ב-27 באפריל 2017 נחתם הסכם בין שר החקלאות אורי אריאל לבין יו"ר החטיבה להתיישבות גאל גרינוולד, לפיו תוקם יחידה מפקחת על החטיבה להתיישבות במשרד החקלאות. במסגרת היערכות זו, בוטל הנוהג הנוגע לחלוקת התקציבים של החטיבה לפי שיעור של שליש לגליל ולנגב, שליש לגולן ושליש ליהודה ולשומרון. בהקשר זה, ציין השר אריאל כי ביטול העיקרון נובע מההנחיה המשפטית שיש לחלק כספים לפי קריטריונים שווים.
באוקטובר 2018, פרסם עיתון הארץ תחקיר שחשף שהחטיבה העניקה עשרות הלוואות לצורך הקמה ופיתוח של מאחזים, של חוות חקלאיות ושל כרמים בלתי חוקיים ברחבי יהודה ושומרון. זאת על ידי משכנו של ציוד חקלאי או צאן לטובת הלוואות מהחטיבה. מאחר שלבנקים בישראל אסור לתת משכנתא לצורך הקמת מאחז, משום שמדובר בפעילות בלתי חוקית.
תקציב.
החטיבה פועלת במימון מלא של המדינה. בשנים האחרונות תקציב הביצוע של החטיבה עולה במאות אחוזים על התקציב המתוכנן. על פי ניתוח שערך מרכז המחקר והמידע של הכנסת, ב–2012 קפץ תקציב החטיבה מ 77.7 מיליון שקל בבסיס התקציב ל 458 מיליון שקל בסוף השנה, גידול של כ–590%.
לטענת רבים בשמאל, החטיבה משמשת כלי להעברת תקציב להתנחלויות. בעוד שבסיס התקציב של החטיבה מתחלק שווה בשווה בין שלושת אזורי האחריות שלה על פי החלטת הממשלה משנת 2004, לטענת ארגון מולד השינויים המבוצעים בו במהלך השנה מביאים לכך שרוב תקציבה מופנה להתנחלויות. כך למשל, עד יוני 2014, הופנו כ-75% מהתמיכות הישירות לרשויות של החטיבה, לרשויות הנמצאות מעבר לקו הירוק. בנוסף, תקציב החטיבה גדל במהלך השנה עקב העברות תקציביות המבוצעות בוועדת הכספים. בכל שנת 2014 הועברו לרשויות בעוטף עזה כ-40 אחוזים מתקציב החטיבה (כ-150 מיליון ש"ח) וכ-6 אחוזים מתקציב החטיבה הועברו לרשויות ביהודה ושומרון (כ-22 מיליון ש"ח).
בשנת 2015, תקציב החטיבה הרשום היה 33 מיליון שקל בלבד, בעקבות ההמלצה המשפטית בדבר הפסקת ההעברות הממשלתיות לחטיבה עד להסדרתה בחוק, אך היקף הוצאותיה היה כ-180 מיליוני שקלים. בשנים הקודמות עמד תקציב החטיבה על כ-300–400 מיליון שקל בשנה.
הנהלה.
החל משנת 2020 מכהן בתפקיד היו"ר ישי מרלינג. משרדי ההנהלה ממוקמים בירושלים. בין ראשי החטיבה בעבר ניתן למנות את רענן ויץ, מתתיהו דרובלס, אברהם דובדבני וגאל גרינוולד.
ביקורת על החטיבה.
שקיפות.
מאחר שהחטיבה לא הוגדרה כרשות ציבורית היא אינה כפופה לחוק חופש המידע, אם כי לפי החלטת הממשלה עליה לפעול "בהתאם לעקרונות ולכללים הקבועים בחוק חופש המידע". בשנת 2013, ביקשה שרת המשפטים ציפי לבני מוועדת חוקה, לאשר צו הקובע כי החטיבה להתיישבות תוכרז כרשות ציבורית לפי חוק חופש המידע. הוועדה בראשותו של חבר הכנסת דוד רותם דחתה את ההצעה. עם הסדרת מעמדה החוקי של החטיבה בדצמבר 2015, החלו לחול עליה חוק חובת המכרזים וחוק חופש המידע, המחייבים אותה בעקרונות מינהל התקין ושקיפות החלים על כל הגופים במסגרת השירות הציבורי.
כנגד החטיבה מופנית ביקורת לפיה היא משמשת כצינור להעברת כספים ותקציבים, לעיתים חשאיים, עם פיקוח ובקרה מינימלית. בשנת 2014, נמתחה ביקורת קשה על כך שהחטיבה החלה לשמש צינור להעברת תקציבים לגרעינים תורניים המקורבים למפלגת הבית היהודי, שרבים מהם פועלים במרכז הארץ ולא בהתיישבות. ביקורת זו עוגנה אף בדו"ח מבקר המדינה משנת 2017 אשר הצביע על כשלי התקצוב של אותם גרעינים באמצעות החטיבה להתיישבות ומשרד השיכון אשר אורי אריאל שימש שם כשר בשנים בהן התבצעה הביקורת. בין היתר, נכתב בדו"ח:
אוגוסטה, נסיכת בוואריה
אוגוסטה אמליה, נסיכת בוואריה (בגרמנית: Auguste Amalia Ludovika von Bayern; 21 ביוני 1788 - 13 במאי 1851) הייתה בתו של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה, ואשתו של אז'ן דה בוארנה בנו המאומץ של נפוליאון ושליט איטליה, בתה ז'וזפין נישאה לאוסקר הראשון, מלך שוודיה ונורווגיה.
ביוגרפיה.
אוגוסטה נולדה ב-21 ביוני 1788 למקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ולאוגוסטה וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתם של גאורג וילהלם, רוזן הסן-דרמשטדט ומריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאכסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים, בעת ששהו בשטרסבורג.
בזמן המלחמות הנפוליאוניות הציע נפוליאון בונפרטה את בנו המאומץ אז'ן כבעל לנסיכה. מלך בוואריה הסתפק מחד בתו כבר הובטחה לקרל לודוויג פרידריך מבאדן, אולם הוא ידע שללא יורש לקיסר יהפוך אז'ן לקיסר, ובתו לקיסרית ולכן הסכים.
הן אז'ן והן אוגוסטה התנגדו לנישואים אולם לא יכלו לסרב, והחתונה נחגגה ב-17 בינואר 1806 במינכן. לאחר לידתו של נפוליאון השני אז'ן כבר לא היה יורש העצר הקיסרי והמרירות בין בני הזוג גברה.
לאחר תבוסתו של נפוליאון הצליח אז'ן לשמור על מעמדו כמלך איטליה, אולם הרוחות באיטליה קראו להדיחו והוא ואשתו נמלטו לבוואריה שם קיבלו מקלט אצל המלך וחיו עד סוף חייהם במינכן.
אז'ן מת ב-21 בפברואר 1824, והנסיכה אוגוסטה ב-13 במאי 1851.
משפחתה.
ב-17 בינואר 1806 התחתנה אוגוסטה עם אז'ן דה בוארנה, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
אל-ים אניות
אל-ים אניות בע"מ הייתה חברת ספנות ישראלית שפעלה בשנים 1953–2003. בשיאה, אל-ים אניות הייתה חברה מובילה בעולם בתחום ההובלה הייעודית, עם צי של למעלה מ-20 אניות ובקיבולת הובלה של מעל 2 מיליון טון.
היסטוריה.
בשנת 1948 פרצה בארץ ישראל מלחמת העצמאות וספינותיהן של חברות ספנות רבות הפסיקו להגיע לנמלי ישראל. המטענים שהיו עליהן נפרקו בנמלים שונים מסביב לים התיכון, וכדי להביא אותן ליעדן הסופי הוקם קו הספנות ישראל אמריקה. שש הספינות בצי פעלו בניהולן המשותף של חברת הספנות הישראלית צים, בנק דיסקונט שבבעלות משפחת רקנאטי, וארגונים יהודיים שפעלו בארצות הברית.
השותפות פורקה לאחר כמה שנים, וב-1953 החלה לפעול חברת הספנות אל-ים שבראשה עמדו האחים רפאל ויעקב רקנאטי. רפאל יצא להקים את קו הספנות החדש המחבר בין ישראל לארצות הברית, ואחיו הצעיר יעקב למד הנדסת אניות באוניברסיטת מישיגן. אחרי פירוק השותפות מונה יעקב למנהל הקו, ומילא את תפקיד המנהל הכללי של החברה עד לפטירתו בשנת 1997.
בבעלותה של חברת אל-ים היו שלוש אוניות שנותרו בידיה לאחר הפסקת פעילותו של קו ישראל - אמריקה המקורי. אלה הובילו בשלוש השנים הראשונות בעיקר מטענים בתפזורת כמו מלט, פחם וגרעינים (חיטה, אורז, תירס, סויה ועוד). בתקופה הזו אל-ים התבססה כלכלית, עברה לרווח והתפרסמה כחברה הפועלת ביעילות ובדייקנות.
במסגרת הסכם השילומים שנחתם בין מדינת ישראל לגרמניה המערבית נהנו חברות ישראליות מהאפשרות לבנות אוניות חדשות במספנות גרמניות. אל-ים ניצלה את ההזדמנות להגדיל את צי האוניות שלה, והזמינה ארבע אוניות משא להובלה ולשינוע של מטענים ייעודיים (מטענים ייעודיים - אונייה שיעדה נקבע על פי המטען שבה ולא מפליגה על קו קבוע) - "הר כרמל", "הר כנען", "הר גלבוע" ו"הר תבור".
בשנת 1961 נבנו אניות קרור מהמתקדמות בתחומן - "הר גלעד" ו"הר רמון" ואוניית תפזורת "הר סיני". אלה היו אוניות גדולות לזמנן, בעלות קיבולת של מעל 15 אלף טון - פי שניים מגודלן הממוצע של אוניות משא באותה התקופה. היו מי שחשבו שחברת אל-ים הסתכנה בהזמנה שכזו, שכן כלי שיט גדולים כל כך שאינם פעילים מספיק עלולים לגרום לחברה להפסדים כבדים. אבל התברר שההחלטה הייתה מוצלחת: הצי החדיש הוביל כמות גדלה והולכת של סחורות מסוגים שונים, ואל-ים הפכה מתחרה לחברת צים הוותיקה. במשך שנים רבות הובילה אל-ים 50% מיבוא הגרעינים לישראל.
בשנת 1963 התווספו לצי של אל-ים האוניות "תל אביב" ו"ערד" (31.5 אלף טון כל אחת) וב-1966 האוניות "הר מירון" ו"הר קסטל" (50 אלף טון כל אחת). ראשי החברה אימצו את החידושים האחרונים בענף הספנות העולמי ויישמו אותם במהירות ובקפדנות. החל משנות ה-70 פעלה החברה בעיקר בשוק הבינלאומי מאחר שצמחה מעבר לצורכי מדינת ישראל בהובלת סחורות, ובכך תרמה למשק הכנסות במטבע חוץ. בשנת 1983 צרפה החברה לצייה את האנייה "לאון" שהובילה פחם לתחנת הכוח החדשה בחדרה. החברה המשיכה להתרחב בשנים הבאות, וצייה כלל גם מכליות גדולות שהובילו חלק חשוב מיבוא הנפט הגולמי למדינת ישראל.
עד שנות התשעים של המאה העשרים המשיכה אל-ים לפעול בהצלחה בזירה העולמית. במשך עשור זה הצי שלה צומצם בהדרגה, ובראשית שנות ה-2000 נמכרו האניות האחרונות של החברה, והיא חדלה מפעילות.
שלמה תנשמת
שלמה תנשמת (הירשברג) (14 ביולי 1917 - 28 בספטמבר 2008) היה שחיין ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה, מאמצע שנות ה-30 ועד אמצע שנות ה-40. החזיק בשיא הישראלי במשחה ל-100 מטר חופשי במשך 16 שנים ובמשחה ל-200 מטר חופשי במשך 18 שנים.
ביוגרפיה.
תנשמת נולד בשם שלמה הירשברג בגרמניה בנם של רחל רוזה ודוד. הוא התאמן בשחייה במועדון בר כוכבא ברלין והשתתף בשנת 1935 במכביה השנייה כנציג גרמניה. לאחר המכביה הוא נשאר בארץ ישראל ועבד בציור שלטים בקיבוצים. לאחר מכן עבר לחיפה, בתחילה הוא התגורר בשכונת הדר ואחר כך עבר לשכונת בת גלים בסמוך לבריכת השחייה. הוא התאמן בקבוצת השחייה של מכבי חיפה.
בתחרות בינלאומית שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה ב-17 ביולי 1937 זכה תנשמת במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ארץ ישראל חדש של 1:03.5 דקות, שיפור לשיאו שעמד על 1:04.6 דקות.