לצמדים תרמיים שימוש נרחב בטכנולוגיה למדידת טמפרטורה, למשל בתנורים ובמנועים. שימוש נוסף בצמד תרמי, לא למדידה אלא כמקור לאנרגיה חשמלית, נעשה בגנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי.
תרמוקפל
דובריץ'
דובריץ' (בבולגרית: Добрич) היא עיר בצפון מזרח בולגריה, בירת מחוז דובריץ' ומרכזו של אזור דרום דוברוג'ה. העיר שוכנת כ-30 קילומטרים מחוף הים השחור, 30 קילומטרים צפונית לווארנה, 92 קילומטרים מסיליסטרה ו-480 קילומטרים מהבירה סופיה.
היסטוריה.
התיישבות מאורגנת הייתה באזור העיר בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה. פשיטות חוזרות ונשנות של פצ'נגים במחצית הראשונה של המאה ה-11, החריבו את אזור דרום דוברוג'ה והיישוב ננטש. הקמת היישוב במתכונתו הנוכחית התרחשה בשלהי המאה ה-14, לאחר הכיבוש העות'מאני והוא נודע מאוחר יותר בשם חאג'אואולו באזארצ'יק, (בתרגום מילולי: הבאזאר הקטן של חאג'י, שהיה בן אצולה וסוחר ידוע באזור). לפי רישומי מתעד עות'מאני מ-1650, היו במקום כ-1,000 בתים וכ-100 חנויות. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) עבר היישוב לחזקת נסיכות בולגריה שאך הוקמה. ב-1882 בצו הנסיך בטנברג, הוסב שמה לדובריץ', על שמו של מושל דוברוג'ה דאז, דוברוטיצה.
לאחר מלחמת הבלקן השנייה ותבוסת בולגריה, הועברה העיר לשלטון רומניה לפי תנאי הסכם בוקרשט ושמה שונה ל בזארג'יק. בתחילת ספטמבר 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה נערך ליד העיר קרב דובריץ', אשר במהלכו הביסו כוחות משותפים גרמנים ובולגרים את הצבא הרומני וכבשו מחדש את חבל דרום דוברוג'ה. לאחר המלחמה הוחזרה שוב העיר לרומנים במסגרת חוזה ניי ונותרה בחזקתם עד 1940, עת הוחזרה לבולגרים במסגרת הסכם קראיובה. עם חזרתה לשלטון בולגריה הוחזר לה גם שמה דובריץ'. לאחר מלחמת העולם השנייה, עם עליית השלטון הקומוניסטי בבולגריה שונה שמה ל"טולבוחין" על שם הגנרל הסובייטי טולבוחין שפיקד על החזית האוקראינית השלישית. ב-19 בספטמבר 1990 לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בבולגריה, הוחזר שמה בצו נשיאותי לשם דובריץ'.
כלכלה ודמוגרפיה.
בדובריץ' כ-100,000 תושבים במגמת הגירה שלילית והיא העיר השמינית בגודלה בבולגריה מבחינת כמות האוכלוסין. 86 אחוזים מהתושבים הם בולגרים, 8 אחוזים הם טורקים ו 3.5 אחוזים הם בני רומה. 86 אחוזים מהתושבים הם נוצרים אורתודוקסים ו-10 אחוזים הם מוסלמים סונים.
בעיר מתנהל פרויקט לחיבור כל אזורי המגורים לתשתית גז טבעי לצורכי חימום ובישול. באזור פועלות ארבע חברות סלולריות. ענף החקלאות הוא הענף המרכזי המספק 50 אחוזים מהתוצר המקומי הגולמי. שיעור האבטלה נע בין 4 ל-6 אחוזים והוא נמוך מהממוצע בבולגריה. העיר מהווה אתר נופש לתיירים מאירופה אשר קונים נכסי מקרקעין, בעיקר בתי נופש. בדובריץ' קיימים 19 בתי ספר יסודיים ותיכוניים, 19 גני ילדים ו-2 בתי חולים, האחד ציבורי והשני פרטי.
תחבורה.
העיר מקושרת לרשת מסילות ברזל המקשרות אותה לחופי הים השחור, קו מהיר לבירה סופיה ולערים נוספות באירופה. כמו כן עוברים בשטח הרשות המקומית, רשת כבישים מהירים המחברים אותה לווארנה, סיליסטרה, שומן ורוסה.
אקלים.
בדובריץ' שורר אקלים ממוזג עם השפעה יבשתית הגורמת להבדלי טמפרטורה משמעותיים בין הקיץ לחורף. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 10.2oc וערכי קיצון מרביים שנמדדו היו מינוס 22.7oc בינואר ו-39.1oc באוגוסט. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 540 מילימטרים.
הקהילה היהודית.
התיעוד הכתוב הראשון לנוכחות יהודים ביישוב הוא מ-1752, כאשר נוסע שחלף בעיירה והתגורר בביתה של משפחה יהודית ציין את דלותה. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) התגוררה בעיר דובריץ' קהילה יהודית קטנה בת כמה עשרות נפשות. סביר להניח שראשית התיישבות היהודים בעיר הייתה לאחר גירוש ספרד ובני הקהילה היו בעיקרם סוחרים שעברו דרך העיר. מניחים שיהודים הגיעו לעיר ב-1835, גם מאדירנה לאחר השריפה שכילתה חלקים מהרובע היהודי. ב-1900 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות היהודיות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה 175 נפשות. בעיר קיים מבנה אשר ככל הנראה שימש כבית הכנסת של הקהילה ומצוין כי פעל בין 1887 ל-1949. לאחר מלחמת הבלקן השנייה, עם מעברה של העיר לחזקת הרומנים, הקשתה מאוד ממשלת רומניה על קבלת אזרחות ליהודים, אשר סבלו מרדיפות ומהגבלת עיסוקיהם. בעיר התקיימו חיי קהילה וכיהן בה רב קהילתי. ב-1929 מונה הרב לאון בכר לרב הקהילה וככל הנראה היה רבה האחרון.
עם חתימת הסכם קראיובה והחזרת חבל דרום דוברוג'ה לבולגריה פרסם המושל הצבאי של החבל הגנרל גאורגי פופוב (בולגרית:Георги Попов), צו גירוש ליהודי החבל ובכלל זה ליהודי דובריץ'. יהודי החבל יועדו לגירוש לרומניה. ראשי הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה, פנו לנציגי ארגון המיעוט הבולגרי בדוברוג'ה עימם ניהלו קשרים ענפים במסגרת הפעילות בקונגרס הבינלאומי למיעוטים לאומיים ואלו פנו לגנרל פופוב אשר ביטל את צו הגירוש. בהמשך, העניקה הממשלה הבולגרית אזרחות בולגרית ליהודי החבל, בטענה שהחבל הוחזר בהליך דיפלומטי ובהסכמת הרומנים והקהילה הבינלאומית. ככל הנראה בפרוץ מלחמת העולם השנייה, מנתה הקהילה כ-250 נפשות. ברישומי משרד הפנים הבולגרי צוינו 52 יהודים מדובריץ', שיועדו לגירוש למחנות ההשמדה ב-10 במרץ 1943. הגירוש לא יצא אל הפועל. מרבית היהודים שנותרו בעיר לאחר מלחמת העולם השנייה עלו לישראל במהלך גל העלייה ההמוני בין 1947 ל-1949. ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובדובריץ' נמנו 57 יהודים. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.
גראדיאן
פרד פגנם
פרדריק "פרד" פגנם (אנגלית: Frederick "Fred" Pagnam; 4 בספטמבר 1891 - 7 במרץ 1962) היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
ביוגרפיה.
פגנם נולד בעיירה פולטון-לה-פילד שבלנקשייר למנהל בנק מבלקפול, והחל את הקריירה שלו בבלקפול ונסדיי, האדרספילד טאון (נרשם אך לא שיחק) וסאות'פרוט סנטרל. הוא הצטרף לבלקפול ב-1913, ולאחר עונה אחת עבר לליברפול. הוא שיחק בעמדת החלוץ, והבקיע במשחק הבכורה שלו מול צ'לסי ב-10 באוקטובר 1914. שבועיים לאחר מכן הבקיע ארבעה שערים במשחק מול טוטנהאם הוטספר, ובעונה כולה הבקיע 26 שערים והיה למלך השערים של המועדון.
בתקופתו של פגנם בליברפול התארגנו מספר שחקנים בליברפול והחליטו למכור את המשחק מול מנצ'סטר יונייטד, על מנת להרוויח מהימורים על תוצאותו, במה שנודע כשערוריית הימורי הכדורגל הבריטית של 1915. פגנם סירב לקחת חלק בקשר ואף איים להבקיע שער על מנת לקלקל את התוצאה המוסכמת; יונייטד ניצחה 2 - 0 כפי שהוסכם, אך ארבעה שחקנים מליברפול ושלושה מיונייטד נמצאו אשמים בהטיית משחקים על ידי התאחדות הכדורגל האנגלית, לאחר שפגנם העיד נגד עמיתיו לקבוצה.
בעקבות פריצת מלחמת העולם הראשונה הושעו משחקי הכדורגל בסיום עונת 1914/1915; פגנם המשיך לשחק בליברפול בזמן המלחמה, אך שיחק גם עבור פורטסמות' וארסנל. המשחקים הללו לא היו רשמיים ואינם נכללים בסטטיסטיקות הקריירה הרשמיות של פגנם. לאחר חידוש המשחקים בסיום המלחמה הוא השתתף בשמונה משחקים בליברפול, ובאוקטובר 1919 חתם בארסנל באופן רשמי תמורת 1,500 לירות שטרלינג. פגנם ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל במשחק מול ברדפורד סיטי ב-25 באוקטובר 1919. בעונתו הראשונה במועדון הלונדוני הבקיע 13 שערים, ודורג במקום השני בטבלת המבקיעים של ארסנל לאחר הנרי וייט. את העונה שלאחר מכן הוא סיים כמלך השערים של ארסנל עם 14 שערים, למרות שבמרץ 1921 הועבר לקארדיף סיטי תמורת 3,000 לירות שטרלינג בגלל בעיות כספיות של המועדון. בסך הכל הוא הבקיע 27 שערים ב-53 הופעות במדי ארסנל.
פגנם שיחק בניניאן פארק במשך תשעה חודשים לפני שעבר לווטפורד מהליגה השלישית הדרומית בדצמבר 1921, תמורת 1,000 לירות שטרלינג. בחמש עונות ו-144 משחקי ליגה הוא הבקיע 72 שערים עבור ווטפורד, ובעונת 1922/1923 סיים כמלך השערים של הליגה. ב-1926 מונה פגנם למאמן המועדון, אך בשלוש שנותיו בתפקיד זה לא הגיע להישגים משמעותיים. מאזן הקבוצה בתקופת פגנם היה 49 ניצחונות, 56 הפסדים ו-28 תוצאות תיקו. ווטפורד סיימה במקום ה-21 מתוך 22 בעונתו הראשונה, ובמקום השמיני בעונת 1928/1929. לאחר שעזב את ווטפורד הוא עבד בהולנד ובטורקיה, שם אימן את גלאטסראיי ונבחרת טורקיה. בשלהי שנות ה-30 חזר לממלכה המאוחדת, וניהל פאב עד מותו ב-1962.
מסדר סן-מישל
מסדר סן-מישל (צרפתית: Ordre de Saint-Michel) היה מסדר האבירים של מלך צרפת.
היסטוריה.
המסדר נוסד באוגוסט 1469 בטירת אמבואז שבעמק הלואר על ידי לואי האחד עשר, מלך צרפת בתגובה למסדר גיזת הזהב שנוסד ב-1430 על ידי פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה, יריבו של לואי האחד עשר.
היה זה המסדר החשוב ביותר בצרפת, ואביריו נשבעו אמונים למלך. על אף שהיו אמורים להיפגש אחת לשנה באולם הגדול של מנזר מון-סן-מישל שבנורמנדי, נפגשו למעשה בארמון המלכות בפריז. יום חגו של המסדר היה 29 בספטמבר, יום המלאך מיכאל (מישל בצרפתית), אז יום חג לאומי משום שהמלאך מיכאל נחשב לקדוש מגן של ממלכת צרפת עד 10 בפברואר 1638 כאשר הוחלף במרים, אם ישו על ידי לואי השלושה עשר, מלך צרפת.
אבירי המסדר ענדו עיטור זהב שעליו נראה המלאך מיכאל עומד על צוק (מון-סן-מישל) ומתמודד עם נחש. עיטור זה היה תלוי על שרשרת זהב משובצת בקונכיות צדף שהיה העיטור של העלייה לרגל ובמיוחד של אלה שהלכו לסנטיאגו דה קומפוסטלה. עם ייסודו של המסדר, המאייר המפורסם ז'אק פוקה התבקש לצייר מיניאטורה שבה נראה המלך עומד בראש אביריו.