בשנת 1993 דחקה ההתקדמות במשא ומתן בין הפלסטינים ובין ישראל את ההתקדמות עם סוריה. רבין האמין כי לא ניתן לקדם את שני המסלולים בו זמנית, וכי הציבור הישראלי לא בשל למשא ומתן עם יאסר ערפאת ועם אש"ף, ולויתור על רמת הגולן בו זמנית. ב-13 בספטמבר 1993 נחתמו בוושינגטון הסכמי אוסלו בין רבין וערפאת, והמסלול הסורי הוסט זמנית לצד. בשנים 1994 ו-1995 נראה היה לקלינטון ולרבין כי השלום האזורי נמצא בהישג יד. הסכם השלום עם ירדן וההתקדמות ביישום ההסכמים עם הפלסטינים, המריצו את רבין לנסות ולקדם אף את המסלול הסורי. רבין התחייב בפני הנשיא קלינטון התחייבויות מרחיקות לכת לנסיגה מרמת הגולן. רציחתו של רבין ב-4 בנובמבר 1995 קטעה מהלך זה. ראשי הממשלה שבאו לאחר רבין לא היו מוכנים לקבל על עצמם את התחייבויותיו, והממשלים בארצות הברית, לא היו מוכנים לתת אשרור מחודש לעמדות רבין, ולגבות אותן באופן מחייב.
המגעים עם נתניהו וברק.
לאחר תקופת ביניים שבה שימש שמעון פרס כראש ממשלה, נבחר בשנת 1996 בנימין נתניהו כראש ממשלה. כקודמיו, המשיך נתניהו במשא ומתן עם אסד, אך מגעים אלו לא היו פומביים, ונוהלו באופן חשאי על ידי שליח - המליונר האמריקני רון לאודר. מגעים אלו לא הביאו לכל תוצאה כלשהי. בשנת 1999 נחשף מסמך שנכתב על ידי לאודר המסכם את המשא ומתן שנוהל בין הצדדים. מסמך זה שימש ככלי בידי מתחרהו של נתניהו אהוד ברק, שהחליף אותו בראשות ממשלת ישראל, לטעון כי על אף השקפת העולם הימנית של נתניהו, הנה אף הוא נשא ונתן על החזרת רמת הגולן לידי סוריה.
שנים לאחר מכן, פרסם נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון בספר חושפני שכתב, כי נתניהו אף הסכים לוותר על השליטה הישראלית ברמת הגולן כולה, אך התנה זאת בחתימת ברית הגנה עם ארצות הברית כערובה לביטחונה של ישראל.
בשלב זה היה אסד אדם חלש מבחינה גופנית, ולמעשה בימי חייו האחרונים. אסד רצה להעביר את השלטון לבנו בשאר אל-אסד (וזאת לאחר שבן אחר, באסל, אשר גודל מילדות כיורש השלטון, מת בתאונה). אסד ראה בשלום עם ישראל גורם מייצב למשטר הסורי, ועשה מאמצים לסיים את המשא ומתן בהסכם עוד בימי חייו. בשנת 1999 נוהלו מגעים נוספים בארצות הברית, בין אהוד ברק ושר החוץ הסורי פארוק א-שרע. אף מגעים אלו לא הבשילו לכלל הסכם.
אסד הלך לעולמו לאחר מחלה ארוכה ב-10 ביוני 2000 בעודו משוחח בטלפון עם ראש ממשלת לבנון, סלים אל-חוס.
תקופת שלטונו של בשאר אל-אסד.
לאחר מותו של אסד האב, עלה לשלטון בנו בשאר אל-אסד. כאמור, גידל אסד את בנו באסל להיות יורשו, אך זה נהרג בתאונה בשנת 1994 ולקדמת הבמה עלה הבן הצעיר, רופא עיניים שחונך בלונדון. בתחילה נמנע מינויו על ידי החוקה שקבעה כי אין אדם יכול להתמנות לכהונת נשיא סוריה בטרם ימלאו לו 40 שנה, ואילו בשאר, היה בן 34 בעת מות אביו. הפרלמנט הסורי התכנס, החוקה שונתה, וב-10 ביולי 2000 נבחר בשאר לנשיא במשאל עם, בו קיבל 97.29 אחוזים מן הקולות.
מינויו של אסד עורר תקוות גדולות ברחבי סוריה ובמערב. אסד היה בעת מינויו אדם צעיר, בעל חינוך מערבי, ובעל ידע במחשבים, והיה אף יושב ראש אגודת האינטרנט הסורית. בנאום שנשא עם מינויו הבטיח אסד רפורמה כלכלית, ומודרניזציה של הכלכלה הסורית. ביחס לישראל הבטיח אסד כי "סוריה בחרה בחירה אסטרטגית בשלום המבוסס על החלטות בינלאומיות ולגיטימציה בינלאומית". אסד החליט ליישם מדיניות זו בפועל ואף כינה אותה "האביב החדש". במסגרת זו שוחררו אסירים פוליטיים, והצנזורה על אמצעי התקשורת הוקלה במקצת.
זמן קצר לאחר מכן חזר בו אסד ממדיניות זו. חברי פרלמנט שקראו לפתיחות ולרפורמות הושלכו אל הכלא, והצנזורה הוחמרה. משקיפים מבחוץ סבורים כי הייתה זו פעולתה של האליטה הישנה, הכוללת את הקצינים העלווים, אשר שמרה על שלטון מפלגת הבעת' במשך שנים, ואשר עודה שולטת בסוריה ומשתמשת באסד הצעיר והבלתי מנוסה כבובה.
אסד מצא את עצמו במצב חמור בעקבות מלחמת עיראק. נטען כי המשטר הסורי סייע לסדאם חוסיין להחביא את הנשק להשמדה המונית. הפעולה הצבאית האמריקנית בעיראק עוררה חששות כי אם לא יחול שינוי משמעותי במשטר, בנוגע לזכויות האדם, מדיניות הנשק הבלתי קונבנציונלי, והתמיכה בטרור, תהיה סוריה בין הבאות בתור שתטופלנה בדומה לעיראק.
ב-5 באוקטובר 2003 הפציצה ישראל אתרים ליד דמשק ששימשו כבסיסי מחבלים מארגון הג'יהאד האיסלמי, וזאת בתגובה לפיגוע במסעדת "מקסים" בחיפה ב-4 באוקטובר. סוריה טענה כי ההפצצה הייתה על אזור מגורים.
ארצות הברית קיבלה את עמדת ישראל כי סוריה משמשת בסיס לארגוני טרור, והתקרבה להטלת סנקציות על סוריה, בעקבות חוק שהתקבל בקונגרס לפיו סוריה אחראית למעשי הארגונים השוהים בתחומה.
מאז ועידת מדריד (1991) סוריה וישראל ניהלו מגעים להסכם שלום שכשלו. בתחילת המאה ה-21, החלו עולים קולות מן המשטר הסורי הקוראים למשא ומתן עם ישראל. קולות אלו לא זכו למענה נלהב מממשלת ישראל, בראשות אריאל שרון, שלא האמין בכנות כוונותיו של אסד להגיע לשלום ולהתנתק ממדינות ציר הרשע, ובעיקר איראן, בת בריתה העיקרית של סוריה. שיחות אחרונות נוהלו בימי אהוד אולמרט ובנימין נתניהו לפי דיווחים. דנו על מעמד רמת הגולן. נוסף על כך, דרשה ישראל מסוריה שתפסיק את קשריה עם המדינות האלה.
בסוף שנת 2004, אסד הודיע באופן רשמי כי סוריה ויתרה על דרישותיה בהאטיי וכך תמו שנים רבות של מתיחות עם טורקיה בעיניין זה.
השלטון בראשות אסד הושתת על איום כלפי האזרחים ושלילת חירויות היסוד מבפנים, ועל הסתגרות כלפי חוץ. הכלכלה הסורית תחת אסד הנה כלכלה מפגרת וריכוזית. רבים במערב מגדירים את סוריה בהנהגת אסד מדינה תומכת טרור, לאור תמיכתה בארגוני טרור פלסטיני כחזבאללה, חמאס, ובארגוני סירוב נוספים, שמרכזיהם נמצאים מזה שנים בדמשק. בידודה הבינלאומי של סוריה גבר לאור החשדות בדבר מעורבותה בהתנקשות בראש ממשלת לבנון לשעבר, רפיק אל חרירי, וכן בגין חוסר נכונותה לסגת כליל מלבנון.
מלחמת האזרחים בסוריה.
ב-26 בינואר 2011, החל גל מחאות והפגנות בסוריה כחלק מאפקט הדומינו של גל ההתקוממויות בארצות ערב ב-2011. התמשכות והתגברות ההפגנות ברחבי המדינה, במשך חודשים רבים, הצביעה על כך שמדובר בהתקוממות עממית רחבת היקף. בהפגנות השתתפו רוב תושבי המדינה, המשתייכים לאסלאם הסוני (כ-80% מהאוכלוסייה) וכן בני מיעוטים דרוזים וכורדים. ההתקוממות מסכנת את שלטונו הדיקטטורי של הנשיא בשאר אל-אסד, שמתבסס על בני העדה העלווית, שמחזיקים בכל המשרות הבכירות במשק ובתפקידי הקצונה בכוחות הצבא והביטחון הסוריים. באפריל התפתחו ההפגנות להתקוממות עממית. בעקבות הדיכוי האלים שביצע משטר אסד, החל גל של עריקות משורות הצבא הסורי. ביולי 2011 הוקם גרעין הצבא הסורי החופשי שפתח במרד מזוין נגד המשטר.
עם הזמן התרחב הסכסוך עם כניסת הכורדים, הג'יהאדיסטים והמדינה האסלאמית, כוחות המזוהים עם ארגון הטרור אל-קאעידה ומדינות זרות למערכה. ההפגנות התפתחו להתקוממות עממית, למרידה ולמלחמת אזרחים, המאופיינת בקרבות קשים, פיגועי התאבדות, התערבויות חיצוניות, זליגות למדינות שכנות, שימוש בנשק בלתי קונבנציונלי, מעשי טבח, פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות, אלימות עדתית, משבר פליטים ועוד. במהלך העימותים, נהרגו נכון לינואר 2016 כ-500,000 בני אדם, נפצעו מאות אלפים, ונעצרו אלפי תושבים נוספים.
אלכס גלעדי
אלכסנדר "אלכס" גלעדי (9 בדצמבר 1942 – 13 באפריל 2022) היה איש תקשורת ישראלי. שימש כנשיא שידורי קשת וחבר הוועד האולימפי הבינלאומי.
ביוגרפיה.
גלעדי, אשר נולד בשם אלכסנדר קליינברגר, בנם של שמעון ושושנה (רוזליה) ילידי פולין, נולד בטהראן, לשם נמלטו הוריו במהלך מלחמת העולם השנייה. היה אחד מילדי טהראן ועלה לארץ ישראל עם משפחתו ב-19 בפברואר 1943.. גדל ברמת השרון ולמד בבית הספר הימי מבואות ים.
קריירה מקצועית.
בשנת 1964 הצטרף למדור הספורט של העיתון "ידיעות אחרונות" ובשנת 1968 החל לעבוד במחלקת הספורט של הטלוויזיה הישראלית, ובשנת 1975 מונה למנהלה. בשנת 1977 מונה למנהל האירועים המיוחדים ובמסגרת זו היה אחראי להפקות שידורי טלוויזיה בולטים, בהם: גמר עונת 1976/1977 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל בו זכתה מכבי תל אביב בשנת 1977, ואותו הוא שידר, אירוויזיון 1979 שהתקיים בישראל וביקור נשיא מצרים, אנואר סאדאת, בישראל.
עבודה ברשת NBC.
בשנת 1980, במסגרת עבודתו בטלוויזיה הישראלית, היה חבר משלחת איגוד השידור האירופי לאולימפיאדת לייק פלאסיד, ובעקבות הקשרים שיצר ב-1981 הצטרף למחלקת הספורט של רשת הטלוויזיה האמריקאית NBC. שם סייע לקדם את זכיית הרשת בזכויות השידור לאירועי ספורט מובילים, כגון אליפות העולם באתלטיקה בהלסינקי ב-1983.