בהמשך דרכו עבר אפרת לצייר נופי ערים חרבות, ביצות, עצי אשלים, נופי ירח ומאדים. גם כשצייר את פני השטח של הירח – התייחס אליו כאל מקום פרוזאי שהזמן בו עצר מלכת מקום שמגלם השאיפה האנתרופית לחזור לקרום, למקום שבו הכל מאוחד ולא נפרד. הציורים שצייר את נופי מאדים מתמקדים ברעיון שהמקום מעולם לא נחשף לנוכחות אנושית על אף שהוא נראה כמו מקום קרוב, והדימויים היחידים שהגיעו משם היו של מכלי רכב רובוטיים.
בתקופה שהתגורר אפרת בטקסס, החל לצייר קופים בגן החיות של יוסטון. הציורים האלה מהווים נקודה יוצאת דופן במארג יצירותיו של אפרת. אותם קופים, במסגרת מבצע לגיוס כספים לטובת גן החיות קיבלו כלי ציור וציירו ציורים מופשטים, על מנת שאלו ימכרו במכירה פומבית. בהשראת הקופים החל אפרת לנטוש את הציור המתבסס על המציאות הנראית או על דימוי שלה, ופנה אל המופשט המוחלט ואל העיסוק בצבע, בכתם, בקו וביחסים הפנימיים בתוך הציור.
אפרת יצר דיוקנאות מפורטים של הקופים שחוללו את התפנית ביצירתו, ואלו הוצגו במוזיאון ישראל ב-2019 כמו גם בתערוכה "נוף קוף" במשכן לאומנויות עין חרוד ב-2010.
בנוסף לטכניקות הציור, אפרת תמיד עסק בעבודתו הציורית בצילומים, וגם בעבודותיו המופשטות ביותר הוא לא נפרד מההתייחסות לצילום ובמקרים רבים מבליט את הניגודיות המוחלטת שבין הצילום המדויק והראשוני ולציור המופשט והמעובד.
ציוריו המופשטים של אפרת מורכבים ממריחות צבע בתנועות גדולות, אך עם זיכרון של דימוי. הדימוי עוד לא אבד לגמרי, ומשתלב במופשטות של יצירותיו. השוני בין הציורים המופשטים הוא בחירת הדימויים ההתחלתיים, אך אופן הציור נשאר דומה גם עם ההליכה אל עבר המופשט.
ב-2019 הציג אפרת תערוכת יחיד ראשונה במוזיאון ישראל. התערוכה הציגה מנעד עבודות גדול מאוד שנפרש על פני למעלה מ-20 שנות יצירה. השאיפה הייתה ליצור תערוכה שתעביר חוויה של אירוע שלם, ולא כאסופת עבודות על פני ציר כרונולוגי המתאר את השתנות עבודתו של האמן עם הזמן. בתערוכה זאת ביקש אפרת להציף שאלות על מהו ציור, שאלות הקשורות בתהליך היצירה, והטווח בין ציור תלוי דימוי להפשטה. הרצון שצופים שיגיעו לראות את התערוכה, ישאלו את עצמם שאלות גדולות שקשורות למדיום, המדיום העתיק ביותר בעולם - הציור. התערוכה עסקה בנוסף ביחסי הגומלין בין ציור "פיגורטיווי" המבוסס על תצלום ובין ציור "מופשט".
בסדרת הציורים של אפרת "אנסאר" שנעשו על פי תצלומים של הצלם רועי קופר בין השנים 2004–2011, מוחק אפרת את הסביבה המדברית, שבה ממוקם כלא "אנסאר 3" שידוע גם כ"קציעות" בנגב (הכלא נקרא על שם מתקן כליאה בשם זהה שבנתה ישראל בדרום לבנון), ומשאיר את מבנה המתקן. בסדרה ישנם 12 ציורים שנעשו על פי נגטיבים שקופר לא פיתח. המתקן בנוי על סוללות עפר עם חומות, וזהו מתקן הכליאה הגדול בישראל. הכלא נבנה בתקופת האינתיפאדה הראשונה בשנת 1988, והוא שימש בו למעצר וחקירת עצירים פלסטינים. המתקן היה מלא בתקופת האינתיפאדות הראשונה והשנייה ונטוש לגמרי בתקופה ביניהן, אז צולמו התמונות של רועי קופר. אפרת ניקה אינפורמציה מהתמונות - והשאיר רק את החומות והגדרות, ועל ידי כך יצר מרחב סוריאליסטי שמתנתק מזמן ההווה. אפרת מראה בעבודתו טרנספורמציה של הדימוי למשהו אחר, בקשר ישיר למרחב הפוליטי ישראלי ושינוי בהתאם לאותם שינויים פוליטיים. את הציורים יצר בשיטה האופיינית לו, יצירת שכבות של צבע וניגובם ומריחתם על מנת לייצר דימוי.
אבה טסדורף
אבה טסדורף (בגרמנית: Ebba Tesdorpf; 23 בינואר 1851 – 22 בפברואר 1920) הייתה ציירת שהתבססה בהמבורג.
ביוגרפיה.
טסדורפף הגיעה ממשפחה מכובדת ואצילית. היא הייתה בתם של איש העסקים הנס פטר פרידריך טסדורף (1810–1881) ואנטואנט קרולין מורמן. אבותיה כוללים את סבא רבא פטר הינריך טסדורף (1751–1832) ואת סבו רבא פטר הינריך טסדורף (1648–1723), שני ראשי העיר ליבק.
היא שיפרה את כישרונה לציור בהמבורג ושהתה לזמן קצר בשנת 1898 באקדמיה לאמנות בדיסלדורף. מוריה היו ברנהרד מוהרגן ויוהאן תיאובלד ריפסל, שלימדו בעיקר ציור לנשים מהמבורג.
על פי הצעתם של יוסטוס ברינקמן ואלפרד ליכטורק, אבה טסדורף הפכה למתעדת הגרפית של נוף העיר העתיקה של המבורג במהלך שלב ההריסה בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19. עם מות הוריה, אבה טסדורף הפכה עצמאית מבחינה כלכלית. ב־1894 תרמה את רישומיה ואת אוסף ציוריה למוזיאון לאמנות ומלאכה. מאוחר יותר הגיעו יצירות אלה למוזיאון להיסטוריה של המבורג, שקיבל תיעוד ייחודי על נופיה של העיר המבורג במחצית השנייה של המאה ה-19.
טסדורף ראתה את "המשימה" שלה לתעד את "המבורג העתיקה" גם בשנים הבאות, בגלל ההתחדשות העירונית.
לאחר מכן עברה לדיסלדורף ללמוד באקדמיה אצל צייר הנוף גרמן גרוב. משנת 1901 חיה שוב בהמבורג.
בהמשך עברה לארויילר מסיבות בריאותיות, שם נפטרה ב־22 בפברואר 1920.
מלאכת הרישום של חייה הושלמה בתחילת המאה העשרים עם למעלה מ-600 רישומים, אליהם נוספו כמה ציורים בצבעי מים.
הכוכב האדום (מערכת הפעלה)
הכוכב האדום (בקוריאנית: 붉은별) היא מערכת הפעלה, מבוססת הפצת לינוקס צפון קוריאנית, אשר פותחה על ידי מרכז המחשוב הקוריאני החל משנת 1998 בהוראת המנהיג לאותם ימים, קים ג'ונג-איל. לפני כן מחשבים במדינה השתמשו במערכות הפעלה Red Hat Linux ו-Windows XP. מערכת הפעלה זו מופצת בשפה הקוריאנית בלבד ומותאמת לניב המקומי.
ממשלת קוריאה הצפונית מחייבת את כל האזרחים להשתמש אך ורק במערכת הפעלה זו, וזו משמשת את השלטונות גם לניטור ומעקב אחרי האזרחים.
מפרט.
בתוך מערכת ההפעלה כלול דפדפן בשם נאנארה המבוסס על מוזילה פיירפוקס והוא מיועד לגלישה באתר בעל אותו שם והכל בשליטת השלטונות. ניתן לגשת בתוכו גם לאתרים נוספים בקוואנגמיונג , האינטראנט של המדינה.
מערכת ההפעלה כוללת גם עורך טקסט, חבילות תוכנה, תוכנת דואר אלקטרוני, נגן מדיה ומשחקי מחשב.
סוקרט וורוביוב
סוקרט מקסימוביץ' וורוביוב (ברוסית: Сократ Максимович Воробьёв; 12 בפברואר 1817, סנקט פטרבורג – 9 בספטמבר 1888, טורמנטס) היה צייר רוסי.
ביוגרפיה.
סוקרט וורוביוב היה בנו של הצייר מקסים וורוביוב ואת השיעורים הראשונים קיבל ממנו. בשנת 1833 הוא התחיל ללמוד באקדמיה הקיסרית לאמנויות לציור בה היה מלמד אביו. בשנת 1836 הוא קיבל פעמיים מדליית כסף ובשנים 1837–1838 מדליית זהב על הציורים. בשנת 1839 הוא סיים את לימודיו.
בשנת 1840 סוקרט וורוביוב קיבל מלגה לנסיעה לאיטליה. הוא עבד ברומא ובנאפולי. בשנת 1844 הוא היה בפלרמו ועשה ציורים עבור ניקולאי הראשון. בשנת 1847 הצאר רכש ממנו סדרת ציורים עבור אשתו אלכסנדרה פיודורובנה.
בשנת 1846 סוקרט וורוביוב חזר לרוסיה ונבחר לאקדמיה הקיסרית לאמנויות. בשנת 1855, לאחר פטירת אביו, וורוביוב החל ללמד ציור באקדמיה. בשנת 1858 הוא התמנה לפרופסור. בין תלמידיו הבולטים היו יוליוס פון קלבר ואיוואן שישקין.
בשנת 1872 סוקרט וורוביוב יצאה לגמלאות ועבר להתגורר באחוזה משפחתית בפלך קובנה (בליטא של כיום).
אבן (בנייה)
מודיעין 5
עשר הקריאות
עשר הקריאות (בערבית: القراءات العشر) הן עשרת הסוגים והסגנונות המאומתים והמקובלים של ההטעמה, הדקלום וההקראה של הקוראן. לכל אחת מהקריאות יש כללי תג'ויד המיוחדים לה. לפי המסורת האסלאמית, כל סוגי הקריאה הללו מגיעות מהנביא מוחמד באופן מאומת ומדויק.
הקריאות.
עשר הקריאות הן כלהלן:
המוסרים.
כל אחת מעשר הקריאות הנ"ל, הועברה הלאה דרך שני אנשים שונים.
לודויג תירש
לודויג תירש (בגרמנית: Ludwig Thiersch; 12 באפריל 1825 – 10 במאי 1909) היה צייר גרמני, בעיקר של נושאים מיתולוגיים ודתיים אמנות כנסייתית ועבד כמה שנים ביוון.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
תירש נולד במינכן, בנו של הקלאסיקאי פרידריך תירש, ואחיהם של המנתח קארל תירש והתאולוג הנרי וילהלם תירש. הוא למד באקדמיה לאמנות יפה במינכן פיסול, אך לאחר מספר שנים פנה לציור, בו הפך לתלמידם של היינריך מריה פון הס, יוליוס שנור פון קרולספלד וקארל שורן. לאחר סיום האקדמיה הוא נסע לרומא, שם צייר סצנות מחיי איטליה היומיומיים וצייר את "איוב בקרב חבריו".
בשנת 1852 נסע עם אביו לאתונה, שם החליף את רפאלו צ'קולי בבית הספר לאמנויות באתונה והתעניין באמנות הביזנטית. הוא צייר כמה ציורי קיר בכנסיות יווניות, והיה בחזית התנועה ל"מודרניזציה "של האמנות הביזנטית על ידי הצגת אלמנטים מהאמנות המערבית כמו פרספקטיבה ואנטומיה. בכך הוא מוזכר לעיתים בגילוי האמנות הביזנטית לעולם האמנות המודרנית, אך רפורמה כזו עוררה התנגדות ביוון, למה שראו כניסיונות להחליף מסורות יווניות ארוכות שנים במסורות זרות. כמה מאמרי מערכת בעיתון התנגדו למינויו של תירש לפרופסור והמשיכו להתנגד לקבלת עבודות לציורי קיר של הכנסיות. עם זאת, רפורמות מערביות היו מועדפות על ידי המלוכה הבווארית של המלך אוטו, כמו גם על ידי האדריכל הבולט וראש הפוליטכניק באתונה, ולכן יריביו לא הצליחו במידה רבה.
בין תלמידיו של תירש בשנותיו באתונה היה ניקולאוס גייזיס, שיהפוך לאחד הציירים היוונים הידועים ביותר במאה ה-19, ושיצליח לעסוק במסורות מערביות בעודו מייצר אמנות שנראית כיוונית אותנטית. הפרסקו הבולט ביותר של תירש באתונה הוא בכנסיית סנט ניקודימוס.
חזרה לאירופה.
במהלך שארית חייו עבר תירש מעיר לעיר, והועסק לסירוגין לצביעת ציורי קיר של כנסיות ולהפקת ציורי שמן עבור פטרונים פרטיים. אמנות הכנסייה שלו בולטת במיוחד, הוא נחשב כמי שהוביל לתחייה באמנות הכנסייתית במערב אירופה.