לאחר הקמתה של צ'כוסלובקיה עם תום מלחמת העולם הראשונה נהנתה הקהילה בעיירה מחירות דתית ולאומית. בעיירה פעלו אגודת ישראל ורשת בית יעקב. כמו כן, פעלו בעיירה תנועות נוער ציוניות, ובראשן בני עקיבא והשומר הצעיר. בראשות האגודה הציונית בעיירה עמד משך עשרות שנים משה גראוס, וזו ארגנה מספר אספות החל מראשית המאה ה-20, תוך גיוס תרומות ליישוב בארץ, בסיועו של הפעיל הציוני בן העיירה ותלמיד ישיבת פרשבורג בנימין זאב ריכנטל.
טרם מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה כ-3,200 יהודים. הרב הראשי האחרון של הקהילה היה הרב אברהם אליעזר וייס (1871–1944, נספה באושוויץ).
בשואה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והקמת ממשלה סלובקית עצמאית, וביתר שאת משנת 1940, הוחלו על יהודי העיירה, כעל יתר היהודים בסלובקיה, חוקים שונים השוללים מהם זכויות אזרח, ומחרימים את רכושם וממונם. בסוף ספטמבר 1940 הוקם בעיירה "מרכז יהודים", שבראשו הועמד איגנץ גלאי, מראשי הקהילה. בתקופה זו הצליחו מספר מיהודי העיירה להימלט להונגריה.
מצב יהודי העיירה הורע עם כניסתו לתוקף של "הקודקס היהודי" של ממשלת סלובקיה ב-9 בספטמבר 1941, אשר כלל 270 סעיפים עם הוראות מגבילות שונות, לרבות חובת ענידת טלאי צהוב, איסור על יצירת קשר עם לא יהודים, וחובת התייצבות לעבודות כפייה על בני 16 עד 60. אחד ממחנות העבודה הוקם בכפר נובאקי הסמוך לעיירה. בספטמבר 1941 הגיעו לעיירה כ-365 יהודים שגורשו מברטיסלאבה, ובני הקהילה התגייסו לעזרתם.
בין הימים 27 במרץ ו-31 במרץ 1942 בוצע גל ראשון של גירוש יהודים מהעיירה בהוראת הרשויות הסלובקיות, כאשר למעלה מ-220 צעירים וצעירות גורשו ברכבות למאידנק ולאושוויץ. בתחילת אפריל 1942 שולחו מהעיירה מאות יהודים נוספים, ובהם משפחות שלמות, למחנות ההשמדה. את המצוד אחר היהודים ביצעו בעיקר אנשי משמר הלינקה, ואלו הובילו את היהודים למקומות הריכוז תוך גידופים ומכות. כמו כן, נלקחו למשלוחים יושבי בית האבות היהודי בעיירה. לאחר הגירושים, השתלטו אנשי משמר הלינקה על הרכוש שבבתי היהודים. הגירושים מהעיירה נמשכו עד אוגוסט 1942, בהתאם לחוק הסלובקי בעניין, וכללו 2,448 יהודים, ובהם כ-750 ילדים עד גיל 16.
בתחילת ספטמבר 1944, עם דיכוי המרד הסלובקי, נכנסו לעיירה הגרמנים לאחר קרב קצר, ובעיירה התמקמה יחידת איינזצגרופן. באותה עת חיו בעיירה כ-1,000 יהודים. כצעד ראשון נעצרו קרול פולק, מראשי הקהילה, ואשתו, וכן בני משפחת פינדל מהכפר קרושובצה, בחשד לתמיכה במרד, ואלו נרצחו כעבור מספר ימים. ביום 6 בספטמבר נרצח בכיכר העיירה מוריץ הוכברגר, מפרנסי הקהילה, בידי אנשי ס"ס שיכורים.
בצהרי יום 8 בספטמבר 1944 פרצו אנשי האיינזצגרופן הגרמנים, בסיוע משמר הלינקה, לבתי היהודים בעיירה, בהתאם לרשימות שהועברו מרשויות העיירה, ואלו הובלו בכוח לתחנת הרכבת המקומית. שם שולחו באותו היום למחנה סרד, וממנו הועברו לאושוויץ בפיקוד הנאצי אלויס ברונר. 4 יהודים שהסתתרו באחוזה ליד העיירה נתפסו לאחר הלשנה, ונרצחו באכזריות. 52 יהודים שנתפסו מסתתרים בעיירה עצמה, ובהם שישה ילדים קטנים ותינוק בן שלושה חודשים, הובאו ביום 10 בספטמבר לשדה פתוח בין העיירה ובין הכפר נמצ'יצ'ה, ונרצחו שם באכזריות על ידי הגרמנים ועוזריהם הסלובקים.
550 יהודים מהעיירה שרדו את השואה, ואלו ששבו אליה זכו לעוינות מצד שכניהם הסלובקים שתפסו את רכושם ודירותיהם, וביום 24 בספטמבר 1945 אף נערך בעיירה פוגרום בו הוכו ונפצעו עשרות יהודים.
כיום לא מתגורר אף יהודי בעיירה. בית העלמין היהודי הישן של העיירה חולל בזמן המלחמה, וכן נהרס בית הכנסת המרכזי בה.
מהעיירה יצאו, בין היתר, רודולף ורבה, מחבר דו"ח אושוויץ, הבלשן יחזקאל קוטשר ויהושע (רוברט) ביכלר, מנהל ארכיון "מורשת".
טופולצ'ני
טופולטשני
טופולטשאני
שבלול אפריקאי ענק
סמינר עטרת רחל
סמינר עטרת רחל בבני ברק, הוא סמינר בית יעקב ייעודי לבנות ספרדיות, הנכלל במוסדות "ישיבת כיסא רחמים".
היסטוריה.
הסמינר הוקם בשנת ה'תשנ"ו (1996), ביוזמת הרב צמח מאזוז, ובהדרכת אחיו הרב מאיר מאזוז. הוא מנציח את שמה של זקנתם, הרבנית רחל מאזוז, אמו של אביהם הרב מצליח מאזוז. מנהלת הסמינר היא צביה בוכריס.
הסמינר נפתח במבנה יביל, עם ארבע תלמידות. במשך השנים הוא התרחב, ובשנת ה'תשע"א השתכן במבנה חדש ברחוב אהרונוביץ 33 בעיר, שנבנה בידי עיריית בני ברק בסיוע מפעל הפיס.
בסמינר לימודים תיכוניים, ושנתיים משלימות לאחר שנות התיכון (כיתות י"ג-י"ד) בהן משולבות מגמות להכשרה מקצועית.
הסמינר חרת על דגלו את השתייכותו העדתית-ספרדית, והתקנון שלו מעמיד את פסיקתם של הרב עובדיה יוסף והרב מאיר מאזוז כבסיס להתנהלותו. בהתאם לפסקי הלכה אלו נאסר על מורות הסמינר לחבוש פאה נכרית, ושיעורי ההלכה בו מותאמים לפסיקה זו.
שורה וסאיט
שורה וסאיט (בטורקית: Kurt Seyit ve Şura, מילולית: קורט-סאיט ושורה) היא סדרת טלוויזיה טורקית ששודרה בשנת 2014 בשתי עונות המסתכמות ב-21 פרקים בערוץ הטלוויזיה הטורקי Star TV. הסדרה מבוססת על רומן שנכתב על ידי הסופרת הטורקייה נרמין בזמן, ומככבים בה קיבאנץ' טאטליטו ופארה זיינפ אבדולה בתפקיד סאיט ושורה. הסיפור מבוסס על חייו של סבה של נרמין בזמן, קורט סאיט אמינוב, שהיה קצין בכיר בצבא הצאר ניקולאי השני.
עלילה.
הסדרה מתרחשת בשנות העשרה של המאה ה-20, בזמן מלחמת העולם הראשונה, ולקראת ובמהלך מהפכת אוקטובר, ומגוללת את סיפור אהבתם של סגן סאיט אמינוב, קצין ומפקד בצבא הצאר ניקולאי השני, ואלכסנדרה ורז'נסקיה, בת-אצילים רוסייה, המכונה בחיבה "שורה". סאיט הוא בנו של קולונל בצבא הצאר בדימוס ממוצא טורקי, ומכונה לעיתים "קורט", שפירושו "זאב", מפני שהוריו רצו להעניק לו חוזק ועוז שילוו אותו בבגרותו. סאיט ידוע בקרב חבריו כ"דון-ז'ואן" ופתיין שאין אישה העומדת בפניו, ולכן יש המכנים אותו "זאב" בהקשר הזה. לסאיט חבר ילדות קרוב ששמו פטרו בורינסקי. שניהם למדו יחדיו בפנימייה צבאית ומכירים היטב זה את משפחתו של זה. יום אחד בדצמבר 1915, פטרו יורה למוות בטעות בחייל עמית בשם יבגני באמצע מארב, לאחר שסירב לפקודה מסאיט, מפקדו. לאחר המעשה פטרו אינו יודע את נפשו, ומתחנן בפני סאיט שלא יכתוב דו"ח לממונים עליו ויגלה שהוא הרג את יבגני. סאיט מסכים לשמור על כבודו של פטרו ולא לכתוב את הדו"ח, אולם מכריח אותו להתפטר מהצבא לצמיתות. בנוסף לכך, סאיט מפקיד את הטיפול באלמנתו של יבגני בידי פטרו, וכשהם באים לבקרה ולנחמה, היא משתחווה כאות תודה בפני פטרו, אך סאיט מרים את ראשה מיד ואומר לה לא להשתחוות בפני איש לעולם.
שורה שוהה בבית מלון בפטרוגראד עם אחותה הגדולה ולנטינה (טינה) כדי לתמוך באביהן ז'וליאן ורז'נסקי המחכה לניתוח שיעבור בבית החולים. היא אמורה להשתתף בנשף בפעם הראשונה בחייה בינואר 1916.
סאיט וחבריו לנשק מוזמנים בינואר 1916 לנשף אצולה בפטרוגראד. במסגרת הלצה, החברים מתערבים עם סאיט שינשק את הרווקה הראשונה שתיכנס עד שעת חצות, אך בדיוק נכנסת לאולם שורה, וסאיט מתאהב בה ממבט ראשון, ולכן מסרב להתערבות בתואנה שהיא צעירה ותמימה מדי להשתתפות בהתערבות שכזו. גם שורה הביטה בעיניו כשנכנסה לאולם ואף היא התאהבה בו ממבט ראשון. סאיט אינו רוקד עם שורה כל הערב, מפני שלא רוצה להמשיך בהתערבות, אבל דואג שתדע את שמו כשמזמין עלמה שעמדה מאחוריה לריקוד ומציג את עצמו בפניה. כשחוזרת שורה לבית המלון עם אחותה, המחשבות על סאיט אינן משות מראשה, והיא מדמיינת אותם רוקדים בנשף.
בהמשך, אביו של פטרו, שותפו לעסקים וחברו הטוב של ז'וליאן ורז'ינסקי, מציע שוולנטינה ואלכסנדרה תתגוררנה בביתו במהלך שהותן בפטרוגראד, כדי להסיר דאגות מליבו של ז'וליאן. אמן ואחותן של הבנות נותרו בקיסלובודסק, עיר מגורי משפחת ורז'ינסקי. במהלך הערב הראשון בבית משפחת בורינסקי, לשורה נודע מפי אמו של פטרו מידע נוסף על סאיט, ושהוא חבר של פטרו השוהה באחוזת אמינוב, עם כל החברים מהצבא. בעת שהותו בבית משפחת אמינוב, פטרו מקבל ביקורות רעות מחבריו ומאביו של סאיט על פרישתו מן הצבא, ורק סאיט יוצא להגנתו, ומסייע לו לשמור את סודו. באחד הימים, לאחר ששוב לא הצליח לישון עקב הסיוטים הרבים שחולם בלילות מאז הריגתו את יבגני, שומע פטרו את סאיט ואביו מדברים על כך שסאיט יצטרך להתמסד בקרוב ולמצוא רעיה טורקייה.
לאחר שהבחורים חוזרים לפטרוגראד, הם מתארחים באחוזת משפחת בורינסקי, ושם שורה וסאיט נפגשים בשנית. כל הסובבים שמים לב לאהבה המלבלבת בין סאיט ושורה, אך כמה צדדים אינם שמחים לאור העובדה הזו: פטרו מאוהב בסתר בשורה מזה שנים, והברונית לולה פולנסקיה שמה את עיניה על סאיט. ערב אחד לאחר מופע בולשוי בכיכובה של טטיאנה המפורסמת, מתקיים נשף. באמצע הסעודה החגיגית שורה וסאיט יוצאים לגינה ומודים באהבתם, ובסופו של דבר מתנשקים. פטרו רואה את השניים ומקנא, אך בוחר שלא להתערב. לעומתו, לולה הברונית מחכה שסאיט ייכנס להרמת כוסית עם חבריו, ובאה אל שורה כדי לנסות לרפות את ידיה מההתאהבות שלה בסאיט. הברונית מספרת לשורה על ההתערבות ההיא בנשף בינואר, ומסלפת את האמת כשאומרת שסאיט התערב במהלך הסעודה עם חבריו. שורה אינה יודעת האם להאמין לה, ובמשך תקופה מסוימת נמנעת מקשר עם סאיט. סאיט אינו מבין מדוע שורה אינה חפצה בשום קשר עמו ונותר מבולבל.