מאסטר שף VIP
קלרה אשר פינקהוף
סן אנטוניו סילבר סטארס
מי היה האיש שהיה
"מי היה האיש שהיה" הייתה חידה לחובבי היסטוריה שהתפרסמה מדי שבוע, בשנים 1971–2017, במדור השעשועונים של מוסף "הארץ".
החידה, בצורת כתב חידה, כללה ביוגרפיה קטנה ללא ציון שמות אנשים ומקומות אלא ברמז, שבה תומצתה לכדי שליש טור בעיתון דמותו של אדם נודע בהיסטוריה העתיקה והחדשה או יוצר בתחום התרבות. על הקוראים לזהות מי האיש. דוגמה לתחילתה של אחת החידות:
פתרון החידה התפרסם שבוע לאחר מכן. המדור זכה לפופולריות.
פרסום החידה השבועית החל ב-15 באפריל 1971, בחידה שתיארה את דמותו של ראספוטין. את החידה כתב, מיום היווסד המדור, מיכאל אוהד. עם פטירתו המשיך אבי כצמן בכתיבת החידה, אחריו עסק בכך אורי דרומי, ובשנים 2012–2017 עסק בכך עופר אדרת.
בשנת 2002 יצא לאור בהוצאת כתר הספר "מי היה האיש שהיה?" שבו לקט של 100 חידות מאת אבי כצמן.
קישורים חיצוניים.
דוגמאות לחידה:
מעייני
מתקפת הטרור של &quot;התנועה החנפית&quot; בוושינגטון (1977)
מתקפת הטרור של "התנועה החנפית" בוושינגטון התרחשה בימים 9 עד 11 במרץ 1977. חוליה בת 12 חמושים מארגון טרור מוסלמי-חנפי השתלטה על שלושה מבנים בוושינגטון די. סי. שבארצות הברית, לקחה 149 בני ערובה והרגה שני אנשים. לאחר משא ומתן ארוך, החמושים נכנעו ובני הערובה שוחררו.
רקע.
מנהיג החוליה, חמאס עבדול חאליס, היה בעבר מזכיר ארצי של הארגון "אומת האסלאם". חאליס נולד באינדיאנה בשנת 1921 בשם ארנסט מק'גי. הוא השתחרר מצבא ארצות הברית לאחר שהתגלה כחסר יציבות נפשית. לאחר השחרור עבד כמתופף ג'אז בניו יורק, ובתחילת שנות ה-50 התאסלם ושינה את שמו לחמאס עבדול חאליס. הוא נרשם כחבר בארגון "אומת האסלאם", והתבלט בפעילותו במשרדי הארגון ובבתי הספר שלו. הוא מונה למזכיר הארגון בשנת 1956. בפעילותו ניסה חאמיס לקרב את הארגון לערכים המסורתיים של האסלאם, אך הוא נתקל בהתנגדות והסתכסך עם חברי הארגון.
בשנת 1958 פרש חאליס מ"אומת האסלאם" וייסד ארגון אסלאמי יריב בשם "התנועה החנפית", על שם האסכולה החנפית, הנחשבת לאסכולה הליברלית והמקלה מבין ארבע האסכולות הפרשניות של האסלאם הסוני.
בשנת 1968 הוא נעצר באשמת ניסיון סחיטה, אך שוחרר על רקע מחלת נפש.
בשנת 1972 פרסם חאליס מכתב פתוח שבו תקף את ההנהגה והאמונות של "אומת האסלאם", וכן השמיץ את מנהיג הארגון, אלייז'ה מוחמד.
בשנת 1973 שמונה גברים חמושים פרצו לביתו של חאליס בוושינגטון, ורצחו שבעה אנשים: חמישה מילדיו, נכדו (שהיה אז בן תשעה ימים) ואדם נוסף. הם פצעו את אשתו ובתו של חאליס, שזיהו חמישה מהתוקפים. הרוצחים נעצרו ונידונו למאסר עולם. חאליס טען שהרוצחים קשורים ל"אומת האסלאם", וכי בית המשפט לא מיצה איתם את הדין.
המצור והפיגוע.
ב-9 במרץ 1977 בשעה 11:00 בבוקר, שבעה מחברי הארגון של חאליס פרצו למבנה ההנהלה של ארגון "בני ברית" בוושינגטון די. סי., ולקחו מעל 100 בני ערובה.
כשעה לאחר מכן, שלושה מחברי הארגון נכנסו למרכז האסלאמי של וושינגטון, ולקחו 11 בני ערובה.
באותו יום בשעה 2:20 בצהריים, נכנסו שניים מחברי הארגון לבניין וילסון, הסמוך לבית הלבן ולעיריית וושינגטון די. סי. הם עלו לקומה החמישית, בה שכנו משרדי ראש העיר ומועצת העירייה, על מנת למצוא אנשים ידועים ולקחת אותם כבני ערובה. כאשר דלת המעלית נפתחה, החוטפים ירו למוות בכתב רדיו בשם מוריס וויליאמס, בן 24. בנוסף, ארבעה אנשים נפצעו, ביניהם מריון בארי, שהיה אז חבר במועצת העיר, ולימים הפך לראש העיר בעצמו. אחד הפצועים, שוטר בשם מק קאנטרל, מת לאחר מספר ימים בבית החולים.
החוטפים הטילו מצור על המבנים במשך יום וחצי, שבמהלכם ניהלו שיחות טלפון רבות. בשיחות הטלפון חאליס גינה את השופט היהודי שניהל את המשפט של רוצחי משפחתו. "היהודים שולטים בבתי המשפט ובעיתונות", הוא טען שוב ושוב.
במהלך המצור הוצבו שומרים בבנייני הממשלה, וחברי הקונגרס קיבלו ליווי משטרתי. אנדרטת וושינגטון נסגרה באופן זמני למבקרים, עקב קרבתה לחברי הארגון החמושים. יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל, סיים את פגישותיו עם הנשיא ג'ימי קרטר וחזר בשקט לישראל.
דרישות החוטפים.
חאליס ואנשיו דרשו להעביר לידיהם את חמשת האנשים שהורשעו ברצח בני משפחתו של חאליס בשנת 1973, כנראה על מנת להרגם.
חאליס דרש גם שיוחזרו לו 750 דולר ששילם על הוצאות משפטיות עקב ביזיון בית משפט בזמן המשפט של רוצחי משפחתו.
כמו כן דרשו אנשי הארגון להיפגש עם מוחמד עלי, ולבטל את הקרנת הבכורה של הסרט "המסר", בטענה שהוא מהווה חילול הקודש. ככל הנראה, סרט זה היה הגורם העיקרי שהניע את חאליס לבצע את הפיגוע.
משא ומתן.
עם היוודע דבר החטיפה, התנדבו שלושה שגרירים ממדינות מוסלמיות לנהל משא ומתן עם החוטפים. אשרף גורבאל (מצרים), ארדשיר זאהדי (איראן) וסהבזדה יעקוב-חאן (פקיסטן) שוחחו בטלפון במשך שעות עם חאליס ועם החוטפים החמושים, הקריאו להם קטעים מהקוראן המתארים את החמלה והרחמים של האסלאם, וקראו להם להיכנע.
בערב ה-11 במרץ נפגשו לבסוף שלושת השגרירים, יחד עם מספר אנשי ממשל, עם חאליס. השיחה נמשכה כשלוש שעות, ובמהלכה הובטח לחוטפים שרובם ישוחררו אם לא יפגעו בבני הערובה.
ב-12 במרץ לפנות בוקר הודיעו חאליס ואנשיו על כניעתם ועל שחרור החטופים.
בעיתון טיים נכתב:
כל החוטפים נשפטו והורשעו. חאליס קיבל גזר דין של 120 שנים בכלא, עם אפשרות לשחרור מוקדם לאחר 21 שנים, בתנאים מסוימים (שלא מולאו).
אחרית דבר.
האירוע גרם לקירוב לבבות בין הקהילה היהודית והקהילה המוסלמית של וושינגטון. לאחר שחרור בני הערובה אמרו מנהיגי המרכז האסלאמי של וושינגטון למנהיגי "בני ברית": "עכשיו אנחנו קהילה אחת."
חאליס מת בכלא בקרוליינה הצפונית בשנת 2003.
מריון בארי החלים מפציעתו, ומאוחר יותר נבחר לראשות העיר וושינגטון די. סי.
בשנת 2007 שונה שמו של חדר העיתונות בקומה החמישית בבניין וילסון על שם כתב הרדיו שנרצח בפיגוע, מוריס וויליאמס.
מירמקיאפילה ניליאנגי
מירמקיאפילה ניליאנגי (שם מדעי: "Myrmekiaphila neilyoungi)" הוא מין של עכביש מהסוג מירמקיאפילה ממשפחת אוקטניזיים שרובם שוכנים במחילות שלהן דלת ציד נפתחת. העכביש תואר לראשונה בשנת 2007 על ידי פרופסור ג'ייסון בונד מאוניברסיטת מזרח קרוליינה ופרופסור נורמן י' פלטניק, אוצר המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק. העכביש קרוי על שמו של הזמר והמוזיקאי הקנדי, ניל יאנג.
בונד ופלטניק תיארו זכר (הולוטייפ ) ונקבה (פאראטייפ ), שנאספו ממחוז ג'פרסון באלבמה ב-1998. פרטים מהמין נאספו תדיר כבר משנת 1940, אך רק בשנת 2007 הוכר המין והשניים כתבו מאמר המתאר את המין כמין נפרד יחד עם מספר מינים נוספים.
העכביש נפוץ מאוד בכל אלבמה, וכן בנקודה מסוימת בצפון מערב פלורידה.
בונד קיבל מענקים בסך של 750,000 דולר מהקרן הלאומית למדע בשנים 2005 ו-2006 במטרה לסווג עכבישי מלכודת ולתרום בכך לפרויקט עץ החיים.
ההחלטה של בונד לקרוא לעכביש על שם הזמר האהוב עליו, ניל יאנג, נבעה מהערכתו לפעילותו של יאנג למען שלום וצדק.
Myrmekiaphila neilyoungi
טיסה 235 של טרנס-אסיה איירווייז
טיסה 235 של טרנס-אסיה איירווייז (GE235/TNA235), הייתה טיסה פנימית בטאיוואן של טרנס-אסיה איירווייז, שיצאה ב-4 בפברואר 2015, במטוס מדגם ATR 72, מנמל התעופה סונגשאן בבירה טאיפיי בדרכה לשדה התעופה של ג'ינמן . במטוס היו 58 נוסעים ואנשי צוות, 31 מהם אזרחי סין ו-27 אזרחי טאיוואן. הטיסה התרסקה לתוך נהר הג'ילונג בטאיפיי, כ-5.4 ק"מ ממזרח לנמל התעופה. רק 15 מנוסעי המטוס שרדו את ההתרסקות ונמשו ממי הנהר. בנוסף נפצעו שני נוסעי מונית שבה פגע המטוס בטרם התרסק. הייתה זו תאונת המטוס השנייה של מטוס ATR בבעלות "טרנס-אסיה איירווייז" בטווח זמן קצר, לאחר שביולי 2014 התרסק מטוס דומה בטיסה 222 של החברה.
המטוס והתאונה.
המטוס היה חדש למדי: הוא ביצע את טיסת הבכורה שלו ב-28 במרץ 2014, וב-15 באפריל 2014 נמסר לידיה של טרנס-אסיה איירווייז. הוא המריא מנמל התעופה של טאיפיי בשעה 10:53. כשתי דקות לאחר ההמראה, כשהמטוס הגיע לגובה של 1,050 רגל (כ-340 מטר), דיווחו הטייסים על מנוע מטוס שעולה באש, והקשר עם המטוס אבד. התאונה צולמה על ידי לפחות שלוש מצלמות וידאו שפעלו בכלי רכב שנסעו לאורך הכביש המהיר, ותיעדו אותה ממרחקים שונים. המטוס החל לאבד גובה ונטה באופן חריף שמאלה, כנפו השמאלית פגעה במונית שנסעה על כביש מהיר מוגבה, הנמתח לאורך נהר ג'ילונג, ולאחר מכן פגעו הכנף וזנב המטוס בכביש המהיר עצמו. המטוס התרסק לתוך הנהר ושקע בו באופן חלקי. כוחות החילוץ, שנעזרו בסירות גומי, סיימו את מלאכתם לקראת שעות הערב, והצליחו לאתר 15 ניצולים בדרגות פציעה שונות. לאחר שעה 20:00 נמשו חלקי גוף המטוס מן המים.
על סמך נתוני הקופסה השחורה קבעו החוקרים כי המנוע הימני כשל, והמנוע השמאלי כובה ביוזמת הטייס מסיבה בלתי ברורה, כשהצוות ניסה לשווא לחדש את פעילותו. לאחר חילוץ גוף המטוס, נמצאו גופות הטייס וטייס המשנה בתא הטייס, כשידו של הטייס אוחזת במוט הניווט של המטוס, עדות לניסיונות התמרון האחרונים עם גילוי התקלה.
גיבנניים
גיבנניים (שם מדעי: "Uloboridae") היא משפחת עכבישים לא ארסיים. לעכבישים אלה חסרה בלוטת הארס, אותה איבדו בשלב אבולוציוני מאוחר. במקום זאת הם מרסקים את טרפם בעזרת יותר מ-140 מטרים של קור.
כל המינים במשפחה מייצרים קור צמרירי ומשונן. הם אינם מצפים את הקורים בדבק, והסיבים הדקים על הקורים שלהם מסייעים בלכידת הטרף. רשתותיהם של עכבישים אלה מעוטרות לעיתים קרובות בדוגמאות זיג-זג.
תפוצה.