בראשית 1948 התחוללו בבגדאד מהומות המכונות "מהומות הות'בה", במהלכם קראו נציגי הציבור העיראקי למשטר לפעולה מיידית כנגד הקמת מדינת ישראל ולתמיכה נחושה במאבקם של הפלסטינים להקמת מדינתם. מהומות אלו זעזעו את המשטר העיראקי השמרני, והובילו לנקיטת צעדי חירום. סייד מוחמד א-סאדר מונה לראשות הממשלה, וניסה לפייס את ההמונים. ביוני 1948 נערכו בחירות, בהן שבה השפעתו של המשטר השמרני הישן. לאחר הבחירות מונה פאצ'צ'י לראשות הממשלה. בשלב זה כבר פעל בארץ ישראל חיל משלוח עיראקי. פאצ'צ'י הגדיל מאוד את כוחו, עד שהגיע לכ-18,000 חיילים.
פאצ'צ'י אף נקט פעולות כנגד יהודי עיראק. ב-14 ביולי הכריז פאצ'צ'י כי פעילות ציונית תיענש בעונש המוות. כן פיטר את רוב היהודים ממשרדי הממשלה, הטיל על הבנקאים היהודים הגבלות רבות, וערך הוצאות להורג ומשפטי ראווה של אישי ציבור יהודים.
פאצ'צ'י ניסה לפעול לתיאום בין הצבאות השונים של מדינות ערב שפלשו לארץ ישראל ולשיתוף פעולה עם מצרים. באוקטובר 1948 הכיר ב"ממשלת כל פלסטין" שהוקמה בעזה על ידי המופתי חאג' אמין אל-חוסייני וזאת בניגוד למדיניותו של עבדאללה, שנתמך על ידי העוצר העיראקי עבד אל-אילה, שכן שניהם היו שייכים אל השושלת ההאשמית, וראו בעין שלילית את השפעת משפחת חוסייני, שהייתה בעלת תמיכה הן בירדן והן בעיראק. כן חפץ עבדאללה לספח את יהודה ושומרון אל ממלכתו. פאצ'צ'י ניסה להביא לתיאום בין הצבא העיראקי לצבא המצרי, אך מפקדי הצבא בארץ ישראל נותרו נאמנים לעוצר, וטרפדו את מהלכי פאצ'צ'י. התעמולה המצרית האשימה את הצבא העיראקי בתבוסת צבאות ערב בארץ ישראל, ודרשה כי הצבא העיראקי יסייע להסרת הכיתור מכיס פאלוג'ה. אל-פאצ'צ'י יצא למצרים, וסיכם שם על פעולות הסיוע, אך אלו לא בוצעו על ידי מפקדי הצבא בשטח. בסופו של דבר הביאה אי הסכמה זו עם העוצר ועם ראשי הצבא לפיטוריו של פאצ'צ'י בינואר 1949 והוא הוחלף בנורי סעיד.
קריירה מאוחרת.
לאחר התפטרותו נשאר פאצ'צ'י בעמדת השפעה. הוא הביע התנגדות להסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות עליהם חתמו מדינות ערב עם ישראל. עיראק הייתה המדינה הערבית היחידה שלא חתמה על ההסכמים, וכתוצאה מכך לא תם מצב הלוחמה שלה עם ישראל. באמצע 1949 נשלח למצרים כשליח מיוחד על מנת להסדיר את ההדורים בין מצרים ועיראק. בדצמבר 1949 לאחר פיטורי נורי סעיד, ומינוי עלי ג'אודת איובי במקומו מונה כסגן ראש הממשלה ושר ההגנה. במקביל שימש גם כשר החוץ. בתחילת 1950 יצא לקהיר לשיחות עם גורמי הממשל שם, בעקבות המשבר בסוריה, בה אירעו הפיכות תדירות ושלטונה היה מעורער. פאצ'צ'י הסכים עם המצרים כי בתקופה של חמש שנים לא יתערבו מצרים או עיראק בענייניה הפנימיים של סוריה. הסכמה זו עוררה התנגדות בפרלמנט והביאה להתפטרות ממשלת איובי ב-31 בינואר 1950. לאחר מכן יצא לגלות, ושב רק לאחר מהפכת ה-14 ביולי 1958 בה הודח השלטון ההאשמי, ועלה משטר בראשותו של עבד אל-כרים קאסם.
בנו, עדנאן אל-פאצ'צ'י, שימש בתפקידים בכירים במשרד החוץ העיראקי לאחר המהפכה, ואף שימש כשר החוץ וכשגריר לאו"ם, אך לאחר עליית מפלגת הבעת' ב-1968 איבד את עמדת ההשפעה שהייתה לו ונאלץ לגלות לאבו דאבי.
מוזאחם אל-פאצ'צ'י מת ב-1982.
פיודור ימליאננקו
פיודור ולדימירוביץ ימליאננקו (ברוסית: Фёдор Влади́мирович Емелья́ненко; נולד ב-28 בספטמבר 1976) הוא פוליטיקאי רוסי, סמבוקה לשעבר וספורטאי מקצועי בולט בתחום אמנויות הלחימה ככלל ולחימה משולבת בפרט. כספורטאי זכה בטורנירים ובתארים רבים בתחומים השונים בהם התחרה, בין הישגיו הבולטים הייתה זכייתו באליפות ה-MMA פרייד 2004 ביפן, וארבע זכיות באליפות העולם בסמבו.
פרשני ספורט רבים, כמו גם מתחרים בתחום, רואים בימליאננקו את לוחם ה-MMA הטוב ביותר בעולם אי-פעם. ימליאננקו נותר בלתי מנוצח בתחום ה-MMA כמעט לאורך עשור, תקופה שבה הוכר כלוחם ה-MMA הטוב בעולם במשקל כבד.
תולדות חייו.
ימליאננקו נולד בשנת 1976 בעיר רוביז'נה באוקראינה, עת עדיין הייתה חלק מברית המועצות. בשנת 1978 עקרה משפחתו לסטארי אוסקול, במחוז בלגורוד ברוסיה. אמו עסקה בהוראה ואילו אביו היה רתך. ימליאננקו היה השני מבין ארבעת אחיו. אף שני אחיו הצעירים, אלכסנדר ואיוואן עסקו באמנויות הלחימה.
ימליאננקו סיים לימודי תיכון בשנת 1991 ובשנת 1994 סיים בהצטיינות את לימודיו בבית ספר למקצועות המסחר. בין השנים 1995 ועד 1997 הוא שירת בכוחות היבשה הרוסיים כלוחם. בשנת 1999 הוא התחתן ובאותה שנה נולדה בתו מאשה. בשנת 2006 הוא התגרש ובשנת 2007 נולדה לו בת שנייה, ואסיליסה, מחברתו מארינה עימה התחתן בשנת 2009. ימליאננקו הוא נוצרי אורתודוקסי אדוק.
קריירה ספורטיבית.
ימליאננקו החל את דרכו כמקצוען במסגרת ארגון RINGS היפני, בשנת 2000, שם זכה באליפות במשקל כבד וב-15 בפברואר 2002 זכה באליפות הכללית במסגרת ארגון זה, שלאחריה עבר להתחרות במסגרת ארגון פרייד (PRIDE). לאחר ניצחונות במספר קרבות, זכה בשנת 2003 באליפות הפרייד במשקל כבד, בקרב נגד אנטוניו רודריגו נוגיירה. תואר שאותו לא הפסיד עד תום הקריירה. מאותה עת הגן על תוארו בסדרה ארוכה של קרבות, חלקם נגד מתחרים בולטים בתחום ה-MMA במסגרת ארגון זה. אף שלא התחרה מעולם במסגרת הארגון המקביל, ה-UFC, ניצח ברוב הקרבות בהם התמודד עם יריבים מדורגים מארגון זה. בשנת 2007 בתחרות השנה החדשה הוא ניצח את צ'וי הונג-מן תוך פחות מ-2 דקות.
הפסדו הראשון של ימליאננקו, מזה כעשר שנים, היה ב-26 ביוני 2010 כאשר התמודד נגד פבריציו ורדום. ורדום הצליח ללפות את ידו של ימליאננקו וזה נאלץ להיכנע באופן מפתיע. להבדיל מהפסדיו האחרים של ימליאננקו בקרבות MMA עד לאותו מועד, אשר היו כולם בהחלטת שופטים, היה זה ההפסדו הראשון בהכנעה מאז החל להתחרות בתחום זה. לאחר קרב זה הודיע ימליאננקו כי הוא שוקל פרישה מן התחום לאור גילו ופציעותיו.
בפברואר 2011 התמודד ימליאננקו נגד אנטוניו סילבה בו ספג מהלומות קשות מסילבה. הקרב הופסק עם תום הסיבוב השני בהחלטת רופא הזירה, וסילבה הוכרז מנצח מכיוון שימליאננקו איבד את היכולת לראות בעינו הימנית מפאת נפיחות. ימליאננקו התמודד מול דן הנדרסון ב-30 ביולי 2011 והפסיד בקרב, פעם שלישית ברציפות, לאחר שלא היה יכול להשיב למטר המהלומות שזה המטיר עליו. לאחר קרבות במוסקבה וביפן, בהם ניצח, הוא התמודד ב-21 ביוני 2012 בסנקט פטרבורג נגד פדרו ריצו. לאחר שניצח בקרב הודיע ימליאננקו על פרישתו מן הזירה כמתחרה, אף שימשיך לעסוק בתחום אמנויות הלחימה כנשיא איחוד ה-MMA הרוסי.
דרכו כמדינאי.
בשלהי הקריירה שלו כספורטאי מקצועי הודיע ימליאננקו כי בדעתו לעסוק בפוליטיקה. ב-10 באוקטובר 2010 הוא נבחר לכהונה בת חמש שנים למועצת מחוז בלגורוד כמתמודד מטעם מפלגת רוסיה המאוחדת. ב-2 באוגוסט 2012 מונה ימליאננקו כחבר צוות במועצת רוסיה לכושר גופני ולספורט. מינויו נחתם על ידי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
בינואר 2021 נודע כי חלה בנגיף COVID-19 ואושפז.
בית הספר לילדי הבדואים
בית הספר לילדי הבדואים שוכן במערב העיר העתיקה של באר שבע. הוא הוקם בשנת 1914 ותוכנן לשמש כבית ספר לילדי הבדואים. מיד עם סיום בנייתו הוא הוסב לשימוש הצבא העות'מאני. לאחר כיבוש הארץ על ידי הבריטים הוא הוסב בחזרה לבית ספר. לאחר מלחמת העצמאות הוא שימש בתור בית החייל עד 1979, אז הועבר בית החייל. בהמשך שוקם המבנה, ומשנת 2013 הוא מהווה חלק מפארק קרסו למדע, פארק מדע לנוער. דגם של בית הספר מוצג בפארק מיני ישראל.
היסטוריה.
בנייתו.
המבנה נבנה בשנת 1914 במטרה לשמש כבית ספר לילדי הבדואים, אך הוא לא שימש למטרה זו עם הקמתו. הוא תוכנן על ידי הממשל העות'מאני במטרה לשמש כבית ספר חקלאי לילדי הבדואים שהתגוררו בסביבה. ייתכן כי המודל שעמד לנגד עיני הממשל העות'מאני היה מודל בתי הספר החקלאיים שהחלו להיות מוקמים בשטחי הארץ על ידי גורמים פרטיים, באישור הממשל, בסוף המאה ה-19. באזור הנגב לא היה קיים עד אז בית ספר מסודר, והכוונה הייתה להפוך את הבדואים, באמצעות חינוך, מנוודים לעובדי אדמה ביישובי קבע.
כדי להקל על שבטי הבדואים המרוחקים, בית הספר נבנה במתכונת של פנימייה. צורת בית הספר אופיינית לבנייני הציבור העות'מאניים בעיר באר שבע: בניין דו-קומתי גדול, בעל גג רעפים, הבנוי בצורה סימטרית עם כניסה מרכזית בת שלוש קשתות, אשר נפתחת לאולם מרכזי גדול. הבניין דומה בעיקרו למבני ה, אלא שחזיתו מעוצבת בסגנון מזרחי יותר. החלונות קשותים (ולא שטוחים כבבנייני הסראיה), והקומה השנייה נתמכת בעמודים עגולים, בנויים אבנים מסותתות. בבניין נבנתה גם כניסה אחורית, מהודרת פחות, ובה עלייה במדרגות היישר לקומה השנייה, וכן וטור של כיתות נוספות מאחור.
התוכנית העקרונית לבניית בית ספר מרכזי בעיר באר שבע הועלתה כבר בשנותיה הראשונות. בשנת 1908, בעת ביקור רשמי של מושל מחוז ירושלים, נאם הפחה לפני השיח'ים על תוכנית זו ופירט את מטרתה:
התוכניות לבניית בית הספר התעכבו. מדי פעם הופיעו בעיתונות הודעות על בנייתו, אך רק בשנת 1913 החלה הבנייה בפועל. ב-1914 היה הבניין בשלבי סיום, אך בגין פרוץ מלחמת העולם הראשונה החליט הממשל להשתמש במבני הציבור בעיר כבתי מלאכה ואספקה לטובת הצבא העות'מאני. בניין בית הספר, שהיה גדול ומרווח, ובנייתו הסתיימה זה עתה, הוסב לבית חולים והותאם לקבלת חולים.
בית חולים בתקופה העות'מאנית.