לאורך הספר ניכרת זיקתם של גיבורי הספר, אודי ונעמה, לתנ"ך. זיקתו של אודי לתנ"ך הדוקה ביותר – הספר משמש אותו בטיוליו, שבהם הוא מקריא למטיילים קטעים רלוונטיים למקום שבו הם מטיילים. התנ"ך משמש אותו גם בשיחותיו עם נעמה. בעת מחלתו הוא מרגיע אותה: "אני לא הגבר האחרון, הבנות של לוט האמינו שכל הגברים עלי אדמות נכחדו, אבל כאן המצב הפוך, אני אולי איכחד בקרוב אבל הארץ מלאה גברים". כאשר אודי ונעמה נוסעים לנופש, מתקיים ביניהם הדיאלוג הבא: "כאן הערך עבר הגבול, אודי אומר, ואני מתפלאה, איזה גבול, עם ירדן? והוא אומר, לא, מה פתאום, בין ממלכת יהודה לממלכת ישראל". ומכאן ממשיכה שיחה ביניהם על היחסים בין ממלכת יהודה לממלכת ישראל, כמשל ליחסים בין בני זוג.
את התנ"ך שקיבל בסיום לימודיו בתיכון, וליווה אותו מאז, לוקח אודי אתו גם לנופש. כאשר נעמה מתמלאת כעס על שעיוורונו הפתאומי של אודי הרס את הבילוי המשותף, היא משאירה את התנ"ך בבית המלון: "מרוב זעם אני משליכה את הספר בכוח על הרצפה, כאילו בו נעוץ שורש השיגעון שהשתלט על חיי, סוגרת במהירות את התיק, לפני שאתחרט, זה יהיה העונש שלו, הספר הזה יישאר כאן לעולם."
לאחר שאודי עזב את הבית, עוברים במוחה של נעמה פסוקי נחמה מהנביאים. פסקת הפתיחה של פרק שישה עשר משלבת פסוקים מספר ישעיהו (פרק נא, פסוקים יז-יט, פרק נד, פסוקים ו-ח):
מחשבותיה של נעמה ממשיכות גם לפסוק זעם מספר הושע: "סְבָבוני בכחש אפרים, ובמִרמה בית ישראל", ולדברי תוכחה של ירמיהו: "אל תבכו למת ואל תנודו לו, בְּכו בָכוֹ להולך כי לא ישוב עוד וראה את ארץ מולדתו". כאשר אודי מטלפן, חולף במוחה של נעמה פסוק הנחמה מספר ישעיהו "לא יבוא עוד שִמשךְ וירחך לא ייאסף כי ה' יהיה לך לאור עולם ושָלמו ימי אבלך".
מודלים של זוגיות.
עיקר הספר עוסק בהתפוררות נישואיהם של אודי ונעמה, אך בתיאור זה משולבים סיפורי זוגיות נוספים, בעלי אופי אחר:
משבר ותקווה.
הספר מתאר את התהליך המייאש והמכאיב של התפוררות נישואיהם של אודי ונעמה. במהלך הלילה מאבדת נעמה את בעלה, את עבודתה ואת גזרתה הנאה, אך סוף הסיפור נותן מקום לתקווה:
נוגה, הסובלת אף היא מהמשבר בחיי הנישואים של הוריה, שמחה לגלות שאביה לא נטש אותה, והוא מגיע כדי לשמח אותה ביום הולדתה. בנוסף, במהלך מחלתה בימים שלאחר עזיבתו של אודי, נפתרת לה חידת אשפוזה בינקותה.
נופר רשקס מציינת: "המצב בסיום הרומן זהה לכאורה לסצנה ההתחלתית: שלושתם בבית. המעגל הושלם – אבל, כמובן, במערך שונה מאוד: עכשיו זוהי קהילה קטנה שהקשר המחבר בין איבריה אינו מבוסס על קיבעון (שהסתמן בשיתוק הפסיכוסומטי של אודי, בסוציומטיות של נוגה ובנרקיסיזם של נעמה), אלא על קיום נבדל ועצמאי של כל אחד משלושת רכיביה האנושיים, על בחירה מתוך חופש."
הפרת זכויות יוצרים.
הצלחתו הגדולה של הספר, שהיה רב-מכר, הובילה את מנחם חיים להזמין הדפסה, ללא הרשאה מבעלי זכויות היוצרים, של 3,000 עותקים של הספר לשם מכירתם. בית משפט השלום בתל אביב הרשיע את חיים בעבירות על פקודת זכויות יוצרים, וגזר עליו 6 חודשי מאסר בעבודות שירות, 9 חודשי מאסר על תנאי למשך 3 שנים, וקנס בסך 30,000 ש"ח או 6 חודשי מאסר תמורתו. חיים ערער לבית המשפט המחוזי, ובערעור הופחת עונש עבודות השירות ל-4 חודשים.
ג'ון הוקווד
ג'ון הוקווד (באנגלית: John Hawkwood; באיטלקית: Giovanni Acuto או Giovanni d'Acuto (ג'ובאני "החד"); בצרפתית: Jean Haccoude; 1320 לערך – 17 במרץ 1394) היה אביר עצמאי ממוצא אנגלי, שודד דרכים, קונדוטיירי (מפקד צבאי שכיר חרב) ומנהיגה של מיליציה סדירה למחצה של שכירי חרב שנקראה "החבורה הלבנה", שהשכיר את שירותיו לכל המרבה במחיר. בעיקר פעל בשירותיהן של מדינות איטליה המפולגות, כאשר לחם במלחמות מדינת האפיפיור נגד בית ויסקונטי ולהפך, לצד פיזה נגד הרפובליקה של פירנצה ולהפך ובשירות שליטים אחרים, כאשר הסעיף הקבוע היחיד בחוזהו היה שאינו נלחם נגד מלך אנגליה. במותו, לאחר 35 שנות שירות, נקבר בכבוד רב בקתדרלה של פירנצה ודמותו הונצחה בפרסקו על ידי פאולו אוצ'לו. "סיפורו של האביר", מתוך "סיפורי קנטרברי" של ג'פרי צ'וסר, מבוסס על דמותו, באופן פארודי, כיוון שהוקווד לא מימש את האידיאלים של האבירות אלא בז להם.
תולדות חייו.
שנים ראשונות.
הוקווד היה בנו השני של בעל אחוזה זעירה, בורסקאי אמיד מאסקס. משנפטר האב, ירש אחיו הבכור של הוקווד את כל הנחלה והותירו ללא הכנסות. לא קיימים מקורות היסטוריים לימי בחרותו אך קיימות אגדות כיצד היה הוקווד לחייל מקצועי. הוא הוקדש לאבירות על ידי אדוארד השלישי, מלך אנגליה או על ידי בנו, אדוארד, הנסיך השחור, עקב לחימתו לצד הכתר האנגלי בצרפת במסגרת מלחמת מאה השנים. שירותו בצבא הכתר הסתיים עם חתימת הסכם ברטיני ב-1360.
הוקווד עבר לדוכסות בורגונדיה וחבר לאחת מקבוצות ה"חבורות החופשיות" (בצרפתית: Grandes compagnies, "חבורות גדולות", או Tard venus, "המאחרים"), שילוב של שודדי דרכים, אבירים וחיילים פליטי צבאות שונים שהתפרקו עם תום השלב הראשון של מלחמת מאה השנים, שהשכירו עצמם כשכירי חרב לשליטים מקומיים למטרות קרב ופשיטה. הוקווד נזכר לראשונה כמפקד אחת החבורות (כנופיות) בעת המצור על אביניון ב-1361 כנגד האפיפיור אינוקנטיוס השישי.
החבורה הלבנה.
החל מ-1362 מוזכר הוקווד כאיש "החבורה הלבנה" (באיטלקית: Compagnia Bianca del Falco) ומ-1365 כמפקדה. החבורה הייתה "חבורה חופשית" גדולה, שהורכבה מחיילים מגרמניה ואנגליה ונקראה גם "חבורת האנגלים" (Compagnia degli Inglesi). שמה של החבורה נבע מצבעם הבהיר של שיריוני הלוחמים ומגניהם שהיו ממורקים, מלוטשים ומבהיקים ומצבען הלבן של גלימותיהם. לכל לוחם היו נושא כלים ומשרת ששימש גם כרץ שהיה מופקד על צחצוח השריון והמגן. בשיאה מנתה החבורה כ-3,500 פרשים ו-2,500 רגלים.
שיטת הלחימה של החבורה התבססה על הצבת קו הסתערות (או מעל היקפי, בתלות בסוג התקיפה) מאחורי מגניהם הממורקים. בקדמת השורה נשא כל זוג לוחמים כידון כבד וארוך. הלוחמים התקדמו באיטיות, תוך זעקות קרב מפחידות וירי קשתים מאחורי השורות. שיטה זו זרעה אימה בלב אויבי החבורה ויצרה מוניטין של צבא בלתי-מנוצח יותר מאשר כושרה הקרבי האמיתי. "לא היה דבר נורא יותר מאשר לשמוע את שמם של האנגלים". מוניטין זה סייע להוקווד להשיג סכומי עתק עבור שירותיו. לעיתים נהג לערוך תחרות בין יריבים, לפיה יפנה כנגד הצד שישלם לו פחות. בנוסף ללוחמה בשדה, ביצעה החבורה, ובהצלחה רבה, פשיטות-לילה על כפרים שזרעו אימה והכניסו לפושטים הכנסות נאות ביבולים, בהמות-משק וכדומה.
בשירות שליטי איטליה.
ב-1362 עבר הוקווד עם החבורה הלבנה את האלפים למחוז פיימונטה, המפולג והמסוכסך. מדינות איטליה העסיקו צבאות שכירים ומפקדים שכירים כדרך שגרה וחבורות שכירות שהחליפו נאמנות בעבור תשלום היו מחזה מקובל, כמו גם חוזי אי-תקיפה בתשלום בין שליטים ומנהיגי חבורות. צבאם של שליטי המדינות כלל בדרך כלל חבורות שכירי חרב ופרוויזיונטי (provisionati), איכרים מגויסים ובראשם ניצב קונדוטיירי, מפקד שכיר.
החבורה הלבנה לחמה נגד מילאנו באלסנדריה, טורטונה ונובארה והחליפה נאמנויות. ב-1364 ו-1367 נלחמה בשירות הדוג'ה של פיזה ג'ובני אנג'לו "הנתעב והעריץ" נגד פירנצה ומדינת האפיפיור וב-1369 נלחמה לצד פרוג'ה נגד מדינת האפיפיור. ב-1370 היה הוקווד למפקד כוחותיו של ברנבאו ויסקונטי, שליט מילאנו העריץ והאיש החזק בלומברדיה. ברנבאו היה מסוכסך עם כל ערי המדינה של איטליה וכך נלחם הוקווד נגד מעסיקיו בעבר, כגון חיל פיזה. ב-1373 עבר הוקווד לשרת את האפיפיור לתקופה של כארבע שנים, בהן נלחם עם האפיפיור ונגד ויסקונטי, פירנצה וסיינה ב"מלחמת שמונת הקדושים", בסופה חזר למשרתו אצל ויסקונטי. ב-1375 פלש הוקווד בראש צבא האפיפיור לטוסקנה. כיוון שהאפיפיור התמהמה בתשלומיו, ביצעו אנשיו של הוקווד פשיטות אלימות בכפרים ובעיירות סמוך לפירנצה, כדי להרוויח את כספם ולהבאיש את ריחו של האפיפיור גרגוריוס האחד עשר. בתגובה שילמו שליטי פירנצה להוקווד וחבורתו 130,000 פלורינים על מנת שיסוב ויצא מארצם.
ב-1377 חזר הוקווד לפקד על החבורה הלבנה ועל צבאו של ברנבאו ויסקונטי, שהשיא לו את בתו הבלתי חוקית דונינה, שילדה לו בן ושלוש בנות. אולם ויכוח בין ברנבאו להוקווד גרם להוקווד לעזוב את מילאנו ולעבור לפירנצה.
פירנצה.
עם הגיעו לפירנצה סייע הוקווד לשליטי העיר ממשפחת אלביצי (Albizzi) בדיכוי "מהפכת כפכפי העץ" (Tumulto dei Ciompi). החל מ-1377 השתקע בפירנצה בתפקיד מפקדה הצבאי. ב-1381 מינה ריצ'רד השני, מלך אנגליה את הוגווד לשגריר ארצו ברומא. ב-1387 נלחם הוקווד עבור ורונה ופדובה. הוא פלש בראש כוחות פירנצה ללומברדיה, נלחם נגד ג'אן גלאצו ויסקונטי ממילאנו ואף חצה את הנהרות אדיג'ה ואוליו, תוך שהוא מאיים לכבוש את מילאנו, אך נסוג. בזכות עמידתו בקרב הצליח הוקווד להשיג שלום בין פירנצה ומילאנו בתנאים טובים והוכרז כמי שהציל את פירנצה ושמר על עצמאותה כנגד תוקפנותה של מילאנו. הוקווד זכה לכבוד רב כגיבור, לאזרחות פיורנטינית, לפנסיה ולווילה, בה בילה את שארית חייו. כבר ב-20 באוגוסט 1393, עוד טרם מותו, הסכימה הסניורייה (מועצת העיר) של פירנצה להקים פסל שיש של הוקווד בדואומו.
הוקווד מת ב-17 במרץ וב-20 בחודש נקבר בטקס רשמי מכובד בדואומו, הקתדרלה של פירנצה, לאחר שארונו הוצב בכיכר הסיניוריה ובבפטיסטריום על מנת שהציבור יוכל לחלוק לו כבוד אחרון. לאחר כשנה ממותו הועברה גופתו, לפי בקשת ריצ'רד השני, לאנגליה והא נקבר במחוז הולדתו, אסקס.
הנצחה אמנותית ותרבותית.