ההצלחה של בלונדיניות בפעם השנייה פירושה שללוס הייתה חשיפה גדולה יותר מאי פעם. היא עברה לדירה מרווחת יותר במלון לנגדון וקנתה מכונית חדשה. בשנת 1950 כתבה לוס את "עכבר נולד", רומן נוסף, ולאחר שששלחה למו"ל שלה, היא בחרה לוותר על הטיול שלה לאירופה, לראשונה מזה 20 שנה. הרומן לא נחל הצלחה רבה והוגדר כמתון, אבל אז לוס כבר עבדה על עיבוד דרמטי לג'יג'י של קולט.[10] ההפקה הייתה בעיצומה לפני שקולט דיווחה שהיא מצאה את ה"ג'יג'י" שלהם - היא ראתה את אודרי הפבורן בלובי של מלון במונטה קרלו. ג'יג'י עלה בסתיו 1951 והמשיך להופיע עד אביב 1952, עד אז הפבורן הפכה לכוכבת מובילה, עם חוזה A-List לפרמאונט.
במהלך נסיעותה הרבות, לוס עבדה על עיבודים נוספים לשנים הבאות, תוך כדי שגם עברה לדירה חדשה. הדירה הייתה של פול סוואן. המחזמר הבא שלה, "אדל המדהימה" בכיכובה של תמי גריימס עם מוזיקה של אלברט סלדן, הועלה ונסגר במהירות. גם אמרסון וגם בעלה של הלן הייז, צ'ארלס מקארתור, נפטרו במרחק של מספר שבועות אחד מהשני, ובעקבות זאת לוס והלן הייז, האלמנות הטריות, החלו בעבודה משותפת, כאשר לוס עבדה על עיבוד לצילומיה של הייז, "אנסטסיה" בלונדון. לוס עבדה ונסעה גם כשהיא מטופלת בכאבים בידה, שמנעו ממנה לכתוב. ב-1959 לוס החלה בעיבוד נוסף של קולט, "שרי" ("Chéri"), עם קים סטנלי והורסט בוכהולץ בתפקידים הראשיים, אך מחזה זה רץ חודשיים בלבד.
לוס המשיכה לכתוב במגזינים, ופרסמה בקביעות בהארפר'ס בזאר, בואניטי פייר ובניו יורקר. הביוגרף גארי קארי מציין: "היא הייתה מספרת סיפורים מלידה ותמיד הייתה בשיא כשעיצבה מחדש מפגשים בחיים האמיתיים כדי ליצור אנקדוטות משעשעת." לוס החלה לכתוב מספר כרכי וספרי זכרונות וביניהם ניתן למצוא את כרך של זיכרונות בשם "נערה כמוני", שפורסם בספטמבר 1966. בנוסף ספרה משנת 1972, "פעמיים בקלילות: ניו-יורק אז והיום" ("Twice Over Lightly: New York Then and Now"), נכתב בשיתוף פעולה עם החברה והשחקנית הלן הייז. "נשיקת פרידה מהוליווד" ("Kiss Hollywood Good-by") היה ספר זיכרונות הוליוודי על שנות ה-MGM שלה, שפורסם בשנת 1974 וזכה להצלחה גדולה. כמו כן ב-1978 לוס פרסמה ספר נוסף בשם "בנות תלמדג' ("The Talmadge Girls") שעסק באחיות השחקניות קונסטנס טלמדג' ונורמה טלמדג'. לוס הפכה לאשת חברה ניו יורקית בולטת בתצוגות אופנה, אירועי תיאטרון וקולנוע, נשפים וחגיגות. עם כל ספר חדש הגיע זרם חדש של ראיונות והסיפורים על אניטה הפכו מוגזמים יותר ויותר. עד מהרה דווח שהיא מכרה את התסריט הראשון שלה בגיל 12.
מוות.
בשנת 1981, שבועות מספר לאחר שחלתה בדלקת ריאות, אניטה לוס לקתה בהתקף לב ונפטרה במנהטן בניו יורק בגיל 93. בטקס האזכרה, חברותיה הלן הייז, רות גורדון וליליאן גיש, שיתפו את האבלים באנקדוטות הומוריסטיות, וג'ול סטיין השמיעה שירים ממחזות הזמר של לוס, כולל את השיר המפורסם "Diamonds Are a Girl's Best Friend".
סוזן לה פלש פיקוט
סוזן לה פלש פיקוט (באנגלית: Susan La Flesche Picotte) (17 ביוני 1865 - 18 בספטמבר 1915, אומהה) הייתה רופאה ומהפכנית אינדיאנית בסוף המאה ה-19. היא זוכה להכרה נרחבת כאחת מהילידים הראשונים, והאישה הילידית הראשונה, שקיבלה תואר רפואי. היא פעלה למען בריאות הציבור ולמען הקצאת קרקע רשמית וחוקית לבני שבט אומהה. פיקוט היתיה רפורמטורית חברתית פעילה וגם רופאה. היא פעלה על מנת למנוע שתייה בשמורה שבה עבדה כרופאה, כחלק מתנועת המתינות של המאה ה-19. בנוסף פעלה למניעה ולטיפול בשחפת, שאז לא היה לה תרופה, כחלק ממסע הסברה לבריאות הציבור. היא גם פעלה כדי לעזור לאומהה אחרים לנווט את הבירוקרטיה של המשרד לענייני הודו ולקבל את הכסף המגיע להם עבור מכירת אדמתם.
ראשית חיים.
סוזן לה פלש נולדה ביוני 1865 בשמורת אומהה במזרח נברסקה. הוריה היו אומהה מבחינה תרבותית עם מוצא אירופאי ילידי וחיו במשך פרקי זמן מעבר לגבולות השמורה. הם נישאו מתישהו בשנים 1845–1846.
אביה של סוזן, ג'וזף לה פלש, הנקרא גם עין הברזל, היה ממוצא פונקה וקנדי צרפתי. הוא התחנך בסנט לואיס, מיזורי, אך חזר לשמורה כאדם צעיר. הוא הזדהה מבחינה תרבותית כאומהה. בשנת 1853 הוא אומץ על ידי הצ'יף ביג אלק, שבחר בו כיורשו, ובסביבות 1855 לפלשה הפך למנהיג הראשי של שבט אומהה. עין הברזל ניסה לעזור לעמו על ידי עידוד מידה מסוימת של התבוללות, במיוחד באמצעות מדיניות הקצאת הקרקע, שגרמה לחיכוכים מסוימים בקרב האומהה.
אמה של סוזן, מרי גייל, הייתה בתם של ד"ר ג'ון גייל, מנתח לבן של צבא ארצות הברית שהוצב בפורט אטקינסון, וניקומי, אישה ממורשת אומהה/ אוטו / איווה. גייל הייתה גם בתו החורגת של סוחר הפרוות והמדינאי הבולט של נברסקה פיטר א. סרפי. כמו בעלה, מרי גייל הזדהתה כאומהה. אף על פי שהיא הבינה צרפתית ואנגלית, היא סירבה לדבר שפה אחרת מלבד אומהה.
סוזן הייתה הצעירה מבין ארבע אחיות, סוסט ( 1854–1903 ), רוזלי (1861–1900), ומרגריט (1862–1945). אחיה למחצה המבוגר פרנסיס לה פלש, שנולד ב-1857 לאשתו השנייה של אביה, הפך מאוחר יותר לכאתנולוג, אנתרופולוג ומוזיקולוג (או אתונומוזיקולוג ), שהתמקד בתרבויות האומהה והאוסאז'. ככל שגדלה, לה פלש למדה את מסורות מורשתה, אבל הוריה הרגישו שטקסים מסוימים יזיקו בעולם הלבן. הם לא נתנו לבתם הצעירה שם ממורשת האומהה ומנעו ממנה לקבל קעקועים מסורתיים על מצחה. היא דיברה אומהה עם הוריה (במיוחד עם אמה), אך אביה ואחותה הבכורה סוסט עודדו אותה לדבר אנגלית עם אחיותיה, כדי שתשלוט בשתי השפות.
בילדותה, לה פלש הייתה עדה למוות של אישה הודית חולה לאחר שרופא לבן סירב לטפל בה. מאוחר יותר היא ציינה את הטרגדיה הזו כהשראה שלה להתאמן כרופאה, כדי שתוכל לספק טיפול לאנשים שחיים איתה בשמורת אומהה.
חינוך.
חינוך מוקדם.
החינוך של לה פלש החל מוקדם, בבית הספר למיסיון בשמורה. הוא נוהל תחילה על ידי הפרסביטריאנים ולאחר מכן על ידי הקווייקרים, לאחר חקיקת " מדיניות השלום " של הנשיא יוליסס ס. גרנט בשנת 1869. בית הספר היה פנימייה שבה לימדו את הילידים חינוך אמריקאי אירופאי על מנת להטמיע אותם בחברה הלבנה.
לאחר מספר שנים בבית הספר למיסיון, לה פלש עזבה את השמורה לאליזבת, ניו ג'רזי, שם למדה במכון אליזבת במשך שנתיים וחצי. היא חזרה לשמורה ב-1882 ולימדה בבית הספר של הסוכנות. היא עזבה שוב ללמוד במכון המפטון בהמפטון, וירג'יניה, מ-1884 עד 1886. מבחינה היסטורית הוא הוקם כמכללה לשחורים לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית, אך הפך ליעד גם לסטודנטים אינדיאנים.
לה פלש למדה בהמפטון עם אחותה מרגריט, אחיה החורג קארי ועשרה ילדים נוספים מאומהה. הבנות למדו מיומנויות עקרות בית והבנים למדו מיומנויות מקצועיות כחלק מהמיומנויות המעשיות שקודמו בבית הספר. בזמן שלה פלש הייתה סטודנטית במכון המפטון, הייתה לה מערכת יחסים רומנטית עם גבר צעיר משבט הסיו בשם תומאס איקיניפי. היא כינתה אותו בחיבה כ"TI", אך ניתקה את מערכת היחסים עמו לפני שסיימה את לימודיה בהמפטון. לה פלש סיימה את לימודיה בהמפטון ב-20 במאי 1886 והייתה בעלת הציון השני בטיבו במחזור. כמו כן, הוענק לה פרס דמורסט, המוענק לבוגרת המסיימת שזוכה לציוני הבחינה הגבוהים ביותר במהלך השנה הצעירה.
בוגרות של מכון המפטון קיבלו בדרך כלל עידוד ללמד או לחזור לשמורה שלהן ולהפוך לנשים ולאמהות נוצריות. לה פלש החליטה בשנת 1886 להגיש בקשה לבית הספר לרפואה.
בית ספר לרפואה.
אף על פי שנשים היו לעיתים קרובות מרפאות בחברה ההודית של אומהה, זה היה נדיר שאישה מהתקופה הוויקטוריאנית בארצות הברית הולכת לבית ספר לרפואה. בסוף המאה ה-19, רק כמה בתי ספר לרפואה קיבלו נשים.
לה פלש התקבלה לקולג' הרפואה לנשים בפנסילבניה (WMCP), שהוקם ב-1850 כאחד מבתי הספר הבודדים לרפואה בחוף המזרחי לחינוך נשים. אולם בית הספר לרפואה היה יקר והיא לא יכלה להרשות זאת לעצמה. היא פנתה לעזרה לחברת המשפחה אליס פלטשר, אתנוגרפית ממסצ'וסטס שהייתה לה רשת רחבה של קשרים בתוך ארגוני רפורמות נשים. לה פלש עזרה בעבר לאחותה של פלטשר להבריא בעקבות התלקחות של שיגרון דלקתי.
פלטשר עודד את לה פלש לפנות לאגודה ההודית של קונטיקט, שלוחה מקומית של האגודה הלאומית לנשים הודיות (WNIA). ה-WNIA ביקש "לתרבת" את האינדיאנים על ידי עידוד ערכים ויקטוריאניים ביתיים בקרב נשים הודיות, ונתן חסות למטרוניות שדה שתפקידן היה ללמד נשים אינדיאניות "ניקיון" ו"יראת שמים".
לה פלש, במכתבה לאגודה ההודית של קונטיקט, תיארה את רצונה להיכנס לבתי אנשיה כרופאה וללמד אותם היגיינה וכן לרפא את מחלותיהם; זה היה בקנה אחד עם המעלות הוויקטוריאניות של ערכי הביתיות שהאגודה רצתה לעודד. האגודה מימנה את הוצאות בית הספר לרפואה של לה פלש, וכן שילמה עבור דיור, ספרים ואספקה אחרת שלה. היא נחשבת לאדם הראשון שקיבל סיוע לחינוך מקצועי בארצות הברית. העמותה ביקשה שתישאר רווקה במהלך לימודיה בבית הספר לרפואה ובמשך מספר שנים לאחר סיום לימודיה, כדי להתמקד בעיסוקה.
ב-WMCP לה פלש למדה כימיה, אנטומיה, פיזיולוגיה, היסטולוגיה, מדעי התרופות, מיילדות ורפואה כללית, וכמו בני גילה, עשתה עבודה קלינית במתקנים בפילדלפיה לצד סטודנטים ממכללות אחרות, גברים ונשים כאחד. בזמן שלמדה בבית ספר לרפואה, לה פלש שינתה את המראה שלה. היא החלה להתלבש כמו חבריה הלבנים לכיתה וסידרה את שערה בצורת לחמנייה על ראשה כפי שהם התלבשו.