באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה מיאזאקי בשתי מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.2 שניות לפני בן ארצו טצוגו קוואישי (58.6 שניות) ואלברט שוורץ מארצות הברית (58.8 שניות). בגמר שחו שלושה שחיינים מיפן ושלושה שחיינים מארצות הברית. רק שחיין יפני אחד החמיץ גמר אולימפי בלוס אנג'לס. מדליסט הכסף מהאולימפיאדה הקודמת השחיין אישטוואן באראן מהונגריה, לפי הצילומים נראה שסיים במקום השני בחצי הגמר ולא רביעי כפי שקבעו השופטים ולכן לא שחה בגמר. בשלב המוקדמות קבע מיאזאקי שיא אולימפי חדש בתוצאה של 58.0 שניות. ב-4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 8:58.4 דקות, לפני הרביעייה האמריקאית (9:10.5 דקות) והרביעייה ההונגרית (9:31.4 דקות). מיאזאקי כשחיין ראשון קבע שיא אולימפי חדש ב-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:14.1 דקות.
קוואישי, שסיים שני אחרי מיאזאקי, שרת במלחמת העולם השנייה בצי היפני ונהרג ב-1945 במהלך קרב איוו ג'ימה, בגיל 33.
הופעתם המוצלחת של מיאזאקי וחבריו למשלחת השחייה היפנית במשחקים האולימפיים, הביאה לידי ביטוי את השליטה היפנית בשחייה בשנות ה-30 של המאה ה-20 עד למלחמת העולם השנייה.
גרסת בטא
בטא (באנגלית: Beta) הוא כינוי לאחת מגרסאותיו של מוצר תוכנה הנמצא בפיתוח. הגרסה נקראת כך על פי האות השנייה באלפאבית היווני. בטא היא הגרסה שלאחר שיפור אב טיפוס בעקבות סדרת ניסויי פיילוט, אך בשלה דיה להפצה לבודקים חיצוניים (אלו נקראים בודקי-בטא; באנגלית: beta testers).
מקור השם הוא במחזור החיים של פיתוח תוכנה: בשלב בדיקות התוכנה נערכות הבדיקות הראשוניות על גרסה ראשונה שנקראת "גרסת אלפא"; בדיקות אלו מבוצעות על ידי קבוצת המפתחים או קבוצת הבדיקות של הארגון. לאחר שלב זה (אך בטרם הפצת גרסה סופית ורשמית), מפיצים גרסת בטא אל קבוצת משתמשים גדולה (לרוב מחוץ לשורות הארגון) לשם בחינת התוכנה "בתנאי אמת". לאחר תיקון התקלות המתגלות בבדיקת הבטא, מופצת גרסה סופית (לרוב מסומנת כגרסה 1.0 – הגרסה הרשמית הראשונה של התוכנה).
בגרסת בטא בדרך כלל כל מאפייני התוכנה כבר פותחו (Feature Complete) אך עדיין קיימים מספר באגים הידועים למפתחים. הגדרת השם בטא, בא להדגיש כי אף על פי שהגרסה יצאה לקהל רחב, יש לדעת כי עדיין אינה מושלמת ועל המשתמשים לקחת זאת בחשבון. גרסת הבטא עלולה לסבול מבעיות של מהירות ביצועים, אובדן מידע ותוכן ואף קריסות. משתמשי גרסת הבטא משמשים, הלכה למעשה, כבודקי תוכנה ״על רטוב״ והם מעודדים על ידי המפתחים לדווח על תקלות, כדי שיתוקנו לקראת שחרור הגרסה הרשמית.
לגרסת בטא אין אורך חיים מוגדר - תוכנה יכולה להישאר בשלב הבטא מספר שנים, כאשר היא משמשת כבסיס ואליה מתווספות תכונות חדשות ושיפורים נעשים בה על בסיס קבוע, ללא הוצאה של גרסה סופית רשמית.
בודקי בטא הם לקוחות אמיתיים אשר מוכנים ומתנדבים לבדוק את התוכנה בארגון שלהם, על מידע אמיתי. לרוב, בודקי בטא אינם משלמים מחיר מלא עבור השרות אותו הם בודקים או אפילו משתמשים בו בחינם, בתמורה למשוב שהם מספקים למפתחי התוכנה.
גופים אשר משחררים גרסאות בטא של תוכנות ללקוחות מוסיפים לעיתים סעיף בתנאי השימוש אשר מבהיר כי הגרסה הנוכחית היא גרסת בטא ועל כן אינה מייצגת את הגרסה הסופית של המוצר, עלולה להכיל תקלות העלולות לגרום לכשלים כולל אובדן מידע.
גירסת בטא
ולתר בותה
ולתר וילהלם גאורג בותֶה (בגרמנית: Walther Bothe; 8 בינואר 1891 – 8 בפברואר 1957) היה מדען גרעין וחתן פרס נובל גרמני.
ביוגרפיה.
בותה נולד ב-8 בינואר 1891 באורניינבורג. בין השנים 1908–1912 למד באוניברסיטת הומבולדט, ובשנת 1913 הצטרף למעבדות הקרינה הרדיואקטיבית, שאך זה נפתחו, במכון הקיסרי לפיזיקה ומכניקה. בשנת 1914 השלים את לימודיו וקיבל תואר דוקטור לפיזיקה.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הגרמני, ובמהלכה נפל בשבי הרוסים. בתקופה זו פגש את אשתו לעתיד, איתה התחתן עם חזרתו לגרמניה ב-1920.
לאחר חזרתו מהשבי המשיך בעבודתו במעבדה, וחקר בין השאר קרינה קוסמית ודואליות גל-חלקיק. על מחקר זה הוענק לו בשנת 1954 פרס נובל לפיזיקה. בשנת 1925 התמנה לראש המעבדה, משרה בה החזיק עד 1930, אז נתמנה לראש אגף הפיזיקה באוניברסיטת גיסן. בשנת 1932 קיבל את תפקיד ראש "אגף הפיזיקה והרדיולוגיה" באוניברסיטת היידלברג.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון ב-1933 ורדיפתו על ידי תנועת הפיזיקה הגרמנית, נאלץ לעזוב את תפקידו באוניברסיטת היידלברג ב-1934. אולם כדי להניאו מעזיבת גרמניה, הוא מונה לראש המכון לפיזיקה ב"מכון לחקר הרפואה על-שם הקיסר וילהלם" בהיידלברג, שם הוא תכנן ובנה ביחד עם וולפגנג גנטנר את הציקלוטרון הראשון בגרמניה.
בשנת 1939, בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה, זומן בותה להצטרף לניסיון הגרמני לפתח נשק גרעיני, וכך הצטרף לחוג מדענים שכונה מועדון האורניום.
משנת 1946 ועד מותו ב-1957 שימש בתפקידי הוראה באוניברסיטת היידלברג, ובשנת 1956 הצטרף לקבוצת מחקר של הועדה הגרמנית לאנרגיה גרעינית.
המצור על עכו (1831–1832)
המצור על עכו בשנים 1831 ו-1832 היה מצור שהטיל אבראהים פאשא על העיר עכו בין השנים 1831 ל-1832 ואשר הורכב משתי מערכות נפרדות. הוא הסתיים בתבוסת מגיני העיר בראשותו של המושל עבדאללה פאשא ובכיבוש מצרי של העיר למשך שמונה שנים.
רקע.
לאחר שהצליח לעצור את התקדמות צבא נפוליאון, מונה מוחמד עלי, קצין בצבא העות'מאני, למושל העות'מאני של מצרים בשנת 1805. הוא צבר כוח רב והיה לסולטאן. למרות שהיה וסל של האימפריה העות'מאנית, למעשה הוא פעל באופן עצמאי, והסולטאן העות'מאני נסמך על כוחו הצבאי. הוא נשלח על ידי השער הנשגב לדכא את המרד הווהאבי בחצי האי ערב, ולאחר מכן נענה לבקשת הסולטאן וב-1821 שלח את בנו, אבראהים פאשא, בראש שייטת וצבא בן 17,000 חיילים לפלופונסוס, כדי לסייע בדיכוי מלחמת העצמאות היוונית. בתמורה ניתנה למצרים השליטה בכרתים. אולם בשנת 1827 הובס הצי העות'מאני-מצרי המשותף בקרב נוורינו, ורובו של הצי המצרי אבד. בהיעדר יכולת ימית, נאלץ מוחמד עלי להסיג את צבאותיו מיוון ב-1828.
בתמורה לעזרתו במערכה וכפיצוי על אובדן הכוח הצבאי והשליטה בכרתים, ביקש מוחמד עלי מהשער הנשגב למסור לו את השליטה בסוריה, אך הסולטאן מהמוט השני לא נענה לבקשה. בסיוע צרפתי בנה מוחמד עלי צי מלחמתי חדש, ומינה את בנו, אבראהים פאשא, לעמוד בראש כוח צבאי לכיבוש ארץ ישראל וסוריה. כטוענה לפלישה טען מוחמד עלי כי כ-6,000 חקלאים מצרים נמלטו ממצרים במטרה להתחמק מחובות הגיוס ומתשלום קורווה, ומצאו מקלט אצל שליט עכו, עבדאללה פאשא.
הפלישה המצרית לארץ ישראל.
אבראהים פאשא קבע את כיבוש עכו כתנאי ראשון להמשך המסע לסוריה, והחליט כי ישים אותה במצור רק לאחר שיכבוש הן את מישור החוף והן את אזור ההר. הכוח הצבאי המצרי מנה 9,000 חיילים ו-2,000 פרשים, ואלה נעזרו ב-8,000 גמלים. החיילים חולקו לכוח יבשתי ולכוח ימי. הכוח היבשתי יצא מקהיר ב-14 באוקטובר 1831 ונע לעבר ארץ ישראל לאורך חופו הצפוני של חצי האי סיני. הכוח הימי, שמנה 21 כלי שיט, יצא מאלכסנדריה ב-4 בנובמבר 1831. התקדמות הכוח המצרי הייתה מהירה והוא התקבל בארץ ישראל ללא התנגדות, ולעיתים אף בזרועות פתוחות. בראשית דצמבר הושלם כיבושה של ארץ ישראל.
המצור על עכו.
המצור על עכו החל ב-8 בדצמבר 1831, ומול הצבא המצרי נצבו כ-3,500 חיילים אשר הגנו על העיר. ב-3 במרץ 1832 נפרצו חומות העיר לראשונה, אך המגנים הצליחו להדוף את הפולשים. הסולטאן העות'מאני גייס כוח צבאי בן 12,000 חיילים, אשר החל לנוע דרומה לעבר ארץ ישראל. מששמע על כך אבראהים פאשא, הפסיק את המצור לאחר כארבעה חודשים, בתחילת אפריל 1832, ויצא בראש צבאו כדי להילחם בצבא הטורקי. שני הצבאות נפגשו ב-14 באפריל 1832 ליד חומס שבמרכז סוריה, והצבא העות'מאני ניגף מפני הצבא המצרי. אבראהים פאשא שב וחידש את המצור על עכו, ובהיעדר כוח טורקי אשר יבוא להושיע את העיר, כניעתה הייתה לשאלה של זמן בלבד. ב-26 במאי 1832 נפרצו חומות העיר בשלושה מקומות, והיא נכנעה ביום המחרת, לאחר מצור בן חמישה וחצי חודשים בסך הכל.
תוצאות הקרב.
נפילת עכו החלה את תקופת השלטון המצרי בארץ ישראל ומושל עכו, עבדאללה פאשא, הוגלה למצרים. מסע הכיבוש של אבראהים פאשא המשיך צפונה ובסוף חודש יולי 1832 הושלם כיבוש סוריה כולה וכן נכבשו הערים טרסוס ואדנה שבדרום טורקיה.
עכו נותרה תחת שליטה מצרית למשך שמונה שנים, לאור הכיבוש המצרי והאיום שהציב כיבוש זה על השלטון העות'מאני התארגנו כוחות קואליציה בריטיים, אוסטרים ועות'מאנים אשר תקפו את ערי החוף בסוריה, לבנון וארץ ישראל במגמה להסיג את הצבא המצרי משליטתו באזורים אלו. עכו הושבה לשליטה עות'מאנית לאחר הפגזת עכו מהים בשנת 1840, הפגזה אשר גרמה להרס רב ואבדות כבדות בקרב הכוחות המצריים שהגנו על העיר. תוצאות ההפגזה הביאו לנסיגת צבאו של אברהים פאשה חזרה למצרים ולוויתורו של מוחמד עלי על השליטה בלבנט.
תיאודור הרצל (אוניית נוסעים)
תיאודור הרצל הייתה אוניית הנוסעים השלישית של חברת השיט הלאומית הישראלית צים ועד בניית האונייה שלום הייתה אוניית הדגל של החברה.
האונייה נקראה על שמה של אוניית המעפילים "תיאודור הרצל", ועל שם חוזה המדינה תיאודור הרצל.
את האונייה תכננו דורה גד ויחזקאל גד, בשיתוף האדריכלים אל מנספלד ומוניו גיתאי-וינרויב.