ב-1922 הקים ג'ף דניין (Jef Denyn) במכלן את בית הספר הראשון בעולם לנגינה על מגדל פעמונים (Carrilon) . 'בית הספר המלכותי לנגינה על פעמוני מגדל' (Koninklijke Beiaardscholl) הנקרא על שם המייסד. בבית ספר זה למדו רוב נגני מגדלי הפעמונים של המאה ה-20, ויש בו ספריה וארכיון עשירים. בחודש יוני 2019, הוכר בית הספר כאתר מורשתשל אונסקו. על תרומתו בשימור ופיתוח תרבות הנגינה במגדל פעמונים.
בתי אריגה לשטיחים.
במכלן כמו בעוד ערים בארצות השפלה ארגו שטיחים כבר במאה ה-16.מומחיותם הייתה כה גדולה שאצילי ארצות אחרות ניסו לשדל אורגים פלמיים להגר אליהם. במכלן נמצא בית האריגה 'דה ויט' (De Wit) שהוקם ב-1898 על ידי תיאו דה ויט שעבד לפני כן בבית האריגה בראקני (Braquenies). בבנין העתיק שבו שוכן בית האריגה אפשר לראות תערוכה של שטיחים עתיקים, מודרניים וכן אפשר לצפות מרחוק על אולם שבו מתקנים שטיחים עתיקים שנארגו לפני כמה מאות שנים. בין יתר השטיחים המיוחדים שנארגו שם, בין 1952 -1954 נארג שם השטיח הענקי 'השגי אנוש בעולם' (Human Achievements in the) התלוי בבנין האו"ם בניו יורק.
הרקליאופוליס מגנה
הרקליאופוליס מגנה הוא שמה היווני של עיר הבירה של המחוז העשרים של מצרים העתיקה. שמה של העיר לאורך השנים היה: הֵנֶן – נֶסוּת שמשמעותו "הבית של ילד המלכות", לאחר מכן שונה שמה ל- הנָס בקופטית ו- אחנס בערבית של ימי הביניים. שמה של העיר היום: איחנסיה אום אל-קימאם, שפירושו "אמא של שברי החרס". העיר שכנה באזור אל-פיום של היום.
העיר הייתה בירת מצרים התחתונה בתקופות של השושלת התשיעית והשושלת העשירית אשר שלטו בתקופת הביניים הראשונה. לאחר האיחוד של מצרים התחתונה ומצרים העליונה לממלכה אחת חשיבותה של העיר ירדה.
בתקופה העתיקה העיר הייתה מרכז הפולחן לאל הַרישֶף. אצל היוונים היה מזוהה עם הרקולס.
האגדה מספרת שבעיר היה לבירינת ענק, אבל לא נמצאו כל שרידים לכך בשטח.
ארכאולוגיה.
הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי חפר באתר בין השנים 1903 – 1904. הממצאים באתר כללו שרידים של העיר מתקופות של השושלות התשיעית והעשירית, וכן שרידים של העיר מתקופת הביניים השלישית (המאה ה-11 לפנה"ס – המאה ה-7 לפנה"ס). נמצאו שרידים נרחבים של מקדשים מתקופות הממלכה התיכונה והאימפריה החדשה, בתי מגורים מהתקופה הרומית. האתר ממשיך להיחפר עתה על ידי משלחת ספרדית אשר מתמקדת בעיקר בבתי קברות של תקופת הביניים הראשונה. הממצאים של פיטרי כללו פסלון מזהב מתקופת הביניים השלישית של האל המקומי הרישף. הפסל נמצא עתה במוזיאון לאומנות יפה בבוסטון, פסלונים מטרה קוטה ומנורות.
דיגניטאס
דיגניטאס (בלטינית: Dignitas) הוא מושג חברתי-ערכי שהיה קיים בחברה הרומית העתיקה לציון מעמדו האישי-איכותי והמוסרי של אדם, ועבר ממנה להגות העולם המערבי.
למילה דיגניטאס אין תרגום ישיר לעברית (או לאנגלית). משמעות המילה דומה לכבוד או כבוד האדם, במובן של סך הכבוד שצבר האדם בקהילה במהלך חייו.
דיגניטאס היה מורכב מיוקרה, מוניטין, שם טוב, מידות מוסריות, ודעת הבריות על האדם. הצטיינות בקרב עזרה להשגת דיגניטאס וגם הוולדות למשפחה בעלת דיגניטאס גבוה.
על פי מילון אוקספורד דיגניטאס כלל בתוכו התאמה, כשירות, ערך (במובן של מצב של להיות ראוי ל...), סטטוס חברתי, כבוד והערכת הבריות.
הדיגניטאס היה רכושו החשוב ביותר של האציל הרומי. גם אם איבד את הונו ושמר על הדיגניטאס שלו זכה לכבוד רב והיה יכול להעמיד עצמו לבחירה.
המונח דיגניטאס מוזכר בכתביהם של סופרים רבים בני התקופה, בהם קיקרו, טיטוס ליוויוס וטקיטוס.
המילה האנגלית דיגניטי - הניתנת לתרגום כ"כבוד האדם" נגזרה משורש זה.
דיגניטס
ז'אק דרוז'י
זאק דרוז'י (בצרפתית: Jacques Derogy; 24 ביולי 1925 – 30 באוקטובר 1997, פריז) היה סופר ועיתונאי, מחלוצי העיתונות החוקרת בצרפת, וראש מחלקת המחקר של שבועון החדשות "ל'אקספרס" (L'Express). ראה בז'אן-פול סארטר את מורו המחשבתי.
קורות חיים.
נולד בשנת 1925 בשם ז'אק ויצמן למשפחה יהודית מתבוללת שמוצאה היה מיהודי האפיפיור. במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית כמחאה על חקיקת חוקים כנגד יהודים וזרים, על ידי משטר וישי. עם התחלת עבודתו העיתונאית בחר בשם העט "דרוז'י".
ביולי 1947 נשלח דרוז'י מטעם העיתון הפריזאי השמאלני "פראן טירר" אל נמל "פורט דה בוק" שבחופה הדרומי של צרפת, כדי לסקר את גירושם של מעפילי ספינת אקסודוס. המפגש של העיתונאי הצעיר, היהודי המתבולל, עם בני עמו הכלואים באוניות הבריטיות שסיפונן עטור גדרות תיל, גרם לו להפסיק להתנגד לציונות ולכתוב את ספרו "פרשת אקסודוס באור חדש". ספר זה זכה בשנת 1970 בפרס "אוז'ורדואי" הניתן מדי שנה בצרפת, לספר שנושאו מדיני או פובליציסטי.
כתב גם ב"האנושות" ביטאונה של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, ידוע מחקרו הרציני בנושא ההפלות הבלתי חוקיות בצרפת.
בין השנים 1959–1987 עבד דרוז'י כעיתונאי בשבועון הנפוץ ל'אקספרס, שם הוא התפרסם בזכות החקירות העיתונאיות הרבות שלו, שלעיתים קרובות נערכו בצוותא עם העיתונאי ז'אן מארי פונטאו.
דרוז'י נפטר בגיל 72 ממחלת הסרטן ונקבר בפריז בבית הקברות מונפרנאס. השבועון ל'אקספרס, בו עבד 25 שנים הקים קרן על שמו, המעניקה פרסים לעיתונאים חוקרים מצטיינים.
מחנה מעצר
פולט גודארד
פולט גודארד (באנגלית: Paulette Goddard; 3 ביוני 1910 - 23 באפריל 1990) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית, אשר בתחילת הקריירה שלה הייתה דוגמנית אופנה לילדים, והכוכבת המרכזית במספר הפקות של אולפני סרטי פרמאונט לברודוויי בשנות ה-40, כגון "נערות זיגפלד". היא נישאה למספר גברים ידועים, הכוללים את: צ'ארלי צ'פלין, ברג'ס מרדית' ואריך מריה רמרק, והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1943 על הופעתה בסרט "כה בגאווה נריע".
שנותיה הראשונות.
גודארד נולדה בשם מריון פולין לוי, בקווינס שבלונג איילנד. היא בתם היחידה של: ג'וזף ראסל לוי, יהודי, ואלטה מאי גודארד, אפיסקופאלית הוריה התגרשו בילדותה, והיא גודלה על ידי אימה. אביה נעלם מחייה, אך חזר אליהם בשנות ה-30 המאוחרות, רק לאחר שנהייתה כוכבת. בתחילה המערכת היחסים ביניהם הייתה לבבית, הם הלכו יחד להקרנות בכורה של סרטים, עד שהוא תבע אותה על כך שנאמר במגזין מסוים שהוא נטש אותה בילדותה. הם מעולם לא התפייסו, ובמותו, הוא השאיר לה בצוואתו דולר אחד בלבד. יחסיה עם אמה היו טובים מאוד, ואחיו של סבה, צ'ארלס גודארד, עזר לה בתחילת הקריירה שלה.
קריירה.
הופעת הבכורה שלה על הבמה הייתה בהצגה הסאטירית של פלורנץ זיגפלד "No Foolin" בשנת 1926. שנה לאחר מכן היא שינתה את שם משפחתה, לשם גודארד, כשם משפחתה של אמה, ונישאה לטייקון אדגר ג'יימס שבמקצועו היה איש עסקים. היא עברה לצפון קרולינה כדי להיחשף לחברה הגבוהה של דרום ארצות הברית, אך התגרשה ממנו בשנת 1930, וקבלה ממנו סכום גדול מהסכם הגירושין.
לאחר שחתמה על חוזה עם אולפני האל רוץ' היא הגיעה עם אמה להוליווד, והחלה להופיע בקטעים קצרים במספר סרטים, שם בין היתר הופיעה עם לורל והארדי. היא הצטרפה לחברת ההפקה של סמואל גולדווין (מאוחר יותר מבעלי חברת מטרו גולדווין מאייר) והצטרפה ל"נערות גולדווין" שכללו כוכבות-לעתיד-לבוא כבטי גרייבל, לוסיל בול ואחרות שהשתתפו כשחקניות ורקדניות במופעים קולנועיים מוזיקליים בכיכובו של אדי קנטור.
ב-1932 פגשה את צ'ארלי צ'פלין והחלה תקופה בת שמונה שנים של שיתוף פעולה מקצועי ואישי בין השניים. היא השתתפה בסרטו "זמנים מודרניים" מ-1936, והפכה לכוכבת. למרות שב-1940 בבכורת "הדיקטטור הגדול", בו כיכבה לצידו של צ'אפלין, הציג צ'אפלין את גודארד כאשתו, לא ברור האם היא אכן הייתה אשתו בפועל כיוון שצ'אפלין מסר בנדון גרסאות שונות. סמוך לאחר מכן השניים נפרדו. במהלך 1936 הכירה את ג'ורג' גרשווין וקיימה עמו מערכת יחסים של מספר חודשים.
בין סרטיה הבולטים בשנות ה-30 וה-40 היו " The Young in Heart" (1938) לצד דאגלס פיירבנקס וג'נט גיינור, "Drama school" ("בית ספר לדרמה"; 1938), "The Women" ("הנשים"; 1939) בבימויו של ג'ורג' קיוקור לצד ג'ואן קרופורד ונורמה שירר, "The Cat and the Canary" ("החתול והכנרית") עם בוב הופ, "Second Chorus" ("המקהלה השנייה") יחד עם פרד אסטר בו פגשה את בעלה הבא, ברג'ס מרדית'. ב-1944 הייתה מועמדת לפרס אוסקר היחיד שלה לתפקיד משנה בסרט "כה בגאווה נריע" בבימויו של מרק סנדריץ', סרטה המצליח ביותר היה "Kitty" (1945). ב-1946 שיחקה בסרט "The Diary of a Chambermaid" ("יומנה של חדרנית") לצד ברג'ס מרדית'.
בשנים שלאחר מכן הופיעה במספר תפקידים קטנים.
במהלך הפקת "חלף עם הרוח" הייתה מועמדת לתפקידה של סקרלט או'הרה, אך לא נבחרה (במקומה נבחרה לגילום התפקיד ויוויאן לי). נטען שהיא אבדה את התפקיד לא בשל כישרון המשחק אלא בשל המצב הלא ברור של נישואיה לצ'אפלין, בתקופה בה חל בהוליווד קוד מוסרי מחמיר.
חייה האישיים.
גודארד הייתה נשואה לצ'ארלי צ'פלין בין השנים 1936–1942, ולאחר מכן לשחקן ברג'ס מרדית' בין השנים 1944–1949. במהלך נישואיהם היא עברה הפלה טבעית, ולא היו לה ממנו ילדים. ב-1958 נישאה לסופר הגרמני, אריך מריה רמרק, והם נשארו ביחד עד למותו בשנת 1970.
גודארד קיבלה טיפול, די יעיל, למחלת סרטן השד ממנה סבלה, אם כי הניתוח שעברה היה מורכב והוסרו ממנה מספר צלעות. מאוחר יותר עברה לגור בעיירה בשווייץ, שם נפטרה מאמפיזמה כמה שבועות לפני יום הולדתה ה-80. נקברה בבית הקברות 'רונקו' לצד אריך מריה רמרק ואמה.