בקרב המשפחות היותר מסורתיות, להיות להט"ב זה בושה ומשהו שצריך "לרפא" באמצעות טיפול רפואי, נישואים מסודרים או אלימות פיזית. משפחות מודרניות יותר יכולות להיות סובלניות יותר, אך גם מודאגות מכך שבנם או בתם יתמודדו עם הטרדה או אפליה.
דעת קהל.
על פי סקר הערכים העולמי ב-2011, 42% מתושבי בחריין האמינו ש"הומוסקסואליות לעולם אינה מוצדקת", נתון נמוך מהממוצע העולמי שעמד על 48% שהסכימו עם האמירה הזו. זה גם היה מקובל יותר מכל מדינות ערביות אחרות שנסקרו. אותו סקר מצא ש-18% מתושבי בחריין "לא היו רוצים לגור בשכנות עם חברי קהילת להט"ב", נתון שהיה מהנמוכים בעולם.
פול לרואה
פול לרואה (בצרפתית: Paul Leroy: 1860–1942) היה צייר צרפתי ידוע ביצירות אוריינטליות. הוא היה חבר מייסד של ״אגודת הציירים המזרחיים הצרפתיים״, ועיצב את הלוגו הראשון של החברה.
חיים וקריירה.
לרואה בילה את ילדותו באודסה, שם לאביו היה עסק. הוא חי באודסה עד גיל 17, מה שעורר בו עניין במזרח. הוא היה אזרח צרפתי, ובפריז למד בבית הספר לאמנויות יפות, והציג לראשונה בשנת 1882 וקיבל מדליה.
בבית הספר הוא פגש את ז'ורז' לנדל (1860–1898), צייר מזרחי, והשניים הפכו לחברים לכל החיים. בשנת 1885 הוא ביקר בטורקיה ובמצרים, עם לנדל. בשנת 1886 נסע לתוניסיה ולאלג'יריה, וחזר לאזור הדרומי של המדינה מספר פעמים במהלך שנות ה-80 וה-90. בתקופה זו למד לרואה את השפה הערבית, מה שאיפשר לו להשתמש בכתב הערבי ביעילות במספר ציורים וליתוגרפיות.
בשנת 1893, לרואה, יחד עם אמנים נוספים הפכו לחברים מייסדים של אגודת ציירי המזרח, שהייתה אגודה צרפתית. האגודה הייתה אחראית לקידום האמנות האוריינטליסטית, הגדלת מספר התערוכות ועידוד אמנים שרצו לנסוע לאוריינט.
האגודה ניכסה לעצמה לוגו שעוצב על ידי לרואה והשתמשה בו בכל ההתכתבויות, הקטלוגים, הפוסטרים שלהם. הלוגו שילב את הסהר, מגן הדוד והיד השחורה של פאטמה. הציור מייצג צרפתים כזרים, אשר בכל זאת חולמים על אינטגרציה וסינתזה תרבותית. הליטוגרפיות של לרואה שימשו רבות גם ביצירות הגרפיות של האגודה, כולל פוסטרים וחוברות.
במהלך הקריירה שלו, לרואה צייר גם סצנות מזרחיות וגם ציורים דתיים. הוא עבד בשמן, בצבעי מים וגם עשה ליתוגרפיות.
גזה ד. ברקו
גזה ד. ברקו (במקור דוד ברקוביץ', בהונגרית: Berkó D. Géza; שאטוראליאויהיי, 17 באוקטובר 1870 – ניו יורק, 8 בנובמבר 1927) היה מומחה דפוס יהודי-הונגרי, בעל עיתון, עורך עיתון יהודי-הונגרי-אמריקאי.
ביוגרפיה.
דוד ברקוביץ' נולד במשפחה יהודית כבנם של אברהם ברקוביץ' ושל לני ברקוביץ'. הוא היה בן 18 כשהיגר עם הוריו לארצות הברית. שם הצטרף כמדפיס ל"משמר הלאומי ההונגרי" שיצא בשפה ההונגרית ושם למד את כל רזי הדפוס ואת הכנת ועריכת עיתון. משם עבר להציל ולהחיות את עיתון הנפסבה (בהונגרית: קול העם) האמריקאי שיצא בשפה ההונגרית בניו יורק. השבועון תחילה, שנוסד בדצמבר 1899 על ידי מדפיסים הונגריים בניו יורק, בחר בכוונה את השם בהקבלה לשם של הנפסבה (קול העם) היומון ההונגרי בהונגריה ובכך סימן את גם את מחויבותם לאידיאל הסוציאל-דמוקרטי. גזה ד. ברקו הפך אותו לעיתון יומי ב-1904. משנת 1899 ועד מותו ערך ברקו את העיתון במשך כ-28 שנים. היה צורך גדול בעיתונים בשפה ההונגרית, שכן משנת 1870 גדל בהתמדה מספר המהגרים ההונגרים באמריקה, שפנו לעיתונים בשפה ההונגרית לעזרה ולהדרכה ב'עולם החדש' הלא נודע. גזה ד. ברקו ידע זאת היטב, הוא היה גם בעד חיזוק חיי הקהילה. הוא היה משוכנע שההונגרים ישגשגו באמריקה רק אם ההונגרים יעזרו להונגרים בכלל והיהודים ההונגרים זה לזה בפרט. מנהיגי חוג החינוך העצמי של ניו יורק, שנוסד ב-1888, שהוקדש ברובו לטיפוח התרבות ההונגרית, כללו את מור צוקור, וילמוש פרקש, ארתור קוזמה, לאיוש קליין, הרמן שיפוש, ינה קולוז'י, מיקלוש וינטר, ינה האקר, ז'יגמונד קליין (רובם ככולם יהודים). בנוסף לגזה ד. ברקו. בשנת 1910 הוא פרסם את כרך יום השנה ה-10 של הנפסבה ההונגרית האמריקאית, עם מיטב הכתבות והאיורים של הכתבים. בין השנים 1915 לבין 1921 פרסם גם את ה"עיתון בתמונות" (Képes Újság).
לאחר חוזה טריאנון, גזה ד. ברקו ארגן הפגנה שקטה ועלייה לרגל של הונגרים אמריקאים לוושינגטון די. סי, מעולם לא היו כל כך הרבה הונגרים בבירת ארצות הברית לפני או מאז. תהלוכת ההונגרים ביטאה בכבוד את הצער על גורל מולדתם. האמריקנים שמו לב לתחושה זו של ההונגרים בהבנה ובכבוד. גזה ד. ברקו יזם וארגן גם את הקמת הפסל של לאיוש קושוט בניו יורק. ב-15 במרץ 1928 (לאחר מותו) נחנך הפסל באופן חגיגי.
יצירת חייו המרכזית של ברקו, הנפסבה ההונגרית האמריקנית, חיה עד היום, וכתבותיהם של הונגרים מפורסמים הופיעו ומופיעים בה, בין השאר מפי פרנץ מולנר, שנדור מאראי, פרנץ פייטה, ג'ורג' פאלודי וכו'.
איילה גליקסברג
הכביש האמריקאי
ג'וזף ואנס
ג'וזף ואנס (באנגלית: Joseph Vance; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, שכיהן כמושל אוהיו ה-13, הראשון מבין חברי המפלגה הוויגית שכיהן בתפקיד זה.
ראשית חייו.
ג'וזף ואנס נולד בקאטפיש (כיום וושינגטון) שבפנסילבניה. ב-1788 הוא עבר יחד עם אביו, ג'וזף ק. ואנס, ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית, לואנסבורג שבקנטקי, וב-1805 לאורבנה שבאוהיו.
בשל מגוריו באזורים הפחות מיושבים של ארצות הברית, היו לו מעט מאוד הזדמנויות ללמוד בבית ספר. העדר החינוך הפורמלי הטריד אותו במידת מה במשך כל ימי חייו. עם זאת, על אף שלא למד בבית ספר הוא נחל הצלחה. שאיפתו לעבודה קשה, גם בגיל צעיר, תרמה להצלחתו.
כאיש צעיר, עבד ואנס כסוחר במלח. הוא נדד באזורים מרוחקים של אוהיו ומכר מלח למתיישבים המקומיים. ב-1807 נשא ואנס לאישה את מרי למון, שמשפחתה התגוררה באורבנה. ב-1809 כאשר מת אביו, לקח ואנס על עצמו את ניהול החווה המשפחתית. מכאן והלאה, עד יומו האחרון, עבד ואנס בניהול החווה במקביל לתפקידיו הפוליטיים.
קריירה.
כניסתו הראשונה של ואנס לפוליטיקה הייתה כאשר הוא מונה כמזכיר מועצת הנציבים של המחוז. הוא גם הקים חברה לייצור כלי נשק, שהייתה חלק מהמיליציה של אוהיו במלחמת 1812. רבים רחשו לו הערכה רבה ובזמן המלחמה הוא התקדם במהירות מדרגת מייג'ור לדרגת מייג'ור גנרל. בשנים 1812–1813, 1815–1816 ו-1818–1819 הוא היה חבר בבית הנבחרים של אוהיו. ב-1820 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו שבע תקופות כהונה עד שהפסיד בבחירות של 1834 לכהונתו השמינית. כחבר בית הנבחרים הוא הצביע בעד חקיקה שבמסגרתה אושר מימון לעבודות ציבוריות במערב. הוא גם נודע בתמיכתו בביטול העבדות בארצות הברית. ב-1836 נבחר ואנס כמושל אוהיו וכיהן בתפקיד תקופת כהונה אחת של שנתיים.
ואנס היה מושל המדינה הראשון מהמפלגה הוויגית. בתקופת כהונתו כמושל תמך ואנס במימון המדינה להקמת בתי ספר ציבוריים וכריית תעלות. הוא גם פעל לביטול עונש המוות באוהיו. הוא רכש לו מוניטין כמושל אהוד עד שתמך בהסגרתו של אדם שהואשם בסיוע לעבדים נמלטים כדי שיעמוד למשפט בקנטקי. אף על פי שקודם לכן הוא נודע בעמדותיו נגד העבדות, הסגרה זו השפיעה באופן משמעותי על מסע הבחירות שלו לבחירה מחדש ב-1838. בסופו של דבר נבחר תחתיו וילסון שאנון.
פרישתו מהפוליטיקה לא ארכה זמן רב. בשנים 1839 -1841 הוא כיהן כחבר הסנאט של אוהיו מטעם מחוז הבחירה העשירי. ב-1842 הוא נבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו עוד שתי תקופות כהונה. הוא היה דמות בולטת ומוערכת בקונגרס, ונודע בשל השקפותיו נגד סיפוחה של טקסס ונגד מלחמת ארצות הברית-מקסיקו. בבחירות של 1846 הוא לא התמודד פעם נוספת. ואנס היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הוויגית של 1848 ונציג בוועידה החוקתית של אוהיו של 1851.
מותו.
בשובו לביתו מהוועידה החוקתית לקה ואנס בשבץ מוחי. ג'וזף ואנס נפטר בביתו ב-24 באוגוסט 1852. הוא נטמן בבית הקברות אוק דייל שבאורבנה.
ראובן אור
ראובן אור (נולד ב-9 באפריל 1950) הוא פרופסור לרפואה והמטולוג, לשעבר מנהל מחלקת השתלת מח עצם ואימונותרפיה של סרטן בבית החולים הדסה עין כרם, וחוקר ראשי במעבדה לחקר אימונותרפיה חיסונית של הסרטן.
נכון לשנת 2021 הוא יועץ רפואי לחולי סרטן בשר"פ הדסה ומתנדב ב"מרפאת התקווה" שהקים תחת מטריית ארגון זכרון מנחם. אור משמש גם כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת אריאל.
השכלה והשתלמויות.
בשנת 1983 סיים אור את ההתמחות בהמטולוגיה בבית החולים הדסה עין כרם. לאחר מכן החל לפעול כרופא ביחד עם פרופסור שמעון סלוין להקמת המחלקה להשתלת מח עצם בבית החולים הדסה והיה שותף בצוות שפיתח תשתית חלוצית לביצוע השתלות מח עצם מסוגים שונים ובמגוון מחלות. הידע והניסיון שנצבר שימש בתי חולים בישראל ומחוצה לה.
בשנת 1999 הועלה אור לדרגת פרופסור חבר והוא פעיל בהוראת סטודנטים מבית הספר לרפואה וממדעי האימונולוגיה לתארים שונים.
אור משמש כמנהל רפואי של בנק דם טבורי בהדסה – תא לחיים, מנהל מקצועי של בנק הדם הטבורי הציבורי של מד"א, וכן הוא ממייסדי בנק הרקמות בישראל.
בארצות הברית חבר אור באקדמיה לאלרגיה ואימונולוגיה, באגודה האמריקאית להמטולוגיה וחבר בוועדות להשתלות מח עצם באירופה. כמו כן עבר השתלמות בבית החולים לאימונולוגיה ורפואה נשימתית באוניברסיטת קולורדו בארצות הברית, והוא נציג של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בסנאט האוניברסיטה.
בשנת 2002 זכה אור באות המופת לרופא מטעם ההסתדרות הרפואית בישראל והאגודה לרפואה ומשפט בישראל.