עד סוף המאה העיר הפכה למרכז הכלכלי של האי, ואפילו היה לה מטבע משלה. בעת הפלישה האמריקנית לפוארטו ריקו כחלק ממלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 העיר הייתה בעלת האוכלוסייה הגדולה ביותר באי, והיו בה 22,000 תושבים. העיר הייתה מטרה אסטרטגית חשובה לאמריקאים, בין היתר בגלל שהיא הייתה מקושרת בקווי טלגרף למקומות אחרים, כך שהיה קשר ישיר מהפיקוד בוושינגטון די. סי. לכוחות בפוארטו ריקו. העיר נכבשה ב-27 ביולי באותה שנה לאחר התנגדות ספרדית קלה.
לאחר המלחמה האמריקאים בחרו לרכז את השלטון המקומי בסן חואן, תוך כדי הזנחת דרום האי ויצירת קיפאון כלכלי בפונסה. המצב הוחמר עוד יותר בגלל מספר סיבות: ראשית, כעבור שנה סופת הוריקן החריבה את האזור. שנית, הוקמו בתי חרושת לסוכר במקומות אחרים באי ועקב כך פחתה החקלאות באזור העיר, וכמו כן עקב המלחמה אבדו השווקים בקובה ובספרד, אשר בעיקר אליהם יוצאה סחורה. עקב כך, במהלך תחילת המאה ה-20 היה ניסיון להחזיר את הפעילות הכלכלית לעיר אשר במהלכו הוקמו בה מספר תעשיות.
ב-21 במרץ 1937 התקיימה בעיר צעדה שקטה שהידרדרה לכדי טבח כשהמושל פקד לירות בהם. כ-19 אנשים נהרגו ולמעלה מ-200 נפצעו קשה.
ב-1985 לפחות 129 בני אדם נהרגו עקב מפולת בוץ בעיר.
כלכלה.
העיר הסתמכה בעיקר על גידול קנה סוכר. אולם, בשנות ה-50 של המאה ה-20 הכלכלה פנתה גם לכיוונים אחרים וקיום מתבססת על תעשייה, קמעונאות ותיירות. בנוסף בשנים האחרונות נמל העיר עובר עבודות שדרוג, מה שצפוי לתרום מאוד לכלכלת העיר.
תיירות.
הודות לחשיבותה ההיסטורית, בפונסה יש לא מעט מקומות המושכים תיירים. בהתאם לכך נמצאים בעיר מלונות רבים, גם כאלו של חברות בינלאומיות. בעיר גם קיימים מוזיאונים רבים. אחד מסימני העיר הוא קרוסטה דל ויחיה, מגדל בגובה 30 מטרים המשקיף על העיר.
חינוך.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות ומכללות בהם קמפוס של האוניברסיטה הקריבית של פוארטו ריקו, האוניברסיטה הבין-אמריקאית של פוארטו ריקו והאוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של פוארטו ריקו.
תחבורה.
הודות לחשיבותה הכלכלית, העיר הפכה למרכז תחבורתי באי.
נמל התעופה מרסדיטה נמצא במרחק של כ-5 קילומטרים ממזרח למרכז העיר והוא משרת את פונסה.
אי המלך ג'ורג' (איי שטלנד הדרומיים)
אי המלך ג'ורג' (באנגלית: King George Island, ובספרדית (צ'ילה): Isla Rey Jorge, בספרדית (ארגנטינה): Isla 25 de Mayo (אי ה-25 במאי), ברוסית: Ватерло́о (ווטרלו)) הוא האי הגדול ביותר באיי שטלנד הדרומיים, המהווים חלק מהטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה, השוכן במרחק 120 ק"מ מחופי אנטארקטיקה. האי נקרא על שם ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
גאוגרפיה.
לאי יש שלושה מפרצים עיקריים: מפרץ מקסוול (Maxwell Bay), מפרץ אדמירליטי (Admiralty Bay) ומפרץ המלך ג'ורג' (King George Bay). מפרץ האדמירליות מורכב משלושה פיורדים והוא מוגדר כאחד מהאזורים האנטארקטים בניהול מיוחד (ASMA) על פי הפרוטוקול להגנה סביבתית של הברית האנטארקטית.
האי התגלה וקיבל את שמו על ידי מגלה הארצות וויליאם סמית' ב-16 באוקטובר 1819. אורכו של האי הוא כ-95 קילומטרים, רוחבו כ-25 קילומטרים ושטחו הוא 1,150 קילומטרים רבועים. מעל 90% משטחו מכוסים קרח.
היסטוריה.
רב החובל ויליאם סמית' גילה את איי שטלנד הדרומיים בשנת 1819; ב-16 באוקטובר 1819 הגיע סמית' לאי המלך ג'ורג', קרא לאי על שמו של ג'ורג' השלישי, והכריז על הארכיפלג של איי שטלנד הדרומיים כטריטורייה בריטית.
ב-1908 סופח האי רשמית כחלק מאיי פוקלנד וכיום הוא חלק מהטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה. החל משנת 1940 טוענת צ'ילה לבעלות עליו כחלק מאנטארקטיקה צ'ילנה והחל מ-1943 טוענת ארגנטינה לבעלות עליו כחלק מאנטארקטיקה הארגנטינאית. ארצות הברית ורוסיה אינן מכירות בתביעות אלה ושומרות את עצמם את הזכות לתבוע שטחים ביבשת. ב-1821 שרדו 11 אנשים, שהפליגו בספינה "לורד מלוויל" (Lord Melville), את החורף באי, הראשונים לעשות כן באנטארקטיקה.
בעלי חיים.
אזורי החוף של האי הם בית לצמחייה ולאוכלוסיית בעלי חיים מגוונות יחסית, כולל פילי ים, כלבי ים, הידרורגה נמרית, פינגווין אדלי, פינגווין רצועת-הסנטר ופינגווין לבן אוזן. כמה סוגי עופות ימיים מקננים באי בעונת הקיץ, כולל חמסניים, ויסעור ענק.
פעילות אנושית.
הפעילות האנושית באי המלך ג'ורג' מוגבלת לתחנות המחקר של המדינות הבאות: ארגנטינה, ברזיל, צ'ילה, סין, אקוודור, קוריאה הדרומית, פרו, פולין, רוסיה, אורוגוואי וארצות הברית. רוב התחנות מאוישות באופן קבוע ומבצעות מחקרים מגוונים בתחומי הביולוגיה, האקולוגיה, הגאולוגיה, והפלאונטולוגיה. התחנה הצ'יליאנית, מתפקדת כישוב קבוע לכל דבר ופועלים בה שדה תעופה, בנק, סניף דואר ובתי מגורים למשפחות עם ילדים.
ב-2004 הוקמה ליד בסיס בלינגסהאוזן (Беллинсгаузен) של רוסיה, כנסייה רוסית פרבוסלבית. הכנסייה, אחת מהדרומיות ביותר בעולם, היא אחד ממבני הקבע היחידים באנטארקטיקה ומכהן בה כומר באופן קבוע.
בדצמבר 2013 הופיעה להקת מטאליקה בבסיס קרליני הארגנטינאי. פעילות תיירותית מצומצמת מתקיימת באי בחודשי הקיץ, כולל ריצת מרתון שנתית הידוע בתור המרתון של אנטארקטיקה. באי ניצב המגדלור הדרומי ביותר בעולם מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי של ארצות הברית (NOAA) מקיים מחקר עונתי על הפינגווינים במפרץ האדמירליות. תחנת המחקר הקטנה שמשמשת למחקר זה פעילה רק בקיץ, אך משמשת כבקתת הישרדות בחורף.
לקריאה נוספת.
• A. G. E. Jones, Captain William Smith and the Discovery of New South Shetland, The Geographical Journal 141, no. 3 (1975): 445-61. Accessed January 19, 2021. doi:10.2307/1796478.
קלרנס (אי)
האי קלרנס (באנגלית: Clarence Island) הוא האי המזרחי ביותר באיי שטלנד הדרומיים. אורכו של האי 19 ק"מ. שמו של האי ניתן לו בשנת 1821. ארנסט שקלטון חלף ליד האי במסע ההצלה המפורסם שלו, אך לא נחת בו. בריטניה, ארגנטינה וצ'ילה טוענות לבעלות על האי כחלק מהטריטוריות שלהן באנטארקטיקה.
הר אירווינג (Mount Irving) שגובהו 1,950 מטרים מעל פני הים ניצב 3 ק"מ צפונית לנקודה הדרומית ביותר באי.
שני איים קטנים נמצאים ממזרח לאי קלרנס.
מרקוריוס (אפיפיור)
מרקוריוס (פירושונים)
מרווין דוויד לוי
מרווין דוויד לוי (באנגלית: Marvin David Levy; 2 באוגוסט 1932 - 9 בפברואר 2015) היה מלחין אמריקאי.
נולד בניו ג'רזי. הוא נודע בעיקר באופרה "האבל יאה לאלקטרה", שהצגת הבכורה העולמית שלה התקיימה במטרופוליטן אופרה ב-1967. אף כי היצירה נחשבה לכישלון בזמנה, היא הוחזרה לבמה בשנת 1998 בגרסה מתוקנת בידי המלחין וזכתה להצלחה גדולה באופרה הלירית של שיקגו. האופרה של ניו יורק והאופרה של סיאטל העלו את היצירה בשנת 2003 וגראנד אופרה של פלורידה העלתה אותה על בימתה בשנת 2013. נפטר ב-2015 בפורט לודרדייל שבפלורידה.
מכרות המלח בבוכניה
מכרות המלח בבוכניה (פולנית Kopalnia soli w Bochni) בעיר בוכניה שבדרום פולין, נמנים עם מכרות המלח העתיקים בפולין בפרט ובעולם בכלל. המכרות נוסדו במאה ה-13, כ-2000 שנים לאחר גילוי מלח באתר, והפכו לחלק מחברת המלח המלכותית. המכרות נסגרו ב-1964 והוכרזו כאתר לאומי היסטורי בפולין בשנת 1981. בשנת 2013 נוספו המכרות לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו, כהרחבה להכרזת מכרות המלח בווייליצ'קה השוכנים כ-20 ק"מ ממערב להם.
היסטוריה.
שקיעתו של סלע המלח באזור התרחשה במיוקן, ולאחר מכן הוא הוסע והתקמט במהלך היווצרות רכס הרי הקרפטים. המלח נמצא בשכבות בעומק של 500 עד 50 מטרים מתחת לפני הקרקע, והשכבות העשירות ביותר נמצאות בעומק של 200–300 מטרים. ממצאים מהתקופה הנאוליטית ומתקופת הברונזה מראים כי בני האדם הראשונים שניצלו את המחצבים, עשו זאת בדרך של איוד מי תמלחת שפרצו אל פני השטח במעיינות ויליצ'קה. המידע אודות כריית מלח באלף הראשון לספירה מועט, אך נראה כי האוכלוסייה המקומית המשיכה בשיטת איוד התמלחת.
נקודת המפנה בניצול המכרות התרחשה בסוף המאה ה-11, ככל הנראה כאשר שפיעת מעיינות התמלחת פחתה, ושיטת האיוד השתנתה, בין היתר על ידי חפירת פירים. במאה ה-13 החלה לראשונה כרייה יזומה באדמה במטרה להגיע אל המחצב ולהפיקו. הקשיים בחפירת פירים שיהיו עמידים בפני מים והרצון לשלוט על הפקת המלח, הביא להתערבות אדונים פיאודלים בתהליך, ולאחר מכן השתלט עליו בולסלאב החמישי, דוכס פולין בין השנים 1243–1279. בולסלאב החמישי נעזר בנזירים ציסטרציאנים לפתרון בעיות טכניות במכרות ולניהול המכרה המלכותי שייסד ב-1249. תחת שלטונם של דוכסי פולין, ומלכיה לאחר מכן, התגבר היקף הכרייה במכרות לקראת סופה של המאה ה-14, וזכות הכרייה נתונה לשליט בלבד. המכרות נוהלו על ידי חברת המלח המלכותית "ז'ופי קרקובסקי" (Żupy krakowskie - "מפעלי המלח של קרקוב") שישבה בטירת ויליצ'קה, ולמנהל המכרות הוענקה דרגה גבוהה בהיררכיית הכוח המלכותי. בתחילה נעשתה הכרייה בעבודת כפיים בלבד, אך במאה ה-15 החל שימוש בסוסים לביצוע חלק מהמשימות, והונהגו שיטות מכניות להעלאת הסלעים אל פני השטח, ולחיתוכם בצורת גלילים. תקופת הזהב של מכרות המלח באזור קרקוב נמשכה עד אמצע המאה ה-17, ובתקופה זו הם היוו את המפעל הגדול בפולין ואחד הגדולים באירופה כולה: כ-2,000 כורים כרו מלח בהיקף שנתי של כ-30,000 טון. עם חלוקת פולין הראשונה ב-1772, השתלטה אוסטריה על האזור, אך חשיבותם של המכרות לא נפגעה, וקיסרי אוסטריה ואוסטרו-הונגריה בקרו בהם.