ב-18 באוגוסט 1977 נעצר ביקו על ידי מחסום משטרתי בהתאם לתקנה מספר 83 למניעת טרור משנת 1967, והובל לתא מעצר מספר 619 בתחנת המשטרה של פורט אליזבת, שם נחקר בידי מספר שוטרים. החקירה נמשכה עשרים ושתיים שעות וכללה מכות ועינויים, שכתוצאה מהם לקה ביקו בתרדמת. הוא סבל מפגיעות ראש חמורות ונאזק אל סורגי החלון.
ב-11 בספטמבר 1977, עירום ואסור באזיקים, נלקח ביקו ברכב משטרתי למרחק 1100 ק"מ משם – אל בית הכלא בפרטוריה, שבו היו קיימים שירותים רפואיים. עקב החבלות החמורות שנגרמו לו כתוצאה מהעינויים, מת ביקו בכלא יממה מאוחר יותר – ב-12 בספטמבר 1977. המשטרה טענה כי מותו נגרם כתוצאה משביתת רעב שקיים, אולם הנתיחה שלאחר המוות מצאה בגופו חבלות רבות ופגיעות ראש חמורות.
העיתונאי הדרום אפריקאי דונלד וודז, שהיה בקשר רצוף עם ביקו בתקופה שלפני מותו, נכח בחדר המתים וצילם את החבלות שעל הגופה. וודז גורש מדרום אפריקה על ידי משטר האפרטהייד, ועבר לבריטניה. בין כתביו המוקדשים למאבק באפרטהייד נמצא גם הספר "Biko", שעליו מבוסס הסרט "הזעקה לחופש".
בשל מעמדו הציבורי, הידיעה אודות מותו פשטה במהירות ועוררה הדים רבים בעולם אודות אכזריותו של משטר האפרטהייד. בהלווייתו נכחו כעשרת אלפים איש, ביניהם שגרירים ודיפלומטים מארצות הברית וממערב אירופה. במסיבת עיתונאים של המפלגה הלאומית שנערכה זמן קצר לאחר הידיעה בדבר מותו, אמר שר המשפטים והמשטרה, ג'ימי קרוגר: "אינני חש שמחה או צער עבור מר ביקו. אני חש שוויון נפש" (באפריקאנס: "Dit laat my koud").
ב-2 בפברואר 1978 הכריז התובע הכללי של הכף המזרחי כי אין בכוונתו להעמיד לדין איש מהשוטרים שהיו מעורבים במעצרו ובחקירתו של ביקו. יתר על כן, במהלך המשפט נטען כי חבלות הראש שמהן סבל נגרמו כתוצאה מניסיון התאבדות ולא ממכות. פסיקתו של השופט הייתה כי לא ניתן להעמיד איש לדין באשמת רצח היות שאין עדי ראייה להריגתו, וכי על האישומים בדבר הריגה ותקיפה חל חוק ההתיישנות.
בשנת 1997, לאחר נפילת משטר האפרטהייד ובמהלך ועדות האמת והפיוס שהתקיימו במדינה, הודו חמישה שוטרים לשעבר בהריגתו של ביקו וביקשו חנינה. בקשתם נדחתה. ב-7 באוקטובר 2003 הכריזו גורמים במשרד המשפטים במדינה כי חמשת השוטרים הנאשמים ברצח משנת 1977 לא יועמדו לדין הן בגלל מחסור בראיות והן בגלל התיישנות התיק.
אידאולוגיה.
התודעה השחורה צמחה על בסיס רעיונות דומים שנשמעו באפריקה ומחוצה לה מפי הוגים כגון פרנץ פאנון ולאופולד סדאר סנגור, וכן הושפעה מהתנועה לזכויות האזרח ומאבקה באפליה הגזעית נגד השחורים בארצות הברית בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. ביקו אימץ את המוטו של מאבק השחורים בארצות הברית בשנות השישים - "שחור זה יפה" (Black is Beautiful), ועליו אמר: "man, you are okay as you are, begin to look upon yourself as a human being".
כתנועה שצמחה בקרב הסטודנטים השחורים, היא הושפעה גם ממרד הסטודנטים של סוף שנות ה-60.
בהתאם לתפיסת התודעה השחורה של ביקו, המאבק לשחרור מורכב משני שלבים: שחרור פסיכולוגי מרגשי הנחיתות ומהבניית הזהות השחורה על ידי הלבנים, ושחרור פיזי משלטון האפרטהייד. לטענת ביקו, המחסום הפסיכולוגי הוא ההסבר לכישלונם עד לאותה העת של ארגוני שחורים כגון ה-PAC והקונגרס הלאומי האפריקני.
ביקו הושפע גם מהגותם של מהטמה גנדי ומרטין לותר קינג, אולם בניגוד לגישתם הלא-אלימה סבר כי המאבק לשחרור הפיזי צריך להלום את המציאות הפוליטית שתחת משטר האפרטהייד. ניתן לראות בגישתו הלא-אלימה צעד טקטי ולא עיקרון בסיסי. בנוסף, יסודות התודעה השחורה עמדו בניגוד לרעיונות מולטי-גזעיים של מנהיגים בקונגרס הלאומי האפריקני כדוגמת נלסון מנדלה.
אזכורים באמנות.
מוזיקה.
שירים רבים נכתבו כהוקרה לביקו או מתייחסים אליו במילותיהם:
שאטרסטאר
שאטרסטאר (באנגלית: Shatterstar) הוא דמות בדיונית של גיבור-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס פורס ואקס פקטור חקירות ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת "New Mutants #99" ממרץ 1991, ונוצרה על ידי הכותב פביאן ניצ'זה והמאייר רוב ליפילד.
את דמותו של שאטרסטאר בסרט הלייב אקשן "דדפול 2" גילם השחקן לואיס טאן.
ביוגרפיה בדיונית.
מקורו של שאטרסטאר מאה שנים בעתיד של הממד החלופי "עולם מוג'ו". הוא נועד להיות גלדיאטור בתוכנית ריאליטי כמו לונגשוט שנוצר גם הוא באותו עולם, אך בהווה שלו. הוא הגיע לעולם של המוטנטים החדשים על מנת לגייס אותם שיעזרו לו ולמורדים נוספים להילחם במוג'ו, השליט של עולמו. לאחר שהם עזרו לו הוא הצטרף לקבוצה כשהם הפכו לאקס פורס, בהנהגת קייבל. שאטרסטאר גילה שיש לו זיכרונות של מוטאנט בשם בנג'מין ראסל. זמן מה אחר כך, לאחר ששאטרסטאר נפצע אנושות בקרב גופו אוחד עם זה של בנג'מין ראסל ששכב בבית חולים בתרדמת שנים רבות. במהלך השנים נרמז רבות על קשר משפחתי בין לונגשוט ושאטרסטאר, ששאטרסטאר הוא בנו של לונגשוט ואולי אפילו גם בנה של המוטאנטית דאזלר, בת זוגו של לונגשוט.
בעקבות אירועי ההשמדה ביקום המארוול, נאסר על קבוצה גדולה של המוטאנטים שנותרו מיציאה ממתחם בשטחי אחוזת אקסבייר. במהלך מלחמת האזרחים, שאטרסטאר וחברתו לאקס פורס דומינו עזרו לקבוצה הזאת להימלט לבסיס סודי שיסתיר אותם, זאת בעזרת מידע מקפטן אמריקה וניק פיורי. לבסוף כשאר כל קבוצת המוטאנטים כמעט מתים, הגיבורים משני הצדדים מתאחדים כדי להציל אותם. בחוברת 43 של הרצת אקס פקטור משנת 2009, מופיע שאטרסטאר כשהוא תחת שליטת מוח של נבל-על בשם קורטקס, ותוקף את ריקטור וסטרונג גאי. לאחר שהוא נחלץ מהשליטה המוחית הוא מצטרף לקבוצה ומתחיל במערכת יחסים עם ריקטור. ריקטור, שהשלים עם השתייכותו המינית, רצה להישאר עם שאטרסטאר במערכת-יחסים קבועה, אך שאטרסטאר דחה אותו כדי לבחון אפשרויות אחרות. לאחר מכן, מתגלה כי וולפסביין בהריון מהארימארי, "נסיך הזאבים" של אסגארד. עם זאת, שאטרסטאר האמין כי ריקטור הוא אביו של הילד, מה שפוגע במערכת היחסים של ריקטור ושאטרסטאר. עם זאת, העניינים הסתדרו כששאטרסטאר נפגש עם הארימארי לשיחה בניפלהיים.
כוחות ויכולות.
שאטרסטאר הוא יציר הנדסה גנטית וכתוצאה מכך יש לו יכולת ריפוי מוגברת, הוא חזק מאוד, זריז מאוד ובעל יכולות אקרובטיות מיוחדות שנובעות בין היתר מכך שיש לו עצמות חלולות. יש לו יכולת ללמוד מהר מאוד ויכולת מחשבה אסטרטגית גבוהה. הוא יכול גם לשחרר גלי הדף דרך הלהבים של החרבות שלו, אך פעולה זאת מותירה אותו עייף ולכן הוא מעדיף לא להשתמש בה. לאחרונה התגלה שיש ביכולתו, בעזרת החרבות שלו, גם ליצור פורטלים שמאפשרים טלפורטציה.
אישיות.
בין הדברים שנותרו קבועים לגבי אישיותו של שאטרסטאר במהלך כל הופעותיו בקומיקס, היא אהבתו לקרב, והחשיבות שהוא נותן למה שבעיניו נחשב כבוד. למשל, למרות שהוא מפגין יכולת קליעה גבוהה מאוד עם אקדח הוא מעדיף להשתמש בחרבות.
דבר שהשתנה מאוד הוא היכולת שלו להביע רגשות. שאטרסטאר הפגין בתחילה מחסור ברגשות והיה אסקסואל מפני שכך הוא גודל ב"עולם מוג'ו". תחת כתיבתו של ג'ף לואב, שאטרסטאר נעשה רגשי יותר והתחילו להופיע רמזים לקשר גדל בינו ובין ריקטור. פיטר דייוויד המשיך עם ההתפתחות הזאת של הדמות בכתיבתו את הדמות באקס פקטור. שאטרסטאר התחיל בקשר רגשי חזק עם ריקטור אך במקביל רצה להמשיך להתנסות מינית עם אנשים נוספים, גברים ונשים.
שמואל צבי דנציגר
רבי שמואל צבי דנציגר (תר"כ, 1860 - כ"ט בתשרי תרפ"ד, 9 באוקטובר 1923) היה האדמו"ר השלישי בשושלת חסידות אלכסנדר. נחשב בזמנו לאחד מגדולי אדמור"י פולין, וחסידיו נאמדו בעשרות אלפים.
ביוגרפיה.
נולד בעיירה טורצ'ין שבווהלין (כיום אוקראינה) לרבי יחיאל דנציגר, ממלא מקומו של רבי דב בעריש מביאלה שהיה ממלא מקומם של רבי מנחם מנדל מוורקא ורבי יצחק מוורקא.
לאחר פטירת אחיו רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר בשנת תר"ע (1909) ללא ילדים, הוכתר על ידי רוב חסידי אחיו לאדמו"ר.
עד הכתרתו כאדמו"ר, השתדל להסתיר את מעשיו, אך לאחר שהחל לכהן כאדמו"ר רבים הסתופפו בצילו. התאפיין בהנהגה רחימאית, היה ידוע כאוהב ישראל ועניו, תפילותיו היו ברגש רב בבכי ובתחנונים, ועשרות אלפי חסידי אלכסנדר שהיו פזורים בכל פולין קיבלו עליהם את הנהגתו. יסד את 'ישיבת בית ישראל' (על שם אחיו) באלכסנדר (אלכסנדרוב בשמה הפולני). ישיבה זו הייתה הראשונה מרשת הישיבות שנפתחו לאחר פטירתו ברחבי פולין. ייסוד ישיבה לבחורים היה חידוש בזמנו, ועד אז היה נהוג בפולין שהבחורים לומדים ב'שטיבלאך'.
נפטר ביום שלישי כ"ט בתשרי תרפ"ד, ולמחרת הובא לקבורה בעיירה אלכסנדר לצד אביו ואחיו.
דברי תורתו נדפסו בספר "תפארת שמואל" על התורה ומועדים. הספר נלקט מהמאמרים שנאמרו בעריכת שולחנו בליל שבת ובסעודה שלישית. בשונה מספרו של אחיו, ספרו מבוסס על דרך חסידות פשיסחה, ובו דברי חסידות עמקניים המבוססים על תורת הקבלה.
לאחר פטירתו הוכתר בנו רבי יצחק מנחם מנדל דנציגר כאדמו"ר הרביעי בשושלת חסידות אלכסנדר, וכיהן עד מלחמת העולם השנייה, בה נרצח בטרבלינקה. בן נוסף היה רבי אברהם חיים, מראשי הישיבה באלכסנדר, נרצח אף הוא בשואה. חתנו היה הרב יצחק מאיר זינגר, אב"ד העיר אלכסנדר.
אחיינו רבי יהודה משה טיברג-דנציגר, חתן אחיו רבי בצלאל יאיר, כיהן באדמו"רות בישראל לאחר השואה. נינו רבי יחיאל מנחם זינגר, החל בשנות ה-70 לכהן באדמו"רות בארצות הברית.
בית רולה פלויד