דמותה של לימור הכניסה לשיח הישראלי ביטויים כמו: "אני בשוק, אני בהלם, אני המומה!" ו"העם נקעה רגלו". הביצוע של לימור לשיר "טדי הדובון השוודי" נוצר לאחר שמועות לפיהן שירה של הזמרת שרית חדד באירוויזיון 2002 "Light a Candle" (ובעברית "נדליק ביחד נר") הוא העתקה של שיר עם שוודי בשם "Teddybjörnen Fredriksson" (בעברית: "פרדריקסון הדובון"), שיר ילדים מוכר שכתב לאסה באריהוגן.
בתוכנית הוצגו קטעים ששודרו בתוכניות טלוויזיה אחרות. הפופולריות שלה זכתה "רק בישראל" הביאה לכך שמספר קטעים הפכו למזוהים עם תוכנית זו, על אף ששודרו במקור בתוכניות אחרות. אחד מהם הוא קטע ששודר בתוכנית של אמנון לוי, במהלכו נחשף נוכל בשם עמנואל פלד שהשתמש בתואר "אדוני". לאחר שידור הקטע הפכו משפטים כגון "אדוני יעזוב את המקום" למשפטים קבועים בתוכנית, הקטע הפך למזוהה עם התוכנית והכינוי "אדוני" דבק בנוכל.
קיבוץ דן
פראמדיק
כתב
כתב הוא מערכת של סימנים המיועדת לייצג את השפה הדבורה באופן גרפי. על פי רוב לכל שפה יש מערכת כתב המאפיינת אותה עבור תקופה מסוימת, אך קיימות שפות שנכתבות ביותר מכתב אחד ושפות שאינן נכתבות כלל.
תהליך יצירת הכתב מכונה כתיבה ותהליך הפענוח שלו מכונה קריאה. השימוש של הכתב לצורכי תקשורת מצריך יכולת הבעה בכתב והבנת הנקרא. מיומנויות אלו הן חלק מהיכולת האוריינית של האדם.
עבור שפות בהן המילים הכתובות מורכבות ממספר סימנים, הכתיב מתייחס לאופן שבו יש לצרף סימנים אלו בהתאם לכללי האיות הנכון והתקני של אותה השפה.
ייתכנו כמה שיטות כתיב מקובלות שונות באותה השפה. בעברית, למשל, ישנן כמה צורות כתיב מקובלות: כתיב חסר וכתיב מלא, וכן כתיב מנוקד וכתיב חסר ניקוד.
היסטוריה והתפתחות.
צורת כתב קדומה ביותר היא הפיקטוגראם שהיווה ייצוג גרפי למילים שלמות או אף לחוויה (חוויית ציד) מלאה.
כל עוד הייתה החברה האנושית חברה מבוססת על ציד ולקט, לא היה צורך בכתיבה או בכתב. רק כאשר התפתחה החקלאות ובני האדם החלו לאגור עודפים ולשנע מוצרים לעבר שלטון מרכזי נוצר צורך לתעד פעולות אלו.
המצאת הכתב קשורה כנראה לתהליך התגבשות מינהל וכלכלה, עם הצורך לנהל תיעוד מסודר. הכתב הראשון הידוע הוא כתב היתדות השומרי שהתפתח בסביבות האלף הרביעי לפנה"ס. המקום היחיד שבו ידוע שהתפתחה צורת כתב עצמאית בלי ידיעה על הכתב השומרי הוא אמריקה הדרומית, שם התפתח הקיפו, שהיא צורה להעברת מסרים באמצעות קשרים על חבל, אך ישנו ויכוח בנושא הגדרת הקיפו ככתב. הדעות חלוקות לגבי צורות הכתב שהתפתחו בסין ובמצרים, בנוגע להשפעה האפשרית של רעיון הכתב השומרי עליהן. ההערכה היא ששאר צורות הכתב התפתחו לפחות בידיעה על כתב קיים כלשהו.
לחלק גדול מהשפות יש מערכת תווים ייחודית משלהן, אך הרבה שפות חולקות מערכת תווים עם שפות נוספות, לדוגמה באלפבית העברי עושות שימוש גם העברית, גם היידיש, גם הארמית וגם הלאדינו. באלפבית הלטיני עושות שימוש רוב השפות האירופאיות. מצד שני ייתכנו לשפה אחת כמה מערכות תווים שונות, לדוגמה השפה היפנית עושה שימוש בארבע מערכות תווים שונות.
סווג כתבים.
ישנן כמה גישות לסווג כתבים. הנפוצה והבסיסית ביותר מסווגת את כלל הכתבים לחמש קטגוריות: כתב לוגוגרפי, כתב הברתי, כתב אלפביתי, כתב אָבְּגַ'ד וכתב אָבּוּגידַה. עם זאת, עולים קשיים בסיווג של מערכות כתב לקטגוריה בצורה בלעדית, ממספר סיבות. הראשונה היא שמספר שיטות כתב הנהוגות היום מכילות מאפיינים השייכים ליותר מקטגוריית כתב אחת, דבר שמקשה לשייך שפה לקטגוריה בצורה בלעדית. בנוסף, מערכת תווים אחת לפעמים משמשת למספר שפות בצורה שונה (לדוג', הכתב העברי משמש בעברית ככתב אבג'ד וביידיש כאלפבית).
לדעת מרבית החוקרים, הכתבים הראשונים היו לוגוגרפים שהתפתחו מפיקטוגרפים, ושאר סוגי הכתב התפתחו מתוך קטגוריה זו. נהוג לכנות את כל סוגי הכתב פרט לכתב הלוגוגרפי כתבים פונטים.
כתב לוגוגרפי.
הכתב הלוגוגרפי, או כתב סימניות, הוא ככל הנראה הקטגוריה הקדומה ביותר של כתב בה עדיין עושים שימוש היום. הכתבים בקטגוריה זו מאופיינים בכך שכל תו (או לוגוגרמה) מייצג משמעות ולא צליל, כפי שנהוג בכתבים הפונטיים. הכתב הסיני לדוגמה הוא כתב לוגוגרפי מודרני, בו כל תו מסמן מילה מלאה ללא קשר לצליל המילה. כך לדוגמה, המילה חתול, הנהגת במנדרינית מאוֹ, אינה נכתבת כיצוג של הצלילים מא ו-אוֹ כפי שנהוג ברוב השפות, אלא כסימן אחד בעל משמעות שלמה- 猫. הסיבות לכך שקטגורית כתב זו היא הדומיננטית בשפה הסינית ואף חדרה למספר שפות באזורים הגובלים בסין (לדוגמה כתב הקאנג'י היפני) נעוצות בצורך של החברה הסינית העתיקה לייצר כתב אחיד בו כל נתיני הממלכה יוכלו להשתמש גם אם הם אינם דוברים את אותה השפה. כך דובר מנדרינית ודובר שפת המין יוכלו להתכתב ביניהם בכתב למרות שהם אינם דוברים את אותה השפה.
המקור של קטגוריית כתב זו היא בכתב פיקטוגרפי, או כתב סמלים, סגנון כתב שהיה נהוג בתחילת העת העתיקה. קטגוריה זו דומה לכתב הלוגוגרפי בכך שכל תו מייצג משמעות ולא צליל, אך צורת התו קשורה באופן ויזואלי מובהק למשמעותו. כדי לכתוב את המילה "מים" בכתבים אחדים ציירו שלושה קווים אופקיים מסולסלים שנראים כמו גלים. דוגמה המוכרת ביותר לכתב פיקטוגרפי היא הכתב ההירוגליפי שבו נכתבה המצרית הקדומה. כתבים פיקטוגרפים אינם משמשים בימינו לכתיבה של שפות שלמות, אך כן משמשים לשילוט ולתמרורים. קטגוריית כתב זו רלוונטית בעיקר לארכאולוגים ובלשנים החוקרים אותם. הכתב הפיקטוגרפי הוא ככל הנראה סוג הכתב העתיק ביותר, ורוב החוקרים משערים ששאר סוגי הכתב התפתחו ממנו.
כתב הברות.
בכתב ההברות כל אות מייצגת הברה שלמה, המכילה או עיצור ותנועה או רק עיצור, ללא עקביות הכרחית בין הסימן הגרפי לצליל. לדוגמה, במערכת הכתב היפני היראגאנה, ההברה קוּ נכתבת בתו היחיד く, וההברה קי נכתבת בתו היחיד き. דוגמה נוספת לקטגוריה זו היא הקאטאקאנה. שפות שעושות שימוש בכתב הברות מאופיינות לרוב מספר מצומצם של עיצורים ותנועות ומספר רב של אותיות, מכיוון שקטגוריית כתב זו תכלול מספר גדול במיוחד של אותיות בשפות מרובות צלילים. כך לדוגמה, כתב ההיראגאנה עושה שימוש ב-15 עיצורים וחמש תנועות, אך מכיל 48 אותיות בסך הכל.
סוג כתב זה דורש מהכותב לזכור מספר רב של סימנים. לכן רק קומץ שפות משתמשות בסוג כתב זה כיום.
כתב אלפביתי.
בכתב האלפביתי כל סימן מייצג פונמה שהיא עיצור או תנועה, ולכן הוא מורכב ממספר מועט יחסית של אותיות. האותיות נרשמות זו לצד זו לצורך יצירת צליל המסמן מילה בעלת משמעות, שמתקבל על ידי חיבור הצלילים של כל עיצור עם התנועה שבאה אחריו או לפניו. לדוגמה, המילה "כלב" נהגית באנגלית דּוֹג. לכן, כדי לכתוב את המילה, על הכותב להשתמש בעיצור D, אחריו בתנועה O ואחריה בעיצור G. רוב השפות המדוברות באירופה עושות שימוש בכתב מקטגוריה זו, רובן באלפבית הלטיני או הקרילי, או בווריאציה של אחד מהם.
אבּג'ד.
כתב אבג'ד, הידוע גם בשם כתב עיצורי, הוא כתב בו כל סימן מייצג עיצור פונמי ואין צורך לציין בכתב כל תנועה. לדוגמה, בעברית אין כותבים את התנועה אָ במילה כתב. המילה נרשמת כאוסף של עיצורים העוקבים אחד את השני, והתנועות נשמטות מהכתב. במקור המונח אבג'ד שימש לתיאור השפה הערבית בלבד, ומקור שמו במילה הערבית الأبجد (אל-אבג'ד- "האלפבית" בערבית). בקטגוריה זו דומיננטיות בעיקר השפות השמיות התיכונות, למשל עברית וערבית, מכיוון שבשפות אלו התנועות במילה מסוימת משתנות בהתאם לתפקידה במשפט ולהקשר שלה. כך למשל המילה "כְּתַב " משנה תנועות והופכת למילה "כַּתָּבֵי" כאשר היא בסמיכות. שפות אלו נסמכות על הכרת הקורא את המילה ועל ההיכרות של הקורא עם מבנה השפה עצמו, ולכן על מנת לפצות על חוסר היכרות עם השפה פותחו בשפות אלו מערכות של סימנים דיאקריטיים, כמו הניקוד בעברית בת ימינו, הקושרים קטגוריה זו עם קטגוריית האבוגידה. בניגוד לאבוגידה, שפות בקטגוריה זו משתמשות בסימנים הדיאקריטיים לעיתים רחוקות, לרוב כדי לסמן את דרך ההגייה של מילים שאולות, או כדי ללמד קריאה ילדים וזרים.
אבּוּגידה.
בכתב אבוּגידה כל אות מייצגת הברה שלמה, אך בניגוד לכתב ההברתי ולכתב האבג'ד, התנועה מגולמת בתוך האות ויש קשר גרפי בין סימנים בעלי צליל דומה. לדוגמה, בכתב של שפת האינוקטיטוט, צורת האות מסמלת את העיצור, והרוטציה שלה מסמנת את התנועה. כך למשל ההברה מִי נכתבת כך: ᒥ, בעוד ההברה מוּ נכתבת כך: ᒧ.
מערכות כתב בקטגוריה זו נמצאות במחלוקת מתמדת מכיוון שהן חולקות מאפיינים עם הכתב ההברתי ועם האבג'ד. ניתן לדוגמה לטעון שעברית מנוקדת היא בעצם מערכת אבוגידה, ולא מערכת אבג'ד.
כיום כתבי אבוגידה נמצאים בשימוש במספר שפות, מקור רובן בתת-היבשת ההודית ובצפון אמריקה, וקצתן במערב אפריקה.
כיוון הכתיבה.
מערכות כתיבה מאופיינות בכיוון בו הן נכתבות. הירוגליפים מצריים נכתבו משמאל לימין או מימין לשמאל, כאשר האידיאוגרמות של בעלי החיים והאדם הופנו לתחילת השורה. האלפבית המוקדם נכתב בכיוונים רבים: אופקית (זו לצד זו), או אנכית (למעלה או למטה). לפני עידן התקינה בכתיבה, הכתיבה האלפביתית נעשתה הן משמאל לימין, והן מימין לשמאל, ולעיתים כיוון הכתיבה השתנה לסירוגין משורה לשורה: החל מכיוון אחד (אופקי), ואז פנייה בסוף השורה לכיוון ההפוך, לאחור, בשורה החדשה שמתחת לקודמת.