בשנת 1922 נחתמה אמנת וושינגטון שהגבילה את הכוח הצבאי הימי של המדינות החתומות על האמנה: ארצות הברית, האימפריה הבריטית, האימפריה היפנית, צרפת ואיטליה. חבר הלאומים, שהוקם בעקבות המלחמה, החל לפעול למען פתרון של שלום וכינס מספר דיונים בנושא זה. משנת 1927 עד 1934 התקיימו מספר כנסים של ועידת ז'נבה, בהם נוסחו אמנת ז'נבה השלישית ואמנת ז'נבה הרביעית.
במלחמת האזרחים בספרד ניסו מספר פעילים פוליטיים לקדם אי-אלימות, אך ללא הועיל. לאחר המלחמה פרסמה סימון וייל את הפואמה "האיליאדה או שירת הכוח", שנחשבת למניפסט פציפיסטי.
מלחמת העולם השנייה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה תמכו רבים בפעילות תקיפה נגד גרמניה הנאצית, ותנועות השלום שהיו פעילות בארצות הברית ובאירופה חדלו לפעול. ברטרנד ראסל, שהיה פעיל שלום, אמר שהצורך להביס את אדולף היטלר ואת הנאצים הוא מצב ייחודי שבו המלחמה אינה האפשרות הגרועה ביותר. הוא כינה את עמדתו "פציפיזם יחסי". עמדה דומה נקטו גם הרברט ג'ורג' ולס ואלברט איינשטיין, שצידדו בפעולה צבאית נגד גרמניה.
בצרפת, הפציפיסטים מגדה ואנדרה טרוקמה סייעו בהסתרת מאות יהודים שנמלטו מהנאצים בכפר לה שמבון-סור-ליניון. לאחר המלחמה הוכרזו כחסידי אומות העולם.
גורלם של פציפיסטים בגרמניה הנאצית היה בכי רע. קרל פון אוסייצקי ו נכלאו במחנות ריכוז ומתו שם כתוצאה מעינויים. החקלאי האוסטרי פרנץ יגרשטטר סירב לשרת בוורמאכט והוצא להורג בשנת 1943.
בארצות הברית מנהיגים פציפיסטיים רבים קראו לצעירים לא להתגייס לשירות צבאי. בשתי מלחמות העולם היו סרבני מצפון, וממשלת ארצות הברית אפשרה להם לשרת בתפקידים שאינם קרביים. מי שסירב לכך, נכלא.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפכו תנועות השלום לנפוצות ברחבי העולם, והשאיפה לשלום היא כיום חלק מהשיח הפוליטי המקובל במדינות רבות.
תנועות מחאה נגד נשק גרעיני.
תנועות מחאה נגד נשק גרעיני נוסדו לראשונה ביפן בשנת 1954, בכנס של תנועות שלום שהתאגדו תחת ארגון גג בשם "המועצה היפנית נגד פצצות אטום ומימן." התנועות קראו להפסקת הניסויים הגרעיניים באוקיינוס השקט, וזכו לתמיכה עממית רחבה. כ-35 מיליון איש חתמו על עצומות שקראו לאסור פיתוח נשק גרעיני.
בבריטניה החלה לפעול התנועה לפירוק נשק גרעיני בשנת 1958 בכנס בו השתתפו חמשת אלפים איש, שלאחריו נערכה הפגנה המונית מול רחוב דאונינג. התנועה קראה לפירוק הנשק הגרעיני, תחילה בבריטניה ולאחר מכן בשאר מדינות העולם. פעילות התנועה נמשכה עד לסוף שנות השישים.
בשנת 1958 חתמו 11,000 מדענים על עצומה שהוגשה לאו"ם, הקוראת להפסיק את הניסויים בנשק גרעיני, בגלל הסכנות של נשורת גרעינית. יוזם העצומה, הכימאי לינוס פאולינג, קיבל פרס נובל לשלום על פעילות זו.
בשנת 1961 נערכה בארצות הברית שביתת הנשים למען השלום, בה השתתפו כ-50,000 נשים בהפגנות מחאה נגד נשק גרעיני ב-60 ערים ברחבי ארצות הברית. זה היה אירוע המחאה הגדול ביותר של נשים במאה ה-20. המחאה הייתה בין הגורמים לחתימת האמנה למניעת ניסויים גרעיניים בין ארצות הברית וברית המועצות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נערכו הפגנות המוניות בארצות הברית נגד נשק גרעיני, בהן הפגנה של מיליון בני אדם בסנטרל פארק בניו יורק ב-12 ביוני 1982, הפגנות ב-50 ערים בארצות הברית ב-20 ביוני 1983, וצעדת המונים מלוס אנג'לס לוושינגטון ב-1986.
במהלך שנות השמונים והתשעים נערכו מחאות רבות בסמוך לאתרי ניסויים בנשק גרעיני במדבר נבדה.
ב-1 במאי 2005 צעדו 40,000 מפגינים נגד שימוש בנשק גרעיני ליד מטה האו"ם בניו יורק, לציון 60 שנה להטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי. בבריטניה התקיימו מחאות רבות בהן השתתפו רבבות נגד השימוש במערכת טילי טריידנט.
במאי 2010 השתתפו כ-25,000 איש, בהם חברים בתנועות שלום וניצולי פצצות האטום משנת 1945, בצעדת מחאה נגד השימוש בנשק גרעיני ממרכז ניו יורק למטה האו"ם.
המחאה נגד מלחמת וייטנאם.
השתתפות ארצות הברית במלחמת וייטנאם החלה בשנות ה-50 של המאה ה-20, והגיעה לשיאה באפריל 1969 עת הוצבו 543,000 חיילים אמריקאים בווייטנאם. תנועות השלום בארצות הברית התנגדו לפעילות זו, ודגלו בנסיגה חד צדדית של הכוחות האמריקאים מדרום וייטנאם.
המחאה הראשונה בארצות הברית נגד מלחמת וייטנאם נערכה בשנת 1962 על ידי "מפלגת הפועלים העולמית", ולאחריה התקיימו פעולות מחאה רבות, בהן השתתפו ילדי הפרחים, השמאל החדש, ארגוני פציפיזם נוצרי, התנועה לזכויות האזרח, ותומכים רבים של תנועות השלום.
תנועות שלום בעולם ובישראל.
תנועות שלום פועלות במדינות רבות בעולם, בהן הודו, הולנד, הממלכה המאוחדת, צרפת ושוודיה. בליבריה, למשל, הוקמה ב-2003 תנועת הנשים הליברית לשלום שניסה לשים קץ למלחמת האזרחים הליברית השנייה. בין הארגונים הבינלאומיים הפועלים למען שלום עולמי נמנים ועידות פגוואש בנושא מדע ועניינים בינלאומיים, המוסד לחוק בינלאומי, לשכת השלום הבינלאומית בשווייץ והתנועה "אוכל במקום פצצות".
תנועות שלום בישראל הן חלק ממחנה השמאל. תנועת שלום עכשיו נוסדה בעקבות ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל בנובמבר 1977, והתפרסמה בפעילותה נגד מלחמת לבנון הראשונה ובקידום הסכמי אוסלו. תנועות נוספות התפצלו משלום עכשיו ונחשבות לתנועות שמאל רדיקלי, בהן גוש שלום, תעאיוש ואנרכיסטים נגד גדרות.
תנועות שלום ישראליות ובינלאומיות רבות תומכות בקידום תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, בהן נשים עושות שלום, וג'אסט ויז'ן.
תנועות השלום בישראל מביעות לעיתים קרובות מחאה נגד תוכנית הגרעין הישראלית. בדצמבר 1960 הוקם הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון, שבו השתתפו אליעזר ליבנה וישעיהו ליבוביץ. הוועד חדל מפעילותו לאחר מלחמת ששת הימים. בשנת 2008 קבוצת פעילי שמאל בראשותו של גדעון ספירו הקימה ארגון בשם "הוועד הישראלי למען מזרח תיכון חופשי מנשק אטומי ביולוגי וכימי", וכן אתר אינטרנט בשם "ארמגדון" ובו מידע ודיונים בנושאים הקשורים לנשק להשמדה המונית.
מיקלוש מרקוש
מיקלוש מרקוש (במקור מרקוביץ', בהונגרית: Markos Miklós; שארבוגארד, 15 ביולי 1924 – 7 ביוני 2000) היה במאי קולנוע יהודי-הונגרי, תסריטאי, היסטוריון ספרות ואחיה הצעיר של היסטוריונית הספרות והספרנית ג'רג'י מרקוביץ' (1919–1985).
ביוגרפיה.
מיקלוש מרקוביץ' נולד במשפחה יהודית כבנם הצעיר ביותר של אהרון מרקוביץ' (1885–1944) וטרינר ושל ארז'בט דויטש (1891–1944). הוריו גורשו למחנה ההשמדה אושוויץ בשנת 1944 ונרצחו שם. הוא סיים ארבע כיתות חטיבת הביניים בעיר הולדתו ולאחר מכן נשלח על ידי הוריו לגימנסיית סנט אישטוואן בבודפשט (כי הגימנסיה בעיר הולדתו נסגרה). בשנים 1942 עד 1945 למד צילום ועבד כעוזר צלם. בדרך נס הצליח להתחמק גם השרות העבודה וגם מהרדיפות בבירת הונגריה. אחותו התחתנה ועברה לגור בטימישוארה שלא עברה לשליטה הונגרית במלחמה וכך ניצלה. בשנים 1949 עד 1953 היה סטודנט בקולג' הכל-פדרלי לקולנוע במוסקבה. מ-1951 עשה סרטים דוקומנטריים. משנת 1953 היה הבמאי והתסריטאי של אולפני הסרטים Mafilm.
היו לו שני ילדים: קטלין מרקוש (1965–) וגאבור מרקוש (1968–).
השמורה הביוספרית אל פינקטה וגראן דסיירטו דה אלטר
השמורה הביוספרית אל פינקטה וגראן דסיירטו דה אלטר (בספרדית: Reserva de la Biosfera El Pinacate y Gran Desierto de Altar) היא שמורה ביוספרית ואתר מורשת עולמית של אונסק"ו, המנוהלת על ידי הממשל הפדרלי של מקסיקו, במיוחד על ידי בשיתוף עם ממשלת המדינה של סונורה ומנהיגות הקבוצה האתנית של הטוהונו אודהאם.
היא נמצאת במדבר סונורה בצפון-מערב מקסיקו, מזרחית למפרץ קליפורניה, בחלק המזרחי של מדבר , דרומית לגבול עם אריזונה, ארצות הברית ומצפון לעיר . זה אחד מתוואי הקרקע הבולטים באמריקה הצפונית במבט מהחלל. מערכת געשית המכונה סנטה קלרה היא החלק העיקרי של הנוף, כולל שלוש פסגות: פינקטה (Pinacate), קרנגי (Carnegie) ומדיו (Medio).
באזור יש למעלה מ-540 מינים של צמחים, 40 מיני יונקים, 200 מיני עופות, 40 מיני זוחלים, דו-חיים ודגי מים מתוקים. ישנם מינים אנדמיים בסכנת הכחדה כמו תת-המין "Antilocapra americana sonoriensis" של אנטילוקפרה אמריקנית, כבש גדול-קרניים, הלודרמה מרירית וצב ערבות.
השמורה הביוספרית משתרעת על שטח של 2,695.05 קמ"ר, המהווה כמחצית מאתר המורשת העולמית. היקף אתר המורשת העולמי הוא 7,146 קמ"ר.
היווצרות ותיאור.
השמורה הביוספרית אל פינקטה וגראן דסיירטו דה אלטר ידועה במאפיינים הפיזיים והביולוגיים הייחודיים שלה, בנוכחות שילד געשי, ובשטחים הנרחבים של דיונות פעילות המקיפות אותה, והריכוז הגדול ביותר של מכתשי מאר. לרכס הרי פינקטה יש מאפיינים אורוגניים מעניינים, תוצרים של התפרצויות געשיות שגרמו להצטברות לבה בסלעים דחוסים, חול ואפר געשי שיצרו צבעים בעלי יופי מיוחד, ומכתשים כמו אל אלגנטה (El Elegante), סרו קולורדו (Cerro Colorado), מקדוגל (MacDougal) וסייקס (Sykes).
(Picos del Pinacate), קבוצה של פסגות געשיות וחרוטים געשיים, ממוקמות בשמורה מצפון לפוארטו פניאסקו. הפסגה הגבוהה ביותר היא סרו דל פינקטה (Cerro del Pinacate, הר הגעש סנטה קלרה), שגובהו 1,190 מטרים. מקור השם פינקטה בשפת נאוואטל במילה פינקטל (pinacatl), עבור חיפושית פינקטה, חיפושית מהסוג "Eleodes" אנדמית למדבר סונורה.
הרי הגעש פסגות פינקטה התפרצו באופן ספורדי במשך כ-4 מיליון שנים. הפעילות האחרונה הייתה לפני כ-11,000 שנים.