יוסיף סטלין, שליט ברית המועצות, חשש מההתעצמות הצבאית של גרמניה הנאצית, והעריך שברית המועצות זקוקה לפרק זמן ממושך, כדי לבנות מחדש את הצבא הסובייטי, שנחלש בעקבות הטיהורים הגדולים שהוא ערך בצמרת הפיקוד שלו החל מ-1937, ועדיין לא היה מוכן להתמודד עם הצבא הנאצי כשווה מול שווים. הוא חשב שההסכם יעניק לברית המועצות את פסק הזמן שנדרש לארגון ולחימוש מחדש של צבאה. מעבר לחוסר המוכנות הצבאי, סטלין, שחזה באוזלת ידם של מעצמות המערב לאחר האנשלוס של אוסטריה, סיפוח חבל הסודטים וכיבוש צ'כוסלובקיה על ידי הנאצים, לא סמך על שיתוף הפעולה שלהם במלחמה נגד גרמניה, בין השאר, על רקע היחסים הרעועים שלהן עם ברית המועצות עקב חששן ממהפיכה קומוניסטית. הוא חשד, שהסכם מינכן נועד להפנות את שאיפות ההתפשטות של הנאצים מזרחה, כלפי ברית המועצות, והחליט לנקוט בצעד נגדי. שיקול נוסף היה הרצון להרחיב את גבולות ברית המועצות מערבה, הן כדי למחוק את תוצאות הסכם ברסט-ליטובסק והסכם ריגה, שנכפו על ההנהגה הסובייטית זמן קצר לאחר המהפכה הבולשביקית, והן כדי ליצור אזור חיץ רחב ככל האפשר בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית, למקרה של מתקפה גרמנית.
אדולף היטלר מצידו רצה להבטיח שיוכל לפלוש לפולין מבלי שיתקל בהתנגדות של ברית המועצות. כמו כן ההסכם הבטיח להיטלר את החזית המזרחית ואיפשר לו להפנות את כוחותיו לעבר המערב ללא חשש ממתקפה סובייטית במזרח. הוא שיער שהסכם עם ברית המועצות יחליש את ערנותה, ובמקרה של סכסוך עמה, כיבוש פולין יאפשר שיפור עמדות אסטרטגי כלפיה. בנוסף לכך היטלר רצה למנוע הסכם של המערב וברית המועצות נגדו, שיסבך את גרמניה במלחמה בשתי חזיתות.
בעקבות ההסכם.
ב-1 בספטמבר 1939, שבוע ימים בלבד לאחר החתימה על ההסכם, גרמניה החלה במתקפה על פולין וב-17 בספטמבר ברית המועצות הצטרפה. עד 6 באוקטובר פולין נכבשה כולה על ידי שתיהן. פעולה זו מציינת את פתיחתה של , לאחר שבריטניה וצרפת מימשו את התחייבותן בברית ההגנה שלהם עם פולין והכריזו מלחמה על גרמניה ב-3 בספטמבר 1939. במקביל, ב-30 בנובמבר 1939, ברית המועצות תקפה את פינלנד, ולאחר ארבעה חודשי קרבות סיפחה אליה חלקים ממנה. בנוסף, תחת ההגנה שהקנה לה ההסכם, בקיץ 1940 ברית המועצות הבטיחה את שליטתה והשפעתה על ארצות מזרח אירופה, המדינות הבלטיות וחלקים מצפון רומניה.
גילוי הנספחים הסודיים.
העותק המקורי של הנספחים הסודיים הושמד כנראה על ידי ההפצצות על גרמניה, אולם כל המסמכים הסודיים של משרד החוץ הגרמני החל משנת 1933 צולמו על מיקרופילם. עם נפילתה של גרמניה, צילומים אלה נשמרו על ידי אחד מעובדי משרד החוץ הגרמני ולאחר המלחמה נמסרו לידי הבריטים והאמריקאים בתמורה למתן חנינה לאותו עובד. מידע על קיומם של הנספחים הסודיים ועל תוכנם הגיע לציבור לראשונה במהלך משפטי נירנברג במסגרת מידע שנמסר על ידי אחד מעורכי הדין הגרמנים שהיה מעורב בכתיבתם. הנספחים תורגמו לאנגלית, ופורסמו לראשונה בעמודו הראשון של ה-St. Louis Post-Dispatch - עיתון מקומי של סנט לואיס שכתבו היה הראשון להשיג את המידע, בתאריך 22 במאי 1946. בהמשך, הנספחים פורסמו גם בעיתונות הבריטית. לאחר פרסום רשמי של אוסף המסמכים הקשורים ליחסים בין הנאצים לסובייטים בשנים 1939–1941 על ידי משרד החוץ האמריקאי בשנת 1948 ההסכם ונספחיו זכו לתהודה בעיתונות הבינלאומית ושמשו כמכשיר תעמולה במלחמה הקרה.
למרות פרסומים אלה, ברית המועצות שמרה עד שנת 1989 על מדיניות של הכחשת הנספחים הסודיים. בדצמבר 1989, ועדה שמונתה על ידי מיכאיל גורבצ'וב אישרה את קיומם של הנספחים והציגה אותם בפני ועידת נציגי העם הסובייטי, שפרסמה גינוי שלהם. בעקבות זאת שני צדדי ההסכם הצהירו על ביטולם הרטרואקטיבי של הנספחים.
באוגוסט 2009, במאמר שפורסם בעיתונות הפולנית, ראש הממשלה הרוסי ולדימיר פוטין גינה את ההסכם ונספחיו כ"לא מוסרי" אך מאוחר יותר, ב-2014 ו-2015, הגן עליו כרע שהיה הכרחי לאור העובדה שברית המועצות באותו שלב הייתה בודדה במערכה מול גרמניה".
הסכם מולוטוב ריבנטרופ
הסכם מולוטוב-ריבנטרופ
חוסיין, מלך ירדן
חוסיין בִּן טלאל (בערבית: حسين بن طلال; 14 בנובמבר 1935 – 7 בפברואר 1999) היה מלך ירדן בשנים 1952–1999. אל מול מאורעות סוערים ב-47 שנות כהונתו, הצליח חוסיין לשמור על כתרו ולהעבירו לבנו. חוסיין שימש בתפקיד חשוב בהיסטוריה של ארצו, אך השפיע רבות גם על תולדותיה של מדינת ישראל. חוסיין היה בין המנהיגים הערבים הראשונים שנפגשו עם מנהיגים פוליטיים ישראלים, והיה ראש המדינה הערבי השני אשר חתם עם ישראל על הסכם שלום.
ביוגרפיה.
נעוריו.
חוסיין נולד למשפחת המלוכה ההאשמית הערבית-מוסלמית. אביו טלאל הוא בנו של המלך עבדאללה הראשון. אמו היא זיין א-שריף בנת ג'מיל. הוא נשלח ללימודים בוויקטוריה קולג' שבאלכסנדריה, ולאחר מכן לבריטניה: ב"הארו" וב"סאנדהרסט", וזאת כחלק מנטייתו הפרו-בריטית של סבו, אשר היה אחראי לגידולו. אביו, טלאל, היה סכיזופרן שבילה את רוב זמנו בסנטוריום בשווייץ, ודודו, נאיף, היה בעל שאיפות משלו לשלטון.
ב־20 ביולי 1951, הגיע עבדאללה לירושלים במטרה להתפלל את תפילת יום השישי עם נכדו הצעיר, הנסיך חוסיין. מתנקש בודד ירה לעברם ורצח את המלך. שולחי המתנקש היו בני משפחת חוסייני, מהמשפחות המובילות והמכובדות באוכלוסייה הפלסטינית. חוסיין אמר שהוא ניצל מיריית הרובה בזכות סיכת מדליה שסבו נתן לו והתעקש שיענוד אותה. אירוע זה היה מעצב בחייו של הנסיך הצעיר, וזכרו ליווה אותו כל חייו.
הבן הבכור של עבדאללה, המלך טלאל, הוכתר, אך לאחר כשנה נאלץ להתפטר בגלל מחלת הנפש ממנה סבל. בנו הנסיך חוסיין הוכרז כמלך ירדן ב־11 באוגוסט 1952, אך בחודשים הראשונים מונתה מועצת עוצרים עד שהוא הוכתר ב־2 במאי 1953.
שנות המלוכה הראשונות.
חוסיין עלה לשלטון בעת של תמורות בעולם, ובמיוחד בעולם הערבי. האימפריה הבריטית, אליה היה סבו קשור, התפרקה מנכסיה הטריטוריאליים ברחבי העולם, ואילו הלאומנות הערבית החילונית הייתה בשיאה, עם עלייתו של גמאל עבד אל נאצר לשלטון במצרים, כשבפיו רטוריקה פאן-ערבית, רפובליקנית, ואנטי-אימפריאליסטית. מגמות אלו לא הבטיחו למלך הצעיר שלטון ארוך ימים. האופוזיציה הפלסטינית הפכה עד מהרה לתומכת נלהבת בברית עם מצרים ובניתוק הקשרים עם בריטניה.
על הפרק עמדה באותה העת ברית פרו-מערבית שיזמה בריטניה בפברואר 1955 עם מדינות האזור - איראן, טורקיה, עיראק ופקיסטן. הברית, המכונה "ברית בגדאד" הייתה ניסיון ליצור חזית אל מול ניסיונות החדירה של ברית המועצות לאזור, והיה מקום לראותה בהקשר הרחב של המלחמה הקרה. ברור היה כי הצטרפות הממלכה הירדנית לברית תתקבל על ידי השותפים לברית בברכה. חוסיין עמד תחת לחצים כבדים, אך החליט שלא להצטרף. בחודש מרץ 1956 חיזק את תדמיתו האנטי-בריטית, כאשר פיטר את גלאב פאשה, המפקד הבריטי של צבא ירדן. האזור היה ערוך להכרזת נאצר על הלאמתה של תעלת סואץ, אשר הביאה למלחמת סיני שבה נלחמו ישראל, בריטניה וצרפת כנגד מצרים הנאצריסטית. ירדן לא נטלה חלק במלחמה, אף כי הביעה אהדה לצד המצרי. ב-13 במרץ 1957 ביטל חוסיין את החוזה האנגלו-ירדני, והורה על פינוי כל הכוחות הבריטיים משטח הממלכה. באפריל 1957 חידשה הממלכה את היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות.
יחסיו האישיים של חוסיין עם גלאב פאשה היו מעולים, ונטיית לבו הייתה פרו-בריטית הרבה יותר משהייתה פרו-רוסית. הפרלמנט הירדני נטה עתה שמאלה, ראש הממשלה, סולימאן א-נאבולסי היה מהמפלגה הסוציאליסטית ויציבותו של הכתר נראתה כמעורערת.
לאחר פיטורי גלאב פחה הגדיל המלך חוסיין את מספר החיילים בלגיון ושלח צעירים ירדנים ללמוד באקדמיות צבאיות בבריטניה.
קשר זרקא ואחריו.
ב-13 באפריל 1957, במה שנודע לימים בתור "קשר זרקא", הציג הרמטכ"ל הירדני, עלי אבו נוואר בפני המלך חוסיין אולטימטום לפיו עליו להקים ממשלה שתהיה מוסכמת על כלל הפלגים בממלכה והורה לאחת החטיבות (בראשות בן דודו מען אבו נוואר) לכתר את ארמון המלוכה. אולם רוב הצבא נשאר נאמן למלך וניסיון ההפיכה נכשל. בעקבות הקשר והחשש של חוסיין, הוא הפסיק את המדיניות הליברלית שניסה להנהיג במדינה למן עלותו לשלטון. בסוף אפריל הוכרז מצב עוצר, וכל המפלגות הוצאו אל מחוץ לחוק. חוסיין החל לנקוט בצעדים לאיזון המצב, ביצע טיהורים בצבאו, הפנה עורף לגוש הקומוניסטי ורקם קשרים צבאיים עם ארצות הברית במסגרת דוקטרינת אייזנהאואר.
פעולות אלו הביאו לערעור היחסים עם מצרים וסוריה, אשר הכריזו על איחוד מדיני ביניהן בינואר 1958 ויצרו את "הקהיליה הערבית המאוחדת" (קע"מ). כתגובת נגד לכך הכריזו ירדן ועיראק על הקמת "הממלכה ההאשמית המאוחדת", בראשה עמד המלך פייסל השני, אשר היה בן דודו השני של חוסיין (שניהם היו ניניו של האמיר חוסיין), בן גילו של חוסיין, וכמו חוסיין בוגר בית הספר הבריטי "הארו".
ביולי 1958 חש חוסיין כי מרידה צבאית ממשמשת ובאה כנגדו. הוא הזעיק לעזרתו את המלך פייסל, אשר שלח חטיבה מצבאו, בפיקודו של הגנרל קאסם. חטיבה זו לא הגיעה מעולם ליעדה. קאסם החליט להגיע לבגדאד ולהפיל שם את משטרו של פייסל. פייסל נתפס ונתלה בכיכר העיר. חוסיין נחרד למראה בן דודו התלוי. משטרו של פייסל היה אף הוא פרו מערבי, האשמי, ואף הוא לא נשען על רוב דמוגרפי ברור בממלכה העיראקית. הדמיון בין חוסיין ופייסל היה ברור, ולחוסיין היה סופו של פייסל אות וסימן באשר לצפוי לו אם לא ישכיל לאזן בין הכוחות בממלכתו, באזור, ובין המעצמות שביניהן הוא נדרש לתמרן.
הדרך אל מלחמת ששת הימים.