ב-1975, לאחר שיחסיה עם בעלה התפוררו והם החלו בהליכי גירושין, הכירה את הסנאטור ג'ו ביידן, המבוגר ממנה בתשע שנים. באותה שנה השלימה את לימודיה באוניברסיטה והחלה לעבוד כמורה לאנגלית בבית ספר תיכון. ב-1976 התגרשה ושנה לאחר מכן נישאה לג'ו ביידן, 4.5 שנים לאחר תאונת דרכים שבה נהרגו אשתו (ניליה האנטר) ובתו ושני בניו הנותרים נפצעו קשה. ב-1981 הוענק לביידן תואר שני בחינוך מאוניברסיטת וסטצ'סטר. באותה שנה ילדה את בתה אשלי.
לאחר חופשה של שנתיים, שבה טיפלה בשלושת הילדים, שבה ביידן לעבוד ב-1983. עד 1993 לימדה בתיכון אנגלית וכן היסטוריה לתלמידים עם קשיים רגשיים. כמו כן עבדה חמש שנים בבית חולים פסיכיאטרי לנוער. ב-1987 קיבלה תואר שני נוסף, באנגלית, מאוניברסיטת ווילה נובה. ב-1993 עברה לעבוד כמורה במכללה קהילתית בדלאוור ועבדה בה עד שנכנס בעלה לתפקידו כסגן הנשיא.
ביידן שבה לאוניברסיטת דלאוור ללימודי דוקטורט ובשנת 2007 הוענק לה תואר דוקטור לחינוך.
היא הייתה פעילה ביוזמות חברתיות שונות: היא נשיאה של ארגון העוסק בהגברת המודעות לבריאות אצל נערות. היא הייתה בין מייסדי יוזמה לחלוקת ספרים לילדים מעוטי יכולת, וכן הייתה פעילה בארגון מקומי בדלאוור שתמך במשפחות אנשי צבא. היא רצה כמעט כל יום שמונה קילומטרים ואף השתתפה במרתון חיל הנחתים האמריקני.
לאחר הבחירות לנשיאות ב-2004 ועל רקע התנגדותה למלחמת עיראק המריצה את בעלה להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ב-2008 (הוא כבר התמודד על המועמדות ב-1988) והשתתפה בקמפיין שלו בימי סוף השבוע. לאחר שברק אובמה בחר בג'ו ביידן כשותפו בבחירות לנשיאות השתתפה ביידן בקמפיין שלהם, כשהיא ממשיכה ללמד במכללה במשך ארבעה ימים בשבוע. לעומת זאת, בקמפיין הבחירות לנשיאות ב-2012 נטלה ביידן חלק מועט ולא הפחיתה משעות עבודתה.
הגברת השנייה של ארצות הברית.
לאחר שג'ו ביידן נבחר לסגן נשיא ונכנס לכהונתו עבר הזוג למגורי סגן הנשיא בוושינגטון. ביידן המשיכה מאז לעבוד כמורה, הפעם במכללה הקהילתית של צפון וירג'יניה, שם היא חולקת את חדרה עם מורה נוספת. מאז 2011 היא מכהנת שם כפרופסור חבר. היא אשת סגן הנשיא (הגברת השנייה של ארצות הברית) הראשונה העובדת בעבודה שיש שכר בצדה (כלומר, לא בהתנדבות). לביידן יש גם משרד וצוות מטה לצדה בבניין משרדים בקרבת הבית הלבן.
ב-2009 הטיל אובמה על ג'יל ביידן להוביל יוזמה להגברת המודעות לחשיבותן של מכללות קהילתיות – נושא הקרוב ללבה. היא הופיעה באירועים פומביים שונים, המשיכה בפעילותה למען משפחות אנשי צבא, ותמכה בקמפיין של ארגון USAID להגברת המודעות לתנאי הרעב, הבצורת והמלחמה שבהם נתונים מיליוני תושבים בקרן אפריקה. ב-2012 פרסמה ספר ילדים שנכתב בהשפעת חוויותיו של בו ביידן, אחד מבניה החורגים, שגויס כקצין במשמר הלאומי לשירות בעיראק.
מעורבותה בקמפיין הבחירות לסגנות הנשיאות (2013).
במהלך הקדנציה השנייה של בעלה (2013), המשיכה ביידן בתמיכתה באנשי צבא, כולל ביקורים מרובים במתקן השיקום Intrepid עבור קטועי גפיים. במהלך בחירות אמצע הקונגרס בארצות הברית ב-2014, היא פעלה למען מספר דמוקרטים, כמו מארק אודל בקולורדו ומישל נון בג'ורג'יה.
ב-21 באוקטובר 2015, נכחה לצד בעלה כשהודיע ​​כי לא יתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות בבחירות 2016. מאוחר יותר סיפרה כי התאכזבה מהחלטתו, מתוך מחשבה שהוא כשיר מאוד לתפקיד.
הגברת הראשונה של ארצות הברית.
ב-2017, עם סיום כהונתו של בעלה כסגן הנשיא, סיימה ביידן לשמש כגברת השנייה של ארצות הברית. ב-20 בינואר 2021, עם השבעתו של בעלה ג'ו ביידן כנשיא ארצות הברית ה-46, החלה ביידן לשמש כגברת הראשונה של ארצות הברית.
היא הגברת הראשונה מאז ברברה בוש שמכהנת בתפקידי הגברת השנייה והגברת הראשונה, והיא הגברת ראשונה מאז פט ניקסון שמכהנת בהם ללא רצף.
כורש הראשון
כורש הראשון (בפרסית עתיקה Kuruš, בפרסית کوروش, וביוונית Κῦρος) היה מלך אנשאן בין השנים 600-580 לפני הספירה (חלק מהחוקרים טוענים כי מלך בין 652-600 לפני הספירה). נכדו המפורסם היה כורש הגדול, הידוע גם ככורש השני.
כורש היה בן השושלת האחמנית. ככל הנראה היה נכדו של האחמניש ובנו של צ'ישפיש. לפי אחת הסברות, בניו של צ'ישפיש חילקו את הממלכה ביניהם לאחר מותו. כורש מלך על אנשאן, ואחיו ארירמנס מלך על פרס.
תיארוך תקופת המלוכה אינו ודאי. יש חוקרים המציעים לזהותו עם מלך בשם "Kuras of Parsumas", המוזכר לראשונה בסביבות שנת 652 לפני הספירה. באותה שנה שמש-שום-אוכין, מלך בבל (668-648 לפנה"ס) התמרד נגד אחיו הגדול אשורבניפל, מלך אשור (668-627 לפנה"ס). Kuras מוזכר כשותף לברית צבאית עם הבבלי. המלחמה בין שני האחים הסתיימה ב-648 לפנה"ס בתבוסה והתאבדות של שמש-שום-אוכין.
Kuras מוזכר שוב בשנת 639. באותה שנה אשורבניפל הצליח להביס את עילם והפך לאדונם של בעלי בריתו לשעבר. Kuras היה כנראה ביניהם. בנו הבכור ארוקו (Arukku) נשלח לאשור כדי לחלוק כבוד למלכו. Kuras נעלם מהתיעוד היסטורי, אך הצעת הזיהוי שלו עם כורש מסיית לחבר את השושלת האחמנית לאירועים החשובים של המאה ה-7 לפנה"ס.
אשורבניפל מת ב-627 לפנה"ס. כורש כנראה המשיך לחלוק כבוד לבניו ויורשיו אשור-אתיל-אילני (מלך בין 627-623 לפנה"ס) וסין-שר-אישכון (מלך בין 623 ל-612 לפנה"ס). שניהם התנגדו לברית בראשות Cyaxares מלך מדי (633-584 לפנה"ס) ונבופלאסר מלך בבל (626-605 לפנה"ס). בשנת 612 לפני הספירה, הצליחו בעלי הברית ללכוד את הבירה האשורית נינוה, ולמעשה סימנו את סוף האימפריה האשורית. שרידי הצבא האשורי תחת אשור-אובליט השני (מלך בין 612-609 לפנה"ס) המשיכו להתנגד מחרן.
מדי ובבל חילקו ביניהן את אדמות האימפריה אשורית, ונראה שאנשאן נפלה בידי הבבלים. כורש סיים את חייו, כנראה, תחת שלטונו של Cyaxares או של Astyages בנו (584-550 לפנה"ס). כורש הוחלף על ידי בנו כנבוזי הראשון, ונכדו היה כורש הגדול, מייסד האימפריה הפרסית.
לפיכך, תיארוך חייו ושלטונו ממקמים את כורש הראשון יותר ממאה שנה לפני נכדו. ייתכן שהוליד את כנבוזי בגיל מבוגר ושמת בגיל מתקדם. יש הטוענים שכורש ו-Kuras היו דמויות נפרדות ושאין קשר ברור ביניהם. נראה שכורש שלט בתחילת המאה ה-6 לפנה"ס ושלטונו היה חסר אירועים. בשל מחסור בתיעוד מספק לתקופה היסטורית זו, אין לדעת איזו תאוריה נכונה יותר.
מולדת (אוניית מעפילים)
מולדת הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה". נקראה על שם הרצון הלאומי היהודי למולדת בארץ ישראל.
קורותיה.
נבנתה בשנת 1876 כאוניית פיורדים בעלת מבנה צר וגבוה; תפוסה 750 טון; מנוע דיזל; 7-10 קשר; שמות קודמים: "San Felipe", "הנשר". אנשי המוסד לעלייה ב' רכשו את האונייה בשוודיה. ובה החלו עבודות ההכנה של האונייה להפלגה, והושלמו במרסיי, כחלק מההכנות הוקמו בה 1600 מקומות לינה, חלקם במבנה נוסף מעל סיפונה העליון, שירותים ומטבח. רב החובל והצוות היו ספרדים. מפקד האונייה היה איש הפלי"ם פבי גבר ולצדו צבי כצנלסון מהפלי"ם – אחראי על המים וחלוקת המזון; אלכס שכט מהפלי"ם - הדריך מעפילים בפעילויות עזר שונות; שרגא - חבר קיבוץ דגניה - שליח, גדי הילברום - מהפלי"ם, ואהרן שכטמן, גדעוני מנחם בן-ימי, מעפיל שלמד אלחוט בקורס של פלי"ם במרסיי.
1,568 המעפילים הגיעו במשאיות אל אתר עגינת האונייה במטפונטו, דרום איטליה. כבל נמתח מן האונייה אל החוף, והמעפילים הועברו בסירות גומי לאורך הכבל. המעפילים, רובם צעירים, כללו קבוצות נוער מכל הזרמים, נשים רבות בהריון, מרביתן ממזרח אירופה. המעפילים התארגנו בקבוצות, והיו בעלי תפקידים שארגנו את החיים באונייה בעזרת המלווים.
ההפלגה.
הספינה הפליגה ב-23 במרץ 1947, בשעה 02:00. נתיב ההפלגה המתוכנן כלל את כרתים, רודוס, כף אנאמור (החוף הדרומי של טורקיה), כף אנדריאס (הקצה הצפון-מזרחי של קפריסין), דרומה במקביל לחופי סוריה ולבנון, עד חופי ארץ ישראל.
היציאה הייתה בים סוער. מתחילת הפלגתה האונייה נטתה שמונה מעלות בגלל חוסר התאמתה למספר הנוסעים הגדול, מטען אחר, ופחם להנעתה. הצוות השליך את רפסודות ההצלה מהסיפון העליון, וחפצים מיותרים אחרים לים בניסיון לאזן אותה. אולם ככל שחלף הזמן כך גברה ההטיה של הספינה והפכה למסוכנת. במשך כל ימי ההפלגה נערכו ניסיונות לאזן את הספינה על ידי הנעת הנוסעים והעברת חפצים מצד לצד. המצב החמיר כאשר, נוסף על הפחם הניצרך, מחסני המזון ומכלי המים התרוקנו אף הם. באזור קפריסין, כאשר הספינה נטתה כ-20 מעלות ומעלה, החלו לחדור מים לחדר המכונות, ומשאבות המים חדלו מפעולתן. אז יצאה המכונה הראשית מכלל פעולה, והיה צורך להזעיק עזרה לאחר תיאום עם מפקדת "ההגנה" בארץ ישראל.
ב-29 במרץ 1947 בשעה 11:00, התגלתה הספינה על ידי מטוס בריטי. אחר הצהריים הגיעו שתי משחתות בריטיות. בחצות אותו יום, בהיותה באזור קפריסין, הודיעה האונייה על קלקול במכונותיה. ב-30 במרץ שידרה הספינה קריאות אס.או.אס, לאחר שנטתה בצורה מסוכנת לצדדים. בשעה 13:00 קרבו המשחתות, שנענו לקריאת החירום. התנהל דו-שיח עם אנשי הספינה. הבריטים הפצירו באנשי הספינה להסגיר את עצמם, מפני שמצבם מסוכן מאוד. משלחת מעפילים עברה למשחתת הבריטית כדי לנהל משא ומתן על העברתם. המשחתת הבריטית נצמדה אל האונייה, והחלו בהעברת המעפילים. תחילה הועברו נשים וילדים. בסך הכל הועברו 500 בני אדם למשחתת ו-250 בני אדם לספינות סיור. השאר נשארו באונייה שנגררה לחיפה. בזמן המפגש והעימות עם הבריטים המשיכו המלווים והגדעוני בקשר עם מפקדת "ההגנה" בארץ, והתמידו בכך עד לכניסתה של האונייה לנמל חיפה.