המשחק מתבצע על גבי טבלה מרובעת בגודל לא מוגדר. בחלק מהתאים ישנו מספר. המטרה היא לחבר את כל התאים בעלי המספרים על פי הכללים הבאים:
לעיתים, במקום מספרים מופיעות אותיות; במקרה זה החוקים נשארים בהתאמה.
בדרך כלל, חידת "מספר קשור" נחשבת לטובה רק אם יש לה פתרון ייחודי וכל התאים בטבלה מתמלאים, אף על פי שחלק מיוצרי ה"מספר קשור" לא מתחשבים בכך.
שיטות פתרון.
כדי לפתור את החידה, כדאי לנסות לחבר זוגות של מספרים אחד אחד. עם ההתקדמות הפתרון נהיה ברור מאליו.
ישנן פעמים (כמו בדוגמה בצד ימין), שחיבור בין שתי אותיות יכול להתבצע רק בדרך אחת - ומכאן שהקו חייב לעבור בה. מעבר של קווים בין אותיות אחרות היכולות להתחבר בדרך זו נשלל מיד, אחרת לאותיות האחרות (שזהו המעבר היחיד עבורן) לא תהיה דרך להתחבר.
היסטוריה.
בשנת 1897, חידה שונה במעט התפרסמה בכתב העת "Brooklyn Daily Eagle" בטור שנכתב על ידי סם לויד. גרסה מוקדמת אחרת של "קשור מספר" התפרסמה בספרו של הנרי ארנסט דודני "Puzzles and Curious Problems " (1932) בתור "Planning Tours" (חידה מספר 270). החידה הפכה לפופולרית ביפן על ידי ניקולי, והתפרסמה תחת השם "ארוּקוֹנה" (アルコネ, "קשר אלפביתי") וגם תחת השם "ננברינקוּ" (ナンバーリンク, "קשר מספרי"). ההבדל היחיד בין ארוקונה לננברינקו הוא שבארוקונה ישנם זוגות אותיות (כמו בחידה של דודני), ובננברינקו ישנם זוגות של מספרים.
נכון לשנת 2006, ניקולי פרסמה שלוש חוברות המכילות רק חידות "קשור מספר".
בנוסף, גרסאות של החידה ידועות בשמות Wire Storm, Flow Free וגם Alphabet Connection; הגרסאות הללו שוחררו כמשחקים לאייפון, אייפד ואייפוד טאצ'.
מארק חסמן
אצטדיון טורק טלקום
אצטדיון טורק טלקום (בטורקית: Türk Telekom Stadyumu) הוא אצטדיון כדורגל הנמצא בעיר איסטנבול שבטורקיה. האצטדיון משמש כאצטדיונה הביתי של קבוצת גלאטסראיי ומכיל 52,652 מקומות ישיבה. בניית האצטדיון החלה בשנת 2007 והסתיימה בשנת 2011.
האצטדיון בנוי מ-44 טון ברזל שעוטף את האצטדיון, ויש בו מרכז קניות שכולל שתי חנויות אוהדים, חדר VIP ו-198 תאי צפייה אישים.
האצטדיון שימש לאירוח משחקי גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שנערך ב-2013.
בשנת 2017 שונה שם האצטדיון מ"טורק טלקום ארנה" ל"אצטדיון טורק טלקום", עקב הוראה של נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, לחדול מהשימוש במילה Arena לתיאור מתקני ספורט, משום אינה קיימת בשפה הטורקית.
ראש מטה ההגנה (הממלכה המאוחדת)
ראש מטה ההגנה (באנגלית: Chief of the Defence Staff, או בראשי תיבות: CDS) הוא המפקד העליון בפועל של הכוחות המזוינים של בריטניה והיועץ הבכיר של שר ההגנה הבריטי. התפקיד מקביל לרמטכ"ל צה"ל או רמטכ"ל צבא ארצות הברית (אם כי ההגדרה הרשמית של התפקיד שונה).
דה יורה ראש הצבא בבריטניה הוא המונרך, אולם דה פקטו ממשלת בריטניה היא הפוקדת על הצבא, באמצעות מועצת הביטחון של בריטניה, בה חבר המפקד. המפקד מומלץ על ידי שר ההגנה לראש הממשלה, ומאושר על ידי בית המלוכה הבריטי.
החל מ-30 בנובמבר 2021 מכהן בתפקיד האדמירל סר טוני רדקין.
היסטוריה.
התפקיד נוצר ב-1 בינואר 1959, עם הבנת המציאות כי יש צורך בפיקוד משולב על החילות השונים, כפועל יוצא משינוי הדוקטרינה הצבאית במלחמת העולם השנייה. הראשון שכיהן בתפקיד היה ויליאם דיקסון, שכיהן קודם לכן כמפקד חיל האוויר המלכותי. דיקסון פרש אחר זמן קצר יחסית (192 ימים), ואת מקומו מילא לואי מאונטבאטן, מי שכיהן בתפקיד את פרק הזמן הארוך ביותר עד כה (שש שנים ויומיים).
עד לשנת 1997, תפקיד ראש המטה דרש קצין בדרגה הגבוהה ביותר בזרוע ממנו הגיע, פילדמרשל (הצבא הבריטי), מארשל חיל האוויר המלכותי או אדמירל הצי. החל משנה זו התקן ירד לדרגה אחת לפני הגבוהה ביותר, זאת בעיקר עקב קיצוצים בצבא וצמצום מספר הקצינים המגיעים לדרגות אלו שלא בשעת מלחמה.
רמטכ&quot;ל הכוחות המזוינים של בריטניה
גלעד מרגלית
גלעד מרגלית (1959, חיפה – 23 ביולי 2014) היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת חיפה. מומחה להיסטוריה גרמנית בתקופת העת החדשה. חקר את ההתמודדות עם העבר הנאצי בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה: גילויי אנטישמיות, מדיניותה של גרמניה ויחסה כלפיי מיעוטים אתניים, בהם סינטי ורומה (צוענים), טורקים ויהודים.
ביוגרפיה.
מרגלית נולד בשנת 1959 בחיפה. בשנת 1984 סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים והמשיך ללימודי תואר שני, שאותם סיים בהצטיינות בשנת 1989. בשנת 1996 השלים את עבודת הדוקטור באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופ' משה צימרמן מהאוניברסיטה העברית ופרופ' דן דינר מאוניברסיטת תל אביב, עליה זכה בפרס טלמון.
מרגלית כיהן כפרופסור במחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה. נמנה עם הגרעין המייסד של המרכז ללימודי גרמניה ואירופה (HCGES) באוניברסיטת חיפה ואף כיהן כסגן ראש המרכז. המרכז הוקם באוקטובר 2007, כפרויקט משותף של אוניברסיטת חיפה ושירות החילופין האקדמי הגרמני (DAAD) במטרה להגביר את ההיכרות של חוקרים, סטודנטים והקהל הרחב עם גרמניה בת זמננו ולעודד מחקר והוראה רב-תחומיים בהקשר הגרמני-אירופי. בשנת 2008 כיהן כחבר בוועדת ההיגוי האקדמית של מכון בוצריוס לחקר החברה וההיסטוריה הגרמנית בת זמננו.
גלעד מרגלית נפטר ביולי 2014 מסרטן, בגיל 55, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוץ עין כרמל.
מחקריו וספריו.
מחקרו של מרגלית מתמקד בהיבטים שונים של ההתמודדות הגרמנית לאחר המלחמה, ובתהליכי ההמשגה של העבר הנאצי. מחקריו בוחנים את מגוון הביטויים המשקפים את התמודדות הגרמנית עם אותו עבר.
יחסם של הגרמנים למיעוט הגרמני-צועני.
את דרכו האקדמית החל מרגלית בכתיבת הדוקטורט שלו, שעסק ביחסם של הגרמנים אחרי 1945 למיעוט הגרמני-צועני (סינטי ורומה), לאחר השמדת הצוענים במלחמת העולם השנייה. בשנת 1998 ראה המחקר אור כספר גרמניה האחרת והצוענים: יחסם של הגרמנים אחרי 1945 לרדיפת הצוענים ברייך השלישי (1998)". הספר, שתורגם לגרמנית ולאנגלית, מציג את המגמות והגורמים השונים שעיצבו את מדיניות הרשויות ואת התייחסות החברה והתרבות הפוליטית לצוענים ולרדיפתם בגרמניה שלאחר 1945. הוא בוחן את מדיניות הפיצויים לצוענים נרדפי הנאציזם בשתי המדינות הגרמניות שקמו על חורבות הרייך השלישי, את עמדת מערכת המשפט ברפובליקה הפדרלית (גרמניה המערבית) ביחס לחוקרי הגזע שנטלו חלק בעיצוב מדיניות הרדיפה בגרמניה הנאצית ולקרבנותיהם הצוענים, ואת מדיניות רשויות ביטחון הפנים במדינה זו כלפיהם. כמו כן נדונים בספר השפעות הרדיפה הנאצית על יחס החברה הגרמנית לצוענים ולקרבן הנאציזם הצועני, והתהליכים והתמורות שהתחוללו בתחום זה בתרבות הפוליטית בגרמניה, מאז תבוסת הנאציזם בשנת 1945 ועד העידן שפתח איחוד גרמניה בשנת 1990. במסגרת זו נבחנות מידת התמדתם של דפוסי התייחסות גזעניים כלפי הצוענים בקרב הציבור הגרמני בתקופה זו ומשמעות העלייה במעמדו של קרבן הנאציזם הצועני בתרבות הפוליטית הגרמנית בראשית שנות ה-80. נושא אחרון זה חושף את הקשר הסמוי שבין יחס הגרמנים לצוענים ולרדיפתם לבין יחסם ליהודים ולשואה.
על כך הרחיב בספרו ג'נוסייד, גרמניה הנאצית והצוענים (2006)
דפוסי זיכרון והנצחה בגרמניה.
נושא המחקר העיקרי השני של מרגלית הגיע לשיאו בספרו אשמה, סבל וזיכרון: גרמניה זוכרת את מתיה במלחמת העולם השנייה (2007). הספר בוחן את תרבות הזיכרון וההנצחה של המתים הגרמנים במלחמת העולם השנייה ומנתח את המתח המתקיים בתרבות זו בין מוטיב האשמה ובין מוטיב הסבל ותחושת הקורבן הלאומיים. הוא עומד על גלגוליה של תרבות ההנצחה מתום מלחמת העולם השנייה ואילך, על ביטוייה השונים בשתי המדינות הגרמניות שקמו בשנת 1949 בעקבות המלחמה הקרה – הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (המדינה הדמוקרטית במערב) והרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (המדינה הקומוניסטית במזרח) – ועל קווי הדמיון בין דפוסי הזיכרון וההנצחה הרשמיים שהתגבשו בשתי המדינות האלה על אף יריבותן האידאולוגית. הספר אף בודק כיצד חלחל הנרטיב היהודי על השואה לשיח הציבורי בגרמניה וכיצד השפיע על הזיכרון וההנצחה של העבר הנאצי – תופעה שהגיעה לשיאה בשנות השמונים והתשעים, אך אותותיה ניכרו כבר בשנות השישים. עוד עוסק הספר בגרמניה המאוחרת בעידן שלאחר המלחמה הקרה ובעדנה שהייתה בה לעיסוק המחודש בסבל ובתחושת הקורבן של הגרמנים במלחמת העולם השנייה ובעקבותיה.
המיעוט הטורקי-גרמני.
נושא מחקר נוסף של מרגלית הוא פרויקט היסטוריה בעל-פה על אינטלקטואלים גרמנים ממוצא טורקי. אזרחים טורקים הגיעו לגרמניה המערבית בעקבות ההסכם בין הרפובליקה הפדרלית לטורקיה ב-1960 באשר להגעת עובדים מטורקיה לשוק העבודה הגרמני, שנזקק להם. מאז 1970, עובדים אלה הפכו לקהילת המהגרים הגדולה ביותר בגרמניה. שונותם הדתית והתרבותית של הטורקים (ביחס לסביבתם הגרמנית) ודעות קדומות על אודותיהם הפכו את השתלבותם בחברה הגרמנית לאתגר אדיר. מרגלית התעניין בצורה שבה הם חווים את חייהם בקרב גרמנים, כמו גם ביחסם אל העבר הגרמני ואל השואה. המחקר מתמקד בעיקר בדור השני והשלישי של גרמנים טורקים ובתהליך בניית ועיצוב זהות גרמנית-טורקית קולקטיבית.
נושאי מחקר נוספים.
מרגלית כתב אף על ההיסטוריה התרבותית של ישראל ועסק במגוון נושאים, ביניהם ההשפעות המאוחרות של מאורעות 1960 ברחבי העולם על ישראל, אלטרנטיבות ונרטיבים חתרניים לשואה, ובהיסטוריה מקומית של חיפה.
ספריו.
ספרים שערך.
זיכרון ושכחה: גרמניה והשואה, עם יפעת וייס, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005.
הספר פורסם על ידי מכון בוצריוס לחקר החברה וההיסטוריה הגרמנית בת זמננו.