לאחר המרד שמתממש בהצלחה רבה, שלגון, נפוליאון ושאר החזירים לוקחים על עצמם את "עול השלטון" על שאר בעלי החיים, כי הם החיות המשכילות ביותר, ומציגים עבודה זו כעבודה מפרכת ולא מומלצת. החיות מסכימות. בשלב זה שורר מצב אוטופי – החיות, שעולו של מר ג'ונס ירד מעליהן, אינן סובלות עוד מהעבודה אלא עובדות במשנה מרץ ואף מפיקות הנאה מעבודתן. האוכל נמצא בשפע, והעתיד נראה ורוד.
השלטון החדש המכונה "חייתיות" או "בהמיזם", מנסח שבעה "דיברות" עיקריים, שכל החיות חייבות לנהוג על פיהם.
אלו הם שבעת הדיברות שהחיות שמות לעצמן:
על מנת להקל על החיות שמתקשות בקריאת הדיברות שכתובים באסם, ובזכירתם, מנסח שלגון את הדיבר הכולל "ארבע רגליים – טוב, שתי רגליים – רע". הסיסמה נאמרת על ידי החיות הפשוטות יותר, ובמיוחד חביבה על הכבשים, ששרים אותה וחוזרים עליה בכל הזדמנות (ומפריעים בכך לדיונים להימשך).
לאחר מכן ג'ונס ואנשיו מתקיפים את החיות בקרב, הנקרא הקרב על הרפת. החיות מנצחות, כבשה אחת נהרגת.
תחילת שלטון העריצות.
החיות מחליטות לנסות וללמוד קרוא וכתוב. הלימוד קשה מאוד, ורוב החיות לא מצליחות ללמוד מעבר לאות א'. החזירים לעומת זאת, שידועים בבקיאותם ובחכמתם, ובנימין החמור, לומדים קרוא וכתוב די מהר, ודבר זה עוזר להם לסחור בהמשך עם בני-אדם.
אט אט, גורפת לעצמה שכבת החזירים השלטת זכויות יתר מבלי ששאר החיות תשמנה לב לכך. החזירים מציגים עצמם כחיות שאינן טועות, תמיד צודקות, ומה שהן עושות הוא הדבר הנכון אליו חייבים להסכים כל שאר בעלי-החיים. הם יוזמים בחווה חוקים שונים, כדוגמת שעת השכמה מאוחרת מהחיות העובדות, לקיחת האוכל המשובח (תפוחים וחלב פרות) לעצמם. המנהיג עצמו, נפוליאון, מייחס לעצמו את האחוזה, מציין בחג את יום הולדתו וקורא לטחנת הרוח (שאין לו חלק בבנייתה) על שמו. שאר החיות לא מתנגדות מפני שצווחן, חזיר שנחשב ל"מזכיר" של השלטון, מודיע בנאומים משכנעים ביותר שמה שהשלטון עושה הוא עבודה קשה למען האוכלוסייה, וחייבים לנהוג על פי מה שהוא מצווה, משום שהכול נעשה לטובת כלל החיות. החיות מתקשות לזכור אם התנאים שהן מקבלות, טובים יותר מהתנאים בימי שלטונו של ג'ונס החוואי, אך הן מאמינות לחזירים שאכן זה כך.
המהפך בשלטון ותחילת הקשרים עם בני האדם.
לאחר מספר חודשים, מודיע שלגון על תחילת תכנון בניית טחנת רוח שתוריד ממשקל העבודה של החיות, על בסיס ספרים שמצא בביתו של מר ג'ונס. נפוליאון מתנגד וטוען שבמקום להשקיע בבניית טחנת רוח עדיף פשוט להגדיל את מנות המזון. הוא רואה ששלגון זוכה לתמיכה של רוב חיות החווה, ומחליט לגרשו בעזרתם של תשעת כלביו הנאמנים. הוא מבריח את שלגון מהחווה, ומצווה על כלביו, שאימץ עוד בצעירותם והפך אותם לצייתנים ותוקפניים, לרצוח כל בוגד שינסה להתנגד לשלטון. לאחר גירושו של שלגון, עורך נפוליאון מסע טיהורים במהלכו הוא מכריח מספר חיות להתוודות על "פשעיהן" בפומבי ואז מוציאן להורג.
לאחר הסבר של נפוליאון, טחנת הרוח נבנית בכל זאת, ובמהלך בנייתה המפרכת נפוליאון משתמש במתווך שיעזור לו ביחסיו עם בעלי האחוזות השכנות. הטחנה נהרסת פעמיים – פעם מסערה שנפוליאון מאשים בה את שלגון, ופעם שנייה על ידי חוואי שכן שמנסה לתקוף, נהדף ובכל זאת מצליח להרוס את הטחנה. צווחן נואם נאומים מרשימים בהם הוא מציע בנייה מחדש של הטחנה, והחיות מסכימות מפני שאינן מצליחות לגבש דעות משלהן.
חוות האחוזה (או "חוות החיות" כפי שנקראה לאחר המרד) מתחילה לסחור עם בני-אדם, שכניהם מהאחוזות שליד אחוזת בעלי-חיים, ומוכרת ביצים ועצים לשכניהם תמורת מזון אחר בעזרתו של מר ווימפר המתווך. בעלי-החיים בחווה שמחים לראות שיש שכר בעמלם, אף על פי שמנות המזון קוצצו במחטף, ואף על פי שסחר עם בני-אדם וקשרים אתם נחשבו לדבר אסור. הם מתגברים על בעיית המזון בכך שהם תמיד חושבים על כך שגם אם מצבם קשה, לפחות הם שולטים על עצמם ולא בני האדם, שנחשבו לאויב המסוכן ביותר לבעלי-החיים.
התגברות שלטון העריצות.
בשלב זה נפוליאון מתחיל לתת לעצמו זכויות יתר שאין לבעלי-החיים האחרים, ומשנה את "שבעת הדיברות" כרצונו למה שיתאים לו (לדוגמה הדיבר "בעל-חיים לא יישן במיטה" שונה ל"בעל-חיים לא יישן במיטה עם סדינים", כדי שנפוליאון יוכל לישון במיטתו של מר ג'ונס).
יחסי נפוליאון עם בעלי האחוזות השכנות עולים בתוהו, ולילה אחד בעלי אחוזה שכנה הורסים את טחנת הרוח שעמלו עליה רבות. נפוליאון מנחם את בעלי-החיים ואומר שאף על פי שהיא נהרסה, הם יבנו חדשה, חזקה יותר ויציבה יותר, כך שיידרש חומר נפץ רב עוצמה כדי להפילה.
בעלי-החיים מסכימים ועובדים קשה מאוד. לילה אחד, בעת שכולם ישנו, גברתן כהרגלו יצא לעבוד שעות נוספות בחווה, סחב ערמת אבנים גדולה מדי, נפל, ונשלח כביכול לבית-החולים הקרוב, בו הוא נפטר. בפועל, מוכר אותו נפוליאון לשחיטה לאחר שהוא חושד בגברתן כמרגל של שלגון. בשלב זה, בנימין החמור, שמבין מה קורה למעשה, יוצא מגדרו בפעם הראשונה והאחרונה, אך לא מצליח לחלץ את גברתן וממשיך להסתגר בשתיקתו.
שווים, ושווים יותר.
לאחר מספר שנים נוספות, החזירים מאמצים לעצמם הרבה ממנהגי האדם, ובכלל זה הליכה על שתי רגליים ולבישת בגדים, מה שבעלי החיים החשיבו לעצמם לפני המרד כדבר שלא ייעשה. כמו כן, כל שבעת הדיברות נמחקו מלבד "כל בעלי-החיים שווים", שהפך ל"כל בעלי החיים שווים אך ישנם כאלו ששווים יותר". בסרט המצויר הושאר גם הדיבר "לא יקום בעל-חיים על רעהו להורגו"- אבל הוסף "ללא סיבה".
החזירים הופכים עצמם לאדונים, ומזמינים אליהם את בעלי האחוזות השכנות לארוחת ערב. בשלב זה, תלתנית, הסוסה שהייתה בחווה עוד לפני המרד, וכבר זקנה מאוד, שומעת את הרעשים הבוקעים מבית מר ג'ונס (שגם נפטר עם השנים) וקוראת לכולם לבוא ולראות את הנעשה. בעלי-החיים צופים מהחלון, ורואים את אדוניהם החזירים, הלבושים בחליפות, יושבים בצוותא עם בני האדם, וכבר אין להבדיל בין פני החזירים לפני בני האדם.
עיבודים קולנועיים.
על פי הספר נעשה בשנת 1954 סרט ההנפשה הארוך הראשון שהוכן באנגליה. הוא נקרא כשם הספר – "חוות החיות". בשנת 1999 הוכן סרט נוסף על פי הספר, הפעם בגרסה מצולמת בדיבובם של קלסי גראמר כשלגון ופטריק סטיוארט בתור נפוליאון.
בספטמבר 2021, אנדי סירקיס הביע את רצונו לביים עיבוד מחודש לספר, עם מאט ריבס כמפיק ונטפליקס כחברה מפיקה.
תרגום עברי.
בישראל יצאו שני תרגומים לספר. התרגום הראשון, מאת לאה זגגי, פורסם בשנת 1952 בהוצאת עם עובד תחת הכותרת "אחוזה של בעלי חיים". היה זה ספרון דק בכריכה צהובה ונמכר ב-950 פרוטות. במודעה שפרסמה ההוצאה בעיתון "על המשמר" נאמר: "נשמת האדם בסד המשטר הטוטליטרי – זה הוא נושא סיפור אליגורי זה. מעטו של הסופר האנגלי הסוציאליסטי, חריף הראייה והביטוי, מחברו של הרומן המפורסם 1984". הספר לא עורר עניין רב בארץ, ועותקים רבים מן המהדורה הראשונה עדיין לא נמכרו בחלוף חמש שנים מהוצאתו. גם סרט ההנפשה המבוסס על הספר, "Animal Farm", שהוקרן בארץ ב-1957, ירד מהר מן המסכים, לא הובע בו עניין והוא לא הטביע חותם באותה העת.
בעקבות התגברות המודעות לכתיבתו של אורוול יצאה בתחילת 1969 המהדורה השנייה של התרגום תחת השם "חוות החיות". הפעם הספר הצליח יותר והיו לו עוד שתי הדפסות עד 1971. לתרגומה של זגגי היו בסך הכל יותר מעשרים הדפסות עד שלהי המאה ה-20. על גב הכריכה של האחרונות שבהן נכתב: "אליגוריה מבריקה וסאטירה נוקבת על המשטרים הטוטליטריים ועל מעמדו של היחיד וזכויותיו ויחסיו החברתיים בתוכם". בשנת 2001 יצא בהוצאת עם עובד תרגום נוסף מאת אברהם יבין, עם איורים מאת ראלף סטידמן ואחרית דבר מאת אלי שאלתיאל.
מהדורה חדשה יצאה ב 2019 בתרגומו של אברהם יבין: "גם כמעט 75 שנה אחרי פרסומה המקורי של "חוות החיות", קל לתרגם את דברי אורוול למציאות הישראלית, והרווח ודאי"
ב-2022 יצאה לאור בעברית גרסה מאויירת של הספר. איורים: כריס מולד, תרגמה מאנגלית: שרה קרן, הוצאת כנפיים.
אופרה.
בינואר 2008 בוצעה האופרה שכתב המלחין הישראלי מתן פורת, על פי "חוות החיות" של ג'ורג' אורוול, באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
קישורים חיצוניים.
ביקורות בעיתונות הישראלית עם הופעת התרגומים העבריים:
עיבודים קולנועיים:
שנאת ישראל
אמהרית
אמהרית (አማርኛ – אַמַרִנְיַה) היא שפה ממשפחת השפות השמיות, שהתפתחה בקרן אפריקה במהלך המאה ה־10. אמהרית היא השפה הרשמית באתיופיה במדינות אמהרה, מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום, בנישנגול-גומאז וגמבלה ובערים אדיס אבבה ודירה דאווה. ריכוזים של דוברי אמהרית נמצאים גם במדינות שהיגרו אליהם, הגדולים בהם ישראל וארצות הברית.
כתב.
השפה נכתבת באמצעות הכתב ההברתי געז עם כמה התאמות לשפה המודרנית. כתב זה התפתח מהכתב הדרום־ערבי העתיק ואותיותיו דומות מאוד לכתב הפיניקי (והעברי) הקדום. בכתב זה יש סימן יסוד לכל עיצור וניקוד מוּבְנה לסימון התנועה, כך שכל סימן גרפי מייצג הברה של עיצור–תנועה.
פונולוגיה.
מבחינת הדקדוק ואוצר המילים, הושפעה האמהרית מהלשונות האפריקאיות והשמיות העתיקות, במעתקי הגאים טיפוסיים כמו צ׳ד"י במקום כ"ף בעברית, וגימ"ל במקום זי"ן, או דל"ת במקום תי"ו. כך לדוגמה באמהרית גְֿרוֹעַ היא רגל (מקבילה ל"זרוע" בעברית), ותְּדַהַלֵץ׳ פירושה בעברית "תתהלך".
עיצורים.
אמהרית לא מאפשרת את הגיית העיצורים ʔ ו־h לפני התנועה ä, ועל כן האותיות שאמורות לסמל את ההברות ʔä/hä נהגות במקום זאת ʔa/ha, בהתאמה. למקרים החריגים שכן נדרשת הגיית ההברה ʔä, הומצאה האות החדשה ኧ.
תנועות.