בשנים 1928-1900 כתב גסן מספר רב של מאמרים בתחום ההיסטוריה היהודית. חלקם התפרסמו בכתבי עת היסטוריים כגון יברייסקיה סטרינה (העבר היהודי) בעריכת דובנוב, ואחרים בעיתונים פופולריים כגון ווסחוד (זריחת השמש) או בודויישצ'ה (Будущее, העתיד). בשנת 1906 כינס גסן את מאמריו בספר.
בשנת 1914 פרסם גסן את סיפרו "תולדות היהודים ברוסיה" בגרסה פופולרית- מדעית, כשנתיים מאוחר יותר ב-1916 הוציא גסן את כרך א' של הספר מחדש בגרסת מדעית תחת השם "תולדות העם היהודי ברוסיה", הכרך עסק ביהודי רוסיה למין ממלכת הכוזרים ועד למותו של אלכסנדר הראשון ב-1825, הספר אזל במהירות לכן בשנת 1926 יצא הספר לאור מחדש בגרסה מצומצמת בגלל הקושי להוציא לאור באופן פרטי בברית המועצות. כרך ב' של הספר יצא לאור בשנת 1927 ועסק בשנים 1890-1825.
לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917 התרכז גסן בכתיבת ההיסטוריה הרוסית הכללית, ככל הנראה בהשראת התהפוכות האידאולוגיות שעברה רוסיה. כתיבתו של גסן התרכזה במעמד הפועלים הרוסי ובמאבק הבין מעמדי. למרות פעילותו הקודמת בארגונים יהודיים השתלב גסן היטב בקהילת ההיסטוריונים הסובייטים, בשנת 1923 ערך את כתב העת רוסקויה פרושלויה (העבר הרוסי), ובשנות השלושים ערך את ידיעון האקדמיה הסובייטית למדעים.
לא ברור אם גסן נעצר בשנות הטרור הסטליניסטי 1939-1936 אך ידוע כי נפטר ב-22 באוגוסט 1939 ונקבר בבית הקברות פראוברז'נסקי היהודי של לנינגרד.
גישתו של גסן להיסטוריה ויחסו עם דובנוב.
כאמור לא ידע גסן לכתוב ולקרוא בעברית או ביידיש לכן מחקריו התבססו על שימוש במקורות רוסיים. בניגוד להיסטוריונים אחרים נהנה גסן מגישה חופשית לארכיונים רוסיים שהיו סגורים בפני חוקרים אחרים, גסן אף סייע להיסטוריונים אחרים, בניהם דובנוב, להשיג מסמכים היסטוריים המצויים בגנזכי המדינה. בספרו "תולדות העם היהודי ברוסיה" מודה גסן למנהל הארכיון הלאומי, סרגי פנצ'ולידזב, על הגישה שניתנה לו לארכיונים ממלכתיים למרות היותו של פנצ'ולידזב "אויב גלוי של העם היהודי" כמאמרו של גסן. החוקר יהודה סלוצקר טוען שהגישה הייחודית שניתנה לגסן נובעת ממוצאו ממשפחה מתבוללת שחלק מבניה התנצרו.
גישתו של גסן לקורות את יהודי רוסיה שונה מגישתם של ההיסטוריונים היהודיים הלאומיים והציוניים אשר ראו בשנאת ישראל ובאנטישמיות כוח מרכזי וייחודי ביחסים שבין היהודים לשלטון המרכזי. גסן טען בחיבוריו שיחס הצארים ליהודים נבע מסיבות סוציולוגיות וכלכליות ולא משנאה עיוורת, מה גם שיחס דומה קיבלו גם קבוצות אחרות באוכלוסייה. כך לדוגמה, תחום המושב – הגבלת התיישבות היהודים באזור פולין לשעבר לא נבע משנאת ישראל אלא היה דרך של השלטון המרכזי למנוע תחרות כלכלית מסוחרים רוסים נוצרים, מה עוד שחופש התנועה לא היה מעולם זכות מובטחת ברוסיה אלא פריבילגיה של שכבה מעמדית מצומצמת ביותר. גסן מוסיף כי איסור הכניסה לרוסיה גופה חל על כל הכופרים בדת הנוצרית אורתודוקסית כך שאינו ייחודי ליהודים. דוגמה נוספת היא גישתו של גסן לפרעות ת"ח ות"ט, בעוד ההיסטוריוגרפיה היהודית המקובלת מתרכזת בתיאור סבלם של היהודים, גסן מתייחס לפרעות בהקשרן הרחב- מאבקם של הצמיתים והקוזאקים האוקראינים בשלטון הפולני המנצל. את הפרעות רואה גסן כתוצאה מהיותם של היהודים משרתי השלטון הפולני- גובי המיסים וחוכרי הקרקעות ולא כתוצאה משנאת ישראל הטבועה בעם האוקראיני.
לאחר פריצת המהפכה הקומוניסטית ב-1917 מודגשת בכתיבתו של גסן מלחמת המעמדות בקהילה היהודית, השתדלנות והשחיתות של ראשי הציבור גרמו סבל רב להמונים היהודיים, במיוחד ביקר גסן את הממסד הרבני על מלחמתו בהשכלה ובנאורות, מכן ברור שאין גסן מצטער על אובדן האוטונומיה היהודית עם ביטול ועד ארבע הארצות.
גסן התנגד לכל דרך של קיום יהודי אוטונומי, אם בדרך של אוטונומיה במזרח אירופה לפי דרכו של דובנוב ואם בדרך של הגירה ציונית לארץ ישראל. את התקדים ההיסטורי של שלטון אוטונומי עצמאי שלל גסן כי ראה בו ארגון נצלני ומושחת.
שמעון דובנוב, גדול ההיסטוריונים של יהדות רוסיה בעת ההיא ביקר קשות את גישתו של גסן, הוא טען כי ספריו הם "ההיסטוריה של הבעיה היהודית ברוסיה, ולא ההיסטוריה של יהודי רוסיה". ספריו, כך טען דובנוב מדגישים יתר על המידה את השלילי במוסדות הקהילה היהודית ואינם נותנים את המקום הראוי לשנאת הנוצרים להיהודים. בשנות המהפכה הרוסית כשסגנונו של גסן קיבל סממנים מרקסיסטיים האשים דובנוב את גסן שרצונו להפוך להיסטוריון רוסי גורם לו לסלף את ההיסטוריה היהודית ולסנגר על פשעי הרוסים.
משרד המדע, התרבות והספורט
משרד המדע, התרבות והספורט הוא משרד ממשלתי שפעל בישראל בשנים 1993–1996, 1999–2003 ובשנים 2006–2009. כיום מפוצלות סמכויותיו בין משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל ומשרד התרבות והספורט.
היסטוריה.
בשנת 1982 הוקם משרד המדע כדי לייצר תפקיד עבור יובל נאמן מהתחייה, שהיה פיזיקאי. במשך שנים עסק משרד החינוך גם בנושאי תרבות וספורט. במהלך כהונת הממשלה ה-25, נדרשה שרת החינוך שולמית אלוני להתפטר מתפקידה, כדי לשמור על שלמות הקואליציה עם מפלגת ש"ס, והיא הועברה למשרד המדע והטכנולוגיה, אליה הועברו תחומי התרבות והספורט ממשרד החינוך. שם המשרד שונה למשרד המדע והאמנויות. לאחר הקמת ממשלת ישראל העשרים ושבע, בשנת 1996, מונה זאב בנימין בגין לשר המדע וסמכויות התרבות והספורט הושבו למשרד החינוך. בשנת 1999, לאחר הקמת הממשלה ה-28 בראשות אהוד ברק, נמסר משרד המדע והטכנולוגיה למתן וילנאי. המשרד קיבל חזרה את סמכויות התרבות והספורט ושמו שונה ל"משרד המדע, התרבות והספורט".
במהלך הקמת הממשלה ה-31 פוצלו תיקי התרבות והספורט מתיק החינוך, והועברו למשרד המדע והטכנולוגיה. בממשלה זו כיהן אופיר פינס-פז כשר המדע התרבות והספורט, עד להתפטרותו בעקבות כניסת סיעת ישראל ביתנו לקואליציה. לאחר מכן שימשה יולי תמיר כממלאת מקום שר המדע התרבות והספורט, ואחריה מונה לתפקיד ראלב מג'אדלה. בממשלה ה-32, שבראשותו של בנימין נתניהו, במסגרת המאמצים לייצר משרדים עבור כמה שיותר שרים, פוצל המשרד לשני משרדים עצמאיים: משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל ומשרד התרבות והספורט.
טינדאראוס
דום דלואיז
השר לתפוצות, חברה ומאבק באנטישמיות
משרד החינוך, התרבות והספורט
משרד החינוך, התרבות והספורט הוא משרד ממשלתי שפעל בישראל לסירוגין בשנים 1977–2006. סמכויותיו פוצלו בין שני משרדי ממשלה:
היסטוריה.
שנות ה-90 של המאה העשרים.
ברוב ממשלות ישראל טופלו נושאי התרבות והספורט במסגרת משרד החינוך והתרבות, רק בעת הקמת הממשלה ה-25 הועברו תחומי התרבות והספורט למשרד המדע והטכנולוגיה, אשר שינו את שמו למשרד המדע והאמנויות. לאחר הקמת ממשלת ישראל העשרים ושבע פורק המשרד בשנית ותחומי פעילותו פוזרו בין משרדי הממשלה השונים. בממשלה ה-28, שבראשות אהוד ברק, עברו שוב נושאים אלה למשרד המדע והטכנולוגיה, ששינה כעת את שמו ל"משרד המדע, התרבות והספורט".
המאה ה-21.
במסגרת הקמת ממשלת ישראל ה-31 הופרדו תיקי התרבות והספורט מתיק החינוך, והועברו למשרד המדע והטכנולוגיה. לתפקיד שרת החינוך בממשלה זו מונתה פרופ' יולי תמיר, וכשר המדע, הטכנולוגיה, התרבות והספורט כיהן אופיר פינס. גם בממשלה ה-32 נשמרה ההפרדה בין החינוך לבין התרבות והספורט. לתפקיד שר החינוך מונה גדעון סער, ותחומי התרבות והספורט הופרדו למשרד עצמאי בראשותה של לימור לבנת, מחוץ למשרד המדע. בממשלה ה-33 שי פירון כיהן כשר החינוך ולימור לבנת המשיכה לכהן כשרת התרבות והספורט,
הגנת אי-שפיות
במשפט הפלילי, הגנת אי-שפיות היא אחת מדרכי ההגנה האפשריות לנאשם בכך שיטען כי אין להטיל עליו אשמה פלילית בגין הפרת החוק כיוון שהיה בלתי שפוי בעת שביצע את הפשע שבו הוא מואשם.
הגנת אי-שפיות קיימת במשפט הפלילי של רוב מדינות העולם המכבדות זכויות אדם ושבהן שורר שלטון חוק, אולם מידת השימוש בהגנה זו שונה ממדינה למדינה.
בישראל.
בשנת 1994 תוקן חוק העונשין ונחקק סעיף 34ח לפיו: "לא יישא אדם באחריות פלילית למעשה שעשה אם, בשעת המעשה, בשל מחלה שפגעה ברוחו או בשל ליקוי בכושרו השכלי, היה חסר יכולת של ממש – (1) להבין את אשר הוא עושה או את הפסול שבמעשהו; או (2) להימנע מעשיית המעשה".
"אם בשעת המעשה" כלומר, אדם צריך לסבול מהפרעה נפשית בשעת המעשה. את המונח "חסר יכולת של ממש" ניתן לפרש באופן הבא: באופן מוחלט – כאשר אדם לא מבין כלל את מעשיו ואת התוצאה שעלולה לקרות לאור פעולתו. עם זאת, ברגע שיש ניצוץ או מעט מאוד של יכולת בסיסית, ואף כושר מינימלי להבנת המשמעות של המעשה, האדם נחשב לאדם כשיר פלילית והסייג לא יחול עליו.
כאשר מתקבלת הגנת אי-שפיות, עשוי הנאשם שלא לעמוד לדין או שלא להיענש, אלא להישלח לטיפול נפשי באשפוז או לטיפול מרפאתי. אף על פי שכיום ייתכן שהוא כשיר לעמוד לדין, נקודת הזמן העומדת לבחינה היא שעת ביצוע המעשה הפלילי. זאת משום שבבסיס הדין הפלילי צריכה לעמוד בחירתו של אדם אם לבצע מעשה או אם לאו. אם אדם פועל מתוך דחף לאו בר כיבוש - הרי שלא הייתה לו בחירה ולכן לא ראוי שנטיל עליו אחריות פלילית, והוא יזוכה באופן מלא.
חוק טיפול בחולי נפש מסדיר את תנאי האשפוז הפלילי של נאשמים שנקבע לגביהם שאינם יכולים לעמוד לדין. משך האשפוז הפלילי לא יעלה על עונש העבירה המקסימלי.
אם תמה תקופת האשפוז הפלילי, מבלי שהשתקם המטופל, יש להעבירו לאשפוז אזרחי, ממנו קל יותר להשתחרר. באשפוז אזרחי, אחת לחצי שנה תבחן ועדה האם יש להשאיר את המטופל באשפוז.
היסטוריה של הסעיף.
בסעיף הישן, הוחל הסייג רק במקרים של חלל תודעתי - בהם הנאשם אינו מודע למעשיו.