אדוארד עטיה, מזכיר המשרד של הליגה הערבית בלונדון ואחד התועמלנים הראשיים בזמן המלחמה, הסביר בספרו מ-1955: "היציאה הסיטונית הזאת נבעה בחלקה מאמונתם של הערבים, ששאבה עידוד מדברי-הרהב של עיתונות ערבית בלתי-מציאותית ומן הדיבורים חסרי-האחריות של כמה מן המנהיגים הערבים, שכעבור שבועות אחדים לכל היותר יוכו היהודים על ידי צבאות המדינות הערביות וערביי ארץ ישראל יוכלו לשוב ולהיכנס ליטול לידיהם את מולדתם".
ב-6 בספטמבר 1954 סיפר פליט פלסטיני לעיתון הירדני "אל-דפאע": "הממשלות הערביות אמרו לנו: צאו כדי שנוכל אנחנו להיכנס. וכך יצאנו, אבל הן לא נכנסו".
אולם כבר ביולי 1948 טען אמיל אל-ע'ורי כי הפליטים הפלסטינים עצמם הם אלה שהפיצו את הסיפורים על הוראות שקיבלו מההנהגה הפלסטינית לפנות את בתיהם, וזאת כדי להצדיק את "עריקתם" ובריחתם.
יהושפט הרכבי טוען כי ייתכן שאכן לא הייתה פנייה רשמית כזו, הקוראת לפלסטינים לעזוב, אולם ישנן עדויות רבות שבקרב הפלסטינים "רווחה אמונה שפנייה כזו הופנתה אליהם מצד מנהיגים ערבים ופלסטינים, ולפיה פעלו".
לדברי בני מוריס, אמנם "מדי פעם הורו מפקדים או פוליטיקאים ערבים מקומיים על פינוי של נשים וילדים מאזורי הקרב", אולם בשום שלב לא היו הוראות ערביות כוללות או מערכות הסברה, ברדיו או בעיתונות, שקראו לתושבים לעזוב את בתיהם או לברוח. לעומת זאת, בתחילת מאי 1948, כחלק מן ההכנות לפלישה הערבית, "קראו מנהיגי ארצות ערב ותחנות הרדיו הערביות (רדיו רמאללה, המלך עבדאללה ומפקד צבא ההצלה הערבי, קאוקג'י) לפלסטינים להישאר במקומם, ובמקרה שהם כבר בגלות - לחזור לבתיהם בפלסטין. התייחסויות לשידורים האלה ניתן למצוא בתיעוד של ההגנה ומפ"ם וברשומות הבריטיות".
התייחסות ערבית לבעיה מקיץ 1948 ואילך.
ב-6 באוגוסט 1948 פרסם אמיל אל-ע'ורי מאמר על שאלת הפליטים ב"טלגרף" בביירות, בו הציע לרכז את הפליטים בבקעת הירדן ובנגב - כך יהיו קרובים לחזית ויוכלו לתרום למאמץ המלחמתי, ותיחסך מהם העוינות שהופגנה כלפיהם בארצות ערב. ע'ורי האשים בדבריו לעיתון את מנהיגי מדינות ערב בהיווצרות בעיית הפליטים וטען כי ניתן לפתור את הבעיה "רק על ידי כיבוש מחדש של השטח שנכבש בידי היהודים והחזרת יושביהם", אולם שלל את אפשרות החזרת הפליטים "לבתיהם הכבושים", מאחר שהיהודים "יחזיקום כבני ערובה ויענום קשות". הוא טען כי הסכמה פוליטית להחזרת פליטים תהיה "התחמקות האחראים מן האחריות לעניין, ותשמש צעד ראשון להכרת הערבים במדינת ישראל ובחלוקה... עלינו עתה לחזור ולהפוך את העניין לעניין של ג'יהאד. שומה עלינו לטעת בלב כל ערבי את האיבה ליהודים".
ע'ורי הטיל את האחריות לפתרון בעיית הפליטים על מדינות ערב. ב-6 בספטמבר 1948, עוד בעיצומה של המלחמה, אמר מזכיר הוועד הערבי העליון בריאיון לדיילי טלגרף בביירות: "העובדה שפליטים אלה מצויים היא תוצאה הישרה מפעולתן של המדינות הערביות בהתנגדן לחלוקה...המדינות הערביות הסכימו פה-אחד על המדיניות הזאת והן חייבות להשתתף בפתרון הבעיה".
בעיית הפליטים בפרספקטיבה ישראלית.
מלחמת העצמאות.
בהתייחס לבעיה שיצרו הניסיונות החוזרים ונשנים של פלאחים ובדווים ערבים, שנמלטו עם פרוץ הקרבות אבל החלו חוצים את הגבול כדי לקצור את שדותיהם, הכין אג"ם/מודיעין תזכיר שהוצג בפני יגאל ידין ויוחנן רטנר (ראש אגף התכנון במטכ"ל). מחבריו הצביעו על הקשר בין בעיית המסתננים ושאלת הפליטים והוסיפו:
בין השאר המליצו מחברי התקציר לנקוט בכל אמצעי אפשרי כדי למנוע את קציר השדות - בין אם על ידי ריסוס מן האוויר, השמדת השדות או קצירתם מראש על ידי חיילים ישראלים. ידין אישר את הפצת החוזר.
העדויות העיקשות על מעשי הזוועה שמבצעים לוחמים יהודים בתושבים הערבים יצרו דילמה מיוחדת עבור חברי מפ"ם, אשר דחו את הדיון ב"בעיה הערבית" לצורך גיבושה של עמדה מפלגתית רשמית בעניין, עד להפוגה הראשונה. בדיון שהתקיים במרכז מפ"ם, בו נדונה הצטרפות המפלגה למנהלת העם ולממשלה הזמנית, הציע החבר אהרן ציזלינג להיאבק למען אחדות כלכלית של שתי המדינות, ובמיוחד, "לא לשכוח את עניין החזרה של הערבים." שאלה זו יצרה מחלוקת פנימית קשה. הוועדה הפוליטית החליטה לבסוף כי היא "מתנגדת למגמה לסלק את הערבים מתחומי המדינה היהודית המוקמת" והיא תבעה שהממשלה תקרא לערבים לא לנטוש את כפריהם, תימנע מהריסתם של כפרים שננטשו ותשמור על הרכוש עד שישובו בעליו. בהודעה מטעם המפלגה נאמר:
מספר הפליטים.
בסוף שנת 1947 מנתה אוכלוסיית ארץ ישראל המנדטורית כ-1,970,000 תושבים, מתוכם 1,294,000 ערבים. כ-826,000 ערבים מתוכם חיו בשטח שהפך בתום מלחמת העצמאות למדינת ישראל. בשלהי 1949 נפקדו במדינת ישראל 146,000 ערבים בלבד (מוסלמים ונוצרים בלבד, לא כולל דרוזים ואחרים). מאות אלפי ערבים הפכו בתקופה זו לפליטים: חלקם עבר לחלקים אחרים של ארץ ישראל, שנמצאו תחת שלטון כיבוש ערבי, וחלקם למדינות ערב השכנות. מספר הפליטים והתפלגותם לפי האזורים בהם השתכנו בתום המלחמה, מבוססים על אומדנים בלבד, ואין נתונים מבוססים על הפזורה הפלסטינית בתחילת 1949. הקושי העיקרי בקביעת מספרם המדויק של הפליטים נובע מחוסר המידע לגבי מספר הערבים הזרים שחיו באופן לא-חוקי בזמן שפרצה המלחמה, מאי-סדרים ברישום הפליטים, ממעברם ממקום למקום ומנטיית הפקידים האחראים על חלוקת האספקה לנפח את מספרם.
מספר הפליטים הפלסטינים שעזבו במהלך מלחמת העצמאות נע ככל הנראה סביב 710,000.
כאשר הוקם אונר"א ב-1950 נרשמו כ-750 אלף נפש כפליטים ברישומיו. אחרי מעל 60 שנה, נוסף לדור הראשון של הפליטים דור שני, שלישי ורביעי. ריבוי טבעי מהגדולים בעולם הכפיל את מספרם פי שישה לפחות. האוכלוסייה הפלסטינית מנתה נכון ל-2006 כעשרה מיליון בני אדם לפי מפקד האוכלוסין הפלסטיני ורישומי אונר"א. אונר"א אמד את מספר הפליטים הפלסטינים בשנת 2001 ב-3.7 מיליון, אולם ההערכה היא כי נתוני הארגון נוטים להפרזה מספרם של הפליטים ב-2005 נאמד בכ-4.25 מיליון. לפי הערכות של גורמים פלסטינים המספר עומד על חמישה מיליון, ולפי הערכות של גורמים ישראליים, כשלושה מיליון אם סופרים לשיטתה של אונר"א, ועל פי רות לפידות, אם סופרים לשיטתה של נציבות הפליטים של האו"ם שהגדרת הפליט שלה אינה כוללת את צאצאיו ושוללת את מעמד הפליט מפליטים שקיבלו אזרחות במקום מושבם החדש מספר הפליטים קטן משמעותית מחצי מיליון איש.
על פי נתוני אונר"א, מספר הפליטים ב-2014 הוא כ-5 מיליון. להלן חלוקת מספר הפליטים לפי מדינות, בהתאם לנתוני אונר"א לשנת 2013:
בנוסף למספרים אלה קיימים פליטים שאינם מתגוררים במדינות הרשומות מעלה (למשל במצרים, ערב הסעודית ומדינות המפרץ) ולא מופיעים ברישומי אונר"א כי המנדט של הארגון לא כולל מדינות אלו.
מרכיבים עיקריים של בעיית הפלסטינים.
הפלסטינים טענו לאורך השנים שזכות השיבה הוכרה על ידי הקהילה הבינלאומית. להוכחת טענתם הסתמכו על כמה אמנות בינלאומיות (ובהן הצהרת זכויות האדם), החלטות של מועצת הביטחון (ובהן החלטה 242) ועל כמה החלטות של עצרת האו"ם, שדרשה לאפשר לפליטים לשוב. העוגן המשפטי העיקרי של הפלסטינים הוא החלטת עצרת האו"ם מדצמבר 1948 (החלטה 194) אשר הדרישה לזכות השיבה או תשלום פיצויים זכתה בה לתמיכה:
לעומת זאת, ישראל מתנגדת לכך בחריפות וטוענת כי לא ניתן להשיב את הפליטים הן מסיבות מעשיות (ישראל טוענת שהגירת הפליטים לישראל תביא לחיסולה כמדינה יהודית ותגרור מלחמת אזרחים) והן מסיבות מוסריות (ישראל טוענת שמדינות ערב והפלסטינים עצמם הם האחראים לבעיית הפליטים).
היסטוריה.
במהלך דיוני ועידת לוזאן ב-1949, כתוצאה מלחץ אמריקאי כבד, הביעה ממשלת ישראל בפני ממשלת ארצות הברית נכונות לקלוט 100 אלף פליטים, כ-15% מכלל הפליטים הפלסטינים באותה שנה. הובהר כי הוצאתו לפועל של הצעד הישראלי מותנית בהשגת הסדר שלום עם הערבים ובמציאת פתרון כולל לבעיית הפליטים. כ-30 אלף חזרו במסגרת איחוד משפחות, אבל בעייתם של שאר הפליטים לא נפתרה.
בינואר 1963 הגישה מחלקת המדינה של ארצות הברית לישראל תוכנית לפתרון בעיית הפליטים. הנשיא ג'ון קנדי הציע כי במהלך עשר שנים, תקלוט ישראל בשטחה 10% מהפליטים הפלסטינים והשאר ייקלטו במדינות ערב. כך, בסוף התקופה, תחוסל בעיית הפליטים. הנשיא הבטיח אמנם ערבויות ביטחוניות, אולם התוכנית לא כללה אפילו הכרה ערבית בישראל או הכרה ערבית בהסדר בעיית הפליטים עצמה. בלחץ אמריקאי, הסכימה ישראל למשא ומתן עמה, אולם בנובמבר אותה שנה, נרצח קנדי והתוכנית ירדה מהפרק.
בשנת 2004 הכירה ארצות הברית רשמית בעמדת ישראל שבמסגרת הסדר הקבע לא יחזרו פליטים פלסטינים לישראל. אחת מהטענות המועלות כנגד זכות השיבה של הפליטים הפלסטינים היא סוגיית הפליטים היהודים ממדינות ערב, שמספרם לפי הערכות היה דומה לזה של הפליטים הפלסטינים.
בשנת 2008 פרסם ה-"וושינגטון פוסט" מאמר מאת היועצים לביטחון לאומי לשעבר בממשלי ג'רלד פורד, ג'ורג' בוש האב וג'ימי קרטר, ברנט סקאוקרופט וזביגנייב בז'ז'ינסקי שהציע תוכנית לנשיא הנבחר ברק אובמה הכוללת ארבע נקודות עיקריות, בהן ש"לא תהיה שיבת הפליטים, שכמוה כ"התאבדות לאומית" לישראל, ובמקומה תתגייס הקהילה הבינלאומית לפצות את הפלסטינים".
הפזורה הפלסטינית.
לפי הערכת המתווך האמריקאי ראלף באנץ' ב-18 באוקטובר 1948, כך התפלגו הפליטים הפלסטינים: 32.63% הגיעו ליהודה ושומרון, 18.64% לעבר הירדן, 17.58% לרצועת עזה, 15.46% לסוריה, 12.93% ללבנון, 1.91% לשטח מצרים (אוהלי בדווים), ו-0.85% לעיראק.
ירדן.