רובינא החמירה מאוד בענייני משמעת כלפי צופי התיאטרון ולא פעם הפסיקה הצגה באמצע כאשר הקהל לא התנהג כראוי. תלמידי בתי הספר שנכחו בהצגה "חנה סנש" של אהרן מגד זוכרים כחוויה טראומטית את הרגע שזו הפסיקה סצנה מרגשת, כשדמותה מבקרת בכלא ההונגרי אצל בתה, אותה שיחקה מרים זוהר, ופנתה לתלמידים בקהל וצעקה: "להפסיק לפצח גרעינים!".
רובינא הייתה פעילה על הבמה כמעט עד יום מותה. תפקידה הבימתי האחרון היה המלכה האם ב"ריצ'רד השלישי", אך היא לא הגיעה אפילו לפרמיירה ופרשה בשל סיבות רפואיות. במשך שנים התגוררה ברחוב גורדון בתל אביב, ובסוף ימיה שהתה בבית אבות ברעננה, שם נפטרה בט"ז בשבט תש"מ (3 בפברואר 1980) בגיל 91. הותירה את בתה, אילנה רובינא, ונכדה. יום לאחר מכן הוצב ארונה בבית "הבימה" ושמעון פינקל ספד לה. היא נטמנה בבית העלמין קריית שאול.
פרסים והוקרה.
רובינא זכתה בפרסים ותוארי כבוד רבים, בהם:
הנצחתה.
כבר בשנת 1937 יצר הגרפיקאי מירון סימה אלבום הדפסים ובו עשרה הדפסי אבן שנקרא "חנה רובינא בחיים ועל הבמה". ב-1956 יצר הדפס נוסף של דמותה בתפקיד מדיאה.
עוד בחייה (שנה לפני מותה) קרא תיאטרון "הבימה" את אולם ההופעות הגדול על שמה. בערים תל אביב, חיפה, באר שבע, פתח תקווה והרצליה נקראו רחובות על שמה. בשנת 1992 הנפיק דואר ישראל בול לזכרה.
בשנת 1993 התפרסם הרומן "נשף חברים", אותו כתב הסופר והאמן עמוס אריכא. הרומן מתמקד בסיפור אהבתם של רובינא ואלכסנדר פן. ברומן זה העדיף אריכא להציג את גיבוריו בשמות אחרים, אך ביטא את עוצמת סיפור האהבה הנחשב למרתק ביותר בתולדות הבוהמה התוססת של תל אביב. אריכא שהוא בנו של הסופר הנודע יוסף אריכא, נולד בתל אביב וגדל בתוך חוגי הבוהמה מילדותו והכיר היטב הן את רובינא והן את פן, אותו ביקר בפעם האחרונה שבועות אחדים לפני מותו של המשורר באפריל 1972.
בשנת 2014 העלו הסופרת נאוה מקמל-עתיר והבמאית צביה הוברמן מופע בשם "רובינא מתחת לאיפור", העוסק בדמותה ומשלב קטעי וידאו מחייה. בשנת 2017 העלו דפנה אנגל ושי להב הצגה לילדים על חייה בשם "חנה רובינא: האגדה" לציון מאה שנים לייסוד הבימה.
יעל שרוני שיחקה את דמותה הפארודית של רובינא בסדרת המערכונים "היהודים באים", תוך הדגשתו של המשחק הדרמטי שאפיין אותה ואת בני דורה ובכך הפכה את דמותה לקאלט.
קונסטנטין סטניסלבסקי
קונסטנטין סרגייוויץ' סטניסלבסקי, בשמו האמיתי קונסטנטין סרגייוויץ' אלקסייב (ברוסית: Константи́н Серге́евич Станисла́вский, בלידה Алексе́ев, 5 בינואר 1863 - 7 באוגוסט 1938) היה שחקן תיאטרון ובמאי רוסי, אשר פיתח את שיטת המשחק הקרויה על שמו שיטת סטניסלבסקי.
סטניסלבסקי נולד במוסקבה במשפחת הסוחרים אלקסייב. בשנת 1877 החל לעבוד בעסק משפחתי ובמקביל עסק בתיאטרון, תחילה כשחקן ובהמשך כבמאי.
לבד מהיותו שחקן תיאטרון בולט ברוסיה, היה גם מחדש ויוצר בתחומי התיאטרון והפסיכולוגיה של משחק הבמה.
כשחקן וכבמאי הקפיד על כל פרט ופרט בביצוע תפקיד בהצגה או בהכנת פריטי התפאורה לה.
בשנת 1898 הוא הקים ביחד עם ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו את התיאטרון האמנותי של מוסקבה. עם הזמן תיאטרון זה הפך להיות בין הטובים בעיר.
במסגרת שיטתו, המכוונת למשחק ריאליסטי וכן, פיתח כלים לשחקן אשר מסייעים לו להיכנס אל הדמות שאותה הוא מגלם על כל פרטיה ולהגיע לכדי הזדהות מלאה ומשכנעת איתה. שיטתו של סטניסלבסקי (אשר מכונה "השיטה") מתבססת על: א. הבנה מקיפה של הנסיבות בהן פועלת הדמות ו-ב. פעולתו של השחקן כאילו נסיבות אלו היו נסיבות חייו שלו. כדי להשיג זאת מציע סטניסלבסקי לשחקן שתי טכניקות עיקריות: 1. זיכרון חוויותיו האישיות ("זיכרון רגשי"- איך אני הרגשתי ופעלתי כשקרה לי דבר כזה) ו-2. דמיון פעיל ("magic if"- אילו דבר כזה היה קורה לי איך הייתי מגיב).
שיטתו של סטניסלבסקי אומצה על ידי אנשי תיאטרון מהעולם כולו והייתה לטכניקה המשפיעה ביותר בכל הנוגע להכשרת שחקנים ותפיסת אומנות המשחק, וככזו נמצאו לה ממשיכים ומפרשים רבים. אחד מהידועים שבממשיכים אלו, לי סטרסברג, אשר ניהל במשך שנים רבות את "אולפן השחקנים" בניו יורק, בו לימד את תלמידיו משחק ברוח שיטת סטניסלבסקי.
ב-14 השנים האחרונות של חייו הרכיב סטניסלבסקי את השיטה מחדש תוך שהוא דוחק הצידה את הפנייה הישירה לרגשות ומביא לקדמת עיסוקו של השחקן את העבודה השיטתית על עולם הדימויים של הדמות. לגישה זו קרא "שיטת הפעולות הפיזיות". את פיתוח השיטה המשיכו לאחר מותו קולגות כגון מייקל צ'כוב ותלמידים שלו כמו מריה קנבל ואנטולי וסילייב.
שורה ארוכה של שחקנים ידועים, בהם מייסדי תיאטרון "הבימה", התחנכו על שיטתו. סטניסלבסקי עזר אישית, בשנת 1917 לאנשי "הבימה" להקים את תיאטרונם, הדריכם לקראת הופעתם הראשונה והעמיד לרשותם את תלמידו יבגני וכטאנגוב להיות להם לבמאי.
אפרים קישון מציג באחת הסאטירות שלו מזווית הומוריסטית שחקן בשם ירדן פודמניצקי, שמנסה בשיטת סטניסלבסקי לרדת לנבכי נפשה של הדמות אותה הוא אמור לשחק בהצגה. אותו פודמניצקי לא ישן ולא אוכל, מסתובב בכל מיני פינות למצוא דמות דומה לזו שהוא אמור לגלם, וכשהוא מוצא אחת כזאת הוא הולך אחריה, ועוקב אחר תנועותיה ללא לאות.
צ'ארלי צ'פלין
סר צ'ארלס ספנסר "צ'ארלי" צ'פלין (באנגלית: Sir Charles Spencer "Charlie" Chaplin; 16 באפריל 1889 – 25 בדצמבר 1977) היה שחקן קומי, במאי קולנוע ומלחין אנגלי, שזכה להצלחה רבה בעידן הסרט האילם. צ'פלין הפך לסמל, בין היתר בזכות דמות "הנווד" שאותה היה מגלם בסרטיו. נחשב לאחת מהדמויות החשובות והמשפיעות ביותר בהיסטוריה של תעשיית הקולנוע. צ'פלין היה מעורב בכל הליכי ההפקה של סרטיו, החל מכתיבת התסריט, דרך הבימוי וכלה בבחירת הפסקול והמוזיקה.
הקריירה של צ'פלין ארכה יותר מ-75 שנה – החל מצעדיו הראשונים בעולם המשחק בגיל חמש בלבד ועד לסרטו האחרון "הרוזנת מהונג קונג" (1967) – וידעה עליות ומורדות כמו גם שערוריות ומערכות יחסים זוגיות מתוקשרות עם נערות ונשים צעירות.
בשנת 1919, לאחר שהפך לאחד מהשחקנים הבולטים והמוערכים בתעשיית הקולנוע האמריקאי, הקים צ'פלין את חברת ההפקות "יונייטד ארטיסטס", שאפשרה לו שליטה כמעט מוחלטת בהליך הפקת סרטיו, בהם "הנער" (1921), "האישה מפריז" (1923), "הבהלה לזהב" (1925) ו"הקרקס" (1928).
במהלך שנות ה-30 התקשה צ'פלין לאמץ את המעבר מעידן הסרט האילם לעידן הסרט המדבר וסירב לשלב פסקול בסרטיו במשך זמן רב. הוא המשיך בהפקת סרטים אילמים, כשהבולטים שבהם, "אורות הכרך" (1931) ו"זמנים מודרניים" (1936), הפכו עם השנים לקלאסיקות. זמנים מודרניים, שהווה פרודיה על "פולחן היעילות" הקפיטליסטי ומבט קומי על המצוקות אותם חווה מעמד הפועלים בעידן המודרני (לדוגמה חווית הדהומניזציה אותה הפועל הפשוט חווה על פס היצור), הווה את תחילתה של מגמה בה צ'פלין עסק בנושאים פוליטיים וחברתיים והביע ביקורת בסרטיו. שנות ה-40 מגמה זו המשיכה עם סרטים כדוגמת "הדיקטטור הגדול" משנת 1940, שהיה פרודיה על המשטרים הפשיסטים של אירופה ועל הדיקטטורים העומדים בראשם, ובראשם היטלר ומוסוליני. בעקבות הבעת דעות אלו צ'פלין שהואשם בתמיכה בקומוניזם, ובנוסף לכך היה מעורב בפרשיה רומנטית עם אישה צעירה ממנו בשנים רבות. שתי מאורעות אלו הובלו לירידה חדה בפופולריות שלו בשנים אלו. בשנות החמישים המוקדמות, לאחר שנפתחה כנגדו חקירה על ידי ה-FBI, לא חודשה אשרת השהייה שלו בארצות הברית, מה שהוביל הלכה למעשה לגירושו ולהשתקעותו בשווייץ. צ'פלין נטש את דמות הנווד בסרטיו המאוחרים, בהם "מסייה ורדו" (1947), "אורות הבמה" (1952) ו"מלך בניו יורק" (1957).
במהלך הקריירה זכה צ'פלין בפרסים רבים, בהם שלושה פרסי אוסקר, עיטור לגיון הכבוד מטעם הממשלה הצרפתית בשנת 1971, פרס אריה הזהב במסגרת פסטיבל הסרטים בוונציה בשנת 1972, פרס מפעל חיים מטעם "מרכז לינקולן לקולנוע" שבניו יורק, אשר קרוי על שמו של צ'פלין החל משנת 1972. בשנת 1975, הוענק לצ'פלין תואר אביר (סר), כחלק ממסדר האימפריה הבריטית.
ביוגרפיה.
השנים המוקדמות (1889–1913).
ילדותו.
צ'פלין נולד למשפחה נוצרית-אנגליקנית. הוריו היו צ'ארלס צ'פלין האב , בדרן ממוצא צועני, והאנה צ'פלין (במקור: האנה הארייט פדלינגהאם היל), שחקנית וזמרת. חקירה של MI5 לא הצליחה להמציא מסמכים רשמיים המתעדים את תאריך ומקום לידתו, אך צ'פלין האמין כי נולד בוולוורת' שבדרום לונדון ב- 16 באפריל 1889. ישנן גם עדויות שנולד בפארק בלאק פאץ' בברמינגהאם בו התקיימה באותה תקופה קהילה צוענית גדולה, אליה שתייכה משפחתו של אביו. לצ'פלין היה אח-למחצה בשם סידני ג'ון היל , בנה של האנה צ'פלין מגבר אחר שזהותו אינה ידועה.
בינקותו, עבדו הוריו של צ'פלין כבדרני מיוזיק הול. להאנה הייתה קריירה קצרה וכושלת תחת שם הבמה "לילי הארלי", ואילו צ'ארלס היה זמר מצליח. על אף שמעולם לא התגרשו, נפרדו הוריו של צ'פלין בשנת 1891, כאשר צ'פלין היה בן שנתיים בלבד. שנה לאחר מכן, בעקבות רומן שניהלה עם זמר המיוזיק הול ליאו דריידן (George Dryden Wheeler המכונה Leo Dryden ), ילדה האנה את בנם המשותף ג'ורג' דריידן וילר . כשהיה בן חצי שנה, ברח ליאו עם וילר לקנדה, וכתוצאה מכך שקעה האנה בדיכאון עמוק.