בתקופת הברזל הקדומה האלשטאט היה היישוב הצפוני ביותר באירופה שבו ניתן לפגוש מוצרי זכוכית מאזור הים התיכון.
המלח שימש אצל תושבי האלשטאט כאמצעי תשלום וכאמצעי הכרחי לשימור הבשר והדגים. בנוסף למלח,
סחורה חשובה היו גם הנחושת שהופקה בסביבה, העורות והדבש.
הארגון החברתי.
היישובים בתקופת האלשטאט היו בדרך כלל קטנים, מאוכלסים במשפחות מועטות, והיו מתרכזים מסביב למצודות מבוצרות שהיוו מקלט למקרה סכנה. מספרם יכול היה להגיע לעשרות ואף מעל מאה מסביב למצודה אחת (כמו, למשל, באתר ויצ'ינה במערב פולין, בגבול עם גרמניה).
מבחינת המבנה החברתי, יחידת היסוד הייתה המשפחה. האוכלוסייה הייתה ברובה עסוקה בחקלאות. בתקופת הלשטאט הקדומה היה קיים כנראה שוויון חברתי יחסי.
בהמשך התפתחה הייררכיה חברתית ברורה, שבאה לידי ביטוי בקבורה המרוהטת ברגמים, יחד עם מרכבות ורתמות, כפי שניתן לראות בקבר בהוכדורף אן דר אנץ (באדן-וירטמברג), וכו'.
תל הקבורה הגדול במרכז אירופה נחשף במגדלננברג (Magdalenenberg) בווילינגן-שוונינגן (Schwenningen-Villingen).
אחרי התפתחות ענף ייצור הברזל ועיבודו התמוטטה מערכת הסחר העתיק בכלי נחושת ובדיל. קמו דרכי נסיעה חדשות עם תחנות חדשות למסחר.
הסחר בברזל קידם היווצרותה של שכבה עליונה חדשה, שהשקיעה את רווחיה בייבוא של מוצרים מאזור הים התיכון ובפיתוח מקומות מושב מפוארים - "מושבי הנסיכים" (Fürstensitze), כפי שרואים בבאדן-וירטמברג, בשווייץ ובמזרח צרפת.
בבוואריה במקום יישובים גדולים יותר שהיו קיימים בתקופת הברונזה, קמו בתקופה הנ"ל רק חוות בודדות. "חצרות אדונים" אלה סימלו שאיפה חדשה לצבירת נכסים וצורך לתיחום ולייצוג.
פולחן הלווייה השתנה ועבר משדות כדי הקבורה מתקופת הברונזה המאוחרת אל רגמים או תלי קבורה גרנדיוזיים. תלים אלה שימשו בדרך כלל לדור אחד, ונדיר יותר - לכמה דורות של בני אדם.
לוח כרונולוגי של תקופת הברזל הקדומה.
סביבות 1000.
"תרבות שדות כדי הקבורה" - שולטת שריפת הגופות. תנופה בקישוטים בזכוכית כחולה.
המחאה בברזיל (2013)
חיים האוזמן
חיים (פרד) האוזמן (1921–2006) היה מאייר ופרסומאי.
ביוגרפיה.
נולד בשם פריץ זיגמונד האוזמן בבינגן על הריין בגרמניה, עלה לארץ ישראל טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה והתחנך בכפר הנוער בן שמן. הוא בחר לעברת את שמו ל"חיים" על שם חיים ארלוזורוב . עם תום לימודיו החל לעבוד כמאייר. ככל הנראה עבודתו הראשונה הייתה איור הספר "אנטומיה ומורפולוגיה של הצמח" מאת ד"ר זכריהו גוטליב, שהיה מורה בבן שמן.
ב-1941 התגייס לצבא הבריטי שם שירת בפלוגת ההובלה 462 וניצל מטביעת האוניה ארינפורה. האוזמן זכה במדלית ההתנהגות המצוינת (DCM) שהיא האות הגבוה ביותר שזכה בו חייל מתנדב מארץ ישראל. במהלך שירותו אייר הגדה של פסח שהוצאה לטובת החיילים היהודים ששירתו בצבא הבריטי על אדמת איטליה. כשהשתחרר ב-1946 היה למאייר ומעצב ראשי של הוצאת הקיבוץ המאוחד (בין היתר עיצב את עטיפת ספרו של ניקולאי אוסטרובסקי "כיצד נתחשלה הפלדה"). במהלך שנה זו הוא אייר את סיפרה של פניה ברגשטין "ויהי ערב" (עיבוד מחורז לסיפור על פי אנדרסן)". נתברר כי הציורים היו למורת רוחה של המשוררת שהעדיפה את ידידתה המאיירת אילזה קנטור. יש שביקרו את איוריו ב'אי התאמה' לרוח הקיבוץ של אותם הימים ותוארו כגלותיים ואף כבעלי חזות שאינה יהודית.
שנה טרם קום המדינה היגר האוזמן לארצות הברית, שם למד ציור וגרפיקה והיה לגרפיקאי מצליח בתעשיית הפרסום והשיווק תחת השם פרד האוזמן. בתחילה הוא עבד כשוליה במשרד פרסום ואחרי זמן קצר עבר לעבוד בשביל חנות הכלבו המפורסמת "מייסיס". הוא עיצב פוסטרים לכמה סרטים ידועים בהם דוקטור ז'יוואגו ופרפר.
באמצע שנות השישים הציג האוזמן שתי תערוכות יחיד תחת השם "הדפוס האנושי" והוציא שני קטלוגים. היה פעיל באירגונים אנטי מלחמתיים ובמאבק לזכויות בעלי חיים.
לקראת סוף חייו בחר לאייר ספר לימוד ספרדית גדול ממדים שנכתב על ידי ז'ניה זקס דה סילבה.
האוזמן נפטר בגיל 85 בניו יורק בשנת 2006.
זהותו של מאייר "ויהי ערב" הייתה במשך שנים רבות תעלומה. זו הייתה עבודתו היחידה המוכרת של מאייר ששהה בישראל תקופה קצרה וינק בעיקר ממקורות השראה זרים. מחקר מקיף שערכה חוקרת ספרות הילדים הקיבוצית עינת אמיתי בשנים 2010–2011 חיבר את פרטי המידע השונים וזיהה בין הגרפיקאי והפרסומאי האמריקאי למאייר העלום של "ויהי ערב". בהמשך למחקרה של אמיתי היא איתרה ויצרה קשר עם בנו אריק יוסטון. הבן שהתרשם מהמחקר המעמיק פתח בעצמו במחקר אודות חיי אביו. המחקר התמקד בחלקו של האוזמן בלחימה בצבא הבריטי. את עבודתו סיכם בספר שהוציא בשם The Lost Artist. הספר מתמקד במדליה שהוענקה לו, ונגנבה במרמה ובמאבק להשיבה שלא צלח. בעלילת משנה משולבת בסיפור דמות אשה מישראל שמנסה להתחקות אחר המאייר הנעלם של ספר הילדות האהוב עליה.
אילזה קנטור-דאוס
אלזה קנטור
אלזה קנטור-דאוס
אילזה דאוס
אלזה דאוס
גאומטרייה
ילידי נאוואחו וכריית אורניום
לאחר מלחמת העולם השנייה עודדה ארצות הברית כריית אורניום, יסוד מתכתי רעיל ורדיואקטיבי המשמש לייצור כלי נשק גרעיניים. ב-1948 הכריזה הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית שתרכוש את כל האורניום הנכרה ברחבי ארצות הברית, כדי שהיא תוכל לחדול מהתלות באורניום מיובא. הכרזה זו גררה את הקמתם של אלפי מכרות אורניום, בבעלות חברות כרייה פרטיות, 92% מהם ברמת קולורדו.
מרבצי אורניום נרחבים נתגלו בשטחי "אומת נאוואחו" בדרום מערב ארצות הברית. שמורת בני הנאוואחו מקיפה חלקים מאריזונה, ניו מקסיקו ויוטה, ובכך השמורה שלהם מהווה אזור מפתח לכריית אורניום. חברות פרטיות רבות שכרו את ילידי נאוואחו לעבוד במכרות כשכירים. מכיוון שהזמנים היו קשים לילידי הנאוואחו והאבטלה בסמיכות לשמורה גאתה אנשי "נאוואחו" רבים היו אסירי תודה על כך שהעסיקו אותם במכרות. הם לעיתים היו הולכים קילומטרים רבים כדי לעבוד במכרות, ולעיתים לקחו עימם את משפחותיהם. במקרים רבים זה היה השכר הראשון שהם הרוויחו, הילידים שסוף סוף הייתה להם פרנסה רציפה היו בטוחים שמזלם שפר עליהם. הילידים במקרים מסוימים אף עברו עם משפחותיהם למחנות מגורים ליד אתר הכרייה. זו הייתה העבודה הכמעט יחידה שהייתה זמינה בשבילם. בשביל משפחות ילידיות רבות כריית אורניום הייתה המגע הראשון שלהן עם הכלכלה האמריקנית.
האופוריה שלהם יכלה להימשך זמן מה משום שהחברות הפרטיות בחרו לא ליידע את הילידים בסכנות הבריאותיות הידועות הכרוכות בעבודה עם אורניום אף שכבר היה ידוע היטב שאורניום מהווה סכנה ממשית לבריאות האדם. כמו כן לא טרחו להתנות את עבודתם בנוהלי בטיחות שהיו לוודאי מקטינים את הנזקים הכרוכים בחשיפה לאורניום.
מנהלי העבודה היו כמעט תמיד לבנים והם לא נכחו הרבה זמן במכרות כמו עובדיהם. בנוסף, לעובדים הילידים ולעובדים הלבנים היו תנאי עבודה שונים, את הילידים הכריחו להיכנס למכרה מיד אחרי הפיצוץ, כשעוד היה מלא באבק ועשן, בזמן שהעובדים הלבנים יכלו להישאר מרחוק. הילידים קיבלו שכר נמוך יותר מאשר העובדים שמחוץ לשמורה, הרבה מתחת לשכר מינימום (תלושי שכר שלהם שנמצאו העידו על שכר שעתי של דולר או 81 סנט). בנוסף עד 1967 (חקיקת חוקי בטיחות) בעת עבודתם לא ניתן להם ציוד בטיחות ובאזור המכרה לא היה אוורור ראוי, מה שחשף את העובדים לגז ראדון (גז ראדון הוא תוצר הדעיכה של היסוד אורניום, ותוצרי ההתפרקות שלו, שנקראים "בנות הראדון" מצטברים בריאות ומשחררים כמויות גדולות של קרינה לרקמות שמסביב). עובדי כריית האורניום ובני משפחותיהם סבלו מאחוזים גבוהים של תחלואה בשל הזיהום הסביבתי.
בין השנים 1944-1989 3.9 מיליון טונות של אורניום נכרו מהמחצבות, בשנת 1950 איגוד הבריאות האמריקאי ערך מחקר גדול שפורסם ב-1962 על בריאות כורי האורניום, מה שהוביל לפרסום סטטיסטיקות של קורלציה חיובית בין סרטן וכריית אורניום. הממשלה האמריקנית לא עשתה דבר למנוע סיכון וחשיפת ראדון לעובדים, אף שיש פתרון קל ופשוט והוא אוורור המכרות.
כאשר החלו להישנות מקרים ראשונים של סרטן ריאות בקרב עובדי הנאוואחו בתחילת שנות ה-60, לאחר עשר שנות כרייה, האוכלוסייה הנאוואחואית החלה לתור אחר הסיבה של המחלה שעד כה הייתה כמעט לא קיימת, והחל תהליך של למידה והגנה על עצמם. הכורים ומשפחותיהם נאלצו לגלות על הסכנות של האורניום לבדם, מתוך התנסות אישית.
זה החל בהתכנסויות של אלמנות הכורים שהתכנסו לדון על הסיבות שגרמו למות בעליהן, והגיע לפסגה במפגש של ה-The Radiation Exposure Compensation Act) RECA) שלושים שנים לאחר מכן. היה זה מסע לא פשוט לאנשי הנאוואחו אשר לא דברו אנגלית, לא היה בבעלותם טלפון, לא היו מעורים בנפתולי הפוליטיקה והביורוקרטיה של ארצות הברית ולמעטים מהם הייתה השכלה פורמלית, ולכן לא הייתה להם גישה למידע לגבי קרינה רדיואקטיבית וסכנותיה ואף בשפתם לא הייתה מילה שייצגה את המילה "קרינה".
כשהייתה הפוגה בכרייה בשנות ה-70, חברות הכרייה עזבו את המכרות מבלי לאטום את הפתחים, או להסיר את ערימות האורניום הרדיואקטיבי. מעל אלף מכרות כאלו עדיין נמצאים בשמורת נאוואחו היום, כאשר המשפחות מתגוררות בסמיכות ורועות צאן לידם. אפשר למצוא היום שאריות של אורניום בגני משחקים של ילדים.