בשנת 1936 עזב אורוול לספרד כדי לסקר כעיתונאי את מלחמת האזרחים בספרד. כאשר הגיע לשם החליט להצטרף לכוחות הרפובליקנים, וצורף לשורות מיליציית POUM המרקסיסטית. הוא קיבל הדרכה צבאית בסיסית, נשלח להילחם ונפצע בצוואר. לאחר כמה חודשים חזר לברצלונה ולחרדתו גילה כי העיר שבה למצבה הבורגני הקודם. לא רק זאת, אלא שהמיליציה שבה שירת הואשמה באותו זמן בהיותה פשיסטית. אורוול ברח לצרפת ופרסם ב-1938 את הספר מחווה לקטלוניה, שבו תיאר את חוויותיו מהחזית ומברצלונה ואת מסקנותיו הפוליטיות ממלחמת ספרד. ספר זה, הנחשב כיום ליצירת מופת, זכה להתעלמות כמעט מוחלטת עם הופעתו, בעיקר בשל חשבון הנפש הנוקב שעשה אורוול עם השמאל העולמי. אוסף המאמרים "בבטן הלוויתן" הופיע ב-1940, וכלל שלושה מאמרי ביקורת ספרותית ותרבותית משפיעים. מסוף 1940 עד 1943 הועסק אורוול ב-BBC בהפקת תוכניות ששודרו להודו בזמן מלחמת העולם השנייה. לאחר שעזב את ה-BBC ועד תחילת 1945, שימש אורוול כעורך הספרותי של העיתון "טריביון", שבו גם היה לו טור קבוע. ב-1945 פרסם מאמר נגד אנטישמיות, בו כינה את התופעה "מחלה" וקרא לפתוח במאמץ מחקרי לגילוי מקורותיה והסיבות להתגברותה באנגליה מתחילת מלחמת העולם השנייה. עם תום מלחמת העולם שירת אורוול ככתב של שבועון ה"אובזרבר" באירופה.
האירועים שחווה בספרד הפכו את אורוול למתנגד נחרץ למשטר הסטליניסטי בברית המועצות. בין היתר, ב-1 בספטמבר 1944 פרסם מאמר חריף על אדישותה של ברית המועצות לקורבנות הפולנים הרבים שלהם נמנעה מלסייע במאבקם בצבא הכיבוש הגרמני. במיוחד תקף את עמיתיו העיתונאים, שנמנעו מלהביא מידע זה לקוראיהם.
דעותיו על כישלון הניסיון הסובייטי בוטאו באלגוריה "חוות החיות", שיצאה לאור ב-1945, ומתוכה לקוח המשפט הנודע "כל החיות שוות, אך יש חיות ששוות יותר מאחרות". בשל הביקורת החריפה שכולל הספר על מימוש הקומוניזם בברית המועצות, ניסו תומכי ברית המועצות בבריטניה, ומו"לים בעלי נטיות שמאליות, להניא את אורוול מפרסום ספרו. בשנת 1946 כתב: "הדבר שהכי רציתי לעשות לאורך כל עשר השנים האחרונות הוא להפוך כתיבה פוליטית לאמנות".
בשנת 1949 יצא לאור ספרו הדיסטופי הנודע "1984". הספר הוא רומן המציג שלטון טוטליטרי קיצוני, ומתאר מציאות מפחידה שבה אסורה אפילו מחשבה אשר אינה תואמת את קו המפלגה השלטת. הספר שימש עבור רבים אזהרה חריפה נגד הקומוניזם. התיאור של חוסר האינדיבידואליות ושטיפות המוח הבלתי פוסקות, חוסר הפרטיות, הרעיונות הפילוסופיים, וכן מושגים כגון חדר 101, שיחדש, האח הגדול ומשטרת המחשבות חדרו לשיח התרבותי והשפיעו עליו השפעה רבה, עד כדי כך שעולם הדומה לתיאור זה מכונה לעיתים "אורווליאני".
ג'ורג אורוול נפטר בלונדון ב-1950 משחפת, שבה לקה כנראה בתקופה אותה תיאר בספר "דפוּק וזרוּק בפריז ובלונדון".
השקפותיו.
פוליטיקה.
אורוול היה אנטי-סובייטי ונגד קומוניזם באופן מובהק. הוא תקף בחריפות את ברית המועצות ואת הטוטליטריזם בספריו המפורסמים, 1984 וחוות החיות. בהקדמה שהציע לספרו חוות החיות, תקף את הקהילה הספרותית האנגלית של תקופת סוף מלחמת העולם השנייה, ותקופה קצרה אחריה, על כך שהיא יודעת על פשעים סובייטים אבל בוחרת להתעלם, להסתיר פרטים ואפילו להתנהג בהערצה לברית המועצות, הכול כדי לשמור על בעלי הברית במלחמה.
יחד עם זאת, אורוול לא התנגד לסוציאליזם או לעצם הרעיון של המהפכה ובמכתב שכתב לחברו התבטא כך: "מובן שהתכוונתי בעיקר לסאטירה על המהפכה הרוסית... אם אנשים חושבים שאני מגן על הסטאטוס קוו, זה רק בגלל שהם גדלו פסימיים והניחו שאין חלופה מלבד דיקטטורה או קפיטליזם של לסה-פייר (שוק חופשי לגמרי)". אורוול המשיך לתמוך כל חייו בסוציאליזם ובין השאר כתב כך: "כל שורה ביצירה רצינית שכתבתי מאז 1936 נכתבה, באופן ישיר או עקיף, נגד טוטליטריזם ובעד סוציאליזם דמוקרטי, כפי שאני מבין אותו".
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
מזון
מזון (קרוי גם "אוכל" בשפת היום־היום), הוא חומר הנצרך על ידי בעלי חיים, בני אדם וצמחים, נאכל או נספג על ידי הגוף, על מנת לספק אנרגיה וחומרי צריכה אחרים (כגון חלבונים, מלחים, ויטמינים, שומנים, פחמימות וכו'). נוזלים המשמשים למטרה זו נקראים "משקה", אולם גם אלה נכנסים תחת ההגדרה של מזון.
לכל מזון יש ערך קלורי, המייצג את כמות האנרגיה שהגוף האנושי יכול להפיק מהמזון על ידי עיכולו. הערך הקלורי נקבע על פי כמות הפחמימות, השומנים והחלבונים.
תזונה היא סך המזונות והמשקאות מהם ניזון האדם בפרק זמן נתון.
המרכיבים הבסיסיים הנחוצים לתפקודו ובריאותו התקינה של אדם נקראים "אבות המזון". הם כוללים: פחמימות, חלבונים, שומנים, מינרלים, ויטמינים ומים. בני האדם הם אוכלי כול, כלומר גופם מותאם הן לצריכת מזון מן החי והן לצריכת מזון מן הצומח. יש הנמנעים מאכילת בשר מטעמים שונים, ובעברית נהוג לכנותם "צמחונים" (אם כי תזונתם אינה בהכרח צמחית לחלוטין). אנשים שנמנעים לחלוטין מצריכת מזון מן החי נקראים "טבעונים".
אדם המתמחה בחקר או בייעוץ טיפולי בתחום התזונה נקרא "תזונאי".
מקורות המזון.
בני האדם צורכים סוגים רבים של מזון. רוב המזון שאותו צורך האדם מקורו מבעלי חיים או מצמחים, אף שקיימים גם מזונות ממקורות אחרים, כמו פטריות ואצות. בפטריות ובחיידקים נעשה שימוש נרחב בתהליכי הכנה של מזונות, ובעזרתם נעשים תהליכים כגון החמצה ותסיסה. ישנם גם מזונות אנאורגניים כמו מים ומלח בישול.
דוגמאות למזונות ממקורות שונים:
הפקה והכנה של מזון.
בדרך כלל, מזונם של בני האדם מופק בחקלאות, בחווה כאשר מדובר באוכל מן החי או בשדה (מטע, גינה, בוסתן וכולי) כאשר מדובר באוכל מן הצומח. מזון המופק מבעלי חיים נעשה גם באמצעות דיג וציד.
מזונות מסוימים נצרכים בצורתם הגולמית ללא הכנה, ומזונות אחרים עוברים לפני הצריכה תהליך של הכנה מטעמים בטיחותיים או לשם שיפור הטעם. תהליך ההכנה יכול לכלול שטיפה, חיתוך, הוספה של מרכיבי מזון אחרים (כמו תבלינים), ערבוב, חימום, קירור, בישול בסיר לחץ ותסיסה. בבתים נעשה לרוב תהליך הכנת המזון בחדר מיוחד המיועד למטרה זו, מטבח. מטרתו של תהליך הכנת המזון הוא לשפר את הטעם או המראה של המזון או לעזור בשימורו.
כלים רבים משמשים לתהליכי הכנת המזון, בהם סיר, מחבת, תנור אפיה, מיקרוגל, גריל ומצנם.
ארוחות.
בחברה האנושית נהוג להקדיש פרקי זמן במהלך היום לאכילה. ברוב החברות המודרניות מתקיימת שגרה של כשלוש ארוחות במהלך היום - ארוחת בוקר, ארוחת צהריים וארוחת ערב. בנוסף להן או במקומן, קיים מגוון של ארוחות ביניים.
כלי אוכל והגשתו.
בתרבות המערבית כלי האוכל המרכזיים המשמשים לאכילת מזון הם סכין, כף, מזלג וכפית. במזרח הרחוק מקובל גם שימוש במקלות אכילה. את המזון מקובל להגיש בצלחת, קערה, כוס או ספל.
שרלוק הולמס
שרלוק הולמס (באנגלית: Sherlock Holmes) הוא דמות ספרותית, הגיבור והדמות הראשית של סדרת הספרים הבלשית פרי יצירתו של סר ארתור קונאן דויל.
ביוגרפיה דמיונית.
על פי סיפור העלילה, שרלוק הולמס הוא בלש פרטי וסוכן חשאי המפענח פרשיות סבוכות בעצמו או מסייע למשטרה ולשירות המודיעין הבריטי (הסקוטלנד יארד) ,לפתור תעלומות ומקרי רצח שונים.
אחיו של שרלוק הולמס מייקרופט הולמס עובד בממשלה ולעיתים מביא לאחיו פרשיות חדשות.
עיקר ייחודו של הולמס הוא חוש התבוננות שמאפשר לו להבחין בפרטים החשובים, ו"יכולת היקש", שמאפשרת לו להסיק מהם מסקנות מרחיקות לכת. על פי תפיסתו יש רק כמות מסוימת של ידע שיכול אדם לצבור, לכן הוא מרכז את מאמציו בכיוונים מהם הוא עתיד להפיק את התועלת הרבה ביותר. הולמס מתפאר לעיתים במחקר שביצע, בו סיווג עשרות סוגים של אפר. שיטות מחקר דומות לאלו סייעו לו רבות בחקירותיו. גישתו לחקירות מאופיינת באמירה, כי כאשר אתה שולל את הבלתי אפשרי, מה שנותר - אף אם הוא בלתי סביר - חייב להיות האמת.
דמותו של שרלוק הולמס מבוססת על דמותו של אדם אמיתי, פרופסור שלימד את הסופר ארתור קונאן דויל בשם ג'וזף בל, אדם התואם גם את מראהו החיצוני של שרלוק הולמס כדמות גבוהה וגרומה. בעת קריאת סיפורי שרלוק הולמס אין הקורא אמור בדרך כלל לנחש מי העבריין, מכיוון שלא ניתנים לקורא די רמזים כדי לפתור את התעלומה. משום כך האפשרויות העומדות בפני קונאן דויל לסיום הסיפור רבות יותר מאשר אלו העומדות בפני סופרים דוגמת אגאתה כריסטי, אשר מגבילים את עלילת ספרם בכך שהם יוצרים מסגרת מצומצמת של חשודים אפשריים (למשל, בטירה אליה הוזמנו מספר אנשים לארוחת ערב). אצל שרלוק הולמס מסתיימת החקירה פעמים רבות בכך שהוא מספק לחוקרי הסקוטלנד יארד תיאור מדוקדק של העבריין והם אלה שלוכדים אותו.
חברו הטוב של הולמס, ד"ר ווטסון, המתפקד כרושם תולדותיו, משמש לעיתים קרובות להבהרת העלילה כאשר ווטסון מבקש מהולמס להסביר את ההיקשים הלוגיים בהם נקט. הולמס התגורר בלונדון, ברחוב בייקר 221 ב', כתובת שלא הייתה קיימת בזמן כתיבת הסיפורים. עד שנת 2002 שכן בכתובת זו סניף בנק, אך בסמוך לו (ברחוב בייקר מס' 239) נמצא מוזיאון שרלוק הולמס. כמו כן, בקצה הרחוב ישנה תחנת רכבת תחתית בשם תחנת רחוב בייקר (Baker Street Station) שבה מעטרות צלמיות פרופיל של הולמס את קירות התחנה.
הולמס הוא צלף מיומן הבקי בשימוש באקדח ובאמנות הלחימה הידועה בשם בריטסו. בנוסף הולמס הוא אמן התחפושות ולאורך הספרים והסיפורים משנה את מראהו פעמים רבות באמצעות מלבושים שונים וכלי איפור כדי להונות את יריביו ולהתגבר עליהם.