סרטיו משנות השמונים מושווים לעיתים קרובות לסרטים מהקולנוע הרוסי והפולני ולרבים מהם יש סוף עצוב (כמו ב"שושנת קהיר הסגולה"). על סרטי הדרמה שלו, כמו "ספטמבר", נאמר לעיתים קרובות שהם מחקים את הבמאים האירופאים, ובעיקר את אינגמר ברגמן. בשנות התשעים חזר לסרטים קלילים יותר עם סוף טוב: "קליעים מעל ברודוויי", "כולם אומרים אני אוהב אותך" ואחרים.
ב-28 בינואר 1988, בעקבות התמונות שהגיעו מהאינתיפאדה הראשונה, כתב אלן מאמר בהניו יורק טיימס, המבקר את מדינת ישראל: "כתומך של ישראל, וכאחד שהיה תמיד מזועזע ממעשי הזוועה שמדינה זו סבלה מידי שכניה העוינים, מידי טרוריסטים ומידי העולם בכלל, אני המום מעבר לכל מידה לנוכח הטיפול של היהודים בפלסטינים המתקוממים... האם אלה הם האנשים שאת כספם הייתי גונב מהקופסה בצבעי הכחול-לבן אחרי שהייתי אוסף כספים עבור מולדת יהודית?". אלן מעולם לא ביקר בישראל ועם זאת אמר ש"יש מי שמחביא שנאת יהודים מאחורי שנאת ישראל".
וודי אלן וסון-יי נישאו ב-1997, ומאוחר יותר אימצו שתי בנות. הבנות נקראו על שם נגני ג'אז: בקט אלן על שם סידני בקט, ומנזי טיו אלן על שם מנזי ג'ונסון. אלן הוא גם נגן קלרינט, והוא החל לנגן בהופעות שונות החל משנות השישים. הוא מופיע באופן קבוע בניו-יורק במלון קרלייל עם להקה המתמחה בג'אז בסגנון ניו אורלינס של תחילת המאה ה-20 - Eddy Davis New Orleans Jazz Band .
ב-2002 הופיע וודי אלן במפתיע בטקס האוסקר ונטל חלק במחווה לניו-יורק לאחר פיגועי 11 בספטמבר. סרטיו בשנות ה-2000 זכו להצלחה: "ויקי כריסטינה ברצלונה" שגרף מעל ל-90 מיליון דולר, "סקופ" עם כ-40 מיליון, ו"מה שעובד" עם כ-21 מיליון.
ב-2011 זכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר עבור סרטו "חצות בפריס". ב-2013 זכה בפרס גלובוס הזהב על מפעל חיים. הוא נעדר מהטקס, ואת הפרס קיבלה בשמו דיאן קיטון.
ב-2014 הוקרן "קסם לאור ירח", סרטו של אלן, בהשתתפות קולין פירת', אמה סטון, מרשה גיי הארדן, ג'קי ויבר, איילין אטקינס והאמיש לינקלייטר. באותה שנה אלן משחק תפקיד מרכזי בסרטו של ג'ון טורטורו "רק ג'יגולו".
ב-2016, לראשונה בקריירה שלו, כתב, ביים והופיע בתפקיד הראשי בסדרת טלוויזיה, "Crisis in Six Scenes" ("משבר בשש סצנות"). לצדו הופיעה בסדרה מיילי סיירוס. ששת פרקי הסדרה עלו לאתר "אמזון" ב-1 באוקטובר 2016.
וודי אלן ממשיך לכתוב ולביים סרט אחד בשנה בממוצע. אלו מסרטיו שמרוויחים יותר מ-10 מיליון דולר נחשבים להצלחה מסחרית. רק אחדים מסרטיו האחרונים הגיעו ליעד זה. למרות חוסר הצלחתם היחסית בקופות, סרטיו במאה ה-21 ממשיכים למשוך שחקנים רבים ומגוונים. הוא ממשיך לכתוב סרטים לדמות הנוירוטית שיצר בשנות השישים והשבעים, אולם בשל גילו המתקדם, הדמות מגולמת בידי שחקנים אחרים, ובהם קנת בראנה וג'ייסון ביגס.
וודי אלן נשוי מאז 1997 לסון-יין שהיא בתו המאומצת של בת זוגו לשעבר מיה פארו שהאשימה אותו לאחר שנפרדו בתקיפה מינית של דילן בתם הקטנה. על אף שהמשטרה החליטה לאחר חקירה לא להגיש כתב אישום, נפגע מעמדו הציבורי של וודי אלן, בעיקר, בצפון אמריקה. בעקבות תנועת ה-Me Too סרטיו זוכים לכתף קרה מצד תעשיית הסרטים האמריקנית והוא יוצר סרטים בעיקר עבור הקהל האירופאי.
חיים אישיים.
בין 1970 ל-1971 היה במערכת יחסים קצרה עם השחקנית דיאן קיטון, איתה הוא שומר על יחסי חברות ועבודה קרובים.
בין השנים 1979 ל-1992 היה במערכת יחסים עם השחקנית מיה פארו, אשר שיחקה ב-13 מסרטיו. לזוג שני ילדים מאומצים ובן ביולוגי. ב-1992 נפרדו השניים לאחר שהתברר כי אלן מנהל מערכת יחסים עם בתה המאומצת של פארו, סון-יי פרווין, שהייתה אז בת 21. על פי ההאשמות של פארו, מערכת היחסים בין השניים החלה כשסון-יי עוד הייתה בתיכון ופותתה על ידי אלן. אירועים אלה הזכירו במקצת את עלילת סרטו שיצא לאקרנים באותם ימים, "בעלים ונשים". בסרט זה מגלמים אלן ומיה זוג שיחסיהם הארוכים מתפרקים, והדמות שאלן מגלם נמשכת לסטודנטית בת 20 שלומדת אצלו.
במקביל להצלחתו הקולנועית, עוררו חייו האישיים עניין ציבורי רב כאשר פרטי הפרידה שלו ממיה פארו זכו לתקשורת לב תקשורתית. בקרב על משמורת ילדיהם, האשימה פארו את אלן בכך שתקף מינית את דילן, בתם המאומצת בת השבע, אך לאחר חקירה החליטו שלטונות החוק החליטו שלא להגיש כתב אישום בנושא. פארו דנה באירועים אלה בספר "What Falls Away: A Memoir". בבגרותה, האשימה דילן את אלן בכך שתקף אותה מינית. ביסוסים רבים לטענות אלו הובאו בסדרה הדוקומנטרית השנויה במחלוקת "אלן נגד פארו", שהופצה ב-2021.
רונאן פארו אחיה של דילן, בנם הביולוגי של אלן ופארו, ועיתונאי שאימץ את שם אמו, עמד לצידה של אחותו. רונאן, שחשף ב-2017 את פרשת הארווי ויינסטין, קרא להחרים את אביו. לעומת זאת, מוזס, בנם המאומץ של פארו ואלן, תמך בגרסתו של אלן.
במרץ 2020 ביטלה הוצאת הספרים האצ'ט את הוצאת ספר הזכרונות שאלן אמור היה לפרסם באפריל 2020 בעקבות שביתת מחאה של עובדי ההוצאה שהתנגדו להוצאת הספר לאור ההאשמות שהופנו אליו מבתו דילן.
ב-1997 נישא אלן לסון-יי ולהם שני ילדים מאומצים. סון-יי ניתקה קשר עם אמה ואחיה, ושמרה על שתיקה בכל הנוגע לפרשות המערבות את משפחתה. ב-2018 התראיינה לראשונה בנושא וטענה שההאשמות של אימה הן שקריות, על אף שלא נכחה בבית בעת שאלן לכאורה תקף את בתו. כמו כן האשימה את פארו בהתעללות פיזית ויחס מחפיר לאורך השנים. אחיה המאומץ ובנו של אלן, מוזס, תמך בגרסתה ועמד לצידו של אביו, כשהוא מפנה אצבע מאשימה כלפי אמו מיה פארו והתנהגותה. (מקור)
מאפייני יצירתו.
אלן בדרך-כלל כותב, מביים, ומככב במרבית סרטיו. סרטיו הטובים ביותר של אלן משלבים הומור עם רוך ופתוס. דמותו הקולנועית של אלן היא פתטית משהו, מילולית מאוד, שקועה בעצמה, ומלאה בנוירוטיות, בלהג פסיכולוגי, ובחוסר ביטחון עצמי. זו דמות של אינטלקטואל יהודי עירוני המקיים מערכות יחסים מסובכות עם סביבתו ומנסה להבין את משמעות החיים. כמעט כל סרטיו מתרחשים במנהטן, ומספקים דימוי מורכב ורומנטי-משהו של העיר כרקע לקו העלילה.
נושאים מרכזיים העולים שוב ושוב בסרטיו הם שאלת מהות האהבה, האופן בו מתעצב הדימוי העצמי, היחס בין האמנות לבין החיים, והשפעת תודעת הזמן על האופן שבו אנו מבינים את העולם.
וודי אלן הוא מעריץ של הקולנוע האירופי ובייחוד מלא הערכה לסרטיו של במאי הסרטים השוודי אינגמר ברגמן וכמוהו גם הוא נוטה לעסוק בסרטיו בשאלות יסוד של הקיום האנושי.
פעמים רבות התייחס אלן בסרטיו לחייו הפרטיים, ותרם בכך לטשטוש ההבחנה בין דמותו על המסך לבין דמותו בחיים. לא פעם הנשים בחייו, כמו דיאן קיטון ומיה פארו, נבחרו על ידיו לשחק בתפקידים הראשיים בסרטיו.
זהותו היהודית של אלן באה לידי ביטוי בכמה מסרטיו בהם הוא מזכיר את משפחתו היהודית, בתי כנסת, כוחו של הרבי בקהילה ועוד. לעיתים סרטיו עוסקים בקונפליקטים מוסריים גם בהקשר של היחס לאלוהים והוא מציג תמונה מורכבת של הקיום האנושי של אדם המחפש אחר אהבה ומשמעות בחיים.
החור הכחול
החור הכחול הוא אתר צלילה לנופש בחצי האי סיני לחופי ים סוף הנמצא ששה קילומטרים מצפון לעיר דהב, ומהווה את אחד מאתרי הצלילה המפורסמים ביותר בעולם.
האתר הוא חור אנכי, בעומק של כ-130 מ', בשונית האלמוגים שמשתרעת לאורך החוף. בין החור לים הפתוח מפריד קיר אנכי שמסתיים בקשת בעומק של 56 מטר מתחת לפני הים שם מתחבר החור לקיר האלמוגים החיצוני.
במשך שנים נחשב החור הכחול אתגר לצוללים המנסים לרדת בו עד עומק 56 מטר ומשם לעבור לים הפתוח. לטענת אלו שהצליחו בכך, זהו מראה מרהיב. צלילה מסוג זה היא מסוכנת ביותר. העומק המרבי המותר בצלילה ספורטיבית הוא 40 מטרים. עם השנים מצאו צוללים רבים את מותם בטביעה, בעת שניסו לעבור מתחת לקשת. בסמוך לאתר מצויות מספר מצבות לזכרם. מספר ההרוגים הרב היה אחד מהגורמים שבעקבותיהם מיסדו השלטונות המצרים את הצלילה, וכיום אפשר לצלול באזור רק בליווי מדריך צלילה מוסמך.
למרות הנגישות הקשה למקום, החור הכחול מושך אליו תיירים רבים שצוללים או משנרקלים בו. בעקבות התיירים הוקמו על החוף מספר מסעדות ומועדון צלילה. תנועת התיירים, הצוללים והפיתוח על החוף פגעו באלמוגים שאינם מרשימים כמו בעבר.
בסמוך לחור הכחול מצוי אתר צלילה נוסף בשם "הפעמונים" (The Bells). החור הכחול משמש גם כנקודת מוצא להגעה לאתר הצלילה ראס אבו גאלום הנמצא ששה קילומטר צפונה ממנו.
במדינת בליז שבאמריקה המרכזית קיים אתר צלילה בשם זהה.
טאקי
טאקי (באותיות לטיניות: TAKI) הוא משחק קלפים ישראלי נפוץ שפותח ויצא לאור על ידי מפתח המשחקים חיים שפיר.
המשחק הוא פיתוח והרחבה של המשחק העממי המשוחק בקלפים סטנדרטים, והמשחק האמריקאי אונו. מיד עם צאתו לאור בשנת 1983 הפך לרב־מכר ונמכר בהצלחה רבה במספר ארצות, ובראשן ישראל.
פירוש השם "טאקי", הוא מפל מים ביפנית, והקלף הנושא שם זה במשחק מאפשר לשחקן "לשפוך עליו" את כל הקלפים מאותו הצבע. שפיר קיבל השראה זו מעוזרתו היפנית, לאחר שאופן הנחת הקלפים הזכיר לה מפל מים.
המשחק יצא לאור בישראל על ידי "המשחקים של חיים שפיר", המוציא לאור את כל משחקיו של חיים שפיר. מעצב קלפי הטאקי הוא ארי רון, מאייר איה פלוטו.
עם השנים, ממציא המשחק עדכן את החוקים והוסיף קלפים מיוחדים המגבירים את המרכיבים הטקטיים והאסטרטגיים של המשחק.
בשנת 2008 יצאה מהדורה מיוחדת של משחק הטאקי באריזת פח לרגל 25 שנה לטאקי ו־60 למדינה.