שמותיהן של שתי הדמויות המרושעות בסיפור, אפרים ואסנת, מגיעים מהתנ"ך ונחשבים ליהודיים במקורם. אין לדעת האם הבחירה בהם נגרמה בשל דחף אנטישמי שאולי ניצת בלבו של לאבקרפט, שכן הוא היה ידוע ברעיונותיו הגזעניים, אשר חלחלו גם ליצירותיו, אולם דברי הטירוף של דרבי נאמרים על רקע המועד הנוצרי של יום כל הקדושים, בהם הוא מספר לאפטון על מעלליה של אוסנת; .
ביקורת.
, אשר חיבר מספר יצירות ביקום , ונטען להיות בקיא היטב ביצירותיו של לאבקרפט, כתב כי ; כמו כן ביקר את הסיפור על , בנוסף ל.
הסופר הציע ביקורת מאוזנת יותר לסיפור בספרו , ותיאר אותו כאחד הנמצא ; כמו כן הוסיף כי לאבקראפט ופרסם אותו רק מספר שנים לאחר כתיבתו, בהן הראה אותו קודם לחבריו, בטרם מכר אותו למגזין.
הסופר תיאר את הסיפור כ, בדומה למבקר , אשר התייחס בספרו לסיפור כ. הסופר פטר את הסיפור כיצירה , כינה אותו , וטען כי הוא .
נקודת ראדב
נקודת ראדב (באנגלית: Radev Point; בבולגרית: Радев нос) היא לשון יבשה בקצה הדרום-מזרחי של האי ראגד למול החוף המערבי של חצי האי ביירז שבאי ליווינגסטון (האי ליווינגסטון ממוקם ממזרח למצר הים מפרץ אוסוגובו, בעוד האי ראגד ממוקם ממערב למצר) באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
נקודת ראדב ממוקמת 4.5 קילומטרים ממזרח לנקודת בנסון (שבאי ראגד);
נקודת ראדב ממוקמת 1.05 קילומטרים דרומית-מערבית מנקודת וונד (שבאי ראגד);
נקודת ראדב ממוקמת 2.62 קילומטרים מערבית - דרומית מנקודת לאגר (שבאי ליווינגסטון);
שונית קיאנידה מממוקמת 440 מטרים דרומית-מערבית מנקודת ראדב.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הנקודה.
הנקודה מופתה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1968; מיפוי מדוייק נעשה על ידי סוקרים ספרדיים בשנת 1993; מיפוי מדוייק נוסף נעשה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2005 ושוב בשנת 2009.
מקור השם.
הנקודה נקראת על שם ההיסטוריוגרף, הסופר והדיפלומט הבולגרי סימאון ראדב (נולד בשנת 1879 – נפטר בשנת 1967).
עומר (יחידת מידה)
בית הכנסת דניאל
בית כנסת דניאל (בפרסית: کنیسه دانیال) המכונה גם בית הכנסת פולני (בפרסית: کنیسه لهستانی‌ها) הוא בית הכנסת האשכנזי היחיד באיראן. הוא ממוקם ברחוב טיר 30 (שנודע בעבר כרחוב Ghavam Al Saltaneh), בטהראן.
בית הכנסת שימש בעיקר פליטים יהודים פולניים, שהגיעו לעיר בזמן מלחמת העולם השנייה.
בתחילת הגעת המהגרים הפולנים הם התפללו בבית הכנסת חיים, אך עם הגידול במספר הפליטים היהודים מפולין ב-1940, החליטו המהגרים לבנות בית כנסת בנוסח אשכנזי.
בהסכמת מנהגי הקהילה, הוקצה להם השטח המערבי של בית הכנסת חיים.
כשבית הכנסת דניאל נפתח לראשונה הוא הכיל שישים מקומות לגברים, ועוד 25 מקומות לנשים בחדר שהיה ממוקם בצידו השמאלי. שלושה ספרי תורה בנוסח אשכנז הובאו אליו מפולין ובהם קראו בבית הכנסת.
לאחר המהפכה האיראנית עזבו רוב מתפללי בית הכנסת את איראן, ומאז הוא משמש בעיקר את יהודי איראן.
רוז ויילדר ליין
רוז ויילדר ליין (5 בדצמבר 1886 – 30 באוקטובר 1968) הייתה עיתונאית, סופרת רומאנים וסיפורי מסע, והוגה פוליטית אמריקאית. היא בתה של הסופרת האמריקאית לורה אינגלס וילדר. יחד עם שתי סופרות נוספות, איין ראנד ואיזבל פטרסון, ליין ידועה כאחת ממייסדות התנועה הליברטריאנית האמריקאית.
שנותיה הראשונות.
ליין הייתה הבכורה בין ילדי לורה אינגלס ויילדר ואלמנזו ויילדר, והיחידה ששרדה עד בגרות. בשנותיה הראשונות היו הוריה שרויים במחסור בשל מחלות ובשל יבולים הרוסים בזה אחר זה. במהלך ילדותה עקרה המשפחה מספר פעמים: הם התגוררו עם קרובי משפחה במינסוטה, לאחר מכן בפלורידה, וחזרה לזמן קצר לדה סמט, דקוטה הדרומית, ואז התיישבו במנספילד, מיזורי, ב־1894. לימים, הקימו שם הוריה משק חלב ומטעי פירות. היא למדה בבית ספר תיכון במנספילד ובקראולי, לואיזיאנה בזמן שהתגוררה עם דודתה, אלייזה ג'יין ויילדר, וסיימה את לימודיה ב־1904 במחזור בן שבע תלמידות. האינטלקט והשאפתנות שלה ניכרים מהעובדה שהצליחה לדחוס שלוש שנים של לטינית בשנה אחת, ומכך שסיימה בציונים הגבוהים ביותר במחזור התיכון שלה בקראולי. למרות הצלחתה בלימודים, לא זכתה לרכוש השכלה גבוהה, בשל מצבם הכלכלי של הוריה.
קריירה מוקדמת, נישואים וגירושים.
לאחר סיום התיכון, חזרה ליין לבית הוריה במנספילד ולמדה טלגרפיה בתחנת הרכבת של מנספילד. מיעוט ההזדמנויות לנשים צעירות במנספילד תיסכל אותה, ובתחילת 1905 החלה לעבוד עבור וסטרן יוניון בסדליה, מיזורי. בשנת 1906, עבדה ליין כמטלגרפת במלון מידלנד בקנזס סיטי. במהלך חמש השנים הבאות, עבדה כמטלגרפת במקומות שונים במיזורי, באינדיאנה ובקליפורניה.
בשנת 1908 עברה ליין לסן פרנסיסקו, שם עבדה במשרד הטלגרף במלון פרמונט. במארס 1909, באה ליין בברית נישואין עם סוכן מכירות, אמרגן, ועיתונאי לעת מצוא בשם קלר ג'ילט לֵיין. זמן קצר לאחר שנישאו, ליין עזבה את עבודתה בווסטרן יוניון והזוג יצא למסעות ברחבי ארצות הברית לשם קידום יוזמות שונות. בעת ששהו בסולט לייק סיטי בנובמבר 1909, ילדה ליין בטרם עת ולד מת. הנושא מוזכר רק בקצרה בקומץ מכתבים קיימים שכתבה ליין שנים לאחר מכן על מנת להביע הזדהות עם חברים קרובים שהתמודדו אף הם עם אובדן ילד.
במשך כמה שנים אחר כך, הוסיפו בני הזוג לֵיין לנוע ולנוד ברחבי ארצות הברית, ושהו ועבדו על מיזמי פרסום ושיווק שונים, לעיתים בנפרד זה מזה, במיזורי, באוהיו, במיין, ובניו יורק. על אף שבמכתבים להוריה תיארה ליין הווי חיים עליז ונטול דאגות, מרישומי יומנה וממאמרים אוטוביוגרפיים רבים שפרסמה לימים בכתבי עת שונים עולה תיאור של הלך רוח מדוכדך ושל אכזבה מנישואיה. לתחושתה, תחומי העניין האינטלקטואליים שלה לא השתלבו עם החיים עם בעלה. לפי גרסה אחת אף ניסתה להתאבד בעזרת כלורופורם, אך רק התעוררה עם כאב ראש ועם תחושה מחודשת של טעם לחיים.
במקביל, במהלך אותן שנים, קראה ליין בתיאבון רב ולימדה את עצמה כמה שפות זרות, בבקשה לפצות על היעדר השכלה פורמלית. בשנת 1908 התחילה להתפרנס גם מכתיבה עצמאית כפרילנסרית בעיתונות, כהשלמת הכנסה. הנישואים התפוררו בעקבות תקופות הפרידה הרבות, ובסופו של דבר בני הזוג נפרדו בהסכמה. מיומניה של ליין ידוע על יחסי זוגיות עם מספר גברים בשנים שלאחר גירושיה, אך מעולם לא נישאה מחדש, ולימים בחרה להישאר בגפה וללא קשרים רומנטיים.
החשש מכניסת אמריקה למלחמת העולם הראשונה החליש מאוד את שוק הנדל"ן, שבו עבדה ליין בשיווק, ולכן בתחילת 1915 קיבלה את הצעתו של חבר לעבוד זמנית כעוזרת עריכה בסגל העיתון "סן פרנסיסקו בולטין". הזמני התברר כקו פרשת מים בחייה: ליין משכה מייד את תשומת לבם של עורכיה, לא רק בזכות כישרונות הכתיבה שלה עצמה, אלא גם כעורכת מיומנת ביותר של כתיבתם של אחרים. תוך זמן קצר, התנוססו תמונתה והקרדיט שלה בעיתון מדי יום, היות שהיא ייצרה סדרות של סיפורים רומנטיים נוסחתיים שנמשכו שבועות. כמו כן, חיברה ליין ופרסמה בספרים חיבורים ביוגרפיים ממקור ראשון על חייהם של הנרי פורד, צ'רלי צ'פלין, ג'ק לונדון והרברט הובר.
קריירת כתיבה עצמאית.
בשנת 1918, ליין כבר הייתה גרושה רשמית, ועזבה את עבודתה ב"סן פרנסיסקו בולטין" בעקבות התפטרות העורך הראשי, פרימונט אולדר. אז התמסרה לקריירה של סופרת עצמאית. מתקופה זו ועד תחילת שנות ה־40 הופיעו יצירותיה בקביעות בכתבי עת מרכזיים כגון "Harper's", "Saturday Evening Post", "Sunset", "Good Housekeeping" ו־"Ladies' Home Journal". כמה מסיפוריה הקצרים היו מועמדים לפרסי או. הנרי, ואחדים מהרומאנים שחיברה הפכו רבי־מכר.
ליין חיברה את הביוגרפיה הראשונה של הרברט הובר, לימים הנשיא ה־31 של ארצות הברית. היא חיברה ביוגרפיה בשם "The Making of Herbert Hoover" בשיתוף עם צ'ארלס ק' פילד, עורך מגזין "Sunset," והם פרסמו את הספר בשנת 1920, הרבה לפני שהובר הפך לנשיא, ב־1929. היא נותרה ידידה וסנגורית של הובר למשך שארית חייה, ורבים מהמסמכים האישיים שלה נכללו לימים באוסף רוז ויילדר ליין בספריית הרברט הובר בווסט בראנץ', איווה. לא נשתמרה התכתבות ממשית ביניהם בארכיון של ליין; עם זאת, סדרת Hoover Post-Presidential Individual מכילה תיק ארכיוני של מכתבי לֵיין בין השנים 1936–1963.
בסוף שנות ה־20 נחשבה ליין אחת הסופרות (להבדיל מסופרים) בעלות השכר הגבוה ביותר באמריקה, ולצד הובר נמנו בין חבריה דמויות ידועות כמו סינקלר לואיס, איזבל פטרסון, דורותי תומפסון, ג'ון פטריק ולואל תומאס. למרות ההצלחה, נדיבותה הרבה כלפי משפחתה וחבריה הותירה אותה לעיתים קרובות זקוקה לכסף, והיא נאלצה לעבוד על חומרים שעליהם שולם שכר טוב, אך שלא אפשרו לה לעסוק בתיאוריה פוליטית ובהיסטוריה עולמית, שהלכו ועניינו אותה יותר ויותר. היא סבלה מעת לעת מהתקפים של ספק עצמי ודיכאון בגיל העמידה, ואיבחנה את עצמה כבעלת הפרעה דו-קוטבית. בתקופות אלה של דיכאון, לא הצליחה ליין להתקדם בכתיבה, אבל לא התקשתה לעבוד כסופרת צללים או כעורכת סמויה עבור סופרים ידועים אחרים.
באירופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, החלה ליין לעבוד ככתבת מלחמה נודדת, ראשית בתפקיד בלשכת יחסי הציבור של הצלב האדום האמריקאי. היא המשיכה לבצע משימות עיתונאיות עבור הצלב האדום עד 1965, כשדיווחה מווייטנאם בגיל 78 בכתבה במגזין "Woman's Day" והציעה "נקודת מבט של אישה". במסגרת הצלב האדום נסעה רבות באירופה ובאסיה.