כריסטי גם כתבה סיפור קצר המבוסס על אותו תסכית משנת 1947, אך בקשה שלא לפרסם את הסיפור בממלכה המאוחדת עד שההצגה תרד מהבמות, וזה עדיין לא קרה. הסיפור פורסם בשנת 1950 בארצות הברית בספר בשם "שלושה עכברים עיוורים וסיפורים אחרים" (Three Blind Mice and Other Stories).
בעת שכתבה את המחזה, העניקה כריסטי את הזכויות עליו לידי הנכד שלה מתיו פריצ'רד (Mathew Prichard) כמתנה ליום הולדתו. כריסטי התנתה שההצגה לא תוצג מחוץ ללונדון, ביותר מאשר גרסה אחת בכל שנה, ואסרה להפוך את המחזה לסרט קולנוע, לפני שיחלפו שישה חודשים מסיום הרצת ההצגה בווסט אנד.
כריסטי נאלצה לשנות את שם ההצגה, מכיוון שלפני מלחמת העולם השנייה הועלתה הצגה אחרת בווסט אנד בשם זהה "שלושה עכברים עיוורים". הרעיון לקרוא למחזה "מלכודת העכברים" הגיע מאנטוני היקס (Anthony Hicks) - בנה המאומץ של כריסטי. השם בהשראת המחזה המלט מאת ויליאם שייקספיר, שם שואל המלך קלאודיוס את המלט לשם המחזה שהוצג בחלקו לפני הנוכחים, והמלט עונה במטפורה "מלכודת העכברים".
הצגות בתיאטרון.
הבמאי המקורי היה פיטר קוטס (Peter Cotes). הצגת הבכורה נערכה ב-6 באוקטובר 1952 בנוטינגהאם, ומשם נדדה ההצגה לאוקספורד, מנצ'סטר, ליברפול, ניוקאסל, לידס וברמינגהאם. הצגה ראשונה בלונדון נערכה ב-25 בנובמבר 1952 באולם New Ambassadors Theatre בווסט אנד, שם המשיכה ברציפות עד 23 במרץ 1974. כעבור יומיים, ב-25 במרץ חודשה ההצגה באולם הסמוך "תיאטרון סנט מרטין" (St Martin's Theatre) - שם ממשיכה להיות מוצגת עד היום, ובכל ערב שוברת שיא עולם חדש, זו , וכבר יותר מ-24,000 הצגות. הבמאי כיום ומזה שנים רבות הוא דייוויד טרנר (David Turner).
לאורך השנים התחלפו השחקנים פעמים רבות. רוב ההחלפות מתבצעות בכל שנה לאחר 25 בנובמבר "יום ההולדת" של ההצגה. ב-50 השנים הראשונות, עד שנת 2002, נמנו 350 שחקנים שונים ששיחקו לאורך השנים בהצגה. שחקן אחד ש"משתתף" בהצגה בקביעות עד ימינו אלו הוא דריק גאילר (Deryck Guyler; 1914 - 1999), שקולו המוקלט נשמע מקריא את החדשות ברדיו במהלך ההצגה.
אירועים ראויים לציון:
הצלחת המחזה מלכודת העכברים לאורך שנים, היא בין היתר בזכות הפופולריות הרבה בקרב תיירים מכל העולם, בעיקר תיירים מארצות הברית ומאוסטרליה - מדינות בהן המחזה לא הועלה מעולם.
ההצגה הועלתה בטורונטו שבקנדה ב-19 באוגוסט 1977, למשך 26 שנים ברציפות ומעל 9,000 הצגות עד 18 בינואר 2004 - שיא קנדי.
עלילה.
לפני עליית המסך, נשמע קול של ירייה.
העלילה עוקבת אחרי זוג צעיר, מולי וג'יילס ראלסטון, שפותחים בית מלון חדש באזור כפרי באנגליה, ובעת ההכנות שומעים ברדיו על רצח בלונדון של אישה בשם מורין ליון (Maureen Lyon).
ארבעה אורחים מגיעים אל המלון, ואז מתחילה סופת שלג כבדה שמונעת כל תנועה באזור. בעלת המלון מקבלת שיחת טלפון מהמשטרה, בה מודיעים לה ששוטר יגיע אל המלון, ואז גם קו הטלפון מתנתק. מצטרף אורח חמישי, שנתקע עם רכבו בשלג.
למלון מגיע בסקי הבלש סמל טרוטר (Trotter) מהמשטרה. טרוטר מודיע לנוכחים שהרוצח הנמלט של מורין ליון הותיר בזירת הרצח פנקס, ועל פיו הוא מתכוון להגיע לאותו מלון. באותו פנקס נמצא גם הביטוי "שלושה עכברים עיוורים". טרוטר חושש שהרוצח כבר נמצא במלון.
הבלש מגלה לנוכחים כי שם משפחתה המקורי של הנרצחת מאורין ליון היה סטנינג (Stanning), אך היא שינתה את שמה על מנת לשמור על אלמוניותה, לאחר שהייתה בכלא, יחד עם בעלה (שנפטר בינתיים). בני הזוג סטנינג ניהלו משפחת אומנה, והורשעו בהתעללות בשלושה אחים שהיו תחת חסותם. אחד הילדים אף נפטר, ונותרו אח ואחות, שגדלו מאז.
החשד ברצח נופל בכל פעם על אחד מהנוכחים. הן האורחים במלון, והן בעלי המלון - כל אחד בתורו נחשד ברצח.
אחת האורחות במלון, גברת בויל, נמצאת ללא רוח חיים, לאחר שנרצחה בחנק, ואז סמל טרוטר מתכנן להציב מלכודת כדי לתפוס את הרוצח.
הסיום מפתיע, ולכן בסוף לאחר הקידות, השחקנים פונים אל הקהל, בבקשה לשמור את הסיום המפתיע בסוד.
קומו (פירושונים)
יאקות אל-חמאוי
שמעון השני
שמעון השני בן חוניו השני, היה כהן גדול מבית חוניו בתקופת בית שני, שחי בשלהי המאה השלישית לפנה"ס ותחילת המאה ה-2 לפנה"ס. יש הרואים בו את "שמעון הצדיק" המוזכר רבות בכתבי חז"ל.
תקופת חייו.
הדעות חלוקות לגבי תקופת כהונתו של שמעון השני.
בקדמוניות היהודים ‪ XII, 4, 10‬כתוב‪:‬‬
"בעת ההיא משל באזיען סילייקוס פהילאפאטאר (סלאוקוס הרביעי) בנו של‬ ‫אנטיוכס הגדול. בימיו מת יוסף בן טוביה אבי הורקנוס ... וגם אחי אמו‬ ‫חניו מת זמן קצר אחריו, ויכהן תחתיו במשרת כהן גדול שמעון‬ ‫בנו, ואחרי מותו הי׳ לכהן גדול חניו בנו.״‬
על פי דברים אלו טוען יצחק אייזיק הלוי ששמעון השני התמנה לכהן גדול רק בתקופת סלאוקוס הרביעי שנתמנה למלך ב-187 לפנה"ס. צבי גרץ לעומת זאת טוען שיוסף בן טוביה מת שנים רבות קודם לכן, זמן קצר אחרי לידתו של תלמי החמישי בשנת 210 לפנה"ס. את עמדתו זאת מבסס גרץ על כך שיוסף בן טוביה מתואר על ידי יוסף בן מתתיהו כזקן מכדי לנסוע לחגיגות הולדת תלמי החמישי, וכי במקום זאת שלח את הורקנוס בנו. בנוסף, אזכור מותו של יוסף בן טוביה מופיע אצל יוסף בן מתתיהו מיד אחרי תיאור השתתפות הורקנוס בן יוסף בחגיגות הולדת תלמי החמישי. בהתאם, קובע גרץ את תחילת כהונתו של שמעון השני ככהן גדול בשנת 208 לפני הספירה.
עמדה שלישית, המתבססת על התיאור בספר מקבים ג' של ביקורו בירושלים של תלמי הרביעי לאחר ניצחונו בקרב רפיח ובקשתו להיכנס לקודש הקודשים. בתיאור זה מופיעה תפילה של הכהן הגדול ששמו הוא שמעון. בהתאם, בעלי עמדה זאת מקדימים את כהונת שמעון הצדיק לפחות אל שנת 217 לפנה"ס, זמן קרב רפיח. בעלי העמדות האחרות טוענים מנגד שספר מקבים אינו ספר היסטורי ולא ניתן לסמוך על דבריו לקביעות היסטוריות.
שמעון השני נפטר לפני המלכתו של אנטיוכוס הרביעי בשנת 175, שכן בנו חוניו השלישי הודח ממשרת הכהן גדול זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון של אנטיוכוס הרביעי. יצחק אייזיק הלוי טוען שחוניו השלישי כהן לפחות מספר שנים לפני שהודח, ועל כן קובע ששמעון השני נפטר מספר שנים לפני 175 לפנה"ס.
פועלו.
ישנם המייחסים לשמעון השני את פרק נ' בספר בן סירא, שהוא שיר הלל לשמעון בן יוחנן הכהן הכולל את המילים:
לטענתם, הדברים מתאימים לשמעון השני, אשר על פי עמדתם לגבי אורך כהונתו, בימיו פרע סקופס, שר צבא תלמי הרביעי, פרעות בתושבי ירושלים, בהם פרץ את חומתה, ואך מתבקש שהכהן הגדול ישקם את העיר. ספר בן סירא מתוארך לתקופה זאת, ובהתאם פרק זה הוא פרק עכשווי מבחינת כותב הספר, ולא פרק היסטורי.
התומכים בתקופת הכהונה הארוכה של שמעון השני, טוענים שהוא היה בין המתנגדים ליוסף בן טוביה המוכס וסיעתו שתמכו בשליטתם של מצרים התלמיית בירושלים, והיה מאלו שביקשו להעביר את שלטון ארץ ישראל לידי הממלכה הסלאוקית.
יוסף בן מתתיהו כותב על שמעון שבריב בין בניו הגדולים של יוסף בן טוביה לבין הורקנוס, תמך שמעון השני באחים הגדולים.
לאחר מותו.
על פי יוסף בן מתתיהו, לאחר מותו כיהן בנו חוניו השלישי ככהן גדול. ולאחר מותו של חוניו השלישי לחמו שני יורשיו, חוניו הרביעי וישוע-יזון אחיו על הכהונה. בעקבות כך נמלט חוניו הרביעי למצרים וייסד שם את מקדש חוניו.
בהקשר לכך, נשנתה אגדת חז"ל הבאה:
עם זאת, כאמור, על פי יוסף בן מתתיהו, לא היה זה חוניו (השלישי) בנו של שמעון שייסד את מקדש חוניו במצרים, כי אם נכדו, חוניו הרביעי, בנו של חוניו השלישי ונכדו של שמעון (השני).
הערכה.
חלק מהחוקרים מזהים את שמעון השני עם שמעון הצדיק המוזכר בפרקי אבות כמי שהיווה חוליה בשרשרת העברת התורה ורבו של אנטיגנוס איש סובו. יצחק אייזיק הלוי חולק על עמדה זאת וטוען שתמיכתו של שמעון השני בבניו של יוסף בן טוביה במקום לסלקם מירושלים, מעיד עליו שהיה רשע, ועל כן לא יכל לזכות אצל חז"ל בכינוי "הצדיק" ולהוות חוליה בשרשרת מסירת התורה.
קברו.
על קברו נכתב: "פה קבור שמעון בן יוחנן, בשבועה שכל הפותח קבר זה ימות בסוף רע".
קרב סוללת מרוויל
הקרב על סוללת מרוויל (Merville Battery) הוא קרב שהתחולל בבוקר יום הפלישה לנורמנדי, במהלכו כבשו צנחנים בריטים, מידי הצבא הגרמני, סוללת תותחים אשר איימה לפגוע בכוחות בעלות הברית בחופי הנחיתה.
רקע.
הפלישה לצרפת.
תוכנית צבאות בעלות הברית לפלישה לצרפת ב-6 ביוני 1944 הייתה לנחות בחזית ברוחב של כ-70 ק"מ בחופו הצפוני של חבל נורמנדי, מחוף חצי האי קוטנטן (Cotentin) במערב ועד ליון-סור-מר (Lion-sur-Mer) במזרח. תוכנית הנחיתה כללה חמישה חופי נחיתה, שניים אמריקניים במערב ושלושה בריטיים וקנדיים במזרח. לשם סיוע לנחיתות החליטו בעלות הברית להצניח בשעות שלפניהן צנחנים בשני אגפי הפלישה על מנת לתפוס יעדים חיוניים ולחסום את הדרכים בפני כוחות גרמניים שיבקשו לערוך התקפות-נגד על חופי הנחיתה. באגף המזרחי, בסמוך לחופים הבריטיים, צנחה הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה-6. שיתוק סוללת מרוויל נכלל בין משימותיה.
הסוללה.
סוללת מרוויל הוקמה בסמוך לכפר שעל שמו היא נקראת, כ-16 קילומטר מצפון מזרח לעיר קאן (Caen) וכקילומטר דרומה לחוף הים. היא הייתה חלק מביצורי החומה האטלנטית, שהקימה גרמניה הנאצית על מנת לבלום נחיתות של בעלות הברית באירופה. הסוללה כללה ארבעה תותחים, שמודיעין צבאות בעלות הברית האמין שהם תותחים כבדים ימיים בקוטר של 150 מילימטר. כל אחד מהם היה ממוקם להגנתו בבונקר שתקרתו הייתה יצוקה בטון מזוין בעובי של כ-2 מטר, בתוספת כיסוי אדמה בעובי דומה.