משה גרוסמן (גם: גרוסמאן) (בכתיב יידי: גראָסמאַן; 3 באפריל 1904 – 27 בספטמבר 1961) היה סופר ועיתונאי יידיש.
תולדות חייו ויצירתו.
משה בן יעקב גרוסמן נולד בשנת 1904 בעיירה קוּרוּב שבפלך לובלין של פולין הרוסית. בהיותו בן 6 עבר עם משפחתו לוורשה, וב-1917, בעת מלחמת העולם הראשונה, חזר עם הוריו לקורוב. לאחר מות אביו בשנת 1920 שב לוורשה, שם עבד ביום ולמד בלילה. היה פעיל בארגון פועלי ציון "יוגענד". במשך מספר שנים עבד במערכת העיתון "הַיינט", ועם פלישת גרמניה הנאצית לוורשה בספטמבר 1939 היה זה שהוציא לאור את הגיליון האחרון.
גרוסמן החל לכתוב בגיל 14. תחת שם העט גדולמן פרסם מספר הומורֶסקות בכתב העת "דער פויגל". ב-1923 פרסם את הנובלה הראשונה שלו, "ברכה וקללה", בכתב העת היידי "וועלטשפיגל" בוורשה, ומאז הוסיף לפרסם את כתביו בכתבי עת ספרותיים רבים.
ב-1931 ראה אור הרומן הראשון שלו, "פלאמען און רויך" ('להבות ועשן'), שסיפר על חיי הפועלים היהודים בוורשה. שנתיים אחר כך יצא לאור קובץ סיפוריו "האמער אויף הארפע" ('פטיש עלֵי נבל'), וב-1934 פרסם רומן מחיי קרל מרקס, שאף תורגם לפולנית.
ב-1937 הופיע בוורשה ספרו "דערוואכונג" ('התעוררות') – רומן מחיי רוזה לוקסמבורג, שפורסם קודם לכן בהמשכים בעיתון "שיקגו קורייר" בארצות הברית.
באוקטובר 1939, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הרחיק גרוסמן מזרחה לברית המועצות, אך שם נתפס, עונה, נכלא ונשלח למחנה עבודה בסיביר. לאחר שחרורו מן המחנה ב-1941, הגיע לסָמָרקַנד שבאוזבקיסטן הסובייטית, שם נעצר בפברואר 1944 ונשפט לשלוש שנות מאסר בשל האשמתו במעורבות פוליטית והתנגדות למשטר. היה כלוא מתוכן שנה וחצי, ושוחרר ב-4 באוגוסט 1945 בתום מלחמת העולם השנייה. בשואה איבד גרוסמן את רוב בני משפחתו, בהם אשתו פרוֹמֶט (פאניה) לבית אייזנשטאט (ילידת סלונים 1906) ובתם בת ה-7 מאיה.
בתום המלחמה עזב גרוסמן את ברית המועצות ושב למספר חודשים לפולין, שם עבד כעורך בעיתון יידי וב-1946 היה עורך שותף בהוצאתם לאור של כתבים יהודים. משם עבר לשוודיה ואחר כך לפריז, בה היה מעורב ופעיל בחיי היצירה והתרבות היידיים. היה אחד מראשי הפעילים והמובילים באיגוד יוצאי פולין בפריז, באיגוד הסופרים הפליטים ובאגודת סופרי היידיש בעיר. עבד במספר מערכות עיתונים יידיים בפריז. תחת שמות עט שונים פרסם מעבודותיו בעיתונות באורוגוואי, בניו יורק ובישראל.
בשנת 1949 פרסם בפריז רומן בשני כרכים: "אין פארכישופטן לאנד פון לעגענדארן דזשוגאשווילי" ('בארץ המכושפת של ד'וגָשווילי [=סטלין] האגדי'; תורגם לעברית בשם "בארץ האגדית הכשופה"). הספר, שראה אור קודם לכן כסיפור בהמשכים בעיתון היידי הניו-יורקי "פארווערטס", ויצא במהדורה שנייה שנה אחר כך, התקבל בהערכה רבה על ידי העיתונות היידית והעברית כאחד. הספר חשף באומץ את האמת הקשה על התנהלות המשטר הסובייטי, עורר הדים רבים וזכה לתשבחות: "גרוסמן העז לקרוע את קורי הכישוף העוטים את ברית המועצות, ומצא בקרבו את העוז לשמש פה לאמת", כתב הסופר חיים ליברמן ב"פארווערטס". ב-1954 זכה גרוסמן על ספר זה בפרס הספרות מאת הקונגרס היידי בניו יורק.
בראשית שנת 1950 עלה לישראל בעלייה ההמונית שלאחר קום המדינה, ובה הקים משפחה חדשה והתגורר בשיכון רמת עמידר שברמת גן.
בשנת 1953 הוציא לאור את הספר "היימישע געשטאלטן" – סיפורים קצרצרים, פורטרטים. ב-1955 פרסם את הרומן "די וידוי פון א רעוואָלוציונער" ('וידויו של מהפכן'). במשך כשנתיים עבד כעורך בעיתון יידי יומי ובכתב עת דו-חודשי.
משנת 1956 ועד למותו יסד וערך והוציא לאור את הירחון "היימיש" – כתב עת יידי לתרבות וספרות, שעורר סקרנות, עניין והערכה בקרב דוברי יידיש בכל תפוצות הגולה.
כמו כן ערך והוציא לאור ב-1955 ספר יזכור לבני עיירתו קורוב שנספו בשואה, וכן לבני העיירה סוקולי.
גרוסמן נפטר בתל אביב לאחר מחלה ממושכת ב-1961 בגיל 57. נקבר בהלוויה רבת-משתתפים בשדרת הסופרים בבית העלמין קריית שאול. הותיר אישה צעירה (רחל-רוזה גרוסמן) ובת (לאה מרום גרוסמן).
בשנת 1970 הוציאה לאור רעייתו רוזה (רחל) את "שטויב און אייביקייט" ('אבק ונצח') – אוסף ממגוון כתביו שהותיר בעזבונו ואשר ביקש לפרסמם עוד בחייו.
קישורים חיצוניים.
מפרסומיו:
באנדונג
באנדונג (באינדונזית: Bandung) היא עיר הבירה של מחוז מערב ג'אווה באינדונזיה. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-2.4 מיליון תושבים וכ-8.7 מיליון במטרופולין, באנדונג היא העיר הרביעית בגודלה באינדונזיה והמטרופולין השלישית בגודלה במדינה.
גאוגרפיה.
באנדונג נמצאת בגובה של 768 מטר מעל פני הים ומרוחקת כ-115 ק"מ דרום-מזרחית לג'קרטה בירת אינדונזיה. האקלים בעיר קר באופן יחסי לשאר ערי אינדונזיה.
היסטוריה.
בעיר נמצאו עדויות אר ארכאולוגיות לפעילות פרה-היסטורית של הומו ארקטוס. העדות הראשונה לקיום העיר מתועדת לשנת 1488. במהלך המאה ה-17 וה-18 הגיעו סוחרים הולנדים מטעם חברת הודו המזרחית ההולנדית, והקימו את מרכזם בבאנדונג. למעשה, עד שנת 1942 הייתה העיר בשליטה הולנדית. זאת מלבד הפסקה קצרה בשנת 1809 כאשר נפוליאון בונפרטה כבש את הולנד ובכך שלט גם על מושבותיה. בזמן שלטונו, נפוליאון פקד לשפר את מערכות ההגנה כנגד האימפריה הבריטית. כתוצאה מכך, נסללה מערכת דרכים ענפה. בשנת 1880 נסללה רכבת בעיר, והובאו אליה עובדים זרים רבים מסין. במהלך המאה ה-19 העיר הייתה מרכז אזורי לגידול תה ולמרכז נופש לאירופאים. בשנות ה-20 של המאה ה-20 התפתחו תוכניות מטעם הממשל ההולנדי להעביר את בירת הקולוניה מג'קרטה לבאנדונג. בשל כך אף נבנו מבני ממשל בעיר, אך התוכנית נגנזה עם מלחמת העולם השנייה עצמאות אינדונזיה. בשנת 1945 לאחר הכרזת עצמאות אינדונזיה, באנדונג הוכרזה כבירת מחוז ג'אווה המערבית.
בשנת 1955 נערכה בעיר ועידת באנדונג, ועידת המדינות הבלתי מזדהות, רובן הגדול מאסיה ואפריקה, הראשונה, בסופה הכריזו המדינות על תמיכתן בצד הערבי בסכסוך הערבי-ישראלי.
תת-ענק
תת-ענק הוא כוכב בהיר יותר מכוכבי הסדרה הראשית בעלי אותו ספקטרום, אך פחות בהיר מענקים. הגבולות בין כוכבים תת-ענקים ובין כוכבי הסדרה הראשית או כוכבים ענקים אינם חדים וישנם כוכבים שמסווגים כתת-ענקים בקטלוגים מסוימים בעוד בקטלוגים אחרים הם יסווגו אחרת.
התפתחות.
כאשר כוכב הסדרה הראשית מכלה את המימן שבליבתו, מפסיקים תהליכי ההיתוך הגרעיני בהדרגה והכוח המאזן את כוח המשיכה העצמי של הכוכב יורד. כתוצאה מכך ליבת הכוכב, המכילה ברובה הליום, מתכווצת והלחץ והטמפרטורה שבה עולים. השכבות החיצוניות של הכוכב לעומת זה מתקררות, אך התכווצות הליבה משחררת אנרגיה גרוויטציונית, שמאטה את ההתקררות. כאשר הלחץ והטמפרטורה עולים בשכבות שמקיפות את הליבה ועדיין מכילות אחוז גבוה של מימן, מתחיל היתוך של מימן להליום בשכבות אלו, מסביב לליבה. תהליך זה מגדיל בהדרגה את ליבת ההליום ומרחיק כלפי חוץ את השכבה בה ממשיכים תהליכי ההיתוך של המימן ובעקבותיה מתרחבות השכבות החיצוניות של הכוכב עוד ובהירותו עולה. בשלב זה עוזב הכוכב את הסדרה הראשית והופך לתת-ענק. המשך התהליך יחד עם האטת תהליכי ההיתוך יביאו להתנפחות והתקררות השכבות החיצוניות של הכוכב עד שיהפוך לענק אדום או כתום.
תקופת הקיום של כוכב כתת-ענק תלויה במסתו. כוכב דמוי השמש יתקיים מאות מיליוני שנים כתת-ענק בעוד כוכבים מסיביים יותר עשויים להתקיים תקופה קצרה בהרבה של מיליוני שנים ואף פחות ממיליון שנים.
השמש צפויה לעזוב את הסדרה הראשית ולהפוך לתת-ענק בעוד כ-5 מיליארד שנים.
בטא פיקטוריס
שלמה ענבר
שלמה ענבר (בורשטיין) (נולד בשנת 1929), הוא אלוף לשעבר בצה"ל. כיהן כמפקד יחידה 848 (כיום 8200), קצין קשר ואלקטרוניקה ראשי וראש יחידת המחקר והפיתוח במשרד הביטחון.
ביוגרפיה.
ענבר נולד בתל אביב בנם של יהודית ויששכר בורשטיין, אחיו הצעיר הוא יחיאל בורשטיין. גדל בנתניה, היה מראשוני הלומדים בגן הילדים ובבית הספר ביאליק המקומי. היה חבר בארגון ההגנה, שירת כקצין איתות, בנובמבר 1947 נשלח לקורס קציני קשר ובמלחמת העצמאות היה קצין קשר של גדוד 133 בחטיבת אלכסנדרוני ואחראי לקשר של נפת אשר (אזור עמק חפר והשרון הדרומי). לאחר המלחמה הועבר למפקדת קצין קשר ראשי. שימש כקצין קשר של חטיבה 10, סגן קצין טלפוניה ארצי, הקים את ענף הקשר הקווי בבה"ד 7, פיקד על בסיס אחסנה של החיל ושימש קצין תכנון והדרכה. במבצע קדש לחם בחצי האי סיני כסגן קצין קשר של אוגדה 38.
לאחר המלחמה נשלח לארצות הברית וסיים בהצטיינות קורס קציני קשר מתקדם של הצבא האמריקאי. עם שובו עבר קורסי שריון, וב-1958 התמנה לקצין קשר של גיסות השריון. ב-1962 יצא ללימודי הנדסת אלקטרוניקה בטכניון, וב-1966 מונה לסגן קצין קשר ראשי, תפקיד בו שימש במלחמת ששת הימים. לאחר המלחמה מונה לצוות בראשותו של אלוף אברהם אדן שעסק בפיתוח קו בר-לב והקים את רשת הקשר של המעוזים.
בשנת 1969 התמנה לראש מחלקת ארגון ובקרה של אגף האפסנאות ולאחר מכן עבר לאגף המודיעין ועמד בראש יחידה 848 (לימים יחידה 8200). בתקופתו בפיקוד הוגדלו משמעותית תקציבי היחידה, וגויסו לשורותיה מהנדסים רבים וכוח אדם איכותי נוסף. באוגוסט 1972 חזר לחיל הקשר והתמנה לקצין קשר ראשי, תפקיד בו כיהן בתקופת מלחמת יום הכיפורים. על פי עדותו, לפני המלחמה העריך כי זו תפרוץ על סמך סקירות ששמע במטכ"ל וקשר עם פקודו לשעבר יואל בן-פורת, שפיקד על יחידה 848 ועל כן הכין את החיל, כולל אימונים, גיוס מילואים והכנת תשתית קשר חלופית לשעת חירום.