אין לבלבל בין Apache Tomcat לבין Apache HTTP Server, שהוא מימוש בשפת C של שרת HTTP. שני השרתים הללו אינם מסופקים יחד באותה חבילה, אם כי לעיתים קרובות משתמשים בהם יחד כחלק מחבילת תוכנות שרת. אפאצ'י טומקט כולל כלים לניהול וקונפיגורציה, אבל ניתן גם לשנות בו הגדרות באמצעות עריכה של קובצי קונפיגורציה ב-XML.
גדעון פרנק
גדעון פרנק (נולד ב-13 בנובמבר 1943) הוא מהנדס ישראלי. כיהן כמנהל המרכז למחקר גרעיני - שורק בשנים 1982–1990, מנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית בשנים 1993 – 2007, ולאחר מכן ממלא מקום יושב ראש הוועדה (כממלא מקום ראש הממשלה בתפקיד זה).
קורות חיים.
גדעון פרנק נולד בשנת 1943. קיבל מהטכניון תואר ראשון בהנדסת מכונות בשנת 1965 ותואר שני במדעי הגרעין בשנת 1967. ב-1968 החל לעבוד במרכז למחקר גרעיני - שורק, ובשנת 1970 מונה למנהל הכור הגרעיני שם. בשנת 1973 הושאל לשנתיים לסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) שבה פעל כפקח, אך כישראלי נמנע ממנו לבקר במתקני הגרעין של מדינות רבות. בשנים 1975–1979 כיהן כסגן מנהל המרכז למחקר גרעיני - שורק להנדסה וטכנולוגיה.
ב-1980 החל לכהן כנספח המדעי בשגרירות ישראל בוושינגטון. ב-1982 שב לישראל ומונה למנהל המרכז למחקר גרעיני - שורק. עקב אילוצים כלכליים הוגדלה בתקופתו הפעילות של מתן שירותים לגופים חיצוניים. בשנת 1990 מונה למשנה למנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית, בסוף 1992 מונה לממלא מקום המנכ"ל, וכעבור חודשיים מונה למנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 2007, שבה מונה לממלא מקום יושב ראש הוועדה (כממלא מקום ראש הממשלה בתפקיד זה).
בשנים 2010–2012 כיהן כדירקטור בחברת החשמל. בתחילת 2011 הצטרף לוועד המנהל של הטכניון. פרנק הוא גם נאמן קרן קבוצת ון ליר, התומכת, בין השאר, במכון ון ליר בירושלים. חבר בחבר הנאמנים של מכללת אפקה.
ביוני 2022 מונה לחבר בוועדת גרוניס לחקירת רכש הצוללות וכלי השיט.
לשד
לְשַׁד הוא נוזל המובל בתאי עצה (טרכאידים או חוליות טרכאה) או שיפה של צמח. אין לבלבל בין לשד ללטקס, שרף או הנוזלים שבחלולית.
סוגי לשד.
לשד עצה מכיל בעיקר מים בהם מומסים הורמונים, מינרלים וחומרים מזינים נוספים. הנוזל בעצה מובל מהשורש אל העלים. בעבר הייתה מחלוקת מהו מנגנון ההובלה; רוב החוקרים מסכימים כי תאוריית הקוהזיה-מתח מסבירה בצורה הטובה ביותר את ההובלה, יחד עם דיות.
לשד השיפה מכיל בעיקר מים בהם מומסים סוכרים (פחמימות), הורמונים ומינרלים. הוא זורם ממקום ייצור או אחסון הפחמימות אל המקום בו נעשה בהן שימוש. מנגנון הזרימה מוסבר על ידי היפותזת הזרימה בלחץ.
שימושים בידי האדם.
סירופ מייפל מיוצר מלשד השיפה של אדר הסוכר.
ברוסיה, אוקראינה, לטביה, אסטוניה ופינלנד נאסף לשד עץ השדר, לייצור משקה שדר טרי או מותסס המכיל קסיליטול.
חצי הסהר המלכותי
פרסית אמצעית
פרסית אמצעית, הידועה גם כ"פהלוי" (שם המציין, ביתר דיוק, את מערכת הכתיבה), היא שפה/אתנולקט איראנית תיכונה דרום־מערבית שהפכה לניב היוקרתי במהלך התקופה הסאסאנית (224–654 לספירה) ולכן הפכה להיות דבורה באזורים אחרים גם כן. פרסית אמצעית מסווגת כשפה איראנית מערבית. היא צאצאית של הפרסית העתיקה והאם הלשונית של הפרסית המודרנית.
השם הילידי של פרסית אמצעית (וייתכן שגם של פרסית עתיקה) הוא Pārsīk – ״השפה של פַּארס״, כלומר של מחוז פארס. מילה זו היא בהתאמה המקור לשם הילידי של השפה הפרסית.
פרסית אמצעית נכתבה לרוב במערכת כתיבה פהלוית , שהייתה גם מערכת הכתיבה המועדפת על שפות איראניות תיכוניות אחרות. צורות אחרות של פרסית אמצעית כתובה כוללות את הפאזנד, מערכת כתיבה הנגזרת מהכתב האווסטי שבניגוד לפהלוי ציינה תנועות ולא השתמשה באידאוגרמות ארמיות.
קוד ה־ISO 639 לפרסית אמצעית הוא "pal", דבר המשקף את השימוש הפוסט־סאסאני במונח פהלוי כדי לציין את השפה ולא רק את הכתב.
המעבר מפרסית אמצעית.
בסיווג השפות האיראניות, התקופה האמצעית כוללת את אלו שהיו נפוצות באיראן מנפילת הממלכה האח'ימנית במאה הרביעית לפני הספירה ועד לנפילת האימפריה הסאסאנית במאה השביעית לספירה.
ההתפתחות החשובה ביותר במבנה השפות האיראניות בתקופה זו הוא המעבר מהמבנה הסינתטי של התקופה העתיקה (פרסית עתיקה ואווסטית) למבנה אנליטי:
המעבר לפרסית חדשה.
הצאצא העכשווי של הפרסית האמצעית הוא הפרסית חדשה. ההבדלים בין פרסית אמצעית מאוחרת לבין פרסית חדשה מוקדמת היו מדורגים מאוד, ובמאה העשירית ובמאה האחת־עשרה, טקסטים בפרסית עתיקה היו עדיין מובנים לדוברי הפרסית החדשה המוקדמת. עם זאת, יש כמה הבדלים מוחלטים שקרו כבר במאה העשירית:
בגלל השוני הרב בין פרסית אמצעית ובין פרסית חדשה, חיבורים שנכתבו בפרסית אמצעית אינם מובנים לדוברי פרסית חדשה. חלק מן הכתבים תורגמו לפרסית חדשה במרוצת הזמן. במאה העשרים, למשל, תרגם צאדק הדאיאת מספר חיבורים מפרסית אמצעית.
ספרות ששרדה.
פרסית אמצעית היא השפה של גוף די גדול של ספרות זרואוסטרית המפרטת את המסורות ואת הוראות הדת הזורואסטרית, שהייתה הדת הרשמית של איראן הסאסאנית, טרם נכבשה איראן בידי צבאות ערב שהפיצו את האסלאם. הטקסטים הקדומים ביותר בפרסית אמצעית זורואסטרית נכתבו ככל הנראה במאה השישית והשביעית, על אף שהם מייצגים קודיפיקציה של מסורת אוראלית מוקדמת יותר. עם זאת, רוב הטקסטים, כולל הגרסאות המתורגמות של הקאנון הזורואסטרי, המתוארכות למאה התשיעית עד למאה האחת עשרה, כשהפרסית האמצעית כבר הפסיקה להיות שפה מדוברת, מייצגים מצבים בפרסית אמצעית חיה רק באופן עקיף. כתבי היד ששרדו הם בדרך כלל עותקים בני המאה הארבע עשרה. ניבים אחרים, שהשאירו עדויות קצת פחות שופעות, הן ״פרסית אמצעית מניכאית״ והפרסית האמצעית של הנוצרים הנסוטרים.
דוגמות.
מטה מוצג תעתיק ותרגום של העמוד הראשון של מהדורת פיקסימליה הידועה כארדא ויראז נאמאג, או מעשיות ויראז הצדיק, שבמקור נכתב בכתב פהלוי.
תרגום.
בשם אלוהים
אז הם אמרו שפעם זרתוסטרה הצדיק קיבל על עצמו דת, הוא ייסד אותה בעולם. אחרי/בתוך התקופה של 300 שנים, (ה)דת נשארה בקדושתה ואנשים היו בשלום וללא ספק. אבל עז הרוח מלאת החטאים, המשוחדת והמתעה, כדי לגרום לאנשים לפקפק בדת זו, הטעתה את אלכסנדר הרומאי, תושב מצרים, ושלחה אותו לאיראן עם כעס רב ואלימות. הוא רצח את שליט איראן והרס את החצר, ואת הדת, שהרי כל האווסטה והזנד (שהיו) כתובים על גלד השור וקושטו עם מים־של־זהב (עלי זהב) ונשמרו בסְתַחְר של פפק ב״מצודת הכתבים״. אלכסנדר האומלל, מביא המזל הרע, הכופר והרשע, הרומאי, שישב במצרים, הוא שרף אותם.
שולמית בת-דורי
שולמית ("מיתָה") בת-דורי (גוּטגֶלד) (7 בדצמבר 1905 – 15 בפברואר 1985) הייתה במאית, מחזאית ושחקנית ומייסדת תיאטרון הקיבוץ. ממייסדות משמר העמק וחברה בו עד מותה.
ביוגרפיה.
בת-דורי נולדה בעיר ורשה שבפולין הרוסית (לימים בירת פולין) במשפחה יהודית המתבוללת, בתם של הלנה ויוסף גוטגֶלד ואחותו הצעירה של מרדכי בנטוב, לימים שר בממשלת ישראל. בילדותה למדה בגימנסיה פולנית, שם נחשפה למוזיקה קלאסית, תיאטרון ומחול וכן למדה גרמנית ואנגלית עם מורים פרטיים.
בעקבות פעילותו של אחיה בשומר הצעיר, הצטרפה לתנועה והפכה לאחת ממנהיגי הקבוצה בוורשה, והכן החלה לביים הצגות תיאטרון בהשתתפותם של החניכים בעת שלמדה פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת ורשה.
בשנת 1923 עלתה לישראל עם קבוצה מהשומר הצעיר, הצטרפה לקיבוץ ב' שישב בנהלל, ולאחר מכן הועבר לעפולה והייתה שותפה להקמת קיבוץ משמר העמק, שם התיישבה. תחילה עבדה כטייחית בבניין וטרקטוריסטית וכן עבדה עם החוג הדרמטי של הקיבוץ. עבור אירוע ה-1 במאי שנערך בשנת 1925 כתבה וביימה את המחזה הראשון שלה בארץ, "לחם", שעסק בבעיותיהם של הפועלים. בהפקה הופיעו כמחצית מחברי הקיבוץ.
בשנת 1925 יצאה יחד עם בו זוגה, יעקב חזן, לשליחות מטעם התנועה באירופה, ובוורשה פרסמה את החוברת "לשאלת הבחורה בארץ ישראל", בו האשימה את החלוצים בארץ ביחס מזלזל כלפי נשים. וכן סברה כי על הנשים לעבוד במקצועות שנחשבו לגבריים כדי להגיע למעמד שווה, עברה קורס בטיחות.
בשנת 1930 נסעה ללמוד תיאטרון ומחול בברלין: תחילה השתלמה במחול אצל רודולף לאבאן, ובתיאטרון אצל מקס ריינהרט וארווין פיסקטור והתוודעה ל"תיאטרון ההמונים" ובהמשך יישמה את מסריו הפוליטיים במחזותיה.
בשנת 1934 חזרה לארץ, עִברתה את שם משפחתה מגוטגלד לבת-דורי והחלה לשחק בתיאטרון המטאטא. לאחר זמן-מה חזרה לקיבוץ ובשנת 1935 הקימה את להקת התיאטרון של הקיבוץ הארצי. בשנותיו הראשונות של התיאטרון כתבה יחד עם המשורר משה ליפשיץ את המחזה "כשיצאת איש פשוט" שתיאר את המציאות הקשה בארץ, ולאחר מכן את "המשפט" שקרא לשלום בין היהודים לערבים וביקר את שלטון המנדט הבריטי.
בשנת 1939 נישאה בת-דורי לראובן זיו. לזוג נולדו בן, יורי (1943–1949) ובת, אורנה (1945). מותו של יורי בגיל 6 השפיע רבות על חייה ויצירתה של בת-דורי.
בשנת 1947 הוקרן בארץ הסרט דמעת הנחמה הגדולה בבימויו של יוסף לייטס שהיא כתבה בו חלק מהתסריט המתאר ילדה ניצולת שואה וקשייה בקליטה בחברת ילדי הקיבוץ.
בשנת 1951 העלתה במסגרת חגיגות חצי היובל לקיבוץ שריד את המחזה "אחי גיבורי התהילה", שעסק בתיאור מאבקו של העם היהודי בתקופת החשמונאים. ההפקה נעשתה בשיתוף של כל חברי הקיבוץ ובאמפיתיאטרון הוצגה שמונה פעמים בפני כ-40,000 צופים.