לכן קברו אותה אנשי היער באותו מקום וערמו תל על קברה. טורין הלך אל קברה והתאבל עליה, אז הצטרף לקהילת אנשי היער.
טורמבר.
בהצטרפו אל אנשי היער, ניסה טורין להסתתר מגורלו ומקללת מורגות' והזדהה בפניהם בשם "טורמבר" שפשרו: שר הגורל המר. אנשי היער קיבלו אותו אליהם ואהבו אותו, אך מנהיגם ברנדיר הפיסח, לא אהב אותו כמו השאר.
בינתיים הגיעה השמועה אל דוריאת על נפילת נרגותרונד ותבוסתו של מורמגיל. עוד נשמע בדוריאת כי הדרקון כינה את המורמגיל בשם "בן הורין". אז נדאגה מורוון ויצאה מדוריאת לבקש את בנה חרף עצתם של מלך ומלכת דוריאת. כדי לשמור עליה באזורי הפרא, שלח אחריה המלך את מבלונג כבד היד ועמו עוד אנשים. עמם הלכה בתחפושת כאחד מהם, ניינור בת הורין.
משהתקרבו מורוון ומלוויה לנרגותרונד, הרגיש בבואם הדרקון שבחר בנרגותרונד כמאורתו. אז יצא גלאורונג לקראתם והפיצם לכל עבר. כך נתקל גלאורונג בניינור ובמבט עיניו הפיל עליה כשף של שכחה גמורה. לאחר זמן מה התעוררה ניינור והחלה מסתובבת ביערות כילדה קטנה. היא לא ידעה דבר ולא זכרה דבר. טורין שיצא מפעם לפעם עם סיירי היער לארוב לאורקים ולהילחם בהם, ראה בלילה גשום דמות עלמה שרועה על תל הקבורה של פינדוילס. הוא הרים אותה בזרועותיו ונשא אותה אל אפל ברנדיר. מששאל אותה לשמה, לא ידעה לענות לו ובכתה, אז כינה אותה טורין בשם "ניניאל" שפשרו: עלמת הדמעות. וכך נקראה מאז.
ברנדיר הפיסח שהיה לו ידע ברפואה, טיפל בניניאל עד שהבריאה. היא קמה ממיטתה ואנשי היער לימדו אותה לדבר והיא חייתה ביניהם. ברנדיר התאהב בה אך היא נתנה את ליבה לטורמבר, שכן דימתה בעמקי ליבה שהוא הדבר אשר ביקשה זמן רב. לאחר זמן נישאו טורמבר וניניאל ואנשי היער שמחו בנישואיהם שמחה גדולה, למעט ברנדיר הפיסח. לאחר מכן הרתה ניניאל ונעשתה עצובה, אז הגיעו שמועות רעות אל משכנם של אנשי היער - כנופיות גדולות של אורקים נקבצו עליהם להתקיפם. טורמבר חגר את חרבו והנהיג את אנשי היער בקרב עד שניצחו את האורקים ניצחון גדול. אך גלאורונג שמע על החרב השחורה ושוב גילה היכן שוכן בן הורין.
רועץ גלאורונג.
גלאורונג יצא מנרגותרונד לכיוון יער ברתיל כשהוא מתווה את שבילו באש ועשן. טורין יצא לפוגשו והחליט לארוב לו במקום ששמו קבד אן ארס ופשרו: קפיצת האייל. באותו מקום עבר הנהר בנקיק עמוד בין שני צוקים, והאייל הנמלט מרודפיו היה מדלג מעליו בקפיצה אחת. כאשר גלאורונג קפץ מצד לצד, ארב לו טורין על צלע המצוק, טיפס למעלה ונעץ בו את גורתנג עד הניצב. גלאורונג זינק הלאה בייסורים ועיוותי גסיסה וטורין נחפז אחריו להשיב לעצמו את חרבו. טורין השיב לעצמו את חרבו, אך הדרקון שוב התמודד עמו בדברים, מששלף טורין את חרבו מבטן הדרקון, ניתז ארס על ידו. מכוות הארס, צחנת הדרקון ועמל הקרב הפילו עילפון על טורין והוא קרס לצד הדרקון הגוסס.
בלב היער ישבה ניניאל ודאגה לטורמבר. אז יצאה ניניאל בעקבות בעלה כי לא יכלה לשאת את חוסר הידיעה מה עולה בגורלו. אחרי ניניאל צלע ברנדיר המאוהב שביקש להגן עליה באיזו דרך שיוכל. ניניאל הגיעה אל מקום גסיסתו של הדרקון, במקום בו שכב טורין כמת. אז דיבר הדרקון בפעם האחרונה, שבר את כשף השכחה שלה ולעג לה על שנישאה לאחיה והרתה לו. מגודל הזוועה פנתה ניינור ניניאל הצידה וקפצה אל מותה מעל קבד אן ארס. במר נפשו חזר ברנדיר אל אנשי היער ובישר להם כי מת הדרקון אך מת גם טורמבר ומתה ניניאל, כי התברר לבסוף ששניהם היו אחים, בני הורין איש דור לומין. אנשי היער סירבו להאמין לו והחלו לצעוד לעבר מקום מותו של הדרקון. בדרכם פגשו את טורין טורמבר שנעור מעלפונו עם מות הדרקון וביקש לשוב הביתה אל רעייתו. אז אמר לו ברנדיר כי מתה אשתו והטיח בו את דברי גלאורונג. טורין סירב להאמין כי חשב שאחותו שוכנת בטוחה בדוריאת ושוב ראה איך קללת מורגות' משיגה אותו, הוא שלף את חרבו ורצח את ברנדיר.
בכאב גדול רץ טורין ביער, מקלל את גורלו ואת כל העולם, מוסיף לשנן לעצמו שאחותו עודנה בדוריאת. אז כשעבר ליד תל הקבורה של פינדוילס, פגש במבלונג ואנשי דוריאת. מבלונג סיפר לו כי אחותו באה לבקשו ואבדה באזור, אז ידע טורין כי אמת דיבר הדרקון ואמת דיבר ברנדיר. הוא פנה אל המקום שבו קפצה אחותו אל מותה וביקש את נפשו למות. אך בראותו את עצמו כרוצח, לא רצה לטמא את מקום מותה בדמו, לכן קבע את גורתנג בקרקע ונפל עליה.
מבלונג ואנשים הגיעו למקום מיד והתאבלו עליו ועל אחותו. אז קברו את טורין עם חרבו וחרטו על המצבה את המילים הבאות: טורין טורמבר דגניר גלאורונגה (טורין טורמבר רועץ גלאורונג). ומתחת כתבו: ניינור ניניאל.
...אבל היא לא הייתה שם, ולעולם לא נודע לאן נישאה גופתה במי הנהר.
תפקידו של טורין באחרית הימים.
בסדרת ספרי ההיסטוריה של הארץ התיכונה, מנבא מנדוס, אחד הולאר, שבקיצו של העולם יתחולל הקרב האחרון (דגור דגורת - "קרב הקרבות"), שבו ישתחרר מורגות' ויקום נגד כל הולאר עם צבא אדיר. על פי הנבואה, מורגות' יובס אחת ולתמיד על ידי טורין טורמבר, אשר יקטול את הולא הזדוני באמצעות חרבו השחורה המפורסמת. לאחר הקרב (וייתכן שגם לפניו) טורין ישכון לנצח נצחים באולמות מנדוס, היכל הולאר.
מעיין פורמן
אהרון פרץ
אהרן פרציקוביץ
הקתדרלה של קורדובה
המסגד-קתדרלה של קורדובה (בספרדית: Mezquita–catedral de Córdoba) הוא מבנה של מסגד מהמאה השמינית המכיל בתוכו כנסייה שנבנתה במאה ה-13. הכנסייה נקראת כיום בשם "הקתדרלה של עליית גבירתנו לשמיים" (Catedral de la Asunción de Nuestra Señora). המבנה המפואר מכיל מאפיינים של הארכיטקטורה המורית ובחלקים אחרים ארכיטקטורה של תקופת הרנסאנס. הוא הוכרז בשנת 1984 על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת ביחד עם המרכז ההיסטורי של העיר קורדובה.
היסטוריה.
המסגד-קתדרלה עומד במקומה של בזיליקת הקדוש וינסנט, שהוקמה במאה השישית על ידי הנוצרים הויזיגוטיים, כנראה על בסיס של מקדש רומאי . שרידים מכנסייה זו נתגלו על ידי האדריכל פליקס הרננדס, והם מוצגים כיום במוזיאון הקתדרלה.
עם כיבוש קורדובה על ידי המוסלמים, בשנת 711, התחלק השימוש במבנה בין הנוצרים למוסלמים. הסדר זה נמשך עד 784 שאז שליט אל-אנדלוס, האמיר עבד א-רחמן הראשון, רכש את המחצית הנוצרית, והרס את המבנה לקראת בניית המסגד.
שלבי בניית המסגד.
האמיר עבד א-רחמן הראשון החל בבניית המסגד בשנת 786 . לצורך זה נעשה שימוש משני בעמודים ובכותרות הרומיות והויזיגוטיות שהיו בבזיליקה. כדי להשיג גובה נוסף ולייצב את המבנה נוספו על גבי עמודים אלה עמודים קצרים מרובעים שמעליהן קשתות כפולות היושבות אחת מעל השנייה. המבנה כלל 11 סיטראות הפונות לכיוון הקיבלה. שלא כמקובל כיוון הקיבלה אינו כלפי מכה אלא כלפי דרום, הסיבה לכך אינה ידועה. ייתכן כי הסיבה נעוצה בשורשיו של אל רחמן שהיגר מסוריה, ורצה ליצור העתק של המסגד הגדול בדמשק. המחרב מוקם במרכז קיר הקיבלה. עבודות הבניה של שלב זה נסתיימו בשנת 787.
התרחבותה של העיר קורדובה הניעה את עבד אל-רחמן השני (822-852) להגדיל את אולם התפילה הוא הרס את קיר הקיבלה הקודם והוסיף עוד שמונה שורות של עמודים וקשתות, שגם הם נלקחו מהאתר הקדום. הקשתות שבין העמודים היו מורכבות משני סוגים של אבן גיר צהובה ואדומה לסירוגין.
עבד אל רחמן השלישי הרחיב גם הוא את המסגד ובנה מינרט חדש במקומו של הישן. עדיין קיימים יסודותיו של מינרט זה מתחת למגדל הפעמונים הנוצרי המתנשא שם כיום.
החליף אל-חכאם השני 961–976. הוא האחראי למרבית התוספות הפנימיות המרהיבות של המסגד כפי שהוא נראה כיום. קיר הקיבלה נהרס ונוספו עוד עמודים וסיטראות חדשים. כדי לשפר את התאורה בפנים נבנו בקיר הקיבלה ארבעה אשנבים מעוטרים בצלעות מקושתות. בבניה זו העמודים נעשו לפי הזמנה וכותרתם היא בצורת קן צרעות. תוספות נוספות היו קיר כפול של הקיבלה כאשר הקדמי שבהם הוא בעצם מקסורה. המחרב הפך לחדר שמעליו כיפה מתומנת בצורת קונכייה. חזית המחרב והקשתות המובילות אליה צופו במוזאיקה שנעשתה בידי אמנים ביזנטיים מתנת השליט בזיליוס.
ההרחבה האחרונה נעשתה בידי הוזיר אלמנצור במאה ה-10 תוך שהוא מוסיף לצד מזרח סיטראות חדשות. שטח הרחבתו היה הגדול ביותר אולם חסר חידושים ארכיטקטוניים. העמודים נעשו מאבן גיר ונצבעו בצבע אדום וכן נעשו מספר שינויים בקיר הקיבלה.
מבנה המסגד.
מבנה המסגד הוא מלבני, שרוחבו 130 מטר ואורכו 180 מטר. המבנה מוקף בחומה הבנויה מאבן חול וגובהה 12.5 מטרים, ראש החומה משונן. החומה עצמה חלקה ללא קישוטים, על פי מסורת הבניה הקדומה של מסגדים שהוקמו במקורם כמחנות צבא מבוצרים.המבנה של מכלול המסגד והחלוקה לחצר פתוחה ולאולם תפילה בעל שורות עמודים, אופייני לתכנון מסגדים בעולם הערבי. מקורו של תכנון זה הוא המסגד הגדול של דמשק שהפך אב טיפוס לבניין מסגדים בכלל. בפינה הצפונית מערבית של החומה, מגדל הפעמונים בסגנון הרנסאנס שאינו משתלב, בנייתו החלה בשנת 1593 והסתיימה במאה ה-18, הוא מחליף את המינרט של המסגד.
לחומה שני פתחים מעוטרים, שער המחילה(Puerta del Perdón) ושער הדקלים (Puerta de las Palmas) בעל דלתות ברונזה נבנה בסגנון גותי במאה ה-14. פנים החומה מתחלק לשני חלקים עיקריים:
א. חצר נטועה בעצי תפוז וקרויה "חצר התפוזים", במרכזה בריכה גדולה ובה מזרקה. הבריכה שמשה את המאמינים המוסלמים לטבילה וטהרה טרם כניסתם לתפילה. משלושת צידיה של חצר התפוזים משתרעות אכסדרות עמודים. העמודים אינם אחידים בצורתם או בצבעם.