מספר מחקרים היסטוריים מצביעים על איטליה ותקופת הרנסאנס באיטליה כמקום ממנו צמח והתפשט הדו־קרב המודרני. אף על פי שדו־קרב בין לוחמים בודדים לפתרון עימותים ו"לסגירת חשבון" היה חלק מהזהות של האריסטוקרטיה עוד במהלך ימי הביניים, הגלגול האחרון ה"מודרני" של הדו־קרב כמנהג או דרך לסלק עניינים של "כבוד" אישי התפתח במהלך המאות ה-16 והמאה ה-17.
הדו־קרב החליף את הוונדטה בתהליך שלמעשה הפחית את רמת האלימות - כבודו של אדם הפך לעניין פרטי ומעגל ההרג של נקמת דם ונקמה הופסק. המחקרים מצביעים על כך שהפרוצדורות הכרוכות בדו־קרב הפכו לקודים חברתיים בעיקר באיטליה, ומשם התפשטו לכל רחבי אירופה בעזרת עשרות ספרים שנכתבו באיטליה בתקופת הרנסאנס על הקוד של הדו־קרב (קוד דואלו). ספרי לימוד לסיף וכתבים נוספים העוסקים בנושא הפילוסופי-עקרוני של שאלת הכבוד יצרו את הקרקע והתנופה למערכת החברתית בה היה מקום לדו־קרב.
מיתוסים ואקסיומות יצרו תמונה אידיאלית של חיים אציליים של אנשים רמי מעלה שמילתם היא זהב, שתמיד יעמדו לצד החלש והנדכא ולעולם לא יאפשרו לעלבון על כבודם או כבוד משפחתם לעבור ללא תגובה. בשלב מאוחר יותר הפך הדו־קרב והקודים החברתיים שנקשרו סביבו לטקס שהתרחק מהאלימות של העימות והתרכז בתהליך ומציין ההיסטוריון דונלד ויינשטיין:
במהלך המאה ה-16 זכה הדו־קרב לכינוי "משלח היד של הג'נטלמן" (scienza cavalleresca), והקונסטבל של נאפולי יסד מסדר צבאי תחת החסות של גאורגיוס הקדוש במטרה לקדם ולהגן על "העיסוק המכובד" (של הדו־קרב). החל מאמצע המאה חל שינוי באופי הלחימה, פורסמו ספרונים רבים שעסקו בדו־קרב בהדגשה של אופיו האישי של העימות וחלקו של הכבוד האישי. עם כניסת מושגים אלו ירד ולאחר מכן הופסק השימוש בלוחמים שכירים, "אלופים", שנלחמו במקום הצדדים הניצים.
בסוף המאה ה-19 נערך סקר ולפיו בין השנים 1879 ו-1889 דווח על 2,759 דו־קרבות שנערכו ברחבי איטליה, 93% נערכו תוך שימוש בחרבות והשאר השתמשו באקדחים מסוגים שונים. מתוך דו־קרבות אלו 50 הסתיימו במוות. על פי הסקר שליש מהדו־קרבות נבעו מחילוקי דעות פוליטיים, 19% מחילוקי דעות בעקבות הימורים ומשחקים, 10% מחילוקי דעות על רקע דתי, 8% מעלבונות אישיים. במהלך הקיץ נערכו פי חמישה דו־קרבות מאשר בחורף, ובתקופת הלנט לא נערכו דו־קרבות. 30% מהלוחמים בדו־קרב היו אנשי צבא, 29% עיתונאים, 12% עורכי דין, 4% סטודנטים ו-3% מורים, מהנדסים ועוזרים פרלמנטריים. אנשי מעמד הפועלים ומעמדות חברתיים נמוכים הסתפקו בקרבות סכינים כאמצעי ליישוב סכסוכים.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 ערכו קציני צבא איטליה 398 דו־קרבות.
אנגליה.
בסוף המאה ה-16 הגיע הדו־קרב של כבוד מאיטליה לאנגליה ואיתו מומחים לדו־קרב, בעיקר מאיטליה, שפתחו בתי ספר לסיוף באנגליה. ההיסטוריון הבריטי לורנס סטון מציין במחקר מקיף כי הדו־קרב באנגליה מציין מעבר מאלימות חסרת מעצורים שאפיינה את אנגליה של ימי הביניים לאלימות מוגבלת ונשלטת של תחילת העת החדשה, שינוי הנובע מתפיסה שונה של מהות הכבוד האישי: "... הדו־קרב הצליח להסיט את האצולה מלוחמה של קבוצות מפולגות וכנופיות חמושות מבלי שהדבר יוביל לשבירת המוסכמות החברתיות בגלל לחימה ללא הפסקה על מחלוקות של מה בכך - אמתיות או דמיוניות".
מחקרים חדשים יותר מצביעים על שורשים נוספים לדו־קרב של כבוד באנגליה: תפיסת הכבוד האבירי של ימי הביניים באנגליה בעידן האליזבתני בו חיפשו בני מעמד האריסטוקרטיה מוצא לדחפים האלימים וגאווה אבירית בחברה בה למונחים אלו לא היה יותר מקום. הפופולריות של הדו־קרב ומקרי מוות שבאו בעקבותיו הביאו את ג'יימס הראשון, מלך אנגליה לנסות ולאסור בחוק על עריכת דו־קרב, אך ללא הועיל. המנהג התפשט ממעמד האצולה אל חוגי הצבא עד כדי כך שנעשה ניסיון לקבוע עונש מוות על המשתתפים. למרות זאת המשיכו אצילים ואנשי צבא אנגלים לערוך דו־קרבות.
מלחמת האזרחים האנגלית, שהתרחשה מ-1642 עד 1651, ושלטון היחיד של אוליבר קרומוול הביאו, זמנית, להפסקת המנהג. קרומוול, שהיה נוצרי אדוק, החליט לעקור את המנהג מהשורש, ובעת הצורך אף שלח יחידה צבאית אל תוך השגרירות הפורטוגזית כדי לאסור את אחיו של השגריר באשמה של הריגה במהלך דו־קרב. האסיר נלקח לגבעת מצודת לונדון ושם הוצא להורג. צעדים נחושים אלו הצליחו להפחית משמעותית את מספר הדו־קרבות, אך אלו חזרו למרכז הזירה לאחר מותו של קרומוול בעת הרסטורציה - החזרתו לכס המלוכה של צ'ארלס השני, מלך אנגליה. כל זאת למרות צו מלכותי האוסר על דו־קרבות, האצולה האנגלית שגלתה עם המלך לצרפת הביאה איתה את הקודים הצרפתיים.
בתקופת מלכותו של צ'ארלס השני נערכו 172 קרבות בהם היו מעורבים 344 אנשים. מהם נהרגו 69 ו-96 נפצעו - למרות הצו המלך חנן את כל המעורבים שהובאו לפניו. הקרבות הפכו לפראיים ונערכו במטרה לפתור בעיות מבעיות שונות וסכסוכים ולו הקטנוניים ביותר. בקרבות אלו נהוג היה כי העדים מצטרפים לקרב ולוחמים זה נגד זה. המשורר הבריטי הדגול ג'ון מילטון, בן התקופה, התגאה בשליטתו באמנות הדו־קרב. גם כאשר איבד את מאור עיניו כתב:
ההיסטוריון הבריטי בן התקופה אנדרו שטינמץ ( Andrew Steinmetz) מתאר את רוח התקופה:
בתקופת שלטונו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת (מ-25 באוקטובר 1760 עד 29 בינואר 1820) תגרות ציבוריות ואלימות הרחוב החלו לדעוך, החל משנת 1790 הפסיקו לשאת חרבות כחלק מהלבוש וכלי נשק חדלו להיות זמינים כל רגע. עם תום המאה ה-18 חלו שינויים של ממש בדרך בה נוהלו קרבות באנגליה. שינויים אלו כללו את השימוש ההולך וגובר באקדחים ככלי הנשק המועדף בדו־קרב, ושינוי בתפקיד המשנה (העד בדו־קרב) שהפך לגורם שתפקידו התרחב והוא היה רשאי לנסות ליזום מהלכים ליישוב הסכסוך בפשרה מוסכמת ולוודא את ניהול הדו־קרב על פי הכללים המקובלים.
שינויים אלו עתידים היו להשפיע על קרבות בכל אירופה וגם להרחיב את מעגל החוגים החברתיים שבהם דו־קרב נחשב לדרך לגיטימית ליישוב סכסוכים ונושאים של כבוד אישי. לאצילים ואנשי צבא וחברים באליטה החברתית העירונית - הגלגול האבולוציוני-סוציולוגי של מעמד הבורגנים, ובהם בנקאים, רופאים ומשפטנים. במהלך המאה ה-19 החלו להישמע קולות תקיפים נגד הדו־קרב ומערכת הערכים שייצג. כך לדוגמה, ב-1809, הדוקרב שניהל לורד קסלרי כנגד שר החוץ ג'ורג' קנינג ספג ביקורת חריפה, וזו הביאה להתפטרות שניהם. ויליאם פיילי (William Paley) תאולוג נוצרי ופילוסוף רב השפעה כתב:
שינויים חברתיים מפליגים באנגליה הביאו לשינוי בגישה הציבורית לדו־קרב שנתפס כפריבילגיה של האריסטוקרטיה שיכלו לבצע עבירות חמורות ואף הרג ללא עונש. בשנת 1844 אישר בית הנבחרים הבריטי צו שנחתם על ידי ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת והפך לחוק חדש נגד דו־קרב. על פי החוק ננקטו סנקציות חמורות, כלכליות בעיקרן, נגד המשתתפים בדו־קרב. הצו כלל שלילת פנסיה ממשפחות קציני צבא שנהרגו בדו־קרב. צו זה, שנאכף בקפדנות, הצליח להוריד את מספר הדו־קרבות באנגליה. אכיפה מוגברת, שינויים חברתיים ששטפו את אנגליה עם כניסת אירופה למאה ה-20 וניפוץ ערכי העולם הישן עם תום שתי מלחמות העולם הביאו לסוף עידן הדו־קרב באנגליה.
צרפת.
דו־קרב על כבוד לא היה נפוץ בצרפת לפני המאה ה-16, אך עם כניסתו אל מנהגי האצילים הצרפתיים הוא אומץ בהתלהבות רבה, התהליך הואץ עם החזרה של הנוהג לחגור נשק - בעיקר חרבות מסוגים שונים - כחלק מהלבוש של יום-יום. כבר בשנת 1566 הוציא שארל התשיעי, מלך צרפת צו האוסר על עריכת דו־קרבות ששימש כבסיס לכל הצווים שיצאו אחריו. למרות האיסורים שנשאו עונשים כבדים המשיך מנהג הדו־קרב לצבור פופולריות. אנרי הרביעי, מלך צרפת החל את שלטונו בצו מפורט שקבע כי כל סכסוך בין אצילים יובא בפני המלך שיקבע האם הוא מאשר עריכת דו־קרב, ובמקביל קבע עונשים כבדים על מפרי החוק, אך למעשה היה מתומכי המנהג. כאשר אחד מאציליו ביקש לשחררו מתפקיד כדי שיוכל לערוך דו־קרב מול אציל אחר, פיליפ מסבויה, ענה המלך "לך, ואם לא הייתי מלך הייתי מבקש להיות המשנה שלך".
הדו־קרב שיקף את האלימות שפשתה בחברה הצרפתית. למרות מאמציו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת להוציא מחוץ לחוק ולהפחית את רמת האלימות, מעשיו הפומביים רק ליבו את הלהבות. במהלך 33 שנות שלטונו הפך הדו־קרב מתופעה חברתית לאובססיה חסרת תקדים וללא מקבילות בהיסטוריה חברתית של ארצות אחרות. גברים נלחמו בכל שעה ובכל מקום (יער בולון היה מקום מועדף) וללא כל סיבה או עילה. העדים והמשנים נחשבו לפחדנים אם לא הצטרפו לקרב, והאירוע הידרדר לעיתים קרובות לקרב-רב. ההערכה היא כי כ-6,000 אזרחים צרפתים נהרגו בדו־קרב במהלך המאה ה-17.
ההיסטוריון הצרפתי בן המאה ה-17 אברהם ניקולא אמלו דה לה אוסה (Amelot de La Houssaye) מספר כי בפריז אחזה קדחת הקרבות, וכאשר חברים (בני המעמד הגבוה) נפגשו השאלה הראשונה שעלתה בשיחה הייתה "מי נלחם אתמול? מי יילחם היום?" ואכן הדו־קרבות נערכו בכל שעות היום ובכל מקום אפשרי, כולל ברחובות וכיכרות העיר. את הקרבות הציתו האירועים הקטנים ביותר, מילה שנאמרה בקלות דעת, תנועה לא ברורה או שאלה בנוגע ללבוש היו יכולים להיות עילה להזמנה לדו־קרב. ככל שהעילה הייתה קטנונית יותר הסיכויים שהצדדים יביאו את עניינם בפני המלך הייתה קטנה יותר. לעיתים קרובות הפך הדו־קרב מזירה ליישוב סכסוכים לזירה בה נערכו קרבות לשם הקרב עצמו. המשנים הפכו מעדים למשתתפים פעילים מחשש ששמם וכבודם יוכתמו כמי שחששו להילחם. מאידך היה הדו־קרב כמעין התרסה של עצמאות של מעמד האצולה כנגד המלך.