לאחר מותו של אחיו, אוטו השלישי, וילהלם הפנה יותר ויותר את תשומת לבו לשאלת הירושה במדינת לינבורג. מכיוון שאחיו איבד את בנו היחיד בילדותו ולווילהלם עצמו היו רק בנות, הוא בחר את נכדו, אלברכט מסקסוניה-ויטנברג, בנה של בתו אליזבת, כיורשו. למעשה, הוא ביקש בעבר מהקיסר קרל הרביעי את החזקה בסופו של דבר של המדינה לנכדו, אך נסוג שוב בשנים שלאחר מכן, משום שחשש מהשפעתם של דודיו של אלברכט, ואצלב ורודולף. סיבה נוספת אפשר למצוא בתנאי הסכם ההסמכה של בראונשווייג-לינבורג משנת 1235 וכן הסכמי הירושה שהתקבלו על ידי אביו של וילהלם עם ענף בראונשווייג של בית ולף, לפיהם היה צריך להעביר את הנסיכות לכל זכר יורש בתוך כל בית ולף אם היה כזה. על מנת לספק את רצונו שאחד מצאצאיו יירש את המדינה, הוא חיתן את בתו הצעירה, מתילדה, עם לודוויג מבראונשווייג-לינבורג. מכיוון שהאחרון היה יורש של דוכסות בראונשווייג, הנחלה המחולקת של הבית הדוכסי התאחדה שוב תחת שליט אחד. מבלי שהיה מודע לכך, אישר הקיסר קרל הרביעי את חזקתם של אלברכט מסקסוניה-ויטנברג ושני דודיו, ובכך הניח את אבן היסוד למלחמת הירושה של לינבורג שהחלה עם מותו של וילהלם. בעיות נוספות נוספו על ידי אחייניתו של וילהלם, מתילדה, בתו של אחיו, אוטו השלישי. בעלה, אוטו השני, רוזן ולדק, הגיש טענות נגד וילהלם. החצר הקיסרית העניקה לאוטו 100,000 מארק שהסתכמו בכמחצית הנסיכות. בתגובה לסירובו של וילהלם לשלם זאת, הוטל תחילה חרם קיסרי, ולאחר ניסיון תיווך שווא נוסף, הקיסר הכריז כי יש להפוך אותו לפורע חוק והטיל על הבישוף ממינדן לבצע זאת באופן אישי. לא ידוע אם זה באמת קרה. לפני מותו מסר וילהלם לבסוף את שלטון הנסיכות למגנוס השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג, אשר לאחר מות אחיו, לודוויג, הוגדר כיורש הנסיכות. וילהלם נפטר ב-23 בנובמבר 1369 בלינבורג.
משפחתו.
לווילהלם נולדה בת מכל אחת מארבע נשותיו. מנישואיו הראשונים להדוויג מראוונסברג, בתו של אוטו הרביעי, רוזן רוונסברג:
מנישואיו השניים למרי:
בשנת 1346 התחתן וילהלם עם אשתו השלישית, סופיה מאנהלט-ברנבורג, בתו של ברנהרד השלישי, נסיך אנהלט-ברנבורג. בשנת 1363 הוא התחתן עם אשתו הרביעית, אגנס מסקסוניה-לאוונבורג, בתו של אריק השני, דוכס סקסוניה-לאונבורג.
סקיי בלו
הקבוע הפלסטי
מיהאי מיקשה קרטס
מיהאי מיקשה קרטס, (במקור קוהן (כהן), בשמו הבדוי Gardener Michel בהונגרית: Kertész Mihály Miksa; סולנוק, 4 בפברואר 1888 – בודפשט, 18 במרץ 1945) היה עורך דין יהודי-הונגרי, סופר נוער.
ביוגרפיה.
מיהאי מיקשה קוהן נולד במשפחה יהודית כבנם של יאנוש קרטס (קוהן) נהג קטר ושל הנרייטה (יטי) שוורץ. הוא סיים לימודי משפטים, שירת כחייל בחזיתות סרביה, אלבניה ורוסיה (החזית המזרחית) במלחמת העולם הראשונה, הוא נפצע ובתום המלחמה עבר את בחינת לשכת עורכי הדין ב-1918; לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית התיישב ברומניה ופתח משרד עורכי דין בבאיה מארה.
בשנת 1922 השתלב בעריכת כתב העת הספרותי לילדים "צימבורה" (פירושו בהונגרית: בן לוויה קרוב, חבר - Cimbora), הופיע והופיע בו עם סיפוריו, ועם הרומנים שלו. הוא היה בהתכתבות הדוקה עם העורך הראשי של כתב העת, אלק בנדק.
"ספריית צימבורה" נפתחה עם רומן הילדים שלו, בכרך ששמו היה "תיאטרון ילדים", שאת סיפוריו ליקט אלק בנדק. הוא הופיע בספר עם "תיבת האמת" (ספריית הנוער ההונגרית, 2–3. קלוז'-נאפוקה, 1926).
קרטס המשיך בפעילותו הספרותית בעיר הולדתו סולנוק משנת 1927. סיפוריו הקצרים יצאו לאור בהוצאת ה"טיקר של סולנוק" וב"שליח הספרותי", ספריו ומחזותיו יצאו לאור והוא השתתף בהקמת המועדון לספרות ותרבות בשם "טניה" (Tanya). כמה מיצירות הקברט שלו הוצגו ב"תיאטרון מרכז העיר" (Belvárosi Színház) וב"תיאטרון שדרת אנדראשי" בבודפשט.
שמירה על פעילות משרד עורכי הדין שלו ואפשרויות פרסום כתביו נעשו בלתי אפשריים משנת 1938 בשל "החוקים היהודיים" שהלכו והחמירו (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי). הוא ניספה בשואה והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
חייו הפרטיים.
אשתו הייתה אירן פרקש (1894–1987).
כתביו (מבחר).
בשפת המקור:
בתרגום:
לימבורגר
לימבורגר (השם בדרום הולנד Rommedoe, ובבלגיה גבינת הרווה (Herve) ) היא גבינה שמקורה באזור הרווה של דוכסות לימבורג ההיסטורית, שבירתה הייתה בלימבורג-סור-וסדרה, כיום במחוז הבלגי דובר הצרפתית של ליאז'. הגבינה ידועה במיוחד בריחה העז הנגרם על ידי החיידק "Brevibacterium linens".
הגבינה מיוצרת החל מהמאה ה-15.
היסטוריה ומקורות גאוגרפיים.
השם Herve הפך לשם מוגן באיחוד האירופי, בעוד השם Limburger משמש לגבינה סגנון כאשר היא מיוצרת באזורים אחרים. גבינת הרווה, או "Fromage de Herve", עדיין מיוצרת בשטחה של הדוכסות הישנה של לימבורג, בבלגיה, שם היא מיוצרת מאז המאה ה-15. הרווה ממוקמת ליד ליאז', והגבולות המפרידים בין בלגיה להולנד וגרמניה - אזור הררי בין נהרות וויזר ומז. הדוכסות התקיימה עד המהפכה הצרפתית כחלק מהאימפריה הרומית הקדושה, וסגנון הגבינה הפך לפופולרי גם באזורים אחרים.
בארצות הברית, היא יוצרה לראשונה על ידי מפעל הגבינות FX Baumert באנטוורפן, ניו יורק, בשנת 1854. מאוחר יותר, בשנת 1867, יוצרה הגבינה במרתפו של רודולף בנקרטס מחלב עיזים מפוסטר. מספר שנים לאחר מכן, הורחב הייצור ל-25 מפעלים. בימינו, The Chalet Cheese Cooperative במונרו, ויסקונסין היא החברה האמריקאית היחידה המייצרת גבינה זו. הגבינה מיוצרת גם בקנדה, שם היא מהווה סמן תרבותי גרמני-קנדי, על ידי חברת Oak Grove Cheese בניו המבורג, אונטריו .
ייצור.
הרווה היא גבינה רכה שטופה בלגית העשויה מחלב פרה גולמי. תהליך ההתיישנות מתרחש במרתפי הבשלה באזור הכפרי של הרווה, חלקם חצובים בסלע הגיר באזור.
לעיתים מתובלת הגבינה בעשבי תיבול. פנים הגבינה צהוב חיוור וציפויה, שצבעו חום-אדמדם מבריק, נוצר על ידי החיידקים שגדלים במהלך ההזדקנות של 3 חודשים. צורתה בדרך כלל כשל לבנה. טעם הגבינה וריחה מעמיקים במהלך תקופת ההבשלה. בתחילת ההבשלה, טעם הפנים מתוק, ועם התיישנותה הוא הופך חריף.
תיאור.
בחודש הראשון של תהליך ההבשלה הגבינה מוצקה ומתפוררת יותר, בדומה למרקם של גבינת פטה. לאחר כשישה שבועות הגבינה הופכת רכה יותר בשוליה, אך עדיין יציבה מבפנים וניתן לתאר אותה כמלוחה וגירתית. לאחר חודשיים, הגבינה בעיקר קרמית וחלקה הרבה יותר. לאחר שלושה חודשים, הגבינה מפיקה את הריח האופייני עקב פעילות החיידק המשמש לתסיסה של גבינת לימבורגר וגבינות רבות אחרות, "" . חיידק זה מצוי גם על עור האדם, והוא אחד הגורמים לריח הגוף ובמיוחד לריח הרגליים.
שימושים.
הגבינה נחשבת לאחת הגבינות הפופולריות ביותר בבלגיה.
אחת הדרכים המקובלות להגשת לימבורגר היא כריך הלימבורגר. לאחר שלושה חודשים, כשהגבינה הבשילה, היא הופכת ניתנת למריחה. הגבינה נמרחת לרוב בשכבה עבה (יותר מ-0.5 ס"מ או 0.2 אינץ') על לחם שיפון 100%, עם פרוסה גדולה ועבה של בצל, והוא מוגש בדרך כלל עם קפה שחור חזק או בירה לאגר.
הכריך במתכונת זו נותר פופולרי מאוד בקרב צאצאיהם של מהגרים שווייצרים וגרמנים במערב התיכון של ארצות הברית, במקומות כמו ויסקונסין ואוהיו. בתחילת המאה ה-20, כריכי לימבורגר היוו ארוחת צהריים פופולרית לעובדים בשל מחירם הסביר וערכם התזונתי, כשהם מלווים לעיתים קרובות בכוס בירה.
עם זאת, הכריך פופולרי באופן ניכר בקרב ילידי 1960 ואילך, בעיקר בגלל הריח החזק וזמינותה הנמוכה של הגבינה במרכולים שאינם ייעודיים לגבינות.
בוויסקונסין אפשר למצוא את כריך הלימבורגר בתפריטים בחלק מן המסעדות, בליווי חרדל חום. קיימות מספר וריאציות, ביניהן תוספת נקניק, חסה, עגבנייה, אגוזי מלך קלויים או על בסיס לחם לבן או צרפתי. לרוב מוסרת קליפת הגבינה על מנת להפחית את עצמת ריח הגבינה.
בתרבות.
הלימבורגר והריח האופייני לו הם נושא לבדיחות רבות, בין השאר בסרטי קומדיה של "לוני טונס",ו- "Three Stooges," כמו גם בסרט "מי עשה את זה" משנת 1942 של אבוט וקוסטלו? . כמו כן, האויב המושבע של "האופנוברים ממאדים" קרוי "לורנס לימבורגר", ולו ריח גוף נורא.
ריחה של הגבינה מוזכר בסינגל משנת 1979 של The B-52's, "Dance This Mess Around", עם המילים "למה אתה לא רוקד איתי? I'm not no Limburger" .
מחקר שמראה כי יתוש המלריה ( "Anopheles gambiae" ) נמשך באותה מידה לריח של לימבורגר ולריח של כפות רגליים אנושיות זכה בפרס איג נובל בשנת 2006 בתחום הביולוגיה. תוצאות המחקר פורסמו בכתב העת הרפואי "The Lancet" ב-9 בנובמבר 1996. יישום של המחקר הוא במלכודות פיתיון עם הגבינה שהוצבו במקומות אסטרטגיים בחלקים מסוימים של אפריקה כדי להילחם במגפת המלריה .
ערכים תזונתיים.
100 גרם לימבורגר מכילים:
גיפסוניקטופס
גיפסוניקטופס (שם מדעי: Gypsonictops) הוא סוג של יונק קדום מסדרה לפטידקטידה אשר השתייך למשפחה גיפסוניקטופיים (Gypsonictopidae), והתקיים בקמפן והמאסטריכט שבקרטיקון העליון וכנראה ששרד עד הפלאוקן (אף שבעבר סברו שהוא נכחד עם הכחדת הקרטיקון). היה זה אחד הנציגים המוקדמים ביותר בסדרה ואולי מראשוני האאותרים שהתחרו על סביבתם נגד המטאתרים והמולטיטוברקולטים או הכימולסטיס.
הסוג תואר ב-1927 בידי ג'ורג' גיילורד סימפסון והכיל 6 עד 7 מינים. המאובנים שלהם התגלו לאורך ארצות הברית (בין השאר בתצורת הל קריק), בלגיה ואוזבקיסטן.