אפרת מישורי נולדה בטבריה, והיא בתו של הבלשן יצחק צדקה. בשנות ה-90 כתבה מסות ומאמרי ביקורת על שירה ואמנות פלסטית, שהתפרסמו בין השאר במקומון "העיר", בכתבי העת "סטודיו" ו"עכשיו" ובמוספי התרבות של "מעריב" ו"הארץ"
. היא למדה באוניברסיטת תל אביב וקיבלה תואר ד"ר לספרות בשנת 2006, עבור עבודת הדוקטורט "תל אביב - מציאות או המצאה", המשלבת בין פסיכואנליזה וספרות, עוסקת בייצוג מקום בשירה כאובייקט מעבר של המשורר ומתמקדת בתל אביב של אבות ישורון כמקרה מבחן; על העבודה זכתה בפרס דב סדן.
בשנת 1989 נישאה לאמן הישראלי יעקב מישורי. השניים התגרשו ב-2011. למישורי בן והיא מתגוררת כיום בתל אביב. אחותה היא הצלמת נועה צדקה.
יצירתה הספרותית.
הפרסום הראשון של מישורי היה ספר הילדים "ספר החלומות", שראה אור בשנת 1988 (בשם אפרת צדקה) ואותו גם איירה בעצמה. ספר שיריה הראשון, שראה אור ב-1994 בהוצאה עצמית במהדורה מוגבלת, זכה בפרס קרן רון אדלר לספר ביכורים והוגדר בידי המבקר מנחם בן כ"אחד המעשים השיריים החשובים שנעשו אצלנו בשנים האחרונות".
מאז פרסמה מישורי עוד שמונה ספרי שירה, חמישה מהם בהוצאת הקיבוץ המאוחד ואחד, בהוצאת אבן חושן, שלווה ביצירות פלסטיות מאת בעלה, האמן יעקב מישורי. על יצירתה הוענק לה פרס היצירה לסופרים ומשוררים (בשמו הבלתי רשמי 'פרס ראש הממשלה) ב-2002. שירתה ומסותיה נדפסו בעיתונות היומית ובכתבי עת רבים, בהם עכשיו, הו!, מעין, שבו, דחק ועוד. בשנת 2004 זכה הסיפור הקצר פרי עטה "ידיעת היבשת" בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ". בשנת 2017 זכתה בפרס עמיחי על ספרה "Thinkerbell סיפור בהמשכים של משוררת בהפסקות" ופרס אקו"ם ע"ש שלמה טנאי לעידוד פרסום היצירה על יצירתה "אישה נשואה ושירים בודדים" שיצאה לאור בספר ב-2019.
שירתה של מישורי מתאפיינת ברגישות למיקום המילים על הדף, לארגונן ולצורתן, וכן להפקה ולעיצוב ספריה; ברשימה על ספרה הראשון ציינה המשוררת מאיה בז'רנו שהוא "מופק ומעוצב אחרת מכל ספר שירה שנראה באחרונה" ו"מזכיר מבנה אוטונומי אישי". מאפיינים אלה מופיעים גם בספרים מאוחרים, למשל בפואמה "הבוהמה הביתית", שבה "השורות הבודדות מופיעות על הדפים כאילו היו מוקרנות על קיר, בקצב קבוע, במעין וידאו־ארט מדיטטיבי". בכתיבתה המינימליסטית בולטים משחקי מילים ואתגרים חידתיים ואינטלקטואליים לצד טקסטים קלילים ונגישים, העושים שימוש רב בחזרתיות. בסגנונה ניכרות השפעות מגוונות: שירתה המוקדמת הוגדרה בין השאר כ'ניאו אוואנגארד' ומבקרים זיהו ביצירותיה השפעות של פוטוריזם, דאדא ושירת הייקו, וכן של המשוררים חזי לסקלי ואהרן שבתאי (ספרה של מישורי "הבוהמה הביתית" הוא מחווה מוצהרת ל'פואמה הביתית' של שבתאי).
פעילויות נוספות.
ב-1996 הפיקה מישורי את מופע היחיד "אני הדוגמנית של השירה", שהתבסס על שיריה ונמנה עם מופעי הספוקן וורד הראשונים בישראל. במופע שולבו גם אלמנטים של וידאו ארט ותנועה, והוא תואר בעיתונות כראשוני וחדשני, והושווה לסגנון הראפ.
מישורי לימדה כתיבה ופרפורמנס בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים, הנחתה סדנאות כתיבה באוניברסיטאות ובבתי ספר לאמנות והשתתפה בתוכנית 'סופר אורח' במסגרת משרד החינוך ובפרויקט סל תרבות של מפעל הפיס. כמו כן ערכה מספר ספרי שירה, בהם "המשרד לסיפורי הציבור" (כרמל, 2008) מאת גלעד מאירי ו"פרפר פרלין" (ספרא, 2013) מאת לורן מילק, ומכהנת כחברת מערכת בכתב העת ננופואטיקה. בשנת 2011 ייסדה את הסלון הספרותי "תיאטרון הטקסט הנודד", שבמסגרתו היא מנחה סדנאות קריאה וכתיבה ומקיימת מפגשים חודשיים עם יוצרות ומרצות.
מישורי הקימה, בשיתוף עם עתון 77, סדרת שירה עצמאית בשם "אש קטנה 77" - 'מעבדה לליווי ולפיתוח שירת א-נשים'.
בשנת 2014 הקימה מישורי, בשיתוף עם דנה גולדברג, את חברת ההפקות Gypsycam, המוקדשת לקולנוע ניסיוני ועצמאי. במסגרת החברה הופקו עד כה מספר סרטים קצרים שיצרו גולדברג ומישורי. השתיים היו במערכת יחסים זוגית ונפרדו. בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט "מות המשוררת", שביימה ביחד עם גולדברג. השתיים גם כתבו במשותף את התסריט לסרט, שבו מופיעות בתפקידים הראשיים יבגניה דודינה וסמירה סרייה.
2018 - זוכת פרס מפעל הפיס לאמנויות על שם לנדאו לשירה.
מישורי היא חברת מערכת בהוצאת הספרים "ברחש".
ספרים ופרסומים נוספים.
שירה.
"אישה נשואה ושירים בודדים" (תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 2019)
קטכולאמין
קטכולאמין (באנגלית: Catecholamine) הוא תרכובת אורגנית המכילה קבוצת קטכול (קבוצת בנזן המכילה שתי קבוצות צד הידרוקסיליות) ומתמיר אמיני.
יצירת קטכולאמינים.
הקטכולאמינים מיוצרים מחומצת האמינו טירוזין. חומרים אלו מסיסים במים ונקשרים לחלבונים שונים, ובאופן זה מועברים בזרם הדם בגוף.
הטירוזין מגיע אל גופינו בצורת חלבון דרך המזון הנצרך, או על ידי הידרוקסילציה של חומצת האמינו פנילאלנין על ידי האנזים פנילאלנין הידרוקסילאז.
פירוק קטכולאמינים.
COMT הוא אנזים שמפרק קטכולאמינים בנוזל החוץ-תאי.
מוליכים עצביים מקבוצת הקטכולאמינים.
בגוף האדם, ישנם מספר מוליכים עצביים מרכזיים המשתייכים לקבוצת הקטכולאמינים. המוליכים הקטקולאמיניים הם חלק ממערכות המוליכים העצביים המרכזיות של המוח. העיקריים שבהם הם אדרנלין (אפינפרין), נוראדרנלין ודופמין והם משתייכים גם לקבוצת המונואמינים.
אדרנלין ונוראדרנלין משתחררים מליבת יותרת הכליה, והם בעלי תפקיד מכריע בוויסות תגובת הילחם או ברח בגוף.
מוליכים עצביים מקבוצת הקטכולאמינים מיוצרים מחומצות האמינו טירוזין. הטירוזין נאגר בנוירונים מפרישי קטכולאמינים, ודורש מספר תגובות על מנת להפוך למוליך העצבי הרצוי בגוף.
היצור של קטכולאמינים מווסת על ידי אנזים המכונה מונואמין אוקסידאז.
רמת השחרור של קטכולאמינים בקליפת המוח הקדם-מצחית יכולה לשנות במהירות את חוזק הקשרים ברשתות קדם מצחיות, כדי לתאם בין מצבים קוגניטיביים ותודעתיים לבין הדרישות הפיזיולוגיות המתעוררות בעקבות גירויים ואירועים שונים בסביבה.
רמות גבוהות של קטכולאמינים, המופרשות בשעת לחץ כתגובה למצבי מתח, יכולים לדכא במהירות את הפעילות של קליפת המוח הקדם-מצחית ולהעביר אותה למצב "offline" כדי להגיב לסכנה על ידי העברת השליטה על ההתנהגות למערכות פרמיטיביות יותר כמו האמיגדלה והסטריאטום שמתווכים תגובות אינסטינקטיביות.
היבטים רפואיים.
קיימות מספר תרופות בשוק שהן אנלוגים של הקטכולאמינים.
נפאל במשחקים הפאראלימפיים
נפאל השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים אתונה (2004), כששלחה למשחקים אתלטית אחת, ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע. במשחקי החורף לא נטלה נפאל חלק מעולם.
היסטוריה.
המשלחת הראשונה אותה שלחה נפאל למשחקים באתונה בשנת 2004 כללה רק את ספורטאית אחת, אתלטית שהתחרתה בהדיפת כדור ברזל. אל משחקי אולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) שלחה נפאל ספורטאי בודד גם כן, שלקח חלק במרוץ ל-100 מטר. הספורטאים הנכים אותם שלחה נפאל למשחקי הנכים מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
מדליית הכוח הטריטוריאלי
אסתר רבין
ד"ר אסתר אֶלזֶה רבין (Ester Else Rabin; 25 בספטמבר 1889, פָּפֶּנבּוּרג, גרמניה – 14 באפריל 1978, חיפה) הייתה פעילת ציבור וסופרת ילדים יהודייה-גרמנייה-ישראלית.
ביוגרפיה.
רבין נולדה בשם אלזה הֶס (Hes) ב-1889 בפָּפֶּנבּוּרג (Papenburg) שבצפון-מערב גרמניה, בתם השנייה של הנרייטֶה לבית פרידברגר ויצחק וולף הס, סוחר. בסוף שנת 1896 עברה המשפחה מזרחה לעיר לברסלאו. לאחר שסיימה את לימודיה בגימנסיה בעיר, למדה באוניברסיטת ברסלאו ספרות, היסטוריה ופדגוגיה, ובשנת 1913 הייתה מראשונות הנשים שקיבלו בה תואר דוקטור. הדיסרטציה עסקה במחזותיה של שרלוטה בירך-פייפר ("Charlotte Birch-Pfeiffer als Dramatikerin").
לאחר מכן נישאה לרב ד"ר ישראל אברהם רבין ולימדה במוסדות אקדמיים ויהודיים בעיר. הייתה פעילה בארגון נשי המזרחי בגרמניה ושימשה צירה בקונגרסים הציוניים.
בשנת 1935, על רקע עליית הנאצים לשלטון, עלתה עם משפחתה לארץ ישראל והשתקעה בחיפה. בעלה כיהן כמנהל בית הספר "נצח ישראל" בעיר, והיא שימשה יו"ר ארגון נשי המזרחי המקומי. הייתה צירה באספת הנבחרים הרביעית.
הייתה פעילה בארגון בני ברית. שימשה כיו"ר לשכת יהודית מונטיפיורי של בנות ברית וחברת הוועד הכללי של לשכת בני ברית בתל אביב.
לצד פעילותה הציבורית פרסמה ספרי ילדים, ובהם אוספי סיפורים פרי עטה.
לאחר פטירתה נקרא על שמה רחוב בחיפה.
ילדיה: המתמטיקאי פרופ' מיכאל עוזר רבין והפרופסור לחינוך מרים בן-פרץ.
סופר פרי אנימלס
סופר פרי אנימלס (Super Furry Animals) היא להקת רוק וולשית שנוטה לכיוון רוק פסיכדלי וניסיוניות אלקטרונית. מאז הקמתה ב-1993 בקארדיף שבוויילס, הרכב הלהקה נשאר זהה והוא כולל את גריף ריס (סולן, גיטרה), יו בנפורד (גיטרה מובילה, קולות), גוטו פרייס (גיטרת בס), קיאן קיראן (קלידים, סינתיסייזרים, שירה) ודויד ייאן (תופים, קולות).
היסטוריה.
1994 -2000:ההתחלה והצלחה ביקורתית.
הלהקה הוקמה בקארדיף אחרי שחברי הלהקה היו שותפים בלהקות רוק וטכנו אחרות בסצנת המוזיקה של קארדיף. הלהקה הוחתמה בלייבל האינדי הוולשי "אנקסט" (Ankst). הלהקה נכללה ברנסאנס מוזיקלי (ותרבותי) של ויילס בשנות התשעים שכלל להקות כגון: מאניק סטריט פריצ'רז (Manic Street Preachers), וקטטוניה (Catatonia).
שם הלהקה מגיע מחולצת טישרט שעיצבה אחותו של סולן הלהקה גריף ריס. חברי הלהקה מציינים את בלר, אלביס קוסטלו, קולקטיב סול, ווינטון מרסליס כהשפעות עיקריות על המוזיקה שלהם.