בפעולת הלייזר מעביר ספק-הכוח אנרגיה חשמלית אל התווך באמצעות אלקטרודת הנמצאות במגע עם הגז. האנרגיה החשמלית מעוררת את הגז - מעלה את הרמה האנרגטית של מרכיביו – ונוצרת בו התפרקות חשמלית המתבטאת בזרם בין האלקטרודות. שחרור האנרגיה מהגז מתבטא בין השאר בפליטת אור מהתווך (glow discharge), בדומה לאור נורות המבוססות על גז (נורות נאון למשל). צבעו של האור הנפלט מההתפרקות תלוי בהרכב הגז המצוי בלייזר. אור זה מכונה גם פליטה ספונטנית (נפלט לכל כיוון, הוא תערובת של צבעים שונים – אורכי גל שונים – ומתפזר כהילה ולא כקרן אחידה).
תערובת הגזים בתווך מותאמת כך שיתבצעו מעברי האנרגיה הבאים בין מרכיביה: הזרם החשמלי בתערובת מעורר את גז החנקן לרמת אנרגיה גבוהה (החנקן בולע אנרגיה). החנקן אינו יכול לשחרר אנרגיה זו כאור (פוטונים). באמצעות התנגשות, החנקן המעורר מעביר את האנרגיה שנבלעה בו אל הפחמן הדו-חמצני. הפחמן הדו-חמצני יכול לשחרר חלק מהאנרגיה שנבלעה בו באמצעות פוטונים של אור. תפקיד ההליום בתערובת הוא לסייע לפחמן הדו-חמצני לשחרר את שארית האנרגיה שנותרה בו (ולא השתחררה כאור), ובכך ההליום מקרר למעשה את הפחמן הדו-חמצני. את החום שנצבר בהליום יש לשחרר מהמערכת באמצעי קירור חיצוניים (מערכת קירור).המהוד האופטי בלייזר, המורכב בעיקר משתי מראות בשני קצותיו של התווך הגזי, נועד להפיק מהפליטה הספונטנית פליטה מאולצת (Stimulated radiation) המתבטאת בקרן לייזר ישרה, אחידה בצבעה (מונוכרומטית – בעלת אורך גל יחיד), בעלת קוטר מוגדר והתבדרות מועטה. אורך הגל של קרן הלייזר ('צבע' הקרן) תלוי בעיקר בחומר המהווה את התווך. לייזר פחמן דו-חמצני מפיק קרן בלתי נראית בתחום האינפרה אדום. אורך הגל הנפוץ ביותר ללייזרים אלה הוא 10.6 מיקרומטר.
תהליך יצירת קרן הלייזר תוך הפיכת אנרגיה חשמלית לאנרגיית אור מתאפיין בנצילות נמוכה. בלייזרים מסוג פחמן דו-חמצני נצילות התהליך היא כ-20%. שאר האנרגיה החשמלית הופכת לחום הנבלע בעיקר בתערובת הגז. לכן בתכנון כל לייזר יש לכלול התקן או מערכת קירור לסילוק החום מהגזים ומרכיבים אחרים. תקלות במערכת הקירור מביאות לירידה בהספק היציאה של הלייזר ועלולות אף לגרום לקריסת כל המערכת בשל הצטברות חום רב. בעיה נוספת בלייזר זה היא התפרקות מולקולות פחמן דו-חמצני לפחמן חד-חמצני (שאינו מפיק לזירה בתנאים אלה). ככל שעולה רמת הפחמן החד-חמצני בלייזר הספק היציאה הולך ודועך.
סוגים עיקריים של מבנה התווך בלייזר פחמן דו-חמצני.
הבחנה נוספת בין סוגי לייזר פחמן דו-חמצני היא בין לייזרים עם קרן רציפה (CW-Continues Wave) לבין לייזרים פולסיים. לכל אחד מסוגים אלה של קרן לייזר שימושים שונים בתעשייה וברפואה.
כמו כן ניתן להבחין בין לייזרים שהאנרגיה החשמלית מועברת ישירות אל האלקטרודות הנמצאות בתווך הגאזי לבין לייזרים שהאנרגיה החשמלית משודרת אל התווך הגאזי בתדר רדיו (RF). שידור בתדר רדיו מבטיח אורך חיים גבוה יותר לרכיבים פנימיים בלייזר (כגון רכיבי האופטיקה).
השימוש בלייזר פחמן דו-חמצני.
הודות לרמות ההספק הגבוהות המתאפשרות בלייזרים מסוג זה, ובשילוב עלויות ייצור סבירות, הפך לייזר פחמן דו-חמצני לכלי העיקרי ביישומיים כגון חיתוך, קידוח, סימון, ריתוך והקשייה. התכונה האופטית של קרן הלייזר מאפשרת למקדה לנקודה בקוטר של כ-100 מיקרומטר ועל ידי כך להגיע לרמות גבוהות ביותר של צפיפות אנרגיה לצורכי חיתוך וריתוך מתכות. אורך הגל האופייני של לייזר פחמן דו-חמצני – 10.6 מיקרומטר – מתאים בעיקר למתכות ברזליות (פלדות למיניהן) וכן חומרים לא מתכתיים אחרים כגון עץ, פלסטיק, אריגים ועוד. היכולת למקד את כל העוצמה של קרן הלייזר בנקודת מוקד זעירה מאפשרת לקרן הלייזר לחדור פלדות בעובי של עד כ-20 מ"מ ולבצע חיתוך במהירות של כמטר לדקה. מכונות לייזר לחיתוך פחים ולוחות פלדה נמצאות בשימוש רחב בכל תעשיות המתכת ובמיוחד בתעשיית הרכב בעולם.
אורך הגל האופייני של לייזר פחמן דו-חמצני מתאים גם לחיתוך רקמות. חלוצי השימוש בלייזר פחמן דו-חמצני לניתוחים היו המהנדס עוזי שרון וד"ר אייזיק קפלן אשר מכשיר הלייזר לניתוח - שרפלן -נקרא על שמם.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, כשדרישות התעשייה לליזרים רבי-עוצמה יעילים הלכה וגברה, החל פיתוחם לייזרים חדישים המבוססים על סיב אופטי (לייזר-סיב) . לייזרים חדשים אלה הולכים ותופסים את מקומם של לייזרים פחמן דו-חמצני בתעשייה.
מקס לידטקה
מקס לידטקה, (בגרמנית: Max Liedtke) (25 בדצמבר 1894–1955) היה עיתונאי גרמני וקצין בצבא גרמניה. הוא הוכר כחסיד אומות העולם עקב התנגדותו לחיסול כלל האוכלוסייה היהודית בגטו של פשמישל שבמזרח פולין.
קורות חייו.
ראשית הקריירה.
לידטקה נולד ב-Preussisch Holland שבפרוסיה המזרחית (כיום - פסלק Pasłęk בפולין). אביו היה כומר לותרני. הוא סיים בית ספר תיכון בגומבינן (Gumbinnen, כיום גוסב שברוסיה) והחל ללמוד תאולוגיה לותרנית באוניברסיטת קניגסברג, אך כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הקיסרי הגרמני. לאחר המלחמה עבד כעיתונאי והתקדם להיות העורך הראשי של עיתון מקומי בגרייפסוואלד (Greifswald). ב-1935 פוטר מתפקידו כעורך בגלל גישתו הביקורתית כלפי הנאצים. ב-1939 גויס לידטקה לצבא הגרמני, הוורמאכט, והוצב בפולין, בבלגיה ובפיראוס שביוון.
פרשת פשמישל.
ביולי 1942 מונה לידטקה כמפקד הצבאי של פשמישל. ביום 26 ביולי 1942, האס אס, הגסטפו וה-GPK (משטרת החזית) התכוננו לפתוח במבצע ה"ישוב מחדש" הגדול הראשון נגד יהודי גטו פשמישל, כחלק ממבצע ריינהרד. שלישו של לידטקה, אלברט בטל (Battel), דרש שיהודים העובדים עבור הצבא הגרמני לא יגורשו, והורה לחסום את הגשר מעל נהר סן, דרך הגירוש היחידה מהגטו. כאשר האס אס ניסו לחצות לצד השני של הנהר, איימו חיילי הוורמאכט בפיקודו של לידטקה לפתוח באש אלא אם ייסוגו. בשעות אחר הצהריים של אותו יום ניתן ההיתר, ויחידה צבאית בפיקודו של בטל נכנסה לאזור המגודר של הגטו ופינתה 80–100 יהודים ובני משפחותיהם לצריפים במפקדה הצבאית המקומית. ליהודים אלה ניתנה חסות של הוורמאכט וכך היו מוגנים מגירוש למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לידטקה הודח מתפקידו כמפקד צבאי של פשמישל ב-30 בספטמבר 1942, ככל הנראה בגלל התקרית הזאת. הוא הוצב לארמיית הפאנצרים ה-1, שלחמה באזור הקווקז. לידטקה המשיך בשירות צבאי ובתחילת 1945 פונה לבורנהולם (Bornholm). לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה, הוא הועבר לברית המועצות ונידון על פשע מלחמה שבוצעו לכאורה ברוסיה. לידטקה מת במעצר הסובייטי בשנת 1955.
ב-24 ביוני 1993 הכיר יד ושם באופן רשמי בלידטקה כחסיד אומות העולם.
ברוקלין תשע תשע
נזירה זיין א-דין
נזירה זיין א-דין (ערבית: نظيرة زين الدين,; 1908-1976) הייתה סופרת ומשוררת לבנונית-סורית מוסלמית פמיניסטית. נחשבת חלוצה של הפמיניזם האיסלאמי.
קורות חיים.
נזירה זיין א-דין נולדה באל-אסתאנה (الاستانة) בטורקיה בשנת 1908 ונפטרה בשנת 1976 בלבנון.
אביה של הסופרת סעיד בק זיין א-דין (سعيد بيك زين الدين) מהכפר עין קיני מהרי השוף בלבנון, היה אחד מגדולי הרשות השופטת, הוא כיהן בתפקידים משפטיים חשובים, והיה הנשיא הראשון של בית המשפט לערעורים בלבנון. בתו הבכורה זיין א-דין קיבלה ממנו חינוך, הדרכה ותמיכה. והוא תלה בה תקוות גדולות.
זיין א-דין למדה בביירות, בבית הספר לנזירות של מאר יוסף הקדוש ואחר כך בבית הספר לנזירות בנצרת, שם סיימה את לימודיה בשנת 1926. החוקים ששררו בשנים ההן שמנעו ערבוב בין בנים לבנות, ובשל כך לא יכלה להצטרף לפקולטה לרפואה באוניברסיטה הישועית. לכן היא הצטרפה בשנת 1927 לאוניברסיטה האמריקנית בביירות, ולאחר מכן למדה באותה שנה במכללה החילונית הצרפתית. בשנת 1928 הייתה אחת הנשים הראשונות בארצות ערב שקיבלה את התואר בוגרת במדעים. באותה השנה נשאה הרצאה בנושא הסרת הרעלה, בעמותה הספרותית הערבית, שבראשה עמד תקי א-דין א-סולוח (تقي الدين الصلح). היא התנתה את כניסת הנשים הנשואות והרווקות לאולם חשופות פנים, והיא קבלה את מה שהיא רצתה ובין הנוכחות היו דמויות נשיות מפורסמות בזמנו כמו ענברה סלאם (عنبرة سلام) וניזאר א-סולוח (نزار الصلح) (שתיהן נחשבות לחלוצות הרנסאנס הנשי באותה תקופה במדינות ערב שגם הן פעלו כנגד הרעלה). אחרי הרצאה זו נשאה הרצאות רבות באולמות של בתי ספר, ואוניברסיטאות ובתי קולנוע. כמו כן הייתה פעילה מאוד בתנועת הנשים בביירות, תרמה להקמתם של מספר עמותות של נשים החל מאגודת תחיית הנשים (ג'מעיה א-נהאדה א-נסאאיה - جمعية النهضة النسائية), שבה שימשה גם כמזכירה, ועד לאוניברסיטה של הנשים (ג'אמעה א-סיידאת - جامعة السيدات) שם הייתה יועצת באיגוד הסורי הלבנוני שהיה מורכב מ-29 עמותות של נשים ואחר כך יוסד והפך להיות האיחוד הנשי הערבי (אל-איתחאד א-נסאאי אל-ערבי - الاتحاد النسائي العربي) כאשר היא כיהנה בתפקיד המזכירה שלו. היא נישאה לשפיק אל-חלבי (شفيق الحلبي) שכיהן באותה עת כנשיא בית המשפט לערעורים בביירות, ומאוחר יותר התמנה למושל של ביירות. מנישואיה נולדו שלושה ילדים: אמין ונביל ואריג'. בעלה סירב שתתמסר כליל לעבודה ציבורית, וסבר כי עליה לפנות את עצמה לעבודות הבית וגידול הילדים.
מוטיבים עיקריים ביצירותיה.