הרואדה (או רואדה דה קסינו) הוא צורת ריקוד של קסינו שמתבצעת במעגל של זוגות כל הזוגות מבצעים את אותן הווריאציות המסומנות באמצעות איתותי ידיים וצעקות של אחד המשתתפים, המשמש כקאנטנטה (בתרגום: זמר) - ומוביל את הרואדה. משמעות המושג "רואדה דה קסינו" היא "גלגל הקסינו" הגלגל שמוכר בשם "רולטה". הריקוד דורש מהמשתתפים ידע של הסימנים המוסכמים ושל שמות התרגילים, ובמהלכו בני הזוג מתחלפים אחד עם השני.
סלסה קולומביאנית.
בסגנון ריקוד זה ישנו דגש על ביצוע פוטוורק (רצפי צעדים) של שני בני הזוג, ואופייני לבצע צעד רקיעה ("טאפ") בספירות ה-3 וה-7 בכל שמינייה של צעדים. הריקוד לא מכיל הרבה וריאציות מסובכות, ובני הזוג רוקדים זה מול זה בתנועה של משיכה ודחיפה, לעיתים כאשר כפות הידיים מונחות אנכית זו על זו.
סלסה בסגנון מיאמי.
במיאמי פיתחו המהגרים הקובנים סגנון ריקוד שהוא וריאציה של הקסינו, בו יש דגש חזק על וריאציות ארוכות ומסובכות, פחות תנועה מעגלית ופחות תנועת גוף. וריאציות אלו מבוצעות כאשר ידי המובלת והמוביל אחוזות, ולכן הן מכונות לעיתים "קשירות", לאור האסוציאציות שהן מעלות. בנוסף, בשל רצון לפנות לקהל הרוקדים המקומי בארצות הברית והן עקב רצון להשתלב בקהילת הרוקדים המקומית, הוכנסו לסגנון זה אלמנטים שונים של ריקודי הזוגות הצפון אמריקאים, דוגמת הסווינג וההאסל, וכן נוסף לריקוד פאן תיאטרלי של ריקודי במות והופעות.
סגנון L.A..
מקורותיה של צורת ריקוד זו הם מועדוני הריקודים בלוס אנג'לס של תחילת / אמצע שנות ה-90. בתקופה זו רקדני במה בעיר נהגו להתחרות ביניהם בכך שניסו לרקוד בצורה שתיצור סביבם מעגל צופים כמה שיותר גדול, ולכן צורת הריקוד שלהם אופיינה בתיאטרליות רבה, תנועות חדות, מהירות ומוקצנות, והבעות פנים דרמטיות. האלמנטים המרכיבים את הריקוד מגיעים בחלקם הגדול מעולם אומנויות הבמה והריקודים הסלונים, למשל הפלות, הנפות וסוגים נוספים של אקרובטיקה ריקודית. בשל היות ריקוד זה ריקוד הופעות, וכן בשל היות מקורותיו בריקודי זוגות צפון אמריקאיים (למשל סווינג והאסל), בצורת ריקוד זו דגש רב ניתן לריקוד על קו הנשמר בקפידה, ובכך מאפשר לרוקדים להיות בכל זמן נתון עם פניהם לקהל הצופים. בריקוד זה נפוץ ביצוע רוטינות מורכבות של עבודת רגליים הקרויות "שיינס", שבמהלכם בני הזוג אינם שומרים על קשר עין אלא מסתכלים לכיוון הקהל הצופה בהם.
סלסה בסגנון ניו-יורק.
זהו סגנון המאופיין בדגש על ספירת ה-2 במקום ה-1, בחלק מהסגנונות האחרים. התנועה מעגלית, רכה וזורמת, תוך כדי תנועה חופשית במרחב, אך עם הקפדה על הישארות בני הזוג זה מול זה, ותנועה במעין צורה של אליפסה המונחת על הרצפה. התנועה נראית יותר רגועה ונמתחת על פני זמן רב יותר מאשר בסגנונות אחרים. לרוב, סגנון זה נרקד על מוזיקת ממבו או סלסה ניו-יורקית.
מקצב.
מכיוון שהסלסה נבנתה מתהליכים היסטוריים וחברתיים רבים, קשה לקבוע מה מייחד אותה מסגנונות מוזיקה שונים הדומים לה. המשותף בין שירי הסלסה הם שלוש תבניות מוזיקליות: טומבאו, הקלאווה, והמונטונו. מקצב הקלאווה מנוגן על ידי זוג מקלות עץ המשמיעים בדרך כלל מקצב ספציפי איתו אפשר בקלות למצוא את קצב הסלסה. נקישות העץ נשמעות על ה-2,3,5,6.5,8 מקצב זה מכונה קלווה סון בניגוד לקלווה רומבה(מתוך 8 שמיניות).
מקצב ה-Tumbao, הטומבאו, מנוגן בדרך כלל על ידי תופי הקונגס והבס המדגישים בעיקר את הפעמות 4 ו-8 (מתוך שמונה פעימות).
מקצב ה-Montuno, המונטונו, מנוגן לרוב על ידי קלידים או גיטרה בעלת שלושה זוגות מיתרים מצומדים הנקראת טרס (Tres). מקצב המונטונו מבוסס על חזרתיות של אקורדים בשמיניית הסלסה כאשר, כאשר הדגש יכול ליפול על כל פעמה שיבחר הנגן. המקצב מהווה חזרה על תבנית מסוימת שאותה יכול הנגן לשנות ולנגן בווריאציות מסוימות לאורכו של שיר סלסה.
כאשר שלוש התבניות המוזיקליות מתקיימות בו זמנית בשיר, נשייך אותו לסגנון הסלסה, והניואנסים השונים בתוך התבניות המוזיקליות והדגשים המוזיקליים יקבעו את סגנון הריקוד.
שבעת פלאי עולם
בארתולומיאו דיאש
בארתולומיאו דיאש (פורטוגזית: Bartolomeu Dias; 1451 - 29 במאי 1500) היה מגלה ארצות פורטוגלי.
חייו.
הנסיך ז'ואאו (João), בנו של המלך אפונסו החמישי, מונה על ידי המלך בשנות ה-70 של המאה ה-15 לאחראי על גילוי ארצות בשם פורטוגל, להאדרת הכתר הפורטוגלי והצי שלו. באותה תקופה נחסמו דרכי המסחר היבשתיות להודו כמעט לחלוטין בפני בני אירופה, ולכן הייתה קדימות לגילוי דרכים חלופיות - ימיות - לארץ זו.
הנסיך ז'ואאו שלח משלחות שונות לגילוי הקצה הדרומי של אפריקה, נקודה שהייתה בלתי ידועה ובגדר תעלומה לבני אותה תקופה. הספנים היוצאים למסעות צוידו בפדרוייס, עמודי אבן ובראשם הצלב המלכותי הפורטוגלי, אותם היה עליהם להציב בכל חוף אליו יגיעו, כציון לכיבושו על ידי הצי הפורטוגלי. משלחת בפיקודו של מגלה הארצות דיוגו קאו יצאה ושטה לאורך החוף המערבי של אפריקה, והציבה את עמוד האבן שלה בחוף אנגולה של ימינו, שם סברה שנמצאת נקודת קצה אפריקה. דיוגו קאו חזר כגיבור וזכה באותות ובכבוד רב. בסיורו הבא הוא גילה נקודה דרומית עוד יותר לחופי נמיביה, אך הפעם נקודת הקצה החדשה התקבלה בפקפוק מה.
ב-10 באוקטובר 1486 שלח ז'ואאו, שהפך בינתיים למלך, את ברתולומיאו דיאש בראש שלוש ספינות, עם טובי הספנים של הצי - פרו דה אלנקוור, וזואו דה סנטיאגו - לגלות את נקודת הקצה הנכונה ובכך להתוות את הדרך החדשה להודו.
ב-1487 יצא דיאש בראש משלחתו אל דרומה של אפריקה. עקב הסערה המתקרבת השאיר בארתולומיאו את ספינת האספקה ליד חופי נמיביה, באחד מעיקולי החוף פקדה סערה את המשלחת והיא נאלצה להעמיק אל תוך הים, אך כשניסה לחזור לחוף גילה שהוא נעלם. הוא הבין שחצה את הקצה הדרומי והוא עתה בצדה המזרחי של אפריקה. הדבר היה בתאריך ה-6 בינואר 1488.
עתה נותר רק להגיע להודו ולזכות בתהילה רבה, אך דווקא אז התמרד הצוות ודרש לחזור הביתה. המשלחת חזרה, כשהפעם ראתה את דרום אפריקה וכינתה את נקודת הקצה בשם "כף הסערות". בהמשך שונה השם ל"כף התקווה הטובה".
דיאש רצה לארגן משלחת חדשה ולצאת מיד אל עבר הודו, אך אז להיטותו של המלך פחתה, ומסעות הגילוי הפורטוגליים נעצרו ל-9 שנים. בינתיים גילה קולומבוס את אמריקה, אותה חשב להודו, ונראה היה שלא נחוץ לגלות את הודו שוב בנתיב של דיאש.
לבסוף זכה ואסקו דה גאמה להשלים את המשימה, לאחר שהמלך החדש מנואל הראשון, העדיף את שירותיו על פני אלו של דיאש. דיאש הצטרף אל וואסקו דה גאמה, עזר לו בניווט, והובילו עד חופי אפריקה, אל עיר הנמל אלמינה.
דיאש טבע עם ספינתו, שנטרפה בקרבת כף התקווה הטובה, כאשר שימש כקברניט משנה לצד מגלה הארצות פדרו קברל, מגלה ברזיל.
דלוור
ח'אלד משעל
ח'אלד עבד א-רחים אסמאעיל עבד אל-קאדר משעל (בערבית: خالد مشعل; מכונה "אבו אל-וליד"; נולד ב-28 במאי 1956) הוא אחד מבכירי מנהיגי ארגון הטרור חמאס בחו"ל מאז חיסולו של אחמד יאסין ב-2004. בשנים 1996–2017 היה יושב-ראש הלשכה המדינית של הארגון.
ביוגרפיה.
ח'אלד משעל נולד בכפר סילוואד הסמוך לראמאללה. בשנת 1967 היגרה משפחתו לכווית, שם התגורר עד שנת 1990. הוא הצטרף לאחים המוסלמים בשנת 1971. ב-1978 סיים תואר ראשון בפיזיקה ובמחשבים באוניברסיטת כווית. במהלך לימודיו הקים כמה התארגנויות של סטודנטים פלסטינים תומכי האחים המוסלמים, ובראשם "תא הצדק האסלאמי", שניצח את רשימת הפת"ח בבחירות לראשות האיחוד הכללי של הסטודנטים הפלסטינים בכווית. היה מורה לפיזיקה ומחשבים בכווית, עד שגורש ממנה ב-1990. ב-1990 עבר לירדן, בה פעל בשנים 1994–1999. ב-1996, לאחר מעצרו של מוסא אבו מרזוק בארצות הברית, מונה לראש הזרוע המדינית של ארגון הטרור חמאס. עד אז היה סגנו של אבו מרזוק.
ההתנקשות בחייו.
ב-30 ביולי 1997 התפוצצו שני מחבלים מתאבדים באזור שוק מחנה יהודה בירושלים. כתוצאה מהפיגוע נהרגו 16 איש ו-169 נפצעו. חקירת השב"כ קבעה שמדובר באנשי חמאס. בתום הדיונים הורה ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לראש המוסד, דני יתום, להכין מבצע התנקשות בראש הזרוע המדינית של החמאס, ח'אלד משעל. מכיוון שמשעל ישב בעמאן, בירת ירדן, שחתמה על הסכם שלום עם ישראל רק שלוש שנים קודם לכן, הורה נתניהו על "מבצע שקט", שיהיה ניתן להכחשה.
ב-25 בספטמבר 1997, ניסה "המוסד" לחסל את משעל באמצעות רעל שהותז לעברו ברחוב בעמאן, בירת ירדן. סוכני המוסד שנשלחו להתנקש בחייו נתפסו על ידי המשטרה לאחר התזת החומר, ובעקבות התקרית הדיפלומטית שנוצרה ובלחץ חוסיין מלך ירדן, העבירה ישראל לירדנים חומר נוגד לרעל וחייו של משעל ניצלו. כמו כן, שחררה ישראל את שיח' אחמד יאסין מבית הסוהר, בתמורה לשחרור סוכני המוסד.
המשך חייו.
בנובמבר 1999 גורש מירדן, ובמשך זמן רב התגורר בדמשק, בירת סוריה.
מאז התנקשות ישראל באחמד יאסין ועבד אל-עזיז א-רנתיסי (במרץ ובאפריל 2004), נחשב משעל לאיש הבכיר ביותר בחמאס.
בהודעה הראשונה לתקשורת כראש הארגון הודיע משעל, שארגונו יתנקש בחייהם של בכירים ישראלים, ועם זאת סייג את פעולות הארגון לשטחי ארץ ישראל ולאי פגיעה באזרחי ארצות הברית.
בריאיון בתחנת הטלוויזיה אלג'זירה ביוני 2002, הציע משעל להכין ולאמן ילדים לפעולות התאבדות.