הבית הלבן של הקונפדרציה (באנגלית: White House of the Confederacy) הוא מבנה היסטורי השוכן בשכונת קורט אנד שבריצ'מונד, וירג'יניה. הבית נבנה ב-1818, והוא היה המעון הרשמי הראשי של הנשיא היחידי של קונפדרציית המדינות של אמריקה, ג'פרסון דייוויס, מאוגוסט 1861 ועד אפריל 1865. הבית נחשב כמקבילה של הקונפדרציה לבית הלבן בוושינגטון הבירה.
הבית הלבן של הקונפדרציה היה בבעלות "אגודת הזיכרון הספרותית של הקונפדרציה" בשנים 1894–2014, ולאחר מכן מוזיאון הקונפדרציה התמזג עם מרכז מלחמת האזרחים האמריקנית. הישות המאוחדת היא כיום "מוזיאון מלחמת האזרחים האמריקנית". המוזיאון הפועל במבנה ידוע כבית הלבן של הקונפדרציה. ב-1960 הוא הוכר כאתר היסטורי לאומי.
היסטוריה.
במונטגומרי, אלבמה, היה המעון הרשמי הראשון של נשיא הקונפדרציה ומשפחתו. הבית הלבן השני הוא מבנה מחופה בטיח אפור בסגנון האדריכלות הנאו-קלאסית שנבנה ב-1818 על ידי ג'ון ברוקנברו, שהיה נשיא הבנק של וירג'יניה, ותוכנן על ידי רוברט מילס. בין השכנים שהתגוררו בקרבת הבית היו נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון מרשל, פרקליט ההגנה של ארון בר, עורך הדין ג'ון ויקהאם, והסנאטור בנג'מין ו. לי.
ב-1844 נמכר הבית על ידי משפחת ברוקנברו ועבר בירושה בין משפחות אמידות במהלך התקופה שלפני מלחמת האזרחים, כולל חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ולימים מזכיר המלחמה של הקונפדרציה, ג'יימס סדון. ערב המלחמה רכש את הבית לואיס דבני קרנשו והוסיף לו קומה שלישית. הוא מכר אותו לעיריית ריצ'מונד, שהשכירה אותו לממשלת הקונפדרציה כמעון רשמי.
מגורי משפחת דייוויס.
ג'פרסון דייוויס, רעייתו ורינה, וילדיהם עברו להתגורר בבית באוגוסט 1861, והתגוררו בו עד לתום המלחמה. דייוויס סבל מהתקפים חוזרים של מלריה, כאב עצבי מן העצב המשולש (Trigeminal neuralgia), קטרקט בעינו השמאלית, פציעות ממלחמת ארצות הברית-מקסיקו שמהם לא החלים, ומנדודי שינה. בשל כך פעלה בקומה השנייה של הבית לשכתו של דייוויס. היה זה נוהג לא מקובל אז - האגף המערבי של הבית הלבן לא הוסף עד לתקופת נשיאותו של תאודור רוזוולט. מזכירו האישי של דייוויס, קולונל ברטון הריסון, התגורר אף הוא בבית.
משפחת דייוויס הייתה משפחה צעירה יחסית בעת שעברה להתגורר בבית. עם כניסתם לבית, נמנו עליהם דייוויס, רעייתו ורינה, בתם בת השש מרגרט, בנם בן הארבע ג'פרסון הבן, ובנם בן השנתיים ג'וזף. שני ילדי המשפחה הצעירים, ויליאם וורינה אנה ("ויני"), נולדו בבית הלבן ב-1861 וב-1864, בהתאמה. בין חבריהם למשחק של הילדים היו ג'ורג' סמית' פטון, שלימים היה ראש עיריית סן מרינו שבקליפורניה, אביו היה מפקד רגימנט הרגלים ה-22 של וירג'יניה, ובנו, ג'ורג' פטון, פיקד על הארמייה השלישית במלחמת העולם השנייה. ג'וזף דייוויס נפטר באביב 1864, לאחר שנפל מעבר למעקה המרפסת המזרחית של הבית מגובה של 4.5 מטרים. אמו של דייוויס ואחותו היו אורחות קבועות בבית.
הבית ננטש במהלך הפינוי של ריצ'מונד ב-2 באפריל 1865. תוך 12 שעות השתלטו עליו חיילי הגיס ה-18 בפיקודו של מייג'ור גנרל גודפרי וייצל, מבלי שנגרם לו נזק. נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן, ששהה בסיטי פוינט (כיום הופוול, וירג'יניה) הסמוכה, הפליג במעלה נהר ג'יימס כדי לסייר בעיר הכבושה, וביקר במעון לשעבר של דייוויס במשך כשלוש שעות, אם כי סיורו התקיים רק בקומה הראשונה, שכן הוא חש שיהיה זה בלתי ראוי להיכנס לקומה השנייה ששימשה למגורי משפחת דייוויס. אדמירל דייוויד דיקסון פורטר התלווה לנשיא לינקולן במהלך הביקור בבית, והם קיימו בבית מספר פגישות עם פקידי ממשל מקומיים, ביניהם בריגדיר גנרל ג'וזף רייד אנדרסון.
לאחר המלחמה.
במהלך תקופת השיקום שימש הבית הלבן של הקונפדרציה כמטה המחוז הצבאי הראשון, שתחת אחריותו הייתה וירג'יניה, ובפרקי זמן מסוימים הוא שימש כמעונו של המפקד של מחלקת וירג'יניה. בין אלו ששירתו שם היו המייג'ור גנרלים אדוארד אורד, אלפרד טרי, הנרי האלק ואדוארד קנבי. באוקטובר 1870, כאשר הסתיימה תקופת השיקום בווירג'יניה, קיבלה עיריית ריצ'מונד בחזרה את הבעלות על הבית, ושיכנה בו את בית הספר המרכזי של העיר, אחד מבתי הספר הציבוריים הראשונים בריצ'מונד שלאחר המלחמה.
ב-1890, כאשר הודיעה העירייה על כוונותיה להרוס את הבית כדי לפנות מקום לבניין מודרני יותר לבית הספר, הוקמה אגודת הזיכרון הספרותית של הקונפדרציה, מתוך כוונה להציל את הבית הלבן מהריסה.
מוזיאון הקונפדרציה.
אגודת הזיכרון הספרותית של הקונפדרציה גייסה כספים כדי לפתוח במקום מוזיאון ורכשה את הנכס מהעירייה. המקום נפתח לציבור ב-1896 והבית היה למשכנו של מוזיאון הקונפדרציה במשך שמונה עשורים. השם "הבית הלבן של הקונפדרציה" החל להיות בשימוש נפוץ. ב-1960 נרשם הבית במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, וב-1966 הוא הוכר כאתר היסטורי לאומי. ב-1969 הוא הוכנס למרשם המקומות ההיסטוריים של מדינת וירג'יניה. ב-1976, כאשר הושלמה בנייתו של הבניין החדש של מוזיאון הקונפדרציה, האוספים והמוצגים שבבית הלבן הועברו למבנה החדש.
שימור המבנה ופתיחתו מחדש לציבור.
בשנים 1976–1988 הוביל המוזיאון פעולת שימור רחבה של הבית, שבסופו של דבר השיבה לחלקו החיצוני ולשתי הקומות הראשונות שלו את חזותם מתקופת המלחמה. במהלך מלאכת השימור הושם דגש על פרטים ועל השלמת הריהוט מהתקופה במלואו. הבית נפתח לביקורי הציבור ביוני 1988.
מארב (זואולוגיה)
ראש ההגנה (לוקסמבורג)
ראש ההגנה (בצרפתית: Chef d’État-major de l'Armée) הוא מפקד הכוחות המזוינים של לוקסמבורג. הוא ממונה בידי שר ההגנה ומאושר בידי דוכס הגדול. באופן רשמי ראש ההגנה כפוף לדוכס הגדול המוגדר כמפקד העליון של הצבא, אולם בפועל מציית לממשלה האזרחית.
התפקיד נוסד ב-15 ביולי 1967. בתחילה היה ראש ההגנה קצין בדרגת קולונל, אולם מאז 2008 מוענקת לראש ההגנה דרגת גנרל. ראש ההגנה הוא הקצין היחיד בצבא לוקסמבורג המחזיק בדרגה זו, אשר בפועל שוות ערך לדרגת בריגדיר בשאר הצבאות.
תקיפת טיגריס
תקיפת טיגריס היא תקיפת אנשים הנגרמת בידי טיגריסים לאורך דרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה במספר אזורים. בעבר שכיחות התקיפות הייתה גבוהה בהרבה מכיום ועדיין ישנם טיגריסים התוקפים אנשים דרך קבע.
תקיפות הטיגריסים היא הגבוהה ביותר מבין החתולים הגדולים והערכות מצביעות על מעל 373,000 הרוגים מתקיפות טיגריסים בין 1800 עד 2009 בהודו, נפאל ודרום מזרח אסיה), כשבכל שנה מתו 1,800 אנשים
כיום המספרים נמוכים בהרבה כתוצאה הן מהגנה טובה יותר והן מנדירות הטיגריסים המצויים בסכנת הכחדה. ואולם התרחבות עירונית לתוך היערות בהודו גורמים לעלייה כשתקיפות נוספות קורות בשביה. לפי הערכות טיגריסים הורגים לרוב בין 40 ל-50 אנשים בשנה בסביבות הודו.
סיבות לתקיפה.
הטיגריסים תוקפים ממספר סיבות. לעיתים טיגריסית עם גוריה מגוננת עליהם מיריבים ותתקוף להגנה וכך טיגריסים לחוצים או מופתעים (למשל כשמתעוררים משינה) יתקפו. בכמה מקרים טיגריסים תקפו אנשים שהתקרבו לטריטוריה שלהם ובמקרה אחד נקבה עם גורים הרגה שמונה אנשים שחדרו לשטחה ללא אכילתם. הטיגריסים גם צדים מתוך הרגל אינסטינקטיבי כלפי אדם שבורח או אף כלפי רוכב אופניים המזכיר את טרפם. במקרה אחד דוור הודי שרכב על אופניים נרדף בידי טיגריסים לאחר שנים של עבודה רגלית ללא תקיפות כלל. תקיפות נוספות מתרחשות בשביה ככל הנראה מלחץ או מנקמה של הטיגריס במאלפיו. בתקריות אחרות טיגריסים ניסו לצוד חיות בית והרגו חקלאים ששמרו על החיות או שהפתיעו אותם.
עם זאת תקריות רבות נגרמו בידי טיגריסים אוכלי אדם הרואים באדם טרף. ואולם מחקרים מראים שמרבית הטיגריסים יתרחקו מאנשים ולא ינסו לצוד אותם ויעדיפו לצוד פרסתנים או קופים וטרף דומה. בדיקה של מספר טיגריסים שנורו לאחר שטרפו אנשים הראתה שחלקם במצב חולה ובעלי שיניים שבורות או נכויות ופציעות המקשות עליהם לצוד בהצלחה טרף זריז או חזק. הדבר מושך אותם לצוד אנשים שהם חלשים יותר, איטיים יותר ופחות עירניים. מאחר שהטיגריס הוא טורף-על היכול להוריד תאו ההריגה מצליחה לעיתים קרובות כשלעיתים הקורבן אף לא יודע על התקיפה. לאחר שטיגריס מצליח להרוג אדם הוא יעדיף אותו על טרף אחר קשה יותר לציד. ואולם טיגריסים חוששים מפעולות נקמה כך שהם יצודו רק כמוצא אחרון לאחר שהם נכשלים בציד של טרף אחר, למשל כשהם נפגעים ממחלה או מזקנה.
שכיחות ומיקום.
ציד של טיגריסים היה ידוע כבר בעת העתיקה אך לאחר הגעת הבריטים להודו, אשר חצבו כבישים לעומק היערות והקימו כפרים חדשים בקרבת הטיגריסים התקיפות החלו להעלות בהדרגה, אף שהבריטים העסיקו ציידים מומחים לטורפי אדם שכונו בהינדית: 'shikaar'. לרוב טיגריסים מחפשים ציד תוך מעקב אחריו ובחירת מארב מוסתר והם יודעים לבחור מטרה לא חמושה חסרת הגנה. התקיפות נגרמות לרוב לאנשים ההולכים לבדם בשולי הכפר או ביער כשרק לעיתים רחוקות הטיגריסים ייכנסו גם לכפרים מבודדים. עם זאת קרו כבר תקיפות גם בכפרים מיושבים. בנוסף מספר תקריות התרחשו במהלך מלחמות כמו מלחמת וייטנאם או מלחמת העולם השנייה בה טיגריסים שאכלו גופות חיילים המשיכו לצוד חיילים נוספים.
לרוב התקיפות מטיגריסים מתרחשות לאנשים הפונים נגדם או מתכופפים ולא מודעים להם אך יימנעו מתקיפה חזיתית. עם זאת קרו גם תקיפות חזיתיות ואף תקיפות של מאהוטים שרכבו על פילים ובכמה תקריות הם אף הרגו את המאהוט על גב הפיל. תקריות פחות שכיחות קרו על עצים נמוכים, בתוך המים ואף דייגים מעבר לחופים הותקפו בסירותיהם.
הגנות.