תגובות.
כדירוג הרב-ממדי העולמי הראשון של אוניברסיטאות, דירוג זה זוכה לתשומת לב רבה מצד אוניברסיטאות, ממשלות והתקשורת העולמית, מאז שהתפרסם לראשונה. סקר על השכלה גבוהה שהתפרסם על ידי האקונומיסט ציין לטובה את הדירוג כ"דירוג השנתי המצוטט במידה הרבה ביותר של אוניברסיטאות מחקר בעולם." במאמר שהתפרסם בירחון לענייני חינוך The Chronicle of Higher Education בשנת 2006 נכתב כי הדירוג "נחשב כדירוג הבינלאומי המשפיע ביותר."
אחד הגורמים התורמים למעמדו ולהשפעתו הרחבה של הדירוג נעוץ בעובדה שקיימת שקיפות בשיטת הדירוג והיא נראית אמינה וללא הטיה הנובעת ממיקום גאוגרפי. נתוני הדירוג האקדמי של אוניברסיטאות בעולם צוטטו בהרחבה ויושמו כנקודת התחלה לזיהוי נקודות חוזק וחולשה במערכת ההשכלה הגבוהה של מדינות שונות, וכן כמנוף לשינוי וליוזמות חדשות במערכת החינוך.
בביקורת על דירוג זה נטען שהוא מייחס משקל רב מדי לפרס נובל ולמדליית פילדס (30% מהדירוג) אף שהזוכים בפרסים אלה משקפים רק חלק קטן מאוד מתוך כלל פעילות האוניברסיטה, ושקריטריונים אלה מתעלמים מהפקולטות שאינן שותפות לפרסים אלה (כגון מדעי הרוח, משפטים, ומרבית המחלקות במדעי החברה). להמחשת העיוות מביא בריאן לייטר כדוגמה את אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, העוסקת רק במדעי הבריאות, ונמצאת במקום גבוה בדירוג, לפני אוניברסיטאות המקיימות מחקר והוראה בכל תחומי הדעת. ביקורת נוספת ציינה שהדירוג מתעלם מפרסים חשובים בתחומים אחרים, כגון פרס טיורינג במדעי המחשב.
הדירוג.
הטבלה מכילה את 100 האוניברסיטאות הראשונות בדירוג האקדמי של אוניברסיטאות בעולם, בשנים 2003 עד 2016. אוניברסיטה ששמה אינו מוזכר ברשימה, לא דורגה בין 100 הראשונות בעולם בשנים המופיעות בטבלה. הדירוג המלא הכיל 500 אוניברסיטאות, ובהמשך גדל ל-1,000 אוניברסיטאות.
דירוג אוניברסיטאות ישראליות.
בשנת 2020 מכון ויצמן היה המוסד האקדמי היחידי בישראל שדורג בין 100 האוניברסיטאות הטובות ביותר בדירוג העולמי. בעבר גם האוניברסיטה העברית הייתה בין 100 האוניברסיטאות הטובות ביותר בדירוג זה (וכן הטכניון), אך על פי הערכות, קשיים כלכליים ותקציביים שנובעים, בין היתר, מפנסיות תקציביות לסגל המבוגר שפרש, הקשה על האוניברסיטה לגייס חברי סגל חדשים מובילים, והשפיע על התדרדרותה בדירוג העולמי.
עם זאת בשנת 2021 שלושה מוסדות אקדמיים חזרו בדירוג למאה המקומות הראשונים: האוניברסיטה העברית בירושלים דורגה במקום ה-90, מכון ויצמן למדע ברחובות במקום ה-92 והטכניון בחיפה במקום ה-94.
מגמת העלייה בדירוג נמשכה אף בשנת 2022: האוניברסיטה העברית דורגה במקום ה-77 (עלייה של 13 מקומות ביחס לדירוגה בשנת 2021), הטכניון ומכון ויצמן דורגו במקום ה-83 (עלייה של 11, 9 מקומות בהתאמה).
המקום הגבוה ביותר בדירוג אליו הגיעה אוניברסיטה ישראלית הוא מקום 53 בו דורגה האוניברסיטה העברית בשנת 2012.
רז דגן
רז דגן (נולד ב-25 באוגוסט 1968) הוא שחקן קולנוע ודוגמן ישראלי שחי ופועל באיטליה.
ביוגרפיה.
רז דגן נולד בקיבוץ שדה נחמיה שבישראל, בן לעדינה ואליה דגן, יש לו שני אחים המתגוררים בחו"ל. הוא מחזיק באזרחויות אמריקאית וישראלית.
את דרכו המקצועית החל בתחילת שנות ה-90 באיטליה כדוגמן, ובמשך שנים נבחר מספר פעמים ברציפות לרשימת הדוגמנים המובילים בעולם. הוא השתתף כפרזנטור במסעות פרסום בינלאומיים של קוקה-קולה, ליוויס, IBM, סאן פאלגרינו, לוריאל, ייגרמייסטר ועוד.
בשיא הקריירה שלו ערכה לכבודו שגרירות ישראל באיטליה ערב מיוחד שבו הכריזה עליו כשגריר הבלתי רשמי של ישראל, הודות לפופולריות שלו בקרב הציבור האיטלקי.
לקראת סוף שנות ה-90 עבר מקריירת דוגמנות למשחק. ב-1997 יצא לשהות ממושכת בניו יורק, שם למד משחק בבית הספר למשחק של לי שטרסברג.
דגן השתתף ב-11 סרטי קולנוע, שמונה מהם בתפקיד ראשי. סרטו הראשון היה "Prêt-à-Porter" ב-1992, בבימויו של רוברט אלטמן.
השתתף גם בתפקידי אורח בסרטים הוליוודים כמו "אלכסנדר" בבימויו של אוליבר סטון ו"טיטוס" בבימויה של ג'ולי טיימור. בשני הסרטים לוהק לתפקיד לאחר מבחן בד אישי אצל הבמאי.
בהמשך לוהק לתפקיד ראשי בסרט "100 מסמרים" של הבמאי האיטלקי הנודע ארמנו אולמי; אולמי אמר על הבחירה בו:
הסרט הוצג ב-2008 בפסטיבל הקולנוע ירושלים; דגן הגיע לפסטיבל כנציגו של אולמי.
בין הסרטים בהם שיחק, "סיפורי רומא", סרטה הראשון של דרינה דה נירו, בתו החורגת של רוברט דה נירו שגם שיחקה בתפקיד הראשי וכתבה את התסריט ובסרט "אלבקיארה" עם אנדראה להוטסקה. בשנת 2011 שיחק בסרט המלחמה הצרפתי "כוחות מיוחדים" בתור זאיף לצדם של דיאן קרוגר ודג'ימון הונסו.
הכנסייה הסורית-אורתודוקסית
הכנסייה הסורית-אורתודוקסית (בסורית: ܥܺܕܬܳܐ ܣܽܘ̣ܪܝܳܝܬܳܐ ܗܰܝܡܳܢܽܘܬܳܐ ܬܪܺܝܨܰܬ݂ ܫܽܘ̣ܒ̣ܚܳܐ, עִדְתֹא סוּרְיֹיתֹא הַיְמֹנוּתֹא תְרִיצַתֿ שׁוּבְֿחֹא; במלאיאלאם: സുറിയാനി ഓർത്തഡോക്സ് സഭ; בערבית: الكنيسة السريانية الأرثوذكسية) היא כנסייה אוריינטלית שבסיסה בסוריה ויש לה מאמינים בכל העולם. היא אחת מהכנסיות שהתפצלו מהזרם המרכזי של הנצרות בוועידת כלקדון בשנת 451. הכנסייה הסורית-אורתודוקסית היא אוטוקפאלית, או עצמאית לגמרי, והפטריארך העומד בראשה איננו כפוף לסמכות גבוהה יותר. היא מצויה באחדות (קומוניון) מלאה עם יתר הפלגים האוריינטליים. הנהגתה יושבת בדמשק, והפטריארך הנוכחי וה-123 למניין הוא אִיגְנַטִיוּס אַפְרֶים השני (ܐܝܓܢܛܝܘܣ ܐܦܪܝܡ ܬܪܝܢܐ). מספר חבריה מוערך בבין 1.5 לשלושה מיליון. שלושה רבעים מהם מתגוררים בהודו, והפרובינציה של הקתוליקוס מקרלה היא המרכיב הגדול ביותר בכנסייה. הכנסייה משתמשת בשפה הארמית-סורית בטקסיה.
שורשי הכנסייה מצויים בפילוג הפטריארכיה העתיקה של אנטיוכיה בעקבות הצהרת כלקדון ב-451 באשר לשני הטבעים של ישו. שוללי כלקדון ייסדו את הכנסייה ומקבליה נותרו כאגף אורתודוקסי נפרד. יש המכנים את הכנסייה "יעקוביטים" על שם יעקב בורדעיא שארגן את הכנסייה המונופיזיטית בסוריה במאה ה-6, אבל הסורים אורתודוקסים אינם מוכנים שכנסייתם תיקרא על שם אדם ורואים בכינוי זה ביטוי עוין.
לבוש הכמורה.
לראשם חובשים הכמרים הסורים ברדס שחור ששני חלקיו מחוברים בחוט רקמה. בכל חלק של הכובע רקומים שישה צלבים וצלב גדול בגבו. ברדס זה, הדומה לזה שחובשים הנזירים הקופטים, מכונה בפי הסורים "סקימו". מסורת שמקורה במצרים מספרת כי מייסד הנזירות אנטוניוס היה שקוע בקריאת כתבי הקודש על שפת הנילוס והשטן שלח לו פיתויים אולם אנטוניוס לא התייחס אליהם. השטן הגיע למסקנה כי הכובע שלראשו של הנזיר אוטם את חושיו וניסה לחטוף את הכובע. אנטוניוס התעשת ותפס את קצהו השני של הכובע עד שניצח ונפל ארצה כשהכובע בידו אך קרוע באמצעו. מאז משאירים הנזירים את התפר גלוי במרכז להזכירם את פיתויי השטן. הצלבים מימין ומשמאל מסמלים את שנים עשר השליחים והצלב מאחור-את ישו.
נוכחות העדה הסורית בירושלים.
על-פי המסורת הסורית, נוכחותה בירושלים הייתה רצופה ומאז 1465 הבישופים הסורים מתגוררים דרך קבע בכנסיית סנט מרק שברובע הארמני. הם שימרו זכויות מסוימות במקומות הקדושים אולם הם כפופים לפטריארכיה הארמנית כחלק מהסטטוס קוו. מרבית חברי הקהילה הגיעו כפליטי הטבח העות'מאני במרכזים סוריים באנטוליה במלחמת העולם הראשונה. כמו הארמנים בירושלים גם הקהילה הסורית הגיעה לשיא גודלה בשנות ה-40, כשרבים מחבריה התמקמו מחוץ לעיר העתיקה. הקהילה סבלה מנסיגה גדולה לאחר מלחמת העצמאות ומספר חבריה פחת בכמחצית. ב-1990 היו כ-200 סורים בירושלים וכ-1,500 בבית לחם (זאת לעומת כ-2,000 בירושלים ב-1945). הסורים לא אימצו את הזהות הערבית והם מתרחקים מפעילות פוליטית. הם מנסים להימנע מהקונוטאציה הלאומית של המושג "סורי" ומעדיפים את המושגים "ארמאי", "אשורי" או "syriac". השימוש במונח "אשורי" יוצר בלבול עם הכנסייה האשורית הנסטוריאנית.
המרכז הסורי בירושלים הוא בכנסיית מרקוס הקדוש, בה הם מזהים את מקום הסעודה האחרונה של ישו. מסורת סורית אחרת מזהה מקום זה גם כביתו של מרקוס (הוא יוחנן המכונה מרקוס על פי מעשי השליחים י"ב 12). לפתח הבית הגיע פטרוס לאחר שנמלט באורח נס מחיילי אגריפס וכאן התגוררה אמו של ישו, מריה, לאחר צליבתו. לטענתם, שם התכנסו השליחים כאשר שרתה עליהם רוח הקודש ומכאן יצאו להפיץ את הנצרות. הם הטבילו איש את רעהו, ואגן הטבילה קטן הממדים שמור במזבח מוזהב עטור בכיפה.
בבעלות הכנסייה נמצאים שטחים נרחבים ברחוב הנביאים בירושלים שחלקם מוחכרים ומשמשים למגורים ולעסקים.
נהר ספרים
נהר ספרים היא הוצאה לאור ישראלית בבעלות הסופר ראובן מירן, המתמקדת בפרסום ספרים בעלי מסרים חברתיים ופוליטיים, ספרי עיון בנושאי תרבות וספרות מתורגמת.
היסטוריה.
ההוצאה הוקמה בספטמבר 2003 על ידי ראובן מירן, צוות ההוצאה הוא מירן, העוסק בתרגום ועריכה, ואשתו שושי, העוסקת בעריכה לשונית, בנוסף מועסקים בה מתרגמים פרילנסרים לעת צורך. ההוצאה מקבלת לעיתים תמיכה כלכלית מהמפעל לתרגום ספרות מופת או מהמכון הצרפתי לתרגום ספרים. ההוצאה מתמקדת בספרים בעלי מסרים חברתיים ופוליטיים, ספרי עיון בנושאי תרבות וספרות מתורגמת. ההוצאה פועלת מבית משפחת מירן בבנימינה.