לאורך עשורים, תחנת "גרנד סנטרל" מהווה יעד מבוקש בקרב קולנוענים, ובסרטים רבים היא שימשה אתר לצילום אפיזודות הקשורות לנסיעה ברכבת אל ניו יורק וממנה, או שהוותה מרכיב בעלילה עצמה. מנהל ההפקות בתחנה, קייל מק'קארטני, אמר שהתחנה מהווה אתר צילומים מושלם, אטרקטיבי ואותנטי עבור קולנוענים הזקוקים לצילומים מכוננים של סצנות הקשורות להגעה לניו יורק ולתחבורה.
בשנת 2017 יצא לאקרנים ולצפייה ביתית סרט המתח "" שעלילתו מתמקדת באולם הנוסעים המרכזי של התחנה, ובעיקר סביב שעון התחנה המוצב מעל דלפק המודיעין.
תעודה.
ב-18 בדצמבר 2005 הקרין ערוץ הטלוויזיה "נשיונל ג'אוגרפיק" סרט תעודה בשם "Inside Grand Central" (בעברית: "בתוך גרנד סנטרל"), כפרק במסגרת סדרה בשם "Megastructures" (בעברית: "מבני-על"). הסרט, שאורך 89 דקות, הופק עבור הערוץ על ידי חברת "Partisan Pictures", והופץ אחר כך לצפייה ביתית בפורמט DVD על ידי חברת "Warner Home Video", חברה בת של "וורנר מדיה".
ספרות.
ה"גרנד סנטרל" עומדת במרכז עלילת הספר "The Masterpiece" מאת הסופרת האמריקאית פיונה דייוויס (2018), וכן מוזכרת בספר "עיר המראות" מאת הסופר ג'סטין קרונין (2016) כמקום משכנו של "אפס".
סלנג.
הביטוי "כמו תחנת גרנד סנטרל" התקבע בסלנג האמריקאי כדימוי למקום צפוף וטרוד, או מקום של אספסוף שיצא משליטה.
דפוס פואה
הארי סאקר
הארי סאקר (אנגלית: Harry Sacher; נולד ב-3 בספטמבר 1881– 10 במאי 1971) היה עורך דין ומנהיג ציוני בריטי.
קורות חיים.
שנים ראשונות.
סאקר היה יליד לונדון, עבד כעיתונאי וכתב מסות עבור הגרדיאן החל מ-1905. במקביל למד משפטים עד שסיים את הכשרתו כפרקליט-טוען (barrister, עורך דין המופיע בבית משפט). סאקר נשא לאשה את מרים, בתו של מיכאל מרקס, מייסד בית המסחר מרקס אנד ספנסר ואחותו של הלורד סיימון מרקס, שהפך אותו למנהל בית המסחר. כך הפך סאקר גם לגיסו של הלורד ישראל זיו, שנשא לאשה את רבקה, אחות אחרת של מרקס. כל האישים היו תומכים נלהבים ברעיון הציוני וזכו לכינוי "חבורת ציוני מנצ'סטר".
פעילות ציונית.
החל מפברואר 1917 היה חבר בוועדה המדינית הציונית בלונדון יחד עם האישים וולטר רוטשילד, ג'יימס דה רוטשילד, הרברט סמואל, ישראל זיו, הרברט בנטוויץ', חיים ויצמן ונחום סוקולוב. נציגי הוועדה, וסאקר בהם, נשאו ונתנו עם נציגי הממשלה הבריטית לקראת כיבוש המזרח התיכון במלחמת העולם הראשונה על ידי בריטניה על מנת להגדיר מקום לבית לאומי לעם היהודי, תוצאת המגעים הייתה הצהרת בלפור. טיוטת ההצהרה נוסחה על ידי סוקולוב וסאקר.
פעילותו בישראל.
ב-1918 הגיע סאקר לארץ ישראל יחד עם ועד הצירים בראשותו של ויצמן, אך לא נשא בתפקיד רשמי. בשנת 1920 שימש כ"מזכיר הממשלה" של הוועד הלאומי במשך מספר חודשים. בנובמבר 1921 הגן יחד עם מרדכי עליאש על שלושת הנאשמים היהודים שהואשמו בזריקת פצצות על הערבים שתקפו יהודים במהלך מאורעות ב' בנובמבר תרפ"ב. בשנת 1923 פתח בירושלים משרד עורכי דין יחד עם שלום הורוביץ ונפתלי ליפשיץ (לימים פוצל למשרד ש. הורוביץ ושות' בירושלים וסלומון, ליפשיץ ושות' בחיפה). המשרד ייצג, בין השאר, את פנחס רוטנברג וחברת החשמל לישראל, את האוניברסיטה העברית ואת הסוכנות היהודית. בשל היכרותו עם מערכת המשפט הבריטית וההנחה ששופטים בריטיים יטו אוזן לפרקליט בריטי, הבקיא בשפה ובניואנסים, ניהל את רוב הערעורים של נושאי היישוב בבית המשפט העליון. בשנת 1927, במסגרת הקונגרס הציוני ה-15 נבחר סאקר לחבר ההנהלה הציונית המצומצמת של הסוכנות היהודית בירושלים יחד עם פרדריק קיש והנרייטה סאלד.
בשנות החמישים עסק בכתיבה והוציא מספר ספרים באנגלית, בנוגע לציונות וליחסי ישראל-ערב.
בשנת 1960 תרם סכום של 20,000 ליש"ט להקמתו של פארק עירוני בירושלים - גן סאקר, בעת שביקר בישראל. שלב א' של הפארק הושלם ב-1962.
סאקר נפטר בשנת 1971. על שמו גם המכון למחקרי חקיקה ומחקר השוואתי ע"ש הארי סאקר בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים שנוסד ב-1959.
ג'ולייט ברק
אקדח אוויר
על-קולי
הוקר סידלי נמרוד
STS-38
STS-38 הייתה המשימה ה-37 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, ששוגרה ב-15 בנובמבר 1990, ונמשכה קרוב לחמישה ימים.
במקור המשימה תוכננה לחודש יולי באותה שנה, אך דליפת מימן נוזלי, שנתגלתה במעבורת החלל קולומביה בעת ההכנות לשיגור STS-35, הביאה את נאס"א לבצע בדיקות תדלוק חוזרות במעבורת אטלנטיס, שעיכבו את שיגורה. הבדיקות אישרו שהדליפה קיימת גם במעבורת זו, וחייבו את החזרת המעבורת מכן השיגור לבניין הרכבת המעבורת, לתיקונים. המעבורת חנתה מחוץ לבניין במשך יממה, בזמן שהקולומביה מועברת אל כן השיגור, וכתוצאה מכך נפגעה קלות מברד. תוך כדי הכנסתה לבניין, נפלה עליה קורה שהייתה אמורה להיות מוסרת, וגרמה גם היא לנזק קל שתוקן.
המשימה.
משימת STS-38 הייתה המשימה השביעית שבוצעה בעזרת מעבורות החלל עבור משרד ההגנה של ארצות הברית. המעבורת שיגרה את הלוויין USA-67, ששימש להאזנה לתשדורות. ככל הנראה, הלוויין שוגר על מנת לסייע לכוחות ארצות הברית במלחמת המפרץ.
הנחיתה התעכבה ביום אחד, עקב רוחות צד שחרגו מן העוצמה המותרת בבסיס הנחיתה המתוכנן, בסיס חיל האוויר אדוארדס. בסופו של דבר המעבורת הונחתה בבסיס החלל קנדי. זאת הייתה הפעם הראשונה שאטלנטיס נוחתת בקנדי, והנחיתה הראשונה שם מאז 1985.
מנפטה
מנפטה (באנגלית: Cotton gin, הלחם של כותנה ומנוע) היא כלי חקלאי המשמש לתעשיית הכותנה. מנפטה היא גם כינוי למפעל שבו מתבצע תהליך הניפוט.
בתהליך הניפוט מופרדים סיבי הכותנה מהגרעינים ועוברים ניקוי ראשוני. הסיבים נדחסים לכריכות נפרדות, והגרעינים נשלחים לשימוש תעשייתי, לזריעה מחדש ולמאכל לבקר.
תהליך הניפוט, שבעבר נעשה ביד, צרך כוח אדם ושעות עבודה רבות. יצירה של מנפטה מכנית קיצר את התהליך. ממציא המנפטה המודרנית הוא איליי ויטני. ויטני המציא את המנפטה בשנת 1793 לאחר שראה את הצורך בה בעת שהתגורר בחוות שונות שגידלו כותנה והם נכללים ברשימת X-פטנט. המנפטות הראשונות, שהופעלו באופן ידני על ידי ארכובה, הגיעו ליעילות גדולה מאוד, פי 50 מהניפוט הידני. דגמים גדולים יותר של מנפטות הגיעו להספק גדול יותר והופעלו על ידי בהמות. המצאתו זו של ויטני הביאה להרחבה משמעותית בייצור כותנה, והיוותה גורם עקיף למלחמת האזרחים האמריקאית כאשר הגבירה באופן משמעותי את הביקוש לעבדים. המצאת המנפטה הוזילה את תהליך ייצור הכותנה ובד זה תפס את קדמת הבמה בתעשיית הטקסטיל.
מנפטות מודרניות פועלות על עקרונות דומים למכונה שהמציא ויטני.
המילה "מנפט" מופיעה במשמעות זו של ניקוי סיבי הכותנה בתלמוד בבלי.
מנפטת הכותנה
איגוד המוסכים בישראל
איגוד המוּסכּים בישראל הוא הארגון היציג של ענף שרותי הרכב והתחבורה בישראל, מאז שנת 1942.
הענף מקיף כ-5,000 מוסכּים מורשים כחוק בכל ענפי המקצוע, מעסיק כ-50,000 איש ואחראי לתחזוקתו התקינה של צי הרכב במדינה, המונה מעל 2.5 מיליון כלי רכב מכל הסוגים והדגמים.
מטרות ופעילויות.
היסטוריה ומבנה ארגוני.
טרם קום המדינה ענף התחבורה הממונעת בישראל היה בחיתוליו וכבישים עדיין לא היו קיימים. התנועה התנהלה בדרכי עפר ובשבילים. עקב כך הנסיעות התארכו מאוד ומכוניות נזקקו לתיקונים רבים ויסודיים לעיתים תכופות. גם המכוניות לא הצטיינו בטיבן והמבחר התמקד בעיקר ברכבי פורד מעודפי הצבא הבריטי.
המוסך היהודי הראשון בישראל (מוסך "אוניברסל"), הוקם בשנת 1918 בלב יפו הערבית, באחת הסמטאות המוליכות לכיכר השעון מאחורי בית הממשל (סרייה). את המוסך הקים פליק גורבן, אשר היה בין מקימיו של איגוד המוסכים. האיגוד הוקם בשנת 1942 כגילדה מקצועית שתספק מענה לצרכים הגדלים של צי הרכב הצנוע של המדינה שבדרך. האיגוד איגד את המוסכים הראשונים, שקמו בישראל המנדטורית ולימים במדינת ישראל. מטרות היסוד עליהן החליטו מייסדי האגוד היו בעיקרן לצורכי הגשת סיוע מוניציפלי/משפטי ומקצועי/טכני לעוסקים בענף.
מוסדות האגוד כוללים את האספה הכללית, המועצה, ההנהלה הארצית והוועדות השונות. האגוד מתווה מדיניות ומקבל החלטות במסגרת פעילות החברים הנבחרים בכל המוסדות. האגוד מתנהל באופן שוטף באמצעות יו"ר האגוד, יו"ר הסניפים, יו"ר ועדים לענפי הרכב השונים וההנהלה הראשית. כלל התפקידים הציבוריים באיגוד מבוצעים בהתנדבות. הצוות האדמיניסטרטיבי כולל כ־50 עובדים ופרילנסים בשכר וכ-250 פעילים בהתנדבות.
הקוד האתי לשירות לרכב בישראל וסמל "הפלוס הירוק".
איגוד המוסכים בישראל מסייע לציבור בעלי הרכב בזיהוי מוסכים מוסמכים באמצעות סמל "הפלוס הירוק". הסמל, התלוי בכניסה למוסך, מהווה "תו תקן" של איכות והגינות ומבדל את המוסכים המוסמכים מאלו שאינם חוקיים או שאינם חתומים על אמנת השירות ומחויבים לקוד האתי של ענף שירותי הרכב.
מוסכים החברים באיגוד, המזוהים באמצעות סמל "הפלוס הירוק" מחויבים לקוד האתי לנותני השירות בענף הרכב בישראל. הקוד הוא התחייבות לשמירה על אתיקה מקצועית וכללי התנהגות ראויה, לרבות: עבודה עם רישוי והסמכה מתאימים בלבד, התנהלות בשקיפות ובגילוי מלא, אחריות לעבודות ולחלפים, איסור לתשלום עמלות או טובות הנאה לכל גורם שהוא, עבודה ע"פ כללי הבטיחות ובהתאם להוראות היצרן, השבה לקדמות של הרכב בתיקוני תאונות דרכים, איסור מוחלט של תיקון כלי רכב מסוכנים והונאות ביטוח מכל סוג ומין, התחייבות לגביית תשלום הוגן ותואם לשעיתון היצרן, שמירה על רכוש הלקוחות ועוד.
ארגוני גג, קשרי עבודה ושותפויות מקצועיות.