לאורך השנים פרסם מאות מאמרים בכתבי עת מקצועיים בתחומי עבודתו הקלינית ומחקריו, וכן מספר ספרים. הוא היה חבר מערכת הביטאון הרפואי Israel Journal of Medical Sciences וחבר מערכת כתב העת האמריקאי Journal of Cardiac Surgery, וכן כיהן כחבר פעיל בוועדות המרכז הרפואי הדסה ובית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, ביניהן: ועדה למינויים אקדמאים; ועדה לתכנון ולפיתוח של בית הספר לרפואה; יו"ר שותף של המחלקות הכירורגיות והאחראי על חדרי ניתוח; ועדה ניהולית משותפת לארגון הרפואי הדסה ולאוניברסיטה העברית בירושלים.
השתלות לב.
בתחילת 1986 יצא בורמן להשתלמות בתחום השתלות לב במרכז הרפואי האוניברסיטאי בריצ'מונד, וירג'יניה. בהמשך אותה שנה יצא ללונדון, שם השתלם בתחום בבית החולים הרפילד (Harefield) בהדרכת מנתח הלב הנודע פרופ' מגדי יעקוב. עם שובו לישראל בנה בהדסה מערך לביצוע ניתוחי השתלת לב, שהמתין לאישור ממשרד הבריאות וממועצת הרבנות הראשית, שעד אז התנגדה לתרומת איברים להשתלות מנימוקים הלכתיים. לאחר שנתקבלו האישורים הנדרשים, ב-25 באוגוסט 1987 ביצע צוות המרכז הרפואי הדסה בראשותו של בורמן (ובהשתתפות פרופ' דב שמעון ופרופ' גדעון אורצקי) את השתלת הלב המוצלחת הראשונה בישראל, ניתוח שבעקבותיו נסללה הדרך לביצוע ניתוחי השתלת לב כפרוצדורה שגרתית בהדסה, ובהמשך במרכזים רפואיים נוספים בישראל.
ב-1992 פיקח על ניתוח השתלת הריאה הראשון בישראל שבוצע על ידי פרופ' דב שמעון. באותה שנה הקים מחלקה לניתוחי לב פתוח בבית החולים ביקור חולים בירושלים, ועמד בראשה במשך 12 השנים הבאות. ב-1994 נבחר לנשיא האגודה העולמית של מנתחי לב-חזה (World Society of Cardiothoracic Surgeons). ב-1999 הוענק לו אות יקיר ירושלים על תרומתו לפיתוח הרפואה בעיר. ב-2003 קיבל ברוסיה את הפרס היוקרתי "היפוקרטס הזהב". ב-2004 פרש מעבודתו הקלינית ומניהול המחלקה בביקור חולים, והמשיך בפעילות מחקרית כראש המכון לחקר כירורגיית הלב עד פרישתו הסופית כפרופסור אמריטוס ב-2008.
פרופ' בורמן נפטר בירושלים ב-21 בפברואר 2016, ונטמן בבית הקברות האזרחי בקריית ענבים.
שירות הביון הממלכתי (לוקסמבורג)
שירות הביון הממלכתי של לוקסמבורג (בצרפתית: Service de Renseignement de l’État du Luxembourg) הידוע בראשי התיבות SREL, הוא שירות הביטחון והמודיעין של הדוכס הגדול של לוקסמבורג. הוקם ב-1960, אך מעמדו וסמכויותיו הוגדרו רק ביוני 2004.
השירות נתון לפיקוח משרד ראש ממשלת לוקסמבורג ומפוקח גם על ידי הוועדה הפרלמנטרית לענייני ביון המורכבת מראשי המפלגות הפוליטיות וחברי פרלמנט. הוועדה מתכנסת בקביעות מאז אפריל 2005 ודואגת לפרסם ממצאים מודיעיניים מדי שנה כדי להבטיח שקיפות.
הסוכנות עוסקת בניתוח, מחקר ואיסוף מידע הקשור לאיום על ביטחונה של לוקסמבורג, בסיכול ריגול ובלוחמה בטרור ומניעת הפצת נשק גרעיני. הסוכנות גם חולשת על תחום אבטחת המידע בלוקסמבורג.
הארגון משתף פעולה באופן הדוק עם משטרת הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, בסיוע בפתרון חקירות פשיעה חמורה.
ראש הארגון.
מרקו מייה, שעמד בראש הארגון בשנים 2003–2009 עמד במוקד שערוריית ריגול שהביאה להתפטרותו של ראש הממשלה, ז'אן-קלוד יונקר, ביולי 2013.
הערות שוליים.
חיה שלום
חיה שלום (נולדה ב-4 בדצמבר 1944 בירושלים) היא לסבית-פמיניסטית, פעילה חברתית ופעילת שלום ישראלית. שותפה להקמתם של מספר ארגונים פמיניסטים ולסביים כגון: קול האשה, קל"ף, נשים בשחור, קואליציית נשים לשלום ופעילה מרכזית בקבוצות נוספות. מייצגת גישה פמיניסטית רדיקלית המזהה את הקשר בין דיכויים של קבוצות שונות, שואפת להשיג שוויון לכולם ומתנגדת לניסיון להשגת זכויות באמצעות קבלת הערכים הנפוצים בחברה שכן הם נתפסים כדכאניים.
ביוגרפיה.
יצאה מהארון כלסבית בשנת 1979.
בשל פעילותה בתנועת השלום זכתה להכלל ביוזמת "1000 נשים לפרס נובל לשלום", שהובילה למועמדותן הקולקטיבית של אלף פעילות שלום מכל העולם לפרס זה.
במשך שנים הייתה חברת הנהלה מייעצת של IGLHRC (International Gay and Lesbian Human Rights Commission).
בשנות ה-90, שימשה כחברת הנהלה ב"קול האישה" ו"בת שלום".
בשנים 1990–2003 שימשה עוזרת פרלמנטרית של חברת הכנסת תמר גוז'נסקי. בשנים אלה הגתה את הרעיון להקמת הוועדה לזכויות נשים וציון היום הבינלאומי נגד אלימות נגד נשים, בכנסת, החל מדי שנה ב-25 בנובמבר.
הפיקה אירועים לקידום ועידוד נשים כותבות ויוצרות במסגרת פעילות התנדבותית במכללה החברתית-כלכלית, ובשיתוף סינמטק ירושלים וקול האישה. (בין היוצרות: שז, דורית וייסמן, אורלי נוי, ריטה מנדס-פלור).
ב-2012 הקימה את קבוצת "הירושלמיות" - לסביות קוויריות 45+, במסגרת "הבית הפתוח".
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכתה שלום להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
שלום היא בוגרת תואר ראשון בהיסטוריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. למדה עיסוי ורפלקסולוגיה במכון רידמן ועסקה בזה במשך כ-20 שנה. מתגוררת בירושלים.
B36 טורסהאבן
B36 טורסהאבן (בפארואזית: Bóltfelagið 1936 Tórshavn) הוא מועדון כדורגל, המשחק בעיר טורסהאבן באיי פארו. המועדון זכה ב-10 אליפויות וב-6 גביעים והגיע לגמר הגביע של איי פארו 13 פעמים נוספות.
היסטוריה.
המועדון נוסד בשנת 1936 ושיחק בליגת העל של איי פארו משנת 1942 השנה שבה נוסדה הליגה ועד לשנת 1984 ברציפות. בשנת 1946 זכה באליפות הראשונה. בשנת 1948 זכה באליפות השנייה ובשנת 1950 זכה באליפות השלישית. בשנת 1959 הגיע בפעם הראשונה לגמר הגביע של איי פארו והפסיד לקבוצת הבנר בולטפלאג. בעונה זו זכה באליפות הרביעית.
בשנת 1961 הגיע לגמר הגביע בפעם השנייה והפסיד לקבוצת טבורוירי. בשנת 1962 זכה באליפות החמישית. בשנים 1963, 1964 הגיע לגמר הגביע והפסיד לקבוצת הבנר בולטפלאג. בשנת 1965 זכה בגביע של איי פארו בפעם הראשונה. בשנת 1967 הגיע לגמר הגביע והפסיד לקבוצת קלאקסוויק. בשנים 1968, 1969, 1972 הגיע לגמר הגביע והפסיד לקבוצת הבנר בולטפלאג.
בשנת 1984 ירד מליגת העל לליגה השנייה בפעם הראשונה. המועדון שיחק עונה אחת בליגה השנייה ועלה לליגת העל. אחרי עונה אחת בליגת העל ירד שוב לליגה השנייה ואחרי עונה אחת עלה שוב לליגת העל. המועדון משחק ברציפות בליגת העל משנת 1988. בשנת 1991 זכה בגביע בפעם השנייה. הקבוצות של איי פארו החלו לשחק במפעלים האירופאיים בעונת 1992/1993 לאחר שאיי פארו התקבלו לאופ"א בשנת 1990. בעונה זו שיחק במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע. בשנת 1997 זכה באליפות ובשנת 1999 הגיע לגמר הגביע והפסיד לקבוצת קלאקסוויק.
בשנת 2001 זכה באליפות ובגביע. בשנת 2003 זכה בגביע לאחר ניצחון במשחק הגמר על קבוצת גטה. בשנת 2004 סיים את הליגה במקום השני והעפיל לגביע אופ"א בעונת 2005/2006. בסיבוב המוקדמות הראשון ניצח את קבוצת איי. בי. וי. מאיסלנד. בסיבוב המוקדמות השני הפסיד לקבוצת מידטיילנד מדנמרק והודח מהטורניר. בשנת 2005 זכה באליפות ובשנת 2006 זכה בגביע. בשנת 2008 הגיע לגמר הגביע והפסיד לקבוצת שטריימור. בשנים 2011, 2014 זכה באליפות. בשנת 2018 זכה בגביע השישי בתולדותיו.
ארורים
ארורים (באנגלית: Blasted) הוא המחזה הראשון שכתבה המחזאית הבריטית שרה קיין.
תקציר העלילה.
עלילת המחזה מתרחשת בחדר מלון יקר מאוד בלידס. איין, עיתונאי בן 41, מביא בלילה לחדרו את קייט בת ה-25. קייט רגישה מאוד וחסרת השכלה.
לאורך כל התמונה הראשונה איין מנסה לפתות את קייט לשכב עמו, אולם היא מסרבת. כל אותה עת איין מתרברב במיזוגיניה, הגזענות וההומופוביה שלו. התמונה מסתיימת לקולו של גשם האביב.
התמונה השנייה נפתחת בבוקר המחרת. איין אונס את קייט באכזריות. היא תוקפת אותו ונמלטת דרך חלון האמבטיה. לפתע, נכנס לחדר חייל ומאיים ברובה. בית המלון נפגע מפצצת מרגמה, והתמונה מסתיימת לקול גשם של קיץ.
בתמונה השלישית, חדר המלון הרוס; הפצצה פערה חור בקיר. החייל ואיין משוחחים, ולאט לאט מתברר שהמלון ממוקם בטבורה של מלחמה קטלנית. החייל מספר לאיין אודות מעשי הזוועה המחרידים להם היה עד ובהם לקח חלק, הכוללים אונס, עינויים ורצח עם, ואומר שהוא עשה הכול כצעד נקמה על רציחתה של חברתו. אחר-כך הוא אונס את איין. אחר-כך מוצץ, נוגס ואוכל את עיניו. התמונה מסתיימת בקול גשם של סתיו.
בתמונה הרביעית איין שוכב עיוור לצד החייל, שמתאבד. קייט שבה, מספרת שהעיר הומה בחיילים, ומביאה עימה תינוקת אותה הצילה. התינוקת הולכת לעולמה. התמונה מסתיימת לקול גשם כבד של חורף.
התמונה החמישית נפתחת כשקייט קוברת את התינוקת מתחת למרצפות. התמונה מורכבת מסצינות קצרות, בהן נראים איין בוכה, מאונן ואפילו מתנחם בחיבוק החייל המת, בעודו גווע ברעב בחדר ההרוס. לבסוף, הוא מרים את המרצפות, מוציא את גופת התינוקת ואוכל אותה. מתחיל לרדת עליו גשם שחודר מהגג ואיין אומר "חרא". קייט שבה, מביאה עימה לחם, נקניק ובקבוק ג'ין, עליהם שילמה במין שקיימה עם החיילים בחוץ. היא אוכלת, מאכילה ומשקה את איין, שאומר לה "תודה".
הכתיבה.
קיין כתבה את שתי התמונות הראשונות כשהייתה סטודנטית בברמינגהאם, שם "ארורים" הוצג לראשונה. הסוכן מל קניון ישב בקהל ולבסוף ייצג את קיין. הוא הציע שהיא תציג את עבודתה בפני תיאטרון רויאל קורט בלונדון, כך היא אכן עשתה והרויאל קורט החליטו להציג אותה.
ההפקות.
הצגת הבכורה של "ארורים" הייתה ב-12 בינואר 1995 בתיאטרון רויאל קורט, לונדון, בבימויו של ג'יימס מקדונלד.