מה מקנה ההסמכה: מנתחי התנהגות מוסמכי הבורד האמריקאי רוכשים ידע מקצועי ומתעדכנים במידע חדש באופן שוטף. עליהם לצבור נקודות השתלמות שנתיות, לקבל סופרוויז'ן (הנחיה) ממנתחי התנהגות מוסמכים ולעמוד בדרישות הקוד האתי ודרישות נוספות עליהם מקפיד הבורד האמריקאי. במידה ואינם עומדים בקריטריונים, הבורד מוסמך לשלול את רישיונותיהם. בנוסף, עומדים המוסמכים תחת כללי אתיקה ברורים ונוקשים הנובעים מתוקף האחריות כלפי מטופליהם אותם נושאים.
בישראל שני ארגונים למנתחי התנהגות :
סביבת העבודה.
לרוב, סביבת העבודה תהייה בביתו של הילד בשעות אחר הצהריים לאחר בית הספר, לרוב הטרפיסט גם נוכח עם הילד בבית הספר בתור סייע/משלב. בהמשך סביבת העבודה יכולה להשתנות בהתאם לנושאים שעליהם רוצים לעבוד. כדוגמת חדר כושר, סופר ועוד.
בשלב הראשוני של הלימוד, הוא נעשה בתנאים מובנים. סביבת הטיפול קבועה ומוכרת לילד ובכך מקילה על הלימוד. רק תוכני הלימוד משתנים. העבודה נעשית ליד שולחן, ללא גירויים העלולים להסיח את דעתו של הילד, תוך מדידת ההתקדמות קבועה וברורה, ובשימוש מתוכנן של חיזוקים. בהמשך, העבודה נעשית בסביבה אחרת, שאינה מובנת. זאת בעצם ההכללה, כלומר לקיחת מיומנות שנלמדו בסביבה נטראלית יחסית (כדוגמת השולחן) ולאחר שמיונות זאת מושגת באופן זה מרחיבים את ביצוע המיומנות למצבים אחרים. לדוגמה ניתן לחשוב על קניות בסופר והתקשורת עם המוכר/ת. בתחילה תעשה עבודה אל מול הטרפיסט בבית שתדמה מצבים של קנייה בקופה. העבודה תהייה בהתאם לצרכיו של המטופל. מהמתנה בתור, הגשת המוצר, הקשבה למחיר, הוצאת הכסף, תשלום, המתנה לעודף וכולי. לאחר מכן כאשר מיומנות זו נעשית בהצלחה בבית תועבר מיומנות זו לסביבה חיצונית אמיתית וגם כן תנסה להיות בחנות קטנה למשל בלי הרבה לקוחות ולאחר מכן בסופר רועש וכן הלאה. המטרה היא לבנות את הפעולה בעזרת חווה של הצלחה ולבסוף להגיע למצב שבו הפעולה היא עצמאית ויכולה להעשות ללא לווי.
מקורות נוספים.
כיום מתורגמים לעברית רק שני ספרים של ב.פ. סקינר: "ביהייביוריזם" (1976) ו"מעבר לחרות ולכבוד" (1973). שני הספרים תורגמו על ידי עמשי לווין ויצאו לאור בהוצאת גומא.
ספר הלימוד העיקרי בתחום הוא ספרם של ג'ון קופר, וויליאם הווארד וטימות'י הרון בשם "Applied Behavior Analysis" שפורסם לאור בשנת 2007 (מהדורה שנייה). בשנת 2019 יצאה מהדורה שלישית לספר.
ספר הלימוד העיקרי בעברית הוא ספרו של ד"ר איתן אלדר - ניתוח יישומי של התנהגות - עקרונות והליכים.
שער ציון (פירושונים)
שער ציון (בית חולים)
שער ציון (נקרא לעיתים "שערי ציון") היה בית החולים היהודי הראשון ביפו ובית החולים הקהילתי הראשון בארץ.
פתח את שעריו בשכונה היהודית יפה נוף שברובע מנשייה בשנת 1891 כבית החולים "שער ציון" ונסגר ב-1921 כבית החולים הדסה (יפו) מיסודה של ההסתדרות הציונית הדסה.
שרת את קהילת יהודי יפו וחלוצי השכונות היהודיות החדשות שמחוץ לתוואי חומת העיר ללא הבדל זרם ועדה, את אנשי מושבות העלייה הראשונה, עולי העלייה השנייה וגם אוכלוסייה לא יהודית. ציביונו הציוני של בית החולים קם לו בזכות פעילותו הציונית הענפה של ד"ר מנחם שטיין מדמויות המפתח של המוסד.
מדרש השם.
ציון היא מטונימיה לארץ ישראל, והמושג שער ציון הוא דימוי לעיר יפו ונמלה, ובעקבות מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שהביאו לסגירתו בפני העלייה, לעיר תל אביב ונמלה, כשער הכניסה לעולים לארץ ישראל. מוסד נוסף של יהודי יפו שנחנך ב-1886 ונתכנה באותו השם הייתה ספריית שער ציון.
היסטוריה.
ראשיתה והתפתחותה של העזרה הרפואית היהודית ביפו קשורים קשר הדוק לגלי העליות לארץ ישראל ובראשם שני גלי העלייה הראשונה 1881-2 ו-1890. עד אז, העזרה הרפואית היחידה שניתן היה לקבל ביפו של היישוב הישן הייתה אחת משתיים: או מידי רופא מושבות הברון שפקד את יפו פעמיים בשבוע או מידי המיסיון שפתח ב-1880 בית חולים עם 18 מיטות, נהג לסגור את שעריו בקיץ, עלות שירותיו הייתה מחוץ להישג ידם של מרבית יהודי יפו, וזאת מלבד הקושי של יהודי להיעזר בשירותי המיסיון.
הניסיון הראשון לפתרון דחוק של סוגיית העזרה הרפואית הכמעט נעדרת מחיי קהילת יפו וקהילת פועלי המושבות, שבניגוד לאכרים נאלצו לשלם עבור הטיפול של רופא המושבות, נעשה ב-1886 על ידי "אגודת עזרת ישראל" שנוסדה באותה השנה ביפו על ידי האחים רוקח, חיים שמרלינג מוותיקי יפו, ואיש ביל"ו, הרופא הממשלתי ורופא המושבות ד"ר מנחם שטיין. האגודה שכרה בית ששימש כאכסניה, ספרייה ומרפאה "לכל נצרך ולא רק לאנשי יפו". המיזם הרפואי של 'עזרת ישראל' פעל במשך 5 שנים והקל אך במעט על המצוקה הרפואית בעיר. אין זיהוי למקום.
משכנו הראשון.
בקיץ 1891 נוספו לעולי הגל השני של העלייה הראשונה משנת 1890, חולי מגפת הקדחת שפשטה בארץ והחלופה היחידה למרפאה הקהילתית הייתה בית החולים של המיסיון. נוצר הצורך לשכור מבנה גדול יותר.
ביוזמה ובהון משותף של שמעון רוקח, ועד העיר יפו, אגודת עזרת ישראל, הוועד הפועל של חובבי ציון, לשכת 'שער ציון' של בני ברית ביפו, ובני קהילות בחו"ל אליהן נשלחו שד"רים מיוחדים, נשכר בית אגא יוסוף על קו "חוף אירשיד" בדרומו של רובע מנשייה ובראשית 1891 נוסד בית החולים 'שער ציון'. הבית הדו-קומתי כלל מרפאה, בית מרקחת, "בית אסם ותבשיל" ואת משרד ועד העיר. במגילת הייסוד של בית החולים נאמר שהוא פתוח "לכל בני ישראל, אשכנזים או ספרדים מבני העיר או מבני המושבים או מבני שאר הערים, ואפילו לאורחים העוברים ושבים או באים לרחוץ בים". שש עשרה מיטות בשישה חדרים נועדו לאשפוז חולים. בבית החולים עבדו ד"ר שטיין ו"רופא המושבות" ד"ר אהרן מאיר מזי"א. מנהלי בית החולים היו שמעון רוקח עצמו, ראש הוועד של קהילת יהודי יפו, ויחיאל מיכל פינס בעוד מנהלו הרפואי היה ד"ר מנחם שטיין. מזכיר בית החולים היה יעקב גולדמן. התגלעו מחלוקות בגין העברת כספים שנגבו לצורכי בית החולים למימון פעילות הוועד. נחתם חוזה לקבלת חולים עם ד"ר מנחם שטיין. התשלום עבור השירות הרפואי היה מדורג ולמחוסרי יכולת בחינם. חולים קשים זכו לביקורי בית ואספקת מזון על חשבון הקהילה. מיסים ללשכה ולועד ותרומות לא הצליחו לאזן את תקציב המוסד שהיה יותר מרפאה קהילתית מבית חולים. פעם אחר פעם עמד המוסד בפני סגירה בשל קשיי מימון ורק השתדלות משותפת של הוועד היהודי ותמיכת הממשלה העות'מאנית הצילה אותו.
משכנו השני.
בשנת 1898 רכש שמעון רוקח, בסיוע כספים שגייס מהברונית קלרה הירש, אלמנתו של מוריס הירש, חברת כי"ח, הברון רוטשילד וירושת וולף סגל איש העלייה הראשונה שצוותה לבית החולים, את בית הקונסול האוסטרו-הונגרי, יעקב פסקל, ש"חדריו מרווחים ואור ואוויר שוררים בהם", לימים, רחוב חסן בק, בשכונת יפה נוף שברובע מנשייה, כיום תחנת הדלק 'פז' מול בית התעשיינים. הבית בן 25 החדרים השתרע על נחלה של 13 דונם ונרשם בבית הדין השרעי ביפו כ'הקדש נייגו'.
בשנת 1899 עבר בית החולים למיקומו החדש.
ב-1912 חתמה קופת החולים לפועלים החקלאיים ביהודה על הסכם אשפוז ראשון עם בית החולים, שכלל תשלום דמי אשפוז לפועלים חולים ולנשותיהם שילדו בבית החולים.
מ'שער ציון' ל'הדסה (יפו)'.
לימים החל ב-1918 היה משכנו של בית החולים 'שער ציון' למשכנה של הדסה (יפו) טרם עבר בשנת 1921 לתחום מה שלימים נודעה כעיר תל אביב ושינה שמו לבית החולים הדסה (תל אביב).
מבנה בית החולים שימש לאחר סגירתו כסנטוריום ומשכן ל'מרחצאות דרום'. המבנה נהרס כליל במלחמת העצמאות.
בבית החולים עבדו במהלך שנות קיומו ד"ר יהודה לייב פוחובסקי, ד"ר סוניה בלקינד, ד"ר הלל יפה, ד"ר חיים חיסין וד"ר קרל לורץ'.
בורות ההריגה
יהודה לייב פוחובסקי
יהודה לייב (אריה ליאון) פוחובסקי (1 בספטמבר 1869, תר"ל, פלך מינסק, רוסיה (רוסיה הלבנה) – 10 במאי 1963, תל אביב) היה רופא, מראשוני המנתחים בארץ ישראל, מנהל בתי החולים "שער ציון" ו"גלעד" (ליולדות), ממייסדי תל אביב.
קורות חיים.
נולד בעיירה ניסוויץ שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (ברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי), בן להלל, סוחר תבואות, ולרחל בת ישעיהו הנדלס.
היה חבר אגודת חובבי ציון מנעוריו. למד רפואה באוניברסיטת חארקוב, והוסמך כרופא ב-1897. בכך היה מבין היהודים הראשונים באימפריה הרוסית שהותר להם ללמוד רפואה. עם תום לימודיו נסע לברלין על מנת להשתלם.
בשנת 1906 עלה לארץ ישראל והתגורר ביפו, בה שימש כרופא מנתח ומיילד, בבית החולים "שערי ציון", שהוקם בבית ערבי שכור ושימש את האוכלוסייה היהודית בעיר. לאחר מספר חודשים הוזמן למושבה רחובות ושימש בה כרופא הראשון של המושבה. הוא עזב את המושבה לאחר שספג איומים על חייו מידיו של שודד אלים שבנו נפטר על שולחן הניתוחים של פוחובסקי.
ב-1909 חזר ליפו והיה מראשוני המצטרפים לאגודת אחוזת בית. הוא היה חבר הוועדה שבחנה את אפשרויות ההתיישבות מבחינה רפואית ונמנה עם המכריעים לטובת אדמות כרם ג'באלי על פני חולות מקוה ישראל. בהגרלת המגרשים לאחוזת בית הגריל את המגרש ברחוב ליליינבלום 27 והקים בו בית גדול, דו-קומתי, אשר שימש, בנוסף למגורים, גם כמרפאה. בחצר הבית ניהל פוחובסקי משק חקלאי קטן ובו פרות, תרנגולות, אווזים וברווזים, עצי פרי וגן ירק.
בשנת 1911 מונה למנהל בית החולים "שערי ציון" ביפו (ששימש גם את אוכלוסיית תל אביב).