בשנת 1985 אוחדה הגלריה עם הגלריה לאמנות בת זמננו אשר פעלה במבנה מודרני בסמוך לטבעת הגנים, דרומית לגשר קרים. אוסף זה כלל מוצגים של פיסול ריאליסטי סוציאליסטי.
בסמוך אל הגלריה החדשה נמצא פארק הפסלים "בית הקברות לאנדרטאות נופלות" שבו מוצגים פסלים שייצגו בעבר את ברית המועצות והוצאו ממקומם לאחר נפילת ברית המועצות.
אוספי המוזיאון.
אוספי המוזיאון כוללים למעלה מ-130,000 יצירות אמנות רוסיות בסגנונות שונים, החל מיצירות דתיות כגון "תיאוטוקוס מולדימיר ו"השילוש הקדוש" מעשה ידי אנדרי רובליוב, וכלה ביצירות מודרניות כגון "קומפוזיציה VII" מעשה ידי וסילי קנדינסקי ו"הריבוע השחור" מעשה ידי קזימיר מלביץ'. בין היתר מוצגות במוזיאון יצירות מאת פאבל פדוטוב, קונסטנטין קורובין, ולנטין סרוב, איליה רפין, אוסיפ בראז, וסילי ורשצ'אגין, וסילי מקסימוב, זינאידה סרבריאקובה, בוריס קוסטודייב, אנדרי ריאבושקין, וסילי סוריקוב, וסילי פרוב, איוואן קראמסקוי, איוואן שישקין, אלכסנדר איוואנוב ויצחק לויתן.
הדחליל (קומיקס)
הדחליל (באנגלית: Scarecrow) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בתור הזהב של הקומיקס בחוברת "World's Finest Comics #3" מספטמבר 1941, ונוצרה על ידי הכותב ביל פינגר והמאייר בוב קיין.
הדחליל הוא האלטר אגו של פרופסור ג'ונתן קריין, פסיכיאטר לשעבר שמשתמש במגוון רחב של סמים וטקטיקות פסיכולוגיות כדי לחקור את הפחדים והפוביות העמוקות ביותר של יריביו. הדחליל נחשב לאחד מאויביו המסוכנים ביותר של באטמן, על אף שהופיע פעמיים בלבד בתור הזהב של הקומיקס. הדמות בסופו של דבר חודשה בתור הכסף של הקומיקס על ידי הכותב גרדנר פוקס והמאייר שלדון מולדוף בחוברת "Batman #189" מפברואר 1967 ומאז נהפכה לאויב קבוע של באטמן. דמותו של הדחליל הופיעה מאז במגוון מדיות נוספות מלבד הקומיקס, ביניהם בסרטי קולנוע, משחקי מחשב וסדרות אנימציה.
דמותו של הדחליל מדורגת במקום 58 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN. את דמותו בסרטי הלייב אקשן "באטמן מתחיל", "האביר האפל" ו"עלייתו של האביר האפל" גילם השחקן קיליאן מרפי.
היסטוריה פרסומית.
בהופעתו הראשונה, בחוברת "World's Finest Comics #3", הדחליל הוא דוקטור ג'ונתן קריין, פרופסור לפסיכולוגיה ומומחה בפסיכולוגיה של הפחד, שפנה לפשע לאחר שפוטר בגלל מראהו והתנהגותו המוזרה. המודוס אופרנדי שלו הוא אימוץ אישיותו של הדחליל, בו השתמש כדי לאיים על קורבנותיו שיעשו את רצונו. בסופו של דבר הוא מנוצח על ידי באטמן ועוזרו רובין ונשלח לכלא של גות'אם סיטי בחוברת "Detective Comics #73". הדחליל נמלט מהכלא, אך שב להופיע בקומיקס רק בשנת 1967, בחוברת "Batman #189".
מגיליון 189 ואילך, דמותו של הדחליל הפכה לקבועה בסיפורי באטמן והצטרפה לשורותיה של ליגת אי-צדק. בעקבות אירועי המשבר בעולמות האינסופיים משנת 1986, מקורה של הדמות נחקר בהרחבה בגיליון השנתי "Batman Annual #19" ובמיני סדרה "באטמן/דחליל: שנה ראשונה". לפי סיפור המקור, לקריין יש פחד מעטלפים והוא אובססיבי כלפי פחד ונקמה לאחר שסבל מבריונות בתקופת ילדותו וגיל ההתבגרות עקב מראהו הגבוה, הרזה והרפוי והתנהגותו החנונית (במיוחד הדמיון הרב לאיכבוד קריין מתוך ספרו של וושינגטון אירווינג, "האגדה על סליפי הולו"). האובססיה של קריין כלפי פחד גורמת לו להפוך לפסיכיאטר, ולפנות לחיי פשע כאשר הוא לוקח משרה בבית חולים לחולי נפש "ארקהם אסיילום" ומבצע ניסויים של יצירת פחד על מטופליו.
הדחליל מופיע במיני סדרות כדוגמת "" וסדרת כותרי "Shadow of the Bat" (""). הדחליל מופיע לצידם של נבלים נוספים של באטמן בכותרי "Gotham Underground" ("העולם התחתון של גות'אם") שבסופו הדחליל מוכה ונקשר על ידי טוביאס ווייל כסימן לכל הנבלים באשר הם, שהם אינם מוזמנים לגות'אם סיטי החדשה, לפי חזונו החדש של ווייל. במיני סדרה "Battle for the Cowl" (""), הדחליל מגויס על ידי המסיכה השחורה החדש כחלק מקבוצה של נבלים שמתכננים להשתלט על גות'אם סיטי. מחוץ לסיפורי באטמן וההמשכיות, הדחליל גם הופיע בתפקיד אורח בקומיקס סאנדמן והופיע גם בשלושה קרוסאוברים: "המשפט על גות'אם סיטי", "באטמן/דרדוויל: המלך של ניו יורק" ו"מארוול נגד די.סי". גרסה אחרת של הדמות הופיעה בחברת הצדק של אמריקה בסיפור "The Liberty Files".
כוחות ויכולות.
הדחליל משתמש במגוון רחב של רעלנים וסמים שגורמים לקורבנותיו להזות את הפוביות הנוראיות ביותר שלהם. הוא לובש את מסכת הדחליל בשביל להגביר את אפקט הפחד של ההלוצינוגנים וגם בשביל להימנע מהרעלה עצמית. על אף שמראהו הפיזי אינו מאיים, הדחליל יודע להילחם היטב על ידי טכניקה שנקראת "ריקוד אלים" שמבוסס על שיטת העגור של הקונג פו וכן את שיטת אגרוף שיכור.
בוקר טוב, וייטנאם
בוקר טוב, וייטנאם (באנגלית: Good Morning, Vietnam) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1987 מסוגת הדרמה הקומית. הסרט, בכיכובו של רובין ויליאמס, מתאר את מלחמת וייטנאם מנקודת מבט סוריאליסטית של שדרן רדיו קומי הנשלח לבדר את החיילים האמריקאים בעת ימי המלחמה. הסרט זיכה את ויליאמס בפרס גלובוס הזהב ובמועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
עלילה.
אדריאן קרונאוור (רובין ויליאמס) הוא שדרן רדיו צבאי המשרת באי כרתים. קרונאוור הוא גבר בעל חוש הומור מפותח, ולוקח דברים בקלות. גנרל טיילור המוצב בווייטנאם שומע את שידורו המוצלח ומעביר אותו לגזרתו ברדיו סייגון שבווייטנאם, שם הוא משדר שתי תוכניות יומיות, בשש בבוקר ובארבע אחר הצהריים. את תוכניות הבוקר שלו הוא פותח בקריאה "בוקר טוב וייטנאם", אמירה שהפכה להיות מזוהה איתו. תוכניתו הפראית הכוללת מוזיקת רוק, ושלל חיקויים, הופכת לפופולרית ביותר בקרב החיילים, ובד בבד מעוררת את זעמם של מפקדי הרדיו השמרנים שלא אוהבים את סגנונו החדש. קרונאוור מקבל כל יום את החדשות על מה שקורה במלחמה, אבל יכול לשדר רק את הכתבות הלא חשובות. כל המידע האמיתי נאסר לשידור על ידי הצנזורה. אחרי תקופה הוא מתקשה לקבל את הצנזורה הזאת.
במקביל קרונאוור מתחזה להיות מורה לאנגלית, על מנת לחזר אחרי טרין, אשה צעירה מקומית. בשיעורי האנגלית שלו, הוא מלמד את הלומדים אנגלית מדוברת, סלנג ומחוות אמריקאיות. הוא זוכה באהבתם של תלמידיו. אחיה של הנערה הווייטנאמית, טואן, משוחח עם קרונאוור ומבהיר לו שהיא מחוץ לתחום. קרונאוור לא מוותר בקלות, וטבעו הקליל והפתוח קונה את ליבו של הצעיר.
קרונאוור עובר משבר אחרי ששומע על פיצוץ שאירע ב"בר של ג'ימי", בו מבלים חיילים אמריקאים בסייגון. הוא מחליט לשדר את הידיעה למרות שלא עברה את הצנזורה. הוא מושעה מן התחנה, ומפקדו סגן סטיבן הוק מחליפו בשידור. הוק מחשיב את עצמו כבדרן אמיתי, אך מעטים חושבים שהוא מצחיק באמת. הוק מנסה להצחיק את הקהל, אך תוכניתו הופכת להיות שנואה במיוחד. החיילים והמאזינים שולחים אלפי פניות לתחנת הרדיו ומנסים לשכנע את המפקדים להחזיר את קרונאוור. קרונאוור עצמו לא בטוח אם ברצונו לחזור. אדוארד גרליק, חברו, יוזם מפגש עם חיילים שיוצאים למלחמה וקרונאוור מבין את החשיבות של התוכניות שלו בחיים שלהם. המפגש מחזיר לו את חשק לשדר. לבסוף המפקדים נכנעים ללחץ הקהל ומחזירים אותו.
קרונאוור וגרליק יוצאים עם הרכב ונקלעים לאזור בשליטה של הוויטקונג, שם הם פוגשים את טואן שעוזר להם לחזור לסייגון בשלום. אז מתגלה לו שטואן הוא האויב והשניים מתעמתים. למפקדים אין ברירה אלא לפטר את קרונאוור על שיתוף פעולה עם האויב.
בוקר טוב וייטנאם
בוקר טוב ויאטנם
אוליבר ויליאמסון
אוליבר ויליאמסון (באנגלית: Oliver Eaton Williamson; 27 בספטמבר 1932 – 21 במאי 2020) היה חוקר כלכלה אמריקאי, שהתמקד בתחום עלות עסקאות. ויליאמסון היה חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2009 על ניתוחיו בתחום הכלכלה הארגונית ובמיוחד ביחס לגבולות החברה הכלכלית. את הפרס הוא חלק עם אלינור אוסטרום.
חייו.
ויליאמסון סיים לימודי תואר ראשון במינהל בבית הספר למנהל במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1955. הוא סיים תואר שני במנהל עסקים (MBA) באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1960 ותואר דוקטור באוניברסיטת קרנגי מלון בשנת 1963. בין השנים 1965–1983 הוא לימד באוניברסיטת פנסילבניה ובשנים 1983 עד 1988 באוניברסיטת ייל. מאז שנת 1988 הוא שימש פרופסור במנהל עסקים, כלכלה, ומשפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. לאחר פרישתו היה במעמד פרופסור אמריטוס בבית הספר לעסקים באותה אוניברסיטה.
התמקדותו במחקר על עלות עסקאות הובילה את ויליאמסון להבחנה בין משא ומתן מסחרי החוזר על עצמו, מקרה אחר מקרה, לבין חוזים תלויי-יחס. לדוגמה, רכישות חוזרות ונשנות של פחם בשוק הסחורות על ידי חברת חשמל, על בסיס יומי או שבועי כדי לענות על הדרישה בצריכת אנרגיה, מייצגת משא ומתן מסחרי החוזר על עצמו, מקרה אחר מקרה. אולם, לאורך הזמן ייתכן וייווצרו יחסים מתמשכים בין חברת החשמל לבין קניין מסוים. עקב עובדה זו לבדה ישתנה האופי הכלכלי של העסקאות ויהפוך תלוי-יחס. כלכלנים חוקרים אחרים בחנו באופן אמפירי את תאוריית עלות-עסקה של ויליאמסון.
ויליאמסון נפטר ב-21 במאי 2020.
חלונות לקבוצות עבודה
דורגל
דורגל (מקור המושג הוא דו־רגל, אך בפועל נהגה "דּוֹרְגָּל") הוא מתקן תומך, מעין חצובה בעלת שתי רגלים המחובר לכלי ירי באופן שאינו מפריע לניידותו והמספק יציבות משמעותית לאורך שני כיווני תנועה (אופקי ואנכי).
הדורגל מורכב על רובים ומקלעים, ומקנה להם יציבות במהלך הירי. הוא יכול להיפרס על הקרקע, על חומה נמוכה וכיוצא בזה.