לשון המשנה דחוסה, יש המשווים אותה ללשון שירה. זאת כיוון, שבדומה לשירה, המשנה נאמרה בעל פה, והיא מלאה באמצעים לשוניים, צורניים, ותוכניים המקלים על הזיכרון.
בחלק מן המקרים ההלכות במשנה הן חד-משמעיות, אך במקרים רבים מובאות במשנה כמה דעות חלוקות ללא הכרעה ברורה. לעיתים רחוקות מפרשת המשנה את טעמי ההלכה, או מביאה ויכוח הלכתי. נדירים המקרים שבהם כוללת המשנה אמירות שאינן הלכתיות כלל ועיקר. לעיתים המשנה גולשת לדון בענייני אגדה.
הַתּוֹסֶפְתָּא.
התוספתא היא קובץ מסודר של ברייתות, כלומר מסורות מתקופת התנאים שלא נכללו בשישה סדרי המשנה.
המילה "תוספתא" היא מילה ארמית שמשמעותה "התוספת". היא מסודרת לפי סדר המסכתות במשנה, ולכן היא כוללת שישה סדרים המחולקים לכ-60 מסכתות, ולפרקים (חלוקת הפרקים אינה לפי הפרקים במשנה). סדר הדברים ברוב המסכתות דומה במשנה ובתוספתא, אם כי הן מביאות לעיתים מסורות הפוכות והלכות שונות. כמו כן, במקרים רבים התוספתא מאריכה בענייני מוסר ואגדה, הנגזרים מן הדיון ההלכתי. על פי רוב, מסודרות הברייתות שבתוספתא על פי סדר העניינים במשנה, כשהן משמשות הרחבה להלכות שהובאו במשנה.
על פי המסורת, רבי חייא מתלמידיו של רבי יהודה הנשיא, ערך את התוספתא יחד עם רב אושעיא, אך החוקרים בימינו חולקים על דעה זו ולהם השערות מורכבות יותר. הנחה מקובלת היא שהתוספתא משקפת מסורות ארץ-ישראליות, והיא קרובה יותר לעולמו של התלמוד הירושלמי מאשר לזה של הבבלי.
התַּלְמוּד (גמרא).
התלמוד (ידוע גם בשם הארמי גמרא) הוא חיבור קולקטיבי, אשר מסוכמת בו הגותם ההלכתית של האמוראים - חכמי ישראל בתקופה שלאחר חתימת המשנה (המאה ה-2). הגות זו נכתבה בעיקרה כפרשנות על דברי דורות קודמים של חכמים, דהיינו על המשנה ועל הברייתות. התלמוד נכתב בחלקו בארמית ובחלקו בעברית (לשון חז"ל).
שני מרכזי התורה שבזמן חיבור התלמוד, ארץ ישראל ובבל (עיראק של ימינו), הצמיחו שני תלמודים - תלמוד בבלי, שנוצר בישיבות בבל, ותלמוד ירושלמי, שהוא פרי לימודם של חכמי ארץ ישראל. על אף ששני תלמודים אלה מבוססים על אותה משנה, ונוצרו במרכזים שהיו ביניהם קשרים רבים, הם שונים בשפתם, בהיקפם, בתוכנם, בסגנונם ובמקרים רבים גם במסקנותיהם ההלכתיות.
התלמוד איננו קובץ ערוך ומאורגן של הלכות לפי נושאים, אלא סיכומי דיונים אותנטיים של בתי המדרש בעקבות המשנה שערוכים באופן מינימלי, ולכן הדברים בו הולכים אחר חוט המחשבה של הנושאים והנותנים בעניין והדינמיקה של הדיון, והם משולבים ובלולים זה בזה באופן אסוציאטיבי. לעיתים ניתן למצוא את אותו דיון במספר מסכתות בהקשרים שונים. ולעיתים במהלך דיון בנושא אחד משתרבבים דברים הקשורים למסכת אחרת ונושא אחר. כמו כן ישנם מעברים חדים ופתאומיים מנושאים הלכתיים לעניינים אגדתיים, מסורתיים וכו'. הודות לחוסר הסדר וחוסר הארגון שבו, נדרשת יגיעה לא מבוטלת על מנת לשלוט ולנווט בו, אשר יגיעה זו היא היוצרת מחד, קניין עמוק של האמור ומאידך מפתחת את החשיבה היצירתית ושומרת על הגחלת.
הרמב"ם הכיר את הקושי הרב בלימוד התלמוד ואת הזמן הנדרש על מנת להגיע ממנו להלכה למעשה ובספרו המונומנטלי "משנה תורה", המכונה גם "היד החזקה", ביקש בעצם להגיש ללומדים ספר הלכה מקיף, לקרוא בו לבד אחרי המקרא. לעומת זאת התלמוד פורש לפנינו את הסיבה להלכה, את ההשתלשלות המורכבת של הדיונים, את מגוון הדעות על מקורן ואת הלך רוחם של חכמינו ז"ל. נכון להיום ברוב המקרים על ידי התלמוד בלבד לא ניתן להגיע להלכה למעשה.
התלמוד הבבלי קרוי גם "גמרא" מילה שפירושה בארמית הוא תלמוד (למגמר-ללמוד), יש חוקרים האומרים שמילה זו החליפה בכתוב את המילה "תלמוד" כדי להטעות את הצנזורה הנוצרית. השם "תלמוד" עתיק ומקורו מזמן הגאונים ומשמעו: לימוד, עיון ופירוש.
לאחר שנחתמו שני חיבורים אלה, הפך התלמוד הבבלי לספר הלימוד העיקרי שנלמד בתפוצות ישראל, ואך מעטים עסקו בתלמוד הירושלמי, שהשפעתו הייתה קטנה הרבה יותר (בעיקר באזורי יהדות אשכנז). תוכנו של התלמוד הבבלי התקבל כמחייב את כל תפוצות ישראל מבחינה הלכתית, ללא עוררין, והרמב"ם מנמק זאת בהקדמה למשנה תורה, "הואיל וכל אותם הדברים שבתלמוד הסכימו עליהם כל ישראל." חוקרים מנמקים זאת בעריכתו היסודית של התלמוד הבבלי ובשכלולו בידי הסבוראים ובהשפעתם הרבה של גאוני בבל שפעלו להפיכת התלמוד הבבלי לסמכות הלכה בלעדית בעם ישראל. בהלכה הנימוק המקובל להעדפתו של התלמוד הבבלי, שהוא נחתם אחרון ו"הלכה כבתראי", מפני שלעיניהם של עורכי התלמוד הבבלי עמד התלמוד הירושלמי שנחתם מאות שנים קודם לכן. יוצא דופן בין הראשונים הוא הרמב"ם, שבמחלוקות בין הבבלי לירושלמי, מעדיף דווקא את שיטת הירושלמי.
מדרשים.
מדרשי חז"ל מתמקדים בדרך כלל באחד משני תחומים: בדברי הלכה או בדברי אגדה. שני סוגי המדרשים נאמרו בראשיתם בעל-פה; ככל הנראה הועלו על הכתב החל מן המאה ה-2.
מדרשי הלכה.
במדרשי הלכה מוצאים מקורות מהתורה שבכתב להלכות שנמסרו במסגרת התורה שבעל פה. המדרשים האלה בדרך כלל קודמים למשנה. המדרש מקשר בין פסוק בתורה לבין הלכה, ובכך מספק ראיה לנכונותה של ההלכה; הבנה של הפסוק בדרך מסוימת מספקת את התמיכה להלכה, ולעיתים היא המקור הראשוני שלה (למרות שקיימות הלכות רבות שאין להן מקור בתורה). המדרש משמש גם ליצירה של הלכות חדשות, אם כהסקה ישירה מן הפסוק ואם על פי כללי פרשנות מורכבים.
מדרשי אגדה.
המדרשים האגדתיים סובבים בעיקר סביב החלקים הסיפוריים של המקרא. הם מתאפיינים בחופש פרשני רחב יותר מזה של מדרשי ההלכה. במדרשי האגדה עולות גם תפיסות פילוסופיות ומיסטיות העוסקות במלאכים, שדים, גן עדן וגיהנום, וכיוצא בזה. רבים ממדרשי האגדה נתחברו לאחר תקופת חז"ל. מדרשי אגדה מתקופת חז"ל כוללים:
בנוסף על חיבורי האגדה האמורים לעיל, קיימים חיבורים מיוחדים שנועדו לתכני מוסר בלבד, ובהם: מסכת אבות, אבות דרבי נתן, מסכת דרך ארץ (דרך ארץ רבה ודרך ארץ זוטא), תנא דבי אליהו ועוד.
בית הספר ליפתא
בית הספר ליפתא הוא תיכון עיוני לשילוב אמנויות, המיועד לבני נוער שהתקשו להשתלב לימודית או חברתית בבתי ספר רגילים, ונמצא בירושלים. בראשית דרכו, שכן בית הספר בכפר הנטוש ליפתא שבכניסה לעיר, ומכאן שמו. כיום שוכן בית הספר בשכונת המושבה הגרמנית בירושלים.
היסטוריה.
בית הספר הוקם בשנת 1971 על ידי עמותת הורים שעלו לישראל מארצות דוברות אנגלית והתבסס על גישת חינוך הפתוח. בית הספר קיבל מימון חלקי מהקרן לירושלים. בשנות התשעים הפך לבית ספר עירוני ובשנת 2001 עבר למבנהו הנוכחי ברחוב רחל אמנו 27 שבשכונת המושבה הגרמנית.
עם השנים הגיעו אל בית הספר גם תלמידים רבים שחיפשו מסגרת חינוכית אלטרנטיבית מתוך קשיים להשתלב ולתפקד במסגרות הלימוד הקיימות ועלתה הבנה שקיים צורך בסיפוק מענה לצרכים המיוחדים של תלמידים אלו. על רקע זה פיתח צוות בית הספר, שבראשו עמדה שנים רבות הגברת חנה גודוביץ, גישה חינוכית-טיפולית ייחודית שהוכיחה את יעילותה לאורך השנים. בשנת תשס"ב הוענק לחנה גודוביץ ביחד עם בית הספר פרס החינוך מטעם מנהלת החינוך של עיריית ירושלים.
תלמידים.
בבית ספר ליפתא לומדים כ 45 בני נוער בכיתות י' - י"ב, בעלי פוטנציאל לימודי-עיוני תקין שחוו קשיים בהסתגלותם ובהשתלבותם בבתי הספר הגדולים בהם למדו. כתוצאה מכך לא הצליחו לממש את יכולתם ובמקרים רבים נשרו מבתי הספר הקודמים ונותרו ללא מסגרת לימודים. קשיי התלמידים נובעים מסיבות שונות – חלקם בעלי לקויי למידה מסוגים שונים וחלקם לא השתלבו במערכת מתוך קשיים רגשיים, חברתיים או משפחתיים. אוכלוסיית התלמידים בבית הספר הנה הטרוגנית ומונה תלמידים מכל שכבות וסוגי האוכלוסייה שבירושלים וסביבתה. מרבית בוגרי בית הספר פונים עם סיום לימודיהם לשירות בצה"ל או להתנדבות במסגרת השירות הלאומי.
המערך הלימודי.
בית הספר ליפתא מעניק לתלמידיו סביבה קטנה ואינטימית בה יוכלו להביא את יכולותיהם לידי מימוש. בבית הספר לומדים התלמידים בקבוצות רב גילאיות של כ- 10 תלמידים בכיתה. מורי בית הספר מרכיבים לכל תלמיד מערכת לימודים אישית המותאמת ליכולותיו האישיות, לנטיותיו וכישוריו, לקשייו ולקצב האישי שלו. מתוך היכרות עם צורכי התלמידים הוקם בבית הספר מרכז למידה יומי, הפועל בתוך שעות הלימודים ובו מכינים התלמידים את שיעורי הבית שלהם וכן מעשירים ומתגברים את עצמם במקצועות הלימוד השונים לקראת מבחנים ובגרויות. במרכז שוהים באופן קבוע מורים מבית הספר וסטודנטים, המסייעים לתלמידים להכין את שיעורי הבית. בנוסף, בבית הספר מורה להוראה מתקנת, המלמדת תלמידים הזקוקים לכך באופן פרטני.
תוכנית הלימודים בבית הספר מציעה מסלול לימודים המתבסס על מקצועות עיוניים ואומנותיים, דבר המאפשר מוביליות אקדמית בהמשך. תלמידים רבים משפרים את הישגיהם הלימודיים, ובכלל זה אף ניגשים לחלק מבחינות הבגרות.
לימודי אומנויות.