תווך השידור האופטי הוא התווך המשמש כ"צינור" לצורך העברת האות האופטי במערכת. תווך זה חייב להיות מסוגל להעביר את האות האופטי למרחק הרצוי ללא הפרעות ורעשים. בתקשורת האופטית משתמשים בעיקר בסיב אופטי מזכוכית (סיליקה) מצופה, סיב זה מתאים לאורך הגל של השידור האופטי הנפוץ בתת-אדום (1300-1550 ננומטר); אך יש מוליכי גל שונים עבור סוגים שונים של תקשורת, לדוגמה האוויר משמש תווך שידור לאותות רדיו לצורך תקשורת בתווך חופשי.
המקלט האופטי.
מקלט אופטי הוא החלק שמטרתו להפוך את האות האופטי המתקבל, חזרה למידע בצורה שבה מעוניינים לקבל אותו. לדוגמה, פוטודיודה הופכת אות אופטי לאות חשמלי (זרם או מתח).
רכיבים נוספים.
למערכת האופטית יכולים להתווסף מספר מרכיבים בהתאם לצורך, למשל:
תקשורת אופטית מבוססת סיב אופטי.
תקשורת אופטית מבוססת סיב אופטי היא שיטה המבוססת על מעבר של אות אופטי דרך מנחה גל סגור. השיטה יעילה ביותר לשידור לטווח ארוך. השידור הנפוץ הוא שידור על מערכת תקשורת מבוססת סיב אופטי ויעיל ביותר לשידור מידע מבוסס אור. כיום המערכות משמשות בעיקר את תחום הטלפוניה והאינטרנט, רשתות מחשבים, שידורי טלוויזיה בכבלים, ובגלל העלות האטרקטיבית - אף לשידורים לטווח קצר. רוב המערכות כיום מבוססות על סיב אופטי עם ליבת זכוכית (סיליקה), אולם לטווחים קצרים משתמשים גם בסיבי פלסטיק.
התפתחות היסטורית.
שידורי מידע לטווח רחוק לא נראו חשובים כל כך בעבר הרחוק, אולם ככל שהתפתחה הטכנולוגיה, הלך וגבר הצורך ונפח המידע המועבר. ככל שרמת החיים והטכנולוגיה השתפרו, גבר גם הצורך במערכת יעילה ואמינה להעברת מידע לטווחים גדולים. הטלגרף ולאחריו הכבל קואקסיאלי שנעשה נפוץ החל מ-1940, הציג את הבעייתיות של מערכות אלו; הצורך במגברים לאורך הקו וכן רעשים והפרעות בשיטה זו, הובילו לחיפוש פתרון חלופי מבוסס אופטיקה.
בשנת 1966 הציגו בחברת STL את הרעיון לשימוש בזכוכית כעדיפה על כבל קואקסיאלי. פיתוח הלייזר בשנות השישים של המאה ה-20 פתר את הבעייתיות של מקור הארה מתאים. בשנת 1970 כאשר חברת "קורנינג" (Corning Glass Works) הציגה את הסיב האופטי עם האיבודים הנמוכים משמעותית, המתאים לאורכי הגל של הלייזר מבוסס מוליכים למחצה שגם הוא פותח באותה השנה - נסללה הדרך למערכות תקשורת מבוססות אופטיקה לטווח רחוק.
המערכת המסחרית הראשונה שיצאה לשוק הותאמה לאורך גל של 0.8 מיקרון. השידור הראשון שנעשה במערכת תקשורת אופטית היה ב-22 באפריל 1977, כאשר חברת "General Telephone and Electronics" שידרה לראשונה שידור טלפון מקליפורניה. הדור הבא של מערכת תקשורת אופטית היה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, והוא היה מותאם ל-1.3 מיקרון. בשנת 1988 נפרש הכבל הטרנס-אטלנטי (TAT-8) שהשתמש בטכנולוגיה אופטית ויכול היה להעביר עד 40,000 שיחות טלפון בו-זמנית. הדור השלישי של מערכות מבוססות סיב היה מותאם לאורכי גל סביב ה-1.5 מיקרון והשתמשו בו במפצי דיספרסיה, כך שלא הייתה כמעט הרחבת אות השידור באורך גל הזה. השימוש בסיב חד אופן נתן מענה לדיספרסיית האופנים. הדור הבא (הרביעי) נועד להרחבת רוחב הסרט של השידור, ומגיע היום עד ל-14 טרה-ביט בשנייה.
בשנת 2000, בעקבות המשבר הפיננסי, נפגע תחום התקשורת האופטית, חברות פיתוח וייצור נסגרו ומשקיעים נזהרו מהשקעות בתחום. רבים סברו שלא יהיה צורך בהרחבת רוחב הפס ולא יגדל עוד השימוש באינטרנט ובמידע. עם זאת, הגידול היה עצום, וכיום רבים רואים שוב את הצורך בפיתוח מערכות תקשורת אופטיות מתקדמות, ורכיבים אופטיים תואמים.
תחומי אורכי הגל.
כל אחד מהאפקטים המשפיעים על איבודים ופיזורים במוליך הגל, תלוי באורך הגל האופטי העובר בו; התחום בו קיימות מינימום ההפרעות עבור אורך גל ספציפי נקבע כ"חלון". התקן שנקבע לחלונות השידור הוא:
תקשורת אופטית במרחב חופשי.
תקשורת אופטית במרחב חופשי היא שיטה המבוססת על מעבר של מידע בצורה של אות אופטי בתווך חופשי (אוויר או ריק) בין שתי נקודות במרחב. היתרון העיקרי של טכנולוגיה זו הוא כאשר אין אפשרות לחיבור סיב אופטי או שלא משתלם כלכלית ליצור את החיבור, לדוגמה, בתקשורת בין מעבורת בחלל או לוויין. בצורת תקשורת זו, לרוב, המשדר יהיה לייזר באורך גל של תת-אדום, אך ייתכן גם שימוש ב-LED לטווחים קצרים בקצבי שידור נמוכים. הטווח המקסימלי לשידור יבשתי בצורה זו עומד כיום על 2–3 קילומטר
אך מכיוון שקיימת תלות בשינויי התווך, כמו שינויי חום, לחץ אטמוספירי, גשם, ערפל ואבק - יציבות השידור ואיכותו יכולים להשתנות בהתאם. שידור בחלל יציב יותר ויכול להגיע גם למספר אלפי קילומטרים. צורה יום יומית של שידור אופטי בתווך חופשי ופשוט יותר הוא תקשורת נתונים בתת-אדום (IrDA).
התפתחות היסטורית.
התקשורת האופטית במרחב החופשי התפתחה לאורך ההיסטוריה בצורות שונות: הצבא היווני בתקופת יוון הקלאסית השתמש בהברקת המגנים לצורך איתות והעברת מסרים במהלך הקרב; ההליוגרף ומנורת האיתות שהתפתחו מאוחר יותר השתמשו בקוד מורס; בשנת 1960 עם המצאת הלייזר התעוררה תעשיית האופטיקה בעידוד התעשיות הצבאיות, אך עניין זה דעך לאחר המצאת הסיב האופטי, וכיום משתמשים בטכנולוגיה זו רק כאשר אין אפשרות לחיבור פיזי, או שאין הצדקה פרקטית או כלכלית.
יישומים.
קרן האור בתקשורת אופטית במרחב חופשי יכולה להיות צרה מאוד, כך שקשה מאוד להפריע או "ליירט" אותה; ניתן לקודד את המידע בכל צורה כך שהשידור, למרות היותו במרחב חופשי, מאובטח.
ג'ו דאסין
ג'ו דאסן
אנטונינוס מפלקנטיה
אנטונינוס מפלקנטיה היה נוסע נוצרי שביקר בארץ ישראל בשנת 570, וכתב מידע מפורט אודות המקומות אותם פקד. לעיתים הוא מכונה "אנטונינוס המרטיר", אך דבר זה הוא תוצר של בלבול בינו לבין אנטונינוס הקדוש, הקדוש המגן של העיר פיאצ'נצה. עוד הוא מכונה לעיתים בכינוי "אנונימוס מפיאצ'נצה" או "האלמוני מפיאצ'נצה".
אנטונינוס עלה לרגל בשליחות הכנסייה ובסיוריו עבר לא רק בקברי קדושים נוצרים ואתרים מקודשים לנצרות אלא סייר במקומות רבים. כאדם מאמין חיפש אנטונינוס בכתבי הקודש אחרי רמזים שינחו אותו למקום הנכון. הוא הראשון שסיפר שפלגיה הקדושה קבורה על הר הזיתים, במקום הידוע היום בשם קבר חולדה.
חשיבות כתביו של אנטונינוס מפלקנטיה היא בכך שהוא האחרון שתיאר את ארץ הקודש ואת אתריה לפני שהערבים כבשו את הארץ בתחילת המאה ה-7. בין היתר הוא ביקר בירושלים, בנצרת, בבית עברה בקאנה ובחופה הצפוני של הכנרת.
אנטונינוס מספר על יישוב יהודי בנצרת. הוא מציין את יופיין של הנשים היהודיות בנצרת וגם את החמלה שרוחשים הנוצרים ליהודים, וזאת בניגוד ליהודים שבלבם "אין חמלה על הנוצרים". הוא מציין את שקמונה הסמוכה לחיפה "כעיר של יהודים" ומספר שעל הקברים במערת המכפלה משתטח "המון לאין-מספר מכל הארץ של היהודים".
בנוסף, הוא תיאר את מנהגי הפולחן בכנסיית הקבר ובבזיליקה שעל הר ציון, אך למרות תיאוריו המפורטים, מכילים כתביו טעויות גסות וסיפורי מעשיות.
ההתייחסות ההיסטורית הראשונה לרומח הקדוש נעשתה על ידי אנטונינוס מפלקנטיה. כאשר תיאר את המקומות הקדושים בירושלים, כתב, כי הוא ראה בבזיליקה של הר ציון את "עטרת הקוצים שבה אדוננו הוכתר ואת החנית שבה הוא נפגע בצדו".
בראדלי קופר
בראדלי צ'ארלס קופר (באנגלית: Bradley Charles Cooper; נולד ב-5 בינואר 1975) הוא מפיק, במאי קולנוע ושחקן טלוויזיה, תיאטרון וקולנוע אמריקאי. קופר הופיע שלוש פעמים ברשימת הסלבריטאים המרוויחים ביותר של מגזין פורבס ומוערך שההכנסות מסרטיו עומדות על כ-11 מיליארד דולר ברחבי העולם. כמו כן, הופיע ברשימת מאה האנשים המשפיעים בעולם של מגזין טיים.
קריירת המשחק של קופר החלה בשנת 1999 כשהשתתף בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "סקס והעיר הגדולה". בשנת 2001 קיבל קופר את תפקידו המשמעותי הראשון, כשהחל לשחק בסדרת הטלוויזיה "זהות בדויה", אך פריצת הדרך המשמעותית שלו התרחשה בשנת 2009, עת השתתף בסרט "בדרך לחתונה עוצרים בווגאס". הסרט היה להצלחה מסחרית וביקורתית אדירה וזו הובילה ליציאת שני סרטי המשך - "בדרך לחתונה עוצרים בבנגקוק" בשנת 2011 ו"" בשנת 2013. סרטים מצליחים נוספים בהם השתתף הם הקומדיה הרומנטית "אופטימיות היא שם המשחק" בשנת 2012, הקומדיה השחורה "חלום אמריקאי" בשנת 2013 ודרמת המלחמה "צלף אמריקאי" בשנת 2014, אותה גם הפיק. על השתתפותו בסרטים אלו היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר והיה לשחקן העשירי בהיסטוריה לקבל מועמדות לפרס זה במשך שלוש שנים רצופות. בשנת 2014 היה מועמד לפרס טוני על גילום ג'וזף מריק במחזה "איש הפיל" בברודוויי והחל לדבב את דמותו של רוקט ראקון בסרטי היקום הקולנועי של מארוול. בשנת 2018 קופר הפיק, כתב, ביים וכיכב בסרט "כוכב נולד" לצד הזמרת ליידי גאגא, והיה מועמד על ההשתתפות בו לשלושה פרסי אוסקר. כמו כן, על השתתפותו בפסקול הסרט ובשיר Shallow זכה קופר בפרס באפט"א לקולנוע ובשני פרסי גראמי. קופר היה מועמד פעם נוספת לפרס אוסקר על הפקת הסרט ג'וקר בשנת 2019.
ראשית חייו.
קופר נולד בפילדלפיה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-קתולית ממוצא אירי ואיטלקי. הוריו הם גלוריה (לבית קמפאנו) וצ'ארלס קופר. בראדלי גדל בעיירות השכנות ג'נקינטאון וריידל שבמדינת פנסילבניה. ולו אחות גדולה בשם הולי. בינקותו, עקב כולסטאתומה באוזנו וצלילות בגיל מוקדם, סבל מקרע בעור התוף.