סנדס המשיך לתמוך בשין פיין ובצא"ר. הוא הוציא לאור עלון רפובליקני והקים שירות מוניות באזור. ב-14 באוקטובר 1976 היה חבר בחוליית צאר"ז בת תשעה אנשים שהשליכה מטען על חנות לממכר רהיטים בבלמורל. לאחר מכן הם ניהלו קרב יריות עם המשטרה. סנדס ושלושה אחרים נמלטו והתחבאו ברכב, אך נמצאו לבסוף ונעצרו. ברכבם נתפס רובה. אשתו הפילה עובר זמן קצר לאחר מכן והתגרשה ממנו בעקבות זאת, בטענה שההפלה נגרמה בגלל הלחץ שחוותה. במרץ 1977 הוא זוכה על ידי שופט מהשתתפות באירועי הלילה מחוסר ראיות, אך הואשם באחזקת כלי-נשק שלא כדין ונגזרו עליו ארבע-עשר שנות מאסר.
המעמד המיוחד בוטל ב-1 במרץ 1976, והרשויות הבריטיות חזרו לנהוג בלאומנים האירים כפושעים פליליים רגילים. הם איבדו את זכויותיהם להתאגד בכלא לצורך פעילות חברתית, ללבוש בגדים אזרחיים ולהיות פטורים מעבודה. כבר ב-1976 החלו חברי הצא"ר בכלא למחות על צעד זה; בתחילה סירבו ללבוש מדי אסירים והתעטפו בשמיכות. במרץ 1978 סירבו הכלואים להתקלח או לפנות את סירי הלילה שלהם.
שביתת הרעב.
סנדס נעשה בהדרגה לאחד ממנהיגי אסירי הצא"ר במייז. טורים פרי עטו התפרסמו באופן קבוע בעיתונים רפובליקניים. לנוכח אלימות מצד הסוהרים ותנאי כליאה קשים, יזמו האסירים מחאה נוספת להשבת המעמד המיוחד. ב-27 באוקטובר 1980 החלו שבעה אסירים בשביתת רעב, בהובלת מנהיגם הרשמי של אסירי הצא"ר בכלא, או "הקצין המפקד", ברנדן יוז. בינואר 1981 הסכימה הממשלה לפשרה והשובתים חזרו לאכול לאחר חמישים ושלושה ימי צום; אחד מהם, שון מק'קנה, שקע לתרדמת קודם לכן אך חייו ניצלו.
עם זאת, תוך זמן קצר התברר שרשויות הכלא לא עמדו בהבטחתם. סנדס החליף את יוז כ"קצין המפקד" והחליט על שביתה נוספת. ב-1 במרץ 1981, ביום השנה החמישי לביטול המעמד המיוחד, הוא סירב לאכול ודרש את השבת הזכויות שנלקחו ב-1976. אסירים נוספים הצטרפו אליו במרווחי זמן שנקבעו מראש. ב-3 במרץ הודיע מזכיר המדינה לענייני צפון אירלנד, המפרי אטקינס, כי לאסירים לא יינתן מעמד של שבויי מלחמה. ב-5 במרץ מת לפתע חבר הפרלמנט של מחוז פרמנה ודרום טיירון, פרנק מגווייר, מהתקף לב, ונקבעו בחירות מקומיות כדי להחליפו. ב-26 במרץ, השין פיין החליטו להריץ את סנדס כמועמד כדי להבטיח לו חסינות פרלמנטרית; מהלך דומה בוצע באותו מחוז ב-1955 עם אסיר הצא"ר פיליפ קלרק, שזכה ברוב הקולות אך נפסל על ידי בית-משפט.
מועמד הסוציאל-דמוקרטים אוסטין קורי ומועמד הלייבור נואל מגווייר ביטלו את התמודדותם כדי לא לפגוע בסיכוייו של סנדס, ויריבו היחיד שנותר היה נציג היוניוניסטים, הארי ווסט. בהצבעה שנערכה ב-9 באפריל זכה סנדס ב-30,492 קולות למול 29,046 שניתנו לווסט, ונבחר לפרלמנט. בתגובה להצלחתו נקבע תיקון לחוק שמנע מאסירים להתמודד בבחירות, אם כי זה לא חל עליו בדיעבד. הוא היה לצעיר מבין החברים בפרלמנט, אם כי מעולם לא יצא את הכלא ותפס את מקומו בו וגם לא הושבע לתפקיד. ב-21 באפריל 1981 הודיעה ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר כי לא תדון במצב האסירים עם חברי פרלמנט מאירלנד העצמאית, והצהירה: "איננו מוכנים לשקול מעמד מיוחד לכלואים המרצים את עונשם. פשע הוא פשע, הוא אינו פוליטי." ב-28 באפריל ביקר את סנדס שליחו המיוחד של האפיפיור יוחנן פאולוס השני, ג'ון מאג'י, וניסה לשכנעו לחדול מהשביתה. נשיא ארצות הברית רונלד רייגן הודיע כי לא יתערב בענייני בריטניה אך מסר כי הוא "מודאג מאוד." באותו היום הודיע אטקינס כי "אם מר סנדס מעוניין להתאבד, זוהי בחירתו. הממשלה לא תכפה עליו טיפול רפואי".
בשעה 01:17 לפנות בוקר, ב-5 במאי 1981, מת סנדס לאחר שישים ושישה ימי צום. גל של מהומות התחולל בצפון אירלנד עם מסירת ההודעה. אריק ודזמונד גיני, אב ובנו שעסקו בהובלת חלב, מתו לאחר שרכבם נרגם באבני מתפרעים באותו היום והם התנגשו בקיר. למחרת, שיגרה הממשלה תגבורת של שש מאות חיילים לאזור. הפגנות פרצו ברחבי העולם; הקונסוליה הבריטית בגנט הותקפה על ידי המון זועם. איגוד הסוורים בחוף המזרחי של ארצות הברית הכריז על חרם בן 24 שעות על ספינות בריטיות. אליפות הבית הבריטית, שנועדה להיערך בצפון אירלנד באותו החודש, בוטלה משיקולי ביטחון. ב-7 במאי נקבר סנדס בבלפסט, בליווי משמר-כבוד רעול פנים של הצא"ר, ומאה אלף איש השתתפו בהלווייתו.
שביתת הרעב נמשכה עד 3 באוקטובר, כששילוב של הסכמה שקטה מצד הממשלה לוויתורים ואיומם של בני משפחות להפנות את בניהם לטיפול רפואי אם ייפלו לתרדמת הניע את מנהיגי האסירים להפסיקה. עוד תשעה מהשובתים מתו עד לאותו היום. הפרסום הרב שהעניקה השביתה לרפובליקנים האירים חיזק מאוד את מעמדה של השין פיין בציבור והניע רבים להצטרף לארגונים המזוינים בצפון אירלנד. סנדס עודנו אחד הקדושים המעונים המפורסמים של הצד הקתולי.
דמותו של בובי סנדס הוצגה מספר פעמים בקולנוע, בין השאר בסרט "בזכות האם" מ-1996 בכיכובה של הלן מירן וב"רעב" מ-2008, בו גולם על ידי מיכאל פסבנדר.
הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית
הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית או בשמה הרשמי הכנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא, יוונית-קתולית (ברומנית:
Biserica Română Unită cu Roma ,Greco-Catolică, בקיצור BRU, בהונגרית: Román görög katolikus egyház) היא כנסייה קתולית מזרחית רומנית, "סואי יוריס" (עומדת בפני עצמה), בעלת פולחן ביזנטי, שהוקמה בשנת 1697 כשיצרה שותפות אמונית עם הכנסייה הרומית-קתולית והכירה באפיפיור כמנהיגה הרוחני העליון. בגלל הצביון הביזנטי של הפולחן, הכנסייה ידועה בשם "יוונית קתולית רומנית". החל משנת 2005 יש לה מעמד של "כנסייה ארכיבישופית ראשית" (מז'ורית), מעמד קרוב לזה של "כנסייה פטריארכלית". היא אחת מארבע הכנסיות הקתוליות המזרחיות שיש לה מעמד של ארכיבישופות ראשית.
בראש הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית עומד ארכיבישוף ראשי (arhiepiscop major) שמושבו בעיר בלאז' בטרנסילבניה. החל משנת 1994 מכהן בראש הכנסייה הארכיבישוף לוצ'יאן מורשאן, שהוכרז בשנת 2005 "ארכיבישוף ראשי" וקיבל בשנת 2012 מהוותיקן את התואר "קרדינל" (חשמן).
הכנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא - יוונית-קתולית, מילאה תפקיד חשוב ביותר בגיבוש הזהות הלאומית ובהתפתחות התרבות והחינוך הרומני המודרניים, ונחשבת כאחת מבין שתי הכנסיות הלאומיות של האומה הרומנית.
לכנסייה זו ארכיבישופות אחת - של אלבה יוליה ופגראש, אליה מצטרפות בשטח רומניה עוד 5 אפארכיות סופרגניות או כפופות: לוגוז', קלוז'-גרלה, אוראדיה מארה, מרמורש והאפארכיה על שם וסיליס הקדוש בבוקרשט. לכנסייה היוונית קתולית הרומנית משתייכת עוד אפארכיה מחוץ לרומניה - האפארכיה הקתולית הרומנית על שם גאורגיוס הקדוש בקנטון, במדינת אוהיו המכנסת מאמינים מארצות הברית וקנדה וכפופה במישרין לארכיבישוף הראשי ברומניה ולכס הקדוש.
לפי המפקד בשנת 1930 31.1% מתושבי טרנסילבניה היו בני הדת יוונית-קתולית, רוב רובם רומנים (בעוד בני הדת הנוצרית אורתודוקסית - רובם רומנים ומיעוטם סרבים ואוקראינים היוו 27.8%). בחבל קרישאנה ובמרמורש 25.2% מהתושבים השתייכו לכנסייה היוונית קתולית, בעוד 36.8% היו אורתודוקסים, ובבאנאט -רק 3.6% היו יוונים-קתולים ו 56.1% מהתושבים היו אורתודוקסים. באזורי טרנסילבניה, פרטיום, מרמורוש ובבאנאט הרומני בסך הכל, ייצוגן של שתי הכנסיות היה שווה.
בשנת 1948, בדומה להחלטות בנושאי דת בכל המרחב שנמצא תחת כיבוש סובייטי, הוציא השלטון הקומוניסטי ברומניה מחוץ לחוק את הכנסייה היוונית-קתולית וארגן את האיחוד מחדש שלה עם הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, שהיא הדת השלטת אצל הרומנים במדינה. מנהיגי הכנסייה היוונית-קתולית וכמרים רבים הושלכו לכלא וכל כנסיותיה ונכסיה הופקעו או הועברו לרשות הכנסייה האורתודוקסית.
בעקבות המהפכה הרומנית (1989), הכנסייה היוונית-קתולית הוקמה מחדש אם כי עדיין לא הוחזרו לה כל כנסיותיה ונכסיה.
במפקד אוכלוסין משנת 2002 נספרו 191,556 תושבים שהצהירו שהם יוונים קתולים, ביניהם 160,896 רומנים, 19,645 הונגרים, 6,148 צוענים, 1,721 אוקראינים ו-1,542 גרמנים.
לפי המפקד, המחוזות עם המספר הרב ביותר של מאמינים יוונים קתוליים הם קלוז' (30,012), סאטו מארה (29,200) ומרמורש (29,200)
לפי רישומים של הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית, המפקד אינו משקף את המציאות, ומספר בני הדת הזאת ברומניה מגיע ל-737,900 אנשים. לפי הטענות, חלק רב מהם נרשמו קודם לכן על ידי השלטונות כ"נוצרים אורתודוקסים".
בהתאם לנתונים שפורסמו בשנתון Annuario Pontificio משנת 2007 לכנסייה היוונית-קתולית הרומנית היו בשלהי שנת 2005 763,000 מאמינים, 8 בישופים, 1239 פארוכיות, כ־747 כמרים דיוקסיים ו-274 סמינרים (בתי ספר דתיים).
הקמתה.
הסינוד באלבה יוליה בשנת 1697.