בשנת 2020 השתתפה בהפגנות המחאה בבלפור.
ב-27 באפריל 2021 הודיעה על פרישה מ"הארץ" בגלל מצבה הבריאותי.
חיים אישיים.
מלמד נשואה לרוברט וגנר והיא אם לשני ילדים מאומצים. החוק בישראל אוסר על זוגות מעורבים לאמץ, ועקב כך התגרשה מלמד מבן זוגה ואימצה כאם יחידנית.
כתבים.
ספרים פרי עטה:
קישורים חיצוניים.
טורים אישיים:
אב טיפוס (פירושונים)
נוזהת אל-פואד
נוזהת אל-פואד (בערבית: שוטטות הלב) הוא סרטו של יהודה ג'אד נאמן משנת 2006, בכיכובם של מוחמד בכרי, יעל הדר ואפרת גוש. נאמן כתב את התסריט במיוחד בשביל מוחמד בכרי.
הסרט הוא סרט פילוסופי, מפורק מבחינת מבנהו הנראטיבי ואינו ליניארי. הסיפור מתרחש ביפו ובתל אביב של היום ויש לו נסיגות לסיפור "אבו אל-חסן או הישן שנתעורר" מתוך "סיפורי אלף לילה ולילה", שמתרחש בבגדאד של המאה השמינית בימי החליף הארון א-רשיד. הסרט נקרא על שם אחת הדמויות בסיפור, נוזהאת אל-פואד, אשתו של אבו אל-חסן, אשר בגלל תרגיל שעשו להארון א-רשיד שניהם מעמידים פני מתים.
בכרי משחק בסרט כמה תפקידים: הוא גם סופר יהודי בשם עזרא שם טוב, גם מספר סיפורים פלסטיני בשם קהירי, וכמו משתתפים אחרים גם משחק דמויות בתוך הסיפור שהוא מספר מתוך "סיפורי אלף לילה ולילה". יעל הדר מגלמת את אודליה, בתו. אפרת גוש (שגם שרה כמה שירים בסרט) מגלמת את תמרה, שחקנית שמשתתפת בטלנובלה שאודליה היא התסריטאית שלה. מירב גרובר מגלמת את אמה של תמרה. עודד לאופולד ועמוס תמם משחקים את בני הזוג של אודליה ותמרה.
בסרט משתתפים גם שלמה גרוניך שכתב את המוזיקה המקורית בסרט, הזמרת לובנה סלאמה, המלחין ונגן העוד עימאד דלאל וכל להקתם. הציורים שבסרט הם מאת הצייר מארק ינאי.
נאמן צילם את הסרט ב-18 ימים. אייל סיון כתב על הסרט כי "נראה כי יירשם בהיסטוריה של הקולנוע הישראלי כסרט הדו-לאומי הראשון". הסרט הופק במימון קרן הקולנוע הישראלי בסך 250 אלף דולר.
סרט של משוטטים.
ב-2006 יצא לאקרנים הסרט התיעודי "סרט של משוטטים", בבימוים של דוד דרזי ומעין רוגל, המתעד את הפקת הסרט "נוזהת אל-פואד", שצילומיו נערכו במהלך שנת 2005. באמצעות תיעוד תהליך החזרות והצילומים וכן ראיונות עם יוצרי הסרט ועם צוות השחקנים, בוחן הסרט התיעודי את האופן הבלתי שיגרתי בו נעשה סרטו של נאמן, ואת השפה הקולנועית האלטרנטיבית שפיתח בניסיון להתיידד עם נושא המוות, ולהכניע אותו, לדבריו. השפה הקולנועית הכאוטית במתכוון של נאמן נוצרה בתוך סביבת עבודה בלתי שגרתית, בה ויתר על ההיררכיות המקובלות בתעשיית הקולנוע ובחר בעשייה מתוך חופש וחוסר ודאות. הסרט התיעודי עוקב אחרי חוויית היצירה הייחודית הזו, על קשייה והישגיה ומראה כיצד ניתן ליצור סרט הנחשב לאיכותי בסביבה דלת תקציב. אין זה סרט "מאחורי הקלעים". זהו סרט המראה כיצד ניתן ליצור סרטי קולנוע ללא תקציבי ענק. את המוזיקה לסרט כתב שלמה גרוניך. הסרט הוקרן בסינמטקים בישראל.
סופרנובה 1054
סופרנובה 1054 (גם SN 1054 או סופרנובת הסרטן) הייתה סופרנובה אשר נצפתה על ידי עמים רבים על כדור הארץ בשנת 1054. תיעוד של אסטרונומים סינים וערבים מספר על עצם שניתן היה לצפות בו באור יום במשך 23 ימים ובשמי הלילה - במשך 653 יום (קרוב לשנתיים). האירוע התרחש בגלקסיית שביל החלב במרחק כ-6,300 שנות אור מהשמש, ובסבירות גבוהה מדובר בסופרנובה מסוג II. הבהירות נראית המרבית של הסופרנובה בשיאה מוערכת כיום ב-6.0-.
קיימות עדויות כי גם מספר עמים אינדיאניים במרכז אמריקה צפו באירוע ותיעדו אותו.
כמו כן נטען כי רשומה נשכחת של נזירים אירים התייחסה במקור ל-SN 1054 אך הושחתה מאוחר יותר והפכה לפנטזיה אלגורית המבוססת על אגדת האנטיכריסט.
שארית הסופרנובה מוכרת היום כערפילית הסרטן, ונקראת גם M1, בהיותה אובייקט מסיה הראשון שנכנס לקטלוג המפורסם של שארל מסיה ב-1774.
קרינת רנטגן מהעצם התגלתה באפריל 1963, באמצעות טיל מגביה טוס מסוג אירובי (Aerobee). למקור קרינת הרנטגן ניתן השם Taurus-1. כמות האנרגיה הנפלטת מערפילית הסרטן בקרינת X גדולה פי 100 מהאנרגיה בתחום האור הנראה.
ב-9 בנובמבר 1968, מקור גלי רדיו פועם, שידוע כיום כפולסר ערפילית הסרטן, התגלה ב-M1 על ידי אסטרונומים ממצפה ארסיבו, באמצעות טלסקופ המצפה, בקוטר 300 מטר. הפולסר מסתובב בקצב של 30 סיבובים בשנייה.
טוני סיריקו
ג'נרו אנתוני "טוני" סיריקו הבן (באנגלית: .Genaro Anthony Sirico Jr; 29 ביולי 1942 – 8 ביולי 2022) היה שחקן אמריקאי, שהתפרסם בעיקר בזכות תפקידו כפולי "וולנאטס" גוטיירי בסדרת הטלוויזיה "הסופרנוס".
סיריקו נולד בברוקלין, ניו יורק להורים ממוצא סיציליאני. סיריקו הסתבך עם החוק מגיל צעיר, וגנב לראשונה כשהיה בן שבע. הוא נעצר 28 פעמים בגין מגוון עבירות, ביניהן התנהגות בלתי הולמת, תקיפה ושוד. ב-27 בפברואר 1970 נתפס אקדח בקוטר 0.32 על גופו. ב-1971 הוגש נגדו כתב אישום בגין סחיטה, כפייה והחזקת נשק. הוא הורשע ונידון לארבע שנות מאסר, מתוכן ריצה 20 חודשי מאסר בכלא סינג סינג.
סיריקו סיפר שהחליט להיעשות לשחקן אחרי שצפה בכלא בהופעת להקת תיאטרון של אסירים משוקמים. לאחר הפנה למקצוע, הרבה לשחק דמויות של גנגסטרים ופושעים איטלקים-אמריקנים. ב-1990 הופיע בתפקיד טוני סטאקס בסרט החבר'ה הטובים. ב-1992 שיחק בסרט הערפדים "בלאדי מרי" של הבמאי ג'ון לנדיס. ב-1993 שיחק בסרט הפשע "שוטר בניו יורק" לצד אנדריאס קטסולאס. ב-1994 שיחק בתפקיד קטן בסרט "קליעים מעל ברודוויי" של וודי אלן, ובסרט "החיפוש אחר ג'ימי עין אחת". בשנת 2000 השתתף בקומדיה "זה היה חייב להיות אתה". ב-2017 השתתף שוב בסרטו של וודי אלן "גלגל ענק".
סיריקו הופיע גם בתפקידי אורח במספר סדרות טלוויזיה. תפקידו הידוע ביותר היה בסדרת הטלוויזיה "הסופרנוס", בה היה חלק מהצוות הקבוע בכל עונותיה. הוא גילם את פולי "וולנאטס" גוטיירי, סגנו חם-המזג והקנטרן של איש המאפיה טוני סופרנו. עבור תפקידו הוא זכה פעמיים בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית אנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסדרת דרמה, ב-2000 וב-2008.
סיריקו נפטר ב-8 ביולי 2022 בפלורידה, בגיל 79.
HTTP 404
ע' הלל
ע' הילל
ע. הילל
הילל עומר
סיעת תכלת לבן
סיעת תכלת לבן היא סיעה בהסתדרות מטעם הליכוד. הסיעה נוסדה בשנת 1964 על ידי מנחם בגין, ראש תנועת החירות, במטרה לחדור ל"מעוז הסוציאליזם" ולהפוך את ההסתדרות לאיגוד מקצועי שאינו בעל משק המעסיק עובדים (כלומר לנתק את חברת העובדים מההסתדרות) לאחר הקמת הליכוד שונה שמה הרשמי ל"סיעת הליכוד בהסתדרות", אך המשיכה להיקרא "תכלת לבן".
רקע.
ההסתדרות קמה ב-1920 כגוף המהווה בד בבד גם איגוד מקצועי בו חברים עובדים למטרת מאבק מול מעסיקים וגם גוף מעסיק, כבעליה של חברת העובדים, בעל משק כלכלי רחב היקף, בעיקר לתשתיות ולמפעלים לטובת ההתיישבות העובדת (כגון בנק הפועלים, תנובה, המשביר המרכזי ועוד). השליטה בהסתדרות נעשתה באמצעות סיעות פוליטיות שייצגו חברים.
הציונות רוויזיוניסטית, ובראשה זאב ז'בוטינסקי התנגדה לגוף שנתפס כבולשביסטי ומעכב כל פיתוח כלכלי. בשנות השלושים אף הגיעו הסכסוכים בין הרוויזיוניסטים להסתדרות לתגרות והיוו רקע לקרע ביישוב העברי סביב מאמרו של ז'בוטינסקי "כן, לשבור!" ורצח ארלוזורוב בו הואשמו רביזוניסטים שהובילו מאבקים אלימים כנגד פועלים שובתים.
לאחר הקמת המדינה היוותה ההסתדרות גוף ביצועי של מפלגת השלטון, מפא"י, צד האיגוד המקצועי שבה, מגן העובדים ובעיקר העולים החדשים נשחק וההסתדרות החלה להתפס כממסד שנוא.
מנחם בגין ראה בהסתדרות צביעות ואמר בציניות, תוך שימוש בטרמינולוגיה סוציאליסטית:
הקמת סיעת תכלת לבן.
התגובה הרוויזיוניסטית להסתדרות הייתה הקמת הסתדרות העובדים הלאומית (הע"ל) בשנת 1934. אולם, בשנות השישים התנגד בגין לקיומה של הסתדרות העובדים הלאומית על רקע פוליטי. הוא ראה בה מוקד כוח של עסקנים (בעיקר אליעזר שוסטק) המאיים על שליטתו בחירות ולא ראה בה כוח שיכול להוות איגוד עובדים מתחרה להסתדרות. לקופת החולים הלאומית של הע"ל לא היה מספר מספיק של סניפים, בעיקר לא בפריפריה, בה התרכזו רוב מצביעי חירות והם גם לא חפצו להיות חברים בה. בגין שאף לשנות את ההסתדרות הכללית מבפנים ולא פחות מכך, ליצור גוף בהסתדרות שיטפל ב"אנוסים", כפי שכינה את מצביעי חירות שהיו חברי ההסתדרות עקב חברותם בקופת החולים הכללית, לה היו סניפים בפריפריה. התפיסה שהציג, הפרדת האיגוד המקצועי תוך ביטול חברת העובדים, נתפסה בהסתדרות כחתירה תחת אושיותיה וכניסיון להרוס אותה על ידי מיטוט בסיסה הכלכלי.
בכנס תנועת החירות ב-1963 הציע בגין הצעת החלטה להקמת סיעה שתתמודד בבחירות לוועידת ההסתדרות. בנאומו אמר, "ישנן שתי דרכים, האחת ביטוייה הם אטאטיזם [הכוונת הכלכלה על ידי הממשלה], סוציאליזם ושילוב השליט עם המפרנס. האחרת היא חופש ויוזמה והפרדה בין השליט והמפרנס." דרכה של תנועת החירות שהודגש במצע "תכלת לבן" היא דרך ההפרדה. בגין דרש להכניס להסתדרות מימד של "צדק סוציאלי בלי סוציאליזם" ולהפוך אותה לאיגוד מקצועי בלבד.
התנגדות ליזמת בגין הגיעה משני מקורות. האחד, אנשי הע"ל שהבינו שבגין מנסה למשוך מתחת לרגליהם את בסיס הכוח שלהם במפלגה. השני הגיע מוותיקי האצ"ל והלח"י שראו ביוזמה בגידה ברעיון הז'בוטינסקאי של "חד-נס" כלומר התמסרות לדגל הלאומי מבלי להניף דגלים נוספים ובפרט לא את הדגל האדום של ההסתדרות. דוברם העיקרי והחריף היה ישראל אלדד. אחרים הביעו דעה שה"אביזרים ההסתדרותיים" כלומר הפנקס האדום, הדגל האדום ואחד במאי ייטמעו בקרב חברי חירות ויגרמו להם ש"ימירו את דתם" ל"אל האדום".