לצד הפעילות המו"לית הענפה היה באר עיתונאי פעיל. משנת 1963 ואילך פרסם באופן שוטף כשבע-מאות רשימות ומאמרים בנושאי ספרות, תרבות, חברה והיסטוריה של ארץ ישראל. בשנים 1981–1992 שימש חבר מערכת העיתון "דבר" ופרסם מדור קבוע בדבר השבוע, "מזיכרונותיה של תולעת ספרים", שהיה לשם דבר, הן בחקר הספרות והתרבות והן בענייני חברה, דת ומדינה. מקצת רשימות אלה כונס בספריו גם אהבתם גם שנאתם: ביאליק, ברנר, עגנון, מערכות יחסים (1987), מזיכרונותיה של תולעת ספרים (2011) ומסע דילוגים 2019)
רומן שפרסם בשנת 1979, "נוצות", ביסס את מעמדו כסופר, תורגם לשפות אחדות ואף הומחז בידי שמואל הספרי והוצג בתיאטרון הקאמרי בשנת 1987. בהמשך פרסם באר רומנים נוספים, שזכו אף הם להערכת הביקורת ולאהדת הקהל, ורובם תורגם לשפות אחדות: "עת הזמיר" (1987), "חבלים" (1998), "לפני המקום" (2007), "אל מקום שהרוח הולך" (2010) ו"חלומותיהם החדשים" (2014). שלושת הרומנים הראשונים שלו תוארו כ"מעין טרילוגיית התבגרות שדמותו של נער ירושלמי מתבגר נבחנת בה מזוויות שונות".
במקביל לכתיבתו הדריך באר בשנים 1980–2002 סיורים ספרותיים בירושלים, בין השאר במסגרת החברה להגנת הטבע, בית הסופר בירושלים, יד יצחק בן-צבי, בית שמואל, וכן בקורס מורי דרך של משרד התיירות; בתוך כך גם הנחה באותן שנים סדנאות לכתיבה יוצרת בבית הסופר בירושלים ובתל אביב, באוניברסיטה הפתוחה ובבית אריאלה, וליווה מאות כותבים צעירים.
בסוף שנות ה-80 שימש ככתב לענייני חרדים. ב-4 בינואר 1990 הוצתה דלת ביתו על ידי ארגון הימין "הסיקריקים", על רקע בחירתו להדליק משואה ביום העצמאות. בעקבות רצח רבין הוריד את הכיפה.
שימש מרצה באקדמיה לאמנות בצלאל (בשנת 1988), כמרצה בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת חיפה (1988-1987), כמרצה אורח בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים (1999) ובחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב (2000), כפרופ' אורח לספרות עברית ב-JTS, ניו יורק (2004) ובמוסדות אקדמיים נוספים.
בשנת 2000 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. הוא לימד במחלקה לספרות עברית, ובשנת הלימודים תשס"ב זכה בתעודת הצטיינות על תרומה לקידום ההוראה באוניברסיטה. משנת 2011 הופקד בראש הקתדרה ללימודי יידיש על שם אנה והארי זינגר באוניברסיטה. בשנת 2011 מונה לפרופסור מן המניין. בשנת 2014 פרש לגמלאות.
בשנת 2014 מונה לעורך הפרוזה במפעל קסת לספרות ביכורים.
בחודש יוני 2022 קיבל באר תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים. באר נשא דברים בשם כלל מקבלי התואר בטקס שנערך באמפיתיאטרון הר הצופים (תיאטרון המעלות) בירושלים
באר הוא אספן ספרים. נשוי לבתיה ואב לשלושה ילדים. מתגורר שנים רבות ברמת גן, ובשנת 2016 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן. הוא מרבה להביע דעתו בשאלות חברה ומדינה.
ארכיונו האישי שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית.
באר מתח ביקורת על הציונות הדתית וטען שהיא החמיצה את שליחותה ההיסטורית ואף דימה אותה לגידול סרטני בחברה הישראלית, מאוחר יותר הבהיר שכוונתו הייתה להנהגה בלבד ולא לציבור בכללותו, והתנצל.
פרופ' יגאל שוורץ אמר על באר:
ספריו.
כמעט כל ספריו של באר ראו אור בהוצאת עם עובד.
לקריאה נוספת.
ספריו של חיים באר עוררו עניין רב בין קוראים מבקרים וחוקרי ספרות. כשלושים מאמרי ביקורת מצוינים בקטלוג של בית הספרים. בין המבקרים הקוראים וחוקרי הספרות שכתבו על ספריו נמצאים: מלכה מוצ'ניק, יצחק הררי, אברהם בלאט, נורית גוברין, ידידיה יצחקי, שלום חולבסקי, משה ידעיה, גבריאלה אביגור-רותם, אהוד נהיר, שלום רצבי, נפתלי הרץ טוקר, ניצה בן-דב, טליה הורביץ, לאה ברץ, יהושבע בנטוב, יוסף אורן, דוד פישלוב, הלל ויס, דב סדן, זיוה שמיר, רעיה הרן, ירון גולן, רנה לי, שרה כ"ץ, חיים נגיד, גרשון שקד ואחרים.
קישורים חיצוניים.
על יצירתו.
ראו קישורים נוספים בערכים העוסקים בספריו.
אתגר קרת
אֶתְגָּר קֶרֶת (נולד ב-20 באוגוסט 1967) הוא סופר, מחזאי, תסריטאי, במאי, קומיקסאי, פזמונאי ושחקן קולנוע ישראלי. חתן פרס ספיר. פרופסור חבר במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה.
קרת נולד, גדל והתחנך ברמת גן. בן הזקונים של אפרים ואורנה קרת, ניצולי השואה מפולין. הוא למד בבית הספר אהל שם.
ספריו.
ספריו של קרת זוכים להצלחה גדולה ורבים מהם היו לרבי-מכר בישראל ובחו"ל וזכו לפרסים בינלאומיים. רבים רואים את כתיבתו כמאפיינת דור שלם של כותבים ישראלים צעירים ובמיוחד את הספרות אשר נוצרה בישראל במהלך המחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-20. הספר הראשון שפרסם, "צנורות" (1992), כמעט ולא זכה להתייחסות. לאחר מכן פרסם את "געגועי לקיסינג'ר" ומשזה הצליח, החלו להימכר מהדורות רבות של "צנורות" אשר יצא בעקבות זאת במהדורה מעודכנת. אחריו הופיעו עוד ארבעה קובצי סיפורים, שישה ספרי ילדים ושלושה ספרי קומיקס, ביניהם ספרי קומיקס עם רותו מודן ואסף חנוכה. עקב הצלחתו של אתגר קרת, פרסמו יוצרים צעירים רבים קובצי סיפורים קצרים שניכרו בהם השפעותיו (כמו למשל "כולם מתים בסוף" של אדם מעוז), אך רק מעטים זכו להצלחה כמו זו של קרת.
אתגר קרת הוא מהסופרים העבריים המתורגמים ביותר. ספריו תורגמו ליותר מ-45 שפות. כמו כן, כתביו התפרסמו בעיתונים ומגזינים שונים בעולם, ביניהם New York Times, Le Monde, The New Yorker, The Guardian, The Paris Review וב-Zoetrope.
קרת כותב גם לטלוויזיה, לתיאטרון ולקולנוע. בין היתר כתב בשלוש העונות הראשונות של "החמישייה הקאמרית".
קרת מרצה משנת 2006 בחוג לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. עד שנת 2005 הרצה במסגרת החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. בנוסף העביר קרת סדנאות כתיבה באוניברסיטאות שונות בארץ ובעולם, כגון אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת איווה, אוניברסיטת Wesleyan בקונטיקט ו Freie שבברלין וכן הרצאות אורח באוניברסיטאות ייל, הארוורד, פרינסטון, סטנפורד, אוקספורד, קיימברידג', מק'גיל ועוד.
צפירה (סיפור) - יצירה העוסקת בניגודים במציאות הישראלית העכשווית, נכללה במסגרת תוכנית הלימודים לבחינת הבגרות בספרות כמו גם סיפוריו "לשבור את החזיר" ו"שקיות של יום הולדת".
קרת פרסם מיצירותיו גם באתר "במה חדשה" המהווה במה ליוצרים חדשים, אף שהפך לסופר בעל מוניטין עוד קודם להקמתו של אתר זה. מעל ל-100 סרטים קצרים ברחבי העולם מבוססים על סיפוריו.
סגנון כתיבה.
כתיבתו של קרת נחשבת על ידי רבים פוסטמודרנית, אבסורדית והומוריסטית. היא עמוסת מליצות, קלישאות, סמלים משומשים וחיקוי של ז'אנרים מוכרים מהתרבות הפופולרית, שקרת עושה בהן שימוש אירוני על פי רוב. בדרך כלל משולבת בכתיבתו עגה ושפה יומיומית. זהו מאפיין כתיבה פוסטמודרני, משום שהוא מערער על ההבחנה בין תרבות גבוהה לנמוכה. השתלשלות האירועים נגללת לפעמים מנקודת מבט של ילד או של משקיף מהצד - דמויותיו נמצאות בדרך כלל בשולי החברה ונכשלות פעם אחר פעם. בכתיבתו מובעים געגועים לתחושה של חוסר מודעות המאפיינת עבר נוסטלגי, שאף על פי שהיה פגום מבחינות רבות, אנשים לא היו מודעים לפגמיו. סיפוריו של קרת מרבים להתייחס לעצמם ולקורא ועל ידי כך לפרוץ את גבולות היצירה המקובלים. המציאות המתוארת בסיפוריו היא לעיתים קרובות מציאות פנטסטית, אבל הדמויות מתייחסות אליה בבנליות ומסרבות להשתומם מהאירועים החריגים שקורים סביבן. בכתיבתו של קרת ניכרת נטייה ברורה לתפיסות אקזיסטנציליסטיות.
עיבודים ליצירותיו.
תיאטרון.
בשנת 2017 העלה התיאטרון הקאמרי את המחזה "פתאום דפיקה בדלת" מאת צבי סהר ועודד ליטמן ובבימויו של סהר המבוסס על אוסף סיפורים קצרים מתוך הספר "פתאום דפיקה בדלת".
בשנת 2019 העלה התיאטרון הקאמרי את המחזה "אניהו" מאת אתגר קרת ורוני סיני על פי הסיפור "השמנמן", בבימויה של שירילי דשא.
קולנוע וטלוויזיה.
במהלך שנות התשעים היה שותף כתסריטאי של שלוש עונות בתוכנית הסאטירה והמערכונים הישראלית הפופולרית "החמישייה הקאמרית".
בשנת 1996 שודר בערוץ 2 הסרט "מלכה לב אדום" שאת התסריט שלו כתב קרת שגם ביים יחד עם רן טל.
בשנת 1997 יצא הסרט "בומרנג" של הבמאי אסף שחר, על פי סיפור קצר של קרת. הסרט זכה בפרס ראשון בפסטיבל סרטים ביפן.
בשנת 2000 יצא לאקרנים סרט הקולנוע הישראלי "משהו טוטאלי" אשר מבוסס על תסריט אותו קרת כתב.
בשנת 2001 יצא לאקרנים סרט הטלוויזיה "אבא'לה" בכיכובו של שמיל בן-ארי אשר מבוסס על תסריט אותו קרת כתב.
בשנת 2006 יצא לאקרנים הסרט ההוליוודי "", מסוגת הקומדיה הרומנטית, אשר מבוסס על הנובלה של קרת "הקייטנה של קנלר". הסרט זכה במגוון פסטיבלים בארצות הברית וכן היה מועמד לפרס השופטים בסאנדנס.
בשנת 2007 יצא לאקרנים הסרט "מדוזות" - סרט הביכורים של קרת ובת זוגו שירה גפן. הסרט הוצג במסגרת פסטיבל קאן 2007 וזכה בפרס מצלמת הזהב, הנחשב לפרס היוקרתי ביותר המוענק ליוצרים בתחילת דרכם, ובשני פרסים במסגרת "שבוע הביקורת" – אחת התחרויות הנלוות לתחרות המרכזית: פרס הבימוי מטעם איגוד היוצרים הצרפתי ו"פרס המבקרים הצעירים".
בשנת 2008 יצר קרת עם אשתו שירה גפן את הסרט הקצר "?What about me" (ומה איתי?) במלאת 60 שנה לארגון זכויות האדם העולמי.
בשנת 2009 יצא לאקרנים (בארצות הברית ובאוסטרליה) סרט אנימציה מסוג סטופ-מושן בשם "9.99$". הסרט נוצר בהפקה ישראלית-אוסטרלית, התסריט נכתב בידי אתגר קרת והבמאית תתיה רוזנטל. הסרט מספר על קורותיהם של דרי בניין משותף, ומשלב מספר סיפורים של קרת.
הפיק עם דב אלפון את הסרט "מה יש לנו בכיסים", שהתקבל לפסטיבל סאנדנס 2013.