התמונה ממשיכה כאשר יורם ונורית מבחינים בזיגמונט הצופה בהם- תופעה שהפכה כפי שמעידה נורית כבר לשכיחה. יורם ונורית כמו הצופה והקורא הופכים סקרניים- במי מדובר? למה הוא מרגל אחרי בני הזוג? התמיהה נקטעת כאשר מצלצל הטלפון ועל הקו נמצא חבר של יורם מהצבא (עוזי). יורם ונורית חוזרים לאחר שיחת הטלפון לדיאלוג בנוגע לעתיד. נורית מספרת ליורם שהוריה, בנו וילה ועל כן הבית יהפוך לשלהם. נורית משתוקקת לזרוק מהבית את הרהיטים הישנים ואת ספריית כל כתבי העמוסה ובכך אנחנו מקבלים שוב רמז לעידן "מות האידיאלים". יורם נרתע מכל הדיבורים על העתיד שמפחיד אותו ויוצא החוצה. התמונה מסתיימת במונולוג של נורית שמתקשה להבין את יורם ורגשותיו.
תמונה חמישית.
התמונה החמישית מתרחשת במסיבת החתונה של יורם ונורית. המסיבה מתרחשת בבית הקפה על הטיילת. התמונה מתחילה בשיחה של יורם ונורית על הטיילת מחוץ לבית הקפה. מיד כשנורית נעלמת מהתמונה נכנס זיגמונט ומתחיל דיאלוג בינו לבין יורם שחלק מרכזי ממנו מהוות המנטרות של זיגמונט. בתמונה הזו משתנה במקצת דמותו של זיגמונט והוא הופך להיות ציני ומריר יותר. משפטיו הופכים ללא סדורים ומובנים והשילוב של אלו מעלה שוב את התמיהה האם מדובר במטורף. זיגמונט גורם לערעור השלווה אצל יורם ונורית ולבסוף הם נכנסים אל פנים בית הקפה למסיבה.
המסיבה היא כולה מטפורה אחת גדולה והיא במידה רבה אקספוזיציה או רקע נוסף לאווירה השלטת בארץ בתקופה המדוברת (שנות החמישים). במסיבה מופיעות שלוש דמויות חדשות- הגר, המשורר ורגש האשמה. באשר למשורר ולרגש האשמה כבר מעצם כך שהמחזאי לא בחר להם שמות ניתן להבין שמדובר בדמויות שהן יותר מטאפוריות כלליות בבחינת כך שהם באים להעביר הלך רוח מסוים. על פי נורית צין בספר הניתוח שלה על ילדי הצל, מדובר בתמונה הטובעת ברוח הניהיליזם והאקזיסטנציאליזם. התמונה רוויה בשירים מטאפוריים שהניתוח של כל אחד מהם יובא בנפרד תחת הסעיף שירים במחזה. השיר הראשון הוא שירו של המשורר שמתחיל באופטימיות ונגמר בגוון ניהיליסטי ברוח התקופה. לאחר מכן שר המשורר שיר נוסף שהוא מודרני מאוד, מופשט ופסימיסטי מאוד. קהל הנוכחים מגיב בגרוטסקיות המשורר יוצא החוצה ונכנס פנימה חזרה עם מוכר הבלונים. כשהם נכנסים לבית הקפה הקהל קורא לדמות בשם רגש האשמה לעלות ולדבר. רגש האשמה היא דמות מבולבלת, מוזרה ובעיקר סימבולית לתקופה. רגש האשמה נקרא על שם התחושה שמאפיינת אותו, הוא חש אשמה שנובעת ממות האידיאלים, הוא חושש מהעתיד חסר האידיאלים ושואל "נו, לאן נגיע, חברים?", "על זה חלמנו, חברים?" אבל נראה כאילו השאלה שמעסיקה את רגש האשמה לא מעניינת כהוא-זה את הקהל וכשהוא מציע לחזור לכתביו של א.ד גורדון הוא נתקל בגיחוך. דבריו של רגש האשם הולכים ונהיים מבולבלים ומוזרים יותר ויותר, כאילו הוא מבקש לדבר ברמזים. הדבר נועד להדגיש את רגשות הבלבול והבלאגן האידאולוגי שהביאה עמה התקופה. כשרגש האשם מסיים את דברו מגיב הקהל בדקלום ילדותי בן התקופה שמטרתו להביע ציניות ואת היחס האמיתי לדברי רגש האשם.
המוקד עובר לשיחה בין זיגמונט למוכר הבלונים כאשר עניינה של השיחה הוא לערוך כמעין מבוא לשירו של זיגמונט. גם השיר של זיגמונט מודרני מאוד, פשוט וקצר. השיר נועד לרמוז לנו על העתיד לבוא במערכה הבאה ולרמוז על רקעו של זיגמונט (ראה ניתוח מפורט בהמשך). בסיום השיר מסתלק זיגמונט והמוקד חוזר אל תוך האולם. בתוך האולם הקהל מבקש מיורם לשיר שיר ויורם השיכור קמעה נעתר לבקשה. השיר של יורם בניגוד לשירים הקודמים הוא שיר קלאסי להפליא. השיר בנוי ומודפס במבנה קבוע והוא מחורז בצורה קבועה. השיר מקשר לנו לראשונה באופן ברור את יורם עם ילדי טהראן.
כשיורם מסיים את שירו המוקד עובר לשיחה בין זיגמונט למוכר הבלונים. הדיאלוג מהווה ניסיון של מוכר הבלונים לחשוף את זיגמונט ועוד כמה משפטים תמוהים של זיגמונט שמחזקים אצלנו את המחשבה כאילו מדובר במשוגע. זיגמונט מסיר מעליו את מוכר הבלונים ולא מוכן לקבל את ההזמנה לגור יחד עמו והתמונה מסתיימת בהכרזה של מוכר הבלונים שמדובר ללא ספק במשוגע.
תמונה שישית.
התמונה השישית היא חלום המשותף לזיגמונט וליורם. החלום המשותף נועד להבהיר לקורא ולצופה את הקשר בין זיגמונט ליורם. הדמות המקשרת ביניהם היא אסתר שבמהלך התמונה מתגלה שהיא אשתו של זיגמונט ואחותו של יורם. בין יורם וזיגמונט נוצרת אנלוגיה שניהם מבקשים לברוח מאסתר שמייצגת את העבר. אסתר מבקשת למשוך את זיגמונט אל תוך המים ולהוריד את יורם מן העץ עליו טיפס. זיגמונט קורא לאסתר "מלאך מלא עיניים" כאשר העיניים נועדו לסמל את האשמה. זיגמונט מבקש מאסתר להניח לו. יורם מתנהג מוזר, מצד אחד הוא לא יורד אל אסתר (שנמצאת על פי דבריה בתוך הנהר) ומצד שני הוא מבקש מאסתר שתיקח אותו אליו. בתשובה לשאלה מה אתה מחפש על העץ עונה יורם "את הראש של התרנגול. של תרנגול הפח", מדובר במוטיב מוכר בספריו של תומר שמופיע לא אחת ומתקשר לזיכרון ילדות טראומטי. בכלליות מדובר בפחד של תומר כילד ממטוסי הגרמנים שפצצותיהם הרסה את השבשבת שהייתה קבועה על גג ביתו ובנויה בצורת תרנגול. כמובן שהבחירה בתרנגול איננה מקרית- כפי שמזכיר זאת יורם התרנגול מתקשר ביהדות למנהג הכפרות שמוריד מעל האדם במידה זו או אחרת את האשם למעשיו, יורם לא מסכים או לא יכול להתחמק מרגש האשם שלו, זאת בניגוד לזיגמונט שמנסה לברוח ממנו. אסתר מדמה את המוות שלה למוות של תרנגולת כפרות ונראה כאילו היא מאשימה את זיגמונט. (ביהדות מנהג הכפרות משמעותו שהתרנגול יקבל את העונש שמגיע לאדם החוטא. וכך אסתר מרגישה; זיגמונט הקריב אותה כדי להציל את עצמו). אך זיגמונט חוזר וטוען שהוא לא זה שעשה בה כפרות, הוא לא אשם. לאחר מכן מתבהרים הדברים ומתגלה כי זיגמונט שירת ביודנראט (המשטרה היהודית של הנאצים) ועל כך אסתר מאשימה אותו. זיגמונט מנסה לסנגר על עצמו בטענה שהוא ניסה לעכב את הקץ וכי עם שלם אינו יכול למרוד אך אסתר אינה משלימה עם התירוצים.
גם זיגמונט וגם יורם מתעוררים מן החלום בצעקות. הצעקה של יורם נראית מוזרה ביותר וקשה לקשרה אל החלום, גם כשנורית שואלת אותו על מה חלם הוא מספק לה תשובה אחרת- הוא חלם על כך שהספינה של הוריו המגיעים ארצה טובעת והוא רוצה בזה. בכך הוא גם מספר לנורית על ההגעה הקרובה של ההורים. עניין זה מעלה אצלנו את הספקות האם אכן מדובר בחלום שחלמו גם יורם וגם זיגמונט או שמא מדובר בחלום של זיגמונט בו מופיע גם יורם. התמונה ממשיכה בווידוי של יורם כלפי נורית בקשר לילדותו בווידוי זה מציג יורם באופן חד משמעי את האשמה הקשה שהוא חש- בעוד הוא חי בנעימים בקיבוץ משפחתו רעבה ללחם באירופה. אנחנו מגלים את יאנק אחיו של יורם ואת הלנקה אשתו ואת אסתר ובעלה זיגמונט להם התוודענו באופן ברור עוד בחלום. יורם טוען שיוסל'ה מת והוא למעשה שכח את עברו ובכך טמון תסביך נוסף שלו.
מערכה שנייה.
תמונה ראשונה.
התמונה מתחילה מוקדם בבוקר בביתו של יורם המתכונן לצאת לדרכו. יורם מזמר לעצמו שיר של איציק מאנגר במנגינה ידועה אך בשינוי של מילים (ראה פירוט בהמשך). יורם מתכונן לנסוע לנמל כדי לקבל את פניהם של הוריו ומסרב שנורית תלווה אותו.
תמונה שנייה.
התמונה השנייה פותחת בדו-שיח בין מוכר הבלונים לזיגמונט. זיגמונט ממהר ומספק שוב כמה התבטאויות לא ברורות. המוכר מנסה להתעניין במחברת אותה מסתיר זיגמונט מתחילת המחזה ובעיסוקו. זיגמונט טוען שהוא מנהל חשבונות בחברה גדולה ובתשובה לשאלה על שם החברה הוא עונה "הקדוש ברוך הוא". מוכר הבלונים נפגע מעט וכאילו כדי לפצות על כך קורא לו זיגמונט שיר. השיר שזיגמונט קורא (ראה פירוט בהמשך) הוא שיר מפורסם מאוד הנלמד גם בנפרד מהמחזה ונקרא ילדי הצל.
תמונה שלישית.
ההתרחשות- המפגש בין יורם לבני משפחתו. הנושא המרכזי- רגש האשמה, רגש מורכב המקיף את רוב משתתפי התמונה. המבנה- שישה דיאלוגים. שניים מתוכם, בין נורית ליורם, מופיעים בראשית התמונה ובסיומה ומהווים מסגרת לתמונה. המהלך הדרמטי- המערכה השנייה מוקדשת כאמור לחשיפת סודו של זיגמונט בפני יורם. כדי להגיע לכך אין די בצירוף מקרים; יורם חייב להיות מוכן נפשית להתמודדות עמו ועם השאלות הקשות, שמעלה דמותו. יורם חייב לעבור תהליך נפשי ולהבין את עצמו. בעבר התמודד עם המציאות באמצעות השכחה, עתה הוא יודע שאי אפשר למחוק את העבר ומקשיב ליאנק והלנקה, המזרזים את תהליך המודעות העצמית שלו. (בעזרתם הוא מודע לרגש האשמה הפרדוקסאלי שלו - "אשם ללא אשם").
תמונה רביעית.
התמונה מוקדשת לזיגמונט. יש בה שני חלקים: בחלק הראשון- דיאלוג בין זיגמונט ומוכר הבלונים, בשני-
מונולוג של זיגמונט באמצעות בובת הסמרטוטים. מה שאין זיגמונט מוכן לחשוף בדיאלוג הוא חושף
במונולוג, אך אינו מגיע עדיין להיחשפות מלאה.
תמונה חמישית.
ההתרחשות – יורם וזיגמונט משוחחים. הרקע לתמונה – מסיבת יום העצמאות. זיגמונט ויורם חושפים אחד לשני את זהותם האמיתית.
תמונה שישית.
התמונה השישית היא תמונת הסיום של המחזה. היא כוללת שלושה דיאלוגים המובילים את המחזה אל
התרתו. (התרה היא פתרון הסיבוך והבעיות שהועלו ביצירה) בסופה של היצירה זיגמונט פונה ומתחיל ללכת לכיוון הים. אין יודעים לאן מועדות פניו (אך נראה שהוא אינו הולך להתאבד, שכן הוא מציין קודם לכן שמבחינתו למות פירושו לסלוח). הוא משאיר ליורם את כתביו ואת הרשות לבחור מה לעשות בהם (יורם בעצם מדמה אותנו, הקוראים, שעלינו להמשיך לספר ולהעביר את העדויות לשואה ששמענו וקראנו)
הדמות הראשית - יורם.
יורם היה מילדי טהראן (ילדי הצל - ילדים פולניים שברחו או הוברחו מפולין עם הוריהם או בלעדיהם).