במאי 2017 ארגנו פעילי להט"ב עצרת בעיר חרקוב. כ-30 תושבים תקפו את המשתתפים ואת השוטרים ופצעו שניים מתוכם. בספטמבר 2019, כ-2,000 איש השתתפו במצעד הגאווה הראשון של העיר. קיומו נמשך אף על פי שראש העיר הנדי קרנס איים להגיש תביעה משפטית נגד המארגנים. בסיומו, עימותים בין המשטרה לבין צעדת נגד הובילה לטיפול רפואי של שני סוכני משטרה בגין פציעות הקשורות לריסוס גז פלפל. עצרת "AutoPride" התקיימה בעיר ב-13 בספטמבר 2020 ללא תקריות. ב-12 בספטמבר 2021 התקיימה בחרקוב צעדת שוויון שנוסדה על ידי ארגון "KharkivPride" בה השתתפו כ-3,000 איש.ב-20 בספטמבר 2020 נערך בזפוריז'יה מצעד גאווה ראשון בכיכר הפסטיבל בעיר. אף על פי שמשתתפיו הוטרדו על ידי מפגיני נגד הומופובים, לא דווח על נפגעים.
אלימות.
חברי קהילת הלהט"ב באוקראינה נרדפים באופן פעיל באזורים שבשליטת הבדלנים הפרו-רוסים בדונבאס. ב-22 ביוני 2012, אדם פנה לפעיל הלהט"ב טאראס קרסיצ'יוק ושאל אותו "אתה מתרומם?" (כינוי גנאי להומוסקסואלים) ולאחר מכן בעט בו בראשו ולסתו. הארגון הבינלאומי לזכויות אדם "Human Rights Watch" גינה בחריפות את האירוע והצהיר כי על הרשויות להתייחס לאירוע זה כאל פשע שנאה.
מומחה מהארגון אמנסטי אינטרנשיונל במטה אוקראינה הצהיר בשנת 2013 באומרו כי "אנשים הוכו ובמקרה אחד נרצחו בגלל הנטייה המינית האמיתית או הנתפסת שלהם או זהותם המגדרית. רוב הפשעים הללו לא נחקרו כראוי ולא נענשו".
ב-6 ביולי 2014, קבוצה של 15–20 נאו-נאצים יצאה למתקפה נגד מועדון הלהט"ב "פומדה" בקייב. התוקפים לבשו הסוואה ומסכות סקי וזרקו רימון עשן וחזיזים אל המועדון. ב-29 באוקטובר אותה שנה, בית הקולנוע הוותיק ביותר בקייב, ז'ובטן, עלה באש כאשר נזרק לתוכו רימון עשן במהלך הקרנת סרט הלהט"ב הצרפתי, "Summer Nights", שהוצג במסגרת פסטיבל מולודיסט. לא דווח על נפגעים. המשטרה עצרה שני חשודים, אחד מהם אמר כי הכוונה לא הייתה לשרוף את הבניין, אלא "להפגין נגד הקרנת סרטים הכוללים את אנשי קהילת הלהט"ב".
אולכסנדר זינצ'נקו, נציג ארגון הלהט"ב האוקראיני "Our World", הצהיר ב-3 ביוני 2015 כי בוצעו 40 פשעי שנאה נגד אזרחי להט"ב אוקראינים בשנת 2014 וכי 10 פשעים מסוג זה כבר התרחשו בשנת 2015.
ויטאלה דה בולניה
טירקהיים
מחנה הלוויין קאופרינג השישי - טירקהיים היה הגדול מ-169 מחנות הלוויין של מחנה הריכוז הנאצי דכאו ליד העיירה טירקהיים שבגרמניה. המחנה היה השישי שנבנה מבין אחד עשר המחנות סביב קאופרינג ולנדסברג וסיפק עובדי כפייה לייצור תחמושת גרמנית בשלביה האחרונים של מלחמת העולם השנייה. מאוקטובר 1944 נכלאו במחנה 2,500 גברים שעבדו בעבודות פינוי ובעבודת כפייה בשביל החברות מסרשמיט ולאונרד מול. מינואר 1945 נכלאו במקום עוד 1000 נשים, שעבדו בחפירת תעלות, בבניית מגורים, ובפינוי וניקיון. המחנה כלל עשרים וחמישה צריפי מגורים לאסירים ועוד שישה לאסירות. חלק מאסירי המחנה הובלו ברכבת לבניית בונקרים. המחנה שימש גם כמקלט לשאר עובדי המחנות האחרים באזור. עם זאת, למרות היותו מקלט, נותרו מהמחנה רק שרידים (אנדרטה מס' D-7-7929-0109).
בניית המחנה.
מחנה הריכוז נבנה בחיפזון באוקטובר 1944 כמה מאות מטרים צפונית לתחנת הרכבת טירקהיים, הרחק מהכפר, באזור מיוער. ראשוני האסירים הועברו אליו כבר באוקטובר 1944.
המחנה כלל בעיקר צריפים ובקתות עפר. מדרום למחנה נבנו בתים מסודרים עבור אנשי ארגון טודט.
במהלך פעילותו שוכנו במחנה הריכוז כמה אלפי אסירים יהודים, שרובם הובאו לטירקהיים ממחנה הריכוז דכאו וממחנות הלוויין שלו. מספר רב של יהודים הונגרים הובאו ישירות מבודפשט לטירקהיים. ב-2 באפריל 1945, על רקע הידיעות על כוחות בעלות הברית המתקדמים, פונו רוב האסירים. בתחילה, שיירה של כ-1,200 אסירים (לפי מקורות אחרים יותר מ-2,000 אסירים) הייתה אמורה לצעוד לדכאו, אך בגלל הצפיפות בדכאו, השיירה הופנתה לרובע אלאך שבמינכן דרך לנדסברג, ווינדך ופסינג. ב-27 באפריל 1945 שוחרר המחנה על ידי חיילים אמריקאים. באותה שעה שהו עדיין במחנה כ-500 אסירים.
לאחר המלחמה.
בחורף 1945, הורה הממשל הצבאי האמריקני על הקמת בתי קברות באזורים בהם שכנו מחנות הלוויין לשם הנצחת האסירים ועובדי הכפייה אשר נספו בהם. בדרך כלל הוצבו אתרים אלו על קברי האחים שנוצרו בשלב האחרון של פעולות המחנה.
בבית הקברות בטירקהיים נקברו מחדש כ-80 גופות שקודם לכן נקברו בסמוך לאתר המחנה. גופות אלו התגלו על ידי חיילי ארצות הברית ביער, לאחר השחרור. שמות הקורבנות אינם ידועים מלבד ארבעה אסירים הקבורים בקברים בודדים, שמתו רק לאחר השחרור.
תחזוקת בית הקברות.
משנת 1947 הייתה הקהילה המקומית אחראית לתחזוקת בית הקברות של מחנה הריכוז, המימון לתחזוקה שולם על ידי מדינת בוואריה, ומשנת 1949 על ידי משרד הפיצויים של בוואריה.
התחזוקה החלה לבסוף בשנת 1950 בהנהלת פיליפ אורבך עם תיעוד של כל בתי הקברות של מחנות הריכוז בבוואריה והשלמת תכנון בית הקברות.
תכנון בית הקברות של טירקהיים שנעשה על ידי האדריכל יוזף רוף ממינדלהיים כלל בימת-זיכרון עגולה דמוית מאוזוליאום עם כיפה עטופת יריעת-נחושת ומגן-דוד בקודקודה. בתוך הבמה נכלל מזבח עם חנוכייה. מאוחר יותר גם זיגגו את החלונות.
לאחר שאורבך חלה ב-1951 ועזב את המשרה, השתנה הטיפול בבתי הקברות ובאנדרטאות מחנות הריכוז. העיבוד והתיעוד הופסקו והאחריות נמסרה למנהל הבווארי לשימור תרבות וטבע.
המנהל שמר ותחזק את בתי הקברות, אך לא המשיך בבניית מצבות הזיכרון. כתוצאה מכך, ירד במהירות העניין בשימור זיכרון המחנה מצד הקהילה המקומית.
תיעוד תולדות המחנה.
רק מתחילת שנות ה-70 וה-80 יזמו מעטים, כולל אסירים לשעבר, תוכניות לתיעוד תולדות המחנה ולשימור חלק מהשרידים שעדיין היו קיימים. אנטון פוסט שהיה אז מורה בבית ספר תיכון תרם מאמצים ותרומות חשובות בשימור ההיסטורי של מחנות הלווין סביב קאופרינג ולנדסברג. בעקבות כך, משנת 1975 נהיה פוסט מעורב באופן אינטנסיבי בתיעוד תולדות מחנות אלו ומהם - טירקהיים.
אסיר ידוע במחנה היה ויקטור פראנקל, שהועבר ממחנה הלוויין קאופרינג השלישי לטירקהיים במרץ 1945. והיה זה פוסט אשר הזמין את ויקטור פראנקל לבקר במחנה. פראנקל נענה בחיוב וביקר באתר ההנצחה של מחנה הלוויין מספר פעמים משנת 1984 ואילך. באחת הפעמים אף היה שותף להנחת אבן פינה לאנדרטת הזיכרון לקורבנות. הרחוב שבו ממוקמת האנדרטה לקורבנות טירקהיים נקרא כיום על שמו.
מיקומו של המחנה לשעבר נמצא עתה בין שטח בינוי לשכונת דירות והוא עוצב מחדש לחלוטין. כיום אין שרידים או רמזים גלויים באתר לאשר התרחש בו.
הנצחת המחנה וקורבנותיו.
בית הקברות של מחנה הריכוז טירקהיים נמצא מעט צפונית לתחנת הרכבת. בית הקברות אורגן מחדש בשנים 1977–78 ובשנת 1979 אף הוקף בגדר למען שמירת האתר.
בשנת 1985, הקימו תלמידי הגימנסיה על שם יוזף ברנהארט בטירקהיים, בשיתוף עם סדנת סיתות מקומית אבן זיכרון בחזית בית הקברות.
בשנת 1997 הוצב לוח מידע המספק מידע על אתר ההנצחה בשוק בטירקהיים.
משנת 2013, כל בתי הקברות של מחנות הריכוז נתונים לפיקוח של קרן ההנצחה הבווארית. המשרד הממלכתי של בוואריה לשימור אנדרטאות מפרט את בית הקברות הזה אתר בית הקברות מפורסם תחת השם "Hartteile" ברשימות אתרי ההנצחה של המשרד הממלכתי של בוואריה לשימור אנדרטאות.
פאנו אאלטיו
פאנו אלטיו
ננסי מרצ'נד
ברמר
רוברט לוקאס (מושל אוהיו)
רוברט לוקאס (באנגלית: Robert Lucas; ) היה מושל אוהיו ה-12, שכיהן בתפקיד בשנים 1832–1836. הוא גם כיהן כמושל הראשון של טריטוריית איווה בשנים 1838–1841.
ראשית חייו.
רוברט לוקאס נולד בבקלנבורג, וירג'יניה (כיום שפרדסטאון, וירג'יניה המערבית). הוא היה בנם של ויליאם לוקאס ושל סוזאנה ברנס. לוקאס הגיע ממשפחה של קווייקרים ששורשיה מגיעים ל-1679 בפנסילבניה, אם כי זמן לא רב לפני לידתו עברה המשפחה לווירג'יניה.
בבעלותו של אביו של לוקאס, ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית, היו עבדים ושטחי אדמה נרחבים. על פי סיפור שנפוץ במשפחה, דודו של רוברט לוקאס, ג'וזף ברנס, בנה ספינה מונעת בקיטור, זמן רב לפני המצאתו של רוברט פולטון. חינוכו המוקדם של רוברט לוקאס כלל לימודים במתמטיקה ובמדידות, כישורים שיוכחו כמועילים לו בעיסוקיו בבגרותו.
בגיל 19 בערך, עבר לוקאס לעמק סקיוטו שבטריטוריה הצפון מערבית, כיום בתחומי אוהיו. קדמו לו שם בני משפחה אחרים, כולל שניים מאחיו הגדולים ודודן אחד. אחד האחים ישרת לימים כגנרל, ואילו האח השני והדודן יהיו חברי בית המחוקקים של אוהיו. המשפחה רכשה שטחי אדמה גדולים, ובסופו של דבר נקראה העיירה הסמוכה, לוקאסוויל, על שמם. בזכות כישוריו לגיוס כוחות עבור הצבא במהלך מעשי העוינות שהלכו וגברו בין בריטניה, צרפת וארצות הברית, הוא מונה ב-1807 כקפטן. ב-1808 נבחר לוקאס לראשונה לאספה הכללית של אוהיו כחבר בית הנבחרים המדינתי. ב-1810 הוא נשא לאישה את אליזבת בראון, בתו של בעל הבית שלו. ב-1811 נולדה בתם מינרווה. באמצעות תמרונים פוליטיים מורכבים, קודם לוקאס ב-1810 לדרגת בריגדיר גנרל.
מלחמת 1812 ועליית כוחו.
לוקאס שירת במלחמת 1812 ונודע בשל תושייתו במערכה שהלכה וגבר בכאוטיות שלה. כפי שציין אחד מבני זמנו, "כמרגל הוא היה פורה ואמיץ - כחייל לא היה איש מעליו".
לוקאס משך את תשומת הלב הלאומית במהלך משפטו הצבאי של הגנרל . האל הואשם במחדל של אובדן דטרויט וטריטוריית מישיגן לבריטים ביוני 1812, והיומנים ששמר לוקאס מתקופת המערכה שימשו כעדות להרשעתו של האל.