ב-1787 עבר לורנס ללונדון לאחר ששקל והחליט לא לפתוח בקריירת תיאטרון, התקבל על ידי סר ג'ושוע ריינולדס, והתקבל ללימודים באקדמיה המלכותית לאמנויות. כמעט מיד הוא החל להציג בתערוכות, והמוניטין שלו גדל במהירות כה רבה עד שב-1791 הוא החל לכהן כעמית באקדמיה. מותו של סר ג'ושוע ב-1792 סימן את תחילת הדרך להצלחות נוספות. לורנס מונה מיד לצייר באגודה הדילטנטית, ולציירו הראשי של המלך ג'ורג' השלישי במקום ריינולדס. ב-1794 הוא כבר היה אחד מציירי הדיוקנאות הפופולריים ביותר באותה תקופה, ומושאי הציורים שלו נמנו עם האנשים הידועים ביותר באנגליה, ולבסוף רבים ממשפחות המלוכה של אירופה. קרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל, אשתו של המלך ג'ורג' הרביעי, הייתה אחת ממושאי הציור המועדפים שלו, ואף נטען כי השניים היו בני זוג.
לורנס סבל מבעיות כלכליות. ב-1796 קיבל מלורד סיפורת', אחד מפטרוניו, מענק בסך 1,000 לירות שטרלינג (שווה כיום ל-77,000 לירות שטרלינג בקירוב), על מנת לפתור את בעיותיו הכלכליות. לורנס צייר דיוקנאות אחדים של לורד סיפורת', בהם דיוקן באורך מלא של בתו מרי.
ב-1815 קיבל לורנס תואר אבירות; ב-1818 נסע לאאכן על מנת לצייר את השליטים והדיפלומטים שהתאספו שם לצורך הקונגרס השלישי, וכשביקר לאחר מכן בווינה וברומא זכה למחמאות רבות. לאחר 18 חדשים חזר לורנס לאנגליה, וכבר ביום הגעתו נבחר לנשיא האקדמיה במקום בנג'מין וסט שהלך לעולמו ימים אחדים קודם לכן. הוא כיהן בתפקיד זה מ-1820 עד יום מותו. הוא מעולם לא נישא. שנה אחת לאחר מותו יצא ספר לזכור בשם The Life and Correspondence of Sir T. Lawrence, שנכתב על ידי ד"א ויליאמס.
בגלריית ווטרלו שבווינדזור יש תצוגה נרחבת של עבודותיו של לורנס, ביחד עם הציור המפורסם שלו בו מופיע ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון. הציור Master Charles William Lambton, שנוצר עבור לורד דרהאם, נחשב אחד מציוריו הטובים ביותר. עבודותיו מוצגות במוזיאונים בריטיים אחרים, בעיקר בגלריה הלאומית בלונדון ומוזיאון טייט בריטניה, כשבמאה ה-20 יוצאו ציוריו למוזיאונים בארצות הברית.
Coomassia
קרל פרילינג
קרל פרילינג (בגרמנית: Carl Frühling; 28 בנובמבר 1868 - 25 בנובמבר 1937) היה מלחין ופסנתרן אוסטרי.
פרילינג נולד בלמברג (כיום לבוב באוקראינה) ולמד ב"עמותת ידיד המוזיקה" (Gesellschaft der Musikfreunde) בשנים 1887-1889, נגינה בפסנתר אצל אנטון דור ותאוריה אצל פרנץ קרן. הוא היה לפסנתרן מלווה ולמורה. פרילינג עבד עם הוברמן, סרסטה, אגון וֶלֶס ורביעיית רוזה. הוא מת בווינה עני וחסר כל.
יצירותיו המוקדמות לפסנתר נושאות אופי טרקליני, אבל חמישיית הפסנתר אופוס 30 ושלישיית הקלרינט אופוס 40 רציניות יותר וכתובות במסורת הרומנטית. בשנת 2009 יצאה חמישיית הפסנתר בהדפסה מחודשת בהוצאת סילברטרסט. הרבה מן המוזיקה שלו אבד או שלא התגלה עד כה. הצ'לן סטיבן איסרליס מקדם את ביצוע יצירותיו, שאת חלקן גילה מחדש וביצע.
עכבה מאפיינת
היום הבין-לאומי לקניין רוחני
היום הבין-לאומי לקניין רוחני מאורגן על ידי הארגון העולמי לקניין רוחני של האומות המאוחדות (WIPO) ומצוין בכל שנה מאז 2001 ב-26 באפריל. מטרות ציון היום הן הגברת מודעות, שיפור הבנת התחום, עידוד התקדמות טכנולוגית וכיבוד קניינו הרוחני של הזולת. יום זה נבחר בשל כך שבשנת 1970 נכנסה לתוקפה ההחלטה להקים את הארגון.
בשנת 2010 צוין היום בישראל בקמפיין הסברתי בקרב בתי ספר נבחרים באזור ירושלים. ההסברה נעשתה על ידי בוחני פטנטים ועובדי הנהלה מרשות הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר.
הפארק הלאומי ווד באפאלו
וסיליוס צפיריס
וסיליוס צפֵיריס (ביוונית: Βασίλειος Τζαφέρης; הוגים בערך "צְזַפֶריס" 1 באפריל 1936, סאמוס – 1 בינואר 2015, סלוניקי) היה ארכאולוג ישראלי ממוצא יווני. בחודש אוקטובר 2010 קיבל פרס מפעל חיים מרשות העתיקות.
קורות חייו.
ילדות ביוון.
צפיריס נולד כבן למשפחת איכרים ענייה בכפר קטן על האי סאמוס שביוון. כילד חווה את תהפוכות השלטון שעברו על תושבי האי, אשר סבל מן הכיבוש האיטלקי, הכיבוש הגרמני, ומלחמת האזרחים שפרצה ביוון בתום מלחמת העולם השנייה.
הכשרה ופעילות ככומר.
בגיל 13 הציע כומר הכפר לאביו כי יקדיש אותו לנזירות בפטריארכיה היוונית בירושלים. כשנה לאחר מכן נשלח צפיריס לירושלים המזרחית (שהייתה באותה עת תחת שלטון ירדן), שם למד בסמינר להכשרת כמרים שבניהול הפטריארכיה. בשנת 1956, לאחר שהוסמך ככומר, עבר לשטח מדינת ישראל והחל לשרת בקהילה היוונית אורתודוקסית שבנצרת.
לימודים באוניברסיטה.
כשנתיים לאחר מכן, בעקבות סירובו של הפטריארך היווני לאשר את בקשתו לצאת ללימודים ביוון, התמרד צפיריס ונסע לאתונה על דעת עצמו. אנשי הכנסייה שכנעו אותו לחזור לישראל, ובתמורה הובטח לו כי יוכל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. צפיריס סיפר כי:
עזיבת הכנסייה.
בתקופת לימודיו באוניברסיטה עבד צפיריס כמורה ליוונית בבית הספר של הקהילה היוונית בירושלים המערבית, שם פגש את אפתיכיה, נערה ילידת ירושלים, בת למשפחה יוונית נוצרית, מי שתהפוך לימים לאשתו.
צעדו זה של צפיריס התקבל בזעם על ידי הפטריארך היווני, והוא הוחרם על ידי המנהיגות הדתית היוונית בישראל. הכמרים היווניים סירבו להשיא אותו, ורק בקושי רב הוא הצליח לשכנע את דוד שלו, שהיה כומר בנצרת, שיקדש את נישואיו.
כאזרח יווני שאינו נזיר נקרא צפיריס לחזור לארץ מולדתו ולשרת בצבא היווני. בעקבות סירובו לעשות זאת נשללה ממנו אזרחותו היוונית.
לימודים מתקדמים.
זמן קצר לאחר סיום לימודי התואר הראשון המשיך ללימודי תואר שני בנושא היסטוריה של ארץ ישראל בעת העתיקה, והתמחה בנושא "כנסיות וריצופי פסיפס ביזנטיים מוקדמים".
ב-1967 החל בלימודים לתואר שלישי באוניברסיטה, בהנחייתם של הפרופסורים מיכאל אבי-יונה ודוד פלוסר, וב-1971 קיבל את התואר על מחקרו בנושא "סמלים נוצריים מהמאה הרביעית ואבות הכנסייה". במקביל ללימודיו אלו שימש כארכאולוג-שדה באגף העתיקות והמוזיאונים של משרד החינוך (הגוף שקדם לרשות העתיקות).
פעילותו כארכאולוג.
בשנת 1968 חפר צפיריס בגבעת המבתר וגילה שלד של אדם שהומת בשנות העשרים לחייו בצליבה. השלד התגלה בארון שעליו נכתב שם הצלוב – יהוחנן בן חגקול. מסמר בודד היה נעוץ בשתי עצמות העקב של השלד, ורגליו שוברו. שרידי עץ זית בלתי מעובד שנמצאו על המסמר מרמזים כי כפי הנראה נצלבה הגופה על עץ זית. הגופה מתוארכת לתקופת המרד הגדול. זוהי אחת התגליות הארכאולוגיות היחידות בעולם של שלד אדם צלוב, אם לא היחידה בהן.
ב-1971 מונה לסגן מנהל האגף לענייני סקרים וחפירות, וכיהן בתפקיד זה עד 1991. בין 1976 ל-1982 שימש כמרצה במחלקה ללימודים ימיים והיסטוריה של האמנות הקלאסית באוניברסיטת חיפה. ב-1 באפריל 1990, במלאת לו 64 בדיוק, הוקמה רשות העתיקות באופן רשמי. בשנת 1991 מונה למנהל "תחום חפירות וסקר" של הרשות, ושימש בתפקידו זה עד 2001.
בחודש מאי 1990 כיהן כפרופסור אורח בקורס "ארכאולוגיה והברית החדשה" באוניברסיטת פפרדין שבקליפורניה. מאז 1994 כיהן כפרופסור מחקר בקולג' סיוור של אוניברסיטה זו.
מלבד תפקידיו באקדמיה כיהן צפיריס גם בחבר היועצים של "האגודה לחקר ישראל" מאז 1967, ומאז 1999 היה חבר במועצה הארכאולוגית העליונה של ישראל. משנת 1984 ועד 2002 שימש כאוצר מוזיאון הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית שבירושלים. ב-1984 מונה כנשיא (יו"ר) של הקהילה היוונית בירושלים.
צפיריס דיבר יוונית (קלאסית ומודרנית), עברית, ערבית, אנגלית, איטלקית וגרמנית.
צפיריס היה נשוי ואב לשניים, וחילק את זמנו בין יוון לישראל, שכן ילדיו מתגוררים באתונה. לאחר פרישתו לגמלאות השתקע במושבה היוונית בירושלים. בתפקידו כנשיא הקהילה היוונית טיפח את מורשת השכונה ואת תרבותה.
פרסומיו העיקריים.
בין השנים 1968–2008 פרסם צפיריס למעלה מ-90 מאמרים בכתבי עת כגון: קדמוניות, עתיקות, אריאל, Israel Exploration Journal של החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה ועוד. פרסומיו נעשו בשפות עברית, יוונית, אנגלית וצרפתית. בין פרסומיו נכללים המאמרים הבאים:
ורה פרמיגה
ורה אן פרמיגה (באנגלית: Vera Ann Farmiga; נולדה ב-6 באוגוסט 1973) היא שחקנית קולנוע אמריקאית, שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2009 על תפקידה בסרט "תלוי באוויר". הופיעה בסרטים "השתולים", "הילד בפיג'מת הפסים", "כרוניקה של אקדח", "לזמן את הרוע", "לזמן את הרוע 2", "" ו"היתומה".
בנוסף לכך, מגלמת פרמיגה את לוריין וורן במסגרת היקום הקולנועי של לזמן את הרוע.
ביוגרפיה.
פרמיגה נולדה בניו ג'רזי בעיר קליפטון ללובה ומייקלו פרמיגה, מהגרים אוקראינים. היא גדלה בתוך קהילה אוקראינית-אמריקאית סגורה ולא ידעה אנגלית עד לגיל 6.
היא למדה בבית ספר אוקראיני-קתולי, וב-1991 סיימה את לימודיה בהצלחה ב"תיכון סנטרל האנטרדון".
פרמיגה למדה אמנות חזותית ואמנות הבמה באוניברסיטת סירקיוז. בשנת 1996 הופיעה על בימת ברודוויי במחזה "לקחת צד", מאוחר יותר באותה שנה הופיעה בתיאטרון הקונסרבטורי האמריקאי שבסן פרנסיסקו במחזה "הסערה" של ויליאם שייקספיר.
לאחר הופעותיה הראשונות בתחום התיאטרון שיחקה פרמיגה בסדרה האוסטרלית "רואר".
בהמשך שנות ה-90 הרבתה פרמיגה לשחק במחזות, וכן שיחקה בתפקיד קטן במותחן "בחזרה למלזיה" ב-1998 שהיה סרטה הראשון בתחום הקולנוע.
את תפקידה המשמעותי הראשון בקולנוע קיבלה פרמיגה בשנת 2000 בדרמה "סתיו בניו יורק". בשנה שלאחר מכן השתתפה פרמיגה במותחן האקשן "15 דקות".
ב-2004 שיחקה פרמיגה בדרמת המסתורין המבוססת על הנובלה של ריצ'רד קונדון "המועמד ממנצ'וריה".