התפיסה שכל השורשים הם שלָשיים התחדשה בספרד בסוף המאה ה-10 על ידי ר' יהודה אבן חיוג', והומשכה בידי רבי יונה אבן ג'נאח שכתב את "ספר השורשים". חיוג' כתב בערבית וספריו תורגמו לעברית כבר במחצית הראשונה של המאה ה-11, אך אנשי צרפת ובעיקר בצפון לא קראו את חיבוריו. ייתכן שבזכות המגע בין יהודים וערבים עם נוצרים בספרד, הגיעה תגלית זו גם אל היהודים בצרפת. חידושו הגדול של חיוג' היה ביכולתו להראות שגם פועל כמו "קָם" הוא שלָשי (כלומר, בעל שלושה רדיקאלים, או "אותיות שורש"), אף על-פי שהרדיקאל השני (ע' הפועל) לא בא לידי ביטוי בתור אות. אותיות אלה, שאינן כתובות - אבל נמצאות במבטא - הן יסוד תורתו, הנקראת על שם המונח שהמציא, תורת "אלסאכן אללין".
הקטור
הקטור (ביוונית: Ἕκτωρ) הוא דמות מרכזית בשירת האיליאדה וביתר הספרות הקדומה העוסקת במלחמת טרויה. הוא נסיך טרויה, גדול גיבורי עירו במלחמה נגד היוונים הפולשים המבקשים להשיב את הלנה. הקטור נקטל לבסוף על ידי אכילס.
רקע כללי.
הקטור הוא בנם הבכור של פריאמוס מלך טרויה ואשתו הקובה, בעלה של אנדרומאכה ואב לאסטיאנקס . שם סוסו של הקטור היה למפוס וחבריו הטובים היו מיסנוס ופולודאמאס .
באיליאדה, מכנה הומרוס את הקטור פעמים רבות "מאלף הסוסים", על מנת להדגיש את גדולתו בקרב עמו, שהיה ידוע באילוף ובגידול סוסים.
מלחמת טרויה.
אחיו של הקטור, פאריס לקח את הלנה, היפה באדם, מבעלה מנלאוס. בתגובה מנלאוס מכריז מלחמה, בה אחיו אגממנון הנהיג את הצבא, תחתיו גיבורים ומלכים שונים כגון אודיסאוס, אכילס, נסטור ועוד.
מות פאטרוקלוס.
במהלך הקרב בין היוונים לטרויאנים הרג הקטור את פרוטסילאוס ואת פאטרוקלוס, דודנו וחברו הטוב של אכילס. היוונים חשבו שהקטור הרג את אכילס, וכך גם חשב הקטור, מכיוון שפאטרולוקס לבש את קסדתו ושריונו של אכילס. בדיעבד, גילה הקטור את טעותו.
מות הקטור.
גורלו של הקטור ידוע מראש מכיוון שבתחילת האיליאדה גוזר זאוס את דינו. אכילס קרא תיגר על הקטור, אך הקטור סירב וברח מפניו. רק כאשר אתנה, מחופשת ללוחם טרויאני, שכנעה אותו להילחם באכילס, עשה זאת. אכילס הרג את הקטור במכה אחת חזקה בצווארו וברגע שעשה זאת, נשמעו צעקות רבות של אנשי טרויה על מות גיבורם. אכילס חורר חור בכל רגל של הקטור וקשר סביבם חבל שחובר למרכבה שלו. הוא גרר את גופתו של הקטור סביב שדות הקרב למשך 13 יום.
קבורתו.
בעזרת הרמס כרע אביו של הקטור, פריאמוס מלך טרויה, על ברכיו, נישק את ידו של אכילס והתחנן בפניו לשחרר את בנו על מנת שיוכל לקבור אותו קבורת גיבורים, כדי שנשמתו לא תשוטט בעולם המתים. אכילס הסכים ובכה מעל גופתו של הקטור. אכילס ידע שמותו קרב עם מותו של יריבו ואפשר לטרויאנים 12 ימי אבל, ללא קרבות.
האיליאדה מסתיימת בקבורתו של הקטור. נפילת טרויה מובטחת עם מות גדולי גיבוריה.
לאחר מותו.
בספר השני של האפוס "אינאיס" מסופר שבנו של אכילס, נאופוטולמוס, השליך את בנו של הקטור מחומת טרויה ולקח את אשתו אנדרומאכה כשפחה. מקורות אחרים מציינים, שהיה זה אודיסאוס שהרג את בנו של הקטור.
על פי פאוסניאס, שלחה תבאי נציגים לטרויה להחזיר את עצמותיו של הקטור.
הקטור ואכילס.
הומרוס מדגיש את הניגוד בין אכילס לבין הקטור. הוא מגדיר את אכילס כאדם הראשון שייכנס לקרב והאדם האחרון שיעזוב את הקרב. לעומתו, מוגדר הקטור כאדם אשר נלחם למען עקרונותיו ולא עבור תהילה עצמית. כיום קיימות טענות שהקטור הוא הגיבור האמיתי בסיפור האיליאדה ולא אכילס. טענות אלו מתבססות על כך שהגיבור האמיתי במיתולוגיה היוונית נפטר בנסיבות טרגיות, שמלוות בדרך כלל בסירוב לוותר על עקרונותיו, תוך שהוא מודע להשלכות החלטותיו ומוכן לשלם על כך את המחיר.
נזיפתו של הקטור בפולודאמאס, "הילחם עבור מדינתך, זו האות הראשונה והיחידה", הפכה לפתגם שבו משתמשים יוונים פטריוטים.
הקטור ואכילס היו שותפים לאותם ליקויים; שניהם היו גאים, וגאוותו של הקטור גרמה להחלטות הרסניות מצידו אשר פגעו בעמו ובסיכוייו לנצח במלחמה (כמו ההחלטה להילחם באכילס ביודעו מראש שיפסיד). שניהם היו מפקדים שהעלו את מורל חייליהם. עם זאת, בניגוד לאכילס, הקטור שם את טובת עמו לפני טובתו שלו ולרוב החלטותיו הפזיזות סיכנו אותו ולא את צבא טרויה.
ירושלים של זהב (תכשיט)
התכשיט ירושלים של זהב או עיר של זהב מופיע במספר מקומות בדברי חז"ל בהקשרים הלכתיים ואגדתיים. את שמו קיבל מצורת העיר ירושלים שהייתה חקוקה בקדמתו.
לדעת רוב המפרשים היה התכשיט מין עטרה (כתר) מוזהבת שהיו הנשים האמידות חובשות על ראשן, אך יש שהבינו שהייתה זו שרשרת המחוברת לבגד במין סיכה.
התכשיט באגדה.
חז"ל מציינים את תרומתה של רחל, בתו של כלבא שבוע, להישגיו של רבי עקיבא בעלה בלימוד התורה. לפי האגדה רבי עקיבא היה רועה את צאנו של כלבא שבוע, אחד מעשירי ירושלים, ורק בגיל ארבעים החל ללמוד תורה. ומעשה שהיה כך היה:
.(נדרים נ, א ודומה לו בכתובות סב, ב) .
לגבי אפיונו של התכשיט ניתן ללמוד מן המשנה בסוטה {פרק ט' משנה י"ד} "בפולמוס (במלחמה) של טיטוס גזרו על עטרות (כתרי) כלות" ובגמ' מסביר רבה בר בר חנה "מאי עטרות כלות? ...עיר של זהב". מכאן משתמע שירושלים של זהב היה מין כתר מזהב בצורת ירושלים, שניתן על ראשי הכלות.
הרב מתתיהו שטרשון כתב שהמטרה בלבישת העיר של זהב הייתה במטרה לזכור את ירושלים תמיד.
בהלכה.
בהלכות הוצאת תכשיט לרשות הרבים בשבת, כתוב במשנה כי אסור לאשה לצאת לרשות הרבים בשבת בתכשיט "עיר של זהב", ולפי מה שמסר רבה בר בר חנה בשם רבו רבי יוחנן הכוונה היא לתכשיט עיר של זהב כמו שעשה רבי עקיבא לאשתו.
בברייתא מובאת מחלוקת תנאים האם אשה שיוצאת בעיר של זהב לרשות הרבים חייבת להביא קרבן חטאת, או שמא מדובר באיסור מדברי חכמים, או שמא הדבר מותר. רבי מאיר מחייב חטאת, חכמים אוסרים, ורבי אליעזר מתיר לכתחילה. בתלמוד הוסבר, כי רבי מאיר סובר שעיר של זהב אינה נחשבת לתכשיט כלל (ככל הנראה מכיוון שהוא תכשיט לעשירות כלל ואינו לבוש ותכשיט מקובל), שאר החכמים סוברים שמדובר בתכשיט למרות שרק עשירות נושאות תכשיט כזה אבל אסור לנושאו בשבת ברשות הרבים גזירה שמא תוציא את התכשיט ותראה לחברתה.
שיטה שלישית היא של רבי אליעזר, המסכים לכלל שמדובר בתכשיט, אך סובר שלא קיים חשש שאשה עשירה, שרק לה יש תכשיט כזה, תוציא את התכשיט במקום ציבורי, דבר שאינו לפי כבוד אשה עשירה.
הסבר זה של רבי אליעזר, שתכשיט זה היה נחשב ליקר במיוחד, מתאים למסופר בתלמוד ירושלמי כי אשתו של רבן גמליאל שהיה עשיר ונשיא ישראל, ראתה את התכשיט, וקנאה ברחל אשת רבי עקיבא, ובאה ואמרה לבעלה, והוא השיב לה, כי אין דרגתה מגיעה לרחל אשת רבי עקיבא שמכרה משערה כדי שבעלה רבי עקיבא יוכל לעסוק בתורה.
חכמי התוספות מבהירים כי גם לאשה חשובה, שאין דרכה להראות את תכשיטיה לחברותיה במקום ציבורי אסור להוציא תכשיטים פשוטים לרשות הרבים, ודווקא בתכשיט כזה שרק עשירות נושאות אותו, מותר לנושאו ברשות הרבים, כי לא חילקו חכמים בין הנשים, והם הציבו גדר ברור מה אסור ומה מותר מבלי לחלק בין איש לאיש.
זיהוי.
מתוך רשימה ארוכה של תכשיטי מלכה אוגריתית נמצא תכשיט שלא זוהה בשמו משום ששם התכשיט נכתב בשומרית, ותרגומו המילולי היה "עיר של זהב". חוקרי השפה לא הכירו מונח כזה. המושג "עיר של זהב" ידוע גם מתרבויות שונות מהמזרח התיכון הקדום, כסוג של עטרה של זהב, שנלבשת על ידי נשים אצילות או אלות, והייתה לה צורה של חומת עיר עם צריחים.
השם "עיר של זהב" מתגלה בניסוח שונה במדרש אבות דרבי-נתן. שם מופיע "כתר של זהב", מכאן ניתן ללמוד שהתכשיט "עיר של זהב" הוא עטרה של זהב.
מסופר שרבני קיסריה כינו את "ירושלים של זהב" במונח יווני, ששובש במשך הדורות והחוקרים לא יכלו לזהותו, עד שפרופסור שאול ליברמן פענח את החידה ופירש אותה בתור "צריח או מבצר של זהב". מכך ניתן להבין שרבני קיסריה תיארו את מראהו של כתר מזהב, שצורתו חומה, מבצרים ומגדלים. המונח בא לאפיין כתר מיוחד, שצורתו כחומה מבוצרת. המונח עבר מדור לדור בתרבויות שונות, עד שהתגלגל לעולמם של חז"ל, שקיבלו את המונח ואת הכתר, והוסיפו לו נופך משלהם בכך שזיהו את ה"עיר של זהב" כירושלים. כך נולד שמו של התכשיט "ירושלים של זהב".
התייחסויות אחרות.
תכשיט זה, "ירושלים של זהב", הוא מקור השם של שירה של נעמי שמר, "ירושלים של זהב", שהפך להיות כמעט להמנון שני של מדינת ישראל. הביטוי "ירושלים של זהב" ונגזרות שלו מופיעים בשירים של משוררים נוספים.
תור הזהב של יהודי ספרד
תור הזהב בספרד הוא הכינוי לתקופת פריחה תרבותית של יהודי ספרד תחת השלטון המוסלמי במהלך ימי הביניים.
היסטוריונים חלוקים בדעתם בנוגע לשאלה מתי החל תור הזהב היהודי בספרד ומתי הוא הסתיים. למעשה היו כשלוש תקופות נפרדות של שגשוג תרבותי ליהודים בספרד בין המאה ה-9 למאה ה-13, שנקטעו לפרקים על ידי דיכוי אנטי-יהודי מצד השושלות השולטות.
תחילת תור הזהב.
בשנת 711 לספירה כבשו המוּרִים את ספרד מידי הנוצרים. תחת השלטון הנוצרי לא התקיימו קהילות של יהודים בגלוי. לעומת זאת היו קהילות רבות של יהודים בסתר, והם קיבלו את המוסלמים בברכה. בחסות המוסלמים שבו קהילות אלו להפגין את יהדותם בגלוי והתחילו למלא תפקידים חיוניים בממלכת ספרד.