סקסוניה התחתונה הוקמה באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה כתוצאה מאיחודן של המדינות הנובר, בראונשווייג, אולדנבורג ושאומבורג-ליפה. בחירת הצבעים לדגל המדינה נעשתה מכיוון וצבעי השחור-אדום-זהב אינם מקושרים היסטורית באופן ישיר לאחד מהאזורים אשר הרכיבו את המדינה. הוא אומץ בחוקתה הראשונה של סקסוניה התחתונה ב-13 באפריל 1951.
אלימלך אבנר
אלימלך אבנר (כונה גם זליג או זליק; 23 בספטמבר 1897 - 24 בפברואר 1957) היה מהמפקדים הראשונים של ארגון ההגנה, מדריך ראשי בארגון ומפקדה של העיר תל אביב, אלוף בצה"ל, עמד בראש הממשל הצבאי על ערביי ישראל.
חייו.
נולד בשם אלימלך זליקוביץ' ליעקב מרדכי, סוחר, וללאה בת צבי ליפניק בלידא, פלך וילנה שבטריטוריית האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). למד ב"חדר" ובישיבת לידא.
עלה בשנת 1913 לארץ ישראל והמשיך את לימודיו בגימנסיה העברית "הרצליה". התגייס לצבא האימפריה העות'מאנית ונשלח ללימודים צבאיים בקושטא, במלחמת העולם הראשונה שירת כמפקד פלוגה בקרבות בחזית מקדוניה ובקרבות בחזית עזה. לאחר תבוסת הטורקים נהיה לפועל חקלאי. ב-1918 התגייס לגדודים העבריים, שירת בגדוד הראשון ליהודה במשך שנתיים והשתחרר בדרגת סרג'נט. היה חבר בקבוצת באר טוביה, עבד בחוות הניסיונות החקלאית בסמוך לכפר הנוער בן שמן, והיה חבר בקבוצת גבע. ב-1928 נטל חלק בהתיישבות ברמתיים כחלק מ"קבוצת האוטהקר". בהמשך עבר להתגורר בתל אביב.
בעקבות פרעות תרפ"א (1921) הזמינו אליהו גולומב לעמוד בראש ועדה שתגבש את קווי ההדרכה והארגון של ההגנה, בוועדה שכונתה "ועידת קצינים וסמלים" והתכנסה בעין גנים היו חברים יוצאי הגדודים העבריים, צבאות האימפריה העות'מאנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הגרמנית, לאחר בחינה של שיטות אימון והפעלת כלי נשק הוחלט לאמץ את תורת הקרב וההדרכה הבריטית. ועד הצירים גייס מימון לייסוד קורס הדרכה ראשון למפקדי הארגון ואבנר מונה למדריך הראשי. לימודי הקורס החלו בבניין גימנסיית הרצליה ואימונים נערכו בחולות תל אביב, קבוצת החניכים מנתה 30 בחורים ו-3 בחורות. בהמשך הועברו הלימודים לכפר גלעדי בו זכו החניכים לכינוי המזלזל "קומדיאנצ'יקים" שניתן להם על ידי ותיקי השומר. אבנר היה אחראי גם לקורס השני של מפקדי ההגנה שהתקיים ב-1925, הקורס התקיים על הר הכרמל וכונה "איטליה" משום שהחניכים נדרשו להשיב כי נסעו לאיטליה במידה וישאלו לפשר העדרם. לאחר מכן פיקד על קורסים שונים כולל קורס מפקדי המחלקות שהתקיים ב-1935 בגבת.
באוגוסט 1931 קיבל את המינוי של מפקד ראשי תל אביב בארגון ההגנה תפקיד בו כיהן עד 1941. אבנר ערך מחדש את התוכנית להגנת העיר שהייתה בצמיחה מתמדת, מנתה ומצבת הכוח שמנתה עם כניסתו לתפקיד כ-480 חברים גדלה תוך שנה לכאלף. בעקבות מסקנות ועדת פיל ב-1937, מונה אבנר לעמוד בראש מחלקת התכנון של המפקדה הארצית, על אבנר הוטל לגבש תוכנית להגנה על היישוב היהודי בארץ. התוכנית שכתב, המוכרת בשם תוכנית אבנר, הייתה התוכנית האסטרטגית הראשונה להגנת גבולות מדינה יהודית אפשרית ברמה הארצית. התוכנית נדחתה על ידי המטה הכללי של ארגון ההגנה ונגנזה. בשנים 1941 עד 1944 שימש מפקד אזור גליל דרום ואחר כך הועבר למטה הכללי של ההגנה.
בשנת 1944 החל לעבוד בעיריית תל אביב כמנהל מחלקת השיכון העירוני, במסגרת תפקידו יזם את הקמת שכונת יד אליהו עבור משוחררי הצבא הבריטי.
ביולי 1948, בעקבות הדיווחים על מעשי שוד וביזה שביצעו יהודים בערים ערביות שנכבשו על ידי צה"ל, נקרא על ידי דוד בן-גוריון להקים בהקדם ולעמוד בראש הממשל הצבאי כמחלקה במשרד הביטחון. אבנר מונה לדרגת אלוף ולחבר המטה הכללי של צה"ל.
הוא נדרש לארגן את הממשל בכל הערים והכפרים שנכבשו, להקים את הכוח המזוין שיקיים בהם את הביטחון, השמירה על הסדר והבטחת השירותים.
סמוך להקמת המדינה שינה את שם משפחתו, בעקבות בקשתו של בן-גוריון, לשמו המחתרתי "אבנר".
בסוף 1949 עזב את צה"ל והוחלף בידי סגן אלוף עמנואל מור בתפקיד מפקד הממשל הצבאי. אבנר שב לתפקידו בעיריית תל אביב.
בשנות החמישים נמנה אבנר על יוזמי בניית שכונת אפקה עבור מפקדי ההגנה לשעבר.
אבנר היה נשוי פעמיים ואב לשני בנים. ב-1924 נישא לנחמה בת יעקב גוריון. נחמה נפטרה באפריל 1951.
אבנר נפטר בפברואר 1957 בביתו בתל אביב משבץ. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק, לצד רעייתו הראשונה.
באפריל 1960 נערך טקס הנחת אבן פינה ל"יד אבנר"- בית ההגנה ע"ש האלוף אבנר. לצורך הקמת המבנה הוקמה מועצה הציבורית בראשותו של סעדיה שושני. כיום שוכן בו החוג לגאוגרפיה ולסביבת האדם של אוניברסיטת תל אביב.
רחוב זליג בשכונת אפקה בתל אביב קרוי על שמו.
בנו, אלוף-משנה מרדכי נדיבי, נהרג בעלותו על מוקש ב-1971 בעת שירותו הצבאי.
קנית קטנה
קנית קטנה (שם מדעי: "Acrocephalus scirpaceus") היא ציפור שיר ממשפחת הסבכיים. היא הנפוצה ביותר מבין המינים של הסוג קנית.
מאפיינים.
גודלה 12.5-14.00 ס"מ. הראש והגב בצבע חום זיתי אחיד. החלק התחתון בצבע צהבהב בהיר, מלבד צדי הבטן, בהם הצבע כהה במקצת. המקור דק, ארוך וחזק למראה. בעלת פס גבה בהיר, עדין וקצר. ראשה מחודד ומצחה שטוח.
הזוויגים כמעט זהים במראה, בדומה לרוב הקניות. הצעירים בעלי צבעים כהים יותר בחלק התחתון.
ניזונה בעיקר מחרקים, ולעיתים אוכלת גם גרגירים ופירות קטנים.
אזורי מחיה: הקנית הקטנה נמצאת בעיקר בחישות צפופות וגבוהות של קנים ושל עֲרַבְרַבָּה (שמה המדעי Epilobium), הגדלים בסמוך למקווי מים או בתוכם, ובשאר נופים לחים. צבעי גופה מותאמים לצבעי קנה בוגר (מהשנה שעברה): חום בחלק העליון וצהבהב בחלק התחתון.
תפוצה ונדידה.
הקנית הקטנה מקננת ברחבי אירופה ועד לאזורים בעלי אקלים ממוזג של אסיה. חורפת באפריקה שמדרום לסהרה. בישראל היא חולפת נפוצה מאוד בכל הארץ. בחורף נצפים פרטים הדוגרים - בצפון הארץ, בעמקים וגם במרכז - ליד מקווי מים ובריכות דגים
קנית זו נודדת בלילה, בדומה לרוב ציפורי השיר הקטנות.
קינון.
הזוג בונה קן דמוי סלסילה, המאגדת כמה גבעולי קנה סמוכים, בערך בחצי גובהם. הסלסילה העמוקה מגינה על הביצים מנפילה למים כשהקנים נעים ברוח. הנקבה מטילה 3–5 ביצים. הפרחונים עוזבים את הקן בגיל 10–11 ימים.
לעיתים ניתן למצוא זוג דוגר בין צמחי קנה הגדלים בתעלות בצידי דרכים, המוצפות במים רק בחורף, ובקיץ הן יבשות.
מין זה הוא מונגמי בדרך כלל.
מאפיין מיוחד: למרות ההבדל הרב בין גודל הקנית הזו לגודל הקוקייה אירופית היא נמצאת ברשימת המינים המארחים ומגדלים את גוזליה של קוקייה טפילה זו.
אלימלך זליקוביץ'
אלימלך זליקוביץ
בית הביל&quot;ויים
בית הביל"ויים או בית אנטון איוב הוא בית באר בשכונת נווה עופר בתל אביב, בסמוך לנתיבי איילון.
היסטוריה.
הבית הוקם בשלהי המאה ה-18 או בראשית המאה ה-19, לא הרחק מהדרך מיפו לרמלה וירושלים. במהלך המאה ה-19 רכש אותו אנטון איוב, מעשירי יפו, שבבעלותו היו פרדסים רבים, ולו מיוחס פיתוח זן תפוזי השמוטי.
המבנה נבנה בהדרגה, ומעת לעת נוספו בו עוד חדרים וכן קומה נוספת. הבנייה המוקדמת פשוטה יחסית, וככל שנוספו אגפים וקומות, הוא כלל אלמנטים מפוארים ומורכבים יותר. ככל בית באר, כולל המבנה באר, בריכת אגירה ומערכת השקיה לפרדסים שסבבו אותו. הבאר עדיין קיימת, אך תעלות ההשקיה אינן קיימות עוד, וגם הבריכה נהרסה.
ב-1882 הגיעה לארץ ישראל קבוצה של 14 ביל"ויים. הקבוצה שכרה את הבית, שהיה בדרך מיפו למקווה ישראל, בה עבדו. הקבוצה כללה 13 גברים ושתי נשים, דאריה סרוט ופאני פרייזר, שהתגוררו בחדר נפרד. אחד מהם, חיים חיסין, תיאר כך את הבית: "נכנסנו לאולם מרווח עם סיפון מקומר. ליד הקירות ספות טורקיות רכות, מצופות קטיפה אדומה עם מלילות. על הרצפה שטיחים יקרים. על שולחנות גבוהים וצרים – מנורות. בצדדים ספסלים אחדים נמוכים מעשה מקלעת". זאב דובנוב ציין כי הם "מתגוררים כאן בשני חדרים גדולים ב-16 רובל לחודש; מלבד זאת לרשותנו מרפסת גדולה, חדר וגן...".
ב-1964 הוכרז הבית כאתר עתיקות. מדובר בהכרזה חריגה, שכן לפי חוק העתיקות, ניתן להכריז על מבנה שנבנה אחרי שנת 1700 כאתר עתיקות רק אם הוא בעל ערך היסטורי, ולפיכך נראה שנוכחותם של הביל"ויים במבנה היא שהביאה להכרזה. בהמשך כללה אותו עיריית תל אביב-יפו ברשימת המבנים המיועדים לשימור. חרף ההכרזות, סובל המבנה מהזנחה רבה, וחלקים רבים ממנו קרסו ונהרסו. בדו"ח מבקר המדינה על הרשויות המקומיות לשנת 2005, שעסק בין היתר בשימור מבנים ואתרים, נמתחה ביקורת על התנהלות הרשויות הנוגעות בדבר.
בראשית המאה ה-21 הושלמה סלילת נתיבי איילון לכיוון חולון ובת ים, והקטע שבין מחלף חולון למחלף וולפסון נסלל בסמוך לבית. לאחר סלילת הכביש התעורר הצורך להסיט את הנתיב הצפוני צפונה כדי לפנות מקום למסילת הרכבת תל אביב - בני-דרום. חוות דעת של האדריכל אמנון בר אור שללה אפשרות להזיז את הבית ממקומו, מחשש שיקרוס, וכחלופה העבירה חברת נתיבי איילון את הנתיב במנהרה שאורכה 225 מטרים, ושמה "מנהרת הביל"ויים". המבנה מיועד לשיקום ולשרת את הציבור וסביבו הוקם "פארק הבילויים" לרווחת תושבי שכונת נווה עופר. שאלת מימון השיקום עודה פתוחה.
דינמו מוסקבה (פירושונים)
מלחמת האזרחים בסרי לנקה
מלחמת האזרחים בסרי לנקה הוא סכסוך בין הרוב הסינהאלזי למיעוט הטמילי באי סרי לנקה.
הרקע לסכסוך.