בתי הספר בנדולה מתפלגים כלהלן: 4 בתי ספר יסודיים, 8 בתי ספר תיכונים, 3 בתי ספר מקצועיים, בית ספר לאחיות, בית ספר לרפואה של אזור חגורת הנחושת ובית ספר בינלאומי.
תרבות.
בנדולה נמצא מוזיאון אזור חגורת הנחושת, עם אוסף אבני חן ומינרלים מאזור חגורת הנחושת.
אגמים קטנים שנוצרו על ידי סכרים שהוקמו ביובלי הנהרות קאפובו ואיטאווה הזורמים בדרום מזרח העיר, משמשים לשייט ולנופש.
תחנת הכוח התרמית הישנה, הנראית על קו הרקיע ליד תחנת הרכבת, מהווה אטרקציה תיירותית.
מקומות תפילה.
מקומות התפילה בעיר, הן בעיקר כנסיות ומקדשים נוצריים ומסגדים מוסלמים.
לחם, אהבה וקנאה
לחם, אהבה וקנאה (באיטלקית: Pane, amore e gelosia) הוא סרט קולנוע איטלקי משנת 1954 בבימויו של לואיג'י קומנצ'יני, עם ויטוריו דה סיקה וג'ינה לולובריג'ידה בתפקידים הראשיים.
זה סרט המשך ל"לחם, אהבה ופנטסיה", בהשתתפות אותם השחקנים.
ב-1955 הופק סרט המשך בשם "סקנדל בסורנטו" ("לחם, אהבה ו...) עם סופיה לורן במקום ג'ינה לולובריג'ידה.
העלילה מתרחשת בכפר הבדיוני סליינה במחוז אברוצו בו רוב התושבים עניים וחיים על לחם אהבה וחלומות שיתגשמו אולי בחסדו של הקדוש סנט אנטוניוס שהם סוגדים לו. הסרט שייך לתקופה של הנאו-ריאליזם הוורוד שהחליף את הניאו ריאליזם האיטלקי בזה שהיה קליל יותר ושיתף יותר שחקנים מפורסמים.
טינה פיקה זכתה בפרס Nastro d'Argento לשחקנית משנה.
תקציר העלילה.
מרשל אנטוניו קארוטנוטו (ויטוריו דה סיקה) מכתיב לסגנו מכתב בו הוא מודיע על התפטרותו מהשירות בגלל רצונו לשאת את אנארלה שהיא אם יחידנית שילדה את בנה מחוץ לנישואין.
בינתיים מביאה אנארלה את בנה לכפר ואנטוניו מנסה להתיידד אליו וקונה לו כדור.
פייטרו (רוברטו ריסי) נמצא בשירות ממושך מחוץ לכפר ומריה (ג'ינה לולובריג'ידה) רוצה לאסוף כסף לקראת החתונה.
המשרתת כרמלה (טינה פיקה) חשה בחולשה ואנטוניו מקבל את בקשתה של מריה להיות משרתת בדירתו. היא מבצעת את כל עבודות הבית ובכפר מתפשטות שמועות על יחסים קרובים מידי ביניהם.
פייטרו שומע זאת וממהר לכפר. בדיוק באותו זמן נערכת מסיבה בכפר עם תזמורת ריקודים. אנטוניו מזמין את מריה לריקוד צמוד ובאותו רגע מופיע פייטרו הקנאי ולאחר חילופי דברים קשים עם מריה לעיני כולם הוא עוזב את המקום.
מריה כעת מיואשת מגיעה במקרה למקום בו מתמקמת להקת תיאטרון נודד. מנהל הלהקה (סארטו אורזי) נותן לה מטאטא כדי לנקות את הבמה אך היא מדגימה לו את כישרונה בשירה וריקוד ומתקבלת מיד ללהקה.
כל בני הכפר נזעקים למקום ובראשם אמא של מריה והמרשל אנטוניו קארוטנוטו. האם טוענת שמריה עדיין לא בת 19 אך מנהל הלהקה משחד אותה והיא מוותרת על התלונה.
אנטוניו מנסה לשכנע את מריה לעזוב אך היא מנסה לפתות אותו והוא עוזב במהירות.
האב של הילד של אנארלה מגיע לכפר ודורש שאנארלה והילד יחזרו אתו לרומא. אנארלה מהססת אך הכומר דון אמידיו (וירג'ו רינטו) מייעץ לה לחזור עם אבי בנה. אנטוניו קורע את מכתב ההתפטרות שלו וחוזר לחדרו עצוב.
בכפר יש רעידת אדמה ובתים נהרסים בהם ביתה של מריה. החמור שלה נפצע קשה. אנטוניו פוקד על פייטרו להרוג אותו אך הוא אינו מסוגל וחברו יורה בחמור. מריה מתייפחת ונופלת בזרועותיו של פייטרו.
הם מתחתנים ופייטרו לוקח את מריה ומשפחתה לעיר מגוריו.
אנטוניו מלווה אותם לתחנת הרכבת.
באוטובוס החוזר לכפר מתיישב אנטוניו ליד בחורה נאה שאומרת לו שהיא תהיה המיילדת בכפר במקום אנארלה. אנטוניו מתחיל אתה בשיחה לבבית, אולי הפעם ימצא לו אישה כלבבו?
Into the Unknown
Into the Unknown (בעברית: אל עבר הסוד) הוא סינגל של השחקנית והזמרת-יוצרת האמריקאית, אידינה מנזל, והזמרת-יוצרת הנורווגית, AURORA. השיר, שמופיע בסרט לשבור את הקרח 2, נכתב על ידי קריסטן אנדרסון-לופז ורוברט לופז והופק על ידי טום מקדוגל, דייב מצגר, קריסטן אנדרסון-לופז ורוברט לופז.
ביקורת.
מגזין סלייט טען כי השיר "תוכנן לספק את אותה אופוריה של מאבק פנימי ואחריו שחרור קתרטי". העיתון דיילי טלגרף הציע כי יש לשיר אותן תכונות קליטות כמו קודמו, אך עם הזמן יגיד אם מעריציו הצעירים של הסרט יקבלו אותו כלהיט.
גרסת פאניק! אט דה דיסקו.
להקת הרוק האלטרנטיבי האמריקאית, פאניק! אט דה דיסקו, הוציאה גרסת כיסוי לשיר ב-4 בנובמבר 2019. השיר הופיע בכתוביות הסיום של הסרט לשבור את הקרח 2.
שנק נגד ארצות הברית
שנק נגד ארצות הברית (Schenck v. United States), 249 ארצות הברית 47 (1919), הייתה החלטה בולטת של בית המשפט העליון של ארצות הברית בנוגע לאכיפת חוק הריגול משנת 1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה. בית המשפט העליון פסק פה אחד, בפסיקה שאותה ביטאה חוות דעתו של השופט אוליבר ונדל הולמס הבן, כי הנאשמים שהפיצו עלונים לגברים בגיל הגיוס הקוראים להתנגדות לגיוס מורשעים בניסיון לפגוע בגיוס, ופעילותם זו מהווה עבירה פלילית. התיקון הראשון לא הגן על הנאשמים מתביעה, אך על פי שאלה טענו שהניסיון לפגוע בפעילות למען הגיוס נעשה באמצעות ביטויים המוגנים על ידי התיקון הראשון. בחוות דעת זו אמר הולמס כי ניתן להעניש בעוון אמירת או הפצת ביטויים שבנסיבות העניין עשויים לגרום נזק, ולכן מהווים "סכנה ברורה ומיידית", ולכן הקונגרס זכאי למנוע אותם בחקיקה.
בית המשפט המשיך בהנמקה זו בשורה של הרשעות שנבעו כתוצאה מהעמדה לדין במהלך המלחמה, אך הולמס החל לחלוק על דבריו בתיק אברמס נ. ארצות הברית (1919), וטען שבית המשפט חרג מהתקן שיצר והחל לאפשר ענישה על רעיונות. עם זאת, בית המשפט קבע קו תקדימי נוסף לניהול מקרים שבהם חוקתיותו של חוק מאותגרת. בשנת 1969, פסק דין שנק התהפך חלקית על ידי ברנדנבורג נגד אוהיו, פסיקה שהגבילה את היקף הדיבור האסור לאותן אמירות שמכוונות כלפי פעולה המנוגדת לחוק (למשל מהומה) ועלולות להציתן.
הפסיקה בתיק גררה ביקורות נוספות.
רקע.
שנק היה הראשון בשורה של תיקים בבית המשפט העליון שהגדירו את ההבנה המודרנית של התיקון הראשון. שופט בית המשפט העליון הולמס הבן כתב את חוות הדעת המצוטטת בתיק. כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה גרמה לפילוגים עמוקים בחברה, ויצרה התנגדות נמרצת, במיוחד מצד אנשי השמאל הרדיקלי ואלה שהיה להם קשר עם גרמניה. ממשל וילסון פתח באכיפה פלילית נרחבת והגיש אלפי תביעות, רבים מהן כלפי מוחים על מעורבות ארצות הברית במלחמה. במקרה הראשון שהובא לבית המשפט בנושא זה, בלצר נ. ארצות הברית (Baltzer v. United States), 248 ארצות הברית 593 (1918), הנאשמים חתמו על עצומה שמתחה ביקורת על הגיוס שביצע הממשל, ואיימו עליו בתבוסה בקלפי. הם הואשמו בשיבוש הגיוס והורשעו. רוב בבית המשפט אישר את ההרשעה. הולמס ניסח דעה מנוגדת:[כאשר יש] שיבושים אמיתיים בחוק, הענקת עזרה אמיתית ונחמה לאויב, הייתי צריך להיות שמח לראות [את הפעילים בכך] נענשים בצורה יותר חמורה מכפי שנעשה לפעמים. אבל אני חושב שכוונתנו לגייס את כל כוחותינו לשם סיוע בהצלחה במלחמה, לא צריכה לזרז אותנו לגלות חוסר סובלנות כלפי דעות ודיבור שלא ניתן לדמיין כי יזיקו, אם כי הם מנוגדים לאלה שלנו. עדיף שאלה שיש בידם כוח ללא עוררין וכמעט בלתי מוגבל, יטעו בכיוון החופש [במקום בכיוון שלילתו].במקום להמשיך לנוכח ההתנגדות של הולמס, השופט העליון אדוארד דאגלס וייט הפסיק את הדיון בתיק. הנושא הגיע ככל הנראה לממשל, מכיוון שהתביעה נטשה את התיק. לאחר מכן ביקש וייט מהולמס לכתוב את חוות הדעת לבית המשפט פה אחד בתיק הבא, בו יוכלו להסכים, שנק נגד ארצות הברית. הולמס כתב חוות דעת זו, וכן כתב שתי חוות דעת נוספות, אותן אישר בית המשפט פה אחד. אלו דנו בהרשעות בשני תיקים נוספים, פרוהורק נגד ארצות הברית ודבס נגד ארצות הברית, ובכך קבע את התקן להחלטת חוקתיות בנוגע להרשעות פליליות המבוססות על חופש הביטוי. אולם הולמס לא אהב פסיקות חקיקתיות ולא חזר על הסגנון של "סכנה ברורה ומיידות" בפסיקותיו הבאות. חוות דעתו בתיק של שנק מובאת לעיתים קרובות כמקור לתקן משפטי זה, הגם שהולמס שינה את דעתו והציע השקפה שונה בהתנגדותו לפסיקה זו, כפי שכתב בפסק הדין אברמס נגד ארצות הברית. האירועים שהובילו לחוות דעתו בפסיקת שנק התגלו כאשר הביוגרף של הולמס, שלדון נוביק, חשף את חוות דעתו בתיק בלצר, חוות דעת שלא פורסמה אך נכללה במסמכיו של הולמס בבית הספר למשפטים בהרווארד.
צ'ארלס שנק ואליזבת באר היו חברים בוועד הפועל של המפלגה הסוציאליסטית בפילדלפיה. שנק היה מזכירו. הוועד הפועל אישר הדפסה ודיוור של למעלה מ-15,000 עלונים לגברים המיועדים לגיוס במהלך מלחמת העולם הראשונה. שנק פיקח על הפצתם. העלונים קראו לגברים שלא להתגייס: "אל תיכנעו לאיום", "עמדו על זכויותיכם","אם אינך עומד על זכויותיך, אתה מסייע לשלול זכויות, או לזלזל בזכויות, ועמידה על זכויות היא חובתם של כל אזרחי ותושבי ארצות הברית". העלונים קראו לגברים שלא להתגייס בטענה כי גיוס צבאי מהווה עבדות, דבר האסור על פי התיקון ה-13.
לאחר משפטי מושבעים הורשעו שנק ובאר בהפרת סעיף 3 לחוק הריגול משנת 1917. הנאשמים פנו לבית המשפט העליון בטענה כי הרשעתם והחוק שהתיימר לאשר זאת מנוגדים לתיקון הראשון. הם הסתמכו רבות על טקסט התיקון הראשון, וטענו כי חוק הריגול משנת 1917 היה בעל "אפקט מצנן" על דיון חופשי במאמץ המלחמתי.
החלטת בית המשפט.