בבחירות 1987 התמודד פסקרל לראשונה על תפקיד ציבורי, במהלך בחירות למושב באספה הכללית של ניו ג'רזי, שהתפנה עם פרישתו של וינסנט א. פלצ'יה. הוא וחבר האספה המכהן ג'ון ג'ירגנטי (Girgenti) שמרו את שני המושבים של מחוז הבחירה ה-35 בידיים דמוקרטיות, אחרי שגברו על מועמדי המפלגה הרפובליקנית. ב-1989 נבחרו השניים מחדש. לאחר שפרנק גרייבס, חבר הסנאט המדינתי של ניו ג'רזי, נפטר בפתאומיות בעודו מכהן ב-1990, מונה ג'ירגנטי למלא את מקומו של גרייבס ובעקבות זאת התקיימו בחירות מיוחדות במחוז הבחירה ה-35. פרנק קטניה, איש המפלגה הרפובליקנית, ניצח את המועמד הדמוקרטי, ובכך נכפה על פסקרל לייצג את מחוז לצד יריב אידאולוגי עד ל-1994.
בזמן שכיהן בבית המחוקקים של ניו ג'רזי נותר פסקרל פעיל בפוליטיקה העירונית, ובמרץ 1990 נקרתה בדרכו הזדמנות במישור זה. פרנק גרייבס, חבר הסנאט המדינתי שנפטר מהתקף לב במהלך כהונתו, כיהן במקביל גם כראש עיריית פטרסון. בעקבות זאת פסקרל הכריז על התמודדותו לראשות העירייה. ביום הבחירות גרף 51.4% מקולות הבוחרים והושבע לתפקידו ב-1 ביולי 1990, תוך כדי כהונתו באספה הכללית. בשנת 1994 נבחר לתקפות כהונה שנייה, ונבחר מחדש עם 46% מהקולות. בראשית ינואר 1997 התפטר מתפקידו לשם תחילת כהונתו בקונגרס.
בשנת 1996 התמודד פסקרל על מועמדת המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס השמיני של ניו ג'רזי בבית הנבחרים של ארצות הברית. המושב היה בשליטת הדמוקרטים במשך שנים ארוכות, כאשר רוברט רו ייצג אותו בשנים 1969–1993 והדמוקרטים זכו במרב קולות הבוחרים במחוז בכל מערכת בחירות בין 1960 ל-1992. עם זאת, במהלך "המהפכה הרפובליקנית" בבחירות אמצע הכהונה ב-1994, נטלו הרפובליקנים את השליטה במחוז, כאשר ויליאם מרטיני , חבר מועצת העיר קליפטון, ניצח את יורשו של רו. בבחירות 1996 ניצח פסקרל את מרטיני עם 51% מהקולות ונבחר אל הקונגרס של ארצות הברית. בראשית ינואר 1997 החל את שליחותו בגבעת הקפיטול.
ב-10 באוקטובר 2002 נמנה פסקרל בין 81 הדמוקרטים שהצביעו בעד ההחלטה לצאת אל מלחמת עיראק. פסקרל היה אחד מהחברים המקוריים של הוועדה לביטחון המולדת של בית הנבחרים, שנוסדה ב-19 ביוני 2002, וכעבור זמן מה מונה לחבר הבכיר בוועדת המשנה למוכנות לחירום. הוא מגלה עניין מיוחד במכבי אש, וחיבר את הצעת החוק שיצרה את "תוכנית מענקי הסיוע לכבאים", המעניקה מענקים פדרליים ישירות לכל לוחמי האש, כולל אלה המתנדבים.
ב-11 בדצמבר 2020, קרא פסקרל, בנימוק סעיף 3 לתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, ליושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי שלא להשביע את הרפובליקנים שחתמו כידידי בית המשפט על עצומה התומכת בתיק "טקסס נגד פנסילבניה" – תביעה שהגיש התובע הכללי של טקסס נגד תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020. הצעה זו של פסקרל הייתה מונעת את השבעתם של כשני שלישים מסך חברי הסיעה הרפובליקנית בקונגרס ה-117. פסקרל טען:
מחוז מיוחד יוגיאקרטה
מחוז מיוחד יוגיאקרטה (באינדונזית: Daerah Istimewa Yogyakarta, נהגה: [dʒɒɡjəˈkɑːrtə]; בשפת ג'אווה: ꦝꦲꦺꦫꦃꦆꦱ꧀ꦠꦶꦩꦺꦮꦔꦪꦺꦴꦒꦾꦏꦂꦠ, נהגה: [Nɑːjɒɡjəkɑːrtə]) הוא מחוז אוטונומי באי ג'אווה שבאינדונזיה, בירתו היא העיר יוגיאקרטה המכונה גם ג'וג'ה (Jogja) או ג'וג'אקרטה ומשמשת כיעד התיירותי הפופולרי ומרכזו התרבותי של המחוז.
המחוז נשלט על ידי סולטנות יוגיאקרטה, והמחוז הוא המונרכיה היחידה באינדונזיה המוכרת רשמית על ידי הממשלה. סולטנות יוגיאקרטה שהוקמה בשנת 1755 סיפקה תמיכה בלתי מעורערת לעצמאותה של אינדונזיה במהלך מלחמת העצמאות האינדונזית (1945–1949). כחטיבה מנהלית ברמה ראשונה, יוגיאקרטה נשלטת על ידי הסולטן האמנגקובוונו העשירי כמושל, והנסיך פאקו עלאם כסגן המושל.
היסטוריה.
המחוז המיוחד יוגיאקרטה נשלט בידי מספר בתי מלוכה לאורך השנים החל מההיסטוריה המוקדמת דרך תקופת השלטון ההולנדי ואף שרד את הפלישה של האימפריה היפנית ב-1942 לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים. ב-17 באוגוסט 1945 הכריז הנשיא הראשון סוקרנו, על עצמאותה של הרפובליקה האינדונזית, וכבר בספטמבר שלחו הסולטן האמנגקובוונו התשיעי והדוכס סרי פאקו עלאם השמיני שליטי יוגיאקרטה מכתבים לסוקרנו שהביעו את תמיכתם במדינה שזה עתה נולדה. בתמורה הכיר סוקרנו בסולטנות יוגיאקרטה כחלק מהרפובליקה האינדונזית.
תמיכתה הגורפת של יוגיאקרטה והפטריוטיזם של הסולטן היו חיוניים במאבק האינדונזי לעצמאות במהלך מלחמת העצמאות האינדונזית (1945–1949). והעיר יוגיאקרטה אף שימשה כבירת הרפובליקה האינדונזית מינואר 1946 עד דצמבר 1948 לאחר נפילת ג'קרטה בידי ההולנדים. מאוחר יותר, ההולנדים פלשו ליוגיאקרטה, מה שגרם להעברת בירת הרפובליקה האינדונזית לבוקיטינגגי במערב סומטרה ב-19 בדצמבר 1948. בתמורה לתמיכתה של יוגיאקרטה, בשנת 1950 הוסדר במלואו המעמד של המחוז כמחוז מינהלי מיוחד, מה שהפך את יוגיאקרטה למחוז היחיד באינדונזיה שבראשו עומד מונרך.
גאוגרפיה.
המחוז המיוחד יוגיאקרטה ממוקם בדרום האי ג'אווה, הוא גובל מדרום באוקיינוס ההודי, ממערב, ממזרח ומצפון הוא מוקף במחוז מרכז ג'אווה ועם שטח של כ-3,133 קמ"ר הוא המחוז השני הקטן ביותר באינדונזיה, אחרי המחוז המיוחד של הבירה ג'קרטה. יחד עם המחוזות שסביבו במרכז ג'אווה, מדובר באחד האזורים הצפופים ביותר בג'אווה.
הר מראפי ממוקם צפונית לעיר יוגיאקרטה ונפת סלמאן. וזהו הר הגעש הפעיל ביותר באינדונזיה שמתפרץ באופן קבוע החל מ-1548. הוא התפרץ בפעם האחרונה באוקטובר-נובמבר 2010, הרג ופצע אנשים רבים ועקר באופן זמני כ-100,000 תושבים.
דמוגרפיה.
ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית המחוז מנתה כ-3.6 מיליון תושבים.
שפה.
מלבד השפה האינדונזית, שפת ג'אווה מוכרת גם כן כשפה רשמית של המחוז תחת תקנה מספר 2 של מחוז מיוחד יוגיאקרטה מ-2021.
האסלאם היא הדת השלטת במחוז באופן מובהק, כאשר 92.62% מתושבי המחוז הם מוסלמים, השאר הם נוצרים קתולים 4.5%, נוצרים פרוטסטנטים 2.68%, בודהיסטים 0.1%, הינדים 0.09% ואחרים 0.01%.
ממשלה ופוליטיקה.
מושל.
על פי חוק מס' 22 משנת 1948 (שהוא גם הבסיס לחוק מס' 3 משנת 1950 בדבר הקמת המחוז המיוחד יוגיאקרטה), ראש וסגן ראש המחוז המיוחד ממונים על ידי הנשיא והם צריכים להיות מצאצאי המשפחה השלטת במחוז, בעידן שלפני הרפובליקה של אינדונזיה, ואשר עדיין שולטים בשטחם; בתנאים של מיומנות, יושר ונאמנות, תוך התחשבות במנהגי המחוז. כך, שבראש המחוז המיוחד, עד 1988, עמד הסולטן ששלט ביוגיאקרטה, עוד לפני עצמאות אינדונזיה וסגן ראש המחוז המיוחד, עד 1998, ההיה על ידי הנסיך פאקו עלאם שגם כן היה בשלטון מלפני עצמאות הרפובליקה האינדונזית. המינוח של המושל וסגן המושל של המחוז המיוחד נמצא בשימוש רק מאז 1999. מאז 2012, מנגנון מילוי תפקידי המושל וסגן המושל של המחוז המיוחד יוגיאקרטה מוסדר בחוק 13/2012 בדבר ההרשאות של המחוז המיוחד של יוגיאקרטה.
חלוקה מנהלית.
המחוז המיוחד של יוגיאקרטה מחולק לארבע נפות (באינדונזית: "kabupaten") ועיר אחת:
תחבורה.
שדה תעופה.
במחוז המיוחד יוגיאקרטה פועלים שני שדות תעופה, שדה התעופה הבינלאומי אדיסוטג'יפטו ושדה התעופה הבינלאומי יוגיאקרטה , האחרון נפתח לפעילות מינימלית בסוף אפריל 2019 ופועל במלואו החל מסוף מרץ 2020.
תחבורה ציבורית.
במחוז קיימת מערכת תחבורה ציבורית מגוונת הכוללת אוטובוסים עירוניים ובינעירוניים, באמצעותם ניתן להתנייד בתוך המחוז וכן להגיע למספר יעדים בג'אווה ובבאלי.
רכבת.
רכבת פועלת במחוז החל משנת 1872 טרם עצמאות אינדונזיה. כשאחד משני קווי הרכבת העיקריים העוברים ברחבי ג'אווה בין ג'קרטה במערב לסורביה במזרח עובר בו.
ביוגיאקרטה קיימות שתי תחנות רכבת, תחנת יוגיאקרטה המשרתת רכבות ברמת מחלקת עסקים ומנהלים, ותחנת למפויאנגן המשרתת רכבות ברמת מחלקת תיירים, שתי התחנות ממוקמות במרכז העיר יוגיאקרטה. רכבת הנוסעים כוללת גם את פרמבנאן אקספרס (Prameks) הפועלת בעיר יוגיאקרטה ובנפת קולון פרוגו, נוסעת מתחנת למפויאנגן ומגיעה לתחנת סולו בלפן בעיר סורהקרטה, ולתחנת קוטארוג'ו בקוטארוג'ו. רכבות נוסעים נוספות נוסעות מתחנת מדיאון ג'איה ללמפויאנגן, ו-ג'וגולוסמר הנוסעת מתחנת סמרנג פונקול ללמפויאנגן.
כחלק מתהליך הפיתוח של יוגיאקרטה מפותחת בימים אלה תוכנית בנייה לשלב השני של הרכבת המהירה שתגיע מבאנדונג ליוגיאקרטה וסולו, על פי התוכנית הבנייה צריכה להסתיים עד שנת 2024.
אוטובוסים.
מאז תחילת 2008 מפעילה הממשלה מערכת אוטובוסים מהירה שנקראת טרנס ג'וג'ה (Trans Jogja), הידועה גם בכינוי "TJ". טרנס ג'וג'ה פועל על פי המודל של מערכת טרנס-ג'קרטה בבירה, אך בניגוד לטרנס-ג'קרטה, ביוגיאקרטה אין נתיבים מיוחדים לאוטובוסים של טרנס ג'וג'ה, והם נאלצים לנסוע בנתיבים הרגילים. ישנם כיום שישה קווי טרנס ג'וג'ה שחלקם חופפים. והם מכסים את הנתיבים שמטרמינל ג'ומבור בצפון עד מסוף האוטובוסים גוואנגן בדרום שנשחב למסוף האוטובוסים הגדול באינדונזיה. במזרח מגיעים קווי טרנס ג'וג'ה עד מסוף האוטובוסים בפראמבאנאן דרך נמל התעופה של יוגיאקרטה.
כבישים.
אופנועים הם ללא ספק התחבורה האישית הנפוצה ביותר, אך מספר גדל והולך של תושבים קונים מכוניות. בעיר יוגיאקרטה יש גם כביש מהיר הידוע בכינויו כביש הטבעת, ומחלפים רבים הכוללים את מחלף ג’אנגי, מחלף למפויאנגן, ומחלף שנבנה לאחרונה בחלקו הצפוני של כביש הטבעת.
חינוך.