ב-29 במאי 1943, אחרוני הכוחות היפניים שנשארו על האי תקפו לפתע במתקפת בנזאיי הגדולה ביותר שהייתה במערכה באוקיינוס השקט. זו הייתה מתקפת התאבדות, בפיקודו של קולונל יאמאסקי, שהצליחה לחדור את קווי הצבא האמריקאי עד כדי כך שהחיילים היפנים נתקלו ביחידות אמריקאיות מדרג אחורי שהיו מופתעות מהמצאות היפנים בשטחי הכינוס שלהן. בקרב שהיה קרב פנים אל פנים, החיילים היפנים התאבדו על החיילים האמריקאים תוך כדי שהם מפוצצים על עצמם רימוני יד. בקרב נהרגו כמעט כל חיילי הכוח היפני עד החיל האחרון: רק 28 שבויים יפנים נלקחו, אף אחד מהם לא היה קצין. צוותי קבורה אמריקאים ספרו 2,351 הרוגים יפנים, אך ההנחה הייתה שמאות נוספים נקברו בהפצצות הימיות, האוויריות והארטילריות שבצע הצבא האמריקאי במהלך הקרב.
במקביל לקרבות באי אטו הצי היפני, פינה את קיסקה שלושה חודשים לאחר מכן.
תוך כדי הקרבות חילות האוויר של צבא ארצות הברית (USAAF) בנו את שדה התעופה אלקסאי פוינט ארמי , על האי והשתמשו בו החל ב-10 ביולי 1943, כבסיס למתקפה אווירית על האיים הקוריליים שהיו בידי יפן. לאחר מלחמת העולם השנייה, האיים הפכו לחלק מרוסיה. זו הייתה המתקפה האווירית הראשונה על יפן מאז הפשיטה של דוליטל, המפורסמת בשנת 1942. התקפות נוספות הגיעו בעקבותיה.
ב-11 באפריל 1945, בפרק זמן של שעתיים, לפחות תשעה בלוני תבערה יפניים שנשלחו להצית שריפות יער בחוף המערבי של ארצות הברית. הבלונים יורטו והופלו ליד האי אטו על ידי מטוסי USAAF P-38 Lightning .
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה, חלק מניצולי מחנה השבויים היפני באוטארו נשלחו חזרה לאיים אלאוטיים אחרים נשלחו לכפרים באלסקה, מכיוון שלא היו מספיק ניצולים כדי לקיים את הכפר הישן שלהם באטו. ממשלת ארצות הברית החליטה להקים תחנת משמר החופים LORAN בקצה הדרומי של האי אטו, בנקודה שנקראה Theodore Point. מתקן זה אויש על ידי צוות של כעשרים מחיילי משמר החופים של ארצות הברית. הציוד לבניית התחנה נשלח ממפרץ הולץ והועבר על גבי דוברות ונחתות לבקסטר קוב, כקילומטר אחד מזרחית לתחנה. במקביל נסלל הכביש מבקסטר קוב לתיאודור פוינט.
בשנת 1954, התחנה הועברה לקסקו קוב , ליד בסיס הצי.
לאי היה בעבר שירות תעופה סדיר דרך העיר אנקורג' (ANC). מאוחר ניתן היה להגיע לאי אטו בטיסה. שדה התעופה באטו היה שדה התעופה המערבי ביותר הממוקם בארצות הברית עם שירות טיסות סדיר לנוסעים.
בשנת 1982, החיילים האמריקאים ששרתו על האי בתחנת LORAN, נטעו עצים ליד הקפלה שנבנתה לאחר הקרב שהתקיים על האי בשנת 1943. עצים אלה היו העצים היחידים שגדלו על האי אך מאז שהחיילים עזבו את האי גם העצים נעלמו. אזור שדה הקרב באי אטו הוכרז כנקודת ציון היסטורית לאומית אמריקאית בשנת 1985. שדה הקרב מהווה חלק מהאנדרטה הלאומית של האיים האלאוטיים לזכר מלחמת העולם השנייה .
בשנת 1987, באישור משרד הפנים של ארצות הברית, ממשלת יפן הציבה אנדרטה ב"גבעת המהנדס", במקום שבו נערך הקרב האחרון מול היפנים. על כתובת שהוצמדה לאנדרטה, נכתב ביפנית ובאנגלית: "לזכר כל אלה שהקריבו את חייהם באיים ובימים של צפון האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה ובמסירות לשלום עולמי".
ביולי 2007 נמצאו באי מגפיים ועצמות רגליו של חייל יפני, וב-23 במאי 2008, נמצאו שרידיהם של שני חיילים יפנים נוספים.
ב-1 באוגוסט 2010, תחנת משמר החופים של ארצות הברית LORAN באי אטו הפסיקה לפעול לצמיתות. ב-27 באוגוסט 2010, התחנה הושבתה ואנשי משמר החופים עזבו, והאי נשאר ללא תושבים.
ב-7 ביוני 2012, יום השנה ה-70 לפלישה היפנית לאי אטו, הקימו הסנאטורית ליסה מורקובסקי ואדמירל משמר החופים של ארצות הברית תומאס אוסטבו, אנדרטה בשרידי הכפר אטו, לזכר תושביו שמתו בשבי היפני ולניצולים שלא יכלו לחזור לכפר.
דמוגרפיה.
אוכלוסייה האי כפי שנמדדה במפקד האוכלוסין בשנת 2010 הייתה 20 תושבים, כולם חיילי משמר החופים בתחנת אטו, באוגוסט 2010 כל כל חיילי משמר החופים (התושבים) עזבו את האי כשהתחנה נסגרה. לאחר מועד זה האי הפך, לאי הגדול ביותר, הבלתי מיושב, בארצות הברית.
האי אטו הופיע לראשונה במפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 1880 ככפר האלאוטי הבלתי מאוגד "אטו". באותו זמן הכפר היה ממוקם במערב נמל צ'יצ'אגוף. היו בו 107 תושבים, מתוכם 74 אלואטים, 32 "קריאולים" (מעורבים רוסים וילידים) ותושב לבן אחד.
בשנת 1980, הכפר היה מורכב מחיילי משמר החופים ששרתו בתחנה הימית. בשנת 2000 שונה השם הכפר לתחנה הימית אטו. היא הופיעה בפעם האחרונה במפקד האוכלוסין בשנת 2010, ממש לפני סגירת התחנה באוגוסט אותה שנה ועזיבתם של החיילים הנותרים.
אקלים.
מזג האוויר באטו בדרך כלל מעונן, גשום ומכוסה ערפל. רוחות חזקות מתרחשות מדי פעם. חמישה או שישה ימים בשבוע צפויים להיות גשומים ובמשך השנה מתקיימים בסך הכל בין כשמונה עד עשרה ימים בהירים. בשאר הזמן, גם אם לא יורד גשם, האזור מכוסה ערפל בצפיפות משתנה. כמות המשקעים השנתית נעה בין 1,240-990 מילימטרים כגשמים ומשקעים אחרים, הגשמים החזקים ביותר יורדים בסתיו ובתחילת החורף. על פי מערכת סיווג האקלים של Köppen, באטו מתקיים אקלים אוקיאני תת -קוטבי (Cfc) הקרוב מאוד לאקלים טונדרה (ET). בהיתייחס לקו הרוחב של האי האקלים קריר במיוחד, כאשר הטמפרטורה המקסימלית הממוצעת בשעות היום בשנה עומדת על 6°C.
צַפָּרוּת.
האי אטו היה מיקום חשוב בעולם הצפרות מכיוון שהוא מרוחק מאוד פיזית מחלקים אחרים של צפון אמריקה. ישנם מספר מיני ציפורים שסביר שיימצאו באי אטו שאינם נראים בשום מקום אחר ביבשת. אחד הצַפָּרִים המוכרים בעולם, ג'ון פיטשן כינה את האי בכינוי "הגביע הקדוש" של הצפרות בצפון אמריקה.
חינוך.
בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה, הלשכה לענייני אינדיאנים (BIA) הפעילה את בית הספר היחיד באי. בזמן שהאי אטו נכבש על ידי היפנים, בבית הספר הייתה מורה יחידה שהייתה אישה אמריקאית לבנה.
יוליוס לנדסברגר
יוליוס לנדסברגר (בגרמנית: Julius Landsberger; 10 באוגוסט 1819, צילץ - 3 במרץ 1890, דרמשטט) היה מזרחן ורב רפורמי גרמני. רבן של פוזן ודרמשטט.
הוא התמנה כרבה של דרמשטט (שאליה היו כפופות עשרות הקהילות הכפריות במחוז שטארקנבורג של הדוכסות הגדולה של הסן) לאחר שנתיים שבהן עמד כס הרבנות פנוי, לאחר התפטרותו של הרב הקודם, צבי בנימין אוירבך, לאחר סכסוך על רקע דתי עם ועד הקהילה. עם עזיבת הרב הקודם, החיל ועד הקהילה שינויים מרחיקי לכת בהתנהלות בית הכנסת, הותקן בו עוגב והתפילות התנהלו בגרמנית ובליווי מקהלה שנטלו בה חלק נשים. לנדסברגר קיבל את כל השינויים ובכך הביא לפיצול קהילת "עדת ישורון" האורתודוקסית בדרמשטט.
פסגת גובש
פסגת גובש (באנגלית: Gubesh Peak; בבולגרית: връх Губеш) היא פסגה בגבעות פלאוורז, ברכס סנטינל בהרי אלזוורת', בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 1,407 מטרים מעל פני הים.
פסגת גובש מתנשאת מעל זרם הקרח ראטפורד שממזרח לפסגה;
פסגת גובש מתנשאת מעל עמק סיקרה שממערב לפסגה.
פסגת גובש ממוקמת 11.29 קילומטרים צפון-מזרחית מהר האבנר;
פסגת גובש ממוקמת 13.95 קילומטרים דרומית - דרום-מזרחית מפסגת דיקי;
פסגת גובש ממוקמת 13.4 קילומטרים צפונית-מערבית ממצוק באטיל;
פסגת גובש ממוקמת 8.31 קילומטרים צפונית-מזרחית ממצוק טיילור.
היסטוריה.
מיפוי הפסגה.
הפסגה מופתה לראשונה על ידי סוקרים אמריקאים בשנת 1961; המיפוי עודכן בשנת 1988.
מקור השם.
הפסגה נקראת על שם היישוב גובש במערב בולגריה.
שלדון ריילי
שלדון ריילי (; נולד ב-14 במרץ 1999) הוא זמר-יוצר ודוגמן אוסטרלי-פיליפיני, שהשתתף בעונה השביעית והשמינית של "The Voice". בנוסף, הוא השתתף ב-"Eurovision – Australia Decides", הקדם האוסטרלי לאירוויזיון 2022, עם השיר "Not the Same" ("לא אותו הדבר").
קריירה.
בשנת 2016 השתתף ריילי, שהשתמש אז בשמו המלא, שלדון הרננדז, בעונה השמינית של "The X Factor" בקטגוריית הצעירים מתחת לגיל 22. הוא ביצע בשלב האודישנים את השירים "Circle of Life" ו-"Ordinary People" של ג'ון לג'נד. תחילה שובץ לקבוצתו של השופט אדם למברט, שהדיח אותו בשלב מחנה האימונים. אולם ריילי חזר לתוכנית כשהמנטורית קטגוריות ה"להקות" בתחרות הקימה להקת בנים בהשתתפותו. ללהקה קראו "Time and Place", ופרט לריילי היא כללה את סמי אפוני, מת'יו מקנוט ולאון קרובר. הם הצליחו להגיע עד לשלב ההופעות החיות, שם הודחו לאחר שקיבלו את מספר ההצבעות הנמוך ביותר.
שנתיים לאחר מכן, ב-2018, ריילי השתתף בעונה השביעית של "The Voice". הוא ביצע בשלב האודישנים את השיר "Do You Really Want to Hurt Me" של להקת Culture Club. ארבעת השופטים, בוי ג'ורג', קלי רולנד, דלתא גודרם וג'ו ג'ונאס, הסתתבו, וריילי בחר לבסוף את בוי ג'ורג' שלווה אותו בהמשך התוכנית. בשלב הנוקאאוט שר את "Believe" של שר, ואילו בשלב הדו-קרב ביצע את "Diamonds" של ריהאנה. הוא הצליח בשניהם. הוא הגיע עד לשלב הגמר, שם ביצע את "Young and Beautiful" של לנה דל ריי ואת "Sweet Dreams (Are Made of This)" יחד עם בוי ג'ורג'. בסיום הערב הוא הגיע למקום השלישי. באותה השנה הוא הוציא לאור את סינגל הבכורה שלו, "Fire".