לאחר המהפכה האיראנית ב-1979, בוטלו רבות מזכויות אלו. זהו גם המצב כיום (שנות ה-10 של המאה ה-21), המונהג על ידי המשטר והחוק האיראני-איסלאמי, ובהתאם לכך ממשיכה התנועה להילחם באפליית הנשים. מיזם מפורסם שלה הוא מיזם מיליון החתימות (2006), שנועד לאסוף חתימות אזרחים למען שינוי חוקי האפליה באיראן.
פמיניזם איראני.
בכל הנוגע לתנועת זכויות האישה באיראן אחרי 1979, הפמיניסטיות באיראן מתחלקות לשני סוגים: יש המאמינות כי האסלאמיזציה "דחקה" את הנשים לחברה; אחרות מאמינות כי טבעו הדינמי של השריעה (הדין האסלאמי) הביא להיווצרותה של מודעות פמיניסטית באיראן. שתי התפיסות הללו זכו לביקורת.
למונח 'פמיניזם' ישנו משמעות שונה בקרב הפמיניסטיות באיראן. ההבדל העיקרי הוא בין פמיניסטיות חילוניות לבין פמיניסטיות "אסלאמיות".
מיזם מיליון החתימות באיראן
מיליון חתימות לביטול חוקי האפליה (בפרסית: يک ميليون امضا برای لغو قوانين تبعيض آميز נקרא גם שינוי לשוויון) הוא מיזם קמפיין של נשות איראן מ-2006, לאיסוף מיליון חתימות תמיכה בשינוי חוקי האפליה המונהגים במדינתם. החותמים חייבים להיות מתוך איראן ומעל גיל 18. הפעילים המרכזיים במיזם הותקפו ונכלאו, ובעקבות כך הוארך יעד איסוף המספר המלא של החתימות לשנתיים.
הקמפיין נפתח על ידי פעילים מתנועת זכויות האישה באיראן.
המיזם זכה להכרה בינלאומית רחבה.
כתבי-עת בולטים, ארגוני זכויות אדם, וארגונים פרו-דמוקרטיים, העניקו פרסים חשובים הן למיזם עצמו והן לפעילים בולטים בו. אחד מהארגונים אשר נתנו פרס למיזם הוא עיתונאים ללא גבולות (2008).
תמרים
דייוויד ס. גוייר
רב דימי בר יוסף
רב דימי בר יוסף היה אמורא בבלי בדור השלישי. ייתכן שזהה לרב דימי שנזכר ללא כינוי נוסף בכל מקום בגמרא.
רבותיו.
רב דימי היה מגדולי תלמידיו של שמואל, שאף השתמש בו כעוזר בבית דינו.
בתלמוד אף מסופר על מעשה שבו באה לפניו גרושה בטענה שאינה מסכימה להניק את בנה, מכיוון שאינה נשואה עוד לבעלה ואינה משעובדת לו להניק את בנה. שמואל הורה לרב דימי בר יוסף לבדוק האם התינוק מכיר את האם כך שקיים חשש שהוא לא ירצה לינוק מאשה אחרת. רב דימי הושיב את האם המסרבת, בשורה של נשים, והעביר את התינוק ליד כל הנשים. כאשר התינוק עבר ליד האם הוא הרים את עיניו והסתכל בה ממושכות, וניכר היה שמכיר אותה. האם כבשה את עיניה מהתינוק כדי שלא יבינו שהוא מסתכל עליה, אך רב דימי אמר לה "שאי את עינייך והניקי את בנך".
הוא מזכיר גם מאמרותיו של רב שעל תלמידיו נמנה. . כלומר: אין צורך לקרוא לשלישי שפרש - שיחזור וישב עמהם, אלא הם מפנים את תשומת לבו לזימון שלהם ודי בכך.
בעל ספר יוחסין השלם, ואחריו סדר הדורות, קבעו כי רב דימי בר יוסף הוא רב דימי שמופיע בכל מקום בתלמוד בסתם (ללא כינוי נוסף), ושיערו כי ייתכן שהוא אחיו של רב יצחק בר יוסף תלמידו של רבי יוחנן. הרב אהרן היימן חלק על טענה זו, שהרי רב דימי בר יוסף היה תלמיד של רב ושמואל, וזאת בניגוד לרב דימי סתם, שהיה תלמיד של רב נחמן. שהיה עונה לו על שאלותיו (לפעמים) בצחוק: "אענה לך על שאלה זו כאשר תאכל כור של מלח". את המובא במסכת חולין כי אמירה זו נאמרה על ידי רב נחמן לרב דימי בר יוסף הוא תיקן על פי הנוסחא בדקדוקי סופרים שאינה גורסת רב דימי "בר יוסף".
אף על פי כן, נראה כי גם רב דימי הידוע היה באותו דור, שהרי נראה כי הוא למד אצל רבי יוחנן ומסר משמועותיו כאשר בא לבבל. רב דימי מסר גם משמועותיו של זעירי. האר"י טען כי הוא היה גלגול מנשמתו של חזקיהו והשלים את שנותיו.
משפחתו.
מעשה אודות יחסיו עם אחותו מסופר בתלמוד: לאחותו הייתה לה חלקת פרדס, ותמיד כאשר חלתה וחשבה שהיא עומדת למות, הייתה מקנה לו אותה, וכשהבריאה וקמה ממיטת מחלתה הייתה חוזרת בה. פעם אחת חלשה, שלחה לו: בוא קנה. רב דימי בר יוסף, שמאס בהשחתת זמנו לשווא, שלח לה בחזרה כי אינו מעוניין לבוא עוד לחינם. שלחה לו אחותו: בוא וקנה את השדה בקניין גמור שלא אוכל לחזור בי עוד. בא רב דימי בר יוסף, שייר אצל אחותו חלק מן הפרדס, ורק אז קנה ממנה. כשעמדה ממחלתה וחזרה בה מן הקניין, תבעה האחות את אחיה לדין לפני רב נחמן. שלח רב נחמן לרב דימי בר יוסף שיבוא לפניו גם הוא. אך רב דימי בר יוסף סירב לבוא, בטענה שאחותו שיירה חלק מן הפרדס בידה, והוא קנה ממנה את השאר קניין גמור. שלח לו רב נחמן: אם לא תבוא, מכה אני אותך בקוץ שאינו מוציא דם (כלומר - נידוי). בסופו של דבר, בא רב דימי לפני רב נחמן. כאשר סיפרו העדים לרב נחמן את דבר המעשה, אמרו לו שכאשר סירב רב דימי לבוא לראות את אחותו הגוססת, היא אמרה: "וי לי, אמות מבלי לראות את אחי רב דימי שמסרב לבוא אלי". על פי דברים אלה, פסק רב נחמן כי במעשה זה יש אומדנא חד משמעית כי הקניין נעשה על תנאי אם תמות, ולכן אינו תקף יותר.
לרב דימי בר יוסף היה בן, גם הוא תלמיד חכם, ובתלמוד מובא דו-שיח בין רב דימי לבנו: נכדו של רב דימי נפטר בחודש הראשון לחייו, ואביו, בנו של רב דימי ישב עליו שבעה. רב דימי שאל אותו בצחוק: האם אתה רוצה לאכול את מאכלי האבלים שאתה מתאבל על תינוק בן חודש שהוא ספק נפל? השיב לו בנו: יודע אני בו שהוא היה בר קיימא וכלו לו חדשיו. באשר"י ישנה גרסה שמדובר ברב דימי בר יצחק.
רב דימי
רב דימי היה אמורא בדור השלישי והרביעי.
רב דימי הגיע מארץ ישראל לבבל, ושם מסר משמועותיו של רבי יוחנן. מסר גם משמועותיו של זעירי. הוא היה חבר של אביי שדיבר אליו בלשון נוכח כחבר.
האר"י טען כי הוא היה גלגול מנשמתו של חזקיהו והשלים את שנותיו.
מחלוקת לגבי זיהויו.
בעל ספר יוחסין השלם ואחריו סדר הדורות קבעו כי רב דימי זה הוא רב דימי בר יוסף, ושיערו כי ייתכן שהוא אחיו של רב יצחק בר יוסף תלמידו של רבי יוחנן, אך הרב אהרן הימן קבע כי מדובר בטעות, ונימק בכך שרב דימי בר יוסף היה תלמיד של רב ושמואל, בניגוד לרב דימי השני שהיה תלמיד של רב נחמן שהיה עונה לו על שאלותיו - לפעמים - בצחוק "לכי תיכול עלה כורא דמלחא" (אענה לך על שאלה זו כאשר תאכל כור של מלח). את המובא במסכת חולין כי אמירה זו נאמרה על ידי רב נחמן לרב דימי בר יוסף הוא תיקן לפי הנוסחא שבדקדוקי סופרים, שאינה גורסת רב דימי "בר יוסף". מצד שני, נראה כי גם רב דימי זה היה באותו דור, שהרי נראה כי הוא למד אצל רבי יוחנן. אם כי הרב הימן סבר שהיה ככל הנראה מצעירי תלמידיו של רבי יוחנן, שהרי נראה כי היה תלמידו של רבי ירמיה - תלמידו של רבי זירא תלמיד רבי יוחנן.
מתנת שכיב מרע
במשפט העברי, מתנת שכיב מרע (או מצווה מחמת מיתה) הוא הליך קנייני מיוחד לגוסס (או אדם הנוטה למות) המאפשר לו להעביר את רכושו לאנשים אחרים, כאשר בהליך זה ישנו פטור מחובות פורמליות שונות הנדרשות בהליכי קניין רגילים.
חז"ל התחשבו במצבו הפיזי והנפשי הקשה של אדם השוכב על ערש דווי, ופטרו אותו מן הדרישות פורמליות שהטילו על אדם בריא, המצווה את רכושו (מעשה קניין, נוסח מסוים וכו'). ההבדל בין שני המושגים קשור למידת מודעותו של המצווה את רכושו למצבו הבריאותי:
נוסח שטר מתנת שכיב מרע.
לפי כללי מתנת שכיב מרע, יכול שכיב מרע להעניק מתנה לאשתו בדיבור לבד ללא שטר. במקרה שכותבים שטר יש לכתוב בו כי השטר נכתב כאשר המת היה "קציר ורמי בערסיה" - חולה אנוש המונח במיטתו.
דנו חכמים מה יהא באופן שהשטר סותר את עצמו, שכתוב בו "כד קציר ורמי בערסיה" - שהוא נוסח מתנת שכיב מרע שחלה רק לאחר מיתת החולה, ומצד שני כתוב בה גם נוסח של מתנת בריא "וקניינא מיניה" - קנינו ממנו במתנה רגילה. באופן כזה נחלקו רב ושמואל. לולי דיני האומדנא, ההלכה הייתה שיש לשטר רק תוקף של מתנת בריא, שכתובה בפירוש בשטר, ולא תוקף של מתנת שכיב מרע שאיננה כתובה בפירוש ונסתרת על ידי נוסח המתנת בריא המבטל אותה. אך רב ושמואל פוסקים כי יש ללכת גם אחרי האומדנא שאומרת כי הייתה כאן מתנת שכיב מרע, ובזאת עצמו נחלקו רב ושמואל: רב פוסק כי המת יצר כאן שטר בעל שני כוחות משותפים, הכולל גם מתנת שכיב מרע, שחלה מחיים ואינו יכול לחזור בו, וכן מתנת שכיב מרע שכוחה המיוחד היא שחלה בדיבור גם על דברים שלא שייך בהם קניין. לעומת זאת פוסק שמואל שיש כאן ספק, שכן מתנת השכיב מרע והן המתנת בריא סותרות זו את זו.
גדר ירושה.
תיקנו חכמים שמתנת שכיב מרע חשובה כירושה, ואם יאמר האדם ההולך למות שרוצה הוא להביא חלק מנכסיו לאדם מסוים, חשוב אותו אדם כיורש גמור, ויש לו את כל העדיפויות של יורש.
אחת העדיפויות של יורש הוא, קשור לכלל במשפט העברי האומר שלא ניתן למכור חוב לאדם אחר לחלוטין, כי כאשר מוכרים את החוב, אין פירוש הדבר שהחוב בעצמו עובר לאדם האחר, שכן מלווה להוצאה ניתנה, ולא ניתן למכור לאדם אחר חוב שהוא למעשה דבר שאין בו ממש, שהרי כסף ההלוואה אינו בעולם, ולכן המכירה היא רק על השעבוד נכסים, כלומר זכות הגבייה של החוב, שהיא לגבות מנכסיו של האדם או את זכות הגבייה מהאדם עצמו, וזאת קיימת ותלויה בחוב עצמו, שלא ניתן להעבירו מהלווה למלווה, ולכן אם ימחול המלווה את החוב, לא יוכל קונה השטר חוב לגבות את החוב יותר. לעומת זאת, יורש של האדם יורש גם את חובותיו, שכן לפי הסבר חכמי האחרונים יורש אינו בעלות חדשה לחלוטין אלא שהיורש מקבל את כוחותיו המשפטיים של המוריש, ולכן הוא יכול גם לגבות את חובותיו, והם שייכים לו באופן גמור.
מכיוון שאדם שקיבל מתנה משכיב מרע חשוב כיורש, לא יכולים יורשיו האחרים למחול על שטר חוב שיורש מהשכיב מהרע, שכן מקבל המתנת שכיב מרע גם הוא חשוב כיורש לעניין החוב, וקניינו הוא מוחלט.