גספארו מת באפריל 1609. תעודת הפטירה הקצרה אך המשמעותית שרדה ונאמר בה: "האדון גספארו ברטולוטי, מאסטרו די ויוליני, מת ונקבר בסאנטו ג'וזפו". המקום המדויק שם טמונים שרידיו בין קברי הפנתיאון המוזיקלי של בני ברשה, יחד עם אנטניאטי קוסטאנצו, דון צ'זארה בולנייני ובנדטו מרצ'לו, אינו ידוע. אחד הקונטרבסים המפורסמים ביותר שלו, שמהירות תגובתו דומה לזו של כינור (שהיה שייך לווירטואוז בן המאה ה-18-19 דומניקו דרגונטי) שמור כיום בבזיליקת סן מרקו בוונציה; קונטרבס שני, נדיר במיוחד, אולי הדוגמה היחידה שנשמרה עד ימינו לוויולונו קונטרבאסו בעל שישה מפתחות כוונון, התגלה על ידי בונה ומשחזר כלי הקשת הרומאי לואיג'י אוטוויאני במחסני המוזיאון לכלי מוזיקה ברומא, שם הוא מוצג כיום.
חיי אמנות.
חילוקי דעות קיימים בשאלה, אם גספארו דה סאלו או אנדראה אמאטי, בין השאר, היו הראשונים לייצר את הכינור בצורתו המודרנית; מה שברור הוא, שגספארו פיתח כלי בעל אופי מודרני, בעל צליל עז מאוד (הכינורות של אותה תקופה נאלצו להיעזר בתמיכת קורנטים וטרומבונים כאשר ניגנו תחת כיפת השמיים, למשל בתהלוכות חגיגיות) ומהיר מאוד בתגובה. נראה הדבר, שהדגמים של גספארו שימשו את אנטוניו סטרדיווארי בין 1690 ל-1700, כשתכנן את טיפוס הכינור המכונה "סטראד ארוך", אחד המודלים הייחודיים ומבוקשים ביותר של רב-האמן הדגול. יש רגליים לסברה, שהכלים של ברשה היו למעשה הפופולריים והנדרשים ביותר ברחבי אירופה בתקופת הרנסאנס, כיון שהביקוש להם במרכזי המוזיקה בחצרות האצילים היה גדול יותר מאשר לכלי קרמונה עד 1630, כשהדבר שקטל את טובי האומנים מברשה הציב את קרמונה במרכז בניית הכינורות. אף כי אומני ברשה לא שרדו את הדבר, יבול הכלים הפורה והמצוין בטיבו שהוציאו מתחת ידיהם לא נפגע, כפי שמבהיר מכתב מאת פולג'נצ'יו מיקאנציו אל גליליאו גליליי, משנת 1636: "את הכלים מברשה קל לקנות..." ומסמך אחר קובע "כי אפשר למצוא אותם בכל פינה...". עוד ראוי לציין, כי המילה "ויולינו" מופיעה במסמכי הגנזך של ברשה כבר ב-1530 אם לא קודם, ואילו בקרמונה אין אזכור לה עד חמישים שנה לאחר מכן. כמה מכינורות ברשה היו מעוטרים להפליא, בעוד שבאחרים ניכרת גולמיות מסוימת בגימור, אך כמעט כל הדוגמאות ששרדו ניכרות ביפי הצליל ובעוצמתו.
גספארו עצמו בנה כינורות רבים התואמים למידות הכינור המודרני, בתקופה שבה לא נקבע עדיין תקן מחייב למידות המדויקות של הכלים ממשפחת הכינורות, לצד מספר קטן של דגמים במתכונת קטנה יותר. נוסף לכינורות, בנה ויולות במידות שונות, מקטנות עד גדולות מאוד (39 ס"מ עד 44.5 ס"מ, הן אלט והן טנור, אלה כאלה גדולות או קטנות בממדיהן, לעיתים עם שתי פינות בלבד), ויולות דה גמבה, צ'לי, ויולונים, וכנראה גם לירה ולירוני.
במסמכים ששרדו מן המאה ה-16 מוזכר גספארו כ"מאסטרו די ויוליני" (רב-אמן הכינור) כבר ב-1568. תואר זה ניתן לבוני כינורות ונבדל בפירוש במסמכי התקופה מן התואר :סונאדורה דה ויוליני" (נגני הכינור). נראה שהתואר "מאסטרו די ויוליני" היה בשימוש בברשה לפחות מ-1558, והוא מיוחס לראשונה לבוני כלי הקשת גוליילמו פריג'יאדי ופרנצ'סקו אינוורארדי לפני הופעתו של גספארו בזירה, שבימים ההם היה עדיין בסאלו.
כשמונים כלי נגינה של גספארו דה סאלו שרדו ככל הידוע עד ימינו אלה, ומקום של כבוד שמור להם בין יצירותיהם של סטרדיוואריוס, גוארנרי, אמאטי, יאקוב שטיינר ותלמידו ג'ובאני פאולו מאג'יני, כדוגמאות ייחודיות לפסגת האומנות שהושגה בבניית כלי הקשת בברשה או, למעשה, באירופה בתקופתו, המצטיינות במאפייניהן הצליליים. הודות לצליל וליופי יוצאי הדופן של כליו, מרבים לחקות אותם בשחזורים מודרניים מדויקים. המנחות המודרניות הללו לגספארו אינן אלא האחרונות במסורת ארוכה ומכובדת של העתקה וחיקוי פרי עבודתו של האומן הדגול. צ'ארלס בירי, שניתח את מיטב יצירותיו של גוארנרי דל ג'זו בתקופת חייו המאוחרת, לרבות כינור וייטאן המפורסם משנת 1741, מביא ראיות לכאורנה לכך, שגוארנרי העתיק בקפדנות רבה את בניית הקשתות של גספארו, שעזרה לפיתוח הכלי בעל האופי המודרני, אשר צלילו ויכולת ההטלה שלו חזקים במיוחד. גם וירטואוזים הכירו זה מכבר בתכונותיהם יוצאות הדופן של כינורות גספארו. בשנת 1841 קנה הווירטואוז הנורווגי אולה בול דה סאלו, שיוצר במקור בשנת 1570 לפי הזמנת הארכדוכס פרדיננד הראשון מטירול, וניגן בו בסיורי הופעות, יחד עם גוארנרי דל ג'זו וניקולו אמאטי, במשך קרוב לארבעים שנים של אלתורים ורסיטלים. אי-אילו נגנים בינלאומיים בני ימינו מעדיפים גם ויולות וקונטרבסים של גספארו על פני כלים מקבילים של סטרדיוואריוס, בשל הצליל המלא, ה"כהה" והחודר, התגובה המהירה והעוצמה של גספארו.
CTC (ערוץ טלוויזיה)
CTC הוא ערוץ בידור בטלוויזיה הרוסית אשר הוקם בשנת 1996 ורוב תוכניותיו הן תוכניות בידור. הערוץ הוא חלק מחברת המדיה "CTC Media" הרשומה בארצות הברית ומשרדיה שוכנים במוסקבה. הערוץ הוקם בשנת 1996 בשם СТС-8, כאיחוד של 8 ערוצי טלוויזיה מקומיים. לאחר הוספת מספר תחנות אזוריות הוחלף השם לשם הנוכחי, ראשי תיבות של "רשת תחנות טלוויזיה - Сеть Телевизионных станций".
הערוץ הפיק עשרות סדרות טלוויזיה וסרטים פופולריים, בהם הסרט "הפלוגה התשיעית" מ-2005 בבימויו של פיודור בונדרצ'וק; והגרסה הרוסית לסדרה "רמזור" שמשודרת ממרץ 2011 וזוכה להצלחה והייתה אף מועמדת לפרס TEFI של האקדמיה הרוסית לטלוויזיה ב-2011 בקטגוריית "הסדרה הקומית הטובה ביותר". הערוץ משתף פעולה באופן הדוק עם ספקי שירותי הזרמת המדיה more.tv ו-Start.ru.
באפריל 2018 למנהל הערוץ מונה ויאצ'סלב מורוגוב.
כנסיית סן-פייר (קן)
כנסיית סן-פייר (בצרפתית: Église Saint-Pierre) היא כנסייה קתולית בקן, נורמנדי שבצרפת. היא ניצבת בכיכר סן-פייר שבמרכז העיר.
הכנסייה נבנתה בין המאות ה-13 וה-16, כאשר האפסיס (במזרח) נבנה על ידי הקטור סוהייר (Hector Sohier) בשנים 1518-1545. הצריח הבודד של כנסייה נהרס ב-1944, אך נבנה מחדש אחרי המלחמה. עד המאה ה-19 החלק המזרחי של הכנסייה השקיף על תעלה, אך היא נסתמה והוחלפה בכביש.
הכנסייה בנויה ברובה באדריכלות גותית כאשר הסגנונות השולטים הם הסגנון הגותי המאוחר, סגנון גותי לוהב וסגנון שמהווה מעבר בין הגותיקה לאדריכלות הרנסאנס. מגוון אמנים, ביניהם גלפים (עושי תגליפים) תיעדו את הכנסייה על רקע התעלה.
מנוח ליידה-טדסקו
מנוח ליידה-טדסקו (באנגלית: Manoah Leide-Tedesco; 19 באוגוסט 1895 - 29 בינואר 1982) היה מלחין, מנצח וכנר יהודי-אמריקאי ממוצא איטלקי.
חייו.
טראנקווילו מנוח ליידה-טדסקו נולד בסיניגאליה, איטליה, אבל גדל בנאפולי. אביו, לאזארו ליידה-טדסקו, שבא במקור מרג'ו אמיליה, היה לרב הקהילה היהודית של נאפולי רבתי בשנים 1904 - 1941 והרבה הראשי של נאפולי.
מנוח ליידה-טדסקו גדל במשפחה מוזיקלית של מלחינים, זמרים ונגנים. אחיו, אנריקו ליידה (1887 - 1970) היה צ'לן קונצרטי ומנצח תזמורת, שניצח על תזמורת אטלנטה הראשונה משנת 1920 עד 1930.
ליידה-טדסקו למד באוניברסיטת נאפולי והמשיך את לימודיו לתואר שלישי בצ'כוסלובקיה (1925 - 1931), שם קיבל תוארי דוקטור בבלשנות ובסוציולוגיה. הוא המשיך את לימודי המוזיקה בקונסרבטוריון של פראג, אצל אילדבראנדו פיצטי, יוזף סוק וקארל בולסלב ייז'אק.
בשנים 1922–1923 ניצח ליידיה-טדסקו על רבות מן התזמורות הסימפוניות הראשונות במעלה במרכז אירופה, בהן התזמורת הפילהרמונית של פראג, הפילהרמונית של וינה והפילהרמונית של פרסבורג. במהלך תקופה זו נמסרו לידיו ביצועי בכורה של יצירות מאת מוריס ראוול ("הילד והקסמים" ו"אלבוראדה דל גרציוזו") "הכובע משולש הפינות" ו"האהבה הקוסמת" של מנואל דה פאיה, "קונצ'רטו לפסנתר אפילוג" של ריכרד שטראוס, "הגבירה מאפסוס" של אלסנדרו לונגו, "פיירו הסהרורי" של ארנולד שנברג, מעשה בחייל של איגור סטרווינסקי ויצירות משל אילדבראנדו פיצטי.
ליידה-טדסקו ניצח על התזמורת הקאמרית החדשה של עיריית ניו יורק בשנים 1932–1935. הביצועים הראשונים של יצירותיו הוא שודרו בתקופה זו ברשת NBC ממרכז רוקפלר. הוא ניצח על תזמורות ל-NBC, CBS, התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת בולטימור, "אורקסטה סימפוניקה" (מקסיקו סיטי), התזמורת הפילהרמונית הצ'כית, BBC, תזמורת הרדיו של רומא, תאגיד הרדיו של מערב גרמניה, קלן, גראנט פארק שיקגו.
אל ארצות הברית הגיע ליידה-טדסקו לראשונה בשנת 1912 והתאזרח בה בשנת 1932. בין 1935 ל-1945, כיהן בממשל ארצות הברית כיו"ר תוכניות התרבות למשרד החינוך האמריקאי. כמו כן עבד במשרד החוץ האמריקאי טובמכון להבנה בינלאומית. הוא הרצה ברחבי ארצות הברית ובאמריקה הלטינית ולחם למען חוקי הגירה הוגנים יותר ושיפור בקליטת המהגרים החדשים.
במסעותיו ברחבי העולם אסף ליידה-טדסקו ספרים, ציורים, מוזיקה וחברים. בין ידידיו הקרובים, שהתכתבו עמו בתדירות גבוהה ובאו לבקר אותו ואת אשתו, רג'ינה, בקהילת האמנים של קולורדו ספרינגס בשנים 1951–1981, היו הציירים עמנואל גליצנשטיין רומנו, אלואיס לקוק ופסקל קוואקנבוש; המוזיקאים ארנסט טוך, מריו קסטלנואובו-טדסקו, רפאל קובליק וזמרת האופרה רוזה רייזה; גם אלברט סייבין, מפתח התרכיב נגד פוליו היה ידידו הטוב.
יצירות.
בשנת 1952 ניצח רפאל קובליק על התזמורת הסימפונית של שיקגו בביצוע יצירתו של ליידה-טדסקו, "לעת קציר, פרלוד מחולות".
יצירות אחרות של ליידה-טדסקו הן:
לינדנבאום
לינדנבאום (Lindenbaum) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו עץ תרזה.
בורגזה
בּוֹרְגֶזֶה (באיטלקית: Borghese)
מנהל ידע