בשנת 1999 התפרסם לוי בעקבות תפקידו הראשי בקומדיית הנעורים "אמריקן פאי". בסרט גילם לוי את דמותו של נוח לבנשטיין, אביו של גיבור הסרט ג'ים (ג'ייסון ביגס). בסרט מנסה לבנשטיין ללמד את בנו מספר עובדות לגבי יחסי מין בדרכים מביכות. בשנת 2000 שיחק בסרט הקומדיה "הכי טוב בשלג". בשנת 2001 הופיע לוי בחלק השני בסדרת סרטי "אמריקן פאי", "אמריקן פאי 2". בסרט זה דמותו מסדר לבנו פגישה עם אהובתו מהסרט הראשון נדיה (שאנון אליזבת).
לוי שיחק בקומדיה הרומנטית "בדיוק כשהתאהבנו" ובתפקיד ראשי בקומדיה "כוכב התערוכה", עליו זכה לוי לשבחים.
בשנת 2003 זכה לוי ביחד עם כריסטופר גסט ומייקל מקין בפרס גראמי על כתיבת שיר הנושא של הקומדיה המוזיקלית "משב רוח מוזיקלי" בה גם שיחק לוי בתפקיד ראשי. באותה שנה שיחק בקומדיה "" (הסרט השלישי בסדרת סרטי "אמריקן פאי") בה מתחתן בנו של לבנשטיין.
לוי שיחק בקומדיה "מפרקים את הבית" ובסרט ההמשך לקומדיה המצליחה "טיפשים בלי הפסקה", "טיפשים בהפסקה שנייה - כשהארי פגש את לויד".
ב-2005 שיחק לוי בסרט הרביעי בסדרת "אמריקן פאי", "", ובקומדיה "12 במחיר 1". בנוסף שיחק לוי בקומדיית הפשע "גבר גבר". ב-2006 השתתף לוי בסרט "אמריקן פאי: המירוץ בעירום", החמישי בסדרת "אמריקן פאי", ודיבב בסרט האנימציה "מעבר ליער". ב-2007 גילם לוי בפעם השישית את דמותו של נוח לבנשטיין בקומדיה "".
ב-2009 שיחק לוי בסרט השביעי בסדרת "אמריקן פאי", "". בשנת 2012 שיחק בדרמת הפשע "מדיאה בהגנת עדים" לצד טיילר פרי.
בשנת 2015 יצר יחד עם בנו דן לוי את סדרת הטלוויזיה הקומית "שיט'ס קריק" לרשת הטלוויזיה קנדית CBS Television, בה הם מככבים כאב ובן, לצדה של קתרין אוהרה כאם המשפחה. ב-2020 זכה בפרס אמי לשחקן הטוב ביותר בקומדיה על תפקידו בסדרה.
חיים אישיים.
לוי נשוי לדבורה דיוויין, כותבת בתוכנית טלוויזיה מקומית. לזוג שני ילדים: בן בשם דניאל ג'וזף "דן" לוי, מנחה ושחקן בקנדה, ובת בשם שרה לוי, גם כן שחקנית.
אימונית
אימונית (בסלנג: טרנינג; מאנגלית: Training Suits - בגד אימון) היא בגד אשר מורכב בדרך כלל משני חלקים: מכנסיים ומקטורן (ז'קט). האימונית עשויה מכותנה, מסיב סינתטי (לרוב פוליאסטר) או מתערובות שלהם. המקטורן כולל רוכסן וכיסים. האימוניות מיוצרות בשלל צבעים ועיצובים.
מכנסי האימונית עשויים בדרך כלל מכותנה ובאופן מסורתי הם מיוצרים בצבע אפור אף על פי שכיום הם זמינים למעשה במגוון רחב של צבעים ועיצובים. המאפיין הבולט ברוב מכנסי הטרנינג הוא הרצועה האלסטית הממוקמת באזור המותן.
הגזרה הרחבה והרופפת של המכנסיים מעניקים למכנסיים גמישות ונוחות יתרה. בשל רמת הנוחיות שהם מספקות, מכנסי הטרנינג הפכו עם השנים לפריט לבוש נפוץ.
האימונית נועדה במקור לשימוש בספורט - ספורטאים נוהגים ללבוש את האימוניות מעל לביגוד אותו הם לובשים בתחרויות (כגון חולצות ריצה ומכנסיים קצרים או בגדי ים) על מנת לשמור על חום הגוף ונוהגים להסיר את האימוניות לפני התחרות עצמה. עם השנים הפכה האימונית לפריט לבוש אופנתי נפוץ הן בקרב צעירים והן בקרב מבוגרים.
חיל המשלוח המצרי (1948)
חיל המשלוח המצרי לא"י-פלשתינה 1948 היה חיל משלוח שגויס במצרים ונשלח לארץ ישראל במסגרת הפיקוד הערבי העליון של ארצות ערב על מנת לסייע לערביי ארץ ישראל במלחמתם במדינת ישראל. הצבא המצרי שפלש לישראל מנה בתחילה כ-10,000 חיילים, ובהמשך גדל לכ-50,000.
רקע.
עם הכרזת האומות המאוחדות על חלוקת הארץ בנובמבר 1947 לשתי מדינות, אימצה ההנהגה היהודית את התוכנית בעוד שהנהגת ערביי ארץ ישראל דחתה אותה. הנהגה זו החליטה לגרום לביטול התוכנית באמצעות פתיחת מעשי טרור ברחבי פלשתינה-א"י. בשבוע הראשון נטבחו ברחבי הארץ 105 אזרחים ונפצעו פי כמה. למרות מעשי הרצח הרבים, לא נפלה רוחו של היישוב היהודי ולא פסקה העלייה. כעבור מספר חודשים כאשר ההנהגה הערבית העליונה נוכחה שמעשי הטרור לא מניבים את התוצאות להם קיוותה, החליטה לעלות מדרגה ולהכריז על פלישה רבתי של צבאות ערב הסדירים לארץ. ההחלטה נפלה גם בעקבות מפלות הערבים בארץ וגם בעקבות לחץ דעת הקהל בארצות ערב.
בראשית אפריל 1948 התכנסה הוועדה המדינית של הליגה הערבית והחליטה על פלישת צבאות ערב הסדירים לארץ עם סיום המנדט הבריטי. בעקבות החלטה זו התכנסו ב-30 באפריל ראשי צבאות ערב ברבת עמון לישיבת חירום. ראשי המטות הערביים החליטו שמלחמת פלשתינה מחייבת שיתוף של לא פחות מחמש דיוויזיות עם תקן וחימוש מלא, וששטייסות קרב ומפציצים. סוכם כי הכוח כולו יעמוד תחת פיקודה של מפקדה אחת אשר תפקח ותפעילו בהתאם לתוכנית אחידה וקבועה מראש. היות שחברי הוועדה המדינית אשר שהו אותה שעה ברבת עמון סברו שהערכת הכוח מופרזת, לא נתקבלה החלטה שהסתמכה על ראשי המטות הצבאיים.
יעדים, צירי תנועה ומטרות.
בראשית מאי 1948 התכנסו ראשי המטות הערביים בדמשק לקביעת היעדים לכל אחד מהצבאות הערביים. המפקד העליון של הכוחות אמיר לוא נור אל-דין מחמוד קיבל הוראה לעבד תוכנית להפעלת צבאות ערב כדלהלן:
ב-11 במאי שינה המפקד העליון נור אל דין את התוכנית. הוא העביר את הצבא הסורי מהצפון לגזרת צמח, לגשר בנות יעקב ולאגפו הימני של הצבא העיראקי. זאת לאחר שנודע לו כי השלטונות הירדנים אינם מקבלים את התוכנית המקורית ועומדים על דעתם לרכז את כוחותיהם באזור ירושלים, חברון והמשולש. הוא לא הצליח לשכנעם לשנות את דעתם. עבדאללה, מלך ירדן, ביקש לבסס את שלטונו על שטחים רבים ככל האפשר בעוד שלפארוק מלך מצרים היו שאיפות דומות לגבי הנגב, הדרום וירושלים.
הקצין המצרי כאמל איסמעיל אל שאריף איש האחים המוסלמים אישר שבהתאם לתוכנית הכללית היה על הצבא המצרי לכבוש את השטחים מרפיח עד יבנא השוכנת כ-20 ק"מ מדרום לתל אביב. בו בזמן היו אמורים צבאות ערב האחרים לשחרר את שאר חלקי פלשתינה, ולאחר מכן להתלכד לטבעת חנק סביב העיר תל אביב. המצרים האמינו שבריטניה תסייע להם וקיוו שיוכלו "למכור" את הנגב לבריטים תמורת פינוי התעלה וויתור על חלק מזכויות בריטניה בסודאן. ערב הפלישה אמר ראש ממשלת מצרים נוקראשי פחה בפרלמנט:
מעשה הכיבוש נועד להתבצע בשיטה הבאה:
הכוחות והכלים שונעו ממצרים לאל עריש, רפיח ועזה באמצעות רכבות.
בתחילה שכנה המפקדה המצרית בעזה. עם התקדמות הצבא המצרי צפונה, היא התמקמה בעיר מג'דל (אשקלון) ומשם ניהלה את המלחמה בדרום.
שני גדודי רגלים עם כ-20 שריוניות ותותחים נגד טנקים נעו מניצנה דרך באר שבע לכיוון חברון, כאשר היעד הסופי היה ירושלים. שלושה גדודים תפסו את כביש מג'דל - בית ג'וברין ומפקדת החטיבה ישבה בעיירה אל-פאלוג'ה ועיראק אל-מנשיה.
הייעוד של החטיבה השנייה היה לנוע לכיוון איסדוד עם מטרה סופית: תל אביב. גם לכוח זה צורפו עשרות טנקים ועשרות שריוניות חמושות בתותחים.
המצרים הציבו והפעילו סוללות תותחי 25 ליטראות בשלב הראשון באזור רצועת עזה: אחת מזרחית לעזה סמוך לגבעת עלי מונטר שהופעלה יותר מאוחר כנגד בארות יצחק והשנייה בצפון הרצועה ליד בית חאנון שהופעלה כנגד ניר עם. לידה שכנה מפקדת חטיבת הנגב, פלמ"ח וכן נגד יד מרדכי. בשלב השני הוצבו שתי סוללות נוספות בשטחים שמצפון לרצועה, האחת בתחנת הניסיונות החקלאית הבריטית ליד מג'דל (כיום: כפר סילבר), והשנייה בשדה תעופה בריטי נטוש באל-פאלוג'ה (כיום משתלה מרכזית דרומית של קק"ל ובסיס ציוד צה"לי ישן).
במסגרת תוכנית הפלישה הערבית הכללית פעלה גם ממשלת מצרים כאשר הצבא שלה היה הגדול מכל שאר הצבאות. ממשלה זו החליטה להצטרף לשאר ארצות ערב בפלישת צבאותיהן לתוך גבולות ארץ ישראל עם צאתם של הכוחות הבריטים ב-15 במאי 1948. בחצות ליל 14–15 במאי 1948, הכריז נוקראשי פחה, ראש ממשלת מצרים, שניתנו פקודות לצבא המצרי להיכנס לפלשתינה וכי שני גדודים מצריים סדירים עברו את הגבול. אי לכך מונה הגנרל אחמד עלי אל-מוואווי לפקד על כוח צבאי שנקרא "חיל משלוח המצרי" שייעודו היה לתקוף את מדינת ישראל מן הדרום דרך כביש החוף ולכבוש את תל אביב.
התפתחות המערכה הוכיחה למצרים את הטעות האסטרטגית שלהם. אחד הקצינים המצריים, בכבאשי עותמן חאפז, הגדיר זאת כך:
סדר הכוחות.
חיל המשלוח, שבראשו עמד הגנרל אחמד עלי אל-מוואווי, כלל כוחות מצריים סדירים שמנו ארבע חטיבות: אחת משוריינת, שתי חטיבות של חיל רגלים, ואחת שכללה כוחות ארטילריה ושריוניות. הבריגדה הגדולה, שמנתה כ-5,000 איש, הייתה תחת פיקודו של הבריגדיר מוחמד נגיב. היא הורכבה ממגויסי חובה מצריים וכוח נספח קטן מסעודיה. הבריגדה השנייה פעלה תחת פיקודו של קולונל אחמד עבד אל-עזיז, אשר לפי הרצוג מנתה 2,000 איש ועל פי קרוצמן ולאפין מנתה 5,000 איש, כללה כוחות מצריים סדירים וכן מתנדבים מארגון האחים המוסלמים.
לפי אחד המקורות (Laffin, 1982) מנו הכוחות המצריים בפלישה כ-10,000 איש ולקראת סוף שנת 1948 גדל הכוח ומנה כ-50,000 איש. כוח זה כלל מתנדבים מסודאן, תוניסיה ולוב. לפי קרוצמן (1970) הייתה בכל גדוד מצרי פלוגה סודנית.
כחמישה שבועות לאחר מכן הועברה לישראל אוגדת חיל רגלים מצרית נוספת וכן שתי פלוגות טנקים שכללו בין השאר טנקי קרוזר, פיאט קארו ארמאטו M13/40, מטילדה וטנקי לוקסט M22.
לחיל המשלוח הוכפפו שלוש טייסות: טייסת ספיטפייר, טייסת דקוטה C47 וטייסת סיור וסטלנד לייסנדר. בסיסן היה אל עריש וביר גיפגפה.
היות שהמצרים עדיין לא מאפשרים לקבל פרטים על אירועי 1948 ישנן מספר גרסאות ומקורות עם הערכות שונות. לפי אחד החוקרים (S.Zaloga 1981) וכן ספר הקונקורד, כללה הבריגדה השנייה שהייתה בפיקודו של בריגדיר גנרל מוחמד נג'יב את הכוחות הבאים: