שלטונו של ריצ'רד החל באופן מוצלח, והוא היה מקובל על הבריות כאחד מהמצביאים המוצלחים ביותר במלחמת השושנים, וכמושל ראוי. עם זאת אופיו האכזרי הרחיק מעליו את תומכיו, והעם האנגלי סירב לקבל את המלוכה שהחלה ברצח אכזרי של שני ילדים. אחרון הלנקסטרים, הנרי טיודור (לימים הנרי השביעי), שאביו היה אחיו למחצה הבלתי חוקי של הנרי השישי, ואמו הייתה נכדתו של ג'ון מגונט (וכך בעל טענה מסוימת לכתר, ככל צאצאיו של אדוארד השלישי), הניף את נס המרד.
בקרב בוסוורת' ב-1485 הביס הנרי את ריצ'רד. הקרב ידוע בשל תיאורו הדרמטי של שיקספיר במחזה "ריצ'רד השלישי", כיצד ריצ'רד זועק "סוס! סוס! מלכותי תמורת סוס!" סוס זה לא נמצא לו, והוא נהרג בקרב. הנרי טיודור הכתיר עצמו כהנרי השביעי, והתחתן עם בתו של אדוארד הרביעי, אליזבת', בחתונה ששילבה את שושנת יורק הלבנה עם שושנת לנקסטר האדומה, לכלל הסמל המשולב של השושנים האדומות והלבנות של הבית החדש - "בית טיודור". בזאת הושם קץ למלחמות השושנים.
תרשימים גנאלוגיים.
להבנה יותר טובה של הדמויות הפועלות, ושל היחסים בין בתי האצולה, מצורף להלן עץ משפחה. תאים כחולים מסמנים פלנטג'נטים שאינם לנקסטרים או יורקים, אדומים - לנקסטרים, תאים לבנים - יורקים. התאריכים - השמאלי תאריך לידה, הימני פטירה, המודגשים תאריכי מלוכה. נשים יסומנו בכתב מוטה. שם עם קו חוצה מסמן אדם שנהרג בקרב או נרצח. קו אנכי מקווקו מסמן צאצא ישיר שאינו בן אלא נכד או נין מדרגה זו או אחרת.
מועצה אזורית חבל יבנה
מוֹעָצָה אֲזוֹרִית חֵבֶל יַבְנֶה היא מועצה אזורית במחוז המרכז בישראל, השוכנת בשפלה הדרומית, בגבול מישור החוף הדרומי. בתחומי המועצה 7 יישובים, וממוצע המרחקים ביניהם 6 ק"מ. שטח שיפוטה כ-31,000 דונם, המועצה קיבלה מעמד מוניציפלי באוגוסט 1950. תושבי המועצה ברובם חקלאים שומרי מצוות ברוח התורה והעבודה.
בתחומי המועצה 6 בתי-ספר, כפר הנוער גבעת וושינגטון, ישיבת נווה הרצוג וישיבת ההסדר כרם ביבנה.
גאוגרפיה.
גבולות שטח השיפוט של המועצה הם:
היסטוריה.
בתחילת מלחמת העצמאות התבססו במקום יחידות של פאוזי קאוקג'י, והאזור נכבש על ידי צה"ל לאחר שהצבא המצרי נבלם דרומה בגשר עד הלום.
לאחר המלחמה נפתח האזור להתיישבות, ויישובים רבים ביקשו לחבור לקבוצת יבנה שהייתה חלוצה באזור.
המועצה הוקמה באוגוסט 1950 ואיגדה אז את ארבעת היישובים: קבוצת יבנה, בן זכאי, בני דרום, ניר גלים ואת כפר הנוער הדתי "גבעת וושינגטון", וישיבת ההסדר "כרם ביבנה" שהייתה בתכנון. שטח המועצה היה כ-31,000 דונם, מתוכם כ-25,000 דונם שיועדו לעיבוד חקלאי. עם מתן הזיכיון לחברת אשדוד להקמת העיר, הוקצו שטחים מהמועצה האזורית לחברה, אולם הם לא הוכללו בשלב הראשון בשטח העיר. בהמשך, בשנת 1968, הורחב שטחה המוניציפלי של העיר אשדוד והועברו אליו 6000 דונם ממועצה אזורית חבל יבנה.
מלחמת השושנים
אלדו מורו
אַלדוֹ מוֹרוֹ (באיטלקית: Aldo Moro; 23 בספטמבר 1916 – 9 במאי 1978) היה מדינאי ומשפטן איטלקי, פרופסור למשפטים, שכיהן כראש ממשלה (בשנים 1963-1968 ו 1976-1974) וכשר חוץ של איטליה. הוא נחטף ונרצח בידי ארגון הטרור "הבריגדות האדומות" בשנת 1978.
ביוגרפיה.
אלדו מורו נולד ב-23 בספטמבר 1916 במאלייה, במחוז פוליה. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת בארי ב-1940, שימש שם כמרצה למשפטים ופרסם מספר ספרי משפט. בנוסף שימש מורו כנשיא הפדרציה של האוניברסיטאות האיטלקיות הקתוליות.
לאחר מלחמת העולם השנייה נבחר למועצה המחוקקת והשתתף בניסוח חוקת איטליה שלאחר המלחמה.
בשנת 1959 היה למנהיג המפלגה הדמוקרטית-נוצרית באיטליה, ובשנים 1963–1968 כיהן מטעמה כראש ממשלת איטליה. בשנים 1970–1972 שירת כשר החוץ. בשנת 1974 נתמנה בשנית לראש הממשלה. בתנאי אי-היציבות הפוליטית ששררה אז באיטליה החזיקה ממשלתו מעמד רק עד לשנת 1976.
פעילותו העיקרית של אלדו מורו בתקופה שקדמה לחטיפה הייתה הניסיון לחבור למפלגה הקומוניסטית, ולהכניסה לבית הנבחרים האיטלקי – מהלך שאיים על הסדר הישן. ביקורו בארצות הברית הופסק בבהילות, על רקע תגובתה החריפה של ארצות הברית כנגדו ואיומיה כלפיו.
ב-16 במרץ 1978 ארבה קבוצה של חברי תנועת המחתרת השמאלית הקיצונית "הבריגדות האדומות" למכוניתו, רצחה את נהגו וכן חמישה שוטרים, חטפה את אלדו מורו, החזיקה אותו בדירת מגורים באחד מפרווריה של רומא והכריזה שהיא מעמידה אותו למשפט.
הבריגדות האדומות התנו את שחרורו של אלדו מורו בשחרור 13 מחבריהם שעמדו לדין באותה עת. נשיא איטליה סירב לנהל משא ומתן עם החוטפים וב-9 במאי 1978, לאחר חמישים וארבעה ימי חטיפה, נתגלתה גופתו של אלדו מורו ללא רוח חיים בתא המטען של מכונית בלב רומא. אלדו מורו שלח ממקום שביו מכתבים לא מעטים. כאשר הבין שהשלטון זנח אותו למעשה ושגורלו נגזר, כתב שהוא מבקש מהפוליטיקאים שזנחו אותו שלא יבואו להלווייתו.
רצח פוליטי זה היה אחד משיאי הטרור העירוני שהשתולל באירופה בשנות השבעים, שהתחולל על ידי ארגוני טרור כמו "הבריגדות האדומות" וכמו קבוצת באדר מינהוף.
בשנת 2003 יצא לאקרנים הסרט האיטלקי "בוקר טוב, לילה" ("Buongiorno, Notte"), שכתב וביים מרקו בלוקיו, בהתבסס על אירועי חטיפתו של אלדו מורו. הסרט מתאר את ימיו האחרונים של אלדו מורו, בדירת חוטפיו ברומא, עד לרגע ביצוע גזר הדין. באותה שנה יצא לאקרנים סרט נוסף ("כיכר חמשת הירחים", "Piazza delle cinque lune", בבימוי רנצו מרטינלי, עם דונלד סאת'רלנד) המעלה סברה כי חטיפתו ורציחתו של מורו נעשו בידיעת ואף בעזרתם של הארגונים החשאיים האיטלקיים, ואולי בסיוע גופי מודיעין מערביים (דרך ארגון נוסף – "Propaganda Due") כחלק מהמלחמה בקומוניזם המתפשט במערב.
בריאיון לסרט תיעודי שצולם ב-2006 אמר איש משרד החוץ האמריקני לשעבר סטיב פיזניק (Steve Pieczenik) שחטיפתו ורציחתו של מורו בוצעו בהנחיה אמריקנית תוך שימוש בבריגדות האדומות כבמכשיר. פיזניק אמר כי "נאלצנו להקריב את מורו כדי להציל את היציבות באיטליה". החטיפה בוצעה לדבריו כדי לסכל את המהלך שיזם מורו, להתקרבות בין המפלגה הנוצרית-דמוקרטית למפלגה הקומוניסטית, וההחלטה לרצוח את מורו התקבלה לאחר שבשבוע הרביעי לשביו החל לחשוף סודות ביטחוניים.
בשנת 2008 העלה פרנצ'סקו קוסיגה, ראש ממשלת איטליה ונשיאהּ לשעבר, טענה בדבר קיום "הסכם מורו", הסכם סודי, שלטענתו היה קיים בתקופת שלטונו של אלדו מורו בין השלטונות האיטלקיים לבין אש"ף, שלפיו לארגון אש"ף יינתן חופש פעולה על אדמת איטליה כל זמן שהארגון ימנע מלפגוע במטרות איטלקיות.
דאדא
דאדא או דאדאיזם הוא זרם אמנותי-תרבותי אוונגרדי שנוסד בציריך שבשווייץ בשנת 1916, ופעל עד שנת 1923. מרכזי פעילות נוספים של תנועת "דאדא" היו בברלין, בהנובר, בפריז, בקלן ובניו יורק.
חברי התנועה עסקו באופן מוצהר בז'אנרים אמנותיים שונים במקביל, כגון אמנות פלסטית, ספרות, שירה, צילום, קולנוע ועוד. עבודות האמנות הפלסטית הדאדאיסטיות קראו תיגר על האמונות והמוסכמות של החברה האירופית באותה עת, ושאבו השראה ממודלים אמנותיים שונים שמקורם באמנות האוונגרדית של תחילת המאה ה-20. יצירות דאדא רבות השתמשו בשפה האמנותית המופשטת שאותה פיתחו הקוביזם והפוטוריזם, אך אופיין ואף דרכי יצירתן נועדו לזעזע את הקהל מתוך תקווה אוטופית להשפיע על שינוי המצב החברתי והפוליטי. לשם כך פיתחו הדאדאיסטים טכניקות אמנות חדשות, כדוגמת קולאז'ים ותבליטים העשויים מחומרים מסוגים שונים המסודרים באופן אקראי, שנועדו לערער את השיפוט האמנותי-אסתטי שזוהה עם התרבות האירופית המקובלת. בתחום השירה, לדוגמה, יצרו הדאדאיסטים שירה פונטית חסרת מובן, הכוללת הברות חסרות משמעות, ושירה סימולטנית, שבה כמה אנשים מקריאים טקסטים שונים בו זמנית במעין קקופוניה, כל זאת כדי לבטא מחאה, ערעור על הסדר הקיים וניהיליזם.
המניע לייסוד תנועת דאדא בציריך ב-1916, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, היה הזעזוע מזוועותיה ומתוצאותיה. האמנים חברי התנועה הגיעו מארצות שהשתתפו במלחמה, כמו רומניה, גרמניה וצרפת, והתרכזו בשווייץ כיוון שהייתה מקום נייטרלי שהמלחמה לא חדרה אליו. בעיני בני התקופה, הטכנולוגיה הייתה אמורה להביא לשינוי חיובי ולעתיד טוב יותר לאנושות, אך במקום זאת היא הביאה להרס ולחורבן, וגרמה לפיכך לאכזבה גדולה שבאה בעקבות המלחמה וזוועותיה. הדאדאיסטים ביטאו את מחשבותיהם נגד המלחמה ונגד הבורגנות והאמנות המסורתית. "כיצד יוכל אדם להיפטר מכל מה שמריח מעיתונאות, מתולעים, מכל מה שנחמד ונכון, מכיסוי העיניים, ממוסריות, מאירופיות, מחדשנות?" שאל הוגו באל במניפסט "על ידי אמירת דאדא" שכתב.
אפיון הדאדא.
הדאדאיסטים קראו לניהיליזם מוחלט, שבעזרתו ביקשו לערער את כל המוסכמות של האמנות והחברה. על פי הדאדא, ההיגיון והסיבתיות אכזבו ככלים לניהול תקין ורציונלי של העולם, ולכן יש לברוא את העולם מחדש, ללא סדר והיגיון ובאקראי, מתוך תקווה אוטופית לעולם טוב יותר וללא מלחמות. הדאדאיסטים ביקרו במידה רבה גם את תנועות האוונגרד האמנותי של תחילת המאה, כגון את האקספרסיוניזם, כיוון שהן נתפשו בעיניהם כמהלך דיאלקטי, ולא כשינוי רדיקלי של התרבות.