ענף החקלאות מהווה פחות מ-10% מאספקת הביומסה העולמית לצורך הפקה של ביואנרגיה. שימושים עיקריים ביבולים חקלאיים להפקת אנרגיה מתבססים על ייצור של ביוגז ודלקים ביולוגיים. בנוסף יש שימוש ישיר לצורכי חימום ובישול. גידולים מקובלים לצרכים אלו הם התירס וקני סוכר, המשמשים להפקת דלק ביולוגי. כמו כן, קיים פוטנציאל להפקת אנרגיה מקליפת אורז וחיטה. השימוש בגידולים החקלאיים כביומסה לצורך הפקה של ביואנרגיה הוא קטן ביחס לשימושם לצורך ייצור של מזון.
הפקת אנרגיה ליצירת דלקים ביולוגיים.
נכון לשנת 2017, הופקו ברחבי העולם כ-138 מיליארד ליטרים של דלק ביולוגי. דלק זה כלל בתוכו ביואתנול, ביו-דיזל ושמנים צמחיים. הביואתנול שמיוצר מקנה סוכר ותירס היווה 62% מייצור הדלק הביולוגי העולמי באותה השנה. ארצות הברית וברזיל אחראיות על כ-87% מהייצור העולמי של הביואתנול, כאשר אירופה ואסיה ייצרו כל אחת כ-6%–7%. ניתן לייצר ביו-דיזל בין השאר מגידולים של פולי סויה. בשנת 2017 הייתה אירופה היצרנית המובילה ביותר של הביו-דיזל, עם כ-44% מסה"כ הייצור העולמי, ואחריה דרום אמריקה שייצרה כ-37% באותה השנה.
הפקת אנרגיה ליצירת חשמל וחימום.
באירופה קיימות תחנות כוח מסוג קוגנרציה המשתמשות בביומסה כחומר דלק לצורכי הפקת חשמל וחום. עקב האקלים הקר השורר במדינות אירופה, תחנות כוח אלו יכולות להוות יתרון משמעותי, משום שבנוסף לייצור החשמל הן מספקות חום למשקי הבית. בצורה זו, החום הנוצר בתחנות הכוח הללו אינו מתבזבז. בתחנות כוח אלו נעשה שימוש בתעשיית העצים, כחומר גלם איכותי, כמו גם, בפסולת חקלאית (קש). בתחנות כוח אלו ישנה פליטה מופחתת של גזי חממה, ובפרט, פליטה מופחתת של פחמן, בהשוואה לתחנות כוח הפועלות על פחם או מזוט, אך הן מזהמות יותר מתחנות כוח הפועלות על גז טבעי או בטכנולוגיה של גזיפיקציה.
בישראל.
בישראל מיוצרים מדי שנה כ-5 מיליון טונות של פסולת עירונית, מתוכן כ-1.8 מיליון טונות פסולת אורגנית עירונית, שמהם ניתן להפיק אנרגיה. לפי תחזיות המשרד להגנת הסביבה משנת 2014, קצב הגידול השנתי של פסולת אורגנית נע בין 3%–5%, כך שעד שנת 2025 ייווצרו מדי שנה כ-5.5 מיליון טונות של פסולת אורגנית עירונית. על פי ההערכות, מכמות פסולת זו ניתן לייצר כ-4% מכלל החשמל המיוצר בישראל. בשנת 2015 התקבלה החלטה ממשלתית לפיה הוגדרו יעדים להפקת חשמל מאנרגיה מתחדשת – 13% מהיקף הייצור עד שנת 2025, וכ-17% עד סוף שנת 2030.
הפקת אנרגיה ממקורות פסולת.
הפקת אנרגיה משפכים.
בישראל פסולת השפכים נעמדת מדי שנה ב-500 מיליון קוב, למרות הכמויות הגדולות של פסולת זו, אין כדאיות כלכלית להפיק ממנה אנרגיה כביוגז בגלל עלויות גבוהות הנובעות מכך ששפכים מימיים מכילים כמות מועטה של חומר אורגני, כיוון שהם מהולים במים למטרות שינוע. עיקר הפקת האנרגיה משפכים מימיים בישראל מתמקדת בהפקת בוצה (120 אלף טונות בוצה יבשה ו-600 אלף טונות בוצה רטובה). מבוצה זו ניתן לייצר מדי שנה כ-0.2 מיליון טונות דשן מוצק בתהליך עיכול אנאירובי רטוב. נכון לשנת 2013 59% מהבוצה בישראל הופנתה ליצירת קומפוסט לחקלאות, 3% הוטמנה ו-38% הוזרמה לים מהשפד"ן.
הפקת אנרגיה מפסולת שמנים.
נכון לשנת 2014 כמות השמן הנצרכת בישראל למאכל נאמדת ב-250 אלף טונות. מכמות זו, בין 50–100 אלף טונות בשנה מושלכים כפסולת. 15–40 אלף טונות מפסולת זו מגיע מהמגזר הפרטי. לרוב פסולת זו מושלכת אל הביוב, כאשר רובה נספגת בבוצת מכוני טיהור השפכים או שוקעת. בישראל רק כ-15 אלף טונות מפסולת זו מופרדת במכונים ממי השופכין, כאשר חלקה משמש לייצור ביו-דיזל. אפשרות נוספת להפקת ביו-דיזל היא משומן של בעלי חיים מבתי מטבחיים, הנאמדת בכ-4 אלף טונות בשנה. כ-30 אלף טונות בשנה של פסולת זו נאספים לצורך הפקת ביודיזל, כמות השווה לכ-1% מצריכת הסולר השנתית בישראל או 0.5% אחוז מצריכת הדלק לתחבורה.
הפקת אנרגיה מפסולת עירונית.
מדי שנה מיוצרים בישראל כ-2 מיליון טונות של פסולת אורגנית עירונית. למרות הפוטנציאל בשימוש בשיטות תרמיות, בישראל נעשה שימוש בעיכול אנאירובי לצורך הפקת חומר דישון מבוקש במגזר החקלאות. בעיכול אנאירובי יבש ניתן לייצר 1.2 מיליון טונות של דשן מוצק בשנה.
הפקת אנרגיה מפסולת חקלאית וגזם.
מדי שנה מיוצרים כ-5 מיליון טונות פסולת החקלאית האורגנית וישנו פוטנציאל גבוה להפקת אנרגיה מפסולת זו. הבעיה המרכזית בהפקת אנרגיה מפסולת חקלאית היא בריכוז ושינוע הפסולת עקב עלויות יקרות לענף החקלאות. כתוצאה מכך כ-40% מהפסולת החקלאית אינה מטופלת כראוי. ביערות קק"ל קיימת פסולת גזם בהיקף של 70 אלף טונות בשנה, אך בשל בעיות השינוע היא אינה מנוצלת. על פי הערכות, כמות הגזם המיוצרת בישראל מדי שנה עומדת על כ-1.1 מיליון טונות, אך רק 620 אלף טונות מנוצלים. מכמות חומר זו ניתן להפיק כ-51 מגה-ואט חשמל בגזיפיקציה או לחלופין כ-220–310 אלף טונות ביו-פחם, המשמש 3% מכלל כמות הפחם בישראל.
הפקת אנרגיה מפסולת פלסטיק.
כמות פסולת הפלסטיק בישראל מוערכת מדי שנה בכ-270 אלף טונות פסולת, רובה אריזות פלסטיק. יש פוטנציאל גבוה להפקת אנרגיה מפסולת פלסטיק, כיוון שפסולת זו עתירה באנרגיה הרבה יותר משאר סוגי הפסולת. ניתן להפיק אנרגיה מפסולת פלסטיק באמצעות שיטות תרמיות כמו גזיפיקציה ופירוליזה. מבחינה סביבתית ובריאותית שיטת הגזיפיקציה עדיפה, אך מבחינה כלכלית עדיפה שיטת פירוליזה. בישראל מרבית פסולת הפלסטיק עוברת מחזור היות ששיטת הפירוליזה היא טכנולוגיה חדשה יחסית עם יישום מועט בקנה מידה ארצי. כמו כן על מנת להשיב אנרגיה באמצעות שיטה זו נדרש שינוע של הפסולת ברחבי הארץ.
אתגרים.
בישראל קיים אקלים מדברי ים-תיכוני כלומר במרבית השנה מזג האוויר חם ויבש. לעובדה זו יש משמעות כאשר מתכננים הפקת אנרגיה מפסולת. לדוגמה, בעיכול אנאירובי נדרש לחמם את הפסולת לטמפרטורה בין 35–70 מעלות צלזיוס. בישראל, לעומת אירופה, אין צורך להשקיע אנרגיה רבה בחימום, בזכות האקלים. מנגד, האקלים המדברי גורם לכך שפסולת נרקבת בצורה מהירה יותר וגורמת לפליטת גזי חממה וסירחון.
מרבית האנרגיה שמיוצרת מביומסה בישראל מנוצלת לצורכי חשמל. על מנת לייצר חשמל מאנרגיה מתחדשת נדרשת תשתית עם קיבולת ועמידות גבוהה. ייצור החשמל מתבצע במספר תחנות כוח בדרום ובצפון, רחוק יחסית ממוקדי הצריכה ולכן ישנו גם צורך בשינוע רב של חשמל. נוסף על כך ייצור חשמל ממקור אנרגיה מתחדשת כרוך בביזור (גגות ומבנים) שטחים נרחבים, דבר המגדיל משמעותית את היקף השינוע של החשמל. היקף יצור החשמל הוא תנודתי מאוד ומשתנה בהתאם לשעה ביום לעונה ולמזג האוויר. כיוון שאין יכולת לאגור חשמל במתקני הייצור בהיקפים משמעותיים ועל מנת להרחיב את השימוש באנרגיות מתחדשות, נדרש להקים תשתית עמידה בפני שינויים תכופים בהיקפים ושינוע של חשמל.
ג'וני גיטאר
ג'וני גיטאר (Johnny Guitar) הוא סרט מערבון אמריקאי משנת 1954, בבימויו של ניקולאס ריי, עם ג'ואן קרופורד, מרסדס מקיימברידג', סטרלינג היידן בתפקידים הראשיים.
השיר "ג'וני גיטאר" זכה להצלחה רבה ותורגם לשפות רבות, כולל עברית. את המוזיקה כתב ויקטור יאנג למילים של פגי לי. המנגינה נשמעת בתחילת הסרט עם הכתובות, ג'ואן קרופורד שרה אותו (בדיבוב) ולבסוף הוא מושמע בביצוע פגי לי.
התסריט מבוסס על הרומן "ג'וני גיטאר" של רוי צ'נסלור (1953).
ב-2008 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס בשל "חשיבות היסטורית, תרבותית ואסתטית".
תקציר העלילה.
ויינה (ג'ואן קרופורד) היא בעלת מסבאה וקזינו בפאתי עיירת בוקרים באריזונה. היא בריב עם תושבי העיירה בגלל תמיכתה בבניית מסילת רכבת שתעבור במקום. אנשי העיירה ובעיקר אמה סטון (מרסדס מקיימברידג') שונאים אותה גם מפני שהיא מארחת את האקדוחן "דנסינג קיד" (סקוט בריידי) וחבורתו. הקיד היה פעם מאהב של ויינה ואמה.
ארבעה אקדוחנים תוקפים כרכרה והורגים את אחיה של אמה. היא מגיעה למסבאה של ומאשימה את "דנסינג קיד" וויינה ברצח אחיה. אל הקלחת הזאת מגיע גבר נושא גיטרה ואומר ששמו "ג'וני גיטאר" (סטרלינג היידן). הוא היה המאהב של ויינה ונטש אותה לפני חמש שנים. רק היא יודעת שהוא היה אקדוחן מקצועי בשם ג'וני לוגן.
ברט לונגרגן (ארנסט בורגנין) לא יודע על עברו של ג'וני ומתגרה בו. ג'וני לא נרתע ובקרב אגרופים מכריע אותו על נקלה. אמה מלווה בחוואי מקגייוור (וורד בונד) ובמרשל ויליאמס (פרנק פרגוסון) נותנים לויינה ואנשיה 24 שעות לפנות את המקום.
למחרת נוסעים אמה וג'וני לבנק בעיירה כדי להוציא משם כסף לשלם לעובדים. באותו זמן מתקיפים "דנסינג קיד" וחבורתו את הבנק ושודדים סכום כסף גדול. אמה והתושבים בטוחים שויינה עשתה עסק עם השודדים.
הם מארגנים מצוד גדול על חבורתו של "דנסינג קיד". אחד מהחבורה הוא צעיר בשם טרקי (בן קופר) הוא נפצע בדהרה, נוטש אותם ובורח למסבאה של ויינה לבקש עזרה ולהסתתר.
האנשים מגלים את סוסו הנטוש מגיעים למסבאה וחוקרים את ויינה אך היא מכחישה כל קשר לכך. לבסוף הם מגלים במסבאה את טרקי ומשכנעים אותו להפליל את ויינה אם רצונו בחיים. טרקי נשבר ומודיע כי ויינה הייתה שותפה בשוד הבנק.
התושבים קושרים את ויינה וטרקי ולוקחים אותם לבצע בהם לינץ' בתלייה. אמה מעלה את המסבאה באש. טרקי נתלה אך אף אחד לא רוצה להתנדב לתלות את ויינה. ברגע האחרון מציל אותה ג'וני והם נמלטים למקום המחבוא של חבורת "דנסינג קיד".