רחוב ביאליק הוא רחוב במרכז תל אביב שנקרא על שמו של חיים נחמן ביאליק, המשורר הלאומי. ביאליק אינו רחוב מרכזי כיום, הוא אינו ציר תחבורה מכל סוג ואין בו כמעט מסחר, אך הוא נחשב לאחד הרחובות החשובים ביותר בתולדות תל אביב ואחד הציוריים ביותר בעיר. כמעט כל הבתים ברחוב הם בעלי היסטוריה או עניין תרבותי ואדריכלי הקשור לתולדות העיר.
קצהו הדרומי של הרחוב נמצא בצומת רחובות עם רחוב אלנבי, וקצהו הצפוני הוא כיכר ביאליק - כיכר עגולה קטנה שסביבה מספר בניינים חשובים ובמרכזה מזרקה בעיצובו של נחום גוטמן (פונתה ב-2008 במסגרת שיפוץ הרחוב). הרחוב נקרא על שמו של דייר הרחוב המפורסם, חיים נחמן ביאליק, עוד בעודו בחיים. ביתו המכונה "בית ביאליק", נמצא בסמוך לכיכר בקצה הרחוב ונבנה על ידי האדריכל יוסף מינור. אחר מותו החליטה עיריית תל אביב כי ראוי להנציח את ביאליק ברחוב מרכזי יותר, ועל שמו נקראו שדרות ח"ן (ראשי התיבות חיים נחמן).
סביב הכיכר נמצא גם בית העירייה הישן, משכן הביניים של העירייה שעבר משדרות רוטשילד ובטרם נבנה משכנו הנוכחי בכיכר רבין.
הפסיפס של נחום גוטמן הושב לתצוגה והוצב ב-2012 בתוך מזרקה בחזית בית בשדרות רוטשילד 1.
רחוב ביאליק הוא אחד ממוקדיה של העיר הלבנה - מרבית הבניינים נבנו בסגנון הבינלאומי והשאר בסגנון האקלקטי. הרחוב וסביבתו הקרוב מוגדרים כ"שטח C" במסגרת תחום ההכרזה של אונסק"ו וכמעט כל הבניינים ברחוב מוכרזים כמבנים לשימור.
דגל הסן
דגל הסן הוא דגלה של המדינה הגרמנית הסן. עיצובו של הדגל הוא עיצוב ביקולור אופקי של שני פסים אדום-לבן.
דגל דו-צבעי אדום לבן הוזכר לראשונה כדגלה של הסן בחוקתה משנת 1946 אולם קיבל גושפנקא חוקית ב-4 באוגוסט 1948. הביקולור החלק משמש כיום כדגל האזרחי של המדינה ואילו כדגל מדיני לשימושם של מוסדות ממשלת המדינה משמש ביקולור מושחת בסמל המדינה.
רחוב ביאליק
מחוזות בוטסואנה
מבחינה מנהלית בוטסואנה מחולקת ל-10 מחוזות. המחוזות מחולקים לנפות.
אורט סינגלובסקי
סבכי טוחנים
סבכי טוחנים (שם מדעי: "Sylvia curruca") הוא סבכי טיפוסי שקיבל את שמו העברי בשל גופו התחתון הלבנבן. זהו מין בעל תפוצה נרחבת המקנן באזורים בעלי אקלים ממוזג של אירופה, מלבד בדרום מערב היבשת, ובמרכז ומערב אסיה.
ציפור שיר קטנה זו נודדת וחורפת באפריקה, מדרום לסהרה, בחצי האי ערב ובהודו.
בארץ ישראל מקנן מצוי בחורש סבוך בעיקר בצפון הגולן, בגליל, בכרמל ומעט בהרי יהודה, ובחרמון נפוץ מאוד עד גובה 1700 מ´. חולף מצוי בסתיו, בעיקר מאמצע אוגוסט ועד אמצע אוקטובר, ובאביב נפוץ ביותר, בעיקר במרץ-אפריל.
שלא כמו בסוגי הסבכי הטיפוסי השונים, הזכר והנקבה (זוויגים) כמעט זהים. זהו מין קטן, אורכו 11.5 עד 13.5 ס"מ ומוטות כנפיו 7 ס"מ, משקלו 11 עד 14 גרם. גבו חום-אפרפר, והחלק התחתון שלו לבנבן מה שהעניק לו את שמו העברי, ראשו אפור ובעל סוככי אזניים כהים יותר, חצי העין התחתונה מודגשת בפס לבן עדין, גרונו לבן, רגליו אפורות כהות.
זהו סבכי הקטן במעט מהסבכי קוצים, והוא חסר את הצבע הערמוני בכנפיים ואת הצבע האחיד בראשו. שירתו של הסבכי טוחנים היא סדרת צקצוקים מהירה של "טט" או "צ'י". כמו רוב סוגי הסבכי, הוא ניזון בעיקר מחרקים, אולם ניזון גם מגרגירים ופירות רכים אחרים. זוהי ציפור של שטחים פתוחים, חורש וגנים בעלי שיחים גדולים, ומעט עצים. הזכר יתחיל בבניית מספר קנים דמויי סלסילה שטוחה, לאחר מכן הנקבה תבחר קן ושני הזוויגים ישלימו את בנייתו, הנקבה מטילה 3 עד 7 ביצים. בישראל מגיעה האוכלוסייה המקננת באמצע מרץ, והקינון מתחיל באפריל. באירופה מתחיל הקינון מאוחר יותר, בצפון-מערב אירופה בסוף אפריל, בפינלנד בעיקר בתחילת יוני.
איתי ולדמן
איתי ולדמן (נולד ב-2 באפריל 1979) הוא עיתונאי ישראלי המכהן כדובר עיריית תל אביב יפו החל מאפריל 2022. קודם לכן היה עורך מאקו ועורך המגזין "Time Out תל אביב".
ביוגרפיה.
ולדמן נולד בדרום תל אביב לזילי (זילפה) וצ'לו (משה). בהמשך עברה המשפחה לפרדס חנה-כרכור. כנער, שיחק ולדמן בקבוצת הכדורסל של גן שמואל ואף שימש כקפטן הקבוצה. למד בבית הספר התיכון החקלאי בפרדס חנה במגמה ריאלית. בצבא שירת כקצין בחיל השריון וכמפקד פלוגה בבה"ד 1. בוגר תואר ראשון בפסיכולוגיה ומדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב ותואר ראשון במשפטים בקרייה האקדמית אונו.
לאחר שירותו הצבאי הגיע ולדמן לניו יורק ובמקביל לעבודתו כמלצר כתב ביקורות על הופעות ל"תרבות מעריב". כשחזר לישראל כתב ב"מעריב" והחל לעבוד עם גל אוחובסקי ואיתן פוקס על הפקת סרטם "הבועה". במהלך ההסרטה שימש כאחראי על הניצבים ובנוסף ערך את פסקול הסרט. את השיר של ההרכב הסקוטי בל אנד סבסטיאן שמופיע בפסקול השיג ולדמן באופן אישי ממנהיג ההרכב סטוארט מודרוך, לאחר שראיין אותו לכתבה בעת שביקר בישראל וברשות הפלסטינית.
בשנת 2005 עבר ולדמן לערוך את מדור המוזיקה של שבועון התרבות "Time Out תל אביב". כעבור שנתיים התמנה לסגן העורך, ולאחר שנתיים נוספות מונה לעורך השבועון במקומו של אמיר בן דוד.
בשנת 2008 הצטרף לפאנל התוכנית "טינופת", אשר שודרה ב-HOT3. בנוסף לעבודתו העיתונאית הופיע כדי.ג'יי ברחבי תל אביב.
בפברואר 2014 התמנה ולדמן לעורך הראשי של אתר מאקו. שימש בתפקיד עד ינואר 2022.
באפריל 2022 מונה לשמש כראש מינהל תקשורת ושיווק בעיריית תל אביב-יפו.
איסור אכילת חלב
איסור אכילת חֵלֶב הוא מצווה ביהדות אשר אוסרת אכילה של חלקים שומניים מוגדרים של בהמה. איסור זה הוא חמור מרוב איסורי המאכלות האסורים והתורה מציינת שהעונש על אכילת חלב הוא כרת. עונש זה, כמו שאר איסורי אכילה שבתורה, הוא על אכילת כזית או יותר של חלב. האיסור הוא רק לגבי אכילה והתורה במפורש מתירה שימושים אחרים בחלב.
בתורה שבעל פה מכונים החלקים השומניים האסורים חֵלֶב ואילו החלקים המותרים נקראים שומן.
מקור הדין.
איסור אכילת חלב נזכר בתורה מספר פעמים. האזכור הראשון לאיסור מופיע בפרשת ויקרא: .
הגדרת החלב.
החלב האסור באכילה הוא כל אחד מחלקיה השומניים של בהמה שהיו מוקרבים על המזבח אילו הייתה זו בהמת קורבן (למעט האליה), ולפיכך נאסרים באכילה בבהמת חולין. החלב האסור באכילה הוא רק זה הבא משלוש הבהמות: פרה, כבש ועז ואילו החלב משבע החיות הטהורות ומעופות מותר באכילה. חלב של עובר הנמצא באמו לאחר שחיטתה ולא השלים את התפתחותו מותר באכילה.
שלושה חלבים הם שחייבים עליהם כרת: חלב שעל הקרב, ושעל הכליות, ושעל הכסלים; אבל האליה (שומן הזנב) מותרת באכילה. לא נקראה האליה בתורה "חֵלֶב" אלא לעניין קורבן בלבד, כמו שנקראו "חלבים" הכליות ויותרת הכבד לעניין קורבן. הפרשנות הקראית לתורה חולקת על כך ולשיטתה, הן האליה, הן יותרת הכבד והן הכליות אסורות כדין כל חלב אחר.
רבי עקיבא מתאר את החלב האסור כ"תותב, קרום ונקלף". רש"י מפרש את המונחים הללו: תכונת התותב אומר שהחלב פרוס על הבשר כמו בגד ומשמעות התכונות האחרות הן שעל החלב יש קרום דק הניתן לקילוף. החלב דבוק לבשר, וניתן להפרידו בקלות. ואילו השומן מחובר אל הבשר ומהווה חלק בלתי נפרד ממנו. החלב נמצא באזור מערכת העיכול, על הכסלים, המעיים ועל הכליות. בתקופת בית שני הייתה אי-בהירות לגבי השומן שעל הקיבה וכוהנים חקרו את הנושא והגיעו למסקנה שהיא מותרת. בעבר התירו קהילות הריין שומן זה באכילה אך שאר הקהילות אסרו. יש מספר קרומים ורקמות חוטיות הנכללות באיסור חלב אך אין עליהם חיוב כרת, ולא ברור אם איסורם הוא מדאורייתא או מדרבנן, אולם על חלק מהקרומים יש דין כרת.
הסרת החלב.
פעולת הסרת החלבים וגיד הנשה מן הבהמה כדי להתירה באכילה נקראת ניקור, והעוסק בה נקרא "מנקר". כיום מקובל, בעיקר בקרב קהילות האשכנזים, שלא לנקר כלל את חלקה האחורי של הבהמה אלא למכרו לנכרי, מפאת הקושי הרב והדקדוק הנדרשים בניקור חלק זה.
על חומרת הטעות במכירת בשר עם חלב ניתן ללמוד בשולחן ערוך: .
מטעמי המצווה.
בתורה נכתב בהקשר לקרבנות "כל חלב לה'". ביטוי זה, בצירוף העובדה שכל חלקי החלב המוקטרים למזבח (למעט חלק מהאליה הנמצא בכבש בלבד) אסורים באכילה ורק חלב הבהמות שניתן להקריב למזבח אסור, מראים שהחלב לא נועד לאכילת אדם, אלא להקרבה על גבי המזבח.
טעמים רבים נאמרו בטעם איסור אכילת חֵלֶב:
יש המסבירים שאיסור אכילת החלב והדם נובע מכך שהם מועלים על גבי המזבח.
מהאבן עזרא משמע שלא ראוי שיאכל האדם דבר המוקדש לגבוה, והרלב"ג הסביר שמטרת האיסור היא להגדיל את כבוד הקורבנות.
יש שהסבירו שאכילת החלב גורמת נזק לבריאות האדם. כן כתבו הרמב"ם, הרמב"ן, הרלב"ג ואחרים.
ספר החינוך הוסיף שכמו במאכלות האסורות האחרים, גם החלב פוגע בגוף, ובכך מונע מהנפש לפעול בחכמה. רבי יצחק אַבְּרַבַּנְאֵל כתב באותו כיוון: "שהחלב נברא מהלבנה, ומפני קורו ולחותו, הוא בלתי נאות למזג האנושי, והדם שיתילד ממנו ידמה לדם החזיר, ומפני זה אסר אכילתו לישראל שראוי שיהיה עם חכם ונבון".
רבי יצחק אברבנאל כתב גם שהדם והחלב הם ביטויים לדברים המביאים את האדם לידי חטא, ובאיסור אכילתם ושריפתם על גבי המזבח נרמז לאדם לבטל את תאוותיו ואת הדברים המביאים אותו לחטא, ולא להשתקע בהם.
הרדב"ז מביא הסבר שאכילת החלב מטמטמת את ליבו של האדם.
הרש"ר הירש הסביר כי צבירת החלב היא יעד אנוכי של הבהמה ושונה בתכלית מהיעד שצריך להיות לאדם.