בבריטניה בתקופה הוויקטוריאנית המוקדמת, תחרה עשויה בקרושה נחשבה הרבה זמן ככתחליף נחות וזול של תחרה רקומה ושל תחרת סלילים, ולכן לא הייתה אהודה על ידי האצולה והעשירים. המלכה ויקטוריה השתדלה לחבב תחרה מצונרת שנוצרה ביד האיכרות האיריות, שנאבקו למצוא פרנסה בזמן רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד, שהמית מאות אלפי אירים באמצע המאה ה-19.
המלכה ויקטוריה החליטה ללמוד לסרוג קרושה, ויצרה שמונה צעיפים אותם העניקה כפרס לחיילים ותיקים שלחמו במלחמת דרום אפריקה. בעקבות פעולתה זו של המלכה הפכו יצירות התחרה האיריות מאוד רצויות בבריטניה. ומכירתן ספקה פרנסת להרבה משפחות .
ב-3 בנובמבר 1885, אושר פטנט מספר 329,739 עבור ' תחרה עשויה במכונה'. על שם הממציא הגרמני א. הנקלס (E. Henkels) שגר בלנגרפלד (Langerfeld) בממלכת פרוסיה באימפריה הגרמנית, הוא הגיש את הפטנט ב-8 באוקטובר 1884. על פי דבריו הוא שיפר את התחרה שארוגה במכונה, עלי ידי הוספת האפשרת להוסיף תחרה בצורת זיגזג.
תחרה הפכה כל כך יקרה שלא זרקו שום פיסה, גם מקטעים קטנים יצרו פריטים לקישוט או אף ללבוש. בהרבה בגדים ממוחזרים אפשר לראות גם קטעי תחרות ישנות. כמו כן תפרו לעיתים קטעים שונים של תחרה למעין מפית שנקראה גם דוגמית והיא שימשה כמפית קישוטית.
לעיתים תחרה שמשה גם למטרות פוליטיות, או להצגת דמויות מכתבי הקודש שסמלו או רמזו משהו על לובש/ת התחרה, או ליצוג השושלת של לובש/ת התחרה. במלחמת העולם הראשונה יצרה עקרת הבית לואיז לינו-פרחאו (Louise Lie'naux-Vergauwe) הבלגית בתחרת סלילים סדרה שלשש יצירות חתרניות שבהן הביעה את דעתה על מוראות הכיבוש הגרמני.
יהודים שעסקו בטקסטיל יצרו גם תחרות.
בשנות ה-1990 התחילו אמני-סיבים ליצור תחרות שחרגו מהנוהג של עשיית תחרות חד-גווניות וסימטריות, הם קראו לכך 'סריגה וקרושה בסגנון חופשי' עיצוב אקראי, שימוש בחוטים שונים בעובי ומרקם. הם יצרו סוג של תחרה אישית חד פעמית.
ברשומות בית המשפט הבריטי "אולד ביילי" (Old Bailey) בין 1676 עד 1913 מופיעים יותר מ-2,000 מקרים של גנבת תחרה, מה שמראה לנו את ערכה הרב של התחרה וגם את הקלות של גנבתה. הגנבים מכרו את התחרה או החליפו אותה במזומנים בבתי עבוט.
תחרה בישראל.
בחוברת "אומנים, מרפאים ועושי נפלאות בגליל", שיצאה בהוצאת אריאל ב-1993 תיאר המחבר מיכאל בן דרור, את אינעם הארון, רוקמת התחרה מריחניה.
בשנת 1994 הוצגה תערוכה "תחרה" במוזיאון למוזיקה ולאתנולוגיה בחיפה. התערוכה משכה קהל רב, כיום המוזיאון נסגר.
בישראל יש היום קבוצת יוצרות תחרה בחורפיש.
צווארוני תחרה.
במאה ה-19 אנשים לא התרחצו יותר מפעם בשבוע והכביסה הייתה עניין מפרך. אי לכך נשים וגם גברים רבים לבשו בגדים חסרי צווארונים, שאליהם תפרו בתפר נסתר ביד, צוארונים וחפתים נפרדים מתחרה, שאותם היו מורידים בקלות מכבסים ושוב תופרים על מפתח הצוואר וקצוות השרוולים. מקדימה היו רוכסים את הצוארון עם סיכה קישוטית. לרוב היו לאשה מספר ערכות של צוארון וחפתים תואמים, כל ערכה סרוגה, מצונרת או עשויה מאריג רקום בדוגמה שונה. כאשר האשה כיבסה ערכה אחת וענדה ערכה שנייה היא חשה שהשמלה נראית שונה.
(שש פלוס) הייתה רצועת שידור ששודרה בערוץ הילדים בשעות הערב בין השנים 1994–2001. במסגרתה שודרו סדרות אמריקאיות לנוער, בהן "אריזה משפחתית", "צער גידול בנות", "נשואים פלוס", "מי הבוס?", "על טעם ועל ריח", "הנסיך המדליק מבל אייר", "קרובים רחוקים מאוד", "אבא חורג, אמא חורגת", "סמוך על צ'ארלס", "הצלצול הגואל", "אבא יש רק שניים", "הכדור חוזר לקופר", "להתבגר ולהתגבר", "משפחת קוסבי" ו"קלריסה מסבירה". רצועת השידור החלה מדי יום בשעה 19:30 בשנותיה הראשונות ונמשכה עד השעה 22:00, אז החלה הרצועה "הצגה שנייה". בהמשך החלה הרצועה בשעה 18:00.
באפריל 2001 בוטלה הרצועה ובמקומה עלתה הרצועה "טלמאניה". עד שנת 2005 שודרו הסדרות ששודרו בעבר בשש פלוס בשעות של אחר הצהריים והערב, ומאוחר יותר שודרו סדרות אנימציה כגון: "חלולים בחלל", "אוגי והמקקים", "בנות הפאוור פאף", "החיים המודרניים של רוקו", "המופע של רן וסטימפי", "המסכה", "אייס ונטורה", "המעבדה של דקסטר", "מפלצות אמיתיות", "ג'וני בראבו", "האקס דקס", "אד, אדד ואדי" ו"אמיץ הכלב הפחדן". לאחר מכן הפסיקו לשדר אותן בערוץ הילדים לחלוטין משנת 2006 וחלקן שודרו בערוצים אחרים. כמו כן שודרו ברצועה זו אנימות רבות שגרמו לשינוי שם הרצועה ל"טלמאנגה" עד הורדתה ב-2009.
כתונת לילה
כְּתֹנֶת לַיְלָה היא שמלה רפוייה המשמשת כביגוד בעת שינה. בעבר הן גברים והן נשים לבשו כתונות לילה, אולם כיום מדובר בפריט לבוש המשמש בעיקר נשים.
כתונות לילה עשויות מבדים רכים: לרוב כותנה אך גם משי, סאטן ובדי ניילון.
יש המעטרים כותנות לילה בתחרה או בחריזה.
לכתונת לילה יכולים להיות שרוולים קצרים או ארוכים. קיימות כתונות במגוון אורכים: כתונת לילה קצרה המגיעה עד הירכיים מכונה "בייבידול" ואילו כותנות ארוכה המגיעה עד כפות הרגלים מכונה לעיתים "נגליג'ה".
פייר-גבריאל בופרדן
פייר גבריאל בּוּפַרְדָן (בצרפתית: Pierre-Gabriel Buffardin; 1690–1768) היה חלילן ומלחין צרפתי מתקופת הבארוק המאוחר. בופרדן נולד בפרובאנס שבצרפת, ובין השנים 1715–1749 ניגן כסולן בחליל בחצר האלקטור של סקסוניה, בדרזדן. עם תלמידיו נמנו, בין השאר, החלילן הווירטואוז הידוע יוהאן יואכים קוונץ וכן אחיו של יוהאן סבסטיאן באך, יוהאן ז'קוב באך, שאותו פגש בקונסטנטינופול.
שתי יצירות שידוע שהוא בעצמו כתב הן סונאטה לחליל, וקונצ'רטו לחליל במי מינור שנכתב בעבור יוהאן יואכים קוונץ. קוונץ העיר עליו "הוא [בופרדן] ניגן רק יצירות מהירות, כי בכך מורי הצטיין".
כיום סבורים שהסוויטה המפורסמת בסי מינור מאת יוהאן סבסטיאן באך נכתבה מחדש על ידי באך לחליל ותזמורת בעבור בופרדן.
פסטיבל הסרטים בוונציה
שש פלוס
שיה לה-בף
שיה לה באף
שיה לה בף
שיה להבף
פינחס גולדשמידט
קווינסי ג'ונס
קווינסי ג'ונס (באנגלית: Quincy Delight Jones, Jr; נולד ב-14 במרץ 1933) הוא מפיק ומעבד מוזיקלי, מלחין פסקולים, מפיק סרטים, מתזמר וחצוצרן אפרו-אמריקאי. ג'ונס היה מחלוצי השילוב בין סגנונות במוזיקה המודרנית, מפופ ועד מוזיקה קלאסית, ממוזיקת נשמה וג'אז עד מוזיקה מאפריקה ומברזיל. הוא היה אחד הראשונים ששילבו את סגנון הראפ במוזיקה הממסדית, וחלוץ השילוב בין ראפ לג'אז. היה מועמד 79 פעמים לפרס המוזיקה החשוב ביותר, פרס גראמי וזכה בו, נכון ל-2007, 27 פעמים, כולל בפרס המיוחד "Grammy Legend Award" שהוא עיטור ייחודי ליוצר בתחום המוזיקה הקלה, שהוענק לו ב-1991. במסגרת עבודתו עם מייקל ג'קסון בשנות השמונים הפיק ועיבד את תקליטו "Thriller", שהוא האלבום הנמכר ביותר בכל הזמנים. ב-1985 הפיק את השיר "We Are the World" וניצח על "סופר גרופ" של אמני ארצות הברית. ג'ונס היה פורץ דרך מבחינת ההכרה בו כיוצר אפרו-אמריקאי, בשנת 1968 היה (יחד עם בוב ראסל, כותב המילים שעמו עבד רבות) לאפרו-אמריקאי הראשון שהיה מועמד לפרס האוסקר עבור "השיר המקורי הטוב ביותר". בשנת 1986 היה האפרו-אמריקאי הראשון שהיה מועמד כמפיק לפרס הסרט הטוב ביותר עבור הסרט "הצבע ארגמן". ג'ונס הוא פעיל זכויות אדם וזכויות ילדים בעולם.
נעוריו.
ג'ונס נולד בשיקגו לשרה פרנסס, מנהלת בית-דירות ופקידה בבנק ולקווינסי דלייט ג'ונס, נגר ושחקן בייסבול מקצועי למחצה. כבר בגיל צעיר החליט להיות מוזיקאי ובחר בחצוצרה. בגיל 10 עבר עם משפחתו למדינת וושינגטון, לעיר ליד סיאטל. הוא למד בקונסרבטוריון במקום עד שזכה למלגת לימודים למכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון (בשמה דאז "שילינגר"). הוא לא סיים את לימודיו כיוון שהוזמן להצטרף כחצוצרן למסע ההופעות של תזמורתו של ליונל המפטון. במהלך מסע ההופעות התגלה כישרונו הרב בעיבוד. לאחר מסע ההופעות התמקם בניו יורק והחל לעבוד כמעבד עצמאי עם מוזיקאים כשרה ווהן, קאונט בייסי, דיוק אלינגטון, ג'ין קרופה וריי צ'ארלס, שהפך לחברו הקרוב.
קריירה מוזיקלית.
שנות החמישים.
ב-1956 הצטרף שוב כחצוצרן ומנהל מוזיקלי למסע הופעותיו של דיזי גילספי במזרח התיכון ובדרום אמריקה. ב-1957 עבר לפריז שם למד אצל נדיה בולאנז'ה ואוליבייה מסייאן והופיע בראש הרכב משלו (The Jones Boys) באולם האולימפיה. הוא גם ערך עם הרכבו מסעי הופעות באירופה וצפון אמריקה. על מסע ההופעות כתבו מבקרי מוזיקה ביקורות נלהבות אך הוא היה כישלון מסחרי שהביא את ג'ונס וחבריו לפשיטת רגל. אז, לדברי ג'ונס בראיון, החל להתעניין בעסקי המוזיקה, כעסק כלכלי.
מנהל חברת התקליטים "מרקורי", ארווינג גרין, הציע לו את משרת מנהל חטיבת החברה בניו יורק והעניק לו הלוואה שסייעה לו להשתקם. ב-1964 קודם ג'ונס לסגן-נשיא החברה.
שנות השישים והשבעים.