ביוגרפיה.
לאסלו אלנברגר נולד במשפחה יהודית של הסוחר קארוי אלנברגר ושל אילונה זוננברג. הוא קיבל את הדוקטורט שלו במדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ב-1894 והמשיך את השכלתו בלייפציג בשנים 1895–1896 ובצרפת ובאיטליה בשנים 1896–1897. משנת 1897 הצטרף לארכיון המדליות והעתיקות של המוזיאון הלאומי של הונגריה כעוזר אוצר. משנת 1904 עבד בוועד הלאומי לענייני אנדרטאות כממונה ומשנת 1906 כמרצה ממונה. במקביל, לימד תולדות אמנות בבית הספר הלאומי המלכותי ההונגרי לאמנויות שימושיות בין השנים 1900 לבין 1919 ובין 1905 לבין 1912 היה פרופסור חבר באוניברסיטת בודפשט לתולדות האמנות הנוצרית המוקדמת ושל ימי הביניים.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, בין אפריל לאוגוסט 1919 הסכים לקבל על עצמו באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה את ניהול המחלקה לתולדות האמנות עם התואר פרופסור מן המניין. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית, בסתיו 1919, נשללו ממנו כל תפקידיו ומינויו והוא פרש. בין השנים 1920 לבין 1935 היה מנכ"ל של חברת "מסחר הברזל שטאדלר" (Stadler Vaskereskedés Rt). בבודפשט. הוא מת בסנטוריום לחולי ריאות בבודהקסי.
עבודותיו.
אבר עסק בעיקר באמנות האירופיות וההונגרית של ימי הביניים. מחקריו על ציורי קיר ואמנות מימי הביניים מהתקופה של בית ארפאד הם משמעותיים.
חברות והוקרה.
אבר נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים ב-1914, אך הודח מהדירקטוריון ב-1920 בשל תפקידו ב-1919, וחברותו הוחזרה רק לאחר מותו ב-1989.
ראו גם.
ארתור אלק: לאסלו אבר. ניוגט (1935/5)
ארנה אבר
ארנה אבּר (במקור אלנברגר, בהונגרית: Éber Ernő; בודפשט, 9 באוקטובר 1874 – בודפשט, 7 בספטמבר 1968) היה אגרונום, מגדל בעלי חיים, פוליטיקאי חקלאי, היסטוריון כלכלי יהודי-הונגרי. אחיו היו אנטל אבר (1872–1950) כלכלן, פוליטיקאי וכן של לאסלו אבר (1871–1935), היסטוריון אמנות ומתרגם.
ביוגרפיה.
ארנה אבר נולד במשפחה יהודית (שככל הנראה התנצרה אי מתי במהלך חייה). הוריה היו קארוי אלנברגר, סוחר, ואילונה זוננברג. הוא סיים את האקדמיה לכלכלה במושונמדיאראובאר (Mosonmagyaróvár) ב-1895. לאחר מכן הפך לעוזר כלכלי בדרקאדיהאזה (Derekegyháza). שאנדור קארוי הבחין במאמרו שפורסם ב-1897 והזמין אותו להיות מזכיר אחוזתו בפוט (Fót). ב-1899 הפך לעוזר המזכיר של האגודה הכלכלית של טרנסילבניה בקולוז'וואר, שם גם השיג תואר במשפטים. ב-1907 הפך למזכיר האגודה הכלכלית של מחוז שופרון וב-1917 הפך למנכ"ל האגודה. הוא גם נבחר למזכיר ראשי לשם כבוד של המחוז. שמו נקשר בייסוד קואופרטיב חלב שופרון ובית הספר החקלאי בצ'רמאיור.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חזר לבודפשט, שם ב-1924 החל לערוך את כתב העת של מגדלי בעלי החיים עד 1939, ומשנת 1932 את לוח מגדלי בעלי החיים. בנוסף, בין השנים 1927–1938 הוזמן על ידי משרד החקלאות לחקור את הערך התזונתי של החלב ושל מוצרי החלב וכן לפעילויות תעמלנות נלוות. בעיקרו של דבר, קמפיין החלב בבתי הספר קשור בשמו. הוא השתתף במספר קונגרסים בינלאומיים במהלך השנים הללו. ב-1938 הפך ליועץ הכלכלי של הבנק ההונגרי-איטלקי.
ב-1940 תרגם להונגרית את יצירתו של אדם סמית בת שני הכרכים (עושר העמים - "מחקר בדבר טבעו וסיבותיו של עושר האומות"), ובשנת 1946 תרגם את דוחותיו של הרמטכ"ל האמריקני ג'ורג' קטלט מרשל (George Catlett Marshall) בשנים 1943–1945 שפורסמו בארבע מהדורות. כהיסטוריון כלכלי פרסם ב-1942 כרך על היסטוריה כלכלית באחוזות משפחת סצ'ני. לאחר מלחמת העולם השנייה היה פקיד של מפעל החוטים והבדים ברובע 13 של בודפשט (1945–1950). ב-1952 הפך לעמית מחקר במוזיאון החקלאי ההונגרי, ומשנת 1957 פרש כאחד המומחים להיסטוריה חקלאית של המוזיאון.
חמציצאים
צבאני
משה זלאטין
משה (מויסיי) מרקוביץ' זלאטין ( 10 בדצמבר 1882, יקטרינוסלב - 9 באוקטובר 1952, ניו יורק) הוא מנצח ופסנתרן אקדמי רוסי ובולגרי ממוצא יהודי, מנצח ראשי של האופרה הלאומית בסופיה (1922–1924, 1929, 1932–1936).
נולד ביקטרינוסלב, מחוז יקטרינוסלב של האימפריה הרוסית ב-10 בדצמבר 1882.
סיים את לימודיו בקונסרבטוריון במוסקבה כפסנתרן וכמנצח. לאחר סיום הלימודים, לימד בחוג לאופרה בקונסרבטוריון. מאוחר יותר עבד באופרה "זימין" במוסקבה. ערך מספר הופעות מחוץ לישראל.
בשנת 1920 הגיע לבולגריה, שם מונה למנצח הראשי של אגודת האופרה (ידידות האופרה) בסופיה, שם הכניס כלי נגינה חדשים – קלרינט בס וקונטרה-בסון. ב-1922 יסד את הפילהרמוניה הלאומית ועבד כמנצח הראשון שלה.
לאחר 1924 עזב את בולגריה ועמד בראש להקות אופרה רוסיות במדינות אירופה ובארצות הברית .
היה מנהל האופרה של סופיה ב-1929 ושוב בשנים 1932–1936. הועלה לראשונה בבולגריה למעלה מ-20 אופרות, ביניהן הנסיך איגור, בוריס גודונוב, ההוגנוטים.
משנת 1936 חי באמריקה, ניצח במטרופוליטן אופרה ועסק בהוראה. משה מרקוביץ' זלאטין נפטר בשנת 1952
סיירת מוגנת
קבל אלקטרוליטי
קבל אלקטרוליטי הוא קבל מקוטב המשתמש באלקטרוליט כחומר דיאלקטרי. כתוצאה מכך, לקבלים אלקטרוליטיים קיבול גדול יותר ליחידת נפח מאשר סוגי קבלים אחרים.
מבנה.
קבלים אלקטרוליטיים עשויים בדרך כלל מטנטלום או מאלומיניום, אם כי ניתן להשתמש בחומרים אחרים.
קבלים אלומיניום עשויים משני רדידי אלומיניום וביניהם נייר ספוּג באלקטרוליט. אחד משני רדידי האלומיניום מכוסה בשכבת תחמוצת, והרדיד הזה משמש כאנודה, בעוד שהרדיד שאינו מצופה משמש כקתודה. במהלך פעולה רגילה, האנודה חייבת להיות במתח חיובי ביחס לקתודה, ולכן הקתודה מסומנת לרוב בסימן מינוס לאורך גוף הקבל. השכבות מגולגלות בצורת ספירלה, ועטופות בקופסה גלילית, עם שני פינים הבולטים ממנו לצורך חיבור הקבל למעגל החשמלי. ישנן שתי גיאומטריות נפוצות: צירית ורדיאלית. לקבלים צירים יש פין אחד בכל קצה של הגליל כשכל פין מחובר לרדיד אחר, בעוד שבגיאומטריה הרדיאלית שני הפינים ממוקמים באותו קצה של הגליל.
קיטוב.
כמעט כל הקבלים האלקטרוליטיים מקוטבים, כלומר המתח בהדק החיובי תמיד גבוה מהמתח בהדק השלילי. הקיטוב נוצר בשל המבנה הא-סימטרי שלהם.
הקבלים חייבים להיות מופעלים בקוטביות קבועה בכל עת. מסיבה זו, הקוטביות מסומנת על בית המכשיר. הפעלת מתח בקוטביות הפוכה העולה על 1 או 1.5 וולט, עלולה להרוס את התווך הדיאלקטרי (התחמוצת) ובכך את הקבל. אופי הכשל של קבלים אלקטרוליטיים עלול להיות מסוכן, ולגרום לפיצוץ או לשרפה בשל שחרור מימן בראקציה הכימית בה מתכלה שכבת החמצון.
עם זאת, קיימים גם קבלים אלקטרוליטיים דו-קוטביים הניתנים להפעלה בכל אחת מהקוטביות, תוך שימוש בקונסטרוקציות מיוחדות עם שתי אנודות המחוברות בטור. ניתן גם ליישם קבל אלקטרוליטי דו קוטבי על ידי חיבור שני קבלים אלקטרוליטיים רגילים בטור, אנודה לאנודה או קתודה לקתודה.
פרמטרים טיפוסיים.
קיבול.
לקבלים אלקטרוליטיים יש קיבול גדול יותר מלרוב סוגי הקבלים האחרים, בדרך כלל 1µF עד 47mF. סוג מיוחד של קבלים אלקטרוליטיים, הנקראים קבלים דו-שכבתיים או קבלי-על, בעלי קיבול היכול להגיע לאלפי פאראד. הקיבול של קבל אלקטרוליטי מאלומיניום נקבע על ידי מספר גורמים, כגון שטח הלוח ועובי האלקטרוליט. המשמעות היא שקבל בעל קיבול גדול הוא מגושם וגדול ממדים.
היתרון של קיבול גדול בקבלים אלקטרוליטיים מגיע עם כמה חסרונות. בין החסרונות ניתן למנות זרמי זליגה גדולים, טולרנס רחב של הקיבול, התנגדות טורית שוות-ערך (Equivalent Series Resistance - ESR) גבוהה ואורך חיים מוגבל.
מתח מקסימלי.
לקבלי אלומיניום מתח פעולה מקסימלי של החל מוולט אחד לקבל-על ועד כמה מאות וולט בזרם ישר.
שימושים.
קבלים אלקטרוליטיים מאלומיניום נמצאים ביישומים רבים כגון ספקי כוח, לוחות אם במחשבים ומכשירי חשמל ביתיים רבים. מכיוון שהם מקוטבים, ניתן להשתמש בהם רק במעגלי זרם ישר.
ישנם יישומים רבים שאינם זקוקים לטולרנס הדוק ולקיטוב AC, אך דורשים ערכי קיבול גדולים. למשל, קבלים אלקטרוליטיים משמשים לסינון מתח היציאה בספקי כוח מזרם חילופין לזרם ישר, כדי להפחית את . כאשר משתמשים בהם בספקי כוח ממותגים, הם לרוב המרכיב הקריטי המגביל את אורך החיים השמיש של ספק הכוח, ולכן משתמשים שם בקבלים באיכות גבוהה.
קבלים אלקטרוליטיים עשויים לשמש גם בהחלקת קלט ופלט כמסנן מעביר תדירויות נמוכות, או אם האות הוא אות זרם ישר עם רכיב זרם חילופין חלש בהרבה ממנו. עם זאת, קבלים אלקטרוליטיים אינם פועלים היטב עם משרעת מתח גדולה ותדרים גבוהים, בשל ההספק המתפזר בהתנגדות הטורית האקוויוולנטית. ביישומים כאלה, משתמשים בקבלים בעלי התנגדות טורית אקוויוולנטית נמוכה כדי להפחית הפסדים ולהימנע מחימום יתר.
דוגמה אחרת היא השימוש בקבלים אלקטרוליטיים כמסננים במגברי שמע שמטרתם העיקרית היא להפחית אשר ישמע אם יוגבר.
כוח הגנת איסלנד
כוח הגנת איסלנד (באנגלית: Iceland Defense Force בראשי תיבות: IDF) היה פיקוד מרחבי של צבא ארצות הברית שהתקיים בין השנים 1951–2006. הפיקוד הוקם לבקשת נאט"ו במטרה להגן על איסלנד שלה יש כוחות הגנה מוגבלים בלבד.
היסטוריה.