כששחקני תיאטרון החצר החובבים הוחלפו בשחקנים מקצועיים, בשנת 1783, המשיכה שרטר לשיר ולהציג במסגרות לא-רשמיות. כן החלה ללמד שירה ולעסוק בכתיבה ובציור. באופן רשמי פרשה מכל הופעה בחצר בשנת 1788. באותן שנים התיידדה עם פרידריך שילר, ובהמשך חיברה מוזיקה לשיריו. הלידר הללו אבדו, וכך גם שתי הדרמות שלה, מאות אריות ודואטים, וביוגרפיה שנתנה לגתה בשנת 1778. עם זאת, שרטר הוציאה לאור שני קבצים של לידר, האחד בשנת 1786 והשני בשנת 1794, ואלה שרדו עד ימינו אלה. הקובץ הראשון, המכיל את המוזיקה שלה ל"שר היער" מתוך המחזה של גתה, היה פופולרי יותר מן השני, כנראה הודות לטבעו הפשוט יותר: הקובץ השני הכיל שירים רבים בצרפתית ואיטלקית. שני הקבצים האלה הם בין פרסומי הלידר הראשונים והגדולים ביותר שכתבה אשה. כאשר יצא הקובץ הראשון לאור, אמרה שרטר את הדברים הבאים על יצירתה:
בסקירה של קובץ זה, הראשון, נאמר, כי בהלחנתה לא מימשה שרטר את הפוטנציאל שלה. המבקר כתב, כי להרגשתו, השירים חדורי רוחניות רבה, אך הדרך שבה נכתבו אינה מביאה זאת לכלל ביטוי. עם זאת, הוסיף ואמר, ביצוע יצירות אלה סייע להבנת העומק שבהם. לסיכום גרס המבקר, כי הליקוי הזה נובע מחסך בהכשרתה המוזיקלית, בעיה אמיתית לגבי נשים באותם ימים.
שמה של קורונה שרטר הונצח גם באופנים אחרים. בשנת 1782, בדברי הספד לבמאי תיאטרון שהלך לעולמו, הילל גתה את העזרה שהגישה בעיצוב התיאטרון בוויימאר ואת הסיוע שנתנה לו עצמו. שבע שנים קודם לכן, הוקדשה לה עבודה בנושא תולדות התיאטרון, הודות לכישוריה הנודעים בתחום זה.
בשמונה שנות חייה האחרונות עסקה בהוראת משחק ושירה, אך בעיות ריאה ונשימה אילצו אותה לעקור בשנת 1801 מלייפציג אל אילמנאו עם ידידה משכבר הימים, וילהלם פרובסט. מצבה החמיר, היא לא התאוששה עוד ומתה שם כעבור שנה.
המכון האפיפיורי למקרא
המכון האפיפיורי למקרא הוא מוסד אקדמאי ללימודי מקרא, ארכאולוגיה ולימודי המזרח התיכון, המסונף לאוניברסיטה האפיפיורית הגריגוריאנית ומיועד לתלמידים נוצרים קתולים. למכון סניף בירושלים שהוקם ביוזמת הוותיקן בשנת 1927 ברחוב פול-אמיל בוטה, המשמש כבית ספר ומעון סטודנטים לארכאולוגיה, מקרא ועברית.
תולדות המכון.
המכון נוסד בצו אפיפיורי על ידי האפיפיור פיוס העשירי ב-7 במאי 1909 כמכון ללימוד כתבי הקודש "וכל הנושאים הקשורים". החל מ-1916 הותר למכון להעניק תואר אקדמי ומ-1930 הותר לו להעניק תואר דוקטור.
מטה המכון ובית הספר העיקרי נמצאים ב"פיאצה דלה פילוטה", ברומא בסמוך למבנה של האוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית, ומשנת 1927 יש לו סניף בירושלים.
הסניף בירושלים.
תולדות המקום.
בראשית המאה ה-20 הוחלט בוותיקן להקים מוסד נוסף ללימודי מקרא וארכאולוגיה בארץ ישראל, על מנת להוות בסיס ליציאה ללימודי ארכאולוגיה וגאוגרפיה של המזרח יחד עם שהות במקומות בהם חי ופעל ישו, וזאת בנוסף לבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה של המסדר הדומיניקני. המוסד החדש, הוא המכון האפיפיורי למקרא, הופקד בידי הישועים והוגדר כמכון שמרני, בניגוד לרוח המודרנית אליה נטה בית הספר למקרא ולארכאולוגיה. מבנה המכון נחנך בשנת 1927 על ידי האב אלכסיס מאלון.
כיום מציע הסניף בירושלים תוכניות אקדמיות יחד עם האוניברסיטה העברית, ללימודי עברית, תנ"ך, גאוגרפיה של ארץ ישראל ולימודי דת נוצרית ויוונית, באנגלית. תוכנית אחרת מוצעת בשיתוף פעולה על האקול ביבליק ומתמקדת בשפות שמיות וארכאולוגיה. בכל מחזור לומדים 25 - 30 סטודנטים מרחבי העולם.
המכון מתייחס ליהדות בכבוד ובהערכה. הסטודנטים לומדים תלמוד ובמכון מוצבת אנדרטה לזכר השואה, המורכבת משש דמויות ברונזה המהוות פמוטים לנרות, הניצבות על מגן דוד מרוסק ועליו מילות הקדיש "יתגדל ויתקדש שמה רבא".
התרבות הע'סולית.
מייסד המכון היה הכומר אלקסיס מאלון, שהיה ארכאולוג וניסה למצוא את סדום ועמורה. הוא חפר בעבר הירדן המזרחי באזור תוּלֵילַאת אל-עַ'סוּל כ-14 ק"מ מצפון-מזרח לים המלח, שם מצא חמש תלוליות עפר אותן דימה ל"חמש ערי הכיכר" המוזכרות ב. הוא מצא שרידים חשובים של תרבות מן התקופה הכלקוליתית ובכלל זה ציור קיר מרשים שהועתק והוצב במכון. הקרמיקה הייחודית והשרידים הקשורים לאזור מגדירים את "התרבות הע'סולית" ואת תחילת התקופה הכלכוליתית בארץ ישראל.
לצורך אחסון ותצוגת הממצאים נבנה במקום מוזיאון קטן.
"אלכס".
בשנת 1935 קיבל המכון מן הפטריארך של אלכסנדריה מתנה בדמות מומיה של פקיד מצרי צעיר שנחנט במאה ה-3 לפנה"ס. החנוט ארוז בארון עץ ועל חזהו פסוקים מספר המוות המצרי, כתובים בכתב חרטומים.
על אף שאין הוא נמנה עם החנוטים העתיקים ואין לו חשיבות מחקרית, מהווה "אלכס" (כינויו של החנוט) אטרקציה בהיותו המומייה היחידה בישראל הנגישה לקהל ומהווה את אוצרו העיקרי של המקום.
תיאור המבנה.
המבנה המלבני בעל שלוש קומות, הממוקם סמוך לרחוב המלך דוד, ליד מלון המלך דוד, הוקם בין השנים 1925 - 1927 בסגנון אקלקטי וניכרות בו השפעות הרנסאנס האיטלקי ואוריינטליזם. גג המבנה מוקף במעקה מסוגנן עשוי שיניות (שיניים, כמו בחומת העיר העתיקה) בצורת עלי תלתן. בפינות הגג בליטות ועליהן כדורי אבן. קומתו השלישית של המבנה מוקפת מרפסת בדוגמת ארקדה. המבנה מוקף בגן מטופח בו גדלים עצי דקל.
הקומה הראשונה פתוחה לקהל המבקרים ומכילה כנסייה, מוזיאון וספרייה. שתי הקומות הנוספות משמשות למגורי סטודנטים ואנשי סגל. הסטודנטים לומדים באוניברסיטה העברית. בעוד המכון מעניק להם מגורים ומתקיימים בו קורסים לעברית ולדת ופעילות דתית וחברתית.
אברהם ישראלי
אברהם חיים שאג-צוובנר
בורידן
המנון אלבניה
הימני אי פלאמוריט (באלבנית: Himni i Flamurit - "המנון לדגל") הוא ההמנון הלאומי של אלבניה. ההמנון חובר על ידי המשורר האלבני אלכסנדר סטאברה דרנובה. ההמנון פורסם לראשונה בעיתון האלבני לירי א שקיפריה (באלבנית: חופש לאלבניה), שהתפרסם בסופיה שבבולגריה בשנת 1912. לאחר מכן הודפס ההמנון במסגרת ספר השירים של דרנובה שנקרא "אנדרה א לוטה" (באלבנית: Ëndra e lotë, חלומות ודמעות), שיצא לאור בבוקרשט.
ההמנון הולחן על ידי המלחין הרומני צ'יפריאן פורומבסקו.
א-לי-מות
אַ-לִּי-מוּת הוא אלבום הסולו השמיני של היוצר והזמר הישראלי שלום חנוך, שיצא בינואר 1994.
האלבום הופק מוזיקלית על ידי משה לוי, ומנגנים בו מרבית חברי להקת איזבו.
שם האלבום ותוכנו מתכתבים עם המצב הביטחוני ששרר בישראל בתקופה זו. זמן מה לאחר יציאתו אירע הפיגוע בקו 5, שגרם למאזינים להירתע משירי האלבום הנוקבים, העוסקים בנושאים דומים; הקהל הישראלי ועורכי תחנות הרדיו התעלמו מהאלבום, והוא לא זכה להצלחה מסחרית גדולה.
השירים הבולטים באלבום הם שיר הנושא, "במכונית החדשה של אבא", "אל תוותר" ובעיקר "לאט לאט", שהיה לשיר המושמע ביותר מתוך האלבום.
רבי עובדיה מברטנורא
יהודה וולך
חלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה
חלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה החלה עם מסירת חבל הסודטים, כתוצאה של הסכם מינכן שנחתם בספטמבר 1938.
ההנהגות הפוליטיות של בריטניה וצרפת פעלו מתוך מדיניות של פיוס במטרה למנוע מלחמה עם גרמניה הנאצית. במסגרת מדיניות זו, אותה הוביל ראש ממשלת בריטניה, נוויל צ'מברלין, נענו המעצמות לתביעת היטלר שחבל הסודטים יסופח, בטענה שבחבל זה יש רוב של גרמנים אתנים. דרישה זו הייתה המשך למדיניות התפשטות טריטוריאלית גרמנית, שעוד קודם לכן באה לביטוי בסיפוח (אנשלוס) אוסטריה. טרם הסיפוח הייתה צ'כוסלובקיה מדינה צעירה, עצמאית ודמוקרטית, בעלת כוח צבאי ומפעלי נשק, והיא לכאורה הייתה יכולה לנסות ולהתמודד ולהגן על עצמה מול הוורמאכט. מיד לאחר סיפוח חבל הסודטים, כבשה הונגריה כשליש משטח סלובקיה, ואילו פולין כבשה את אזור טשין - כיבושים שנכפו על צ'כוסלובקיה במסגרת בוררות וינה הראשונה.
למרות הסכם מינכן, פלש צבא גרמניה אל צ'כיה במרץ 1939 וכבש את שארית המדינה. אזור הכיבוש הפך לפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה. הפרוטקטורט הכפוי כלל משלוחם של מתנגדים למחנות ריכוז, רצח המוני, עבודות כפייה והשמדת היהודים. משטר זה נמשך עד לכניסת הצבא האדום לפראג במאי 1945.
לאחר המלחמה צ'כוסלובקיה שבה והוקמה והמיעוט הגרמני הוגלה. ב-1948, לאחר שהקומוניסטים השתלטו עליה, הייתה צ'כוסלובקיה לגרורתה של ברית המועצות, עד למהפכת הקטיפה בשנת 1989. המדינה נותרה מאוחדת עד לפירוקה בראשית 1993.
רקע היסטורי.
צ'כוסלובקיה נוסדה בתום מלחמת העולם הראשונה עם התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית. המדינה החדשה כללה את חבלי הארץ צ'כיה, סלובקיה, זקרפטיה וחבל הסודטים. הגבול באזור בוהמיה נקבע על פי תוואי גבול ההיסטורי שבין אוסטרו-הונגריה לגרמניה. העם הצ'כי היווה את רוב האוכלוסייה במדינה החדשה, אך חיו בה מיעוטים רבים. חבל הסודטים למרות שרוב תושביו היו גרמנים, נחשב חלק מבוהמיה, ולכן נכלל גם הוא בשטחה של צ'כוסלובקיה. הסלובקים היוו כ-35% אחוז מהאוכלוסייה ובנוסף אליהם היו מיעוטים משמעותיים של גרמנים (בעיקר בחבל הסודטים), פולנים (בעיקר באזור העיר טשן ובשלזיה) הונגרים (בזקרפטיה ובסלובקיה) ואוקראינים-רוסים (בזקרפטיה).