בשנת 1983 סיימה את לימודי הדוקטורט שלה באוניברסיטת ייל. עבודת הדוקטורט שלה התמקדה בנושא "המחוך, האם הוא מדכא או משחרר נשים ?" עבודת הדוקטורט הובילה לכתיבת ספרה הראשון אופנה ואירוטיות (Fashion and Eroticism) שראה אור בהוצאת אוקספורד בשנת 1985. עבודתה הראשונה בתחום האופנה הייתה במוזיאון הסמיתסוניאן להיסטוריה אמריקאית בוושינגטון. משנת 1985 ועד לשנת 1997 היא לימדה היסטוריה של האופנה בבית הספר הגבוה לעיצוב ואופנה FIT בניו יורק, ומשנת 2003 היא מנהלת ואוצרת של המוזיאון. בין התערוכות הבולטות שלה: "המחוך: מעצבים את הגוף" משנת 2000, "אהבה ומלחמה: האישה ככלי מלחמה" משנת 2006 ו"גותי: זוהר אפל" משנת 2008.
מתגוררת בניו יורק, נשואה ואם בן.
מספריה.
ד"ר סטיל חיברה יותר מ-12 ספרים העוסקים בהיסטוריה של האופנה. מבין הבולטים ביניהם:
ההיסטוריה הקווירית של האופנה: מהארון למסלול הדוגמנות.
ההיסטוריה הקווירית של האופנה: מהארון למסלול הדוגמנות (A Queer History of Fashion: From the Closet to the Catwalk). יצא לאור באוקטובר 2013 בהוצאת אוניברסיטת יל.
הספר בוחן את ההיסטוריה של האופנה מעדשה הומוסקסואלית. מכריסטיאן דיור לאיב סן לורן ואלכסנדר מקווין, רבים ממעצבי האופנה הגדולים ביותר של המאה האחרונה היו הומוסקסואלים. אופנה וסגנון מלאו תפקיד חשוב בקרב הקהילה הלהט"בית, כבר במאה ה -18. הספר מציג את האופנה הגבוהה כבימה לתרבות ויצירתיות הומוסקסואלית וכאבן בוחן לרגישות האסתטית, הלא שגרתית של אנשי קהילת הלהט"ב.
האובססיה לנעליים.
האובססיה לנעליים (Shoe Obsession) יצא לאור באפריל 2013 בהוצאת אוניברסיטת יל. הספר בוחן סגנונות נעליים ייחודיות, קיצוניות במראן לאורך ההיסטוריה, מדגים כיצד הנעליים משקפות את תכונותיהן האישיות של הנועלים אותן ואת חשיבות הנעליים באמנות ובתערוכות. הספר נכתב בשיתוף פעולה עם קולין היל (Coleen Hill), היסטוריונית מובילה בתחום האופנה.
דפני גינס.
דפני גינס (Daphne Guinness), יצא לאור באוקטובר 2011 בהוצאת אוניברסיטת יל. בספר מסבירה דפני גינס את המאפיינים לסגנון הייחודי שלה. היא מספרת על שיתופי הפעולה שלה עם אושיות אופנה ומעצבי על. היסטוריון האמנות ג'ון ריצ'רדסון (John Richardson), טען כי דפני גינס היא אובייקט של היצירתיות שלה. האישיות שלה היא יצירת המופת שלה. דפני גינס היא מקור השראה למעצבים גדולים בגלל סגנונה האישי והמיוחד.
המחוך: היסטוריה תרבותית.
ספרה המחוך: היסטוריה תרבותית (The Corset: A Cultural History) יצא לאור בנובמבר 2001 בהוצאת אוניברסיטת יל. הספר בוחן את ההיסטוריה התרבותית של המחוך ומנפץ מיתוסים על הבגד הידוע לשמצה. ד"ר סטיל מפריכה בספר אמונות על היותו של המחוך פריט לבוש מסוכן לבריאות שמטרתו הייתה דיכוי נשים. לטענתה נשים התמידו ללבוש מחוכים מכיוון שהייתה להם קונוטציה חיובית כסמל לסטטוס חברתי גבוה, משמעת עצמית, נעורים ויופי. במאה ה-20 ירד המחוך מגדולתו כפריט אופנה חיוני, אך הוחלף על ידי הנשים בדיאטות, פעילות גופנית וניתוחים פלסטיים. הספר כולל ניתוח מעמיק על ההתפתחויות האחרונות בקבלת המחוך כסמל למרד וההעצמה נשית, וכן תחיית המחוך באופנה העילית העכשווית.
מספריה הנוספים.
ואלרי סטיל היא גם העורכת הראשית של אנציקלופדיית שלושת הכרכים של ביגוד ואופנה (Scribners, 2005). כמה מספריה תורגמו לרוסית, סינית, צרפתית, גרמנית, איטלקית ופורטוגזית.
תערוכות נבחרות.
סטיל משמשת כאוצרת בתערוכות המוצגות במכון הטכנולוגי לאופנה FIT. בנוסף, היא פיקחה על רבות מן התערוכות שפותחו על ידי אוצרים אחרים במוזיאון.
מהתערוכות החשובות שלה במוזיאון FIT:
המחוך: עיצוב הגוף.
The Corset : Fashioning the body - תערוכה שהוצגה בשנת 2000 במוזיאון FIT. בתערוכה תואר המהפך שעבר המחוך מפריט לבוש שסימל את הדיכוי הנשי, לפריט נשי המסמל עוצמה מינית נשית. השינוי המהותי חל בשנות השבעים של המאה העשרים, עם עלייתן של תנועות השחרור המיני. נשים צעירות המזוהות עם תרבות הפאנק והגותי בלונדון, החזירו את המחוך לתודעה כסמל למרד נשי. באותה תקופה, המחוך גם אומץ על ידי גברים צעירים שלבשו אותם למועדונים, שנחשבו רדיקליים או מתירניים מבחינה מינית.
הזמרת מדונה מזוהה עם המחוך שעיצב עבורה מעצב העל ז'אן פול גוטייה וסימל נועזות ועוצמה הנשית.
גותי: הזוהר האפל.
Gothic: Dark Glamour
בשנים 2008–2009
השילוב של מוות ואופנה הם מאפיין מרכזי בסגנון הגותי. מוות הוא חלק בלתי נפרד מהאופנה. "אופנה חייבת למות, ולמות במהרה כדי שתוכל להתחיל לחיות". טענה גבריאל קוקו שאנל. התערוכה מתחקה אחר מקורות הסגנון הגותי החל מעליית הרומן הגותי במאה ה-18. הסגנון הגותי נקשר עם נושאים כמו טרור ועל טבעי. התמונה המעוותת מפתה של הערפד התפתחה לצד דמותו השטנית של הדנדי. פולחן האבל הוויקטוריאני שהתבטא בלבוש שחור מכף רגל ועד ראש, עורר השראה להתפתחות תת-תרבות גותית, ותרם לעיצוב דמותם של הפאם פאטאל והערפד.
הלילה בוחן את הסמליות של הצבע השחור. הצבע המייצג את הסגנון הגותי. שחור מתקשר עם מוות, סכנה ורוע, אך גם עם מסתוריות, אלגנטיות וארוטיקה.
איתי שטיינברגר
איתי שטיינברגר (10 במאי 1985 - 12 באוגוסט 2006) היה צלם, אמן ישראלי, זוכה "מגן השר להגנת הסביבה לצה"ל" של מוזיאון תל אביב לצלם ישראלי לשנת 2005, בעל תערוכת קבע במוזיאון לתולדות השריון בלטרון. שטיינברגר שימש כמש"ק הסוואה בפלוגת הסיור של חטיבה 401, ונהרג במהלך שירותו הסדיר במלחמת לבנון השנייה. על פועלו במלחמה עוטר בציון לשבח מטעם מפקד אוגדה 162.
קורות חייו.
שטיינברגר נולד בשכונת עין כרם בירושלים לאריק ופרידה. השני מבין ארבעה אחים. בגיל שנה עברה משפחתו להתגורר בכרמי יוסף. הוא השתתף בחוגי סיירות כחניך וכמדריך והיה חבר בתנועת נוער מכבי צעיר. התחנך בבתי הספר במועצה "אילון" ו"הרצוג" שם למד במגמת קולנוע וכימיה. ב-7 בינואר 2004, התגייס לצה"ל והתנדב לקורס טיס. לאחר מספר שבועות עבר לפלוגת הסיור של חטיבה 401. בהמשך, עבר איתי עבר קורס מכ"ים ולאחר מכן שימש כמש"ק הסוואה בחטיבה 401. במסגרת תפקידו היה אחראי על הסוואת הסיירת: הלוחמים וכלי הרכב. בתפקיד זה לחם במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בתאריך י"ח באב התשס"ו, ב-12 באוגוסט 2006 נטל שטיינברגר חֵלק בקרב בסלוקי שבפאתי הכפר רנדורייה. באותו בוקר הותקף אַחַד הצוותים שחצה את נחל סלוקי אשר בפאתי הכפר ממטח טילים וספג פצועים רבים. שטיינברגר הוביל את הפרמדיק וטיפס במעלה ההר לכיוון הפצועים. במהלך העלייה סחב בנוסף לפק"ל של עצמו גם את תיקו של הפרמדיק על מנת להגיע לפצועים במהירות. בזמן הטיפול בפצועים, נורה לעברם מטח טילים. שטיינברגר והפרמדיק המשיכו בטיפול תחת האש עד שטיל פגע ישירות בכתפו והרג אותו במקום. על כך הוענק לו לאחר מותו ציון לשבח מטעם מפקד אוגדה 162.
שבט הסו
הספינה האחרונה (סדרת טלוויזיה)
הספינה האחרונה (באנגלית: The Last Ship) היא סדרת דרמה פוסט-אפוקליפטית אמריקאית, המבוססת על רומן באותו שם משנת 1988, שנכתב על ידי ויליאם ברינקלי. במאי 2013, הזמינה רשת הכבלים TNT עשרה פרקים לעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה. הקרנת הבכורה לפרק הראשון התקיימה ב-22 ביוני 2014, בארצות הברית. הסדרה מצולמת על גבי משחתות מסדרת המשחתות ארלי ברק.
עלילה.
לאחר שמגפה עולמית הרגה מעל 80% מאוכלוסיית העולם, על הצוות (המורכב מ-218 גברים ונשים) של משחתת צי ארצות הברית מסדרת ארלי ברק בשם הבדיוני USS נייתן ג'יימס, היחידה שלא נפגעה מהמגפה, הוטלה המשימה למצוא תרופה למגפה, למגר את הנגיף ולהציל את האנושות.
הפקה.
ב-18 ביולי 2014, הוזמנו עוד 13 פרקים לעונה השנייה. העונה השנייה עלתה לשידור ב-21 ביוני 2015. ב-12 באוגוסט 2015, הוזמנו 13 פרקים נוספים לעונה השלישית. העונה השלישית עלתה לשידור ב-12 ביוני 2016. ב-31 ביולי 2016, הוזמנו 10 פרקים נוספים לעונה הרביעית שהחלה להיות משודרת ב-20 באוגוסט 2017. ב-8 בספטמבר 2016, הוזמנו 10 פרקים נוספים לעונה החמישית והאחרונה שהחלה להיות משודרת ב-9 בספטמבר 2018.
אורי קובו
אוֹרי קוֹבּוֹ (נולד ב־24 באפריל 1997) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב־אמן. מצעירי רבי־האמנים בישראל והירושלמי הראשון שהשיג דרגה זו. סגן אלוף ישראל עד גיל 20.
נכון למאי 2022, מדורג במקום ה־13 בישראל לפי מד כושר.
ביוגרפיה.
בנם של גיל וליאורה קובו.
משנת 2013 קובו משחק בליגה הלאומית בשורות מועדון הפועל פתח תקווה.
קובו מתגורר בירושלים והוא בוגר התיכון ליד האוניברסיטה. יש לו שני אחים.
Basal ganglia
צ'ארלס גרין
צ'ארלס גרין (באנגלית: Charles Green; 1735 - 29 בינואר 1771) היה אסטרונום בריטי, שנודע במשימה שקיבל מן החברה המלכותית ב-1768, להצטרף אל המשלחת אל האוקיינוס השקט לתצפית במעבר נוגה על פני השמש בספינה "אנדבר" בפיקוד ג'יימס קוק.
חייו.
ילדות, נעורים ולימודים.
גרין נולד ב-1735, בנו הצעיר של ג'ושוע גרין, איכר מצליח שחי בדרום יורקשייר. הוא למד, לדברי ויליאם ויילס, גיסו לעתיד, בבית ספר בסוהו בלונדון. את בית הספר ניהל אחיו הבכור, כוהן הדת ג'ון גרין, וגרין הצעיר היה לעוזר מורה בבית הספר והמשיך בלימודי האסטרונומיה עד שהצטרף לסגל מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' בשנת 1760.
קריירה באסטרונומיה.