במאה ה-20 נדחו התאוריות של פרויד כלא מדעיות, וכתגובה לגישה המופשטת לנפש של אדוארד טיצ'נר. התפתחות זו הובילה לניסוח הביהביוריזם על ידי ג'ון ב. ווטסון, גישה שנעשתה מוכרת יותר כגישתו של ב. פ. סקינר. הביהייביוריזם הציע כי יש להגביל את הפסיכולוגיה רק להתנהגות נצפית, מכיוון שאותה ניתן לכמת ולמדוד באופן ברור. הבנה מדעית של ה"נפש" נחשבה למטפיזית מדי, ולכן בלתי אפשרית. בעשורים הראשונים של המאה ה-20 עלתה גישה בין-תחומית חדשה לחקר הפסיכולוגיה האנושית, הידועה כמדעים קוגניטיביים. המדע הקוגניטיבי שוב מחשיב את הנפש למושא למחקר, בעזרת הכלים של הפסיכולוגיה ההתפתחותית, בלשנות, מדעי המחשב, פילוסופיה ונוירוביולוגיה. שיטת מחקר חדשה זו טענה כי הבנה מעמיקה של הנפש האנושית היא דבר אפשרי, וכי ניתן יהיה ליישם הבנה כזו גם בתחומים אחרים, כגון בינה מלאכותית.
סוציולוגיה.
הסוציולוגיה כמדע התפתחה בתחילת המאה ה-19 כתגובה אקדמית לאתגר המודרניות: העולם נעשה קטן יותר ויותר מאוחד, ואילו אופן החוויה של אנשים את העולם נעשה יותר מבוזר ומנותק. המטרה של סוציולוגים רבים, ובייחוד של אמיל דורקהיים, הייתה בסטרוקטורליזם, או בניסיון להבין מה מחזיק קבוצות חברתיות יחד, ולפתח "תרופה" להתפרקות חברתית. מקס ובר התייחס למודרניזציה בעזרת מושג הרציונליזציה, שהוא האמין כי תכלא אנשים ב"כלוב ברזל" של מחשבה רציונלית הבנויה סביב מטרות. ישנם סוציולוגים מוקדמים, כגון גאורג זימל ודו-בוואה, שהעדיפו לנתח את החברה בעזרת קנה מידה קטן יותר. שיטת המיקרו הזו הייתה חשובה בעיקר בסוציולוגיה האמריקאית המוקדמת, שם התאוריות של ג'ורג' הרברט מיד ותלמידו הרברט בלומר הביאו לגישה בסוציולוגיה הידועה כאינטראקציוניזם סימבולי.
בסוציולוגיה בארצות הברית בשנות ה-40 וה-50 הלכו החוקרים בדרכו של טלקוט פרסונס, שכהרחבה של דורקהיים חשב כי ההיבטים של החברה שמביאים לאינטגרציה מבנית הם לפיכך "פונקציונליים". הגישה הזו למחשבה הסוציולוגית כונתה פונקציונליזם נורמטיבי או פונקציונליזם סטרוקטורלי. אף שגם בשנות ה-50 סוציולוגים כמו ס. רייט מילס התנגד לגישתו, רק בשנות ה-60 החלו לפקפק בה רבים. מספר סוציולוגים טענו כי הגישה הזו מהווה הצדקה לחוסר שוויון הקיים בסטטוס קוו, ופיתחו את תאוריית הקונפליקט כתגובה לה. כשהם מקבלים השראה מקרל מרקס ומסוציולוגים אירופאים רבים, מצדדי גישת הקונפליקט החברתי רואים את החברה כזירת מאבק, עם קבוצות שונות שמתחרות ביניהן על משאבים. גם אינטראקציוניזם סימבולי נעשה לנקודה מרכזית במחשבה הסוציולוגית. ארווינג גופמן ראה אינטראקציות חברתיות כהצגה, שהיחידים מתכוננים אליה, ומנסים להשפיע על הקהל שלהם ולהרשים אותו. אם כי שלוש התאוריות האלה הן עדיין המרכזיות ביותר בסוציולוגיה, קיימות רבות אחרות.
תחומים חדשים.
במהלך המאה ה-20 מספר שדות חדשים ובין תחומיים הופיעו. לימודי תקשורת משלבים מחקר של תקשורת בעלי חיים, תאוריית מידע, שיווק, יחסי ציבור, טלקומוניקציה וסוגים אחרים של תקשורת.
מדעי המחשב, המיוסדים בעיקר על בלשנות תאורטית, מתמטיקה דיסקרטית והנדסת חשמל, חוקרים את המחשוב. תחומים של התמחות צרה יותר כוללים מורכבות חישובית, תכנון מאגרי מידע, רשתות מחשבים, בינה מלאכותית, ותכנון חומרה. מדעי המחשב מספקים את הבסיס התאורטי להנדסת תוכנה.
הנדסת חומרים הוא גם שדה בין תחומי הכולל כימיה, פיזיקה וכמה מההנדסות. הוא חוקר חומרים שונים. מבחינה היסטורית, שורשיו מצויים בתחומי המינרלוגיה, קריסטלוגרפיה ומטלורגיה.
היווצרות היקום
שאלת היווצרות היקום או ראשית היקום מעסיקה את האדם מימי קדם. עוד קודם להתפתחות כלים מדעיים נודעו תשובות מגוונות לשאלת בריאת העולם באמצעות הדת, הפילוסופיה, המיסטיקה והמיתולוגיה. במדע המודרני עוסקות הקוסמוגוניה והקוסמולוגיה בשאלה זו.
לפי התאוריה המקובלת החל היקום במה שמכונה המפץ הגדול - אשר אירע לפני כ-13.8 מיליארד שנה. ההתחלה הייתה נקודת אנרגיה חסרת ממדים, עבור דרך פאזות שונות של אנרגיה, חלקיקים, כוחות פיזיקליים, היווצרות יסודות כימיים ועד להתגבשות צבירי חומר שהיוו את חומר הגלם למבנים השונים ביקום. כל זה בתהליך בלתי פוסק של התפשטות, או עדיף לומר התנפחות - תהליך הנמשך עד היום ויימשך גם בעתיד, ומתבטא בכך שצבירי הגלקסיות מתרחקים אחד מן השני כפי שגילה אדווין האבל, ומביא להנחה שפעם הם יצאו מנקודה אחת. עובדה נצפית זו תומכת במודל המפץ הגדול, כמו גם גילוי קרינת הרקע הקוסמית באמצעים תצפיתיים שונים הן מהארץ והן מהחלל.
אחת הביקורות המושמעות ביחס לתאוריית המפץ מתייחסת לשלמותה. מחקרים גורסים כי התאוריה אינה יכולה להיחשב שלמה, מאחר שהיא מניחה תנאים מקדימים טרם ההיווצרות, ולפיכך אינה מסבירה בריאה יש מאין - או בעצם מכלום. בניסיון לפתור בעיה זו, תאוריות שונות כבר הציעו כי היקום נוצר מ"כלום", לדוגמה: תאוריית CEN.
גיל היקום.
לאורך שנים רבות נאבקו אסטרונומים כדי לחשב את גיל היקום. הערכותיהם המוקדמות נעו בין 10 ל-20 מיליארד שנה, תחום מתסכל מבחינת המרחב שבו. התלבטויות אלה נמשכו עד לשיגור טלסקופ החלל האבל, הקרוי על שם האסטרונום שהחל לפני 70 שנה לחקור את גיל היקום.
אדווין האבל גילה שקצב התרחקות הגלקסיות זו מזו יחסי למרחק שלהן. קצב ההתפשטות קבוע האבל הוא המפתח לחישוב גילו וגודלו של היקום. אבל כדי לזהות את הקבוע באופן חד-משמעי יש לערוך מדידות מדויקות של הגלקסיות המרוחקות.
בחודש מאי 1999 פרסם צוות בראשות ונדי פרידמן ממכון קרנגי בוושינגטון הבירה, את תוצאות המדידות שנערכו באמצעות טלסקופ האבל בשמונה השנים שבהן עסק האבל בתצפיות עד אז.
היקום מתפשט בקצב של 21 קילומטרים בשנייה, והגיע עד כה עד למרחק של כמיליון שנות אור. מכאן שגילו המשוער של היקום הוא 12 מיליארד שנה, בערך כגיל הכוכבים הוותיקים ביותר. המספר החדש פותר סתירה מביכה: הערכות מוקדמות יותר העלו שהיקום צעיר מגיל כוכביו הקשישים.
"סוף-סוף, אחרי כל השנים הללו", אומרת פרידמן, "נכנסנו לעידן הקוסמולוגיה המדויקת. מעתה נוכל להתפנות לתמונה הרחבה יותר של מוצא היקום, התפתחותו ועתידו". אך גם המספר החדש אינו המילה האחרונה: בחודש יוני 1999 דיווחו אסטרונומים שהשתמשו במערך נרחב של רדיו טלסקופים על מדידות לגלקסיה מרוחקת אשר "מצעירה" את היקום ב-15 אחוז לעומת התוצאות של פרידמן.
התייחסות דתית.
ההתייחסות של הדתות להיווצרות היקום השתנתה במהלך ההיסטוריה.
היהדות, המבוססת על התיאור בספר התנ"ך, מאמינה בבריאת העולם. לפי אמונה זו נברא העולם על ידי הבורא. על פי פשט הכתוב בתנ"ך האדם נברא לפני פחות מששת אלפי שנה, ובריאת העולם קדמה לו בשישה ימים. כמו כן התנ"ך מפרט את המהלכים בבריאת העולם וסדרם הכרונולוגי.
בקרב היוונים הקדמונים התקיימו שני זרמים בנוגע להיווצרות העולם: הזרם שבראשו עמד אפלטון טען שהאל הקדמון ברא את העולם מחומר קודם, כיוון שאפילו הוא אינו יכול לברוא יש מאין. הזרם שבראשו עמד אריסטו טען שהעולם נצחי ממש כשם שהאל נצחי. קיום העולם תלוי ברצון האל, אולם לא היה רגע בריאה בפועל. היקום הוא מחזורי ולכן אין לו התחלה או סוף. אמונה זו היא המקבילה העתיקה לתאוריה המודרנית בדבר "המצב היציב".
הנצרות, בדומה ליהדות שממנה הושפעה, המירה את הזמן המחזורי בזמן ליניארי שבו אירעו כל מיני אירועים שבמרכזם האדם.
כיום, לאחר הקבלה של תאוריית המפץ הגדול על ידי המדענים, רואים בכך חלק מהבריאתנים את ניצחונה של תאוריית הבריאה. עם זאת, רבים אחרים ממאמיני דתות שונות אינם מקבלים תאוריה זו כלל.
בקרב היהדות הדעות חלוקות. הזרם החרדי של היום, מסרב באופן כמעט גורף לקבל את תאוריית המפץ הגדול ודבקה בגרסה המקראית. לעומתם ישנם רבים המקבלים את התאוריה המודרנית ומיישבים את הסתירות-לכאורה בין הדת למדע בנושא זה. ע' פירוש הרמב"ן (פרשת בראשית) על ששת ימי הבריאה, פירוש הספורנו, רש"י ועוד.
צסיום
צסיום (Caesium או באנגלית אמריקאית: Cesium) הוא יסוד כימי ממשפחת המתכות האלקליות שסמלו הכימי Cs ומספרו האטומי 55.
תכונות.
צסיום הוא מתכת כסופה־זהובה, רכה ורקיעה. הוא הכי פחות אלקטרושלילי מכל המתכות האלקליות היציבות. כמו כן, הוא המתכת האלקלית היציבה הנדירה ביותר.
כמו כספית וגליום, צסיום הוא בין המתכות היחידות שנוזליות קרוב לטמפרטורת החדר (נקודת ההתכה של צסיום היא 28.44 מעלות צלזיוס). כמו שאר המתכות האלקליות, צסיום מגיב באופן "אלים" עם מים.
צסיום הידרוקסיד (CsOH) הוא בסיס חזק מאוד שמסוגל לחרוט על זכוכית.
שימושים.
שימושי הצסיום:
היסטוריה.
הצסיום זוהה בזמן אנליזה ספקטרוסקופית על ידי רוברט בונזן (Robert Bunsen) וגוסטב קירכהוף (Gustav Kirchhoff) בשנת 1860 במים מינרלים בגרמניה. צסיום מתכתי הופק לראשונה ב-1881.
צורה בטבע.
צסיום נמצא במספר מינרלים, כגון לפידוליט (KLi2Al(Al,Si)3O10(F,OH)2) ופולוסיט.
המקור החשוב והעשיר ביותר בעולם של צסיום נמצא באגם ברניק במניטובה שבקנדה, שעל פי חישובים מכיל 300,000 טון לפידוליט (שמכיל 20% צסיום).
ניתן לבודד צסיום במספר דרכים (ביניהם בעזרת אלקטרוליזה). צסיום טהור ניתן להפיק בפירוק תרמי של CsN.
במגע עם מים.
צסיום, כמו כל המתכות האלקליות, מגיב עם מים באופן מאוד פעיל וסוער. במהלך התגובה בין הצסיום והמים נוצר צסיום הידרוקסיד (CsOH), שהוא בסיס חזק מאוד. בנוסף לכך, נפלט מימן וכמות רבה של אנרגיה, שעלולה להצית את המימן וכן לגרום לפיצוץ בתוך המים כך:
formula_1
צסיום ואיזוטופים של צסיום נחשבים חומרים רעילים.
מוזיאון תל אביב לאמנות