הצבעים הלאומיים של ארצות הברית מופיעים, כאמור, בדגל ארצות הברית, אך גם בדגלי מדינות ארצות הברית אוהיו, איווה, ארקנסו, ג'ורג'יה, הוואי, ויומינג, טנסי, טקסס, מיזורי וקרוליינה הצפונית. כמו כן, הם מופיעים בדגלי השטחים הפדרליים פוארטו ריקו וסמואה האמריקנית. הם גם מופיעים בדגל קונפדרציית המדינות של אמריקה. בנוסף, הם מופיעים (בנפרד) בסמלי שתי המפלגות הגדולות ביותר בארצות הברית: המפלגה הרפובליקנית (מזוהה עם האדום) והמפלגה הדמוקרטית (מזוהה עם הכחול).
בספורט.
הצבעים הלאומיים של ארצות הברית מופיעים בהרבה מאוד מקומות בספורט האמריקאי: בסמל ומדי נבחרת הכדורגל, נבחרת כדורגל הנשים, נבחרת הכדורסל, נבחרת ההוקי קרח וכו'. הם גם מופיעים סמלי הליגות הגדולות בארצות הברית: NBA, NFL, MLB ו-MLS. הם מופיעים גם בקבוצות מערים בעלות הקשר לאומי חשוב: פילדלפיה 76', פילדלפיה פיליז, וושינגטון ויזארדס, וושינגטון קפיטלס, וושינגטון נשיונאלס, ניו אינגלנד פטריוטס וניו אינגלנד רבולושן.
חברות.
הצבעים הלאומיים של ארצות הברית מופיעים בסמלים רבים של חברות אמריקאיות שרוצות להדגיש את שייכותן לארצות הברית, למשל: פפסי, אמריקן איירליינס ונאס"א.
תחנת הכוח של הקפיטול
תחנת הכוח של הקפיטול (באנגלית: Capitol Power Plant) היא תחנת כוח מבוססת דלק מאובנים המספקת קיטור ומים צוננים לבניין הקפיטול האמריקאי, משכנו של בית המשפט העליון האמריקאי, ספריית הקונגרס ול-19 מבנים נוספים בקומפלקס הקפיטול של ארצות הברית. זוהי תחנת הכוח היחידה ששורפת פחם במחוז קולומביה, אך חרף היותה כזו היא במרבית המקרים משתמשת בגז טבעי.
תחנת הכוח משרתת את הקפיטול עוד מאז 1910 והיא נמצאת תחת ניהולו של אדריכל הקפיטול. על אף שמטרתה המקורית של תחנת הכוח היה לספק למתחם הקפיטול חשמל מאז 1952 תחנת הכוח לא מייצרת ומספקת חשמל.
על פי מחלקת האנרגיה של ארצות הברית המתקן פלט 118,861 טונות של פחמן דו-חמצני ב-2007, ב-2009 עברה התחנה להשתמש בגז טבעי אך לעיתים היה צורך בפחם לצורך גיבוי לקיבולת של התחנה.
היסטוריה.
תחנת הכוח החלה את פעילותה ב-28 באפריל 1904 והייתה מיועדת לשמש כ-2 בנייני משרדים חדשים שיוקמו באזור, לימים 2 הבניינים יקבלו את השמות "בניין המשרדים של הסנאט ראסל" ו"בניין המשרדים של בית הנבחרים קנון", שני הבניינים דרשו את הגדלת מכסה האנרגיה שצרך קומפלקס הקפיטול של ארצות הברית, אם לא די בכך גם ספריית הקונגרס והקפיטול עצמו היו צריכים לקבל אספקת חשמל מהתחנה החדשה.
ב-2000 חסמו כ-2 סנאטורים, הרפובליקני מטעם קנטקי, מיץ' מקונל והדמוקרטי מטעם וירג'יניה המערבית, רוברט בירד הצעות לעשות שימוש בדלק נקי יותר בתחנת הכוח של הקפיטול, לאור היותם נציגים של מדינות שידועות בכריית הפחם האינסטינסבית במכרות המדינה הם השתמשו בהשפעתם בסנאט כדי לחסום הצעות כאלו או אחרות שרצו להחליף את השימוש בפחם בתחנת הכוח.
במאי 2007 פורסם ב-CNN כי לשתי חברות International Resources Inc ו-Kanawha Eagle יש חוזה הספקה, במסגרתו הן יספקו כ-40,000 טון של פחם למפעל עד 2009, לצד פרסום זה נאמר כי החברות תרמו לקמפיינים של מקונל ובירד בעת ריצתם לסנאט בבחירות 2006 סכומים שהוערכו בכ-26,000 דולרים.
חודש לאחר הפרסום והסערה הציבורית שבאה לאחר מכן הכריזה יושבת ראש בית הנבחרים, ננסי פלוסי על יוזמה במסגרתה הקפיטול יפעל לקזז את פליטת הפחם באזור הקפיטול, אך לאור קיומה ופעילותה של התחנה יהיה קשה להשיג מטרה זו.
בפברואר 2009 שלחו פלוסי ומנהיג הרוב בסנאט, הארי ריד מכתב לאדריכל הקפיטול. במכתב ביקשו השניים מהאדריכל ליצור תוכנית שבסיומה תעבור תחנת הכוח להשתמש בגז טבעי בלבד עד סוף 2009.
בתגובה למכתב של פלוסי וריד, השיב אדריכל הקפיטול במאי של אותה שנה כי המפעל עבר חלקית להשתמש בגז טבעי והוא מוכן לעבור לשימוש בלעדי בדלק זה, תוך שימוש בפחם רק כמקור אנרגיה שיגבה את הגז הטבעי, עד 2011 ירד השימוש בפחם בתחנה לכ-5% בלבד.
תחנת הכוח בקפיטול
חייהם הפרטיים של אליזבת ואסקס
חייהם הפרטיים של אליזבת ואסקס (באנגלית: The Private Lives of Elizabeth and Essex) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה תקופתית משנת 1939 בבימויו של מייקל קורטיז, עם בטי דייוויס, ארול פלין ואוליביה דה הבילנד בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "אליזבת המלכה" של מקסוול אנדרסון (1930). הדמויות אמיתיות אבל העלילה פיקטיבית ומתרכזת בקשרי האהבה והשנאה שהיו בין הרוזן מאסקס למלכה אליזבת הראשונה שהייתה מבוגרת ממנו ב-32 שנים.
דייוויס הייתה בת 31 ושיחקה מלכה בת 63. ב-1955 שיחקה שוב בתפקיד המלכה אליזבת הראשונה בסרט "המלכה הבתולה" ואז גילה התאים יותר לתפקיד.
זה סרטה הראשון של בטי דייוויס בצבע.
תקציר העלילה.
שנת 1596 לונדון, רוברט דברו, הרוזן מאסקס (ארול פלין) רוכב בראש חייליו לאחר שהביס את הצי הספרדי בקדיס כשהמוני התושבים מריעים לו בדרכו לארמון וויטהול, שם מחכה לו המלכה אליזבת. (בטי דייוויס). רוברט הוא צעיר ויפה תואר והמלכה זקנה ולא יפה. פנלופה (אוליביה דה הבילנד) היא אחת ממלוות המלכה והיא מאוהבת ברוברט.
במקום לשבח אותו, המלכה גוערת בו מדוע לא הצליח לתפוס את האוצר הספרדי. היא גם חוששת מפניו בגלל הפופולריות שלו. היא מעלה בדרגה את יריביו - סר רוברט ססיל (הנרי דניאל), ויליאם ססיל (הנרי סטיפנססון) ווולטר ראלי (וינסנט פרייס). רוברט הנפגע פונה אחורה עם גבו למלכה. היא עוצרת בעדו וסוטרת לו לעיני כולם.
רוברט חוזר לאחוזתו באסקס ורק יועץ המלכה, פרנסיס בייקון (דונלד קריספ) נשאר נאמן לו ומזהיר אותו לא להסתכסך עם המלכה.
מרד בראשות הרוזן מטיירון (אלן הייל) פורץ באירלנד והצבא האנגלי מתקשה לדכא אותו. אליזבת מזמנת את רוברט ומתכוונת למנות אותו למפקד החימוש והתחזוקה של הצבא (Master-General of the Ordnance) כדי שיהיה קרוב אליה כי היא נמשכת אליו אבל יריביו מתגרים בו ומכוונים אותו לרצות לעמוד בראש חיל המשלוח למיגור המרד באירלנד.
המלחמה באירלנד נוטה לצד המורדים. הם מזנבים באנגלים ורוברט שולח מכתבים לאליזבת לשם עזרה בציוד ותחמושת אך לא נענה. פנלופה בהשפעת יריביו של רוברט משמידה את המכתבים בין אליזבת ורוברט. לבסוף מקבל רוברט מכתב לחזור לאנגליה. הוא מסרב ופותח בהתקפה אך המורדים שורפים את המחנה שלו עם כל האספקה והוא נכנע וחוזר עם חייליו לאנגליה.
רוברט שמגיש נבגד נכנס עם חייליו לארמון וויטהול. הוא אומר למלכה שהעם אוהב אותו ומבקש למלוך ביחד אתה. הם מתחבקים ומתנשקים ואליזבת מסכימה לדרישתו ומבקשת שחייליו ייצאו מהארמון ויתפרקו מנשקם. הוא מאמין לה ואז הוא נאסר ונדון להוצאה להורג בעריפת ראש בגרזן.
לפני ההוצאה להורג היא מזמנת אותו ואומרת לו שאף על פי שהיא אוהבת אותו יש לה מחויבות יותר לאנגליה. הוא אומר לה שתמיד יהיה לה לסכנה וזה חורץ את גורלו למוות.
קישורים חיצוניים.
[[קטגוריה:סרטי 1939]]
[[קטגוריה:סרטי בטי דייוויס]]
[[קטגוריה:סרטי האחים וורנר]]
[[קטגוריה:סרטי מייקל קורטיז]]
[[קטגוריה:סרטים אמריקאיים]]]
[[קטגוריה:סרטים באנגלית]]
[[קטגוריה:סרטים מבוססי מחזות]]
[[קטגוריה:סרטים תקופתיים]]
ארנולד פורסטמן
ארנולד פורסטמן (גרמנית: Arnold Forstmann; 16 ביוני 1842–1914 ?), צייר נוף גרמני. מלבד הנופים הרומנטיים האופייניים לפי המסורת של בית הספר לציור של דיסלדורף, פורסטמן צייר נופים בעמק הריין והאלפים.
חיים.
ארנולד פורסטמן נכנס לאקדמיה של דיסלדורף ברבע השלישי של שנת 1867. את השכלתו האמנותית החל בכיתה של ציירי נוף בהנחיית אוסוולד אכנבאך (1827–1905) עד שנת 1871. בפברואר 1872 עזב את האקדמיה לאמנות; המורה האחרון שלו היה אלברט פלם (1823–1906). ברשימת הסטודנטים של האקדמיה לאמנות צוין פורסטמן כחרש-אילם. לאחר השלמת השכלתו התגורר ארנולד פורסטמן בדיסלדורף כצייר נוף. בשנת 1904 עבר מדיסלדורף לקלן.
לא ידוע על תאריך מותו של ארנולד פורסטמן. התיעוד האחרון בחייו לקוח מדיוקן ז'אנרי "במסירות נפש", מיום 1914.
יצירה.
בדרך כלל, ציוריו של ארנולד פורסטמן מפורטים מאוד. הקומפוזיציה הבסיסית נתמכת על ידי שימוש בניגודים חזקים ופלטה מופחתת המכוונת לרוב על צבע בסיסי אחד. במסורת הציור המאוחרת-רומנטית פורסטמן משתמש לעיתים קרובות בדמויות במיקום האחורי האופייני.
בנופים המורכבים, תמיד נמצא את האלמנטים הרים, בתים בודדים או בקתות, נהרות או אגמים. משטח המים מכיל סירות קטנות עמוסות אנשים, ספינת מפרש אחת או יותר ולעיתים ספינת קיטור הרחק באופק.
הציור של פורסטמן אינו העתק מדויק של הנופים האמיתיים. פורסטמן משתמש באלמנטים נבחרים של הנוף במטרה להעצים את הביטוי האמנותי. אך וריאציות אלה לעולם לא יהרסו את הרושם המקורי של הנוף האמיתי. מלבד ציורי נוף ידועים נותרו כמה ציורי ציד בודדים, ציורי טבע דומם ודיוקן ז'אנרי אחד.
למעט כמה יוצאים מן הכלל, ציוריו של ארנולד פורסטמן אינם מתוארכים. ציורים מתוארכים ידועים הם: אגם בהרי האלפים (אלפנזה) משנת 1869, נהר הריין משנת 1883, יום קיץ באלטנהאר, משנת 1904, מרינה דרומית משנת 1905 (קלן), במסירות נפש משנת 1914.
עבודת אומנות.
נופי עמק נהר הריין ושל הרי האלפים ידועים וישנם ציורי נופים רבים שלו. חלקם עוסקים בז'אנר "רומנטי פראי" כביכול, מראים נחלי הרים פראיים הגובלים בטחנות מים וחוצים גשרים גבוהים. סצנות אלה מוארות לעיתים קרובות על ידי ירח מלא המכוסה חלקית בעננים. אור הירח הוא גם התאורה המועדפת על סצינות הדייגים של פורסטמן.