גרוס נחשב מחלוצי הקולנוע הישראלי. הוא היה שותף ליצירתם של כ-120 סרטי תעודה, רובם אודות פיתוח המדינה, נושאים יהודיים ואמנות יהודית. חלק גדול מעבודותיו נעשו עבור שירות הסרטים הישראלי ומחלקת הקולנוע של הסתדרות העובדים הכללית. מסרטיו: "הי דרומה לאילת" (1954) על ימיה הראשונים של אילת; "ברית דמים" (1956) על התקפות הפדאיון במושב פטיש שבנגב; "בין באר שבע לאילת" (1957) על תהליך בנייתה של מצפה רמון במדבר; "קריה בהרי נצרת" (1957) על בנייתה של נצרת עילית מנקודת מבטו של ילד תושב העיר, ועוד.
סרטו העלילתי של גרוס, "המרתף", בו השתתף שחקן יחיד (שמעון ישראלי), זכה בפרס בפסטיבל ברלין ב-1964. הסרט כשל מסחרית וסתם את הגולל על סיכוייו של גרוס להמשיך בבימוי סרטי-עלילה.
גרוס היה הראשון שזכה בפרס אופיר על מפעל חיים בשנת 1991. כמו כן זכה באות יקיר אמ"י (איגוד אמני ישראל) ב-1989.
במשך 20 שנה היה חבר מזכירות האיגוד המקצועי של עובדי ההסרטה בישראל. שימש כמבקר הקולנוע של העיתון "על המשמר". על עבודתו העיתונאית זכה בפרס בן דור.
פרסם וערך ספרי שירה, אמנות, זיכרונות ומחקר השואה. כמו כן פרסם שני ספרים בתחום הקולנוע: "תולדות הקולנוע היהודי בפולין" (1989), ו"הסרט העברי" (1991). בשנות חייו האחרונות ועד יום מותו כתב בעיתון הישראלי בפולנית "נוביני קורייר" ("Nowiny Kurier").
נתן גרוס חי ויצר במקביל בשתי תרבויות, בתרבות הישראלית המתחדשת ובתרבות הפולנית המתרפקת על עברה היהודי. הוא ניסה בדרכו לבנות גשרים בין התרבויות בכתיבה פיוטית ועיתונאית, בתרגום ובפעילות חברתית משולבת.
זיכרון השואה עמד במרכז פעילותו לאורך השנים. הוא היה פעיל בתחום ההנצחה של יהדות פולין ובתחום הכרת התודה לגויים שהצילו יהודים במהלך השואה, והיה חבר בוועדה לציון חסידי אומות העולם.
בסוף שנות השמונים, עם קריסת השלטון הקומוניסטי, קשריו עם פולין ועם עיר נעוריו התחזקו ושם פורסמו אחדים מספריו, כולל שני ספריו האוטוביוגרפיים "מי אתה אדון גרימק" ו"הרפתקאות גרימק בארץ הקודש", וכן "גבירטיג - אגדה על משורר נגר". הוא היה שותף לפרסומים רבים שהביאו לקורא הפולני ציורים, שירה וסיפורת על הקהילה היהודית שפיארה את רחובות קרקוב, "עיר של מלכים".
נתן גרוס היה פעיל במשך שנים רבות בארגון יוצאי קרקוב בישראל ופעל להנצחה ולהעברת מורשת הקהילה היהודית בעיר מולדתו לדורות הבאים.
ביום השנה הראשון לפטירתו התקיים בקרקוב טקס גילוי לוח זיכרון במעמד ראש העיר, בחזית הבית שבו נולד וחי – ושממנו גורש.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב דרך השלום 113 בתל אביב.
ליקיפוס
לויקיפוס
שלמה תירוש (מנכ&quot;ל אגרקסקו)
שלמה תירוש (נולד ב-1944) הוא מנהל ישראלי. שימש במשך 16 שנה כמנכ"ל אגרקסקו. מ-2011 ועד 2015 שימש כיו"ר המפעלים האזוריים "מפעלי חבל מעון".
ביוגרפיה.
תירוש נולד בסוריה לג׳מילה ולאלי זאגה, פעיל ״ההגנה״ בדמשק, ועלה לישראל בסירת דייגים מבירות בשנת 1949. היה חניך של מוסדות עליית הנוער, רכש את השכלתו כחניך בקיבוץ גליל ים ולאחר מכן הצטרף לקיבוץ כחבר. שירת בצה"ל, בחיל האוויר, בין השנים 1966-1962. ב-1969 התיישב תירוש עם רעייתו אסתר במושב מסלול, בנגב המערבי, שם הקים משק פרחים, לול ופרדס בשותפות עם אחיו ובו הוא מתגורר גם היום. נשוי ואב לשלוש בנות.
בין השנים 1975-1974 שימש כמרכז משק במושב מסלול ובין השנים 1979-1976 שימש בתפקיד מזכיר אגודת פרחי הנגב. ב-1979 נתמנה למזכיר איגוד מגדלי הפרחים ושימש בתפקיד זה עד 1985.
בין השנים 1989-1985 שימש כמנהל אגף הפרחים בחברת אגרקסקו ומ-1990 ועד 1994 שימש כמנכ"ל מועצת הפרחים. באפריל 1994 מונה למנכ"ל אגרקסקו וכיהן בתפקיד עד שנת 2010.
בתקופת כהונתו הוביל מהפך במעמד החברה, ממונופול מוכרז על פי חוק לחברה הפועלת בשוק תחרותי פתוח. ב-2009, יצאה אגרקסקו כ-50% מהייצוא החקלאי של ישראל למול למעלה מ-100 חברות מתחרות.
בשנת 2006 נקשר שמו של תירוש בחקירה משטרתית שנערכה בעקבות טיסות של חברי הכנסת אלי אפללו ורוחמה אברהם לחו"ל במימון אגרקסקו. החשד היה שמימון הטיסות היווה שוחד שניתן לחברי הכנסת תמורת קידום ענייני אגרקסקו בוועדות הכנסת. לאחר כמעט שנתיים נסגר תיק החקירה ללא הגשת כתבי אישום ולאחר שחברי הכנסת שילמו את עלות הטיסה.
במחצית 2010 נודע כי תירוש החליט להתפטר מתפקידו כמנכ"ל אגרקסקו לאור התנגדותו למתווה המיועד להפרטת אגרקסקו. הוא סיים את תפקידו באוקטובר 2010.
בפברואר 2011 נבחר תירוש לתפקיד יו"ר המפעלים האזוריים מפעלי חבל מעון, המאגדים את פעילות שיווק הירקות של "ישובי חבל מעון" - 14 קיבוצים בנגב המערבי. ענפי הייצור המרכזיים של חבל מעון הם תפוחי אדמה, גזר, צנונית, בצל והדרים. בישראל משווקים חלק ממוצרי חבל מעון תחת המותג "דוד משה". שימש בתפקידו זה עד 2015, עת הוחלף על ידי דיאנה בוגוסלבסקי.
מרקו קילינגסוורת'
מרקו ברנרד קילינגסוורת' (באנגלית: Marco Bernard Killingsworth; נולד ב-21 בפברואר 1982 במונטגומרי, אלבמה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
את קריירת המכללות שלו החל קילינגסוורת' באוניברסיטת אובורן וסיים באוניברסיטת אינדיאנה, כשבעונתו האחרונה במכללה קלע 17.1 נקודות והוריד 7.8 ריבאונדים. לאחר מכן יצא לאירופה וחתם בדארושפקה הטורקית, אך לאחר חצי עונה מצוינת בה קלע 17 נקודות והוריד 8.2 ריבאונדים בממוצע למשחק עבר לק.ס.ס. אגיס מקוריאה הדרומית. בעונת שיחק בסקאפטי מהסרייה א' וב-28 משחקים במדיה קלע 13.9 נקודות והוריד 6.3 ריבאונדים בממוצע למשחק. את העונה שלאחר מכן העביר בברינדיסי מהליגה האיטלקית השנייה, בה העמיד ממוצעים של 19.3 נקודות, 9 ריבאונדים ו-3.5 חטיפות למשחק.
בעונת עבר קילינגסוורת' לקבוצת ברק נתניה הישראלית, במדיה הפגין יכולת שיא ויחד עם דנילו פינוק וטוני וושהאם, הוביל אותה למקום הרביעי בליגה בסיום העונה הסדירה. הוא קבע ממוצעים מצוינים של 18.4 נקודות, 8.3 ריבאונדים, 2 אסיסטים ו-1.7 חטיפות למשחק וסיים רביעי בטבלת של הליגה, שלישי בטבלת מלך הריבאונדים ועשירי בחטיפות, נתונים שהקנו לו את תואר השחקן היעיל ביותר בליגה. בהמשך הוביל את נתניה לחצי גמר הפיינל פור, לאחר ניצחון 1–3 על מכבי חיפה ברבע גמר הפלייאוף. למרות היכולת המרשימה, קילינגסוורת' לא הצליח להוביל את נתניה לזכייה בתארים, לאחר שקבוצתו הפסידה בחצי הגמר למכבי תל אביב ומוקדם יותר בעונה זו נוצחה על ידי אותה מכבי גם בחצי גמר גביע המדינה.
בעונת חתם קילינגסוורת' במכבי חיפה ובמרץ 2011 הועבר בטרייד להפועל גלבוע גליל תמורת טיילר ווילקרסון עד לתום העונה.
לקראת עונת חתם בעירוני אשקלון, קבוצתו הרביעית בישראל. בעונת חתם בברק נתניה לקדנציה שנייה במועדון.
ב-2015 חזר לקדנציה נוספת בישראל וחתם במכבי קריית גת שהפכה לקבוצתו השישית בישראל. במהלך עונתו השנייה במכבי קריית גת, 2016/2017, עבר לעירוני ר"ג, שם נפצע לאחר שלושה משחקים בפיקת הברך ב-10 בינואר 2017 ונאלץ לפרוש מכדורסל.
מנזר סימינוב
מנזר סימונוב (ברוסית: Симонов монастырь) הוא מנזר הממוקם בנפת דנילובסקי, דרום העיר מוסקבה.
היסטוריה.
המנזר נוסד בשנת 1370 על ידי הנזיר פאודור, אחיינו ותלמידו של הקדוש הנוצרי סרגיוס מראדונז', על אדמות שהיו שייכות לסימאון חוברין (על שמו נקרא המנזר).
בשנת 1379 הועבר מיקום המנזר כק"מ מזרחה ממקומו המקורי (במקום המקורי ניצבת כיום כנסיית סימונוב הישנה).במהלך המאה ה-15 היה המנזר למנזר העשיר ביותר במוסקבה. המנזר שימש כמרכז לידע, והתגוררו ועבדו בו הנזירים ואסיאן פטריקיב ומקסימוס היווני. בשנת 1405 הוקמה במנזר קתדרלה, אשר לימים הורחבה במצוות איוואן האיום.
בשל מיקומו של המנזר, מדרום למוסקבה על אם הדרך המובילה אל העיר, ובשל חשיבותו האסטרטגית נבנו ביצורים רבים סביב המנזר בשנות ה-40 של המאה ה-17 והמנזר הפך למעשה למוצב המגן על מוסקבה מדרום. במסגרת הקמת הביצורים נבנה במנזר מגדל פעמונים הדומה בצורתו למגדל הפעמונים של איוואן הגדול שבקרמלין.
המנזר נהרס בשנת 1923 על ידי הבולשביקים והוקם באתרו מפעל לייצור מכוניות. שלושה ממגדלי המנזר שנבנו במאה ה-17 נותרו על מכונם. בעקבות נפילת ברית המועצות, והשבת שטחי המנזרים לכנסייה הרוסית הודיעה ממשלת רוסיה כי היא מתכוונת לשקם את המנזר ההרוס.
תותח 25 ליטראות
תותח 25 ליטראות הוא כלי ירי ארטילרי שפותח ויוצר במטרה לאחד בכלי ירי אחד שני סוגי תותחים:
בספרות האנגלית נקרא: Libras 25 או גם 25 pdr QF.
האותיות QF פירושן "מהיר ירי".
התותח הוכנס לשירות ערב מלחמת העולם השנייה והיווה בתקופת המלחמה את עמוד שדרה של הארטילריה הבריטית ושאר בנות הברית בהיותו תותח שדה וגם הוביצר וזה בעקבות היותו בעל קנה קצר.
התותח הוגדר ככלי ירי ארטילרי הטוב ביותר בזמן המלחמה מבין כל הכלים של הצבאות באירופה למעט תותח ה-88 הגרמני. בתכנונו שולבו קצב אש גבוה, תחמושת מגוונת נגד טנקים וניידות מעולה.
ביחידות הארטילריה הבריטית החליף התותח הזה את קודמו, ה-18 ליטראות, והמשיך לשרת בהן עד שנות ה-60 של המאה ה-20 ככלי מבצעי ועד שנות ה-80 של המאה ה-20 ככלי לאימון.
התותח שירת גם בצה"ל בחיל התותחנים ממלחמת העצמאות עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20.
תכנון ופיתוח.