מבצע נוסף במהלך מסע הבחירות היה החתמה על עצומה הקוראת להגברת ההתחממות הגלובלית, בנימוק שהדבר יפגע במדינות אחרות הרבה יותר מאשר בארצות הברית.
אסון בופאל.
ב-3 בדצמבר 2004 התחזה ז'אק סרבין ל"ג'וד פיניסטרה", כביכול דובר של חברת דאו כימיקלים, והתראיין בערוץ הטלוויזיה העולמי של BBC. יוניון קרבייד, חברה בת של דאו כימיקלים, היא החברה האחראית לאסון בופאל בשנת 1984 (אם כי היא לא הייתה בבעלות דאו כימיקלים בעת האסון), בו נהרגו אלפים כתוצאה מדליפת גז רעיל. לרגל יום השנה העשרים לאסון, הכריז "פיניסטרה" חגיגית, שחברת דאו תמכור את יוניון קרבייד, ותשתמש בתמורה הצפויה בסך כ-12 מיליארד דולר לפיצוי לנפגעי האסון, למבצע לניקוי האזור, ולמחקר כדי למנוע אסונות הצפויים ממוצרים מזיקים נוספים של החברה.
החברה פרסמה הכחשה לידיעה, שרק הגבירה את הפרסום סביב העניין. בבורסה לניירות ערך של פרנקפורט מניית החברה איבדה מעל 4% מערכה, צניחה שוות ערך לכ-2 מיליארד דולר בשווי החברה. ערך המניה חזר לאחר שהתבררה המתיחה.
בראיון המשך בערוץ 4 נשאל סרבין / ביכלבאום, הפעם בזהותו האמיתית, אם הביא בחשבון את הפגיעה ברגשותיהם של תושבי בופאל, בהיוודע דבר המתיחה. תשובתו הייתה שהסבל שנגרם להם על ידי חברת דאו, האחראית הנוכחית לאסון, מאפיל על כל פגיעה ברגשותיהם. באתר האינטרנט שלהם, טענו ואמוס וסרבין שקיבלו דיווחים מתושבי בופאל, שאחרי שהתגברו על אכזבתם מכך שמדובר במתיחה, הם הביעו שביעות רצון מהפרסום ומהעלאת המודעות למצוקתם.
בפברואר 2012 פורסם שחברת דאו כימיקלים שכרה חברת חקירות כדי לעקוב אחרי צמד הפעילים.
אקסון מובייל.
ב-14 ביוני 2007 הופיעו ואמוס וסרבין בכנס של אנשי עסקים בתחום הפקת נפט שנערך בקנדה, והתחזו לנציגים של חברת אקסון מוביל ושל מועצת הנפט הלאומית, המשמשת כלובי של חברות נפט וגז טבעי. בכנס אמור היה לי ריימונד, מנכ"ל לשעבר של אקסון מוביל ויו"ר המועצה, למסור את התוצאות של מחקר על עתיד תעשיית הנפט, מחקר שהוזמן על ידי שר האנרגיה של ארצות הברית. צמד הפעילים סיפרו למארגני הכנס שמר ריימונד לא יכול היה להגיע, ושהם מתנדבים לשאת את הרצאת הפתיחה במקומו. בהרצאה הם הודיעו חגיגית, שמדיניות האנרגיה הנוכחית של ממשלות ארצות הברית וקנדה עתידות לגרום לאסונות בקנה מידה עולמי. אולם הם יכלו להרגיע את השומעים בכך שניתן יהיה להמשיך "לתת לדלק לזרום", על ידי הפיכת גופותיהם של כל המתים באסונות העתידיים לנפט.
לקראת סוף ההרצאה התבקש הקהל, שהאזין בדממה, להדליק נרות זיכרון לנספים העתידיים. בשלב הזה הבינו המארגנים שמדובר במתיחת מחאה, והוציאו את הדוברים מהאולם. עקב כך לא התאפשר להם להעביר את שורת המחץ שהכינו: שנרות הנשמה היו עשויים משרידי גופתו של פועל ניקיון, שמת בשעה שעסק בניקוי החוף בעקבות אסון הנפט של אקסון ואלדז. הם מסרו את ה"ידיעה" הזאת לכתבים מחוץ לאולם.
ניו יורק טיימס.
הצמד אחראי (באופן חלקי) לאירוע חלוקה של כ-80 אלף עותקים מפוברקים של עיתון הניו יורק טיימס, מתאריך 4 ביולי 2009, שהוא יום העצמאות האמריקני שעתיד היה לחול 8 חדשים אחרי החלוקה. הגיליון היה כולו מעין "רשימת משאלות" של דיווח על אירועים שהצמד היה רוצה שיקרו בשנה הקרובה, כמו: דיווח על סיום מלחמת עיראק, הכרזה על תוכנית ביטוח בריאות לאומית (דבר שקרה כמה שנים לאחר מכן ונקרא "אובמה-קר", ואפילו ידיעה על כך שג'ורג' בוש נוטל על עצמו אשמת בגידה בגלל פעולותיו כנשיא ארצות הברית. המוטו של העיתון בעמוד הראשי שונה מ"כל הידיעות הראויות לדפוס" המקורי, ל"כל הידיעות שאנו מקווים להדפיס."
אלכס ג'ונס, עיתונאי לשעבר בניו יורק טיימס וחוקר תקשורת, אמר על המבצע: "הגיליון הזה יהיה כנראה פריט לאספנים. למעשה, אני שמח שהם חיקו עיתון היוצא בדפוס. הרבה יותר קל היה לכתוב ולהפיץ מתיחה על עיתון מקוון, אבל להדפיס ולחלק עותקים מפוברקים בתחנות הרכבת התחתית של ניו יורק, זהו מאמץ הראוי לשבח."
לשכת המסחר של ארצות הברית.
ב-19 באוקטובר 2009 שכרה הקבוצה חדר דיונים בכנס של לשכת המסחר של ארצות הברית (USCC), שאף היא משמשת כקבוצת אינטרס. ואמוס ופמלייתו קיימו בחדר מסיבת עיתונאים מפוברקת, ובה הודיעו על מהפך במדיניות הלשכה בהתייחסות לשינוי האקלים העולמי. ההצהרה דווחה בהרחבה באמצעי תקשורת מרכזיים, לפני שהתגלתה התרמית. באופן אירוני, הלשכה אכן הודיעה על שינוי מדיניות במגמה לפעול יותר מתוך התחשבות בסביבה, אם כי על פי טענתו של אל גור, ההחלטה נפלה ללא קשר לפעולה המדוברת של הקבוצה. "לשכת המסחר" תבעה לדין את קבוצת הפעילים, וקרן החזית האלקטרונית הודיעה שתסייע בהגנה המשפטית. ארבע שנים לאחר מכן בוטלה התביעה.
הצמד כלל תיעוד מצולם של האירוע בסרטם "The Yes Men Fix the World", שהופץ בחינם ברשת בשיטת עמית לעמית. הם אמרו שבחרו בשיטה של הפצה אלקטרונית, כדי להקדים תרופה לתביעה של לשכת המסחר, שתחייב אותם להשמיד את עותקי הסרט - למרות שבמקרה כזה ייתכן שהיה מתרחש אפקט סטרייסנד, שהיה מסייע להפצת המחאה.
ארגון הסחר העולמי.
הקבוצה העלתה אתר אינטרנט, שהיה חיקוי של אתר ארגון הסחר העולמי (WTO), ארגון המקדם הסרה של הגבלות מסחר, ואחד מסמלי הגלובליזציה. לאתר הגיעו הודעות דואר אלקטרוני אמיתיות, ובהן הזמנות לחברי הקבוצה להופיע בכנסים רשמיים, כנציגי WTO. הם נענו לחלק מההזמנות, ונשאו הרצאות עם רעיונות אבסורדיים, כחלק מביקורתם על מדיניות הגלובליזציה של הארגון.
בתגובה לביקורת שהושמעה על התכנים הבוטים והמזעזעים שהושמעו בהרצאות, כתבו ואמוס וסרבין שביקורת כזאת לא נאמרה מפי קהל של מבוגרים ומשכילים, שכנראה לבם היה גס בתוכן ההרצאה, והם התרכזו רק בשאלות אם ניתן ליישם את הרעיונות או לא. הם סיפרו שבפני הקהל המשכיל והמבוגר, הם העבירו ללא הפרעה הרצאות בנושאים כמו: "הסרת חסמי הסחר החופשי באמצעות הרג של ראשי איגודים מקצועיים", ו"ביטול ארוחות הצהריים הארוכות באיטליה, כחלק מסטנדרטיזציה של שעות העבודה הבינלאומיות." בכנס שעסק בעתידו של ענף הטקסטיל, הם גם הציגו חליפה חדשנית המיועדת למנהלי העתיד, כדי שיוכלו לשלוט בכפיפים להם ביתר קלות, וזכו לתגובות רציניות ומחמיאות. לטענת הצמד, הקהל הצעיר יותר, שעדיין לא נחשף לאופן שבו התאגידים עושים עסקים, הוכיח רגישות מוסרית גבוהה יותר בכך שהביע את מחאתו וזעזועו.
"Yes Lab".
הפרסום היחסי לו זכה הצמד ואמוס וסרבין בעקבות המתיחות וההרצאות שנשאו, היקשה עליהם להמשיך להתחזות בציבור ולהופיע עם חומרים חדשים. כדי לפתור את הבעיה ולסייע לפעילים פוליטיים להגיע לחשיפה באמצעים דומים, הם הקימו את The Yes Lab, או "מעבדת ה'יס'", שמטרתה היא "להכשיר דורות חדשים של פעילים."
ועדת העשור
ועדת העשור הייתה כינוייה של ועדה ממשלתית שהוקמה לקראת חגיגות העשור למדינת ישראל, ושמה המלא הוועדה העולמית לאירועי שנת העשור.
עם כניסתה של מדינת ישראל לשנתה התשיעית הוחלט ששנת העצמאות העשירית, 1958, תצוין באופן חגיגי במיוחד, בשיתוף יהדות התפוצות ותשמש בין השאר, כמנוף להעלאת קרנה של המדינה הצעירה בקרב האומות בכלל והקהילות היהודיות בפרט. חגיגות העשור נתפסו גם כהזדמנות להגביר את תחושת השותפות ואת הגאווה במדינה, בפרט עבור עולים חדשים.
לצורך מימוש ההחלטה מינה ראש הממשלה דוד בן-גוריון, את ועדת העשור. לראשות הוועדה מונה מאיר וייסגל ולצידו את טדי קולק (מנכ"ל משרד ראש הממשלה) ומאיר דה שליט (סמנכ"ל במשרד ראש הממשלה והממונה על פעולות החוץ של ועדת העשור העולמית). אורה הרצוג שימשה מזכ"לית הוועדה. רוברט גרי התמנה למנהל המחלקה ליחסי ציבור של ועדת העשור. הוועדה הייתה ועדת היגוי וגוף שאיגד ועדות מקומיות ברחבי הארץ ובמספר ארצות באירופה ואמריקה. בשיא פעילותה העסיקה הוועדה מאות עובדים ומתנדבים.
ועדת העשור החלה בפעולתה ביולי 1957, וסיימה את פעולותיה במאי 1959. פעולותיה כללו פעילויות שונות לעידוד התיירות, הבאת אמנים מחו"ל לרבות תזמורות, הופעות בלט ואופרה, ומגוון פעולות הסברה ברחבי העולם.
אגף האירועים בוועדה, בראשות אהרן צבי פרופס, ארגן תערוכות של ציירים ופסלים יהודים מכל העולם ובנוסף יזם הקמת ועדות תרבות מקומיות לשם מימוש התוכניות השונות בתחום האמנות הפלסטית. במסגרת זאת גם נטלה ועדת העשור חסות על "תערוכת העשור".
אורגנו קבוצות של עולים חדשים ליצירת והצגת אמנות אותנטית, כל עדה ומאפייניה התרבותיים, במסגרת "תערוכת התחביב" שמתקיימת מאז מדי שנה.
חידון התנ"ך הפך למסורת מאז הוחל בו במסגרת חגיגות העשור למדינת ישראל.
את שבוע הספר העברי במתכונתו הנוכחית יזם וערך לראשונה המשורר והסופר שלמה טנאי במסגרת ועדת העשור להקמת המדינה.
למעשה, ועדת העשור הייתה מעורבת ברוב האירועים הציבוריים והממשלתיים שהתרחשו בשנה זו, בין במימון ובין ביזום או פיקוח.
במסגרת פעולותיה גם הוכרז על הקמת מחלקה להנפקת מדליות (מדליונים) לציון שנת העשור. מחלקה זו הייתה למעשה חלק ממשרד ראש הממשלה וקבלה את הנחיותיה מועדת העשור. במסגרת זו הונפקו מספר מדליות עד להפיכת המחלקה לחברה הממשלתית בשנת 1961. מכירת המדליות על ידי ועדת העשור הניבה סכומים נאים עד כדי השפעה דרמטית על תקציב הוועדה.
מבין המדליות שהונפקו נציין את המדליה הראשונה "ישראל המשוחררת" שבעיצובה נעשה שימוש במוטיבים שהופיעו ע"ג המטבע הרומי "יהודה השבויה" שנופקה לציון כיבוש ירושלים וחורבן הבית.