"Parade" היה האלבום שבא אחרי "Around the World in a Day" ופסקול סרטו השני של פרינס, "Under the Cherry Moon". הוא כלל מוזיקה תזמורתית בהיקף נרחב. פרינס הציג בו תדמית חדשה: שיער משוח בג'ל לאחור וחליפות ערב החליפו את השיער המסולסל, התלבושות הסגולות והחולצות הפרועות שאפיינו אותו מאז "Controversy" (1981) ועד "Around the World in a Day" (1985). הסינגל הראשון, "Kiss", היה להיט שהגיע למקום הראשון בארצות הברית, שם גם האלבום כולו התקבל היטב, אם כי באירופה האלבום הצליח יותר, ולראשונה בקריירה של פרינס המכירות באירופה עברו את המכירות בארצות הברית.
"Parade" היה האלבום האחרון שיצא באופן רשמי עם להקת הליווי של פרינס, "הרבולושן". אלבום נוסף בשם " הוקלט עם הלהקה, אך נגנז כשפרינס פירק את הלהקה באוקטובר 1986.
מוזיקה וכתיבה.
ב־"Parade" נמנע פרינס מהגיטרה החשמלית ומהאלמנטים של רוק שאפיינו את "Purple Rain", לטובת הסגנון הנאו־פסיכדלי אותו חקר באלבומו הקודם, "Around the World in a Day", תוך שהוא מניב, בהפקה קפדנית ופשוטה, פאנק (Funk) ורצועות של מוזיקה לסרטים. לדברי קית' האריס ממגזין , פרינס . מ"וילג' ווייס" תיאר את המוזיקה כהיתוך של הבסיס של "Fresh" ורקימות מ־"Sgt. Pepper's", עם שירים אותם תיאר כ. לדברי עורך PopMatters קוונטין בי. האף, .
השיר הפותח את האלבום, "Christopher Tracy's Parade", והשיר המסיים, "Sometimes It Snows in April", כוללים התייחסויות לכריסטופר טרייסי, הפרוטגוניסט בסרט . "Sometimes It Snows in April" הוא בלדה אקוסטית עם מקהלות כרומטיות ומילים רגשניות שנפרדות לשלום מטרייסי. המבקר רוברט קריסטיגו חושב שייתכן שפרינס שר כטרייסי, אם כי הוא לא יכול להיות בטוח. "Parade" כולל גם מילים בצרפתית ועיבודי שנסון המתייחסים לצילומי הסרט בצרפת.
העטיפה.
הצילומים.
הצלם ג'ף כץ, שכמה חודשים קודם לכן עבד עם להקות מהפרויקטים הצדדיים של פרינס, הוזמן למקום צילומי הסרט בריביירה הצרפתית כדי לצלם, לראשונה, את פרינס עצמו. הוא סיפר:
עיצוב העטיפה.
אחרי שפרינס והצלם ג'ף כץ השלימו את הצילומים, תפקידה של המעצבת לאורה ליפומה נאש היה למיין את הצילומים, להדגיש מוטיבים ולהשתמש בלוחות הצבעים האהובים על פרינס באותה תקופה כדי לעצב את חזות שאר העטיפה. ליפומה נאש אהבה את התמונה שנבחרה לעטיפה, אך גם אהבה תמונה נוספת שאותה ביקשה להוסיף לעטיפה:
נאש בנתה דגם, ופרינס אישר מייד.
הצלחה.
בארצות הברית, "Parade" הגיע למקום השלישי במצעד בילבורד 200 ולמקום השני במצעד אלבומי ה-R&amp;B/היפ-הופ, תוך שמכר מיליון עותקים. הייתה זאת ירידה במכירות בארצות הברית לעומת האלבום הקודם (וכל שכן לעומת "Purple Rain"). מכל מקום, האלבום משך קהל חדש באירופה ומכר מעל 2,000,000 עותקים ברחבי העולם.
מגזין "NME" בחר ב־"Parade" לאלבום השנה שלו ל־1986 (וב־"Kiss" לרצועת השנה).
ביקורת.
האלבום קיבל בעיקר ביקורות חיוביות.
סטיבן תומאס ארלוויין, מבקר "AllMusic", מציין שהאלבום נועד מלכתחילה להיות אלבום כפול. עוד הוא מציין שבאלבום יש שינוי מצבי רוח ומרקמים מוזיקליים משיר לשיר, ושכמות היסודות המוזיקליים שפרינס ולהקתו מכסים ב־12 שירים "באמת ראויה לציון". אמנם ארלוויין טוען שהאלבום . ארלוויין מסכם שהאלבום הוא .
דון מקליז, מבקר "שיקגו סאן-טיימס", כתב שהמוזיקה של פרינס מתפתחת באופן שנראה חסר מאמץ, ואפילו מעט מדי חסר מאמץ, . מקליז הוסיף שפרינס לא נותן להצלחות העבר, כמו "Dirty Mind" או "Purple Rain", הצלחות שאמנים קונבנציונליים יותר היו מבססים קריירות עליהן – להגדיר אותו. סימון פרייס, מבקר "הגרדיאן", כתב: . מ"ניו יורק טיימס" כתב שהאלבום מצליח באופן חלקי בגלל השירים האגרסיביים יותר, .
בנימה ביקורתית יותר כתב ד. בראון מ"אנטרטיינמנט ויקלי": . מוסי ריבס מנאפסטר כתב ש. הוא הוסיף ש"שינוי הכיוון הקיצוני הזה הוא אנומליה". במגזין תיארו את השירים "New Position" ו־"Girls &amp; Boys" במילים "Funk מעוצב היטב" והוסיפו: .
"סאנדיי טיימס" מצא את ההיקף המוזיקלי שלו "מרשים", ו־ תיאר את האלבום במילים .
, מנהיג להקת "פאבליק אנמי", אמר:
משתתפים.
המידע נלקח מאתר Discogs ומהערות האלבום.
האחים ספדי
האחים ספדי (באנגלית: Safdie brothers) הם צמד האחים הקולנוענים היהודים-אמריקאים ג'ושוע (ג'וש) ספדי (Joshua Safdie, נולד ב-3 באפריל 1984) ובנג'מין (בני) ספדי (Benjamin Safdie, נולד ב־24 בפברואר 1986). הם פועלים בניו יורק, משתפים פעולה ביניהם לעיתים קרובות ביצירת קולנוע עצמאי, וידועים בעיקר בזכות סרטיהם "גוד טיים" (2017) ו"יהלום לא מלוטש" (2019).
בנוסף לכתיבה ולבימוי, שניהם עוסקים גם במשחק, בעריכה, בצילום, בעריכת קול ובהפקת סרטים. הם שיתפו פעולה לעיתים קרובות גם עם רונלד ברונשטיין , שהוא שותף לכתיבת ועריכת תסריטים לסרטיהם, החל מהסרט "Daddy Longlegs" משנת 2009. שתופי פעולה בולטים נוספים כוללים את המלחין דניאל לופטין ואת הצלם שון פרייס ויליאמס .
ביוגרפיה.
תחילת חייהם.
האחים ספדי נולדו לאיימי ולאלברטו ספדי וגדלו בניו יורק. הוריהם התגרשו וילדותם עברה עליהם בין ביתו של אביהם בקווינס לבין ביתה של אמם ואביהם החורג במנהטן. האחים ספדי הם יהודים. אביהם אלברטו, הוא ממוצא יהודי-סורי ויהודי-לבנוני, וגדל בצרפת ובאיטליה. בן-דודו של אביהם הוא האדריכל ומתכנן הערים הישראלי-קנדי משה ספדיה. אמם איימי, היא ממוצא יהודי-רוסי.
הם החלו ליצור סרטים בגיל צעיר, בהשראת אביהם חובב הסרטים. הם סיימו את לימודי הדקדוק והמכינה של קולומביה במנהטן. באוניברסיטת בוסטון הם ייסדו את הקולקטיב היצירתי Red Bucket Films יחד עם אלכס קלמן, סם ליזנקו, ברט יוטקביץ וזכרי טרייץ. ג'וש ובני ספדי סיימו את לימודיהם במכללה לתקשורת באוניברסיטת בוסטון ב-2007 וב-2008, בהתאמה. הם מחשיבים את האנדרלמוסיה של נעוריהם, כילדים הורים גרושים, להשראה לכמה מעבודיתהם המאוחרות.
האחים גדלו כחובבי כדורסל וכאוהדי מושבעים של הניו יורק ניקס. עד היום הם משתדלים לראות כל משחק ביחד. לכדורסל תפקיד משמעותי בכמה מסרטיהם.
קריירה.
The Pleasure of Being Robbed.
בשנת 2007, ג'וש ספדי נשכר על ידי אנדי ספייד ואנתוני ספרדוטי ליצירת סרט קצר המציג את תיקי היד של המעצבת קייט ספייד . הוא הגה סיפור מסגרת על הרפתקאותיה של אישה קלפטומנית. אלאונור הנדריקס, שכתבה את התסריט, גילמה את התפקיד הראשי. הפרויקט בסופו של דבר הפך לסרט עלילתי. הסרט, שנקרא "The Pleasure of Being Robbed" (בתרגום חופשי: "התענוג שבלהישדד") הוקרן בבכורה עולמית בשנת 2008 ב-SXSW. הוא הוקרן בפסטיבל קאן 2008, יחד עם סרט קצר שביים בני ספדי (The Acquaintances of a Lonely John).
Daddy Longlegs.
סרטם העלילתי השני, "Daddy Longlegs" (בתרגום חופשי: "אבא ארוך-רגליים"), הוקרן בבכורה עולמית תחת הכותרת "Go Get Some Rosemary" בפסטיבל קאן 2009. הסרט בכיכובו של רונלד ברונשטיין, נכתב בהשראת נעורי האחים בדגשם על יחסיהם עם אביהם אלברט. הסרט זכה ב"פרס ג'ון קסאווטס לסרט שתקציבו קטן מחצי מיליון דולר" במסגרת פרס אינדפנדנט ספיריט.
Lenny Cooke.
"לני קוק", סרטם התיעודי הראשון באורך מלא, עוקב אחר חייו של לני קוק , שהיה בעברו שחקן כדורסל תיכון "פנומנלי". הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל טרייבקה 2013.
Heaven Knows What.
בשנת 2014, האחים ספדי יצרו את הסרט "Heaven Knows What" (בתרגום חופשי: "השד יודע מה") תחת Elara Pictures. הסרט עוסק בסיפורי חייה האמיתי של כוכבת הסרט, השחקנית אריאל הולמס שהייתה מחוסרת בית ומכורה לסמים קשים, על פי ספרה האוטוביוגרפי "Mad Love in New York City". הסרט זכה בבכורה עולמית בפסטיבל ונציה ה-71. הוא הוקרן גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק בפסטיבל טוקיו.
גוד טיים.
האחים ביימו את סרט הפשע "גוד טיים" (Good Time) משנת 2017, בכיכובם של רוברט פטינסון ובני ספדי כאחים. הסרט נבחר להתחרות על פרס דקל הזהב במדור התחרות הראשי בפסטיבל קאן שנערך בשנת 2017.
יהלום לא מלוטש.
האחים ספדי ביימו את "יהלום לא מלוטש", בכיכובו של אדם סנדלר, כשמרטין סקורסזה משמש כמפיק בכיר. הסרט נעשה בהשראת תקופת עבודתם של אביהם ברובע היהלומים במנהטן. הופעת הבכורה העולמית שלו הייתה בפסטיבל טלורייד 2019. יצא בארצות הברית בשנת 2019, הוא זכה לשבחי המבקרים והפך לאחד ההפקות המרוויחות ביותר של A24.
פרויקטים עתידיים.
בדצמבר 2017 דווח בהוליווד ריפורטר כי האחים ספדי יביימו רימייק לסרט 48 שעות (במקור, בכיכובם של אדי מרפי וניק נולטי). החידוש כולל תסריט שנכתב על ידי ג'וש ספדי, רונלד ברונשטיין וג'רוד קרמייקל. בדצמבר 2019, האחים ספדי סיפרו בראיון שהם עדיין עובדים על הסרט, אך הוא כבר לא יהיה בגדר רימייק, והתסריט שלהם יעובד מחדש לתסריט מקורי.
בפברואר 2020 רשת שואוטיים הזמינה פיילוט עבור "The Curse" (הקללה), פרודיה על HGTV בכיכובם של נתן פילדר, בני ספדי ואמה סטון. פילדר אמור לכתוב במשותף את התוכנית יחד עם האחים, שיביימו במשותף.
השפעות.
בין השפעותיהם הקולנועיות ציינו את ג'ון קסאווטס, מרטין סקורסזה וקוונטין טרנטינו, ובנוסף ציינו את הקומיקסי רוברט קראמב ואת הסופר אירווין וולש.
מון נייט (מיני-סדרה)
מון נייט (באנגלית: Moon Knight, "אביר הירח") היא מיני-סדרה אמריקאית, שנוצרה על ידי המפיק והתסריטאי ג'רמי סלייטר עבור שירות הזרמת המדיה של אולפני וולט דיסני, "דיסני+", המבוססת על דמותו של גיבור-העל מון נייט, ומופקת על ידי אולפני מארוול.