בהתבסס על מסקנתו שעלות הייצור האמיתית פחותה מעלותו הכספית של הייצור, נקבע החזר המחיר של דאגלס (מחיר מפוצה) על ידי היחס שבין הצריכה לייצור. מכיוון שהצריכה לפרק זמן מתאפיינת בהיותה קטנה מהייצור על פני אותו פרק זמן בחברה תעשייתית, צריכה עלות המוצרים האמיתית להיות נמוכה מהעלות הכספית.
למשל, אם עלותו הכספית של מוצר היא 100$, והיחס בין צריכה לייצור הוא 3/4, אזי העלות האמיתית של המוצר היא 100$(3/4)=75$. כתוצאה מכך, אם הוציא הצרכן 100$ על מוצר, תחזיר לו רשות האשראי הלאומית 25$. המוצר עלה לצרכן 75$, הקמעונאי מקבל 100$, והצרכן מקבל את ההפרש של 25$ באשראי חדש שנוצר על ידי רשות האשראי הלאומית.
הדיבידנד הלאומי מוצדק על ידי הדרת העבודה מתהליך הייצור כתוצאה מהגדלה טכנולוגית של פריון הייצור. כאשר עבודה אנושית מוחלפת בהדרגה על ידי מכונות בתהליך הייצור, האמין דאגלס שעל האנשים להיות חופשיים לצרוך בעודם נהנים מכמויות גדלות והולכות של פנאי, ושהדיבידנד יספק את החירות הזו.
ביקורות על משפט A+B והפרכתן.
מבקרי המשפט, כמו ג'.מ. פלן, הוטריי וג'.מ. קיינס טוענים שאין כל הבדל בין תשלומי A ו-B. מבקרים אחרים, כמו גארי נורת', טוענים שקווי המדיניות של האשראי החברתי הם אינפלציוניים. "משפט A+B פגש בהתנגדות כמעט אוניברסלית מכלכלנים אקדמיים מכיוון שאף על פי שתשלומי B יכולים להיעשות בתחילה ל"ארגונים אחרים", הם לא בהכרח יאבדו לתזרים כוח הקנייה הזמין. תשלומי A ו-B חופפים במהלך הזמן. אפילו אם תשלומי B מתקבלים ומוצאים לפני שהמוצר הגמור זמין לקנייה, מתוגבר כוח הקנייה על ידי תשלומי B המתקבלים במהלך הייצור הנוכחי של סחורות אשר תהיינה זמינות לקנייה בעתיד."
א.וו. ג'וזף הגיב לביקורת מסוימת זו במאמר שניתן לחברה האקטוארית של ברמינגהאם, "בנקאות ותעשייה":
ובתגובה לד"ר הובסון, חזר דאגלס על התזה המרכזית שלו: "אם לחזור על הדברים באופן חד משמעי, המשפט אותו ביקר מר הובסון: השכר, המשכורות והדיבידנדים שהופצו בתקופה נתונה אינם קונים, ואינם יכולים לקנות את התוצרת של אותה התקופה; את התוצרת הזו ניתן לקנות, ז"א להפיץ, בתנאים הנוכחיים על ידי משיכה, ומשיכה הולכת וגוברת, מכוח הקנייה שמופץ ביחס לייצור עתידי, וזה האחרון נובע בעיקר ובמידה הולכת וגדלה מאשראי פיננסי אשר נוצר על ידי הבנקים."
הכנסות משולמות לעובדים כחלק מתוכנית רב-שלבית של ייצור. על פי המוסכמות המקובלות של כללי החשבונאות, הכנסות אלה הן חלק מעלותו הפיננסית ומחירו של המוצר הסופי. על מנת שניתן יהי לרכוש מוצר באמצעות הכנסות שהתקבלו ביחס לייצורו, יהיה צורך לחסוך את כל ההכנסות האלה עד להשלמת המוצר. דאגלס טען שאנשים מוציאים את הכנסותיהם בדרך כלל על ייצור שהיה בעבר, כדי לענות על צורכי החיים בהווה, והכנסות אלה לא תהיינה זמינות לרכישת מוצרים אשר יושלמו בעתיד – מוצרים אשר חייבים לכלול, במחירם, סכום של הכנסה אשר שולמה במהלך ייצורם. כתוצאה מכך, אין הדבר מכסה כל כך את העלות הפיננסית של הייצור, אלא יותר מעביר את החיובים מתקופת חשבונאות אחת הלאה בתור חיובים מצטברים כנגד תקופות עתידיות. במילים אחרות, על פי דאגלס, ההיצע לא מייצר ביקוש מספיק לכיסוי כל עלויות הייצור. דאגלס התנגד לתקפותו של חוק סיי בכלכלה.
בעוד שג'ון מיינרד קיינס התייחס אל דאגלס בתור "טוראי, אולי, אבל לא רב-סרן (מייג'ור) בצבא הכופרים האמיץ", הוא כן הצהיר שדאגלס "זכאי לטעון, למשל כנגד כמה ממתנגדיו המסורתיים, שהוא לפחות לא התעלם לחלוטין מן הבעיה שתלויה בעינה של המערכת הכלכלית שלנו." בעוד קיינס טוען שמשפט A+B של דאגלס "אינו כולל אלא הרבה ערפול", הוא מגיע למסקנה דומה לזו של דאגלס באומרו:
הביקורת הטוענת שמדיניות האשראי החברתי היא אינפלציונית, מבוססת על מה שהכלכלנים קוראים "התאוריה הכמותית של הכסף", אשר אומרת שכמות הכסף כפול קצב המחזוריות שלו שווה לכוח הקנייה הכולל. דאגלס היה ביקורתי למדי לגבי תאוריה זו באומרו, "מהירות המחזור של הכסף במובן הרגיל של הביטוי, היא – אם יורשה לי לנסח זאת כך – מיתוס מוחלט. אין כל יצירה של כוח קנייה נוסף על ידי מהירות המחזור של הכסף. הקצב בו עוברות סחורות מיד-ליד, כפי שניתן לאמר, מוגבר, על ידי קצב ההוצאה, אבל לא ניתן לבטל יותר עלות באמצעות יחידה אחת של כוח-קנייה, מאשר יחידה אחת של עלות. בכל פעם שיחידה אחת של כוח קנייה עוברת דרך מערכת העלויות היא יוצרת עלות, וכאשר היא חוזרת שוב אל אותה מערכת עלויות, בדרך של קנייה והעברה של יחידת הייצור אל מערכת הצריכה, היא יכולה להתבטל, אבל לכל התהליך אין כל קשר למה שקרוי מהירותו של הכסף, כך שהתשובה בכל מקרה היא, שאינני מתייחס כלל למהירות הכסף במובן זה." ממשלת האשראי החברתי של אלברטה פרסמה בדו"ח של וועדה את מה שנתפש כטעות ביחס לתאוריה זו: "הטעות שבתאוריה טמונה בהנחה המוטעית שכסף "עובר-ושב", כאשר בעצם הוא מונפק כנגד ייצור, ונמשך בתור כוח-קנייה כאשר הסחורות נקנות לצריכה."
מבקרים אחרים טוענים שאם ההפרש בין הכנסה למחירים קיים כפי שדאגלס טוען, היה על הכלכלה להתמוטט תוך זמן קצר. הם טענו גם שישנן תקופות זמן בהן כוח הקנייה עולה בכמותו על מחיר סחורות הצריכה שעומדות למכירה.
דאגלס השיב לביקורות אלה בעדותו לפני הוועדה החקלאית של אלברטה:
תאוריה פוליטית.
דאגלס הגדיר את הדמוקרטיה בתור "רצון העם", לא שלטון הרוב, מה שמעלה את האפשרות שאשראי חברתי יכול להיות מיושם על ידי כל מפלגה פוליטית אשר נתמכת בדרישה ציבורית אפקטיבית. ברגע שהיא מיושמת על מנת להביא לשילוב מציאותי של מטרות ואמצעים, תחדל פוליטיקת-המפלגות להתקיים. דמוקרטיית קלפי מסורתית אינה עולה בקנה אחד עם אשראי חברתי, אשר מקבל את זכותו של כל אינדיבידואל לבחור בדבר אחד בכל פעם, ולבחור לצאת, בהסכמה, מהתקשרויות שאינן מספקות. דאגלס מקדם את מה שהוא מכנה "בחירה אחראית", שבמסגרתה האנונימיות בקלפי תחדל מלהתקיים. "יש לעשות את הבוחר האינדיבידואלי לאחראי באופן אינדיבידואלי, לא ממוסה באופן קולקטיבי, בשל בחירתו." דאגלס האמין שיש להחליף את פוליטיקת המפלגות ב"איחוד האלקטורים" אשר בו תפקידו היחידי של בעל התפקיד הרשמי אשר נבחר יהיה ליישם את הרצון העממי. דאגלס האמין שיישומה של מערכת כזו הכרחי, אחרת תהפוך הממשלה לכלי שרת בידי אנשי הממון הבינלאומיים. דאגלס התנגד גם לבחירות החסויות בטענה שהדבר מוביל לחוסר אחריות אלקטוראלית, בכנותו אותה טכניקה "יהודית" אשר שימשה כדי להבטיח שבראבס ישוחרר וישאיר את כריסטוס להיצלב.
דאגלס ראה את החוקה בתור אורגניזם, לא ארגון. בראייה זו, מיסוד עליונות החוק חיונית להבטחת ההגנה על זכויות האינדיבידואל מפני בית מחוקקים בעל עוצמה מוחלטת. דאגלס האמין גם שיעילות הממשלה הבריטית נקבעת מבנית על ידי יישום התפישה הנוצרית של השילוש: "בצורה מסוימת, ריבונות באיים הבריטיים במשך אלפיים השנים האחרונות הייתה משולשת. בין אם נסתכל בשילוש תחת השמות מלך, לורדים ופשוטי העם, או בתור מדיניות, סנקציות ומינהל, השילוש-באיחוד התקיים, והצלחתנו הלאומית הייתה הגדולה ביותר כאשר התקרבנו לאיזון (שלעולם אינו מושלם)."
בהתנגדו להקמת מפלגות אשראי-חברתי, האמין דאגלס שלעולם אל לה לקבוצה של חובבים נבחרים לכוון קבוצה של מומחים בעלי יכולת בעניינים טכניים. בעוד שהמומחים הם אלה שבסופו של דבר אחראים להשגת תוצאות, המטרה שצריכה לעמוד לעיניהם של פוליטיקאים היא הפעלת לחץ על אותם מומחים להביא את תוצאות המדיניות בהן רוצה האוכלוסייה. על פי דאגלס, "תפקידו הנבון של הפרלמנט צריך להיות לכפות את כל הפעילויות שהן ציבוריות מטבען להתבצע כך שהאינדיבידואלים מהם מורכבת החברה יקבלו מהן את מירב התועלת. ברגע שהעניין נתפש, נהייה ברור לעין האבסורד הנפשע של מערכת המפלגות."
היסטוריה.
לדאגלס הייתה קריירה בתחום ההנדסה שהביאה אותו למקומות שונים ברחבי האימפריה הבריטית בשירותן של חברות חשמל, רכבות ומוסדות אחרים. בגיל 31 למד באוניברסיטת קיימברידג' אבל עזב אחרי 4 סמסטרים בלי לקבל תואר. בזמן שארגן מחדש את העבודה בתעשייה האווירית הבריטית במהלך מלחמת העולם הראשונה, שם דאגלס לב שהעלויות השבועיות הכוללות של הסחורות שיוצרו עלה על הסכומים ששולמו לעובדים בצורת שכר, משכורות ודיבידנדים. הדבר נראה מנוגד לתאוריית הכלכלה הריקארדית הקלאסית, שכל העלויות מופצות בו זמנית בצורת כוח קנייה.
בהיותו מוטרד מן הניתוק לכאורה שבין האופן בו כסף זורם לבין מטרותיה של התעשייה (“לספק סחורות ושירותים”, לדידו), החליט דאגלס ליישם שיטות הנדסיות למערכת הכלכלית.
דאגלס אסף מידע מלמעלה ממאה עסקים בריטיים גדולים ומצא שבכל מקרה, מלבד בחברות שהיו בדרכן לפשיטת רגל, הסכומים ששולמו במשכורות, שכר ודיבידנדים היו תמיד פחותים מן העלות הכוללת של הסחורות והשירותים שיוצרו בכל שבוע: לעובדים לא שילמו מספיק כדי שיוכלו לקנות בחזרה את מה שהם ייצרו. הוא פרסם את תצפיותיו ומסקנותיו במאמר "האשליה של על-ייצור" ב english review בשנת 1918, שם הציע את הסברה הבאה: “שאנו חיים תחת שיטה של חשבונאות אשר עושה את אספקת הסחורות והשירותים של המדינה לעצמה לבלתי אפשרית מבחינה טכנית.” הסיבה, סיכם דאגלס, הייתה שהמערכת הכלכלית מאורגנת באופן כזה שימקסם את הרווח עבור אלה שיש להם כוח כלכלי על ידי יצירתו של מחסור בלתי הכרחי.