ניידוס נולד ב-1890 בגרודנה למשפחה של משכילים אמידה. אביו התעניין בספרות עברית ובצעירותו כתב שירים בעברית. את שנות ילדותו העביר בקוסטין, חווה לא רחוקה מגרודנה, שהייתה מקום מושבה הקבוע של משפחת ניידוס. בגיל 10 התחיל ללמוד בבית ספר למסחר בראדום ואחרי כן לבית ספר דומה בביאליסטוק. ב-1905 גורש מבית הספר משום שהיה פעיל במפלגת הפועלים הציונית-סוציאליסטית. ב-1908 התחיל ללמוד בגימנסיה הריאלית בווילנה אבל לא הראה רצון רב ללימודים והפסיק ללמוד ב-1911 לפני שסיים אותם באופן רשמי. ב-1918 התחיל לחוש ברע והרופאים קבעו שהוא סובל מבעיות בלב וציוו עליו לנוח. אבל הוא המשיך בעבודה ספרותית מאומצת ובמתן הרצאות. הוא אמר שהוא נותן משקל לא לאורך החיים כי אם לתוכן שלהם. לשם כך שכר דירה לבד שאף אחד לא ידע את מיקומה. הבדידות והפרידה מאהובתו שהייתה חולה ונסעה לשווייץ להתרפא הרעו את מצבו. לחברתו, זו, הייתה עליו השפעה חיובית רבה. ושירים רבים שלו נכתבו עליה. היא גם הייתה זו שהשפיעה עליו לכתוב רק ביידיש. בסוף שנה זו חזר לקוסטין אבל גם שם עבד קשה, במיוחד על תרגום יבגני אונייגין של אלכסנדר פושקין. כשחזר ממסע ההרצאות האחרון שלו הוא היה מאוד חלש ואחרי התקררות שהחריפה והפכה לדיפתריה הוא נפטר בשל הבעיות בלבו.
יצירתו.
ניידוס התחיל לכתוב בגיל 10 ביידיש, עברית ורוסית. שיריו ברוסית פורסמו בכתבי עת בווילנה ובגרודנה. ב-1907 פרסם את שירו הראשון ביידיש ומאז זאת הייתה השפה היחידה בה פרסם. בזמן שהותו בווילנה פרסם מאמרים ושירים בעיתונות המקומית. ב- 1915 הוציא את ספר שיריו הראשון ליריק בווילנה אבל בגלל הכיבוש הגרמני של העיר בזמן מלחמת העולם הראשונה הספר לא זכה לתפוצה ולהכרה מצד הביקורת.
ב- 1917 יצא בגרודנה מאסף ספרותי בשם ניעמאן בעריכתו של ניידוס.
ניידוס עסק הרבה בתרגום שירה, בעיקר מרוסית וצרפתית. הוא תרגם יצירות של פושקין, לרמונטוב, מצרפתית תרגם חלקים פרחי הרע של בודלר.
השירה שלו עסקה הרבה בטבע. למשל בספרו פלייט פון פאן (חלילו של פאן) שיצא בגרודנה. וכן הפואמה די ערד ערוואכט (האדמה מתעוררת). כמו כן כתב שירה לירית, מאמרים, פיליטונים.
הוא שאף לייחודיות ושירתו היא אכן ייחודית במסגרת הספרותית הרחבה של שירת יידיש בתקופתו
השפה הפואטית שלו מתאפיינת בשפע של מילים בינלאומיות ומשקפת את אופקיו התרבותיים הרחבים. יש בשירתו התייחסויות למיתולוגיה היוונית, למוטיבים מזרחיים אזכורים לתרבות האירופית תופסים חלק רב בשירתו.
וריקו אנדז'פרידזה
ורה אנג'פרידזה
ורה אנדז'פרידזה
אנז'ה (כדורגל)
מועדון ספורט אנז'ה (בצרפתית: Angers Sporting Club de l'Ouest) הוא מועדון כדורגל צרפתי מקצועני, המשחק בעיר אנז'ה שבמערב צרפת. המועדון משחק בליגת העל הצרפתית.
היסטוריה.
המועדון נוסד בשנת 1919 ושיחק בליגת חובבים ובליגות הנמוכות של צרפת עד עונת 1945/1946. בעונת 1930/1931 הגיע לשלב רבע גמר הגביע הצרפתי והפסיד לקבוצת ניס. מעונת 1945/1946 שיחק בליגה השנייה בצרפת. בעונות 1946/1947, 1947/1948, 1954/1955, 1955/1956 הגיע לשלב שמינית גמר הגביע הצרפתי והפסיד לקבוצות סטאד ריימס, ליל, לה הבר וסנט אטיין בהתאמה. בסוף עונת 1955/1956 עלה מהליגה השנייה לעונתו הראשונה בליגה הראשונה בצרפת. בעונתו הראשונה בליגה הראשונה בצרפת 1956/1957 הגיע לגמר הגביע הצרפתי, הישג השיא בגביע נכון להיום.
המועדון שיחק בליגה הראשונה בצרפת במשך 12 עונות ברציפות מעונת 1956/1957 ועד עונת 1967/1968. בעונות 1958/1959, 1959/1960 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצות סושו וניס בהתאמה. בעונת 1961/1962 הגיע לחצי גמר הגביע והפסיד לקבוצת סנט אטיין. בעונת 1962/1963 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת ספורטינג טולון ור. בעונת 1965/1966 הגיע לחצי גמר הגביע והפסיד לקבוצת נאנט. בעונת 1966/1967 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת אולימפיק ליון. בעונת 1967/1968 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת סנט אטיין ובסוף העונה ירד לליגה השנייה.
לאחר עונה אחת בליגה השנייה שבה הגיע לשלב חצי גמר הגביע והפסיד לקבוצת אולימפיק מרסיי עלה המועדון לליגת העל של צרפת ושיחק במשך 6 עונות ברציפות מעונת 1969/1970 ועד עונת 1974/1975. בעונת 1969/1970 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת נאנט. בעונת 1971/1972 סיים במקום הרביעי בליגה הראשונה ושיחק בפעם היחידה במפעלים האירופאיים במסגרת גביע אופ"א בעונת 1972/1973. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת דינמו ברלין והודח מהטורניר. בעונת 1973/1974 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת סנט אטיין. בעונת 1974/1975 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת בסטיה ובסוף העונה ירד לליגה השנייה.
מעונת 1975/1976 ועד עונת 1978/1979 שיחק המועדון לסירוגין בליגה השנייה ובליגה הראשונה. מעונת 1978/1979 ועד עונת 1980/1981 שיחק 3 עונות ברציפות בליגה הראשונה. בעונת 1978/1979 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת אולימפיק מרסיי. בסוף עונת 1980/1981 ירד לליגה השנייה.
המועדון שיחק בליגה השנייה במשך 12 עונות ברציפות מעונת 1981/1982 ועד עונת 1992/1993. בעונת 1988/1989 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת סטאד רן. בעונת 1991/1992 הגיע לגמר גביע הליגה הצרפתית והפסיד לקבוצת מונפלייה. בסוף עונת 1992/1993 עלה המועדון לליגת העל של צרפת. המועדון שיחק עונה אחת 1993/1994 בליגה הראשונה וירד לליגה השנייה. מעונת 1994/1995 ועד עונת 2006/2007 שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגה השלישית.
המועדון שיחק בליגה השנייה במשך 8 עונות ברציפות מעונת 2007/2008 ועד עונת 2014/2015. בעונות 2010/2011, 2013/2014 הגיע לשלב חצי גמר הגביע והפסיד לקבוצות פריז סן-ז'רמן וסטאד רן בהתאמה. בסוף עונת 2014/2015 חזר המועדון לליגת העל הצרפתית אחרי 21 שנים. בעונת 2016/2017 העפילה לגמר הגביע הצרפתי לראשונה לאחר 60 שנה והפסידה לפריז סן ז'רמן בתוספת הזמן משער עצמי.
ב-30 באפריל 2021 אסרה פיפ"א על העברות שחקנים לאנז'ה, יחד עם קבוצת פריז, בשל הפרת תקנות לגבי פניות לשחקנים באוגוסט 2020. האיסור היה בתוקף עד לחלון ההעברות בקיץ 2021.
סגל הקבוצה.
(בהשאלה מברייטון אנד הוב אלביון)
השושלת המרינית
השושלת המרינית (בערבית: المرينيون; בתעתיק: "אל-מריניון") הייתה שושלת מוסלמית ממוצא ברברי ששלטה במרוקו בשנים 1244-1465.
בשנת 1244 עלו המרינים לשלטון לאחר שהביסו את שושלת אל-מוואחידון שקדמה להם. בשיאה של השושלת המרינית באמצע המאה ה-14, היא שלטה כמעט על כל המגרב. המרינים ניהלו קשרים ותמכו בממלכת גרנדה ובממלכות מוסלמיות אחרות באל-אנדלוס (ספרד המוסלמית) במהלך המאה ה-13 וה-14. הם עצמם ניסו להשיג דריסת רגל ישירה בצד האירופי של מיצרי גיברלטר אך לא הצליחו להגשים את מטרתם.
השושלת המרינית הופלה בשנת 1465 במרד שיזמו הווטאסים, שהיו מקושרים אליהם בקשרי משפחה.
מוצא.
המרינים היו בני שבט וואסין, שבט ברברי שהיה חלק מקונפדרציית השבטים זנאטה. מקורו של השבט באלג'יריה והוא היגר למרוקו בעקבות הפלישה של השבט הבדואי בני הלאל במאה ה-11 לשטחם. מקור השם זנאטה הוא באב הקדום של השבטים, וורטג'ן אל-זנאטי.
על פי אבן ח'לדון, המרינים חיו במקור באזור סיג'ילמסה, ולאחר מכן עברו להתיישב בצפון-מזרח מרוקו.
עלייה לשלטון.
לאחר שהגיעו למרוקו, המרינים הסתפחו תחילה לכוחות השושלת אל-מוואחידון, ששלטה באותה העת. לאחר שנלחמו בהצלחה לטובת השושלת בקרבות במרכז ספרד, השבט החל לצבור כוח פוליטי עבור עצמו. החל משנת 1213, הם דרשו מיישובים חקלאיים בצפון-מזרח מרוקו לשלם להם מיסים, מה שיצר מתחים ביניהם לבין שושלת אל-מוואחידון. המתיחות באה לביטוי, החל משנת 1215, בהתפרצויות קבועות של לחימה בין שני הצדדים. בשנת 1217 המרינים ניסו לכבוש את מזרח מרוקו, אך הם גורשו משם, ונאלצו לעבור להתיישב במזרח הרי אזור הריף ולהישאר שם כמעט 30 שנה. במהלך שהותם בריף, שושלת אל-מוואחידון ספגה הפסדים קשים בקרב והחלה לאבד שטחים גדולים לנוצרים בספרד, בעודה מאבדת שטחים גם לשושלות מוסלמיות שהכריזו על עצמאותן מתוך שטחיה.
בין השנים 1244–1248 המרינים הצליחו לכבוש את הערים תאזה, רבאט, סלא, מקנס ופאס מאל-מוואחידון המוחלשים. ההנהגה המרינית התיישבה בפאס והחלה להיעזר בשכירי-חרב נוצרים במהלך מלחמתה באל-מוואחידון. מנהיג המרינים, אבו יוסף יעקוב (1259-1286), כבש את מרקש בשנת 1269.
אימפריה במגרב.
לאחר שכבשו את רוב מרוקו, אבו יוסוף יעקוב פנה לעבר אל-אנדלוס כדי לתמוך במאבק המתמשך של הממלכות המוסלמיות נגד ממלכת קסטיליה הנוצרית. המרינים ניסו באותה הזדמנות להרחיב את השליטה שלהם על התנועה המסחרית במיצרי גיברלטר.
בתקופה זו הנוצרים בספרד הצליחו לראשונה להעביר את הלחימה לשטח מרוקו עצמה: הם ערכו שני ניסיונות לפלוש למרוקו בשנת 1260 ושנת 1267, אבל שני הניסיונות כשלו בסופו של דבר. המרינים מצדם השיגו אחיזה בספרד ולקחו חלק בעימות בין מוסלמים לנוצרים בחצי האי האיברי. כדי להגשים את מטרתם לזכות בשליטה מוחלטת על הסחר במיצרי גיברלטר, הם התחילו בכיבוש של מספר ערים ספרדיות: עד שנת 1294 הם הספיקו לכבוש את גיברלטר, טריפה ומספר ערים נוספות.