בקרב נורת'האמפטון, שהתקיים ב-10 ביולי 1460, נחלו תומכי המלך מפלה ניצחת, כתוצאה מבגידה של אחד מהלנקסטרים, הלורד גריי, שפיקד על אחד מאגפי החזית, והורה על פריצת הדרך לחילות יורק, וכך גרם להתמוטטות הפיקוד ולבהלה בקרב הלנקסטרים. בהמולה שנוצרה נתפס המלך, אך המלכה מרגרט ויורש העצר אדוארד הצליחו להימלט.
שוב נלקח המלך ברוב כבוד והדר אל ארמון וסטמינסטר בלונדון. שוב הובטח לו כי ימשיך למשול, ושוב הכריז ריצ'רד על עצמו כיורש וכאפוטרופוס למלך.
קרב וייקפילד ותוצאותיו.
המלכה מרגרט לא שקטה על שמריה. לאחר שהצליחה להימלט עם בנה לוויילס ומאוחר יותר לצפון אנגליה, אספה שם צבא רב וקראה תיגר על אנשי יורק. ריצ'רד דוכס יורק, זחוח ובטוח ביכולתו הצבאית, עלה לקראתה בראש חילותיו. ב-30 בדצמבר 1460 נפגשו שני הצבאות בווייקפילד, והתחולל הקרב הקשה הראשון במלחמה. אנשי לנקסטר הפתיעו את אנשי יורק וטבחו בהם. בפעם זאת לא הייתה כל חמלה כלפי המנהיגים: ריצ'רד דוכס יורק נהרג, וכן בנו, הרוזן מראטלנד, שנהרג בשעה שהיה במנוסה וביקש רחמים על חייו; הרוזן מסולסברי, אחד מגדולי התומכים ביורק, נתפס והוצא להורג. ראשיהם של שלושת האצילים הללו נערפו, הוכתרו בכתרי נייר, ושופדו על חניתות שהוצבו על חומת העיר יורק. אם עד אז שמר המאבק על גבולות מסוימים, הרי שעם הריגתם של יורק, סולסברי וראטלנד, ובמיוחד באופן שבו נהרגו, נפרצו גבולות אלו.
בקרב השני בסנט אולבנס, שהתקיים ב-17 בפברואר 1461, הביסה מרגרט את כוחותיו של הרוזן מווריק (אשר לאחר מותו של ריצ'רד היה למנהיג הסיעה היורקית והוביל עמו את המלך הנרי השבוי בכל אשר ילך). מרגרט השמידה חלק ניכר מחילות יורק, והרוזן מווריק נס על נפשו. שוב היה המלך הנרי בידי "יועצים" מתומכיו מסיעת לנקסטר. ספק אם הוא היה מסוגל להבין בכלל מיהו שמחזיק בו ומדוע, אך עדיין היה הכתר על ראשו, ועתה השלטון היה לחלוטין בידי אשתו מרגרט.
מפלת הלנקסטרים וקרב טאוטון.
ניצחונם של הלנקסטרים בווייקפילד לא הביא לסיום המלחמה, אלא להחרפתה. את מקומו של ריצ'רד דוכס יורק תפס בנו אדוארד (לימים אדוארד הרביעי), תוצר טיפוסי של שנות המלחמה - מנהיג צבאי מוכשר, אכזר וחסר רחמים, המונע על ידי רגשות נקם עזים. לצדו פעלו אחיו, ג'ורג' - הדוכס מקלארנס, וריצ'רד (לימים ריצ'רד השלישי), שניהם נודעו כחסרי מעצורים, אכזריים ותככניים.
אדוארד לא בזבז זמן, ומיד לאחר תבוסת וייקפילד אסף את חילותיו ועלה על לונדון, בהגיעו לשם לפני המלכה מרגרט. תושבי לונדון הריעו לו בהתלהבות. לאדוארד לא היו מעצורים כמו לאביו; הוא לא הכריז שהוא פועל בשם המלך הנרי השישי. המסכה הוסרה, ואדוארד תבע את כס המלוכה לעצמו בקול רם. ב-4 במרץ 1461 הוכתר אדוארד בכנסיית וסטמינסטר, ומאותו רגע הכריז כל צד על הצד השני שהוא בוגד במלכות, ומכאן שדינו מיתה.
לאחר היערכות קצרה עלה אדוארד עם צבאו צפונה, על מנת לסיים סופית את הפרשה עם הלנקסטרים. הצדדים התעמתו ליד העיירה טאוטון, ב-29 במרץ 1461. היה זה חג "יום ראשון של התמרים" (יום ראשון שלפני חג הפסחא, שבו לפי המסורת הנוצרית נכנס ישו לירושלים כשלרגליו שטחו כפות תמרים). יש אומדנים שונים לגבי מספר הלוחמים משני הצדדים, הנעים בין 50,000 ל-100,000 איש, ביחס של 60:40 לטובת אנשי לנקסטר. היה זה אחד הקרבות העזים בהיסטוריה האנגלית. פעמים רבות נאלצו הצדדים להפסיק את הלחימה ולפנות את גופות ההרוגים כדי שיוכלו ליצור מגע זה עם זה. בשלב מסוים ירד ווריק מסוסו והרג אותו על מנת להוכיח לאנשיו שלא יעזבם.
בסופו של היום היה הניצחון לבית יורק. כשלושים אלף לנקסטרים נהרגו בקרב, וגורלם של אלו שנתפסו בשבי לא שפר עליהם. מעשהו הראשון של אדוארד היה לתפוס את העיר יורק, להסיר מעל חומתה את ראשי אביו ואחיו שניתלו שם מאז קרב וייקפילד, ולקבוע במקומם את ראשיהם של האצילים שניצח. נראה היה כי המערכה הוכרעה סופית בידי סיעת יורק. מרגרט ויורש העצר אדוארד, ועמם המלך הנרי, נמלטו לסקוטלנד, ומשם לצרפת.
מרגרט המשיכה בניסיונותיה לחזור לשלטון, ובתמיכה צרפתית ניסתה פעמיים בשנת 1464 להתמרד כנגד המלך אדוארד הרביעי לבית יורק. שני ניסיונות אלו דוכאו על ידי הדוכס ממונטגיו, אחיו של ווריק, ושלטון בית יורק נראה בטוח. המלך הנרי נתפס והובל ללונדון, שם הוצג ברחובות כשכובע קש על ראשו, אך לא הוצא להורג, ובמקום זאת נשמר במעצר במצודת לונדון. ב-1468 נכנע אחרון מבצרי הלנקסטרים לכוחות יורק.
בגידתו של ווריק.
בתקופה שלאחר 1464 היה השלטון נתון להלכה בידי המלך אדוארד, ולמעשה בידי ווריק ואחיו מונטגיו. אדוארד היה לאחר תקופה קשה של לחימה, ועתה רצה לנוח וליהנות מפירות ניצחונו. ווריק, איש המעשה, נטל לידיו בפועל את מוסרות השלטון, ושימש כשליט.
בשנת 1464 נשא המלך אדוארד בסתר את אליזבת וודוויל, אצילה ממשפחה של תומכי לנקסטר. היו אלו נישואים שערורייתיים, והם הוסתרו מעיני כל (לרבות מווריק) במשך תקופה ארוכה. משנתגלה העניין הסתבר כי על הממלכה השתלטו אצילים חדשים - אחיה המרובים של אליזבת וודוויל ובני ביתם, שמנעו מאנשים כווריק, אשר נלחמו למען שלטון יורק, את פירות הניצחון.
כלפי חוץ תמך ווריק במלך צרפת בריבו עם הדוכס מבורגונדי. אדוארד סבר אחרת, ואף השיא את אחותו מרגרט לדוכס בורגונדי, שארל "האמיץ". הייתה זו מהלומה שווריק לא יכול עוד לשאת.
ווריק קשר עם ג'ורג', אחיו של המלך, הדוכס מקלארנס, להשתלט על כס המלוכה. קלארנס אף הוא לא היה מרוצה מקרובי משפחתו החדשים מבית וודוויל וראה בהם איום של ממש למעמדו. הוא נישא לבתו של ווריק, והשניים מרדו במלך אדוארד. בקרב ביצת הדג'קוט, ב-26 ביולי 1469, הובס אדוארד בידי ווריק וקלארנס. השניים הביאו אותו לטירתו של ווריק, ושם הונחה לשתף פעולה עם ווריק. בשלב זה החזיק ווריק בשני מלכים כשבויים במעצר - אדוארד הרביעי והנרי השישי.
לכאורה הסכים אדוארד עם שלטונו של ווריק, ואף חתם על חנינה לכל אלו שלחמו כנגדו בהדג'קוט. אז שחרר אותו ווריק מן המעצר, והוא נותר על כס המלוכה, כאשר ווריק מושך בחוטים. פתרון מסוג זה אולי התאים להנרי השישי, חדל האישים, אך לא ללוחם עז כאדוארד הרביעי.
במרץ 1470 השיג אדוארד שוב פיקוד על צבא, ויצא, לכאורה, להביס מורדים לנקסטרים בצפון. מיד לאחר שהתרחק מווריק מרחק מספיק, הודיע כי הוא המלך, ואילו ווריק וקלארנס הם בוגדים. די היה בכך כדי לשמוט את הבסיס מתחת לשלטונו של ווריק, אשר נאלץ לגלות לצרפת.
בצרפת שהו באותו זמן, כזכור, המלכה מרגרט ובנה אדוארד. אלו נפגשו עם ווריק, ועתה כרתו ביניהם ברית. שני אישים אלו, מרגרט ווריק, שאין ספור קורבנות נהרגו במלחמות שביניהם, מצאו עתה אינטרס משותף - לחתור תחת כסאו של מלך אנגליה.
בספטמבר 1470 נחתו ווריק וקלארנס בראש צבאם בחוף דרטמות', כשהם מניפים את דגל השושנה האדומה של לנקסטר. תוך זמן קצר היה ווריק בלונדון, הוציא מכלאו את הנרי השישי, והכתירו שוב כמלך אנגליה. מרגרט נותרה עם בנה, לעת עתה, במרחק בטוח בצרפת. ווריק היה שוב לשליטה של אנגליה, הפעם בשם המלך הנרי השישי, שקיבל את המאורעות בשוויון הנפש האופייני לו. מעצרו, כמו גם הכתרתו, לא היו בעלי משמעות עבורו.
ב-14 באפריל 1471 נלחמו צבאות המלך אדוארד בצבאותיו של ווריק בקרב בארנט. ווריק הובס ונהרג בקרב. באותו יום עצמו הגיעה המלכה מרגרט לאנגליה עם בנה. ב-4 במאי 1471 נלחם בית לנקסטר את הקרב האחרון שלו במלחמת השושנים, בטיוקסברי. תוצאות הקרב היו מכריעות. אחרוני תומכי לנקסטר הושמדו. יורש העצר אדוארד, בנו של הנרי השישי, נהרג, ומרגרט נפלה בשבי (ומתה 11 שנים לאחר מכן בעוני ובגלות). ב-21 במאי 1471 ביקר ריצ'רד, אחיו של אדוארד הרביעי, את הנרי השישי בשביו במצודת לונדון. זו הפעם לא שרד הנרי את הביקור, ולתקופת מלכותו הארוכה והסוערת הושם סוף. קלארנס הבוגדני הומת בסתר אף הוא. לפי שייקספיר הומת קלארנס באמצעות הטבעה בחבית יין. ריצ'רד נישא לאן, בתו של ווריק, בנישואים של אינטרס ומעמד. נראה היה כי המלוכה נתונה לבטח בידי בית יורק, וכן היה עד מותו של אדוארד הרביעי, כפי הנראה מדלקת התוספתן, בשנת 1483.
ריצ'רד השלישי.
עם מותו של אדוארד הרביעי הובטח הכס לבנו, אדוארד החמישי, שהיה ילד בן 12. אדוארד החמישי, ואחיו בן התשע, המכונה "הדוכס מיורק", היו ילדיה של אליזבת וודוויל השנואה. מולם עמד ריצ'רד, הדוכס מגלוסטר, אחיו של המלך. ריצ'רד הוכיח כבר את נחישותו ואת אופיו האכזרי בכל שנות הלחימה, וברציחתו של הנרי השישי. שייקספיר מתאר אותו כגיבן, בעל יד משותקת, מכוער ומרושע. אך זהו תיאור שניתן מפי משורר החצר של נכדתו של הנרי טיודור, אויבו המר של ריצ'רד. כפי הנראה, מדובר היה באדם מוכשר ביותר, ובעל טענה לגיטימית לכס המלוכה. היה זה שלטונם של ילדים, עוצרים למיניהם ומלכי בובה שגרר את אנגליה לשנים של מלחמות שושלתיות. ריצ'רד היה תוצר טיפוסי של התקופה - אכזר, נחוש, ואינו בוחל באמצעים.
בטרם הוכתר המלך הצעיר, קרא לו ריצ'רד לבקרו בלונדון, ביחד עם אחיו הדוכס, ואז עצר אותם ריצ'רד "להגנתם" במצודת לונדון. איש אינו יודע מה אירע לנסיכים הצעירים, ויש אומרים ששני שלדים שנתגלו מאות שנים לאחר מכן בעת שיפוצים בתקופת המלך צ'ארלס השני הם שלדיהם. עד היום ישנו ויכוח היסטורי אם היה זה ריצ'רד שהרג אותם, אם לאו. מכל מקום, משנעצרו הנסיכים הצעירים, הכריז עליהם ריצ'רד כממזרים, ועל אמם כזונה וכמכשפה, והכתיר עצמו ברוב עם כמלך ריצ'רד השלישי.