בחודש אפריל הורה הגנרל הצרפתי רובר ניוול על מתקפה חדשה נגד החפירות הגרמניות בהבטיחו שזו תביא לניצחון. במתקפה, המכונה מתקפת ניבל, תוכננו להילחם 1.2 מיליון חיילים שילוו בטנקים ובארטילריה. במבצע הייתה ידם של הצרפתים, בתוספת שתי חטיבות רוסיות, על התחתונה – הגרמנים שלטו באוויר, השטח היה בעל עבירות נמוכה והחשאיות של המתקפה לא נשמרה. בתוך שבוע נהרגו 100 אלף חיילים צרפתים, ולמרות הבטחתו של ניבל, שאם המתקפה תיכשל, היא תופסק, המתקפה נמשכה אל תוך מאי. ב-3 במאי סירבו חיילי הדיוויזיה הקולוניאלית הצרפתית השנייה המותשים, שלחמו בקרב ורדן, לפקודה להילחם ואף הגיעו שיכורים וחסרי נשק. לקצינים לא היו האמצעים להעניש את האוגדה כולה ולכן לא ננקטו צעדים משמעותיים נגד הסרבנים. בהמשך אירעו המרידות בצבא הצרפתי (1917), עם סך הכול של 20,000 חיילים שנטשו את שדה הקרב. כוחות אחרים של מדינות ההסכמה המשיכו לתקוף, אך ספגו אבדות משמעותיות. קריאות לפטריוטיות כמו גם מעצרים והליכים משפטיים עודדו את החיילים לחזור לחפירות, אם כי החיילים הצרפתים סירבו להשתתף במתקפות נוספות. ב-15 במאי הועבר ניבל מתפקידו והוחלף בגנרל פיליפ פטן, שעצר את המתקפות רחבות ההיקף. במשך החודשים הבאים עסקו הצרפתים בעיקר בהגנה כדי להחזיר את הביטחון והמורל לחיילים.
מתקפת קרנסקי.
הצבא הרוסי ניהל את מתקפת קרנסקי בגליציה, כדי לכבד את ההסכם שנחתם עם בעלות הברית בשאנטילי. לאחר תקופה קצרה של הצלחה בין 1 ל-19 ביולי, המתקפה הרוסית נבלמה על ידי הגרמנים והאוסטרו-הונגרים, שתקפו בחזרה ואילצו את צבאות רוסיה לסגת. על החוף הבלטי בין 1 ל-5 בספטמבר 1917 תקפו הגרמנים עם העתודה האסטרטגית שלהם שכללה שש דיוויזיות וכבש את ריגה. במהלך מבצע אלביון (ספטמבר-אוקטובר 1917), הגרמנים כבשו את האיים בפתחו של מפרץ ריגה. המפקדים הבריטים והצרפתים בחזית המערבית נאלצו להתחשב בכך שהצבא הגרמני במערב התחזק באמצעות תגבורות מהחזית המזרחית בסוף שנת 1917. הייג רצה לנצל את הסחת הכוחות הגרמניים ברוסיה והפציר בקבינט המלחמה של בריטניה להקצות את המירב של כוח אדם ותחמושת לקרב בפלנדריה.
הקדמה.
מבלט איפר.
מבלט איפר היה שטח נחות שנשלט מדרום על ידי רכס מסין, ממזרח על ידי מישור גלובלט שהתרומם בחצי קשת לצפון מזרח עד לאזור הכפר פשנדל, ומצפון מזרח על ידי רכס פליקם. הרכסים היו נמוכים מאוד, הנקודות הגבוהות ביותר לא התנשאו ליותר מ-60 מ’, אולם ביחס לשפלת איפר היה בהפרש הגובה הזה יתרון משמעותי לגרמנים.
התוכניות הבריטיות.
ההכנות למבצעים בפלנדריה החלו בשנת 1915, עם הכפלת המסילה של קו הרכבת הזברוק – איפר ובניית קו חדש מברגו לפרובנס, שהוכפל בראשית 1917. התקדמות בדרכים, סלילת מסילות רכבת והקמת תחנות באזור הארמייה השנייה באמצע שנת 1917 העניק לאזור את מערך האספקה היעיל ביותר של חיל המשלוח הבריטי. כמה תוכניות ותזכורות למתקפת פלנדריה הופקו בין ינואר 1916 למאי 1917, בהם ניסו הכותבים לתאר את המשאבים הפוגעניים העומדים לרשות השטח ואת ההגנה הגרמנית ככל הנראה. בתחילת 1916 הדגישו חייג ומפקדי הצבא את חשיבות לכידת מישור גלוולט למען התקדמות צפונה. ב-14 בפברואר 1917, קולונל נורמן מק'מאלן הציע כי הרמה תיכבש על ידי מתקפת טנקים המונית, ותצמצם את הצורך בארטילריה; באפריל מצא סיור של קפטן גיפרד לה קיין מרטל כי האזור אינו מתאים לטנקים.
ב-9 בפברואר הציע רולינסון, מפקד הארמייה הרביעית, כי ניתן יהיה לקחת את רכס מסין ביום אחד וכי לכידת מישור גלוולט צריכה להיות בסיסית למתקפה בצפון. הוא הציע כי ההתקפה הדרומית מסנט איב למונט סורל צריכה להיות ראשונה, וכי יש לתקוף את האזור בין Mont Sorrel ל-Steenstraat תוך 48–72 שעות. לאחר דיונים עם רולינסון ופלומר ושילוב השינויים של הייג, הגיש מקמולן את מזכרו ב-14 בפברואר. שבוע לאחר קרב רכס מסין מסר הייג את מטרותיו למפקדים בצבא, הבקעה בחזית איפר, שבעקבותיה יקודמו דיוויזיות פרשים להשתלטות על המרחב המנהלתי העורפי של הצבא הגרמני במרחב רוסלר על ידי לכידת רכס פשנדל, ולחבירה עם כוחות שיונחתו מהים לכיבוש נמלי אוסטנד וזיברוגה, שהיו בסיסי צוללות של הצי הגרמני, לאבטח את החוף הבלגי ולהתחבר לגבול ההולנדי. בשל כוח אדם וארטילריה לא מספיקים, רק החלק הראשון של התוכנית היה יכול להתקיים. ב-30 באפריל אמר הייג ליוברט גוף, מפקד הארמייה החמישית, כי יוביל את המבצע הצפוני ואת כוח החוף, אף כי אישור הממשלה למתקפה לא ניתן עד 21 ביוני.
ההגנה הגרמנית.
הארמייה הרביעית החזיקה קו חזית של 40 ק"מ עם שלוש קבוצות, המורכבות ממטות הקורפוסים והשלמה שונה של דיוויזיות; קבוצת שטאדן, שהתבססה על קורפוס המילואים של המשמר, נוספה מאוחר יותר. קבוצת דיקסמוד החזיקה 19 קילומטר עם ארבע דיוויזיות קדמיות ושתי דיוויזיות תקיפה, קבוצת איפר נערכה לאורך 9.7 קילומטר מ-Pilckem עד כביש מנן עם שלוש דיוויזיות קדמיות ושתי דיוויזיות תקיפה, וקבוצת ויטשאט שנערכה באורך דומה מדרום לדרך מנן, עם שלוש דיוויזיות קדמיות ושלוש דיוויזיות תקיפה. דיוויזיות התקיפה הוצבו מאחורי רכסי מנן ופשנדל. כ-8 ק"מ הרחק מאחור, היו עוד ארבע דיוויזיות תקיפה, וכ-7 ק"מ מעבר להן, שתיים נוספות בעתודת OHL.
הגרמנים היו חרדים מכך שהבריטים ינסו לנצל את ניצחונם בקרב מסין, עם התקדמות למגדל המלטס ספור מעבר לקצה הצפוני של רכס מסין. ב-9 ביוני הציע רופרכט, נסיך הכתר הבווארי לסגת לקו פלנדריה ממזרח למסין. בניית ההגנות החלה אך הופסקה לאחר שמונה פריץ פון לוסברג לרמטכ"ל הארמייה הרביעית. לוסברג דחה את הנסיגה המוצעת לקו פלנדריה והורה לקיים את הקו הקדמי ממזרח לקו האוסטטברן בקפידה.
ב-25 ביוני, הציע אריך לודנדורף, ראש המטה הכללי, לנסיך הכתר רופרכט כי קבוצת איפר צריכה לסגת לווילהלמשטלונג, ולהשאיר רק מאחזים באלברכטשטלונג. ב-30 ביוני הציע ראש המטה הכללי של הצבא, גנרל הרמן פון קוהל, לסגת לפלנדרן I שטלונג לאורך רכס פשנדל, לפגישה עם קו החזית הישן בצפון ליד לנגמארק וארמנטייר בדרום. נסיגה כזו תימנע נסיגה חפוזה מרכס פילקם ותאלץ את הבריטים לפריסה מחדש של זמן רב. לוסברג לא הסכים, כשהוא מאמין שהבריטים יפתחו במתקפה חזיתית רחבה, שהאזור ממזרח לזהננשטלונג קל להגנה וכי ניתן להחזיק את רכס כביש מנן אם הוא הופך לנקודת המאמץ העיקרי של מערכת ההגנה הגרמנית. רכס פילקם שלל מהבריטים את תצפית הקרקע על עמק סטננבק, ואילו הגרמנים יכלו לראות את האזור מרכס פשנדנדל, מה שאפשר לתמוך בחי"ר גרמני על ידי ירי ארטילרי שנצפה. החלטתו של לוסברג התקבלה ולא בוצעה נסיגה.
קרב מסין.
השלב הראשון בתוכנית הבריטית היה מתקפה מכינה על עמדות גרמניות דרומית לעיר איפר ברכס מסין. לגרמנים על הרכס היה תצפית על איפר, ומשם יכלו לטווח אש ארטלרית על הכוחות הבריטיים התוקפים. מאז אמצע 1915, הבריטים כרו מנהרות תחת העמדות הגרמניות על הרכס עד יוני 1917, 21 מוקשים התמלאו כמעט 1,000,000 ליברות (454 טון) של חומר נפץ. הגרמנים ידעו שהבריטים כורים מנהרות ונקטו אמצעים נגדיים אך הם הופתעו מהיקף המאמץ הבריטי. שניים מהמוקשים לא התפוצצו אך 19 מוקשים התפוצצו ב-7 ביוני, בשעה 03:10 בבוקר. להתקפה על רכס מסין קדמה הרעשה ארטילרית שנמשכה שבעה ימים ובמסגרתה הנחיתו 2,200 תותחים בריטיים 3.5 מיליון פגזים על הקו הראשון הגרמני ועל סוללות הארטילריה הגרמנית. היעדים הסופיים הושגו ברובם לפני רדת החשיכה והבריטים ספגו פחות הפסדים לעומת 50 האחוזים הצפויים בהתקפה הראשונית. עם התקדמות החי"ר לאורך הקצה הרחוק של הרכס, ארטילריה גרמנית ומכונות ירייה ממזרח לרכס פתחו באש והארטילריה הבריטית לא הצליחה לדכא אותם. ההתקפה הדפה את הגרמנים מהקרקע השולטת על האזור הדרומי של איפר, אותו החזיקה הארמייה הרביעית מאז קרב איפר הראשון בשנת 1914, ואיפשרה יישור הקו מדרום למובלעת איפר.
במקום לנצל את ההצלחה של ההתקפה על רכס מסין, בזבז הייג 8 שבועות עד לפעולה הראשונה מערכת פשנדל. בכך תרם למוכנות הגרמנים לקראת מתקפת המאמץ העיקרי שלו, ולהכנסת מערכת איפר השלישית לעונה של תנאי מזג אוויר שהלכו והורעו ככל שהתקדמה המערכה.
הקרב.
יולי–אוגוסט.
את המאמץ העיקרי של ההתקפה הטיל הייג על הארמייה החמישית בפיקודו של יוברט גוף, קצין שכבר "קנה לעצמו" במערכת הסום (1916) שם של מפקד שש לקרב, המתאפיין ב"הליכה עם הראש בקיר", תוך קביעת יעדים טקטיים בלתי ריאליים לכוחותיו, מתוך גישה שמה שלא הולך בכוח ילך בעוד יותר כוח, ולא מצטיין, בלשון המעטה, בעבודת מטה יסודית ובהכנה מסודרת של כוחותיו לקרב.
מערכת פשנדל החלה בסופו של דבר ב-31 ביולי, בהתקפה לרוחב חזית גדול מרכס פליקם בצפון עד מישור גלובלט ממזרח לאיפר. קדמה להתקפה הרעשה ארטילרית של 2,700 תותחים שירו במשך 14 יום 4.2 מיליון פגזים. קביעת יעדים בלתי ריאליים ליום ההתקפה הראשון גרמה לכך שרק חלק קטן מהיעדים, בעיקר בצפון הגזרה, הושגו, במחיר כבד. בנוסף, הגרמנים כחלק מההגנה שלהם השתמשו בגז חרדל נגד הכוחות הבריטיים, ועל שם השימוש בו אזור איפר הוא מכונה איפריט. מכאן החלה להתפתח סדרה של התקפות שנמשכו עד סוף אוגוסט, והשיגו מעט מאוד שטח במחיר כבד של אבדות. השטחים השולטים שממזרח לאיפר נשארו בידי הצבא הגרמני. חודש אוגוסט באותה שנה היה חודש גשום באופן חריג לעומת שנים קודמות, והיו בו רק שלושה ימים ללא גשם. המצב הידרדר במהירות לעוד מערכת שחיקה בסגנון מערכת הסום, וגוף, שלא הצליח להשיג את יעדיו, האשים את פיקודיו ואיים להעמיד לדין מפקדים על אי עמידה במשימותיהם.
ספטמבר–אוקטובר.