ניתוח החלפה או תיקון של מסתם מבוצע בהרדמה כללית ובאמצעות חיבור למכונת לב-ריאה. סמוך לתחילת הניתוח המטופל מקבל חומרי הרגעה על מנת להפחית את תחושת החרדה. לאחר חיטוי יסודי של בית החזה, נעשה חתך אורכי מעל עצם החזה. לאחר מכן, העצם תופרד על ידי מפשק צלעות (Rib spreader, הידוע גם כ-Finochietto retractor), על מנת לאפשר גישה נוחה לכל איברי בית החזה. בשלב זה יש צורך במעקף לב-ריאה, הנעשה על ידי עצירת מעבר הדם בכלי הדם הראשיים, והסטתו אל מכונת לב-ריאה, לצורך אספקת חמצן וניקוי הדם מרעלים. הסטת הדם למכונה מאפשרת לשמור על הזרימה התקינה של דם המטופל בזמן הניתוח, שלא דרך בית החזה, על מנת להקל על עבודת המנתחים ולספק להם אזור עבודה ברור ונקי.
בהמשך, המנתח פותח את הפריקרד ומאתר את המסתם הפגום. אם קיימת אפשרות לתיקון, מבצע המנתח את התיקון הנדרש. אם לא ניתן לתקנו ויש צורך להחליפו לחלוטין, הוא מוחלף במסתם מכני, ביולוגי או הומני. לאחר שהמסתם החדש נתפר למקומו, מתבצע וידוא כי זרימת הדם דרך המסתם תקינה וכי אין דליפות, ולבסוף מוסט דם המטופל חזרה מהמכונה אל הגוף.
בסיום הניתוח שב לבו של המטופל לפעילות סדירה, והלב מנותק ממכונת הלב-ריאה. בשלב האחרון של הניתוח, הפריקרד נסגר ובבית החזה מונחים נקז או כמה נקזים לצורך איסוף שאריות נוזל ודם מהרקמה. המנתח סוגר את עצם החזה של המטופל והאזור נחבש. הניתוח כולו אורך בין שעתיים לארבע שעות, תלוי במקרה.
סכנות וסיבוכים.
כבכל ניתוח, גם ניתוח זה כולל סיכונים, כגון:
סיכונים ייחודיים לניתוח החלפת מסתם:
הסיכונים תלויים בגילו של החולה, בתפקוד הלב שלו ובמצבו הרפואי הכללי.
התאוששות לאחר ניתוח החלפת המסתם.
לאחר הניתוח המטופל נלקח ליחידה לטיפול נמרץ, שם מנוטר מצבו במהלך היממה שלאחר הניתוח. ייתכן שהמטופל עדיין יונשם עד שהוא יתייצב מבחינה נשימתית, לרוב לאחר כמה שעות, אך לעיתים תקופה זו תתארך לכדי כמה ימים. כיום לאחר הניתוח מצופה שהמטופל יוכל לשבת במיטה. לאחר יומיים, הוא עשוי לעבור מהיחידה לטיפול הנמרץ אל מחלקת אשפוז, שם ייבדק תפקוד הלב על ידי א.ק.ג רציף.
חולים בדרך כלל משתחררים לביתם אחרי כשבעה עד עשרה ימים. אם החלפת המסתם הייתה מוצלחת, חולים יכולים לצפות לחזור למצב הרגיל שלהם. ההחלמה מהניתוח לרוב קצרה יותר אם הניתוח בוצע בשיטה הזעירה. משך האשפוז ומועד השחרור נקבעים בהתאם לקצב ההתאוששות מהניתוח.
בימים שלאחר הניתוח המטופל עלול לסבול מבחילות, הקאות, כאב וחולשה.
הורדת החבישה והוצאת התפרים מהחתך בבית החזה מתבצעת שבוע-שבועיים ממועד הניתוח, בעוד שהוצאת הנקזים נעשית על פי הצורך ולפי כמות הנוזלים והדם המנוקז.
כמו כן, ניתנים תרופות אנטיביוטיות למניעת זיהומים ונוזלים לשמירה על לחץ הדם לאחר הניתוח. לרוב ניתנות גם תרופות לשיכוך כאבים דרך הווריד, על פי הצורך.
מטופל בעל מסתם ביולוגי מקבל תרופות נוגדות קרישה (Anti-thrombotic agents) למשך 6 שבועות עד 3 חודשים, בעוד שמטופל בעל מסתם מכני מקבל מרשם לתרופות נוגדות קרישה למשך שארית חייו. תרופות אלה חשובות למניעת היווצרות קרישי דם חדשים, אשר עלולים להגיע דרך מחזור הדם למקומות אחרים בגוף ולגרום לבעיות רפואיות חמורות, כמו התקף לב. נוגדי קרישה אלה אינם מפרקים קרישי דם קיימים, אלא מונעים הופעת קרישי דם חדשים, או מונעים מקרישים קיימים להפוך לגדולים יותר.
הפרוייקט הקאמרי הישראלי
היינץ הרמן
היינץ (היינריך) (חיים) הרמן (18 באוגוסט 1892, קניגסברג, גרמניה – 20 בנובמבר 1948, ירושלים) היה פסיכיאטר יהודי גרמני - ארץ ישראלי. נחשב לחלוץ הפסיכיאטריה בארץ ישראל המנדטורית. מ-1924 ועד מותו כיהן כמנהל בית החולים הפסיכיאטרי עזרת נשים בירושלים.
קורות חיים.
היינץ הרמן נולד בשנת 1892 בקניגסברג שבגרמניה, בן למשפחה יהודית גדולה בעיר. למד רפואה באוניברסיטאות קניגסברג, ברלין, מינכן, ופרייבורג והתמחה בנוירולוגיה ופסיכיאטריה. בתקופת לימודיו עמד לצד ארתור פלץ (Pelz) וואלטר שטיין בראש התאחדות הסטודנטים היהודים הציונית בעירו, ועם ייסוד ארגון הסטודנטים הציוני K.J.V, נבחר כחבר הנהלתו.
בשנת 1910 החל להתמחות במינכן, ובמלחמת העולם הראשונה שירת כרופא צבאי ונפצע בחזית. ב-1918 שב לקניגסברג ונשא לאשה את גֶרדה לבית רוזנטל. הוא עבד בבית החולים האוניברסיטאי לנוירולוגיה ופסיכיאטריה בעיר תחת הנוירולוג הנודע קורט גולדשטיין.
ב-1924 הוזמן לעלות לארץ ישראל ולהחליף את ד"ר דוריאן פייגנבאום כמנהל בית החולים "עזרת נשים" בירושלים – מוסד גריאטרי שהפך ב-1921 לבית חולים פסיכיאטרי, ושעד בואו של הרמן שימש בעיקר כאכסניה לחולי נפש חשוכי מרפא. הרמן החל בתהליך מודרניזציה של בית החולים לפי הדגם של בית החולים בקניגסברג, במטרה להופכו למוסד לריפוי ומחקר. הוא הנהיג שיטות טיפול חדשות בפסיכוזה, הכשיר אחים והפך את "עזרת נשים" לבית חולים גדול במונחים מקומיים, ובו 100 מיטות.
הרמן היה הפסיכיאטר היחידי בארץ עד זרם העלייה מגרמניה עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933.
במקביל לניהול בית החולים, הוכר כמומחה לנושאים פסיכיאטריים בבתי המשפט המנדטוריים. בתפקידו זה שימש כעד מומחה מטעם ההגנה במשפט שלמה בן-יוסף וחבריו.
כמו כן היה חבר בית הדין של ההסתדרות הרפואית בישראל וחבר "ההגנה".
טיפל בנושאי פסיכוזה בילדים ופיתח גישה חינוכית-רפואית מונעת שאותה קידם באמצעות "החברה הארצישראלית להיגיינה רוחנית" שהקים ב-1946 וכיהן כנשיאהּ.
פרסם מאמרים במקצועו בגרמנית ובעברית.
ב-1937 פרסם בכתב העת "Folia Clinica Orientalia" את המאמר "Psychiatrisches aus Palästina", שבו תיאר לראשונה באופן מדעי את התופעה המכונה סינדרום ירושלים, בה לוקים תיירים וצליינים בפסיכוזה חריפה בעיר ומדמים עצמם לישו, למשיח, לנביאים וכיוצא בזה.
בשנת 1935 שימש כנציג ארץ ישראל בקונגרס העולמי לנוירולוגיה.
הרמן היה מיודד עם פנחס רוזן, ש"י עגנון והשופט משה זמורה (בן עירו, לימים ראשון נשיאי בית המשפט העליון של מדינת ישראל).
להרמן הייתה השכלה כללית וספרותית רחבה, והוא ניגן בפסנתר למרות שאיבד אצבע בידו השמאלית במלחמת העולם הראשונה. לאחר המעבר לירושלים למד לדבר עברית וערבית.
הרמן היה חבר בארגון ה"הגנה" וכיהן כיועץ הארגון לנושאי בריאות הנפש
הרמן נפטר בירושלים בגיל 56 ממחלה ממארת. הרמן נקבר בבית הקברות שבגבעת רם.
גרדה והיינץ הרמן היו הורים לשניים.
בתו מרים (1919-1990) הייתה אחת הקרייניות הראשונות בשירות השידור המנדטורי ומנהלת מחלקת השידורים לילדים ולנוער ב"קול ישראל".
בנו דניאל (1925-2004) היה איש חינוך ברשת אורט.
חיים הרמן
מחלף יהלום מתחלף
מחלף יהלום מתחלף הוא מחלף יהלום שבו שני כיווני הכביש החוצה מחליפים צדדים כאשר הם חוצים את הכביש המהיר. כך כל המחלף מרומזר בשני רמזורים (בדומה לכל מחלף יהלום), אך הפניות לכל כיוון נעשות ללא רמזורים כלל.
ייחודו של המחלף הוא בכך שבחלק הכביש החוצה את הכביש המהיר, התנועה נעה במסלול הנגדי ביחס לרגיל. יתרונו של מבנה מחלף כזה הוא במספר הרמזורים הקטן יותר שעומד בדרכם של כלי הרכב הפונים, רמזור בודד במקום שניים במבנה מחלף יהלום רגיל. התנועה הנעה בכביש המשני בלבד, עוברת שני רמזורים בדומה למחלף יהלום רגיל. עם זאת, מחלף יהלום מתחלף דורש שטח גדול יותר בהשוואה למחלף רגיל.
חבטת תילול (טניס)
חבטת תילול בטניס היא חבטה בכדור במסלול גבוה, תלול ועמוק אל תוך חלק המגרש של היריב. ניתן להשתמש בה כנשק התקפי או הגנתי בתלות במצב.
היסטוריה.
חבטת התילול נצפתה לראשונה על ידי אלוף ווימבלדון השני, פרנק האדו, בהפסדו לספנסר גור. מסיבה זו נודע האדו כ"אלוף הנשגב ביותר".
חבטת תילול נחבטת בדרך כלל כאשר היריב עומד קרוב לרשת וממתין לחבטת יעף. המטרה בחבטה זו היא להעביר את הכדור מעל לשחקן היריב, אל חלק המגרש הפתוח שמאחוריו. חבטת תילול התקפית טובה היא כזו שהיריב לא מספיק להגיע אליה, כלומר חבטה נמוכה ובעלת מהירות מספקת שלא תאפשר ליריב לרוץ לאחור, לרדוף אחר הכדור ולהגיע אליו. חבטה זו מסוגלת לְזַכּוֹת את החובט ישירות בנקודה, אולם יש בה גם סיכון מסוים. סיבוב עילי משפר באופן משמעותי את יעילותה של חבטת התילול ההתקפית, אולם גם הופך אותה לקשה יותר לביצוע. בעת ביצוע חבטת התילול, שחקנים חובטים לרוב בכדור בזווית שבין 0 מעלות (חבטה שטוחה) ל-45 מעלות (חבטה אלכסונית). שחקנים מסוימים, דוגמת אנדרה אגאסי, מייקל צ'אנג, ולייטון יואיט, פיתחו חבטות תילול התקפיות טובות.
מטרתה של חבטת תילול הגנתית, לעומת זאת, היא פשוט לדחוק את היריב בחזרה לאחור, לקו הבסיס, ולהאריך את הנקודה. כאשר שחקן מוּצָא מתחומי המגרש במהלך נקודה, חבטת תילול הגנתית שימושית גם משום שהיא מקנה לשחקן המגן זמן לרוץ לאחור ולהגיע לעמדה הגנתית טובה יותר.
חבטת תילול לא מוצלחת היא כזו שהיריב מסוגל להגיע אליה (לרוב משום שהיא איננה גבוהה דַּיּוֹ) ולסיימה בהנחתה בסבירות גבוהה.
בזוגות מפעילים על חבטת התילול סיבוב או חיתוך, וזאת במטרה להעביר את הכדור מעל לראשו של השחקן שברשת וכן שיקפוץ הרחק מן השחקן שבקו הבסיס.
שחקנים מסוימים מסוגלים לייצר חבטת תילול שלמראית עין נראית חזקה וארוכה מדי, אולם בפועל החבטה מספיק עמוקה כדי לנחות באזור קו הבסיס ובתוך חלק המגרש של היריב, ובכך מתווסף לה לעיתים גם ערך מוסף של הטעיית היריב. חבטה מסוג זה נוצרת באמצעות סיבוב אחורי רב או חיתוך של הכדור המתווספים לה ומסייעים להעברתה מעל לראשו של השחקן היריב. חבטה זו, אותה ניתן לחבוט גם באמצעות סיבוב עילי רב, מכונה גם "חבטת יעף דמוית ירח".