אַ-נַּאצִר לִדִין אללַּהּ אַבּוּ אלְ-עַבַּאס אַחְמַד בְּן אלְ-מֻסְתַדִי (בערבית: الناصر أبو العباس أحمد بن المستضيء; תרגום הלקב: המנצח למען דת האל; 1158–1225) היה הח'ליפה העבאסי השלושים וארבעה. במהלך שלטונו עלה בידו להחזיר לתחומי שלטון בית עבאס אזורים נרחבים בפרס ובעיראק. ימי שלטונו הארוכים מסמלים את תקופת הפריחה האחרונה של השושלת העבאסית שמרכזה בבגדאד.
ביוגרפיה.
א-נאצר היה בנו של הח'ליפה אל-מסתדא, ועלה לכס הח'ליפות בשנת 1180. שנות מלכותו הראשונות עמדו בסימן ביסוס השליטה בעיראק גופא - למן תיכרית ועד המפרץ הפרסי. מבית, שלטונו התאפיין בעלייתן של קבוצות פותוואא (فتواء) ועיארון (عيارون) - כנופיות לוחמות בעלות נטייה לסופיות. למרות זאת, בימיו פרחה בגדאד כמרכז של למדנות דתית וכללית ושל אמנות.
בניסיון לשבור את כוחם של הסלג'וקים במזרח, הסית את שליט ח'ווארזם הטטרי, תכיש, לכדי מרד. משצלח, העניק תכיש לא-נאצר מספר מחוזות במזרח פרס. אף על פי כן, עד מהרה החמיצו הקשרים בין הצדדים כאשר הווזיר הגדול של א-נאצר נהג בגסות בתכיש במהלך ביקור דיפלומטי. הווזיר הוצא להורג ותכיש התקיף את המחוזות המזרחיים שניתנו במתנה לא-נאצר. א-נאצר הגיב על ידי הזמנת חיסולו של אחד ממושליו של תכיש בידי החשישיון, והטלת קשיים על עולי הרגל הבאים מהאזורים שבשליטתו. מוחמד השני, בנו של תכיש, שלח את צבאו לעבר בגדאד, אך א-נאצר פנה לעזרת ג'ינגיס חאן, והדבר גרם לנסיגת הצבא הטטרי. במקביל, סייע א-נאצר לכוחותיו של צלאח א-דין ותגבר אותם בסיוע חומרי ולוגיסטי.
אלי תבין
אליעזר יעקב ("אלי") תבין (10 במאי 1919 – 23 באוקטובר 1994) היה מפקד בארגון האצ"ל וחבר ההנהלה הציונית, בעל תואר דוקטור להיסטוריה.
ביוגרפיה.
אלי תבין נולד כ"יעקב פרשטיי" בעיר לוצק שבפולין (כיום באוקראינה). לאחר שסיים את לימודיו בגמנסיה עברית עלה בשנת 1938 לארץ ישראל, הצטרף לאצ"ל וקיבל את הכינוי המחתרתי "אליעזר". במקביל החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים במחלקה להיסטוריה והיה פעיל בקרב הסטודנטים. שלטונות המנדט הבריטי עצרו אותו מספר פעמים, עקב חברתו באצ"ל (שראו בו ארגון טרור) והוא שהה במחנות המעצר במזרע וסרפנד במשך כשנה בסך הכל. בשנת 1943 סיים את לימודיו באוניברסיטה העברית.
באצ"ל.
ב-1944 התמנה למפקד "דלק" - שירות המודיעין של הארגון, וצורף למפקדה הארצית.
ב-27 בפברואר 1945, בתקופת ה"סזון", נחטף בידי ארגון "ההגנה", ונחקר ארוכות. לאחר מספר שבועות שבהם היה עצור בידי "ההגנה" ועם תחילת המשא ומתן להקמת "תנועת המרי העברי" שוחרר, ומיד לאחר השחרור נשלח לאירופה לארגן שם את סניפי האצ"ל, לפתוח "חזית שנייה" נגד הבריטים ולעסוק בהברחת נשק ועולים לארץ ישראל.
לאחר תקופה של עבודה אינטנסיבית ביבשת, בעיקר באיטליה שם שכן מטה האצ"ל בגולה, הוא נעצר באיטליה לאחר שעמד בראש הפעולה לפיצוץ השגרירות הבריטית ברומא, וכעבור חודשיים גורש מאיטליה והעביר את מטה האצ"ל בגולה לפריז.
ב-27 בספטמבר 1947 הוביל את ניסיון השתלטות על מחנה העולים גנדנוואלד ליד אינסברוק שבאוסטריה (מחנה של תנועת הבריחה), שהוקם כדי לסייע בהעברת היהודים בשבילי האלפים לאיטליה. המחנה הופעל על ידי הסוכנות היהודית והמוסד לעלייה ב' של ארגון ההגנה. באותה תקופה היה ארגון ההגנה מסוכסך עם ארגון האצ"ל על השליטה במסלולי הבריחה, שהיה ספיח של המאבק בין ההגנה לארגוני הפורשים בארץ ישראל. תבין הוביל קבוצה של 100 אנשי אצ"ל שפרצו למחנה השתלטו עליו וגנבו כסף ומכשירי קשר. בתקרית נהרג מירית אקדח איש ההגנה איתן אבידוב (בנו של יעקב אבידוב) ונפצעו שלושה נוספים, מהם אחד קשה.
בקיץ 1948 היה פעיל בארגון הפלגתה של האנייה אלטלנה, והיה שותף בהעמסת האנשים והציוד עליה טרם הפלגתה לישראל. בתגובה למעצר חמישה חברי אצ"ל בעקבות אירועי אלטלנה, תכנן תבין פעולה לחטיפת קונסול ישראל אליהו ששון בפריז, אולם הפעולה בוטלה לאחר שהחמישה שוחררו. לאחר הקמת המדינה נשאר תבין באירופה עוד כשנה, שם האצ"ל המשיך לפעול אף על פי שבישראל פורק הארגון. לבסוף בינואר 1949 פקדה עליו ההנהגה לפרק את פעילות האצ"ל באירופה, במקום זאת מונה לנציג תנועת החרות באירופה, תפקיד בו שימש עד 1952.
לאחר הקמת המדינה.
לאחר שחזר לישראל שינה את שמו באופן רשמי ל"אליעזר יעקב תבין" והיה חבר הנהלת תנועת החרות. תבין חזר ללמוד היסטוריה באוניברסיטה העברית. כתב תזה לתואר שני בנושא "ההגנה העצמאית של היהודים ברוסיה 1880–1906" ובשנת 1969 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "המאבק הצבאי והמדיני של הארגון הצבאי הלאומי באירופה: ינואר 1946 - ינואר 1949". על בסיס עבודת הדוקטורט פרסם את הספר "החזית השנייה, האצ"ל בארצות אירופה 1948-1946" (הוצאת רון, 1973). על ספרו זה הוענק לו פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה חבר בוועד המנהל של רשות השידור. בתוקף תפקידו פעל נגד שידור יצירות של ריכרד וגנר וריכרד שטראוס בקול ישראל, תבע להפסיק את שידור תוכנית הרדיו "בירה ומצב רוח" של יעקב אגמון בשל פגיעה בערכים מקודשים, ותבע לא לשדר את העיבוד הטלוויזיוני של הספר חרבת חזעה.
כיהן כחבר ההנהלה הציונית ומנהל המחלקה לחינוך ותרבות בגולה. בנוסף כיהן כיו"ר מכון ז'בוטינסקי בין השנים 1984–1994.
בשנת 1992 קיבל את אות יקיר תל אביב.
תבין נפטר בגיל 75, ועל שמו נקראו רחובות בערים ירושלים ותל אביב-יפו.
משפחתו.
בנו של תבין, בני תבין, היה חוקר פרטי וחבר מרכז הליכוד, הסתבך כמה פעמים בפלילים (היה מקורב של אהוד אולמרט ושולה זקן) ובנובמבר 2014 שם קץ לחייו. באוקטובר 1986 הורשע על־פי הודאתו בעבירות של סחיטה בכוח ובאיומים, ונדון לשלושה חודשי מאסר בפועל. במאי 1989, נעצר בחשד שפרץ לבניין מועצת הוד השרון, גנב מסמכים, וביצע האזנות סתר בבתי־אישים בכירים. בנוסף נחשד בהפצת חשבוניות מס פיקטיביות, ושהוציא במרמה מיליון וחצי שקל מהליכוד. במרץ 1993 הורשע במירמה. בתחילת שנות ה-2000 היה שותף של איש העסקים דוד אפל, אך ב-2003 הואשם בזיוף צ'קים של חברה בבעלות אפל בסכום של 1.4 מיליון שקל וב-2010 הורשע יחד עם אפל במתן שוחד לראש עיריית לוד בני רגב ונידון לשנתיים וחצי שנות מאסר.
אנציקלופדיה אביב חדש
אל-מסתדא
אל-מסתדיא באמר אללה (מילולית: המבקש הארה במצוות האל; כתיב מדויק: אלמסתצ'א), אבו מחמד אל-חסן בן אל-מסתנג'ד (בערבית: المستضيءبامر الله, ابو محمد الحسن بن المستنجد) נולד בשנת 1142 והיה הח'ליף העבאסי השלושים ושלושה, בין השנים 1170 ל-1180. עשור שלטונו נודע כתקופה שלווה, שהורדו בה המיסים והרבו בבניית מסגדים ומדרסות. בימיו עלה צלאח א-דין לשלטון במצרים והסב את נאמנותו לבית עבאס מהפאטמים. הוא נפטר ב־30 במרץ 1180 ונקבר בבגדאד, עיר ממשלו.
מבצע מושתראק
מבצע מושתראק או מבצע מושתרכ (בדארי: مشترک - "יחד", "משותף"; תעתיק מדויק: משתרכ) הוא מבצע צבאי של ה-ISAF (International Security Assistance Force, כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי) במחוז הלמנד שבדרום אפגניסטן נגד הטליבאן. המבצע החל ב-13 בפברואר 2010, והוא המבצע הגדול ביותר עד כה של כוחות הקואליציה מאז תחילת המלחמה באפגניסטן. במבצע לקחו חלק מרכזי כוחות הביטחון האפגניים, שהיוו כ-60% מסך כוחות הקואליציה במבצע.
מטרת המבצע הייתה להוציא את הטליבאן ששלט הלכה למעשה בעיר במשך שנים והפך אותה למרכז הכלכלי של הארגון בשל תעשיית הסמים הענפה בעיר שאף זיכתה אותה בכינוי "כמקור האופיום הגדול ביותר בעולם". בנוסף לכך, המבצע נועד גם לחיזוק סמכות כוחות הביטחון האפגניים באזור בשל כוונות נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, להוציא את הכוחות הצבאיים מהמדינה.
רקע.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה החל עוד באוגוסט 2009 בהגברת הפעולות ההתקפיות של הקואליציה, וזאת על-מנת לפגוע קשה בטליבאן בשביל שהממשלה האפגנית תוכל לשלוט במדינה וכוחות הקואליציה יוכלו לצאת ממנה. הדבר התבטא בעיקר בהעברת הפעילות הקרקעית של הכוחות האמריקניים אל מחוז הלמנד שבדרום המדינה, מחוז שהפך למרכז הטליבאן. לקראת מבצע מושתראק החלו כוחות הקואליציה באימון כוחות הביטחון האפגניים בפעילות בכמויות גדולות. בנוסף לכך, על-מנת לפגוע בשרשרת הפיקוד של הטליבאן, החלו כוחות הקואליציה להשתמש יותר ביחידות מיוחדות לסימון מטרות עבור מטוסים וטילים.
התקדמות המבצע.
את תחילת המבצע סימנה תנועת המסוקים הרבה אל אזור העיר מרג'ה, תנועה שהתגברה עם סיום תפיסת שטחי כינוס על ידי חיילי יחידות מיוחדות. במקביל החלה תקיפה מרוכזת של האזור מהאוויר, כשאת ההרוגים הראשונים של הטליבאן זוקפים למסוקי קרב וכלי טיס בלתי מאוישים. המבצע התעכב מעט עם הגעת הכוחות אל מרג'ה בשל המילכוד הרב על הדרכים הראשיות אל העיר והקושי הלוגיסטי ביצירת דרכים חלופיות בשל גאוגרפיית האזור (מרג'ה נמצאת בקירוב לנהר, מה שגרם ליצירת תעלות מרובות בסביבתה). עם זאת, הצליחו כוחות הקואליציה להיכנס אל מרג'ה עוד ביומו הראשון של המבצע.
מיד לאחר הכניסה למרג'ה דווח שכוחות הטליבאן החלו לסגת אל פאתי העיר ויישובים הקרובים אליה. בשל כך, החלו כוחות הקואליציה בפעולות לטיהור סופי של מרג'ה והיישובים סביבתה. לוחמי הקואליציה ובהם כוחות הנחתים והכוחות המיוחדים נתקלו בהתנגדות עיקשת ובתקיפות אינטנסיביות אך מפוזרות של כוחות הטליבאן, עימותים בהם תמיד הייתה יד הקואליציה על העליונה. ככל שכוחות הקואליציה התקדמו כך הם מצאו כמויות סמים גדולות יותר, שהסתכמו בסופו של דבר בעשרות טונות של צמחי פרג, קרוב ל-20 טונות אופיום, ועוד מאות קילוגרמים של סמים אחרים.