בימי לימודיו באוניברסיטה היה עורך הכתב העת של הסטודנטים "אמפיתיאטרו". בתום הלימודים נשאר כמדריך באוניברסיטה ולימד לצידה של זואה דומיטרסקו בושולנגה בקתדרה ללימודי אמינסקו שנסגרה לבסוף על ידי המשטר צ'אושסקו. בשנים 1972-1968 אחרי שזכה בתחרות, קיבל בהמלצת מרטין היידגר מלגה מהקרן ע"ש הומבולדט הגרמנית כדי להשתלם בגרמניה (בפרייבורג, אכן, מינכן) ובשווייץ (בזל). למד יוונית ועברית, פילוסופיה, תאולוגיה ותולדות האמנות. מונע על ידי חיפוש שורשיו הרוחניים ביקר באותן השנים בטורקיה (באיסטנבול), יוון, בהר אתוס, בברית המועצות, ישראל (במקומות הקדושים של הנצרות), צרפת, ספרד ואיטליה.
בשנת 1973 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בספרות באוניברסיטת בוקרשט בנושא "המולדת אצל פינדארוס אמינסקו".
לפי עדות המטרופוליט קליניק, שהכיר את יואן אלכסנדרו מקרוב, בהתחלת שנות ה-1970 הייתה למשורר התגלות של השילוש הקדוש ונשבע על פתק נייר כתוב בדמו שלא יכתוב לעולם שום שיר שבו לא יזכיר את בורא עולם.
פעילותו בהוראה ובפוליטיקה.
בשובו לרומניה היה לפרופסור בפקולטה לפילולוגיה בבוקרשט, לימד שירה השוואתית, עברית מקראית, כמו כן ציוויליזציה ביזנטית במכון לאמנות ע"ש ניקולאיה גריגורסקו בבוקרשט. הרצאותיו העניקו מקום במיוחד לממדים הדתיים של הקיום והתרבות, מתוך אמונה נוצרית עמוקה, בתקופה שבה המשטר הקומוניסטי דחף את חיי הדת אל שולי החברה. החל משנת 1964 היה חבר באגודת הסופרים הרומנים ומשנת 1979 - חבר באיגוד הבינלאומי לסופרים "די קוגה".
בימי המהפכה בבוקרשט, ב-22 בדצמבר 1989, ניסה עם צלב בידו לדבר אל לב החיילים שעמדו מול המוני המפגינים נגד המשטר צ'אושסקו ונגד המפלגה הקומוניסטית השלטת... באותם הימים נמנה עם האנשים שהקימו מחדש בבית של קורנליו קופוסו את "המפלגה הלאומית של האיכרים" תחת השם "המפלגה הנוצרית דמוקרטית הלאומית של האיכרים".
ב-20 במאי 1990 נבחר מטעמה לפרלמנט הרומני כנציג של הונדוארה. ב-27 בספטמבר 1992 נחבר כסנטור מטעם העיר אראד. ב-26 בספטמבר 1991 בעת המינריאדה עמד מול הכורים שפלשו לבניין הפלרמנט והצליח בדבריו עם צלב בידו לשכנעם להירגע ולעזוב את המקום.
אחרי עשורים של משטר אתאיסטי ביקש יואן אלכסנדרו להחזיר עטרה ליושנה ולהעמיד את החברה הרומנית על עקרונות המורשת הנוצרית, בגרסתם האורתודוקסית הרומנית. אחרי שבמאי 1990 השתתף בכנס העולמי "בעד החיים" באוסלו, יחד עם המהנדס סילביו דספה, הקים אלכסנדרו בשנת 1990 את הארגון "פרו ויטה" הרומני המעודד את הילודה ונאבק נגד ההפלות המלאכותיות בשם קדושת זכויות העובר. כמו כן הקים "קבוצת תפילה" בפרלמנט הרומני ותמך בהטבעת הערכים הנוצריים בחוקה ובחוקים של רומניה. ביקש להציב צלב על קיר הפרלמנט ולהנהיג תפילה ושיעורי דת בבתי-הספר.
בביקוריו בארצות הברית התלהב מאוד מהאופן שבו כל האומה בראש עם הנשיא ובתי הנבחרים מתאחדת שם בתפילה.
פעילותו כמשורר ומסאי.
פרט לכתבי הקודש והפולקלור הרומני, השפיעו במיוחד על יצירתו אמינסקו, דנטה,אפרים הסורי, סאפו, אפלטון,סופוקלס, רומנוס המשורר, סן חואן דה לה קרוס, הלדרלין, פול קלודל והיידגר.
יואן אלכסנדרו פרסם לראשונה בשנת 1960 - את שירו "Floarea mea" (הפרח שלי) במגזין הספרותי "טריבונה" המופיע בקלוז'.
מאז היה פעיל מאוד בחיי הספרות על ידי פרסום שירים, מסאות, רשימות, ראיונות, ב"טריבונה", "קונטמפורנול" ובכתבי עת אחרים. קנה לעצמו שם במיוחד הודות לספריו הראשונים:
Infernul discutabil, 1966 (המסתיים בשיר "אדיפוס"), 1965 Cum să vă spun, 1964, Viaţa deocamdată
שיריו הכתובים בתקופה ראשונה זו בחרוזים לבנים, "מתארים מצבים ומשחזרים ריגושים אופייניים לחיים הכפריים".
בשובו מחו"ל נעשה דתי מאוד וסגנון שירתו הפך להתקרב להמנונים הביזנטיים, עם חרוזים, חדורים אדיקות דתית, לפעמים תוך כדי שימוש בניסוחים מיסטיים-פטריוטיים.. הנושאים העיקריים המאפיינים את שיריו הם ההיסטוריה של עמו, האור, הכפר, הוריו, הגעגועים לשורשים, היקום. בנימה נבואית, ראה בשירה כלי בשורה על תחייתו של ישו הנוצרי. אחרי מהפכת 1989 הקים כתב עת בשם "רנאשטריה" (התחייה) ברוח האידאולוגיה הנוצרית שבה דגל.
בשנת 1995 באולם בית האיגודים המקצועיים בעיר אראד בזמן שנשא נאום-דרשה במסגרת מסע לחזרה בתשובה, לקה באירוע מוחי קשה עם שיתוק שריתק אותו לכסא גלגלים. הובל לסגד בהונגריה, אחר כך להמשך טיפול בגרמניה, שם עבר תהליך שיקומי כמעט 4 שנים.
אחרי חזרתו המוגבלת לתפקוד, קיבל אורחים והתראיין, שלח מסרים ליקריו ברומניה.
נפטר באופן פתאומי בגיל 59 בעיר בון ב-16 בספטמבר 2000. הובא לקבורה ברומניה, באזור הולדתו, במנזר ניקולה, על יד היישוב פיזשו גרלי.
יואן אלכסנדרו היה נשוי לאולבינה, ממוצא גרמני, ונולדו להם חמישה ילדים:רות-אלנה, יואכים, יואן קונסטנטין, מריה ושטפאן.
ציטוט.
על המורשת הנוצרית והרומנים:
מסות.
כתב כ-220 מסות.
, 1978 "Iubirea de Patrie", Editura Dacia (אהבת המולדת)
1985 "Iubirea de Patrie", Editura Eminescu
תרגומים.
יואן אלכסנדרו תרגם מיוונית את האודות של פינדרוס, מעברית את שיר השירים ומגרמנית, יחד עם אשתו - את "מכתבים אל משורר צעיר" מאת ריינר מריה רילקה
בשנת 1987 ערך אוסף של שירה רומנית מבסרביה "Constelaţia Lirei" ("קונסטלציית הלירה")
קישורים חיצוניים.
סילביו דספה - על הרצאות של יואן אלכסנדרו באוניברסיטה - 25.7.2007 ברשת
Ion Bălu "Ioan Alexandru, modele spirituale"*על הקמת הארגון פרו ויטה ברומניה
Valeria Manta Tăicuţu - Ioan Alexandru "Pustia marilor mistere"*קליניק - "שבועתו של יואן אלכסנדרו" בעיתון הרומני "ארג'ש אקספרס" מס. 2879, 25.1.2011]
P.S. Calinic - "Jurământul lui Ioan Alexandru"
המדונה השחורה מצ'נסטוחובה
המדונה השחורה מצֶ'נסטוֹחוֹבה (פולנית Obraz Matki Boskiej Częstochowskiej - "איקונין אם האלוהים מצ'נסטוחובה"; או Czarna Madonna - "המדונה השחורה"; לטינית Imago thaumaturga Beatae Virginis Mariae Immaculatae Conceptae, in Claro Monte - "האיקונין עושה הניסים של העיבור ללא רבב של הבתולה הברוכה מרים מהר האור") הוא איקונין של מרים אם ישו השמור בקפלה הקרויה על שמה במנזר יאסנה גורה ("מנזר הר האור") בעיר צ'נסטוחובה שבפולין. האיקונין נחשב לנערץ ביותר בפולין, ומאז 1656 נחשבת המדונה השחורה למלכת המדינה ולמגינתה. בשל כך פוקדים מיליוני צליינים את האיקונין בכל שנה, בעיקר בחגים המוקדשים למרים. למדונה השחורה מיוחסים נסים רבים, ואלה רשומים בספר הנשמר במנזר.
היסטוריה ומסורת.
מקורו של הציור אינו ידוע, אך לפי מסמך השמור במנזר יאסנה גורה, ברי כי האיקונין הובא לצ'נסטוחובה מבלז בחודש אוגוסט 1382 בידי ולדיסלב מאופולה (Władysław Opolczyk). לפי האגדה, ולדיסלב ביקש להביא את היצירה לאופולה, אך הסוסים נעצרו בצ'נסטוחובה וסירבו להמשיך בדרכם. הוא ראה בכך אות משמיים וייסד את המנזר באתר.
המסורת מייחסת את יצירת האיקונין ללוקאס המבשר, אשר צייר אותו בחדר הסעודה האחרונה בירושלים על לוח עץ ששימש כשולחן שנבנה בידי ישו עצמו ושימש את מרים. עם פרוץ המרד הגדול הוחבא האיקונין, ונמסר לפלוויה יוליה הלנה כאשר ביקרה בירושלים בשנת 326. הלנה הביאה את האיקונין לקונסטנטינופול, ושם הוא נותר במשך כ-500 שנים. בשנת 803 העניק הקיסר הביזנטי את הציור לנסיכה יוונית שנישאה לאציל סלאבי, והציור הונח בטירת בלז. בבלז נודע האיקונין כמחולל נסים, ולפי המסורת, כאשר הטטרים צרו על הטירה, הונח האיקונין על חומותיה, ודימם כאשר פגע בו חץ. מסורת אחרת מספרת כי הטטרים ביקשו לבזוז את הטירה, אך ענן מסתורי נח על הקפלה שבה היה הציור שמור והוא ניצל.
ב-1430 התקיפו ההוסיטים את המנזר ובזזו אותו. לחיה הימנית של המדונה בציור הושחתה, וב-1433 הועברה היצירה לרסטורציה בקרקוב. המשחזרים שחזרו את הציור בסגנון המערבי האופייני למאה ה-15, ועמעמו את סגנונו הביזנטי המקורי. בנוסף, הם עשו שימוש בצבעי שעווה חמה על הציור העשוי מטמפרה ועל כן שחזור השריטות על לחי הבתולה כָּשל. לפי גרסה אחרת, השריטות והחתכים על בציור הושארו במקום במכוון כדי שיישאר נאמן למקור. לפי האגדה, ההוסיטים הניחו את הציור על עגלה, אך הסוסים סירבו לנוע; אחד החיילים דקר את היצירה פעמיים בחרבו, והוא הוכה על אתר בברק ומת. האיקונין נותר במקום בתוך שלולית בוץ ודם, וכאשר מצאו אותו הכמרים, בקע מעיין פלאי מהאדמה, והכמרים ניקו את היצירה במימיו. הניסיונות הכושלים לתיקון השריטות על לחיה הימנית של המדונה יוחסו להתערבות אלוהית.
ב-1655 כבש מלך שוודיה קרל העשירי את ורשה ואת קרקוב, ושם מצור על המנזר בצ'נסטוחובה. ב-27 בדצמבר 1655 הובסו השוודים, והניצחון יוחס למדונה השחורה. שלושה חודשים לאחר מכן, ב-1 באפריל 1656, בלובלין, הכתיר מלך פולין יאן קז'ימיֶיז' השני, את המדונה השחורה כמלכת פולין וכמגינתה. ב-8 בדצמבר 1717 הוכר אופייה הנסי של המדונה השחורה גם מכוח צו אפיפיורי שניתן על ידי האפיפיור קלמנס האחד עשר.
נס נוסף המיוחס למדונה השחורה הוא הופעתה בקרב ורשה ב-1920 והבסת הצבא האדום. האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר את המדונה השחורה בארבע הזדמנויות שונות, ותרם רבות לפופולריות שלה. האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר ביקר אותה ב-26 במאי 2006.
היצירה.