האלידיי הופיע במספר סרטים. הוא הופיע לראשונה בקולנוע בתפקיד קטן ללא קרדיט בסרטו של אנרי ז'ורז' קלוזו, "בנות השטן". הסרט הבולט ביותר בו השתתף הוא "בלש" ("Détective" ; 1985) בבימוי ז'אן-לוק גודאר. בשנת 2003 הוא בלט בתפקידו בקומדיית הפשע "שיקגו סיטי" (Crime Spree), בה כיכבו גם ז'ראר דפארדיה, הארווי קייטל, הזמר הצרפתי רנו, סעיד טמאורי, רישאר בורינג'ר ואייב ויגודה. בשנת 2005 השתתף בסרט "נהרות הארגמן 2: מלאכי אחרית הימים" לצידם של ז'אן רנו וכריסטופר לי. בשנת 2009 השתתף בסרט "הפנתר הוורוד 2" לצדו של סטיב מרטין. הוא המשיך להשתתף בסרטים עד שנתו האחרונה, בין היתר שיחק בסרטו של קלוד ללוש משנת 2017 "החיים שלנו".
האלידיי זכה לעיטור אות לגיון הכבוד הצרפתי בדרגת "אביר" ("Chevalier") בשנת 1997. ב-1998 נעל קונצרט שלו את גמר גביע העולם בכדורגל שהתקיים בפריז, ובו נחגג גם זכייתה של צרפת בגביע.
בריאיון עיתונאי מ-3 בדצמבר 2007, הצהיר שבכוונתו לפרוש מפעילות מוזיקלית עם תום סיבוב ההופעות העולמי האחרון שלו ב-2010.
ג'וני האלידיי היה נשוי לזמרת הצרפתייה סילבי ורטאן משנת 1965 עד 1980. בנם המשותף, דוד האלידיי, יליד 1966, הוא מוזיקאי מצליח.
נפטר ב-6 בדצמבר 2017, בגיל 74, לאחר מאבק ממושך במחלת סרטן הריאה.
דיסטרביה
דיסטרביה (באנגלית: Disturbia) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מתח, שביים דיי. ג'יי. קארסו, בכיכובו של שיה לה-באף. הסרט שואב השראה, באופן חלקי, מסרטו של אלפרד היצ'קוק, "חלון אחורי". הסרט יצא לאקרנים ב-13 באפריל 2007.
תקציר העלילה.
לאחר שאביו של קייל (שיה לה-באף) נהרג בתאונת דרכים, הוא מדרדר עד כדי כך שהוא מכה את המורה שלו לספרדית. בעקבות זאת, הוא נשלח למעצר בית לשלושה חודשים. בעקבות השיעמום הוא עוקב אחרי השכנים שלו ובייחוד אחרי השכנה החדשה, אשלי (שרה רומר). הוא עוקב גם אחרי שכן נוסף שלו, רוברט טרנר (דייוויד מורס), ומתחיל לחשוד שהוא רוצח סדרתי.
בעקבות "חלון אחורי"?
הרעיון של הסרט מזכיר בקווים כלליים את זה של סרטו של אלפרד היצ'קוק משנת 1954, "חלון אחורי", שהתסריט שלו נכתב על פי סיפור קצר מאת קורנל וולריץ'. בסרט "חלון אחורי", הגיבור, ג'ף, מרותק לביתו לאחר ששבר רגל, והוא מעביר את הזמן בצפייה בשכניו. הוא חושד שאחד השכנים, לארס ת'ורוואלד, רצח את אשתו ופועל להסתרת הפשע. דמיון זה בקווי העלילה הוביל את בעלי זכויות היוצרים בסיפורו של וולריץ' להגיש תביעה על הפרת זכויות יוצרים נגד יוצרי "דיסטרביה". התביעה נדחתה, בנימוק ש"דיסטרביה" מכיל עלילות משנה רבות שאינן בסיפור המקורי.
פייטרו טרדוניקו
אורסו פרטיצ'יפאציו הראשון
אורסו פרטיצ'יפאציו הראשון (באיטלקית: Orso I Participazio; מת בשנת 881) היה הדוכס ה-14 של העיר ונציה. אורסו כיהן כדוג'ה בין שנת 864 ועד פטירתו.
אורסו נבחר בבחירות לאחר הרצחו של קודמו פייטרו טראדוניקו. אורסו הורה על תפיסת הרוצחים, הרשיע אותם והוציא אותם להרוג בכריתת ראשם.
במהלך כהונתו המשיך אורסו בפעולותיו של טראדוניקו להגנה על הסחר של העיר - נאבק בשוד הימי, ובפושטים הסלאבים או המוסלמים אשר תקפו את ספינות הסוחר הוונציאניות.
אורסו העניק לקיסר האימפריה הביזנטית בסיליוס הראשון במתנה פעמון עבור בזיליקת האגיה סופיה.
אורסו מת בשיבה טובה. לאחר מותו עלה לשלטון בנו, ג'ובאני פרטיצ'יפאציו השני.
אורסו פרטיצ'יפציו הראשון
אורסו פרטיצ'יפאציו I
ג'ובאני פרטיצ'יפאציו השני
ג'ובאני פרטיצ'יפאציו השני (באיטלקית: Giovanni II Participazio) היה הדוכס ה-15 של ונציה. ג'ובאני כיהן בתפקיד דוג'ה מאז מות אביו, אורסו פרטיצ'יפאציו הראשון בשנת 881 ועד שוויתר על כיסאו בשנת 887.
ג'ובאני מונה לתפקיד דוג'ה לצד אביו, עוד בימי חייו של אביו. לאחר מות אביו, בניסיון לשמר את השושלת המשפחתית, ניסה ג'ובאני להביא לך שאחיו, באדוארו, ימונה לרוזן קומאקו (Comacchio), ולצורך זה שלח אותו אל האפיפיור. מארינוס, רוזן קומאקו באותה עת שמה על כך ושבה את באדוארו, ושלח אותו חזרה לוונציה, שם נפטר זמן קצר לאחר מכן.
ג'ובאני תקף את קומאקו והרסה, אולם בשל היותה שטח של מדינת האפיפיור, נאלץ להשיבה לידי האפיפיור.
בשנת 883 ג'ובנאי כרת חוזה בין ונציה לבין האימפריה הרומית הקדושה (המשא ומתן נוהל עם הקיסר קרל השמן).
בהתאם למקובל, מינה ג'ובאני את אחיו, פייטרו, לדוג'ה לצידו, אולם פייטרו נפטר זמן קצר לאחר מכן. ג'ובאני הציע לאחיו הצעיר אורסו את התפקיד, אולם אורסו סירב לקבלו עד שנפל ג'ובאני למשכב.
בשל מחלתו, ג'ובאני פרש, ופייטרו קאנדיאנו הראשון נבחר לדוג'ה.
ג'ובאני פרטיצ'יפציו השני
ג'ובאני פרטיצ'יפאציו II
ג'ובאני פרטיצ'יפציו II
ג'וני הולידיי
פייטרו קאנדיאנו הראשון
פייטרו קאנדיאנו הראשון (באיטלקית: Pietro I Candiano; 842 לערך - 18 בספטמבר 887) כיהן כדוכס ה-16 של ונציה. קאנדיאנו כיהן כדוג'ה כהונה קצרה בשנת 887.
חייו.
קאנדיאנו נבחר לתפקיד הדוג'ה בשל מחלתו של קודמו ג'ובאני פרטיצ'יפאציו השני באפריל 887. זמן קצר לאחר בחירתו יצא למסע מלחמה כנגד הסרבים מדלמטיה אשר תקפו את ונציה מאז שנת 886.
קאנדיאנו יצא בראש צי של 12 ספינות מלחמה לעבר נמל מקרסקה. בקרב שנערך בנמל הטביע קאנדיאנו חמש ספינות מלחמה פאגאניות. לאחר נחיתתו בחוף, נחל צבאו תבוסה ובמהלך הקרב שנערך ב-18 בספטמבר 887 נהרג קאנדיאנו, שהיה הדוג'ה הראשון שנהרג במהלך קרב למען "לה סרניסימה".
בתקופת המעבר הקצרה שלאחר מותו שלט ג'ובאני, קודמו, עד בחירת פייטרו טריבונו, אחיינו של קאנדיאנו, לתפקיד דוג'ה.
לימים גם בנו של קאנדיאנו, פייטרו קאנדיאנו השני, מונה לתפקיד.
פייטרו קנדיאנו הראשון
פייטרו קאנדיאנו I
משחקי אסיה
משחקי אסיה (באנגלית: Asian Games), המכונים גם האסיאדה (בלועזית: Asiad), הם אירוע ספורט רב-ענפי (בדומה לאולימפיאדה), הנערך אחת לארבע שנים בהשתתפות ספורטאים מיבשת אסיה. המשחקים מאורגנים על ידי הוועד האולימפי של אסיה (OCA), תחת פיקוחו של הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC). משחקי אסיה נערכו לראשונה בשנת 1951 בעיר ניו דלהי, ומאז הקמתם מקבל המנצח בכל תחרות מדליית זהב, המקום השני מקבל מדליית כסף, והמקום השלישי מקבל מדליית ארד.
המשתתפים מוכנסים למשחקים על ידי הוועד האולימפי הלאומי שלהם, ומייצגים במשחקים את המדינה שבה הם מחזיקים באזרחות. במהלך טקסי קבלת המדליות מנוגנים המנונים לאומיים ומונפים דגלים, ובנוסף ישנו דירוג רשמי המציג את מספר המדליות בהן זכתה כל מדינה. במשחקים מיוצגים בעיקר לאומים מזוהים, אך גם מספר קטן של מדינות לא ריבוניות מורשות להשתתף במשחקים. הרפובליקה הסינית (טאיוואן) מתחרה תחת השם Chinese Taipei, בשל המעמד הבינלאומי של טאיוואן.
בתחילה משחקי אסיה נערכו כל שלוש שנים, אך החל ממשחקי אסיה ה-3 הוחלט לקיים אותם כל ארבע שנים. ב-2009 החליט הוועד האולימפי של אסיה שהמשחקים ייערכו שנה אחת לפני המשחקים האולימפיים, ובעקבות כך משחקי אסיה ה-19 ייערכו ב-2023 ולא ב-2022. בשנת 2010 נערכו לראשונה אחרי סיום המשחקים גם תחרות ספורט נכים, בשם משחקי אסיה הפאראלימפיים.
משנת 1986 מתקיימים גם משחקי החורף של אסיה אחת לכמה שנים.
בעבר, גם ישראל השתתפה במשחקי אסיה ואף זכתה במדליות, עד להדחתה לאחר הצבעה על חרם נגדה (ראו ישראל במשחקי אסיה) בסוף שנות השבעים ובתחילת שנות השמונים, וזאת מטעם הוועד האולימפי של אסיה.
היסטוריה.
מקורם של משחקי אסיה הוא ב"משחקי האליפות של המזרח הרחוק", אירוע ספורט שנערך בתחילת המאה ה-20 בין האימפריה היפנית, הרפובליקה הסינית, והפיליפינים. המשחקים הראשונים נערכו במנילה בשנת 1913. מאוחר יותר הצטרפו מדינות נוספות מהאזור, ביניהן הונג קונג (כמושבה בריטית), ממלכת תאילנד, חברת הודו המזרחית הבריטית (מלזיה), וחברת הודו המזרחית ההולנדית (אינדונזיה). המשחקים נפסקו כאשר יפן פלשה לסין, והחלה מלחמת סין–יפן השנייה שהובילה למלחמת העולם השנייה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, מספר מדינות אסיאתיות השיגו את עצמאותן. אותן מדינות שאפו להקים תחרות ספורט אסיאתית, שבה יוצגו לראווה כוחן ועצמאותן של המדינות האסיאתיות החדשות. בזמן אולימפיאדת לונדון 1948 העלה נציג הוועד האולימפי ההודי, גורו דט סונדי, את הרעיון להקמת משחקי ספורט אסיאתיים לנציגי המדינות האחרות. הוחלט להקים פדרציית ספורט אסיאתית, ואכן בשנת 1949 הוקמה פדרציה זו בשם פדרציית המשחקים האסייתית. הוחלט לקיים את המשחקים האסייתיים הראשונים בניו דלהי, בירת הודו, בשנת 1951, ולערוך את התחרות אחת לארבע שנים.
בשנת 1962 נוצרו בפדרציה חילוקי דעות בנוגע להכנסתן של הרפובליקה הסינית וישראל למשחקים. מארחת המשחקים, אינדונזיה, התנגדה לקבלת שתי המדינות ולפיכך הן לא השתתפו. במשחקים הבאים, לעומת זאת, השתתפו שתי המדינות. בשנת 1970 נאלצה קוריאה הדרומית לוותר על אירוח המשחקים בשל בעיות ביטחוניות באירוח המשלחת של קוריאה הצפונית, ומארחת התחרות הקודמת, תאילנד, הסכימה לארח את התחרות פעם נוספת בעיר בנגקוק תוך שימוש במשאבים הדרום קוריאנים. במשחקים בשנת 1974 השתתפה סין בפעם הראשונה, לאחר שבשנת 1973 הכירו בה רשמית ארצות הברית ומספר מדינות נוספות. במקביל, הרפובליקה הסינית הפסיקה להשתתף במשחקים. בשנת 1978, פקיסטן נאלצה גם היא לוותר על אירוח המשחקים בשל סכסוכים עם בנגלדש והודו. תאילנד אירחה את המשחקים פעם נוספת בשל כך.