לאחר שחרור הונגריה מידי הנאצים על ידי הצבא האדום, בתום מלחמת העולם השנייה, הפכה הונגריה לדיקטטורה קומוניסטית ולחלק מן הגוש המזרחי שבהשפעת ברית המועצות. לאחר מותו של סטלין בשנת 1953 החלו שינויים בהנהגה ההונגרית, ולעמדת כוח הגיע הרפורמטור אימרה נאג'. בשנת 1956 התחולל המרד ההונגרי שהיה מרד עממי לשם שחרורה של הונגריה מן ההשפעה הסובייטית. נאג' הכריז על פרישת הונגריה מברית ורשה ועל רפורמות כלכליות וחברתיות. המרד דוכא באכזריות על ידי הצבא הסובייטי, עשרות אלפים נהרגו, ומאות אלפים נמלטו כפליטים. נאג' הוצא להורג. למשך שלושים השנים שלאחר מכן נשלטה הונגריה על ידי הקומוניסטים בחסות ברית המועצות. גם לכאן הגיע ספטון דלמר. ב-23 באוקטובר 1956 הוא הגיע לבודפשט, ותוך זמן קצר צעד בחוצות העיר בהפגנה של אלפי אזרחים. נודע לו כי באותו יום אחר הצהריים תיערך הפגנה ליד השגרירות הפולנית לאות הזדהות עם העם הפולני שהעלה לשלטון את ולדיסלב גומולקה. בהפגנה צעדו סטודנטים ופועלים ובין המפגינים הופצו כרוזים שקראו להוצאת הצבא הסובייטי מהונגריה. החיילים שהיו בסביבה לא פיזרו את ההפגנה, ואחדים מהם הצטרפו למפגינים. ההמון שאג "נאג' לשלטון - ראקושי לדנובה" (מתיאש ראקושי היה ראש הממשלה הסטליניסטי של הונגריה). בהמשך החלו יריות ומנהיגי הקומוניסטים פנו באין ברירה לנאג'. נאג' לא ידע כי מאחורי גבו הזעיקו הקומוניסטים את הצבא הסובייטי. למחרת החלו קרבות רחוב עם השריון הסובייטי. דלמר היה עד לקרבות כשהוא חוסה בצל קירות הבתים. הקרבות ארכו ימים אחדים ונפלו קורבנות רבים בשני הצדדים. ההמון קרא למפקד השריון ההונגרי פאל מאלאטר לעמוד בראש המורדים ולהיות לשר ההגנה. דלמר הצליח לפלס דרכו אל מאלאטר ולהציג לו את השאלה כיצד הפך למנהיג המרד. מאלאטר השיב לו כי היה ממנהיגי הפרטיזנים ההונגרים שלחמו נגד הנאצים וקיבל הדרכתו במוסקבה, וכי ראה במורדים פטריוטים הונגרים הרוצים לחלץ את ארצם מידי הסובייטים, והצטרף אליהם. שפיכות הדמים נמשכה. מאלאטר ניהל משא ומתן עם הסובייטים באמצעות שיחות טלפון עם הקומוניסטים ההונגרים, ודרש את פינוי הצבא הסובייטי מבודפשט. דלמר ראה את השריון הסובייטי מפנה את העיר ופנה להיפגש עם נאג' עצמו. נאג' התחמק מלהשיב לשאלתו האם הוא רואה עצמו מנהיג של הונגריה נייטרליסטית, אך כשיצא למרפסת לשאת דבריו בפני ההמונים הכריז: "הונגריה היא מעתה ואילך מדינה נייטרלית". דלמר נפגש עם נאג' בפעם האחרונה ב-3 בנובמבר 1956. נאג' סיפר לו כי שלח מברק למזכ"ל האו"ם, דאג המרשלד, שבו ביקש את עזרת מועצת הביטחון. לאחר הפגישה יצא דלמר את הונגריה ובהיותו מחוץ למדינה נודע לו כי נאג' ומאלאטר הוצאו להורג.
לאחר הלאמת תעלת סואץ הגיע דלמר למצרים לסקר את המשבר שנוצר בעקבות ההלאמה. ב-1 באוגוסט 1956 ציווה משרד הפנים המצרי על גירושם של דלמר ועיתונאי נוסף ממצרים. דובר המשרד הודיע כי שני הכתבים מסרו לעיתוניהם מידע צבאי העלול לפגוע בביטחון המדינה. כן הואשמו כי ניסו לדלות מידע צבאי ומדיני מפי אזרחים מצרים. בהודעה נאמר כי דלמר גורש כבר ממדינות רבות בעבר. שניהם הובלו תחת משמר משטרתי לנמל התעופה והועלו על מטוס ללונדון. העורך הראשי של הדיילי אקספרס כתב על כך במאמרו בעיתון:
בין משבר עולמי למשנהו הצליח דלמר לראיין בפברואר 1956 את סעוד, מלך ערב הסעודית. הוא היה הבריטי הראשון שנכנס לממלכה לאחר ניתוק היחסים בין ערב הסעודית לבריטניה ב-1955 בעקבות הסכסוך על נוה המדבר בוריימי. המלך קיבלו בארמונו ואף נתן לו גלימה מפוארת במתנה.
דלמר וישראל.
ספטון דלמר היה בארץ ישראל באוקטובר ובנובמבר 1938, בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט. בביקורו בארץ נכרך שמו של דלמר במשפטו של ג'ון ויליאם פוקס, הפקיד הראשי במנהלת מחוז יפו, שהואשם בבית המשפט המחוזי בתל אביב כי הדליף לעיתונאים תמורת תשלום את תוכנו של דו"ח ועדת וודהד לפני פרסומו הרשמי של הדו"ח. נטען כי דלמר היה אחד מן העיתונאים האלה, אך הנאשם זוכה בינואר 1939. במאמר שכתב בעיתונו סיפר דלמר כי בביקורו בארץ הוא התרשם מהטרור שהטילו אנשי המופתי חאג' אמין אל-חוסייני על האוכלוסייה הערבית בארץ. דלמר ראיין את אחד מבני משפחת נשאשיבי, המתנגדת למופתי, שאמר לו כי לא ניתן להתנגד למופתי ולהישאר בחיים. באותו מאמר סיפר גם כי מארץ ישראל הגיע ללבנון. הוא מצא כי ביירות מלאה בפליטים ערבים מארץ ישראל, וציין כי הם נסו לא מפני היהודים או הבריטים, אלא מפני הערבים.
שבוע ימים לאחר תחילת מלחמת העצמאות, ב-7 בדצמבר 1947, הגיע דלמר לארץ ישראל. אף על פי שלא היה עוין את היישוב היהודי ואת הציונות, ראה לנגד עיניו, ראשית לכול, את האינטרס הבריטי ואת המדיניות של רשת עיתוני ביברברוק, שטענו כי המדיניות של השלטונות הבריטים בארץ נוטה לטובת הצד היהודי. בכתבותיו התלונן כי השלטונות נגררו על כורחם לפעול ליישום החלטת החלוקה בשל הצורך לשמור על הסדר בארץ עד לחודש מאי 1948. הוא הצביע על היחס הקשה לערביי שייח' מוניס, שנכלל בהחלטת החלוקה בתחומי המדינה היהודית, מצד הרשויות היהודיות. כן טען כי על הבריטים לחוש לעזרת ערביי העיר העתיקה. בהמשך המלחמה היה דלמר בין החותמים על עצומות תמיכה בפליטים הערבים.
לאחר סיום המלחמה, ב-4 ביולי 1949, שב דלמר למדינת ישראל. הפעם הביע עמדה התומכת במדינה היהודית וגינה את משרד החוץ הבריטי על כי באמצעות שידורי הבי בי סי מקפריסין הוא רוצה להסית את הערבים נגד המדינה.
באוקטובר 1955 הגיע דלמר פעם נוספת לישראל. היה זה בתקופה של מתיחות רבה בגבולות המדינה. לאחר ביקורו בקיבוץ נחל עוז תיאר דלמר בעיתונו את עמידת הגבורה של חברי הקיבוץ ואת אורח חייהם השליו וכתב:
בינואר 1956 ביקר דלמר בממלכת ירדן. בכתבותיו מירדן גילה כי שלטונות הממלכה חשפו תא פרו-מצרי בלגיון הערבי שנועד לבצע פעולות חבלה בישראל. דלמר אף דיווח לקוראיו כי הנספח הצבאי המצרי בירדן גורש מהממלכה לאחר שנודע כי הציע שוחד לקצינים מן הלגיון ולשרים בממשלת ירדן, בניסיון לגרום לסילוקו של גלב פאשה הבריטי מהפיקוד על הלגיון. לאחר ביקורו בירדן הגיע דלמר לביקור של שבוע ימים בישראל.
בראשית ינואר 1962 ערך ערוץ הטלוויזיה של ה-BBC תוכנית בסדרה "אלה הם חייך" (This is Your fife) על ספטון דלמר. מתכונת התוכנית, שגרסה ישראלית שלה בשם "חיים שכאלה" שודרה גם בקול ישראל ובהמשך בערוץ הראשון, היא הזמנתו של אדם ידוע לאולפן באמתלת שווא ואז להפתיעו בהבאתם לאולפן של חברים, ידידים ועמיתים מתחנות חייו השונות, ובאמצעותם לספר את סיפור חייו. לתוכנית הובאו במיוחד מישראל העיתונאי נתן גורדוס ורעייתו, אשר דלמר עזר להם להיחלץ מפולין לאחר פלישת הנאצים. הם סיפרו איך דלמר הצילם מהגסטפו, העבירם במכוניתו לאורך פולין והבריחם לרומניה, ממנה הגיעו לארץ ישראל.
באותו חודש פרסם דלמר כתבה בסאנדיי טלגרף על השירותים החשאיים של ישראל וקרא להם "השירות החשאי שנאצר ירא מפניו". בכתבה, שהשתרעה על פני עמוד שלם, סקר דלמר את הזרועות השונות של השירותים. סוד הצלחתם, לדבריו, הוא המידע שמעבירים להם יהודים ברחבי העולם, כולל מנאט"ו. לדבריו הדבר ידוע לאנשי השירותים החשאיים של מדינות המערב, אך הם מעלימים עין בכך בגלל חשיבות המידע שמעבירה להם ישראל השאוב ממקורותיה היהודיים בגוש המזרחי, ולא פחות מכך בשל ניתוחי מצב שעורכים מומחים ישראליים שמוצאם מארצות אלה. כתבת המשך בנושא זה הכתיר דלמר בכותרת "הבדווים של בן-גוריון". דלמר סיפר כי בעזרת סוכנים חשאיים ישראלים, הפועלים במדינות ערב, שולטים שליטה מוחלטת בשפה הערבית ונראים כבדווים לכל דבר, ידע בן-גוריון מראש את מה שנפל על נאצר כהפתעה, פירוק הרפובליקה הערבית המאוחדת, ופרישתה של סוריה מהברית עם מצרים.
אחרית ימיו.
בשנת 1959 פיטר הלורד ביברברוק את דלמר ממשרת כתב בעיתוניו, עקב מחלוקת בשאלת גובה הוצאותיו. דלמר שהיה אז בן 55 פרש לביתו במחוז אסקס והתמסר לכתיבת ספריו הביוגרפיים, שראו אור בין השנים 1961 ל-1976. ספטון דלמר נפטר באסקס בשנת 1979 והוא בן 75 שנים במותו.
אברם אקסלרד
אברם (אדולף) אקסלרד (Avram (Adolf) Axelrad 1879 - 12 באוגוסט 1963) היה סופר, משורר, עיתונאי, עורך, מתרגם ומורה לרומנית יהודי-רומני.
קורות חיים.
אקסלרד נולד בברלאד, רומניה והיה מורה לרומנית בבתי הספר "מוריה" ו"רונטי-רומן" בבוקרשט. הוא ערך כתבי העת שעסקו בפופולריזציה של המדע והידע הכללי ובהם "Orizontul" (האופק), "Minunile naturii" (פלאי הטבע) ו-"Oameni şi idei" (אנשים ורעיונות).
את עבודתו כעורך התחיל בברלאד, שם ערך את Aurora ţionistă (איילת השחר הציונית). בברלד, ביום 22 באפריל יצא לאור גיליון חד פעמי של הכרוז "Daţi ajutor" (הושיטו סיוע). הכרוז שנכתב ונערך על ידי אברם אקסלרוד נועד לסייע לקבוצת היהודים שיצאו מברלד בהגירת הולכי הרגל.
אקסלרד תרגם לרומנית חלק מכתבי קרל מרקס, מקסים גורקי, לב טולסטוי, דני דידרו, וולטר, רוסו, ז'אן ז'ורס, אנטול פראנס והיינריך היינה.
ב-1900 הופיע ספר השירים "אל המזרח" Spre răsărit וב-1919 ספר שירים נוסף, "תיבת הצרות" Lădiţa cu necazuri. הוא עסק בכתביו בשאיפת היהודים להתאזרחות ותיעד את ימי מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט.
בנובמבר 1941 נכלל בין הסופרים היהודים שמכירת ספריהם נאסרה והם הוכרזו בני ערובה.
ראובן אשר ברוידס
ראובן אשר בראודס
ראובן אבי&quot;ב איש וילנה
ראובן אבי&quot;ב
אדולף אקסלרד
א. א. לוקה
חז&quot;ס
נחום סאקאלאוו
יוסף העפטמאן
יוסף חיים הפטמן
יידי
פאראסומניה