80% משטח החיץ בן 142 הקילומטרים הרבועים המקיף את אתר המורשת העולמית מכוסה צמחייה, 45% ממנו יער טבעי והשאר מטעים (בעיקר תה ירוק הידוע בסין באיכותו).
בעלי חיים.
ברכס חואנגשאן נמנו 300 מיני חולייתנים הכוללים:
היסטוריה.
היסטוריה גאולוגית.
הסלעים העתיקים ביותר בחואנגשאן הם סלעי משקע וסלעים מותמרים מים יאנגצה שנוצרו בעידן הפרוטרוזואיקון לפני 570 מיליון שנים ונחשפו למרגלות המדרון הדרומי של חואנגשאן. הפסגות הבולטות עשויות גרניט הבנוי פצלת השדה (40%-60%), דיוריט (10%-15%) וקוורץ (25%-35%) עם קורט נציצים צהובים ושחורים, ונוצרו בעידן המזוזואיקון לפני כ-100 מיליון שנים שעה שים יאנגצה הקדום נעלם כתוצאה מתנועת קרום כדור הארץ וההתרוממות של הקרקעית. תצורת הגרניט המיוחדות הם תוצאה של פעילות אורוגנית ומתאפיינים בסדקים אורכיים מפותחים שגרמו להיווצרות מערות ונקיקים. במהלך הרביעון גרמה פעילות של קרחונים ליצירת העמקים בצורת U לסימני החריטות על הסלעים, וליצירת עמודי האבן. מאפיינים גאולוגים נוספים ברכס חואנגשאן הם מעיינות חמים, פעילות קרסטית בגובה ויצירת משקעים של נטף מעיינות (טופה – tufa) בקרבת מעיינות קרים, אגמים מדורגים ומפלי מים.
היסטוריה תרבותית.
האזכור הכתוב הראשון של ההר הוא בספר "שָׁאנְהָאי גִ'ין" (פין-יין: "Shanhai jin" - ספר ההרים והימים) ובו הוא מכונה "סָאן-טְייֵנְדְזְה דוּ" (פין-יין: "San-tianzi Du"). שמו של ההר השתנה כמה פעמים במרוצות הדורות. ב"ספרי השנים של שושלת האן" כונה ההר " יוּאוּשָׁאן" (פין-יין: "Youshan"), וב"הערות שוליים לספר על מערכת הנהרות של סין" שהתפרסם לקראת נפילתה של שושלת האן כונה ההר יִישָׁאן (פין-יין: "Yishan"), אבל עד למאה השמינית לספירה לא היה לרכס חואנגשאן חשיבות מיוחדת בתולדות סין.
ב-17 ביוני 747 הורה הקיסר שׂוֵ'אנְדְזונְג משושלת טאנג לשנות את שם ההר לחואנגשאן ("ההר הצהוב"). השם החדש הוא ככל הנראה לכבודו של הקיסר הצהוב ("חואנג די"), דמות אגדתית שלפי האגדה הוא אבי הקבוצה האתנית של ההאן, ועל פי אחת האגדות עלה לשמים מחואנגשאן. ההכרזה של הקיסר, שהיה ידוע כטאואיסט אדוק, האדירה את הפופולריות של ההר ופתחה בכך תקופה חדשה בהיסטוריה של ההר שהפך לגורם חשוב בהיסטוריה התרבותית של סין. ייתכן שלפופולריות גם תרמה אגדה על גילוי שיקוי המעניק חיי אלמוות בהר. ההר שהיה אז מבודד משך אליו מתבודדים, משוררים וציירי נוף שהוקסמו ממראה הפסגות המציצות מבעד לים העננים. המשורר לי באי (762-701) מתקופת שושלת טאנג המכונה גם לי פו, היה בין הראשונים להלל את ההר בשיריו. על אחד הסלעים בהר חרותה הכתובת "הסלע השתוי" והיא מתייחסת לסיפור על לי באי שהיה כה נלהב מהנוף הנשקף מההר שהוא שר לסלע בהיותו שתוי שהצטרף למשורר והשתכר אף הוא. עד סוף המאה ה-13 נבנו בהר 64 מקדשים (מהם נותרו כ-20 בלבד), ובמשך 1,500 שנים נחצבו במדרונות ההר מדרגות רבות ומספרם מגיע ל-60,000.
במאה ה-16 הוביל המשורר וָאנְג שְׁגֶ'ן (王士真 פין-יין: Wang Shizhen; 1590-1526) קבוצה של מאה אנשי ספר על מדרונות ההר. בתקופת הקיסר גְ'יָאגִ'ינְג (嘉靖 פין-יין:Jiajing, שלט 1521–1567) משושלת מינג הקדישו ציירים מאסכולת שָׁאנְשְׁווֵי (山水 פין-יין: Shanshui – מילולית "הר ומים") את עצמם להעתיק בעזרת הציור את נופי רכס חואנגשאן. ב-1606 בתקפות שושלת מינג הגיע הנזיר פּוּמֶן להר ובנה את מקדש פָאהָאי למדיטציה ואת מקדש וונשו וחיבר ביניהם באמצעות מדרגות החצובות בסלע. אסכולת חואנגשאן כללה ציירים ידועים רבים, בהם: גָ'ה שְׁבְּיָאו (查士标 פין-יין: Zha Shibiao; 1698-1615), מֵיי צִ'ינְג (梅清 פין-יין: Mei Qing; 1697-1623), והנודע מביניהם שְׁה טָאו (石涛 פין-יין: Shi Tao; 1707-1642). במסה "הערות על הציורים של הנזיר דלעת מרירה" כתב שְׁה טָאו, שהיה משורר בנוסף להיותו צייר, באריכות על היחסים שנוצרו בחואנגשאן בין האדם לטבע. בסך הכל התפרסמו בתקופה החלה משושלת טאנג וכלה בשושלת צ'ינג כמה מאות מסות ומעל ל-20,000 שירים המפארים את יופי ההר.
ב-1935 נקבעו גבולות האזור המנהלי של הר חואנגשאן ואלו שימשו ב-1982 בסיס להכרזה של מועצת המדינה של הרפובליקה העממית של סין על חואנגשאן "אתר נוף יפהפה בעל ערך היסטורי." מתוך הכרה בערכי הטבע והתרבות של המקום הכריז ארגון אונסק"ו ב-1990 על חלק משטח ההר אתר מורשת עולמית.
ב-2002 לכבוד הכרזתה על ידי האו"ם כ"השנה הבינלאומית של ההרים" יזם שגריר שווייץ בשאנגחאי חתימת ברית "הרים תאומים" בין חואנגשאן לבין ההר יונגפראו, אף הוא אתר מורשת עולמית.
תיירות.
חואנגשאן הוא אחד מ-66 אתרים המוגדרים על ידי מִנְהל התיירות הלאומי של סין "אזור נוף בדרגה AAAAA" (הדרגה הגבוהה ביותר), והוא אחד מאתרי התיירות החשובים בסין. ב-2007 לבדה ביקרו באתר 15 מיליון תיירים.
מוקדי המשיכה לתיירים בהר הם יופי הנוף, פסגות הגרניט המעוצבים בצורה מיוחדת, העננים האופפים את ההר יותר מ-200 ימים בשנה בהם ניתן לצפות ממעל, עצי האורן בעלי הצורה המיוחדת הצומחים במדרונות התלולים של ההר, והמעיינות החמים שמימיהם צלולים.
אל ההר ניתן להגיע בדרך האוויר או ברכבת משאנגחאי, וכן ברכבת או באוטובוס מהערים האנגג'ואו ומווּחוּ. נכון ל-1990 היו בהר מעל ל-50 קילומטרים של שבילים שאפשרו למבקרים ולאנשי הצוות של האתר גישה לאתרי הנוף. מתוך 400 אתרי הנוף שפותחו בהר, נפתחו לתיירים כ-140.
ישנן שתי דרכים עיקריות לטפס בהר "המדרגות המזרחיות" – שביל מדרגות באורך 7.5 קילומטרים ו"המדרגות המערביות" שביל מדרגות באורך 15 קילומטרים המוביל אל הפסגה הגבוהה ביותר בהר. במקביל לשתי דרכים אלו יש גם קווי רכבל, וקו רכבל שלישי מסתיים מערבית לפסגות הגבוהות.
מפסגות ההרים ניתן לצפות לעיתים קרובות בעננים מלמעלה. עקב דמיונם לים הם מכונים "ים העננים" (云海, פין-יין: yúnhǎi) או "ים חואנגשאן" או לעיתים על פי מיקומם "הים הצפוני", "הים הדרומי", "הים הצהוב" וכו'. אחד הסופרים העיר לגבי מראה העננים מחואנגשאן:
שתי תופעות הקשורות לאור מזומנות למבקרים בפסגת ההר במועדים המתאימים. הראשונה הן הזריחות המרהיבות שהן בבחינה "חובה" למי שמבקר באזור, והשנייה היא תופעה אופטית המכונה באנגלית Glory ובעברית "הילת הטייס". בסין מכונה התופעה "אור בודהה" (佛光, בפין-יין fóguāng) והיא ניתנת לצפייה בחואנגשאן בממוצע פעמיים בחודש.
יש בהר כמה מעיינות חמים, מרביתם שוכנים למרגלות "פסגת ענן הארגמן". המים נשארים בטמפרטורה של 42°C כל השנה, מכילים ריכוז גבוה של קרבונטים ומייחסים לטבילה במימיהם סגולות לריפוי מחלות ומכאובים שונים ולכן הם אתרי ספא פופולריים.
בתי הארחה ומלונות מצויים הן למרגלות ההר והן בפסגות והם מאפשרים לתיירים, שרבים מהם מטפסים על ההר, ללון בלילה, לצפות בזריחה למחרת, ולרדת בנתיב אחר. את האספקה אל בתי המלון, המסעדות והמתקנים האחרים בפסגת ההר מביאים סבלים העולים להר ברגל כשהם נושאים את מטענם על מקלות ארוכים אותם הם מאזנים על כתפיהם או גבם.
אברהם אריה מנדלשטם
סויוז 15
סויוז 15 (ברוסית: Союз-15) היא חללית סויוז שהמריאה ב-26 באוגוסט 1974 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן כשעל סיפונה זוג קוסמונאוטים: גנאדי סרפנוב, לב דיומין.
מטרת הטיסה הייתה להתחבר לתחנת החלל סאליוט 3 ולבצע סדרה של ניסויים במשך של כחודש. לאחר שלושה ניסיונות להתחבר לתחנת החלל התברר שתקלה במערכת אינה מאפשרת לבצע את החיבור. צוות החללית קיבל פקודה לחזור לכדור הארץ. שלטונות ברית המועצות הכריזו שמטרת הטיסה הייתה ביצוע תמרונים שונים בקרבת תחנת חלל ובדיקת מערכת עגינה חדשה עבור חללית פרוגרס העתידית.
אינטרנט ביפן
ביפן, תשתית תקשורת הנתונים בכלל, והאינטרנט בפרט זוכים לתפוצה רחבה. בשנת 2014 על כל 100 תושבים היו:
ב-2010 עמד שיעור המשתמשים באינטרנט במדינה על 78.2%, מתוכם מעל 90% בגילאי 13 עד 49, ומעל 20% בגילאי 80 ומעלה.
באמצע 2012 המהירות הממוצעת של האפיק היורד ביפן עומדת על 23 מס"ש (מקום 14 בעולם), והאפיק העולה על 16 מס"ש (מקום 8 בעולם).
פעילויות ממשלתיות.
נושאי האינטרנט ביפן מטופלים על ידי הלשכה למידע ולתקשורת של משרד הפנים והתקשורת של המדינה. המשרד יוזם ומעודד פעילויות לקידום האינטרנט במדינה. בין השאר, המשרד יזם ב-2009 תוכנית לאינטרנט בטוח ומאובטח. התוכנית כוללת 3 היבטים:
כמו כן, המשרד פועל שיפור מצב ה-FTTH במדינה. השאיפה היא להגדיל את תפוצת החיבורים האופיים מעבר לרמת ה-30% (17.8 מיליון חיבורים) ב-2010, ולהגביר את התעבורה והשימוש בקווים האופטיים הקיימים.
אתרים פופולריים.
לאתרים ביפן סיומת .jp. על פי מדד אלקסה, האתרים הנצפים ביותר ביפן הם:
התפתחות האינטרנט ביפן.
תקשורת נתונים נרחבת, שלא באמצעות פרוטוקול IP, הופעלה ביפן בפרויקט NACSIS של משרד החינוך היפני לשיתוף משאבים של מחשב מרכזי באמצעות מיתוג מנות מסוג X.25 (ולא IP). מטרת הפרויקט הייתה ספציפית ומוגבלת: להפיץ מידע ביבליוגרפי לאנשי אקדמיה בלבד.
הפריסה של האינטרנט ביפן החלה באמצע שנות השמונים, כאשר 3 אוניברסיטאות בטוקיו שיתפו ביניהן משאבי מחשוב באמצעות רשת שנקראה JUNET. הרשת אף קושרה אל ה-Usenet בארצות הברית. בשנת 1988, הוקמה רשת ה-WIDE שקישרה בין המחלקה למחשבים של אוניברסיטת טוקיו, ואל מערכות נוספות בארצות הברית. לראשונה ביפן, רשת זו פעלה באמצעות פרוטוקול IP, והקישור לארצות הברית היה על גבי קו תקשורת ייעודי.