בין תלמידיו היו ג'ון לונגסטאף ואבי אלטסון, קלרה סאות'רן, ואיזובל ריי. הראשונים זכו במלגות הנסיעות הראשונות.
לאחר מותו של פולינגסבי מונה לינדזי ברנרד הול למנהל הגלריה הלאומית של ויקטוריה.
עלעליות
עַלְעַלִּיּוֹת (שם מדעי: Sacoglossa) הן ענף קטן של 284 מיני חשופיות ימיות, החיות על ידי בליעת תוכן התאים של אצות.
מאפיינים.
עלעליות נוהגות לנקב אצות ולצרוך את נוזל התאים כמזון. חלקן פשוט מעכלות את הנוזל, אך מינים מסוימים מסוגלים לסנן את הכלורופלסטים מתוך הנוזל שהן מוצצות ולשלב אותו ברקמותיהם. מאחר שעורן של העלעליות שקוף הכלורופלסטים שהן מצצו מהאצות ממשיך להחשף לאור השמש וכתוצאה לייצר סוכר בדומה לתהליך הפוטוסינתזה בצמחים ולספק אנרגיה לעלעלית. למעשה העלעלית נעה בזכות אנרגיה סולרית. תופעה יוצאת דופן זו מכונה kleptoplasty (גנבת פלסטידה).
משה שמר
משה (מוסא) (כהן) שֶׁמֶר (1935–2019) היה איש חינוך, פעיל ציבור ועיתונאי שפעל לשימור מורשת יהודי סוריה בכלל ודמשק בפרט. שימש כשופט (נציג ציבור) בבית הדין לעבודה, עורך ומפיק המגזין "מכאן ומשאם" (כתב העת למורשת יהדות דמשק), מחזיק תיק החינוך והספורט במועצת העיר חולון ומנהל בתי חולים ומחוזות של קופת החולים כללית. היה חבר פעיל בעמותת ידידי המרכז הרפואי וולפסון בחולון וחבר בארגון "בני-ברית", בו אף כיהן כנשיא לשכת 'אל-על'. בשנת 2004 קיבל את תואר יקיר העיר חולון.
ביוגרפיה.
שמר נולד בדמשק בשם מואיז מכללתי. המשפחה התגוררה ב"חארת אל-יהוד" (שכונת היהודים). אב המשפחה, יצחק, עסק כחרת נחושת, ומואיז הועסק כשוליה בבית המלאכה של אביו. במקביל ללימודיו בבית הספר היהודי "אליאנס".
במאי 1945 עלה לישראל, יחד עם אחותו לינדה בת השמונה. הקבוצה הלכה ונסעה במשאית במשך שלושה לילות עד שלבסוף הגיעה לקיבוץ כפר גלעדי. העלייה הייתה במסגרת מאמצי הפלמ"ח והסוכנות היהודית להבריח ולהעלות את יהודי סוריה לארץ. חצי שנה לאחר מכן עלתה גם שאר המשפחה והשתקעה בשכונת עם בחולון.
בחולון למד משה בבית-החינוך "ביאליק" ובמקביל עבד כנער בחלוקת דואר בסניף המרכזי בעיר. בנוסף, סייע לאביו במכירה וחלוקה של לחם לתושבי העיר. כחבר בתנועת "הנוער העובד" היה פעיל בהדרכת נוער במעברת חולון וריכז בית-הבראה לנערים עובדים בקיבוץ נען. מ-1954 עד 1968 היה מזכיר החטיבה המקצועית של הנוער העובד במועצת פועלי חולון, והיה ממייסדי בית-ספר ערב לנערים עובדים בחולון.
ב-1963 זכה במלגת-לימודים מטעם המועצה הבריטית (British Council) ויצא לאנגליה לשנת לימודי כלכלה וסוציולוגיה תעשייתית, מינהל ושלטון. עם שובו, התקבל לאוניברסיטת תל אביב וסיים תואר ראשון בכלכלת ארצות מתפתחות, מדעי המדינה ומינהל. ב-1988 חזר לאוניברסיטה והיה לבוגר הקורס הדו-לשוני למנהלים בכירים במינהל שירותי בריאות ורפואה.
קריירה הציבורית.
הוועד הפועל של ההסתדרות.
בשנים 1968–1975 שימש כמנהל המחלקה לשיתוף עובדים בניהול וברווחים בוועד הפועל של ההסתדרות הכללית.
ב-1975 עבר למרכז קופת-חולים ושימש כעוזר בכיר לראש אגף ארגון ומינהל, וכמנהל מחלקת ההדרכה ופיתוח משאבי אנוש. ב-1979 התמנה למנהל קופת-חולים במרחב הנגב והמנהל האדמיניסטרטיבי של בית החולים סורוקה. ב-1986 נתמנה כמנהל המרכז הרפואי גריאטרי שיקומי הרצפלד בגדרה. ב-1991 התמנה למנהל מחוז השומרון של הקופה עד לפרישתו ב-1993.
לאחר פרישתו מקופת החולים הכללית, שימש כשופט (כנציג ציבור) בבית-הדין האזורי לעבודה וכן כמגשר ומפשר. במסגרת פעילותו לשימור תרבות יוצאי דמשק, הצטרף לארגון יוצאי דמשק, שם יזם ערך והפיק את המגזין "מכאן ומשאם".
מפלגת העבודה.
שמר היה מפעילי צעירי מפא"י ועם הקמת "המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה" הצטרף לשורותיה. לאורך השנים היה פעיל במפלגה ובמוסדותיה המקומיים והארציים ואף התמודד על מקום בכנסת ישראל.
ב-1974 נבחר למועצת עיריית חולון והופקד על תיק הנוער והספורט.
חיים אישיים.
מאז שעלה ארצה, התגורר שמר בחולון. הוא היה נשוי לרות (אשת חינוך), ולהם נולדו שלושה בנים. אחיו הצעיר הוא פרופסור יהושע שמר, יו"ר אסותא ומנכ"ל משרד הבריאות לשעבר.
שמר נטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת.
You Can't Read this Book
You Can't Read This Book: Censorship in an Age of Freedom הוא ספר עיון מ-2012 שנכתב על ידי העיתונאי הבריטי, ניק כהן. הספר עוסק בצנזורה המודרנית, חוקי הכוח הפלוטוקרטים ופרטיות, וחופש הביטוי.
בספר נטען כי הגישה הבלתי-מוגבלת למידע מקוון ולמדיות החברתית עשויה לזרז את נפילתם של הדיקטטורים. עם זאת, נטען גם שהאנושות אינה נמצאת בעידן חופשי חסר תקדים. בספר גם נקבע כי האנושות נתונה בידי מבנים מהדקים שמסתכלים תמיד על מה שאנו אומרים, חושבים או עושים. לדברי כהן, חוקי הפרטיות מאפשרים לעשירים לצנזר את העיתונות החופשית, והמחאה נגד הצנזורה גורמת לדיכוי הקולות של המתנגדים בשל "ההמולה שמברכת את האינטרנט כגואל הדמוקרטיה". עוד נטען כי אף על פי שהאנושות נראית יותר מושכלת מאי פעם, אם האנושות כל כך רוצה לשמור על חופש הביטוי, היא לא צריכה להתעלם מההיסטוריה שלה.
ביקורות.
אפיגרף הספר מוקדש לכריסטופר היצ'נס:
הסופר הבריטי, חניף קוריישי, נתן ביקורת על הספר, וכתב כי האימה בידיעת האמת והרצון לבורות, היא תשוקה אנושית מרכזית: "אנשים לא רוצים לשמוע את עצמם, שלא לדבר על אף אחד אחר. האמת יכולה להיות כל כך מטרידה שכל שקר [אחר] עדיף. לכן, האפשרות של הסתכלות אחרת על הדברים נשללת על ידי מערכות פוליטיות, תאגידים, רשויות, בנקים, הורים ושוחרי כוח מכל הסוגים."
העיתונאי האמריקאי, רוברט בראדלי, כתב באתר החדשות האמריקאי, "הפינגטון פוסט", כי הנקודה המעניינת ביותר היא ש-"ברגע שאתה נכנס למקום עבודתך, אתה כבר לא מתגורר בתוך דמוקרטיה נשלטת, אלא משועבד לדיקטטורה שיטתית שאומרת לך מתי לאכול, איפה להשתין ואיזה בגדים ללבוש. אוי ואם אתה מעז לשרוק על 'הנוהגים העסקיים' שלך! סיעת המשטרה החשאית, המכונה באהבה 'משאבי אנוש', תביא אותך לארוז חפצים, לפיטורים ולהישבר מהר יותר מאשר שהמאבטח הסובל מעודף משקל יוכל לזרוק את 'התחת הלא-שגרתי' שלך מחוץ לבניין!". החל מהמקרה של האקטביסטית ההולנדית, אייאן חירסי עלי, כהן הציג סקירה של סוגיות הצנזורה, והגיב על תקריות חשובות רבות, ביניהן גם, פרשת קריקטורות מוחמד, סיימון סינג, ג'וליאן אסאנג', חוקי לשון הרע, וכמו כן צורות חדשות של כושר ההמצאה, בכל הנוגע לאמירת אמת, כגון טוויטר. הסופר הבריטי, חניף קוריישי, כתב כי "[ה]טיעונים שכהן מתאר בצורה כה חיה הם הכרחיים וחשובים לשמוע, וכך גם העובדה שהמתח בין דיכוי לחופש לעולם לא יסתיים. זה לא כאילו יום אחד הכל יסתדר. מה שמכריע הוא שהריב אינו סגור; ולראות כי סיום מריבות הוא הגורם לאידאולוגיות חסרות חיים: הן מתנהגות כאילו רק תפיסה אחת של העולם אפשרית, כאילו ניתן להרוג את הדמיון, ושגרסאות אחרות של המציאות לא יתקבלו על הדעת."
גבריאל דובאל
גבריאל דובאל (באנגלית: Gabriel Duvall; ) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי. דובאל כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1811–1835, בתקופה בה כיהן כנשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל. קודם לכן הוא היה חשב מחלקת האוצר, שופט בבית המשפט המדינתי של מרילנד, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד וחבר בית המחוקקים של מרילנד.
השאלה אם דובאל ראוי לתואר "השופט הבלתי משמעותי ביותר" בהיסטוריה של בית המשפט העליון של ארצות הברית הייתה נושא לדיונים אקדמיים רבים, שבולט ביניהם היה הוויכוח בין הפרופסורים למשפטים של אוניברסיטת שיקגו, דייוויד קארי ופרנק איסטרברוק ב-1983. קארי טען ש"בחינה ללא משוא פנים של ביצועיו של דובאל חושפת גם לעיני הצופה ההדיוט שהוא השיג מידה מעוררת קנאה של חוסר משמעות מול אמות המידה שעל פיהן נבחנו כל שאר השופטים". איסטרברוק השיב שהניתוח של קארי חסר "שיקול רציני של מועמדים שהיו כה אפופים בערפל, כך שהם חמקו מתשומת לב ראויה אפילו בהקשר של חוסר משמעות" והוא סיכם שעמיתו של דובאל, השופט תומאס טוד, היה אף חסר משמעות עוד יותר.
ראשית חייו.
גבריאל דובאל נולד במחוז הנסיך ג'ורג' שבפרובינציית מרילנד כילדם השישי של בנג'מין דובאל ושל סוזאנה טיילר. שניים מאחיו הגדולים נהרגו במלחמת העצמאות של ארצות הברית. דובאל למד משפטים בקריאה עצמית וב-1778 התקבל ללשכת עורכי הדין של מחוז מגוריו, שם הוא עסק בעריכת דין במשרה חלקית. עד מהרה הוא עבר לאנאפוליס, שם הוא שימש כתובע מחוזי החל מ-1781 ובבית המשפט של מחוז אן ארונדל החל מ-1783.
ראשית הקריירה.
בשנים 1775–1777 היה דובאל פקיד במועצת הביטחון של מרילנד, שניהלה את המיליציה של המדינה, ולאחר מכן ועד 1781 הוא היה פקיד של בית המחוקקים של המדינה.
דובאל השתתף במלחמת העצמאות של ארצות הברית, בתחילה בתפקידי מנהלה ב-1776, ולאחר מכן כטוראי במיליציה של מרילנד, שם הוא לחם בקרב ברנדיוויין . בשנים 1781–1782 הוא היה חבר הוועדה לעיקול רכוש בריטי ולאחר מכן ועד 1785 הוא היה חבר מועצת מושל מרילנד.
בשנים 1787–1794 נבחר דובאל כחבר בית המחוקקים של מרילנד. לאחר מכן ועד 1796 הוא היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השני של מרילנד. לאחר מכן ועד 1802 הוא היה נשיא בית המשפט הכללי של מרילנד. בשנים 1802–1811 הוא היה החשב של מחלקת האוצר .
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.