ברוח מדיניות המשטר הרפובליקני הטורקי נסגרו כתבי עת ועיתונים של הגולים האזרים בטורקיה כדוגמת Odlu Yurt, Azeri-Türk
ו-Yeni Kafkasya והמנהיג הגולה האזרי מהמד אמין רסולזדה נאלץ לעזוב את טורקיה והתשתקע בפולין.
בשנים 1934-1932 הצליח עדיין ג'פארולו לפרסם ירחון חדש Azerbaycan Yurt Bilgis (ידיעון ארץ אזרבייג'ן). כתב אז גם מונוגרפיה על השתקפות המאבק לעצמאות בספרות של אזרבייג'ן. כמו כן בשנים 1943-1942 ניהל את המגזין Türk amacı (העניין הטורקי) כמו כן Türk dili və ədəbiyyatı məcmuəsinin (אוסףעל שפה הספרות הטורקית)
ב-23 באוגוסט 194 בקונגרס השני לטורקולוגיה שהתקיים בארמון דולמבהצ'ה באיסטנבול שבו השתתפה גם משלחת בלשנים סובייטים בראשותם של איוואן משצ'אנינוב ואלכסנדר סמוילוביץ' נאם ג'פארולו על "מזכרות מהשפה הטורקית בשפה הרוסית"
Rus dilinde ilk Türk dili yadigârları” שבו תיאר את השפעות התרבויות הטורקיות על רוסיה מתוך גישה מתנשאת כלפי התרבות הרוסית.
הנשיא אטאטורק עזב את האולם בכעס והמשלחת הסובייטית תיארה את הנאום כמעשה תופקנות אנטיסובייטי.
העיתון "ג'ומהורייט" מתח בוקרת על ג'פארולו שערבב בנאומו סוגיות לא מדעיות.
ב-29 בספטמבר 1934 פוטר ג'פארולו מתפקידו באוניברסיטה והיה לספרן בפקולטה לתאולוגיה. הכתב העת שלו Azerbaycan Yurt Bilgis נסגר. בסופו של דבר ב-1936 התקבל ג'פארולו בחזרה לאוניברסיטה כמרצה ובשנת 1938 קודם למשרת פרופסור. בשנת 1946 התמנה לראש הקתדרה להיסטוריה של השפה הטורקית באוניברסיטת איסטנבול, במקום מהמט פואט קפריליזדה שנפטר. הוא התמנה גם מנהל המכון הטורקי.
אחרי מלחמת העולם השנייה עם התקררות היחסים בין טורקיה לברית המועצות, הצטרפות טורקיה לברית נאט"ו ועלה האינטרס של השלטון בעיניין האזרי. ב-1947 התאפשרה חזרתו של רסולזדה לטורקיה וב-1949 הוקמה באנקרה האגודה לתרבות אזברבייג'ן ולרגל האירוע נאם גם ג'פארולו.
אהמט ג'פארולו היה אחד ממיסדי האגודה לשפה הטורקית. היה מייסד ועורך ראשי של כתב העת " Azerbaycan Yurt Bilgis".
הוא פרש מהעבודה האויברסיטה באוגוסט 1975.
הלך לעולמו באיסטנבול בינואר 1975 מבלי שיוכל לראות שוב את מולדתו. הובא לקבורה בבית הקברות זינג'ירליקויו באיסטנבול.
פרסומים.
בשנים 1969-1923 פרסם אהמט ג'אפרולו כ-350 מאמרים בארצות ובשפות שונות.
קישורים חיצוניים.
Osman Fikri Sertkaya - art.Ahmet Caferoglu
לקריאה נוספת.
Dilqəm Əhməd "Fərqlilər" TEAS Press, 2016
ניניאן אדוארדס
ניניאן אדוארדס (באנגלית: Ninian Edwards; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, אחת הדמויות הבולטות בתהליך כינונה כמדינה בארצות הברית. הוא כיהן כמושל הראשון והיחידי של מ-1809 ועד להפיכת הטריטוריה למדינה ב-1818. לאחר מכן הוא היה אחד משני הסנאטורים הראשונים מטעם אילינוי בשנים 1818 - 1824, ומושל אילינוי השלישי בשנים 1826–1830. בזמן ובמקום בהם קואליציות אישיות השפיעו יותר מאשר מפלגות, הוביל אדוארדס את אחת משתי הסיעות הראשיות בפוליטיקה של מדינת הספר של אילינוי.
אדוארדס נולד במרילנד, והחל את הקריירה הפוליטית שלו בקנטקי, שם הוא כיהן כמחוקק וכשופט. ב-1808 הוא עלה לתפקיד נשיא בית המשפט לערעורים של קנטקי, בתקופה בה הייתה זו הערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר במדינה. ב-1809 מינה אותו הנשיא ג'יימס מדיסון כמושל טריטוריית אילינוי החדשה. הוא כיהן בתפקיד במשך שלוש תקופות כהונה, פיקח על מעברה של הטריטוריה בתחילה לממשלה דמוקרטית "מדרגה שנייה", ועל מעברה ממעמד של טריטוריה למדינה ב-1818. ביום השני לכינוסה של האספה הכללית של אילינוי, נבחר אדוארדס כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעמה, שם עימותיו עם יריבים הזיקו לו מבחינה פוליטית.
ב-1826 ניצח אדוארדס בבחירות למשרת מושל אילינוי באופן בלתי צפוי. תקופות כהונתו כמושל עמדה בסימנו של עימות מול בית המחוקקים בנוגע לתקנות הבנק המדינתי, כפי שהיה העיסוק בגירוש האינדיאנים. כמושל הטריטוריה הוא שיגר פעמיים את כוחות המיליציה נגד האינדיאנים, במלחמת 1812 וב, וחתם עמם על הסכמים לוויתור על אדמותיהם. ב-1830, עם תום כהונתו כמושל אילינוי, שב אדוארדס לחייו הפרטיים ונפטר מכולרה שנתיים לאחר מכן.
ראשית חייו.
ניניאן אדוארדס נולד כבן למשפחת אדוארד המשפיעה במחוז מונטגומרי שבפרובינציית מרילנד. אמו, מרגרט ביל אדוארדס, הייתה בת למשפחה מקומית משפיעה אחרת. אביו, בנג'מין אדוארדס, כיהן כנציג בבית הנבחרים של מרילנד, בוועידת האשרור שלה לחוקת ארצות הברית, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית כאשר אייש בו מושב כממלא מקום למשך חודשיים. ניניאן אדוארדס התחנך על ידי מורים פרטיים, שאחד מהם, ויליאם וירט, היה לימים התובע הכללי של ארצות הברית. בשנים 1790–1792 הוא למד בקולג' דיקינסון, אך לא סיים שם את לימודיו ועזב את הקולג' כדי ללמוד משפטים. בנו, ניניאן וירט אדוארדס, כתב לימים שאביו בילה חלק מזמנו בקולג' בקריאת ספרי רפואה, תחום שהוא הקדיש לו חלק ניכר מזמנו בשנותיו האחרונות.
ב-1794, בגיל 19, עבר אדוארדס למחוז נלסון שבקנטקי, כדי לנהל חלק מאדמות המשפחה. הוא הפגין גישה טובה לעסקים ולמנהיגות, ועד מהרה נבחר לאייש מושב בבית הנבחרים של קנטקי, עוד לפני שהוא בכלל היה בעל זכות הצבעה. ב-1802 הוא קיבל דרגת מייג'ור במיליציה המדינתית. ב-1803 הוא עבר לראסלוויל וכיהן ברצף של משרות ציבוריות: שופט בבית המשפט של המדינה ב-1803, חבר חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1804 (הצביע עבור תומאס ג'פרסון), ולבסוף נשיא בית המשפט לעירעורים של קנטקי, שבאותה עת היה הערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר במדינה. הוא הצטרף לסגל בית המשפט ב-1806 וב-1808 היה לנשיאו.
כאיש אצולת הקרקע בעל השכלה טובה, טיפח אדוארדס לעצמו מוניטין של מנהיג מלידה. תומאס פורד כתב שהוא המשיך להתלבש כמו ג'נטלמן מהמאה ה-18 זמן רב לאחר שהאופנות הללו עברו, ושדיבורו בציבור התאפיין ברהיטות ראוותנית. אדוארדס מיקם את עצמו במודע במעמד של האנשים ששלטו בפוליטיקה של קנטקי, ומאוחר יותר בזו של אילינוי. ב-1803 נשא אדוארדס לאישה את אלווירה ליין, קרובת משפחתו ממרילנד.
מושל טריטוריית אילינוי.
הוקמה ב-1809. היא כללה את שטחיהן של מדינות ויסקונסין ואילינוי של היום, וכן חלקים ממינסוטה וממישיגן. אוכלוסיות הטריטוריה הלבנה והאפרו-אמריקאית התרכזו כמעט לחלוטין בדרומה, באזור שכונה בהמשך "מצרים הקטנה" (Little Egypt). הנשיא ג'יימס מדיסון מינה בתחילה את הפוליטיקאי מקנטקי ג'ון בויל כמושל הטריטוריה. בויל קיבל את משכורתו על המשרה עבור 21 ימים, אך התפטר כדי לקבל את תפקידו של אדוארדס כנשיא בית המשפט העליון של קנטקי, בעוד שידידים בוושינגטון די. סי. סייעו להבטיח את מינויו של אדוארדס לתפקיד. בינתיים, מזכיר הטריטוריה, נתניאל פופ, דודנו של אדוארדס, לקח על עצמו את הסמכויות כמושל בפועל, יצר את מחוזות אילינוי הראשונים ומינה פקידים כדי להקים ממשלה חדשה. בגיל 34, היה אדוארדס לאדם הצעיר ביותר שמשל על אילינוי, הן כמושל הטריטוריה והן כמושל המדינה.
אדוארדס התיישב ב"קרקע האמריקאית" באדמה שהוא קיבל כמענק עם מינויו כמושל. הוא קרא לחוותו החדשה אלווירד (Elvirade), על שם רעייתו. יחד עם משפחתו, הביא לשם אדוארדס מספר עבדים, שאותם הוא לא שיחרר אף על פי שכבר ב-1787 הוציאה הטריטוריה הצפון-מערבית את העבדות אל מחוץ לחוק. "חוק הנוגע למשרתים" משנת 1803 פורסם עבור על ידי המושל ויליאם הנרי הריסון, הגדיר את הסטטוס של האנשים שהובאו אל הטריטוריה "על פי חוזה לשרת אחרים בכל מקצוע או משלוח יד". החוק, שנותר בתוקף בטריטוריית אילינוי, התיר את קיומה של העבדות במשך עשורים תחת הכיסוי של שירות חוזי. רוב מושלי אילינוי הראשונים היו מחזיקי עבדים, ואדוארדס לא היה יוצא דופן. ב-1812 העמיד אדוארדס למכירה "כמה גברים ונשים כושים צעירים". בהמשך, הוא הרוויח הכנסה נוספת על ידי השכרת כמה מ"המשרתים החוזיים" שלו לעבודה במיזורי. ב-1814 הוא מכר את הנער העבד המולאטי שלו בשם וולאס, שכעת היה בבעלותו של הארי מסנט ג'נביייב שב לתאודור האנט. ב-1815 הוא ביקש למכור את ה"נער המולאטי" שלו בעבור 400 דולר.
ב-11 ביוני 1809 הושבע אדוארדס כמושל הטריטוריה החדשה. בתחילה הוא ניסה להימנע ממפלגתיות, אך עד מהרה הוא הבין ששימוש בסיעות פוליטיות היה תוצאה בלתי נמנעת של סמכותו למנות פקידי ממשל ולחלק תפקידים. אף על פי ש המשיכה לשלוט בפוליטיקה הלאומית, המפלגה הפדרליסטית והמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מעולם לא קנו אחיזה באזור הספר של אילינוי. תחת זאת שלטו בכיפה נאמנויות סיעתיות, שהתמקדו סביב לאישים, סביב קשרים אישיים כקרבת משפחה ושירות במיליציה, ובמיוחד שכיחותה של הפטרונות הפוליטית. בשנים הראשונות של הטריטוריה, נוצרו שתי סיעות יריבות סביב אדוארדס וסביב השופט ג'סי ב. תומאס. שתי סיעות אלו יצרו את הנוף הפוליטי של אילינוי במהלך התקופה בה היא הייתה טריטוריה ובשנים הראשונות להיותה מדינה.
ממשלה דמוקרטית.