יוצא דופן ביחסו היה, בין היתר, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבה הראשי של יפו והמושבות, שהיה בעצמו איש העלייה השנייה (עלה ב-1904). יחסו של הרב קוק כלפי חלוצי העלייה השנייה היה דיאלקטי: מצד אחד לא הכחיש הרב קוק, כי חלק ממעשיהם החיצוניים אינם על פי ההלכה. מצד שני, לדעתו, בדור החלוצים שבו נפגש בארץ גנוזות יכולות נפשיות גבוהות. לשיטתו, דווקא משום כך, הם אינם מוצאים את סיפוקם, במסורת ובמנהג המקובל. את תמצית הגותו ביחס לצעירי העלייה השנייה, כתב הרב קוק במאמרו הנודע "מאמר הדור", המשמש, מאז, כרעיון בסיסי ועמוד תווך, בתנועות המשתייכות לזרם הציונות הדתית. כמו כן הוא יזם את מסע הרבנים למושבות ביהודה ובגליל, כדי להפגש עם אנשי העלייה השנייה ביישוביהם החדשים.
היישוב הספרדי.
היחס של היישוב הספרדי שהיווה את מרבית יהודי הארץ לציונות היה יותר מכיל ויותר אמביוולנטי מזו של היישוב האשכנזי האדוק, וניתן לתאר אותו כאהדה מסויגת. רבים מהאליטה הספרדית של יושבי הארץ היו צאצאים של מגורשי ספרד שנקלטו על ידי הסולטן ביאזיט השני. הדבר גרם לרבים מהם לחוש אמפתיה רבה כלפי הסבל הרב של יהודי מזרח אירופה, והוביל רבים מהם לקרוא לקליטתם בארץ ישראל העות'מאנית כפי שקלט ביאזיט את אבותיהם. היו שגם חשו רגשות גאווה רומנטית ביחס לתרומה הרבה של מגורשי ספרד לשגשוג האימפריה, וסברו שקליטה המונית של יהודים מרחבי העולם בארץ תוביל לשגשוג כלכלי רחב עבור כלל תושביה. לצד זאת רבים לא פחות הביעו הסתייגות מהאופי המדיני של הציונות, לרבות מאותם הציונים שקראו להקמה מדינה עצמאית, וחששו שהדבר יצייר את כלל יהודי האימפריה כ"לא נאמנים", ולפיכך דרשו מהארגונים הציוניים לחדול מכל סממן לאומי שסותר את הנאמנות לאימפריה.
כתוצאה מכך מנהיגים רבים מהעדה הספרדי התאפיינו ביחס אמביוולנטי כשמחד היוו חלק מרכזי בסיוע לרכישת קרקעות, ומאידך גינו את הציונות המדינית. מי שהיטיב לדגול בקו זה היה המנהיג הבולט של העדה בירושלים, אלברט ענתבי, שבו זמנית שימש כאיש הקשר של המשרד הארץ-ישראלי לרכישת קרקעות, אך גינה בפומבי את הציונות המדינית וקרא לכלל היהודים מכלל העדות לקבל על עצמם נתינות עות'מאנית ולהשתלב בחברה. עם זאת, במהלך מלחמת השפות הביע ענתבי דווקא תמיכה בפלגים הציוניים, שכן לא ראה בעצם הרעיון של תחיית השפה העברית כדבר הבא בסתירה עם הלאומיות העות'מאנית הפלורליסטית בה דגל. על מנת לגשר על הפערים, דאגו נציגי ההנהגה הציונית בארץ ישראל ובאיסטנבול להבהיר במאמרים בעיתונות הספרדית, כי הם אינם מעוניינים בעצמאות מהאימפריה העות'מאנית, כי אם באוטונומיה טריטוריאלית בשטחי הארץ תחת חסותם, וכי הם חפצים בשגשוג האימפריה. באותו הזמן גם גם מי שלימים יהפכו למנהיגים בולטים בתנועה כגון דוד בן-גוריון וזאב ז'בוטינסקי דגלו בקו זה, והאחרון אף דאג לטפח קשרים עם אנשי הטורקים הצעירים למטרה זו. גישת סינתזה זו זכתה לתמיכה בקרב אינטלקטואלים לבנטינים מהיישוב הישן כגון הזוג שמעון ואסתר מויאל אשר ניצלו את קשריהם הטובים עם אינטלקטואלים ערביים על מנת להדוף את המתקפות על הציונות ולפעול לאחווה של שני העמים תחת הדגל העות'מאני. כמו כן, משפחות ספרדיות עמידות רבות כגון משפחת שלוש ואבולעפיה לקחו חלק מרכזי בקניין אדמות ובניית העיר תל אביב.
בימי המנדט הבריטי ובעיקר לאחר מאורעות תרפ"ט בהם הותקפו רבים מהיישוב הספרדי בידי פורעים ערבים, הפך היישוב הספרדי למזוהה יותר ויותר עם הציונות, ובאופן כללי הפך היישוב היהודי למלוכד יותר.
היסטוריוגרפיה.
במשך שנים רבות זוהתה העלייה השנייה עם החלוצים ועם ארגוני הפועלים ומנהיגיהם. פרופ' גור אלרואי טען שקבוצה זו הייתה מיעוט כמותי בקרב שאר המהגרים בתקופת העלייה השנייה. ואילו החוקר בעז נוימן טען כי אין להבין את שנות התקופה לפי מספרם, אלא לפי תודעתם העצמית והשפעתה הרבה על היישוב היהודי בשנות התקופה ולאחריה.
העלייה השלישית
העלייה השלישית היא גל עלייה גדול לארץ ישראל, עם סיום מלחמת העולם הראשונה. החל משנת תרע"ח 1918 ועד שנת תרפ"ג 1923 בסיום המשבר הכלכלי.
רוב העולים באו מאירופה ובמידה רבה ממניעים ציוניים. אומדן העולים בתקופה זו הוא כ-35,000.
אופייה.
הפרעות הקשות ביהודי מזרח אירופה ומצבם הכלכלי הקשה, הביאו רבים מהם להגר לארצות שפתחו את שעריהן כמו ארצות הברית ומערב אירופה, וחלקם שהיו בעלי דחף חלוצי והכרה ציונית בחרו לעלות לארץ ישראל.
בתחילת התקופה התנגדו ראשי ההסתדרות הציונית לעליית המונים רחבת היקף. הם חששו שאין ביכולתה של הארץ לקלוט מספר רב של מהגרים, וביקשו שהעלייה תהיה מאורגנת ובהתאם למצב הכלכלה בארץ. ההגבלות שהטיל הממשל הצבאי הבריטי, השפיעה על עמדה זו ותמכה בה.
יש הסוברים, כי תחילת העלייה השלישית הייתה כאשר עגנה האונייה "רוסלאן" בנמל יפו ב-19 בדצמבר 1919, ועל סיפונה כ-671 עולים חדשים ותושבים חוזרים. הייתה זו אחת האוניות הגדולות שהגיעו אותה שנה לנמלי ארץ ישראל. בהמשכה הגיעו עולים רבים אשר השיגו רישיון כניסה לארץ מאת השלטונות הבריטיים, וכן מעפילים שגנבו את הגבול בים וביבשה. בראשית התקופה, רוב העולים היו במעמד "חוזרים", "רפטריאנטים"; אך למעשה רק מיעוטם היו ארצישראלים, והשאר התחזו ל"חוזרים" בתחבולות שונות; כך למשל, רוב נוסעי האניה "רוסלן" היו עולים חדשים שהתחזו לתושבי הארץ "חוזרים".
לפי האומדנים המקובלים, בתקופה זו עלו לארץ כ-35,000 נפש, רובם מארצות מזרח אירופה: מרוסיה הגיעו כ-43% מהעולים, מפולין עלו כ-31%, מרומניה הגיעו 5% ומליטא רק 3% מן העולים. בולט בעלייה זו החלק הצעיר והחלוצי שהגיע לארץ בשנים 1918 עד 1923. לאחר שנים אלו, התמעט חלקם היחסי בתוך זרם העולים. חשיבות החלוצים רבה; האידאולוגיה והעבודה שלהם תרמה רבות לבניין הארץ; הם הטביעו חותמם על הציונות וכן על פיתוח היישוב העברי בארץ ישראל.
הרכב העולים השתנה בצורה ניכרת מראשית התקופה עד סיומה. למשל, בשנים 1920–1921 היה חלקם של רווקים ורווקות כמחצית ממספר העולים. ואילו בשנת 1922 כ-35%. בלבד. בשלהי התקופה היו רוב העולים בעלי משפחות. במשך שנות התקופה עלה בהתמדה אחוז הנשים והילדים בקרב העולים. עם זאת, במשך כל שנות התקופה חלקן של הנשים בקרב העולים הבוגרים היה כשליש, בדומה לתנועת ההגירה לארצות העולם החדש באותה תקופה.
רוב העולים בשנות התקופה לא היו מזוהים עם תנועת נוער או ארגון הכשרה, אך הבינו וכיבדו את הרעיון החלוצי.
מיעוט מהעולים (לפי אומדנים כשישית מכלל העולים), היו חלוצים וחלוצות, אשר באו לארץ חדורים בתחושת שליחות והקרבה, וברצון עז לשאת על שכמם את בניין אומה ריבונית בארץ ישראל. השפעתם על היישוב ומוסדות התנועה הציונית הייתה רבה.
תנועת הנוער "השומר הצעיר" הוקמה בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, על ידי נציגי שתי תנועות הנוער "השומר" ו"צעירי ציון" בעיר וינה בשנת 1915. רוב חבריו באו מבתים מבוססים שנפגעו קשות בשנות המלחמה ומסביבה תרבותית ומתבוללת; ראשוניהם באו מגליציה ובוקובינה אזוריה המזרחיים של הקיסרות האוסטרו הונגרית שהתפרקה. רוב החלוצים היו צעירים וצעירות, חניכי תנועת הנוער "השומר הצעיר" וארגון ההכשרה "החלוץ". "החלוץ" הוקם במתכונת מחודשת ב-1917 ברוסיה ובפולין. יוסף טרומפלדור הצטרף אל הנהגתה במטרה להכשיר נוער יהודי לחיי עבודה והתיישבות בארץ ישראל. חברי "החלוץ" למדו עברית ועברו הכשרה חקלאית.
בעבודת האדמה ראו החלוצים דרך חיים מועדפת ובהקמת חיים שיתופיים במסגרת קיבוצית יעד חברתי עיקרי.
בשונה מעולי העלייה השנייה, עמדו לרשותם של אנשי העלייה השלישית מסגרות וארגונים של "היישוב החדש". הם נהנו משירותים וקבלת פנים אוהדת יותר בארץ הן מצד הוותיקים, בעיקר אנשי העלייה השנייה, והן מצד ממשלת המנדט הבריטי, שיעדיה בארץ תאמו לכאורה את יעדי ההתיישבות הציונית.
לאחר שנחקקו תקנות כלכליות חדשות בפולין וחוקי ההגירה חדשים בארצות הברית, מרבית העולים לארץ בתקופת העלייה הרביעית היו משפחות בעלות הון (זעיר או רב).
פועלה והישגיה.
כבר בשנות עלייה השנייה נוסדה קבוצה בשם "הבלתי מפלגתיים" שמטרתה הייתה ליצור מפלגת פועלים ארץ-ישראלית לטובת פועלי הארץ; בצד, מפלגות הפועלים קיימות - "הפועל הצעיר" ו"פועלי ציון" להן היו זיקות עמוקות לתנועות האם בגולה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עלה כוחם של ה"בלתי מפלגתיים", ובשנת 1919 התאחדה הקבוצה עם מפלגת "פועלי ציון", והן יצרו יחדיו את "ההתאחדות הציונית־סוציאליסטית של פועלי ארץ ישראל - אחדות העבודה".
בעקבות מהלך זה פרשו שתי קבוצות מתוך "פועלי ציון", והקימו את "מפלגת פועלים סוציאליסטית עברית" (מפס"ע) ואת "פועלי ציון שמאל", קבוצות אלו ייצגו עמדה מרקסיסטית וקומוניסטית.
למרות רצונם העז של החלוצים לעסוק בחקלאות, הם נתקלו בסירוב מצד איכרי המושבות. אלה העדיפו עבודה ערבית זולה ובעלת ניסיון, מאשר עבודה עברית יקרה יותר וחסרת ניסיון.
ההתיישבות העובדת הייתה מצומצמת בהיקפה, כן גם העיסוק בתעשייה ובמסחר שלא ביקש עובדים חסרי ניסיון. רבים מהעולים הפכו למובטלים, בגולה אף דובר על הפסקת העלייה עקב מחסור במקומות עבודה.