חרף חוסר ניסיונה, מלהק חגי ("הגאון התורן של התיאטרון", מתארת אותו נורית) את מאיה לתפקיד הראשי במחזה שכתב, על פי קורותיה של בת דודתו המנוחה, והוא גם מביים. המחזה עוסק בנילי, צעירה שעברה הפלה, אך אינה מסוגלת להשלים עם כך, וחשה שתינוקה נלקח ממנה ומוסתר, ומצפה שיוחזר אליה. כתוצאה מכך היא מאושפזת בבית חולים פסיכיאטרי, שבו מתרחש עיקר עלילת המחזה. לשם עיצוב אמין של פרק זה, מצטרף לצוות המחזה יועץ, ד"ר בירן, שהוא מנהל מחלקה בבית חולים פסיכיאטרי. במהלך החזרות עולה ההצעה שמאיה תאושפז, כדי לחוש היטב את האווירה בקרב החולים ואת התנהגותם. ד"ר בירן מסתייג מרעיון זה, אך בסופו של דבר מתרצה, ומאיה משתלבת בקרב החולים במחלקתו.
במהלך החזרות מאיה וחגי מתאהבים זה בזה. מאיה חוששת שיחסו של חגי אליה כבמאי ייפגע כתוצאה מאהבתו אליה, ומציעה שתפרוש, אך חגי מפיג חשש זה.
בין מאיה לחגי פורץ ויכוח על מילות הסיום של המחזה. מאיה אינה מוכנה לומר את מילות הסיום הליריות שכתב חגי, אך חגי אינו מקבל את גישתה, ומורה לה לדבוק במילות הסיום המקוריות.
בחלקו האחרון של הסרט מוצגת הצגת הבכורה של המחזה. בקהל הצופים נמצאים בני משפחתה של מאיה, מורתה בבית הספר למשחק והמאושפזים שבקרבם השתלבה מאיה במהלך החזרות. בסצנת הסיום של המחזה מאיה אינה מסוגלת לומר את מילות הסיום עליהן התאמנה בחזרות. שותפהּ לסצנה זו, הרופא המטפל בה (אלכס אנסקי) מושך זמן, ומאחורי הקלעים מורה חגי למנהלת ההצגה לסגור את המסך ולסיים את המופע, אך מנהל התיאטרון קובע שיש לתת להצגה להימשך. מאיה, במאמץ נפשי עצום, אומרת את מילות הסיום שלה, המשקפות ספק את נפשה של נילי ספק את נפשה של מאיה.
ההצגה זוכה לתשואות הקהל, אך חגי זועם על חריגתה של מאיה מהטקסט שכתב, ומודיע למאיה על ניתוק היחסים ביניהם. למחרת חוזרת מאיה לאולם התיאטרון הריק, וחוזרת לבדה על קטע הסיום המקורי, שכתב חגי. לפתע היא מבחינה שחגי יושב באולם, ומבטיחה לו שבמופעים הבאים של המחזה תיצמד למילות הסיום המקוריות, אך חגי אומר לה שהוא מעדיף את מילות הסיום שאמרה בהצגת הבכורה.
פרשנות.
אמת אמנותית או דרמה?
במרכז הסרט, העוסק בהעלאתו של מחזה על הבמה, נמצא העימות בין מאיה, השחקנית, לחגי, הבמאי. עופר מתן מציג את העימות, שהחל בעקבות שהייתה של מאיה בבית החולים הפסיכיאטרי: "את התובנות שלה משם היא מביאה לחזרות עם חגי, מה שיוצר בין השניים עימותים: הוא רוצה דרמה כי זה מה שמעניין בתיאטרון, והיא רוצה אמת כמו שראתה במוסד". העימות מגיע לשיאו ברגעי הסיום של הצגת הבכורה, כאשר האמת הפנימית של מאיה והזדהותה עם הדמות שהיא מגלמת, גורמים לה להפר את הוראות הבמאי, ולחרוג ממילות הסיום ששם בפיה.
לגעת בנפש.
בכרזת הסרט מופיעה כותרת המשנה "לגעת בנפש". הסרט הוא אכן דרמה פסיכולוגית, העוסקת בנפשה של נילי, ובעיקר בנפשה של מאיה, השחקנית המגלמת את נילי. עיסוק בגבול שבין ובין שפיות לשיגעון, הנערך בסרט זה, הופיע גם בסרטים קודמים של מיכל בת-אדם ("איה, אוטוביוגרפיה דמיונית", "ריטה, שם זמני" ועוד).
ביקורת.
עופר מתן ב"עכבר העיר" :
שמוליק דובדבני, מבקר הקולנוע של אתר ynet:
לילך וולך, באתר "וואלה!":
יצחק אלתרמן
נתן אלטרמן
רסטנבורג
רסטנבורג (באנגלית ובאפריקאנס: Rustenburg – "עיר המנוחה" באפריקאנס; נהגה באפריקאנס "רסטנברח"), או בכינוייה "עיר הפלטינה", היא עיר בפרובינציה הצפון-מערבית של דרום אפריקה. העיר ממוקמת למרגלות רכס ההרים מחאליסברג, במרכז שטח חקלאי נרחב.
מסביב לעיר שטחי חקלאות נרחבים, לרבות חוותו של פול קרוגר, מתושביה הראשונים ונשיא רפובליקת הרפובליקה הדרום-אפריקאית. באזור מספר מכרות פלטינה, שניים מהם הגדולים בעולם, ושמורות טבע. לפני ההתיישבות המודרנית בעיר האזור שימש את האפריקאנרים, הידועים גם בשם בורים, ובמהלך מלחמת הבורים השנייה האזור היה לשדה קרב. כמו כן, העיר ממוקמת בסמוך לשטחם של בני שבט הרויאל בפוקנג.
אפטר אפקט
מחנה העולים בפרדס חנה
מחנה העולים בפרדס חנה היה אחד משני מחנות העולים הגדולים בישראל, שאכלס באופן זמני עולים לישראל בימי העלייה ההמונית. בהמשך הוקמה בחלק משטחו מעברה.
היסטוריה.
בין פרדס חנה לבנימינה התקיימו מחנות צבא גדולים של הצבא הבריטי אשר בשיאם הכילו 20,000 חיילים. בתחילת 1948 הצליחו אנשי ההגנה בפרדס חנה לשכנע את הבריטים להשאיר את המבנים במחנה לצורך קליטת עלייה, ועם נסיגת הבריטים המחנה הוסב לארבעה מחנות עולים. באוקטובר 1948 שכנו במחנה בפרדס חנה כ-4,500 עולים - כמחצית הקיבולת של המחנה, ומתחילת 1949 שכנו במחנה 10,000 עולים שגרו בצריפים ובאוהלים כאשר נעשה מאמץ שהנשים והילדים ישוכנו בצריפים. במחנה הייתה מרפאה עם 200 מיטות, מאה למבוגרים ומאה לילדים. בקיץ 1950 היו מחנה בית ליד (מעברת שבות עם) ומחנה העולים בפרדס חנה שני המחנות אליהם נשלחו העולים שלא הייתה להם זכות מיוחדת להשלח למחנה קרוב לאחת הערים. לקראת סוף שנת 1950 שהו בארבעת המחנות כ-15,000 נפש. בנוסף, הוקמו ליד מחנות העולים שתי מעברות.
הסמיכות של מחנה העולים לפרדסים ושדות פרדס חנה הביא למקרים רבים של פגיעה בחקלאות מצד העולים.
ב-1 ביולי 1952 הוסב מחנה א' בפרדס חנה למחנה לעולים קשישים ומחנות ב, ג, ד, היו למעברות עבור חולים ונכים. באוגוסט 1954 שהו במחנה כ-1,000 משפחות של חולים וזקנים. הסוכנות היהודית בקשה לפזר את העולים בשיכונים ברחבי ישראל אך העולים העדיפו להישאר במחנה תוך שהקצבה שניתנת להם תוגדל. בשנת 1959 מחנה א' הפך לבית אבות "נווה אבות", ושאר המחנות עדיין התקיימו אך רוב תושביהם עברו לשיכונים.
האימפריה הקושאנית
אגודת אחווה
רות אלמגור-רמון
רות אלמגור-רמון (נולדה ב-28 בספטמבר 1944 בירושלים) היא בלשנית ישראלית, חברת האקדמיה ללשון העברית, משמשת יועצת לשון בתאגיד כאן, ולפני כן ברשות השידור מאז 1983, ועורכת הפינה "רגע של עברית".
ביוגרפיה.
אלמגור-רמון נולדה בירושלים להדסה לבית שוּר ולגדעון אלמגור (בנו של ד"ר עמנואל אולסבנגר). למדה בבית הספר בית הכרם בירושלים ובבית הספר שליד האוניברסיטה. אחר כך עברה עם הוריה לנהלל, ולמדה שנתיים בבית הספר החקלאי בנהלל, ובו לימדו גם הוריה. ב-1962 סיימה את לימודיה התיכוניים בקריית טבעון במגמה ביולוגית. בתקופת בית הספר התיכון הייתה מדריכה בגדנ"ע אוויר בתחום התאוריה של התעופה, ובשנת 1961 סיימה קורס דאייה.
ב-1964 סיימה שירות צבאי בתזמורת צה"ל, והחלה בלימודים אקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1967 סיימה תואר ראשון בלשון עברית ובסטטיסטיקה, וב-1973 סיימה תואר שני בלשון עברית. עבודת הגמר שלה, בהנחיית פרופ' זאב בן-חיים, עסקה בדרכים סטטיסטיות לזיהוי צירופי לשון באמצעות המחשב.
בד בבד עם לימודיה האקדמיים הייתה מורה לקלרינט בתזמורת הנוער של ירושלים, מורה במכינה הקדם-אקדמית של האוניברסיטה העברית בירושלים, ועוזרת מחקר במפעל מסורות הלשון של עדות ישראל.
עם סיום לימודיה החלה לעבוד במפעל המילון ההיסטורי ללשון העברית, שניהל בראשונה פרופ' בן-חיים. עבודתה המדעית במילון נמשכה יותר מעשור, ובמרוצתה התמנתה ליועצת הלשון של הטלוויזיה הישראלית ואף לימדה תחביר ולשון העיתונות בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1977 הצטרפה לבן-זוגה, שהיה בשליחות בדרום אפריקה, נישאה לו שם, וכעבור כשנתיים שבו השניים לארץ. בדרום אפריקה לימדה במחלקה לעברית באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג ובמחלקה ללשונות שמיות באוניברסיטת דרום אפריקה בפרטוריה. שם גם כתבה ספר דקדוק עברי לדוברי אנגלית. עם שובה ארצה חזרה לעבודתה בטלוויזיה הישראלית, וב-1983 התבקשה למלא את מקומו של אבא בנדויד בקול ישראל לאחר שזה פרש מתפקידו, והתמנתה ליועצת הלשון של רשות השידור מטעם האקדמיה ללשון העברית.
כיום משמשת אלמגור-רמון מרצה בלימודי עריכת לשון בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים לעריכה לשונית באוניברסיטאות ובמכללות, בבתי-ספר להכשרת עיתונאים וקריינים, ובגופים אחרים העוסקים בהוראת העריכה ובהוראת התקשורת. היא גם מרכזת פורום יועצי הלשון של רשות השידור ושל הרשות השנייה.
בפברואר 2014 הוענק לה פרס ראש הממשלה ללשון העברית ע"ש אליעזר בן-יהודה.
יוזובקה
תיכון ליד&quot;ה
צייטגייסט (פירושונים)
צייטגייסט (Zeitgeist) הוא מושג בגרמנית שמשמעותו "רוח הזמן".
ונישיאן (מקאו)
ונישיאן, מקאו (באנגלית: The Venetian Macao) הוא מלון וקזינו במקאו, סין, בבעלות תאגיד לאס וגאס סאנדס של שלדון אדלסון. זהו מבנה בן 40 קומות בשטח כולל של 980,000 מטר רבוע, שהוקם בעלות של $2.4 מיליארד דולר בקוטאי שבמקאו, והיה הראשון באזור המלונות הקרוי כיום Cotai Strip (בעקבות הסטריפ שבלאס וגאס). ונישיאן נבנה לפי הדגם של המלון-קזינו דה ונישיאן בלאס וגאס והוא הקזינו הגדול ביותר בעולם, והמבנה הגדול ביותר באסיה המשמש כבית מלון, נכון ל-2019.
שמו של המלון מרמז על העיצוב האדריכלי המיוחד שלו - אזורי המסחר במלון מעוצבים כחיקוי של ונציה, כולל תעלות מים מלאכותיות בהן שטות גונדולות, עיצוב חזיתות מבנים, העתקים של אתרים ידועים, ותקרה מוארת הנראית כשמיים בהירים במשך כל שעות היממה - וכל זאת בשטח פנימי וסגור.
בנייתו של מגדל המלון העיקרי הסתיימה ב- 2007 והמלון נפתח רשמית ב-28 באוגוסט 2007.
המלון מכיל כ-3,000 סוויטות, מרכז ועידות בשטח של כ-111,000 מטר רבוע, 149,000 מטר רבוע של חנויות קמעונאיות, קזינו עם 3,400 מכונות מזל ו-800 שולחנות הימורים וזירה בת 15,000 מקומות ישיבה לאירועי בידור וספורט.