כוונתם של הצרפתים הייתה להפיץ את רעיונותיהם המהפכניים למדינות אירופאיות נוספות, כולל לבריטניה. בתחילה נותרו הבריטים מחוץ לבריתות שנכרתו בין מדינות אירופה שניסו ללא הצלחה לתקוף את צרפת במטרה להשיב את המלוכה. תנועה לאומית חדשה וחזקה בצרפת מנעה מהם להניע כוחות גדולים חדורי מוטיבציה.
לאחר הוצאתו להורג של לואי השישה עשר, מלך צרפת ב-1793, הכריזה בריטניה מלחמה על צרפת. להוציא הפוגה קצרה בלחימה בין השנים 1802–1803, המלחמה בין שתי המדינות נמשכה באופן רצוף 21 שנים. במהלך תקופה זו גייסה בריטניה כמה קואליציות כנגד הצרפתים ומימנה את צבאותיהם של כמה מדינות אירופאיות כדי לאפשר להן להציב צבאות גדולים בשדה המערכה נגד צרפת. למרות זאת, נחלו צבאותיה של צרפת הצלחות ביבשה, הקימו מדינות גרורות כמו הרפובליקה הבטאווית והבריטים השקיעו את רוב כוחותיהם במערכות כנגד צרפת בקריביים, עם הצלחה חלקית.
איחוד בריטניה הגדולה ואירלנד.
ב-1798 פלשו כוחות צרפתים לאירלנד כדי לסייע ל"אירים המאוחדים" (Society of United Irishmen) שניהלו מרד. למרד הצטרפו מורדים רבים אך הוא דוכא על ידי כוחות בריטים ואירים לויאליסטים. החשש של ניסיונות נוספים ליצור מדינת לוויין צרפתית באירלנד הוביל לחקיקתו של חוק האיחוד של 1800 שמיזג את כתרי בריטניה הגדולה ואירלנד ויצר ב-1801 את הממלכה המאוחדת.
המלחמות הנפוליאוניות.
ב-1799 עלה לשלטון בצרפת נפוליאון בונפרטה, שסיים את העידן המהפכני בצרפת ויצר דיקטטורה (ב-1804 הוא הכתיר את עצמו כקיסר). לאחר שהוא נחל ניצחון מזהיר כנגד המעצמות האירופאיות האחרות, שקל נפוליאון לפלוש לבריטניה, אך תוכניותיו נגנזו עקב השמדת הצי הצרפתי-ספרדי בקרב טרפלגר.
בתגובה אסר נפוליאון על כל המדינות באירופה שהיו בשליטתו לסחור עם בריטניה. הוא קיווה שהאמברגו יבודד את בריטניה באופן חמור ויחליש אותה, אך מספר מדינות המשיכו לסחור עם בריטניה בניגוד למדיניותו של נפוליאון. למרות זו השפעתו של נפוליאון התגברה ברחבי היבשת.
ב-1808 פלשו כוחות צרפתים לפורטוגל בנסותם לשבש את סחרה של בריטניה והפכו את ספרד למדינה גרורה. הבריטים הגיבו בשליחת כוח תחת פיקודו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון שכבש את ליסבון. נפוליאון שיגר כוחות גדולים יותר לחצי האי האיברי, שהפך לשדה המערכה העיקרי בין שתי המדינות. תוך כדי שהיא כורתת ברית עם הספרדים ועם הפורטוגזים, הנחילה בריטניה שורה של תבוסות לצרפתים והתמודדה עם סוג חדש של לוחמה, "גרילה". יחד עם הקואליציה האירופאית שקמה לתחייה, פלשו הבריטים לדרום צרפת ואילצו את נפוליאון לצאת לגלות באי אלבה ב-1814.
לאחר שהוא נמלט מאלבה ואיים להחזיר ליושנה את האימפריה הצרפתית, הובס נפוליאון בפעולה משולבת בריטית, פרוסית והולנדית בקרב ווטרלו. עם תמיכה בריטית חזקה, הוחזרה המונרכיה של בית בורבון ולואי השמונה עשר הוכתר כמלך צרפת. המלחמות הנפוליאוניות היו ההזדמנות האחרונה בהן נלחמו בריטניה וצרפת זו כנגד זו, אך בשום אופן לא ציינו את סופה של היריבות בין שתי האומות. למרות תבוסתו הסופית, המשיך נפוליאון להיות גיבור לאומי בצרפת בשל ניצחונותיו הרבים על המונרכיות שאוגדו בקואליציות השונות.
ראשית המאה ה-19.
אף על פי שבריטניה נכנסה למלחמות הנפוליאוניות כשכוחה מותש, היא יצאה מקונגרס וינה ב-1815 כאחת המעצמות הכלכליות, הצבאיות והתרבותיות המובילות בעולם. צרפת אף היא התאוששה מתבוסתה בווטרלו עד מהרה כדי לתפוס את מקומה על הבמה העולמית.
למרות עוינותן ההיסטורית, נעשו שתי המדינות בעלות ברית פוליטיות בעל כורחן, כאשר שתיהן החלו להפנות את תשומת לבן להשתלטות על שטחים חדשים מחוץ לאירופה. הבריטים פיתחו את המושבות שלהן בהודו ובקנדה והתיישבו באוסטרליה, השקיעו את כוחותיהם בכמה יבשות שונות כדי ליצור את מה שכונה האימפריה הבריטית השנייה.
הצרפתים והבריטים סיפרו אלה על אלה בדיחות סטראוטיפיות וגם כאשר הם לחמו אלה לצד אלה בזמן מלחמה, הם מתחו ביקורת הדדית על הטקטיקות של בעלי בריתם.
כפי שאמר פעם קצין הצי המלכותי לפריבטיר הצרפתי, רובר סורקוף (Robert Surcouf): "אתם הצרפתים נלחמים עבור הכסף, בעוד שאנו הבריטים נלחמים עבור הכבוד". סורקוף השיב לו: "אדוני, כל אחד נלחם למען מה שאין לו". על פי המסופר, אמר פעם דיפלומט צרפתי ללורד פלמרסטון: "אם לא הייתי צרפתי, הייתי שואף להיות אנגלי". על כך השיב לו פלמרסטון: "אם לא הייתי אנגלי, הייתי שואף להיות אנגלי". אמירה נוספת מיוחסת למרשל הצרפתי פייר בוסקה (Bosquet), שצפה בהסתערות הבריגדה הקלה הכושלת במלחמת קרים: "זה מופלא, אך זו לא מלחמה" (C'est magnifique, mais ce n'est pas la guerre). בסופו של דבר, היחסים בין שתי המעצמות הגיעו למי מנוחות.
מהפכת יולי וראשית התקופה הוויקטוריאנית.
ב-1830 התחוללה בצרפת מהפכת יולי, ולואי פיליפ, מלך הצרפתים עלה על כס המלכות. בניגוד לכך, ב-1837 החלה תקופת מלכותה של המלכה ויקטוריה באווירה רגועה הרבה יותר. המעצמות האירופאיות העיקריות, רוסיה, אוסטריה והממלכה המאוחדת, ובמידה מסוימת גם פרוסיה, היו נחושות בדעתן לפקוח עין על צרפת, וכך צרפת הקפידה תמיד על מדינות חוץ זהירה. לואי פיליפ היה בעל ברית של בריטניה, המדינה שצורת המשטר שלה היה הדומה ביותר לזה של צרפת, ושל שר החוץ הלוחמני שלה, הלורד פלמרסטון. בשנת מלכותו הראשונה של לואי פיליפ הוא סירב לקבל את כתר מלכות בלגיה במהלך מלחמת העצמאות שלה. תחת זאת הוא הסכים למדיניות הבריטית שתמכה בעצמאות לבלגים. למרות הראוותנות של שר החוץ הצרפתי, אדולף טייר (Adolphe Thiers), שטען שצרפת תוכל להגן על שלטונו של מוחמד עלי, לא נשלחו כל תגבורות למצרים וב-1840, לגודל המבוכה הצרפתית, אולץ מוחמד עלי על ידי המעצמות לחתום על הסכם לונדון (1840). היחסים בין שתי המדינות התקררו שוב בתקופת ממשלותיהם של פרנסואה גיזו ורוברט פיל. חילוקי דעות בין ממשלות בריטניה וצרפת היו גם ב-1846 על רקע שאלת נישואיהן של איזבלה השנייה, מלכת ספרד ושל אחותה הצעירה.
הקיסרות השנייה.
בראשית שנות הארבעים של המאה ה-19 נבטו הניצנים הראשונים של ההסכמה הלבבית שתחתם 60 שנה מאוחר יותר. בכל אופן המונח מתועד לראשונה במסמכים מהתקופה. הראשונים שהניעו את תהליך ההתקרבות בין שתי המדינות היו שרי החוץ הלורד אברדין ופרנסואה גיזו. בשנת 1848 נבחר לתפקיד נשיא צרפת לואי-נפוליאון בונפרטה והכתיר את עצמו כקיסר נפוליאון השלישי ב-1851. נפוליאון השלישי דגל במדיניות התפשטות טריטוריאלית של צרפת תוך השתלבות שלה בקולוניאליזם באפריקה כשהיא מייסדת מושבות חדשות, במיוחד בהודו-סין. הבריטים נזעקו, ואיישו רשת של מבצרים בדרום אנגליה שנועדו לקדם פלישה צרפתית. ללורד פלמרסטון, שכיהן כשר החוץ וכראש הממשלה, היו קשרים אישיים הדוקים עם אישי ממשל צרפתים, בעיקר עם נפוליאון השלישי עצמו. מטרתו של פלמרסטון הייתה למסד יחסי שלום עם צרפת כדי שלבריטניה תהיה יד חופשית ביחסיה הדיפלומטיים ברחבי העולם. נפוליאון השלישי דגל במדיניות חוץ פרו-בריטית והיה נחוש בדעתו לרצות את ממשלת בריטניה שידידותה עם צרפת הייתה חשובה לו.
שתי האומות היו בעלות ברית צבאיות במהלך מלחמת קרים (1853 - 1856). מטרתן המשותפת הייתה לרסן את כוונות ההתפשטות של רוסיה מערבה ואת האיום שהיא היוותה לאימפריה העות'מאנית. בכל אופן, כאשר בריטניה גילתה שנפוליאון השלישי ניהל משא ומתן חשאי עם רוסיה על יצירת ברית לאחר המלחמה כדי שיוכל להיות הכוח הדומיננטי באירופה, היא ויתרה מיד על תוכניותיה לסיים את המלחמה על ידי תקיפתה של סנקט פטרבורג. תחת זאת סיכמה בריטניה עם רוסיה על שביתת נשק ובלי שהושגה אף אחת ממטרות המלחמה.
בריטניה וצרפת שיתפו פועלה גם במלחמת האופיום השנייה ושיגרו כוח משותף לבירה הסינית פקינג כדי לכפות הסכם על שושלת צ'ינג. ב-1859 נפגש נפוליאון השלישי, תוך שהוא עוקף את הגוף המחוקק (Corps législatif), שהיה לו חשש שהם לא יאשרו סחר חופשי, ונפגש עם הרפורמטור המשפיע ריצ'רד קובדן (Richard Cobden). ב-1860 נחתם בין שתי המדינות הסכם קובדן-שבלייה לסחר חופשי.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית נותרו שתי המדינות נייטרליות. צרפת הייתה קרובה לתמיכה בקונפדרציה. הפסקתם של משלוחי הכותנה גרם לשפל בתעשיית הטקסטיל, כתוצאה מכך נוצרה אבטלה וקריאה להתערבות שתפתח מחדש את קווי הסחר. בסופו של דבר סירבה בריטניה להצטרף למלחמה וצרפת יישרה אתה קו בנושא.
נפוליאון השלישי ניסה לגייס את תמיכתה של בריטניה בצעד שיאפשר לנסיך האוסטרי מקסימיליאן למלוך כמקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו, אך הבריטים לא היו מוכנים לשום צעד שלא יבטיח את תשלום חובם הכספי של המקסיקנים. כתוצאה מכך נאלצו הצרפתים להתערב באופן עצמאי במקסיקו. ארצות הברית עזרה למשטרו של בניטו חוארס והצרפתים הסיגו את כוחותיהם. מקסימיליאן, שהיה מלך בובה שלהם, הוצא להורג על ידי המקסיקנים.
כאשר הודח נפוליאון השלישי מתפקידו ב-1870, הוא נמלט לאנגליה שבה הוא חי עם משפחתו בגלות. ממשלת הרפובליקה הצרפתית השלישית המשיכה במדיניות של יחסים חמים עם בריטניה, בעיקר לאור עלייתה של הקיסרות הגרמנית.
התקופה הוויקטוריאנית המאוחרת.