בשנת 1951 נישאה אנג'ליקה בטקס נישואין צנוע לדן שניידר, אב לשתי בנות תאומות, שאשתו נספתה במחנה טרזיינשטט בצ'כוסלובקיה. הזוג עבר להתגורר עם ולדימיר בדירת שני חדרים ברחוב בזל 54 בתל־אביב בבניין שהיה שייך להסתדרות הציונים הכלליים, המשמש בהווה כמעונה של שגרירות מצרים בתל־אביב. מכיוון שהימים היו ימי תקופת הצנע, קבל הזוג תלושי מזון שהוקצבו להם, עימם ניתן היה לקנות עוף, חמאה, סוכר, קפה ועוד. המשפחה נהנתה אף מאספקה סדירה של מזון, אותו נהג להביא להם, חתנו של דן שניידר מהקיבוצים, להם סיפק מזון לבהמות עם המשאית שהייתה ברשותו.
אנג'ליקה מעולם לא למדה עברית ולא הצליחה להתערות במרקם החברתי והתרבותי של המקום. היא הייתה רשומה כחברה באגודת הציירים והפסלים בתל אביב, עסקה בציור ובפיסול והתפרנסה מעיצוב וציור כרזות קולנוע. אף על פי שעבודותיה הוצגו במספר תערוכות, היא לא זכתה בישראל באותן שנים להכרה משמעותית. בשנת 1951, הוצג רישום של גבר שיצרה באמצע שנות החמישים, במסגרת תערוכת אמני ישראל שנערכה במוזיאון תל אביב, ובשנת 1961, הציג המוזיאון עבודה נוספת שלה.
המשפחה היחידה עימה הייתה בקשר חם, הייתה משפחתו של בעלה, שכן משפחת שץ המשיכה להתנכר אליה. קטי, בתו של דן שניידר שנשאה למוריס פוטש, הייתה אמו של שייקה פוטש פאר – אביו של דן פאר. בריאיון שנערך עם עיתון הארץ, אמר שייקה פאר על סבתו החורגת אנג'ליקה: "היא הייתה הסבתא היחידה שהכרתי... אנג'ליקה גידלה אותי. היא הייתה באה לבקר אותנו. כשאמא שלי נסעה לחו”ל, היא הייתה מבשלת ורוחצת אותנו". על יחסם לאנג'ליקה של זוהרה ובצלאל, ילדיו של בוריס ואולגה שץ, אמר: "הם נידו אותה, לא התעניינו בכלום. אמא שלהם, לפי דעתי, לא הסכימה שהם יהיו איתה בקשר והיא הייתה הרבה יותר מוכשרת מהם" (זהרה ובצלאל עסקו אף הם באמנות והציגו את עבודותיהם בתערוכות רבות).
מותו של ולדימיר.
מצבו הנפשי של ולדימיר החמיר בישראל. על פי עדויות של בני המשפחה, אירע שהוא התהלך על מעקה הגג ברחוב בזל, תוך סיכון חייו וכי פשט את בגדיו נוכח עוברים ושבים ברחוב. בהמלצת הרופאים הוחלט לאשפזו ובחודש יולי 1953, הסיע סבו של דן פאר, את ולדימיר במכוניתו לבית החולים אברבנאל בבת ים, בתואנה כי הם נוסעים לטייל. ולדימיר אושפז בכפייה וב-26 באוגוסט, חודשיים לאחר יום הולדתו השלושים, נפטר בבית החולים ונטמן בבית העלמין קריית שאול. על פי גרסתה של אנג'ליקה בנה נפטר משחפת, אך משפחתה סברה כי התאבד. דורון לוריא ציין בספרו כי על פי בירור קצר שנערך בבית החולים בו אושפז ולדימיר, תיקו הרפואי "נעלם בנסיבות מסתוריות או לפחות לא נשמר". בלוויה של ולדימיר נכחה משפחתו המצומצמת. אביו, רוברט מאירסון שהתגורר באותה עת בסופיה, לא הצליח להגיע ללווית בנו, כיוון שהמשטר הקומוניסטי הערים קשיים על יציאתם של יהודים מהמדינה. שני אנשים נוספים לא נכחו בלוויה: זוהרה ובצלאל שץ, אחיה למחצה של אימו. במשך השנים, נהגה אנג'ליקה לפקוד את קבר בנה ולהתייחד עם זכרו.
מותם של דן שניידר ורוברט מאירסון.
ב-21 בנובמבר 1966, נפטר דן שניידר והותיר את אנג'ליקה לאחר 15 שנות נישואין לבדה בדירה ברחוב בזל. הוא נקבר לצד בנה בחלקת הקבר המשפחתית שתכננה אנג'ליקה, ובין שני הקברים נותר אז קבר אחד פנוי, בו תיקבר שנים מאוחר יותר אנג'ליקה.
בשנת 1970 נאלצה אנג'ליקה לעזוב את הדירה ברחוב בזל, כיוון שהסתדרות הציונים הכלליים, שלה היה שייך הבניין, התעתדה למכור אותו למשקיע יהודי מגרמניה. אנג'ליקה עברה להתגורר בדירת 2 חדרים קטנה ברחוב ריינס 44, פינת רחוב גורדון. היא העבירה למשמרת את עבודותיה לאביו של דן פאר ובקשה ממנו שלא ימכור אותן. באותה שנה נפטר רוברט מאירסון, אביו של ולדימיר.
מותה של אנג'ליקה שץ.
ב-16 במאי 1975, כאשר אנג'ליקה הייתה בת 78, נלקחה לבדיקת אק"ג שגרתית בבית החולים בלינסון, על ידי אביו וסבו של דן פאר. תוצאות הבדיקה היו תקינות לחלוטין, אך בעת ההמתנה לתוצאות בכתב לקתה בדום לב ונפטרה. ללוויה הגיע בצלאל עם אשתו, ואילו אחותו זהרה שהתה באותה עת בארצות הברית. סבו של דן פאר סיפר כי "למרות הנתק רב השנים השניים עמדו בצד ולא ניסו ליצור קשר עם איש". אנג'ליקה נטמנה בין בעלה ובנה ובמשך שנים רבות נשכח קיומה. תכולת דירתה נמכרה, אך ציוריה, גלויות משפחתיות ומספר תבליטי גבס שקיבלה מאביה, נשארו ברשות המשפחה ו"נקברו" אף הם בבוידעם בבית אביו של דן פאר. 5 חודשים לאחר מותה נולד נינה החורג דן פאר ו-35 שנים מאוחר יותר, בעקבות גילוי הציור של אנג'ליקה הנער התימני, החליט לעשות "צדק היסטורי" ולהשיב את סבתו לחיים דרך ציוריה.
נער תימני - המפתח לחשיפת חייה.
בשנת 2010, קיבל דן פאר מייל ממיכאלה סיידנברג, אוצרת המוזיאון היהודי בפראג, אליו צורף הציור "נער תימני" החתום בשם אנג'ליקה שץ מאירסון, וכן בקשתה לקבל פרטים אודות הציירת ועבודותיה. הציור הגיעה לידיה של האוצרת במקרה והיה במצב גרוע ביותר. לאחר שעבר רסטורציה, נסעה האוצרת לישראל כדי להתחקות אחר עקבותיה של הציירת, בארכיונים ובמוסדות אמנות שונים. ביקורה בישראל היה לשווא, והיא חזרה לארצה בידיים ריקות. רק לאחר זמן מה הצליחה לאתר את כתובתו האלקטרונית של דן פאר ומכאן ואילך, המשיך דן פאר במסע חקירה שנמשך כשנתיים וחצי. תחילת המסע החל בחיפוש אחר עקבותיה באתר שושלת שץ, אך לדבריו של דן פאר נכונה לו הפתעה: "לא מצאתי כל אזכור לאנג'ליקה שץ או ליצירותיה... התפלאתי והתחלתי להריח כאן סוד". בהקדמה לספר בת אבודה, כתב דן פאר, כי כבר מילדותו נמשך לציורי השמן של אנג'ליקה שץ, שהיו תלויים על קירות ביתו. "אני זוכר איך הייתי מתבונן בציורים ומגלגל על הלשון את השם : אנ־ג'־לי־קה. היה לי ברור שמתישהו אנסה לברר פרטים עליה אצל הוריי, אבל החיים לוקחים אותנו הרבה פעמים למקומות אחרים".
אזכור אקראי של אנג'ליקה בקטלוג שכתב דורון לוריא לפני שנים, הביא ליצירת קשר בין השניים. באותה עת, דורון לוריא לא ידע מה אירע בגורלה והוא המליץ לדן פאר לתחקר את אביו. בתחילה סירב האב לשתף פעולה. "הוא לא הבין מדוע נזכרתי באנג'ליקה אחרי שנים כה רבות. דווקא הסירוב שלו הגביר את סקרנותי". התוצאה מהלחצים שהופעלו על האב, הביאה לגילוי יצירות מאובקות של בוריס שץ במחסן בחצר ולגילוי התמונות של אנג'ליקה בבוידעם. "גיליתי תחילתם של חיים אבודים. גלילי בד יבשים – ציורים, שחלקם התפוררו לי בידיים". לדברי האב, הוא אפסן את הציורים בבוידעם, כיוון שלא נותרו קירות פנויים בביתו.
דן פאר זימן את דורון לוריא לבחון את הציורים וכך החלה לנבוט תערוכתה של אנג'ליקה שץ במוזיאון תל אביב, לאחר שעברו שיקום במעבדת הרסטורציה של המוזיאון ותחילתו של חיפוש אחר עקבותיה האבודים של אנג'ליקה שץ. ציור הנער התימני, שבעטיו החלו להתגלות סודותיה של משפחת שץ, מהווה עדות נוספת לביקורה של אנג'ליקה שץ בישראל בשנת 1925, שכן על הציור מופיעה החתימה "אנג'ליקה מאירסון שץ, ירושלים 1925". בעקבות ציור זה וגילוי אוסף הציורים בבית האב, בילה דן פאר בארכיון הציוני בירושלים, שם מצא תיקייה הנושאת את הכותרת "מכתבים לבוריס מבני משפחה", בה התגלו עשרות מכתבים בצרפתית וברוסית ששלחה אנג'ליקה לאביה, החל מילדותה, דרך נישואיה ועד למותו של אביה. כתובות המגורים בבולגריה, שהופיעו על המכתבים היו היעד הבא של דן פאר. הוא טס לבולגריה ומצא בני משפחה שבביתם היו תלויים ציורים של אנג'ליקה שץ. וכך, על פי דבריו של דן פאר: "במשך שנתיים הפכה אנג'ליקה לחלק בלתי נפרד מחיי. חיפשתי פיסות מידע עליה, על חייה המורכבים ועל אביה בוריס שץ שכה מוכר בארץ כאבי האמנות הישראלית".
ציוריה של אנג'ליקה.
דורון לוריא מניח, כי רוב ציוריה של אנג'ליקה שץ, נותרו באירופה וכי חלק מהם אבדו. בפרק "ציוריה של אנג'ליקה", ציין כי הופיעו שלושה ציורים שציירה, במכירות פומביות בפראג. עוד כתב כי היא ניזונה מסגנונות שונים ומציירים שונים ובשל כך יצירתה משקפת למעשה סגנון אקלקטי שבגינו קשה לזהות סגנון ייחודי משלה.
אריק שור
אריק שור (נולד ב-1956) הוא מנהל ישראלי.
ביוגרפיה.
שור נולד וגדל בתל מונד, בן לגבריאלה ומיכאל שור. באוגוסט 1974 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת שקד. עבר מסלול הכשרה כלוחם וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס סיור. עם תום המסלול השתתף באימונים ובפעילות מבצעית במסגרת הסיירת. לאחר מכן יצא לקורס קציני חי"ר ועם סיומו שב לסיירת כמפקד צוות. עם הקמת יחידת שלדג בשנת 1977 נענה שור לבקשת מפקד היחידה, מוקי בצר, ושימש בה מפקד הפלוגה הסדירה הראשונה של היחידה, בין היתר במהלך מבצע ליטני. לקראת סיום המבצע ביצע כוח מן היחידה סיור לאיסוף מודיעין בקרבת העיירה חאצביא, מעבר לקווים בהם שלט צה"ל. הכוח נקלע למארב מחבלים ומטען חומר נפץ הופעל כלפי המשאית בה נסע הכוח. אחד ממפקדי הצוותים, שלמה נמרודי, נפצע קשה ואיבד את רגלו. שור פעל בקור רוח והצליח לחלץ את הכוח מהשטח בבטחה.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד כמאבטח באל על. בהמשך למד לתואר ראשון בהנדסת בניין ומדעי המחשב. שימש מנהל מפעל "יצחק" בתע"ש ולאחר מכן מנהל מפעל רבינטקס בטנסי. עם שובו לישראל נתמנה לסמנכ"ל תע"ש. לאחר מכן שימש מנכ"ל קניאל. בתפקידו הבא שימש מנכ"ל חוגלה קימברלי. ב-2009 מונה למנכ"ל קבוצת תנובה הוא כיהן בתפקיד עד ינואר 2016, אז פרש מתפקידו במפתיע עקב חילוקי דעות עם בעליה הסינים החדשים של החברה. בדצמבר 2016 מונה שור ליו"ר חברת תדביק. בנובמבר 2017 פורסם כי שור מקים חברת שיווק מזון שתעבוד בשיתוף פעולה עם מעדני מיקי. החברה הפיצה את מוצרי מחלבת כפר תבור ומחלבות רמת הגולן, ובנובמבר 2019 הפסיקה את פעילותה.