כעבור יומיים נערכה בקתדרלת ולדימיר הקדוש תפילה חגיגית להחלמת סטוליפין. הקתדרלה הייתה צפופה, רבים בכו. הימים הבאים עברו בחרדה, הרופאים קיוו להחלמה, אך ב-4 בספטמבר בערב מצבו של סטוליפין הידרדר מאוד, הוא החל לאבד כוח, הדופק שלו החל להיחלש ובסביבות השעה 22:00 בערב ב-5 בספטמבר הוא מת. סטוליפין בילה את הימים האחרונים בחייו ומת במרפאת האחים מקובסקי ברחוב מאלו-ולידימירסקאיה (הבית נשמר; הכתובת הנוכחית היא רחוב אולסיה גונצ'ר, בית מספר 33).
ההלוויה.
בצוואה שנפתחה של סטוליפין, שנכתבה הרבה לפני מותו, בשורות הראשונות נכתב: "אני רוצה להיקבר במקום שיהרגו אותי." הוראתו של סטוליפין בוצעה על ידי קרוביו: לאוורת קייב-פצ'רסק נבחרה כמקום מנוחתו הנצחי.
ב-9 בספטמבר נקבר סטוליפין בלאוורת קייב-פצ'רסק. כנסיית הטרפז, בה נערך טקס האשכבה, הייתה מלאת זרים עם סרטים לאומיים, הממשלה, נציגי הצבא והצי וכל המחלקות האזרחיות, רבים מהמועצה המדינית והדומה הממלכתית התכנסו במקום, יותר ממאה איכרים מהכפרים הסמוכים הגיעו. המצבה מקברו של סטוליפין בראשית שנות השישים של המאה העשרים הוסרה ונשמרה במשך שנים רבות במגדל הפעמונים במערות הרחוקות. אתר הקבר כוסה באספלט. המצבה שוחזרה במקומה המקורי בשנת 1989, בסיוע איליה גלזונוב.
החקירה.
עוד בשנותיו כסטודנט, בוגרוב היה מעורב בפעילות מהפכנית, נעצר מספר פעמים, אך שוחרר במהירות, הודות להשפעת אביו שהיה ידוע בחוגים העירוניים. בעיצומה של התסיסה המרדנית בקייב, הוא היה חבר במועצה המהפכנית של נציגי הסטודנטים ובמקביל ביצע עבודות חשאיות עבור המשטרה החשאית. לדברי ראש מחלקת הביטחון של קייב, ניקולאי קוליאבקו, בוגרוב בגד במהפכנים רבים, מנע פעולות טרור וכך זכה באמונו ובאמון המשטרה.
בוגרוב נשלח היישר מהתיאטרון למבצר קייב "הקפוניה האלכסונית", שם נכלא בבידוד. עם זאת, נסיבות ניסיון ההתנקשות מצביעות על כך שהרצח התאפשר בגלל רשלנות המשטרה החשאית, הדומה לכוונת זדון. גזר הדין מוות בוצע במהירות רבה ב-13 בספטמבר.
ההיסטוריה של המקרה יוצא הדופן הזה עדיין רצופה חוסר ודאות. אף מפלגה פוליטית לא קיבלה אחריות לרצח זה. הגרסה הנפוצה ביותר הייתה שכסוכן משטרתי חשאי, לאחר שנחשף על ידי המהפכנים, נאלץ להרוג את סטוליפין. על כך מעיד בעקיפין המידע שהופיע בעיתונות על הופעתו בקייב ערב רצח טרוצקי. לפי אחת הגרסאות, ניסיון ההתנקשות אורגן בעזרת האוכרנה. בעיקר משום שהכרטיס לתיאטרון הונפק לבוגרוב על ידי ראש מחלקת הביטחון בקייב ניקולאי קוליאבקו בהסכמת פאבל קורלוב מבלי שבוגרוב הושם תחת מעקב. על פי גרסה אחרת, קוליאבקו הוטעה על ידי בוגרוב. על פי זיכרונותיו של מושל קייב, אלכסיי גירס, ביטחונו של סטוליפין בעיר אורגן בצורה גרועה ביותר.
כדי לחקור את נסיבות המקרה מונתה ועדה של הסנאט בראשותו של הסנאטור מקסימיליאן טרוסביץ'. בראשית 1912 הועברו תוצאות הוועדה, שנכתבו על גבי 24 כרכים, למועצת המדינה. הדו"ח העלה את נושא "עודף וחוסר המעש של השלטון, שהיו לו השלכות חשובות מאוד" וקרא לסגן השר קורלוב, סגן המנהל וריגין, ראש משמר הארמון ספירידוביץ' וראש מחלקת הביטחון בקייב קוליאבקו כאשמים. חוסר המעש התבטא ביחס פסיבי כלפי בוגרוב, שאיש לא בדק ובעובדה שלמרות התראות חוזרות ברורות הוא הוכנס לתיאטרון. כתוצאה מכך, אנשים אלה הובאו לחקירה ראשונית כנאשמים. הנהגת החקירה הופקדה בידי הסנאטור ניקולאי שולגין. במהלך החקירה אמר קורלוב כי "לא עשיתי הוראה מיוחדת לקוליאבקו לקבוע מעקב אחר אישיותו של אלנסקי (שם בדוי של הסוכן בוגרוב), מתוך אמונה כי ראש מחלקת הביטחון אינו יכול להחמיץ טכניקת חיפוש אלמנטרית שכזו."
באופן לא צפוי, בראשית 1913 נסגר התיק בהוראת ניקולאי השני.
הנצחה.
ב-7 בספטמבר הציעו כמה מחברי הדומה וחברי זמסטבו המקומית להקים אנדרטה לסטוליפין בקייב. הם החליטו לגייס כספים באמצעות תרומות. התרומות הגיעו כל כך מהר, שממש שלושה ימים אחר כך נאסף בקייב לבדה סכום שיכול לכסות את עלויות האנדרטה. שנה לאחר מכן, ב-6 בספטמבר 1912, נחשפה אנדרטה באווירה חגיגית בכיכר ליד הדומה העירונית, ברחוב חרשצ'אטיק. סטוליפין מוצג כשהוא נואם ומילותיו הידועות "אתם צריכים תהפוכות גדולות - אנחנו צריכים את רוסיה הגדולה" מגולפות על האבן, כשבצד הקדמי של האנדרטה היה הכיתוב: "העם הרוסי לפיוטר ארקדייביץ' סטוליפין."
האנדרטה נהרסה ב-16 במרץ (29) 1917, שבועיים לאחר מהפכת פברואר.
מרופדת בקטיפה אדומה, הכורסה מספר 17 מהשורה השנייה של יציעי התיאטרון העירוני של קייב, לידה נהרג סטוליפין, נמצאת כיום במוזיאון להיסטוריה של משרד הפנים בקייב.
רחוב מלובלדימירסקאיה, שם נפטר סטוליפין, שונה לשם סטוליפּינסקאיה. במהלך המאה ה-20 שונה שמו של רחוב זה שש פעמים נוספות וכעת הוא נקרא רחוב אולסיה גונצ'ר.
מאז 2012, במוסקבה ניצב פסל של פיוטר סטוליפין, מול בניין ממשלת רוסיה.
2021 בגרמניה
2021 בגרמניה היא השנה בה מציינת גרמניה 150 שנות לאום.
1872 בגרמניה
בלה ואגו (שחקן)
בלה ואגו (במקור ברוך ויינברגר, בהונגרית: Vágó Béla; אוראדיה, 26 ביוני 1871 – בודפשט 30 בינואר 1931) היה שחקן, במאי יהודי-הונגרי. הוא אחיו הם לאסלו ואגו ויוז'ף ואגו, האדריכלים ושל גזה ואגו, השחקן והמחזאי.
ביוגרפיה.
בלה ואגו נולד במשפחה יהודית כבנם של מיהאי ויינברגר (1837–1917) ושל יוזפה מרקוביץ'. בשנת 1893 חתם חוזה בלהקתו של אנטל בוקודי בטרגו מורש, לימים הוזמן לקלוז'-נאפוקה, משם לפץ', ואז ב-1903 החתים אותו לאסלו באוטי בתיאטרון קיראי, שם הופיע לראשונה במחזה "גטו" של המחזאי היהודי-הולנדי הרמן היירמנס (Herman Heijermans), בהצלחה רבה. מתיאטרון קיראי הוא עבר ל"תיאטרון ההונגרי" (Magyar Színház) כבמאי הראשי. הוא הופיע גם בתיאטרון בלהה לואיזה ובתיאטרון האופרטה של בודפשט. מספטמבר 1930 ועד מותו הוא היה מנהל "תיאטרון מרכז העיר" ((Belvárosi Színház (1917–1951)).
חייו הפרטיים.
אשתו הראשונה הייתה השחקנית שטפניה בורגר, איתה התחתן בבודפשט, ב-1 ביולי 1908, ואז התגרש בשנת 1912. אשתו השנייה הייתה מריה ויינברגר (1889–1931), אותה נשא לאישה ב-23 בספטמבר 1915. בלה ואגו הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
2021 בארצות הברית
2021 בארצות הברית היא השנה בה חגגה ארצות הברית 245 שנה מיום היווסדה.
יחסי אוזבקיסטן–סלובניה
יחסי אוזבקיסטן–סלובניה הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אוזבקיסטן ורפובליקת סלובניה.
במהלך ביקורו של שר החוץ הסלובני באוזבקיסטן באוקטובר 2003, נחתם הסכם על הגנה על השקעות ופרוטוקול לשיתוף פעולה בין משרדי החוץ של שתי המדינות.
מחזור המסחר בין שתי המדינות עמד בשנת 2002 על 2.1 מיליון דולר.
הוסכם על פיתוח נוסף של היחסים בין ממשלות, פרלמנטים ושיתוף פעולה כלכלי.
אמיר כהן
אמיר כהן הוא קצין משטרה בדרגת ניצב, המכהן כמפקד משמר הגבול.
ביוגרפיה.
כהן גדל בשיכון ד' בטבריה. ב-1988 התגייס לשירות חובה במשמר הגבול. פיקד על יחידת אלון במג"ב צפון והוביל מבצע שהביא לחשיפת חוליית הטרור שביצעה את רצח אולג שייחט ופיגועים נוספים. פיקד על מתקן ביטחוני (מתקן 302) באבטחת משמר הגבול, אחר כך שימש מפקד פלוגה מ"א (יסמ"ג יהודה) במג"ב איו"ש. בתפקידיו הבאים שימש מפקד גדוד במג"ב עוטף ירושלים, סגן מפקד מג"ב צפון וקצין המבצעים של משמר הגבול. בספטמבר 2015 מונה למפקד מרחב נתב"ג וב-2018 מונה לסגן ראש אגף ההדרכה.
בפברואר 2021 מונה למפקד מג"ב בדרגת ניצב.
כהן בעל תואר ראשון במדעי החברה, תואר שני במנהל עסקים ובוגר המכללה לביטחון לאומי.
פרד המפטון
פרדריק אלן המפטון (באנגלית: Fredrick Allen Hampton; 4 בדצמבר 1969 – 30 באוגוסט 1948) אשר ידוע יותר כפרד המפטון, היה אקטיביסט אמריקאי ומהפכן סוציאליסטי. את הכרתו הציבורית קיבל בתור ראש סניף של הפנתרים השחורים במדינת אילינוי, ובהקמתה של "קואליציית הקשת". קואליציית הקשת הייתה איגוד של מספר קבוצות רב-גזעיות באזור שיקגו לכדי ארגון פוליטי הפועל במשותף, אשר כלל מלבד הפנתרים השחורים בשיקגו גם את "הפטריוטים הצעירים" (Young Patriots , היה ארגון שמאל סוציאליסטי משיקגו, המורכב מלבנים בני מעמד הפועלים) ו"הלורדים הצעירים" (Young Lords , ארגון פעולה פוליטי וחברתי פורטוריקני שהחל ברחובות שיקגו וניו יורק בסוף שנות השישים). ארגון קואליציית הקשת שם לעצמו להילחם למטרות של צדק ושינוי חברתי.
בשנת 1967, זוהה המפטון על ידי ארגון ה-FBI כאיום רדיקלי. ה-FBI ניסה לחתור תחת פעילותו של המפטון בשיקגו על ידי זריעת דיסאינפורמציה בקרב תומכיו, ועל ידי איסוף מודיעין מסוכנים בקרב הפנתרים השחורים. בשנת 1969, המפטון נהרג במהלך פשיטה של יחידה טקטית של משטרת שיקגו, שפעלה במשותף עם התובע המחוזי של מחוז קוק וה-FBI. במהלך הפשיטה נהרג גם מארק קלארק, שהיה חבר בארגון הפנתרים השחורים, וכן נפצעו מספר אנשים נוספים. בשנת 1970, חבר מושבעים שדן במקרה, מצא כי מותם של המפטון וקלאלק היה מוצדק בנסיבות העניין.
תביעה אזרחית הוגשה לאחר מכן מטעם ניצולי התקרית, ובשמם של קרובי משפחה של המפטון וקלארק, כנגד עיריית שיקגו, מחוז קוק והממשלה הפדרלית. בשנת 1982, הושגה פשרה בתיק על סך 1.85 מיליון דולרים. לאור הגילויים והמסמכים אשר התפרסמו אודות תוכנית COINTELPRO בהקשר של התקרית, חוקרים רבים סבורים כי מותו של המפטון היה למעשה התנקשות שנעשתה ביוזמת ה-FBI.
ראשית חייו וצעירותו.