גנרל פון פלקנהאוזן דיווח ישירות לגנרל אריך לודנדורף, ראש המטה של הפיקוד העליון של הצבא הגרמני. צוות המטה של לודנדורף הכיל מספר קצינים מוכשרים ביותר, בעיקר את מיור גאורג וצל (Wetzell), קולונל מקס באואר וקפטן הרמן גייר (Geyer). צוותו של לודנדורף החל לפתח מאז דצמבר 1916 את דוקטרינת ההגנה לעומק – במקום להיאחז בעקשנות במערכת הקדמית של החפירות העמוסות, נהגו הגרמנים ליצור אזורי לחימה בין השטח הקדמי שאויש בדלילות לבין מערכת חפירות ומוצבי חוץ שנייה (ולעיתים אף שלישית), ארבעה–חמישה קילומטרים לאחור, שהייתה מוסתרת לרוב במדרון האחורי של תלולית בקרקע. בתחילת 1917 קיבל הצבא הגרמני הוראה ליישם את הדוקטרינה החדשה; כישלונו של פלקנהאוזן ביישומה תתברר כהרת אסון.
הכנות.
תוכנית הקרב הבריטית תוכננה בקפידה, כלקחים מהקרבות בוורדן ובסום בשנה החולפת, שכן דרשה הכנות רבות, מרביתן חדשניות. הפעם, במקום לתקוף בחזית רחבה, אמורה הייתה להתרכז ההפגזה הארטילרית בשטח צר יחסית של 17 קילומטר, מרכס וימי בצפון לנוויל-ויטס (Neuville-Vitasse), כשישה קילומטר דרומית לנהר סקארפ. הריכוך הארטילרי תוכנן להימשך למשך שבוע שלם לאורך כל הקו, יחד עם הפגזה כבדה וממושכת יותר על וימי על מנת להחליש את ההגנה החזקה שם. במהלך ההסתערות תוכננו החיילים להתקדם במערך פתוח, כשהיחידות 'מדלגות' מעמדה לעמדה כדי לתת להן זמן לבסס את מיקומן ולהיערך מחדש.
מיקוש וחפירת מנהרות.
מאחר שאזור אראס מאופיין בקרקע גירנית רכה יחסית, החל חיל ההנדסה המלכותי, מאז אוקטובר 1916, לחפור מערכת של מנהרות תת-קרקעיות לקישור בין הכוחות, שגם תאפשר להם להגיע לשדה הקרב בחשאיות ובבטחה. חפירת המנהרות דרשה השקעה אדירה: בגזרה בודדת נדרשו 4 חברות כרייה בנות 500 פועלים כל אחת, לעבודה מסביב לשעון במשמרות של 18 שעות למשך חודשיים שלמים. בסופו של דבר, הן הקימו רשת של 20 קילומטרים. מעט לפני תחילת המתקפה, המנהרות הצליחו להסתיר 24,000 איש, והיו בעלות מערכת חשמל, מטבחים, שירותים ומרכז רפואי. בנוסף נחפרו מנהרות-נפץ סמוך לקווי הביצורים הגרמניים, מתחת לפני הקרקע, שאותן ניתן היה למלא בדינמיט (וכן גם במוקשים) ולפוצץ עם תחילת המתקפה. גם המהנדסים הגרמנים חפרו מנהרות בצד שלהם, כולל מנהרות ממולכדות.
קרבות אוויר.
אף על פי שגיס התעופה המלכותי נכנס לקרב עם כלי טיס נחותים מיריבו, שירות האוויר הגרמני (Luftstreitkräfte), הדבר לא הרתיע את מפקדו, הגנרל יו טרנצ'רד, מלאמץ גישה תוקפנית. השליטה על המרחב האווירי מעל אראס הייתה חיונית לצורכי סיור, וגיס התעופה הבריטי הוציא טיסות סיור רבות מעל שטח האויב. מטוסו של טרנצ'רד עצמו, אשר סייע לכוחות הקרקע, יצא לגיחות הפצצה, תצפית על ארטילריית האויב וצילום מערכי ההגנה שלו. גיחות הסיור מעל שטח האויב טמנו בחובם סכנה רבה, מאחר שהטייס נאלץ לטוס במהירות נמוכה ובגובה נמוך. אלו הפכו למסוכנות אף יותר עם הגעתה של טייסת הקרב של מנפרד פון ריכטהופן, ה"ברון האדום", בחודש מרץ 1917, אשר הייתה מנוסה ומצוידת יותר. פריסתה של הטייסת באזור הובילה לעלייה חדה באבדות טייסי מדינות ההסכמה בחודש אפריל 1917, שנודע לימים כ"אפריל הדמים". מאוחר יותר כתב קצין גרמני: "במהלך הימים האלו הייתה סדרת קרבות אוויר, שנגמרה כמעט בקביעות בהפסד בריטי, מאחר שהם התמודדו נגד הטייסת של ריכטהופן. לעיתים קרובות הוברחו או נורו ועלו בלהבות חמישה או שישה מטוסי קרב ברצף". ממוצע משך שהייתו באוויר של טייס מגיס התעופה המלכותי באראס בחודש אפריל היה 18 שעות. בין 4 ל-8 בחודש איבד גיס התעופה המלכותי 75 מטוסים וכ-105 אנשי צוות אוויר בקרב. האבדות גרמו למחסור בטייסים, ומחליפים נשלחו לחזית הישר מבתי ספר לטיסה. במהלך אותו פרק זמן, 56 מטוסים התרסקו על ידי טייסים חסרי ניסיון.
ארטילריה.
כדי "לרכך" את ההגנה הגרמנית תכננו ממדינות ההסכמה לירות "מסך" של פגזי רסס ופגזים נפיצים אשר יתקדם בשדה הקרב כמאה מטרים לפני החיילים המסתערים, שיטה שנעשה בה שימוש בקרב בנב שאפל (Neuve Chapelle) ובסום. אולם בשיטה זו, הנקראת "creeping barrage" (בתרגום חופשי: מטח זוחל), התגלו שני חסרונות. ראשית, היה טמון קושי בתיאום מדויק בין התקדמות החיילים לנפילת הפגזים; באראס התגברו על הבעיה באימונים ובתזמון קפדני. הבעיה השנייה הייתה שהפגזים שנורו מתותחים בקטרים שונים נפלו באופן לא סדיר; כדי להתגבר על כך חושב קצב הנפילה של כל תותח בנפרד והוא כויל בהתאם. על אף שהיה סיכון של אש ידידותית בשיטה זו, המיסוך הארטילרי אילץ את המגנים הגרמנים להישאר בחפירותיהם ואפשר לחיילים המסתערים להתקדם ללא חשש מפני אש מכונות הירייה הגרמניות. בנוסף, הבריטים פיתחו פגז נפיץ בעל מרעום חדיש כנגד חוטי התיל של האויב, המתפוצץ עם כל מגע קל. בדקות האחרונות להפגזה הארטילרית נעשה שימוש גם בגז רעיל.
בין היתר נעשה בקרב שימוש מבצעי באיכון באמצעות קול, כלומר טיווח מדויק של תותחי האויב באמצעות ניתוח קולות ירי. ביום ה"אפס" של המתקפה, 9 באפריל, למעלה מ-80% מהארטילריה הגרמנית נוטרלה על ידי סוללות תותחי מדינות ההסכמה.
השלב הראשון למערכה.
ב-20 במרץ החלה ההפגזה המקדימה על רכס וימי, וב-4 באפריל ההופגזה שארית הגזרה. כ-2,689,000 פגזי ארטילריה נורו, מיליון יותר מאשר בסום, וכל זאת בחזית צרה של 39 קילומטרים. על אף שאבדות הגרמנים לא היו גבוהות, הם סבלו מתשישות וממורל ירוד בעקבות מחסור באוכל.
בערב הקרב חדלו החפירות הקדמיות הגרמניות מלהתקיים, וחוטי התיל שהגנו עליהן הושמדו כליל. ההיסטוריה הרשמית של רגימנט המילואים הבווארי השני תיארה את קווי ההגנה הקדמיים כ"לא עוד מורכבים מחפירות, אלא מחיילים פזורים בקני הגנה". בהיסטוריה של רגימנט המילואים 262 נכתב כי מערכת החפירות שלו "אבדה בתוך מכתש". על אלו נוספו גם 10 שעות של ירי פגזי-גז.
שעת האפס למתקפה תוכננה ל-8 באפריל, אולם היא נדחתה ב-24 שעות עקב בקשתם של הצרפתים, על אף מזג אוויר סביר ששרר בגזרה. המתקפה החלה ב-9 באפריל בשעה 05:30 בבוקר. היה זה חג הפסחא ושלג כבד ירד שעה שחיילי מדינות ההסכמה התקדמו דרך שטח ההפקר. הראות בשדה הקרב הייתה לקויה מאחר שעדיין היה חשוך. רוח מערבית העיפה פתיתי שלג לכיוון הכוח הגרמני המגן. השילוב של ההרעשה הארטילרית יחד עם הראות הלקויה אפשר למדינות ההסכמה לשבות מגנים גרמנים רבים אשר נתפסו לא מוכנים.
הקרב הראשון על הסקארפ (14-9 באפריל 1917).
ההסתערות העיקרית של הכוחות הבריטיים ביום הראשון למתקפה הייתה מזרחית לאראס, כשהדיוויזיה הבריטית ה-12 תקפה את "רכס תצפית" (Observation Ridge), צפונית לכביש אראס-קמברה. לאחר השגת יעד זה, היה עליהם להתקדם לעבר הכפר פֶשִׁי (Feuchy) ולעבר מערכת החפירות השנייה והשלישית. באותו זמן, חלקים מהדיוויזיה ה-3 תקפו דרומית לכביש. היעד הסופי של התקפות אלו היה "Monchyriegel", תעלת חפירות שהיוותה מרכיב חשוב בהגנה הגרמנית. מרבית המטרות הושגו בערב 10 באפריל, אם כי הגרמנים עדיין החזיקו בחלקים ניכרים של קווי החפירות, ובמיוחד באזור הכפר נוויל-ויטס המבוצר בכבדות. למחרת היום הצליחו חיילים מהדיוויזיה ה-56 להניס את הגרמנים מהכפר, אולם יחלפו עוד מספר ימים עד אשר הבריטים ישלטו על "Monchyriegel" במלואו.
אחת הסיבות להצלחת המתקפה בגזרה זו הייתה כישלונו של המפקד הגרמני פלקנהאוזן ביישום דוקטרינת ההגנה לעומק. בתאוריה, הטקטיקה גורסת כי יש לאפשר לאויב לזכות תחילה בשטחים, ובכך למתוח את קווי התקשורת שלו. בזמן שהכוח התוקף מגיע, כוח עתודה שהוחזק בקרבת מקום יארוב לו באגפים ומאחור, יבצע התקפת נגד ויזכה מחדש בשטחים שאיבד. במציאות, פון פלקנהאוזן החזיק את העתודות שלו הרחק מדי מקו החזית, ואלו לא יכלו להגיע בזמן כדי לבצע התקפת נגד יעילה ב-10 או ב-11 באפריל.
הקרב על רכס וימי (12-9 באפריל).
בערך באותו פרק זמן הסתער הגיס הקנדי על רכס וימי, במתקפה שתוכננה בקפידה רבה. הכוח הקנדי, שנע מאחורי מסך של אש ארטילרית ועשה שימוש במקלעים כבדים, כולל מקלע לואיס בכל מחלקה, התקדם דרך 3,700 מטרים של הגנות גרמניות, והשיג שליטה מוחלטת בפסגת הרכס בשעה 13:00 לערך. היסטוריונים צבאיים מייחסים את הצלחת המתקפה לתכנון המוקפד של מפקד הגיס, הלוטננט-גנרל הבריטי ג'וליאן בינג וסגנו, ארתור קורי, לאימונים תדירים, ולהגדרת מטרות מדויקות לכל מחלקה. הם וידאו הבנה של הפקודה ברמת החייל הבודד, כך שהמחלקה הייתה למעשה עצמאית לחתור להשגת המטרה, גם אם נהרגו קצינים, וגם אם נותק הקשר בינה ובין יתר הכוח. בכך נעקף מכשול מרכזי בקרבות השנים שחלפו.
קרב בולקור הראשון (11-10 באפריל).