מרבית הילדים בתוניסיה דוברים את הערבית התוניסאית כשפת אם, ובגיל 6 עם כניסתם למערכת החינוך הם לומדים קרוא וכתוב בערבית ספרותית. החל מגיל 8 נלמדת בבתי הספר השפה הצרפתית ובגיל 12 השפה האנגלית. לאחר סיום בית הספר התיכון בגיל 17–18, ניתנת לתלמידים אפשרות לגשת למבחן ה-"Diplôme de Fin d'Etudes de l'Enseignement de Base" ("דיפלומה כללית וטכנית בהשכלה בסיסית"), ובמדינה ויעברו אותו יתקבלו למוסדות להשכלה גבוהה.
מערכת ההשכלה הגבוהה בתוניסיה חוותה התרחבות מהירה בין תחילת שנות ה-90 לתחילת העשור השני של המאה ה-21, ומספר הסטודנטים גדל בלמעלה מפי 3 בתוך 10 שנים בלבד; בעוד שבשנת 1995 נמנו בתוניסיה 102,000 סטודנטים, בשנת 2005 כבר נמנו כ-365,000. שיעור ההרשמה ברוטו להשכלה גבוהה בשנת 2007 עמד על 31%.
בתחום הבריאות תוניסיה ניצבת ברמה נמוכה יותר מזו של מערכת החינוך, אך עדיין יעילה ויציבה. מערכת הבריאות היא ציבורית ופועלת על בסיס מיסוי, באופן המאפשר נגישות כלכלית לטיפול רפואי כמעט לכל האזרחים. באזורים בעלי ריכוזי אוכלוסייה גדולים קיימים מרכזי עזרה ראשונה, בתי חולים אזוריים ובתי חולים אוניברסיטאיים . המדינה אחראית לסבסוד חלקי גם של חלק מהטיפולים בבתי חולים פרטיים.
בשנת 2010 היוו הוצאות הבריאות כ-3.37% מהתמ"ג. בשנת 2009 נמנו 12.02 רופאים ו-33.12 אחים ואחיות לכל 10,000 תושבים. תוחלת החיים הממוצעת בתוניסיה עמדה על 75.73 שנים בשנת 2016, כאשר בקרב גברים היה זה 73.72 שנים ובקרב נשים כ-77.78 שנים. תמותת התינוקות, אמנם, עדיין נמצאת במצב רע, כאשר בשנת 2016 נפטרו כ-11.7 תינוקות ופעוטות לכל 1,000.
חוקת תוניסיה מגדירה את דתה הרשמית של תוניסיה כאסלאם, והיא גם הדת הנפוצה ביותר בה - הרוב המוחלט של אוכלוסייתה, כ-98%, משתייך לדת האסלאם ובעיקר לזרם הסוני. 2% הנותרים מתחלקים בין דתות אחרות, כמו הנצרות, היהדות והדת הבהאית. בניגוד לארצות ערב רבות בהן אחוז גבוה של האזרחים הם מוסלמים אדוקים, יותר משליש מהמוסלמים התוניסאים מגדירים עצמם כחילוניים ולא-דתיים. אחוז הא-דתיים באוכלוסייה עלה מ-12% בשנת 2013 לכ-33% בשנת 2018, מה שהופך את תוניסיה למדינה הערבית הכי פחות מוסלמית לפי סקר Arab Barometer . באותו סקר נמצא כי כמעט מחצית מהצעירים התוניסאים הגדירו את עצמם כלא-דתיים.
מאז 2011, הודות למהפכה וכינון דמוקרטיה, נהנים התוניסאים מחופש דת רחב המעוגן בחוקה ונאכף על ידי הרשויות. במדינה קיימת תרבות חילונית גדולה, ומשודרים סרטים חילוניים, מועלות הצגות חילוניות, ספרים חילוניים וא-דתיים מתפרסמים ואין חוק האוסר רכישת אלכוהול, שנוגד את האסלאם.
חלק הארי של הציבור התוניסאי משתייך לאסכולה המאלכית שבאסלאם הסוני, וקל לזהות את מסגדיהם בעלי המינרטים המרובעים, המאפיינים את אזור זה של צפון אפריקה. אף על פי כן, קיימת בתוניסיה גם קהילה מוסלמית טורקית שהגיעה לאזור בימי האימפריה העות'מאנית ונותרה שם עד היום; מסגדיהם ניתנים לזיהוי באמצעות המינרטים המתומנים שלהם. מבין המוסלמים בתוניסיה, הרוב המכריע הוא של סונים, אחריהם המוסלמים הלא-דתיים, ולאחריהם האיבאדיה והמוסלמים הברברים (הדוגלים בח'וארג').
הקהילה הנוצרית הגדולה בתוניסיה מונה כ-35,000 מאמינים בקירוב, מורכבת בעיקר מקתולים (22,000), כמה אלפי פרוטסטנטים. עד תחילת המאה ה-15 קיימים תיעודים לקהילה נוצרית ברברית באזור נפזאואה שבמרכז תוניסיה, אולם זו נזנחה והומרה באסלאם. ידוע גם על קהילה נוצרית תוניסאית שהתקיימה בעיירה טוזור עד המאה ה-18.
יהדות.
על פי המסורת, ליהדות תוניסיה שורשים היסטוריים עמוקים המשתרעים אחורה בהיסטוריה למעלה מ-2000 שנה, אולם לא קיימים לכך מסמכים או עדויות כתובות. טענה אחת גורסת כי שורשי יהדות תוניסיה טמונים חורבן בית ראשון עם הגליית עם ישראל מהארץ בידיי נבוכדנצר השני מלך בבל. אחרת טוענת כי היהודים הגיעו לתוניסיה עוד קודם לכן, עם התפשטות הפיניקים מארץ ישראל אל צפון אפריקה, ולפיכך היוו חלק ממייסדי קרתגו. כך או כך, עדויות ראשונות לקהילה יהודית בתוניסיה מצביעות על תקופת שלטון האימפריה הרומית, כאשר היהודים נהנו מחסדיו של יוליוס קיסר והשתלבו באוכלוסייה המקומית.
בסופו של דבר התקבצו היהודים לאורך רצועת החוף של תוניסיה, ובעיקר באי ג'רבה, שנודע בקהילה היהודית השמרנית בו. לאחר שסבלו מרדיפות בתקופת שלטון האימפריה הרומית הנוצרית, זכו היהודים להקלה ולזכויות נוספות עם כיבוש תוניסיה על ידי האימפריה המוסלמית בימי הביניים. בהתאם לחוקי השריעה, הכובש המוסלמי לא נטפל ל"עם הספר" ויהודים הותרו לדבוק באמונתם כפי שירצו ולהביע את אמונותיהם בפומבי - כולל לבוש מסורתי, בתי כנסת ותפילות פומביות - כל עוד שילמו את מס הג'יזיה.
לקראת סוף תקופת השושלת הפאטמית שגשגו היהודים בתוניסיה במה שכונה מאוחר יותר "תור הזהב של יהודי תוניסיה". היהודים השתלבו באוכלוסייה המוסלמית תוך שמירה על המסורת והדת שלהם, ויהודים רבים התמנו למשרות בכירות כמו רופאים, גזברים ועובדים של שלטון השושלת. לאחר השתלטות האע'לבים על תוניסיה זכו היהודים לצמיחה נוספת, ומקרב הקהילה נמנו אינטלקטואליים ואנשי רוח בולטים, כמו יצחק בן שלמה הישראלי, דונש בן תמים ויעקב בן נסים. בתקופה זו המרכז התרבותי של יהודי תוניסיה, כמו גם של תוניסיה כולה, התמקם בקירואן.
עם עליית שלטון השושלת הזירידית בשנת 1057 גורשו היהודים מקירואן שנתפסה כעיר הדתית המוסלמית, כחלק ממהלך של סוניזם שעברה האוכלוסייה המוסלמית. מהלך זה היווה את סוף הקהילה היהודית בקירואן, שנדחקה אל ערי החוף סוסה, ספקס וג'רבה. ככל שחלפו השנים לקראת סוף ימי הביניים הורע היחס כלפי היהודים, אולם הם עדיין לא נרדפו או דוכאו מתוך כבוד ל"עם הספר".
כאשר נכבשה תוניסיה על ידי ספרד בתום ימי הביניים בשנת 1535 חיו בה כ-2,500 יהודים. קיימים תיעודים ליהודים שנמכרו בתקופה זו כעבדים במדינות נוצריו שונות. אולם שלטון ספרדי זה לא שרד זמן רב, וכבר ב-1574 נכבשה מחדש תוניסיה על ידי האימפריה העות'מאנית שהיטיבה יותר עם היהודים, אך העדיפה את האוכלוסייה המוסלמית והיהודים נהדפו אל קהילות קטנות ולא השתלבו באוכלוסייה.
עם החלת הפרוטקטורט הצרפתי בתוניסיה ב-1881, יכולה הייתה הקהילה היהודית לבחור גם באזרחות צרפתית כדי לקבל את הגנת השלטון הזר ואכן רבים מבניה של קהילה זו הם אזרחי צרפת. רבים מבני הקהילה היהודית למדו בבתי ספר צרפתיים, וכך הפכו לחלק מהאליטה הכלכלית והאינטלקטואלית המקומית.
יהודי תוניסיה השתתפו בתהליך הציוני ומנהיגיהם אף השתתפו במספר קונגרסים באירופה. הקשר עם התנועה הציונית הלך והתחזק ככל שחלף הזמן. הקשר הטוב ביותר היה עם מנהיג הרוויזיוניסטים זאב ז'בוטינסקי. באותה העת אף הוקם בתוניסיה סניף של תנועת בית"ר, המושתתת על השקפת עולמו של ז'בוטינסקי. בין מייסדיה ונציביה נמנה גם אפרים לוזון, שכיהן בתפקיד זה עד עלייתו לארץ ישראל.
במשך רוב השנים לא סבלו היהודים מרדיפות בתוניסיה אולם אירעו מספר מקרים של רצח יהודים, ביזה והלשנה. בתחילת מלחמת העולם השנייה היו בתוניסיה כ-100,000 יהודים, ולאחר הכיבוש הגרמני בתוניסיה, נשלחו אלפים מהם למחנות עבודה, ומעט למחנות השמדה באירופה. יותר מ-260 יהודים נהרגו בתוניסיה במלחמה, רובם במחנות העבודה. חלקם נרצחו בבתיהם או בצעדות המוות, ואחרים מתו מרעב או מהפצצות. על פי מחקרו של ד"ר ויקטור חיון, 576 יהודים תוניסאים נספו במלחמה. המדיניות הגרמנית גם כללה החרמת רכוש, כסף, ואוצרות אמנות יהודיים, ועל פי ההערכות, הנאצים החרימו רכוש בשווי כ-45 מיליון פרנק.
מיד לאחר סילוק הכובש הגרמני מתוניסיה בידי בעלות הברית (במאי 1943), החלה התעוררות משמעותית של הרעיון הציוני בתוניסיה ועד מהרה החלו בניה בהתגייסות לפעילות למען הקמת המדינה היהודית.
משקיבלה תוניסיה עצמאות ב-1956 החלה התנכלות של השלטון ליהודים. נאסר קיומו של ועד הקהילה היהודי ונאסרה פעילותם של האגודות ומוסדות התרבות והספורט היהודיות. ב-1958 התגברו הרדיפות, בוטלה פעילותו של בית הדין הרבני, הרובע היהודי נהרס בידי השלטונות ובית העלמין היהודי הופקע "לטובת הכלל". בעקבות זאת עזבו את תוניסיה כשמונים אלף יהודים. ב-1967 החריפה מאוד האנטישמיות והיהודים סבלו מפגיעות והתנכלויות משפילות רבות. בעקבות זאת עזבו שארית יהודי תוניסיה ונותרו בתוניסיה נכון ל-2011 פחות מ-1,000 יהודים, רובם באי ג'רבה.
צבא.
צבא תוניסיה מתחלק לחיל אוויר, צי ימי, משמר לאומי, כוח צבאי מסייע וחיל רגלים. גיל הגיוס הנהוג בתוניסיה הוא 20. נכון לשנת 2008, בצבא תוניסיה הכולל היו חברים 27,000 אנשי צוות וחיילים, מצוידים ב-84 טנקים כבדים ו-48 טנקים קלים. הצי של תוניסיה כלל 4,800 חיילים שהפעילו 25 סירות סיור ו-6 כלי שיט נוספים, בהן אוניות מלחמה. חיל האוויר התוניסאי הכיל 154 מטוסים ו-4 כלי טיס בלתי מאוישים. המשמר הלאומי, שהוא למעשה כוח צבאי למחצה, בן 12,000 חיילים ואנשי צוות. בשנת 2006, שלטונו של בן עלי, תקציב הצבא עמד על כ-356 מיליון דולר אמריקאי בשנה, כלומר 1.6% מהתוצר המקומי הגולמי של תוניסיה.