במהלך המאה ה-16 התגוררה בסרס קהילה יהודית בת שני קהלים שמנתה כ-2,000 נפשות ולה שני בתי כנסת, מוסדות חינוך וציבור. הקהילה הרומניוטית נטמעה בקהילה הספרדית הגולה. יהודי סרס התגוררו ברובע בעיר העתיקה. המקובל הידוע הרב יוסף טאיטאצאק מחבר ספר המשיב כיהן כרבה של הקהילה. במהלך המאה ה-17 חוותה הקהילה משבר קשה בשל תנועת השבתאות שפשטה בקרבה. רבנים אחרי שכיהנו בעיר היו הרב חיים אברהם אישטרושה והרב חיים נסים רפאל מוצירי. תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית הוסיף למשבר התרבותי וההלכתי, גם מימד כלכלי וכך הלכה והצטמצמה הקהילה. חלק מיהודי העיר היגרו לאסיה הקטנה או עלו לארץ ישראל והם כונו סיריסלי. בהמשך הכינוי הפך לשם המשפחה שיריזלי. בפרוץ מלחמת הבלקן הראשונה מנתה הקהילה 1,300 נפשות.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 600 נפשות. ב-22 בפברואר 1943 נחתם הסכם בין ממשלת בולגריה ששלטה בעיר לגרמניה הנאצית, אשר השלב הראשון בו היה שילוח 12,000 יהודי תראקיה ומקדוניה הוארדארית אל מחנות ההשמדה. ב-4 במרץ 1943 אחר חצות נערכה אקציה בעיר סרס במסגרתה עצרו השוטרים הבולגרים 499 מבני הקהילה, תוך שהם מכים אותם בקתות רובים ובשוטים. היהודים רוכזו באחד ממבני הציבור ושולחו למחרת היום ברכבות פתוחות לשטחי "בולגריה הישנה". שאר בני הקהילה הצליחו להימלט לשטח הנתון לשליטת האיטלקים וחלקם גורשו למחנות ההשמדה מספר חודשים מאוחר יותר, עם כניעת איטליה. בהגיע הרכבות ליעדן נכלאו בני הקהילה במחסני טבק שהיו ריקים בעונה זו של השנה, מרביתם בעיר בלגואבגרד ומקצתם בעיר דופניצה.
לאחר 10 ימים, הועלו בני הקהילה על רכבות משא פתוחות שנסעו לכוון נמל הדנובה שבעיר לום, שם הועלו על 4 מעבורות אשר הפליגו לכיוון העיר וינה. לפי מספר גרסאות, מעבורת אחת טובעה על ידי הגרמנים, תוך שהחיילים הגרמנים יורים אל עבר הניצולים וכל נוסעיה נהרגו. נוסעי שלוש המעבורות הנותרות הועלו לרכבות משא לכוון העיר קטוביץ וממנה למחנה טרבלינקה. בני קהילת סרס נרצחו ביום הגעתם למחנה טרבלינקה ומקרב המגורשים לא ידוע על ניצולים. מעריכים, שמקרב 101 היהודים שהצליחו לחמוק מהאקציה הראשונית ניצלו בודדים. ב-1948 התגוררו בסרס 3 יהודים אשר עלו בהמשך לישראל.
בנימין נכטיילר
לולס לאון
לולס לאון (בספרדית: Loles León, או בשמה המלא: María Dolores "Loles" León Rodríguez; נולדה ב-1 באוגוסט 1950) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ספרדייה, זוכת פרס Fotogramas de Plata ופרסי פסטיבלי הקולנוע של ז'ירונה וטנג'יר. התפרסמה בעיקר בשל תפקידה בסדרת הטלוויזיה הקומית הספרדית "Aquí no hay quien viva" וכן בשל תפקידיה בסרטיו של פדרו אלמודובר. הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס גויה.
ביוגרפיה.
לאון נולדה ב-1950 בברצלונה שבמחוז קטלוניה בספרד. עברה למדריד על מנת לפתוח בקריירת משחק, ובשנות ה-80, בימי המובידה מדרילניה (La movida madrileña) הכירה את פדרו אלמודובר. בעקבות כך שיחקה בסרטיו "נשים על סף התמוטטות עצבים" ו-"קשור אותי! אהוב אותי!". תפקידיה בסרטים אלה העניקו לה פרסום וגרמו לכך שלעיתים דבק בה הכינוי "נערת אלמודובר" (כינוי שדבק לשחקניות נוספות שהשתתפו בסרטים שלו, כגון כרמן מאורה, ססיליה רות, פנלופה קרוז ואנטוניה סן חואן). תפקידה בסרט "קשור אותי! אהוב אותי!" זיכה אותה במועמדות לפרס גויה (שנחשב למקביל הספרדי לפרס האוסקר האמריקאי) לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנות ה-90 עבדה לאון עם הבמאי ויסנטה ארנדה והופיעה בסרטיו "El amante bilingüe" ו-"Libertarias". על תפקידהּ בסרט האחרון הייתה מועמדות פעם נוספת לפרס גויה לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 1997 שיחקה בסרט "Amor de hombre", וזו הייתה הפעם הראשונה בה תפקידהּ בסרט היה התפקיד הראשי. בשנת 1998 הופיעה בסרט "La niña de tus ojos", הופעה שזיכתה אותה בפעם השלישית במועמדות לפרס גויה.
בשנת 1999 שיחקה בסדרת הטלוויזיה דרך סנטיאגו, לצד שחקנים מפורסמים ברמה בינלאומית כגון צ'רלטון הסטון ואן ארצ'ר. הסדרה, שמספרת על מספר תעלומות רצח וגנבת יצירות אומנות בדרך סנטיאגו ובכנסיות הנמצאות בה, שודרה במדינות רבות באירופה.
בשנת 2003 נתנה את קולה לסרט המצויר "אל סיד: האגדה" (El Cid: La leyenda), המספר את סיפורו של אל סיד.
באותה השנה החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה הקומית "Aquí no hay quien viva", לצד שחקנים כמו פרננדו טחרו, מלנה אלטריו, מריבי בילבאו, מריה אדאנס ולואיס מרלו. הסדרה הפכה עד מהרה לתופעה יוצאת דופן ושברה שיאים של רייטינג, והביאה גם ללאון פרסום רב. לאון שיחקה בסדרה את הדמות פלומה הורטאדו קווסטה, אשתו של חואן קווסטה, יו"ר ועד הבית של הבניין בו מתרחשת הסדרה. בשנת 2004 זכתה לאון על משחקהּ בסדרה בפרס Fotogramas de plata. לאחר שנתיים בהן שיחקה בסדרה הסתכסכה עם צוות ההפקה של הסדרה על רקע שכרהּ, ובשל כך הפסיקה להופיע בסדרה. בזמן המשא ומתן בינה לבין ההפקה, שנמשך כשנתיים, הדמות אותה שיחקה הוחזקה בסדרה במצב של קומה, ולבסוף, כאשר הצדדים לא הצליחו להגיע להסכמה, הדמות מתה. בשנת 2006 הופסקו צילומי הסדרה אך היא נותרה הסדרה עם הרייטינג הגבוה ביותר בתולדות הטלוויזיה הספרדית.
בהמשך עבדה לאון כמנחה של מופעי בידור וכן הופיעה בסדרות טלוויזיה נוספות, כמו "Fuera de control" ו-"Manos a la obra".
בשנת 2016 החלה לשחק בסדרה La que se Avecina, סדרת ההמשך של Aquí no hay quien viva בה שיחקה שנים קודם לכן. לאון משחקת בסדרה את דמותהּ של מנצ'ו (Menchu), אישה בגיל המעבר אשר נפרדת מבעלה ועוברת לגור עם בתהּ בבניין בו מתרחשת הסדרה, בו הן מתגוררות בשכנות לבני-זוג בעבר ובהווה של שתיהן.
לאון קראה לבנה ברטולדו, ע"ש המחזאי והמשורר הגרמני ברטולט ברכט.
פרסים.
פרס גויה:
פרסי איגוד השחקנים הספרדי (Unión de Actores):
פרס Fotogramas de Plata:
פרס פסטיבל הקולנוע של ז'ירונה:
פרס פסטיבל הקולנוע הספרדי של טנג'יר:
אברהם וילקומירסקי
אברהם וילקומירסקי (17 באוגוסט 1917 - 7 במאי 1998) היה זמר טנור ישראלי באופרה הישראלית וחזן.
קורות חיים.
אברהם וילקומירסקי נולד לחזן נחום וילקומירסקי ולססיליה לבית ריזנברג כילד שני בביאליסטוק שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
בילדותו עברה משפחתו ללייפציג שבגרמניה, שם שימש האב כחזן בבית הכנסת הגדול ביותר בעיר. בילדותו למד פסנתר אצל המלחין והפנתר הרמן ברלינסקי.
וילקומירסקי עזב את לייפציג ועלה לארץ ישראל בשנת 1935.
לאחר עלייתו הרבה להקליט עבור קול ירושלים וקול ישראל וקטע שלו אומר את מה טובו פתח את השידורים בבוקר.
הוא הצטרף כסולן לאופרה הישראלית עם הקמתה בסתיו 1947 והיה מעמודי התווך שלה. בשנת 1948 היה מהגבורים הראשיים של "הספר מסביליה" ו"מנון לסקו". בשנת 1949 הופיע בריגולטו. הוא המשיך להופיע באופרה במבחר תפקידים עד תחילת שנות ה-60.
במקביל הופיע כחזן. בליל הסדר נהג להופיע במלון מגידו בחיפה.
שירתו הייתה חביבה על ד"ר חיים ויצמן, שהזמינו לרחובות לשיר בפניו. הזמר השתתף פעמים רבות בעצרת לזכר הנשיא לאחר מותו.
בשנת 1963 היגר לארצות הברית ושימש כחזן בבית הכנסת "חברה תהילים" של הקהילה היהודית בסן פרנסיסקו. הוא המשיך בתפקיד זה עד צאתו לגמלאות, בשנת 1991.
אברהם וילקומירסקי נפטר בגיל 71 בבית האבות של הקהילה היהודית בסן פרנסיסקו. הוא לא הותיר אחריו ילדים.
הערכה.
בנובמבר 1946 תואר בדבר:
לולס ליאון
יוסיף סטפן
עדו מוסרי
יוז'ף סטפן
יוזף שטפן
לגיו
לגיו (Legio) הוא אתר ארכאולוגי הנמצא על שלוחה מצפון לנחל קיני, בסמוך לתל מגידו, אשר מזוהה במחקר עם העיירה כפר עותנאי (גם: כפר עותני) הנזכרת רבות במקורות חז"ל כיישוב מרכזי הנמצא בתפר שבין הגליל לשומרון.
במקורות הרומיים כונה המקום בשם לגיו, בשל מחנה הקבע של הלגיון השישי פראטה שהוקם על גבעה צפונית-מערבית לצומת מגידו ומדרום לתל מגידו, וזהו השם שהשתמר לחורבה ותועד עוד במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל. לגיו העניקה את שמה לכפר הערבי לג'ון ולמחוז (סנג'ק) העות'מאני לג'ון.
היסטוריה.
במהלך התקופה הרומית והביזנטית קמו באתר שלושה יישובים - כפר, מחנה צבאי ועיר. בתקופת המשנה והתלמוד, בין המאה ה-1 והמאה ה-4, שכן במקום כפר עותנאי על גבעה מצפון לנחל קיני, והיה מאוכלס ביהודים ובשומרונים, ועל כן חז"ל קבעו לגביו מספר הלכות מיוחדות.
גוטליב שומאכר איתר מצודה צבאית קטנה בראש שלוחה מעל לכפר, מצפון לנחל קיני, בשטח מורם מסביבתו בשיפולים הצפון-מזרחים של גבעת אל-מאנאך. החוקרים ישראל רול ובנימין איזק, הציעו לזהות את גבעת אל-מאנאך עם מחנה הלגיון הרומי בלגיו. תחילה הלגיון השני טריאנה ולאחר מכן, הלגיון השישי פראטה, הלגיון נכח בלגיו משנת 117 עד ראשית המאה ה-4. לאתר נודעה חשיבות אסטרטגית שכן הוא שכן בשיפוליו המערביים של עמק יזרעאל, סמוך לדרך הים שהוליכה מבירת הפרובינקיה בקיסריה לבית שאן. ממפקדת הלגיון נסללו בשנת 120 לספירה, כבישים גם לבירת הפרובינקיה, קיסריה, לציפורי, ולעכו. במקום נמצאו כתובות, רעפים הטבועים בטביעות חותם של הלגיון השישי פראטה, מטבעות עם טביעות משנה של הלגיון וציוד צבאי רומי. היישוב השלישי שזוהה במקום הוא "מאקסימיאנופוליס", פוליס רומית-ביזנטית שנצבה על הגבעה הדרומית של קיבוץ מגידו ועל מדרונותיה. העיר נוסדה ככל הנראה בראשית המאה ה-4 לספירה והתקיימה עד לכיבוש המוסלמי.
לגיו במקורות הקדומים.