עמותת אקואושן (EcoOcean) מייצגת בישראל את ארגון FEE. במהלך עונת הרחצה 2012, נערכה עונת הפיילוט להפעלת התוכנית בישראל. בשנת 2015 הורחבה התוכנית לשני חופים בתל אביב, שמונה חופים בנתניה, שבעה חופים באשדוד, חוף אחד בחיפה, שני חופים באילת, שני חופים בראשון לציון, חוף אחד בכנרת (חוף חוקוק הצפוני), שני חופים בהרצליה ובנוסף להם גם המרינות בתל אביב בהרצליה ובאילת. אלה קיבלו את הדגל עד אפריל 2016.
טום קרין
תומאס 'טום' קרין (אנגלית: Tom Crean, אירית: Tomás Ó Croidheáin, תַמָס אוֹ'קְריכְהַן, כונה "הענק האירי"; 20 ביולי 1877 - 27 ביולי 1938) היה ימאי וחוקר אנטארקטיקה אירי. הוא היה חבר בשלוש מארבע המשלחות העיקריות לחקר אנטארקטיקה במהלך העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, בהן משלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט בשנים 1911–1913, שהפסידה במירוץ אל הקוטב הדרומי לרואלד אמונדסן והתפרקה עם מותם של סקוט ואנשי קבוצת הקוטב שנלוו אליו. קודם לכן יצא קרין לצעדת יחיד למרחק 56 ק"מ על פני מדף הקרח רוס בניסיון להציל את חייו של אדוארד אוונס. על מבצע זה קיבל את מדליית אלברט על הצלת חיים.
קרין נולד סמוך לעיירה אנאסקול שבדרום אירלנד, ובגיל 16 עזב את חוות המשפחה והתגייס לצי המלכותי של בריטניה. ב-1901, כשהיה בשירות על אוניית הצי "רינגארומה" (Ringarooma) בניו זילנד, התגייס למשלחת דיסקברי של סקוט שנמשכה משנת 1901 עד 1904, ובכך החל את קריירת המחקר והתגליות שלו. אחרי שובו עם ה"טרה נובה", יצא קרין למסע הגילויים האנטארקטי השלישי והאחרון שלו, המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית באונייה אנדיורנס בהנהגת ארנסט שקלטון, שבה שירת כקצין שני. אחרי שהאונייה נלכדה בקרח דחוס ושקעה, לקח קרין חלק בשורת אירועים דרמטיים, שכללו חודשים של היסחפות על הקרח, מסע בסירות הצלה אל אי הפיל, והפלגה של 1,500 ק"מ בסירה פתוחה מאי הפיל אל איי ג'ורג'יה הדרומית. עם הגיעם ליעד, היה קרין אחד מן השלושה שעזבו את המחנה ויצאו לחצות את האי, ללא מפות או ציוד מתאים לטיפוס הרים, כדי להזעיק עזרה.
תרומותיו של קרין למשלחות האלה יצרו לו מוניטין של סייר קטבים קשוח ומהימן, וזיכו אותו בשלוש מדליות קוטב. אחרי משלחת "אנדיורנס" חזר לצי, וכשהסתיימה קריירת הצי שלו ב-1920 חזר למחוז קרי. קרין ואשתו אלן פתחו פונדק בשם "אכסניית הקוטב הדרומי" באנאסקול. שם חי בשקט ובצניעות עד מותו בשנת 1938.
ראשית חייו.
תומאס קרין (שנודע על פי רוב כטום קרין) נולד ב-20 ביולי 1877 באזור החקלאי גוֹרְטְאָכְרוֹנְייֵה, סמוך לעיירה אנאסקוֹל במחוז קרי, אחד מ-11 ילדיהם של פטריק וקתרין קרין (לבית קורטני, Courtney). הוא למד בבית ספר קתולי והפסיק את לימודיו בגיל 12 כדי לעזור בחוות המשפחה. בגיל 15 התגייס קרין לצי המלכותי בתחנת הצי שבמפרצון מינארד {Minard) הקרוב, ייתכן שבעקבות ויכוח עם אביו. גיוסו כנער מדרגה שנייה מופיע ברשומות הצי המלכותי ב-10 ביולי 1893, 10 ימים לפני יום הולדתו ה-16; כיון שהוריו לא חתמו על הסכמתם לגיוסו, נראה שהיה עליו לשקר בדבר גילו כדי להתקבל לצי.
חניכותו הראשונית של קרין בצי הייתה על אוניית ההדרכה "אימְפְּרֶגְנֵבֶּל" (Impregnable) בדבנפורט (Devonport). בנובמבר 1894 הועבר ל"דֵבֵסְטיישְן" (Devastation). כשמלאו לו 18 ב-1895 שירת קרין ב"רויאל ארתור" (Royal Arthur) בדרגת מלח פשוט. פחות משנה לאחר זאת שירת ב"וַייְלְד סְווֹן" (Wild Swan) כמלח כשיר, ולאחר זאת הצטרף לאוניית ההדרכה לטורפדו של הצי, "דֶפיאַנְס" (Defiance). עד שנת 1899 התקדם קרין לדרגת קצין זוטר מדרגה שנייה ושירת ב"וִיוִיד" (Vivid).
בפברואר 1900 הוצב קרין באוניית הטורפדו "רִינְגְארוּמה", שנמנתה עם שייטת הצי המלכותי בניו זילנד, שבסיסה באי הדרומי. ב-18 בדצמבר 1901 הורד בדרגה מקצין זוטר למלח כשיר בגין עברה שטיבה לא פורט.
משלחת הדיסקברי.
בדצמבר 1901 הצטוותה הרינגארומה לסייע לאונייה דיסקברי (Discovery) של סקוט, כשזו נכנסה למבדוק בנמל ליטלטון (Lyttelton) בניו זילנד, לפני יציאתה במשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה. כשמלח כשיר בשם בייקר (Baker) מספינתו של סקוט, שנודע כבעייתי במהלך מסע ה"דיסקברי" מאנגליה לניו זילנד ולא היה אהוד על חבריו, ערק לאחר שהכה קצין זוטר, נדרש מחליף; בין המלחים שנשלחו מן ה"רינגארומה" לעזור ל"דיסקברי" היה גם טום קרין. סקוט פנה אל מפקד ה"רינגארומה", וקרין, שכבר התוודע ל"דיסקברי" ולצוותה, התנדב והתקבל.
קרין חזר לשירות סדיר בבסיס הצי בצ'טאם (Chatham), קנט, תחילה בפמברוק (Pembroke) ב-1904 ובהמשך בבית הספר לטורפדו בוורנון (Vernon). קרין משך את תשומת לבו של קפטן סקוט בגישתו ובמוסר העבודה שלו במשלחת דיסקברי, שציין בכתב המלצה, כי,
קרין, ככל חברי המשלחת, קיבל גם את "המדליה האנטארקטית" על שירותיו בדרום. כמו כן קיבל את המדליה המיוחדת של החברה הגאוגרפית המלכותית על חלקו במשלחת הדיסקברי.
בשובו לניו זילנד נודע לקרין, שאמו מתה כשהיה מנותק מתקשורת באנטארקטיקה. הצי הציע לו שחרור מיידי, אך קרין, לאחר אחת-עשרה שנים הרחק מהבית ובנסיבות הקיימות, בחר להמשיך ולשרת.
ב-1906 שלח סקוט את ספרו החדש, "מסע הדיסקברי" אל כל חברי המשלחת ולעותק של קרין צירף בקשה להצטרף אליו על האונייה "ויקטוריוס" (Victorious), הזמנה שקרין נענה לה בשמחה. סקוט וקרין לא היו ממש ידידים קרובים, הן בגלל הבדלי רקע ומעמד והן בשל הבדלים מהותיים באופי ובאישיות, אך סקוט העריך מעל לכל את נאמנותו של קרין, מהימנותו ויציבותו, וידע, כי זה האיש שהוא רוצה לצדו במסע הבא לדרום, יחד עם אדוארד אוונס וויליאם לאשלי. במהלך השנים הבאות נע קרין בעקבות סקוט אל האוניות "אלבמרל" (Albemarle), "אסקס" (Essex) ו"בולוורק" (Bulwark) בזו אחר זו. ב-1907 כבר תכנן סקוט את משלחתו השנייה לאנטארקטיקה. בינתיים, המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה בראשות ארנסט שקלטון, 1909-1907, אם כי השיגה שיא חדש בהתקדמות דרומה, לקו '88°23 דרום, לא הצליחה להגיע אל הקוטב הדרומי, כשנאלצה לפנות אחור במרחק 155 ק"מ בלבד מן הקוטב. החדשה נודעה לסקוט כשהיה בדרכו ברכבת ללונדון עם קרין. הדברים שסקוט אמר לקרין: "אני חושב שכדאי שאנו ננסה את מזלנו בפעם הבאה", נרשמו ותועדו. כמה שנים לאחר זאת אמר אדוארד ל. אטקינסון, מי שיהיה לאחד החברים החשובים ביותר במשלחת טרה נובה, כי אירוע זה, שולי ולא-משמעותי, הוא שקבע את הרגע להולדת משלחתו האחרונה של סקוט.
משלחת טרה נובה 1913-1910.
קרין היה בין הראשונים שסקוט גייס כשתכנן את משלחת טרה נובה, ואחד האנשים הספורים בקבוצה בעל ניסיון במסע באזורי קטבים. תרומתו הגדולה הראשונה למשלחת הייתה כחבר בקבוצה בת 13 האנשים שציידה את "תחנת טון אחד", במרחק 208 ק"מ מהאט פוינט. שם התחנה ניתן לה על שום הכמות הגדולה של מזון וציוד שאוחסנה בה. במסע חזרה אל בסיס המשלחת בכף אוונס היו קרין, אפסלי צ'רי-גארארד ולייטננט הנרי "בירדי" באוארס קרובים לאסון, כאשר חנו על קרח ימי רופף. במשך הלילה נשבר הקרח והאנשים מצאו עצמם נסחפים על מצוף קרח עם סוסי הפוני ומנותקים מן המזחלות שלהם. להקת לווייתנים קטלנים הקיפה את שברי הקרח וזקפו את ראשיהם מעל שוליהם כדי לאתר כלבי ים. מבין השלושה נבחר קרין לנסות את מזלו ולהגיע אל חומת הקרח כדי להזעיק עזרה. קרוב לוודאי שקרין הציל את חיי האנשים, כשניתר משכבת קרח אחת לאחרת עד שהגיע אל שפת החומה והזעיק עזרה.
קרין היה בחבורה הגדולה, שיצאה עם סקוט בנובמבר 1911 בניסיון להגיע אל הקוטב הדרומי. למסע זה היו שלושה שלבים: 640 ק"מ בחציית חומת הקרח, 192 ק"מ במעלה קרחון בירדמור המשופע בנקיקים ובקיעים, עד לגובה של כ-3,000 מ' מעל פני הים, ואז עוד 557 ק"מ אל הקוטב. קרין וויליאם לאשלי, יחד עם לייטננט אדוארד אוונס, היוו את פלוגת הסיוע האחרונה שליוותה את סקוט וצוותו עד 87°32' דרום, 249 ק"מ מן הקוטב. כאן, ב-4 בינואר 1912, קיבלה קבוצתו של קרין הוראה לחזור לבסיס, ואילו סקוט, אדגר אוונס, וילסון, באוארס ולורנס אוטס המשיכו בדרכם אל הקוטב. הביוגרף של קרין, מייקל סמית, גורס, שקרין היה צריך להיבחר לקבוצת הקוטב במקום אדגר אוונס, שנחלש מפציעה בידו שאירעה זמן לא רב קודם (וסקוט לא היה מודע לה). קרין, שנחשב לאחד האנשים הקשוחים והחסונים ביותר במשלחת, הוביל פוני בחציית חומת הקרח ובכך נחסך ממנו חלק ניכר מן העמל המפרך של נשיאת משאות. אחרי חודשיים של מאמץ להגיע לנקודה זו, בכה קרין בגלוי לנוכח הציווי לפנות לאחור בקרבה כזאת למטרה.
קרין, לאשלי ואוונס עמדו עכשיו לפני מסע בן 1,110 ק"מ חזרה להאט פוינט. זמן קצר אחרי שיצאו לכיוון צפון, איבדו אנשי הקבוצה את הנתיב אל קרחון בירדמור ונאלצו לעשות עיקוף ארוך סביב מתלול קרח גדול, כעין מפל מים קפוא, שם גלשה הרמה מטה אל פני הקרחון. מלאי המזון המועט, שהיה ברשות הקבוצה, אילץ אותה להגיע אל תחנת האספקה הבאה, ועל כן קיבלו האנשים החלטה לגלוש על המזחלת, ללא בקרה, במורד המתלול. השלושה גלשו 600 מטרים , עקפו נקיקים ברוחב עד 60 מטרים, וסיימו את הירידה בהתהפכות על רכס קרח. לאחר זמן כתב אוונס: "נשגב מבינתי, איך יצאנו מזה ללא פגע".