מציג עצמו כ"משחרר אתונה" ומצויד בכוח צבאי חדש ורענן, יצא דמטריוס מאתונה בשנת 306 לפנה"ס, לפגוש את הצי התלמי בסלמיס. הוא הפליג לקפריסין בראש צבא המונה 15 אלף רגלים, 4000 פרשים, 110 תלת חתריות, 53 אניות משא כבדות וספינות אספקה ושירות מסוגים שונים.
דמטריוס תפס את לשון היבשה המזרחית-צפונית של קפריסין כשהמושל מטעם תלמי הזעיק את אדונו לעזרה. תלמי הופיע עם צי גדול וחיל מלחמה ניכר: 10,000 רגלים, 800 פרשים, 140 אוניות קרב גדולות מסוג ארבע חתריות וחמש חתריות ו-200 אוניות אספקה. בנוסף קיבל 60 אוניות קרב כתגבור מסלמיס.
בין השניים התחולל קרב ימי גדול אשר בו נחל תלמי תבוסה מוחצת. 8,000 חיילים ו-40 אניות קרב על צוותיהן נפלו בשבי ו-80 אניות משא הוצאו מכלל שימוש. מאניותיו של דמטריוס ניזוקו רק 20 אניות שהוחזרו לשימוש. תיאורו של פלוטרכוס את הניצחון מלמד על חשיבותו העליונה.
מיד אחרי הקרב הכריזו על עצמם אנטיגונוס ודמטריוס כמלכים. בניגוד למסורת המלוכה המקדונית שדגלה בלגיטימציה לשליטה טריטוריאלית, הייתה זו תחילתה של מלוכה שהתבססה על הישגים צבאיים. ההגדרה החדשה של מלך בעולם ההלניסטי היא של מי שצבא מוכן ללכת אחריו ושמסוגל לנהל את ענייניו בצורה יעילה. בעקבות הכרזתם של אנטיגונוס ובנו על עצמם כמלכים, הזדרזו לעשות כן גם תלמי, סלאוקוס, קסנדרוס וליסימכוס. ניצחונו הגדול של דמטריוס בסלמיס סימן למעשה את הנקודה בה הופיעו הממלכות ההלניסטיות העצמאיות של יורשי אלכסנדר. מקץ שני עשורים לאחר מותו של אלכסנדר הגיחו קציניו מתחת לצלו הענק.
אנטיגונוס ודמטריוס היו היחידים שעדיין שאפו לשליטה על הממלכות כולן וסירבו להכיר במלכותם של הדיאדוכים האחרים. אנטיגונוס העריך שלאחר תבוסתו הקשה של תלמי בקפריסין הייתה זו שעת הכושר להכות בו גם במצרים. בבירתו החדשה אנטיגוניה תחת פיקודו של דמטריוס נתכנס צבא ענק: 80 אלף חיילי רגלים, 8000 פרשים, 83 פילי מלחמה הודיים, 150 ספינות מלחמה ועוד 100 אוניות אספקה.
למרות המגבלות שהציבה בפניו עונת החורף רצה אנטיגונוס להשאיר בידי תלמי שהות קטנה ככל הניתן להכנות למתקפה הקרבה וכבר בתחילת נובמבר 306 לפנה"ס פלש למצרים. חרף תנאי האקלים, הדרכים המדבריות וסערות הים הקשות, הוביל דמטריוס שני ניסיונות נחיתה נועזים בעורף קו ההגנה התלמי. התקפות אלו עלו בתוהו בעוד שספינותיו הגדולות אבדו בים הסוער. באזור הדלתא של הנילוס לא הייתה החציה אפשרית שכן הייתה עמוקה ורחבה במיוחד בעונה זו וכן מוגנת על ידי חיילי תלמי. לבסוף נסוג דמטריוס בפקודת אביו. אנטיגונוס איים לשוב ולתקוף כאשר הנילוס יהיה בשפל אך לבסוף לא הגשים זאת.
במקום זאת בשנת 305 לפנה"ס הוא שלח את דמטריוס לצור על רודוס.
המצור על רודוס.
אנטיגונוס לא גילה עקביות בפרויקט כיבוש מצרים ובמקום שיחזור למצרים בכוחות מחודשים באביב, החליט להפיל כעת את המקבת על האי רודוס. אנטיגונוס ראה הכרח במלחמה ברודים שכן עמדתם לא עלתה בקנה אחד עם ברית הערים היווניות.
המצור שהטיל דמטריוס על רודוס בין 305 ל-304 לפנה"ס ציין שלב חדש ביישום טכנולוגית מצור בתקופה ההלניסטית. דמטריוס הטיל את המצור על האי בגלל מיקומו האסטרטגי כצומת דרכים במרכז הים התיכון וכנקודת זינוק לעבר מצרים, בשל היותה בעלת ברית של יריבו תלמי ובשל עושרה. יש רואים בהצבת רודוס בראש סולם העדיפויות, מעל סלאוקוס ותלמי, חולשה של אנטיגונוס. ניתוב כוחו של דמטריוס נגד חומותיה של רודוס איפשר לשאר הדיאדוכים להרפות את כוננות החירום ולהתחיל בביסוס שלטונם, בארגון שטחיהם, משאביהם וצבאותיהם לעתיד.
דמטריוס נשלח לנהל משא ומתן עם הרודים בשם אביו. רודוס ניסתה להישאר מחוץ למאבקי הדיאדוכים אך נגררה לעימות בכח על ידי אנטיגונוס. הרודים ניסו לפייס את אנטיגונוס מבלי להרגיז את תלמי, אך מדיניותם נכשלה. אנטיגונוס הציב אולטימטום בפני הרודים שאם לא יחברו אליו כנגד תלמי, יטיל עליה מצור ימי, יתפוס את כל אניות הסוחר המפליגות בין רודוס למצרים ואף יעלה על העיר עצמה. הרודים ניסו להניאו מכוונותיו בהעניקם לו כיבודים ובהסבירם שאין הם יכולים להפר הסכמים כתובים עם תלמי, אך כל מאמציהם עלו בתוהו.
אנטיגונוס כמעט והצליח להפחידם עד כדי כניעה. הם התירו לו להקים מספנה באיים והיו על סף כריתת ברית צבאית עמו. אך כשדרש מהם דמטריוס להעביר לחסותו מאה מאציליהם כבני ערובה וכן גישה מלאה לנמלם, ראו בכך הרודים ניסיון לכבוש את רודוס בעורמה והפסיקו את המשא ומתן עמו.
בעת המצור על רודוס, היה כבר דמטריוס בן ה-31 מצביא מנוסה, עטור ניצחונות בים וביבשה. תהילתו ופרסומו העיקריים היו על רקע יכולתו להכניע ערים מבוצרות תוך שימוש במכונות מצור אימתניות. כל יוקרתו של דמטריוס הונחה על המצור של רודוס. כוחו הימי מנה מאתיים אניות קרב מכל הגדלים, ויותר ממאה שבעים אניות עזר. אלף אניות בבעלות פרטית הסתפחו למצור על רודוס כאניות אספקה שקיוו להתעשר מנפילת העיר, ושודדי ים גם הם נמנו על בעלי בריתו (ההבחנה בין אניות בבעלות פרטית לשודדי ים היא דקה).
צי זה הוביל לאי 40 אלף חיילי רגלים מלבד פרשים והטיל מורא גדול על הרודים שחששו לגורלם. יתרון משמעותי היה לרודים שבנוסף לעושרה ועוצמתה שרתה בה הרמוניה פוליטית פנימית שהייתה נכס חיוני לעיר הנתונה במצור. הרודים נקטו בצעדים אפקטיביים למניעת התמוטטות מוראלית ומעשית: כל העיר התגייסה למאמץ לעמוד במצור וכל אזרחיה העמידו לרשות העיר את כל משאביהם ומיומנויותיהם. הם פירקו היכלי אלים, תיאטראות ומבני ציבור כדי לבנות מאבניהם חומה שנייה, פנימית בתוך העיר. בנוסף לששת אלפים האזרחי ואלף (Metoikos -זרים בעלי זכויות אזרחיות מסוימות) שהתנדבו למשימת ההגנה, הצטרפו עבדים בעלי כושר לחימה שחירותם הובטחה להם בתום המצור. לנופלים בקרב הובטח כי יזכו ללוויה ממלכתית ולמשפחותיהם תדאג העיר.
הרודים פנו בבקשה נואשת לתלמי, ליסימכוס וקסנדרוס שיחושו לעזרתם וטענו בפניהם שאת מלחמתם הם נלחמים.
דמטריוס פשט על עיירות וכפרים לאורך חופי רודוס, בזזם וכרת עצים לצורך ביצור מחנהו. מאמצו העיקרי של דמטריוס היה לשלוט בנמל רודוס ולחסום את האי מהעולם החיצון. לצורך כך קשר זו לזו ארבעה תריסרים של אניות משא, מחופות בגג עשוי לוחות מתכת, והציב עליהן שני מגדלים בגובה של יותר מארבע קומות כל אחד. דמטריוס החל בהתקפה לילית שנמשכה אל תוך היום. הרודים שהבינו את חשיבות השארת הנמל פתוח נקטו בפעולות הגנה נועזות. הם הצליחו להעלות באש את אחד המגדלים שעל האניות ועל ידי כך פרצו את המצור הימי. הימאים הרודים היו מפורסמים במיומנותם הימית ועל פי אמרה מפורסמת, "ימאי רודי אחד שווה ערך לספינה שלמה".
בהתקפה ימית נועזת אחרת הצליחו הרודים לנגח ולהטביע עוד שני מגדלי תקיפה. כישלון התקיפה הימית מנע כל אפשרות של בלוקדה והרעבת העיר. רודוס המשיכה לקבל תגבורות של לוחמים, ציוד ואספקה מתלמי שזכה לכינוי סוטיר (המושיע) בשל עזרתו לרודים הנצורים. הרודים ניהלו קרבות נואשים על חומות העיר והצליחו לגרום לאבדות רבות מקרב חיילי דמטריוס לרבות קציניו הבכירים ביותר.
לאחר כישלונו לצור על רודוס דרך הים, זנח דמטריוס את התקיפה הימית ועבר לתקיפה יבשתית שבה היה יכול להביא לידי ביטוי את יתרונו הטקטי. דמטריוס תקף את חומות רודוס באמצעות מכונת מצור אימתנית-ההלפוליס (Helepolis - כובש הערים). ההלפוליס היה מגדל עשוי עץ ומחופה בלוחות מתכת שהתנשא לגובה 43 מטרים המונח על בסיס בשטח של 430 מטרים מרובעים. ההלופוליס נעה על שמונה גלגלי ענק באמצעות ארכובה שהניע צוות שמנה מאתיים לוחמים. המגדל הקולוסלי נתמך משני צידיו במעברים שהובילו לתשעה מפלסים. בכל מפלס היה איל ברזל באורך 54 מטרים שנע קדימה ואחורה על גלגיליות או קורות עץ מחודדות באורך 25 מטרים. תפקידם היה לנקוב חורים בחומת העיר הנצורה. בכל פעם שקיעקעה ההלפוליס את חומות העיר היה זה רק כדי לגלות שהרודים בנו חומה פנימית שנייה, ובקטעים שבהם נפרצה חומה זו בנו הרודים אף חומה פנימית שלישית. אף על פי שספגו אבדות כבדות החזיקו הרודים מעמד.
לאחר חמישה עשר חודשי מצור עקר החליט דמטריוס לרכז את כל מאמציו למתקפה לילית משולבת מהים ומהיבשה. במהלך ההתקפה הצליחו אלף וחמש מאות מחייליו להיכנס אל העיר. הרודים בעזרת שכירי חרב של תלמי הדפום תוך הסבת אבדות רבות לתוקפים שרק מעטים מהם יצאו את העיר בחיים. שני הצדדים היו מותשים מחודשים ארוכים של לחימה. אך דמטריוס העקשן וחמום המוח היה נחוש להמשיך במצור. אנטיגונוס אביו, שהיה שקול ומנוסה יותר, יעץ לבנו להגיע לידי הסכם עם הרודים. גם תלמי שהמשיך כל העת לשלוח תגבורות של חיילים רעננים ואספקה לעיר ביקש לסיים את המצור. דמטריוס הכריז על הפסקת אש שבמהלכה ניהלו הצדדים משא ומתן שסיכומו היה נוח לרודים: הם נשארו עצמאיים, לא הוצב חיל מצב מקדוני בעיר, רודוס לא שילמה פיצויים והברית הכפויה עם דמטריוס לא כללה עניינים הנוגעים לתלמי. עם זאת נאלצו הרודים למסור מאה בני ערובה לדמטריוס.
המצור על רודוס הוכיח שאי אפשר להכניע עיר מוגנת היטב מבלי לבודדה מהעולם החיצון. הניסיון להתגבר על חסרונות אלו באמצעות מכונות מצור אימתניות גם הוא הוכח כעקר. המצור על רודוס סימן את קו פרשת המים בטכנולוגיות המצור בעת העתיקה, כי מאז כישלון המצור על רודוס פסק השימוש במכונות מצור ענקיות. למרות הכישלון הגדיל דמטריוס את יוקרתו והרוויח ביושר את הכינוי פוליורקטס - הצר על הערים.
עימותים ביוון - סיבוב שני באתונה.