בלקובסקי, שבסוף המאה ה-19 נמנה עם חברי "המשמרת הצעירה" של חובבי ציון (לצד יעקב ברנשטיין-כהן, ו' יעקובסון, מנחם אוסישקין וזאב טיומקין), סייע לתאודור הרצל בארגון הקונגרס הציוני הראשון ב-1897. הוא השתתף בקונגרס שנערך בבזל, כציר מטעם יהדות בולגריה, ביחד עם קרל הרבסט ויהושע כלב ונאם בפני הצירים על אודות מצבם של יהודי בולגריה.
בלקובסקי, שנטל חלק גם בקונגרסים הבאים, היה חבר הוועד הפועל הציוני הגדול משנת ייסוד ההסתדרות הציונית ועד 1910.
ב-1897 בעת שהותו בפריז הועסק במערכת העיתון "לה מונד איקונומיק". בתחילת 1898 שב לרוסיה, השתקע בסנקט פטרבורג, שם כתב עבור מערכת אנציקלופדיית ברוקהאוס בתחומי המשפט והכלכלה.
ב-1903 היה מהמתנגדים הקיצוניים לתוכנית אוגנדה, ושלל כל תוכנית ליישוב יהודים מחוץ לארץ ישראל. לאחר מהפכת אוקטובר הוסיף בלקובסקי לתמוך ברעיון הציוני, ונתמנה ליו"ר הוועד הציוני המרכזי ברוסיה, שפעילותו הייתה אז מחוץ לחוק.
ב-1922 התמנה בלקובסקי כנציג ההסתדרות הציונית לשגרירות הבריטית בברית המועצות, לענייני עלייה לארץ ישראל. ב-1924 נעצר בלקובסקי בגין פעילותו הציונית, ונגזרה עליו גלות בסיביר; אך גזר-דינו הומר בגירוש: הוא גורש מברית המועצות, ועלה לארץ ישראל. בארץ הוסיף לעסוק במשפטים, ונשא משרות בכירות בבית משפט השלום העברי.
צבי הירש בלקובסקי נפטר בראשית 1948 בתל אביב, ונטמן בהלוויה רבת-משתתפים בבית הקברות טרומפלדור לצד אשתו, אסתר בלקובסקי לבית זוסמן, שנפטרה בקיץ 1946 בגיל 80. הותיר בת, יהודית בֶּם (בעהם), אשר הייתה נשואה לד"ר אריה בעהם.
ב-1959 מסרה בתו את ארכיונו, ובו מכתבים ותצלומים, לידי הארכיון הציוני המרכזי.
גרגור בלקובסקי
צבי הירש בלקובסקי
הירש בלקובסקי
גרגורי בלקובסקי
אפטר רוף
אוהב ציון
וסלוי
וסלוי (ברומנית: Vaslui) היא עיר ברומניה, בירת מחוז וסלוי בחבל מולדובה.
וסלוי מוזכרת לראשונה במסמכים ב-1375. בשנת 2007 התגוררו בה 70,302 תושבים.
בווסלוי התקיימה קהילה יהודית חסידית גדולה, אך בשל העלייה מרומניה לישראל, לא נותרו בה תושבים יהודים.
טוברוק
טוֹבְּרוּק (בערבית: طبرق) היא עיר נמל בחצי אי בצפון לוב, ליד הגבול עם מצרים. בשנת 2006 מנתה אוכלוסיית העיר 110,000 איש, והיא הבירה של מחוז טוברוק. טוברוק הייתה מושבה יוונית, ולאחר מכן, בימי האימפריה הרומית, הייתה בה מצודה ששמרה על הגבול בין מצרים ולוב. במשך מאות שנים שימשה טוברוק כתחנת מעבר לאורך דרך החוף בצפון אפריקה. ב-1911 סופחה טוברוק על ידי איטליה, ובמהלך מלחמת העולם השנייה עברה מיד ליד, הוטל עליה מצור, ונערכו בה קרבות קשים בין בעלות הברית ובין מדינות הציר. במלחמה ניזוקה טוברוק, ולאחריה שוקמה ונבנה בה נמל נפט הקשור בצינור נפט לשדה הנפט העשיר בסריר.
גאוגרפיה.
לטוברוק נמל טבעי, מוגן, שמימיו עמוקים. זהו אחד מהנמלים הטבעיים הטובים ביותר בצפון אפריקה על אף שהיעדרם של אתרים חשובים בקרבתו ממעיטה מעט ביכולת לנצלו. העיר מוקפת במדבר דל אוכלוסין, שיושביו הם נוודים. דרומית לעיר ישנו אזור של צוקים, האופייני לקירנאיקה. צידם הדרומי של הצוקים הוא תלול וצידם הצפוני הוא מדרון מתון (מדרון דיפ). צוקים אלו מפרידים בין צפון לוב לדרומה.
היסטוריה.
המושבה היוונית הקדמונית "אנטיפיגרוס" התקיימה בעבר בשטח בו נמצאת כיום טוברוק, והשם הקלאסי עודו בשימוש לעיתים. פירוש השם הוא "מעבר לפיגרוס", היא עיר מינואית עתיקה בכרתים, הסמוכה לטוברוק. בימי האימפריה הרומית הפכה העיר למצודה רומית השומרת על גבול קירנאיקה. לאחר מכן הפכה העיר לתחנה חשובה בנתיב שיירות הגמלים שנעו לאורך החוף.
חשיבות אסטרטגית במלחמת העולם השנייה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הייתה לוב מושבה איטלקית. בשל נתוניו הטבעיים, הנמל העמוק והמוגן באופן טבעי התאים לשמש כנמל גם בתנאים של הפצצות. לקיומו של נמל מסוג זה חשיבות עליונה כאשר הצדדים הלוחמים היו תלויים באספקה שהגיעה ממרחק של מאות ואלפי קילומטרים, מאירופה. העיר בוצרה על ידי האיטלקים בניסיון חדירתם למצרים בשנת 1940. בנוסף לביצורים שימשו הצוקים שמדרום לעיר כמחסום טבעי. העובדה כי העיר שוכנת על חצי אי, סייעה מאוד לפישוט קווי ההגנה, ולצמצום מספר החיילים שנדרשו להגנה אפקטיבית על העיר.
העיר הייתה ממוקמת כך שתוקפים מן המזרח, מכיוון מצרים לקירנאיקה, היו יכולים לעבור דרכה ישירות לבנגאזי ולחתוך את קווי האספקה לאורך החוף, לאזור דרנה, כאשר מדרום הם מוגנים על ידי הצוקים. לבסוף, במרחק של כ-24 קילומטרים דרומית לעיר שכן שדה התעופה הגדול ביותר במזרח לוב. במהלך המלחמה העצימו הבריטים את חשיבות העיר כשהניחו פסי רכבת בינה ובין אל עלמיין. הקו שנוצר היה משמעותי הן בשל שימושו להעברת אספקה והן בשל משמעותו המורלית.
האיטלקים, שהחזיקו בטוברוק בתחילת המלחמה, פלשו למצרים בנובמבר 1940. כוחות בריטים הדפו את הפולשים במבצע מצפן שהחל בתחילת דצמבר, והעיר טוברוק נכבשה על ידם ב-22 בינואר 1941.
המצור על טוברוק.
לאחר שהאיטלקים הבינו את ההשלכות האסטרטגיות של כישלון מתקפתם, הם קראו לסיוע גרמני. גרמניה שלחה יחידה צבאית שזכתה לכינוי קורפוס אפריקה בפיקודו של ארווין רומל. רומל הצליח להדוף את הבריטים מערבה, ושם את העיר במצור. המצור נמשך 240 יום, מ-10 באפריל 1941 ועד לרגע שבו הוסר במבצע צלבן, בסוף נובמבר 1941. במאי 1942 שב רומל ותקף, והפעם הצליח לכבוש את טוברוק שנפלה לידיו ב-21 ביוני 1942. מדינות הציר המשיכו להחזיק בעיר עד ה-11 בנובמבר 1942 כאשר בעלות הברית התקדמו מערבה לאחר קרב אל עלמיין השני. העיר נותרה בשליטת בעלות הברית עד לסוף המלחמה.
א-אי-קו סולנה
מחוזות מרוקו
מבחינה אדמיניסטרטיבית, מרוקו מחולקת ל-12 מחוזות. כל מחוז מחולק לנפות.
החל משנת 2015 במרוקו יש 12 מחוזות המחולקים ל-75 נפות.
מחוזות מרוקו (החל 2015).
ב-3 בינואר 2010 ממשלת מרוקו הקימה את הוועדה המייעצת לחלוקה מרחבית. הוועדה החליטה לעשות חלוקה מחדש למחוזות. ב-14 בספטמבר 2015, התקיימו בחירות לנשיאות המחוזות. נשיאים מונו ב-13 באוקטובר 2015.
מחוזות מרוקו (1997–2010).
המחוזות הדרומיים (14, 15 ו-16 במפה) מהווים שטח של הסהרה המערבית שנמצאת כיום בשליטת מרוקו.
נמל סידני
צבי בן-יוסף
צבי מנחם אליעזר בן-יוסף (22 באפריל 1914 - 12 במאי 1948) היה מלחין ומשורר שנהרג בקרבות על גוש עציון במלחמת העצמאות.
ראשית חייו באירופה ועליה לארץ ישראל.
צבי בן-יוסף נולד בסאסוב (Sasow) שבפולין בשם אוטו דרסלר. בגיל שש עברה משפחתו לווינה. האב, יוזף, היה איש עסקים והאם, סבינה, נטתה לעולם המוזיקה והאמנות. כבן למשפחה אמידה חי בילדותו חיי תפנוקים. לאחר שסיים גימנסיה, למד בשנים 1934-1932 באוניברסיטת וינה, באקדמיה הקונסולרית, שם היה היהודי היחיד בין בני האצולה והשכבה הגבוהה של אוסטריה, וכן קיבל שיעורי מוזיקה אצל המלחין והפסנתרן קרל פרילינג. הלימודים באקדמיה הקונסולרית הכשירוהו לקריירה דיפלומטית, אליה ייעד אותו אביו. אולם, נטייתו למוזיקה הכריעה את הכף והוא החל ללמוד נגינה בפסנתר וקומפוזיציה אצל אוטורינו רספיגי באיטליה.
לא ברור מתי הפך לציוני. היה זה צעד שהיה מנוגד לחלוטין לסביבה בה חי ולמסלול חייו עד 1936. מכל מקום, בשנה זו עלה לארץ ישראל והחל ללמוד באוניברסיטה העברית אמנות וספרות עברית, שפה שהייתה לו זרה לחלוטין. באותה עת אף שינה את שמו לצבי מנחם אליעזר (צמ"א) בן-יוסף (בעקבות שם אביו).
השירות בצבא הבריטי.
פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, הביא להפסקת התמיכה הכספית לה זכה בן-יוסף ממשפחתו שבווינה. הוא נאלץ להתחיל לנגן למחייתו בבארים ובמסעדות בהם בילו חיילי המנדט הבריטי. הרפרטואר שלו כלל ג'אז, שירי עם ומוזיקה קלה. סוגי מוזיקה אלו לא היו המועדפים עליו אך הוא הצליח בנגינתו הודות לחוש המוזיקלי ולכושר האלתור שלו.
מתוך תחושת שליחות חלוצית, הצטרף בן-יוסף באותה עת לקיבוץ מעלה החמישה שעלה על הקרקע זמן קצר לפני כן כיישוב חומה ומגדל. הוא אף הצטרף לארגון ההגנה. בתחילת 1941 התגייס למתנדבי היישוב בצבא הבריטי. הגדוד אליו השתייך עסק במרבית זמנו באבטחת מתקנים צבאיים, נמלים ושדות תעופה. בן-יוסף נשא עמו לכל מקום את האקורדיאון שלו והופיע יחד עם המתנדב-הזמר שלמה דויטשר לפני חבריו לגדוד. אחד מהבסיסים בהם שהו כשומרים היה שדה התעופה של רמת דוד. ערב אחד ניגן בן-יוסף בפני בנות בית הספר החקלאי לבנות של חנה מייזל-שוחט בנהלל הסמוכה ונתבקש על ידי צעיר מקהל המאזינים לכתוב שיר על נהלל לכבוד חג ה-20 למושב. בן-יוסף נרתם למשימה ברצינות וגייס את שלמה דויטשר, שהכיר את ההווי הנהללי, שיסייע לו. השיר, "הורה נהלל" (משתמט אני הייתי ...), נכתב ובוצע בחגיגות ה-20 לנהלל ב-ח' באלול תש"א. כאות הערכה לשיר, הוזמנו בן-יוסף ודרורי לקול ירושלים שם ביצעו את השיר לראשונה ברדיו. השיר התפרסם תחילה בביצועו של דויטשר ולאחר מכן בביצועיהם של שמשון בר-נוי ושל יפה ירקוני. שיר נוסף שחובר באותה תקופה על ידי בן-יוסף היה "הולכים בלילה" אותו חיבר בעת שפלוגתו הוצבה בבת גלים ועסקה בשמירה על נמל חיפה. בחיבור המילים סייע לו חברו לפלוגה, שבתאי פורטוגלי.
ב-1943, לאחר שהוקמו הגדודים הארץ-ישראלים, נשלחה פלוגתו ללוב. תחילה לבנגאזי ומאוחר יותר לאל-אביאר שבמדבר לוב, שם שהו תשעה חודשים. במהלך תקופה זו הקים בן-יוסף תזמורת כלי נשיפה בת 30 נגנים. הנגנים היו חבריו לפלוגה שהיו ברובם ללא כל חינוך מוזיקלי. את כלי הנגינה תרמו הבריטים שגם העניקו לבן-יוסף דרגת סרג'נט לאות הערכה על פועלו המוזיקלי.