ראוי לציין גם את פרקי המבוא שלה, בהם מפורטות שיטות לפירוש תוצאות מחקר בבעלי חיים. למרות שהייתה זהירה באשר לייחוס משמעויות אנתרופומורפיות להתנהגות בעלי חיים, והבינה כי לעולם לא ניתן למדוד את תודעת החיות באופן ישיר, היא התנגדה לחוסר ההתייחסות המוחלט לתודעה של הביהביוריזם המחמיר, ושאפה להבין כמה שיותר תופעות נפשיות של בעלי חיים. היא הציעה שנפשות החיות מכילות מבנים נפשיים הדומים לאלו של בני האדם ולכן הציעה שתודעה של בעלי חיים אינה שונה מבחינה איכותית מחיי הנפש האנושיים. ככל שהדמיון במבנה ובהתנהגות הנוירואנטומיים בין בעלי חיים לבני אדם גדול יותר, כך ניתן היה להסיק יותר לגבי התודעה. במילותיה:
"ההיכרות שלנו עם המוח של בעלי חיים נשענת על אותו בסיס כמו ההיכרות שלנו עם המוח של חברינו: שניהם נגזרים על ידי מסקנות מהתנהגות נצפית. הפעולות של חברנו דומות למעשים שלנו, ולכן אנו מסיקים מהן כמצבים סובייקטיביים לשלנו: פעולות החיות דומות פחות לשלנו, אבל ההבדל הוא במידה, לא בסוג... איננו יודעים היכן מתחילה התודעה בעולם החי. אנחנו יודעים היכן היא בוודאי שוכנת - בעצמנו; אנו יודעים היכן היא קיימת מעבר לכל ספק סביר - באותם בעלי חיים בעלי מבנים הדומים לשלנו, אשר מתאימים את עצמם במהירות ללקחי הניסיון. מעבר לנקודה זו, ככל הידוע לנו, היא עשויה להתקיים בצורות פשוטות ופשוטות יותר עד שנגיע לרמה הנמוכה ביותר מבין היצורים החיים."
"המוח של החיה" ("The Animal Mind") הוצא במספר גרסאות, ב-1917, 1926 ו-1936, ונשאר ספר הלימוד הסטנדרטי של פסיכולוגיה השוואתית במשך כמעט 25 שנה, אם כי כ-80% מהחומר מהמהדורה הראשונה נשמר במהדורות הבאות. בהשוואה למהדורות מאוחרות יותר, המהדורות המוקדמות כיסו בהרחבה עדויות אנקדוטיות. למהדורה הרביעית נוסף פרק על רגשות.
תיאוריה מוטורית.
התיאוריה המוטורית של וושבורן ניסתה למצוא בסיס משותף בין המסורת הסטרוקטורליסטית של המנטור שלה, טיצ'נר, שהתמקדה אך ורק בתודעה לבין ההשקפה העולה של הביהביוריזם, אשר דחתה את התודעה לטובת פעולות גלויות. התיאוריה המוטורית של וושבורן טענה כי ניתן לייחס כל מחשבה לתנועות הגוף. על פי התיאוריה שלה, תודעה מתעוררת כאשר תנועה או נטייה לתנועה, מעוכבת חלקית על-ידי נטייה לתנועה אחרת. בנוכחות אובייקט, החושים יוצרים ממנו רושם, כולל ראייה, תחושה וכו'. העניין מלווה בתחילתה של תנועה, לכיוון האובייקט או ממנו. חפצים שונים מעוררים תחושות שונות של מוכנות מוטורית. כאשר האובייקט אינו נוכח, הזיכרון מעורר מחדש את התחושות הללו. הלמידה מורכבת מחיבור של תנועות למערכת של סדרות ושילובים קבועים. כאשר שתי תנועות נקשרות ברצף מהיר, תחושת התנועה מהתנועה הראשונה מפיחה את התנועה הבאה, ובכך מתחילה את סדרת התנועות. רעיונות מאורגנים באותו אופן. החשיבה הופכת לנגזרת של תנועות הידיים, העיניים, מיתרי הקול ושרירי הגזע. לסיכום:
"בעוד שהתודעה קיימת ואיננה סוג של תנועה, יש לה כבסיס הכרחי תהליכים מוטוריים מסוימים, ו...המובן היחיד שבו אנו יכולים להסביר תהליכים מודעים, הוא על-ידי לימוד החוקים השולטים בתופעות המוטוריות הבסיסיות הללו". '
וושבורן הציגה תיאוריה זו בכמה מיצירותיה העיקריות, כולל במאמרים המוקדמים שלה ובפרקים שהיא תרמה למספר אוספים, בהם "Feelings and Emotions: The Wittenberg Symposium and Psychologies of 1930". עם זאת, התיאוריה הוצגה באופן ברור ומובהק ביותר, בעבודה שהיא החשיבה כמשמעותית ביותר - "Movement and Mental Imagery: Outlines of a Motor Theory of the Complexer Mental Processes""".
אמנון יקימובסקי
אמנון יקימובסקי (11 ביוני 1925 – 26 במרץ 2022) היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
אמנון יקימובסקי נולד בשנת 1925 בכפר אוריה ובגיל 4 עבר עם משפחתו לתל אביב. למד בבית הספר אחד העם ובגימנסיה גאולה. החל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. לימודיו הופסקו עם גיוסו במלחמת העצמאות לחטיבת גבעתי. ב-1949 שוחרר מצה"ל וחזר לאוניברסיטה, ובשנת 1955 קיבל בה תואר דוקטור למתמטיקה, על עבודה בהנחייתו של פרופ' מיכאל פקטה, שכותרתה "על קשרים בין שטות סומביליות: של טורים אין סופיים ואינטגרלים".
הצטרף לסגל האקדמי של המחלקה למתמטיקה באוניברסיטה העברית, ובשנת 1962 מונה במקביל למרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב, ונמנה עם ראשוני המורים במחלקה למתמטיקה שימושית, שהתפתחה לבית הספר למדעי המתמטיקה. בשנת 1964 הועלה לדרגת פרופסור חבר, ובהמשך מונה לפרופסור מן המניין. בשנת הלימודים ה'תשל"א (1970/71) הוקם החוג למדעי המתמטיקה, בראשות פרופ' יקימובסקי, ובו שתי מחלקות: מחלקה למתמטיקה שימושית בראשות ד"ר שלמה ברויאר ומחלקה למתמטיקה עיונית בראשות ד"ר דן עמיר. פרופ' יקימובסקי עמד בראש החוג גם בשנת הלימודים ה'תשל"ב (1971/72). בשנים 1985–1987 עמד פרופ' יקימובסקי בראש בית הספר למדעי המתמטיקה.
בשנת 1970 יזם, במסגרת האוניברסיטה, פתיחת קורס במתמטיקה לילדים מחוננים בני 10–16. עם המשתתפים בחוג נמנה הנער עופר גאבר, לימים חוקר במכון ללימודים מדעיים גבוהים בצרפת וחתן פרס ארדש.
בתחילת שנות ה-70 היה חבר מועצת עיריית תל אביב-יפו מטעם "המערך".
השתתף בפיתוח קורסים במתמטיקה של האוניברסיטה הפתוחה, בהם הקורסים חשבון אינפיניטסימלי, תורת המידה ומבוא לאנליזה פונקציונלית.
בשנת 2006 יצא לאור, בהוצאת שפרינגר, ספרו (שנכתב יחד עם אמביקשוואר שארמה ויוזף סבדוש) "Walsh Equiconvergence of Complex Interpolating Polynomials".
לכבוד יום הולדתו ה-65 נערך באוניברסיטת תל אביב כנס בין־לאומי לכבודו, שהרצאותיו פורסמו בספר "Approximation, Interpolation, and Summability".
לכבוד יום הולדתו ה-90 נערך באוניברסיטת תל אביב מפגש בין־לאומי לכבודו.
נישא ללאה ולהם שלושה ילדים.
אמנון יקימובסקי נפטר ב-26 במרץ 2022, והובא לקבורה בבית הקברות קריית שאול.
אניטה לוס
קורין אניטה לוס (26 באפריל 1888 - 18 באוגוסט 1981) הייתה שחקנית, סופרת, מחזאית ותסריטאית אמריקאית. בשנת 1912, הפכה לתסריטאית האישה הראשונה בהוליווד כאשר הבמאי ד. וו. גריפית' צירף אותה לתאגיד הסרטים המשולש . לוס ידועה בעיקר בזכות הרומן הקומי שלה משנת 1925 גברים מעדיפים בלונדיניות, והעיבוד שלה למחזה "ג'יג'י" של הסופרת הצרפתייה קולט לברודוויי בשנת 1951.
חיים מוקדמים.
לוס נולדה בסיסון (כיום הר שאסטה), קליפורניה, לריצ'רד בירס לוס ולמינרווה "מיני" אלן סמית'. ללוס הייתה אחות אחת, גלדיס, ואח אחד, הארי קליפורד, רופא ומייסד שותף של קבוצת רוס-לוס רפואה. על הגיית שמה אמרה לוס, "המשפחה תמיד השתמשה בהגייה הצרפתית הנכונה שהיא lohse. עם זאת, אני בעצמי מבטאת את שמי כאילו הוא מאיית לוס, מכיוון שרוב האנשים מבטאים את זה כך וזה היה יותר מדי טרחה תקן אותם." אביה הקים עיתון צהובון, ואמה ביצעה את רוב העבודה בתור המוציאה לאור. בשנת 1892, כאשר אניטה הייתה בת שלוש, עברה המשפחה לסן פרנסיסקו, שם קנה אביה את העיתון "האירוע הדרמטי" ("The Dramatic Event"), גרסה אמריקאית של כתב עת בריטי שיצא באותה התקופה.
כבר בגיל שש, אניטה לוס העידה על עצמה כי רצונה הוא להיות סופרת. בזמן שהתגוררה בסן פרנסיסקו, היא הייתה מתלווה אל אביה, שהיה אלכוהוליסט, למסעות הדיג שלו וכשהיו מגיעים אל המזח של עיר חדשה, הייתה חוקרת את מרכז העיר ומתיידדת עם המקומיים. המפגשים הללו עוררו את סקרנותה כלפי אנשי המעמד הנמוך וכלפי נשים שעסקו בזנות. בשנת 1897, על פי דרישתו של אביהן, הופיעו לוס ואחותה בהפקת תיאטרון סן פרנסיסקו בשם "קו-ואדיס?""." בזמן שאביהן נסע לרגל עסקים אחותה של לוס, גלדיס, נפטרה מדלקת בתוספתן, בהיותה בת שמונה בלבד"." אניטה המשיכה להופיע על הבמה, בתור המפרנסת העיקרית של המשפחה. לרוע מזלה של המשפחה, דרכו הבזבזנית של אביה דרדרה את משפחתם למצב כלכלי קשה, ובשנת 1903 כאשר אביה קיבל הצעה לנהל חברת תיאטרון בסן דייגו, אניטה הופיעה במקביל בתיאטרון של אביה ובתיאטרון אחר, תחת שם במה אחר.
הוליווד.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון בסן דייגו, לוס החלה לשלב דיווחים שפורסמו על חיי החברה במנהטן ושליחתם בדואר לחבר בניו יורק, כדי שזה יגיש אותם תחת שמו לפרסום בסן דייגו. אביה כתב כמה מחזות בעלי מערכה אחת עבור התיאטרון והוא עודד את אניטה לכתוב מחזות. היא כתבה "את "באר הדיו"", יצירה מצליחה, שעליה קיבלה תמלוגים באופן שוטף למשך שנים רבות.
בשנת 1911, התיאטרון של אביה החל להציג סרטי אנימציה בכל ערב לאחר ההופעות שהועלו. אניטה שהייתה רצה לחלק האחורי של התיאטרון כדי לצפות בהם, קיבלה מוטיבציה מסרטים אלו לכתיבת תסריטים שיצליחו ויהפכו לגלובליים. היא שלחה את הניסיון הראשון שלה לתסריט, "הוא היה נער קולג'"("He Was a College Boy)", לאולפני חברת הביוגרפיה האמריקאית (The Biograph Company), עליו הרוויחה 25 דולר. התסריט השני ששלחה לא צלח, ואילו התסריט השלישי שלה הפך לתסריט הראשון שהופק ונקרא "הכובע הניו יורקי" ("", והוא עלה בכיכובם של מרי פיקפורד וליונל ברימור ובבימויו של ד. וו. גריפית'. לוס השתמשה בחיים האמיתיים, כחומר לכתיבת הסצינות בתסריטים שלה, וביססה את הדמויות שכתבה על מקורביו של אביה, חבריו של אחיה, ועל הנופשים העשירים באתרי הנופש בסן דייגו. עד 1912, לוס מכרה תסריטים הן לאולפני חברת הביוגרפיה והן לאולפן לובין (Lubin). בין 1912 ל-1915 היא כתבה 105 תסריטים, אשר פרט לארבעה כולם הופקו. היא כתבה 200 סצינות לפני שביקרה אי פעם באולפן קולנוע.