לגה נולד בעיירה מודיליאנה, שליד פורלי שבצפון איטליה, למשפחת מבוססת. בין השנים 1843 ל-1847 למד באקדמיה לאמנות של פירנצה, תחת הדרכתם של אנריקו פולאסטריני (Enrico Pollastrini), לואיג'י מוסיני (Luigi Mussini) וג'וזפה בצואולי (Giuseppe Bezzuoli). הוא השתתף כמתנדב בצבא של ג'וזפה גריבלדי במערכה למען איחוד ועצמאות איטליה בין השנים 1848 ל-1849. אחר כך המשיך את לימודיו תחת הצייר אנטוניו צ'יזרי.
בשנת 1852 הציג את הציור "דוד מנחם את שאול" בתצוגה חגיגית של האקדמיה. משנת 1860 הוא נהנה מחסותה הכלכלית של משפחת בטלי (Batelli), אז החל להיות מזוהה עם קבוצת המאקיאיולי.
מאקיאיולי
המאקיאיולי (מאיטלקית: Macchiaioli) הייתה קבוצה של ציירים איטלקים אשר פעלו באזור פירנצה במחצית השנייה של המאה ה-19. הם התאפיינו בכך ששברו את המוסכמות המקובלות באקדמיות לציור באיטליה. הם הדגישו את הרעננות שבטבע וניסו לתפוס את הצל, האור והצבעים הטבעיים, בעיקר בעזרת פרקטיקה של ציור ב"כתמים" של צבע. רבות מהפרקטיקות שלהם נהיו מקובלות אחר כך באמנות כחלק מזרם אימפרסיוניזם. בין החברים המפורסים בקבוצה היו הציירים סילבסטרו לגה, סרפינו דה טיבולי, ג'ובאני פאטורי וטלמאקו סיניוריני.
אודות.
הקבוצה הורכבה מציירים צעירים, אשר רבים מהם השתתפו במלחמות למען עצמאות איטליה בשנת 1848. בסוף שנות החמישים היו נפגשים באופן קבוע בבית הקפה מיכאלאנג'ולו (Caffè Michelangiolo) שבפירנצה.
השם 'מאקיאיולי' הוענק לקבוצה בשנת 1862, ככינוי גנאי תחילה אולם אחר כך אומץ על ידם, ופירושו "המכתימים" (משמעות "מאקיה" (macchia) באיטלקית הוא כתם). הקבוצה הושפעה מאסכולת ברביזון. הם קיבלו תמיכה מדייגו מרטלי (Diego Martelli), אספן ומבקר אמנות בן זמנם. הקבוצה לא זכתה להרבה הצלחה בתקופתה, אולם כיום רבים רואים בהם תנועה אומנותית חשובה, וממבשרי האימפרסיוניזם.
משבר בוסניה
משבר בוסניה - משבר בינלאומי שהחל בשנת 1908 כתוצאה מכך שהאימפריה האוסטרו-הונגרית סיפחה את השטח של בוסניה והרצגובינה. המשבר היה עלול להביא להתלקחות מלחמה כוללת באירופה אך בסופו של דבר במהלך אביב 1909 הנושא סודר. למרות הניצחון הדיפלומטי של אוסטרו-הונגריה במקרה זה, תוך עשור מהמשבר האימפריה התפרקה.
רקע.
בהתאם לסעיף 25 בהסכם שנחתם בעקבות קונגרס ברלין משנת 1878, האימפריה האוסטרו-הונגרית החזיקה את שטחי בוסניה והרצגובינה שהשתחררו משליטת האימפריה העות'מאנית. אולם חוזה ברלין לא קבע זמן לכיבוש ולא קבע את גורלה הסופי של בוסניה והרצגובינה.
בשנת 1881 הסכימו קיסרי גרמניה ורוסיה שאוסטריה תספח את בוסניה והרצגובינה, אבל בהמשך רוסיה חזרה בה. סרביה התנגדה לסיפוח מחשש שדבר זה עלול להביא בהמשך לכיבושה על ידי האוסטרים. באותה תקופה, בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית היו שטחים רבים שמאוכלסים על ידי עמים סלבים, והם היוו כ-60% מאוכלוסיית האימפריה. בתקופת קיום ברית שלושת הקיסרים ביצוע הסעיף האמור הוקפא, אולם ברגע שהברית התפוררה, החלה הדיפלומטיה האוסטרית לדון באפשרות להוצאת לפועל של הסיפוח האמור. לסיפוח היו צפויות התנגדויות ממדינות רבות באזור.
בתחילת המאה ה-20 כ-50% מאוכלוסיית בוסניה והרצגובינה היו סרבים, ולכן נושא הסיפוח היה חשוב מאוד לממשל הסרבי.
פעולות הדיפלומטיה האוסטרית.
בשלב ראשון, הגיעו הדיפלומטים האוסטרים להסכם עם איטליה. הוסכם שהאימפריה האוסטרו-הונגרית לא תתנגד לשליטה איטלקית בלוב ולא תתערב במלחמה בין איטליה לבין האימפריה העות'מאנית על השליטה בלוב.
תוך זמן קצר הושג סיכום עם הסולטאן העות'מאני. בהתאם להסכם הסולטאן היה אמור לקבל פיצוי בהיקף של 2.5 מיליון פאונד סטרלינג ואוסטריה תאפשר לעות'מאנים להחזיר לעצמם שליטה באזור סנג'ק. הסכם זה הושג בתיווך וילהלם השני, קיסר גרמניה.
ב-15-16 בספטמבר נערכו פגישות בין שר החוץ האוסטרי, אלויס פון אהרנטל לבין שר החוץ הרוסי, אלכסנדר איזבולסקי. הסכמה רוסית למהלך הייתה קריטית כי הם היו בני הברית העיקריים של סרביה. במהלך פגישות הוסכם שרוסיה לא תתנגד לביצוע הסיפוח, אך אוסטרו-הונגריה תכיר בזכותה של רוסיה להעביר אוניות קרב דרך הבוספורוס והדרדנלים. ראוי לציין שלשר החוץ הרוסי לא היו סמכויות מתאימות לכך, וכמו כן, סוכם כביכול שדבר ההסכם יהיה סודי לפי שעה. אומנם, משרד החוץ האוסטרי פרסם ידיעות על ההסכם זמן קצר לאחר עזיבת שר החוץ הרוסי. הדבר נודע לו מהעיתונות בהיותו בפריז. באופן מיידי ממשלות צרפת, בריטניה והאימפריה הרוסית הודיעו שלא מכירות בהסכם ומתנגדות להכיר בסיפוח.
תיאור המשבר.
ב-5 באוקטובר הצהיר פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה על סיפוח בוסניה והרצגובינה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. בו-זמנית עזבו חילות אוסטריה את מחוז נובי פאזאר שהיה חיץ בין סרביה לבין מונטנגרו והוא עבר לשליטה עות'מאנית. באותו יום בולגריה הכריזה על עצמאותה מעות'מאנים.
ב-6 באוקטובר 1908 ממשלות סרביה ומונטנגרו הכריזו גיוס כללי לצבא. שליטי המדינות היו בדעה שהם צריכים לחלק ביניהם את שטח בוסניה והרצגובינה.
ב-8 באוקטובר האימפריה הגרמנית הודיעה על תמיכה מלאה באוסטרים. כתוצאה מכך, האוסטרים החלו בריכוז כוחות בגבול עם סרביה. הדבר היחיד שעצר את המלחמה היה חשש מתגובה חריפה של הרוסים.
מכיוון שסרביה המשיכה בהתחמשות מואצת, הדיפלומטיה האוסטרית פעלה לבידודה בזירה הבינלאומית. ב-2 במרץ 1909 נציגי האימפריה הרוסית, צרפת, בריטניה, איטליה והאימפריה הגרמנית הפעילו לחץ מתואם על סרביה במטרה שהיא תכיר בסיפוח וכדי למנוע מלחמה כוללת אפשרית. רק הרוסים הציעו כינוס וועידה בינלאומית בנושא, יתר המדינות היו בעד ביצוע הסכמים משנת 1878. ב-10 במרץ 1909 ממשלת סרביה הודיעה שהיא איננה מכירה בסיפוח. ב-17 במרץ, ממשלת רוסיה הגיעה למסקנה שהמדינה לא מוכנה למלחמה ולכן יש להפעיל לחץ על סרביה.
ב-22 במרץ, השגריר הגרמני בסנקט פטרבורג העביר לשר החוץ הרוסי מסר תקיף לפיו על ממשלת רוסיה להודיע חד-משמעית על עמדתה בנושא ונתן להבין שמלחמה כוללת עומדת בפתח. למחרת, הצאר ניקולאי השני הודיע שרוסיה מכירה בסיפוח. בלחץ הרוסים ב-31 במרץ 1909 סרביה הודיעה על כך שגם היא מכירה בסיפוח.
השלכות המשבר.
בסרביה ובסנקט פטרבורג ראו בצורה בה הסתיים המשבר הפסד דיפלומטי צורם ("צושימה דיפלומאטית" בהגדרת הרוסים). היחסים בין רוסיה, סרביה והאימפריה האוסטרו-הונגרית לא שוקמו לעולם. החיכוכים בין מדינות ההסכמה לבין הברית המשולשת התחזקו. יחד עם זאת התגלעו גם ויכוחים פנימיים בתוך מדינות ההסכמה בעקבות כך שהרוסים לא קיבלו מצרפת ובריטניה תמיכה מספקת. בריטניה אומנם ריכזה את הצי שלה באזור אך ככל הנראה חשבה שמלחמה בעיתוי זה אינה רצויה.
מלחמת העולם הראשונה החלה בעקבות רצח יורש העצר אוסטרי פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה בסרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה.
שר החוץ הרוסי פוטר מתפקידו ונשלח לכהונת שגריר בפריז. שר החוץ האוסטרי קיבל הכרה מהקיסר על תרומתו בניהול המשבר.
ז'ול אוליצקי
ז'ול אוליצקי (Jules Olitski; 27 במרץ 1922 - 4 בפברואר 2007) היה פסל וצייר אבסטרקטי יהודי-אמריקאי.
אודות.
אוליצקי נולד כהבל דמיקובסקי, למשפחה יהודית בעיירה סנובסק שבמחוז צ'רניהיב באוקראינה הסובייטית. כמה חודשים לפני שנולד אביו, אשר שימש כקומיסר, הוצא להורג על ידי הממשלה הסובייטית. בשנת 1923 עזב את אוקראינה לארצות הברית יחד עם אמו וסבו, והשפחה התיישבה בברוקלין. בשנת 1926 אמו התחתנה עם היימן אוליצקי, אשר נתן את שם משפחתו לז'ול.
אוליצקי גילה עניין בציור ובשנת 1935 החל ללמוד אמנות במנהטן. הוא זכה בפרס על יצירותיו עוד בתיכון. הוא קיבל מלגה ללמוד במכון פראט ואחר כך התקבל לאקדמיה הלאומית לעיצוב (National Academy of Design ) בניו יורק. אחר כך המשיך ללמוד ב-Beaux Arts Institute בניו יורק בין השנים 1940 ל-1942.
אוליצקי התגייס לצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה ובשנת 1945 שוחרר. הוא נישא ונסע לפריז, שם למד בבית הספר של אוסיפ זאדקין וב-Academia de la Grande Chaumiere.
בשנת 1951 חזר לניו יורק. הוא קיבל תואר ראשון (52) ושני (54) מחינוך אומנותי מאוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1959 הציג לראשונה תערוכת יחיד ב-French &amp; Company.
בשנת 1966 ייצג את ארצות הברית בביאנלה של ונציה.
בשנת 2007 נפטר מסרטן.
גיג יאנג
גיג יאנג (באנגלית: Gig Young; 4 בנובמבר 1913 - 19 באוקטובר 1978) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקני. זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשנת 1969 על הופעתו בסרט "הם יורים גם בסוסים".
ביוגרפיה.
יאנג נולד בשם ביירון אלסוורת' באר בעיר סט' קלאוד שבמינסוטה וגדל בוושינגטון. הוא היה בנם של אמה בר וג'ון אלסוורת'.
הוא פיתח חיבה לתיאטרון כאשר הופיע בתור ילד במחזות בית ספר. הוא התגלה לראשונה על ידי צייד כישרונות בזמן שלמד משחק בתיאטרון בית הבובות שבפסדינה.
הוא שינה את שמו ל"גיג יאנג" לפי בקשת האולפנים, מאחר שבאותה תקופה עבד בתעשייה שחקן נוסף בשם ביירון באר.
קריירת משחק.
פרץ לתודעה כשחקן מקצועני בשנת 1942 בסרט המלחמה הקצר "הטנקים באים" ובדרמה "האחיות גיי".
ב-1943 שיחק בסרט המלחמה התעופתי של הווארד הוקס "חיל האוויר" בתפקיד טייס המשנה ולצידה של כוכבת הקולנוע בטי דייוויס בדרמה "מכר ותיק".
יאנג נאלץ לקטוע את הקריירה הקולנועית שלו במלחמת העולם השנייה לאחר שהתגייס לצבא ארצות הברית ושירת במשמר החופים האמריקני בגזרת האוקיינוס השקט.