בתגובה לשיגור ספוטניק 1 על ידי ברית המועצות ב־4 באוקטובר 1957 הקימה הממשלה האמריקאית את נאס"א ואת DARPA - סוכנות לפרויקטי מחקר מתקדמים. ב־4 ביוני 1958 נפגש דטלב ברונק – יושב הראש של האקדמיה הלאומית למדעים עם כמה מנהלי הסוכנויות האלה כדי ליצור גוף מייעץ חדש – המועצה למדעי החלל – כדי לייעץ לגבי הרחבת מחקר החלל וכדי להבטיח שמימון המחקר הבסיסי יודגש כראוי. רוסי הקים במועצה תת-ועדה שבה היו חברים תומאס גולד, פיליפ מוריסון והמיקרוביולוג סלבדור לוריא. עקב כך החליט רוסי להפנות את מאמצי הקבוצה שלו לכיוון מחקרי זה. יחד עם הרברט ברידג' עיצב רוסי ובדק מכשיר לבדיקת פלזמה שהיה מבוסס על גביע פאראדיי. כדי לחזק את תגובת המכשיר לפרוטונים המוטענים חיובית וכדי לדכא את התגובה שלו לפוטו אלקטרונים הנוצרים על ידי אור השמש פוזרו ארבע סבכות בתוך הגביע. המצאה חשובה ביותר הייתה ויסות הוולטז' שסופק לאחת הסבכות שהמירה את האות לזרם חילופין פרופורציונלי לשטף הפרוטוני ולא מזוהם על ידי פוטו אלקטרונים.
בטיסה לחלל של אקספלורר 10 הוצב מכשיר של רוסי. במהלך 52 השעות בהן פעל המכשיר, לפני שנגמרה לו הסוללה, מצא הצוות של רוסי מעבר בין שני אזרים מובחנים סביב הארץ. ליד כדור הארץ היו שדות מגנטיים חזקים ומסודרים למדי אבל לא הייתה שום אינדיקציה לפרוטונים בין כוכביים. במרחק השווה ל-22 פעמים רדיוס כדור הארץ נכנסה החללית לאזור שבו היו השדות המגנטיים חלשים יותר ופחות סדירים ושם נצפה שטף פרוטונים שהגיע מהאזור הכללי של השמש. במהלך הטיסה הזאת היו כמה מקרים בהם השטף נבלם ואז חזר שוב. דבר זה הצביע על כך שהחללית טסה קרוב לגבול בין שני האזורים ושהגבול נע באופן לא סדיר. בסופו של דבר הגבול הזה נעשה ידוע כמגנטופאוזה.
אסטרונומיה של קרני רנטגן.
כיועץ לחברה האמריקאית למדע והנדסה יזם רוסי את הניסויים בטילים בהם גילו את המקור הראשון מחוץ למערכת השמש של קרני רנטגן. רוסי מונה לפרופסור ב-MIT ב־1966.
פרישה.
רוסי פרש מ-MIT ב־1970. מ־1974 עד 1980 הוא לימד באוניברסיטת פלרמו. אחרי שפרש כתב כמה מונוגרפיות וב־1990 אוטוביוגרפיה = Moments in the Life of a Scientist (רגעים בחייו של מדען) שפורסמה ב - Cambridge University Press. הוא נפטר מדום לב בביתו בקממברידג' ב-21 בנובמבר 1993. גופתו נשרפה והאפר נמצא בבית הקברות של כנסיית סן מיניאטו אל מונטה (San Miniato al Monte) שמשקיפה על פירנצה וגבעת ארצ'טרי. (Arcetri)
דמויות באיסטאנדרס
אורון שאול
לואי סלדאן
לואי סַלָאדן (בצרפתית: Louis Saladin) היה מלחין שפעל במאה ה-17 בפרובאנס, צרפת. סלדאן כתב סגנון הבארוק והוא זכור בעיקר הודות לקשריו עם הקהילה היהודית בפרובאנס והיצירות שהלחין לפי הזמנת בני הקהילה.
יצירתו "קנטיקום הבראיקום", שאותה גילה מחדש המוזיקולוג הישראלי ישראל אדלר, היא יצירתו המוכרת ביותר בימינו. היא הוזמנה לכבוד ברית המילה של בן אחד מנגידי הקהילה וייתכן שנכתבה במטרה לרצות את האורחים לא-יהודים שהוזמנו לטקס היהודי.
ג'ייקוב נ' קרדוזו
שארל בראון-סקאר
שארל-אדווארד בראון-סקאר (Charles-Édouard Brown-Séquard; 8 באפריל 1817 - 2 באפריל 1894) היה פיזיולוג ונוירולוג ממאוריציוס. היה הראשון שתיאר את תסמונת בראון-סקאר (1850), שנקראה בהמשך על שמו.
ביוגרפיה.
נולד בפור לואי במאוריציוס, לאב אירי-אמריקאי ואם צרפתייה. סיים לימודי רפואה בפריז ב-1846, וחזר למאוריציוס. ב-1852 עבר לארצות הברית וערך מחקרים בקולג' הרפואי של וירג'יניה. ב-1853 נישא לאלן האמריקאית ועבר עימה לפריז. ב-1854 חזר למולדתו מאוריציוס וניהל שם את בית החולים לכולרה.
ב-1855 עבר שוב לעבוד בווירג'יניה, אך במהרה חזר לפריז, בה שכר וניהל מעבדת מחקר קטנה עד 1857. ב-1858 עבר ללונדון ועבד בבית חולים למשותקים ואפילפטים, שם התמחה בפתולוגיות של מערכת העצבים. ב-1860 התמנה לחבר בחברה המלכותית של לונדון.
ב-1864 חזר שוב לארצות הברית, שם מונה למרצה בפיזיולוגיה ונוירופתולוגיה בהארוורד. באותה שנה נפטרה אשתו הראשונה. ב-1869 חזר לפריז ושימש כמרצה בבית הספר לרפואה, וב-1872 עבר לעבוד בניו יורק. באותה שנה נשא בשנית, את האמריקאית מריה רבקה קרלייל. ב-1875 חזר לפריז, וב-1877 עבד כמרצה לפיזיולוגיה בז'נבה. באותה שנה נפטרה אשתו השנייה, והוא נישא בשלישית, לאנגלייה אליזבת אמה דקין.
לבסוף, ב-1878, חזר לפריז ושימש כמרצה לרפואה ניסויית בקולז' דה פראנס, עד מותו. הוא מת ב-1894, שלושה חודשים לאחר שלקה בפלביטיס, וזמן קצר לאחר מות אשתו השלישית. נקבר בפריז בבית הקברות מונפרנאס.
מחקריו.
בראון-סקאר היה הראשון שתיאר את תסמונת בראון-סקאר (1850), שנקראה בהמשך על שמו. התסמונת מתבטאת באובדן תחושה סנסורית ותפקוד מוטורי של הגוף, הנגרמים בשל חיתוך חלקי של צד לטרלי (ימני או שמאלי) של חוט השדרה. הוא תיאר סוג פגיעה זה לאחר שצפה במצבים בהם נגרמה תסמונת זו לאיכרים שעסקו בחיתוך קני סוכר במאוריציוס.
בראון-סקאר תרם גם למחקר ולידע אודות מערכת הדם, מערכת העצבים והמטבוליזם. הוא פרסם כ-500 מאמרים.
חבורת ג'הול
חבורת ג'הול (בסינית: 热河群) היא חבורה גאולוגית במחוזות ליאונינג, חביי ומונגוליה הפנימית בסין. החבורה ידועה בשל עושר מאובני בעלי החיים והצמחייה שנשתמרו בה בצורה מעולה, הכוללים דינוזאורים מנוצים, עופות קמאים, פטרוזאורים יונקים קדומים, צמחים בעלי פרחים ואורגניזמים אחרים מהקרטיקון התחתון המכונים "הביוטה של ג'הול".
סטרטיגרפיה ותיארוך.
חבורת ג'הול הוגדרה על ידי גוּ (ב-1962 ו-1983) כמקבץ של תצורות גאולוגיות הכולל שלוש שכבות: מרבצי הפחם של ג'הול, שכבות פצלי השמן של ג'הול והסלעים הגעשיים של ג'הול. על פי ההגדרה המקובלת כוללת חבורת ג'הול (מהתצורה העתיקה ביותר לתצורה הצעירה ביותר) את תצורת יישיין (כולל השמות הנוספים לתצורה: תצורות גִ'ינְגְאָנְגְשָׁאן, טוּחוּלוּ, גְ'ייֵנְצָ'אנְג, ותצורות סלעים געשיים), תצורת ג'יופוטאנג (כולל השם הנוסף תצורת שָׁהָאי) ותצורת פושין. שכבות דָאוחוּגוֹאוּ העתיקות יותר, שגילן המשוער הוא בגבול שבין היורה לקרטיקון התחתון, קודמות לתצורת יישיין, ולעיתים נכללות יחד איתה בחבורת ג'הול.
עובי חבורת ג'הול הוא עד 4,700 מטרים של רצפים של שכבות מלמינות (רובד דק בסלע שעוביו קטן מסנטימטר אחד) דרך משקעים ימיים סיליקלאסטיים דקי גרגיר ועד שכבות של בזלת וטוף שמקורם בהתפרצויות געשיות. על פי מדידות בשיטת תיארוך רדיומטרי הגיעו החוקרים למסקנה כי החבורה הושקעה בקרטיקון התחתון בין 128 למ"ש (לפני מיליון שנים) ועד 110 למ"ש.
לואיס צ'יאפה (Luis m. Chiappe) ואחרים טענו ב-1999 שיש להפריד את השכבות העתיקות ביותר של תצורת יישיין (אלו שבהן יש בפאונה בעיקר מאובנים של עופות קמאים מהמשפחה קונפוציוסאורניים שבה הנציג הבולט הוא הקונפוציוסאורניס) לתצורה נפרדת אותה כינו "תצורת צָ'אומִידְייֵנְדְזְה" (Chaomidianzi Formation), שהמיקום המייצג של בכפר סְה-חֶטוּן (Sihetun), כ-25 קילומטרים דרומית לעיר בֵּייפְּיָאו (Beipiao). אך חלוקה זו לא התקבלה ותצורת צָ'אומִידְייֵנְדְזְה נחשבת לשם נרדף לשכבות גְ'ייֵנְשָׁאנְגְאוֹאוּ של תצורת יישיין.
הביוטה של ג'הול.
הביוטה של ג'הול (בסינית: 热河群, בפין-יין: "rè hé qún") כוללת את כל האורגניזמים החיים – המערכת האקולוגית של צפון מזרח סין מ-133 למ"ש ועד 110 למ"ש. משערים כי מאובנים מתקופה זו נשמרו גם באגן סינאויג'ו בקוריאה הצפונית. המערכת האקולוגית בקרטיקון התחתון נשלטה על ידי ביצות ומספר רב של אגמים, אך לא, בניגוד לסביבות אחרות בהן נוצרים מאובנים, נהרות, שפכי נהרות או בתי גידול ימיים. גשמים ירדו באזור בעונות מסוימות וכמות המשקעים נעה בין גשומה לצחיחה למחצה. האקלים היה ממוזג. המערכת האקולוגית של ג'הול שובשה מדי פעם על ידי התפרצויות אפר מהרי געש במערב. הכינוי "ג'הול" שאול מארץ מיתולוגית בפולקלור הסיני, והיה השם שבה כינתה האימפריה היפנית חלק גדול ממנצ'וריה (צפון סין) עליו היא שלטה במחצית הראשונה של המאה ה-20, לשעבר מחוז זֶ'חֶה. בתקופת שלטונם על ג'הול הבחינו חוקרים יפנים בשרידי מאובנים של דגים וזוחלים נכחדים, קרוב לוודאי מהסדרה כוריסטודרה. המאובנים שנתגלו לראשונה על ידי החוקרים היפנים אבדו בתום מלחמת העולם השנייה.
מקור המונח.
המונח "הביוטה של ג'הול" (Jehol Biota) התפרסם לראשונה במאמר של גוּ (ב-1962) במאמר "היורה והקרטיקון בסין" ("Jurassic and Cretaceous of China"), אבל גאולוגים ופלאונטולגים השתמשו בו כבר מ-1959. מונח זה החליף את המונח הקודם "הפאונה של ג'הול" ("Jehol Fauna") אותו טבע הגאולוג האמריקני אמדאוס ויליאם גרֶייבָּאוּ (Grabau; 1946-1870) ב-1923 במאמרו "רכיכות מהקרטיקון בצפון סין ("Cretaceous Mollusca from north China"). במאמר הוגדר המונח כמקבץ מאובנים המאופיין על ידי מאובנים רבים של הרכיכה מהסוג "Eosestheria" מהסדרה Conchostraca, חרקים מהסוג "Ephemeropsis" מסדרת הבריומאי ודגים מהסוג "Lycoptera" מסדרת הכליל גרמיים. מסיבה זו כונה המקבץ בראשי תיבות EEL.