מושל איי פוקלנד הבריטי, ולאחר מכן משרד החוץ הבריטי, דרשו מן הארגנטינאים להוריד את הדגל, להחתים את דרכוניהם ולעזוב את האי. במקביל, הגישה בריטניה לארגנטינה תלונה רשמית על הנחיתה. הארגנטינאים סירבו להחתמת הדרכונים (שכן בכך היו מודים בריבונות הבריטית באיים), אך הדגל הורד ורובם עזבו את האי. ב-21 במרץ נשלחה אה"מ אנדורנס, כשעל סיפונה 22 נחתים למפרץ ליית', כדי לפנות את הארגנטינאים שנותרו שם, ואולם כאשר הגיעה האונייה הבריטית למקום ב-24 במרץ הורה לה משרד החוץ הבריטי לא להתקרב, כדי למנוע הסלמה. הנחתים הבריטיים נצטוו להימנע מעימות, ולהסתפק בתצפית על המצב. במקביל הנחיתה האונייה הארגנטינאית באהיה פראיסו (Bahia Paraiso) אספקה וחיילים מן הכוחות המיוחדים (Buzos Tacticos). ב-26 במרץ הודיעה ממשלת ארגנטינה כי תגן על הארגנטינאים באיי ג'ורג'יה הדרומית. ב-28 במרץ שבה ארגנטינה והכריזה על תביעתה לריבונות על איי פוקלנד, והכריזה כי לא תסיג את אנשיה מאיי ג'ורג'יה הדרומית. החונטה הצבאית החליטה על הקדמת מבצע הנחיתה, מבצע "רוסריו", שנועד לכתחילה להתבצע בסוף מאי או בתחילת יוני, ולבצע אותו בימים הקרובים. כל החופשות בצבא ארגנטינה בוטלו, והוחל בהיערכות מהירה לקראת המבצע.
ב-26 במרץ דיווחו מקורות ביון בריטיים בבואנוס איירס כי הארגנטינאים מתכוונים לפלוש לאיי פוקלנד בתוך ימים ספורים. הבריטים התעלמו מן האזהרה; משרד ההגנה הבריטי יעץ לממשלה כנגד תגובה צבאית. למרות זאת הוחל בתכנונים לקראת משלוח כוח משימה לאיים, ולקראת סוף החודש הורתה ראש הממשלה תאצ'ר לשלוח שלוש צוללות גרעיניות לאיים. עם זאת קיוותה בריטניה עדיין לפתרון מדיני; שר החוץ הבריטי פנה לארצות הברית בבקשה שתסייע בתיווך, וגם ראש הממשלה פנתה לנשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, בבקשה שיתווך. מועצת הביטחון של האומות המאוחדות התכנסה לדיון, לבקשת בריטניה, וקראה לאיפוק. במקביל, החליטה החונטה הצבאית על פעולה ב-2 באפריל, והחלה בהכנות; זאת, על רקע גל של הפגנות כנגדה בכל רחבי המדינה.
הפלישה.
במהלך יום חמישי, 1 באפריל 1982, התברר כי ניסיונות התיווך של ארצות הברית ולחצה על ארגנטינה אינם עולים יפה. ממשלת בריטניה הודיעה למושל האיים, רקס האנט, כי הפלישה צפויה בכל רגע; בשעה 3:30 לפנות בוקר יום שישי, 2 באפריל, הכריז המושל על מצב חירום באיים. למעשה, הפלישה הארגנטינאית החלה כבר כמה שעות לפני כן.
ב-2 באפריל הונחת הכוח הארגנטינאי העיקרי ליד בירת האיים, סטנלי. המבצע נקרא מבצע "רוסריו" (ספרדית: Operación Rosario, מבצע מחרוזת תפילה; שמו המקורי היה מבצע "כחול", Azul). הכוח הארגנטינאי מנה כ-600 לוחמים וקצינים, שהגיעו לאי בנחתת "קאבו סן אנטוניו". בנוסף סייעה למבצע הצוללת "סנטה פה" והמשחתת "סנטיסימה טרינידד".
המבצע החל בערב שלפני כן כאשר 84 אנשי הכוחות המיוחדים ירדו מן המשחתת לסירות גומי, בכוונה לנחות בערוץ מולט . הסירות הסתבכו בקלפ שצף במים והתעכבו , ולפיכך הוחלט על נחיתה בנקודה סמוכה יותר, בלייק פוינט. הכוח הגיע אל החוף בשעה 23:00 , והתפצל לשני כוחות משנה: האחד פנה לבית המושל, והשני לקסרקטין של הנחתים הבריטיים באי, במוּדי קריק. כמה שעות לאחר מכן, בשעה 4:30, הנחיתה הצוללת קבוצה נוספת של אנשי הכוחות המיוחדים במפרץ יורק (Yorke Bay).
בשעה 5:30 הגיע הכוח הארגנטינאי למודי קריק, אך הקסרקטין היה ריק . בשעה 6:00 הונחת הכוח העיקרי במפרץ יורק ב-20 כלי רכב אמפיביים . במקביל הגיעו 16 חיילים ארגנטינאיים לבית המושל, שעליו הגנו כ-40 חיילים בריטיים . בקרב אש שהתפתח נפצעו 3 מהחיילים הארגנטינאיים. לאחר היתקלות קלה עם חיילים בריטיים בדרך לסטנלי , השתלט הכוח העיקרי על העיר סטנלי, והשלים את ההשתלטות עליה בשעה 8:30 . כוחות אחרים השתלטו על שדה התעופה ועל המגדלור . בשעה 9:15 הורה המושל הבריטי על כניעה. המושל הודיע ללונדון על הכניעה במברק לאקוני, בו כתב: "יש לנו חברים חדשים". הכוח הארגנטינאי הפולש עצר את המושל הבריטי ועמו פקידים וחיילים בריטיים. הם הועברו באותו יום למונטווידאו. כמושל האיים מטעם ארגנטינה מונה בריגדיר-גנרל מריו מננדס, ושמה של העיר סטנלי הוסב לפוארטו ארגנטינו.
במקביל לנחיתה ליד סטנלי, הונחת כוח ארגנטינאי ליד גריטויקן. כוח הנחתים שהפליג למקום בימים שלפני כן ניהל קרב מר עם הכוח הארגנטינאי, אך נכנע בסביבות השעה 14:30, בשל עדיפותם הרבה של הארגנטינאים. למחרת תיגבר צבא ארגנטינה את כוחו באיי ג'ורג'יה הדרומית, וביום שלאחר מכן השתלטה ארגנטינה על העיירות גוּס גרין ודרווין, באי פוקלנד המזרחי. כ-1,200 חיילים השתלטו על שני היישובים, ואסרו את התושבים המקומיים.
התגובה הבריטית.
דעת הקהל בבריטניה סערה כאשר נודע דבר הפלישה. הפלישה הארגנטינית עוררה גל של לאומיות ומחאה על הכבוד הלאומי הבריטי שנרמס, והסערה הציבורית הייתה כה משמעותית, עד שתגובה כל שהיא להשבת האיים לריבונות בריטית הפכה לכורח הישרדותי של הממשלה. הבריטים חששו מאובדן יוקרה צבאית, ומכך שאובדן איי פוקלנד עלול להוות תקדים לאבדנם של מאחזים אסטרטגיים נוספים שהיו בשליטתה ברחבי העולם, ובמיוחד גיברלטר. עוד ביום הפלישה הורתה בריטניה לדיפלומטים ארגנטינאיים לעזוב את המדינה, והבנק של אנגליה הקפיא נכסים של ארגנטינה. בישיבת חירום של קבינט ממשלת בריטניה הוחלט על משלוח כוח משימה לכיבוש מחדש של האיים.
כוח המשימה הבריטי.
לממשלת בריטניה לא הייתה תוכנית חירום למקרה של פלישה לאיים, אך בתוך ימים ספורים הורכב כוח משימה. הכוח הבריטי הורכב משלושה מרכיבים עיקריים:
כלי השיט הראשון שיצא דרומה, ב-4 באפריל, הייתה הצוללת הגרעינית אה"מ קונקרור (HMS Conqueror). שתי נושאות המטוסים יצאו לדרכן יום לאחר מכן, בליווי אוניות סיוע רבות. ב-7 באפריל גויסה אוניית הנוסעים קנברה למטרת תובלת גייסות, ויומיים לאחר מכן הפליגה כשעליה חטיבת הקומנדו 3 של הצבא הבריטי, בפיקוד ג'וליאן תומפסון. כשבוע לאחר מכן, ב-12 במאי, הפליגה אוניית נוסעים מגויסת נוספת, קווין אליזבת II, ועליה חטיבת חי"ר 5. בסופו של דבר כלל כוח המשימה הבריטי 127 אוניות: 43 אוניות של הצי הבריטי, 22 אוניות עזר של הצי, ו-62 אוניות סוחר מגויסות.
הקושי העיקרי שעמד בפני הבריטים הייתה נחיתות הכוח האווירי שלהם. לבריטים היו 42 מטוסי קרב, מול 122 מטוסי קרב ארגנטינאיים שכ-50 מהם היו מטוסי קרב לעליונות אווירית והשאר למשימות תקיפה. צי ארצות הברית העריך כי פלישה בריטית היא בלתי אפשרית.
כוח המשימה הבריטי התרכז באמצע אפריל בבסיס חיל האוויר המלכותי באי אסנשן, במרכז האוקיינוס האטלנטי. הכוחות תרגלו נחיתה מן הים, ועסקו באימוני נשק ואימונים טקטיים, בהמתנה להחלטה להמשיך דרומה לנחיתה באיים. באי התמקם גם כוח אווירי של חיל האוויר המלכותי, שכלל מפציצים מדגם אוורו וולקן, מטוסי תדלוק מדגם הנדלי פייג' ויקטור, ומטוסי קרב מדגם מקדונל דאגלס F-4 פנטום.
מגעים ראשונים בין הצדדים היו כבר במהלך חודש אפריל. מטוס בואינג 707 של חיל האוויר הארגנטינאי עקב אחרי אוניות הצי הבריטי במהלך מסען דרומה, אך לא הותקף מכיוון שעדיין התנהלו מגעים דיפלומטיים בניסיון למנוע מלחמה, ובריטניה טרם החליטה סופית על כניסה למלחמה. ב-23 באפריל יורטה טיסה מסחרית של חברת ואריג הברזילאית, בדרכה לדרום אפריקה.
התקפת הנגד הבריטית.
בריטניה משתלטת מחדש על איי ג'ורג'יה הדרומית.
היעד הראשון שנכבש מחדש על ידי הבריטים היו איי ג'ורג'יה הדרומית. ב-19 באפריל הגיע אל האיים כלי השיט הבריטי הראשון, הצוללת הגרעינית Conqueror, ולמחרת חלף מעליהם מטוס סיור מדגם הנדלי פייג' ויקטור.
כוח הנחיתה, שכלל נחתים מגדוד 42 של חטיבת הקומנדו 3, עם צוותים של יחידות SAS ו-SBS ומסוקים, הגיע אל האיים על גבי המכלית טיידספרינג. את המכלית ליוו הפריגטות אה"מ אנטרים (Antrim) ובריליאנט (Brilliant) ואוניית המחקר אנדורנס. ב-21 באפריל נחתו באיים צוותים של יחידת SAS, אך בשל מזג האוויר הקשה במיוחד התרסקו שניים מן המסוקים הבריטיים. מסוק שלישי חילץ את אנשי הקומנדו ואת צוותי המסוקים, ללא אבדות לבריטים. ב-23 באפריל ניתנה לכוח התראה מפני צוללת ארגנטינאית אפשרית באזור, והאונייה הבריטית התרחקה כדי למנוע גילוי. הצוללת הארגנטינאית הייתה סנטה פה, שהגיעה אל איי ג'ורג'יה הדרומית כדי להביא אספקה לחיל המצב הארגנטינאי במקום.
יום לאחר ההתראה החלה האונייה הבריטית לשוב אל האיים. ב-25 באפריל גילו הבריטים את הצוללת הארגנטינאית כשהיא מפליגה על פני השטח; מסוקים מן הפריגטות תקפו אותה בפצצות עומק, בטורפדו, בטילים ובירי תותחים. הצוללת נפגעה ולא הייתה יכולה לצלול. צוותה נאלץ לשוב לכף קינג אדוארד, באי ג'ורג'יה הדרומית, ולאחר שהצליחו לעגון במזח נטשו אותה.
אף על פי שהכוח העיקרי, על גבי המכלית "טיידספרינג", היה עדיין מרוחק מן האיים, החליטו הבריטים לתקוף עם הכוחות שכבר היו על האיים, בעיקר צוותי ה-SAS וה-SBS, וכן נחתים. לאחר הפגזה של הפריגטות תקף הכוח הבריטי (ובו כ-75 איש) את גריטויקן. המגינים הארגנטינאים, כ-140 איש כולל צוות הצוללת הפגועה, נכנעו ללא קרב. היה זה ההישג הבריטי הראשון במלחמה, וחשיבותו הפוליטית הייתה רבה.
תקיפות בריטיות ראשונות על איי פוקלנד.