בשנת 1901, סמוך למקום בו מתחבר נהר הירמוך לנהר הירדן, וכן למקומו של גשר רומי עתיק, נרכשו אדמות בעמק הירדן על ידי יק"א. זמן קצר אחר כך עלו על הקרקע, במקום בו נמצאת כיום מנחמיה, מתיישבים אנשי העלייה הראשונה. בהמשך, הפקיעו השלטונות העות'מאנים את אדמות המקום, וב-1904 הועבר דרכן סעיף של מסילת הברזל החיג'אזית. סעיף המסילה החיג'אזית עבר על גשר שהוקם לצד הגשר הרומי. לאחר כיבוש הארץ על ידי הבריטים, בוטלה ההפקעה. בקיץ 1920 הוקם היישוב גשר נחלים על ידי קבוצת חלוצים, חלקם משוחררי הגדודים העבריים, והאחרים חברי גדוד העבודה. בשל מחלוקת על האופי הרצוי למקום: קיבוץ או מושב, הקבוצה התפרקה לאחר שנים אחדות. במקומם התיישבו בנקודה חברי קבוצת "אחדות" מירושלים והמקום שינה את שמו למשק גשר. ב-1925 הוקם גשר נוסף, לכלי רכב, מעט צפונה לגשר הרכבת. כך הפך המקום לצומת תחבורה חשוב, שכן דרך גשר זה עברה הדרך חיפה-אירביד-בגדאד. כן הוקמו, במעבר הגבול הסמוך, מצדו הירדני, בית מכס, ובנוסף, הוקמה בקרבת מקום, בצד הארץ ישראלי, תחנת הסגר לבהמות (קרנטינה). בסוף שנות העשרים הוקמה בסמוך, בתחום עבר הירדן, תחנת הכוח בנהריים. ב-1932 הוקם בעבר הירדן המזרחי תל אור, יישוב ובו שוכנו עובדי המפעל בנהריים ובני משפחותיהם. כן עבר במקום, מעט מדרום לגשרים, קו צינור הנפט עיראק-חיפה של חברת הנפט העיראקית (Iraq Petroleum Company-IPC). לנוכח חשיבותו האסטרטגית, הקימו הבריטים במקום את משטרת גשר.
באוקטובר 1934 העתיקו חברי משק גשר את מקומם, והקימו את אשדות יעקב. קיבוץ גשר הוקם בשלישית ב-1939, על ידי גרעין של הנוער העובד וגרעין של עליית הנוער מגרמניה. במהלך השנים הבאות, הצטרפו לקיבוץ קבוצות נוספות, בעיקר מגרמניה ומפולין. בשנת 1946 מנה הקיבוץ כ-180 תושבים.
השטח.
לקיבוץ גשר הייתה חשיבות אסטרטגית מרובה, שכן, בשל מיקומו, הוא שלט על מעבר חשוב שעל הירדן, הן עבור כלי רכב, הן עבור רכבות. כן עבר בסמוך, מדרום לקיבוץ, צינור הנפט של IPC, מעיראק לבתי הזיקוק בחיפה. הצינור עבר במקביל, מדרום, לואדי בירה (נחל תבור) ובחלקו הסמוך לגשר, שכנו הכפרים הערביים כאוכב אל-הווא (כוכב הירדן) ואלבירה (כיום ח'רבת אל בירה, כשני ק"מ מערבה מכוכב הירדן). הקיבוץ שכן על חלקה המזרחי של שלוחה היורדת מרמת סירין אל הירדן. צידה הצפוני של שלוחה זו, גבוה מעל סביבתו, ואף שולט על הערוץ. יתר חלקי השלוחה נמוכים יותר, אינם גבוהים בהרבה מן המישור ולפיכך נשלטים באש ובתצפית מן הגבעות שבשני צידי הירדן. בפרט, ממערב, חלשה על הקיבוץ רמת סירין, אשר הייתה משובצת באותה העת יישובים ערביים, כגון סירין (כיום ח'רבת סירין, כששה ק"מ צפונה מערבה מהקיבוץ) ועולם (ו' שוואית, כיום ח'רבת אולם, כק"מ וחצי מצפון לסירין), ואלה מנעו כל גישה מערבה. מצד שני, קיבוץ גשר שלט על הדרך היורדת מרמת סירין אל הירדן. השטח הסמוך למקום בו מתחברים הירמוך והירדן הוא מישורי בחלקו הצפוני, זה שבין הכנרת מצפון, ואשדות יעקב בדרום. מאשדות יעקב ודרומה, הופך השטח, ובו קיבוץ גשר, התוחם אותו מצפון, כמעט בבת אחת, לגבעי וחרוץ בוואדיות. כביש טבריה-בית שאן (כיום כביש 90) קישר בין גשר לעורף היהודי. בנוסף, עברה במקביל, ממערב, דרך עפר עתיקה בין גשר למנחמיה (כיום כביש 7188), ומשם לטבריה או לגליל התחתון. היישוב היהודי הסמוך היה תל אור-נהריים. מדרום לקיבוץ גשר נמצאה משטרת גשר, בניין מבוצר במיקום המאפשר שליטה באש ובתצפית, הן על גשרי הירדן, הן על רוב שטח הקיבוץ. מעט מדרום למשטרה שכן הכפר הערבי ג'יסר אל-מג'מע.
הכוחות המשתתפים.
יהודים.
על גשר הגן כוח אשר כלל את הלוחמים שבין התושבים ותגבורת מגדוד 'ברק' (גדוד 12) של חטיבת גולני. הלוחמים שבין התושבים קיבלו אימון כמקובל בארגון ההגנה: נשק קל, אימון פרט ואימון כיתה, וכן קורסים שונים. הגדוד הקצה לגזרה מאשדות יעקב ודרומה פלוגה אחת, ומחלקה מאותה פלוגה נערכה במשטרת גשר. הנשק המסייע כלל מרגמה 81 מ"מ ומקלע בינוני אחד. ב-29 באפריל (לאחר התקפת הלגיון, ר' בהמשך) נוסף נשק נ"ט: פיא"ט ורובה אנטי טנקי בריטי. במצורף, הגן על היישוב כוח בגודל פלוגה, בערך.
היישובים בעמק הירדן היו ערוכים לסיוע הדדי בעת הצורך. עם זאת, כיוון שלאחר תום המנדט, פלש הצבא הסורי בגזרת צמח, היו יישובי בקעת כנרות וחלק מחטיבת גולני נתונים בקרב עמק הירדן. לפיכך, אלה היו מוגבלים מאוד באפשרותם לסייע. לאחר קום המדינה, נהנה הצד הישראלי מסיוע אווירי ספורדי, ולקראת סיום הקרבות בגזרה, מסיוע של שני תותחי 65 מ"מ.
ערבים.
הלגיון וערבים בלתי סדירים.
הקיבוץ שכן בקרבה בלתי אמצעית לגבול בין ארץ ישראל לעבר הירדן, כאשר ממש על קו המים, מן הצד המזרחי, נמצא מחנה של חיל הספר העבר ירדני. עם פירוקו של זה, בפברואר 1948, עבר המחנה לרשות הלגיון הירדני. הלגיון העמיד מול גשר כוח בעוצמה של גדוד, בערך: שתי פלוגות, כיתת מקלעים, כיתת מרגמות 81 מ"מ, שני תותחים, ככל הנראה של שש ליטראות (57 מ"מ) ומחלקת משוריינים. כן היו תחת פיקודו, ככוח מסייע, כ-200 לוחמים בלתי סדירים. הלוחמים שבין ערביי הכפרים שברמת סירין ובעמק הירדן מנו כמה מאות, חמושים בנשק קל.
שתי העמדות העיקריות של הלגיון היו האחת על גשר הכביש, והשנייה, ממערב לירדן, בסמוך למסילת הברזל.
חיל המשלוח העיראקי.
חיל המשלוח העיראקי היה, בשלב הלחימה באזור גשר, בגודל של כשתי חטיבות. כוח זה כלל חטיבת חי"ר מוגברת ועוד גדוד חי"ר ממונע, שני גדודי תותחנים, גדוד שיריוניות, שתי פלוגות הנדסה, וכן יחידות קשר ורפואה. אלו קיבלו סיוע אווירי מטייסת אחת. כן הסתייע הצבא העיראקי, בימים שלאחר הפלישה, בכך שהצבא הסורי פלש ק"מ אחדים מצפונו, ריתק לגזרת בקעת כנרות את הכוח הישראלי שלמולו, וכן שמר במידת מה על אגפו הימני של הצבא העיראקי.
מלחמת העצמאות.
שלבים ראשונים.
לאחר החלטת החלוקה, אירעו באזור תקריות שונות עם ערביי הסביבה, כגון צליפות מן הצד העבר ירדני, התקפות על התחבורה בכביש לבית שאן, פגיעות וגנבות בשדות ובמטעים וכיוצא באלה. עם פרוץ המלחמה הוחל בבניין מקלט כללי ותעלות קשר אך עד סוף אפריל, העבודות לא הסתיימו. ב-12 במרץ 1948, נעשה ניסיון לשדוד את עדר הכבשים של המשק. לעזרת הרועים הגיעו חברים מהמשק ועובדים שנמצאו בסמוך. התפתח קרב מצפון לקיבוץ, השוד סוכל אך שני חברי קיבוץ נפצעו. אבדות הערבים לא ידועות. בבוקר 4 באפריל הונח מארב לאנשי המשק במטעי הבננות של הקיבוץ. בקרב שנערך, נהרגו שניים מחברי הקיבוץ. גם כאן, אבדות הערבים לא ידועות. ממש עד תום שלטון המנדט שררה תקווה כי נהריים תישאר נייטרלית, ונימוק מדיני זה שיבש את שילובה של זו האחרונה במערך ההגנה על גשר.
התקפת הלגיון הערבי.
ב-27 באפריל 1948 בשעה 17.00 גילתה התצפית בגשר כי הדגל הבריטי שהתנוסס על בניין משטרת גשר, הורד בחיפזון. משוריינים בריטים הגיעו לבניין ופינו את השוטרים הבריטיים לבית שאן. חברי גשר שלחו מיד כוח שנכנס למשטרה ונערך להגנתה. בנוסף, כוח תגבורת של גדוד 'ברק' עשה דרכו אל המשטרה, ובדרכו נתקל ביריות בודדות של הלגיון. אלה הקדימו כוחות ערביים בלתי סדירים, בעצמה של פלוגה, הערוכה בשלוש מחלקות, אשר נעו במורד ואדי בירה, גם כן כדי לתפוס את המשטרה סמוך ככל האפשר לפינוייה.
בשעה 20.00 החלה הפגזה קשה של הלגיון הערבי מתותחים, ממשוריינים וממרגמות, וזו לוותה באש מקלעים. ילדי הקיבוץ הועברו במהירות לבונקר המטה הקטן (המקלט, שהוכן לקראת ימי הפלישה, היה עדיין בעצם בנייתו). יתר הבלתי לוחמים רוכזו בחדר האוכל שקירותיו היו עבים יותר. הפצועים רוכזו במקלט שבנייתו טרם נשלמה. ההפגזה נמשכה כל הלילה. בין היתר, נפגע מכשיר הקשר, והקשר נותק. הייתה זו הפעם השנייה, לאחר קרב משמר העמק, בה יישוב עברי ספג אש תותחים.
למחרת, ב-28 באפריל 1948 נמשכה ההפגזה, וכתוצאה, כל הבניינים נפגעו. כן נעשה ניסיון להתקפה רגלית, אלא שהתוקפים, שלא הגיעו לכדי הסתערות, נסוגו לנוכח אש מן הקיבוץ. פרט לכך, לא היו ניסיונות התקפה נוספים והלגיון הסתפק באש ממרחק. במקביל, תגבורות מגדוד 'ברק' ומן המשקים בסביבה השתלטו, כמעט ללא התנגדות, על הגבעות שממערב לקיבוץ, לבל ייתפסו על ידי הערבים. עם זאת, צליפות מכיוון רמת סירין נמשכו לסירוגין גם בהמשך. שיירת סיוע של שני אוטובוסים משוריינים ורכב משוריין נוסף הגיעה לקיבוץ בדרך העפר, אף על פי שספגה אש בדרכה. זו הביאה לקיבוץ תגבורת, צוות רפואי, חומרי רפואה, תחמושת וכן מקלע בינוני על צוותו. בדרכה חזרה, אמורה הייתה לפנות את הילדים, כ-50 במספר. אולם כיוון שדרך הפינוי הייתה חשופה לאש הלגיון, אשר גברה עם הגעת השיירה, הוחלט כי הסיכון שבפינוי גדול מן הסיכון שבהישארות. ואכן, עד מהרה כלי הרכב נפגעו. אחד ממגיני הקיבוץ, הקשר, התנדב להתגנב לנהריים, על מנת להשיג הפסקת אש לפינוי הבלתי לוחמים. השליח הגיע, ובאמצעות מוכתר נהריים, אברהם דסקל, הוחל במשא ומתן עם הקצינים הבריטיים של הלגיון, ואלה נענו. כשחזר השליח לקיבוץ, ניתנה הוראה להפסיק את האש בשעה 14:00, אבל הלגיון לא קיים את ההבטחה והמשיך באש, אם כי בעצמה פחותה בהרבה. בשעות הצהרים התגנב אל הקיבוץ קשר, עם מכשיר קשר תקין, והקשר התחדש.
בלילה הגיע כתגבורת מחלקה מ'גולני', והילדים, עם כמה חברות קיבוץ וזקנים, פונו ברגל ובחסות החשיכה לאשדות יעקב (ובהמשך לחיפה). מפקד המחלקה משה כהן מהמושבה כנרת קיבל את הפיקוד הכולל על הגנת גשר.