לאחר מלחמת העולם הראשונה החלו לפרוח בעיירה גם תנועות נוער ציוניות. קמו תנועות מקומיות כגון "חרות ותחייה", "פרחי ציון" ו"הקלוב על שם ברנר" וב-1924 סניף של השומר הצעיר. בשנים 1925–1926 התחולל גל עלייה גדול לארץ ישראל מפולין ובכלל זה מאיישישוק, בה נוסד סניף של תנועת "החלוץ".
השואה.
ב-17 בספטמבר 1939, כתגובה לכיבוש פולין, הוקם בעיירה, כמו בליטא כולה, ועד קומוניסטי חצי-צבאי שאסר על ההתארגנות הציונית וסגר את בתי הספר העבריים. מאוחר יותר באותה שנה, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, סופח אזור וילנה לליטא העצמאית, שהייתה מדינה "חופשית". עקב כך נמלטו לווילנה יהודים רבים מפולין ואיישישוק הפכה לעיירת-מעבר בדרכם וריכזה פעילות של מבריחי-גבול שהבריחו יהודים מהגבול הפולני אל ליטא. יהודי איישישוק קלטו את זרם הפליטים וסיפקו להם מקומות לינה, מזון וניירות שיסייעו להם בדרכם לווילנה וקובנה. במקביל, גברו מאוד ההתנכלויות האנטישמיות ליהודי העיר מצד שכניהם.
בראשית יוני 1940 צורפה ליטא לברית המועצות כרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית. ב-23 ביוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, נכנסו כוחות צבא גרמניה לליטא וכבשו ללא קרב, בין היתר, גם את העיירה. הכוחות הגרמניים עברו בעיירה בדרכם לחזית. היהודים ישבו ספונים בבתיהם במשך שלושה שבועות, כאשר יום ולילה חולפים ברחובות טורי צבא אדירים ומכל עבר נשמעות קריאות ניצחון ושמחה על מפלת המשטר הקומוניסטי והיהודים.
לאחר הכיבוש הוצבה בעיירה פלוגה שהעבידה את יהודי העיירה הגברים בגילאים 16 - 60 בעבודות כפייה במסגרת ארגון טוט. אט-אט הוטלו על היהודים גזרות ועינויים שונים כגון ריכוז כל חפצי הערך שלהם במשרדי הפיקוד הצבאי, אילוץ אנשים להתפשט ברחוב ולנקותו, אילוץ יהודים לטבול במי-קרח בנהר, תלישת זקני יהודים כמופע ראווה בכיכר ועוד. שיאי ההתנכלות היו שריפת ספרי תורה וציוד מבתי הכנסת, חילול בית הקברות והמקווה.
בערב ראש השנה תש"ב צוותה כל האוכלוסייה היהודית (כ-4,000 איש, רובם תושבי העיר וחלקם תושבי כפרים סמוכים) להתרכז בבית הכנסת הגדול ובבתי המדרש, תוך איום שמי שיימצא בביתו למרות הצו, יומת במקום. בשלב זה נמלטו מן העיר ליערות כ-500 יהודים, רובם ככולם נורו מיד על ידי כוחות משטרת העזר הליטאית שהקיפו את העיירה. במשך שני ימי ראש השנה הוחזקו היהודים בבית הכנסת הגדול ובבתי המדרש, ללא מזון ומים וללא כל אפשרות לצאת, בעת ששוטרים ליטאים ואנשי איינזצגרופן פושטים על בתיהם, בוזזים אותם ויורים בכל מי שנמצא בהם למרות הפקודה. בג' תשרי (24 בספטמבר 1941) הוצאו היהודים בתהלוכה לכיוון בית הקברות הישן של העיירה. במהלך היומיים העוקבים, בקבוצות של 250 איש בכל פעם, הוצאה כל האוכלוסייה להורג בירי לתוך שוחות שנחפרו על ידם בבית הקברות הישן. הרב שמעון רוזובסקי היה הרב אחרון של העיירה איישישוק ונשרף עם ספר תורה על ידי הנאצים ועוזריהם.
רבני העיירה.
לאיישישוק ולמדניה יצא שם בעולם היהודי, חלק מרבני העיירה התפרסמו:
תיעוד, מחקר והנצחה.
בשנת 1950 ערך יוצא העיירה שאול ברקלי, יחד עם יוצאי העיירה שחיו באותה עת בישראל, ספר זכרונות ועדויות בשם "איישישוק קורותיה וחורבנה: פרקי זכרונות ועדויות".
הפרופסור להיסטוריה יפה אליאך, חוקרת שואה וחוקרת החיים היהודיים שלפניה בעיירות פולין וליטא ניצולת העיירה בעצמה ומקדישה חלק גדול מעבודתה לעיירה. היא הקימה את "מגדל החיים" במוזיאון השואה האמריקני ובו תמונות וקטעי חיים מאיישישוק. בשנת 2003 התכוונה ליצור דגם חי של עיירה, כדוגמה ל"שטעטל" אופיינית בראשון לציון, אך המיזם לא יצא לפועל בסופו של דבר.
הנשיונל ג'יאוגרפיק הוציאו סרט על האיינזצגרופן - יחידות הרצח הצבאיות הגרמניות במלחמת העולם השנייה. בסרט זה יש עדות בתמונות של צלם גרמני, וכן עדות בסיפור של ניצול, על הטבח באיישישוק
בבית העלמין הדרום (בת ים) יש אנדרטת זיכרון ליהודי איישישוק שנרצחו בשואה.
אישישוק
שלמה זלמן אהרנרייך
הרב שלמה זלמן אהרנרייך (יידיש: עהרנרייך, ונהגה אֶרֶנרייך) (ט' בתמוז ה'תרכ"ג - נרצח בשואה, י"א בסיוון ה'תש"ד, בגיל 81 פחות חודש) היה אב"ד שימלוי במחוז סילאג' בחבל טרנסילבניה, מחבר "שאלות ותשובות לחם שלמה" ועוד כארבעים חיבורים, ונרצח עם קהילתו בשואה, בסוף מלחמת העולם השנייה.
שנותיו הראשונות.
נולד בעיר בֶּרֶגסאס בהונגריה לרב יעקב ולהינדל רייזל, בתו הבכורה של הרב אברהם יהודה הכהן שוורץ. בילדותו עברו הוריו לסובראנץ שבמחוז אונג בהונגריה. מגיל 6 גדל בבית סבו. בגיל 13 החל לחבר חידושי תורה.
נישא בו' בניסן תרמ"ד (בגיל 21) להינדל לבית רייכמן, נכדתו של הרב יהודה שינדלר. כארבע שנים חי אצל חותנו, יוסף דוד הורביץ מליסקא. בשנת תרמ"ח ירד חותנו מנכסיו ובני הזוג עברו לבית הורי חמותו שתמכו בהם בעיירה היהודית סיקס. הוצע לו לשמש ברבנות בקהילות שונות ומכובדות, אך הוא סירב והעדיף להתפרנס ממסחר.
במשך כ-3 שנים ניהל חנות מכולת ותוך כדי כך המשיך ללמוד תורה. החנות סבלה מגנבות רבות בשל חוסר תשומת הלב של הרב אהרנרייך לנעשה בחנות. הוא סגר את החנות ועבר למסחר באתרוגים. מדי שנה נסע לקנות אתרוגים בעיר הנמל טריאסטה באיטליה. את שאר זמנו הקדיש ללימוד תורה ולכתיבת חידושי תורה.
סחר האתרוגים לא הספיק לפרנסת משפחתו ולאחר הפצרות רבנים ובהם הרב אברהם יצחק גליק אב"ד טולצ'ווה, הרב שמואל רוזברג, אב"ד אונסדורף והרב שרגא צבי טננבוים רבה של סנדרה, נענה לבקשתם לשאת במשרת רב.
תפקיד רב העיירה עד השואה.
בעיירה צ'ובה.
בתרנ"ד (1894) נבחר לרבה של צ'ובה (היושצ'אבא, נהגית ביידיש כמו המילה "תשובה" בעברית), סמוך למישקולץ במחוז בורשוד שבהונגריה, אולם המינוי נתקל בהתנגדות של חלק מבני הקהילה. הללו פנו לוועד הקהילות האורתודוקסי שהיה ממונה מטעם השלטונות לפקח על הקהילות, בבקשה לבטל את המינוי בטענה שהליך הבחירה היה פגום, ורב אחר נבחר. לאחר דין ודברים בין הצדדים הוסכם למנות רב שלישי, הרב יהודה אלטמן.
במחלוקת התערב הרב שרגא צבי טננבוים חותנו של הרב אלטמן והתומך בו כלכלית, והתנגד להדחת הרב אהרנרייך, וקיבל את דין הבוחרים, תוך הכרה במנהיגות וידיעותיו של הרב אהרנרייך, וכן בהתחשב במצבו הכלכלי וריבוי ילדיו הצעירים. הרב אברהם יצחק גליק אב"ד טולצ'אבה מונה כבורר ובכסלו ה'תרנ"ד (סביבות 1894) מונה לרב ועבר לגור בצ'ובה. שם העיירה שימש אותו גם ככינוי בספריו הראשונים בהיות המילה "תשובה" מונח שמשמעותו בספרות הרבנית חזרה למוטב וחתירה לטוב.
עם בואו הקים ישיבה בה לימד גפ"ת, הלכה בשולחן ערוך טור או"ח ויו"ד, וכן חומש עם פירוש רש"י. את הבחורים המוכשרים יותר לימד סוגיות עם ראשונים ואחרונים.
סמוך למינויו כרבה של צ'ובה, הוזמן להשתתף באספת רבנים ארצית, שם הציע לברון שמעון זאב רוטשילד להקציב מלגה לתלמידים מצטיינים העומדים להינשא, על מנת שיוכלו להמשיך בלימוד התורה. על אף שהצעה זו לא נתקבלה, היא הובילה את הברון להתעניין במצב מוסדות התורה בהונגריה והוא החל תומך בהן כלכלית. את הרב אהרנרייך מינה, על פי המלצת הרב יצחק רייך נשיא ועד הקהילות האורתודוקסיות, ליו"ר וועד חלוקת הכספים בשלושה אזורים בהונגריה.
המשכורת כרבה של צ'ובה לא הספיקה לכלכלת ביתו, והעוני בביתם תואר כהסתפקות באכילת גבינות וחלב מפרה שגידלה רעייתו. בעצת רב העיירה סיגט הרב יום טוב ליפא טייטלבוים (המכונה על שם ספרו "קדושת יום טוב"), פנה במכתב לראשי קהילת שימלוי, הגדולה יותר, ומונה בג' באלול תרנ"ט (1899) למשרת רב העיירה והאזור.
בעיירה שימלוי.
בשימלוי פתח ישיבה לנערים בה למדו כמאה תלמידים, ובהם חלק מתלמידי ישיבתו בצ'ובה. כמו כן הקים תלמוד תורה לילדים שבו למדו מאות תלמידים.
הרב קבע סידרה של תקנות מחמירות לקהילה מבחינה דתית וחברתית, ובהם הגבלת ההוצאות על הקמת מצבה, הפרדה מגדרית בחתונות במקום, קוד לבוש מחמיר לגברים ולנשים המצניע את הגוף, ואיסור מכירת בשר שאינו כשר בידי יהודים, גם לא לגויים. בהוראתו נבנה מקווה חדש בתקן מחמיר, והוא שכנע הורים של בוגרי בית הספר היסודי הממשלתי לשלוח את בניהם לישיבות המקומיות במקום לגימנסיה העירונית.
שיטת הלימוד בישיבתו הייתה לפי משמעותה הפשוטה של הסוגיה, הוא תמך בהסבר בהיר ומובן לכל, והתנגד לשיטת הפלפול. הרב ייחס שרפה בספרייתו, שפרצה כשהיה בגיל 40, לכך שהיו אלו כתבים עם חידושי תורה שהיה בהם משיטת הפלפול והם לא היו "לאמיתה של תורה". בין כתבים אלו נשרפה דרשת בר המצווה אותה כתב בעצמו, ועליה קיבל שבחים מסבו. הוא נהג לקצר ולקצוב בזמן את דרשותיו עד עשרים דקות לכל היותר ובהם עסק בשכנוע שומעיו לשמוע בקול המצפון והמוסר.
מנהיגותו בעיר תוארה כתקיפה ובלתי משוחדת אך כללה קשב ואהדה לבאים אליו. מנהיגות זו הושוותה לתיאור מנהיגות שמאי הזקן בפרקי אבות: "אֱמוֹר מְעַט וַעֲשֵׂה הַרְבֵּה, וֶהֱוֵי מְקַבֵּל אֶת כָּל הָאָדָם בְּסֵבֶר פָּנִים יָפוֹת. לפי התיעוד העיתונאי מהתקופה, הרב היה מקובל גם על יהודי העיר שלא שמרו מצוות וכונה "אבי העיר". בין היתר היה הוא מקדם את פני הרבנים הבאים לבקרו, ובביתו סעדו עניי הקהילה באופן קבוע. הרב כובד בידי הנוצרים בעיירה ובסוף מלחמת העולם הראשונה ראש הז'נדרמים בשימלוי ביקר אצלו לאחר שטרנסילבניה סופחה לרומניה ב-1918 תרע"ח, ופורסם שהתייעץ עם הרב בענייני המשטרה והעיירה.
למרות ההחמרה הדתית, בפסיקותיו לקהילתו התחשב במצבם החברתי והכלכלי, ונטייתו הייתה למצוא "קולא" בהלכה. במקרים בהם נפגע אדם עני מפסיקה הלכתית שגרמה לו הפסד כספי, הרב נהג להחזיר את הסכום שאבד לעני, מכיסו הוא.
בימי השואה.