עם הקמת מדינת ישראל מסרו הבריטים לערבים את משטרת ראש פינה ומחנות צבא נוספים באזור. ב-26 באפריל 1948 התארגן כוח מעורב של אנשי אצ"ל מראש פינה ואנשי הגנה ובפעולה משולבת השתלטו על בניין המשטרה וכן על מחנה "פילון" הסמוך (מחנה צבאי אשר שימש את חיל-הספר הבריטי). תושבי ג'עוני (שמנתה כ־1,300 תושבים, יותר ממספר תושבי ראש פינה), שחששו מנקמת יהודי ראש פינה וקיוו שהסורים יכבשו את האזור, עזבו ברובם את היישוב ונדדו צפונה. אלו מתוכם שרצו להישאר שוכנעו אף הם לעזוב את היישוב ליישובים אחרים באזור, נחשבו כנפקדים ולא התאפשר להם לחזור לבתיהם. רוב תושבי ג'עוני מצאו עצמם במחנות פליטים בלבנון. איכרי המושבה החלו לעבד את אדמות ג'עוני הנטושות והשתמשו בחלק מבתי הערבים. אל שאר הבתים נכנסו עולים חדשים וחיילים משוחררים.
ראש פינה, שמנתה כ-350 נפש במאי 1948, קלטה כ-150 תושבים נוספים במהלך 1948-1949 ומספר דומה של עולים בתחילת שנות ה-50. בשנת 1970 היו בה כ-850 תושבים. במהלך שנות ה־50 הוקמה מעברה גדולה בסמוך למושבה, שהפכה במשך הזמן לחצור הגלילית, אך למרות הסמיכות הגאוגרפית שני היישובים נפרדים לגמרי.
מושבת הראשונים.
בתי הכפר ג'עוני נהרסו בראשית שנות ה-60, למעט מבנה אחד המכונה 'הבית האמריקאי' הניצב גם כיום בחלקה העליון של המושבה. במהלך השנים גם החלק הישן של המושבה ננטש ונהרס בחלקו, בעקבות מעבר התושבים לחלק החדש יותר. בין שנת 1964 לתחילת שנות ה-70 התיישבו מספר צעירים במבנים אלו שבמעלה ההר, בהם היו הצלם אבי נוה, המוזיקאי אלי מגן, הצייר והסופר לוליק (אריה אקשטיין), גדעון ונילי לביא, יוסף ספרא וחבורת "בית הספר לעצמיותו של האדם" שישבו ב"מלון אלתר שוורץ" ובסביבתו, בתמיכה מסוימת של ועד המושבה. הקבוצה הייתה קומונה אנרכיסטית היפית שהתגוררו במבנים ללא אספקת חשמל ומים, והתפרקה כעבור מספר שנים. הקבוצה מונצחת בתערוכה המוצגת כיום בבית מר.
בשנות ה-80 הגיע גל נוסף של אנשי רוח למושבה ובהם איש מצפן לשעבר והמתרגם אריה בּוֹבֵּר, אלן רדנר חסידו של גורדייף ודרורה חבקין.
ב-1978 הוקמה ביוזמתו של יגאל אלון, נכדו של אלתר שוורץ ממייסדי ראש פינה, העמותה לשחזור "מושבת הראשונים", במטרה לשחזר את המושבה הישנה. מטרת העמותה - להסב את האתר למרכז חינוכי ותיירותי. בשנת 1983 הכריז שר הפנים יוסף בורג על הגרעין הישן של המושבה כאתר לאומי. התוכנית לשימור ושחזור אתר הראשונים הוכנה על ידי האדריכל קלמן כ"ץ בעבור הקרן הקיימת לישראל, החברה הממשלתית לתיירות והמועצה המקומית של ראש פינה. הוחלט לשקם את רחוב החלוצים ולשחזרו בקפידה כפי שהיה. מרבית אתר השימור הושאר בתבניתו המקורית והוא למעשה מעין מוזיאון פתוח הכולל את הרחוב העליון אשר נבנה על ידי החלוצים ומקיף את בתי הפקידות וגן הברון המפורסם. שופץ בית הרופא, נפתח מוזיאון לתולדות היישוב וההתיישבות בגליל העליון, נוסד ארכיון ראש פינה ומבנים ישנים הפכו לצימרים.
בראש פינה קיימת מדרשת טיולים העוסקת בהנחלת ההיסטוריה של הגליל ומורשתו בתקופות השונות של ההתיישבות ובלימוד סביבתי באמצעות ימי עיון, טיולים ופעילויות חינוכיות. המדרשה יושבת באתר השחזור ומתפעלות אותה בנות שירות המדריכות במושבה ובאתרים ונקודות טבע באזור.
אוכלוסייה.
כיום מספר החקלאים במושבה מצומצם, והעוסקים בחקלאות שוכנים בעיקר בשכונת "הרחבה א" ו"הרחבה ב'", שהוקמו כאגודות שיתופיות. המושבה זוכה לתיירות חוץ ופנים הודות למספר רב של צימרים, חדרי אירוח ואתרי בילוי ופנאי. בכניסה למושבה ישנם מספר מרכזים מסחריים המספקים שירותים למרחב היישובים הסובב אותה.
לפי נתוני המוסד לביטוח לאומי לשנת 2019 השכר הממוצע לחודש של שכיר בראש-פינה עומד על 12,343 ש"ח (לעומת הנתון הארצי - 11,906 ש"ח) ואילו ההכנסה החודשית הממוצעת של עצמאי בראש-פינה עומדת על 7,481 ש"ח (לעומת הנתון הארצי - 10,208 ש"ח).
בראש פינה יש בית ספר יסודי לכיתות א' עד ו' הקרוי בית החינוך וילקומיץ' ללימודי שדה וקהילה על שם המורה שמחה וילקומיץ, שהיה המורה בבית הספר הראשון של המושבה. בבית הספר לומדים כ-220 תלמידים והוא בית הספר העברי הראשון שנוסד בגליל. תלמידים בגילאי חטיבת הביניים ובית הספר התיכון של ראש פינה לומדים מחוץ ליישוב, בבתי ספר מאזור אצבע הגליל: אורט-חצור הגלילית, בית הספר עמק החולה בכפר בלום, בית הספר הדמוקרטי עינות ירדן בקיבוץ עמיר ובית הספר הר וגיא שבקיבוץ דפנה.
אזכורים בתרבות.
הסופרת שולמית לפיד תארה את חיי החלוצים במושבה בספרה "גיא אוני". השיר "יוצא לאור" אשר נכתב והולחן על ידי אהוד בנאי נכתב על הוואדי שנמצא במושבה ומוביל לעיר צפת.
מועצה מקומית.
בינואר 2010 ביקרה במוינשט משלחת של מועצת ראש פינה על מנת לייסד קשרים ולחתום על ברית ערים תאומות.
ריינה
רֶיינַה (בערבית: الرينة) היא מועצה מקומית ערבית בישראל, השוכנת בגליל התחתון, בסמוך לנצרת. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1968. רוב תושבי ריינה הם מוסלמים ומיעוטם נוצרים.
אוכלוסייה ודת.
כ-84% מתושבי המקום הם מוסלמים.
היסטוריה ואישים.
ריינה הוא כפר עתיק יומין, המיושב על ידי ערבים שרובם מוסלמים ומיעוטם נוצרים.
המקום היה ככל הנראה מיושב בימי קדם, ויש המזהים בו את היישוב הקדום אבל המוזכר בתלמוד (עירובין פז, ע"א), שממנו הזרימו מי שתייה ליישוב העתיק ציפורי.
רוב התושבים במקום התפרנסו בעבר רק מחקלאות אך בהדרגה חל שינוי ובמאה ה-21 מתפרנסים רוב התושבים מעבודות בניין לסוגיהן.
ביישוב שוכנים ארבעה בתי ספר יסודיים ושני בתי ספר תיכון ממלכתיים, ובית ספר פרטי הכולל כיתות מגן חובה עד י"ב.
ילידת הכפר, ז'נאן בסול, הייתה הכתבת הכלכלית הערבייה הראשונה בישראל בעיתון TheMarker.
המשוררת דארין טאטור מתגוררת אף היא בכפר.
קבוצת הכדורגל המקומית, מכבי בני ריינה, עלתה לליגה הלאומית בשנת 2021 לראשונה. בשנת 2022 היא עלתה לליגת העל בכדורגל.
ג'מיל בסול הוא יו"ר המועצה המקומית, במועצה 11 חברים. עדנאן אנור בסול כיהן שתי קדנציות (1998-2003 + 2008-2013) כיו"ר המועצה המקומית ריינה והוא גם אחיו של יו"ר המועצה הנוכחי.
גאוגרפיה.
עד שנת 1927 שכן היישוב צפונית לכביש נצרת, אך בעקבות רעידת אדמה שפקדה את המקום באותה השנה, עברו תושבי הכפר למיקום הנוכחי, דרומית לכביש.
נחל ציפורי, שזורם לקישון, מתחיל את דרכו בריינה.
רכסים
רְכָסִים היא מועצה מקומית במחוז חיפה, הממוקמת בעמק זבולון, כ-5 ק"מ מדרום מזרח לחיפה, מצפון לכפר חסידים ומדרום לאבטין. היישוב מונה כיום כ־13,800 נפשות, ורוב אוכלוסייתו כיום היא חרדית.
תולדות היישוב.
ראשיתה של רכסים בשתי מעברות שהוקמו בכפר חסידים בשנת 1950. בעת ההחלטה להקים את המעברות בשנת 1950, הוחלט על הקמת מעברה ל-150 משפחות בכפר חסידים וכבר באוקטובר 1950 התגוררו במעברה משפחות עולים. העולים התגוררו במעברה בצריפונים, בדונים ואוהלים. בפברואר 1951 הוחלט על הקמת מעברה נוספת בכפר חסידים. בשנת 1952 הוקם במקום שיכון על ידי חברת רסקו עבור משוחררי צה"ל מכפר חסידים.
בשנת 1954 הוחל בבניית שיכון נוסף, של חברת משכנות, על רכס סמוך לשכון רסקו. גם חברת שיכון ההסתדרותית החלה בבניית שיכון משלה במקום, על הרכסים דרומית מזרחית לכפר חסידים, צפונית לקריית טבעון. שיכונים אלו נבנו לצורך פינוי המעברות בכל אזור חיפה, אולם בגלל התנגדות תושבי מעברות אחרות שוכנו בהם רק מעטים.
בשנת 1955 עברה ישיבת כנסת חזקיהו לכפר חסידים, לאדמות אותם קנה הרב נח שמעונוביץ. הישיבה התחילה את דרכה בחמישה צריפים שהוקמו על ידי הכפר ותורמים של הישיבה. בתחילת 1956 חוברו השיכונים לרשת החשמל.
בסוף שנות ה-50, רוב תושבי שיכון רסקו היו חילונים, בעוד השיכון של משכנות היה דתי. בשיכון רסקו היה בית ספר יסודי ממלכתי ובשיכון משכנות היה בית ספר ממלכתי דתי. ברכסים לא היה בית ספר תיכון והתלמידים שבקשו ללמוד בתיכון נסעו לקריית טבעון. ביישוב היו עולים ממגוון של מדינות, בהם מיוצאי הודו. בשנת 1962 הגיעה האוכלוסייה במקום ל-2600 נפשות, והתוכנית הייתה להגיע ל-12,000. בשנת 1965, היו ברכסים 14 בתי כנסת: ארבעה בתי כנסת אשכנזיים, שלושת תימניים, שלושה בנוסח מרוקו, שניים של יהודי הודו, אחד תוניסאי ואחד עיראקי, שהיו ברובם הגדול במבני קבע בשכונת משכנות. בסוף שנות ה-60 נבנה מבנה קבע לבית הכנסת בשיכון רסקו. באמצע שנות ה-60 הוקם ברכסים סמינר של בית יעקב.
בשנות ה-60, תושבי המקום היו בעיקר עולים, במעמד סוציואקונומי נמוך. רובם עבדו מחוץ ליישוב, בחיפה ובמפרץ. כמחצית התושבים היו בטיפול לשכת הסעד. לטענת ראש המועצה, המקום היווה פתרון דיור זמני לחסרי אמצעים, עד שיוכלו לאסוף מספיק כסף לעבור לדירה בחיפה. בסוף שנות ה-60 הוחל בהקמת מערכת ביוב מרכזית ומרכז מסחרי. בתחילת שנות ה-70 הוחל בהקמת 80 יחידות דיור ברכסים לאחר שבמשך כעשור לא הייתה בעיירה בנייה חדשה.
החל משנות ה-90 החל תהליך התחרדות מואץ ביישוב. בשנת 1995 סער היישוב כשנסגר בית הספר החילוני האחרון "זבולוני" ותלמידיו עברו לבית הספר הסמוך בנשר. כתוצאה מהתהליך עזבו תושבי היישוב החילונים והיישוב הפך לחרדי לכל דבר. ביישוב התפתחו קהילת "חיי תורה" בהנהגת הרב יוסף ברנדייס ורב היישוב, הרב יעקב מאיר זוננפלד, וקהילה ספרדית בהנהגת הרב משה תנעמי, רבה של קהילת "אור חדש". בני הקהילה החרדית מורכבים מהזרם הליטאי, הספרדי והתימני. ברכסים יש גם קהילה גדולה של חוזרים בתשובה.
בתחילת אוגוסט 2019 אישרה הוועדה מחוזית לתכנון ולבנייה של מחוז חיפה תוכנית מתאר שתגדיל את אוכלוסיית היישוב עד ל-35 אלף תושבים בעתיד.
המועצה המקומית.