התמה המרכזית של "הבדל" נועדה להמחיש כיצד מושגי הגזע והמגדר נתפסו, שלא בצדק, כמנבאים התנהגותיים וקשורים ביולוגית אצל אנשים בעלי צבע עור או מין מסוימים. המשותף בקטגוריות שרירותיות אלו, במקצת מוגזם לעיתים קרובות, והתנהגות הקבוצה הדומיננטית ביותר בקטגוריה (למשל גברים לבנים עשירים או נשים לבנות עשירות) הופכת לאידיאלית כדרך המתאימה היחידה למלא תפקיד חברתי אחד. המשגה זו משמשת כאמצעי להדיר ומהווה סטיגמה נגד מי שאינו יכול להתיישר לפי סטנדרט זה. תהליך זה של "לעשות הבדל" מתממש באינטראקציות הבין-אישיות שהן חלק בלתי נפרד מחיי היום-יום ודרך כך, מאשררים ומשחזרים את המבנה החברתי. התנסות בעולם באמצעות יחסי הגומלין בין מאפיינים חיוניים אלה ובעיקר באמצעות מסגרת ההתייחסות של הקבוצה הדומיננטית (אינטרסים כוחניים), מייצרת דפוס של חשיבה והתנהגות המשחזר את אי-השוויון החברתי.
מחקר מדעי החברה הטיל ספק בטענה לפיה גזע יכול פשוט להתמזג עם צבע, כמו שמין לא יכול פשוט להתמזג עם איברי המין, או מעמד עם משכורות. מעמד אולי לא נראה כנוטה לרעיונות לגבי בידול חברתי טבעי, אך בתוך חברות קפיטליסטיות, לעיתים קרובות מניחים שמצבו הכלכלי של האדם הוא אינדיקציה ישירה פחות או יותר ליכולותיו להתקדם בחברה. מאחר שנשים וכל מי שאינו משויך לגזע הלבן לעיתים קרובות יותר סובלים מעוני, אזי מתקיימת ההנחה בחיסרון החברתי של קבוצות אלו, אך הנחה זו לא מדוברת אלא מתקיימת בשתיקה.
גישת המבניות החברתית הניחה את תשתית ההסבר העיקרית בדיונים בנושא, בכך שפרסמה שהמשמעות של ה'סטטוסים המיוחסים' כביכול, תלויים למעשה בהקשר החברתי בו אנו נמצאים. כלומר, גזע, מעמד ומגדר אינם רק עובדות מדעיות אובייקטיביות, אלא תהליכים דינמיים של בניית רמזים להתנהגות מוסרית (שניתן לתת עליהם דין וחשבון באופן אישי) בנסיבות מסוימות. אלו התהליכים המתרחשים ללא הרף, ולא איזו תוכנית אלוהית ומפוארת המגדירה את המבנה החברתי. אנשים "עושים הבדל" כאשר הם מודים (ביודעין או שלא) כיצד הסיווג שלהם הופך אותם לאחראים חברתית לפעול באופן מסוים בסיטואציה. עם זאת, כאשר אנשים מכיילים מחדש את "עשיית ההבדל" כדי לייצר דרכים חלופיות להמשגת דפוסי האינטראקציה, זה יסתכם בשינוי חברתי.
לעשות מגדר בישראל.
במסגרת הצבאית.
בישראל אחד המוקדים המעניינים לבחינת נושא עשיית מגדר הוא המסגרת הצבאית. במאמרה, "גבריות מתוך מחאה: על כינון הזהויות של חיילים בתפקידי צווארון כחול", אורנה ששון-לוי מציגה את הבעייתיות הקיימת ביחסים ובקשר בין צבא, גבריות ואזרחות. לטענתה, הצבא יכול להחליש זהויות גבריות; גברים בתפקידי צווארון כחול (כאלו המשתייכים למעמד הפועלים) מראים כי זהותם הגברית בנויה בניגוד לצבא ולא באמצעותו. מכאן עולה השאלה מי הוא גבר - מי שנושא נשק ומתאמן או שמא מי שמפרנס את הבית והמשפחה. סוגיה זו מדגימה את ההתנגשות בין הגבריות המצופה במערכת הצבאית ל"גבריות של הבית" שסודקת את הקשר בין גבריות למיליטריזם. ששון-לוי מציגה את "הגבריות החלופית" שקוראת תיגר ומערערת את המשולש הקדוש של גבריות, צבא ומדינה. אם כן, השירות הצבאי מוציא מחיילי הצווארון הכחול גבריות אחרת והוא מהווה זירה להבניית גבריות, אך לא גבריות שנובעת מלאומיות ומיליטריזם.
גם נשים במערכת הצבאית מתמודדות במודע או שלא במודע עם עשית מגדר או אי עשית מגדר. דפנה יזרעאלי, מתארת במאמרה "מגדור בשירות הצבאי בישראל" משנת 1999, כיצד מגיבות נשים ללחצים המופעלים עליהן באופן אוטומטי מעצם היותן נשים במערכת גברית. נשים המשרתות בתפקידים גבריים חשות כי עליהן להוכיח שאינן פחות טובות מגברים ולכן מאמצות דפוסי התנהגות גבריים. יזרעאלי נותנת לדוגמה את תפקיד המ"כית בצבא שהוא תפקיד גברי במקור. לטענתה המ"כיות "משחקות את הגבר" ו"מגזימות" בגבריות; מחקות את התרבות המילולית, את נימת הקול, הסלנג וההתנהגות של מפקדים רבים, זאת מפני "שאז שוכחים שאת אישה". בתרבות המאצ'ואיסטית החזקה שבצבא, גברים הם אלו שמעצבים את ההתנהגות והסגנון הראויים לדמות המנהיג וקובעים מהן התכונות האידיאליות. את תכונות או יכולות אלו, הנשים יכולות לאמץ לעצמן במיוחד שהלחץ המופעל עליהן גלוי למדי. לדוגמה, ששון-לוי (1997), מדווחת שקצינות הנותנות פקודות בקול גבוה (נשי) הן מושא ללעג כללי מדרגת הקצין הבכיר ועד לחיל הזוטר. לפי יזרעאלי, כשנשים מאמצות את הז׳אנר הגברי, הן מחזקות בדיעבד את הקשר בין מנהיגות לגבריות.
בנוסף, קארין כרמית-יפת ושולמית אלמוג טוענות במאמרן "הדתה, הדרה וצבא: אפס ביחסי מגדר?" משנת 2016, שאומנם נשים המשרתות בתפקידים קרביים זוכות בהעצמה, בסיפוק אישי ובתחושת ערך עצמי, אך הן עדיין נדרשות "לעשות גבריות" כחלק מפרקטיקה של משא־ומתן עם המשטר המגדרי הצבאי: הן מחקות קודים, תרבות מילולית, דפוסי התנהגות וסגנון לבוש גבריים, ומאמצות עמדות מיזוגיניות כלפי חיילות אחרות, במאמץ להיטמע באופן מלא בארגון, שנותר גברי במהותו. בין היתר הן מסוות את גופן הנשי במדים רחבים, עוטות כובע המכסה את שערן, ומסגלות לעצמן גינונים אחרים המסווים את מינן וזהותן המגדרית. בבסיסים מסוימים נשים אף נדרשות בהוראות הצבא להכמין סממני נשיות מובהקים, בין היתר באמצעות הימנעות משימוש בבושם, ממשיחת איפור או לק ומענידת תכשיטים. זרם־העומק המהדהד מאחורי איסורים אלה הוא שכשירותן של נשים לפקד נפגעת כאשר הן נראות כנשים.
במסגרת הפוליטית.
זירה נוספת הנשלטת על ידי גברים ומאלצת נשים "לעשות גבריות" היא הזירה הפוליטית. בשנת 2019 התפרסמה כתבה בחדשות ערוץ 12 המציגה את דרכן של הנשים בפוליטיקה הישראלית. במסגרת הכתבה פוליטיקאיות מספרות על הצורך באימוץ סממנים גבריים כדי להיתפס כשווה. לימור לבנת, לשעבר שרת החינוך מטעם מפלגת הליכוד, מספרת: "באתי לבושה כמו שנהגתי להתלבש, בטבעות על ידיי מאופרת ומסודרת. אני באה ואני מדברת והיה לי קול קצת ציפציף כזה. במקום להקשיב לי, מסתכלים עליי ומודדים אותי. איך אני נראית". לבנת החליטה להפיק לקחים ולעשות שינוי הדרגתי בהופעתה, כך שלא תיחשב "נשית" מדי. "אמרתי לעצמי קודם כל לדבר בקול נמוך יותר, חזק יותר ובצורה יותר אסרטיבית. שתיים, להוריד את כל הטבעות מלבד טבעת הנישואין, אבל גם לשנות את הלבוש. שלא יסתכלו עליי איך אני לבושה". יולי תמיר, לשעבר שרת החינוך מטעם מפלגת העבודה, סיפרה כי "זו לא החליפה, הקול או אופן הדיבור. זה כל הניסיון הזה כל הזמן להיות הכי קרובה לגבר אבל לא. כדי שיקשיבו לך בצורה הכי משמעותית".
נשיות מסורתית בישראל.
היחס של מדינת ישראל להפסקות היריון מהווה ביטוי לנשיות המסורתית בישראל. דלילה אמיר וניבה שושי במאמרן בוחנות את הסדרי ההפלות בישראל במטרה לבחון האם אלו מעצימים נשים או לחלופין מחלישים אותן. הן טוענות כי הממסד הישראלי לא נותן לנשים את זכות הבחירה בנוגע להפסקות ההיריון, והן למעשה משמשות למטרות דמוגרפיות כך שנדרש מהן להתאים את נסיבות חייהן לצורכי הכלל. אמיר ושושי (2008) מציינות כי חוק ההפלות משנת 1978 הוא חוק פטריארכלי, אשר לא רואה בנשים כסמכות הבלעדית היחידה בכל הנוגע לשליטה בפוריותן. מתוך כך, דרכי ההתמודדות בהפסקות היריון יהיה דרכי התמודדות הכוללות הסתרה והתחבאות ולא דרכי מאבק. בכך שהמדינה מקשה על ביצוע הפלות, היא מוציאה את הפעולה מחוץ לנורמה ומעצבת את הנשיות האידיאלית כך שנשים נאלצות להתיישר לפי הסטנדרט בכדי לעשות מגדר. תנועות נשים רבות והן הכותבות עצמן טוענות כי על מנת לגרום להעצמת נשים, תנאי הכרחי הוא לתת להן את השליטה הבלעדית על מערכת הרבייה שלהן ועל המיניות שלהן.
נושא נוסף המהווה חלק משמעותי, הן כחלק מנשיות מסורתית בישראל והן בעשיית מגדר אצל נשים בכלל, הוא אימהות. הסוציולוגית אורנה דונת בספרה "ממני והלאה: הבחירה בחיים בלי ילדים בישראל", עוסק בבחירה שלה לא להביא ילדים לעולם. היא בוחנת תפיסות חברתיות ותרבותיות בנוגע לבחירה האם כן או לא להביא ילדים. בישראל יש סטיגמה סביב אלו שבוחרים לא להביא ילדים. הם מבצעים 'עבירת מגדר' ונתפסים כפגומים, מוזרים ולא מצייתים לחובה האישית שלהם במדינה בה מעודדים מאוד לילודה, דבר שמתבטא גם בהסתייגות מהפסקות היריון או ממניעתו.
מתקפות הטליבאן (2021)
אדי יוסוף
עבדילחה עבדאללה יוסוף (באנגלית: Abdillahie Abdalla Yussuf; נולד ב-20 בפברואר 1992) הוא כדורגלן טנזני המשחק בעמדת החלוץ ביאוביל טאון.
קריירת מועדונים.
יוסוף התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של לסטר סיטי. בינואר , יוסוף הושאל לטמוורת' וכבר באותו יום ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד קטרינג טאון.
ב-2 באוגוסט 2011, יוסוף חתם בבורטון אלביון. ב-29 באוקטובר, יוסוף הבקיע בניצחון 3-6 נגד בארנט.
ב-23 במאי 2013, יוסוף חתם בלינקולן סיטי. במהלך תקופתו בקבוצה, יוסוף אף הושאל לגייסבורו טריניטי, הרוגייט טאון והיסטון.
ב-1 באוגוסט 2014 הצטרף לאוקספורד סיטי. ב-7 בפברואר 2015, יוסוף הבקיע שלושער ראשון בקריירה בניצחון 0-5 נגד בראקלי טאון.
ב-5 ביוני 2015, יוסוף הצטרף למאנספילד טאון. ב-11 במרץ 2016, יוסוף הורחק מחמישה משחקים ונקנס ב-700 פאונד, לאחר שהטיל את מימיו מאחורי היציע. ב-2 באוגוסט 2016, הושאל לקראולי טאון.
ב-1 בינואר 2017 חתם בגרימסבי טאון לשנה וחצי. בהמשך, יוסוף שיחק בבארו וסוליהול מורס.
במאי , יוסוף חתם בבלקפול מהפוטבול ליג הראשונה, אך מעולם לא שיחק בה. ב-17 בספטמבר 2019 יוסוף חזר לסוליהול בהשאלה עד לינואר .
ב-28 באוגוסט 2020 הושאל לרקסהאם על הלוואה לעונה.
ב-17 באוגוסט 2021 הצטרף ליאוביל טאון.
קריירה בינלאומית.