כרי הדשא הנרחבים באי מספקים מרעה רב לצאן ולבקר, מהנהרות והחופים נשלים דגי סלמון וטרוטה הישר אל המטבח. המטבח מיסודו הוא מטבח כפרי, פשוט, בו נתלה סיר הבישול מעל האח בבקתה. המאכלים לא מורכבים ולא מסובכים מידי. המטבח משופע בירקות שורש כגון גזר לבן, שורש כרפס, לפת, גזר ועוד. ומכאן מרק ירקות האירי. גידול הצאן הוא ענף חקלאי בולט באירלנד ולכן רבים הם המאכלים המשלבים תפוחי אדמה ובשר טלה או כבש, בהם נזיד בשר אירי הקרוי אייריש סטו והוא צלי בשר הכולל בשר טלה, בצל, תפוחי אדמה ותבלינים שונים כמו מלח, פלפל וטימין שלעיתים מושרה בבירה. כמו כן קיימים בשר מעושן, לחם סודה. שפרדס פאי שהוא בשר טחון עם תפוח אדמה, מאכל רועים במקורו. וכן בייקון עם כרוב. בוקסטי הוא פנקייק אירי מתפוח אדמה.
אירלנד מפורסמת גם בייצור האלכוהול – בירה, בעיקר בירות כהות כגון קילקני וגינס, בוויסקי, ובליקרים שונים כמו אייריש קרים.
יואב אלשטיין
יואב אלשטיין (נולד ב-27 בנובמבר 1932) הוא פרופסור אמריטוס לספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן, שעסק במחקר הסיפור החסידי, הוא ייסד את תחום התימטולוגיה של ספרות עם ישראל, שבמסגרתו נכתבו מחקרים רבים, והאנציקלופדיה של הסיפור היהודי, היא אחד ממפעליו. לפני צאתו לגמלאות התחיל לעסוק בתורת הבודהיזם במגמה ליצור דיאלוג בין יהדות ובודהיזם.
חייו ופועלו.
נולד בירושלים, דור שלישי לילידי העיר. את לימודיו היסודיים והתיכוניים עשה ברמת גן ובתל אביב. בשנים 1950–1952 שירת בצה"ל ב חיל הנח"ל. עוד בהיותו חייל פרסם שירים ראשונים ב "עתידות" בעריכת ברש וב"גיליונות" בעריכת יצחק למדן. בשירו השתמש בשם העט 'א. יואב', ותחת שם זה יצאו שניים משיריו והשלישי 'מסות ע.' יצא בשמו המלא. עם שחרורו מצה"ל למד בישיבת "מרכז הרב" בירושלים, שהייתה בראשות הרב צבי יהודה קוק והרב דוד כהן ('הרב הנזיר') במשך חמש שנים (1953–1958). לאחר שנה שבה עבד כמנהל בית ספר יסודי במושב מנוחה שבחבל לכיש החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים.
את לימודי התואר הראשון עשה באוניברסיטה העברית בירושלים (1960–1964) במחלקה לפילוסופיה יהודית וקבלה ובמחלקה לפילוסופיה כללית. בלימודיו לתואר הראשון זכה לשתי מלגות: מלגת לימודים מטעם האוניברסיטה העברית בהמלצת פרופ' גרשום שלום; מלגה מטעם שירות החילופין האקדמאי הגרמני (DAAD), שמימנה לימודי גרמנית במכון גתה, ברוטנבורג על הטאובר, גרמניה.
בשנים 1966–1967 למד באוניברסיטת ניו יורק וקיבל בשנת 1967 תואר שני M.A . את לימודי הדוקטורט עשה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) בספרות עברית, משם קבל תואר ד"ר בשנת 1974 על עבודתו: "סטרוקטורליזם בביקורת הספרות: מתודה ויישומה בשני סיפורים חסידיים מייצגים".
בשנים 1975–1978 עבד כמרצה בכיר לספרות עברית באוניברסיטת חיפה. משנת 1979 ועד שנת 2000 שימש כמרצה באוניברסיטת בר-אילן והגיע לדרגת פרופסור מן המניין, ופרש כפרופסור אמריטוס.
בשנת 1980 ייסד את מתודת המחקר 'תימטולוגיה של ספרות עם ישראל', ובמאמרו שהודפס ב'דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות ' 10 (תש"ן-1990) הגיש במרוכז את עקרוני התימטולוגיה ומושגיה.
במשך כחמש שנים שימש אלשטיין כבעל הקתדרה לחסידות ע"ש שניידרמן בפקולטה למדעי היהדות, אוניברסיטת בר-אילן. מאוקטובר 2000 פרש לגמלאות. גם בתקופת הגמלאות הדריך דוקטורנטים, עסק בעריכת האנציקלופדיה של הסיפור היהודי והרצה במחלקה לספרות משווה וביחידה ללימודים רב-תחומיים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1998 התוודע אלשטיין לתורת הבודהיזם, ומאז הוא מפתח את נושא הדיאלוג בין יהדות ובודהיזם, תוך מיקוד מיוחד בהשוואת הדינמיקה של התהליך הדתי במקורות הבודהיזם ובמקורות ישראל. בנושא זה שימש כמרצה במרכז הבינתחומי הרצליה ובמחלקה לספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן. בקיץ 2008 הרצה בנושא "הסיפור החסידי – האם ניתן לקרוא אותו כ'קואן' זן-בודהיסטי?" באוניברסיטת טוקיו ובאוניברסיטת ריוקוקו (Ryokoku) בעיר קיוטו שביפן.
יואב אלשטיין נשוי כיום לאמנית עדנה קונפינו-אלשטיין, והם מתגוררים ביהוד.
מחקריו.
חקר הסיפור החסידי.
מחקריו החלוציים של יואב אלשטיין בתחום הסיפור החסידי שראו אור משלהי שנות השישים ואילך מתייחדים ביישום תאורטי של כלים סטרוקטורליסטיים ופנומנולוגיים בניתוח סיפורים אלה, מה שאיפשר את תיאורן השיטתי של הפואטיקה החסידית והחווייה החסידית בתוך הקשרים רחבים יותר של חקר הספרות והתרבות. אחת מתרומותיו החשובות לחקר הסיפור החסידי היא יצירת קריטריונים ברורים להבחנת הז'אנר של הסיפור החסידי מז'אנרים סמוכים לו, תוך שימוש בכלים פואטיים, ולא רק סוציולוגיים והיסטוריים, כדרכם של קודמיו.
תימטולוגיה של ספרות עם ישראל.
בשנת 1980 ייסד יואב אלשטיין את תחום המחקר 'תימטולוגיה של ספרות עם ישראל". בין השנים  1980-1985 עבד במחקר זה, שקיבל חסות מכון קורצוייל ודיקאן הפקולטה למדעי היהדות, אוניברסיטת בר-אילן. המחקר נתמך בתקציבי פנים בין חברי מועצת המחקר הראשונה היו: מר חיים שווארצבוים, פרופ' יהודה פרידלנדר, פרופ' בשן ואח'. בין השנים 1980–1985 העביר אלשטיין סמינריונים בתימטולוגיה שבכללם השתתפו 55 סטודנטים, כאשר כל אחד כותב עבודה סמינריונית על ערך תימטולוגי. בשנים אלו, נקבעו תהליכי המחקר, נאספו תימות סיפריות לגרסאותיהן השונות, נרשמה ספרות העזר הבסיסית.
באוקטובר 1985 יצאה תוכנית מחקר בשם "מפתח תימטולוגי" שכתב אלשטיין ובו תיאור המתודה ומיבנה הערך, שעתיד לראות בלכסיקון תימטולוגי לספרות עם ישראל (שלאחר מכן הוחלף שמו ל 'אנציקלופדיה תימטולוגית של הסיפור היהודי'). בדצמבר 1985 הושלמה כתיבת הערך "שלמה והאשמדאי" על ידי גב' רלה קושלבסקי (היום פרופ') בהנחיית אלשטיין, והוא ראה אור בהוצאת מכון קורצוייל, אוניברסיטת בר-אילן. הערך זכה לתגובות חיוביות מאוד ולשבח מיוחד על ידי פרופ' בן עמוס מאוניברסיטת פנסילבניה שראה בו פריט המסמן את האפשרויות הגלומות במפעל התימטולוגיה.
בשנים 1986–1987 נוהלה האנציקלופדיה על ידי הפרופ' אלשטיין ודישון, ומשפרשה דישון מן הפרויקט הצטרף פרופ' אבידב ליפסקר אשר תרם רבות יחד עם אלשטיין לקידומו ולמימושו.
המתודה התימטולוגית ממיינת וממפה את הסיפורים שסופרו בקהילות ישראל השונות ברחבי העולם, לדורותיהם, בלשונות היהודיות (עברית, ארמית, ערבית יהודית, יידיש, לדינו), באמצעות זיהוי תפקודיו הפונקציונליים של השלד הנרטיבי שלהם. באופן זה מתקבלות סדרות בנות עשרות גרסאות, המתפתחות מן הגרסאות השונות, ומהוות ייצוגים שונים שלו במרחב התרבות היהודי. התוצר של מתודה זו הוא רב פנים: עבודות מ"א וד"ר העוסקים כל אחד ב'תימה' אחת לכל גילוייה והופעותיה ההיסטוריות, גאוגרפיות, ספרים, מאמרים בשאלות המתודה ובתיאור התפתחות גרסאות של תימה אחת. אחד הפרות החשובים היא האנציקלופדיה של הסיפור היהודי, ששלושת יצאו ב-2004, ב-2009, וב-2013 בהתאמה, והעוסקים בעריכתה היו פרופ' אלשטיין, פרופ' אבידב ליפסקר ופרופ' רלה קושלבסקי.
אלברכט ריטר פון מרץ פון קירנהיים
חרדון צב מגוון
צבא גרמניה הנאצית
מועדון הכדורגל נירנברג
ידוע הכהן
יַדוּע הוא הכהן הגדול האחרון המוזכר במקרא (ספר נחמיה). היה מהכהנים בני צדוק וכיהן בבית המקדש השני לאחר יוחנן בן יהוידע הכהן, אביו. החל לכהן בערך בשנת 350 לפנה"ס, בשלהי התקופה הפרסית בארץ ישראל, תקופת שלטונו של ארתחששתא השלישי.
רקע.
האיש החזק בפרס של ארתחששתא השלישי היה יועצו, בגואס. בשלב מסוים ניסה המלך להפטר מיועצו החזק ממנו, אך זה הקדים והרעיל אותו והרג את כל בניו, למעט הבן הקטן ארסס. בגואס המליך את ארסס (ארתחששתא הרביעי), בשנת 339 לפנה"ס, כשליט בובה בלבד, אך גם מלך זה ניסה במלאת שנתיים בערך לשלטונו, למרוד ביועץ החזק. בגואס הצליח שוב להקדים תרופה למכה, הרעיל גם את ארסס והעלה לשלטון מלך אחר, דריווש השלישי. בשלישית החלה תחרות כוח בין המלך החדש ליועץ הוותיק, החזק, אך הפעם היה זה המלך שניצח. דריווש הצליח להכריח את בגואס לשתות את כוס הרעל אשר הכין והרג אותו.
דריווש השלישי היה מלך טוב ליהודים, ובתקופתו הלכה והתחזקה מדינת יהודה. רוב העם הלכו בדרך אחת, תחת הנהגתה של הכנסת הגדולה. כך, ללא כל מחלוקת בתוך העם, ובתמיכת מלך פרס, הפכה מדינת יהודה הקטנה למדינה חזקה, אשר שכניה ביקשו את קרבתה.
המחלוקת עם השומרונים.
השומרונים בקשו גם הם את קרבת בני ישראל. סנבלט השלישי, שהיה אחשדרפן בשומרון, ניסה לקנות את ליבו של ידוע, אך האחרון לא התפתה. כפתרון להתחבר לבית הכהונה הצליח סנבלט להשיא את בתו למנשה הכהן, אחיו של ידוע.
ידוע ואנשי כנסת הגדולה ראו בדבר סכנה גדולה לעם ישראל, והדיחו את מנשה מן הכהונה. מנשה רצה לחזור בו מן הנישואים, אך סנבלט פיתה אותו בהבטחות כי יבנה לו בית מקדש בהר גריזים, וימנה אותו לאחשדרפן. ידוע ואנשי כנסת הגדולה עשו ככל שניתן, אך מנשה וחלק מן העם והכוהנים איתו, עזבו את ירושלים והלכו שומרונה אל סנבלט שנתן להם כסף שדות וכרמים.
המפגש עם אלכסנדר הגדול.
באותו זמן החלה לזרוח שמשו של אלכסנדר הגדול, אשר ביסס במהירות את שליטתו ביוון והחל להצעיד את צבאו מזרחה. לאחר זמן לא רב, הגיע לאסיה, והכה בשנת 333 לפנה"ס את דריווש בקרב איסוס. לאחר מכן שלח אלכסנדר שליחים אל ידוע הכהן הגדול, ודרש ממנו כי ישלח אוכל לחייליו וכי את המס שנהג להעלות לדריווש יעביר מעתה אליו – אך ידוע סירב, בטענה שאינו יכול לבגוד בדריווש מלכו ולהפר את שבועת האמונים שנשבע לו. אלכסנדר כעס והבטיח להיפרע מידוע על היצמדותו למלך פרס הכושל וסירובו למלך יוון המצליח.