באליפות ישראל שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1984 בשל מחלה, השתתפה וזכתה בירקאן במדליית ארד, במשחה אישי אחד ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:10.10 דקות, אחרי הדר קליינמן ממכבי קריית אונו (1:07.10 דקות) ורותם פורת (1:09.28 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1985 זכתה בירקאן במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:12.97 דקות, אחרי עירית גלוסקינוס (1:11.66 דקות) ולפני ליאורה ארז (1:13.39 דקות), שתיהן מהפועל ימק"א ירושלים.
השגים בתחרויות שחייה לוותיקים.
בשנים האחרונות ארגנה, אימנה והשתתפה בירקאן בתחרויות שחייה לוותיקים. היא מחזיקה בשיאי ישראל רבים לוותיקים בגילאים השונים. בשנת 2008 דורגה בירקאן במקום השמיני באירופה לגילאי 45–49 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:14.01 דקות (בריכה של 25 מטר).
בשנים 2010–2019 ניצחה בירקאן בכל תחרויות שחייה במים פתוחים (31) בהן השתתפה, והמשיכה להתחרות ולנצח גם כשהייתה חולה. התחרות האחרונה שבה היא השתתפה הייתה משחה עמק חפר (2.5 ק"מ) שנערך ב-8 בנובמבר 2019, כחצי שנה לפני מותה.
חיים אישיים.
בירקאן הייתה נשואה ואם לשלושה ילדים. עבדה בריפוי בעיסוק במרכז הרפואי שערי צדק וכיהנה כיו"ר הפועל ירושלים בשחייה.
מותה.
ב-22 במאי 2020 נפטרה לאחר מאבק ממושך של כשלוש שנים במחלת הסרטן.
תארים והישגים.
בשנת 1980 זכתה בירקאן בתואר שחיינית השנה של ישראל.
הסכם רייסווייק
הסכם רייסווייק (הולנדית: Vrede van Rijswijk) היה ההסכם שסיים באופן רשמי את מלחמת תשע השנים, שבה נלחמה צרפת מול הברית הגדולה של אנגליה, ספרד, האימפריה הרומית הקדושה והרפובליקה ההולנדית.
המשא ומתן לניסוח ההסכם החל בחודש מאי 1697. הנציגים הצרפתים פעלו מהמטה שלהם בהאג, ובנות הברית פעלו מדלפט. הוועידה המכריעה נערכה בהֶאוּס טֶר ניוּבּוּרך בעיירה רייסווייק שבהולנד, הנמצאת בין האג לדלפט. ההסכם נחתם ב-20 בספטמבר 1697.
הצדדים לא הצליחו להגיע לסיכומים כלשהם בשבועות הראשונים של המשא ומתן, וביוני החליטו שני היריבים, ויליאם השלישי מאורנז' ולואי ה-14 מצרפת, למנות נציג אחד לכל צד שייפגש עם עמיתו באופן פרטי. השניים שנבחרו היו הרוזן הראשון מפורטלנד ודוכס בופלר. הם הצליחו להגיע לסיכום, אך תנאיו לא היו מקובלים על לאופולד הראשון מהאימפריה הרומית הקדושה וקרלוס השני מספרד. תוך זמן קצר החליטה ספרד לסגת מאי ההסכמה שלה, וב-20 בספטמבר נחתם הסכם השלום בין צרפת לשלוש המעצמות (אנגליה, ספרד והרפובליקה ההולנדית). לאחר מכן הצליח ויליאם לשכנע את לאופולד לקבל את תנאי הסכם השלום, עליו חתמו צרפת והאימפריה הרומית הקדושה ב-30 באוקטובר שלאחר מכן.
לפי ההסכם כל היישובים והאזורים שנכבשו במסגרת הסכמי ניימכן (1679) יושבו לריבון הקודם שלהם. לאחר מכן העבירה צרפת את פרייבורג, ברייזאך ופיליפסבורג לאימפריה הרומית הקדושה, אך שמרה על ריבונותה בשטרסבורג. מנגד היא קיבלה את הקולוניה סן-דומנג (לימים האיטי), פודוצ'רי (לאחר תשלום 16,000 פגודות להולנדים) ונובה סקוטיה, וספרד קיבלה את קטלוניה ואת המבצרים במונס, לוקסמבורג וקורטרייק.
דוכסות לורן, שבמשך שנים רבות נשלטה על ידי צרפת, הושבה ללאופולד יוזף, בנו של קרל החמישי, דוכס לורן. ההולנדים קיבלו אישור לשלוח חיל מצב לחלק מהמבצרים הראשיים בארצות השפלה הספרדיות, כולל נאמור ואיפר. לואי הסכים להכיר בוויליאם השלישי כמלך אנגליה, והבטיח לא לסייע יותר לג'יימס השני; הוא הפסיק את התערבותו בארכיבישופות קלן, והסיר את טענתו לבעלות על חלק מנסיכות הבוחר מפפאלץ.
בין 1792 ל-1794 נבנה על חורבות הארמון שבו נחתם ההסכם אובליסק הנקרא "Naald van Rijswijk" (המחט של רייסווייק). החומרים ששימשו בתהליך הבנייה של האובליסק נלקחו מחורבות הארמון, שנהרס ב-1790 בגלל הזנחה מתמשכת.
הסכם ריסוויק
אמנת ריסוויק
אמנת רייסוויק
יצחק לופבן
יצחק לוּפְבַּן (לופבאן) (ט' באב תרמ"ח, 17 ביולי 1888, דֶּמְבִּיצַה, גליציה – ו' באלול תש"ח, 10 בספטמבר 1948, תל אביב) היה פוליטיקאי, עיתונאי ומסאי ישראלי, חבר הפועל הצעיר ומפא"י, עורך העיתון "הפועל הצעיר" מ-1923 ועד מותו. לופבן היה מראשי הדוברים בקו המתון, הפציפיסטי-כמעט של הפועל הצעיר (יחד עם דוד רמז, יוסף שפרינצק, אליעזר קפלן ופנחס לבון), והעקבי שבהם. במהלך 25 שנים כתב כמעט מדי שבוע מאמר פובליציסטי בראש עיתונו, והעמיד בכתיבתו אופוזיציה לראשי מפא"י מייצגי הקו האקטיביסטי כברל כצנלסון, דוד בן-גוריון ויצחק טבנקין. במאמריו השתמש בסרקזם מושחז ובשפה עשירה וחריפה ולעיתים בוטה, סגנון שהפך אותו לאדם מוערך אך בלתי אהוד על ידי יריביו הרבים במפלגתו ומחוצה לה.
תולדות חייו.
לופבן נולד בעיירה דֶמְבִּיצַה (Dębica) שבמערב גליציה, אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. סבו, אבי-אביו, הדיין ר' יהודה לייב לופבן, היה מראשי הקהילה. בן לרחל לבית פולאנר ולאליקים (אליקום) גצל (געצל), שהיה . נולד למשפחה בת 7 ילדים, הבנות: חוה, חייצ'ה, פרידה. הבנים: ישראל, פנחס, מרדכי-יואל ויצחק. פרידה, יצחק וחוה (מראשוני קיבוץ מרחביה) שעלו לישראל הם היחידים שנותרו בחיים, שאר המשפחה שנשארה בפולין נספתה בשואה או בניסיון בריחה ממנה. הוא למד ב'חדר' ולאחר מכן בבית מדרש ליד קרקוב, ונודע כ"עילוי". למד באופן פרטי גם תרבות משכילית, שכללה היכרות מעמיקה עם כתבי גתה, רילקה, תומאס מאן והיינריך היינה, שאותו אהב במיוחד. ציטוטים מכתבים אלה ואחרים שובצו במסותיו ומאמריו. לופבן דיבר בהברה אשכנזית, וסבל מגמגום.
בגיל 16 ארגן אזכרה להרצל בבית הכנסת, על אף התנגדות גורמים בקהילה. ההתנגשות בין הצדדים הגיעה לכך שנאסר ל-24 שעות בעוון הפרת הסדר הציבורי. עוד בפולין הצטרף לסניף "השחר" לבחורי ישיבה, לציונות ולהשכלה עברית, שמרכזה היה בטרנוב. בשנת 1908 עלה לארץ ישראל. בארץ ישראל עבד בתחילה כפועל חקלאי ביבנאל, והצטרף למפלגת "הפועל הצעיר". עד מהרה עבר לירושלים, ועבד יחד עם אליעזר בן-יהודה במערכת "הצבי", וכך רכש את השכלתו בתחום העיתונות והדפוס. ב-1910 נסע לשווייץ והיה שומע חופשי לפילוסופיה באוניברסיטת ציריך. ב-1912 חזר לארץ ישראל, ב-1914 החל לעבוד עם יוסף אהרונוביץ' במערכת "הפועל הצעיר" וב-1923 החליף אותו בתפקיד העורך, לאחר שחזר משליחות התנועה לפולין וגרמניה. לופבן היה לאחד מאנשי מפלגת הפועל הצעיר, אם כי מעולם לא היה בשורת ההנהגה העיקרית, וייצג אותה במספר קונגרסים ציוניים ובוועד הפועל של ההסתדרות. כמו כן היה חבר אספת הנבחרים וועדת החינוך של כנסת ישראל.
לופבן נישא ללאה (1893 – 15 בספטמבר 1950), מבנות העלייה השנייה. ב-1929 נולד לזוג בנם היחיד, הסופר והעיתונאי חזי לופבן, שלימים אימץ קו פוליטי הפוך בתכלית לזה של אביו.
לופבין חי בצניעות רבה וסגפנית, מיעט לצאת את בניין המערכת ואת העיר תל אביב ולא היה איש רעים. הוא ספג ביקורת על כך שלא ראה בעיניו את ארץ ישראל הנבנית ולא נטל חלק בעשייה פרט לכתיבה ביקורתית.
בספטמבר 1948, ארבעה חודשים בלבד לאחר קום המדינה ובשעה שבנו נלחם בחזית הנגב, נפטר בבית החולים בילינסון, לאחר שלושה שבועות של מחלה. בן שישים במותו, נקבר בבית הקברות טרומפלדור. רק לאחר מותו התפרסמו עליו דברים אוהדים מעל דפי העיתון "דבר".
יחסיו עם ברל כצנלסון.
עם הקמת דבר, הוּצע לופבן על ידי "הפועל הצעיר" כעורך-שותף בעיתון ההסתדרותי לצידו של ברל כצנלסון, אך כצנלסון דחה זאת על הסף, תוך שהוא פוסל את לופבן באופן אישי. סיבת הטינה האישית העמוקה בין האישים אינה ברורה; ייתכן שהיה זה עקב מאמר של לופבן שתקף את כצנלסון על כך שייחס לתנועת אחדות העבודה את כל הישגי תנועת העבודה, תוך שהוא מוחק את קיומה והישגיה של תנועת הפועל הצעיר. מכל מקום, לופבן היה מבין הבודדים שערער על המוסכמה הקבועה שראתה בכצנלסון את המצפן המוסרי של תנועת הפועלים הציונית. על רקע זה כתב לופבן דיאלוג סאטירי מריר:
לופבן לא מחל על כבודו ובתגובה לפסילתו על ידי כצנלסון, פרסם בכ"ט בכסלו תרפ"ה מאמר בשם "הסברה", בו האשים את אנשי אחדות העבודה, ובהם כצנלסון, בניצול בימת ההסתדרות להשמצת הפועל הצעיר ולביטול זכויותיו ההיסטוריות מתקופת העלייה השנייה. להוכחת האשמותיו, ציטט דברים שאמרו לכאורה כצנלסון ובן-גוריון באותו שבוע. כצנלסון נעלב והכחיש את הדברים במכתב להפועל הצעיר. מערכת העיתון פרסמה את מכתבו, אך הוסיפה "הערת מערכת", שהכחישה את הכחשתו. בעקבות זאת, שלח כצנלסון לוועד הפועל של ההסתדרות מכתב התפטרות מתפקיד עורך העיתון, בנימוק שמאמרו של לופבן העיד על אי אמון בו מצד הפועל הצעיר. בעקבות ההתפטרות, החליט הוועד הפועל לתבוע את לופבן למשפט ההסתדרות על הטלת דופי בשליחיה. במועצת ההסתדרות הי"א שנערכה בינואר 1925, יצא חיים ארלוזורוב להגנתו של לופבן, אולם כצנלסון הוכר בה לבסוף כנציג כלל הציבור ונתמנה לעורך יחיד.
עמדותיו.
אופוזיציה לאקטיביזם.