ב-1883 חיפש צ'ארלס פוסטר, שכיהן כמושל אוהיו מאז 1880, מועמד רפובליקני שיירש אותו. פוסטר שאף להרחבת הפיקוח על הסחר במשקאות חריפים, פגע ברבים מהאמריקאים ממוצא גרמני, שככל הנראה הצביעו בתגובה עבור הדמוקרטים, והתרכז בבעיקר בנעשה בסינסינטי. מעטים צפו שהרפובליקנים יצליחו להחזיק במשרת המושל, ומועמדים בולטים כמו הסנאטור ג'ון שרמן וחבר בית הנבחרים בנג'מין באטרוורת', דחו את ההצעה להתמודד. פוסטר ראה בפורקר כמועמד שיצליח. הוא היה ותיק מלחמת האזרחים עם עבר ראוי כעורך דין ונואם מוצלח, ועצם היותו תושב סינסינטי עשוי היה להביא לו מספר בלתי מבוטל של קולות. רבים הסכימו עמו. התובע הפדרלי המקומי כתב לשרמן שהרפובליקנים צריכים למנות את "פורקר או אדם אחר שלא יעורר התנגדות". בהתאם כתב פוסטר לפורקר, הציע לו את ההזדמנות לכהן ב"תפקיד מכובד ומביא תועלת". פורקר הגיע לקולומבוס זמן קצר לפני הוועידה המדינתית של המפלגה של 1883, ונפגש עם מנהיגי הרפובליקנים במדינה כמו שרמן וחבר בית הנבחרים ויליאם מקינלי. כאשר הבין פורקר שהם מוכנים לתמוך בו, הוא הסכים ששמו יוצב ברשימת המועמדים, ומרגע שהיה ברור ששרמן לא יתמודד, קיבלה הוועידה בתשואות את פורקר כמועמד המפלגה למשרת המושל. העיתון הדמוקרטי Cincinnati Enquirer סיכם את האסטרטגיה של הרפובליקנים": "הם נחושים להקריב כמה שפחות, ולפיכך הם הקריבו את פורקר".
הדמוקרטים בחרו כמועמדם את ג'ורג' הודלי, גם הוא תושב סינסינטי, שאיתו היו לפורקר יחסי ידידות. הסוגיה המרכזית של מערכת הבחירות הייתה המשקאות החריפים. בית המחוקקים העביר חוק שהתיר לעיריות להעניק רישיונות לבתי מרזח, והעביר לשני משאלי עם להחליט על תקנות נוספות. הודלי, אף על פי שחלה במלריה בחלק ממערכת הבחירות, תמרן במיומנות את פורקר, שלא היה עדיין מנוסה בפוליטיקה, להצהיר שהוא לא יסכים למשאלי העם. הצהרתו זו פגעה ברפובליקנים תומכי האיסור על משקאות חריפים, וכך התפצלה המפלגה. פורקר ניהל מסע בחירות בכל רחבי המדינה, והגיע כמעט לכל מחוז ונאם לפחות פעמיים בכל יום. אף על פי כן הוא הובס בהפרש של יותר מ-12,000 קולות, והפסיד ברוב מחוזות המדינה, כולל במחוז המילטון. לדבריו של הביוגרף של פורקר, אברט וולטרס, "אף על פי שנוצח בבחירות, הוא הפיק מהם תועלת. הוא זכה במוניטין פוליטי בכל רחבי המדינה. יותר הוא לא היה האלמוני". אחת הסיבות שיוחסו לתבוסתו של פורקר הייתה כישלונו לפנות לאפרו-אמריקאים, שהיוו שני אחוזים מאוכלוסיית המדינה ואחוז ההצבעה בקרבם עבור הרפובליקנים היה גבוה בהשוואה לזה של האוכלוסייה הכללית.
לאחר הבחירות שב פורקר לעסוק בעריכת דין, בתחילה כדי להימנע מפעילות פוליטית. עם זאת, הוא קיבל מספר מכתבים שהציעו לו תמיכה בהתמודדות על משרת המושל ב-1885. ועידת המפלגה המדינתית של 1884 בחרה בפורקר כנציגה לוועידת המפלגה הארצית לצד מקינלי והתעשיין מארק האנה. הפעילים הפוליטיים המרכזיים של שרמן ביקשו מפורקר להשתתף באופן פעיל במסע הבחירות של שרמן לנשיאות, ולהציג את שמו כמועמד בוועידת המפלגה, והוא אכן עשה זאת, אם כי נאומו תואר כ"רפה ובלתי מרשים" בהשוואה למאמציו המאוחרים יותר. בין המועמדים האחרים לנשיאות נמנו הנשיא המכהן צ'סטר ארתור וג'ון לוגן, אך הוועידה נשלטה בעיקר על ידי תומכיו של בליין. בסבב ההצבעה הראשון קיבל שרמן 30 קולות, רובם מאוהיו, ולאחר מכן ירד מספר הקולות לטובתו בהדרגה, ובסבב ההצבעה הרביעי עלה בידו של בליין להבטיח את בחירתו כמועמד. היו דיבורים על כך שתוצג מעמדותו של פורקר כסגן הנשיא. הוא קיבל קול אחד מהנציג מניו יורק ונשיא אוניברסיטת קורנל אנדרו וייט. הנאום בו הציג פורקר את מועמדותו של בליין, על אף חסרונותיו, הפך את פורקר לדמות בעלת הכרה לאומית. בוועידה פעל פורקר בשיתוף פעולה עם מארק האנה ועם צ'ארלס ג. קורץ מקולומבוס, שניהם יהיו תומכיו של פורקר בשנים הבאות, אם כי במקרה של האנה, לזמן מוגבל. במערכת הבחירות הכלליות תמכו פורקר והאנה בבליין, וליוו אותו במסע הבחירות שלו שנערך באוהיו באוקטובר. על כל פנים, בליין הובס בבחירות הכלליות על ידי מועמד הדמוקרטים, מושל ניו יורק גרובר קליבלנד.
כבר קודם לכן קיבל פורקר תמיכה בניסיונו השני להתמודות על משרת המושל ב-1885, אך לא דיבר על כך רבות עד לכינוס הוועידה המדינתית של המפלגה בספרינגפילד ביוני. עם זאת, הוא הגיב להאשמות שהוא הפלה את השחורים בעבודתו כעורך דין ושהוא עזב את לימודיו באוהיו וסליין בשל קבלתו ללימודים של סטודנט שחור. הוא הפריך את ההאשמות הללו מבלי לציין שהוא מועמד למשרת המושל. לוועידה הוא נכנס לצלילי שיר הלכת "לצעוד דרך ג'ורג'יה", כהתייחסות לשרותו במלחמת האזרחים, וכבר בסבב ההצבעה הראשון זכה בניצחון קל. לדבריו של אברט וולטרס "ועידת ספרינגפילד של 1885 סימנה את הגעתו של פורקר, הפוליטיקאי". הסוגיה המרכזית במסע הבחירות הייתה שוב סוגיית האלכוהול, שבה הוכיח פורקר את עצמו כמיומן יותר בהשוואה למסע הבחירות שנתיים קודם לכן. סוגיה מרכזית נוספת הייתה היחס למצביעים השחורים, נושא שהטיפול בו התבקש לאחר התקרית בסינסינטי ב-1884 כאשר שוטר בעל זיקה לדמוקרטים, מייק מולן, נעל 150 שחורים בלילה לפני הבחירות הכלליות כדי למנוע מהם מלהצביע. מול פורקר התמודד שוב הודלי, שחנן את מולם, ושקיבל סכום של 150,000 דולר מחברת הרכבת הדרומית של סינסינטי שהייתה בבעלות העיר, אם כי הודלי התיימר לא לדעת על מקור הכספים. פורקר יצר ברית עם העורך השחור הארי קליי סמית', שהיה לתומך שלו לכל אורך הקריירה שלו. ב-13 באוקטובר 1885 ניצח פורקר את הודלי בהפרש של 17,451 קולות. אף על פי שהוא ניצח ברמה המדינתית, במחוז המילטון לא עלה בידו להשיג ניצחון בשל הונאת בחירות.
מושל אוהיו.
מדיניותו.
ב-12 בינואר 1886 הושבע פורקר כמושל אוהיו. באותו יום התחוללה סופת שלגים שמנעה ממועדוני הצעידה הפוליטיים לכבד אותו לרגל הגעתו לבירת המדינה קולומבוס. בנאום ההשבעה שלו דחק פורקר בשינוי שיטת הבחירות, הקמת לשכה לרישיונות למכירת משקאות חריפים, ביטול החוקים שהפלו את השחורים, והקמת מועצת בריאות מדינתית. הרוב של הרפובליקנים בשני בתי המחוקקים של אוהיו, הוביל ליישום רוב הצעותיו, כולל החוק שדרש הרשמת מצביעים בקליבלנד ובסינסינטי (ובהמשך בכל הערים הגדולות), והחוק שעל פיו הוקמו מועצות בלתי מפלגתיות למינוי פקידי הבחירות. העיתון אוהיו סטייט ג'ורנל הגיב, "זה לא כל מה שנדרש לתיקון חוקי הבחירות של אוהיו, אך בתוך התחלה זה יועיל". חוק דאו הטיל מס שנתי על בתי עסק שמכרו משקאות חריפים, כשרוב ההכנסות ממנו הועברו לרווחת העניים ולמימון פעילות המשטרה. בתמיכתו של פורקר, בוטלו החוקים האחרונים שגרמו לאפליה גזעית.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, זכה פורקר לאהדה על "נפנוף בחולצה המוכתמת בדם", כלומר, האשמת הדרום במלחמת האזרחים. ב-1887 ביקש הנשיא קליבלנד ממושלי מדינות הצפון להשיב את דגלי הקרב של הקונפדרציה שנתפסו במלחמה. כאשר נשאל פורקר על ידי תומך שלו אם הוא יאפשר להשיב את הדגלים, הוא השיב במברק, "שום דגל של המורדים לא יושב כל עוד אני המושל". קליבלנד נסוג מבקשתו, ופורקר זכה לשבחים כגיבור על ידי רבים, וקיבל הודעות ברכה רבות. הוא מתח ביקורת על הנשיא על כך שהטיל וטו על הצעת חוק שהגדילה את הקצבאות לוותיקי המלחמה ועל כך שיצא לדיג ביום הזיכרון. כאשר ביקר פורקר בפילדלפיה מאוחר יותר באותה שנה לרגל האירוע לציון מאה שנה לכינון חוקת ארצות הברית, הוא רכב בראש מצעד של הרגימנט של המיליציה של אוהיו ועבר על פני הבימה שעליה עמד קליבלנד. כאשר הצדיע לו פורקר, הרים הנשיא את כובעו, אך לא קד קידה קלה כפי שעשה כאשר עברו לפניו שאר מושלי המדינות. מאוחר יותר באותו יום, הוביל פורקר כוח של ותיקי "הצבא הגדול של הרפובליקה" (Grand Army of the Republic) שעבר על פניו של קליבלנד במצעד אחר, ונשא מערך של דגלי הקונפדרציה שנשבו בקרבות.
עד אמצע 1888 זכה פורקר בתמיכתו הנלהבת של מארק האנה, שעדיין דחף לבחירתו של ג'ון שרמן לנשיאות, והיה תורם נדיב למסעות הבחירות של פורקר ב-1885 וב-1887. האנה קיווה שיתאפשר לו לשלוט על הפטרונות הפוליטית בצפון אוהיו. בכל אופן, לדבריו של הביוגרף של האנה, ויליאם ט. הומר, "לרוע מזלו של האנה, סירב פורקר להעניק לו את הסמכות שעל פי המסורת הוא קיבל ככל הנראה". דוגמה אחת לכך, שמאוחר יותר הובאה על ידי פורקר כסיבה לסיום ידידותם הקרובה, הייתה סוגיית משרת המפקח המדינתי על הנפט, ששכרו שולם לא על ידי משלמי המיסים, אלא על ידי חברות הנפט, והוא היה רשאי למנות מספר רב של סגנים. ב-1885, זמן קצר לאחר השבעתו של פורקר, דחף האנה למינויו של ויליאם מ. ביין, בעוד שחבר בית הנבחרים מקינלי לחץ למינויו של אדווין הארטסהורן. האנה הסכים לסגת ממינויו של ביין, לא כדי להתאים עצמו למקינלי, אלא כדי למנוע קשיים מפורקר. בכל אופן, פורקר מינה את המפקח המכהן, לואיז סמיתנייט. אחד האנשים שמונו כסגני המפקח היה הארי סמית', עורך העיתון האפרו-אמריקאי שתמך בפורקר בבחירות של 1885. מקינלי פנה שוב לפורקר לאחר הבחירות של 1887 וביקש ממנו שוב למנות את הארטסהורן. בכל אופן, פורקר מינה את ג'ורג' ב. קוקס, בוס פוליטי של הרפובליקנים בסינסינטי, וסמיתנייט המשיך להיות סגנו. בשנים הבאות רמז פורקר שעניין המפקח על הנפט היה הסיבה לניתוק היחסים שלו עם האנה וכריתת הברית שלו עם מקינלי, בציינו לאחר מותו של האנה ב-1904, "עלה בדעתי מאז לעיתים קרובות שכשמיניתי את קוקס, הפכתי את מקינלי לנשיא".
הוועידה של 1888 והתבוסה בבחירות לכהונה השלישית כמושל.