עם נדידת רבות מהישיבות משטחי רוסיה הסובייטית לפולין, נסע עם הרב ראובן גרוזובסקי לווילנה, בה הצטרפו לישיבת כנסת בית יצחק ששהתה באותה העת שם. בישיבה זו עשה את שנות בחרותו המוקדמות, והיה מבחירי תלמידיו של ראש הישיבה רבי ברוך דב ליבוביץ (המכונה "ר' ברוך בער"). האגדה מספרת כי מילות ההתפעלות הנדירות שנדפסו בסוף אחד משיעוריו של רב"ב ליבוביץ בספרו "ברכת שמואל" , נוספו על ידו לאחר שבשעת אמירת השיעור, התפעל רבי יונה מדבריו מאוד, והוא ביקש להעביר לקוראים את תחושת התלהבותו של מי שראה כבר-סמכא. לאחר שעבר ללמוד בישיבת מיר, שקל רב"ב להזמינו לשוב לקמניץ ולהתמנות כעורך ומכין שיעוריו לדפוס.
רבי יונה קרפילוב נמנה עם קבוצת הבחורים שהגיעה לישיבת מיר בשנת תרפ"ח 1928 מישיבת "כנסת בית יצחק" כשזו העתיקה את מקומה לקמניץ (ליטא). קבוצה זו הייתה מורכבת ברובה מבוגרי ישיבת מיר בעבר שעברו זמנית לישיבת "כנסת בית יצחק" בעת שהותה בווילנה, אך בחזרתם למיר הביאו עמם כמה מטובי תלמידי "כנסת בית יצחק" ובהם הרב קרפילוב, והרב אליהו חזן, לימים ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק. קבוצה זו הביאה לישיבת מיר את דרך הלימוד המוכרת כ"שיטת בריסק". עד מהרה תפס יונה קרפילוב את מקומו במיר כלמדן מעמיק שחידושי תורתו עוברים מפה לאוזן בין תלמידי הישיבה ומחוצה לה, והוא נחשב בין טובי בוגריה של הישיבה, בה התקיימה בשעתו שיכבה של בחורים מבוגרים ששמם הלך לפניהם בעולם הישיבות באירופה ומחוצה לה, מהם שנודעו גם לאחר המלחמה כמו: רבי אריה לייב מאלין ראש ישיבת "בית התלמוד" בניו יורק, רבי יחיאל מיכל פיינשטיין, והרב שלמה שמשון קרליץ.
הוא וחברו רבי אריה לייב מאלין, זכו להכרה מלאה של שאר בני הישיבה בקומתם התורנית, ונעשו באופן לא פורמלי, למשיבים. מעמדם הגיע לידי כך, שבני הישיבה החלו מונים אותם ברשימה אחת בין ראשי הישיבה המכהנים.
רבי יונה קרפילוב נמנה עם קבוצת בחירי ישיבת מיר שנשלחו לבקשתו של הרב איסר זלמן מלצר לקבל תורה, בעיקר בסדר קדשים מפיו של "הרב מבריסק" רבי יצחק זאב סולובייצ'יק, בבריסק בשנים תר"צ-תרצ"א. רשימותיו משיעורי הרב מבריסק נחשבו למדויקות, בשל הבנתו את דקויות הניסוח של דרכי הלימוד הישיבתיות השונות. והן היוו את התשתית ל"כתבי הגרי"ז" שנדפסו מאוחר יותר בישראל במהדורת סטנסיל. במהדורת הכתבים החדשה והמורחבת שבדפוס, מקובל לציין בכוכביות, קטעים שמקורם ברשימותיו, כדי להבחינם ממסורות אחרות.
בנוסף ללמדנותו ובקיאותו בש"ס, היה בקיא בתנ"ך, וישנן עדויות שידע כמעט בעל פה את כל מפרשיו.
בשואה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נעשו השתדלויות רבות לחילוץ בני ישיבת מיר מהתופת האירופית. בין היתר ראוי לאזכור מכתבו של ראש הישיבה הרב אליעזר יהודה פינקל אל ד"ר זרח ורהפטיג (לימים שר בממשלת ישראל) שריכז את הפעילות בעניין, ובו הוא מזכיר בייחוד את יונה קרפילוב:
בשלב מסוים הוצעה לתלמידי ישיבת מיר דרך מילוט שהתאפשרה בעקבות פעילותו של חסיד אומות העולם צ'יאונה סוגיהארה (1900-1986). השיטה התבססה על הנפקה של ויזת מעבר ביפן, לאלו שקיבלו מחסיד אומות העולם יאן זווארטנדיק, הקונסול ההולנדי בקובנה, ויזת יעד לכיוון היעד הפיקטיבי, האי קורסאו, שהיה אז בשליטה הולנדית. הנפקת ויזת מעבר איפשרה לקבל ויזת יציאה מרוסיה, ומליטא שהייתה אז שטח כבוש בידי הרוסים. הפליטים היו צריכים לגייס סכומי כסף מופקעים (180 דולרים אמריקניים, שנחשבו להון עתק באותם ימים), לנסיעה ברכבת הטרנס-סיבירית שחצתה את רוסיה, עד לעיר הנמל הרוסית ולדיווסטוק בנסיעה שארכה 11 ימים, ומשם בשייט בספינה ליפן. עם הידרדרות המצב ובעיקר בשל השתדלותם של העסקנים היהודים, שהיו ממנהיגי הפליטים מפולין ששהו בליטא, ובראשם ד"ר זרח ורהפטיג, הייתה עלייה חדה במספר הפליטים שפנו לבקש ויזה שכזו. לאחר שבשלב מסוים סירב משרד החוץ היפני להמשיך בהנפקת הויזות מבלי הוכחה שברשות המבקשים דמי קיום מספיקים, הימרה את פיהם של הממונים עליו, והחל ב-31 ביולי 1940 הנפיק ויזות ככל שיכול, עד לסגירת הקונסוליה היפנית בלחץ הרוסים, בספטמבר 1940. רבים מתלמידי ישיבת מיר ניצלו בדרך זו והגיעו לעיר הסינית שאנגחאי, וממנה לאחר שנים מספר לישראל ולארצות הברית.
כשהוצעה ההצעה שכללה את חציית שטח רוסיה ממערב למזרח, התייחס רבי יונה קרפילוב "מינסקר", כיליד העיר מינסק, רוסיה, בחשדנות יתרה לכוונותיהם של שלטונות רוסיה הסובייטית, והיה סבור שמדובר במלכודת שטמנו לפליטים כדי למצוא תואנה להגלותם לסיביר, לדעתו הייתה עדיפה ההסתתרות במקומות מסתור בערים או מחוצה להם. הוא סירב להגיש בקשה להיתר יציאה ונשאר בעיר קובנה, בה מצא את מותו.
כתביו.
לאחר המלחמה הדפיסו חבריו ותלמידיו מהעתקים של כתבי ידו שנשארו אצל מעריציו הרבים, בראש אחד הפרסומים, נכתבה הקדשה זו:
אחיו היה הרב זאב וילנסקי, תלמידו ועורך שיעוריו של הרב ברוך דב ליבוביץ, שהוציא לאור עוד בחייו את הכרך הראשון של ספרו "ברכת שמואל". לאחר מלחמת העולם השנייה התיישב וילנסקי בפתח תקווה, והדפיס בה את כתביהם של גדולי ראשי ישיבות ליטא, כמו "אמרי משה" ו"מלאכת יום טוב" של הרב משה סוקולובסקי, ו"קובץ שיעורים" של הרב אלחנן וסרמן. איתם הוציא גם ספרון מחידושי תורתו של אחיו הרב יונה קרפילוב, שהשתמרו בעל פה בקרב בני הישיבות, תחת השם "יונת אלם", הרומז לשמו ומבטא את היאלמו בגיל צעיר בנסיבות טרגיות. בניו הם: הרב אריאל וילנסקי, ראש ישיבת אש התלמוד בירושלים, הרב יחזקאל וילנסקי, ראש כולל תורת ארץ ישראל והרב יונתן וילנסקי ראש ישיבת דרך חכמה.
בהספד שכתב ראש ישיבת מיר הרב אליעזר יהודה פינקל והודפס בקונטרס לזכרו, נכתב בין השאר:
חידושי תורה מפיו, מלבד אלו שקובצו בספרו "יונת אלם", מוזכרים לרוב בספריהם של חבריו ותלמידיו בוגרי ישיבת מיר, כמו "קובץ ביאורים" של הרב שלום צבי שפירא, "תורת חסד" של הרב בנימין ציילברגר, ועוד.
מאמרים מסודרים מכתביו נדפסו בקבצים וספרים שונים כמו:
ז'ול ברטן
ז'ול ברטן (בצרפתית: Jules Bertin; 1 במרץ 1826 - 19 במרץ 1892) היה פסל צרפתי שפעל בבלגיה ובצרפת.
חייו.
ז'ול ברטן נולד סן-דני (איל-דה-פראנס) לסוחר בגדים שעשה מאוחר יותר קריירה צבאית ושרת בעיר ליאז' בבלגיה. ברטן למד בשנים 1848-1842 בבלגיה, באקדמיה לאמנות באנטוורפן. אחד ממוריו היה ז'וזף-ז'אר דיקאז'י (Ducaju). לאחר מכן חי ברטן בליאז' והתחתן ב-1854 עם תושבת העיר, קתרין אנרי. בהמשך בני הזוג גרו בטונגר. ברטן היה פעיל בחברה למדעים ולספרות של מחוז למבור וב-1859 נבחר על ידה לפסל את פסלו של הגיבור הקלטי אמביוריקס בככר הגדולה של טונגר (טונגרן). אחרי 1863 עבר לגור בסנט-ז'וסטן-נודן ואחר כך בשארבק, באזור בריסל. כעבור מספר שנים חזר וחי בסן דני (מ-1879) ובפריז. ברטן נפטר בפריז ב-1892 בגיל 66.
ברטן נודע במיוחד במספר פסלים מונומנטליים, שהמפורסם בהם - הוא הפסל של אמביוריקס בטונגר (1866-1865).
קנל (מחווה גופנית)
קנל (בצרפתית: Quenelle) היא מחווה גופנית שמקורה בצרפת, שבה מונחת כף יד אחת בהצלבה על זרוע היד הנגדית המתוחה עד הסוף כלפי מטה.
רקע.
המחווה התפרסמה על ידי הקומיקאי והפעיל הפוליטי הצרפתי דיודונה אמבלה אמבלה (Dieudonné M'Bala M'Bala), בן לאם צרפתייה ואב קמרוני. דיודונה ידוע בעמדותיו האנטישמיות והאנטי-ציוניות, ונחשב לנציג בולט של השמאל הרדיקלי והאסלאם הקיצוני. המחווה הוצגה על ידו כהבעת מחאה נגד הממסד הפוליטי, אך מבוצעת לעיתים קרובות בהקשר אנטישמי ואידאולוגיה ימנית קיצונית.
דיודונה החל להשתמש במחווה בהופעותיו כבר בשנת 2005, כאות התנגדות לחילוניות ול"חוטאים". ב-2009 ביצע את המחווה עת הציג את מפלגתו האנטי-ציונית לפרלמנט האירופי, בתור תנועת המחשה ששולבה עם האמירה "אני רוצה להחליק להם קנל (quenelle היא מעין כופתה מוארכת במטבח הצרפתי; מוצאה של המילה במילה הגרמנית Knödel - קניידל)". "הרעיון של דחיפת הקנל הקטנה שלי לעומק אחוריהם של הציונים הוא פרויקט שהוא יקר לי מאוד". ההתבטאות התפרשה כאיום או כרצון לבצע מעשה סדום, וכן על ידי אחרים כמחווה מוסווית של מועל יד נאצי הפוך על מנת להימנע מתביעות משפטיות בצרפת, שבה ההצדעה במועל יד אסורה על פי החוק כשהיא נעשית בהקשר אנטישמי.
התפשטות המחווה.
המחווה הפכה לפופולרית מאוד בצרפת, בעיקר בקרב צעירים מוסלמים ופעילי ימין קיצוני, ושימשה לעיתים קרובות כהתגרות מכוונת. בספטמבר 2013 התפתחה תופעת רשת במסגרתה פורסמו אלפי תמונות בהן בוצעה המחווה מחוץ לבתי כנסת ואתרים יהודיים רגישים, כגון מחנה ההשמדה אושוויץ, בית אנה פרנק ובית הספר אוצר התורה בטולוז. ההצדעה צולמה לעיתים על-יד אישים שלא היו מודעים למשמעותה, כולל פוליטיקאים מוכרים כשר הפנים הצרפתי מנואל ואלס, וליד יהודים בסמוך ללוחות הנצחה, עם מסכות ומדים נאצים.
ב-28 בדצמבר התפרסמה המחווה מחוץ לצרפת כשהכדורגלן ניקולה אנלקה ביצע אותה על אדמת אנגליה, כאות חגיגה לאחר הבקעת שער במשחק פרמייר ליג. מוקדם יותר במהלך השנה ביצעו את המחווה ספורטאים צרפתים נוספים, בהם טוני פארקר, אלוף העולם בג'ודו טדי רינר, הטניסאי יאניק נואה והכדורגלן סמיר נאסרי, כולם הביעו הסתייגות בדיעבד, בטענה שלא היו מודעים להיבט הפוגעני של המחווה והבטיחו לא לחזור עליה בעתיד. באוקטובר הצדיעו פוליטיקאים מהימין הקיצוני, בהם ז'אן מארי לה פן וברונו גולניש ממפלגת החזית הלאומית.