עד שנת 1944 חיו בחאניה כ-270 יהודים. יחד עם כ-15 יהודי הרקליון, הם היוו את הקהילה היהודית שנותרה בכרתים. בשעות המוקדמות של 20 במאי 1944 עצרו הגרמנים את חברי קהילת חאניה והעבירו אותם בתחילה לכלא אגיה. הם שהו שם מספר ימים. לאחר מכן הם הועברו במשאיות להרקליון שם הועלו על האונייה "טנאיס". יחד עם היהודים על הסיפון היו עוד כ-600 לוחמי מחתרת נוצרים ושבויי מלחמה איטלקים שנשבו בכרתים. המטרה הייתה להעבירם למחנה ריכוז, ככל הנראה לאושוויץ. אבל מול מילוסטה טורפדה הספינה על ידי צוללת בריטית. לא היו ניצולים מהאירוע.
במהלך הפצצת חאניה ב-1941 ניזוקה העיר העתיקה קשות ובית הכנסת "בית שלום" נהרס כליל. השמדת הקהילה היהודית של חאניה ב-1944 סימנה את קריסתו ההדרגתית של בית הכנסת "עץ חיים". השימוש בבניין נזנח. לאחר המלחמה המקום תפקד כמחסן, וכאורווה, כשבמשך שנים אחדות התגוררו במקום ארבע משפחות.
לאחר רעידת האדמה בשנת 1994, בית הכנסת נהרס. בשנת 1995 פתח ניקוס חנן סטברולאקיס, אז מנהל המוזיאון היהודי של יוון, קמפיין לשיקום בית הכנסת עץ חיים. הוא הצליח לגייס את התרומות הנדרשות לשיקום בית הכנסת. העבודה החלה בשנת 1997 ונמשכה כשנתיים. בית הכנסת המשוקם נחנך ב-10 באוקטובר 1999. שני ספרי תורה הוכנסו לבית הכנסת והתקיים טקס קביעת המזוזות. לאחר מכן התקיימה התפילה המסורתית וטקס קבלת השבת.
לאחר ששוקם, הפך בית הכנסת (עם המקווה שלו) ליעד תיירותי ומשך אליו ביקורים של מכובדים זרים כמו מלכת ספרד סופיה ומלך יוון קונסטנטינוס השני, שערך ביקור פתאומי וללא הודעה מראש באתר במרץ 2006.
בית הכנסת נתפס כסמל לדו קיום. באופן ייחודי, כמעט כל חברי הקהילה המקומית אינם יהודים וצוות בינלאומי מטפל בצרכי הדת של הקהילה. מדי פעם מבקר בקהילה רב בעיקר (בחגים) שמסוגל לתקוע בשופר. נוצרים ומוסלמים מוזמנים לבקר בבית הכנסת. למרות העבר הרומניוטי של הקהילה, הקהילה מתפללת בעיקר בנוסח הספרדי של יהודי יוון ופיתחה נוסח הגדה של פסח משלה.
בית הכנסת היה יעד לפיגועי הצתה בינואר 2010; ב-5 וב-16 בינואר, הוצתו שריפות בתוך בית הכנסת ומחוץ לבית הכנסת הושארה חפיסת סבון במהלך האירוע השני, ככל הנראה כדי לתת לאירוע אופי של איום אנטישמי. ביוונית נפוץ הביטוי האנטישמי המאיים "אני אהפוך אותך לסבון". כיבוי השריפה הראשונה התבצע במהירות. באירוע השני השריפה השמידה 2,500 ספרים וכתבי יד נדירים. שני גברים בריטים בני 23 ו-33, וגבר יווני בן 24, נעצרו לאחר שני הפיגועים זאת לאחר שהגבר היווני הודה במשטרה במעשה. באירוע הראשון השתתפו עוד שני אמריקאים שלא נתפסו על ידי המשטרה. הנזק הסתכם ב-200,000 יורו.
מבנה בית הכנסת.
בית הכנסת מורכב ממבנה ראשי של בית הכנסת ושתי חצרות. מדרום נמצא מעבר למקווה, אותה חלקו עם בית הכנסת בית שלום לפני שנהרס. בחצר יש ארבעה קברי רבנים שלא נקברו בבית העלמין היהודי. החצר הצפונית מוקדשת לידידי עץ חיים. המקווה, נבנה מחדש בשנת 1995. מצפון גובלת החצר במבנה שבו שכן בית הספר, ותלמוד תורה. לכל חצר יש גישה משלה. הגישה לחצר הצפונית היא דרך שער רוטשילד, ואילו בחצר הדרומית הייתה כניסה קטנה שהובילה לעזרת הנשים.
הבניין הראשי נבנה בדומה לבניין בית הכנסת בקורפו. ארון הקודש ממוקם בקיר המזרחי.
דרום נורווגיה
דרום נורווגיה (בנורווגית: Sørlandet או Agder) הוא השם הבלתי רשמי של אזור גאוגרפי נרחב לאורך רצועת החוף של מצר סקאגרק הנמצא בחלקה הדרומי ביותר של נורווגיה. האזור מורכב משני המחוזות לשעבר מערב-אגדר ואוסט-אגדר, שכיום מרכיבים את מחוז אגדר. אזור דרום נורווגיה הוא אחד מחמשת האזורים הגאוגרפיים העיקריים (לנדסדלר) של נורווגיה.
השטח הכולל המשולב של ווסט-אגדר ואוסט-אגדר הוא 16,493 קמ"ר. אזור דרום נורווגיה הוא האזור בו האקלים בנורווגיה הוא החם ביותר.
עיריות החוף של אזור דרום נורווגיה, ממערב למזרח, הן:
ויניפרד פק
ויניפרֶד פֶּקלבית נוקס (1882–1962) הייתה סופרת ומחברת ביוגרפיות אנגלייה.
חייה.
ויניפרד פרנסס נוקס נולדה בהדינגטון, אנגליה בשנת 1882. אביה היה אדמונד ארבאת'נוט נוקס, הבישוף של מנצ'סטר. נוקס הייתה אחת מ־40 התלמידות הראשונות שלמדו בבית הספר ויקאם אבי , וממנו המשיכה לתואר בהיסטוריה מודרנית בליידי מרגרט הול, אוקספורד.
ספרה הראשון של נוקס, שנכתב ב־1909, היה ביוגרפיה של מלך צרפת לואי התשיעי. ב־1911 נישאה לג'יימס פק, עובד מדינה בריטי.
עשר שנים לאחר כתיבת ספרה הראשון, החלה ויניפרד פק קריירה של כתיבת רומנים, שלאורכה פרסמה עשרים וחמישה ספרים על פני תקופה של ארבעים שנה, ובהם "House-bound" (1942), אשר הודפס מחדש ב־2007 בהוצאת "פרספונה ספרים". כמו כן חיברה בשנות החמישים שני ספרי זכרונות על ילדותה.
לפק היו שלושה בנים, וכאשר הוענק לבעלה תואר אבירות ב־1938, קיבלה את התואר ליידי פק.
פק הייתה אחותם של אדמונד ואלפי נוקס, משורר ועורך כתב העת הסאטירי פאנץ'; של רונלד נוקס, תאולוג וסופר; של דילי נוקס, פפירולוג וקריפטוגרף; של וילפרד לורנס נוקס, איש דת; ושל את'ל נוקס. אחייניתה הייתה הסופרת זוכת פרס בוקר פנלופה פיצג'רלד, שחיברה ביוגרפיה של אביה, אדמונד ואלפי נוקס, ושל דודיה, בשם "האחים נוקס".
ליידי פק מתה ב-20 בנובמבר 1962.
ספרים.
טרם תורגם ספר מספריה של פק לעברית.
קורפוס הפאנצר השביעי (ורמאכט)
קורפוס הפאנצר השביעי (בגרמנית: VII Panzerkorps) היה קורפוס שריון של גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הקורפוס הוקם בפרוסיה המזרחית מדיוויזיית הרגלים ה-49 שפורקה תחת קבוצת ארמיות מרכז ב-18 בדצמבר 1944. בפברואר היא נלחמה תחת הארמייה השנייה, כחלק מקבוצת ארמיות ויסלה והשתתפה בהגנה מפני מתקפת פומרניה המזרחית, ולאחר מכן היה בעתודת הOKH עד סוף המלחמה.
על הקורפוס פיקד במהלך קיומו גנרל מורטימר פון קסל.
סדר הכוחות.
26 בינואר 1945:
1 במרץ 1945:
הדיוויזיה ה-227 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-227 (בגרמנית: 227. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
דיוויזיית הרגלים 227 הוקמה בקרפלד ב-26 באוגוסט 1939 כחלק מגל הגיוס השלישי. זמן קצר לאחר מכן היא שירתה כחלק מהארמייה החמישית בהגנת גבולות באזור אייפל. בדצמבר 1939 היא הוכפפה לארמייה השישית והפכה לחלק מקבוצת ארמיות B לקראת 'מבצע מקרה צהוב'. בתחילת 1940 צורפו יחידה רכובה על אופנועים של דיוויזיית הפאנצר אס אס הראשונה בפיקודו של קורט מאייר לדיוויזיית הרגלים ה-227 במהלך ההכנות לפלישה להולנד. הדיוויזיה השתתפה בפלישה להולנד ולצרפת במאי–יוני 1940. כחלק מהקורפוס ה-10 של הארמייה ה-18, היא השתתפה בהתקדמות דרך אנסחדה ודוונטר, ועזרה לכבוש את המבצר בפנרדן ולאחר מכן השתתפה בפריצה דרך קו גרבה. לאחר חציית האייסל התקדמה הדיוויזיה דרך זוולה ואמרספורט. זמן קצר לאחר מכן התרחשה הכניעה של הולנד. בעקבות הניצחון בצרפת הדיוויזיה ביצעה תפקידי כיבוש, ביטחון והגנה על החוף לאורך חוף נורמנדי ליד לה האבר מיולי 1940 עד דצמבר 1941.
בסוף 1941 הועברה הדיוויזיה לקבוצת קבוצת ארמיות צפון בחזית המזרחית. שם הייתה הדיוויזיה מעורבת בקרבות קשים בלנינגרד וסביבתה. בינואר 1942 הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-28 של הרברט לוך בארמייה ה-18. הדיוויזיה התגוננה מפני המתקפה העיקרית של הצבא האדום ברמת סיניאווינו, בצ'רנאיה ובחוף הדרומי של אגם לאדוגה. הדיוויזיה ספגה אבדות כבדות במה שכונה הקרב הראשון על אגם לאדוגה מאוגוסט עד ספטמבר 1942.
בינואר 1943 פתחו הסובייטים במבצע איסקרה (הקרב השני על אגם לאדוגה) והדיוויזיה כותרה בשליסלבורג, יחד עם שני גדודים של דיוויזיית הרגלים ה-96. לאחר לחימה עזה הצליחה הדיווק להתאסף ולפרוץ מהכיס. היא הגיעה לקווים הגרמנים דרומה משם, אך שלושה מגדודי הגרנדירים שלה נפגעו בצורה כה קשה עד שפורקו, והניצולים הועברו לגדודים אחרים בדיוויזיה.
בינואר 1944 הלחץ מהצבא הסובייטי היה מאוד כבד, ובעקבות כך דיוויזיית הרגלים ה-227 ושאר הקורפוס ה-43 נסוגו לעמדות מאחורי נרווה. במהלך נסיגה זו ספגה הדיוויזיה אבדות כבדות. בפברואר 1944 חוזקה הדיוויזיה על ידי גורמים מדיוויזיית השדה ה-9 של הלופטוואפה, שבעצמה סבלה מאוד ופורקה. קרבות עזים התרחשו בקורלנד, כאשר הדיוויזיה נאספה על ידי הקריגסמרינה במהלך הפינוי, היא חברה לארמייה השנייה שהייתה חלק מקבוצת ארמיות ויסלה והועברה למערב פרוסיה. היא נלחמה בוויסלה, דנציג וגוטהפן, שם הושמדה בסוף מרץ 1945.
מבצע שינגל
איי-דיגיטל סטור
ניק האקרופ
ניק האקרופ (בדנית: Nick Hækkerup; נולד ב-3 באפריל 1968, פרדריקסברג) הוא פוליטיקאי דני ממפלגת הסוציאל-דמוקרטים אשר שימש במספר תפקידי שרים בממשלת דנמרק.
ביוגרפיה.
האקרופ נולד בפרדריקסברג ב-3 באפריל 1968 למשפחה מעורבת בפוליטיקה דנית. סבו וקרובי משפחה נוספים כיהנו בתפקידי שרים. החל משנת 1988 האקרופ למד משפטים באוניברסיטת קופנהגן ולאחר קבלת התואר המשיך ללימודי דוקטורט, אותו השלים בשנת 1998.
בשנת 1993 הוא השתתף בבחירות מקומיות ונכנס למועצה של יישוב באזור קופנהגן. החל משנת 2000 ועד לשנת 2007 כיהן כראש העיירה.
בשנת 2007 האקרופ השתתף בבחירות כלליות ונכנס לפרלמנט הדני פולקטינג. בהמשך הוא נבחר מספר פעמים נוספות רצופות, בפעם אחרונה בשנת 2019.
בשנת 2011 מונה האקרופ לשר ההגנה של דנמרק במקום גיטה ליללון בק וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2013. באוגוסט 2013 הוא מונה לשר לענייני אירופה באותה ממשלה. בשנת 2014 מונה לשר הבריאות וכיהן בתפקיד עד ליוני 2015.
בשנת 2019 נכנס לממשלה מחדש ומונה לשר המשפטים.