כאמור, הדמות הדומיננטית של תקופת השליחים היא השליח פאולוס. בניגוד לפטרוס שהטיף ליהודים בארץ ישראל, פאולוס נחשב זה שהעביר את הטפת הבשורה של ישו לאומות העולם, מחוץ לארץ ישראל. במחקר המודרני עלתה דעה חדשה. דעה זו טוענת שאכן פאולוס פנה אל הנוכרים אך אלו לא היו פגאנים גמורים שהפכו, בשל ההטפה, לנוצרים. חלק גדול ממאמינים אלו היו במידה זו או אחרת יהודים. בין המתנצרים הראשונים אנו מוצאים את השומרונים שלא נחשבו ליהודים אך שמרו על תורת משה. מחוץ לגבולות הארץ נשא פאולוס את דרשותיו אל יהודים שרצו להכיר את הבשורה החדשה, גויים שקודם התגיירו ולאחר מכן פנו אל הנצרות, גויים שהחלו לשמור חלק ממצוות ומנהגי היהודים, פגאנים שמדי פעם ביקרו בבתי הכנסת של היהודים וגם פגאנים שחיפשו אמונה חדשה. ב"מעשי השליחים" אנו רואים שפאולוס נושא את רובן הגדול של דרשותיו בבתי כנסת שם היו מגיעים היהודים, אך גם גויים שנמשכו אל היהדות.
מה הייתה ייחודיותו של פאולוס? הוא היה יהודי בעל תרבות הלניסטית, אשר נולד מחוץ לארץ ישראל ובעל אזרחות רומית. הוא לא הכיר אישית את ישו ואת דבריו ומעשיו ידע רק מהסיפורים ששמע מתלמידיו של ישו. לאחר שנטבל והפך למאמין בבשורת ישו, הוא בילה זמן מועט, יחסית, עם הקהילה הנוצרית הקדומה והוותיקה בירושלים. שם נתגלו ויכוחים קשים בינו ובין קהילה זו, בייחוד עם יעקב אחי ישו. אף על פי שהברית החדשה מנסה להפחית במאוד את ממדיו של ויכוח זה, אנו רואים שבכל זאת, הוויכוח היה קשה מאוד עד כדי מעצרו של פאולוס ככופר ומסית וכמעט הוצאתו להורג. על מה נסב ויכוח קשה זה?
בהופכו למנהיג הדומיננטי של הנצרות הקדומה, פאולוס היה גם לתאולוג הראשון שלה. דבריו הופצו, בעזרת הטפותיו, תלמידיו ואיגרותיו לקהילות המאמינים (שמחוץ לארץ ישראל) ועיקרם היה:
זו, בקיצור נמרץ, האמונה החדשה אותה הפיץ פאולוס, אמונה שהפכה לדת חדשה. בדורות הבאים תורה זו הלכה והתרחבה, השתנתה והתפשטה בעזרת הכנסייה, ועידותיה ואבותיה.
יחס הנצרות הקדומה למקדש.
חוקרים רבים טוענים שהנוצרים הראשונים התנגדו למקדש ולפולחן הקרבנות המתקיים בו, או לכל הפחות לא ראו בו חשיבות כלשהי. איל רגב בחן במאמרו את יחסם של הנוצרים הקדומים למקדש במאה הראשונה לסה"נ. בדיון זה, ביקש להבחין בין יחסם לבית מקדש השני, על כל מאפייניו, לבין יחסם לעצם הרעיון של מוסד המקדש והקרבנות.
מעשה "טיהור המקדש", המיוחס לישו, מתאר שישו גירש מהמקדש את המוכרים והקונים, הפך שולחנות חלפני הכספים ואף קרא למקום "מערת פרצים". אך נראה שמעשה זה מבטא את טינתו לדרך התנהלותו של המקדש (המסחר שהתנהל בו, הפוליטיזציה, השחיתות) ולאו דווקא למוסד עצמו. בתיאור משפטו של ישו, מסופר (כדור או שניים אחרי צליבת ישו) שעדי שקר טענו שישו ביקש להרוס את המקדש. גם סיפור זה אינו מוכיח דבר על עמדתו של ישו כלפי מוסד המקדש: הרי נטען שם שמדובר בעלילת שווא, וכן ייתכן שישו ביקש להחליף את המקדש המושחת במקדש אוטופי, היורד מוכן מן השמים (שאיפה המפורשת במגילת המקדש). ישנם חוקרים שסמכו על תיאור "הסעודה האחרונה" כדי לטעון שישו ביקש להחליף את הקרבנות בסמלים המכוונים לגופו שלו, אך טענה זו אינה עומדת במבחן הביקורת מכיוון שישו עצמו אכל מקרבן הפסח באותה סעודה.
ספר מעשי שליחים מתאר שנוצרים קדומים עלו למקדש בדומה ליהודים בתקופתם, ואף נעצרו בשל פעילותם במקדש והטפתם בשם ישו. פאולוס אמנם דחה את המחויבות לתורה, אך השתמש בצורה חיובית בדימויים מעולם המקדש והקרבנות. בספר מעשי השליחים, מסופר שהוא הגיע פעמים רבות למקדש ואף הקריב בו קרבנות, וזו אף הייתה העילה למעצרו והוצאתו להורג על ידי הקיסר הרומי.
גם בבשורה על פי מרקוס (שהיא הקדומה מבין הבשורות הסינופטיות), משתקף יחס חיובי למקדש ולתרומה לקודש. מרקוס יג מייחס לישו נאום המנבא את חורבן המקדש, אך נראה שזו נבואת חורבן המבטאת ביקורת על התנהלותם של הקנאים המורדים ברומא ולאו דווקא עדות לעוינות של הנצרות הקדומה למוסד זה ולפולחן. גם הבשורה של מתי מביאה מסורות המבטאות יחס חיובי למקדש. עם זאת, הוא מצטט את הנביא הושע "חסד חפצתי ולא זבח" (), המבטא עדיפות למעשים של חסד כלפי אדם אחר על מעשים פולחניים.
רק בכתבים המאוחרים יותר, באיגרת אל העברים, וכן בחזון יוחנן, שנכתבו בשליש האחרון של המאה ה-1 לסה"נ, ולאחר חורבן המקדש, ניתן למצוא דחייה ברורה של המקדש, תוך שימוש חיובי בדימויים פולחניים: ישו והמקדש השמיימי תופסים את מקום המקדש. ישו נמשל הן לקרבן, הן לכהן גדול המשרת במקדש שמיימי, מעין עולם אידיאלי, בו הפולחן מבוצע על ידי המלאכים ומעמד המאמינים (הרואים את עצמם כ"ממלכת כהנים") כמעמד הכהנים.
הקהילות הנוצריות והרדיפות.
הקהילות הנוצריות הראשונות חיו בתוך עולם עוין שהתנכל להן ורדף אותן. הקהילות הראשונות בארץ ישראל נרדפו על ידי ההנהגה היהודית ככופרים ועל ידי השלטון הרומי כמסוכנים לסדר הציבורי. כדי להגן על עצמם הם חיו בקומונות בעלות רכוש משותף לכל החברים והנהגה מקומית משותפת. המנהיגים היו השליחים שלא עסקו בהטפה, תלמידים של ישו, אחיו של ישו וכנראה, גם אמו מרים ותלמידתו מרים המגדלית (מהכפר מגדל שבגליל). בשלב מאוחר יותר, הצטרפו גם הדיאקונים הנבחרים, כפי שתואר מעלה. הקהילה שמרה על עליונות מוסרית שהייתה אמורה להבדילה מסביבתה. זו כללה הימנעות ממעשי ניאוף, מריבוי נשים ומגירושין. הליכוד והסולידריות הפנימית הוגברו על ידי ארוחות ותפילות משותפות. הקהילה אופיינה גם בטקסים ייחודיים שהיו:
עם התפשטות הקהילות הנוצריות מחוץ לארץ ישראל, הועתק דגם ארץ ישראלי זה גם לשם. בראש הקהילות עמדו "משגיחים" שהם הבישופים (Episcopi) לעתיד ודיאקונים מקומיים שעסקו בעניינים החומריים של הקהילה. הקהילה גם קיימה בתי ספר ללימוד עקרונות הנצרות (Catechismus) והכנה לטבילה וכן קבוצות של מטיפים ומרפאים.
מאידך, הקשר בין הקהילות השונות היה מועט, לא הייתה קיימת הנהגה נוצרית מרכזית וסמכותית ולא היה עדיין מערך של כתבי קודש נוצריים המקובלים על כולם. על כן, ניתן היה למצוא גרסאות שונות של בשורות ופירושים שונים ובלתי אחידים לדברי ישו והשליחים. בעקבות זאת הופיעו גם כאלו שהטיפו לפרשנויות של הנצרות השונות מאוד מאלו של פאולוס. מטיפים אלו, שהמפורסם ביניהם באותה תקופה היה מרקיון (160-85 לספירה), כונו בשם גנוסטיים. אלו נחשבו לכופרים בעיני הנוצרים. ניסיונות לתקן מצב זה בוצעו על ידי מנהיגים (חלקם בישופים) נוצרים ממקומות שונים שניסו לראשונה לערוך קודקסים של עקרונות נצרות אחידים לכל הקהילות. מנהיגים אלו כמו קלמנס ואוריגנס מאלכסנדריה ועוד, יועלו בעתיד לדרגת קדושים ויקבלו תואר של אבות הכנסייה.
היחס של הנהגת רומא לנצרות הקדומה היה דו ערכי:
הרדיפות הקשות ביותר נגד הנוצרים היו בזמן הקיסרים ספטימוס סוורוס, דקיוס, נירון ודומיטיאנוס. נוצרים רבים הוצאו להורג בצורות שונות - מצליבה ותליה ועד הריגתם על ידי חיות טרף באצטדיונים, לשם בידור ההמונים. רבים מאלו שסירבו לעזוב את הנצרות והעדיפו למות על מזבח אמונתם, יהפכו בעתיד למרטירים של הכנסייה. רבים נאלצו לחפש מקומות מסתור כמו מחצבות ישנות או מערות קבורה (קטקומבות).
הקיסר קונסנטינוס והתנצרות האימפריה הרומית.
בשנת 313 הכריז הקיסר קונסטנטינוס על הנצרות כדת הרשמית של האימפריה הרומית. כך הפכה הנצרות מדת נרדפת לדת שלטת. לפי רוב המחקרים הסיבה הראשונית שהניעה את קונסטנטינוס לבצע מהפכה זו, הייתה סיבה פוליטית. קונסטנטינוס עמד בראש אימפריה וצבא מורכבים מרומאים המאמינים באלילות הרומית, ברברים משבטים גרמניים שונים המאמינים באלילויות שונות ונוצרים. כדי להגביר את האחדות באוכלוסייה ובייחוד בתוך הצבא היה צורך בגורם מאחד וזה נמצא בדמות הכרזת הנצרות כדת השלטת. יש הסבורים שבהמשך דרכו, קונסטנטינוס החל להאמין בעצמו באמונה הנוצרית ונראה שלפני מותו אף עבר טקס הטבלה.
מהפכה זו של קונסטנטינוס הביאה, בין היתר, לשתי תוצאות חשובות ביותר:
בשלב זה חלה ההפרדות הסופית והמוחלטת של הנצרות מהיהדות. יש הרואים כאן את סוף תקופת הנצרות הקדומה. מכאן הנצרות עולה לדרך עצמאית, כוחנית ושלטת, בעלת השפעה אדירה על ההיסטוריה והתרבות המערבית.
בן נחום
בן נחום (פירושונים)
גיים מייקר
משרד חקירות
משרד חקירות הוא משרד המקבל אישור מטעם משרד המשפטים - המחלקה לרישוי חוקרים פרטיים, ומעניק שרותי חקירות פרטיות ומעקבים ללקוחות פרטיים ומוסדיים אשר פונים לעזרתו.
לצורך קבלת רישיון לניהול משרד חקירות יש צורך בצבירת ותק של חמש שנים כחוקר פרטי והגשת בקשה למשרד המשפטים לקבלת רישיון משרד חקירות.
לאחר שהוועדה לרישוי חוקרים פרטיים במשרד המשפטים תבדוק ותאשר את הבקשה יקבל המבקש אישור ורישיון לניהול משרד לחקירות פרטיות. הרישיון תקף לשנה ומתחדש מדי שנה, הרישיון נכנס לתוקף אך ורק לאחר תשלום האגרה השנתית.
במשרד החקירות יעבדו חוקרים פרטיים אשר מחזיקים ברישיון ולבעל משרד החקירות קיימת אפשרות לקבל אישור ממשרד המשפטים לאמן במשרדו מתאמן יחיד ובמקרים מסוימים מתאמן נוסף.
העיסוק בחקירות ומעקבים במסגרת משרד החקירות יבוצעו אך ורק על ידי מי שמחזיק ברישיון חוקר פרטי או על ידי מתאמן הרשום במשרד ופועל בכפוף ובפיקוחו של מאמנו - בעל משרד החקירות.
משרד חקירות יכול לקבל עבודה מכל גוף או גורם אשר פונים לעזרתו, כדרך שרות לכל, ובתנאי שהעבודה מתבצעת בכפוף לחוק.
משרדי חקירות רבים בוחרים להצטרף לגוף מייצג - "לשכת החוקרים הפרטיים", אשר פעל לכתיבה וקידום של קוד אתי אשר הוטמע ואומץ על ידי משרד המשפטים. הקוד מחייב כיום את כל העוסקים בתחום החקירות הפרטיות.