המתחרה מאוסטריה קארל שאפר שסיים במקום השביעי ולכן לא השתתף בגמר, זכה במקום הרביעי אותה שנה באולימפיאדת החורף בהחלקה על הקרח. להכרה הוא זכה כשזכה בשתי מדליות זהב בהחלקה על הקרח במשחקי החורף של 1932 ו-1936.
ביולי 1929 קבע צורוטה שיא עולם חדש ב-200 מטר חזה בתוצאה של 2:45.0 דקות בקיוטו, יפן.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) הגן צורוטה על תוארו כשזכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה, בתוצאה של 2:45.4 דקות, לפני בן ארצו ריזו קויק (2:46.6 דקות) וטאופילו אילדפונסו, שהגן על מדליית הארד שלו (2:47.1 דקות). בגמר שחו שלושה שחיינים מיפן, שני שחיינים מהפיליפינים ושחיין גרמני אחד. בשלב המוקדמות צורוטה וקויק קבעו שיא אולימפי חדש בתוצאה זהה של 2:46.2 דקות. בשלב חצי הגמר קויק היפני קבע שיא אולימפי חדש 2:44.9 דקות וניצח את צורוטה (2:45.4 דקות). שיאן העולם ליאונרד ספנס מגיאנה, שייצג בתחרויות בינלאומיות את ברמודה, לא השתתף במשחקים האולימפיים.
לאחר המשחקים האולימפיים סיים צורוטה את לימודיו באוניברסיטת מייג'י.
הופעתו המוצלחת של צורוטה, במשחקים האולימפיים והיותו השחיין המבוגר בנבחרת היפנית, הראתה את השליטה היפנית בשחייה בשנות ה-30 של המאה ה-20 עד למלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה החל צורוטה לאמן שחייה בהיים. לאחר מכן ניהל צורוטה את הליגה היפנית בשחייה. היה סגן נשיא של ליגת השחייה של היים ונשיא איגוד השחייה של מצויאמה.
ג'ק קמפ
ג'ק פרנץ' קמפ (באנגלית: Jack French Kemp; 13 ביולי 1935 - 2 במאי 2009) היה פוליטיקאי ושחקן פוטבול אמריקאי. כחבר המפלגה הרפובליקנית מניו יורק, כיהן כמזכיר השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, בשנים 1989–1993. קמפ היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית במשך תשע תקופות כהונה, מ-1971 עד 1989. הוא היה מועמד המפלגה הרפובליקנית לסגן נשיא ארצות הברית בבחירות לנשיאות 1996, במהלכן הוא היה עמיתו למרוץ של הסנאטור בוב דול. קודם לכך, התמודד קמפ המועמדות הרפובליקנית לנשיאות במהלך הבחירות המקדימות שנערכו במפלגה לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988.
ביוגרפיה.
קמפ נולד ב-13 ביולי 1935. הוא גדל והתחנך בלוס אנג'לס, והיה השלישי מבין ארבעת בניהם של פרנסס אליזבת (לבית פופ) ופול רוברט קמפ. פול הסב את עבודתו כשליח דואר על אופנוע לעבודה בחברת הובלות. פרנסס הייתה עובדת סוציאלית משכילה ומורה לספרדית. קמפ גדל באזור וילשייר היהודי שבמערב לוס אנג'לס, אך משפחתו מהמעמד הבינוני והמצומצם התפללה בכנסייה באורח קבע. קמפ הצעיר בחר להתעסק בספורט, אף שאמו ניסתה להרחיב אופקיו בשיעורי פסנתר ובטיולים להוליווד בול.
קמפ למד בתיכון פיירפקס, שהיה ידוע אז בריכוזו הגבוה של תלמידים יהודים וילדי ידוענים. למעלה מ-95% מחבריו של קמפ היו יהודים, ולאחר מכן הפך לתומך של עניינים יהודיים. חבריו לכיתה כללו את המוזיקאי הרב אלפרט ואחרים. בשנותיו בתיכון עבד קמפ עם אחיו בחברת המשאיות של אביו במרכז העיר לוס אנג'לס. בזמנו הפנוי הוא היה נוהג לקרוא, והתמקד בספרי היסטוריה ופילוסופיה.
לפני כניסתו לפוליטיקה האמריקאית, קמפ קוורטרבק מקצועי במשך 13 שנים. הוא שיחק לתקופה קצרה בליגת הפוטבול הלאומית (NFL) ובליגת הפוטבול הקנדית (CFL), אולם הפך לכוכב בליגת הפוטבול האמריקאית (AFL), ליגת פוטבול מקצוענית שהתאחדה עם ה-NFL ב-1970. הוא שימש כקפטן הן של סן דייגו צ'רג'רס והן של באפלו בילס וזכה בפרס השחקן המועיל ביותר של ליגת ה-AFL ב-1965 אחרי שהוביל את באפלו בילס לאליפות השנייה ברציפות. הוא שיחק ב-AFL במשך עשור קיומה, הופיע במשחק האולסטאר שלה שבע פעמים, שיחק במשחק האליפות חמש פעמים, והחזיק בשיאי פוטבול רבים. נוסף על כך, קמפ ייסד את אגודת שחקני ליגת הפוטבול האמריקאית, שם כיהן כנשיאה במשך חמש כהונות. במהלך החלק הראשון של קריירת הפוטבול שלו, שירת בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית.
כשמרן כלכלי, קמפ דגל בכלכלת צד-היצע ובשמירה על מיסים נמוכים במהלך הקריירה הפוליטית שלו. עמדותיו נפרשו לאורך הספקטרום החברתי, החל מהתנגדותו להפלה מלאכותית לתפיסותיו הליברטריאניות יותר, שצידדו ברפורמות בתחום ההגירה לארצות הברית. כחסיד אסכולת שיקגו וכלכלת צד-היצע, בלט קמפ בהשפעתו על סדר היום של ממשל רונלד רייגן ונחשב לאדריכל חוק ההתאוששות הכלכלית שהועבר בקונגרס של ארצות הברית ב-1981.
לאחר חייו הפוליטיים נשאר קמפ פעיל ציבורי, והיה חבר בדירקטוריונים של תאגידים ומוסדות ללא כוונת רווח. הוא גם חיבר בשיתופי פעולה עם מחברים אחדים וערך מספר ספרים. הוא קידם פוטבול אמריקאי וסיפק מקור תמיכה בשחקני פוטבול שפרשו לגמלאות. לאחר מותו עוטר קמפ במדליית החירות הנשיאותית בידי הנשיא דאז ברק אובמה.
המלט (פירושונים)
ועדת שמגר (היועץ המשפטי לממשלה)
הוועדה הציבורית לבחינת דרכי המינוי של היועץ המשפטי לממשלה ונושאים הקשורים לכהונתו, המוכרת בשם ועדת שמגר, היא ועדה ציבורית בראשותו של נשיא בית המשפט העליון בדימוס מאיר שמגר, אשר נתמנתה בשנת 1997 על ידי שר המשפטים צחי הנגבי, על-מנת לבחון את דרכי המינוי ונושאים הקשורים לכהונתו של היועץ המשפטי לממשלה בעקבות פרשת בר-און חברון.
רקע - פרשת בר-און חברון.
ב-10 בינואר 1997 מינתה הממשלה, בראשות בנימין נתניהו, את עורך-דין רוני בר-און לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה. תפקיד היועץ המשפטי לממשלה הוא תפקיד בעל כוח שלטוני רב עוצמה הדורש שיקול דעת עצמאי באשר להעמדה לדין פלילי ולעיכוב הליכים פליליים, ובשל כך מינוי בר-און אשר היה פעיל פוליטי, חבר במרכז הליכוד, ולא נמנה עם הפרקליטים מן השורה הראשונה, נראה כלא טבעי. בנוסף, שר המשפטים, צחי הנגבי, היה מתמחה במשרדו של בר-און, דבר אשר הוסיף לבעייתיות שבקשריו הפוליטיים של בר-און.
הביקורת הציבורית הייתה קשה. יום לאחר מינויו של בר-און לתפקיד, הוגשה לבג"ץ עתירה על ידי ח"כ אופיר פינס ממפלגת העבודה. העתירה דרשה מראש-הממשלה ובר-און לתת הסבר למינויו של בר-און לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה. נוסף על כך נתבקש צו ביניים שימנע מבר-און להיכנס לתפקיד עד אשר תינתן החלטה בעתירה.
יומיים לאחר מינויו, הכריז בר-און על התפטרותו מתפקיד היועץ המשפטי לממשלה.
כאשר נשאלה השאלה מדוע סירבו ראש-הממשלה ושר המשפטים למנות משפטנים מן השורה הראשונה לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה השיב העיתונאי החוקר מרדכי גילת כי הסיבה נעוצה בכך שכנגד כמה מבכירי הקואליציה עמדו אישומים פליליים, דבר אשר גרם להם להימנע ממינוי אדם חזק מידי לתפקיד. הבכירים הפעילו לחץ גדול על ראש-הממשלה ועל מנת לרצות אותם הוא היה חייב למנות לתפקיד אדם שיוכל לעזור להם.
ב-22 בינואר 1997 נפתחה מהדורת "מבט" בכותרת כי חבר הכנסת אריה דרעי התנה את תמיכתו בהסכם חברון במינויו של עו"ד רוני בר-און ליועץ המשפטי לממשלה.
בכתבתה של איילה חסון אשר חשפה את הדבר, נאמר כי דרעי נפגש עם בר-און, אשר היה מאושר מן המינוי המכובד, ובמהלך הפגישה הבטיח בר-און לדרעי עסקת טיעון שאין עמה קלון על מנת שדרעי יוכל להמשיך בקריירה הפוליטית שלו. דרעי הגיע לראש-הממשלה ואל מנכ"לו, אביגדור ליברמן, והודיע להם שש"ס תפרוש מן הממשלה אם הם לא ימנו את בר-און לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה. שלושה ממקורביו של ראש-הממשלה התריעו בפניו מפני המינוי של בר-און. נתניהו השתכנע והסיר את מועמדותו של בר-און לתפקיד. בעקבות זאת ש"ס הודיעה כי היא מתנגדת להסכם חברון, שלפיו צה"ל יצא מחלקיה הפלסטיניים של העיר. ליברמן נשלח אל דרעי להבטיח לו שבר-און ימונה בכל זאת, ולאור זאת ש"ס הסירה את התנגדותה להסכם חברון.
בהוראתה של פרקליטת המדינה עדנה ארבל נפתחה חקירה משטרתית. בין הנחקרים היה ראש-הממשלה נתניהו, שהיה ראש-הממשלה הראשון בישראל שנחקר במשטרה בחשד לעבירה פלילית. עם תום החקירה, המליצה המשטרה להעמיד לדין את נתניהו ואת הנגבי באשמה של הפרת אמונים, ואת דרעי וליברמן באשמה של מעורבות בסחיטה והפרת אמונים. לא הומלצו לנקוט צעדים כלשהם כנגד בר-און.
ב-20 באפריל 1997 הודיע היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין, אשר מונה לאחר התפטרותו של בר-און, ופרקליטת המדינה עדנה ארבל כי לא יעמידו לדין את נתניהו, הנגבי וליברמן בשל העדר ראיות מספיקות.
בעקבות הפרשה, ב-13 בפברואר 1997 מינה שר המשפטים, צחי הנגבי, ועדה ציבורית בראשות מאיר שמגר אשר נתבקשה לבחון את אמות המידה הנדרשות בעניין כשירותו של מועמד למשרת היועץ המשפטי לממשלה, את דרך מינויו, את דרך הצגת שמות המועמדים ומשך כהונתו. וכן היא הוסמכה להמליץ את המלצותיה בכל סוגיה אחרת הקשורה לכהונת היועץ המשפטי לממשלה, כפי שתמצא לנכון.
היועץ המשפטי לממשלה בישראל.
מוסד היועץ המשפטי לממשלה בישראל הוקם ללא תכנון מנהלי מסודר מראש. הוא הוקם במידה רבה בעקבות רצונו של דוד בן-גוריון, ראש הממשלה ושר הביטחון, באדם וגוף שישמשו כמשקל נגד במשרד המשפטים למפלגה הפרוגרסיבית ולשר המשפטים מטעמה, פנחס רוזן. תפקידו נגזר במידה רבה מן הדגם שהיה מקובל בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, בזמן שכיהן ליד הנציב העליון- כאחד מפקידי השלטון הבכירים ביותר. היועץ המשפטי לממשלה הוא פקיד ציבור ולא נושא תפקיד פוליטי.