להקת האופרה של בוסטון (באנגלית: Opera Company of Boston) הייתה להקת אופרה אמריקאית, שפעלה בבוסטון, מסצ'וסטס משלהי שנות ה-50' של המאה ה-20 עד שנות ה-80'. המנצחת האמריקאית שרה קולדוול ייסדה את הלהקה בשנת 1958 בשם "קבוצת האופרה של בוסטון". במשך תקופה מסוימת נקרא הפלג המסייר של הלהקה "אופרה ניו אינגלנד". קולדוול כיהנה הן כבמאית והן כמנצחת ברוב הפקותיה של הלהקה במשך שלושת העשורים ומעלה של קיומה. בהנהגתה, הציגה הלהקה רפרטואר של יותר מ-75 אופרות, ממגוון רחב של תקופות וסגנונות מוזיקליים, כולל מספר רב של יצירות, שלא נשמעו קודם לכן בארצות הברית ומספר ניכר של אופרות בנות ימינו. המחויבות לרפרטואר חדשני, לצד ניהול הבמה המבריק של קולדוול, הקנו ללהקה תהילה בינלאומית והציבו אותה בין להקות האופרה המובילות בעולם בשנות ה-70' וה-80'.לאחר 32 עונות אופרה רצופות, נאלצה הלהקה להיסגר עקב קשיי מימון בשנת 1990.
היסטוריה.
בשנת 1958 הקימו שרה קולדוול ולינדה קאבוט בלק, עם אחרים, את להקת האופרה של בוסטון בסכום התחלתי של $5,000 בלבד, וחנכו אותה בהפקה של "מסע הירח" של ז'אק אופנבך בבוסטון קומון, עם צוות שכלל את אדלאיד בישופ בתפקיד המלכה פופוט. "הבוסטון גלוב" שיבח את מיומנות ההפקה והלהקה הוזמנה להציג את היצירה על מדשאות הבית הלבן, בנוכחות הנשיא דווייט ד. אייזנהאואר. בעקבות הצלחה זו, החליטה קלדלוול להעלות הפקה של לה בוהם של ג'אקומו פוצ'יני.
תיאטרון דונלי ושנות הנדודים: 1979-1958.
בנקודה זו פעלה הלהקה ללא תיאטרון בית משלה. בית האופרה הישן של בוסטון, שהוקם בשנת 1909, לא היה בשימוש במשך שנים ונהרס חודשים ספורים לפני שקולדוול הקימה את להקתה. בסופו של דבר שכרה קולדוול את תיאטרון דונלי להפקת "לה בוהם", והתיאטרון היה לאולם ההופעות של הלהקה עד להריסתו כעבור עשר שנים, ב-1968.
את שבע השנים הבאות, שבהן חיפשה אולם הופעות קבוע, עשתה הלהקה בנדודים מאולם לאולם, בהם תיאטרון שוברט בבוסטון, אולם קרסגה של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ה"סייקלוראמה" ואוניברסיטת טאפטס. לבסוף, בשנת 1975, סיכמה הלהקה על שכירת תיאטרון אורפיאום בבוסטון, שם קיימה את הופעותיה בחמש השנים הבאות.
בית האופרה של בוסטון וסופה של תקופה: 1990-1980.
אף כי תיאטרון אורפיאום ענה על דרישות הלהקה, חלומה של קלדלוול היה בית משלה ללהקתה בשנת 1978 קנתה הלהקה את בית הקולנוע RKO לשעבר ברחוב וושינגטון במרכז בוסטון. הבניין נרכש בעזרת פטרונית האופרה סוזן טמקן. על אף סגולותיו הרבות של הבניין והפוטנציאל שהיה לו, מצבו היה ירוד וגם לאחר השיפוצים שנעשו בו, היו עדיין תיקונים נחוצים, שעלותם הייתה מעבר ליכולת הלהקה. אף על פי כן, שרה קולדוול לא נרתעה ובשנת 1980 העבירה את הלהקה אל ביתה החדש, שנחנך בשם בית האופרה של בוסטון. עם הזמן התברר, שעלויות התחזוקה של הבניין גבוהות מדי, עקב התקלות והקלקלות שהלכו ורבו בו. הלהקה לא יכלה לעמוד בהוצאות ולאחר עונת 1989–1990 מכרה את הבניין לקבלן פיתוח מטקסס. אף כי טכנית המשיכה הלהקה להתקיים עוד שנה, לא היו עוד הפקות אופרה מנקודה זו ואילך.
הופעות בולטות.
לאורך כל תולדותיה של הלהקה הופיעה שורה מרשימה של זמרים בהפקותיה. כבר בשנים הראשונות ב"דונלי", הצליחה קולדוול למשוך אמנים מן השורה הראשונה, שבין הנודעים שבהם בברלי סילס וג'ואן סאת'רלנד אל רשימת המבצעים של הלהקה. קולדוול גם קידמה כישרונות חדשים כדוגמת ג'יימס בילינגס, שהחלו את דרכם המקצועית בלהקה. עוד זמרים נודעים שרו בהפקות להקת האופרה של בוסטון, בהם יוניס אלברטס, מרילין הורן, אווה מרטון, שריל מילנס, מגדה אוליברו, רנאטה טבאלדי, נורמן טרייגל, שירלי ורט וג'ון ויקרס, בין רבים אחרים.
גם בתפקידים אחרים בצוות הלהקה כיהנו אנשים ידועי-שם, כמו רלף ליפורד, שהיה מנצח-חבר למשך כמה שנים ו, שהחל את קריירת הניצוח שלו עם הלהקה. לסלו ג. בוניס היה נשיא הלהקה בשנים 1967–1986 ודאר ויליאמס עבד כמנהל הבמה שלה. גם כמה מעצבים חשובים עבדו עם הלהקה, בהם רודולף היינריך, מינג צ'ו לי, הרברט זן, הלן פונד ועוד. רקדנית הבלט פאט קולגייט הופיעה עם הלהקה בהזדמנויות רבות. במאי המשנה יאוכם ייסד בהמשך את התיאטרון הרפטוארי של בוסטון (בעזרת שרה קולדוול), ועסק בהפקות אופרה, תיאטרון וטלוויזיה.
במהלך שלושים ושתיים שנותיה, זכתה להקת האופר ה של בוסטון לתהילה בינלאומית על תוכניותיה החדשניות. בהנהגתה של קולדוול, העלתה הלהקה את הבכורות האמריקאיות של אופרות כמו "משה ואהרון" של ארנולד שנברג, מלחמה ושלום של סרגיי פרוקופייב, "הטרויאנים" ו"בנוונוטו צ'ליני" של הקטור ברליוז, "אינטולרנצה 1960" של לואיג'י נונו, "לולו" של אלבן ברג, "מונטזומה" של רוג'ר סשנס ו"טאוורנר" של פיטר מקסוול דייוויס, בין רבות אחרות.
דום 3
דום 3 (באנגלית: Doom III; בתרגום חופשי: אבדון 3) הוא משחק מחשב מסוגת אימה בדיוני ופעולה מסגנון יריות בגוף ראשון שפותח על ידי חברת id Software וראה אור בשנת 2004. המשחק הוא למעשה עיבוד מחודש ועתיר גרפיקה לעלילת המשחק המקורי, שמשתמש במנוע החדשני id Tech 4 המבוסס OpenGL. עם מכירות של למעלה מ-3.5 מיליון עותקים, זהו המשחק המצליח ביותר בסדרה, ובאפריל 2005 יצאה לו חבילת ההרחבה "Resurrection of Evil" ("תחיית הרשע מחדש"). כמו כן, המשחק זכה לפרסום במדיות אחרות כגון ספרים שנכתבו על בסיס עלילתו, כמו גם ביציאתו של סרט הקולנוע "דום" ב-2005.
באוקטובר 2012 יצאה מהדורה מחודשת של המשחק שנקראת Doom 3 BFG Edition שיועדה להפצה בסטים בלבד, בה מנוע המשחק שופר ונוספה תמיכה בטכנולוגיית תלת-ממד.
משחקיות.
דום הוא משחק יריות בגוף ראשון, כלומר, השחקן רואה את העולם דרך העיניים של הדמות הראשית. המטרה בכל שלב היא למצוא את חדר היציאה המוביל לשלב הבא (לרוב מסומן בשלט "EXIT"). בדרך על השחקן להתגבר על סכנות ומכשולים שונים כגון מפלצות, תקרות הצונחות על השחקן, שטחים מזוהמים בפסולת רדיואקטיבית ודלתות נעולות שעבורן נדרש למצוא מפתח או מפסק הפותח אותן. בניגוד למשחקים הקודמים, המשחקיות במשחק אינה מהירה ומבוססת על הריגת אויבים רבים ככל האפשר, אלא בנויה כמשחק אימה בה השלבים מעוצבים בצורה מבוכית (אם כי ליניארית למדי), מבוססת עלילה בה השחקן לא רק מסתובב והורג אויבים אלא גם מתקשר ונעזר בדמויות ללא שחקן הפזורות במשחק. הסביבה יותר חשוכה, התחמושת יותר נדירה ולשחקן אין כל כך יכולת להבחין במפלצות שמתקרבות אליו. במהלך המשחק מתמודד השחקן מול שלל יצורים ודמויות מפלצתיות, בהם שדים, רוחות רעות ואנשים אחוזי-דיבוק. יריבים אלה הם גורם משחקיות עיקרי, ומכונים בז'רגון המשחק "מפלצות", וניתן לחסלם עם מגוון כלי נשק: אקדח ואגרופן, שנועד למקרה שהתחמושת אזלה, מסור חשמלי, רובה ציד, תת מקלע, מיניגאן, משגר רקטות, רובה פלזמה מהיר-ירי (שלפי העלילה הוא עדיין בשלבי פיתוח על ידי UAC) ורובה פלזמה-מפציץ בשם BFG-9000 (ראשי תיבות של Big Fucking Gun), הנחשב לכלי הנשק העוצמתי ביותר במשחק. השחקן כמו כן חמוש בפנס איתו הוא יכול להאיר על מקומות חשוכים מדי, פנס שבגרסת BFG הפך מכלי המוחזק ביד לכלי המורכב על הראש (מה שמאפשר את נשיאתו ביחד עם כלי נשק). קיימים גם מקומות סודיים המכילים כלי נשק וחפצים חיוניים אחרים כגון ערכות עזרה ראשונה, שריון ותחמושת.
השחקן מקבל מדי פעם תשדורות רדיו שבעזרתם הוא יכול להתעדכן במשימות אך לעיתים גם במצב של יתר החיילים, שכן מדי פעם משודרים צרחות, זעקות אימה, לחימה וכן קולות לא מזוהים שמוסיפים לאווירת האימה.
השחקן מצויד גם במחשב כף-יד איתו ניתן לבצע שלל פעולות: קבלת הרשאות אבטחה בהם ניתן להשתמש כדי לפתוח אזורים במפה, מידע על חלקים שונים במתקן, כמו כן העברת תשדורות ונגינת סרטוני וידאו הקשורים לעלילה. בכל פעם כשהשחקן מוצא מחשב כף יד שכזה, המידע שבו מתקבל אוטומטית אל המחשב של השחקן, ביניהם גם קודים שניתן לפתוח איתם דלתות וכו'. כמו כן, המשחק מציע מסכי מחשב אינטראקטיביים שניתן לעבוד איתם כאילו מדובר במחשב.
המשחק מציע גם מצב מרובה משתתפים לרשת, אך מצב זה מוגבל ל-4 שחקנים ובחבילת ההרחבה הוגדל ל-8 שחקנים, במצבי deathmatch בלבד.
עלילה.
המשחק מתרחש בשנת 2145 במאדים, בעיר Mars City במתקן של חברת איגוד התעופה והחלל (The Union Aerospace Corporation) – תאגיד צבאי-תעשייתי המבצע ניסויים סודיים בטלפורטציה בין הירחים של מאדים - פובוס ודימוס. השחקן מגלם נחת חלל אלמוני שנשלח לעבוד שם. באחד הימים, עקב תקלה במתקני החברה, יצורים מהגיהנום מגיחים דרך שערי הטלפורטציה.
תגובת ההגנה של יחידות האבטחה לא מצליחה לעצור את הפלישה, ובמהרה השדונים משתלטים על הבסיסים הצבאיים והורגים את רובם או הופכים אותם לזומבים אחוזי דיבוק. הנחת שנעזר ביתר הניצולים מוכרח להציל את המתקן, ומגלה כי בין הניצולים יש בוגד שמשתף פעולה עם השדים, שהוא ד"ר בטרוגר המדען הראשי וראש הצוות שהיה אחראי על ניסויי הטלפורטציה. במהלך המשחק מגלים כי בטרוגר הוביל את הפרויקט הנ"ל כדי לשרת את האינטרסים האישיים והמרושעים שלו.
בטרוגר מוביל את הנחת למלכודת שמעבירה אותו הישר אל הגיהנום. בגיהנום, הנחת מגלה כי על מנת למצוא דרך לסגור את השער לגיהנום, עליו למצוא חפץ מאדימי מסתורי בשם "קוביית הנשמות" (Soul Cube). לאחר שהוא חוזר מהגיהנום, הוא מגלה כי המפקד שלו לשעבר, קלי, עבר שינוי מפלצתי. לאחר שהוא נלחם בקלי הוא לוקח את ה BFG 9000 שקלי חומש איתו קודם לכן ומחפש את השער לגיהנום, שם הוא נלחם בסייבר-שד (אותו הבוס מהמשחק הראשון) ובעזרת קוביית הנשמות מצליח לסגור את השער.