ארנה בראון נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ בראון ושל אסתר נוימן. הוא למד ציור דקורטיבי בבית הספר לאמנויות שימושיות בבודפשט בשנים 1894–1899, ולאחר מכן למד בבתי הספר הפרטיים של הצייר הסלובני אנטון אז'בה ושל הוגו וולף במינכן עד 1903. שם הציג גם כמה מיצירותיו (רקדנית, יהודה) בשנים 1901–1902. בשנת 1900 הצטרף לתנועת האר נובו במינכן. ברטה התגורר בבודפשט משנת 1903 ולקח חלק בעבודת מושבת האמנים של סולנוק, ובין השנים 1907–1912 בילה בברלין ובדרזדן באמצעות מלגות. משנת 1912 נודע בבודפשט בזכות גרפיקת השעתוק (רפרודוקציה) והפוסטרים שלו, ובשנת 1916 פתח סטודיו גרפיקה עצמאי בבודפשט. הוא עיצב כרזה מרשימה בשם "תעבדו" בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. חוויותיו ממלחמת העולם הראשונה ביטא בסדרת הליטוגרפיות "שדות קרב שנאלמו" (1915), ומלחמת העולם השנייה קיבלה ביטוי אצלו ב"ריקוד מקברי" (Dance Macabre) מעובד בתיקייה גרפית אחרי המלחמה (1945–1946). מ-1932 ארגן מספר תערוכות גרפיקה קבוצתיות בדנמרק ובשוודיה. ברטה חי בהולנד בין השנים 1938–1939 וזכה במדליית מסדר בית אוראניה-נסאו על פועלו בתחום יחסי התרבות.
בעשור האחרון לחייו הוא צייר פסטלי נוף בשארושפטק. במיוחד ציורי פחם וגיר בעלי גוונים ובליטוגרפיה שמקבלים ביטויי סגולות הנטורליזם העדין, המסוגנן מעט, של ארנה ברטה. הוא אהב את סוגת סצנת הז'אנר, היו קרוב אליו מוטיבים של החיים בעוני העירוני והכפרי, אותם הנציח באווירה מאופקת ומלנכולית. ברטה אייר יצירות בעלות תוכן דתי (יהודי) בשנות ה-40. ב-1948 הציג תערוכה קולקטיבית בגלריה סלמאשי, ולאחר מכן ב-1949 בפסק (Fészek). עבודותיו מתאפיינות בנטורליזם מפורט. הגלריה הלאומית של הונגריה משמרת בעיקר את התחריטים והליטוגרפיות שלו.
אשתו הייתה אלה צ'רס (במקור: גולדברגר), איתה התחתן ב-15 ביולי 1906 בבודפשט. אווה ברטה היא ביתו.
הקמפיין לסולידריות עם פלסטין
הקמפיין לסולידריות עם פלסטין (באנגלית: Palestine Solidarity Campaign) הוא ארגון של פעילי זכויות אדם למען הפלסטינים, הרשום באנגליה ווויילס.
הארגון.
מייסדים ומנהיגים.
הארגון החל לפעול בשנת 1982, בעקבות מלחמת לבנון הראשונה וטבח סברה ושתילה, אך נרשם באופן רשמי כעמותה רק בשנת 2004.
לקמפיין לסולידריות עם פלסטין יש ועדה ניהולית של 20 חברים, בתוספת שני חברים המייצגים את הוועדה המייעצת מאיגודי העובדים, הנבחרים באספה כללית שנתית על ידי חבריה. היושב הראש הנוכחי שלה הוא יו לאנינג והמנכ"ל הנוכחי שלה הוא בן ג'מאל. בסיס הארגון בלונדון, יש לו ארבעה אנשי צוות בשכר, בעוד הארגון מסתמך בעיקרו על מתנדבים לביצוע משימות שונות, כגון הפעלת קמפיינים וניהול סניפים.
אחד ממייסדי הארגון, טוני גרינשטיין, הוא יהודי, מייסדת נוספת היא סו בלקוול, פרופסור מן המניין באוניברסיטת בירמינגהאם, שהיא גם המייסדת של קמפיין החרם האקדמי על ישראל.
סניפים.
לקמפיין לסולידריות עם פלסטין יש כ-40 סניפים באנגליה, סקוטלנד ווילס. פעילות הארגון בסקוטלנד מתואמת על ידי "קמפיין הסולידריות של פלסטין הסקוטי" .
"קמפיין לסולידריות אירית-פלסטינית" (IPSC) הוא ארגון נפרד, שהוקם בסוף 2001 על ידי פעילי זכויות אדם וקהילה באירלנד, כולל ראש עיריית דבלין, שבאפריל 2018, החליט שר הפנים אריה דרעי למנוע את כניסתו לישראל. תמוך נוסף של הקמפיין הוא המאמן לשעבר של נבחרת אירלנד בכדורגל בריאן קאר.
פעילים ותומכים בולטים.
בין הפעילים והתומכים הבולטים של הקמפיין לסולידריות עם פלסטין נמנים:
פעילות.
הקמפיין תומך רשמית בתנועת BDS מאז 2001.
הקמפיין היה מעורב במאבק נגד התאגיד הצרפתי ויאוליה, שהקים והפעיל את פרויקט הרכבת הקלה בירושלים, מאחר שהוא עובר בשטח מזרח ירושלים. הקמפיין גרם למועצה המקומית בלונדון, טאוור האמלטס, לבטל הסכם רב שנתי עם ויאוליה עקב מעורבותה בפרויקט. בעקבות הלחץ החברה החליטה לצאת מהפרויקט.
הקמפיין הוביל מאבק נגד פעילות הקרן הקיימת לישראל בבריטניה, בניסיון להביא למחיקת הארגון מרשימת ארגוני הצדקה במדינה. בטענה שקק"ל הוא ארגון גזעני שגזל אדמות מערבים והשתתף בטיהור האתני של פלסטין. 68 חברי פרלמנט אף חתמו על מכתב הקורא לשלול את מעמד הצדקה של הארגון. בנוסף הביא הקמפיין לפרישתו של ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, מרשימת הפטרונים של הקרן במדינה.
ב-2010 הוביל הקמפיין מאבק נגד ניסיון של המיליארדר הדרום אפריקאי נתן קירש לרכש את השליטה בחברת נדל"ן בריטית, מאחר שהוא מחזיק גם בשליטה בחברת מגל מערכות בטחון שבנתה את גדר ההפרדה.
ביוני 2011 היה הארגון מעורב בהקלטת השיר "Freedom for Palestine" (חופש לפלסטין) , כחלק מיוזמה לגיוס תרומות לארגון למען פליטים פלסטיניים. בפרויקט השתתפה גם להקת קולדפליי הבריטית.
הקמפיין שיבוש הופעה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית ברויאל אלברט הול, בפברואר 2011, גרם להפרעות חוזרות ונשנות, ולערוץ הרדיו BBC 3, ששידר את הקונצרט בשידור חי, להשהות את השידור.
ב-28 במאי 2012, כאשר להקת תיאטרון "הבימה" הופיעה בתיאטרון הגלוב בלונדון, הקמפיין וקבוצות אחרות ארגנו מחאה מחוץ לבניין. ההפגנה הייתה, בין השאר, על רקע הופעת "הבימה" בהיכל התרבות באריאל. באוגוסט 2012 שיבש הקמפיין הופעה של להקת בת שבע בפסטיבל אדינבורו.
בשנת 2014 הוביל הארגון קמפיין בעד הכרה של הפרלמנט של הממלכה המאוחדת במדינה הפלסטינית. ההחלטה הסמלית עברה ברוב קולות, ב-14 באוקטובר 2014.
אנביניליום
ג'ון פטיסון
ג'ון מ. פטיסון (באנגלית: John M. Pattison; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן במשך כחמישה חודשים לפני מותו כמושל אוהיו ה-43, ובכך הוא היה המושל שמשך כהונתו היה הקצר ביותר מבין מושלי אוהיו שכהונתם הסתיימה עקב מותם (היו מושלים שכהונתם הייתה קצרה בהרבה, אך אלו האריכו ימים לאחר תום כהונתם).
ביוגרפיה.
ג'ון פטיסון נולד ליד הכפר אוונסוויל שבאוהיו. ב-1864, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, הוא התגייס לצבא האיחוד. לאחר המלחמה הוא למד באוניברסיטת ווסליין אוהיו, וב-1869 סיים את לימודיו. ב-1872 סיים פטיסון את לימודיו בבית הספר למשפטים של סינסינטי, ובאותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין. בשנים 1874–1876 כיהן פטיסון בבית הנבחרים של אוהיו, ולאחר מכן עבד כמנהל בחברת ביטוח. ב-1890, לאחר שכיהן במשך שנה בסנאט של אוהיו, נבחר פטיסון לבית הנבחרים של ארצות הברית. בבית הנבחרים הוא כיהן בשנים 1891–1893. בבחירות לכהונה שנייה ב-1892 הוא נוצח.
ב-1905 נבחר פטיסון כמושל אוהיו. הוא נכח בטקס ההשבעה שלו בינואר 1906, אך שב לביתו באותו יום לאחר שנפל למשכב. לאחר מכן הוא לא שב ללשכתו, וניהל את ממשלו ממיטת חוליו. ג'ון פטיסון נפטר ב-18 ביוני 1906, כחמישה חודשים לאחר השבעתו, בביתו שליד העיר מילפורד שבאוהיו, כתוצאה ממחלת כליות. הוא נטמן בבית הקברות גרינלון שבמילפורד.
פטיסון היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה אלתיאה ויליאמס, שנפטרה לאחר שילדה לו שלושה ילדים בנוסף לבת אחת שנפטרה בילדותה. אשתו השנייה הייתה אנה ויליאמס, אחותה של אשתו הראשונה.
פטיסון היה חבר הבונים החופשיים.
ב-2004 נבנה במילפורד בית ספר יסודי הקרוי על שמו. פארק פטיסון, השוכן ממערב לכפר הולדתו, אוונסוויל, קרוי גם הוא על שמו.
אדווארדו פרופר דה קאייחון
אדוארדו פרופר דה קליאחון
מהמאדו יסופו
החוק נגד תעמולה גאה
אנגורי רייס
אסון המכרות במונונגה
אסון המכרות במונונגה התרחש ביום שישי, 6 בדצמבר 1907. בהתפוצצות בשני מכרות פחם תת-קרקעיים בעיירה מונונגה במדינת וירג'יניה המערבית נספו לפחות 362 בני אדם. היה זה אסון המכרה החמור ביותר בתולדות ארצות הברית.
האסון.
האסון אירע בחבל כריית הפחם של וירג'יניה המערבית, שידע שגשוג מאז שנות ה-80 של המאה ה-19 ומשך אליו המוני מהגרים מאירופה ואפרו-אמריקאים ממדינות הדרום.
האסון התרחש בשעה 10:28 במכרות מס' 6 ומס' 8 של חברת הפחם פיירמונט. באותו זמן היו במכרות 367 בני אדם לפחות, אך נראה שמספרם היה גדול יותר, שכן עובדים נהגו להביא אל המכרות את ילדיהם וקרובים אחרים כדי שיסייעו להם להגביר את תפוקת עבודתם וכך להגדיל את הכנסתם. התפוצצות התרחשה באותו רגע וסבורים שהיא הרגה בו במקום את רוב הקורבנות. ההתפוצצות זרעה הרס מתחת לפני הקרקע וגם מעליה. רכיבי מערכת האוורור, קרונות וציוד אחר נהרסו. תמוכות של תקרות המנהרות הועפו ממקומן וחלק מהתקרות קרסו עקב כך. פתחי הכניסה למכרות נחסמו בציוד שהועף ונהרס. ההתפוצצות חוללה רעידת אדמה שהורגשה עד למרחק של כ-13 קילומטר סביב וגרמה נזקים גם על פני השטח.
פעולות חילוץ התקיימו בימים שלאחר האסון, במאמץ להגיע מהר ככל האפשר אל ניצולים שנותרו בחיים. קבוצת מחלצים ראשונה ניסתה להיכנס אל המכרות 25 דקות לאחר ההתפוצצות, אך נאלצה לסגת עקב מחסור בחמצן במכרה ונוכחות של גזים רעילים, שלא היה לה ציוד המגן הדרוש להתמודדות עמם. היכולת לפנות את הגזים ולהחדיר אוויר צח אל המכרות ההרוסים נפגעה קשות בעקבות הרס ציוד האוורור באתר. אש שפרצה בשני המכרות שנהרסו הוסיפה עשן לגזים הרעילים שהתפשטו בהם.
המונים התקבצו ליד הכניסות למכרות ההרוסים בתקווה לחדשות על גורלם של קרובים וידידים. ארבעה ניצולים מההתפוצצות הצליחו לצאת בעצמם מן המכרה ורק ניצול חי יחיד חולץ בנוסף להם. לפיכך הועמד מספר הנספים הרשמי על 362, אם כי מספרם היה ללא ספק גדול יותר, עד כדי 500. בין הנספים היו בני שישה לאומים, רובם מהגרים, מהם לפחות 171 מהגרים מאיטליה. לא ניתן היה לזהות חלק מגופות ההרוגים שחולצו. הנספים הותירו אחריהם כ-1,000 עד 1,250 אלמנות ויתומים.