ארגון שעסק בהימלטות הנאצים מוזכר בספריהם של מספר חוקרים על הנאצים, חלקם, דוגמת שמעון ויזנטל, קראו לו "אודסה" ואחרים, כמו ההיסטוריון הישראלי מיכאל בר-זוהר, טענו שהוא נקרא נתיבי העכברושים, ויכול להיות ש"אודסה" הסתפחה אליו.
בתרבות.
ארגון זה מוזכר בסרט תפנית גורלית, שהופק ב-1989 בבימויו של איאן שארפ, וגם בספרה של אורה מורג "בחזרה אל הבונקר".
בוקניר
תרגיל לשוטרים מתחילים (סדרת סרטים)
תרגיל לשוטרים מתחילים (באנגלית: Police Academy) היא סדרת סרטי קומדיה אמריקניים שזכו להצלחה רבה. הסרט הראשון יצא לאקרנים בשנת 1984 וכן 5 סרטי ההמשך שלו יצאו אף הם בשנות ה-80. סרט נוסף "המשימה למוסקבה" יצא בשנת 1994 וכן סרט שמיני אמור לצאת בשנת 2014.
הסרט הראשון נפתח בהצהרתה של ראש העיר כי על האקדמיה של המשטרה לקבל לשורותיה את כל המועמדים ללא כל הבדלים, דבר הגורם להצטרפותם של חבורת לא-יוצלחים לשורות האקדמיה, אולם האמביציה שלהם להוכיח את עצמם עוזרת להם להתקדם בהנהגתו של קארי מהוני (סטיב גוטנברג) שלמעשה אולץ להצטרף לאקדמיה.
יצחק ספיבק
יצחק ספיבק (1 במרץ 1886 – 13 במרץ 1977) היה מחנך, מתרגם, סופר ילדים ונוער ומחבר ספרי לימוד ברוסיה ובישראל. (עם כינוייו הספרותיים: 'יצחק בן אשר', 'י. אחי לאה' ו'י. שפי'.)
ביוגרפיה.
ספיבק נולד באביב 1886 באורהיוב שבפלך בֵּסָרַבְּיָה שברוסיה (כיום במולדובה), בנם של שפינצה ואשר, מגדל טבק. בילדותו למד ב"חדר" ובישיבה בעיר קלויז ועבד כעוזר בחנות ספרים. מאוחר יותר למד את מקצוע כריכת הספרים, ולצד זאת המשיך להשתלם ולהתקדם בלימודיו.
ספיבק היה שותף לפתיחת בית ספר במושבה החקלאית דומברוביצה, שם לימד מקצועות בעברית. לאחר שנתיים עבר לעיר קאלאראש, שם עסק בהוראה. בנוסף, השתלם בשיטות פדגוגיות, למד במשך למעלה משנתיים קורסים פדגוגיים בחברת "מפיצי השכלה" בגרודנה והוכשר למורה יהודי עבור בתי ספר ברוסיה בשנת 1910. לאחר מספר שנים ניהל בית ספר עירוני בפרסיפ שבאודסה.
באודסה הצטרף לחבורת סופרים עבריים, ובהמלצתו של ביאליק קיבל בקשה לתרגם ספרי קריאה לילדים ונוער מהוצאת "אמנות", בהם "מסעו ופגעיו של הקפיטן הָטֶרָס" לז'ול ורן ו"הנער ויליאם" ו"בתחתית האניה" לתומאס מין-ריד. בנוסף, כתב בעברית יחד עם יעקב רבינוביץ ספר לימוד לחשבון ופרסם מאמרים וביקורות ב"הגינה", כתב העת לחינוך לילדים בגן הילדים שבעריכת יחיאל היילפרין, וב"השלח" שבעריכת יוסף קלוזנר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה חלק מקבוצת מורים שיסדה את הוצאת הספרים "ספרי", שהוציאה למעלה מ-30 חוברות קריאה מנוקדות ומצוירות עבור ילדים.
בשלהי 1919 עלה לארץ ישראל באונייה "רוסלאן". בארץ התקבל להוראה בבית הספר אחד העם בתל אביב. היה חבר ועד "קוהלת" – הוצאת ספרים עבור ספרי עזר למורה ולתלמיד. וכן היה חבר הוועד המנהל של "קופת הספר" שהוקמה על ידי הסתדרות המורים ואגודת הסופרים, והוציאה לאור ספרי קריאה ועיון לילדים, בהוצאה זו פרסם מספר מחיבוריו ותרגומיו.
בשנת תרפ"ט (1929) הועבר, לבקשתו, ללמד בבית הספר לֶמֶל בירושלים, ובמשך שלוש שנים המשיך בלימודיו באוניברסיטה העברית. בירושלים חיבר, יחד עם חיים אריה זוטא, את שלושת חלקי הספר "דברי ימי עמנו" עבור לימוד תולדות עם ישראל לכיתות הגבוהות. לאחר שחברת "קוהלת" העתיקה את מקום מושבה מתל אביב לירושלים, נבחר לכהן כיושב ראשה, וניהלה עד לשנת תש"ח (1948), בתקופה זו ערך והוציא מספר ספרי יסוד בתחום החינוך ותולדותיו.
בין היתר, עיבד את ספרו של יהודה לייב פינסקר "אוטואמנסיפציה" לצורכי בית הספר. כן תרגם וכתב את "עמים מספרים" בהוצאת יבנה, את "רש"י - תקופתו, תולדותיו ופועל חייו" בהוצאת דביר, את "רב סעדיה גאון" ועוד. ספיבק השתתף בארגונה ובניהולה של מועצת המורים למען הקרן הקיימת לישראל ונבחר לחבר המערכת של הספרייה "לנוער" ושל הספרייה "מולדתי".
בשנים תרצ"ב - תרצ"ו (1936-1932) ערך את סדרת החוברות "מפי ילדי הארץ" עבור ילדי התפוצות. בנוסף, חיבר בשיתוף עם משה אבידור את שלשת חלקיו של ספר הלימוד להיסטוריה "ישראל בארצו ובנכר" בהוצאת מסדה; תרגם את סיפורי שמעון שמואל פרוג בהוצאת עמיחי, וחיבר יחד עם שרגא פייבל קלעי את כרך ט' באנציקלופדיה מעין וערך את ספר היזכור "קהילת אורהייב וסביבותיה" (1959).
ספיבק גרס כי בספרות ילדים, המהווה גורם חינוכי עבור הילד, יש לנקוט בלשון נעדרת ממלאכותיות ומצורך להסתגל לילד ולטעמו. בספרו, "עמים מספרים", תרגם את הסיפורים בסגנון שאינו מתחבר אל תמימות נעורים, אלא אל חכמת חיים מפוכחת.
עם פרישתו לגמלאות עבר להתגורר ברמת גן. ספיבק נפטר בסמוך ליום הולדתו ה-91, ונקבר בבית העלמין קריית שאול. הותיר אחריו את אשתו, יהודית (נפטרה בניסן תשמ"ב-1982, בגיל 84).
מפרסומיו.
מאמרים:
יקוב גרים
חיל המשלוח העיראקי
ספיבק
ספיבק הוא שם משפחה יהודי מזרח אירופי. המילה מקורה באוקראינית ופירושה הוא זמר. בקרב היהודים מדובר היה לרוב בחזן.
חיל המשלוח העיראקי במלחמת העצמאות
חיל המשלוח העיראקי במלחמת העצמאות היה חיל משלוח בסדר גודל של אוגדה (דיוויזיה) שנשלח על ידי עיראק שנשלטה על ידי העוצר עבד אל-אילה בן השושלת ההאשמית, על מנת לסייע לצבאות ערב במאבקם כנגד הקמת מדינת ישראל. חיל המשלוח לחם בעיקר באזור צפון השומרון ובקעת הירדן. תוכניתו ההתקפית להשתלט על אזור עמק בית שאן ועפולה כשלה, אך הוא זכה להצלחה כאשר עצר את התקפת צה"ל לכיבוש ג'נין. במקביל לפעולת החילות הסדירים פעלו גם אלפי מתנדבים עיראקים במסגרת צבא ההצלה בפיקודו של פאוזי אל קאוקג'י, וכן פעל כוח אווירי עיראקי ובו מטוסי קרב והפצצה.
עמדתה המדינית של עיראק הייתה אחת הקיצוניות בין עמדות המדינות המעורבות בסכסוך, והיא הובילה את הקו הערבי שהתנגד להחלטת החלוקה. משלוח חיל המשלוח נועד לבטא מדיניות בלתי מתפשרת, המחויבת לעניין הפלסטיני. גם לאחר סיום הסכסוך, ושובו של חיל המשלוח לעיראק, סירבה עיראק לחתום על הסכמי שביתת הנשק עם ישראל עליהם חתמו יתר מדינות ערב, ולמעשה נותרה במצב מלחמה עם ישראל עד היום.
רקע היסטורי - עיראק והלאומיות הפלסטינית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה קיבלה האימפריה הבריטית מנדט של חבר הלאומים לשלוט בעיראק. ב-1921 הביאו הבריטים לעיראק את המלך פייסל מהשושלת ההאשמית ולאחר משאל עם המליכו אותו על עיראק. על אף שעיראק הייתה ממלכה עצמאית, שורה של הסכמים עם הבריטים (ההסכם האנגלו-עיראקי (1922) וההסכם האנגלו-עיראקי (1930)) הגבילו את עצמאותה בתחומים כלכליים וצבאיים ובתחומי מדיניות החוץ, ואיפשרו נוכחות צבאית בריטית על אדמתה.
יחסו של פייסל אל התנועה הציונית היה מורכב, כיחסו של אחיו, האמיר עבדאללה. השניים נפגשו עם אישים ציוניים, והיו מוכנים לראות מימוש של הלאומיות היהודית בארץ ישראל, בתנאי שזו תוכפף לשלטון האשמי. הסכם ויצמן-פייסל משנת 1919 אף הסדיר את היחסים בין התנועה הלאומית היהודית, ובין ממלכה ערבית מאוחדת בה היה אמור פייסל לשלוט.
שלטונם של ההאשמים בעיראק היה שלטון חלש, שנשען על תמיכה בריטית והיה חסר בסיס תמיכה עממי משמעותי. המשטר לא היה יציב והיה נתון להפיכות צבאיות. מותו של פייסל הראשון, בשנת 1933 אף ערער את הבסיס של הכריזמה האישית ממנה נהנה פייסל, שהייתה חסרה ליורשיו. במדינה התפתח ימין קיצוני אנטי-האשמי ואנטי בריטי, ובמהלך הזמן גם פרו-נאצי, והתפתח מאבק בין סיעות שבטיות ואתניות, קציני צבא, ופעילים אידאולוגיים מימין ומשמאל. ימין קיצוני זה נראה כמייצג את דעות העם העיראקי והקצונה בצבא העיראקי, יותר משמייצג אותם הממסד הפרלמנטרי. הסתה לאומנית ואנטישמית זו לוותה בתעמולה נאצית שעודדו גורמי חוץ. בין היתר היה פעיל בשנים אלו שגריר גרמני בבגדאד בשם פריץ גרובה שאף תרגם את מיין קאמפף לערבית ופרסמו בהמשכים בעיתון יומי נפוץ.
עוד ב-1919 התכנסה בדמשק ועידה ערבית מאוחדת, בהשתתפות מנהיגים פלסטינים, שהכריזה על רצון הערבים להקים בסוריה ובעיראק ממלכה מאוחדת בהנהגת פייצל ודחתה את הצהרת בלפור. הקריאות הלאומניות הקושרות את הלאומיות הפלסטינית עם זו העיראקית נמשכו במהלך שנות ה-30. עיראק ראתה בארץ ישראל שדה אפשרי להשפעתה, ואילו הלאומנים העיראקים, שהתנגדו לשלטון הבריטי ולשלטון ההאשמי, ראו באופן חיובי שיתוף פעולה עם אחיהם בארץ ישראל, שהיו נתונים אף הם לשלטון בריטי.
המרד הערבי הגדול בשנת 1936 היווה נקודה חשובה ביחס העיראקי לסכסוך. מלך עיראק, ראזי התערב בסכסוך, והוציא כרוז מטעמו (במשותף עם המלך עבדאללה, ועם אבן סעוד מלך ערב הסעודית), שקרא לערבים להפסיק את השביתה הכללית. ראזי הוזמן לעשות כן על ידי הממשלה הבריטית, שחפצה בתיווך מנהיגי ערב בסכסוך. היה זה אך חלק ממעורבות עיראקית בלתי פוסקת, רשמית ובלתי רשמית, בענייני ארץ ישראל, שלוותה בתהלוכות מחאה והפגנות בעיראק עצמה.