בשנות ה-70 כתב ב"על המשמר" וב"חותם" בנושאי קולנוע ישראלי. בשנים 1979-1974 ניהל את ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש רד באוניברסיטה העברית (שבשנות האלפיים נקרא "ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג"). בשנות ה-80 הרצה בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. מ-1980 עסק באופן עצמאי בחקר תולדות הראינוע והקולנוע הישראלי ובשיתוף עם ארכיון ישראלי לסרטים בסינמטק ירושלים. בראשית שנות ה-90 הוציא גרוס (בשיתוף אביו) ספר מקיף על תולדות הקולנוע העברי.
בשנות ה-80 הקים חברת פרסום בירושלים והשתתף בהקמת "כל העיר", המקומון הראשון של רשת שוקן. בבחירות לכנסת האחת עשרה (1984) ובבחירות לכנסת השתים עשרה (1988) השתתף במסגרת רשימת מחאה שהקים בשם "הכח השקט" לשינוי שיטת המיסוי. בבחירות לכנסת השתים עשרה הוצב בראש הרשימה דוד סנהי (גרוס הוצב שני, ולמעשה הנהיג את המפלגה), כדי שיהיה זקן חברי הכנסת וישביע את הכנסת. בעקבות פעילותו של גרוס בבחירות אלה, נקבע עיצוב סטנדרטי לפתקי ההצבעה הנהוג עד היום.
כבמאי ביים והפיק כ-30 סרטי תעודה, חלקם עבור הערוץ השני הניסיוני, שירות הסרטים הישראלי, האוניברסיטה העברית, מוזיאונים, מרכז ההסברה ומשרד החוץ, וחלקם כסרטי ארכיון במסגרת פרויקטים מיוחדים של הארכיון הישראלי לסרטים - סינמטק ירושלים ושל ארכיון שפילברג באוניברסיטה העברית.
סרטי תעודה ארכיוניים שביים, הפיק או חידש: "אבי הסרט העברי", "חולמים ומגשימים", "בונים ולוחמים", "יופי של מולדת", "חיי היהודים בארץ-ישראל", "זיכרונות בשחור-לבן", "שוב זורחת שמש", "חלום ומעשה", "נשיא ומאמין", "ירושלים מהסרטים", "במבט לאחור", "ילדי העצמאות", "ציוניוני הדרך" (סדרה של 50 סרטונים בשנת היובל), "יש מלך בירושלים", "בורוכוב – השכונה מעבר לוואדי", "אגדה בחולות" ועוד.
לאחר פטירת אביו, נתן גרוס, עסק יעקב גרוס באיסוף ובריכוז מורשתו הקולנועית. הוא הוציא לאור תשעה מקבצי DVD של כ-60 סרטים מתוך כ-120 עבודותיו.
כתביו.
פרסם קובצי סיפורים ושירה וכן ספרי מחקר, בהם:
ערך והוציא לאור:
קישורים חיצוניים.
מיצירותיו
הרמן ון רומפוי
שליו-שיחים מצויר
שליו-שיחים מצויר (שם מדעי: "Perdicula erythrorhyncha") הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת הפסיוניים, (סוג: Perdicula), נמצא בגבעותיה המיוערות של הודו ("Satpura Range") ממזרח ומדרום למומבאי כמו כן מדרום למערב בנגל עד לצפון אנדרה פרדש.
מאפיינים.
שליו בשו מצויר נע בקבוצות קטנות על הגבעות וניתן להבחין בו על פי מקורו ורגליו האדומים, הבולטים לרחוק. הם נעים בקבוצות קטנות, בשורה עורפית לאורך שבילים בעשביה ובשעת סכנה הם מתעופפים למרחק של כמה מאות מטרים.
שליו הבוש המצויר בולט בצבעיו. על פני גופו מעין ציורים בצבעים כהים ובהירים ורגליו ומקורו האדומים בולטים אפילו בשעת תעופה. החלק התחתון של הנקבה לבן, אך אין לה פס לבן על הגרון והראש כמו לזכר. שלוים אלו נעים בקבוצות של 6–10 פרטים, ומתקשרים ביניהם בשריקה משולשת הנשמעת כ- "קיריקי". שריקות אלו, מיועדות לשמור את הקבוצה מלוכדת, וכן משמשות את הזכר המכריז על עצמו בעונת הרבייה. שליו הבוש המצויר יוצא מבין העשבים, לאזורים פתוחים כגון דרכי ושבילי עפר, בבוקר ובערב, במטרה לחפש אוכל ולהתפלש בעפר.
שליו הבוש המצויר מסוגל לקנן במשך כל השנה. עונת הקינון משתנה בהתאם לאזור המחיה. הקן ממוקם בקרבת שורש של שיח, לעיתים מרופד בשכבה דקה של עשב. הנקבה מטילה בין 4–7 ביצים הבוקעות לאחר כ-18 יום.
דוויין מיטשל
דוויין מיטשל (באנגלית: Dwayne Mitchell; נולד ב-24 באוגוסט 1982 בניו אורלינס, לואיזיאנה) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הקלע. גובהו 1.96 מטר.
מיטשל החל את דרכו באוניברסיטת אובורן ולאחר שנה עבר לאוניברסיטת לואיזיאנה בלפאייט ממנה יצא לאחר שנתיים וחתם בראסינג פריז הצרפתית שהייתה קבוצתו הראשונה בקריירת הבוגרים. בראסינג קלע 11.1 נקודות והוריד 4.3 ריבאונדים בממוצע למשחק. את העונה שלאחר מכן הוא פתח בליגת ה-NBDL בקבוצת איווה אנרג'י וב-31 משחקים במדיה קלע 20.3 נקודות, הוריד 6.3 ריבאונדים ומסר 3.1 אסיסטים בממוצע למשחק שתרמו לבחירתו לאולסטאר ה-NBDL. בשלהי העונה עבר לבמברג הגרמנית, אותה עזב לאחר 11 משחקים. בפגרת הקיץ של 2008, הרשים את הלוס אנג'לס לייקרס ואף זכה לחוזה, אך עם פתיחת העונה הועבר לקבוצת הפיתוח של המועדון הלוס אנג'לס די-פנדרס. את העונה סיים עם ממוצעים טובים ביותר של 18.6 נקודות, 7 ריבאונדים, 4.3 אסיסטים ו-2 חטיפות למשחק כבמשחק השיא שלו נגד קולורדו 14' הוא קולע 43 נקודות ומוריד 12 ריבאונדים.
באוגוסט 2009 חתם מיטשל בהפועל חולון מליגת העל הישראלית. אף על פי שהיה אחד השחקנים הבולטים בקבוצה, הוא ששוחרר ממנה באפריל 2010 בשל פציעה וניתוח ארתרוסקופיה שהיה עליו לעבור.
באוקטובר 2010 חזר לישראל וחתם בקבוצת מכבי ראשון לציון. מיטשל הוביל את הקבוצה לפיינל פור, נבחר לחמישיית העונה של ליגת העל ולמלך החטיפות עם 2.6 למשחק.
לקראת עונת חתם בקבוצת עירוני אשקלון.
קרב נבי סמואל
קרב נבי סמואל היה ניסיון השתלטות כושל של חטיבת הראל מהפלמ"ח על הכפר נבי סמואל מצפון לירושלים, שנערך ב-22–23 באפריל 1948 במסגרת מבצע יבוסי במלחמת העצמאות. הייתה זו הפעם הראשונה בה חרג בן-גוריון (ששהה באותו הזמן בירושלים) מן העיקרון האסטרטגי, שהוא עצמו התווה, שאין להשתלט על שטחים שתוכנית החלוקה ייעדה למדינה הערבית בשטחה של ארץ ישראל המערבית, ואישר לחטיבת הראל לכבוש את כל השטח שבין ירושלים לרמאללה לרבות את הפרוורים הדרומיים של רמאללה.
מיקום.
הכפר נבי סמואל (בערבית נבי צמוויל) ממוקם על פסגה גבוהה מצפון לכביש ת"א-ירושלים ושולט עליו. במהלך 1948 הכפר בוצר, והוצבו בו תותחים ששימשו להפגזת השכונות הצפוניות של ירושלים היהודית.
בהמשך למבצע נחשון ומבצע הראל תכננו יצחק שדה ויוחנן רטנר "מהלך צפוני" בגזרת ירושלים. המהלך נועד ליצור רצף טריטוריאלי עברי בתוך העיר ולהשתלט על השטחים הערביים מצפון לה. לצורך המבצע, שנקרא מבצע יבוסי, הועברה חטיבת הראל לירושלים ובערב ליל הסדר, ליל 22–23 באפריל, יצאו כוחותיה לתקוף את שועפאט, בית איכסא ונבי סמואל.
כוחות ומשימות.
מפקד החטיבה, יצחק רבין הטיל את כיבוש שועפאט על הגדוד החמישי, בפיקוד מנחם רוסק. ובמקביל, כיבוש הכפרים בית איכסא ונבי סמואל הוטל על הגדוד הרביעי – גדוד הפורצים בפיקוד יוסף טבנקין.
משימות הגדוד הרביעי חולקו כדלהלן:
סדר כוחות קטן יחסית של אנשי הכנופיות הערביות שהה בכפרים, ובמוצב שמדרום להם בגבעת הרדאר שכנה יחידה של הלגיון הירדני.
מהלך הקרב.
בליל הקרב שרר ערפל כבד שהקשה על ההתמצאות. מפקדת הגדוד הרביעי ובה המג"ד טבנקין, התמקמה על כביש ירושלים-תל אביב ליד דרך עפר היורדת לכיוון נבי סמואל.
פלוגה ד' יצאה בנסיעה בדרך העפר לכיוון בית איכסא. שלוש פלוגות הרגלים יצאו מהקסטל ונעו לכיוון בית איכסא. כיבוש כפר זה היה תנאי לכיבוש נבי סמואל. תנועתה של פלוגה ד' נחסמה על ידי חפירות בדרך העפר, המשוריינים חזרו לכביש. כיבוש הכפר בית איכסא התעכב בגלל טעות בניווט והכפר נכבש על ידי פלוגה ג' הרבה יותר מאוחר מאשר תוכנן. פלוגות א' ו ב' הגיעו למרגלות נבי סמואל באיחור. טבנקין המג"ד שקל לבטל את המשימה עקב עלות השחר. קיימת מחלוקת אם ניתנה הוראת נסיגה ברורה, ואם היא הגיעה למפקד פלוגה ב' חיים פוזננסקי, או שהוא חתר להשלמת המשימה המקורית למרות פקודת הנסיגה. לטענת בן ארי ויוסף טבנקין, פוזננסקי התעקש על הסתערות והתחמק מביצוע פקודת הנסיגה על ידי ניתוק הקשר.
אורי מילשטיין מתעמת עם תיאור זה. לטענתו, לא הייתה פקודת נסיגה של טבנקין, פלוגה ב' נפגעה מאש כוחותינו, והעיכוב בתחילת הפעולה נגרם על ידי בן ארי במזיד, כדי לגרום לביטול הפעולה. מילשטיין מייחס לבן ארי ניסיון לטייח את אחריותו לכישלון.
כשהפלוגה עמדה להסתער התפוגג הערפל והיא נחשפה לאור היום בשטח חשוף לאש הערבים, שהיו בבניין המסגד המבוצר בראש הגבעה. הסתערות הפלוגה נתקלה באש עזה; פוזננסקי, הקצין המסופח יוחאי בן נון ושני מ"מים נפגעו, והתבצעה נסיגה חפוזה ולא מאובטחת, שבה נפגעה כל פלוגתו של פוזננסקי (מלבד שלושה לוחמים).
בשלב זה החליט המג"ד לשלוח את פלוגת המשוריינים בפיקוד פרי לחפות על הנסיגה ולהגיע לסביבות נבי סמואל בדרך היוצאת ממעלה החמישה ועוברת דרך גבעת הרדאר והכפר בידו. הפלוגה נחסמה על ידי גלי אבנים שחסמו את הדרך, הותקפה על ידי כוחות ערביים מקומיים אשר היו מגובים בכוחות הלגיון הירדני שהיו בגבעת הרדאר, ו-15 מלוחמיה נהרגו. מפקד הפלוגה, מיכה פרי, סובב את המשורין שלו ונסע להזעיק עזרה, אך לא חזר כמובטח. גם באירוע זה ההרוגים וחלק מן הפצועים נותרו בשטח ולא פונו. שרידיהם נאספו והובאו לקבורה בקבר אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בשלהי שנת 1949.
פרסונה
הרמן ון-רומפוי
הרמן ואן-רומפוי
צ'ארלי בוזגלו
משחק עומס
משחק עומס הוא מקרה פרטי של משחק פוטנציאל, בפרט הוא משחק פוטנציאל מדויק בתורת המשחקים. הוא הומצא על ידי רוזנטל במאמר משנת73.
במשחק זה קיימים משאבים עם מחיר התלוי במספר השחקנים המשתמשים בו כשהמחיר המשולם על ידי כל שחקן הוא סכום המחירים של המשאבים אשר הוא מחזיק.דוגמה למשחק עומס היא תנועה ברשת כבישים - כאשר השחקנים הם הנהגים, המשאבים הם הכבישים, המחיר הוא העומס בכביש והאסטרטגיה היא מסלול הנסיעה וכל נהג נוסף הנוסע בכביש מעלה את המחיר (=הזמן) המבוזבז על ידי כל נהג.
דוגמה.