באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה סטריקלנד בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בריצת 80 מטר בשיא עולם חדש של 10.9 שניות, לפני מריה גולובניצ'ה מברית המועצות (11.1 שניות) ומריה זנדר מגרמניה (11.1 שניות) ומדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.9 שניות, אחרי בת ארצה מרג'ורי ג'קסון שהשוותה את שיא העולם - 11.5 שניות, ודפני הסנג'אגר מדרום אפריקה (11.8 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי עם חברותיה בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 46.6 שניות.
בתחרות שנערכה בוורשה, פולין, ב-4 באוגוסט 1955 קבעה סטריקלנד בריצת 100 מטר שיא עולם חדש של 11.3 שניות.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכתה סטריקלנד בשתי מדליות זהב, בריצת 80 מטר משוכות בשיא אולימפי חדש של 10.96 שניות, לפני גיזלה בירקמאייר מגרמניה (11.12 שניות) ובת ארצה נורמה תרוואר (11.25 שניות) ובכך הגנה על תוארה ובריצת שליחות 4x100 מטר, ביחד עם נורמה קרוקר, בטי קת'ברט ופלור מלור בשיא עולם חדש של 44.65 שניות, לפני בריטניה (44.70 שניות) וארצות הברית (45.04 שניות). נוסף לכך, היא סיימה רק במקום 16 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.7 שניות ולא עלתה לשלב חצי הגמר.
לאחר המשחקים האולימפיים עבדה סטריקלנד כמורה לפיזיקה ולמתמטיקה ואימנה אתלטיקה קלה.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה סטריקלנד לכבוד לשאת את הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה, ביחד עם עוד שש ספורטאיות אוסטרליות מהגדולות בהיסטוריה, לציון 100 שנים להשתתפות נשים במשחקים האולימפיים.
חייה האישיים.
בשנת 1950 נישאה סטריקלנד לגאולוג שהיה תלמיד שלה בקולג' שבו לימדה, לורנס אדמונד דה לה הנטי. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
בשנת 2001 זכתה סטריקלנד לתשומת לב התקשורת לאחר שבחרה למכור במכירה פומבית את מזכרות הספורט שלה, כולל את המדליות בהן זכתה במשחקים האולימפיים. בתגובה לביקורת כלפיה היא טענה שצעד זה נועד לממן את לימודיהם של נכדיה ולעוד מטרות. בסופו של דבר נקנו המדליות על ידי אנשי עסקים אנונימיים שתרמו אותן למוזיאון הספורט הלאומי במלבורן.
גופתה של סטריקלנד נמצאה ב-16 בפברואר 2004 על רצפת המטבח שלה, אך חוקר מקרי המוות קבע כי היא מתה ב-11 בפברואר. לא נעשתה נתיחה מלאה של הגופה. חוקר מקרי המוות אמר שסיבת המוות לא ידועה ואינה עולה בקנה אחד עם נסיבות מוות טבעיות. לאחר מכן היא זכתה ללוויה ממלכתית.
בשנת 2005, בני משפחתה פנו לחוקר מקרה המוות לגבי נסיבות מותה ובשנת 2006 נערכה חקירה על ידי בלשים של המחלק לפשעים חמורים. בשנת 2008 פסק בית המשפט העליון שאין תשובה ברורה למקרה זה.
דומברובה גורניצ'ה
דומברובה (בפולנית: ; ביידיש: דאמבראווה) היא עיר בשלזיה (זגלמביה) שבדרום פולין ובה התגוררו בשנת 2009 128,040 תושבים.
בדומברובה חיו כ-5,500 יהודים לפני השואה. עם תחילת מלחמת העולם השנייה הוקם בה גטו גדול עם יותר מ-20,000 יהודים. יהודי הגטו שולחו למחנות עבודה או ישירות לאושוויץ.
הברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק)
הברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק) היה שמו של פלג מאואיסטי שפרש ממצפן בספטמבר 1970.
ההיסטוריה והמצע הפוליטי של הברית הקומוניסטית המהפכנית - "מאבק".
הארגון נוסד בשם "הברית הקומוניסטית המהפכנית", אך נודע יותר על שם ביטאונו - "מאבק".
הארגון הורכב ממספר חברים שיצאו ממצפן כמו אילן הלוי, רמי ליבנה, דן ורד, אודי אדיב, מריוס שטנר ואריה בן חורין ומכמה שלא היו פעילים במצפן קודם לכן והצטרפו ישירות ל"מאבק" כמו למשל: מלי לרמן, דבי לרמן, מחמוד מסרווה, אניס קאראווי וראסאן פאוזי.
בגילוי הדעת הראשון שלהם שפורסם בגיליון הראשון של "מאבק" ובגיליון מס' 56 של "מצפן" תחת הכותרת "לקראת פרספקטיבה חדשה" - הסבירו חברי הקבוצה את פרישתם ממצפן בכך שלמצפן חסרות פרוגרמה פוליטית, אסטרטגיה פוליטית ומסגרת ארגונית מתאימה כדי ליישם את האסטרטגיה הנבחרת.
עוד ביקרו את מצפן על כך שהיא מהווה "אכסניה לקואליציה של אנשים בעלי זהות פוליטית מגוונת" ושגישתה פרגמטית, מה שמונע ממנה לפעול באופן עקבי בקרב הפרולטריון היהודי והערבי.
על סגנון עבודתה של מצפן נאמר בגילוי הדעת כי הוא מתאפיין ב"מצבי רוח, מרץ פתאומי או בטלנות אישית" וכן ב"ספונטניות" ו"חופש" שלא לבצע את החלטות הרוב.
חברי "מאבק" האשימו את מצפן בכך שהיא שוללת את "תפקידה של המפלגה המהפכנית כמדריך ומכוון של מאבק ההמונים...[ו]את הדיקטטורה של הפרולטריון ככלי במלחמת המעמדות שלאחר ניצחון המהפכה", ומגזימה בהערכת חשיבותו של המרד נגד הניכור ככוח חברתי מניע.
עוד הם טענו כי מצפן מערפלת את שורשי הסכסוך הישראלי-ערבי בכך שאינה מבליטה מספיק את אופייה הקולוניאלי של ישראל ומדברת בצורה דו-משמעית על הזכויות הלאומיות של היהודים בארץ.
במצע הפוליטי של הארגון, שנוסח ב-29 בספטמבר 1970 הובהר כי בעיני חברי הקבוצה המהפכה הקומוניסטית בסין היא המשך ישיר למהפכת אוקטובר והנה צעד חשוב בדרך למהפכה הכלל-עולמית.
עוד נקבע במצעה הפוליטי של הקבוצה כי המאבק האנטי-קולוניאלי ב"עולם השלישי" (שבמסגרתו כללו את העם הווייטנאמי, הקובני והפלסטיני), יוביל בהכרח למהפכה סוציאליסטית עולמית.
במצע הופנתה אצבע מאשימה כלפי מצפן על כך שהיא מתעלמת מתפקידה של "המדינה הסוציאליסטית" כבסיס למאבק המהפכני העולמי.
קטע נוסף מהמצע אמר כי "פלשתינה היא יחידה טריטוריאלית בעלת אופי דו-לאומי ...הפרדות על בסיס טריטוריאלי בין שני העמים, על יסוד עובדות הכוח הציוניות, סותרת את העיקרון הדמוקרטי לפיו זכותו של כל אזרח, ללא אפליה לאומית, להתגורר ולעבוד בכל מקום בו יבחר", עם זאת טענה "מאבק" בדומה ל"מצפן", כי בחבל הארץ קיימת ישות לאומית עברית שתנועת השחרור הערבית חייבת להכיר בקיומה.
"מאבק" בנתה עצמה על בסיס ה"צנטרליזם הדמוקרטי" כנגד ה"אנרכיזם" של מצפן.
מנהיג הקבוצה היה אילן הלוי, לקבוצה היה ועד מרכזי (שבו היו חברים בנוסף לאילן גם רמי ליבנה, מריוס שטנר ומלי לרמן), ועדת ביקורת וגם קבוצת "חברים "רגילים"" (שמנו בין עשרה לחמישה-עשר איש).
ועדת הביקורת הייתה אמונה על מידור הארגון ושמירה על סודיות פעולותיו ולחברים בארגון ניתנו שמות מחתרתיים.
פעילותם התרכזה בעיקר בארגון צעירים ערבים-פלסטינים מן הגליל והמשולש לפעילות מהפכנית.
הכרוזים שהפיצו בערבית עסקו בעיקר בבעיות ספציפיות בחברה הערבית בארץ.
חברי הארגון עבדו כפועלים במפעלים והתגוררו בשכונות עוני כדי להיות קרובים לחומר האנושי שלו "פוטנציאל מהפכני".
את ביטאונם כתבו והפיצו בשלוש שפות : אנגלית, ערבית ועברית.
בסוף 1971 התפלג מהקבוצה פלג שקרא לעצמו "החזית האדומה" ושחבריו הורשעו מאוחר יותר במגע עם סוכן זר ופגיעה בביטחון המדינה ונידונו לתקופות מאסר ארוכות.
באותה תקופה נעצרו גם שניים מחברי הארגון "מאבק" - מלי לרמן ורמי ליבנה בעוון "מגע עם איש פת"ח" ונגזר עליהם עונש מאסר, ליבנה נכלא ל-4 שנים ולרמן לשנתיים.
בתגובה למעצרים הוציאה "מאבק" גילוי דעת בגיליון מס' 67 של מצפן ובו כתבה: "אנו דוגלים בהשענות על כוחם והכרתם של ההמונים, ולא על גבורה אישית של בודדים או של אוונגרד...",אך עם זאת לא התנערה הקבוצה לחלוטין מהשימוש באלימות, היא הצדיקה את השימוש באלימות כאמצעי התגוננות של המדוכאים, כחלק מתורת מרקס ל"הפיכה בזרוע של כל משטר החברה הקיים".
ב"מאבק" בשפה האנגלית מה-30 בדצמבר 1972 הופיעה קריאה לשחרור העצורים מן החזית האדומה ונאמר בקריאה זו: "ידענו שזה אפשרי שחברינו לשעבר מן "החזית האדומה" הסתבכו מתוך התלהבותם המהפכנית בהרפתקה פוליטית חסרת ערך... חברים אלה עזבו את ארגוננו בשל ויכוח תאורטי ופוליטי. הבהרנו בפרסומינו את דעתנו על הדרך הפוליטית של "רובה לפני כל דבר". איש לא יכול להאמין שרעיונותינו מאשרים דרך כזו. אלה שתי דרכים שונות.."
בעקבות מלחמת יום הכיפורים התחולל שינוי בעמדותיה של "מאבק".
במרץ 1974 פרסמה הקבוצה מסמך בשם "ביקורת עצמית" ובו טענה כי המלחמה הוכיחה שניתן לפגוע בישראל באמצעות צבאות של מדינות ריאקציוניות ושהכוחות המהפכניים הסוציאליסטיים במזרח הערבי עדיין אינם מסוגלים להשפיע באופן מכריע על מהלך האירועים.
מאבק הודתה ב"טעויות" שלה שנבעו לטענתה מ"דוגמטיות" ומ"אולטרה-שמאלנות", כלומר : אי הבנה של הקבוצה שהתפתחות כלכלית אפשרית גם במסגרת הקפיטליזם וללא מהפכה סוציאליסטית ואי הבנה שלא כל הקונפליקטים מקורם מעמדי, לצד הבנה שלא היה סיכוי לדעתם ל"מהפכה ערבית".
מאבק טענה כי קיימים רגשות לאומיים הנובעים מחוויות של ההמונים ולכן אי אפשר לקיים מאבק סוציאליסטי על-לאומי.
היא קראה לנהל מאבק ריאל-פוליטי וקונקרטי, שמשמעותו הוא קיום מאבק לשחרור לאומי של העם הפלסטיני מבלי להתנות שחרור זה בניצחון המהפכה הסוציאליסטית באזור כולו.
לדעתם, המלחמה בהחלט פגעה בעליונות הצבאית של ישראל אך גם פגיעה זו לא תגרום למעמד הפועלים הישראלי להתנתק מן הציונות.
בנוסף, הם חשו כעת כי שלילת הזכויות הפוליטיות של "העם הישראלי" על ידי הערבים עד כה הייתה מוטעית ושהתפיסה של הפת"ח באותו הזמן בדבר מדינה דמוקרטית אחת בפלסטין שבה יוכרו רק זכויות דתיות של היהודים לא מסוגלת למשוך אליה את היהודים הישראלים.
לדידם, פתרון המדינה הסוציאליסטית המשותפת שבו החזיקה החזית העממית לשחרור פלסטין והחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין הוא פתרון רצוי, אך בלתי אפשרי למימוש בשלב זה ועל כן מסיבות אלה יש לבחור בעמדת הרוב באש"ף המדברת על הקמת שתי מדינות לאום - ישראל ופלסטין, כשלב ביניים.
פתרון שתי המדינות אינו סותר לדעתם את זכותו של כל הפליטים הפלסטינים לשוב ולהתגורר בכל מקום במולדתם, מה שיוביל בהכרח לתהליך של דה-ציוניזציה של ישראל.