על פי הערכות שונות, יותר מ-2000 שפות ברחבי העולם כבר נכחדו ונחשבות כשפות מתות. האו"ם מעריך כי יותר מחצי מהשפות הקיימות כיום (מעל 6000) מדוברות על ידי פחות מ-10,000 נפשות וכי רבע מהשפות מדוברות רק על ידי 1000 נפשות. אם לא יעשו מאמצים מיוחדים לשמר את השפות האלו, רבות מהן יהפכו לשפות מתות במהלך המאה הקרובה.
מלבד הרצון לשמור על מגוון לשוני, סוגיות של שימור תרבות וזהות הן סיבות מרכזיות ובולטות בגינן פועלות קבוצות שונות להחייאת שפות. שפות הן אלמנט מרכזי בזהותן ותרבותן של קבוצות ונתפסות כ"אוצר תרבותי" ייחודי. שפה מחברת בין קבוצות לאבותיהם או לאדמה עליה הם חיים ומהווה חלק מרכזי בהיסטוריה שלהן ובתפיסת העצמי שלהן.
החייאת שפה הוא מושג שקשור בצורה הדוקה לתחום הבלשני של תיעוד שפה. בתחום זה מנסים בלשנים ליצור תיעוד מלא של המבנה התחבירי, הלשוני והאוצר המילים של השפה. תהליך זה מוביל לעיתים קרובות להגברת תשומת הלב והמאמצים להחייאת שפה ספציפית שנמצאת במרכזו של מחקר שכזה. בנוסף, הליך של תיעוד שפה נעשה פעמים רבות כאשר משימת החייאת השפה עומדת אל מול עיני החוקרים.
אחד הצעדים המקדימים החשובים ביותר בתהליך החייאת שפה הוא קביעת רמת השימוש הנוכחית בשפה, דהיינו דרגת הסיכון בה היא נמצאת. קביעה זו עוזרת לקבוצות המעורבות בתהליך למצוא את דרכי הפעולה הטובות והיעילות ביותר לביצוע תהליך החייאת השפה.
צעדים בהיפוך תהליך התדרדרות של שפה.
ישנן תאוריות ומודלים רבים שמנסים להתוות תוכנית לתהליך של החייאת שפה. אחד מהמודלים האלה הוא המודל שהציע הבלשן הנודע ג'ושוע פישמן, המודל של פישמן להחייאת שפות בסכנת הכחדה מורכב מתהליך בעל שמונה שלבים:
מודל זה של התחדשות שפה מיועד לכוון את המאמצים למקום בו ישיגו יעילות מרבית. מטרתו היא להימנע מבזבוז זמן ומאמץ בניסיון להשלים את הצעדים המאוחרים יותר בתהליך בטרם הושגו השלבים הראשוניים והבסיסיים יותר. למשל, סביר להניח שלצאת בקמפיין שקורא לשימוש בשפה בתקשורת או בקרב גופים ממשלתיים בטרם קיימת אוכלוסייה מספקת הדוברת אותה יהיה בזבוז של משאבים אשר לא ישיג את התוצאה הרצויה.
טסקו צונודה (Tasaku Tsunoda), בלשן יפני העוסק רבות בתהליכי החייאת שפה, מתאר מגוון של שיטות שונות אשר יכולות לשמש בתהליכי החייאת שפות בדרגות שונות של סיכון, מטכניקות להחייאת שפות שנכחדו ועד כאלה לחיזוק שפות במצב מוחלש. שיטת הטבילה (immersion) למשל, לא יכולה לשמש להחייאת שפה גוועת/גוססת. לעומתה, שיטת האומן-שולייה (master-apprentice) שבה מעביר אדם השולט ברזי השפה את מיומנות השימוש בה לאדם שאינו בקיא בשפה בפורמט של פנים אל פנים, יכולה להיות מיושמת לשפה גוועת/גוססת. שיטות נוספות, כולל כאלו המסתמכות על טכנולוגיות שונות ללימוד השפה, יכולות להיות מיושמות לשפות בדרגות סיכון שונות.
גורמים מסייעים לשיקום שפה בסיכון.
דייוויד קריסטל (David Crystal) מציע בספרו "מות השפה" (Language Death), שישה גורמים שיכולים לסייע לשיקום שפה בסיכון. הוא משער כי לשפה סיכויים טובים יותר להשתקם כאשר:
בלשנות החייאה (Revival linguistics).
הבלשן גלעד צוקרמן הציע את מושג בלשנות ההחייאה כדיסיפלינת בלשנות חדשה.
המושג בלשנות החייאה (Revival Linguistics) עוצב על פי מושג בלשנות המגע (Contact Linguistics). בלשני החייאה חוקרים בין היתר את המגבלות והמכניזם האוניברסליים המעורבים בהחייאת, שיקום וחידוש שפה. ניסיונות החייאה של שפות שונות מעלים תובנות מההשוואה בין התהליכים. תובנות אלו משמשות כגשר אפיסטמולוגי בין מעגלי שיח מקבילים בניסיונות מקומיים שונים להחייאת שפות ברחבי העולם.
על פי צוקרמן, בלשנות החייאה משלבת לימוד מדעי של דרכי רכישת שפת אם לצד לימוד שפה זרה, שיקום שפה בסיכון הוא מקרה קיצון של לימוד שפה-שנייה. בלשנות ההחייאה משלימה למעשה את התחום המבוסס של בלשנות תיעודית אשר מתעדת שפות בסיכון בטרם היכחדותן. צוקרמן גורס כי בלשנות החייאה משנה את תחום הבלשנות ההיסטורית. דוגמה לכך היא בכך שהיא מחלישה את מודל עץ המשפחה (family tree model) אשר גורס כי לשפה יש רק הורה (מקור) אחד.
צוקרמן מכיר בקיומן של תופעות מקומיות ייחודיות, אך טוען גם כי ניתן להגדיר אילוצים לשוניים החלים על כל ניסיונות ההחייאה. הכרת האילוצים והשליטה בהתמודדות עימם תסייע לעוסקים במלאכת החייאת השפה לבצע את התהליך בצורה יעילה יותר. לדוגמה, קל יותר להחיות אוצר מילים בסיסי והטיות פעלים מאשר צלילים ומבנה תחבירי. הוא טוען כי על מחיי השפה להיות ריאליסטיים ולא לגלוש לסיסמאות מרפות-ידיים כדוגמת "אותנטיות או מוות!"
ננסי דוריאן (Nancy Dorian) מצביעה על כך שגישות שמרניות כלפי מילים שאולות ושינויים דקדוקיים שחלו בשפה פוגעות לעיתים קרובות במאמצי החייאת שפות בסיכון (כפי שקרה עם שפת הטיווי (Tiwi) באוסטרליה). במהלך תהליך ההחייאה ייתכן ותיווצר מחלוקת בין מלומדים השואפים בהחייאת השפה האותנטית מבחינה היסטורית, לבין דוברי השפה הנותרים המעוניינים בשימור הניב המקומי ששרד. פשרות מבניות יכולות למעשה להעלות את סיכויי ההשרדות של השפה, כפי שקרה במקרה של האנגלית בתקופה הפוסט-נורמנית.
דוגמאות מהעולם.
תחיית הלשון העברית.
תחיית הלשון העברית הוא תהליך שהתחולל באירופה ובארץ ישראל בסוף המאה התשע-עשרה ובתחילת המאה העשרים, ובמסגרתו הפכה השפה העברית מלשון כתובה וליטורגית המשמשת לצרכים דתיים או ספרותיים בעיקר, ללשון מדוברת, רב-מערכתית ולאומית. תחיית הלשון העברית, והפיכתה בתוך פרק זמן קצר יחסית לשפה רשמית המדוברת כשפת אם בפי מיליונים, נחשבת למקרה יוצא דופן שאין דומה לו.
אירופה.
באירופה, במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הצטמצם השימוש בשפות מקומיות/אזוריות, זאת בשל המדיניות של הממשלות השונות בדבר כפייה של השפה המדוברת על ידי השלטון המרכזי באמצעות חינוך ושימוש רשמי (כך היה בבריטניה, צרפת, ספרד, איטליה ויוון ובמידה פחותה בגרמניה ואוסטרו-הונגריה).
בעשורים האחרונים, לאומיות מקומיות ותנועות לזכויות אדם הציגו גישה יותר רב-תרבותית במדינות אירופה. גינוי חריף של הגישה הקודמת בדבר דיכוי שפות אזוריות באה לכדי ביטוי באמצעות מושגים כמו: "רצח-שפות". קמפיינים בנושא העלו את הפרופילים של השפות המקומיות עד לכדי כך שבאזורים מסוימים באירופה, השפות המקומיות רכשו מעמד של שפה רשמית, בנוסף לשפה הלאומית. הפעילות של מועצת אירופה בתחום עומדת בניגוד לגישה של האיחוד האירופי שנוטה להגביל הענקת מעמד של שפה רשמית לשפות אזוריות. כיום, נעשים מאמצים רשמיים להחיות שפות בסיכון, כדוגמת וולשית, גליסית, בסקית וקטלאנית בארצות המוצא שלהן, זאת עם דרגות שונות של הצלחה.
אחד הניסיונות האירופאים הידועים ביותר בדבר החייאת שפה נוגע לשפה האירית. בזמן שאנגלית היא השפה הרווחת ברוב אירלנד, אירית, שפה קלטית, עדיין מדוברת באזורים מסוימים הנקראים גיילטאכט, אבל שם השימוש בה מצטמצם בצורה חריפה. אתגרים רבים ניצבו מול השפה במאות האחרונות כוללים הדרה מתחומים חשובים, השמצה חברתית, מות או ההגירה של דוברים איריים רבים בימי הרעב האירי של 1840, והגירה מתמשכת מאז. לעומת זאת, מאמצים להחיות את השפה האירית נעשים מאמצע המאה ה-19 והם קשורים עם רצון לעצמאות מדינית אירית. כיום החייאת השפה האירית כרוכה בעיקר בלימוד אירית כשפת חובה בבתי ספר דוברי אנגלית. עם זאת, הכישלון ללמד אותה בצורה יעילה ומרתקת (כפי שמציין הבלשן אנדרו קרני) מביא לכך שהלומדים לא רוכשים את הכלים שיאפשרו את המשך קיומה של השפה וזה מוביל אותם לשעמום ולטינה.
תוצאות ירידת קרנה של הגיילטאכט והכישלון הממסדי של החייאת השפה התהפכו בזכות תנועת החייאה עירונית עממית. תנועה זו מבוססת בעיקרה על מערכת חינוך מבוססת קהילה. בתי ספר אלה מלמדים הכל בשפה האירית ומספרם הולך וגדל, עם יותר מ-30 בתי ספר כאלה רק בדבלין. בתי ספר אלה הם מרכיב חשוב ביצירה של רשת עירונית של דוברי אירית, אשר נוטים להיות צעירים, משכילים, בני מעמד הביניים. עכשיו סביר להניח כי קבוצה זו רכשה מסה קריטית של אנשים, עובדה המשתקפת בהרחבת התקשורת בשפה האירית. הטלוויזיה בשפה האירית נהנתה מהצלחה מיוחדת. בנוסף, נטען כי צעירים אלה נוטים להיות משכילים יותר מצעירים דוברי אנגלית בלבד והם נוטים למעמד חברתי גבוה יותר. צעירים אלה מיצגים את המעבר של השפה האירית אל המרחב העירוני המודרני, יחד עם עליה במעמד השפה. בשל כך, קיומם מייצג הצלחה (גם אם חלקית) של החייאת שפה.
שפה קלטית נוספת, השפה המאנית, נכחדה לחלוטין בשנת 1974. עם זאת, מספר חובבי השפה עושים מאמצים להחיותה וכיום היא נלמדת במספר בתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים, משתמשים בה באירועים מסוימים ומאות אנשים דוברים אותה כשפה שנייה.
נעשו מספר מאמצים להחייאת השפה הקורנית, גם בצורה פרטית וגם בצורה ממוסדת. דוגמאות לכך הם תרגום של כתבים נוצריים וקידומה של ספרות בשפה הקורנית המודרנית, כולל רומנים ושירה.
אסיה.
שפת האיינו של הקבוצה הילידית של בני האיינו, אשר שוכנים בצפון יפן, נמצאת כרגע בתהליכי גסיסה, עם זאת נעשים מאמצים להחיותה. סקר משנת 2006 של בני האיינו בהוקאידו הצביע על כך שרק 4.6% מהנשאלים העידו על עצמם שהם מסוגלים לנהל שיחה או "לדבר קצת" איינו. נכון לשנת 2001, שפת האיינו לא נלמדה בבתי ספר יסודיים ביפן, אבל כן הוצעו קורסים ללימוד השפה במספר מרכזים ללימוד שפות בהוקיאדו, בנוסף לאוניברסיטת צ'יבה שבטוקיו.