עם זאת, הקוד נחשב למסמך החשוב ביותר בהיסטוריה של האתיקה של מחקרים קליניים, בעל חשיבות מכרעת על זכויות האדם בקנה מידה עולמי. קוד נירנברג, והצהרת הלסינקי שבאה בעקבותיו, הם הבסיס לחוקים ולתקנות הקיימות כיום במדינות רבות הנוגעים לאתיקה של ביצוע מחקרים בבני אדם, ומכוחן פועלים ועדות הלסינקי. בנוסף, הרעיון החדשני של הסכמה מדעת של המשתתף בניסוי התקבל באופן אוניברסלי באמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות (סעיף 7). הקוד שימש גם כבסיס לקווים מנחים בינלאומיים אתיים למחקר ביו-רפואי בבני אדם המוצעים על ידי ארגון הבריאות העולמי.
אהרן הכהן מלוניל
אהרן מלוניל
אהרון מלוניל
חטט נקרי
חטט נקרי או חטט (שם מדעי: "Camarhynchus pallidus") מין ממשפחת הפרושיים אשר אוכל חרקים המתחבאים בתוך עצים באיי גלאפגוס. הוא מצליח להוציא אותם מתוך העץ על ידי שימוש בעלים או מקלות שמחלצים את החרק מתוך החור שנוצר על ידי מקורו החזק של החטט.
ישי דוידי
ישי דוידי (נולד ב-3 בפברואר 1962) הוא איש עסקים ומשקיע ישראלי. דוידי הוא מייסד, יו"ר ומנכ"ל קרן ההשקעות הפרטית פימי (FIMI). במשך עשר שנים ברציפות נכלל דוידי ברשימת 100 האנשים המשפיעים בכלכלה הישראלית. הוא אחד מן האנשים העשירים בישראל והונו האישי מוערך ב-1.3 מיליארד דולר, לפי דירוגים בעיתונים פורבס ודה-מרקר.
ביוגרפיה.
דוידי נולד וגדל ברמת השרון, בשכונת רסקו. אביו היה אדריכל וצייר חובב. מגיל צעיר עבד בעבודות כפיים שונות, כגון זיפות גגות וגינון, ובתיכון החל להתעניין בשוק ההון ולסחור במניות בסכומים קטנים. בתקופת התיכון היה גם ספורטאי מצטיין, עסק בציור והדריך בתנועת הנוער המחנות העולים. שירת בצה"ל כלוחם וקצין בסיירת מטכ"ל, ונלחם במלחמת לבנון הראשונה. לאחר השחרור מן הצבא למד תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת תל אביב אותו סיים בהצטיינות, ותואר שני במינהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן.
כיהן כחבר הנהלה בעמותת "עלם" למען נוער בסיכון והוא תורם למוסדות רפואיים, לארגונים המסייעים לילדים נזקקים ולמיזמי תרבות שונים. הוא חובב אמנות ועוסק בספורט.
דוידי נמנע במכוון מהשקעה בגופי תקשורת בישראל.
ב-2013 הוענק לדוידי פרס מטעם הליגה לידידות אמריקה ישראל (AIFL) על תרומתו המשמעותית לחיזוק היחסים הכלכליים בין ישראל לארצות הברית. ב-2015 קיבל ישי דוידי את אות BDO למצוינות על תרומתו לחיזוק הכלכלה במדינת ישראל.
בשנת 2019, היה דוידי אחד מתוך 34 אנשי עסקים ישראלים מובילים בתחומם שחתמו על עצומה הקוראת לקואליציה המתהווה להימנע מחקיקה שתפגע באיזון הרשויות בישראל.
דוידי מתגורר בהוד השרון, נשוי לשירה ולהם שלוש בנות.
ראשית פעילותו העסקית.
עם סיום לימודיו האקדמיים שימש דוידי כמנהל וכמנכ"ל במספר חברות. עבודתו הראשונה בתום לימודיו הייתה בחברת ייעוץ עסקי, ולאחר שייעץ לתשלובת הבנייה של הקיבוץ הארצי, שהייתה שקועה בהפסדים, הוצע לו לכהן כמנכ"להּ. בין השנים 1991–1993 שימש כמנכ"ל חברת "זר תעשיות עתירות ידע" העוסקת בתחום הדיאגנוסטיקה הרפואית. ב-1993 נענה להצעת איש העסקים והנדבן האמריקני סנפורד (זלמן) ברנסטין לכהן מנכ"ל קרן הון סיכון קטנה שהקים. הקרן, קרן תקווה, זכתה להצלחה גדולה בעיקר בזכות השקעה אחת, בחברת השבבים גלילאו. בשנת 1996 פרש מהקרן וייסד את קרן ההשקעות הפרטיות הראשונה בישראל, קרן פימי. הקרן החדשה התמקדה בהשקעה בחברות בוגרות תוך מעורבות בניהולן. דוידי מצא שקרן מסוג זה תמצה את עניינו בניהול, בניגוד לקרן הון סיכון שבה עיקר הפעילות הוא באיתור השקעות בשלבים מוקדמים.
קרן פימי.
קרן פימי שדוידי הקים בשנת 1996 היא קרן ההשקעות הפרטית הגדולה בישראל עם הון של מעל 6 מיליארד דולר, המתמחה ברכישת שליטה בחברות. הקרן שותפה מלאה לתהליך השבחה ריאלי של החברות בהן השקיעה. בעת הקמתה, ושנים רבות לאחר מכן, הייתה פימי קרן ההשקעות הפרטיות היחידה בישראל.
פימי משקיעה בעיקר בחברות ישראליות בינוניות וגדולות מתחומי התעשייה השונים (בכלל זה אנרגיה, פלסטיק, תעשיות ביטחוניות וחומרי בנייה) וכן מענפים נוספים, במטרה ליצור גיוון רחב של תחומי השקעה. היא אינה עוסקת בהשקעות בנדל"ן, שלדברי דוידי אינו רווחי דיו ואינו מתחום מומחיותה של הקרן, בתחום התקשורת ובתחום הפיננסים, כדי לא להיקלע לניגודי עניינים עם המשקיעים בקרן, בחלקם גופים פיננסים. ככלל מעדיפה הקרן להשקיע בחברות שעיקר מכירותיהן מכוון לייצוא. בין השקעותיה הבולטות לאורך השנים - תדיראן קשר (ציוד קשר), ליפמן (ציוד אלקטרוני), ריטליקס (תוכנה), אורמת (אנרגיה גיאותרמית), גילת רשתות לווין, G4S הישראלית (לשעבר חברת השמירה) ונייר חדרה (ייצור ומיחזור מוצרי נייר וקרטון). חלק לא מבוטל מהשקעותיה הם בחברות מענפי התעשייה המסורתית והמעורבת (לואו-טק ומיד-טק), אך גם בחברות אלה מכווינה הקרן את החברות להשקעה במחקר ובפיתוח.
עד סוף 2020 רכשה הקרן שליטה ב-94 חברות בישראל, ומתוכן מימשה 64. מרבית הרכישות של הקרן הן רכישות בלעדיות, ללא שותפים נוספים, ונעשו בהסכמת הבעלים וההנהלה ובשיתוף עמם.
צוות הניהול של הקרן עובד בה לאורך שנים רבות, וכמו דוידי, מורכב ברובו מאנשים בעלי ניסיון בניהול חברות יצרניות. גילון בק, שותף בכיר בקרן שהצטרף אליה ב-2003, שירת יחד עם דוידי בסיירת מטכ"ל.
הקרן היא למעשה שם כולל למספר קרנות בשם זה שפעלו לאורך השנים, לשביעית מביניהן הושלם גיוס הכסף בשנת 2020. משך חייה הממוצע של קרן הוא כ-7 שנים. ההשקעה המינימלית הנדרשת בקרן השביעית הייתה בגובה 5 מיליון דולר. לדברי דוידי, פעילות הקרן מכוונת להשביח באופן מהותי את ערך החברות שרכשה, בתוך פרק זמן קצר יחסית. לאורך השנים הניבה הקרן תשואות גבוהות מתשואות השוק, הן בתקופות משבר כלכלי והן בתקופות גאות. דוידי ושאר השותפים משקיעים באופן ישיר בקרן.
לקרן יש מתודולוגיות עבודה סדורות בחיפוש השקעות ובהשבחת חברות. הפרמטרים הקובעים בתהליך ההשבחה הם גיבוש צוות הניהול, הכנת תוכנית עסקית אסטרטגית למספר שנים, השקעות, בעיקר במחקר ופיתוח, הצטיינות תפעולית ושליטה ובקרה. ברוב המקרים תהליכי ההשבחה לא היו כרוכים בפיטורי עובדים או בסכסוכי עבודה, ובסופם מספר העובדים גדל. השקעות הקרן נעשות במינוף פיננסי נמוך יחסית, המאפשר לה עמידות במצבי משבר כלכלי ועליית ריבית; מצבי משבר יוצרים עבור הקרן הזדמנויות לרכוש חברות ולייעל אותן.
דוידי מכהן בעצמו כדירקטור בחלק מהחברות שבהן רכשה פימי שליטה. בחלק מהחברות מכהן כיושב ראש הדירקטוריון.
המוזיאון הממלכתי במיידנק
המוזיאון הממלכתי במיידנק (בפולנית: Państwowe Muzeum na Majdanku) הוא מוזיאון זיכרון ומרכז חינוכי אשר נוסד בסתיו 1944 על אדמת מחנה ההשמדה מיידנק. המחנה ממוקם דרומית מזרחית לפרוורי העיר לובלין שבמזרח פולין. זהו המוזיאון הראשון מסוגו בעולם, והוא מוקדש כולו להנצחת הזוועות שהתחוללו במחנות העבודה וההשמדה במהלך מלחמת העולם השנייה. כיום המוזיאון פועל בין היתר בשמירה על שרידי המחנה, הצגת מיצגים נדירים מתקופת השואה (כולל תמונות ועדויות), מוציא לאור את "מחברות מיידנק" ועורך מחקר על אודות שואת יהודי פולין. הכניסה למוזיאון אסורה לילדים מתחת לגיל 14.
בסמיכות למוזיאון פועלת "החברה לחסות על מיידנק".
היסטורית המוזיאון.
לאחר שחרור המחנה בידי הצבא האדום ב-23 ביולי 1944 הוכרז המתחם כמוגן באופן רשמי. המוזיאון הופעל לראשונה באוקטובר 1944, בתור הדוגמה הטובה ביותר למחנה השמדה בתקופת השואה כאשר תאי הגזים והקרמטוריום הגדול שבו שלמים ובמצב תקין להפעלה. אתר המחנה מיידנק (האדמה והצריפים) הוכרז כאתר זיכרון בצו משנת 1947 של הפרלמנט הפולני. באותה השנה נחפרו כ-1,300 מטרים מעוקבים קרקע, מעורבבים עם אפר אדם ושברי עצמות ונאספו לגבעה גדולה מתוך רצון לסמן קבר סמלי. לשם השוואה, מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ שוחרר כחצי שנה מאוחר יותר, ב-27 בינואר 1945 והוכרז לראשונה כאתר זיכרון באפריל 1946 אבל שוחרר לפולין מידי הצבא האדום רק ב-1947. הצהרת הפרלמנט הפולני הכריזה על שני האתרים יחד כאתרי זיכרון. מוזיאון מיידנק קיבל את המעמד של המוזיאון הלאומי של פולין בשנת 1965.
הגרמנים נסוגו בחופזה ולכן לא היה להם הזמן הנדרש להרס יסודי של המחנה. הקרמטריום הקטן (שני תנורים) ומסמכים חשובים הועלו באש, אך תאי האסירים ותאי הגזים נותרו כמעט במצבם המקורי. מוערך כי במהלך 34 חודשי פעילות של ההשמדה, נרצחו באזור כ-130 אלף אנשים, מתוכם כ-18 אלף יהודים נרצחו במיידנק במהלך הטבח הגדול ביותר של יום אחד בתקופת השואה, ב-3 בנובמבר 1943, במבצע "חג הקציר" (סה"כ מוערך כי נרצחו במבצע 43,000 איש כולל בתת-המחנות).
ב-1969, כחלק מציון 25 שנים לשחרור המחנה, הוקמה במקום אנדרטה המוקדשת לקורבנות השואה. האנדרטה עוצבה על ידי האדריכל הפולני ויקטור טולקין , וכוללת שלושה חלקים וכן חלק מאפר הנרצחים. בבעלות המוזיאון גם רשומות של האס אס, שניצלו מניסיון של מפקד האדמיניסטרציה האחרון של מיידנק, אובר-שטורמפיהרר אנטון תרנס להשמידם במהלך משפטי מיידנק.
היסטוריה מאוחרת.
בשנת 2003 הוקמה במקום מצבת זיכרון גבוהה ומחודדת לזכר הנספים במבצע "חג הקציר". ב-2004 נחנכה שלוחה חדשה של המוזיאון אשר הוקמה על שרידי מחנה ההשמדה בלז'ץ, הממוקם בסמיכות. ב-2005 נעשו עבודות חפירה בהם נמצאו פריטים שנקברו על ידי אסירים יהודים בשנת 1943. ב-2009 זכה המוזיאון בפרס פולני על תרומה יוצאת מהכלל לתרבות הפולנית. זוכים אחרים הם המוזיאון הממלכתי באושוויץ-בירקנאו ומוזיאון שטוטהוף.