היחסים האלבנים-סינים קפאו עד 1970, וכאשר סין החלה להיחלץ מהבידוד ומהמהפכה התרבותית בתחילת שנות השבעים, מאו ושאר המנהיגים הסינים העריכו מחדש את מחויבותם לאלבניה. בתגובה החלה אלבניה להרחיב את הקשר עם העולם החיצון. אלבניה פתחה במשא ומתן סחר עם צרפת, איטליה, והמדינות העצמאיות שקמו לאחרונה באסיה ואפריקה, ובשנת 1971 נרמלה את היחסים עם יוגוסלביה ויוון. מנהיגי אלבניה התנגדו למגעי סין עם ארצות הברית בתחילת שנות השבעים, והעיתונות והרדיו התעלמו מנסיעתו של הנשיא ריצ'רד ניקסון לבייג'ינג בשנת 1972. אלבניה פעלה באופן פעיל לצמצום התלות שלה בסין על ידי גיוון הסחר ושיפור היחסים הדיפלומטיים והתרבותיים, במיוחד עם מערב אירופה. אבל אלבניה התנערה מהוועידה לביטחון ושיתוף פעולה באירופה והייתה המדינה האירופית היחידה שסירבה לקחת חלק בוועידת הלסינקי ביולי 1975. זמן קצר לאחר מותו של מאו בשנת 1976, הוקהה מתח ביקורת על ההנהגה החדשה, כמו גם על המדיניות הפרגמטית של בייג'ינג כלפי ארצות הברית ומערב אירופה. סין השיבה והזמינה את טיטו לבקר בבייג'ינג בשנת 1977 וסיימה את תוכניות הסיוע לאלבניה בשנת 1978.
הפיצול האלבני-סיני הותיר את אלבניה ללא סיוע זר. אלבניה התעלמה מהקריאות לנרמל את היחסים בין ארצות הברית וברית המועצות. במקום זאת הרחיבה אלבניה את קשריה הדיפלומטיים עם מערב אירופה והמדינות המתפתחות והיא גם החלה להדגיש את עקרון ההסתמכות העצמית כאבן המפתח לאסטרטגיה של המדינה לפיתוח כלכלי. אולם לאלבניה לא היו משאבים רבים משלה, ופתיחותו הזהירה של הוג'ה לעולם החיצון לא הספיקה לחיזוק כלכלת אלבניה, ותנועות המתעוררות לשינוי התעוררו בתוך אלבניה. ללא סיוע סיני או סובייטי, המדינה החלה לחוות מחסור נרחב בכל דבר, החל מחלקי מכונות ועד חיטה ומזון מן החי. התשתיות ורמת החיים החלו לקרוס. על פי הבנק העולמי, אלבניה הרוויחה תוצר לאומי ברוטו לנפש בסביבות 750 דולר לאורך רוב שנות השמונים. כאשר מצבו הבריאותי של הוג'ה הידרדר, התעוררו קריאות מושתקות להרגעה של השליטה במפלגה ופתיחות רבה יותר. בתגובה, הוג'ה השיק סדרה חדשה של טיהורים שהדיחה את שר ההגנה ופקידי צבא רבים. שנה לאחר מכן טיהר הוג'ה שרים שהיו אחראים לכלכלת המדינה והחליף אותם באנשים צעירים יותר.
ככל שהוג'ה החל לחוות בעיות בריאות נוספות, הוא נסוג בהדרגה מענייני המדינה ולקח חופשות ארוכות ותכופות יותר. בינתיים, הוא החל לתכנן ירושה מסודרת. הוא פעל למיסוד מדיניותו, בתקווה להכשיל כל ניסיון שיורשיו עשויים לצאת מהדרך הסטליניסטית שהנהיג באלבניה. בדצמבר 1976 אימצה אלבניה את החוקה הסטליניסטית השנייה שלה בעידן שלאחר המלחמה. המסמך הבטיח באלבניה את חופש הדיבור, העיתונות וחופש ההתאגדות, אך הכפיפו את הזכויות הללו לחובות הפרט כלפי החברה כולה. החוקה המשיכה להדגיש גאווה ואחדות לאומית, רעיון האוטרקיה מעוגן בחוק וממשלתו נאסרה לבקש סיוע כספי או זיכויים או להקים חברות משותפות עם שותפים ממדינות קומוניסטיות קפיוניסטיות או רוויזיוניסטיות. מבוא החוקה גם התגאה בכך שביסודות האמונה הדתית בוטלו באלבניה.
בשנת 1980, הוג'ה טיפח את אמיז עלייה לרשת אותו כמנהיג הקומוניסטי של אלבניה, כשהוא מרחיק מההנהגה את חברו לנשק מהמט שאהו. הו'גה ניסה לראשונה לשכנע את שאהו להתרחק מרצון הצידה, אך כאשר מהלך זה נכשל, הוג'ה דאג שכל חברי הפוליטבירו ינזפו בו על כך שאפשר לבנו להתארס לבת של משפחה בורגנית לשעבר. שאהו התאבד לכאורה ב-17 בדצמבר 1981. חלק חושדים שהוג'ה הרג אותו. הוג'ה עצר את אשתו ושלושת בניו ואחד מהם התאבד בכלא. בנובמבר 1982 הודיע הוג'ה כי שאהו עבד במקביל כמרגל זר עבור סוכנויות הביון האמריקאיות, הבריטיות, הסובייטיות והיוגוסלביות בתכנון רצח הוג'ה עצמו. "הוא נקבר כמו כלב", כתב הוג'ה במהדורה האלבנית של ספרו "הטיטויים".
בשנת 1983 ויתר הוג'ה על רבים מתפקידיו בשל בריאות לקויה, אליה נטל אחריות על הממשל של אלבניה. אליה סייר ברחבי אלבניה בהרחבה, עמד לצד הוג'ה באירועים מרכזיים והחל בכינון מדיניות חדשה במדינה. הוג'ה נפטר ב-11 באפריל 1985. אליה ירש את הוג'ה בתפקיד הנשיאות והפך למזכיר הכללי של ה-APL כעבור יומיים. בבוא העת הוא הפך לדמות דומיננטית בתקשורת האלבנית, וסיסמאותיו צוירו באותיות ארגמן על שלטי חוצות ברחבי הארץ.
נפילת הקומוניזם באלבניה.
לאחר מותו של הוג'ה, רמיז אלייה שמר על שליטה איתנה במדינה ובמנגנוני הביטחון שלה, אך מצבה הכלכלי הנואש של אלבניה דרש מאליה לבצע כמה רפורמות. בהמשך למדיניות שנקבעה על ידי הוג'ה, אליה ביסס מחדש את היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה המערבית בתמורה לסיוע לפיתוח וגם חיזרה אחרי איטליה וצרפת. הרפורמות ההדרגתיות והקטנות מאוד הלכו והתעצמו כאשר מיכאיל גורבצ'וב הציג את מדיניותו החדשה של הגלסנוסט ופרסטרויקה בברית המועצות, שהגיעה לשיאה בנפילת חומת ברלין בנובמבר 1989 והתמוטטות ממשלות קומוניסטיות ברחבי מרכז ומזרח אירופה.
לאחר שניקולאה צ'אושסקו (מנהיג רומניה הקומוניסטית) הוצא להורג במהפכה בדצמבר 1989, אליה זירז את הרפורמות שלו, ככל הנראה הוא היה מודאג מאלימות וגורלו שלו אם לא יבוצעו שינויים קיצוניים. הוא חתם על הסכם הלסינקי (שנחתם על ידי מדינות אחרות בשנת 1975) אשר כיבד כמה זכויות אדם. ב-11 בדצמבר 1990, בלחץ עצום של סטודנטים ועובדים, הודיע אליה כי מפלגת העבודה נטשה את זכותה לשלוט במדינה, היתר להקים מפלגות אחרות, ובחירות חופשיות יתקיימו באביב 1991.
מפלגתה של אליה זכתה בבחירות ב-31 במרץ 1991 - הבחירות החופשיות הראשונות שנערכו מזה עשרות שנים. עם זאת, היה ברור שהשינוי לא ייעצר. עמדת הקומוניסטים אושרה בסיבוב הבחירות הראשון על פי חוק ביניים משנת 1991, אך כעבור חודשיים היא נפלה במהלך שביתה כללית. ועדה של "ישועה לאומית" השתלטה אך גם היא קרסה תוך שישה חודשים. ב-22 במרץ 1992, המפלגה הדמוקרטית ניצחה את הקומוניסטים בבחירות לאומיות. השינוי מדיקטטורה לדמוקרטיה בא עם אתגרים רבים. המפלגה הדמוקרטית נאלצה ליישם את הרפורמות שהבטיחה, אך הן היו איטיות מדי או שלא פתרו את בעיות המדינה, ולכן אנשים התאכזבו כאשר תקוותם לשגשוג מהיר לא התממשו.
בבחירות הכלליות ביוני 1996 המפלגה הדמוקרטית ניסתה לזכות ברוב מוחלט על ידי מניפולציה של התוצאות. ממשלה זו קרסה בשנת 1997 בעקבות קריסות נוספות של תוכניות פירמידה ושחיתות נרחבת, שגרמו לכאוס ולמרד ברחבי המדינה. הממשלה ניסתה לדכא את המרד בכוח צבאי אך הניסיון נכשל, בשל שחיתות ארוכת טווח של הכוחות המזוינים, ואילץ מדינות אחרות להתערב. בהתאם לחוק היסוד הזמני משנת 1991, אלבניה אישרה חוקה בשנת 1998, הקמת מערכת שלטון דמוקרטית המבוססת על שלטון החוק והבטיחה את ההגנה על זכויות האדם הבסיסיות.
הרפובליקה העממית של אלבניה
ונסה לאפא
ונסה לאפא (נולדה ב-29 במאי 1975) היא במאית סרטים תיעודיים שהתפרסמה בעיקר בעקבות בימוי של שני סרטים שעסקו בגְדולי פושעי המלחמה הנאצים היינריך הימלר ועמיתו אלברט שפאר. בנוסף, הפיקה יותר ממאה דיווחים וסרטים תעודיים עבור תחנות הטלוויזיה בישראל.
ביוגרפיה מקצועית.
ביוגרפיה מוקדמת.
לאפא נולדה ב-29 ב-מאי 1975 באנטוורפן שבבלגיה, בבית ציוני בית"רי אידאולוגי מאד ועלתה לישראל לבדה בגיל 19. למדה באוניברסיטת תל אביב לימודי המזרח התיכון וערבית, ולאחר מכן קולנוע בקמרה אובסקורה. לאחר לימודיה האקדמיים החלה לעבוד בערוץ 1 כתחקירנית בתוכניות אקטואליה כמו "פופוליטיקה" ו"ערב חדש". לאחר הקמת ערוץ 10 בשנת 2002, הצטרפה אליו, ושימשה כתחקירנית בתוכנית "בן ורוזן", ולאחר מכן ככתבת ותחקירנית בתחום חדשות החוץ. עבדה עם כתב הניו יורק טיימס תומאס פרידמן והפיקה עבורו דיווחים דוקומנטריים בישראל, וכן סרט דוקומנטרי בן 52 דקות אודות גדר ההפרדה, סרט שזכה לתפוצה עולמית באמצעות הניו יורק טיימס.
עבודתה כבמאית ומפיקה עצמאית.
בשנת 2006 הקימה חברת הפקות עצמאית בשם ריאלוורְקְס בע"מ. סרטה הראשון "אולמרט - סרט גנוז" משנת 2008 שעסק בחייו הפרטיים והציבוריים של ראש הממשלה אהוד אולמרט, ואמור היה להיות משודר בערוץ 2 על ידי הזכיינית "קשת", נגנז על ידה בעקבות פרשת טלנסקי שצצה באותה עת ולקראת מועד השידור ביוני 2008. מנהלי "קשת" דרשו מלאפא לראיין את אולמרט בעניין הפרשה, כדי לעדכן את הכתבה, ובכך להשיג הישג עיתונאי. הריאיון לא הניב את המצופה, בין השאר מכיוון שעמד צו איסור פרסום על הפרשה, ולאפא סירבה להפוך את המיזם התיעודי למיזם חדשותי, והתעקשה על חופש היצירה שלה, זאת על אף ש-"קשת" אמורים היו לשלם בעבור הסרט 70,000 דולר. לדברי העיתונאית והמרצה לתקשורת אביבה לורי, הוויכוח בין לאפא ל"קשת" היה על גבולות האחריות הדוקומנטרית. בסופו של דבר, הסרט שודר כעבור מספר חודשים.
עבודתה המרכזית הראשונה - הסרט "אדם הגון".