Voyage, voyage הוא שיר של הזמרת הצרפתייה דזיירלס. השיר יצא כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה שלה François. אף על פי שהשיר מבוצע בשפה הצרפתית הוא זכה להצלחה רבה במצעדים ברחבי אירופה. השיר נותר כלהיט הגדול והיחיד המזוהה עם הזמרת.
הצלחה מסחרית.
אף על פי שהשיר מושר בשפה הצרפתית הוא זכה להצלחה במצעדים, גם במדינות בהן השפה לא זוכה בדרך כלל להצלחה רבה, דוגמת בריטניה ואירלנד. בגרמניה המערבית השיר הגיע למקום הראשון והיה השיר ששהה את מספר השבועות הרב ביותר במצעד 20 הגדולים במהלך שנת 1987. ההשיר הגיע למקום הראשון גם באוסטריה, נורווגיה וספרד. בצרפת הגיע למקום השני, בו שהה במשך ארבעה שבועות במשך ארבעה שבועות.
השיר, בגרסתו המקורית, הגיע למקום ה-53 במצעד הסינגלים הבריטי בנובמבר 1987. באביב 1988 יצא השיר מחדש בגרסת רמיקס שבוצע לשיר על ידי פיט האמונד ופיט ווטרמן. ביוני הגיע הרמיקס למקום החמישי בבריטניה. באירלנד הגיע השיר למקום הרביעי גם בגרסתו המקורית וגם בגרסת הרמיקס.
גרסאות כיסוי.
במהלך השנים זכה השיר למספר רב של גרסאות כיסוי. בשנת 1993 הוציא המצד היפני "Wink" גרסה בשפה היפנית. הסינגל מכר כ-69,000 עותקים והגיע למקום ה-19 במצעד הסינגלים היפני. להקת "מגנטו" המקסיקנית הוציאה בשנת 1991 גרסה בשפה הספרדית שנקראה "Vuela Vuela" (בעברית:לעוף, לעוף). השיר הגיע למקום השלישי במצעד השירים הלטיניים של בילבורד. הזמרת הבלגית, קייט ראיין, הוציאה גרסה משלה לשיר בשנת 2007 שנכללה באלבומה "Free". השיר הגיע למקום השני במצעד הבלגי ונכנס לעשרת הגדולים בהולנד, ספרד ופינלנד. להקת המטאל גותי "סירניה" הוציאה גרסה לשיר שנכללה כרצועת בונוס באלבום "Riddles, Ruins &amp; Revelations" שיצא לאור בשנת 2021.
אמברוסיה טונסן
אמברוסיה טונסן (בנורווגית: Ambrosia Tønnesen; 28 בינואר 1859–21 בינואר 1948) הייתה פסלת נורווגית, הפסלת הנורווגית הראשונה שהתפרנסה מהמקצוע.
חיים.
אמברוסיה טונסן נולדה באולסון. תקופה מסוימת היא עבדה בברגן כמורה. בשנת 1885 היא החליטה לנסוע לקופנהגן ולמדה ציור של ברטה וגמן ופיסול אצל סטפן אבל סינדינג. בהמשך היא עברה השתלמויות בברלין ופריז. בשנת 1888 היא פגשה את מרי בנקס והם התגוררו ביחד במשך שלושים שנים.
את הפסלים הראשונים טונסן עשתה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19. בהמשך היא עשתה פסלים של אנשי תרבות נורווגית כמו דורתה אנגלברכטסדאטר, אדוורד גריג ונוספים.
על הישגיה בתחום האמנות הוענק לה עיטור מסדר הדקלים של האקדמאים.
היא נפטרה בברגן בשנת 1948.
אביגדורי
אדוארד א' וילסון
אדוארד אוסבורן וילסון (באנגלית: Edward Osborne Wilson; 10 ביוני 1929 – 26 בדצמבר 2021; היה מוכר בדרך כלל כ-EO Wilson) היה ביולוג, חוקר טבע וסופר אמריקאי. וילסון היה ביולוג רב השפעה ההתמחות הביולוגית שלו הייתה מירמקולוגיה, חקר הנמלים, והוא נחשב המומחה המוביל בעולם בתחום זה.
וילסון כונה "אבי הסוציוביולוגיה" ו"אבי המגוון הביולוגי" בשל היותו פעיל למען איכות הסביבה ובשל הרעיונות החילוניים-הומניסטיים והדאיסטים שלו. בין תרומותיו לתאוריה האקולוגית - תורת הביוגאוגרפיה של האיים, אותה פיתח בשיתוף עם האקולוג המתמטי רוברט מקארתור. תאוריה זו שימשה בסיס לתחום עיצוב אזורי השימור, כמו גם התאוריה הנייטרלית המאוחדת של המגוון הביולוגי של סטפן פ' האבל (Hubbel).
וילסון היה פרופסור באוניברסיטת פלגרינו, פרופסור אמריטוס באנטומולוגיה במחלקה לביולוגיה אורגניזמית ואבולוציונית באוניברסיטת הרווארד, מרצה באוניברסיטת דיוק ועמית בוועדה לחקירה ספקנית (Committee for Skeptical Inquiry). האקדמיה המלכותית השוודית למדעים, המעניקה את פרס נובל, העניקה לד"ר וילסון את פרס קראפורד, פרס שנועד לכסות תחומים שאינם מכוסים על ידי פרסי נובל (ביולוגיה, אוקיינוגרפיה, מתמטיקה, אסטרונומיה וכו'). וילסון הוא חתן הפרס ההומניסטי של האקדמיה הבינלאומית להומניזם, זכה פעמיים בפרס פוליצר לספרות כללית (על ספרו "על טבע האדם" ב-1979, ועל ספרו "הנמלים" ב-1991) וחיבר רבי מכר של הניו יורק טיימס, "הכיבוש החברתי של כדור הארץ" ("The Social Conquest of Earth"), "מכתבים למדען צעיר" ("Letters to a Young Scientist") ו"משמעות הקיום האנושי" ("The Meaning of Human Existence").
וילסון כתב יותר מ-30 ספרים ופרסם יותר מ-430 מאמרים מדעיים, חלקם מהמצוטטים ביותר בהיסטוריה, שהופיעו על שער כתבי העת Nature ו-Science. מאמריו "Character displacement" שפורסם ב-1956 בשיתוף עם ויליאם בראון ג'וניור, "Theory of Island Biogeography" שהוכן עם רוברט מקארתור ב-1967, "Experimental zoogeography of islands: the colonization of empty islands" בשנת 1969 עם ד' ס' סימברלוף וספריו "חברות החרקים" ו"סוציוביולוגיה: הסינתזה החדשה" זכו בפרס Science Citation Classic, הפרס החשוב ביותר שמזהה את היצירות המצוטטות ביותר או היצירות שהן המקור הרווח ביותר לאזכור בתחום מחקרן.
וילסון קיבל יותר מ-150 פרסים ומדליות יוקרתיות ברחבי העולם, כמו גם יותר מ-40 תוארי דוקטור לשם כבוד. הוא חבר כבוד של יותר מ-30 ארגונים, אקדמיות ומוסדות בעלי שם עולמי ויוקרתי. הוא הוזמן לתת הרצאות בלמעלה מ-100 אוניברסיטאות ומוסדות ברחבי העולם. שני מיני בעלי חיים נקראו בשמות מדעיים לכבודו.
ב-1995 נבחר וילסון לאחד מ-25 האישים המשפיעים ביותר באמריקה על ידי Time, וב-1996 דירג אותו סקר בינלאומי כאחד ממאה המדענים המשפיעים בהיסטוריה. בשנת 2000, המגזינים "טיים" ו"אודובון" (Audubon) כינו אותו "אחד מ-100 אנשי איכות הסביבה המובילים של המאה". בשנת 2005 Foreign Policy כינה אותו "אחד ממאה האינטלקטואלים החשובים בעולם". בשנת 2008 נבחר וילסון לאחד ממאה המדענים החשובים בהיסטוריה על ידי אנציקלופדיה בריטניקה. בשנים שלאחר מכן נכלל במספר רב של רשימות דומות, בהן הרשימה "50 המדענים המשפיעים ביותר בעולם כיום" שהוכנה על ידי TheBestSchools.
ראשית חייו.
וילסון נולד בברמינגהאם שבאלבמה וגדל בעיקר בסביבות וושינגטון הבירה ובאזור הכפרי סביב מוביל, אלבמה. מגיל צעיר התעניין בטבע. הוריו, אדוארד ואינז וילסון, התגרשו כשהיה בן שבע. חוקר הטבע הצעיר גדל בכמה ערים ועיירות עם אביו ואמו החורגת.
באותה שנה שבה הוריו התגרשו, וילסון התעוור בעין אחת בתאונת דיג. הוא סבל במשך שעות, אבל המשיך לדוג. הוא לא התלונן כי היה להוט להישאר בחוץ ולהמשיך בצפייה בטבע. הוא לא פנה לטיפול רפואי. מספר חודשים לאחר מכן, אישונו הימני התערפל עם קטרקט. הוא אושפז בבית החולים פנסקולה כדי להסיר את העדשה. וילסון כתב באוטוביוגרפיה שלו ש"הניתוח היה ניסיון מפחיד של המאה ה-19". וילסון נותר עם ראייה מלאה בעינו השמאלית של 20/10. החזון של 20/10 הניע אותו להתמקד ב"דברים קטנים": "שמתי לב לפרפרים ולנמלים יותר מאשר ילדים אחרים, והתעניינתי בהם באופן אוטומטי".
אף על פי שאיבד את הראייה הסטריאוסקופית שלו, עדיין יכול היה לראות אותיות קטנות ושערות על גופם של חרקים קטנים. יכולתו המופחתת להתבונן ביונקים ובציפורים הביאה אותו להתרכז בחרקים.
בגיל תשע ערך וילסון את מסעות התצפיות הראשונות שלו, בפארק רוק קריק בוושינגטון הבירה. הוא החל לאסוף חרקים והפגין תשוקה לפרפרים. הוא היה לוכד אותם באמצעות רשתות עשויות ממטאטאים, מתלי מעילים ושקיות בד לייצור גבינה. היציאה למסעות אלה הובילה להיקסמותו של וילסון מנמלים. הוא תיאר באוטוביוגרפיה שלו איך יום אחד משך את קליפת העץ הנרקב וגילה מתחתיו נמלי ציטרונלה. נמלי העבודה שמצא היו "נמוכות ושמנות, בעלות ברק צהוב, ופלטו ריח לימוני חזק". וילסון אמר שהאירוע הותיר עליו "רושם חי ומתמשך". הוא זכה בפרס צופי הנשר והיה מנהל הטבע של מחנה הקיץ שלו בצופים. בגיל 18, מתוך כוונה להפוך לאנטומולוג, החל באיסוף זבובים, אבל המחסור בסיכות חרקים עקב מלחמת העולם השנייה גרם לו לעבור לנמלים, שניתן לאחסן בבקבוקונים. בעידודה של מריון ר' סמית', מירמקולוגית מהמוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בוושינגטון, החל וילסון בסקר כל הנמלים באלבמה. מחקר זה הוביל אותו לדווח על המושבה הראשונה של נמלי אש בארצות הברית, ליד נמל מוביל.
חינוך.
בחשש שאולי לא יוכל להרשות לעצמו ללכת לאוניברסיטה, ניסה וילסון להתגייס לצבא ארצות הברית. הוא תכנן לזכות במלגת חינוך מטעם ממשלת ארצות הברית, אך נכשל בבדיקה הרפואית של הצבא עקב ליקוי ראייתו. וילסון נרשם לאוניברסיטת אלבמה וקיבל שם תואר ראשון ושני בביולוגיה ב-1950. בשנת 1951 עבר לאוניברסיטת הרווארד.
הוא התקבל לאגודת העמיתים של הרווארד וכך נסע במשלחות אל מעבר לים, אסף מיני נמלים בקובה ומקסיקו וטייל בדרום האוקיינוס השקט, כולל אוסטרליה, גינאה החדשה, פיג'י, קלדוניה החדשה וסרי לנקה. ב-1955 וילסון קיבל דוקטורט, והתחתן עם איירין קלי.
קריירה.
מ-1956 עד 1996 היה וילסון חלק מהפקולטה של הרווארד. הוא התחיל כטקסונום נמלים ועבד על הבנת המיקרו-אבולוציה שלהן, כיצד התפתחו למינים חדשים על ידי בריחה מסביבות בעלות חסרונות ומעבר לבתי גידול חדשים. הוא פיתח תאוריה של "מחזור המינים" (Taxon cycle).