למחרת, יום ראשון בו היה הציבור בחופש, הגיעה הידיעה מוורסאי לבירה. ההמון התפרץ באופן חסר תקדים. מחירי הלחם שברו שיאים מדי יום, ועלה החשש שהצבא עומד לדכא את האספה הלאומית. בגן פאלה רויאל הזהיר רדיקל בשם קאמי דמולן מטבח מתקרב וקרא למאבק מזוין. הוא הציע להשתמש במקלעות (קוקדה) ירוקות כסימן זיהוי לפטריוטים. משם וממוקדי תסיסה אחרים, שרחשו פעילות לאחר המתח סביב הבחירות, התלקחו מהומות. האספסוף חימש את עצמו מכל הבא ליד. פרשים גרמנים פיזרו התקהלות ליד ארמון טווילרי, אך הצבא היה בנחיתות מספרית ניכרת, ועריקים הצטרפו למתפרעים. גנרל ברינשטט , הקצין האחראי בעיר, הורה על נסיגה מעבר לנהר סן. בלילה הוצתו רבות מעמדות המכס. ההתפרעויות הניעו את פרנסי הבירה להתכנס בבוקר 13 ביולי ולהחליט על גיוס מיליציה ארעית, ספק מחשש ההמון וספק מתוך סולידריות עם האספה הלאומית. הם קישרו בין הוועדות הציבוריות וגדודי המתגייסים האזרחיים שצצו במהירות ברבעים השונים: בשכונת הקורדליירים, בה התגורר קאמי דמולן, היה ידידו, הפרקליט ז'ורז' דנטון, המארגן הראשי. בבוקר 14 ביולי הגיעו מחירי הלחם בבירה לרמתם הגבוהה ביותר מזה עשרים שנה, כמעט 15 סו (יחידה שהייתה שווה ל-0.05 ליבר) לכיכר.
מעט לפני עשר בבוקר התקבץ המון סביב כלא הבסטיליה המבוצר. מקץ ארבע שעות של מצור מבולבל, ולאחר שהמשמר החלש נבהל וירה למוות בכמאה אזרחים, השתלטו הפריזאים על המצודה הידועה לשמצה בה שהו רק שבעה אסירים. ראשו של המרקיז דה לוניי, מפקד האתר, נערף והושם על שיפוד. הידיעה על נפילת המבצר השמור, למרות ערכה המעשי הפעוט, חוללה זעזוע קשה. בארמון ורסאי התמוטטו עצביהם של המלך ומועצתו החדשה, "ממשלת מאה השעות" כפי שנקראה בדיעבד, שהורכבה בחופזה והתיאום בין חבריה היה לקוי. שר המלחמה ברולי , שימים ספורים קודם לכן עוד היה שותף למדיניות ההכלה והפיוס של נקר וטרם גיבש תוכנית כלשהי לדכא בכוח את אוכלוסיית פריז, הודיע שאינו יכול לערוב לנאמנות הגייסות במקרה שהדבר יגיע לעימות חריף. הצבא היה עייף מהמסע, המוראל שלו ירוד והמתח בין הקצינים לחיילים גבר עקב תנאי הדחק והפניות הרבות של תושבים לא להשתתף במתקפה על עירם. האווירה שהניעה את העריקות המרובות בקרב חיל המצב הקבוע, החלה להתפשט גם בקרב התגבורות. לואי החל להבין שמנוף הכוח שעליו קיווה להישען אבד. השמרן הקיצוני אנטואן דה ריברול כתב מאוחר יותר על הלך הרוח בקרב הגייסות: כמה מהשרים עמלו עתה לשכנע את המלך לעזוב למץ, הרחק ממוקד התסיסה, אך ברולי הכשיל זאת באותו הטיעון. לימים התלונן לואי שזה היה הסיכוי האחרון להשתלט על המאורעות.
המלך חזר בו באחת והודיע כי הוא מסיג את הצבא ומחזיר את נקר. הקומונה של פריז, שהוקמה בחופזה מתוך האספות העירוניות החדשות ונטלה לעצמה את השלטון במהומה, מינתה את ביי לראש העיר הראשון של פריז. כעבור שבוע נתפס שר האוצר הנמלט דה דואה והואשם במזימה להרעיב את אנשי העיר. הוא וחתנו נתלו מפנסי רחוב. השנאה לכל מי שנחשד כ"אריסטוקרט" – כפי שהעיר פטריוט פריזאי ביומנו, כינוי זה הודבק "לכל מי שלא מוצא חן בעיניך" – או תומך בסדר הקיים, תורגמה לעוד מעשי לינץ'. אל תוך הריק השלטוני זינק במהרה המרקיז דה לה פאייט, שניצל את המוניטין שלו כפטריוט כדי להתמנות כבר ב-15 ביולי למפקד המיליציה הפריזאית החדשה, "המשמר הלאומי", שרבבות נהרו אליה. הפטריוטים לבשו על בגדיהם מקלעת אדומה-כחולה, צבעי העיר, שלה פאייט הוסיף להם מאוחר יותר את הלבן ויצר את הטריקולור הצרפתי. ב-16 ביולי הוזמן נקר שוב לראשות המועצה המלכותית. ב-17 בא לואי השישה-עשר אל הקומונה באוטל דה ויל, הכיר בז'אן ביי כראש העיר ובלה פאייט כמפקד המשמר, וקיבל מהם מקלעת אדומה-כחולה אותה הצמיד לבגדו. השכם באותו הבוקר, עזב הרוזן מארטואה את ורסאי ויצא מצרפת – כנראה באישור לואי, שהעדיף שיהיה גורם עצמאי מטעם בית-המלוכה בעודו נאלץ להיענות למהפכנים. כמה חצרנים בכירים עשו כמוהו, ובמהרה פנו רבים מנאמני מה שכונה כבר באותם ימים "המשטר הישן" להגירה.
מאז פתיחת האספה המכוננת, ניסו הפטריוטים לקדם הצהרה כללית על זכויות האזרח (ולא הנתין). הם נתקלו בהתנגדות מהאצולה ומהכמורה וכן ממספר ניכר של צירים מתוך המעמד השלישי, שיצירת שוויון בתוך האומה הייתה פוגעת בזכויות-היתר שלהם. כמה מהמנהיגים החלו להרהר בביטול הפריבילגיות כולן כצעד מקדים הכרחי לפני שאפשר יהיה לשבור את הקיפאון באספה ולגבש חוקה.
צווי אוגוסט.
ההשתלטות על הבסטיליה שחררה באחת את המתח האצור ברחבי צרפת. שורת הפיכות חפוזות שהונהגו בידי האליטות מהמעמד השלישי החליפה את הגופים הקיימים ששלטו במרבית הערים ואיבדו את שרידי סמכותם. הוקמו ועדות ניהול זמניות ומיליציות לפי דוגמת המשמר הלאומי הפריזאי. האירועים היו מלווים באלימות, אך האינטרס המשותף של שמירה על הסדר איגד את בעלי הרכוש לסיים במהירות את המהומה. באזורי הכפר, לעומת זאת, אי-הסדר רק החריף. בקרב הכפריים המורעבים החלו להתארגן קבוצות חמושות ואחוזות פאניקה, שהיו משוכנעות כי מתקפה על ידי האצולה, שתנסה לבטל את הישגי המהפכנים, ממשמשת ובאה. בשבוע האחרון של יולי פרץ גל מהומות בכל הארץ, "הפחד הגדול". רכוש רב הושמד, והמתפרעים הקפידו לשרוף את ספרי האחוזות שתיעדו את מחויבויותיהם לאדונים. על אף ההרס ואובדן השליטה לא היו לאספה הלאומית אמצעים כלשהם להשיב את הסדר על כנו: המשמר הלאומי רק החל להתארגן, והצבא היה בתהליך התפוררות.
המועדון הרדיקלי בקפה אמורי הפך למקום מפגש פופולרי, ומשך אליו אישי ציבור בולטים, כמו מירבו, סיאס, דופור, ברנאב ועוד, שכולם צידדו בביטול זכויות-היתר כאמצעי למתן את הניגודים בתוך האספה כך שניתן יהיה לנסח חוקה. הקולות שהחלו לקרוא במהוסס לפיוס האיכרים באמצעות רפורמות מקיפות, היוו אמתלה נוחה לכך: כמה מאנשי המועדון כלל לא הזכירו את "הפחד הגדול" כשיקול בדיווחיהם. דחיפת היוזמה מצד המעמד השלישי הייתה מתפרשת ככפייה, ולכן נקבע שהדוכס ד'אֶגְיוֹן, איש 'השלושים' שהיה גם בעל אחוזות ענק, יוותר בפומבי על יתרונותיו ובכך ידרבן את היתר. אנשי המועדון תכננו במדוקדק את המצג בפגישה ב-3 באוגוסט.
בליל 4 באוגוסט הקדים את ד'אגיון האציל דה נואיי, שכפי הנראה גילה את התוכנית. הוא עלה לדוכן והוקיע את הפטורים השונים. ד'אגיון המופתע הציע להחיל שוויון עקרוני בין המעמדות בענייני מיסים, ולבטל את כל האגרות וההתחייבויות השונות שהאיכרים ופשוטי העם נדרשו להעביר לאדוניהם – תמורת פיצוי הולם, כשהראשונים פודים אותן מהאחרונים. נראה היה שמתווה הפיצויים ששרטט שווה לו ריאלית יותר מאחוזותיו עמוסות החוב.
רבים מהאצילים והכמרים הבכירים, שהיו מודעים לכך שממילא אין שום אמצעי זמין לדכא בו את המהומות בכפר ושרכושם מופקר, נסחפו באווירה. במשך שמונה שעות, עד שלוש לפנות בוקר, העלו הצירים בזה אחר זה הצעות לסדר שביטלו פריבילגיות שונות. אלה עברו כמעט פה אחד ובתשואות. אף על פי שהנוכחים שפעו נקמנות הדדית, כשכל אחד מבטיח שלעמיתיו לא יוותרו הכנסות אחרי ששלו בוטלו, דיווחו משקיפים על רוח של אחווה כנה ששרתה בדיון, שמשתתפיו הקריבו יתרונות ניכרים שהיו להם מתוך תפישה חדשה של החברה: , כתב ציר מברטאן; הרעיון של האומה כמחליפה כל זיקה מעמדית בוטא בבהירות, בגילוי חלוצי של לאומיות. לצד שני המעמדות הבכירים, מיהרו נציגי הגילדות וקבוצות האינטרסים השונות במעמד השלישי להיפטר מזכויות-היתר המרובות שלהם עצמם. המשרות הציבוריות הקנויות ונושאות הרווח עליהן נשען כל המנהל בממלכה, מגובי המס ועד מערכת המשפט, בוטלו אף הן, ולמעשה חוסל עקרון זכויות-היתר, היסוד למבנה החברתי הקורפורטיבי. אנשי המועדון הברטוני השיגו את מטרתם. הם צפו כי הקיפאון באספה שמנע התקדמות, עם הדרישות לרוב מיוחס, יישבר עתה. ז'אן-פייר בולה כתב ביומנו: .
לאחר הלילה הסוער, כשנדרשה האספה לפרוט את המתווה למדיניות מעשית, חזרו הנציגים מפוכחים וזהירים יותר. הם הבדילו בין "זכויות פרסונליות", כמו הקורווה, ל"זכויות ריאליות" על היטלים ורכוש. הראשונות נועדו להתבטל ללא שהיות, והאחרונות היו צריכות להיפדות תמורת פיצוי, במפתח כללי של בין עשרים לעשרים וחמש שנות הכנסה מהן. הופקעה זכות האדונים לשפוט את האוכלוסייה; תחת זאת הוחלט להקים מנגנון של שופטים ממונים או נבחרים בשכר. למעשה, החוקים והענישה הנפרדים לפי השתייכות מעמדית בוטלו עקרונית, והשוויון בפני החוק החל להיאכף בהדרגה. גם מעשר הכמורה בוטל – המחוקקים קבעו שאנשי הדת ייתמכו ישירות על ידי המדינה כפקידים מטעמה. מ-5 ועד 11 באוגוסט הוציאה האספה שורה של צווים שסיכמו את החלטותיה והיוו מצע לעבודתה של הוועדה שטיפלה בנושא. ב-11 הכריזה על "ביטול מוחלט של הפאודליזם", מערכת שנותרו ממנה רק שרידים הרבה קודם.
בקרב האיכרים התקבלו ההצהרות באהדה. הרוב לא בירר את הפרטים והיה משוכנע שכל ההתחייבויות פקעו. השקט הושב לזמן מה, אך כשהתברר שההיטלים השונים צריכים להיפדות מידי האדונים, ושהם ימשיכו להיגבות כל זמן שלא יעשה כן, החזירו לעצמן הרשויות מידה מסוימת של שליטה ואכיפה, התחדשה ההתמרמרות ביתר שאת, ובראשית 1790 החלו שוב התפרעויות והצתות.
הצהרת זכויות האדם והאזרח.