"אילן בשור מציג בתערוכתו סוג מיוחד של טיפול רומנטי שמתכתב עם ציירי הרנסאנס והציירים האימפרסיוניסטים... בצילומי סטודיו מוקפדים הוא בונה תפאורה עם סדינים ובדים רכים ונופלים, כשמשחקי האור הרך יוצרים אטמוספירה מיוחדת, חלומית, שהופכת במידה רבה את גופה של המצולמת לדימוי כמעט מושלם המאזכר אובייקט פיסולי... את חימר העירום הנשי של בשור לכדי פסלים צילומיים, הבוראים מציאות אל-זמנית הנמשכת בתודעתו של המתבונן. איכויות הצילום המוקפד להפליא והיופי המוקרן מתנועה שקפאה במרחב אינטימי מצליחים לשבות את תשומת לבו של הצופה ולפלס את דרכם לנחלת נפשו."
מתוך הטקסט לתערוכה:
"אילן בשור... בוחר בתערוכתו הנוכחית להתמקד בשפת הגוף מבלי לגעת בשפת הנפש. כמדען, הבוחן במעבדתו את חזות התנועה האנושית, הוא משלח נשים, הלבושות בחליפות עסקים מחויטות, לנפילתן או לניתורן בחלל הריק, המודגש על ידי רקע לבן נטול רעשים."
מבחר תצלומים של נשים בעלות גוף שופע, בעירום מלא או מרומז. הפרויקט שואף לתת לנשים את הכוח להתעלם ממוסכמות אידיאל היופי ולהאמין בעצמן וביופיין. התערוכה מלווה בסרטון בבימויה של נועה אהרוני, ארט וסטיילינג: רונה דורון.
מתוך הטקסט לתערוכה: "בשור מצלם את המוזיקאים שלו כמעט תמיד בשחור לבן ”מכובד״, מדגיש את מאבקי האור והצל המוגזמים המשווים להם מראה תאטרלי. זו מראית עין שכמעט כולה משחק עם המצלמה, מעין התחפשות המסגירה אמת פשוטה וישירה. גם במקומות שבהם ה״בימוי״ בולט בשור גורם למצולמיו להישיר מבט למצלמה, ודרכה – להתבונן לנו בעיניים." אוצר: ערן ליטוין.
הטורקמנים בארץ ישראל
הטורקמנים הם צאצאי שבטים סלג'וקים נוודים שהיגרו מאסיה המרכזית למזרח התיכון והתגוררו בארץ ישראל במשך תקופה ארוכה. במהלך מלחמת העצמאות נמלטו מרבית הטורקמנים משטחי מדינת ישראל יחד עם הערבים, ונטמעו בקרב כלל הפליטים הפלסטינים.
המעבר מנוודות ליישובי קבע.
במאה ה-16 כבר היה קיים היישוב אל-רבייה ברמות מנשה, כחוות אריסים מוסלמים, ולידו היו יישובים קטנים הקשורים ליעבד ואום אל-פחם. בשלהי התקופה העות'מאנית החל תהליך של מעבר מנוודות ליישובי קבע. הטורקמנים היוו חלק מקבוצות נוודים שהתיישבו במדרונות הכרמל ורמות מנשה. היישוב מנסי הטורקמני, היה מרכז לתהליך הזה שהתהווה מצירוף של כפרים קטנים. בתקופת המנדט הבריטי, התגבר תהליך ההתיישבות והקמת בתי אבן, והם התיישבו והקימו את הכפרים: ליד אל-עואדין, אל רבייה (אל פוקה), אבו שושה, מנסי, אבו זריק ונע'נע'יה, ומספר משפחות התיישב בכפר הגדול אום אל-פחם. השלטון הבריטי עזר בפיתוח תשתיות, כמו: קידוח בארות מים, בניית בתי ספר, הכנת תוכניות מים, ריסוס וסיוע לחקלאים, ייבוש הביצות, סניטציה, חלוקת תרופות כינין נגד קדחת, חיסול מוקדי דגירה של היתושים, נטיעת עצים בכפרים.
הטורקמנים הפכו מרצונם ומיוזמתם ליושבי קבע וזרעו בשדות שלהם: חיטה ושעורה, דורה, שומשום, חומוס, אבטיחים, עדשים ופול. בשנים 1944-1943 נטעו עצי זית רבים בשטח ההררי ליד אבו זריק. אולם, גם הטורקמנים יושבי הקבע, המשיכו לנדוד, ובקיץ היו נודדים לכיוון כרכור ויישובים נוספים בשפלה, כי בביצות שם היו שטחי מרעה. מחזור הנדידה של הטורקמנים היה תלוי במזג האוויר, עונות השנה ומחזור העיבוד של החקלאים היהודים ושל הפלאחים ובעלי הקרקעות מ: כפר קרע, כפר עארה ובקה אל-גרבייה. יתרונם של הטורקמנים, לעומת הבדואים, שלטורקמנים היו כפרי קבע, הם היו בעלי קרקעות וזכויות אריסות, וכך הם התפרנסו כחקלאים. פיתוח יחסי השכנות אפשר להם לעלות עם עדריהם על החלקות החקלאיות, לאחר הקציר. טווח הנדידה שלהם היה קצר וקבוע, מלבד קבוצה טורקמנית בראשות עבד אל-רחמן, שנשארה באופן קבוע באזור כרכור ובקרבת גדרות היישובים היהודיים, ללא כל הפרעה. מנגנון נדידה ייחודי זה, התאפשר בזכות מערכת היחסים התקינה עם היהודים בעמק יזרעאל ובאזור צפון השרון.
לאורך ציר הנדידה מכפריהם במערב עמק יזרעאל לצפון השרון, יצרו הטורקמנים קשרי שכנות ונישואין, כתוצאה מצרכי הנוודות למחצה. בעל העדר זקוק למרעה, למים ולמקום למאהל - וקשרי הנישואין יצרו מחויבות הדדית וחסות כנגד אויבים. מכלול זה הביא ליצירת יחסי שכנות עם הערבים המוסלמים לצד יחסים מורכבים עם השכן היהודי.
לאחר מאות שנים, שבהם הטורקמנים התמידו ושמרו על השפה הטורקית, עברו לדבר בלשון הערבית ואימצו גם את המנהגים והלבוש של שכניהם הערבים. הם לקחו חלק בחיים הלאומיים של שכניהם הערבים, לא קיימו את זהותם הנפרדת והתבוללו, למרות שהם התרכזו בשטחים שלהם, כי הטורקמנים היו מיעוט קטן ולא היו בשכנותם קבוצות נוספות בעלות אותו ייחוד לאומי.
היחסים בין היהודים והטורקמנים.
היחסים המורכבים של השכנות.
יחסי היהודים והטורקמנים היו מורכבים ממערכות של עימות וממערכות של יחסי שכנים. אדמות כרכור נרכשו בשנת 1913 אולם הרוכשים לא הספיקו ליישב אותן לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ואדמות אלה הוחכרו לאריסים טורקמנים. כאשר נדרשו הטורקמנים לעזוב את האדמות האלה, התעוררו חיכוכים ובית המשפט דן בנושא ופסק תשלום פיצויים בלבד לאריסים הטורקמנים. גם אדמות בעמק יזרעאל הוחכרו לטורקמנים, אך הן הוחזרו לבעלות יהודית רק לאחר שהטורקמנים נמלטו מיישוביהם במהלך מלחמת העצמאות. העימותים בין הטורקמנים ליהודים היו בעיקר על רקע הצורך במציאת מרעה, ושם נפגשו עם שומרי השדות היהודים. יכולתם של השומרים לדבר ערבית, להכיר את התרבות והמנהגים המקומיים, להכיר את המשפחות ואת המנהיגות המקומית ולסייע אצל השלטון הבריטי, הפכה אותם לחלק מן הסביבה הטורקמנית ויצרה קרבה אישית. למעשה הם שימשו כנציגי היישוב היהודי אצל הטורקמנים. החיכוכים גרמו לעיתים לאלימות ואף לשפיכות דמים בין הטורקמנים לחברי המושבים: כפר ברוך, כפר יהושע, כפר חסידים ואנשי שייח' אבריק.
לעומת זאת, חברי "השומר הצעיר" מהקיבוצים משמר העמק והזורע שהיו בעלי אידאולוגיה של "אחוות עמים", יצרו יחסי שכנות טובה עם הטורקמנים. תושבי הקיבוץ חשבו כי אם הם יהיו בקשרים טובים עם הפלאחים, יבינו אלה כי אויבם המעמדי הוא האפנדי. הנשים ממשמר העמק סייעו לנשים הטורקמניות, בחיזוק מעמדה של האישה המוסלמית. חברי משמר העמק חרשו בטרקטורים בחינם את שדות הטורקמנים, מילאו את בורות המים שלהם בשנות בצורת וטיפלו בהם בתרופת כינין נגד קדחת במרפאת הקיבוץ. הטורקמנים למדו מחקלאי הקיבוץ: לנטוע מטעים ולגדל ירקות באופן מסחרי, להקים משתלות, להשתמש בחומרי הדברה נגד מזיקים. בחג הפועלים באחד במאי, הוזמנו השכנים המוסלמים ושותפו במסיבות. למרות זאת, כאשר ב-28 באוגוסט 1929 הותקף קיבוץ משמר העמק על ידי הכנופיות הערביות, חברי הקיבוץ התאכזבו מ-אי התערבות השכנים מאבו שושה לטובתם. גם מוכתר הקיבוץ, שהיה בעל גישה מפוכחת יותר, הזהיר את מנהיגי הקיבוץ מפני התקרבות יתר לשכנים.
בצפון השרון, מכלול היחסים שיקף יחסי שכנות טובה, שיש בה עימותים שניתן לגשר עליהם. האינטרס הקיומי של הטורקמנים שחיו במרחב הפתוח, גרם להם לחיות בצמוד ליישוב היהודי שהעניק להם שירותי: מים, מרעה, עבודה ורפואה. הפעילות הכלכלית של הטורקמנים הסתמכה על מכירת זיפזיף לתושבי האזור, על חכירת אדמות שבהם גידלו: חיטה, שעורה, שומשום ואבטיחים. כמו כן, עדרי הפרות והכבשים שלהם, רעו בקיץ בשדות השלף של היישובים היהודיים, והתאפשר להם לקחת מים לעדריהם מברזים בפרדסים. נוצרו קשרי מסחר עם היהודים וחברת פיק"א החכירה אדמות לטורקמנים במחיר זול יחסית ולעיתים בחינם. היהודים לא גבו כסף מהטורקמנים עבור שטחי המאהל שהקימו, ועבור עבודה שכירה שילמו סכום כפול מהסכום ששילמו בעלי קרקעות ערביים.
עומאר עבד א-רחמאן
שייח' עֹמַר עבד א-רַחְמַאן (בערבית: ألشيخ عمر عبد الرحمن; 3 במאי 1938 – 18 בפברואר 2017) היה מנהיג מוסלמי מצרי עיוור, שהיה ידוע בכינויו השיח' העיוור. היה בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת אל-אזהר שבמצרים.
החל משנת 1996 ועד מותו ריצה מאסר עולם במרכז הכליאה בטנר שבצפון קרוליינה, ארצות הברית, לאחר שהורשע במעורבות בפיצוץ מכונית התופת בבנייני התאומים, שבו נהרגו שישה ונפצעו יותר מאלף בני אדם.
ילדותו.
א-רחמאן נולד בשנת 1938 במחוז אַ-דַּקַהְלִיַּה, צפונית-מזרחית לקהיר. הוא איבד את מאור עיניו בגיל צעיר בשל מחלת סוכרת נעורים.
כילד פיתח עניין בכתביהם של התאולוג והפרשן האסלאמי אבן תיימיה ושל הוגה הדעות מתנועת האחים המוסלמים סיד קוטב, והחל ללמוד קוראן באמצעות כתב ברייל.
לאחר השלמת לימודיו וקבלת הדוקטורט בתפסיר מאוניברסיטת אל-אזהר שבמצרים, נכלא על ידי הממשלה המצרית והואשם בהיותו אויב המשטר.
א-רחמאן הפך לאחד מאנשי הדת המוסלמים הבולטים ומהדוברים הקיצוניים ביותר בכל הנוגע לתהליך החילון של מצרים, נגדו יצא נחרצות.
מאסר במצרים.
בשנת 1970 החל א-רחמאן בפיתוח קשרים עם שניים מהארגונים המיליטנטיים ביותר של מצרים, הג'יהאד האסלאמי המצרי ואגודת אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה ("הקבוצה האסלאמית").
במהלך שנות ה-80 התמנה א-רחמאן למנהיגה של הקבוצה האסלאמית. עם זאת הוא שמר על קשרים עם גורמים בג'יהאד האסלאמי, אשר באותה העת הונהגה על ידי איימן א-זוואהירי, לימים מנהיג ארגון אל-קאעידה.
א-רחמאן שהה שלוש שנים במעצר בכלא מצרי, בעת שהמתין לסיום למשפטו באשמת הוצאת פסק הלכה שהתיר את ההתנקשות בחייו של נשיא מצרים אנואר סאדאת באוקטובר 1981, על ידי הג'יהאד המצרי.
התקופה באפגניסטן.
על אף זיכויו במשפט מקשירת קשר לרצח סאדאת, גורש א-רחמאן ממצרים לאחר סיום המשפט.
באמצע שנות ה-80, עבר לאפגניסטן ויצר קשר עם מרצהו לשעבר עבדאללה עזאם, מבכירי האחים המוסלמים ומייסד ארגון אל-קאעידה.