ב-1953 הוזמן גאתרי לסייע בהקמת פסטיבל סטרטפורד של קנדה, פסטיבל להעלאת מחזות שייקספיר. גאתרי התלהב מהרעיון להקים תיאטרון שייקספירי במיקום קנדי מרוחק, וביקש ממעצבת התיאטרון טניה מויסייוויץ' (Tanya Moiseiwitsch) להצטרף אליו, ולשכלל את שיטת ה-"thrust stage", שאולתרה בהצלחה באדינבורו. כמו כן ליהק את השחקנים אלק גינס ואיירין וורת' לשחק במחזה הפותח של הפסטיבל, "ריצ'רד השלישי". כל ההופעות בעונות הראשונות של הפסטיבל הועלו באוהל גדול על גדות נהר אייבון (Avon). במשך שלוש עונות שימש גאתרי מפקח אמנותי, ועבודתו בסטרטפורד נחשבת כבעלת השפעה חשובה בפיתוח התיאטרון הקנדי. ב-1963 הקים את תיאטרון גאתרי במיניאפוליס, מינסוטה, שעוצב בידי האדריכל רלף רפסון (Ralph Rapson).
בישראל.
בשנת 1947 נקרא לתיאטרון "הבימה" הישראלי כדי לביים את ההצגה "אדיפוס המלך" מאת סופוקלס, בתרגומו של שאול טשרניחובסקי. בהצגה השתתפו כל שחקני התיאטרון, והיא זכתה להצלחה גדולה. הצגת הבכורה התקיימה ב-9 בפברואר 1947, ובסה"כ הועלו 55 הצגות.
מורשתו.
בהקדמה לביוגרפיה שלו כתב ג'יימס פורסית' (James Forsyth): "גאתרי היה אנטי-ברודוויי, אנטי-וסט אנד, אנטי כל דבר שיכול להיחשב 'תיאטרון לגיטימי', אך לבסוף הגיע להיות מתמודד ראוי לתואר 'במאי התיאטרון הבריטי החשוב ביותר בזמנו'". במאי התיאטרון סר פיטר הול כתב כי "אחד מהגדולים שנולדו בתיאטרון הבריטי... גאתרי היה דמות גדולה בכל מובן. הוא סלל את הנתיב לתיאטרון המסובסד של שנות השישים. הוא הראה כיצד לנהל חברה ואיך להריץ תיאטרון. והוא היה גאון ולעיתים במאי גדול...".
גאתרי כתב שני ספרים חשובים על בימוי תיאטרון דרמטי: "Theatre Prospect" (1932) ו-"A Life in the Theatre" (1959).
עיסוקים נוספים.
בשנים 1963 עד 1970 שימש נשיא אוניברסיטת המלכה של בלפסט (Queen's University Belfast) בבלפסט שבצפון אירלנד.
חייו האישיים.
ב-1931 גאתרי נישא לג'ודית ברטרטון (Judith Bretherton), שנפטרה שנה אחריו. ב-1961 קיבל תואר אבירות, ומת עשור לאחר מכן בביתו שבאנגמקריג בניובליס, במחוז מונגהן (Monaghan) באירלנד, בגיל 70. הוא נקבר בבית הקברות של כנסיית אגהבוג של אירלנד (Aghabog Church of Ireland) בניובליס.
ג'אקה דה ורט
קדחת חוזרת
קדחת חוזרת הוא שמם של שתי מחלות הנגרמות על ידי חיידקים בסוג "Borrelia".
א-רפיד
קדחת המערות
בירושלים
בירושלים הוא סרט דוקומנטרי ישראלי קצר, מז'אנר הקולנוע הדוקומנטרי הפיוטי, בבימויו של דוד פרלוב, שיצא בשנת 1963. זוכה מדליית ארד בפסטיבל ונציה. הסרט נחשב כנקודת ציון מהמשמעותיות בקולנוע הישראלי. בשנת 2013 יצא סרט המחווה עקבות בירושלים; סרט באורך מלא הכולל את עותק חדש של הסרט בצירוף סרטים קצרים שנעשו בהשראתו.
הסרט.
אורי קליין, מבקר הקולנוע של עיתון הארץ, כתב בשנת 2011:
"בירושלים" הופק בידי שירות הסרטים הישראלי בשיתוף עם סרטי גבע. הסרט לוכד את ירושלים המחולקת בין מדינת ישראל לבין ממלכת ירדן. הקריינות נכתבה על ידי פרלוב ופרופ' יעקב מלכין שאף מקריא אותה. הסרט נחשב לעבודת הצילום המשמעותית הראשונה של הצלם ההוליוודי לעתיד אדם גרינברג, ומלווה במוזיקה מקורית שהלחין המלחין הישראלי-הונגרי עדן פרטוש, כשעל מבצעיה מנצח מאסטרו גארי ברתיני. מדובר בפעם הראשונה בישראל בה מלחין של מוזיקה קלאסית הוזמן לכתוב במיוחד יצירה חדשה לסרט קולנוע דוקומנטרי.
בסרט מצולמת המשוררת זלדה אשר דבריה על קבצני ירושלים עוררו מחאה ציבורית שנדרשה לבסוף להתערבותו של ראש הממשלה דאז לוי אשכול לאישור ההקרנה. סקנדל נוסף נגרם מצילום ראיון עם משה מורי רוזנברג שביים את הסרט הראשון של פלשתינה. עם פרסומו של הסרט נדהם רוזנברג לגלות כי בנוסף לראיון, הוכנס לתוך הסרט של פרלוב גם חלק מן החומר המקורי שצולם ב-1911 מבלי לקבל את רשותו. כפיצוי לשימוש הבלתי מורשה וכדי להימנע מתביעה, סוכם כי "סרטי גבע" יכניסו כתוביות ביניים חדשות במקום אלו שאבדו בעבר בהוליווד, וזו הגרסה המצויה של הסרט כיום. עוד מצולמים בסרט: המתרגמת עזה צבי, ונשיא המדינה השני יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית בן-צבי.
בתחילת שנות האלפיים הודפס בווינה עותק חדש של הסרט, כחלק מתהליך השימור שיזם מרכז פומפידו בפאריס שרכוש עותקים חדשים של הסרט לאוסף המוזיאון והקרין אותו ברטרוספקטיבה שערך לסרטיו של פרלוב. בשנת 2021, זכו הצילומים של אדם גרינברג לצבע.
סרט המחווה "עקבות בירושלים".
בשנת 2013 פנה רנן שור, מנהל בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, לתלמידים ולבוגרים של בית הספר, ליצירת סרטים קצרים בהשראת סרטו של פרלוב מנקודת מבטם האישית, 50 שנה אחרי, שנאצרו יחד עם הסרט המקורי לכדי סרט חדש באורך מלא (90 דקות).
תשעה הסרטים הקצרים המשתתפים בסרט "עקבות בירושלים", מלבד סרטו המקורי של פרלוב:
עורכת הווידאו הראשית של הסרט היא נטע דבורקיס, ואת המוזיקה המקורית לפרויקט חיבר המלחין והמנצח רפי קדישזון בביצוע הקאמרטה הישראלית ירושלים, עיצב את הפסקול גיל תורן. בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה שימש כבית ההפקה, כאשר רנן שור, רמי שמש ואריאל ריכטר שימשו כמפיקי הסרט.
הסרט נתמך בידי ערוץ 8, קרן ברכה, עיריית ירושלים, המיזם לקולנוע וטלוויזיה בירושלים, הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה והקרן לירושלים. הוא יוקרן כאירוע בינלאומי ב-50 סינמטקים, מוזיאונים, פסטיבלים, בתי קולנוע ובתי ספר לקולנוע ברחבי העולם ובישראל, בין היתר במוזיאון לודוויג בקלן, מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון הקולנוע במינכן, מוזיאון הקולנוע בשאנגחאי, פסטיבל הקולנוע ירושלים ובמומה - המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. מוזיאון ה-MoMA אף בחר את הסרט "עקבות בירושלים" כ"אחד מעשרת הסרטים החדשניים והמשפיעים של השנה".
אלן ברקין
ג' שופמן
נקודת האל־חזור
העולם כולו נגדנו
הביטוי העולם כולו נגדנו שגור בפי ישראלים להצגת הגישה לפיה ישראל ניצבת לבדה מול עולם עוין. לעיתים משמש הביטוי להצגת תחושה עובדתית, ולעיתים הוא משמש להתרסה, בדומה לביטוי או"ם שמום, לפיה נמשיך בדרכנו גם אם העולם כולו נגדנו.
התייחסות מוקדמת.
בשנת 1932 נאם בן-ציון דינור בשבחה של הציונות, החותרת לשחרור עצמי של היהודים, וציין כי "כל העולם מתקומם נגדנו, כל ארצות העולם מתקוטטות עלינו ואין מי אשר יעז עכשיו להכחיש, כי רק אותה הדרך שהתוו לפני חמישים שנה, היא הדרך היחידה להצלת העם...".
אויגן קולב יצא נגד תפיסת "כל העולם נגדנו" וכתב: "ואתה שואל: האם נעיז לצאת חוצץ נגד כל העולם? חמומי־מוח והרפתקנים פוליטיים־צבאיים ישיבו לך אל נכון: 'מדוע לא? אנו יורקים על כל העולם"' אך לא להם עליך להאמין כי אם לאלה שיסבירו לך בהכרה עמוקה, כי לא נכון הוא, שכל העולם הוא נגדנו. דווקא משום שקיימות שכבות חזקות, הדוגלות בחירותם על כל העמים והמעמדות המדוכאים וממילא — גם במאמצי חירותנו,— דווקא רשום כך מכוונים נגדנו כוחות הריאקציה."
גם הפובליציסט יהודה גוטהלף יצא נגד תפיסת "כל העולם נגדנו", והציג אותה כמאזוכיזם רוחני שאין לו הצדקה מבחינת ההיסטוריה הרחוקה (תור הזהב של יהודי ספרד) והקרובה, וראה בה מאפיין גלותי, שנסמך על התפיסה ההיסטורית בעם היהודי "כל העולם נגדנו: ובהכרח שיהיה נגדנו, כי הגוי רוחש שנאת עולם ליהודי"; תפיסה שאינה מתאימה ל"מדינת ישראל, שיש לה גם אויבים וגם בעלי ברית, ככל מדינה אחרת".
הפזמון "העולם כולו נגדנו".
ייצוג מובהק לתחושת "העולם כולו נגדנו" ניתן בפזמון בשם זה שכתב יורם טהרלב והלחין קובי אושרת בשנת 1969, וביצעה להקת פיקוד דיזינגוף. יחד עם הגישה ש"העולם כולו נגדנו", כולל הפזמון נימה אופטימית של אמון ביכולתנו להתמודד עם המצב.
מחבר הפזמון, יורם טהרלב, ציין "תחושה עמוקה של בגידת הידידים שררה בארץ בימים בהם נכתב השיר. מדינות רבות בעולם, במיוחד מדינות אירופה ומדינות הגוש המזרחי, תמכו בצורה בלתי מובנת באויבינו".
הפזמון החוזר:
הביטוי במליאת הכנסת.
חברי כנסת מסיעות הימין השתמשו בביטוי "העולם כולו נגדנו", במפורש או במשתמע, להצגה של תפיסת עולמם. דוגמאות:
לעומתם, חברי הכנסת ממפלגות השמאל מתחו ביקורת על התחושה של "העולם כולו נגדנו" ששידרו מפלגות הימין. דוגמאות:
ג'ינו ברטאלי
ולדימיר מורוזוב
ולדימיר מורוזוב (1940)
ולדימיר איבונוביץ' מורוזוב (ברוסית: Володимир Іванович Морозов; 4 במרץ 1940) הוא קיאקיסט סובייטי בעבר. הוא זכה באליפות ב-3 אולימפיאדות: (טוקיו 1964, מקסיקו סיטי 1968 ומינכן 1972). באליפויות העולם הוא זכה ב-3 מדליות זהב.
ביוגרפיה.
ולדימיר מורוזוב נולד בקרסנובודסק (אז בתחומי ברית המועצות היום בטורקמניסטן). הוא התחיל להתאמן בעיר הולדתו ותוך זמן קצר עבר עם משחתו לקייב. בשנת 1962 הוא זכה לראשונה באליפות ברית המועצות ובעקבות כך נכלל בנבחרת. מורוזוב זכה במדליות זהב באליפויות ברית המועצות במשך עשור עד לשנת 1972 וזאת במסגרות שונות (רביעיות וזוגות).
במהלך הקריירה על הישגים בספורט הוא זכה בעיטורים סובייטים ובשנת 2012 הוענק לו עיטור אוקראיני.
השתתפות באולימפיאדות.
בשנת 1964 הוא זכה במדליית זהב הראשונה ותחרות לרביעיות. בתחרות גמר הרביעייה הסובייטית הקדימה את הרביעייה הגרמנית בפחות משנייה.
בשנת 1968 הוא זכה במדליית זה שנייה בתחרות של זוגות כאשר הוא התחרה ביחד עם שותפו מאוקראינה שזכה במדליית כסף אישית בתחרות ל-1000 מ'.
בשנת 1972 הוא הוצב בפעם השנייה בתחרות רביעיות וזכה במדליית זהב השלישית.
לוסיה סראטה