פרסי TCA הם פרסים המוענקים על ידי איגוד מבקרי הטלוויזיה כהוקרה למצוינות בטלוויזיה. ישנן 11 קטגוריות, המוענקות מדי קיץ.
בשל מגפת הקורונה, בשנים 2020 ו-2021 הוענקו באינטרנט.
קטגוריות.
פרסי TCA מוענקים כעת בקטגוריות הבאות:
תכנון לפלישה נאצית לאורוגוואי
תוכנית פיהרמן הייתה תוכנית של מהגרים גרמנים באורוגוואי לפלישת גרמניה הנאצית אל אורוגוואי. היא נקראת על שם העומד בראשה, ארנולף פיהרמן, אשר איגד קבוצת גרמנים תומכי האידאולוגיה הנאצית, אשר קיבלו תמיכה מממשלת גרמניה הנאצית ושגרירות גרמניה במונטווידאו.
רקע.
במרכזה של התוכנית עמד ארנולף פיהרמן, אזרח גרמני שהיגר בסוף מלחמת העולם הראשונה לסלטו שבאורוגוואי. במרץ 1937 פיהרמן נבחר להיות נשיא מרכז התרבות הגרמני-אורוגוואי בסלטו, אשר זה עתה הוקם. חודשיים לאחר מכן, הוא השתתף בחגיגות המקומיות לכבוד האימפריה האיטלקית שהייתה אז תחת משטרו הפשיסטי של מוסוליני.
בסוף שנות ה-30 הקדיש פיהרמן את רוב זמנו לצילום ואקטיביזם נאצי. הוא החל להפיץ חוברות תעמולה נאצית אנטישמיות, והוא זוהה כמנהיג של קבוצה נאצית שפעלה בסלטו ובעיר השכנה קונקורדיה, בארגנטינה.
התוכנית.
פיהרמן חשב שכמו בלגיה וצרפת, אורוגוואי יכולה להפוך לקרש קפיצה לפלישה למדינות שכנות, במיוחד ארגנטינה וברזיל. התוכנית של פיהרמן הייתה שחייליו יתארגנו בשני גדודים של ארטילריה ופרשים במונטווידאו, שתי פלוגות בקולוניה דל סקרמנטו, פריי בנטו, ריברה וארטיגס ובמקביל גדוד נוסף בסלטו. עוד פירטה התוכנית כי היהודים, המנהיגים הפוליטיים והבונים החופשיים יירדפו ויושמדו. לפי התכנון, הפלישה הייתה אמור להסתיים תוך 15 ימים.
כאשר נודע למדינת אורוגוואי על תוכנית הפלישה, פיהרמן נעצר בקונקורדיה והועבר לתחקור בבואנוס איירס כדי לתת הסברים על תוכנית כיבוש נוספת, הפעם בפטגוניה. מאחר שלא נמצאו סיבות ממשיות לעצור אותו, לבקשת בית המשפט הוא חזר לאורוגוואי בספטמבר 1941, שם העיד על תוכניות הכיבוש של אורוגוואי. בפברואר 1944 ניתן גזר הדין של הקבוצה של פיהרמן, הוא קיבל את העונש הכבד ביותר מבניהם, שנת מאסר. בנובמבר 1946, לרגל הביקור השנתי בבתי הכלא, שוחררו פיהרמן וחסידיו בשל התנהגות טובה.
הבלטים מתעוררים
הבלטים מתעוררים (בליטאית: Bunda jau Baltija; בלטבית: Atmostas Baltija; באסטונית: Ärgake, Baltimaad) הוא שיר תלת-לשוני שהולחן על ידי ונכתב על ידי . השיר הושר ב, הפגנה גדולה נגד ברית המועצות ולמען עצמאות המדינות הבלטיות לציון 50 שנה לחתימת הסכם מולוטוב-ריבנטרופ. הטקסט בליטאית הושר על ידי , בלטבית על ידי , ובאסטונית על ידי . השיר נחשב לעיתים כהמנון ההפגנה עצמה, המנון תנועת העצמאות הליטאית Sąjūdis, ואפילו כהמנונן הלא רשמי של המדינות הבלטיות.
רקע היסטורי.
השרשרת הבלטית, או הדרך הבלטית, הייתה הפגנה פוליטית שהתרחשה ב-23 באוגוסט 1989, בה שני מיליון בני אדם שילבו את ידיהם כדי ליצור שרשרת אנושית המשתרעת על פני 690 קילומטר (430 מייל) לאורך שלוש המדינות הבלטיות: אסטוניה, לטביה וליטא, וחיברה בין בירותן, טאלין, ריגה, ווילנה, למשך 15 דקות. ההפגנה נוצרה כדי למחות על הכיבוש הסובייטי והסובייטיזציה של מדינות אלה אשר נכבשו וסופחו על ידי ברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה כרפובליקות סוציאליסיטות של ברית המועצות. מקור ההפגנה בהפגנות "" שנערכו בערי המערב בשנות ה-80. יום ההפגנה נקבע במיוחד ל-23 באוגוסט, יום השנה ה-50 להסכם מולוטוב-ריבנטרופ משנת 1939, בו חולקו פולין, פינלנד, אסטוניה, לטביה, ליטא ורומניה (כ"תחומי השפעה") בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית.
הברית הסובייטית-נאצית הובילה לפרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 ולפלישה הסובייטית ולכיבוש המדינות הבלטיות ביוני 1940. ההפגנה ב-1989 אורגנה על ידי התנועות הבלטיות למען העצמאות: החזית העממית של אסטוניה, , ו- בליטא. ההפגנה נועדה למשוך תשומת לב עולמית על ידי הפגנת רצון עממי משותף לעצמאות והצגת סולידריות בין שלוש המדינות. האירוע היווה הזדמנות לפעילים הבלטיים להציב את שאלת העצמאות הבלטית לא רק כעניין פוליטי, אלא גם כסוגיה מוסרית.
באותו תאריך, מספר פקידי ממשל ואנשי מפלגה קומוניסטית הצטרפו למנהיגי התנועות העממיות ופרסמו הצהרה הטוענת כי ברית המועצות הפרה את הזכות ההיסטורית של המדינות הבלטיות להגדרה עצמית, הציבה אולטימטומים חסרי רחמים לרפובליקות הבלטיות, כבשה אותן עם כוח צבאי עצום, וביצעה את סיפוחיה האלימים בתנאי כיבוש צבאי וטרור פוליטיים כבדים. לדברי יו"ר חבר הנשיאות של המועצה הגבוהה באסטוניה אז, ארנולד רוטל, . הצהרה זו באה בעקבות כך שזמן מועט לפני ההפגנה הודו השלטונות הסובייטיים בקיומם של הפרוטוקולים הסודיים של הסכם ריבנטרופ-מולוטוב והסכמים נוספים שבאו לאחר מכן, אך התעקשו שהם לא הביאו ישירות לסיפוח השלוש, ולכן אין להם כל השפעה על הגבולות הנוכחיים. המועצה הממשלתית של החזית העממית הליטאית קראה "ליצירת רפובליקה ליטאית עצמאית ודמוקרטית, ללא כפיפות פוליטית, תרבותית או מנהלית לברית המועצות". בתגובה, מאמר מערכת סובייטי ניסה להכפיש אותם על ידי שיוכם לקבוצות אנשים שהואשמו כמשתפי פעולה נאצים לשעבר.
השלטונות הסובייטיים הגיבו לאירוע בכעס רב, אך לא הצליחו לנקוט בפעולות כלשהן שיכלו לגשר על הפער המתרחב בין הרפובליקות הבלטיות לשאר ברית המועצות. ב-21 בדצמבר 1989 הכריזה המפלגה הקומוניסטית של ליטא על התנתקותה מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והפכה למפלגה הראשונה בתולדות ברית המועצות שהכריזה על עצמה כנפרדת מהמפלגה הלאומית. ב-11 במרץ 1990 הכריזה המועצה העליונה על עצמאות ליטא. בכך הייתה ליטא לרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית הראשונה להכריז עצמאות.
השיר.
במהלך ההפגנות נכתבו מספר שירים הקוראים למתן עצמאות למדינות אלה. עם זאת, השיר "הבלטים מתעוררים" נכתב שנה קודם לפרוץ המחאות, והוקלט לראשונה בסתיו 1988.
ולאדיס פאבלובסקיס כתב את הטקסט המקורי בלטבית ותרגם אותו לליטאית בעזרת המוזיקאי סטאסיס פובילאיטיס ולאסטונית בעזרת המשורר . רזניקס ביקש בתחילה מהזמר האסטוני אריק קריגר לשיר את החלק האסטוני, אך, קריגר סירב והמליץ ​​על פיהלפ במקום. כדי לפעול למען האחווה בין המדינות הבלטיות, כל אחד מבתי השיר ומפזמוני השיר מושר בשפה אחרת: ליטאית, לטבית ואסטונית, על ידי זמרים שונים: הלטבי ויקטורס זמגאלס, הליטאי ז'ילווינאס בובליס והאסטוני טארמו פיהלפ.
השיר נבחר לאחד משלושת השירים הפופולריים ביותר במדינות הבלטיות במצעד "Mikrofona aptauja 1989", זכה במקום ה-17 במצעד לשנת 2018.
DDoSecrets
אוזו מוריירה
אוסמר "אוזו" מוריירה (ביפנית: 茂怜羅 オズ; באנגלית: Osmar "Ozu" Moreira; נולד ב-21 בינואר 1986) הוא כדורגלן חופים ברזילאי-יפני המשחק בעמדת הבלם בנבחרת יפן בכדורגל חופים.
ביוגרפיה.
תחילת הקריירה.
אוזו נולד בריו דה ז'ניירו, ברזיל והחל לשחק כדורגל חופים בחוף הקופקבנה. כשהיה ילד, הוא זומן לקחת חלק במשחק ראווה לפני משחק של נבחרת ברזיל באזור החוף ובהמשך הצטרף לקבוצת ואסקו דה גאמה. לעומת זאת, הוא החליט לרדוף אחר חלומו להיות כדורגלן חופים מקצועי לאחר שהיה צופה הדוק בענף זה. בשנת 2004, הוא חתם על החוזה הראשון שלו בענף, כשהצטרף לקבוצת סאו פאולו.
הפיכתו ליפני.
אוזו הצהיר שאף פעם לא שאף לשחק בנבחרת ברזיל. במקום זאת, החלום שלו היה לחיות מחוץ למדינה, ללמוד תרבות חדשה ולשחק כדורגל חופים שם.
בשנת 2006, הוא עבר לגרמניה. שנה לאחר מכן, הוא הצטרף ללקיוס באוקינאווה, יפן. אף על פי שלא היה לו שום ניסיון או חוויה עם התרבות היפנית, הוא הסתגל לאורח החיים במדינה ואף הרגיש שייך אליה. בשנת 2009, הוא עבר ממחוז זה לטוקיו. לאחר מכן, הוא פגש את חברו הברזילאי, ריי ראמוס, מאמן נבחרת יפן. למרות הצעות לייצג את ברזיל, אוזו הביע בפני ראמוס את רצונו לקבל אזרחות יפנית על מנת שיוכל לייצג את הנבחרת היפנית. ראמוס החליט לסייע לו ולעזור לו במבוקשו. אוזו לבסוף למד את השפה היפנית ולאחר חמש שנות שהייה במדינה, הוא קיבל אזרחות ב-12 בדצמבר 2012 ושינה את שמו מאוסמר לאוזו. כתוצאה מכך, הוא זומן באופן מיידי לנבחרת החופים המקומית.
ייצוג ככדורגלן יפני בינלאומי.
בטורניר הבינלאומי הראשון שלו בענף כדורגל החופים, שהיה אליפות אסיה בכדורגל חופים לשנת 2013, הוא הוכתר לשחקן הטוב ביותר, כשנבחרתו סיימה כסגנית האלופה. במסגרת טורניר זה הוא כבש שבעה שערים. אוזו שימש כקפטן הנבחרת בגביע העולם בכדורגל חופים של אותה השנה והצעיד אותה עד לשלב רבע הגמר, שם נעצרה על ידי נבחרת מולדתו, ברזיל. בתום גביע העולם, הוא זכה בכדור הכסף (השחקן השני הטוב ביותר). במסגרת טקס כוכבי כדורגל החופים הראשון אשר התקיים בשנת 2014, הוא נמנה בנבחרת החלומות העולמית לצד השוער הספרדי דונה, איליה לאונוב מרוסיה, ברונו שאבייר מברזיל ולורנס גומז הספרדי. הוא זכה בתואר זה ארבע פעמים נוספות (2015, 2016, 2018, 2019).