יחסי לסוטו–מקסיקו הם יחסי החוץ בין ממלכת לסוטו והמדינות המקסיקניות המאוחדות. שתי המדינות חברות באו"ם.
היסטוריה.
לסוטו ומקסיקו כוננו יחסים דיפלומטיים ב-14 בנובמבר 1975. הקשרים התפתחו בעיקר במסגרת פורומים רב-צדדיים.
בנובמבר 2010 שלחה ממשלת לסוטו משלחת בת 12 חברים להשתתף בכנס לשינוי האקלים של האו"ם בקנקון.
במאי 2013, נשיא המכון הלאומי, אנריקה יעקב רושה, ערך ביקור עבודה בלסוטו, כדי לקדם את מועמדותו של ד"ר הרמיניו בלאנקו עבור ההנהלה הכללית של ארגון הסחר העולמי, מלווה על ידי שגריר מקסיקו בדרום אפריקה, הקטור ואלצי. באותה הזדמנות הם נפגשו עם שר המסחר והתעשייה של לסוטו, טמקי טולו ושר העבודה הממונה על ענייני החוץ, לבזה מאלוי.
היברניה
היברניה (באירית: Hibernia) הוא שמה הלטיני הקלאסי של אירלנד. השם היברניה נלקח מסיכומי ורישומי מפות גאוגרפיים יוונים. במהלך חקירתו בצפון מערב אירופה (בערך 320 לפנה"ס) כינה פיתאס ממסאליה את האי Iérnē (ביוונית: Ἰέρνη). בספרו "גאוגרפיה" (לערך -150 לספירה) כינה קלאודיוס תלמיוס ("תלמי") את האי Iouerníā (ביוונית: "lουερνία"). ההיסטוריון הרומאי טקיטוס, בספרו אגריקולה (בערך 98 לספירה), משתמש בשם היברניה.
lουερνία היא העיבוד היווני לשם הקלטי Īweriū, ​​שממנו צמחו בסופו של דבר השמות האיריים Ériu ו-Éire. השם שונה בלטינית (בהשפעת המילה hībernus) שפירושו "ארץ החורף".
שימוש פוסט-לטיני.
המלך הגדול בריאן בורו (941–1014 בערך) ביסס את תוארו על היותו קיסר הסקוטים, (בלטינית: Imperator Scottorum," אימפראטור סקוטורום), או קיסר הגאלים. משנת 1172 ממלכת אירלנד העניקה למלך אנגליה את התואר הנוסף, Dominus Hibernie, דומינוס היברניה," "לורד אירלנד". ממלכת אירלנד גם יצרה את התואר - Rex Hibernie (רקס היברניה), מלך אירלנד, לשימוש בטקסטים לטיניים. ג'רארד מרקטור כינה את אירלנד "Hybernia" במפת העולם שלו משנת 1541. בשנת 1642 המוטו של הקונפדרציה האירית, ממשל בעל כנסייה ושלטון קתוליים ששלטו בחלק גדול מאירלנד עד 1650, היה - Pro Deo, Rege et Patria, Hibernia Unanimis (פרו דאו, רג'ה אט פטריה, היברניה אוננימיס) (באנגלית: 'For God, King and Fatherland, Ireland is United').
השימוש בשם 'היברניה' חזר עם זרם הקלאסיציזם באירופה במאה ה -18, וכך גם השימוש בשם 'קלדוניה', אחד המונחים הלטיניים לסקוטלנד, והשם 'בריטניה' לבריטניה. הכותרת "היברניה" נטבעה על מטבעות איריים בשנות ה -1700, ועל מטבע של 2 אירו לשנת 2016. הוקמו חברות כמו חברת הביטוח ההיברניאנית (ששמה לימים שונה לקבוצת היברניאן). השם זכה לפופולריות עם הצלחתה של מפלגת הפטריוטים האירית. בתקופה בה אומצו אדריכלות ועיצוב קלאסיים פלדיאיים בצפון אירופה, היברניה הייתה מילה שימושית לתיאור אירלנד עם גוונים של סגנון ואדיבות קלאסית, כולל על ידי העלייה האנגלו-אירית המשגשגת שלימדה לטינית בבית הספר. "היברניאן" שימש כמונח לאנשים, ותואר כללי. הבורסה המלכותית בדבלין נבנתה בשנים 1769–79 עם הכיתוב המגולף "SPQH" "לסנאטוס פופולוסקי היברניקוס" 'הסנאט ואנשי אירלנד'. האקדמיה המלכותית להיברניאן מתוארכת לשנת 1823.
הגדוד הספרדי של המאה ה -18 שהורכב מגולי אירים היה ידוע כגדוד היברניה.
היברניה היא מילה שמשמשת לעיתים רחוקות בהווה ביחס לאירלנד, למעט בשמות ותיקים. הוא משמש מדי פעם לשמות ארגונים ודברים שונים אחרים; למשל: הבנק הלאומי של היברניה, קבוצת הביטוח של היברניה, סדר העתיק של היברניאנים, המגזין "היברניה", מכללת היברניה, התזמורת ההיברניאנית, מועדון הכדורגל ההיברני, ה- HMS היברניה, ונגזרות מודרניות, מלטינית כמו רפובליקה היברניקה (הרפובליקה האירית). בקנדה, השם היברניה הוענק לשדה הנפט היברניה מחוץ לניופאונדלנד, ולפלטפורמת נפט ימית גדולה, היברניה.
תופעה נוספת היא בקדחת היברניה משפחתית או TRAPS (תסמונת תקופתית הקשורה לקולטן נמק הגורם לנמק), קדחת תקופתית שתוארה לראשונה בשנת 1982 במשפחה ממוצא אירי וסקוטי, אך נמצאה בכל הקבוצות האתניות.
מועדוני הכדורגל הסקוטיים Hibernian FC ודנדי היברניאן (כיום דנדי אוטד) אימצו את השם.
ג'יימס ויין
ג'יימס מור ויין (באנגלית: James Moore Wayne; 1790- 5 ביולי 1867) היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1835 ועד למותו. קודם לכן הוא כיהן כראש עיריית סוואנה שבג'ורג'יה בשנים 1817–1819, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה בשנים 1829–1835.
ראשית חייו.
ג'יימס ויין נולד בסוואנה כבנם של ריצ'רד' ויין, שהגיע לצפון אמריקה ב-1760, ושל אליזבת לבית קליפורד, שאותה הוא נשא לאישה ב-1769. ב-1804, כאשר היה בן 14, נפטרה אמו. אחותו, מרי ויין, נישאה לריצ'רד סטיסס, והייתה סבתה הגדולה של , מייסדת תנועת הצופות בארצות הברית.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים, המשיך ויין ללמוד בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון), שם הוא סיים את לימודיו ב-1808. לאחר סיום לימודיו הוא למד משפטים בקריאה עצמית וב-1810 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בסוואנה.
קריירה.
בשנים 1812–1815, במהלך מלחמת 1812, שירת ויין בצבא ארצות הברית כקצין בחיל הפרשים של ג'ורג'יה. לאחר המלחמה ועד 1816 הוא היה חבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה. בשנים 1817–1819 הוא כיהן כראש עיריית סוואנה, ולאחר מכן ועד 1824 הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי.
לאחר מכן הוא כיהן כשופט, בתחילה בבית משפט השלום בסוואנה, בשנים 1819–1824, ולאחר מכן ועד 1829 כשופט בבית המשפט העליון של ג'ורג'יה. בשנים 1829–1835 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, כחבר בסיעתו של אנדרו ג'קסון.
ויין התפטר מחברותו בבית הנבחרים כדי להתמנות כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא מונה לתפקיד על ידי ג'קסון ב-7 בינואר 1835 במקומו של ויליאם ג'ונסון שנפטר. ב-14 בינואר אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית ובו ביום הוא הושבע לתפקיד. ויין כיהן על כס השיפוט עד למותו. הוא קידם את הסחר החופשי, התנגד לביצוע עבודות ציבוריות על ידי הקונגרס (למעט עבודות לשיפור נהרות ונמלים) והתנגד למתן הזיכיון ל.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בעת כהונתו על כס השיפוט שמע ויין תיקים רבים שנגעו לעבדות, מיסוי ורפורמות. כאיש סיעתו של אנדרו ג'קסון, הסכים ויין עם הנשיא ג'קסון בנוגע לרעיונות להעמקת נהרות ונמלים, אך התנגד להרחבת הדרכים והתעלות. ויין גם הסכים עם ג'קסון בנוגע ל והאמין שהאדמות שהיו שייכות לאינדיאנים צריכות להיות שייכות למדינה. העובדה שוויין סירב לקבל את האינדיאנים כאומה עצמאית ואילץ אותם לעבור מערבה, הובילה לאהדה כלפיו בג'ורג'יה. ויין היה תומך האיחוד והתנגד להקמתה של קונפדרציית המדינות של אמריקה, על אף היותו בן ג'ורג'יה. בעוד שהוא עצמו נותר נאמן לאיחוד, בנו, הנרי ק. ויין, שירת כבריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה.
פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד.
פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד נדון בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית וההחלטה נמסרה על פי רוב של 7 מול 2 ב-6 במרץ 1857, כשאת דעת הרוב כתב נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני וויין כתב חוות דעת משלימה. בתיק זה, שהיווה נקודת ציון משפטית, התקבלה החלטה נגד העבד דרד סקוט, ובה נקבע שאפרו-אמריקאים, בין אם הם היו עבדים או בין אם הם היו חופשיים, לא נחשבו לאזרחים אמריקאים ולא יכלו לעתור לבית המשפט העליון. בפסק דין זה נקבע גם שפשרת מיזורי הייתה מנוגדת לחוקה, בטענה שהיא הפרה את התיקון החמישי לחוקה, ולפיכך לא הייתה לממשלה הפדרלית את הסמכות לפקח על העבדות. אף על פי שבית המשפט סבר שפסיקתו תביא לידי סיום את שאלת העבדות, היא הגבירה את המתחים שהובילו ישירות לפריצתה של מלחמת האזרחים האמריקאית, שכתוצאה ממנה התקבל התיקון ה-13 לחוקה, שעל פיו בוטלה העבדות, ונחקקו של 1866 והתיקון ה-14 לחוקה, שהעניקו זכויות אזרח שוות לאפרו-אמריקאים.
בתיק דרד סקוט נגד סנדפורד כתב טוני שהחוקה ראתה באנשים ממוצא אפרו-אמריקאים כ"גזע נחות יותר, ובכלל בלתי ראויים להיות קשורים לגזע הלבן, בין אם בקשרים חברתיים ובין אם בקשרים פוליטיים. השחורים הם כה נחותים שאין להם זכויות שהאדם הלבן צריך בכלל להתחשב בהן". רוב החוקרים וההיסטוריונים רואים בהחלטה זו, שעמה הסכים ויין, כאחת ההחלטות הגרועות ביותר שהוציא בית המשפט העליון תחת ידו. ויין הביע את הסכמתו עם פסק הדין של טוני כאשר כתב: "אני מסכים לחלוטין עם דעתו של בית המשפט כפי שנכתבה ונקראה על ידי נשיא בית המשפט". הוא המשיך וכתב שהוא הביע את הסכמתו ב"הנחה שלבית המשפט הפדרלי הייתה את סמכות השיפוט במקרה", אך הוא נמנע מלהביע כל דעה בנוגע לסעיף שמונה של החוק מ-1820, שנודע כחוק פשרת מיזורי, ו"שישה מאיתנו הכריזו שהוא מנוגד לחוקה".
השקפותיו המשפטיות.