מלחמת העולם השנייה החלה בספטמבר 1939. הולנד נכבשה על ידי גרמניה במאי 1940. הוועדה המשיכה בעבודתה עד שגרמניה הנאצית סגרה אותה במרץ 1941. אחת המטרות העיקריות של הוועדה הייתה לעזור לפליטים יהודים להגר. כ־22,000 פליטים עזבו את יבשת אירופה בעזרת הוועדה. כך נמלטו פליטים אלה נמלטו מרצח בשואה. כ-100,000 יהודים מהולנד גורשו ונספו במהלך הכיבוש הגרמני שהתקיים עד 1945.
הקמה.
הוועדה לפליטים יהודים (CJV) באמסטרדם הוקמה באפריל 1933 והתפרקה בשנת 1941. זו הייתה שלוחה של הוועדה לענייני יהודים (בהולנדית: "Comité voor Bijzondere Joodsche" Belangen - CBJB), שנוסדה בשנת 1933 על ידי אברהם אשר ודוד כהן. הוועדות הוקמו בתגובה לכניסת הפליטים להולנד מגרמניה השכנה בשנת 1933, השנה בה עלתה לשלטון המפלגה הנאצית שהחלה ברדיפת היהודים.
ה-CJV עסק במתן שירותים ישירים לפליטים הראשונים. אנדרה הרצברגר היה היו"ר הראשון בוועדה. עד מהרה ירש אותו ד"ר דוד כהן, שמילא את התפקיד עד לפיזור ה-CJV בשנת 1941. עד 1939 פעלה הוועדה ברח' חראוונקיה 7 באמסטרדם. היא בחרה כמה פליטים לסיוע בנושאי דיור, הוצאות, תעסוקה והגירה אל מחוץ ליבשת אירופה. פליטים אחרים לא קיבלו סיוע ורובם נאלצו לחזור לגרמניה. הנחת היסוד של הוועדה הייתה שעבודתה תהיה בהתאם למדיניות הפליטים של ממשלת הולנד. הוועדה לא קיבלה תמיכה כספית מממשלת הולנד, אלא שילמה עבור עבודתה באמצעות תרומות צדקה של אזרחים הולנדים פרטיים ושל כמה ארגונים בינלאומיים.
ועדה זו הייתה הבולטת מבין ועדות רבות לפליטים יהודים בהולנד. ועדות מחוזיות פעילות במיוחד כללו את אלה ברוטרדם, האג ואנסחדה. הקיצור CJV חל בדרך כלל על ועדת אמסטרדם, שעסקה במתן אישורי עבודה, אשרות כניסה ועוברי זהות. ה- CJV ייצג גם את הוועדות המחוזיות מול ממשלת הולנד ומול הארגונים האחרים שתמכו בפליטים בהולנד ומחוצה לה. הוועדות המחוזיות דיווחו לוועדה המרכזית באמסטרדם על מצב הפליטים במחוזות ועל תרומתם המקומית והוצאותיהם. חלק מהוועדות המחוזיות הצליחו לתרום לוועדה המרכזית, ואילו אחרות קיבלו תמיכה נוספת מהוועדה המרכזית מעבר למה שיכלו לגייס במקום.
עובדים.
בוועדה היו למעלה ממאה עובדים בתשלום ומתנדבים. ההרכב השתנה מאוד, מכיוון שהצוות גויס במידה רבה משורות הפליטים, וחלקם הצליחו להגר או חזרו לגרמניה. ענייני היומיום של ה- CJV נוהלו על ידי רפאל אנרי אייטייה (Raphael Henri Eitje) וגרטרוד ואן טין-כהן. אייטייה היה מארגון "הכנסת אורחים", ארגון שהעניק עזרה ומקלט באמסטרדם לפליטים יהודים. ואן טין הייתה מארגון הנשים היהודיות (בהולנדית: "Joodse Vrouwen Organisatie"). דוד כהן התמקד בעבודתו למען CBJB בקשר עם ממשלת הולנד ובמגעים עם ארגונים יהודיים אחרים. הוא ייצג את מועצת הפליטים ההולנדית בישיבות בינלאומיות של ארגוני פליטים.
אייטיה הונחה לשמור על קשר עם הרשויות ההולנדיות. הוא הוביל את המחלקה האחראית על מעברים ואישורי עבודה. ואן טין הייתה אחראית על קבלת הפליטים הראשונית, ראיונות הכניסה ורישום, דיור וחלוקת מזון. אחר כך הייתה אחראית על ניהול הכספים. היא עמדה בראש המחלקה להגירה והכשרה מקצועית והפכה לאשת הקשר של ארגוני סיוע זרים. היא ערכה ביקורות על העבודה שביצעה ועדת הפליטים והגישה דו"חות שנתיים וחודשיים.
שני עובדי מפתח נוספים במסגרת ה- CJV היו מריאן ואן סטדום, שעסקה בעבודה סוציאלית, וג'יי דה מירנדה שדאגה לענייני הכלל.
לאחר פוגרום ליל הבדולח בגרמניה ובאוסטריה ב-9–10 בנובמבר 1938, חלה עלייה במספר הפליטים המגיעים להולנד. ד"ר אריך רוזנברג, שעבד באופן פרטי להקלה על הגירת יהודים מגרמניה, הצטרף בשלב זה כראש מחלקת הרווחה ל- CJV. הוא שיתף את גרטרוד ואן טין בניהול היומי של עבודת ה- CJV. כמו ואן טין, במהלך הפלישה הגרמנית במאי 1940 דחה רוזנברג את ההזדמנות לעזוב את הולנד. הוא ו-ואן טין המשיכו בעבודתם עם ה- CJV גם במהלך פירוקו במרץ 1941.
משימות ומחלקות הוועדה.
האירועים בגרמניה והצעדים שנקטה ממשלת הולנד השפיעו על עבודתה של הוועדה לפליטים יהודים. הדגש עבר לניהול זרמי הפליטים הגדלים ולקידום ההגירה. היה צורך בארגון מחדש מדי פעם כדי לענות על הצרכים החדשים. המחלקות השתנו לעיתים, אך המשימות שבוצעו על ידי הוועדה נותרו דומות באופן כללי.
סלקציה.
כל הפליטים מגרמניה נרשמו עם הגעתם. פליטים שהיו עצמאיים כלכלית בהולנד היו בדרך כלל מסוגלים להישאר. עבור האחרים, רק חלקם נבחרו לקבל סיוע מה- CJV; מפליטים "כלכליים" נשלל סיוע ובדרך כלל נאלצו לחזור לגרמניה. מדיניות זו פותחה בשיתוף עם ממשלת הולנד, שלא הייתה מוכנה לספק תמיכה כספית לפליטים וציפתה שתמיכה כזו תגיע בעיקר מה- CJV. על ידי שימוש בקריטריונים מחמירים לקבלה, ה- CJV יכול היה להעניק עזרה גדולה יותר לאלו שהיו זכאים לתמיכה. מדיניות קפדנית נתפסה גם כמרתיעה בריחה מגרמניה להולנד, מה שהיה יכול להכריע את משאבי ה- CJV. בין 60% ל-90% מהפליטים נדחו.
מחלקת רווחה.
עבור פליטים נבחרים, מחלקת הרווחה סייעה במקלטים, מזון, ביגוד ובמידת הצורך גם בסיוע רפואי.
עזרה שיקומית.
בשנים הראשונות היו פליטים שהצליחו להבטיח תעסוקתם או להקים מפעלים קטנים. ה- CJV פעל מול ממשלת הולנד לקבלת אישורי שהייה ועבודה והבטיח חידוש תקופתי של רישיונות אלה. ה- CJV סיפק גם הלוואות קטנות להקמת או תחזוקת מיזם. עם חלוף הזמן, פחות פליטים היו מסוגלים להחזיר את ההלוואות, אך מאמצי הגבייה היו מזעריים מכיוון שללא המפעלים הללו הוצאות הפליטים היו מוטלות על הוועדה.
הגירה.
הוועדה נשאה ונתנה עם "Vreemdelingenpolitie" (משטרת הזרים) לשם קבלת אשרות כניסה לפליטים. מדיניות ממשלת הולנד נועדה למזער את מספר אשרות הכניסה שהוענקו לפליטים, עם עדיפות לפליטים שהגירתם הלאה נראתה סבירה. קידום הגירה היה אפוא אחת ממשימותיה העיקריות של הוועדה. במהלך השנים סייעה מחלקת ההגירה ליותר מ־18,000 פליטים להגר מהולנד, כמו גם בהגירה ישירה של יותר מ-3,000 אנשים במדינות אחרות.
הכשרה מקצועית.
חלק מהפליטים שניסיונם בעבודה לא התאים להמשך שהות בהולנד עברו הסבה והפכו לעובדים מיומנים. המחלקה להכשרה מקצועית דאגה להכשרה בשני אתרים. הקרן לעבודה יהודית (בהולנדית: "Stichting Joodsche Arbeid") הפעילה את כפר העבודה Nieuwesluis (בהולנדית: "Werkdorp Nieuwesluis") בווירינגן. האגודה ביצעה הדרכה מקצועית של "חלוצי פלסטין" (הולנדית: "ereniging voor Vakopleiding van Palestina Pioniers)" בדבנטר והדבר הקל על הגירה לארץ ישראל.
חטיבת המחנה.
לאחר פוגרום ליל הבדולח ב-9–10 בנובמבר 1938, שוכנו במחנות פליטים רבים שברחו להולנד, והוקמה מחלקת מחנה. היא נועדה לשם ייצוג האינטרסים של פליטים אלה, מתן בגדים, קצבה במזומן וייעוץ לגבי הגירה אפשרית. כשהחליטה ממשלת הולנד להקים מחנה פליטים מרכזי (בהולנדית: "Centraal Vluchtelingenkamp") ליד וסטרבורק, נדרש ה- CJV לגייס יותר ממיליון גילדן להוצאות הפעלת המחנה.
מחנות הפליטים המשיכו לפעול לאחר פלישת גרמניה וכיבוש הולנד במאי 1940. בשנת 1942 הוסב על ידי השלטונות הגרמניים מחנה הפליטים המרכזי למחנה המעבר וסטרבורק (בגרמנית: "Durchgangslager Westerbork"). מחנה זה הכיל זמנית אסירים יהודים ואחרים לפני גירושם למדינות אחרות. רוב האסירים המגורשים, יותר מ-100,000, נרצחו באושוויץ ובמחנות אחרים.
קינדר-טרנספורט וועדת הילדים.
בעקבות ליל הבדולח בנובמבר 1938 אורגן הקינדר-טרנספורט להעברת ילדים - ללא הוריהם - למדינות מחוץ לרייך הגרמני. בהולנד, חרטראודה וייסמילר-מאייר ניהלה משא ומתן להסכם עם ממשלת הולנד לקבלת 1500 ילדים שהיו בדרך לבריטניה ולמדינות אחרות. ה- CJV הבטיח מענק של 50,000 $ (800,000 $ בשווי 2014) מהג'וינט בגין הוצאותיהם של ילדים אלה, וכיסוי הוצאותיהם בהיותם בהולנד. רבים מילדים אלה הוכנסו לבתים בבריטניה. הקינדר-טרנספורט מהולנד הסתיים עם הכיבוש הגרמני במאי 1940. ב-14 במאי 1940, הקבוצה האחרונה של 74 ילדים יצאה מנמל איימיידן (ליד אמסטרדם) בספינה שהובילה כמאתיים פליטים אחרים. וייסמילר-מאייר וגרטרוד ואן טיין מה- CJV ליוו את הילדים לספינה, ואז חזרו לאמסטרדם.
קשרי הוועדה.
"Werkdorp" Nieuwesluis.
CJV הציב כמה פליטים צעירים יותר ב-Village Nieuwesluis בווירינגן. כפר העבודה הוקם בשנת 1934 ונועד להכשרה. גרטרוד ואן טין הייתה מייסדת ומזכירה של כפר העבודה. היא עבדה עם "Stichting Joodse Arbeid" (הקרן לעבודה יהודית). כפר העבודה נסגר באוגוסט 1941 על ידי שלטונות הכיבוש הגרמניים.
בשנת 1938, הצלם רומן וישניאק צילם את הכפר בשליחות הג'וינט האמריקאי. ארכיון של תצלומים אלה זמין דרך המרכז הבינלאומי לצילום .
הרברט קרלסון
קנוט הרברט "מורן" קרלסון (בשוודית: Herbert Karlsson; 9 באוגוסט 1896 – 12 באוקטובר 1952), בעיקר ידוע כהרברט קרלסון, היה כדורגלן שוודי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה.
קרלסון נולד בשנת 1896 בגוטנבורג שבשוודיה, והחל את הקריירה בשלושה מועדונים מקומיים. הוא הצטרף ב-1917 לגטבורג שם הפך לכוכב הראשון הגדול שלה. קרלסון זכה עימה בשנה שלאחר הצטרפותו בליגה השוודית. בשנת 1922 עבר לשחק בארצות הברית עם ניו יורק ויקינגס מליגת העיר ניו יורק. לאחר ששיחק גם בקבוצות האמריקאיות אינדיאנה פלורינג, ניו יורק נאיונלס
וניו יורק ג'יינטס, קרלסון שב ב-1936 לשוודיה שב נשאר עד מותו.