צבי אדום חזית פעיל בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הערב, בדומה ליונקים נוספים החיים באזורים חמים. בשעות החמות של היום הוא נח בצל של עצים או שיחים. התזונה שלו מבוססת בעיקר על עשבים, ובמידה פחותה גם שיחים, עלים וענפים. צבאים אדומי-חזית אינם מותאמים היטב לתנא יובש; מסיבה זאת בתקופת הגשמים הם עוברים לשוליים הדרומיים של מדבר סהרה שאז יש צמיחה של עשבים חדשים, אולם הם חייבים לנדוד דרומה בעונה היבשה כיון שהם תלויים במקורות מים. גם במקומות בהם יש שפע במזון צפיפות האוכלוסייה נמוכה יחסית, בסביבות 0.7-0.3 לכל קילומטר.
צבאים אלה פעילים בבדידות, בזוגות, או בקבוצות קטנות של עד 6 פרטים. מדי פעם יש תצפיות של עדרים קטנים עד 15 פרטים. כאמור למין זה יש עצמות אף בולטות, וכאשר הצבי נבהל או חש בסכנה הוא פולט דרכם "נחירה-חורקנית" המזהירה את שאר הצבאים באזור. טורפיו העיקריים הם הטורפים הגדולים של אפריקה, כדוגמת אריה, נמר ברדלס, צבוע וזאב טלוא.
הרבייה מתרחשת לאורך השנה ללא עונה מסוימת. הזכרים המבוגרים מקימים לעצמם טריטוריות באזורים שבהם חולפים עדרי הנקבות; זכרים שנכנסים לשטח מסולקים ממנו בדרך כלל. ההריון נמשך 184–189 ימים, לאחריהם נולד עופר אחד במשקל 3–5 קילוגרם. בדומה לפרסתנים רבים, העופר שוהה בימים או בשבועות הראשונים לחייו חבוי בצמחייה, ואימו מבקרת ומניקה אותו מספר פעמים ביום. העופר נגמל לאחר 3 חודשים. גיל ההגעה לבגרות מבוסס על צביי תומסון, ומתחלק בין 9 חודשים לנקבה ועד 18 חודשים לזכר.
תוחלת החיים המרבית של צבי אדום חזית היא 14.5 שנים בשבי.
איומים ושימור.
צבי אדום חזית מסווג על ידי IUCN במצב השימור "פגיע" (VU) החל מ-1988, מכיוון שהאוכלוסיות הגדולות צומצמו לשרידים הפזורים על פני רוב הטווח ההיסטורי שלו, והוא חווה ירידה גדולה המוערכת בלמעלה מ-30% על פני תקופה של 15–18 שנים (2006-1988). מקורה של הירידה בציד לא חוקי, תחרות עם בעלי חיים מקומיים כדוגמת גמלים ועיזים על מקורות מזון, ואובדן בית גידול למטרות חקלאות או התיישבות אנושית. אף על פי שישנן אוכלוסיות מסוימות באזורים מוגנים שמספריהם גדלים, רובה המכריע של האוכלוסייה העולמית נמצאת מחוץ לאזורים מוגנים שם הם נתונים לאיומים הנזכרים. אם המגמות הנוכחיות יימשכו, ההפצה והמספרים של צבאים אדומי-חזית תחווה כנראה ירידה נוספת עד שמעמדו יגיע לקטגוריה של סכנת הכחדה (EN) או סכנת הכחדה חמורה (CR). עם זאת, כל עוד האזורים המוגנים יחזיקו בלפחות מ-10% מהאוכלוסייה עם מגמות מקומיות יציבות או בעלייה, מצבו של צבי זה יהיה סביר.
נכון להיום כ-15% מכלל האוכלוסייה של צבאים אדומי-חזית מצויה באזורים מוגנים. אזורים מוגנים בולטים הם הפארק הלאומי W (ניז'ר, בורקינה פאסו ובנין), "הפארק הלאומי וואזה" (קמרון), ו"הפארק הלאומי זאקואומה" (צ'אד). תת-המין (או המין) "צבי הוגלין" מוגן ב"פארק הלאומי דינדאר" (סודאן), אך לדברי הסוקרים הפארק אינו נותן הגנה יעילה כל כך, ונוודים מנצלים בעונה היבשה את הפארק למקום מרעה לגמלים ועיזים אשר הורסים את העצים המספקים צל לצבאים. אף על פי שאין תוכניות רבייה רשמיות, יש מספר משמעותי של צבאים אדומי חזית בשבי.
אומדן האוכלוסייה העולמי לצבי אדום חזית נאמד בשנת 1999 בכ-25,000 פרטים מתוכם 4,000-3,000 פרטים של "צבי הוגלין". המעוזים העיקריים של צבאים אדומי-חזית הם בניז'ר (4,000) ומאלי (3,000).
צבי מונגאלה
צבי מונגאלה (שם מדעי: "Eudorcas albonotata"), הוא מין אנטילופה בינונית בסוג צבי אמיתי האנדמי לדרום סודאן. הוא תואר לראשונה בשנת 1903 על ידי הזואולוג הבריטי-יהודי וולטר רוטשילד, וקרוי על שם אזור מונגלה הסודאני. צבי זה זהה כמעט לחלוטין לצבי תומסון, ומלבד התפוצה השונה שלהם ניתן להתבלבל ביניהם הנקל כשצבי מונגאלה קטן ממנו במקצת, וצבעי פרוותו דהויים יותר. שניהם נחשבו בעבר כתת-מינים של צבי אדום חזית.
תיאור.
צבי מונגאלה מתאפיין בזוג קרניים גדולות וספיראליות והן מתחלקות לשתי צורות עיקריות בדומה לצבי תומסון: 1) הקרן ישרה כמעט לחלוטין עם זווית מועטה לאחור, והקצוות נוטות מעט כלפי קדימה. 2) הקרן צומחת לכיוון מעלה, מתעגלת לאחור וחוזרת כלפי קדימה בצורת "S". בצורה האחרונה הקרן כפופה באופן ניכר לאחור בדומה לצבי סומרינג, וזהו אחד מההבדלים הקלושים בינו לבין צבי תומסון. הקרניים עבות יחסית לכל אורכם ומסתיימות בשפיץ חד. הקרן מחורצת בכבדות בסביבות 14–22 טבעות גדולות ובולטות, וביניהם רווח ניכר. הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, אך של הנקבות דקות וקצרות יותר.
הפרווה של צבי מונגאלה קצרה וחלקה בדומה לצבאים רבים, וצבעה זהה לפרוות צבי תומסון: הגב והשוקיים בצבע חום אדמדם בהיר, וצדדי הבטן והצוואר בצבע חום צהבהב-חולי. הגרון, המותניים, העכוז, הגחון והחזה ולבנים, ומעל המותניים יש פס עבה בצבע שחור-פחם. הרגליים בצבע חום צהבהב בצד החיצוני, ולבן קרמי בצד הפנימי. הזנב בצבע שחור בולט. באופן כללי צבעי הפרווה דהויים יותר משל צבי תומסון.
סימוני הפנים של צבי מונגאלה דומים מאוד לצבי תומסון, אך הם בהירים ודהויים יותר. יש לו כתם חום אדמדם בצורת "Y" על המצח והחוטם, ובצידיו פסים לבנים-קרמים עבים המקיפים את העין וממשיכים עד ללוע. מתחתם יש פסים דקים יותר בצבע חום אדמדם או חום שוקולד כהה, ומתחת להם פסים דקיקים נוספים בצבע לבן-קרמי. סמוך לאף יש כתם שחרחר, ובין הקרניים כתם לבנבן. סימוני הפנים של צבי תומסון ברורים ובולטים יותר, כשהכתמים הכהים בצבע שחור עמוק, וכתמים הבהירים בצבע לבן בוהק. השפתיים והסנטר בצבע לבן קרם, ומתמזגים בדרך כלל עם הפסים הבהירים שבצידי העיניים. האוזניים בצבע חום בהיר בצד החיצוני, לבנבן בקצוות, ושחרחר-לבנבן בצד הפנימי.
גופו של צבי זה ארוך וצר, צווארו קצר יחסית, וראשו קטן ומשולש. רגליו ארוכות ודקיקות, פרסותיו קצרות וחדות ואוזניו ארוכות וצרות. העיניים גדולות ושחורות וסמוך להם חריצים שחורים המזרימים נוזל מהעיניים לבלוטות הריח הלבנות. הנחיריים שחורים ומחורצים.
הזכרים גדולים במעט מהנקבות.
מידות גוף של צבי מונגאלה:
תפוצה ואקולוגיה.
צבי מונגאלה כאמור אנדמי לדרום סודאן. הוא מצוי במחוזות ג'ונגליי ואקווטוריה המזרחית. יש ככל הנראה אוכלוסיות קטנות של צבאים שנכנסים מדי פעם לשטחה של מדינת גמבלה באתיופיה.
בית גידולו של צבי הוא בעיקר סוואנות בוציות, מישורים וחורשים דלילים הנמצאים במרחבי השיטפונות העצומים של ביצת סוד הסודאנית, הנוצרת על ידי הנילוס הלבן. גובה פני השטח הממוצע הוא כ-200 מטר. הטמפרטורות בתחומי מחייתם 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-500 מילימטר לשנה.
צבי מונגאלה פעיל לאורך שעות היום בעדרים של 10–20 פרטים; בשעות החמות של היום הוא נח בצל העצים. בתקופת השיטפונות בסודאן צפיפות האוכלוסייה גבוהה למדי, ויש עדרים של מאות פרטים. מדי שנה צביי מונגאלה עושים נדידה עונתית צפונה ולאחר מכן חוזרים חזרה דרומה בעקבות המערכת האקולוגית המוזרה באזורים אלה שמלווה בשיטפונות רחבים ולאחר מכן צחיחות קיצונית. התזונה שלהם מבוסס בעיקר על עשבים, והם זקוקים לשתות מים מדי יום. בתקופות של השיטפונות הם רועים גם לצד עדרים גדולים של דאמאליסק הסהר וקובוס שחור רגל.
המערכת החברתית מבוססת על זכרים טריטוריאליים בודדים המחזיקים בשטחים, עדרי זכרים בוגרים וצעירים ללא שטח, ועדרי נקבות. במהלך עונת הרבייה כל זכר ינסה לגרום לעדרי הנקבות להיכנס לשטחו. ההיריון נמשך כ-184 ימים לאחריהם נולד עופר אחד או שניים, השוהה בימיו הראשונים חבוי בצמחייה. הוא נגמל לאחר 3 חודשים ומגיע לבגרות לאחר 9 חודשים לנקבות ו-18 חודשים לזכר.
מצב שימור.
צבי מונגאלה מסווג על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל מספרים גדולים ויציבים וחוסר איומים משמעותיים בעתיד הקרוב. מגמת האוכלוסייה אינה ידועה. האוכלוסייה של צביי מונגאלה אינה נתונה ללחץ ציד רציני, בשל בית הגידול הבוצי והמימי שלו המקשה מאוד על הציידים להגיע אליו. עם כל זאת, במקרה וימשיך להיות חוסר הגנה מוחלט על חיות הבר באזורים אלה, המספרים שלו עלולים לרדת בסופו של דבר.
אומדן האוכלוסייה העולמי לצביי מונגאלה הוא 287,000 פרטים.
גנו כחול
גנו כחול (שם מדעי: Connochaetes taurinus; קרוי גם גנו מצוי או גנו הפסים) הוא מין של פרסתן גדול דמוי-בקר בתת-משפחת הבובאלים החי ביבשת אפריקה. הוא תואר לראשונה בשנת 1823, ויש לו חמישה תת-מינים. בינו לבין המין הנוסף בסוג - גנו שחור - יש דמיון חיצוני רב, ותפוצתם חופפת באזורים מסוימים. הגנו הכחול גדול יותר מעמיתו הדרומי,והוא בין האנטילופות הנפוצות ביותר באפריקה, והמין הגדול בתת-משפחת הבובאלים, ויחד עם קובוס המים והנילגאי השלושה מחזיקים בתואר האנטילופות הרביעיות בגודלם בעולם לאחר אילנד ענק, אילנד מצוי, וקודו גמלוני - גדולים במעט מאנטילופת סוס שחורה.
הגנואים הכחולים הם בעלי חיים צמחונים, הניזונים בעיקר מעשבים. מלבד מידות הגוף הזכרים והנקבות די דומים אחד לשני. הם חיים בעדרים המוניים רופפים שמגיעים לעיתים לאלפי פרטים. בכל שנה כמה אוכלוסיות בטווח המזרחי שלהם לוקחים חלק יחד עם בעלי חיים נוספים באחת מהנדידות הגדולות בעולם. בית גידולם הוא סוואנות השיטה המישוריות של דרום, מרכז ומזרח אפריקה, והם נמנעים מאזורים יבשים או גשומים מדי. הרבייה מתרחשת בעיקר בסוף עונת הגשמים.