התהליך העקבי והמקיף ביותר הפועל בכיוון הפוך למה שמכונה 'חץ הזמן': ייחוס כיוון של שינוי מהמורכב לפשוט יותר היא אחת הדרכים המקובלות לתיאור המסקנות המתבקשות מהחוק השני של התרמודינמיקה הקובע שבאופן כללי כמות חוסר הסדר במערכת סגורה תגדל עם הזמן (העיקרון האנתרופי). בהנחה שתורת 'המפץ הגדול' היא האמינה ביותר מבין אלו המסבירות את היווצרות היקום, אזי בהיקפו הרחב ביותר (היקום כולו) נוצר בכיוון הפוך לזה של עיקרון האנטרופיה. על פי תורה זו היקום נוצר בעקבות מפץ-על של ישות אחידה כלשהי. בסדר צעדים עוקבים ובפרקי זמן שונים יצר המפץ הגדול חלקיקים, אטומים, מולקולות, כוכבים, גלאקסיות וצבירי הגלאקסיות, המרכיבים את היקום כפי שהוא מוכר לנו כיום. במובן זה המאפיינים של 'המפץ הגדול', תואמים לחלוטין את אלה של תהליך התפתחותי: היווצרותו של המורכב והמובחן מהפשוט והאחיד יותר (סינגולריות), כאשר הכוחות הפועלים במערכת הם הגורמים לשינויים המתחוללים בה. מכאן שאת המאפיינים המרכזיים של התהליך התפתחותי אפשר לזהות גם בתהליכים פיזיקליים וכימיים שאינם חלק מתופעות החיים.
התפיסה הפילוסופית המקיפה ביותר בנושא הוצעה על ידי אנרי ברגסון, כשמושג 'התפתחות יוצרת' נמצא במרכז הפילוסופיה שלו ומקיף במשנתו את היקום כולו. את הגורם הדוחף לשינוי והתפתחות הוא מייחס ל"כוח החיים" או "אנרגיה רוחנית" () הפועלת על החומר. אנרגיה זו, היא סוג של כוח פנימי, שבפעולתה על החומר יוצרת בהדרגה את הגופים הדוממים ובהמשך גם את הגופים החיים. הפילוסופיה של ברגסון תואמת בקירוב את העובדות (שלא כולן היו ידועות בזמנו) ביחס לסדר התהוות היקום והחיים, אך הכוח המניע את התהליך, כפי שהוא מתואר על-ידו, אינו ניתן לאפיון אמפירי.
ככל הנראה באופן בלתי תלוי הציע הפיזיקאי דייוויד בוהם להתייחס אל תהליכים פיזיקליים, ככפופים לסדר פנימי () - סוג של סדר הפועל מתחת לסדר הגלוי המוכר לנו מהחושים ואמצעי המדידה השונים () והדוחף להיווצרות המורכב מהפשוטים ממנו.
הרעיונות של בוהם ממקמים את התהליכים והשינויים בעולם התופעות הפיזיקאלי בתוך הקשר התפתחותי ובדומה לברגסון הוא רואה בתופעת החיים המשך לתהליכי התפתחות שהתרחשו ברמה של הדומם. יש לציין, שלמרות שבוהם נחשב לאחד הפיזיקאים המוערכים, נחשבים רעיונותיו ליוצאי דופן ואינם מקובלים על מרבית הפיזיקאים.
על פי תאוריית המפץ הגדול התפתחות היא תהליך השינוי הבסיסי ביותר המוכר לנו. התפתחות מוגדרת כתהליך הבנייה (construction) ואילו החוק השני של התרמודינמיקה (אנטרופיה) מתאר תהליך של פירוק (deconstruction). מבחינה לוגית כדי שמשהו יוכל להתפרק למרכיביו הוא צריך להיות קודם לכן בנוי מהם. כל הסבר אחר לתהליכי שינוי המתרחשים ברמת היקום כולו מצריך להניח שפועל כאן גורם שאינו מוכר לנו, או שאופי השינויים המוכרים לנו כפוף למקריות ושרירותיות והם אינם ניתנים להסבר לוגי או להבנה מסודרת כלשהי
התפתחות כתופעה של החיים.
גם כאשר מצמצמים את הדיון בשאלת ההגדרה והתיחום של ההתפתחות, לתופעות החיים בלבד, יש קושי ליצור שפה מושגית כללית דיה כדי לתאר באמצעותה את מכלול התהליכים ההתפתחותיים (ביולוגיים, פסיכולוגיים, חברתיים ועוד). רק מעטים ניסו להעמיד תפיסות התפתחותיות, המקיפות לפחות כמה תחומי ידע מבין הבולטים שביניהם אפשר למנות את הפילוסוף וילהלם דילתיי (1833-1911 Wilhelm Dilthey) סבר, שניתן למצוא הקבלות בין התפתחות היחיד להתפתחות ההיסטורית של האדם: בשני התהליכים יש מגמה לחדד ולהגיע לביטוי קוהרנטי יותר של העמדות שלנו ביחס לעולם. ההקבלה אינה מקרית ומשקפת יחסי גומלין בין היחיד לתרבות. הביולוג והפיזיולוג צ'ארלס צ'ילד (1869–1954) () ייחד את מחקריו התפתחות מערכת העצבים, וראה בתהליך התפתחות שלהם דגם למודל התפתחותי מקיף יותר: מרשת רופפת של העברת מידע אצל יצורים פרימיטיביים, ליצירת מרכז (מוח) ששלוחותיו פרושות בכל האורגניזם.
הפסיכולוג ז'אן פיאז'ה הצביע על הקבלה בין התפתחות האינטליגנציה של הילד ובין התפתחות החשיבה המדעית: התרחקות (decentration-oriented) מנקודת-מבט המעמידה את עצמה כמרכז נראתה לו כמאפיין מרכזי של ההתפתחות הקוגניטיבית של הילד ושל תפיסות העולם המדעיות. התרחקות מנקודת מבט המעמידה את עצמה במרכז, משמעותה יצירת נקודות-מבט אחרות-נוספות, המאפשרות בחינה של התופעות מכמה זוויות.
תורת ההתפתחות של היינץ וורנר (1890-1964) () היא פסיכולוגית בעיקרה, אך בעלת השלכות על תחומים אחרים כמו הפילוסופיה. הוא הבחין בין אופני החשיבה: ראשוניים-ילדיים-פרימיטיביים, המארגנים את ההתנסויות באופן שונה מאלה המאוחרים יותר. לדעתו מדובר בשתי צורות חשיבה שונות הממשיכות לפעול ולהשפיע גם בחיים הבוגרים. מכאן שבפועל תפיסת המציאות של האדם הבוגר היא שילוב של צורות חשיבה שונות וארגון שונה של התנסויותיו המוקדמות. הבחנה זו מקבילה להבחנה של פרויד בין תהליכים ראשוניים לשניוניים.
עיקרון התפתחותי נוסף, שמודגש אצל ורנר, צ'ילד, פיאז'ה, הגל ואחרים, מתאר את התהליך ההתפתחותי כמורכב ממהלכים חוזרים ונשנים של דיפרנציאציה ואינטגראציה: התפצלות לתפקודים, כישורים ויכולות שונות, בעקבותיו מהלך של חיבור ביניהם, שיוצר דרגת סדר גבוהה יותר, ושוב התפצלות נוספת וכן הלאה. כתהליך ההבניה הבסיסי והראשוני ביותר, ההתפתחות מורכבת מהרבה תנועות חלקיות, שניתן לחשוף אותם רק באמצעות מחקרים שיטתיים בתהליכי התפתחות חלקיים ושונים.
קשיים משותפים לתורות הקיימות.
את הקושי להציע תורת התפתחות כוללת אפשר לחלק לשתי קבוצות:
1. התורות התפתחותיות מאפיינות ומבליטות אומנם היבטים חשובים של התהליך, אך הן אינן מצליחות להציע הסבר אחיד למכלול התחומים שמיוחס להם תהליך כזה. את העקרונות והמאפיינים שהן משרטטות ניתן למצוא רק בחלק מהתחומים ומהתהליכים שמיוחסים להם שינויים בכיוון התפתחותי.
2. אף אחת מתורות אלה אינה מצליחה להצביע על גורם או כוח דומים, המניעים את התהליכים השונים בכיוון התפתחותי. אין זה הגיוני לזהות תהליך שפועל באופן דומה בהרבה תחומים שונים, ועם זאת להניח, שהכוחות הדוחפים את השינוי ישתנו מתחום לתחום.
קווי מתאר לגורמים משותפים לתורת התפתחות כללית.
הפיזיולוג הצרפתי קלוד ברנאר פיתח רעיון שיכול להצביע על 'הכוח' או המניע העומד ביסוד כל התהליכים ההתפתחותיים. ברנאר טבע את מושג 'הסביבה הפנימית' (), המתאר את האורגניזם מערכת, המורכבת מכמה וכמה תת-מערכות, שפעולתן ההדדית מווסתת ושומרת על קביעות הסביבה הפנימית מפני שינויים שמקורם מחוצה לו: לחץ-הדם, רמת הטמפרטורה של הגוף, ריכוז נתון של סוכר בדם ועוד משתנים רבים אחרים, מווסתים ונשמרים בטווח קבוע, על-מנת שהאורגניזם בכללו יוכל להמשיך ולהתקיים בתנאי-סביבה משתנים.
המונח עצמו - 'סביבה פנימית' - לא נקלט ואת התופעה שאותה הוא מתאר נהוג לכנות, בעקבות העבודה של ואלטר קאנון (), 'הומאוסטזיס'. ברנאר ייחס ל'סביבה הפנימית' תכונה נוספת, שאינה נכללת בדיונים הנוגעים להומיאוסטזיס: הוא טען ש'בכל יצור חי יש סוג של כוח פנימי המנהל את בטויי החיים באופן שהוא יותר ויותר בלתי-תלוי בהשפעות קוסמיות כלליות. אי-תלות זאת היא פרופורציונית לגובה המיקום בסקאלה של האורגאניזמים' (59). משמעות פסקה זו ברורה: הכוח הדוחף את הקו ההתפתחותי באבולוציה הוא חתירת לאוטונומיה מרבית ביחס לסביבה. מנקודת-מוצא שונה לגמרי מזו של דרווין, מגיע ברנאר למסקנה דומה לזו של הראשון: התהליך האבולוציוני הוא פרוגרסיבי, אלא שהכוח הדוחף לפרוגרסיביות הוא שאיפה לאי-תלות או אוטונומיה (ולא הסתגלות, כמו אצל דרווין).
רעיון הסביבה הפנימית מציע מענה עקרוני למרבית הקשיים ביחס לאפשרות ליצור תורת התפתחות כללית. הכוח המניע של תהליך התפתחותי הוא פנימי: הגדלת דרגות החופש של הישות לאזן את עצמה ולפעול בעולם. הפרמטרים להערכת התהליך מובנים בתהליך עצמו: היבטים של הקיום שבהם הושגו יותר דרגות חופש, באילה מהם לא חל שינוי ובאילה מהם אפשר לזהות אפילו צמצום בדרגות החופש. התכליתיות והמטרה של התהליך מובנית בתוכו - השגת יותר דרגות חופש. עם זאת אין לומר, שהאפשרות להשיג יותר דרגות חופש והדרגה שאליה תגיע הישות בהתפתחותה מובנות בה מראש.
אין כיום מחקר שיטתי, הבוחן את רעיון ה'סביבה הפנימית' והדחף שלה להשיג לעצמה יותר דרגות חופש. לכן קשה להעריך, עד כמה תובנה זו יכולה לעמוד בבסיס ההסבר לתהליכים התפתחותיים מתחומים שונים. עם זאת נראה שהמאמץ להשיג יותר אוטונומיה, פחות תלות ויותר חופש פעולה ביחס לסביבה נראה נכון ותואם את האינטואיציות העמוקות ביותר שלנו.
קשיים מתודולוגיים.
הגדרת התהליך ההתפתחותי כ'מכלול המשתנה ביחס למצבים קודמים של עצמו ומונע על ידי שיקולים פנימיים משלו' מציבה כמה קשיים מתודולוגיים. המרכזיים שבהם הם:
הקשיים המתודיים אינם בהכרח בלתי עבירים, אך התמודדות איתם מצריכה רביזיה עמוקה בחשיבה המתודולוגית השולטת. חקירת ההתפתחות כמושג וכתהליך רב-ממדי ורב-תחומי נמצאים רק בתחילת דרכם. יש כמה קבוצות בעולם שפועלות לקדם את המחקר והתאוריה של תורת התפתחות כללית, אך בעיקרו של דבר נושא ההתפתחות, בהקשרו הרחב, אינו נתפס בעולם האקדמי והמדעי כמושא למחקר בפני עצמו.
פרימה נוקטה
רוכוס מיש
רוכוס מיש (בגרמנית: Rochus Misch; 29 ביולי 1917 - 5 בספטמבר 2013) היה אוברשארפיהרר (מקביל לרב-סמל) בדיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה בזמן מלחמת העולם השנייה. הוא היה שליח, מפעיל קו טלפון ושומר ראש של היטלר בשנים 1940–1945. הניצול האחרון ששהה בפיהררבונקר בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.