ליאטורה ג'י קורדל (Literatura de cordel) הם ספרונים המכילים פואמות ושירה אפית בנושאים שונים כמו מיתולוגיה ופולקלור, הלול נופיה של ברזיל, סיפורים מקראיים, נרטיבים היסטוריים וסיפורי גבורה. השירים מרוכזים בחוברות הכוללות בדרך כלל שירים קצרים יחסית עם שפה מגוונות וחרוזים. הספרונים הגיעו מאירופה והם היו נפוצים אף מימי הביניים. ליאטורה ג'י קורדל משמש גם כביקורת חברתית שנכתבת באופן מרומז, וחלק מהשירים מכילים תוכן תמים לכאורה שמסתיר מסרים נוספים.
הומור ובדיחות עממיות.
בדיחות עדתיות נפוצות ואהודות מאוד בברזיל, קיים שפע עצום של בדיחות על הפורטוגלים שנובע מהשלטון הקולוניאלי והבדלי התרבויות. בדיחות על העמים הברזילאים השונים גם הם נושא אהוב מאוד, והבדיחות עוסקות בסטיגמות אשר דומיננטיות אצל כל אחת מהקבוצות השונות בברזיל: בהאיינוס- עצלנים ומדברים לאט. קריוקאס-נהנתנים ומוחצנים, מדברים בשפת רחוב. נורדשט - טיפשים. פאוליסטנוס: מכורים לעבודה ומרובעים. והגאושוס שהחזות המחוספסת שלהם מעוררת הרבה בדיחות שמטילות ספק בגבריותם ובנטיותיהם המיניות.
גם בדיחות על שחורים נפוצות ומקובלות יותר ממקומות אחרים.
פתגמים.
ברזיל רוויה בחוכמה עממית הבאה לידי ביטוי בפתגמים רבים כגון:
מיתולוגיה עממית ופולקלור ברזילאי.
לברזיל אוסף של דמויות בדיוניות ויצורים פנטסטיים המהווים חלק מהתרבות והמיתוסים העממיים בברזיל שאליהם נרקם עולם אגדות שסובב סביבם, מקור דמויות אלה הם היתוך בין הפולקלור האירופאי (הכולל פיות, מכשפות, טרולים ויצורים מיתיים אחרים) ובין המיתולוגיה של דת הטופי-גוארני ועוד עמים אינדיאנים אחרים החיים בברזיל, המיתולוגיה מכילה אינספור דמויות וסיפורים, אך ניתן למנות כמה מן הדמויות המוכרות והאהובות ביותר:
בשנים האחרונות עיריית ריו הפיקה סדרה של סרטוני אנימציה בשם "נשבע שראיתי" (juro que vi) שבהם מסופרים כמה מאגדות הפולקלור האהובות.
אגדות ומעשיות מסורתיות.
בברזיל קיימים סיפורי מעשיות ואגדות שנפוצות במסורת העממית:
מטבח.
המטבח הברזילאי מגוון וכולל השפעות מהקהילה הילידה, מאירופה, אפריקה, יפן, ארגנטינה, המזרח התיכון ועוד, לכל אזור מאכלים ייחודים. במטבח הברזילאי יש מוצרים ומאכלים בולטים שנפוצים בכל רחבי המדינה כגון שימוש בשורש הקאסבה, בשעועית, אורז, מאכלי ים, בשר, עוף וכן אסאי, גוארנה, קאשסה, מאפים ובירות מקומיות.
אומנות עממית.
כיום ההגדרה המדויקת של מלאכה היא רחבה, גבולותיו מעורפלים ומבולבלים לעיתים קרובות עם אמנות גבוהה. האומנות העממית כוללת מלאכה ואמנות פלסטית שעוסקות בתרבות המסורתית ובמיתולוגיות וייצור מלאכות לצורכי פולחן כגון פסלונים, קמעות, מחרוזות ועוד.
כגון בייצור אגרטלים, סירים וכלי חרס מקושטים, אמונות גוף, העבודות בעור וקרן, תחרה, רקמה ובדי אריגה; צורות של ייצור תעשייתי בתוצרת הבית כמו בייצור של קמח קאסבה, כלי נגינה, צעצועים, פסלים וגילופים, בתכשיטים, ובאינספור דרכים אחרות. המלאכה הברזילאית היא בין העשירות בעולם, כאשר יש לכל אחד תכונות, שימושים, מנהגים ומסורות שאופייני למקום. בשנים האחרונות המלאכה השיגה הכרה לאומית גדולה, גם מחוץ לגבולות המדינה וזה מהווה תפקיד חברתי וכלכלי חשוב, בכך שהיא מבטיחה את פרנסתן של משפחות רבות בקהילה.
ירט פרדריקסון
ירט פרידולף פרדריקסון (בשוודית: Gert Fridolf Fredriksson; 21 בנובמבר 1919 - 5 ביולי 2006), קיאקיסט שוודי שהתחרה בין 1942 ל-1960, אחד המצליחים בהיסטוריה. הוא הקיאקיסט הגבר המצליח ביותר במשחקים האולימפיים, ומבין כל הקיאקיסטים, רק בירגיט פישר (גרמניה) זכתה ביותר מדליות זהב אולימפיות ממנו.
ביוגרפיה.
פרדריקסון נולד בנישופינג, בחבל סודרמנלנד שבשוודיה.
פרדריקסון התחרה במשחקים האולימפיים בשנים 1948-1960, במהלכם זכה ב-8 מדליות, מתוכן 6 מזהב, אחת מכסף, ואחת מארד. הוא האתלט השוודי המצליח ביותר: הוא היחיד שזכה ב-6 מדליות זהב אולימפיות, והיחיד שזכה במדליות זהב ב-4 משחקים רצופים. הישג נוסף שלו הוא זכייה בשתי מדליות בכל אולימפיאדה בה השתתף. באולימפיאדה הראשונה שלו, אולימפיאדת לונדון (1948), השתתף בגיל 28 וזכה במרוצי ה-1000 מ' וה-10000 מ' בפערים גדולים, כשהשוודים זוכים בכל 4 התחרויות בקיאקים לגברים. הפער שבו זכה במירוץ ה-10000 מ', 30.5 שניות, הוא הגדול בתולדות המשחקים האולימפיים, וכך גם הפער שבו זכה במירוץ ה-1000 מ', 6.7 שניות. 4 שנים מאוחר יותר, באולימפיאדת הלסינקי (1952), הגן פרדריקסון על תוארו ב-1000 מ', אבל הפסיד לתורבלד סטרומברג מפינלנד במירוץ ה-10000 מ', שם זכה במדליית הכסף. את הישגו מלונדון שחזר גם באולימפיאדת מלבורן (1956), כששוב זכה בדאבל 1000 מ' ו-10000 מ'. הוא היה לאחרון שזכה במקצה ה-10000 מ', שיצא מהתוכנית האולימפית החל מהאולימפיאדה הבאה. הוא התחרה בפעם האחרונה באולימפיאדת רומא (1960). בגיל 40 הוא זכה במדליית ארד במירוץ ל-1000 מ', וזכה בזהב בקיאק זוגי ל-1000 מ', ביחד עם סוון-אולוף סיודליוס. הוא גם השתתף ביחד עם הנבחרת השוודית במירוץ השליחים 4x500 מ', אך הם לא הצליחו לעלות לגמר.
פרדריקסון זכה גם ב-7 מדליות זהב באליפויות העולם (2 בתחרויות ל-1000 מ', 2 בתחרויות ל-500 מ', ו-3 במירוץ השליחים 4x500 מ'), 2 מדליות כסף (בתחרות ה-10000 מ' ובתחרות ה-500 מ') ו-2 מדליות ארד (בתחרות ה-1000 מ' ובמירוץ השליחים 4x500 מ'). מלבד התחרויות בזירה הבינלאומית, השתתף גם באליפויות הנורדיות והשוודיות. באליפויות הנורדיות השתתף בין השנים 1946 ל-1955, וזכה ב-17 מדליות זהב, מהן 2 ב-500 מ', 5 ב-1000 מ', 5 ב-10000 מ' ו-5 במירוץ השליחים. באליפויות שוודיה השתתף בין השנים 1942 ל-1960, וזכה ב-32 מדליות זהב, מהן 1 ב-500 מ', 16 ב-1000 מ', ו-15 ב-10000 מ'. בסך הכל, זכה ב-71 מדליות באליפויות שוודיה השונות.
על ההישג השוודי המשמעותי ביותר בשנה החולפת, קיבל פרדריקסון ב-1949 את פרס Bragdguldet, מטעם העיתון השוודי Svenska Dagbladet. ב-1956 קיבל מהוועד האולימפי הבינלאומי את פרס מוחמד טאחר שמוענק לאתלט חובבן על תרומתו לספורט, והוא הקיאקיסט היחיד שקיבל את הפרס. פרדריקסון גם קיבל את מדליית המלך ב-1987.
לאחר פרישתו היה פרדריקסון למאמן הראשי של נבחרת הקיאקים השוודית, והשתתף במסגרת תפקידו באולימפיאדת טוקיו (1964).
פרדריקסון התחרה עבור אחד ממועדוני הקיאק המצליחים בעולם, מועדון הקנו ניקופינג (Nyköpings KK). במהלך 12 משחקים אולימפיים רצופים בין השנים 1948 ל-1996, הצליח המועדון לשלוח לפחות אתלט אחד לאולימפיאדה, ומתחרים ממנו זכו ב-10 מדליות אולימפיות. מלבדו האנס וטרסטרום, גונאר אקרלונד וסוון אולוף סיודליוס זכו במדליות אולימפיות. בנוסף, מתחרים ממנו זכו ב-11 מדליות זהב באליפויות העולם.
פרדריקסון מת מסרטן בעיר הולדתו ניקופינג ב-5 ביולי 2006, והוא בן 86. פסל שלו מוצב היום בעיר הולדתו, ניקופינג.
אל-פנדק
פרנקו בזליה
ישראל סגל (נגן)
ישראל סגל (1902 – 31 במרץ 1972) היה נגן ישראלי, כנר בהכשרתו, ששימש כנגן כלי הקשה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית מראשיתה ב-1936 ועד פרישתו בסוף שנות ה-60. חובב תיאטרון ואמנות ואספן בולים.
ביוגרפיה.
ישראל בן זלמן מנחם סגל נולד ב-1902 למשפחה ציונית בעיר דווינסק שבלטביה, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
בגיל תשע החל ללמוד נגינה בכינור בקונסרבטוריון. הוא למד אצל יורי פאייר (שהיה כנר באופרה של ריגה, מאוחר יותר מנצח ראשי בתיאטרון בולשוי במוסקבה) ולאחר מכן בבירה סנקט פטרבורג.
בגיל 15 החל לנגן בכינור בקונצרטים. לאחר המהפכה שב לריגה וניגן בתזמורת הסימפונית ובתזמורת הרדיו. בנוסף ללימודי מוזיקה, למד מדעי האמנות באוניברסיטאות ריגה וסנקט פטרבורג.
בתחילת שנות ה-20 עודד אותו אביו לעלות לארץ ישראל, בהאמינו שיש בארץ מקום למוזיקאים בעקבות מודעות שראה בעיתון "הארץ" על קונצרט סימפוני בירושלים בניצוחו של משה הופנקו ועל הופעת הזמרים אריה פרידמן-לבוב ויהודה הר-מלח. בשנת 1922 עלה סגל לארץ ישראל. באונייה הכיר והתיידד עם הנגן זאב מירקין, נגן קונטרבס, שלימים היה גם הוא לחבר הפילהרמונית מראשיתה ועד פרישתו ב-1962.
הוא עבר לירושלים, הצטרף ככנר לתזמורת המשטרה המנדטורית שייסד ב-1921 הקצין היהודי-בריטי קפטן אוברי סילבר. באותן שנים, שבהן טרם נוסדה בארץ תזמורת ראויה לשמה, הופיעה התזמורת בניצוחו של סילבר במופעים מוזיקליים רבים ובהם גם קונצרטים סימפוניים. (לימים, כשעבר סגל לנגן בכלי הקשה, העניק לו סילבר את מקל המתופף של הגדוד העברי, שבו שירת קודם לכן.)
ב-1926 שב לתל אביב, שם ניגן ככנר (לרוב ככנר ראשי) בתזמורת האופרה הארצישראלית מיסודו ובניצוחו של מרדכי גולינקין ובאורטוריה הארצישראלית מיסודו ובניצוחו של פורדהאוז בן-ציסי. במקביל, החל ב-1928 ובמשך קרוב לעשרים שנה, ניגן ככנר בתזמורת של "הבימה". בנוסף, היה ממייסדי ארגון הנגנים בהסתדרות.
המעבר לכלי הקשה אירע בתזמורת האופרה של גולינקין: יום אחד עזבו המתופפים את התזמורת, וגולינקין שידל את סגל, שעד אז שימש ככנר ראשי, לעבור לכלי הקשה כדי שאפשר יהיה להמשיך לקיים את התזמורת.
בראשית שנות ה-30 הצטרף ל"האנסמבל הקונצרטי הראשון בא״י" שייסד מנצח "הבימה" צבי קומפנייץ. האנסמבל, שמנה 14 נגנים, הופיע בקונצרטים שבועיים של מוזיקה קלאסית מדי מוצאי שבת בבית העם בתל אביב וכן בערים נוספות בארץ (בסך הכול יותר מ-50 קונצרטים).