במהלך תקופה זו, חיו בכווית כ-4,000 אזרחים בריטים וכ-2,500 אזרחים אמריקאים. בתוך זמן קצר בתי ספר פרטיים ובתי ספר לזרים הוכרזו כלא חוקיים. במהלך אוגוסט 1990 נרשמה עזיבה המונית של אוכלוסיית הזרים במדינה. הראשונים לעזוב היו אזרחים מצרים, פקיסטנים, פיליפינים, בנגלדשים והודים. שגרירויות רבות עודדו את אזרחיהם לעזוב וארגנו עבורם הסעות ואף טיסות חילוץ. ב-18 באוגוסט הודיעה עיראק כי תמשיך לשמש כמדינה מארחת לאזרחים זרים שנלכדו בעיראק ובכווית בזמן הפלישה. עם זאת, בכירים עיראקים אמרו בדיעבד כי הם תכננו להשתמש באזרחים הזרים כ"מגן אנושי" על מנת להגן על מטרות צבאיות מפני מתקפה.
כמו כן, בזמן כהונתה של הממשלה החדשה בכווית, הוצבו במדינה כמאה אלף חיילים עיראקים אשר היוו הכוח השולט דה פקטו במדינה. בתי ספר ברחבי הבירה נהפכו למחנות צבאיים. בנוסף, מוסדות ושירותים רבים במדינה כגון מרפאות, איסוף אשפה, בנקים, כיבוי אש, חנויות, משטרה, וארגונים ממשלתיים חדלו לפעול. הכלכלה בכווית נכנסה בעקבות זאת למצב של קיפאון. תושבים רבים סירבו לצאת לעבוד ונותרו בלא הכנסה. כמו כן, מחסור חמור במזון ובתרופות הורגש ברחבי המדינה.
לאחר הסיפוח העיראקי.
ב-28 באוגוסט 1990 סופחה כווית לעיראק באופן רשמי, ובכך הסתיים שלטונה של הממשלה הזמנית לאחר פחות מחודש ימים להקמתה. במקביל, כווית הפכה למחוז כווית, המחוז ה-19 של עיראק. סדאם חוסיין, נשיא עיראק, הודיע על מינויו של עלא חוסיין עלי, ששימש כראש הממשלה הזמנית בכווית, לתפקיד סגן ראש ממשלת עיראק. במקביל, שאר חברי הממשלה הזמנית מונו ליועצים בכירים לנשיאות בעיראק. כל חברי הממשלה הזמנית הועברו לעיראק בעקבות תפקידם החדש. כמו כן, מינה סדאם חוסיין את בן דודו ומקורבו עלי חסן אל-מג'יד למושל צבאי של מחוז כווית.
לאחר שמונה למושל הצבאי של כווית, הנהיג אל-מג'יד משטר של חיסולי מתנגדים והעברת סחורות יקרות לעיראק. הכוחות העיראקים פרצו לבתים פרטיים ולעסקים וגנבו חפצים יקרי-ערך, כולל מחשבים, גנרטורים, טלוויזיות, תכשיטים ומזון. חפצים אלו הועברו מכווית אל עיראק. בנוסף, העיראקים פרצו למוזיאון הכוויתי לאמנות וגנבו אוספי אמנות אסלאמית. כמו כן, שלטי ענק הנושאים את דמותו של סדאם חוסיין נתלו ברחבי עיר הבירה ובעיקר בסביבת בנייני הממשלה.
במקביל, נוסדה בכווית תנועת התנגדות חמושה מקומית שקיבלה תמיכה מממשלת ארצות הברית באמצעי מודיעין, אספקה ועוד, הגם שהממשל האמריקאי לא אישר או הכחיש באופן פומבי את תמיכתו בתנועת ההתנגדות. ממשלת כווית תמכה בתנועת ההתנגדות ממקום גלותה בטאיף שבערב הסעודית. אף על פי שהכוחות העיראקים חסמו כמעט לחלוטין את כל צורות התקשורת בתוך המדינה ומחוץ לה, הצליחה תנועת ההתנגדות להבריח טלפון לווייני מעבר לגבול ערב הסעודית על מנת ליצור קו תקשורת עם ממשלת כווית הגולה בטאיף. תאי התנגדות קיימו בחשאי פגישות במסגדים. נשים כוויתיות בולטות כמו אסראר אל-קבנדי, אחת ממנהיגות ההתנגדות, הובילו מחאות ברחובות כווית והניפו שלטים עם הכיתוב "שחררו את כווית". שיטות ההתנגדות כללו גם מכוניות תופת וירי צלפים, שהסבו לכוחות העיראקים אבדות רבות. בתגובה, נקטו הכוחות העיראקים ביד קשה כנגד המחאות המקומיות. פעולותיהם כללו, בין היתר, פריסת מחסומים ברחבי הבירה, ביצוע בדיקות אקראיות לאזרחים ומעצרים המוניים. צעירים רבים נעצרו ועונו במהלך מעצרם. אזרחים כוויתים אשר סירבו לשתף פעולה עם השלטונות או שתכננו להתקומם הוצאו להורג ברחובות הבירה.
באוקטובר 1990 הודיעו השלטונות העיראקיים כי הם מחרימים את הדינר הכוויתי, המטבע הרשמי שהיה בשימוש בכווית, וכי המטבע שיחליף אותו יהיה הדינר העיראקי. כתוצאה מכך, ערכו של הדינר הכוויתי צנח. כמו כן, התושבים הורשו למשוך מהבנקים 250 דינר בלבד, החלטה שהקשתה את היציאה מהמדינה עבור אזרחים כוויתים רבים שלא הורשו לקחת עימם את כל כספם. בהמשך, קבע השלטון החדש תקנות חדשות וביניהן דרישה כי אזרחים כוויתים ינפיקו רישיונות נהיגה חדשים. כמו כן, השלטון חייב את האזרחים הכוויתים להנפיק תעודות זהות עיראקיות ולהחליף את לוחיות הרישוי ברכבם ללוחיות רישוי עיראקיות.
תגובת הקהילה הבינלאומית.
הפלישה העיראקית והקמת הרפובליקה החדשה בעקבותיה נענו בגינויים על-ידי כל מעצמות העולם. אפילו מדינות שנחשבו לבעלות ברית קרובות של עיראק, כמו צרפת והודו, קראו לנסיגה מידית של כל הכוחות העיראקים מכווית. מספר מדינות, ביניהן ברית המועצות וסין, הטילו אמברגו נשק על עיראק. ארצות הברית הציבה אולטימטום לעיראק להסיג את כל כוחותיה מכווית עד 15 בינואר 1991 או שתיפתח מלחמה. ב-3 באוגוסט העבירה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 660 המגנה את הפלישה העיראקית לכווית ודורשת מעיראק להסיג ללא תנאים את כל כוחותיה מכווית. ב-17 בינואר 1991, לאחר פקיעת האולטימטום האמריקאי לנסיגת עיראק מכווית, החל מבצע "סופה במדבר" במתקפה אווירית רחבת היקף של כוחות הקואליציה בהובלת ארצות-הברית כנגד מטרות בעיראק. במהלך המבצע נפגעו מרבית התשתיות הצבאיות והכלכליות של עיראק.
שחרור כווית.
ב-26 בפברואר 1991 הצליחו כוחות הקואליציה להסיג את הכוחות העיראקים מכווית ששוחררה באופן מלא. מיד לאחר נסיגת הכוחות, הוכרז בכווית ממשל צבאי שנמשך שלושה-עשר חודשים. סעד אל-עבדאללה א-סבאח, יורש העצר הכוויתי באותה תקופה, היה מראשוני בני משפחת א-סבאח שחזרו לכווית לאחר שחרורה. מיד עם חזרתו מונה סעד אל-עבדאללה א-סבאח למושל הצבאי. ב-14 במרץ חזר ג'אבר אל-אחמד א-סבאח אל כווית. עם נחיתתו בכווית, השתחווה ג'אבר אל-אחמד א-סבאח על הקרקע והודה לאל על שיבתו לכווית. לאחר סיום מלחמת המפרץ, דרש אמיר כווית שישוחררו האסירים הכוויתים אשר הוחזקו בעיראק, ואף קיים ביקורים במספר מדינות בעולם על מנת לפתור את הסוגיה. במהלך ביקורים מדיניים אלו התלוו אליו חלק מבני משפחות האסירים. מלחמת המפרץ פגעה קשות בתשתיות ובכלכלה של כווית והחל תהליך ארוך של שיקום המדינה אשר נמשך שנים. יותר ממחצית מהאוכלוסייה נמלטה מהמדינה במהלך המלחמה, לצד כאלף אזרחים כוויתים שנהרגו בתקופת הכיבוש העיראקי. בנוסף, במהלך הנסיגה העיראקית מכווית, הבעירו הכוחות העיראקיים כ-600 בארות נפט בכווית. פעולות כיבוי השריפות בבארות הנפט נמשכו כשמונה חודשים ובמהלכם נגרם נזק כלכלי וסביבתי משמעותי. מחקר שנערך בשנת 2005 העלה כי לכיבוש העיראקי הייתה השפעה שלילית לטווח הארוך על בריאות האוכלוסייה בכווית.
משפטם של חברי הממשלה הזמנית.
לאחר שחרור כווית, שבו מרצונם שרי הממשלה הזמנית אל כווית לאחר ששהו בעיראק במשך כל אותה תקופה. היחיד מביניהם שנותר בעיראק הוא עלא חוסיין עלי. סדאם חוסיין העניק לכל אחד מהם סכום כספי בסך 50 אלף דולר טרם שליחתם בחזרה לכווית. מיד עם הגעתם לגבול בין המדינות, הסגירו חברי הממשלה הקודמת את עצמם לרשויות בכווית. הם העבירו לרשויות בכווית את כספי המענק שקיבלו מסדאם חוסיין והועברו לחקירת כוחות הביטחון, במהלכה הצהירו כי הם נאמנים למדינת כווית. כמו כן, חברי הממשלה הזמנית העידו נגד ראש הממשלה הזמנית עלא חוסיין עלי. ב-9 בספטמבר 1991 הודיע שר המשפטים הכוויתי על סגירת התיק נגד חברי הממשלה הזמנית והצהיר כי חברי הממשלה "פעלו בניגוד רצונם ונחשפו לאיומים ולאלימות". עם זאת, בית הדין הצבאי בכווית פסק עונש מוות לעלא חוסיין עלי שלא בפניו באשמת בגידה. במקביל, פסק בית המשפט כי שאר חברי הממשלה חפים מפשע. לאחר הפסיקה, הועסקו חברי הממשלה הקודמת במשרד ההגנה הכוויתי.
בשנת 1998 התיר סדאם חוסיין לעלא חוסיין עלי לעזוב את עיראק ולנסוע לאן שיחפוץ. בהמשך, שהה עלא חוסיין עלי זמן מסוים בטורקיה, לאחר מכן עבר לממלכה המאוחדת, שם ביקר בשגרירות כווית ופגש בכירים כוויתים. בהמשך נסע לנורווגיה ושהה בה תקופה קצרה. בשנת 2000 שב עלא חוסיין עלי לכווית על מנת להוכיח את חפותו בטענה כי לא שיתף פעולה עם עיראק במהלך הפלישה לכווית. בנוסף, טען חוסיין עלי כי הוא אולץ לקבל את תפקיד ראשות הממשלה. במרץ 2001 הוא נידון לעונש מוות באשמת בגידה, אך עונשו הומר מיד למאסר עולם.
היגור וידאל
היגור פליפה וידאל (בפורטוגזית: Higor Felipe Vidal; נולד ב-26 בספטמבר 1996 בקמפו לרגו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אנאגניסי קרדיצה מהליגה היוונית השנייה.
קריירת מועדונים.
פאס יואנינה.
וידאל גדל במחלקות הנוער של פרנה ולונדרינה. בשנת 2016 הגיע אל פאס יואנינה מליגת העל היוונית. ב-24 בספטמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד פלטניאס במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת . ב-1 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על קרקירה במסגרת המחזור השישי בליגה. הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן ערך 48 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים. ב-21 במאי 2019 שוחרר מהמועדון.
ז'לגיריס וילנה.
ב-20 באוגוסט 2019 חתם וידאל בז'לגיריס וילנה מליגת העל הליטאית. ב-27 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 5-1 על נבז'יס במסגרת הגביע הליטאי. ב-31 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 4-0 על פלאנגה במסגרת המחזור ה-22 לעונת . בסך הכל הוא ערך 11 הופעות ליגה במדי המועדון.
הפועל פתח תקווה.