הקדטים לקחו חלק חשוב ב"וועד הזמני" שהוקם על ידי הדומה ב-28 בפברואר 1917, בשיאם של ימי מהפכת פברואר, במטרה ליטול משימות שלטוניות בבירה פטרוגרד. מנהיג הקדטים, מיליוקוב, הוביל את נציגי ועד הדומה במשא ומתן מול נציגי הסובייט של פטרוגרד, מרכז הכוח האלטרנטיבי שהוקם באותם ימים, שבסופו הוסכם על הקמת ממשלה זמנית מטעם הדומה עד לכינוסה של אספה מכוננת שתכונן חוקה חדשה למדינה. בממשלה הזמנית הראשונה, שהורכבה ב-2 במרץ, נכללו חמישה קדטים יחד עם יסודות ליברליים נוספים, עת שלבוב נבחר למלא את תפקיד ראש הממשלה. באותו יום הודיע הצאר ניקולאי השני על התפטרותו מכס המלוכה ועל העברת השלטון לאחיו מיכאיל, שלמחרת, בשכנועם של נציגי הממשלה הזמנית, הודיע על סירובו ליטול לידיו את השלטון - דבר שהוביל לנפילת המונרכיה ברוסיה ולסיום השלטון בן שלוש־מאות-השנה של שושלת רומנוב.
הקדטים, שב-1906 אימצו מדיניות רדיקלית ועד למהפכה נחשבו כמפלגה שמאלית יחסית, מצאו עצמם לאחר פברואר 1917 בצד הימני של המפה הפוליטית, עם איבוד כוחן של המפלגות המונרכיסטיות השמרניות והתגברות הדומיננטיות של הסוציאליסטים בחיים הפוליטיים. בחודשים שלאחר פברואר, לאחר אווירת החרות והדמוקרטיה שאפפה את ימי המהפכה הראשונים, החלו לבוא במהירות לידי ביטוי הניגודים בתפיסת משמעות המהפכה בין הליברלים שישבו בשורות הממשלה הזמנית, שראו את מטרות המהפכה בהנחלת מערכת חוקתית עם חירויות אזרח ברוסיה ברוח המערב, ובאחדות לאומית שתוביל לניצחון במלחמה; לבין המוני האיכרים, הפועלים והחיילים, שתלו את ציפיותיהם העיקריות בשינויים חברתיים שורשיים שיהפכו על פניו את הסדר המעמדי הקיים, וציפו לסיום מהיר ככל האפשר של המלחמה.
כוחה של הממשלה הזמנית היה מלכתחילה מוגבל על ידי הסובייט הפטרוגרדי ונמצא תחת פיקוחו ("השלטון הכפול"), והיא במהרה מצאה עצמה מתקשה להתמודד עם החלשתו הדרסטית של כוחו של השלטון המרכזי, התמוטטותם של החוק והסדר בכפרים, התפרקות המשמעת והמורל של הצבא הרוסי והמאבקים החברתיים והלאומניים הגוברים ברחבי האימפריה. ביחס לדרישה העממית ליציאה מהמלחמה, נקטו מרבית הקדטים בשורות הממשלה הזמנית, יחד עם הנהגת הסובייט, במדיניות של "התגוננות מהפכנית": המשך ההשתתפות בלחימה על מנת להגן על המדינה הרוסית ועל הישגי המהפכה, במקביל לפתיחת הסדר שלום בינלאומי "ללא סיפוחים ופיצויים". עם זאת, שר החוץ משורות הקדטים, מיליוקוב, תמך בעמדה המנוגדת על פיה יש לשמר את האינטרסים האימפריאליים של רוסיה הצארית, וב-18 באפריל שלח איגרת דיפלומטית לבעלות הברית של רוסיה עם הבטחה להמשך השתתפותה של המדינה במלחמה עד ל"ניצחון החלטי". פרסום האיגרת הוביל להפגנות המוניות כנגד הממשלה הזמנית וכנגד המלחמה בין 20 ל-21 באפריל, שבעקבותיהן נאלץ מיליוקוב להתפטר מתפקידו. כוחם של הקדטים בממשלה הזמנית נחלש עם הצטרפותם ב-5 במאי של שישה שרים סוציאליסטים לקואליציה, בהם מנשביקים וסוציאל-רבולוציונרים.
לאחר הצטרפות הסוציאליסטים לקואליציה חלה נטייה ימינה אצל רבים מחברי הקדטים, שהפכו, בהנהגתו של מיליוקוב, לאופוזיציה ימנית למדיניות הממשלה הזמנית - אם קודם הציגו עצמם אותם קדטים כמי שבאים בשמה של האומה כולה ועומדים מעל לאינטרסים מעמדיים, כעת החלו אלו להפגין למען הגנה על זכויותיו של מעמד הבורגנות, שמירת החוק והסדר ושלמותה של האימפריה הרוסית. בין הקדטים והסוציאליסטים חלו קרעים רבים בקואליציה, שהביאו לבסוף להתפרקותה, סביב השאלות החברתיות והלאומיות הבוערות, והמשבר הפוליטי הגיע לשיאו בעקבות כישלונה של מתקפת יוני והמהומות שפרצו בפטרוגרד כנגד הממשלה הזמנית בראשית החודש הבא. ב-4 ביולי התפטרו שלושה בני האגף הימני של הקדטים מהממשלה במחאה על הזכויות האוטונומיות שהוענקו לאוקראינה. כעבור שלושה ימים התפטר לבוב רשמית מתפקידו כראש הממשלה והוחלף על ידי הסוציאליסט אלכסנדר קרנסקי, שנחשב כאדם היחיד שהיה ביכולתו לגשר בין השמאל והימין ברוסיה, בימים בהם הקיטוב הפוליטי והחברתי במדינה הלך והחריף והסכנה של מלחמת אזרחים עמדה בפתח.
בעקבות אירועי יולי התחדדה אף יותר סטייתם של הקדטים לצד הימני של המפה הפוליטית, והם חברו לגורמי הימין הקונטר-רבולוציוני בדרישה לשלטון כוחני וסמכותני שיציל את המדינה מאנרכיה, כמו גם לדיכוי הבולשביקים, שלאורך הקיץ היוו את האיום העיקרי על הממשלה הזמנית. על אף שהיוו מיעוט בקואליציה החדשה שהורכבה על ידי קרנסקי ב-25 באוגוסט, הייתה לקדטים השפעה מכרעת על מתכונתה, היות שקרנסקי נאלץ לבצע מספר רפורמות על מנת לשכנע את הקדטים להצטרף לממשלתו. הקדטים עודדו נמרצות את מינויו של הגנרל הריאקציונר לבר קורנילוב למפקד העליון של הצבא, ורבים מהם אף סברו שנדרש כינונה של דיקטטורה צבאית מסוג כלשהו על מנת להשיב על כנו את הסדר במדינה.
לאחר תפיסת השלטון באוקטובר 1917 על ידי הבולשביקים והקמת הרפובליקה הסובייטית, דוכאה מפלגת הקדטים על ידי המשטר החדש יחד עם מפלגות אחרות שהתנגדו לבולשביקים, עיתוניה נסגרו ורבים מחבריה נעצרו. רבים ממנהיגי הקדטים הצטרפו לגופי ההנהגה של הצבאות הלבנים הריאקציוניים, שלחמו כנגד המשטר הסובייטי במלחמת האזרחים ברוסיה. בעקבות ניצחונם של הבולשביקים במלחמת האזרחים נאלצו מרבית חברי ההנהגה של הקדטים לגלות מהמדינה, ועד למלחמת העולם השנייה המשיכו לפרסם את עיתוניהם בחוץ לארץ, בעיקר בפריז.
המפלגה החדשה.
ב-1990 הוקמה ברוסיה, שהונהגו בה באותה עת חירויות ליברליות תחת המשטר הקומוניסטי, מפלגה בשם "המפלגה הדמוקרטית החוקתית - מפלגת החרות העממית", שביססה את מצעה על מפלגת הקדטים ההיסטורית.
מפלגת הקדטים
ויקיפדיה ברוסית
רקסהאם (מחוז)
המחוז העירוני רקסהאם (באנגלית: Wrexham County Borough, בוולשית: Bwrdeisdref Sirol Wrecsam) הוא מחוז ממחוזות ויילס, בצפון-מזרח ויילס, הממלכה המאוחדת. המחוז נוצר בשנת 1996 בעיקר על בסיס נפת רקסהאם מיילור (Wrexham Mealor) ונפת גלינדור (Glyndŵr) של מחוז קלוויד' (Clwyd).
מחוז רקסהאם הוא המחוז העירוני של העיר רקסהאם שהיא גם עיר הבירה והמרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז.
גאוגרפיה.
מחוז רקסהאם גובל בכל צידו המזרחי עם אנגליה (מחוז שרופשייר וצ'שייר). מכיוון מערב המחוז גובל עם מחוז פלינטשייר בצפון, דנבישייר מצפון-מערב ומחוז פוויס מדרום.
אוכלוסיית המחוז כולה מונה 134,800, כאשר כמחצית ממנה מתגוררת בעיר רקסהאם והעיירות הצמודות לה, שאר אוכלוסיית המחוז מרוכזת בעיקר בדרום המחוז. מלבד העיר רקסהאם עצמה, במחוז נמצאות מספר עיירות קטנות בהם רוסלנרחריגוג (Rhosllannerchrugog) עם 9,439 תושבים, ל'אי (Llay) עם 4,905 תושבים, צ'ירק (Chirk) עם 4,468 תושבים, רוזט (Rossett) עם 3,336 תושבים ורואבון (Ruabon) עם 2,400 תושבים. כמו כן, ישנם כפרים רבים במחוז, כדוגמת בטיספילד.
יהודה אופאטוב
יהודה (יוּדְל) אוֹפָּאטוֹב (בכתיב יידי: אָפּאטאּוו; 1797 – י' בתמוז תרכ"ח, 30 ביוני 1868), הידוע בכינויו "התקיף הידוע", היה אחד העשירים שביהודי האימפריה הרוסית וממנהיגי קהילת יהודי וילנה. עושרו הרב בצד רקעו המשפחתי הדל וחוסר למדנותו הקנו לו תדמית של "נובו ריש" טיפוסי בפולקלור של יהודי ליטא, והוא נזכר במספר בדיחות ב"ספר הבדיחה והחידוד" של אלתר דרויאנוב לצד הבדחן הקבוע שלו, מוטקה חב"ד.
תולדות חייו.
יהודה (יודל) בן צבי הירש אופאטוב (אחיו של ר' מרדכי מראדון, מחבר "פתח השער ופתחי יה") נולד בעיירה אוֹרָאן (כיום וריאנה) שבדרום ליטא (צפון-מערב האימפריה הרוסית) למשפחה ענייה, ללא ייחוס או מסורת של למדנות. הוא גדל באַנטוֹקוֹל, פרוור של העיר וילנה, לשם נדדה משפחתו בילדותו כחלק מגל הגירה עקב המשבר הכלכלי שנגרם בשל מלחמות נפוליאון, השלמת חלוקת פולין והכפפת ליטא לשלטון מלא של האימפריה הרוסית.
למרות שלא ידוע על ראשית חייו בווילנה, ברור כי ניסה ואף הצליח להתקדם במהירות בסולם החברתי. לפי הביוגרף אברהם קפלן, היה "בן בלי שם מדלת העם" ועסק בצחצוח נעליים "ואיש לא ידע מאין בא לו עשרו הרב". לפי סיפורו של יהודה לייב גורדון "המעורב בדעת", אופאטוב היה חייט שעלה לגדולה לאחר שסיפק מדים לצבא, "ובעת אשר הכּה הגדוד באלפיו הכּה החייט ברבבותיו... וישב אל ביתו כבד בכסף ובזהב, ואז הניח מחטו ונעשׂה קבּלן חוכר חכירות. יודיל החייט היה אדם פשוט ועם הארץ גמור, לא עלינו".
לא ידוע מי הייתה אשתו הראשונה, אך אשתו השנייה, מינא-חנה ציפקעס, הייתה בת לאחת המשפחות המיוחסות בעיר. עם מותה ב-1834, נישא אופאטוב בשלישית למיכלא לבית קצנלבוגן, ממשפחות העילית של העיר. בשנת 1836, לפני הגיעו לגיל 40, כבר נמנה אופאטוב עם חברי ה"קהל", המוסד העליון של הקהילה.
התנהלותו של אופאטוב, כפי שהיא עולה מדוחו"ת מושלי העיר, שילבה זיהוי הזדמנויות עסקיות עם התנהלות כלכלית רציונלית, יזמות והתנהלות ללא שיקולים חוץ-כלכליים, בכלל זה תוך שיתופי פעולה עם גורמי שלטון כנגד יהודים אחרים לפי הצורך. אופאטוב הקפיד לפזר את השקעותיו, התמקד בצבירת נדל"ן והשכרתם ובחכירה של מונופולים ממשלתיים (כגון טחנות קמח, כריתת יערות וייצור יי"ש). הונו איפשר לו להיכלל בגילדה השלישית של הסוחרים ב-1837 ובגילדה הראשונה שנתיים בלבד לאחר מכן, והוא היה אחד מחמשת היהודים העשירים ביותר בליטא (היינו, בפלך וילנה של רוסיה). שיוך כלכלי-מעמדי זה השפיע גם על הכינוי "גביר" שלו זכה בקרב היהודים.