חברי התנועה השתייכו לשמאל ההסתדרותי, ובין השאר ציינו את אחד במאי, אולם לא אמצו אידאולוגיה ספציפית אלא העדיפו לחסות תחת כותרת הכלליות כדי לאפשר לכל המעוניין בחלוציות להרגיש בנוח בתנועה.
בשנת 1932 הוקם קיבוצה הראשון של התנועה, קיבוץ בית השיטה. מאז הקימה התנועה והשלימה עוד 41 קיבוצים מעוז חיים, חמדיה, גבים, בית הערבה, יד חנה, נתיב הל"ה, צובה, שדות ים, ורבים נוספים.
בשנת 1954 התאחדה המחנות העולים עם התנועה העולמית "דרור", ושינתה את שמה ל "דרור-המחנות העולים". בשנת 1980, כשהתאחד "הקיבוץ המאוחד" עם "איחוד הקבוצות והקיבוצים" והוקמה התנועה הקיבוצית המאוחדת – התק"ם – חזרה תנועת הנוער לשמה המקורי (אך מימרת התנועה נשארה ). החל מסוף שנות ה-90 פועלת המחנות העולים גם בקיבוצים.
עם סיום שנת י"ב יוצאים חניכי התנועה לשנת שירות במסגרת הגרעין, ולאחריה ממשיכים לשירות בנח"ל המשלב שירות צבאי ועבודה חינוכית במסגרת פרק המשימה. לאחר השרות הצבאי ממשיכים הגרעינים להגשים במסגרת תנועת הבוגרים של המחנות העולים בקבוצות שיתופיות משימתיות.
בשנת 2001 החלו תהליכי איחוד בין תנועת המחנות העולים לתנועת קבוצות הבחירה, הן של תנועת הנוער והן של תנועת הבוגרים. האיחוד הוכרז ב-26 במרץ 2005. מאז 2008 נקראת תנועת הבוגרים המאוחדת "קבוצות הבחירה של המחנות העולים".
מחנות התנועה.
מרחב צפון: קריית ביאליק, קריית מוצקין, חיפה- רוממה, חיפה- נווה שאנן, כפר המכבי, אושה, רמת יוחנן, יגור, נופית, כפר חסידים, כפר ביאליק, מגדל העמק (הקוביה), נצרת עילית (השכונתית), בית השיטה, מעגן מיכאל, רעננה מרכז, רעננה מערב, הרצליה, פתח תקווה.
מרחב דרום:
אשדוד א',
אשדוד ט"ו,
ראשון לציון - הכפתור (קדמת ראשון ונעורים), ראשון לציון מערב (נאות שקמה), תל אביב צפון (הוותיק בתנועה),
ארמון הנציב - ירושלים ,
צובה,
נתיב הל"ה,
מעלה החמישה, נערן, אילת, באר אורה, יטבתה, אילות, גרופית, יהל, נווה חריף, שחרות, סמר, אליפז, ערבה דרומית (אזורי)
ערכי התנועה.
הפעילות התנועתית מתבססת על שבעה עקרונות יסוד (ערכים עיקריים) המבוטאים גם בסמל התנועה:
וחמישה עוגנים מנחים:
ערכים ועוגנים אלה מהווים בסיס לחינוך התנועתי, להחלטות המתקבלות בתנועה ולפעילות.
תנועה של חניכים.
המחנות העולים מגדירה עצמה כ"תנועה של חניכים", מושג זה מתבטא בלקיחת אחריות פעילה של חניכי התנועה על הקורה במחנות, באשכולות (מחוזות) ובמישור הארצי. במסגרת זו מתקיימים מוסדות חניכים קבועים של השכבה הבוגרת, שבהם מתקבלות ההחלטות ומתעצבת דרכה החינוכית-פוליטית-חברתית של התנועה. במוסדות התנועה יכול החניך לבטא את דעתו, להשפיע ולנתב את דרכיה.
ישנם שלושה מוסדות חניכים עיקריים בתנועת המחנות העולים:
בנוסף לגופים המרכזיים ישנם:
מטרת הצוות היא לסייע לצוות הבוגר בהכנת הטיולים.
מסלול נעל"ה (נוער ערכי לחינוך והגשמה).
בשנות ה-90, עם פרוץ המשבר בתנועה הקיבוצית, הוחלט במחנות העולים על שינוי יעדי ההגשמה. הופסקה הצטרפות גרעיני התנועה לקיבוצים קיימים. הוכרז מסלול נעל"ה בו מתגבשים הגרעינים בסוף כיתה י"א, יוצאים יחד לשנת שירות וממשיכים לצבא ועד כניסתם לתנועת הבוגרים.
בתחילת י"ב מתחלקת השכבה לגרעינים המונים כ-20 חניכים כל אחד, ולצדם מדריך שילווה אותם עד לסוף פרק הצבא במסלול. לאורך השנה נפגשים חברי הגרעין פעם בחודש לסמינרים שעוסקים בין היתר בבחירה לצאת לשנת שירות. בחודש ינואר-פברואר מגיעה כל השכבה לסמינר "החתימה" שבו החניכים חותמים על דחיית שירות וכניסה למסלול הנח"ל. ניתן לבטל את החתימה עד לגיוס. במהלך חופש פסח נערך סמינר "מצפן", שבמהלכו מוכרז לאיזה אזור מיועד כל גרעין בשנת השירות.
בשנת השירות חיים חברי הגרעין בקומונה ועוסקים בתפקידי הדרכה. קיימים שלושה מסלולים לשנה זו:
א. "גרעיני מחנכים"- המסלול אליו ממשיכים חניכי התנועה שמסיימים י"ב, שבו הם מפעילים את מחנות התנועה כקומונרים.
ב. "גרעין זמר" - מסלול שמיועד למסיימי י"ב שלא היו חניכים בתנועת הנוער, ומשלב עבודה חינוכית עם נוער במסגרות עירוניות בערים מגדל העמק ונצרת עילית והדרכה במחנות התנועה בערים אלו.
ג. "גרעין אֱדום"- מסלול שמיועד למסיימי י"ב שלא היו חניכים בתנועת הנוער בדומה לזמר, אך משלב עבודה חינוכית עם עבודה חקלאית ביישובי חבל אילות ובאילת. הפעילות החינוכית מתרכזת בהדרכה במסגרות הבלתי פורמליות של ישובי החבל, ביניהן מחנות התנועה. הגרעין מתגורר בקיבוץ אילות ומחזורו הראשון נפתח בשנת תשפ"א.
השירות הצבאי הוא בגרעין נח"ל. חברי הגרעין מתגייסים לתפקידים שונים בחטיבת הנח"ל, גדוד קרקל וחיל החינוך והנוער. לאחר שנה וחצי חוזרים חברי הגרעין לגור יחד במסגרת פרק המשימה ולעבוד במשימות חינוכיות בתור חיילים. במהלך השירות הצבאי הגרעין מגבש דעה לגבי המשך הגרעין בחיים הבוגרים. התנועה תומכת ומלווה את הגרעינים במהלך המסלול בעזרת מדריכי הגרעינים, סמינרים תנועתיים, מפגשים חברתיים, מפגשי לימוד ועוד.
טיולים.
מראשית ימיה, המחנות העולים היא תנועה מטיילת. כבר ב-1934 היו חניכי התנועה הראשונים שהקיפו את ים המלח ברגל. חניכי התנועה טיילו במדבר יהודה ובנגב במסעות רגליים, בתקופת המנדט הבריטי כאשר אזורים אלה לא הי מוכרים עדיין. את המסעות הדריכו מדריכי מחנות העולים, ועל פי רוב טיולים אלה היו בהדרכתו של מנשה הראל מנשק׳ה. הטיולים היו ועודם סמל לאהבת הארץ, לחיבור עמה ולהגשמת ערכי התנועה כגון עזרה הדדית, ושיתוף. בטיולים לומדים החניכים להכיר את עצמם ואת קבוצתם. עד שנות ה-90 היו חניכי התנועה מטיילים עם כל הציוד על הגב, במעין מבחן הישרדות וכח רצון, שיצר גיבוש וחוויה קבוצתית. כיום טיולי אתגר אלו כמעט ואינם קיימים.
במהלך חופשת הקיץ מתקיימים "מפעלי הקיץ". לחניכי השכבה הצעירה (ד'-ו') בתנועה מתקיימת "כייפת" (קייטנה), בסוף "הכייפת" יוצאים כל חניכי המחנות למקי"ץ (מחנה הקיץ). לשכבה המתבגרת (ז'-ח'): עצמאי בשטח - לעולים לכיתה ח', "המשולב"-לעולים לכיתה ט', קורס מדצ"ים - הכשר מדריכים צעירים - לעולים לי', "לבתנועה"- לעולים ליא', סמינר "שביעיות" - חלוקה לגרעינים - לעולים ליב'.
"בבריתך".
בקיץ 1937 התקיים בקיבוץ גבת סמינר רעיוני במסגרת מחנה השכבה ההמתבגרת. בסיומו של הסמינר הופקה חוברת בשם "בבריתך" אשר מרכזת את רעיונותיה המרכזיים של התנועה ("את הדברים... בלתי מחוטבים ובלתי מלוטשים דים - חלקם העלו אגב טיול וחלקם קטעי פרוטוקולים - הבאנו כמו שהם בחוברת" (עמ' 5)). הדברים מבטאים הזדהות מלאה עם ארץ-ישראל כמרחב בו העם היהודי יגאל עצמו מהגלות. ארץ ישראל כוללת גם את עבר הירדן כאתר לטיולים ולהתיישבות. החוברת מביעה התנגדות לתוכנית החלוקה של ועדת פיל בדרך יצרית הכוללת הבעות של ניסיונות התמזגות עם נופי התנ"ך. כיבוש רגבי הארץ דרך הרגליים החשופות, חיבוק נופיה, היכרות עם כל אבן, עץ ומעיין.
סיסמת התנועה.
דרור עלה, עלה נעלה, מתוך "וַיַּהַס כָּלֵב אֶת הָעָם אֶל מֹשֶׁה וַיֹּאמֶר עָלֹה נַעֲלֶה וְיָרַשְׁנוּ אֹתָהּ כִּי יָכוֹל נוּכַל לָהּ" ().
ראו גם.
סוציאליזם
מצב צבירה
מצב צבירה של חומר הוא אחד המופעים שחומר יכול להימצא בו. לרוב החומרים יש ארבעה מצבי צבירה שניתנים לצפייה בחיי היום-יום והם: מוצק, נוזל, גז ופלזמה. קיימים גם מצבי ביניים כגון גביש נוזלי, וכן מצבי צבירה נדירים שמתקיימים בטמפרטורות קיצוניות, למשל נוזל-על בטמפרטורה קרובה לאפס המוחלט.
חומר יעבור ממצב צבירה אחד לשני בטמפרטורה מסוימת, הנקראת טמפרטורת מעבר. טמפרטורות המעבר שונות עבור כל חומר. עקב החשיבות הרבה של מצבי הצבירה והמעברים ביניהם בחיי היום-יום, לכל מעבר מצב צבירה שם ייחודי: מעבר ממוצק לנוזל נקרא בלשון המקצועית התכה (ולא "המסה"), מעבר מנוזל לגז נקרא התאיידות. מעבר מגז לפלזמה נקרא יינון. גם למעברים ההפוכים שם ייחודי: מעבר מפלזמה לגז נקרא רקומבינציה, מעבר מגז לנוזל נקרא התעבות, ומעבר מנוזל למוצק נקרא הקפאה או התמצקות.
טמפרטורת המעבר בין המצבים תלויה גם בסוג החומר אך גם בלחץ. בדרך כלל לחץ גבוה יותר יעלה את טמפרטורת המעבר, אך לא תמיד. דוגמה בולטת למקרה ההפוך היא התכה של קרח. את הקשר בין מצבי הצבירה השונים, לחץ וטמפרטורה אפשר לצייר בדיאגרמת פאזות.
לא כל החומרים מופיעים בכל מצבי הצבירה, לדוגמה: פחמן-דו-חמצני, בלחץ אטמוספירי רגיל, עובר היישר ממצב מוצק למצב גז, ללא מעבר דרך חומר הנוזל.
תכונות מצבי צבירה.
לכל אחד ממצבי הצבירה הנפוצים תכונות האופייניות לו:
דיאגרמת פאזות.
בתרמודינמיקה, נהוג לתאר את מצבי הצבירה של החומר בדיאגרמת פאזות T-P. זהו תרשים דו-ממדי שבו ציר x הוא הטמפרטורה T ואילו ציר y הוא הלחץ P. במערכת צירים זו מציירים את העקומות המפרידות בין מצבי הצבירה של הנוזל ובכך מחלקים את השטח לשלושה חלקים, כאשר בכל חלק החומר נמצא במצב צבירה אחר. בקווים המחברים בין שני אזורים החומר יכול להימצא בשיווי משקל בשתי הפאזות, מסיבה זו הם נקראים "קווי דו-קיום". נוסחת קלאוזיוס קלפרון מאפשרת לחשב את השיפוע של קווים אלה.
מעברי פאזה.
מעבר של חומר בין מצבי הצבירה השונים תלוי בטמפרטורה ובלחץ. למעברים בין מצבי הצבירה יש שמות ייחודיים:
המושג המסה (מסיסות) אינו מעבר בין מצבי צבירה, אלא מתאר ערוב של שני חומרים ליצירת תמיסה.
חומרים שונים נבדלים בתנאים בהם מתרחש מעבר מצב צבירה. במרבית המקרים, הגדלת הלחץ בו נמצא החומר מעלה את טמפרטורות מעבר מצבי הצבירה שלו.