בתום המלחמה כינס אבנרי את חוויות המלחמה שלו בספר "בשדות פלשת – 1948", אליו כונסו הרשימות שכתב כחייל בפלוגת "שועלי שמשון" לפני הקרבות ולאחריהם ולעיתים תוך כדי קרב, ופורסמו במהלך המלחמה מדי שבוע בעיתון הערב של "הארץ", "יום יום", בהמשך להצעתו של ידידו בנימין תמוז שאמר לו: "תכתוב לנו מפעם לפעם". הספר זכה להצלחה חסרת תקדים, ותוך זמן קצר הודפסו עשר מהדורות. ספר זה הפך את אבנרי לחביב הקהל, ובמשך כשנה זכה לביקורות נלהבות ולגילויי חיבה. לדברי אבנרי, בעת שישב באוטובוס האזין לשני נערים שישבו מאחוריו ודיברו בהתלהבות על "בשדות פלשת", וניכר היה שהם מקנאים בגיבוריו. אחד הנערים אמר בעצב כי חבל שפספס את המלחמה בכמה חודשים. אבנרי, שכתב את הספר לדבריו לא כדי לפאר את המלחמה או לטשטש את זוועותיה, הבין כי המסר שלו לא הובן והחליט לכתוב את הספר "הצד השני של המטבע", שהוא ספר אנטי מלחמתי המתאר את הצדדים המכוערים של המלחמה ובו ביקורת קשה על הפוליטיקאים. תוך זמן קצר הפך אבנרי מחביב הקהל ליעד לביקורת ולהסתה. פרסום הספר נאסר אחרי הופעת המהדורה הראשונה, אך הוא יצא שוב ב-1976 וב-1990.
כבר בתחילת שנות ה-40 פרסם אבנרי מאמרים בדו-שבועון הרוויזיוניסטי "החברה", בביטאון הציונים הכלליים, "הבוקר", ובביטאון ברית הציונים הרוויזיוניסטים, "המשקיף". כמו כן, עבד גם בשבועון "עולם האשה" ובמערכת העיתון הכלכלי-רוויזיוניסטי "פלניוס". בעת ששהה בבית ההבראה בגבעת ברנר, הציע לו עורך עיתון "הארץ" גרשום שוקן לעבוד בעיתונו לכשישתחרר ככותב מאמרי המערכת הראשיים של עיתונו, כששוקן כבר הכיר את כתיבתו של אבנרי מפרסומיו בעיתון הערב של "הארץ" בימי המלחמה. עוד לפני המלחמה כתב לשוקן וביקש להתקבל לעבודה אצלו בעיתון "הארץ", על רקע התקופה בה "הארץ" היה אחד משלושת העיתונים החשובים ביישוב, לצד "דבר" ו"הבוקר", והיחיד מביניהם שלא היה ביטאון מפלגתי, אך הדבר לא הבשיל. לכן, לא העז אבנרי לסרב להצעת שוקן להגשים את חלומו. אבנרי היה לכתב בעיתון במשך כשנה (1949–1950), שהייתה רוויה בחיכוכים בינו לבין עורכו הראשי, עד שלבסוף נפרדו דרכיהם. טרם עזיבתו את "הארץ" תכנן שוקן להוציא שבועון שאמור היה להיקרא "פנים". התכנון היה שאבנרי יעבוד עם צלם המערכת פול גולדמן, ויכין כתבות לדוגמה בתור "פיילוט". אבנרי וגולדמן אכן הכינו שורה של כתבות לדוגמה, אך שוקן ביקש למנות את אחיו גדעון שוקן כעורך, והציע לאבנרי את תפקיד סגן עורך השבועון, הוא סירב ועזב את "הארץ".
העולם הזה.
בשנת 1950 נטל אבנרי את הכסף שקיבל מאגף השיקום של משרד הביטחון בעקבות פציעתו בקרב, ואת ההכנסות מספרו "בשדות פלשת – 1948", ורכש יחד עם חברו לשועלי שמשון (ולימים יריבו) שלום כהן שבועון דל תפוצה בשם "העולם הזה". ברכישה השתתף גם נחום איתן (אשר מכר את חלקו בעיתון בסוף שנות החמישים). "העולם הזה" בעריכת אבנרי וכהן הגיע לתפוצה רחבה והפך לשם דבר בעיתונות הישראלית, וסיסמתו הייתה "בלי מורא, בלי משוא פנים". השבועון הופיע בעריכת אבנרי במשך כ-40 שנה. בסוף שנות השמונים ירדה תפוצתו, ובשנת 1990 מכר אותו אבנרי בסכום של כמיליון דולר לאיש העסקים אריה גנגר, מקורבו של אריאל שרון, שהציב את רפי גינת כעורך השבועון. זמן קצר לאחר מכן משך גנגר את ידיו מהעיתון, והעביר את השליטה בעיתון לגינת. בימיו האחרונים נמכר העיתון ל"מוניטין", נערך בידי רינו צרור (שהחל את דרכו ב"העולם הזה"), אשר שינה את שמו ל"שישי", והוא צורף כמוסף שבועי לעיתון "גלובס", וב-1993 נסגר סופית.
ארכיון "העולם הזה", ובו מאות אלפי תצלומים ותשלילים, שמור בארכיון עיתון "ידיעות אחרונות". מספר שנים לפני מותו של אבנרי, כמה מחבריו ניסו לשכנע את ארנון מוזס, מו"ל "ידיעות אחרונות" ובעל הזכויות על "העולם הזה", לאפשר את הקמתו של ארכיון מקוון, הוא לא נענה לבקשה, אך הארכיון הועלה לבסוף לרשת ללא הסכמתו. ביוני 2019, ירד האתר מהרשת לאחר שחווה כמה בעיות טכניות. לאחר שנה עלה האתר שוב.
אורי אבנרי הפך את "העולם הזה" לעיתון לוחם וחוקר שחושף פרשיות שחיתות, תוך הגברת תפוצתו באמצעים של עיתונות צהובה: פרסום סנסציות (שערוריות), סיפורי מין, רכילות וצילומי עירום - דבר יוצא דופן בישראל של אותם ימים.
באמצעות "העולם הזה" ניהל אבנרי מאבק בשלושה מישורים:
אבנרי אף חידש מילים וביטויים בשפה העברית, כגון ח"כ, בליין, מחזמר, יומון, חללית, מילה שהגה בשנת 1953 כאשר תרגם עבור עיתונו "העולם הזה" מאמר של ורנר פון בראון על המסע העתידי בחלל, שהיה אז עדיין בחזקת מדע בדיוני, וכן "כְּתַבְלָב" (כינוי לעיתונאי לא-אובייקטיבי המתחנף לבעלי-כוח). לדברי ההיסטוריון תום שגב, אבנרי המציא את המונח "פוסט-ציונות".
בראשית שנות ה-50 היה "העולם הזה" בין הראשונים שהעלו לדיון את שאלת קיפוח עולי ארצות המזרח בישראל, בכתבת תחקיר ב-1950 תחת הכותרת "ישראל – מדינה אשכנזית?", ובשורת כתבות ב-1953 תחת הכותרת הבוטה "דופקים את השחורים" (ביטוי שהפך מאז למטבע לשון, גם שלא בהקשר העדתי) מפרי עטו של שלום כהן.
בשנת 1959 החל "העולם הזה" לצאת בפורמט של שני שערים – שער קדמי, שכלל בעיקרו סנסציות פוליטיות, ושער אחורי, שהוקדש לסיפורי מין (בעיקר בקרב דתיים או חיילים), וסיפורי רכילות בעלי אופי חצי-פורנוגרפי. הסיפורים היו מלווים בכותרות מרעישות כדוגמת: "הווידוי המזעזע של תלמידת תיכון דתית בת 15: 'כך הודחתי לזנות'", מלווה בצילום של נערה חצי עירומה שמלבן שחור מכסה את עיניה.
מאפיינים אלה של השבועון הביאו ליחס אמביוולנטי כלפיו מצד הציבור הישראלי. למרבית הציבור היה השבועון בבחינת מוקצה מחמת מיאוס, ורבים אחרים ראו בו מקור למידע חשוב שהעיתונות הממוסדת העדיפה להסתירו. בממסד ובעיתונות נהגו שלא לקרוא לשבועון בשמו, אלא לכנותו בשם "השבועון המסוים".
בשיאו, באמצע שנות ה-60, הגיע השבועון לתפוצה שעלתה על 25,000 עותקים, מה שהעמיד אותו כשבועון השני בתפוצתו – אחרי "דבר השבוע"; ומאחר שחלק ניכר מתפוצתו של "דבר השבוע" נכפה על העובדים על ידי הממסד ההסתדרותי של מפא"י, הרי שתפוצתו האפקטיבית של "העולם הזה" נחשבת כגדולה אף יותר. השבועון היה פופולרי בעיקר בקרב האליטות החברתיות בישראל, כולל תושבי הערים הגדולות, פוליטיקאים ופקידי ממשל (שבדקו אם הושמצו בו, ולעיתים אף הדליפו לו אינפורמציה על מנת לנגח בה את יריביהם), ואפילו בקרב צעירים תושבי קיבוצים.
עיתונאי "העולם הזה" אהרן בכר אמר ב-1968: "אין אולי עיתון בארץ שחיוב ושלילה מתרוצצים בו בצורה כל-כך קיצונית. "העולם הזה" מילא תפקיד ציבורי ראשון במעלה בשבירת קשר השתיקה סביב נושאים שהשלטון החליט כי השתיקה יפה להם, אך אותה שעה עצמה מילא תפקיד לא קטן בגיבוש הווי חברתי מסוים ובהפיכת רחוב דיזנגוף לסמל של ישראל... הוא המציא סגנון עיתונאי חדש, מקורי ותוסס, אך הפך ברבות הימים לשבועון הכתוב בחלקו בשפת נערות מספרה".
פעילותו הפוליטית.
תחילת מעורבותו הפוליטית לאחר קום המדינה.
בשנת 1951 התחוללה שביתת הימאים, שלוותה באירועים אלימים ובהפעלת המשטרה, פלוגות הפועל וצה"ל (באמצעות ניסיון לגייס את מנהיגי השובתים לשירות מילואים) לשם שבירת השביתה. "העולם הזה" סיקר בהרחבה את השביתה, העלה אותה לראש הנושאים שעסק בהם ותמך במאבק השובתים. אבנרי עצמו חתם, לצד יצחק שדה, חיים גורי, חיים חפר, אבא קובנר ואחרים על עצומת תמיכה בימאים השובתים תחת הכותרת "קריאת אחים לימאים", ובה התביעה להכיר בנציגות הנבחרת של הימאים ובדרישתם להתנתק ממועצת פועלי חיפה ולהקים איגוד ימאים עצמאי, אבנרי אף נעצר, לצד בומבה צור, על הדבקת כרוזים של העצומה על גבי קירות קולנוע מוגרבי בתל אביב, ונקנס בסכום סמלי של לירה ישראלית אחת.
בשנת 1953 היה אבנרי שותף להקמת הוועד למען גולי אבו גוש, יחד עם עמוס קינן, ר' בנימין, ערי ז'בוטינסקי, ראובן גרינברג ואחרים, שנועד לעזור להשיב חלק מתושבי הכפר שגורשו ממנו במהלך מלחמת העצמאות, למרות עזרתם ללוחמים הציונים.
באותה שנה הותקפו באישון לילה עורכי "העולם הזה", אבנרי ושלום כהן, על ידי ארבעה אלמונים ביציאתם ממערכת העיתון, שברו לאבנרי שתיים מאצבעות ידו הימנית, ופגעו בכהן בראשו, זאת כשנה לאחר הטלת פצצה במערכת העיתון, שיוחסה מאוחר יותר ל"מחתרת צריפין". אבנרי העריך אז שהיה קשר בין תקיפתו ובין הביקורת שמתח העיתון על טבח קיביה, ובמכתב לפנחס לבון קבע כי מאחורי התקיפה עמד הש"ב. לפי ספרם של יוסי מלמן ודן רביב, "מרגלים לא מושלמים", הרקע להתנפלות היה קשור למשפחת דיין, וזאת בשל "קשרים מסוימים שנוצרו למורת רוחם של בני המשפחה בין יעל דיין לעורך הראשי".
בהמשך אותה שנה, כתב מעל דפי שבועונו מכתב פתוח לראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, ובתוכו הפציר בו להכיר באופן רשמי וממלכתי ביוצאי האצ"ל ולח"י, בנכיהם ובנופליהם, ולהעניק ליוצאי מחתרות אלה הנצחה וזכויות שוות לאלו של יוצאי "ההגנה", בטענו כי בגבורתם ובתרומתם היו שווים לאנשי "ההגנה", וכי יהיה זה סיום הולם לסכסוך הפנימי, ויאפשר ליצור מסורת שלמה, רצופה ואחידה של לחימה עברית הכוללת את כולם.
בשנת 1954, במהלך "משפט קסטנר", פרסם "העולם הזה" כתבות ומאמרים מאת אורי אבנרי, ששיקפו את אמונתו של אבנרי כי המשפט מוכיח שהשלטון במדינת ישראל נמצא בידי עסקנים ולא בידי אלה שהיו ראויים לו באמת: אנשי "דור תש"ח", שהקיזו דמם בשדות הקרב של מלחמת העצמאות. "העולם הזה" הפך בעת המשפט לשופרו של שמואל תמיר, סניגורו של הנאשם, מלכיאל גרינוולד, וידידו של אבנרי באותם ימים, ידידות שהפכה ברבות השנים לאיבה הדדית.