ב-1864 השתלטה פרוסיה על שלזוויג-הולשטיין שהייתה בשליטת דנמרק. במסגרת מלחמת שבעת השבועות (1866) השתלטה פרוסיה על רוב שטחי גרמניה. במסגרת מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870, הביסה פרוסיה, יחד עם יתר המדינות הגרמניות, את צרפת, המעצמה הצבאית הגדולה ביותר דאז. תהליכים אלה הביאו לאיחוד גרמניה ולהקמת הקיסרות הגרמנית בינואר 1871. עם הקמת הקיסרות הפך הצבא הפרוסי לציר המרכזי סביבו נוצר צבא הקיסרות הגרמנית.
אובייקט התחלתי
אמן (סרט)
אמן (אנגלית: .Amen) הוא סרטו של הבמאי היווני קוסטה גברס, שיצא בהפקה גרמנית, צרפתית ורומנית בשנת 2002, ומבוסס על המחזה ממלא המקום. הסרט עוסק בניסיונם של קצין נאצי וכומר - לחשוף את המתרחש במחנות ההשמדה הנאציים בפני הוותיקן והעולם, ובמיוחד בהקשר לגז הציקלון B, אשר שימש לרצח המוני של יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה. כמו כן, הסרט בוחן את הקשר שבין הותיקן לבין גרמניה הנאצית, בכל הנוגע ליחס כלפי היהודים בזמן מלחמת העולם השנייה.
הסרט זכה בפרס לומייר ב-2003.
עלילת הסרט.
עלילת הסרט מבוססת על סיפורו האמיתי של קורט גרשטיין, אשר היה קצין במכון ההיגיינה של הואפן אס אס.
גרשטיין, שבתוקף תפקידו זה עסק בפיתוח תוכניות עיצוב לטיהור מים ולהשמדת מזיקים בריאותיים, מגלה כי תוכניות פיתוח אלו משמשות לרציחתם של יהודים במחנות ההשמדה השונים. הוא בעיקר מזועזע לגלות שתהליך מסוים שהוא פיתח למיגור מחלת הטיפוס - ואשר מכיל תערובת מימן ציאנידי, או בשמו האחר ציקלון B - נמצא כעת בשימוש רצחני בתאי הגזים. עם הזמן הוא מנסה ליידע את האפיפיור פיוס השנים עשר אודות השימוש בגז בפעולות רצחניות אלו, אך הוא מופתע כשנתקל באדישות והיעדר התגובה מצד ההיררכיה הקתולית. האדם היחיד אשר מגלה הבנה והזדהות עמו הוא הכומר ריקרדו פונטנה, אשר היה כומר ישועי צעיר.
האירועים על פי המציאות.
בעוד שדמותו של קורט גרשטיין היא היסטורית, הרי דמותו של הכומר הצעיר ושאר עלילת הסרט - הן בדיוניות.
במציאות, לפי עדותו של קורט גרשטיין, הוא נפגש עם הדיפלומט השוודי הברון פון אוטר וביקשו להעביר לגורמים מחוץ לגרמניה מידע על הנעשה במחנות. לאחר מכן, הוא ניסה להיפגש עם נציג הוותיקן בברלין על מנת לדווח גם לו על ההשמדה ההמונית במחנות. בשל היותו חייל הוא נדחה, הפגישה לא נערכה, ואז פנה גרשטיין ליועץ המשפטי של הבישוף של ברלין, ד"ר וינטר, וביקשו מפורשות להעביר את המידע שבידיו לכס הקדוש בוותיקן.
קרן שרת
טיפלוקריס
אטורה מיורנה
אטורה מיורנה (באיטלקית: Ettore Majorana; 5 באוגוסט 1906 - נעדר החל מ-27 במרץ 1938, ככל הנראה חי לפחות עד 1959) היה פיזיקאי תאורטי איטלקי שעסק במסת הנייטרינו. משוואת מיורנה ופרמיון מיורנה קרויים על שמו.
היה בין תלמידי אמיליו סגרה ומשנת 1937 היה פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת נאפולי.
פיגוע האוטובוס באזור
פיגוע האוטובוס באזור הוא פיגוע דריסה שבוצע ב-14 בפברואר 2001, על ידי מחבל פלסטיני תושב שכונת שיח' רדואן שבעזה, אשר הסיט את האוטובוס בו נהג, ממסלול נסיעתו אל מול נוסעים רבים, שעמדו בתחנת אוטובוס, בצומת טמפו שליד אזור, ודרס אותם. כתוצאה מהפיגוע נהרגו 8 ישראלים (7 חיילים וחיילות ואזרחית אחת) ועשרים ואחת בני אדם נפצעו.
הפיגוע.
ביום רביעי ה-14 בפברואר 2001, בשעה 4:00 לפנות בוקר, יצא חליל אבו עלבה, תושב שכונת שיח' רדואן שבעזה, לכיוון ישראל, וזאת במסגרת עבודתו בתור נהג אגד, מזה כ-5 שנים, כמוביל פועלים ממעבר ארז, לערים רמלה, ולוד. לאחר שהוריד את אחרוני הנוסעים, חזר מרמלה לכיוון חולון, ובשעה 7:30, החנה את האוטובוס במרחק כמה מאות מטרים מתחנת האוטובוס הנמצאת דרומית לצומת אזור. התחנה הייתה עמוסה באנשים, חיילים ואזרחים אשר היו בדרכם לבסיסיהם ולמקומות עבודתם. הוא המתין מספר דקות, ובשעה 7:41 הדהיר את האוטובוס לכיוון התחנה והאיץ את מהירותו עד לכדי 147 קמ"ש. בהגיעו אל התחנה הוא עלה על המדרכה, ונסע לאורכה תוך שהוא דורס את הממתינים בה, וגם אנשים שחצו באותן שניות את הכביש.
נפגעי הפיגוע הועברו לבתי החולים וולפסון, אסף הרופא, ותל השומר, שם נקבע מותם של 7 חיילים וחיילות ואזרחית אחת. המפגע נמלט מן המקום והמשיך בנהיגה לכיוון דרום. משטרת ישראל פתחה במרדף אחר האוטובוס, מסוק הועלה בעקבותיו לאוויר, ומחסומים הוצבו לאורך נתיב הבריחה. הוא הגיע למחסום-ניידות במחלף אשדוד, שוטרים ניסו לעצרו, אך הוא פרץ את המחסום והמשיך בנסיעה הלאה. בהגיעו לצומת גן יבנה המתין לו שוטר משטרת התנועה רס"ם רומן קוגן במקום, אשר תוך סיכון חייו ביצע פריסת מחסום דוקרנים, גרם לאוטובוס לעלות על הדוקרנים ולאחר שאחד הגלגלים התפנצ'ר, הנהג איבד שליטה והאוטובוס התנגש באחוריה של משאית שעמדה ברמזור אדום לפניה שמאלה ונבלם. כתוצאה מהאירועים שהתרחשו במסלול הבריחה, נפצע אבו עלבה באופן קשה, ואושפז במרכז הרפואי קפלן בתנאי מעצר. בחקירתו מסר כי ביצע את הפיגוע כנקמה על חיסולו של מסעוד עיאד, קצין בכיר במשמר הנשיאותי של יאסר ערפאת יום קודם לכן, בירי ממסוק חיל האוויר הישראלי של שלושה טילים אל עבר מכוניתו ליד מחנה הפליטים ג'באליה בצפון רצועת עזה. בני משפחתו טענו לעומת זאת כי הוא היה תחת השפעת תרופות נגד דיכאון וכאבים בעת שאירע הפיגוע, וכי מדובר בתאונה נוראית שאבו עלבה הוא הקורבן שלה.
לאחר כ-4 חודשים, ומבלי שהמפגע הביע כל חרטה על מעשיו, גזר בית המשפט המחוזי בתל אביב את דינו של אבו עלבה ל-8 מאסרי עולם מצטברים, ועוד 21 שנות מאסר בפועל. בגזר הדין התבטאו השופטים באופן חריף ביותר, וכתבו כי:
בעקבות הפיגוע, הפיקה מערכת הביטחון לקחים באשר לאישורי כניסה של פלסטינים לתחומי ישראל. בעוד שעד לפיגוע הייתה הגישה כי לבני 35 ומעלה, שהם בעלי משפחות, פוטנציאל נמוך לביצוע פיגועים, הרי שלאחריו השתנתה גישה זאת.
תגובות.
בכירים בארץ ובעולם הגיבו לפיגוע.
שחרור המפגע.
ב- 16 באוקטובר 2011 פרסם שירות בתי הסוהר את רשימת 477 האסירים שישוחררו על ידי מדינת ישראל, במסגרת השלב הראשון של יישום עסקת שליט. ברשימה זאת נכלל גם שמו של המפגע מאזור. תגובותיהם של משפחות קרבנות הפיגוע היו מעורבות. בעוד שאביה של החיילת הנרצחת יסמין קריסי אמר: "אנו צריכים לשמוע דרך התקשורת שהמחבל משתחרר? רוקדים על הדם שלנו. אמא של גלעד מחייכת, אך יש מאות הורים שלבם מדמם",
גלריה.
תמונות מזירת הפיגוע
הנצחה.
במלאת 3 שנים לפיגוע הדריסה, נערך טקס הנחת אבן פינה, בכניסה לאזור, בחזית חורשת הנופלים, לאנדרטה לזכר הנספים. בטקס נכחו, אנשי ציבור, בני משפחה ואזרחים. בתוכם אמנון זך ראש מועצת אזור, מוטי ששון ראש עיריית חולון, רוני מהצרי ראש עיריית אשקלון, ומוטי מלכה ראש עיריית קריית מלאכי. האנדרטה תוכננה על ידי הפסלת מירי פסוב, ומיקומה נקבע כמוצא של פשרה בוויכוח בין "עמותת חללי הפיגוע באזור" אשר דרשה להקים את האנדרטה במקום הפיגוע, לבין החברה הלאומית לדרכים בישראל ומשרד התחבורה אשר התנגדו לכך. האזכרה השנתית לחללי הפיגוע, מתקיימת באתר ההנצחה.
לבסוף הוצבה ליד מקום הפיגוע, אנדרטה צנועה בצורת שלט עליו שמות הנספים ומעליה דגל ישראל.
בלוק רבע הקילומטר
הרברט בן-עדי
הֶרבֶּרט בן-עדי (22 ביולי 1904 – 1977) היה עיתונאי ישראלי שפעל בבאר שבע מ-1949 ועד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, כתב ה"ג'רוזלם פוסט" ו"מעריב" בדרום.
ביוגרפיה.
הרברט בן-עדי נולד בקיץ 1904 בכפר הקטן בארץ' שבהונגריה (כיום על גבול קרואטיה), בנם של אברהם ואירה לבית שטרן. בילדותו עבר עם הוריו לבירת האימפריה האוסטרו-הונגרית, וינה. לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה למדינה החדשה יוגוסלביה, באזור קרואטיה. ב-1929, לאחר מות הוריו, נעצר על ידי הממשלה הפאשיסטית בגין השתתפות בפעילות אנטי-פאשיסטית. הוא נכלא ללא משפט ועונה במשך חמישה חודשים, שבסופם גורש מהמדינה ומצא מקלט בצ'כוסלובקיה. עם סיפוח חבל הסודטים לגרמניה הנאצית, הצליח בן-עדי להגיע לאנגליה בסיועם של הקווייקרים. הוא שלט במספר שפות: הונגרית, קרואטית, עברית, איטלקית ואנגלית. במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, ובשלוש השנים האחרונות למלחמה (1944–1946) שימש כמתורגמן לגרמנית ואיטלקית במחנות השבויים הבריטיים. לאחר מכן שימש כמתורגמן עבור צבא הכיבוש של ארצות הברית בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה עד 1947. הוא התנדב ל"הגנה", ולאחר קום המדינה, בספטמבר 1948, עלה לישראל והתנדב לשרת במלחמת העצמאות בחיל ההנדסה.
בן-עדי סבל מאסתמה עקב שנים של עבודה במכרות באירופה. בעת שאושפז בבית חולים בתל אביב הכיר את אורה לַבּוֹק, אחות מוסמכת. השניים נישאו ביוני 1949, ועברו לבאר שבע, שם התגורר במשך שארית חייו. במרץ 1950 נולד בנם היחיד, יגאל.
בארץ עבד תחילה בבניין, אך לאור מצבו הבריאותי, נאלץ למצוא את פרנסתו בתחום אחר. לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק ב-1949, החל לשמש ככתב ה"ג'רוזלם פוסט" בנגב (הוא רכש שליטה טובה באנגלית במהלך שירותו הצבאי). בנוסף, שימש ככתב "מעריב" בדרום.
הוא סיקר במיוחד את המתרחש בבאר שבע: את התפתחותה של העיר, את האתגרים שעמה נאלצו תושביה וקברניטיה להתמודד ואת האירועים שהתרחשו בה. כמו כן, הוא היה מצלמיה הראשונים של העיר בשנים שלאחר קום המדינה, אף שלא היה בעל הכשרה מקצועית בתחום זה.