מטרת השיח היא לגרש מן המציאות את צורות המין החורגות, הכוונה לצורות מין אשר אינן מיועדות לרבייה ולהעמדת צאצאים. החברה הגדירה נורמה של התפתחות מינית תקינה מן הילדות ועד הזקנה, ולאלו החורגים מנורמה זו, אורגנו מנגנוני פיקוח פדגוגיים, טיפולים רפואיים, מטיפי מוסר – הופעלו מנגנוני פיקוח רבים כדי לכונן מיניות מועילה כלכלית ופוליטית. הללו קובעים מה מותר ומה אסור.
החל מהמאה ה-18 הסטייה מתחילה להצטייר כעבירה על החוק (בתי משפט יכלו להרשיע את ההומוסקסואליות כמו את הבגידה בבן הזוג). החריגים נרדפים, אך לא תמיד על ידי החוק, נכלאים תכופות, אך לא תמיד בבתי כלא. הם יכולים להימצא בבתי המשפט, במוסדות השיקום ובמועצות המשמעת.
פוקו טען כי המינוחים החדשים שניתנו לכל דפוסי ההתנהגויות והמאוויים (שתמיד היו אבל מעולם לא כונו בשמות ולא קיבלו משמעויות תרבותיות) משנים את פני החברה - ביחס לכך הוסיף פוקו:
ישנן שתי צורות להתייחס למושג הומוסקסואליות: האחת, זו העדפה מינית, והשנייה היא תיוג חברתי. בעיני הכלל כאשר אומרים על מישהו שהוא הומו, זה צובע את כל האישיות שלו - בעיני החברה זה הרבה יותר, הרבה רואים בכך מחלה. הדתיים רואים בכך סטייה או חטא. כלומר, התיוג הזה בעצם הוא תפיסה שצובעת את אותו אדם.
ברגע שהחברה התחילה להתייחס להתנהגויות המיניות האלו כזהות, היא בעצם יצרה את אותה זהות. קודם באה ההגדרה החברתית. ברגע שהמשפט התחיל לרדוף הומוסקסואלים, לכלוא אותם, לצנזר חומרים שתיארו יחסים הומוסקסואליים – הם התחילו גם להתגבש קבוצות. המונחים החדשים האלו שנוצרו - הומו, לסבית, סטרייט - הם תוצאה מהשיח החדש שצמח במאה ה-19, שהצריך חלוקה חדשה לקטגוריות ותתי-קטגוריות של השיח.
על פי פוקו היה ריבוי של שיח (discours) על המין בתוך שדה הפעולה של הכוח החברתי-ממסדי עצמו, ולכן, הכוח שלכאורה אמור היה לדכא, הפך לגורם שידול ממסדי לדבר אודות המין, ולדבר עליו יותר ויותר.
בטקסט ישנן שתי תקופות: התקופה הטרום-מודרנית והתקופה המודרנית. בתקופה הטרום-מודרנית למוסדות הדת הייתה שליטה על המיניות, ואילו בתקופה המודרנית השליטה על המיניות עוברת לרפואה, לפסיכיאטריה. כל זה נעשה באמצעות עקרון הווידוי שמקבל בתקופה המודרנית משמעות חדשה.
בווידוי המודרני המטופל צריך להכליל בתיאורו פירוט מדוקדק ואובססיבי לא רק של האקט עצמו, אלא של כל הסובב סביבו, רצונותיו, דחפיו, תשוקותיו וכו'. מדובר בטיפול שמשלב וידוי מסורתי וכללים של שיח מדעי: מדיקליזציה (כמו דיבור על סטייה במובנים רפואיים) המחייבת תיעוד מפורט, ניתוח "מדעי" וכדומה.
פוקו מחשיב את הווידוי לפרקטיקה כוחנית וממשטרת. הווידוי מתבצע במסגרת של כוח, הרשות כופה את הווידוי כדי לנקות ולטהר את האדם, כדי להבטיח את גאולתו וריפויו. פרקטיקת הווידוי הופכת את העיסוק במין ובדיבור עליו, לכח בידי מומחים שיקבעו את גבולות הלגיטימציה והנורמליות של המין והמיניות.
רק למומחה, שבידיו הממצאים, יש את הכח לקבוע מהם התכנים הלגיטימיים הנורמלים, ומה הם תסמינים שהם בבחינת פתולוגיה. הכח החברתי שניתן למומחים ומקובע על ידי החברה נובע מכך שהם קשורים לקבוצות דומיננטיות אחרות בקבוצה – פוקו טוען שאלו קבוצות בעלי הכח החברתי – הבורגנות, האליטה הפוליטית.
טענתו היותר קיצונית שנובעת מכך היא, כי משטר המין משרת את האינטרסים של קבוצות אלו, בכך שהוא משמר את אותם מוסדות - של נישואים והטרוסקסואליות – המשרתים את ערכי הבורגנות והאליטה החברתית הקשורה גם היא לערכים הבורגניים.
פוקו פרסם עוד שני כרכים בסדרת "תולדות המיניות": "השימוש בתענוגות", ו"הדאגה לעצמי", שניהם יצאו לאור בשנת 1984.
בשנת 2018 יצא לאור בצרפת הספר "וידויים של בשר" מעזבונו של מישל פוקו בהוצאת גאלימר. זהו החלק הרביעי של "תולדות המיניות".
כדור (גאומטריה)
כדור הוא גוף גאומטרי המורכב מן הנקודות במרחב שמרחקן מנקודה קבועה הוא לכל היותר מספר קבוע מסוים, הקרוי רדיוס. פני השטח של הכדור הן ספירה. כדור הוא הכללה של עיגול למרחב מממד כלשהו. לעיתים קרובות המלה כדור מיוחדת דווקא לכדור במרחב התלת-ממדי.
כדור הכולל את שפתו (הספירה) נקרא כדור סגור. כדור ללא שפתו נקרא כדור פתוח.
לערך העוסק בפנים של הספירה במרחב מטרי כלשהו, ראו כדור (טופולוגיה).
משוואת הכדור.
במרחב האוקלידי התלת-ממדי, אלמנט מרחק ds נתון על ידי הנורמה הבאה:
ולכן מההגדרה הבאה של הכדור
המקום הגאומטרי של כל הנקודות שנמצאות במרחק קטן או שווה ל-R מנקודה מסוימת "המרכז"
נובע שהמשוואה המגדירה את הכדור הסגור היא
כאשר x,y,z הם הקואורדינטות במערכת צירים קרטזית של נקודה על פני הכדור ומרכז הכדור הוא ראשית הצירים. למרחק R קוראים הרדיוס ("מחוג") של הכדור.
ניתן להוכיח זאת על ידי ווקטור אלגברי במרחב, בדרך של מציאת האורך שלו והשוואתו לערך קבוע (הרדיוס).
משוואת כדור סגור במערכת צירים קרטזית שמרכזו formula_3 היא
תכונות גאומטריות.
הכדור הוא הצורה שלה שטח פנים מינימלי לכל נפח מוגדר (אי-שוויון איזופרימטרי). לדוגמה, טיפת מים שבשל מתח הפנים שלה, רוצה להגיע למינימום שטח פנים, תשאף להיות בצורת כדור.
הכללה ל-n ממדים.
ניתן להכליל את הכדור לממד כללי n (כאשר n מספר שלם חיובי). n-כדור מסומן בדרך כלל כ- "B""n" והוא מוגדר כאוסף הנקודות במרחב אוקלידי n-ממדי שנמצאות במרחק קטן מ-"r" מנקודה כלשהי במרחב ( r, הרדיוס, הוא מספר ממשי חיובי כלשהו).
ניתן לתאר את משוואת הכדור על ידי שימור ב-וקטור שיתאר את כל הנקודות על הכדור, כאשר אורכו קבוע, ולהגיע למשוואה formula_7.
בפרט:
שטח הפנים של n-כדור ברדיוס 1 הוא formula_11, כאשר formula_12 היא פונקציית גמא.
נוסחה מפורשת לשטח הפנים של n-כדור:
נפח הכדור, שטח הפנים כפול formula_14. בצורה מפורשת, הנפח נתון על ידי:
תוספתא
הַתּוֹסֶפְתָּא (בעברית: "תוספת") היא קובץ מסודר של מסורות מתקופת התנאים, שלא נכללו במשנה שערך רבי יהודה הנשיא, אלא הן חלק מהברייתות. על פי המסורת, רבי חייא, מתלמידיו של רבי יהודה הנשיא, ערך את התוספתא יחד עם רבי אושעיא; אך החוקרים בימינו חולקים על דעה זו, ומעלים השערות מורכבות יותר. הנחה מקובלת היא שהתוספתא משקפת מסורות ארץ-ישראליות, והיא קרובה יותר לעולמו של התלמוד הירושלמי מאשר לזה של הבבלי.
התוספתא מסודרת לפי סדר המסכתות במשנה, ולכן היא כוללת שישה סדרים המחולקים לכ-60 מסכתות. סדר הדברים ברוב המסכתות דומה במשנה ובתוספתא, אם כי הן מביאות לעיתים מסורות הפוכות והלכות שונות. כמו כן, במקרים רבים התוספתא מאריכה בענייני מוסר ואגדה. התוספתא מרבה גם להביא "מעשים" הנוגעים להלכות הנידונות במשנה.
היחס בין המשנה והתוספתא.
לאור נקודות היחס המובאות להלן, אין חולק שישנו קשר ברור בין קובץ המשנה ובין קובץ התוספתא.
יחס תוכני.
התוספתא מתייחסת למשנה. יש שהיא משמיטה ממנה או חולקת עליה, ויש שהיא מוסיפה עליה.
ישנם כמה מיני תוספות שלה על המשנה:
יחס מבני.
בשתיהן אותם שישה סדרים, ואותן שישים מסכתות (למעט מסכתות אבות, מידות, קינים ותמיד שאין עליהן תוספתא אלא רק משנה). שתיהן מחולקות לפרקים. ישנם כמה הבדלים ביניהן:
מהדורות התוספתא.
כתבי היד ומהדורות מוקדמות.
שני כתבי יד ידועים של התוספתא קיימים כיום, האחד הוא כתב יד אֶרפוּרט (ערפורט) – כתב יד חלקי על התוספתא מן המאה ה-12 המכיל את ארבעת הסדרים הראשונים (ומקצת ממסכת זבחים). וכתב יד וינה, כתב יד המכיל את רוב נוסח התוספתא, אולם הוא מאוחר יותר מארפורט, וזמנו הוא מראשית המאה ה-14 לספירה. כתב יד נוסף מאוחר יותר, הוא כתב יד לונדון מן המאה ה-15, המכיל את סדר מועד ומסכת חולין בלבד.
בנוסף קיימים קטעים בודדים מן הגניזה הקהירית ומגניזות אחרות.
מהדורות מודפסות.
מהדורת הדפוס הראשונה לתוספתא נערכה בוונציה בשנת ה'רפ"א (1521–1522), על פי כתב יד שאינו מצוי כיום. במהדורה זו הודפסה התוספתא של כל מסכת ומסכת בסוף הספר, לאחר דפי הרי"ף, וסדר זה הושאר עד לימינו בכל מהדורות הדפוס.
בדפוס וילנא, שהודפס החל משנת 1860, נוספה השוואה חלקית עם נוסח התוספתא לפי כתב יד וינה, ובנוסף הודפסו מספר פירושים והערות לתוספתא.
בשנת 1876 הוציא לאור לראשונה משה שמואל צוקרמנדל מהדורה מדעית של התוספתא, בהתבסס על כתב יד אֶרפוּרט, מן המאה ה-12, אך מאחר שכתב יד זה מכיל רק את ארבעת הסדרים הראשונים (ומקצת ממסכת זבחים), הסתמך המהדיר בשני הסדרים הנותרים על כתב יד וינה. "מהדורת צוקרמאנדל" יצאה לאור שוב בשנת תרצ"ז ונוסף למהדורה זו "תשלום תוספתא" – ליקוט קטעי תוספתא שאינם קיימים בכתבי היד מתוך דברי הראשונים בעריכת הרב שאול ליברמן.
מהדורה מדעית אחרת יצאה לאור החל משנת 1955 על ידי הרב שאול ליברמן, לסדרים זרעים, מועד ונשים וכן למסכתות בבא קמא, בבא מציעא ובבא בתרא. התוספתא במהדורה זו מתבססת על כתב יד וינה מהמאה ה-14 (ושינויי נוסחאות מכתב יד ארפורט, קטעים מן הגניזה ודפוס ונציה רפ"א), בצירוף מסורת התוספתא ופרוש קצר.
משנת תשס"ט 2009 יצאו לאור על ידי הרב חיים פריימן, סדרי קדשים וטהרות, והחלק השני של סדר נזיקין, לפי כתב יד וינה ושינויי נוסחאות מדפוס ראשון וקטעי גניזה, עם פירוש הר"ש משאנץ מלוקט מתוך פירושו למשנה.
פירושים לתוספתא.
לאורך הדורות התוספתא זכתה ליחס משני לעומת המשנה והתלמוד. אמנם רב שרירא גאון כתב באיגרתו וגם ליברמן טען שבישיבות בבל עסקו בתוספתא באופן סדיר במקביל ללימוד המשנה, אולם כבר בתקופת הראשונים הוזנח מעמדה ומעטים עסקו בה.