התחנך בחיפה ב״ריאלי״ ובתיכון חוגים. היה רשג״ד בשבט הכרמל של הצופים, וממקימי שבט צופית. את שירותו בצה"ל עשה ארבל בשנות ה-60 בלהקת הנח"ל. בהיותו בחיפה הוא נכח בהופעה של מרסל מרסו, התפעל מהאומן וקשר עימו קשר. מרסו הציע לארבל לבוא לפריז וללמוד פנטומימה ותיאטרון אצלו ואצל ג׳אק לה-קוק. לאחר שהשתחרר מהצבא נסע ארבל לפריז, והחל בלימודי תקשורת וטלוויזיה בפריס, ופנטומימה אצל ז'אק לקוק ומרסל מרסו. בשנת 1968 פנה אליו יורם רונן, מנהל מערכת החדשות של הטלוויזיה שהוקמה באותה התקופה, וחיפשו אנשי מקצוע ישראלים בעולם, בהצעה שישמש ככתב בפריז של הטלוויזיה, לצידו של ירון לונדון, שהיה שליח רשות השידור בבירת צרפת, וזאת בשל היכרותו עם המדיום הטלוויזיוני מהלימודים. ארבל סיקר כסקופ עולמי את ״גניבת״ חמשת ספינות שרבורג של חיל הים שנקנו מהצרפתים, עוכבו בשל אמברגו צרפתי. הכתבה של ארבל שודרה ברחבי העולם. הוא סיקר גם את ההתנקשות של מחבלים פלסטינים בנוסעי ״אל על״ בשדה התעופה של מינכן, שם איבדה השחקנית חנה מרון את רגלה, ורבים נפצעו. עם חזרתו לארץ ב - 1970, הצטרף ארבל למערכת החדשות של הטלוויזיה בירושלים.
בתחילה היה כתב כללי וסיקר נושאים שונים, בהם עליית המתיישבים הראשונים לפתחת רפיח. הבמאי יוסי צמח הציע לארבל להנחות את תוכנית האירוח והבידור הראשונה ״במקצב השבעים״. ב - 1972 יצא ארבל בעקבות רעייתו לשנה בניו יורק, שם השתלם בצילומי סרטים דוקומנטריים אצל הפרופ׳ ארתור ברון בברוקלין קולג׳, ובחדשות ב - CBS ו - NBC, וכן בשידורי תחנת הכבלים Teleprompter cable T.V. כשחזר לישראל ב - 1973 הפיק ושידר בשותפות הטלוויזיה הישראלית ל -147 תחנות כבלים ברחבי ארה״ב, לראשונה בשידור חי מישראל לארה״ב, את חגיגות יום העצמאות ה - 25 למדינה, ל - 3.5 מיליון צופים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים היה חלק מצוות הכתבים הצבאיים שנשלחו לסיקור המלחמה, והיה בחזית הדרומית. במשך חצי שנה סיקר ארבל את צליחת התעלה, ואת האירועים באיסמעיליה ובעיר סואץ. ארבל הצליח לראיין מהצד המצרי של התעלה חייל בארמייה השלישית שהיה בצד המזרחי של התעלה. הכתבה שודרה בעולם. אחרי המלחמה, מונה לכתב הפרלמנטרי של הטלוויזיה, וסיקר את הדיונים בהסכמי הביניים עם סוריה ועם מצרים. ב-1976 פנה אליו מנהל החדשות דן שילון וביקש ממנו להקים את הדסק לענייני תרבות ואומנות במערכת ״מבט״. בתקופה זאת שידר מדי שבוע ב"יומן", מגזין החדשות של יום שישי, כתבה שסיפקה פרופיל של אומן או קבוצת אמנים, מזוויות שונות, וכן הצגות תיאטרון וקולנוע. ארבל סיים ב 1977 את קורס הבמאים וקיבל הסמכה כבמאי ברשות השידור.
במקביל ייסד עם עמירם ניר דוד גלבוע ויאיר שטרן את חדשות הלילה של הטלוויזיה, ואחר כך לצידם של עמנואל הלפרין ודוד ויצטום, את התוכנית ״מהיום למחר״ ששודרה ב-23:30 עד חצות. כבר משנת 1971 החל ארבל כאמור להנחות תוכניות שונות בטלוויזיה, במקביל לעבודתו בחדשות. כשהראשונה מביניהן הייתה במקצב ה-70, שעסקה במוזיקה מאותה התקופה. את עיקר פרסומו קיבל מהנחיית תוכנית האירוח "בין הכיסאות" מ-1985 ובמשך כשבע שנים בפריים טיים של הטלוויזיה. בשנת 1993 הפיק ערך והגיש את תוכנית הראיונות "עניין ראשון", אשר שודרה במשך שנה. מאז שימש ארבל 3 שנים כעורך ומגיש ״מבט" של מוצאי שבת ומבזקי חדשות, ובמשך 12 שנה כראש דסק החדשות במערכת תל אביב, וכעורך-משנה של "מבט".
במקביל לעבודתו ברשות השידור, לימד ארבל במשך עשר שנים פנטומימה, באוניברסיטה העברית, ולקבוצות צעירים בירושלים. בין תלמידיו - חנוך רוזן, ענת וקסמן ואשר פיש. כמו כן לימד תקשורת באוניברסיטת חיפה במשך 20 שנה, וערך סדנאות תקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה במשך שש שנים על תקשורת בין אישית בשפת הגוף, פרזנטציה, ותורת הריאיון. ארבל הפיק וביים עשרות סרטים מסווגים לחיל האוויר במסגרת המילואים שלו, וכן ערך הפיק וביים עשרות מופעים לברית התנועה הקיבוצית, שם גם העביר סדנאות הנחיה לרכזי התרבות.
ארבל פרש לגמלאות מרשות השידור בשנת 2012, לאחר 43 שנות עבודה.
ארבל, המתגורר בהרצליה פיתוח, נשוי לרחל, אדריכלית פנים ומעצבת סביבה. לזוג בת, קרן, דוקטור לפילוסופיה, ובן אברי, שחקן בתיאטרון.
מוחמד בסיוני
מוחמד בסיוני (בערבית: محمد بسيوني; 1937 - 18 בספטמבר 2011) היה איש צבא ודיפלומט מצרי.
ביוגרפיה.
בסיוני התגייס לצבא מצרים בשנת 1956 ושירת במודיעין הצבאי, שם טיפס בסולם הדרגות עד לדרגת תת-אלוף. בשנת 1973 כיהן כנספח צבאי בשגרירות מצרים שבדמשק ובמסגרת תפקידו תיאם את מועד פתיחת ההתקפה המשותפת של מצרים וסוריה כנגד ישראל. בשנת 1976 מונה לנספח הצבאי המצרי בטהראן.
לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים בשנת 1979 והחלפת שגרירים בין המדינות, מונה בסיוני למיופה הכוח בשגרירות המצרית בתל אביב. לאחר שמצרים החזירה את השגריר סעד מורתדא בשנת 1982 כמחאה על פרוץ מלחמת לבנון, הוטל על בסיוני לנהל את השגרירות עד שבשנת 1986 מונה לשגריר החדש בישראל.
בסיוני שירת בתפקידו עד שנת 2000, בה הוחזר למצרים כמחאה על פריצת האינתיפדה השנייה. כעבור מספר שנים הודה בסיוני כי במשך שירותו הארוך בישראל ניצל את מעמדו הדיפלומטי לקיום פעילות מודיעינית מצרית בישראל. לאחר חזרתו למצרים מונה לסגן יו"ר הוועדה לקישרי חוץ בשורא. בעקבות החלטת ממשלת שרון על ביצוע ההתנתקות מעזה החליט הנשיא מובארק למנות שוב שגריר ושלח לישראל את מקורבו, הדיפלומט הוותיק והמנוסה מוחמד עאסם איברהים (2005–2008).
בתקופת כהונתו כשגריר מצרים בישראל, התלוננה במשטרה רקדנית בטן ישראלית כי בסיוני הטריד אותה מינית וניסה לאנוס אותה בדירה ריקה אליה הזמין אותה באמתלה של הצעת עבודה. בסיוני סירב להיחקר במשטרה וטען לחסינות דיפלומטית, תיק החקירה נגדו נסגר בלחץ משרד החוץ, על אף מחאה של ארגוני נשים. גם התביעה האזרחית שהוגשה נגדו נמחקה עקב חסינותו הדיפלומטית.
בסיוני סבל מסוכרת ולחץ דם גבוה, וכן עבר ניתוח מעקפים. הוא מת ב-18 בספטמבר 2011.
ספר בלעם
חורבת קייאפה
חורבת קייאפה או מבצר האלה הוא אתר ארכאולוגי מתקופת הברזל, ובו שכבות עליונות מהתקופה ההלניסטית ומתקופות מאוחרות יותר. האתר שוכן על גבעה, סמוך לבית שמש של היום, כקילומטר מצפון-מזרח לצומת האלה, בין הערים העתיקות שוֹכֹה ועזקה. הארכאולוג יוסף גרפינקל, שעמד בראש משלחת החפירות באתר, מייחס את הממצאים הקדומים במקום לתקופת דוד המלך ורואה בהם הוכחה כי בזמנו של דוד הייתה ביהודה ממלכה חשובה וחזקה, כמתואר במקרא. טענה זו שנויה במחלוקת. באשר לזיהוי המקום, גרפינקל מזהה את האתר עם העיר שעריים המקראית, הנזכרת בסיפור דוד וגוליית, בעקבות שני השערים שנמצאו בחומת העיר, ואילו חוקר המקרא גרשון גליל מזהה אותו עם העיר נטעים, המוזכרת בדברי הימים.
במאי 2014 הופקדה התוכנית המכריזה על האתר ועל עמק האלה כעל גן לאומי, ובראשית 2016 היא אושרה. בכך בוטלה תוכנית הבנייה לשכונה הדרומית של רמת בית שמש והובטחו קיומו ופיתוחו של האתר.
המיקום וההקשר הארכאולוגי.
האתר נמצא בעמק האלה, במקום שהיה בעל חשיבות אסטרטגית בתקופת הברזל בארץ ישראל. הוא שוכן על גבעה בגובה כ-325 מ' מעל פני הים, בצדה המערבי של השפלה הגבוהה, ושולט על הדרך העולה משפלת החוף לחברון ולירושלים. במרחק 2 ק"מ ממערב לאתר נמצא תל עזקה, ו-2.5 ק"מ מדרום-מזרח לו שוכן תל שׂוֹכֹה. שטח האתר כ-23 דונם, ובו שרידים של עיר מבוצרת ומוקפת חומה ברוחב 4.5 מ' ובגובה 2–3 מטר (במקור הגיעה החומה כנראה לגובה של כ-6 מטר), ובה שני שערים. עובדה זו ייחודית בהשוואה לאתרים יהודיים עתיקים בארץ ישראל, ולפיה שיערו חוקרים כי מדובר בעיר שעריים. הבנייה מסיבית, מאבנים מגליתיות שמשקלן 4–5 טונה.
האתר מוכר כבר מאמצע המאה ה-19 ונזכר בדיווחי צליינים וחוקרים מהעולם המערבי. הראשון שבהם, החוקר הצרפתי ויקטור גרן, הזכיר את האתר המרשים באחד משמונה מסעות סקירה שערך בארץ ישראל כדי לזהות מקומות היסטוריים לפי התנ"ך. סוקרים אחרים שהזכירוהו היו קונדר וקיצ'נר (בשנת 1883), ובשלהי המאה ה-20 (1996) – הארכאולוג יהודה דגן, במסגרת סקר מקיף שערך על אזור השפלה. דגן הציע לזהות את האתר עם עדתיים (יישוב המופיע ברשימות הערים של שבט יהודה) וסבר כי האתר היה מיושב מהמאה ה-9 עד המאה ה-6 לפנה"ס. ואולם סברה זו נמצאה שגויה בשנת 2007, עת החלו עונות החפירה המשמעותיות באתר.
האתר נחפר בשנים 2007–2013 על ידי הארכאולוגים יוסף גרפינקל מהמכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים וסער גנור, בשיתוף רשות העתיקות.
ההנעה העיקרית לחפירה מאורגנת באתר הייתה תארוך חרצני הזיתים שהתגלו בחפירה המדגמית לשנים שבין 1020 ל-980 לפנה"ס. לפי החוקרים, דוד המלך חי בין 1040 ל-970 לפנה"ס, כלומר באותה תקופה, ובירתו ירושלים במרחק יום הליכה.