נוסף על כך, המלחמה שיתקה את אורח החיים בצרפת כמעט לחלוטין, ופגעה קשות בכלכלת המדינה. מדינות הקואליציה צבאו על צרפת מכל החזיתות, והיו כבר בשלב זה קולות בצרפת שהיו מוכנים להקריב את עקרונות השוויון של המהפכה ולמנות דיקטטור צבאי שישלוט במדינה, ובלבד שבית בורבון לא יחזור לשלטון ותשתמרנה תוצאותיה הכלכליות של המהפכה.
הגיוס הכללי והתאוששות צרפתית.
ב-23 באוגוסט 1793, בעקבות המצב המלחמתי הקשה ששרר במדינה, ומחשש שהקואליציה תגבר על צרפת ותשיב את המשטר המלוכני על כנו, הכריז לזאר קרנו, שהתמנה לשר המלחמה הצרפתי אך שבוע לפני כן, על גיוס כללי (בצרפתית: Levée en masse) בכל רחבי צרפת. כל הגברים הלא נשואים מגיל 18 עד גיל 25 נקראו לשירות צבאי פעיל ללא הגבלת זמן. היתרון הבולט של הצבא הצרפתי החדש היה בגודלו, שהיה מחוץ לקנה המידה המקובל במושגים הצבאיים דאז. הצבא עצום-הממדים כלל למעלה מחצי מיליון חיילים, שהתחלקו ל-14 ארמיות שונות.
אמנם, השינוי בשיטת הלוחמה הצרפתית לא התבטא רק בגודל הצבא הנלחם, אלא היה מדובר בשינוי הרבה יותר יסודי. עד למהפכה הצרפתית, התחוללו מלחמות בין בתי מלוכה ובין אצולות, והלוחמים היו שכירי חרב אשר השתכרו למחייתם מקרב. אולם כאן היה מדובר בסיטואציה שונה, שבה הצבא הנלחם היה העם, והוא עצמו נלחם על מנת לשמר את העקרונות שהוא השיג במהלך המהפכה. במילים אחרות, ניתן לראות כאן בפעם הראשונה בהיסטוריה צבא אשר מונע לא מכסף ומהבטחות לשלל ולכבוד, אלא מאידאולוגיה.
הביטוי לאידאולוגיה המהפכנית שעמדה בבסיס צבא ההמונים הצרפתי היה בכך שכל רובדי האוכלוסייה וכל המדינה התגייסה לטובת המאמץ המלחמתי. הצרפתים ידעו שמדובר כאן במלחמה של "להיות או לחדול", כיוון שאם יפסידו כל הישגי המהפכה ירדו לטמיון. כלומר, הייתה זו מלחמה טוטאלית אשר שיתקה לחלוטין את אורח החיים הסטנדרטי במדינה והפנתה את כל המשאבים המוקצבים לטובת המאמץ המלחמתי. גם מי שלא נקרא לשורות הצבא הצטרף למאמץ: כל האזרחים חויבו בשירות כלשהו למדינה במהלך המלחמה, המזון הועבר רובו ככולו לשורות הצבא, ושועלי הקרבות ממלחמת שבע השנים הסתובבו בלשכות הגיוס וסיפרו מעשי גבורה כדי להעלות את המורל של החיילים המגויסים.
כיוון שהצבא היה מגויס בהבנה שהמלחמה היא אידאולוגית, הוא היה חדור במוטיבציה גבוהה להצליח להדוף את מדינות הקואליציה משטחי צרפת. לכן, הצבא שנאסף מפשוטי העם שלא ידעו מלחמה מימיהם, הצליח תוך מספר חודשים של אימונים להפוך לצבא ממושמע בעל כושר לחימה גבוה. קרנו יצר סדר גודל שונה מבדרך כלל לדיוויזיה, והפקיד בכל יחידה כזו כ-8000–9000 חיילים. דבר זה הקל על התניידות הארמיות הצרפתיות, ובעתיד היווה את הבסיס לקורפוס הנפוליאוני.
הצבא רב-הממדים שעמד לרשות צרפת אפשר לה לדכא את המרידות המלוכניות בונדה ובמקומות אחרים ברחבי המדינה.
בהמשך צבא ההמונים פנה כנגד הכוחות האוסטרים אשר פלשו מבלגיה. כוחות הקואליציה נהדפו מעבר לגבולות צרפת, והצבא הצרפתי כבש בפעם השנייה את חבל הריינוס. ב-25 ביוני נכבשה שרלרואה וב-26 ביוני נכבשה פלריס מידי נסיך קובורג האוסטרי, אשף הניצחון בנירוונדן. עד סוף 1794 נכבשו כל השטחים שממערב לנהר הריין, מגבול הולנד שבצפון ועד חבל אלזס בדרום. בנוסף, הצבא הצרפתי הצליח לכבוש שטחים אף ממזרח לנהר.
בראשית 1795 נכבשה הולנד בידי הצבא הצרפתי והוקמה בה הרפובליקה הבטאווית במקום השלטון המלוכני ששלט בה. רפובליקה חדשה זו הפכה למדינת חסות של צרפת.
המשך התנופה הצרפתית והדלדלות הקואליציה.
כאמור, הולנד נכבשה בידי הכוחות הצרפתיים, ובשל כך נאלצה לפרוש מן הקואליציה. ב-9 בפברואר 1795 פרשה אף טוסקנה מן הברית.
במהלך 1795 נפרצו עוד סדקים בין מדינות הקואליציה. בחלוקת פולין השנייה לא שותפה אוסטריה, ודבר זה העיב על היחסים בין האוסטרים ובין הפרוסים. מנגד, חששה פרוסיה משיתוף פעולה בין הרוסים לאוסטרים בזמן חלוקה נוספת של פולין. לפיכך, חיפשה פרוסיה דרך מוצא מן הקואליציה מבלי להילחם בצרפתים, כדי שצבאה יוכל לסגת ולהיות מוכן לעימות אפשרי עם המעצמות השכנות במזרח. אכן, ב-5 באפריל חתמה פרוסיה עם צרפת על שלום בזל ופרשה מן המלחמה. בתמורה להסכם השלום, נסוגה צרפת מן השטחים שכבשה ממזרח לריין.
ב-22 ביולי חטפה הקואליציה מהלומה נוספת, כאשר ספרד פרשה ממנה וחברה לצרפת המהפכנית, ואף מסרה לרשות הצרפתים את המושבה סאנטו דומינגו. בשנת 1796 פלשו הכוחות הצרפתיים לגרמניה, והמדינות הגרמניות הקטנות פרשו אף הן מהקואליציה.
קרבות מעבר לים.
ככלל, מלחמת הקואליציה הראשונה לא אופיינה בקרבות ימיים רבי חשיבות כקואליציות שבאו אחריה, אמנם גם בתקופה זו אירעו מספר תקריות ימיות בין הצי הבריטי, שהיה השליט הבלתי מעורער של הים, לבין צרפת ובעלות בריתה.
כתגובה לכיבוש הולנד בידי צרפת ולהקמת הרפובליקה הבטאווית, התקיפה בריטניה כמה מושבות הולנדיות מעבר לים, והצי הבריטי השתלט על חלק מהן.
ב-27 ביוני 1795, נחתו מספר בריטים ומלוכנים צרפתים בקיברון שבצפון מערב צרפת, במטרה לעורר מרד כנגד שלטון המהפכה, אולם שלושה שבועות לאחר מכן, המרד דוכא על ידי הצבא הצרפתי.
האירוע הימי החשוב ביותר במלחמת הקואליציה הראשונה אירע בין הצי הבריטי והצי הספרדי, לאחר חבירתה של ספרד לצרפת. הקרב, קרב כף סנט וינסנט, ניטש ב-14 בפברואר 1797 בין 27 אוניות מערכה ספרדיות ל-15 אוניות מערכה בריטיות, ולמרות זאת הייתה ידם של הבריטים על העליונה. בזכות תוצאותיו של הקרב, נטרל הצי הבריטי את הצי הספרדי לחלוטין עד לסוף הקואליציה השנייה, מה שנתן יתרון לבריטים לקראת הקרבות עם הצי הצרפתי במהלך מלחמות הקואליציה הבאות.
מסעות המלחמה לאוסטריה ולצפון איטליה.
לאחר הנהירה ההמונית החוצה מן הקואליציה, נותרה אוסטריה לבדה במערכה היבשתית מול צרפת, בסיוע פיימונטה. בריטניה גם כן נותרה בקואליציה, אך צבאה היבשתי היה קטן מאוד ולא היווה כח משמעותי כנגד צבא ההמונים הצרפתי. פירושם של הסכמי השלום עם ספרד ופרוסיה היה שהכוחות הצרפתיים לא היו צריכים להגן על הגבולות בדרום, בצפון, ובצפון-מערב, וכל הצבא הצרפתי העצום פנה כנגד אוסטריה וצפון איטליה.
נתיב התנועה הראשון של הכוחות הצרפתיים בראשית 1796 היה דרך דרום גרמניה בשאיפה להגיע לאוסטריה, אמנם הכוחות הצרפתיים נהדפו על ידי הכוחות האוסטרים.
נתיב התנועה השני של הכוחות הצרפתיים היה דרך צפון איטליה בראשותו של גנרל שעולה קרנו בשורות הצבא הצרפתי, שמו נפוליאון בונפרטה. נפוליאון הנהיג צבא של 43,000 חיילים, ומולו ניצבו באיטליה הן הצבא האוסטרי והן הצבא של ממלכת סרדיניה, שהיו עדיפים עליו בכוח אדם ובנשק. כדי למנוע את התאחדות הצבאות לצבא אחד גדול, הזדרז נפוליאון לאסור קרב על צבא סרדיניה במונדווי ב-28 באפריל והביס אותו. לאחר ניצחון הצבא הצרפתי, כפה נפוליאון הסכם שלום על ממלכת סרדיניה, במסגרתו סופחו לצרפת שטחים שהיו בשליטת סרדיניה, וחיל מצב צרפתי הוצב בתוך המדינה.
בהמשך נפוליאון הביס את האוסטרים בלודי ב-10 במאי, והמשיך דרומה וכבש את נאפולי ואת ארצות האפיפיור. שתי המדינות הללו מבקשות שביתת נשק. נפוליאון נעתר לבקשה, ונוסדת את הרפובליקה הלומברדית.
ביולי התחדשה תנועת הצבא הצרפתי בדרום גרמניה, אולם הצרפתים נהדפים בשנית. מנהיג הכוחות האוסטריים באזור זה היה הארכידוכס קרל, אחיו של הקיסר פרנץ השני. קרל גבר על הכוחות הצרפתיים ב-24 באוגוסט בבאמברג ולאחר מכן ב-3 בספטמבר בווירצבורג. הניצחונות האוסטרים לא הותירו לצרפתים ברירה אלא לסגת דרך היער השחור, והחזית התייצבה בחורף על נהר הריין.
בראשית 1797 נפוליאון ניצח את האוסטרים בקרב ריוולי וב-2 בפברואר כבש את מאנטובה לאחר מצור. לאחר סיפוח שטחים נוסף מהאפיפיור פיוס השישי, נפוליאון למעשה כבש את כל צפון איטליה.
סיום המלחמה וקיצה של הקואליציה הראשונה.
נפוליאון, לאחר כיבוש צפון איטליה, פנה לעבר אוסטריה עצמה. הוא חצה עם צבאו את האלפים ופנה לכיוון וינה. במקביל, התחדש בשלישית מסע המלחמה הצרפתי דרך דרום גרמניה.
במצב זה בו שתי חזיתות צרפתיות חזקות מתקדמות לעבר עיר הבירה, האוסטרים לא ראו ברירה אלא להגיע להסכם שלום בהקדם האפשרי. ב-17 באוקטובר 1797 נחתם הסכם קמפו פורמיו, הראשון מבין שורה של הסכמים משפילים שאוסטריה נאלצה לחתום עליהם במהלך המלחמות הקואליציוניות. ההסכם, שהיווה אשרור להסכם הזמני של לבן שנחתם ב-18 באפריל, קבע כי בלגיה ופיימונטה תסופחנה לצרפת, ועל אוסטריה להכיר במדינות חדשות בצפון איטליה, שהיו דה-פקטו מדינות גרורות של צרפת המהפכנית.
בריטניה נותרה במצב של מלחמה עם צרפת עד להסכם אמיין ב-1802, שסיים את מלחמת הקואליציה השנייה. אולם, באין מדינות יבשתיות שאנגליה יכולה לתמוך בהן שיילחמו בצרפת, מלחמת הקואליציה הראשונה הסתיימה הלכה למעשה, על אף שלא נחתם הסכם שלום בין צרפת לבריטניה.
הגורמים לכישלון הקואליציה הראשונה.
לכאורה, קואליציה של רובן המוחלט של מדינות מרכז ומערב אירופה הייתה צריכה לגבור, גם אם לא בקלות, על צבא אשר נחלש רבות בעקבות המהפכה. לכן צריך לנסות ולהבין מדוע הקואליציה הראשונה לא הצליחה למגר את המהפכה הצרפתית. לכך מספר סיבות:
חלוקת פולין.
בסוף המאה ה-18 היו מעצמות מרכז ומזרח אירופה, רוסיה, פרוסיה ואוסטריה, עסוקות בחלוקת שטחה של פולין החלשה בין שלושתן. כל מעצמה ניסתה לתמרן בין שתי המעצמות האחרות, בשאיפה לבסס דומיננטיות רבה ככל האפשר על שטחי פולין המסופחים. כל מהלך צבאי ותנועת כוחות התפרשו כצעד תוקפני וכשינוי הסטטוס קוו העדין ששרר באזור, מה שהקשה על פעולות כנגד הצרפתים.