות, ניכור, אדישות וניתוק בתוך הפוסט-מודרניות של החברה הקפיטליסטית. מורקמי נחשב לאחד הסופרים היפניים הפופולריים והמוערכים ביותר, והוא מזה מספר שנים מועמד מוביל לזכייה בפרס נובל לספרות.
ביוגרפיה.
מורקמי נולד בקיוטו ב-1949, אך את רוב נעוריו בילה בעיר קובה. אביו היה בן לנזיר בודהיסטי, אמו הייתה בתו של סוחר מאוסקה. שניהם לימדו ספרות יפנית. מורקמי הושפע עוד מילדותו מהתרבות המערבית, ובמיוחד מהמוזיקה ומהספרות, והשפעה זו ניכרת בספריו. בשנת 1968 החל את לימודי התיאטרון באוניברסיטת ואסדה שבטוקיו, שם פגש את אשתו יוקו, איתה התחתן בשנת 1971. את לימודיו סיים רק לאחר חמש שנים (ולא לאחר ארבע, כנהוג ביפן) ואת תוארו קיבל בשנת 1975. בשנת 1974 פתח מועדון ג'אז, שאותו ניהל עד 1982.
הוא תרגם ליפנית את "התפסן בשדה השיפון" של סלינג'ר וכמה מיצירותיהם של ריימונד צ'נדלר וריימונד קארבר.
ספרו הראשון, "שמע את הרוח שרה", פורסם בשנת 1979, וזכה בפרס ספרותי לכישרונות צעירים. במהלך השנים פרסם מורקמי עשרות ספרי סיפורת, ספרי עיון וכן תרגומים שונים, בעיקר מספרות אמריקאית החביבה עליו במיוחד - דבר הנלמד היטב מקריאה בספריו. לשיא פרסומו הגיע בשנת 1987, כאשר פרסם את הספר "יער נורווגי" (שקרוי כך בעקבות שיר של הביטלס בעל אותו שם מתוך האלבום "Rubber Soul"). הספר נמכר ביותר מ-3 מיליון עותקים. בשנת 1991 קיבצה ההוצאה היפנית קודנשה את כל ספריו מהעשור הראשון של כתיבתו בהוצאה של 8 כרכים.
הוא ידוע כחובב ריצה מושבע ואף כתב ספר על חוויותיו מריצה בשם "על מה אני מדבר כשאני מדבר על ריצה", הלקוח משם ספר של ריימונד קארבר "על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה". מורקמי מתחרה במרוצים הגדולים כדוגמת מרתון ניו יורק ואולטרה מרתון. הוא משתתף אף בתחרויות טריאתלון.
בשנים 2015–2017 מיאקו קוואקמי ערכה איתו מספר ראיונות שבסופו של דבר פורסמו בספר "הרוקי מורקמי: ראיון ארוך, ארוך".
ספרו האחרון, "הרג קומנדטורה", יצא לאור בעברית בשנת 2020.
סגנונו.
על סגנונו ניתן ללמוד מתוך דרך תיאורו את אחת הדמויות בספרו קורות הציפור המכנית:
לעיתים קרובות מבדילים אותו מסופרים יפנים אחרים בשל השפעות התרבות המערבית על כתיבתו. ספרות יפנית לעיתים קרובות שמה דגש על שפה יפה, אשר הופכת את החיבור לנוקשה ובלום, ואילו שפתו של מורקמי שוטפת יותר.
ניתן למצוא הקבלות בין יצירותיו לספריהם של טומיהיקו מורימי וניל גיימן.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
על ספריו:
שירות הביטחון הכללי
שירות הביטחון הכללי, מכונה בדרך כלל שַׁבַּ"כּ, או הַשַּׁבַּ"כּ (בראשית ימיו נקרא שִׁין-בֵּית, וכך הוא מכונה עד היום בכמה שפות זרות), הוא ארגון ביון ישראלי המהווה חלק חשוב בקהילת המודיעין הישראלית. השב"כ כפוף למשרד ראש הממשלה ונועד להגן על המדינה מפני ריגול, חתרנות פנימית וטרור המסכנים את ביטחונה.
תפקידיו כוללים:
מטה השב"כ שוכן בצפון תל אביב.
מבנה הארגון.
השב"כ מתחלק לכמה מרחבים, אגפים ויחידות:
שם הארגון.
שירות הביטחון הכללי מכונה בדרך כלל לפי ראשי התיבות שלו שַׁבַּ"כּ, או הַשַּׁבַּ"כּ. בראשית ימיו נקרא שִׁין-בֵּית, ראשי תיבות של "שירות ביטחון" וכך הוא מכונה עד היום בכמה שפות זרות. באנגלית נהוגים מספר תרגומים לשמו של השב"כ, בהם GSS = General Security Service, GSA = General Security Agency והתרגום הרשמי של השב"כ ISA = Israeli Security Agency.
סמל הארגון.
סמל הארגון הוא עיגול ובתוכו חצי המנורה (המיוצגת על ידי שלושה קנים וחלק מהקנה האמצעי), כמחצית של סמל הלאום. צבעי הסמל כחול-תכלת-לבן כצבע הצבעים הלאומיים של ישראל.
בסמל מופיע מוטו הארגון, "מגן ולא יראה" כמבטאים את דרך הפעילות החשאית שלו. מילים אלו לקוחות משירת דבורה: "מָגֵן אִם יֵרָאֶה וָרֹמַח" (שופטים פרק ה' פסוק ח').
לעיתים קרובות רשום בצד הסמל או מסביבו שם הארגון, "שירות הביטחון הכללי".
היסטוריה.
הקמה.