בשנת 1986 הוצג לראשונה הדור השלישי של האקורד שהיה שונה לגמרי מקודמיו. הרכב הפך ליותר גדול ורחב ודומה יותר לאקורד המודרנית. אחד ההבדלים הבולטים ביותר לעין היה פנס נפתח. דבר זה לא היה מקובל עד אז ברכבי סדאן. הרכב צויד במנוע חזק 2.0 ליטר עם 120 כ"ס.
לראשונה הוצעה מערכת ABS כאופציה בהונדה. בשנת 1989 הופסק יצור המודל למען הדור הרביעי.
בשנת 1990 הופיע הדור הרביעי של האקורד. הרכב נבנה על שלדה יותר רחבה וארוכה. המכונית צוידה במנוע 2.2 ליטר בעל הזרקת דלק חשמלית. לראשונה יצרה הונדה את המנוע ותיבת ההילוכים מאלומיניום במכונית משפחתית. עד אז דבר זה היה נפוץ בהונדה במכוניות פאר בעיקר של אקורה.
בשנת 1991 הוצגה גם הסטיישן של אקורד. בשנת 1992 עברה האקורד מתיחת פנים קלה כאשר הפכה למעט יותר מרובעת. הדור הרביעי יוצר עד שנת 1994.
בשנת 1994 יצא הדור החמישי של האקורד שנבנה על שילדה עוד יותר רחבה מהדור הקודם. לראשונה הונדה השיקה מודל מיוחד לשוק האירופאי. המכונית יוצרה על ידי "סווינדון" בבריטניה.
המכונית צוידה במנוע 2.2 ליטר כמו בדור הקודם אך בשנת 1995 נוספה אופציה למנוע V6 בעל 2.7 ליטר שנלקח מאקורה לג'נד.
הדור השישי של אקורד יצא לאור בשנת 1998. האקורד בעצם התחלקה לשלושה מודלים: אקורד יפן, אקורד צפון אמריקה ואקורד אירופה.
האקורד היפנית הפכה לצרה יותר משני הדורות הקודמים לה (הדור החמישי והרביעי). המכונית הוצגה בשני סוגים: סדאן וסטיישן.
האקורד האירופאית הייתה שונה מאוד מהיפנית והאמריקאית. היא הייתה קצרה יותר. לנהגים האירופאים הוצעו שתי גרסאות: סדאן והאצ'באק.
הדור השישי של אקורד יוצר עד שנת 2002.
בשנת 2002 יצא הדור השביעי שהתחלק לשני מודלים: אקורד שיוצרה לשוק היפני והאירופאי ואקורד שיוצרה לשוק האמריקאי.
המכונית נבנתה על השלדה של הגרסה הקודמת (דור שישי) של האקורד היפנית. המודל יוצרה אך ורק ביפן. המכונית צוידה במנוע 2.4 ליטר, תיבת הילוכים אוטומטית בעלת 5 הילוכים ותיבת הילוכים ידנית עם 5 ומאוחר יותר אפשרות לשישה הילוכים.
האקורד האמריקאית שוב התארכה מעט. לנהגים האמריקאים ניתנה אפשרות לבחור בין רכב סדאן לקופה. בשנת 2004 הונדה ציידה לראשונה את האקורד ברדיו לוויני. בשנת 2005 יצא לאור הונדה אקורד היברידית.
בשנת 2008 יצא הדור השמיני.
טכנולוגית דגם מיטסוקה נואוארה אשר יוצרה על ידי יצרנית המכוניות היפנית "Mitsuoka Motor Co., Ltd" בין השנים 2004 - 2012 התבססה על טכנולוגית "הונדה אקורד".
איי קמבל
דונלד סתרלנד
שוברת שתיקה
שוברת שתיקה הוא האלבום השלישי של הזמרת מאיה בוסקילה. האלבום יצא לאור ב-11 בספטמבר 2008. את האלבום הפיק מוזיקלית לואי להב, שעיבד את רוב השירים בשיתוף עדי גולדשטיין ונאור דיין. לראשונה, בוסקילה היא זו שהייתה אחראית לרוב הטקסטים והלחנים באלבום. בנוסף, גם טל שגב, יעקב למאי, דנה לפידות, יהודה פוליקר, אלי מורנו ודור דניאל היו אחראים לחלק מהמילים והלחנים של השירים.
על כל העיבודים היו אחראים נאור דיין ועדי גולדשטיין.
קדמו ליציאת האלבום, הסינגלים "שוברת שתיקה", שיצא במאי, "לנשום" שיצא ביולי ו"שלום" שיצא באוגוסט. לאחר צאת האלבום, יצא הסינגל הרביעי "רכבת אקספרס" בחודש נובמבר.
נכון לדצמבר 2008, האלבום מכר למעלה מ-15,000 עותקים. האלבום הגיע למעמד זהב.
מוזיאון העיר חיפה
מוזיאון העיר הוא מוזיאון העוסק במרחב האורבני, בתרבות עירונית ובהצגת היסטוריות של אוכלוסיות שונות בעיר חיפה. המוזיאון נפתח בנובמבר 2000, והוא ממוקם במבנים בית העם הטמפלרי ובית הספר הטמפלרי, בשדרות בן-גוריון 11, במושבה הגרמנית בחיפה. מיקומו של המוזיאון בקצה המושבה הגרמנית, בסמוך לעיר ההיסטורית, חושף מרקם עירוני מורכב ועשיר המבקש לתת ביטוי למגוון היסטוריות של אוכלוסיות שונות בעיר. במסגרת פעילות תרבותית נרחבת המתקיימת במוזיאון, נידונים במקום נושאים הקשורים לטבורה ואופייה של העיר, כאבן שואבת לתרבויות שונות, מפגשי מזרח ומערב וסוגיות פוליטיות הנוצרות ומעובדות במרחב העירוני. יחד עם בחינת סיפורה הייחודי של חיפה בנוף המקומי, המוזיאון מניע ומקדם שיח העוסק במרחב האורבני ובתרבות עירונית כמושא למחקר.
המוזיאון הוא חלק ממוזיאוני חיפה, חברה לתועלת הציבור שבבעלות עיריית חיפה.
היסטוריה.
בית העם הטמפלרי הוקם בשנת 1869 והיה הבניין הראשון שהקימו הטמפלרים בארץ ישראל. האולם המרכזי שבקומת הקרקע שימש כמקום התכנסות, תפילות ואירועים חגיגיים. בקומה העליונה שכן בית הספר של הטמפלרים, שעבר לאחר מכן לבניין שנבנה מאחוריו. המבנה תוכנן על ידי פטר יוליוס לויטווד, ובנייתו נעשתה ב-1869 על ידי פועלים ערבים בהדרכתם של אנשי מקצוע טמפלרים. הוא שופץ ב-1890, והתווספו לו אולם, גג רעפים ומגדל פעמונים על הגג.
לאחר הקמת מדינת ישראל עברו מבני המושבה הגרמנית לידי מוסדות המדינה, ועם השנים ננטשו ונזנחו. משנות ה-50 של המאה ה-20 שימש המבנה כמחסן של חברת אגד. בשנת 2000 הוא שוקם ושופץ במימון ממשלת גרמניה, ונפתח בו מוזיאון העיר.
מתחם המוזיאון כולל שלושה מבנים. בשלב הראשון בשנת 2000 נפתח בית העם הטמפלרי. בשלב השני ב-2007 שוקמה מעטפת המבנה של בית הספר הטמפלרי, ועם השלמת פנים המבנה מוקמה בו תצוגת הקבע של המוזיאון. השלב השלישי מתוכנן לכלול מבנה מודרני שיקשר בין שני המבנים הטמפלרים, כולל מעלית, חדרי אוסף, רחבת כניסה, חנות מוזיאון ובית קפה.
פעילות.
המוזיאון עורך פעילויות רב-תרבותיות מגוונות, במטרה להעניק נקודת מבט עכשווית על אירועים שהתרחשו בעיר ושינויים שחלו בעקבותיהם. זאת באמצעות תערוכות, מפגשים, ימי עיון, הרצאות וסיורים ברחבי העיר בהשתתפות אנשי אקדמיה, יוצרים, אוצרים וחוקרים. לצד תערוכות, המוזיאון גם מפתח תוכניות חינוכיות, מציע פעילויות למשפחות ועוסק בפיתוח קשרי קהילה-חברה-תרבות.
תערוכות.
כמוזיאון הרואה לנגד עיניו את התפתחות עושרה ההיסטורי והתרבותי של העיר, הוא שם לעצמו למטרה ליזום שיח חברתי ותרבותי פעיל, הכולל תערוכות מגוונות הנוגעות בשאלות של היסטוריה, עירוניות, זהות, רב-לאומיות ובין-תרבותיות. במוזיאון מתקיים מבחר גדול ומרשים של תערוכות השופכות אור לראשונה על תהליכים ונושאים מרכזיים שעצבו את דמותה של חיפה כעיר מודרנית וכראי לתרבות החברה המתפתחת בארץ. ייחודן של התערוכות המתקיימות במוזיאון הוא בעיסוקן בדינמיקה הפנימית של העיר – בין קבוצות אוכלוסייה ובין מרחבים פיזיים ובמוסדות חברתיים היוצרים את המרקם העירוני. התערוכות משקפות את התהליכים ההיסטוריים שהשפיעו על עיצובה של העיר מהתקופה העות'מאנית ועד היום. הן בוחנות את מערך היחסים בין המקום לבין הקהילה וכיצד הללו עשויים להשפיע על כינון זהות מקומית, לאומית, דתית או אתנית ולהעברת מסרים ואידאולוגיות.
במוזיאון מוצגות תערוכות קבע ותערוכות מתחלפות. במוזיאון הוצגו בעבר תערוכת צילומים של העיר מתחילת המאה לצד צילומים עכשוויים, תערוכות בנושא נמל חיפה, מסילת הרכבת החיג'אזית, הנוצרים בישראל ובחיפה, היסטוריות מצטלבות, חיפה העות'מאנית, מילון הווה, חיפה בתקופת המנדט הבריטי, "בדרך אל הים", "העיר ואני", "נוף עירוני", "ההדר הנעדר" ועוד.
אגם חנרל קאררה
אגם חנרל קאררה (כפי שהוא מכונה בצ'ילה; בספרדית: Lago General Carrera) או אגם בואנוס איירס (כפי שהוא מכונה בארגנטינה; בספרדית: Lago Buenos Aires) הוא אגם בפטגוניה, בגבול צ'ילה וארגנטינה, שמקורו בקרחונים קדומים. שטחו של האגם 1,850 קמ"ר, מהם 970 קמ"ר במחוז אייסן הצ'יליאני ו-880 קמ"ר בפרובינציית סנטה קרוס הארגנטינאית. האגם הוא הגדול ביותר בצ'ילה והרביעי בגודלו בארגנטינה.
האגם מתנקז דרך נהר בייקר לאוקיינוס השקט, ואולם בשנים גשומות זורם ממנו נחל פניקס צ'יקו לנהר דֶסֶאָדוֹ, הנשפך לאוקיינוס האטלנטי. הוא ממוקם באזור נמוך יחסית (217 מ' מעל פני הים), ומוקף בהרי האנדים.
לגדות האגם מספר יישובים קטנים. בצד הצ'יליאני מצויים פוארטו איבָּאנְיֶיס, ריו טרנקילו וצ'ילה צ'יקו (היישוב הגדול ביותר, ובו כ-3,000 תושבים), ובצד הארגנטינאי לוס אנטיגואוס. תושבי האזור מתפרנסים בעיקר מגידול כבשים, מתיירות ומדייג של דגי טרוטה וסלמון. בסמוך לקצהו המזרחי של האגם עובר כביש 40 הארגנטינאי, ולאורך גדתו המערבית עוברת הקארטרה אאוסטרל הצ'יליאנית.
אגם בואנוס איירס
פרבלי
פרבלי (ביוונית: Πρέβελη) הוא מנזר השוכן לחופי דרום כרתים.
את המנזר בנו לצורכי התגוננות על הר המשקיף אל הים התיכון. על פי התאריך החרוט על פעמונו של המנזר, משערים כי המנזר הוקם בפעם הראשונה בשנת 1594.
במנזר יש שני מתחמי מבנים עיקריים, המנזר התחתון, שנהרס בזמן הכיבוש הטורקי, הקרוי לזכרו של יוחנן המטביל והקומפלקס החדש שנבנה החל במאה ה-17 הקרוי לזכרו של יוחנן כותב הבשורה.
במלחמת העולם השנייה, במסגרת הקרב על כרתים, לאחר כיבוש האי על ידי הגרמנים, הצליחו חיילים מבעלות הברית שנותרו באי ליצור קשר עם המפקדה במצרים. ביצירת התקשורת הראשונית נסתייעו בעלות הברית במנזר בפרבלי שבחופו הדרומי של האי, שממנו אותתו באורות לספינות בריטיות. ביולי 1941 פונו 79 חיילים אוסטרלים וניו זילנדים שהסתתרו במנזר באמצעות צוללת ללוב.
למרגלות המנזר יש חוף ים שנחל חוצה אותו, במהלך השנים הנחל הביא איתו סחף שיצר חוף חולי רחב. לאורך הנחל יש מטעי דקלים.
טיירה דל פואגו (פרובינציה)