דב (בוריס) שפרלינג נולד ב-1937 בריגה שבלטביה. אביו שמואל (סשה) היה חייל בצבא הלטבי ואמו פרידה הייתה עקרת בית. בשנת 1941 נמלטה אמו יחד עם דב (בוריה) מהנאצים למזרח ברית המועצות ואביו הצטרף לנלחמים נגד הנאצים בשורות הדיוויזיה הלטבית של הצבא האדום. בשנת 1945 לאחר שחרור ריגה הם חזרו אליה והתאחדו עם אב המשפחה.
אביו שעסק במסחר, אמו ודב גרו עם שלוש משפחות של קרובי משפחה בדירתם בת שני החדרים. בשנת 1950, נפטר אביו מהתקף לב.
שפרלינג לא גדל על ברכי הציונות. בשנת 1955 שמע לראשונה את צלילי "התקווה" בעת משחק כדורגל בין נבחרות ישראל וברית המועצות, ואף על פי שלא הכיר את ההמנון, שמיעתו נתנה לו תחושת הזדהות חזקה. בשנת 1956, כאשר היה סטודנט בפקולטה למתמטיקה ופיזיקה בריגה, שמע על "מבצע קדש", תיאור האירועים הביאו לידיעתו את כוחה ויכולותיה של מדינת ישראל.
תחילת פעילותו הציונית ומעצרו בברית המועצות.
אחר ששמע על "מבצע קדש" חל בו שינוי. דב החל לפעול למען הציונות, וארץ ישראל הפכה למרכז עולמו. הוא הפיץ חומר על עם ישראל ועל ארץ ישראל בין יהודים בני גילו. כתוצאה מכך נעצר ב-1957 באשמת "תעמולה ציונית" ונשלח למאסר במחנה עבודה "דוברובלג" במורדוביה שבמרכז רוסיה. שנתיים היה כלוא במחנה, שם הכיר אסירי ציון אחרים, ביניהם יוסף שניידר, דוד חבקין, אליק (אלחנן) פלדמן, איתם שמר על הקשר כל חייו. במחנה גברה דבקותו ביהדות וברעיון הציוני והוא התחיל ללמוד את השפה העברית.
כאשר חזר לריגה ב-1959 הפך לאחת הדמויות הבולטות במחתרת הציונית בעיר זו. יחד עם "משוגעים לדבר" כמוהו, שכפל חומר ציוני, כולל ספר "אקסודוס" ופעל להפצתו בברית המועצות כולה.
עלייה לארץ ישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים, ביקשו הרשויות הסובייטיות להיפטר מ"פעילים ציוניים בעיתיים" וכך הוא עלה ארצה בשנת 1968. לאחר עלייתו המשיך להילחם על זכותם של יהודי בברית המועצות לעלייה, גם כאשר הדרכים במאבק זה לא היו מקובלות על הממסד הישראלי. הוא גייס למאבק את אגודת הסטודנטים, ארגן עצרות, נפגש עם דמויות מפתח ברחבי הארץ והשתמש בתקשורת ובאמצעים אחרים כדי לממש את עלייתם של יהודי רוסיה. בשנת 1972 הודח מתפקידו כיו"ר הוועדה ליהודי ברית המועצות של מפלגת חרות. ההדחה נעשתה על ידי יצחק שמיר בעקבות חילוקי דעות חריפים על דרך פעילותו.
פעילותו הציונית בישראל ובעולם.
בסוף שנות ה-60 ותחילת ה-70 הגיע לערים שונות בעולם כדי לקיים הפגנות, לעיתים לא שגרתיות, ומסעות הסברה למען חופש העלייה לישראל. ב-1970 הוא טס לניו יורק, יחד עם פעיל העלייה יעקב קדמי, שם קיימו במשך תשעה ימים שביתת רעב מול בניין האומות המאוחדות. השביתה עוררה הדים רבים בישראל ובעולם ובמהלכה טבע קדמי את הסיסמה "שלח את עמי", שהפכה לסמל המאבק למען העלייה. עם השנים היה לפעיל בתנועת "חירות". בשנת 1979 הצטרף למחלקה לעליה מברית המועצות של הסוכנות היהודית. בין היתר, כאשר התחדש זרם העלייה בסוף שנות ה-80, קיבל בווינה את פני אסירי ציון ופעילים אחרים. לאחר מכן שימש גם כראש משלחת הסוכנות לווינה ויושב ראש מחלקת הנסיעות.
משפחתו ומורשתו.
ב-1973 התחתן שפרלינג עם אלה קליר ונולדו להם שלושה ילדים: שני בנים- שמואל ויאיר, ובת- רחל. לאחר יציאתו לפנסיה מהסוכנות היהודית, קיבל פרס מקרן היסוד על פעילותו הציונית למען יהודי ברית המועצות והופיע בטלוויזיה בריאיון לערוץ הכנסת ובערב הוקרה לגאולה כהן.
דב שפרלינג נפטר בשנת 2014 ממחלת הסרטן. באירוע הנצחה לכבודו שנערך במכון ז'בוטינסקי, שהנחה מנכ"ל מכון ז'בוטינסקי יוסי אחימאיר, ספדו לו סילבה זלמנסון, יעקב קדמי, גאולה כהן (שבשל מצבה הבריאותי שלחה מכתב שנקרא באירוע), חברים ובניו שמואל ויאיר.
בשנת 2019, נחנך כיכר דב שפרלינג בירושלים, במעמד ראש העיר משה ליאון, ברחוב הצבי 10.
שי מאיר
שי (שלום יעקב) מאיר (נולד ב-24 ביולי 1943) הוא איש עסקים ישראלי, מייסד מוזיאון השעווה הישראלי ומאירלנד, והמנהל של כלבו שלום שפעל במגדל שלום בתל אביב מ-1965 ועד 1989.
ביוגרפיה.
שי מאיר נולד בשם שלום יעקב מאיר בתל אביב, בנם של רבקה ומרדכי (מוטקה) מאיר. קרוי על שם שני סביו, שלום מאיר ויעקב פרלשטיין. את שנות ילדותו העביר בבית משפחת מאיר בבת ים, שהיווה מוקד עלייה לרגל לראשי המשק, פוליטיקאים בכירים ואנשי החברה הגבוהה בישראל של אמצע המאה ה-20.
סיים את חוק לימודיו במגמה הריאלית בגימנסיה הרצליה. מושפע מאורח חייו וההיסטוריה הספורטיבית של אביו, מרדכי מאיר, ניסה שי מאיר את כוחו כספורטאי. הוא החל לשחק טניס בגיל 10, אז קנה לו אביו את ה"רקטות" (מחבטים) הראשונות, במועדון הטניס של "מלון רמת אביב". באותה עת פעלו בישראל מועדוני טניס ספורים: "מכבי תל אביב", המועדון של "מיקלוש" ממנו צמחה "הפועל תל אביב" ו"מכבי צפון". הוא שיחק במועדון כ־12 שנים. בשנת 1963 הוביל את המועדון יחד עם הטניסאים ירדן פרגמן, אמנון אריאלי ואחרים לליגה הלאומית. הוא השתתף בטורניר הזוגות הראשון של אבות ובנים בשנת 1954 והיה צעיר המתמודדים. בשנות ה-80, כשניהל את כלבו שלום, פרס את חסותו על טורניר זה וארגן 13 טורנירים כאלה, שמהם יצאו המנצחים לאליפות העולם בתחום זה.
מאיר היה גם שחקן כדוריד. יחד עם חבריו דני ירושלמי (לימים שחקן בנבחרת ישראל) ויוסי מליכסון הוביל את נבחרת גימנסיה הרצליה. בשנת 1966 שיחק בנבחרת אס"א תל אביב.
שירת בחיל המודיעין. עשה תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במינהל עסקים (MBA) באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
עם שובו ארצה בשנת 1969 החל לעבוד כמנהל הכספים והחשב של כלבו שלום, אחד מתוך שורה ארוכה של מפעלים ועסקים שהקים אביו יחד עם אחיו ומשקיעים נוספים. בשנת 1971 פרצה שרפה בכלבו שלום, ושי מאיר הוביל את שיפוץ הכלבו עד לפתיחתו מחדש עם מספר חידושים שיווקיים, עיצוביים ואחרים שלא נראו עד אז בישראל. בשנת 1972 התמנה למנהל ראשי (Managing Director) של הכלבו עד למכירתו בשנת 1987.
בשנת 1966 נישא לנילי ולהם 4 ילדים ו-10 נכדים.
בשנת 2009 כתב והוציא לאור את הספר "סיפורם של האחים מאיר" בהוצאת קווים.
פעילות עסקית וציבורית.
במקביל לעבודתו בכלבו שלום, הוביל שי מאיר את תכנונם והקמתם של מוזיאון השעווה הישראלי והמאירלנד במגדל שלום.
בשנת 1973 נפתח "מוזיאון השעווה הישראלי" עם תצוגה של 100 בובות שעווה. המוזיאון נוהל על ידי שי מאיר במשך 14 שנים.
בשנת 1974 פתח שי מאיר את ה"מאירלנד", פארק שעשועים שפעל בעונת הקיץ על הגג הפתוח במגדל שלום.
בשנת 1980 החל לפעול כחבר ועד בלשכת המסחר של תל אביב ולאחר הבחירות שהתקיימו בלשכה בשנת 1983 מונה לסגן נשיא הלשכה.
במהלך השנים שימש שי מאיר כדירקטור בחברות וארגונים רבים, וביניהם: בנק ירושלים, אוניברסיטת תל אביב, חברת הנפט הלאומית, חברת וולפסון קלור מאיר בע"מ, מאיר חברה להשקעות בע"מ והאגודה לקידוד המוצר בישראל.
דוד קאזס
דוד קאזס (בצרפתית: David Cazès; 1850, תטואן - 1913, פריז) היה איש חינוך והיסטוריון יהודי-מרוקאי.
קורות חיים.
דוד קאזס נולד בתטואן, מרוקו בשנת 1850. הוא היה מראשוני התלמידים בבית הספר הראשון של כל ישראל חברים (כי"ח) בתטואן שהוקם בשנת 1862. לאחר מכן היה מראשוני התלמידים שנסעו ללימודי הוראה בקולג' של כי"ח בפריז (Ecole Normale Israélite Orientale). לאחר שהשלים את תעודת ההוראה נסע למספר קהילות יהודיות באגן הים התיכון בשליחות כי"ח. תחילה שימש כמחנך בקהילה היהודית בעיר וולוס שבחבל תסליה ביוון, שם היה אחראי להקמת בית ספר של כי"ח לבנים בשנת 1869 ולניהולו בארבע השנים הבאות. הוא נודע כמחנך מצטיין ובין היתר ייסד בוולוס תוכנית לימודי-ערב של מסחר שהתבססה על תוכנית הלימודים של בית הספר למסחר של פריז (l’Ecole de Travail de Paris). התוכנית זכתה להצלחה רבה ובהמשך יושמה על ידי כי"ח בקרב הקהילות האחרות שפעלה בקרבן. בשנת 1873 עבר לאיזמיר שבטורקיה של ימינו שם הקים וניהל את בית הספר של כי"ח. גם שם נודע כמחנך מצוין, אך עורר מחלוקת בקהילה היהודית עקב אורח חייו החילוני יחסית. לאחר שנצפה מדליק נר לפני סיומו של יום כיפור התעוררה תרעומת על כך בקהילה והוחלט שיועבר מאיזמיר להיות אחראי על תוכנית החינוך של כי"ח בתוניסיה.
קאזס חי בתוניסיה כ-15 שנה (1878-1893) במהלכן בין היתר היה אחראי להקמה וניהול של בית הספר של כי"ח לבנים בתוניס (1878), בית הספר של כי"ח לבנות בתוניס (1882), בית הספר לבנים של כי"ח בסוסה (1885) ובית הספר להכשרה של אחיות רפואיות בתוניס (1891). בזמן היותו בתוניסיה הוא חיבר שני ספרים חשובים אודות הקהילה - הראשון (1889) עוסק בהיסטוריה של יהדות תוניסיה מימי קדם עד תקופת הפרוטקטורט הצרפתי ("Essai sur l'Histoire des Israélites de Tunisie") והשני (1893) אודות ספרותם הרבנית של יהודי תוניסיה ("Notes Bibliographiques sur la Littérature Juives-Tunisienne"). הספר השני תורגם לעברית בשנת 1918 על ידי אברהם אלמליח ופורסם על ידו בהמשכים בכתב-העת מזרח ומערב (גיליון א' שנה א' והלאה). בנוסף לשני ספרים אלו קאזס כתב מסות ומאמרים רבים לכתבי-עת אקדמאים ויהודיים, בהם Revue des Études Juives.
בשנת 1893 הצטרף קאזס ליק"א (החברה היהודית להתיישבות) ובהיותו דובר ספרדית נשלח מטעמה לבואנוס איירס, ארגנטינה ושימש שם בתפקידים בכירים שונים עבור החברה. באביב של 1904 הוא נסע בין ארצות המזרח התיכון כולל ארץ ישראל וסקר אותן עבור החברה להתיישבות. בשנת 1909 הוא שב לצרפת והיה לחבר בהנהלת יק"א שישבה בפריז. הוא נפטר שם בשנת 1913.