מקורות היסטוריים מייחסים את בניית העיר לעם האומברי. במאה ה-7 - ה-8 לפני הספירה היא נקראה :"טוטרה" (Tutere) לפי פליניוס הזקן. פירושו של השם הוא "חזית", שכן העיר שכנה מול העם האטרוסקי. בשנת 217 לפנה"ס היא נכבשה על ידי רומא העתיקה. היסטוריון רומאי כתב כי לעיר היו חומות כפולות והן מנעו את כיבושה בידי המצביא חניבעל.
בימי הנצרות העיר הגנה על עצמה בהצלחה מפני הגותים במלחמה של השנים 535–554. בימי הכיבוש לומברדי היא הייתה חלק מדוכסות ספולטו.
במאה ה-12 הייתה העיר עצמאית: תחילה מונה קונסול, לאחר מכן מועצה (podestà) ולבסוף "מפקד העיר" (Capitano dell a Citta). במאה ה-13 הורחבה העיר ברבעים של אומנים ובסוף המאה היו בה 40,000 תושבים. בשנת 1367 עצמאות העיר ניטלה ממנה והיית לחלק ממדינת האפיפיור. בתקופה זו קטנה אוכלוסייתה במחצית.
בשנת 1849 העיר הייתה למקלטו של ג'וזפה גריבלדי - מייסד איטליה.
אתרי העיר.
האתרים הם מהתקופה הרומית, עצמאות העיר והעת החדשה.
יהודי העיר.
כמו בשאר ערי המחוז, גם בטודי היו יהודים. הם מוזכרים בהקשרים הבאים:
מכון שפתי צדיקים
מכון שפתי צדיקים הוא מרכז לתורת ותולדות החסידות. המרכז עוסק במחקר תורתם, תולדותם, ומורשתם הרוחנית של גדולי רועי תנועת החסידות והאדמו"רים, ובפרסום והוצאה לאור של ספרי חסידות.
המרכז נוסד בשנת תש"מ על ידי רבי יצחק מאיר פלינטנשטיין האדמו"ר מקופיטשניץ, ומנוהל כיום על ידי בנו הרב נפתלי פלינטנשטיין וכיום נחשב לאחד המכונים המובילים והמוכרים בתחום החסידות.
הוצאה לאור.
במכון עוסקים צוות חוקרים בראשות הרב אלישע פקשר והרב שלמה לבנברון בהדרת ספרים וכתבי יד של גדולי החסידות, שחלקם לא יצאו לאור מעולם, כשהמטרה היא לכנס, לסדר, ולהנחיל לדורות את תורת החסידות הצרופה, בתכלית השלימות ההידור והיופי. כמו כן עוסקים חברי המכון במחקר תולדותיהם וסיפורי חסידים וכן מחקר קהילות ישראל בהם חיו.
שיעורי חסידות והרצאות.
המכון מקיים שיעורי חסידות וכן הרצאות בתחום המחקר החסידי. צוות המכוון מוסר הרצאות במקומות שונים בעולם.
הספרייה החסידית.
בבית המכון קיימת ספרייה תורנית מקפת ומגוונת המתמקדת בנושא החסידות.
גנזך וארכיון.
בבית המכון קיים ארכיון גדול לתיעוד תנועת החסידות, אוצר מסמכים, תעודות, מכתבים ותמונות של רבות מהחצרות החסידיות.
עזר, ייעוץ והדרכה.
פעילות המכון כוללת הנחלת חסידות ותולדותיה לחוגים רחבים, המוצאים עזר, סיוע, הדרכה, וייעוץ בחיבור ועריכת ספרים.
הייעוץ מתבטא הן בפענוח כתה"י והן בהעברת חומר, והן כעזר במציאת מקורות חדשים, ובעיצוב הספרים.
רננו צדיקים.
במסגרת המכון קיים גם מפעל "רננו צדיקים" העוסק בתיעוד ואיסוף מוזיקה חסידית. צוות מיוחד עוסק באיתור ניגונים ונוסחאות עתיקות, שהיו חלק מההווי בחצר חסידית. 3 קלטות מניגוני בית אפטא - מז'יבוז' - רוז'ין קופיטשניץ כבר יצאו לאור, ובהם מבחר ניגונים עתיקים.
מפעלי המכון.
מפעל תורת בית אפטא.
יד ושם לזכר אדמו"רי שושלת רבי אברהם יהושע השל ("הרבי מאפטא") ולבית מז'יבוז' ז'ינקוב וקופיטשניץ.
במסגרת המפעל יצאו לאור מחדש הספרים:
מפעל תורת בית קאזניץ.
הוצאה לאור של כל ספרי רבי ישראל הופשטיין מקוז'ניץ עד כה יצאו לאור:
מפעל תורת בית רוז'ין.
במסגרתו יצאו לאור הספרים:
מפעל תורת בית רימנוב.
במסגרת זו נאספו כל אוצר מאמרי אדמור"י בית רימנוב ויצאו לאור בשני ספרים:
מפעל תורת בית קנטקוזבה - חארסון.
במסגרת זו יצאו לאור הספרים
ובקרוב שארית יעקב השלם
קובץ "שפתי צדיקים".
כתב עת ובמה מרכזית למחקרי חסידות בעריכת צוות המכון, בה נקבצים מאמרים חסידיים, פסקי הלכה, אגרות ומסמכים, מגדולי החסידות, וכן מאמרים ומחקרים היסטוריים.
אריה שילה
אריה שילה (נולד ב-1946) הוא אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה.
אריה שילה נולד בירושלים, גדל ביפו וברמת גן. בוגר תיכון אהל שם ברמת גן, בוגר הפקולטה לאדריכלות ובינוי ערים בטכניון בחיפה בשנת 1968. שירת בחיל האוויר ובחיל ההנדסה עד 1972. אב לשתי בנות.
בראשית דרכו המקצועית עבד במשרדם של האדריכלים (בנפרד) צבי תורן, סלו הרשמן, ולאחר מכן במשרד משותף עם אדריכל נ. פיין. בשנת 1976 הקים את משרד הנושא את שמו בתל אביב.
החל משנת 1986 עוסק שילה גם בפעילות ציבורית. בין היתר שימש כיו"ר ועדת האתיקה הממלכתית (1994–1998), יו"ר ארגון המהנדסים והאדריכלים העצמאים (1997–2003), חבר הנהלת עמותת האדריכלים (2004–2009), חבר הנהלת התנועה למען איכות השלטון (1999–2005) וחבר המועצה להנדסה ואדריכלות (2007 - 2009). במסגרות אלו עסק בארגון פעילויות ציבוריות ומקצועיות, כתב מאמרים והשתתף בייצוג מקצועות התכנון בפני הממסד השלטוני והציבורי.
פרויקטים נבחרים.
בין הפרויקטים שתכנן שילה - שכונות מגורים, מבני משרדים ומסחר, מבני ציבור, מבנים עתירי מערכות, תוכניות בנין-עיר ומיתאר, חלקם בשותפות עם אדריכלים נורברטו קהן, ניקי פיין, דוד כהנא, הורסיו שוורץ ואריה סיוון.
פרסים.
אריה שילה השתתף בתחרויות תכנון רבות, פומביות ומוזמנות, חלקן בשותפות עם אדריכלים נ. קהן, נ. פיין, וצ. מוססקו. תוכניותיו זכו בפרסים ובהערכה מקצועית רבה, ביניהן:
גלריית תמונות.
חלק מהפרויקטים תוכננו עם אדר' דוד כהנא, נורברטו קהן, צבי מוססקו, דב אלון
Lebensborn
בית באליו
ררוס
ררוס (נורווגית Røros ) היא עיר במחוז טרנדלג (בעבר בסר טרנדלג) במרכז נורווגיה. העיר קרויה על שמה של החווה שעל אדמותיה היא הוקמה, ומשמעות שמה "פי (נהר) ראה" (Røa). החווה קמה במחצית הראשונה של המאה ה-16 וררוס הייתה לעיר ב-1 בינואר 1838. בשנת 2004 התגוררו בעיר 5,632 תושבים, ובשל שטחה המוניציפלי הגדול (1,956 קמ"ר), צפיפות האוכלוסייה בה היא 3 תושבים לקמ"ר בלבד. בשנת 1980 הוכרזה ררוס כאתר מורשת עולמית בזכות כשמונים בתי עץ מסורתיים הניצבים בה.
גאוגרפיה ואקלים.
ררוס שוכנת על רמה בגובה של 628 מטר מעל פני הים. בתחומה המוניציפלי שוכנים מספר גופי מים בשטח כולל של 198 קמ"ר, והאגם הנודע בשטחה הוא אגם אהושונד ששטחו כ-46 קמ"ר ואורך קו החוף המקיף אותו הוא 102.98 ק"מ. אגם נוסף הוא אגם רוגן שברורו נמצא בשטח שוודיה. העיר עצמה נמצאת סמוך למקום מפגשם של הנהרות ראה וגלומה . האקלים בררוס יבשתי וכמות המשקעים השנתית מגיעה ל-500 מ"מ בממוצע. הטמפרטורה הממוצעת בחודש ינואר היא −11.2°C וזו של חודש יולי היא 11.4°C.
היסטוריה.
החל במחצית הראשונה של המאה ה-16 שכנה חווה חקלאית גדולה על אדמות העיר. בררוס עצמה התגוררו כחמישים איש בלבד, ובאזור כולו מעט יותר מאלף. כמאה שנים לאחר מכן, ב-1644, התגלו מרבצי נחושת באזור, ובשנה שלאחר מכן הוקם בררוס תנור ההיתוך הראשון. הגילוי הביא להגירת תושבים אל ררוס מכל רחבי סקנדינביה, ובמקום התפתח יישוב אשר נחשב לאחד משני מקורות הנחושת החשובים ביותר בנורווגיה. בארבעים מכרות הנחושת באזור, נכרו, במשך שנות פעולתם, מ-1644 עד 1977, כ-110,000 ממ"ע של נחושת וכ-525,000 ממ"ע של סולפיד ברזל. במכרות נכרו מינרלים נוספים, ובהם כרום, עופרת, קובלט, אבץ וסרפנטין. כתוצאה מהכרייה שינה האזור את מראהו מיער צפוף לאזור פתוח.
ב-1650 הוקמה בעיר הכנסייה הראשונה ששכנה במבנה עץ. ב-1678 וב-1679 העלה הצבא השוודי את ררוס באש, אך העיר הוקמה מחדש תוך שהיא שומרת על תוואי הרחובות המקורי. רוב הבתים העתיקים הניצבים בררוס כיום הם מהמאה ה-18 ומהמאה ה-19.
ררוס נכבשה על ידי השוודים ב-1718 במהלך המלחמה הצפונית הגדולה. בין 1780 ל-1784 נבנתה בעיר כנסיית אבן המכונה "ברגסטאדנס סיאיר" (Bergstadens Ziir). הכנסייה שיכולה להכיל 2,000 איש, היא אחת הכנסיות הגדולות במדינה.
ב-1977 נסגר המכרה האחרון בסביבות העיר, וחברת הכרייה (Røros Kobberverk) פשטה את רגלה. המכרות ורכושה של החברה הופקדו בידיו של מוזיאון ררוס שהוקם לשם כך. המבנה העיקרי של המוזיאון שוכן במבנה תנור ההיתוך המשוחזר בלב העיר. ררוס הוכרזה כאתר מורשת עולמית שלוש שנים לאחר מכן.
העיר כיום.
כיום נסמכת כלכלת העיר על מתן שירותים לסביבתה, על חקלאות ועל תיירות. כמיליון תיירים פוקדים את העיר מדי שנה, ובסביבתה רווחת פעילות נופש כמו שיט בקיאק ודיג בקיץ וסקי בחורף. בכל חודש פברואר נערך בעיר שוק הנמשך חמישה ימים שמושך עשרות אלפי מבקרים (Rørosmartnan). סמוך לעיר שוכן שדה תעופה קטן, ומסילת הרכבת "ררוסבאנן" (Rørosbanen) מחברת אותה אל טרונדהיים בצפון ואל האמר בדרום.
בתי העץ בררוס.
ררוס השתמרה ללא שינוי במשך מאות שנים, וכבר ב-1923 חוקקו חוקים שעסקו בשימור העיר ואתריה. מראות העיר המשתקפים בתמונות שצולמו בה בשנות ה-60 של המאה ה-19 זהים למראותיה כיום. בתי העץ בעיר משקפים את סגנון האדריכלות הכפרית הנורווגית מלפני 200 שנים ויותר. עיסוקם של התושבים בכרייה כמו גם בחקלאות, זוכה להמחשה בבתים אליהם צמודות חוות קטנות. הבתים הוקמו על חלקות קטנות בהתאם לתכנון התעשייתי העירוני בנורווגיה ובדנמרק שרווח במאות ה-16 וה-17, ובהתאם לתנאי הטופוגרפיה.
קשת שטרובה
הלילה
מאורת הזאב
מאורת הזאב (גרמנית: Führerhauptquartier Wolfsschanze) היה שם קוד למתחם צבאי אשר שימש כמפקדת מטה הוורמאכט ואחד מאתרי המפקדה של אדולף היטלר, הפיהרר של גרמניה הנאצית, בשנים 1945-1940. המתחם שכן באזור פרוסיה המזרחית (כיום בפולין). במקום זה בוצע ניסיון ההתנקשות הכושל של "קשר העשרים ביולי".
פרטי המתחם.