חברת פניציה הוקמה בשנת 1934 כעסק משפחתי לצורך הקמת מפעל לייצור זכוכית לחלונות במפרץ חיפה, על מגרש של הקרן הקיימת. ב-12 בפברואר 1935 הונחה אבן פינה למפעל. הנהלת החברה כללה את בוקסבאום מהולנד, מיכאליס מגרמניה, קופרמן מרומניה, ושני נציגים של חברת "יפיקו": ע. ניומן וד"ר קוזמירק. לצורך הקמת המפעל הוציאה ממשלת המנדט חוק מיוחד הפוטר ממכס מכונות למפעלים לייצור זכוכית. בינואר 1936 הוסק התנור וב-25 בפברואר 1936 הוחל בייצור הזכוכית. בהקמת המפעל הושקעו 53,000 לא"י ועבדו בו כ-70 פועלים. המפעל פעל זמן קצר לייצור דוגמיות שנטען שהיו ברמה גבוהה ואז הפסיק לפעול למספר חודשים לצורך תיקון יסודי של האמבטיה בעונה המתה, אולם העבודה במפעל לא חודשה ובשנת 1939 התנהלו סביב החברה הליכי כינוס נכסים. בתחילת 1941 נמכר המפעל לסולל בונה שפעלה להפעילו מחדש. בנובמבר 1942 דווח שהמפעל החל לייצר זכוכית באיכות טובה "אבל יש עוד כמה דברים הטעונים שכלול והשלמה". העבודה במפעל הושבתה במשך כמה חודשים בשנת 1943 וחודשה באוקטובר 1943. העבודה התנהלה באופן רצוף והעובדים נדרשו לעבוד במשך חודש רצוף ללא ימי מנוחה.
בשנת 1945 עבדו במפעל בחיפה כ-220 עובדים והוא היה המפעל היחיד במזרח התיכון לייצור שמשות. כ-60% מהתוצרת של פניציה נמכרה בשנים 1944–1945 בארץ ישראל והשאר במדינות שכנות. תוצרת המפעל שעמדה על כ-150 אלף ממ"ק בשנת 1941–1942 עלתה לכ-555 אלף ממ"ק בשנת 1945–1946. בשנים 1945–1946 הורחב המפעל בחיפה והוקם בו בניין לייצור בקבוקים וכלי בית מזכוכית שהחל לפעול ביולי 1947.
ב-27 בפברואר 1949 הונחה אבן פינה למפעל שלישי של פניציה בחיפה. בשנת 1955 זכתה פניציה בפרס קפלן.
כמפעל הסתדרותי, הייתה הנהלת החברה כפופה להחלטות של ההסתדרות. בתחילת 1972 הוחלט להצמיד את שכר עובדי פניציה לדירוג עובדי המתכת. מאיר עמית, מנכ"ל "כור תעשיות", טען שהחלטה זאת היא גזר דין מוות לפניציה.
ב-1989 הוכרזה פניציה כמונופול בתחומי הזכוכית השטוחה, זכוכית הביטחון ומכלי הזכוכית.
באוקטובר 1989 נמכר המפעל בחיפה לוויליאם דווידסון, הבעלים של "תעשיות גארדיאן". המפעל, בניהולו של עודד טירה, עבר מהעסקת 380 עובדים, להעסקת 220 עובדים, תוך שמירה על היקף הייצור. החברה ייצאה כ-25% מתוצרתה. רוב הייצוא היה לאיטליה, בעיקר זכוכית דקה לתמונות. המפעל ייצא גם מסכים לטלוויזיות, מקלחונים וזכוכית מחוסמת. בשנת 1994 עבר המפעל בחיפה לפארק תעשייה ציפורית ועל האתר של המפעל הישן הוקם קניון חוצות המפרץ. בשנת 2012 עבר המפעל משבר כלכלי והוא נמכר לקרן פורטיסימו קפיטל.
בשנת 2020, על רקע התפרצות נגיף הקורונה בישראל, הוחלט לסגור את מערך הייצורוהחברה התמזגה עם חברת אור אלום מקבוצת אלום גולד.
ירושלים.
בינואר 1944 נפתח מפעל של פניציה בירושלים בשיתוף האוניברסיטה העברית, לייצור כלי זכוכית עדינים. עם שאר מפעלי סולל בונה, נכלל פניציה בקונצרן כור שהוקם ב-1944. בשנת 1969 עבר המפעל למבנה חדש והעסיק 58 עובדים.
דרום.
בראשית ימי פניציה, במהלך מלחמת העולם השנייה, נעשו ניסיונות להביא חומר גלם למפעל מהנגב, ולימים נטען שהדבר נעשה בגלל שמקורות האספקה נותקו במהלך המלחמה. בתחילת שנות ה-50 הועבר חול מהמכתש הגדול לחיפה, אולם עלויות ההובלה היו גבוהות מעלות ייבוא החול מחוץ לארץ, ולכן עלה הרעיון להקים מפעל זכוכית בבאר שבע ובינואר 1952 הונחה אבן פינה למפעל. ביוני 1952 פורסם בעיתונות שעם פתיחת המפעל בבאר שבע ייפסק ייבוא הזכוכית לישראל, אולם זמן קצר לאחר מכן הופסקו עבודות הבנייה של המפעל, בנימוק של פגמים בבנייה ואתר המפעל נותר שומם עם שתי שורות של עמודים ענקיים. ההחלטה שלא לבנות את המפעל נתקבל לאחר שהתברר שההערכות לגבי הביקוש לזכוכית היו מופרזות ואף המפעל בחיפה עבד רק בכמחצית כושר ייצורו. בשנת 1955 הוחלט להשתמש במבנה בבאר שבע להקמת מפעל ללבני שמוט.
בשנת 1958 עלתה תוכנית להקים מפעל זכוכית בירוחם, שנדחתה בהיעדר ביקוש מספיק לזכוכית בישראל. בראשית 1960 הוחלט שוב על ידי כור, לאור התעוררות בביקוש, להקים מפעל זכוכית בנגב.
באמצע שנות ה-60 הוקם מפעל של פניציה בירוחם לייצור בקבוקי זכוכית קטנים לתרופות ומוצרי קוסמטיקה. במקביל הקימה גם חברת המשקאות "טמפו" מפעל לייצור בקבוקי זכוכית חד פעמיים, שהחל לפעול בתחילת 1968. במהלך השנים התקיימו מגעים בין פניציה לטמפו על שיתוף פעולה, ובאוגוסט 1976 נחתם הסכם על הקמת חברה משותפת לשיווק משותף של בקבוקי הזכוכית. המפעל של פניציה נפגע בשריפה בתחילת 1978 והושבת למשך חודשים רבים. חלק מהעובדים הועברו לעבוד במפעל של טמפו. בשנים 1978–1979 רכשה פניציה את מפעל הזכוכית של טמפו. אולם באותה תקופה ירדה הצריכה של בקבוקי זכוכית בישראל והמפעל נדרש להתייעל על ידי פיטורי עובדים.
באוקטובר 1987 קרס התנור במפעל בירוחם והמפעל הושבת למספר חודשים. המפעל שוקם ובמאי 1989 חזר לייצר בקבוקים וצנצנות שכולם יועדו למשק הישראלי. למרות היותו מונופול בייצור בקבוקי זכוכית בישראל, לא הצליח המפעל למכור את כל תוצרתו וסבל מהפסדים כבדים. בתחילת ינואר 1990 ההנהלה השביתה את רוב הפעילות במפעל והוציאה את העובדים לחופשה ללא תשלום. בכור הוחלט לסוגרו אם לא יגיע לאיזון תפעולי עד אמצע 1991. בסוף 1990 הציבה החברה אולטימטום בפני העובדים שאם לא יחתמו על הסכם הבראה שכלל פיטורי 50 מתוך 240 עובדים, המפעל ייסגר.
בשנת 2012 מונה ערן חיימוביץ' למנכ"ל החברה, ועם כניסתו לתפקיד התמודד עם חובות בגובה 323 מיליון ש"ח והקפאת הליכים שנכפתה על החברה.
במסגרת הניסיונות להצלת המפעל, קרא חיימוביץ' לפגישה דחופה עם ראש הממשלה בנימין נתניהו ופעל להוזלת עלויות באמצעות חיבור המפעל לרשת הולכת הגז הטבעי. בשנת 2015 הפך המפעל לראשון בצפון שמתחבר לרשת החלוקה. חיימוביץ' היה מהתעשיינים הראשונים שביקרו את מחיר הגז הגבוה שנקבע במתווה הגז. במהלך כהונתו עברה החברה מהפסד תזרימי לפסים רווחיים. בשנת 2017, עם סיום כהונתו כמנכ"ל פניציה התמנה לתפקיד מנכ"ל תשתיות אנרגיה.
בשנת 2017 החלה חסידות גור בחרם על תוצרת המפעל, משום שהוא פועל גם בשבת, כחלק מאילוצי ייצור הזכוכית. חרם זה, יחד עם תחרות מצד יבוא זול, הביאו בשנת 2019 להודעה של הנהלת המפעל על כוונה לפטר את עובדיו. משרד הכלכלה הבטיח למפעל סיוע כספי, על מנת למנוע את הפיטורים.
צניחה של השסתום המיטרלי
פיניציה
ודק בראייל
ג'וראן בלאר
קאי אופקה
זאב חבצלת
זאב חבצלת (17 בנובמבר 1922 – 3 באפריל 1962) היה מלחין, פזמונאי, רקדן, מרקיד, כוריאוגרף, מורה ובמאי קולנוע ישראלי.
ביוגרפיה.
חבצלת נולד בשנת 1922 בעזה, שם הייתה קהילה יהודית קטנה. אביו עבד בסניף הדואר המנדטורי בעיר. במאורעות תרפ"ט נאלצו היהודים להימלט מהעיר בחסות הצבא הבריטי, ומשפחתו התיישבה בתל אביב. לאחר מות אמו ב-1938 עבר לבית הספר המחוזי בגבעת השלושה שם התבלט במגוון כישרונותיו: ציור, כתיבת שירים, בימוי, מוזיקה מדע, טבע וחברה.
הוא היה פעיל בתנועת השומר הצעיר והצטרף להכשרה בקיבוץ בית אלפא, ומשם נשלח ללמוד הוראת בוטניקה וזואולוגיה בסמינר הקיבוצים. בתקופה זו החל להתעניין בריקודי עם, ולמד אצל גרטרוד קראוס וגורית קדמן.
הוא השתתף כמנהל אמנותי בפסטיבלי הנוער הדמוקרטי בבודפשט, בוקרשט, ורשה ומוסקבה.
בקיבוץ עסק בהוראה ובחקלאות. במלחמת העצמאות השתתף בהגנה על דגניה.
לאחר המלחמה התמנה לקצין התרבות של הנח"ל ובתפקידו זה יזם והקים את להקת הנח"ל ואף כתב והלחין שירים לתוכניתה הראשונה, מהם התפרסמו: "שיר המ"מ" ("מי משחיז מגל וחרב") ו-"ניאחז בכל משלט".
ב-1958 נסע ללמוד קולנוע באיטליה והיה עוזר במאי תחת פדריקו פליני, רוברטו רוסליני וויטוריו דה סיקה. לאחר שנתיים חזר ארצה וביים מספר סרטונים קצרים. אחד מסרטיו נגד חימושה של גרמניה המערבית אף זכה במדליית זהב במוסקבה.
הוא הספיק לביים סרט באורך מלא: "חבורה שכזאת" (1962) לפי ספרו של ישראל ויסלר (פוצ'ו), עם שלל שחקנים כמו בומבה צור, יוסי בנאי, גילה אלמגור, אילי גורליצקי, עודד תאומי, גדעון זינגר ועוד. בראשית אפריל 1962, זמן קצר לפני הקרנת הבכורה, נהרג חבצלת כאשר הטרקטור עליו עבד בשדות בית אלפא התהפך עליו והרגו. נקבר בבית הקברות של קיבוצו.
הסרט זכה להצלחה רבה.
תקליטור משיריו יצא בהפקת העמותה למורשת הזמר העברי. על שיריו המוכרים נמנים "אשכולית", "לאן נושבת הרוח" ו-"הורה אגדתי".
חבצלת הותיר את אלמנתו ושלושה בנים: יובל חבצלת (שהיה האקורדיוניסט של להקת הנח"ל), ד"ר גלעד חבצלת (רופא ילדים) ונדב.
אלמנתו, עמליה חבצלת-פירסטנברג, הייתה מחנכת במוסד החינוכי גלבוע ויועצת בשירות הפסיכולוגי החינוכי בתחנת העמקים של מועצה אזורית הגלבוע. נישאה בשנית, לשמואל ("פיסקה") פירסטנברג, המפיק חבר קיבוץ יקום וממייסדי "צוותא" (ואביה של העיתונאית יעל גבירץ).
לקריאה נוספת.
מאמרים:
קישורים חיצוניים.
על "חבורה שכזאת":
מפרי עטו:
סילבסטרו לגה
סילבסטרו לגה (איטלקית: Silvestro Lega; 8 בדצמבר 1826 - 21 בספטמבר 1895) הוא צייר איטלקי מן האסכולה הריאליסטית. הוא נחשב לאחד מהאמנים המובילים בקבוצת המאקיאיולי והיה מקורב לתנועה הלאומית האיטלקית בראשות ג'וזפה מציני.
אודות.