ווייט למד בעזרת מורה פרטי ובגיל שבע עשרה נכנס לאוניברסיטה בקלארקסוויל, טנסי כדי ללמוד אמנות. ווייט סיים את לימודיו בשנת 1884 והפך אמן במשרה מלאה בפלורידה. היערות והביצות של צפון פלורידה ודרום ג'ורג'יה היו הנושא של רבות מיצירותיו המוקדמות של ווייט תוך שהוא פיתח את העניין והמיומנות שלו בציור נוף.
בשנת 1885 הפנה ווייט את תשומת ליבו לציור פורטרטים כשפתח סטודיו במובייל, אלבמה. בהיותו במובייל צייר דיוקנאות של כמה מהאנשים המשפיעים ביותר בדרום, כולל הדיוקן האחרון של ג'פרסון דייוויס, נשיא הקונפדרציה לשעבר.
בתו של ג'פרסון דייוויס, וויני דייוויס, למדה בגרמניה ובצרפת והמליצה לווייט לנסוע לאירופה כדי להמשיך ללמוד אמנות. בשנת 1887, ווייט קיבל את עצתה ועבר לאירופה כדי להמשיך בלימודי האמנות. הוא למד בפריז במשך ארבע שנים, ובילה שלוש שנים נוספות בנסיעות וציור בערים אירופיות אחרות, כולל בריסל, אנטוורפן, רוטרדם ועוד.
עבודתו של ווייט בטקסס.
ווייט חזר לארצות הברית בשנת 1895 ובילה את תשע השנים הבאות בחיים ועבודה בטקסס. במשך כמה שנים נסע וצייר את דרכו בעיירות בעיקר בדרום מזרח טקסס ובדרום מערב לואיזיאנה. בתקופה זו דיווח ה"יוסטון פוסט" כי בהיותו בגלווסטון, הוא" השלים תמונה מצוינת בשמן המתארת את ויליאם ג'יי בריאן בצייד ברווזים והמבקרים שיבחו אותה כיצירת אמנות של ממש."
בשנת 1897, ווייט עבר לסן אנטוניו שם הקים סטודיו בפארק סן פדרו ומשך תשומת לב. אבות העיר סן אנטוניו העניקו לווייט את המשימה לציור על אלמו שהוענק לנשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי וגברת מקינלי במהלך ביקורם בעיר בשנת 1901. ווייט זכה להכרה ציבורית משמעותית בעקבות הציור. המקור של הציור נמסר לנשיא מקינלי, והליתוגרפיה של התמונה נתלתה במאות בתי ספר ציבוריים ברחבי טקסס. בהמשך צייר עותק של הציור שתלוי היום במוזיאון אלאמו.
בשנת 1902 הוענקה לווייט על ידי ועדת הירידים העולמית בטקסס משימה לצייר סדרה של שנים עשר ציורי שמן גדולים, שייצגו את משאבי הטבע והתעשיות של טקסס, כדי לקשט את ביתן טקסס בתערוכת הרכש של לואיזיאנה בשנת 1904 (הידועה גם בשם התערוכה העולמית של סנט לואיס). הסצנות כללו ייצוגים אמנותיים של שדות נפט, שדות חקלאיים, מטעי פקאן, מחצבות גרניט ועוד. רק אחד מציורי אלה קיים, האחרים כנראה נהרסו בשריפה בסטודיו שלו בסנט לואיס בשנת 1915. הפנורמה ששרדה- הנמל בגלווסטון נתרמה לספרייה הציבורית ביוסטון על ידי אלמנתו של ווייט, מרטי בוטון ווייט, לאחר מותו.
עבודתו של ווייט בסנט לואיס.
ווייט עבר לסנט לואיס, מיזורי, עם אשתו החדשה, מרטי בוטון ווייט, בשנת 1904 כדי לאצור את ביתן טקסס בתערוכה העולמית. הפנורמות של ווייט ייצגו את טקסס בתערוכה, אבל נכללו גם יצירות של אמנים ידועים אחרים מטקסס, כמו אלה של אליזבת ניי, פומפאו קופיני ו"נפילת אלאמו" של רוברט ג'נקינס אנדרדונק. ווייט זכה לשבחים ביריד, כולל פרס ראשון על טבע דומם שכותרתו סל האפרסקים בפרדס האהבה בג'קסונוויל.
לאחר סגירת היריד, הוא החליט להישאר בסנט לואיס וקנה בית ליד מרכז הירידים בפרבר ריצ'מונד הייטס. ווייט בילה את שארית חייו בעיקר בסנט לואיס. הוא פתח סטודיו בעיר ועבד כאמן וכתב מיוחד לעיתון סנט לואיס גלוב.
ווייט צייר עבור נשיא ארצות הברית השלישי בשנת 1909 ציור שמן גדול של צי סירות הקיטור שהנשיא ויליאם הווארד טאפט ופמלייתו השתמשו בסיור בנהר מיסיסיפי מסנט לואיס לניו אורלינס. מאוחר יותר הוענק הציור לטאפט על ידי לשכת המסחר בסנט לואיס, וכעת הוא שוכן במוזיאון המרינרים בניופורט ניוז, וירג'יניה.
בתקופת סנט לואיס, ווייט המשיך לצייר סצינות ימיות וצייד, אך היה ידוע בעיקר בזכות תיאוריו של עצי פרי פורחים. עצי התפוח ליד ביתו בסנט לואיס הפכו לאחד המוטיבים החביבים עליו.
ציוריו של ווייט הופצו על ידי גלריות בסנט לואיס, שיקגו, ניו יורק ובוסטון, וקטלוגים מיוחדים הופקו למכירות בטקסס, שם הוא נשאר פופולרי.
ב־30 באוגוסט 1923 נפטר ורנר ווייט מהתקף לב בניו יורק, בעת שהשתתף בסעודה לכבודו.
APL (רישיון תוכנה)
APL (ראשי תיבות של: Adaptive Public License) הוא רישיון קוד פתוח מאוניברסיטת ויקטוריה. הוא בפועל תבנית של רישיון "Copyleft חלש" אשר בנוי להיות זמין להתאמה, ואשר אושר על ידי ה-Open Source Initiative.
התורם הראשוני לפרויקט מגדיר את תנאי הרישיון עבור אותו פרויקט על ידי בחירת האפשרויות הספציפיות שלהם מתבנית הרישיון. האפשרויות כוללות:
ביתוס בן זונין
ביתוס (או בייתוס) בן זונין היה כהן ואחד מתלמידי התנאים, שפעל בדורו של רבן גמליאל דיבנה. הוא התגורר בעיר לוד, את מעשיו עשה על פי דעת חכמים ומהנהגותיו השונות נלמדו מספר הלכות.
משפחתו.
ע"פ תולדות תנאים ואמוראים, אביו של בייתוס, זונין, היה ממונה של רבן גמליאל דיבנה, ביבנה. ע"פ הגמרא במסכת פסחים, . - "בא זונין ממונה של ר"ג". בנו של ביתוס, שנקרא אף הוא זונין, היה מזקני הדור בתקופת רבי יהודה הנשיא ע"פ הגמרא במסכת בבא בתרא, - "א"ל זונין לרבי...". נכדו של ביתוס, בנו של זונין, נקרא ביתוס והוא היה תלמידו של רבי יהודה הנשיא ע"פ הירושלמי במסכת שבת, - "בייתוס בן זונין היה יושב ושונה לפני רבי..."
לוקרציה אורסינה ויזאנה
לוקרציה אורסינה ויזאנה (באיטלקית: Lucrezia Orsina Vizzana; 3 ביולי 1590 – 7 במאי 1662) הייתה מלחינה, נגנית עוגב וזמרת איטלקייה.
ביוגרפיה.
נולדה ב-1590 בבולוניה שבאיטליה. כשהייתה בת שמונה, אמה נפטרה, והיא הצטרפה למנזר סנט כריסטינה, שם התגוררה לשארית חייה. במנזר, לוקרציה למדה לשיר, לנגן באורגן ולהלחין. המוטטים של מונטוורדי היו כנראה אחת מההשפעות על יצירתה. כיום ידוע על 20 מוטטים שהלחינה, במסגרת עבודתה במנזר.
ב-1623, פרסמה לוקרציה אוסף מוטטים שהלחינה ("Componimenti musicali de motetti concertati a l e più voci)", והייתה לנזירה הבולונית היחידה שעשתה זאת. אוסף המוטטים של לוקרציה נחשב יוצא דופן בסגנונו, ומפגין מודעות לנטיות המודרניות ביותר במוזיקה האיטלקית של אותה תקופה, על ידי השימוש בכרומטיזם של מונטוורדי, קפיצות גדולות, ותכונות אחרות המשמשות להבדיל אוסף זה ממוזיקה קדושה אחרת שנכתבה בסוף הרנסאנס.
במנזר סנט כריסטינה היו סכסוכים פנימיים רבים בין בישופים בולוניים לבין הנזירות, שהיו חופשיות ועצמאיות במחשבתן וביצירתן, ולפעמים אפילו מרדניות. הריבים הגיעו לשיאם כשהכנסייה הטילה מצור על המנזר ב-1628. לוקרציה שרדה את המצור, אך לקראת סוף חייה איבדה את שפיותה, כנראה בעקבות הלחצים הרבים שחוותה במסגרת אותם סכסוכים.
עמוד תאורה
עמוד תאורה הוא עמוד המשמש להתקנת גוף תאורה אחד או יותר בגובה מעל פני השטח.
שימושים.
השימוש הנפוץ ביותר בעמודי תאורה הוא לתאורת חוץ, ובפרט לתאורת רחובות, רמזורים ותמרורים מוארים. שימושים נפוצים נוספים הם לתאורת מגרשי ספורט, מקומות בהם מתבצעות עבודות תחת כיפת השמיים, מגרשי חניה, תאורת ביטחון, רציפים, ועוד.
נדיר יותר שימוש בעמודי תאורה בתוך חללים סגורים - בדרך כלל כאשר מדובר בחלל גבוה מאוד שאינו מאפשר תחזוקה של גופי תאורה אם יותקנו בתקרה, או מסיבות עיצוביות (ליופי).
מבנה.
מכיוון שרוב עמודי תאורה מותקנים בשטחים פתוחים, עליהם להיות מסוגלים לעמוד במאמץ לחיצה אופקי כתוצאה מרוחות או מגע, בנוסף ליכולת לשאת את משקלם של גופי התאורה. עם זאת, אין לצפות מעמודי תאורה שיעמדו בפגיעת כלי רכב.
עמוד.
העמוד עצמו חלול ועשוי פלדה מגולוונת או אלומיניום. עמודי תאורה מיוצרים במגוון של גבהים, צורות וחתכים. בנוסף, מיוצרים עמודים מעוצבים.
המאפיין החשוב ביותר של עמודי תאורה הוא גובהם. רוב עמודי התאורה הם בגבהים של 2.5 עד 45 מטר. הגובה המינימלי נועד למנוע פגיעה מקרית בגוף התאורה. ככל שעמוד תאורה גבוה יותר כן הוא חייב להיות רחב יותר על מנת לשמור על יציבות העמוד.
חתכים אופייניים של עמודי תאורה הם חתך עגול, מרובע ומצולע (לרוב מתומן). החתך יכול להיות אחיד לכל אורך העמוד, או להשתנות במקטעים או להשתנות באופן רציף (חרוט). קיימים גם עמודי תאורה שאינם ישרים אלא מכופפים בחלק מאורכם או אף לכל אורכם.
עמודים מעוצבים כוללים רכיבים של פרזול.
בתחתית העמוד מרותך בדרך כלל אוגן עם חורים, המשמש להצמדת העמוד לבסיסו.
בסיס.
על מנת לייצב את עמוד התאורה הכרחי לחבר אותו לבסיס יציב. ברוב המקרים מותקן כל עמוד תאורה על בסיס משל עצמו (כלומר שאינו חלק ממבנה אחר), שמבוצע על ידי יציקה של בטון לתוך בור במידות שיבטיחו את יציבות העמוד. ביציקת הבסיס נשתלים גם מוטות פלדה עם תבריג חיצוני, עליהם מוצב העמוד ומפולס באמצעות אומים.
זרועות.
אם נדרש להתקין על העמוד יותר מגוף תאורה אחד, או להרחיק את גוף התאורה מהעמוד (למשל כשעמוד לתאורת רחוב ניצב רחוק ממרכז הדרך ומטעמי יעילות נכון להתקין את גוף התאורה מעל הדרך), מתווספות לעמוד זרועות. זרוע של עמוד תאורה יכולה לשאת גוף תאורה אחד או יותר.
סוגי הזרועות הנפוצים הם זרוע בודדת, זרוע כפולה בתצורת 180° ובתצורת 90°, זרוע משולשת בתצורות 2×90° או 360°, זרוע מרובעת, זרוע H המשמשת להתקנת מספר זרקורים - נפוצה במגרשי ספורט.
תא אביזרים.
בחלקו התחתון של עמוד התאורה מותקן תא אביזרים בו נמצאים אמצעי המיתוג של גופי התאורה וחיבורי ההארקה של העמוד.
רכיבים נוספים.
רכיבים נוספים שניתן למצוא על עמודי תאורה הם שלבי טיפוס המאפשרים טיפוס על עמודים גבוהים ללא צורך בסולם מיוחד, מחזיקי דגלים, שקעי חשמל, מצלמות אבטחה. לעיתים משמשים עמודי תאורה גם לתליית שלטי חוצות.
חיבור לחשמל.