נקניקיית הקארי הגיעה למזרח ברלין בשנות ה-60, ונמכרה בהתחלה ללא עטיפה - ככל הנראה בגלל מחסור בבשר בכלל ובמעיים (המשמשים לעטיפה) בפרט. בין היתר שימשו כתחליף חלקי צינור שלתוכם הכניסו את הבשר לפני הצלייה כדי לעצב אותם בצורה המתאימה. הנקניקיות היו מוגשות בחתיכה אחת עם אבקת קארי, קטשופ קר או רסק עגבניות קר. קצה הנקניקייה לא כוסה ברוטב כדי שאפשר יהיה לאכול אותה בידיים. שאר התוספות שהיו זמינות במערב ברלין לא היו קיימות במזרח. גם הלחמניות, שהיו מוגשות לצד הנקניקייה, הוחלפו במזרח בפרוסות לחם רגיל או קלוי.
נקניקיית קארי מחבל הרוהר.
באזור חבל הרוהר מבוססת נקניקיית הקארי על נקניקייה משומרת, מעושנת ומתובלת, וחיתוך הנקניקייה נעשה בעזרת מכונה עם כמה להבים. המכונה הראשונה הומצאה בשנת 1963 ברדוורמוואלד. התוספות המקובלות באזור זה הם פלפלים חריפים או רוטב קבב - רוטב כהה המבוסס על ציר בקר. וריאציות אחרות על הנקניקייה בחבל הרוהר הן "נקניקיית ציידים" ו"נקניקייה צוענית", שבהן מוחלף רוטב הקארי ברוטב ציידים או ברוטב צועני - רטבים על בסיס פטריות ועגבניות.
יחזקאל לוינשטיין
הרב יחזקאל (חצקל) לוינשטיין (תרמ"ה - י"ח באדר ה'תשל"ד ; 1885 – מרץ 1974) היה מבעלי המוסר הבולטים במאה ה-20, שימש כמשגיח הרוחני של ישיבות מיר, לומז'ה-פתח תקווה וישיבת פוניבז'.
חייו.
נולד בוורשה בשנת תרמ"ה. בגיל חמש התייתם מאמו, ובגיל בר מצווה התחיל לעבוד לפרנסתו. מסופר, כי לאחר עבודה של שבוע שלם (כמוכר פרחים), נגנבה כל משכורתו ביום ששי בבית המרחץ הוורשאי, ועובדה זו עוררה אותו להקדיש את חייו ללימוד תורה ומוסר, ולא לבלות את ימיו ברכישת עולם שיכולים ליטלו ממנו. הוא נסע לישיבת ראדין, בראשותו של הרב ישראל מאיר הכהן (ה"חפץ חיים"). כמו כן, היה תלמידם של הרב ירוחם ליבוביץ, הרב נחום זאב זיו (בנו של הסבא מקלם) ושל הרב צבי הירש ברוידא.
שימש כר"מ בישיבה הקטנה שעל ידי ישיבת קלם ואחר כך כמשגיח רוחני בישיבות קלצק ומיר (בין היתר בתקופת שהותה בשאנגחאי). בין השנים 7–1935 שהה בארץ ישראל ושימש כמשגיח בישיבת פתח תקווה, בראשותו של הרב ראובן כץ. לאחר פטירת רבו רבי ירוחם ליבוביץ משגיח ישיבת מיר, שב הרב לוינשטיין לפולין למלא את מקום רבו בתפקיד החינוכי.
אחד מתלמידיו בתקופת פתח תקווה מספר: .
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט עם ישיבת מיר לווילנה, שהייתה לזמן קצר תחת שלטון הליטאים. משם עבר עם הישיבה לקיידאן, ומשם נסע עם התלמידים מזרחה לקובה ולשנגחאי באמצעות 'ויזות קוראסו' המפורסמות. פעילות הבריחה, כמו גם יוזמות דומות שהעלה ראש הישיבה הרב אליעזר יהודה פינקל לא נעשו על דעתו של הרב לוישטיין, שצידד בקו פאסיבי יותר. בזמן שהייתו בשנגחאי התגלעו חילוקי דעות בינו לבין תלמידיה המבוגרים של הישיבה בענייני הנהגה שונים, ובאותן שנים התבלט כמנהיגה של הישיבה, כשמכתביהם של עסקני וגדולי הדור בשאלות שונות, כשאלת קו התאריך בהלכה, מופנות אליו.
לאחר כן עמד בראש תלמידי ישיבת מיר בארצות הברית, ושם הסתופפו בצילו קבוצה גדולה של לומדי מוסר, שחלק מהם עלה איתו יחד לארץ ישראל.
לאחר עלייתו לארץ ישראל בשנת תש"ט המשיך בתפקידו בישיבת מיר בירושלים. בשנת תשי"ד עבר לשמש כמשגיח של ישיבת פוניבז' בבני ברק.
הרב שך הכירו כבר מתקופת כהונתם ביחד בישיבת קלצק. כאשר עמד הרב לוינשטיין בראשות תלמידי ישיבת מיר בארצות הברית התייעץ עם הרב שך על המשך דרכו, והוא המריצו לעלות ארצה (המכתב נדפס באור יחזקאל - מכתבים). הרב שך אמר לתלמידי הישיבה: "אל תחשבו שלפני מלחמת העולם היו הרבה אנשים כמותו, כבר אז באותו דור דעה, היה המשגיח מן היחידים!". בהספדו עליו בשעת ההלויה, אמר ש"המשגיח הוא העובד ה' הכי גדול שראיתי מימי".
נפטר בביתו בגבעת ישיבת פוניבז', בי"ח באדר תשל"ד.
הגותו.
גישתו המוסרית מפורסמת בעיקר במקום המרכזי המוענק ליראת העונש, ובשל תפיסת האמונה בחוש השוללת עיסוק פילוסופי ומאמצת את האמונה הפשוטה, שהפכה לסממן היכר של החברה החרדית.
ספריו.
שיחותיו ואגרותיו לוקטו על ידי חתנו, הרב ראובן יהושע גינזבורג, בסדרת ספרים בשם אור יחזקאל. אחרי פטירתו המשיכו במפעל ההוצאה לאור בניו של הרב ראובן גינזבורג. וכן חמישה כרכים משיחותיו בשם "אור יחזקאל". כמו כן יצאו לאור שלושה כרכים של שיחותיו מתקופת ישיבת מיר בשאנגחאי בשם ממזרח שמש, שנכתבו על ידי תלמידו רבי משה בנימין ברנשטיין. שיחות מוקלטות שלו נמצאות בישיבת פוניבז', בפורמט של תקליטים, והן מושמעות בה מעת לעת.
אירינה בוקובה
אירינה גאורגייבנה בוקובה (בבולגרית: Ирина Георгиева Бокова; נולדה ב-12 ביולי 1952) היא דיפלומטית ופוליטיקאית בולגרית שכיהנה כמזכ"לית ארגון אונסק"ו והאישה הראשונה בתפקיד.
ביוגרפיה.
בוקובה סיימה בשנת 1976 תואר שני ביחסים בינלאומיים בהמכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה. היא הייתה חברת המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית ובשנים 1996–1997 כיהנה כשרת החוץ. החל מחודש יוני 2005 שירתה כשגרירת בולגריה בצרפת וכן כנציגת בולגריה באונסק"ו.
כהונתה באונסק"ו.
בשנת 2009 נבחרה למזכ"ל ארגון אונסק"ו. היא נבחרה לתפקיד בסיבוב השישי, לאחר מאבק צמוד מול נציג מצרים פארוק חוסני.
בשנת 2011, קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
יחסה לישראל.
היבחרה למזכ"ל אונסק"ו נחשב לניצחון "הרע במיעוטו" לתומכי ישראל עקב טענות קשות של אנטישמיות מצד המתחרה, שר התרבות המצרי פארוק חוסני, שקרא לשרוף ספרים בעברית. אך מדיניותה של בוקובה הייתה גם היא לצנינים בנושא זה, בתחילת שנת 2014 ביטלה בוקובה את התערוכה הציונית "אנשים, חיים, אדמה" בפריז, בנושא 3,500 שנים של חיים יהודיים בארץ ישראל בעקבות לחץ ערבי כבד בטענה כי המצגת "תפגע במאמצי השלום". כמו כן בעימות ישראל מול החמאס נקטה בוקובה במדיניות פרו פלסטינית כאשר גינתה את ישראל בלבד על הפרות זכויות אדם.
בתקופת כהונתה כמזכ"לית אונסק"ו 2009–2017, העבירה המועצה 47 גינויים רשמיים כנגד ישראל ואחד כלפי סוריה בנושא מלחמת האזרחים.
הסהרה
מעבר מנדלבוים
קארי וורסט
קאריוורסט
עודד שחר
עודד שחר (נולד ב-1954) הוא עיתונאי ישראלי, ששימש כראש הדסק הכלכלי בערוץ הראשון; זוכה פרס סוקולוב.
ביוגרפיה.
נולד בחיפה בשם עודד שכנר, שני מבין שלושת ילדיהם של עקרת בית ובעל חנות נעליים. למד בבית הספר הריאלי והיה כתב נוער של "קול ישראל". התגייס לצה"ל ב-1972. תחילה שרת בחטיבת גולני, ולאחר מכן עבר לשרת בגלי צה"ל שם שימש ככתב עד 1976. סיים תואר ראשון בכלכלה וביחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות, ותואר שני במנהל עסקים.
ב-1979 חזר שחר לגלי צה"ל ובמאי 1979 מונה לראש מערכת ירושלים של מחלקת החדשות. במקביל היה הכתב הכלכלי, עד לשנת 1983, עת עבר לשמש ככתב הכלכלי בטלוויזיה הישראלית. בשנת 1986 מונה בה לראש הדסק הכלכלי. במסגרת תפקידו הוא מסקר את הפעילות הכלכלית של מוסדות המדינה, דוגמת משרד האוצר, בנק ישראל, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ומשרד הכלכלה. שחר משמש בעיקר כעורך, כמגיש וכמנחה, ולרוב איננו פעיל ככתב שטח. מ-2004 מנחה שחר את התוכנית "פוליטיקה" בערוץ הראשון, תוכנית הפוליטיקה המרכזית של הערוץ, ממשיכתה של התוכנית "פופוליטיקה" המיתולוגית. בסוף 2015, לאחר המעבר של איילה חסון לערוץ 10 החל להגיש במקומה את מהדורת "יומן" בערוץ הראשון. בספטמבר 2016 עת שב הערוץ הראשון לשדר את התוכנית "פוליטיקה", שחר חזר להנחותה.
שחר סיים את תפקידו עם פירוק רשות השידור במאי 2017.
ב-2002 זכה בפרס סוקולוב לעיתונות הכתובה והאלקטרונית על הישגיו ככתב וכפרשן. בשנת 2010 הוענק לו אות אומ"ץ. זוכה בפרס "מגן השקיפות" מטעם אוניברסיטת תל אביב.
לב אורקני הנאוליתית
לב אורקני הנאוליתית (באנגלית: Heart of Neolithic Orkney) הוא השם הקבוצתי שניתן למספר אתרים מהתקופה הנאוליתית, הממוקמים באי מיינלנד, הגדול שבאיי אורקני בצפונה של סקוטלנד שבממלכה המאוחדת. מכלול אתרים זה, אשר כונה בכינוי זה על ידי ארגון אונסק"ו, מוכרז כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1999.
המכלול כולל ארבעה אתרים:
בין הנימוקים להכללת האתרים ברשימת אתרי המורשת העולמית, נכתב:
פרוק חוסני
ניוז1
סוויאטוסלאב השלישי, נסיך ולדימיר
סוויאטוסלאב השלישי ( 27 במרץ 1196 - 3 בפברואר 1252) (ברוסית: Святослав) בנו של וסבולוד הקן הגדול היה נסיך ולדימיר במשך שנתיים.
בגיל 4 נשלח להיות נסיך נובגורוד. עם פטירת אביו בשנת 1212 קיבל נסיכות בעיר יורייב-פולסקי לא רחוק מעיר ולדימיר. בתקופתו בעיר זו נבנתה קתדרלת גאורגי שקיימת עד היום. בשנת 1238 השתתף בקרב על סיט בו הכוחות הרוסים הובסו על ידי הכוחות הפולשים של המונגולים. באותה שנה קיבל מאחיו יארוסלאב השני נסיכות סוזדל. עם פטירת ירוסלאב בשנת 1246 קיבל נסיכות ולדימיר בהתאם לחוקי הירושה. אומנם בני יארוסלאב לא קיבלו אותו כנסיך ובהנהגת מיכאל חורובריט ובתמיכת המונגולים גירשו את סוויאטוסלאב מהעיר. למרות שכבר באותה שנה מיכאל נהרג בקרב, בהתאם להחלטת גויוק ח'אן כס נסיכות ולדימיר הועבר לבן אחר של יארוסלאב - אנדרי השני ולא חזר לסוויאטוסלאב. בשנת 1250 הוא ובנו נסעו לבירת אורדת הזהב. ככל הנראה מטרת הנסיעה הייתה לחזור לנסיכות ולדימיר, אך המטרה זו לא הושגה.
עם חזרה לרוסיה, הוא התיישב ביורייב-פולסקי והתמסר לדת. אשתו יבדוקיה הפכה להיות נזירה עוד בשנת 1228. הוא נפטר ב-3 בפברואר 1252 ונקבר בקתדרלה שבנה.
Executive Information Systems
Executive Information Systems או בראשי תיבות EIS הן מערכות תומכות החלטה המיועדות לשימושם של מנהלים.