באותה תקופה ייבאו מתיישבים צרפתיים פולי וניל לראוניון ולמאוריציוס השכנה בתקווה לפתח תעשיית גידול וניל מקומית. עד מהרה התברר כי הצמחים היו עקרים כי לא היו בנמצא חרקים מתאימים שיאבקו את הצמח. בשנות ה-30 של המאה ה-19 פתח צ'ארלס מורן, פרופסור לבוטניקה מאוניברסיטת לייז' בבלגיה, שיטה להאבקה ידנית של הווניל. אולם השיטה הייתה איטית והייתה לא יעילה מספיק בשביל להפוך את גידול הווניל לתעשייה רווחית.
ב-1841, גילה אלביוס כיצד ניתן להאביק את סחלב הווניל במהירות בעזרת מקל דק או עלה עשב ותנועת אגודל עדינה. עלה העשב או המקל משמשים להרמת השפה החוצצת בין המאבק הזכרי לעֵלִי הנקבי ובאמצעות האגודל מעבירים את האבקנים הדביקים ומורחים אותם על העלי.
בטכניקה של אלביוס עושים שימוש עד היום ורוב גידולי הווניל בעולם מואבקים בצורה ידנית. בעקבות תגליתו של אלביוס הפכה ראוניון לתקופה לספקית הגדולה בעולם של וניל. בהמשך הביאו המתיישבים הצרפתים את הטכניקה למדגסקר וזו נותרה יצרנית הווניל הגדולה בעולם עד היום.
ב-1848 הטילה צרפת איסור על העבדות במושבותיה ואלביוס עזב את מטע הווניל לטובת בירת האי, סן-דני, שם עבד כעובד מטבח. מאוחר יותר הורשע בגנבת תכשיטים ונידון לעשר שנות מאסר. לאחר שריצה חמש שנות מאסר, הומתק עונשו על ידי מושל האי שזקף לזכותו את תרומתו הגדולה לתעשיית הווניל בראוניון. אלביוס מת חסר כל בסנט-סוזאן בשנת 1880.
תומכי תורה
תומכי תורה (בעגה חרדית: ת"ת, בישיבות החסידיות: קרן עזר נישואין) הוא שמם של ארגוני חסד שפועלים בישיבות במטרה לספק תמיכה חומרית בתלמידי הישיבה. בישיבות הליטאיות והספרדיות הת"ת מנוהל על ידי תלמידים מהישיבה (המכונים ת"תניקים). עיקר ההכנסה של קופות הת"ת היא מהמגבית השנתית שעורכים תלמידי הישיבה בפורים.
מטרת הת"ת.
מטרת הת"ת היא סיוע לחתנים העומדים לפני נישואיהם, רכישת פריטי לבוש לבחורים ממשפחות דלות אמצעים, וכן מכירה מסובסדת של פריטי לבוש. בנוסף כספי הת"ת מסייעים בישיבות השונות (בעיקר בישיבות הקטנות) עבור החזקת אוצר הספרים או סיוע לאחזקה השוטפת של הישיבה עצמה.
מגבית חג הפורים.
בפורים, שאחת ממצוות היום היא מתנות לאביונים - החיוב לתת צדקה לנזקקים - זוכה הת"ת לעדנה. ביום זה במרבית הישיבות יוצאים התלמידים למגבית בשכונות החרדיות. הם מסתובבים בקבוצות, פוקדים את הבתים ומתרימים את האנשים.
בימים שלפני חג הפורים מתנהל בישיבה קמפיין במטרה לעודד את הבחורים לצאת לאסוף כספים. בישיבות החסידיות הבחורים לובשים בזמן המגבית תחפושות של לבוש מסורתי. בחלק מהישיבות הליטאיות/ספרדיות הת"ת מארגן לאוספים חולצות עליהם מודפס שם הישיבה וגם סלוגן המגבית של אותה שנה.
הבחורים מצוידים בדרך כלל ברשימות של כתובות של תורמים פוטנציאלים, ביניהם בוגרי הישיבה, משפחות התלמידים או נדיבים ידועים. הציבור שמתורגל לבואם של הבחורים הנוהגים לרקוד בבתים נוהג לכבד אותם ביין או דברי מאכל. כדי לגרום לאנשים לפתוח את כיסם וליבם, מכינים בדרך כלל ראשי הקבוצה מספר "ווארטים" על מגילת אסתר או בעניינים אחרים, ובחלק מהכתובות, בעלי הבתים מוסיפים לסכום התרומה באם הווארט שהשמיעו הבחורים היה אכן מעניין.
חלק מהישיבות נמנעות ממגבית הפורים כדי למנוע התנהגות לא ראויה מצד הבחורים שחלקם משתכרים במהלך היום.
קרל קרסטנס
קרל קרסטנס (בגרמנית: Karl Carstens; 14 בדצמבר 1914 – 30 במאי 1992) היה פוליטיקאי גרמני, כיהן כנשיא גרמניה החמישי בין השנים 1979–1984.
ביוגרפיה.
קרסטנס נולד בשנת 1914 בעיר ברמן לאב מורה בבית ספר אשר זמן קצר לפני לידתו נהרג בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. בשנים 1933–1936 החל בלימודי משפטים ומדע המדינה באוניברסיטאות בפרנקפורט, דיז'ון, מינכן, קוניגסברג והמבורג. בשנת 1938 סיים את לימודי הדוקטורט שלו, ובשנת 1939 קיבל הסמכה לעסוק בתחום. בשנת 1949 סיים קרסטנס בנוסף גם תואר מתקדם מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל.
בשנת 1940 הצטרף אל המפלגה הנאצית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה שירת במערך הנ"מ של הורמאכט והגיע עד לדרגת לוטננט.
בשנת 1944 נשא קרסטנס לאשה את ורוניקה פריור, סטודנטית לרפואה. לאחר המלחמה הפך לעורך דין בעיר הולדתו ברמן. בשנת 1949 התמנה לחבר מועצה בסנאט של ברמן, ובשנת 1951 החל להרצות באוניברסיטת קלן. בשנת 1954 הצטרף אל השירות הדיפלומטי במשרד החוץ הגרמני ושימש כנציג גרמניה המערבית במועצת אירופה בשטרסבורג.
בשנת 1955 הצטרף אל מפלגת הCDU תחת הקנצלר קונראד אדנאואר. בשנים 1966–1969 שירת כמזכיר המדינה במשרד הביטחון תחת הקאנצלר קורט גאורג קיזינגר, כאשר החל משנת 1968 שימש בנוסף כראש לשכת הקאנצלר.
בשנת 1972 נבחר קרסטנס לראשונה לבונדסטאג שם היה חבר עד לשנת 1979. בין השנים 1976-1973 כיהן כיו"ר הסיעה הפרלמנטרית של מפלגת ה-CDU. לאחר הבחירות הכלליות בגרמניה בשנת 1974 בה מפלגת הCDU זכתה ברוב גדול בפרלמנט נבחר קרסטנס לנשיא הבונדסטאג, תפקיד אותו מילא בשנים 1976–1979.
ב-23 במאי 1979 נבחר קרסטנס לכהן כנשיאה החמישי של גרמניה, תפקיד אותו מילא בין השנים 1979–1984, עת הוחלף על ידי ריכרד פון וייצזקר.
המרכז המסחרי החדש בחיפה
המרכז המסחרי החדש הוא מרכז מסחרי שהוקם בעיר התחתית בחיפה בשנות ה-30 של המאה ה-20. בנייתו הושלמה בשנת 1936. המרכז שוכן כיום ברחוב הבנקים. בעת הקמת המרכז היה קיים כבר מרכז מסחרי בעיר התחתית. בעקבות כך נקרא מרכז זה "המרכז המסחרי החדש", והמרכז הראשון נקרא המרכז המסחרי הישן.
היסטוריה.
בעקבות בניית נמל חיפה החלה בשנת 1931 יוזמה של יזמים יהודים שבתי לוי ושמואל פבזנר להקמת מרכז מסחרי חדש קרוב יותר לכניסה לשער הנמל. הם איתרו שטח אדמה בגודל של 20,000 מ"ר שנמצא היום בין דרך יפו מצפון, רחוב אלנבי מדרום, רחוב עין דור ממזרח ורחוב הבנקים ממערב. בשטח זה שהיה בבעלות של סלים חורי שכן בעבר "גן אינשירח" (גן התענוגות). השטח היה משועבד למשפחת אמין שרה מדמשק. בעקבות אי־פירעון החוב של הבעלים השטח הועמד למכירה פומבית.
לצורך תכנון המבנה הוכרז על תחרות שזכה בו משרד מקס לב-דנון. תוכניתם שהייתה מאוד חדישה עוררה את חששותיהם של היזמים, הם פנו לייעוץ נוסף לאדריכל האנגלי קליפורד הולידיי. התוכנית הסופית הייתה שילוב רעיונותיהם של שני המשרדים ומשרד אורל (פייבלזון) וזוהר.
המרכז נחשב בזמנו כמרכז המודרני ביותר בארץ והוא כלל מבנים בגובה של 7-5 קומות, מעליות, מערכות ביוב וחשמל משוכללות. המבנה בפינת רחובות הבנקים-יפו נבנה על ידי המשרד הקבלני של פועלי חיפה כבית מלון מפואר (מלון סבוי).
הפקידות הבריטית הגבוהה והקצונה הבריטית ראו כי מלון סבוי מהודר יותר מאשר מלון אירופה הסמוך של משפחת פרמינגר-קורנשטיין ולכן עברו אליו. בתוך המתחם עברו מספר רחובות. מרחוב הבנקים עוצב מעין שער שאפשר כניסת כלי רכב למתחם. לרחובות המתחם ניתנו שמות של מונחים מסחריים: רחוב חשבון, פיקדון ורחוב הנאמנים. אחד הרחובות נקרא (אמין) שרה, וזאת כדי להודות לבעל השטח שחיכה בסבלנות לפירעון החוב של היזמים.
בתקופת מאורעות 1939-1936 שימש המרכז כמתחם הגנה לאוכלוסייה היהודית. במלחמת העצמאות נעשו מאמצים שהמרכז לא יינטש. האזור היה נתון להתקפות ולניסיונות של החדרת מכוניות תופת למרכז. כמפקדו הצבאי של המתחם התמנה גרשון ריטוב שקבע את מפקדתו במלון סבוי במתחם שהתרוקן בעקבות האירועים מאורחיו. ב-22 באפריל 1948 יצאה מהמרכז יחידה של הפלי"ם בפיקודו של יוחאי בן-נון לקרבות בעיר התחתית ולכיבוש רחובות סטנטון-הבורג' (היום רחובות שיבת ציון ומעלה השחרור). הם כבשו את המטה האזורי של הכוחות הערבים ששכן בפינת הרחובות האלה.
ברוך וידר
הרב ברוך וידר (נולד בשנת תשי"ט, 1959) הוא ראש ישיבת הכותל.
קורותיו.
נולד וגדל בנתניה. בוגר הישיבה התיכונית בעיר, בראשות הרב מנחם מנדלסון. שימש כמדריך בסניף המקומי של בני עקיבא בנתניה והיה חניך מצטיין בחוג להטסת ובניית טיסנים בעיר הולדתו. למד במשך שנה בישיבת מרכז הרב בראשותו של הרב צבי יהודה הכהן קוק, ולאחר מכן עבר ללמוד בישיבת הכותל. שירת בחיל השריון במסגרת ההסדר ונלחם בקרב סולטאן יעקוב במלחמת לבנון הראשונה.
בתחילת שנות ה-80 נישא ליהודית קליין, בתו של עו"ד מנחם קליין, לשעבר סגן ראש עיריית הרצליה ולאחר מכן ראש עמותת הגרעין התורני בעיר. לאחר נישואיו המשיך את לימודיו בכולל של ישיבת הכותל. הוסמך לרבנות ובעל תעודת הוראה מטעם מכללת ליפשיץ. במשך כעשר שנים היה יד ימינו של הרב יעקב כץ. עם פרישת הרב כץ - כתוצאה ממעברו לישיבת נתיב אריה - מונה הרב וידר כראש הכולל של ישיבת הכותל. בשנת תשס"ח נבחר לעמוד גם בראשות הישיבה.
מתגורר ברובע היהודי בירושלים. כדרכו של רבו הרב אביגדר נבנצל, הוא נוהג להניח תפילין בכל שעות היום ואף מוסר שיעורים בישיבה כשהוא עטור תפילין.
גוראן האדזיץ'
קרב פנגחו
קרב פנגחו היה קרב האחרון במלחמת סין–יפן הראשונה, והכין את האזור לכיבוש האי טאיוואן בידי כוחות האימפריה היפנית.
רקע.
לאחר שהחל המשא ומתן לשלום עם סין של שושלת צ'ינג, שאפו היפנים לספח את ארכיפלג פנגחו ואת טאיוואן, תחת הסכם שימונוסקי. אף על פי שהלחימה בצפון סין נגמרה כבר, לא נכללו פנגחו וטאיוואן בהפסקת האש, ובכך התאפשר ליפנים לערוך בהם התקפה. היפנים ראו בארכיפלג פנגחו, השוכן בין סין לטאיוואן, יעד אסטרטגי החיוני לכיבוש האי. כיבוש פנגחו עשוי למנוע משלוח תגבורת מסין.
בפנגחו שהה חיל מצב סיני שמנה כ-5,000 חיילים, ובאיים נבנו מערכות ביצורים ותותחי חוף.
הקרב.