המשלחת, שהפליגה בספינת הקיטור "אורורה" בפיקודו של רב החובל ג'ון קינג דײויס, יצאה מהובארט ב-2 בדצמבר 1911, עגנה בכף דניסון (הקרוי על שם יו דניסון, מראשי התומכים במשלחת) במפרץ קומונװלת' ב-8 בינואר 1912, וקבעה שם את בסיסה הראשי. מחנה שני הוקם ממערב למדף הקרח בארץ המלכה מרי. כף דניסון התגלה כמוכה רוחות ללא הפוגה; מהירות הרוח הממוצעת במשך כל השנה הייתה בסביבות 80 קמ"ש, והגיעה לעיתים לכדי 320 קמ"ש. חברי המשלחת הקימו צריף על הכף הסלעי וחרפו שם בסופות שלג תמידיות כמעט. מוסון רצה לערוך סיורי שטח מן האוויר והביא את המטוס הראשון לאנטארקטיקה. את המטוס, מטיפוס ויקרס R.E.P, היה אמור להטיס פרנסיס הווארד ביקרטון. כיון שהמטוס ניזוק באוסטרליה זמן קצר לפני יציאת המשלחת, שונו התוכניות והוא נועד לשמש רק כטרקטור על מגלשי סקי. ואולם, המנוע לא תפקד כראוי בקור, ועל כן פורק והושב לחברת ויקרס באנגליה. גוף המטוס עצמו ננטש. ב-1 באוקטובר 2009 מצאה קרן הצריפים של מוסון (המשחזרת את הצריפים המקוריים) את חלקי המטוס.
תוכנית סיורו של מוסון הוצאה לפועל על ידי חמש קבוצות מן הבסיס הראשי ושתיים מן הבסיס המערבי. מוסון עצמו היה בצוות מגלשײם בן שלושה אנשים, קבוצת המזרח הרחוק, עם זאוויר מרץ ולויטננט אדוארד בלגרייב ניניס, שיצאו מזרחה ב-10 בנובמבר 1912, לסקור את ארץ המלך ג'ורג' החמישי. לאחר חמישה שבועות של התקדמות מצוינת במיפוי קו החוף ואיסוף דגימות גאולוגיות, חצתה הקבוצה את קרחון ניניס, 768 ק"מ מזרחית לבסיס הראשי. מרץ היה על מגלשי סקי ומוסון על מזחלתו, בחלוקת משקל, אך ניניס התקדם לצד המזחלת השנייה. מרץ הבחין בבתרון מסוכן והזהיר את מוסון, שהעביר את ההתראה הלאה, אל ניניס. זה חצה את הבתרון לא בקו ישר אלא באלכסון, במחשבה שכך יעקוף את הסכנה, אך כמה רגעים אחר כך, כשמרץ ומוסון הסתכלו אחורה, גילו שניניס ומזחלתו נעלמו. ניניס נפל לפתע אל תוך בתרון מכוסה שלג, שמשקל גופו ומזחלתו הבקיעו. ששת הכלבים הטובים ביותר, רוב מנות המזון והאוהל, יחד עם עוד ציוד חיוני, נעלמו בתוככי הבתרון רחב הידיים. מרץ ומוסון איתרו כלב אחד מת ואחד פצוע על-גבי מדף קרח בעומק 55 מטרים, אך ניניס נעלם לבלי שוב. הם התעכבו עוד שלוש שעות ליד הבתרון, קראו שוב ושוב אל ניניס, בתקווה שאם לא נהרג, הכרתו תחזור אליו והוא יענה לקריאותיהם, אך לשווא. בסופו של דבר, נאלצו להכיר באמת המרה, כי גם אדם פצוע קשה לא היה שורד בקור העז, השורר בבתרון בעומק כזה.
לאחר טקס אשכבה קצר, פנו מוסון ומרץ לשוב ללא דיחוי. הייתה להם אספקת שבוע אחד לשלושה אנשים, ללא מזון לכלבים אך שפע של דלק ופרימוס. הם נעו במזחלת במשך 27 שעות רצופות כדי להגיע אל יריעת אוהל רזרבית שהשאירו מאחור ושממנה אילתרו מחסה באמצעות מגלשי סקי ותאודוליט. המחסור במזון אילצם להקריב חלק מן הכלבים הנותרים להזנת שניהם ויתר הכלבים.
עובדה לא ידועה אותו זמן הייתה, שכבד של האסקי עלול לפגוע באדם שיאכלו מפאת רמות ויטמין A גבוהות אותן מכיל. בסופו של דבר, מרץ מת במחלה ומוסון, היחיד שהתגבר עליה, הגיע לבסוף אל כף דניסון, לאחר מסע של 160 ק"מ, שכלל נפילה אל תוך בתרון, ממנה ניצל הודות למזחלת שנתקעה בשוליו. למזלו היה רתום אל המזחלת והצליח לטפס על הרתמה ולצאת מן הבתרון. בהגיעו לבסיס מצא, שהאוניה "אורורה" הפליגה שעות ספורות לפני בואו. היא נקראה לשוב בשידור רדיו, אך מזג אוויר קשה מנע את ניסיון החילוץ. מוסון וחמישה אחרים, שנשארו במקום במטרה לצאת לחפש את חברי קבוצתו, נשארו לחורף שני, עד דצמבר 1913. בספרו של מוסון, "בית הבליזארד" (סופה), הוא מתאר את חוויותיו. קבוצתו, יחד עם החורפים בבסיס המערבי, סיירו באזורים נרחבים של החוף האנטארקטי ותיעדו את הגאולוגיה, הביולוגיה והמטאורולוגיה האנטארקטיות. כמו כן, הגדירו ביתר דיוק את מיקום הקוטב הדרומי המגנטי. ב-1916 העניקה החברה הגאוגרפית האמריקאית למוסון את מדליית המאה של דייוויד ליווינגסטון.
המשלחת הייתה נושא ספרו של דײויד רוברטס, "בודד על הקרח: סיפור ההישרדות הגדול בהיסטוריה של חקר הארצות" (ו. ו. נורטון ושות', 2013)
ביתו של הבליזארד.
בספרו "ביתו של הבליזארד" (The Home of the Blizzard) דיבר מוסון על "משבי רוח הרקוליאניים" ב-24 במאי 1912, שלאחר מעשה נודע לו כי "התקרבו ל-320 קמ"ש".מוסון דיווח, שמהירות הרוח הממוצעת לחודש מרץ הייתה 78.9 קמ"ש; לאפריל, 82.9 קמ"ש; ולחודש מאי, 97.7 קמ"ש. רוחות קטבטיות אלה יכולות להגיע למהירות של 300 ק"מ בקירוב ובעטיין כינה מוסון את כף דניסון "המקום נשוב-הרוחות ביותר עלי אדמות".
השנים הבאות.
מוסון נשא לאישה את פרנציסקה אדריאנה (פאקואיטה) דלפראט ב-31 במרץ 1914, בכנסיית השילוש הקדוש האנגלית בבאלאקלאווה, מחוז ויקטוריה. נולדו להם שתי בנות, פטרישה וג'סיקה. באותה שנה הוענק לו גם תואר אבירות. אסון משלחתו של רוברט פלקון סקוט ופרוץ מלחמת העולם הראשונה העסיקו את כל ימיו. הוא שירת במלחמה כרב-סרן במשרד התחמושת הבריטי. בשובו לאדלייד, דרום אוסטרליה, המשיך במחקריו האקדמיים, יצא לעוד משלחות בעולם, בהן משלחת משותפת של בריטניה, אוסטרליה וניו זילנד
לאנטארקטיקה בשנים 1929–1931. העבודה שעשתה משלחת זו הובילה להיווצרותה של הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית בשנת 1936. מוסון גם הקדיש חלק גדול מזמנו לחקר הגאולוגיה של רכסי פלינדרס בדרום אוסטרליה. עם פרישתו מן ההוראה בשנת 1952 היה לפרופסור אמריטוס של אוניברסיטת אדלייד. הוא מת בביתו שבברייטון, דרום אוסטרליה ב-14 באוקטובר 1958 משטף דם במוח. בעת מותו, בגיל 76, לא השלים עדיין את עבודת העריכה על כל המאמרים שהניבה משלחתו, ובתו פטרישה, השלימה אותה רק ב-1975.
הנצחת שמו.
דמותו התנוססה משנת 1984 עד 1996 על שטר 100 דולר אוסטרליים ובשנת 2012 הוטבע דיוקנו על מטבע של דולר אוסטרלי שיצא במסגרת סדרת "אוסטרלים רבי השראה".
חוף מוסון, פסגת מוסון (אי הרד), הר מוסון (טסמניה), תחנת מוסון (אנטארקטיקה), דורסה מוסון (ים פקונדיטאטיס), בניין הגאולוגיה בקמפוס הראשי של אוניברסיטת אדלייד, פרוור מוסון בקנברה שבצפון טריטוריית הבירה האוסטרלית ובאדלייד וקמפוס אוניברסיטת דרום אוסטרליה ועוד קרויים כולם על שמו. אוסף מוצגים מחקר אנטארקטיקה ע"ש מוסון מוצג בקביעות במוזיאון דרום אוסטרליה, ובו, בין השאר, שחזור מצולם של מסעו, כפי שהוצג בטלוויזיה ABC ב-12 במאי 2008.
ב-2011 כלל ראנולף פינז את מוסון בספרו "גיבורים: אומץ יוצא דופן, אנשים יוצאים מן הכלל".
האסטרואיד 4456 Mawson נקרא על שמו.
קבורה.
סר דאגלס מוסון נקבר בכנסייה האנגליקנית של סיינט ג'וד בברייטון, דרום אוסטרליה, בשנת 1958.
בוז'ידאר מליקוביץ'
בוז'ידאר "בוז'ה" מליקוביץ' (Božidar Maljković; בסרבו-קרואטית: Божидар Маљковић; נולד ב-20 באפריל 1952) הוא מאמן כדורסל סרבי, מהמצליחים באירופה בכל הזמנים, זכה באליפויות עם כל אחד ואחד מהמועדונים שאימן. בין היתר זכה בארבע אליפויות יורוליג עם שלוש קבוצות שונות (יוגופלסטיקה ספליט, לימוז' ופנאתינייקוס).
ב-2008 נבחר מליקוביץ' לאחד מ-50 התורמים הגדולים ליורוליג.
שנותיו הראשונות.
מליקוביץ' נולד באוטוצ'אק שבאזור ליקה. כשהיה בן שמונה עברה משפחתו לקרליובו ובתקופה זאת קבע שיא עת חצה את הדרך מקרליובו לורנג'ה באנג'ה בפחות מ-30 דקות כשהוא רכוב על אופניים ישנים וחלודים.
הוא החל לשחק כדורסל, בעמדת הקלע. בהעריכו את יכולותיו ככדורסלן אמר מליקוביץ' בתקופה מאוחרת:
קריירה כמאמן.
בסיימו את קריירת המשחק שלו בטרם עת, בגיל 19 בלבד, החל מליקוביץ' מיד לאמן במועדון הכדורסל הקטן, שזה מקרוב נוסד, KK Ušće שבבלגרד. למעשה, מליקוביץ' רשום כאחד מארבעת האנשים שייסדו את המועדון ב-1971, כיוזמה של הרשויות המקומיות הקומוניסטיות של עיריית Novi Beograd. על פי הדיווחים, הזרז להקמת מועדון כדורסל חדש, מבוסס קהילה, היה הרצח המבעית שאירע במשפחה שחיה בשכונת Ušće שבבלגרד כאשר אב רצח את בנו; ההלם ברחבי הקהילה הניע את הרשויות המקומיות להחליט ליצור מועדון כדורסל על מנת לספק לבני הנוער בשכונה משהו לעשות. הרצח בא מיד אחרי שניכרה עלייה בעבריינות בקהילה המקומית של Ušće המונה כ-12,000 תושבים, רובם בני משפחה שזה מקרוב באו של אנשי הצבא העממי היוגוסלבי, מכל רחבי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, מה שרק האיץ את התהליך של הקמת מועדון כדורסל כאמצעי לתיעול האנרגיה של הנוער המקומי לאפיק חיובי.
מליקוביץ', איש צעיר בעצמו, החל לאמן את המועדון בשנת 1971. במקביל לאימון הקבוצה נרשם מליקוביץ' ללימודים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בלגרד, לימודים אותם מעולם לא סיים. על אף העובדה ששגרת המועדון התנהלה בתנאים צנועים ביותר, ללא כל גישה לחדר כושר ועם אימונים שהתבצעו ברובם באוויר הפתוח, בפארק Ušće, עדיין הצליח המועדון להגיע להישגים יפים ולהתקדם בתחרויות השונות.
בהבחינו במסירות ובהתלהבות שהפגין מליקוביץ' במועדון Ušće, הזמין המאמן הראשי ברטיסלב דורדג'ביץ', ב-1979, את מליקוביץ' בן ה-27 להיות עוזרו בקבוצת רדניצ'קי בלגרד, מועדון כדורסל נוסף שמאד בדומה ל-KK Ušće התחיל כפעילות מבוססת קהילה בשכונת Crveni Krst.
רדניצ'קי בלגרד.