מבחינה מוזיקלית, "Come Back to Me" הוא שיר R&amp;B ופופ. בראיון למדיסון צ'פמן מ"מגזין טיים לילדים""", הדג'נס הכירה במגוון הסגנונות המוזיקליים הקיימים באלבום הבכורה שלה, וכינתה אותו" תערובת כייפית של הכל". היא השתמשה ב"Come Back to Me "כדוגמה לז'אנרים המרובים באלבום ותיארה את השיר כ"פופ ו-R&amp;B".
קונסטנדינוס צלדאריס
קונסטנדינוס צלדאריס (ביוונית:Κωνσταντίνος Τσαλδάρης, 1884 - 15 בנובמבר 1970) היה פוליטיקאי יווני מהמאה ה-20, יליד מצרים. הוא כיהן פעמיים כראש ממשלת יוון בשנים 1946–1947. קשר את שמו למלחמת האזרחים ביוון (1946-1949) ובהחזרת המשטר המלוכני במדינה בספטמבר 1946. היה משפטן בהכשרתו.
קורות חייו.
ילדות וצעירות.
צלדאריס נולד בשנת 1884 באלכסנדריה, במצרים, וגדל בעיר הזאת, בעת שמצרים נמצאה בשליטה בריטית והייתה פורמלית חלק מהאימפריה העות'מאנית. הוא למד משפטים באוניברסיטת אתונה והשלים לימודים בתחום זה באוניברסיטאות ברלין, לונדון ופירנצה.
בצעירותו הוא היה סנדק של אספן האמנות אלכסנדרוס יולס.
עוד בעת עבודתו כעורך דין ביוון בשנים 1915–1917 נכנס לפוליטיקה בנפת קורינתוס.
הקריירה הפוליטית.
תפקידים ראשונים בפרלמנט ובממשלה.
בשנת 1926 נבחר צלדארס לראשונה כנציג נפת (פרפקטורה) ארגוליס-קורינתיה בפרלמנט ההלני מטעם "מפלגת החושבים החופשיים" של יואניס מטאקסס. בשנת 1928 הוא חבר למפלגת העם שבראשות דודו, פנאגיס צלדאריס. הוא הצטרף לממשלתו השנייה של פנאגיס צלדאריס כסגן שר התחבורה בשנים 1933–1935. ואחר כך כיהן עד אפריל 1936 כתת-מזכיר בלשכת ראש הממשלה בממשלות גאורגיוס קונדיליס וקונסטנדינוס דמרדזיס. אחרי מותו של פנאגיס צלדאריס במאי 1936 נבחר לחבר בוועדה המנהלית של מפלגת העם שהתפזרה במהרה בעת הדיקטטורה של מטקסס.
ימי מלחמת העולם השנייה.
עם תחילת הכיבוש המשולש הגרמני-איטלקי-בולגרי של יוון בימי מלחמת העולם השנייה, שמו של צלדאריס הוזכר בין הפוליטיקאים שהשתתפו ב-6 במאי 1941 במפגש עם ראש הממשלה משתף הפעולה גאורגיוס צולקולו ("הקוויזלינג היווני") והביעו הסכמה עם הקמת, ממשלת חירום".
באותם הימים המלך וממשלת יוון עדיין נמצאו בשטח יוון, בכרתים.
בדומה לפוליטיקאים רבים, צלדאריס לא היה פעיל בשנות הכיבוש הנאצי-פאשיסטי. המפלגה הקומוניסטית היוונית יזמה התנגדות לכיבוש והקימה את החזית לשחרור לאומי של יוון (א.א.ם). בהמשך התארגנו גם הצבא לשחרור העם של יוון (א.ל.א.ס.) והצי לשחרור העם של יוון (א.ל.א.ן).
הדאגה לגבי מדיניות בריטניה ביחס למאזן הכוחות הפוליטיים ביוון ולגורל המונרכיה הביאה ב-17 במאי 1944 לכינוס הכוחות הפוליטיים היווניים שהתקיים בלבנון. במציאות מנהיגי רוב המפלגות מימי טרום-המלחמה איבדו את תומכיהם בקרב הציבור ואת כוחם וייצגו יותר את עצמם. עם הפוליטקיאים שנפגשו בלבנון נמנה גם צלדאריס.
כבר שנה קודם לכן ראש המשלחת הצבאית הבריטית ביוון טען ש"לצלדאריס אין אנשים".
מנהיג מפלגה וראש ממשלה.
אחרי שחרור יוון מהכיבוש הנאצי בימי מלחמת העולם השנייה נבחר צלדאריס בראש מפלגת העם שקמה מחדש. כמנהיג "הברית הפטריוטית המאוחדת" הימנית זכה בבחירות השנויות במחלוקת ב-31 במרץ 1946
הוא עמד בראש ממשלת יוון בין 18 באפריל 1946 ל-25 בינואר 1947.בימי כהונתו זו התקיים ב-1 בספטמבר 1946 משאל עם שהחליט על החזרת המונרכיה ביוון.
בין 29 באוגוסט - 7 בנובמבר 1947 עמד צלדאריס שוב בראש הממשלה, הפעם ממשלה זמנית. בשתי כהונותיו בראש הממשלה מילא גם את תפקיד שר החוץ.
בהמשך צלדאריס מילא את התפקידים של סגן ראש הממשלה ושר החוץ בממשלת דימיטריוס מקסימוס (ינואר - אוגוסט 1947) ותמיסטוקליס סופוליס ואלכסנדרוס דיומידיס (נובמבר 1947-ינואר 1950). בשנים 1947–1949 הוא עמד גם בראש משלחת יוון בעצרת הכללית של האו"ם. בתוקף תפקיד זה הוא הצביע ב-29 בנובמבר 1947 נגד חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות:יהודית וערבית, עמדה שתאמה את עמדת ארצות ערב.
כישלונות אלקטורליים ופרישתו מהפוליטיקה.
עם הקמתה ועלייתה לשלטון של התלכדות היוונית בראשו המרשל אלכסנדרוס פפאגוס, מפלגת העם איבדה את מרבית הבסיס האלקטורלי שלה, וצלדאריס נכשל בבחירות בשנת 1952. בבחירות ב-1956 נכנס לפרלמנט מטעם האיחוד הליברלי הדמוקרטי אולם בבחירות בשנת 1958 הוא להצליח להיבחר לפרלמנט כראש איחוד העם. כעבור זמן קצר הוא פרש מהזירה הפוליטית.
צלדאריס נפטר באתונה בשנת 1970.
ירגן אנגברטסן מו
ירגן אנגברטסן מו (בנורווגית: Jørgen Engebretsen Moe; 22 באפריל 1813 – 27 במרץ 1882) היה סופר וכומר נורווגי. לצד פטר כריסטן אסביירנסן נודע כאספן אגדות-עם נורווגיות וספרי האגדות שלהם מוזכרים בדרך כלל בצוותא בשם "אסביירנסן ומו".
ביוגרפיה.
ירגן אנגברטסן מו נולד בשנת 1813 בחווה באזור ויקן. הוא פגש את פטר כריסטן אסביירנסן במהלך לימודים ומהר הם הבינו ששותפים לחקר הפולקלור.
החל משנת 1841 מו טייל כל קיץ בדרום נורווגיה ואסף סיפורי עם. בשנת 1854 הוא התמנה לפרופסור לתאולוגיה באקדמיה צבאית. בשנת 1853 הוא התמנה לכומר בכנסייה באזור ויקן וכיהן בתפקיד במשך עשור. באותה תקופה הוא כתב מספר יצירות ידועות כמו den gamle Mester ו-Sæterjentens Søndag. בשנת 1870 הוא הועבר לכנסייה ליד אוסלו. בשנת 1874 הוא התמנה לבישוף באוסלו וכיהן בתפקיד עד לשנת 1882.
מו ואסביירנסן פרסמו סיפורי עם רבים. בתרבות הנורווגית שמם ומקומם דומה למקום של אחים גרים בתרבות גרמנית. בנוסף הם תרמו רבות לפיתוח השפה הנורווגית. על פעילותו בשנת 1871 הוא קיבל עיטור של מסדר אולף הקדוש.
בבית הספר בה הוא נפגש לראשונה עם אסביירנסן הוקם מוזיאון המוקדש לפעילותם. הבת של מו תרמה למוזיאון מאות פריטים מביתו הפרטי. בנו של מו המשיך בחקר הפולקלור הנורווגי והיה פרופסור לפולקלור הראשון במדינה.
ביתנו
ביתנו הוא מוסד ילדים ונוער שהוקם ברעננה בשנת 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה ופעל כבית לילדים ניצולי שואה ועולים ממדינות ערב. הוא קרוי על שם בית הילדים של יאנוש קורצ'אק בפולין ושימש כמוסד חינוכי דתי עד סגירתו בשנת 1980.
הרקע להקמת "ביתנו".
"ביתנו" נוסד על ידי אלכסנדר בונין (1911–1981) יליד העיירה קלימוביץ' באימפריה הרוסית (כיום בשטח בלארוס) וחסיד חב"ד, ורעייתו צפורה בונין לבית ז'ורק (1914–2007) ילידת לודג' בפולין, בוגרת מחזוריו הראשונים של סמינר בית יעקב בקרקוב, הם בחרו בשם "ביתנו" כשמו של בית הילדים של יאנוש קורצ'אק וגם אימצו את שיטתו החינוכית.
בחודש אוקטובר 1940 הועבר בית היתומים של קורצ'אק לגטו ורשה. באותה שנה, בינואר 1940 הקימו הזוג בונין מוסד יתומים ראשון בשם "אורה" בזכרון מאיר על יד בני ברק. כל ילדות מוסד "אורה" היו פליטות המלחמה שהגיעו לארץ על ידי ארגון עליית הנוער. הם ניהלו את בית היתומים "אורה" עד שנת 1942.
בתחילת חודש אוגוסט 1942 חוסל בית היתומים בגטו ורשה על ידי הנאצים וכ-200 הילדים ששהו בו נשלחו להשמדה יחד עם כ-4,000 ילדים מבתי יתומים אחרים בוורשה. הוצע לקורצ'אק להציל את עצמו, על אף שהיה יהודי, אך הוא בחר להצטרף אל הילדים ונרצח עימם ביום 7 באוגוסט 1942 במחנה ההשמדה טרבלינקה.
כעבור מספר שבועות, בחודש אוקטובר 1942 נפתח "ביתנו" ברעננה.
אלכסנדר בונין כונה בפי חניכי מוסד ביתנו "יאנוש קורצ'אק היהודי" .
בשנותיו הראשונות קלט "ביתנו" ילדים יתומים שהגיעו לא"י במסגרת עליית הנוער וכן ילדים ארץ-ישראלים שנפלטו מביתם מסיבות שונות.
"ביתנו" קלט ילדים וילדות משלושה גופים שגם תמכו בו תמיכה כלכלית: הוועד למען החייל, משרד הרווחה של ממשלת פלשתינה (א"י) ועריית תל אביב. "ביתנו" פעל ללא שיוך פוליטי או מפלגתי. משכך, גם לא היה למוסד מקור מימון יציב.
על מנת להקים את המוסד צפורה בונין מכרה את טבעת הנישואים שלה ושעון זהב שהיה ברשותה על מנת לרכוש מיטות ומזרנים לילדים, ועל אדמות הפרדסים והטרשים של רעננה, ששכרו מיהודי אמריקאי הם הקימו חווה חקלאית שהיוותה את הבסיס להקמתו ותפעולו של המוסד במשך שנים.
השיטה החינוכית של "ביתנו".
"ביתנו" הוקם לפי תפיסתו החינוכית של יאנוש קורצ'אק תוך התאמה לסגנון חיים יהודי-דתי ברוח הציונות הדתית הפועלת.
אלכסנדר בונין היה תלמיד מוסדות "תומכי תמימים" של חב"ד ברוסיה, הוא אף היה מקורב לרב מנחם מנדל שניאורסון הרבי מלובביץ' שמינה אותו בשנת 1966 למפקח על מוסדות רשת חינוך חב"ד גוף המאגד את בתי הספר והגנים של חסידות חב"ד בישראל (תפקיד בהתנדבות בנוסף לניהול מוסד "ביתנו"). אלכסנדר בונין עמד בקשר עם הרבי מלובביץ'אשר ייעץ לו
בעניין פעילות "ביתנו".
אלכסנדר בונין חיבר את הספר "ילקוט תורת הנפש על פי תורת חב"ד" בה פרש את משנתו החינוכית. הספר ראה אור רק לאחר מותו בשנת 1983. במאמרים פדגוגים רבים שפרסם במהלך שנותיו ניתן למצוא את היסודות המקבילים בשיטת החינוך של קורצ'אק ושל אלכסנדר בונין.
"ביתנו" החל את דרכו כמוסד חינוכי חקלאי דתי. החווה החקלאית כללה בעלי חיים, גידולים חקלאיים, גן בוטאני, לול, רפת וכוורות דבורים. את החווה גידלו וטפחו הילדים בעצמם והיא היוותה עבורם מקור הכשרה ולימוד בנוסף למקור הזנה וכלכלה מרכזי. היה זה למעשה בית ילדים ראשון מסוגו בארץ , וכמוסד חינוך דתי גם ראשון מסוגו בעולם. ב"ביתנו" הילדים הם שניהלו את עצמם, בהשגחת המנהלים. הילדים ישבו ב"ועדות הקבלה" של הילדים החדשים, דנו כיצד להתמודד עם בעיות משמעת, חלוקת מזון, שמירת הרכוש וכדומה.
בשיטה זו רכשו מנהלי המוסד את אמון הילדים והחדירו בהם עצמאיות וערכים והקנו להם כלים להשתלב בחיים שמחוץ למוסד.