מקסים'ס נוסדה כביסטרו ב-1893 בידי מקסים גאיאר, מלצר בעברו. היא נהפכה להיות לאחת המסעדות הפופולריות והאופנתיות ביותר בפריז תחת בעליה הבא. אז'ן קורנישה. קורנישה העניק לחדר האוכל את עיצוב האר-נובו שלו ודאג לכך שהמסעדה תמיד תהיה מלאה בנשים יפות. Cornuché היה רגיל לאמר: "חדר ריק... לעולם לא!" תמיד יש לי נשים יפות יושבות ליד החלון, שניתן להביט בהן מהמדרכה."
ז'אן קוקטו אמר ב-1913 שמקסים'ס: "היא מצבור של קטיפה, תחרה, סרטים, יהלומים וכל דבר אחר שאוכל לתאר. להפשיט אחת מהנשים הללו זה כמו להוציא החוצה את מה שנחוץ בהודעה של שלושה שבועות מראש, זה כמו לעבור דירה." אורחים מפורסמים אחרים של אותה העת היו אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ומרסל פרוסט, המחזאי ז'ורז' פדו כתב קומדיה פופולרית המכונה La dame de chez Maxim ("הנערה ממקסים").
מקסים'ס הייתה גם פופולרית לאין שיעור באליטה הבינלאומית שסעדה בה בשנות החמישים, עם אורחים כמו אריסטוטלס אונאסיס, מריה קאלאס, הדוכס והדוכסית מווינדזור, פורפיריו רובירוזה, מקס אופולס וברברה האטון. כשהמסעדה שופצה בסוף העשור, גילו הפועלים אוצר של מטבעות ותכשיטים אבודים שהחליק מכיסיהם של העשירים והיו לכודים בין הכרים של הספסלים.
בשנות השבעים גרמה בריז'יט בארדו לשערורייה כשהיא נכנסה למסעדה יחפה. אורחים אחרים באותה עת היו סילבי ורטאן, ג'ון טרבולטה, ז'אן מורו, ברברה סטרייסנד וקירי טה קאנאווה.
בערב אחד ב-1981, הבעלים של מקסים'ס, מר ומרת וודאבל הזמינו את מעצב האופנה פייר קרדן לסעוד אתם. במהלך הארוחה, הם הציעו שקרדן ירכוש את מקסים'ס לאלתר. מסתבר שאסיאתי עשיר הציע לקנות את המסעדה והידיעה שהמסעדה תיפול לידיים נוכריות גרמה להם מורת רוח. קרדן הסכים ליטול פיקוד על המסעדה. תחת הנהלתו, אירחה מקסים'ס מספר הולך וגדל של אירועים מיוחדים, בכללם ערב לצעירים. קרדן גם יצר מוזיאון אר-נובו בשלוש מקומותיו של הבניין והכניס קברט שהוא מילא כל לילה עם שירים מראשית המאה.
אחד השפים הידועים שעבדו במקסים הוא וולפגנג פאק, בצעירותו.
כיום.
כיום המסעדה ורשת מקסים'ס שייכים לפייר קרדן. מסעדות מקסים'ס אחרות נפתחו במונקו, ז'נבה, בריסל, טוקיו, שנחאי, בייג'ינג וניו יורק. רשת מקסים'ס התרחבה וכוללת גם מכירת טובין ושירותים.
אזכורים בתרבות הפופולרית.
מקסים'ס מוצגת גם באופרטה The Merry Widow) Die Lustige Witwe) של פרנץ להאר ולאחר מכן בבלט The Merry Widow.
המחזה המפורסם של ז'ורז' פדו המכונה La Dame de Chez Maxim (The Girl from Maxim's), (1899) שעובד לסרט The Girl from Maxim's בבימויו של אלכסנדר קורדה ב-1933.
האגדה האורבנית הרווחת בפריז היא שהו צ'י מין עבד במקסים'ס כמנקה שולחנות ומלצר כשהוא חי בגלות בפריז בשנות העשרים המוקדמות.
מקסים'ס מוזכרת בקצרה בסיפור הקצר "The Secret of Lieutenant Villar" מהאסופה Secrets of the Foreign Office) (1903) שכתב סופר המתח הבריטי ויליאם לה קה. מקסים'ס מוזכרת בקצרה גם בספרו של איאן פלמינג "רצח בעיניים".
בקולנוע.
המסעדה הפריזאית "מקסים'ס" מוזכרת מספר פעמים בסרט האשליה הגדולה של ז'אן רנואר משנת 1937. המסעדה גם הוצגה בסרט Gigi עם השחקנים הצרפתים מוריס שבלייה, לסלי קארון ולואי ז'ורדן. הסיפור מתמקד במאמציהן של שתי נשים מזדקנות לאמן את Gigi, נכדתן של אחת מהן ואחיינית-נכדה של האחרת, להיות זונת צמרת. הסרט מתרחש בתקופת הבל אפוק.
המסעדה מופיעה בפרק City of Death משנת 1979, בסדרת המדע הבדיוני הבריטית דוקטור הו.
בסיטקום הבריטי משנות השבעים המלון של פולטי, כשנערכת בה ביקורת מסעדות, השף אומר לבזיל פולטי "האם קראת אי פעם את חוויותיו של ג'ורג' אורוול במקסים'ס בפריז?" פולטי עונה, "לא, יש לך עותק? אני אקרא את זה בבית המשפט". השף מתכוון לספרו של ג'ורג' אורוול "דפוק וזרוק בפריז ובלונדון" Down and Out in Paris and London, משנת 1933 שמספק תיאור נוראי של עבודתו של אורוול כשוטף כלים במטבח מטונף במלון.
אחד האתרים בקומדיה הדנית Olsen Banden Over Alle Bjerge משנת 1984, בה שלושה פושעים דנים גונבים מזוודה אדומה מאחד הלקוחות על ידי הסחת דעתם של האנשים, החלפת הSauce Impériale המפורסם של הטבח בדני טיפוסי, בגורמם לאנשים לבחילה.
חזיתה של מסעדת מקסים מוצגת בדקה ה-1:14:31 בסרט The Night of the Generals בכיכובו של פיטר או'טול. המסעדה מוזכרת גם בשירו של איבור נובלו "And Her Mother Came Too" אותו מבצע ג'רמי נורת'ם, בסרטו של רוברט אלטמן "פארק גוספורד".
המסעדה מוצגת כחלק מתקופת הבל אפוק בסרט "חצות בפריס" של וודי אלן, משנת 2011.
פלורין איטלקי
פלורין איטלקי או, פשוט, פלורין (באיטלקית: Fiorino, מילולית: פרח קטן) היה מטבע שנטבע בפירנצה בין השנים 1252 ו-1523. בתקופה זו היה המטבע, יחד עם הדוקט הוונציאני (שהיה שווה-ערך לו), הילך חוקי בכל רחבי אירופה. היה זה ההילך הראשון ממנו נטבעה כמות מספיק גדולה של מטבעות, שאיפשרה הפיכתו לבעל משמעות בכלכלה העולמית. תפוצתם של סניפי בנקים מפירנצה ברחבי העולם הפכו את המטבע להילך העיקרי בסחר הבינלאומי. ערכו של המטבע ועיצובו כמעט ולא השתנו לאורך השנים. פלורין זהב (fiorino d'oro) היה עשוי מ-54 גריין זהב טהור. המטבע שימש כתקן, אמת מידה אחידה לחליפין וערכם של מטבעות שונים נקבע ביחס אליו. כך, בעוד שבשעת הפקתו היה שוויו זהה ללירת כסף אחת, ב-1500 שולמו תמורתו שבע לירות, דבר המשקף את קצב האינפלציה.
במהלך המאות ה-14 וה-15 טבעו כ-150 ישויות מדיניות שונות באירופה גרסה משלהן לפלורין. בהן הפורינט של ממלכת הונגריה, הגילדר ההולנדי (ששמו קוצר מ"פלורין זהב", guilder florin בהולנדית, ל-"מוזהב" בלבד), הגולדן של נסיכויות גרמניה השונות ושל אוסטריה, הזלוטי הפולני (שגם פירוש שמו הוא "מוזהב") ועוד. מדינות קולוניאליות אלה טבעו גרסאות מקומיות של פלורין במושבותיהן מעבר לים. במאה ה-15 אומץ ה"רייכסגולדן" (גרמנית: Reichsgulden) כהילך החוקי של האימפריה הרומית הקדושה.
על המטבע הפלורנטיני המקורי נטבעו פלר דה ליס (פרח החבצלת, שהקנה למטבע ולעיר פירנצה את שמם) בצד אחד ודמותו של יוחנן המטביל, עוטה אדרת שיער, בצדו השני. במהדורות שונות הוחלף ה"פלר דה ליס" בסמל הרלדי של הישות המנפיקה. גם דמותו של יוחנן המטביל הוחלפה בגרסאות מקומיות לקדוש הפטרון של הישות המנפיקה, כגון לסלו הקדוש, מלכהּ של הונגריה ופטרונה על הפורינט.
אידריס הראשון
רפאל מהודר
רפאל מהודר (1889 – אוגוסט 1924) היה מראשוני הרוקחים בתל אביב, חבר אספת הנבחרים הראשונה ובבית משפט השלום העברי ועסקן ציבורי בארץ ישראל.
קורות חיים.
נולד ביפו לרחל (ל) ולבנימין מהודר, נכד לאהרון שלוש, ממייסדי נווה צדק. למד בתלמוד תורה ואחר כך ב"אליאנס". עם סיום לימודיו נסע לביירות (לבנון), שם למד רוקחות באוניברסיטה האמריקנית עד להסמכתו בשנת 1908.
עם שובו ארצה פתח את בית המרקחת "הבריאות" ברחוב התחנה ביפו.
בימי מלחמת העולם הראשונה התמנה כסגן-קונסול של ספרד ביפו. בתוקף תפקידו זה פעל כדי להקל את הגזירות שהטילו השלטונות העות'מאניים על היהודים, וכדי לתת חסות ספרדית לכל מי שאפשר היה להעניק לו חסות זו. בעת גירוש יהודי יפו ותל אביב יצא גם הוא עם משפחתו אל הגליל, והקדיש את זמנו וממונו לעזרת הגולים והסובלים במושבות הגליל, ואחר כן בטבריה ובדמשק. בדמשק המשיך בהשתדלויות בפני השלטון לטובת מהגרים ומגורשים יהודים מארץ ישראל, ובייחוד הושיט עזרה חשובה לאסירים המדיניים ושקד על ריפוי והספקת תרופות לאנשים בבתי הכלא.
עם סיום המלחמה חזר לתל אביב ופתח עם אחיו, אמיל מהודר, בית מרקחת נוסף, "האחים מהודר", ברחוב הרצל 14. במקביל המשיך בפעילותו הציבורית. הוא היה חבר בבית משפט השלום העברי והסתדרות הרוקחים, ופעל במסגרת אגודת צעירי המזרח. מהודר פעל להקמתה של אגודת הרוקחים המוסמכים בארץ ישראל בני כל הדתות, ובמשך שלוש שנים היה נשיאה. גם בתל אביב המשיך בפעילות למען הכלל, ובין היתר קיבל על עצמו לשמש אפוטרופוס לאלמנות וליתומים.
כיהן באספת הנבחרים הראשונה מטעם רשימת הסתדרות הספרדים.
ב-1924 לקה במחלת הסרטן. הוא נסע לטיפול בפריז, אך כשהתברר כי ימיו ספורים שב ארצה ונפטר למחרת יום חזרתו. נקבר בבית הקברות הישן של תל אביב.
בתו, דרור אורון (1923–1959), הייתה מתרגמת וסופרת.
ירוחם לוריא
ירוחם לוריא (19 בספטמבר 1914 – 2 בדצמבר 1977) היה משורר, מתרגם ועורך ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בנווה צדק נצר לאר"י הקדוש (מצד אביו) ונכד לאהרן שלוש, ממייסדי נווה צדק, (מצד אמו). למד בבית ספר "כל ישראל חברים" ("אליאנס") בנווה צדק, ואחר כך (1930-31) במכינה האוניברסיטאית של האוניברסיטה הצרפתית בביירות (לבנון) וב-1932 סיים את לימודי ב"קולג' דה פרר" (קולג' האחים) ביפו.
מילא תפקידי מנהלה שונים בקונסוליה הבולגרית, בבנק אפותיקאי כללי, במנהל המזון של שלטונות המנדט הבריטי ובצנזורה על העיתונות (תחילה תחת שלטונות המנדט ועם קום המדינה בצנזורה הצבאית).
במקביל עסק בעריכה ובתרגום במקומות שונים (עיתון "הצופה", הוצאת הספרים "מ. ניומן", "קול ישראל" ועוד). בשנת 1952 מונה כמזכיר הספרותי בהוצאת "דביר" ומשנת 1958 היה מזכיר המערכת בהוצאת "עם עובד".
אלמנתו היא העיתונאית תקוה וינשטוק לבית הכהן, נינת מיכל הכהן.
הנצחה.
הוצאת עם עובד העניקה מספר פרסים לסופרים ומשוררים על שמו.
ארכיונו האישי נמצא בארכיון גנזים של אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
ספריו.
החל לפרסם את שיריו ב-1934 בכתבי העת "גזית" ו"גליונות". בהמשך פרסם שלושה ספרי שירה:
תרגומיו.