עם סיום הקונצרט, הוא זכה לביקורות חיוביות מטעם התקשורת באירופה. רוב המבקרים אהבו במיוחד את הקטע האקוסטי בו הסבירה סוויפט על מלאכת כתיבת השירים שלה, תוך שיצרה קשר עם הקהל. במגזין הצרפתי "Melty" ראו בו "לילה בלתי נשכח". האנה מילריאה ממגזין "NME" העניקה לקונצרט דירוג של חמישה כוכבים מתוך חמישה בסך הכול, ושיבחה את הנוכחות הבימתית של סוויפט ואת האינטראקציה האינטימית עם הקהל. בנוסף לכך, היא התרשמה גם מהביצועים האקוסטיים, שהציגו לא רק את מלאכת כתיבת השירים של סוויפט, אלא גם את יכולות השירה שלה. כמו כן, שרה קרסון מהעיתון הבריטי "i" העניקה לקונצרט דירוג של חמישה כוכבים מתוך חמישה בסך הכול, וטענה שסוויפט "בעלת יכולות הופעה טובות" והוסיפה שיש לה "ביטחון וגישה נינוחה יותר מאשר בעבר שלה". קרסון התרשמה מההופעה של סוויפט באולימפיה מול 2,000 צופים, אם כי הביעה הסתייגות מההופעות הגדולות שקיימה ב-"Reputation Stadium Tour" (2018) והצהירה כי: "זו אחת מטרגדיות התהילה הבלתי נמנעות שכאשר זמר או פזמונאי הופכים ל"סופרסטאר", סיבובי הופעות עולמיים והופעות עם מאות אלפי צופים בקהל גורמים לדחיקת ההופעות הקטנות האלו – לראות את סוויפט כל כך קרוב, בחדר היסטורי, שכולו מוזהב, הייתה פריבילגיה". במאמר של המגזין הצרפתי "Les Inrockuptibles", ציינה אהלם חטאב כי "סוויפט זכתה להצלחה מסחרית מוגבלת בצרפת, משום שהעדיפה את המדינות דוברות האנגלית ויפן בפרט. באמצעות הקונצרט "City of Lover", סוויפט הוכיחה את עצמה הן כמוזיקאית והן כמבצעת, והדבר יכול להוביל לכך שהצלחתה בצרפת תגדל". באתר של דיסני+ פורסמה כתבה אודות הקונצרט גם כן.
הספיישל הטלוויזיוני ששודר ב-ABC זכה לביקורות חיוביות בעיתונות האמריקאית, אם כי חלק מהמבקרים חשו שאורכו (42 הדקות) היה קצר מדי. כריס וילמן מווראייטי שיבח את יכולות סיפור הסיפורים של סוויפט הן בשיריה והן בשיחותיה בנוגע לתפיסה מאחורי הקלעים של המוזיקה שלה. וילמן התרשם גם "מהופעתה הפשטנית של סוויפט בשמלה שחורה ובמגפיים שחורים, והתאורה המינימלית, שהדגישה את התפאורה האינטימית". אלכסיס לנזה מ-"North by Northwestern" הייתה חיובית באופן דומה, אך הטילה ספק בספיישל הטלוויזיוני וטענה ש"ייתכן שסוויפט ביצעה את שירי "Lover" בלבד כתוצאה ממחלוקת המאסטרס המתמשכת שלה". ב-"The Philadelphia Inquirer" הופנתה כלפי הקונצרט ביקורת מעורבת.
רשימת השירים.
להלן רשימת השירים של "City of Lover". השירים שהופיעו בספיישל הטלוויזיוני ששודר על ידי ABC מסומנים בצלבון כפול ().
מרגרט, נסיכת שוודיה
מרגרטה, נסיכת שוודיה (25 ביוני 1899 – 4 בינואר 1977) הייתה בת למשפחת המלוכה השוודית ולמשפחת המלוכה הדנית. היא הייתה אחותן הבכורה של מרתה, נסיכת הכתר של נורווגיה והמלכה אסטריד מבלגיה.
ביוגרפיה.
הנסיכה מרגרטה נולדה ב-25 ביוני 1899 במעון הקיץ של הוריה, וילה פארקודן, בג'ורגארדן שבסטוקהולם. בתם הבכורה של הנסיך קרל, דוכס וסטריטלנד ואשתו אינגבורג, נסיכת דנמרק.
ב-22 במאי 1919 מרגרטה התחתנה עם אקסל, נסיך דנמרק, קרוב משפחתה. הנישואין היו שידוך אהבה; אמה העירה כי בני הזוג היו כל כך מאוהבים שלא ניתן היה להשאירם לבד בחדר מרוהט. החתונה נחגגה בחגיגות גדולות בסטוקהולם.
לזוג נולדו שני בנים:
היא הייתה דודה מצד האם של המלך האראלד החמישי, מלך נורווגיה, של המלכים בודואן ואלברט השני מבלגיה ודודה גדולה של פיליפ, מלך הבלגים ואנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
פעילויות.
מרגרטה התאימה את עצמה היטב לדנמרק, בה ביקרה לעיתים קרובות בהזדמנויות משפחתיות במהלך חינוכה. היא חיה חיים פרטיים המוקדשים למשפחתה באחוזה ברנסטורפשוי בג'נטופטה ובאופן כללי נמנעה מפרסום, ושמרה על קשר הדוק עם יחסיה בחו"ל. היא התעניינה בנושאים חברתיים בשוודיה, והפכה לפטרונית של מספר ארגוני צדקה בדנמרק.
היא הייתה אורחת מובילה בחתונתם של הנסיכה אליזבת והנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, בשנת 1947.
לאחר מות אחותה המלכה אסטריד מבלגיה בשנת 1935, היא היוותה תמיכה גדולה בילדי אחותה בבלגיה. גם לאחר מות אחותה השנייה, נסיכת הכתר הנורווגית מרתה בשנת 1954, היא היוותה תמיכה גדולה בילדי אחותה בנורווגיה; היא הייתה הסנדקית של מרתה לואיז, נסיכת נורווגיה.
בן זוגה נפטר בשנת 1964. כאלמנה, היא חזרה לעיתים קרובות לשוודיה, שם הצטרפה לחברים אחרים בבית המלוכה השוודי בתפקידים ייצוגיים בטקסים רשמיים – ובראשם פרס נובל. למשפחתה, היא הייתה ידועה בחיבה בשם "טנטה טה" ("דודה טה").
היא מתה בקונגסטד, ליד פאקסה, דנמרק, ב-4 בינואר 1977.
קומיקס בלשים
קומיקס בלשים (באנגלית: Detective Comics) היא סדרת חוברות קומיקס של חברת ההוצאה לאור National Comics Publications, לימים חברת DC קומיקס. הכרך הראשון של הסדרה פורסם מאז שנת 1937 ועד לשנת 2011, המשיך בהרצה מאוחר יותר בשנת 2016 והוא ידוע בזכות כך שהציג לראשונה את דמותו של באטמן בחוברת מספר 27 (מאי 1939).
כרך שני של סדרת החוברות החל בנובמבר 2011, אך סדרת החוברות חזרה למיספור הרגיל בשנת 2016. סדרה זו, יחד עם אקשן קומיקס אשר הציגה לראשונה את דמותו של סופרמן, היא סדרת הדגל הוותיקה ביותר במדיום. החברה פרסמה כ-881 חוברות בין השנים 1937 ועד 2011, והיא הסדרה הממושכת ביותר בשוק הקומיקס האמריקני.
היסטוריה פרסומית.
תור הזהב.
"קומיקס בלשים" היה הפרסום האחרון של היזם וכותב הספרות זולה מלקולם וילר-ניקולסון, אשר חברת ההוצאה לאור שלו "National Allied Publications" התפתחה ברבות השנים ל-DC קומיקס, אחת משתי חברות הקומיקס הגדולות ביותר בעולם, אם כי הרבה לאחר שמייסד החברה עזב. שני הכותרים הראשונים של וילר-ניקולסון היו "New Fun: The Big Comic Magazine #1" מפברואר 1935, שנקרא בפי כולם "New Fun Comics" ונחשב לקומיקס הראשון שכולל חומר מקורי מאשר רצועות קומיקס של עיתונים יומיומיים; ו-"New Comics #1", סדרה דומה אשר שינתה את שמה ל-"Adventure Comics" ופורסמה עד לחוברת מספר 503 בשנת 1983 וחודשה לאחר מכן בשנת 2009. הכותר השלישי אשר פורסם תחת חסותו היה "Detective Comics". איור העטיפה תוארך מדצמבר 1936, אך למעשה פורסם כשלושה חודשים לאחר מכן במרץ 1937. וילר-ניקולסון חב למפיץ המגזינים הארי דוננפלד, ולקח אותו ואת ג'ק לייבוביץ כשותפים בפרסומה של החוברת הראשונה בכותר "Detective Comics" שבחברתם החדשה Detective Comics Inc. אולם, וילר-ניקולסון אולץ לעזוב כשנה לאחר מכן.
בהתאם לרוח של אותה תקופה, סדרת "קומיקס בלשים" החלה כאנתולוגיה של סיפורי קומיקס מהגרעין הקשה של סוגת הספרות הבלשית, עם כוכבים כצ'ינג לונג (נבל בסגנון הסכנה הצהובה פו מנצ'ו); סלאם בראדלי (גיבורם הראשון של ג'רי סיגל וג'ו שוסטר לפני סופרמן); וכן ספיד סונדרס. גיבור-העל נוקם הארגמן הופיע לראשונה בחוברת מספר 20 (אוקטובר 1938).
ביקורת נמתחה על גליונות מוקדמים של הסדרה בשל גזענות ושנאת זרים.
באטמן/ברוס ויין.
חוברת מספר 27 של סדרת "קומיקס בלשים" ממרץ 1939 הציגה לראשונה את דמותו של באטמן. גיבור-העל עתיד יהיה להפוך לכוכב הראשי של סדרת הכותרים, והלוגו שעל עטיפות החוברות יכלול את שמו. בשל חשיבותו של הגיליון, הוא נחשב לאחת מחוברות הקומיקס היקרות ביותר לאורך ההיסטוריה, כאשר עותק אחד שלו נמכר בלמעלה ממיליון דולרים במכירה פומבית בשנת 2010.
סיפור המקור של באטמן סופר בשני עמודים מתוך חוברת מספר 33. הדמות עצמה הופיעה על עטיפות החוברות החל מחוברת מספר 35 (ינואר 1940). חוברת מספר 38 (אפריל 1940) הציגה את שותפו הצעיר רובין, שתואר בתור "התגלית המופלאה ביותר של שנת 1940" מעל העטיפה והיה לאחד מתוך מספר דמויות משנה שהפכו ברבות הימים למשפחת העטלף. הופעתו של רובין בנוסף לעליית היקף המכירות הביאו לטרנד של גיבורי-על ושותפיהם הצעירים במה שאפיין את התקופה לה קוראים מעריצי והיסטוריוני קומיקס תור הזהב של הקומיקס. כמה מנבלי-העל הידועים ביותר של באטמן הוצגו לראשונה מעל דפי "קומיקס בלשים" באותה תקופה, ביניהם הפינגווין בחוברת מספר 58, דו-פרצוף בחוברת מספר 66 ואיש החידות בחוברת מספר 140.
תור הכסף.
דמותה של באטוומן הופיעה לראשונה בחוברת מספר 233 (יולי 1956). מכיוון שנוסחת המשפחה התבררה כמוצלחת עבור זיכיון סופרמן, העורך ג'ק שיף הציע ליוצר בוב קיין שהוא ימציא משפחה עבור באטמן. דמות נשית הוצגה תחילה כדי לערער על הקביעה של פרדריק ורתהם שבאטמן ורובין היו בעלי נטייה הומוסקסואלית. הכותב ביל פינגר והמאייר שלדון מולדוף הציגו את השדון באט-מייט בדומה לשדון מיסטר מיקסזפיטליק מחוברות סופרמן - בחוברת מספר 267 ואת פני חימר בחוברת מספר 298 (דצמבר 1961).
בשנת 1964, העורך הראשי ג'וליוס שוורץ היה אחראי להחייאתם של כותרי באטמן נשכחים. הכותב ג'ון ברום והמאייר קרמיין אינפנטינו הסירו את האלמנטים המטופשים שמצאו את עצמם לתוך זיכיון באטמן כמו כלב המחמד המאולף אייס ובאט-מייט והעניקו לדמות מראה חדש שנראה בחוברת מספר 327 (מאי 1964). שוורץ, אינפנטינו וגרדנר פוקס הציגו מחדש את ברברה גורדון מסדרת הטלוויזיה של שנות ה-60 בתור הגרסה החדשה של באטגירל בחוברת מספר 359 (ינואר 1967). מייק פרידריך כתב את חוברת מספר 387 (מאי 1969) לרגל 30 שנות קיומו של באטמן, באיורו של בוב בראון.
תור הארד.