צולל הביצות דוגר בדרום-מערב אסיה (מערבית לסין ודרומית לפקיסטן ולהודו), מזרח אירופה (בעיקר באזור הבלקן - צרפת ובספרד) ובצפון אפריקה. אוכלוסיות יציבות מצויות גם בטורקיה וסביב הים השחור. אוכלוסיות אחרות מעדיפות לבלות את החורף במזרח התיכון, צפון-מזרח ומערב אפריקה ודרום-מזרח אסיה. במשך העשורים האחרונים הצטמצמה אוכלוסייתו במערב אירופה ובמרכזה, הופך למין הקרוב לסכנת הכחדה. ההערכה היא שגודל האוכלוסייה בכל העולם נע בין 163,000 ל-257,000. הרס בתי גידול, ייבוש ביצות עם צמחייה עבותה, כריית כבול, אטרופיקציה ("חנק" מקווי מים כתוצאה מריבוי אצות חד-תאיות - כתוצאה מריבוי מזהמים המשמשים מזון לאצות אלו. המים נעשים עכורים ומתפתחים בהם תנאים אנאירוביים) ועוד, מאיימים על עתידם של צוללי הביצות.
בישראל, צולל הביצות נחשב לברווז חורפי וחולף נדיר במיוחד, וגם למקנן נדיר. עד לאמצע המאה ה-20, נחשב הברווז למין מצוי בקיץ בישראל, וגם למקנן מצוי, בעמק החולה, בחוף הכרמל ובמישור החוף. כאמור, הידלדלותה של אוכלוסיית צוללי הביצות בארץ מקורה בשני אירועים; האחד הוא ייבוש כל הביצות בישראל בשנות השישים - ובהן ימת החולה. האירוע השני היה כעבור שלושים שנה, כאשר ייבשו את בריכות החמצון של מפעל השפד"ן שליד ראשון לציון - שם קיננו. אירועים אלה השפיעו קשות על צוללי הביצות, הזקוקים לצמחיית גדה עשירה, אשר הולכת ונעלמת, והם הפכו למין בסכנת הכחדה חמורה בישראל.
מבנה גוף והתנהגות.
צולל הביצות הוא בעל מבנה גוף קטן יחסית. אורך גופו הוא 40 ס"מ. מוטת כנפיו 65 ס"מ, כאשר אורכה של כל כנף הוא 19 ס"מ. משקלו הוא 550 גרם. הזכר ניכר זכות הצבע הערמוני החזק שלו, והוא נראה לרחוק בזכות הסוככות הלבנות שמתחת לזנבו. עיניו הן לבנות. הנקבה לעומתו, היא בצבע חום-שחור וגם לה סוככות לבנות מתחת לזנב. בזמן תעופה, ניתן לראות את הפס הלבן בכנפם האחורית של צוללי הביצות. המעוף שלהם ישר עם חבטות כנף מהירות מאוד. בשעת סכנה, צוללי הביצות לא ממהרים להמריא אלא מעדיפים להסתתר בצמחייה הסבוכה, שם הם ממתינים בדממה ובסבלנות עד חלוף הסכנה.
בניגוד לשאר הצוללים, צולל הביצות יוצא דופן בכך שהוא אינו מבלה במקווי מים גדולים, אלא מסתפק במאגרים קטנים, אפילו בשלוליות, ובנוסף הוא מעדיף להימצא בקבוצות קטנות. נדיר לראות קבוצה עם יותר מ-15 צוללי ביצות המבלים יחד. מזונו מכיל בעיקר חומר צמחי. לעיתים הוא תולש צמחי מים מהקרקעית ואוכל אותם מעל פני המים. צוללי הביצות במהלך עונת הנדידה נודדים דרומה, בעיקר בחודש אוקטובר. את החורף הם מבלים בעיקר בצפון הודו, באגן הים התיכון, ובאזורים מסוימים דרומית למדבר סהרה. הם שוהים באזורים אלה עד מרץ. כך הם נהגו בברכות הדגים ובמאגרי המים בישראל. בין 1969 ל-1974, נע מספר צוללי הביצות שהגיעו לישראל בחורף בין 24 ל-830.
בדרך כלל הם נראים בקבוצות של 2–5 פריטים בין ברווזים אחרים. לפני ייבוש החולה, עשרות זוגות ממין זה דגרו בו. טקס האירוסין של צוללי הביצה מתרחש במועד מאוחר יחסית - מסוף ינואר ואילך. בהטלה אחת של נקבת צולל ביצות מוטלים בדרך כלל 8–10 ביצים. צבעם של הביצים הוא חום-בז' בהי, גודלה 38*53 מ"מ, ומשקלה כ-35 גרם. משך הדגירה של צוללי הביצות הוא 25–27 ימים. לאחר ייבוש החולה, חדלו צוללי הביצות מלדגור בישראל. בקיץ 1972 נצפו צוללי הביצות כשחידשו דגירתם בביוב של גוש דן. בקיץ 1974, זוהו במקום שבע משפחות עם אפרוחים. שנים מעטות לאחר מכן הם נצפו דוגרים גם בברכות הביוב של העיר אשדוד. משפחה אחת בלבד נצפתה בברכות במזרח עמק החולה.
אחרון הלא-צדיקים
אחרון הלא-צדיקים (במקור: Le Dernier des injustes; באנגלית: The Last of the Unjust) הוא סרט תיעודי ביוגרפי בבימויו של קלוד לנצמן, הסוקר את פעילותו של בנימין מורמלשטיין, שהיה רב, פעיל יהודי וראש היודנראט בגטו טרזיינשטט.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2013. אורכו כשלוש וחצי שעות, והוא בוים על ידי לנצמן על בסיס ראיונות שערך עם גיבור הסרט בנימין מורמלשטיין בשנת 1975. בישראל הוצג הסרט בתרגום לעברית החל מסוף ינואר 2014, אז הוקרן לרגל יום הזיכרון הבינלאומי לשואה.
לפי הסרט, מורמלשטיין הוא ראש היודנראט היחיד בכל אירופה ששרד את מלחמת העולם השנייה והשואה, ולכן לזיכרונותיו משמעות מיוחדת.
יצירת הסרט.
בשנת 1975, במסגרת התחקיר לסרטו "שואה", נפגש קלוד לנצמן עם מורמלשטיין בביתו ברומא לסדרת ראיונות שנמשכו 17 שעות בסך הכול. לנצמן צילם את הראיונות הממושכים שערך עם מורמלשטיין, ובמהלכם שאל וקיבל תשובות על החיים במהלך המלחמה, יחסיו של מורמלשטיין עם אדולף אייכמן ובמיוחד תקופת כהונתו כראש היודנראט בטרזיינשטט והדילמות שנלוו לה. בנימין מורמלשטיין התגלה כמרואיין אינטליגנטי ביותר, בעל זיכרון חד והבנה של התקופה בה חי. בסופו של דבר לא השתמש לנצמן בחומר המצולם הזה במסגרת סרטו "שואה". רק בתחילת המאה ה-21 החליט לנצמן שהגיע הזמן לעשות שימוש בחומרים, ויצר את הסרט, המבוסס בחלקו הגדול על הראיונות עם מורמלשטיין.
ש&quot;נ
אברהם צבי אייזנשטט
מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן
מוזיאון בית אוּרי ורמי נחושתן הוא מוזיאון לאמנות מודרנית הנמצא בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
היסטוריה.
המוזיאון הוקם בשנת 1958 על ידי מאיר ורעיה נחושתן, לזכרם של בניהם אורי ורמי נחושתן. בתחילה היה זה מבנה צנוע בו הוצגו רק עבודותיהם של האחים. עם הזמן התפתח המוזיאון והפך למוזיאון לאמנות מודרנית בדגש על התמודדות אמנותית עם בעיות החברה הישראלית. את שני אגפיו המקוריים של המוזיאון תכננו האדריכלים שולמית נדלר, מיכאל נדלר ושמואל ביקסון (בשנת 2015 פרסם המוזיאון קטלוג העוסק בתולדות אדריכלות המבנה). בזכות עיסוקו של מאיר נחושתן ביציקת נחושת הוא היה בקשר עם אמנים רבים, שסייעו להקמת המוזיאון ביצירה ובתרומה. אגודת הציירים והפסלים היהודיים בפריז אימצה את המוזיאון והעשירה את אוספיו ביצירות מאסכולת פריז. עם השנים נוספו לאוסף יצירות של אמני הארץ בכלל אמני ועמק הירדן בפרט. באולם מיוחד מוצגים דרך קבע נופי רישומיהם של אורי ורמי נחושתן, המצוירים ביד בוטחת ורבת כישרון. ראוי לציון בתמונות אלה הוא מבטם הבוגר והעמוק של מי שהיו אך נערים במותם.
אורי ורמי נחושתן גדלו בקיבוץ אשדות יעקב. במלחמת העצמאות, בטרם מלאו לו שמונה עשרה שנה, התגייס אורי, האח הבכור, לגדוד הקומנדו בחטיבה 8 ושימש כסגן מפקד מחלקה בפלוגת הג'יפים. הוא נהרג בקרבות רמלה-לוד. אחיו רמי נשלח עם בני כיתתו להגשת עזרה בקיבוץ יראון שבגליל. ובהיותו בשדה הוכש על ידי נחש צפע בן שבע עשרה ומחצה היה במותו. עוד בילדותם התבלטו האחים נחושתן בכישרונם האמנותי, וציורים משל אורי אף נדפסו ב"דבר לילדים" באותן השנים.
המוזיאון אירח במשך השנים תערוכות הנוגעות להנצחה הלאומית והחילונית בארץ. כן הוצגו מאות תערוכות של עבודות פיסול וציור מקומיות בנות זמננו. התערוכות מתחלפות מדי חודשיים שלושה.
במוזיאון קיימת מחלקת הדרכה לילדי גנים ותלמידי בית ספר, ההפעלות בנויות בצורה חווייתית ומטרתן לפתח אצל הילדים כלים להתבוננות, ניתוח והנאה מהאמנות הפלסטית.
במלאת חמישים להקמתו עבר המוזיאון תהליך של שינוי ושדרוג. מרחב התצוגה גדל, והמוזיאון מכיל אולמות לתצוגות מתחלפות, ותצוגת הקבע של האחים אורי ורמי נחושתן. אולם עיקר ביסוסו של המוזיאון הוא על תערוכות מתחלפות. מדי שנה נפתחות כארבע עד חמש תערוכות חדשות.
ב-1998 הציג המוזיאון תערוכה בשם "שבת בקיבוץ", האוצרת הייתה טלי תמיר. הייתה זו תערוכה של דיאלוג בין אמני הקיבוץ לדורותיהם. בשנת 2007 אצר יעקב גרוס תערוכה של יעקב בן דב, "מדברים גלויות מארץ ישראל", שבה בשילוב בין שלושת ענפי הצילום מוצגות תמונות של הגשמת המפעל הציוני ברחבי הארץ החל מימי העלייה השנייה, ובמהלך העשורים הבאים של המאה העשרים. שתי התערוכות כאחת מצביעות על אופיו של המוזיאון, המתמודד בעזרת יצירות אמנות עם משברים חברתיים ואידאולוגיים בחברה הישראלית. ב-2015 הוצגה במוזיאון תערוכת יחיד ראשונה במוזיאון ישראלי לאמן גרפיטי, עדי סנד (אוצר: מיכאל יעקובסון). באותה שנה הוצגו גם שתי תערוכות שהתמקדו באדריכלות: התערוכה "עבודת צוות" שעסקה בעבודות משרד האדריכלים "נדלר נדלר ביקסון גיל" שתכננו בין השאר את בניין המוזיאון המקורי, והתערוכה "באר בקיבוץ" שעסקה בעבודות של האדריכל מנחם באר חבר קיבוץ געתון.
חובילס
חוּבִילֶס (בספרדית: Juviles) הוא כפר ורשות מקומית במרכז הקומרקה אלפוחרה גרנדינה () במחוז גרנדה , בקהילה האוטונומית של אנדלוסיה שבדרום ספרד. העיירה נמצאת במרחק 114 קילומטרים מבירת המחוז, גרנדה, בתחום השיפוט של אורחיבה (Órgiva).
הכפר הוא חלק מהאזור ההיסטורי של אלפוחרה, ונמצא בתוך הפארק הלאומי סיירה נבדה. בשנת 2013 התגוררו בו כ-135 תושבים. הכפר הוא השני בקוטנו בלאס אלפוחרה. מקור הפרנסה העיקרי של התושבים הוא מתיירות כפרית.
במהלך הכיבוש-מחדש הנוצרי של גרנדה (1492), הורה פרננדו השני, מלך אראגון להרוס את הכפר מחשש שישמש מחסה למורדים. הכפר יושב מחדש, ובמאה ה-16 מילא תפקיד מרכזי במהלך מרד המוריסקים. לאחר דיכוי המרד, גורשה אוכלוסיית הכפר המוריסקית, והוא יושב בתושבים נוצרים.
בחובילס מתרחש חלק מרכזי מעלילת ספרו של אילדפונסו פלקונס, הרומן ההיסטורי "היד של פאטימה", העוסק במרד המוריסקים (תחילת העלילה היא בכפר אוחיחר נמצא בקרבת מקום). כהוקרה, נקרא בשנת 2010 רחוב בכפר על שמו.
מירה ארצי
מחברת מנחם בן סרוק
מחברת מנחם בן סרוק היא מילון ללשון המקרא שנכתב בידי מנחם בן יעקב אבן סרוק בשנים 960-950 בעידודו של חסדאי אבן שפרוט.
הקדמה.