ב-30 באפריל 1945 הפליגו מנמל ליבק שתי ספינות שוודיות, "מגדלנה" (Magdalena) ו"לילי מטיסן" (Lillie Matthiessen). על סיפון המגדלנה היו 223 אסירים מאירופה המערבית, רובם דוברי צרפתית, אשר הועברו אליה מסיפונה של האונייה טילבק. על סיפון לילי מטיסן היו 225 נשים ממחנה הריכוז ראוונסבריק. האסירים היו בדרכם לאשפוז בבתי חולים שוודים.
ב-2 במאי 1945 הגיעה הארמייה השנייה של צבא בריטניה לערים ליבק וויסמר. הכוחות נכנסו ללא התנגדות לעיר ליבק. הצלב האדום הבינלאומי הודיע למפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-11, גנרל ג'ורג' פ.ב. רוברטס, כי על סיפון האוניות העוגנות במפרץ ליבק ישנם 7,000 - 8,000 אסירים.
טביעתה.
ב-3 במאי 1945, ארבעה ימים לאחר התאבדות היטלר, אולם ארבעה ימים בטרם כניעתה הרשמית של גרמניה הנאצית, הותקפו האוניות קאפ ארקונה, טילבק ודויטשלנד (אשר ייתכן כי הוסבה לאוניית בית חולים, אף שלא סומנה בהתאם), זאת כחלק מהתקיפות האוויריות של חיל האוויר המלכותי הבריטי על אוניות בים הבלטי. הטייסים אשר התקיפו את האוניות הצהירו כי לא ידעו שהאניות עמוסות באסירים. אולם, יש שטענו כי חלק מן הפיקוד הבריטי ידע על יושבי האוניות ולא העביר את המידע הלאה, כנדרש. כך, בדו"ח החקירה שנערך בחודש יוני 1945 נכתב:
מפקדי חיל האוויר הבריטי אשר הורו על התקיפה סברו כי האוניות עמוסות בקציני אס אס המנסים להימלט, כנראה לנורווגיה שהייתה בשליטה גרמנית.
רוב שומרי האס אס על סיפון קאפ ארקונה הצליחו להינצל לאחר שלבשו חליפות הצלה וקפצו אל המים, בטרם הימלטם הם ירו באסירים שניסו להימלט. ספינות דיג גרמניות נשלחו להציל את אנשי הצוות של קאפ ארקונה ומשו מן המים 16 מלחים, 400 חיילי אס אס, ו-20 חיילות אס אס. רוב האסירים שניסו לטפס על ספינות הדיג סולקו אל המים בבעיטות, ואלה שהגיעו בשחיה אל החוף, נורו. רק 350 מתוך 4,500 האסירים, שהיו על סיפון הקאפ ארקונה בעת ההתקפה, הצליחו להינצל. אחד הטייסים שהשתתף בהתקפה סיפר לאחר שנים: "השתמשנו באש תותחים כדי לירות באנשים שהיו במים... ירינו בהם בתותחי 20 מ"מ במים. דבר נורא, אולם כך אמרו לנו לעשות. זו מלחמה."
לאחר שנפגעה קשות בהתקפה ועלתה באש, האונייה התהפכה על צידה. צילומי מטוס סיור בריטי, שעבר באזור האירוע בשעה 17:00 לערך, זמן קצר לאחר ההתקפה, הראו את האוניות דויטשלנד, טילבק וקאפ ארקונה, עולות באש, ואסירים מזי רעב שוחים במימיו הקרים של הים הבלטי (7 מעלות צלזיוס באותה תקופת שנה). ב-4 במאי צילם מטוס סיור בריטי את האוניות טילבק וקאפ ארקונה על צידן. קאפ ארקונה נסחפה מאוחר יותר לחוף, וגוף הספינה נגרט בשנת 1949.
שבועות לאחר האירוע המשיכו גופות הקורבנות להיפלט אל החוף, הן נאספו ונקברו בקבר המוני. חלקי שלדים המשיכו להיפלט לחוף במהלך שלושים השנים לאחר האירוע, בפעם האחרונה בשנת 1971. בין הקורבנות היו אסירים מ-28 לאומים שונים: אוקראינים, איטלקים, אמריקאים, אסטונים, בלארוסים, בלגים, גרמנים, דנים, הולנדים, הונגרים, יוגוסלבים, יוונים, לוקסמבורגים, ליטאים, לטבים, נורווגים, פולנים, ספרדים, פינים, צ'כוסלובקים, קנדים, רומנים, רוסים, שווייצרים, ואחרים.
הרחוב ההרודיאני
דר אייגנה
יצחק עמנואלוביץ' באבל
יצחק באבל
איסאק בבל
איסק בבל
עקיבא גלובמן
ויקטור פרז
יום הקוסמונאוטיקה
יום הקוסמונאוטיקה (ברוסית: День Космонавтики) הוא חג בו מציינים את טיסתו הראשונה של הקוסמונאוט יורי גגארין, האדם הראשון בחלל שטס בחללית ווסטוק 1, את החג מציינים בעיקר ברוסיה ובארצות ברית המועצות לשעבר. יום הקוסמונאוטיקה נקבע רשמית כיום חג ואזכור ממלכתי בברית המועצות ב-12 באפריל 1962.
בשנת 2011, בעצרת הכללית של האו"ם 12 באפריל הוכרז כיום
טקסים ממלכתיים ברוסיה.
במסגרת יום הקוסמונאוטיקה מצוין זכרם של חלוצי חקר החלל ברוסיה, ובהן סרגיי קורוליוב, קונסטנטין ציולקובסקי וקוסמונאוטים שאינם עוד בחיים, ובהם יורי גגארין, ולדימיר קומארוב ואחרים.
ארנסט רם
דני גרינברג
דני גרינברג (נולד ב-1969), יזם היי-טק וסופר ישראלי.
דני גרינברג בוגר לימודי תואר ראשון ותואר שני בהנדסת חשמל מהטכניון - מכון טכנולוגי לישראל. שירת במשך 10 שנים ביחידת מחקר ופיתוח אלקטרוני בצה"ל. במסגרת שירותו זכה שלוש פעמים בפרס ראש אמ"ן לחשיבה יוצרת (1994, 1999, 2001).
בשנת 2001 הצטרף גרינברג לחברת "Passave" שייסדו ויקטור ויסליב ואריאל מייסלוס. גרינברג היה חבר בצוות המייסדים ושימש סמנכ"ל המחקר והפיתוח (VP R&amp;D) של החברה.
בשנת 2006 נרכשה "Passave" על ידי החברה האמריקנית PMC-Sierra. לאחר הרכישה מונה גרינברג לתפקיד דירקטור מחקר ופיתוח ובהמשך מונה לסמנכ"ל לפיתוח תוכנה (VP Software) ב- PMC-Sierra.
בשנת 2009 ייסד גרינברג מיזם בשם "TVint" לפיתוח שבבים עבור גלישת אינטרנט במכשירי טלוויזיה.
בשנת 2010 יצא לאור הספר "אקזיט" - ספרו הראשון של דני גרינברג - בהוצאת "סלע ספרים".
"אקזיט" הוא ספר מתח שעלילתו מתרחשת בסביבת היי-טק. אקזיט נערך על ידי אמנון ז'קונט.
נשוי למירי ואב לשלושה ילדים. מתגורר בראשון לציון.
משחקים אדטיביים
הסכם פרדריקסהאמן
הסכם פרדריקסהאמן (בשוודית: Freden i Fredrikshamn) היה הסכם שלום שנחתם ב-17 בספטמבר 1809 בין האימפריה הרוסית לבין שוודיה וסיים את המלחמה הפינית שהחלה בשנת 1808 בין הצדדים.
הצד הרוסי היה מיוצג בשיחות על ידי ניקולאי רומיאנצב (שר החוץ) ודוד אלופאוס (השגריר בשוודיה). ואילו הצד השוודי יוצג על ידי קורט פון סטדינק (השגריר ברוסיה) ואנדרס סקולדנברד (שר בכיר).
בהתאם להסכם, שטח פינלנד עבר לשליטה רוסית והוקמה הדוכסות הגדולה של פינלנד שהיו לה זכויות אוטונומיות בתוך האימפריה הרוסית. כמו כן, שוודיה חויבה לסכם תנאי שלום עם צרפת. עד אז היא הייתה חברה בכל הבריתות נגד צרפת. אלכסנדר הראשון הבטיח המשך קיום חוקים ישנים בפינלנד, אך הדבר לא הוזכר בהסכם. כאשר בסוף המאה ה-19 הרוסים החלו במדיניות אקטיבית ברוסיפיקציה של האזור, הם טענו שהדבר אינו נוגד את ההסכם באופן פורמלי.
במסגרת ההסכם גם איי אולנד עברו לרוסיה ונהפכו להיות חלק של פינלנד, למרות שהיו מיושבים על ידי שוודים בלבד. גם עתה הם מהווים חלק של פינלנד.
ההסכם היה בתוקף עד לשנת 1920 כאשר במסגרת חוזה טרטו פינלנד קבלה את עצמאותה.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806-1812)
יהודי סלובקיה
סשה שניידר
רודולף קארל אלכסנדר שניידר (בגרמנית: Rudolph Karl Alexander Schneider; 21 בספטמבר 1870, סנקט פטרבורג – 18 באוגוסט 1927, סווינמינדה), המוכר בשם סשה שניידר (Sascha Schneider), היה צייר ופסל גרמני, נודע כמאייר ספריו של קארל מאי.
ביוגרפיה.
שניידר נולד בסנקט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית. בשנת 1881, כאשר היה בן 11, עברה משפחתו להתגורר בציריך שבשווייץ. לאחר מות אביו עבר שניידר לגרמניה והתגורר בדרזדן, שם למד בגימנסיה "Evangelische Kreuzgymnasium". ב-1889 החל לימודי אמנות באקדמיית דרזדן לאמנויות (Dresdner Kunstakademie). בשנת 1903 הכיר את הסופר קארל מאי, והפך למאייר הקבוע של כריכות ספריו. בשנת 1904 מונה שניידר לפרופסור בבית הספר לאמנויות בוויימאר על שם הדוכס הגדול של סקסוניה (Grossherzoglich-Sächsische Kunstschule Weimar; היה קיים עד שנת 1910).
בתקופת שהותו בוויימאר חי שניידר עם הצייר הלמות יאן (Hellmuth Jahn). יאן נהג לסחוט את שניידר באיומים שיחשוף את דבר היותו הומוסקסואל, דבר שהיה מנוגד לחוק בגרמניה באותן שנים על פי סעיף 175. איומיו של יאן הביאו את שניידר לעבור לאיטליה, שם לא הייתה הומוסקסואליות מנוגדת לחוק. באיטליה הכיר שניידר את הצייר רוברט שפיס (Robert Spies) ויצא איתו למסע בהרי הקווקז. לאחר מכן חזר לגרמניה למשך חצי שנה והתגורר בלייפציג, ומשם חזר לאיטליה והתגורר בפירנצה.
בשנת 1912 כתב שניידר אוטוביוגרפיה בשם "Mein Gestalten und Bilden". שניידר נהג לפרסם איורים בעיתון "Der Eigene", אשר היה המגזין ההומוסקסואלי הראשון.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר שניידר לגרמניה והתגורר בעיירה הלראו (Hellerau) הסמוכה לדרזדן. בשנת 1918 הוא הקים מכון לעיצוב הגוף בשם "Kraft-Kunst", וכמה מהדוגמנים של יצירותיו נהגו להתאמן במקום.
שניידר, אשר סבל במהלך חייו מסוכרת, נפטר בשנת 1927 בעיר סווינמינדה (כיום Świnoujście שבפולין), לאחר ששתה בטעות חומר ניקוי רעיל.
סאשה שניידר
מארק שפיגלמן
מארק שפיגלמן (נולד ב-4 בנובמבר 1940) הוא רופא, מנתח ומומחה ישראלי לארכי-אפידמיולוגיה (חקר מגפות ומחלות בעבר הקדום) ולחקר ממצאי אדם קדומים. הוא פרופסור אורח במרכז קובין לחקר מחלות מידבקות וטרופיות בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית ובמחלקה למיקרוביולוגיה רפואית בקולג' אוניברסיטת לונדון.
ילדות.