דגל אזור מורסיה (בספרדית: Bandera de la Región de Murcia) הוא דגלה של הקהילה האוטונומית הספרדית מורסיה, והוא הוגדר בסעיף 4.1 של חוק האוטונומיה של מורסיה, שקבע את הדברים הבאים:
ארבע הטירות מזכירות את ההיסטוריה של האזור כאזור גבול בין כתר אראגון וממלכת קסטיליה, לבין האמירות הנאסרידית של גרנדה והים התיכון: ארבע שטחים של יבשה וים, נוצרים ומוסלמים, אשר כולם יצרו תרבות מורסיאנית מובהקת. ארבע הטירות גם יכולות להתייחס לארבע האדונויות ששלטו בתחילה באזור לאחר שנכבש על ידי אלפונסו העשירי מלך קסטיליה.
שבעת הכתרים הוענקו לממלכת מורסיה על ידי הכתר הקסטיליאני. חמשת הכתרים הראשונים הוענקו על ידי אלפונסו העשירי ב-14 במאי 1281, כאשר העניק את החותם העירוני לעיר הבירה מורסיה. הכתר השישי הוענק על ידי פדרו הראשון ב-4 במאי 1361, לכבוד נאמנותה של מורסיה במהלך מלחמת שני הפדרואים.
הכתר השביעי הוענק על ידי פליפה החמישי מלך ספרד ב-16 בספטמבר 1709 לכבוד נאמנותה של מורסיה לפליפה במהלך מלחמת הירושה הספרדית.
דגל מורסיה
מצפה אילן (אלון מורה)
מצפה אילן הוא מצפור ביישוב אלון מורה בשומרון. המצפה הוקם בה'תשס"ז ונקרא על שם אילן גבאי, שנהרג במלחמת לבנון השנייה. המצפה משקיף על כל צפון השומרון ועמק יזרעאל, והותקנו בו שביל גישה נוח עם פנסי תאורה, ספסלי נדנדה ושולחנות פיקניק.
המצפה וסביבתו.
המצפה ממוקם בצידו הצפון-מזרחי של רכס הר כביר שבמרכז השומרון. מהמקום נשקף נוף לכיוון צפון השומרון, הרי הגלעד ועמק יזרעאל. בימים של ראות טובה ניתן לראות אף את התבור והחרמון. המצפה נמצא בקצה מדרון תלול, היורד מגובה 800 מטר מעל פני הים בקצה הרכס, עד לגובה 50 מטר מתחת לפני הים בעמק תרצה, וזהו המתלול החריף ביותר בארץ.
בעונות הנדידה (סוף הקיץ וסוף החורף) משמש המצפה כנקודת תצפית חשובה עבור צַפרים, שיכולים להתבונן בציפורים המטפסות על תרמיקות אויר העולות מעמק תרצה הפרוס תחת המצפה. באביב פורחים במצפה אירוס אחר הצהריים, כלניות ונוריות, רקפות, סחלבים וצבעונים.
במקום הוצבו שולחנות פיקניק, ספסלי נדנדה, שלטי הסבר ותצפית וכן הותקנו פנסי תאורה. ישנה הנגשה לנכים ולעגלות ונקודת מים לשתייה סמוכה. המצפה נחשב לנקודה מרכזית בסיורים ובטיולים הנערכים במרכז השומרון ובגב ההר.
המצפה הוקם לזכרו של סגן אילן גבאי, בן קריית טבעון שנהרג בקרב עייתא א-שעב במלחמת לבנון השנייה, בז' אב תשס"ו, 1 באוגוסט 2006. יחד אתו נהרג סמ"ר יהונתן איינהורן ומיכאל לוין. את המצפה הקימו חייליו של סגן גבאי שלמדו בישיבת ברכת יוסף הסמוכה למקום, ובשנת 2011 השלימו שיפוצים במקום בסיוע משפחתו של אילן.
ארכיון אלברט איינשטיין
ארכיון אלברט איינשטיין הוא ארכיון הממוקם בקמפוס האוניברסיטה העברית בירושלים המכיל מסמכים אישיים של הפיזיקאי אלברט איינשטיין, וקרוי על שמו.
סקירה.
בצוואתו ציווה אלברט איינשטיין להעביר את מסמכיו האישיים לאוניברסיטה העברית, וכן את זכויות היוצרים עליהם. ארכיון אלברט איינשטיין מכיל כ-55,000 פריטים. במרץ 2012 הודיעה האוניברסיטה על דיגיטציה של הארכיון, כשבתחילה התפרסמו 2,000 מסמכים. בתוך האוסף יש רשימות אישיות, כמו מכתבי אהבה לנשים שונות, לאשתו השנייה, אלזה. כמו כן, באוסף המקוון מופיע מכתב לעיתון הערבי פלסטין, המציע "מועצה חשאית" שתורכב מערבים ויהודים ותפתור את הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
היסטוריה.
אלברט איינשטיין ביקר בארץ ישראל ב-1923 במשך 12 ימים, ונתן את ההרצאה הראשונה בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית בירושלים. עם הקמת האוניברסיטה, בשנת 1925, איינשטיין היה חבר במועצת הנגידים הראשונה של האוניברסיטה. באותה שנה הגיע כתב היד המקורי בן 46 העמודים של תורת היחסות הכללית לאוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, חתנו של איינשטיין, רודולף קייזר, בסיוע שגרירות צרפת, הציל את מסמכיו של איינשטיין שהיו בברלין. החומר הועבר לפריז, ובסופו של דבר אוחסן בפרינסטון שבארצות הברית עד לאחר מותו של איינשטיין.
צוואתו של איינשטיין משנת 1950 מינתה את הלן דוקאס ואוטו נתן לנאמני העיזבון וקבעה כי כל הזכויות והנכסים הספרותיים יהיו מוקנות לאוניברסיטה העברית. לאחר מותו של איינשטיין ב-1955, הקדישו הנאמנים שנים רבות לארגון המסמכים של איינשטיין. בשנות ה-60, הלן דוקאס והפיזיקאי ג'רלד הולטון מאוניברסיטת הרווארד ארגנו מחדש את הארכיון במטרה לפרסם את החומר, בפרויקט משותף של האוניברסיטה העברית בירושלים והוצאת אוניברסיטת פרינסטון. החומר גדל מ-14,000 מסמכים בזמן מותו של איינשטיין ב-1955 לכ-42,000 מסמכים ב-1982. כדי לסייע בעבודה זו, המסמכים של איינשטיין הועברו מביתו בפרינסטון ל בפרינסטון, ניו ג'רזי.
בשנת 1982 העבירה אחוזת איינשטיין את המסמכים האישיים של איינשטיין ל בירושלים. נשיא האוניברסיטה העברית בירושלים, אברהם הרמן, ומילטון הנדלר טיפלו בהעברת החומר לירושלים. בשנים שלאחר מכן נשלח חומר נוסף מביתו של איינשטיין בפרינסטון.
האוצר הראשון של הארכיון היה זאב רוזנקרנץ (1989–2003). הקטלוג התפרסם באינטרנט בשנת 2003. מאז 2004 עומד רוני גרוס בראש הארכיון. הארכיון הפך לחלק מרשות הספריות של האוניברסיטה העברית בינואר 2008. ביולי אותה שנה עבר הארכיון לבניין לוי בקמפוס גבעת רם. מאז 19 במרץ 2012, הארכיון עשה דיגיטציה והפך יותר ויותר מיצירותיו של איינשטיין לזמינות באינטרנט. גם הוצאת אוניברסיטת פרינסטון הייתה פעילה במאמץ זה.
אירוויזיון למוזיקאים צעירים 1992
האירוויזיון למוזיקאים צעירים 1992 הייתה המהדורה השישית של האירוויזיון מוזיקאים צעירים, שהתקיימה ב־Cirque Royal בבריסל, בלגיה ב־9 ביוני 1992. מאורגן על ידי איגוד השידור האירופי (EBU) והמארח Radio Télévision Belge Francophone (RTBF), מוזיקאים משמונה מדינות השתתפו בגמר המשודר בטלוויזיה. בסך הכל השתתפו 13 מדינות בתחרות. כל המשתתפים ביצעו יצירה קלאסית לבחירתם בליווי התזמורת הלאומית הבלגית בניצוחו של רונלד זולמן. הונגריה ופולין ערכה את הופעת הבכורה שלה, בעוד שאיטליה, אירלנד, הזוכה הקודמת הולנד, יוון, פורטוגל, צרפת ושוודיה פרשו מהתחרות ב־1992.
זו הייתה אחת משלוש תחרויות שבהן המדינה הזוכה במהדורה הקודמת לא חזרה להגן על תוארה (המקרים האחרים היו גרמניה שפרשה מהתחרות ב־1998 לאחר זכייתה ב־1996 ורוסיה פרשה מהתחרות ב־2020, וב־2022 אחרי שהתחרות ב־2020 התבטלה, לאחר זכייתה ב־2018).
המדינות שלא העפילו לגמר הגדול היו גרמניה, הונגריה, יוגוסלביה, קפריסין שווייץ. ברטלומיי ניציול מפולין ניצח בתחרות, כאשר ספרד ובלגיה ממוקמות במקום השני והשלישי בהתאמה. זו הייתה הפעם הראשונה שמדינה כלשהי זכתה בהשתתפותה הראשונה באירוע אירוויזיון כלשהו פרט לתחרויות הראשונות מכל סוג תחרות. מבחינה טכנית, זה גם יציין את הפעם היחידה שבה מדינה זכתה באירוע אירוויזיון מבלי שהשדר שלה יהיה חבר מלא ב־EBU, שכן רשות השידור הפולנית (TVP) לא תצטרף רשמית ל־EBU עד השנה שלאחר מכן.
התחרות סימנה גם את השתתפותה האחרונה של יוגוסלביה בתחריות אירוויזיון. במועד התחרות, החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 757 (האומצה ב-30 במאי 1992) כבר הטילה סנקציות על יוגוסלביה, שכללה איסור על השתתפותה בתחרויות ובאירועי תרבות בינלאומיים. לכן, זו הייתה ההשתתפות האחרונה של יוגוסלביה בכל אירוע אירוויזיון.
מיקום.
Cirque Royale (בצרפתית) או Koninklijk Circus (בהולנדית) מקום בילוי בבריסל, בלגיה, היה המקום המארח למהדורת 1992 של האירוויזיון למוזיקאים צעירים. המבנה, שהגה האדריכל וילהלם קוהן, בעל מראה מעגלי אך למעשה בנוי כמצולע רגיל. הוא יכול להכיל 3,500 צופים, וכיום הוא משמש בעיקר למופעי מוזיקה חיה.
המדינות המשתתפות.
חצאי הגמר.
הטבלה הבאה מציגה את כל 13 המדינות המשתתפות משני חצאי הגמר בסדר אלפביתי
הגמר הגדול.
פרסים הוענקו לשלוש המדינות המובילות. הטבלה שלהלן מדגישה את אלה באמצעות זהב למקום הראשון, כסף למקום השני וברונזה למקום השלישי. תוצאות המיקום של המשתתפים הנותרים אינן ידועות ומעולם לא פורסמו על ידי איגוד השידור האירופי.
חברי חבר המושבעים.
האדם היחיד שידוע כי היה חבר בחבר המושבעים הוא קרלוס פאיטה שהיה היו"ר.
שידור.
גופי השידור הבאים שידרו את התחרות:
האלבום הרשמי.
תחרות האירוויזיון ה־6 למוזיקאים צעירים היה אלבום האוסף הרשמי של תחרות 1992, שהוקם על ידי איגוד השידור האירופי ויצא על ידי Pavane Records לאחר התחרות ביוני 1992.
פתיחה לחג הפסחא הרוסי (רימסקי קורסקוב)
פתיחה לחג הפסחא הרוסי (ברוסית: Светлый праздник), אופ. 36, היא יצירה שנכתבה על ידי המלחין הרוסי ניקולאי רימסקי-קורסקוב בין אוגוסט 1887 לאפריל 1888. היצירה הוקדשה לזכרם של מודסט מוסורגסקי ואלכסנדר בורודין, שני חברי החמישה. זוהי האחרונה מבין מה שרבים מכנים את כשלושת היצירות התזמורתיות הטובות ביותר שלו. קדמו ליצירה זו להן קפריצ'יו ספרדי ושחרזאדה. הבכורה התקיימה בקונצרט סימפוני רוסי בסנקט פטרבורג ב-15 בדצמבר 1888.
רקע.
הלחנים בפתיחה הם ברובם מהליטורגיה הרוסית-אורתודוקסית, המבוססת על אוסף של מזמורים ליטורגיים רוסים-אורתודוקסיים ישנים הנקראים Obikhod.
רימסקי-קורסקוב אמר באוטוביוגרפיה שלו שהוא להוט לשחזר את "הצד האגדי והאלילי של החג, המעבר מהערב הקודר והמסתורי של עצב לשמחה דתית-פאגנית חסרת מעצורים בבוקר יום ראשון של חג הפסחא".
רימסקי-קורסקוב תמיד התעניין בנושאים ליטורגיים במוזיקה, למרות שהוא עצמו לא היה מאמין.