בעוד חלק מהעניין נבע מליהוקה של מור כשחקנית הראשית, ועוד בעבור שכר שיא לשחקנית באותה תקופה - 12.5 מיליון דולר, הרי שרוב העניין בסרט התמקד בעירום המופגן בו ושאר מחלוקות שעורר. מלבד מור וברט ריינולדס, אשר גילם את חבר הקונגרס, רוב השחקנים הראשיים האחרים בסרט לא היו כוכבים באותה תקופה. לעומת זאת, העניין הציבורי התעורר כאשר נודע שאת דמות בתה של ארין גילמה בתה האמיתית של מור, רומר וויליס, אשר באחת הסצינות צפתה באמה רוקדת בעירום. מור פטרה את השאלה המוסרית ואמרה כי "אנו לא מביישים את הגוף, אלא מעודדים אותו כמשהו טבעי ויפה, ואני רוחצת עם ילדיי ומסתובבת לידם ערומה".
הסרט עורר מחלוקות נוספות עקב נושאו, שרבים ראו כמבזה נשים, והעירום שבו. גם הפוסטר שליווה את הסרט, בו הוצגה מור עירומה לחלוטין עורר התנגדות מצד ה-MPAA - האחראים על דירוג הסרטים בארצות הברית על פי מגבלות גיל וכדומה.
מעבר למחלוקות שהסרט עורר, הוא נחל כישלון חרוץ בביקורות. באתר Rotten Tomatoes, המרכז ביקורות קולנוע ממבקרים שונים, רק 12% מהביקורות היו חיוביות. הסרט זכה במספר פרסי ראזי, בהם הסרט הגרוע ביותר. מבחינה קופתית הסרט כשל בארצות הברית, עם הכנסות בסך 33 מיליון דולר בלבד, על אף שפיצה על כך מעט בהפצתו העולמית בה גרף למעלה מ-80 מיליון דולר נוספים.
דגל הדואליות הקנדית
דגל הדואליות הקנדית (הידוע גם כדגל האחדות הקנדית או הדגל הקנדי המחודש) הוא דגל לא רשמי של שוללי פרישת מחוז קוובק מהאיחוד, אשר הונף במקור על מנת לציין את האחדות הקנדית במהלך משאל העם של קוויבק (1995).
הדגל מורכב מדגל קנדה, דגל עלה המייפל הלאומי, שלפסים האדומים שלו נוספו שני פסים כחולים, צבעו המרכזי של דגל קוויבק, ביחס המייצג את כמות דוברי הצרפתית לעומת דוברי האנגלית בקנדה.
סמליותם של הפסים הכחולים עודפת לדעת רבים, שכן הצבע הלבן בדגל הקנדי מסמל את צבעם של מלכי צרפת ושובץ בדגל לשם ייצוגה של האוכלוסייה הצרפתית הקנדית. יתרה מכך, סמל עלה עץ האדר שימש לראשונה כסמלם של אגודת יוחנן המטביל.
רוג'ר דלטריי
ארדואינה
ארדואינה (בלטינית: Arduinna או Arduinnae או Arduinne; בקלטית: "הגבוהה") היא אלת היערות והציד במיתולוגיה הקלטית. פולחנה היה נפוץ באזור הארדנים (בלגיה ולוקסמבורג של ימינו).
האלה תוארה כציידת, הרוכבת על חזיר בר, שעל גבה אשפת חצים, ובידה סכין. במקרים אחדים סימל חזיר הבר עצמו את האלה.
עם המפגש בין התרבות הקלטית ותרבות האימפריה הרומית זוהתה ארדואינה עם האלה דיאנה מהמיתולוגיה הרומית.
שני כתובות המוקדשות לאלה התגלו מחוץ לאזור הארדנים; האחת ברומא שבאיטליה והשנייה בדירן שבגרמניה.
אזכורים תרבותיים.
על שמה של האלה נקרא האסטרואיד 394 ארדואינה.
גביע גלידה
גביע גלידה הוא מאפה בצורת חרוט, עשוי לרוב מוופלה או ופל, מעוצב במרקם של ופל, המשמש להגשת גלידה, כך שניתן לאכלה ללא קערית או כפית.
גביעים העשויים ופלה (ומכונים גם "גביעי סוכר") קשיחים יותר מגביעי ופל ולפיכך מתאימים יותר לגלידה קשה.
היסטוריה.
גביע גלידה אכיל הוזכר לראשונה בדפוס בספר "Mrs A. B. Marshall's Cookery Book" ("ספר הבישול של גברת א. ב. מרשל") שנכתב בשנת 1888 על ידי מחברת ספרי הבישול הידוענית אגנס מרשל. במתכון שלה ל"גביע עם קרם" מצוין כי הגביעים כללו שקדים ונאפו בתנור ולא בתוך דפוס אפיפיות. היא מוסיפה כי:
גברת מרשל הייתה ממציאה רבת השפעה והגדילה מאוד את הפופולריות של גלידה בבריטניה. היא פרסמה שני ספרי מתכונים
ממוקדים בגלידה ורשמה פטנט על מכונת ייצור גלידה.
בארצות הברית גביעי גלידה החלו להיות פופולריים בעשור הראשון של המאה ה-20. ב-13 בדצמבר 1903, איטלו מרקיוני הניו יורקי רשם את הפטנט האמריקאי מספר 746971 - תבנית להכנת כוסות אפויים להכלת גלידה. הוא טען כי הוא מוכר גלידה בכלים אכילים החל מ-1896. הפטנט שלו לא היה בצורת חרוט והוא הפסיד בתביעה שהגיש כנגד יצרני גביעי גלידה על הפרת פטנט.
ביריד העולמי בסיינט לואיס (מיזורי) שנערך ב-1904 הוצג לראשונה גביע גלידה בצורת חרוט. ביריד זה היו כמה דוכני מאפה וחלק מבעליהם טוענים להיותם הממציאים. אחד מהם, ארנסט חאמווי הסורי מכר ביריד זלאביה, מאפה פריך שהוא אפה בדפוס אפיפיות. הוא טען כי בא לעזרתו של שכנו ליריד, מוכר גלידה (ייתכן כי היה זה ארנולד פורנאשו האמריקאי-צרפתי) שאזלו לו הכלים למכירת גלידה. חאמווי גילגל זלאביה חמה לחרוט שניתן היה למלא בגלידה. בהמשך הקריירה שלו הקים חאמווי חברה ליצור גביעי גלידה - Cornucopia Waffle Company, שנקראה מאוחר יותר Missouri Cone Company. סיפורו של חאמווי אודות המצאת גביעי הגלידה מבוסס על מכתב שכתב בשנת 1928 ל-Ice Cream Trade Journal - כתב עת למסחר בגלידה. באותה עת תעשיית גביעי הגלידה כבר ייצרה כ-250 מיליון גביעים בשנה.
בין הסוחרים האחרים מהיריד העולמי בסיינט לואיס הטוענים לבעלות על המצאת גביע הגלידה: אייבּ דומאר הלבנוני, ניק ואלברט קאבאז, דייוויד אוואיו, צ'ארלס ופרנק מנצ'ז.
גביעי הגלידה הראשונים גולגלו ידנית. ב-1912 פרדריק בראקמן, ממציא מפורטלנד (אורגון) רשם פטנט על מכונה לגלגול גביעי גלידה. הוא מכר את החברה שלו ל"נביסקו" (Nabisco) ב-1928, המשווקת גביעי גלידה מאז ועד ימינו. ישנן חברות גלידה המייצרות בעצמן את גביעי הגלידה שלהן, למשל בן אנד ג'ריז.
ייצור גביע גלידה הניתן להקפאה עם הגלידה בתוכו היה חלומם של יצרני גלידה תקופה ארוכה. האתגר היה למנוע מהגלידה להרטיב ולרכך את הגביע, שאיבד עקב כך את פריכותו. ב-1959, ספּיקה, חברת גלידה איטלקית מנאפולי התגברה על הבעיה באמצעות תהליך שהמציאה, שבודד את פנים הגביע מהגלידה על ידי שכבת שמן, סוכר ושוקולד. ספיקה רשמה את השם "קורנטו" ב-1960, אך המותג לא זכה להצלחה רבה. ב-1976 יוניליוור קנתה את ספיקה והחלה במסע שיווק המוני באירופה. כיום המוצר הוא אחד הנמכרים ביותר מסוגו.
גביעים בגרסאות נוספות.
חלק מהיצרנים מייצרים גם גביעי גלידה עם תחתית שטוחה, המאפשרת העמדתם. גביעים אלו קטנים לרוב מגביע הגלידה החרוטי הרגיל, ומיועדים לילדים.
ישנם גביעים המאפשרים הצבת שני כדורי גלידה זה לצד זה במקום זה מעל זה.
ג'לאטו איטלקי נמכר לעיתים בגביעים המצופים מבחוץ בשוקולד, פתיתי אגוזים וכדומה.
מוזיאון תיסן בורנמיסה
מוזיאון תיסן בורנמיסה (בספרדית: Museo Thyssen-Bornemisza) הוא גלריית אמנות חשובה במדריד, בירת ספרד. המוזיאון נכלל במשולש הזהב של האמנות, יחד עם מוזיאון הפראדו ומוזיאון ריינה סופיה הסמוכים אליו.
האוסף המוצג במוזיאון תיסן בורנמיסה משלים במידת מה את האוספים בשני המוזיאונים האחרים: אל מול מוזיאון הפראדו, מציג האוסף יצירות מוקדמות מאיטליה וכן עבודות מהאסכולות האנגלית, ההולנדית והגרמנית ואל מול מוזיאון ריינה סופיה מציג יצירות מזרמי האימפרסיוניזם והאקספרסיוניזם, לצד יצירות מאירופה ומאמריקה מחלקה השני של המאה ה-20.
היסטוריה.
תחילתו של האוסף בשנת 1920, כאוסף האמנות הפרטי של הברון היינריך תיסן-בורנמיסה, אספן אמנות ויזם הונגרי-גרמני, ולאחר מכן של בנו, הברון האנס היינריך תיסן-בורנמיסה, שאסף יצירות אמנות מקרובי משפחתו והמשיך לרכוש יצירות רבות, שהפכו את האוסף לאחד האוספים הפרטיים המרשימים בעולם. ב-1985 התחתן הברון עם כרמן סרברה והציג בפניה את עולם האספנות. השפעתה של כרמן על האוסף הייתה ניכרת, והיא זו שפעלה להצגתו במוזיאון.
המוזיאון נפתח בשנת 1992 לאחר שהושג הסכם בין הברון לבין ממשלת ספרד, וב-1993 האוסף נרכש במלואו. השפעתה של הברונית נמשכה גם לאחר העברת האוסף למוזיאון, והיה לה חלק בעיצוב הפנים של המוזיאון. ב-2006 יצאה הברונית בפומבי נגד ראש עיריית מדריד שהחליט לבצע תהליך פיתוח מחדש של שדרת פראדו, בטענה שהעבודות יפגעו באוסף ובמראה המוזיאון.
האוסף.
מרבית היצירות הישנות נרכשו על ידי הברון האב, כאשר בנו התמקד ביצירות מהמאות ה-19 וה-20, ובכך נוצר אוסף המתפרש על-פני שמונה מאות של ציור אירופאי, המתמקד בעיקר בנקודות ציון חשובות ואינו מתיימר להציג את האמנות האירופית על כל היבטיה.
אחד המוקדים של המוזיאון הוא יצירות אירופאיות מוקדמות, ובכלל זה אוסף ציורים איטלקיים של דוצ'ו ובני זמנו מהמאות ה-14 וה-15, לצד עבודות של אמנים הולנדים ופלמים מוקדמים בהם יאן ואן אייק, אלברכט דירר והנס הולביין. מוקד נוסף הוא יצירותיהם של אמני הרנסאנס והבארוק המפורסמים - טיציאן, סבסטיאנו דל פיומבו, קאראווג'ו, רובנס, ואן דייק, רמברנדט, פרנס הלס, גירלנדיו וקרפצ'יו. המוזיאון מכיל גם אוסף חשוב של אמנות אימפריוניסטית ופוסט-אימפרסיוניסטית ובו יצירותיהם של קלוד מונה, פייר-אוגוסט רנואר, אדגר דגה ווינסנט ואן גוך, וכן יצירות מופת מהמאה ה-20, כגון ציור קוביסטי של פבלו פיקאסו ועבודות מאוחרות של פיט מונדריאן ואדוארד הופר.
אוסף מיצירות המוזיאון מוצג במוזיאון הלאומי לאמנות של קטלוניה בברצלונה.
קלאס יאן הונטלר
חרדת נטישה
חרדת נטישה או חרדת פרידה היא מצב פסיכולוגי שבו אדם חש חרדה קיצונית הנובעת מפרידה של הפרט ממושא הקשר הרגשי וההתקשרות שלו (לדוגמה: בית, חפץ, או אדם כלשהו כמו אב, אם, אהוב או בן זוג). חרדה זו שכיחה מאוד בקרב תינוקות וילדים צעירים, ומהווה חלק מהתפתחותם התקינה. אך כאשר היא מופיעה בגילאים בוגרים יותר, ובמצבים בהם החרדה מוגברת או פוגעת בתפקוד התקין של האדם - היא נקראת הפרעת חרדת פרידה (באנגלית: Separation Anxiety Disorder). הפרעה זו מופיעה ב-DSM-5.
פחד פתולוגי מפני נטישה עשוי להופיע גם אצל אנשים הסובלים מהפרעת אישיות גבולית או מהפרעת אישיות תלותית.
אבחנה.