פיגרס התחתן פעמיים. אשתו הראשונה הייתה האמריקנית הנרייטה בוגס, שנישאה לו ב-1942 באלבמה. מנישואין אלה נולדו שני ילדים מוני וחוסה מארטי. הזוג התגרש ב-1954 ובוגס נשארה בארצות הברית עם ילדיהם. אשתו השנייה הייתה קארן אולסן בק, דנית-אמריקאית שנישאה לפיגרס במהלך כהונתו השנייה כנשיא, בפברואר 1954, וליוותה אותו עד יומו האחרון. בעת נישואיהם היה פיגרס בן 47 ואולסן בק בת 23. אולסן בק כיהנה כשגרירת קוסטה ריקה ישראל וכחברת המועצה המחוקקת של קוסטה ריקה. מנישואיו לאולסן בק נולדו לפיגרס ארבעה ילדים: חוסה מריה, כריסטינה, מריאנו וקירסטן. חוסה מריה, איש עסקים ופוליטיקאי, כיהן כנשיא קוסטה ריקה בשנים 1994–1998. כריסטינה, דיפלומטית הפעילה בתחומי איכות הסביבה, מילאה תפקיד מרכזי בתיאום הבינלאומי של המאבק בהתחממות העולמית, ובפרט בגיבושו של הסכם פריז.
אריאל, המרכז לתולדות ירושלים בימי הבית הראשון
אריאל, המרכז לתולדות ירושלים בימי הבית הראשון, הוא מוזיאון להיסטוריה וארכאולוגיה ומרכז תרבותי וחינוכי של יד יצחק בן-צבי. נמצא בקרן הרחובות בוני החומה ופלוגת הכותל ברובע היהודי בירושלים. המרכז כולל דגם גדול של העיר ירושלים בתקופת בית ראשון, חיזיון אורקולי "הרוח בחומר" וכיתות להדרכה של מבקרים ותלמידים.
באואר (מוזיקאי)
הארי באוור רודריגז (באנגלית: Harry Baur Rodrigues; נולד ב-30 באפריל 1989), ידוע יותר בשם הבמה שלו באואר (Baauer), הוא מפיק אמריקאי של מוזיקת טראפ (שילוב של היפ הופ וקראנק) ומוזיקת באס. יצר מוזיקת דאנס כבר מגיל 13, בעיקר מסוגות האוס ואלקטרו. הפיק בעבר רצועה בשם 'קפטן הארי', שבוצעה על ידי Kissy Sell Out. כמו כן הפיק רמיקסים למבחר להקות מוזיקה אמריקאיות.
ביוגרפיה.
הארי נולד במערב פילדלפיה שבמדינת פנסילבניה, ועקב עבודתו של אביו נדדה המשפחה בין מספר מדינות. גר בעיר ווסטפורט שבקונטיקט ולמד בתיכון סטייפלס עד 2006, השלים את לימודי התיכון בבית-הספר האמריקאי בלונדון ולאחר מכן עבר לניו יורק ולמד בסיטי קולג'.
קריירה מוזיקלית.
באוגוסט 2012 חתם באואר חוזה עם חברת התקליטים LuckyMe, וערך איתה את הופעת הבכורה שלו.
2012, פריצת דרך רגעית עם "הארלם שייק".
ב-22 במאי 2012, הוציא את הסינגל Harlem Shake, עם חברת התקליטים Mad Decent. הסינגל לא זכה להצלחה מסחרית כלשהי עד לפברואר 2013, אז הסינגל הפך ללהיט גדול כתוצאה מסרטון ויראלי ביוטיוב אשר הכיל קטעים מהשיר, ואשר יצר תופעת אינטרנט בעלת אותו שם, שבה קבוצות אנשים העלו סרטוני וידאו ליוטיוב בהם הם נראים מבצעים ריקוד אשר מזכיר את ריקוד ה"הארלם שייק" כאשר הריקוד מאופיין באדם בודד הרוקד בקטע בראשון, אליו מצטרפים בקטע השני אנשים נוספים הרוקדים באופנים מוזרים ומשעשעים.
פאוסניאס
לילה אחמד
לילה אחמד (בערבית: لیلى أحمد; נולדה ב-1940) היא סופרת ופעילה פמיניסטית מצרית-אמריקאית, העוסקת בכתביה באסלאם ובפמיניזם באסלאם, והאישה הראשונה ששימשה כפרופסור בבית הספר ללימודי דת באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית. זוכת "פרס גראומאייר" (2013) בתחום הדת מטעם אוניברסיטת לואיוויל.
קורות חיים.
נולדה ב-1940 בשכונת הליופוליס בקהיר לאב ממעמד הביניים ואם ממוצא טורקי מהמעמד הגבוה. ילדותה עוצבה מערכים מוסלמים מצריים וכן מעקרונות הליברליות של האליטה של מצרים תחת השלטון הטורקי. לאחר הפלת המושל האחרון של מצרים על ידי תנועת הקצינים החופשיים ב-1952, השתנו חיי משפחת אחמד; אביה, שהיה מהנדס אזרחי במקצועו, התנגד לבנייתו של סכר אסואן שיזם גמאל עבד אל נאצר בשל סיבות אקולוגיות, ולכן נרדף על ידי המשטר.
אחמד קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1960. לאחר מכן עברה לארצות הברית כדי ללמוד ולכתוב, שם קיבלה ב-1981 את דרגת הפרופסור בחוג ללימודי נשים ולימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת מסצ'וסטס. בשנת 1999 קיבלה דרגת פרופסור בלימודי נשים ודת בבית הספר ללימודי דת באוניברסיטת הרווארד, בה היא מרצה וחוקרת כיום.
כתביה.
אוטוביוגרפיה.
בספרה "A Border Passage" שהתפרסם ב-1999, אחמד מתארת את החינוך הרב-תרבותי שקיבלה בקהיר וחייה בוגרים כגולה ומהגרת במערב. היא מספרת איך למדה על האסלאם מסבתה בילדותה, והיא מבדילה אותה "האסלאם הרשמי" כפי שמלמדת האליטה הדתית הגברית. תובנה זו מהווה בסיס לספרה הראשון, "Women and Gender in Islam", העוסק בהיסטוריה של האסלאם, פמיניזם מוסלמי, ותפקידן ההיסטורי של נשים באסלאם.
אחמד מתארת את החוויה שלה באירופה ובארצות הברית ככרוכה במתח ובלבול, כאשר ניסתה ליישב בין הזהות המצרית המוסלמית לבין ערכי המערב. לדבריה היא התמודדה עם גזענות ודעות קדומות נגד מוסלמים. לאחר התמודדותה עם אמונות מסורתיות גבריות בתרבותה, החלה לפעול נגד מיתוסים ותפיסות מוטעות המקובלות במערב על האסלאם ועל נשים מוסלמיות. כיום, אחמד ידועה בזכות עבודתה בתחום ההשקפה האסלאמית על נשים והמעמד ההיסטורי והחברתי שלהן בעולם המוסלמי.
אחמד מתחה ביקורת על הלאומיות הערבית במצרים ובמזרח התיכון. היא הקדישה פרק שלם באוטוביוגרפיה שלה לשאלת הלאומיות הערבית, ולסקירת הגורמים והמאמצים שהושקעו בבניית זהות ערבית למצרים לאחר ההפיכה הצבאית בה. אחמד טענה כי הרעיון שהמצרים היו "ערבים" כמעט ולא היה מקובל גם במאה ה-20. היא מתארת את הלאומיות הערבית, כמו צורות אחרות של לאומיות, כסוג של אימפריאליזם תרבותי המכרסם בגיוון וביצירתיות התרבותיים הן של דוברי הערבית והן של מיעוטים שאינם דוברי ערבית במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
נשים ומגדר באסלאם.
בספרה "Women and Gender in Islam" (1992) טענה אחמד כי דיכוי הנשים במזרח התיכון נובע משכיחות גבוהה של פרשנויות פטריארכלייות של האסלאם, ולא בשל האסלאם עצמו.
לטענתה, בתחילת דרכו של האסלאם נתן הנביא מוחמד לאסלאם שני קולות:
אחמד טענה כי הדוקטרינה האסלאמית התפתחה בתוך חברה שוביניסטית-מיזוגינית בתקופת שושלת בית עבאס בעיראק (1258-750). חברה זו הדגישה ומיסדה קול היררכי ומגדרי והשתיקה את הקול של הגינות וצדק. האסלאם כדת הפך לשיח של האליטה הפוליטית השולטת - החברה הגברית. היו סימנים מוקדמים להתנגדות בהקמת האסלאם. לדוגמה מחשבות של קבוצות סופיות וקרמטיות, פילוסופים כגון אבן אל-עראבי, והעמדה הליברלית של משפחות ויחידים רבים כלפי בנותיהם בנושאי נישואים וחינוך (למשל הכנסת דרישה למונוגמיה בחוזי נישואים, או דרישה לחינוך פרטי).
על פי אחמד, למרות התנגדות זו, ביסוס האסלאם לא עמד בפני אתגר רציני עד לתקופת הקולוניאליזם האירופאי בתחילת המאה ה-19. האינטרס האירופי היה כלכלי במהותו, אך שחרור האישה שימש כטיעון ומתן לגיטימציה לפלישה הגאו-פוליטית למדינות האסלאם. פמיניזם קולוניאלי היה שיח מערבי של דומיננטיות; הרעיון המרכזי שהוצג היה כי יש קשר בין תרבות למעמד האישה, ולכן קידומן של נשים יכול להתרחש רק אם ינטשו את תרבותן. באופן בלתי נמנע, התגובה הראשונית לכך הייתה דחייה של ערכים מערביים על ידי הפוליטיקאים המוסלמים. דחייה זו ביטאה את הערבוב בין האסלאם והתרבות, כך האותנטיות האסלאמית הפכה להיות מוגדרת במונחים של אותנטיות תרבותית, ובמיוחד תפקידן של נשים בתוך האסלאם. הדבר הוביל לאישור מחודש של מנהגים מקומיים בנושאים הנוגעים לנשים, ולשיקום של המנהגים והחוקים של החברות האסלאמיות בעבר. הנחת היסוד הייתה שיש פרשנות אותנטית של האסלאם שמבוססת על הטקסטים ומוסדות שפותחו בתקופת העבאסים בעיראק. כך, לדברי אחמד, המשמעות של מגדר ומעמדן של נשים בתוך האסלאם הפכה לחד משמעית ומוחלטת.
מאז תגובה ראשונית זו, חוקרי נשים מוסלמיים טענו כי הערכים של העידן העבאסי בעיראק אינם אוניברסליים לאסלאם, אלא היו ספציפיים לזמן, לתרבות ולאנשים מסוימים. לטענתם, טקסטים ומוסדות אסלאמיים צריכים להיות מופרדים מהתרבות הפטריארכלית, ויש לפעול לפי מונחים של שוויון וצדק. אחמד מסכמת את עמדות הפמיניסטים המוסלמים והמערביים, וטוענת כי יש לבצע זאת תוך התייחסות לגיוון המורשת הדתית והתרבותית באזורים שונים במזרח התיכון.
מפרסומיה.
סרטים.
אחמד הייתה יועצת לסרט התעודה זוכה הפרסים "Muhammad: Legacy of a Prophet" של PBS, 2002.
IE Business School
IE Business School (בית הספר למנהל עסקים IE) היא אוניברסיטה למנהל עסקים הממוקמת במדריד, ספרד. האוניברסיטה נוסדה ב-1973 תחת השם Instituto de Empresa.
IE דורגה על ידי ה "Financial Times" כאחד מבתי הספר למנהל עסקים המובילים בעולם. ב 2012 דורג בית הספר על ידי ה Financial Times כבית הספר למנהל עסקים הטוב באירופה, ותוכנית ה MBA הבינלאומית של IE דורגה שמינית בעולם ושלישית מחוץ לארצות הברית.
בנוסף לתוכנית ה MBA הבינלאומית, בית הספר מפעיל גם תוכניות מנהל עסקים נוספות לתואר ראשון, שני ושלישי במגוון התמחויות: Executive MBA, Global MBA (תוכנית אונליין), Master in Management, Master in Finance ועוד.
יזמות.
IE שמה דגש רב על יזמות. קמפוס האוניברסיטה משמש גם כמרכז יזמות, ונערכים בו כנסים דו-שנתיים כדוגמת ה Venture Day, ומפגשים שבועיים כדוגמת ה Venture Network המושכים אליהם יזמים מספרד ומכל העולם. תוכנית הדגל של IE היא ה Venture Lab Accelerator המשמשת כחממת סטרט אפים עבור סטודנטים המעוניינים לפתח מיזמים עסקיים במהלך התואר.
בוגרים ישראלים.
ל IE יש כיום מעל ל 40 בוגרים ישראלים שסיימו את תוכנית ה MBA הבינלאומית, וכמו כן כ 20 בוגרים שסיימו תוכניות אחרות. מאז 2010, לומדים ב IE בממוצע כ 8 סטודנטים ישראלים בשנה.
דירוגים.