בשנת תרס"ה (1905) הוזמנה לישיבה קבוצה של תלמידים מישיבת סלבודקה. הקבוצה מנתה 15–18 בחורים ובראשם המשגיח ר' אליעזר לופט. מטרת הבאתם הייתה המחשבה שהם יהפכו להיות בעלי השפעה בישיבה ובכך תתגבר השפעת שיטת המוסר. התלמידים הוותיקים ראו בהבאת קבוצה זו עלבון ופגיעה בכבודם ונידו אותם מחברתם, אך המשגיחים בישיבה גרמו לכך שאלה יישארו משפיעים ומרכזיים בישיבה. כתוצאה כעסו התלמידים הוותיקים עד כדי כך שהחלו בתגובה במרד גלוי בתוך הישיבה, בעזרת השיטה שכונתה "הופקה". בשיטה זו התלמידים היו אומרים "שא" באמצע סדר הלימוד עד שהשתרר שקט בבית המדרש, ולאחר מכן, כששב שאון הלימוד, חזרו שוב ושוב על כך. לפי גרסה אחת, בעת שהשתרר שקט גמור, היה אחד התלמידים צופר בהיחבא בצופר ידני. אופן נוסף של מחאה נגד השלטת שיטת המוסר בישיבה היה באמצעות גנבת ספרי המוסר, מעשה שלא איפשר את קיומו של "סדר מוסר" יומי.
מחאותיהם האלימות של התלמידים גברו עד כדי כך שהרב גורדון החליט לסגור את הישיבה ולשלוח את התלמידים לביתם. על פי התכנון הייתה אמורה הישיבה בבוא העת להיפתח מחדש רק עם אותם התלמידים שהנהלת הישיבה תבחר להשאיר. אלא שהתלמידים לא התפזרו לביתם. הם העבירו את מקום לימודם לבית כנסת מקומי ומינו מתוכם את בכירי התלמידים שימסרו שיעורים (אחד ממוסרי השיעורים בעת המרד היה הרב יוסף שלמה כהנמן). מצב זה נמשך זמן מה עד שהגיעו התלמידים לפשרה עם הרב גורדון, על פיה הישיבה תיפתח מחדש, וקבוצת התלמידים מסלבודקה מחד, והבולטים מבין המורדים מאידך, יורחקו מהישיבה.
גם שנה מאוחר יותר נעשה ניסיון של השלטת המוסר בישיבה בשיטה דומה. בשנת תרס"ו (1906) הובאו לישיבה כחמישים בחורים מתלמידי שיטת המוסר ובראשם הרב שמואל פונדילר. שוב פרץ מרד ואף הוקם "ועד פועל" בן 10 חברים מכל שיעור שהשבית את הישיבה. מהומות אלימות במיוחד פרצו בה, והרב גורדון, שהיה נתון בסערת רגשות בעקבות כך, התעלף באמצע טיולו היומי ביער סמוך. למרות התנגדות התלמידים הוותיקים הצליחו הרב פונדילר וחמישים תלמידיו להחזיק מעמד בישיבה עד שחזר הרב בלוך בשנת תר"ע (1910) והפך אותה למעוז מוסרי. מעט זמן אחרי חזרת הרב בלוך, הסתכסכו הוא ופונדילר, וזה האחרון עזב את הישיבה עם תלמידיו.
סי.ג'יי. ברוטון
דם-המכבים
דם המכבים האדום
מחוזות האיים המלדיביים
מבחינה מנהלית האיים המלדיביים הייתה מחולקים ל-7 מחוזות (Province). החל משנת 2010 היא מחולקת ל-17 אטולים ו-4 ערים בעלי מעמד נפרד. שמותיהם של האטולים הם למעשה ראשי התיבות של שמותיהם המקוריים בשפת הדיבהי, משום שהשמות המקוריים קשים להגייה בפי זרים המגיעים למדינה.
נג&quot;ש
מוזיאון עוקשי
מוזיאון עוקשי הוא מוזיאון לאמנות בעכו העתיקה. ובשמו המלא "מוזיאון עוקשי לאומנות"
המוזיאון שוכן במבנה מהתקופה העות'מאנית, המאופיין בתקרה בעלת קמרונות צולבים, בסמוך לכלא עכו ומול מסגד אל-ג'זאר. במבנה שכנה בעבר הסדנה של האמן אבשלום עוקשי, ממייסדי קבוצת אופקים חדשים. לאחר מותו ב-1980 הוסבה הסדנה למוזיאון, שנפתח בפסטיבל עכו באוקטובר 1983. המוזיאון מכיל תצוגת קבע מיצירותיו, המתמקדות בסצינות מן המקרא ובנופי ארץ ישראל. כן מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות.
המוזיאון מנוהל מאז 1997 בידי עמותת מוזיאון פרטי עוקשי לאמנות - עכו.
קלינט מנסל
קלינט מנסל (באנגלית: Clinton Darryl "Clint" Mansell; נולד ב-7 בינואר 1963) הוא מוזיקאי ומלחין בריטי, בעבר סולן וגיטריסט להקת "Pop Will Eat Itself".
קריירה.
מנסל הקים את הלהקה, שסגנונה רוק אלטרנטיבי-דאנס, בשנת 1981, עם עוד ארבעה חברים, תחת השם "From Eden". ב-1986 שונה שם הלהקה ל-"Pop Will Eat Itself" ("הפופ יאכל את עצמו"), והיא הוציאה 11 אלבומים עד פירוקה ב-1997, ועוד מספר אלבומים לאחר איחודה מחדש ב-2005.
לאחר פירוקה הראשון של הלהקה, פנה מנסל לקריירה עצמאית של מלחין מוזיקת רקע לסרטים כאשר חברו, הבמאי דארן ארונופסקי, ביקש ממנו להלחין את המוזיקה לסרטו "פאי". המוזיקה שכתב קצרה ביקורות חיוביות, ולאחריה הלחין מנסל את המוזיקה לסרט נודע נוסף של ארונופסקי, "רקוויאם לחלום". בהמשך כתב את המוזיקה לסרטים כגון "החלל" (the Hole), מוזיקה לפרק הפיילוט של סדרת המתח "CSI - ניו יורק", וכן למספר סרטים נוספים של ארונופסקי כגון "המתאבק" (the Wrestler), "המעיין" שאף היה מועמד לפרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר ב-2007, ו"ברבור שחור אגב הוא הלחין לMass effect 3בשנת 2011".
יוסף קארה
מארי יוסף בן סאלם (שלום) קארה (ה'תקכ"ט – י"ז באלול ה'תר"ט, 1769 – 4 בספטמבר 1849) היה הראב"ד הקבוע השמיני בבית דין צנעא.
ביוגרפיה.
נולד לסאלם בן צאלח קארה ברובע היהודי בעיר צנעא בירת תימן.
היה מתלמידיו המובהקים של מהרי"ץ ונחשב כממשיך דרכו העיקרי בפסיקת הלכה. התפלל ולימד בבתי הכנסת בית אלאוסטא ובית כחלאני שבעיר, שבהם התפלל בנוסח השאמי. לאחר פטירת חברי בית הדין הקבוע השביעי בשנת ה'תקס"ט (1809), נתמנה בית דין זמני לתקופה של 3 שנים, ובשנת ה'תקע"ב (1812) נבחר מארי יוסף לשמש כראב"ד קבוע של הרכב בית הדין הקבוע השמיני.
נפצע מחרב במצחו בשנת ה'תקע"ח (1818), בפרעות שעשו הערבים ביהודי צנעא בזמן "מרד בכיל". תקופה מסוימת גלה מעירו צנעא לכפר באזור חג'בה, שם התארח אצל התושבים.
צוואתו לבניו נכתבה בפנקס בית הדין בצנעא (המסוודה). נפטר בצנעא ביום שלישי, י"ז באלול ה'תר"ט (1849).
תורתו.
מארי יוסף פתח ישיבה בביתו, שבה למדו כל לילה כשעתיים לפני עלות השחר. את שיעוריו העביר בעל פה, ושלט בעל פה בסוגיות התלמוד ומפרשיו. את רוב זמנו הקדיש ללימוד ולהנהגת הקהילה. עיקר לימודו היה תלמוד ומשנה תורה להרמב"ם. היה רב ראשי פעיל ביותר, ותיקן תקנות רבות לציבור, כגון צמצום הוצאות החתונות כדי למנוע את התרוששות העניים. במחלוקת על ברכת המוציא, צידד במנהג הקדום, כדעת רבו מהרי"ץ.
למרות היותו מתפלל בנוסח השאמי, הוא היה ממשיך דרכו של רבו מהרי"ץ, שהיה ממשיכה של דרך הפסיקה הקדומה של יהודי תימן. הוא ראה בזרם השאמי עניין של נוסח תפילה בלבד, אך סבר שיש לפסוק כפי מסורת הפסיקה של יהדות תימן המקובלת מדורי דורות, ועל כן יצא בתקיפות נגד חבריו שרצו לחדש ולפסוק בתימן כדעת השולחן ערוך.
בין תלמידיו בניו מארי סלימאן קארה ששימש כראב"ד לאחר פטירתו, ומארי אברהם קארה, מארי חיים קורח, מארי סאלם חבשוש ראש הישיבה הכללית, מארי סלימאן צאלח ששימש כראב"ד העשירי, ובנו הצעיר מארי יחיא.
חיבר את הספר "זבחי אלהים" על הלכות שחיטה, שהיה נפוץ מאוד בתימן, ואף זכה לקיצור על ידי מארי דוד עראקי. בנוסף לחיבורו, כתב תשובות רבות בהלכה ופסקי דין הפזורות בספריות ובידי יחידים.
הוא הנחה את השד"ר שהגיע לתימן ר' ברוך בן שמואל מפינסק שהגיע לצנעא בשנת ה'תקצ"ג (1833), והסביר לו כיצד להתנהג כדי להישמר מהתושבים המוסלמים. בסופו של דבר ר' ברוך לא הקשיב לעצותיו והוצא להורג.
הרב עמרם קורח כתב עליו:
המצור על עכו (1189–1191)
המצור על עכו, שנערך בין השנים 1189–1191, היה אקורד הפתיחה של מסע הצלב השלישי ותחילת בניין הממלכה הצלבנית לאחר קרב קרני חיטין. המצור, שסימן את מעבר היוזמה הצבאית מהמוסלמים לצלבנים, החל כיוזמה פרטית של גי דה ליזיניאן שתפס עמדה שולטת מול העיר ביום 28 באוגוסט 1189 וזמן קצר לאחר מכן הפך המקום לאבן שואבת לאבירים נוצרים מאירופה. במשך שלוש שנים התחוללו קרבות במישור המקיף את עכו, על חומות העיר ובים כאשר הצבאות הנוצרים שולטים על נקודות אסטרטגיות אך מוקפים ונמצאים במצור חלקי של צבאות צלאח א-דין, המצור נחשב לאחד הקשים והממושכים בתולדות ממלכת הצלבנים והיסטוריונים בני התקופה השוו את המערכה לכיבוש טרויה כמתואר בספר האיליאדה.
לאחר שהצדדים הגיעו לנקודת שבירה, הגיעו לחופי עכו כוחות צבא אנגלי של ריצ'רד הראשון ("לב הארי") ושל פיליפ השני מלך צרפת והצטרפו למערכה וב-12 ביולי 1191 עכו נכנעה.
רקע.
קרב קרני חיטין והתפוררות ממלכת ירושלים.
קרב קרני חיטין התחולל ב-4 ביולי 1187, בקרני חיטין הסמוכה לטבריה, בין הצלבנים מממלכת ירושלים בהנהגת גי דה ליזיניאן, ובין השושלת האיובית בהנהגת צלאח א-דין. בקרב זה נחלה השושלת האיובית ניצחון מכריע מול הצלבנים. תוצאות היו הרות אסון לצלבנים. כמעט כל צבאם הושמד במערכה ויחד איתו אבדה כמעט כל האצולה הבכירה שניהלה את המדינה. המלך וקומץ האצילים ששרדו את טבח השבויים הוגלו לדמשק. הגיוס הטוטאלי של ממלכת ירושלים פגע בה קשות כי לא נותרו מספיק חיילים כדי להגן על המבצרים ועל הערים הבצורות. קומץ המגינים שנשאר להגן על מקומות היישוב הצלבניים נכנע במהירות ורק נקודות יישוב בודדות נשארו בידיים פרנקיות בפרק הזמן הקצר שעבר בין הקרב לבין שטיפת הארץ בנחשול המוסלמי.
כניעת עכו.
לאחר יום הניצחון כבש צלאח א דין את טבריה, שנכנעה ללא קרב וביום 8 ביולי הופיע עם צבאו מול חומות עכו וקבע את אוהלו ליד תל אל פוח'אר המתנשא ממזרח לעיר. עם הופעת הצבא המוסלמי יצאו נציגי הצלבנים בעיר שנותרה ללא מגינים וביקשו לבוא במשא ומתן על כניעה, צלאח א-דין הציע לצלבנים לצאת את העיר או להישאר בה כנתינים מוסלמים. הצלבנים קיבלו את תנאי הכניעה ועזבו את העיר ללא קרב בעוד הנוצרים המקומיים נשארים בעיר. כך, החלה השמועה על נדיבותו מפליגת הלכת של צלאח א-דין שסייעה בקריעת מרקם האמון הרופף בין הצלבנים לנתיניהם המקומיים.