סדרת הטלוויזיה הפופולרית של HBO "סקס והעיר הגדולה" (1998-2004) מבוססת על רומן משנת 1996 שכתבה קנדיס בושנל, שהוא עצמו מבוסס על טור שלה שפורסם בין השנים 1994–1996 בשבועון ניו יורק אובזרוור. הסדרה מתעדת את חייהן של ארבע נשים בגילאי שלושים - ארבעים במנהטן: קארי בראדשו העיתונאית, אשת יחסי ציבור סמנתה ג'ונס, שרלוט יורק העובדת בגלריה לאומנות ועורכת הדין מירנדה הובס. שלוש רווקות וגרושה אחת, לבנות, פריבילגיות, אשר חייהן מוגדרים באמצעות חופש מיני, עצמאות כלכלית, צרכנות, רומנטיקה וחברות נשית.
הסדרה בנויה על שני נושאים עיקריים וחופפים: חברות נשית אמיצה בין ארבע הגיבורות והאופן המפורש בו חיי המין שלהן מתוארים ומסופרים. הגיבורות מבלות חלק גדול מזמנן בחיפוש אחרי הנאה וסיפוק הטרוסקסואלים, ומנגד החוויות ונקודות המבט שלהן מוצגות ומדוברות בתוך עולם נשי של ידידות. למעשה, הן מגיעות להחלטות על בעיות או על שאלות המעסיקות אותן - הקשורות בעיקר לחייהן הפרטיים ולהרגלי היכרויות - בתוך רשת ובאמצעות תמיכה של נשים . הידידות והקשר החזקים המאחדים את הדמויות מעניקים להן מסגרת משפחתית ורגשית חלופית לעולם של בני זוג או בעלים ומשמשים אותן לדיון על כל מה שמעסיק אותן.
התמה השנייה המאפיינת את הסדרה היא המיניות המפורשת: הן צילומים של הדמויות מקיימות יחסי מין עם גברים רבים לאורך הפרקים והן השפה המפורשת בה הן משתמשות כדי לתאר אחת לשנייה את המפגשים המיניים האלו. כפי שדבורה סיגל מציינת, הסדרה "משמשת להצגת ארבעה טיפוסים של נשים חדשות מועצמות מינית". אין ספק שהגיבורות נהנות מפירות המהפכה המינית ומסוגלות להגשים את תשוקותיהן המיניות ללא גינוי או ביקורת. בולטת בעיקר דמותה של סמנתה כדיוקן של אישה אסרטיבית מינית בשנות הארבעים לחייה וחסרת עכבות במופגן. היא מופיעה בעירום במרבית הפרקים ומציגה את המיניות שלה ללא הסתייגות, בכנות ובגלוי לב. הגישה המשוחררת מינית של סמנתה מגדירה את התפיסה העצמית שלה ושל חייה כאישה במנהטן, כפי שהיא מספרת לחברותיה באחד הפרקים הראשונים, 'אתן יכולות לדפוק את הראש בקיר ולנסות למצוא מערכת יחסים או שאתן יכול להגיד זיין, ולצאת ולעשות סקס כמו גבר " ג'יין גרהרד מציעה שבדיבור המפורש על מין, שמרכיב חלק גדול מהשיחות של הדמויות, יש אינטימיות שאינה פחותה מהמעשה המיני עצמו והוא בעל השפעה משמעותית. הדיבור עובד באותו אופן כמו המפגשים להעלאת תודעה נשית שאפיינו את הגל השני של הפמיניזם, זהו סוג של מתן דין וחשבון על הדיסוננס שהדמויות חוות בין רעיונות על רומנטיקה הטרוסקסואלית לבין החוויה של מין ישיר. במידה שווה, הדיבור מעמיד בקדמת הבמה את הסיפוק שיש לנשים מיחסי מין הטרוסקסואלים ומהעונג שהן מפיקות ממין. גרהרד סבורה כי במובן זה לסדרה תפקיד חשוב בהצגת נשים כסובייקט ביחסי מין הטרוסקסואלים ולא כאובייקט.
ביקורות אחרות פחות אופטימיות לגבי המסרים לכאורה של חופש מיני בסדרה. רוזלינד גיל מציינת שאף על פי שהסדרה מבוססת על השגי הגל השני (נשים עובדות עצמאיות ומוצלחות), היא מכילה מספר אלמנטים החושפים יחס אמביוולנטי כלפי פמיניזם. לדוגמה, על פי גיל, הקולות המתוחכמים והנועזים של קארי בראדשו וחברותיה מכסים למעשה על שאיפות נשיות מסורתיות כאשר הגיבורות מכלות את מרבית כוחותיהן בחיפוש אחרי הגבר 'הנכון' (ובמקרה של קארי עצמה אחרי מר. ביג החמקמק בעל השם הסמלי). אפילו סמנתה הקשוחה מוכיחה את הפגיעות שלה ל'דחפים נשיים'. כאשר היא חולה בשפעת ומגלה שאף אחד ממאהביה לא יגיע לטפל בה, היא מפקפקת באורח החיים שבחרה כרווקה. בעודה קודחת ואומללה היא אומרת לקארי (אשר בסופו של דבר מגיעה לסעוד אותה) "אני צריכה להתחתן... אם אין לך בחור שאכפת לו ממך אז כלום לא שווה". פחדים אלה מועצמים בהמשך הסדרה כאשר סמנתה מאובחנת כחולה בסרטן השד אמנם לקראת סוף הפרק, ההתמוטטות הרגשית של סמנתה מוגדרת כ'הזיות' אולם היא עדיין מספקת גרסה פחות זוהרת על חייה של אשה רווקה. ביקורת אחרת נוגעת להלצות המיניות בסדרה אשר מאשרות כביכול את השוויון אך מסתיימות בסופו של דבר כשהן תומכות בתסריט הטרוסקסואלי. כפי שאנג'לה מק'רובי ואריאל לוי טוענות, בנסיבות אלו הרעיון של חופש ובחירה צריך להיבדק בקפדנות, כשהדמויות משתמשות בחרות 'הנשית' שלהן כדי לבחור ולאמץ מחדש נשיות מסורתית טיפוסית, וכדי לעסוק בצרכנות הדוניסטית המתמקדת בנעלי "מנולו בלניק" ותיקי "בירקין" כסמלים לחופש מיני. בסופו של דבר, הסדרה כך נראה, הולכת על חבל דק מאוד בין חקירה של עצמאות מינית של נשים לבין נקודת מבט פטריארכלית שסובבת סביב אטרקטיביות הטרוסקסואלית ורומנטיקה.
מישטור הגוף ההריוני של קים קרדשיאן.
בשנת 2013 פרסם שמונה כתבות אשר הוקדשו להריון של קים קרדשיאן, תוך התמקדות ב'מאבק' שלה במשקלה במהלך ההריון ולאחריו. ככוכבת ריאלטי, הפרסום שלה מִלְּכַתְחִילָה היה מבוסס על 'העצמי הפרטי' שלה בציבור. זה, כפי שרוזלינד גיל מציעה, ממקם את הגוף שלה בו-זמנית כמקור כוחה וככזה המצריך שיטור, השגחה, משמעת ועיצוב מתמידים כדי שיתאים להגדרות השיפוטיות (ההולכות ונעשות צרות) של אטרקטיביות נשית.
כך, המרחב דרכו אנחנו "מכירים" את העצמי "האמיתי" של קים - כלומר, הגוף שלה - הוא תמיד אותו מרחב דרכו אנו שופטים את העצמי שהיא מציגה, לא רק שיפוט של מידת "האטרקטיביות הנשית" שלה, אלא גם כראייה לגבי בריאותה הנפשית ויותר מכך: שיפוט של התאמתה להיות אם. סוג זה של השגחת-יתר על גוף הסלבריטאית מחזק את הסתירות בשיח הפוסט-פמיניסטי. כלומר, למרות אורח החיים הזוהר ומעורר קנאה של הסלבריטאית, אותו אורח חיים יכול לשמש גם כראייה לכך שנשים לעולם לא יכולות 'ליהנות מכל העולמות'. זוהי תמונה של תרבות הסלבריטאים כדיסוטופיה פוסט-פמיניסטית, אחת שבה סלבריטאיות מוצגות כאינדיבידואלים מעוררות קנאה וחזקות בתרבות העכשווית ומנגד נבחנות ומפוקחות על מידת התאמתן לנשיות (המסורתית) הנכונה כראייה "לזכותן" לתהילה ולתשומת לב ציבורית. אף על פי שנשים אלו לעולם לא תוכלנה “to have it all" ובנוסף הן נשפטות בחומרה אפילו על ניסיון לעשות זאת. כל זה, ממקם את הצהובונים כטקסטים מרכזיים בהם השיח הפוסט-פמיניסטי נצרך על ידי קהל נשי.
ביקורת.
למרות הפופולריות שצבר הפוסט-פמיניזם, בעיקר במדיה, הוא ספג במקביל ביקורות פמיניסטיות. הביקורות טוענות שהוא אופטימי באופן מוגזם, מציג את הפמיניזם באופן שגוי ומסתמך על ניתוח פוליטי פגום.
אימלדה וולאהאן סבורה שהפוסט-פמיניסטית היא למעשה סוג של צרכנית שלוקחת החלטות כדי לשפר את חייה באופן כזה שהמחיר שהיא תצטרך לשלם יהיה הנמוך ביותר. לין סגל טוענת כי בפוסט-פמיניזם חסר עניין מרכזי והוא רצינות פוליטית (יש דיבור, אין כוונות עשייה), משום שזהו "פמיניזם-לייט" ששם דגש על חגיגה של כוח נשי, שעלול לסייע להכחשת פגיעות וקורבנות נשיים.
הביקורת על פמיניזם של כח מוקיעה את הצעתה של נעמי וולף לפעול במסגרת הסטטוס-קוו במקום לנסות למגר את המציאות הפוליטית. שרה גמבל טוענת שוולף מפשטת מדי את מבני הכח המגבילים נשים ומונעים מהן השגת שוויון והעצמה כלכלית. הכח, אומרת גמבל, אינו הפקר ואינו ממתין שייקחו אותו. בל הוקס אומרת כי החזון של פמיניזם של כח נשי, בריתות על בסיס אינטרסים כלכלים אישיים ונתינה כלכלית בחזרה, רלוונטי בעיקר לנשים לבנות מהמעמד הבינוני. זהו, על פי הוקס, לא יותר מאקט אינדיבידואלי של עזרה עצמית. ג'רמיין גריר יוצאת כנגד תופעת "הכוח הנשי" וטוענת שאמנם המיניות איננה מדוכאת עוד כפי שהייתה לפני הגל השני, אבל ייצוגים של האישה הפוסט-פמיניסטית כ"יצור מיני ותו לא" בהחלט מדכאים לא פחות.
בספרה של סוזן פאלודי "Backlash" היא עוסקת במתקפת נגד אנטי פמיניסטית של מוסדות חברתיים, ובעיקר התקשורת, התרבות הפופולרית ותעשיית הפרסום, כנגד נשים אמריקאיות שהגיעה לשיאה במהלך שנות ה-80. פאלודי טוענת כי אמנם היוזמים של המתקפה היו גברים שוביניסטים ששלטו בתקשורת אולם אלו זכו לתמיכה נלהבת מצד הפוסט-פמיניזם, בין השאר כיוון שהפוסט-פמיניסטיות התכוננו להרוויח מסילוקן של קודמותיהן מן הגל השני. הפוסט-פמיניסטיות היא כותבת "אף אינן מעמידות פנים שאכפת להן" מאי השוויון והעוול המגדרי הממשיכים להתקיים.
סעיף 8
סעיף 8 הוא (באנגלית: Section 8) כינוי לקטגוריית סעיפים של שחרור מן הכוחות המזוינים של ארצות הברית, כאשר חייל אינו מתאים לשירות בגלל הפרעות נפשיות. כאשר חייל משוחרר מן הכוחות המזוינים של צבא ארצות הברית מסיבות נפשיות, או שהוא מתנהג כמי שיש לו הפרעות נפשיות, אומרים עליו כי "הוא בסעיף 8".
מקור המונח.
המונח מגיע מתקנות מספר 615-360 של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה, שם סעיף 8 פקד על שחרור אלו שאינם כשירים נפשית לשירות צבאי.
בשנת 1950 שחרור בעזרת סעיף 8 ניתן לכל חייל או חיילת שנתגלה כי הם הומוסקסואלים. בנוסף לקלון המתלווה לשחרור על ידי סעיף 8, בוטלו לחיילים הללו הטבות ותיקי מלחמת העולם השנייה.
בצבא האמריקני פסקו מלעשות שימוש בשחרור על פי סעיף 8 כדי לשחרר חיילים מסיבות פסיכולוגיות או פסיכיאטריות ובמקום משתמשים בתקנות ההפרדה 635-200 של השירות הפעיל. בפרק 5, פסקה 13 נכתב כי יש לשחרר את החיילים שאובחנו בצורה רפואית הסובלים מהפרעת אישיות.
הפיכת המונח לנפוץ.
המונח נעשה נפוץ בעקבות סדרת הטלוויזיה "מ.א.ש", שם רב-טוראי קלינגר ניסה לקבל שחרור בעזרת סעיף 8 אך לבסוף זנח את מאמציו.
גם בסרט "מטאל ג'אקט", המגויס לאונרד לורנס הידוע בכינוי "גומר פייל" הופך לבלתי יציב בעליל כתוצאה מההתעללות של מדריך האימונים.
ג'זאר
Reddit