המועמדים נדרשים להגיש את ניירות המינוי שלהם לוועדת הבחירות. לאחר מכן מתפרסמת רשימת מועמדים. אף מפלגה אינה רשאית להשתמש במשאבים ממשלתיים לצורך קמפיין. אף מפלגה אינה רשאית לשחד את המועמדים לפני הבחירות. הממשלה לא יכולה להתחיל פרויקט בתקופת הבחירות. הקמפיין מסתיים עד השעה 18:00, יומיים לפני יום פתיחת הקלפיות.
הצבעת הקלפי נערכת בין השעות 07:00 עד 18:00, האספן של כל מחוז אחראי על הקלפי. עובדי הממשלה מועסקים כקציני משאל בקלפיות. נעשה שימוש במכונות הצבעה אלקטרוניות (EVM) במקום בקלפי על מנת למנוע הונאת בחירות. לאחר שהאזרח מצביע, עליו לחתום עם אצבעו השמאלית בעזרת דיו. נוהג זה הונהג בשנת 1962 ומשומש עד היום.
דיו לא מחיק.
המחקר על דיו לא מחיק נפתח על ידי מועצת המחקר המדעית והתעשייתית (CSIR). בשנות החמישים, עבד מל גואל על מחקר זה בחטיבה הכימית של המעבדה הפיזית הלאומית בהודו. הדיו המשמש מכיל חנקתי כסף, מה שהופך אותו לרגיש לצילום. הוא מאוחסן בבקבוקי פלסטיק בצבע ענבר או בבקבוקי זכוכית בצבע חום. ביישום, הדיו נשאר על הציפורן למשך יומיים לפחות. זה עשוי להימשך עד חודש, תלוי בטמפרטורת הגוף של האדם ובסביבתו.
הצבעה אלקטרונית.
בהויק (EVM) שומשו לראשונה בבחירות 1997 והפכו לשיטת ההצבעה היחידה בשנת 2004. EVMs חוסכים זמן בדיווח על תוצאות. שביל ביקורת נייר מאומת על ידי הבוחר (VVPAT) הוצג ב-14 באוגוסט 2014 בנאגאלנד. בבחירות הכלליות בשנת 2014, VVPAT פעל בשמונה מחוזות בחירה (לוקנוב, גנדינאגאר, בנגלור דרום, צ'נאי מרכז, ג'אדפור, ראיפור, פאטנה סאהיב ומיזורם) כפרויקט פיילוט. תלוש שנוצר על ידי ה-VVPAT אומר לבוחר לאיזו מפלגה או מועמד שניתנה הצבעתם, שמם, מחוז הבחירה שלהם ובית הקלפי שלהם.
מפלגות האופוזיציה דרשו להפוך את ה-VVPAT לחובה בכל רחבי הודו בשל הטענות על הממשלה לפריצה ל-EVM. בהתאם לכך, נעשה בו שימוש בכל מסלול הבחירות הכלליות בהודו מאז שנת 2019. מסלול ביקורת נייר מאומת (VVPAT) ו-EVM. ב-9 באפריל 2019, בית המשפט העליון בהודו נתן את פסק הדין, והורה לוועדת הבחירות בהודו להגדיל את מספר ההצבעות של ה-VVPAT לחמישה EVM's שנבחרו באופן אקראי לכל מחוז בחירה, כלומר, ועדת הבחירות בהודו חייבת לספור תלושי VVPAT של 20,625 EVM בשנת 2019. בחירות כלליות. VVPAT מאפשרת לבוחרים לבדוק האם ההצבעה שהעניקו עוברת למועמד הרצוי להם כיוון שהיחידה VVPAT מייצרת פתק נייר, המכונה בנוסף פתק הצבעה, המכיל את שמו, המספר הסידורי ותמונת המועמד שנבחר על ידי הבוחר עבור ההצבעה שלו. לאחר הבחירות הכלליות לשנת 2019, ECI הכריז כי אין אי התאמה בין EVM ל-VVPAT.
ב-27 בספטמבר 2013, בית המשפט העליון בהודו קבע כי לאזרחים יש זכות להצביע "הצבעה שלילית" על ידי שימוש באופציה "אף אחד מהאמור לעיל" (NOTA). זו הייתה תוצאה של עתירה מוועדת הבחירות והאיגוד העממי לחירויות אזרחיות משנת 2009. בנובמבר 2013 הוצגה NOTA בחמש בחירות למדינה.
הצבעת נפקדים.
הודו אינה מספקת הצבעות נפקדות כלליות. ב-24 בנובמבר 2010, הצעת החוק לייצוג העם (תיקון) לשנת 2010 נמסרה כדי להעניק זכויות הצבעה להודים שאינם תושבים, אך עדיין נדרשת נוכחות פיזית בתא ההצבעה.
הצבעה בדואר.
הצבעה בדואר בהודו נעשית רק באמצעות מערכת "פתקי הצבעה דואריים המועברים אלקטרונית (ETPB)" של ועדת הבחירות בהודו, בה מופצים קלפי קלפי לבוחרים הזכאים הרשומים והם מחזירים את הקולות בדואר. כאשר מתחילה ספירת הקולות, קולות הדואר הללו נספרים לפני אלה ממכונות ההצבעה האלקטרוניות. רק קטגוריות מסוימות של אנשים זכאים להצביע כמצביעי דואר. אנשים העובדים בכוחות המזוינים ובמשטרת המדינה כמו גם בני זוגם, ועובדים העובדים בממשלת הודו המוצבים רשמית בחו"ל יכולים להירשם להצבעת הדואר, אלה נקראים גם "מצביעי השירות". בנוסף, אנשים במעצר מונע, מוגבלים וכאלה מעל גיל 80 יכולים להשתמש בהצבעות דואר. אסירים אינם יכולים להצביע כלל.
אונליפאנס
כאב נפשי
כאב נפשי (באנגלית: Mental pain) הוא הרגשה של סבל ואי נוחות רגשית, בו האדם מגוון רחב של חוויות סובייקטיביות המאופיינות במודעות לשינויים שליליים בעצמי ובתפקודיו, וכתוצאה מכך הוא מרגיש רגשות שליליים המסבים לו סבל. הכאב הנפשי לרוב יופיע בעקבות חוויות של אובדן, הן אובדן של האחר והן אובדן של חלקים מהעצמי. כאב נפשי פעמים רבות נחווה כבלתי נסבל, והוא נמצא כמנבא החזק ביותר לאובדנות.
אפיון של כאב נפשי.
כאב נפשי בא לידי ביטוי ברגשות ומחשבות שליליים אשר לאדם אין שליטה על הופעתם ולעיתים אינו יודע להסביר את הגורם לבואם, כגון: חרדה, בושה, אשמה, בדידות, פחד, השפלה, צער, חוסר תקווה וזעם. לכאב מתלווה מחשבה פסימית של האדם לגבי סיכוייו להבריא את מכאוביו, ובתחושת אובדן שליטה במתרחש בחייו. הכאב נחווה בעוצמה עזה, כך שהופך למצב נפשי הנתפש כבלתי ניתן להכלה, בלתי נסבל, הגורם לחציית קו בחוויה הנפשית.
רקע היסטורי.
הכאב הנפשי הוא מונח בפסיכולוגיה ובפסיכיאטריה ונתפס כנמצא בליבה של הפסיכופתולוגיה. תאורטיקנים וחוקרים שונים בקשו לפרש את המונח, להבין את הממדים המרכיבים אותו, לפתח כלים לאבחונו ולמדידת עוצמתו.
כאב נפשי הופיע כמושג כבר בכתביו של זיגמונד פרויד. פרויד הגדיר את הכאב הנפשי כ'תגובה של געגוע וחוסר אונים נוכח אובדן ממשי של אובייקט אהוב והוא נחווה ככאב של פצע פתוח'. פרויד קשר מושג זה למושג נוסף, חוסר אונים (helplessness) וטען כי מדובר בכאב בראשיתי המצוי בחוסר האונים של התינוק האנושי. בנקודה זו, על פי פרויד נודעת חשיבות רבה לסביבה וליחסים שבין התינוק והאם, שכן כאב זה דוחף את התינוק לעבר הסביבה ולקראת יחסים עימה. פרויד אף טען כי בבגרות הכאב הוא תוצאה של קרע במנגנוני הגנה.
ביון, הוסיף גם הוא בנושא זה וטען כי תסכול חריף וכאב נפשי, אחד הם. הוא סבר כי הכאב הנפשי מאופיין בחוסר סיפוק של תשוקות, חוסר סיפוק הנחווה כריקנות. חוויה זו מתחלפת, כאשר נותרת לאורך זמן בחוסר רגש. כך לדברי ביון, גורם הכאב הנפשי לאנשים לחוות חוויה מכאיבה מאוד אך חסרת שם, חסרת רגש מוגדר וחסרת תחושה של קשר לגוף.
מהות הכאב הנפשי נבחנה גם מנקודת מבט אקזיסטנציאליסטית, הבאה לידי ביטוי בין השאר בהגותו של ויקטור פראנקל. על פי פראנקל, במרכז הכאב הנפשי טבועה התחושה שהחיים נעדרי פשר לחלוטין. לטענתו, תחושת ריקנות פנימית וחסרת משמעות, אותה הוא מכנה "ריק קיומי", אחראית למקרי התאבדות לא מעטים. הריק הקיומי נוצר בשל שני אובדנים: אבדן היצרים החייתיים הבסיסיים, המקנים לכל יצור תחושת ביטחון בדרך בה הוא הולך, ואובדן המסורת שעליה נשענה ההתנהגות האנושית בעבר. פראנקל טוען, כי בהיעדר מסורת או נורמות המנחות את ההתנהגות, לאורך זמן הולך ומשתלט על האדם רצונם של אחרים סביבו והוא משועבד לקונפורמיזם.
אחד החוקרים המרכזיים שחקרו את הכאב הנפשי הוא אדווין שניידמן והוא זה שטבע את המושג כאב נפשי כמונח מובדל בהשתמשו במונח הצרפתי psychache– כאב נפשי ופסיכולוגי בלתי נסבל, שהרצון להימלט ממנו הוא גורם ראשון במעלה להתאבדות ואף פיתח שאלונים למדידתו. בנוסף, שניידמן טבע את המושג "suicidology" – חקר ההתאבדות, שהכאב הנפשי הוא נדבך עיקרי ביסוד תחום זה.
מנואלה פלמינג, בהתבססה על פרויד, ביון ופסיכואנליטיקאים נוספים, הציעה הגדרה על פיה כאב נפשי נמצא על הגבול שבין הגוף והנפש והוא צירוף תחושות של געגוע, חוסר אונים ומצוקה, להם האדם מתקשה למצוא מילים או ייצוגים. לדבריה, הכאב הנפשי הוא חוויה בלתי נסבלת ובלתי ניתנת להכלה, והוא קשור לחוויה טראומטית שהופנמה באופן שבו לא התאפשרה התפתחות מנטלית, כך שהמנגנון הנפשי לא הצליח ליצור לה הסמלה. היא מדמה זאת לסרט צילום אשר בו מופיעים אובייקטים אך לא ניתן לראות אותם עד שלא מפתחים את סרט הצילום. כך גם בכאב נפשי, הגירוי מגיע למוח אך המוח לא מצליח להעביר את הגירוי לתמונות כדי להמשיג אותו. החוויה, שלא עברה תהליכי הסמלה ולא אוחסנה כראוי, נחוות כפצע או "חור שחור" בנפש, כך שהחוויה היא של כאב בלתי נסבל, לא מובחן, חסר צורה, צבע או קול, אותו לא ניתן לקשר לניסיון העבר.
ישראל אור-בך, פסיכולוג קליני ישראלי מוכר אשר התמחה וכתב רבות על התאבדות, מניעת התאבדות ותפיסת המוות של ילדים, עסק רבות גם בכאב נפשי. הוא חקר מה מאפיין כאב נפשי וכן הבדלים בינאישיים ביכולת לשאת אותו, לפי אור-בך, התאבדות היא לרוב תולדה של כאב נפשי שעלה על גדותיו, כאב נפשי שהמטופל לא הצליח לשאת. בנוסף, סבר כי הדרך ללמוד לשאת את הכאב היא להיחשף אליו במהלך תהליך טיפולי, לספוג את מלוא האיום שמעורר הכאב במסגרת המכילה של הטיפול, לחקור את האיום ולהתמודד עימו.
כאב נפשי והפרעות נלוות.
הכאב הנפשי הוא חוויה אנושית נורמטיבית, ויכול להחוות ללא קבלת אבחנה פסיכיאטרית. מעבר לכך, היא אף חוויה החוצה אבחנות פסיכיאטריות וייתכן ותופיע במגוון של אבחנות נפשיות, לרוב כחלק מדיכאון, אך גם בהפרעות נוספות כגון: סכיזופרניה, הפרעת אישיות, חרדה.
מדידה.
שניידמן פיתח כלי אבחוני, השלכתי בחלקו, כדי להעריך את תוכנו וחומרתו של הכאב הנפשי. אורבך ועמיתיו, כשביקשו לזהות את מרכיבי הכאב הנפשי, שיכללו את יכולת ההערכה תוך התבססות על המודל של שניידמן, ופיתחו את הOrbach &amp; Mikulincer Mental Pain Scale-OMMP—שאלון דיווח עצמי בעל 45 פרטים הניתן לפירוק לתשעה מרכיבים מובחנים של הכאב הנפשי: