בספרה The Cultural Contradiction of Motherhood בחנה הייז את יצירת המודל האמהי בתרבות. לצורך כך היא סקרה את ההיסטוריה של תאוריות לגידול ילדים וכן רבי מכר של שנות השמונים העוסקים בגידול ילדים. בנוסף היא ראיינה 38 עם אמהות לילדי בני 2-4 שנים מחתכי אוכלוסייה שונים בסן דייגו, קליפורניה. ב-1991 היא הציגה את מודל האמהות האינטנסיבית (Intensive mothering). לטענתה מודל אימהות זה הוא תרבותי וממוגדר ביסודו והוא מעודד אימהות להשקיע את מירב זמנן, מרצן וכספן בגידול הילדים. אידיאל אמהות זה מבנה סתירה תרבותית בין הספירה הביתית וערכי הנתינה ללא תמורה ובין הספירה הציבורית ועולם העבודה המקדש מימוש עצמי וקפיטליזם. סתירה תרבותית זו עשויה להיראות כבעיה פרטית אך היא נוגעת לכלל החברה ובפרט לאמהות, כאשר מעל ממחצית האמהות לילדים קטנים עובדות ונמצאות למעשה בין שתי הספירות ומתמודדות עם קונפליקט עבודה-משפחה זה.
מבקרי הספר טענו שהיה צורך לערוך את הבדיקה על מדגם רחב יותר של משפחות בארצות הברית ומחוצה לה כדי להבין את ההשפעה של התרבות והמדיניות הציבורית. בנוסף ומאחר והספר עוסק במגדור התפקיד ההורי לאימהות חסרה בדיקה גם של צד האבהות ולו כדי להבין יותר טוב את היווצרות אידאולוגיית האימהות האינטנסיבית.
ביקורת נוספת על עבודה זו הייתה שעל אף שהייז היא מהראשונים ששמו דגש ובחנו בצורה שיטתית את האמהות כאידאולוגיה בספרה, הטיעון שלה בנוגע לאמהות אינטנסיבית הוא בעייתי. היא הציגה את התפישות של אמהות שראיינה אך היא לא חקרה את מעשיהן בפועל כך שיכול להתקיים פער בין מה שהן חושבות ומה שהן עושות. כמו כן, היא העלתה שאלה מה הביא לאימהות האינטנסיבית ובסופו של דבר הגיעה לסתירה בטענה שגישה זו משרתת את האינטרסים של בעלי הכוח ומאידך משמשת ככלי לניגוח בערכי הקפיטליזם.
מדיניות סעד, עבודה ומשפחה.
בשנת 1996 יצאה לדרכה רפורמת סעד בארצות הברית (PRWORA) שנועדה לעודד אנשים מאוכלוסיות עוני לקחת אחריות אישית על חייהם ולצאת לעבוד בעזרת תוכנית הכשרות ותמריצים. בספרה Flat Broke with Children: Women in the Age of Welfare Reform הייז בחנה את רפורמה זו ואת תוצאותיה ומצביעה על כך שבשונה מגישות רווחה קודמות שהניחו שהאישה צריכה לגדל את הילדים והגבר הוא המפרנס רפורמה זו מטפלת בשני מישורים שהיא הגדירה כ"תוכנית המשפחה" ו"תוכנית העבודה". לטענת הייז מערכת העידוד והעונשים של הרפורמה מושתת על הנחה שנשים עניות הזקוקות לסעד הן נשים בעלות מוסר עבודה ירוד שלא לקחו אחריות מספקת על מצבן ועל גידול ילדיהן ומעודדת הבאת ילדים במסגרת משפחה בה יש בעל מפרנס ("תוכנית המשפחה") או לחלופין מעודדת את האם לצאת לעבוד ("תוכנית העבודה"). בפועל, מעל 90% ממקרי הסעד שטיפלה בהן התוכנית היא של אמהות חד הוריות שבסופו של דבר יצאו לעבוד במשכורות רעב אצל מעסיקים שנצלו את תלותן במקום העבודה. פתרון זה פגע גם באמהות שנמצאו במצב בלתי אפשרי וגם בילדיהן שלא קיבלו טיפול הולם וגם לא הטבה במצבם הכלכלי. הייז הביאה את הפן האישי של נזקקות הסעד. היא הציגה נשים שהן בעלות מוסר וערכים נורמטיביים והציפה את ההתמודדויות והשיקולים העומדים בפניהן.
מבקרי הספר טענו כי הייז מניחה שיש תהליכים פוליטיים העומדים מאחורי רפורמה זו. היא מדברת על סתירה תרבותית בין הרציונל של שוק העבודה וערכי המחויבות והמשפחה אך היא לא העלתה אלטרנטיבות והסברים אפשריים נוספים כפי עשתה בספרה הקודם.
סלומון בנשבת
סלומון בן-שבת
בית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים, אוניברסיטת תל אביב
בית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים פועל במסגרת הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב. בחוג מתקיימות תוכניות לימודים לתואר בוגר (ראשון) לתואר מוסמך (שני) ולתואר דוקטור. מטרת בית הספר להקנות לתלמידים ידע, כלי ניתוח ודרכי חשיבה בתחומי ההתמחות השונים של מדע המדינה: פוליטיקה ומשטר בישראל; יחסים בינלאומיים ואסטרטגיה; מנהל ומדיניות ציבורית; התנהגות וכלכלה פוליטית; מחשבה מדינית ותורת המשטרים.
תחומי לימוד בחוג.
פוליטיקה ישראלית ופוליטיקה השוואתית – תחום זה עוסק במחקר המדינה המודרנית נושאים מרכזיים:
ריבונות; משטר, תרבות פוליטית, בחירות; תנועות חברתיות, אידאולוגיות, זהות; ביורוקרטיה; שסעים בחברה הישראלית; הסכסוך הישראלי-פלסטיני; דת ומדינה; מיעוטים בחברה הישראלית; פוליטיקה ומשפט; נשים בפוליטיקה הישראלית; אלימות פוליטית; תקשורת פוליטית.
יחסים בינלאומיים ואסטרטגיה – תחום זה עוסק בהבנת תהליכים בינלאומיים:
התפתחות היחסים הבינלאומיים; מבנה הסדר הכלכלי הבינלאומי; גלובליזציה; דיפלומטיה וקבלת החלטות; מדיניות ותקשורת; משא ומתן ושיתוף פעולה בין מדינות; סוגיות של מלחמה; הסדרים בינלאומיים ושלום; תפוצת נשק ומדיניות בעידן הגרעיני; הרתעה ופיוס; עיצוב מדיניות החוץ והביטחון של ישראל; יחסי ארצות הברית-ישראל` טרור בינלאומי; תקשורת בינלאומית ועוד.
מנהל ומדיניות ציבורית – תחום זה עוסק בהבנת ארגונים מבניים של המנהל הציבורי:
תהליך קביעת מדיניות ציבורית; מודלים של קבלת החלטות בהקשרים פוליטיים, חברתיים וארגוניים; היחסים בין מדיניות הממשלה והשלטון המקומי בנושאים של כספים, חינוך, תקציב ותכנון; הפרטה; קבוצות אינטרס ;פוליטיקה ומדיניות אורבנית; רפורמות מנהליות ואופנות ניהול בסקטור הציבורי; מדיניות בריאות ועוד.
מחשבה מדינית – במסגרת זו יכירו הסטודנטים הוגי דעות פוליטיים מרכזיים מהתקופה העתיקה ועד ימינו כגון:
אפלטון, אריסטו, מקיאבלי, הובס, רוסו, מרקס, ובר. ידונו נושאים כמו עצמה, אנרכיה, לאומיות, דמוקרטיה, פאשיזם, נאציזם, סוציאליזם ועוד.
דידייה בורקהלטר
דידייה בורקהלטר (Didier Burkhalter; נולד ב-17 באפריל 1960) הוא פוליטיקאי שווייצרי מן המפלגה הליברלית השווייצרית, אשר כיהן כשר החוץ של שווייץ. במהלך שנת 2014 כיהן גם כנשיא שווייץ.
ביוגרפיה.
בורקהלטר נולד וגדל בכפר אוברנייר על שפת אגם נשאטל. השלים לימודים לתואר אקדמי בכלכלה, ולפני שעבר לפוליטיקה מילא מספר תפקידים בעולם האקדמי והמגזר הפרטי.
בשנת 1985 הצטרף בורקהלטר למפלגה הדמוקרטית הרדיקלית (כיום המפלגה הליברלית הדמוקרטית, או ה- FDP). בשנים 1990 עד 2001 כיהן בפרלמנט של קנטון נשאטל. מ-1991 ועד 2005 היה חבר מועצת עיריית נשאטל ועמד בראשה במשך שלוש תקופות.
ב-2003 נבחר בורקהלטר לחבר המועצה הלאומית, הבית התחתון של אספת הברית של שווייץ. ב-2007 נבחר למועצת הקנטונים, הבית העליון של אספת הברית. במהלך תקופה זו שימש כחבר במספר ועדות פרלמנטריות פדרליות והיה גם חבר במשלחת השווייצרית לאספה הפרלמנטרית של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE).
כהונה במועצת הברית.
ביולי 2009 הכריז על מועמדותו לכהן במועצת הברית (ממשלת שווייץ) ובנובמבר אותה שנה נבחר לתפקיד. שימש שר הפנים (ראש המחלקה לענייני פנים) בשנים 2009–2011 ולאחר מכן היה לשר החוץ (ראש המחלקה לענייני חוץ), תפקיד בו שימש גם כמקביל לכהונתו כנשיא. במאי 2013 ביקר בורקהלטר בישראל.
במהלך שנת 2013 שימש בורקהלטר כסגנו של נשיא שווייץ באותה שנה, אולי מאורר. ב-4 בדצמבר 2013 בחרה בו אספת הברית לשמש כנשיא שווייץ במהלך שנת 2014. בתום השנה פינה את מקומו לסימונטה סומרוגה.
בורקהלטר פרש ממועצת הברית ב-31 באוקטובר 2017. במקומו נבחר למועצה איניאציו קאסיס, שגם ירש את תפקידו כשר החוץ.
באפריל 2018 התבטא בורקהלטר כי היה חלוק על עמיתיו למועצת הברית במספר עניינים ערכיים יסודיים, ובהם יצוא נשק לאזורי קונפליקט וכן סגירת פערי השכר בין גברים לבין נשים.
בורקהלטר נשוי לאשה ממוצא אוסטרי ואב לשלושה ילדים.
ריצ'רד פייפס
ריצ'רד פייפס (באנגלית: Richard Edgar Pipes, 11 ביולי 1923 - 17 במאי 2018) היה היסטוריון וסופר יהודי אמריקאי, נאו-קונסרבטיבי. פרופסור להיסטוריה, שלימד באוניברסיטת הרווארד במשך 46 שנים (1950–1996). הוא התמחה בלימודים סובייטיים ורוסיים והיה אנטי קומוניסט מובהק (ה"פראבדה" הסובייטי כינה אותו פעם "אנטי סובייטי עלוב"). עמד בראש "צוות B" של נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד שנועד לנתח הערכות ה-CIA ביחס לכוונות הגרעיניות של הסובייטים בשלהי תקופת המלחמה הקרה, וכיהן כיועץ לענייני מדיניות כלפי הסובייטים של הנשיא רונלד רייגן. היה אביו של הסופר וההיסטוריון דניאל פייפס. כתב מעל 25 ספרים ומאות מאמרים בתחומי התמחותו וערך כ-10 ספרים נוספים. ספריו תורגמו ל-12 שפות לפחות.
קורות חייו.
פייפס (במקור הפולני "Piepes") נולד בצ'שין ("Cieszyn"), דרום פולין, גבול צ'כיה, ב-1923. היה בן יחיד להוריו היהודים בסביבה אנטישמית, חילונים מתבוללים בקהילה שברובה הייתה אז דתית, בני המעמד הבינוני, בסביבה ענייה. אביו מארק שירת בצבא הפולני, כשהיה חלק מצבא אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן הפך לאיש עסקים מצליח. פייפס גדל כשהוא דובר שתי שפות כשפות אם, פולנית וגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין בידי הנאצים הבין האב שעליו להבריח את משפחתו הקטנה כדי להצילם. בעזרת ידידים מתקופת שירותו הצבאי הוא השיג תעודות מזויפות מתאימות וב-27 באוקטובר 1939 הם ברחו מפולין לגרמניה, עברו דרך איטליה, ספרד, פורטוגל ובדרך לא דרך חצו את אירופה והגיעו כעבור כשנה, בדיוק ביום הולדתו ה-17 של פייפס, לאמריקה.