חברת צ'ימו הייתה מערכת היררכית בת ארבעה מעמדות, עם שלטון רב עוצמה של אליטה על מרכזים אדמיניסטרטיביים. ההיררכיה התרכזה בערים המוקפות חומה, המכונות "סיודאדלס" (ciudadelas, "מצודות"), בצ'אן צ'אן. הכוח הפוליטי בצ'אן צ'אן הופגן על ידי ארגון העבודה לבניית התעלות והשדות המושקים של הצ'ימו.
צ'אן צ'אן עמדה בראש ההיררכיה של צ'ימו, עם העיר פרפאן (Farfán) בעמק חקטפקה ככפופה. משערים שהצ'ימו הקימו את ההיררכיה בשלבים הראשונים של התפשטותם על בסיס ארגון זה, שהוקם במהירות במהלך כיבוש עמק חקטפקה. האליטה הקיימת במקומות פריפריאליים, כמו עמק חקטפקה ומרכזי כוח אחרים, שולבו בממשל צ'ימו ברמות נמוכות יותר של ההיררכיה. מרכזים מסדר נמוך אלה ניהלו קרקע, מים ועבודה, בעוד שמרכזי המעמד הגבוה יותר העבירו את המשאבים לצ'אן צ'אן או ביצעו החלטות מנהליות אחרות. אתרים כפריים שימשו כמטה הנדסי בזמן בניית התעלות. מאוחר יותר הם פעלו כאתרי תחזוקה. הקערות השבורות הרבות שנמצאו בקברדה דל אוסו (Quebrada del Oso) תומכות בתאוריה זו, שכן הקערות שימשו כנראה להאכלת כוח העבודה הגדול שבנה ותחזק קטע התעלה זה. העובדים כנראה הוזנו ושוכנו על חשבון המדינה.
הנפילה.
צ'ימור הייתה ממלכת האנדים האחרונה שהצליחה לעצור את אימפריית האינקה, אך כיבוש האינקה החל בשנות ה-70 של המאה ה-15 על ידי טופאק אינקה יופאנקי, כשהביס את הקיסר מינצ'אנקמן, וכמעט הושלם כאשר ואיינה קאפאק עלה לשלטון בשנת 1493. הם הגלו את מינצ'אנקמן, הקיסר האחרון של צ'ימור, לקוסקו, והעבירו לשם את הזהב והכסף כדי לעטר את מקדש האינקה הראשי, הקוריקנצ'ה.
כלכלה.
נטען שצ'אן צ'אן פיתחה בירוקרטיה בשל הגישה המבוקרת של האליטה למידע. המערכת הכלכלית והחברתית פעלה באמצעות ייבוא של חומרי גלם, שם הם עובדו לסחורות יוקרה על ידי אומנים בצ'אן צ'אן. האליטה בצ'אן צ'אן קיבלה את ההחלטות ברוב העניינים האחרים הנוגעים לארגון, מונופול על ייצור, אחסון מזון ומוצרים והפצה או צריכה של סחורות.
רוב האזרחים בכל ה"סיודאדלס" (ciudadelas, "מצודות"), היו בעלי מלאכה. בשלהי תקופת תרבות צ'ימו, כ-12,000 אומנים חיו ועבדו בצ'אן צ'אן בלבד. נאסר על בעלי מלאכה לשנות את מקצועם, והם קובצו בסיודאדלה לפי תחום התמחותם. ארכאולוגים ציינו עלייה דרמטית בייצור חפצי האומנות של צ'ימו, והם משערים שייתכן כי בעלי מלאכה הובאו לצ'אן צ'אן מאזור אחר שנכבש על ידי ממלכת צ'ימור. מכיוון שישנן עדויות הן לעבודות מתכת והן לאריגה באותה יחידה ביתית, סביר להניח שגם גברים וגם נשים היו אומנים. הם עסקו בדיג, חקלאות ומטלורגיה, ויצרו כלי חרס וטקסטיל מכותנה ומצמר של למה מצויה, אלפקה וויקוניה מצויה. לדיג האנשים השתמשו בסירות מקנים (המוצגים בתמונה משמאל), צדו וסחרו באמצעות מטבעות ברונזה.
חקלאות.
חקלאות הצ'ימו התפתחה בעיקר באמצעות טכניקות לשימוש במים וחקלאות אינטנסיביות, שחיברו עמקים ליצירת מתחמים, כמו מתחם צ'יקמה-מוצ'ה, שהיה שילוב של שני עמקים בלה ליברטאד (La Libertad). הלמבייקה קישר בין העמקים של לה לצ'ה (La Leche), למבייקה (Lambayeque), רקה (Reque) וסניה חקטקה (Saña Jequeteque). הם פיתחו טכניקות חקלאיות מעולות שהרחיבו את השטחים המעובדים שלהם. ואצ'אקס (Huachaques) היו חוות שקועות שבהן גרפו את הקרקע מלמעלה כדי לעבד את האדמה הלחה והחולית שמתחתיה, דוגמה לכך היא צצ'ודי (Tschudi).
הצ'ימו השתמשו בבארות שאליהם היו נכנסים, דומות לאלו של הנסקה, כדי לשאוב מים, ומאגרים כדי להכיל את המים מהנהרות. מערכת זו הגדילה את התפוקה של האדמה, מה שהגדיל את עושר צ'ימו, וכנראה תרמה ליצירת מערכת בירוקרטית. הצ'ימו גידלו שעועית, בטטה, פפאיה וכותנה בעזרת המאגרים ומערכת ההשקיה. התמקדות זו בהשקיה בקנה מידה גדול נמשכה עד לתקופת הביניים המאוחרת. בשלב זה, חל מעבר למערכת מתמחה יותר שהתמקדה בייבוא וחלוקה מחדש של משאבים מקהילות לווין. נראה שהייתה רשת מורכבת של אתרים שסיפקו סחורות ושירותים למחיית הצ'ימו. רבים מהאתרים הללו ייצרו סחורות שהצ'ימו לא יכלו לייצר.
אתרים רבים הסתמכו על מקורות מזון מן הים, אך לאחר התפתחות החקלאות, היו אתרים נוספים בפנים הארץ, שבהם היה קשה יותר להשיג מזון מהים. רעיית למות נוצרה כדרך משלימה להשגת בשר, אך בתקופת הביניים המאוחרת ובאופק המאוחר, האתרים בפנים הארץ השתמשו בלמות כמשאב עיקרי, אף על פי שהם שמרו על קשר עם אתרי החוף כדי להשתמש במשאבים ימיים משלימים.
טכנולוגיה.
אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר לתקשורת מרחוק היא מכשיר של הצ'ימו המורכב משתי דלעות מצופות שרף המחוברות ביניהם בחוט באורך 25 מטרים. נמצאה רק דוגמה אחת, ושום דבר לא ידוע על מקורה או השימוש בה.
ירושה מפוצלת.
בבירת צ'ימו, צ'אן צ'אן, הייתה סדרה של מתחמי מגורים מובחרים או סיודאדלס שלא היו בשימוש בו-זמנית, אלא ברצף. הסיבה לכך היא ששליטי צ'ימו תרגלו ירושה מפוצלת, מה שהכתיב כי יורש העצר היה צריך לבנות ארמון משלו. לאחר מותו של שליט, כל הונו של השליט חולק לקרובים רחוקים יותר.
אומנויות חזותיות.
קונכייה.
אנשי הצ'ימו העריכו מאוד את הקונכיות של הרכיכות בשל משמעותן הכלכלית והפוליטית כמוצרי מותרות הנסחרים למרחוק, והקונכייה נתפסה לעיתים קרובות כסמל למעמד עילית וכוח אלוהי. תוך שימוש בקונכייה כאמצעי לאמנות ולחפצים שלהם, הצ'ימו השתמשו לעיתים קרובות בקונכיית של שדרנית, סוג של רכיכה ימית דו-קשוותית.
מיני השדרנית הנפוצים ביותר הקיימים בפרו הם "Spondylus calcifer Carpenter" ו-"Spondylus princeps Broderip". ל"Spondylus calcifer " יש גוונים אדומים ולבנים, המשמשים בעיקר עבור חרוזים וחפצים. בעוד שמין זה שוכן במים רדודים יותר וקל יותר להשיגו, ה-"Spondylus princeps", המכונה "הצדפה הקוצנית" בשל הקוצים האופייניים לה, היא בצבע אדום אחיד וניתן לקצור אותו רק על ידי צוללנים מנוסים. לפיכך, קונכייה זו הייתה נחשקת יותר ואנשי צ'ימו סחרו בה.
שימושים וסמליות.
לקונכייה של שדרנית היו מגוון רחב של שימושים בתרבות האנדים במגוון צורות, החל מקונכיות שלמות דרך שברים ועד אבקת קונכיות טחונות. חומר זה עובד ליצירת קישוטים מגולפים בצורה מורכבת, כלים וסחורות המיועדות לאצילים ולאלים. שברי צדפים נמצאו כשיבוץ לקישוטי גוף וכחרוזים לתכשיטים. התמונה מימין מציגה צווארון צ'ימו עשוי כותנה, חרוזי קונכייה אדומים של שדרנית וחרוזי אבן שחורים, והתמונה למטה מציגה קלע עשוי קונכייה. הקונכייה, המייצגת עושר וכוח, נטחנה לאבקה ונפרסה לפני מלך צ'ימור על ידי פקיד הקרוי פונגה סיגדה (Fonga Sigde), ויצרה "שטיח אדום" לרגליו של השליט בזמן שצעד. צדפים שימשו גם לקישוט של מבנים מסוימים ומבנים אדריכליים.
חפצים אלה שהתגלו בקברי אצילים, שימשו לעיתים קרובות כמנחות קבורה ומילאו תפקיד בטקסי הקרבה. בשל מקורותיהן הימיים, זכו הקונכיות להערכה על הקשר שלהן לים ותפקידן בטקסי מים ופוריות, ושימשו מנחות בשדות חקלאיים לקידום יבולים בשפע. הצ'ימו גם הניחו צדפים במקורות מים, כמו בארות ומעיינות, כדי להביא גשם לשדותיהם, במיוחד בתקופות בצורת.
המשמעות הסמלית של קונכיית השדרנית קשורה קשר הדוק לתכונות הפיזיקליות ולתכונות הביולוגיות של הצדפה. המורפולוגיה האופיינית לה תרמה לקשר של הקונכייה עם הכוח האלוהי והעולם העל טבעי. הקוצים החיצוניים של השדרנית מעניקים לקונכייה את הקשר שלה לחוזק ולהגנה. בגלל צורתה וצבעה דמוי הדם האדום, הקונכייה מייצגת לעיתים קרובות מוות, הקרבה ושיטות הקזת דם פולחניות, כמו גם חלקי גוף רבייה נשיים. קונכיית השדרנית, הידועה כ"בת הים", נקשרה גם לנשיות, כאשר החד-קשוותיים מגלמים גבריות.
לשדרנית יש איברי חישה מיוחדים, במיוחד עיניים רגישות ופטמות, שתרבויות האנדים שייכו להגנה חושית נוספת. קונכייה, הרגישה לשינויי טמפרטורה במים ומשגשגת במים חמים יותר, נחשבה כבעלת כוחות ניבוי, ומכיוון שדפוסי הנדידה שלה קשורים לתנאי אל ניניו, נוכחותה נתפסה כסימן לאסון.
יתר על כן, השדרנית מפגינה רעילות עונתית, המכונה הרעלת רכיכה משתקת (PSP). פעמיים בשנה מכילה רקמת הרכיכות חומרים רעילים לבני אדם, הנגרמים מאצות רעילות שהרכיכות צורכות. במהלך החודשים הללו, הקונכיות מוצעות לאלי מזג האוויר והפוריות כ"מזון לאלים", שכן חשבו שרק אלים חזקים מספיק כדי לאכול את בשרה של הצדפה. ברמות נסבלות, צריכה אנושית של בשר רעיל זה עלולה לגרום לחולשת שרירים, מצבים משנים נפש ואופוריה, אך במינונים מרוכזים יותר, עלולה להוביל לשיתוק ולמוות. בגלל ההשפעות ההזיות הללו, הייתה השדרנית סמל להתעלות רוחנית ונראתה כגשר בין עולמות פיזיים לעולמות על טבעיים.
צלילה.
אף על פי ששרידי סדנאות צדפים וחפצים מצויים בשפע בצ'ימור, מקור קונכיית השדרנית במים החמים של אקוודור. ליקוט הקונכייה הוא תהליך עתיר זמן ועבודה כאחד, המחייב צוללנים מנוסים לצלול חופשי לעומקים של עד 50 מטרים ולנתק את הקונכיות מהסלעים.
המשימה הקשה של צלילה לאיסוף קונכיות מוצגת בציורים על חפצים רבים מהאנדים, כגון קערות, קישוטי אוזניים ואריגים. רבים מהציורים הללו דומים: סירה עם מלחים אוחזים בחבלים המחוברים לצוללים במים. משקולות אבן תלויות מהצוללנים בזמן שהם אוספים קונכיות, ותיאורים של שדרניות מדגישים לעיתים קרובות את הקוצים האופייניים להן. התמונה משמאל מציגה קישוט אוזניים של צ'ימו, שעוצב מסגסוגות זהב-נחושת וכסף ומתאר סצנת צלילה עבור קונכייה. המלבן בחצי העליון של קישוט האוזן הוא סירה עם מפרשים גדולים, וציפורים בקצה העליון היצירה. ארבעה צוללנים שוחים מתחת לסירה ונמצאים ליד קונכיות דוקרניות בצורת קליפת ביצה.