בשנת 2011 היו דיווחים תכופים על הטרדות ואלימות שהופנתה כלפי להט"ב באוקראינה, בעודם דיווחו כי חשים צורך לשקר לגבי נטייתם המינית או זהותם המגדרית כדי להימנע מלהיות יעד לאפליה או הטרדה אלימה במיוחד אם הם מוגדרים כאנשי ציבור המרגישים שהקריירה שלהם כפוליטיקאי או סלבריטאי תיפגע אם תתגלה זהותם. זכויות להט"ב אשר נתמכו על ידי ידוענים אוקראינים במשך השנים כוללים את: זלטה אוגנביץ', יקטרינה אוסאצ'איה, מקס ברסקיך, אלן באדויב, אוליה פוליאקובה, ג'מאלה, טייאנה, נסטיה קמנסקיך, לונה, פיאנובוי, סרגיי בבקין, קזקה, אולגה סוקולוסקיה, ירינה ביליקבה, ינינה סוקולובה, מארוב, נאנגלי, מישל אנדרדה, מלובין, כריסטינה סולובי, ולדימיר דנטס, איבן דורן ואחרים.
בעוד שהעמדות הציבוריות הרווחות לעיתים אינן סובלניות, קהילת הלהט"ב האוקראינית הפכה בהדרגה גלויה יותר ומאורגנת יותר מבחינה פוליטית מאז 1991. סוגיית זכויות הלהט"ב באוקראינה נדונה בפומבי באופן רחב יותר, בעיקר כתוצאה ממעשים אלימים של לאומנים שמרנים חברתית המסווגים כל תיאור חיובי של הזכרת נושאי להט"ב כ-"פורנוגרפיה".
אחת התנועה המרכזיות המתנגדות לזכויות להט"ב באוקראינה היא תנועת "Ex-gay movement" (הומואים לשעבר) המאמינה שניתן "לרפא" נטיות מיניות לסביות, הומואים וביסקסואליות לצד זהויות טרנסג'נדריות באמצעות תוכניות של טיפולי המרה או אמונות דתיות. הגדולה מבין הקבוצות הללו באוקראינה היא "Love Against Homosexuality" (אהבה נגד הומוסקסואליות) המאמינה כי חברי הקהילה הם "סוטים מיניים שחובה לרפאם".
חברי הקהילה דיווחו על עלייה בהתקפות ברפובליקה העממית של דונצק הדורשת עצמאות מהמדינה במזרח אוקראינה. ב-8 ביוני 2014, 10 אנשים חמושים תקפו את מועדון הלהט"ב בבילון בעיר דונצק בעודם ירו מחסניות ריקות לאוויר לשם הפחדה והכריזו כי "לא יהיו בעיר מועדוני הומואים" ולאחר מכן שדדו את המבקרים. מאוחר יותר נודע כי עדי ראייה הצהירו כי 20 איש נכנסו בכוח למועדון, וגנבו תכשיטים וחפצי ערך אחרים בעוד מספר אנשים נפצעו. ביולי 2015, דובר משרד המידע של הרפובליקה הבדלנית הצהיר באומרו כי "אין הומואים בדונצק, מכיוון שכולם נסעו לקייב". באותה שנה, סגן השר לעניינים פוליטיים ברחבי הרפובליקה הצהיר באומרו כי "תרבות של הומוסקסואליות מתפשטת... זו הסיבה שאנחנו חייבים להרוג כל מי שמעורב בה". מתנדבים רבים שקלטו פליטים משטחים הנשלטים על ידי הרפובליקה העממית סירבו לארח פליטים המוגדרים כחלק מקהילת הלהט"ב האוקראינית.
חופש ביטוי וצנזורה.
בשנת 1999, נשיא אוקראינה לשעבר, ליאוניד קרבצ'וק, הצהיר באומרו כי "ישנם נושאים חשובים יותר לדון בפרלמנט מאשר זכויות להט"ב" והוסיף כי "הומוסקסואליות נגרמת על ידי מחלת נפש או השפעה משחיתה של סרטים זרים". בשנת 2007, מנהיג הוועדה הפרלמנטרית לזכויות אדם כינה גברים הומוסקסואלים כ-"סוטים שיש לעצור אותם" בעוד חבר הפרלמנט הקומוניסטי ליאוניד גראץ' ציין כי הומוסקסואליות ולסביות הן "רשעות שעל המדינה להפסיק".
טיוטת חוק שתוביל להרשעות פליליות לדיבור על הומוסקסואליות "בציבור ובתקשורת וכן לייבא, להפיץ ולשדר מוצרי וידאו, צילום ואודיו המעודדים הומוסקסואליות" עם עונשים של עד חמש שנות מאסר וקנסות בגין עד 5,000 הריבנה אוקראינית (616 דולר אמריקאי) הועברה בקריאה ראשונה בפרלמנט האוקראיני ב-2 באוקטובר 2012. על פי דיווחים, כ-20 מפגינים המייצגים ארגונים קהילתיים שונים הפגינו מחוץ לבניין הפרלמנט נגד ההצבעה במהלך קיומה. ב-4 באוקטובר 2012, נקבעה הצבעה שנייה באופן טנטטיבי ל-16 באוקטובר. הצעת החוק גונתה בחריפות על ידי ארגוני זכויות אדם בהם אמנסטי אינטרנשיונל, האיחוד האירופי והאו"ם לצד מחאות מאת קהילת הלהט"ב האוקראינית. ועדת ונציה קבעה ביוני 2013 כי הצעת החוק "אינה תואמת את האמנה האירופית לזכויות אדם וסטנדרטים בינלאומיים לזכויות אדם". בינואר 2015 הוסרה ההצעה מסדר היום.
לאחר הסרתה, החלה עצומה על ידי קבוצות דתיות נגד הומוסקסואלים שקראו "לנקוט בצעדים כדי לעצור תעמולות הומוסקסואליות ולהגן על ערכי המשפחה המסורתיים". במרץ 2018, נציב תלונות הציבור באוקראינה נגד אפליה הסיר את העתירה ממדור העתירות האלקטרוניות. עד אז, העצומה קיבלה כ-23,000 חתימות ותמיכה מארגונים דתיים. נציב תלונות הציבור תיאר את העתירה כ-"אנטי-חופשית" וחסם את גישתה בשל "תוכנה המכילה קריאות להגבלת זכויות אדם".
תנאי מחיה.
מצעדי גאווה ומחאות.
בספטמבר 2003 נערך בבירת אוקראינה, קייב, מצעד הגאווה הציבורי הראשון. במאי 2008 נמנעו קבוצות להט"ב אוקראיניות לציין את היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה לאחר התערבות של הרגע האחרון מצד הרשויות שהודיעו למארגנים כי בשל סבירות של התנגדות יהיה על האירועים להיבטל. במאי 2012, בוטל מצעד הגאווה של קייב על ידי משתתפיו משום שחששו לשלומם. ב-23 במאי 2013, בית משפט מקומי סיפק עתירה של רשויות העיר בקייב לאסור על קיום אירועים, פרט לאלה שתוכננה לחגיגת יום קייב (בחלק המרכזי של העיר). בכך, אסר דה פקטו על מצעד הגאווה בקייב שתוכנן ל-25 במאי. אירוע הגאווה שונה אז ל-"אירוע פרטי מחוץ לחלק המרכזי של קייב" אשר ביום זה התכנסו כ-50 איש וצעדו לאורך פארק פושקין ותחנת המטרו שוליאבסקה בהגנת 1,500 שוטרים. 13 מתוך כ-100 מפגינים הומופובים נעצרו ולא התרחשה אלימות פיזית. לאחר כשעה פונו המפגינים שהשתתפו במצעד מהאזור. בניסיון להימנע מהתקפות נקמה, החליפו הצועדים את בגדיהם ואמצעי תחבורה מספר פעמים. צעדה שאורגנה על ידי פעילי זכויות להט"ב התקיימה במרכז קייב ב-11 בינואר 2014 בין מחאות היברומאידאן. מצעד הגאווה בעיר בוטל שוב ב-5 ביולי 2014 לאחר שהמשטרה לא הצליחה להבטיח את הגנתו. במקומו, התקיימה צעדה קטנה מספר קילומטרים מחוץ לעיר.
ב-7 ביולי 2014 ביקש ראש עיריית קייב ויטלי קליצ'קו לבטל את מצעד הגאווה בטענה כי, "אני חושב שכרגע, כאשר מתקיימות פעולות קרב ואנשים רבים מתים, קיום אירועי בידור אינם תואמים את המצב הקיים. ואני קורא לכל המשתתפים לא לעשות זאת. אני חושב שזה לא בסדר בין הנסיבות הללו". "פעולות הקרב" אליו התייחס קליצ'קו הייתה המתקפה הממשלתית שלאחר הפסקת האש של המלחמה בדונבאס. ב-6 ביוני 2015 נערך מצעד הגאווה הרשמי השני של העיר מאז 2003. מספר ההגנה המשטרתית עלה בקרב משתתפיו. במהלכו, נפצעו חמישה שוטרים בהתכתשות לאחר שאזרחים לא מזוהים תקפו את העצרת עם פצצות עשן ואבנים. בסיומו שוטר אושפז בטיפול נמרץ ונעצרו כ-25 פעילים הומופובים. חברי הפרלמנט האוקראיני סוויטלנה זלישצ'וק וסרגי לשצ'נקו השתתפו במצעד יחד עם שגריר שוודיה באוקראינה, אנדראס פון בקרת, ודיפלומטים מערביים נוספים. ב-4 ביוני 2015, ראש עיריית קייב קליצ'קו ביקש שוב לבטל את המצעד בציון "סכנת פרובוקציות". מנגד, נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו הצהיר ב-5 ביוני 2015 כי "אין סיבה למנוע את קיומו".
ב-12 ביוני 2016 נערך בקייב מצעד הגאווה השלישי של אוקראינה, שכונה "מצעד השוויון", ללא תקריות. המצעד כלל כ-1,500 איש ונשמר על ידי יותר מ-5,500 שוטרים ו-1,200 אנשי המשמר הלאומי. כ-57 מפגינים עוכבו בשל התנהגות תוקפנית כלפי הצועדים. ב-18 ביוני 2017 נערך בעיר מצעד הגאווה הרביעי, שכונה שוב כמצעד השוויון, ללא תקריות משמעותיות עם 6 אזרחים שעוכבו בגין ניסיון להפר את אבטחתו. ב-17 ביוני 2018 נערך מצעד הגאווה החמישי של קייב במרכז העיר. מספר המשתתפים עלה כפול מקיומו הקודם וכלל כ-5,000 איש. כ-57 מפגינים הומופובים עוכבו במטרה להפר את קיומו. ביוני 2019 צעדו במהלכו מעל 8,000 איש ביניהם פוליטיקאים ודיפלומטים זרים. המצעד היה לגדול ביותר באוקראינה מאז היווסדותו בעיר בשנת 2003, והוגדר כשליו וללא הפרעות. הנשיא וולודימיר ז'לנסקי, שנכנס לתפקידו במאי 2019, דחק במשטרה למנוע אלימות כלפי קיומו ולהגן על שלומם של המשתתפים. ב-22 במאי 2021 התקיימה בקייב צעדת הטרנסג'נדרים הראשונה במזרח אירופה עם כ-150 מפגינים שהיו מוגנים על ידי 400 שוטרים. במהלכה התקיימה הפגנה נגדית ומספר מפגינים ניסו לתקוף את הצועדים אך המשטרה מנעה זאת במהירות. מצעד הגאווה השישי בעיר התקיים ב-19 בספטמבר 2021 עם כ-7,000 משתתפים בהם שגריר שוודיה, טוביאס טיברג, חברת הפרלמנט ממפלגת "Voice" איננה סובסון וסגנית מועצת העיר קייב ממפלגת השלטון, משרת העם, יעבניה קולבה. כמה מאות מפגינים הומופובים קיימו עצרת התנגדות לצד קיום המצעד אם כי לא התקיימו עימותים בין הצדדים.
ב-13 באוגוסט 2016 נערכה באודסה "צעדת שוויון" עם השתתפות של כ-50 מפגינים ונשמרה על ידי 700 שוטרים. 20 אזרחים, שניסו לפרוץ לאירוע, עוכבו. באוגוסט 2019 מספר המשתתפים בצעדת השוויון בעיר גדל משמעותית וכלל כ-300 מפגינים. במהלכו השתתפו מספר נציגים דיפלומטים בהם אורחים מקנדה, גרמניה, ארצות הברית ומדינות נוספות. בסיומו דווח על מספר עימותים מינורים. הצועדים הוגנו על ידי 500 שוטרים שעצרו שלושה אזרחים בשל חוליגניזם. ב-30 באוגוסט 2020, צעדת השוויון בעיר הסתיימה בעימות בין הצועדים לבין מתנגדים הומופובים אשר כ-16 מהם עוכבו ושני שוטרים נפצעו. ב-29 באוגוסט 2021 פרצו עימותים אלימים בין המשטרה לבין ארגון הימין הלאומני "מסורת ומסדר" במהלך קיום מצעד השוויון בעיר. במהלכם, כ-29 שוטרים נפצעו, בעיקר כתוצאה מתרסיס פלפל, ו-51 מפגינים מטעם הארגון נעצרו.