האזכור הראשון של העיירה במקורות היסטוריים הוא משנת 1299. במועד כלשהו לפני 1446 קיבלה העיירה זכויות של עיר. באזור העיירה היו מכרות ברזל שנוצלו החל מהמאה ה-16. תוצרת העיירה הועברה לחבל שלזיה ולצ'נסטוחובה. עם זאת, העיירה לא התפתחה מעבר לכך ובשנת 1793 (מועד החלוקה השנייה של פולין) איבדה את זכויות העיר. חלק מתושביה השתתפו במרד ינואר – המרד הכושל שנוהל בשנים 1864-1863 במטרה להשיג עצמאות לפולין. עקב השתתפותם במרד הוגלו כמה מתושבי העיירה לסיביר.
בתחילת המאה ה-20 נבנתה במרכז העיירה כנסייה נאו-גותית.
יהודי אוסיאקוב.
תחילת היישוב היהודי בעיירה הוא במחצית הראשונה של המאה ה-18. במאה ה-19 כבר היו בידי רוב יהודי העיירה מגרשים, שדות ובתים. יהודי העיירה השתייכו תחילה לקהילת דז'יאלושין, ובמחצית השנייה של המאה ה-19 היו לקהילה עצמאית. בשלהי המאה ה-19 ישב על כס הרבנות בעיירה הרב אליהו זינגר, ששימש קודם ברבנות בפשיסוחה. ב-1909 שימש כרב הקהילה הרב יצחק בר אברהם ברון, ואת כיסאו ירש חתנו, הרב מנחם טיגר.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם פעלו בעיירה מוסדות תמיכה וסעד של הקהילה היהודית, וכן נתקיימו בה ספרייה ואגודת ספורט יהודית. באותה עת התגוררו בעיירה כ-700 יהודים, כמחצית מסך תושביה.
בשואה.
לאחר שהגרמנים כבשו את העיירה בספטמבר 1939, חלק מיהודיה יצאו ממנה או גורשו למקומות אחרים. בימי הכיבוש הראשונים הגיע רב העיירה לפיוטרקוב טריבונלסקי, ובראש השנה ת"ש, נאסר על ידי השלטונות הגרמנים, בתוך קבוצה של יהודים. לאחר שהתעללו בהם הגרמנים, שלחו אותם במשאית אל יעד לא ידוע.
בפקודת השלטונות הוקם באוסיאקוב יודנרט, ובסוף אוקטובר 1939 היה מספר יהודי העיירה כ-600. ב- 1940 סולקו היהודים בהדרגה מדירותיהם ורוכזו בגטו, ממנו שולחו מקצתם למחנות עבודה.
ביולי 1942 הובאו לגטו שבעיירה כ-500 יהודים שנעקרו מקיילצ'יגלוב הסמוכה. במחצית השנייה של אוגוסט 1942 הועברו יהודי הגטו, יחד עם יתר יהודי הנפה, לוויילון. שם נבחרו הכשירים לעבודה, ונשלחו לגטו לודז', והיתר שולחו למחנה ההשמדה חלמנו.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
במרכז העיירה עומד כיום אתר הנצחה ל.
פיטר ניקולאי ארבו
פיטר ניקולאי ארבו (נורווגית: Peter Nicolai Arbo; 18 ביוני 1831 - 14 באוקטובר 1892) היה צייר נורווגי. הוא התמחה בתיאורי דמויות ואירועים היסטוריים ומהמיתולגיה הנורדית.
כולם שונאים את כריס
כולם שונאים את כריס (באנגלית: Everybody Hates Chris) היא קומדיית מצבים אמריקאית שנוצרה בהשראת חייו של כריס רוק כילד בברוקלין.
התוכנית זכתה בפרסים רבים ביניהם פרס גלובוס הזהב ושלושה פרסי אמי.
ב-21 במאי 2009, לאחר ארבע עונות בשידור, בוטלה התוכנית.
שם הסדרה משמש כפרודיה על שם הסדרה כולם אוהבים את ריימונד.
עלילה.
עונה 1.
פרקים 1–22 (22 פרקים). החלה ב-22 בספטמבר 2005 והסתיימה ב-11 במאי 2006.
עונה 2.
פרקים 23–44 (22 פרקים). החלה ב-1 באוקטובר 2006 והסתיימה ב-14 במאי 2007.
עונה 3.
פרקים 45–66 (22 פרקים). החלה ב-1 באוקטובר 2007 והסתיימה ב-18 במאי 2008.
עונה 4.
פרקים 67–88 (22 פרקים). החלה ב-3 באוקטובר 2008 והסתיימה ב-8 במאי 2009.
דניאל דגן (קצין)
דניאל (דני) דגן (קורנפלד) (27 בנובמבר 1921 – 2010) היה קצין בבריגדה היהודית ובצה"ל, מפקד בה"ד 1 בשנים 1950–1951.
ביוגרפיה.
דגן נולד בירושלים, ב-27 בנובמבר 1921, לפרץ ורחל קורנפלד. במהלך מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי. בקיץ 1944 נשלח לקורס קצינים מטעם הבריגדה היהודית, ומינואר 1945 כיהן כקצין בבריגדה בפעילויות לחימה שבהן השתתפה.
בתחילת מלחמת העצמאות פיקד בחטיבת אלכסנדרוני על פלוגה של אנשי חי"ש מרמת גן שהתמקמה במחצבות מגדל צדק. הפלוגה השתתפה במבצע נחשון בגדוד של חיים לסקוב, השתתפה בכיבוש דיר מוחיסין ושייח' מוסא.
לאחר המלחמה היה מפקד בית הספר לקצינים של צה"ל.
לאחר סיום שירותו למד כלכלה בתל אביב. בשנת 1960 החל לעבוד בחברת החשמל בה עסק בהקמת תחנות כוח.
מרדף בצפון
מרדף בצפון (באנגלית: Northern Pursuit) הוא סרט דרמה, מלחמה וריגול מ-1943. הסרט עוסק בסטיב וגנר, חבר במשטרה הרכובה המלכותית של קנדה, מנסה לחשוף מזימה נאצית כנגד בעלות הברית.
ישראל קפלן (מחנך)
ר' ישראל קפלן (בכתיב ארכאי: קאפלאן; ברוסית: Израиль Кaплaн; כ"ט בכסלו תר"ל, דצמבר 1869, טולצ'ין, פלך מוהילב, רוסיה (רוסיה הלבנה) – ט"ז באייר תרפ"ז, 18 במאי 1927, תל אביב) היה מחנך עברי ברוסיה וביישוב, עסקן ציבור ופעיל ציוני ועברי, רב מטעם במינסק ובאסטרחן, מחלוצי החינוך העברי המתוקן ברוסיה, מייסד ומנהל בתי ספר יסודיים בשיטת "עברית בעברית", חבר "המזרחי", מנהל בתי הספר של התנועה בחברון ובתל אביב, חבר אספת הנבחרים הראשונה.
קורות חיים.
ישראל בן ר' פסח הכהן קפלן נולד בדצמבר 1869 (כסלו תר"ל) בעיירה טוּלְצ'ין שבפלך מוהילב, רוסיה (רוסיה הלבנה). למד ב"חדר" ובישיבה בעיירה ויטקה ואחר-כך בישיבת וולוז'ין, שבה נודע בשם "העילוי מוויטקה" (דער וועטקער עילוי). פעל להפצת הלשון והספרות העברית בין חניכי הישיבות. בנוסף השתלם בהשכלה כללית ועברית, ועבר בחינת בגרות אקסטרנית שאליה התכונן בעזרת מורה פרטי. הצטרף ל"חיבת ציון" ואחר-כך לתנועה הציונית.
בשנת 1893, בעודו חניך ישיבת וולוז'ין, פגש במהלך נסיעה לעיר קרמנצ'וג בעורך הדין והעסקן ד"ר שמשון רוזנבאום, מראשי ציוני מינסק, שהזמינו לעירו. כעבור שנה נסע קפלן למינסק, ורוזנבאום הכיר לו את ידידו, המורה ועסקן הציבור החובב-ציון והספרות העברית יהודה זאב נופך, שביתו היה בית ועד לחובבי ציון ולציונים וצעירים שוחרי העברית. בעזרת רעייתו של נופך, פייגה, מצא קפלן חדר מגורים בעיר, וקפלן נמנה עם מבקריו הקבועים של בית נופך, עד שכעבור שנתיים, באביב 1896, נישא לצעירת בנותיו של נופך, בלהה (בלה).
בשנת הלימודים תרנ"ח (1897), זמן קצר לאחר שנוסד במינסק ה"חדר המתוקן" (בית ספר פרטי יהודי מתקדם) הראשון, ייסד קפלן בעיר בית ספר בשם "לתורה ודעת", לנערים לבני 7 (בהמשך: 6) עד 13. בבית הספר שבבעלותו ובניהולו, שהיה מהראשונים מסוגו ברוסיה, נלמדו לימודי קודש (עברית ודקדוק עברי, מקרא וכתבי הקודש, היסטוריה של עם ישראל ולימודי יהדות) לצד לימודי חול (רוסית, היסטוריה כללית, גאוגרפיה, אריתמטיקה, כתיבה תמה ושרטוט, זמרה ואף חינוך גופני).
החל בשנת הלימודים תרס"ג-1902 נלמדו בו הלימודים העבריים ב"שיטה הטבעית" – "עברית בעברית".
בסתיו 1900 קיבל רישיון מהשלטונות לפתוח על יד בית ספרו שיעורי ערב, שנועד לתלמידי החדרים המסורתיים (שהיו הרוב) לרכוש השכלה כללית ("לימודי חול").
על רקע היעדר בתי ספר ללימודים עבריים לנערות, בשנת הלימודים תרס"ו-1905 פתחה אשתו של קפלן, בלהה, בית ספר פרטי יהודי לנערות, שבו נלמדו לימודים כלליים על פי תוכנית לימודים של בית ספר יסודי, ולצדם לימודים עבריים מוגברים (כמו ב"חדר המתוקן") בפיקוחו של ישראל קפלן.
ב-1901 ערך ופרסם תוכנית לימודים מפורטת ללימודי קודש, לשש שכבות לימוד, תחת הכותרת "תכנית הלמודים העברים בחדרי ישראל". בראשית שנת הלימודים תרס"ב-1901 הוחל בלימודים ב"חדר למופת" (או "חדר לדוגמה") על פי תוכנית זו, שהתבססה על עבודתם של ארבעה מורים ממייסדי ה"חדרים למופת" במינסק.
לדברי דניאל פרסקי, קפלן "היה מפיץ השכלה ברבים, כי בימי השבתות היה מרצה ברוב טעם ודעת פרקים בהיסטוריה ובפרקי-אבות בבתי-כנסת שונים ומשך את לב הנוער". בנוסף, פרסם מאמרים ורשימות בעיתונים העבריים "המליץ" ו"הצפירה" ובעיתונות היהודית (ובפרט הציונית) בשפה הרוסית.
בסביבות שנת 1901 כיהן במשך תקופה כממלא-מקום הרב מטעם במינסק.
בראשית שנת 1904 התמנה למנהל ה"תלמוד תורה" העירוני במינסק. היה זה מוסד גדול, שבו למדו יותר משש מאות תלמידים לימודי קודש ולימודי חול, ובראשותו עמד ועד מנהל שנבחר מקרב נכבדי הקהילה ולצדו ועד פדגוגי.
בשנת 1906 זכה במכרז מתוך 53 מתמודדים והתמנה לרב מטעם בעיר אסטרחן שברוסיה גופא (על הדלתה של נהר הוולגה בים הכספי) – עיר קטנה יותר, ובה קהילה יהודית לא גדולה. הוא שימש במשרה זו עד מהפכת 1917.
בשנת 1907 נפתח בעיר בית ספר עברי ציבורי (הפעם במחתרת, ללא אישור השלטונות) ובו שלוש שכבות לימוד לנערים ושתיים לנערות, בניהולו של הרב קפלן. גם בבית ספר זה נלמדו לימודים עבריים בשיטת "עברית בעברית" לצד לימודים כלליים על פי תוכנית הלימודים של הכיתות הראשונות של הגימנסיה הרוסית.
בסוף שנת 1910, כעבור כשלוש שנים, למדו בבית הספר כמאה נערים ונערות, והוא עבר לבניין חדש, שנרכש עבורו בזכות תרומות בסך של כ-14,000 רובל שהצליח קפלן להשיג בהשתדלותו.
ב-25 במרץ 1911 נעצר עם חותנו בעת ששהו במערכת העיתון היהודי-רוסי "ראזסווייט" בסנקט פטרבורג.
במינסק, כמו באסטרחן, לקח חלק פעיל בפעילות הציונית.
בוועידת מינסק (הוועידה הגדולה של כלל ציוני רוסיה) ב-1902 היה אחד ממזכירי הוועידה.
בהמשך עסק ברוסיה הפנימית בתעמולה למען הציונות ולמען תחיית הלשון העברית.
בוועידה הציונית הכול-רוסית שהתכנסה בפטרוגרד ב-1917 השתתף כציר מאסטרחן.
שפות הדיבור בביתו של קפלן היו עברית ורוסית, והוא אסר על ילדיו לדבר יידיש (שפה שאותה כינה בבוז "ז'רגון").
בקיץ 1912 נסע עם בנו הבכור עוזיאל לביקור בארץ ישראל בעקבות הזמנה שקיבל מהגימנסיה העברית "הרצליה" לבוא לשמש בה מורה לתלמוד, אך העניין התבטל והוא שב לרוסיה. (בתל אביב התארחו השניים בבית עמיתו המורה יחיאל יחיאלי, שם התיידד בנו עם בתו של יחיאלי; לימים, כעבור כ-12 שנה, לאחר שסיים בנו את לימודי הרפואה בשווייץ, נישאו השניים.)