גם בקרב ערביי חברון וסביבותיה היו חילוקי דעות לגבי ההתיישבות היהודית החדשה. היו שסברו שהגעת היהודים לאזור תביא להתפתחות החקלאות והמסחר ותביא גם להתיישבות יהודית בחברון עצמה, שהיו בה בתים רבים ריקים. לעומתם היו שהביעו חששות מההתיישבות היהודית, ודיברו על "תוכנית-שטן ליישוב ארץ ישראל" שתכננו היהודים לכיבוש ארץ ישראל כולה ועכשיו הציונים נושאים עיניהם אל חברון.
פירוק החברה.
שנתיים לאחר הקמתה, פרש הולצמן מהחברה, שאר השותפים המשיכו והצטרף חיים שוגרמן שהיה גם מנהל בנק גאולה ובניין בירושלים. בעקבות המרד הערבי הגדול, בשנת 1936 - תרצ"ו, ברחו המתיישבים היהודים מהאזור והמורדים הערבים פגעו בקרוב למיליון שתילים שיובאו מסוריה ובחלק מהמטעים. רקובסקי, סיפר בראיון מאוחר שאחרי הפרעות כבר לא ניתן היה להמשיך.
לאחר גל המאורעות הראשון 32 פועלים נותרו בשטח על אף המצב הכלכלי הקשה והעובדה שהחברה הפסיקה לשלם להם משכורת והחלו בנטיעה מחודשת. פנחס שניאורסון, אחד מאנשי החברה שהיה אחראי על הנטיעות, שלח מכתב להנהלת קרן עזרה וביצרון של הסוכנות היהודית וביקש עזרה ויחס חיובי על מנת שלא ייעזב המקום והערבים יחשבו שאפשר לגרש את היהודים על ידי עקירת מטעים.
ב-28 במרץ 1937 כתב שניאורסון לד"ר מגנס, נשיא האוניברסיטה העברית, על החשיבות להיאחזות בהר וסיפר לו שכרגע בכפר עציון יש 8–10 בחורים ו-7 נשים וילדים שנשארו שם כל זמן הפרעות ושהם מקוים לשוב ולנטוע לאחר שיחלוף המצב הביטחוני.
בשנת 1937 בנק 'גאולה ובניין' בירושלים, שבו הופקדו כספי הקונים (ביחד עם בנק מרכנתיל בירושלים), נקלע לקשיים ובעקבות כך לא הוחזר הכסף לקונים. הקונים הקימו אגודה שנקראה - 'ועד יער עציון' ובה היו חברים בין 400 ל-500 קונים. האגודה התריעה בפני החברה שאם לא יוכח שהכסף נמצא בשלמותו, הם יתבעו את החברה. נעשתה תביעה אחת והשופט חייב את החברה להשיב את הכסף. חודש לאחר מכן נעשה ניסיון להקים חברת מניות על ידי הקונים והולצמן והם החלו בקיום אספות כדי למצוא פתרון למצב.
בשנת 1938 לאחר קשיים מרובים, פנו בעלי החברה והקונים להתאחדות האיכרים בבקשה שתיקח על עצמה את הטיפול בפירוק החברה. ההתאחדות בחרה ועדה לבירור אפשרויות הפירוק. הוועדה בתורה מינתה את י.ד זילבר שיקבע את התנאים הדרושים. אחד התנאים החשובים היה באיזה אופן בנק גאולה ובנין בירושלים יפורק, כיוון שהחברה עבדה עם הבנק. הקונים מטעמם גם מינו את זילבר לוועדה מבלי שזה יחייב את ההתאחדות לטפל בפירוק.
בספטמבר 1940 בתום המאורעות נעשה ניסיון על ידי החברה ליישב שוב את הקרקע ונתקלה בהתנגדות יוסף ויץ. בעקבות כך שיגר שניאורסון מכתב לברל כצנלסון נגד ויץ. במקביל חברת אל ההר וקק"ל קיימו משא ומתן להעברת האדמות לקק"ל תמורת תשלום לפועלים על הזמן בו החברה לא שילמה להם. קק"ל התנגדה אך פדתה חלק מהקרקעות ושילמה פיצויים לאלה שהחזיקו בהן. 5,500 דונם נשארו בידי 557 קונים.
בשנת 1941 נעשה ניסיון נוסף לחדש את ההתיישבות ובעלי הקרקעות הוזמנו לאספה שבה הקימו ארגון רשמי לשם הגנה על זכויותיהם ובחרו ועד קבוע. ההתיישבות לא חודשה לבסוף עד 1943 על ידי קק"ל.
הכח ברלין
הכח ברלין (בגרמנית: Sport-Club Hakoah Berlin) היה מועדון ספורט יהודי, מהעיר ברלין שבגרמניה. המועדון כלל ספורטאים בענפי מגוונים. אך הקבוצה הבולטת ביותר של המועדון הייתה קבוצת הכדורגל, שהורכבה מכדורגלנים יהודים.
היסטוריה.
המועדון נרשם תחת התאחדות הכדורגל הגרמני, טרום מלחמת העולם הראשונה, ב-22 ביולי 1905, כ"מועדון הספורט הכח ברלין", והשתתף בעיקר בטורנירים מקומיים קטנים. ב-1929 מוזג מועדון הכח ברלין עם המועדון "חוג התעמלות יהודי בר כוכבא ברלין" (בגרמנית:Jüdischer Turnverein Bar Kochba Berlin) - מועדון שהוקם עוד ב-22 באוקטובר 1898. האיחוד יצר את המועדון "חוג ההתעמלות והספורט יהודי הכח בר כוכבא" (בגרמנית: "Jüdischer Turn- und Sportverein Bar-Kochba-Hakoah" או בקיצור JTSV). המועדון התמודד בליגות הנמוכות של התחרויות הגרמניות, ונחשב למועדון כדורגל מקצועני מצליח בשנים 1925–1927, אך עם זאת לא הגיע לשחק בליגות הבכירות בכדורגל הגרמני.
עליית הנאצים לשלטון ב-1933, הובילה לאפליה גזענית כנגד היהודי גרמניה הנאצית, מה שלא פסח על המועדון, שהוצא מכלל התחרויות באותה שנה, כמו שאר המועדונים היהודים בגרמניה.
עקב הרחקת המועדונים היהודים מהליגות הארציות של ההתאחדות הגרמנית, שחקנים יהודיים מקבוצות כלל-גרמניות סולקו מהן, ובלית ברירה עברו לשחק בקבוצות היהודיות, בהן קבוצת "בר־כוכבא הכח", במקביל עברו המועדונים היהודים להתחרות בטורנירים של קבוצות יהודיות בלבד, למשל ליגת כדורגל של תנועת מכבי העולמית, מה שמצד אחד שמר על המסגרת שלהם בתור קבוצות ספורט, אך מצד שני הוריד את רמתם המקצועית. בליגה הזו זכתה קבוצת בר־כוכבא־הכח להצלחה לא מבוטלת. כאשר כבר בשנה הראשונה זכתה באליפות, וחזרה על ההישג שלוש פעמים לאחר מכן. ב-1937, בשיא הבידוד של הקבוצות היהודיות בגרמניה, הגיעה קבוצת הכדורגל של בר־כוכבא־הכח למסע משחקים בארץ ישראל. חברי הקבוצה נאלצו לשחק 4 משחקים בתוך שישה ימים בלבד, ולשלב בין לבין שורה ארוכה של קבלות פנים וטקסים שנערכו לכבודם בישראל. התוצאות היו בינוניות מקצועית: בר־כוכבא רשמה שני ניצחונות, שתי תוצאות תיקו ושלושה הפסדים. התוצאות נחשבו לפושרות בגלל שהקבוצות הישראליות שנחשבו ללא מקצועניות בתחילת דרכן. מה שמעיד כי הניתוק מתחרות מול שאר הקבוצות הגרמניות גבה מחיר ספורטיבי. כשנה וחצי לאחר מכן, לאחר ליל הבדולח ב-1938 נסגרו סופית כל מועדוני הספורט היהודיים בגרמניה, ובכללם בר־כוכבא ברלין שפורקה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה והשואה, לאחר שהתרבות והספורט חזרו לשגרתם, חזרו גם מועדוני הספורט היהודים לתמונה, והחלו להגיח שנית גם בגרמניה, כאשר מועדון הספורט הכח ברלין נוסד מחדש ב-21 ביוני 1945. ב-28 באפריל 1953, החליף המועדון את שמו ונקרא "איגוד המשחקים וינטה 05 ברלין" (בגרמנית: "Spielvereinigung Vineta 05 Berlin" או בקיצור SpVgg), ולמעשה איבד את זהותו היהודית ואת הקשר שלו למועדון העבר הכח. לאחר מכן ב-1970 הוקם מחדש המועדון מכבי ברלין שלקח תחת חסותו את פעילות הכדורגל היהודית בברלין, ולמעשה מרכז את תחום זה עד היום.
ב-1972 ה-SpVgg מוזג לתוך המועדון ""קורסו 99 ברלין" ב-1972, ליצירת "מועדון הספורט קורסו 99 וינטה ברלין"." בהמשך התמזג המועדון פעם נוספת עם המועדון "וודינגר 08" ובגלגולו כיום נקרא המועדון "וודינגר קורסו 99/וינטה" ומשחק בליגות הנמוכות של גרמניה.
עוד בשנות ה-30 הרבה משחקני הכח היהודים החליטו לעזוב את ארץ מולדתם ולהגיע לארץ ישראל, שם הקימו מועדון שנקרא "הכח ברלין" שפעל בישראל במקביל למועדון המקורי בברלין. בהמשך הקימו גם את קבוצת הכח תל אביב, מה שהיווה את הבסיס ההיסטורי להקמת קבוצת הכח עמידר רמת גן שעתידה הייתה לזכות באליפויות ובגביעים בליגה הישראלית בשנות ה-60 וה-70.
וולטר הוול
וולטר הוול (בגרמנית: Walther Hewel; 2 בינואר או 25 במרץ 1904 – 2 במאי 1945) היה דיפלומט גרמני, חבר במפלגה הנאצית, ואחד ממכריו הקרובים ביותר של אדולף היטלר, לפני ובמהלך תקופת שלטונו. שימש כמזכיר המדינה במסגרת משרד החוץ הפדרלי בגרמניה הנאצית והגיע לדרגת בריגדפיהרר. לקראת תום מלחמת העולם השנייה התאבד לבקשתו האישית של היטלר, לאחר שנשך גלולת ציאניד תוך כדי שירה בראשו.
ביוגרפיה.
נעורים.
הוול נולד ב-2 בינואר או ב-25 במרץ 1904 כבנם היחיד של אנטון הוול ואלזה פריין פון לינדנפלס, בקלן שבחבל הריין, הקיסרות הגרמנית, שם ניהל אביו מפעל קקאו. ב-1913 נפטר אביו בעודו בן תשע, והותיר את אמו לנהל את המפעל במקומו. כעבור מספר שנים, ב-1920, הצטרף הוול למפלגה הנאצית, ונחשב לאחד מחבריה המוקדמים ביותר, ככל הנראה בין המאתיים או השלוש מאות הראשונים.
הוא למד ב שבקלן וסיים את ה שלו בהצלחה במרץ 1923. לאחר תקופת התמחות בת שישה חודשים בחברה להנדסת מכונות, עבר למינכן שבבוואריה והחל ללמוד הנדסה תעשייתית באוניברסיטה הטכנית של מינכן בסמסטר החורף של אותה שנה.
לאחר תחילת לימודיו באוניברסיטה הצטרף לסטוסטרופ היטלר, ענף של השטורמאבטיילונג אשר פעל תחת המפלגה הנאצית, ולקח חלק בפוטש במרתף הבירה, תוך כדי שהוא נושא דגל המעוטר בצלב קרס לצדו של היינריך הימלר בן העשרים ושלוש. עם הרשעתו של היטלר נידון הוול לעונש מאסר של שנה ושלושה חודשים, וכן לקנס בגובה שלושים גולדמרקים, באשמת סיוע לבגידה. הוא ריצה מספר חודשים בכלא לנדסברג לצדו, שם אף התנדב לשמש כמשרתו האישי, אולם ב-30 בדצמבר 1924 הומתק עונשו מאחר שעדיין היה צעיר, והוא שוחרר.
בשלהי 1925 הפך למתמחה בחברת מסחר בהמבורג, ולאחר מכן נסע לשנה בממלכה המאוחדת לצורך לימוד השפה אנגלית. מאוחר יותר נסע לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים בתור עובד ואיש מכירות של חברת מטעים בריטית, המטעים האנגלו-הולנדים בג'אווה, כיום באינדונזיה. ביוני 1933 הצטרף למפלגה הנאצית המקומית וסייע להתפתחותה הפוליטית יחד עם גרמנים נוספים ששהו במקום. עד ל-1937 הקימה המפלגה שלוחות בג'קרטה, באנדונג, סמראנג, סורביה, מדן, ומקאסאר.
חיים אישיים.