בשעות אחר הצהרים של ה-7 בדצמבר 1941, שש שעות לאחר ההתקפה על פרל הארבור, קיבלו מפקדי צי ארצות הבירת באוקיינוס השקט פקודה מראש המבצעים הימיים "לבצע לוחמה אווירית ולוחמת צוללות בלתי מוגבלת נגד יפן". פקודה זו הסמיכה את כל מפקדי הצוללת של צי ארצות הברית בזירת האוקיינוס השקט לתקוף ולהטביע כל אוניית מלחמה, כל אוניית סוחר, או כל אוניית נוסעים המניפות את דגל יפן, ללא התראה. כוח הצוללות של צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית ושל צי אסיה של ארצות הברית נכנס מיד לפעולה כדי להתמודד עם התוקפנות היפנית בכל רחבי האוקיינוס, כמו בפיליפינים, בהודו-סין, באיי הודו המזרחיים ההולנדים ובמלאיה. כוח הצוללות של צי ארצות הברית היה קטן, פחות מ-2% מכלל כלי השיט של הצי. עם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה, פעלו בסדר הכוחות של צי ארצות הברית 55 צוללות גדולות ו-18 בינוניות בזירת האוקיינוס השקט. זאת בנוסף ל-38 צוללות שפעלו בזירות אחרות ו-73 שהיו בתהליכי בנייה. עד סוף המלחמה השלימה ארצות הברית את בנייתן של 228 צוללות נוספות.
בדרך כלל נעשה שימוש בצוללות למשימות סיור ותצפית. אלה כללו גם משימות הנחתת אספקה לכוחות הגרילה בשטחים הכבושים על ידי יפן והעברת לוחמי קומנדו למשימות כמו הפשיטה על מקין. הם גם עסקו בחילוצם של צוותי אוויר שנאלצו לנחות במימי האוקיינוס.
כתוצאה מכמה שיפורים חשובים באסטרטגיות ובטקטיקות, החל מ-1943, השתתפו צוללות בעלות הברית באופן יותר פעיל במערכה נגד צי הסוחר של יפן ונגד הצי היפני, וכך מנעו מיפן גישה למשאבים חשובים. בסוף המלחמה טיבעו הצוללות האמריקאיות כ-1,300 אוניות סוחר יפניות, בנוסף לכ-200 אוניות מלחמה. רק 42 צוללות אמריקאיות הוטבעו בזירת האוקיינוס השקט, אך 3,500 אנשי צוללות נהרגו (22% מכלל אנשי הכוח), שיעור האבדות הגבוה בכל כוחותיה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. כוח הצוללות השמיד יותר ממחצית אוניות הסוחר היפניות, שהיה שווה ערך לחמישה מיליון טונות של הדחק.
הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
עם התקרבותו האיטית של הניצחון האמריקאי, התרבו האבדות. החשש בפיקוד העליון של ארצות הברית היה שפלישה לאיי המולדת היפנים תגרום למספר עצום של אבדות לבעלות הברית במבצע נפילה, הפלישה ליפן שלא יצאה אל הפועל. בשל העובדה שיפן הייתה מסוגלת לעמוד בפני מתקפות פצצות תבערה הרסניות ומצור ימי, על אף אבדות של מאות אלפי אזרחים, הורה הנשיא הארי טרומן להטיל את שתי פצצות האטום היחידות שהיו זמניות, מתוך תקווה שכוח הרס מוחלט זה על עיר ישבור את הנחישות היפנית ויביא לסיום המלחמה. הפצצה הראשונה הוטלה על העיר התעשייתית הירושימה ב-6 באוגוסט 1945, והיא גרמה למותם של כ-70,000 איש. הפצצה השנייה הוטלה ב-9 באוגוסט על עיר תעשייתית נוספת, נגסאקי, לאחר שנראה שהפיקוד העליון היפני לא מתכונן להיכנעה, והיא גרמה למותם של כ-35,000 איש. מתוך חשש להטלתן של פצצות אטום נוספות, ב-15 באוגוסט 1945 נכנעה יפן.
יום הניצחון על יפן (V-J Day) סימל את סיום מצב המלחמה בין ארצות הברית לבין יפן. בשל העובדה שיפן הייתה אחרונת מדינות הציר שנכנעו, סימל יום זה גם את סיומה של מלחמת העולם השנייה.
זירות נוספות.
כוחות של ארצות הברית השתתפו בזירת סין בורמה הודו. אחת מיחידות אלו הייתה יחידת הפשיטה 5307, שכונתה "השודדים של מריל" (Merrill's Marauders), על שמו של מפקדה פרנק מריל. הייתה זו יחידה מיוחדת ללוחמה בג'ונגלים של צבא ארצות הברית לפשיטות לטווח ארוך, שאורגנה כיחידת רגלים קלה. במשך חמישה חודשי פעילות ב-1944, התקדמו אנשי היחידה 1,200 ק"מ דרך אחד הג'ונגלים שתוואי השטח שלו היו בין הקשים ביותר בעולם, לחמו בחמישה קרבות מרכזיים, רובם מאחורי קווי האויב, בשיתוף פעולה ובסיוע לכוחות בריטניה וסין במערכה על בורמה, וספגו לא מעט אבדות. ב-10 באוגוסט 1944 התמזגה היחידה עם רגימנט הרגלים ה-47 של ארצות הברית.
גורם נוסף שפעל באותה זירה היה הגנרל ג'וזף סטילוול, ששימש כראש מטהו של צ'יאנג קאי שק, אף כי להלכה הוא היה מפקד זירת סין בורמה הודו, תפקיד מקביל לאלו של אייזנהאואר ומקארתור, אך סדר הכוחות האמריקאים בזירה זו היה מזערי, שכן רוב פעילותן של בעלות הברית בזירה זו נוהלה על ידי הבריטים והסינים.
כוחות נוספים של ארצות הברית ששירתו בזירה זו היו חיל האוויר העשירי של ארצות הברית, חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית וחיל האוויר העשרים של ארצות הברית, כולל הנמרים המעופפים שפעלו בזירה זו עוד טרם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה.
התקפות על שטחה של ארצות הברית.
אף על פי שמדינות הציר מעולם לא ביצעו פלישה בהיקף מלא לשטחה של ארצות הברית, בוצעו על אדמתה מתקפות בודדות ופעולות חבלה.
ראיין או'שונסי
ראיין או'שונסי (באנגלית: Ryan O'Shaughnessy; נולד ב-27 בספטמבר 1992) הוא זמר-יוצר ושחקן אירי. הוא גילם את מארק האלפין בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "Fair City" במשך תשע שנים (2001–2010). בינואר 2012 הוא הופיע בעונה הראשונה של "The Voice of Ireland" ובמאי 2012 הוא השתתף בעונה השישית של "Britain's Got Talent" והגיע למקום החמישי בגמר. הוא ייצג את אירלנד באירוויזיון 2018 עם השיר "Together" והגיע למקום ה-16 בגמר.
ראשית חייו.
ראיין נולד בשנת 1992 בלוקשיני, כפר קטן בצפון מחוז דבלין, אירלנד. הוא הצעיר מבין שלושה ילדים. יש לו אח גדול בשם גרהאם ואחות בשם אפריל. דודו גארי או'שונסי ייצג את אירלנד באירוויזיון 2001 עם השיר "Without Your Love".
ראיין למד במכון הטכנולוגי של דבלין (DIT), וכן עבר קורס מוזיקה במסגרת BIMM (המכון למוזיקה מודרנית בריטית ואירית) בדבלין, אירלנד. הוא מתאר את עצמו כ"זמר רב-גוני". הוא הצטרף לבית הספר למשחק בילי בארי כשהיה בן 4, ומאמין ששם למד את אומנותו. הוא מנגן בגיטרה, פסנתר וסקסופון, תוך כדי הפקה וכתיבה עבור אמנים שונים.
קריירת משחק.
או'שונסי שיחק בתפקיד מארק האלפין, בנם הצעיר של מרטי האלפין (בגילומו של פול לי) וטס חלפין (בגילומה של סבינה ברנן) בסדרת הסבון האירית הוותיקה "Fair City". משפחת האלפין הוצגה בהדרגה בתחילת שנות האלפיים. או'שונסי הוכנס לסדרה בגיל 9 כשחקן ילד המגלם את מארק. היו לו שני אחים בסדרה, האח דמיאן שגילם מקלין בורק והאחות לורה האלפין שגילמה ליאנה אוקליירי.
בסדרה, אמו טס הופכת לקורבן של אלימות במשפחה ובסופו של דבר בעלה מרטי חונק אותה למוות ואז מתאבד לאחר שהרג אותה. הילדים מארק, דמיאן ולורה כעת יתומים, אך ממשיכים להופיע בסדרה. או'שונסי המשיך לשחק בתפקיד מארק האלפין בסדרה במשך תשע שנים בין השנים 2001 ל-2010, אז פרש בגיל 18. הוא הוחלף בסדרה על ידי השחקן קאל קניאלי שהמשיך בתפקיד מארק הלפין, מכיוון שאו'שונסי אמר שהוא צריך להפסיק והעדיף להמשיך בקריירה מוזיקלית לאחר תשע שנים שהופיע בסדרה.
קריירה מוזיקלית.
"The Voice of Ireland".
או'שונסי נכנס לעונה הראשונה של תוכנית המציאות "The Voice of Ireland" ששודרה ב-RTÉ One מינואר עד אפריל 2012. באודישן שלו, שהוקלט באוקטובר 2011 ושודר בינואר 2012, הוא שר את "The Power of Love" של יואי לואיס והניוז כאשר רק אחד מארבעת השופטים הסתובב עם כיסאו, בריאן קנדי, והוא נכנס לקבוצה של קנדי. בהופעות הדו-קרב שהוקלטו בנובמבר 2011 ושודרו בפברואר 2012, קנדי העמיד אותו מול חברו לקבוצה קולין הנד. שניהם ביצעו את "One" של U2 כשקנדי בחר בראיין ושלח אותו לשלב ההופעות החיות. ביום הראשון של ההופעות החיות, ששודר ב-4 במרץ 2012, הוא ביצע את "Baby" של ג'סטין ביבר, אך הודח בהצבעה פומבית וסיים במקום 23/24 בתוכנית.
"Britain's Got Talent".
לאחר סבבי הדו-קרב וטרם שלב ההופעות החיות של "The Voice of Ireland", או'שונסי נבחן לתוכנית "Britain's Got Talent". הוא ביצע שיר שכתב בשם "No Name". ההשראה מאחורי השיר הייתה ילדה שהוא היה מאוהב בה. הוא קיבל "כן" משלושת השופטים, סיימון קאוול, אלישה דיקסון ודייוויד ואליאמס. האודישן שודר לאחר הדחתו מ-"The Voice of Ireland". באותה תקופה או'שונסי חתם חוזה בחברת התקליטים יוניברסל רקורדס. שבוע לפני שלב ההופעות החיות של "The Voice of Ireland", נערכו השיחות חזרה לאודישן נוסף של "Britain's Got Talent." השופטים עמדו להעביר את או'שונסי להופעות החיות, אך בשל מקומו בהופעות החיות ב-"The Voice of Ireland" והחוזה עם יוניברסל, הוא נפסל. מאוחר יותר הוכרז כי או'שונסי יופיע בחצי הגמר של "Britain's Got Talent" לאחר ששוחרר מחוזהו ביוניברסל.
הוא הופיע בחצי הגמר האחרון בו ביצע שיר מקורי נוסף בשם "First Kiss". הוא קיבל את מרב הקולות ונשלח אוטומטית לגמר. בגמר הוא ביצע את "No Name" בפעם השנייה והגיע למקום החמישי בתחרות, עם 4.8% מהקולות.
"Ryan O'Shaughnessy".
ב-19 במאי 2012 פורסם כי או'שונסי חתם על חוזה תקליטים עם סוני מיוזיק. הסינגל הראשון שלו "No Name" יצא לאור ב-5 באוגוסט, והוא הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, "Ryan O'Shaughnessy", ב-13 באוגוסט 2012. המיני-אלבום מכיל שישה שירים שכולם נכתבו על ידי או'שונסי עצמו, ביניהם השיר "First Kiss", אותו ביצע ב-"Britain's Got Talent". ב-10 באוגוסט 2012 הופיע בעיר הולדתו, פגש את המעריצים וחתם על עותקים של המיני-אלבום שלו. ב-23 באוגוסט הוא ביצע את "No Name", סינגל הבכורה שלו, בשידור חי בתוכנית הבוקר "This Morning". ב-30 באוגוסט הוא הודיע על פרטי סיבוב ההופעות הראשון שלו בבריטניה, והופיע ב-11 מועדים לאורך אוקטובר 2012.