הוא בנם של השופטת ציפורה ברון והעיתונאי נתן ברון וגדל בבית מגורי העיתונאים. הוא נשוי לשופטת איריס רבינוביץ'-ברון, בתו של איתמר רבינוביץ', ולהם בן ובת. מתגורר בגבעתיים.
הפקולטה למדע והנדסה של חומרים (הטכניון)
הפקולטה למדע והנדסה של חומרים של הטכניון בחיפה נוסדה בשנת 1994, והיא עוסקת במחקר של הנדסת חומרים ובהכשרה של מהנדסי חומרים. דיקאנית הפקולטה היא פרופ' גיטי פריי.
היסטוריה.
בתחילת שנות השישים התחילה פעילות בנושא הנדסת חומרים במסגרת הפקולטה להנדסת מכונות. בשנת 1980 הוקמה המחלקה להנדסת חומרים כיחידה עצמאית בטכניון, שהעניקה תארים גבוהים בלבד - תואר שני ודוקטור. בשנת 1994, נפתח מסלול לימודים לתואר ראשון, והמחלקה הפכה לפקולטה להנדסת חומרים.
דן שכטמן, חבר סגל הפקולטה זכה בפרס נובל לכימיה בשנת 2011. בשנת 2019 התרחשה במעבדת הפקולטה תאונת עבודה בעקבותיה נהרג פרופסור אלעזר גוטמנאס.
הפקולטה כיום.
בפקולטה לומדים כיום כ-300 סטודנטים בלימודי לתואר ראשון וכ-100 משתלמים לתארים גבוהים. סגל הפקולטה כולל 15 חברי סגל.
ולריאן קויבישב
ולריאן קויבישב (ברוסית: Валериа́н Влади́мирович Ку́йбышев; 6 ביוני [על פי הלוח היוליאני: 25 במאי] 1888, אומסק – 25 בינואר 1935, מוסקבה) היה מהפכן, פוליטיקאי סובייטי וחבר הפוליטביורו (בשנים 1927–1935).
ביוגרפיה.
ולריאן קויבישב נולד למשפחת קצין בעיר אומסק בה שירת אביו. בשנת 1889 המשפחה עברה לעיר אחרת בקרבת מקום בעקבות שינוי של מקום שרותו של אב המשפחה. באוגוסט 1898 החל קויבישב ללמוד בבית הספר לקצינים באומסק. כבר בשנת 1900 הוא החל בפעילות מהפכנית והעביר ספרות אסורה. בשנת 1904 הוא התקבל למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית באותה שנה אביו נפצע במהלך מלחמת רוסיה–יפן.
פעילות כמהפכן.
בשנת 1905 נסע קויבישב לסנקט פטרבורג והחל את לימודיו באקדמיה לרפואה צבאית. במקביל הוא המשיך ואף הגביר את התערבותו בפעילות נגד השלטון. בתחילת 1906 הוא נעצר, נחקר ובעקבות כך סולק מהאקדמיה. לאור סילוקו מהלימודים, קויבישב חזר למשפחתו בסיביר. הוא המשיך בפעילות מהפכנית ובסתיו 1906 נעצר באומסק. לאחר משפט הוא שוחרר ממעצר, אך מושל המקום החליט להגלות אותו ועיירה בקרבת טומסק בה נמצאת משפחתו. קויבישב לא הגיעה לעיירה והחל בפעילות מהפכנית בטומסק תוך מעבר לשהייה לא חוקית.
קויבישב נעצר פעם נוספת בפברואר 1908, נמלט לסנקט פטרבורג וב-11 ביולי 1908 נעצר ונשלח בחזרה למקום מגורי משפחתו.
בסתיו 1909 החל קויבישב ללמוד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת טומסק. עקב פעילות מהפכנית הוא סולק מלימודיו כבר בתחילת 1910, נעצר והוגלה לכפר נידח. באותו כפר הוא הכיר את יעקב סברדלוב והם הקימו במקום סניף של הבולשביקים. במאי 1912 נמלט קויבישב לטומסק אך נעצר ונשפט. בקיץ 1913 נמלט פעם נוספת ועסק בפעילות מהפכנית במספר ערים. ביולי 1914 נעצר קויבישב שוב ונשלח לסיביר. מהגליה זו שוחרר בעקבות מהפכת פברואר.
באביב 1917 קויבישב הגיע לסמרה והועמד בראש הבולשביקים בעיר. לאחר מהפכת אוקטובר הוא הועמד בראש השלטון החדש בעיר.
תקופת השלטון הסובייטי.
קויבישב היה ראש השלטון המקומי בסמרה וגם קומיסר של הצבא האדום. הוא מונה לתפקיד פיקודי בחזית הדרומית ולחם נגד הכוחות של אלכסנדר קולצ'ק. לאחר מכן קויבישב היה בראש הכוחות באסיה המרכזית.
לאחר סיום הקרבות שב קויבישב למוסקבה, מונה לתפקיד בכיר בממשל והיה אחראי ליישום תוכנית גואלרו. בשנים 1923–1926 היה קומיסר עממי האחראי על ניהול ביקורת המדינה. בשנת 1927 נבחר קויבישב לחבר בפוליטביורו וכיהן בתפקיד זה עד סוף חייו.
קויבישב נחשב ליועץ כלכלי בכיר של יוסיף סטלין, וניצב לימינו במאבקי השלטון. בתחילת שנות ה-30 מונה לסגן הראשון של ראש הממשלה, תפקיד אשר לא אויש לאחר פטירתו במשך שנים רבות. קויבישב תמך בתיעוש מהיר של המדינה והקמת קולחוזים, ובהיותו בעל תפקיד בכיר בניהול המשק היה פעיל בעיבוד תוכניות החומש הראשונות. בנובמבר 1934 יזם הקמת וועדה לטיפול במתנגדי השלטון הסובייטי באוזבקיסטן ודאג שלוועדה זו תהיה זכות קבלת החלטות על הוצאה להורג.
קויבישב נפטר מבעיות לב ב-25 בינואר 1935 ונטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
תוך זמן קצר הוחלט לקרוא על שמו מספר ערים (כולל העיר סמרה), מפעלים ומתקנים נוספים. רוב השמות הוחלפו לאחר התפרקות ברית המועצות. על אף שנפטר מסיבות טבעיות, בספרות הסובייטית של שנות ה-30 וה-40 צוין שהוא נפטר בעקבות פעילות של אויבי המדינה בקרב הרופאים. מעמדו של קויבישב בין סמלי התעמולה הסטליניסטית לא הועיל לאחיו ואשתו הראשונה שהוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים.
הפקולטה להנדסה ביורפואית
הפקולטה להנדסה ביו-רפואית של הטכניון בחיפה נוסדה בשנת 1969, והיא עוסקת במחקר של הנדסה ביורפואית ובהכשרה של מהנדסי ביורפואה. דיקן הפקולטה הוא פרופ' חיים אזהרי.
היסטוריה.
לימודי הנדסה ביו-רפואית בטכניון החלה כבר באמצע שנות הארבעים, כאשר התופעות ביולוגיות החשמליים של הגוף נחקרו במחלקה להנדסת חשמל. העניין וההתלהבות שנוצרה על ידי תחום חדש זה של מחקרים, גרם לכך שעד שנת 1968 היו יותר מארבעים פרויקטים שונים במחלקות שונות בטכניון. בשנת 1969, הוקם המכון ע"ש יוליוס סילבר כדי לשכן את כל המחקר של הנדסה ביו-רפואית בטכניון, והמחלקה בין תחומית להנדסה רפואית וביולוגית הוקמה באופן רשמי כתוכנית ללימודי תואר שני. התוכנית לתואר ראשון הושקה בשנת 1999.
הפקולטה כיום.
בפקולטה 21 חברי סגל בזמן מלא, 10 חברי סגל בהשתייכות משנית ו-6 פרופ' אמריטוס. לפקולטה יש 24 מעבדות מחקר שונות, בנוסף למעבדות ההוראה.
מירי סיסו
מירי סיסו היא ספורטאית פאראלימפית. אלופה פאראלימפית (סיאול 1988) ובעלת שתי מדליות ארד בתחרויות השחייה במשחקים הפאראלימפיים.
ביוגרפיה.
סיסו בת בכורה במשפחה בת ארבעה ילדים ונולדה עם שיתוק מוחין עקב סיבוכים בלידה. בגיל עשר החלה להתאמן במרכז הספורט לנכים.
מדליית ארד פאראלימפית.
באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) זכתה סיסו במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר גב. נוסף לכך היא סיימה במקום חמישי במשחים ל-50 מטר חופשי ול-100 מטר חופשי. היא סיימה במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל ובמקום חמישי בזריקת דיסקוס.
אלופה פאראלימפית.
במשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988) זכתה סיסו בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא עולם חדש של 2:22.28 דקות ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי. נוסף לכך היא סיימה במקום חמישי, במשחים ל-100 מטר גב ול-200 מטר חופשי.
במשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) השתתפה בארבעה משחים וסיימה במקומות חמישי ומטה.
סיפורה מסופר בחוברת "מדריך לשילוב ילדים עם מוגבלות גופנית בבית הספר ובקהילה" של משרד החינוך ובו היא אומרת: "אני חושבת שלכל אדם יש לקות או נכות מסוימת, גם אם לא רואים אותה. אין בן אדם מושלם. כשאני מרגישה באדמה, מושפלת, דוחיה וכל הרגשות השליליים האפשריים, אז אני בוכה, לוקח לי מעט מאוד זמן כדי לקום ולהתאושש ולהגיד לעצמי: אם זה לא הלך פה, זה לבטח ילך במקום אחר או בזמן אחר".
סיסו הוכשרה כמאבחנת דידקטית ובעלת תואר בחינוך מסמינר הקיבוצים. עובדת כמורה לחינוך מיוחד בבית ספר בנתניה לילדים לקויי שמיעה.
יורם מלצר
יורם מֶלְצֶר (Melcer; נולד ב-3 בנובמבר 1963) הוא סופר, מתרגם, מסאי, עורך ומבקר תרבות וספרות ישראלי.
ביוגרפיה.
מלצר נולד בחיפה, בנה של המתרגמת ריטה מלצר (שתרגמה בעיקר מספריו של גבריאל גרסיה מרקס). מקצת משנות נעוריו עברו עליו בהונדורס, שם התחנך בבית הספר האמריקני בטגוסיגלפה. בשנת 1972 שבה משפחתו לישראל והוא המשיך את לימודיו בבית ספר יסודי ובין השנים 1975–1981 למד בבית הספר הריאלי וסיים את לימודיו במגמה מתמטית-פיזיקלית בהצטיינות יתרה.
בשנת 1981 החל את לימודיו האקדמיים בטכניון ל-BA במדעי המחשב בפקולטה למדעי המחשב. בין השנים 1985–1989 התגייס לצבא ושירת כקצין בחיל המודיעין. עם שחרורו למד באוניברסיטה העברית בירושלים לימודי BA בבלשנות כללית עם דגש על שפות רומאניות וערבית, היסטוריה ופילוסופיה. לאחר שסיים לימודי MA בבלשנות רומאנית באוניברסיטה העברית, בשנת 2021 השלים את כתיבת עבודת הדוקטורט שלו בחוג לבלשנות באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופ' סיריל אסלנוב. המחקר שלו עוסק בתחביר של הפורטוגזית של ברזיל וכותרתו “The Zero Article in Brazilian Portuguese”.
מלצר תרגם יצירות ספרות רבות, מן השפות ספרדית, פורטוגלית, אנגלית, צרפתית, איטלקית וקטלאנית. בסך הכל פורסמו כ-75 ספרים בתרגומו. כמו כן, תרגם שירה מספרדית, מפורטוגלית ומאנגלית.
בשנת 1999 זכה בפרס ברנשטיין לביקורת ספרות, וספר המסות שלו זכה בפרס משרד התרבות. בשנת 2001 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ושנה לאחר מכן קיבל את פרס "בני ברית" לעיתונות.
בשנים 2001 ו-2003 נשלח על ידי משרד החוץ לייצג את מדינת ישראל בסדרת הרצאות בספרד וביריד הספרים הבינלאומי בארגנטינה. החל מסתיו 2002 ועד מרץ 2004 היה אחד משני מגישיה של תוכנית ספרות שבועית בטלוויזיה, "על המדף", בערוץ 33 ובערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית.
מלצר לימד כיתות מחוננים בבית הספר "אופק", מתמטיקה ומחשבים בבית הספר הריאלי, ואנגלית ותרגום לבגרות בבית הספר התיכון למדעים ולאמנויות בירושלים. הוא אחד הרכזים בתוכנית להכשרת מורים למחוננים באוניברסיטה העברית.
מלצר היה עורך התוכן וסופר הבית של הספרייה הלאומית בירושלים.
מסוף 2015 הוא עורך את כתב העת הדיגיטלי "אלכסון".
מלצר נשוי ואב לשני בנים ושתי בנות. הוא מתגורר בירושלים.
נושאי הרצאותיו ומאמריו.