תפקיד מיוחד במערכת הצבאית של ממלכת ירושלים תפסו המסדרים הצבאיים, שענו על הצורך הייחודי של ממלכת ירושלים בכוח צבאי מגויס תמידית שימלא תפקיד של צבא קבע. מאידך גיסא, עם התגברות תלות המדינה הצלבנית במסדרים החל משקלם הפוליטי, ואי-תלותם במוסדות המדינה הצלבנית, להביא את המסדרים לניהול מדיניות עצמאית, שלא תמיד תאמה את האינטרסים של הממלכה. המסדרים נקטו ככלל בקו אגרסיבי, שעיקרו - מלחמה בלתי פוסקת ובלתי מתפשרת במוסלמים, והם יצרו לעצמם שם של לוחמים ללא חת המוכנים להקרבה עצמית.
צלאח א-דין.
בשנים שקדמו לקרב, מאז תפס צלאח א-דין את השלטון במצרים (במצוות נור א-דין ב-1169) היו פעולותיו העיקריות מכוונות למטרה של השגת עצמאות מאדונו נור א-דין, הוא העמיק את אחיזתו במצרים - ובסדרת מהלכים מחושבים העביר את משרות השלטון הבכירות לידי בני משפחתו. במרחב של ממלכת הצלבנים נערכו מספר רב של פעולות מלחמה, שכללו מצור על מבצרי מפתח והתקפות לעומק השטח הצלבני; יוזמות התקפיות אלו, ששכיחותן הלכה וגדלה, לא הגיעו לכלל התמודדות מכרעת. בשלב זה העדיף צלאח א-דין שממלכת ירושלים תשמש כחיץ בינו לבין נור א-דין מחד, וכן כמוקד המרכז את המאמצים הצבאיים של נור א-דין ומהווה גורם מאחד בין סוריה למצרים - מאידך גיסא. כך הופכת כל פעולה מלחמתית של אחד מהמחנות המוסלמיים למבצע משולב דו-ראשי. הפלישה הראשונה נערכה ב-1170 וכוונה אל המבצרים הדרומיים של ממלכת הצלבנים - מבצר דרום (לטינית: Darum) ועזה; ההתקפה נהדפה בקרבות מרים עם הופעת המנהיג הצלבני אמלריך הראשון, מלך ירושלים עם כוח קטן של 250 אבירים. חרף גודלו העצום של צבא המוסלמים, ועמדת הנחיתות הקשה של הצלבנים, העדיף צלאח א-דין לסגת משדה הקרב, במחיר אבדות קשות.
ב-1174 הצליח צלאח א-דין לסכל קשר חתרני כנגד שלטונו. הקשר, שאיחד כוחות מצריים פנימיים שהתנגדו לשליטת השושלת האיובית ואורגן בחלקו על ידי הצלבנים (באמצעות שגרירם בחצר המצרית) נכשל, וראשי הקושרים נאסרו ונידונו להוצאה להורג. באותה שנה הצליח צלאח א-דין להדוף התקפה נוצרית על העיר דמיאט של צי אניות קרב סיציליאני וביסס את שלטונו המוחלט בתוך מצרים. מות אדונו נור א-דין ב-15 במאי 1174, שאירע בטרם הצליח השליט הסורי לכפות את שלטונו על מצרים (בעימות שהיה עשוי לשנות את פני המזרח התיכון כולו) ומותו של המלך הצלבני אמלריך הראשון ב-11 ביולי 1174 (שסילק מדרכו את היריב היחיד שאיים עליו בשדה הקרב) הותירו את צלאח א-דין כדמות הראשית בחשיבותה באזור, ואיפשרו לו להקדיש תשומת לבו למשימת איחודן של סוריה ומצרים.
איחוד זה, המהווה אירוע גאו-פוליטי ראשון במעלה במהלך המאה ה-12 באזור הסהר הפורה הביא בסופו ליצירת אימפריה איובית ממצרים עד מדבריות ערב ועד לתימן. אחד הרעיונות המרכזיים שאיפשרו איחוד והתפשטות זו היה רעיון הג'יהד שהופנה בעיקר כנגד ממלכת ירושלים - רעיון שנוסח ויושם לראשונה בהצלחה על ידי עמאד א-דין זֶנגִי, המוכר יותר בשם זֶנגִי - מצביא סלג'וקי, אביו של נור א-דין. משהושרש רעיון הג'יהד כוון כל הפוטנציאל האנושי, הכלכלי והצבאי של האימפריה האיובית למימוש רעיון השמדת הנוכחות הצלבנית בארץ הקודש ובמרחב כולו.
הצבא המוסלמי.
הפיקוד המוסלמי העליון היה נתון בידי צלאח א-דין, כשמספר כלל לוחמיו של צלאח א-דין לא ידוע בוודאות. בניגוד לצלבנים, שלחימתם התבססה על שיתוף פעולה הדוק בין רגלים לפרשים, חיילי הרגלים של צלאח א-דין לא השתתפו כמעט בקרב ואיכותם נפלה מאיכות הרגלים הצלבנים. צבאו של צלאח א-דין בקרב גזר הורכב בעיקרו מלוחמים מצרים ויחידות העילית הורכבו מהפרשים הממלוכים המעולים. המחוזות הצפוניים של האימפריה האיובית תרמו לצבא המוסלמי את הפרשים הכבדים וכן גדודי פרשים קלים נוספים. גודלו המדויק של הצבא המוסלמי, כאמור, איננו ידוע, אך לדעת החוקר הצרפתי חבר האקדמיה הצרפתית למדעים רנה גרוסה (צרפתית: René Grousset) הצבא המוסלמי מנה כ-30,000 חיילים - רגלים ופרשים.
שדה הקרב וביצורים.
קרב גזר נערך בשדה קרב שנבחר על ידי הצבא הפולש – הצבא המצרי, ונגזר מתוכנית הפעולה המוסלמית שנסמכה על בידוד המבצרים הצלבניים הגדולים בדרום הארץ (אשקלון בראשם) וחדירה עמוקה תוך תנועה לאורך הדרכים הראשיות צפונה, למרכז הארץ. עיקר המאמץ המוסלמי כוון כלפי מישור שפלת החוף, התחום - ממזרח - על ידי קו של גבעות המפרידות בין השפלה להרי ירושלים, וממערב - על ידי הדיונות הטובעניות של חולות החוף. שפלה זו נחתכת לאורכה על ידי הדרך המובילה ממצרים צפונה ומקבילה לדרך הים (בלטינית Via Maris, וִיאָה מָרִיס), הנמתחת במקביל לה דרך החולות והביצות של החוף. דרכים אלו נחתכות ממזרח למערב על ידי דרך היורדת מירושלים אל כוון נמל יפו (הנמל העיקרי של ממלכת ירושלים) ונשלטת על ידי שורה של ביצורים קטנים שתפקידם שיטור ושליטה; העיקריים שבהם היו המגדל שברמלה ובסמוך לו הקתדרלה המבוצרת של לוד.
שדה קרב זה ראה מספר רב של מפגשים צבאיים בין צבאות מצריים לצבא הצלבני, שהדרמטיים ביניהם היו קרבות רמלה. מביצורי העיר רמלה הצלבנית או גזר (מונטג'יזר בשמה הצלבני) לא נותר אלא מעט, שלא מאפשר לשחזר את היקפם ומיקומם, ומניחים שביצורים אלו היו לא יותר מטוריס - מגדל פשוט, שאפיין מיצדים - ביצורי דרך צלבניים קטנים. מיצדים אלו היו בדרך כלל מבנים קטנים ומרובעים, לרוב עם שתי קומות, שאיפשרו תצפית למרחוק ואבטחת דרכים סמוכות. במגדל כזה שהה חיל מצב קטן ששימש ככוח שיטור ואבטחה לזרוע המנהלית. הלחימה מתוך המגדל נערכה דרך חרכי ירי ועמדות על הגג, ואולם המבנה לא נועד לעמוד במצור שיטתי או הרעשה כבדה.
מהלך הקרב.
התכנסות הכוחות.
בראשית 1177 נעשה מאמץ נוסף מצד ממלכת ירושלים לתקוף את צלאח א-דין, לשבש את תוכניותיו ולפצל את כוחותיו. תקוות הצלבנים הייתה לייצר מומנטום חזק דיו לעורר כוחות איסלמיים המתנגדים לצלאח א-דין (שפעלו כל העת מתחת לפני הקרקע) להתקומם כנגד הסולטאן המצרי ולאפשר שבירת טבעת החנק שהתהדקה סביב ממלכת ירושלים. תחילה כוון המסע נגד מצריים בתמיכת צי ביזנטי - אך וויכוחים פנימיים, חשדנות וחששות גרמו לצלבנים לכוון התקפתם כנגד הערים הסוריות שבשליטת צלאח א-דין, תוך וויתור על העזרה הביזנטית; פעולה צבאית ראשונה זו של המערכה הייתה גם האחרונה - מצור כושל על מבצר חראם הביא לריתוק הצבא הצלבני בצפון, ופתח את הדרך בפני הצבא המצרי לפלוש לממלכת ירושלים בלא חשש להיתקל בהתנגדות כלשהי.
וכך, בתחילת חורף 1177 הופיע צבא מצרי שחצה את מדבר סיני בגבולה הדרומי של מדינת הצלבנים, המטען הכבד של הצבא הושאר במחנה זמני באל עריש, וכוח פלישה מוסלמי נכנס לארץ ישראל באזור מבצר דרום (דיר אל-בלח של היום).
מסדר אבירי הטמפלרים שהחזיק במבצר עזה הצליח להזרים לתוך המבצר תגבורת לחיל המצב הקטן ששהה בעיר, כשבמקביל עלה בידי מלך ירושלים להכריז על גיוס כללי ולהגיע לעיר אשקלון, המבצר העיקרי של ממלכת ירושלים בדרום. ב-24 בנובמבר הגיע הצבא המצרי לחומות העיר אשקלון ולכד את צבא הצלבנים בתוך חומות העיר, אך בהיעדר מכונות מצור - לא התאפשר ניהול מלחמת מצור של ממש.
כיבוש רמלה ולוד.
גדודים של הצבא המצרי נעו צפונה תוך שהם זורעים הרס ביישובים צלבניים בדרכם, כפי שעשו גם בעבר - במהלך קרבות רמלה נעו המצרים לאורך מישור החוף, תוך ריכוז המאמץ המלחמתי בערים האסטרטגיות - לוד ורמלה.
העיר רמלה לא הייתה מבוצרת, כשמגדל בודד איבטח את העיר. כל לוחמי רמלה גויסו על ידי המלך ויצאו עמו דרומה, מעט התושבים שנותרו נמלטו למבצר מיראבל (Mirabel: יפה נוף, היום - מגדל אפק), והעיר רמלה עצמה הועלתה באש על ידי המוסלמים שהמשיכו משם ללוד וכבשו גם עיר זו, כשתושביה ניסו למצוא מחסה בכנסייה המקומית - כנסיית סנט ג'ורג.
גדודים נוספים הגיעו לפאתי העיר קלקיליה, וכוחות מוסלמיים אחרים נעו מזרחה לכוון ירושלים; תושבי העיר שנותרה אף היא ללא לוחמים נכנסו לפאניקה, חלקם צבאו על שערי מגדל דוד ותפילות נואשות נישאו בכנסיות העיר להצלה מידי האויב שבשער.
עיקר הצבא המצרי, בפיקודו של צלאח א-דין, התנהל במאסף ונע לאיטו במישור שבין תל צפית בואכה תל גזר - שם עמד מבצר צלבני קטן בשם מונז'יסר (צרפתית: Montgisard). ברם, בשלב זה עשה צלאח א-דין שגיאה קריטית והסיר את המצור מעל אשקלון ומעל מבצר דרום, בלא שהשאיר שם תצפיות, ומבלי לחסום את הדרכים המובילות משם צפונה - ובכך חשף את צבאו להתקפה מאחור.
בספרו "אמנות המערכה", הדן בטקטיקה ואסטרטגיה של צבאות מודרניים, מנתח ההיסטוריון והוגה הדעות שמעון נוה את הדינמיקה שנוצרה: "נקודת תורפה מערכתית פירושה זיהוי של מצב מסוים שנוצר על ידי הצטברותן של נסיבות מערכתיות מסוימות, המעודד הנחתת מהלומה המבטלת יכולתה של המערכת המובסת לבצע את משימתה המקורית."