ניסיון ההתנקשות בשגריר ישראל בממלכה המאוחדת, שלמה ארגוב, על ידי מחבלים פלסטינים הביא את ממשלת ישראל להחלטה לצאת למבצע צבאי מוגבל ("מבצע שלום הגליל") במהלך יוני 1982, חרף הסכם שביתת הנשק של יוני 1981. המבצע התפתח בסופו של דבר למלחמת לבנון הראשונה. מטרתה המוצהרת של ההתקפה הייתה הגנה על יישובי צפון ישראל מהתקפות המחבלים ובעיקר מהארגונים הפלסטינים אשר התרכזו באותה העת בדרום לבנון. המטרה שקבעה הממשלה בתחילת המלחמה הייתה כיבוש רצועה באורך 40 ק"מ, אך צה"ל הגיע בסופו של דבר עד לצפון לבנון וכבש את ביירות. לבסוף הושגה הסכמה להעברת יאסר ערפאת וחברי ארגון הפת"ח מביירות, בחסות כוח בינלאומי גדול לתוניסיה. במהלך המלחמה, כחלק מהשתלטות צה"ל על מערב ביירות, ביצעו אנשי הפלנגות הנוצריות את טבח סברה ושתילה במהלכו רצחו מאות מתושבי מחנות הפליטים הפלסטינים שבמערב ביירות. על אף שהטבח בוצע על ידי הפלנגות הנוצריות, נתפסה ישראל כמעורבת בו, משום שצה"ל שלט באזור והפלנגות נכנסו למחנות באישורו. בעקבות הטבח קמה סערה ציבורית בישראל והוקמה ועדת חקירה ממלכתית בשם ועדת כהן אשר קבעה שלא נמצאו הוכחות למעורבות ישירה של צה"ל בטבח, אך קציני צה"ל ידעו, בשלב מסוים, על קיום הטבח ולא פעלו בנחרצות להפסקתו. ועדת החקירה הובילה להדחתו של אריאל שרון מתפקיד שר הביטחון. המלחמה הסתיימה לבסוף ביוני 1985 כאשר כוחות צה"ל נסוגו לרצועת ביטחון צרה בדרום לבנון, במטרה להקים חיץ שיגן על יישובי הצפון.
ב-21 במאי 1985 בוצעה עסקת שבויים שבמסגרתה שוחררו 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים פלסטינים שהיו כלואים בישראל כנגד שלושה שבויים ישראלים (חזי שי, נסים סאלם ויעקב גרוף) שנלכדו בידי ארגון הטרור של אחמד ג'יבריל בזמן מלחמת לבנון הראשונה. באותו הזמן, המשיך ארגון אש"ף לנהל בתוניסיה חזית דיפלומטית בינלאומית כנגד ישראל. בעקבות גל של פיגועי טרור נגד ישראלים, שהבולט ביניהם היא הרצח באקילה לאורו באוקטובר 1985, ישראל הפציצה את מפקדות אש"ף בתוניסיה במהלך מבצע רגל עץ.
בדצמבר 1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה בשטחים אשר כללה הפרות סדר המוניות נגד השליטה הישראלית בשטחים. אף על-פי שאש"ף לא יזם את פריצת האינתיפאדה הראשונה, הרי יכולתו לשלוט בה במידה רבה חיזקה את מעמדו העולמי ובקרב הפלסטינים. האינתיפאדה הראשונה כללה בין היתר יידוי אבנים על ידי צעירים פלסטינים על כוחות צה"ל - דבר אשר הוביל להתעניינות רבה ולסיקור נרחב מצד התקשורת הבינלאומית. כמו כן, בשנת 1987 במהלך האינתיפאדה הראשונה ייסד אחמד יאסין את ארגון החמאס יחד עם עבד אל-עזיז א-רנתיסי. מאז הקמתו ארגון החמאס מעורב במה שהוא מכנה "התנגדות חמושה" נגד ישראל שכוללת בעיקרה ביצוע פעולות טרור כנגד האוכלוסייה האזרחית הישראלית. במהלך האינתיפאדה הראשונה, נהרגו בסך הכל 1,551 פלסטינים ו-422 ישראלים.
ב-15 בנובמבר 1988, שנה לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה, הכריז ארגון אש"ף על הקמת מדינה פלסטינית בעת כינוס המועצה הלאומית הפלסטינית באלג'יר. בפועל משום שלא היה כל שטח שבו יכלה "מדינת פלסטין" לממש את ריבונותה, לא הייתה להכרזה משמעות מעשית. הליגה הערבית הכירה מיידית במדינת פלסטין. לאחר לחץ אמריקאי הצהיר אש"ף כי הוא מכיר גם במדינת ישראל. בעקבות הצהרה זו הכירו ארצות הברית ומדינות רבות אחרות באש"ף.
מעמדו הבינלאומי של אש"ף הידרדר משמעותית בעקבות תמיכתו בסדאם חוסיין במהלך מלחמת המפרץ. למלחמה הייתה השפעה עמוקה על הפלסטינים. הגירוש ההמוני של פלסטינים מכווית גדע חלק גדול מהעורף הכלכלי של אש"ף, ותמיכת הפלסטינים ויאסר ערפאת בעיראק במהלך העימות העמידה אותם במצב קשה בעולם הערבי. למצב זה הייתה השפעה גדולה על נכונות ערפאת לקחת חלק ביוזמות הדיפלומטיות ובהמשך בתהליך אוסלו.
בעקבות מלחמת המפרץ הראשונה, סבר הממשל האמריקאי כי המצב במזרח התיכון לאחר המלחמה יצר אווירה חדשה, שתאפשר את קידומו של המשא ומתן המדיני, וכי השעה כשרה לכינוסה של ועידה בינלאומית לשלום, שתנצל את "חלון ההזדמנויות" שנפתח. באוקטובר 1991 נערך כינוס ועידת מדריד אשר מטרתו היה קידום תהליך השלום בין ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב. את הוועידה כינסו במשותף נשיאי ארצות הברית וברית המועצות, שהזמינו אליה את נציגי ממשלות ישראל, סוריה, ירדן, לבנון ומצרים, וכן את נציגי האיחוד האירופי. הפלסטינים יוצגו בוועידה כחלק מהמשלחת הירדנית. עובדה זו הייתה למעשה התחכמות דיפלומטית שנועדה לאפשר משא ומתן ישראלי-פלסטיני מבלי שישראל תצטרך לשאת ולתת עם אש"ף.
בשנת 1992 התקיימו הבחירות לכנסת השלוש עשרה בהן ניצחה מפלגת העבודה בראשותו של יצחק רבין אשר הבטיח שהוא יגיע להסדר עם הפלסטינים תוך שישה עד תשעה חודשים.
1993–2000: התקופה מהסכמי אוסלו ועד האינתיפאדה השנייה.
בינואר 1993 החלו נציגים ישראלים ונציגי הנהגת אש"ף לנהל שיחות משא ומתן חשאיות, תחילה בלונדון ואחר כך באוסלו שבנורווגיה. ב־9 בספטמבר 1993, החליפו ראש אש"ף יאסר ערפאת וראש ממשלת ישראל יצחק רבין מכתבי הכרה הדדיים - יאסר ערפאת הכיר בשם אש"ף בזכותה של מדינת ישראל להתקיים בשלום ובביטחון, התחייב לסיים את הסכסוך בדרכי שלום והגדיר את סעיפי האמנה הפלסטינית השוללים את קיומה כ"בלתי-תקפים ובלתי ישימים", בעוד שיצחק רבין הכיר בשם מדינת ישראל באש"ף כנציגו החוקי והלגיטימי של העם הפלסטיני, התחייב לבטל את החוק האוסר על מפגשים עם אנשי אש"ף והתחייב לבטל את ההכרזה הישראלית על אש"ף כארגון טרור. במכתב נוסף שנשלח על ידי ערפאת לשר החוץ הנורווגי קרא ערפאת לעם הפלסטיני לחדול מן האלימות. הצהרת העקרונות של הסכם אוסלו שנחתמה בראשי תיבות בחשאי באוסלו ב־20 באוגוסט, נחתמה בטקס פומבי על מדשאות הבית הלבן בוושינגטון ב־13 בספטמבר 1993.
בהסכם אוסלו, הוחלט על נסיגת ישראל מהיישובים הפלסטיניים ברצועת עזה ובאזור יריחו, ועל הקמת רשות פלסטינית במטרה שזו תהפוך לרשות הממשלתית ביישובים הפלסטינים באזור רצועת עזה ובאזור הגדה המערבית. לאחר תקופת הביניים יושג הסדר קבע על בסיס החלטות 242 ו-338 של מועצת הביטחון של האו"ם. ההסכם קבע שהשיחות על הסדר הקבע יתקיימו לא יאוחר משלוש שנים לאחר הנסיגה הישראלית. כמו כן ההסכם קבע כי הסוגיות עיקריות העומדות במחלוקת בין הצדדים (ירושלים, בעיית הפליטים הפלסטינים, ההתנחלויות, הגדרת הגבולות והסדרי הביטחון) יעלו כולם לדיון בהסכם הקבע. בתמורת לויתורים הישראלים, התחייבה הרשות הפלסטינית לקדם את הסובלנות כלפי ישראל בקרב החברה הפלסטינית ולהכיר בזכות קיומה של מדינת ישראל.
הסכם אוסלו הוביל לתחילתו של תהליך משא ומתן ארוך בין ישראל לפלסטינים המכונה "תהליך אוסלו" אשר נמשך לאורך שנות התשעים כאשר ישראל והנהגת אש"ף היו מעורבים בתהליך המשא ומתן והתחייבו לחתור להסכמה הדדית ולהסדר מדיני מסוג פתרון שתי מדינות לשני עמים.
אחד ההיבטים הכרוכים בתהליך אוסלו נוגע במידה בה הרשות הפלסטינית עמדה לאורך תהליך אוסלו בהתחייבויותיה לקדם את הסובלנות כלפי ישראל בקרב החברה הפלסטינית. לאורך השנים הצטברו ראיות ממוקדות המעידות על כך שלאורך תהליך אוסלו הרשות הפלסטינית הייתה שותפה פעילה בעידוד ומימון פעילויות טרור נגד ישראלים. חלק גדול מהנהגת אש"ף, ארגוני האופוזיציה של אש"ף (חזית הסירוב), החמאס והג'יהאד האסלאמי התנגדו מלכתחילה להסכמי אוסלו. עד היום קיימת מחלוקת רבה בקרב הציבור הישראלי לגבי התוצאות החיוביות והיתרונות אותם הפיק תהליך אוסלו. התומכים בתהליך אוסלו טוענים כי הוא הפיק התקדמות אשר הובילה לחברה פלסטינית בת־חיים, אשר מקבלת את זכות קיומה של ישראל. מנגד, המתנגדים להסכם טענו כי הוויתורים רק גרמו לפלגים הפלסטינים הקיצוניים להגדיל את מעגל האלימות כלפי ישראל על מנת לזכות בויתורים נוספים, ללא כל הסכמה אמיתית, הטבות, רצון טוב, או פיוס אמיתי עם ישראל בתמורה.
בפברואר 1994 ביצע פעיל תנועת כ"ך ברוך גולדשטיין פיגוע ירי במערת המכפלה שבחברון במהלכו רצח 29 מתפללים פלסטינים (ראו טבח מערת המכפלה). בעקבות הפיגוע הכריזה ממשלת ישראל על תנועת כ"ך, שבה היה חבר גולדשטיין, כארגון טרור, והוציאה אותה אל מחוץ לחוק. כנקמה על טבח מערת המכפלה, באפריל 1994, החל ארגון חמאס לבצע פיגועי התאבדות בריכוזי אוכלוסייה אזרחית ישראלית ברחבי ישראל. אף על פי שגל הפיגועים הראשון, אותו ארגן יחיא עיאש ("המהנדס"), החל כנקמה על טבח מערת המכפלה, מרגע שהוכנס השימוש באמצעי זה הוא הפך לדפוס פעולה קבוע של הארגון נגד ישראל.
במאי 1994 פינתה ישראל את כוחות צה"ל מרוב רצועת עזה ומאזור העיר יריחו במסגרת הסכם קהיר והשטחים הועברו לידי הרשות הפלסטינית שהוקמה באותה העת. בהדרגה החלו להעביר שטחים נוספים לידי הפלסטינים. ממשלת ישראל והרשות הפלסטינית החדשה חתמו ביניהן על הסכמים כלכליים שנקראו הסכמי פריז, וכן הוקמה המשטרה הפלסטינית במטרה לאכוף את הסדר באזורי הרשות. צה"ל המשיך להחזיק באחריות על ההגנה מפני איומים חיצוניים ועל הישראלים שגרים בהתנחלויות.
ב-28 בספטמבר 1995 חתמו ראש ממשלת ישראל יצחק רבין ויו"ר אש"ף יאסר ערפאת על הסכם אוסלו ב' אשר היווה את סיום השלב הראשון של תהליך המשא ומתן בין ישראל לאש"ף והעניק לפלסטינים שלטון עצמי בערים הפלסטיניות בגדה וברצועה וכן ב-450 כפרים פלסטינים. בתמורה ההנהגה הפלסטינית הכירה בזכות קיומה של מדינת ישראל והתחייבה לחדול מהשימוש בטרור. אף על פי כן, ארגון החמאס ושאר הפלגים הפלסטיניים התנגדו להסכם הביניים וביצעו באותה העת פיגועי התאבדות רבים ברחבי ישראל.