כאמור, כיבוש "תיבת" ביר חכים היה רק יעד משני של הכוח הגרמני-איטלקי, אשר נועד לאגף מדרום את קו גזאלה. המטרה הייתה לנטרל את האיום שיצר הכוח שהחזיק בביר חכים על אגפו השמאלי של המבקע הגרמני, ועל צירי האספקה של הכוח התוקף.
המשימה של כיבוש ביר חכים הוטלה בתחילה על דיוויזיית השריון "אריאטה" מהקורפוס הממונע האיטלקי ה-20. דיוויזיה זו הייתה אחת מדיוויזיות העילית של הצבא האיטלקי. הציוד הכבד שלה כלל טנקים בינוניים מסוג M13/40 ו-M14/41, ותותחים מתנייעים מסוג סמוונטה 75/18. הדיוויזיה, שהוקמה בשנת 1939 הוצבה במדבר המערבי לאחר התבוסה האיטלקית במבצע מצפן, בינואר 1941 ולחמה תחת פיקודו העליון של רומל בכל המערכות מאז. היא כללה את רגימנט השריון ה-132, רגימנט הברסליירי הממונע ה-8 (ברסליירי היה כינוי ליחידות רגלים ניידות, שהוקמו בצבא האיטלקי בזמן מלחמות השחרור, ומדיהם אופיינו בעטרת נוצות שחורה שהוצמדה לכובעם) ורגימנט הארטילריה הממונע ה-132.
בשלבים המאוחרים יותר של קרב גזאלה הוטלו כוחות נוספים של ארמיית השריון אפריקה למערכה לכיבוש ביר חכים. כוחות אלו כללו יחידות מהדיוויזיה הקלה ה-90, דיוויזיית הפאנצר ה-15, הדיוויזיה הממונעת האיטלקית ה-101 "טריאסטה", ודיוויזיית הרגלים ה-17 "פאביה".
המתקפה האיטלקית.
בליל 26 במאי 1942 הורה רומל לכוחותיו לנוע למתקפה. בשלב הראשוני נחלה תוכנית המתקפה הגרמנית הצלחה. הכוח הממונע הגרמני-איטלקי, שעקף את קו גזאלה, הצליח להפתיע את הכוחות הבריטיים ב-27 בחודש עם שחר, ולגרום להם אבדות ניכרות. הבריגדה הממונעת ההודית ה-3 שתפסה מערך עמדות מספר ק"מ מדרום לביר חכים נשטפה על ידי הכוח התוקף, והבריגדות המשוריינות הבריטיות ה-4 וה-22 ספגו אבדות כבדות. אולם בשעות אחה"צ הנחיתו כוחות שריון בריטיים מהקורפוס ה-30 התקפות נגד על כוחותיו של רומל, שנעו צפונה לכיוון כביש החוף, גרמו להם אבדות כבדות, וניתקו אותם משדרות האספקה שלהם. במהלך הימים הבאים (28 במאי-6 ביוני) התרכזה המערכה העיקרית באזור שממזרח למרכז קו ההגנה הבריטי. הכוח הגרמני-איטלקי, שנותר מנותק ממזרח לקו גזאלה כמעט ללא דלק ותחמושת, נאלץ לסגת ב-30 במאי אל אזור, שקיבל את הכינוי "הקלחת", בין רכסי סידרה בצפון ועסלאג במזרח. למזלו של רומל הצליחו דיוויזיות טריאסטה ופאביה האיטלקיות ב-28 במאי, לפרוץ שני מעברים בשדות המוקשים הבריטיים מצפון ומדרום למתחם מבוצר, שהוחזק על ידי הבריגדה ה-150 מהדיוויזיה ה-50 בסידי מופתח. עובדה זו איפשרה לרומל לחדש את הקשר עם כוחותיו הנותרים ומצבורי האספקה שלו ממערב לקו גזאלה, אולם כדי לאבטח את ציר האספקה החדש נדרשו כוחותיו לחסל את הבריגדה ה-150 ששלטה באש על הפרצות בשדות המוקשים. במהלך אותם ימים תקפה הבריגדה הממונעת ה-7 את שדרות האספקה של כוחות הציר, שניסו לעקוף מדרום את תיבת ביר חכים, והטרידה אותן ללא הרף בסיוע אש הארטילריה של הבריגדה הצרפתית בביר חכים.
משנודע לגנרל קניג על תחילת המתקפה הגרמנית, הוא העמיד את אנשיו בכוננות. בבוקר 27 במאי הורה רומל לגנרל דה סטפניס, מפקד הדיוויזיה "אריאטה" לתקוף את ביר חכים מדרום-מזרח. המתקפה החלה ב-9:30 בבוקר בשני גלים שבאו זה אחר זה. התגובה הארטילרית היעילה של מגני המצודה, נטרלה, למעשה את רגימנט הברסליירי של הדיוויזיה, שהוסע במשאיות ולא בנושאי גייסות משוריינים. השריון של הדיוויזיה, שנאלץ לתקוף ללא סיוע של חיל רגלים, ניסה לחצות את שדה המוקשים, ושישה טנקים אכן הצליחו בכך, והושמדו מטווח קרוב באש תותחי 75 מילימטר.
לאחר כישלון המתקפה מדרום-מזרח, ניסתה "ארייטה" לתקוף מצפון. המצודה הייתה מבוצרת היטב בצדה הצפוני. הטנקים של ארייטה נתקעו בשדה המוקשים, אל מול אש חזקה, ונאלצו לסגת כשהם משאירים מאחור 32 טנקים שהושמדו ומספר רב של שבויים, לרבות לויטננט קולונל פסקאלה פרסטיסימונה, מפקד הרגימנט המשוריין ה-132. במתקפה זו נפצעו רק שני חיילים צרפתים.
אולם הצלחה זו הייתה הצלחה בודדת בגיזרת ביר חכים. מתקפתו של רומל הביאה להשמדת חלק מהכוחות הבריטיים בגיזרה, ולנסיגתם של אחרים, כך שהבריגדה הצרפתית בביר חכים מצאה עצמה מבודדת, ורוב דרכי הגישה אליה היו בשליטת האויב. למעשה, בימים שלאחר המתקפה, התקיף חיל האוויר המלכותי (ה-RAF) את המצודה מספר פעמים, משום שהטייסים זיהו את שלדי הטנקים האיטלקים, וסברו כי המקום נכבש. במקביל ניסו הכוחות מתיבת ביר חכים לחבור לכוחות הבריטים שנמצאו בצפון. ניסיונות אלו כשלו, אך 15 טנקים נוספים, בהם טנקים גרמנים, הושמדו.
אל המתחם המבוצר הצרפתי החלו להגיע שרידים מהיחידות הבריטיות שהושמדו באזור, ברובם חיילים הודיים. כ-620 חיילים כאלו הגיעו ב-31 במאי. אלו, בצירוף 243 השבויים שנלקחו בימים הקודמים, הביאו למחסור במים ובמזון. אל המקום הגיעה שיירת אספקה צרפתית, שלקחה עמה את הניצולים ההודיים, את השבויים, ופצועים שלא יכלו עוד להילחם. באותו הלילה השלים רומל את כיתורה של ביר חכים.
המצור על ביר חכים.
חשיבותה של ביר חכים במערכה העיקרית.
ב-1 ביוני הצליחו כוחותיו של רומל לכבוש את המתחם המבוצר בו החזיקה הבריגדה ה-150, שמרכזו אותר
בכפר בשם גות-אל-אואלב. חיסול הבריגדה שיפר מאוד את מצבו של רומל, והבטיח את ציר האספקה הקצר לכוחותיו דרך הפירצה בשדות המוקשים הבריטיים. הוא החזיק עתה בעמדה מרכזית בתוך קו גזאלה, ממנה יכלו כוחותיו לחדש את המתקפה צפונה ומערבה בכל עת שירצו, אולם כוחותיו ב"קלחת" היו מרוכזים בשטח מצומצם יחסית, שהיה נתון לסכנה של התקפות נגד בריטיות. רומל היה מעוניין להבטיח ציר נוסף לאספקה ולתגבורות לכוחותיו מסביב לקו גזאלה, אך התיבה הצרפתית בביר חכים יצרה איום על הציר העוקף. לכן הוא שלח ב-2 ביוני את הדיוויזיה הקלה ה-90 ואת הדיוויזיה הממונעת האיטלקית טריאסטה מאזור "הקלחת" דרומה, כדי לסייע לכוחות שתקפו אותה. בזכרונותיו, כתב צ'רצ'יל - "כל זמן שביר חכים, המוגנת בעוז על ידי החטיבה ה-1 של הצרפתים החופשיים מפני התקפות מתמידות ביבשה ובאוויר, מחזיקה מעמד באיתן, הרי רק כאן יכול היה (רומל) להעביר את אספקתו לבטח". חשיבותה האסטרטגית של ביר חכים אף גדלה לאחר כישלון התקפת הנגד הבריטית על ה"קלחת" ב-5 ביוני. רומל, שרצה לחזור לבצע את תוכנית המתקפה המקורית שלו, הבין שעליו להשמיד את הכוח הצרפתי בביר חכים בטרם יפנה להתעמת עם עיקר כוחה של הארמייה השמינית. ניל ריצ'י, מפקד הארמייה השמינית, שהבין אף הוא את חשיבות המשך האחיזה בתיבת ביר חכים, הורה ב-1 ביוני למפקד הצרפתי, קניג, להחזיק מעמד לפחות עוד שישה ימים נוספים.
תשובתו של הגנרל קניג.
הבריגדה הצרפתית בביר חכים ספגה לא מעט התקפות מהאוויר. עד לתום המערכה על ביר חכים ביצע הלופטוואפה כ-1,300 גיחות על המצודה. לאחר הפצצה כבדה שהונחתה על המתחם ב-1 ביוני, נעשה ניסיון לדרוש את כניעת הכוח הצרפתי בביר חכים בשעות הבוקר ב-2 ביוני.
בשעה 10:30 הגיעו אל המצודה זוג קצינים איטלקים שנשאו דגל לבן. הם הובלו, כשעיניהם מכוסות, אל מטהו של הגנרל קניג. לקניג מסרו, כי הם מדברים בשמו של רומל 'המנצח הגדול מלוב', וברצונם לבקש מקניג שייכנע על מנת למנוע שפיכות דמים נוספת. הם הפצירו בקניג להיכנע לאיטלקים, הידועים ביחסם הרחמני לשבויים, ולא ליפול בידי הגרמנים. קניג דחה את ההצעה, בצרפתית. למשמע הדחייה הזדקפו השליחים והצדיעו לקניג, אותו כינו 'Grandi Soldati'.
על פי העיתון "דבר" השיב קניג למפצירים בו להיכנע "תשובה נמרצת שאינה ראויה לדפוס". המשורר נתן אלתרמן, אשר כתב באותם ימים בעיתון "הארץ" טור בשם "רגעים" על ענייני השעה, העלה על נס את האירוע בשירו "תשובתו של הגנרל קניג". האולטימטום תואר בעטו של אלתרמן:
והתשובה בלשון המשורר:
אלתרמן מסיים את שירו במוסר השכל, כי לו נתן העולם כולו את תשובתו של הגנרל קניג להיטלר בשנות השלושים, היה העולם נראה אחרת.
מאוחר יותר אמר קניג כי לא נהג לגדף קציני אויב, לא כל שכן את שליחיו של רומל שאותו כיבד. הוא סיפר כי כאשר הודיעו לו קציני המטה שלו כי שני קצינים איטלקים הגיעו בשליחות רומל, שאל באירוניה: "אולי רומל רוצה להיכנע?". כשראש מטהו ענה לו כי רומל דווקא רוצה שהם ייכנעו, נפלטה מפי קניג קללה עסיסית. הסיפור הגיע לעיתונים ושם, שינה הסיפור צורה וקיבל חיים משלו.
מתקפת רומל על ביר חכים.
לאחר דחיית הצעת הכניעה, הורה רומל לכוחותיו לפתוח במתקפה. הפיקוד על הכוח הגרמני-איטלקי שתקף את ביר חכים ניתן בידי גנרל קאלמן, מפקד הדיוויזיה הקלה ה-90. הכוח שבפיקודו כלל גם את דיוויזיית טריאסטה האיטלקית ו-3 גדודים מדיוויזיית פאביה. המתקפה הראשונה, שהונחתה ב-3 ביוני, נבלמה במרחק כ-3 ק"מ מהעמדות הצרפתיות, על ידי אש עזה של הארטילריה הצרפתית, ושדות המוקשים הסבוכים שהקיפו את המתחם המבוצר. בימים שלאחר מכן הסתפקו הגרמנים בעיקר בהפצצות והפגזות של המתחם, בהן נעשה שימוש גם בארטילריה כבדה, תותחי 155 מ"מ ואף 220 מ"מ. הכוחות התוקפים הוטרדו על ידי כוחות מהבריגדה הממונעת ה-7 הבריטית, שפעלו בסביבה, וספגו הפצצות ממטוסי חיל האוויר המדברי הבריטי, אולם עד ה-7 ביוני הושלמה הערכות כוחות הציר לקראת המתקפה הסופית על ביר חכים.
רומל תיאר מתקפה זו במילים הבאות: