הרומן סוטה מן העלילה הראשית מספר פעמים, לתיאור דמויות שלקורא נראות בתחילה כבלתי חשובות. הספר השישי לדוגמה, מוקדש רובו ככולו לסיפור הביוגרפיה של זוסימה. ובתוך סיפור זה מופיע וידוי ששמע זוסימה לפני שנים רבות מאדם אחר, סיפור שאין קשר בינו לבין סיפור העלילה העיקרי.
הדמויות.
פיוֹדוֹר פַוולוֹביץ' קָרָמָזוֹב - בעל אחוזה בן 55, ומתואר כאוכל לחם חסד וכליצן. היו לו שלושה בנים, משתי נשותיו, ולפי השמועה, הוא גם אביו של ילד בלתי חוקי, שאותו הוא מעסיק כמשרת. פיודור לא התעניין בבניו, והם גדלו בנפרד אצל קרובי משפחה שונים, רחוקים זה מזה ומאביהם. מרבית העלילה עוסקת ברציחתו של פיודור והאשמת בנו הבכור דימיטרי ברצח.
דימיטרי קרמזוב (מיטיָה, מיטקה, מיטנקה) - הבן הבכור של פיודור, והבן היחיד מנישואיו הראשונים. אופיו של דימיטרי דומה יותר לזה של אביו מאשר אופיים של אחיו. יש בו תאווה לחיים שאינה יודעת שובע: הוא מהמר, מתהולל, שותה ובזבזן גדול. בצעירותו היה חייל, השתתף בדו-קרב ובייש את עצמו באופנים רבים. בפתיחת הרומן דימיטרי מסוכסך עם אביו בנוגע לירושתו, ונאבק בו על ליבה של אישה ששניהם מאוהבים בה. המהומה שגורם דימיטרי בבית אביו היא הסיבה שמובילה לכך שהוא החשוד העיקרי ברצח אביו.
איוון קרמזוב (וניה, ונקה, ונצ'קה) - בנו השני של פיודור, והראשון שנולד לו מאשתו השנייה. הוא רציונליסט נלהב. הוא נהג להתבודד מגיל צעיר, ולהזעיף פנים לסובבים אותו. איוון שונא את אביו בליבו, אך לא מגלה את רגשותיו. שנאה זו גורמת לו לרגשי אשם על חלקו במעשה הרצח, ואחרי כן גורמת לו לאבד את שפיות דעתו. חלקים בלתי נשכחים ברומן, שזכו לשבחים, כוללים את דמותו של איוון, כמו הפרקים "המרד", "האינקוויזיטור הגדול" והסיוט של איוון עם השד בספר האחד-עשר.
אַלֶכסיי (אַליוֹשה) קרמזוב (אליושקה, אליושנקה) - צעיר הבנים של פיודור קרמזוב. בפתיחת הרומן המחבר מכריז עליו כעל גיבור הסיפור. בתחילת השתלשלות האירועים אליושה נמצא במנזר. בכך הוא מהווה משקל נגד לאתאיזם של אחיו איוון. הוא נשלח לעיר על ידי הישיש זוסימה, להיות מעורב בעולם ובחיי משפחתו. בסיפור עלילה מקביל הוא מתיידד עם חבורה של ילדי בית-ספר, הרומן נגמר בנימה אופטימית בתקוה לעתיד טוב יותר לילדים, בניגוד לטרגדיה של שאר הדמויות.
פאבל סמיֶרדיָקוֹב - סמיֶרדיָקוֹב נולד לאישה אילמת אווילית וחסרת בית, והשמועה אומרת שהוא בנו הלא חוקי של פיודור קרמזוב. הוא אדם קודר, ציניקן ומר נפש, בילדותו נהג לאסוף חתולים עזובים, לתלות אותם ואחר כך לקבור אותם. סמירדיקוב אינו ידידותי, הוא מתרחק מרוב האנשים אך מעריץ את איוון ומאמין כמוהו באידאולוגיה אתאיסטית. בסופו של דבר הוא מתוודה בפני איוון שהוא, ולא דימיטרי, רצח את פיודור, אך טוען שעשה זאת בברכתו ובעידודו של איוון.
אַגרָפֶנָה אָלכסַנדרוֹבה סווֶיטלוֹבה (גרוּשֶנקה, גרושה, גרושקה) - גרוּשֶנקה היא איזבל מקומית, שגברים מוקסמים ממנה. היא ננטשה בצעירותה על ידי קצין פולני, ונמצאת בחסותו של זקן קמצן ורודן. גרושנקה מעוררת הערצה ותאווה בפיודור ובדימטרי גם יחד. היריבות ביניהם על אהבתה של גרושנקה היא הסיבה העיקרית שגורמת להרשעתו של דימיטרי ברצח אביו.
קָתֶרינה איוַנוֹבה ויֶרחוֹבצֶבה (קַטיָה, קטקה, קָטֶנקה) - ארוסתו של דימיטרי, למרות שהוא נפגש בגלוי עם גרושנקה. הם התארסו כאשר דימיטרי שילם חוב של אביה. קטרינה היא חלק ממשולש אהבים נוסף בין האחים קרמזוב, כאשר מתברר שגם איוון מאוהב בה. היא מתוארת כגאה ביותר, וגדלות הנפש שלה הוא מקור עינויים לדימיטרי.
זוסימה - ה"ישיש" של אליושה במנזר. הוא ידוע בין אנשי העיר כאדם בעל תכונות נבואיות ויכולת ריפוי. הוא נחשב לאישיות מפורסמת, דבר אשר מעורר הערצה וגם קנאה בין חבריו הנזירים. בין השאר, תפקידו של זוסימה ברומן הוא להפריך את הטיעונים הרציונליסטים של איוון קרמזוב.
אִיליוּשָה (איליושצ'קה) - אחד מתלמידי בית הספר המקומי והוא גיבור עלילת המשנה החשובה ביותר ברומן. אִיליוּשָה הוא בנו של סרן סניגירוב, קצין לשעבר שהתרושש. דימיטרי קרמזוב העליב את סניגירוב, והשפיל אותו לעיני בנו ואחרים. נדמה כי מחלתו של אילושה נגרמת בחלקה בגלל השפלת אביו, הוא מת כתוצאה מהמחלה (הפרק החותם את הספר מתאר את הלווייתו של אִיליוּשָה). סיפור זה ממחיש את המוטיב החוזר בספר שגם מעשים פעוטים של אדם יכולים להשפיע על חיי אחרים, וש"כולם ערבים זה לזה".
תקציר העלילה.
ספר ראשון: תולדות משפחוֹנת אחת.
הספר הראשון מציג את משפחת קרמזוב ואת תולדותיה. מפורטים בו שני סיפורי הנישואים של פיודור, ואדישותו לחיי שלושת ילדיו. המספר מדגיש את האישיות השונה של שלושת האחים, ואת נסיבות החיים שהביאו אותם לחזור לעיר שבה פיודור חי. הספר הראשון מסיים בתיאור המסדר הדתי של הישישים ואת התמסרותו של אליושה למנזר ולזוסימה הישיש.
ספר שני: אספה שלא במקומה.
כל בני משפחת קרמזוב מגיעים למנזר, והישיש זוסימה אמור לפשר בין דימיטרי לפיודור בוויכוח ביניהם על ירושת דימיטרי. זה אירוני שהרעיון להפגש במקום קדוש בנוכחות הישיש המפורסם, הוא דווקא הרעיון של איוון. דימיטרי מאחר כהרגלו, והפגישה מידרדרת ומגבירה את הריב בין האב ובנו. ספר זה מכיל סצנה נוגעת ללב, בה הישיש זוסימה מנחם אישה אבלה על מות בנה בן השלוש. יגונה של האישה הענייה מקביל לטרגדיה של דוסטויבסקי עצמו על אובדן בנו הצעיר אליושה.
ספר שלישי: התאוותנים.
הספר השלישי מביא פרטים על משולש האהבה שנוצר בין פיודור, בנו דימיטרי וגרושנקה. אופיו של דימיטרי בא לידי ביטוי בשיחה עם אליושה, כשהוא מסתתר ליד בית אביו ומחכה לראות אם גרושנקה תגיע. מאוחר יותר באותו ערב, מתפרץ דימיטרי לבית אביו, תוקף אותו ומאיים שעוד יחזור ויהרוג אותו. ספר זה מציג את סמירדיקוב, ואת סיפורה של אימו ליזָוֶטה סמיֶרדיַשצָ'יָה (המסריחה). בסיום חלק זה אליושה עֵד להשפלתה של קתרינה ארוסתו של דימיטרי על ידי גרושנקה, ולמבוכתה הרבה של האישה הגאה הזו.
ספר רביעי: ריגושים.
הספר הרביעי מציג סיפור צדדי, שמופיע שוב בהמשך הרומן באופן יותר מפורט. אליושה רואה קבוצה של ילדי בית ספר משליכים אבנים על ילד בשם אילושצ'קה, אחד מחבריהם. כאשר אליושה נוזף בילדים ומנסה לעזור לאילושצ'קה, הילד נושך את אצבעו של אליושה. מאוחר יותר מתברר שדימיטרי תקף את אביו של אילושצ'קה, סרן לשעבר בשם סניגירוב. דימיטרי תפס את סניגירוב בזקנו וגרר אותו לעיני העוברים ושבים. אליושה נוכח בקשיים שבביתו סניגירוב, הוא מציע לו כסף כפיצוי על מעשי אחיו, ולעזרה למשפחתו. סניגירוב מקבל בתחילה את הכסף בשמחה, אך אחר כך זורק את הכסף לעבר אליושה וחוזר אל ביתו.
ספר חמישי: בעד ונגד.
דוסטויבסקי התייחס לחלק זה כאל שיאו של הרומן. איוון ואליושה נפגשים בבית קפה, איוון מגן בלהט על האידאולוגיה הרציונליסטית והניהילסטית ששררה ברוסיה באותה תקופה. בפרק שכותרתו "המרד" מצהיר איוון שהוא דוחה את העולם כפי שברא אותו אלוהים, כי הוא מושתת על ייסורים של ילדים תמימים. הפרק הבא "האינקויזיטור הגדול", הוא אולי הפרק הידוע ביותר ברומן, ובו איוון קורא לאליושה פואמה שכתב. בפואמה מתוארת פגישה בין מנהיג האינקוויזיציה הספרדית וישו שחזר לארץ. האינקוויזיטור טוען בפני ישו, שבכך שנתן למאמינים בחירה חופשית - דן אותם לחיים של יאוש ואומללות.
ספר ששי: נזיר רוסי.
מביא את תולדות חייו של הישיש זוסימה, כשהוא שוכב בתאו נוטה למות. זוסימה מתאר את עצמו כצעיר מרדן, שהתחיל להאמין באלוהים במהלך דו-קרב, וכתוצאה מכך החליט להיות נזיר. בדרשותיו והוראותיו של זוסימה הוא מטיף לסלחנות כלפי אחרים על חטאיהם, ולצורך להכיר באשמת עצמך לפני ההכרה באשמתם לפני אחרים. הוא אומר שאף חטא אינו מבודד ושכל אחד אחראי גם לחטאי שכניו. דוסטויבסקי כתב ספר זה כתשובה המפריכה את טענותיו הרציונליסטיות של איוון בספר הקודם.
ספר שביעי: אליושה.
הספר נפתח מיד אחרי מותו של זוסימה. בעיר ובמנזר רווחת הדעה שגופת איש קדוש אינה נרקבת. ולכן הייתה ציפייה שגופתו של הישיש זוסימה לא תרקב. לתדהמת כולם, לא רק שהגופה נרקבת, אלא שהתהליך מתחיל כמעט מיד עם מותו של הישיש. כבר ביום הראשון ריח הריקבון מגופתו של זוסימה הוא בלתי נסבל. תופעה זו מעמידה בסימן שאלה את מידת הכבוד והערצה שהוענקו לזוסימה בחייו. אליושה עצמו שבור מהכפשת שמו של זוסימה רק בגלל הריקבון שפשה בגופו המת. רקיטין, אחד מחבריו של אליושה במנזר, מנצל את חולשתו של אליושה וקובע פגישה בינו לבין גרושנקה. ספר זה מסתיים בהתחדשות האמונה של אליושה כאשר הוא מחבק ומנשק את האדמה ליד המנזר, צועק ובוכה כמטורף, ולבסוף יוצא אל העולם בכוחות מחודשים.
ספר שמיני: מיטיה.