הסרט היה בין סרטיו הבריטיים האחרונים של היצ'קוק לפני שעבר לארצות הברית. הצלחתו של הסרט שכנעה את המפיק דייוויד או. סלזניק לעבוד עמו בהוליווד. עוד שתי גרסאות, פחות מוצלחות, צולמו לסיפור: בשנת 1979 ביים אנטוני פייג' אתחול מודרני בכיכובם של אליוט גולד, סיביל שפרד, הרברט לום, ארתור לאאו, איאן קרמייקל, ג'ין אנדרסון, ולאדק שייבל, ואנג'לה לאנסברי בדמות מיס פרוי, "הגברת הנעלמת". ב-2013 עובד הסיפור לסרט טלוויזיה בריטי, עם שורה של שחקני תיאטרון אנגליים בתפקידים הראשיים: טאפנס מידלטון, קילי הוז, ג'וליאן ריינד-טוט, פיפ טורנס, סטפני קול, טום יוז, אלכס ג'נינגס, וסלינה קאדל בדמות מיס פרוי, "הגברת הנעלמת".
עלילה.
הסרט מגולל את סיפורה של אייריס הנדרסון הנופשת עם שתי חברותיה בפונדק שכוח אל באירופה. אייריס מתכוננת לשוב לאנגליה במטרה להינשא לאדם שהיא אינה אוהבת. במלון מתארחים גם קולדיקוט וצ'ארטרס, זוג אוהדי קריקט; גברת פרוי, מורה למוזיקה וגילברט, מוזיקאי צעיר. החבורה מתעכבת בפונדק עקב סופת שלגים, והם נאלצים לחכות ליום המחרת כדי לצאת לדרך.
במהלך הלילה אייריס מתלוננת באוזני מנהל המלון בדבר נגינתו החזקה של גילברט. כאשר המנהל מעיף את האחרון מחדרו הוא בא לחדרה של אייריס. היא נאלצת לבקש מהמנהל להשיב את גילברט לחדרו. בינתיים, גברת פרוי מאזינה בקשב רב לזמר פולק הנרצח כשהיא ניגשת לאדן החלון.
למחרת, כאשר אייריס יוצאת לכיוון הרכבת נופלת עליה לבנה שנזרקה על ידי מישהו אלמוני מאחד החלונות בפונדק. גברת פרוי מסייעת לה לעלות לרכבת, שם היא מתעלפת. היא מתעוררת והיא נענית לבקשתה של פרוי לסעוד עימה בהפסקת תה. האחרונה כותבת את שמה על החלון מפאת הרעש וכך אייריס מודעת לשמה. השתיים חוזרות לתא, ואייריס נרדמת במהירות.
כאשר אייריס מתעוררת משנתה היא מגלה כי גברת פרוי נעלמה ויוצאת לחפש אותה יחד עם גילברט שמצטרף לחיפושים. לאחר חיפושים מתישים השניים מוצאים את גברת פרוי שמתגלה כמרגלת שהעבירה מסר סודי באמצעות מנגינה. לאחר מאבק עיקש נגד הקנוניה שניסתה לחטוף את גברת פרוי השניים מצליחים לברוח. לאחר המסע שעברו גילברט ואייריס הם מתאהבים. הם מצליחים להגיע למשרד החוץ ושם הם פוגשים שנית את גברת פרוי שמסרה את המנגינה. לבסוף מתברר שלאחר כל המאמצים של קולדיקוט וצ׳ארטרס להספיק את משחק הקריקט, הוא בוטל מלכתחילה.
קבלה.
הסרט זכה להצלחה קופתית מרשימה בבריטניה ובארצות הברית. העיתון "הניו יורק טיימס" הגדיר את הסרט כטוב ביותר לשנת 1938. בשנת 1939 במאי הסרט, אלפרד היצ'קוק, זכה בפרס איגוד מבקרי הקולנוע של ניו יורק לבמאי הטוב ביותר. זהו הפרס היחידי שהיצ'קוק קיבל על עבודת הבימוי שלו.
עבד אל-פתאח אל-סיסי
איילי העולם החדש
איילי העולם החדש או איילי פרדות (שם מדעי: "Capreolinae" לעיתים "Odocoileinae") היא תת-משפחה הכוללת את כל האיילים החיים באמריקה (מלבד האייל הקנדי) וארבעה מינים החיים באירופה ובאסיה.
חוקרים רבים נוטים לסווג גם את הסוג אלקרן הגדות בתת-משפחה זו, בשל מבנה קרסולו. השוני ביניהם ובין איילי העולם הישן בפסק הזמן בין נפילת הקרן לצמיחתה מחדש, ובמבנה הקרסול. למרבית המינים בה יש אוזניים גדולות ורחבות כאוזני הפרד וזהו המקור לשמם הנוסף, איילי פרדות. איילי העולם החדש הם תת-משפחה מגוונת להפליא, הכוללת את האייל הגדול ביותר (אייל קורא) שמגיע עד למשקל 800 ק"ג, ואת האייל הקטן ביותר (פודו) שמשקלו פחות מ-15 ק"ג.
איילי העולם החדש חיים במגוון בתי גידול: חלקם יעדיפו אזורים הררים או טונדרות, חלקם יערות גשם טרופים או נשירים, ואחרים מישורי פמפס או טייגות. המין היחיד מתת-משפחה זו שהיה מצוי בארץ ישראל היה אייל הכרמל שניצוד עד כדי הכחדה וכיום מושב לטבע בהדרגה.
איילי העולם הישן
איילי העולם הישן (שם מדעי: Cervinae) היא תת-משפחה במשפחת האייליים הכוללת את מרבית האיילים החיים באסיה, באירופה ובאפריקה. מונטיאקים סווגו בעבר כתת-משפחה נפרדת, אך כיום מסווגים כשבט במשפחה. להבדיל מאיילי העולם החדש, קרניהן של איילי העולם הישן מתחילות לצמוח מיד לאחר הנפילה. מרבית המינים בתת-משפחה זאת חיים ביערות טרופיים או נשירים, ומיעוטם בסוואנות ושטחי מרעה. שני מינים מתת-משפחה זאת היו מצויים בארץ ישראל: האייל האדום שנעלם לגמרי, והיחמור הפרסי המצוי גם כיום.
מיון האיילים.
מלבד זאת קיימים ארבעה סוגים החיים באירופה ואסיה אך שייכים לתת-משפחת איילי פרדות: אייל קורא, אייל הצפון, אייל הסבך, ואלקרן הגדות.
מוסעב חסן יוסף
ג'אמס קריקון
ג'אמס (ג'ימי) קריקון (1932 - 4 ביולי 2013) היה פיטופתולוג ופעיל סביבתי מוביל, ממייסדי הקואליציה לבריאות הציבור ויושב הראש הראשון של העמותה, עבד כמרצה וחוקר בתחום הגנת הצומח בתחומי הביולוגיה והחקלאות
ביוגרפיה.
קריקון נולד בהוואנה, בירת קובה בשנת 1932. כילד עבר עם משפחתו לארצות הברית בשנת 1943.
בשנים 1951–1952 השתתף בקורס מדריכים של תנועת "הבונים" בישראל, ובמהלכו עבד בחקלאות בכפר בלום, אורים וכפר ויתקין. לאחר שובו לארצות הברית, למד קורס בחקלאות מעשית במשך שנתיים ושירת שנתיים בצבא ארצות הברית. החל לימודיו באוניברסיטת קורנל, במדינת ניו יורק. תואר ראשון סיים ב-1959 ותואר שני ב-1963, התמחה בנושא הגנת הצומח.
לאחר סיום לימודי מוסמך בשנת 1963, ובהשפעת פגישה שלו כסטודנט עם דוד בן-גוריון, החליט לעלות לישראל לנגב, שם התקבל לעבודה במשרד החקלאות כחוקר פיטופתולוגיה בתחנת הניסויים "גילת" של התחנה לחקר החקלאות. את הידע שצבר בעיסוק זה, יישם בשנות הפנסיה לטובת בריאות הציבור בישראל, כאשר הנהיג עמותה שלחמה בזיהום הסביבה במפרץ חיפה ובאזור עכו. פעילותו כללה בין היתר הופעה בוועדות הכנסת הרלוונטיות לענייני סביבה ובריאות, קידום מדיניות בתחומי זיהום האוויר והסביבה.
הישגים מדעיים.
עבודותיו המוקדמות בארץ עסקו בגידולי הנגב ומחלות הפוגעות בהם, קריקון זיהה את נזקי פטריית הדוררת בעגבניות ובחצילים בחבל הבשור. וחקר את פגיעות הדוררת גם בגידולים נוספים, ביניהם כותנה, בוטנים ותפוחי-אדמה.
התמחותו בדוררת ובמחלות קרקע נוספות תרמו לעבודת הדוקטורט שכתב בנושא: "מאזן הורמונלי בצמחי עגבניות נגועים בפטריית ורטיציליום דליה", בהדרכת פרופ' יואש ועדיה (הוגש בשנת 1983).
תחומי מחקריו העיקריים היו הביולוגיה של פטריות קרקע, הדברתן והשבחת זנים עמידים להן. במסגרת עבודותיו על הדברת פטריות קרקע על ידי חיטוי קרקע גילו ד"ר קריקון ועמיתיו את הפטריות המועילות מסוג מיקוריזה בגידולים רבים בארץ. תנאי הקרקע המיוחדים ושיטות ההשקיה והדישון הנהוגות בארץ, אפשרו לו ולעמיתיו לבצע ניסויי שדה ברמה גבוהה בתחום, שזיכתה אותם להכרה בינלאומית. יחד עם ד"ר יוסי לוי, היו הראשונים להוכיח את קשרי הגומלין בין מיקוריזה ויחסי מים בצמח, דבר שפתח שטח חדש בפיזיולוגיה של הצמח.
ד"ר קריקון לימד במכללת הנגב ובאוניברסיטת בן-גוריון בבאר-שבע, שהה מספר תקופות שבתון בארצות הברית, בקנדה ובאוסטרליה. פרסם עשרות מאמרים מקצועיים בספרות הבינלאומית. יחד עם עמיתיו זכו בשלושה פרסים ע"ש א.ז. כהן על תרומתם להגנת הצומח.
פעילות למען בריאות הציבור בישראל.
לאחר פרישתו לגמלאות בשנת 1994, החל קריקון לעסוק בסוגיות בריאות וסביבה ובעיקר בהשפעות הבריאותיות של זיהום תעשייתי על בני אדם. קריקון היה מעורב במאבק פעיל כנגד מפעל "קליל" בקרית מוצקין, לאחר שגילה כי בלילה אחד נפטרו מספר אנשים בשכונת מגוריו, נווה גנים. קריקון חקר את נושא פליטות החלקיקים מן המפעל, וכן גילה כי מפעלים מסוג זה הם מקור עיקרי לפליטות של דיוקסינים. על כן, שיתף פעולה עם ראש עיריית קריית מוצקין, ומאמציו נשאו פרי. המפעל הועתק לבסוף. קריקון לא הסתפק בכך, ופעל לקידום מידע אודות הדיוקסינים כך שפליטתם תופחת בכל ישראל. בהקשר זה, נכח בועדת כנסת מיוחדת לנושא הדיוקסינים בישראל, עוד בשנת 2003. ועדה נוספת, התכנסה ב-2004, כשהפעם נציבות הדורות הבאים, הביעה דאגה מנושא הדיוקסינים בישראל.
מאבק ציבורי נוסף לו סייע ד"ר קריקון, היה המאבק בשני מפעלים שהשפיעו על הקריות ועל הקיבוצים הסמוכים. מדובר היה במפעל תעשיות אלקטרוכימיות, ובמפעל "חוד מתכות". ד"ר קריקון תרם למאבק במפעלים אלו את התובנות אודות הנזקים הצפויים לבריאות הציבור עקב פליטות המפעלים. מידע נוסף ניתן לקרוא בחוברת "דו"ח זיהום אוויר, מקרה מפרץ חיפה ועכו",
שראה אור בתחילת שנת 2005.
במקרה של "תעשיות אלקטרוכימיות" אשר כונה בהמשך "מפעל המוות", התברר כי עובדים רבים חלו לאחר עבודתם במפעל, וכי המפעל פלט לסביבה כמויות גדולות של VCM שחרגו מהתקנים.
גם את הנושא החשוב הזה, הביא ד"ר קריקון אל הכנסת, כשב־2004 התכנסה ועדת הפנים ואיכות הסביבה לנושא מפגעי איכות סביבה כדי לדון בנושא שני מפעלים אלו.
לאחר מעורבות במספר מאבקים ציבוריים ובשילוב הידע שצבר ממאבקים אלו, המשיך במאמציו להקמת עמותת "הקואליציה לבריאות הציבור", עמותה שלפני היווסדותה, הייתה פורום התנדבותי של ארגונים סביבתיים ואנשים פרטיים אשר מייחלים להפחתת זיהום האוויר באזור מגוריהם. את הפורום ריכזו עובדים של שתיל חיפה, בהנחיית קרן מלכיאלי יצקר ומפגשיו התקיימו במשרדי שתיל. הפורום כלל נציגויות של אדם טבע ודין, עמותת "הסביבה", עמותת "אזרחים למען הסביבה", מגמה ירוקה, אזרחים ממטה מאבק רמת יוחנן, אזרחים ממטה המאבק של הקיבוצים כפר מסריק ועין המפרץ, נציגים ממטה המאבק של טבעון וכמה אנשים פרטיים.