התנאים והאמוראים בתלמוד הבבלי חלוקים מהו "כוי". לפי דעה אחת, הוא סוג של אייל הנקרא "אייל הבר" והוא חיה. לעומת שיטה זו סבור רבן שמעון בן גמליאל שה"כוי" הוא בהמה, והוא עצמו מעיד שראה אחד שגידל ממנו עדרים רבים. יש הסבורים שכוי הוא בעל חיים שחז"ל לא ידעו להכריע אם הוא נחשב לחיה או בהמה. התוספות הסבירו לגישה זו, שעל אף שבהלכה יש סימנים מיוחדים לבדיקה אם מדובר בחיה או בהמה; הרי שבדיקה זו לא התאפשרה ב"כוי". דעה נוספת המקובלת על הרמב"ם, לפי שיטת רב חסדא בגמרא, גורסת ש"כוי" הוא יצור כלאיים, שנולד מתיש וצביה, ומאחר שאביו (התיש) נחשב לבהמה ואמו (הצביה) נחשבת לחיה, נוצר ספק למה הוא נחשב, ועל כן הוא ספק בהמה ספק חיה.
זהותו כיום.
יש המזהים את הכוי עם התאו, ויש המזהים אותו (על פי הדעה שהוא "אייל הבר") ככבש הבר. יש הסבורים שהכוי הוא "cow" - הפרה של השבטים הגרמאניים בתקופת האימפריה הרומית, שהייתה חצי מבויתת.
הגישה ההלכתית.
עמדת המשנה לגבי כוי היא שמכיוון וספק אם הוא חיה או בהמה, על כן יש להחמיר בו בכל ההשלכות הנובעות מכך:
אופן הגיית השם.
הגיית השם "כוי" מתחלקת לפי ארצות המוצא; האשכנזים, היו רגילים להגותו: כְּוִי (kvi). לעומתם, אצל התימנים, וכן אצל רוב הספרדים, הוא נהגה: כּוֹי (koy). כיום, גם חלק מן האשכנזים התחילו לכנותו כּוֹי, בעיקר מחמת הוצאות הספרים השונות המהדירות את התלמוד בבלי במהדורה מנוקדת, ומנקדות "כּוֹי", ובעקבות מסקנות אנשי המחקר, כדלקמן.
בקרב החוקרים, נוטים להכריע את קריאת השם: כּוֹי (koy) (על משקל "גוי" ו"נוי") בהסתמך בעיקר על כתבי היד העתיקים (בפירוט: בכתב יד פריז, כתב יד וותיקן וכמה פעמים בכתב יד ליוורנו: כּוֹי. באופן דומה: כּוֹיִ, מופיע בכתב יד קאופמן ובנוסח הבבלי. בכתב יד פרמה א מנקד בשני מקומות: כּוּיִ, על משקל פּוּל. ובכתב יד ליוורנו הוזכר לרוב: כָּוִי).
בתרבות.
בשפה העברית נותר הכוי באימרה "כוי פורח על הגג", שפירושה "אירוע שלא היה ולא נברא" (או, בגרסה המלאה: "כוי פורח על הגג ומטיל ביצה").
דלתא במפרש
δ (דלתא) במפרש (נקרא גם גליזה 321.3) הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים מפרש ואחד מהכוכבים הבהירים בשמים.
זהו הכוכב הבהיר ביותר שלא ניתן לו שם, בניגוד לכוכבי הדרום הבהירים האחרים שקיבלו כינוי לכל המאוחר בתחילת המאה ה-20 (למשל רגור, אוויור ופיקוק).
δ במפרש הוא למעשה מערכת בת שלושה כוכבים המורכבת מכוכב כפול ספקטרוסקופי לוקה, אותו מקיף כוכב נוסף. במרחק של כ-69 שניות קשת מהמערכת נמצא זוג כוכבים נוסף, עמומים בהרבה עם דרגות בהירות 11 ו-13.5, שבעבר נחשבו לחלק מהמערכת וקיבלו את הסימון δ במפרש C ו-δ במפרש D. תצפיות עדכניות העלו שמדובר בכוכבים רחוקים יותר מאשר המערכת של δ במפרש והם אינם חלק ממנה אלא נמצאים במקרה על אותו קו ראייה.
סביב שנת 9,000 תביא נקיפת ציר כדור הארץ את הכוכב אל הקוטב השמיימי הדרומי, כך שיהיה ניתן לראותו בחצי הכדור הדרומי בכל שעות הלילה.
δ במפרש Aa ו-Ab.
δ במפרש A הוא כוכב כפול ספקטרוסקופי, המורכב מזוג כוכבי הסדרה הראשית לבנים בעלי סיווג ספקטרלי A5 ו-A1, בעלי מסות 2.0 ו-2.7 מסות שמש ורדיוסים של פי 3.1 ופי 2.1 מרדיוס השמש בהתאמה. δ במפרש Ab הוא הגדול והבהיר יותר מבין השניים והוא קורן בעוצמה של פי 61 מהשמש לעומת עוצמת הארה של פי 20 של בן הזוג δ במפרש Aa. שני הכוכבים מקיפים זה את זה בזמן הקפה של מעט יותר מ-45 ימים ובמרחק ממוצע של כחצי יחידה אסטרונומית. כאשר בן הזוג העמום יותר חולף על פני הבהיר (הליקוי הראשי) יורדת עוצמת ההארה בכמחצית דרגת בהירות נראית למשך 12 שעות וכאשר הכוכב הבהיר יותר מסתיר את העמום (הליקוי המשני), יורדת הבהירות בכשליש דרגת בהירות למשך קרוב ליממה. למרות שזהו שינוי משמעותי למדי בעוצמת ההארה (ירידה של כרבע בעוצמת ההארה בליקוי המשני ושל יותר משליש בליקוי הראשי) זוהה הכוכב ככוכב משתנה רק בשנת 2000 וזהו הכוכב הלוקה הבהיר ביותר בשמי הלילה ואחד הקרובים ביותר למערכת השמש.
δ במפרש B.
את זוג הכוכבים δ במפרש A מקיף כוכב הסדרה הראשית מסוג G, במסלול אליפטי מאוד כך שמרחקו מזוג הכוכבים נע בין 26 ל-72 יחידות אסטרונומיות וזמן ההקפה הוא כ-142 שנים. מסתו של δ במפרש B היא כמסת שמש אחת ורדיוסו גדול פי 1.6 מרדיוס השמש וכן עוצמת ההארה שלו גדולה פי יותר מ-3 מעוצמת השמש.
הערות שוליים.
פרשת קרח
פרשת קֹרַח היא הפרשה החמישית בספר במדבר. לפי החלוקה לפרקים, היא פותחת ב ומסתיימת בסופו של . את עיקר הפרשה תופס תיאור מחלוקת קֹרח ועדתו ותוצאותיה. בסוף הפרשה מופיעים דיני מתנות כהונה.
הפרשה עומדת בין פרשת שלח, המתארת אירועים מהשנה השנייה ליציאת מצרים, לבין פרשת חקת, המתארת ברובה אירועים משנת הארבעים. שנת התרחשות האירועים בפרשה זו אינה מצוינת בפסוקים.
נושאים בפרשה.
מחלוקת קורח ועדתו.
קורח בן יצהר בן קהת בן לוי, עם דתן ואבירם בני שבט ראובן, אוספים מאתיים וחמישים מנהיגים מבני ישראל כדי לקרוא תיגר על מנהיגותם של משה רבנו ואהרן הכהן. הם מתעמתים עם משה ואהרון ואומרים: .
הפרשנים מונים מספר סיבות נוספות לפרוץ המרד:
משה מורה למורדים לקחת מחתות ולהקטיר בהן קטורת. ה' יראה מי מתוך כל האנשים הללו ישרת בקודש. ה' נראה אל כל העדה ומבקש להשמיד את העם כולו; אך משה ואהרן מתחננים לפניו: "האיש אחד יחטא, ועל כל העדה תקצוף?". בסופו של דבר פותחת האדמה את פיה ובולעת את קרח ומשפחתו ואת דתן ואבירם. שאר מקטירי הקטורת נשרפים באש שיצאה מאת ה'. משה מצווה את אלעזר בן אהרן לקחת את מחתותיהם ולעשות מהן ציפוי למזבח.
מחלוקתו של קרח במשה הפכה ביהדות לסמל של מחלוקת שלא לשם שמים אלא לצרכים אנוכיים. במסכת אבות כתוב: .
בית לוי ובית אהרון.
העם ממשיכים להתלונן למשה ולאהרן וקובעים: "אתם המיתם את עם ה'". בתגובה לכך פורצת מגפה בעם, ואהרן עוצר אותה על ידי הקטרת קטורת הסמים. כדי לחזק עוד יותר את בחירתו של אהרן מצווה ה' לקחת שנים עשר מטות, מטה לכל נשיא מנשיאי השבטים, ולשים אותם באוהל מועד. למחרת נתגלה כי מטה אהרון הוא היחיד שהעלה פרחים ושקדים. ה' מצווה לשמור על המטה ליד ארון הברית לעדות ומפרט את תפקידיהם של בני שבט לוי בפני אהרון:
בהמשך הפרשה מובאים ציוויים הלכתיים, שרובם קשורים לעניין הכהונה: ציווי על שמירת המקדש על ידי הלוויים ופירוט של מתנות הכהונה והלווייה, ובהן תרומה, ביכורים, חרמות, קורבן בכור ותרומת מעשר.
תאריכי הקריאה.
השבת בה קוראים את פרשת קרח יכולה לחול בשבעה תאריכים שונים:
הפטרה.
ההפטרה היא בספר שמואל א', מ עד . לקראת מותו מוכיח שמואל הנביא את העם ומצהיר: קריאה זו מזכירה את קריאתו של משה בעיצומה של מחלוקת קרח: . (אגב, לפי ספר דברי הימים, אפשר ששמואל הנביא הוא צאצא של קרח.)
בנוסח רומניא הפטירו עד .
בשנים מסוג בחג, זחג וזשג פרשת קרח נקראת בראש חודש תמוז היוצא בשבת וביום ראשון ועל כן נהוג לקרוא את הפטרת "השמים כסאי" במקום ההפטרה הרגילה של פרשת קרח (ובנוסח רומניא הפטירו כבכל שבת ראש חדש ב עד ).
תשמיש
כלא חרמון
יונה רסין
יונה ("יון") רסין (ט' באב תרס"ב, 12 באוגוסט 1902 – ו' בטבת תש"ח, 19 בדצמבר 1947) היה שומר, אמן השפה הערבית, ממקימי "אגודת השומרים" ומפקד בכיר ב"הגנה".
ילדותו.
רסין נולד בשנת 1902 בעיר חרסון שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) למשפחה דתית אמידה. הצעיר מבין שבעת ילדיהם של ציפורה ושמואל רסין. מגיל צעיר קיבל חינוך עברי והצטיין בלימודיו. האב, סוחר עשיר בעל מפעל לייצור דברי מתיקה ומוצרי אווז, שבביתו עסקו רבות בענייני יהדות וארץ ישראל, היה נחוש בדעתו להעניק לבנו חינוך מהמעלה הראשונה בגימנסיה העברית בתל אביב.
בשנת 1913, בהיותו בן 11, נלקח מביתו, על אף התנגדותה הנחרצת של האם, והובא ארצה כדי ללמוד בגימנסיה הרצליה. האב הפקיד בבנק סכום כסף גדול עבור שכר הלימוד והוצאות הכלכלה ושב לאוקראינה, כשהוא מבטיח לחזור ולקחת את בנו בסוף שנת הלימודים לחופשה. ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נותק הקשר עם המשפחה בחרסון, ורסין, הילד, נשאר בארץ לבדו.
כבר בתחילת לימודיו בגימנסיה החלה נובטת בו אהבה עזה לארץ ישראל ולנופיה, החי והצומח, מרחבי החולות והים. בשנת 1917 גירש השלטון הטורקי את תושבי תל אביב צפונה. גימנסיה הרצליה, על מוריה ותלמידיה, נדדה והגיעה ליישוב שפיה. רסין אומץ על ידי משפחתו של מיכאל הלפרין והושפע רבות מרעיונותיו ומחזונו של האיש, אשר טמן בלבו את הכמיהה לגאולת אדמות ארץ ישראל, שמירתן ויישובן בידי יהודים.
בתום חמש שנים של לימודים, אזל הכסף שהופקד על שמו בבנק, והוא נאלץ לעזוב את הגימנסיה ולדאוג בעצמו למחייתו.
ראשית שמירה בארץ ישראל.
בן 16 החל את עבודתו כשומר בפרדס גולדברג (יצחק גולדברג). רסין למד את השפה הערבית לעומקה ונודע בקרב הערבים בשם "חווג'ה דאוד" - השומר היהודי המטיל חתיתו על גנבים ושודדים. שמר בהרטוב וביהודה. בימי הפרעות ארגן את ההגנה על שכונת נווה שלום בתל אביב.