היו שטענו כי לבית-הדין הרבני הממלכתי ישנה עדיפות על בית-הדין הפרטי, משום שבית-הדין הרשמי הוא בית-דין קבוע של כלל האוכלוסייה היהודית שבארץ. זאת, מאחר שהוא הוקם באמצעות המוסדות הממלכתיים על דעת הרוב המכריע של האוכלוסייה היהודית בארץ ובכלל זה כל נציגי הציבור הדתי המאורגן. טיעון זה מתבסס על הגדרת "בית-דין קבוע" כבית-דין שהוקם על ידי טובי העיר ומכוח הקהל. משמעות קביעה זו היא כי בית-דין הרשמי יכול לדון את הצדדים בעל כורחם, ובעל הדין מנוע מלטעון כי הוא חפץ לקיים את הדיון בבית-דין אחר. לדבריו של הדיין שמחה מירון, הדברים אמורים גם בדיני ממונות, על אף שבהם אין לבתי הדין סמכות לדון מטעם המוסדות הממלכתיים, אלא כבוררים.
טענה נוספת היא, שלבית הדין הרבני הרשמי יש סמכות של "בית-דין קבוע" בכל תחומי המשפט, משום שהוא מונה מכוח החוק אשר העניק לו סמכויות אכיפה.
עם זאת, נראה כי לאור פסיקת בית המשפט העליון בעניין כץ (איסור על בתי הדין הרשמיים להוציא כתב סירוב) ובעניין סימה אמיר (איסור על בתי הדין לדון בענייני ממון כבורר), ניטל מבית-הדין הרשמי מעמדו כ'"בית-דין קבוע" היכול לחייב בעלי-דין, גם בתחום דיני הממונות, להתדיין לפניו. בית-המשפט העליון מוטט בפסיקתו זו את יכולת האכיפה העודפת שהייתה קיימת לבית-הדין הרשמי. כיום, דווקא בית-הדין הפרטי עולה על בית-הדין הרשמי, שהרי את פסקי הדין של בתי הדין הפרטיים ניתן לאשר בבית משפט מחוזי ולאכוף בהוצאה לפועל, ואילו לבית הדין הרבני אסור מלכתחילה לעסוק בעניינים המסורים לבוררים.
ישנם דיינים הסבורים כי כיום דווקא לבית-הדין הפרטי ישנו מעמד של בית-דין קבוע לכל דבר ועניין, כאשר רב העיר ממנה את דייניו. בדרך זו לבית הדין הפרטי יש עדיפות על פני בתי-דין רשמיים. סימוך לכך ניתן למצוא בפסיקת הרדב"ז הקובע כי על רבני העיר לעשות כל דבר כדי להניע את התושבים להתדיין בדין תורה דווקא.
במהלך השנים היו שהציעו להשיב לבית הדין הרבני את סמכותו לדון דיני ממונות כבורר באמצעות חקיקה שתעניק לבתי הדין הרבניים מעמד דומה לזה של בתי המשפט האזרחיים, ותאפשר להם – בכפוף להסכמת שני הצדדים – לקיים פסק דין הניתן בבית דין רבני בתחום דיני הממונות ללא אישור של בתי המשפט. למעשה, מטרת החקיקה היא ליצור שוויון בין בית הדין הרשמי לבין בתי המשפט האזרחיים (למעט הצורך בהסכמת בעלי-הדין), כך שלשני המוסדות תהיה סמכות מכוח חוק לדון דיני ממונות. לחקיקה זו יש חשיבות עליונה משום שהיא בעלת משקל הלכתי המגדיר את בית הדין הרשמי כ"בית דין קבוע" כך שעליונותו של בית הדין הרשמי על בית הדין הפרטי, אף בתחום דיני הממונות, תהיה ברורה. שהרי, בעוד בית הדין הרשמי כמעט שקול בכוחו לבתי המשפט ופועל מכוח השראה ישירה של החוק, בית הדין הפרטי פועל כבורר בלבד, ולכן הוא כפוף לבית המשפט האזרחי. חקיקה כזו, המכירה במעמד בית הדין הרשמי כבית דין קבוע, תסייע בהכרעת עדיפותו של בית הדין הרשמי על פני בית הדין הפרטי.
גריגורי גוליצין
גריגורי סרגייביץ' גוליצין (ברוסית:Григорий Серге́евич Голицын, 20 בדצמבר 1838 - 28 במרץ 1907) היה גנרל ופוליטיקאי רוסי, בן למשפחת האצולה הרוסית גוליצין. בצעירותו נלחם במלחמות הקווקז. למד באקדמיה השייכת למטה הכללי של הצבא הרוסי ופיקד על מספר גדודים. בשנת 1875 התמנה כמושל מחוז אוראלסק ("אולבסט אולראלסקאיה). לאחר מכן, שימש בתפקידי מנהל באזורים נוספים. כיהן כמושל עבר הקווקז בשנים 1897–1904, מתוקף תפקידו כמושל עבר־הקווקז המשיך בקו המדיני העוין כלפי הארמנים, מדיניות שאומצה גם על ידי השלטונות ברוסיה, בשנת 1903 יזם את הפקעת נכסי הכנסייה האפוסטולית הארמנית. באוקטובר 1903 נפצע קשה בניסיון התנקשות של פעיל במפלגת דשנאק הארמנית.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
סרגיי גוליצין נולד בשנת 1838 כבכור מבין ששת הילדים של הנסיך סרגיי גריגורייביץ' גוליצין (1868-1803), איש צבא וסופר רוסי, קפטן בדימוס של משמר התותחנים, ושל מריה איוואנובנה, בלידה - רוזנת אזרסקאיה. מקום לידתו אינו ודאי. משערים שנולד או באחוזת סטארה וס במחוז ונגרוב שבפלך סדלצק (שדליץ) או בכפר גרבובו במחוז לובלין שבפלך לובלין באימפריה הרוסית.
גוליצין התחנך במסגרת קורפוס נושאי הכלים של הצבא וסיים בו את לימודיו ב-16 ביוני 1856 עם דרגת "קורנט". שובץ אחר כך במשמר החיים ובהמשך ב- 25 באוגוסט 1860 התקבל לאקדמיה הצבאית על שם ניקולאי בסנקט פטרבורג. סיים את לימודיו ב אוקטובר 1860. בדצמבר 1861 הועלה לדרגת ריטמייסטר.
הקריירה הצבאית.
גולצין השתתף במלחמת הקווקז כלוחם בגדוד אדאגום בפיקוד המייג'ור פבל בביץ'. במרץ-מאי 1861 שהה בגיא אבינסק והיה מעורב בעבודות תיקון הדרכים שבין המחנה הצבאי לביצורים ניקולאייבסקי., קרימסק ואולגינסק . פיעלות זאת התלוותה בעימותים רבים עם תושבי ההר. בסוף מאי 1861 בדרך למפרץ גלנג'יק הצטיין בכיבושן של כמה עמדות של האויב ברכס קסגור. משום כך ב-16 בינואר 1861 עוטר גוליצין באות מסדר אנה הקדושה דרגת ג עם חרבות וקשת.
ב-22 בינואר 1862 קודם לדרגת לוטננט קולונל ואחרי ששירת באביב ובקיץ במטה בטביליסי, ב-16 בספטמבר הועבר לגדוד משמר החיים ביירבאן, שם התמנה למפקד פלוגת רובאים מורכבת.
במסע הצבאי בשנים 1864-1863 שבו הסתיימה מלחמת הקווקז במסגרת אותו גדוד אדאגום, לקח גוליצין חלק במסע נגד אנשי ההר באבחזיה. בין 26 בדצמבר 1862 ל -17 בינואר 1864 הוא פיקד באופן זמני על גדוד. ב-026 במאי 1864 שוחרר הבייתה לצורך חופשה. ב-2 באוקטובר באותה שנה הולעה לדרגת קולונל.
ב- 10 בדצמבר 1865 התמנה גוליצין כמפקד גדוד הגרנדירים הגאורגי 14 וכיהן בתפקיד זה למשך שש שנים. על תפקודו למופת כמפקד הגדוד קיבל את אות מסדר אנה הקדושה דרגה ב עם חרבות . ב-21 בספטמבר 1871 התמנה כעוזר אישי של הצאר וב-1872 התמנה כמפקד גדוד משמר החיים הפיני. ב-30 באוגוסט 1873 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה בפמליית הצאר .ב 26 באוגוסט 1876 קיבל את אות המסדר ולדימיר הקדוש.
ב-30 באוגוסט 1876 התמנה מושל צבאי ומפקד הכוחות באזור האורלים ובכמפקד צבא הקוזקים מהאורלים. בספטמבר 1880 היה למושל זמני של אורנבורג ומפקד המחוז הצבאי אורנבורג. ב-26 בפברואר 1883 קודם לדרגת לוטננט גנרל
אוונטינו (פירושונים)
אַוֶנְטִינוּס (Aventinus) היא מילה לטינית שמקורה לא ידוע, ושמשה לשמות אנשים ומקומות. באיטלקית אַוֶנְטִינוֹ (Aventino) ובמספר שפות אירופיות אַוֶנְטִין (Aventin/Aventín/Aventine), בצרפתית נהגה אַוֶנְטֶן.
וינסנט מתיוס
וינסנט "וינס" אדוארד מתיוס (באנגלית: Vincent "Vince" Edward Matthews; נולד ב-16 בדצמבר 1947) היה אתלט אמריקאי בעבר. הוא אלוף אולימפי (מינכן 1972) בריצת 400 מטר.
ביוגרפיה.
ב שנערכו בויניפג, קנדה בסוף יולי תחילת אוגוסט 1967 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:02.03 דקות ומדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.13 שניות, אחרי חברו לנבחרת לי אוונס (44.95 שניות) ודון דומנסקי מקנדה (45.80 שניות).
אלוף אולימפי ושיאן עולם בריצת שליחים.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הוא זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם לארי ג'יימס, רון פרימן ולי אוונס בשיא עולם חדש של 2:56.16 דקות, לפני קניה (2:59.64 דקות) וגרמניה המערבית (3:00.57 דקות). כעבור 20 שנה הושווה שיא זה על ידי הרביעייה האמריקאית באולימפיאדת סיאול (1988) וכעבור עוד 4 שנים השיא נשבר באולימפיאדת ברצלונה (1992) (2:55.74 דקות).
אלוף אולימפי אישי.
באולימפיאדת מינכן (1972) הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.66 שניות, לפני חברו לנבחרת וויין קולט (44.80 שניות) ויוליוס סאנג מקניה (44.92 שניות). ג'ון סמית' שסיים ראשון במבחנים האמריקאים נפצע בשרירי מיתר הברך במהלך הריצה. שני האמריקאים הפגינו בטקס חלוקת המדליות כמו טומי סמית' וג'ון קרלוס במשחקים האולימפיים במקסיקו סיטי והורחקו על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) ולכן ארצות הברית לא יכלה להציב קבוצת שליחים לריצה זו, במשחקים אלה.
שיטת השולחן החם
שיטת השולחן החם (באנגלית: Hot Desking) היא שיטת ארגון למשרדים, הכוללת מספר עובדים המשתמשים באותה תחנת עבודה פיזית או משטח עבודה אחד בזמנים שונים. ה"שולחן" מתייחס לשולחן משרדי משותף שחולקים מספר עובדים במשמרות שונות, בשונה ממשרדים סטנדרטיים בהם לכל עובד מוקצה שולחן משלו. המניע העיקרי לשיטת זו הוא הרצון בהפחתת עלויות על ידי חיסכון במקום – לעיתים הוא מגיע עד כדי 30% מהשטח. שיטת השולחן החם זוכים לערך מיוחד בערים בהן מחירי הנדל"ן גבוהים.
שימוש.
השולחן החם נמצא לרוב במקומות עבודה עם לוחות זמנים גמישים לעובדים, כשלא כל העובדים נמצאים במשרד באותו זמן או חולקים לוחות זמנים משותפים. עובדים במקומות אלה משתמשים במשרדים מדי פעם בלבד או לפרקי זמן קצרים, מה שמותיר את המקומות שלהם פנויים. על ידי שיתוף מקומות כזה, מתאפשר שימוש יעיל יותר במרחב ובמשאבי מקום העבודה. לשיטה זו גם כמה חסרונות כמו היררכיית עבודה מעומעמת, היעדר מרחב קבוע לעובדים וייתכן שגם מתעוררים קשיים בתקשורת בין חברי צוות.
מנקודת המבט של העובד יכול להיות שקשה להתרגל לאופן עבודה כזה, כשלאנשים שונים דרכי שימוש שונות בשולחן העבודה (גובה הכיסא, סדר וכו'). עם זאת, נמצא ששיטת השולחן החם מעלה את הפריון ואת התקשורת בין העובדים.