שרעבי נולד, גדל ומתגורר בשכונת התקווה. במהלך שנות ילדותו לקח חלק בפעילות ועד שכונת התקווה. לאחר שסיים את שירותו הצבאי בבה"ד 12, עסק כרכז נוער בשכונת התקווה וחבר וועד השכונה.
משנת 2012 מונה למנהל פרויקטים מיוחדים ותחום גמו"ש ב.
פעילות ציבורית.
שרעבי שימש כרכז נוער בשכונת התקווה וכמזכ"ל ועד שכונת התקווה.
יזם את הנצחתה של הזמרת עפרה חזה בעיר בקריאת בית ספר בשכונת ליבנה על שמה.
בעיריית תל אביב יפו.
באוקטובר 2013, הצטרף לרשימת "תל אביב 1" וכיהן כחבר מועצת העיר תל אביב, האחראי על תחום הרווחה החינוכית. במסגרת כהונתו בתפקיד, הוצאו לפועל תוכניות בתחום, ביניהן הקמת מרכזים עירוניים מסובסדים ללקויות למידה.
בשנת 2018, הצטרף בשנית לרשימת "תל אביב 1", ומאז הוא מכהן כמשנה לראש עיריית ת"א-יפו ויו"ר הקואליציה.
שרעבי מחזיק בתיק מרכזי הקהילה והמרחבים הקהילתיים. הוא מכהן כיו"ר הוועדה למרחבי קהילה והמרכזים הקהילתיים, יו"ר ועדת לרווחה חינוכית, חבר ועדת נכסים וחבר ועדת החינוך.
בנוסף, מכהן שרעבי כדירקטור מטעם העירייה בתאגידים העירוניים: היכלי הספורט (יו"ר ועדת מכרזים) מרכז הספורט הלאומי תל אביב (יו"ר ועדת מכרזים), בית הספר אליאנס, אקספו תל אביב, גני יהושע, יובל החינוך ואתרים.
באיגודן.
לאחר 7 שנים כחבר דירקטוריון, באוגוסט 2021, נבחר שרעבי דמאיו ליו"ר איגודן.
זכויות להט&quot;ב באנטיגואה וברבודה
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באנטיגואה וברבודה מתמודדים עם אתגרים משפטיים שאינם חווים תושבים הטרוסקסואלים. חוק העונשין במדינה מפליל הומוסקסואליות עם עונש של עד 15 שנות מאסר, אם כי אינו נאכף בפועל.
מעמד בחוק.
שני סעיפים בחוק עבירות המין משנת 1995, מתייחסים למעשים חד מיניים בהם:
סעיף 12. (1) "מי שעושה עבירות של מעשה סדום הוא אשם בעבירה ודינו בהרשעה במאסר -
(2) בסעיף זה "סדום" פירושו יחסים הומוסקסואלים לכל אדם על ידי גבר עם גבר.
סעיף 15. (1) מי שעושה מעשה של מגונה חמורה כלפי אדם אחר או כלפיו אשם בעבירה ודינו בהרשעה במאסר -
"עבריינים חוזרים" של עבירות בגיל בגיר מוצבים גם במרשם עברייני מין למשך שארית חייהם.
חקיקת אי-הפללה והגנה.
במאי 2016, במהלך הבדיקה התקופתית האוניברסלית של מועצת זכויות האדם של האו"ם, יעצו נציגי ארגנטינה, אוסטרליה, צרפת, גרמניה, הולנד וניקרגואה לממשלה לבטל את הפללתם של יחסים הומוסקסואלים בהסכמה ולהבטיח זכויות אדם מלאות לקבוצות מוחלשות בהם קהילת הלהט"ב. שרת השינוי החברתי, סמנתה מרשל, הודיעה לאחר מכן כי האיסור על "מעשי סדום" "מיושן" ויש לבטלו. מזכירת הפרלמנט במשרד המשפטים, מורין פיין-היימן, הבטיחה למועצה כי "קהילת הלהט"ב אינה נרדפת במדינה".
ב-24 באוגוסט 2016 הודיעה ממשלת אנטיגואה וברבודה כי "אין בכוונתה לבטל את איסור הסדום במדינה". ההודעה הגיעה לאחר שבית המשפט העליון בבליז ביטל את הפללתה של הומוסקסואליות במדינה באותה שנה. עם זאת, הממשלה הודתה כי מכיוון שלבליז ואנטיגואה וברבודה ישנן פסקי דין זהים, אם קבוצת עותרים מטעם ארגונים תגיש תביעה נגד האיסור בחוק לבית המשפט, בית המשפט יפסוק כי האיסור הוא בלתי חוקתי. ב-1 בנובמבר 2019 הכריזה "הברית המזרחית הקריבית למגוון ושוויון" כי היא מתכננת לפתוח בתביעה משפטית נגד האיסור עד סוף 2019.
המינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית
מסילת הרכבת חיפה–ביירות–טריפולי
מסילת הרכבת חיפה–ביירות–טריפולי (HBT - Haifa-Beirut-Tripoli) הייתה מסילה ברוחב תקני שהוקמה ופעלה משנת 1942 ועד שנת 1946 בין הערים האלו לאורך החוף ים התיכון בארץ ישראל ולבנון. אורך המסילה היה 229 ק"מ.
היסטוריה.
ב־1913 נסללה על ידי הטורקים שלוחה קצרה של מסילה צרה (105 ס"מ) בין בלד א-שייח' (אזור נשר של ימינו) לעכו, היא התחברה למסילת רכבת העמק, וכך חיברה את העיר עכו עם חיפה. הקו פורק במהלך מלחמת העולם הראשונה, ושוקם לאחריה על ידי הבריטים, שחיברו את המסילה החדשה לזו של רכבת העמק בנקודה מערבית יותר, קרוב יותר לחיפה (המסילה קיימת עד היום בתוואי זה). משנת 1937 המסילה הייתה תלת-פסית, ואפשרה נסיעה לרכבות ברוחב תקני וגם לרכבות ברוחב צר (של רכבת החיג'אזית). בימי השלטון הבריטי פעל קו פרברי מתחנת עכו דרך תחנת הרכבת קריית מוצקין לחיפה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ביולי 1941, כבש הצבא הבריטי את לבנון ואת סוריה מידי משטר וישי הצרפתי. אחרי הכיבוש, עקב החששות להצטרפות טורקיה למלחמה לצד גרמניה והצורך להיערך לשינוע כוחות צבא במהירות בין נמלים שונים לאורך מזרח הים התיכון, החלו הבריטים לתכנן קשר רכבתי מחיפה לכיוון צפון מערב סוריה בואכה גבולה הדרומי של טורקיה. כמו כן, הפרויקט היה מאפשר קשר רכבתי רציף גם למסילה התקנית הקיימת בין חלב שבצפון סוריה לבגדאד.
באותה תקופה היו קיימות בלבנון שלוש מסילות: מרייאק ומטריפולי יצאו מסילות ברוחב תקני שהתחברו למסילה אחת שהמשיכה לחומס, והמסילה הצרה (105 ס"מ) שקישרה את ביירות עם דמשק ועברה דרך רייאק (מסילת הברזל הזאת חצתה את הר הלבנון במעבר דאהר-אל-ביידר, בגובה של יותר מ-1,400 מ' מעל פני הים, ועקב השיפוע החד הקו הופעל באמצעות קטרי זיזים. בהתחלה הבריטים בחנו את האפשרות לסלול מסילה מחיפה דרך העמקים והגליל התחתון לכוון צפון מזרח עד לרייאק שבבקעת הלבנון, אך סקר שטח מצא שבניית קו כזה כרוכה בהתמודדות במכשולים טופוגרפיים רבים, מה שהיה עלול להעלות את המחיר של הפרויקט ולדרוש זמן רב מדי לסיומו. בעקבות כך, הוחלט להקים מסילת רכבת לאורך החוף, מעכו לכיוון רכס ראש הנקרה ומשם לאורך חופי לבנון עד לביירות והלאה לטריפולי. המסלול שנבחר היה ארוך יותר אך קל יותר הנדסית לביצוע. כמו כן, הבריטים לא חששו מקרבה לחוף כי השליטה בים התיכון הייתה בידם.
בניית המסילה.
בניית הקו החלה בסוף 1941. ב-24 באוגוסט 1942 הושלמה הקמת המסילה עד לביירות וב-18 בדצמבר 1942 הפרויקט הושלם והמסילה הגיעה לטריפולי.
פרויקט בניית המסילה והפעלתו של הקו נוהלו על ידי משרד המלחמה הבריטי (War Department או WD), כאשר קטע חיפה-ביירות ומנהרת שכא שבין ביירות לטריפולי נבנו על ידי חיילי חיל ההנדסה מדרום אפריקה. לחציבת המנהרות הם הסתייעו בחברה להנדסה אזרחית דרום אפריקאית המתמחה בחציבת מכרות. קטע ביירות-טריפולי נבנה על ידי חיילים האוסטרלים וניו זילנדים.
במהלך הקמת המסילה נחצבו כמה מנהרות, הארוכה שבהן היא מנהרת שכא באל-באטרון שבצפון לבנון. עקב הסיבובים החדים בתוואי שבין ראש הנקרה לראס-ביאדא נחצבה מנהרה נוספת כ-10 ק"מ צפונית ראש הנקרה ועוד שתי מנהרות נחצבו על מנת לחצות את סולמה של צור בראש הנקרה. המנהרות נחצבו מתחת לרכס אחת בשטח ארץ ישראל והשניה חוצה את הגבול הבינלאומי בין ארץ ישראל ללבנון, כאשר בין שתי מנהרות אלו, בשטח ארץ ישראל, היה גשר קצר שעבר מעל לאחת הנקרות הגדולות שבמקום. המנהרות נחצבו על ידי פלוגה 40 של חיל ההנדסה הדרום אפריקאי ונחנכו ב־14 באוגוסט 1942. בקטע חיפה-ביירות נבנו 7 גשרים גדולים, 8 גשרים קטנים ו-98 מעבירי מים. בקטע ביירות-טריפולי, נבנו 9 גשרים.
במקומות מסוימים המסילה נבנתה כל כך קרוב לקו המים עד שלפעמים, בזמן הים הסוער, גלים פגעו ברכבות העוברות. כמו כן, מספר פעמים, במהלך שנות פעילותו של הקו, המסילה ניזוקה עקב סחף בעקבות הסערה בים. בנוסף, ככל הנראה, מסילת ברזל הזאת היא היחידה בהיסטוריה שהותקפה על ידי טורפדו ששוגר מצוללת.
בא-זיב (ליד מושב בצת, צפונית לאכזיב של היום) הוקמה תחנה תפעולית גדולה הכוללת שלוחות דיור, מוסכים ומחסנים (נבנה על ידי חיילי הנדסה מניו זילנד). בנוסף הוקמו מוסכים בבירות ובכפר מארוני Bohssas שבפאתים הדרומיים של טריפולי.
פרויקט הקמת המסילה נמשך כשנה, שישה חודשים פחות מההערכה המקורית.
הפעלת הקו.
מסילת הרכבת חיפה–ביירות–טריפולי (HBT) הייתה הקישור הראשון שחיבר בין רשת הרכבות של יבשת אירופה עם רשת הרכבות של צפון אפריקה, אך המסילה הייתה בשימוש צבאי בלבד ומעולם לא שימשה עבור קו רכבת אזרחי רגיל. הקו הופעל כקו צבאי על ידי ה-WD ופעל בקצב שיא מיד עם פתיחתו ובמהלך השנים 1942 - 1944. ה-WD הפעיל ותיחזק את הקו מא-זיב ועד לטריפולי, בעוד שמדרום, בין חיפה לא-זיב, הקו היה נמצא באחריות רכבת פלסטינה (PR) וה-WD שילם ל-PR עבור השימוש בקו.
קו ה-HBT היה צבאי לכן לא פורסמו לוחות זמנים של הרכבות בו, רכבות הנוסעים שפעלו בו היו חכורות על ידי ה-WD עבור הסעה של חיילים וקצינים בריטים או אנשי ממשל בריטים.
אחרי סיום מלחמת העולם השנייה, ב־1 ביולי 1945 הושק לראשונה קו נוסעים סדיר מנהריה לחיפה, שפעל במקוטע עד שהופסק כליל במלחמת העצמאות בעקבות פיצוץ גשר הרכבת על נחל נעמן, מדרום לעכו. שלטונות הצבא הבריטיים סירבו לפתוח את הקו לכל אורכו, מאיסטנבול לקהיר, לתנועת רכבות אזרחיות. מ-1946 ואילך, רכבת Taurus Express פעלה פעמיים בשבוע, כאשר הנוסעים היו עוברים ממנו לאוטובוסים אשר היו מסיעים אותם לטריפולי ומשם ברכבת לחיפה.
ב-1948 הסעות אוטובוסים לטריפולי אינן מוזכרות עוד בתיעוד ובמסמכים. למרות המצב החדש שנוצר במזרח התיכון בעקבות מלחמת העצמאות, בוועידת לוח הזמנים הבינלאומית (Conférence européenne des horaires des trains de voyageurs - CEH) שהתכנסה ב-1949, הוגדרה הפסקת פעילות של הקו כזמנית.
ציוד נייד.
תחילה פעלו בקו קטרי קיטור ומאז 1943, נכנסו לשימוש גם קטרי דיזל עם הספק 650 כ"ס, שנבנו בחברת Whitcomb . קרונות הנוסעים הובאו מחברת Great Indian Peninsula Railway אחרי שהם עברו הסבה מרוחב מסילה ההודית של 1676 מ"מ לרוחב מסילה תקני של 1435 מ"מ.