בתחרות בינלאומית בין נבחרת ארץ ישראל לנבחרת יוון שנערכה בבריכת בת גלים ב-3 בספטמבר 1937 קבע תנשמת, במשחה ל-100 מטר חופשי, שיא ארץ ישראל חדש של 1:03.0 דקות, שיא זה החזיק מעמד 17 שנים ונשבר על ידי נחום בוך (1:02.7 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי, שיא ארץ ישראל חדש של 2:27.6 דקות, שיא זה החזיק מעמד 15 שנים ונשבר על ידי יורם מנדלבאום (2:26.3 דקות).
אנדריי רבס
אנדריי רֶבֶס (André Révész; ברומנית: Andrei Révész ; 1912 – 24 בדצמבר 1999) היה פסל וצייר ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בטרגו מורש שבטרנסילבניה (אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום ברומניה) למשפחה אמידה. אביו היה סוחר והחזיק במלון ובחנות לספרים ומכשירי כתיבה במרכז העיר. כבר בגיל צעיר למד ציור ופיסול. בשנת 1930 נסע לבודפשט, שם התקבל לאקדמיה לאמנות. כיוון שהחליט שהלימודים באקדמיה שמרניים מדי, עזב לפריז, שם המשיך בלימוד פיסול באקדמיה הלאומית. פסליו הוצגו בגלריות בפריז ובבודפשט.
הוא נשאר בפריז עד לכיבושה בידי הנאצים ב-1940 ואז שב לטרגו מורש, נישא ונולד לו בן.
בעקבות סיפוח טרנסילבניה להונגריה נשלח ב-1943 לעבודות כפייה בסרביה ולאחר מכן לחזית הרוסית באוקראינה, משם הצליח לברוח בחזרה לבודפשט כשהוא מתחזה לקתולי. הוריו, אחיו, רעייתו ובנו נספו בשואה.
לאחר המלחמה שב רבס לטרנסילבניה, נישא בשנית ונולד לשניים בן.
ב-1947 הציג בתערוכת יחיד בבוקרשט.
בשנת 1948 הקים וניהל תיאטרון בובות בטרגו מורש. התיאטרון וכן מרבית רכוש המשפחה הולאמו בידי
השלטונות הקומוניסטים הרומנים, אולם הסטודיו נותר ברשותו ובו המשיך לפסל. בנוסף, עיצב כיכרות בערים שונות ברומניה.
ב-1959 עלה לישראל עם משפחתו והתיישב בחולון. בשנים 1961–1963 הקים והפעיל תיאטרון בובות בשם "גיל-גל". התיאטרון הציג את "אלדין" ו"נאסר א-דין" ברחבי הארץ. דליה פרידלנד ומשה טימור
נמנו על השחקנים שדיבבו את הדמויות. רבס העביר את ניהול התיאטרון למפעילי הבובות ותוך זמן קצר הפסיק התיאטרון את פעילותו.
בשנת 1971 רכש סטודיו וגלריה ביפו העתיקה. את הסטודיו והגלריה ניהלה אשתו.
ב-1983 השתתף בתערוכת "אקספו" בבזל שבשווייץ.
ב-1967 הוענק לו פרס נורדאו הניתן לאמנים יוצאי הונגריה.
ב-1999 הוענק לו התואר יקיר העיר חולון.
האנדרטאות החשובות שלו בישראל הן:
ב-2014, במסגרת מפעל הנצחת אמנים ואנשי במה של עיריית תל אביב, נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של רבס בסמטת נתיב המזלות 3 ביפו העתיקה.
כובע באולר
כובע באולר (באנגלית: bowler hat; בארצות הברית: derby; בספרדית: bombín; מתורגם לעברית פעמים רבות כמגבעת) הוא כובע גברים שחור, עשוי לבד, בתבנית מגבעת קשיחה, כיפת הכובע בצורת חצי-כדור ושוליו צרים יחסית. הכובע נקרא על שם חברת הכובענים Thomas and William Bowler, שיצרו אותו בשנת 1849 לפי הזמנתו של אדוארד קוק, שביקש כובע יציב ועמיד שלא יעוף מראש רוכב בעת רכיבה על סוס ויגן על ראש הרוכב משריטות ענפים נמוכים. הבאולר היה כובע פופולרי בקרב שכבות רחבות ושימש כובע יומיומי כמאה שנה.
בבריטניה.
מבנהו היציב והנוח ועמידותו הפכו אותו חביב על בני מעמד הפועלים של התקופה הוויקטוריאנית, ככובע לעבודות בחוץ. עם זאת הפך פופולרי גם בקרב בני המעמד הבינוני בבריטניה של ראשית המאה ה-20 ודמותו של פקיד חבוש באולר עם מטריה הפך לאחד מהסמלים של הסיטי של לונדון.
כובע באולר שחור מעוטר בסרט משובץ שחור-לבן משמש שוטרות בבריטניה.
כובע באולר הוא אחד מסמליהם של היוניוניסטים בצפון אירלנד.
כובע באולר לרוב מזוהה עם פקידים בריטים אחרי המחצית השנייה של המאה ה-19.
באמריקה.
בארצות הברית.
כובע הבאולר היה נפוץ במערב הישן של אמריקה אף יותר מכובע בוקרים. התאמתו לרכיבה ולנסיעה ברכבת מבלי שיעוף הפכה אותו לפופולרי. בין היתר מצולמים חבושים בכובע באולר "גיבורי המערב" בהם פורעי חוק בוץ' קסידי, בילי הנער לצד שופטים, רופאים ועורכי דין. בסרטי מערבונים נראים בדרך כלל העירונים חובשים כובעי באולר.
בדרום אמריקה.
פועלי רכבת הביאו את הכובע לבוליביה בשנות העשרים. הכובע אומץ על ידי נשות העמים דוברי הקצ'ואה והאיימרה ומהווה מאז פריט מסורתי במלתחתן.
כובע דרבי
חסוי
מגבעת
איקיוטק
אקיוטק
הרכבת התחתית של טהראן
הרכבת התחתית של טהראן היא מערכת רכבת תחתית המהווה חלק ממערכת התחבורה הציבורית של העיר טהראן שבאיראן.
היסטוריה.
התוכניות הראשוניות לרכבת תחתית בטהראן התחילו עוד לפני המהפכה האיראנית. ב-1970 הודיעה עיריית טהראן על מכרז בינלאומי להקמת רכבת תחתית בטהראן. החברה הצרפתית "SOFRETU", זכתה במכרז ובאותה השנה כבר התחילה לבצע מחקרים ראשוניים על הפרויקט. ב-1974 הגישה החברה הצרפתית דו"ח סופי עם הצעה לתוכנית "הרכבת התחתית בטהראן". מערכת הרכבת התחתית משלימה את מערכת התחבורה הציבורית בטהראן שכוללת כבישים רחבים, רשת מוניות ואוטובוסים. ב-1976 החלה החברה בסקרים גאולוגים לבדיקת השטח שבו אמורה לקום הרכבת. ב-1978 החלה בניית הקו בצפון טהראן, אך היא הופסקה בשל המהפכה האיראנית ומלחמת איראן–עיראק. בחודש דצמבר 1980 הודיעה החברה הצרפתית שהיא עוזבת את בניית הרכבת התחתית. ב-3 במרץ 1982, הודיעו שרי הקבינט האיראניים באופן רשמי על הפסקת פעילות החברה הצרפתית ופתיחת מכרז לחברה שתשלים את העבודות.
באפריל 1985 אישר המג'לס, הפרלמנט האיראני, תוכנית חדשה לבניית הרכבת על אותו בסיס שהתוותה החברה הצרפתית "SOFRETU". העבודה התקדמה באטיות כשלעיתים קרובות היא נעצרה בשל מלחמת איראן–עיראק.
בקיץ 1985, בעקבות לחץ מהאוכלוסייה בעיר, וחיסרון של מערכת תחבורה ציבורית לא מפותחת, הוחלט שהעבודה תתחדש ברצינות. "קו 1" הועלה לראש סדר עדיפויות. בעקבות שלב זה, עזב את הנהלת החברה המנכ"ל אסג'הר אברהימי וניהולה של החברה הועבר למוחסן האשמי.
ב-7 במרץ 1999 הושק קו "5", הקו הראשון של הרכבת, בין טהראן לכרג' למשך 31.4 קילומטר. קו זה היה קו הרכבת התחתית הראשונה באיראן.
בשנת 2000 הופעלו גם הקווים 1 ו-2. פסי הרכבת של מסלולים אלה מסופקים על ידי החברה האוסטרית "Voestalpine".
הרכבת התחתית משתמשת בציוד המיוצר על ידי מגוון רחב של חברות בינלאומיות מארצות שונות.
מדי יום נוסעים כ-2.5 מיליון איש בארבעת הקווים התפעוליים (1, 2, 4, 5). שני קווים נוספים נמצאים בבנייה (קווים 3 ו-7), ושניים נוספים בשלבי פיתוח (קווים 6 ו-8). 80 קרונות חדשים נוספו למערכת בספטמבר 2012 כדי להקל על התחבורה ולהפחית את העומס.
קווי הרכבת התחתית.
ברכבת התחתית פועלים 5 קווים ומתוכננים 7 קווים.
קו 1.
הקו, שמסומן בצבע אדום על מפות מערכת, באורך של 28.1 קילומטר, מתוכם 14.9 קילומטר מתחת לאדמה ושאר הקו פועל מעל פני הקרקע. מספר התחנות לאורך הקו הזה הוא 26 כש-18 תחנות נמצאות מתחת לאדמה ו-8 מעל פני קרקע. הקיבולת הכוללת של קו 1 היא 650,000 נוסעים ביום, כשהרכבות עוצרות בכל תחנה ל-20-30 שניות. הרכבות כולן מורכבות משבעה קרונות, עם קיבולת של 1,300 נוסעים. המהירות המרבית של הרכבות היא 80 קילומטר לשעה.
קו 1 פועל בעיקר מצפון לדרום טהראן. שלוש תחנות נוספות שלו נפתחו ב-20 מאי, 2009. 4 תחנות נוספות, הושלמו בשנת 2011. הבנייה הייתה אמורה להסתיים עד מרץ 2007, אבל בשל סלעים גדולים שעמדו בחלק מהמנהרות ובעיות ניקוז מים היא התעכבה. כמו כן הפרויקט התעכב בשל בעיות כספיות ועלויות שהממשלה לא הייתה מוכנה לקחת על עצמה.
קו 2.
הקו, שמסומן בצבע כחול במפות המערכת, באורך של 20.4 ק"מ, מתוכם 19 ק"מ מתחת לאדמה ושאר הקו פועל מעל פני הקרקע. מספר התחנות לאורך הקו הזה הוא 19. הקו נפתח בפברואר 2000. הוא פועל בעיקר ממזרח למערב העיר.
קו 3.
קו 3 עובר מצפון מזרח לדרום מערב העיר כשהמטרה הסופית שהוא יגיע לנמל התעופה הבינלאומי חומייני. קו 3 הוא אחד הקווים החשובים ביותר הוא חוצה את החלקים עמוסים של העיר ומקל על בעיות תנועה. כ-7 קילומטר ממנו נבנו בשנת 2012 ו-12 קילומטר ב-2013.
קו 4.
הקו, שמסומן בצהוב על מפות המערכת אמור לעבור ב-22 תחנות. הוא נפתח במרץ 2007 וכרגע יש בו 13 תחנות.
ברתולומאו ז'אסינטו קיסאנגה
ברתולומאו ז'אסינטו קיסאנגה (בפורטוגזית: Bartolomeu Jacinto Quissanga; נולד ב-27 בנובמבר 1991 באנגולה) היותר מוכר כבשטוש (בפורטוגזית: Bastos) הוא כדורגלן אנגולי המשחק בעמדת הבלם בא.א.ק. אתונה ובנבחרת אנגולה.
קריירת מועדונים.
בשטוש התחיל את הקריירה שלו באנגולה. מגיל 7 שיחק בקבוצת הנוער של אתלטיקו אביאסאן, בגיל 18 עזב את הקבוצה מכיוון שלא קיבל הזדמנות לשחק בקבוצה הבוגרת ועבר לפטרו אתלטיקו, איתה זכה ב-2 אליפויות ובגביע הלאומי. ביולי 2013 חתם ברוסטוב ל-3 שנים. ערך הופעת בכורה במדי הצהובים-כחולים ב-27 ביולי 2013 בניצחון 0:3 מול טום טומסק. ב-17 באוגוסט 2016 חתם בלאציו האיטלקית.
ב-22 באוקטובר 2020, באסטוס חתם באל-עין מליגת העל הסעודית. בקיץ 2021 "רוסטוב העדיפו את השחקן על פני אנדראס מקסו וחתמו אתו על חוזה. הוא שיחק במועדון עד לפברואר 2022. בעקבות פלישת רוסיה לאוקראינה אופ"א סכימה שכדורגלנים זרים יכולים להפר את החוזה ולעזוב את רוסיה. ברתולומאו ז'אסינטו קיסאנגה ניצל פסקה זו, אך לא מצא קבוצה חדשה במהלך העונה.
נבחרת לאומית.
בשטוש ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגולה ב-10 באוגוסט 2011 בתיקו 0:0 עם ליבריה, כאשר הוא נכנס בדקה ה-91 כמחליף. כמו כן הוא השתתף בגביע אפריקה לאומות 2013 בכל 3 המשחקים של נבחרתו.
תארים.
פטרו אתלטיקו
רוסטוב
רז נדב
רז נדב (נולד ב-7 בינואר 1966) הוא סופר ישראלי.
ביוגרפיה.