לפי ההיסטוריון הרוסי אלכסיי איסייב, קורלנד הייתה חזית פריפריאלית הן עבור הסובייטים והן עבור הגרמנים. המטרה הסובייטית הייתה למנוע את הובלת החיילים הגרמנים שם דרך הים כדי לתגבר את הגנת ברלין. פעולות ברית המועצות נועדו לבודד עוד יותר ולהשמיד את האויב, אך כוחם של הכוחות התוקפים היה נמוך מכדי לבצע התקדמות משמעותית בשטח הקשה. המפקדים הסובייטים פעלו במיומנות וכתוצאה מכך מספר האבידות שדווח היה נמוך.
מקורות מערביים.
סטלין התכוון בתחילה להשמיד את הכוחות הגרמניים בקורלנד, ודיווח בספטמבר 1944 שהוא "מטהר" את המדינות הבלטיות, ובנובמבר, שהגרמנים "מוכים כעת עד תום". כבר במרץ 1945, סטלין עדיין העלה טענות שהכוחות הגרמניים בקורלנד יובסו בקרוב. ניצחון זה היה הכרחי, בעיני סטלין, כדי לבסס מחדש את השליטה הסובייטית על גבולותיה ב-1941 בעקבות סיפוח המדינות הבלטיות.
הסובייטים פתחו בשש מתקפות כדי להביס את קבוצת ארמיות קורלנד. לאורך המערכה נגד כיס קורלנד, הכוחות הסובייטיים לא התקדמו יותר מ-25 מיילים לשום מקום לאורך החזית, והסתיימו לא יותר מכמה קילומטרים קדימה מהעמדות המקוריות שלהם לאחר שבעה חודשים של עימות. הפעולות הסובייטיות נפגעו בשל השטח הקשה ומזג האוויר הגרוע.
קבוצת הארמיות הגרמנית דיווחה על גרימת אבדות כבדות לסובייטים. עם זאת, בהיעדר נשק כבד והיעדר כמעט מוחלט של תמיכה אווירית, סך הנפגעים הגרמנים בקורלנד היו כבדים גם כן, והוערכו בלמעלה מ-150,000.
נסיגת היחידות הסובייטיות החל מדצמבר 1944 מצביעה על כך שהפיקוד הסובייטי לא ראה בקורלנד חשיבות כמו גזרות אחרות בחזית המזרחית. השמדת הכוחות הגרמניים שם לא הייתה שווה את המאמץ והמטרה הייתה כעת למנוע מהם לפרוץ. שלוש ההתקפות הבאות נועדו ככל הנראה למנוע את פינוי החיילים הגרמנים דרך הים. בתחילת אפריל 1945, הסובייטים ראו בכוחות הגרמנים בקורלנד לא הרבה יותר מאשר שבויים המפרנסים את עצמם.
לאחר מכן.
ב-9 במאי 1945, הגנרל איוואן בגרמיאן קיבל את כניעת הכוחות הגרמניים באחוזת אזרה בדרום מערב לטביה. לפי הרישומים הרוסיים, 146,000 חיילים גרמנים ולטבים נלקחו בשבי, כולל 28 גנרלים ו-5,083 קצינים, ונלקחו למחנות בלב ברית המועצות ונכלאו במשך שנים. ההנחה הנוכחית מעמידה את מספר הנכנעים על כ-190,000 גרמנים כולל 42 גנרלים - ביניהם המפקד הגרמני, קרל הילפרט, שמת בשבי הסובייטי ב-1947 - וכ-14,000 לטבים.
הסובייטים עצרו את כל הגברים בין הגילאים 16 ל-60, וניהלו מסעות כריתת יערות נרחבים, תוך שריפת שטחי יער כדי לסלק את המתנגדים.
מחנה הריכוז אלטהאמר
מחנה הריכוז אלטהאמר (בגרמנית: Konzentrationslager Althammer) היה מחנה ריכוז גרמני, תת-מחנה של מחנה ההשמדה אושוויץ, ששכן במערב פולין, בוורתגאו, כ-90 ק"מ ממערב לאושוויץ.
הקמה וכוח אדם.
מחנה הריכוז הוקם על ידי האס-אס בספטמבר 1944 כאחד מתת-המחנות הרבים שנבנו סביב שני המחנות הראשיים של מחנה הריכוז אושוויץ. הוא היה ממוקם בסטארה קוז'ניה (Stara Kuźnia), כעשרה קילומטרים מערבית לעיר הפולנית קטוביץ. יוהאן מירבט (Johann Mirbeth)  היה מפקד המחנה.
המחנה אמור היה לשמש לשם אספקת כוח אדם זול להקמת תחנת כוח תרמית. מסיבה זו שוכנו בצריפי המחנה 486 אסירים יהודים. רובם הגיעו מגטו לודז', אך גם אסירים מהונגריה, צרפת ויוון גורשו לאלטהאמר. אסירים גרמנים שנכלאו במחנה החזיקו בתפקידים מיוחסים והיו בדרג גבוה יותר בהיררכיית האסירים.
היחס לאסירים היה גרוע ביותר. הם עברו התעללות וסבלו מתת-תזונה. בעיקר הועסקו בעבודות בנייה והובלה. מיכון עבודה כמעט לא היה קיים. בנוסף, חסרו האסירים ביגוד מגן. 30 אחוז מהכלואים חלו במחלה קשה. טיפוס הבהרות פרץ במחנה. רצח עצורים על ידי סוהרים עבר ללא עונש, וגם מפקד המחנה מירבט עינה והרג עצורים באופן אישי.
פינוי המחנה.
ב-19 בינואר 1945 פונה המחנה בחלקו. כ-400 אסירים החלו בצעדת מוות לעבר גלייביץ. יעדם היה מחנה הריכוז דורה-מיטלבאו. מבין האסירים שהיו תשושים מכדי להתחיל בצעדת המוות, הרוב נורו ורק עשרות מעטות מהם הצליחו לברוח. אסירים רבים לא הגיעו למחנות הריכוז שהיו יעד הצעדה, מכיוון שהחלשים נורו על ידי שומריהם בדרך.
ג'ודית ברין אינגבר
יהודית ברין-אינגבר
יהודית ברין אינגבר
הדיוויזיה ה-44 (ארצות הברית)
הדיוויזיה ה-44 (באנגלית: 44th Infantry Division) היא דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
בין מלחמות העולם.
הדיוויזיה הוקמה ב-19 באוקטובר 1920 כדיוויזיית המשמר הלאומי, והיא כללה את יחידות המשמר הלאומי ממדינות דלאוור, ניו ג'רזי וניו יורק, והייתה אמורה להוות חלק מאזור הקורפוס ה-2. הדיוויזיה כללה את חטיבת הרגלים ה-57 מהמשמר הלאומי של צבא ניו ג'רזי וחטיבת הרגלים ה-87 של המשמר הלאומי של צבא ניו יורק. הדיוויזיה אושרה על ידי שר המלחמה ב-5 באוקטובר 1921 והוכרה פדרלית ב-26 במרץ 1924.
הדיוויזיה ה-44 השתתפה בתמרוני הארמייה הראשונה באפסטייט ניו יורק בין ה-7 ל-24 באוגוסט 1940, לפני שגויסה לשירות פדרלי למשך שנים עשר חודשי אימונים ב-16 בספטמבר 1940. האימונים של הדיוויזיה הגיעו לשיאם בתמרוני קרוליינה, ספטמבר–דצמבר 1941.
מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הייתה בדרכה לניו ג'רזי ב-7 בדצמבר 1941, וחזרה לפורט דיקס כאשר נשמעו חדשות על המתקפה על פרל הארבור. צוות קרב רגימנטלי, המבוסס על רגימנט הרגלים ה-113, נותק מיד מהדיוויזיה וצורף לפיקוד ההגנה המזרחית כדי לספק כוחות יבשתיים להגנת החוף המזרחי מניו יורק ועד פילדלפיה. זמן קצר לאחר מכן, עברו שאר יחידות הדיוויזיה למחנה קלייבורן, לוס אנג'לס, שם אורגנה מחדש הדיוויזיה ה-44 כדיוויזיית חי"ר ב-16 בפברואר 1942.
לאחר מכן נשלחה הדיוויזיה לפורט לואיס וושינגטון, שם השתתפה בהגנה על החוף המערבי תחת פיקוד ההגנה המערבית למשך שארית שנת 1942. בפברואר 1943, דיוויזיית הרגלים ה-44, הצטמצמה מאוד בגלל אובדן כוח אדם ויחידות. לאחר השלמת "סדרת D", אימון ברמת דיוויזיה, נשלחה הדיוויזיה ה-44 להשתתף בתמרוני הארמייה הרביעית בלואיזיאנה. לאחר מכן עברה הדיוויזיה למחנה פיליפס, קנזס להכנותיה האחרונות לפני הפריסה. הדיוויזיה עברה ברכבת למחנה מיילס סטנדיש, מסצ'וסטס, וב-5 בספטמבר 1944 הפליגה מבוסטון לאירופה.
דיוויזיית הרגלים ה-44 נחתה בצרפת דרך שרבור, ב-15 בספטמבר 1944, והתאמנה במשך חודש לפני כניסתה ללחימה. הדיוויזיה כללה את רגימנטים הרגלים ה-71, ה-114 וה-324. ב-18 באוקטובר 1944 היא החליפה את הדיוויזיה ה-79 בסביבת פורט דה פארוי, מזרחית ללונוויל, צרפת, כחלק מהארמייה השביעית ואבטחה מספר מעברים בהרי הווז'. תוך 6 ימים נפגעה הדיוויזיה במתקפת נגד גרמנית כבדה, 25–26 באוקטובר. ההתקפה נהדפה והדיוויזיה המשיכה בהגנה הפעילה. ב-13 בנובמבר 1944, היא יצאה בהתקפה לצפון-מזרח, ועברה דרך הרי הווז' ממזרח ל-Leintrey ל-Dossenheim, כבשה את אבריקור ב-17 בנובמבר, ודחפה לשחרור שטרסבורג, יחד עם דיוויזיית השריון הצרפתית ה-2. לאחר התארגנות, חזרה הדיוויזיה להתקפה, כבשה את רצוילר ונכנסה לאנסמבל דה ביטש בקו מז'ינו. ב-14 בדצמבר, רגימנטים של הדיוויזיה ה-44 השתתפו בתקיפת ביצורי קו מז'ינו. רגימנט הרגלים ה-71 וה-324 של הדיוויזיה תקפו את פורט סימסרהוף ואת הוטווילר הסמוכה. לאחר שישה ימי לחימה, כבשה היחידה את סימרסהוף ב-20 בדצמבר. ב-21–23 בדצמבר, הדיוויזיה ה-44 הדפה שלושה ניסיונות מעבר של האויב בנהר בליס.
הגנה אגרסיבית על אזור סרגומינס נמשכה לאורך פברואר 1945 ורוב חודש מרץ. הדיוויזיה חצתה את הריין בוורמס, ב-26 במרץ, בעקבות הדיוויזיה ה-3, ולאחר מכן חצתה את נהר הנקר כדי לתקוף ולכבוש את מנהיים, ב-28–29 במרץ. הדיוויזיה חצתה את המיין בתחילת אפריל, ועסקה בתקופת אימונים של 3 שבועות. ב-18 באפריל, התקדמה הדיוויזיה בעקבות הדיוויזיה המשוריינת ה-10 וכבשה את אהינגן, וב-23 באפריל, חצתה את הדנובה, ותקפה לדרום מזרח, תוך שהיא כובשת את פוסן, ברג ו- ורטאך, והתקדמה לכיוון אוסטריה. ב-2 במאי, קבוצה של מדעני רקטות V-2 שכללה את ורנר פון בראון נכנעה ללוחמי הדיוויזיה במרדף אחר האויב המתפורר דרך מעבר פרן ואל עמק נהר האין, הדיוויזיה ה-44 הקימה מחסומים באימסט ב-4 במאי. לאחר תקופה קצרה של שירות כחיל כיבוש, חזרה הדיוויזיה לארצות הברית ביולי 1945 לצורך הכשרה מחדש לפני היערכות מחדש, אך סיום המערכה באוקיינוס השקט הביא לפירוק הדיוויזיה בנובמבר 1945 במחנה צ'אפי, ארקנסו. במהלך המלחמה נהרגו 1,038 מחיילי הדיוויזיה ו-4,209 נפצעו.
לאחר המלחמה.
דיוויזיית הרגלים ה-44 הופעלה מחדש במשמר הלאומי של צבא אילינוי ב-1946, ונכנסה לשירות פדרלי בתחילת 1952 במהלך מלחמת קוריאה. הדיוויזיה פורקה לאחר שחרורה מהשירות הפדרלי ב-10 באוקטובר 1954.
ב-15 ביוני 2017, צוות הקרב החטיבתי ה-50 הוגדר מחדש כצוות הקרב החטיבתי ה-44, והוא נושא את המורשת של דיוויזיית הרגלים ה-44.
On My Mind (שיר של דיפלו וסיידפיס)
On My Mind הוא שיר של הדי ג'יי והמפיק המוזיקלי האמריקאי, דיפלו, וצמד ה-EDM האמריקאי, סיידפיס, שיצא, על ידי חברת ההתקליטים Higher Ground Records. ב-13 בדצמבר 2019. בשיר נמצאת דגימה מהשיר "Steelo" של ההרכב ה-R&amp;B האמריקאי, 702 , והזמרת-יוצרת האמריקאית, מיסי אליוט. השיר נמצא באלבום האולפן הרביעי של דיפלו, "Diplo".
נכון למאי 2022, השיר הושמע למעלה מ-192 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ של הסינגל יצא בערוץ היוטיוב של דיפלו ב-23 באפריל 2020. נכון למאי 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-3 מיליון פעמים.
דמיטרי ביבול