דם רע שרר בין מילראן ובריאן, שהיו ליריבים פוליטיים מאז סוף העשור הראשון של המאה ה-20, ובריאן כינס ועידות שרים והעביר מסרים לשרים דרך טלגרפים במכוון ללא ידיעתו של מילראן. מילראן לבסוף פנה לפואנקרה בתקווה שיקים ממשלה חדשה ובידיעה שיקבל תמיכה מהמפלגה הדמוקרטית-הרפובליקנית על התנגדותו העזה לגרמניה ומדיניותו השמרנית. בין מילראן ופואנקרה שרר דם קר גם כן מאז פרשת פאטי דה קלאם. מילראן סירב להעניק לפואנקרה את תיק החוץ לצד ראשות הממשלה. פואנקרה מצידו קיים יותר ישיבות קבינט מאשר ישיבות מועצה, שכן בישיבות קבינט אין הנשיא נוכח. מילראן ופואנקרה שניהם תמכו בכיבוש חבל הרוהר אך היו חלוקים בשאלת הניצול שלו עבור האינטרסים של צרפת. כאשר מילראן כפה על פואנקרה לקיים ישיבות מועצה בהן היה נוכח גם כן, התפרצו ויכוחים חריפים בין השניים שנסובו בשאלת דרכי הבחירה, חלוקה מנהלית ועוד. בכמה הזדמנויות איים פואנקרה בהתפטרות והאשים את מילראן במסירת מידע מסווג לעיתונות. במרץ 1924 לא אישר מילראן את פיזור ממשלת פואנקרה ושכנע את פואנקרה להקים ממשלה חדשה בלב משבר כלכלי. ביוני הפסיד בבחירות הכלליות וממשלתו החדשה, בת שלושה חודשים בלבד, התפזרה גם כן.
מסעות ומשלחות.
מילראן היה פטריוט נחרץ, וב-19 בנובמבר 1920 חנך את קבר החייל האלמוני הצרפתי למרגלות שער הניצחון בפריז, בחגיגות יום השנה החמישים להקמתה של הרפובליקה השלישית. במהלך אירועי הטקסים ב-14 ביולי 1922, בפינת שדרות מריני ושדרת שאנז אליזה, הפעיל האנרכיסטי גוסטב בובה ירה לעבר מילראן במטרה להתנקש בחייו, אך הוא פגע ברכב הנשיאותי. מילראן מעולם לא נסע למשלחת דיפלומטית לחו"ל במהלך כהונתו הנשיאותית, אך אירח מספר רב של מנהיגי מדינות בארמון האליזה ועמד בראש משלחות רשמיות ברחבי צרפת לרגל אירועים הקשורים בהיסטוריה של המדינה או בהליך השיקום שלה. במהלך ביקורים אלה ברחבי המדינה, הוא הציג את תפיסתו לגבי תפקידו של נשיא הרפובליקה לאוכלוסייה האזרחית המקומית אשר התכנסה לכבודו, הזהיר מפני הסיכון לאי תשלום פיצויים גרמניים וקרא לפעולות נוקשות עבור שימור האזור המפורז. באפריל ובמאי 1922, הוא קידם מסע ראשון מסוגו של ראש מדינה צרפתי ברחבי מושבות צפון אפריקה של האימפריה הקולוניאלית, במרוקו, אלג'יריה ובהמשך גם תוניסיה, וזאת על אף התסיסה הלאומנית בה. הוא דגל בהתאחדות קולוניאלית ולא בהטמעה תרבותית, עמדה שהייתה אז במיעוט תמיכה בתוך המעמד הפוליטי.
כל אותה העת הוא המשיך להתרחק מהתבטאויותיו ומדעותיו האנטי-דתיות הקיצוניות מתחילת דרכו הציבורית, והוא נהג לקבל נציגים דתיים בכל אחת מנסיעותיו, כדי לשים קץ למאבקי הדת במדינה. במאי 1923, בשטרסבורג, הוא גינה שלושים שנה של "מאבק מוגזם וחסר טעם" בין המדינה והכנסייה, וטען כי הוא רואה שהקתדרלה היא "ביתם של האנשים וביתה של צרפת." שנתיים קודם לכן, כשהסנאט עדיין לא הכריז על חידוש היחסים עם הוותיקן, הוא קיבל את מינויו של הנונציו המיועדים ובעת היה לנשיא אנשי דת רבים קראו להסדר טקסים דתיים רשמיים המיועדים לכבודו של נשיא הרפובליקה.
מדיניות חוץ.
הטקסטים החוקתיים המכירים במפורש בכשירותו של נשיא הרפובליקה בתחום מדיניות החוץ, פעולתו של מילראן בתחום זה נתונה לפחות ביקורת מאשר ברמת מעורבותו במדיניות הפנים, אם כי התעוררו מחלוקות תכופות עם ראשי הממשלה בריאן ופואנקרה. בשאלת גרמניה תמך בחודשים הראשונים לנשיאותו במדיניות של פיוס. עם זאת, הוא הודאג מהרצון לגישור שהציג בריאן. במהלך ועידת קאן, מחשש לנטישת זכויות האכיפה של צרפת ומתן מורטוריום לברלין, לחץ מילראן על בריאן באמצעות מברקים מאיימים וקרא למועצת השרים להתכנס ללא ראש הממשלה. מול מבוי סתום במשא ומתן, התפטר בריאן מתפקידו.
מילראן ופואנקרה זעמו על יחסה המתון של בריטניה כלפי אי תשלום הפיצויים של גרמניה ובפגישה בין השניים בנובמבר 1922 בארמון האליזה הוסכם להוציא לפועל את כיבוש חבל הרוהר. נכון לסתיו 1923, מילראן ופואנקרה שניהם היוו מיעוט פוליטי בתמיכתם בכיבוש חבל הרוהר. כאשר ויתרה גרמניה על מדיניות ההתנגדות הפסיבית שלה מילראן אז רצה לפתוח במשא ומתן ישיר עם ברלין, עמדה שפואנקרה סירב לקבלה. בהתחשב בכך שכיבוש הרוהר התברר כחסר תועלת, מילראן ויתר בכל זאת על הדחת ראש הממשלה פואנקרה, אשר עדיין היה פופולרי למדי ברוב צרפת.
הנשיא מילראן גם התנגד תמיד לכל הסדר יחסים דיפלומטיים עם רוסיה הסובייטית, קיים קשר עם תומכיו של הגנרל וראנגל ותמך בסיוע הכספי שסיפקה צרפת לכוחות הלבנים הנסוגים בחצי האי קרים. אך בעוד הבולשביקים מחזקים את עמדתם והופכים למאיימים יותר, הממשלה שקלה דווקא להגיע לדיאלוג עם ברית המועצות. המשטר הסובייטי יוכר לבסוף על ידי ממשלת ארריו, לאחר עזיבתו של מילראן. בנוגע למזרח התיכון, הוא תמיד הביע תמיכה ברפובליקה הטורקית בהנהגת מוסטפא כמאל אטאטורק ללא קשר לעמדת בריטניה. מילראן האמין בניצחון הטורקים במלחמת יוון–טורקיה, הערכה עליה חלק המרשל פרדיננד פוש אך התגלתה לבסוף כנכונה. קרע במדיניות של צרפת ובריטניה פרע בעניין טורקיה במהלך משבר צ'נקלה.
שאלת החוקה, שערורייה והדחה.
מילראן תמך בשימוש הסיעה הלאומית בשלטון בעיקר בכדי לשמר את "האיחוד הקדוש" מתקופת המלחמה אשר מנע שביתות רבות. במסגרת שאיפותיו להגדלת סמכויותיו של הנשיא קרא להרחבת בעלי זכות ההצבעה לנשיאות למלומדים רבי תארים מהחברה הכללית, לאפשר לנשיא לפזר את הפרלמנט ללא התייעצות עם הסנאט ולהגדיל את הסקירה החוקתית עבור הגבלת סמכות הממשלה. ב-14 באוקטובר 1923, באוורה, חודשים ספורים לפני הבחירות לאספה הלאומית שבגינן נפל פואנקרה מהשלטון ועמו גם הסיעה הלאומית, נשא מילראן נאום המציין את תחילתו של עימות שיוביל להתפטרותו כעבור שמונה חודשים. למרות ההסתייגויות שהביעו יועציו, הוא פגע בנייטרליות הנשיאותית כאשר הכריז על תמיכתו בסיעה הלאומית. הוא הזכיר את המאמצים להשיג תקציב מאוזן, כיבוש הרוהר וחידוש היחסים עם הוותיקן לשבחי הסיעה. בהתייחסו למצע השמאל, הוא ביזה את הפציפיזם, האינטרנציונל וההוצאות הציבוריות הגוברת.
נאום זה התקבל בחיוב על ידי הרוב, מכיוון שלא הפר כל הוראה חוקתית מפורשת. מפלגת 'הפדרציה הרפובליקנית' ראתה במילראן את ההשראה למדיניות של פואנקרה אשר תבוטא בידי נשיא רב סמכויות. תיקון חוקתי זה לא נתמך בידי רוב, ולא עלה לכדי הצעה באספה הלאומית בהמשך נשיאות מילראן. מצידה של האופוזיציה בשמאל הפוליטי היו שהשוו את מילראן לפטריס דה מק-מהון על ההתנהלות הסמכותנית שניסה להפגין דרך המוסד הנשיאותי. בסופן של הבחירות, סיעת 'קרטל השמאל' השיגה רוב מושבים על אף הפסדה בבחינת ההצבעה הלאומית. בכדי להוביל להתפטרותו של מילראן, סירבו חברי הסיעה לתמוך בכל ממשלה שתאושר בסמכותו באשר היא, ומכיוון שקולם נדרש עבור הרכבת ממשלה, נתקלה המערכת הפוליטית הצרפתית במבוי סתום בעוד מילראן סירב להתפטר מהנשיאות.
מקרב מפלגות ימין ומרכז שונות רבים טענו כי דבר אינו מחייב את מילראן להתפטר וכי פועל סיעת 'קרטל השמאל' אינו חוקי ולמעשה מעורר חששות מפני ניסיון "הפיכה". פואנקרה מצידו סירב לנסות ולהקים ממשלה דרך התפייסות עם מפלגות מרכז-שמאל שונות. ב-5 ביוני 1924 הציע מילראן את מנדט הרכבת הממשלה לאדואר ארריו הרדיקלי. בלחץ סיעת 'קרטל השמאל' ניסה להעלות את שאלת נשיאותו של מילראן בפני האספה הלאומית, הנשיא סירב וארריו בתגובה סירב גם כן לקחת על עצמו את מנדט הרכבת הממשלה. לבסוף, לאחר התדיינויות ממושכות, הצליח פרנסואה-מרסל, שר האוצר בממשלתו של מילראן מ-1920, להתעלות על המשבר הפוליטי ולהקים ממשלת מיעוט. באותו היום, ב-8 ביוני, פגש מילראן במעונו הנשיאותי בגנרל אנרי גורו, פגישה שהובילה להאשמות נגד הנשיא בדבר תכנון הפיכה צבאית. כאשר ממשלת המיעוט של מרסל לא הצליחה להעביר חקיקות, פנתה לסיעת 'קרטל השמאל' בתקווה לפיוס. הסיעה סירבה להיכנס לממשלה כל עוד מילראן נשיא ועקב כך ממשלת מרסל התמוטטה במהרה.
לאחר ויכוחים ומאבקים ממושכים, הודיע מילראן ב-11 ביוני, בהצהרה רשמית לשני בתי הפרלמנט, על התפטרותו מנשיאות צרפת. ממשלה חדשה הוקמה במהרה בהנהגת 'קרטל השמאל' בעוד גסטון דומרג נבחר לנשיא החדש. באותה הצהרה בה הודיע על התפטרותו מהנשיאות, הכריז מילראן כי הוא עומד להמשיך בקריירה הפוליטית שלו בלי שום קשר.
סנאטור ומנהיג בימין הפוליטי.
קדנציה ראשונה בסנאט.
לאחר ההפסד בבחירות לאספה הלאומית ב-1924, נותרו מפלגות הימין-מרכז ללא הנהגה אחידה בהתחשב בנסיגתו (הזמנית) של פואנקרה מהפוליטיקה. מילראן שב לרשות המחוקקת במטרה לאחד מפלגות אלו לכדי גוש פוליטי אחיד. בסוף 1924 ייסד את הליגה הרפובליקנית הלאומית (LRN). בגלל ההיקשרות שלו לחילוניות ולמערכת הפרלמנטרית, נאלץ הנשיא לשעבר למתן את הצעותיו עבור חקיקות ולאמץ נימה פוליטית מדודה יותר מבעבר. בשם תנועתו, הוא תקף את ממשלת ארריו במדיניות המפייסת יתר על המידה עם גרמניה, בהכרה בברית המועצות, בהמשך הגירעון התקציבי ובהחייאת הפילוגים בנושא השאלה הדתית. הוא התנגד בתוקף לכל מדיניות פירוק נשק, צמצום משך השירות הצבאי, חנינה לעריקים, סיום חפוז של כיבוש הרוהר, וכן רפורמה בתקן המשמעת של הצבא.