התפרחות מסוג תִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת דד-בדית. והן ערוכות דורים דורים "כדוריים" על גבעול התפרחת בחיק עלים. בכל תפרחת הרבה פרחים צפופים.
הפרחים, דו-מיניים, דו-שפתניים (שתי השפתיים ברורות למדי ונראות יפה מבחוץ), שעירים עם 4 אבקנים.
הגביעים גדולים, מאוחיי עלים לגמרי, דמויי משפך רחב, קוטרם 10 עד 15 מ"מ, מכוסים בשערות בלוטיות, בעלי 10 עורקי אורך ועורק רוחב אחד. שפת הגביע, רחבה ופרושה לרווחה. היא מעט גלונית ומפורצת, ו-10 שיניה אינן ניכרות כמעט. בגלונית הסלעים יש 10 שיניים ו אילו בגלונית פלישתית ובגלונית מבאישה רק 5 שיניים. הגביע משתייר עם הפרי ומסייע בהפצת הזרעים.
הכותרת שעירה, צבעה לבן-ורוד בהיר, קוטרה 10 עד 18 מ"מ. וחבויה בתוך הגביע.
תפוצה בעולם בישראל וסביבותיה.
תפוצתו העולמית של המין היא ים-תכונית, אירנו-טורנית וסהרו-ערבית. ים התיכון. הוא גדל בכל רחבי ארץ ישראל פרט למרומי החרמון. הוא גדל בבתי גידול שונים ושחונים, אבל טבעיים בלבד: במדבריות, בערבות, בחרמון ובבתי גידול סלעיים ובמחשופים של סלעים קשים, ובעיקר בשולי החבלים הים-תיכוניים ובבתות הספר. המין נפוץ בבקעת כנרות, בגלבוע, בבקעת בית שאן, במדבר שומרון, בהר הנגב, בשפלה, בהרי יהודה, במדבר יהודה, בעמון, במואב ובאדום; מצוי בגולן, בבקעת חולה, בגליל העליון, בגליל התחתון, בעמק יזרעאל, בערבות הירדן, בצפון הנגב, בדרום הנגב ובגלעד; נדיר בבקעת ים המלח, במערב הנגב, בערבה, בדרום שפלת החוף ובשומרון; ונדיר מאוד בחרמון ובכרמל.
תכונות המין כצמח מרפא.
לצמח ריח נעים מתקתק, מכינים מעליו תה מרגיע. מייחסים לצמח תכונות חיטוי והרגעה לעור.
זיגפריד טרביטש
זיגפריד טרביטש (גרמנית: Siegfried Trebitsch ; 22 בדצמבר 1868, וינה - 3 ביוני 1956, ציריך) היה סופר, מחזאי ומתרגם אוסטרי. הוא ידוע בעיקר מתרגומיו לגרמנית של יצירות מאת ג'ורג' ברנרד שו.
ביוגרפיה.
זיגפריד טרביטש נולד בווינה למשפחה יהודית עשירה לפי זיכרונותיו " לא לימדה אותו שום דבר על יהדות ונוצרות". הוא נכנס לעסקים של המשפחה עד לשנת 1903 כאשר החליט לערוך נסיעה לארצות אירופה ואמריקה.
את היצירה הראשונה של טרביטש יצאה לאור בשנת 1889. בשנת 1890 הוא תרגם מחזה שנכתב על ידי אנג'לו דה גוברנטיס.
בהיותו באנגליה הוא הכיר את ג'ורג' ברנרד שו והתיידד איתו. טרביטש הפך למתרגם של מחזות של שו לגרמנית. ההצגות הראשונות בדרך כלל נערכו בווינה. בשנת 1923 שו תרגם מחזה של טרביטש Frau Gitta's Sühne לאנגלית.
בנוסף לכך טרבישט תרגם יצירות של סופרים צרפתים.
טרביטש התגורר בווינה בה בנה וילה יוקרתית שאדריכל שלה היה ארנסט גוטהילף. בשנת 1907 הוא התחתן לבת אצולה הונגרית. באותה שנה הוא קיבל אזרחות כבוד מעיירה שאחרי מלחמת העולם הראשונה הפכה לחלק מצ'כוסלובקיה. בעקבות כך בשנת 1920 הוא קיבל אזרחות צ'כית.
בשנת 1920 על בסיס תרגום שביצע טרביטש של מחזה בלגי, אריך וולפגנג קורנגולד ובנו כתבו אופרה Die tote Stadt שזכתה להצלחה.
בשנת 1938 אוסטריה סופחה לגרמניה. תחילה טרביטש חשב שמוצאו היהודי לא יעשה בעיות. תוך זמן קצר הוא הבין שעדיף לעזוב את וינה. המשפחה עזבה את עיר עם מזוודה בלבד. כל רכושו נותר מאחור. טרביטש ואשתו נמלטו לצרפת בה הם קיבלו אזרחות הודות לפעולות של טרביטש לקידום התרבות הצרפתית באוסטריה. בשנת 1940 הם נמלטו לציריך. בשנת 1941 הוא ביקש לעבור לארצות הברית, אך בעקבות שינויים במצב הלחימה בחזית והתבוסה המסתמנת של גרמניה הם נותרו בציריך.
לאחר מלחמת העולם השנייה וילה של טרביטש הוחזרה, אך הוא לא רצה לחזור לעיר ומכר אותה לשגרירות צ'כוסלובקיה. הוא ביקר את שו באנגליה ותרגם את המחזה האחרון של המחזאי Buoyant Billions שהועלה על הבמה בבית של טרביטש.
בשנת 1951 טרביטש כתב ספר אוטוביוגרפי Chronik eines Lebens שתורגם לאנגלית.
לאחר פטירת שו, טרביטש החליט לפרסם את המכתבים הרבים שהיו לו. אחרי שמכירה אורגנה, הוא הלך לבנק לקחת את החבילה עם המכתבים אך ספג התקף לב ונפטר תוך זמן קצר.
אלכסיי סובורין
אלכסיי סובורין (ברוסית: Алексей Суворин; 11 בספטמבר 1834 - 11 באוגוסט 1912) היה עיתונאי רוסי ובעל הוצאת ספרים בעל השפעה ברוסיה הצארית.
קריירה מוקדמת.
סובורין נולד למשפחת איכרים, הצליח להשיג גישה לבית ספר צבאי בוורונז' שם סיים את לימודיו בשנת 1850. בשנה שלאחר מכן הגיע לסנט פטרסבורג והצטרף לבית ספר לתותחנים. אחרי זה הוא חזר לשמונה שנים במחוז ילדותו, ולימד שם היסטוריה וגאוגרפיה. איש לא יכול היה לחזות שבתוך שניים או שלושה עשורים, המורה הפרובינציאלי יקום ויהפוך לאחד האנשים המשפיעים ביותר באימפריה הרוסית.
צעד גדול קדימה בקריירה שלו היה בשנת 1861, כאשר עבר למוסקבה, שם מצא את עצמו משתלב בחוגים הספרותיים. מאחר שהפרנסה הייתה בצמצום הוא החליט לעבור לסנט פטרסבורג, שם הצטרף לצוות עיתון רב השפעה בעל נטיות ליברליות. עד מהרה הפך לכתב המוביל בעיתון, וקיבל את תפקיד העורך הראשי. הכתבות של סובורין, שפורסמו תחת שם העט "זר", היו סנסציה מיידית והעניקו לו השראה להפנות את תשומת לבו לכתיבה יצירתית יותר.
הוצאה לאור.
הישגיו של סובורין כסופר נמוכים מההישגיו בתחום העיתונות. אף על פי כן, הוא היה סופר פורה ופרסם מספר סיפורים קצרים ומחזות בכלי התקשורת המרכזיים הליברליים שבהם נחשב כאחד המנהיגים. בהתבסס על הצלחה זו, הקים סובורין מיזם הוצאה לאור בשנת 1871. בין הפרסומים הראשונים שלו היה לוח השנה הרוסי, שהיה בעל ביקוש רב בכל רחבי רוסיה, ואחריו הוציא סדרה גדולה של מהדורות זולות של קלאסיקות, זרות ורוסיות. עבור קוראים בעלי אמצעים, הוא הוציא אלבומים מאוירים על גלריות האמנות הגדולות של אירופה. הוא העסיק ציירים רוסיים כמו סרגיי סולומוקו באיור הספרים.
בסוף המאה ה-19, הוא השיק סדרה של מדריכי ערים, שפורסמו על בסיס שנתי (כל אחד היה באורך של בין 500 ל-1500 עמודים) עבור סנט פטרסבורג, מוסקבה ושאר ערי רוסיה בהם היה פירוט שמות וכתובות של תושבים פרטיים, משרדי ממשלה, שירותים ציבוריים ועסקים בינוניים וגדולים. לעיתים הם מכונים מדריכי סובורין כשם ההוצאה. המדריכים משמשים גנאלוגים מודרניים כדי להתחקות אחרי בני משפחה שחיו ברוסיה הקיסרית וברוסיה הסובייטית המוקדמת כאשר רשומות חיוניות חסרות או שקשה למצוא אותן. היסטוריונים משתמשים בהם כדי לחקור את ההיסטוריה החברתית של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 של רוסיה.
עד סוף המאה ה-19, חנויות הספרים של סובורין היו בכל מקום, במוסקבה, סנט פטרבורג, חרקוב, אודסה, רוסטוב, סרטוב. הוא החזיק במונופול על הפצת דברי דפוס בתחנות הרכבת וברכבות, והוא כנראה היה המוציא לאור המשפיע ביותר ברוסיה.
העיתון "נובויה ורמיה".
ב-1876 רכש סובורין את הבעלות על העיתון הכושל נובויה ורמיה ("זמנים חדשים"); הוא נשאר העורך הראשי של העיתון עד מותו. בשנת 1880, הוא ייסד גם כתב עת היסטורי. עד סוף שנות השמונים של המאה ה-19, העיתון נובוייה ורמיה נחשב לאחד המפעלים הרווחיים והעדכניים ביותר בתעשיית ההוצאה לאור הרוסית.
בתחילת דרכו העיתון היה ליברלי ותמך בדעות מהפכניות ושמאליות. אבל העברת הבעחות והעריכה לסובורין, שינתה לחלוטין את כיוונו האידאולוגי. העיתון נתן לסובורין הזדמנות להשפיע על הדור הצעיר בהתבטאויות שמרניות, אנטי ליברליות שלו. הוא היה בעל דעות אנטשמיות ותמך ברוסיפיקציה שקידמה ממשלתו של אלכסנדר השלישי. העיתון נודע כאחד האנטשמיים ברחבי רוסיה, ובעל השפעה גדולה מעבר לסנט פטרסבורג שם הוא הופיע.
הסלידה העזה של סובורין ממהפכנים ומרפורמות הייתה מושרשת בו עמוק: עוד ב-1873, אשתו הראשונה נורתה למוות על ידי אהובה, קצין ליברלי שהתאבד. השפעה נוספת עליו הייתה של פיודור דוסטויבסקי, שעמו היה בקשר קרוב, במיוחד במהלך השנה האחרונה לחייו של הסופר. את סובורין ירש אחד מבניו בראש העסק המשפחתי. העיתון נסגר סופית על ידי לנין לאחר המהפכה.
קברו נמצא בלברה אלכסנדר נייבסקי.
תיאטרון סובורין.
מאז שנות ה-60 התעניין סובורין בתיאטרון ופרסם בקביעות ביקורת תיאטרון. הוא התיידד עם אנטון צ'כוב, כאשר האחרון היה עיתונאי שאפתן והפך לאחד ממקורביו המעטים. ההתכתבות הענפה שלהם מעניינת וממחישה את התפתחות השקפותיו של צ'כוב על כל היבטי חייה של רוסיה לאורך השנים. צוין כי צ'כוב היה מסונוור מחיבתו לסובורין.
אבל במחצית השנייה של שנות ה-90, צ'כוב התרחק מסובורין בעקבות דעותיו הריאקציוניות. דעות אלה, הביאו לירידת קרנו של התיאטרון, בעיני האינטליגנציה השמאלנית הרוסית. לכן אחרי שהשלים את "בוסתן הדובדבנים", כתב צ'כוב לאשתו כי לא תמסור את המחזה לסובורין גם אם יציע לו 100,000 רובל.
למרות המוניטין השלילי, התיאטרון שרד והמשיך לפעול ברווחיות עד מהפכת אוקטובר.
מאז 1920, בניין התיאטרון, הפך לביתו של תיאטרון הדרמה בולשוי.
בנדיקט מת'ורין
בנדיקט ריצ'רד פלדר מת'ורין (באנגלית: Bennedict Richard Felder Mathurin; נולד ב-19 ביוני 2002) הוא כדורסלן קנדי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד באינדיאנה פייסרס.
קריירה.
מת'ורין נולד במונטריאול שבקנדה, ובצעירותו שיחק הוקי קרח, כדורסל ופוטבול. ב-2018 הוא הצטרף לאקדמיית אמריקה הלטינית של ה-NBA הממוקמת במקסיקו סיטי.