קוק שב מתוסכל וחולה בבטנו להוואי לצורך תיקונים בספינה. גם בביקורו השני התקבל בכבוד כביר, וההוואיים ערכו טקס שבו הוכתר כאלוה. אולם מתחים החלו להופיע, בעיקר עקב שימוש שעשו האנגלים בגדר שהקיפה מקדש, אומנם לכאורה ברשות הילידים. נראה שהאחרונים חשו הקלה כאשר קוק עזב. הדברים השתבשו, משנאלץ הקפטן לשוב על עקבותיו כעבור כמה ימים, עם הינתקותו של תורן הספינה ממקומו. הפעם לא קיבלו אנשי הוואי בברכה את הזרים שחזרו אל מפרץ קאלאקקואה, והחלו לגנוב מהם. קוק זעם וציווה להשתמש אף באש חיה כנגד הגנבים. כעסו התגבר כעבור יום, ב-14 בפברואר 1779, כאשר נגנבה גם סירה שלו. הוא ניסה לחטוף את המלך כבן ערובה להחזרת הסירה. פרץ קרב אלים והמהומה לובתה, כשנודע שבמקום אחר באי הרגו האנגלים צ'יף. במהלך ההתרחשות מצא עצמו קוק מבודד. אחריו רץ הוואי והלם בו. קוק נפל ומיד נדקר בפגיון, ההמון התנפל על גופתו והכה בה כמקשה אחת. לאחר מכן, גופתו של קוק בותרה, הבשר הוסר ממנה וחלקים נשלחו לראשי השבטים באי. עצמות אחדות נמסרו לאנגלים. אנשי הוואי לא היו קניבלים. הטיפול בגופה נועד לשמר את העצמות למטרות טקסיות.
סביב נסיבות מותו של קוק, האלהתו - מדוע ומתי והתנהגות העם ההוואי קיימת מחלוקת קשה. מחלוקת זו היא בין שני אנתרופולגים: האחד, מרשל סלינס (M.Sahlins) מאוניברסיטת שיקגו, מומחה לאנתרופולגיה של אוקיאניה. השני, גנאנאת אובייסקרה (Gananath Obeyesekere), אנתרופולוג יליד סרי לנקה מאוניברסיטת פרינסטון.
גרסת סלינס:
קוק ואנשיו הגיעו למפרץ "קאלקקואה" שלחוף הוואי בתאריך 17 בינואר 1779, בדיוק בעת שנערכו שם חגיגות חודש המקהיקי לכבודו של האל "לונו" (ידוע גם כאורנו). לונו מסמל את השלום והשפע ובתקופת המקהיקי נוהגים ההוואים להיות שמחים, לאהוב ולא להילחם. לונו היה שליט מיתולוגי קדום שהפך לאל, האמור לחזור מדי שנה בעת החגיגות. קוק הגיע להוואי (בפעם הראשונה בה הגיע) בדיוק בזמן המתאים. ההוואים עשו הקבלה בין האל לונו לבין קוק והתייחסו אליו כאל אל. קוק וצוותו עזבו את הוואי בערך עם תום חגיגות המקהיקי. לפי אמונת ההוואיים, האל לונו אמור לעזוב את האי ולהפליג מעבר לאופק כדי לחזור לאחר שנה. להפתעת ההוואיים, קוק שב כעבור ימים אחדים (הפעם השנייה בה הגיע להוואי) בשל תורן שבור ונחת בתקופה אחרת לגמרי בשנה של ההוואיים. עתה הייתה זו תקופתו האל "קו", אל המלחמה והאל החביב על המלוכה ועל ראשי השבטים. על כן, עם חזרתו לאי התקבל קוק באי רצון. את המעבר מתקופת לונו לתקופת קו אמור לסמל קורבן אדם והמפגש הלא צפוי בין קוק(=לונו) לבין האל קו היה צריך, לדעת ההוואיים, להסתיים במות לונו. כך מת קוק בתור אל. ההוואיים החשיבו את קוק לאל והרגוהו כאל.
גרסת אובייסקרה:
בשנת 1992 עורר פרופסור גננת אובייסקרה (Gananath Obeyesekere), ראש המחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת פרינסטון, פולמוס כשגינה את ההסבר הזה "שטות אימפריאליסטית". לדבריו הבינו תושבי הוואי היטב שהקפטן האנגלי לא היה אל. בספרו הוא מציע טעמים רציונליים להתנהגותם, כתגובה לאופן שבו נהג בהם קוק עצמו.
אנשיו של קוק הגיבו באבל גדול על מותו של מנהיגם. הם האשימו את ג'ון ויליאמסון, מפקד של סירה, שהייתה במפרץ בזמן ההתנגשות, כאילו לא סייע לקוק בשעה שזה נזקק לו, אך בסופו של דבר הוא יצא בשלום מהאשמה זו (אך עתיד היה לעמוד לדין על התנהגות פחדנית במקום אחר). ייתכן, משער טוני הורביץ, שקוק היה יכול להינצל אילו ידע לשחות, אך נראה שיורד הים הגדול לא היה מסוגל לצלוח את המים, שהפרידו בינו לבין הסירה. מאושרים מהריגת מנהיג אויביהם התגרו ההוואיים במלחים הבריטים. הללו מצידם השתוקקו לנקמה, ולא איחרו להביאה. בהתפרצות זעם הם טבחו בכפר ילידים, שרפו בתים והניפו ראשים כרותים על כידונים. ב-21 בפברואר, אחרי שירו עשרה מטחי הצדעה, יצאו האוניות בחזרה לאנגליה, בהובלתם של ג'ון גור, אמריקני, שלא ידע שארצו כבר אינה נתונה לשליטת המלך הבריטי, וג'יימס קינג, שכן צ'ארלס קלארק, מפקד הדיסקברי מת משחפת. החובל הראשון היה ויליאם בליי, לימים איש הבאונטי. אל חופי בריטניה הגיעו הספינות ב-1780 בחודש אוקטובר.
אחרי מותו של ג'יימס קוק לא שפר גם גורל ילדיו. שניים מהם מתו כיורדי ים צעירים. השלישי פנה אל לימודי הכמורה, אך מת גם הוא ממחלה. שושלתו של קוק נגדעה באיבה.
המעבר הצפון-מערבי
המעבר הצפון־מערבי הוא מעבר ימי המחבר בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט, דרך הארכיפלג הארקטי הקנדי. זהו אחד מהמעברים הימים באוקיינוס הקרח הצפוני, יחד עם המעבר הצפון-מזרחי והמעבר הימי הצפוני לחופי רוסיה.
בעקבות התחממות כדור הארץ, הקרח באזור הארקטי נמס, ופותח את האפשרויות לשימוש מסחרי של מעבר זה. מומחים משערים שהקרח יימס עד לשנת 2030 והמעבר יהיה פתוח כל ימות השנה.
היסטוריה.
במשך כמעט 300 שנים ניסו מגלי ארצות למצוא את המעבר. אחת התאוריות שתמכו בקיומו של מעבר זה, שפותחה על ידי מת'יו מורי, טענה שמכיוון שבגוף לווייתנים באוקיינוס האטלנטי התגלו צלצלי ספינות מהאוקיינוס השקט ולהפך, וכיוון שהלוייתנים הם יונקים הנושמים באמצעות ריאות וצריכים לעלות לפני המים כדי לנשום, הם אינם יכולים לעלות לפני המים כאשר האזור שופע קרח, בכף הורן, מה שמוכיח שללוייתנים יש ככל הנראה מעבר מהיר בין האוקיינוסים.
המשלחת הראשונה שצלחה את המעבר באונייה הונהגה בידי רואלד אמונדסן ב-1903. הוא השלים את המעבר בשלוש שנים, כאשר נאלץ לבלות שני חורפים ליד אי המלך ויליאם.
ב-1940 ו-1942 החוקר הנרי לארסן צלח את המעבר מספר פעמים ממזרח למערב ולהפך. ב-1944 הצליח לעבור את המעבר לראשונה במסע שהתחיל והסתיים באותה עונה (86 יום).
בשנת 1969 הספינה SS Manhattan הפכה לספינת המסחר הראשונה שצלחה את המעבר, כאשר היא בחנה את התכנות העברת נפט בנתיב הימי. הספינה הייתה ספינת המסחר הגדולה ביותר של ארצות הברית באותה תקופה, וגם שוברת קרח הגדולה ביותר באותה תקופה. למרות הצלחת המסע, הוחלט שהעברת נפט דרך הים הייתה לא רווחית מספיק באותה תקופה, והשקיעו בצינור הנפט חוצה אלסקה.
לראשונה ב-2007 נפתח המעבר לעונה, כאשר שטח נרחב ממנו אשר היה מכוסה קרח בחורף נמס למשך כל הקיץ.
בקיץ 2016, לראשונה חצתה את המעבר אוניית תענוגות הנושאת 1700 איש, כאשר ביצעה את המסע תוך פחות מ4 שבועות במעבר מאלסקה לניו יורק.
ליידי גודייבה
ליידי גודייבה (מאנגלית עתיקה: Godgifu - "מתת אל") (נפטרה בין 1067 ל-1086) הייתה אצילה אנגלו-סקסית בת המאה ה-11, אשר התפרסמה בשל אגדת עם אשר נקשרה בשמה ולפיה רכבה עירומה ברחובות העיר קובנטרי על מנת לשכנע את בעלה, שליט העיר, להקל בעול המיסים אשר הטיל על נתיניו.
הדמות ההיסטורית.
ליידי גודייבה הייתה אשתו של לאופריק, רוזן מרסיה. ככל הנראה נישאה לו לאחר שהתאלמנה מבעלה הראשון. ליאופריק וגודייבה היו מאמינים אדוקים אשר תרמו רבות לבניית מוסדות דת. הידוע מכולם הוא המנזר הבנדיקטיני בעירם קובנטרי, אך בנוסף אליו מימנו ככל הנראה גם את בניית המנזרים בווסטר, בלינקולנשייר ובערים נוספות באזור. על פי המסופר, תרמה ליידי גודייבה מספר רב של תכשיטי זהב וכסף מרכושה הפרטי, לעיטור פסלי קדושים נוצריים בקתדרלות השונות בקובנטרי ואף לכנסיית סנט פול בלונדון.
ליידי גודייבה ובעלה נחשבו בין גדולי התורמים האנגלו-סקסיים בתקופת הזמן שלפני הכיבוש הנורמני של בריטניה. לאחר הכיבוש נבזזו התכשיטים והועברו על ידי הבישופים הנורמניים לארצם או הותכו.
לאחר מותו של בעלה בשנת 1057 המשיכה גודייבה לחיות מספר שנים נוספות תחת הכיבוש הנורמני. היא מוזכרת כאחת האנגלו-סקסיות הבודדות, וכאישה היחידה אשר החזיקה בבעלותה אדמות בתקופה שלאחר הכיבוש. כאשר בוצע סקר המדידות הגדול של 1086 היא כבר לא הייתה בין החיים, אבל אדמותיה לשעבר מוזכרות בסקר, אם כי הן כבר היו בידיים אחרות. מכאן שגודייבה מתה בין 1066 ל-1086.
סיפור האגדה.
על פי האגדה המפורסמת, ריחמה ליידי גודייבה על תושבי עירה קובנטרי, אשר נאנקו תחת עול המיסים הכבד שהוטל עליהם בידי בעלה. כל פניותיה אליו להקל על התושבים נענו על ידיו בשלילה. למרות זאת, ולאחר הפצרות רבות מצידה, החליט כי יהיה מוכן להיענות לבקשתה, ובתנאי כי תסכים לרכוב עירומה על סוס ברחובות העיר.
להפתעתו של לאופריק, הסכימה ליידי גודייבה האדוקה בדתה להצעה, ויצאה לרכיבה כשהיא עירומה ברחובות העיר, לאחר צו שהוצא לתושבים בידי בעלה המחייב אותם להסתגר בבתים בכל אותו הזמן. על פי האגדה, אדם שהציץ בה (טום המציצן, Peeping Tom) הפך עיוור, אך הרוזן עמד בהבטחתו והפחית את עול המיסים מן התושבים.
ישנן גרסאות שונות לסיפור האגדה ולפיו אנשי העיר דווקא כן התאספו ברחובות כדי לצפות ברוכבת העירומה, או גרסה לפיה הייתה זו בחירתם של אנשי העיר להסתגר בבתיהם כדי לא לבייש את הגבירה, אשר הקריבה את הקרבן הזה עבורם, או גרסה נוספת ולפיה הייתה גודייבה לבושה במעין בגדים תחתונים או שקופים חלקית ולא עירומה לחלוטין. על פי גרסה אחרת הכוונה היא שגודייבה רכבה ללא תכשיטיה, ובניגוד למעמדה הרם הייתה למעשה "עירומה". גרסה מקובלת טוענת שנעשה לה נס ושיערה התארך כך שכיסה על מערומיה.
תוקף היסטורי.
במחקרים מאוחרים שנערכו לא נמצאו הוכחות חד-משמעיות לקיומו של אירוע כמתואר בסיפור המעשה. יתר על כן, ממדיה הקטנים של קובנטרי ההיסטורית לא איפשרו מעשה אצילי מסוג זה שיהיה בעל השפעה משמעותית כל כך. בנוסף לכך, על פי הרישומים ההיסטוריים מן התקופה, הוטלו מיסים רק על סוסים, ולכן רוב התושבים שהיו עניים וחסרי רכוש כלל לא שילמו אותם.