אורכו כשלושה מטרים, ומראהו כשל תנין ארוך. משקלו הוערך בכ-140 עד 720 קילוגרמים. כפות רגליו היו גדולות והותאמו לשחייה, ובד בבד רגליו היו חזקות מספיק כדי לשאת את משקלו על היבשה. נראה כי הוא הניע את עצמו במים על ידי הנעת גבו בצורה גלית אנכית, בדומה לדרך בה לוטרות ולווייתנאים שוחים. מאחר שדרך שחייה זו יחסית לא יעילה, משערים כי האמבולוצטוס צד באופן דומה לתנינים של ימינו, משמע העמדת מארב במים רדודים לטרף לא חשדני. לאמבולוצטוס לא היו אוזניים חיצוניות. על-מנת להרגיש בטרף מתקרב, הוא נהג להצמיד את ראשו לאדמה ולחוש ברעידות המתרגשות. ניתוח כימי של שיניו הראה כי האמבולוצטוס היה יכול לחיות במים מתוקים וגם במים מלוחים.
האמבולוצטוס נחשב ללוייתן קדום בשל העובדה שהוא חולק מספר מאפיינים תת-מימיים עם הלווייתנים: התאמה באפו אפשרה לו לאכול ולבלוע מתחת למים; לעצם המקיפה את האוזן היה מבנה הדומה לזה המקביל אצל לווייתנים, שאפשר לו לשמוע היטב מתחת למים; דמיון במבנה השיניים ועוד.
שלד של האמבולוצטוס נמצא כמעט במלואו, ולכן תיאורו מפורט פי כמה מזה של חבריו למשפחת האמבולוצטיים: הימלאיצטוס ו-"Gandakasia".
Ambulocetus
קרית ויז'ניץ
לוס יאנוס
לוס יאנוס (בספרדית: Los Llanos, שפירושו "המישורים") הוא שטח ערבה גדול ממדים, הנמצא בצפונה של דרום אמריקה, ממזרח להרי האנדים, בשטח המדינות ונצואלה וקולומביה. זהו אזור מישורי המכוסה בצמחייה עשבונית, יערות וכרי דשא, הנמצא לרוחב קו המשווה. בחלק גדול משטחו זורם הנהר אורינוקו המהווה את הגבול בין ונצואלה לבין קולומביה.
האקלים במישורי "לוס יאנוס" הוא טרופי חם ולח בכל עונות השנה, אך השינויים הגאוגרפיים בעונות השונות הם קיצוניים. במהלך העונה הגשומה ממאי עד אוקטובר עשוי רוב השטח להיות מוצף במים עד לגובה מטר. הדבר הופך את הצמחייה במקום, כולל את היערות, באופן זמני לביצה, ולכן מהווה בית גידול ייחודי לחיות בר רבות, חלקן נדירות. באזור חיים 70 מינים שונים של עופות מים, שחלקם בסכנת הכחדה.
ההצפות העונתיות לא אפשרו קיום חקלאות במקום עד לתקופה המודרנית עתירת הטכנולוגיה. בתקופה הקולוניאלית שימש האזור לרעיית מיליוני ראשי בקר, ולא עובד.
כיום נחשב אזור לוס יאנוס לאזור תיירותי חשוב, בעל מגוון מרהיב של בעלי חיים וציפורים. באזור זה נמצאים, למשל, נחשי האנקונדה הגדולים, הקפיבארות - מכרסמי הענק שזהו אחד ממקומות גידולם היחידים, ועוד. אחד מסוגי התיירות במקום הוא טיולים בני 3-4 ימים באזור על ידי מורי דרך מקומיים.
לוס ינוס
קסנתי
קְסָנְתִי (ביוונית: Ξάνθη) היא עיר בצפון מזרח יוון בחבל מזרח מקדוניה ותראקיה ובירת מחוז קסנתי. העיר שוכנת 121 ק"מ מערבית מאלכסנדרופולי ו-40 ק"מ מקוואלה. קסנתי ידועה כעיר בה נולד ופעל המשורר הנודע מאנוס חג'ידאקיס.
היסטוריה.
התיישבות אנושית מאורגנת באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה, עידן הממלכה התראקית. התיעוד הכתוב הראשון ליישוב הוא מתעודות ביזנטיות משנת 1347, שציינו את דבר מותם של מרבית תושבי העיר במגפת דבר. העות'מאנים כבשו את האזור בשלהי המאה ה-14, שינו את שמה לאִיסְקֶץ' ומתחילת המאה ה-18 נודעה בתעשיית גידול ועיבוד הטבק בשטחה. ב-1829 חרבה העיר כליל בשתי רעידות אדמה ושיקום הנזקים ארך מספר שנים.
ב-1912 פרצה מלחמת הבלקן הראשונה, העיר נכבשה מידי העות'מאנים על ידי צבא ממלכת בולגריה ומספר חודשים לאחר מכן עם פרוץ מלחמת הבלקן השנייה, נכבשה על ידי הצבא היווני. במסגרת הסכם בוקרשט אשר סיים את מלחמות הבלקן, נמסרה העיר לבולגרים ונותרה בחזקתם עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרפה בולגריה למדינות הציר בחותמה על ההסכם התלת-צדדי. ב-6 באפריל 1941 פלשו הגרמנים ליוון דרך בולגריה וממלכת יוגוסלביה, כבשו אותה בנקל וחילקו את השטח הכבוש לשלושה אזורי שליטה. אזור בשליטה גרמנית שכלל את מקדוניה המרכזית והמזרחית ובכלל זה העיר סלוניקי והאי כרתים. אזור שני היה בשליטה איטלקית ובו הבירה אתונה, הפלופונס ושטחים נוספים בחוף המערבי. האזור השלישי שכלל את שטחי תראקיה המערבית ומקדוניה המזרחית ובו נכללה העיר קסנתי, הועבר לחזקת הבולגרים. רשמית המשיכה יוון לשמור על עצמאותה והוקמה בה ממשלה של משתפי פעולה בראשות הגנרל גיאורגיוס טסולאקוגלו. לאחר המלחמה הוחזרה העיר ליוונים.
תחבורה.
בקסנתי קיימת תחנת רכבת הממוקמת על תוואי הקו בין סלוניקי לאלכסנדרופולי וכן קווי אוטובוס בין עירוניים הפועלים באותו הקו. כ-35 ק"מ מהעיר, בסמוך לעיר קוואלה מצוי נמל התעופה הבינלאומי "אלכסנדר הגדול".
אקלים.
בעיר שורר אקלים ים תיכוני בעל השפעות מסוימות של אקלים ממוזג. ערכי הטמפרטורה הממוצעים נעים מ-30oc בחודש יולי ועד 2oc בחודש ינואר. טמפרטורת המים נעה מ-12oc בינואר ועד 25oc באוגוסט.
הקהילה היהודית.
קהילה ספרדית מאורגנת בעיר קסנתי נוסדה בראשית המאה ה-20 עת הגיעו לעיר משפחות מאדירנה, דידימוטיכו וסלוניקי. ב-1926 הוקם בית הכנסת של הקהילה ואוכלוסייתה מנתה כ-1,300 נפשות. לאחר מלחמת העולם הראשונה עזבו יהודים רבים את העיר ומספר בני הקהילה ירד לכדי 350 נפשות. פליטים רבים שהגיעו לעיר לאחר מלחמת יוון–טורקיה, העלו את מספר בני הקהילה ל-700 בראשית שנות ה-30. מרבית היהודים נתונים היו במצב כלכלי קשה והתגוררו בשכונת פּוּרְנָלִי ורק מתי מעט התגוררו בעיר העילית שכונתה אָנוֹ פּוֹלִי. במהלך שנות ה-30 נפתח בית ספר יסודי יהודי. בפרוץ מלחמת איטליה–יוון מנתה הקהילה 1,100 נפשות, אך משפחות רבות עזבו את העיר מחמת הקרבות.
עם העברת השליטה באזור לידי ממלכת בולגריה מנתה הקהילה 660 נפשות. ב-22 בפברואר 1943 נחתם הסכם בין ממשלת בולגריה לגרמניה, אשר השלב הראשון בו היה שילוח 12,000 יהודי תראקיה ומקדוניה הוארדארית אל מחנות ההשמדה.
ב-4 במרץ 1943 אחר חצות נערכה אקציה בעיר קסנתי. בשלב ראשון ריכזו השוטרים הבולגרים 538 מבני הקהילה במחסני טבק ריקים, הפשיטו אותם וביצעו חיפוש גופני משפיל בכולם. למחרת היום אחר חצות העמיסו השוטרים הבולגרים את יהודי העיר על רכבות משא פתוחות, אשר עשו דרכן באיטיות במשך שלוש יממות גשומות אל עבר בולגריה. ליד העיר סימיטלי שבבולגריה עצרו הנוסעים להחליף רכבות והוטל על קבוצת רופאים ואחיות יהודים לבודקם. אחת האחיות תארה את המראות:
בהגיע הרכבות ליעדן נכלאו בני הקהילה במחסני טבק שהיו ריקים בעונה זו של השנה, מרביתם בעיר בלגואבגרד ומקצתם בעיר דופניצה. ראש העיר קסנתי פֶּטֶב שלח מכתב תודה לשר הפנים הבולגרי פטר גברובסקי בו הביע את שמחת כל תושבי העיר על הפתרון הסופי לבעיית יהודי עירו.
לאחר 10 ימים, הועלו היהודים באכזריות על רכבות משא פתוחות שנסעו לכוון העיר לום שעל גדת הדנובה. בנמל לום הועלו בני הקהילה על 4 מעבורות אשר הפליגו לכיוון העיר וינה. לפי חלק מהגרסאות, מעבורת אחת טובעה על ידי הגרמנים, תוך שהחיילים הגרמנים יורים אל עבר הניצולים וכל נוסעיה נהרגו. נוסעי שלוש המעבורות הנותרות הועלו לרכבות משא לכוון העיר קטוביץ וממנה למחנה טרבלינקה. יהודי קסנתי נרצחו ביום הגעתם למחנה טרבלינקה.
כ-40 יהודים מקרב עצורי תראקיה ובתוכם 6 יהודים מקסנתי, ניצלו מהגירוש לטרבלינקה מאחר שנשלחו לעבודות כפייה בבולגריה והם עלו למדינת ישראל. בסמוך לעיר עדיין קיים בית עלמין יהודי אשר אינו מתוחזק עוד.
יון ת'ור בירגינסון
יון בירגינסון
צמח (מצב רפואי)
צמח או מצב וֵגֵטָטִיבִי (באנגלית: Vegetative state) הוא תיאור של מצב רפואי שנגרם מנזק מוחי כבד. המצב תואר לראשונה ב-1940 על ידי ארנסט קרצ'מר.
המצב מסווג מבחינת חומרתו בין מצב הכרה מינימלי לבין תרדמת. כאשר המצב נמשך עד ארבעה שבועות הוא מכונה "מצב וגטטיבי", לאחר ארבעה שבועות משתנה ההגדרה ל"מצב וגטטיבי מתמשך", ואם גם לאחר שנה המצב לא משתפר ההגדרה מתחלפת ל"מצב וגטטיבי קבוע". אלה הן הגדרות סטטיסטיות בלבד, ואירעו מקרים נדירים של חולים שהתאוששו מכל אחד משלבי המצב, כאשר לעיתים אף הגיעו לכדי החלמה מלאה.
שני המשתנים המרכזיים בהערכת התחזית (פרוגנוזה) של חולים במצב הם משך שהותם במצב זה, וגילם (ככל שהחולה מבוגר יותר, הפרוגנוזה גרועה יותר).
המצב הרפואי של צמח מתאפיין בהיעדר תגובה לגירויים חיצוניים, אך בשונה מתרדמת, החולה עשוי לעיתים לפקוח את עיניו ולהפגין מחזור של שינה וערות. בנוסף, חולים במצב של צמח נצפו מבצעים פעולות של חיוך, בליעה, דמיעה או אנחה. החולים מוזנים באמצעות זונדה, אך מלבדה הם אינם נזקקים לעזרי טיפול נמרץ נוספים בשל השתמרותו היחסית של גזע המוח במצב רפואי זה.
היבטים משפטיים ומוסריים.
בניגוד למוות של גזע המוח או מוות מוחי כולל שבהם גזע המוח מת, ומצבים אלו מוכרים כמוות בחקיקה של מדינות שונות, במצב וגטטיבי גזע המוח מתפקד לפחות באופן חלקי ולכן אדם במצב זה יכול לכל היותר לענות על ההגדרה של "מות המוח הגדול" שלא התקבלה בעולם. לכן התעוררו בעיות מוסריות ומשפטיות במקרים שבהם ברור שהחולה לא יתעורר לעולם, כאשר למשל כל חלקי מוחו ספגו נזק מבני כולל למעט גזע המוח, וישנם פילוסופים ורופאים התומכים על כן בביצוע המתת חסד בחולים במצב זה.
מקרה מיוחד הוא זה של תינוקות אננצפאליים שעקב בעיות בלידה נולדים ללא חלקי מוחם מלבד גזע המוח. המקרה המפורסם מביניהם היה של התינוקת ק. שהרופאים הצליחו להחזיקה בחיים למעלה משנתיים וחצי, אך במקרים אחרים בשנות האלפיים תינוקות כאלה הומתו ואיבריהם נתרמו להשתלות בהתאם לרצון ההורים.
מצב וגטטיבי
שירות הביון הפדרלי (גרמניה)