סולברג נתנה מספר חוות דעת עקרוניות בתחום דיני נזיקין, בין היתר לוועדת מצא (משרד המשפטים) בתחום הולדה בעוולה ולוועדת קמיניץ (ועדה בין משרדית) בתחום ריבית ההיוון הראויה בתיקי נזיקין. חוות הדעת העקרונית בתחום ריבית ההיוון הוגשה לבית המשפט העליון והייתה בין הגורמים להרחבת הדיון בנושא. חוות הדעת צוטטה בהרחבה בפס"ד של בית המשפט העליון אך בית המשפט פסק כנגדה.
פעילות חברתית וציבורית.
ב-2013 מונתה לנציגת ציבור בוועדה הבוחרת את הרבנים הראשיים ואת מועצת הרבנות הראשית לישראל.
סולברג התנדבה כיו"ר הוועד המנהל של המוסד האנתרופוסופי לילדים בפיגור עמוק (בשנים 1998 עד 2003) והיא מרבה להופיע בתקשורת ולתת הרצאות בהתנדבות לקהילות שונות בתחום כלכלת ישראל ובתחום החינוך הפיננסי.
פרסומים.
להלן פרסומיה בשנים האחרונות:
יחסי לטביה–שוודיה
יחסי לטביה–שוודיה הם יחסי החוץ בין לטביה לשוודיה.
היסטוריה.
ב-15 באוגוסט 2011, בטקס בסטוקהולם, הצהיר ראש ממשלת שוודיה פרדריק ריינפלט כי בשנת 1944 הפכה שוודיה לאחת המדינות הראשונות שהכירו בכיבוש הסובייטי ב. בשנת 1945 הסגירה סטוקהולם לברית המועצות כ-170 חיילי ואפן אס אס מהמדינות הבלטיות שנמלטו מהצבא האדום ומצאו מקלט בשוודיה. כמו כן, פרדריק ריינפלט התנצל באופן רשמי בפני ראשי הממשלות של אסטוניה, לטביה וליטא על העובדה כי שוודיה העלימה עין מהעובדה של הכיבוש הסובייטי של המדינות הבלטיות לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
ב-27 באפריל 2018, ויקטוריה, נסיכת שוודיה ודניאל, דוכס וסטריטלנד, ערכו ביקור רשמי בריגה, שם הם התקבלו על ידי נשיא לטביה ריימונדס ויוניס. ב-28 במאי 2018 תרמה ממשלת שוודיה 10 מיליון קרונה שוודית ללטביה לרגל 100 שנה לעצמאות המדינה.
יחסי סחר.
לאחר שלטביה קיבלה עצמאות בשנת 1990 מברית המועצות, שוודיה הפכה למשקיעה הזרה הגדולה ביותר בכלכלה של לטביה. לשכת המסחר השוודית רשומה בלטביה.
איימי לאלמן
איימי מארי לאלמן (; 16 באוגוסט 1898 – 11 בספטמבר 1988) הייתה אלופת העולם בהטלת כידון, פעילה פמיניסטית וסוציאליסטית צרפתייה, שהוכרה כחסידת אומות העולם, על הצלת יהודים בצרפת בתקופת השואה.
קורות חיים.
איימי מארי לאלמן נולדה בז'יווה (Givet) שבצרפת, ב-18 באוגוסט 1898 להורים שעסקו בהוראה. מלחמת העולם הראשונה אילצה את משפחתה להגר מאזור הארדנים. כפליטה בפריז המשיכה בלימודיה וקיבלה שם משרת הוראה. לאלמן פעלה למען שוויון זכויות לנשים. כמו כן, היא מחתה על אי-קבלתן של נשים לאולימפיאדה. כאשר נערכה האולימפיאדה ב-1924 בפריז, לאלמן ארגנה אירוע ספורט תחרותי מקביל לנשים. מעבר לכך, היא הייתה אלופת עולם בהטלת כידון ובריצת 110 מטרים, וחברה במפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
בתקופת הכיבוש הנאצי של צרפת, נתנה לאלמן את מפתחות ביתה בריימס ליהודי בשם ג'ורג' סיימון, ידיד של אביה, על מנת שיוכל להסתתר אצלה. סיימון לא הספיק להשתמש במפתחות מכיוון שהיה מבין הראשונים מיהודי ריימס שגורשו על ידי הנאצים. אמו של סיימון, ג'ולייט, נותרה לבדה, ולאלמן סייעה בהצלתה בכך ששלחה אותה להתגורר מחוץ לריימס אצל ידידה, ונהגה לבקר אותה מדי יום.
בבית אמו של סיימון פגשה לאלמן בנער היהודי יענקל פרצדבורג. אחותו כבר נעצרה כשניסתה לחצות את הגבול לצרפת של וישי, וביולי 1942 נעצרה גם אמו והועברה למחנה ריכוז. יענקל ביקש מלאלמן סיוע לאחר שבאוקטובר נודע לו ולאביו שהם עומדים להיעצר. היא נתנה לילד מקלט, ולאביו הציעה כי יגור בבית סמוך אחר שבבעלותה. האב סירב להצעה, מתוך ציפייה שיוכל למצוא את אשתו ובתו בגרמניה, וכעבור מספר ימים נעצר. לאלמן לקחה את יענקל תחת חסותה. בחלק מהזמן עברה לגור איתו בבית קיט שהיה ברשותה מחוץ לריימס, שם היה קל יותר להשיג מזון באמצעות גידול עצמי של ירקות. על מנת להקשות על זיהויו, האריך יענקל את שיערו והעמיד פנים שהוא הגנן.
לאחר המלחמה.
יענקל היה היחיד מבני משפחתו ששרד את השואה. באוקטובר 1956 אימצה אותו לאלמן באופן רשמי והגדירה אותו כיורשה. לאלמן המשיכה להיות פעילה אחרי המלחמה במפלגה הסוציאליסטית ולפעול למען זכויות נשים וזכויות אזרח.
הכרה והנצחה.
ב-3 בינואר 1980 הכיר יד ושם במארי לאלמן כחסידת אומות העולם, ולכבודה ניטע עץ בגן חסידי אומות העולם בירושלים.
מדרשת מגדל עוז
איגנץ אצ'אדי
איגנץ אצ'אדי (במקור אדלר, בהונגרית: Acsády Ignác; קאריי, 9 בספטמבר 1845 – בודפשט, 17 בדצמבר 1906) היה היסטוריון יהודי-הונגרי, חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים (1888). בנוסף למספר מונוגרפיות עצמאיות, הוא היה חבר מערכת בעריכת תולדות המילניום של שאנדור סילאדי ומחבר סינתזות מרכזיות שכותרתן """תולדות האימפריה ההונגרית" ו"ההיסטוריה של הצמיתות ההונגרית".
משפחתו.
איגנץ אצ'אדי (במקור כאמור אדלר) נולד בנאג'קארוי, (Nagykároly) בהונגרית, אז הונגריה, במחוז סאטו מארה, היום: שם המקום קאריי, רומניה), שם אביו היה פרקש אדלר. המשפחה עברה לעיר מרחתאות היידוסובוסלו בשנות ה-50 של המאה ה-19. בצבירת ההון ההדרגתית של אביו הוא רכש אדמות ואחוזה והצליח לגדל את ילדיו במצב של מעמד ביניים. איגנץ, הבן הבכור, למד בגימנסיה הקלוויניסטית בדברצן ובפשט והתכונן למקצוע של עורך הדין.
ביוגרפיה.
איגנץ אצ'אדי המשיך את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת פשט (היום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד). בין מוריו השפיע עליו במיוחד גוסטב ונצל. ההיסטוריון המשפטי ונצל מוכר בזכות עבודתו בשם "ההיסטוריה של החקלאות ההונגרית" שפורסמה בשנת 1887. בהמשך סיים אצ'אדי את לימודיו גם בפקולטה לפילוסופיה ועבד בתחום העיתונאות לאחר קבלת הדוקטורט.
בזמן מיזוג "המאה שלנו" עם הפשטי נפלו, הוא הפך לכתב של יומון אחרון זה, אך הוא כתב גם לעיתונים אחרים. המאמרים הכלכליים והפוליטיים שלו היו מצוינים כמו אלה בתחום ההיסטוריה. עם זאת, תשומת לבו הופנתה יותר ויותר לנושאי ההיסטוריה ההונגרית. למרות שנשאר עובד של הפשטי נפלו עד מותו, הוא הקדיש את חייו לעבודתו כהיסטוריון. בשנת 1877 הוא גם למד ונבחן במדעי הרוח לעניין זה. הוא ערך מחקרים רבים ויסודיים בארכיונים ההיסטוריים של הארכיונים הלאומיים ושל האקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא החל את עבודתו כהיסטוריון למעשה בשנות ה-80 של המאה ה-19, ובנוסף לעבודתו העיתונאית תרגם את שלושת הכרכים מתוך "תולדות האפיפיורים של רומא" של לאופולד פון רנקה ואת תולדות הפוליטיקה של יוהאן קספר בלונצ'לי בהוצאת האקדמיה. הוא כתב גם סיפורת, כמו "בנק פרידיני" (1882); "נישואי כסף" (1893); בתוך הקומדיות והרומנים שלו שיצאו לאור בין השנים 1880–1883, בולט "ארץ הזהב" (קומדיה, 1880). הוא ערך את "לקסיקון היד" של הוצאת הספרים אתנאום שהיה מהראשונים בהונגריה (1891–1893).
אצ'אדי, שהגיע ממעמד הביניים היהודי המשכיל, התאפיין בידע רב בשפה ובידע מסוים בספרות. מחקריו התמקדו בעיקר בהיסטוריה כלכלית וחברתית, תחומי מדע היסטורי שהתפתחו באירופה במקביל להתקדמות הבורגנות והפיתוח התעשייתי.
בשנת מותו, 1906, פורסמה המונוגרפיה המקיפה שלו שכותרתה "תולדות הצמיתות ההונגרית". הוא עצמו ראה ביצירה זו את העבודה העיקרית בחייו. מההתקופה שלאחר כיבוש הונגריה על ידי שבטי המדיארים הוא תיאר את תהליך היווצרותה של הצמיתות, ואחר כך של האיכרים, ובפרק החמישי בעבודתו ניתח את תנאי הרפורמציה ושחרור הצמיתים בשנת 1848.
איגנץ אצ'אדי היה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים משנת 1888 ופרסם כמה ממחקריו בכתבי עת שונים כמו, ב"סקירה של בודפשט", ב"חינוך ההונגרי " וב"סקירה יהודית-הונגרית".
אצ'אדי נפטר זמן קצר לאחר ההצלחה הגדולה ביותר והאכזבה הגדולה ביותר שלו. דז'ה צ'אנקי, מזכ"ל הארכיון הלאומי, ספד לו בבית הקברות היהודי ברקושקרסטור וגם באקדמיה ההונגרית למדעים. היום קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
עבודותיו.
הוא פרסם כמה מחקרים מצוינים ב:
וכן מחקריו ההיסטוריים-יהודיים שנכתבו בשנתון IMIT
ויין מקוויי
אייזק ויין מקוויי (באנגלית: Isaac Wayne MacVeagh; ) היה עורך דין, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשליהם של נשיאי ארצות הברית ג'יימס גרפילד וצ'סטר ארתור.
ראשית חייו.
ויין מקוויי נולד בפיניקסוויל, פנסילבניה כבנם של מייג'ור ג'ון מקוויי ושל מרגרט (לבית לינקולן) מקוויי. אחיו, פרנקלין מקוויי, היה בנקאי ולימים מזכיר האוצר בממשלו של הנשיא ויליאם הווארד טאפט.
מקוויי למד באוניברסיטת ייל, שם הוא היה חבר באחוות דלתא-קאפא-אפסילון וב-1853 הוא סיים את לימודיו במקום העשירי בכיתתו. ב-1856 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ובשנים 1859–1864 הוא היה פרקליט המחוז של מחוז צ'סטר בפנסילבניה. במלחמת האזרחים הוא הצטרף למיליציית החירום של פנסילבניה שהתארגנה כנגד איום הפלישה של צבא הקונפדרציה בשנים 1862 ו-1863. הוא הקים פלוגת פרשים עצמאית ומאוחר יותר שירת ברגימנט מיליציית החירום ה-29 של פנסילבניה והגיע עד לדרגת מייג'ור.
קריירה פוליטית ומשפטית.
מקוויי היה לאחד ממנהיגי המפלגה הרפובליקנית והיה יריב בולט של חותנו, סיימון קמרון במאבק שהתנהל במפלגה ב-1871. בשנים 1870–1871 הוא שירת כשגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית ובשנים 1872–1873 הוא היה חבר בוועידה החוקתית של פנסילבניה.
ב-1875 היה מקוויי שותף להקמת משרד עורכי הדין בפילדלפיה שכיום ידוע בשם דקארט . הוא גם היה יושב ראש ועדת מקוויי שנשלחה ב-1877 על ידי הנשיא רתרפורד הייז ללואיזיאנה, כדי ליישב את המאבק בין שתי ממשלות המדינה וכך לאפשר את פינוי כוחות הצבא ממנה.