באותו זמן שהה עבד אל-קאדר בדמשק, שם ניסה לרכוש נשק למתקפה המתוכננת שלו. תוך כדי דיון נודע לו שהיהודים כבשו את הר הקסטל והוא דרש תותחים. כאשר הוועדה הצבאית של הליגה הערבית העדיפה לתת תותחים לצבא ההצלה הוא זרק את מפת ארץ ישראל בפניו של איסמעיל ספואת, ראש הוועדה, וקרא לעברו: "בוגד, ההיסטוריה תוקיע אותך. אני חוזר לכבוש את הקסטל עם נשק כבד או בלעדיו. אכבוש או אפול בקרב". עבד אל-קאדר הגיע למפקדתו בביר זית ומיד החל לארגן את המשך המתקפה בקסטל.
יום ה-4 באפריל 1948 עבר בשקט יחסית. שני הצדדים התכוננו להמשך הקרבות. ב-5 באפריל 1948 חודשה ההתקפה כשמאות לוחמים ערבים התקיפו את המחצבה והמשלטים. הם כבשו את המשלטים, וב-6 באפריל כבשו את המחצבה. קו ההגנה התקצר, ונקבע בשיפולי הכפר. לוחמים מקאלוניה תקפו את משק ילדים מוצא ולאחר קרב קשה הם נהדפו.
ב-7 באפריל 1948 המשיכו הערבים להתקיף את הכפר. אנשי החי"ש שלא הוחלפו מאז ה-2 באפריל 1948 היו תשושים. גזית פנה מספר פעמים וביקש תגבורת מהפלמ"ח אך לא נענה. בלילה הצליחו חבלנים ערביים לחדור לכפר ולהניח חומר נפץ במשקל 20 ק"ג ליד בית המטה. המטען שלא התפוצץ התגלה ופורק על ידי המגינים. בשעה 21:00 עבר הפיקוד בגזרה זו ליוסף טבנקין.
מותו של עבד אל קאדר אל חוסייני.
לפני עלות השחר של ה-8 באפריל 1948 עלה לקסטל עבד אל קאדר אל חוסייני. לפי דני רובינשטיין הוא היה מלווה בשני לוחמים צעירים מכפר בית פג'ר. לפי אחת ההשערות הוא עלה לבדוק מדוע חומר הנפץ שהונח ליד בניין המטה לא התפוצץ.
לגבי זהותו של מי שהרג אותו קיימות לפחות שתי גרסאות. המקובלת יותר טוענת שבשעה 04:00 הבחין בהם הרס"פ הפלוגתי . הוא סבר בתחילה שהשלושה הם גששי התגבורת מקריית ענבים שהובטחה להם וצעק לעברם בערבית שהייתה אז חלק מהסלנג: "תעלו יא ג'מעה". קרמיול לבש מדים בריטיים וחבש כובע פלדה. עבד אל קאדר חשב שהוא עריק בריטי וקרא לעברו "הלו בויס" (Hello Boys). יעקב סלמן הסמ"פ צעק לעברו שהם ערבים. קרמיול ירה צרור מתת המקלע שבידו. עבד אל קאדר נפגע ונפל ועוזריו ברחו. הוא ביקש מים והחובש הפלוגתי החל לטפל בו אך הוא מת תוך זמן קצר. בכיסו נמצא רישיון נהיגה מצרי על שם עבד אל קאדר סולים.
לפי עדויות אחרות היה זה לוחם הפלמ"ח משה כצנלסון (אחיינו של ברל כצנלסון) שהרג את עבד אל קאדר אל חוסייני. עדות זאת נתמכת על ידי הסופר יורם קניוק שהשתתף באותו קרב ועדויות נוספות.
משעות הבוקר של ה-8 באפריל 1948 החלה רשת ההאזנה של הש"י לקלוט תשדורות שבהן נרמז כי לערבים אירע אסון מדכא. בכל שיחותיהם נמנעו הערבים מלנקוב בשמו של עבד אל קאדר ודברו על דיכאון משום "שהציפור נפלה לכלוב ומי יודע מה העורבים מעוללים לה". היה ברור כי משהו אירע לאחד ממפקדי הערבים הבכירים אבל היהודים לא עמדו על זהותו עד לנפילת הקסטל.
השמועות על היעלמותו של עבד אל קאדר הגיעו לש"י הירושלמי בשעות לפני הצהרים ורק כשהתקשרו לגזית ושאלו אותו מה ידוע לו על כך, הבין מיהו ההרוג. דוד שאלתיאל שהבין כנראה את ההשלכות שיש לכך על המשך הקרב נתן פקודה לשלוח את הגופה במשוריין לירושלים אך פקודי גזית סירבו להעמיס את הגופה וגם הפצועים שפונו במשוריין סירבו לנסוע עם גופה.
בשעה 07:00 הגיע למקום עוזי נרקיס עם שני משוריינים שסיפקו תחמושת ואספקה. הוא לקח מהגופה קוראן מיניאטורי.
קרב ה-8 באפריל.
העובדה שעבד אל קאדר הושאר על הקסטל פצוע, שבוי או הרוג, התפשטה במהירות בקרב הערבים. מיד הוכרזה פזעה ותוך מספר שעות גויסו 1,200 לוחמים תושבי האזור שמטרתם העיקרית הייתה למצוא את עבד אל קאדר חי או מת. כל זה נעלם מידיעת הפיקוד ומהלוחמים על ההר.
עקב הפזעה חלה הפוגה בקרב על הקסטל. בזמן הזה הגיע כאמור עוזי נרקיס להר עם שני משורייני אספקה ותחמושת ובשובו למפקדה דיווח לטבנקין כי מצב הרוח של לוחמי החי"ש השתפר לאחר הדיפת ההתקפה בלילה והגעת האספקה. טבנקין השתכנע שהמצב אינו דחוף וכי החי"ש יוכל בינתיים להחזיק מעמד.
ההתקפה הגדולה החלה בשעה 10:00 מכיוון דרום, מהמשלטים "בועז" "המשלט המזרחי" ו"נחשון" שנכבשו עוד מקודם על ידי הערבים. הם פתחו באש ממכונות ירייה והחלו מיד להתקדם. האש הייתה כבדה ומנעה תנועה חפשית בשטח. מיד ניתן אות אזעקה והלוחמים הוכנסו לעמדות שם התנהגו באדישות וחלקם נרדמו לאחר שלא ישנו מספר לילות.
מרדכי גזית, מפקד כוח החי"ש בקסטל שלח כל הזמן הודעות בהולות למטה הפלמ"ח בקריית ענבים עם בקשה דחופה לתגבורת אחרת יצטרך לסגת. בתחילה השיבו לו כי לדעתם יש על ההר כוח מספיק שיוכל לעמוד בהתקפה. לאחר מכן הודיעו לו מדי פעם שמתארגנת תגבורת אך היא מתעכבת. לבסוף הודיעו כי ב-13:30 יצאה התגבורת מקריית ענבים.
בשעה 13:30 יצא מקריית ענבים כוח התגבורת שכלל שלוש כיתות בפיקודו של נחום אריאלי. כיתה אחת נשארה לאבטחה ליד הכביש הראשי ושתי כיתות החלו לטפס על ההר. אריאלי הגיע למטהו של גזית בשעה 14:00 בערך. באותה שעה התקבלה הודעה שעמדת בית השיח' נכבשה ומגיניהּ נסוגים. גזית העיד כי הוא ואריאלי הגיעו להחלטה משותפת לסגת מיד. שמעון אלפסי, סגנו של אריאלי, הורה לאנשיו כי "הטוראים ייסוגו והמפקדים יישארו לחפות", אמרה שהפכה מאוחר יותר לסמל צה"ל. חלק מהנסוגים נסוגו לכיוון קריית ענבים ורבים מהם נפגעו. חלק נסוגו לארזה ונחסמו על ידי משוריין ערבי שקטל את רוב הנסוגים. רק ארבעה לוחמים ובניהם מרדכי גזית שהיה פצוע בראשו, הצליחו להגיע לארזה. כל אנשי הפלמ"ח שנותרו לחפות על הנסיגה, נהרגו. כל הפצועים שנשארו על ההר, נרצחו. לא נלקחו שבויים בקרב זה. גווייתו של אריאלי נמצאה רק כעבור שבועיים.
רוב חללי קרב הקסטל הועברו לקבורה בקבר אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל ב-19 בנובמבר 1953.
כיבוש הקסטל מחדש.
לאחר כיבוש הכפר מצאו הערבים את גופת מנהיגם. הכוח הערבי הגדול שרוכז תחת עבד אל קאדר והיה מסוגל לכבוש את מוצא וארזה ולהסתער על פרבריה המערביים של ירושלים, התפוגג במהירות. אחד הבולטים בוועד הערבי העליון, אמיל אל-ע'ורי אמר: "יש אצלנו משהו בדם המייחס חשיבות כה גדולה לאיש. יש פולחן גיבורים כזה מסביב למנהיג עד שבמותו מתמוטט הכל".
ב-9 באפריל 1948 יצא כוח פלמ"ח בפקודו של אליהו סלע לעבר הקסטל. לאחר הרעשת הכפר דיווח מטוס כי הערבים בורחים לצובא. בשעה 6:20 פרצה יחידת החוד לפסגת הכפר ואחריה כל הכוח. הכפר היה ריק מלוחמים ערבים. לאחר התבססות במקום הוחל בפיצוץ בתי הכפר. כל הבתים פוצצו פרט לבית המוכתר בפסגה.
באותו יום הגיעה לאזור יחידה גדולה של צבא ההצלה בפיקודו של פאוזי אל קאוקג'י ובה תותחי שדה שהוצבו בגזרת בידו-בית סוריק. מיד החלה הרעשת תותחים על מוצא והקסטל. הפצצת מטוסים, מרגמות "3 וכיבוש הכפר קאלוניה ב-11 באפריל 1948 שכנעו את קאוקג'י לסגת מהאזור לכיוון רמאללה.
ב-9 באפריל 1948 התקיימה הלווייתו של עבד אל קאדר בירושלים. מלבד אלפי לוחמים השתתפו בה תושבי העיר ומשלחות גדולות שהגיעו מהערים והכפרים בסביבה. כ-30,000 איש השתתפו בהלוויה. הוא נקבר בהר הבית. במקביל התנהל הקרב לכיבוש הכפר דיר יאסין על ידי האצ"ל והלח"י (עם סיוע מהפלמ"ח), ומשום שכל הלוחמים הערביים השתתפו בהלוויה, איש לא בא לעזרת דיר יאסין.
תוצאות הקרב.
לקרב הקסטל היו שתי תוצאות חיוביות מבחינת היהודים:
מבחינת ניהול הקרב-נתגלו פגמים רבים בפיקוד. היו הוראות סותרות ולא היה פיקוד אחיד. אנשי החי"ש העלו האשמות כבדות נגד הפלמ"ח בכלל ויוסף טבנקין בפרט על כי לא קרא נכון את זירת הקרב, לא שלח תיגבורות לאנשי החי"ש על ההר ולבסוף שלח באיחור יחידה קטנה למשימה שרובם לא חזרו ממנה.
אתר הקסטל (גן לאומי) הוא כיום גן לאומי.
אצטדיון האתלטיקה העירוני (ראשון לציון)
אצטדיון האתלטיקה העירוני של ראשון לציון ממוקם ב"פארק שקמה" הסמוך לשכונת "נאות שקמה" ולבית הספר מקיף חיים בר לב (ידוע כמקיף ח') במערב העיר ראשון לציון ולמתחם סינמה סיטי ראשון לציון. זהו מיזם שקידם מאיר ניצן, ראש העירייה בעבר, החל מ-2001. בתחילה תוכננה הקמת מתקן אימונים, אך בהמשך הפך התכנון להקמת אצטדיון אתלטיקה של ממש, הכולל גם תשתית לאירוח תחרויות ונבנה על ידי חברה מתמחה באצטדיוני אתלטיקה מגרמניה. העבודות בשטח החלו ב-2006 אך קשיים בירוקרטיים ותקציביים דחו את השלמת המתקן, שנפתח להרצה ב-26 ביוני 2013. טקס הפתיחה והתחרות הבינלאומית הראשונה שאירח, התקיימה במקביל למכביה ה-19 בתאריך 29 ביולי 2013 בשעות הערב ולכן כונתה "תחרות הלילה".
האצטדיון הוקם על שטח של כ-22 דונם ב"פארק השקמה", המתפרש על פני כ-160 דונם ועיקוף שלם שלו הוא כ-420 מטרים. שטח האצטדיון שימש בעבר כמטמנה מקומית לאשפה, שנסגרה ב-1988. עבודות ההכשרה של המתחם כללו פינוי 330 אלף מטרים מעוקבים של פסולת והנחת שכבת חול בעומק של 17 מטרים. מלבד זאת קיימות באצטדיון נקודות ניקוז לשאריות הגזים שהצטברו בקרקע מריקבון הפסולת וטרם השתחררו. לכן המגרש עובר ניטור קבוע של המשרד להגנת הסביבה ומשטח הדשא לא צפוי לשמש קבוצות כדורגל בקרוב.