ספרו הראשון, קובץ הסיפורים "פעמיים קברו את ברטה", ראה אור בשנת 1998 וזכה בשבחי הביקורות ספרו השני, "התקופה הכחולה", ראה אור בשנת 2003. לצד ביקורות אשר השוו את הרומן לתפסן בשדה השיפון התפרסמו ביקורות אשר האשימו את ניר בשחיטת פרות קדושות ובהטפה לרצח פוליטיקאים. ספרו השלישי, הרומן "עלילות פרומות" ראה אור בשנת 2012.
ספרו הרביעי, החייל האחרון, ראה אור בשנת 2015.
ספר התגין
גן אלנבי (באר שבע)
גן אלנבי הוא גן בעיר העתיקה של באר שבע, השוכן בפינת הרחובות העצמאות והרצל. שטחו של הגן המלבני הוא כשלושה דונם וחצי, ואורך כל אחת מצלעותיו כ-55 מטרים. בחלקו הצפוני רחבה מרוצפת גדולה, המוקפת בדשא ועצים מכל צדדיה, ובמרכזו ניצבת אנדרטה לזכרו של הגנרל אדמונד אלנבי. אחד מהגנים הוותיקים בישראל.
היסטוריה.
התקופה העותמאנית.
הגן היה אחד הגנים הציבוריים הראשונים שניטעו בארץ ישראל, והוא הוקם בשנת 1902, כשנתיים לאחר ייסודה של העיר בידי העות'מאנים. הגן הוקם במרכזה של העיר, בצמוד לבית הסראייה ששכן ממערב לו, ושימש להתכנסויות ולטקסים. בשל כך שלא היה מגודר הלך מצבו והתדרדר בשל רעיית העיזים והגמלים בשטחו, ובגלל מנהגם של הבדואים לקושש בו עצים לבערה. בשנת 1915, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, יזם אחמד ג'מאל פאשה, שליט וילאייט סוריה שכלל גם את ארץ ישראל, תוכנית לייעור המדבר. לשם כך שכר את שירותיהם של חקלאים, רובם יהודים בוגרי מקוה ישראל ותושבי המושבות היהודיות, והורה להם לטפח גנים בכל מקום בו ימצאו מקור מים. החקלאים הסדירו בגן ארבעה שבילים המוליכים אל מרכזו מכל אחת מארבע כניסותיו, טיפחו בו ערוגות והקיפו אותו בגדר. במרכז הגן הוצב עמוד שיש ועליו נחקקו סמל האימפריה העות'מאנית וכתובת המנציחה את ניצחונות הצבא הטורקי על הבריטים בקרב עזה הראשון והשני בחודשים מרץ ואפריל 1917.
ימי המנדט ואחריו.
לאחר כיבוש העיר בקרב באר שבע ב-31 באוקטובר 1917, פיסל הפסל אברהם מלינקוב פרוטומה של הגנרל אלנבי וזו הוצבה בראש עמוד שיש הטורקי. האנדרטה החדשה נחנכה בידי הנציב העליון הרברט סמואל במרץ 1923. בשנת 1938, במהלך המרד הערבי הגדול, הפילו מורדים ערביים את הפרוטומה ממקומה והשחיתו אותה לחלוטין. שרידי הפסל אותרו לאחר תום המרד, אך מצבו לא איפשר להציבו במקומו מחדש. בשנת 1947 הקימו הבריטים מבנה הנצחה רבוע מאבן ירושלמית, ללא פסל דמות, וחרטו עליו את שמו של "אלנבי" באנגלית ובערבית בלבד, וכן את ציון שנות שהותו בארץ ישראל ("1917-1918"). הם עיצבו את הגן מחדש והקיפוהו בחומת אבן שבה קבעו שני שערים בלבד - האחד ברחוב העצמאות והאחר ברחוב הרצל. לימים התגלו חלקים מהאנדרטה המקורית בשימוש משני בבתים בעיר. לאחר קום המדינה הגן שוקם, ובשנת 2006 הוצבה על כן האבן פרוטומה חדשה של אלנבי שהוכנה על ידי הפסל אטיאן מילנר.
בשנת 2015 שופץ ונחנך גן אלנבי שוב, בעלות של מאות אלפי שקלים.
אוניון (אוניית מעפילים)
אוניון הייתה אוניית המעפילים השנייה מאירופה אחרי ולוס א' (קדמה לשתיהן האונייה "כוכב", שהביאה לארץ ישראל 50 מעפילים ממצרים, עוד בינואר 1934, חלק מעליית אף על פי). הגיעה לארץ ישראל ב-28 באוגוסט 1934 ועל סיפונה 117 מעפילים.
אוניית מעפילים.
שלושה מראשי התנועה הרוויזיוניסטית בפולין, וודובינסקי, שסקין וקוטקא, נפגשו בדאנציג עם יהודי בשם צבי הרמן סגל, שהיה באותה תקופה נציג חברת ספנות גדולה באותה עיר. הם סיכמו אתו שיחכור עבורם אונייה מתאימה להעפלה לארץ ישראל והוא אכן חכר אוניית משא יוונית בשם Ionion (יוונית: Ιόνιο). האונייה הפליגה מנמל פיראוס שביוון באוגוסט 1934, ועליה 67 מעפילים. כאשר עגנה בכרתים עלו על סיפונה 50 מעפילים נוספים מהאונייה "קפולו". היא הגיעה לחוף תל אביב, מול "מגרשי התערוכה" ב-28 באוגוסט. 100 מהמעפילים הצליחו לרדת ממנה בזמן ולהתפזר בעיר, אך 17 מעפילים, יחד עם צוות הספינה נתפסו וגורשו ליוון.
בעקבות הגעת אונייה זו פרסם נתן אלתרמן את שירו "היינו כחולמים", המתאר את הורדת המעפילים לחוף.
מגדל המים (באר שבע)
מגדל המים בעיר העתיקה בבאר שבע, ניצב ברחוב הרמב"ם 54, כ-250 מטרים דרומית-מזרחית לתחנת הרכבת הטורקית בעיר. הוא נבנה בשנת 1915, במקביל להקמת תחנת הרכבת, ומיכלי המים הגליליים שניצבו בו בעבר, סיפקו את צורכיהם של קטרי הקיטור שפקדו את התחנה עד סגירתה ב-1927.
את מגדל המים תכנן היינריך אוגוסט מייסנר, מהנדס ומומחה בבניית מסילות רכבת ממוצא גרמני. המבנה עשוי אבן, הוא אליפטי בצורתו ומתנשא לגובה של שתי קומות. בקומתו הראשונה שכנו המשאבות, ובשנייה נצבו דוודי המים שהזדקרו מעל המבנה. המים למגדל הוזרמו ממי באר בעיר. המגדל הוקם במקום בו הסתעפה מהמסילה הטורקית לדרום, מסילה צדדית שהובילה לעבר דפו ומספר מחסני צבא. המיקום אפשר למלא במים את קטרי הרכבות שנסעו צפונה לעבר מרכזה של ארץ ישראל ודרומה לכיוון חצי האי סיני.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הפציצו מטוסי חיל האוויר הבריטי את מגדל המים מספר פעמים, אך לא הסבו לו נזק, והוא המשיך ושימש לייעודו המקורי לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים. לאחר שהתחנה נסגרה ב-1927, שימש המבנה את התחנה הווטרינרית הסמוכה לו ומספר צרכנים נוספים, ועם הקמת באר שבע העברית סיפק את צריכת המים של העיר כולה. לאחר שנבנתה בריכת מים חדשה בשכונה א' בשנת 1950, ננטשה המערכת הישנה והמגדל יצא מכלל שימוש. כיום ניצב המגדל בלב שכונת מגורים ולצידו הוכשר גן שעשועים.
בריגדת ארהארדט
בריגדת ארהארדט (בגרמנית: Marinebrigade Ehrhardt, מילולית בריגדת-הצי ארהארדט) הייתה בריגדת פרייקור בכוח של כ-6,000 חיילים בפיקודו של סרן (Korvettenkapitän) הרמן ארהארדט שהתקיימה מסיום מלחמת העולם הראשונה ועד דיכוי הפוטש של קאפ במרץ 1920.
היסטוריה.
מיד עם תום מלחמת העולם הראשונה בתבוסה גרמנית נטלו פועלי נמל בצפון גרמניה חלק בהפיכה הקומוניסטית הכושלת בראשות קרל ליבקנכט שנקראה "מרד הספרטקיסטים". חיילי הצי, שהיו מוותיקי המלחמה ומובטלים, גויסו לדכא את המרד ולהשתלט מחדש על הנמלים המורדים, משימה שהסתיימה בראשית 1919. הלחימה גיבשה קבוצה של כ-6,000 חיילי צי נלהבים ולאומנים מבסיס הצי בקיל תחת פיקודו הכריזמטי של הרמן ארהארדט, שנקראה מאז "בריגדת ארהארדט". הבריגדה נטלה לה כסמל את צלב הקרס.
באביב 1919 נשלחה הבריגדה לדכא את הרפובליקה הסובייטית הבווארית תוך שפיכות דמים וקרבות רחוב מרים.
לאחר חתימת חוזה ורסאי ב-28 ביוני 1919, היה דינה של הבריגדה להתפרק כחלק מפירוק המסגרות הלוחמות הגרמניות בהתאם להסכם הכניעה. במרץ 1920 התקבלה פקודת נשיא רפובליקת ויימאר, פרידריך אברט ושר ההגנה שלה גוסטב נוסקה לפירוק היחידה. אנשיה פנו לבן בריתם הגנרל ולטר פון ליטוויץ, מפקד הרייכסווהר בברלין. הוא פנה לשר ההגנה ולנשיא הרפובליקה על מנת שיעצרו את הפירוק אך נענה בשלילה. לנוכח הפירוק של המיליציות ניתן האות לניסיון ההפיכה. בריגדת ארהארדט העמידה בראש ניסיון ההפיכה את ד"ר וולפגנג קאפ, מנהיג לאומני בולט ממזרח פרוסיה אשר תכנן להשתלט על השלטון בחודשים שקדמו לפוטש, והחלה לצעוד לעבר ברלין. בבוקר ה-13 במרץ השתלטו כוחות אלה בשילוב עם כוחות רייכסווהר בפיקודו של ליטוויץ על הבירה ללא התנגדות ממשית.
שר ההגנה נוסקה פנה למפקדי הצבא כדי שידכאו את המרד, אך אלה סירבו לעשות כן, באמרם ש"רייכסווהר לא יורה על רייכסווהר". בלית ברירה נמלטה הממשלה לדרזדן ולאחר מכן לשטוטגרט. ב-10 בבוקר הכריז קאפ שממשלתם של הקנצלר גוסטב באואר והנשיא אברט חדלה להתקיים, ושהוא מכהן כקאנצלר בפועל.
כשם שהשתמשו שנה קודם לכן בכוחות הימין כנגד השמאל, כן פנו עתה אברט, באואר ונוסקה לכוחות השמאל לעזרה כנגד הימין. השלושה פרסמו מיד קריאה לעם לפתוח בשביתה כללית על מנת להציל את הרפובליקה ולמנוע את חזרתו של וילהלם השני לקיסרות. ההיענות לקריאתם הייתה מלאה והשביתה שפרצה שיתקה את המשק כולו, פרט למזרח פרוסיה. כמעט כל חלקי המדינה התייצבו מאחורי אברט. גם ברלין שותקה על ידי השובתים ומהר מאוד התברר שמשטרו של קאפ לא יוכל להתקיים נוכח התגובה הפופולרית הזו. ב-17 במרץ התפטר קאפ מתפקידו בתואנה שהשיג את מטרותיו כאשר הכריזה הממשלה הגולה על עריכת בחירות כלליות. אולם ברור היה לכל כי השביתה היא שהביאה להתפטרותו ולכישלון הפוטש. למחרת שבה הממשלה לברלין וקאפ נמלט לשוודיה.
בעודם עוזבים את ברלין ב-18 במרץ, נתקלו כוחות הצבא הנסוגים בהמון רב המלווה אותם בקריאות בוז ולועג לכישלונם. הכוחות האחרונים שיצאו משער ברנדנבורג היו אנשי בריגדת ארהארדט, למשמע קולות צחוק ולעג של ילדים הסתובבו מספר חיילים אל הקהל וירו אל עבר האזרחים. היריות גרמו למהומה רבה, לפציעות ולאבדות בנפש.
ארהארדט נמלט מגרמניה אך שב אליה ב-1923, רוב חיילי הבריגדה שפורקה המשיכו בחייהם כרגיל ולימים השתלבו רבים מהם (אך לא ארהארדט עצמו) במפלגה הנאצית. באוגוסט 1933 שולבו ותיקי היחידה וחיילים נוספים כחטיבה באס אס עם מדים וסמלים מובחנים, אך עד מהרה פורקה המסגרת הנפרדת והחיילים שולבו באס אס ללא סימון מיוחד.
הרמן ארהארדט
הרמן ארהארדט (בגרמנית: Hermann Ehrhardt; 29 בנובמבר 1881 – 27 בספטמבר 1971) היה מפקד גרמני בצי הקיסרי הגרמני בדרגת סרן (Korvettenkapitän) במהלך מלחמת העולם הראשונה ומפקד בריגדת ארהארדט של הפרייקור, לאחר המלחמה.
ביוגרפיה.