התבליטים הם מהשלב המאוחר בתקופה של כ-250 שנה, שבמהלכה נעשו תבליטי ארמון אשור, ומראים את הסגנון המפותח והמשובח ביותר, לפני שחלה דעיכה בסוג אמנות זו. אשורבניפל היה המלך האשורי הגדול האחרון, ואחרי שלטונו האימפריה הנאו-אשורית התדרדרה לתקופה של מלחמת אזרחים שתועדה בצורה גרועה בין צאצאיו, הגנרלים וחלקים מורדים באימפריה. בשנת 612, כנראה רק כ-25 שנה לאחר יצירת התבליטים, האימפריה התפרקה ונינוה נבזזה ונשרפה.
מנהג ציד האריות.
במשך למעלה מאלף שנים לפני יצירת התבליטים, נראה כי הרג האריות היה מנהג שהיה שמור במסופוטמיה לבני המלוכה, ומלכים הוצגו לעיתים קרובות באמנות כשהם משתתפים בציד אריות. ייתכן שהיה מימד דתי בפעילות זו. מכתב ששרד על לוח חרס מתאר שכאשר אריה נכנס לבית ברחבי הממלכה, היה על בני הבית לנסות ללכוד אותו ולקחת אותו בסירה אל המלך. האריה האסייתי, ששרד היום רק באוכלוסייה קטנה בהודו, הוא בדרך כלל קטן יותר מהאריה האפריקאי, ובתיעוד מאוחר הרבה יותר עולה כי הריגתו בידי אדם בטווח קצר, כפי שמתואר בתבליטים, הייתה אפשרית, תוך שימוש בחרב. הטכניקה בפועל הייתה כזו שצייד האריות עטף את זרועו השמאלית בכמות עצומה של עורות עזים או בד של אוהל, ופיתה את האריה לתקוף את היד, בעוד שהחרב ביד ימין משמש להריגת האריה. לעיתים קרובות יותר, המלך היה יורה חצים לעבר האריה; אם אלה לא מצליחים לעצור אותו והוא יזנק, הציידים הקרובים לצד המלך היו משתמשים בחניתות שלהם.
המלך אשורנצירפל השני (מלך באשור בשנים 883 עד 859 לפנה"ס), שיזם יצירת תבליטים אחרים של ציד אריות בארמונו בנמרוד כ-200 שנה לפני כן, התגאה בכתובת משנת 865 לפני הספירה כי "האלים נינטורה ונרגל, שאוהבים את כהונותי, נתנו לי את חיות הבר במישורים, מצווה עלי לצוד אותם. 30 פילים שלכדתי והרגתי; 257 שוורי בר גדולים שהורדתי עם כלי הנשק שלי, תקפתי ממרכבתי; 370 אריות גדולים שהרגתי בחניתות ציד". בתבליט מתואר אשורנצירפל השני יורה חצים לעבר אריות ממרכבתו, כך שאולי זה היה ציד קונבנציונלי יותר במרחב הפתוח, או ייתכן גם שהוא נמצא בזירה. תבליטים מאוחרים יותר מתארים כיצד משוחררים אריות שנתפסו לחלל סגור, שנוצר על ידי חיילים שיצרו חומת מגן. למרות הציד, אריות מסופוטמיים שרדו במדבר, עד 1918.
לפעמים האריות גדלו בשבי. אשורנאסירפאל השני, בכיתוב המתגאה בגן החיות שלו, הצהיר: "בלבי העז לכדתי 15 אריות מההרים והיערות. לקחתי 50 גורי אריות. הבאתי אותם לקלהו (נמרוד) לתוך ארמונות ארצי. גידלתי את הגורים שלהם בכמויות גדולות".
מיקום ומבנה התבליטים.
ישנם כמה תריסר סטים של סצינות של ציד אריות בתבליטים בארמון, אם כי רוב התבליטים מקדשים לנושא חלק קטן. הארמונות הנאו-אשוריים עוטרו בהרחבה בתבליטים, שנצרו על לוחות שהם בעיקר מגבס אלבסטר, שנמצא בשפע בצפון עיראק. הוצגו בהם גם חיות אחרות שנצודו, והנושא העיקרי לתבליטים נרטיביים היה מסעות המלחמה של המלך שבנה את הארמון. תבליטים אחרים הראו את המלך, את חצרו ואת אלוהי למסו ויצורים מכונפים.
רוב תבליטי הארמון תפסו את קירות האולמות הגדולים, עם כמה חדרים ברצף. אך סצינות ציד האריות בארמון הצפוני מגיעות ביותר ממרחב אחד; בעיקר ממעברים צרים יחסית, המובילים מהחדרים הגדולים יותר. הם לא שלמים. חלקם היו במקור גם בקומה העליונה, ונראה שנפלו מתחת לפני הקרקע עד לחפירתם. הפריסה המקורית שלהם הייתה, מבחינת הממדים, לא שונה כל כך מהאופן שבו הם מוצגים כיום במוזיאון, אף שהתקרה הייתה גבוהה יותר.
לותאל
לותאל (בגוג'ראטית: લોથલ) הוא אתר ארכאולוגי השוכן באזור בהאל (Bhāl region) במדינת גוג'ראט בהודו. באתר, מצויים שרידי העיר הדרומית ביותר של תרבות עמק האינדוס הקדומה. בניית העיר החלה לפני כ-4,200 שנה. האתר התגלה בשנת 1954, ונחפר בין 13 בפברואר 1955 ל-19 במאי 1960 על ידי (בראשי תיבות: ASI), הסוכנות הממשלתית ההודית הרשמית לשימור מונומנטים עתיקים. לטענת ה-ASI, היה בלותאל המזח הקדום ביותר הידוע בעולם, שחיבר את העיר לערוץ הקדום של נהר הסברמטי בנתיב הסחר בין ערי ההאראפה בסינד ובחצי האי , כאשר מדבר של ימינו היה חלק מהים הערבי. עם זאת, ארכאולוגים אחרים קראו תיגר על פרשנות זו, והם טענו כי לותאל הייתה עיירה קטנה יחסית, וכי ה"מזח" היה למעשה מאגר מי השקיה. המחלוקת נפתרה לבסוף כאשר מדענים מהמכון הלאומי לאוקיינוגרפיה בגואה גילו במקום חוריריות (מיקרו-מאובנים ימיים), מלח וגבישי גבס במערך מלבני, המעידים בבירור כי מי ים מילאו פעם את המבנה. לותאל היה מרכז סחר חיוני ומשגשג בימי קדם של חרוזים, אבני חן וקישוטים יקרי ערך שהגיע לפינות הרחוקות של מערב אסיה ואפריקה. הטכניקות והכלים שהם היו החלוצים בפיתוחם, בייצור חרוזים ובמטלורגיה, עמדו במבחן הזמן כבר למעלה מ-4,000 שנה.
לותאל שוכנת בסמוך לכפר סרגוואלה (Saragwala) ב. האתר שוכן שישה קילומטרים דרומית-מזרחית לתחנת הרכבת לותאל-בהורקי בקו הרכבת אחמדאבאד-. האתר מחובר גם בדרכים סלולות לערים אחמדאבאד (85 קילומטרים), בהוונגאר, ו. הערים הקרובות ביותר הן דולקה ובגודארה (Bagodara). לאחר חידוש החפירות בשנת 1961, חשפו הארכאולוגים תעלות שנחפרו במדרונות הצפוניים, המזרחיים והמערביים של התל, את הערוצים הנכנסים ואת הנולה (nullah, "נקיק", או "גיא") המחברת בין המזח לנהר. הממצאים כוללים: תל, עיירה, שוק ומזח. בסמוך לשטחים שנחפרו ניצב המוזיאון הארכאולוגי בו מוצגים כמה מהאוספים הבולטים ביותר של עתיקות מתקופת תרבות עמק האינדוס בהודו.
אתר לותאל הועמד לבחירה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
ארכאולוגיה.
כאשר הודו הבריטית חולקה בשנת 1947, מרבית אתרי תרבות האינדוס, כולל מואנג'ודארו והאראפה, נכללו בפקיסטן. הסקר הארכאולוגי של הודו ערך תוכנית חדשה לחקירה וחפירה. אתרים רבים התגלו בצפון-מערב הודו. בשנים 1954–1958 נחפרו יותר מ-50 אתרים במחוז קוץ' (בעיקר דולאווירה) ובחצי האי סאוראשטרה, והרחיבו את גבולות הציוויליזציה של האראפה ב-500 קילומטרים עד לנהר קים, שם אתר בהגאטרב (Bhagatrav) נגיש לעמקי הנהרות ו. לותאל נמצאת 670 קילומטרים ממואנג'ודארו, שבסינד.
המשמעות של השם לותאל (הלחם של המילים "לות" ו"תאל") בגוג'ראטית הוא "תל המתים", ושם זה אינו יוצא דופן, שכן פירוש שמה של העיר מואנג'ודארו בסינדהי זהה. אנשים בכפרים הסמוכים ללותאל ידעו על קיומה של עיירה עתיקה ושרידי אנוש. עוד בשנת 1850, יכלו סירות להפליג עד לתל. בשנת 1942 נשלח עץ מ לסרגוואלה דרך התל. נחל שהתמלא בסחף המחבר את בולאד (Bholad) המודרנית עם לותאל וסרגוואלה מייצג את ערוץ הזרימה העתיק של נהר או של נחל.
היו השערות שהצביעו על כך שבשל ממדיה הקטנים יחסית של העיר הראשית, לותאל כלל לא הייתה יישוב גדול, וה"מזח" שלה הייתה אולי מאגר מי השקיה. עם זאת, ה-ASI וארכאולוגים אחרים טוענים כי העיר הייתה חלק ממערכת נהרות מרכזית בדרך המסחר של העמים הקדומים מסינד לסאורשטרה בגוג'ראט. לותאל סיפקה את אוסף העתיקות הגדול ביותר בארכאולוגיה של הודו המודרנית. זהו למעשה אתר תרבות אחד - עדות לתרבות האראפה על כל גווניה. קיימת גם תרבות של כלים אדומים מקומיים מקבוצת הנציצים, שמשערים שהיא אוטוכתונית וקדם-האראפה. בחפירות זוהו שתי תקופות משנה של תרבות האראפה: תת-התקופה הראשונה (בין 2400 ל-1900 לפנה"ס) זהה לתרבות המשגשגת של האראפה ומואנג'ודארו.
גם לאחר שמרכז תרבות עמק האינדוס בהאראפה ובמואנג'ודארו הלך ודעך, נראה כי לותאל לא רק שרדה, אלא שגשגה במשך שנים רבות. האיומים המתמידים עליה – שיטפונות וסופות טרופיות - גרמו להרס עצום, שערער את יציבות התרבות ובסופו של דבר הביאו עליה את סופה. ניתוח טופוגרפי מראה גם סימנים כי בערך בזמן שהעיר ננטשה סבל האזור מבצורת או מגשמי מונסון חלשים. לכן הסיבה לנטישת העיר עשויה להיות שינויים באקלים כמו גם אסונות טבע, כפי שמראים הרישומים המגנטיים הסביבתיים. לותאל הוקמה על תלולית שהייתה ביצה מלוחה שהוצפה על ידי גאות. חישה מרחוק ומחקרים טופוגרפיים שפורסמו על ידי מדענים הודים בכתב העת של איחוד הגאופיזיקאים ההודיים בשנת 2004 חשפו נהר קדום ומתפתל הסמוך ללותאל, באורך 30 קילומטרים על פי תצלום לוויין - הרחבה עתיקה של ערוץ הנהר הצפוני של נהר בהוגאבו (Bhogavo). רוחב קטן יותר של הערוצים (10–300 מטרים) בחלק העליון בהשוואה לחלק התחתון (1.2–1.6 קילומטרים) מעידים על קיומה של השפעה חזקה של הגאות על העיר - מי הגאות החודרים עד ומעבר לעיר. מעיינות במעלה הזרם של נהר זה סיפקו מקור מתאים למים מתוקים לתושבים.
תוכנית העיר.
שיטפון השמיד את יסודות הכפר המקורי (בערך 2350 לפנה"ס). בני תרבות האראפה שבסיסם סביב לותאל ומאזור סינד ניצלו הזדמנות זו כדי להרחיב את התיישבותם וליצור עיירה מתוכננת על פי המתאר של הערים הגדולות יותר בעמק האינדוס. מתכנני לותאל עסקו בשאלה איך להגן על האזור מפני שיטפונות חוזרים ונשנים. העיירה חולקה לבלוקים של פלטפורמות של לבנים מיובשות בשמש בגובה 1–2 מטר, שכל אחת מהן משרתת 20–30 בתים הבנויים מקירות עבים מבוץ ולבנים. העיירה חולקה למבצר, או לאקרופוליס ולעיר תחתונה. שליטי העיירה התגוררו באקרופוליס, שבו היו בתי מרחץ מרוצפים, ניקוז תת-קרקעי ועילי (שנבנו מלבנים שנשרפו בתנור) ובאר למי שתייה. העיר התחתית חולקה לשני מגזרים. רחוב מרכזי בכיוון צפון-דרום היה אזור המסחר העיקרי. בשוליו היו חנויות של סוחרים ובעלי מלאכה. אזור המגורים היה ממוקם משני צידי השוק. העיר התחתית הוגדלה מעת לעת בשנות השגשוג של לותאל.