אבוט היה מעורב בקידומם של כמה מיזמיי רכבת, כולל קו הרכבת הקנדית הפסיפית (שבחברה שסללה אותה הוא שימש כנשיאה). הוא פעל לאחד ולארגן את המימון לסינדיקט הראשון של הרכבת הקנדית פסיפית. כיועץ המשפטי למשקיע הראשי שלה, סר יו אלן, היה אבוט הנמען של המברק הידוע לשמצה שנשלח מראש הממשלה מקדונלד במהלך מערכת הבחירות הכלליות של 1872 שבו נכתב: "אני חייב לקבל עוד 10,000; זו תהייה הפעם האחרונה; אל תכשיל אותי; השב היום". מברק זה נגנב ממשרדו של אבוט ופורסם. כך פרצה "השערורייה הפסיפית" שגרמה לנפילת ממשלת מקדונלד. לאחר מכן היה אבוט מי שעמד במרכז ארגון הסינדיקט השני שבסופו של דבר ב-1885 השלים את סלילת קו הרכבת הטרנס-יבשתי הראשון של קנדה. הוא שימש כיועץ המשפטי של הסינדיקט בין השנים 1880 – 1887 וכמנהלו בין השנים 1885 – 1891.
ראש ממשלת קנדה.
ב-1891, כאשר מת מקדונלד בעת כהונתו, תמך אבוט בג'ון תומפסון כיורשו, אך באי-רצון הוא קיבל את בקשת המפלגה השמרנית המפולגת שהוא ייקח על עצמו את התפקיד, אף על פי שהוא ראה את עצמו כממלא מקום במהלך תקופת כהונתו בת ה-17 החודשים. הוא היה אחד משני ראשי ממשלת קנדה לדורותיהם (השני היה ויליאם ליון מקנזי קינג) שכיהנו בתפקיד בעודם משמשים כחברים בסנאט ולא בבית הנבחרים.
זמן קצר לאחר שמונה לתפקיד ב-1891, שקעה קנדה בשפל כלכלי. מאוחר יותר באותה שנה הוא התמודד עם אתגר נוסף כאשר שערוריית מק'גריווי-לנגווין יצאה לאור ובה נחשף שהקטור-לואי לנגווין, לשעבר השר לעבודות ציבוריות בממשלת השמרנים, רקם קנוניה יחד עם הקבלן תומאס מק'גריווי להונות את הממשלה.
על אף המחיר הפוליטי הכבד ששילמה מפלגתו, אבוט טיפל בעומס העבודה שהיה מנת חלקה של הממשלה לאחר מותו של מקדונלד, כולל ביצוע רפורמות בשירות הציבורי ותיקונים בחוק הפלילי. ב-1892 הוא ניסה לשאת ולתת על הסכם הדדי חדש עם ארצות הברית, אך כשל במשימתו זו.
במהלך תקופת כהונתו כראש הממשלה, נערכו 52 מערכות של בחירות ביניים, שמתוכן ניצחו השמרנים ב-42, והגדילו את הרוב שלהם בבית הנבחרים ב-13 מושבים, עדות ליעילותו כראש הממשלה.
שנותיו האחרונות.
ב-1892 החלה התדרדרות במצבו הבריאותי של אבוט עקב שלבים מוקדמים של סרטן המוח. הוא פרש מהחיים הפוליטיים ובמקומו התמנה תומפסון כראש הממשלה. ג'ון אבוט מת פחות משנה לאחר מכן בגיל 72 הוא נקבר בבית הקברות מאונט רויאל במונטריאול.
מורשתו.
קולג' ג'ון אבוט, שבסיינט-אן-דה-בלוויו, שבקוויבק, ליד אחוזתו הכפרית של אבוט, נקרא על שמו.
ב-1938 הוא הוכנס לרשימת האישים בעלי משמעות לאומית היסטורית של ממשלת קנדה.
הערתו הפוליטית הזכורה ביותר היא "אני שונא פוליטיקה". הציטוט המלא היה: "אני שונא פוליטיקה ואת כל מה שנחשב קשור אליה. אני שונא פרסום, אספות פומביות, נאומים ציבוריים, הצבעות וכל דבר שידוע לי שהוא ככל הנראה חיוני לפוליטיקה – למעט ביצוע עבודה ציבורית כמיטב יכולתי".
מסגד האמאם באספהאן
מסגד האמאם באספהאן (פרסית: مسجد امام) נקרא בעבר מסגד השאה (مسجد شاه). נמצא בצדה הדרומי של כיכר מיידאן-י אמאם. נחשב ליצירת מופת של האדריכלות האסלאמית הפרסית מהמאה ה-17. הוא נבחר להיות אתר מורשת עולמי של אונסק"ו.
קיימים מקורות סותרים באשר למועד תחילת הקמתו של המסגד. לפי אחד מאלה החלה הבנייה כבר ב-1590 ולפי האחרים הניח עבאס שאה הראשון את אבן הפינה למבנה בשנת 1611 או 1612. בניית המסגד הייתה חלק מיוזמת הבניה המונומנטלית של השאה שביקש להפוך את העיר אספהאן לבירת האימפריה הפרסית. הקמתו של המסגד הסתיימה בין שנת 1630 ל-1638.
המבנה.
בחזיתו של המסגד קבוע שער הכניסה שגובהו 27 מטר ומשני צדדיו שני צריחים זהים בגובה של 48 מטר. עם זאת המסגד עצמו מעבר לשער בנוי בזווית של 45 מעלות לחזית ולכיכר, כך שיפנה לעבר מכה בכיוון דרום-מערב. המבנה עשוי מ-18 מיליון לבנים ומצופה ב-472,500 אריחי קרמיקה המשלבים שבעה צבעים.
שער הכניסה בנוי כגומחה בצורת חצי עיגול שמתקרתה תולים נטיפי מוקרנס, ומעליו פסיפס שבו נראים שני טווסים. דלת העץ מצופה בכסף ובזהב ומובילה לשני מעברים שאורכם שונה בשל הזווית בה בנוי המסגד ביחס לכיכר ולשער.
מעל המסגד כיפה דו-שכבתית שגובהה 52 מטר, והמרחק בין שתי שכבותיה הוא 12 מטר. במסגד אולם מרכזי שמאחוריו חצר, משני צדדיה שני אולמות נוספים, ובצדו הדרום-מזרחי והדרום-מערבי של המבנה שוכנות שתי מדרסות.
אלי סהר
אלי סהר (נולד בשם אלי סרוסי בא' בתמוז ה'תשכ"ט; 17 ביוני 1969), הוא עיתונאי ופרשן ספורט ישראלי.
קריירה בתקשורת.
סהר, יליד רמת גן, החל את הקריירה העיתונאית שלו בעיתון "חדשות" ב-1990 זאת במקביל ללימודיו במשך כשלוש שנים בקורס מדריכים ומאמני כדורסל במכון וינגייט. שנתיים לאחר מכן הצטרף למערכת הספורט של "הארץ" שם כתב ופירשן כדורסל במשך 12 שנה.
בספטמבר 1995, לאחר שסהר מתח ביקורת על ראדיסאב צ'ורצ'יץ', כדורסלן מכבי תל אביב באותה תקופה, הכה השחקן את סהר במהלך אימון קבוצתו. בעקבות התקרית שילם צ'ורצ'יץ' פיצוי כספי לסהר.
מקיץ 1996 היה פרשן הכדורסל של הערוץ הראשון וקול ישראל, ובמשך כעשר שנים פירשן את משחקיה של מכבי תל אביב ביורוליג מדי יום חמישי לצידו של השדר מאיר איינשטיין. סהר פירשן אף את משחקי נבחרת ישראל בכדורסל, הפועל ירושלים וטורניר הכדורסל במשחקים האולימפיים.
סהר חתום על הסקופ מיוני 2000 בו בישר על פרישתו התמוהה (הראשונה) של דורון שפר מכדורסל מה שזיכה אותו בפרס יוקרתי. ב-2004 עבר לערוך את מוסף הספורט בשבועון "מקור ראשון" ולאחר מכן ביומון "ישראלי". מאז יולי 2007 משמש עורך הספורט ב"ישראל היום". בקיץ 2011 עבר לשמש כפרשן מוביל בעיתון לענייני ספורט וכדורסל בפרט וכותב בעמודי הדעות של העיתון.
בנוסף משמש סהר כיום כפרשן בערוץ הספורט והוא חבר בפאנל התוכנית "יציע העיתונות". כמו כן סהר מרצה לנוער ובני ישיבות דתיים על ההתמודדויות הקשות שלו במהלך השנים בהרצאה שכותרתה "זהות יהודית בעולם חילוני".
בפברואר 2013 השתתף סהר בתוכנית "כלוב הזהב" בערוץ 2, יחד עם חברו לערוץ הספורט נדב יעקבי.
בפברואר 2015 הוקם לסהר חשבון טוויטר פיקטיבי סאטירי, בעקבותיו הצטרף סהר בעצמו לטוויטר.
החל משנת 2017, כותב סהר טור אישי בעיתון "שביעי".
חיים אישיים.
סהר דתי לאומי, כעיתונאי הוא לא עובד בשבת. נשוי ואב לשלושה. מתגורר בגבעת שמואל.
פרשת כרטיסי האשראי
מהפכת התיקונים בסוריה
מהפכת התיקונים בסוריה (בערבית الحركة التصحيحية) הוא כינוי לחילופי שלטון בתוך מפלגת הבעת' אשר שלטה בסוריה, בנובמבר 1970. במהלך המהפכה, סיעה צבאית בראשותו של חאפז אל-אסד עלתה לשלטון.
אודות.
בשנת 1963 התרחשה בסוריה הפיכה, במהלכה עלתה לשלטון מפלגת הבעת', בה היה חבר אסד. אולם גם לאחר המהפכה, חילוקים אישיים ואידאולוגים המשיכו להתקיים בתוך המפלגה. בשנת 1966 התרחשה מהפכה צבאית נוספת בתוך מפלגת השלטון, במהלכה התרחשו חילופי גברי בצמרת.
בשנת 1970 הוביל אסד הפיכה כנגד הסיעה היותר שמאלית בתוך מפלגת הבעת'. אסד היה מחויב יותר ללאומיות ערבית וללוחמה בישראל מאשר לסוציאליזם.
במהלך המהפכה נעצרו השליט בפועל סלאח ג'דיד, הנשיא נור א-דין אל-אתאסי, ראש הממשלה יוסוף זויין ושר החוץ איברהים מאקטוס.
בשנת 1971 נבחר אסד לראשונה כנשיא סוריה. תוצאות המהפכה הביאו ליציבות שלטונית בסוריה, כך שאסד האב המשיך לשלוט במדינה עד למותו בשנת 2000, ואחר מכן עבר השלטון לבנו. בנוסף, תוצאה נוספת היא עלייתם של בני הכת העלאווית, מיעוט אשר מרכיב כ-10% מאזרחי סוריה, שבתוכה נמנית משפחת אסד, לדומיננטיות בסוריה. תחת שלטונו של אסד רבים מתפקידי המפתח בממשל ובצבא הוענקו לעלווים.
מגדל מילאד
מגדל מילאד (ידוע גם כבורג'-דואר מילאד, בפרסית: برج میلاد) הוא מגדל תקשורת מרכזי בטהראן, שבאיראן. המגדל הוא הגבוה ביותר באיראן והשישי בגובהו בעולם. המגדל, שנבנה ב-2007, ממוקם בין השכונות שרק א-גרב וגישה וגובהו הוא 435 מטרים.
המגדל הוא חלק מהסחר הבינלאומי ומרכז קונגרסים. קיימות בו גם מסעדות מילאד תקשורת ויש בו גם מצפור עם נוף פנורמי של טהראן, מלון חמישה כוכבים, מרכז כנסים, ומרכז סחר עולמי.
המתחם כולל שטח חניה של 27,000 מטר מרובע, מרכז מסחר וספרייה מיוחדת.
למגדל יש בסיס מתומן, המסמל את האדריכלות הפרסית המסורתית.
וקלוז
מתחם ארמונות ניאווראן
מתחם ארמונות ניאווראן (בפרסית: مجموعه کاخ نیاوران), השוכן מצפון לטהראן שבאיראן, כולל מספר ארמונות ומוזיאונים מתקופת המלכים נאסר א-דין שאה קאג'אר ואחמד שאה קאג'אר.
היסטוריה.
בשנת 1888 הורה נאסר א-דין שאה לבנות במתחם ארמון עבורו. הארמון נקרא בתחילה "ארמון ניאווראן" ומאוחר יותר שונה שמו ל"ארמון צאחב-קראניה" (کاخ صاحبقرانیه). הארמון המפואר שימש גם את מוזפר א-דין שאה שמלך אחריו. שם גם נחתם החוק שהניח את היסוד לחוקת איראן ב-1906.
השאה האחרון של איראן, מוחמד רזא שאה פהלווי, בנה אחד מארמונותיו במתחם זה, וארמונו הוא המבנה המרכזי של המתחם. הארמון הושלם בשנת 1968 ושימש מקום מגוריו של השליט ומשפחתו לפני המהפכה האיראנית בשנת 1979. הארמון תוכנן על ידי האדריכל האיראני מוחסן פורוע'י, והוא בגודל של 9000 מ"ר ושתי קומות וחצי. תחילה היה בניין המגורים מיועד לאורחים זרים של השאה, אבל לאחר שהסתיימה בנייתו, הפך למקום מגוריה העיקריים של משפחת פהלווי.
בארמון הוקמה ספריה פרטית הכוללת כ-23,000 ספרים, רובם בפרסית ובצרפתית. הספרייה נחנכה באופן רשמי ב-1994 לכבוד יום המוזיאונים הבינלאומי.