תעשיות הנפט והגז הטבעי בשטחן של האובלנות מאיימת על הישרדותם של המינים, לרוב כתוצאה מזיהומי נפט וחומרים אחרים, התנגשויות עם ספינות והרעש שנוצר ממיפוי קרקעית הים (ראו מידע מורחב בערך נפט, פסקת "אקולוגיה ובטיחות"; בערך זיהום הסביבה, ובערך זיהום מים). קידוחי גז ונפט לדוגמה נמצאים באיי סחלין ובים אוחוצק ופורצים לבית הגידול של האוכלוסיות המערביות של האובלנות. דוגמה נוספת לזיהום היא התבקעות אוניית הצובר "M/V Selendang Ayu" ליד האי אנאלסקה (Unalaska Island), ששחררה לים ברינג כ-1,215,117 ליטר של הדלק הנוזלי מסוג "מזוט" וכ-56,781 ליטר של סולר.
שינויים סביבתיים.
אוכלוסייה מצומצמת מאוד פגיעה לשינויים שליליים, לכן אוכלוסיות האובלנות הצפון-פסיפיות פגיעות מאוד לשינויים כמו ההתחממות גלובלית וזיהום הסביבה, שכפועל יוצא משפיעים על אוכלוסיית הטרף שלהם.
בסקירה של "שירות הדיג הימי הלאומי" ב-2006 את מצבם של האובלנות הצפון-פסיפיות נקבע כי שיעורי הרבייה הנמוכים שלהם, הבגרות המינית המתאחרת וההסתמכות על הישרדותם של הגורים, במקביל לדרישות התזונה המיוחדות שלהם, הופכים אותם לפגיעים באופן קיצוני לאקראיות סביבתית (Environmental variation/Environmental stochasticity) ואקראיות דמוגרפית (Demographic stochasticity). לדוגמה, מחסור במזון המגובל למקום מסוים למשך שנה ויותר, יכול להקטין את האוכלוסייה מתחת לגודל המינימום בו היא יכולה להתקיים. יתרה מזאת, בסקירה צוין:
בתרגום חופשי: צפיפותם ודחיסותם של זואופלנקטון (ראו פלנקטון) בים ברינג הוכחו כמשתנים בקצב מהיר, ומושפעים מהאקלים, ממזג אוויר, מפריון הפיטופלנקטון ומתהליכים הקשורים לאוקיינוס, בפרט כאלו הקשורים לקרח ולזרמים (שמקבצים אותם יחדיו). מחקרים לווייניים הראו כי הלווייתנים נודדים מרחקים גדולים כדי למצוא אוכלוסיות טרף כאלו.
התרבות עם לווייתנים קשותי ראש.
בעקבות התחממות האזור הארקטי, מדענים שמו לב כי התפשטות הלוויתן קשות הראש התרחבה אל מעבר ל"גבולות" תנאי הסביבה שחויב להישאר בהם, ומנעו התרבות בין מינית בינו לבין האובלנה הצפון-פסיפית (דוגמה מוכרת לתופעה זו היא ההתרבות בין דוב הגריזלי לדוב הקוטב).
ב-2010, קבוצה ובראשה האקולוג ברנדן קלי (Brendan Kelly) מהמעבדה הלאומית ליונקים ימיים (National Marine Mammal Laboratory) מנתה 34 בני-כלאיים אפשרי בין אוכלוסיות נבדלות או מינים של יונקים ימיים מהאזור הארקטי, הרבה מהם בסכנת הכחדה או מאוימים. במחקר נכתב:
בתרגום חופשי: התרבות בין האובלנות הצפון-פסיפיות בים ברינג, שמספרן נמוך מ-200, בנוסף למספרם הרב יותר של הלווייתנים קשותי הראש, עלול להוביל אותן להכחדה (עם הזמן, בני הכלאיים יתחילו לגבור במספרם על מספר האובלנות).
הסתבכות בציוד דיג.
בים אוחוצק, הסתבכות בציוד דיג מהווה ככל הנראה בעיה משמעותית. אובלנות נמצאו חיות אך לכודות או פצועות במלכודות סרטנים המיועדות למים עמוקים (1996 ו-2003); מתות, בציוד שלא צוין סוגו (ספטמבר 1995); מתות, ברשתות דיג יפניות לסלמון (אוקטובר 1994), וחיות עם ציוד דיג מלופף על חצי זנבן (אוגוסט 1992). במקרה נוסף הסתבכה ברשת ומתה אובלנה צעירה במחוז אויטה (האי קיושו, יפן) במרץ 2011.
מחסור במימון לפיקוח, מחקר ושימור.
ניסיונות לחקור ולנהל יחסים בין האדם לאוכלוסיות לווייתנים הם בעיתיים, מסיבות כמו מימון יקר (שקשה להשיגו בגלל הירידה בתקציביהן של מדינות בצפון האוקיינוס השקט), פרישתם הגאוגרפית של הלווייתנים באזורים מרוחקים והקושי באיתורם. רוב המחקר על האובלנות האלו בים ברינג ובמפרץ אלסקה נעשה כחלק מסקירת אזורי גז ונפט המוצעים לחכירה, אך אלו נדחו, וכתוצאה מכך גם המחקר.
ביפן, המערכת היחידה לאספת המידע לגבי לווייתנים גדולים לאורך החוף היפני היא "ICR Strandings Record", שחלה רק על החפת לווייתנים.
ישנם דיווחים של מקומיים שלפעמים מאומתים, כמו דיווח ליד חצי האי מיורה של יורד ים על יאכטה שהתקרב מאוד לאמא וגור אובלנות שפרצו מן המים (breaching), דיווח שאומת אחר כך על ידי ביולוג ימי מקומי.
שימור.
מציאת האובלנות.
הבעיה העיקרית בשימור האובלנה הצפון-פסיפית היא מציאתה. בעוד ששאר מיני האובלנות מופיעים כצפוי לאורך נתיבי הנדידה שלהם, ידוע על מקום אחד בדרום-מזרח ים ברינג בו אפשר בוודאות למצוא חברים מהאוכלוסייה המזרחית (לדוגמה, נמצאו בין 1997 ל-2004, ובאוגוסט 2007 אחרי כחודש הפלגות שהוקדשו למחקר וחיפוש, אך העלו חרס). האובלנות הללו יכולות להימצא בים אוחוצק הרחק מהחוף בתקופת הקיץ, אולם ישנן בעיות כמו שהים נמצא בחזקת רוסיה, כך שיש צורך בשיתוף פעולה בין שני הצדדים. המרחק, המיקום והצורך בשימוש בספינות וכלי טיס, דורש עבודה קשה ומימון רב. בחורף, תפוצתן מסתורית למדי. ישנן תצפיות מעטות בקליפורניה ואף בבאחה קליפורניה, במיוחד בשנות ה-90. בכל מקרה, הם היו נדירים באותו מיקום, ולא נצפו מאז 1998.
טכנולוגיה שטומנת בחובה הבטחה למציאת אובלנות היא מכשירי הקלטה אקוסטיים. מכשירי אלו מקליטים במשך מאות שעות, ויכולים לאתר בעלי חיים (תלוי בצלילות המים). טכנולוגיה נוספת, אך יקרה, היא תגי רדיו אחריהם עוקבים לוויינים. תגים אלו לא קטלניים, ומחוברים באמצעות ירייתם על ידי קשת. הם משדרים את מיקום הלוויתן, תנועתו, צלילותיו ומידע נוסף לחוקרים. הטכנולוגיה משמשת בהצלחה בצפון האוקיינוס האטלנטי, אך כאמור, קשה למצוא את האובלנות הצפון-פסיפיות ולחברם לתגים.
בכל אופן, שתי שיטות אלו יכולות לעבוד במקביל. באוגוסט 2004, מכשירי האזנה והקלטה של "שירות הדיג הימי הלאומי" בדרום-מזרח ים ברינג זיהו קולות של אובלנות. בעקבות זאת, פרסו החוקרים באזור איתור הקולות מצופים השולחים אותות רדיו כאשר הם קולטים רעשים המגיעים מהלוויתנים כדי לאתר את הלווייתנים. המידע אפשר לחוקרים לצלם ולסמן באמצעו תגי הרדיו שתי אובלנות, ולהשיג דגימות גנטיות. רק תג אחד פעל, אך הפסיק לאחר 40 ימים, בדיוק בזמן בו אמור הלוויתן להתחיל לנדוד לדרום. בזמן שהתג פעל, שחה הלוויתן בחלק גדול מהמדף היבשתי בו הוא נמצא, ואף יצא ממנו לאזורים שבהם לא נראים אובלנות במשך עשורים.
החוק הבינלאומי.
מצוקתו של הלווייתן הייתה מוכרת בזמן מוקדם יחסית. ציד אובלנות נאסר באמנה הבינלאומית להסדרת ציד הלווייתנאים שנחתמה בשנת 1931, ונכנסה לתוקף בשנת 1935. באותו זמן אשררו ארצות הברית, קנדה ומקסיקו את האמנה, אך יפן ורוסיה לא, ולכן האחרונות לא היו מחויבות לה. ניסיונות להכניס את שאר האומות הגדולות הצדות את הלווייתנאים תחת משטר בינלאומי נכשלו עד אחרי מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1946 חתמו האומות הגדולות הצדות את הלווייתנאים על האמנה, שבתורה ייסדה את "הוועדה הבינלאומית לציד לווייתנים" (International Whaling Commission). האמנה לא מאפשרת לצוד אובלנות, אלא למטרות מדעיות. פרצה זו בחוק הפכה לנושא שנוי במחלוקת, כאשר מדינות כמו יפן ורוסיה מתחו את גבולות הציד והגדרת המחקר המדעי. ב-1955, ברית המועצות העניקה היתרים להרוג 10 אובלנות, וב-1956 ו-1958 יפן אפשרה להרוג 13 אובלנות. 23 פרטים אלו הם המקור לרוב המידע שפורסם אודות המורפולוגיה והרבייה של האובלנות. היתרים להריגת אובלנות נוספות לא הונפקו על ידי אף מדינה מאז. מאז שנות ה-60 לא מינתה הוועדה הבינלאומית לציד לווייתנים מפקחים שיהיו חלק מצוות ספינות הציד, אלא ציפתה מהמדינות לפקח על ספינותיהן.
כמו שהוזכר לעיל בפרק הציד, ניצלה הממשלה הסובייטית לרעה סמכות זו, ואפשרה לציידיה לצוד אלפי לווייתנים מוגנים כמו הלוויתן הכחול, הלווייתן גדול הסנפיר ומיני האובלנה.
כל מיני האובלנה נמנים באמנת וושינגטון (חיות מוגנות), אשר אוסרת סחר בהן.
כל מיני האובלנה נמנים ב"אמנה בדבר שימורם של מינים נודדים של חיות בר" (Convention on the Conservation of Migratory Species of Wild Animals/CMS/the Bonn Convention) כמינים בסכנת הכחדה בכל או בחלק משטחם. אמנה זאת חותרת לקראת חוקים נוקשים לשימור האובלנות ובתי גידולן, הסרת מכשולי נדידה ושליטה על גורמים העלולים לסכנם.
תוכניות שיקום.
ב-23 בינואר 2013, "שירות הדיג הימי הלאומי" פרסמה טיוטה לתוכנית שיקום לאובלנה הצפון-פסיפית.
בתוכנית מתוארים פרטי מידע חשובים על הידע המדעי לגבי מצבו של המין והאיומים על הישרדותו. היא מכילה הצעות לאמצעי שימור, בעיקר מחקרים רבים ומגוונים, האזנות והקלטות, תיוג לווייני וסקירה של יומני ציד הלווייתנים. תגובות מהציבור יכולות להיות מוגשות דרך האינטרנט עד ל-11 במרץ 2013 (ראו קישורים חיצוניים).
לפני כן, בדצמבר של 1991, "שירות הדיג הימי הלאומי" אשר תוכנית שיקום סופית בשביל האובלנות הצפוניות (באותו הזמן, השירות התייחס לאובלנה הצפון-פסיפית ולאובלנה הצפון-אטלנטית כמין אחד). הדיון בתוכנית זו הוקדש כמעט כולו לאוכלוסיות הצפון-אטלנטיות, אך אחרי שהשירות החליט לטפל בשתי האוכלוסיות כבמינים נפרדים, התוכנית תוקנה והוגבלה רק לאובלנה הצפון-אטלנטית.
הרגולציה הקנדית.
בקנדה ניצודו אובלנות מספר פעמים בתחילת המאה ה-20 ליד האי ונקובר, אולם מאז הציד הנרחב והלא חוקי של הסובייטים בשנות ה-60, הן לא נראו עוד. אף על פי כן, ב-2003 החליט "משרד הדיג והאוקיינוסים של קנדה" (Fisheries and Oceans Canada) להנפיק אסטרטגיית שיקום לאומית בשביל האובלנה הצפון-פסיפית במים הטריטוריאליים של קנדה באזור האוקיינוס השקט, ואחריה, בפברואר של 2007, להנפיק טיוטה.
שמעון דוד יפה