כתבים של נוסעים מחו"ל שביקרו באימפריה בשלהי תקופת ימי הביניים בשילוב עם חפירות שנערכו לאחרונה במתחם ויג'איאנגר חשפו מידע רב על ההיסטוריה של האימפריה, ביצוריה, התפתחותה המדעית וחידושי האדריכלות שלה.
על תחילת דרכה של אימפריית ויג'איאנגר קיימות כמה תאוריות. היסטוריונים רבים משערים שמוצאם של האריהרה הראשון ואחיו בוקה ראייה הראשון, מייסדי האימפריה, היה מעם הקאנדיגה (דוברי שפת קאנדה), וכי היו מפקדים בצבא של אימפריית הויאסאלה שהוצבו באזור הנהר טונגאבהדרה במטרה להדוף פלישות של מוסלמים מצפון הודו. אחרים טוענים כי היו בני עם הטלוגו (דוברי שפת טלוגו) שהיו בהתחלה קשורים לממלכת קקאטייה (ממלכה של בני הטלוגו באזור אנדרה פרדש של ימינו, 1323-1083) שהשתלטו על החלקים הצפוניים של אימפריית הויאסאלה בתקופת שקיעתה. בלא קשר למוצאם, כל ההיסטוריונים מסכימים שהמייסדים קיבלו תמיכה והשראה מוידייארנייה (Vidyāraṇya), נזיר במנזר סרינגרי שנחשב כקדוש להינדים, להילחם בפלישה המוסלמית לדרום הודו.
לפני שאימפריית ויג'איאנגר עלתה לגדולה במאה ה-14 סבלו המדינות ההינדיות של הדקאן: אימפריית ידאווה מדוואגירי, ממלכת קקאטייה מווראנגל, אימפריית פנדייה ממדוראי והממלכה הזעירה קמפילי מפלישות חוזרות ונשנות של המוסלמים מהצפון, ועד 1336 הובסו כולן בידי סולטאני דלהי עלאא אל-דין אלח'לג'י ומוחמד בין טע'לק. אימפריית הויאסאלה הייתה המדינה ההינדית האחרונה שעמדה בדרכם של המוסלמים לכיבוש דרום הודו. לאחר מותו של וירה בלאלה השלישי מלך הויאסאלה בקרב כנגד סולטאן מדוראי ב-1343 התמזגה אימפריית הויאסאלה באימפריית ויג'איאנגר שהלכה וגדלה.
במהלך שני העשורים הראשונים לאחר ייסוד האימפריה השתלט האריהרה הראשון על מרבית השטח דרומית לנהר טונגאבהדרה וזכה לכינוי "פורוופאסצ'ימה סמטדראדהישאוורה" ("שליט הימים המערביים והמזרחיים"). אחיו ויורשו בוקה ראייה הראשון הביס עד 1374 את שליט ארקוט (כיום בצפון טמיל נאדו), את השליטים מקאסטת הרדי של קוֹנדווידוּ, את סולטאן מדוראי והשתלט על גואה שבמערב ועל לשון היבשת (דוֹאבּ) שבין הנהרות טונגאבהדרה וקרישנה בצפון. הבירה הראשונה הייתה בנסיכות אנגונדי על הגדה הצפונית של נהר הטונגאבהדרה, כיום בתחומי מדינת קרנאטקה. הבירה עברה אחר-כך לוויג'איאנגר הסמוכה על הגדה הדרומית של הנהר במהלך שלטונו של בוקה ראייה הראשון.
האריהרה השני, בנו השני של בוקה ראייה הראשון ויורשו, גיבש את שלטון הממלכה מדרום לנהר קרישנה וכל דרום הודו הובאה תחת שלטון ויג'איאנגר. השליט הבא דווה ראייה הראשון הביס את השליט משושלת גאז'פאטי מאודישה ויזם עבודות חשובות של ביצורים ומפעלי השקיה. דווה ראייה השני (המכונה "גאז'בטקרה" – "הצייד הגדול") עלה על כס השלטון ב-1424 והיה ככל הנראה השליט המוכשר ביותר משליטי שושלת סנגמה. הוא דיכא מרידות של שליטים וסאליים כדוגמת הזמורין של קליקוט וקוילון בדרום. שלטונו הגיע עד בורמה והמלכים של בגו וטנאסרים הפכו לווסאלים. האימפריה החלה לשקוע בשלהי המאה ה-15 עד שנעשו מאמצים משמעותיים על ידי המצביאים סלובה נאראסימה דווה ראייה ב-1485 וטולובה נאראסה נאייאקה ב-1491 לגבש מחדש את האימפריה.
לאחר כמעט שני עשורים של עימותים עם הווסאלים המרדניים, עלה לשלטון קרישנה דווה ראייה, בנו של טולובה נאראסה נאייאקה. בעשורים שבאו אחר-כך שלטה אימפריית ויג'איאנגר על כל דרום הודו והדפה פלישות מחמש סולטנויות הדקאן. האימפריה הגיעה לשיא כוחה תחת שלטונו של קרישנה דווה ראייה, כאשר צבאות ויג'איאנגר ניצחו כמעט בכל הקרבות בהם השתתפו. ברשימותיו של הנוסע הפורטוגזי דומינגו פאאש מכונה קרישנה דווה ראייה: "מלך מושלם בכל דבר". האימפריה ספחה שטחים שהיו בעבר תחת שלטון הסולטנויות בצפון הדקאן וטריטוריות במזרח הדקאן, כולל קלינגה, ובמקביל שמרה על שליטתה על הישויות הכפופות לה בדרום. הרשימות שהותיר הנוסע הפורטוגזי ברבוסה מתקופת קרישנה דווה ראייה מתארות את ויג'איאנגר כעיר של שפע ועושר. מבנים חשובים רבים הושלמו או שבנייתם התחילה בתקופת קרישנה דווה ראייה. עם זאת, מרבית המבנים, כולל הבימה המלכותית ("מאהנאוואמי דיבה"), נבנו בפועל לאורך תקופה של כמה עשורים.
את קרישנה דווה ראייה ירש אחיו למחצה אצ'יוטה דווה ראייה ב-1529. כאשר אצ'יוטה דווה ראייה מת ב-1542 רצח גיסו, סלאקראג'ה, רבים מבני משפחת המלוכה במטרה לתפוש את השלטון בכוח, אבל קומם בכך נגדו את כל אצולת ויג'איאנגר. זמן קצר אחר-כך צעד ראמה ראייה, חתנו של קרישנה דווה ראייה, בראש צבא לוויג'איאנגר יחד עם יורש חוקי סדאשיווה ראייה, אחיינו המתבגר של אצ'יוטה דווה ראייה. כשסדאשיווה ראייה היה בוגר מספיק על מנת לתבוע את זכותו לקבל החלטות פוליטיות הורה ראמה ראייה לכלוא אותו. אף שראמה ראייה לא הוכתר מעולם, הוא תפקד בפועל כמלך ויג'איאנגר מ-1542 ועד מותו ב-1565.
מהתחלת שלטונו היה ראמה ראייה מעורב ברשת של תככים כנגד הסולטנויות המוסלמיות שמצפון לנהר קרישנה: ביג'פור, אחמדנגר, בראר, גולקנדה ובידאר. בשנות ה-40 של המאה ה-16 הוא הצטרף לצבאו של סולטאן אחמדנגר בשתי מערכות צבאיות מוצלחות. תחילה נגד בידאר, ואז כנגד ביג'פור. ב-1559 כרת ראמה ראייה ברית הדוקה עם הסולטאן החדש של ביג'פור, עלי "עדיל" שאה, הפעם כנגד אחמדנגר, בן בריתו הקודם. לאחר שהשפיל צבאית את אחמדנגר בפעם השנייה ב-1563, בזזו כוחות של ראמה ראייה כמה מחוזות של גולקונדה, ואפילו כמה מהמחוזות השייכים לביג'פור שהייתה בת בריתו. אף שראמה ראייה נחל הצלחות צבאיות רבות, עוררה תככנותו את זעמם של שכניו מצפון. בשלהי 1563 הצטרפו כוחות מגולקונדה ובידאר לכוחות מאחמדנגר ומביג'פור (עד אז אויבים מרים) כנגד ראמה ראייה. הצבא המאוחד חצה את נהר הקרישנה והתנגש בצבא ויג'איאנגר באפריל 1565.
בקרב, המכונה קרב טליקוטה, הביס הצבא המאוחד של סולטנויות הדקאן את צבא אימפריית ויג'איאנגר כליל. ראמה ראייה נהרג בקרב, וצבא הסולטנויות בזז את עיר הבירה והחריב אותה, והיא נותרה במצב זה עד ימינו. טירומלה דווה ראייה, אחיו הצעיר של ראמה ראייה, שהיה המפקד היחיד שנותר בחיים נמלט מוויג'איאנגר לפנוקונדה בשיירה שכללה אוצרות רבים שנישאו על גבי 1,500 פילים.
בתולדות האימפריה החל אז שלב של שקיעה אזורית איטית. המסחר עם הפורטוגזים נמשך, ולבריטים הוענקה קרקע לבניית מדרס. את טירומלה דווה ראייה ירש בנו סריראנגה הראשון ואחריו ונקאטה השני שהיה מלכה הגדול האחרון של אימפריית ויג'איאנגר. ונקאטה השני העביר את בירת האימפריה מפנוקונדה לצ'נדראגירי ואחר כך לוולור, הדף בהצלחה פלישה של סולטנויות הדקאן לשטחו ומנע את נפילת פנוקונדה לידיהן.
יורשו, ראמה דווה ראייה, שלט עד 1632, ולאחר מותו שלט ונקאטה השלישי במשך עשר שנים. האימפריה נכבשה לבסוף על ידי סולטנויות ביג'פור וגולקונדה. הווסאלים הגדולים ביותר של האימפריה – ממלכת מייסור, והנאייקים של מאדוראי, תאנג'בור, צ'יטראדורגה וג'ינגי – הכריזו על עצמאותם ובמשך המאות שבאו אחר-כך הייתה לכל אחד מהם השפעה על התפתחות ההיסטוריה של דרום הודו. ממלכות שבשלטון הנאייקים החזיקו מעמד עד המאה ה-18, בעוד שממלכת מייסור שמרה על מצבה כנסיכות עד קבלת העצמאות של הודו ב-1947, אם כי היא חסתה תחת הראג' הבריטי מ-1799 לאחר מות השליט טיפו סאהיב.
ממשל.
מנהל.
על מנת למשול על הטריטוריות שבשליטתם שמרו שליטי אימפריית ויג'איאנגר על שיטות המנהל שפעלו היטב בעבר בממלכות שקדמו להם: הויסאלה, קקאטייה ופנדייה, וביצעו שינויים רק שהיה זה הכרחי. המלך היה הסמכות העליונה, ונעזר בקבוצת שרים ("פרדהאנה"), שבראשה עמד ראש הממשלה ("מהאפרדהאנה"). תארים חשובים אחרים שיש לגביהם רישומים כוללים את המזכיר הראשי ("קארייאקרתה" או "ראיאסוואמי") ופקידים קיסריים ("אדהיקארי"). כל השרים והפקידים הבולטים היו מחויבים לעבור הכשרה צבאית. מזכירות שמשכנה סמוך לארמון המלך העסיקה לבלרים ופקידים על מנת לשמר רשומות שהפכו לרשמיות באמצעות שימוש בחותם שעווה שבו הוטבעה טבעת המלך. ברמות המנהל הנמוכות יותר היו בעלי קרקע פיאודליים עשירים ("גאודס"), מנהלי חשבונות ("קרניקס" או "קרנם") ושומרים ("קוואלו"). מנהל הארמון חולק ל-72 מחלקות ("נייוגס"), בכל אחת היו כמה משרתות שנבחרו בשל עלומיהן ויופיין (חלקן יובאו וחלקן נשבו בקרבות) שהוכשרו לטפל בנושאי מנהל זוטרים ולשרת בני אצולה כקורטיזנות או כפילגשים.
האימפריה חולקה לחמש (על פי מקור אחד) או תשע (על פי מקור אחר) פרובינציות עיקריות ("ראג'ייה"), כאשר בראשות כל פרובינציה עמד מפקד צבאי ("דנדנאייקה" או "דנדנאתה") ומושל, לרוב מהמשפחה המלכותית, שלצורכי מנהל השתמשו בשפה המקומית. כל ראג'ייה חולקה למחוזות ("וישאייה", "ונטה" או "קוטאם"), שהתחלקו לנפות ("סימה" או "נאדו") ואלו התחלקו לחלוקת משנה של מועצות או עיריות ("קמפנה" או "סתאלה"). השלטון על אזורי מנהל קטנים מפרובינציות עבר בדרך כלל בירושה במשפחות מקומיות שהעלו מס לאימפריה בעוד שאזורים מסוימים, כדוגמת קלדי או מדוראי נשלטו ישירות בידי מפקד צבאי.
צבא.