ההתפרעויות שהובאו מפשיטת הבר הפכו לדוגמה מילולית של גברים הומוסקסואלים ולסביות שנלחמים חזרה על זכויותיהם וקריאה סמלית למאבק של אנשים רבים ברחבי העולם. ההיסטוריון דייוויד קרטר מעיר בספרו על מהומות סטונוול כי הבר עצמו היה עסק מורכב שייצג מרכז קהילתי, "המורשת האמיתית של פרעות סטונוול, היא המאבק המתמשך לשוויון לסביות, הומואים, דו מיניים וטרנסג'נדרים". ההיסטוריון ניקולס אדסל כותב:
לפני המרד בבר סטונוול, הומוסקסואלים היו, כפי שכותבים ההיסטוריונים דאדלי קלנדינן ואדם נגורני:
ההיסטוריונית ליליאן פדרמן מכנה את ההתפרעויות "הירייה שנשמעה ברחבי העולם", והסבירה כי, "מרד סטונוול היה מכריע מכיוון שהוא נשמע כעצרת לתנועה ההיא. זה הפך לסמל של כוח הומוסקסואלי ולסבי ברחבי העולם, על ידי קריאה לטקטיקה הדרמטית של אלימות בהפגנה ששימשה קבוצות מדוכאות אחרות לתקווה, האירועים בסטונוול רמזו כי להומוסקסואלים הייתה סיבה באותה מידה להיות מושפעים מהם". הסופרת והמנהיגה ג'ואן נסל אשר הקימה את "ארכיוני ההיסטוריה הלסבית" בשנת 1974 מייחסת לאירועי המהומות כי: "אני בהחלט לא רואה היסטוריה הומוסקסואלית ולסבית שמתחילה בסטונוול... ואני לא רואה התנגדות שמתחילה בסטונוול. מה שאני כן רואה הוא התארגנות היסטורית של כוחות, ושנות השישים שינו את האופן שבו בני האדם סבלו מנושאים בחברה בזמנו ומה הם סירבו לסבול יותר... אין ספק שקרה משהו מיוחד באותו לילה בשנת 1969 והפכנו את זה למיוחד יותר בצורך שלנו לקבל את מה שאני מכנה נקודת מוצא... זה יותר מורכב מאשר לומר שהכל התחיל בסטונוול".
אירועי הבוקר המוקדמים של 28 ביוני 1969, לא היו המקרים הראשונים של גברים הומוסקסואליים ולסביות שנלחמו נגד התעמרות המשטרה בעיר ניו יורק ובמקומות אחרים. בנוסף לאגודת מאטאשין אשר הייתה פעילה בנושא בערים מרכזיות כגון לוס אנג'לס ושיקגו, אנשים שוליים אחרים בחברה באופן דומה החלו את מהומות קפיטריית קומפטון בשנת 1966 של טרנסג'נדריות ברובע טנדרלוין בסן פרנסיסקו ומהומה נוספת הגיבה לפשיטה על פונדק החתול השחור בלוס אנג'לס בשנת 1967 לאחר שזוג גברים אשר התנשקו בפומבי הורשעו על פי סעיף 647 בחוק העונשין בקליפורניה בזמנו ונרשמו כעברייני מין לצד ערעורם לבית המשפט העליון אשר דחה את טענתם כי זכותם להגנה שווה בחוק, מה שהוביל להפגנה של כ-200 איש.
לצד ציון המאבק לזכויותיהם השוות של הקהילה הגאה בפני החוק, מספר נסיבות נוספות הפכו את הפרעות סטונוול לבלתי נשכחות. מיקום הפשיטה במנהטן התחתית היה גורם אשר היה מול משרדי וילג' ווייס, והרחובות העקומים הצרים העניקו לפורעים יתרון על פני המשטרה. רבים מהמשתתפים ותושבי גריניץ' וילג' היו מעורבים בארגונים פוליטיים שהצליחו למעשה לגייס קהילה הומוסקסואלית גדולה ומגובשת בשבועות ובחודשים שלאחר המרד. פן משמעותי נוסף של פרעות סטונוול היה ביום השחרור של רחוב כריסטופר, שגדל לאירועי הגאווה השנתיים ברחבי העולם לאחר מכן.
סטונוול (רשמית סטונוול שוויון בע"מ) היא ארגון צדקה לזכויות לה"ט בממלכה המאוחדת, שנוסד בשנת 1989 ונקרא על שם פונדק בסטונוול. פרסי סטונוול הם אירוע שנתי שקיימה הצדקה מאז 2006 כדי להכיר באנשים שהשפיעו על חייהם של לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים בריטים.
אמצע שנות התשעים התאפיין בהכללתם של שני המינים כקבוצה המיוצגת בקהילה הגאה, כאשר הם ביקשו להצליח להיכלל בפלטפורמה של הצעדה הלאומית בוושינגטון שנערכה בשנת 1993 למען שוויון זכויות. עם זאת, טרנסג'נדרים ביקשו גם הם להיכלל אך לא היו, אף כי שפה טרנס-כללית נוספה לרשימת הדרישות של הצעדה. הקהילה הטרנסג'נדרית המשיכה למצוא את עצמה מבורכת בו זמנית וסותרת את הקהילה הגאה כאשר עמדות לגבי אפליה מגדרית ולא בינארית והתמצאות פנסקסואלית התפתחו והסתכסכו יותר ויותר. בשנת 1994, העיר ניו יורק חגגה את "סטונוול 25" עם צעדה שחלפה על פני מטה האומות המאוחדות ונכנסה לסנטרל פארק שבמהלכה השתתפו כ-1.1 מיליון איש. האקטיביסטית הטרנסג'נדרית סילביה ריברה הובילה צעדה חלופית בעיר ניו יורק בשנת 1994 במחאה על הדרתם של טרנסג'נדרים מהאירועים. הנוכחות באירועי הגאווה צמחה משמעותית במהלך עשרות השנים, והובילה לצעדות גאווה רשמית או אירועי גאווה קטנים יותר בערים גדולות ברחבי העולם. אירועי גאווה בערים מסוימות מוגדרים כחגיגה השנתית הגדולה ביותר מכל סוג שהוא במדינה.
"סדר השבת של סטונוול" נערך לראשונה בבני ישורון, בית כנסת באפר ווסט סייד בניו יורק, בשנת 1995.
נשיא ארצות הברית ה-44, ברק אובמה, הכריז על קיום "חודש הגאווה" ביוני 2009, וציין את ההתפרעויות כסיבה "להתחייב להשגת צדק שווה על פי החוק ללהט"בים. השנה ציינה 40 שנה למהומות, ונתנה לעיתונאים ופעילים להרהר בהתקדמות שהושגה מאז 1969. פרנק ריץ' מהניו יורק טיימס ציין כי "אין חקיקה פדרלית להגנה על זכויותיהם של אמריקאים הומוסקסואליים". שנתיים לאחר מכן שימש פונדק סטונוול כנקודת מפגש לחגיגות לאחר שהסנאט של מדינת ניו יורק הצביע ללגליזציית נישואים חד מיניים. המעשה נחתם בחוק על ידי המושל אנדרו קואומו ב-24 ביוני 2011. אובמה התייחס לפרעות בסטונוול בקריאה לשוויון מלא במהלך נאום ההשבעה השני שלו ב-21 בינואר 2013 באומרו,
נאומו הפך לרגע היסטורי בהיותו הפעם הראשונה שנשיא הזכיר את זכויות הלהט"ב או את המילה "הומו" בנאום פתיחתו.
בשנת 2014, סימן שהוקדש לפרעות סטונוול נכלל ב-"Legacy Walk", תצוגה ציבורית חיצונית בשיקגו שחגגה את היסטורית קהילת הלהט"ב.
לאורך יוני 2019 התקיימה ברחבי ניו יורק אירועי הגאווה העולמיים, "WorldPride" תחת הכותרת "סטונוול 50" שהופקו על ידי "Heritage of Pride" בשותפות עם חטיבת הלהט"ב של תוכנית "I Love New York", לציון 50 שנה למהומות סטונוול. ההערכה הרשמית הסופית כללה כ-5 מיליון משתתפים שהשתתפו במנהטן לבדה, מה שהפך לאירוע חגיגת הלהט"ב הגדולה בהיסטוריה. במקביל לחגיגות הגאווה בלטה התנצלות חסרת תקדים ממפקח משטרת ניו יורק, ג'יימס פ'ניל, ב-6 ביוני 2019, על פעולותיהם של קציניה במרד סטונוול בשנת 1969.
ההנצחה הרשמית לציון 50 שנה למרד סטונוול התרחשה ב-28 ביוני 2019 ברחוב כריסטופר מול בר סטונוול אין. הנואמים באירוע כללו את ראש העיר ביל דה בלאזיו, הסנאטורית קירסטן גיליברנד, חבר הקונגרס ג'רלד נדלר, הפעילה האמריקאית אמה גונזלס, והפעילה העולמית רמי בוני.
בשנת 2019, פריז, צרפת, הכתירה רשמית כיכר ברובע מארה כ-"כיכר דה אמוטה-דה-סטונוול".
יום סטונוול.
בשנת 2018, כ-49 שנים לאחר המרד, הוכרז "יום סטונוול" כיום יום הנצחה על ידי ארגון "Pride Live". יום סטונוול השני נערך ביום שישי, 28 ביוני 2019, מחוץ לפונדק סטונוול. במהלך אירוע זה הציג "Pride Live" את תוכנית שגרירי סטונוול, במטרה להעלות את המודעות לרגל 50 שנה לפרעות. המופיעים באירוע כללו: ג'ינה רוקרו, הגברת הראשונה של העיר ניו יורק, שירליין מקריי, ג'וזפין סקריבר, וילסון קרוז, ריאן ג'מאל סוויין, אנג'ליקה רוס, דונטלה ורסאצ'ה, קונצ'יטה וורסט, בוב דה דראג קווין, וופי גולדברג וליידי גאגא, עם הופעות של אלכס ניואל ואלישיה קיז.
ציון דרך היסטורי.
ביוני 1999, משרד הפנים האמריקני כלל את רחוב כריסטופר 51 ו-53 והסביבה בגריניץ' וילג' למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, הראשון בעל חשיבות לקהילת הלהט"ב. בטקס ההקדשה אמר עוזר מזכיר משרד הפנים ג'ון ברי, "שיהיה לנצח זכור שכאן - במקום הזה - גברים ונשים עמדו גאים, הם עמדו בגאווה, כדי שנהיה מי שאנחנו, אנחנו עשויים לעבוד איפה שנרצה, לחיות איפה שנבחר ולאהוב את מי שליבנו חפץ". פונדק סטונוול עצמו נקרא כציון דרך היסטורי לאומי בפברואר 2000.
במאי 2015 הודיעה הוועדה לשימור ציוני דרך בעיר ניו יורק כי תשקול באופן רשמי לייעד את פונדק סטונוול כנקודת ציון, מה שהופך אותו למיקום העיר הראשון שנחשב על סמך חשיבותו התרבותית הלהט"בית בלבד. ב-23 ביוני 2015, הוועדה אישרה פה אחד את ייעודו של פונדק סטונוול כנקודת ציון בעיר, והפך אותו לציון הדרך הראשון שזכה לכבוד תפקידו במאבק למען זכויות להט"ב.
אנדרטה.
ב-24 ביוני 2016 הודיע הנשיא אובמה על הקמתו של אתר האנדרטה הלאומית של סטונוול שתנוהל על ידי שירות הפארק הלאומי. הקרן לפארק הלאומי הקימה ארגון ללא מטרות רווח לגיוס כספים לתחנת ריינג'ר ולמוצגים פרשניים לאנדרטה.
בתרבות פופולרית.
לאורך השנים, מהומות סטונוול הוצגו במספר סרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה, מחזות תיאטרון ועוד בהן:
פרקטל
פְרַקטָל הוא צורה גאומטרית המורכבת מעותקים מוקטנים של עצמה (זהים או דומים). אם נבחן חלק של פרקטל תחת הגדלה, המראה שייתגלה יזכיר בצורתו את הפרקטל המקורי, וכך גם אם נבחן חלק מתוך החלק הזה, וכך הלאה ללא גבול ובכל רמת פירוט. לדוגמה משולש שרפינסקי, מורכב משלושה העתקים מוקטנים של עצמו, וככל שמגדילים אותו כך מוצאים בתוכו עוד ועוד עותקים שלו. לפרקטלים תכונות מתמטיות לא שגרתיות ייחודיות, המאפיינות אותם: הממד של פרקטל אינו בהכרח מספר שלם, ההיקף של פרקטל בעל שטח סופי יכול להיות אינסופי, ועוד. ניתן למצוא מבנים דמויי פרקטלים רבים בטבע כגון במבנה עורקיו של עלה, כרובית, כלי הדם בגוף, הריאות של יונקים, צורת קו חוף (ראו פרדוקס קו החוף), צורת כפור או פתית שלג (ראו פתית השלג של קוך), בכולם ניתן לרדת לפרטים הקטנים ולהרגיש כאילו אנו מתבוננים עדיין בתמונה השלמה.