גישה אובייקטיבית התולה את הזמן בקיומה של תנועה, כלומר מבטאת את הזמן כתכונה של גופים, ולא כביטוי מוחלט, מעמידה את אינסופיות הזמן כשאלה של אינסופיות התנועה. במקרה זה, ייתכן מצב בו התנועה החלה בנקודת זמן מסוימת, היא ראשית הזמן. עם זאת, נקודה זו בעייתית, שכן היא שוברת את מבנה הסיבתיות, ומניחה כי עשוי להתקיים אירוע (תחילת התנועה), בלא התרחשות של אירוע לפניו.
לעומת זאת, גישה סובייקטיבית טהורה, התולה את משמעותו של הזמן רק עבור תודעה החשה בו, מעמידה את אינסופיות הזמן ביחס לתודעה, כלומר- הזמן אינסופי רק אם התודעה מסוגלת לתפוס את הזמן כביטוי ללא גבולות. השאלה האם התודעה מסוגלת לתפיסה שכזו, נתונה לפרשנות פילוסופית.
גישה סובייקטיבית טהורה פחות, מתארת את תחילתו וסופו של הזמן כתחילתו וסופו של מושג התודעה.
גישות מדעיות.
סטיבן הוקינג, תאורטיקן שהתייחס להיווצרות היקום ועתידו, ניסח תאוריה המעמידה את מושג אינסופיות הזמן בצורה שונה לחלוטין. על-פי תאוריה זו, צורת המרחב-זמן סגורה, כך שליקום, הפרוס על פני המרחב-זמן, צורה המתארת כדור (בעל יותר משלושה ממדים, שכן הזמן הוא מימד נוסף בתיאור זה).
על פי תאוריה זו, יחס הזמן לצורת ה"כדור", הוא כיחס הציר "צפון-דרום" לכדור הארץ. במובן זה, קיימת נקודה מסוימת המתארת את ראשית הזמן, שבה אין רלוונטיות לשאלה, מה היה לפניה (ובהתאמה: נקודת סיום לזמן), שכן שאלה זו מקבילה לשאלה, איזו נקודה צפונית לקוטב הצפוני.
בעייתיות גבולות הזמן.
מבחינה פילוסופית-פסיכולוגית, אינסופיות הזמן בעייתית, שכן היא הופכת את התודעה לבטלה ביחס לטבע. בעייתיות מסוימת היא כישלון תיאור קיום האדם באופן פילוסופי, בהתחשב באינסופיות הזמן.
בעייתיות אחרת היא פסיכולוגית בטבעה, ובאה לידי ביטוי בכך שהאדם חש בלתי-משמעותי ביחס לאינסופיות הזמן. הפילוסוף בלז פסקל התייחס לסוגיה זו כמניע מרכזי לאמונה באל.
לעומת בעיית האינסופיות, ניתן לתאר גם את בעיית סופיות הזמן. על-פי גישה סובייקטיבית, סופיות הזמן נגזרת ממותה הצפוי של התודעה. סופיות הזמן עבור התודעה, נחשבת למצוקה פילוסופית-פסיכולוגית ידועה.
בעייתיות אחרת בסופיות הזמן, היא סופו הצפוי של החיים, באופן כללי. קיימות תפיסות המתארות את שאיפת האדם המרכזית כרצון לטבוע חותם באינסוף. אם התודעה מנמקת את מעשיה בחתירה לאינסופיות מעשיה, אזי סופיות החיים מציבה בפניה מצוקה פילוסופית.
מצוקה כזו מתוארת בנימה היתולית בספר האיגיון המסעדה שבסוף היקום, של דאגלס אדמס. בספר זה, נשלחות קבוצות תיירים לעתיד, לחזות בסוף היקום. מנחה האירוע משבח את קהלו על כך שהוא אמיץ דיו לצפות במחזה זה, אך לחזור לאחר מכן לעבר ולהילחם עבור הטוב שלו.
רציפות הזמן.
סוגיית רציפות הזמן היא סוגיה חשובה נוספת במסגרת הדיון סביב גבולות הזמן. במסגרת סוגיה זו, נשאלת השאלה האם הזמן ניתן לחלוקה אינסופית, ומה ההשלכות של תכונה זו.
רוב הפילוסופיות מציגות את הזמן כניתן לחלוקה אינסופית, אך הפילוסוף היווני זנון הציג בפרדוקסים שלו את הבעייתיות הלוגית של היותו של הזמן רציף, מחד, אך מורכב מפרקי זמן בני חילוץ, מאידך. ניתן לנסח בעייתיות זו בכך שכל פרק זמן מורכב מאינסוף קטעי זמן קטנים, ועל כן, מבחינה לוגית, אינו יכול להיגמר לעולם.
גישה מדעית מודרנית מתארת "חלקיק זמן": יחידת הזמן הקטנה ביותר, אותה לא ניתן לחלק ליחידות קטנות יותר. חלקיק זמן, כפי שחושב על ידי תאורטיקנים, מכונה זמן פלאנק.
סכנין
אי ציות
אי-ציות
מרות
ציות
אנארכיה
אנרכיה
אנרכיה או אַל-מִשְטָר, במובנה הרחב, היא מצב בו חברה אנושית מתקיימת ללא ממשלה או שלטון ריכוזי.
לאנרכיה, ישנם כמה פירושים; ניתן להשתמש במילה על מנת לתאר מצב בו מתקיים אי-סדר באזור מסוים ו"איש הישר בעיניו יעשה" (כגון בעת מהומות אלימות), על אף שאין זה פירושה המקורי. אנרכיה נגרמת לעיתים קרובות בשל מלחמה (במיוחד מלחמת אזרחים) או אסון טבע, הגוררים את היחלשותו או נפילתו של השלטון המרכזי או המקומי. נטען כי מטרתה הבסיסית של המדינה היא למעשה להימנע ממצב זה. במקרים אחרים מצב שכזה נובע מריחוק רב ממוקדי השלטון במדינה, דבר המקשה על השלטון להשליט את מרותו באזור.
תקשורת ההמונים לרוב משתמשת במילה אנרכיה בהקשר שתואר לעיל, אך יש לצין שבנוסף, המילה "אנרכיה" משמשת לתיאור חיובי של המצב אליו שואפים להגיע תומכי התאוריה הפוליטית "אנרכיזם", המכונים לרוב "אנרכיסטים". האנרכיסטים שואפים להגיע למצב בו אין שימוש בכפייה, אלימות, כוח וסמכות, ועדיין לתמוך בחברה פורה.
אנרכיסטים רבים מתנגדים לשימוש במילה על מנת לתאר אי-סדר מכיוון שלטענתם אין קשר בינה לבין המשמעות המקורית של המילה, ושהשימוש בה בצורה זו יוצר דעות קדומות בקשר לאנרכיזם.
מקור השם.
המילה אנרכיה באה מהמילה היוונית העתיקה "ἀναρχία", לא, ללא - (אנ) ἀν, שליט - (ארכוס או ארכון) ἀρχός, כלומר "היעדר שליט". השתמשו במונח זה לתאר תקופה שבה לא הצליחו לקיים את הליך הבחירה למשרת הארכונטים באתונה, והעיר התנהלה ללא שליט.
המילה ἀρχός קשורה למילה αρχή (ארכה), שמשמעותה 'ראשית', 'עיקרון בסיסי', 'מקור'.
אנרכיה ופילוסופיות פוליטיות.
אנרכיזם.
אנרכיזם לרוב מוגדר כפילוסופיה פוליטית שטוענת שקיום המדינה הוא לא מוסרי, או טוענת שסמכות במערכות יחסים בין בני אדם היא לא מוסרית. תומכי האנרכיזם (אנרכיסטים) מצדדים בחברה לא היררכית ומבוססת על עמותות התנדבותיות. ישנם סוגים רבים של אנרכיזם, רובם שונים משמעותית אחד מהשני. הזרמים האנרכיסטים יכולים להיות שונים אחד מהשני בבסיסם, אחדים תומכים באינדיבידואליזם ואחדים בקולקטיביזם מוחלט. צורותיו השונות של האנרכיזם לעיתים מסווגות לפי מידת האינדיבידואליזם והקולקטיביזם שלהם. אנרכיזם לעיתים תכופות נחשב כאידאולוגיה שמאלית.
עמנואל קאנט על אנרכיה.
הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט הגדיר אנרכיה בספרו "אנתרופולוגיה מנקודת מבט מעשית" כ"חוק וחופש ללא הכרח". אם כך, מנקודת מבטו של קאנט, אנרכיה לא באמת נחשבת כמדינה משום שהחוק הוא רק "המלצה ריקה" אם כוח לא נכלל כדי לגרום לחוק להיות שימושי. בשביל שתהיה מדינה, כוח חייב להיות כלול בזמן שהחוק והחופש פחותים. למדינה שכזאת קאנט קורא רפובליקה.
ככלל קאנט מיין ארבעה סוגים של ממשלות:
אנרכיה: חוק וחופש ללא אלימות
עריצות: חוק ואלימות ללא חופש
ברברים: אלימות בלי חוק וחופש
רפובליקה: אלימות עם חופש וחוק
חוקי ניוטון
זכות השיבה
זכות השיבה (בערבית: حق العودة الفلسطيني) היא מונח המשמש לציון תביעת הפלסטינים והעולם הערבי שתינתן לכ-4.4 מיליון (נכון ל-2007) פליטים פלסטינים האפשרות לשוב לבתיהם בתחומי ארץ ישראל, אותם עזבו, הם או אבותיהם, לפני מלחמת העצמאות ובמהלכה ולאחר מלחמת ששת הימים.
התביעה לשיבת הפליטים היא מחלוקת מרכזית בסוגיית הפליטים הפלסטינים, סלע מחלוקת מרכזי במכלול נושאי הליבה בסכסוך הישראלי-ערבי.
ממשלות ישראל לדורותיהן הביעו התנגדות מוחלטת לדרישה זו, אם כי במסגרת המשא ומתן לשלום שהחל בהסכמי אוסלו שנחתמו בשנת 1993 היה ברור לצדדים הנושאים ונותנים שבעיית הפליטים הפלסטינים היא אחד מנושאי הליבה שיש לדון עליהם לקראת הסדר שלום של קבע. במהלך השנים אף הועלו רעיונות שונים על ידי שני הצדדים שבבסיסם מתן אפשרות לשיבה של כמות מוגבלת של פליטים, ומתן פיצוי כספי לאחרים בתמורה לויתור על הזכות.
ב-14 בדצמבר 2010 פרסם סאיב עריקאת, ראש צוות המשא ומתן הפלסטיני, מאמר בעיתון "הגרדיאן" בו כתב כי כל הסדר שלום שלא יפתור את סוגיית הפליטים על בסיס החלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם - ייכשל. הוא אף נקב במספר שבעה מיליון כמספרם של הפליטים ברחבי בעולם. במאמר תגובה שפורסם באותו גיליון, הזהיר העיתונאי והפרשן עקיבא אלדר כי משמעותה המעשית של הצהרה זו על מימוש זכות השיבה, היא חיסול מדינת ישראל כמדינת העם היהודי: "עריקאת אינו יכול לומר בתום לב שהדבר "לא יביא למשבר קיומי עבור ישראל", שכן הוא רומז שבעבור הזמן, ישראל תיעלם ולא תהיה עוד מולדת ליהודים, שכן מעבר לנקודה מסוימת היהודים יהיו מיעוט בגבולות שלפני 1967".
רקע.
במהלך מלחמת העצמאות, וכן בעקבות מלחמת ששת הימים, עזבו פלסטינים רבים את מקום מגוריהם או גורשו ממקום מגוריהם לחלקים אחרים של ארץ ישראל או אל מחוץ לגבולותיה. מספר הפליטים מוערך בכ-700 עד 800 אלף ממלחמת העצמאות, ו-280 עד 325 אלף ממלחמת ששת הימים. ההערכה היא שבין 120,000 ל-170,000 מבין פליטי מלחמת ששת הימים, הם פליטים גם ממלחמת העצמאות, ששהו מחוץ לתחומי הקו הירוק, ושברחו פעם נוספת. כיום, מספר הפליטים מוערך בלמעלה מ-4 מיליון, כאשר מספר זה כולל את הפליטים עצמם ואת צאצאיהם.
הפליטים הפלסטינים מטופלים על ידי אונר"א (UNRWA), סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם לפליטים פלסטינים, ולא על ידי נציבות האו"ם לפליטים.
נושא זכות השיבה הוא בעל חשיבות רבה עבור הפלסטינים מאז 1948 עת נוצרה בעיית הפליטים. כבר ביוני 1948, ממשלת ישראל הכריזה על עמדתה בנושא.
שר החוץ משה שרת אמר לרוזן ברנדוט כי אין לדון בשאלת חזרת הפליטים לבתיהם, כל עוד נמשכת המלחמה. בדיון בממשלה שהתקיים ב-16 ביוני 1948, אמר שרת: "אילו קם בתוכנו מישהו ואמר שצריך לקום יום אחד ולגרש את כל אלה – כי אז הייתה זו מחשבת טירוף. אך אם הדבר הזה אירע תוך זעזועי מלחמה, מלחמה שהעם הערבי הכריז עלינו, ומתוך מנוסה של הערבים עצמם – הרי זה אחד מאותם השינויים המהפכניים שאחריהם אין ההיסטוריה חוזרת לקדמותה". שרת קבע בדיון: "המדיניות שלנו שהם אינם חוזרים".