בארצות הברית מנופק על ידי משרד ההגנה האמריקני למי שסיים את שירותו הצבאי, שוחרר או פרש ממנו - טופס המכונה DD 214 או בשמו המלא - Defense Department Form 214 - Certificate of Release or Discharge from Active Duty. השם המקוצר משמש בשיח היומיומי וגם באינטראקציות עם גורמי ממשל. הטופס נכנס לשימוש בשנת 1950 ונחשב לאחד המסמכים החשובים ביותר בצבא האמריקני, משום שבו קיים תיעוד מלא על שירותו של המשתחרר, לרבות מידע על עיטורים ואותות, קידום, שירות קרבי או שירות מעבר לים, רכישת מקצועות צבאיים, אימונים ועוד.
Destiny's Child
גרפים של ישרים
מיסה פפה מרצ'לי
מיסה פפה מרצ'לי, או "המיסה של האפיפיור מרצ'לוס" היא מיסה בולטת ביצירותיו של ג'ובאני פלסטרינה. מיסות אפיפיוריות הושרו בעבר בטקסי הכתרת האפיפיור, ובפעם האחרונה בהכתרת פאולוס השישי בשנת 1963.
סגנון.
"מיסה פפה מרצ'לי" בנויה, כרוב המיסות מתקופת הרנסאנס, מקיריה, גלוריה, קרדו, סנקטוס/בנדיקטוס ואגנוס דאי, אף כי פרק האגנוס דאי מורכב משני חלקים, בניגוד לשלושה המקובלים. המיסה חוברה בסגנון חופשי ולא התבססה על קנטוס פירמוס או פארודי. אולי משום כך היא איננה עקבית מבחינה תימאטית כמו מיסות אחרות של פלסטרינה, הבנויות על פי מתכונת קבועה. ביסודה זו מיסה בשישה קולות (אף כי באגנוס דאי יש הכפלה, שבעטיה יש בפרק זה שמונה תפקידי שירה), אם כי השימוש במלוא הכוחות נשמר לקטעי שיר מסוימים בטקסט, וצירופי הקולות משתנים לכל אורך היצירה. המוזיקה כתובה בעיקר בסגנון הומופני, דקלומי, כמעט ללא חפיפת טקסט ותוך העדפה כללית לבלוק-קורדס, כך שהטקסט, שלא כמו במיסות פוליפוניות רבות במאה ה-16, נשמע בבירור בביצוע. כמו בחלק גדול מיצירתו הקונטרפונקטית של פלסטרינה, תנועת הקולות מתנהלת בעיקר צעד בצעד, והולכת הקולות דבקה ללא ערעור בחוקי המודוסים הדיאטוניים שקבע התאורטיקאי ג'וזפו צארלינו.
היסטוריה.
המיסה הולחנה לכבוד האפיפיור מרצ'לו השני, שכיהן במשך שלושה שבועות ב-1555. מלומדים שחקרו בנושא לאחרונה גורסים, שהמועד הסביר ביותר להלחנת המיסה היה ב-1562, אז הועתקה לכתב יד בבזיליקה די סנטה מריה מג'ורה שברומא.
המושב השלישי ומושב הנעילה של ועידת טרנטו היו ב-1562-1563 ובהם דנו בשימוש במוזיקה פוליפונית בכנסייה הקתולית והועלו חששות בנוגע לשתי בעיות: ראשית, שימוש בשילובי מוזיקה מעוררי התנגדות, כמו שירים חילוניים לטקסטים דתיים (בלטינית: contrafacta) או מיסות, המבוססות על שירי יין או זימה. שנית, האימיטאציה במוזיקה פוליפונית מטשטשת את מילות המיסה ומפריעה לדבקות האמונה של המאזינים. ויכוחים סוערים התנהלו סביב השאלה, האם יש לאסור במפורש על הפוליפוניה בעבודת הקודש, ואי-אילו פרסומי משנה שהוציאו משתתפי הוועידה מזהירים משתי הבעיות שהוזכרו. עם זאת, שום הכרזה רשמית מטעם הוועידה איננה מזכירה מוזיקה פוליפונית, מלבד יוצא מהכלל אחד – צו נגד שימוש במוזיקה שהיא, בנוסח של המועצה, "תאוותנית או לא טהורה".
החל בשלהי המאה ה-16 התהלכה סברה, לפיה השנייה בנקודות שהוזכרו, האיום באיסור השימוש בפוליפוניה מצד הוועידה בגלל הקושי בהבנת המילים, הייתה הסיבה שהניעה את פלסטרינה לכתוב את המיסה הזו. סברו, שהסגנון הפשוט והדקלומי של "מיסה פפה מרצ'לי" שכנע את החשמן קארלו בורומאו, כאשר שמע את המיסה, שמוזיקה רב-קולית יכולה להיות ברורה ומובנת, ושמוזיקה כשל פלסטרינה היא יפה מכדי שתיאסר להשמעה בכנסייה. ב-1607 כתב המלחין אגוסטינו אגזרי:
פרדריק פורסיית'
פרדריק פורסיית' (באנגלית: Frederick Forsyth; נולד ב-25 באוגוסט 1938) הוא סופר בריטי בתחום ספרות המתח.
רוב ספריו עוסקים ביחסים בינלאומיים, בריגול ובתרחישים צבאיים ומדיניים דמיוניים. בין ספריו המפורסמים: "נשיא על הכוונת", "תיק אודסה", "כלבי המלחמה" ו"אגרוף האל".
חלק מספריו עובדו לסרטים.
קורות חיים.
פרדריק פורסיית נולד בעיר אשפורד, במחוז קנט שבדרום מזרח אנגליה. לאחר סיום בית ספר תיכון, למד כשנה באוניברסיטת גרנדה שבספרד. בשנת 1956 התגייס לצבא הבריטי והוכשר להיות טייס בחיל האוויר המלכותי.
לאחר שחרורו מן השרות הצבאי בשנת 1958, השלים את לימודיו באוניברסיטה בפקולטה לעיתונות. בשנת 1961 החל לעבוד ככתב בסוכנות הידיעות רויטרס, ובשנת 1965 עבר לעבוד ככתב חוץ עבור ה-BBC. בקיץ 1967 נשלח לניגריה, כדי לסקר את המלחמה שניהל הממשל הניגרי כנגד המורדים בחבל ביאפרה. הוא שהה שם מספר חודשים ולאחר חזרתו לאנגליה פוטר מה-BBC, בעקבות האשמות שלכאורה נתן סיוע למורדים ואף פיברק כתבות אוהדות המורדים.
בשנת 1969 חזר לניגריה, הפעם ככתב עצמאי, כדי לאסוף חומר לספרו הראשון - "The Biafara story", ספר דוקומנטרי שמתאר בפירוט את מהלך מלחמת האזרחים בניגריה.
בשנת 1971 יצא לאור הרומן הראשון שלו - "נשיא על הכוונת" (The Day of the Jackal). הספר המתאר את ניסיון ההתנקשות של מתנקש בודד, שנשכר על ידי המחתרת OAS, בחייו של נשיא צרפת שארל דה-גול. הספר הפך לרב-מכר ואף זכה בפרס על שם אדגר אלן פו לספרי מתח בשנת 1972. בשנת 1973 עובד הספר לסרט "נשיא על הכוונת" בבימויו של פרד זינמן.
ספרו השני של פורסיית, "תיק אודסה", זכה להצלחה דומה לזו של ספרו הראשון; הוא נמכר בעותקים רבים ועובד לסרט בכיכובם של ג'ון ווייט ומקסימיליאן של. הספר מתאר את מאבקו של עיתונאי גרמני צעיר בארגון סודי של פושעי מלחמה נאצים בתחילת שנות ה-60.
בספרו השלישי, "כלבי המלחמה" מגולל פורסיית סיפורה של קבוצת שכירי חרב, שנשכרת על ידי תאגיד כרייה בריטי, כדי לבצע הפיכה צבאית במדינה באפריקה. המטרה – להשליט בה ממשלת בובות, שתסכים להעביר את זכויות הכרייה של פלטינה לתאגיד הבריטי. בשנת 1981 עובד הספר לסרט בכיכובו של כריסטופר ווקן.
בשנת 2010 עובד ספרו "הפנטום ממנהטן" - שמהווה המשך למחזמר "פנטום האופרה" - למחזמר בשם "האהבה לעולם לא מתה".
בשנת 2012 הוענק לו פרס "פגיון היהלום" למפעל חיים בתחום ספרות המתח מטעם איגוד סופרי המתח. בספטמבר 2016 פרש מכתיבת ספרי מתח, אך בשנת 2018 פרסם ספר מתח נוסף, "השועל" (טרם תורגם לעברית).
סוהיל עיסאוי
סוהיל עיסאוי (בערבית: سهيل عيساوي; נולד ב-1973) הוא סופר ואיש חינוך ערבי ישראלי.
חייו.
עיסאוי נולד בכפר מנדא בגליל התחתון ולמד בבתי ספר בכפר. בשנים 2000-1994 למד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב לתואר ראשון בהיסטוריה כללית ומדעי המדינה, ולתואר שני בהיסטוריה של עם ישראל. כן למד לקראת רישיון הוראה, והוכשר כמדריך פיתוח גוף במכון וינגייט.
עיסאוי היה חבר מועצת הסטודנטים באוניברסיטת בן-גוריון ב-1995, וזכה להערכה ולפרסים מטעם הדקאן והאגודה. היה חבר בוועדת המכרזים של האגודה ב-1995, ייסד עם חברים את "איגוד כותבי הדרום", ארגן אירועי תרבות בדרום, הוציא לאור וערך את הירחון הספרותי "אלינבוע", וכיהן כיו"ר "עמותת אקלאם לעידוד פעילות חברתית בדרום" בשנים 2002-1999.
עיסאוי פרסם מאות מאמרים בעיתונות הערבית בארץ ובעולם. הוא בעל אתר אינטרנט ספרותי משנת 2001 וכותב בלוג.
החל משנת 2004 עובד עיסאוי כמנהל בית הספר היסודי "אבן סינא" בכפר מנדא.
ספריו.
עיסאוי הוציא לאור 25 ספרים בתחום ההיסטוריה, ספרות יפה ושירה. הספר הראשון יצא לאור בשנת 1994 ונקרא "ויחזרו הציפורים לקניהם". ספרים נוספים שהוציא הם: "נדארתי" (1996), "פרדוס אלעאשקין" (1996), "בינה פקיי אלתאריך" (1999), "ותזרח אגדתו של האדם" (1998), "מרידות ומהפכות אשר הפרו את השקט בעולם האסלאמי" (2005), "החריטה בזיכרון המדבר" (2007), "קרבות מכריעים בהיסטוריה של האסלאם" (2008), "ענדמה תסמט טיור אלוטן" (2009), וכן "משחקים של פעם" (2009, תרגום ועריכה משותפת).
סיפורים לילדים:
זכה בפרס משרד התרבות עבור כתיבתו בתחום ספרות ילדים בשנת 2014
שיריו תורגמו למספר שפות. עיסאוי השתתף בכתיבת אנציקלופדיות של השירה הערבית וספרים משותפים לסופרים ערביים.
חרטת קונה
חרטת קונה הוא מצב נפשי בו אדם מרגיש צער או חרטה אחרי רכישה של מוצר או שירות.
הסיבות לחרטת קונה יכולות להיות מגוונות: פחד שהרכישה הייתה של מוצר לא נכון; פחד שהמחיר ששולם היה גבוה מדי; צער על כך שהקונה לא המתין ליציאתו לשוק של מוצר או דגם חדש יותר; רכישה באשראי ולא באמצעות כסף (אמצעי תשלום) זמין; ופחד מהדרך בה יקבלו אחרים את הקניה.
אדי קוקרן
ריימונד אדוארד "אדי" קוקרן (באנגלית: Eddie Cochran: 3 באוקטובר 1938 - 17 באפריל 1960) היה מוזיקאי רוקבילי ורוקנ'רול אמריקאי שזכה להצלחה בשנות ה-50 של המאה ה-20. מותו בתאונת דרכים בגיל 21 קטע קריירה מבטיחה, אך יצירתו הייתה בעלת השפעה על מוזיקת הפופ בסוף שנות ה-50 ובשנות ה-60.
קריירה.
קוקרן נולד בעיירה אלברט לי שבמחוז פריבורן בדרום מינסוטה. הוריו היו במקור מאוקלהומה והוא נהג להציג עצמו בראיונות כאיש אוקלהומה. הוא למד מוזיקה בבית הספר אך עזב את התזמורת כדי לנגן על תופים ועבר בהמשך מלימוד נגינה על פסנתר ללימוד נגינת גיטרה.
בסביבות 1950 עברה משפחתו לבל גרדנס, פרבר של לוס אנג'לס ואחרי שנגינת הגיטרה שלו השתפרה הוא החל להופיע ב-1955 כחלק מהצמד "The Cochran Brothers" ("האחים קוקרן" היו אדי קוקרן והאנק קוקרן ולא היה ביניהם קשר משפחתי).
באותה עת החל אדי קוקרן לנגן כנגן ליווי באולפני הקלטות והחל לחבר שירים. חלקם, בשיתוף פעולה עם ג'רי קייפהארט שהפך מאוחר יותר לאמרגנו. בעת שניגן עם האנק קוקרן, ניגן אדי קוקרן על גיטרת גיבסון חשמלית-אקוסטית, אך ב-1956 עבר לנגן על גיטרה של גרץ', מודל 6120, שהיה מודל בו השתמש גם הגיטריסט צ'ט אטקינס, מאבות "הצליל של נשוויל" במוזיקת הקאנטרי.