רק בשנת 1977 צורף שמו לרשימת חללי לח"י ומשפחתו קבלה את עיטור לוחמי המדינה.
על מצבתו נכתב: "נרצח ביום ד' שבט תש"ח בידי זדים, על הגנת המולדת לטובת עמו".
בחדר ההנצחה במוזיאון לח"י "בית יאיר" נכתב תחת תמונתו כי "נהרג בשגגה".
אריה אלדד הקדיש חלק ניכר מספרו "העצים והשבבים" לפרשה. בספרו נקרא לוי בכינוי "בניהו".
הומו-אירוטיקה
הומו ארוטיקה
הומו-ארוטיקה
הומו אירוטיקה
יאווי
קריניאן
קריניאן (באנגלית: Carignan ובספרדית: Cariñena) הוא זן ענבים אדומים המשמש לייצור יין. מקורו של הזן באזור אראגון בספרד, ונחשב בתור מרכיב היסטורי בממסך (בלנד) של היינות האדומים מאזור ריוחה (Rioja) המפורסם בספרד.
כיום הזן נטוע בעיקר בצרפת (באזור לנגדוק), בספרד (באזור פריורט), באיטליה (באזורים סרדיניה ולאציו). אזורי יין נוספים בהם נעשה שימוש בענב, המשויכים לאמריקה כוללים את קליפורניה (שם הזן משמש בעיקר לממסך), מקסיקו, אורוגוואי, צ'ילה, ארגנטינה, אוסטרליה ודרום אפריקה.
אחד ממאפייני זן הקריניאן הוא יכולת לתנובה גבוהה יחסית של יבול, המגיעה אף לארבע טונות לדונם. ביבולים גדולים היינות המתקבלים מן הזן הם נחותים, אולם משטר גידול נכון ודילול יבולים יכולים להביא ליינות איכותיים.
הקריניאן בישראל.
כרמי הקריניאן הראשונים ניטעו בארץ כבר בשנות השמונים של המאה התשע-עשרה, על ידי פקידיו של הברון רוטשילד. מאז ועד תחילת המאה העשרים ואחת סבל הזן בישראל מתדמית רעה, שנבעה מיינות לא איכותיים שיוצרו עקב גידולו במשטר של יבולים גבוהים.
בבציר 1999 הוציאו ביקב מרגלית את היין הזַנִּי הראשון שנחשב איכותי. בשנת 2002 הוציאו ביקב ויתקין יין זני נוסף מענבי קריניאן, ומאז מייצרים ביקב באופן קבוע יין מזן זה. בעקבות כך יקבים נוספים בישראל החלו בייצור יינות מקריניאן, בהם יקבי כרמל (בסדרה האזורית), יקב סוסון ים (בין השאר בממסך "גאודי" המבוסס על הזן),יקב נווה ירק, יקב סומק, יקב שדה בוקר (המייצר יין קינוח בשיטת בציר מאוחר מהזן). נראה כי היינות המוערכים יותר המיוצרים מהזן בארץ מתבססים על כרמים בוגרות באזורי בנימינה וזכרון יעקב.
בנוסף, זן הקריניאן ביחד עם הזן סוזאו מפורטוגל הם ההורים הגנטיים של הזן הישראלי ארגמן.
אורך היממה
יממה שמשית היא משך הזמן של סיבוב כדור הארץ עד שהשמש ניצבת שוב מעל אותו מקום. היממה קוצבת את מחזור החיים של בני האדם ושל עולם החי והצומח, ולאורך התרבות האנושית נחשבה ליחידת מידה יציבה ובלתי משתנית. השעה הוגדרה כחלק ה-12 של היום או הלילה, ואחר-כך, משהתפתחו שעונים מדויקים, כחלק ה-24 של היממה המלאה. עם השיפור ביכולת המדידה, נוצר הצורך ביחידות עדינות יותר - הדקה והשנייה, השוות לחלק ה-60 וחלק ה-3,600 של השעה. אורך היממה משתנה באופן מחזורי לאורך השנה (משום שמהירות כדור הארץ במסלולו האליפטי סביב השמש אינה קבועה, וסיבות נוספות), ולכן מאמצים כקנה מידה את אורכה של יממה ממוצעת לאורך השנה. לפי הגדרה זו של השנייה, אורך היממה הממוצע הוא בדיוק 86,400 שניות.
אכן, ב-1960 הוגדרה השנייה כחלק ה-86,400 מן האורך הממוצע של יממה (טרופית) בשנת 1900. באותה עת כבר הבינו האסטרונומים שגם אורך היממה הממוצע אינו קבוע לחלוטין (ומכאן הצורך לבחור את השנה שלפיה מוגדרת השנייה), וזמן קצר אחר-כך הוסכם לשנות את ההגדרה, ולקבוע את השנייה כמספר מחזורים קבוע של אטום הצסיום, באופן המתאים למדידה בשעונים אטומיים. את אורך היממה אפשר למדוד מעתה ביחס לשעון קבוע, הזמן האטומי הבינלאומי. הפרש הזמנים בין מדידת השעון לזו שמספק כדור הארץ מכונה "דלתא T" (ΔT).
אורך היממה משתנה, במידה זעומה, גם מיום ליום (בשל התנועה שהוזכרה סביב השמש ובשל אירועים גאולוגיים כמו התפרצויות של הרי געש), וגם לאורך השנים. ערכים ממוצעים לשנים 1962–1999 אפשר לקבל מה-International Earth Rotation and Reference Systems Service (IERS), וטבלת השוואה לאורך המאות האחרונות ניתן למצוא כאן.
התארכות היממה.
הגורם בעל ההשפעה הגדולה ביותר על אורך היממה באופן מצטבר, הוא האטת הגאות. עליית וירידת פני המים, פעמיים בכל יממה סביב כדור הארץ כולו, מפעילה חיכוך הבולם את הסיבוב בהדרגה. על-פי השינויים הנצפים במסלול הירח (אותם ניתן לחשב בדייקנות, בעזרת מדידת מרחקים באמצעות קרן לייזר המוחזרת ממראות פינתיות שהושארו על הירח במשימות אפולו), אפשר לחשב שהגאות והשפל גורמים להארכת היממה ב-2.3 מילי-שניות במאה שנים. לדוגמה, לפני מיליון שנה הייתה היממה קצרה מזו של היום ב-23 שניות, ובקמבריון, לפני כ-500 מיליון שנה, היו ביממה רק 21 שעות (כאורכן היום).
גורם ארוך טווח נוסף, הוא השינוי בפחיסות כדור הארץ. כידוע, כדור הארץ אינו כדורי באופן מושלם, אלא אליפסואידי, סיבובו על צירו גורם למתיחה בכיוון התנועה, שבגללה היקפו בקו המשווה גדול מן ההיקף במסלול מקוטב לקוטב. בעידן הקרח, הצטברו בכיפות הקרח שבקטבים מסות קרח אדירות, שתחת לחצן גברה פחיסותו של הכדור. מחקרים גורסים כי הקרח החל לימס לפני כ-10,000 שנה, אבל קרום כדור הארץ אינו מגיב להפחתת הלחץ באלסטיות מושלמת, ומעריכים שדרושות לו עוד כ-4,000 שנה לפני שיגיע לשיווי משקל הידרוסטטי. התהליך מביא להפחתת הרדיוס בקו המשווה, המרוחק מציר הסיבוב, והתנע הזוויתי הקבוע מתרגם את ההפחתה להאצה של הסיבוב. מעריכים שאפקט זה מקצר את היממה בכ־0.6 מילי-שניות במאה שנים, בקורלציה מושהית עם תקופות הקרח השונות.
הנתונים ההיסטוריים שנאספו לאורך 2,700 השנים האחרונות מראים שהיממה מתארכת בכ־1.70 מילי-שניות במאה שנים (עם סטיית תקן של 0.05 מילי-שניות). מדידות אלה מתאימות היטב להשפעות המנוגדות של הגאות וכיפות הקרח.
אם כך, לפני c מאות שנים הייתה היממה קצרה יותר ב-1.7c מילי-שניות. מדידה של formula_1 היממות שחלפו מאז על-פי השעון הקבוע, לעומת זמן היממה הממוצעת לאורך התקופה, סוטה ב- formula_2 מילי-שניות, שהן כ- formula_3 שניות. אחת ההשלכות של התארכות היממה, היא על הכנת לוחות אסטרונומיים. כך למשל, לוח שנה מדויק לחלוטין שהוכן לפני 2,000 שנה ולא לקח בחשבון את התארכות היממה, יהיה נגוע בימינו בסטייה מצטברת של כ-3.5 שעות.
התארכות היממה
שושלת ג'ין
שלמה זלינגר
שלמה זלינגר (נולד ב-31 במאי 1928) הוא פסל ורשם ישראלי צרפתי, החי בפריז מאז שנת 1956.
ביוגרפיה.
שלמה זלינגר נולד למשפחה שומרת מסורת בשצ'אקובה (אשר סופחה בהמשך ליאבוז'נו) שבפולין.
הוא חונך ברוח יהודית ולמד ב"חדר". עם זאת, את לימודיו היסודיים עשה בבית ספר עירוני פולני.
בשנת 1943 נשלח יחד עם אביו מגטו כשאנוב למחנה ריכוז פאולבריך שבגרמניה. שם, לאחר שלושה חודשים, אביו נרצח והוא נשאר ילד בודד במחנה. גם את אמו ואחת משתי אחיותיו איבד בשואה.
זלינגר שרד מתשעה מחנות ריכוז בהם עבר, שהם: פאולבריק, גרדיץ, מרקשטאדט, פינפטייכן, גרוס-רוזן, פלוסבורג, דרזדן, לייטמריץ, וטרזיינשטט – לשם הגיע אחרי צעדת המוות השנייה מן השתיים שעבר בתקופת המחנות.
ב-11 במאי 1945 נכנס הצבא הסובייטי למחנה טרזין ושחרר אותו, רופא צבאי עבר ליד ערימת מתים עליה היה מושלך נער צעיר. הוא התבונן, חש שיש בו עדיין שמץ רוח חיים והעבירו לבית החולים הצבאי שהוקם במחנה. בטפולו המסור, החזיר לשלמה זלינגר את החיים.
זלינגר החלים בגופו, אך איבד את זיכרונו: למשך שבע השנים הבאות נמחקה מזכרונו כל תקופת מחנות המוות ועימה הזוועות שעברו עליו. בשנת 1946 עלה עם אוניית המעפילים תל חי שיצאה מעיר הנמל "לה-סיוטה" שבדרום צרפת, לשם הגיע דרך הולנד, בלגיה וצרפת, יחד עם קבוצת ניצולים צעירים במשאיות חיל הבריגדה היהודית של הצבא הבריטי.
אנית המעפילים נתפסה בדרכה לארץ ישראל על ידי הצבא הבריטי ונגררה עד לנמל חיפה. כל נוסעיה הועברו למחנה המעצר בעתלית. כאשר שוחרר, פנה למקום שנאמר לו שהוא ה"חלוצי" ביותר בארץ, קיבוץ בית הערבה בצפון ים המלח.
במלחמת העצמאות השתתף במצור על סדום. קיבוץ בית הערבה נכבש ונהרס על ידי הערבים. זלינגר, יחד עם חברי הקיבוץ עלו לגליל וייסדו את קיבוץ כברי.
ב-1951 פגש בקיבוץ את רות שפירובסקי, שהגיעה לשם עם תלמידי בית הספר הריאלי בחיפה במסגרת שרות לאומי לעזרת יישובים חדשים. הם נישאו בשנת 1954.
כשנה לפני כן שב אליו הזיכרון ואז החל לפסל.
בשנת 1955 זכה בפרס נורמן, מקרן אמריקה-ישראל, לפסלים צעירים, והחליט לנסוע עם אשתו ללמוד אמנות בפריס, בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות. ממורו, הפסל מרסל ז'ימון, למד את מלאכת הפיסול בחימר, לפי מודל חי, ואת חוקי הקומפוזיציה הקלאסיים.
כל אותה העת המשיך את היצירה האישית שלו בחציבה באבן בעזרת פטיש ואיזמל, אותה התחיל עוד בישראל.
אמצעים לקנות אבני פיסול לא היו לו. הוא מצא אותן בשטחים המיועדים להשלכת פסולת חומרי בניין שמחוץ לפריס, שם הכיר לראשונה את אבן הגרניט, שמאז הוא מחבב במיוחד. אבן זאת שאין קשה ממנה קורנת בהוד את האור הנח עליה.
את ההכרות הראשונה עם אבן החול (Gres des vosges) עשה בסדנא של הפסל הרומני קונסטנטין ברנקוזי. פסל זה נתן לו במתנה מחצית אבן ריחיים מאבן ורודה זאת, כשי סמלי ל"העברת המשואה", ממנו אל הפסל הצעיר הממשיך את מסורת החציבה הישרה באבן.
זלינגר עובד גם בעץ, בתחילה השתמש בעיקר בגזעים קטנים המיועדים להסקה, אותם יכול היה להשיג בקלות.
אחר שלוש שנות לימוד בבית הספר לאמנות אומר שלמה, שאת עיקר לימודיו עשה במוזאונים שבפריס, בעיקר בלובר, וכן בביקוריו בסדנאות פסלי התקופה כגון: אוסיפ זדקין, ז'אן ארפ, אלברטו ג'יאקומטי ויוסף קונסטנט.