הגרמנים הצליחו להתקדם, למרות התנגדות צרפתית קשה (לצרפתים חולקו מסכות גז חדשות, וסבלו "רק" מ־1,600 נפגעים מהפוסגן), עד פלארי ותיאומון, ואף הגיעו למרחק של כ־400 מטר ממבצר סוביל. התקפות נגד צרפתיות הצליחו להסיג את הגרמנים אך מעט, אולם לא הייתה לכך עוד משמעות. ב־24 ביוני החלה ההרעשה הבריטית בסום. הקרב על הסום החל, והגרמנים נאלצו לפנות חלק מכוחותיהם בוורדן, שעוד לפני כן לא היה בהם די, כדי לעמוד בפני ההתקפה הבריטית-צרפתית המשולבת.
במקביל למערכה בוורדן עמדו הגרמנים מול אתגר נוסף, מתקפת ברוסילוב, המתקפה הגדולה ביותר של הצבא הרוסי בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה. היא נערכה בשטח אוקראינה דהיום בתאריכים 4 ביוני 1916 - 20 בספטמבר 1916 והביאה את הרוסים אל הרי הקרפטים והכריחה את הגרמנים להסיט כוחות מזירת ורדן.
הטרגדיה במנהרת הרכבת טוואנל.
על קו ורדן-מץ נחו קווי רכבת, בהם השתמשו הצרפתים כאזור בטוח מהפצצות וכמחסנים לתחמושת ומצרכים נוספים. אורך מנהרת הרכבת היה 1,300 מטר, והיא הייתה קרובה הן לשדה הקרב והן לעיר ורדן עצמה. המנהרה, עורק אספקה חיוני זה, הייתה אחת מהיעדים המרכזיים של הגרמנים בוורדן, אולם הם לא הצליחו לכבוש אותה. ב־4 בספטמבר 1916, בדומה לאסון שקרה בדואומון, אש אחזה בתחמושת, שנישאה על ידי פרדה, התפשטה למחסן רימוני יד, ומשם אחזה בדלק, ששימש להארת המנהרה. הצרפתים נסו מן המנהרה אחוזי בעתה, רק כדי להיקצר באש החיילים הגרמנים, שירו לכיוון היציאה כדי להגדיל את הנזק. בסופו של היום, סבלו הצרפתים מ־500 אבדות.
הגלגל מתהפך - המתקפות הצרפתיות.
לאחר חודשים של התגוננות צרפתית עיקשת והתקפות נגד כושלות, פתחו הצרפתים ב־19 באוקטובר בהרעשה ארטילרית על הקווים הגרמנים. ההרעשה הלכה והתעצמה בימים הבאים, עד הפסקתה הפתאומית ב־22 באוקטובר. הגרמנים ניסו בתגובה להפגיז את הקווים הצרפתיים, אולם הן בשל הנזק הכבד שנגרם לארטילריה שלהם והן בשל התקדמות הצרפתים מחפירותיהם, הם לא גרמו נזק כבד. ביום המחרת (23 באוקטובר) פגעו פגזים במבצר דואומון, וגג המבצר עלה באש, מחסל את מערכת החשמל. ב־23:00 באותו היום פקד המאיור רוזנדל, המפקד הגרמני של המבצר, על נטישה, אולם למחרת בבוקר נשלחה פלוגה גרמנית לשוב ולהגן על מבצר חיוני זה.
הסיבה להצלחה הצרפתית הייתה נעוצה בטקטיקה חדשה, ששימשה את הצרפתים מאוחר יותר גם בקרב על הסום (אם כי בהצלחה מועטה מאוד). טקטיקה זו נקראה "ארטילריה זוחלת" או "נחשול אש", ועל פיה היה על כוחות הרגלים הצרפתים להתקדם למרכז ההרעשה הצרפתית, בעוד הארטילריה מעתיקה את אשה הלאה לעמדות גרמניות אחרות. הטקטיקה נוסתה לראשונה ב־24 באוקטובר, ונחלה הצלחה מסחררת. בתום השעה הראשונה למתקפה נפלו הכפרים המוגנים היטב, פלארי ות'יאמונט, לידיים צרפתיות. חיילי הרגימנט הקולוניאלי המרוקאי הצליחו להגיע בשתיים ורבע בצהרי אותו יום עד מבצר דואומון עצמו, בו התרחש קרב קצר אך אכזרי, והמבצר נפל אף הוא לידי הצרפתים. ב־2 בנובמבר נתפסה מצודת וו על ידי הכוחות הצרפתיים, והגרמנים נהדפו לכל אורך אזור ורדן בחזרה לעמדות מהן התחילו את המתקפות הראשונות שלהם ב־21 בפברואר. רק כאשר הצליחו הגרמנים להתארגן מחדש, נעצרו הצרפתים.
הסוף.
מתקפתם האחרונה של הצרפתים, שמטרתה הייתה הדיפת הגרמנים אל מחוץ לאזור ורדן, החלה ב־15 בדצמבר, לאחר שהצרפתים הצליחו לאסוף מספר רב של תותחים. בבוקר אותו יום חזר צבא צרפת על האסטרטגיה, שהשתלמה כל כך, של מתקפות אוקטובר — "הארטילריה הזוחלת". המתקפה הצרפתית החלה ברגל ימין, וכבר ביום הראשון נכבשו הכפרים וושרביל ולובומונט. בידי הגרמנים נשאר רק חורש טאלו, שהצרפתים נמנעו מניסיונות רחבי היקף לכובשו.
עם זאת, הגרמנים עדיין החזיקו בגבעת "האיש המת" ובגבעה 304, אם כי כעת הצליחו הצרפתים להבטיח את שלום העיר ורדן מהאיום הגרמני. ב־18 בדצמבר הסתיים הקרב על ורדן בהפסד גרמני. ורדן הפכה למונומנט היסטורי, שמייצג את הטבח הנורא, חסר הטעם, של מלחמת העולם הראשונה. ייתכן כי בוורדן הפסידו הגרמנים את סיכוייהם לזכות במלחמה זו. מאות אלפי ההרוגים בקרב (סכום אבדות שני הצדדים הגיע למיליון איש) לא תרמו דבר למאמץ הגרמני, והמלחמה נמשכה עוד שנתיים.
ההצלחה הברורה של מערכת המבצרים הקבועה בוורדן (מלבד מבצר דואומון) הובילה לאימוץ קו מאז'ינו כשיטת ההגנה המועדפת לאורך הגבול הגרמני-צרפתי בזמן שבין שתי מלחמות העולם. עד היום נמצאות עצמות חיילים באזור. העצמות שנמצאו נאספו לגלוסקמת עצמות אדירה, אותה ניתן לראות עד היום.
עיבודים בתרבות.
הקרב זכה למיתולוגיזציה כסמל למוות האין-סופי והמיותר של המלחמה. אין-ספור יצירות נכתבו בהשראתו, ביניהם "קורבן" מאת פריץ פון אונרו, 1919, "שבעה לפני ורדן" מאת יוזף מגנוס וואנר, 1930, "הנס מוורדן" מאת הנס חלומברג, 1930, רובם בין שתי המלחמות, אך גם אחרי מלחמת העולם השנייה.
דקוטה הדרומית
דקוטה הדרומית או דרום דקוטה (באנגלית: South Dakota ) היא מדינה בארצות הברית.
דקוטה הדרומית צורפה לברית הפדרלית ב-1889. המדינה נקראת על שם שבט אינדיאני שחי באזור. אחד האתרים המפורסמים ביותר בדקוטה הדרומית הוא האנדרטה הלאומית בהר ראשמור. המדינה הצטרפה לאיחוד ב־2 בנובמבר 1889 יחד עם דקוטה הצפונית. בירת המדינה היא פיר, אך העיר הגדולה ביותר היא סו פולס, שלה אוכלוסייה של 165,000 איש.
מקור השם.
מקור שמה נקרא על שם השבטים האמריקנים הילידים של לקוטה ודקוטה סוּ (Sioux).
היסטוריה.
אלפי שנים התגוררו אינדיאנים באזור. התושבים הראשונים היו פלאו-אינדיאנים שנעלמו במהלך האלף ה-5 לפנה"ס. במאה ה-18 התגוררו באזור אינדיאנים משבטי אומהה ואריקאה ובעיקר משבטי הסו. במאה ה-18 התיישבו במקום לראשונה אירופאים. ב-1743 הכריזו האחים לברנדייר על המקום כצרפתי כחלק מלואיזיאנה הגדולה. ב-1803 קנתה ארצות הברית את לואיזיאנה הגדולה, כולל דקוטה הדרומית, מידי נפוליאון. לאחר הרכישה הנשיא תומאס ג'פרסון ארגן את משלחת לואיס וקלארק כדי שתחקור את האזור החדש שצורף למדינה. במהלך המאה ה-19 התיישבו באזור מהגרים רבים, ומרביתם הגיעו ממזרח ארצות הברית וממערב וצפון אירופה. רוב המתיישבים הגיעו לאחר קישור הסביבה לקוי הרכבת ב-1873.
האוכלוסייה ההולכת וגדלה והמתחים הפוליטיים הובילו לחלוקת דקוטה לשניים. שני החלקים צורפו כמדינות חדשות לאיחוד ב-2 בנובמבר 1889. ידוע כי בין שתי המדינות התקיימה מתיחות איזו מהן תצטרף ראשונה, אך אין תיעוד בעניין.
לאחר גל בצורת והמשבר הכלכלי העולמי של 1929, אנשים רבים עזבו את המדינה ואוכלוסייתה הצטמצמה ב-7% בשנות ה-30. זאת לאחר כמה שנים קשות מאוד מבחינת האקלים שפגעו בחקלאות המקומית. אך מלחמת העולם השנייה העלתה את הביקוש למוצרים חקלאיים ולכן הכלכלה במדינה יוצבה. החל משנות ה-60, חלה עלייה בתעשייה המקומית והשירותים הפיננסיים. המדינה עברה מענף דומיננטי אחד (חקלאות) לכלכלה מגוונת אשר משלבת ענפים רבים.
גאוגרפיה.
דקוטה הדרומית נמצאת במערב התיכון של ארצות הברית, מדרום לדקוטה הצפונית, מערבית לאיווה ומינסוטה מזרחית לויומינג ומונטנה וצפונית לנברסקה. היא אחת משש המדינות שהשתייכו לרצועת הספר בימי המערב הפרוע.
נהר המיזורי זורם דרך מרכז המדינה בתחילה מצפון לדרום ולאחר מכן בכיוון דרום מזרח. בהמשך המיזורי זורם מזרחה לאורך הגבול בין דרום דקוטה לנברסקה ברבע המזרחי של דקוטה הדרומית.
אקלים.
בדקוטה הדרומית ישנו אקלים יבשתי עם ארבע עונות ברורות, החל מחורפים קרים ויבשים ועד קיץ חם ולח. במהלך הקיצים, הטמפרטורה הגבוהה הממוצעת של המדינה לרוב קרובה ל -32 מעלות צלזיוס, אם כי היא מתקררת עד קרוב ל -16 מעלות צלזיוס בלילה. אין זה יוצא דופן שישנם ימים חמים ויבשים קשים, במיוחד בקיץ, כשהטמפרטורה עולה אל מעל ל-38 מעלות צלזיוס מספר פעמים בשנה. החורפים קרים עם טמפרטורות גבוהות ממוצעות בינואר מתחת לאפס וטמפרטורות נמוכות בממוצע מתחת ל -12 מעלות צלזיוס ברוב המדינה. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה היא 48.5 מעלות צלזיוס באוסטה ב-15 ביולי 2006, והטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה היא 30.5 מתחת לאפס מעלות צלזיוס במקינטוש ב-17 בפברואר 1936.
משקעים שנתיים ממוצעים בדרום דקוטה נעים בין תנאים צחיחים למחצה בצפון-מערב המדינה כ־380 מ"מ ועד לח סביב החלק הדרומי-מזרחי של המדינה כ־640 מ"מ, למרות שטח קטן התרכז יצוק בתוך הגבעות השחורות שם יש את כמות המשקעים הגבוהה ביותר עם 760 מ"מ בשנה.
הקיץ בדרום דקוטה מביא סופות רעמים באופו תדיר, לעיתים חמורות, עם רוחות חזקות, רעמים וברד. חלקה המזרחי של המדינה נחשב לרוב כחלק מסמטת טורנדו, ודרום דקוטה חווה בממוצע 30 סופות טורנדו בכל שנה. סופות שלגים חמורות וסופות ברד מתרחשות לעיתים קרובות במהלך החורף.
דמוגרפיה.
מפקד האוכלוסין בארצות הברית מעריך את אוכלוסיית דרום דקוטה בכ־884,659 נכון ל -1 ביולי 2019, עלייה של 8.66% מאז מפקד 2010 ארצות הברית, רק דקוטה הצפונית, אלסקה, ורמונט וויומינג ישנם פחות תושבים.
נכון לשנת 2019 אוכלוסיית דקוטה הדרומית הייתה מוערכת בכ־884,659, עלייה של 70,479, או 8.66%, מאז שנת 2010. 7.3% מאוכלוסיית דווחו כבני מתחת גיל 5, 24% מתחת לגיל 18 ו- 14.3% היו בני 65 ומעלה. הנקבות מהוות כ־50.2% מהאוכלוסייה. החל במפקד של שנת 2000 דורגה דקוטה הדרומית במקום החמישי-הנמוך ביותר באוכלוסייה וצפיפות אוכלוסין.
מבין התושבים המתגוררים בדקוטה הדרומית 65.7% נולדו במדינה, 31.4% נולדו במדינה אחרת בארצות הברית, 0.6% נולדו בפוארטו ריקו, באזורי האי בארצות הברית, או נולדו בחו"ל להורים אמריקאים, ו -2.3% נולדו במדינה אחרת.