ב-1891 ניסה לפעול להוצאת מהדורה נוספת של הספר דרישת ציון מאת הרב צבי הירש קלישר, בתוספת אגרות שטרם פורסמו. לצורך כך קיבל כתבי יד מעזבונו של הרב קלישר מידי בנו, יהודה ליב קלישר. יפה ביקש את תמיכתו של הרב נפתלי צבי יהודה ברלין להוצאת המהדורה. הרב ברלין סירב ופרש נימוקיו במכתב מפורט אל יפה. אף על פי שהמהדורה לא יצאה לאור, כתבי הרב קלישר נשארו בידי יפה. ב-1897 פנה אליו יהודה ליב קלישר וביקש להעביר את הכתבים לידי אברהם משה לונץ שהתכוון לפרסם מאמר אודות הרב צבי הירש קלישר בלוח ארץ ישראל, לרגל מאה שנים להולדתו. יפה לא שלח את הכתבים, הם נותרו ברשותו גם כאשר עלה לארץ ישראל. עזבונו של יפה, ובתוכו גם כתבי הרב קלישר, הועבר לחתנו של יפה, אריה ליב הלוי הורביץ, ובהמשך לבנו של הורביץ - שאר-ישוב הלוי הורביץ. הנכד העביר ב-1933 את ארכיוני סבו ואביו לעמותת "ברית ראשונים" אשר העבירה אותם לארכיון הציוני המרכזי. לאוסף זה של כתבי הרב קלישר חשיבות מחקרית רבה, כיוון שמרבית ארכיונו של קלישר, שכלל ארגזים רבים של כתבים, עלה באש במלחמת העולם הראשונה.
יפה נפטר בירושלים ב-22 בדצמבר 1901, נקבר בהר הזיתים ב-24 בדצמבר 1901. הכיתוב על מצבתו:
Water Me
Water Me הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת והראפרית האמריקאית ליזו. השיר יצא לאור ב-18 באוגוסט 2017, על ידי חברות התקליטים אטלנטיק רקורדס ונייס לייף רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן. הוא נכתב על ידי קלרנס קופי ג'וניור, א. קיד בוגארט, ריקי ריד, פרחאד סמדזאדה, ליזו, מוריס ויטנברג, ננקה וטוביאס וינקורן.
השיר זכה להצלחה רק בשנת 2019, שנתיים לאחר יציאתו המקורית כאשר נכנס למצעדי הבילבורד.
הרכב וכתיבה.
"Water Me" מכיל מילים על החיוביות שבגוף, אהבה עצמית וחופש. פזמון השיר מבוססת על מילים שנכתבו מחדש בהשראת שורות הפתיחה של שיר ילדים נגד סמים בשם "I Am Free, No Dope For Me" שנכתב על ידי מוריס ויטנברג והוקלט על ידי להקת הנשמה הלטינית The Dynamics בשנת 1970.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-50 מיליון השמעות.
שימוש במדיה.
"Water Me" נכלל בסרט "מאבדים את זה" (2018), כמו גם במשחק הריקודים והקצב, "Just Dance 2019". בשנת 2019, וולמארט השתמשה בשיר בפרסומת הבלאק פריידי שלה ובעקבות כך זכה השיר להצלחה בפעם הראשונה, כאשר נוצר אתגר בטיקטוק בהשראתו שהוביל לכניסתו למצעדי הבילבורד השונים.
יחסי ערב הסעודית–קוסובו
יחסי ערב הסעודית–קוסובו הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין הממלכה הערבית הסעודית לבין המדינה המוכרת חלקית, רפובליקת קוסובו. הפרלמנט של קוסובו הכריז באופן חד צדדי על עצמאות הרפובליקה מסרביה ב-17 בפברואר 2008. סעודיה הכירה בעצמאותה של קוסובו ב-20 באפריל 2009.
ערב הסעודית מיוצגת בפרישטינה באמצעות שגרירותה בטירנה, במקביל, קוסובו מתכננת לפתוח שגרירות בריאד. ב-22 בדצמבר 2009, שגריר ערב הסעודית עבדאללה עבד אל-עזיז (שהוא שגריר מדינתו באלבניה הממונה גם על מקדוניה הצפונית) הגיש את כתב האמנתו לנשיא קוסובו, פאטמיר סיידיו.
היסטוריה.
הטריטוריה האוטונומית של קוסובו ומטוהיה הייתה יחידה מנהלית-טריטוריאלית אוטונומית בתוך סרביה בתקופה של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ומאוחר יותר הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה. במהלך מלחמת קוסובו קיבל צבא שחרור קוסובו שכירי חרב זרים, בייחוד מערב הסעודית. במהלך עבודת משימת האו"ם ביקשו ארגונים סעודיים ליצור קשרים תרבותיים בקוסובו.
ב-25 במאי 2009, בישיבה ה-36 של מועצת שרי החוץ של ארגון לשיתוף פעולה אסלאמי בדמשק, 57 מדינות חברות אימצו החלטה לגבי הכרזת עצמאותה של קוסובו, התומכת בתפקיד האו"ם בקוסובו, ואישרה מחדש את "האינטרס החזק של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי במוסלמים בבלקן", שקיבל בברכה את שיתוף הפעולה של קוסובו עם המוסדות הכלכליים והפיננסיים של הארגון וקרא לקהילה הבינלאומית להמשיך ולתרום לפיתוח כלכלת קוסובו. ערב הסעודית הייתה אחת המדינות האסלאמיות העיקריות שתמכו בהחלטה. נמסר כי טיוטת החלטה קודמת (שהוגשה על ידי ערב הסעודית) קראה להכרת רפובליקת קוסובו על ידי מדינות מוסלמיות, אך נדחתה על ידי כמה ממדינות החברות בארגון, כולל סוריה, מצרים ואזרבייג'ן.
ערב הסעודית תמכה ברפובליקת קוסובו בישיבות בית המשפט הבינלאומי של האו"ם לצדק בנושא חוקיות העצמאות של קוסובו בשנת 2009.
אסלאמיזם.
בדומה לערב הסעודית, קוסובו נשלטת על ידי האוכלוסייה המוסלמית. המגמה המסורתית של האסלאם בקוסובו היא בית הספר למשפטים האסכולה החנפית, הנקרא גם "ליברלי" ו"מתון". לאחר תום מלחמת קוסובו החריפה הקיצוניות של האסלאם באזור. הווהאביה, השולטת בסעודיה, השתרשה גם בקוסובו בזכות הדיפלומטיה הסעודית. ערב הסעודית מימנה את בניית המסגדים החדשים באזור, בעוד שאימאמים הופיעו בקוסובו בסוף 1999.
החברה לתמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה וארץ ישראל
אורי שמיר
אורי שמיר (נולד ב-7 ביולי 1951) הוא פסנתרן ג'אז, שחקן קולנוע וצייר ישראלי.
ביוגרפיה.
שמיר נולד ביולי 1951 בפריז, צרפת. הוא בנם הצעיר של נחום שמיר ומלכה שמיר לבית פס, שהיו אז בשליחות מטעם הסוכנות היהודית ועסקו בהעלאת עולים לישראל.
ב-1969 סיים את לימודיו בגימנסיה "הרצליה" בתל אביב. את שירותו בצה"ל עשה בחיל הנדסה קרבית. שמיר למד מוזיקה ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב וב-1980 סיים את לימודי התואר הראשון ב שבארצות הברית.
תפקידים בקולנוע.
ב-1987 החל לשחק בסרטים ובתפקידו הראשון גילם את דמותו של עו"ד נתן קוגלר בסרט "אבא גנוב". בתפקיד זה המשיך בסרטים הבאים בסדרה ,"אבא גנוב 2" (שיצא לאקרנים ב-1989) ו"אבא גנוב 3" (משנת 1991), שצולם באילת בעת מלחמת המפרץ.
ב-1996 שיחק בתפקיד בעל הבית בסרט "מי האבא?" בכיכובו של דובי גל. התפקידים הבאים היו ב"פאזל" ב-1999, "ציליבל" ב-2003, "שולץ" ב-2008 ו"נויורק" ב-2012. בשנת 2019 נבחר עם יהודה בארקן להגיש את פרס התסריט הטוב ביותר בטקס פרס אופיר.
הלחנה וכתיבת פזמונים.
שמיר כתב עבור יוני רכטר וההרכב "ארבע-עשרה אוקטבות" את המילים לשירים "ערב בתל אביב", "To be alone" ו"הימים חולפים". כמו כן, הוא הלחין את השירים "אושר שליו" של רחל ו"לילה" (טנא מלא כוכבים) של לאה גולדברג. בנוסף, הלחין שמיר פזמונים פרי עטו שיצאו בתקליטי שדרים ושודרו ברדיו, שביניהם נמנים "בוקר טוב ישראל", "זהב ספרדי" שאת מילותיו כתב דן מינסטר ו"שיר עם שוודי".
מוזיקה.
משנות השמונים ואילך הופיע כבסיסט בהרכבי ג'אז שונים, בין היתר עם ההרכב של הוגו לנדוור. ליווה אמנים כיהורם גאון, לני רביץ ויוסי בנאי וניגן בהפקות תיאטרון של הקאמרי ושל תיאטרון יידישפיל. בשנות התשעים החל להופיע כזמר בערבי זמר עברי ומשנת 2013 ניהל עם הזמרת סיגל נוביק מועדון זמר בשם "שמורת הזמר של סיגל ואורי".
מ-2010 מופיע שמיר כפסנתרן ג'אז ומוזיקה קלה במועדונים ומסגרות שונות.
ציור.
בשנות התשעים החל שמיר לצייר והתמחה ברישומים בדיו ובציורים בצבעי מים. בשנים 1996 ו-1997 השתתף בתערוכות קבוצתיות של תלמידי יצחק בלפר ורפי משל. ב-2001 השתתף בתערוכה קבוצתית של אגודת הציירים והפסלים.
שמיר, המתגורר בתל אביב, היה נשוי לרות ברהום שמיר, אך השניים התגרשו. בנם הוא הקולנוען טל שמיר.
אלסנדרו באסטוני
קארוזו הגדול
קארוזו הגדול (באנגלית: The Great Caruso) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1951 בבימויו של ריצ'רד ת'ורפ, עם מריו לנצה ואן בליית' בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בהשראת הביוגרפיה של זמר הטנור הידוע אנריקו קארוזו מאת אשתו דורותי אבל ברובו הוא בדיוני.
לנצה שר בסרט שירים איטלקיים וכן אריות מאופרות של ג'וזפה ורדי, פוצ'יני, דוניצטי, ליאונקוואלו, רוסיני, דוניצטי, פון פלוטו, מסקאני ועוד.
הסרט זכה בפרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר ולפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר. כן היה מועמד לרשימת הסרטים המוזיקליים הגדולים ביותר.
הסרט היה הצלחה מסחרית ואמנותית גדולה והיה שיא בקריירה של לנצה.
תקציר העלילה.
25 בפברואר 1873, יום רגיל בעיר נפולי כשהווזוב נשקף מרחוק. ביום זה נולד ילד למשפחת קארוזו שנקרא אנריקו. כבר בהיותו ילד גילה כישרון זמרה במקהלת הכנסייה. אמו טיפחה אותו וגם כאשר הייתה על ערש דוויי היא בקשה ממנו לא להיות לידה אלא להשתתף בתהלוכת הכנסייה.
עברו שנים, אנריקו מתפרנס משירה בבתי קפה וקיבוץ מטבעות. הוא רוצה להתחתן עם חברתו מוזט אבל אביה סוחר הקמח מכריח אותו לעבוד בעסק שלו.
פעם אחת הוא נפגש חבר במועדון ומתחיל לשיר את "לה דנצה" של רוסיני לקול תשואות הקהל. אלפרדו, זמר בתיאטרון סן קרלו מתרשם מקולו ומשיג לו משרת זמר במהלה, ומשם מתפתח אנריקו עד שהגיע לתפקידים ראשיים והתפרסם. משם הוא מגיע ללה סקאלה. כעת הוא רוצה לשאת את חברתו, אך מתברר שהיא כבר נשואה.
אנריקו חותם חוזה עם קובנט גארדן ומופיע בתפקיד ראשי בריגולטו עם זמרת הסופרן מריה סלקה (ג'רמינה נובוטנה) שלא סובלת אותו. הוא נפגש עם אלפרדו שאיבד את קולו והוא מובטל, וממנה אותו לאמרגנו.
הם מקבלים הזמנה למטרופוליטן בניו יורק שם נפגש קארוזו עם זמרת הסופרן לואיז הגאר (דורותי קירסטן), והם מתקבלים בתשואות בשירתם באופרה אאידה.
פארק בנג'מין (קרל בנטון ריד) הוא הפטרון הראשי של בית האופרה, והוא מתעב את קארוזו בגלל מוצאו ונימוסיו המחוספסים. קארוזו בן ה-45 מתאהב בדורותי בנג'מין אן בליית'), בתו הצעירה של פארק בנג'מין למורת רוחו של אביה.