בפקודת מחמוד כמיל הם נשלחו ב-18 ביוני לקסרקטינים והועמדו תחת שמירת ה"צ'טה". במשך מספר ימים הם הובלו אזוקים קבוצות-קבוצות והוצאו להורג ביריות על יד גשר ג'רבלג. כ-5,000 מגויסים ארמנים ששירתו בגדודי עבודה ("אמלה טבוריס") נטבחו בשדה ממזרח לארזינג'אן ונקברו בקברות המוניים. קבוצה אחרת של כ-5000 מגויסים ארמנים נטבחו בגאי סאנסאר, ממזרח לארזורום. ייתכן כי עוד 15,000 קשישים נרצחו באותו גאי. אחרי נובמבר 1915 קבוצה של כ-50 בנאים ארמנים הובאו לארזינג'אן אחרי שבנו מועדון טורקי באמצעות מצבות מבית קברות ארמני והוצאו להורג. גם הבישוף הארמני מארזורום הוצא להורג על יד ארזינג'אן אחרי 28 ביולי 1915.
קרב ארזינג'אן (1916). מהכיבוש הרוסי לכיבוש מחדש על ידי הטורקים.
בשנת 1916 הוקם בארזינג'אן המטה הכללי של הארמייה השלישית העות'מאנית בפיקודו של כרים פאשה. ב-12 ביולי 1916 ארמיית הקווקז של הצבא הרוסי בראשות הגנרל ניקולאי יודניץ' כבש את מאמה הטון. בהמשך לוחמיה השתלטו על רמת נגליקה וכבשו עמדה טורקית על גדות הנהר דורום דוראסי, כשהפרשים הרוסים פרצו את הקו בוז-טאפא-מרטקלי. לאחר מכן התקדמו אל עבר ארזינ'אן. ב-25 ביוני הגיעו לעיר וכבשו אותה תוך יומיים. העיר לא נפגעה הרבה בקרבות. הרוסים מצאו בעיר כ-300 בעלי מלאכה ארמנים שהושארו בחיים. כמה עשרות נשים הוחזקו כ"בנות זוג" נוספות בבתים של אחדים מהמנהיגים הטורקים המקומיים, האחראים לטבח. הגנרל יודניץ' לכד בעיר שלל רב. למרות היתרונות האסטרטגיים של ניצחונו, הוא לא ביצע כל מהלכי התקדמות נוספים וכוחותיו הצטמצמו מספרית עקב תבוסות רוסיות צפונה משם.
ב-18 בדצמבר 1917, בעקבות מהפכת אוקטובר ברוסיה, נחתם בארזינג'אן הסכם שביתת נשק. בהמשך נסוגו רוב הכוחות הרוסים מן האזור.
במקום הצבא הרוסי על 500,000 חייליו הושארו להגנת הקו ואן-ארזינג'אן 30,000 חיילים ארמנים ארמנים בלבד. בארזינג'אן נמצאה אוגדת רגלים רוסית בפיקוד הקולונל הרוסי ניקולאי מורל (1920-1869, בעבר עוזר הנספח הצבאי של רוסיה בטוקיו) ו 3 גדודי מתנדבים ארמנים (הרגימנט ארזינג'אן), יחידת פרשים, 6 תותחים, כ-2000 לוחמים לא סדירים. כל אלו נמצאו מבודדים וקווי התקשורת היו פרוצים על ידי המוסלמים. עם המפקדים הארמנים נמנה מוראד סבסטאצי, שהיה בן האזור.
בינואר מקורות טורקיים דיווחו על טבח באיכרים הטורקים באזורים שבשליטת הרפובליקה הארמנית החדשה על ידי הכוחות הלאומיים הארמנים
ב-2 בפברואר 1918 שלח והיב פאשה לגנרל פרז'בלסקי מכתב מחאה על פשעים שבוצעו על ידי לוחמים ארמנים נגד האוכלוסייה הטורקית בארזינג'אן והסביבה. בדו"ח טורקי מ-8 בפברואר 1918 צוין, בין היתר, ושב-31 בינואר 1918 נאספו נכבדים ומוכתרים טורקים ונורו למוות במקום. אחר כך מאות תושבים מוסלמים הוצאו מבתיהם והוצתו למוות בבניין הטלגרף ובבית והיט ביי. כמו כן נהרסו כאלף בתים טורקיים.
הגנרל והיב פאשה שיגר איגרת מחאה לגנרל הרוסי לבדינסקי שבה מסר כי יחידות מזוינות ארמניות טבחו 15,000 אזרחים טורקים. הטורקים הכריזו את שביתת הנשק כלא תקפה בראש הגיס הקווקזי הראשון של הצבא העות'מאני התמנה הקולונל מוסה קזם קראבקיר. ב-13 בפברואר 1918 כשהטורקים נמצאו קילומטרים ספורים מן העיר, הורה מורל על נסיגת על הכוחות הארמנים מן העיר. במהלך הנסיגה לארזורום בתנאי חורף קשים ספגו כוחות אלה אבדות קשות. ב-26 בפברואר 1918 בטורקים (חטיבת 36 ובחטיבה 5 הקווקזית של הארמייה השלישית) כבשו בחזרה את ארזינג'אן.
. הם לקחו כשלל כמויות גדולות של מזון, 4,016 רובים, 3 תותחים,25 מרגמות, מקלע אחד,321 ארגזי תחמושת, וציוד נוסף.
הרפובליקה הטורקית, רעידת האדמה ב-1939.
ב-26 בדצמבר 1939 נהרסה העיר כמעט כליל ברעידת אדמה קשה, בה מתו כ-3,000 בני אדם. הרעש מ-1939 כלל שבע רעידות קשות מאוד, החזקה ביניהן בדרגת 8.2 בסולם ריכטר. הוא היה החזק ביותר בתולדות טורקיה המודרנית. בשלב הראשון נהרגו כ-8,000 בני אדם. למחרת, עלה משפר ההרוגים ל-20,000. עד סוף שנת 1939 רעידות אדמה נוספות ושיטפונות בהן נהרגו 32,962 בני אדם. לא נותרו בעיר בניינים היסטוריים. נחרבו, בין היתר, המסגדים אולו ג'אמי וחורשונו ג'אמי, מן התקופה הסלג'וקית וה"טאש חאן" מזמנן של הסולטן סולימאן הראשון. רעידת אדמה משמעותית אחרונה אירעה ב-13 במרץ 1992.
האתר הישן של העיר ננטש והוקמה עיר חדשה 4 קילומטר יותר צפונה.
אחרי מלחמת העולם השנייה עברה לכאן חיל מצב. לא הוקמו בעיר תעשיות בעלות חשיבות. אחרי 1960 גברה הגירת תושבים רבים אל מרכז אירופה. בשנת 1985 חיו בעיר 85,000 תושבים ובמחוז - 139,000. האוכלוסייה של המחוז הייתה ב-40% עירונית ו-60% כפרית. במפקד משנת 2010 חלה עלייה בחלק של האוכלוסייה העירונית. בארזינג'אן חיו 102,173 תושבים, ובכל המחוז - 149,422 בני אדם.
בימינו רבים מהתושבים של העיר הם ממוצא כורדי - קורמאנג' וזאזא וחלקם - טורקים. מבחינה דתית התושבים הם רוב רובם מוסלמים -כחצי-חצי - סונים ועלווים.
אזור רעידות אדמה.
ארזינג'אן נמנית עם האזורים בעלי הסיכון הגבוה ביותר לרעידות אדמה (אזורי סיכון 1) בטורקיה. בשנת 1047 נהרסה העיר כליל. בין המאות 15–19 התרחשו כמה רעידות אדמה שגבו מספר קרבנות בסדר גודל עשרות האלפים. רעידת האדמה הגדולה ביותר שהכתה את העיר במאה ה-20 אירעה ב-26 בדצמבר 1939 בעוצמה של 8-8,2 מעלות לפי סולם ריכטר. נהרגו בה 32,962 או 32,958 בני אדם, כ-100,000 נפצעו ו-116,720 בניינים נהרסו. כאמור, העיר נבנתה מחדש במרחק 4 קילומטר צפונית-מערבית והמקום הישן - "אסקי-ארזינג'אן" ננטש. רעידות האדמה בעשורים הבאים עשו נזקים מצומצמים. אולם בשנת 1983 רעש נוסף בדרגת 5,8 גרמה ל-1,331 הרוגים, ורעידת האדמה ב-13 במרץ 1992 בדרגת 6,8 גרמה למותם של 653 בני אדם. אלפים נותרו ללא גג. בסף הכל בשנים 1939–1992 נרשמו 19 רעידות אדמה. בשנת 1975 אומץ מפרט בנייה שהתיר באזור הסיכון 1 בניה מרבית של שתי קומות בלבד. אך מחקר שנעשה בעקבות רעידת האדמה משנת 1992 מצא שבבתים רבים, לרבות בניינים ציבוריים, נבנו קומות נוספות בניגוד לחוק.
אקלים.
האקלים בארזינג'אן הוא יבשתי עם חורפים של שלגים וכפור וקיצים חמים ויבשים. האביב הוא העונה הלחה ביותר בעוד שהקיץ הוא העונה היבשה ביותר. הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא 11°C. החודש הקר ביותר הוא ינואר עם -3,3°C והחודש החם ביותר הוא אוגוסט ים + 22°C.
כלכלה.
בתחילת המאה ה-20 נודעה ארזינג'אן במטעי התותים שלה ששימשו בגידול תולעי המשי.
אתרים.
שרידי העיר הישנה נמצאים בקרבת שדה התעופה בדרך לצ'אלאיאן. ניתן לראות חומת העיר שנודעה להגן עליה עד למאה ה-16. בפינה הדרום-מערבית נותר שריד של מגדל משושה. 20 מטר צפונית נשמר שער גדול מן התקופה העות'מאנית. בין שדות ירקות נצאים שני בתי מרחץ - חמאם, עם כיפות רדודות. נשארו גם שרידי מדרסה.
קישורים חיצוניים.
Raymond Janin, art. Celtzene ou Celezene in Dictionnaire d'Histoire et de Géographie ecclésiastiques, vol. XII, Paris 1953, coll. 130-131
Vailhé, Siméon. "Justinianopolis." The Catholic Encyclopedia. Vol. 8. New York: Robert Appleton Company, 1910. 3 Nov. 2014
צ'נקרואיד
חפיסת קלפים
המטה הארצי של משטרת ישראל
המטה הארצי של משטרת ישראל (בראשי תיבות: מטא"ר) הוא הפיקוד העליון של משטרת ישראל, שבראשו עומד מפכ"ל המשטרה בדרגת רב-ניצב. המטה הארצי שוכן בבניין המטה הארצי בקריית מנחם בגין שבירושלים.
בנייני המטה הארצי.
בניינים היסטוריים.
במרץ 1948 הוקמה משטרת ישראל בתור חטיבה צבאית של "ההגנה" ומשרדיו של המטה הארצי של המשטרה שוכנו ליד משרדים אחרים של המדינה ההולכת ומוקמת בשלושה בניינים במחנה יהושע בפינה המזרחית של הקריה. על ידו הוקמו מתקנים לוגיסטיים עם אורוות סוסים עבור השוטרים.
מיד לאחר הקמתו של משרד המשטרה הופרדו יחידות המשטרה מן הצבא ומשטרת ישראל הייתה למשטרה האזרחית של מדינת ישראל. בתחילת שנת 1949 הועברו כל יחידות משטרת ישראל אל בניין המטה הארצי של משטרת ישראל בתל אביב. ב-31 באוגוסט 1951 נפתחה שלוחת המטה הארצי של משטרת ישראל בבניין המטה הארצי של משטרת ישראל ביפו, אולם עיקר המטה הארצי, לרבות המפכ"ל, המשיך לשבת בבניין בתל אביב.
הבניין הנוכחי.
לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט, במסגרת המדיניות של העברת מוסדות הממשלה למזרח ירושלים, (כדי להחיל עליה את ריבונותה של מדינת ישראל וכדי להתערות בשכונות הערביות של ירושלים) על העברתו של המטה הארצי למזרח ירושלים. לאחר שנבדקו חלופות שונות, הוחלט להפקיע מבנה בית חולים בשלבי בנייה בן ארבע קומות ואת השטח סביבו בסמוך לשכונת שייח' ג'ראח על התפר שבין חלקו המערבי של הר הצופים לבין גבעת התחמושת (וזאת גם בשל העובדה כי על גבעת התחמושת שכן בעבר בית הספר הירדני לשוטרים). המבנה הורחב והושלם בהתאם לייעודו החדש וביולי 1969 עברו חלק מאגפי המטה הארצי מיפו למשכנו החדש. בסמוך למבנה זה הוחל כבר אז בבניית מבנה חדש בן שבע קומות לשאר מחלקות המטה הארצי.