כיום נחשבת ההקבלה בין הקמת מדינת ישראל להתיישבות קולוניאליסטית כתפיסה אנטי-ציונית. אחד הראשונים שביטא תפיסה זו היה ההיסטוריון הצרפתי מקסים רודינסון, שפרסם במאי 1967 מאמר בשם "האם ישראל היא עובדה קולוניאליסטית?" בגיליון מיוחד של כתב העת לפילוסופיה "Les Temps modernes" בעריכתו של ז'אן-פול סארטר. במאמר מנה רודינסון מספר הקבלות בין מדינת ישראל להתיישבות קולוניאליסטית, אך מאמר זה נתפס כמוטה פוליטית, ונטען לגביו שהוא מתמקד בטפל ולא בעיקר. מבקריו של רובינסון מזהים שתי תכונות עיקריות של קולוניאליזם התיישבותי שרובינסון התעלם מהן: זיקה חזקה ומתמשכת לארץ המוצא שממנה הגיעו המתיישבים, וניסיון להשתלט צבאית וכלכלית על השטחים שנכבשו. תכונות אלה לא היו קיימות בתקופת היישוב והן נעדרות לחלוטין מהמפעל הציוני, לכן ההקבלה אינה תקפה.
הסופר והפילוסוף אלבר ממי התייחס להקבלה מעין זו בהקדמה למהדורה העברית של ספרו "דיוקן הנכבש ולפני כן דיוקן הכובש". ממי כותב: "רובינסון הצביע על ישראל כעל עובדה קולוניאלית, אולם, אלא אם נרחיב את גבולות ההגדרה עד כי נכלול בה כל דבר העולה על הדעת, ישראל אינה עומדת אף לא באחד מן הקריטריונים האלה: לא מדינת-אם להישען עליה, לא ניצול כלכלי, לא השתלטות על נכסים, לא ניהול ישיר ולא מדיניות חוץ שהוחרמה. היהודים הישראלים אינם מנצלים את הערבים הישראלים, גם אם לא נעשה הכול למען שוויון מלא. אך אנו רחוקים מיחס קולוניאלי."
היסטוריונים נוספים הפריכו אף הם הקבלה זו. אחד המאמרים הידועים בנושא זה הוא מאמרו של אבי בראלי "לשכוח את אירופה", בו הוא מציין שעל אף שמבחינות מסוימות הציונות דומה לקולוניאליזם, הרקע של אנטישמיות ורדיפת היהודים באירופה יוצר הבדל משמעותי בין הקולוניאליזם לציונות. על אף הביקורת, ההקבלה בין הקמת מדינת ישראל להתיישבות קולוניאליסטית עדיין רווחת בחוגים אנטי-ציוניים ובכלי התקשורת בארצות ערב.
ההתנחלויות.
יש הרואים את ההתנחלויות שהוקמו בידי ישראל לאחר מלחמת ששת הימים כביטוי לקולוניאליזם התיישבותי. תפיסה זו רווחת בעיקר בקרב הפלסטינים ובקרב אנשי שמאל רדיקלי בישראל. כך למשל המומחה למדע המדינה כותב כי "הכיבוש הישראלי בפלסטין הוא אחד ממקרי ההתיישבות הקולוניאליסטית היחידים שנותרו כיום בעולם."
בשנת 2005 פרסם ד"ר גדי אלגזי מחקר בשם "הסיפור על קפיטליזם קולוניאלי בישראל" ובו כתב: "חלק ניכר מהשפכים של שכונות מודיעין עילית הוזרם אל נחל מודיעין ומזהם את מקורות המים באזור. לא מדובר כאן בשחיתות גרידא או במינהל לא תקין, אלא במאפיין מבני של הספר הקולוניאלי: ההתנחלות הפרועה מזמנת אפשרויות נדל"ניות ורווחים מפליגים על חשבון הסביבה האנושית וסביבת הטבע של המקום." במאמר משנת 2014 הרחיב אלגזי את ההקבלה בין ההתנחלויות לקולוניאליזם התיישבותי, וטען כי גם בגבולות הקו הירוק מתרחשים תהליכים קולוניאליסטיים.
נגד טיעון זה נטען שההתנחלויות הוקמו בשטחים לא מיושבים ולכן אינן נחשבות לאקט של קולוניאליזם. טיעון זה מתעלם מאמנת ז'נבה הרביעית, האוסרת להעביר אוכלוסייה לשטח כבוש, בין אם הוא מיושב ובין אם לא. גם המשפטן עודד מודריק ניסה להפריך את הקבלה בין ההתנחלויות לקולוניאליזם במאמרו "לא קולוניאליזם ולא כיבוש", ובין היתר כתב: "הטענה שמדינת ישראל רואה באיו”ש מושבת חסות נראית לי מוטעית מיסודה. למדינת ישראל יש טענה לזכויות ריבוניות באיו”ש, אך לא זו בלבד שהמדינה לא החילה את ריבונותה באזור, היא אף מקבלת את העובדה שלפלסטינים יש טענה נוגדת ושיש ליישב את הסכסוך במסגרת הסכמית. עמדה זו היא היפוכו של משטר קולוניאלי."
יחסי כובש-נכבש.
חוקרים רבים חקרו את הקולוניאליזם וההתיישבויות הקולוניאליסטיות השונות, וברובן זיהו שליטה שמאופיינת בדיכוי תמידי. ההיסטוריה ההשוואתית של התיישבויות קולוניאליסטיות מאפשרת זיהוי מסגרת גלובלית משותפת למרחבים אימפריאליסטיים רבים ודומים.
חוקרים הציעו מודלים תאורטיים שונים להבנת הדינמיקה של הכוח במצבי שליטה קולוניאליסטיים. למשל, לורנזו ורצ'יני מאפיין את הדינמיקה העיקרית במצבים אלו כמערכת יחסים משולשת בין המתנחלים, "האחרים החיצוניים" ו"האחרים הילידים". ההיסטוריונית הגדירה מודל דומה שבמרכזו מערכת יחסים הדדית בין המדינה השולטת וקהילת המתנחלים לבין הממשל המקומי והאוכלוסייה המקומית בשטחים שנכבשו. כדוגמה למודל זה מביאה אלקינס את אלג'יריה הצרפתית, בה היוו המתיישבים האירופיים מיעוט קטן. התכונות העיקריות הן: ניסיונות לבצע טרנספר כפוי של האוכלוסייה המקומית, התפתחותו של "מיתוס חלוצי" בקרב המתנחלים, הדגשת השוני התרבותי בין קהילת המתנחלים לאוכלוסייה המקומית, ויוזמות להחלת ריבונות של המתנחלים בשטחים הכבושים.
ההתיישבות הקולוניאליסטית באלג'יריה לוותה בחילוקי דעות עזים בצרפת. באפריל 1961 הגיע שארל דה גול למסקנה שהשלטון הקולוניאלי באלג'יריה מהווה מעמסה תקציבית וגורם נזק חמור לדימוי הבינלאומי של צרפת. בנוסף לדיונים הפנימיים הופעל גם לחץ בינלאומי. בין השאר, ארצות הברית טענה ששליטתה של צרפת באלג'יריה מהווה איום על כוחו ואמינותו של נאט"ו. לאחר החלטת צרפת לסגת מאלג'יריה קמו חוליות טרור מקרב המתנחלים הצרפתים, כגון הארגון הצבאי החשאי, שתקפו אישים פוליטיים בולטים, הן באלג'יריה והן בצרפת, מתוך תקווה למנוע את הנסיגה, אולם השיגו את המטרה ההפוכה. לאחר מרד הגנרלים הכושל ב-21 באפריל 1961 החלה נטישה המונית של המתנחלים, ובמרץ 1962 הכריזה אלג'יריה על עצמאותה.
חסוס מוסקרה
חסוס מוסקרה ברנאל ( בספרדית: Jesús Mosquera Bernal הגייה: xe.ˈsus̬ mos.ˈkɛ.ɾa βɛɾ.ˈnal] ; נולד ב-23 בפברואר 1993) הוא כדורגלן עבר ושחקן קולנוע וטלוויזיה ספרדי.
קריירה ככדורגלן.
מוסקרה נולד בעיירת החוף הדרומית פואנחירולה, במחוז מאלגה. הוא שיחק כמגן מרכזי והחל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל מאלגה, בגיל 12. הוא שיחק בליגה הנמוכה של המועדון האנדלוסי, ומשם עבר לשחק באתלטיק בילבאו בגיל 16 ואף דחה הצעות ממועדונים גדולים כמו ריאל מדריד ואתלטיקו מדריד. זמן קצר לאחר מכן, בגיל 18, חזר למאלגה, ונרשם לקבוצת המילואים של מאלגה. לפני שפרש מכדורגל, שיחק במועדונים Betis B ו- Antequera.
קריירה כשחקן.
לאחר שהתגלה בחדר כושר במאלגה, מוסקרה נבחן לתפקיד במה שהיה הופעת הבכורה שלו במשחק. מפיקי הסדרה "טוי בוי" ראו בו פוטנציאל לכוכבות, מה שהוביל אותו לתפקיד הראשי בסדרה במקום קטעי ביט שאליהם לוהק בתחילה.
פרס סמי מיכאל
פרס סמי מיכאל הוא פרס ישראלי ליחידים התורמים לחברה בכל הקשור לצמצום פערים חברתיים ולמתן שוויון הזדמנויות.
על הפרס.
פרס סמי מיכאל ניתן ליחידים התורמים לחברה בתחומים הקשורים לצמצום פערים ולמתן שוויון הזדמנויות. מטרת הפרס היא להוקיר ולעודד תרומה לחברה שוויונית וצודקת.
הפרס לשנת 2016 הוענק על ידי עמותת סמי מיכאל הפועלת להפצת יצירתו של סמי מיכאל, המשקפת את הרב־גוניות והפלורליזם בחברה הישראלית – ומעודדת מחקר אקדמי ושיח ציבורי בתחומים אלה בטקס שנערך בחיפה בשיתוף עם העמותה לתולדות חיפה.
מאז שנת 2018 מוענק הפרס על ידי עמותת סמי מיכאל בשיתוף עם אוניברסיטת בן-גוריון, מכון הקשרים לחקר הספרות והתרבות העברית והישראלית והחוג למזרח־התיכון והטקסים נערכים בבאר שבע.
חוסה דה לה טורה
חוסה דה לה טורה, (בספרדית: José de la Torre נולד ב-20 באפריל 1987) הוא שחקן ספרדי.
ביוגרפיה.
חוסה דה לה טורה סיים את לימודיו באוניברסיטה הפרטית לאמנויות הדרמה של מלגה, "Escuela Superior de Arte Dramático" . אחר כך למד תיאטרון במדריד. לאחר שסיים את לימודיו, הוא שיחק בתחילה אך ורק בתיאטרון, בהפקות ספרדיות שונות, כמו "Lunas Viejas" מאת אלנה סנטוס, ו- "Cuento de Navidad", בבימוי כריסטינה גרסיה פינטו ופבלו גרסיה. הופעה בולטת נוספת של דה לה טורה הייתה במחזה "שיקגו" של סיליה דולצ'י, איתה עבד גם במחזה "Paisaje Con Argonautas" .
הופעת הבכורה שלו כשחקן הייתה בשנת 2017, כששיחק ללא קרדיט בסדרת הטלוויזיה "Servir y proteger" . בשנת 2019 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה הספרדית "טוי בוי", לצד חסוס מוסקרה.
ורון
וארון
בלה בראט
בלה בראט ((במקור פרוינד, בהונגרית: Barát Béla; טימישוארה, 27 בספטמבר 1888 – בודפשט, 20 בינואר 1945) היה אדריכל יהודי-הונגרי, סופר והיסטוריון בנושאי אמנות.
קורות חיים.
ב-1910 קיבל בלה בראט תואר באדריכלות באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה וארבע שנים לאחר מכן קיבל דוקטורט בתולדות האמנות באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד). בין השנים 1912 לבין 1945, היה שותף במשרד עם האדריכל אדה נובאק, ויחד תכננו שכונות, בתי ספר (בקישפשט, בצ'ונגרד, במוהאץ') ובתי דירות. היצירה העיקרית שלהם היא בית המגורים גיאורגיה (בית דירות בבודפשט, רובע 7. בפינת Károly körút ו-Rákóczi út, כלומר ליד מלון אסטוריה. הפרויקט הוקם משילוב של שני מבנים בכתובת זו) הארכיטקטורה המודרנית של הפרויקט עוצבה על ידי אדריכל שלישי בשם דז'ה הילטי. בראט כתב עבודות משמעותיות גם כהיסטוריון אמנות. הוא היה עורך שותף של "הלקסיקון הטכני" ושל "תולדות האמנות", בהוצאת שלישית העורכים בראט – אבּר – טקאץ'. הוא היה שותף גם ללקסיקון האמנות בעריכת לאסלו אבר.
משפחתו.
בראט נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין בראט (1860–1937) עיתונאי, מתרגם ושל יוליאנה רוט (1856–1939) סבו וסבתו מצד אביו היו מור פרוינד ופאולה טדסקו, וסבו וסבתו מצד אמו היו אלברט רוט וארז'בט (אליז) ויפלר. אחותו הייתה אירן בראט (1890–1972) רופאת ריאות עטורת פרס המדינה.
מריה פורטוני