נתיב הגליאון של מנילה שימש כגורם מקשר עיקרי בין הפיליפינים למקום מושבו של המשנה למלך במקסיקו סיטי כמו גם לספרד עצמה. רבים מתושביה ממוצא ספרדי של הפיליפינים היו למעשה צאצאי ספרדים ממקסיקו והתרבות בפיליפינים קרובה במידה רבה לתרבות המקסיקנית. גם לאחר תום תקופת הגליאונים ובזמן שזכתה מקסיקו בעצמאותה, המשיך להתקיים מסחר עם הפיליפינים, פרט לתקופה קצרה בשל מלחמת ארצות הברית–ספרד. הסחר בנתיב מנילה-אקפולקו הופסק ב-1815, מעט לפני שמקסיקו השיגה את עצמאותה מספרד ב-1821. לאחר מכן נטל הכתר הספרדי את השליטה על הפיליפינים, ומשל על האיים ישירות ממדריד, דבר שהתאפשר הודות לפתיחת תעלת סואץ והמצאת מנוע הקיטור שהפחית את זמן ההפלגה ממדריד למנילה ל-40 יום. נתיב הגליאון של מנילה פעל באוקיינוס השקט במשך 250 שנה והביא לספרד מוצרי מותרות, עליונות כלכלית וחילופי תרבויות.
שברי ספינות הגליאון של מנילה מפורסמים פחות רק בהשוואה לשברי ספינות צי האוצר הספרדי של הקריביים. ביולי 1568 הייתה ספינתו של מיגל לופס דה לגאספי, הסן חואן בת 300 הטונות, לראשונה שאבדה בדרכה למקסיקו, עת עלתה על שרטון סמוך לגואם ועמה מטען קינמון. מתוך 30 גליאונים, אבדו בין השנים 1576 ל-1798 עשרים בארכיפלג הפיליפינים וארבעה נוספים נלכדו על ידי ימאים אנגלים: ב-1587 לכד הפריבטיר תומאס קוונדיש את הגליאון בן 600 הטונות, הסנטה אנה. הגליאון נואסטרה סניורה דה קובדונגה (Neustra Señora de Covadonga) בן 700 הטונות נלכד ב-1743 בידי ג'ורג' אנסון (לימים אדמירל הצי המלכותי הבריטי) ושני הנותרים ב-1709 וב-1762.
תאוריית גילוי הוואי.
במהלך 250 שנה הפליגו מאות גליאונים ממקסיקו לפיליפינים בנתיב שחלף דרומית לאיי הוואי, אך לא קיים כל תיעוד היסטורי על מפגש בין שתי התרבויות. ההיסטוריון הבריטי הנרי קאמן (Henry Kamen) מציין כי לספרדים לא הייתה היכולת לחקור כראוי את האוקיינוס השקט, ולכן לא היו מסוגלים לגלות את האיים השוכנים על קו הרוחב 20 צפונית לנתיב ולזרמי האוקיינוס עליהם הפליגו הגליאונים. אף על פי כן, קיימו הספרדים פעילות רבה באזור עד למאה ה-18: אנדרס דה אורדאנטה היה הראשון לחצות את האוקיינוס ממערב למזרח, ופתח בכך את נתיב המסחר הימי שחיבר בין אסיה לאמריקה והתקיים ברציפות מ-1565 ועד 1815. משלחות מחקר ספרדיות גילו את גואם, איי מריאנה, איי קרוליין, והפיליפינים בחלקו הצפוני של האוקיינוס השקט, ואת טובאלו, איי מרקיז, איי שלמה וגינאה החדשה בחלקו הדרומי. במהלך המאה ה-17 גילו חוקרים ספרדים גם את קבוצות האיים של פיטקרן וונואטו במהלך חיפושם אחר היבשת הדרומית האגדית, ששיערו שקיימת בדרום האוקיינוס השקט, טרה אוסטרליס.
פעילות חקר ענפה זו העלתה שאלות לגבי האפשרות כי חוקרים ספרדים הגיעו אל איי הוואי 200 שנה לפני ביקורו הראשון של האנגלי ג'יימס קוק ב-1778. ב-1542 הפליג מאקפולקו צי בן שש ספינות בפיקודו של רוי לופס דה וייאלובוס, ועימו ימאי ספרדי בשם חואן גאטאנו (Juan Gaetano) ששימש כנווט, על מנת לחקור וליישב את האיים במערב האוקיינוס השקט. על פי פרשנויות שונות, דיווח של האחרון מתאר את גילוי איי הוואי או איי מרשל ב-1555. בהנחה ומדובר בהוואי היה גאטאנו אחד האירופאים הראשונים שגילו את האיים.
לאחר 1565 שימש הנתיב שגילה דה אורדאנטה לתעבורה סדירה של ספינות הגליאון במשך 250 שנה. הנתיב בו הפליגו הגליאונים מערבה ממקסיקו לעבר מנילה חלף דרומית להוואי, ולאחר עצירה קצרה בגואם המשיכו הספינות למנילה. הנתיב המדויק נשמר בסוד כדי להגן על מונופול הסחר הספרדי כנגד מעצמות ימיות מתחרות וכדי להתחמק מפירטים אנגלים והולנדים. אם אכן גילו הספרדים את הוואי במהלך מסעותיהם, הם לא פרסמו ממצאים כאלה בשל מדיניות דיסקרטית זו ועובדת הגילוי נותרה לא ידועה. על פי דיווחו של גאטאנו, לא היו באיים שנתגלו כל משאבים שימושיים ומשום כך לא עשו הספרדים שום ניסיון ליישב אותם, בדומה לאיי קרוליין ומריאנה, שלא יושבו בידי הספרדים אלא רק לקראת סוף המאה ה-17. בארכיון ספרדי נמצאה מפה ימית המתארת איים בקו רוחב דומה אך על קו אורך של 10 מעלות מזרחית יותר בהשוואה למיקומם של איי הוואי. על פי כתב-יד זה, מכונה האי מאווי "לה דסגראסיאדה" (La Desgraciada; כלומר, "האומלל" או "חסר המזל"), והאי הוואי מכונה "לה מסה" (La Mesa; "השולחן"). איים המייצגים את קאהולאווה, לאנאי ומולוקאי מכונים "לוס מונחס" (Los Monjes; "הנזירים").
התומכים בתאוריה הגורסת כי הוואי נתגלתה על ידי ספרדים מקבלים חיזוק באמצעות ממצאיו של המסיונר והסופר ויליאם אליס, שחי באיים בסוף המאה ה-19 ותיעד מספר אגדות עם, בהן מסופר על ביקורי זרים בהוואי בתקופה שקדמה להגעתו של קוק, אך לדעתו, גם אם הבחינו הספרדים באחד האיים אין זה סביר שנחתו בהם, מכיוון שאירוע כה מסעיר לא היה נעלם מהמסורות המקומיות הנוטות להכיל אירועים הרבה פחות חשובים. גם במקרה ואכן גילו הספרדים את האיים אך ביקשו לשמור זאת בסוד, קיים קושי להניח שלא היו מנצלים את המשאבים המקומיים לצורכיהם.
מספר מלומדים, בעיקר אמריקאים, דוחים את הטענות על גילוי מוקדם בשל העדר אמינות, והמחלוקת האם איי הוואי אכן נתגלו על ידי הספרדים נמשכת, כאשר חוקרים, כגון ריצ'רד וו. רוג'רס (Richard W. Rogers), מחפשים אחר ראיות מוצקות בדמות שרידי ספינות ספרדיות שנטרפו באזור.
אדמונד ניקולאו
אדמונד ניקולאו (ברומנית: Edmond Nicolau, 3 ביוני 1922 - 2 בספטמבר 1996) היה מהנדס מערכות תקשורת, חוקר בקיברנטיקה ומסאי רומני, מחלוצי מדעי המחשב ברומניה. תרם תרומות מקוריות בתורת השדה האלקטרומגנטי, בתחום האנטנות וגלי רדיו, בבלשנות המתמטית. התעניין בנושאים רב-תחומיים, כולל קוסמוגוניה, אנתרופוגנזה, אפיסטמולוגיה, הרמנויטיקה והדתות. היה פרופסור במכון הפוליטכני של בוקרשט ומייסד הפקולטה לקיברנטיקה כלכלית במסגרת האקדמיה ללימודי הכלכלה בבוקרשט.
חייו.
יליד בראילה, אדמונד ניקולאו הצטיין מילדותו בהתעניינותו באלקטרוניקה. למד בתיכון על שם ניקולאיה בלצ'סקו בבראילה וסיים את בחינות הבגרות בשנת 1941. בהמשך למד בפקולטה להנדסת התקשורת של המכון הפוליטכני בבוקרשט, במחלקת הרדיו. סיים בשנת 1945 עם תעודת מהנדס תקשורת רדיו. נשאר כחבר בסגל של המכון הפוליטכני, ולימד בו קורסים למדידות חשמליות ואלקטרוניות, לאנטנות ובשנים האחרונות לרשתות נוירונים.
בשנת 1961 התמנה פרופסור במכון הפוליטכני. בשלהי שנות ה-1960 הצליח במאמצים להקים פקולטה לקיברנטיקה כלכלית במסגרת האקדמיה ללימודי כלכלה בבוקרשט (ASE) והיה הדקאן הראשון שלה. אחרי סיים בינתיים לימודי מתמטיקה ופילוסופיה, בשנת 1969 השלים ניקולאו את עבודת הדוקטורט שלו המוקדשת ל"סינתזת המערכות הקורנות".
בשנים 1968-1966 הוא כיהן כמנהל הראשון של מרכז המחשוב של האקדמיה ללימודים כלכליים.
כמה ממחקריו אותם פרסם יחד עם קונסנטין בלצ'אנו-סטולניץ',התקבלו בעניין בחוגים המדעיים הבינלאומיים. במחקריו שילב ניקולאו את "המדעים המדויקים" עם חקר החיים. הוא יצר מודלים קיברנטיים של מערכת העצבים. קידם את נושא הקיברנטיקה הרפואית והיה בשנת 1987 אחד ממייסדי החברה הרומנית לרשתות נוירונים. חקר גם בתחום האינטליגנציה המלאכותית (השפות הטבעיות)
נודע גם מחקרים בתחום האנטנות, התפשטות הגלים האלקטרומגנטיים, המדידות בתחום הרדיוטכניקה ובקיברנטיקה. ניקולאו הירצה כפרופסור אורח באוניברסיטאות בצרפת, בריטניה, מקסיקו, גרמניה וברית המועצות לשעבר.
אדמונד ניקולאו כיהן את התפקיד של מנהל מחקר באיגוד המדעי של המהנדסים והטכנאים של רומניה, כמנהל בארגון העולמי למערכות וקיברנטיקה, פרורקטור של האוניברסיטה החופשית בבוקרשט, מנהל בינלאומי במכון ללימודים גבוהים בניס, עורך שותף בכתב העת "קיברנטס".
אדמונד ניקולאו היה משנה ליושב הראש של האיגוד לידידות רומניה-ישראל.
בנעוריו היה פעיל בלשכה "כוכב הדנובה" של הבונים החופשיים בבוקרשט ובגיל זקנה, מיד אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי, ב-27 בדצמבר 1989 ניקולאו השתתף בתחיית תנועת הבונים החופשיים במשכן הישן ברחוב ראדו דה לה אפומאץ. בסתיו 1993 הוא לקח חלק בייסוד מחדש הרשמי של לשכת "כוכב הדנובה".
ניקולאו מת ב-2 בספטמבר 1996 בבוקרשט.
הנצחה.
כמו כן נקראו על שמו רחוב בבראילה, בית ספר תיכון טכני בבוקרשט, בית ספר בקלוז'-נאפוקה, מכללה טכנית בפוקשאן, לשכה של *לשכה של הבונים החופשיים בבוקרשט נקראה על שמו
ספרים ופרסומים אחרים.
אדמונד ניקולאו כתב, ערך לבד או בשותפות מעל 70 ספרים (מתוכם 10 בהוצאת האקדמיה הרומנית) וכ-500 מאמרים בכתבי עת ב 16 ארצות ובתשע שפות
לקריאה נוספת.
(מריה קוגלניצ'אנו - אדמונד ניקולאו - התכתבות לסירוגין)
פאראמדיק
מו&quot;ק
פייר אטניין
פייר אטניין (בצרפתית: Pierre Attaingnant ; סביבות 1494–1551/2), מדפיס תווים צרפתי שפעל בפריס.
ביוגרפיה.
פייר אטניין נחשב המו"ל הראשון בתפוצה רחבה של דפוס מוזיקלי מטלטל, אשר אפשר הדפסה מהירה וזולה הרבה יותר מאשר אצל קודמיו כמו אוטביאנו פטרוצ'י.
אטניין נחשב לעיתים קרובות (בטעות) כראשון לפתח טכניקה זו, אבל עדויות מצביעות על כך שג'והן ראסטל, מדפיס אנגלי מלונדון, היה הראשון שהשתמש בהדפסה חד-שלבית ב 1520.
אטניין פרסם מעל 1500 שאנסונים מאת מלחינים רבים ושונים, כולל המלחינים הפריזאיים קלודן דה סרמיזי, פייר סנדרן ופייר סרטון.
במיוחד בולטים 5 כרכים שפרסם של שאנסונים מאת קלמאן ז'אנקן. אטניין קיבל פריבילגיה מלכותית על ספרי המוזיקה שלו, שיצאו בהוצאות מחודשות פעמים רבות.
אטניין כונה בתקופתו "מדפיס המוזיקה המלכותי" (imprimeur et libraire du Roy en musique).