ספר ידוע נוסף, גם הוא שנוי במחלוקת, הוא "הבשורה על פי ישו" (O Evangelho Segundo Jesus Cristo) מאת ז'וזה סאראמאגו. לפי הספר, מסרב ישו למות כמשיח ומנסה לסכל את תוכניתו של אלוהים, שמבקש לייסד דת חדשה ולהפוך לאלוהי כל העמים ולא רק של עם קטן. לפי הספר, בדבריו האחרונים של ישו, כשהוא על הצלב, הוא מבקש את האדם לסלוח לאל שאינו יודע את שהוא עושה (כהיפוך לדבריו של ישו בברית החדשה בהם ביקש את האל לסלוח להמון).
תיאור פיוטי של הצליבה ניתן בספר "האמן ומרגריטה" של מיכאיל בולגקוב. המדובר בתיאור שהוא סיפור בתוך סיפור, והוא ניתן, לכאורה, על ידי האמן, המדוכא על ידי המשטר הסובייטי האתאיסטי, הכולא אותו בבית חולים פסיכיאטרי. עם זאת, התיאור משתלב בספר כאילו היה חלק מעלילתו, והגיבורים, כמו גם הקורא, חשים כאילו היה זה חלק מהעלילה, וכאילו הם עצמם נכחו באירועים. כמו כן, מציג הספר את סיפור משפטו ומותו של ישו, וכל רובדי הרומן השונים מתאחדים לכלל סיפור אחד. פילטוס מוצג בספר כאדם מר נפש וציני, שאנושיותו של ישו פותחת את לבו, אך חולשתו ופחדנותו מביאים לבסוף למעשה הצליבה, עליו הוא מצטער כל חייו, וגם לאחר מותו.
תיאור חייו של ישו וצליבתו מנקודת ראות יהודית מביא א. א. קבק בספרו "במשעול הצר" (מוסד ביאליק, 1936).
זאראטוסטרה
קיארה סירקוזה
קיארה סירקוזה (במלטזית: Chiara Siracusa, נולדה ב-25 בספטמבר 1976 במלטה), היא זמרת מלטזית, הידועה כאומנית בעיקר בשמה הפרטי.
כיארה סירקוזה
כף רגלי השמאלית
כף רגלי השמאלית (באנגלית: My Left Foot) הוא סרט קולנוע עטור פרסים בכיכובו של דניאל דיי-לואיס שיצא לאקרנים בשנת 1989. הסרט מתאר את קורותיו של הסופר והצייר האירי כריסטי בראון ואת התמודדותו עם לקות תנועה קשה.
מרבית הסרט מתאר את הכתוב באוטוביוגרפיה של בראון שנקראת גם היא "כף רגלי השמאלית" וראתה אור בשנת 1956, ואילו סופו של הסרט מתאר את השינויים שהתרחשו בחייו של בראון בעקבות פרסום אותה אוטוביוגרפיה.
עלילה.
בראון נולד עם שיתוק מוחין שהפריע לו לשלוט היטב במרבית שרירי השלד שלו, לרבות שרירי הפה. בראון יכול היה לנוע רק בזחילה, התקשה להשתמש בכלים בעזרת ידיו (ורגליו), והתקשה לדבר ולאכול. משפחתו של בראון, כמו מרבית המשפחות בסביבתה, הייתה משפחת פועלים מרובת ילדים, ענייה ובעלת השכלה בסיסית בלבד. לאנשים בסביבה בה גדל בראון הייתה מודעות נמוכה מאוד לעניינים הקשורים בלקויות והם הניחו שמכיוון שהוא לא מדבר, לא מתפעל חפצים ולא הולך, הוא לוקה גם בלקות אינטלקטואלית (פיגור שכלי). בראון גדל בסביבה חסרת כל נגישות וקיבל לראשונה כיסא גלגלים וטיפול של קלינאית תקשורת בגיל 19.
במהלך כל ילדותו ונעוריו של בראון, הוא נשאר בבקרים עם אמו, עקרת הבית, כאשר אחיו הלכו לבית הספר. הזמן הרב שהוא בילה עם אמו אפשר לה להבין שהוא אינו לוקה בשכלו ואפשר לה גם להתרגל אל אופן הדיבור שלו ולהיות האדם היחיד שהצליח להבין את דבריו לפני שהוא קיבל טיפול תקשורתי. אמו עודדה אותו להתאמן בכתיבה ובציור בעזרת כף רגלו השמאלית – האיבר היחיד שהייתה לו שליטה גופנית סבירה בו. בראון הצליח לכתוב ולצייר היטב בעזרת כף רגלו השמאלית רק בשנות העשרה המוקדמות של חייו, ובעקבות זאת הוא הצליח להוכיח לסובביו כי למרות שגופו אינו מתפקד היטב, הוא אינו לוקה בשכלו ולמרות שהוא לא הלך אל בית הספר, הוא למד עם אמו ולא נותר בור.
למרות שסובביו של בראון למדו להעריך אותו, אף אחת מהנערות ומהנשים שהוא פוגש אינה תופסת אותו כאדם שאפשר להימשך אליו מינית או להתאהב בו. דבר זה מעיב על אושרו. בשנות העשרים לחייו, אחרי שהדיבור שלו הופך למובן עבור מרבית האנשים, אחרי שמתפרסמות תערוכות של ציוריו וסובביו תופסים אותו כגאון ואחרי שהאוטוביוגרפיה שלו הופכת לרב מכר ולמכשיר לאיסוף תרומות עבור טיפולים לאנשים עם שיתוק מוחין, הכישלון הרומנטי-אירוטי שלו הופך למתסכל עוד יותר.
פרסים ומועמדויות.
הסרט זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (דניאל דיי-לואיס) ובפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (ברנדה פליקר). כמו כן הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ופרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. הסרט זכה בפרס איגוד מבקרי הקולנוע של ניו יורק לשנת 1989.
אות קין (סרט)
אות קין הוא סרט קולנוע ישראלי מאת ערן פרייס ואורי ברבש שיצא לאקרנים בשנת 1982, בכיכובם של ארנון צדוק, עפרה ויינגרטן ודליק ווליניץ.
עלילת הסרט.
אות קין הוא הסרט הראשון שביים אורי ברבש. הסרט מתאר את דחייתו של אהוד (ארנון צדוק), שהחלים ממשבר נפשי בבית חולים פסיכיאטרי, הן על ידי משפחתו כאשר אשתו עזבה אותו יחד עם בנם, והן על ידי חבריו לנשק במילואים כשהודח מתפקידו כסמל מחלקה, וזאת יחד עם התעוררויות מחודשות של מחלת הנפש והדיכאון שהוא עובר.
אות קין
מעל פני הים
ודים רפין
ודים ויקטורוביץ' רפין (ברוסית: Вадим Викторович Репин; נולד ב-31 באוגוסט 1971) הוא כנר רוסי. בעל אזרחות כפולה רוסית ובלגית.
ילדותו ולימודיו.
ודים רפין נולד בעיר נובוסיבירסק שבמערב סיביר, כבן לוויקטור רפין, אמן פלסטי אוטודידקט ולאשתו, אחות במקצועה. התחיל לנגן בכמה כלים מגיל 5 אך במהרה גילה העדפה לכינור. כבר כעבור חצי שנה הופיע לראשונה בפני קהל ומורתו לכינור, נטליה גאטיאטוללינה החליטה בשלב מסוים להעביר את המשך חינוכו המוזיקלי לידיו של המורה הדגול זכר ברון, שהיה בין השאר גם מורו של מקסים ונגרוב,
בגיל 7 ניגן רפין לראשונה בקונצרט פומבי עם תזמורת ובגיל 11 הופיע ברסיטל הבכורה שלו בסנקט פטרבורג, אז לנינגרד.
באותה שנה זכה בתחרות הנריק וייניאבסקי לנוער בלובלין עם ביצוע הקונצרט לכינור מאת טיכון חרניקוב. אחרי כן זכה גם בתחרות טיבור וארגה בשווייץ.
בגיל 14 התקבל לאקדמיה למוזיקה (הקונסרבטוריון) בעירו, נובוסיבירסק, בכיתה של אותו פרופסור זכר ברון. הנהלת הקונסרבטוריון הכינה תוכנית חינוכית עבורו ועבור מקסים ונגרוב, מותאמת במיוחד לכישוריהם ולצורכיהם.
הקריירה הבינלאומית.
התפנית בקריירה שלו חלה בשנת 1989, כשהיה הצעיר בין זוכי תחרות המוזיקה על שם אליזבת מלכת בלגיה בבריסל בכל הזמנים.
בגמר התחרות ניגן את הקונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי והסונאטה מס' 3 מאת ברהמס. בין הפרקים הראשון והשני של הקונצרטו הקהל פרץ בקריאות התלהבות. באותה שנה כשמורו זכר ברון הוזמן ללמד בקונסרבטוריון בליבק בגרמניה, התאפשר גם לכמה מתלמידיו לבוא ולהמשיך בהשתלמותם בחו"ל, ביניהם - ודים רפין, מקסים ונגרוב, ניקולאי מדוייב ונטליה פרישצ'פנקו.
מאז הצטיין רפין כאחד הוירטואוזים הגדולים של המאה, התארח אצל כל התזמורות החשובות בעולם וניגן תחת שרביטם של כמה מגדולי המנצחים בני זמנו (ריקרדו שאיי, פייר בולז, יהודי מנוחין, מייקל טילסון תומאס, ואלרי גרגייב, סיימון ראטל, אסה-פקה סאלונן, מסטיסלב רוסטרופוביץ', ריקרדו מוטי ועוד).
השתתף תכופות בפסטיבלים כמו הוליווד בול, טנגלווד, פסטיבל רוויניה, ריינגאו, ורבייה ובקונצרטי הפרומס של ה-BBC. במוזיאון הלובר בפריז נגינתו בהקלטה חיה ביחד עם כנרים אחרים, לרבות הכנר הצועני ההונגרי רובי לאקאטוש, זכתה בפרס.
ודים רפין ניגן מוזיקה קאמרית יחד עם מרתה ארחריץ', יבגני קיסין, יורי בשמט, ניקולאי לוגנסקי, מישה מייסקי ומיכאיל פלטנב.
רפין זכה גם פרס אכו כ"נגן שנת 1989", בדיאפזון הזהב, בפרס צ'צ'ליה ובפרס אדיסון. זכה להערכה גדולה מצד הכנר יהודי מנוחין שהגדיר אותו בהתלהבות כ"מושלם מבין הכנרים שזכה לשמוע"
כליו.
רפין מנגן על הכינור "פון סרדאהיי" מבית היוצר של גוארנרי דל ג'זו.
ודים רפין היה נשוי פעמיים. התחתן שנית בשנת 2007 עם אשה ממוצא צרפתי-ספרדי.
בדרך כלל הצטייר רפין כנטול גחמות של כוכב, אוהב מאוד לנגן מוזיקה קאמרית ושיתף פעולה במיוחד עם הפסנתרנים בוריס ברזובסקי וניקולאי לוגנסקי.
בעוד שלפי פרסומים אחרונים רפין השתקע בשווייץ, לפי עדותו הוא עודנו חש כבן סיביר ("סיביריאק").
הנרי גריי, דוכס קנט
הנרי גריי, דוכס קנט (באנגלית: Henry Grey, 1st Duke of Kent; 1671 - 5 ביוני 1740) היה חבר במסדר הבירית, חבר במועצת המלך ואחד מלורדי המשפט (חברי בית הלורדים המכהנים בו כשופטים עליונים) שמונו על ידי ג'ורג' הראשון בעת שזה שהה בגרמניה.
קורות חיים.
הנרי גריי היה בנו של אנתוני גריי, רוזן קנט ושל מרי גריי, ברונית לוקס מקרודוול. לאחר מות אימו, בראשית שנת 1702 ירש את התואר ברון קרודוול, ולאחר מותו של אביו, בשלהי 1702 ירש ממנו את התואר, והיה לרוזן ה-12 מקנט.
בשנת 1704 מונה לתפקיד הלורד צ'מברלין ולחבר במועצת המלך של אנגליה.
בשנת 1706 קיבל את התארים מרקיז קנט, רוזן הרולד וויסקונט גודריך, ובשנת 1710 את התואר דוכס קנט.
בשנת 1712 הפך לאביר במסדר הבירית.
בשנת 1714 מונה צ'ארלס טאלבוט, דוכס שרוסברי לתפקיד הלורד צ'מברלין, ואילו גריי מונה לתפקיד לורד סטיוארט (הלורד השרת), בו כיהן בין השנים 1716–1718, ובין השנים 1719–1720 כהן בתפקיד הלורד חותם מועצת המלך (Lord Privy Seal).
נישואים וילדים.
הנרי גריי נישא לג'מימה קרו, בתו של תומאס קרו, הברון השני מקרו ומרי טאונשד, ונולדו להם שישה ילדים:
לאחר מות אשתו הראשונה נשא הנרי גריי לאישה את סופיה בנטינק, בתו של ויליאם בנטינק, רוזן פורטלנד ואן וילייר.
לבני הזוג נולדו בן ובת:
במות בנו אנתוני גריי, רוזן הורלד, לא נותרו לגריי בנים בחיים, ומשמעות הדבר הייתה שכל תאריו ישובו אל הכתר לאחר מותו. מסיבה זו, בשנת 1740 הוענק לו התואר מרקיז גריי מתוך כוונה שצאצאיה הזכרים של נכדתו, ימימה יורק, ימשיכו לשאת תואר זה.
וילה