המשפחה הייתה ענייה מאוד, ונקלעה לחובות רבים. כשאליסון הייתה בגיל העשרה, המשפחה עברה לפלורידה כדי לברוח מהנושים. למרות שמצב העוני של המשפחה לא השתפר, ואמה חלתה ועברה ניתוחים שגם גרמו לחובות נוספים, והאלימות במשפחה לא פסקה - המעבר שפר עם אליסון. היא כתבה על כך שבצפון קרולינה, גורלה היה ידוע מראש - היא הייתה "מהצד הלא נכון" של העיר, מהמעמד "המחוק", ואילו בבית הספר בפלורידה לא התייחסו אליה כאל מקרה אבוד, וכתוצאה היה נהייתה לראשונה ממשפחתה שסיימה לימודי תיכון.
תקופת הלימודים.
בשנות השבעים המוקדמות, אליסון למדה אנתרופולוגיה בקולג' בעזרת מלגה. בזמן הלימודים, היא הצטרפה לקולקטיב נשים והחלה את הפעילות הפמיניסטית שלה. היא כתבה שהיו אלה "הפמיניסטיות המיליטנטיות" האלה שעודדו אותה לכתוב. היא סיימה בהצלחה תואר ראשון, והחלה לימודים לתואר שני באוניברסיטת פלורידה סטייט.
קריירה.
כשלא היה לה מספיק כסף להמשיך את לימודיה, אליסון עבדה במגוון עבודות, כולל כמנקה, בבר סלטים, וכמורה מחליפה. בתקופה זו, היא התחילה לצאת עם נשים ולפתח את הפוליטיקה הלסבית-פמיניסטית הרדיקלית שלה. היא עברה מבית אמה לדירה משלה, ומכאן התפתחה לכיוונים חדשים, תוך כדי התרחקות ממשפחתה. היא פתחה יחד עם נשים מהקולקטיב חנות ספרים פמיניסטית, ובלילות הייתה כותבת במחברות סיפורים על ילדותה, על התעללות פיזית ומינית, על עוני, ועל תשוקתה לנשים. רשומות אלה הפכו לימים לבסיס לספריה.
ב-1979 עברה לניו יורק, שם המשיכה את לימודיה, וב-1981 סיימה בהצלחה תואר שני באנתרופולוגיה עירונית מניו סקול.
אליסון הייתה דמות מרכזית במחלוקות פנים-פמיניסטיות שנקראו ""מלחמות הסקס הפמיניסטיות"
או "מלחמות הסקס הלסביות". המחלוקות התנהלו בין פמיניסטיות המתנגדות לפורנוגרפיה לבין פמיניסטיות שלימים החלו להיקרא "סקס פוזיטיב". אליסון השתתפה בפאנל בכנס מיניות בשם "Towards a Politics of Sexuality" במכללת ברנרד ב-1982, בזמן שהתא הניו-יורקי של נשים נגד פורנוגרפיה ניהלו מחאה מחוץ לבניין, וקראו למשתתפות "טרוריסטיות אנטי-פמיניסטיות". הן אפילו האשימו את אליסון שהיא מעודדת התעללות מינית בילדים בגלל תוכני כתביה. בתגובה, אליסון הוציאה קובץ שירים בשם "", שירים שהביאו לה הכרה רבה בקהילת הלהט"ב.
בתקופה זו, התפרנסה מהוראה במכללות, וגם כתבה בפרסומים כמו The Village Voice, New York Native, ואחרים.
ב-1988 אליסון פרסמה אנתולוגיית סיפורים קצרים אוטוביוגרפיים בשם Trash: Short Stories, עבורו זכתה בשני פרסי למדא. את הספר התחילה לכתוב כתגובה לביקורת על סיפור שאהבה של המבקרת הספרותית מאב סגרסט, שהשתמשה בביטויים כמו "זבל לבן" שהכעיסו את אליסון, שהייתה נחושה למגר את הסטריאוטיפ המבזה הזה, על פיו אנשים מדרום ארצות הברית הם אנאלפביתים, טפשים, נחותים מוסרית, ועוד.
את ספרה המפורסם ביותר, הממזרה מקרולינה, היא הצליחה לפרסם ב-1992, לאחר עשר שנות עבודה. גם הספר הוא סמי-אוטוביוגרפי, ונוגע בנושאים המרכזיים לכתיבתה: החיים בדרום, התעללות מינית, ועוני. ב-1996 הספר עובד לסרט טלוויזיה בבימויה של אנג'ליקה יוסטון, אך בגלל תוכנו הגרפי שודר לבסוף בערוץ הכבלים Showtime במקום בערוץ TNT כמתוכנן. הסרט זכה בפרס אמי ובפרסים אחרים, ואף הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן. בקנדה הסרט נאסר לשידור, עד שההחלטה בוטלה בערעור משפטי ב-1997. במדינת מיין בארצות הברית, חל איסור על שימוש הספר בבתי ספר.
ב-1998 פרסמה את הספר Cavedweller, שזכה במספר פרסים. בשנה זו היא גם יסדה את הפרס Independent Spirit, הניתן כל שנה למי שעבודתו עם בתי דפוס קטנים וחנויות ספרים עצמאיות עוזרים לקיים את התחום. תמיכתה במיזמים עצמאיים בעולם הספרות וההוצאה לאור הם עקרון שמלווה אותה לאורך כל הקריירה שלה. הפרס מיועד לסייע לסופרים ומשוררים חדשים להתפרסם, ולהציג לקהל הקוראים עבודות שאלמלא ההוצאות הקטנות לא היה נחשף אליהן.
ב-2002 יצאה מהדורה מחודשת של Trash, עם תוספת סיפור חדש בשם "חמלה", שנבחר לרשימת הסיפורים הטובים ביותר מהדרום בשנת 2003, ולרשימת הסיפורים הקצרים האמריקאים הטובים ביותר באותה שנה.
ב-2007 אליסון הודיעה שהיא עובדת על רומן חדש בשם She Who.
כתיבתה.
תמות מרכזיות בכתיבה של אליסון כוללים מאבק מעמדי, התעללות מינית, נשים, לסביות, פמיניזם, ויחסים משפחתיים. היא חברה פעילה באחוות הסופרים הדרומיים.
אליסון מונה בין השפעותיה את טוני מוריסון, אודרי לורד, אדריאן ריץ', פלאנרי אוקונר, ג'יימס בולדווין וג'ול גומז.
אקטיביזם.
אליסון החלה את האקטיביזם הפמיניסטי שלה בזמן הלימודים, ומעולם לא הפסיקה. היא מפרסמת מאמרים, משתתפת בפאנלים וכנסים, פעילה בתחום safer sex ומקדמת נראות פמית. היא אחת המייסדות של מאפיית המין הלסבית (Lesbian Sex Mafia), ארגון שמציע תמיכה ומידע לנשים מכל אוריינטציה מינית וזהות מגדרית.
חיים אישיים.
אליסון מתגוררת במונטה ריו, קליפורניה, יחד עם בת זוגה אליקס ליימן ובנן, וולף.
בית החולים לילדים של פילדלפיה
בית החולים לילדים של פילדלפיה (באנגלית: Children's Hospital of Philadelphia; ידוע גם בכינויו CHOP) הוא בית חולים לילדים הממוקם בפילדלפיה שבמדינת פנסילבניה בארצות הברית. בית החולים נוסד ב-1855 והיה הראשון בארצות הברית שהתמקד ברפואת ילדים בלבד. הוא בין בתי החולים לילדים המובילים בעולם ולאורך שנות קיומו נעשו בו פריצות דרך טיפוליות ומחקריות רבות. בית החולים הוא ישות עצמאית ופועל בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת פנסילבניה.
היסטוריה.
הרעיון להקמת בית החולים נרקם על ידי דוקטור פרנסיס ווסט לואיס, בהשראת ביקורו בלונדון בבית החולים גרייט אורמונד סטריט, שהוקם ב-1852 והיה בית החולים לילדים הראשון בבריטניה. הוא שכנע את שניים מעמיתיו דוקטור תומאס טי יוסון ודוקטור ריצ'רד אלכסנדר פולרטון פנרוז להצטרף למיזם הקמת בית החולים לילדים הראשון בארצות הברית.
בית החולים נוסד בפילדלפיה ב-1855 והכיל בתחילה 12 מיטות אשפוז ובית מרקחת. לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית עבר בית החולים למיקום חדש בעיר והכיל 35 מיטות, ב-1916 עבר פעם נוספת, ב-1922 הוקמה בו לראשונה מעבדת מחקר. ב-1974 עבר למיקומו הנוכחי בגדה המערבית של נהר סקוקל, בסמוך לאוניברסיטת פנסילבניה.
בית החולים מכיל 527 מיטות, פוקדים אותו ואת רשת המרפאות שלו מעל מיליון מטופלים מדי שנה. הוא כולל גם מרכז מחקר מהגדולים ומהמובילים בעולם בתחום רפואת הילדים, מרכז שיקום לילדים ורשת של מעל 50 מרפאות לילדים הפרוסה ברחבי פנסילבניה וניו ג'רזי.
מרבית החוקרים במרכז המחקר של בית החולים הם חברי סגל באוניברסיטת פנסילבניה. בית החולים כולל שש מחלקות אקדמאיות: רפואת ילדים, כירורגיה, הרדמה, טיפול נמרץ, פתולוגיה ופסיכיאטריה. מחלקת רפואת הילדים פועלת בשילוב מלא עם האוניברסיטה וחמש המחלקות הנוספות פועלות בשיתוף פעולה עם המחלקות המקבילות בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה.
בית החולים נמנה עם בתי החולים לילדים הטובים בעולם. על פי U.S. News &amp; World Report הוא מדורג בין הראשונים בארצות הברית בכל עשר המומחיות הרפואיות המדורגות על ידי המגזין. נכון ל-2015 הוא ממוקם ראשון בנאונאטולוגיה ובאורתופדיה, שני באורולוגיה, שלישי בטיפול בסרטן, גסטרואנטרולוגיה, נוירולוגיה ונוירוכירורגיה, פולמונולוגיה, רביעי בקרדיולוגיה וניתוחי לב ושישי בנפרולוגיה.
בית החולים היה החלוץ בארצות הברית בתחום הטיפולים הרפואיים לילדים במקרים רבים, בהם: מתן הכשרה מעשית רשמית לרופאי ילדים, הפעלת יחידת טיפול נמרץ לתינוקות, תוכניות טיפול לילדים עם לקות דיבור, אינקובטורים סגורים לתינוקות, שימוש בצנתר בלון לטיפול בבעיות לב, גילוי הגורם למונונוקלאוזיס זיהומי ("מחלת הנשיקה"), חיסונים לחזרת, שעלת, שפעת וRotavirus.
בואנה ויסטה קלאב
בואנה ויסטה קלאב (באנגלית: Buena Vista Social Club) הוא סרט דוקומנטרי משנת 1999, אודות המוזיקה הקובנית, שבוים על ידי וים ונדרס. הסרט קרוי על שמו של סגנון קצבי האופייני לקובה שהפך לכותר הראשי באלבום "בואנה ויסטה סושיאל קלאב".
תקציר.
הסרט מתאר איך ונדרס וריי קודר, חברו הוותיק, הצליחו לאחד את גדולי המוזיקה הקובנית כדי להקליט אלבום (הידוע כ-"בואנה ויסטה סושיאל קלאב") וגם להופיע פעמיים עם הרכב מלא: באפריל 1998 באמסטרדם (שני לילות) וב-1 ביולי 1998 בארצות הברית (באולם קרנגי הול, בניו יורק). למרות המרחק הגאוגרפי הקצר, המסע בין קובה וארצות הברית הוא מוגבל עקב מתח פוליטי בין שתי המדינות, ולכן הרבה מהאמנים נסעו לשם בפעם הראשונה. הסרט מציג את התגובות שלהם לחוויה זו, וכולל גם קטעים מצולמים מההופעה שנבעה מכך ואשר בה נמכרו כל הכרטיסים. הסרט כולל גם קטעי ראיונות עם האמנים הראשיים.
השפעות.
הסרט עזר למוזיקאים, שחלקם היו כבר בשנות התשעים שלהם, להפוך למוכרים בקרב הקהל העולמי וחלקם המשיכו והפיקו תקליטי סולו פופולריים. אלה כללו את איברהים פרר, קומפאי סגונדו, רובן גונזלס ואת אליאדס אצ'ואה.
אצ'ואה המשיך אחר כך ותמך במוזיקאים צעירים שביצעו את אותו סגנון המוזיקה עד לאחר שנת 2010 תחת השם "בואנה ויסטה סושיאל קלאב".
פרסים.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בשנת 2000 בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר. הוא זכה בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי בטקס פרס האקדמיה האירופית לקולנוע בנוסף לפרסים רבים אחרים. האלבום "בואנה ויסטה סושיאל קלאב" מציג גרסאות אולפן לאלה הנשמעות בסרט.
צוללת מסדרת דולפין
עזריאלי שרונה
המפיקים
מיקולה פימוננקו