ניתוח בעין בוחנת שנעשה לאחת מתמונותיו של גרדנר ממלחמת האזרחים, כמאה שנה לאחר שצולמה, העלה את האפשרות שגרדנר התערב וערך שינויים בסיטואציה שצילם, על ידי כך שהזיז את גופתו של אחד החיילים ואת רובהו, כך שהפיקו רושם דרמטי יותר. ב-1961 השווה פרדריק ריי מכתב העת "Civil War Times" ("ימי מלחמת האזרחים"), תמונות של גרדנר מקרב גטיסברג, המציגות גופות של "שני" צלפים מצבא הקונפדרציה, והסיק כי אותה גופה צולמה פעמיים, בשני מיקומים שונים. כמו כן, נטען שאחד מתצלומיו הידועים ביותר, "Home of a Rebel Sharpshooter" ("ביתו של צלף מורד"), שצולם באזור בשדה הקרב בגטיסברג המכונה "מאורת השטן" (Devil's Den), הוא למעשה הונאה. לפי הטיעון שגורס שמדובר בזיוף, שאותו הציג לראשונה ויליאם פרסניטו ב-1975, גררו גרדנר ועוזריו טימותי או'סאליבן וג'יימס גיבסון את גופתו של הצלף כ-36 מטרים מהמקום בו נמצאה, למיקום פוטוגני יותר, על מנת ליצור קומפוזיציה מרשימה יותר.
אמנם לפי ניתוחו של פרדריק ריי, גרדנר צילם את אותה גופה בשני תצלומים במקומות שונים, אך פרסניטו המציא בחינה נרחבת יותר של העניין בספרו "Gettysburg: A Journey in Time" ("גטיסברג: מסע בזמן"), ולפיו התערבות הצלם ומניפולציה של מושא הצילום הייתה דבר מקובל בימי ראשית הצילום. ב-1998 פרסם האמן ג'יימס ס. גרובס ניתוח אחר, שהשיב את הדיון בשאלת "הזזת הגופה" לנקודת המוצא שלו, כשמצא בשתי תמונות ובתמונה סטריאוסקופית נוספת, תשתית עדות המזימה את ניתוחו של פרסטינו.
נוואדו דל רואיס
נֶוָאדוֹ דְל רוּאִיס (בספרדית: Nevado del Ruíz) או לה מסה דל ארוואו (La Mesa de Herveo - "השולחן של ארוואו") או קומאנדיי (Kumanday – "אף מעשן") בשפתם של העמים הילידים הפרה-קולומביאנים הוא הר געש גדול פעיל השוכן בגבול שבין המחוזות קלדס וטולימה בקולומביה, כ-129 קילומטרים מערבית לעיר הבירה בוגוטה. זהו הר געש שכבתי הבנוי משכבות רבות של לבה שביניהן אפר געשי שהתקשה וסלעים פירוקלסטיים אחרים. נוואדו דל רואיס פעיל מזה כשני מיליון שנים, משלהי תקופת הפליוקן או מתחילת תקופת הפליסטוקן. תקופת פעילותו מחולקת לשלוש תקופות התפרצות עיקריות. החרוט הגעשי הנוכחי נוצר במהלך תקופת ההתפרצות "הנוכחית", שהחלה לפני 150,000 שנים.
בהר הגעש מתחוללות בדרך כלל התפרצויות געשיות פליניאניות, המייצרות זרמים של סלעים וגזים חמים הנעים במהירות והמכונים זרמים פירוקלסטיים. התפרצויות אלו מחוללת לעיתים קרובות להארים (זרמי בוץ ושברי סלעים) מסיביים, המהווים סכנה לחיי אדם ולסביבה. ב-13 בנובמבר 1985 חוללה התפרצות קטנה להאר ענק שקבר תחתיו את העיירה ארמרו (Armero) בטולימה, וגרם למותם של כ-25,000 תושבים. אירוע זה שכונה אחר-כך "הטרגדיה של ארמרו" היה הלהאר הקטלני ביותר בהיסטוריה הכתובה. אירועים דומים, אם כי פחות קטלניים, התרחשו ב-1595 וב-1845, שבהם הייתה התפרצות מתפוצצת קטנה שחוללה להאר גדול.
הר הגעש הוא חלק מפארק הטבע הלאומי לוס נאוודוס (Parque Nacional Natural Los Nevados), הכולל כמה הרי געש נוספים. פסגת נוואדו דל רואיס מכוסה בקרחונים גדולים, אם כי הם נסוגו בצורה משמעותית מ-1985 בשל ההתחממות העולמית. הר הגעש ממשיך להוות סכנה לעיירות ולכפרים הסמוכים, וההערכה היא כי סכנת הלהארים בהתפרצויות עתידיות עלולה לסכן את חייהם של כחצי מיליון תושבים.
גאוגרפיה וגאולוגיה.
הר הגעש נוואדו דל רואיס שוכן כ-129 קילומטרים מערבית לבוגוטה, והוא חלק מ"המסיב הגעשי רואיס-טולימה" (או קורדיילרה סנטרל), שהוא חלק מרכס הרי האנדים. המסיב כולל שבעה הרי געש המשתרעים לאורך 50 קילומטרים בכיוון צפון-דרום. מתוכם, חמישה שפסגתם מכוסה שלג-עד (ולכן מכונים נוואדו): נוואדו דל רואיס, נוואדו דל טולימה (Nevado del Tolima) נוואדו דה סנטה איסבל (Nevado de Santa Isabel), נוואדו דל קינדיו (Nevado del Quindío) ונוואדו דל סיסנה (Nevado del Cisne). ושניים שפסגתם מתחת לקו השלג: סרו מאצ'ין (Cerro Machín) וסרו בראבו (Cerro Bravo). המסיב שוכן בצומת של ארבעה העתקים, חלקם עדיין פעילים.
ההר נוואדו דל רואיס שייך לטבעת האש, אזור המקיף את האוקיינוס השקט וכולל כמה מהרי הגעש הפעילים ביותר. הוא הר הגעש השלישי הצפוני ביותר מבין הרי הגעש באזור הגעשי הצפוני של הרצועה הגעשית של האנדים, הכוללת 75 מתוך 204 הרי הגעש מתקופת ההולוקן בדרום אמריקה. הרצועה הגעשית של האנדים נוצרה בהפחתה של לוח נסקה הימי מתחת ללוח הדרום-אמריקאי.
נוואדו דל רואיס, כמו הרי געש אחרים ברכס האנדים, הוא הר געש שכבתי: הר געש גדול שצורתו חרוטית הבנוי משכבות רבות של לבה שהתקשתה וטפרה, כולל אפר געשי. הלבה הבונה את השכבות היא אנדזיטית-דקיטית בהרכבה. החרוט הגעשי הנוכחי מורכב מחמש כיפות לבה: לה אולטה (La Olleta), חרוט פירוקלסטי על המדרון הדרום מערבי של ההר, כיום אינו פעיל, אך ייתכן שהתפרץ בעבר הקרוב, נאוודו דל סיסנה (Nevado El Cisne), אלטו דה לה לגונה (Alto de la Laguna), אלטו לה פיראנה (Alto la Pirana) ואלטו דה סנטאנו (Alto de Santano). ההר מתפרש על שטח של מעל ל-200 קמ"ר, ומשתרע למרחק של 65 קילומטרים ממזרח למערב. הפסגה הרחבה של ההר מכילה את לוע ארנאס (Arenas) שקוטרו קילומטר אחד ועומקו 240 מטרים.
מדרונות ההר בסמוך לפסגה תלולים למדי בזווית נטייה מ-20 ועד 30 מעלות, והם מנוקזים על ידי עמקי נהרות עמוקים יחסית. בגבהים נמוכים יותר, המדרונות תלולים פחות, וזווית הנטייה שלהם כ-10 מעלות. משם והלאה משתרעים מרגלות ההר כמעט עד נהר הריו מגדלנה (Río Magdalena), הנהר הגדול ביותר בקולומביה, צפונית להר הגעש, ועד לנהר הקאוקה (Cauca River) מערבית לו. משני הצדדים העיקריים של הפסגה מסמנים קירות זקופים (headwall) את המקומות בהם התחוללו בעבר מפולות סלעים.
נוואדו דל רואיס מחולל התפרצות פליניאנית כפי שבדרך כלל מתרחש בהרי געש באזורי הפחתה יחד עם זרמים פירוקלסטיים היכולים להמיס שלג וקרחונים בסמוך לפסגה, שיוצרים לפעמים להארים (זרמי בוץ ושברי סלעים) הרסניים, כולל ההתפרצות ב-1985 שהייתה הקטלנית ביותר שהתרחשה ביבשת אמריקה הדרומית.
אקלים.
גשמים יורדים על ההר בעיקר בחודשים אפריל-מאי ואוקטובר-נובמבר והחודשים השחונים ביותר הם ינואר-פברואר ויולי-אוגוסט. המדרונות המערביים של ההר מקבלים יותר משקעים מהמדרונות המזרחיים בשל הרוחות הלחות המגיעות מהאוקיינוס השקט. בגבהים שבין 2,300 ל-3,800 מטרים נעות הטמפרטורות הממוצעות בין 14°C ל-6°C וכמות המשקעים נעה בין 2,000 ל-3,000 מ"מ לשנה. בגבהים שבין 3,800 מטרים ל-4,500 מטרים נעות הטמפרטורות הממוצעות בין 0°C ל-6°C- וכמות המשקעים נעה בין 1,500 ל-2,000 מ"מ לשנה. על המורדות המערביים יורדת הטמפרטורה ב-0.54°C עם כל עלייה של 100 מטרים בגובה, ועל המורדות המזרחיים הירידה היא 0.51°C.
קרחונים.
פסגת נוואדו דל רואיס מכוסה בקרחונים ("נוואדו" פירושו "מכוסה שלג" בספרדית), שנוצרו במשך אלפי שנים, ונסוגו בהדרגה מאז שיא תקופת הקרח האחרונה. מלפני 28,000 שנים ועד לפני 21,000 שנים כיסו הקרחונים שטח של 1,500 קמ"ר במסיב רואיס-טולימה. לפני 12,000 שנים, כששכבות הקרח מהעידן הקרחוני האחרון היו בנסיגה, הן עדיין כיסו שטח של 800 קמ"ר. במהלך עידן הקרח הקטן, שנמשך מהמאה ה-17 ועד תחילת המאה ה-20 כיסתה כיפת קרח שטח של בערך 100 קמ"ר.
מאז הקרחונים נמצאים בנסיגה נוספת בשל התחממות האטמוספירה. ב-1959 היה שטח הקרחונים במסיב 34 קמ"ר. מאז ההתפרצות של 1985, שהמסה כ-10% מהקרחונים שכיסו את הפסגה הצטמצם שטח הקרחונים למחצית מגודל השטח לפני ההתפרצות, מ-17 קמ"ר מיד לאחר ההתפרצות לכ-10 קמ"ר ב-2003. ב-1985 הגיעו הקרחונים לגובה של 4,500 מטרים, אבל ב-2007 הם נסוגו עד לגבהים שבין 4,800 ל-4,900 מטרים.
עובייה של כיפת הקרח הוא בממוצע 50 מטרים. חלקה העבה ביותר הוא בחלק של מישור הפסגה ומתחת לקרחון נראידס (Nereides) על המדרונות הדרום מערביים, שם עומקה מגיע ל-190 מטרים. הקרחונים במדרונות הצפוניים איבדו את מרבית הקרח בהתפרצות של 1985, ובדומה, אם כי במידה פחותה יותר, הקרחונים במדרונות המזרחיים, ולכן עומקם אינו עולה על 30 מטרים. הקרח העמוק המכסה את מישור הפסגה עשוי להסתיר קלדרה. חמש כיפות המקיפות את מישור הפסגה החלו לבצבץ כאשר הקרחונים נסוגו.
מי הפשרת השלגים והקרחונים מתנקזים בעיקר לנהר הקאוקה ולנהר המגדלנה מהמורדות המערביים והמזרחיים של הר הגעש בהתאמה. מי הנגר מהקרחונים על נוואדו דל רואיס ומהקרחונים על הרי הגעש הקרובים מהווים מקור למים טריים עבור כ-40 עיירות שסביב ההר, ומדענים ופקידי ממשל בקולומביה חוששים לאספקת המים לעיירות אלו אם הקרחונים ימסו לגמרי.
צמחייה ובעלי חיים.