אין מידע רב לגבי קורותיו של מוראלס מינואר 1532 עד מאי 1534. מוראלס מתועד שלוש פעמים ברומא כ"פרסביטר טולטאנוס" במאי ובדצמבר 1534. ב-1535 עבר מוראלס לרומא, שם שר במקהלת האפיפיור, כנראה הודות לחיבה שהאפיפיור פאולוס השלישי נטה לזמרים ספרדים. הוא נשאר ברומא עד 1545, בשירות הוותיקן; אז, לאחר שנכשל בחיפושי תעסוקה אחרת באיטליה (אצל הקיסר, כמו גם אצל קוזימו הראשון דה מדיצ'י), חזר מוראלס לספרד, שם עבד בשורה של משרות, שרבות מהן השתבשו בקשיים כספיים או פוליטיים. אף כי בשלב זה נודע לתהילה כאחד מגדולי המלחינים באירופה, נראה שלא היה אהוד כעובד, משום שהחל להיתקל בקשיים במציאת מקומות עבודה ובשמירתם. מוראלס היה המלחין היחיד שהמיסה הפרודית לא הקנתה לו בכירות, אם כי הוא חיבר בסוגה זו יותר מכל מלחין אחר. פרסומו של מוראלס נבע בחלקו מן העדויות הרבות של מקורביו. התאורטיקאי הספרדי חואן ברמודו הכריז עליו "מאור ספרד במוזיקה", ובשנת 1559 שרה מקהלה מקסיקנית - פוליפוניה ספרדית הגיעה חיש מהר אל העולם החדש - את המוזיקה שלו בטקס לזכר קארל החמישי, שהלך לעולמו שנה קדם לכן. תהילתו עמדה בעינה עד למאה ה-18 כשאנדראה אדאמי דה בולזנה, הביוגרף של מוזיקאים רבים בשירות האפיפיורות, הילל אותו כמלחין החשוב ביותר של הקאפלה האפיפיורית בין ז'וסקן לפלסטרינה.
יש ראיות מסוימות לכך שמוראלס היה אדם קשה, מודע לכישרונו יוצא הדופן, אך לוקה ביכולתו למצוא שפה משותפת עם כישרונות מוזיקליים שנפלו משלו. הוא הציב דרישות מחמירות לזמרים שהעסיק, הרחיק עצמו ממעסיקיו, וכנראה נתפס כשחצן ויהיר. על אף זאת, נחשב מוראלס לאחד המלחינים המעולים ביותר באירופה בתקופה של אמצע המאה ה-16.
ב-4 בספטמבר 1553 ביקש מוראלס לשקול את מועמדותו למשרת מאסטרו דה קאפילה בקתדרלה של טולדו, שם עבד בעבר, אך הוא מת זמן קצר לאחר זאת; התאריך המדויק איננו ידוע, אבל היה לפני 7 באוקטובר. מוראלס מת במארצ'נה.
מוזיקה והשפעה.
כמעט כל יצירתו של מוראלס היא מוזיקת קודש וכולה ווקאלית, אם כי ייתכן שבביצוע נעשה שימוש בליווי אינסטרומנטלי. הוא כתב מיסות רבות, מהן מרהיבות בקשיים שהן מציבות, ונראה שנכתבו לזמרים המומחים של מקהלת האפיפיור; עוד כתב 100 מוטטים ו-18 מגניפיקטים ולפחות חמש יצירות לטקסט של קינות ירמיהו (שאחת מהן שרדה מכתב יד יחיד במקסיקו). המגניפיקטים לבדם מייחדים אותו ממלחינים אחרים בני זמנו, וממכלול יצירתו, הם המבוצעים ביותר כיום. מבחינה סגנונית, יש למוזיקה שלו הרבה מן המשותף עם יצירות אחרות של אמצע הרנסאנס בחצי האי האיברי, כגון העדפה להרמוניה הנשמעת כפונקציונלית לאוזן המודרנית (מהלכי יסוד של קוורטות וקווינטות שכיחים קצת יותר מאשר אצל גומברט או פלסטרינה, למשל), ושימוש חופשי בקשרים הרמוניים מצטלבים בדומה לאלה הנשמעים במוזיקה האנגלית של התקופה, למשל אצל תומאס טאליס. כמה מאפיינים ייחודיים של סגנונו הם חירות רתמית, כמו השימוש שהוא עושה מדי פעם בפולירתמיות של שלושה-מול-ארבעה ומקצבים מצטלבים, כאשר קול שר במקצב התואם את הטקסט אך מתעלם מן המשקל השליט בקולות אחרים. בשלהי חייו כתב מוראלס בסגנון רציני, הומופוני במודגש, אך במשך כל חייו הקפיד על מלאכת מחשבת זהירה, שהציבה את הביטוי ואת בהירות הטקסט כמטרה האמנותית הנעלה ביותר.
המיסות של מוראלס, מהן שרדו 22, עושות שימוש במגוון טכניקות, בהן קנטוס פירמוס ופרודיה. שש מיסות מבוססות על מזמור גרגוריאני, ואלה כתובות בעיקר בסגנון קנטוס פירמוס שמרני. שמונה מן המיסות שלו עושות שימשו בטכניקת הפרודיה, כולל אחת לשישה קולות, המבוססת על השאנסון המפורסם Mille regretz, המיוחס לז'וסקן דה פרה. המלודיה ערוכה כך שהיא נשמעת בבירור בכל פרק, בדרך כלל בקול העליון, ומשווה ליצירה אחדות סגנונית ומוטיבית ניכרת.
מוראלס כתב גם שתי מיסות על נעימת L'homme armé המפורסמת, שמלחינים הרבו להשתמש בה בשלהי המאה ה-15 ובמאה ה-16; אחת מהן כתובה לארבעה קולות, השנייה לחמישה. המיסה בארבעה קולות משתמשת בנעימה כקנטוס פירמוס קפדני, ואילו זו לחמישה קולות נוקטת גישה חופשית יותר ומעבירה אותה בין הקולות השונים.
נוסף לכך חיבר מוראלס "מיסה פרו דפונקטיס" (רקוויאם). מן המוזרויות המתגלות בביצועה, כמו גם העריכה שלא הושלמה בעליל, יש מקום להניח, שהייתה זו יצירתו האחרונה.
מוראלס היה המלחין הספרדי הראשון שזכה לפרסום עולמי. יצירותיו הופצו ברחבי אירופה, ועותקים רבים עשו את דרכם אל העולם החדש. כותבים ותאורטיקאים רבים בתחום המוזיקה במאה השנים שלאחר מותו ראו את יצירותיו בין המושלמות ביותר לתקופתו.
ה'Parce mihi Domine' מתוך Officium Defunctorum שימש כרצועה הראשית (בשלוש גרסאות) של אלבום הג'אז והקלאסיקה רב-המכר מ-1994, Officium מאת יאן גארבארק ואנסמבל היליארד.
קלפן
חזית סיני
קטאן
סירל פולס
סירל פולס (באנגלית: Cyril Falls; 2 במרץ 1888 - 23 באפריל 1971) היה היסטוריון צבאי בריטי. נודע לקורא העברי בעיקר בזכות תרגום ספרו "מלחמת העולם הראשונה" לעברית.
ביוגרפיה.
פולס שירת בצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה והגיע לדרגת קפטן. בשירותו הוצב במטה הדיוויזיה ה-36 (אלסטר) וה-62 (מערב רידינג). עוטר בעיטור צרפתי זוטר בשם "צלב המלחמה" (Croix de Guerre) על שירותו במלחמה.
לאחר המלחמה כתב מספר כרכים בספר הרשמי הבריטי אודות תולדות המלחמה הגדולה (השם שבו כינו את מלחמת העולם הראשונה לפני שפרצה השנייה). בהמשך כתב ספרים נוספים בהיסטוריה צבאית. היה פרופסור להיסטוריה צבאית באוניברסיטת אוקספורד בין השנים 1946 ל-1953.
מלבד ספרו תורגמו לעברית גם כמה מאמרים שכתב.
סמל מדריד (קהילה אוטונומית)
סמל מדריד הוא סמלה הרשמי של הקהילה האוטונומית מדריד שבספרד.
המגן מעוצב כשדה אדום שבו שתי טירות זהב בעלות שלושה צריחים משוננים שחלונותיהן ודלתותיהן כחולים. הטירות והרקע האדום נלקחו מסמל ממלכת קסטיליה ששלטה באזור בעבר ומספר הטירות הוא שניים כדי לסמל את קסטיליה-לה מנצ'ה ואת קסטיליה ולאון שבשטחן. מעליהם שבעה כוכבים מחומשים לבנים מסודרים בשתי שורות, ארבעה בעליונה, ושלושה בתחתונה. הכוכבים מייצגים את שבעת המחוזות האדמיניסטרטיביים שבשטח הקהילה האוטונומית ואת שבעת הכוכבים שבסמל העיר מדריד, בירת הקהילה האוטונומית. הסבר נוסף לשבעת הכוכבים הוא שהם מייצגים את שבעת כוכבי הדובה הגדולה.
מעל המגן מותקן כתר ממלכת ספרד.
הסמל נקבע בחוק ב-23 בדצמבר 1983.
לווייתן (ז'וליאן גרין)
לויתן (בצרפתית: Leviathan) הוא רומן מאת ז'וליאן גרין אשר יצא לאור בשנת 1929. הספר מתאר את חוסר הישע של בני האדם, כאשר נכנעים הם לייצרם. המצב שבו הגורל רודה בבני האדם מתואר כשווה ערך למצב בו המפלצת הקדמונית לווייתן שולטת.
עלילה.
הספר מתמקד במר גרה, אדם מן השורה אשר העתיק את מגוריו מפריז לעיר שדה קטנה בצרפת ביחד עם אשתו בשל בעיות כלכליות. יחסי בני הזוג קרים וחסרי תשוקה. גרה משתעמם מחייו חסרי הריגוש, וחושק באהבה אמיתית.
למחייתו, גרה מעניק שעורים פרטיים לבן משפחת גרוז'רוז', משפחה בורגנית מקומית. הוא נוהג לאכול בבית האוכל של מרת לון, אשר מנהלת את המקום ביד קשה ובאופן שמרני. בת חסותה של לון, אנז'ל, מעניקה שירותי מין ללקוחות המסעדה. גרה מתאהב בה ומפתח אליה אובססיה.
מאוחר יותר, כשמגלה גרה שהיא שכבה עם כל גברי העיירה, הוא מחליט להרגה. הוא נתקל בה ותוקף אותה, משחית את פניה. בדרכו הביתה הוא פוגש באיש זקן ומחסל גם אותו. לאחר מסע הרצח נמלט גרה מהעיירה והספר מתמקד באנז'ל.
אנז'ל הסתכסכה עם מרת לון, בעקבות ניסיונה להרחיק ילדה מקומית בשם פרננד ממקצוע הזנות. לאחר שפניה הושחתו גברי העיירה לא מעוניינים בה עוד, ולון החליפה אותה בפרננד. גברת גרוז'רוז' משתעממת מחייה הבורגנים ומבעלה המריר, וקובעת פגישה עם גרה, איתו היא מקווה שתנהל רומן.
גרה חוזר לעיירה בחשאי ופוגש את אנז'ל. הוא מציע לה לברוח ביחד אתו, אומר לה שהוא ישיג את הכסף ממרת גרוז'ורז'. היא מסכימה. מאוחר יותר מגיע גרה לבית בני הזוג גרוז'ורז', הגברת מחביאה אותו כאשר כל דיירי ביתה נרדמו. בבוקר מרת גרוז'ורז' מתאכזבת לגלות שגרה הגיע העירה בשביל אנז'ל ולא בשבילה, ומבינה שהיא אוהבת אותו אך הוא אינו מחזיר לה אהבה.
גברת גרוז'ורז מחליטה להעביר הודעה דרך פרננד לאנז'ל ובה כתוב שגרה נמצא בביתה ושתקרא למשטרה. כשפרננד הגיעה לבית מרת לון, קראה מרת לון את המכתב והחליטה לצאת ולקרוא למשטרה, בתגובה אמרה אנז'ל לפרננד לצעוק לגרה שיברח. במקביל הגברת נכנסת אל חדרו של גרה ושואלת אותו אם הוא חושב שאנז'ל אוהבת אותו. במהלך הוויכוח ביניהם המשטרה פורצת לבית.
בסוף הסיפור, מסופר שאנז'ל נדרסה למותה, בעוד שסיום אירועי ההתרחשות הקודמת אינם ידועים.
עיבוד קולנועי.
בשנת 1962 עובד בצרפת הספר לסרט קולנוע בבימוי לאונאר קז'ל (Léonard Keigel). בסרט כיכבו לואי ז'ורדאן בתפקיד גרה, מארי לאפורה בתפקיד אנז'ל, מדלן רובינסון (Madeleine Robinson) בתפקיד מרת לון, לילי פאלמר (Lilli Palmer) בתפקיד גברת גרוז'רוז' ונטלי נרבל (Nathalie Nerval) בתפקיד אשתו של גרה. בארצות הברית התפרסם הסרט תחת השם "מסע אפל" (Dark Journey) ובאיטליה תחת השם "ליל החטא" (La notte del peccato).
תרגום לעברית.
בשנת 1968 תורגם הספר מצרפתית על ידי בבה ינאי ויצא בהוצאת עם עובד, בסדרת ספריה לעם. אדיר כהן שיבח את תרגומה של ינאי, הוא כתב שהוא קריא ובהיר ועוד הוסיף כי "[התרגום] מצליח להטעימנו מכוח מבעו המקורי של יוצר סיפור זה". האיור על העטיפה מעשה ידי שלמה ויתקין.
מרטינה ווס
צ'יפריאן פורומבסקו