לוחמת גרילה היא סוג של לוחמה אסימטרית: מאבק בין כוחות לא שווים בגודלם או בעוצמתם. גרילה היא גם סוג של לוחמה לא סדירה, כלומר היא לא מיועדת רק כדי להביס את האויב, אלא גם כדי לזכות בתמיכה עממית ובהשפעה פוליטית האזור הלחימה. בהתאם לכך, אסטרטגיית הגרילה נועדה להגביר את השפעתו של כוח קטן ונייד על פני כוח גדול יותר ומסורבל יותר.
אם האסטרטגיה תצליח, גרילה תגרום להתשת האויב, ובסופו של דבר תאלץ אותו לסגת.
טקטיקה.
מבחינה טקטית, לוחמי הגרילה בדרך כלל נמנעים מעימות עם יחידות גדולות של חיילי האויב. הם מחפשים קבוצות קטנות של אנשי ומשאבי האויב ולאחר מכן מפציצים אותן כדי להקטין בהדרגה את הכוח היריב תוך צמצום ההפסדים שלהם עצמם. לוחמת הגרילה מעלה על נס אלמנטים כמו סודיות, מוביליות והפתעה, הבאים לידי ביטוי בארגון ביחידות קטנות המנצלות שטחים שקשה ליחידות גדולות יותר לנצל.
אמצעים בלתי־קונבנציונליים.
בנוסף לשיטות הצבאיות המסורתיות, קבוצות הגרילה יכולות להסתמך גם על הריסת תשתיות באמצעות שימוש בחומרי נפץ מאולתרים. הם גם מסתמכים בדרך כלל על תמיכה לוגיסטית ופוליטית מצד האוכלוסייה המקומית, ומנסים להיטמע בה לעיתים קרובות (ובכך משתמשים באוכלוסייה כמגן אנושי).
קבוצות גרילה רבות מיומנות לשכנע את הציבור באמצעות תעמולה. תנועות גרילה רבות גם כיום משתמשות בילדים כלוחמים, סיירים, סבלים, מרגלים ומלשינים, פעולות אשר זכו לגינוי בינלאומי.
התרחבות במאה ה־20.
לוחמה בלתי סדורה, המבוססת על אלמנטים מאוחרים יותר של לוחמת הגרילה המודרנית, התקיימה לאורך מלחמות רבות של תרבויות עתיקות.
צמיחת לוחמת הגרילה במאה ה־20 הושפעה ממספר עבודות וספרים שנעשו בתחום:
כולם נכתבו לאחר המהפכות המוצלחות שביצעו בסין, בקובה וברוסיה בהתאמה.
אמצעי לחימה.
מעצם אופייה של לוחמת גרילה, מתאפיינים לוחמי גרילה בנשק קל לטלטול, ובפרט נשק קל. אף על פי שהומצאו על ידי צבא סדיר (הצבא הפיני במלחמת החורף), בקבוקי תבערה הם נשק שלוחמי גרילה משתמשים בו רבות, בניגוד
לצבא סדיר שברשותו יש תשתית מתאימה לשימוש בנשק מתקדם יותר: כסף, שטחי אימונים, בסיסים ושירותי חימוש ותחזוקה. התפתחות הטכנולוגיה של אמצעי הלחימה מאפשרת ללוחמי גרילה גם שימוש בכלי נשק מתוחכמים וקלי משקל, כגון טילי כתף, טילי נ"ט, רקטות נ"ט וכדומה. ארגוני גרילה וטרור גדולים משתמשים גם בנשק תלול־מסלול דוגמת מרגמות וארטילריה רקטית קלה (דוגמת רקטות קסאם הפלסטיניות או רקטות הגראד הסובייטיות).
כיום, רוב ארגוני הגרילה בעולם משתמשים בנשק רוסי - בייחוד רובי AK-47 קלאצ'ניקוב ומטולי רקטות מדגם RPG-7. הנשק הרוסי נפוץ במיוחד בגלל מספר רב של גורמים:
בנוסף לרובים ומטולי רקטות ארגוני גרילה מרבים להשתמש במטעני חבלה - בייחוד מטעני צד ומטעני גחון (מעין מוקשים מאולתרים) - כנגד שיירות הצבא.
קאטו הקנסור
לוחמת גרילה
מלחמת גרילה
בניגנו אקינו הבן
בניגנו אקינו הבן (Benigno Aquino, Jr; 27 בנובמבר 1932 - 21 באוגוסט 1983), חבר הסנאט של הפיליפינים שנרצח ב-1983.
ביוגרפיה.
בניגנו אקינו נולד בשנת 1932 בעיר קונספסיון שמחוז טרלק שבפיליפינים. בצעירותו נכנס לחיים הפוליטיים. משנת 1955 כיהן כראש העיר שבה נולד. בשנת 1961 התמנה למושל מחוז טרלק וב-1967 נבחר לסנטור. השתייך למפלגה הליברלית שהתנגדה לשלטונו הסמכותי והמושחת של הנשיא פרדיננד מרקוס. משנת 1966 שימש כמזכיר הכללי של מפלגה זו.
בספטמבר 1972 בעת שהנשיא מרקוס הטיל משטר צבאי בפיליפינים, אקינו נכלא והועמד לדין באשמת רצח וחתרנות, ובשנת 1977 נדון לעונש מוות, שהומר בשנת 1980 ביציאה לגלות לארצות הברית, כדי לעבור טיפול רפואי.
בשנת 1983, כאשר הנשיא מרקוס חלה ומצב בריאותו החמיר, החליט אקינו לשוב לפיליפינים ולהתייצב בגלוי בדרישה מהנשיא לפרוש מהשלטון.
ב-21 באוגוסט 1983 הגיע אקינו במטוס לנמל התעופה של מנילה. למרות שהיה מלווה באנשי ביטחון משל עצמו ובכוחות ביטחון של הממשלה, הוא נורה למוות בידי מתנקש בשם רולנדו גאלמן. המתנקש נהרג מיד מאש אנשי הביטחון. השאלה הייתה בשירות מי פעל המתנקש. ועדת חקירה צבאית פסקה שהאחראים לרצח הם אנשי צבא. הללו הועמדו לדין, אך זוכו במשפט שנערך בשנת 1985.
בשנת 1986 גברה התסיסה נגד שלטונו של הנשיא מרקוס והוא נאלץ לעזוב את הפיליפינים ולצאת לגלות בהוואי, שם נפטר בשנת 1989.
בבחירות שנערכו ב-1986, לאחר נפילת משטרו של מרקוס, נבחרה קורסון אקינו, אלמנתו, לה נישא בשנת 1955, לנשיאת הפיליפינים.
בעקבות החלטה של בית המשפט העליון של הפיליפינים לבטל את משפט הקושרים מ-1985 נערך משפט חדש בשנת 1990, ובו הורשעו 16 אנשי צבא ברצח בניגנו אקינו.
חיים אישיים.
בנו, בניגנו אקינו, נבחר לתפקיד נשיא הפיליפינים בשנת 2010.
בילי ויילדר
סמואל "בילי" וַיילדר (באנגלית: Samuel "Billy" Wilder; 22 ביוני 1906 – 27 במרץ 2002) היה תסריטאי ובמאי קולנוע יהודי-אמריקאי יליד גליציה. פעילותו בתחום הקולנוע השתרעה על פני חמישה עשורים, ובמהלכה נוצרו מן הסרטים המצליחים והזכורים ביותר של תעשיית הקולנוע ההוליוודית.
חייו.
נולד בשם שמואל וִילדֶר בקיץ 1906 בעיירה סוחה שבגליציה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בדרום פולין). ויילדר החל את דרכו ככתב, תחילה בווינה ואחר כך בברלין. בשנת 1929 החל לכתוב תסריטים לקולנוע. עד שנת 1933 כתב כ-20 תסריטים, בהם ל"אמיל והבלשים" (1931) המצליח, ושיתף פעולה עם במאים כרוברט זיודמאק, אדגר אולמר ופרד זינמן (שביים אחרי כן סרטים כ"בצהרי היום" ו"אוקלהומה").
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, הבין ויילדר כי בגלל יהדותו מסוכן להישאר בגרמניה הנאצית והיגר לצרפת, שם התנסה לראשונה בבימוי ("הזרע הרע", 1934). בשנים לאחר מכן היגר לארצות הברית והשתקע בהוליווד. אמו, סבתו ואביו החורג, שנותרו באירופה, נרצחו בשואה במקומות שונים: אימו נרצחה בפלאשוב, אביו החורג בבלז'ץ, וסבתו מתה בגטו נובי טארג.
בשנותיו הראשונות בהוליווד התקשה ויילדר בקבלת עבודה קבועה באולפנים. הוא השתתף ככותב משני בכמה סרטים, בהם "מוזיקה באוויר" שבו כיכבה גלוריה סוונסון, שכוכבה הועם, ועיבוד הוליוודי ל"אמיל והבלשים". פריצת הדרך שלו באה בשנת 1937, כאשר הצליח למכור לאולפני "סרטי פרמאונט" סיפור המבוסס על מחזהו של אלפרד סבואר. שנה מאוחר יותר (1938) הוא עיבד יחד עם צ'ארלס בראקט את הסיפור לתסריט שהפך לסרט בשם "אשתו השמינית של כחול הזקן", בבימויו של ארנסט לוביטש, אלילו משכבר הימים. ב-1948 כתב את התסריט לשיר נולד בכיכובו של דני קיי.
הציוות עם בראקט הוכח כמוצלח והשניים המשיכו לשתף פעולה בתסריטים לשורה ארוכה של דרמות וקומדיות של "פרמאונט", שבהם בלטו "זה קרה בחצות" (1939), "כדורים של אש" (1941) ו"נינוצ'קה" של לוביטש. שני האחרונים הקנו לו מועמדות לפרס אוסקר כתסריטאי. תסריטיהם של בראקט וויילדר, שהמשיכו לשתף פעולה עד 1950, היו שנונים ומתוחכמים, אך ויילדר סבל מהיחס הרע שגילו כלפיו הבמאים, ובמיוחד מיצ'ל לייסן (שביים, בין השאר, את "זה קרה בחצות").
בהשראת פרסטון סטארג'ס, תסריטאי שהפך לבמאי מצליח מאוד ("הליידי איב" ואחרים), שכנע ויילדר את "פרמאונט" לאפשר לו לנסות לביים את תסריטיו. התוצר היה הקומדיה השנונה משנת 1942, "הקצין והקטינה" (The Major and the Minor) בכיכובם של ג'ינג'ר רוג'רס וריי מילאנד. סרט זה כלל כמה מן המאפיינים המובהקים של הקומדיות של ויילדר, לרבות משחקי חילופי זהויות ועיסוק במיניות חריגה (במקרה זה, פדופיליה) במסווה קליל.
שנה אחרי כן ביים ויילדר דרמת מלחמה תועמלנית מוצלחת, "חמישה קברים לקהיר", ובשנת 1944 שיתף פעולה עם הסופר ריימונד צ'נדלר בסרט "ביטוח כפול" (Double Indemnity), קלאסיקת "פילם נואר" שעיצבה במידה רבה את הז'אנר.
ויילדר המשיך לדרמה נוספת, "סוף השבוע האבוד" (1945), שהיה דיון ראשון ונוקב בבעיית האלכוהוליזם וזכה בארבעה אוסקרים, כסרט הטוב ביותר, תסריטאי ובמאי (לוויילדר) ושחקן ראשי (ריי מילאנד). הסרט כלל כמה סצינות מרשימות, גם מבחינת העיצוב החזותי (חלק שלא היה חזק אצל ויילדר), ובמיוחד סצינות הזיות השכרות של מילנד בבית המחסה ושבר מסורת הוליוודית בצלמו את מילנד ברחובות ניו יורק באמצעות מצלמה נסתרת, כדי להשיג את תחושת הסינמה וריטה המבוקשת.
ויילדר שירת בצבא האמריקני בברלין מיד אחרי מלחמת העולם השנייה, תקופה שהעניקה לו השראה למספר סרטים על היבשת הישנה. הראשון היה "ואלס הקיסר" התמוה (שבו נכפה עליו ככוכב ראשי בינג קרוסבי), והשני "רומן זר" (A Foreign Affair), קומדיה על רומן בעל נימות סאדו-מזוכיסטיות ברורות בין זמרת מועדונים בעלת עבר נאצי (מרלן דיטריך) וקצין צבא אמריקני. השפעת תקופה זו ניכרת גם בסרטו "עד התביעה" (1957) המתאר, בין היתר, את ניסיונות הישרדותה של דמותה של דיטריך כזמרת מועדונים גרמנייה לאחר המלחמה, הצריכה לפתות חיילים בריטים על מנת לקבל מוצרי מזון בסיסיים.
משם המשיך ויילדר לאחד מסרטיו הגדולים ביותר, "שדרות סאנסט" (1950), קומדיה שחורה על כוכבת סרטים אילמים השקועה באשליות (גלוריה סוונסון) ותסריטאי צעיר (ויליאם הולדן) ההופך לנער השעשועים שלה. הסרט מסופר מנקודת מבטו הייחודית של הולדן המת, המספר לצופים איך הגיע למצב זה. הסרט זכה להצלחה גדולה והעניק לוויילדר אוסקר על התסריט הטוב ביותר. זה היה גם שיתוף הפעולה האחרון שלו עם צ'ארלס בראקט.