על אף שקנינגהם הוא הומוסקסואל וחי בזוגיות מונוגמית במשך 18 שנה עם הפסיכואנליטיקאי והאמן קן קורבט, הוא אינו אוהב שמתייחסים אליו כאל "סופר הומוסקסואל", לפי הכתוב במאמר ב- PlanetOut מכיוון שבעוד שלעצם היותו הומוסקסואל יש השפעה ניכרת על עבודתו, הרי שהוא אינו חש (וכך גם לא צריך להיות) שזוהי הסגולה המאפיינת אותו.
הרומן "השעות" ביסס את קנינגהם כדמות דומיננטית בעולם הספרות האמריקאי, והרומן האחרון פרי עטו, Specimen Days, זכה גם הוא לתשבחות מהמבקרים האמריקאים. קנינגהם ערך ספר שירה ופרוזה של וולט ויטמן, Laws for Creations, וכתב במשותף עם סוזן מינו תסריט שהוא עיבוד של רומנה של מינו Evening. הוא גם הפיק את הסרט Evening, שיצא לאקרנים בשנת 2007 וכיכבו בו גלן קלוז, טוני קולט ומריל סטריפ.
רומנים.
פרסים.
עבור השעות הוא זכה בפרסים
מזכירות הממשלה
פרנקו נרו
פרנקו נרו (באיטלקית: Franco Nero; נולד ב-23 בנובמבר 1941) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה איטלקי.
שנותיו הראשונות.
פרנקו נרו נולד כפרנצ'סקו ספאראנרו (Francesco Sparanero) בסן פרוספרו, אמיליה-רומאניה, וגדל בבדוניה ובמילאנו. הוא למד זמן קצר בחוג לכלכלה ומסחר באוניברסיטה המקומית, לפני שעבר ללמוד בתיאטרון פיקולו במילאנו. הוא מתגורר כיום במונטנה ליד בילינגס במחוז ילוסטון ובבעלותו חוות סוסים ביחד עם אשתו ונסה רדגרייב.
קריירת המשחק.
הופעתו הראשונה בסרטים הייתה בתפקיד קטן ב- La ragazza in prestito (1964), והיה לו תפקיד ראשי במערבון הספגטי Django (1966) של סרג'יו קורבוצ'י, הראשון בסדרת סרטי ג'נגו שהיה ללהיט קולנועי והפך לדמות המזוהה עם פרנקו נרו (למרות שבהמשך הדמות שוחקה על ידי שחקנים נוספים רבים). באותה שנה הוא הופיע בתשעה סרטים בכללם Texas, addio (1967) ו-Tempo di massacre.
ב-1967 הוא הופיע בסרטו הראשון דובר האנגלית, בסרט קמלוט בתפקיד לנסלוט, שם הוא פגש את זוגתו ואחרי כן אשתו, ונסה רדגרייב. בעקבות זאת הוא הופיע בסרט המאפיה Il giorno della civetta (1968) לצידה של קלאודיה קרדינלה.
מכיוון שהאנגלית שלו הייתה בינונית הוא קיבל תפקידים מוגבלים יחסית, אם כי הוא שיחק בסרטים דוברי אנגלית אחרים בכללם The Virgin and the Gypsy (1970), Force 10 from Navarone (1978), הנינג'ה (1981) ומת לחיות 2 (1990).
בשנת 1972 שיחק בסרט האפיפיורית יוהנה.
ברוב הפעמים הוא לוהק לתפקידי פעולה כמו בסרטים Los amigos (1972) או Keoma (1976), אבל בנוסף לכך הוא גילם מנעד רחב של דמויות, כמו הבל באפוס של ג'ון יוסטון epic The Bible: In The Beginning (1966), המהנדס המושפל שיוצא לנקום ב- Street Law, וסגן הומוסקסואל ב-Querelle (1982). הוא גם הופיע ביותר מ-150 סרטים וכתב, הפיק וכיכב בסרט Jonathan degli orsi (1993).
בשנת 1991 הצטלם בסרט על יקטרינה הגדולה בתפקיד של מיכאיל וורונצוב (אנה קנאקיס גילמה את אשתו).
נרו שיחק בסרט הישראלי "האיטלקים באים", בבימויו של איל חלפון (1996).
לאחרונה הוא כיכב בהונגריה בסרט Honfoglalás , (1996) של הבמאי גאבור קולטאי, בסרט הטלוויזיה "נשות המאפיה" (1997) לצד ונסה רדגרייב ונסטסיה קינסקי, בסרטו של קולטיי Sacra Corona (2001), ובסרט "" (2001).
בשנת 2008 שיחק בדרמה ההיסטורית "באת'ורי" לצדה של אנה פריל, ובשנת 2010 הוא שיחק בסרט "מכתבים לג'ולייט" לצד אשתו ונסה רדגרייב. בשנת 2017 הופיע בסרט "העיר האבודה Z" .
בשנת 2019 שיחק בסרט הדרמה הגרמני "תיק קוליני" בדמותו של פבריציו קוליני. בשנת 2020 שיחק בסרט המלחמה האמריקאי "Recon" לצד אלכסנדר לודוויג.
חייו האישיים.
יחסים הרומנטיים עם השחקנית הבריטית ונסה רדגרייב החלו ב-1967 כשהם נפגשו בצילומי הסרט קמלוט. ב-1969 הם הביאו ביחד ילד קרלו גבריאל ספאראנרו (שידוע בשמו קרלו נרו), תסריטאי ובמאי. אחרי שהם נפרדו למספר שנים, במהלכן היו להם מערכות יחסים עם אחרים, הם נישאו באופן פורמלי ב-31 בדצמבר 2006.
קרלו נרו ביים את ונסה רדגרייב
בעיבוד הקולנועי של מחזהו של וולאס שון, The Fever.
נרו היה שושבינה של בתו החורגת נטשה ריצ'רדסון כשהיא נישאה לשחקן ליאם ניסן. ריצ'רדסון נפטרה ב-18 במרץ 2009, בגלל פגיעת ראש מתאונת סקי.
ב-1987, כשהוא צילם בקרטחנה, קולומביה, הוא ניהל רומן עם מאוריסיה מנה, ממנו נולד בנם פרנקיטו.
חגורה שחורה (כתב עת)
חגורה שחורה (באנגלית: Black Belt) הוא כתב עת אמריקני העוסק באמנויות לחימה וענפי ספורט של לחימה combat sports, הוא נוסד ב-1961 בידי מיטושי אויהארה. במהלך שנותיו הראשונות אוהרה היה בעלים ומוציא לאור שלקח חלק פעיל גם בעריכה. בלאק בלט הוא אחד מהפרסומים הוותיקים ביותר העוסקים בהגנה עצמית ובאמנויות לחימה בארצות הברית.
כתב העת מכסה את כל סוגי אמנויות הלחימה וסגנונות הקרבות שיש להם קהל מתעניינים בארצות הברית ובעולם, בכלל זה ג'ודו, טאקוונדו, הפקידו, קראטה, קונג פו, ג'ו ג'וטסו, אייקידו, ג'יט קון דו, פנקרטיון ואמנויות נוספות. המאמרים מתמקדים בטכניקות קרב ובדמויות מעולם אמנויות הלחימה, צעירים וזקנים כאחד. בלאק בלט מדגיש שיטות להגנה עצמית, בכללן טכניקות להגנה עצמית צבאית ומשטרית. הוא מסקר בצמצום אתלטים ברמה אולימפית או תחרויות אולימפיות בג'ודו, טאקוונדו, היאבקות, ואגרוף, אבל מדגיש תחרויות אמנויות לחימה מעורבות הזוכות לחסות מפרסמים ואת המתמודדים הראשיים שלהן.
ברוס לי תרם מאמרים רבים לכתב העת במהלך שנות השישים והוא היה חברו של המוציא לאור אויהארה, אמן לחימה בזכות עצמו.
כיום המגזין הוא בבעלות Active Interest Media. נכון לשנת 2009 המוציאה לאור היא שריל איינג'להארט והעורך הוא רוברט יאנג.
רוב גיליונות בלאק בלט שמצויים בארכיון ניתן לקריאה במלואם בגוגל ספרים.
קארל תאודור דרייר
קארל תאודור דרייר הבן (בדנית: Carl Theodor Dreyer, Jr; 3 בפברואר 1889 – 20 במרץ 1968) היה במאי סרטים דני. הוא נחשב בעיני מבקרים וקולנוענים רבים כאחד מגדולי הבמאים בתולדות הקולנוע.
חייו.
דרייר נולד כילד ממזר בקופנהגן, דנמרק. אמו הייתה משרתת שוודית לא נשואה ששמה יוספינה ברנהרדינה נילסון, ואביו ינס כריסטיאן טורפ, שהיה מעסיקה של אמו, הציע אותו לאימוץ. בשנתיים הראשונות לחייו שהה בבתי יתומים עד שאומץ בידי קארל תאודור דרייר האב, טיפוגרף (מומחה באמנות הדפוס) ואשתו, אינגר מארי. הוריו המאמצים היו לותרנים מחמירים ודרייר זכה ליחס מנוכר מצידם. דרייר היה תלמיד אינטליגנטי במיוחד, ובהיותו בן 16 עזב את הבית ואת החינוך הפורמלי. הוא ניתק עצמו ממשפחתו המאמצת, אולם חינוכם הנוקשה הותיר את חותמו על רבים מסרטיו.
דרייר הלך לעולמו בשל דלקת ריאות בהיותו בן 79. הסרט התעודי Carl Th. Dreyer: My Metier משלב זכרונות ממכריו.
קריירה.
תחילה עבד דרייר כעיתונאי ומאוחר יותר הצטרף לתעשיית הסרטים, בתחילה ככותב כתוביות לסרטים אילמים ולבסוף כתסריטאי. ניסיונו הראשון בבימוי סרטים נחל הצלחה מוגבלת, והוא עזב את דנמרק על מנת לעבוד בתעשיית הסרטים הצרפתית. בזמן שהותו בצרפת התרועע עם ז'אן קוקטו, ז'אן הוגו ואחרים מסצנת האמנות הצרפתית. ב-1928 יצר את סרטו הקלאסי הראשון ז'אן ד'ארק (La Passion de Jeanne d'Arc). בהתבסס על תעתיק משפטה של ז'אן ד'ארק, יצר יצירת מופת של רגש, שיונקת במדה שווה הן מהריאליזם והן מהאקספרסיוניזם. על מנת ליצור את סרטו הבא, דרייר השתמש במימון פרטי של הברון ניקולאס דה גינזבורג, היות שתעשיית הסרטים הדנית הייתה בפשיטת רגל. Vampyr (1932) הוא הרהור סוריאליסטי בנושא הפחד. הלוגיקה מפנה מקום למצב הרוח ולאווירה בסיפור על אדם המגן על שתי אחיותיו מפני ערפד. הסרט מכיל דימויים חזקים רבים, כמו הגיבור, אותו מגלם גינזבורג (תחת שם המסך ג'וליאן וסט), החולם על קבורתו שלו ותשוקת הדם החייתית על פניה של אחת האחיות כשהיא סובלת מכישופו של הערפד. הסרט צולם כמעט ללא קול, אבל עם דיאלוגים דלילים ומוצפנים בשלוש גרסאות שונות – אנגלית, צרפתית וגרמנית.
שני הסרטים נכשלו בקופות, ודרייר לא יצר סרט נוסף עד לשנת 1943. דנמרק הייתה נתונה אז תחת הכיבוש הנאצי, ובסרטו "יום הזעם" (Day of Wrath) עסק בפרנויה שרחשה סביב ציד המכשפות במאה השש עשרה, בתרבות תאוקרטית נוקשה. ביצירה זו, ביסס דרייר את הסגנון שיאפיין את סרטיו המדברים: קומפוזיציות מוקפדות, צילום שחור-לבן עז מבע, ושוטים ממושכים מאוד. במהלך תריסר השנים עד לסרטו הארוך הבא, יצר דרייר שני סרטים תעודיים. ב-1955 ביים את "אורדט" ("Ordet - "the word), המבוסס על מחזה באותו שם, פרי עטו של קאי מונק. הסרט שוזר סיפור אהבה עם משבר אמוני. סרטו האחרון של דרייר היה "גרטרוד" (Gertrud) (1964). על אף שיש הרואים בו יצירה פחותה מקודמותיה, הוא מהווה סיום הולם לקריירה של דרייר, מכיוון שהוא מגולל את סיפורה של אשה, שלאורך כל תלאות חייה, אינה מביעה מעולם חרטה על הבחירות שהיא עושה.
הפרויקט הגדול של דרייר שלא זכה להשלימו היה סרט על ישו. אם כי התסריט כבר נכתב (פורסם ב-1968) המצב הכלכלי הלא יציב ותובענותו האמנותית של דרייר, יחד עם עיסוקים אחרים שלו, הותירו אותו בגדר חלום.
כדור הרעם (סרט)
כדור הרעם (באנגלית: Thunderball; 1965) הוא הסרט הרביעי בסדרת סרטי הריגול ג'יימס בונד, אחרי ד"ר נו (1962), מרוסיה באהבה (1963) וגולדפינגר (1964), והרביעי בו כיכב שון קונרי כסוכן MI6 הבדוי ג'יימס בונד. זהו עיבוד לרומן הנושא אותו שם שכתב איאן פלמינג, שמצידו ביסס אותו על תסריט מקורי אותו כתב עם ג'ק ויטינגהם. במאי הסרט הוא טרנס יאנג והתסריט נכתב בידי ריצ'רד מייבאום וג'ון הופקינס.
עלילה.