ההחלטה חזרה על הצורך בהפסקה מוחלטת של כל מעשי האלימות, ודרשה מישראל להפסיק את הצעדים ברמאללה ובסביבתה ולהסיג את כוחות הכיבוש מערים פלסטיניות למוצביהם לפני ספטמבר 2000. הרשות הפלסטינית נקראה להבטיח כי האחראים לפעולות הטרור יובאו לדין. ההחלטה גם הביעה תמיכה במאמצים דיפלומטיים נוספים של הקוורטט לענייני המזרח התיכון ואחרים באזור והכירה ביוזמה שאומצה בפסגת הליגה הערבית בביירות, שקבעה כי ניתן להשיג שלום בין ישראל לפלסטינים באמצעות נטישת הזכות לשיבה של פליטים פלסטינים בתמורה להקמת מדינה פלסטינית בגבולות 1967 וחלוקת ירושלים.
הצבעה.
ההחלטה התקבלה בתמיכת 14 קולות, ובהימנעותו של נציג ארצות הברית. הנציגים האמריקנים ג'ון נגרופונטה וג'יימס קנינגהם הצהירו כי המדינה לא תתמוך ב"החלטה חד-צדדית" שלא גינתה במפורש את הטרוריסטים או את אלה שהעניקו להם מקלט.
ניטים לחולצה
ניטים לחולצה הם מחברים מעוצבים שנועדו למלא תפקיד זהה לזה של כפתורים. הם משמשים בחולצות ייעודיות בעלות חורים המותאמים להם. ניטים לחולצה עשויים מסגסוגות, ממתכות יקרות ומאבני חן, חומרים שאינם שכיחים בכפתורים רגילים, וקיימים גם ניטים המשובצים באבני חן.
ניטים משמשים לרוב בקודי לבוש מערביים כגון עניבה לבנה, טוקסידו, לבוש בוקר, וחליפת טרקלין. השימוש בהם בעולם המערבי התחיל באמצע המאה ה-19 מאחר שחלק מהחזיתות של החולצות היו נוקשות מדי ולא ניתן היה לסגור אותן בכפתורים, וכך גם בחולצות הנלבשות באריגת מרסלה בקוד הלבוש עניבה לבנה.
סעיף 48 (חוקת רפובליקת ווימאר)
החלטה 1450 של מועצת הביטחון של האו&quot;ם
החלטה 1450 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-13 בדצמבר 2002, לאחר הפיגועים נגד יעדים ישראליים בקניה.
ההחלטה.
לאחר שאישרה מחדש את עקרונות אמנת האומות המאוחדות והחלטות 1189 (1998), 1269 (1999), 1368 (2001) ו-1373 (2001), גינתה המועצה את תקיפת מטרות ישראליות בקיקמבלה ובמומבסה, קניה ב-28 בנובמבר 2002.
מועצת הביטחון אישרה מחדש את הצורך להילחם באיומים על השלום והביטחון הבינלאומיים הנגרמים מפעולות טרור ובחובה של מדינות לדבוק באמנה הבינלאומית לדיכוי הפצצות טרור ובאמנה לדיכוי פעולות בלתי חוקיות נגד בטיחות התעופה האזרחית. המועצה קיבלה את נטילת האחריות מצד אל-קאעידה לפיגוע בקניה, אישר את התחייבויותיהן של מדינות על פי החלטה 1390 (2002), והביע הזדהות ותנחומים למשפחות הקורבנות, לאומות ולממשלות קניה וישראל.
ההחלטה קראה לכל המדינות להביא את העבריינים לדין בהתאם להתחייבויותיהן על פי החלטה 1373. לבסוף, סיכמה המועצה בהבעת נחישותה להילחם בכל צורות הטרור.
ההצבעה.
ההחלטה התקבלה בתמיכת 14 חברי המועצה, בעוד שסוריה התנגדה לה. הנציגים הסורים הסבירו את עמדתם, ואמרו כי מדינתם גינתה את הפיגועים אך מתנגדת לשימוש חוזר בישראל בטקסט ובשפה החורגים מהמטרה העיקרית של ההחלטה. יתר על כן, סוריה הצהירה כי ישראל ביצעה "זוועות טרור" בעצמה מדי יום נגד האוכלוסייה הפלסטינית.
ההחלטה הייתה הפעם הראשונה שבה הוזכרו או גונו תקיפות על יעדים ישראליים בהחלטה של המועצה; מועצת הביטחון לא הזכירה את האבדות הישראליות לאחר הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה ב-1994.
אלדאר שרקאדי
אלאדר שרקאדי (במקור ארמין שולר, בהונגרית: Sarkadi Aladár; בודפשט, 26 במרץ 1874 – בודפשט, 15 בדצמבר 1949) היה שחקן, קומיקאי יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
כבר בשנת 1892 הופיע שרקאדי בלהקות זמר וכחבר בלהקות שונות שיחק כמעט בכל הערים הגדולות של הונגריה. בין השנים 1899–1900 חתמו איתו חוזה להקות ערי שדה חשובות להופעות בברטיסלבה, קצ'קמט, דברצן ובשנים 1902–1904 בארד. בשנת 1903, הוא חתם חוזה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט. מ-1912 עד 1918 שיחק בתיאטרון קיראי ולאחר מכן שוב בתיאטרון הקומדיה. בין 1927 לבין 1937 היה חבר בתיאטרון האופרטה של בודפשט. כיהודי לא יכול היה להופיע יותר בפני קהל לא יהודי בשל החוקים ה (אנטי)יהודים בהונגריה ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי וכך מתיאטרון הקומדיה נאלץ לעבוד בתקופת מלחמת העולם השנייה לתיאטרון גולדמארק להופעות רק בפני קהל יהודי במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך. הוא שרד את השואה וב-1946 הופיע על במת "תיאטרון השלום" (Béke Színház) ותיאטרון האופרטה של בודפשט. בשנים 1947–1948 שיחק בתיאטרון מדיאסאי (Medgyaszay Színház). הוא שיחק בעיקר דמויות אפיזודיות הומוריסטיות.
קריירה.
שרקאדי רצה להיות שחקן מילדות. כשהיה בן חמש הוריו לקחו אותו לווינה, לתיאטרון קרל (Carltheater), שרקאדי החליט להיות שחקן בעקבות החוויות שצבר שם. עם זאת, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, הוריו שלחו אותו ללמוד טכנאות חשמל.
"ההורים שלי עשו הכל כדי להפוך אותי לאדם 'נורמלי', אבל עדיין נמשכתי לאהבה הראשונה שלי, התיאטרון". אמר.
שרקאדי הופיע לראשונה על הבמה עם להקת הזמר של יוזף ג'ורי ב-1892. בשנת 1893 הוא פנה לאוניברסיטה לאמנויות התאטרון והקולנוע. הוא לא התקבל בהתחלה, אז הוא פנה לחבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר הפרלמנט) פרנץ פניבשי, נשיא איגוד הפנסיה של התיאטרון הלאומי של בודפשט ושל בית האופרה של בודפשט, בבקשה לפרוטקציה. לבסוף התקבל לאקדמיה בחריגה ממספר הסטודנטים שהיו אמורים להתקבל. עם זאת, שמונה שבועות לאחר מכן הודח בשל "ביצועיו הלא מספקים". כך הוא חיפש עבודה כשחקן ללא השכלה פורמלית בבית ספר לדרמה.
בהתחלה שיחק בלהקה של ז'יגמונד אירשאי, ואחר כך של מיקשה פקטה ובלה פקטה. במשך שנים הוא "חי בכפר", ביקר בכפרים עם להקות שונות. הופיע כמעט בכל הערים הגדולות בהונגריה. תחנות הקריירה שלו: טאב, איגאל, סיל, קולוז'וואר, נירג'האזה, ג'נג'ש, לוויצה, אובודה, פוז'ון, קצ'קמט, דברצן ארד. לאחר שנות הנדודים שלו נרשם לבית הספר למשחק של סידי ראקושי, בית ספר פרטי למשחק שהוקם על ידי המורה למשחק האגדית. עם זאת, הוא היה מסוגל ללמוד שם רק שנה אחת, מכיוון שהיה צריך להתפרנס, אז הלך לעבוד ממקהלה בתיאטרון קולוז'וואר. בשנת 1898, כחבר בתיאטרון קישפלודי באובודה, הוא זכה להצלחה גדולה בעיבודו של אלברט קבשי באופרטה ההיסטורית של גולדפאדן "שולמית". הודות לכך, כמה להקות גדולות בערי השדה הציעו לו חוזה.
ב-1903 הופיע כאורח בתיאטרון הקומדיה של בודפשט וחתם שם על חוזה כעבור חצי שנה. אז החלה הפופולריות שלו לצמוח במהירות, ותוך זמן קצר הפך לקומיקאי האהוב על בודפשט. לאחר מכן שיחק כמעט על כל במות בודפשט כחבר בלהקות שונות. במשך תקופה ארוכה היה חבר גם בתיאטרון קיראי (1912-1918) ובתיאטרון האופרטה של בודפשט (1927-1937). בווינה ניהל במשך שנה את תיאטרון רולנד בינה (Roland Bühne) וכך הפך לשחקן פופולרי גם בבירת אוסטריה. הוא ביים בתיאטר אן דר וין ושיחק גם בבורגתיאטר ב-1930. הוא הוזמן להופיע בברלין ובאמריקה, אך סירב להצעות ואמר "מי עוזב את בודפשט אם הוא לא מוכרח?"
אמנותו.
תפקידו המפורסם ביותר היה באופרטה של אמריך קלמן "פלישת המונגולים" (Tatárjárás), שהוצגה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט, שם שיחק בתפקיד סגן מילואים ולנשטיין, תפקיד משנה מינורי, בהצלחה כזו שקשה היה להחליט מי היה בעצם הכוכב של האופרטה הזו: יולישקה קלטי, דיולה הגדוש, ברתה קורנאי או אלדאר שרקאדי, שהיה רק דמות משנית לצידם. שרקאדי העשיר את הדמות הכתובה היטב בהמון רעיונות ואלתורים. הוא היה כל כך מפורסם בתפקיד זה, עד שהשמות שרקאדי ולנשטיין השתלבו כמעט לחלוטין. גרסה בשפה האנגלית של דמות זו מופיעה באופרטה "נערת ורביי האחרונה" של פאל אברהם תחת השם ארמין וולאקבי, שגם אותו גילם שרקאדי.
שרקאדי התפרסם גם בערבים העצמאים שלו. בהפקת יחיד, שהייתה מבוצעת בדרך כלל על במות הקברט, שם הופיע שרקאדי בכמה תפקידים שונים. השם של אחד הערבים שלו היה "ערב בבידור ובילוי מנדל". שרקאדי לא נזקק להרבה אביזרים כדי ליצור את הדמויות הרבות השונות, הוא פשוט השתמש בכובע, שפם, צעיף או פאה כרמזים. בזה אחר זה גילם בעל מסבאה, מלצר ראשי, מנחה ועידה, אורח ואיש שירות.
"הוא באמת היה אמן טרנספורמטיבי, עשה מופע בלתי נשכח מההופעה הבלתי ניתנת לחיקוי של כמעט שעה". - כתב השחקן טיבדאר ביליצ'י.
חייו הפרטיים.
אלדאר שרקאדי נולד בבודפשט, ילד ראשון להורים יהודים מהמעמד הבינוני: וילמוש שולר וקטלין אונגר. אחיו היה לאו שרקאדי, סופר וצייר שחי בארצות הברית. ב-17 בנובמבר 1907, בבודפשט, נשא את אולגה ורבר היהודייה, שהייתה צעירה ממנו ב-13 שנים. שרקאדי שינה את שמו באופן רשמי משולר לשרקאדי רק חודש לפני נישואיו, אבל הוא כבר השתמש בשם שרקאדי כשם במה. בתחילה הם גרו ברחוב סיגט (אז) ברובע 5, לאחר מכן בין השנים 1936–1940 הייתה להם דירה בורשץ שור (Versec sor) ברובע 1, משם עברו לרובע 2 לרחוב קאפלאר (Káplár).
הוא חי עם אשתו בנסיבות צנועות למדי, ללא כל מותרות: "תסתכל כאן מסביב, בבקשה, אתה יכול לראות בדירה הזאת שגר כאן שחקן? זה לא ממש נראה לעין - הודה הכתב המראיין - למרות שחוש אמנותי מתוחכם ואצילי שרר בכל רהיט, בכל פינה, ועדיין הורגשה קצת קפדנות בורגנית."
סטיבן צ'ן
חפני
החלטה 4 של מועצת הביטחון של האו&quot;ם
החלטה 4 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-29 באפריל 1946, גינתה את המשטר הפרנקיסטי-פשיסטי בספרד והקימה ועדת משנה לדון בענינו.
ההחלטה.
רקע.