לצד המנגנון, במסגרת המערכת המוניטארית הכללית, נוצרו מספר כלים מוניטאריים נוספים. הראשון הוא ECU, יחידת מטבע אירופית, המורכבת מסל המטבעות של החברות בקהילה (גם אלה אשר לא היו חברות במנגנון שער החליפין). ה ECU שימש כיחידת מטבע היכולה להיסחר בין הבנקים המרכזיים בין המדינות ולהוות רזרבה ליתרות מטבע החוץ שלהן. בעת קביעת המנגנון התקיים עימות מסוים, בעיקר בין צרפת וגרמניה, לגבי התפקיד שייועד ל ECU במנגנון החדש. צרפת רצתה שהשער המרכזי של כל מדינה יימדד ביחס ל-ECU. במקרה כזה, גבולות המנגנון ייקבעו לכל מדינה ביחס לעצמה, ולא כפי שהיה ב"נחש" ביחס לכל זוג מטבעות, דבר שיאפשר לזהות את המדינה שסטתה מהשער המרכזי בקלות יותר. במקרה כזה, ההתערבות במסחר תהיה רק של המדינה שהמטבע שלה סטה אל מול ה- ECU. גרמניה לעומת זאת התנגדה (ביחד עם שאר המדינות החברות ב"נחש") ורצתה שהשער המרכזי ימשיך להיקבע ביחס לכל זוג מטבעות. במקרה שכזה, קשה יותר לזהות מי המדינה אשר המטבע שלה סטה מן המרכז (מכיוון שמדובר תמיד בזוג מטבעות) ולכן גם ההתערבות במסחר תמיד תהיה של שתי מדינות בו זמנית. בנקודה זו עמדתה של גרמניה התקבלה, אם כי הושגה פשרה (שהייתה חסרת כל משמעות ממשית) והשער המרכזי של כל זוג מטבעות ננקב בערכי ECU. המנגנון השני הוא מנגנון אשראי בין מדינתי אשר אמור לסייע למימוש ההתערבויות הנחוצות בשערי המטבע. עם הזמן חלו שינויים במנגנון אשראי זה והוא הוגדל על מנת להתמודד עם היקפי הסחר הגדלים ועל מנת לספק מענה טוב יותר לתרחישים שונים כגון מתקפות ספקולטיביות.
חוקרים נוהגים לחלק את הדיון במנגנון שער החליפין לארבע תקופות עיקריות ותקופת מעבר לאיחוד המוניטארי:
התקופה הראשונה – מרץ 1979-מרץ 1983.
תקופת ההתגבשות של המנגנון התאפיינה בשינויים רבים של שערי החליפין. מדובר היה בתקופה שבה התרחש משבר הנפט השני (1979-1980), תקופה בה ארצות הברית נקטה מדיניות מוניטארית מצמצמת והריבית האמריקאית עלתה. בנוסף, בתקופה זו החלו להיווצר הבדלים במדיניות המוניטארית בקרב המדינות החברות, בעיקר בין צרפת, אחרי עליית מיטראן (Mitterrand) לשלטון במאי 1981, וגרמניה אחרי עליית הקנצלר קוהל (Kohl) לשלטון באוקטובר 1982. מאידך, במהלך תקופה זו התגבשו פרקטיקות של עבודה ותיאום בין המדינות החברות ובסופה ניתן לראות שההתאמות שבוצעו בשערי החליפין היו פרי של שיתוף פעולה והחלטה משותפת, הרבה יותר מאשר בתחילתה של התקופה או בתקופת "הנחש". בתקופה זו התרחשו שבעה עדכונים של שערי החליפין:
סקירה של שבעת השינויים בשערי החליפין שהתרחשו בתקופה הראשונה יכולה להצביע על שני תהליכים. הראשון מדבר על מגמה הולכת וגוברת של קבלת החלטות רב-צדדית תוך ניסיונות לתיאום שיתוף פעולה ומשא ומתן. השני קשור לגודל השינוי, שאינו בהכרח קשור לפערי האינפלציה בין המדינות הרלוונטיות ולפעמים נועד כדי להשיג מטרות כלכליות נוספות כגון הגברת התחרותיות של מדינה מסוימת.
התקופה השנייה – מרץ 1983-ינואר 1987.
לאחר התיקון שהתרחש במרץ 1983, אירופה (לפחות המדינות החברות בקהילה האירופית) נכנסה לתקופת רגיעה מסוימת בכל הקשור לשערי החליפין. במשך השנתיים וחצי הראשונות לא התרחש אף תיקון בשערי החליפין. בתקופה זו המדינות פעלו לקירוב המדיניות המוניטארית שלהן. דבר זה נובע, בין היתר, מהדגש שהושם על יציבות שער החליפין.
בתקופה זו כל המדינות החברות חוו ייסוף ריאלי אל מול המארק והגילדן והתיקונים שבוצעו בשערי החליפין המרכזיים הוגבלו לפערי האינפלציה בין המדינות ולא שימשו להשגת מטרות כלכליות נוספות מעבר ליציבות שערי חליפין. מבחינה מקרו כלכלית התקופה מתאפיינת באינפלציה ממוצעת נמוכה שהגיעה בשיאה לכאחוז, לעומת שבעה אחוזים בתחילת התקופה. גם פערי האינפלציה בין המדינות היו קטנים יותר מבעבר כאשר סטיית התקן של האינפלציה הממוצעת ירדה מארבע אחוז לשתי אחוז בלבד. בנוסף, מבחינת המדיניות הפנימית באירופה, התקופה מתאפיינת בריסון תקציבי יחסי שהפחית את הגרעון התקציבי הממוצע אולם תהליך זה לא היה אחיד בקרב המדינות החברות.
כמו כן, בתקופה זו התרחש שינוי מסוים בשיטת ההתערבות של המדינות. מדינות רבות עברו להתערבויות בשער החליפין עוד טרם שהמטבע הגיע לגבול המחייב התערבות וזאת על מנת למנוע הגעה לגבול זה. צעד זה הוביל בתורו להתערבויות גדולות יותר ורבות יותר בשערי החליפין. מבחינה פוליטית, בתקופה זו נחתם הסכם 'אירופה אחת' (Single European Act) שסימל את חידוש המחויבות הפוליטית לכיוון הידוק האינטגרציה בין המדינות ואף הזכיר איחוד מוניטארי. מצד שני, ההסכם הציב מגבלה פרוצדורלית בקובעו שכל שינוי מוסדי בהקשר המוניטארי יחייב הסכם חדש ונפרד, הכפוף לאשרור כל המדינות. קביעה זו נתפסה כמכשול בפני שינויים נוספים במערכת, שנקבעה כזכור בהסכם בין הבנקים המרכזיים ללא אשרור מצד המדינות והעמים המעורבים.
התקופה השלישית – ינואר 1987-ספטמבר 1992.
בתקופה זו מדינות הקהילה האירופית חווות יציבות חסרת תקדים מאז שנות השישים בכל הקשור לשערי החליפין בתוך הקהילה, וזאת למרות ההצטרפות ההדרגתית של מטבעות חדשים למנגנון שער החליפין. יציבות זו נובעת מיציבות אינפלציונית יחסית, כאשר למרות שהאינפלציה המוחלטת עלתה לעומת התקופה הקודמת, הפערים האינפלציוניים בין המדינות קטנו. בנוסף, בתקופה זו ניתן גם להצביע על התלכדות מסוימת של שערי הריבית (למעט אירלנד) כאשר הפערים בריבית בין המדינות החברות בשנת 1990 היו כ 0.2 אחוז. ליציבות זו תרם גם צמצום הפערים בין המדינות מבחינת מאזן סחר החוץ. הגרעון המסחרי של דנמרק ואירלנד צומצם, כמו גם העודף של הולנד ובלגיה וגם מאזן סחר החוץ הצרפתי הגיע לכמעט איזון. כאשר העודף הגרמני החל להצטמצם בשנת 1989 נוצר מצב מאוזן ובר קיימא מבחינת מאזני סחר החוץ של מדינות הקהילה. בספטמבר 1987 נחתם הסכם בזל-נייבורג (basel-nyborg) שהכניס מספר שינויים במערכת המוניטארית האירופית, בעיקר בתחום האשראי, והגביר את התיאום המוניטארי בין המדינות. אחד הגורמים להסכם היה ההתקדמות בהסרת המגבלות על תנועות הון בין המדינות, דבר שהצריך תיאום מוגבר יותר.
כחודש לאחר ההסכם, ב-19 באוקטובר 1987, התרחש בארצות הברית "יום שני השחור". נפילת שערי המניות בארצות הברית לחצה את הדולר כלפי מטה בעיקר מול המארק. במקביל, נוצר גם לחץ כבד על הפרנק הצרפתי, שנבלם על ידי שינוי ריבית מתואם בין גרמניה וצרפת. במקרה זה ניתן לראות כיצד התיאום המוניטארי הקרוב יותר בין המדינות מנע את הצורך לשנות את שערי החליפין והוביל לשימוש בכלים מוניטאריים אחרים, ובכך תרם ליציבות המערכת.
איחוד גרמניה, שהחל בנובמבר 1989, תחילה כאיחוד מוניטארי ולאחר מכן כאיחוד מלא שינה את המצב הכלכלה בגרמניה ובאירופה. האינפלציה בגרמניה עלתה, העודף החיצוני הפך לגירעון והאבטלה עלתה. נתונים אלו הובילו לעלייה בריבית הגרמנית ולדרישה גרמנית לייסוף בשער המטבע. המדינות האחרות, בעיקר צרפת, התנגדו למהלך זה בטענה שהדבר יפגע באמינות הנבנית של המערכת המוניטארית ואכן המארק לא יוסף. בהמשך שנות התשעים החלו להעיב על המערכת האירופית גם הבעיות בהן נתקל האשרור של אמנת מאסטריכט (Maastricht). בנוסף, האירוע שהחל את תהליך ההתמוטטות של המנגנון היה היחלשות היסטורית של הדולר לעומת המארק בקיץ 1992.
בתקופה זו הצטרפו למנגנון שלוש מטבעות חדשים. הפסטה הספרדית הצטרפה ביוני 1987 כאשר השער ההתחלתי שנקבע לה היה חזק יחסית (דבר שישפיע על תיקונים עתידיים). אנגליה הצטרפה למנגנון באוקטובר 1990. ופורטוגל הצטרפה באפריל 1992. שלוש המדינות הללו ניצלו את זכותן לרצועה רחבה של 6% מסביב לשער המרכזי. בנוסף למצטרפות אלו, שלוש מדינות נוספות הצמידו את המטבעות שלהן לערך ה ECU נורווגיה (אוקטובר 1990) פינלנד ושוודיה (מאי 1991) ואילו איטליה ויתרה בינואר 1990 על זכותה למרווח של 6% סביב השער המרכזי ונטלה על עצמה את המחויבת הרגילה למרווח של 2.25%.
התקופה הרביעית - ספטמבר 1992-יולי 1993.
תקופה זו מתאפיינת בסערות רבות במערכת שערי החליפין האירופית עד כדי חשש לגורל המערכת, מתקפות מצד שחקנים ספקולנטיים ובסופו של דבר שינוי גבולות המערכת עד כדי מעבר דה פקטו למערכת של שערי חליפין ניידים.
הרחבת הרצועה סביב שערי החליפין המרכזיים לחמישה עשר אחוזים הפכה את מערכת שערי החליפין האירופית למערכת של שערי חליפין ניידים דה פקטו. בנוסף, יש הסבורים כי דווקא הגדלת מרווח התנועה של המטבעות הגדילה את האפשרות לאיחוד מוניטארי, כאשר המדינות ראו שהמדיניות המוניטארית שלהן נשארה קרובה יחסית ומותאמת גם ללא המגבלה הפורמלית והמחייבת של מנגנון שער החליפין. למרות ירידה רגעית בשערי החליפין בדנמרק צרפת ובלגיה, שניצלו לזמן מה את המרווח החדש המותר, לאחר מספר חודשים השערים התאזנו וחזרו לטווח הישן של 2.25% מהשער המרכזי, תוך ירידה בשערי הריבית.
התקופה החמישית - יולי 1993 עד השלמת האיחוד המוניטרי.
לאחר הרחבת הטווח המותר לתנודת המטבעות החברות במנגנון, נרשמה תקופה ארוכה של יציבות במערכת, גם לאחר ההצטרפות של מטבעות חדשים למנגנון. השינוי היחיד בתקופה זו, והאחרון במנגנון שער החליפין, התרחש במרץ 1995 בעקבות חששות מאינפלציה בצרפת, היחלשות הדולר והאטה בצמיחה באירופה. בשינוי כלל פיחות של 7 אחוז במטבע הספרדי ו-3.5 אחוז במטבע הפורטוגלי.
לאחר שינוי זה, השוק נרגע והסטייה מהשער המרכזי הלכה והצטמצמה. בסוף 1996, כל המטבעות המשתתפים במנגנון חזרו להיסחר בתוך התחום המקורי סביב השער המרכזי, קרי 2.25%. החל מאותה תקופה, המטבע היחיד אשר חרג לפרקים מתחום מצומצם זה הוא הפאונד האירי.