על רקע שימוש שעשה ממשלו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש במונח זה, ממשלו של הנשיא ברק אובמה נמנע במכוון מלהשתמש מביטוי זה ומביטויים נוספים כגון "טרור אסלאמי" או "האסלאם הקיצוני", אך הנשיא טראמפ חזר להשתמש במונח זה, כך לדוגמה בנאום ההשבעה הבטיח טראמפ ״למחות את האסלאם הקיצוני מפני האדמה״.
באוקטובר 2007 צוין בקמפוסים שונים בארצות הברית "שבוע מודעות לאסלאמו-פשיזם" שבמהלכו התקיימו הרצאות ונאומים על נזקי האסלאם הרדיקלי וארגוני הטרור האסלאמיים. היוזמה עוררה התנגדות עזה ולא הפכה למסורת.
ישנן מחלוקות שונות לגבי זהות האדם שהפך את המונח לפופולרי.
כאמור, הנשיא ג'ורג' בוש השתמש באופן רשמי במונח במהלך כהונתו. לדברי העיתונאי האמריקאי לואיס ספיר, הסופר כריסטופר היצ'נס היה האחראי על הפצתו. המונח התפשט בקרב מעגלים נאו-שמרניים לאחר שנת 2001 צבר תפוצה רחבה ונכנס למייסטרים התקשורתי אחרי שהנשיא בוש הצהיר בשנת 2005 כי האיסלאמו-פשיזם הוא אידאולוגיה המזוהה עם הרדיקליזם האיסלאמי ועם הג'יהאדיזם המיליטנטי, אשר, לדבריו, נבדלת מדת האסלאם "הרגילה". בוש התאמץ למצוא ביטוי שיזהה את טבעו של "הרוע" כדי שיגדיר את אופיו של האויב במלחמה על טרור. לאחר מעצרם של טרוריסטים אסלאמיים שנחשדו בהכנות לחבלת חברות תעופה, שב ורמז ל"פשיסטים איסלאמיים", הפעם ככל הנראה כגרסה מרוככת יותר של המילה.
השימוש הציבורי והכללי בניאולוגיה זו במהלך ההיערכות לקראת בחירות אמצע הקדנציה ב-2006 עורר סערה ומחאות, ובגללו נחלש מחסנו הרטורי של הנשיא.
קאטה פוליט, המבקרת והמסאית האמריקאית, אמרה על המונח: "אם אתה שולט בשפה, אתה שולט בוויכוח. המונח אולי נראה "אנליטי", אך הוא בעצם רגשי, ונועד לעורר בנו פחד ולגרום לנו לחשוב פחות". דייוויד גרגן , כותב הנאומים של ריצ'רד ניקסון, ציין כי הביטוי "יותר מבלבל מאשר מסביר", שכן לפשיזם האסלאמי אין שום משמעות בעולם הערבי.
סופרים, מבקרים וחוקרים נאו-קונסרבטיבים, מהיצ'נס ועד ההיסטוריון רוברט ויסטריך, הגיבו כי הדת המוסלמית עצמה היא פשיסטית; טענה זו, שזיהתה את האסלאם עם פשיזם פוליטי גונתה בשל היותה פוגענית, כמו המונח "יודו-נאצי" שנטבע בשנות השבעים של המאה העשרים על ידי ישעיהו ליבוביץ, כדי לאפיין יהודים משיחיים המתגוררים בגדה המערבית "הכבושה". היצ'נס השיב כי הקשר אינו מזיק יותר מאשר הקשר שליבוביץ או פרשנים אחרים ביצעו (בייחוד בנוגע לפשיזם קלריקלי).
ביקורת.
ביקורת על התחדיש מקשה על הקשר בין אסלאמיזם ופשיזם. בעוד שהפשיזם האסלאמי נידון כקטגוריית ניתוח על ידי מספר חוקרים רציניים, המונח "אסלאמופשיזם" הופץ בעיקר כתעמולה, ולא כמושג "אנליטי". מבקרים והוגים רבים, כמו העיתונאי דניאל בנימין והכלכלן פול קרוגמן, מתייגים את המונח כ"חסר משמעות" וכ"המצאה מפרי דמיונם של הנאו-קונסרבטיבים", ואפילו כבגידה ובהפגנת בורות הן באסלאם והן בפשיזם (אנג'לו קודווילה).
בארי גור-ארי
חבייר הרננדז בלסזאר
סטפן מוייר
סטיבן מויר
ריאליזם מוסרי
ריאליזם מוסרי או ריאליזם אתי זו ההשקפה המטא-אתית מטאפיזית, כי קיימות במציאות עובדות מוסריות (תכונות, ערכים, מהות ה'טוב') כמושאי הידיעה, אותם מתארים מונחי ומשפטי המוסר. עובדות הנושאות ערך אמת וקיומן בלתי תלוי בהכרה ובמחשבה האנושית.
'תורת האידאות' של אפלטון, ריאליסטית במובהק. לאידאות, בהן אידאת ערך ה'טוב', קיום בעולם נצחי נפרד, כיש מופשט צורני-מהותי. הן אובייקטיביות יותר מהמוחשים המתהווים בדמותן, בעולם המעשה. ניתן להכיר את הערכים ידיעה מלאה. גישות ריאליסטיות נוספות הן; האינטואיציוניזם של ג'ורג' אדוארד מור, המשווה 'טוב' ל'צהוב' להוכחת קיומו של 'טוב' מוסרי כעובדה שניתן להכירה בלתי אמצעית. והנטורליזם, התופס את האתיקה כחלק בלתי נפרד מן המדע, כעובדות מוסריות טבעיות. ומבסס משפטי מוסר על עובדות מציאות. פיליפה פוט מייצגת גישה זו.
האנטי-ריאליסטים, כגון האקספרסיביסטים צ'ארלס סטיבנסון וריצ'רד הייר, והאוחזים בתאוריות טעות כג'ון ג'ון מקי, מתנגדים לריאליזם המוסרי בשל מתח הנביעה בין מונחים אתיים לעובדות, וחילוקי הדעות בנוגע לטיב תפיסת הטוב.
גישה מודרנית של אקספרסיביזם, מציעה את הכעין-ריאליזם כגרסת פשרה, אשר מקבלת את נקודת המוצא האנטי ריאליסטית, אך לתועלת לחיים משותפים תקינים של בני אדם, מוצאת כי ניתן להתייחס פסיכולוגית ובמודע, אל הערכים כאילו היו אובייקטיביים.
חולשת הרצון
חולשת הרצון (אקרסיה) או חולשה מוסרית הוא תרחיש התנהגותי-אנושי המתבטא בפער בין עיקרון מוסרי שאדם מחזיק ורוצה בו לבין מעשיו בפועל, המתבצעים בניגוד לאותו עיקרון.
מקור 'חולשת הרצון' עקרוני לבירור מקומה של ההנעה במשפטי המוסר; האקסטרנליזם, מפריד בין ההכרה בעיקרון המוסרי לבין ההנעה לפעול על פיו ומזהה את חולשת הרצון כחריגה אתית-נורמטיבית, מקרה בלתי-מוסרי-מובהק של האפשרות להכיר בערך מוסרי כשלעצמו, גם כשאינו מיושם בפועל. לעומתו, האינטרנליזם, טוען כי ההנמקה והסכמה לערכו של עקרון מוסרי כוללת בהכרח הניעה וטעם ביישום העיקרון למעשה, וכל ביטול של עיקרון מוסרי בפועל מעיד על אי-הסכמה בדבר ערכו בכח.
עבור אינטרנליסטים כסוקרטס וריצ'רד הייר חולשת הרצון היא א-מוסרית. סוקרטס כופר בקיומה והייר קובע כי היא תמיד ביטוי למצב כפייתי של אי-יכולת-נפשית פסיכולוגית, הפוטרת מאחריות מוסרית, הדיסוננס ההתנהגותי אינו על רקע ובגבולות המוסר, ואינו יוצא מן הכלל האינטרנליסטי.
מבקריו של הייר כג'ון אוסטין, מצביעים על שכיחות המצבים בהם אדם מכיר בעיקרון מוסרי ואינו פועל על פיו, לא מתוך דחף או כפייה, אלא בשליטה עצמית וכניעה רצונית ליצר, בכך מערערים על הקביעה כי אין עיקרון מוסרי שאינו אינטרנליסטי, וכי כל חלש-רצון אינו אחראי למעשיו, ומעמידים בספק את ההנחה כי הפרסקריפטיביות של המילים האתיות בת תוקף חד-משמעי.
טיעון השאלה הפתוחה
טיעון השאלה הפתוחה (באנגלית: The Open Question Argument) הוא הסברו של הפילוסוף ג.א. מור לשאלה כיצד כל הגדרה של מונח אתי באמצעות מונח לא אתי, היא כשל נטורליסטי. אדוארד מור מנמק באמצעות 'טיעון השאלה הפתוחה' את תפיסתו המטא-אתית, כי ה'טוב' כערך, הוא מושג פשוט, שאינו בר הגדרה משמעותית-מוּשָׂגִית, הזהה ושקולה למושג 'טוב'.
פרוצדורת הטיעון: בהינתן הגדרה X למילה 'טוב', יש להציב את X בתבנית השאלה: "האם אכן כל X הוא טוב?". הגדרה X, שתספק תשובה חיובית מוחלטת לשאלה זו, תהווה הגדרה אמיתית למושג 'טוב', כשם שבהינתן "סייח הוא סוס צעיר", הטענה "אכן כל סוס צעיר הוא סייח", אמיתית.
ואילו הגדרה X שלא תספק תשובה חיובית מוחלטת, מותירה שאלה פתוחה, ויש לסייג את אמיתות ההגדרה. כגון, בהינתן:"טוב הוא הנאה", וההצבה: "האם אכן כל הנאה היא טובה?", אזי, סיוג התשובה "אכן כל הנאה היא טובה" לגיטימי, ההגדרה מכילה אפשרות לסתירה ואינה טובה.
מור טוען כי ניסיונות הגדרה חוזרים ונשנים למושג 'טוב', מותירים שאלה פתוחה, ולא נמצאת הגדרה שתחתום את חזרת ההצבות האינסופית, וקובע כי כְשָׁלֵי ההצבות השונות בהגדרת ה'טוב' מקורן אינו בכשל לוגי או תוכני, אלא ב'כשל הנטורליסטי' המתרחש בשל טיב ה'טוב' כערך.
הטיעון מחזק את האקסטרנליזם, פערים וקשיים בניתוח שפה, ושידוליותן של הגדרות המוסר.
מבקרי הטיעון, רואים בו הליך בדיקת הגדרות, החסר את ההוכחה כי אי היכולת להגדיר את הטוב, היא טאוטולוגיה, וכן אינו מקובל על האוחזים בהגדרה-מושגית-מוגמרת על מהות ה'טוב'.
קישורים חיצוניים.
אלעזר וינריב,טיעון השאלה הפתוחה, בעיות בפילוסופיה של המוסר
יוהאנה סיגורדרדוטיר
ברזילאים יהודים
ארוה באזן
התקוממות (סרט)
התקוממות (באנגלית: Uprising) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי משנת 2001, המבוסס על סיפורו האמיתי של מרד גטו ורשה בתקופת השואה. מגולם בכיכובם של לילי סובייסקי, האנק עזריה, ודייוויד שווימר. הוקרן לראשונה כמיני-סדרה בת שני חלקים ברשת NBC.
פסקול הסרט היה יצירתו האחרונה של המלחין הצרפתי, מוריס ז'אר. הסרט בוים על ידי הבמאי האמריקאי-יהודי, ג'ון אבנט.
עלילה.
לאחר כיבושה של פולין בידי גרמניה הנאצית רוכזו יהודי העיר ורשה באזור מיוחד המיועד למגורי יהודים, הוא גטו ורשה. כבכל הגטאות, מונה לגטו יודנראט, מועצה של יהודים אשר היו אחראים כלפי השלטון הגרמני. הסרט מגולל את הדילמות המוסריות עמן נאלץ להתמודד אדם צ'רניאקוב, ראש היודנראט בוורשה, שעליו הוטל ביצוע הוראות השלטונות הגרמנים שכללו שליחת היהודים ל"מחנות עבודה במזרח". חברי תנועות הנוער בעלות הגוון הסוציאליסטי מחליטים למרוד בגרמנים ולא לתת יד לרצח אחיהם. הם מתחילים לארגן את אנשיהם במטרה להגן על כבוד העם היהודי, אולם אדם צ'רניאקוב כמנהיג היודנראט מתנגד לפעילות זו. הסרט ממחיש את הדילמות המוסריות של חברי המחתרת בזמן ההכנות למרד: .
במהלך ההכנות למרד, מוברח אנטק צוקרמן לחלק הארי של ורשה במטרה לאסוף נשק עבור המחתרת היהודית על ידי שיתוף פעולה עם המחתרת הפולנית. עם קבלת ההחלטה על חיסולו של הגטו, כמתנת יום הולדת להיטלר, פותחת המחתרת היהודית באש וגורמת לנסיגתם של הגרמנים. לאחר קרבות ממושכים, עוברים הלוחמים אל הבונקר במילא 18, הגרמנים מגלים מקום מסתור זה, סוגרים את יציאותיו, ומזרימים גז רעיל אל הבונקר. רוב חברי המחתרת נהרגים והניצולים היחידים הם אלו שהצליחו לברוח אל מערכת הביוב.
מכפל
שלילה
אליפות העולם באתלטיקה 2007
אליפות העולם באתלטיקה 2007 הייתה אליפות העולם ה-11 באתלטיקה, שנערכה בין ה-24 באוגוסט ל-2 בספטמבר 2007 באוסקה שביפן. בתחרות השתתפו 1,978 אתלטים. טקס הפתיחה והתחרויות התקיימו באצטדיון נגאי.