קטיה לוהר (נולדה בציריך ב-1979) היא אמנית חזותית שווייצרית הידועה בפסלי הווידאו ובמיצבים שלה. לעיתים קרובות היא משלבת אלמנטים של כוריאוגרפיה אורגנית פלנטרית נעה עם פרספקטיבות פנורמיות אוויריות. מבקרי אמנות מחשיבים את יצירותיה כ"מעוררות", "ממדים חלופיים שבהם מתכנסים עבר, הווה ועתיד".
עבודותיה הוצגו במוזיאונים לאמנות במדינות רבות ביניהן איטליה, רוסיה, סין, וארצות הברית. האמנות שלה מיוצגת גם באוספים של מוסדות כמו Swissgrid AG, מוזיאון אולם הקונצרטים של פרת, ומוזיאון ניו-בריטניה לאמנות אמריקאית.
השכלה.
לוהר למדה באקול סופרייר דה בוז-אר בז'נבה בשנים 2000–2001, וב-Hochschule für Gestaltung und Kunst בבזל בין השנים 2004-2001, לתואר ראשון באמנות ולדיפלומה באמנות, בהתאמה.
קריירה.
שנה לאחר סיום לימודיה השתתפה כמציגה קולקטיבית בביאנלה הראשונה לאמנות עכשווית במוסקבה (2005). כעבור חמש שנים הציגה את יצירותיה בגלריות ברומא, ציריך, נאפולי, תל אביב וסאו פאולו. בשנת 2013 לוהר השיקה לראשונה תערוכת בניו יורק בגלריית C24, שם הציגה תערוכות יחיד נוספות בשנים 2014, 2016 ו-2018. תערוכות יחיד עוקבות של אמנותה  של לוהר נערכו בין השנים 2013–2020 בגלריה אניה טיש (יוסטון, טקסס), כמו גם בגלריית אנדרס תלמן (ציריך, שווייץ) בין השנים 2013-2018.
יצירותיה של לוהר הוצגו בין השאר במוזיאונים הבאים:
Kunsthalle Palazzo (בזל, 2007),  מוזיאון MAXXI  (רומא 2010), (Haus für Kunst Uri (2013, מוזיאון Figge לאמנות (איווה, ארצות הברית, 2014), מוזיאון טלפייר (סוואנה, GA, ארצות הברית, 2015), מוזיאון הרמיטאז'  (סנט פטרסבורג, רוסיה 2005), מוזיאון האמנות של ימינו (בייג'ינג, סין 2016), מוזיאון ברוס (גריניץ', ארצות הברית, 2017), מוזיאון לונג (שנחאי, סין 2014), מוזיאון סן חוזה לאמנות (סן חוזה, קליפורניה, ארצות הברית, 2014), ומוזיאון ניו בריטניה לאמנות אמריקאית (ניו בריטניה, CT, ארצות הברית, 2015).
המיצבים האודיו-ויזואליים של לוהר הוצגו בהרבה אתרים ופסטיבלים באוויר הפתוח ברחבי העולם, ביניהם פסטיבל פרינג' דבלין בשנת 2006, ה- SURGE לפסטיבל 798 לאמנויות 2007 בבייג'ינג, פסטיבל פראג לאמנות עכשווית בשנת 2010, פסטיבל "הגל הבא" של האקדמיה למוזיקה בברוקלין בשנת 2014, פסטיבל PULSE (סוואנה, ג'ורג'יה) בשנת 2015, יריד האמנות בהודו (שגרירות שווייץ, ניו דלהי, 2018), ופסטיבל "נואו לה מורן" (מאוריציוס, 2019).
לוהר זכתה בין השאר בפרס ״CreaTVty למדיה חדשה״ אותו קיבלה בשנת 2004 מ"מרכז" "ההפקה בטלוויזיה ציריך", בשנת 2008 קיבלה מעון-אמן למשך חצי שנה בברלין מטעם מחלקת התרבות בעיר הולדתה שפהאוזן, ובשנת 2010 קיבלה את Award Art Credit מהעיר בזל.
מקורות מידע לאמנות ועיתונים סקרו את עבודותיה של לוהר, ואף נכתב עליהן בסדרת ספרים מרובת כרכים שפרסמה גלריית אנדרס תלמן.
יצירותיה.
במיצביה משתמשת לוהר לעיתים קרובות במגוון חפצים צפים בצורת בועות זכוכית, כמסכים עליהם מוקרנים רצפים אורקוליים עוקבים. רצפים אלו מציגים כוריאוגרפיות שונות שצולמו מלמעלה, קישוטים נעים וטקסטים פואטים המעלים שאלות קיומיות.
בין מיצביה בשנים האחרונות נמנים: "Vuela Vuela" ,"Videoplanet-Orchestra" ,"Bang Bang" ,"Bubbles", ו-"What happens to the swallows who are late for spring".
עבודתה בשם "?Where Does The Rainbow End" מוצגת באופן קבע במטה הראשי של חברת החשמל של שווייץ בעיר אראו. זהו וידאו בן שבעה חלקים בו נראות דמויות נמלים נעות בין יסודות הטבע (מים, אדמה, אוויר ואש) ולאחר מכן אל תוך ״חלומות״, ובכך מעלות בצופה הרהורים פילוסופיים כנגד סביבת עבודה מורכבת מבחינה טכנית.
ב-2021, לוהר הציגה לראשונה את "פלנקטון מניפסטו" בעיר העתיקה של ציריך. זהו מיצב וידאו ופיסול העשוי צורות זורמות ומאירות, רמז לפלנקטון הים וחשיבותו האקולוגית. המיצג מלווה מוזיקה, ריקודים, תלבושות ושירה.
זולטאן ולנשטיין
זולטאן ולנשטיין (בהונגרית: Wallenstein Zoltán; טארקאן, 19 בפברואר 1898 – בודפשט, 24 בספטמבר 1944) היה רב, הרב של קומארום, ואחר כך של פץ', דוקטור למדעי הרוח, סופר תאולוגי.
ביוגרפיה.
זולטאן ולנשטיין היה בנם של איגנץ ולנשטיין (1870–1940) סוחר כללי עצמאי, ושל רוזליה (ריזה) קראוס (1874–1938). הוא למד תחילה בגימנסיה הראשית בקומארום ואחר כך סיים בבית המדרש לרבנים בבודפשט. לאחר מכן היה תלמיד בבית המדרש לרבנים בברלין (Rabbiner Seminar für das orthodoxe Judentum, a Hochschule für die Wissenschaft des Judentum) ובאוניברסיטת פרידריך וילהלם. הוא נחנך כדוקטור למדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ב-1921 וקיבל סמיכה לרבנות בבודפשט באותה השנה. בשנת 1920, בטרם סיום את לימודיו, נבחר פה אחד לרב של קהילת קומארום. אולם כניסתו לתפקיד נערכה רק לאחר קבלת הסמיכה לרבנות שנה לאחר מכן. כבר בשנים הראשונות לפעילותו קיבל הזמנות מכמה קהילות יהודיות גדולות יותר ובשנת 1923 נענה להזמנת הקהילה היהודית של פץ', שם נבחר לרב הראשי של הקהילה. הוא זכה להכרה ולפופולריות בין-דתית לאומית בממלכת הונגריה באמצעות כישרון הדרשה והנאום שלו.
עקב מחלתו הקשה טופל במשך חודשים בבית החולים סנט רוקוש בבודפשט. הוא נפטר שם בשנת 1944 בגיל 46.
משפחתו.
אשתו הראשונה: מריה (מיצי) ולנשטיין (פץ' 1908 כנראה נפטרה בגיל צעיר)
אשתו השנייה: בורבאלה וידור (קודם וייסנשטיין) (מישקולץ, 1915 – אונטריו קנדה, 1992)
ילדיו: ואיבאן ולנשטיין (מאשתו הראשונה), אווה ולנשטיין (מאשתו השנייה)
אחיו: ד"ר ארפאד ולנשטיין, לאסלו ולנשטיין, אנדרה ולנשטיין.
כתביו.
כתביו הנוספים ראו אור ב:
הנשים (סרט)
הנשים (באנגלית: Les Girls) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1957 בבימויו של ג'ורג' קיוקור, עם ג'ין קלי, קיי קנדל, טיינה אלג ומיצי גיינור בתפקידים הראשיים.
קול פורטר כתב 12 שירים לסרט (מילים ומגינה) מהם מושמעים חמישה. זה הסרט האחרון לו כתב שירים וזה גם הסרט האחרון של ג'ין קלי בחברת מטרו גולדווין מאייר.
קיי קנדל וטיינה אלג זכו במשותף בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
אורי קלי זכה בפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר ולפרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר.
העלילה היא על להקה של שלוש נשים רקדניות וזמרות המופיעות בתיאטרון וודביל בפריז בניהולו ובהשתתפותו של אמרגן תקיף עם כל ההסתבכויות הרומנטיות ביניהם. היא מתוארת בשיטת פלאשבק ומתחילה במשפט דיבה נגד אחת הרקדניות שבמהלכו מתוארים האירועים שקרו ללהקה מבחינת מבטם השונה של כל אחת ואחד כמו בסיפור רשומון.
תקציר עלילה.
בארי ניקולס (ג'ין קלי) הוא רקדן, כוריאוגרף וזמר אמריקאי שנמצא כעת בפריז שם הקים להקה של שלוש רקדניות וזמרות בשם "הנשים" ("Les Girls") והם מופיעים במסגרת תיאטרון וודביל בפריז.
השלושה הן סיביל (קיי קנדל), אנג'לה (טיינה אלג) וג'וי (מיצי גיינור). בארי מופיע אתן בקטע "הנשים" והן שרות ביחד על "גבירות המלך" ("Ladies in Waiting").
הלהקה מצליחה ומופיעה ברחבי אירופה.
בארי מתחיל עם אנג'ל אבל נאלץ להפסיק לאחר שמתברר שהיא מאורסת לפייר דקרו (ז'ק ברז'רק). הוא מתחיל עם סיביל אבל נאלץ להתעמת עם החבר שלה הלורד רן (לסלי פיליפס), מילולית ופיזית.
פייר והלורד מבקשים ממנו שישחרר את חברותיהם והוא מחליט להראות להן שהוא חולה ונאלץ לפרק את הלהקה. באותו זמן הוא מתחיל עם ג'וי שהיא אמריקנית כמוהו. סיביל ואנג'ל עצובות ובארי מוצא אותן בדירתן ללא הכרה כתוצאה מקלקול בציוד הגז לחימום.
הלהקה מתפרקת, בארי וג'וי נישאים ועוברים לארצות הברית.
כעבור זמן סיביל מתחתנת עם הלורד רן ומפרסמת ספר זכרונות על להקת "בארי ניקולס והנשים" ובה היא כותבת כי אנג'לה ניסתה להתאבד לאחר שבארי עזב אותה. אנג'לה תובעת אותה למשפט בבית המשפט המלכותי בלונדון על הוצאת דיבה. כל אחת מתארת בבית המשפט את הקורות מבחינתה ולבסוף מעיד בארי ונשבע שזאת האמת לאמיתה וכי אף אחת מהן לא ניסתה להתאבד.
אנג'לה מבטלת את התביעה וכולן משלימות.
ג'ניפר הרמוסו
ג'ניפר הרמוסו פואנטס (בספרדית: Jennifer Hermoso Fuentes; נולדה ב-9 במאי 1990), מוכרת כג'ני, היא כדורגלנית ספרדייה, המשחקת בעמדת הקשרית ההתקפית או החלוצה בפאצ'וקה שבליגה המקסיקנית בכדורגל נשים ובנבחרת ספרד. זכתה פעם אחת בליגת האלופות, 7 פעמים באליפות ספרד, 5 פעמים בגביע המלכה הספרדי ופעם אחת בגביע הצרפתי. הייתה 5 פעמים מלכת השערים בליגה הספרדית וכבשה הכי הרבה שערים בברצלונה ובנבחרת. בעונת 2020/2021 הייתה מלכת השערים ונבחרה לחלוצת העונה בליגת האלופות של אופ"א.
קריירה.
קריירת מועדונים.
הרמוסו החלה לשחק כילדה קטרגל וכדורגל בעיקר עם בנים בני גילה ורק בגיל 12 הצטרפה למחלקת הנערות של אתלטיקו מדריד בעידודו של סבה שהוא בעצמו שוער עבר באתלטיקו מדריד.
בגיל 14 ערכה את הופעת הבכורה שלה בקבוצה הבוגרת של אתלטיקו מדריד שהתמודדה באותה שנה במסגרת הליגה הספרדית השנייה. בעונת 2005/2006 הייתה חלק משמעותי בעליית הקבוצה לליגת העל הספרדית.
בשנת 2010 חתמה באלופה הספרדית באותה שנה, ראיו ואיקאנו והובילה אותה לאליפות נוספת. הקבוצה לקחה חלק בשנים אלו גם בליגת האלופות לנשים והודחה פעמיים בשלב שמינית הגמר.
בשנת 2013 חתמה בטירסו מליגת העל השוודית והייתה לה זו הפעם הראשונה ששיחקה בקבוצה מחוץ לספרד וגם ככדורגלנית מקצוענית. הקבוצה סיימה כסגנית האלופה בשוודיה וגם כסגנית בליגת האלופות.