גרטרוד קורנפלד ואריה אבידן-וייס השתתפו גם בתחרות זוגות מעורבים. הם העפילו בסיבוב השני בהתאם לתוצאות ההגרלה והפסידו בו לזוג צרפתי אנה-מרי סז'ר ורוז'ר דודו ב-3 מערכות.
משה טנדלר
קרב נהר הווזר
קרב נהר הווזר (בלטינית: Campus Idistaviso, בגרמנית: Idistaviso) היה קרב שהתרחש בשנת 16 בין צבא רומאי, תחת פיקודו של גרמניקוס, לבין צבא גרמאני, תחת פיקודו של ארמיניוס. הקרב הסתיים בניצחון רומאי מוחץ שהיווה למעשה נקמה על קרב יער טויטובורג.
רקע.
בשנת 9 ארב ארמיניוס מנהיג שבט הכרוסקים הגרמאני לשלושה לגיונות רומאיים תחת פיקודו של פובליוס קווינקטיליוס וארוס, ובקרב יער טויטובורג השמיד אותם לחלוטין. התבוסה הכתה גלים ברומא וגרמה זעזוע עמוק בקרב כל שכבות הציבור. הרומאים הוכו בהלם וזעזוע עמוק. לפתע פתאום כל כוחם בגרמניה הושמד. לקרב התלוותה תחושה של ביזיון וחרפה, עקב לקיחתם של סמלי הנשרים של הלגיונות בידי הגרמאנים. בשל החשש הרב שמא הגרמאנים יתקיפו את האימפריה נשלחו לגיונות לאבטח את הגבולות. חיילים הועמדו הכן ברחובות רומא, והיחס לזרים הוחמר. אנשים שהיו ממוצא גרמאני סולקו מתחומי המדינה. הקצינים הרומיים החלו לתכנן את הנקמה שלהם בשבטים הגרמאנים.
בשנת 15 פלש גרמניקוס לגרמאניה, חדר אל יער טויטובורג וקבר את החללים הרומאיים. אולם ארמיניוס הצליח להדוף אותו חזרה אל גבולות האימפריה הרומית. גרמניקוס החל לתכנן את המסע הבא שלו במטרה לנקום סופית בגרמאנים, להחזיר לשלטון רומא את השטח שבין הריין לאלבה, ולהחזיר את נסי הלגיונות שנלקחו.
הקרב.
הגרמאנים היו טובים בכל הקשור ללוחמה בביצות והטלת מארבים ביערות. ומכיוון שגרמניה הייתה משופעת בשני אלו, פלישה רומאית חזיתית לגרמניה הייתה כמעט בלתי אפשרית. על כן החליט גרמניקוס לשלוח את כוחותיו דרך הים. אולם בינתיים שבט הכאטים בני בריתם של הכרוסקים מרדו והטילו מצור על המבצר הרומאי ליד ליפה. גרמניקוס שלח את סיליוס אנטיוס כדי להעניש את המורדים, אולם גשם עז מנע ממנו לעשות זאת והוא הצליח אך לחזור עם מעט שבויים. הכאטים גם הרסו מזבח שהוקדש לנירון קלאודיוס דרוסוס אביו של גרמניקוס.
גרמניקוס שיקם את המזבח, ובנה שורת ביצורים בין המבצרים הרומאיים לנהר הריין. הוא יצא עם הצי בשנת 16 ועגן בגדתו השמאלית של נהר אמס. הוא הורה לחייליו לבנות גשרים כדי לחצות אותו לגדה הימנית. מה שבזבז זמן יקר ואפשר לכרוסקים להתארגן כראוי. שבט הבטאווים הצטרף אל הרומאים. כעת הפריד בין הרומאים והכרוסקים נהר הווזר, הכרוסקים חנו ככל הנראה על גדתו הימנית, בעוד הרומאים חנו על השמאלית. טקיטוס מספר שאחיו של ארמיניוס, פלאווס, שרת בצבא הרומאי, וכי לפני הקרב פרץ דו-קרב מילולי בין השניים כשכל אחד נמצא על גדתו האחרת של הנהר.
גרמניקוס שלח לקרב את בני הברית הבטאווים ואת הפרשים, בעוד עיקר הצבא עמל על בניין גשרים. הבטאווים תחת פיקודו של המלך כריוואלדה הסתערו קדימה, הכרוסקים משכו אותם אל עומק היער וכיתרו אותם. כריוואלדה עצמו מת ורק התקפת הפרשים הרומאים מנעה את השמדתם המוחלטת של הבטאווים.
לאחר שחצה את הנהר נודע לגרמניקוס שצבאו של ארמיניוס חונה באחד היערות המקודשים לגרמאנים. לא ברור היכן התרחש הקרב, ככל הנראה היכן שהוא בין הערים מינדן והמלין כיום. טקיטוס מספר שגרמניקוס חלם בלילה שהוא מקריב קרבן וגלימתו מתלכלכת בדם, וכי סבתו ליוויה מעניקה לו גלימה חדשה. הוא התעודד מהחלום ונאם בפני חייליו כשהוא מצביע בפניהם על נקודת החולשה של הגרמאנים המחסור בשריון יעיל שיגן על הפנים והראש. גם ארמיניוס נאם בפני חייליו והזכיר להם את התבוסה הרומאית הגדולה ביער טויטובורג שש שנים קודם לכן.
הכרוסקים חנו על גבעה ותכננו להסתער משם על הצבא הרומאי. גרמניקוס הציב בראש את חיילות העזר הגאלים והגרמאנים ומאחוריהם את לגיונותיו ופרשיו. הכרוסקים כצפוי הסתערו ראשונים, גרמניקוס הורה לחלק מהפרשים לתקוף את אגפם ועל השאר ציווה לאגף אותם מאחור. האיגוף פעל באופן מושלם, הגרמאנים החלו לסגת. ארמיניוס ודודו אינגווימרוס הצליחו אך בקושי להימלט. גרמאנים רבים נמלטו אל הנהר אולם נקטלו בידי מטח חניתות שהושלך עליהם.
תוצאות.
טקיטוס מציין שאבידות הגרמאנים היו כבדות בעוד אבדות הרומאים היו קלות יחסית. גרמניקוס רצה להמשיך ולכבוש את השטח שבין הריין לאלבה אולם הקיסר טיבריוס קרא לו לחזור לרומא לצורך טריומף.
שודדי ים יהודים
שודדי ים יהודים היו יורדי ים ממוצא יהודי אשר עסקו בשוד ימי. אמנם קיימים אזכורים מסוימים לתופעה זו כבר בעת העתיקה, ובמיוחד בתקופה החשמונאית, אך לפי תיעודים שונים, נראה כי רוב הפיראטים היהודים פעלו בעיקר בשנים שלאחר גירוש ספרד ופורטוגל.
בעקבות הגירוש מחצי האי האיברי, הפיראטים היהודים תקפו ספינות משלוח שהשתייכו לאימפריה הספרדית. הם ראו בפעולות אלה נקמה על הגירוש והרדיפה הדתית המתמשכת של האינקוויזיציה בעולם הישן וחדש.
הפיראטים היהודיים סייעו בכמה אירועים היסטוריים בעלי חשיבות ובהם, הבסת הצי הספרדי-קיסרי בקרב פרבזה (1583), לכידת צי האוצר הספרדי בשנת 1628, כיבוש חלק מברזיל על ידי הולנד מידי פורטוגל וסיוע לבריטים בכיבוש ג'מייקה הספרדית.
פיראטיות בעולם העתיק: שודדי יפו.
בתחילת ההתיישבות של ממלכת ישראל בארץ ישראל התיישבו היהודים בעיקר סביב האזור ההררי של יהודה ושומרון, הממוקם במרחק מה מהים התיכון, ומכאן תחום הימאות והניווט טרם פותח כראוי. לאחר שנת 142 לפנה"ס, בתקופת החשמונאים נכבשו מספר ערי נמל (ובהם: יפו, אשדוד ועזה) ויהודים נהיו למלחים וליורדי ים.
פיראטים יהודים הוזכרו לראשונה על ידי יוסף בן מתתיהו:
קיים ציור המתאר ספינת פיראטים העוקבת אחר שתי ספינות סוחר בקבר יאסון בירושלים. הציור מציג שלוש ספינות, האחת ספינת מלחמה שיאסון עומד בה כשבידו חץ וקשת ומתכונן לירות. הציור מתוארך לתחילת המאה ה-1 לפנה"ס. כתוצאה ממרד החשמונאים דעכה הממלכה הסלאוקית, ובעקבותיה גברה תופעת הפיראטיות היהודית, כמו הפיראטיות הערבית שהגיעה מאזור הלבנט. מסעו של פומפיוס ליהודה עשוי להצביע על קשר בין פיראטים יהודים לסיציליאנים. למעשה, מאחר שהיו כל כך הרבה יהודים בים, שחלקם היו פיראטים, בתקופתו של פומפיוס הואשם מתתיהו אנטיגונוס השני בשליחתם בכוונת תחילה.
בסופו של המרד הגדול, יהודים שגורשו מהגליל בנו מחדש את יפו, שנהרסה קודם לכן על ידי קסטיוס גאלוס. מוקפים ומנותקים על ידי הרומאים הם בנו מחדש את חומות העיר, והשתמשו בספינות קלות כדי לתקוף ולערער את המסחר ולהפסיק את אספקת התבואה מאלכסנדריה לרומא.
ביולי 67 תקף אספסיאנוס את יפו. אנשי יפו יצאו לים, אולם סערה שהחלה לפני עלות השחר החריבה את הספינות. רבים טבעו, אחרים התאבדו. כ-4,200 איש אשר ניצלו מטביעה נהרגו על ידי הרומאים ויפו נחרבה שוב.
לאחר חורבן יפו בפעם השנייה, אספסיאנוס בנה בה מצודה כדי למנוע מהפיראטים היהודים להשתלט על העיר בפעם השלישית. הרומאים האדירו את ניצחונם על הפיראטים של יפו והנציחו אותו בהנפקת מספר גדול של מטבעות ובו הכיתוב "navalis Judea" (יהודה הימית). קיימת גרסה נוספת שבה רואים את ויקטוריה, אלת הניצחון, עם הכיתוב Victoria Navalis ("ניצחון ימי").
פיראטיות ספרדית פרה-מודרנית.
פיראטים יהודים ספרדיים.
בין הגורמים שהובילו להתפתחותה של הפיראטיות היהודית בעידן זה היו: הידע והמיומנויות בניווט ספינות שכבר היו קיימות בקרב יהודים רבים; יחד עם אלמנט הגירוש מחצי האי האיברי והפיכת היהודים שהוגלו לאויבי המדינה. עידן התגליות התאפשר בחלקו על ידי התקדמות חיונית בניווט שפותחה בבית הספר לקרטוגרפיה מיורקה שהיה בעיקר יהודי, כמו גם בזכות האפמריס של אברהם זכות. זכות היה אסטרונום מלכותי והיסטוריון של פורטוגל עד שנמלט מהאינקוויזיציה. ואסקו דה גאמה אפילו השאיל את שמו לנתבו היהודי גשפר דה גמה. יהודים רבים עבדו גם כנווטי ספינה.
לאחר גירוש היהודים מספרד ופורטוגל, רבים מהם התיישבו באדמות מוסלמיות לחופי הים התיכון, שם זכו ליחס ידידותי יותר. בדומה למוסלמים, שגורשו גם כן מספרד ופורטוגל. בשנת 1492, היהודים חיפשו אחר דרך לנקום על אכזריות האינקוויזיציה. הדרך בה בחרו הייתה לשתף את המוסלמים בטכניקות צבאיות חדישות ובחשיפת סודות שהיו בשימוש ספרד ופורטוגל. בנוסף, הם הצטרפו לפיראטיות האנטי-נוצרית במימי הים התיכון. בין הפיראטים נמנו אישים כמו סנאן ראיס ודון שמואל פאלאג'י. לאחר התקיפות, נהגו היהודים למצוא מקלט במושבות העות'ומאניות, כפי שעשו שודדי הים הברברים. בנוסף, נהגו הפיראטים היהודים לתקוף פריבטירים שנשאו כתבי הרשאה מיריבים ספרדיים. בתקופה זו, יהודים רבים היו מעורבים בגיבוי כלכלי של פריבטירים אנטי-ספרדיים.
ניירות ממלכת אנגליה משנת 1521 מפנות עדויות של סנאן ראיס, שהפליג עם ח'יר א-דין פאשה, המכונה "ברברוסה":
כריסטופר קולומבוס בעצמו הבחין בסמליות הרבה בגירוש היהודים מספרד ומסעות הגילוי בים, כאשר הוא התחיל את יומנו עם הצהרה זו:
הפיראטים היהודים של ג'מייקה.