בסוף המאה החמש עשרה, כאשר ניתן הצו המעניק לתושבי דובנו זכויות אזרחיות וחופש למסחר ולעסקים, באו להתיישב בדובנו יהודים רבים שעסקו במסחר ובמלאכה זעירה. במפקד האוכלוסין שנערך בעיר בשנת 1897 נמנו בעיר 13,785 תושבים, מהם 5,608 יהודים. עיסוקם של היהודים היה במסחר, במלאכה ובתעשייה. 6 משפחות אף עסקו בחקלאות. בעיר היה באותה עת בית חולים יהודי, אך לא היו בה מוסדות חינוך יהודיים מלבד חדרים.
דובנו הייתה אחד המרכזים היהודיים הידועים במזרח אירופה ובמרכזה. בשנים 1600–1606 שימש בדובנא ברבנות "השל"ה הקדוש", הרב ישעיה הלוי הורוביץ, מגדולי רבני אשכנז במאה ה-17.
במאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 חי ופעל בדובנו רבי שלמה דובנא שהיה משורר ובלשן עברי, פרשן מקרא, שותפו של משה מנדלסון בכתיבת "הביאור" ואספן ספרים.
שנות השלטון הפולני, בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, היו תקופת שגשוג לחיי הקהילה היהודית ופעלו בה, זו לצד זו, תנועות חסידיות, ציוניות וסוציאליסטיות.
היהודי המפורסם ביותר ששמו נקשר לשם העיר היה הרב יעקב קראנץ, דרשן מפורסם מן המאה השמונה עשרה, שגר ופעל בדובנו במשך 18 שנים. המגיד מדובנא (ביידיש: "דובנער מגיד") נודע בדרשותיו על נושאי אמונה ומוסר וחיבר משלים רבים.
בשואה.
ערב השואה התגוררו בדובנו כ-12,000 יהודים, שהיוו כ-59% מכלל תושביה. עם הכיבוש הגרמני בקיץ 1941, הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה וחובת ענידת סרט זרוע, שהומר בהמשך בטלאי צהוב. עד חודש אוגוסט 1941 רצחו הגרמנים והאוקראינים כ-1,200 מיהודי העיר. ב-2 במאי 1942 רוכזו יהודי העיר הנותרים בגטו שהוקם בה, אשר חולק לשני חלקים - ל"יעילים" ול"בלתי יעילים". בסוף מאי 1942 חוסל גטו ה"בלתי יעילים". עם הבאת יהודים נוספים מהסביבה לגטו שבעיר לאחר האקציה עמד מספר תושביו על כ-4,500 איש.
ב-5 באוקטובר 1942 נרצחו למעלה מ-4,000 מיושבי הגטו שבעיר. 353 עובדי כפייה יהודים שהושארו בחיים נרצחו ב-23 באוקטובר 1942. בסוף קיץ 1943 נהרגו חברי קבוצת פרטיזנים יהודים מהעיר.
בעיר זדולבונוב הסמוכה לדובנו פעל מהנדס גרמני בשם הרמן גרבה שהציל מהשמדה בתקופת השואה יהודים רבים ולימים הוכרז על ידי ארגון יד ושם כחסיד אומות העולם. הרמן גרבה נכח אישית בעת הריגתם של יהודי דובנו בירי לתוך בורות. במשפטי נירנברג הציג התובע הכללי הבריטי תצהיר של הרמן גרבה, שהיה העד הגרמני היחיד שהסכים להעיד מרצון במשפטים אלו. בתצהירו, שנחתם ב-10 בנובמבר 1945, מסר גרבה עדות ראייה למעשה ההשמדה. תוכנו של התצהיר היה מצמרר והיה בו גילוי של אמפתיה עזה וחמלה לקורבנות. כשהוקרא התצהיר באולם בית הדין הוטלה באולם דממת זעזוע. התצהיר נכלל ברבים מהספרים התיעודיים אודות השואה. בתצהיר סיפר גרבה כיצד במסגרת מסע ביקורת באתרי הבנייה של חברתו הוא נקלע ב-5 באוקטובר 1942 לדובנו, ושם סיפר לו מנהל העבודה שלו כי בשדה התעופה של העיר, ליד אתר הבנייה שלהם, מבוצע רצח המוני של יהודי העיר. גרבה נוכח במו עיניו לראות כיצד אנשי האיינזצגרופן מובילים לאתר ההשמדה את יהודי העיר, משפחות משפחות. האנשים נצטוו להתפשט ועירומים ירדו לבור וטיפסו מעל ראשי אלו שנורו לפניהם אל המקום שלשם כיוונו אותם אנשי האס אס ונשכבו על המתים. כמה מהם ליטפו את אלה שהיו עדיין בחיים ואז נורו גם הם. באותו יום עצמו נוכח במקום הטבח קצין צבא גרמני צעיר, שהיה אז בן 23, אקסל פון דם בוסשה. הקצין הזדעזע ממראה עיניו והחליט לפעול נגד היטלר והמשטר הנאצי. הוא חבר לקושרים נגד היטלר ונטל חלק בניסיון ההתנקשות בהיטלר בקשר העשרים ביולי 1944.
לאחר שחרור דובנו מן הכיבוש הנאצי נותרו בחיים ושבו לגור בה 120 יהודים בלבד. במפקד האוכלוסין שנערך בעיר בשנת 2001 לא נמנו יותר יהודים בעיר.
חג' אמין אל-חוסייני
מיקרו בקר
מג'לס
הפרלמנט האיראני, המכונה "מַג'לֶס שוּרא-יֶ אֶסלָאמי" (בפרסית: مجلس شورای اسلامی; "המועצה המייעצת האסלאמית"), או "בית העם", היא הרשות המחוקקת של איראן. מאז 18 בפברואר 2000, מששונה הרכבו, חברים בו 290 במקום 270 מחוקקים. אלה נבחרים על ידי הציבור האיראני לכהונה בת ארבע שנים.
המג'לס אחראי לחקיקת חוקים, לאישור אמנות בינלאומיות, לאישור התקציב ושרי הממשלה. כל מועמדי המג'לס והחקיקה הנעשית בו צריכים לזכות באישור מועצת שומרי החוקה.
יושב ראש הפרלמנט החל ממאי 2020 הוא . סגנו הראשון הוא רזא באהונר, וכסגן שני משמש מסעוד מיר-קאזמי. מנהיג מפלגת הרוב הוא מסעוד פזשקיאן.
מושבי המג'לס מחולקים לנציגי המחוזות השונים, בתוספת מושב אחד לנציג העדה הזורואסטרית, מושב אחד לנציג הקהילה היהודית, מושב אחד לנציג הנוצרים האשורים ושני נציגים של העדה הנוצרית-ארמנית.
מבנה הפרלמנט האיראני הישן שימש מהקמתו ב-1906 ועד 1980, אז עבר הפרלמנט לבניין סמוך, ששימש לפני כן את הסנאט האיראני. ב-2004 עבר הפרלמנט שוב, הפעם אל בניין בסגנון מודרני בצורת פירמידה, המשמש אותו עד היום.
מעיין העוז
שרה סטרומזה
שרה סטרוּמזה (בתעתיק לועזי: Sarah Stroumsa; נולדה ב-1950) היא פרופסור אמריטה בחוג לשפה וספרות ערבית ובחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית. היא מופקדת הקתדרה לתרבות ערבית על שם אליס וג'ק אורמוט, כיהנה כרקטור האוניברסיטה בשנים 2008–2012.
ביוגרפיה.
הוריה של שרה סטרומזה הגיעו ממזרח אירופה ועלו לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה. סטרומזה גדלה בקריית ביאליק, ב-1963 עברה עם משפחתה לירושלים ולמדה בתיכון ליד האוניברסיטה. היא בוגרת האוניברסיטה העברית בשפה וספרות ערבית ולימודי המזרח התיכון (1977). בשנים 1976–1977 למדה במחלקה למדעי הדתות באקול פראטיק דה אוטז אטיד בפריז. בשנת 1984 קיבלה תואר דוקטור של האוניברסיטה העברית (בהצטיינות). עבודת הדוקטור נכתבה בהדרכתו של פרופ' חגי בן-שמאי, על הנושא "דאוד אבן מרואן אלמקמץ וחיבורו עשרון מקאלה". מונתה למרצה באוניברסיטה העברית ב-1984, ב-1999 מונתה לפרופסור מן המניין, ב-2003 הופקדה על הקתדרה לתרבות ערבית על שם אליס וג'ק אורמוט. שהתה בשבתונים באוניברסיטת פילדלפיה, באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, באוניברסיטת הרווארד וב-CSIC במדריד, באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטה החופשית של ברלין. בשנים 2003–2006 כיהנה כסגן רקטור האוניברסיטה. באוקטובר 2008 נבחרה לרקטור האוניברסיטה העברית, והיא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה; סיימה את תפקידה בשלהי 2012.
עיטור מפקדת מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי הוענק לה בשנת 2009. זכתה בפרס הומבולדט למחקר בשנת 2010. בשנת 2012 נבחרה לחברת האקדמיה למדעים של ברלין-ברנדנבורג.
שרה סטרומזה נשואה לפרופ' גי סטרומזה, פרופסור אמריטוס בקתדרה על שם מרטין בובר למדע הדתות באוניברסיטה העברית ופרופסור מן המניין לחקר הדתות האברהמיות באוניברסיטת אוקספורד, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
לזוג שתי בנות. אחיה, דוד ולך, הוא חתן פרס א.מ.ת במדעי החיים.
מחקריה.
מחקריה של שרה סטרומזה עוסקים בהיסטוריה אינטלקטואלית בעולם הערבי בימי הביניים (מאות 13-8) ובעיקר בפילוסופיה, תאולוגיה, פרשנות ופולמוס, אצל מוסלמים וכן יהודים ונוצרים שכתבו ערבית. היא מתרכזת במעבר הידע והרעיונות בין קהילות תרבותיות שונות, ובקווי הדמיון והשוני ביצירתן התרבותית של אותן הקהילות. במחקריה היא מבקשת לעמוד על האופן שבו מתאימה כל אחת מהקהילות את המטען האינטלקטואלי והרוחני המשותף לפרמטרים המיוחדים לה ולמסורתה הדתית.
ספרות הכלאם והספרות היהודית-ערבית.
דאוד אבן מרואן אלמקמץ וחיבורו עשרון מקאלה.
ספרה הראשון של שרה סטרומזה (Dawud ibn Marwan al-Muqammis's 'Ishrun Maqala) ראה אור ב-1989 בהוצאת בריל בליידן והוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלה. הספר עוסק בדאוד אבן מרואן אלמקמץ, ההוגה היהודי הראשון בימי הביניים שכתב ערבית. אלמקמץ קודם לפחות בדור לסעדיה גאון, וחי כנראה במחצית הראשונה של המאה ה-9. ייחודו של מקמץ בכך שלא השתייך כנראה למרכז התרבות היהודית ולא הגיע מעולם הישיבות של הגאונים, אלא למד בסביבה הנוצרית בנציבין שעל גבול סוריה-עיראק. הוא התנצר, ואחר כך שב ליהדות. יכולתו של אלמקמץ להביא לפריצת דרך בדפוסי מחשבה היהודית כרוכה בהשכלה הנוצרית שרכש. הדבר מתבטא בספרו התאולוגי "עשרים פרקים" ובפרשנות המקרא שכתב, שככל הידוע לנו היא הפרשנות השיטתית ראשונה שיהודי כתב בימי הביניים. עיסוקה של סטרומזה במקמץ משקף את העניין שלה (הבא לידי ביטוי גם מאוחר יותר) בחוליות הקישור ובנקודות המפנה היצירתיות של התפתחות התרבות היהודית-ערבית. מקמץ שייך לכלאם הקדום, שהוא חלק מהתאולוגיה המוסלמית הקדומה, אך הוא גם משקף את ההשפעות הנוצריות על ההגות היהודית.
אלמקמץ נכלל גם במאמר שכתבה סטרומזה על אינטלקטואלים יהודים מומרים בימי הביניים המוקדמים תחת שלטון האסלאם, כתבה על ראשית המועתזילה, כתבה על ההשפעה הנוצרית על ההוגים היהודיים וכתבה על סעדיה גאון.
הרזיות: כפירות, זרמים שוליים, מחשבה מרדנית ופולמוסים.
הוגים חופשיים: אבן אל-ראוואנדי, אבו בכר אל-ראזי והשפעתם על ההגות האסלאמית.