פרום השתחרר ממעצרו, לאחר שהבטיח לשומרו באופן "ג'נטלמני" כי לא ינקוט כל פעולה. מיד מצא חיילים הנתונים למרותו, עצר את שטאופנברג, ועמו הגנרל לודוויג בק שאמור היה לקחת את הפיקוד על הצבא אילו הקשר היה מצליח, ורנר פון האפטן, קולונל אלברכט ריטר פון מרץ פון קירנהיים וגנרל פרידריך אולבריכט. פרום, שביחידה שתחת פיקודו השתמשו הקושרים למטרות הקשר, היה נחוש להיראות כמי שפעל לדיכויו, ולהעלים את כל הראיות המפלילות. לבק (שהיה ראש המטה הכללי בשנות השלושים, ומן המכובדים בקצינים הגרמנים) ניתנה האפשרות להתאבד. שטאופנברג, מרץ, האפטן ואולבריכט, נלקחו אל קיר במקום הקרוי "בנדלרשטראסה" (כיום "שטאופנברגשטראסה") ונורו שם. פעולה זו לא הצילה את פרום, שהוצא אף הוא להורג על "חלקו" בקשר, כמה חודשים לאחר מכן.
כך נכשל הקשר. בשעה אחת בלילה (של ה-21 בחודש) נאם היטלר לאומה, ובישר כי "כנופיה של קצינים שאפתנים" ניסתה להורגו אך נכשלה. הוא הבטיח לנקום בהם "בצורה שאנחנו, הנציונל-סוציאליסטים, רגילים לה".
גורלם של הקושרים.
קושרי העשרים ביולי נמנו על האליטה של החברה הגרמנית. חלקם, כבק וטרסקו, התאבדו בטרם ייפלו בידי האס אס, אך רובם נעצרו ונכלאו בכלא פלצנזה. הם נשפטו ב"בית הדין העממי" שבראשו עמד המשפטן רולנד פרייזלר. בבית דין זה הם הועמדו מושפלים, לא מגולחים, כאשר הם לבושים מכנסיים גדולים מכפי מידתם וללא חגורה. ה"משפט" התנהל תוך כדי שכל מילה שנאמרת על ידי מי מהנאשמים נקטעת בצעקות על ידי אב בית הדין פרייזלר, ששימש אף כקטגור. גזר הדין היה אחד - מוות בתלייה.
בנוסף, נעצרו אלפי גרמנים שנחשדו באהדה לקושרים או באי-אהדה למשטר. ההצדעה הצבאית הרגילה בוטלה והוחלפה בהצדעה במועל יד כדי לחזק את המחויבות האידאולוגית של הצבא למפלגה.
הקושרים נתלו באמצעות מיתרי פסנתר, שנקשרו אל ווי בשר המחוברים אל התקרה. התליות צולמו, והוקרנו להיטלר בהקרנות שאליהן הזמין גם את אנשי חצרו. בדרך זו נרצחו כחמשת אלפים איש, בהם אף קרובי משפחה של הקושרים, שלא היה להם חלק בקשר. מעטים שרדו את גל המעצרים, בהם ד"ר האנס ברנד גיזביוס, דיפלומט שנתן עדות מפורטת במשפטי נירנברג על טיבו של המשטר הנאצי, ועל קושרי העשרים ביולי.
קרל פרידריך גרדלר, ראש עיריית לייפציג, שאמור היה לקבל את תפקיד הקאנצלר אם יצלח הקשר, הצליח להימלט במשך שלושה שבועות. הוא נדד בכפרים בפרוסיה המזרחית, תוך שהוא מסתתר בבתי איכרים. לאחר כשלושה שבועות החליט לאכול ארוחת בוקר בפונדק דרכים, שם זיהתה אותו אחת מהאורחות והסגירה אותו לידי האס אס. אלה מסרו אותו לידי בית הדין העממי, שדן אותו למיתה. הוא הוצא להורג ב-2 בפברואר 1945. גרדלר ושטאופנברג זכורים עד היום בגרמניה כאנשים שפעלו באומץ לב ובהקרבה אישית, והראו אנושיות ומוסריות, בתקופה שבה הייתה גרמניה שקועה בביצוע פשעי מלחמה ורציחות המוניות.
הפלדמרשל ארווין רומל היה מודע לקשר ללא ספק, אם כי אין ודאות לגבי השאלה האם תמך בו באופן אקטיבי ועד כמה, או שישב בין המשפתיים בציפייה לראות מה ילד יום. כמה מהנחקרים הזכירו את שמו והעלו די ראיות שעירבו אותו במזימה. רומל שהה אז בביתו בחופשת מחלה לאחר שמכוניתו נפגעה בהפצצה מן האוויר, ורסיסים חדרו לראשו. לביתו נשלח גנרל וילהלם בורגדורף, אשר בישר לו כי יש די הוכחות להביאו בפני בית-הדין העממי, מה שכנראה יסתיים בגזר דין מוות ובפגיעה במשפחתו. בורגדורף הציע לו להתאבד תחת זאת ולהציל את כבודו, וגם את למנוע פגיעה במורל הלאומי עקב משפט של גנרל פופולרי. רומל הסכים, בלע כמוסת ציאניד, ולציבור נמסר כי מת מפצעיו. הוא זכה להלוויה ממלכתית מפוארת, בה הוספד על ידי היטלר. רק לאחר המלחמה נחשפו העובדות.
בתרבות הפופולרית.
הרומן "ליל הגנרלים" (Die Nacht der Generäle), מאת ה.ה. קירסט, מספר על תעלומת רצח בתקופת המלחמה, כאשר העלילה שזורה באירועי 20 ביולי. הספר תורגם לעברית על ידי עדנה קורנפלד, הוצאת שוקן, 1966. הספר גם הוסרט, באותו שם, בשנת 1967, בכיכובו של פיטר או'טול. בשנת 2009 התפרסם בעברית על הנושא ספרו של דני אורבך, "ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר", בהוצאת ידיעות אחרונות.
בשנת 2008 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "מבצע ואלקירי", העוסק בקשר העשרים ביולי, בכיכובו של טום קרוז.
הברונקס
הברונקס (באנגלית: The Bronx) הוא הרובע הצפוני ביותר מבין חמשת רובעי העיר ניו יורק. רובע הברונקס מהווה גם את מחוז ברונקס, אחד ממחוזות מדינת ניו יורק. המחוז גובל בצפונו בעיר יונקרס, ונהר הארלם מפריד בינו לבין מנהטן. המחוז כולל גם מספר איים באיסט ריבר. נכון לשנת 2020 מתגוררים במחוז 1,472,654 תושבים.
אטימולוגיה.
מקור שמו של רובע הברונקס הוא בחוות ברונקס – חוותו של מהגר שוודי בשם יונאס ברונק, אשר שכנה באזור בשנת 1641. שמו הרשמי של הרובע הוא "הברונקס" (The Bronx), ושם המחוז הוא "ברונקס".
היסטוריה.
האזור בו נמצא כיום מחוז ברונקס היה בעבר חלק ממחוז וסטצ'סטר, אחד מהמחוזות המקוריים של מושבת ניו יורק.
בשנת 1874 הועבר למחוז ניו יורק חלקו המערבי של האזור שהיום הוא מחוז ברונקס, בו נמצאו הערים קינגסברידג', וסט פארם ומוריסניה, ובשנת 1895 הועברו למחוז ניו יורק העיר וסטצ'סטר וחלקים מאיסטצ'סטר ומפלהם, לאחר שתושבי המחוז הצביעו על רצונם להפוך לחלק ממחוז ניו יורק. בשנת 1914 הוגדרו אזורים אלה כ"מחוז ברונקס", והעיר ניו יורק סיפחה לתוכה את מחוז ברונקס כאחד מרובעי העיר.
אתרים בעלי חשיבות.
במחוז ברונקס נמצאים:
במחוז נמצאים שני הפארקים הגדולים ביותר בשטח העיר ניו יורק:
בברונקס נמצא היכל התהילה לאמריקאים נודעים, שתוכנן בידי האדריכל סטנפורד וייט.
רובע הברונקס הוא הרובע היחיד בניו יורק שבו זורמים נהרות מים מתוקים - נהר ברונקס ונהר הצ'ינסון, הזורם למפרץ איסטצ'סטר.
גאוגרפיה.
שטח המחוז 148.7 ק"מ, מתוכם 108.9 שטחי יבשה ו-39.9 שטחי מים (26.82%).
כמו רחובות מנהטן וקווינס כך גם רחובות ברונקס נושאים שמות מספריים. שמות הרחובות הם ההמשך של שמות רחובות מנהטן - והרחוב הדרומי ביותר נושא מספר 132. הרחובות, כמו במנהטן מחולקים למזרח ומערב, כאשר הרחוב החוצה הוא שדרות ג'רום.
שכונות.
השכונות העיקריות בברונקס הן:
הארט (אי).
הארט (Hart) הוא אי קטן, מהווה החלק המזרחי ביותר של רובע הברונקס. אורכו כקילומטר וחצי ורוחבו כחצי קילומטר. הוא נמצא צפון-מזרחית לאי סיטי ובקבוצת איי פלהאם.
אוכלוסייה.
נכון לסקר שנערך בשנת 2000 מתגוררים ברובע 1,332,650 תושבים, 463,212 משקי בית ו-314,984 משפחות. צפיפות האוכלוסייה היא 12,242.2 נפשות לקמ"ר.
בשכונת ריברדייל נמצאת אוכלוסייה יהודית ניכרת ובית הספר ס.ע.ר המשרת את תושבי השכונה היהודים.
דמות
בספרות ובאמנות, דמות היא כל אחד מן המשתתפים ביצירה. דמות כזו שנוצרה בסיפור, במחזה או בשיר קרויה דמות ספרותית, בסרט קולנוע דמות קולנועית, וכאשר נוצרה בסדרת טלוויזיה (לרבות אנימציה), היא קרויה דמות טלוויזיונית. התהליך של פיתוח ויצירת הדמות נקרא אפיון. הדמות היא לרוב של אדם, אך קיימת גם דמות שאינה אנושית, לרבות דמות לא אנושית שמקבלת האנשה דרך היצירה.
סוגי דמויות.
נהוג להבחין בין דמויות ראשיות ומשניות:
עיקר ההבדל בין הדמות הראשית למשנית הוא בעיצוב הנרחב של עולמו הפנימי של הראשון, בעוד האחרון, על פי רוב, אינו זוכה לו. בעוד שהדמות הראשית שקועה בלבטים פנימיים, בפעילות חיצונית או פנימית אינטנסיבית, מגלה קווי אופי מובהקים ואיכויות אנושיות ייחודיות, מתפתחת ועוברת תמורות שונות - זו המשנית, בניגוד לראשית, נוטה להיות "שטוחה" מבחינת העומק הרגשי, תמורות הנפש והלבטים הפנימיים, לפחות עד כמה שהללו נחשפים בפני הקורא.
אפיון הדמות.
הדמות היא פרי יצירה בדיוני. לכן מניחים שכל פרט הקשור לדמות אינו מקרי, אלא נבדה על ידי הסופר משום שהוא חשוב ומשמעותי להבנת העלילה ולהתפתחותה.
תהליך פענוח הדמות דומה לתפקיד הפסיכולוג או החוקר: על מנת לנסות ולגלות את ה"אישיות" של הדמות ביצירת הסיפורת, יש לאסוף פרטים מתוך הטקסט, ובעזרתם לנסות לאפיין את הדמות הספרותית.
בטקסט הפרוזאי ישנם שלושה סוגים של פרטים הקשורים לדמות:
שילוב של בדיון ומציאות.
הדמות היא בדרך כלל בדיונית, שנבראה על ידי מחבר הסיפור. לעיתים נכתב הסיפור כרומן מפתח - אף שהשמות המופיעים בו בדיוניים, ניתן לזהות מאחורי מעשי הדמויות אנשים בשר ודם שאליהם רמז המחבר.
במקרים אחרים משולבים ביצירה הבדיונית אנשים ממשיים. ספרו של גיירמו מרטינס, "רציחות נוסח אוקספורד", כולל עלילה בדיונית וגיבורים בדיוניים, אך מסופר בו שאחדים מהגיבורים נוסעים לקיימברידג' כדי לשמוע את הרצאתו של אנדרו ויילס על ההוכחה שמצא למשפט האחרון של פרמה, ואחד מגיבורי הספר מביע חשש לחייו של ויילס, עקב סדרת רציחות שהתרחשה באוקספורד. בניגוד לכל שאר גיבורי הסיפור, אנדרו ויילס הוא מתמטיקאי נודע, שאכן הציג ביוני 1993 את הוכחתו בהרצאה שנתן בקיימברידג'. בסרט שהופק על פי הספר, "רציחות באוקספורד", הוחלפה דמותו של ויילס בדמות בדיונית, המוכיחה משפט בדיוני, "המשפט האחרון של בורמאט".
רצח הנשיא מקינלי
ווילאם מקינלי
שנקרה
שנקרה (בהינדית: आदि शंकराचार्य (חי במאות ה-7 - ה-8, לפי אחת הגרסאות בשנים 788–820) אולם מקורות אחרים נוקבים בתאריכים שונים), המכונה גם בהגואטפדא אצ'ריה (המורה לרגלי האדון) ואדי שנקרה (בקירוב: השנקרה הראשון), היה תאולוג ופילוסוף האדווייטה ודאנטה ("אי שניות") המפורסם ביותר ובכך היווה השפעה חזקה על התפתחות ההינדואיזם.