יש המשערים שמקור האבן השחורה הוא במטאוריט שנפל לכדור הארץ, אך תאוריה זו לא נבחנה בפועל, מחמת הקדושה המיוחסת לאבן בקרב מאמיניה המונעים את תנאי הגישה לבדיקתה. מבקרים שאכן חזו באבן מעריכים שהיא עשויה גרניט שנחצבה במחוז הקרוב. גאולוגים שבחנו אותה שללו את האפשרות שמקורה במטאור ומעריכים כי היא אבן אכטיס, בהתבסס על עדותו של גאולוג ערבי אשר ביצע חאג'.
רבי אברהם אבן עזרא, בפירושו לספר דניאל, מצטט פירוש קראי כי עדותו של דניאל מתייחסת למקדש מכה. האבן עזרא שולל פירוש זה, בין השאר . בהמשך דבריו כותב אבן עזרא בהתייחסות ל"קדרי ראש מלכות ישמעאל": .
תולדות הכעבה לפי המסורת המוסלמית.
המסורת המוסלמית מבקשת לקבוע את שורשי הכעבה בתקופה קדומה ככל הניתן, כלומר לטעון כי לכעבה יש שורשים קדומים מאוד שמקורם באלוהים. לפי המסורת, הכעבה קודמת לבריאה. במצב התוהו ובוהו שהיה לפני בריאת העולם, הכעבה הייתה כמו קצף על פני המים — 2,000 שנה לפני בריאת העולם, ומלאכים התפללו אליה. גרסאות אחרות למסורת זו טוענות כי כעבה היא מקבילה של כעבה שמימית הממוקמת בגן עדן.
גישות האדם הראשון — דעה אחרת במסורת, היא שהכעבה נוסדה על ידי אדם, האדם הראשון. גישה נוספת לאדם הראשון היא שהכעבה לא נוסדה על ידי האדם הראשון, אלא ירדה כולה מגן עדן עמו. לאחר מכן, יש האומרים כי מיקומה נעלם בעקבות המבול של נוח. בשלב מאוחר יותר, אברהם בנה עם ישמעאל את הכעבה.
ישנן מסורות שמתארות את הכעבה בתקופת אברהם כמבנה ארעי (זמני) כמו סוכה. מדובר בסוכה בהתחלה, ורק כאשר מוחמד הגיע לעיר אל-מדינה הוא רצה לבנות את המסגד שלו בצורה של סוכה גם אז. בני שבט קורייש בנו את הכעבה 15 שנה לפני שהנביא החל להינבא, לפני הולדת הנביא.
חשיבות הכעבה.
כפי שהוזכר, בקוראן מסופר כי אברהם וישמעאל היו אלה שבנו את הכעבה. נהוג לייחס לכעבה את מקום משכנו של חסד האלוהים. בנוסף, אנשי דת מוסלמים מודרניים מדגישים את חשיבותה בתור המקום שנבחר על ידי אלוהים כמקום ההתגלות. הכעבה הייתה מקום מקודש לעובדי אלילים רבים, ואף לנוצרים, בתקופה שלפני עליית האסלאם. שבטו של מוחמד, קורייש, היה אמון על שמירתה של הכעבה.
הכעבה היא גם הקיבלה בתפילה המוסלמית, הכיוון אליו פונים המאמינים בזמן התפילה. בנוסף, כפי שהוזכר, על פי המסורת האסלאמית קיימת כעבה שמימית בגן עדן אשר מתפללים בה מלאכים.
המסע הלילי של מוחמד, אשר בסופו עלה לשמיים, התחיל בכעבה.
את המתים המוסלמים מצווה לקבור כאשר הקבר פונה אל הכעבה.
לפי המסורת האסלאמית, כאשר שעתו האחרונה של העולם תבוא במסגרת יום הדין, הכעבה תיהרס על ידי חבשי בעל שתי רגליים קטנות.
מצוות החג'.
לפי האמונה המוסלמית, כל אדם מוסלמי חייב להשתתף לפחות פעם אחת בחייו בטקס העלייה לרגל, החג'. במהלך החג', המאמינים נוגעים באבן השחורה, מצמידים את גופם לאבני הכעבה (מתוך האמונה שבזכות זה הם יישמרו מאש הגיהנום) וסובבים את המבנה שבע פעמים נגד כיוון השעון.
הקשר בין מצוות החג' לכעבה.
כל טקסי העלייה לרגל נקשרים עם אברהם וישמעאל בנו. מסופר שאחרי שאברהם סיים את בניית הכעבה (הוא נחשב לבונה הכעבה לפי הקוראן) הופיע בפניו המלאך גבריאל, שהיה גם מלאך ההתגלות של הנביא מוחמד. גבריאל הורה לאברהם להקיף את הכעבה עם בנו ישמעאל שבע פעמים, ותוך כדי כך לנשק את ארבע פינות הכעבה בכל הקפה. לאחר מכן התפללו מאחורי האבן שנקראת "מקאם אבראהים", והמשיכו בטקסי החג' בגבעות א-צפא (الصّفا) ואל-מרוה (المروة) במנא (منى) ומזדלפה (مزدلفة). המסורת קובעת שהמצווה שמקיימים המוסלמים, מקורה באברהם. זה אומר שהמוסלמים מחקים את מנהגו של מייסד האסלאם, את המצווה שהוטלה על אברהם.
כשאברהם נכנס למנא, הופיע בפניו השטן איבליס (שמו הפרטי של השטן). לאחר שהופיע בפניו איבליס, גבריאל הורה לאברהם להשליך על השטן שבע אבני חצץ על גל האבנים שנקרא (ג'מרת) אל-כעבה. הרעיון הוא של סקילת השטן באבנים והוא חלק ממצוות החג'. מסופר שהשטן נעלם והופיע שוב, ואברהם זרק עליו שבע אבנים נוספות וחוזר חלילה, כשהשטן הופיע פעם שלישית בגל אבנים יותר נמוך. במנא זורקים אבנים על 3 גלי אבנים עד שהשטן נעלם סופית.
אברהם צווה על ידי גבריאל לשמש כמואזין (הכרוז לתפילה) והוא קרא לאנשים לבוא אל החג' (גם מי שקורא לתפילה מחקה את אברהם). הוא עמד על מקאם אבראהים וקרא לאנשים לבוא לעלות לרגל לכעבה, וטביעות הרגליים שלו נשארו שם עד היום.
יש נטייה במסורת המוסלמית ללכת יותר אחורה ולהרחיב את התפיסה האסלאמית וההיסטוריה האסלאמית, ולכן המסורת לא השלימה את תפקידה. היא קבעה שגם האדם הראשון מילא תפקיד בחג'. לפי המסורת, כבר האדם הראשון נישק את ארבע הפינות של הכעבה, ויש מסורות שיצחק ושרה באו מארץ ישראל ועלו לרגל לכעבה. על אברהם נאמר שבכל שנה עלה לרגל לכעבה, כלומר אם מישהו רוצה לקיים ולהאדיר את המצווה הוא צריך לעלות גם כן בכל שנה.
מבנה הכעבה.
הכעבה בעלת צורה של קובייה פחות או יותר. אורך הצלעות הוא 10–12 מטר וגובהה הוא 15 מטרים.
מבנה הכעבה מכוסה פרוכת רקומה בחוטי זהב המוחלפת מדי שנה בטקס החג'. בפינה הדרום-מזרחית, בקיר החיצוני של הכעבה משובצת האבן השחורה. ארבע פינות הכעבה מצביעות במידה מסוימת על ארבעת כיווני השמיים.
במהלך השנה הכעבה מכוסה בכיסוי שחור שזור זהב הנקרא כִּסווה. במהלך חודש החאג' הכיסוי מוחלף בכיסוי לבן, ובסוף החודש מכסים את הכעבה שוב בכיסווה חדשה.
יחס הסופים לכעבה.
הסופים, הזרמים המיסטיים באסלאם, לא ראו חשיבות בקיום מצוות העלייה לרגל למכה. עבורם, הכעבה היא אובייקט חומרי, שאין לו חשיבות ביחס לנפש. עבדאללה אל-אנצארי, משורר סופי מהמאה ה-11, הבחין בין "הכעבה החיצונית", שהיא כעבה עשויה חומר, לבין "הכעבה הפנימית", שהיא הנפש שאותה צריך לכבוש. אלגזאלי הכיר בחשיבות הכעבה, אך לא כיעד, אלא כמקום שיש לבקר בו כחלק מתהליך ההתעלות הרוחני הסופי.
כאב גרון
הציונות הרוחנית
חובבי ציון
חובבי ציון או חיבת ציון הוא שם כולל למספר אגודות ציוניות שנוסדו במזרח אירופה בסוף המאה ה-19 ודגלו בציונות מעשית, קרי עלייה והתיישבות יהודית בארץ ישראל.
התנועה הוקמה ברוסיה וברומניה בסוף המאה ה-19 בתגובה לאנטישמיות ולמכשולים שהושמו בפני האמנציפציה של יהודי אותן ארצות, וכחלק מן ההתעוררות הלאומית באירופה בכלל ואף בקרב היהודים. בתנועה היו חברים יהודים מזרמים שונים, כאשר המכנה המשותף לכולם היה רעיון השיבה לארץ ישראל.
הוגי הדעות של תנועת "חובבי ציון".
שמואל מוהליבר.
הרב שמואל מוהליבר היה מגדולי רבני רוסיה וממייסדי האגודות הראשונות של "חיבת ציון". הרב מוהליבר קרא לשיתוף פעולה בין המשכילים לבין שומרי המצוות. פעל להשפיע על המנהיגים החילוניים למנוע פגיעה בדת ובחלוצים הדתיים ומאידך ניסה לקרב לרעיון חיבת ציון ויישוב הארץ את הרבנים והציבור המסורתי.
מרדכי אליאשברג.
הרב מרדכי אליאשברג היה מגדולי התורה בדורו, ומראשי ועד חובבי ציון ברוסיה. לדבריו:
משה לייב לילינבלום.
משה לייב לילינבלום היה מראשי תנועת ההשכלה ברוסיה, שפרעות "הסופות בנגב" שינו את גישתו. הוא חדל להאמין בהתבוללות וראה בזרותם של היהודים במדינות השונות את הבעיה היהודית. הוא האמין שהפתרון לבעיית היהודים הוא ארץ משלהם.
עיקר טענותיו של לילינבלום היו:
יהודה לייב פינסקר.
יהודה לייב פינסקר היה משכיל יהודי רוסי, מתבולל מאודסה, ששירת כרופא צבאי מתנדב בצבא הרוסי במלחמת קרים וזכה לאות הצטיינות. פרעות "הסופות בנגב" גרמו לשינוי בדרך מחשבתו, והוא פנה לחפש פתרון לאומי לבעיה היהודית. ב-1882 פרסם פינסקר את אחד החיבורים המכוננים בתולדות הציונות, הספר "אוטואמנציפציה!" במטרה לעורר את יהודי מערב אירופה העשירים לסייע בהקמת תנועה לאומית. הספר עורר בעיקר את יהודי מזרח אירופה הסובלים.
בספרו תיאר פינסקר את השנאה והאנטישמיות כלפי העם היהודי המפוזר באירופה, שנאת הזר. היהודים הם אומה מתה-חיה – "רוח רפאים", משום שאין להם מולדת ועצמאות, ולכן נראים מוזרים וזרים והאירופאים פיתחו כלפיהם "יודופוביה" - מחלת נפש שאינה ברת ריפוי. את היודופוביה מבטאים באנטישמיות. מכיוון שהאנטישמיות לא תחלוף אין טעם בניסיונם של היהודים לפתור זרות זו בחסדי השלטון, שיעניק להם שוויון וזכויות (אמנציפציה). פינסקר דגל ברעיון האוטואמנציפציה שפירושו שחרור עצמי, התרחקות מהגויים ומעבר מאנומליות לנורמליות.
על היהודים לשחרר את עצמם בתהליך בן מספר שלבים:
עם זאת יש לעלות כמה שיותר מהר לארץ ישראל, למרות הקשיים ובעיות ארגון. פינסקר מפריד בין היהדות שאינה קשורה לארץ כלשהי ובין הלאומיות היהודית- שקשורה לארץ, אך מכיוון שעוד לא השיגו אותה לא מתייחסים אל היהודים כאל עם. פינסקר לא שם דגש דווקא על א"י, אך הייתה לה עדיפות בשל הקשר ההיסטורי רוחני לעם הציוני. הוא האמין שגם שטח אחר יוכל לשרת את המטרה הראשונית "ארץ משלנו".
הקמת האגודות.
תנועת "חובבי-ציון" החלה את דרכה ללא ארגון, באופן ספונטני ומפוזר. קמו עשרות אגודות של "חובבי-ציון" ברוסיה מזרח אירופה ובמרכז אירופה, ללא קשר ביניהן, אך עם מטרות משותפות לכולן. חבריהם האמינו בצורך לעלות לארץ ישראל, להתיישב בה ולעבוד את אדמתה, ולהקים בה בסופו של דבר, מדינה יהודית. באגודות אלה היו חברים יהודים בעלי הכרה לאומית מכל הזרמים, החל ממתבוללים ועד לרבנים ידועים, כאשר המכנה המשותף לכולם היה רעיון השיבה לארץ ישראל. שמות האגודות היו: "אחוות ציון", "אוהבי ציון", "בני ציון", "שיבת ציון", "אהבת ציון", "קיבוץ נידחי ישראל", "שארית ישראל", "עזרא" ו"זרובבל".
מטרות האגודות:
פעילות האגודות: