הפרק האחרון בספר נקרא "WIEDERGUTMACHUNG (שילומים)" ובניגוד ליתר הספר, נכתב בגוף ראשון. ניתן לראותו כאפילוג של היצירה כולה, על אף שהוא יכול לעמוד בפני עצמו כיחידה נפרדת. הדובר מתאר את אמו, אחותו ואביו. הוא מתאר מאפיינים בולטים שלהם, שיערה הבלונדיני של אחותו אשר נלקח לריפוד, נעלו של אביו אשר נמצאת בערימת נעלי נספים וביטחונה של אמו שהוא לעולם לא יבצע מעשה שגוי. הוא חושב "האמת, אמא שאת לא היית לוקחת כסף תמורת קטנך השרוף?" ומסביר לאחותו שרוצים לשלם לו כסף תמורתה והוא לא בטוח כמה שווים תלתליה. לבסוף הוא מבקש רק חפצים הקשורים למשפחתו המתה.
רקע היסטורי.
עלילת הספר מתרחשת בתקופת מלחמת העולם השנייה. .הספר מספר על מסעו של אדם בשואה ומהלכו לאורך כל המלחמה כלומר בין השנים 1939-1945.
המסע של כותב הסיפור הוא ארוך. הוא מתחיל בפולין בעיר מטרופולי שבה רואים גילויי אנטישמיות מעט לפני פרוץ המלחמה. האנטישמיות מובאת בספר בצורה של חייל שמתבטא כנגד היהודים ומסתיים בפתרון הסופי . לאחר מכן הכותב מתאר את בורות הירי, הוא מספר על  גברים בעיירה הראשונה שנכבשה בפולין כשהם חופרים בורות ירי בזמן שהנאצים מזרזים אותם. הפרק הראשון מתרחש בשנת 1939 והוא מדבר על ילד יהודי בפולין, בעיירה מטרופולי בימים לפני פתיחת מלחמת העולם השנייה. בפולין של לפני המלחמה חיו 3.4 מיליון יהודים, את השואה שרדו רק כמאה אלף בערך.
בהמשך הספר מסופר על טרנספרים לאושוויץ. הטרנספר הראשון היה  של זקנים שהולכים בהדרת פנים ואילו בטרנספר הילדים, הילדים היו ילדים שהוריהם כבר נשלחו לאושוויץ. טרנספרים של ילדים וזקנים התרחשו במהלך הסיפור והם הכינוי הכולל לשילוחם של קורבנות המשטר הנאצי בתקופת השואה, בעיקר לשילוחם של יהודים, מבתיהם או ממקומות הריכוז שלהם בערים, ביישובים ובגטאות למחנות ריכוז והשמדה.
שלושה פרקים עוסקים בשילוחו של הדובר עצמו לאושוויץ ושילוחו לתאי הגזים. אושוויץ-בירקנאו היה הגדול במחנות ההשמדה של הנאצים ובו נרצחו מיליון ומאתיים אלף אנשים. במחנה השתמשו בשיטת תאי הגזים כדי ליישם את הפתרון הסופי. באושוויץ השתמשו בקופסאות ציקלון למטרת הרג היהודים. המספר מתאר את התהליך שעבר, את הצפיפות והתנאים הנוראים, ההבטחות השקריות שהיו דבר נפוץ בשואה. לדוגמה הנאצים היו אומרים ליהודים שהם הולכים למקום טוב,  למרות שצעדו ישר להשמדתם, לדוגמה השלט "העבודה משחררת".
בהמשך מסופר על האס אס שהם לבשו חולצות חומות, מדים שחורים, חבשו כובעי מצחייה מעוטרים בגולגולת ובצלב עצמות, ונעלו מגפי צבא גבוהים. תפקידם היה להגן על המפלגה מפני מעשי חתרנות ולבצע את המדיניות הנאצית. מפקדם היה היינריך הימלר. לאחר מכן המספר כותב על שלבים בחייו באושוויץ כמו תהליך קבלת המרק, העונשים, שאלות קיומיות שהיו לו וההרגשה לאחר הסלקציה.
גם את החוקים האכזריים שהנאצים קבעו למחנות הם לא קיימו וכך נוצר מצב שאנשים נהפכו למוזלמנים. הכותב מקדיש לאהובתו פירור לחם באחד הלילות באושוויץ ואומר שהיא בוודאי נמצאת במחנה ריכוז גרמני לנשים.-רוונסבריק. המספר אומר שישנם לילות שבהם האסיר מתפלל להילקח לקרמטוריום כדי להפסיק את הסבל.
בפרק האחרון, מעט לאחר שחרור אושוויץ, המספר נמצא על חורבות אושוויץ ומדבר על משפחתו שאינה נמצאת.
האפילוג מספר על מה שהתרחש בשנות 50, בעת חתימת הסכם השילומים, שהוא הסכם בין ממשלת מערב גרמניה לממשלת ישראל, בו הכירה גרמניה בכך שהמשטר הנאצי הוא האחראי לשואה על העם היהודי .
בהמשך מסופר על תזמורת אושוויץ שהיא חבורה של אסירים שנבחר לנגן כאשר שאר האסירים יוצאים ליום העבודה או לתאי הגזים.
רקע להסכם השילומים.
הסכם השילומים  בסתיו של שנת 1949, עם ייסוד הרפובליקה הגרמנית בשטחי הכיבוש של בעלות הברית המערביות, למדינה הגרמנית הצעירה עוד לא הייתה ריבונות מלאה בכל התחומים. חוקי הכיבוש נותרו בתוקף, וביטולם היה בגדר הבטחה שהייתה תלויה בשורה של הסדרים פוליטיים ופיננסיים. אחד התנאים לריבונות גרמנית מלאה נגע לפיצויים שישולמו לקורבנות השואה. ברמה העקרונית, ההנהגה הפוליטית של מדינת ישראל הייתה מעוניינת לקבל פיצויים מגרמניה, אך תחילה היא לא הייתה מוכנה לנהל משא ומתן ישיר עם נציגים גרמניים. אך המשא ומתן החל בתחילת שנת 1952, בעיר האג שבהולנד.
בישראל הסכם השילומים הוא נושא רגיש במיוחד שכן גם באותה תקופה הייתה התנגדות רבה להסכם, התנגדות זו הוביל יושב ראש האופוזיציה מנחם בגין.
על פי הוראותיו העיקריות של הסכם השילומים גרמניה המערבית תשלם למדינת ישראל 3 מיליארד מארק גרמני וכן 450 מיליון מארק לאיגוד הארגונים היהודיים לייצוג התביעות היהודיות החומריות נגד גרמניה. סכום השילומים יועמד לזכות מדינת ישראל כדי לרכוש סחורות ושירותים בגרמניה המערבית וזאת במטרה ליישב ולשקם פליטים יהודיים במדינת ישראל. השילומים נפרסו כך שהחל ממועד כניסתו של ההסכם לתוקף, 27 במרץ 1953, ועד 31 במרץ 1954, התחייבה גרמניה לשלם 200 מיליון מארק, בתשע שנות הכספים (אפריל-מרץ) שלאחריה 310 מיליון מארק בכל שנה, ובשנה העשירית 260 מיליון מארק. לגרמניה הייתה אף אפשרות להודיע מראש, במהלך תקופת ההסכם, שאינה יכולה לעמוד בהסדר השילומים, ולבקש לפרוס אותם בשיעורים מופחתים. לממשלת גרמניה הייתה אף האפשרות לשלם את התשלומים בטרם זמנם.
ביקורת.
הביקורות על הספר מסכימות על פי רוב כי מדובר בספר עוצמתי וחשוב אשר נכתב בתמציתיות מרובה. הרב ישראל מאיר לאו, רבה הראשי של ישראל לשעבר, כתב במבוא לספר "ק. צטניק הכותב בדם-התמצית שבו זועק את זעקת המיליונים: לזכור! לזכור ולא לשכוח!!!". ד"ר אברהם גרין מהמנהל הפדגוגי במשרד החינוך כתב "אל יפקד נכס תרבותי זה, "השעון", מעולמנו הרוחני". ד"ר גדעון תלפז כתב ב"מעריב" ב-24.09.1971 "הספר הצנום הזה, הספר הנורא הזה הוא מגילת העדות.. לא עוד תוכל להישאר שווה נפש". יונה בחור פרסם במעריב ב-09.12.1966 כי בספר קיים "דיווח מדויק על זוועות השואה".
מלחמות האזרחים בארגנטינה
ארגנטינה היוותה כר פעולה לסדרה של מלחמות אזרחים במהלך חלק גדול מהמאה ה-19, והן אלו שעיצבו את שיטת הממשל המקובלת בה עד היום.
תקופת מלחמות האזרחים משתרעת מ-1814 בעיצומה של מלחמת העצמאות של ארגנטינה עד 1880. בתחילת התקופה קמה המפלגה הפדרלית כחלופה לשיטה הריכוזית שעבר בירושה מהשלטון הקולוניאלי (תת ממלכת ריו דה לה פלטה) למדינה החדשה (הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה ולימים - ארגנטינה).
ב-1880, עם ההגעה להסכמה כללית לגבי ליברליזם וכלכלה חופשית, הארגון הפדרלי של הממשל וקבלת חוקת 1853; הוחלט על הפיכתה של בואנוס איירס לאזור פדרלי נפרד.
בתקופות שונות השתתפו בעימותים כוחות חיצוניים מארצות שכנות וממעצמות אירופאיות שתמכו בדרך כלל במגמות הצנטרליסטיות לטובת אינטרסיהן המסחריים והאסטרטגיים.
מלחמות אזרחים והפיכות.
בהיסטוריה המערבית מכנים "מלחמת אזרחים" עימות צבאי שנערך בתוך המדינה בין תושביה על רקע מחלוקות על אינטרסים ואידאולוגיה; לעיתים תוך מעורבות של גורמי חוץ.
במקרים רבים נוטלים חלק במלחמות האזרחים מיליציות אזרחיות לא סדירות, אם כי ההגדרה של כוחות כמיליציות השתנתה לאורך זמן וייצגה לא פעם את עמדת הדובר.
יחידות הפרשים הלא סדירות נקראו מונטונרס (montoneras).
הגבולות בין מלחמת אזרחים להפיכה אינם חד משמעיים. הפיכות הן עימותים קצרים - שעות או ימים - שקורים במקום מסוים - למשל עיר.
מלחמות אזרחים מתרחשות בשטח נרחב ואורכים זמן רב יותר.
בשל המרחקים הגדולים יחסית בארגנטינה (יחסית לאירופה) המרחקים בין הערים גרמו לכך שתנועה צבאית מאחת לשנייה יכלה להימשך שבועות והעימותים יכלו להימשך שנים בשל כך. למשל- המלחמה בין הפרובינציה של סנטה פה לדירקטוריון נמשכה כ-5 שנים עם הפסקות רבות, והמערכה של לוואז'ה (Lavalle) נגד רוסאס (Rosas) נמשכה כמעט שלוש שנים ללא הפוגה.
ניתן להגדיר איפוא בתור "מלחמת אזרחים ארגנטינאית" - עימות שכלל תנועת כוחות מחוץ לערים או ביניהן. עם זאת, הפיכות שהתרחשו במהלך מלחמות אזרחים יכללו במסגרת ערך זה, אלא אם כן הן מנותקות מהן לחלוטין.
הסיבות למלחמות האזרחים בארגנטינה.
בארגנטינה המונח קאודיז'וס (caudillos) מתייחס למפקדי הצבאות של הפרובינציות שנלחמו בדרך כלל בצנטרליסטים בממשלים בבואנוס איירס, אם כי לעיתים גם אלו נגד אלו.
בדרך כלל הם עיטרו את עצמם בדרגות צבאיות כמו קולונל (coronel) או גנרל (general). הם הצטיינו בכריזמה שבזכותה התקבצו סביבם בין כמה מאות לכמה אלפי איש; והם נחשבים כמשתייכים לתנועה הפדרלית.
בדרך כלל רואים בהם את הגורם העיקרי למלחמות האזרחים.
המחלוקות סביבן פרצו מלחמות אזרחים היו מרכזיותה של בואנוס איירס, ליברליזם כלכלי מול שמרנות כלכלית, פתיחות כלכלית מול פרוטקציוניזם והמוסד החוקתי שיטפל בכל אלו.
היו גם עימותים סביב התערבות של פרובינציה אחת בענייני זולתה, התנתקותם של מספר מחוזות (distritos) מפרובינציה קיימת כדי ליצור אחת חדשה, ולבסוף - עקב מחלוקות שהובילו למלחמות פנימיות בתוך פרובינציות.
אירועים מקדימים.
כבר בסוף המאה ה-18 אירעו מספר התקוממויות בתוך הפרובינציות שבתת ממלכת ריו דה לה פלטה נגד המושל (חוחוי) או נגד הדחת המושל (סן חואן).
העימות החמור ביותר היה הניסיון הראשון להקים חונטה בינואר 1809, אך היא דוכאה במהירות על ידי המשנה למלך סנטיאגו דה ליניארס (Santiago de Liniers) במחיר של מספר הרוגים ופצועים.
בשנים הראשונות לאחר מהפכת מאי 1810 אירעו מספר תקריות מוגבלות בהיקפן לנוכח המלחמה במלוכנים ושהסתיימו ללא שפיכות דמים.