כיפת השלשלת (בערבית "קובת א סלסלה" או "מחכמת דאוד") היא מבנה הניצב במרכז הר הבית, מעט מזרחית לכיפת הסלע, בנייתה מיוחסת על ידי מרבית המקורות ההיסטוריים והחוקרים המודרניים לעבד אל-מלכ, שמלך בין השנים 685–705. המבנה, מהקדומים ביותר שעל הר הבית, הוא מבנה קונצנטרי המורכב משני חלקים. המבנה הפנימי מורכב מכיפה שקוטרה 14 מטר הנסמכת על גבי תוף משושה העשוי מפנדנטיבים ומתחת לכל אחד מקדקודיו - עמוד. המבנה החיצוני עשוי מצולע בעל 11 צדדים. במקור, היה המבנה פתוח לגמרי, ללא כל קירות בינות לעמודים, אולם בתקופה מאוחרת יותר נסתמה אחת הצלעות החיצוניות ונהפכה למחראב. הסיבה לבניית המבנה אינה ברורה. המקורות ההיסטוריים מציעים מספר סיבות, ואף החוקרים המודרניים חלוקים ביניהם. החוקרת מרים רוזן-איילון טוענת כי מבנה זה שימש כמבנה זיכרון בעל משמעות דתית.
המבנים האומיים.
בסמוך להר הבית חשף בנימין מזר בחפירותיו ארבעה ארמונות ענק, שתוארכו ויוחסו לח'ליפה וליד הראשון משושלת בית אומיה (705–715 לספירה). הארמונות, המכסים למעשה את כל שטח הגן הארכאולוגי (כולל רחבת התפילה בכותל המערבי), נבנו כל אחד מהם סביב חצר פנימית קְטוּרָה (לא מקורה), והיוו יחד קריית שלטון. תיאור מבנים אלו איננו מופיע בתעודות מהתקופה המוסלמית וחשיפתם הייתה הפתעה. זיהוי מבנים אלו לא הושלם. הקמת המתחם נעשתה על ידי יישור השטח ממבנים קדומים יותר והקמת הארמונות על שטח נקי. ככל הנראה הוקמו הארמונות לאחר סיום תהליך שיקום הר הבית ולאחר בניית המסגדים שעליו. הארמונות שימשו את בעליהם לתקופה קצרה בלבד, המתחם כולו נהרס ברעידת האדמה שפקדה את הארץ בשנת 747. בימי שלטון בית עבאס שוקמו הארמונות והמבנים שופצו אך באופן חלקי ובאיכות בנייה גרועה, כבר בשלב זה החלו להשתמש באבני הארמונות לבניית בתים אחרים בירושלים. עם צמצום שטח העיר וזניחת חומות אודוקיה נזנחו הארמונות האומיים לחלוטין וחורבנם הסופי הגיע עם הכיבוש הסלג'וקי של שנת 1071 ובבוא הצלבנים לירושלים היה המתחם עזוב. מבנים אלו שכונו ארמונות אך ייעודם המדויק לא ברור לא שימשו לצרכים דתיים וכללו מבנים אדמיניסטרטיביים, מחסנים, מרחצאות, ובתי מלאכה. רוב אבני הארמונות שימשו כמה מאות שנים לאחר מכן לבניית קו ביצורים חדש, על ידי השליטים הפאטימים של ירושלים.
המבנה הגדול בקבוצת מבנים אלו סומן על ידי החופר במספר 2 והוא הקרוב ביותר אל מסגד אל-אקצא ונחשף מעבר מקורה מהמבנה אל המסגד וייתכן כי מבנה זה שימש כביתו של מושל ירושלים בתקופת ח'ליפות אומיה. חלק מקירות הארמון נבנו בשימוש משני מאבני כותלי הר הבית, שהיו פזורות בשטח לאחר החורבן. הארמון כלל חדרים רבים סביב החצר, והתנשא לגובה של שתיים או שלוש קומות.
מפעלי מים.
תושבי ירושלים המוסלמית הסתמכו על מערכות מים קדומות – מימי בית ראשון ובית שני – ששימשו במשך מאות שנים, ותוחזקו על ידי שליטי ירושלים הנוצרים והמוסלמים על מנת למלא את צורכי העיר במים למחיה. בחלוף השנים נזנחו האמות ונהרסו; במקומות רבים התפורר הטיח, העמודים נסדקו והאמה נפלה. בחלק מהמקרים פגעו חקלאים מקומיים באמה, כדי ליהנות ממימיה לטובת שדותיהם. לבסוף התייבשו האמות, ושליטי ירושלים חיפשו פתרונות אחרים לבעיית אספקת המים לעיר. הפתרון היה בדרך כלל חפירת בריכות אגירה ובורות מים בעיר ובסביבותיה, כמופיע בתיאורו של הגאוגרף המוסלמי אל-מֻקַדָּסִי בשנת 985 לספירה:
שפע המים שתיאר אל-מֻקַדָּסִי לא האריך ימים: שנות בצורת שפקדו את הארץ והזנחת ניקיון הבורות והבריכות, יצרו מחסור חמור במים בירושלים. לעיתים היו הבורות והבריכות מתייבשים כבר באמצע הקיץ, ותושבי העיר נאלצו לקנות מים במחיר מופקע מתושבי הכפרים הסמוכים. אלה היו שואבים מים ממעיינות מרוחקים ומביאים אותם בנאדות עור אל תושבי העיר הצמאים. מחיר המים יכול היה להאמיר כל כך, עד כי בשנות בצורת קשות מתו עניי ירושלים בצמא, מפני שלא יכלו לממן את המים שלהם נצרכו.
דמוגרפיה.
מוסלמים.
מקובלת במחקר הגישה כי הכיבוש היה אירוע שקט יחסית, שלא הותיר אחריו עקבות משמעותיים וכי האוכלוסייה הנכבשת בארץ-ישראל המשיכה לנהל את חייה במידה רבה כפי שהתנהלו קודם לכן. השבטים הערבים הפולשים לא התיישבו ואכלסו את ארץ ישראל אלא רובם המכריע המשיך בנדודיו עם כוחות הכיבוש צפונה, לעבר סוריה, או מערבה, לעבר מצרים וצפון אפריקה. בסוריה רבתי התפרשו השבטים במרחבים גדולים, רובם הגדול שמרו על האופי הנוודי שלהם. לא ידועים בוודאות זהות השבטים הערביים בארץ ישראל במאה הראשונה לה'גרה, אך על סמך המקורות המתארים את מלחמות האחים שפרצו לאחר רצח עת'מאן ואחרי מות הח'ליף יזיד הראשון ניתן להצביע על זהות השבטים בג'נד פלסטין: שבטי אלאזד, כנאנה, מד'חג', ל'חם וג'ד'אם. בתקופה זו האוכלוסייה בארץ ישראל התדלדלה משמעותית. הרס ערי החוף, פגעי הטבע וחוסר הביטחון ששרר בארץ במהלך השלטון המוסלמי הביאו לדלדול אוכלוסייתה ולחורבן חלקים גדולים ממנה.
לדברי ההיסטוריון ג'יימס ויליאם פארקס, במהלך המאה הראשונה לאחר הכיבוש הערבי (640–740), הח'ליף והמושלים של סוריה וארץ ישראל היו בעלי שליטה בלעדית על האוכלוסייה הנוצרית והיהודית בארץ ישראל; בנוסף, לטענתו של פארקס, מלבד האוכלוסייה הבדואית ששהתה באזור ארץ ישראל באותה העת, האוכלוסייה הערבית היחידה שהייתה באזור שנמצא ממערב לנהר הירדן היו החיילים הערבים שהוצבו באזור.
הגאוגרף הירושלמי הערבי בן המאה העשירית, מוחמד בן אחמד שמס א-דין אל-מוקדסי ציין בכתביו כי באותה העת כמעט שלא היו מוסלמים בירושלים: "המסגדים ריקים וספרי הקודש המוסלמים לא נלמדים. רוב אוכלוסיית ירושלים הם יהודים ונוצרים אשר מרגישים כמו האדונים של האזור ומתנהגים בחוצפה."
נוצרים.
לאורך הרוב המכריע של התקופה המוסלמית היו הנוצרים, על עדותיהם השונות הרוב בארץ ישראל ובירושלים. שינוי הרכב האוכלוסייה היה אטי והדרגתי. הח'ליף עבד אלמלכ החל בהדרגה לפטר את הפקידות הלא- מוסלמית ולהשליט את השפה הערבית במקום היוונית ובמקביל החל להטביע מטבעות עם כתובות בערבית במקום המטבעות הביזנטיות. עם שינויים אלו החלו חיילים מוסלמיים להתיישב בערים בהן הוצבו כחייל מצב. אך למעשה לא הייתה קיימת מדיניות מוכוונת של יישוב ערבים בארץ ולא מדיניות של המרת התושבים על דתם.
הקהילה הנוצרית העיקרית הייתה היוונית אורתודוקסית שהייתה מורכבת משתי שכבות עיקריות. השכבה העיקרית ה"יוונית" שהייתה האליטה השלטת שהתאפיינה בשימוש בשפה היוונית והיו בעלי המעמד והרכוש בקהילה, ושכבה שנייה שחבריה דיברו ארמית (סורית) ומעמדם הסוציו אקונומי נמוך יחסית.
הכיבוש המוסלמי פגע קשות בשכבה היוונית נוצרית, גל ראשון עזב את העיר וארץ ישראל עם הצבא הביזנטי הנסוג ועבר איתם לשטחים בשליטת האימפריה הביזנטית. פרעות נוספות מלוות בגזירות כלכליות הביאו לגלי הגירה נוספים שהעיקרי שבהם היה לאחר מות הארון אל-ראשיד והאנרכיה שהשתררה בעקבות אירוע זה. המהגרים שמדרך הטבע היו אלו שיכלו לשאת בעלות הכספית של הגירה ויישוב מחדש, בעוד שהנוצרים מעוטי היכולת ודוברי הארמית נותרו בירושלים ותחת עול השלטון המוסלמי. תנועה ערה של עולי רגל שחלקם נותרו בירושלים לתקופות ארוכות, תיגברו והשלימו את הקהילה הנוצרית אך לטווח הארוך הידלדלו מספרי הנוצרים.
תופעה נוספת שהתגברה תחת השפעת נטישת האליטה והרדיפות הייתה נטישת הנצרות והתאסלמות הן בקרב הנוצרים והן בקרב היהודים שחיו תחת אותם תנאים קשים. תופעה זו קיבלה תנופה עם התגברות תופעת המוסתערבים (בערבית: مُسْتَعْرِب או عَرَب مُتَعَرِّبَة) – תופעה סוציולוגית המתארת אנשים שאינם ערבים אך חיים ומתנהגים כערבים לכל דבר. החל מסוף המאה ה-8 מורגשת התפשטות תופעה זו באוכלוסיות הלא ערביות של ירושלים שתחילתה באימוץ הערבית כשפה בטקסי פולחן דתיים ולאחר מכן תרגום של ספרי קודש נוצריים לערבית. משהעמיק תהליך ההסתערבות העמיק שימוש בשפה הערבית בחיי יום יום ושימוש בשמות ערביים.
במקביל לקהילה היוונית אורתודוקסית התגוררו בירושלים מאמינים של כנסיות קטנות רובן משתייכות לזרמים מונופיסטים. לפני הכיבוש המוסלמי נרדפו קהילות אלו על ידי השלטון הביזנטי אך עם שינוי הנסיבות נוצרה שותפות לגורל בין הנוצרים וסובלנות הדדית מאפיינת את היחסים בין הכנסיות.
יהודים.
לאורך התקופה המוסלמית, התגוררו היהודים בשכונה בדרום העיר. יהודי ירושלים עסקו - לעיתים כמונופול - במספר מקצועות. המלומד הירושלמי אבו אלמעאלי אלמשרף בן אלמרג'א בן אבראהים אל-מקדסי מציין כי חלפני הכספים, צובעי הבדים, והבורסקאים היו יהודים. בירושלים היו אומנים יהודים שעסקו בטוויה - כך שיהודים עסקו בתחום הטקסטיל מייצור עד מכירה. בירושלים היה שוק בשם שוק היהודים בו עסקו יהודים במסחר וערכו ירידים. ענף נוסף שפירנס יהודים היה העתקת ספרי קודש – תנ"ך ומשנה.
מקור הכנסה נוסף עבור יהודי ירושלים הייתה תמיכה בעיקר כתרומות מיהדות התפוצות, כל התורם לירושלים נחשב כמי שקנה זכות לעולם הבא. הקדשים מיוחדים בקהילות בתפוצות שימשו גם הם כמקור הכנסה, הכספים הוזרמו לירושלים באמצעות סוחרים יהודים שסחרו בין נמלי הים התיכון. גמולם של אוספי הכספים היה – בין היתר – אזכור שמם בציבור בעצרת השנתית שעל הר הזיתים בעת הושענא רבה, אירוע זה – קריאת שם המיטיב קבל עם ועדה על ידי הגאון הייתה כבוד שאין למעלה ממנו.
על פי ההלכה המוסלמית ליהודים אסור היה לבנות בית כנסת אך במקורות מוסלמיים ונוצרים מוזכר בית כנסת גם כאזכור המקום בו נרצחו בני הקהילה על ידי הצלבנים. המקום של בית הכנסת לא נמצא אך הוא מוזכר בכינוי המערה וייתכן ושכן במבנה תת-קרקעי.