לקראת סוף המאה ה-19 החלו בעלי מטעים - פורטוגזים, גרמנים ואנשי פרננדינו - לפתח מטעי קקאו גדולים באי ביוקו. לאחר שאוכלוסיית קבוצת בובי הילידית הושמדה על ידי מחלות ועבודות כפייה, כלכלת האי הסתמכה על עובדי קבלן חקלאיים מיובאים. הסכם עבודה נחתם עם הרפובליקה של ליבריה בשנת 1914; הובלתם של עד 15,000 עובדים דרך הים נוהלה על ידי חברת הספנות הגרמנית ורמן-ליניה . בשנת 1930 גילתה ועדה של ארגון העבודה הבין-לאומי (ILO) כי עובדי קבלן ליבריים "גויסו בתנאים של כפייה פלילית שכמעט ולא ניתן להבחין בין פשיטה על עבדים וסחר בעבדים". ממשלת ליבריה אסרה על גיוס עובדים ליברים לגינאה הספרדית. המחסור המתמשך בכוח אדם בתעשיות הקקאו, הקפה והכריתה הוביל לסחר משגשג בהברחות לא חוקיות מבוססות קאנו של עובדי איגבו ואיביביו מהמחוזות המזרחים של ניגריה המודרנית. מספר עובדי הקבלן החשאיים באי ביוקו גדל ל-20,000 בשנת 1942. הסכם עבודה נחתם עם המלוכה הבריטית באותה שנה. זה הוביל לזרם מתמשך של עובדים ניגרים שהגיעו לגינאה הספרדית. עד 1968, בעת קבלת העצמאות, כמעט 100,000 ניגרים אתניים חיו ועבדו בגינאה הספרדית.
מושבת גינאה הספרדית.
בין 1926 ל-1959 איחד השלטון הספרדי את פרננדו פו (שמו הישן של האי ביוקו) ואת ריו מוני בתור המושבה של גינאה הספרדית. ספרד ניהלה קמפיינים צבאיים בשנות ה-20 של המאה ה-20 כדי להכניע את אנשי הפנג הילידים, ובמקביל ליבריה ניסתה לצמצם את גיוס אזרחיה לעבודות בגינאה הספרדית. בשנת 1926 הקימה המלוכה הספרדית חילות מצב של המשמר הקולוניאלי ברחבי המובלעת, והמושבה כולה נחשבה לרגועה עד 1929. בריו מוני הייתה אוכלוסייה קטנה, באופן רשמי הוערכה בקצת יותר מ-100,000 בשנות ה-30. אנשיה היו יכולים בקלות לברוח מעבר לגבולות עם שטחי קמרון או גבון שהיו בשליטה צרפתית. יתר על כן, חברות העץ נזקקו לכמויות הולכות וגדלות של עובדים, והתפשטות גידול הקפה העלתה אפשרות לאמצעי חלופי לתשלום מיסים. האי ביוקו המשיך לסבול ממחסור בעובדים. הצרפתים התירו רק לזמן קצר גיוס עובדים בקמרון. בעלי המטעים החלו לגייס פועלים בני איגבו, שהוברחו בסירות קאנו מקלבר שבניגריה. ביוקו פותח לאחר מלחמת העולם השנייה כאחד האזורים החקלאיים הפוריים ביותר באפריקה.
דה-קולוניזציה.
בהיסטוריה הפוליטית שלאחר המלחמה של גינאה הספרדית היו שלושה שלבים נפרדים למדי. בשנים 1946–1959 היה לגינאה המשוונית מעמד של פרובינציה, שהיווה שדרוג ממעמדה כמושבה, לאחר שהאימפריה הפורטוגזית עשתה ניסיונות כדי להשתלט עליה. בשנים 1960–1968 ניסתה ספרד מערכת של דה-קולוניזציה חלקית כדי לשמור על הפרובינציה בתוך המערכת הטריטוריאלית הספרדית, שנכשלה בשל המשך הפעילות האנטי-קולוניאלית של הגינאים. ב-12 באוקטובר 1968 ויתרה ספרד על הטריטוריה והוכרזה עצמאותה של הרפובליקה של גינאה המשוונית. פרנסיסקו מסיאס נגמה נבחר לנשיא גינאה המשוונית.
דמוגרפיה קולוניאלית.
אוכלוסיית המושבה של גינאה הספרדית הייתה מרובדת (לפני שהעבדות בוטלה). המערכת הייתה דומה במקצת לזו שפעלה במושבות הצרפתיות, האנגליות והפורטוגזיות בשאר אפריקה:
רב הילאי בן נטרונאי
נחשון בן צדוק
רב נחשון בן צדוק
אסנאטה לינדרמן
השושלת האיסאורית
השושלת האיסאורית (ביוונית: Ισαύρων) עמדה בראש האימפריה הביזנטית בין השנים 717–802. מייסד השושלת לאון השלישי וממשיכיו, השיגו יציבות ורגיעה באימפריה לאחר שנים שהיא הייתה על סף התמוטטות. השושלת קשורה בעיקר לאיקונוקלאזם הביזנטי. האיקונוקלאזם היה ניסיון של השליטים להחזיר את החסד האלוהי על ידי טיהור האמונה הנוצרית מהערצה מוגזמת לאיקונות, והביאו לסערה פנימית ניכרת.
רקע לתחילת השושלת.
מקור שם השושלת האיסאורית הוא בכינויו של מייסדה, לאון איסאירוס השלישי, או לאון האיסאורי. כינויו הידוע "האיסאורי" מקורו בטעות של כרוניקנים שחשבו שמוצאו מחבל איסאוריה בצפון סוריה, של אז.
השושלת ההרקליאנית או בית הרקליוס (610–695 ו־705–711) שקדמה לשושלת האיסאורית, עמדה בפני אתגרים רבים מול התפשטות מוסלמית מערבה. בעוד הקיסר הרקליוס עמד בראש האימפריה, הפלישות והכיבוש המוסלמי לאזור ארמניה הביזנטית במאה השביעית החריפו. המשבר באימפריה העמיק כשב־11 בפברואר 641 מת הקיסר הרקליוס, ואחריו ב־20 באפריל או ב־20–24 במאי 641 מת בנו, הקיסר הרקליוס קונסטנטינוס או קונסטנטינוס השלישי, והחל משבר ירושה. השנים שלאחר מכן, היו מלאות במרידות והדחות של קיסרים שונים. כמו כן, קיסרים שניהלו מדיניות רודנית וקשה ושהיו צריכים להתמודד לאורך השנים עם תקיפות מוסלמיות ופנימיות. הקיסר האחרון בשושלת, תאודוסיוס השלישי (715–717) הוכרז ב־715 כקיסר החדש אך הוא היה צריך להתמודד עם שתי מרידות פנימיות, בשנת 717, ולכן בחר להתפטר. לאחר שהחליף אותו לאון השלישי (717–741) שהביא לסיום מעגל האלימות וחוסר היציבות.
לאון השלישי, 717–741.
לאון השלישי, מייסד השושלת האיסאורית, היה קיסר האימפריה הביזנטית מ־717 ועד מותו ב־741. הוא נולד בשנת 685 לספירה ומכונה "האיזאורי". מיד עם עלייתו לשלטון בשנת 717 לספירה הוא נאלץ להדוף מצור ערבי על קונסטנטינופול, ולבסוף השיג ניצחון בשנת 718 לספירה. באותה שנה הוא הפיל מרד בסיציליה והבטיח את גבולות האימפריה על ידי עידוד מתיישבים סלאבים לאזורים מפוזרים ורפורמה בצבא. הוא גם ביטל את שיטת תשלום המיסים מראש והנהיג רפורמות חברתיות כולל העלאת הצמיתים למעמד של דיירים חופשיים ועיצוב מחדש של המערכת המשפטית. הוא העביר חוקים בנושאי דת ובשנת 726 לספירה כפה את הטבילה של כל היהודים והמונטניסטים באימפריה. בשנת 726 הוא אסר על פולחן אלילים, ודיכא מרד דתי שפרץ ביוון. האפיפיורים גרגוריוס השני וגרגוריוס השלישי נידו אותו בעקבות קביעתו על האיקונוקלאזם והוא נקם בהעברת דרום איטליה ואיליריה לפטריארך קונסטנטינופול. הוא מת בשנת 741 לספירה והוחלף כקיסר על ידי קונסטנטין החמישי.
התנגדותו לאיקונוקלאזם.
הקיסר לאון נקט בגישה הביזנטית המקובלת שלפיה כישלונות צבאיים וממלכתיים היו עדות לזעם האלוהי שאותו צריך לפייס. כחלק מהניסיון לפייס את האל, בשנת 722 הוא ניסה להכריח את יהודי האימפריה להיטבל ולקבל את הנצרות, אך ראה בכישלונו כאשר בשנה שאחרי המוסלמים הצליחה לכבוש מחדש את ארמניה הביזנטית. זמן מה לאחר מכן, לאון החל לשקול כי הסיבה האמיתית לכעסו של האל הוא בשימוש באייקונות. הוא חשב כי ייתכן ששימוש באייקונות של ישו ושל הקדושים עלול להפר את הציווי המקראי נגד עבודת האלילים. בתוך האימפריה, המתנגדים המובילים לאיקונות היו שני בישופים, קונסטנטינוס מניקוליא ותומס מקלרודיופוליס. באביב 726, לאון ריכז את מאמציו לפייס את אלוהים ופרסם צו המגנה שימוש בהם; "למען האנושות", כך ציין בהקדמה של הצו. בנוסף, הוא קבע עונש מוות על מעשים הומוסקסואלים, והרחיב את השימוש בהשחתה כעונש. הסברה היא שההשראה למעשים אלו הייתה קריאה מילולית של התנ"ך.
בקיץ 726, התפרץ הר געש ממערב לתרה. התפרצות זו שכנעה את הקיסר להאמין בטיעונים לפיהם אלוהים מסתייג מהאיקונות. הוא החליט להסיר את תמונתו של ישו שהייתה תלויה מעל הכניסה הראשית לארמונו מתוך אמונה כי הוא מדכא התעללות שאין לה הצדקה תאולוגית. הוא קיבל ביקורת אדירה מצד הכנסייה והמון זועם. האפיפיור גרגוריוס השני דחה בפומבי את פקודותיו של לאון. למרות שתורתו של לאון נודעה כ'איקונוקלאזם', הקיסר עד שנת 730 לא נקט באמצעים חזקים כנגד אייקונות. הוא היה מוכן להרוס את האייקונות ולהטיל איקונוקלאזם ברחבי האימפריה לאחר שהרגיש כי החזיר את השקט והיציבות לאימפריה שהיה לפני שהקיסר יוסטינאנוס השני עלה על הכס. הוא זימן אספה ללא אנשי דת ובה קבע, מתוך סמכותו כקיסר שנבחר על ידי האלוהים, שיש לאמץ את האיקונוקלאזם באימפריה. בעקבות כך הפטריארך גרמנוס התפטר והוחלף על ידי עוזרו אנסטסיוס, שהסכים לקבל על עצמו את האיקונוקלאזם. הרס רב של איקונות ופרטי כנסייה נהרסו אך הוא לא נקט אמצעים קשים כלפי מתנגדיו. למרות שרצה הקיסר לאון לסיים את ההרצה הגלויה לאייקונות שלדעתו פוגעות באלוהים, לא הוא ולא אף אחד אחר מהביזנטים שכן האמינו באייקונות, היו להוטים לוויכוח או שראו בעיה תאולוגית מרכזית.
מותו.
ביוני 741, לאון מת ממחלה לאחר שלטון של 30 שנה. במהלך שלטונו, הוא מנע פלישות ערביות רחבות, שמר על האימפריה מלהתפרק ושרד מרידות במלוכה. הוא מת במיתתו לאחר השלטון הארוך ביותר מאז קונסטנס השני. הוא ירש אימפריה על סף התפוררות והחזיר לה את היציבות.
קונסטנטינוס החמישי, 741–775.
קונסטנטינוס החמישי נולד בקונסטנטינופול והוא בנם ויורשו של הקיסר לאון השלישי ומריה. בשנת 733, לאחר פלישות ארוכות טווח לאון הבטיח את קונסטנטינוס לצ'יצ'אק, שהייתה בתו של הכגן הכוזרי ביחאר, כחלק מיחסי הבריתות שרצה ליצור עם ממלכת הכוזרים. באירוסין הוטבלה צ׳יצ׳אק בשם אירנה (Εἰρήνη), בעוד שאביה נשאר פאגני. קונסטנטינוס החמישי ירש את אביו כקיסר יחיד ב־19 באפריל 741.
קונסטנטינוס היה בן 22 כשהחל למשול באימפריה והכריז מיד עם עלייתו על לוחמה נגד המוסלמים. במהלך המערכה מולם, הותקף קונסטנטינוס על ידי כוחותיו של גיסו ארטבסדוס, שדרש לכתר בזכות שהיה בעלה של אנה, אחותו הגדולה של קונסטנטינוס. מלחמת האזרחים הזו נמשכה כשנתיים וחצי.
יחסו לאיקונוקלאזם.