לאחר המסע הארוך מטריפולי שבלוב לישראל השתקע דבש והקים משפחה בקרית ים. תחילה ב"שיכון צבא הקבע" בקרית ים ב' עם רבים מחבריו אנשי הצבא ולאחר מכן לבית צנוע בקרית ים א'. בשנת 1953 נישא קלמונט לבחירת לבו אסתר מבית אדרי. אסתר נולדה בפריז ב-1934 וברחה עם כל משפחתה מהעיר בעקבות כיבוש צרפת על ידי גרמניה. לאחר מסע ארוך חוצה יבשות עלתה לישראל מטנג'יר שבמרוקו בתאריך ה-8 למאי 1945. אסתר וקלמונט הכירו במסגרת חברתית של אנשי חיל הים בחיפה. לזוג נולדו ארבעה בנים, ושניים מהם שירתו גם הם בחיל הים. לאחר שיצא לגמלאות חלה קלמונט ונפטר בפתאומיות בגיל 68.
פסק דין ניו יורק טיימס נגד סאליבן
פסק דין חברת ניו יורק טיימס נגד סאליבן (באנגלית: New York Times Co. v. Sullivan) הוא פסק דין תקדימי, שניתן על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1964, ואשר בו נקבע כי אם התובע בתביעת לשון הרע הוא אדם שמחזיק במשרה רשמית (public official), עליו להוכיח כוונת זדון ממשית, בנוסף להוכחת היסודות הרגילים של עבירת לשון הרע. חשיבותו של פסק הדין נובעת מההגנה שהוא מספק לחופש הביטוי ולחופש העיתונות בארצות הברית, שיסודם בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, במיוחד כנגד תביעות השתקה. הכללים שנקבעו בפסק הדין הוחלו לאחר מכן גם על תובעים במשפטי לשון הרע שנחשבים לדמות ציבורית אך אינם מחזיקים במשרה ציבורית.
ההליך המשפטי החל לאחר שסאליבן, אחד הממונים על משטרת מונטגומרי באלבמה, תבע את עיתון הניו יורק טיימס על הוצאת דיבה. העיתון פרסם מודעה פרטית, שהשתרעה על פני עמוד שלם, ואשר בה הובעה ביקורת על פגיעה בזכויות אזרח מצד בכירים במשטרה באלבמה ועל פעילות המשטרה נגד מרטין לותר קינג. במודעה היו מספר אי-דיוקים עובדתיים, ואף שסאליבן לא הוזכר במודעה בשמו, בית משפט במדינה קבע שאי-דיוקים אלה עולים לכדי עבירה של הוצאת דיבה ושסאליבן זכאי לפיצויים בגובה 500,000 דולר. הניו יורק טיימס ערער על ההחלטה לבית המשפט העליון של אלבמה, שאישר את ההחלטה. בעקבות זאת, עתר העיתון לבית המשפט העליון של ארצות הברית, שהכריע לטובתו. השופט ויליאם ברנן כתב את הכרעת הרוב. כל השופטים הסכימו עם המסקנה של ברנן, אך שלושה שופטים נימקו בנפרד, שלדעתם התיקון הראשון מספק הגנה אבסולוטית על ביקורת כלפי מדיניות ממשלתית ועובדי ממשל, ושהגנה זו תקפה גם כאשר הביקורת היא שקרית במזיד.
רקע.
בינואר 1960 זומן מרטין לותר קינג לפגישה עם נציג של רשות המס של אלבמה. הנציג, שפעל בהוראה של מושל אלבמה ג'ון פטרסון , טען שקינג לא דיווח על חלק מהכנסותיו בשנים 1956 ו-1958. קינג שילם 1,600 דולר וחשב שבזאת הסתיימה הפרשה. עם זאת, המדינה הגישה שני אישומים כנגד קינג בגין מתן עדות שקר, עבירה שעונשה באותה עת באלבמה היה בין שנה לחמש שנות מאסר לכל אישום. חבר מושבעים גדול אישר את הגשת האישומים ב-12 בפברואר 1960. באישומים נכתב שקינג לא דיווח על הכנסה של כ-45,000 דולר (כ-354,000 דולר במונחים של שנת 2014). זו הייתה ככל הנראה הפעם הראשונה שבה הוגשו באלבמה אישומים בגין עדות שקר בהקשר של דיווח על הכנסות לרשויות המס של המדינה. קינג טען שהאישומים נובעים מרצונם של ראשי המדינה להתנכל לו פוליטית, ואכן הגשת האישומים תאמה את דפוס הפעולה של פטרסון כנגד ראשי התנועה לזכויות האזרח, שכלל הגשת תביעות משפטיות נגדם.
ב-29 במרץ פרסמו הארגונים "הוועדה להגנת מרטין לותר קינג ג'וניור" ו"המאבק לחירות בדרום" מודעה בתשלום על פני עמוד שלם בניו יורק טיימס, שמטרתה לגייס תרומות להגנה משפטית על קינג במשפט ולארגן מחאות בדרום. המודעה כללה שמות 60 אישים מפורסמים שתמכו בתנועה לזכויות האזרח ומתחת להם שמות של 20 מנהיגים שחורים, ביניהם 18 מנהיגים של כנסיות בדרום. במודעה תוארו פגיעות חמורות בזכויות של שחורים בדרום ארצות הברית. בין השאר נכתב בה שמשטרת מונטגומרי הגיבה להפגנה של סטודנטים עם רובים וגז מדמיע, וכן שקינג נעצר שבע פעמים בעבר.
המודעה לא נקבה בשמם של האחראים לפגיעה בזכויות של שחורים. עם זאת, אחד הממונים על משטרת במונטגומרי, אל. בי. סאליבן, טען שבשל תפקידו, ייחוס פעולות שונות למשטרה באופן כללי כמוהו כייחוס פעולות אלה לו עצמו. הוא טען שחלק מהטענות שגויות עובדתית. בין השאר, קינג נעצר ארבע פעמים, לא שבע, ותיאור פעולות המשטרה בתגובה להפגנות סטודנטים לא היה מדויק. עוד הוא טען שעל אף שהפעולות מיוחסות לו, חלקן נעשו לפני שהוא נכנס לתפקיד. החוק באלבמה אסר על נושאי משרות ציבוריות לתבוע פיצויים על לשון הרע, אלא אם הם פונים לפני כן לאלו שלכאורה פגעו בשמם הטוב בבקשה שיחזרו באופן פומבי מדבריהם. סאליבן פנה לניו יורק טיימס ולארבעה מהחתומים בבקשה שיחזרו בהם. הניו יורק טיימס שלח לסאליבן מכתב תגובה שבו נאמר שלא ברור למה הוא חושב שהאמור במודעה נוגע אליו. במכתב הוא הוזמן להסביר שנית מדוע הוא נפגע מהמודעה. מספר ימים אחרי כן הניו יורק טיימס פרסם התנצלות, בתגובה לאיום של מושל אלבמה בתביעת לשון הרע. סאליבן לא ענה למכתב שנשלח אליו והגיש תביעת לשון הרע נגד העיתון.
בנוסף לניו יורק טיימס, סאליבן תבע ארבעה מנהיגים נוספים שהיו חתומים על המודעה. כל הארבעה היו מנהיגים של קהילות שחורות באלבמה ודמויות בולטות בתנועה לזכויות האזרח: ראלף אלברנטי , כומר בפטיסטי שהיה חבר קרוב של קינג והקים יחד איתו את התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית; פרד שאטלוורת' , ממנהיגי המאבק נגד הפרדה גזעית בברימנגהאם; ג'וזף לורי, כומר מתודיסטי ואחד המייסדים של ההתאחדות הדרומית-נוצרית; ואס. אס. סי פעיל נוסף במאבק בדרום. הארבעה היו חתומים על המודעה, אך הם העידו שהיא פורסמה ללא ידיעתם, והתביעה לא הציגה עדויות שיסתרו זאת.
לפי פול הורביץ, יש להבין את תביעת הדיבה שהגיש סאליבן בהקשר של שימוש נרחב בתביעות מעין זו כנגד תנועות חברתיות באותה תקופה, ובאופן ספציפי כנגד התנועה לזכויות האזרח. "התביעה", הוא כותב, "ותביעות רבות אחרות שהוגשו ברחבי הדרום, כוונה בבירור נגד התנועה לזכויות האזרח, וכן נגד העיתונות". לאונרד רובינוביץ' כתב שתביעת הדיבה הייתה כלי בידי ג'ון פטרסון, מושל אלבמה, כדי לפגוע בתנועה לזכויות האזרח ובקינג עצמו. הוא מציין שפטרסון הגיש תביעת דיבה נוספת בעצמו, ושבתביעתו נכלל קינג כנאשם, אף על פי שלקינג לא הייתה יד בפרסום המודעה. לפי איאן רוזנברג, אל. בי. סאליבן היה חבר בקו קלוקס קלאן, ובמהלך הקמפיין שלו לתפקיד הממונה על המשטרה הוא תקף את קודמו על שימוש ב"כפפות של ילדים" כנגד מפגינים.
משפט הדיבה התנהל בפני שופט במדינת אלבמה, וולטר ברגוין ג'ונס, שהקפיד על הפרדה גזעית במקומות הישיבה בבית המשפט, ובפני 12 מושבעים לבנים. השופט פתח את המשפט בהרצאה ששיבחה את "משפט האיש הלבן, משפט שנולד לפני מאות שנים באנגליה, והובא למדינה זו על ידי הגזע האנגלו-סקסי". הוא הנחה את המושבעים כי עליהם להתייחס לאי-הדיוקים במודעה כ"לשון הרע כשלעצמה" (libel "per se") ושמשמעות קביעה זו היא שעצם פרסומם מהווה הוצאת דיבה, גם אם לא הובאו בפניהם הוכחות לנזק ממשי שנגרם כתוצאה מהפרסום. לפי החוק באלבמה ניתן היה לפסוק "פיצויים כלליים" גם ללא הוכחת נזק ממשי. בנוסף, ניתן לפסוק פיצויים עונשיים רק אם הוכחה כוונת זדון ממשית. עם זאת, השופט סירב להורות למושבעים שעליהם למצוא כוונת זדון ממשית ושעל החלטתם להבחין בין פיצויים בגין נזק שנגרם ופיצויים עונשיים. כמו כן, הוא דחה את הטענה של ההגנה, שהכרעותיו פוגעות בזכויות המוקנות לנתבעים על ידי התיקון הראשון והתיקון ה-14 לחוקה.
המושבעים מצאו שהנתבעים השמיצו את סאליבן ופסקו פיצויים בסך 500,000 דולר. בפני הטיימס עמדו תביעות נוספות מצד ראש עיריית מונטגומרי, ושני בכירים נוספים במשטרה, שדרשו כל אחד פיצויים של 500,000 דולר; ומצד המושל פטרסון, שדרש פיצויים בסך מיליון דולר. אילו היו מתקבלות התביעות, עשוי היה הטיימס לעמוד בפני הוצאות של 3 מיליון דולר (כ-25 מיליון דולר במונחי 2021). תביעות דיבה בדרום נתפסו כסיכון ממשי לכלי תקשורת, והניו יורק טיימס נמנע מלשלוח כתבים לאלבמה במשך כשנה. בשלוש מדינות בדרום היו ב-1964 לפחות 17 תביעות דיבה שדרשו יחד פיצויים בסכום של יותר מ-228 מיליון דולר. ארבעת הנתבעים האחרים חויבו גם כן לשלם. מיד לאחר המשפט הרשויות באלבמה תפסו את מכוניותיהם והאדמה שהייתה ברשותם, מבלי לחכות לתוצאות הערעור.
הניו יורק טיימס וארבעת הנתבעים האחרים עתרו לבית המשפט העליון של אלבמה, שאישר את פסיקת הערכאה הנמוכה. לגבי הטענות החוקתיות של העותרים, כתבו שופטי בית המשפט הגבוה ש"התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית לא מגן על פרסומים שמהווים לשון הרע" וש"התיקון ה-14 לחוקה מכוון נגד פעולות של המדינה, לא פעולות של אזרחים פרטיים". בנוסף, הם אישרו שפרסום המודעה הוא "לשון הרע כשלעצמה" ושניתן להסיק כוונת זדון מעצם פרסום המודעה ואי-משיכתה לאחר מכן. בעקבות ההחלטה, עתרו הנתבעים לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הדיון בבית המשפט העליון.
הרברט וקסלר טען בפני השופטים בשם הניו יורק טיימס. העיתונים וושינגטון פוסט ושיקגו טריביון הגישו סיכומים כידידי בית המשפט, בהם הם הביעו תמיכה בעמדת הניו יורק טיימס. ויליאם פירס רוג'רס וסמואל פירס טענו בשם ארבעת העותרים הנוספים שנתבעו על ידי סאליבן. העתירה של הארבעה נכתבה על ידי הארי וכטל , עורך דין מניו יורק שעבד עם מרטין לותר קינג והיה פעיל במאבק לזכויות האזרח. רולנד נחמן (Roland Nachman), שייצג את סאליבן בפני בית המשפט באלבמה טען גם בפני בית המשפט העליון.