כמה מהלובים המשיכו להתגונן, כאשר אזורי ההתנגדות הגדולים ביותר היו בירנאיקה. החל מימיה הראשונים של הקולוניזציה האיטלקית, עומר אל-מוח'תאר, שייח' סנוסי, ארגן ובמשך קרוב לעשרים שנה הוביל את מאמצי ההתנגדות הלובית. הדוגמה שלו המשיכה לעורר התנגדות גם לאחר לכידתו והוצאתו להורג ב-16 בספטמבר 1931. פניו מודפסות כיום על פתק עשרת הדינרים הלובי לזכר ולהכרה בפטריוטיותו.
בשנת 1934 נמחצה למעשה ההתנגדות הילידית הלובית. המושל האיטלקי החדש איטלו בלבו יצר בקיץ אותה שנה את הישות הפוליטית לוב האיטלקית. השם הקלאסי "לוב" התחדש כשמה הרשמי של המושבה המאוחדת. ואז בשנת 1937 המושבה חולקה מינהלית לארבע פרובינציות: טריפולי, מיסרטה, בנגאזי ודרנה. אזור פזאן נקרא Territorio Sahara Libico וניהל צבאית.
איחוד עם קירנאיקה.
טריפוליטניה האיטלקית וקירנאיקה האיטלקית הוקמו בשנת 1911, במהלך כיבוש טריפוליטניה העות'מאנית במלחמת המלחמה האיטלקית–עות'מאנית. בשנת 1934, טריפוליטניה האיטלקית הפכה לחלק מלוב האיטלקית.
בחודש דצמבר 1934, זכויות מסוימות הובטחו עבור הלובים (שנקראו מאוחר יותר על ידי בניטו מוסוליני "מוסלמים איטלקים" ) כולל חופש הפרט, קדושת הבית והרכוש, הזכות להצטרף לממשלים הצבאיים או האזרחים, ואת הזכות להמשיך בקריירה או בעבודה.
בשנת 1937 פוצלה צפון טריפוליטניה למחוז טריפולי ומחוז מיסראתה. בשנת 1939 נכללה טריפוליטניה בחוף הרביעי של ממלכת איטליה.
בתחילת 1943 פלשו לאזור בעלות הברית; זה היה סוף הנוכחות הקולוניאלית האיטלקית.
איטליה ניסתה לשמור על המושבה טריפוליטניה ללא הצלחה לאחר מלחמת העולם השנייה, אך בפברואר 1947 ויתרה על כל המושבות האיטלקיות בהסכם שלום.
גבעת מינרל
משחקנות
עשיין
עשיינים
עשיינות
קירנאיקה האיטלקית
קירנאיקה האיטלקית הייתה מושבה איטלקית, הממוקמת במזרח לוב של ימינו, שהייתה קיימת בין השנים 1911–1934. זה היה חלק מהשטח שנכבש מהאימפריה העות'מאנית במהלך המלחמה האיטלקית–עות'מאנית בשנת 1911, לצד טריפוליטניה האיטלקית.
לעיתים כונה שטחן של שתי המושבות "לוב האיטלקית" או צפון אפריקה האיטלקית ( "Africa Settentrionale Italiana", או ASI). שני השמות שימשו גם לאחר איחודם, כאשר לוב האיטלקית הפכה לשמה הרשמי של המושבה החדשה.
בשנת 1923 ארגנו מורדים ילידים הקשורים למסדר הסנוסי את תנועת ההתנגדות הלובית נגד ההתיישבות האיטלקית בלוב. המרד מוגר על ידי הכוחות האיטלקיים בשנת 1932, לאחר מה שמכונה "מסע הרגעה", שהביא למותם של רבע מאוכלוסיית קירנאיקה.
בשנת 1934 היא הפכה לחלק מלוב האיטלקית.
היסטוריה.
קירניאקה האיטלקית וטריפוליטניה האיטלקית הוקמו בשנת 1911, במהלך כיבוש טריפוליטניה העות'מאנית במהלך המלחמה האיטלקית–עות'מאנית.
בשנות העשרים של המאה העשרים הייתה קירנאיקה זירת הלחימה בין כוחות קולוניאליים איטלקים למורדים לובים שנלחמו למען עצמאות משלטון קולוניאלי. בשנת 1931 נלכד והוצא להורג מנהיג העצמאות של המורדים עומר אל-מוח'תאר.
איטליה הפשיסטית החזיקה כמה מחנות ריכוז במזרח לוב בשלב הראשון של כיבושה במדינה זו. הממשל הקולוניאלי החל בשנת 1929 בגירוש כמעט סיטונאי של תושבי ג'בל אחדר כדי למנוע מהמורדים את תמיכת האוכלוסייה המקומית.
ההגירה הכפויה של יותר מ-100,000 אנשים הסתיימה במחנות ריכוז Suluq, El Magrun, Abyar ו El Agheila שבו רבבות מתו בתנאים מחפירים, בעיקר בגלל מגיפות כמו שפעת ספרדית. מחנות הריכוז פורקו לאחר שנת 1934 כאשר המשטר הפשיסטי השיג שליטה מלאה באזור והחל במדיניות התבוללות של הקהילה הערבית המקומית. מדיניות זו הייתה כה מוצלחת, עד שבשנת 1940 היו שתי דיוויזיות קולוניאליות של ערביי לוב.
בסוף שנות השלושים של המאה העשרים אוכלסה קירנאיקה בלמעלה מ-20,000 מתיישבים איטלקים, בעיקר סביב החוף. כתוצאה מכך, היה מאמץ פיתוח כלכלי גדול במחצית השנייה של שנות השלושים.
איטליה ביצעה השקעות מאסיביות בתשתית לוב (המטרה הייתה פיתוח הכלכלה לטובת איטליה הגדולה). בבנגאזי נוצרו - לראשונה בהיסטוריה של קירניאקה - מתקני הייצור הראשונים: כמה תעשיות נוצרו ב"בנגאסי איטליאנה" בראשית שנות השלושים, שכללו עיבוד מלח, זיקוק נפט, עיבוד מזון, ייצור מלט, צליית, בישול ודייג טונה. נמל בנגאזי הורחב ובסמוך הוקם בית חולים מודרני. כמו כן נבנה שדה תעופה חדש.
בשנת 1934, קירנאיקה האיטלקית וטריפוליטניה האיטלקית הפכו לחלק מלוב האיטלקית.
אנרגיית גלים
אנרגיית גלים (נקראת גם כוח גל), היא סוג של אנרגיה מתחדשת, המשמשת לביצוע סוגים שונים של עבודה, בין היתר ייצור חשמל.
זוהי אנרגיה מתחדשת, אשר מקורה ברוחות על פני גופי המים, אשר בתורן מקורן בחום השמש.
תחת השם כלולות מאות טכנולוגיות שונות, אשר נבדלות בהיקף ייצור האנרגיה שלהן, במיקום ובאופן הפקת האנרגיה.
גלי הים נוצרים כתוצאה מהרוחות המנשבות מעל פני הים. כאשר הרוח נושבת על פני מי האוקיינוס, חלק מהאנרגיה הקינטית האצורה ברוח עובר למים ונוצרים גלים. בגלים אצורה אנרגיה פוטנציאלית, המתבטאת בהפרש הגובה בין שיא הגל לתחתיתו. גודלה של האנרגיה תלוי בשני גורמים עיקריים: עוצמת הרוחות ומרחק הרוח מקו החוף. תלות זו גורמת לכך שהאנרגיה הפוטנציאלית האצורה בגלי הים משתנה כתלות באקלים ועונות השנה, ובמיקום הגאוגרפי. הגלים משמשים כנשא לאנרגיה על פני שטח האוקיינוס, כאשר האנרגיה היא שנעה לאורך פני שטח האוקיינוס ולא המים עצמם. מכיוון שהאנרגיה שנושא הגל היא אנרגיה מכנית, ההפיכה שלה לאנרגיה חשמלית מבוצעת על ידי שימוש במכשור מתקדם הממוקם על פני שטח האוקיינוס, קולט את האנרגיה הנפלטת מהתנועות המחזוריות של הגלים (בעליית וירידתם) והופך אותן לאנרגיה חשמלית.
היסטוריה.
לאורך ההיסטוריה, הפוטנציאל הגלום בגלי הים היה מוכר. העדויות המוקדמות ביותר לרתימת אנרגיית הגלים הן כבר מהמאה ה-13 מסין, להנעת טחנות.
בשנת 1799 המציאו פייר-סימון ג'רארד , מהנדס מכונות צרפתי, ובנו סימון פטנט להפקת אנרגיה מגלי הים של האוקיינוס. הם ייצרו מכונה הלוכדת את האנרגיה המיוצרת על ידי גלי הים והשתמשו באנרגיה זו לצורך תפעול מכונות שונות על גבי ספינות. הרעיון התבסס על חיבור קורות לספינות מלחמה וניצול תנודות הספינה על פני מי האוקיינוס להנעת קורות אלו שתפקדו כמנופים. באמצעות תנועת המנוף ניתן היה לספק אנרגיה, אשר שימשה לתפעולן של מכונות רבות על סיפון האוניה עצמה.
בין השנים 1940 ל-1950 פיתח יושיו מסודה, מפקד חיל הים היפני לשעבר מספר טכנולוגיות שמטרתן הייתה ללכוד את אנרגיית הגלים. יושידו נחשב ל"אבי אנרגיית הגלים המודרנית"
משבר הנפט בשנות השבעים היה נקודת מפנה עבור ענף האנרגיה באופן כללי, אז החלו מומחים לחפש מקורות אנרגיה חלופיים, אשר יאפשרו להימנע מלהסתמך על הפקת אנרגיה מתעשיית הנפט בלבד. בין הטכנולוגיות שנחקרו היה גם השימוש באנרגיית גלי האוקיינוס. בין החוקרים הבולטים בתחום בשנים אלו היה פרופסור להנדסה בשם סטיבן סאלטר מאוניברסיטת אדינבורו. סאלטר המציא מתקן הידוע בשם "הברווז המהנהן" או "ברווז אדינבורו" שמטרתו הייתה להמיר אנרגיית גלים לחשמל.
לקראת שנות השמונים ותום משבר הנפט, דעך הביקוש והעניין המחקרי באנרגיית הגלים. מבחינה טכנולוגית התקלות המערכתיות גבו מחיר כלכלי גבוה, הטכנולוגיה לא הייתה בשלה ולכן הפקת אנרגיה בדרך זו הייתה פחות יעילה. מתקנים שהומצאו באותה עת לא הוכיחו את עצמם כיעילים מספיק.
הצורך במציאת מקורות אנרגיה חלופיים וחדשניים לא נעלם, ולפיכך בשנות התשעים החלו מחקרים משמעותיים ובוצעו מספר פרויקטים מעשיים בפועל. מספר הפטנטים שפורסמו בתחום אנרגיית הגלים בין השנים 2009–2013 עמד על כ-150.
טכנולוגיות עיקריות.
קיימות מספר טכנולוגיות מתאימות להפקת אנרגיה, אשר ניתן לחלק על-פי 2 קטגוריות כלליות: מיקום ועקרון הפעולה. בשוק פותחו מאות טכנולוגיות, אשר משלבות בין מיקומים שונים ועקרונות פעולה שונים, אך המפורטות כאן הן העיקריות והנפוצות כיום.
עקרון הפעולה.
מנחת (Attenuator).
מתקנים מסוג זה מוצבים באופן מקביל לכיוון הגל ולרוב ארוכים מאורך הגל. שמם נובע מכך שהם מנחיתים את משרעת (אמפליטודת) הגל בעת ספיגת האנרגיה. מתקנים אלו בנויים מסדרה של צילינדרים נעים המחוברים במחברים גמישים המאפשרים לכל צילינדר לנוע בנפרד מהאחרים.
שובר גלים (Terminator).
מתקנים מסוג זה מוצבים באופן ניצב לכיוון הגל וצפים על פני המים. במתקנים אלו האנרגיה הקינטית האצורה בגל מגיעה אל המתקן, ומשמשת להנעת בוכנה כאשר ישנו חלק מקובע. אחד המתקנים הידועים יותר הוא ה"ברווז" שפותח על ידי החוקר הבריטי פרופ' סטפן סולטר. תחת סוג זה נמצאים גם מתקני Overtopping, בהם מי הגלים מועברים דרך מאגר הנמצא מעל פני המים ומוזנים בחזרה לים דרך טורבינות.
שיטה נוספת היא (Oscillating Water Column). אחת השיטות הוותיקות (משנות ה-40), בה המתקן ממוקם בחלקו מתחת למים, כאשר הפקת האנרגיה מתבצעת כאשר מים נכנסים לתא, ודוחקים החוצה כמות אוויר שווה אשר גורמת לסיבוב טורבינה.
סופג נקודתי (Point Absorber).
במתקנים מסוג זה כיוון הגל אינו חשוב. גודלם קטן יחסית לאורך הגל והם נעים מעלה ומטה על פני המים או בעומק המים על-ידי לחץ המים. תחת תת-קטגוריה זו נמצאים ממירי אפקט ארכימדס. מתקנים אלו ממוקמים קרוב לחוף ומקובעים לקרקעית, כאשר האנרגיה מופקת על ידי ניצול הפרשי הלחצים בין פסגת ושפל הגל. כאשר פסגת הגל מעל המתקן הוא נע מטה וכאשר שפל הגל מעליו הוא שב למעלה.
ממיר תנודות גלים (Oscillating Wave Surge Converter).