זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה, נערכה בבית המלאכה שלו בחרקוב תערוכה גדולה של עבודותיו המוקדמות. הוא היה נושא לסרט דוקומנטרי ב-1966.
מיכל דלק נאטם מעצמו
מיכל דלק נאטם מעצמו הוא סוג של מכל דלק, המותקן בדרך כלל בכלי טיס, שבו נמנעת נזילה של דלק והתלקחותו במקרה של פגיעה במיכל. מכל דלק רגיל הנפגע מירי או מרסיסים עלול לדלוף, דליפה העלולה לגרום לאובדן דלק שיביא לקיצור זמן המשימה והטווח של המטוס. חמור מכך, דליפה כזו עלולה גרום להתלקחות קטלנית ולפגיעה במטוס עד כדי התרסקותו. הגנה על מכלי הדלק בשכבות שריון אינה מעשית, בשל משקלו של השריון שעלול להכביד על כלי הטיס. מכלי דלק נאטמים מעצמם טיפוסיים כוללים מספר שכבות של גומי ואריג לחיזוק: חלק מהשכבות הן של גומי מגופר וחלק מגומי טבעי ולא מעובד, שיכולות לספוג דלק ולהתרחב כאשר הן באות במגע עמו. כאשר המיכל נפגע הדלק דולף ונספג בשכבות הגומי, שמתנפחות ואוטמות את הנקב.
היסטוריה.
מלחמת העולם הראשונה.
ב-7 בפברואר 1917 הוגשה בקשה לפטנט על "מכל דלק למטוסים מלחמתיים", על ידי ג'ורג' ג'. מורדוק, מארצות הברית. מועצת הסחר הפדרלית (Federal Trade Commission) בלמה את ההצעה ב-6 בפברואר 1918, כדי למנוע דיון או פרסום של ההמצאה, שנחשבה סודית. משרד הפטנטים של ארצות הברית ביטל את החלטת מועצת הסחר ב-26 בספטמבר והעניק למורדוק פטנט על המצאתו.
מלחמת העולם השנייה.
בשלבים הראשונים של המלחמה נעשו ניסיונות להגן על מכלי דלק על ידי שימוש במיכלי מתכת, מכוסים מבפנים או מבחוץ בחומר שהתרחב לאחר ניקוב. מחקר גילה כי יציאת הקליע, ולא הכניסה, הייתה הבעיה הגדולה יותר: יציאת הקליע גרמה לעיתים קרובות לנפילת חומר האטימה וכך נוצר חור יציאה גדול. בין הגרסאות המוקדמות ביותר של סוגי מכלי דלק אלו היו אלה שיוצרו בבריטניה בנמל התעופה של פורטסמות' על ידי Fireproof Tanks Ltd (הוקמה ב-1939). טנקים אלו הותקנו לראשונה במפציץ הקל פיירי באטל וגרסאות אחרות הותקנו במטוסי קרב מדגמי סופרמרין ספיטפייר והוקר הוריקן ובמפציצים כמו האברו לנקסטר. חברת הנדרסון סיפקה מכלי דלק ושמן נאטמים מעצמם למטוס האימון מיילס מאסטר. גם מטוסים גרמניים, ובהם היונקרס Ju 88, צוידו במכלי דלק בעלי יכולת אטימה, שהיו בנויים משכבות של גומי מעל שכבות מעור. גם בארצות הברית נרשמו מספר פטנטים בתחום. חברת גודייר פיתחה מיכל נאטם מעצמו ובו שתי שכבות של תרכובות גומי בתוך מעטפת מתכת או במעטפת הכנף. מיכלים כאלה הותקנו במטוסי ווט F4U קורסייר ובמטוסים נוספים.
לא כל המטוסים במלחמה צוידו במכלי דלק נאטמים מאליהם, וזאת בשל משקלם, הגדול מזה של מכלי דלק רגילים. מטוס הקרב היפני, מיצובישי A6M זירו, לא צויד במיכלים כאלה בשל הרצון לחסוך במשקל ככל הניתן. עם זאת, במהלך המלחמה הוכחה בצורה ברורה שרידותם של מטוסים שבהם הותקנו מכלי דלק נאטמים מעצמם. התברר גם שמיכלים אלו עמידים לפגיעות של כדורי מקלע בקוטר 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ) ולעיתים שרדו גם פגיעות מתותחים בקוטר 20 מ"מ.
שימוש מודרני.
רוב מטוסי הקרב הסילוניים ב וחלק גדול מהמסוקים מצוידים בסוג כזה או אחר של מכלי דלק נאטמים מעצמם. תכונה נוספת שקיימת במכלי דלק במסוקים החל משנות ה-80 של המאה ה-20 היא יכולתם לשרוד התרסקות מבלי שיתפוצצו או יתלקחו. חידוש נוסף בבניית מכלי דלק הוא הוספת קצף קשיח, המחלק את המיכל לעשרות תאים קטנים. בדרך זו נמנעת התלקחות של אדי דלק כאשר המיכל מתרוקן.
בנוסף למכלי דלק, מיושמת הטכנולוגיה של מכלי הדלק הנאטמים מעצמם גם בצינורות דלק. כמו כן מצויים מכלי דלק נאטמים מעצמם גם בכלי רכב, כמו נגמ"ש הלחימה LAV-25 שהיה בשימוש חיל הנחתים של ארצות הברית וגם במכונית הנשיאותית שבשימוש נשיא ארצות הברית. גם במכוניות מרוץ מסוימות מותקנים מיכלים כאלה.
מקלט החירום לפליטים בפורט אונטריו
מקלט החירום לפליטים בפורט אונטריו (באנגלית: Fort Ontario Emergency Refugee Shelter), שנודע גם בשם "מקלט בטוח" (Safe Haven), שכן באוסוויגו שבניו יורק. היה זה מרכז הפליטים הראשון והיחיד שהוקם בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. מ-1944 עד 1945 שוכנו בבית המחסה כמעט 1,000 פליטים אירופים, רובם יהודים. מקלט הפליטים הוא כיום מוזיאון ומרכז החינוך של Safe Haven.
יצירת מקלט לפליטים.
ב-12 ביוני 1944 הוקם מקלט החירום לפליטים בפקודת הנשיא פרנקלין רוזוולט והופעל על ידי הרשות להעברת פליטים בזמן מלחמה (War Relocation Authority). באוגוסט 1944 קלט המקלט 982 פליטים, יהודים ברובם, ממוצאים לאומיים שונים, בעיקר יוגוסלביים, אוסטריים, פולנים, גרמנים וצ'כוסלובקיים.
מיקום והיסטוריה.
מבצר פורט אונטריו שכן על 80 דונם והשקיף על ימת אונטריו. מטרת המבצר השתנתה במהלך ההיסטוריה שלו. בעברו היה עמדת סחר בריטי בפרוות, עמדה של צבא ארצות הברית ממלחמת 1812 לאורך מלחמת העולם השנייה וכן מחסן אספקה מרכזי, ומחנה חינוך לאנאלפביתים. ב-15 במרץ 1944 נסגר המבצר. אוסוויגו נהנתה מההכנסות שהגיעו מהחיילים במבצר, ושלחה משלחת לוושינגטון הבירה כדי לבקש את פתיחת המבצר מחדש. בתגובה נפתח המבצר כמקלט לפליטים.
מחנה פליטים.
הוועד לענייני פליטים היה אחראי על יצירת המחנה, בחירת הדיירים והמדיניות עד סגירת המחנה ב-6 ביוני 1945.
לרשות להעברת פליטים בזמן מלחמה היה ניסיון קודם בניהול מחנה פליטים בתוך ארצות הברית. הרשות הייתה אחראים לגיבוש ויישום מדיניות במרכזי המעצר היפניים. היו הבדלים חדים בין האופן שבו שתי הסוכנויות חשבו שיש לנהל את המחנה. הרשות להעברת פליטים מצאה, תוך כדי ניהול מרכזי המעצר היפניים, שכדי לנהל מחנה בצורה חלקה ולמנוע מרד, יש לקבוע מדיניות לפני הקמת המחנות. בעוד שוועד הפליטים רצה ליישם מדיניות במחנה בהדרגה לאחר הקמת המחנה על מנת לבחון את דעת הקהל ולזכות בתמיכה ציבורית.
חששות הגירה.
סוגיית ההגירה היוותה מקור לדאגה עם הקמת המחנה. הנשיא רוזוולט הבהיר שחוקי ההגירה יישמרו בתקיפות. הפליטים יהיו רק בארצות הברית, לא אזרחי ארצות הברית. לא יהיה להם מעמד של בעלי ויזה. רוזוולט הבטיח לקונגרס שהצבא לא יאפשר בריחה של פליטים. בתחילה תוכננו תוכניות להתקין זרקורים לאורך גדר הרשת הקיימת שגובהה היה שישה רגל (כמעט שני מטרים), וכן הוצבו 150 שומרים חמושים מסביב למתחם המחנה. תוכניות אלו לא יושמו. בגלל מעמד ההגירה שלהם כ"אורחים", הפליטים לא יכלו לעבוד, ולא הורשו לנסוע מאוסוויגו.
כאשר גרמניה נכנעה במאי 1945, כמעט חודש לאחר מותו של הנשיא רוזוולט, הפכה שאלת המחנה לדחופה. כליאת הפליטים הפכה בעייתית מבחינה ציבורית. לא היה ברור אם להחזיר את הפליטים למדינות מולדתם או להכניסם לארצות הברית. רוב הפליטים רצו להישאר. למעשה, ל-60% מהם היו תיקי הגירה פעילים תלויים ועומדים.
ועדת משנה הצביעה בעד סגירת המחנה, והמקלט נסגר בפברואר 1946. חלק מהפליטים בחרו לחזור לאירופה, בין אם כדי למצוא בני משפחה, או מתוך הרושם שבתיהם ועסקיהם עדיין נותרו כפי שעזבו אותם. חלקם ביקשו להישאר בארצות הברית ולא לחזור למדינה שבה האמינו שאין להם עתיד. הפליטים ממרכז אירופה וממזרחה לא רצו לחזור לארצותיהם שהיו כעת תחת כיבוש סובייטי. רבים קיבלו מעמד תושב קבע או תושב זמני והורשו להישאר בארצות הברית, ולעיתים הגיעו לבתיהם של קרובי משפחה או חברים. אחרים החלו מאוחר יותר חיים חדשים בישראל שהוקמה ב-1948.
בחירתם באיטליה של המיועדים למקלט.
נקבעו קריטריונים מיוחדים על ידי הוועד לפליטים והנשיא רוזוולט לשם בחירת הפליטים שיורשו להגיע לארצות הברית. הנציג המיוחד לאונרד אקרמן יחד עם רות גרובר, כתבת, נסעו לאיטליה, לערוך את הבחירה ולאחר מכן להביא את הנבחרים לנמל בנאפולי. הפליטים נדרשו להיות פליטים ללא אפשרות למקלט אחר. רוזוולט הצהיר שהקבוצה צריכה לכלול בעיקר נשים וילדים - גברים כשירים בגיל צבא לא ייכללו - יחד עם זוג רבנים, חצי תריסר רופאים ומספיק עובדים מיומנים כדי לתחזק את המחנה. נשים בשליש השלישי להריון לא יכלו לעלות על הספינה מכיוון שלא היו מתקנים לטיפול במקרה של צירי לידה. כמה נשים התאמצו להסתיר את הריונן כדי להיכנס לספינה. פליטים שברחו מיוגוסלביה, קומוניסטים או בעלי קשרים פוליטיים עם טיטו, לא הורשו להצטרף. רק אלה שנשבעו לפטר השני, מלך יוגוסלביה, ולא רצו שום קשר עם טיטו, סטלין והמפלגה הקומוניסטית התקבלו.
בית מקלט נטוש לחולי נפש באוורסה (Aversa) שבאיטליה שימש כאזור איסוף מרכזי לפליטים. לאחר הבחירה, אקרמן הביא את הפליטים לנאפולי, שם המתינה ה-USAT Henry Gibbins, ספינת תובלה של חיילים, להצטרף לשיירה.
לאחר ימי ההמתנה בנמל נאפולי, יצאה הספינה ובמשך 17 ימים חצתה את האוקיינוס האטלנטי. עבור רוב הפליטים הנסיעה הייתה מאוד לא נוחה. היו ערסלים משולשים מבד במקום מיטות וסדינים. כמו כן, הם נתקלו באש אויב זמן קצר לאחר הכניסה לאוקיינוס האטלנטי. בנוהל, הספינה שיחררה עשן שחור כהסוואה, אבל פתחי האוורור לא נפתחו והסיפונים התחתונים התמלאו בעשן, מה שהוסיף לאימת הפליטים. השילוב של תזונה רגילה והפלגה בים השפיע לרעה על אלה שהיו רגילים לרעב ולתזונה לקויה. רובם היו חולים חלק ניכר מהמסע, רבים סבלו מהקאות תכופות, וחלקם נשארו כך במשך כל זמן ההפלגה.
הספינה הגיעה לעיר ניו יורק ב-3 באוגוסט 1944. הפליטים נאלצו להישאר על הספינה לילה אחד כדי לאפשר הוצאת חיילים פצועים משאר הספינות בשיירה והבאתם לבתי חולים.