במשך התקופה ה"זמנית" שנמשכת יותר משלושים שנה של התיישבות בשטחים הכבושים, התנחלו כ-350 אלף יהודים בטריטוריה הזו. המתנחלים, אזרחי ישראל מלאים בעלי זכות הצבעה, מביאים עמם את מערכת החוקים הישראלית לכל מקומות יישוביהם, בעוד שכניהם הפלסטינים, הכפופים למערכת ממשל צבאית, הם חסרי זכות הצבעה ולכן גם נעדרי כל השפעה על המדיניות הישראלית בשולטת באזוריהם. מצב זה אינו מהווה רק סטייה מעקרונות הדמוקרטיה, אלא גורם מובנה החותר תחת אושיות העיקרון הבסיסי של זכויות אזרח אוניברסליות. וזה גם לאחר הסכמי אוסלו אשר נתנו אוטונומיה לפלסטינים אך עדיין בשליטה ריבונית ישראלית ישירה או עקיפה.
מכאן יוצא שישראל מתפקדת זמן רב כישות פוליטית ללא גבולות ברורים. מצב זה חותר תחת אחת הדרישות הבסיסיות של הדמוקרטיה: קיומו של "דמוס". כפי שהוגדר ביוון הקדומה, ה"דמוס" מציין גוף מכליל של אזרחים בטריטוריה נתונה שיש להם הזכות להשתתף באורח שוויוני בחיים הפוליטיים, וזות בניגוד לעקרון ה"אתנוס", שהחברות בו נקבעת על - די מוצא ו"דם" משותפים. על-פי המושג דמוקרטיה המדינה חייבת להשתייך לכל אזרחיה-תושביה, ולהם בלבד. סמוחה וחוקרים ישראלים נוספים שמניחים את קיומה של ישראל בגבולות הקו הירוק, יוצרים הפרדה בעייתית בין המרכיבים הפוליטיים והגאוגרפיים של המשטר.
חיסרון נוסף בהסתמכותו של סמוחה על ישראל בגבולות 1967 הוא ההנחה המשתמעת שיחסי יהודים-ערבים בישראל הם יציבים יחסית, וכי מתקיים ביניהם משא ומתן טיפוסי של רוב-מיעוט על עקרונות הדו-קיום.
ההנחה הזאת מעלימה עין מן התהליכים המתמשכים של ייהוד ודה-ערביזציה המתנהלים במרחב הישראלי/פלסטיני, הכוללים את ייהוד הקרקע, ההגירה היהודית הבלעדית למדינה, מניעת שיבתם של הפליטים הפלסטינים והתיישבות יהודית באזורים ערביים-פלסטיניים משני צדי הקו הירוק.
איום זה מקבל בשנים האחרונות ביטויים שונים: החל בהתקפות על מערכת המשפט, עבור דרך הגדלת המעורבות הרבנית בהחלטות פוליטיות, וכלה בהמשך ההתכחשות לחופש הדת ובאכיפת סטנדרטים דתיים-יהודיים על חוקי מפתח בנושאי אישות, מועדים ומרחבים ציבוריים. כל זה מבטא סדר יום לא דמוקרטי שחותר למדינת הלכה, כיבוש יהודי של כל חלקי "ארץ ישראל" התנ"כית ונתינת הצדקה דתית לכך, קבוצות חרדיות הרואות בדמוקרטיה ערך נחות לעומת שמירת צביונה היהודי של המדינה ובמיוחד בכל הנוגע להענקת שוויון זכויות לאזרחים הערבים.
איגרת חוב מוניציפלית
איגרת חוב מוניציפלית היא איגרת חוב המונפקת על ידי רשויות מקומיות.
כללי.
איגרת חוב (אג"ח) היא מסמך המעיד כי המחזיק בו העמיד הלוואה לרשות הגוף המנפיק אותו.
האג"ח היא התחייבות של החברה או הגוף המנפיק לשלם למחזיק האיגרת תשלומי ריבית והחזר קרן, בתנאים ובמועדים שנקבעו.
בעל האג"ח הוא נושה מובטח של החברה כלומר, הוא זכאי לקבל את המובטח בתנאי איגרת החוב ללא קשר לרווחי החברה או הפסדיה.
לעומת זאת אין לבעל האג"ח (להבדיל מבעלים של חברה) רשות או זכות לפקח על ענייני החברה או להשתתף ברווחיה.
הרשות המקומית ומקורות ההכנסה.
בישראל 242 רשויות מקומיות המשמשות כספק השירותים העיקרי לכלל האוכלוסייה. הרשויות המקומיות מונהגות על ידי נבחרים ובכוחן לפעול על פי מדיניות שתבטא את העדפות התושבים, במסגרת שבה החוק והוראות הממשלה מאפשרים זאת.
מימון פעילות רשויות מקומיות נעשה באמצעות שני סוגים של תקציבים בהתאם למקורות המימון וליעוד ההוצאה:
קשיי המימון.
הרשויות המקומיות, באמצעות תקציבי הפיתוח, עוסקות גם בביצוע עבודות תשתית, הקמת מבני ציבור ועבודות פיתוח שונות.
חלק מפעילויות אלו ממומן במלואו על ידי הרשות המקומית, וחלקן בהשתתפות חלקית או מלאה של הממשלה.
ההכנסות שמקורן בכספים ממשלתיים יוצרים תלות גדולה בין השלטון המרכזי המפקח על פעילות השלטון המקומי וקובע את היקף המשאבים המחולקים.
תלות זו, בשילוב עם צרכים גדלים והולכים של הרשויות המקומיות, הביאו לחיפוש אחר מקורות מימון נוספים.
בנוסף לשיקולי העצמאות התקציבית, החלו הרשויות המקומיות להתקל בקשיים גוברים והולכים בגיוס אשראי בנקאי, עובדה שהאיצה את הצורך במקורות חלופיים.
אחד מהם נמצא בדמותה של איגרת החוב המוניציפלית, באמצעותה יכולה הרשות המקומית לגייס מהציבור מימון נוסף באמצעים עצמאיים.
סוגי איגרות חוב מוניציפליות.
בדרך כלל נהוג לסווג את איגרות החוב המוניציפליות לשתי קטגוריות עיקריות על פי מקור התקבולים המיועדים להחזר ההלוואות:
אלו הן איגרות חוב המציינות מקור הכנסות ספציפי של הרשות המקומית, אשר יוקדש מראש לצורך מילוי תנאי התשלומים בגין הנפקת איגרת החוב.
איגרות חוב כאלו מקבלות לעיתים קרובות כינוי או שם, המציין את אופי מקור המימון להבטחת קיום ההתחייבות של הרשות המקומית המנפיקה.
דוגמאות לאיגרות חוב אלו הן איגרות חוב של בתי חולים, נמלי תעופה, חניונים וכדומה.
בכל אחד מהמקרים הללו, הרשות המקומית מייעדת מקור הכנסות מסוים לצורך מילוי התחייבויותיה בגין קבלת ההלוואה.
איגרות אלה משעבדות את כלל המקורות של תקבולי הרשות המקומית, כביטחונות למלווים.
איגרות אלו מקנות למשקיעים בהן מעין "שעבוד צף" על ההכנסות העתידיות של הרשות המקומית ואף מזכות את מחזיקיהן בעדיפות וקדימות בתביעות כלפי המקורות התקבוליים הכללים שלה.
אג"ח מוניציפליות בעולם.
במדינות בהן יש חופש ועצמאות פיננסית לשלטון המקומי, הפעילות הכלכלית וההשקעות בשלטון המקומי גדלות. דוגמאות בולטות לכך הן בארצות הברית ובמערב אירופה, במיוחד בצרפת ובשוודיה.
בעקבות הרפורמה בשלטון המקומי בצרפת הפך השלטון המקומי לעצמאי יותר וכבר אינו בשליטה מלאה של השלטון המרכזי. תוצאה ישירה של רפורמה זו היא זרם ההשקעות הגדל והולך של הרשויות מקומיות. זרם ההשקעות מתאפשר בזכות החופש שניתן להן לגייס אשראי בכל הצורות המקובלות ובכללן באמצעות איגרות חוב מוניציפליות.
גם בשוודיה מידת העצמאות של השלטון המקומי גבוהה. השלטון המקומי מנהל פעילות שלטונית קהילתית רחבת היקף, שמתבטאת בחלקו של השלטון המקומי בתוצר. פעילות זו אפשרית בעיקר הודות לניהול הכספי העצמאי ובכלל זה הנפקות אג"ח בהיקפים גדולים.
אג"ח מוניציפליות בישראל.
בישראל אג"ח מוניציפליות הן מכשיר פיננסי שטרם נעשה בו שימוש נרחב. לראשונה אישר משרד האוצר לממן פרויקט בשיטה של איגרות חוב מוניציפליות ביוני 2001, למימון הקמת חניון תת-קרקעי בן שבע קומות על שטח חניון הבימה במרכז תל אביב. לעירייה אושר לשעבד את זרם התקבולים העתידי לטובת האג"ח כשהקרקע שימשה כבטוחה למשקיעים.
עיריית רמלה, גייסה בשנת 2005 140 מיליון ש"ח באמצעות איגרות חוב מוניציפליות. גיוס זה בוצע בתום עבודת מטה ארוכה שנערכה במשרדי האוצר, הפנים והמשפטים. בעקבות עיריית רמלה צעדו עיריות רעננה (150 מיליון ש"ח), יהוד-מונוסון (100 מיליון ש"ח) ואילת (80 מיליון ש"ח) אל הנפקות משלהן (2006).
פילווישוק
פִּילוִוישוֹק (ביידיש: פילווישאָק; בליטאית: Pilviškiai; בפולנית: Pilwiszki; בגרמנית: Pulwischken) היא עיירת נפה במחוז משנה וילקובישק, ליטא. דרומית מערבית לקובנה על הדרך הראשית לפרוסיה המזרחית, בקרבת העיר סאקיאי. באזור בו יובל הפילווי, נשפך לנהר השאשופ.
היסטוריה.
כבר במאה ה-16 היה קיים במקום כפר קטן בשם זה, הכפר התפתח לעיירה, אשר בשנת 1792 הוענקו לה זכויות מגדבורג.
עד לשנת 1795 הייתה פילווישוק, חלק מממלכת ליטא. אך בשנת 1807 לאחר חלוקת פולין השלישית, עברה לשליטת ממלכת פרוסיה. עם תבוסת הפרוסים בידי נפוליאון וחתימת חוזה טילזיט, הוקמה הדוכסות הגדולה של ורשה ופילווישוק, ביחד עם שטחים פולניים אחרים שהיו מוחזקים בידי פרוסיה, עברו לשליטת הדוכסות. בשנים 1807 - 1813 הייתה פילווישוק עיירה קטנה המונה 338 נפשות. ב-1815 עם תבוסת נפוליאון, סופחה ליטא לרוסיה והשתייכה למחוז אוגוסטוב. בשנת 1827 גדלה אוכלוסיית העיירה ל-888 נפש. בשנת 1862 הוקמה מסילת הרכבת מסנקט פטרבורג לברלין. תחנה הוקמה ליד פילווישוק, אשר כתוצאה מיידית מכך החלה להתפתח באופן משמעותי.
תחת שלטון רוסיה, הייתה פילווישוק חלק מפולין ועל כן יהודיה היה רשאים לקנות קרקעות ולהתפרנס מחקלאות. עם זאת, מבחינה כלכלית ותרבותית, היו אנשי פילווישוק מסונפים לקובנה. לקובנה הובאה התוצרת החקלאית של פילווישוק וסביבותיה מקובנה הובאו הסחורות שנמכרו בפילווישוק. גם במנהגים ובנוסח התפילה נהגה פילווישוק כמנהג ליטא.
במלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי הגרמנים. הגרמנים שלטו במקום, משנת 1915 עד שנת 1918, השנה בה זכתה ליטא לעצמאות מדינית. בשנות ליטא העצמאית 1918 - 1940, שימשה פילווישוק כעיר הנפה במחוז וילקובישק, וכך גם בתקופת שלטון ברית המועצות בשנים 1940 - 1941.
ב-23 ביוני 1941, (מלחמת העולם השנייה), נכנס הצבא הגרמני לעיר ושלט בה, תוך ביצוע פשעי מלחמה. ביולי 1944, כאשר הצבא האדום נכנס לעיר, היה מרכז העיר הרוס לחלוטין.
יהודים.
יהודים התיישבו בפילווישוק במחצית השנייה של המאה ה-18, והתפרנסו בעיקר ממסחר, חכירה ומלאכה. עם הקמת מסילת הרכבת מסנקט פטרבורג לברלין החלו היהודים לעסוק ביצוא הם מכרו לגרמניה תבואה, פשתן, בהמות ואווזים, ופרנסתם הייתה מצויה.
בעיירה היה בית הספר העברי, שהוחזק על ידי משרד החינוך הממלכתי, ושפת ההוראה בו הייתה עברית. תוכנית הלימודים הייתה מלאה וגדושה, והלימודים ברמה גבוהה.