לאחר רגיעה בקרבות בסוף 1920, הן התגברו בשנית באביב 1921 - ההנהגה האירית בדבלין לחצה על יחידות הצבא האירי הרפובליקני בצפון אירלנד להתחיל במתקפות בדומה לאלו שנערכו בשאר חלקי המדינה. מתקפות אלו, כצפוי, הביאו לגל של פעולות תגמול כנגד אזרחים וכוחות קתוליים. פעולות התגמול בצפון אירלנד נערכו בעיקר על ידי כוח מתנדבי אלסטר בסיוע של המשטרה האירית המלכותית, המחלקה המשטרתית המסייעת וכוח השיטור המיוחד של אלסטר. שוטרי כוח השיטור המיוחד של אלסטר גויסו בעיקר מקרב מתנדבי אלסטר ומסדר אורנג'. במאי 1921, הגיע ג'יימס קרייג לדבלין לטובת פגישה עם מושלה הבריטי אירלנד. אולם, בחשאי הוא הגיע לפגישה עם איימון דה ואלירה בחסות הצבא האירי הרפובליקני. שני המנהיגים דנו באפשרות של הפסקת אש בצפון אירלנד וחנינה הדדית לשבויים. קרייג הציע הסכם פשרה, במסגרתו תינתן לדרום אירלנד עצמאות מוגבלת והצפון יוותר במסגרת הממלכה המאוחדת עם אוטונומיה כפי שסוכם בחוק ממשלת אירלנד משנת 1920. שיחות אלו עלו בתוהו והאלימות בצפון אירלנד נמשכה.
בעוד הלחימה בדרום אירלנד נפסקה במידה רבה לאחר הפסקת האש ב-11 ביולי 1921, ההרג והמתקפות בצפון נמשכו ואף החריפו עד לקיץ 1922. רק ביומיים שלאחר החתימה על הפסקת האש נהרגו 16 אזרחים בבלפסט לבדה. מתקפות אלו הפכו למעגל איבה, מאחר שעל כל מתקפה של צד אחד, הגיעה פעולת התגמול של הצד השני. מספטמבר עד נובמבר 1921 נהרגו כ-50 אזרחים בקרבות רחוב בבלפסט. לאחר קבלת האמנה האנגלו-אירית על ידי הדאל אירן בינואר 1922, החלו קרבות בין הצבא האירי הרפובליקני לכוחות הבריטיים בתוואי הגבול החדש שנקבע. קרבות אלו משקפים בחלקם את תפיסתו של מייקל קולינס כי האמנה היא רק עוד פסע או מהלך טקטי במלחמה לעצמאות אירלנד והיא אינה להסדר סופי. מספר מאנשי הצבא האירי הרפובליקני נעצרו בדרי כשהגיעו לשם כחלק מקבוצת הכדורגל הגאלי של מונאהן. בתגובה, מייקל קולינס הורה לקחת כבני ערובה כ-40 לויאליסטים בטיירון ובפרמנה. בעקבות מאורעות אלו הושהתה נסיגתם של הכוחות הבריטים מאירלנד, מה שהוביל לפשיטות של הצבא האירי הרפובליקני על בסיסי הצבא הבריטים שבקרבת הגבול. בתקופה זו החריפו קרבות הרחוב בבלפסט בשל המאורעות שצוינו - 30 אנשים נהרגו, ובהם ארבעה ילדים קתוליים ושתי נשים שנהרגו מפצצה שהניחו לויאליסטים ברחוב וויבר. במרץ, 60 אזרחים נהרגו בעיר בקרבות והפצצות, כולל משפחה קתולית שלמה שנרצחה בעקבות התנקשות בקצין לויאליסטי בעיר. באפריל נהרגו 30 נוספים. וינסטון צ'רצ'יל, שר המושבות הבריטי באותה התקופה, ארגן פגישה בין קולינס לקרייג ב-21 בינואר 1922. פגישה זו הובילה להסרת החרם על סחורות מבלפסט על ידי הדרום, אך זה הושב שבועות מספר לאחר מכן. פגישות נוספות נערכו בין השניים בהמשך, אך למרות הצהרות על שלום בין הקהילות ב-30 במרץ, האלימות נמשכה.
במאי ויוני 1922, יצא מייקל קולינס במתקפת גרילה כנגד צפון אירלנד. באותה התקופה כבר היה הצבא האירי הרפובליקני משוסע בעקבות החתימה על האמנה האנגלו-אירית ומלחמת האזרחים האירית כבר החלה להלכה, אך שני צדי המתרס היו מאוחדים למען מטרה זו. חלק מכלי הנשק שנשלחו בידי הבריטים לצבא אירלנד החדש ניתנו לאחר מכן לצבא האירי הרפובליקני ושימשו לפעולות אלו. מתקפה זו נכשלה בסופו של דבר, מאחר שכל מתקפה שנערכה על ידי הכוחות האיריים הובילה לפעולת תגמול כנגד אזרחים קתוליים, והקצינים בשטח וההנהגה האירית בדבלין החליטו כי הניסיון עקר. ב-22 במאי, לאחר רצח של חבר פרלמנט יוניוניסטי בבלפסט, נעצרו 350 חברי הצבא האירי הרפובליקני בעיר, מה שהביא למעשה לשיתוק חמור של פעילות הצבא האירי הרפובליקני בה. הפעילות המלחמתית האחרונה בין הצבא האירי הרפובליקני לבריטים התרחשה ביוני, אז כוח ארטילריה בריטי ניסה לסלק יחידה של הצבא האירי הרפובליקני מהכפר פטיגו שבמחוז דניגול - שבעה מהם נהרגו, שישה נפצעו וארבעה נפלו בשבי. במעגל האלימות המגזרי המשיכו להיהרג אזרחים, כש-75 אזרחים נהרגו במאי בבלפסט ו-30 נוספים ביוני. אלפי אירים קתולים נמלטו מצפון אירלנד בעקבות הפרעות ומצאו מקלט בגלאזגו ובדבלין. אחת הפעולות האחרונות בצפון התרחשה ב-17 ביוני בדרום מחוז ארמה, כשבתגובה לרצח שני אזרחים קתוליים על ידי כוח השיטור המיוחד של אלסטר, ירתה יחידת הצבא האירי הרפובליקני של פרנק אייקן ב-10 אזרחים פרוטנסטנטיים. שישה מהאזרחים נהרגו ושלושה שוטרים מכוח השיטור שהגיעו למקום נהרגו גם כן.
ביוני, בעקבות פרוץ מלחמת האזרחים האירית בדרום, הגיע לקיצו מעגל האיבה בצפון אירלנד, מאחר שהצבא האירי הרפובליקני היה שקוע כולו במלחמה החדשה שנתגלעה. לאחר מותו של מייקל קולינס באוגוסט 1922, ההנהגה החדשה של מדינת אירלנד החופשית הביאה לקץ מדיניותו בצפון אירלנד. הפעולה האחרונה שנערכה בצפון אירלנד התרחשה ב-5 באוקטובר 1922.
הפסקת האש: יולי-דצמבר 1921.
המלחמה לעצמאות אירלנד באה לקיצה עם הפסקת האש ב-11 ביולי 1921, עם הגיע המאבק למבוי סתום. על אף שהתנגד תחילה למשא ומתן עד שיניח הצבא האירי הרפובליקני את נשקו, הסכים ראש ממשלת בריטניה, דייוויד לויד ג'ורג', להפסקת אש בעקבות לחץ שהופעל עליו מצד קודמו בתפקיד, הרברט הנרי אסקווית', מפלגת הלייבור מהאופוזיציה ואיגודי העובדים. מנקודת מבטה של הממשלה הבריטית, היה נראה שמלחמת הגרילה של הצבא האירי הרפובליקני תוכל להימשך לזמן בלתי מוגבל, ותגרור עימה הפסדים כלכליים ואבדות. מעבר לכך, הממשלה התמודדה עם ביקורת חריפה מבית וממדינות העולם על פעולותיה הכוחניות באירלנד. ב-6 ביוני 1921, ביצעו הבריטים את המחווה הפייסנית הראשונה, כשחדלו ממדיניות שריפת הבתים ופעולות התגמול. מן העבר השני, מנהיגי הצבא האירי הרפובליקני ובייחוד מייקל קולינס, חשו כי הצבא האירי הרפובליקני במצבו הנוכחי לא יוכל להמשיך לאורך זמן את המאבק. תחושה זו התגברה עם תגבור החיילים הבריטיים באי והמחסור הכבד בנשק ובתחמושת שהייתה מנת חלקו של הארגון.
פריצת הדרך הראשונית במגעים שהובילו להפסקת האש התרחשה הודות לשלושה אישים - ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, יאן סמאטס, ראש ממשלת דרום אפריקה ודייוויד לויד ג'ורג'. המלך, שהביע את חוסר שביעות רצונו מהתנהלות הבלאק אנד טאנס באירלנד פעמים רבות בפני הממשלה, לא היה מרוצה מהנאום שהוכן עבורו לאירוע פתיחת הפרלמנט החדש של צפון אירלנד. סמאטס, שהיה ידיד קרוב של המלך, הציע לו לנצל את ההזדמנות שנקרתה בפניו על מנת לפרוץ דרך לפיוס באירלנד. המלך ביקש מסמאטס לנסח את רעיונותיו בכתב, ואלו הועברו גם למלך וגם ללויד ג'ורג'. לויד ג'ורג' ביקש מסמאטס להגיע לישיבת הקבינט הבריטי, שם היה צריך הקבינט להכריע האם יוכל המלך להקריא את ההצהרה החדשה באירוע. המלך, ראש הממשלה וראש ממשלת דרום אפריקה לא חשפו בפני הקבינט מי חיבר את הנאום ושלושתם הביעו בו תמיכה נחרצת - כתוצאה מכך, לא נותר לשרים אלא לתמוך בו גם בעצמם. הנאום שנישא בבלפסט ב-22 ביוני התקבל על ידי כל הצדדים. המלך קרא בנאומו "לכל האירים לחדול, להושיט את ידם להימנעות ולפיוס, לסלוח ולשכוח, ולהצטרף לניסיון להביא לארץ אותה הם אוהבים עידן של שלום, סיפוק ורצון טוב".
ב-24 ביוני 1921, החליטה ממשלת בריטניה להציע להנהגת השין פיין לקיים שיחות פיוס, ובכך לצאת עם היד על העליונה - אם השין פיין יסכים, הממשלה הבריטית תזכה במעמד יוזמת הפיוס, ואם יסרב, תהיה לממשלה הבריטית עמדה פוליטית נוחה יותר להמשך הסכסוך. אוסטן צ'מברלין, המנהיג החדש של המפלגה היוניוניסטית, אמר בנאומו בפרלמנט כי אם האירים לא יושיטו יד לנאום המלך, יש להמשיך במדיניות הממשל הצבאי בכל הכוח. לויד ג'ורג' ניצל הזדמנות זו וכתב לאיימון דה ואלירה כ"מנהיג הנבחר של הרוב בדרום אירלנד" וביקש ממנו לערוך פגישה, ועידת שלום. השין פיין החליט לבסוף לקבל את ההצעה הבריטית ולערוך את שיחות הפיוס. דה ואלירה ולויד ג'ורג' הסכימו לבסוף על הסכם הפסקת אש שמטרתו למגר את האלימות ולהניח את היסודות למשא ומתן נרחב בעתיד. הסכם זה נחתם ב-9 ביולי ונכנס לתוקפו ב-11 ביולי. אולם, המשך המגעים נדחה במספר חודשים בעקבות דרישת הממשלה הבריטית כי הצבא האירי הרפובליקני יניח את נשקו, דרישה שלבסוף בוטלה. האירים הורשו להמשיך לאחוז בנשקם והחיילים הבריטים הורשו להישאר בבסיסיהם ובמחנותיהם ברחבי אירלנד עד תום המגעים.
רוב קציני הצבא האירי הרפובליקני בשטח פירשו את הפסקת האש כלא יותר מהפוגה זמנית בלחימה והמשיכו בגיוס ובאימון המתנדבים, וכן במתקפות על המשטרה האירית המלכותית והצבא הבריטי. בין דצמבר 1921 ועד פברואר 1922, בוצעו כ-80 מתקפות מתועדות של הצבא האירי הרפובליקני על המשטרה האירית המלכותית, שגבו מכוח השיטור כ-12 אבדות. ב-18 בפברואר 1922, יחידת הצבא האירי הרפובליקני בפיקודו של ארני או'מאלי פשטה על מפקדת המשטרה האירית המלכותית שבקלונמל, שבתה כ-40 משוטריה ולקחה כ-600 רובים ואלפי קליעים. באפריל 1922 הרגה יחידה של הצבא האירי הרפובליקני בדונמנווי כעשרה פרוטסטנטים שנחשדו כמודיעים של הממשל הבריטי. מעל ל-100 משפחות פרוטסטנטיות עזבו את העיירה בעקבות פעולה זו. התנגדותם החריפה של מנהיגים וקצינים רבים בצבא האירי הרפובליקני להסכמים אלו עם הבריטים הייתה אחד מהגורמים העיקריים לפרוץ מלחמת האזרחים של אירלנד.
האמנה האנגלו-אירית.