הנרי גוסטב מולייסון (באנגלית: Henry Gustav Molaison; 26 בפברואר 1926 – 2 בדצמבר 2008), שנודע גם בכינויו ".H. M", היה אמריקאי שעבר ניתוח מוח ובו הוסר מראשו ההיפוקמפוס. לאחר הניתוח הוא כשל בייצור זיכרונות ארוכי-טווח חדשים, והפך מושא למחקר בתחום הנוירולוגיה.
ביוגרפיה.
מולייסון נולד ב-1926 בעיירה מנצ'סטר במדינת קונטיקט שבארצות הברית. בילדותו החל לסבול ממחלת האפילפסיה, ככל הנראה עקב תאונת דרכים שבה היה מעורב בגיל שבע. מולייסון הצעיר רץ אל הכביש, רוכב אופניים פגע בו, וראשו הוטח בחוזקה על הקרקע. בהתחלה אירעו אצלו פרכוסים חלקיים, ולאחר מכן הם הפכו לפרכוסים טוניים-קלוניים, שהקשו על תפקודו היומיומי. גם התרופות שנטל למען הקלת תסמיני המחלה לא הועילו. לכן, ב-1953 הוא נותח בבית חולים שבהרטפורד ניתוח מוח על ידי המנתח ויליאם סקוביל. במסגרת הניתוח הוצאו משתי ההמיספרות שבמוחו ההיפוקמפוס ומספר חלקים סמוכים, שבהם, על פי החשד, פרצו התקפיו האפילפטיים. בעת הניתוח לא היה ידוע די על תפקידו של ההיפוקמפוס במוח ועל שימושיו.
הניתוח אכן הצליח, ומחלת האפילפסיה שממנה סבל כמעט שנעלמה כליל. יתר על כן, הניתוח לא פגע ביכולותיו האינטלקטואליות או באפשרותו לתקשר עם סביבתו הקרובה. חרף כך, מולייסון פיתח לאחר הניתוח שיכחון למאוחר, תופעה שהסבה נזק בלתי הפיך ליכולתו ליצור זיכרונות ארוכי-טווח חדשים. הוא גם לא הצליח להכיר אנשים חדשים שפגש לאחר הניתוח, גם אם הפגישות עמם היו מרובות. בנוסף, הוא פיתח שיכחון למוקדם, שגרם לו לאבד חלק מזכרונותיו הישנים שנצברו אצלו בעשר השנים שקדמו לניתוח. ב-1957 אובחנה תופעתו זו לראשונה במאמר על ידי החוקרת ברנדה מילנר וסקוביל, מנתחו של מולייסון. החל ממאמר זה ועד מותו כונה מולייסון בראשי התיבות שלו ".H. M", וזאת כדי לשמור על פרטיותו.
בשנים הבאות היה מולייסון מעורב במספר ניסויים מדעיים, שנועדו לבחון את תפקודו הקוגניטיבי, וזאת בהסכמת בני משפחתו. בין החוקרות שנהגו לפקוד אותו דרך קבע היו מילנר וסוזן קורקין . כך, למשל, מילנר לימדה אותו כיצד לצייר ציור של כוכב הנמצא בין שני כוכבים הנמצאים אחד בתוך השני. זאת, בעוד הוא מסתכל על מראה ולא על דף הנייר עצמו. באופן מפתיע, מולייסון הצליח לזכור כיצד לבצע את המטלה בפעמים הבאות שנתבקש לעשות כן, ואף לשפר את ביצועיו מפעם לפעם.
המסקנות שעלו מניסוי זה הן שבמוח האדם אין סוג זיכרון אחד. הזיכרון לטווח ארוך, שמיוצר בהיפוקמפוס וקרוי גם בשם "זיכרון מפורש" (דקלרטיבי), נבדל מהזיכרון למטרות למידה, שאינו מיוצר בחלק זה במוח וקרוי גם "זיכרון מרומז" (לא דקלרטיבי, ובמקרה זה פרוצדורלי). זהו סוג הזיכרון המשמש לרכישת מיומניות חדשות, כגון רכיבה על אופניים. בשונה מהזיכרון הדקלרטיבי, לא ניתן לתארו במילים, ובמקום בהיפוקמפוס הוא מאוחסן באזורי הגנגליון והמוח הקטן. עוד נמצא מהמחקר, כי זיכרונות ארוכי טווח נוהגים לשהות כעשר שנים בהיפוקמפוס. רק בסיום עיבוד הזיכרון, הוא יוצא מההיפוקמפוס לשם אחסון בקליפת המוח. זו הייתה הסיבה לכך שמולייסון התקשה בזכירת זכרונות המתאורכים לטווח של עשר שנים קודם לניתוח, אך לא היה לו קושי בזכירת זכרונות מוקדמים יותר.
בערוב ימיו התגורר מולייסון בבית אבות שבקונטיקט, שם נהג לצפות בסרטים שצפה בהם קודם לניתוח ולפתור תשבצים בהתבסס על הידע שהיה לו. הוא נפטר ב-2008. לאחר מותו, הועבר מוחו לסן דייגו, שם נסרק בקפדנות, עקב חשיבותו הרבה למדע.
ב-3 באוגוסט 2016 פרסם לוק דיטריך, נכדו של ויליאם סקוביל, מנתחו של מולייסון, מאמר ב"ניו יורק טיימס". במאמר נטען כי סוזן קורקין, שחקרה את מולייסון בראשית דרכו, השמידה מסמכים שהיו קשורים למחקרו, וכן כי לא הושגה הסכמה אמיתית מצד קרוביו של מולייסון לביצוע המחקר המדעי עליו. בתגובה, למעלה ממאתיים נוירולוגים פרסמו מאמר, שלפיו מאמרו של דיטריך מוטה ומטעה. דיטריך השיב על כך בהציגו הקלטה המוכיחה את מעורבותה של קורקין בהשמדת המסמכים.
מינהל קידום העבודות
מינהל קידום העבודות (באנגלית: Works Progress Administration, בראשי תיבות WPA; ומאז 1939 בשם מינהל מיזמי העבודה [באותם ראשי תיבות באנגלית]) היה רשות פדרלית אמריקאית שהוקמה במסגרת הניו דיל. המינהל העסיק מיליוני דורשי עבודה (בעיקר גברים ללא השכלה פורמלית) לביצוע עבודות ציבוריות כגון בניית מבני ציבור וסלילת כבישים. הוא הוקם ב־6 במאי 1935, בצו נשיאותי, כחלק מרכזי בתוכנית הכלכלית שנקראה "הניו דיל השני".
פעילות המינהל.
ההקצאה הראשונה עבור המינהל, בשנת 1935, הייתה בסך 4.9 מיליארד דולר (כ־15 דולר לאדם בארצות הברית, וכ־6.7 אחוזים מהתמ"ג של 1935). בראשו הוצב עובד ציבור בשם הארי הופקינס. המינהל סיפק למובטלים עבודה בשכר במהלך , תוך בניית תשתיות ציבוריות בארצות הברית, כגון פארקים, בתי ספר, וכבישים. רוב המשרות היו בתחום הבנייה והסלילה, ובמסגרתן נסללו יותר ממיליון קילומטרים של רחובות ויותר מעשרת אלפים גשרים, שדות תעופה רבים, והרבה יחידות דיור. מיזם הבנייה האחד הגדול ביותר שבנה המינהל הוא רשות עמק טנסי.
בשיא פעולתו, בשנת 1938, סיפק המינהל עבודה בשכר לשלושה מיליון גברים ונשים מובטלים, וכן לבני נוער בחטיבה נפרדת, בשם "מינהל הנוער הלאומי". בתקופה בין 1935 ל־1943, העסיק מינהל קידום העבודות סך של 8.5 מיליון בני אדם. השכר לשעה שהציע המינהל היה בדרך כלל הרבה מתחת למקובל בתעשייה. מטרת המינהל לא הייתה להגיע לתעסוקה מלאה של אוכלוסיית גיל העבודה (מטרה שהושגה בשנת 1942, והפכה יעד לאומי לטווח ארוך בשנת 1944), אלא לספק משרה אחת בשכר לכל המשפחות שבהן סבלו המפרנסים מאבטלה ממושכת.: 64, 184
אחד המיזמים המפורסמים ביותר של המינהל היה מיזם בשם "מיזם פדרלי מספר 1". במסגרתו העסיק המינהל מוזיקאים, אמנים, סופרים, שחקנים, ובמאים במיזמי אמנויות, תיאטרון, תקשורת, ואוריינות. חמשת התת־מיזמים שהוקדשו לאלה היו: מיזם הסופרים הפדרלי (FWP), סקר הרשומות ההיסטוריות (HRS), מיזם התיאטרון הפדרלי (FTP), מיזם המוזיקה הפדרלי (FMP) ומיזם האמנות הפדרלי (FAP). בסקר הרשומות ההסיסטוריות, למשל, ראיינו עובדי המינהל עבדים־לשעבר רבים בדרום ארצות הברית; למסמכים שהופקו חשיבות עצומה להיסטוריוגרפיה האמריקאית. להקות תיאטרון ומוזיקה ערכו מסעי הופעות ברחבי ארצות הברית וקיימו יותר מ־225,000 הופעות. מחקרים ארכאולוגיים שהתקיימו במסגרת המינהל תרמו משמעותית לגילוי מחדש של תרבויות ילידיות פרה-קולומביאניות, ולהתפתחות הארכאולוגיה המקצועית בארצות הברית.
מינהל קידום העבודות היה תוכנית פדרלית שהפעילה מיזמים משלה בשיתוף עם ממשלות מקומיות של מדינות הברית, אשר סיפקו מצידן בין 10 ל־30 אחוזים מהעלויות. בדרך כלל, הממשל העירוני או המדינתי סיפק קרקעות, ולעיתים קרובות גם משאיות ואספקה, ואילו מינהל קידום העבודות שילם את שכר העובדים (וכן את שכר המפקחים, שלא היו נתמכי סעד). במקרים מסוימים קיבל המינהל על עצמו את האחריות על תוכניות סיוע מדינתיות ומקומיות מוקדמות יותר, שמקורן בתאגיד מימון הבנייה מחדש (Reconstruction Finance Corporation, RFC) או בתוכניות של המינהל הפדרלי לסעד חירום (Federal Emergency Relief Administration, FERA).: 63  ב־30 ביוני 1943 בוטל המינהל, עקב האבטלה הנמוכה במהלך מלחמת העולם השנייה. לפי סיכומו רוברט ד' ליינינג'ר: "מיליוני אנשים נזקקו להכנסה מינימלית. סעד בצורת תעסוקה נתפס כעדיף על דמי אבטלה, מכיוון ששמר על כבוד עצמי, חיזק את מוסר העבודה, ושמר על מיומנויות וכושר.": 228
מבנה.
המינהל אורגן באגפים הבאים:
מועסקים ידועים.
בין המובטלים שהועסקו על ידי המינהל נמנים גם:
מורשת.
הסוציולוג רוברט ד' ליינינג'ר סיכם: "למוסדות של ממשל פרנקלין ד' רוזוולט היה משקל עצום, שרובנו לא מכירים בו, בעיצוב המרחב הציבורי שבו אנו חיים כעת. בתקופה קצרה של עשר שנים, מינהל העבודות הציבוריות, מינהל קידום העבודות, וחיל השימור האזרחי בנו מתקנים כמעט בכל יישוב בארץ. רובם עדיין בשירות פעיל כעבור חצי מאה. הגיע הזמן שנכיר במורשת זו וננסה להבין את הקשר שלה למצבנו העכשווי." : 226
לידל (חברה)
לידל (בגרמנית: lidl) היא חברה פרטית גרמנית המפעילה חנויות קמעונאות ומרכולים ברחבי אירופה וארצות הברית. החברה היא אחת משתי הקבוצות המרכיבות את קבוצת שוורץ גרופ. לידל היא קבוצת הדיסקאונט הגדולה בעולם מבחינת מספר הסניפים, העובדים וההכנסה. המתחרה העסקית העיקרית שלה היא חברת הקמעונאות אלדי.
היסטוריה.
ב-1932, נפתחה חנות פירות וירקות קטנה בגרמניה בשם - Südfrüchte Großhandlung Lidl &amp; Co על ידי ג'וזף שוורץ, שעם השנים פיתח את החנות ואף הגדיר אותה מחדש כחנות למכירת מזון לכל דבר. החנות נחלה הצלחה בעיירה בה הייתה אך לא מעבר לה. בשנת 1977, בנו של ג'וזף, דיטר שוורץ, פיתח מהחנות את קבוצת שוורץ-גרופ ולאחר תכנון, בשנת 1984 נוסדה מחדש רשת הקמעונאות הגרמנית קאופלנד (שגם לא פעלה מחוץ לגרמניה) לאחר שהתפרקה במהלך מלחמת העולם השנייה, ובכך, לאחר שילוב שתי החברות לקבוצה אחת, נוסדה רשמית שוורץ-גרופ.