מאז הקמתה שמה מפלגת שינוי דגש חזק על דמוקרטיה פנימית בתוך מוסדותיה וקידשה את העיקרון של "כולם בוחרים בכולם", כתגובה לוועדת המינויים שתדמיתה השלילית הוציאה שם רע לפוליטיקה המפלגתית באותה תקופה. ראשי התנועה, ששמרו בקנאות על תהליך הדמוקרטיה בתוך תנועתם, עמדו על כך שהיא תתקיים גם בתוך ד"ש בכל מה שקשור לבחירת מוסדות התנועה והרכב הרשימה המשותפת לכנסת.
תוצאות הבחירות לכנסת הביאו לבחירתם של ארבעה נציגים מטעם שינוי במקומות ברשימה: אמנון רובינשטיין במקום השני, סטף ורטהיימר במקום השישי, מרדכי וירשובסקי במקום ה־14 וסטלה לוי במקום ה־17.
ד"ש זכתה בסופו של דבר להישג אלקטורלי חסר תקדים לתנועה פוליטית חדשה שמתמודדת בפעם הראשונה לכנסת – 15 מושבים בכנסת בבחירות של שנת 1977 – אך לא הצליחה להפוך ללשון המאזניים כפי שקיוותה. תוצאות ההצבעה הסופיות לכנסת אפשרו את הקמתה של ממשלת ימין בראשות הליכוד ללא ד"ש. חברי שינוי התנגדו לכניסת ד"ש לממשלתו הראשונה של מנחם בגין, אך כשגובש ההסכם הקואליציוני באוקטובר 1977 החליטו לא לפרוש מהתנועה. שלושה חודשים לאחר מכן ביקשו אנשי שינוי לפרוש מד"ש, אך שוכנעו להימנע מכך. בבחירות למועצת ד"ש ביולי 1978 התחזקה שינוי במעט מ־27 ל־31 מקומות מתוך 120. באוגוסט 1978 הגיעה לסופה תנועת ד"ש עם חתימה על הסכם לפירוק התנועה וחלוקתה לשלוש סיעות נפרדות: התנועה הדמוקרטית, קבוצת מאיר עמית ותנועת שינוי שכללה חמישה חברי כנסת. לאחר מספר ימים החליטו בשינוי על מיזוג עם קבוצת מאיר עמית שכללה גם את חבר הכנסת דוד גולומב. הגוף המאוחד נקרא התנועה לשינוי ויוזמה. אולם בתחילת 1980 החלו חברים מד"ש לשוב למפלגת העבודה. בינואר חזר דן ביברו למפלגת העבודה ובאפריל 1980, על רקע דיבורים בשינוי על הקמת מפלגת מרכז עם ל"ע, שבו עמית וגולומב למפלגת העבודה. בעקבות זאת שבה שינוי לשמה המקורי.
שנות ה־80.
שינוי הגיעה למערכת הבחירות לכנסת העשירית, שהתקיימו בשנת 1981 בתנאים קשים מאוד. היה ספק אם תצליח לעבור את אחוז החסימה, שכן המאבק בין המערך לליכוד עמד בראש מערכת הבחירות. מדגם הטלוויזיה הצביע על מנדט אחד שבו זכתה שינוי, אך מאוחר יותר עם פרסום תוצאות האמת התברר שהמפלגה זכתה לשני מושבים בכנסת עם 29,837 קולות.
מצבה של התנועה לקראת מערכת הבחירות לכנסת האחת-עשרה, שהתקיימו בשנת 1984, התייצב; לאחר שלוש וחצי שנות ישיבה באופוזיציה, מול ממשלת הליכוד השנייה. אומנם המאבק בין המערך לליכוד עמד גם הפעם במרכז מערכת הבחירות, אך הפעם התמודד הליכוד בפעם הראשונה ללא מנהיגם מנחם בגין, אשר פרש מהחיים הפוליטיים. שינוי שהתחייבה במהלך מערכת בחירות זו להצטרף אך ורק לממשלה שתורכב על ידי המערך, זכתה לבסוף בשלושה מנדטים.
בתוך סיעת שינוי בכנסת שכללה את אמנון רובינשטיין, מרדכי וירשובסקי וזיידאן עטשי, נוצרה מחלוקת סביב השאלה האם על שינוי להצטרף לממשלת אחדות לאומית בראשות המערך והליכוד שקמה בעקבות מערכת הבחירות; לאחר דיון סוער, הצביעה מועצת שינוי בעד ההצטרפות, אך היא הוגבלה לתקופת כהונתו של שמעון פרס כראש ממשלה בלבד, ואמנון רובינשטיין מונה לשר התקשורת.
ההשתלבות של המפלגה בתוך הממשלה לא הרגיעה את הרוחות בתוך שינוי; ח"כ וירשובסקי החל במאבק פנימי להוצאת התנועה מתוך הממשלה, וככל שהתקרב מועד ביצוע הסכם הרוטציה, ומינויו של יצחק שמיר לתפקיד ראש הממשלה, החריף המאבק הפנימי בתוך שינוי. חברים בתנועה וביניהן גם יהודית נאות, אז חברת מועצת עיריית חיפה, ניסו לפשר אך ללא הצלחה.
שינוי הודיעה על פרישתה מן הממשלה בחודש מאי 1987; הנימוק היה דחיית "הסכם לונדון" על ידי יצחק שמיר, וחזרתו של הרב יצחק פרץ מש"ס לכהונה בממשלה (אחרי שפרש מהממשלה משום שלא רצה לציית לבג"ץ בעניין גיורה של שושנה מילר). לאחר הפרישה מהממשלה החלה שינוי במגעים ליצירת גוש פוליטי ליברלי־יוני בראשותה, במטרה להוות אלטרנטיבה הן למפלגת העבודה ולמפ"ם הסוציאליסטיות, שהיו מזוהות עם ההסתדרות, הן לרצ, שחידדה מאוד את מסריה המדיניים השמאליים. לשם כך חברו לשינוי שתי מפלגות קטנות: ל"ע, שאומנם היה לה ייצוג בכנסת בדמות חה"כ יצחק ארצי במסגרת המערך אולם בסיסה האלקטורלי היה מצומצם (לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה בניסיונה העצמאי האחרון, בבחירות לכנסת העשירית), והמרכז הליברלי, מעין חוג רעיוני של פורשי המפלגה הליברלית בליכוד בעלי עמדות יוניות. מרדכי וירשובסקי, שניסה לקדם קו מדיני שמאלי נחרץ, התנגד נחרצות למהלך, ולאחר שהושלם פרש משינוי באוגוסט 1987 הצטרף למפלגת רצ כח"כ חמישי מטעמה (בנוסף לשלושת המנדטים בה זכתה בבחירות וליוסי שריד שחבר לה בעקבות הקמת ממשלת האחדות). הגוש החדש נקרא בתחילה "תנועת המרכז", והיה מיוצג בשלהי הכנסת ה־11 על ידי שלושה ח"כים, רובינשטיין ועטשי משינוי וארצי מל"ע. לקראת הבחירות לכנסת ה־12 שינה את שמו ל"תנועת המרכז־שינוי" במטרה להבליט את הובלתה של שינוי, שאנשיה איישו ארבעה מחמשת המקומות הראשונים ברשימה (מלבד המקום השלישי, שנשמר לנציג ל"ע, צבי ניר).
מסע הבחירות של "המרכז שינוי", שהתמקד בייחודה בתחומי הכלכלה והמנהל התקין בקרב גוש השמאל, לא הניב את התוצאות המקוות, ובבחירות, שנסובו בעיקר על הנושא המדיני בעקבות פרוץ האינתיפאדה הראשונה, זכתה הרשימה בשני מנדטים בלבד, אמנון רובינשטיין ואברהם פורז, שניהם אנשי מפלגת שינוי. בעקבות זאת מיהרה שינוי לפרק את השותפות וחזרה לדרכה העצמאית. נוכח הקמת ממשלת האחדות בראשות יצחק שמיר (ללא רוטציה) נותרה שינוי באופוזיציה, והגבירה את שיתוף הפעולה בכנסת ומחוץ לה עם המפלגות רצ ומפ"ם, כאופוזיציה שמאלית חילונית. בשלהי שנות השמונים ניסתה שינוי לנער את תדמית מפלגת המעמדות העליונים שדבקה בה ולהבליט את פעילותה בשטח. לשם כך מונה בראשונה מזכ"ל בשכר למפלגה (משה עמירב, שעזב את הליכוד בעקבות "פרשת עמירב"), והוקמו חטיבות פעילות סטודנטים ונוער. מאידך, בכנסת עצמה, התבלט עד מהרה אברהם פורז כאחד הח"כים הנמרצים והיעילים בתחומי החקיקה.
שנות ה־90.
בראשית 1990, בעקבות התפרקות ממשלת האחדות, ניסיון הנפל של מפלגת העבודה להקים ממשלה צרה (התרגיל המסריח) ותהליך הרכבת ממשלת הימין הצרה בראשות הליכוד, התעורר בציבור גל מחאה כנגד מה שנתפש כתופעות שחיתות ואינטרסנטיות אישית של פוליטיקאים בודדים וכן ככניעת המפלגות הגדולות לתכתיבי המפלגות החרדיות. שינוי כמפלגה שחרתה על דגלה את ערכי היושרה והמנהל התקין וכן את המאבק בכפייה דתית, נטלה חלק בגל המחאה, והייתה ממובילי המגמה לשינוי שיטת הממשל בישראל, בדמות חוק הבחירה הישירה של ראש הממשלה, שאמנון רובינשטיין היה אחד מיוזמיו. כמו כן, התהדק שיתוף הפעולה בין שינוי לבין רצ ומפ"ם בכנסת ומחוצה לה, הן במאבק נגד הכפייה הדתית, לדוגמה בהפעלתן במשותף של "אוטובוס השבת" (שירות הסעה ציבורי בין חיפה לתל אביב בשבת אחה"צ, בעקבות ביטול פעילות קווי נסיעה של אגד לפני צאת השבת בלחץ המפלגות החרדיות), והן במאבק בתחום המדיני, למשל בקריאה לממשלת הימין להיענות לדרישת ארצות הברית להקפאת הבנייה בהתנחלויות כתנאי למתן ערבויות בסך 10 מיליארד דולר לקליטת גל העלייה מברית המועצות.
ברם, פעילותה של שינוי בנושאים השונים שבראש סדר היום הציבורי לא היתרגמו לעלייה בתמיכה ציבורית במפלגה הקטנה, ולקראת הבחירות לכנסת ה־13 התעורר חשש ששינוי לא תעבור את אחוז החסימה עקב העלאתו ל־1.5%. מסיבה זו, בצירוף התחושה של הח"כים של רצ, מפ"ם ושינוי שרב המשותף על המפריד בין שלוש המפלגות, וכן סקרי דעת קהל שהראו שריצה יחדיו בבחירות תביא לעלייה משמעותית בכוחו של הגוש משותף, ומאידך, שריצה בנפרד וכישלון שינוי לעבור את אחוז החסימה עלול למנוע ממחנה השמאל כולו (בצירוף מפלגת העבודה והמפלגות הלא ציוניות) להגיע לכדי גוש חוסם, החליטו שלוש המפלגות על חבירה לרשימה משותפת בשם מרצ – ישראל הדמוקרטית. המהלך צלח, והגוש המשותף הגדיל את כוחו ל־12 מנדטים (מעשרה מנדטים של שלוש המפלגות בכנסת ה־12) תוך שהשמאל משיג לראשונה מאז הכנסת השמינית גוש חוסם, ומרצ מצטרפת כגורם עיקרי בממשלת שמאל צרה בראשות יצחק רבין, כאשר אמנון רובינשטיין מתמנה לשר המדע והאנרגיה. בעקבות משבר קואליציוני עם מפלגת ש"ס, שדרשה את העברת יו"ר מפלגת רצ וראש מרצ שולמית אלוני מתפקידה כשרת החינוך בשל התבטאויותיה הנחרצות בענייני דת, מינה רבין במקומה את אמנון רובינשטיין, שהיה ידוע בהליכותיו והתבטאויותיו המתונות. רובינשטיין שימש כשר חינוך גם בתקופת ממשלת שמעון פרס לאחר רצח רבין, עד לבחירות לכנסת הארבע עשרה.
בעקבות כישלון מחנה השמאל בבחירות לכנסת ה־14, שבהן נבחר בנימין נתניהו לראשות הממשלה והשמאל הציוני התכווץ (העבודה ל־34 מנדטים, מרצ לתשעה) ואיבד כוח גם לשמאל הלא ציוני וגם לגוש המרכז המתהווה, התגברו הקולות בקרב מרכיבי מרצ להתאחד לכדי מפלגה אחת. בתוך שינוי נוצרה יריבות בעניין בין אמנון רובינשטיין לבין אברהם פורז. רובינשטיין היה מחויב לעשייה המדינית כחבר הממשלה שחתמה על הסכמי אוסלו ובה בעת נע שמאלה בענייני כלכלה וחברה בעקבות ניסיונו כשר החינוך, ועל־כן תמך באיחוד. לעומתו, אברהם פורז נותר מחויב לגישה הכלכלית הליברלית־קפיטליסטית, וזיהה פוטנציאל אלקטורלי בגוש המרכז. בהצבעה במועצת מפלגת שינוי בשלהי 1997 הכריע רוב גדול נגד האיחוד, ובעקבות זאת פרשה מהמפלגה קבוצת המיעוט בראשות היו"ר אמנון רובינשטיין וחברה למפלגת מרצ המתאחדת, בעוד קבוצת הרוב ממשיכה לקיים את המפלגה, כעת בהנהגתו של אברהם פורז, שהיה גם נציגה הבודד בכנסת.