עקב הוויכוח עוזבים ארבעת האחים הבוגרים את בית האב ומארגנים שביתה שמתארכת למשך החורף וגורמת למחסור. במהלך עצרת עובדים, מועדת אם המשפחה למים קפואים, הבן הצעיר נחלץ להצילה והשניים נופלים למשכב. במהלך מחלתם מתאהבת אחות המספר, אנגרד מורגן (מורין או'הרה), בכומר שמסייע להם, דואג להשכלתו של המספר ומשמש לו דמות אב אינטלקטואלי, בניגוד לאביו איש המעשה הפשוט. עם החלמתם של הבן והאם באביב מתאחדת המשפחה והשביתה מסתיימת, עם זאת שניים מהאחים אינם חוזרים לעבודה ומהגרים לארצות הברית. אנגרד, המאוהבת בכומר, מתחתנת בניגוד לרצונה עם בנו של בעלי המכרה ויוצאת עמו למסע סביב העולם.
לפי עצת הכומר מתחיל המספר ללמוד בבית ספר, אף על פי שהוא סופג התעללות מצד חבריו לספסל הלימודים ואף מצד המורה בשל מוצאו הנחות הוא עושה חיל הן בלימודים והן באיגרוף מול חבריו. הצלחתו בלימודים פותחת לו אפשרות להשלים את השכלתו באוניברסיטה ולא לעבוד במכרה כאביו ואחיו, אך הוא מוותר על אפשרות זו ובוחר לעבוד במכרה.
איוור נהרג בתאונה במכרה בעוד אשתו רונווין בהריון והמספר, הצעיר ממנה בשנים רבות, אך המאוהב בה, עובר לגור בביתה במקום אחיו. כשאנגרד חוזרת לבדה, ללא בעלה, מהמסע סביב העולם, היא מעוררת את חמתה של סוכנת הבית הוותיקה של משפחת בעלי המכרות. סוכנת הבית והמשרתים מפיצים שמועה לפיה מקיימים אנגרד הכומר יחסים רומנטיים. השמועה ממררת את חיי בני משפחת מורגן ואת חיי הכומר, הפורש ממשרתו לאחר נאום בו הוא מוכיח את בני הקהילה על אטימותם, רוע לבם ופחדנותם. מיד לאחר מכן מתרחש פיצוץ עז במכרה ממנו נהרג אבי משפחת מורגן. את מבצע החיפוש אחריו מנהל הכומר, הלוקח עמו את יו הצעיר, שהאב גווע בזרועותיו. בנקודה זו מסתיימים זכרונות הילדות והסרט.
ההפקה.
ג'ון פורד ביקש לצלם את הסרט באתר ההתרחשות בווילס, אך פרוץ מלחמת העולם השנייה סיכל אפשרות זו. לפיכך, הוקם כפר כורים וולשי ליד סנטה מוניקה, קליפורניה, בשטח חווה ששימשה כאתר צילומים ושנרכשה בסופו של דבר על ידי אולפני פוקס המאה ה-20 בשנת 1946. אחד מפרסי האוסקר של הסרט היה על העיצוב הריאליסטי של כפר כורים זה, שכל-כולו תפאורה.
פורד ליהק לרוב התפקידים שחקנים בריטים, אולם רק שחקן וולשי אחד, ריס ויליאמס, לתפקיד משני.
פרסים ומועמדויות.
זכיות:
מועמדויות נוספות:
בשנת 1990 נבחר להכלל בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
ארנסט מיכאל שנאל
ארנסט מיכאל שנאל (1931 – 8 במרץ 1947) היה נער שהוצא להורג על ידי אנשי הלח"י משום שנחשד בהלשנה למשטרת המנדט.
ארנסט מיכאל שנאל היה נער דתי, חניך בני עקיבא, בן יחיד להוריו מעולי גרמניה, שעלו לארץ בשנת 1939, התגוררו ברמת ישי והיו בעלי מזנון בכניסה ליישוב ממול לחאן ההיסטורי. שנאל עבד כשוליה של חשמלאי בחיפה והתגורר ברחוב רבי עקיבא בשכונת גאולה בעיר. שנאל הצטרף ללח"י בחיפה. מדריכו בלח"י היה פנחס גינוסר. שנאל למד להכיר את חברי לח"י בחיפה, כולל את אחד החברים ששמו נפתלי, שעסק במעקב אחרי אלברט אדוארד קונקווסט, מפקד הבולשת הבריטית בחיפה, מתוך כוונה להתנקש בחייו (התנקשות שלבסוף יצאה אל הפועל ב 26 באפריל 1947). ב-22 בפברואר 1947 ביצעה הבולשת הבריטית מאסר של רבים מחברי לח"י בחיפה, ביניהם 8 בכירים בארגון ונפתלי בכללם. חברי הלח"י בחיפה החלו לחשוד שיש מלשין בשורותיהם. בעת חקירתו במטה המודיעין הבריטי הובא למקום מיכאל שנאל כדי לזהותו. נפתלי הסיק מכך כי שנאל הוא המלשין, והצליח להעביר מסקנתו זו לחבריו שלא נאסרו.
אנשי לח"י החלו במצוד אחרי שנאל. הוא ניסה להתחמק אך נתפס והובא לחקירה. לאחר חקירה ממושכת כיוונו חוקריו אקדח לעברו, אך האקדח לא פעל. את התקלה תירצו החוקרים כמתיחה וכמבחן לנאמנותו ושחררו אותו לנפשו כדי להמשיך במעקב אחריו. כעבור זמן נעצר שנאל בשנית, בערב שבת בלכתו להתפלל בבית הכנסת. הוא נלקח בכח למערה בכרמל להמשך חקירתו. החוקר התרגז על תשובותיו המתחמקות של שנאל. בחקירה נמצא ברשותו של שנאל פנקס ובו שמות חברי לח"י בחיפה. הנער הוכה כדי להכריחו לדבר אך הוא שתק, ואפילו לא הודה כי הוא זה שזיהה את נפתלי במטה המודיעין הבריטי. לטענת נתן ילין-מור אמר שנאל לחוקריו "אני יודע כי זה הסוף שלי על מה שעשיתי. עכשיו תעשו את מה שאתם צריכים לעשות".
שנאל נורה בשבת ארבע פעמים ונהרג. ילין מור המשיך וסיפר כי אנשי לח"י באו למחרת לבית הוריו ברמת ישי כדי לערוך בו חיפוש ולהסביר להם מה קרה. לטענתו, "ההורים לא היו מופתעים והתנצלו על התנהגותו של בנם".
גופתו של שנאל נמצאה ביום שלישי שלאחר מכן, מוטלת, כשהוא יחף וערום למחצה, בין שיחים וסלעים, במעלה הכרמל, ליד שכונת המעין (שכונה דלה של צריפים שהוקמה בשנת 1929 ליד מעין שנבע אז, שכיום אינה קיימת יותר ובמקומה נבנו בתי רחוב בצלאל). העיתון דבר סיפר על כך והוסיף: "הואיל והנרצח היה חבר באחד מארגוני הפורשים סבורים, שהרצח בוצע על ידי חבריו". שנאל הובא לקבורה בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה.
מאוחר יותר בחודש מרץ הודה הלח"י במעשה ופרסם הודעה כי הנער הוצא להורג בשל הלשנה, לאחר חקירה ומשפט מהיר.
בעיתון דבר נטען ששנאל הושפע מספרות בלשית והחל בשעות הפנאי לעבוד ללא שכר בחברת חקירות וכמודיע משטרתי. לטענת העיתון היה אסור למשטרה לנצל נער צעיר כמודיע וארגון הלח"י היה צריך להבין שמדובר בנער הזקוק לטיפול רפואי ולא למשפט. העיתון מסכם: "קשה לדעת מה קדם למה: האם התקרב הנער קודם לקבוצת הפורשים ואחר כך למשטרה או להפך. אולם עובדה היא כי לנער הייתה בעת ובעונה אחת דריסת רגל גם במשטרה וגם באחת מקבוצות הפורשים ... יידעו איפה "השופטים" ה"מהירים", שהם רצחו נער עברי, בן יחיד להוריו".
מדרשת הבנות של הקיבוץ הדתי בעין הנצי&quot;ב
קאווה
קאווה (בספרדית: Cava) הוא יין מבעבע ספרדי, המיוצר בעיקר באזור קטלוניה. יין הקאווה יכול להגיע כיין לבן או כיין רוזה. זני הענבים העיקריים המשמשים להכנת קאווה הם מקבאו, פרלדה ושארל-לו. רק יינות המוכנים בשיטת ההכנה המסורתית יכולים להיקרא בשם 'קאווה', בעוד יתר היינות המבעבעים המיוצרים בספרד יכולים להיקרא רק 'יין מבעבע' (vinos espumosos). כ- 95% מכלל יינות הקאווה מיוצרים בפנדס (Penedès) שבדרום קטלוניה, ובפרט, רבים מבתי הייצור הגדולים מרוכזים בכפר סנט סאדורני ד'אונאייה שבאזור זה. שני בתי הייצור הגדולים ביותר לייצור קאווה הם קודורניו ו- פרשנאט. בעבר, הייתה מכונה הקאווה בשם 'שמפניה ספרדית', מה שאינו אפשרי יותר לפי חוק האיחוד האירופי, מאז ששמפניה הוכרזה כבעלת מעמד גאוגרפי מוגן (PGS), בנוסף להצטרפותה של ספרד לאיחוד האירופי בשנת 1986. עם זאת, בספרדית ובקטלאנית מדוברת הקאווה ממשיכה להיות מכונה בשם שמפניה (champaña או xampany בהתאמה).
ליין הקאווה מקום משמעותי כחלק מהמסורת המשפחתית הספרדית והקטלאנית, והוא לרוב נצרך באירועים חגיגיים כגון הטבלות, חתונות, סעודות, ארוחות ערב ומסיבות.
משמעותה של המילה קאווה (cava) בקטלאנית היא 'מערה' (cave, באנגלית), או 'מרתף'. מקור שם זה נמצא בשימוש הקדום של יינות הקאווה במטרה לשמר או ליישן יין. יצרני היינות הקטלאנים אימצו את השם קאווה, על פני השימוש הקודם בשם שמפניה, בשנות ה-70, וזאת כדי להבחינו מהשמפניה הצרפתית.
ייצור.
לפי החוק הספרדי, ניתן לייצר קאווה באחד משמונה אזורי כרמים: אראגון, חבל הבסקים, קסטיליה ולאון, קטלוניה, אקסטרמדורה, לה ריוחה, ולנסיה ו-נווארה. כדי להכין קאווה רוזה, מוסיפים בתהליך ההכנה כמויות קטנות של יין אדום מזני ענבים כגון קברנה סוביניון, גרנאש ומורוודרה. מלבד ענבי המקבאו, הפרלדה והשארל-לו, מייצרים קאווה גם מענבי שרדונה, פינו נואר ומלווסיה. השימוש הראשון בענבי שרדונה לצורך הכנת קאווה, נעשה בשנת 1981.
צעדת השרמוטות
צעדת השרמוטות (או צעדת המופקרות; מאנגלית: SlutWalk) היא תהלוכת מחאה שבה מפגינים מוחים נגד "תרבות האונס" ונגד הטענה לפיה נשים שמתלבשות באופן חושפני אשמות בכך שהן מוטרדות מינית או הופכות לקרבנות של אלימות מינית.
היסטוריה.
ב-24 בינואר 2011 הרצה מייקל סנגינטי, קצין משטרה קנדי בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת יורק בטורונטו, ואמר "נאמר לי שאני לא אמור להגיד זאת, אבל נשים צריכות להימנע מלהתלבש כמו שרמוטות (sluts) כדי שלא יהפכו לקורבנות של אלימות מינית". בתגובה לכך התארגנה מחאה בעיר נגד דבריו ונגד הטענה בכללה, הנשמעת לעיתים. מארגנות המחאה, סוניה ברנט והת'ר ג'ארוויס, בחרו להשתמש במילה slut ("שרמוטה") דווקא בגלל הקונוטציה השלילית שהיא מעוררת, במטרה להוציא ממנה את עוקצה. סנגינטי עצמו חזר בו בינתיים מן הדברים, אך התחושה הייתה שדבריו מייצגים השקפה רחבה יותר, של תרבות אונס שהמארגנות סברו שיש להיאבק בה.
ב-3 באפריל אותה שנה התכנסו כ-3,000 מפגינות ומפגינים בקווינס פארק וצעדו לעבר משטרת טורונטו. אף שהמפגינות נתבקשו להתלבש בבגדים שהן לובשות בחיי היומיום, כדי לסמל את העובדה שנשים מותקפות מינית באופן יומיומי, רבות מהן בחרו להתלבש בלבוש חשוף כהמחשת הרעיון שאישה נתונה לאלימות מינית, ללא קשר למה היא לובשת. בחודשים שלאחר מכן נערכו צעדות דומות בערים שונות ברחבי העולם, בין היתר בקנדה, ארצות הברית, ברזיל, בריטניה, דרום אפריקה, סינגפור ושוודיה, וב-2012 החלו צעדות כאלה להתקיים גם בישראל.
צעדת השרמוטות בישראל.