עם הקמת חבר הלאומים חולקו מנדטים למדינות ההסכמה על השטחים אותן כבשו ממעצמות המרכז. המנדט על ארץ ישראל, שניתן לאימפריה הבריטית ב־1922, היווה חלק ממדיניות זו. מנדט זה היה חריג ביחס למנדטים מסוג A שחולקו על שטחה של האימפריה העות'מאנית וזאת בשל התמיכה במטרת הציונות - הקמת בית מולדת לעם היהודי - שהייתה חלק מהמנדט (במיוחד לנוכח הכללת הצהרת בלפור כחלק אינטגרלי ממנו וסעיפים 2 ו־4 לכתב המנדט שקבעו את חובת הגשמת ההצהרה ואת מעמד הסוכנות היהודית, בהתאמה).
כחלק משיטת המנדטים, הוקמה בחבר הלאומים ועדת מנדטים קבועה שתפקידה היה לפקח על המנדטים שניתנו למדינות השונות. עקב חולשתו של חבר הלאומים, ועדה זו לא היוותה גורם משמעותי במהלך שנות המנדט, הגם שבכל שנות פעילותה הגישה לה ממשלת המנדט דו"ח שנתי. עם זאת הספר הלבן השלישי שניתן במאי 1939 הוכפף בנוסחו לאישורו של חבר הלאומים, שהיה צריך להינתן לפני מימוש התוכנית המפורטת בו. כינוס ועדת המנדטים ביוני 1939 הסתיים בהכרעה על חודו של קול (ארבעה מול שלושה) שקבעה כי הספר הלבן סותר את המנדט. פרוץ מלחמת העולם השנייה הביאה לדחיית הכינוס של חבר הלאומים (בספטמבר), שהיה אמור לדון בנושא זה. במהלך מלחמת העולם השנייה היה חבר הלאומים משותק ובסיומה פורק.
המדיניות שנקבעה בסוף מלחמת העולם הראשונה לפיה העמים שנלחמו כחלק ממדינות ההסכמה זכו אוטומטית למושב בחבר הלאומים הייתה בין הגורמים ללחץ של הסוכנות היהודית להקמת הבריגדה היהודית במלחמת העולם השנייה.
קבלת ישראל לאו"ם.
בדצמבר 1948 התקיימו באו"ם דיונים על קבלת ישראל לארגון. ב-17 בדצמבר נדחתה, בהצבעה במועצת הביטחון, בקשתה של ישראל להתקבל לאו"ם. כחמישה חודשים לאחר מכן ישראל התקבלה לאו"ם כחברה ה-59 בהחלטה 273 ב־11 במאי 1949, ולמחרת הניפו שר החוץ משה שרת והשגריר הראשון באו"ם אבא אבן את דגל ישראל בפתח הבניין.
בחירתה של ישראל בצד המערבי בעקבות מלחמת קוריאה הביאה להתרחקות הולכת וגוברת שלה מהגוש המזרחי, דבר זה הביא לעוינות שלו כלפיה שהתבטאה בתמיכה של הגוש בהחלטות כנגד ישראל. מצב זה נמשך החל מפרוץ מלחמת קוריאה באמצע 1950 והסתיים רק עם מלחמת המפרץ ב־1991.
ב־11 בינואר 1951 הגישה ישראל את הצעתה הראשונה לעצרת הכללית לשיחות להפסקת אש במלחמת קוריאה.
תולדות פעילות האו"ם בסכסוך הישראלי ערבי.
תוכנית החלוקה ומלחמת העצמאות.
העברת כתב המנדט שניתן לבריטניה מחבר הלאומים אל האו"ם (שראה עצמו כיורשו של חבר הלאומים) על פי הודעת שר החוץ הבריטי, ארנסט בווין מ־18 בפברואר 1947, הביאה להתכנסות העצרת הכללית של האו"ם לישיבה מיוחדת ב־14 במאי 1947 לשם דיון בסוגיית המנדט הבריטי על ארץ ישראל. בישיבה זו הוחלט על הקמת ועדת חקירה שתגיש מסקנות לעצרת הכללית - ועדת אונסקו"פ.
תוכנית החלוקה שהציעה הוועדה קבעה את חלוקת שטח המנדט הבריטי על ארץ ישראל לשתי מדינות, יהודית וערבית, ולשטח בינלאומי. התוכנית התקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב־29 בנובמבר 1947 וקיבלה את השם הרשמי: "החלטה מספר 181 של העצרת הכללית של האו"ם". בישראל היא מכונה לעיתים קרובות "החלטת כ"ט בנובמבר". התוכנית לא יושמה בסופו של דבר, אולם קבלתה הייתה אחד השלבים לקראת סיום המנדט הבריטי והקמתה של מדינת ישראל.
ב־5 במרץ 1948, עם התגברות מלחמת העצמאות, קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 42 שפנתה אל כל הממשלות והעמים, בעיקר באזור ארץ ישראל, לנקוט בכל פעולה אפשרית כדי למנוע או להפחית את מספר הפרות הסדר בארץ ישראל. החמרת המצב הביאה את מועצת הביטחון לאמץ את החלטה 43 ב־1 באפריל ובהמשך החלטה 46, שקראו להפסקת פעולות האיבה, אך ללא הועיל.
כבר ב־1 באפריל, לאחר שהחלטותיה הקודמות לא הועילו, אימצה מועצת הביטחון את החלטה 44 שגרמה לכינוס מושב מיוחד של העצרת הכללית כדי לשקול את עתידה של ארץ ישראל.
ב־14 במאי, יום הכרזת המדינה, אימצה האספה את החלטה 186, שאישרה את תמיכתה במאמצים של מועצת הביטחון להבטחת הפסקת האש בארץ ישראל, מינתה את פולקה ברנדוט משוודיה כמתווך האו"ם לארץ ישראל. מינויו של ברנדוט אושר על ידי מועצת הביטחון ב־20 במאי 1948.
במאמצי התיווך של ברנדוט הושגה ההפוגה הראשונה ב־10 ביוני 1948. ב־28 ביוני, במהלך ההפוגה הראשונה הגיש ברנדוט תוכנית שעיקרה תיקון הצעת החלוקה תוך מסירת ירושלים למדינה הערבית. התוכנית נדחתה על ידי כל הגורמים פרט לירדן (ישראל הסכימה לדיון נוסף). לאחר הרצחו של ברנדוט מונה כמתווך במקומו האמריקאי ראלף באנץ' אשר פעל עד להשגת הסכמי שביתת הנשק ביולי 1949 ברודוס, בין כל המדינות המעורבות במלחמה (למעט עיראק שמעולם לא חתמה על הסכמי הפסקת אש).
האו"ם המשיך לפעול למען השגת שביתת נשק בארץ ישראל. בהחלטה 194 שנתקבלה בדצמבר 1948 קבעה מועצת הביטחון את הקמת ועדת הפיוס לארץ ישראל (בהתאם להצעת ברנדוט)- Palestine Conciliation Commission. ועדת הפיוס הוסמכה לפעול למען השגת שלום באזור או לכל פחות הסכם שביתת נשק. מאמציה הביאו לכינוס ועידת לוזאן, אך במהלך הכינוס לא הגיעו הצדדים להסכמי שלום כוללים.
למרות מאמצים רבים, רק ב־12 בינואר 1949 נפתחו שיחות שביתת הנשק במלון השושנים באי רודוס (מכאן שמם - "הסכמי רודוס"). בשיחות נתקבלה דרישת ישראל כי קווי הפסקת האש יהיו לגבולות שביתת הנשק. השיחות ארכו חודשים רבים ונסתיימו ב־20 ביולי 1949 עם חתימת ההסכם עם סוריה, שהיה האחרון מבין ההסכמים שנחתמו. הלחימה במלחמת העצמאות נמשכה במקביל לשיחות בחלק מהחזיתות, במטרה לקבוע עובדות בשטח, ונסתיימה ב־10 במרץ 1949, עם כיבוש אילת במבצע עובדה.
במקביל לניסיונות האו"ם להגיע להפסקת אש, פעלו מוסדות האו"ם להסדרת מעמדה של ירושלים שהייתה אמורה להיות תחת משטר בינלאומי בחסות האו"ם. ברנדוט שנשלח לאזור ניסה לקדם תוכנית לכינון שלום של קבע ולהפיכת ירושלים לעיר בינלאומית. ב־17 בספטמבר 1948, יום לאחר שהגיש את התוכנית החדשה לאו"ם, נרצח ברנדוט בירושלים על ידי ארגון הלח"י, שביקש למנוע את הוצאת ירושלים מהמדינה היהודית. מאמציו להפיכת ירושלים לעיר בינלאומית כשלו והיא חולקה בין ישראל וירדן.
ב־19 בנובמבר הוקמה סוכנות הסעד לפליטים פלסטינים של האו"ם (UNRPR) על פי החלטה 212 של העצרת הכללית במטרה לסייע לפליטים הפלסטינים שעזבו את בתיהם בעקבות מלחמת העצמאות. ב־11 בדצמבר 1948 התקבלה החלטה 194 של עצרת האומות המאוחדות, והיא עוסקת בנושאים שונים הכרוכים בארץ ישראל. עיקר פרסומה בא לה בזכות סעיף 11 בפתרון אפשרי לבעיית הפליטים.
שנות ה-50 וה-60.
קווי שביתת הנשק היו בעלי אופי צבאי טהור, הוכנו בחופזה כשהדאגה העיקרית הייתה שימת קץ לשפיכות הדמים בהקדם האפשרי. אי לכך התרומה של ועדות שביתת הנשק ליצירת קיום בשלום הייתה מוגבלת.
במשך כ־18 שנים, (משנת 1949 עד לאחר מלחמת ששת הימים) התקבלו מספר החלטות של מועצת הביטחון כגון החלטה 127 ב־22 בינואר 1958 והחלטה 162 ב-11 באפריל 1961 שנועדו לטפל במצב בירושלים. החלטה 171, שהתקבלה ב-9 באפריל 1962 נועדה לטפל בגבול הסורי. מה גם שהסנקציות שהן היו מסוגלות להטיל (גינוי רשמי על ידי מועצת הביטחון) לא היו חזקות. לכן, לא הייתה להן השפעה מהותית על המתרחש בשטח.
חוסר הרמוניה בתוך הוועדות היווה שיקוף של מערכת היחסים הקיימת בין המדינות כך שלמעט המקרה של הוועדה בין ישראל ולבנון סכסוכים והתנגשויות בוועדות הפכו לנפוצים.
במהלך שנות החמישים נערכו התקפות רבות על ישראל ממדינות שכנות לאורך קווי שביתת הנשק, מה שהביא לפשיטות תגמול על ידי יחידות צבאיות כגון פעולת קיביה ופעולת נחלין.
המצב המדיני הקשה הביא בסופו של דבר למלחמת סיני שבה השתתפה ישראל בברית עם צרפת והממלכה המאוחדת נגד מצרים. במהלך המלחמה כבשה ישראל את חצי האי סיני ואת רצועת עזה. לחץ בינלאומי כבד הביא לנסיגה ישראלית מהשטחים הכבושים ולכינון כוח החירום של האומות המאוחדות לשמירת השקט בסיני.
מלחמת ששת הימים והחלטה 242.
ב־15 במאי 1967 החל גמאל עבד אל נאצר להזרים כוחות צבא לתוך חצי האי סיני. ב־16 במאי 1967 דרשו המצרים לפנות את כוח שמירת השלום של האו"ם מסיני. מזכ"ל האו"ם דאז, או תאנט, החליט להסיג את כוחות האו"ם מסיני. יציאת כוחות האו"ם מסיני לוותה בהשתלטות מצרית על העמדות שהחזיקו כוחות אלו, ובסגירתם של מצרי טיראן, דבר שהיווה העילה המיידית ליציאה למלחמת ששת הימים ביוני אותה שנה. במלחמה זו הרחיבה ישראל את גבולותיה, כבשה את כל סיני, רצועת עזה, הגדה המערבית, ירושלים ואת הגולן משכנותיה. אחת התוצאות של המלחמה הייתה ביטול השתתפות ישראל בוועדות שביתת הנשק.
כיבוש השטחים הביא בפעם הראשונה פליטים המטופלים על ידי אונר"א לשטח בשליטה ישראלית, זמן קצר לאחר המלחמה הוחלפו איגרות בין ישראל אונר"א שיצרו את הסכם קומי - מיטצ'למור (Comey-Mitchelmore) שבו הוגדרו היחסים בין ישראל לארגון: "... לבקשת ממשלת ישראל תמשיך אונר"א את סיועה לפליטי הפלסטינים, בשיתוף פעולה מלא עם רשויותיה של מדינת ישראל, בשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה... בכפוף אך ורק לתקנות או להסדרים העשויים להידרש מתוך שיקולים של ביטחון צבאי.".
סיפוח ירושלים על ידי ישראל הביאה את העצרת הכללית לגנותה בהחלטות 2253 ו־2254 מה־4 ביולי מה־14 בו בהתאמה. מועצת הביטחון הצטרפה לגינוי בהחלטה 252 מה־21 במאי 1968.