ב-30 בנובמבר 2015 לקה מיזוקי בהתקף לב, ונפטר בבית חולים בטוקיו.
פרסים והוקרה.
בעיר הולדתו של מיזוקי יש רחוב המוקדש להנצחתו, בדמות 120 פסלי ארד הממחישים את הדמויות שיצר, ומוזיאון המציג את יצירותיו ותולדות חייו.
בשנת 2016 זכה בפרס אייזנר על הסדרה "תקופת שווה".
טייסת 7 בחיל האוויר הדרום אפריקאי
טייסת 7 הייתה יחידה של חיל האוויר הדרום אפריקאי ששירתה במלחמת העולם השנייה ובדרום אפריקה בין השנים 1951–1992. במהלך המלחמה לחמה במדבר המערבי ובים האגאי, איטליה וציילון. הטייסת לא הייתה פעילה מסוף המלחמה ועד 1951. הוקמה מחדש לשתי תקופות של שירות פעיל עד 1992 ואז פורקה בפעם האחרונה.
היסטוריה.
טייסת 7 הוקמה כיחידה של חיל האוויר הדרום אפריקאי ב־12 בינואר 1942 בתחנת האוויר זווארטקופ. צוידה במטוסי הרווארד ומוהוק ומפקדה היה דאגלס לופטוס. באפריל 1942 צוידה מחדש בהוריקן Mk Is ואז הועברה למצרים. מיולי 1943 ועד לסיום המלחמה באפריקה הטייסת צוידה בספיטפייר Mk Vs והוטלה עליה משימת ליווי שיירות ומשימות יירוט מטוסי קרב.
ב-10 בספטמבר 1943 הוזמנו לקפריסין שישה טייסים ודקוטה DC-3 עם צוות קרקע להקים בסיס מתקדם שיספק כיסוי אווירי לפלישה המתוכננת לאיי הדודקנס. התברר כי הכוונה הראשונית הייתה כי הטייסת, המורכבת משישה מטוסי ספיטפייר, תהווה כיסוי אווירי לקראת הפלישה המתוכננת. ב-13 בספטמבר הצטרפו לטייסת שני ספיטפיירס נוספים וכולם פעלו מהאי קוס. מאוחר יותר הצטרפו אליהם טייסת 74 מחיל האוויר המלכותי, אך התקפות הלופטוואפה על קוס פגעו קשות בשדות התעופה הפרימיטיביים ולאחר לחימה אווירית אינטנסיבית נותר בטייסת ב-1 באוקטובר רק ספיטפייר אחד שמיש. ב-3 באוקטובר החלו נחיתות גרמניות ואנשי ה-SAAF נאלצו לברוח בכל דרך אפשרית - חלקם עברו לטורקיה בסירות קטנות ואחרים פונו חזרה למצרים עם כוחות היבשה הנסוגים של בעלות הברית. עד לכינוס מחדש במצרים איבדה הטייסת שישה קצינים שנהרגו או נעדרו ו-15 בעלי דרגות מש"ק, במחיר של 12 מטוסי אויב שהופלו. הטייסת נשארה במצרים כמה חודשים, ובאפריל 1944, כשהיא מצוידת בספיטפייר Mk lXs, הצטרפה שוב לגף מספר 7 באיטליה.
לאחר כניעת הכוחות הגרמניים באיטליה נשלחה הטייסת למזרח הרחוק, אך המלחמה במזרח הסתיימה לפני שניתן היה לפעיל את הטייסת. לאחר מכן חזרה לציילון ומשם לדרום אפריקה. הטיסות פורקה ב-10 בספטמבר 1945.
הטייסת עברה רפורמה בתחנת האוויר יסטאפלט באוגוסט 1951 והייתה מצוידת במטוסי הרווארד. פוזרה שוב ב-1959. הוקמה פעם נוספת ביאנגספילד ב-1 באוגוסט 1961 ומאוחר יותר עברה ליסטאפלט ב-1969. הטייסת קיבלה את Impala Mk Is. בשנת 1977 הועברה לשדה התעופה הבינלאומי של קייפטאון וב-1978 הוא הועברה שוב ל-AFB לנגבנוונג ול-AFB פיטסבורג. הטייסת פורקה בדצמבר 1992.
מרצדס EQ (פורמולה אי)
קבוצת מרצדס EQ היא קבוצה מרוצים, השייכת ליצרנית המכוניות הגרמנית מרצדס-בנץ, המתחרה באליפות הפורמולה אי. הקבוצה הצטרפה לאליפות בעונת 2019/2020 ועונה לאחר מכן זכתה בתואר אליפות כפול: אליפות הנהגים (ניק דה פריס) ואליפות היצרנים. למרות ההצלחה הודיעה הקבוצה על כוונתה לפרוש מהאליפות בתום עונת 2021/2022, בתום שלוש עונות בלבד.
היסטוריה.
בחודש יולי 2017 הודיעה מרצדס-בנץ על כוונתה להצטרף לאליפות הפורמולה אי החל משנת 2019. לשם כך הודיעה מרצדס על פרישה מאליפות גרמניה למכוניות תיור (DTM) בסוף עונת 2018.
בעונת 2018/2019 החלה מרצדס לקחת חלק באליפות בשיתוף פעולה עם קבוצת HWA שרכשה את המנועים מקבוצת ונטורי. הקבוצה החתימה את גארי פאפט, שהתחרה עבור מרצדס באליפות ה-DTM בעונת 2018. בהמשך החתימה את סטופל ונדורן, שסיים את חוזהו בקבוצת מקלארן. הקבוצה סיימה את העונה במקום התשיעי עם 44 נקודות (35 נקודות לונדורן, 9 לפאפט).
במרץ 2019 הציגה מרצדס את המרצדס-בנץ EQ Silver Arrow 01, המכונית עימה תתחרה הקבוצה בעונת הבכורה שלה באליפות. המכונית השתתפה במספר אירועים שונים במהלך השנה, כולל תערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה. בספטמבר אותה שנה הציגה מרצדס רשמית את קבוצת מרצדס-בנץ EQ, שהתבססה על יסודותיה של קבוצת HWA. ונדורן נשאר כנהג בקבוצה ואליו הצטרף הזוכה באליפות הפורמולה 2 ניק דה פריס. מרצדס הכריזה כי תהפוך לספקית המנועים של קבוצת ונטורי. במרוץ סיום העונה, שהתקיים בברלין, השיג ונדורן את הניצחון הראשון עבור הקבוצה. דה פריס סיים שני, והשיג את הפודיום הראשון עבורו בקריירה. בסיום העונה דורג ונדורן שני באליפות הנהגים, עוד הקבוצה דורגה במקום השלישי.
ונדורן ודה פריס נשארו נהגי הקבוצה גם בעונתה השנייה. גם החוזה לאספקת מנועים לקבוצת ונטורי המשיך לעונה נוספת. הקבוצה שינתה במעט את שמה למרצדס EQ. דה פריס פתח את העונה עם ניצחון במרוץ הפתיחה שהתקיים בערב הסעודית. בהמשך העונה השיג ניצחון נוסף. עד לסיום העונה הגיע לפודיום פעמיים נוספות וזכה באליפות הנהגים. ונדורן דורג תשיעי. פודיום (מקום שלישי) במרוץ סיום העונה העניק לקבוצה זכייה באליפות היצרנים. למרות ההישג הודיעה הקבוצה על כוונתה לפרוש מהאליפות בסיום עונת 2021/2022.
יחסי נמיביה–ספרד
יחסי נמיביה–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין נמיביה וספרד.
יחסים דיפלומטיים.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים החלו בשנת 1990, השנה בה ספרד פתחה שגרירות בווינדהוק, והם טובים מאוד עד היום. בין מדינות האיחוד האירופי, הרשויות בנמיביה מסתכלות על ספרד בחיבה מיוחדת. ספרד הייתה חלק מ-UNTAG (פעולת האו"ם האחראית על הבטחת המעבר ממצב של קולוניאליזם ו"אפרטהייד" לקיום בחירות חופשיות), ושלחה יחידה של חיל האוויר ושמונה מטוסים לנמיביה.
למרות השנים שחלפו, תמיכה זו לא נשכחה. נשיא SWAPO לשעבר ואבי המייסד של הרפובליקה, סם נוג'ומה, ביקר בספרד בשנת 1996. מאידך, מלכי ספרד ביקרו בנמיביה ב-1999. מאז נערכו כמה ביקורים רמי דרג, ואת האחרון ביצע שר החוץ של נמיביה בספרד בשנת 2013.
יחסים כלכליים.
באופן מסורתי, התעניינותה של ספרד בשוק נמיביה התמקדה כמעט אך ורק בניצול הדייג של המדינה האפריקאית והשקיעו כמה השקעות חשובות. אולם בשנים האחרונות גובר העניין מצד חברות ספרדיות בתחומים שונים בנמיביה: אנרגיה מתחדשת, תשתיות, נפט.
שיתוף פעולה.
יחסי שיתוף הפעולה לפיתוח ספרדי עם נמיביה החלו במקביל לעצמאות המדינה עם פתיחת משרד לשיתוף פעולה טכני (OTC) של ה-AECI בווינדהוק.
במשך שנים רבות הייתה נמיביה מדינה מועדפת לשיתוף הפעולה הספרדי, אך תוכנית האב IV לשיתוף פעולה ספרדי 2013–2016 כללה את נמיביה בין 9 המדינות באפריקה שמדרום לסהרה בה תוכנן לסגור או לעצב מחדש את התוכנית הנוכחית. כתוצאה מכך סגר ה-OTC בווינדהוק את שעריו באוגוסט 2015.
היקף הסיוע הרשמי לפיתוח (ODA) שקיבלה נמיביה השתנה מאוד בשנים האחרונות. בשנות ה-90, לאחר העצמאות, הוכפל נפח הסיוע הזר, עם ירידה מהירה לאחר השנים הראשונות של האלף החדש. בין 2007 ל-2010 חלה עלייה בסיוע שהוענק למדינה, והסיוע פחת שוב משמעותית מ-2011. בתקופה 2005–2012 הסיוע הכולל של ספרד במדינה הגיע ל-72 מיליון אירו, בעיקר באמצעות תוכניות דו-צדדיות של AECID ו-MAEC (49 מיליון) ותרומות לארגונים רב-צדדיים (10 מיליון).
למרות סגירת ה-OTC, שיתוף הפעולה הספרדי עדיין קיים בנמיביה באמצעות המרצה הספרדי ב-UNAM ובתוכניות אזוריות אחרות (עם האיחוד האפריקאי ועם NEPAD) ורב-צדדיות. מוסדות אחרים, כמו קרן CETMAR, מקיימים פעילויות שיתוף פעולה עם נמיביה.
אנה בלפר-כהן
אנה בלפר-כהן (נולדה ב-3 בנובמבר 1949) היא ארכאולוגית ופליאו-אנתרופולוגית ישראלית, פרופסור אמריטוס במכון לארכאולוגיה, באוניברסיטה העברית בירושלים ומומחית לפרהיסטוריה. בלפר-כהן חפרה וחקרה אתרים פרהיסטוריים חשובים רבים בישראל, כולל מערת היונים מערת כַּבַּארַה ואתרים נוספים כמו נחל עין גב I ואתר בנחל נקרות. היא עבדה גם שנים רבות בגאורגיה, שם תרמה תרומה חשובה לחקר הרצף הפלאוליתי של הקווקז לאור עבודתה באתרי המערות דזודזואנה, קוטיאס ומערת סטסורבליה. היא מומחית באנתרופולוגיה ביולוגית, אמנות פרהיסטורית, טכנולוגיה ליתית, התקופה הפלאוליתית העליונה, ראשית ישבת-הקבע בתרבות הנאטופית והמעבר לחיי הכפר בתקופה הנאוליתית.
בלפר-כהן פרסמה מאות מאמרים וערכה כמה ספרים. עבודותיה צוטטו רבות בתחום הארכאולוגיה הפרהיסטורית ובעיקר במחקרי התרבות הנאטופית.
בלפר-כהן נשואה, יש לה שני ילדים ומתגוררת בירושלים.
ראשית חיים וחינוך.
אנה בלפר-כהן נולדה ברובנו, אוקראינה בשנת 1949 להלינה (אלה) ויהודה בלפר. המשפחה עלתה לישראל בשנת 1956. לאחר סיום התיכון בעיר מגוריה פתח תקווה, החלה ללמוד לקראת התואר הראשון בארכאולוגיה במכון לארכאולוגיה, האוניברסיטה העברית בירושלים, שם גם קיבלה תואר שני (1981) ו דוקטורט (1988). כבר בלימודי התואר הראשון השתתפה בחפירות רבות בישראל, בקפריסין ובסיני. עבודת הדוקטורט של בלפר-כהן (בהנחיית פרופסור עופר בר-יוסף) הוקדשה לתרבות הנטופית במערת היונים. היא מונתה לפרופסור מן המניין במכון לארכאולוגיה, באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 2002. בין השנים 2005–2009 שימשה כראש המכון לארכאולוגיה באוניברסיטה. בשנים 2014 עד 2018 הייתה ראש הרשות לסטודנטים למחקר (מדעים לא ניסיוניים).
תרומה מדעית.
בתחילת הקריירה שלה, בלפר-כהן השתתפה בחפירות באתר הארכאולוגי הקדום בישראל, עוביידה שבבקעת הירדן (התקופה הפלאוליתית התחתונה), באתרים פלאוליתיים עליונים ואפיפלאוליתים בצפון סיני, ובאתרי הקבורה מהתקופה הכלקוליתית ותקופת הברונזה הקדומה בדרום סיני.