השלד הצירי או השלד האקסיאלי (TA: Skeleton axiale) מורכב מעצמות הראש והגו של בעלי חוליות. בבני אדם הוא מורכב מ-80 עצמות ומ־8 חלקים: עצמות הגולגולת, עצמות השמע של האוזן התיכונה, עצם הלשון, כלוב הצלעות, עצם החזה ועמוד השדרה. השלד הצירי והשלד התוספי יוצרים יחדיו את השלד השלם.
סקירה.
ערך זה עוסק בעיקר בשלדים הציריים של בני אדם, אולם חשוב להבין את ההשתלשלות האבולוציונית של השלד הצירי. השלד הצירי של האדם בנוי מ-80 עצמות שונות. הוא הליבה המדיאלית (מרכזית) של הגוף ומחבר את האגן לשאר הגוף, במקום בו מתחבר השלד התוספי. עם הזדקנות השלד העצמות נחלשות כולן, פרט לגולגולת. הגולגולת נשארת חזקה על מנת להגן על המוח מפגיעה.
אטימולוגיה.
המילה "צירי" נגזרה מהמילה "ציר", ומתייחסת לעובדה שהעצמות הללו נמצאות בקרבת או לאורך "הציר" המרכזי של הגוף.
גולגולת.
גולגולת (28)
עצם הלשון.
עצם הלשון (1)
זוהי עצם דמוית פרסה במרכז החלק הקדמי-עליון של הצוואר, בין הסנטר לבלוטת התריס.
עמוד השדרה.
עמוד השדרה (26)
החזה.
כלוב בית החזה (Thoracic cage) (25)
חנה גוסלר
חנה-אליזבת גוסלר פיק (Hannah "Hanneli" Elisabeth Goslar; נולדה ב-12 בנובמבר 1928) היא ניצולת השואה הידועה בשל היותה חברתה הטובה של אנה פרנק. שתיהן למדו יחד בבית הספר מונטסורי באמסטרדם (קרוי היום על שמה של אנה פרנק).
ילדותה.
גוסלר נולדה בברלין בשנת 1928 כבתם הבכורה של הנס גוסלר ורות יהודית קליי, משפחה יהודית. אביה היה ראש לשכת העיתונות הפרוסית עד 1933 ואמהּ עבדה כמורה. אמה, רות גוסלר-קליי, הייתה בתו של אלפרד קליי, שהיה יושב ראש קהילת יהודי ברלין עד לליל הבדולח.
בשנת 1933 עם עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון אולץ אביה להתפטר מעבודתו. לאחר מעבר המשפחה לאנגליה, שבה לא הצליח הנס גוסלר לשמור את השבת בעבודתו, עברה המשפחה לאמסטרדם. גוסלר למדה בבית הספר המונטסורי ובתיכון היהודי באמסטרדם יחד עם חברתה הטובה ובת כיתתה אנה פרנק.
המעצר.
בשנת 1943, גוסלר, אביה וסבה יחד עם אחותה הצעירה רחל גבריאלה (רלי-גבי) ואירמה ביפוס (נערה יתומה שהתגוררה עם משפחת גוסלר) נעצרו ונשלחו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וסטרבורק שבהולנד. משם הועברו למחנה נפרד בברגן-בלזן ששימש כמתקן להחלפת אסירים. גוסלר שהתה בברגן-בלזן באזור מיוחד הודות לדרכונים של פארגוואי והונדורס שהיו ברשות משפחתה.
בין ינואר לפברואר שמעה גוסלר כי חברתה אנה נמצאת במחנה לידה (רבים סברו שמשפחת פרנק נמלטה לשווייץ) והצליחה לזרוק אליה חבילה עם מעט אוכל ובגדים זמן קצר לפני שאנה פרנק מצאה את מותה במחנה ממחלת טיפוס הבהרות.
גוסלר יחד עם אחותה גבי היו היחידות מבני משפחתה ששרדו את המלחמה וב-1947 הן עלו לארץ ישראל. אביה, אמהּ וקרובים נוספים נרצחו במהלך מלחמת העולם השנייה.
גוסלר מוזכרת ביומנה של אנה פרנק מספר פעמים בכינוי "הנלי" (Hanneli) יחד עם אירוע מיוחד בו ראתה אנה פרנק את גוסלר קוראת לה בחלומה ממחנה הריכוז, בתקופה שאנה פרנק שהתה עדיין בבית המסתור באמסטרדם.
בישראל.
גוסלר נישאה לד"ר וולטר פנחס פיק ונולדו להם שלושה ילדים ועשרה נכדים. בנה הוא חוקר המוח הפרופ' חיים (חגי) פיק. בתה רות נישאה לשמואל מאיר. גוסלר מתגוררת כיום בירושלים. הופיעה במספר תוכניות טלוויזיה וסרטים אודות אנה פרנק, ביניהם "שבעת החודשים האחרונים של אנה פרנק" (1988), ו"זוכרים את אנה פרנק" (1994).
שלד אקסיאלי
שלד תוספי
השלד התוספי או השלד האפנדיקולרי (TA: skeleton appendiculare) בנוי מ-126 עצמות בגוף האדם. מבחינת פעילותו, הוא מעורב בהנעה של השלד הצירי (באמצעות הגפיים התחתונות) ובתמרון של עצמים בסביבה (באמצעות הגפיים העליונות).
השלד התוספי הכולל 126 עצמות והשלד הצירי הכולל 80 עצמות מרכיבים יחדיו את השלד השלם, הכולל את 206 העצמות שבגוף האדם.
התפתחות ומבנה.
השלד התוספי נוצר במהלך ההתפתחות מסחוס, באמצעות תהליך התגרמות תוך-סחוסית (endochondral ossification). בניגוד לשלד הצירי, השלד התוספי אינו מאוחה. עובדה זו מקנה טווח תנועה גדול בהרבה.
אטימולוגיה.
המילה "תוספי" נגזרה מהמילה "תוסף", ומתייחסת לעובדה ששלד זה הוא חלק המתווסף למכלול גדול יותר.
חגורת הכתפיים.
חגורת הכתפיים (4)
גף עליון.
גף עליון (upper limb) (60)
חגורת האגן.
חגורת האגן (2)
גף תחתון.
גף תחתון (lower limb) (60)
שלד אפנדיקולרי
סרגיי פסנקו סניור
קורונפלקס
יאן ורמר
לואי פרדיננד, דופן צרפת
GAZ 66
GAZ 66 (ברוסית: ГАЗ-66) היא משאית סובייטית שהייתה מיוצרת במפעל גא"ז בעיר ניז'ני נובגורוד בין השנים 1964–1999. במהלך תקופה זו בקו הייצור של המפעל נבנו כ-960 אלף כלי רכב.
היסטוריה.
המשאיות הראשונות מדגם זה נבנו בשנת 1962 כפיתוח המשך של משאית GAZ 62 שהייתה בעלת יכולת העמסה של 1.2 טון. הייצור הסדרתי החל בשנת 1964. במהלך שנות ה-60 המשאית קיבלה מספר פרסים בתערוכות סובייטיות. המשאית הייתה בשימוש רחב בכוחות המזוינים של ברית המועצות ושימושה נמשך בצבא הפדרציה הרוסית.
החל משנת 1985 היה מיוצר דגם משופר 11-GAZ 66. בשנים 1993-95 היה מיוצר גם דגם 21-GAZ 66 עם יכולת העמסה של 3.5 טון. הייצור הסדרתי הופסק בשנת 1995. בשנים 1995-1999 נמשך ייצור מכוניות מדגם 40-GAZ 66 ומכונית אחרונה מדגם זה נבנתה בשנת 1999.
תיאור.
המשאית נבנתה ליכולת העמסה של 2 טון והיא בעלת יכולת תנועה בתנאי כביש קשים. תא הנהג של המשאית ממוקמת מעל המנוע באזור הגלגלים הקדמיים. המשאית בעלת תכנון מיוחד עם עומס שווה על הציר הקדמי והציר האחורי. הדבר חשוב להתאמת המשאית לשימוש בחיל הנחתים. אומנם מיקום תא הנהג מעל הגלגלים הביא לפגיעות גבוהה ממוקשים, דבר שהתגלה במהלך מלחמת אפגניסטן. המהירות המרבית של הדגם הבסיסי היא 90 קמ"ש. צריכת דלק במהירות 60 קמ"ש היא כ-20 ליטר ל-100 ק"מ. תא דלק של המשאית מכילה 210 ליטר בנזין.
במהלך השנים נבנו סוגים שונים מותאמים לשימושים שונים.
הקונצרט (ורמר)
הארגון לאיסור על נשק כימי
חופש החוזים
חופש החוזים הוא אחד העקרונות הבסיסיים בדיני חוזים ובו שני מרכיבים:
חופש החוזים נמצא בבסיסן של אסכולת לסה פר וכלכלת שוק. חופש החוזים עשוי להיות מוצדק הן על ידי תפיסות אינדיבידואליסטיות (מטעמים של אוטונומיית הרצון החופשי) והן על ידי תפיסות כלכליות המקנות משנה תוקף לרצונם החופשי של הצדדים (מטעמים של השאת רווחת הפרטים המתקשרים והרווחה המצרפית).
חופש החוזים, שהיה דומיננטי במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הולך ומצטמצם עקב הגבלות שבחקיקה, שבאו למנוע עושק של חלש בידי חזק, הפליה ופגמים נוספים המתאפשרים בחופש חוזים מוחלט. בעקבות זאת יש האומרים שבמקום חופש החוזים מתקיים בימינו צדק חוזי.
היסטוריה.
המשפטן וההיסטוריון הבריטי הנרי ג'יימס סמנר מיין הציג בשנת 1861, בספרו "Ancient Law", את הרעיון של מעבר החברה ממעמד לחוזה, כלומר ממצב שבו גורלו של אדם נקבע בהתאם למעמד שלתוכו נולד, למצב שבו בני האדם חופשיים ושווים זה לזה. ליברטריאניזם מודרני, כדוגמת זה שמקודם על ידי רוברט נוזיק, רואה בחופש החוזים מימוש של זכותו של היחיד לעצב את חייו בהתאם לרצונו. רעיון זה משתקף גם בספרים מונומנטליים שנכתבו במישרין על ההיסטוריה של דיני החוזים, דוגמת ספרו של פטריק עטיה, "The Rise and Fall of Freedom of Contract" (העוסק בהתפתחות דיני החוזים של אנגליה), כמו-גם בספרו של המלומד גרנט גילמור, "The Death of Contract", (העוסק בהתפתחות דיני החוזים באמריקה). שני הספרים מצביעים על כך שדיני החוזים צמחו למעשה מדיני הנזיקין, ורק בשלבים מאוחרים, במאה התשע-עשרה, הפכו דיני החוזים לדוקטרינה נבדלת ומובחנת המבוססת על הבטחות הצדדים (ובהתאמה, עלה מעמדו של עקרון חופש החוזים). ניתן לומר שהתזה המקובלת בספרות הכללית היא שחופש החוזים - כלומר דיני החוזים המבוססים על רצונם החופשי של הצדדים והמיועדים להגשים רצון זה - הם התפתחות מאוחרת של המשפט, וכי במאה העשרים איבד עקרון חופש החוזים מגדולתו.
בשלהי המאה ה-19 נחשב באנגליה חופש החוזים כמרכיב חשוב של מדיניות ציבורית. מאוחר יותר, במהלך המאה ה-20 השתנתה הגישה, ולורד דנינג השווה את חופש החוזים לדיכוי החלש. הטענה שחופש החוזים הוביל למעשה לעושק מעמדי ולדיכוי החלשים היא טענה מוכרת בספרות של דיני החוזים. עמדו עליה, בין היתר, כותבים רבים דוגמת פטריק עטיה ומורטון הורביץ. התפיסה הכללית אומרת שמאחר שעקרון חופש החוזים משמיע היעדר התערבות בקביעת תוכן החוזה (ופיקוח רק על דרכי כריתתו של החוזה, אך לא למשל על הגינות תנאיו ועל סבירותו), שימש המכשיר החוזי ככלי לדיכוי החלש על ידי החזק. היעדר פיקוח שיפוטי על תוכנם של חוזים, בשם "חופש החוזים", מוביל למעשה לכך שהצד חזק הוא זה שמעצב את תוכן ההתקשרות וממילא תוכן התקשרות זו מיטיב עמו. דוגמה לכך היא פסק דין לוכנר שנזכר כאן.
בארצות הברית.
הגישה בארצות הברית ביחס ל"חופש החוזים" מראשית המאה ה-20 ועד אמצע שנות ה-30, מכונה "עידן לוכנר" והתאפיינה בתפיסה משפטית לפיה לשלטון אין סמכות להגביל את חופש החוזים במקרים שאינם הכרחיים לביטחון או לבריאות הציבור:
במספר מקרים נוספים במהלך "עידן לוכנר" פסל שוב ושוב בית המשפט העליון חוקים שניסו להסדיר יחסי עובד–מעביד. רק בשנת 1937 התהפכה המגמה, בפסק דין שקבע ששכר מינימום הוא חוקתי, ומאז מיוחסת חשיבות פחותה לחופש החוזים. עם זאת, עד היום לא הוסדרו בחוק יחסי עובד–מעביד בארצות הברית, ולרוב העובדים במדינה יש בעיה עם איזון בית-עבודה.
בישראל.