בשבט כלולים שני סוגים: אילנד וקודו שבהם תשעה מינים. למרות שבדרך כלל הם נחשבים כשני סוגים נפרדים, בטקסונומיות רבות מחשיבים אותם כסוג יחיד. ההבדל העיקרי בין שני הסוגים מתבטא בגודל ובקרניים: האילנדים גדולים יותר, דומים במקצת לפרים, ויש להם קרניים ישרות עם צמיחה סיבובית, בעוד שהקודואים קטנים יותר (אם כי גדולים למדי בהשוואה לרוב האנטילופות), דומים יותר לאיילים ויש להם קרניים מסולסלות. בשבט סלילני הקרניים נמצאות שלוש האנטילופות הגדולות בעולם.
השם המדעי של השבט נגזר מיוונית כדלהלן: "Strepsi" = מסולסל, "cero" = קרן - בשל זאת שלמינים קרניים מסולסלות; "ini" הוא סיומת מקובלת ביוונית ולטינית לשבט של בעל חיים.
המין הגדול בשבט הוא איילנד ענק, והמין הקטן הוא קודו משורטט. הסוגים הדומים ביותר לסלילנים מבין השבטים האחרים בתת-משפחת הפרים, הם הנילגאי מהשבט האסייתי קצרי קרניים, והסאולה משבט הבקר.
מאפיינים.
למינים בשבט יש פרווה עבה וקצרה יחסית, בצבעים ססגוניים של חום אדמדם, חום שוקולד, כתום, זהוב, אפור כחלחל ועוד. יש להם רעמה קצרצרה או ארוכה בעורף. לרובם מספר פסים לבנים בצדדי הבטן, מספר נקודות לבנות או רצועות בולטות בגרון. השבט בולט גם בסימוני הפנים שלו הכוללים פס או חצאי פסים בין העיניים, וכתם לבן או מספר נקודות לאורך קו הלסת.
בהעדפות בית גידול יש שוני חד בין המינים: מסוואנות פתוחות או סבוכות עד אזורים הררים, יערות טרופיים, ביצות וחורשים. הסלילנים בעלי יכולת קפיצה טובה, אך הם אינם אצנים לטווח רחוק ועל כן יעדיפו לברוח למקום סבוך בשעת סכנה ולהסתתר בו. יש להם חושים חדים של שמיעה וריח. אחדים מהם חיים בעדרים ובקבוצות, אך רובם חיים בבדידות. טורפיהם העיקריים הם האריה, הנמר והצבוע.
הסלילנים הם מהאנטילופות הפופולריות ביותר בציד, והם מצויים על סמלים, דגלים ושטרות של מדינות אפריקניות רבות.
קצרי קרניים
קצרי קרניים (שם מדעי: Boslaphini), הוא שבט של אנטילופות בתת-משפחת הפרים הכולל שני סוגים בעלי מין יחיד המצויים בתת-היבשת ההודית בלבד. המינים בשבט מתאפיינים בקרניים קצרות ופשוטות וזהו מקור שמם. מעבר לאקולוגיה והגנטיקה אין כמעט דמיון בין שני הסוגים - אחד גדול מאוד ודומה לקודו ואייל, ואילו משנהו קטן יחסית ודומה לאוריבי או דוקרן. לכל אחד מהם יש מאפיין ייחודי שאינו מצוי אצל אנטילופות אחרות: ציצת שיער ארוכה ובולטת מהצוואר או שני זוגות קרניים.
מאפיינים.
המינים בשבט חיים בבדידות או בקבוצות ועדרים קטנים. זכרים מבוגרים בודדים בדרך כלל, ויש להם טריטוריה לאורך השנה או בעונת הרבייה - משתנה בין הסוגים. הם בעלי חיים יומיים הפעילים בעיקר בשעות הבוקר והערב, ונחים בשעות הצהריים החמות. הם מצויים בסוואנות-חורשים הפזורות ברחבי הודו, עם טמפרטורה ממוצעת של 30-20 מעלות. ההריון של הנקבה נמשך כ-8 חודשים לאחריהם היא ממליטה 3-1 עגלים או עופרים, שזהו מספר גדול יחסית לרוב האנטילופות. הם תלויים מאוד במקורות מים זמינים. אויביהם העיקריים הם הטיגריס, הנמר והדול המצוי. לסוגים אלו יש חושים חדים של ראייה ושמיעה, והם נוחים לאילוף בגיל צעיר.
אנטילופות ערבה
אנטילופות ערבה (שם מדעי: "Antilopini") הם שבט של אנטילופות בתת-משפחת הצבאיים, הכוללת שמונה סוגים החיים באפריקה ובאסיה. הם שונים משבט אנטילופות סבך בכך שהם גדולים יותר במידות הגוף, חיים בעדרים גדולים ופעילי יום, ובית גידולם הוא בעיקר מישורים וערבות פתוחות עם צמחייה נמוכה. רובם של המינים בשבט הם אצנים מהירים, ובשעת סכנה הם מעדיפים לפתוח בריצה מהירה מאשר להסתתר בצמחייה סבוכה. לכל המינים בשבט קרניים ארוכות בצורה ספיראלית או מסולסלת. המין הגדול בשבט הוא צבי יחמורי, והמין הקטן הוא צבי ספיקי.
אנטילופות סבך
אנטילופות סבך (שם מדעי: Neotragini) הם שבט של אנטילופות בתת-משפחת הצבאיים, הכוללים 6 סוגים החיים ביבשת אפריקה בלבד. הם שונים משבט אנטילופות ערבה בכך שמרבית המינים ננסיים יחסית, חיים ביחידות או בקבוצות קטנות, ובית גידולם הוא בעיקר אזורים הררים, יערות טרופיים וסוואנות סבוכות. רובם של המינים בשבט מצטיינים בקפיצות וניתורים, ובשעת סכנה הם מעדיפים להתחבא בסבך מאשר לרוץ. לכל המינים בשבט קרניים קצרות וישרות כקוצים. תזונתם מבוססת בעיקר על שיחים ועלים בניגוד לאנטילופות הערבה שאוכלות בעיקר עשב. המין הגדול בשבט הוא האוריבי שדומה יותר לצבי, והמינים הקטנים הם אנטילופה מלכותית ואנטילופת בייטס הדומים לאיילוניים.
סאיגות
סאיגות (שם מדעי: Saigini) הם שבט של אנטילופות בתת-משפחת הצבאיים, הכולל שני מינים יחידים בסוגם החיים במרכז אסיה. מבחינה חיצונית ואקולוגית הסוגים בשבט דומים מאוד לשבט אנטילופות ערבה, אך בעלי מאפיינים ייחודים. שאלת סיווגם הטקסונומי לתת-משפחת היעלים בשל פרוותם העבה דמוית הצמר וכן הדמיון הגנטי, עודה פתוחה.
מאפיינים.
הסוגים בשבט הם פעילי יום, חיים בעדרים המוניים, ובית גידולם הוא ערבות העשב העצומות והרמה הטיבטית שבמרכז אסיה. פרוות הצמר שלהם מגינה עליהם מטמפרטורות הקפואות באזורי תפוצתם. בין הקיץ לחורף הם פותחים בנדידות ענקיות לאזורי מרעה טובים יותר. יש להם קרניים יוצאות דופן מרוב האנטילופות, והמבנה של אפם מוזר למדי. הזכרים נבדלים מהנקבות בכך שהם מתאפיינים בקרניים, וצבע פרוותם כהה יותר. הקרבות בין הזכרים בעונת הרבייה הם מהאכזריים ביותר במשפחת הפריים, ואחד מהם או אף שניהם עלולים למות כתוצאה מהפציעות החמורות בלחימה המסיבית. האוזניים שלהם עגלגלות וקטנות, וזנבם קצר ומעוגל. ההריון נמשך 7-6 חודשים, והגדי\הטלה שנולד, שוהה בימיו הראשונים על הקרקע הטרשית ללא תזוזה. הסוגים הם אצנים מהירים ביותר, והטורף העיקרי שלהם הוא הזאב.
בעבר הייתה חפיפה בין שני הסוגים ברמה הטיבטית, אך כיום טווח התפוצה שלהם התמעט ואין ביניהם חפיפה. הסוג צבי יעלי החי אף הוא במרכז אסיה, דומה מאוד למינים אלה במראה ובאקולוגיה, ולמינים שלו יש חפיפה עם שני הסוגים. שני הסוגים שבשבט היו בעבר היונקים הנפוצים ביותר בתחומם, ושניהם חוו ירידת מספרים עצומה שגרמה להם להיות בדרגות שונות של סכנת הכחדה; כיום הם בין האנטילופות הנדירות והמאוימות ביותר. הגורם העיקרי להתמעטותם הוא הציד הפרוע בשל צמרם המשובח ובשרם, וכן קרניהם המשמשות את הרפואה הסינית.
אילנד ענק
אילנד ענק (שם מדעי: Taurotragus derbianus), הידוע גם כאילנד לורד דרבי או כקאנה ענקית, הוא מין פרסתן מעלה גרה גדול החי באפריקה. האילנד הענק מסווג בתת-משפחת הפרים בשבט סלילני הקרניים ובסוג אילנד, והוא תואר לראשונה בשנת 1847 על ידי ג'ון אדוארד גריי. האילנד הענק הוא מין האנטילופה הגדולה בעולם, ואחת מהאנטילופות הפופולריות ביותר בקרב ציידים-חובבנים.
כיתר הפריים, האילנד הענק צמחוני וניזון מעשבים, עלים וענפים. בניגוד לאנטילופות אחרות, אילנדים אלה חיים בעדרים קטנים בהיקף של 15–25 פרטים ומורכבים בעיקר מנקבות, בעוד שזכרים נוטים לחיות בגפם. האילנדים הענקיים אינם טריטוריאליים, והם מבלים את מרבית זמנם בשטחים קבועים. הם בעלי חיים ערניים וזהירים, מה שמקשה להתקרב ולהתבונן בהם. הם יכולים לרוץ במהירות של עד 70 ק"מ לשעה ולהשתמש במהירות זו כהגנה מפני טורפים. הרבייה מתרחשת כל שנה אך בעיקר בעונת הגשמים. הם מאכלסים בעיקר סוואנות רחבות עלים, יערות וקרחות יער.
אנטילופות אלה נפוצים באופן ודאי במדינות: קמרון, הרפובליקה המרכז אפריקאית, צ'אד, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, גינאה, מאלי, סנגל, ודרום סודאן, ובעלי נוכחות מוטלת בספק בניגריה, גינאה ביסאו ואוגנדה. הם נכחדו בוודאות מגמביה, גאנה, חוף השנהב וטוגו. תת-המינים רשומים בסטטוסי שימור שונים על ידי IUCN.
אטימולוגיה.
האילנד הענק תואר לראשונה בשנת 1847 על ידי ג'ון אדוארד גריי - זואולוג בריטי, שכינה אותה "Boselaphus derbianus" (שם שלאחר מכן הודבק לנילגאי). באותו זמן, שמו הנפוץ היה "אילנד שחור צוואר" ו"ג'ינג'י-גאנגה". מאוחר יותר קיבל את שמו המדעי הנוכחי -"Taurotragus derbianus" הנגזר משלוש מילים: "Tauros" (פר), "tragos" (תיש) ו-"derbianus". "טאורוס" הוא שם יווני לפר או שור ומתייחס לגודלו של האילנד; "טראגוס" = תיש ביוונית, ומתייחס לקצוות שיער שגדלות באוזן האילנד ומזכירות זקן תיש. "דרביאנוס" פירושו בלטינית "שייכת לדרבי" - על שמו של אדוארד סמית-סטנלי, לורד דרבי ונשיא האגודה הזואולוגית בלונדון (כנ"ל לגבי שמו הנוסף "אילנד לורד דרבי"); היה זה הודות למאמצים שעשה ב-1835 על מנת שהאילנד יובא לראשונה לאנגליה. לורד דרבי התבקש על ידי הבוטנאי הבריטי ג'וזף בורק להביא בעלי חיים אפריקנים לגן חיות; לאחר מאמצים רבים הובאו לאנגליה על ידו האילנדים הראשונים שנחשבו בתחילה כאילנדים מצויים, ומאוחר יותר זוהו כאילנדים ענקיים.
"אילנד" הוא כינוי הולנדי לאייל קורא, והוא הושאל גם לאנטילופות אלה על ידי המתיישבים ההולנדים באפריקה בשל ממדי גופם שהזכירו את האייל שהיה מוכר להם באירופה; בניגוד למשמעות הרווחת, הכינוי "ענק" מתייחס דווקא לקרניו הגדולות ולא בשל היותו האנטילופה הגדולה ביותר.
טקסונומיה וגנטיקה.