מגדל עיפרון הוא רב-קומות או גורד שחקים שבו יחס הדקיקות , שהוא היחס בין גובה המבנה לבין רוחבו, גבוה במיוחד, כלומר זהו בניין גבוה וצר. המקובל הוא שיחס של 10:1 או 12:1 ומעלה מזכה מבנה בתיאור "מגדל עיפרון". לשם השוואה: המגדל העגול במגדלי עזריאלי הוא בגובה 187 מטרים ובקוטר 44 מטרים, כלומר יחס הדקיקות שלו הוא 4.25:1.
מגדלי עיפרון נפוצים בניו יורק, בהונג קונג ובמלבורן.
היסטוריה.
גורדי שחקים דקים נבנו בניו יורק בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, טרם חקיקת חוקי האיזור, שהטילו הגבלות על בנייה. העיצוב החדש נבע מעליית מחירי הקרקע, והתאפשר בזכות המעליות ושלד הפלדה. דוגמה לבניין מתקופה זו הוא מגדל חברת הביטוח מטרופוליטן לייף בן 50 הקומות, שיחס הדקיקות שלו הוא 9.33:1.
הונג קונג החלה בבניית מגדלי עיפרון בשנות ה-70 של המאה ה-20. בתי דירות בני עשרים קומות ויותר, שבהם דירה אחת בכל קומה, נבנו על מגרשים קטנים, והביאו לטביעת המושג "מגדלי עיפרון". צורת בנייה זו הפכה לנפוצה בהונג קונג, והפכה את העיר לריכוז הגבוה ביותר בעולם של מגדלי עיפרון. המגדלים הנודעים ביותר מסוג זה, שנבנו בתחילת המאה ה-21, הם מגדל בן 72 קומות, שיחס הדקיקות שלו הוא 20:1, ומגדל , בן 65 קומות. שכונת מיד-לוולס מתאפיינת בסגנון בנייה זה, עם יחס דקיקות של עד 18:1.
בעשור השני של המאה ה-21 החלה בנייתם של מגדלי עיפרון בניו יורק. שורת המיליארדרים, לאורך הקצה הדרומי של סנטרל פארק במנהטן, כוללת מגדלי עיפרון אחדים, בהם מגדל סטיינויי , שיחס הדקיקות שלו, 24:1, הופך אותו למגדל הדק בעולם.
עיר נוספת שבה מגדלי עיפרון רבים היא מלבורן שבאוסטרליה, שנכנסה לתחום זה עם הקמתו של מגדל הדירות פניקס בשנת 2013. המגדל נבנה על מגרש שרוחבו 6.7 מטר. תחילה תוכנן המגדל לגובה של 40 קומות, אך בעקבות התנגדות השכנים התכנון הוקטן ל-28 קומות בגובה 88.5 מטר, שיוצרים יחס דקיקות של 13.2:1. אחריו נבנה בית קולינס, שגובהו 195 מטר על שטח ברוחב 11.5 מטר, ביחס דקיקות של 16.96:1.
הנדסה.
שיפור באיכות חומרי הבנייה (בטון ופלדה) ובחוזקם מאפשר בניית מגדלי עיפרון. זהו מרכיב קריטי בתכנונם של מגדלי עיפרון. אתגר הנדסי עיקרי בתכנון מגדלי עיפרון הוא התמודדות עם תנודת הבניין מחמת רוחות, שעלולה לגרום אי-נוחות לדיירים. פתרונות שונים ניתנו לבעיה זו, ובהם קומה טכנית במרכז הבניין, שמאפשרת מעבר רוחות דרכה. צעד זה מצמצם את השפעת הרוחות ב-10%-15%. דוגמה לפתרון זה ניתן לראות בבניין בן 84 הקומות, שלו יחס דקיקות של 15:1 ובו קומות טכניות אחדות. פתרון אחר הוא חיזוק מבנה הבניין, כך שיהיה עמיד יותר לרוחות. פתרון זה ננקט במגדל סטיינויי.
כיוון ששטח הבסיס של המגדל קטן יחסית, הוא זקוק ליסודות עמוקים יותר. התייחסות מיוחדת נדרשת גם להגנה מפני שרפות.
הדיוויזיה ה-258 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-258 (בגרמנית: 258. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-26 באוגוסט 1939, ולאחר הקמתה הועברה הדיוויזיה לדרום פולין, שם הייתה בעתודה של קבוצת ארמיות דרום. בתום המערכה הפולנית נשארה הדיוויזיה כחלק מכוחות הכיבוש בפולין בדצמבר 1939 ועברה לאזור זארבריקן, שם נשארה במגננה, גם בשלב הראשוני של מבצע מקרה אדום, ההתקפה על צרפת.
ב-14 ביוני 1940 תקפה הדיוויזיה את קו מז'ינו ולאחר מכן פרצה בהצלחה והתקדמה לכיוון ננסי.
בשלבי הפתיחה של מבצע ברברוסה, השתתפה הדיוויזיה ה-258 בקרבות הכיתור המוקדמים בביאליסטוק, ובמהלך הקרב על סמולנסק הייתה בתפקיד הגנתי, תחילה באגף הדרומי של קבוצת ארמיות מרכז, מדרום למוגילב, ומאוחר יותר, אחרי הפנייה של גודריאן דרומה, הגנה על האגף השמאלי של קבוצת הפאנצר שלו.
באוקטובר 1941, קבוצת ארמיות רכז השיקה סוף סוף את מבצע טייפון, המתקפה לעבר מוסקבה. הדיוויזיה צורפה לקורפוס הפאנצר ה-40, שהיה חלק מקבוצת הפאנצר ה-4 לצורך המתקפה. תוך ימים ספורים קרסה ההגנה הסובייטית באופן מרהיב ונפתחה דרך ברורה לעבר הבירה הסובייטית, אך במקביל החלו גשמי הסתיו (הרספוטיצה) ואיתם הידרדר מצב האספקה בצורה מדאיגה. החיילים נאלצו לחיות מהאדמה, לחפש מזון לבעלי חיים, תפוחי אדמה ופחם. שירותי האספקה החלו לאמץ את עגלות ה'פאנז'ה' הילידים בתור התחבורה האמינה היחידה, אבל הקיבולת הנמוכה שלהן גרמה לכך שהדיוויזיה קיבלה רק רבע מדרישות התחמושת שלה. כמו כן, אבדות בנשק טופלו על ידי שימוש בציוד רוסי שנתפס. הדיוויזיה התקדמה דרך הבוץ והגיעה לבסוף לעיירה חימקי, שמונה קילומטרים ממוסקבה.
בין פברואר 1942 ליולי 1942 נותרה הדיוויזיה בעמדות הגנה מזרחית לוויאזמה. הלחימה החורפית של 1941/2 שללה מהדיוויזיה את כוח הלחימה שלה, והיא יכלה בתחילה רק להגן על גזרה צרה. עם הגעת המחליפים נבנו מחדש הרגימנטים שלה, וגזרת ההגנה שבשליטתה המשיכה להתרחב עד שבפברואר 1943 היא גדלה ליותר מ-40 קילומטרים.
בעקבות כיתור הארמייה השישית בסטלינגרד, המשיכו התקפות מתקפת החורף הסובייטית להתפזר לאורך החזית המזרחית. בפברואר 1942 פינתה הארמייה השנייה את עמדותיה מדרום לאורל לאורך גבול הגזרה עם ארמיית הפאנצר השנייה. הצבאות הסובייטיים התוקפים יכלו כעת לפנות צפונה ולאיים על אורל מדרום וממזרח. כדי לבלום אותם העבירה קבוצת ארמיות מרכז כוחות לאזור, ודיוויזיית חיל הרגלים ה-258 הוצאה מהקו והוקצתה לחזית החדשה של ארמיית הפאנצר השנייה שנוצרה מדרום לאורל. כאן הדיוויזיה יצבה את החזית בגזרתה, אך הפלישה הסובייטית יצרה מבלט גדול סביב העיר קורסק.
ביולי 1943 תקפה הדיוויזיה את המבלט בקורסק כחלק ממתקפת הקיץ הגרמנית, אולם ההתקפה על קורסק הייתה כישלון יקר, והדיוויזיה ה-258 ספגה אבדות כבדות בניסיון לפרוץ את ההגנות הסובייטיות העמוקות. הסובייטים התנגדו במתקפה משלהם, חיסלו את הבליטה הגרמנית באורל ואילצו אותם לסגת לקו קצר יותר.
לאחר מכן נשלחה הדיוויזיה דרומה ולאחר מכן נסוגה עם קבוצת ארמיות דרום לקו הדנייפר, שם נלחמה בראש הגשר ניקופול. לאחר קריסת עמדות קבוצת הארמיות לאורך הדנייפר, הדיוויזיה נסוגה בהדרגה דרך אוקראינה, ולבסוף עברה למגננה ברומניה, שם התייצבה החזית זמנית.
ב-20 באוגוסט, החזית האוקראינית הסובייטית השלישית, חידשה את המתקפה, ריסקה את ההגנה הרומנית והגרמנית, וכיתרה את כל הארמייה השישית הגרמנית. עד סוף החודש חוסלו הכיסים הגרמנים והדיוויזיה ה-258 הושמדה כליל בפעולות אלו. הדיוויזיה לא נבנתה מחדש.
פרייקורפס ליצו
פרייקורפס ליצו (בגרמנית: Freikorps Lützow; הכוחות החופשיים של ליצו) הייתה יחידת פרייקור בולטת שפעלה ברפובליקת ויימאר בין ינואר 1919 לאפריל 1920.
היסטוריה.
פרייקורפס ליצו הוקם ב-17 בינואר 1919 בידי שלושה קצינים לשעבר מצבא הקיסרות הגרמנית: הנס פון ליצו, ולטר דין ואריך פון ביבו. הם בחרו לקרוא ליחדה על שמו של ליצו דווקא כדי ליצור השוואה בינה לבין "הפרייקור של ליצו" המיתולוגי. הפרייקורפס מומן מכספי הקרן של הליגה האנטי-בולשביקית. בשיאו כלל פרייקורפס ליצו 1,500 חיילים. הוא פעל כנגד סיעות השמאל הקומוניסטי בגרמניה, אך גם התנגד לעצם קיומה של רפובליקת ויימאר וקרא להחזרת המונרכיה לגרמניה.
הפרייקורפס לחם לצד הצבא הסדיר במהלך קרבות מרץ בברלין וברדיפת המורדים שלאחריהם. לאחר מכן השתתף הפרייקורפס בכיבוש הרפובליקה הסובייטית הבווארית ובדיכוי האכזרי של מרד הרוהר. בקרב על העיר רמשייד אל מול צבא הרוהר האדום, ספג הפרייקורפס אבדות כבדות וכמעט נמחק לחלוטין. הוא פורק לבסוף באפריל 1920.
פטר מולנר גאל
פטר מולנר גאל (בהונגרית: Molnár Gál Péter (MGP); בודפשט, 11 ביולי 1936 – בודפשט, 27 ביולי 2011) היה מבקר תיאטרון, עיתונאי, דרמטורג, והיסטוריון תיאטרון יהודי-הונגרי. אשתו הייתה השחקנית מאריה רונייץ.
ביוגרפיה.
פטר מולנר גאל "גדל" בתיאטרון הלאומי של בודפשט כשעוד היה בכיכר לואיזה בלהה. אמו הייתה מזכירתו של השחקן והבמאי הדגול טמאש מיור. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה לאמנויות התאטרון והקולנוע ב-1961, ולאחר מכן הפך לדרמטורג של תיאטרון פטפי בבודפשט. בין 1961 לבין 1978 היה עיתונאי בעיתון החשוב ביותר בהונגריה דאז, ב"נפסבדשאג" (Népszabadság). (לפי טמאש קולטאי, זו רק אגדה שהוא היה בעל טור התרבות בעיתון). ב-1963 גייס אותו שירות הביטחון של הונגריה כסוכן-מודיע באמצעות סחיטה (בשל היותו הומוסקסואל), והוא כתב דו"חות עבורם במשך 15 שנים.
בשנת 1978 נמצא אצלו בנמל התעופה Ferihegy מיקרופילם של יצירת סופר אופוזיציה שמולנר גאל ניסה להבריח לחו"ל. הוא הודח מעבודתו בעיתון וגם עבודתו כסוכן הסתיימה. מ-1978 עד 31 באוגוסט 1980 עבד כחוקר בכיר במכון התיאטרון ההונגרי. לאחר מכן שוב היה דרמטורג.
הוא פרסם כמה כרכים ממחקריו, שבהם ניתח את המצב ואת הבעיות של התיאטרון ההונגרי ואת הקריירה של כמה אמני תיאטרון. לאחר שבשנת 2004 הורחק שוב מהעיתון נפסבדשאג בשל גילוי עברו כסוכן, הוא המשיך את כתיבתו בכתב העת האינטרנטי Színház.hu. הוא כתב ביקורות גם בכלי תקשורת אחרים מאז 2006, ופרסם מחדש גם בנפסבדשאג מ-2009 ועד מותו.
עברו כסוכן.
בנובמבר 2004 הוא הודה שחתם על הצהרת הגיוס כסוכן-מודיע ב-1963. בדצמבר 2004 יצא לאור הספר "בצל אור היריבות". בספר זה כינס פטר פוניודי, חוקר מדעי (ומתופף לשעבר של אנסמבל קורבינה), את הדיווחים הסודיים של פטר מולנר גאל, שכתב תחת השם הבדוי רוברט לוז'ניאנסקי בין 1963 לבין 1978 מולנר גאל לא התבייש בגילוי, הוא לא התנצל בפני איש על הדיווחים שלו על כ-90 שחקנים. הוא נתן דין וחשבון רק למצפונו.