טנא נשלח לאתיופיה בשליחות של משרד הביטחון ושהה שם בשנים 1961–1964.
מלחמת ששת הימים.
במלחמת ששת הימים פיקד טנא על פלוגת ההנדסה (פלחה"ן) של חטיבה 45. ב-6 ביוני 1967 הסתבך כוח שריון של חטיבה 45 בעמק דותן. הכוח הותקף על ידי טנקי M-48 פטון ירדניים ומצבו היה קשה. הכוח פנה בקשר לבקשת חילוץ מפלוגת הסיור, אך הם ענו שנדרש להם זמן להתארגן. טנא שמע זאת בקשר והתנדב מיד יחד עם יחידתו לסייע ולחלץ את הכוח הלכוד. טנא ופלוגת ההנדסה החטיבתית מיהרו על גבי זחל"מים לעבר המקום וחילצו את הטנקים תחת אש כבדה של טנקים, של ארטילריה ושל כוחות חי"ר של צבא ירדן. הפלחה"ן נלחמה באומץ ולא נסוגה אף שספגה אבדות כבדות, כולל 3 פגיעות בזחל"ם של טנא, עד אשר קיבלה פקודה מפורשת מהמח"ט. במהלך הלחימה חילצו הלוחמים את לוחמי הכוח הלכוד ואף ביצעו פעולות הנדסיות לפינוי הדרך, כגון הרמת שדה מוקשים ופיצוץ גשרים. הכוח איבד 12 לוחמים ובנוסף 16 חיילים נפצעו. 5 לוחמים קיבלו צל"שים על לחימתם בקרב ואילו טנא קיבל את עיטור המופת.
בהמשך הקרבות השתתפה חטיבה 45 בכיבוש רמת הגולן. טנא המשיך לסייע לכוחות בפריצה הנדסית, פילוס דרך שדות מוקשים ומאמצי התבצרות. הוא עלה על ג'יפ שלל והנחה את הכוחות בפירוק 300 מוקשי נ"ט בכניסה לכפר מסעדה. אחרי שכבשו כוחות צה"ל את הכפר הוביל טנא את מאמצי ההתבצרות בכפר.
את הקרבות וחשיבות חיל ההנדסה הקרבית במלחמה סיכם טנא כך:
על לחימתו והנהגת פלוגת ההנדסה ולחימתה זכה טנא למחמאות רבות. בין השאר אמר עליו מח"ט 45, משה בר-כוכבא:
בין המלחמות.
אחרי המלחמה מונה טנא למג"ד (מפקד גדוד) בסיני, שם היה אחראי על הקמת ביצורים. בסיום תפקידו זכה הגדוד שלו להערכה מיוחדת ממפקד האוגדה "על יכולת ומסירות וכושר ביצוע בעבודתם בחזית סיני". טנא למד לתואר הראשון בחוג לסוציולוגיה ולמדע המדינה באוניברסיטת תל אביב והשלים אותו במהלך שירותו הצבאי. הוא תכנן ללמוד לתואר שני במנהל עסקים, אך ויתר על הלימודים לטובת התפקיד הבכיר של מפקד ההנדסה הפיקודי פיקוד הדרום, ובתפקיד זה שימש במלחמת יום הכיפורים.
בין המלחמות שירת כמפקד ההנדסה הפיקודי של פיקוד הדרום בדרגת סגן-אלוף (סא"ל). בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים עסק טנא בהכשרת הכוחות לצליחה, אימונים ופיתוח תרגולות בנושא, פיתוח אמצעי לחימה ואמצעי גישור ועוד. הוא הכין את כוחותיו לצליחת מכשול המים העיקרי שהיה תחת אחריות פיקוד הדרום - תעלת סואץ.
מלחמת יום הכיפורים.
במלחמת יום הכיפורים הצטרף טנא לאוגדתו של האלוף אריאל שרון כאחראי וכמפקד על פעולות הגישור והצליחה. הוא פיקד על הקמת הגשר הראשון בתעלת סואץ, "גשר הדוברות", במסגרת מבצע אבירי לב. את הגשר הקים טנא תחת הפגזה ארטילרית כבדה מצד המצרים תוך פינוי מוקשים, חילוץ פצועים ושמירת המוראל של כוחות צה"ל למרות האבדות. לפי אתר "יזכור":
טנא נהרג ב-18 באוקטובר 1973 אחרי שהחליף את ברוך דה-לאון, מפקד ההנדסה האוגדתי, בניהול מאמצי הצליחה והגישור. בעת שעסק בניווט גשר הגלילים בציר "לכסיקון" אל עבר התעלה נקלע צוות הניווט להפגזה ארטילרית ותפס מחסה במעביר מים, שם נתקל בחוליית קת"ק מצרית שתפסה מחסה באותו מקום. בהיתקלות נהרג טנא. על שמו נקרא גשר הגלילים שהוקם על התעלה - "גשר ג'וני".
משפחה.
טנא השאיר אחריו אישה בן ובת, אב ואחות
קול קטן
קול קטן (באנגלית: Little Voice) הוא סרט דרמה מוזיקלי בריטי משנת 1998. מארק הרמן ביים וכתב את התסריט המבוסס על המחזה "עלייתה ונפילתה של ליטל ווייס" מאת ג'ים קרטרייט.
עלילת הסרט.
העלילה מתרחשת בעיר סקרבורו שביורקשייר, בבית של בני מעמד הפועלים, בו הנתיכים נשרפים לעיתים קרובות, והאוכל המועט שבמקרר כבר מעופש. הסרט מספר את סיפורה של לורה הוף, הידועה בשם LV ראשי התיבות באנגלית של 'ליטל ווייס' (קול קטן). לורה היא צעירה בודדה וביישנית הסובלת מאגורפוביה ובשל חרדה חברתית היא כמעט ואינה מוציאה הגה מפיה. היא מבלה את זמנה בהאזנה לתקליטים ישנים מתוך אוסף גדול של תקליטים שהשאיר אחריו אביה המנוח, ובהם שירים של הזמרות הגדולות כגון מרלן דיטריך, ג'ודי גרלנד ושירלי בייסי. ההנאה היחידה של לורה בחייה היא לשיר ולחקות את הזמרות הנערצות עליה, ובכך היא מוצאת מפלט מאמה, מארי, הרעשנית והשתלטנית.
חיי החברה של לורה מתעוררים מעט כאשר מגיעים אנשי חברת הטלפון להתקין טלפון בביתם. בילי, העוזר הצעיר והביישן של הטכנאי, מגלה עניין בלורה, הוא חוזר לביתם לכאורה כדי לתת עלון הדרכה, אך למעשה הוא מעוניין לפגוש אותה שוב.
לורה נאלצת לצאת מבדידותה כאשר אחד ממאהביה של אמה, ריי סיי, שהוא אמרגן של אמנים מדרגה שלישית, שומע אותה שרה. הוא מזהה את הכישרון המדהים שלה, ומנסה להפוך אותה לכוכבת למרות רצונה. ריי מצליח לשכנע את מיסטר בו, בעל מועדון לילה, לאפשר ללורה להופיע אצלו. היא מתגברת על הפחד שלה מפני קהל כאשר היא מדמיינת את אביה יושב בקהל, והיא מופיעה במיוחד בשבילו. לורה שרה סדרה של להיטים בהופעה מחשמלת מול קהל משולהב.
אחרי ההצלחה הגדולה של ההופעה לורה מסתגרת בחדרה ולא מסכימה להופיע בשנית, למרות ההכנות הרבות שנעשו לקראת ההופעה הבאה אליה הוזמן גם סוכן אמנים ידוע מלונדון. באותו לילה הבית של מארי ולורה עולה באש וכל אוסף התקליטים נהרס. בילי, שתחביבו הוא גידול יוני דואר, מציל את לורה מהשרפה, ובאופן סמלי הוא מציל אותה גם מהבית ומאמא שלה.
פסקול.
השירים הבאים בוצעו בסרט על ידי ג'יין הורוקס:
הפקת המחזה בישראל.
בשנת 1999 הפיק תיאטרון בית לסין גרסה ישראלית של המחזה בעיבוד ובימוי של הלל מיטלפונקט, בכיכובים של יונה אליאן, רמה מסינגר, רפי תבור ושלמה וישינסקי.
M-48 פטון
יעקב מרגוליס
יעקב מרגוליס (ברומנית: Iacov Margulies; 1868–1962) היה רבם של יהודי גאלאץ בין השנים 1896–1962.
מרגוליס היה תלמיד של אהרן ילינק מווינה ושל הרב הראשי של יהדות צרפת, צדוק כהן מפריז. הוא היה מודרני, הושפע מהרפורמה ביהדות ונשא את דרשותיו ברומנית. הוא נהג להתהלך ברחוב ולברך ילדים יהודים שפגש.
תחילה היה הרב של היכל קורל של גאלאץ, ובהמשך היה הרב הראשי של גאלאץ וחבר במועצה הרבנית העליונה של רומניה. ב-1940, כשהיכל קורל של גאלאץ נהרס ברעידת אדמה, הוא התגורר בחצר בית הכנסת והמשיך לארגן את התפילות בביתו. במותו, לאחר 66 שנות כהונה, ספד לו הרב הראשי של יהדות רומניה באותה תקופה, מוזס רוזן. יעקב מרגוליס היה בנו של הרב אברהם מרגוליס, שכיהן כרב בגאלאץ ונכדו של יעקב (ינקל) מרגוליס, שכיהן כרב בבראילה.
יוסף חיים הכהן
הרב יוסף חיים הכהן (ה'תרי"א - כ"ב באלול ה'תרפ"א; 1851 – 1921) היה שד"ר וראב"ד עדת המערבים בירושלים, בעל 'מנחת כהן' ו'ויכלכל יוסף'.
ביוגרפיה.
נולד ליאודה ושמחה במוגדור שבמרוקו ועלה לארץ ישראל בשנת ה'תרכ"ד (1864). המשפחה התיישבה בעיר העתיקה בירושלים. נישא לפרחה (נפטרה בשנת ה'תר"פ - 1920), ולאחר שלא נולדו להם ילדים נישא בשנת ה'תרנ"ז (1897) גם לפרידי בת ר' דוד שרים (נפטרה בשנת ה'תשכ"ז - 1966). מאשתו השנייה נולדו לו ארבעה ילדים: רבקה, יאודה-נסים-שמעון, יפה-ג'אמילה ודוד.
עמד בראש ישיבת "טובי ישבעו" ולימד בישיבת פורת יוסף. בשלהי חייו ייסד וניהל את ישיבת "עז לתורה".
ב-21 במאי 1900 נבחר לראש ועד העדה המערבית בירושלים. שימש יד ימינו של הראשון לציון, הרב נחמן בטיטו. לאחר פטירתו בשנת ה'תרע"ה, נתמנה הרב הכהן במקומו לרב עדת המרוקאים בירושלים.
בשנת 1919 ניצב בראש מאות החותמים בפנייה לוועד הצירים בבקשת תמיכה בבית החולים משגב לדך בעיר העתיקה בירושלים.
נשלח כשד"ר לקהילות יהודיות באוזבקיסטן (ה'תרנ"ד, 1894), בוכרה (ה'תרנ"ט, 1899) ואלג'יר (לקצמטינא - קונסטנטין שבמזרח אלג'יר ולזריביל במחוז ווהארן שבמערב אלג'יר; ה'תרס"ג, 1903) ובין היתר העביר אליהם ספרי תורה.
הלך לעולמו בכ"ב באלול ה'תרפ"א (1921) אחרי מחלת ריאות קצרה. רבים ליווהו בדרכו האחרונה, והרב יוסף חיים זוננפלד הספידו. הוא נקבר בבית העלמין בחלקת אריאליס לעדה הספרדית במורדות הר הזיתים. אשתו, פרחה, נפטרה כשנה קודם לכן.
נכדו הוא פרופ' אהוד אביבי.
תלמידיו.
על תלמידיו נמנו חתנו הרב עמרם אבורביע, לימים רב העדה הספרדית בפתח תקווה וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל; הרב יוסף שלוש - ראב"ד עדת המערביים בירושלים; הרב עזרא שרים, מראשי ישיבת פורת יוסף.
חיבוריו.
מנחת כהן.
מנחת כהן, ב' חלקים: ה'תרס"ב-1902, ה'תר"ע-1910. הספר כולל נושאים הלכתיים שונים וכללי התלמוד, על סדר א"ב. הדפסת הספר התאפשרה הודות לתמיכת נדבנים, בהם יהודים ממצרים, הודו ואוזבקיסטן. בספר הסכמות רבנים, אשכנזים וספרדים, בארץ ובגולה, בהם הרב יוסף חיים זוננפלד, הרב יעקב שאול אלישר, הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים והרב חיים חזקיהו מדיני.
ויכלכל יוסף: הרב הכהן הפקיד את כתב היד של חיבור זה (וכנראה גם כתבים נוספים) בידי חתנו, הרב עמרם אבורביע, שערך, הגיה והביא את הספר לדפוס בשנת ה'תשכ"ו (1966), בתוך ספרו שלו נתיבי עם. בשנת ה'תשס"ח (2008) יצאה לאור מהדורה חדשה של הספר (מהדורת יוסף) בתוספת הקדמה. הספר מכיל שאלות ותשובות של המחבר וכן תשובות של הרב שלמה אליעזר אלפנדרי והרב יוסף חיים זוננפלד. התשובות הם מנהגי בית הכנסת, דין מבטל כיסו של חברו, דיני אפוטרופסים ועוד.
מאמרים הלכתיים נוספים פורסמו בכתב העת התורני המאסף. חיבורים נוספים שלו, כחי וראשית אני ודרכי חיים לא נדפסו עדיין.
מקורות.
תיקי ארכיון:
הרמ&quot;ז
לחם גבינה
המאסטר (דוקטור הו)