בשנת 1990 כ-1,200 מחיילי הדיוויזיה נשלחו להשתתף במלחמת המפרץ, רוב הכוח (כ-1,000 חיילים) היה מ-"חטיבת הסיוע והאספקה ה-548". במהלך שנת 1992 נשלחו כוחות הדיוויזיה שוב לפעילות מבצעים כחלק ממעורבות ארצות הברית במלחמת האזרחים בסומליה, הם סיפקו מסגרת צבאית באזור ואיבטחו את הכבישים והאספקה. במהלך המעורבות בסומליה השתתפו כוחות הדיוויזיה בין היתר בקרב מוגדישו, כשהם פעלו לחילוץ הכוחות המיוחדים שנלחמו בעיר. הדיוויזיה נותרה בסומליה עד שהיחידות האחרונות שלה חזרו לארצות הברית במרץ 1994. בשנים הבאות השתתפה הדיוויזיה בפעילות שמירה על היציבות בהאיטי ובפעילות של נאט"ו בבוסניה.
החל מסוף שנת 2001, יחידות הדיוויזיה נשלחו לאפגניסטן כחלק מהמלחמה שם, היא שירתה מספר תקופות שירות באפגניסטן עד שנשלחה לשירות מבצעי בעיראק לקראת סוף 2004. במהלך תקופה זו עברה הדיוויזיה שינוי לקראת הפיכתה לדיוויזיה מודולרית על בסיס ארבע חטיבות לוחמות, חטיבת סיוע אווירי וחטיבת סיוע לוגיסטי. בשנים האחרונות, יחידות הדיוויזיה נשלחות לשירות מבצעי באפגניסטן ועיראק לסירוגין ומשתתפות במבצעים השונים שם.
מבנה ויעוד.
הדיוויזיה מוגדרת כדיוויזיית חיל רגלים קל להפעלה מהירה. היא מורכבת מארבע חטיבות רגליות שמהוות את הכוח הלוחם של הדיוויזיה. בנוסף לחטיבות אלו, מכילה הדיוויזיה את 'חטיבת התעופה הקרבית העשירית' אשר מסייעת בניוד בעיקר מוסק וסיוע אווירי לחטיבות הרגליות, ו-'חטיבת הסיוע העשירית' אשר משמשת יחידת אספקה, רפואה, חימוש, תחזוקה וכל הצרכים הלוגיסטים של יחידות הדיוויזיה.
הדיוויזיה ההררית העשירית
קוד זדוני
יניקה ונטורית
מדס מיקלסן
אהרן מילבסקי
הרב אהרן מילבסקי (תרס"ד, 1904 – תשמ"ו, 1986) היה רבה של אליטא שבליטא ולאחר מכן רב ראשי במונטווידאו בירת אורוגוואי. היה פעיל הצלה במלחמת העולם השנייה.
תולדותיו.
נולד באליטא שבליטא, בנו של משה מילבסקי. למד בישיבת גרודנה ולאחר מכן בישיבת סלובודקה. נמנה עם קבוצת הבחורים שנשלחה מישיבת סלובוקה לייסד את ישיבת חברון בחברון, באלול תרפ"ד (1924). בתמוז תרפ"ט, חודש לפני פרוץ מאורעות תרפ"ט, שב לעירו אליטא והשתדך עם פייה, בתו של רבה של אליטא הרב דוד נחמן קולידצקי, שנפטר ארבע שנים קודם לכן. מיד לאחר נישואיו, בשנת תר"צ (1930), בהיותו בן עשרים ושש, התמנה על מקום חותנו כרבה של אליטא.
בשנת תרצ"ח (1938), לאחר שמונה שנות רבנות באליטא, התבקש על ידי הרב אברהם דוב כהנא שפירא לעזוב את רבנותו בליטא לטובת משרת רבנות במונטווידאו בירת אורוגוואי. הוא התיישב במונטווידאו וייסד את "ועד העיר לענייני הדת", באמצעותו פעל בתחומי הדת השונים ובראשם השבת, הכשרות וטהרת המשפחה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה פעל רבות בגיוס והעברת סכומי כסף גדולים לבני הישיבות ששהו בשאנגחאי ובמקומות נוספים. הוא ניהל חליפת מכתבים ומברקים מוצפנים עם גדולי הרבנים שפעלו באותה תקופה, ובהם הרב חיים עוזר גרודז'נסקי, הרב אהרן קוטלר והרב חיים שמואלביץ, וכן עם ראשי ועד ההצלה של אגודת הרבנים בארצות הברית הרב אליעזר סילבר והרב אברהם קלמנוביץ. הכספים הועברו באמצעות חשבונות בנק במדינות נייטרליות – אורוגוואי, שווייץ ושוודיה. לאחר התייצבותה של אורוגוואי לצד בעלות הברית, בשנת 1943, הוכרז מצב מלחמה בין אורוגוואי ויפן ונחסמה הדרך להעברת דברי דואר בין המדינות, ובעקבות זאת העביר הרב מילבסקי את מרכז פעילותו לארגנטינה.
בשנת 1970, לאחר שפרש לגמלאות, עלה עם אשתו לישראל והתיישב בירושלים. נפטר בשנת 1986. שלוש שנים לאחר מכן נפטרה אשתו.
מחותנו הוא אברהם סופר. בין גיסיו נמנים הרב יצחק קוליץ, חיים ע. קוליץ ורחל מרגליות.
איבר על השבב
ריצוף סנגר
סאנופי-אוונטיס
התזמורת האדומה (טרפר)
"התזמורת האדומה" (בגרמנית: Rote Kapelle) היא כינוי שנתן הגסטפו לרשת ריגול בראשות ליאופולד טרפר, שריגלה במערב אירופה למען ברית המועצות בשנים 1938–1942. כינוי זה ניתן גם לרשת מחתרתית נפרדת, בראשות הארו שולצה-בויזן. כמו כן הייתה רשת נספחת לתזמורת האדומה שפעלה בשווייץ ברשות שאנדור ראדו (שם קוד: DORA) בשם השלישייה האדומה שהמשיכה את פעילות התזמורת האדומה לאחר מעצר טרפר בשנת 1942.
פעולת רשת הריגול.
ליאופולד טרפר היה יהודי יליד פולין, קומוניסט שעלה לארץ ישראל, הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ), וב-1932 עבר למוסקבה. בשנת 1937 גויס לשירותי הביון הסובייטיים תחת ארגון גה-אר-או. תפקידו הראשון היה לחקור את פרשת הריגול "פאנטומאס" שהתגלתה בצרפת. הוא טיהר את המפלגה הקומוניסטית הצרפתית מחשד של מתן מחסה למלשין ואף חשף את הבוגד האמיתי. בדצמבר 1938 נשלח לבלגיה במסווה של איש עסקים קנדי בשם אדם מיקלר (Adam Mickler), כדי להקים שם רשת ריגול שמאוחר יותר קיבלה את כינוייה "התזמורת האדומה" מהגרמנים ("תזמורת" משום שכל שדרן מחתרתי נקרא בפי הגרמנים "נגן" ו"אדומה" בגלל שזהו הצבע של הקומוניזם). טרפר קיבל רשות ממפעיליו הסובייטים לגייס באופן עצמאי את חברי הרשת. הוא הגיע לבריסל, שם יצר קשר עם חברו מימי הפק"פ, ליאו גרוספוגל, שהפך ליד ימינו בניהול רשת הכיסוי שהקימו; עסק בייצור מעילי גשם בשם "The Foreign Excellent Trench-Coat". חברה נוספת ברשת שגייס הייתה סופיה פוזננסקה. בימי השיא שלה מנתה הרשת כ-290 חברים (66 מהם - יהודים). לרשת היו סניפים במדינות סקנדינביה, דנמרק ובלגיה ובנוסף היו לה קשרים ברחבי אירופה ואף ביפן.
לפי ההנחיות שקיבל ממפעיליו הסובייטים אסף טרפר מידע אודות הצבא הגרמני. בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב באוגוסט 1939 הגיעו הנחיות ממוסקבה להפסיק את כל פעולות הריגול נגד הגרמנים ולהפנותן לצרפת ולבריטניה כדי לא לסכן את היחסים עם גרמניה. למרות זאת פעילויות רשת הריגול לא הופסקו לחלוטין אלא נשמרו בפרופיל נמוך, מה שתרם אחר כך ליכולת להשיג מידע על הגרמנים במהירות יחסית.
לאחר פלישת הצבא הגרמני לבלגיה ב-10 במאי 1940, נאלץ טרפר לשנות את סיפור הכיסוי שלו, מכיוון שהבלגים חשדו בו שהוא גרמני והתכוונו לעצור אותו. הוא החל להציג עצמו כאיש עסקים צרפתי בשם ז'אן ז'ילבר (Jean Gilbert). הוא עבר לפריז ושם, ביחד עם ליאו גרוספוגל והלל כץ, הקים חברה מסחרית בשם "סימקס" (Simex) בפריז ואת "סימקסקו" (Simxco) בבריסל, ובעזרתן יצר קשרים חזקים עם גרמניה. את ההון להקמת החברה גייסו מחברים בלגים שהוכנסו כשותפים ולא ידעו על המטרה האמיתית שלשמה הוקמה החברה. החברה שימשה לא רק ככיסוי לפעילות הריגול של הרשת, אלא גם כמקור למימונה. רשת הריגול של טרפר הייתה בין הראשונות שקיבלה מידע מהימן אודות ההכנות הגרמניות לפלישה לברית המועצות. להתרעותיה החוזרות ונשנות הצטרפו התרעות הרבות שהתקבלו במוסקבה מרשתות הריגול השונות אך ללא הועיל. ב-22 ביוני 1941, ערב יום הפלישה העביר טרפר דרך הנספח הסובייטי בווישי מברק בעל דחיפות עליונה לשידור מידי למוסקבה המתריע על פתיחת המתקפה הגרמנית על רוסיה למחרת, אך הממונים עליו במוסקבה עדיין לא האמינו לו וטענו כי זו "פרובוקציה בריטית". "התזמורת האדומה" המשיכה לספק לברית המועצות מודיעין רב מתוך האימפריה הנאצית וסייעה רבות למאמץ המלחמתי בהדיפת הפלישה הנאצית מאדמת רוסיה.
נפילת הרשת בבריסל.
אנשי ה"אבווהר" הגרמנים היו האחראים על גילוי רשתות הריגול שנשתלו ופעלו ברחבי האימפריה הנאצית. בסוף 1941 הם גילו כי משדר אותו כינו "פ.ט. איקס", שלקיומו היו מודעים זה מכבר, הגביר את תדירות שידוריו. לאחר כמה בדיקות צמצמו את מיקומו של המשדר לבריסל ותפיסתו הפכה להיות בחשיבות עליונה. מתוגברים באמצעי ריגול-נגד חדישים הגיעו הצוותים לבריסל ב-30 בנובמבר 1941. בבריסל פעלו שלושה משדרים שונים, אך הם היו מעוניינים ספציפית בהשבתתו של "פ.ט. איקס" שהסב להם כאב ראש גדול. בגלל לחץ כבד ממוסקבה למידע, פעל המשדר כחמש שעות כל לילה, מה שהקל מאוד על איתורו. באותו חודש הועבר מרכז השידורים של "התזמורת האדומה" מהדירה בשדרות לונשן לרחוב אטראבט 101 בבריסל. מאותה דירה פעלו ריטה ארנולד, מיכאיל מקארוב, דוד קאמי וסופיה פוזננסקה. לאחר כמה בדיקות השתכנעו הגרמנים כי המשדר שוכן ברחוב אטרבאט שברובע אטרבק. כמה חקירות נוספות צמצמו את האפשרויות לשלושה בתים שהיו סמוכים אחד לשני. כוחות ה"פונק-אבוור" גייסו עוד כ-10 שוטרים ו-25 איש נוספים מחיל עזר שהשתכנו באזור למען פשיטה כוללת על שלושתם.
בליל 12 בדצמבר 1941 ב-2:30 יצאו הגרמנים בפשיטה רחבת היקף על שלושת הבתים. הכוח אסר כמה פעילים של רשת הריגול (תחילה תפסו את קאמי, לאחר מכן לכדו את פוזננסקה בדירתה) ומלבד המשדר נחשפה גם מעבדת זיוף מתוחכמת מאוד, כפי שהעיד אחד הקצינים: . הפשיטה הנחיתה מהלומה חזקה על הרשת הבלגית ואילצה אותה להשבית את פעילותה ולהתארגן מחדש. שני המשדרים האחרים נדמו לעת עתה ואת הפיקוד עליה תפס אדם בשם קונסטאנטין ייפרמוב (Константин Ефремов) שהיה עד אז מהנדס צבאי בצבא הרוסי בדרגת קפיטן.
לאחר זמן מה, משהרגישו שהסכנה חלפה, חזרה הרשת לשדר מידע רב למוסקבה. הגרמנים שהיו נחושים להשתיק את התשדורות אחת ולתמיד הצליחו לעלות על משדר נוסף ולאחר שגילו את מיקומו יצאו למבצע בלילה של 30 ביוני 1942 ואסרו את המשדר עם השדרן שלו, ובנוסף כמה תשדורות חשובות. אחת מהתשדורות הכילה כתובת של משת"פ גרמני בדרג בכיר מאוד בחיל האוויר והוא נאסר זמן קצר לאחר מכן. הגרמנים המשיכו במצוד אחר הרשת וב-30 ביולי 1942 אסרו את ייפרמוב. ישנן שלוש גרסאות שונות לדרך בה הצליחו להעבירו צד ולשכנעו לפעול למען הגרמנים: