סמטאות מפרידות את מכלולי המגורים זה מזה, ורוחבן נע בין 2-1 מטרים. רוחב זה מאפשר תנועה נוחה של בני אדם או בעלי חיים (חמור נושא סלים או טור צאן) בין יחידות המגורים. במרכז השלוחה עוברת סמטה ראשית וממנה מתפצלות סמטאות משניות בין החצרות. רצפת הסמטה, סלע הקירטון הטבעי שאינו מחלחל, יעילה מאוד לניקוז מי גשמים ושופכין.
קשה לדעת, בשלב זה של המחקר, האם היישוב תוכנן מראש או שהמכלולים נבנו זה אחר זה והסמטאות והכיכרות הן תוצר השטחים הפנויים המעטים שנותרו ביניהם.
מכלולי המגורים באתר.
במכלול המגורים הבסיסי בשייח' דיאב 2 שני חלקים עיקריים:
הקירות בשייח' דיאב 2 נבנו שתי שורות של אבני שדה בינוניות ומילוי אבנים קטנות יותר ובוץ (עובי הקירות נע בין 90-60 ס"מ) ביניהן. רוב הקירות מתעגלים ולא ישרים (בעיקר בקיר החצר החיצוני של מכלולי המגורים), אך בכל מכלול יש לפחות פינה אחת בזווית של 90 מעלות. לא נמצאה סיבה קונסטרוקטיבית להשארת פינה בזווית כזו והיא איננה נובעת משיקולים טופוגרפיים. הקירות השתמרו לגובה של עד שישה נדבכי אבן (למעלה ממטר), ולאור מפולות האבן הגדולות שנתקלנו בהן במהלך החפירה, נראה שנבנו אבן לכל גובהם. רוחב הקירות מעיד על קומה אחת. חלק מתעלות היסוד של הקירות נחצבו לתוך סלע הקירטון.
בחדרים המקורים הרצפות נעשו עפר מהודק, לעיתים בליווי גיר כתוש, כשחלקים מסוימים, שרוצפו אבן, שימשו כנראה למשטחי אחסון, בישול או עבודה. בחצר לא זוהו רצפות ונראה שהסלע הטבעי שימש כרצפה.
אין ספק שיחידות המגורים במכלולים שנחפרו היו מקורות, אך לא נמצאו שרידי חומר אורגני ששימש לקירוי או שרידים אדריכליים לתמיכת גג. העובדה שרוחב חדרי המגורים הוא כמעט אחיד (4 מטרים) מרמזת, אולי, על קירוי בקורות מחומרים אורגניים, כנראה עץ.
ממצא קרמי.
בממצא הקרמי בולטים בעיקר הקנקנים והקנקנים הפערורים ולאחריהם הקערות. שכיחים פחות הקנקנים הפיטסים, הקנקניות והקדרות. חלק זעיר מהמכלול הקרמי היה מחופה ושכיח יותר העיטור הפלסטי. שכיחה בעיקר חריטה אלכסונית בקרבת השפה, פס עיבוי פלסטי על קנקנים ועיטורים דמויי חבל.
ממצא צור.
מכלול הצור כולל 982 פריטים. בולטת העדות לקיום תעשייה מקומית באתר ולא שימוש אקראי בצור.
הכלים הדומיננטיים היו כלי המלאכה (34.9%) וכלי הקציר (32.5%). ואילו המגרדים (9.6%) וכלי החיתוך והביתור (9.6%) היו מעטים יחסית. להבי המגל שנמצאו יוצרו מחומר גלם חום בהיר באיכות טובה, בטכנולוגיה כנענית שדורשת מיומנות וחומר גלם מתאים. בשליש מהלהבים נמצא ברק בשני הצדדים, סימן להיפוכם בניצב כאשר צד אחד הפך לקהה, שיטה המקובלת בברונזה הקדומה.
ממצא אבן.
מכלול כלי האבן מהאתר כולל כ-40 חפצי אבן ששימשו לייצור ולתעשייה. מרבית הפריטים יוצרו מאבן גיר ומיעוטם מבזלת או אבן חול נובית. הכלים העיקריים הם משקולות נול, אגנים רדודים, מקבות ובעיקר אבני שחיקה (שכבים ורכבים). כן ראוי לציון חלק תחתון של אובניים לייצור קרמיקה.
ממצא פאונה.
ממצא פאונה באתר כולל 34 פריטים מזוהים. בעלי החיים המבויתים השכיחים הם העז, הכבש, החזיר והבקר. כן נמצא פרט בודד ממשפחת הסוסיים, כנראה חמור. שלא כבפצאל 2 הסמוך, מהתקופה הכלקוליתית הקודמת לברונזה הקדומה, לא נמצאו חיות בר, למעט צדפות נחלים.
בדיקת איחוי עצמות מראה שחיות המרעה והחזירים מתו בגיל צעיר (עד גיל שנתיים לערך). מכאן ייתכן שעיקר גידול בעלי החיים באתר היה לבשר. כדי לבדוק מגמות על סמך התפלגות חלקי השלד (למרות המדגם הקטן), חולק השלד לחלקים עשירים בבשר, המייצגים פסולת מזון (עצמות ארוכות, עצם השכמה, אגן וכו'), ודלים בבשר, המייצגים פסולת שחיטה (אצבעות, גולגולת, צוואר וכו'). נמצא ייצוג לשתי הקבוצות ללא עדיפות משמעותית, ומכאן שפעילות השחיטה על כל שלביה (מפשיטת העור ועד צריכת הבשר) בוצעה באתר עצמו.
מהמסקנות עולה כלכלה המבוססת על עזים וכבשים, חזיר ובקר; שחיטה באתר בגיל צעיר, כנראה לבשר והופעה של בהמות ששימשו למשא ולעבודה.
ייחודו של האתר.
שייח' דיאב 2 הוא דוגמה לאתר חד תקופתי, שהשתמר היטב, מהברונזה הקדומה I. לראשונה נחשף כפר קטן עם מכלולי מגורים נרחבים פרושים בצפיפות על שלוחה סמוך לוואדי איתן.
כבר בשלב זה עולות התובנות הבאות:
מעבד מוזיקאלי
מעבד מוסיקלי
מעבד מוסיקאלי
עיבוד מוסיקלי
עיבוד מוסיקאלי
שייח דיאב
טוויה
גלגל טוויה
וייוורן
וייוורן או וייברן (באנגלית עתיקה: wyvern, בצרפתית עתיקה: wivre) הוא יצור מיתולוגי דמוי דרקון. הווייוורן מתואר כדרקון בעל שתי רגלים ושתי כנפיים. כמו כן נהוג לתאר את זנבו כזנב משונן, או כזנב דמוי זנב נחש.
הווייוורן נחשב לסמלה של ממלכת וסקס שבדרום אנגליה, ומופיע כיום על סמלי אבירים הקשורים לאזור וסקס, כגון על שלט האצולה של סופי, רוזנת וסקס.
ויברן
נמל חדרה
נמל חדרה הוא נמל שירות ימי של תחנת הכוח "אורות רבין". הנמל מורכב משני חלקים. הראשון הוא מזח בים הפתוח, אליו נקשרות אוניות המשא, ופורקות את הפחם לטובת התחנה בעזרת עגורנים (במזח שלושה עגורנים). משם נשלח הפחם אל התחנה בעזרת גשר ימי בו מותקן מסוע. אורך מזח העגינה הוא כ-300 מטר ומאפשר קשירת אוניית תפזורת אחת מצדו הצפוני.
אל מזח העגינה מוביל גשר באורך כ-2,100 מטר המאפשר תנועת רכב עליו. בצידו הדרומי מסוע המוביל את הפחם הנפרק מהאנייה אל מיכלי האחסון בחוף. עומק המים באזור הפריקה נע בין 22 ל-27 מטר, והוא מסוגל לטפל באוניות במעמס של עד 170,000 טון.
החלק השני הוא מעגן המוגן בשובר הגלים המשמש לעגינת ספינות עזר וגוררות. הנמל מנוהל על ידי רשות הספנות והנמלים. המעגן משמש כבריכת השקטה וממנו נשאבים מי הקירור לתחנה. שפיכת מי הקירור נעשית מחוץ לשובר הגלים מדרום לנמל.
תכנון והקמה.
בעקבות החרם הערבי הוחלט בשנת 1974 להסב את תחנת החשמל בחדרה לתחנה פחמית וב-1977 החל להיבנות שובר גלים לבריכת הקירור במקום. בתחילה תוכנן לפרוק את הפחם בנמל חיפה ולהסיע את המטען לחדרה בעזרת הרכבת, אלא שבסוף הוחלט לבנות מזח פריקה בחוף הים הצמוד לתחנה. המתכננים חברת 'ליבנסה' מהולנד תכננו מעגנים דומים במקומות רבים. לפי חישוב של ימי הסערה הצפויים בחורף לעומת כמות הפחם הנדרשת וימי העגינה לפריקתה הביא אותם למסקנה שניתן להציב את מזח העגינה בים פתוח, ללא שובר גלים.
הבנייה החלה בשנת 1980 והמזח נחנך בשנת 1983. במהלך הבנייה ב-10 בדצמבר 1980 ארעה סערה כאשר דוברות העבודה ועליהן עשרות פועלים של החברה האיטלקית TRINACRIA. הדוברות נסחפו אל החוף והפועלים חולצו בסיוע מסוק.
אוניית הצובר NYUTA של חברת "שרותי טנקרים", הייתה הראשונה שהגיעה מאפריקה ופתחה את קו הפחם לישראל.
תפעול שוטף.
במשך השנים קרה שלא ניתן היה לבצע תמרון קשירת אנייה עקב ים סוער. השיקולים לבניית המזח בחוף הים בצמוד לתחנה הוכיחו עצמם כטובים. כתוצאה מהניסיון שנצבר נבנה מזח דומה בתחנת רוטנברג באשקלון. עם השלמת המזח בשנת 2000 נפסקה פריקת הפחם שנעשתה בנמל אשדוד.
בשנת 2009 ביקשה עיריית חדרה לספח לשטחה את שטח הנמל, שנמצא במעמד שטח גלילי..
עדלאי סטיבנסון
הד סמאשד אין
הד סמאשד אין (אנגלית: Head-Smashed-In - "ראש מנופץ") הוא אתר מורשת עולמית בדרום-מערב אלברטה, קנדה, המשמר את תרבותם של בני השבטים האינדיאנים באזור זה, בני אומת הבלאקפוט, שהייתה מעין איחוד של כמה שבטים שחיו בתחומי אלברטה ומונטנה, בארצות הברית, של היום.
היסטוריה.
הד סמאשד אין היה אתר שבו צדו בני הבלאקפוט את הביזון האמריקאי. האתר הוא "מקפצת ביזונים" (Buffalo Jump), מצוק ברוחב של כ-300 מטרים, ובגובה מקסימלי של כעשרה מטרים. האינדיאנים היו מניסים את הביזונים משטחי המרעה שלהם בגבעות, כשלושה קילומטרים ממערב לשם. הביזונים הובהלו אל נתיבים שסומנו מראש, על ידי גלי אבנים, והורצו אל שפת הצוק. הבהמות המבוהלות היו נופלות מן הצוק תוך כדי שבירת גפיהן, ונותרות חסרות ישע וללא יכולת להימלט מבני הבלאקפוט. במחנה סמוך היו הבהמות מעובדות ונשחטות. האתר היה בשימוש לפחות במשך 6,000 שנה, ושרידי העצמות בתחתית הצוק הם בעומק כעשרה מטרים.
בשפת בלאקפוט נקרא המקום "אסטיפה סקיקיקיני קוטס" (Estipah-skikikini-kots). על פי האגדה, לוחם בלאקפוט צעיר רצה לראות את הביזונים מזנקים מעבר לשפת הצוק, אך נקבר תחתיהם. הוא נמצא מת מתחת לערמת הגוויות, מקום שבו נופץ ראשו.
במאה ה-19 ננטש האתר לאחר המפגש עם המתיישבים האירופיים. עדות אירופית ראשונה על המקום היא משנות ה-80 של המאה ה-19, וחפירות ארכאולוגיות ראשונות נערכו בו ב-1938 מטעם המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק. ב-1968 הוגדר המקום כאתר מורשת לאומית קנדית, ב-1979 הוכרז כאתר מורשת של פרובינציית אלברטה, וב-1981 הוכרז כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו. הכרזת האתר כאתר מורשת עולמית היא בשל היותו אתר המייצג באופן ייחודי תרבות פרה-היסטורית עשירה, המתארת את הישרדותו של האדם במשך אלפי שנים.
האתר הוא פארק לאומי קנדי, ובמקום נבנה מרכז הסברה אודותיו. המבנה בנוי על הצוק, ומלווה את מדרג הסלע הטבעי בחמש מדרגות. בכל מדרגה תיאור של היבט אחר של המקום: אקולוגיה, מיתולוגיה, סגנון החיים והטכנולוגיה של הבלאקפוט. התיאור נסמך על עדויות ארכאולוגיות, המוצגות מנקודת המבט של התושבים האבוריג'יניים והמתיישבים האירופים. המרכז מציע גם מחנאות באוהלי טיפי, וסדנאות המציגות היבטים שונים של חיי האומה האינדיאנית, ובהן יצירת פרטי לבוש אינדיאניים. בכל שנה מתארחים באתר הד סמאשד אין אירועים מיוחדים ופסטיבלים המציגים את התרבות הילידית, הידועים באותנטיות, בצבע, ובאנרגיה הייחודיים שלהם.
חנה יפה