גוטפריד "גץ" פון ברליכינגן (בגרמנית: Gottfried „Götz“ von Berlichingen) הידוע גם בכינוי "גץ בעל יד הברזל" היה אביר, לוחם, שודד, ושכיר חרב גרמני בן המאה ה-15.
המודעות הציבורית, ההיסטורית, והשפעתן התרבותית של פעולותיו של גץ פון ברליכינגן, התגברו בעיקר בהשפעת המחזה אודותיו פרי עטו של יוהאן וולפגנג פון גתה.
חייו.
גץ פון ברליכינגן נולד למשפחת אצילים מברליכינגן שבווירטמברג. בשנת 1497 החל לפעול בשירותו של פרידריך הראשון מברנדנבורג-אנסבאך. בשנת 1498 נלחם בשורות צבאו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה באזור אלזס-לורן ובורגונדי ובמלחמה השוואבית.
בשנת 1500 פרש משירות הקיסר והקים צבא של שכירי חרב אשר פעלו בשירותם של אצילים שונים תמורת תשלום. בשנת 1504 לחמו ברליכינגן ושכירי החרב שלו עבור אלברט הרביעי, דוכס בוואריה. במהלך הקרב על העיר לנדסהוט איבד את ידו הימנית. פרוטזת הברזל שהותקנה לו על מנת להחליף את היד שנקטעה, הייתה מכשיר משוכלל במיוחד יחסית לתקופה ואיפשרה לו את המשך השימוש בחרב, אך גם לכתיבה באמצעות עט נוצה. למרות פציעתו המשיך ברליכינגן בפעילותו הצבאית ובמהלך השנים הבאות השתתף במספר פעולות לנקמת דם בשמו ובשם מעסיקיו וידידיו.
בשנת 1512 תקפו ברליכינגן ואנשיו ושדדו קבוצה של סוחרים מן העיר נירנברג שחזרו מן השוק בלייפציג. המעשה נחשב פראי במיוחד, בתגובה לכך הוטל עליו חרם קיסרי, אשר על מנת להסירו נאלץ לשלם קנס גבוה במיוחד. בשנת 1518 שוב הוטל עליו חרם קיסרי והפעם שוב בגין פעולה אלימה במיוחד, חטיפת אציל ודרישת כופר תמורת שיחרורו.
בשנת 1519 החל לפעול בשירותו של דוכס וירטמברג כנגד הליגה השוואבית. באחד הקרבות נאלץ להיכנע ונלקח בשבי. הוא נמסר לידי תושבי אחת הערים ששדד בעבר אך שוחרר תמורת כופר והבטחה שלא לשוב ולהילחם כנגדם.
בשנת 1525 עם פרוץ מרד האיכרים של אלזס הצטרף, בניגוד לדרכו בדרך כלל לפעול בשירותם של האצילים, לצד האיכרים המורדים, ואף הנהיג אותם למשך פרק זמן מסוים. בשנת 1526 לאחר ניצחונו של הקיסר וסיום המרד נעצר ברליכינגן והפסיק את פעילותו. הוא שוחרר בשנת 1530 לאחר שהתחייב שלא להתרחק מביתו.
בשנת 1540 שוחרר ברליכינגן מהתחייבותו על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והחל לפעול בשירותו. בשנת 1542 נלחם עבור הקיסר במערכה נגד האימפריה העות'מאנית בהונגריה, ובשנת 1544 בפלישה הצרפתית.
בשנים שלאחר מכן שב ברליכינגן לביתו שבטירת הורנברג (Burg Hornberg) ופרש מפעילות צבאית.
מורשתו.
גץ פון ברליכינגן הותיר אחריו אוטוביוגרפיה בכתב ידו שנערכה ופורסמה במספר מהדורות.
בשנת 1773 פרסם יוהאן וולפגנג פון גתה מחזה הנושא את שמו של ברליכינגן אשר התבסס על המהדורה משנת 1731 של האוטוביוגרפיה. המדובר בדרמה היסטורית על רקע מרד האיכרים בגרמניה במאה ה-16. ביצירה עונה הגיבור, גץ פון ברליכינגן, לדרישתו של הבישוף מבמברג שייכנע: "הוא יכול לנשק לי בתחת" (Er kann mich im Arsche lecken). בעקבות מחזהו של גתה, הפך הביטוי "כדברי גץ פון ברליכינגן" ללשון נקייה המרמזת לביטוי "שק לי בתחת".
באוסטריה שלאחר האנשלוס, הביטוי "היטלר יכול לנשק את ישבני" נעשה נפוץ עד כדי כך שהגסטאפו נאלצה לפתוח קוד דיווח בעבורו, ששמו היה "ציטטת גץ", המתייחס לביטוי שנזכר במחזהו של גתה.
בגרמניה הנאצית כונתה דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17, על שמו של ברליכינגן, בדומה לכינויים שניתנו גם לדיוויזיות אחרות, על שמות גיבורי מורשת ותרבות גרמנית מן העבר.
הפילוסוף הצרפתי סארטר כתב מחזה המציג את ברליכינגן כדמות אקזיסטנציאליסטית.
טירת הורנברג, שהחליפה בעלויות במשך השנים, משמשת כיום מוזיאון להנצחת פעילותו של ברליכינגן.
סמל העיר שנטאל (Schöntal) וכן של אחת משכונותיה, ברליכינגן (Berlichingen) מכילים בתוכם את איור פרוטזת הברזל של בן העיר המפורסם. סמל העיר יאגזטהאוזן (Jagsthausen) כולל בחלקו העליון איור של פרוטזת הברזל של ברליכינגן, במטרה להזכיר את הקשר שבין העיר לבין הדמות ההיסטורית שעל פי מחזהו של גתה התגורר בנעוריו בטירה המקומית (Burg Jagsthausen).
שפשאוון
שפשאוון (בערבית: شفشاون, בברברית: ⵜⵛⴻⴼⵜⵛⴰⵡⴻⵏ, בצרפתית: Chefchaouen, בספרדית: Chauen או Xauen, בפורטוגזית: Xexuão) היא עיר בצפון-מערב מרוקו הידועה בזכות הצבע הכחול של רחובותיה. תודות ליופייה ולמשכנה על מורדות אחד ההרים של אזור ריף, זכתה לכינוי "גן העדן על ההר".
רקע היסטורי.
השם שפשאוון נגזר מהמילה "אשוואן" שמשמעותה "קרניים" בשפה הבֶּרְבֶּרִית (הקרויה תאמאזיגת, שפתם של הבֶּרְבֶּרִים בצפון אפריקה). העיר קיבלה את השם עקב צורת ההרים שבמעלה העיר, הדומים לזוג קרניים של עז.
העיר נוסדה בשנת 1471 כמצודה שהוקמה על ידי מולאי עלי בן מוסה בן ראשד אל עלמי כחלק מהניסיון להגן על שטחי המגרב מפני חדירת האימפריה הפורטוגזית. בהמשך התיישבו באזור המצודה ברברים ריפים מקומיים בני שבט ע'ומרה, ולאחר גירוש ספרד של שנת 1492 נוספו אליהם מורים ויהודים מגורשים. על פי אחת המסורות, היו אלה היהודים במאה ה-18 או ה-19 שהיו אחראים לצביעת רחובות העיר לכחול בהשפעת תורת הקבלה.
בשנת 1912 הפכה שפשאוון ביחד עם שאר צפון מרוקו לחלק ממרוקו הספרדית. חיילים ספרדים כלאו את עבד אל-כרים אל-ח'טאבי, אחד ממנהיגי המאבק לעצמאות של אזור הריף, במבנה בקסבה של העיר בשנים 1916-1917. ספרד החזירה את העיר למרוקו בשנת 1956 והיא הפכה להיות חלק ממרוקו העצמאית.
שפשאוון היא מוקד תיירות פופולרי עקב הימצאותה בשכנות לעיר טנג'יר והמובלעת הספרדית סאוטה ומהווה מקור גידול ומסחר בחשיש.
נהר קוק
יסמין דאימונד
יסמין דאימונד (נולדה ב-20 במאי 1978) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה ברמת גן. כשהייתה בת 5 הוריה התגרשו, והיא עברה עם אביה לאיטליה. לאחר תקופה חזרה עם אביה לישראל. כשהייתה בת 15 אביה החל תהליך של חזרה בתשובה, הפך לחסיד ויז'ניץ והציע לה להצטרף אליו לתהליך זה. בעקבות כך החל נתק בינה לבין אביה, והיא התגוררה עם אמה.
בגיל 17 עזבה את בית אמה, עברה להתגורר בדירה שכורה, והשתתפה בסרטים שונים. כשהייתה בת 20 החלה ללמוד משחק בבית הספר למשחק "בית צבי". לאחר שנתיים הפסיקה את לימודי המשחק ועזבה את בית הספר.
לאחר שפרשה שיחקה במספר פרסומות, בין השאר לבנק לאומי. באותה תקופה החליטה לא לעסוק במשחק, והחלה לעבוד במכירת טלפונים ניידים.
ב-2001 החלה לגלם את כלנית אפרתי, בת זוגו של גידי מאירי (יהודה לוי) בטלנובלה "לחיי האהבה".
ב-2002 שיחקה לצד עודד מנסטר ומורן אייזנשטיין במחזמר "מסביב לעולם ב-80 שירים" שיצר וביים אבי דור.
באפריל 2003 נסעה ללונדון על מנת לגשת למבחני הבד למועמדות להנחיה בערוץ המוזיקה הבינלאומי MTV, בו חיפשו מחליפה למנחה עדן הראל, אך היא לא זכתה בתפקיד.
במשך תקופה עבדה בעבודות מזדמנות, וב-2003 חזרה שוב לשחק: גילמה בסדרה "החצר" את מלכה-רבקה פרשטנדיג, ביתו של מוטק'ה הגבאי (מיכאל כורש). דרישות התפקיד כללו כיעור של פניה - עיבו את גבותיה והרחיבו את אפה.
בעקבות משחקה בסדרה "החצר" החלה בתהליך של חזרה בתשובה והתקרבה לחסידות חב"ד ובהמשך פרשה ממשחק.
המלך תות
מהפכת ה-23 ביולי
אסון המטיילים בעין גדי
אסון המטיילים בעין גדי הוא אסון שאירע אור ליום 9 באפריל 1942, כאשר שבעה חניכי השומר הצעיר כבני 17 ומלווה, איש פלמ"ח, שהיו במסע למצדה, נהרגו מפיצוץ רימוני-יד שהונחו ליד מדורה.
המסע עד עין גדי.
ב-6 באפריל, חול המועד פסח תש"ב, יצאו מירושלים 156 חניכי השומר הצעיר מרחבי הארץ למסע רגלי למצדה. לאחר שנעו באוטובוסים לחברון וממנה ליטא, יצאו רגלית דרך מדבר יהודה לכיוון מצדה. את המסע הובילו חנוך רוזנברג מקיבוץ בית אלפא, שהשתתף כשנתיים קודם לכן במסע החלוצי למצדה בהובלת שמריהו גוטמן ושמעון פרס והמדריך הבכיר צבי אטקין מקיבוץ חצור.
ב-7 באפריל לפנות ערב הגיעה הקבוצה למרגלות המצדה ובילתה את הלילה בבסיס ההר. עם שחר העפילו החניכים לראש ההר ונפגשו עם קבוצת מטיילים מן הנוער העובד והלומד. חברי הנוער העובד היו מאובטחים בכיתת פלמ"ח. מפקד הכיתה, תנחום אריאלי מנגבה הצטרף אל חברי השומר הצעיר יחד עם עוד שני חברים נושאי אקדחים וצבי ריזנברג מבאר טוביה, שהיה מצויד בשני רימונים. בשעות אחר הצהריים ירדה הקבוצה ממצדה ולקראת הלילה הגיעה לעין גדי.
האסון ואחריו.
החניכים שכבו לישון בפתח נחל ערוגות, על מנת לקום עם שחר ולצעוד לקלי"ה. צבי ריזנברג הניח את רימוני-היד בתוך מזרן העשבים עליו ישן. בשעה שלוש לפנות בוקר התבצעה השכמה והודלקה מדורה. ככל הנראה, במקרה הודלקה המדורה סמוך מאוד למזרן העשבים, שנדלק ועקב כך התפוצצו רימוני היד. מהפיצוץ נהרגו שישה חניכים, חניכה אחת וצבי ריזנברג, המאבטח מן הפלמ"ח. נפצעו עוד 14 חניכים.
חנוך רוזנברג וצבי אטקין יצאו מיד בריצה לכיוון קלי"ה וגמאו את מרחק 60 הקילומטרים בתשע שעות. בהגיעם, ללא יכולת דיבור, דיווחו על המקרה באמצעות כתיבת פתק. במקביל, אותתו קבוצות חניכים לאסדות של מפעל האשלג הארץ ישראלי, שנעו על פני ים המלח. אסדה אחת שמה לב לאיתות ודבר המקרה הועבר בקשר למנהל המפעל, משה נובומייסקי ששלח למקום את רופא המפעל. לאחר כשעתיים הגיעה גם סירה מקלי"ה ועליה ציוד רפואי ושוטר בריטי.
ההרוגים והפצועים פונו באלונקות מאולתרות אל החוף ומשם בסירות לקלי"ה ומשם לירושלים. עקב התחלת חקירת המקרה על ידי המשטרה הבריטית יצאו אנשי הפלמ"ח בנפרד ובחשאי לצעידה רגלית אל רמת רחל.
ארבעה מהחניכים הובאו לקבורה בבית הקברות סגולה וסביב קבריהם נטעו ארבעה ברושים, עצים יחידים בבית הקברות סגולה.
הגלעד והאנדרטה.