יצירתיות חברתית (Social creativity).
כאשר גבולות החברה נחשבים בלתי־חדירים, והבדלי הסטאטוסים נחשבים יציבים, יבחרו היחידים בהתנהגויות של יצירתיות חברתית. כאן, גם ללא שינוי המדדים האובייקטיביים של קבוצתם או של קבוצת החוץ, יצליחו חברי הקבוצה להגביר את ייחודיותה החיובית; זאת באמצעות השוואת קבוצת הפנים לקבוצת החוץ בקריטריונים חדשים, שינוי הערכים המיוחסים לתכונות הקבוצה או בחירת קבוצת חוץ שונה עמה יש להשוות את קבוצת הפנים.
תחרות חברתית (Social competition).
בצורת התנהגות זו תבחר קבוצת הפנים להגביר את ייחודיותה באמצעות תחרות ישירה בקבוצת החוץ, המתבטאת בהעדפת קבוצת הפנים על פני קבוצת החוץ ("Ingroup Favoritism"). התנהגות זו נחשבת תחרותית, משום שבשונה מהתנהגות היצירתיות החברתית, העדפת חברי קבוצת הפנים נעשית במישור שמשותף לכל הקבוצות החברתיות הרלוונטיות. קבוצה תנקוט בהתנהגות מעין זו כאשר גבולות החברה נחשבים בלתי־חדירים אך יחסי הסטאטוסים אינם יציבים. למרות שבכתיבת התאוריה לא ניתנה לה העדפה, זוהי האסטרטגיה שמשכה הכי הרבה תשומת לב מחקרית.
מונחים קשורים.
העדפת קבוצת הפנים.
העדפת קבוצת הפנים על פני קבוצת החוץ (Ingroup Favoritism), היא האפקט שנוצר כאשר אנשים בוחרים להעניק יחס עדיף למי שהם מזהים כחבר באותה קבוצת פנים. תאוריית הזהות החברתית גורסת כי הסיבה לאפקט זה הוא צורך פסיכולוגי בייחודיות חיובית, ומתארת את התנאים בהם הוא צפוי להתקיים (כפונקציה של תפיסת הסטאטוס, החדירות, היציבות והלגיטימיות של הקבוצה). הוכח במחקר שהעדפת קבוצת הפנים מתקיימת גם בקבוצות שהופרדו על פי קריטריון שרירותי (למשל הפרדה לפי הטלת מטבע), וגם בקבוצות שהופרדו על פי קריטריון ממשי (למשל תרבות, מין או שפה).
כמו כן, "למרות טענתן של גרסאות וולגריות של התאוריה, ש'יצירת זהות חברתית מובילה אוטומטית לאפליה ולדעות קדומות, למעשה אלו צפויות רק תחת תנאים מוגבלים ומסוימים", (פרופ' אלכסנדר הסלם).
דעה קדומה.
דעה קדומה היא הנחה שלילית לגבי מישהו שנוצרה לפני קבלת אינמפורמציה מספיקה להבטיח את דיוקה. קיימים ארבעה טריגרים אפשריים לדעה קדומה בקבוצת פנים: איום ממשי (למשל סיכון שלמות הגוף או הקניין), איום סימבולי (למשל על דרך חיים), חרדה בקבוצת הפנים, וסטריאוטיפים שליליים. בהקשר לתאוריית הזהות החברתית, לרב הדעות הקדומות נוצרות בעקבות שיוכו החברתית של האחר ויחסו עם זהותו החברתית של חבר קבוצת הפנים. בנוסף, במצבים בהם השיפוט שנוי במחלוקת יעדיפו חברי קבוצת הפנים לוותר לחברי קבוצתם, ולא לייחס להם את האשמה.
מבחן רבין מילר
מבחן מילר רבין
זהות חברתית
סולאנס
ההיררכייה הפולינומית
מאיר בית-אש
מאיר בית-אש (1911 – 15 בספטמבר 1970) היה מהנדס ישראלי, קצין ההנדסה של פיקוד הדרום, ממפתחי הנגב ואילת.
תולדות חייו.
בית-אש נולד בירושלים לשלמה בטיש, סוחר בדים, ולאשתו רוזה לבית בוחבוט. ד"ר שמעון בטיש, מנכ"ל משרד הבריאות בשנות ה-50', היה אחיו. המשפחה נאלצה לעזוב את הארץ בתחילת מלחמת העולם הראשונה, הגרה לארגנטינה, וחזרה ארצה ב-1926. בית-אש למד הנדסה בטכניון בחיפה, והוסמך כמהנדס אזרחי.
בית-אש עבד במחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט, והיה אחראי להקמת בניינים וסלילת כבישים באזורים שונים בארץ. בתקופת מלחמת העולם השנייה פיקח על הקמת מחנות צבא.
בצה"ל.
במלחמת העצמאות גויס בית-אש ועסק בתכנון הגנת פתח תקווה ורמת גן. ב-1949 הגיע לאילת כמפקד בסיס חיל ההנדסה, וב-1950 היה אחראי להקמת בית הממשלה ומכון המים, ואף הקים את בתי המגורים הראשונים שנועדו לאזרחים. בית-אש היה ממונה על פריצת הדרך מסדום לעין גדי, ועל הרחבתה וסלילתה של הדרך במעלה עקרבים. מאוחר יותר שרת בתפקיד קצין ההנדסה של פיקוד הדרום. בתקופה זו, במסגרת מבצע "חיים", פיקח על עבודות לסלילת הכביש המרכזי לאילת, ובהן פריצת מעלה העצמאות בצפון מכתש רמון. באחד מביקוריו באילת יזם הקמת מזח מאולתר - ראשית נמל אילת.
בתמנע ובאילת.
אחרי שחרורו מצה"ל עבד בית-אש תקופות קצרות במפעלי ים המלח ובחבל לכיש. מסוף 1955 עד מרץ 1958 היה מנהל ההקמה של מכרות הנחושת בתמנע. ההחלטה על החלפתו לקראת המעבר לייצור נתקלה בהתנגדות העובדים.
בית-אש פתח משרד הנדסי באילת והתמקד בפיתוח התיירות לאזור. הוא הציע לסלול כבישים לאתרים ונקודות תצפית בהרים, וערך סיורים בשטח לתכנון תוואי הכבישים. ב-1958 הכין, בעקבות רעיון שהעלה יושב ראש המועצה המקומית חנוך ננר, את התוכנית הראשונית לבניית אזור תיירות מבוסס על לגונות מלאכותיות בחוף הצפוני של אילת. החברה לפיתוח חוף אילת החלה בעבודות להקמת האזור בשנת 1966. לקראת חגיגות העשור לשחרור אילת, במרץ 1959, הקים בית-אש בחוף הצפוני מחנה לארוח אלפי מטיילים. החגיגות לא משכו קהל, והמחנה נותר ריק.
ביולי 1959 עזב בית-אש את אילת עקב קשיים כלכליים. בהמשך עסק בפעולות פיתוח שונות באפריקה ובאסיה, כנציג של חברות ישראליות. הוא נפטר ב-15 בספטמבר 1970.
רוטברג
אריגו בקארי
אריגו בקארי (Arrigo Beccari) (1909–2005) היה כומר איטלקי וחסיד אומות העולם. בקארי פעל בעיירה נוננטולה שליד מודנה באיטליה ועם ג'וזפה מוריאלי, רופא העיירה, הציל 120 יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה, רובם ילדים.
פעילותו בתקופת השואה.
אריגו בקארי לימד בסמינר קתולי בקרבת נוננטולה. ביולי 1942 הגיעה לנוננטולה קבוצה של 50 ילדים יהודים מאזור הכיבוש האיטלקי בצפון יוגוסלביה, בהדרכת יוסף איתאי (יושקו אינדיג). בסיוע D.A.E.E – סוכנות הסעד היהודית בה הכירה הממשלה הפשיסטית - שוכנו הילדים ב'ווילה אמה' שבנוננטולה, שם הצטרפו אליהם עוד 50 ילדים פליטים. ב-8 בספטמבר 1943 כבשו הגרמנים את צפון איטליה. בקארי לא שאל את הממונים עליו במודנה ושיכן את הילדים בסמינר. הוא גם סייע בהכנת מזון לילדים אחרים ששוכנו בבתי איכרים בכפרים הסמוכים.
בסוף 1943, כאשר הגבירו הנאצים את חיפושיהם אחר יהודים מסתתרים, סייע ד"ר ג'וזפה מוראלי בהנפקת תעודות זהות מזויפות לכל 120 הילדים ומדריכיהם והילדים הוברחו לשווייץ.
לאחר מכן גילה הגסטפו את בריחת הילדים לשווייץ, תפס את בקארי וחקר אותו כדי שיגלה את שמות המעורבים בפעולת ההצלה ואת מקום מחבואם של יהודים אחרים. בקרי עמד בעינויים ואחרי חודשים בכלא בולוניה שוחרר.
ב-1964 העניק יד ושם לבקארי ולד"ר ג'וזפה מוראלי את התואר "חסידי אומות העולם"
מרגרט גיבסון
מרגרט דנלופ גיבסון
אגנס לואיס
אגנס סמית לואיס
אגנס סמית
אגנס סמית'
אגנס סמית' לואיס
ג'יימס בולדווין
ג'יימס ארתור בולדווין (באנגלית: James Arthur Baldwin; 2 באוגוסט 1924 - 1 בדצמבר 1987) היה סופר, מסאי, משורר, מחזאי ופעיל זכויות אדם: אפרו-אמריקאי, הומוסקסואל.
שנים ראשונות.
בולדווין נולד בהארלם, לאחר שאמו ואביו היגרו לניו יורק מדרום ארצות הברית. המשפחה חיה בעוני ואביו, שהיה מטיף נוקשה, לא הצליח לפרנסה. לפיכך הפך בולדווין הבכור מבין תשעה אחים, למפרנס העיקרי מגיל צעיר. את רוב זמנו הפנוי בילה בקריאה בספרייה הציבורית. בולדווין למד בבית ספר תיכון ברובע הברונקס, בו למדו תלמידים יהודים רבים. בין היתר ערך את עיתון בית הספר יחד עם הצלם ריצ'רד אבדון. לאחר מכן למד בניו סקול בניו יורק.
בהיותו כבן 15 הכיר בגריניץ' וילג' את הצייר האפרו-אמריקאי ביופורד דלני (Beauford Delaney), שהיה דמות בולטת בתנועת הרנסאנס של הארלם. דלני לקח את בולדווין הצעיר תחת חסותו. באותה תקופה החל בולדווין לכתוב סיפורים קצרים שהתפרסמו ב-1955 בספרו Notes of a Native Son.
באותה עת חבר ללי סטרסברג כמחזאי באולפן השחקנים יחד עם טנסי ויליאמס ואדוארד אלבי. בין השחקנים שהכיר באותה תקופה ושנותרו ידידיו נמנים מרלון ברנדו, איליה קאזאן, ריפ טורן וסידני פואטייה.
גלות מרצון בפריז.
בשנת 1948, בגיל 24, סייע לו הסופר ריצ'רד רייט לעבור ל"גלות מרצון" בפריז. בעיר זו היה יכול בולדווין לראשונה לחיות חיים מלאים כאפרו-אמריקאי הומוסקסואל וחבר לקבוצת האינטלקטואלים הצרפתים והאמריקאים של "הגדה השמאלית" שמנתה את ז'אן-פול סארטר, ז'אן ז'נה, ג'וזפין בייקר, מיילס דייוויס, ז'ולייט גרקו ועוד. בפריז פרסם במספר כתבי עת, בהם "Zero".
ב-1953 פרסם את הרומן הראשון שלו, "Go Tell It on the Mountain", רומן חניכה אוטוביוגרפי למחצה. שנתיים לאחר מכן התפרסמו סיפורי נעוריו בקובץ "Notes of a Native Son". ספרו הבא, והרומן השני שלו "Giovanni's Room", שפורסם ב-1956 היה ספר הומו אירוטי שעורר סערה בקרב הקהל השמרני.
חזרה לאמריקה.
ב-1957, לאחר כעשר שנים, ועם התעוררות התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית, שב בולדווין לארצות הברית. בקיץ אותה שנה חבר למרטין לותר קינג במסעותיו בדרום ארצות הברית. את חוויותיו פרסם בולדווין בהרפר'ס מגזין (Harper's magazine) בסדרת מאמרים תחת הכותרת: "The Hard Kind of Courage" (הסוג הקשה של האומץ). מאז ועד 1963 המשיך בולדווין וכתב בנושאי התנועה לזכויות האדם, בין היתר בניו יורק טיימס ובניו יורקר. את עמדתו בנושא המאבק לשוויון זכויות הגדיר באמצע, בין המתינות של מרטין לותר קינג לבין מלקולם אקס, שהטיף למאבק אלים. לטענתו, החברה האנושית ביסודה אינה בלתי-אלימה. אי-האלימות כרוכה בריסון, אולם לריסון יש גבול וההתגרויות הבלתי פוסקות בחירויות השחורים קרובות לדחיקתם אל מעבר ליכולת הריסון. ב-1962 פרסם בניו-יורקר, שהקדיש לכך שני כרכים ייעודיים, את החיבור " Down at the Cross", החיבור יצא יחד עם פרסומים נוספים בספר "The Fire Next Time" ב-1963.