תחת ההשפעה מסיפורו של כריס, ג'ון קראקאוור הוציא לאור ב-1996 את ספרו "Into the wild" (בעברית: 'עד קצה העולם') אודות מסעותיו של כריס בדרכים ובחיק הטבע. הספר תורגם לעברית ב-2014. הספר, שבעצמו היה רב מכר מוצלח עם חלוף השנים, היה מקור השראה לסרט בעל אותו שם שבויים על ידי שון פן בשנת 2007, כאשר השחקן אמיל הירש מגלם את דמותו של כריסטופר. כמו כן, באותה השנה, יצא סרט דוקומנטרי-ביתי של הבמאי רון למות' בשם "The call of the wild" (ובעברית – הקריאה של הטבע או קול מיער). בסרט, הבמאי מציג את המקומות בהם כריס ביקר במהלך מסעותיו ואת האנשים שהכירו או פגשו את כריס, כולל בתחנה האחרונה אליה הגיע באלסקה.
השנים הראשונות.
כריס נולד באל סגונדו, קליפורניה, לוולטר ("וולט") ווילהלמינה בילי ג'ונסון. הוא היה הילד הראשון מבין שני ילדים. לכריס הייתה אחות אחת צעירה בשם קארין. בשנת 1976 התיישבה המשפחה באנאנדייל, וירג'יניה, פרבר של וושינגטון הבירה, לאחר שאביו הועסק כמדען מומחה במכון הלאומי לאווירונאוטיקה והחלל האמריקאי. אמו עבדה כמזכירה בחברת "מטוסי יוז" ומאוחר יותר סייעה לבעלה וולט בחברת הייעוץ המוצלחת שהקים במקום מגוריהם באנאנדייל.
היחסים בין ההורים של כריס היו עכורים. וולט ובילי רבו לעיתים קרובות, ולעיתים כאשר הוויכוחים היו מתלהטים ויוצאים מכלל שליטה הם שקלו להתגרש. לכריס ואחותו קארין היו שישה אחים למחצה שהתגוררו בקליפורניה מנישואיו הראשונים של וולט. כאשר כריס וקארין נולדו וולט טרם התגרש מאשתו הראשונה, וכריס לא גילה את הרומן של אביו עד הטיול לדרום קליפורניה בקיץ 1986. תגלית זו גרמה לו לפתח הרבה מרירות ואנטגוניזם כלפי אביו והיחס הבין אישי שלו עם הוריו, ולמעשה הייתה אחד מגורמים הראשיים של כריס בתפיסת העולם שלו על החברה המודרנית.
בבית הספר הבחינו המורים שלכריס כוח רצון בלתי רגיל. בגיל ההתבגרות הוא היה התגלמות מושלמת של ערכים ואידיאליזם אינטנסיבי, טיפוס פופולרי מבחינה חברתית וספורטאי מצטיין. בבית הספר התיכון שימש כקפטן של נבחרת הקרוס קאנטרי (נבחרת הרצים למרחקים ארוכים). באימונים עצמם, הוא היה מאיץ בחברי הנבחרת בתרגילי מוטיבציה בעל אופי רוחני שבו הם: "פועלים נגד כוחות האופל... כל הרע בעולם, כל השנאה".
ב-2 ביוני 1986 סיים כריס את לימודיו בבית הספר וילברט טאקר ודסון בפיירפקס, וירג'יניה. ב-10 ביוני יצא כריס לאחת ההרפתקאות הגדולות הראשונות שלו שבה הוא נסע בכל רחבי הארץ בניסאן דאטסון הפרטית שלו. הוא הגיע לאוניברסיטת אמורי שבאטלנטה, ג'ורג'יה יומיים לפני תחילת הלימודים בסתיו של אותה שנה. הרקע הסוציו-אקונומי הגבוה שממנו הגיע כריס וההצלחה האקדמית שלו היו תמונת ראי להשקפותיו על החברה המודרנית-אנושית כחברה בעלת ריקנות ומרדף בלתי נלאה אחר חומרנות וכסף.
כריס מאוד אהב לקרוא, ובין היתר שאב את ההשראה שלו ממגוון של סופרים, פילוסופים, ואנשי הרפתקאות כגון; ג'ק לונדון, לב טולסטוי, ג'ק קרואק, WH דייוויס והנרי דייוויד תורו. בשנה השלישית ללימודיו, הוא סירב להיות חבר מועדון בוגרים יוקרתי של האוניברסיטה תחת הסיבה המרכזית ש"כבוד" "ותארים" היו לא רלוונטיים מבחינתו. כריס סיים את לימודיו בקולג' אמורי ב-12 במאי 1990 עם תואר ראשון בהיסטוריה ואנתרופולוגיה. למעשה, סיום התואר הראשון היה בעצם הפעם האחרונה שבה כריס נפרד מהחברה המודרנית המאורגנת לתקופה של התבוננות והתבודדות.
טיוליו.
במאי 1990, כריסטופר תרם 24,000 דולרים שניתנו לו על ידי חבר של המשפחה על מנת לממן את לימודי המשפטים שלו לאוקספם אינטרנשיונל - מוסד צדקה לעניים ללא מטרות רווח. לקראת סוף יוני, הוא החל את מסעו בשם "אלכסנדר מקנדלס" ומאוחר יותר אימץ את שם המשפחה "סופרטרמפ" (את שם המשפחה לקח בהשראה מסופר שהיה נווד). מרבית האנשים שנתקלו בו בדרכים התייחסו אליו כאל בחור אינטליגנטי וכאחד שאהב לקרוא. בסוף הקיץ, כריס החל את דרכו דרך אריזונה, לעבר העיירה קארתג' שבדרום דקוטה, שם עבד בחווה שמגדלת שדות חיטה. במהלך מסעו הוא הצליח לשרוד שיטפון עז, אך מכוניתו נשארה במדבר ונהרסה בשיטפון, כשבנוסף השליך את לוחית הרישוי שלו כדי שלא ימצאו את בעלי המכונית (בדיעבד, המכונית ספגה נזק מינורי יחסית ולאחר מכן נמצאה על ידי המשטרה והיוותה כראייה מרכזית כי זאת אכן המכונית של כריס).
בשנת 1991, אלכסנדר חתר בסירת ראפטינג קטנה במורד מסוכן של נהר קולורדו עד למפרץ קליפורניה. הוא חצה את הגבול למקסיקו, ולאחר שהלך לאיבוד בתעלות ונקלע למבוי סתום, נגרר על ידי ציידי ברווזים מקומיים לים, שם שהה במשך זמן מה. הוא התגאה בעובדה שהצליח לשרוד עם ציוד מינימלי ועם מעט עזרים חיצוניים, והוא חש כי עשה "הכנה קטנה" לקראת מה שצפוי לו בהמשך הדרך. כריס לא אהב לתכנן דברים מראש, הוא אהב לתת משמעות לאותה חוויה בלי לחשוב על כלום לפניה. מטרתו הראשית במסע הייתה להגיע לאלסקה. שום דבר במסעו לא היה מוגדר. הוא החליט והאמין שלא צריך להשתמש במטוסים אלא רק בטרמפים וברכבות כדי להכיר את הארץ מקרוב דרך האדמה. כריס עבר חוויית רבות במהלך המסע עד הנסיעה לאלסקה. הוא פגש אנשים רבים בכל מקום שהגיע אליו ורקם איתם קשרים הדוקים.
אודיסאה לאלסקה.
במשך שנים, כריס חלם על "אודיסיאה אלסקה" (מסע או טיול ארוך לאלסקה) ולחיות על אדמת הפרא של אלסקה, הרחק מכל ציוויליזציה, ולמצוא משמעות לחייו. הוא ניהל יומן מסע המתאר את ההתקדמות הפיזית והרוחנית שלו כמי שהתייצב כנגד איתני הטבע. באפריל 1992 כריס תפס טרמפים כל הדרך מאנדרלין שבצפון דקוטה ועד לעיר פיירבנקס שבאלסקה. הוא נראה לאחרונה כשהוא בחיים ב-28 באפריל 1992 על ידי ג'ים גאלין, בחור מקומי, שנתן לו טרמפ מפיירבנקס עד לתחילתו של שביל שנקרא "Stampede Trail". גאלין היה מודאג לגבי "אלכסנדר", שהיה באמתחתו ציוד הישרדות מינימלי (אפילו ללא מצפן) וללא ניסיון לחיות בערבות הקפואות של אלסקה.
גאלין ניסה פעמים רבות לשכנע את כריס לדחות את מסעו, ואף הציע להסיע אותו לעיר אנקורג' כדי לקנות ציוד ואספקה המתאים להישרדות בתנאים קיצוניים. אולם, כריס התעלם מהאזהרות של גאלין וסירב לכל סיוע אפשרי פרט לזוג מגפי גומי, שתי קופסאות טונה, ושקית של חטיפי תירס.
לאחר שהרחיק לכת לאורך השביל, כריס מצא אוטובוס נטוש והחל לחיות בתוכו באזור מיוער יותר של השביל ליד הפארק הלאומי דנאלי (כ-25 קילומטרים מערבה מהעיירה הילי). האוטובוס הנטוש שימש בעיקר כקורת גג לעובדים שעסקו בתחזוקת השבילים והכבישים באזור, וכמו כן שימש כמקלט לציידים. כריס נשא עמו בתיקו האישי כ-10 ק"ג אורז, רובה חצי אוטומטי מחברת רמינגטון עם תחמושת של 400 כדורים, ספר של הצמחים הגדלים באזור (ומספר ספרים נוספים אחרים), ומעט ציוד מחנאות. כריס הניח שכדי לשרוד הוא יוכל ללקט מזון מן הצומח בשילוב מבוקר של ציד. במשך 30 הימים הבאים בקירוב, כריס החל לנסות לצוד חיות רבות כגון דורבנים, סנאים, ציפורים, עופות, ואווזים קנדיים. ב-9 ביוני 1992 הוא אפילו הצליח להרוג אייל, אך עם זאת הוא לא הצליח לשמר את הבשר כראוי, ותוך מספר ימים הבשר התקלקל והתכסה ברימות. במקום לחתוך את הבשר דק ולייבש אותו כפי שנהוג לעשות בבשר משומר (מה שבדרך כלל נהוג לעשות באזורים אלה של אלסקה) הוא ניסה לעשן אותו על האש, בעקבות עצתם של ציידים שפגש בדרום דקוטה כמה חודשים קודם לכן.
המסע של כריס בפרא ובשממה של אלסקה נמשך כ-112 יום בסה"כ (כמעט ארבעה חודשים). ביולי, לאחר שהתגורר באוטובוס הנטוש במשך כשלושה חודשים, הוא החליט לעזוב ולצאת מהשמורה; אך בדרכו חזרה ראה כי השביל נחסם על ידי נהר הטקלניקה, שהיה במידה ניכרת גבוה וסוער יותר מאשר כשהוא חצה אותו בחודש אפריל שלושה חודשים קודם לכן. בדיעבד, מבלי ידיעתו של כריס, היה קרון המופעל בצורה ידנית אשר חצה את הנהר בדיוק 400 מטר מהמקום שבו ניסה לחצות. בסרט הדוקומנטרי "The call of the wild", לפי הראיות בשטח, לכריס הייתה בשקית האשפה שלו מפה שהייתה מסייעת לו למצוא דרך אחרת לחצות את הנהר בבטחה. כריס שהה באוטובוס כ-113 יום בסה"כ. בשלב מסוים במשך הזמן הזה, ככל הנראה לקראת קץ חייו, הוא כתב קריאת S.O.S לכל עוברי האורח שעשויים לעבור שם ולסייע לו משום שהוא נפצע והיה "חלש מדי" כדי לתפקד. קריאת העזרה של כריס הייתה כדלקמן: "שימו לב מבקרים ואורחים בפוטנציה, S.O.S, אני זקוק לעזרתכם. אני פצוע, גוסס למוות, וחלש מידי כדי ללכת. אני לבד לגמרי, זאת לא בדיחה. בשם אלוהים, אנא הצילו אותי. הלכתי לאסוף גרגירי דובדבנים ואני עשוי לחזור הערב הזה. תודה מקרב לב, כריסטופר מקנדלס".
מותו.
ב-12 באוגוסט 1992 כתב כריס ביומן המסע שלו מה שמסתבר כמילותיו האחרונות: "אוכמניות יפהפיות".
הוא קרע את העמוד האחרון של הספר "Education of a Wandering Man" (סיפור חייו של הסופר האמריקאי הנודע לואיס ל'אמור) שהכיל קטע של המשורר האמריקאי רובינסון ג'פרס שנקרא "אנשים פיקחים בשעות הרעות שלהם":
גופתו של כריס נמצאה טמונה בתוך שק השינה שלו באוטובוס על ידי צייד מקומי (באטץ' קיליאן) ב-6 בספטמבר 1992.
כריס כבר היה ללא רוח חיים לכל הפחות כשבועיים ממועד מציאת גופתו, ומשקל גופו היה 30 ק"ג בלבד. סיבת המוות הרשמית שלו הייתה רעב. הסופר ג'ון קראקאוור הציע שני גורמים שהיו עשויים להביא למותו. הגורם הראשון לדבריו, היה עשוי להיות בעקבות רעב מחוסר תזונה או "מתת תזונה", שקרתה בעקבות המחסור הטבעי במזון בסיסי ובעקבות עובש מלחות ומטפילים שהיו על הצמחים. הסיבה השנייה, הייתה הרעלה כתוצאה מאכילה של זרעים רעילים.