הרשב"א כתב שאף רבי יהודה המחמיר לא התכוון לאסור אלא טלטול 'לצורך עצמו', ומכאן שרבי שמעון שהלכה כמותו התיר אפילו בכך. לעומת זאת, הרמב"ם כתב שההיתר הוא רק כאשר רוצה להשתמש בחפץ, כלומר טלטול 'לצורך גופו'. ראשונים אחרים הבינו שבכל שלושת המקרים רבי יהודה אוסר ורבי שמעון מתיר.
הסתייגות נוספת להיתר של מוקצה מחמת מיאוס, הוא שיש הסוברים שההיתר נאמר לגבי שבת, ואילו בחגים שמלאכה אסורה בהם, הדין חמור יותר, ובהם מוקצה מחמת מיאוס אסור כשיטת רבי יהודה.
דיונים קרובים.
בשני מקומות בתלמוד מובאים דיונים המשיקים לנושא של מוקצה מחמת מיאוס.
מנורת נפט.
בתלמוד מובאת מחלוקת לגבי טלטול מנורת נפט. האמורא רב יהודה אסר לטלטלה משום שהנפט גורם לריח מסריח ולכן המנורה אינה ראויה לשום שימוש בשבת. לעומתו, האמוראים רבה בר נחמני ורב יוסף התירו לטלטל מנורת נפט, וכך נפסק להלכה. הנימוק לדעתם של המתירים מוסבר על ידי האמורא רבא בכך שמנורת הנפט ראויה לשימוש כדי לכסות בה כלי אחר. רבא מבאר שהדבר אינו דומה לאבנים שבחצר האסורות בטלטול למרות שגם בהן ניתן לכסות כלים, שבסופו של דבר אבנים אינם כלים כלל, לעומת מנורת נפט ש'יש עליה תורת כלי'.
הראשונים דנו האם ההיתר הזה נאמר אפילו לדעת רבי יהודה האוסר במוקצה מחמת מיאוס. במנורת נפט העשויה מחרס, ברור שרבי יהודה יאסור, שהרי היא מאוסה לא פחות ממנורת שמן העשוי מחרס. לעומת זאת, נחלקו הראשונים בשאלה מה תהיה דעת רבי יהודה במנורת נפט העשויה ממתכת שאינה נהיית מאוסה למגע, אלא רק בעלת ריח מסריח. לדעת התוספות, רבה ורב יוסף שהתירו מנורת נפט מסריחה, התירו זאת אפילו לדעת רבי יהודה. אך לדעת הרמב"ן מנורת נפט שמסריחה היא מאוסה יותר ממנורת חרס שרק מאוסה למגע, ורבי יהודה בוודאי יאסור בה.
שיפוד שצלו בו בשר.
בתלמוד מובאים דברי האמורא שמואל ששיפוד שצלו בו בשר אסור בטלטול, וחלק מן הראשונים הסבירו שטעם הדבר הוא משום שהשיפוד הוא מוקצה מחמת מיאוס, ושהוא אסור רק לשיטת רבי יהודה האוסר בכך.
על פי זה כתב הרשב"א שגם קערות וכלי אוכל המלוכלכים לאחר שאכל בהן נחשבים כמוקצה מחמת מיאוס. נראה שראשונים אחרים אינם מסכימים לדעת הרשב"א הזו, ולו משום שכלי אוכל אינם מאוסים כל כך. למשל הרמב"ם, כשהתייחס למוקצה מחמת מיאוס הביא רק דוגמה של כלי צואה, שברור שהם מאוסים יותר מכלי אוכל.
איפר
איפר (בצרפתית: Ypres, בהולנדית: Ieper) היא עיר במערב פלנדריה שבצפון בלגיה. העיר ופרווריה מונה כ-35,000 תושבים. פרסומה של איפר בא לה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, עת סבלו העיר וסביבותיה מקרבות עזים שניטשו בין הצבא הגרמני לבין צבאות מדינות ההסכמה.
היסטוריה.
העת העתיקה וימי הביניים.
איפר נוסדה לפני ספירת הנוצרים על ידי שבטים גאלו-בלגיים שחיו בפלנדריה. היא נכבשה ונחרבה במאה הראשונה לפני הספירה על ידי הרומאים. בימי הביניים הגיעה העיר למעמד כלכלי ותרבותי חשוב. בזכות מיקומה הנוח במרחק של עשרות קילומטרים ספורים מחוף הים הצפוני, ובסמוך לרשת דרכים, נהרות ותעלות, הייתה העיר לעיר מסחר חשובה, השלישית בחשיבותה בפלנדריה, אחרי ברוז' וגנט. כלכלתה התבססה על סחר טקסטיל, צמר ופשתן, בעיקר עם אנגליה, הולנד וצרפת. על אף שרפה שכילתה חלק מהעיר העתיקה ב-1241, השתקמה העיר במהירות. במחצית המאה השלוש עשרה מנתה אוכלוסייתה כ-40,000 איש (יותר מפריז ולונדון גם יחד, באותה עת), והיא נחשבה לעיר-מדינה עצמאית. עוצמתה של העיר באה לידי ביטוי גם בכוחות צבאיים ששלחה לקרב הדרבנים המוזהבים (1302), לקרב פבלנברג (1304) ולקרב קאסל (1328).
לקראת סוף המאה הארבע עשרה החלה איפר בשקיעה כלכלית, שקיעה שנמשכה כמאתיים שנה. חברו לכך מספר סיבות: מחסור בצמר, ירידה בביקוש מוצרי הטקסטיל, מגפה שקטלה חלק ניכר מהאוכלוסייה (1316), גירוש חלק מיצרני הטקסטיל בעקבות קרב קאסל (1328), וחורבן שהמיטו האנגלים, בתמיכת העיר היריבה גנט, על סביבתה של איפר (1383), דבר שגרם לירידה נוספת בביקושים ובכוח העבודה של העיר. השקיעה הכלכלית התבטאה במניין האוכלוסייה, עד שב-1491 הגיע המניין לשיא שלילי - 7,600 תושבים בלבד.
איפר, כחלק מפלנדריה, עברה תהפוכות מדיניות רבות בימי הביניים. עד 1384 הייתה העיר כפופה לשלטון רוזנות פלנדריה. בין 1384 ל-1477 הייתה פלנדריה חלק מארצות השפלה הבורגונדיות. מ-1477 עד 1556 הייתה פלנדריה חלק מארצות השפלה ההבסבורגיות, ובאותה שנה ירש אותה פליפה השני, מלך ספרד. פלנדריה ומחוזות אחרות מרדו ב-1581 בשלטון הספרדי, אך חזרו לשלטון ספרד על ידי אלכסנדר פרנזה, דוכס פארמה, שצר על אנטוורפן בשנים 1584–1585. פרנזה צר גם על איפר במשך 8 חודשים, ולאחר שנכנעה בזזו חייליו את העיר והרגו תושבים רבים. פלנדריה ושאר המחוזות המורדים נודעו מאז ואילך כארצות השפלה הספרדיות או ארצות השפלה הדרומיות.
במאות השבע עשרה והשמונה עשרה עברה איפר לסירוגין מידי האימפריה הרומית הקדושה שנשלטה בידי בית הבסבורג לידי צרפת ובית בורבון. ב-25 במרץ 1678 נכבשה העיר על ידי צבאו של לואי ה-14, והסכמי ניימכן אישר את השארתה בידי צרפת. ב-20 בספטמבר 1697 נחתם הסכם רייסווייק, והעיר עברה לשליטתו של הכתר הספרדי. חוזה אוטרכט, שנחתם ב-1713, בסיומה של מלחמת הירושה הספרדית, העביר את העיר לידי אוסטריה.
במרוצת הדורות הפכו כובשי העיר השונים את איפר לעיר מבצר. כבר ב-1385 הוחל בבניית חומות וביצורים. לאחר הכיבוש הצרפתי ב-1678, הטיל לואי ה-14 על המרקיז סבסטיאן דה וובאן לשפץ את המצודות ולהשלים את הגנת העיר. המרקיז הקיף את העיר בסוללות כבירות, שהקיפו, למעשה, שטח גדול בהרבה מהעיר גופה. למרבה האירוניה קרסו הסוללות תחת התקפת התותחים הצרפתיים, בעת מלחמת הירושה האוסטרית, ב-1744. ב-1782 הרס יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, חלקים מחומת העיר, דבר שהקל על לכידתה בידי כוחות הקואליציה האנטי צרפתית הראשונה, ב-1794. בעת המלחמות הנפוליאוניות כבשו הצרפתים את ארצות השפלה הדרומיות, ובקונגרס וינה נוסדה הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה שכללה, בין השאר, את פלנדריה. ב-1830 פרשו המחוזות הדרומיים מהאיחוד, והקימו את בלגיה המודרנית.
מלחמת העולם הראשונה.
איפר הייתה אחת הערים האירופאיות שנפגעו ביותר במלחמת העולם הראשונה. בין אוקטובר 1914 לאוקטובר 1918 התחוללו חמש סדרות של קרבות קשים בסמוך לעיר. בקרבות אלו נהרגו כמיליון בני אדם מיותר מ-15 מדינות שונות.
למיקומה האסטרטגי של איפר בין גרמניה לצפון צרפת נודעה משמעות רבה בעת המלחמה. הגרמנים, שפעלו לפי תוכנית שליפן וניסו לפרוץ לצרפת מצפונה, כבשו בסערה את פלנדריה והגיעו לסביבות איפר. הם התבססו בגבעות שמצפון, ממזרח ומדרום לעיר, וכיתרו את "מבלט איפר" - שטח בצורת חצי סהר ובמרכזו איפר. השטח הוחזק בידי מדינות ההסכמה, ובלט מזרחה לתוך השטח שהוחזק בידי הגרמנים. הבריטים, שהתערבו במלחמה עקב הפרת הגרמנים את הנייטרליות של בלגיה, יחד עם הצרפתים ולוחמים ממדינות ההסכמה האחרות, ניסו להדוף את הגרמנים מזרחה, אך קרב רדף קרב ללא תוצאות משמעותיות מלבד אבדות רבות לשני הצדדים. במהלך שנות המלחמה הפכה איפר לסמל חשוב בעיני העם הבלגי, בהיותה אחת הערים הבלגיות המעטות שלא נכבשו על ידי הגרמנים.
הקרב הראשון על איפר, בו ניסו שני הצדדים הלוחמים למנוע זה מזה לכבוש את העיר ולהחזיק בה, החל למעשה בכניסתה של פלוגה גרמנית קטנה לעיר, ב-3 באוקטובר 1914. הבריטים פרצו אל העיר ב-14 באוקטובר, והגרמנים נסוגו מיד לעבר הגבעות. הבריטים לא הסתפקו בסילוק הגרמנים מהעיר ופתחו תוך מספר ימים במתקפה כללית על הפלוגות שכיתרו את העיר. מטרת הקרבות נבעה, ככל הנראה, משאיפתם של הבריטים להגן על נמלי התעלה האנגלית ועל קווי ההספקה שלהם. איפר הייתה המכשול העיקרי האחרון בפני הגרמנים בדרכם אל בולון-סור-מר ואל קאלה היושבות לחוף התעלה. הצרפתים שאפו למנוע מהגרמנים לאגף את צבאות ההסכמה מצפון, איגוף שנחשד כמטרתם של הגרמנים בעקבות המפלות בקרב על האן ובקרב הראשון על המארן.
הקרבות נערכו בין 19 באוקטובר ל-22 בנובמבר 1914. מדינות ההסכמה איבדו בקרבות בין 180,000 ל-215,000 לוחמים, הרוגים, פצועים ונעדרים. לגרמנים נמנו כ-20,000 הרוגים, 84,000 פצועים ו-31,000 נעדרים.
הקרב השני על איפר היה למעשה סדרה של ארבעה קרבות, שהתנהלו בצפון המבלט: קרב רכס חראפנסטאפל (Gravenstafel) שהתחולל ב-22 וב-23 באפריל 1915, קרב סנט ז'וליין (St. Julien) מ-24 באפריל עד 4 במאי 1915, קרב רכס פרזנברג (Frezenberg) מ-8 במאי עד 13 במאי 1915, וקרב רכס בלווארדה (Bellewaarde) ב-24 וב-25 במאי 1915. בקרבות אלו נהרגו, נפצעו או נשבו כ-70,000 לוחמי מדינות ההסכמה, וכ-35,000 גרמנים. תוצאות הקרבות צמצמו את מבלט איפר וקרבו את קו הכיתור של הגרמנים לעיר עצמה.
בקרב איפר השני הופעל בהצלחה, לראשונה בהיסטוריה, נשק כימי כנשק להשמדה המונית. ב-22 באפריל 1915 הפציצו הגרמנים את כוחות ההסכמה שחנו ליד איפר בגז כלור, והרגו כ-6,000 חיילים צרפתים וצפון אפריקנים. רבים יותר התעוורו כתוצאה מהמתקפה. גם הלהביור הופיע לראשונה בקרבות איפר, ביולי 1915.