קאנטחו (בוייטנאמית: Cần Thơ) היא העיר הרביעית בגודלה ב, והעיר הגדולה ביותר באזור נהר מקונג . באזור העיר, נמצאים מוזיאון קאנטחו ואוניברסיטת קאנטחו . ליד העיר נמצא נמל התעופה הבין-לאומי קאנטחו .
גאוגרפיה.
העיר ממוקמת כ-1,217 ק"מ מבירת וייטנאם, האנוי.
אקלים.
על פי שיטת קפן, בקאנטחו יש אקלים סוואנה טרופי. ממאי עד לנובמבר, האזור גשום, ומדצמבר עד לאפריל, האזור לח. הלחות השנתית הממוצעת היא כ-83%. כמות הגשמים הממוצעת היא 1,635 מ"מ. הטמפרטורה הממוצעת היא 27 מעלות צלזיוס.
ביין הואה
ביין הואה (בוייטנאמית: Biên Hòa) היא העיר החמישית הגדולה ביותר בווייטנאם. העיר ממוקמת במחוז דג'ונג נאי , וייטנאם.
גאוגרפיה.
העיר ממוקמת כ-1,120 ק"מ מבירת וייטנאם, האנוי. בנוסף, העיר ממוקמת ליד הנהר דג'ונג נאי .
אקלים.
הטמפרטורה הממוצעת היא 26 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אפריל (29 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא אוגוסט (24 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 2,038 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (411 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (17 מ"מ גשם).
נאצ'אנג
נאצ'אנג (בוייטנאמית: Nha Trang) היא עיר במחוז קהאן הואה , וייטנאם. באזור פועל נמל התעופה הבין-לאומית קהאן הואה .
גאוגרפיה.
העיר ממוקמת כ-1,034 ק"מ מבירת וייטנאם, האנוי.
אקלים.
על פי שיטת קפן, לנאצ'אנג יש אקלים סוואנה טרופי. מספטמבר עד לדצמבר, האזור גשום, ומינואר עד לאוגוסט, האזור לח. הלחות השנתית הממוצעת היא כ-79.5%. כמות הגשמים הממוצעת היא 1,280 מ"מ. הטמפרטורה הממוצעת היא כ-27 מעלות צלזיוס.
בון מא טאוט
בון מא טאוט (בוייטנאמית: Buôn Ma Thuột) היא עיר במחוז דאקלאק , וייטנאם. באזור העיר, פועל שדה התעופה בון מא טאוט .
ב-1975 במהלך מלחמת וייטנאם התרחש באזור קרב משמעותי שבעקבותיו עבר האזור לידי צפון וייטנאם.
גאוגרפיה.
העיר ממוקמת כ-954.5 ק"מ מבירת וייטנאם, האנוי. בנוסף, ליד העיר נמצא הנהר דה קרונג (Đa Krông).
אקלים.
הטמפרטורה הממוצעת היא 24 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אפריל (28 מעלות צלזיוס), והחודש הקר ביותר הוא דצמבר (22 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,988 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (365 מ"מ גשם), וחודש פברואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (18 מ"מ גשם).
משה יצחקי
משה יצחקי (שם עט: משה ב. יצחקי; נולד ב-2 בדצמבר 1951) הוא משורר, מתרגם ועורך. כיהן כראש החוג לספרות במכללת אורנים.
ביוגרפיה.
יצחקי נולד בשנת 1951 במעברת טירת כרמל, בן לחנה לבית בראונשטיין וליוסף יצחק-בכר, שעלו לישראל מרומניה בשנת 1950. השם "בכר" הושמט על ידי פקידי ההגירה, ויצחקי בחר להוסיף לשם העט את האות ב. על-מנת לציין את שם המשפחה שהושמט.
בעל תואר ראשון במחשבת ישראל ובספרות עברית ממכללת אורנים ותואר שני בלימודי יהדות ממכון שכטר למדעי היהדות. בעל דוקטורט מבית המדרש לרבנים באמריקה.
חבר מערכת קשב לשירה משנת 2014.
נשוי לרבקה ואב לשלושה ילדים. מתגורר באחוזת ברק.
יצירתו.
יצחקי פרסם תשעה ספרי שירה, שניים מהם תורגמו לרומנית ויצאו לאור ברומניה.
ב-2017 זכה בפרס על שם המשורר הרומני ניקיטה סטנסקו במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לשירה בסיגט, על ספרו "ציפור מאספת" שתורגם לרומנית על ידי ד"ר פאול פרקש. ב-2018 זכה בפרס הוקרה על תרגום אנתולוגיה טרנסילבנית במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לספרות של טרנסילבניה.
אורי דסאו
אורי דסאו (נולד ב-1979 בתל אביב), הוא אוצר אמנות וכותב עצמאי. החל מ-2011 מתגורר ופועל באירופה.
ביוגרפיה.
אורי דסאו בעל תואר ראשון (2002) בפילוסופיה, ספרות והיסטוריה של האמנות מאוניברסיטת תל אביב. בגיל 24 החל לפעול כאוצר תערוכות בגלריות ומוזיאונים באירופה וישראל. תערוכותיו התקיימו, בין היתר, בביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב לאמנות, במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית ובגלריה הלאומית החדשה, בברלין. החל מ-2011 התרחבה פעילותו האוצרותית מישראל לאירופה. דסאו פועל כאוצר, כותב ומרצה ומתגורר כיום בבלגיה. בין השנים 2004–2008 כתב במגזין סטודיו: כתב עת לאמנות. דסאו היה עורך אורח של שני גיליונות מיוחדים של המגזין: גיליון 170 (ספטמבר 2007), ״עשן בעיניים: צילום מופשט עכשווי״, וגיליון 174 (ספטמבר 2008), ״בחזרה ל-1980״. ב-2006 שהה בתוכנית אמן (רזידנסי) ב-IASPIS בשטקהולם. ב-2008 שימש אוצר של גינת הפסלים של עיריית סביון ובשנת 2010 שימש כיועץ לאוסף הצילום של האספן שלום שפילמן (האוסף וכן "מכון שפילמן לצילום", שהחזיק בו, הוקמו בשנת 2010 ופורקו בשנת 2015). בשנת 2012 נמנה דסאו בין חבר השופטים להענקת הפרס הגרמני לאמנות מדיה דיגיטלית בינלאומית ע"ש נאם ג'ון פייק (Nam June Paik Award).
דסאו לימד באקדמיה בצלאל בירושלים, במחלקה להיסטוריה ותיאוריה בשנת 2008. בין 2014–2016 שימש כמרצה אורח באוניברסיטה לאמנויות בברלין וכן באקדמיה לאמנויות במינכן. בשנת 2018 שימש כמרצה אורח באקדמיה לאמנות בדיסלדורף שבגרמניה, וב-2019 שימש כמרצה אורח באקדמיה לאמנות במינכן, ובבית ספר לאמנות בעיר גנט שבבלגיה.
פעילות אוצרותית.
דסאו החל לפעול כאוצר אומנות צעיר בגיל 24. התערוכה הראשונה שאצר ״נחשו מי מת״, גלריה דביר, יולי 2003, התייחסה לדמותו של יאסר ערפאת, מייסד הארגון לשחרור פלסטין (פת"ח) ויו"ר הראשון של הרשות הפלסטינית. שם התערוכה הוא ציטוט מתוך סצנה מהסרט הישראלי שלאגר (1979) בבימויו של אסי דיין ובכיכובם של הגשש החיוור. העובדה שערפאת נפטר בנובמבר 2004, כשנה לאחר שהתקיימה התערוכה, הפכה את התערוכה בדיעבד למעין נבואה מקברית שהתגשמה. בתערוכה הוצגו עבודות של אבנר בן גל, אלי פטל, תמר גטר, ומיכל נאמן ופבל וולברג, לצד יצירות שנעשו במיוחד לתערוכה על ידי האמנים רותי נמט ואדם רבינוביץ. בנוסף הוצגו בה מקטעים מתוך הסרטים של אורי זוהר, אסי דיין ואפרים קישון.
התערוכה השנייה שאצר דסאו, ״חזרת״, התקיימה בגלריה גבעון בשנת 2005. שם התערוכה התייחס למאכל, למחלה ולשורש ח.ז.ר. בתערוכה הקבוצתית הוצגו עבודות שנעשו במהלך עשורים שונים על ידי אמנים ישראלים ואירופאים בני דורות שונים: אלי פטל, אדם רבינוביץ, רפי לביא, משה גרשוני, משה ניניו, יולנדה פיבר וכן דניאל כהן, שפעל כצלם פפראצי בישראל ותצלומיו הוצגו בתערוכה לצד שתיים מיצירותיו של רפי לביא משנת 1999. החיבורים שיצר דסאו בתערוכה בין עבודותיהם של אמנים בני דורות שונים וממקומות שונים על רקע המשמעויות השונות של המילה "חזרת" תרמו ליצירת מתח פרשני והעשירו את ההקשרים. בשנת 2006 אצר דסאו בביתן הלנה רובינשטיין, שתי תערוכות יחיד: ״תרדמון״ ו-״הטבע המקורי״ של האמנים אלי פטל ואדם רבינוביץ. ב-2008 אצר את התערוכה ״מושבת עונשין״ במשכן לאמנות בעין חרוד בהשתתפותם של אבנר בן-גל, מיכל הלפמן, אדם רבינוביץ, טל ר., . התערוכה הציגה עסקה עבודות שנעות ממעמד של אובייקט למעמד של סביבה ושמה דגש על הממד הפרפורמטיבי והתיאטרלי של אובייקטים פיסוליים ועל תביעתם לצופה אקטיבי.
בנובמבר 2010 אצר את התערוכה ״תורת השלבים״ במוזיאון פתח תקווה לאמנות, בהשתתפותם של האמנים אפרת שלם, ג'ניפר אלורה וגיירמו קלזדייה, וואליד בשטי, וולפגנג טילמנס, חיים דעואל לוסקי, ינאי טויסטר, משה ניניו, סטן ברקהאג', שאנון אבנר, תומאס דימנד ותומאס רוף. בתערוכה הוצגו עבודות צילום, קולנוע ווידאו של אמנים ישראלים ובינלאומיים. התערוכה עוררה דיון על זהותו, מעמדו ומצבו של המדיום הצילומי על ידי שיבוש, פירוק הגדרות הצילום וגילוי היבטים אחרים של המדיום. ב-2011 אצר את הביאנלה השלישית בהרצליה, ״המכה השנייה״ בהשתתפותם של נחום טבת, גיל מרקו שני, פבל וולברג, גרגור שניידר, אבנר בן-גל, רותי נמט ואמנים נוספים. בספטמבר 2014, בגלריה הלאומית החדשה בברלין אצר יחד עם אודו קיטלמן, מנהל המוזיאון תערוכת יחיד למשה גרשוני, ״לא אבא לא אמא״. בתערוכה הוצגו כשמונים עבודות שמסכמות ארבעה עשורי פעילות של גרשוני. היא נפתחה בשחזור המיצב "מי ציוני ומי לא" משנת 1979, שבוצע מחדש בלובי של קומת האוסף של המוזיאון. המילים בעברית זעקו מן הקיר, והצגתן במוזיאון בברלין עטפה אותן טענה אותן במשמעויות שונות מאלה שהיו לעבודה כשהוצגה לראשונה בגלריה ג'ולי מ. בתל אביב.
ב-2020 פרסם דסאו את ״המשולחים: תערוכה בפורמט דפוס״ במגזין תיאוריה וביקורת (מס. 53). התערוכה מציגה שבעה אמנים שעזבו את ישראל בגיל צעיר, טרם הבשלתם היצירתית או לקראתה, ושהשתלבו בעולם האמנות במערב. האמנים הם: יעקב אגם (יליד 1928), חיים סטיינבך (יליד 1944), סרג' שפיצר (1951–2012), מייקל קלג ומרטין גוטמן (ילידי 1957), אבשלום (1964–1993), ומיקה רוטנברג (ילידת 1976). דסאו חיבר בין אמנים בני דורות שונים דרך זווית ביוגרפית אישית ומנקודת מבט היסטורית כרונולוגית רחבה יותר, והציע להתייחס לישראל כמרחב שננטש ונותר מאחור. אצל חלק מהאמנים בתערוכה מרכיב העזיבה פנימי לעבודה ואצל אחרים זהו מרכיב חיצוני, שהפיכתו לפנימי בתערוכה חושפת את האופן בו מעשה האוצרות כופה עצמו מבחוץ אל תוך העבודה. דסאו מתייחס לעזיבת ארץ ישראל כדי להמחיש את ההשלכות של מעשה האוצרות, להנכיח אותו כשרירותי אך גם כמהותי.
קישורים חיצוניים.
__חייב_תוכן_עניינים__
יוסף בבינסקי
בית העלמין וגנקובסקויה
בית העלמין וָגַנקוֹבסקוֹיֶה (ברוסית: Ваганьковское кладбище) הוא אחד מבתי הקברות הנרחבים והידועים ביותר במוסקבה. הוא ממוקם בחלק הצפון מערבי של העיר, באזור כיכר קרסנופרסננסקאיה זסטאבה, ברחוב סרגיי מקייב 15, והוא משתרע על שטח של 47.9 דונם.