כמה מהקרבות המפורסמים ביותר בהיסטוריה שהתנהלו בין הצרפתים לאנגלים, נערכו במהלך מלחמת מאה השנים, ביניהם: קרב קרסי, קרב פואטייה, קרב אז'נקור, המצור על אורליאן והפשיטה של אדוארד השלישי על פריז. המקור העיקרי של הגאווה הצרפתית נבע מהנהגת המדינה במהלך המלחמה. ברטנרן דו גוסלין (Bertrand du Guesclin) היה טקטיקן מבריק שאילץ את האנגלים לצאת מהשטחים שהם השיגו בהסכם ברטיני, שהיה הסכם פשרה שרוב הצרפתים ראו אותו כמשפיל. ז'אן ד'ארק הייתה גם היא דמות מאחדת שעד היום מייצגת את השילוב בין הלהט הדתי לבין הלאומיות הצרפתית. לאחר ניצחונה מעורר ההשראה באורליאן ולאחר מה שרבים ראו כמות הקדושים שלה, אולצו האנגלים לפנות את כל שטחיהם בצרפת, למעט קאלה, שאותה הם איבדו רק ב-1558. בנוסף למיסוד הזהויות הלאומיות, מלחמת מאה השנים, נתפשת לעיתים כאירוע המכונן של היריבות המסורתית ושל תקופת השנאה שבין שתי האומות.
במהלך תקופה זו, איבדו האנגלים את רוב שטחיהם בצרפת, למעט קאלה, שנותרה בידיים אנגליות למשך 105 שנים נוספות, אף על פי שהמלכים האנגלים המשיכו לראות את עצמם כמלכי צרפת עד לשנת 1800.
הברית הצרפתית-סקוטית.
צרפת וסקוטלנד הסכימו להגן זו על זו בכל מקרה שאחת מהן תותקף על ידי אנגליה בשורה של בריתות, שהראויות ביותר לציון מביניהן נחתמו ב-1327 וב-1490. יחסי נישואין היו קיימים תמיד בין בתי המלוכה של סקוטלנד וצרפת, ואלו חיזקו את היחסים בין מלכי שתי המדינות אף יותר.
ראשית העת החדשה.
האנגלים והצרפתים ניהלו ביניהם מספר רב של מלחמות במאות השנים הבאות. הם תמיד היו בצדדים המנוגדים במלחמות האיטלקיות בין השנים 1494–1559.
מחלוקת עמוקה אף יותר התחוללה בין המדינות במהלך הרפורמציה באנגליה, כאשר רובה של אנגליה עברה לאמונה הפרוטסטנטית וצרפת נותרה קתולית. תהליך זה אפשר לשני הצדדים לראות אלו את אלו לא רק כזרים שנואים אלא גם ככופרים. בשתי הארצות התחולל עימות דתי אזרחי פנימי. עקב הדיכוי שהפעיל המלך הקתולי לואי השלושה עשר, מלך צרפת, פרוטסטנטים הוגנוטים צרפתים רבים נמלטו לאנגליה ובאופן דומה נמלטו קתולים רבים מאנגליה לצרפת.
הנרי השמיני, מלך אנגליה שאף בתחילת תקופת מלכותו לכרות ברית עם צרפת ושדה אריג הזהב היה המקום בו הוא נפגש פנים אל פנים עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
מונרכיה אוניברסלית.
בזמן שספרד הייתה המעצמה העולמית הדומיננטית במהלך המאה ה-16 ובראשית המאה ה-17, מצאו האנגלים והצרפתים את עצמם לעיתים קרובות באותו צד כדי להוות משקל נגד לאימפריה הספרדית. דפוס זה היה מכוון כדי לשמור על מאזן הכוחות האירופאי וכדי למנוע ממדינה אחת להשיג עליונות על המדינות האחרות ביבשת. עמדת המפתח באסטרטגיה האנגלית הייתה החשש שמונרכיה אוניברסלית באירופה עלולה להכריע את האיים הבריטיים.
בעקבות שלום וסטפליה ב-1648, כאשר נחלש כוחה של ספרד, החלה צרפת לתפוס עמדת כוח חזקה יותר תחת שלטונו של לואי הארבעה עשר, שנקט במדיניות התפשטות הן באירופה והן ברחבי העולם. מדיניות החוץ האנגלית הייתה מוכוונת למנוע מצרפת להשיג עליונות ביבשת וליצור מונרכיה אוניברסלית. מבחינתם של הצרפתים אנגליה הייתה אומה מבודדת של פיראטים שנסמכה על כוחה הימי, והם התייחסו אליה כאל "אלביון הצבועה".
שוני רב היה בין התהליכים הפוליטיים בשתי המדינות. באנגליה הוצא להורג צ'ארלס הראשון במהלך מלחמת האזרחים האנגלית מהסיבה שהוא חרג מעבר לסמכויותיו ומאוחר יותר הודח ג'יימס השני במהלך המהפכה המהוללת. בצרפת פעלו המלכים ויועציהם ללא כל ביקורת והגבלה.
אנגליה וצרפת נלחמו זו כנגד זו במלחמת תשע השנים (1688-1697) שהניחה את הדפוס ליחסים בין שתי המדינות במהלך המאה ה-18. המלחמות התנהלו לסירוגין, כאשר כל מדינה משנה את מבנה הבריתות שהיא הייתה קשורה אליו מעת לעת.
איחוד אנגליה וסקוטלנד.
הסיבה לחקיקתם של חוקי האיחוד של 1707 הייתה בין השאר החשש מהתערבות חיצונית. על פי החוקים אוחדו רשמית הממלכות של אנגליה (כולל ויילס) ושל סקוטלנד ונוצרה ממלכת בריטניה הגדולה. בעוד שבבריטניה התפתחה בהדרגה המונרכיה הפרלמנטרית, המשיכה צרפת למשול בנתיניה בשיטת הממשל של המונרכיה האבסולוטית.
בריטניה הגדולה נלחמה כנגד צרפת במלחמת הירושה הספרדית בין השנים 1702–1713 ובמלחמת הירושה האוסטרית בין השנים 1740–1748, בניסיון לאזן את מאזן הכוחות באירופה. לבריטים היה צי חזק, אך הם החזיקו צבא יבשה קטן יחסית, כך שבריטניה תמיד פעלה בתוככי היבשת בברית עם מדינות אחרות כמו פרוסיה ואוסטריה שגם הן לא היו מסוגלות להתמודד עם צרפת לבדן. באופן דומה, צרפת, שלא היה ברשותה צי חזק, לא הייתה מסוגלת לבצע פלישה מוצלחת לאיים הבריטיים.
צרפת הגישה סיוע ליעקוביטים שתבעו את הכתר הבריטי, בתקווה ששושלת מלוכה יעקוביטית תהיה יותר פרו-צרפתית. למרות תמיכה זו נכשלו היעקוביטים בניסיונם למגר את שלטון בית הנובר.
עם חלוף המאה ה-18, התחוללה העברה ברורה של מרכז הכובד העולמי לצרפת ולאנגליה על חשבונן של מעצמות מסורתיות כמו פורטוגל, ספרד והרפובליקה ההולנדית. היסטוריונים רבים ראו את העימותים התכופים בין שתי המדינות במהלך המאה ה-18 כקרב על השליטה באירופה, אף על פי שרוב המלחמות הללו הסתיימו ללא ניצחון מובהק לאף אחד מהצדדים. לצרפת הייתה השפעה גדולה יותר ביבשת עצמה בעוד שבריטניה שלטה יותר בימים ובמסחר ואיימה על מושבותיה של צרפת מעבר לים.
ההתפשטות מעבר לים.
החל משנות החמישים של המאה ה-17 הפך העולם החדש בהדרגה להיות שדה המערכה בין שתי המעצמות. מדיניותו של אוליבר קרומוול תוכננה כדי לבסס נוכחות בריטית הולכת וגדלה בצפון אמריקה, החל מרכישתה של ג'מייקה מהאימפריה הספרדית ב-1652. היישוב הבריטי הראשון ביבשת אמריקה הצפונית נוסד ב-1603 ובשנות השישים של המאה ה-18 התפתחה התיישבות זו להיות שלוש עשרה המושבות.
הצרפתים התיישבו ביבשת צפון אמריקה בקנדה ובשטח שבו שוכנת כיום האיטי, אז המושבה העשירה ביותר בעולם. שתי המדינות, בהכירן בפוטנציאל של הודו, הקימו בה תחנות סחר. המלחמות בין שתי המעצמות התנהלו בחלקי העולם בו הן שלטו, בנוסף למלחמות שהתנהלו באירופה.
מלחמת שבע השנים.
הצרפתים והבריטים נלחמו אלה באלה תוך כדי שהם מגייסים לצדם אינדיאנים כדי להשיג את השליטה בצפון אמריקה. שתי האומות חשקו בטריטוריית אוהיו וב-1753 חיל המשלוח הבריטי שם, בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון התנגש בכוח צרפתי. זמן קצר לאחר מכן, פרצה מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, שהתנהלה בעיקר בצפון אמריקה, אך ב-1756 נעשתה חלק ממלחמה רחבה יותר, מלחמת שבע השנים, בה היו צרפת ובריטניה חלק משתי קואליציות שנלחמו זו בזו.
הייתה זו המלחמה הראשונה בהיסטוריה שהוגדרה כמלחמת עולם, שכן היא התנהלה בעת ובעונה אחת בכמה יבשות שונות. ב-1759 זכו הבריטים בניצחונות על הצרפתים באירופה, בקנדה ובהודו והחלישו את מעמדם של הצרפתים ברחבי העולם. ב-1762 לכדו הבריטים את מנילה ואת הוואנה מספרד, בעלת בריתה החזקה של צרפת, מה שהוביל בסופו של דבר לחתימתו של חוזה פריז (1763) שבמסגרתו הועברו טריטוריות רבות לשליטתה של בריטניה.
מלחמת שבע השנים היא רגע קריטי ביחסים האנגלו-צרפתים, שהניח את היסודות לדומיננטיות הבריטית בעולם במשך 250 השנים הבאות וכתוצאה מכך הפיץ את בשורת הדמוקרטיה של המשפט המקובל האנגלי.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מתחילת ההתיישבות בצפון אמריקה לחמו תמיד המתיישבים האנגלים לצידה של מדינת האם שלהם, אך כאשר החלו חלק מהמתיישבים האמריקאים להיות חסרי שביעות רצון מהמדינות הבריטית, ניצלו הצרפתים את ההזדמנות לחתור תחת כוחה של בריטניה בשטחים שלה מעבר לים. כאשר פרצה מלחמת העצמאות של ארצות הברית ב-1775, החלו הצרפתים לשלוח אספקה סמויה ולספק מודיעין למורדים האמריקנים.
ב-1778, צרפת, מתוך תקוה לנצל את התבוסה הבריטית בקרב סרטוגה, הכירה בארצות הברית של אמריקה וחתמה אתה על ברית צבאית. צרפת שכנעה ב-1779 את ספרד בעלת בריתה להכריז מלחמה על בריטניה. הצרפתים שיגרו כוחות שיילחמו לצדם של האמריקאים וצרו על גיברלטר יחד עם ספרד. במקביל הוכנו תוכנית לפלישה לאנגליה, שמעולם לא יצאו לפועל.
הבריטים נאלצו להשיג את כוחותיהם מיבשת צפון אמריקה ולהגן על נחלותיהם החשובות יותר באיים הקריביים. בעוד שבתחילה לא עלה בידם של הצרפתים לשבור את רצף הניצחונות הבריטיים, הפעולה המשולבת של הכוחות האמריקנים והצרפתים, וניצחון המפתח של הצי הצרפתי על צי הצלה הבריטי, אילצה את הבריטים להיכנע סופית בקרב יורקטאון ב-1781.
ב-1783 נתן חוזה פריז לאומה האמריקאית החדשה את השליטה על רובו של השטח שממזרח לנהר המיסיסיפי. בנוסף, קיבלה ספרד את פלורידה מבריטניה. צרפת נותרה עם חוב לאומי גדול. במשך תקופה קצרה לאחר המלחמה סבל כוחה הימי של בריטניה מנחיתות מול כוחן המשולב של צרפת וספרד.
החוב הלאומי המשתק של צרפת שנוצר במהלך המלחמה והעלות של הבנייה מחדש של הצי הצרפתי במהלך שנות השמונים של המאה ה-18 גרמה למשבר כלכלי שהוביל ישירות לפרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789.
המהפכה הצרפתית ואחריה.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית, גרמו הרעיונות האנטי-מלוכנים שלה לדאגה בכל רחבי אירופה. בעוד הצרפתים שוקעים בתוהו ובוהו, ניצלה בריטניה את חולשתה הזמנית של צרפת כדי לקדם את מתנגדי המהפכה וכדי לבנות מחדש את כוחותיה הימיים. המהפכה זכתה בתחילה לאהדה מצדם של בריטים רבים, הן בשל העובדה שהיא החלישה את צרפת והן בשל העובדה שהיא קידמה את הרעיונות הליברלים הבריטיים. מצב זה החל להשתנות כאשר היעקובינים תפסו את השלטון בצרפת והשליטו את שלטון הטרור.