ב-20 בדצמבר 2016 נחקר באזהרה ביחידה להב 433 של משטרת ישראל, לאחר שצולם מבריח מעטפות ובהן שנים עשר מכשירי טלפון סלולרי וחפצים נוספים לאסירים ביטחוניים בבית סוהר קציעות, בהם וליד דקה, תוך ניצול חסינותו הפרלמנטרית כדי לחמוק מהבדיקה הביטחונית בשערי הכלא. כעבור יומיים הסירה הכנסת את חסינותו, הוא נעצר על ידי המשטרה, ולאחר חמישה ימים נשלח למעצר בית עם היתר פעילות בכנסת. ב-2 בינואר 2017 החליטה ועדת האתיקה של הכנסת להרחיק אותו לחצי שנה מוועדות הכנסת ומדיוני המליאה, למעט הצבעות. ב-5 בינואר שוחרר ממעצר בית והוחלט להגיש נגדו כתב אישום. ב-16 במרץ 2017 חתם גטאס על הסדר טיעון לפיו יתפטר מן הכנסת וייגזרו עליו שתי שנות מאסר בפועל, בתוספת הרשעה בעבירה עם קלון. ב-17 במרץ 2017 הוגש נגדו כתב אישום וב-21 במרץ 2017 התפטר מהכנסת. ב-21 במרץ 2017 הרשיע אותו בית המשפט בעבירות של מרמה והפרת אמונים, מתן אמצעים לביצוע מעשה טרור והכנסה של ציוד אלקטרוני לבית סוהר והעברתו והעברת מכתב האסור על פי פקודת בתי הסוהר, ובהמשך נגזרו עליו שנתיים מאסר בפועל, קנס של 120 אלף ש"ח וקלון. ב-2 ביולי 2017 החל לרצות את עונשו בכלא גלבוע, במאי 2019 שוחרר.
המטבעה הלאומית של ארצות הברית
פארק ארבע החירויות על שם רוזוולט
פארק ארבע החירויות על שם פרנקלין דלאנו רוזוולט (אנגלית: Franklin D. Roosevelt Four Freedoms Park) הם פארק ואנדרטה בעיר ניו יורק שבארצות הברית. הם מוקדשים להנצחת נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ורעיון ארבע החירויות, שיצר במסגרת נאומו הידוע בשנת 1941.
הקמת הפארק.
אי רוזוולט שוכן בנהר איסט בין רבעי מנהטן וקווינס. בשנת 1973 נקרא האי (שעד אז היה שמו "אי הרווחה" (Welfare Island)) על שמו של הנשיא רוזוולט. אז הודיעו מושל מדינת ניו יורק נלסון רוקפלר וראש העיר ג'ון לינדסי על הכוונה לבנות אנדרטה לנשיא המנוח בקצהו הדרומי. האדריכל לואי קאהן הכין תוכנית לפארק, אך קשיים כספיים של העירייה עיכבו את מימושה לשנים רבות.
בשנת 2005 פתח מכון פרנקלין ואלינור רוזוולט במסע למימוש תוכנית הפארק ואסף כספים למטרה זו ממקורות ציבוריים ומתורמים פרטיים. תערוכה על התוכנית שהוצגה בשנת 2005 בקולג' קופר יוניון בניו יורק הגבירה את המודעות הציבורית לה. תוכניתו המקורית של קאהן פותחה על ידי משרד האדריכלים מיצ'ל–גורגולה.
בניית הפארק החלה בשנת 2010 בעלות של 53 מיליון דולר. הוא נחנך בטקס שנערך ב-17 באוקטובר 2012 במעמד ראש עיריית ניו יורק מייקל בלומברג, מושל מדינת ניו יורק אנדרו קואומו והנשיא לשעבר ביל קלינטון.
הפארק.
הפארק, ששטחו כ-16 דונם, ממוקם בחוד הדרומי של האי רוזוולט. הוא כולל מתחם משולש ומדושא, שגרם מדרגות רחב מעפיל אליו מצפון. לאורך שתי צלעותיו החיצוניות של המשולש ניטעו שתי שדרות עצים, המוליכות אל קודקוד המשולש. שם ניצב גוש גרניט, שבגומחה שבו, הפונה לכיוון צפון, הוצב העתק מוגדל של פסל ראש של רוזוולט, אשר פוסל ב-1933 על ידי הפסל ג'ו דווידסון.
מעברים משני צידי הפסל מובילים אל רחבה מרובעת בשטח של כ-330 מטרים מרובעים. הרחבה פתוחה לכיוון דרום ומוקפת מיתר צדדיה בקירות מ-28 גושי גרניט מרובעים. קטעים מנאום ארבע החירויות חרותים על גבי קירות הרחבה. המראה מן הקצה הדרומי של הרחבה כולל את נמל ניו יורק ואת בנייני מרכז האו"ם, הניצבים ממערב לפארק, על גדת האי מנהטן.
הפארק כלול במערכת הפארקים של מדינת ניו יורק.
פאראלוס (אונייה)
פּאראלוֹס (ביוונית: ἡ πάραλος, בלטינית: paralus) הייתה טריארה אתונאית, ששימשה כאוניית קודש ומלאכות של הצי האתונאי בשלהי המאה ה-5 והמאה ה-4 לפנה"ס. אנשי צוותה נודעו בדעותיהם הפרו-דמוקרטיות הנחרצות. הספינה מילאה תפקיד חשוב בכמה מאירועי המלחמה הפלופונסית.
"פאראלוס" נזכרת במקורות הספרותיים והאפיגרפיים של התקופה הקלאסית יותר מכל ספינה יחידאית אחרת; היא הסיעה כמעט את כל המשלחות הדיפלומטיות של אתונה במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס, ובמרביתן - כפי הנראה - מילא גזבר הפאראלוס, הטאמיאס (tamias), את תפקיד השליח הראשי.
אנשי הצוות של האונייה, הפאראלוֹי (paraloi), נתפרסמו בדעותיהם הדמוקרטיות הרדיקליות, ואפשר שאחדות דעים זו נבעה מהיותם בני שבט אחד ושמו הפאראלוי. אותם מלחים שימשו גורם חשוב בסיכול ההפיכה האוליגרכית בסאמוס ב-411 לפנה"ס. ברם, כשהגיעו עם הידיעות על המקרה לאתונה, גילו כי השלטון בעירם נתפס על ידי הסיעה האוליגרכית והם נאסרו; אחד מאנשי הצוות הצליח להימלט משביו ולמסור לצי האתונאי בסאמוס את שארע, ובכך נפתחה תקופה של קרע גלוי בין העיר לבין הצי המלחמתי.
ב-405 לפנה"ס הייתה הפאראלוס אחת מעשר אוניות שהצליחו להיחלץ ולהימלט לאחר תבוסת הצי האתונאי בפיקוד קונון בקרב אייגוספוטמוי; הספינה נשלחה אל אתונה כדי להודיע על המפלה, ועוררה עם הגיעה פאניקה ובהלה בקרב אזרחי העיר ותושביה.
תרזה גיזה
תרזה גיפט (בגרמנית: Therese Gift; 6 במרץ 1898, מינכן – 3 במרץ 1975, שם), הידועה בשם הבמה שלה תרזה גיזה (Therese Giehse) הייתה שחקנית יהודייה-גרמנייה, מהבולטות בתיאטרון הגרמני של המאה ה-20.
היא ידועה במיוחד כראשונה שגילמה את התפקידים הראשיים במחזהו של ברכט "אמא קוראז' וילדיה" ובמחזהו של דירנמאט "ביקור הגברת הזקנה".
ביוגרפיה.
תחילת דרכה.
גיזה נולדה ב-1898 בעיר מינכן שבדרום הקיסרות הגרמנית, החמישית מילדיהם של סוחר הבדים היהודי זלומון גיפט ואשתו גרטרודה לבית היינמן. אביה מת כשהייתה בת שלוש-עשרה. בתחילת מלחמת העולם הראשונה גויסו שניים מאחיה לצבא והיא נאלצה לסייע בעסק המשפחתי. למרות התנגדות קשה ממשפחתה, החלה ללמוד משחק ב-1918, ומימנה את השיעורים בעבודה כפקידה במשרד קיצוב לפחם. את שם הבמה 'גיזה' הציעה אחותה, אירמה. לאחר שהשלימה את לימודיה ב-1920 שיחקה על במות תיאטראות שונים בגרמניה עד 1926, כשהבחין בה הבמאי אוטו פאלקנברג כשהופיעה בברסלאו וצירף אותה לסגל התיאטרון הקאמרי של מינכן (Münchner Kammerspiele). שם נעשתה לראשונה לשחקנית מוכרת ואהודה: מבקר ה"פלקישר באובכטר" שיבח אותה וכתב "סוף סוף, רואים אישה גרמנית אמיתית על הבמה היהודית הזאת!".
גלות.
ב-1 בינואר 1933 הקימה גיזה ביחד עם חבריה אריקה מאן וקלאוס מאן את הקברט הפוליטי האנטי-נאצי 'מטחנת הפלפל' (Die Pfeffermühle). חודש לאחר מכן עלה היטלר לשלטון; ב-16 במרץ נמלטה גיזה לאוסטריה וממנה לשווייץ. הקברט זכה שם להצלחה רבה אף כי רוב הקנטונים של שווייץ אסרו עליהם להופיע בשטחם: הם הואשמו בהבעת דעות קיצוניות ובניסיון להפר את הנייטרליות של המדינה. בהצגה שנערכה ב-16 בנובמבר 1934 פרצה תגרה המונית בין מפגיני ימין למבקרים. אז ארגנה מאן מסע ברחבי אירופה, שבו הופיעו חברי הקברט 85 פעמים במדינות שונות. את ההופעה האחרונה ביבשת ערכו באמסטרדם במרץ 1936, ואז החליטו לצאת לאמריקה. מאחר שאזרחותן הגרמנית בוטלה, ארגן קלאוס לאחותו ולגיזה נישואי נוחות על מנת לקבל דרכון בריטי שיאפשר להן לנסוע לארצות הברית. ב-23 במאי 1936 התחתנה גיזה עם הסופר האנגלי ג'ון המפסון שהיה, כמוה, חד-מיני. השניים התראו לעיתים נדירות, ובאותו הזמן היא קיימה קשר רומנטי עם אריקה.
הסיור בארצות הברית היה כישלון, ו'מטחנת הפלפל' משכה קהל קטן מאוד. בעקבות זאת ההרכב התפרק כארבע שנים לאחר הקמתו. בינואר 1937 שבה גיזה לציריך והחלה לשחק בתיאטרון העיר, השאושפילהאוס (Schauspielhaus Zürich), שבו רבים מאנשי הצוות היו גולים גרמנים כמוה. ב-19 באפריל 1941 גילמה על במתו את הדמות הראשית בבכורה העולמית של מחזהו של ברטולט ברכט, "אמא קוראז' וילדיה." ב-4 בפברואר 1943 הופיעה שם גם בבכורה העולמית של "הנפש הטובה מסצ'ואן", בתפקיד בעלת הבית מי-צו. ברכט כינה אותה "השחקנית הגדולה ביותר באירופה."
שיא.
לאחר מלחמת העולם השנייה, המשיכה גיזה להתגורר בציריך וחילקה את זמנה בין שווייץ, אוסטריה ושתי הגרמניות: היא נותרה שחקנית קבועה בשאושפילהאוס עד 1966; ב-1949 הצטרפה לברלינר אנסמבל של ברכט, בו חדלה להופיע ב-1952. ב-1949 גם חזרה לשחק בתיאטרון הקאמרי של מינכן והחלה להופיע לעיתים קרובות בתיאטרון הסקאלה החדש בבירת אוסטריה, שהיה ממוקם בשטח הכיבוש הסובייטי ודגל בקו פרו-קומוניסטי. ב-1954 שבה לגור במינכן. ב-29 בינואר 1956 גילמה את התפקיד הראשי של המיליונרית קלייר זחנסיאן בבכורה העולמית של "ביקור הגברת הזקנה" מאת פרידריך דירנמאט בציריך. ב-21 בפברואר 1962 שיחקה את התפקיד הראשי של המנהלת פון צאהנד בבכורה העולמית של "הפיזיקאים" באותו תיאטרון: דירנמאט הקדיש לה את המחזה. במהלך שנות ה-60, הייתה גיזה מזוהה פוליטית עם השמאל ובין השאר התנגדה בפומבי למלחמת וייטנאם. ב-1973, לאחר מספר שנים בהן מיעטה להופיע ועסקה בעיקר בהקראת מחזות בערבי ספרות, פרשה לבסוף מהקאמרי.
בנוסף לקריירה שלה על הבמה, הופיעה גיזה גם בקולנוע ובטלוויזיה. סרטה הראשון היה "הכלה המכורה" בבימוי מקס אופולס, עיבוד לאופרה מאת בדז'יך סמטנה. ב-1948 הופיעה בתפקיד קטן בהסרטה של "אנה קארנינה" בכיכובה של ויוויאן לי. ב-1958 גילמה את המנהלת הנוקשה ב"נערות במדים", גרסה מחודשת של הסרט מ-1931 באותו השם, שעורר שערורייה בגלל הצגת תלמידת פנימייה (רומי שניידר) המתאהבת במורה שלה. היא הופיעה בפעם האחרונה ב"ירח שחור."
גיזה זכתה בפרסים רבים: ב-1955 כובדה ב"סרט הכסף" בטקס פרסי הקולנוע של מערב גרמניה; ב-1963 קיבלה את "נימפת הזהב" של מונקו לשחקנית הטובה ביותר; פעמיים ברציפות, ב-1963 וב-1964, הוענק לה פרס הטלוויזיה של מונטה קרלו.