ספרד סיפקה בקרקע הוכחה לטקטיקות הטנקים הגרמניים כמו גם לטקטיקות המטוסים, שהאחרונה הצליחה במידה בינונית. בסופו של דבר, העליונות האווירית, שאפשרה לחלקים מסוימים של הלגיון להצטיין, לא תשוכפל בגלל הקרב הלא מוצלח על בריטניה ב-1940.
ההכשרה שסופקו לכוחות הלאומנים על ידי הגרמנים יתבררו כבעל ערך לפחות כמו פעולות ישירו. מעריכים שאולי 56,000 חיילים לאומנים אומנו על ידי יחידות גרמניות שונות בספרד, שהיו בקיאות טכנית וכיסו את תפקידים שונים ; חיל רגלים, טנקים ויחידות נ"ט; כוחות אוויר ונ"מ ולוחמה ימית.
ההערכה היא כי היו כ-16,000 אזרחים גרמנים שלחמו בסכסוך, בעיקר כטייסים, צוותי קרקע, צוותי ארטילריה וטנקים ויועצים ומדריכים צבאיים. כ-10,000 גרמנים היו בספרד בשיא, מעריכים שכ-300 מהם נהרגו בקרב.
הסיוע הגרמני ללאומנים הסתכם בכ-43,000,000 ליש"ט (215,000,000 דולר) במחירי 1939. זה חולק בהוצאות ל-15.5% עבור משכורות והוצאות, 21.9% עבור משלוח ישיר של אספקה לספרד ו-6% עבור לגיון הקונדור (לא נמצאה רשימה מפורטת של אספקה גרמנית שסופקה לספרד).
פורטוגל.
עם פרוץ מלחמת האזרחים, ראש ממשלת פורטוגל, אנטוניו דה אוליביירה סלזאר, היה נייטרלי באופן רשמי אך העדיף את הלאומנים.
"המדינה החדשה" של סלזאר ניהלה יחסים מתוחים עם הרפובליקה מאז שהחזיקה מתנגדים פורטוגלים למשטרו. פורטוגל מילאה תפקיד קריטי באספקת תחמושת ומשאבים לוגיסטיים ללאומנים.
מעורבות צבאית ישירה הייתה כרוכה באישור "חצי רשמי" על ידי סלזאר לכוח מתנדבים של 8,000 עד 12,000, "ויריאטוס" (על שם לגיון ויריאטוס) שנלחם עבור פרנקו אף כי מעולם לא כיחידה לאומית.
במשך כל המלחמה, פורטוגל הייתה מכרעת בסיפוק ללאומנים של ארגון לוגיסטי חיוני ועל ידי הבטחת פרנקו ובעלי בריתו ששום התערבות לא תפריע לתנועת האספקה שהופנתה ללאומנים שחצו את גבולות המדינות האיבריות. הלאומנים אף התייחסו לליסבון כ"נמל קסטיליה".
בשנת 1938, כאשר ניצחונו של פרנקו נהיה יותר ויותר בטוח, פורטוגל הכירה במשטרו של פרנקו ולאחר המלחמה חתמה ב-1939 על הסכם ידידות ואי-תוקפנות ; הברית האיברית.
פורטוגל מילאה תפקיד דיפלומטי חשוב בתמיכה בפרנקו, כולל על ידי התעקשות בפני ממשלת בריטניה שפרנקו ביקש לשחזר את "המדינה החדשה" של סלזאר, לא את איטליה הפשיסטית של מוסוליני או את גרמניה הנאצית של היטלר.
הוותיקן.
בקרב קתולים משפיעים רבים בספרד, בעיקר שומרי מסורת ומלוכנים שמרנים, הרדיפה הדתית הייתה ללא ספק אשמת הרפובליקה. הזעם שנוצר על הרפובליקה נוצל לאחר ההפיכה ב-1936 על ידי תעמולת הלאומנים והתרחב בקלות. הכנסייה הקתולית צודדה בצד של המורדים והגדירה את הספרדים הדתיים שנרדפו באזורים הרפובליקנים כ"קדושי האמונה". היא התעלמה באופן סלקטיבי מהספרדים הקתולים המאמינים הרבים שנותרו נאמנים לרפובליקה ואפילו מאלה שנהרגו מאוחר יותר במהלך הרדיפה ומעשי הטבח של הרפובליקנים. הקתולים האדוקים שתמכו ברפובליקה כללו קצינים רמי דרג של הצבא הרפובליקני הספרדי כמו הגנרל הרפובליקני ויסנטה רוג'ו לוך והלאומנים הקתולים הבאסקים, שהתנגדו למורדים.
בתחילה נמנע הוותיקן מלהכריז באופן גלוי מדי על תמיכתו בצד הלאומני במלחמה, אך אפשר לדמויות כנסייתיות גבוהות בספרד לעשות זאת ולהגדיר את הסכסוך כ"מסע צלב". עם זאת, לאורך כל המלחמה, תעמולה פרנקואיסטית וקתולים ספרדים משפיעים תייגו את הרפובליקה החילונית כ"אויב האל והכנסייה" והוקיעו אותה בכך שהטילה עליה אחריות על פעילויות אנטי-קלריות, כגון השבתת בתי ספר קתולים, הרג של כמרים ונזירות על ידי המון וחילול מבני דת.
כתוצאה מאי ההתערבות של מעצמות מערב אירופה, הרפובליקנים היו תלויים בעיקר בסיוע הצבאי הסובייטי, ששיחק לידיהם של הלאומנים, שהציגו את הרפובליקה כמדינה "מרקסיסטית" וחסרת אלוהים בתעמולה הפרנקואיסטית. התמיכה הרשמית היחידה האחרת שלה הייתה ממקסיקו האנטי-קתולית והמהפכה הנומינלית. באמצעות הרשת הדיפלומטית הענפה שלו, הכס הקדוש ניצל את השפעתו כדי ליצור לובי למען המורדים במהלך תערוכת אמנות בינלאומית בפריז בשנת 1937 בה נכחו גם הממשלות הלאומיות וגם הממשלות הרפובליקניות, הכס הקדוש התיר לביתן הלאומני להציג את תערוכתו תחת דגל הוותיקן למרות שהדגל הלאומני עדיין לא זכה להכרה רשמית. ב-1938, קריית הוותיקן כבר הכירה רשמית בלאומנים, אחת המדינות הראשונות שעשו זאת.
בנוגע לעמדתו של הכס הקדוש בזמן המלחמה ואחריה, מנואל מונטרו, מרצה באוניברסיטת חבל הבאסקים, העיר ב-6 במאי 2007:
"הכנסייה, שתמכה ברעיון של 'מסע צלב לאומי' כדי לתת לגיטימציה למרד הצבאי, הייתה חלק לוחמני במהלך מלחמת האזרחים, גם במחיר של ניכור חלק מחבריה. היא ממשיכה בתפקיד לוחמני בתשובתה יוצאת הדופן לחוק הזיכרון ההיסטורי, בכך שהיא חוזרת על ביאתם של 498 "קדושים" של מלחמת האזרחים. הכוהנים שהוצאו להורג על ידי צבא פרנקו אינם נמנים ביניהם... בשימוש פוליטי זה של הענקת הכרה דתית ניתן לתפוס את זעמו על הפיצויים לקורבנות הפרנקואיזם. קשה להבין את הקריטריונים הסלקטיביים שלה לגבי הדתיים שהיו חלק משורותיה. הכוהנים שהיו קורבנות של הרפובליקנים הם "קדושים שמתו סלחניים", אבל אותם כמרים שהוצאו להורג על ידי הפרנקואיסטים נשכחים".
מתנדבים זרים.
יון מוצה, סגן המנהיג של לגיון המלאך מיכאיל (או משמר הברזל), הוביל קבוצה של שבעה לגיונרים שביקרו בספרד בדצמבר 1936 כדי ליצור ברית עם תנועתם ללאומנים על ידי הצגת חרב טקסית לניצולי המצור. של מצודת אלקסר. בספרד החליטו הלגיונרים, בניגוד לפקודות שניתנו להם בבוקרשט, להצטרף ללגיון הזרים הספרדי. תוך ימים לאחר ההצטרפות נהרגו מוצה ווסילה מארין, לגיונר בולט נוסף, בחזית מדריד במג'דהונדה.
לאחר ההלוויות הראוותניות והמפורסמות של יון מוצה ושל וסילה מארין, הן הפכו לחלק בולט במיתולוגיה של הלגיון.
הסופר הנורווגי פר אימרסלונד לחם עם אנשי הפלאנחה ב-1937.
העיתונאי הבריטי פיטר קמפ שירת כקצין בגדוד קרליסטי למען הלאומנים ונפצע.
בין לאומי.
אנטי-קלריקליזם ורצח של 4,000 אנשי דת ועוד נזירות רבות על ידי הרפובליקנים גרמו לסופרים ואינטלקטואלים קתולים רבים להטיל את גורלם בידי פרנקו, כולל אוולין וו, קרל שמיט, הילייר בלוק, רוי קמפבל, ג'ובאני פאפיני, פול קלודל וג'. ר. ר. טולקין ואלו הקשורים עם אקסיון פראנסז. אחרים, כמו ז'אק מאריטן, פרנסואה מוריאק וז'ורז' ברנאנוס, תמכו בתחילה בפרנקו, אך מאוחר יותר התאכזבו משני הצדדים.
אמנים רבים כמו עזרא פאונד, גרטרוד שטיין, וינדהם לואיס, רובר ברזיאק, פייר דרייה לה רושל הביעו תמיכה בלאומנים. ברזיאק שיתף פעולה עם מוריס ברדש ב-Histoire de la Guerre d'Espagne משלו, והגיבור ברומן של דרייו לה רושל, ז'יל, נוסע לספרד כדי להילחם למען הפלאנחה. ספרו של לואיס "נקמת האהבה" (החל ב-1934) מפרט את הסכסוך האנרכיסטי-קומוניסטי בשנים שקדמו למלחמה.
למרות שממשלת מקסיקו תמכה ברפובליקנים, רוב האוכלוסייה המקסיקנית, כמו הכריסטרוס, העדיפה את פרנקו ואת הלאומנים. מקסיקו סבלה ממלחמת הכריסטרוס בשנים 1926–1929 שבה ניסה הנשיא פלוטארקו אליאס קאלס לאכוף אתאיזם המדינתי מיליטנטי; התוצאה הובילה למותם של אנשים רבים, כמו גם לדיכוי של חגיגות דתיות מקסיקניות פופולריות.
מתנדבים איריים.
בערך כ-700 מחסידיו של אוון או'דאפי ("החולצות הכחולות") נסעו לספרד כדי להילחם לצדו של פרנקו. הבריגדה האירית של או'דאפי, שהלגיונרים ראו בתפקידה העיקרי בספרד בתור מלחמה בקומוניזם והגנה על הקתוליות, התאכזבה במהירות מהעניין הלאומני, בין השאר בגלל האכזריות של הטקטיקות שלהם.
כתוצאה מכך, פרנקו מעולם לא שיגר ספינת תובלה עבור 600 מתנדבים נוספים שאותם גייס או'דאפי. בפברואר 1937 העבירה ממשלתו של איימון דה ולרה חוק האוסר על מתנדבים לצאת לספרד כדי להילחם עבור שני הצדדים.
תמיכה ברפובליקנים.
ברית המועצות.
אמברגו הנשק הצרפתי-בריטי אפשר לממשלה הרפובליקנית לקבל סיוע חומרי ולרכוש נשק רק מברית המועצות ומקסיקו. כדי לשלם עבור החימוש, השתמשו הרפובליקנים ברזרבות זהב בשווי 500 מיליון דולר. בתחילת המלחמה, לבנק ספרד היה עתודת הזהב הרביעית בגודלה בעולם, בהיקף של כ-750 מיליון דולר, למרות שחלק מהנכסים הוקפאו על ידי ממשלות צרפת ובריטניה.
הסובייטים שלחו גם יותר מ-2,000 איש ו-81,000,000 דולר בסיוע כספי, כוחות שריון בעיקר צוותי טנקים וטייסים, שהשתתפו באופן פעיל בלחימה למען הרפובליקנים.
מדינות אחרות סייעו לרפובליקנים על ידי מכירת נשק ואספקת יחידות צבאיות מתנדבות. לאורך כל המלחמה, המאמצים של הממשלה הרפובליקנית להתנגד ללאומנים ותומכיהם הזרים נפגעו על ידי "אי-התערבות צרפתית-בריטית", קווי האספקה הארוכים והזמינות לסירוגין של נשק באיכות משתנה. האמברגו הימי הצרפתי-בריטי אפשר לגרמניה ולאיטליה לתגבר את צבאותיהן בספרד והפריע רק למאמצים הסובייטיים לחמש את הרפובליקנים.
על פי מקור סובייטי רשמי, יותר מ-2,000 אזרחים סובייטים שירתו בספרד, לרבים מהם הוענק התואר הסובייטי ו-59 קיבלו את התואר גיבור ברית המועצות.
המספר הגדול ביותר של סובייטים בספרד בכל עת הוא 700, והסך הכל במהלך המלחמה היה בין 2,000 ל-3,000. הערכות לטייסי חיל האוויר הרפובליקני הספרדי מברית המועצות שהשתתפו בסכסוך ניתנות ל-1,000.