הפרט הארוך ביותר המתועד מצוי במוזיאון הבריטי ואורכו הגיע ל-.
אזור מחיה.
תנין זה הוא בעיקרו תנין של מים מתוקים ומצוי באגמים, נהרות וביצות. הם מעדיפים גופי מים רדודים ובעלי זרימה איטית מאשר אזורים עמוקים ובעלי זרימת מים מהירה. תנין הביצות חי גם במאגרי מים מעשה ידי אדם ובתעלות מים. הוא מותאם לחיים על היבשה, כמו בן דודו התנין הקובני, יותר מרוב סוגי התניניים, אבל דומה מבחינה אקולוגית לתנין היאור. הוא מסוגל להיות נייד על האדמה ולנדוד מרחקים ארוכים על האדמה בחיפוש אחר מקום מחיה מתאים. הוא יכול לרדוף אחרי טרפו למרחקים קצרים על האדמה. ידוע גם כי תנין הביצות חופר מחילות כמקומות מסתור בזמן העונה היבשה.
תזונה.
בהיותו זוחל טורף גדול, תנין הביצות ניזון מדגים, זוחלים אחרים וכן יונקים קטנים כמו קופים. כל חיה המתקרבת למים לשתות עשויה להיות טרף ומסתכנת במשיכתה לתוך המים עד לטביעתה וטריפתה. זכרים גדולים עשויים לטרוף יונקים גדולים כמו אייל סמבר ואף תאו המים ההודי.
התנין לא מאוים מטורפים בטבע. לעיתים הוא מתחרה עם הגוויאל ההודי על דגים עקב חיותם באותם אזורים, והוא מתרחק כאשר תניני ים מתקרבים אל מזון שצד. תנינים קטנים יותקפו על ידי טורפים אחרים כמו אריה אסייתי, נמר הודי, דהולים, פיתון הודי ובכמה אזורים גם פיתון מרושת ובורמזי. הטיגריס הבנגלי הוא בין החיות הבודדות שיעזו לחטוף טרף לתנינים במים ובמקרים נדירים אף לטרוף תנינים בוגרים. אך במקרים רבים התנינים מתקבצים בקבוצות גדולות, מה שמציל אותם מטריפה. תנינים בודדים יותקפו גם בידי לוטרות מלאיות המנסות להרחיק אותם משטחם.
מין זה עשוי להיות מסוכן לאדם. בשנות ה-90 של המאה ה-20 בוצעו תקיפות רבות שיוחסו לתנין זה, בשל חוסר זהירות מצד האנשים, אך מרבית ההרוגים טבעו במים מבלי להיאכל. רוב המתקפות קרו בגוג'ראט שבהודו. לאחר מכן מספר המתקפות ירד בהרבה אף שהתנין עדיין ניזון מחיות בית השותות בקרבתו. משבר המים באיראן בעשור השלישי של המאה ה-21 הוביל לצמצום בית הגידול של התנין, ולהיעלמות של הטרף הטבעי (כמו צפרדעים), ולכן התרבו מקרי התקיפה של תנינים על בני אדם, בעיקר על ילדים.
אף על פי שהוא מסוכן לאדם, נחשב תנין הביצות לפחות קטלני מתנין היאור ומתנין הים, הגדולים ממנו בהרבה.
תנין מגר
לופ נור
לוֹפּ נוּר (אויגורית: لوپنۇر, סינית: 罗布泊, פיניין: Luóbù Pō, "אגם לוֹפּ") או גם לוֹבּ נוּר הוא כיום קבוצה של אגמים וביצות מלוחים עונתיים בין מדבר טקלה מקאן ומדבר קורוקטג, בחלקו הדרומי מזרחי של המחוז האויגורי האוטונומי שינג'יאנג שבצפון מערב סין העממית.
מערכת האגמים והביצות היא השריד האחרון מאגם טארים הבתר-קרחוני ההיסטורי, שבעבר כיסה שטח של למעלה מ-10,000 קילומטרים רבועים באגן טארים. לופ נור הוא אגם פנימי (אנדורייקי) שאין ממנו יציאה (בדומה לים המלח) השוכן בגובה 780 מטרים מעל פני הים, הנקודה הנמוכה ביותר באגן טארים. בעבר היה כאן אגם מלוח גדול, וב-1928 היה שטחו כ-3,100 קמ"ר, אלא שמאז הלך האגם והתייבש. ב-1971 הוא יבש כליל, והמדבר תפס את מקומו, כאשר חולות הלס נישאו ברוח וכיסו את השטחים היבשים. עקב כך נדדה מערכת האגמים מערבה בין 30 ל-40 קילומטרים ב-40 השנים האחרונות.
סיבה חלקית לחוסר היציבות של המדבר הייתה כריתה של עצי צפצפה וערבה לשם הסקה. בתגובה הוכרז שטח של 3,520 קמ"ר כשמורת טבע על מנת לשמר את הצפצפות.
מקור המים לביצות הם הנהרות הנשפכים אליהן ממערב: טארים, צְ'יֵאמוֹ וקָאידוּ.
היסטוריה.
מקורות המים הקדומים של נהר הטארים ולופ נור אפשרו את פריחתה של ממלכת לואולאן, תרבות סינית קדומה לאורך דרך המשי, שעקפה את האגם. לואולאן הפכה למדינת חסות של האימפריה הסינית בשנת 55 לפני הספירה, ושמה שונה לשאנשאן. בעבר התפתחה על גדות האגם גם התרבות הטוכארית. הארכאולוגים גילו שרידים קבורים של יישובים, כמו גם כמה מומיות טארים, לאורך קו החוף הקדום של האגם. מרקו פולו עבר בסמוך לאגם וחוקרי הארצות הנודעים פרדיננד פון ריכטהופן, ניקולאי פרז'וואלסקי, סוון הדין ואורל שטיין ביקרו וחקרו את האזור.
ייתכן גם כי החייל השוודי יוהאן גוסטף רנט ביקר באזור כשסייע לדזונגרים להכין מפות של האזור במאה ה-18.
ב-17 ביוני 1980 נעלם פֶּנְג גְ'יָאמוּ, ארכאולוג סיני נודע, בשעה שצעד לתוך לופ נור בחיפוש אחר מים. גופתו לא נמצאה מעולם, והיעלמותו ממשיכה להיות אחד המאורעות המסתוריים ביותר בהיסטוריה של הארכאולוגיה הסינית. 16 שנים אחר כך, ב-13 ביוני 1996, מת יוּ צ'וּנְשׁוּן, חוקר ארצות סיני ידוע, בעת שניסה לחצות את לופ נור ברגל.
אתר הקבורה שְׂיָאוֹחֶה.
אתר קבורה זה מתקופת הברונזה הוא דיונת חול סגלגלה, שממנה נחפרו יותר מ-30 מומיות שנשתמרו היטב בתוך שקים העשויים עור שור. כל מכלול הקבורה שְׂיָאוֹחֶה מכיל כ-330 קברים, ש-160 מתוכם חוללו על ידי שודדי קברים.
צייד מקומי כיוון את חוקר הארצות והארכאולוג השוודי פולקה ברגמן לאתר ב-1934. מיזם לביצוע חפירה מסודרת על ידי המכון לארכאולוגיה ושרידים תרבותיים של שינג'אנג החל באוקטובר 2003. סך הכול נחפרו באתר 167 קברים מאז סוף 2002, והחפירות חשפו מאות קברים קטנים יותר הבנויים בשכבות, כמו גם חפצי יקרי ערך. ב-2006 נחשפה תגלית ארכאולגית חשובה: ארון קבורה בצורת סירה, העטוף בעור שור ומכיל את פניה החנוטות של אישה צעירה מחייכת.
ניסויים גרעיניים בלופ נור.
לופ נור שימשה אתר הניסויים בנשק גרעיני של סין. הניסוי הסיני הראשון בפיצוץ פצצת אטום (ניסוי אטומי מס' 596) בוצע בלופ נור ב-1964. ב-17 ביוני 1967 פוצצה סין באתר את פצצת מימן הראשונה שלה. עד 1996 בוצעו באתר בסך הכול 45 ניסויים בנשק גרעיני. המפקדה של בסיס הניסויים בנשק גרעיני שוכנת במאלן, כ-125 קילומטרים צפונית מערבית לצִ'ינְגִיר.
מהרי&quot;ץ גיאת
הקתדרלה החדשה של סלמנקה
הקתדרלה החדשה של סלמנקה (בספרדית: Catedral Nueva) היא קתדרלה רומית קתולית בסלמנקה, ספרד. היא נמצאת ליד הקתדרלה הישנה של סלמנקה ומהווה אחת משתי הקתדרלות של העיר. היא נבנתה מהמאה ה-16 עד המאה ה-18 בשני סגנונות: אדריכלות גותית ואדריכלות הבארוק. הבנייה החלה ב-1513 והקתדרלה נחנכה ב-1733. את הבנייה יזם פרננדו השני, מלך אראגון. ב-1887 הוכרזה הקתדרלה כמונומנט לאומי בצו מלכותי.
אדריכלות.
הבנייה החלה בתקופה בה הסגנון הגותי החל להיות פחות פופולרי והחל להשתנות לסגנון הרנסאנס, דבר שהוליד את סגנון הפלטרסק בספרד. ברם, הקתדרלה החדשה שמרה על רוב אופייה הגותי בגלל שהרשויות רצו שתשתלב עם הקתדרלה הישנה. לכן, הקתדרלה החדשה נבנתה בסגנון גותי מאוחר גם במאות ה-17 וה-18. ברם, במאה ה-18, נוספו שני אלמנטים ששברו את האחידות הגותית של המבנה: כיפות בארוקיות מסוג קופולה על מגדל הפעמונים (גובהה 92 מטר) ומקום המצלב. הקתדרלה החדשה נבנתה ללא הרס הקתדרלה הישנה כפי שבדרך כלל קורה, אלא שקיר של הקתדרלה החדשה נשען על הקיר הצפוני של הישנה. מסיבה זו, היה צורך לחזק את הקתדרלה הישנה, ומגדל הפעמונים נבנה על הקתדרלה הישנה.
שניים מהאדריכלים הראשיים של הקתדרלה היו J. Gil de Hontañón ובנו רודריגו.
הכניסה הראשית מורכבת מ-3 קשתות, כל אחת מובילה לאחת משלוש הספינות של הספינה הראשית. כל השלושה מעוטרים בגילופי אבן עשירים. בין הקישוטים והפסלים על החזית נמצא פסל של אסטרונאוט מרחף בחלל; הוא נוסף בעבודות שחזור מ-1992 כסמל למאה ה-20. כמו כן, נוסף פסל המתאר אריה מחזיק בגלידה.
שחזור אחרי רעידת האדמה בליסבון.
סדקים וחלונות שבורים עדיין נראים כזכר להרס שגרמה רעידת האדמה בליסבון, שהתרחשה ב-1 בנובמבר 1755. אחרי רעידת האדמה היה צורך לתקן את הכיפה ואת בסיס המגדל, שתוגבר בתמיכות בצורת בסיס של פירמידה, דבר שהרס את הפרופיל של בסיס המגדל (שהיה תאום לזה של קתדרלת סגוביה).
רגע האסון מונצח במסורת ה"מריקלו" שמתרחשת מדי שנה ב-31 באוקטובר, ובה אנשים מטפסים על הכיפה ומנגנים בחליל ותופים.
בסביבות 1950 הוחלט לכוון את עוגב הקתדרלה. מועצת הקתדרלה הזמינה מומחה מבלגיה שבדק את העוגב וגילה שגם אחרי מאה שנים ללא טיפול נשאר העוגב מכוון להפליא. תוצאה זו יוחסה לאקלים היבש של האזור.
רשות המים
דוד פסיג
דוד פַּסיג (נולד ב-7 ביולי 1957) הוא עתידן המתמחה בחיזוי מגמות טכנולוגיות, חברתיות וחינוכיות. פסיג הוא ראש המגמה לתואר שני לטכנולוגיות תקשורת המידע בחינוך וראש המעבדה למציאות מדומה באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה.
פסיג נולד בעיר ספרו שבמרוקו כדוד בן הרוש. בגיל רך עבר עם משפחתו לצרפת, ובגיל 11 עלה לישראל. בוגר אוניברסיטת מינסוטה שבארצות הברית, שבה למד לימודי תואר ראשון ושני בחינוך. בשנת 1993 סיים את לימודי הדוקטורט שלו שם בחקר העתיד. מכהן בסגל בית הספר לחינוך של אוניברסיטת בר-אילן מאז 1993. משמש בה כמרצה בכיר, כראש המגמה לתואר שני לטכנולוגיות תקשורת המידע בחינוך וכראש המעבדה למציאות מדומה. במסגרת זו הוא טוען כי טכנולוגיות תלת-ממד מסוגלות להעצים מיומנויות קוגניטיביות, גם אצל אנשים שכישורים אלו נמוכים אצלם, כגון בעלי מוגבלות שכלית התפתחותית. פסיג מפתח שיטות מחקר לחקר העתיד ופיתח סולם של מיומנויות קוגניטיביות עתידיות שלדבריו תדרשנה בעתיד מכל אדם כדי שיוכל לשרוד בסביבות חברתיות ועסקיות מורכבות.
בין השנים 2002–2006 שימש כיועץ נציב הדורות הבאים בכנסת. שימש כיו"ר ועדת המקצוע למדעי המידע במשרד החינוך. פסיג משמש כיועץ לארגונים ומרצה בנושאי עיתוד תהליכי קבלת החלטות בעניינים חברתיים, תעשייתיים וטכנולוגיים. חבר במועצה הלאומית למחקר ופיתוח. ייעץ גם לבנק הפועלים, חיל האוויר משרד החינוך ועוד.