הסרט מתרחש בימים האחרונים לפני הבחירות לנשיא ארצות הברית. הנשיא המכהן נמצא בשפל של פופולריות ציבורית עקב פרשת מין, וכל הסקרים מנבאים לו הפסד צורב. תשדיר הבחירות של הנשיא (שמשמש כמוטיב במשך הסרט) נושא את הסיסמה "לא מחליפים סוס באמצע הדרך", תשדיר שמתברר כעלוב למדי. הדבר מביא שני יועצים מיוחדים של הנשיא, קונרד ברין (רוברט דה נירו) וויניפרד איימס (אן הייש), לפנות אל סטנלי מוטס - מפיק הוליוודי בכיר (דסטין הופמן), על מנת שיעזור להם ליצור מציאות בדיונית בה לכאורה הנשיא ינהג על הצד הטוב ביותר וכך יזכה לעדנה מחודשת ויסיט את תשומת הלב הציבורית מפרשיית המין. כל זאת מבלי שהציבור ידע שמתעתעים בו.
המציאות שמחליטים קונרד, ויניפרד וסטנלי ליצור היא מלחמה עם כוחות טרור אלבניים המאיימים על ארצות הברית באמצעות נשק גרעיני. לשם יצירת המציאות הבדיונית מומצאת יחידה מובחרת (יחידה 303) פיקטיבית, מניעים, זירות התרחשות וכו'. על מנת לשכנע את הציבור שאכן יש מלחמה עם אלבניה, מצלמים קטע מבוים באולפן, בו נראית נערה אלבנית בורחת מכפרה המותקף. הקטע משודר בחדשות והציבור מאמין שזו המציאות.
בהמשך, מגלה ה-FBI שלמעשה אין שום מלחמה עם אלבניה, והסוכנים עוצרים את קונרד וויניפרד שהיו בדרכם לוושינגטון. הסוכן צ'ארלס יאנג, מתעמת עם שניהם וטוען שאין מלחמה עם אלבניה. קונרד משכנעו בכך שאם מדברים על המלחמה בטלוויזיה יש מלחמה. יאנג לא מאמין לו, ולכן קונרד מסביר שהוא עושה את עבודתו על מנת שיאנג יוכל להמשיך לעשות את העבודה שלו. נראה כי יאנג משתכנע והוא משחרר את שניהם.
בסצנה הבאה ניתן לראות כי המלחמה המדומה הופכת לחלק מהתרבות, כאשר המוזיקאי שנוהג לעבוד עם סטנלי, ג'וני דין, מקליט שיר פטריוטי רב משתתפים על החלום האמריקאי ועל ההגנה עליו. אך כאשר סטנלי, קונרד וויניפרד מסתכלים בחדשות, הם מגלים כי ה-CIA הודיע על סופה של המלחמה. קונרד אומר שהכל נגמר, באותה טענה כי "הוא ראה את זה בטלוויזיה". סטנלי, לעומתו, לא מוותר ומחליט לעבור ל"מערכה השנייה": המלחמה אמנם נגמרה, אך חייל אחד נשאר מאחורי קווי האויב וכעת הוא שבוי. לחייל הם מחליטים לתת את הכינוי "נעל ישנה" (old shoe), ולפיכך מוציאים מהפנטגון תיק של חייל בשם ויליאם שוּמן (נכתב Schumann אך נשמע כמו shoe-man -- דהיינו, איש הנעל). לכבוד שומן מקליטים שיר פולק על נעל ישנה, שגורמים לו להיראות כאילו הוקלט בשנות השלושים, ושבמקרה השיר מתאים לאותו חייל אבוד.
קונרד וסטנלי מתחילים בשרשרת של פעולות בעד החזרתו של שומן, כגון תליית נעליים ישנות על עצים, שהופכות לאט-לאט לפעולות המוניות ולדרישה כוללת להחזרתו של שומן מהשבי באלבניה. לאט-לאט אחוזי התמיכה בנשיא עולים, וביום בו אמורה השלישייה "להחזיר" את שומן, אחוזי התמיכה מגיעים לכמעט תשעים אחוזים.
קונרד, ויניפרד וסטנלי טסים על מנת לקחת את שומן לוושינגטון, שם תיערך לכבודו קבלת פנים מכובדת לכבוד שובו הביתה. כאשר הם מגיעים ליעד, הם מגלים להפתעתם ששומן הוא אסיר בעל בעיות נפש שנמצא בכלא בגין אונס נזירה. למרות מזג האוויר הגרוע, השלישייה מקבלת החלטה לטוס עם שומן לוושינגטון, על מנת שהוא יגיע לקבלת הפנים ביום הבחירות. בגלל מזג האוויר הסוער המטוס מתרסק ועליהם להגיע עם שומן לוושינגטון באמצעות טרמפים. אחד מהנהגים שנותן להם טרמפ הוא מהגר בלתי חוקי, מה שמדאיג את ויניפרד לאור העובדה ששומן, כגיבור אמריקאי, לא יכול (באופן אירוני) להגיע ליעדו בזכות מהגר בלתי חוקי.
בדרך הם עוצרים במזנון דרכים, שם שומן מנסה לאנוס את אשת החנווני, מה שגורם לחנווני לירות בו למוות. ויניפרד וקונרד מתייאשים אך סטנלי טוען שהדבר המפואר וההירואי ביותר שיכול להיות הוא חזרתו של גיבור מלחמה ללא רוח חיים. אי לכך מתקיימת לשומן הלוויה מפוארת על ידי יחידת ה-303 הפיקטיבית. סטנלי וקונרד חוגגים את ניצחונם לאור העובדה שהסיכויים שהנשיא יפסיד בבחירות הם אפסיים. סטנלי רואה בטלוויזיה תוכנית לקראת הבחירות שעוסקת בשאלה מה הופך את הנשיא לכה פופולרי, וחברי הפאנל מדברים על "פרסומות, פרסומות, פרסומות". סטנלי מתעצבן מכך שסטודנטים לקולנוע חסרי ידע ב"מציאות" שסטנלי יצר עבורם, דנים בה ללא ידע או ניסיון כלשהו, והוא רוצה להתקשר לתוכנית ולספר להם את האמת כדי לקבל הקרדיט על עבודתו. קונרד מזהיר אותו שאם יעשה כך יהרגו אותו. סטנלי בוחר שלא להקשיב וקונרד נותן הוראה לאנשי השירות החשאי להרוג את סטנלי.
מותו של סטנלי מוצג בחדשות כמוות מדום לב.
מסרים בסרט.
הסרט מהווה סאטירה על תרבות תקשורת ההמונים: הציבור בולע בשקיקה כל מה שנאמר לפניו בתקשורת מבלי לנסות לערער על אמיתות הדברים שנאמרים שם. כך שלמעשה, הממשל או כל גורם אחר שיחפוץ בכך יוכל לבדות מציאות, והציבור יאמין שזו המציאות בה הוא חי. הדבר נאמר באופן ישיר על ידי קונרד: "זה אמיתי. ראיתי את זה בטלוויזיה". כמו כן, הסרט מבקר את הקלות בה ניתן לשטות בציבור ובאמצעי התקשורת, שלא תמיד עושים הכל כדי להגיע לחקר האמת.
הסרט מהווה סאטירה על התרבות ההוליוודית ועל הקונפורמיות בחברה האמריקאית (ההליכה בעדר למען שחרורו של שומן). לאורך כל הסרט, גם כשעוד ועוד בעיות צצות ומאיימות לפגום בתוכניתם, ממשיך לטעון מוטס כי "זה שום דבר!" ("This is nothing!"), ושבכל הפקה אחרת שלו הוא נתקל בבעיות גדולות יותר.
יש האומרים שמדובר בסרט נבואי שחזה במדויק את הנעשה סביב פרשת מוניקה לווינסקי וסדאם חוסיין. גם המצדדים בתאוריית הקשר על זיוף הנחיתה על הירח משתמשים בסרט כהוכחה לטענותיהם.
השפעות הסרט.
הביטוי "לכשכש בכלב" היה קיים עוד לפני יציאת הסרט, ופירושו היה שחלק קטן במערכת קובע את התנהלות המערכת כולה. לאחר יציאת הסרט, הביטוי קיבל משמעות נוספת שכוונתו היא הצגה מסולפת של המציאות בתקשורת על מנת ליצור דעת קהל (פעמים רבות הביטוי עונה על שני פירושיו האפשריים בו זמנית).
פיתרון חלומות
פתרון חלומות
החברה לחקר מצרים
החברה לחקר מצרים (באנגלית: Egypt Exploration Society , ובקיצור – .E.E.S), היא החברה החשובה ביותר בממלכה המאוחדת העוסקת בקידום וטיפוח המחקר בנושא אגיפטולוגיה.
החברה נוסדה בשנת 1882 והייתה ידועה בתחילה בשם הקרן לחקר מצרים (באנגלית: Egypt Exploration Fund, ובקיצור – .E.E.F). ייסוד הקרן נעשה בעיקר ביוזמתם של האגיפטולוגית החובבת אמליה אדוארדס ואיש המוזיאון הבריטי רג'ינלד סטיוארט פול. השם שונה ל"חברה לחקר מצרים" בסיום מלחמת העולם הראשונה.
החברה עסקה בחפירות ארכאולוגיות רבות של אתרים במצרים כגון סקארה, אל עמארנה, ודיר אל-בחרי, שם נמצאה קבר המלכה חתשפסות. החברה מימנה את חפירותיו הראשונות של פלינדרס פיטרי במצרים בין השנים 1884 – 1886, ושוב בין השנים 1896 – 1904
החברה מוציאה לאור שנתון בשם Journal of Egyptian Archaeology וכן כתב עת דו-שנתי בשם Egyptian Archaeology. שני הביטאונים מופצים לחברי החברה. בנוסף מפרסמת החברה בנפרד דוחות חפירה של האתרים שהיא יוזמת את חפירתם.
לחברה שני משרדים, בלונדון ובקהיר.
יידל עם הכינור
יענטל
וקאנס
וַקָאנְס (מצרפתית: Vacances, חופשה) הוא מונח המציין את חופשת הקיץ הארוכה המקובלת בצרפת במהלך החודשים יולי-אוגוסט, מאז המאה העשרים.
היסטוריה.
בחודש יוני 1936 קיבלה צרפת, שבה שלטה ממשלת החזית העממית הסוציאליסטית בראשות ראש הממשלה לאון בלום, חוק המעניק 15 ימי חופשה בתשלום בשנה לכל עובד, לראשונה באירופה. חוק זה התקבל לאחר שהרעיון הועלה על ידי עובדי חברת רנו כדרישה כמעט לא מציאותית ממנהלי המפעל, שהחליטו להיענות לה.
עד לאותה תקופה, רק בני האצולה והבורגנות יכלו להרשות לעצמם לצאת לחופשה ללא תשלום. התפתחות התחבורה במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה איפשרה להם להרחיק בחופשתם צפונה אל חוף הים, שהפך ליעד נחשק בקרב הנופשים, ונחשב לבעל סגולות בריאותיות. בהמשך, בזכות התפתחות הרכב הפרטי, החלו הנופשים להגיע גם אל החופים הדרומיים.
החוק החדש עורר תרעומת בקרב המעמדות הגבוהים, שנאלצו כעת לחלוק את אתרי הנופש עם ה"פועלים הפשוטים".
צרפת בהנהגת בלום קיבלה שורה של חוקים חברתיים, כמו שבוע עבודה של 40 שעות, בנוסף לחוק הווקאנס, בעקבותיהם הואשם בהמשך בלום על ידי גורמים אנטישמיים בהחדרת רעיונות יהודיים לצרפת, ובערעור חוסנו של העם הצרפתי, שעוסק בנופש במקום לעבוד.
בשנה הראשונה יצאו רק כחצי מיליון צרפתים לווקאנס, ב-1937 - כמיליון וחצי, וב-1949, לאחר מלחמת העולם השנייה - כארבעה מיליון.
בשנת 1956 הוארכה החופשה בשבוע נוסף, ב-1969 בעוד שבוע, וב-1982 נקבעה חופשה שנתית בת חמישה שבועות, אותה נהוג לפצל על-פני השנה.
אופי הווקאנס.
צרפתים רבים מחזיקים בבתי-קיט באתרי הנופש, אליהם הם מגיעים לרגל הווקאנס. החופשה הצרפתית מאופיינת במנוחה ובחוסר פעילות (לא לחינם מקור השם vacances הוא במילה vacance, "ריק"). בחודשי הקיץ, ובמיוחד באמצע חודש אוגוסט, מתרוקנת פריז מיושביה המקוריים, שנוהרים אל עיירות החופים, לרוב בצרפת עצמה. בתי-עסק רבים נותרים שוממים במהלך שבוע לפחות, ולא מתקיימים אירועי תרבות.
בשנים האחרונות חלה ירידה במספר הצרפתים היוצאים לחופשה בקיץ. בעקבות זאת, החל מ-2002 מפזרת עיריית פריז בחודשי הקיץ חול על גדות הסיין, ומציבה דקלים וכיסאות נוח, לרווחת התושבים שנמנעו מלצאת מהעיר.
וקנס
ואקאנס
ואקנס
מט חיימוביץ
מט חיימוביץ (באנגלית: Matt Haimovitz, נולד ב-3 בדצמבר 1970 בבת ים) הוא צ'לן אמריקאי-קנדי, יליד ישראל.
חיימוביץ קנה לעצמו שם לא רק בגלל הטכניקה וכישרונו המוזיקלי, אלא גם הודות לקריירה ולבחירות הרפרטואר שלו הנחשבות לפחות קונבנציונליות.