בשנים 1784–1830 עמד בראש הכנסייה היוונית-קתולית הבישוף יואן בוב מטרגו מורש.
האסכולה הטרנסילבנית.
באותה תקופה בלטה בקרב הרומנים המאוחדים עם רומא קבוצה של אינטלקטואלים, הידועה כ"אסכולה הטרנסילבנית" (Şcoala ardeleană) שפעלה למען הפצת ההשכלה בקרב הרומנים בטרנסילבניה, בעד חיזוק הזהות הלאומית והתרבותית שלהם, תוך דגש על המודעות למוצאם הרומי. יחד עם מספר נציגים חשובים של הרומנים האורתודוקסים, הם חתמו על עצומה בשם Supplex Libellus Valachorum (סופלקס ליבלוס ואלאכורום, כלומר עצומת הרומנים, 1791) שבה ביקשו מהשלטון בווינה השוואת זכויות הרומנים המקופחים עם שאר הלאומים של טרנסילבניה. בקשתם נדחתה.
עם נציגי האסכולה הטרנסילבנית נמנו גאורגה שינקאי, פטרו מאיור, סמואיל מיקו-קליין ואחרים. אחרי ניסיונות מצד הקלוויניסטים בעבר, סמואיל מיקו-קליין היה הראשון שיזם את המעבר ההדרגתי של השפה הרומנית, קודם בטרנסילבניה, מהאלפבית הקירילי לאלפבית הלטיני, ההולם את היותה שפה רומאנית. כמו הבישוף אינוקנטיה מיקו-קליין לפניהם, נציגי האסכולה הטרנסילבנית היו משוכנעים כי הרומנים הם צאצאי הרומים שכבשו את דאקיה בימי הקיסר טראיאנוס ולכן הם העם הוותיק ביותר בטרנסילבניה. ספרי הדקדוק והמילונים שפרסמו נועדו לחזק את האופי הרומאני של השפה הרומנית ומתוך עמדה טהרנית לסלק ממנה את רוב המלים ממקור זר.
באמצע מאה ה-19 חל שינוי משמעותי במעמד הכנסייה, כשב-26 בנובמבר 1853 על ידי הבולה„Ecclesiam Christi ex omni lingua העלה האפיפיור פיוס התשיעי את דרגת הבישופות היווני-קתולית של פגראש ואלבה יוליה למעמד של מיטרופוליה (mitropolie), כשהבישופות של אוראדיה כפופה לה ("סופראגאנית"). על ידי כך הפכה הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית למחוז כנסייתי עצמאי של הכנסייה הקתולית, הכפוף ישירות לכס הקדוש והשתחררה משיפוטו של הארכיבישוף הפרימאט של הונגריה.
באותו זמן הוקמו שתי בישפויות נוספות - בלוגוז' ובגרלה (הבישופות קלוז'-גרלה). שתי הבישופויות החדשות הוכפפו מבחינה היררכית למיטרופוליה של אלבה יוליה ופגראש, שמושבה בבלאז'.
המיטרופוליט (mitropolit) היווני קתולי הראשון של בלאז' היה אלכסנדרו שטקרה שולוציו(Şterca Şuluţiu)
מאוחר יותר, בין שתי מלחמות העולם קמה הבישופות של מרמורוש שמושבה בבאיה מארה והיא הייתה לבישופות הרביעית הכפופה לארכיבישופות של בלאז'. בבוקרשט פעל ויקאריות יוונית-קתולית כפופה גם היא לארכיבישופות בבלאז' (של אלבה יוליה ופגראש).
השלטון הקומוניסטי: הוצאת הכנסייה מחוץ לחוק 1989-1948.
ב-1 באוקטובר 1948 בוים על ידי השלטון הקומוניסטי סינוד של הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית שהכריז על איחודה עם הכנסייה האורתודוקסית הרומנית. ששת הבישופים של הכנסייה המאוחדת עם רומא - יואן סוצ'ו, יוליו הוסו, ולריו טראיאן פרנציו, אלכסנדרו רוסו, יואן בלן וואסילה אפטניה - נעצרו ב-29-27 באוקטובר 1948 והועברו לווילה של הפטריארכיה האורתודוקסית בדראגוסלאבלה. משם נשלחו למנזר קלדרושאן ואחר כך לבית הסוהר הידוע לשמצה בסיגט. ב-1 בדצמבר 1948 הוציא השלטון את הצו מס.358 שבו הכנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא הוצאה מחוץ לחוק. יחד איתה נאסרו גם הכנסיות היותר קטנות: הארמנית קתולית והיוונית קתולית הרוטנית. מעריכים כי בין 400 ך-600 כהני דת של הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית - בישופים, קנוניקוסים, כמרים-מורים ופרוטופופים) נזרקו לבתי הסוהר. צירות הוותיקן - ה"נונטיאטורה" בבוקרשט עשתה מאמצים לארגן את הקהילות (אפארכיות) היווניות-קתוליות לשעבר במסגרת של "טרנאריות", כמו כן הוסמכו ששה בישופים נספחים במחתרת: אלכסנדרו טודיה, טיט ליביו קינזו, יוליו הירציה, יואן קרטס, יואן פלוסקארו, ויואן דרגומיר. אולם בקיץ 1950 פתחו השלטונות הקומוניסטים משפט נגד נציגי הוותיקן ברומניה בעילה של ריגול ובגידה והם גורשו מהמדינה ב-7 ביולי 1950.
בשנים 1950–1959 חמישה מהבישופים הכלואים מתו בבתי הסוהר: ואסילה אפטניה נרצח בבית המאסר של משרד הפנים -בתחילת מאי 1950, ולריו טראיאן פרנציו -ב-11 ביולי 1952, יואן סוצ'ו - ב-27 ביוני 1953, טיט ליביו קינזו - ב-15 בינואר 1955 מתו בבית הסוהר סיגט עקב תנאי הכליאה הקשים, ויואן בלן מת ב-4 באוגוסט 1959.
אחרי שהכנסיות שלהם נמסרו לכנסייה האורתודוקסית, חלק מציבור המאמינים של הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית עבר להתפלל בכנסיות הרומיות-קתוליות. כמה מהכמרים היוונים-קתוליים במחתרת התקבלו בכנסיות הרומיות-קתוליות וקיבלו את הפולחן הלטיני הנהוג בהן. שנות המשטר הסטליניסטי היו קשות גם לכנסייה הרומית-קתולית שהייתה נסבלת אך ללא תקנון מוכר על ידי המדינה.
כך הוקמה מחדש רשמית הנהגה של הכנסייה ברומניה.
ב-16 בדצמבר 2005 הכס הקדוש העלה את הכנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא מהמעמד של כנסייה מטרופוליטנית "כחוק" - sui iuris לזה של כנסייה ארכיבישופית מז'ורית. בראש הכנסייה עומד ארכיבישוף מטרופוליטני, או "ארכיבישוף מיטרופוליט", הנבחר על ידי הכס הקדוש מתוך שלושה מועמדים שהוצעו על ידי הפרובינקיה המטרופוליטנית.
הארכיבישוף הנוכחי הוא לוצ'יאן מורשאן. יורשו בתפקיד ייבחר על ידי ועידת הבישופים (סינוד) של הכנסייה והבחירה תאושר על ידי הכס הקדוש.
1989 - הקמתה מחדש של הכנסייה ברומניה.
אחת ההשלכות המידיות של מהפכת 1989 ברומניה הייתה ביטול הצו מס. 358 מ-1 בדצמבר 1948. הביטול נעשה על ידי צו חדש מס. 9 מ-31 בדצמבר 1989 של מועצת חזית ההצלה הלאומית.
צוין בהזדמנות זאת שמעמדן המשפטי של הכנסיות היווניות-קתוליות שעברו לידי הכנסייה האורתודוקסית יוסדר בחוק מיוחד.
ב-7 במאי 1990 הכירה הממשלה הרומנית בתפקיד הבישופים היוונים-קתוליים שנבחרו במחתרת: יואן פלוסקארו, ואסילה הוסו, ג'ורג'ה גוציו, לוצ'יאן מורשאן ואלכסנדרו טודיה.
הבנק הלאומי של קמבודיה
הבנק הלאומי של קמבודיה (ראשי תיבות באנגלית: NBC, ידוע גם בשם הבנק האדום), הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי בקמבודיה. תפקידיו של הבנק כוללים, בין היתר, ניהול המדיניות המוניטרית של המדינה, פיקוח על המערכת הבנקאית במדינה ומוסדות פיננסיים אחרים, ויסות המטבע הלאומי, ריאל קמבודי, ומילוי כל פונקציה או תפקיד אחד שמבוצע בדרך כלל על ידי בנקים מרכזיים. הבנק מנוהל על ידי דירקטוריון המורכב מ-7 דירקטורים, אשר תפקידם הוא קבלת החלטות בנושאי מדיניות והנחיות כלליות בדבר אופן פעילותו של הבנק.
הבנק הוקם בשנת 1954, זמן קצר לאחר שקמבודיה השיגה את עצמאותה מצרפת. מטה הבנק ממוקם בבירתה של קמבודיה, פנום פן.
הבנק של קמבודיה
הבנק של אוקראינה
הבנק של איראן
הבנק של ארובה
הבנק של בוליביה
הבנק של בחריין
הבנק של בליז
הבנק של דרום סודאן
הבנק של הונדורס
הבנק של רוסיה
הבנק של יפן
הבנק של כווית
הבנק של כף ורדה
הבנק של קייפ ורדה
הבנק של לוב
הבנק של ליבריה
הבנק של מרוקו
הבנק של סוריה
הבנק של קטאר
איסרליס
איסרליס הוא שם משפחה יהודי, שמגיע מהשם שפירושו .
בית הקברות הצבאי הקנדי בדייפ
בית הקברות הצבאי הקנדי בדייפ (באנגלית: Dieppe Canadian War Cemetery) שבצפון צרפת הוא מקום קבורתם של רבים מחיילי צבא קנדה, שנפלו בפשיטת בעלות הברית הכושלת על דייפ ב-19 באוגוסט 1942.
בית הקברות שוכן כחמישה קילומטרים מדרום לעיר דייפ שלחוף תעלת למאנש. האתר, ריבוע קרקע ששטחו כ-4.2 דונם, מוקף גדר שיחים נמוכה. בעברו המזרחי מצויים שני פתחי הכניסה אליו, שמשני צידיהם ניצבים עמודי אבן. ביניהם ובצמוד להם ניצבת אבן הזיכרון. צלב ההקרבה הוצב בפינתו הדרום-מזרחית של בית הקברות, ובפינה הנגדית הוקם מבנה אבן למחסה מגשם.
בניגוד לשכיח באתרים אלו הוצבו שמונה משלוש עשרה שורות הקברים שבו גב אל גב, כנראה על ידי הגרמנים, שקברו במקום את מרבית החללים.
בבית הקברות נקברו 948 מחיילי האימפריה הבריטית, מהם 187 אלמונים. 582 מהם היו קנדים, ומתוכם נפלו 533 ביום הפשיטה על דייפ. האחרים היו 173 בריטים, ארבעה ניו זילנדים, אוסטרלי והודי. מרביתם היו אנשי צוות אוויר שנהרגו בפעולות אוויריות באזור בתקופות שונות, או אנשי כוחות הקרקע שלחמו בקרבת דייפ לאחר הפלישה לצרפת ב-1944.
בית הקברות נבנה על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה ב-1949 והיה לבית הקברות הצבאי הראשון של מלחמת העולם השנייה אשר הושלם על ידה. הוא תוכנן על ידי האדריכל הבריטי פיליפ הפוורת' (Philip Hepworth).
ברית עברית עולמית
ברית עברית עולמית (בע"ע) היא ארגון מתנדבים ואנשי רוח, שקם למטרת קידום השפה העברית והפצתה, ולחיזוק הקהילה היהודית בגולה באמצעות פעולות תרבות.
היסטוריה.
רקע.
שורשיה של התנועה העברית נעוצים בתקופת ההשכלה הברלינאית במחצית השנייה של המאה ה-18, בהקמת אגודת "דורשי לשון עבר".
אליעזר בן-יהודה היה הראשון שהעמיד את נושא הלשון העברית על יסוד לאומי במאמרו ב-1879 בכתב העת השחר: "שאלה נכבדה".
בסוף המאה ה-19 התחילה פעולה ציבורית בשדה התרבות והלשון העברית במדינות שונות: "שפה ברורה" - באוסטריה; "חובבי שפת עבר" ברוסיה; "דורשי שפת עבר" בארצות הברית ועוד. ארגונים אלו שימשו מרכזים ל"דיבור עברי ולמחשבה עברית".
בשנת 1903, בימי הקונגרס הציוני העולמי השישי, היה ניסיון ראשון להקמת ארגון עברי עולמי, והוא נקרא: הסתדרות "עבריה".
בשנת 1909 התקיים קונגרס עברי עולמי בברלין, ביום ז'-ט' בטבת תר"ע. רק כעבור עשרים ושתיים שנה נוסדה "הברית העברית העולמית".
הקמת ה"ברית".
הכנס המייסד של ברית עברית עולמית ("הכנסייה העברית בברלין") נפתח ב"בית העם העברי" בשד' קורפירסטנדאם 61 בברלין ביום א', ו' בתמוז תרצ"א, 21 ביוני 1931, בשעה עשר וחצי בבוקר ונמשך עד ח' תמוז.