כיום ניתן לומר כי השפעת המשפט המקובל על החוק הישראלי היא השפעה היסטורית, הנוגעת לדרכי עיצובו של המשפט ולרוחו, וכי כיום מועטה מאוד ההשפעה הישירה של המשפט המקובל על המשפט הישראלי, המורכב ברובו מחקיקה ישראלית המפורשת בבתי משפט ישראליים על פי פסיקה ישראלית מקורית. למרות כל אלו, עדיין קיימים מונחי יסוד המשויכים באופן היסטורי למשפט המקובל, המשמשים במערכת המשפטית הישראלית, כגון "השיטה האדוורסרית" (תפקידו של השופט כמכריע באופן פסיבי במחלוקת על פי הראיות והטיעונים שמובאים בפניו על ידי הצדדים, להבדיל משופט חוקר שיש לו תפקיד אקטיבי באיסוף ראיות ובחיפוש אחר טיעונים משפטיים), ו"התקדים המחייב", שיטה המחייבת פרשנות של החקיקה על פי תקדימים שקבעו בתי המשפט בעבר, בניגוד לשיטות משפט המבוססות על קודיפיקציה המתיימרת למצוא תשובה בחוק לכל מקרה. (תוך היררכיה בין הערכאות השונות – בית משפט מערכאה גבוהה יותר אינו מחויב לפסיקות של בתי משפט מערכאות נמוכות יותר, אך כן של ערכאות זהות או גבוהות יותר)
כנסת
ביקורת תגובת-הקורא
צה&quot;ל
ג'ורג' טבורי
ג'ורג' טאבורי (בהונגרית: Tábori György; 24 במאי 1914 - 23 ביולי 2007) היה מחזאי, במאי ותסריטאי, יליד הונגריה. יש הרואים בו את גדול מחזאי גרמניה בסוף המאה ה-20.
חייו.
ג'ורג' טאבורי נולד לאלזה זיפר ולקורנל טאבורי, עיתונאי במקצועו, בבודפשט, כבן שני למשפחה יהודית מתבוללת. סבו מצד אמו היה רופא ובביתו דיבר הונגרית וגרמנית. עד גיל שבע קיבל חינוך קתולי ואז סיפרו לו הוריו על מוצאם היהודי.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה החליט אביו לשלחו באוקטובר 1932 להכשרה מקצועית במלונאות בברלין. הוא התלמד במלון אדלון ובמלון נוסף, אולם נאלץ לעזוב את גרמניה עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933. הוא חזר לבודפשט ועבד כעיתונאי ומתרגם. ב-1936 היגר ללונדון, שם התגורר אחיו הבכור, פאול.
בשנת 1941 זכה לאזרחות בריטית ושירת בתחילת מלחמת העולם השנייה במודיעין הבריטי, ובין המדינות הרבות שעבר בהן נכללה גם ארץ ישראל, שבה הכיר את אשתו הראשונה. משנת 1943 עבד במחלקה ההונגרית של ה-BBC.
ב-1947 נסע לארצות הברית לביקור של שלושה חודשים, אך נשאר שם כעשרים שנה. בארצות הברית כתב תסריטים רבים לסרטי קולנוע שהופקו בהוליווד, בהם כאלה שבוימו בידי אלפרד היצ'קוק. כן תרגם לאנגלית מיצירותיהם של ברטולט ברכט ומקס פריש. בשנת 1952 כתב את מחזהו הראשון. בתקופת "ציד המכשפות" נכלל ברשימה השחורה של מקארתי. בשנות השישים עבד בסטודיו למשחק של לי סטרסברג בניו יורק. ב-1968 הוצג בניו יורק מחזהו "הקניבלים", העוסק באסירים באושוויץ האוכלים את חברם כדי לשרוד. השואה היא נושא מרכזי במחזות נוספים של טבורי.
ב-1968 הגיע לגרמניה והשתתף בסימפוזיון על ברכט. בשנת 1971 שב להתגורר בגרמניה המערבית, שם הקים וניהל קבוצות תיאטרון אחדות, ובהן בברמן (1979-1975) ובווינה (1997-1986). בשנים 1978–1999 התגורר במינכן. משנת 1999 פעל והתגורר בברלין.
על עבודתו המחזאית הוענקו לטאבורי מספר פרסים, ביניהם פרס ביכנר בשנת 1992.
באוקטובר 2006 העניק לו נשיא אוסטריה עיטור הוקרה על פעילותו בתיאטראות של וינה.
חייו הפרטיים.
טאבורי היה נשוי ארבע פעמים. בירושלים התחתן ב-1942 עם חנה פרוינד, עולה מדרמשטט. הזוג נפרדו בשנת 1951.
בשנים 1948–1950 התגורר בהוליווד ובתקופה זו ניהל רומן עם השחקנית גרטה גרבו.
בשנת 1954 נישא לשחקנית השוודית ויוקה לידפורס (Viveca Lindfors).
בשנת 1972 נפרדו בני הזוג, לטענת טאבורי, עקב עבודתו בברלין.
לינדפורס ושלושת ילדיה ממערכת יחסים קודמת נשארו לגור בניו יורק.
בגיל 62 נשא תבורי את אורסולה גריצמכר (Ursula Grützmacher). באותה תקופה התגוררו השניים בברמן. ב -1978 עבר למינכן. ב -1984 נפרדו בני הזוג. ב-1978 עברו להתגורר במינכן. בשנת 1984 נפרדו.
ב -12 בינואר 1985, נישאו טאבורי והשחקנית אורסולה הפנר (Ursula Höpfner) בפונדק לחוף אגם שטארנברג.
טאבורי נפטר בברלין ונטמן בבית הקברות דורותיאנשטאדט בעיר.
מחזותיו שהוצגו בישראל.
אף שמחזותיו עוסקים בנושאים הנמצאים במרכז העניין של תושבי ישראל, ג'ורג' טאבורי כמעט ואינו מוכר בארץ. מחזהו "המסע של אמא טאבורי" הוצג בשנת 1987 בתיאטרון הקאמרי. מחזהו "הקניבלים" הוצג בתל אביב ביוני 2003, על ידי תיאטרון רומני שביקר בארץ. במאי 2004 הוצג מחזהו "הווריאציות של גולדברג" ב"תיאטרון האוניברסיטה" של אוניברסיטת תל אביב. מחזה נוסף שלו, "וייסמן ואדום הפנים", תורגם לעברית בידי פרופ' גד קינר, מאוניברסיטת תל אביב. ב-2011 הוצג מחזה מפורסם שלו, "יובל" על ידי תלמידי הסטודיו למשחק של ניסן נתיב בת"א וזכה לתשבחות גדולות. כמו כן, באותה שנה, "מיין קאמפף" שלו זכה להפקה מרכזית ובולטת ב"פסטיבל עכו" לתיאטרון אחר, בבימויו של גיל אלון. המחזה זכה בפרסים בפסטיבל ואומץ לאחר מכן על ידי תיאטרון גשר בתל אביב. גיל אלון גם ביים את ההצגה "ואריאציות גולדברג" באנסמבל תיאטרון תמונע ושיחק בתפקיד של אדון-איי. מעונות מלדמנשטראסה בווינה בהם התגורר אדולף היטלר בצעירותו שימשו להצגת המחזה בין השנים 2002 ו-2003.
מחזאי
מחזאי, הנקרא גם דרמטורג, הוא אדם העוסק בכתיבת מחזה. יצירותיו מיועדות בדרך כלל להצגה בפני קהל בידי שחקנים. לעיתים מחזות נוצרים כיצירות ספרותיות, הנעזרת בקונוונציות הדרמטיות אך אינן מכוונות להצגה פומבית. בתיאטרון הפוסטמודרני, תפקיד המחזאות לעיתים הוא חיבור הקטעים הנבנים לכדי עלילה ורצף אומנותי שלם, לרוב במקרים שבהם ההצגה לא מועלית על-פי מחזה כתוב.
המחזאים המוקדמים ביותר בספרות המערבית שיצירותיהם נשמרו הם המחזאים של יוון העתיקה. מחזותיהם נכתבו סביב תחרות שנתית שנערכה באתונה במאה החמישית לפני הספירה לכבוד האל דיוניסוס. הידועים מביניהם – אייסכילוס, סופוקלס, אוריפידס ואריסטופאנס – יצרו תבניות דרמטיות שעדיין מקובלות בקרב מחזאים מודרניים.
המחזאים המודרניים אינם זוכים בדרך כלל לתהילה או להכרה בחשיבות התרבותית של יצירתם בדומה לעבר, מכיוון שהתיאטרון אינו עוד המקום היחיד שניתן לראות בו דרמות רציניות או קומדיות מבדרות, והמחזאי המבקש לו קהל נאלץ להתחרות במדיומים מודרניים יותר כקולנוע וטלוויזיה.
מבין המחזאים הבולטים שהשפיעו על עיצוב תרבות המערב, ניתן למנות את: ויליאם שייקספיר, מולייר, לואיג'י פיראנדלו, ברטולט ברכט, אנטון צ'כוב, יוהאן אוגוסט סטרינדברג, הנריק איבסן, ארתור מילר, יוג'ין אוניל, טנסי וויליאמס, אדוארד אלבי, ניל סיימון, הרולד פינטר, סמואל בקט, אז'ן יונסקו ופרידריך דירנמאט.
המחזאי הראשון שיצירתו נדפסה בשפה העברית הוא יהודה סומו, שמחזהו, "צחות בדיחותא דקידושין", נדפס במאה ה-16.
יד רמבם
לח&quot;י
השיטה האדברסרית
השיטה האדברסרית (בעברית: השיטה היריבנית) היא שיטת משפט המקובלת במיוחד בארצות בהן נהוג המשפט המקובל (לרוב ארצות חבר העמים הבריטי ומדינות שקיבלו את שיטת המשפט הבריטית, ובהן, במידה מסוימת מדינת ישראל), בה משמש שופט (או חבר מושבעים) כמכריע פאסיבי על פי עובדות וטיעונים המובאים בפניו על ידי בעלי הדין, ואינו לוקח חלק אקטיבי בחיפוש העובדות והכללים המשפטיים שיש להחיל במקרה הבא לדיון. אל מול שיטת המשפט האדברסרית עומדת השיטה האינקוויזיטורית, המקובלת בארצות בהן נהוג המשפט הקונטיננטלי המכונה גם "המשפט האזרחי". מקור המילה "אדברסרי" מהמילה "Adversary" שפירושה יריב, בעוד המילה "אינקוויזיטורי" באה מהשורש בשפות האירופיות שמשמעותו "לחקור". ואכן, בשיטה האינקוויזיטורית השופט נוטל חלק פעיל בחקירה, ויכול למצוא עובדות שבעלי הדין בחרו שלא להביא בפניו.
מאפייני השיטה האדברסרית.
אדברסרי משמעו "לעומתי", כלומר הצדדים מתעמתים ביניהם ואילו השופט יכול רק להכריע ביניהם מבלי ליטול חלק פעיל בוויכוח. השופט בשיטה האדברסרית מתעניין יותר בהבטחת "הליך נאות" (due process). השופט יחליט, אם יידרש לכך על ידי בעל דין, בשאלת קבילותן של ראיות. כך התפתחו דיני הראיות כתוצאה ממחלוקות בין הצדדים היריבים בשאלה איזה ראיות עלולות להשפיע לרעה על "קובע העובדות" (שופט מקצועי או חבר מושבעים הדיוטות). לשופט בשיטה האדברסרית היכולת לקבוע אם ראיה קבילה או שאינה כזו, רלוונטית או בלתי רלוונטית, אך אינו מסוגל לחפש בעצמו אחר ראיות שאינן מובאות בפניו על ידי בעלי הדין.
פיטר מרפי, בספרו "מדריך מעשי לדיני הראיות", מצטט שופט אנגלי מתוסכל ששאל את אחד מעורכי הדין, לאחר שחקירתו הנגדית של עד הביאה לגרסאות סותרות: "האם לעולם לא אשמע את האמת?". "לא, אדוני", ענה לו עורך הדין, "רק את הראיות".
מהמינוח "אדברסרי" לעומת "אינקוויזיטורי" משתמע שרק בשיטת משפט זו ישנם צדדים יריבים, התביעה אל מול ההגנה. למעשה גם בשיטות משפט אינקוויזיטוריות מתקדמות מופרד התובע מן השופט, ולנאשם יש זכות להגנה משפטית. ואכן, האמנה האירופית לזכויות האדם בסעיף 6, דורשת כי שיטות המשפט של המדינות החתומות על האמנה יכללו מרכיבים אלו.
אחד ההבדלים המשמעותיים בין השיטה האדברסרית והשיטה האינקוויזיטורית מתרחש כאשר נאשם מודה בפשעו. בשיטה האדברסרית אין עוד מחלוקת, והמשפט ימשיך למתן גזר דין (בשיטות מסוימות, כשיטת המשפט הישראלית, אין די בהודאה במשטרה, ונדרשת הודאה פורמלית בבית המשפט). בשיטה האינקוויזיטורית, הודאת הנאשם היא אך עובדה אחת נוספת שיש לקחת אותה בחשבון, ואינה מפחיתה מן הדרישה כי התובע יביא בפני בית המשפט מערכת עובדות שלמה ממנה נובעת אשמת הנאשם. מכאן שמרכיב בסיסי בשיטה האדברסרית, עסקת טיעון, הוא בלתי אפשרי בשיטה האינקוויזיטורית.