מגיסטר מיליטום פיקד על מחוזות ודיאוקיות גדולות ותחת פיקודו עמדו כ 20,000 איש. תחת פיקודו היו גם הקצינים בדרגת דוקס.
מגיסטר מיליטיום פרסנטליס (לטינית: Magister militum praesentalis "אדון החיילים בנוכחות הקיסר") ניתנה למפקדי צבאות הליווי הקיסרי (בדרך כלל 20-30,000 איש). התואר היה שווה ערך בדרגתו לאדון שני הצבאות (Magister utriusque militiae ), מגיסטר אקוויטום ("אדון חיל הפרשים") ומגיסטר פדיטום ("אדון חיל הרגלים").
פרוטקטורים.
חידוש משמעותי של המאה ה-4 היה הקורפוס של הפרוטקטור דומסטיצי , זו הייתה קבוצה נבחרת של צוערים, במקור חיילים שעלו בסולם הדרגות לאחר שהוכחו את עצמם בשדה הקרב או במשימות אחרות, בהמשך גויסו לקבוצת הפרוטקטורים גם אזרחים מצטיינים לעיתים קרובות בנים של קצינים בכירים. הפרוטקטורים שימשו גם כבית ספר להכשרת קצינים וגם מאגר של קציני מטה זמין לביצוע משימות מיוחדות עבור המגיסטר מיליטום או הקיסר בעצמו. הפרוטקטורים מקורביו של הקיסר היו מאורגנים ב 4 גדודי סקולאיי ( לטינית scholae) . לאחר שירות של כמה שנים במסגרת יחידות אלו קיבלו הקצינים תפקיד פיקודי על יחידת צבא ישירות מאת הקיסר, מינוי שהיה מלווה בתשלום של קצבה.
מסדר חברי הקיסר.
אחד מהחידושים שקבע קונסטנטינוס היה תואר ה "ידידים" (comes) שתחילה היו אכן מקורבים לכס המלוכה, אצילים שלא נשאו בתפקיד מסוים ומביניהם בחר קונסטנטינוס שליחים לביצוע משימות בפרובינציות או שליחים לצווים שהופצו באימפריה, ידידם אחרים ישבו במועצה הקדושה ( missi domestici) כיועצים. קונסטנטינוס העניק את התואר "פטריקוס" (Patricus) למספר מקורבים במיוחד, שהיו כביכול בני משפחתו או אביו של השליט הם לבשו בגדי שרד מיוחדים והופיעו בטקסים רשמיים. תפקיד החליף, בחלקו, את התפקידים הקבועים של סנאטורים. לאחר שנת -450 לספירה הפך המסדר והתפקיד לתואר של כבוד בלבד.
בתחום הצבאי הוענק תואר התואר " מלווה מהמדרגה הראשונה" (לטינית: comes primi ordinis) לקבוצת טריבונים בכירים. אלה כללו את מפקד קורפוב הפרוטקטורים שבשנת 350 היה ידוע בשם "קומס דומסטיקורום " (לטינית: comes domesticorum) טריבונים שעמדו בראש יחידת הסקולאיי מפקדי חטיבה של שני רגימנטים מחוזיים תאומים היו ככל הנראה חברים בסגנון. מפקדי יחידת המשמר הכפולה "יוביאן והרקוליאני" ( לטינית: Ioviani Herculiani ) וטריבונים ששימשו כקציני מטה לקיסר.
מחנות וביצורים.
רוב יחידות הגבול היו מבוססות במבצרים מחנות קבע ששירתו את חילות המצב במשך מאות שנים והשתנו במיקום לעיתים רחוקות ועל פי צרכים מבצעיים חלק מיחידות הלימיטנאי הגדולות יותר בעיקר הלגיונות התבססו בערים, כנראה במבני קבע מכיוון שיחידות של לימיטאני פעלו באזור אחד, היו להן מחנות משלהן ולעיתים קרובות גויסו מאותו אזור.
יחידות צבאות השדה, כולל פאלאטיני ויחיות הליווי, התבססו בעיתות שלום בערי בבירה של האימפריה או בסמוך להן אך בהיותן יחידות ניידות שהצטרפו לקיסר בעת מסעות מלחמה נאלצו חיילי יחדות אלו להתמקם במגורים זמניים בעיתו לחימה. נראה שהם היו מאוכסנים בדרך כלל תוך שיומש בצווים קיסריים בבתים פרטיים הסיבה לכך היא שהם חורפים לעיתים קרובות במחוזות שונים. עם זאת, במאה ה-5, הקיסרים חדלו למעשה מלנהל את המערות הצבאיות ויחידות המשמר והליווי שהו רוב הזמן בבסיסי הקבע. יחידות המשמר של הצבא המערבי מערבי התבסס בדרך כלל ב-Mediolanum (מילאנו) ובסביבותיה ושתי יחידות המשמר של הצבא המזרחי המזרחי חנו בסביבת קונסטנטינופול.
בהשוואה למאות ה-1 וה-2, הצבא של האימפריה המאוחרת שם דגש והקדיש משאבים ניכרים על פעילות ביצורים הן של מחנות והן של ביצורי גבול וכן ערים מרכזיות שבתקופות קודמות לא נזקקו לביצורים כלל. פעילות זו כללה גם מבצרים חדשים רבים ושדרוג ביצורים קודמים לפי מפרט משופר בנוסף, בסוף המאה ה-3/4 התבצרו עיירות וערים רבות, כולל העיר רומא עצמה והבירה של האימפריה המזרחית קונסטנטינופול.
מבצרים רומיים של המאה הראשונה והשניה, היו ברובם מחנות מוגנים של הלגיונות (לטינית: castra legionaria ) שצורתם מלבנית והיו בבירור בסיסי מגורים שלא נועדו לעמוד בפני תקיפות של צבא המצויד במכונות מצור. סביב המחנה נבנו חומות מגן דקות יחסית מעצים או חומרי בניין מקומיים ונקבעו בהם שערים פשוטים יחסית. סביב קירות המגן נחפרה תעלה רדודה. ייעודם הטקטי של הביצורים היה לבלום מתקפות פתע או פשיטות כנגד החיילים בזמן חנייה, ויצירת בסיס מאובטח לנסיגת כוחות מפני כח רב או חזק מהם, או להיערכות לקראת כח שכזה.
עם זאת, מבצרים מאוחרים יותר נבנו לפי מפרט הגנתי גבוה בהרבה מקודמיהם מהמאה ה-2. סביב הביצורים נחפרו תעלות היקפיות עמוקות ורחבות עם רצפות שטוחות ולא בצורת V המסורתית. תעלות אלו היקשו על הבאת ציוד מצור אל קירות המגן והחומות. סביב המחנות המבוצרים נבנו קירות גבוהים של כ 9 מטרים ועבים יותר (ממוצע 3 מטרים). הקירות היו עשויים אבן והכילו עמדות מוגנות שאיפשרו לחיילי חיל המצב לנהל מלחמה עם התוקפים. בחומות נבנו מגדלי פינות ומרווחים וגבוהים שהגיעו לגובה של 17 מטר בממוצע המגדלים היו בדרך כלל עגולים או חצי עגולים, ונבנו במרווחים במרווחים של 30 מ' (98 רגל) על קירות המעגל. שונה התכנון של מערכת השערים והם חוזקו על ידי מגדלים שהגנו על השער, אחד מכל צד. השערים עצמם היו בדרך כלל מעץ עם לוחות כיסוי מתכת כדי למנוע הרס בשריפה.
יחידות הצבא.
סקולאי.
נוטיטיה דיגניטטום מתעד 12 יחידות עילית של סקולאי החל מאמצע המאה ה 4 לתחילת המאה ה 5, 5 יחידות של הצבא המערבי ו 7 יחידות של הצבא המזרחי. הסקולאי היו יחידות ליווי צבאיות של חיל פרשים, היורשים והאבולוציה ההיסטורית של המשמר הפרטוריאני. ההערכה כי סך מצבת הלוחמים ביחידות אלו הייתה כ 6000 לוחמים רובם חיל פרשים על פי המודל של יחידות אהלא הפרשים של צבא הפרינקיפט יחדות אלו כללו יחידות משנה שכללו את הסקוטארי (לטינית: scutarii "נושא המגן"), ארמטורה (לטינית: armaturae שריון) ויחידות הגנטילה (לטינית:gentiles "ילידים"). שמות אלו שייתכן ובתחילה העידו על שימוש בציוד מיוחד או מקור אתני הפכו בשלב זה של ההיסטוריה של הצבא לתארים סמליים בלבד. שתי יחידות מהסקולאי של הצבא המזרחי היו בעלות ייחוד צבאי יחידת הקליבנארי פרשים כבדים (לטינית: clibanarii) ויחידת קשתים רכובים סגיטארי (לטינית: sagittarii) מתוך יחידות המשמר נבחרו 40 לוחמים ליחידת הקנדידטי (לטינית: candidati) שומרי ראשו האישיים של הקיסר.
קומינטאטנס.
יחידות צבא השדה הניידות התחלקו ליחידות הפלטיני שהיו יחידות העילית של צבא השדה והיו בעיקרן יחידות אוקסיליה והקומינטאטנס שהכילו את הלגיונות.
רוב גדודי הפרשים הרומיים שהרכיבו את יחידות הקומינטאטנס היו גדודי פרשים קלים שקכבו עם פריטי שריון קל וחלקי ששימשו לתקיפות מהירות והטרדה של מערכי הגנה של האויב גדודים אלו קיבלו שמות שונים, חלק קטן יותר ממצבת כוח האדם של גדודי הפרשים היו פרשים קלים שרכבו ללא שריון חלקם היו קשתים רכובים ששימשו לתפקידי סיור, רדיפה אחרי אויב בנסיגה או תקיפות של יחידות אויב בטקטיקה של פגע וברח. חלק קטן של גדודי הפרשים היו פרשים כבדים שעטו שריון מכף רגל ועד ראש ובחלק מהיחידות גם הסוסים זכו להגנה של שריון, יחידות אלו שימשו לתקיפה חזיתית של מבנים צפופים של קוי האויב. יחידות חיל הרגלים נלחמו במבנים צפופים בטקטיקה שלא התשנתה מימי צבא הפריקיפט ציוד חיל הרגלים היה דומה במידה רבה לזה של כוחות העזר במאה ה-2.
לימיטאני.
יחידות הלימיטאני - חיל המצב ששמר על פרובינקיות האימפריה ועיקר כוחו ניצב בפקובינקיות של גבולות אימפריה היו הכוח הגדול ביותר מבחינה מספרית. יחידות חיל המצב כללו את רוב סוגי היחידות בחלוקה ללגיונות וקוהורטות יחידות חיל הרגלים, יחידות עזר ויחידות הפרשים על פי המודל של חיל הפרשים הרומאי המסורתי. הדעות של חוקרים מודרניים חלוקות לגבי הרכב יחידות הלימיטאני החל מהטענה שהלימיטאני היו לא יותר ממילציה מקומית ועד לדעת השולטת במחקר לפיה למרות המעמד בתחתית סולם הכומות של הצבא הרומאיהיו יחידות הלימיטאני מורכבות מאנשי צבא מקצועיים. יחידות אלו עסקו בלחימה בפשיטות השוד של שבטים עוינים בעיקר "ברבריים" מעבר לגבולות האימפריה אף על פי שמדובר בעימות בקנה מידה קטן יחסי היו פשיטות ועימותים אלו בתדירות גבוהה והיוו בעיית האבטחה המתמשכת של האימפריה. יחידות הלימיטאני צורפו במידת הצורך ליחידות צבא השדה בעת מערכה מול כוחות אויב גדולים או במערכה יזומה ולעיתים נקראו פסאודוקומיטנסים .
יחידות מיוחדות.
הצבא הרומי המאוחר הכיל מספר לא מבוטל של פרשים כבדים קָטַפְרָקְט (מיוונית: κατάφρακτος - מחופה שריון) ( לטינית: cataphractarii) וקליבנרי . קטפרקט טיפוסי עטה שריון מכף רגל ועד ראש ואפילו סוסו היה מוגן בדרך כלל בשריון כבד. וסוסיהם היו לרוב משוריינים. קטפרקטים נשאו רומח ארוך וכבד קונטוס שהוחזק בשתי הידיים. חלקם נשאו גם קשתות. מסמכים רומאיים מצביעים על שימוש בפרשים כבדים החל מהמאה ה 2 במספרים קטנים יחסית, צבא האימפריה המאוחרת הכיל מספר רב של פרשים כבדים ואימץ אץ הטקטיקה של השימוש בהם שהועתקה מהצבא של האימפריה הסאסאנית.