נפטר בסוף שנת 1968, בשנתו ה-91. נטמן בבית הקברות קריית שאול.
"הביוגרפיה הלאומית היהודית הגדולה".
וינינגר למד בווינה בתקופה שבה נוסדו במרכז אירופה אגודות הסטודנטים הציוניות, התכנס הקונגרס הציוני הראשון ונוסדה ההסתדרות הציונית. וינינגר, שהצטרף לתנועה הציונית, נוכח לראות שחבריו הסטודנטים היהודים מלאים רגשי נחיתות אל מול הגויים ומתביישים במוצאם היהודי, לעיתים עד כדי אנטישמיות מופנמת. הוא ביקש להראות להם כי העם היהודי הוציא מתוכו אנשי שם רבים וגדולים: סופרים ומשוררים, אמנים, מדענים, רופאים, פוליטיקאים ומנהיגים, אנשי צבא ועוד; וכציוני, ביקש להוכיח כי היהודים הם עם שתרם רבות לעולם, ועל כן הוא ראוי לחיים לאומיים מתוקנים ולעצמאות לאומית. לפיכך החליט להכין "ביוגרפיה יהודית לאומית", שתקבץ ערכים רבים על האישים היהודים הבולטים לאורך הדורות – מעין פרויקט לאומי יהודי כדוגמת הלקסיקונים הלאומיים שראו אור באותה העת באירופה, כגון "לקסיקון ביוגרפי של האימפריה האוסטרית" ("") בן 60 הכרכים של קונסטנטין פון וּורְצְבַּך (Wurzbach), שהתפרסם לאורך המחצית השנייה של המאה ה-19.
בראשית דרכו כתב על כך למקס נורדאו, מראשי התנועה הציונית, וזה השיב לו כי מדובר בפרויקט שעשוי להיות בעל ערך הן לאדם הפשוט והן לאיש האקדמיה. כבר בשבתו בווינה החל וינינגר לאסוף חומרים ביוגרפיים, והקדיש את מרבית שעות הפנאי שלו לעבודה מדעית ושיטתית. בשובו לבוקובינה, כתב לאנשי אקדמיה ולמוסדות מדעיים שסבר כי יוכלו לסייע לו בעבודתו, ביקש וקיבל חוות דעת על אילו אישים ראויים להופיע בלקסיקון, נסע לספריות וארכיונים, ליקט מידע מעיתונים ורכש אנציקלופדיות ופרסומים שונים.
בקיץ 1914 פרסם בהוצאה עצמית את הכרך הראשון של "לקסיקון ביוגרפי של אנשי-השם היהודים מכל הזמנים והארצות".
בתום המלחמה, בשנת 1918, השלים וינינגר את מלאכת כתיבתם של שבעה כרכים. הוא ביקש לקבל גושפנקה אקדמית יהודית, ומסר את כתב היד לכמה מגדולי הדור בווינה – פרופ' הרב שמואל קרויס מבית המדרש לרבנים בווינה (לימים רקטור המוסד), לרב ד"ר דוד פויכטוונג (לימים הרב הראשי לווינה) ולפרופ' מקס נויבורגר. הללו קבעו כי הלקסיקון הוא "מפעל אדיר שיהיה לפאר עמנו, ויעורר אותו ללמוד את עברנו המפואר ולהתעניין בו... מפעל שכמוהו טרם נעשה אצלנו. עם כל הסמכות המדעית הנתונה בידינו, אנחנו ממליצים בכל לשון של המלצה לסייע בפרסום לקסיקון זה". כתב היד זכה לשבחים מאישים נוספים, בהם ד"ר יעקב יצחק נימירובר מרומניה, אך לא נמצא מי שיממן את הוצאתו לאור. לבסוף פגש וינינגר בסוחר גרביים יהודי אמיד מחמניץ שבסקסוניה שהסכים להשקיע 4,000 דולר בהוצאת הלקסיקון, אשר הספיקו להדפסת הכרך הראשון, בשנת 1925, שראה אור תחת הכותרת: "הביוגרפיה הלאומית היהודית הגדולה: קורות חייהם של גברים ונשים יהודים בולטים מכל הזמנים והארצות: ספר עזר לעם היהודי ולידידיו". וינינגר ציין כי הלקסיקון נועד לשמש "מפתח להבנת ההיסטוריה היהודית" דרך "ביוגרפיה של הגברים והנשים החשובים ביהדות".
הלקסיקון זכה להערכה, ואת הדפסת הכרכים הבאים מימן וינינגר באמצעות החתמת כ-300 מנויים, ששילמו מראש. עד שנת 1936 ראו אור שבעת כרכי "הביוגרפיה הלאומית היהודית הגדולה", מאל"ף עד ת"ו.
הלקסיקון, שבראשיתו נועד להכיל כ-8,000 ערכים ביוגרפיים, מנה בסופו של דבר יותר מ-12,000 ערכים.
נכללו בו גם אישים ממוצא יהודי, דהיינו אישים שרק אביהם יהודי, אישים שנטבלו בילדותם לנצרות או יהודים מומרים, כגון היינריך היינה והוגו פון הופמנסתאל. בראיון שנערך עמו בערוב ימיו, תלה זאת וינינגר בכך ש"ראש יהודי ודם יהודי עומדים לעולם, – אפילו יתנצר האיש מיליון פעם, זה לא יועיל לו".
הלקסיקון התבסס על מקורות בני-סמכא ככל הניתן. המקורות שבהם השתמש וינינגר מצוינים בסוף כל ערך, וכן בסוף כל כרך במקובץ.
נראה כי עורכי "אנציקלופדיה יודאיקה" נעזרו בלקסיקון של וינינגר; הוצאת "אשכול" של נחום גולדמן הייתה בין מנוייו.
כשנכנס הצבא האדום לבוקובינה במלחמת העולם השנייה, הגיעו לביתו מדענים סובייטים בלוויית אנשי צבא ובחנו את ספריו וכתביו. כאשר מצאו תחת האות 'B' את הערך "לאון ברונשטיין" (טרוצקי), הציעו לווינינגר לגנוז מטעמי זהירות את הכרך כולו. לצד זאת, מלומדים סובייטים שהתעניינו בעבודתו הציעו לו את עזרתם בהספקת חומרים הדרושים לפועלו. לבקשתו, סופק לו חומר ביוגרפי רב ויקר-ערך על סופרים, אנשי אקדמיה, מדינאים וגנרלים יהודים בברית המועצות.
וינינגר התמיד לאורך השנים במחקרו, והוסיף לעדכן ולהרחיב את הלקסיקון. כשעלה לישראל הביא עמו את הלקסיקון וכ-50 ק"ג של חומר בכתב יד, המכיל יותר מ-15,000 ביוגרפיות נוספות, והוא המשיך בעבודתו בארץ אף בשנות ה-80 לחייו. חרף הבטחותיהם של אנשי האוניברסיטה העברית בירושלים שהכירו והעריכו את מפעלו, וינינגר לא זכה לתמיכה כספית משמעותית, ולא עלה בידו להוציא את "הביוגרפיה הלאומית" בתוספת הערכים שבכתב יד, או לתרגמה לעברית או אנגלית. גם את שאיפותיו להוציא לקסיקון ביוגרפי של אישים יהודים סובייטים, מונוגרפיה על מצביאים יהודים בצבאות העולם וכן מונוגרפיה על ההיסטוריה של יהודי גוּרָה הוּמוֹרָה, לא הצליח להביא לידי מימוש.
חרף זאת, המגנום אופוס של וינינגר – "הביוגרפיה הלאומית היהודית הגדולה", בת כ-4,500 עמודים, פרי עבודתו של מחבר יחיד, שפעל ללא תמיכה מסודרת – נותרה הלקסיקון הביוגרפי היהודי הגדול ביותר שיצא עד כה.
כתב ידו של וינינגר שמור כיום בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי שבספרייה הלאומית בירושלים.
קישורים חיצוניים.
ביקורות בנות הזמן על הלקסיקון:
מפרי עטו:
רקונסרוקטיבי
סלומון וינינגר
סולומון וינינגר
מיכאל עמיר
ד"ר מיכאל עמיר (במקור: מִישוּ וייסמן) (1892 - 16 ביוני 1954) היה משפטן, עורך דין, מדינאי ודיפלומט, מנהיג ציוני ברומניה, מחברי הפרלמנט הרומני מטעם המפלגה היהודית הרומנית. עלה לארץ ישראל ב-1940, ולאחר קום המדינה כיהן כציר ישראל הראשון במדינות בנלוקס (בלגיה, הולנד ולוקסמבורג).
תולדות חייו.
עמיר נולד בשם מישו וייסמן בשנת 1892 בכפר סמוך לפיאטרה ניאמץ ברומניה, במשפחת סוחרים עניים. ב-1906, כשהיה בן 13, רצה אביו לעשותו זבן בחנותו כאחיו הגדולים, אך מנהל בית הספר הכפרי, שהכיר בכישרונותיו הרבים, שכנע את אביו לשולחו ללמוד בבית ספר תיכון בעיר הקרובה פיאטרה ניאמץ. כשעבר לעיר החל ללמוד עברית אצל מאיר יחזקאל סגל. עד מהרה הפך לאחד מהפעילים הבולטים ב"צעירי ציון" בעיר בזכות נאומיו כובשי הלב. בשנות לימודיו בתיכון סבל רבות מאנטישמיות הן מהמורים והן מחבריו לספסל הלימודים, ולא פעם איימו עליו שיסלקו אותו מבית הספר בגין פעולותיו הציוניות.
כשסיים את בית הספר החל ללמוד משפטים באוניברסיטת יאשי. בעת לימודיו נכנס ערב אחד למועדון הציוני כדי לשמוע הרצאה ובסיומה ביקש את רשות הדיבור ונאם ברומנית מתובלת בציטוטים עבריים מהמקורות, וגרם התלהבות רבה בקרב שומעיו. מאותו הערב נעשה לנואם הציוני החביב ביותר על הציבור ביאשי. אך בשל הדקאן האנטישמי, לא ניתן היה ליהודי להתמיד בלימודיו, ולכן ב-1919 עבר ללמוד באוניברסיטת פריס.
בשובו לרומניה התיישב בקישינוב ועד מהרה קנה לעצמו שם כאחד הבולטים שבעורכי הדין. הופעותיו בבתי המשפט זכו לביטויי הערכה מצד המשפטנים הטובים ביותר והכול הודו כי לכך נוצר. לא היה מעשה ציוני ארגוני, תרבותי וכספי שווייסמן לא היה בין ראשי המדברים והמתנדבים לטובתו, אך כישרונותיו והצלחותיו עוררו קנאה גדולה בקרב "אילי" הפוליטיקה שראו בו מתחרה, ולא פעם היו חייו בסכנה.
ב-1931 עד 1933 היה נשיא הפדרציה הציונית, ובשנים 1933-1932 היה חבר בית הנבחרים הרומני מטעם המפלגה היהודית הרומנית.
בשנת 1940 עלה לארץ ישראל יחד עם אשתו טלה, בתו פנינה עמיר-זמיר ובנו (שנפל בקרב במבצע מוות לפולש במלחמת העצמאות בשירותו בפלמ"ח בחטיבת הנגב), היה לעורך דין בתל אביב. בשנים 1948–1950 היה נציג ישראל במדינות בנלוקס (בלגיה, לוקסמבורג והולנד). כמקובל אז, עברת את שמו ל"מיכאל עמיר". ב-10 במאי 1949 כתב להנהלת משרד החוץ כי התחוללה התאוששות מדהימה של המשק בגרמניה המערבית, ואפשר היה להניח שכוחה לעמוד בתשלום פיצויים, וכי "זו העת להגיש חשבון לפיצויים על כל ההרס שנגרם, על כל העושק שבוצע ועל כל הרכוש שנשדד". כעבור שנה וחצי חזר על הצעתו זו ביתר תוקף.
בשנים 1950–1954 היה ציר ישראל הראשון במדינות בנלוקס.
נפטר ב-1954 בהאג שבהולנד מדום לב לאחר שנאם בפתיחת התערוכה "ארץ התנ"ך". בן 62 במותו. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. בהלווייתו אמר ראש הממשלה ושר החוץ משה שרת "כי מיכאל עמיר ז"ל עשה בשנותיו האחרונות את שליחותו בשל הכישרונות המצוינים הדרושים לכהונה זאת".
על שמו "בית מיכאל עמיר" בקיבוץ צובה.
קיבוץ אלונים
אנרגיית פרמי
בפיזיקה של חומר מעובה, אנרגיית פרמי (מסומנת לרוב כ-formula_1 או formula_2) היא האנרגיה של רמת האנרגיה המאוכלסת הגבוהה ביותר במערכת פרמיונים בטמפרטורת האפס המוחלט. זוהי גם האנרגיה הנדרשת להוספת חלקיק למערכת, כלומר הפוטנציאל הכימי של המערכת, בטמפרטורת אפס קלווין. בטמפרטורה גבוהה מאפס הפוטנציאל הכימי שונה מאנרגיית פרמי. אנרגיית פרמי קרויה על שמו של אנריקו פרמי.