לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף לחברה המשפחתית, ב-1998 רכשה החברה מפעל טקסטיל בקשיים בשם "איילת-ברקן", ומאז מפעילה את המפעל, העוסק בייצור סיבים סינתטיים לשטיחים, באזור התעשייה ברקן, כשבמקביל נסגר מפעל ייצור התנורים והשלד הבורסאי שלו נמכר בשנת 2000.
ביוני 2006 הקים את חברת "צ'רצ'יל ונצ'רס", חברת רכישה למטרות מיוחדות (חברת "ספאק"), שבמרץ 2007 גייסה 100 מיליון דולר בבורסת AMEX בניו יורק. החברה לא הצליחה לאתר השקעה, החזירה את הכספים למשקיעים ונסגרה.
במרץ 2012 רכש את מפעל סלינה בנצרת לייצור אריזות פלסטיק גמישות לתעשייה ולחקלאות, תמורת כ-31 מיליון ש"ח. בדצמבר 2018 מכר את קרקעות המפעל ברווח של 57 מיליון ש"ח.
בשנת 2014 הקים, בשותפות עם אחיו ועופר עיני, את חברת "עושרד" המשווקת גז טבעי למפעלים.
התאחדות התעשיינים.
מאמצע שנות השמונים ממלא ברוש תפקידים בהתאחדות התעשיינים. בשנת 2001 מונה על ידי נשיאות התאחדות התעשיינים, בראשות עודד טירה, ליו"ר מכון היצוא, וב-2005 החליף את טירה בתפקיד נשיא ההתאחדות, בו כיהן עד לחודש ינואר 2012. בינואר 2015 נבחר שוב לנשיאות ההתאחדות ופרש בשנת 2020.
כתב אישום.
ביוני 2018 נעצר יחד עם אחיו, בחשד להשתמטות ממס. בספטמבר 2019 הודיעה פרקליטות מיסוי וכלכלה על כוונתה להגיש כתב אישום, בכפוף לשימוע, נגד ברוש, בחשד לקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, זיוף מסמך ושימוש במרמה, עורמה ותחבולה במזיד ובכוונה להתחמק ממס. בעקבות ההחלטה התפטר ברוש מתפקידו כנשיא התאחדות התעשיינים. ביולי 2020 הוגש כתב האישום נגדו.
בדצמבר 2021 הגישו חברות שבשליטתו ובשליטת אחיו, "י. ברוש שיווק ושירותים" ו"קבוצת מפעלי י.ברוש", בקשה לעיכוב הליכים, לאחר שצברו חובות של 248 מיליון ש"ח.
באפריל 2022 אושרה מכירת בית מגוריו ברמת גן לטובת נושיו
פעילות ציבורית.
פוליטית.
ברוש היה חבר בתנועת הליכוד. בשנים 1993–2006 היה חבר מועצת העיר רמת גן, במסגרת רשימתו העצמאית של צבי בר, ומשנת 1996 שימש סגן וממלא מקומו של בר. במסגרת זו היה אחראי על תחום התרבות, החינוך הלא פורמלי ותרבות הפנאי בעיר. מתפקידיו אלו התפטר עם מינויו לנשיא התאחדות התעשיינים. לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013, הוצב במקום ה-28 והסמלי ברשימתו של ישראל זינגר, שנבחר לראשות העיר.
חיים אישיים.
ברוש נשוי לתמי, פרופסור לביומכניקה, ואב לשניים. מתגורר ברמת גן, למד לתואר ראשון בכלכלה ובמנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן.
פרסים.
בשנת 2009 זכה בעיטור מפקד מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי מטעם נשיא איטליה.
ניגריה במשחקים האולימפיים
ניגריה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת הלסינקי (1952), עוד בהיותה מושבה בריטית. היא נעדרה מאז מהמשחקים רק פעם אחת, כשהשתתפה בחרם האפריקני על אולימפיאדת מונטריאול (1976), בשל סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד לאחר שנבחרת הרוגבי שלה שיחקה עם נבחרתה של דרום אפריקה, בעת שהיה נהוג בה משטר האפרטהייד. במהלך השנים צברו הספורטאים הניגרים 27 מדליות, בהן שלוש מדליות זהב. הענף בו הגיעה ניגריה למרבית הישגיה הוא אתלטיקה (14 מדליות, בהן שתי מדליות זהב).
ניגריה השתתפה לראשונה באולימפיאדת חורף בשנת 2018 באולימפיאדת פיונגצ'אנג.
היסטוריה.
ניגריה לא הגיעה להישגים משמעותיים באולימפיאדות הראשונות בהן השתתפה, והספורטאי הראשון שעמד על דוכן המדליות עשה זאת במשחקים הראשונים בהם השתתפה כמדינה עצמאית - אולימפיאדת טוקיו (1964). היה זה המתאגרף נוג'ים מאייגון, שזכה במדליית ארד. אייזק איחורייה הגיע להישג דומה באולימפיאדת מינכן (1972).
בשנות ה-80 החלה ניגריה להגיע להישגים גבוהים יותר. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה המתאגרף פיטר קונייגוואצ'י במדליית כסף, ורביעיית השליחים ב-400X4 מטרים הגיעה למקום השלישי. ארבע שנים אחר כך, באולימפיאדת סיאול (1988), הסתפקה רביעיית השליחים במקום השביעי.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה רביעיית השליחים ב-100X4 מטרים במדליית כסף, ורביעיית השליחות במדליית ארד. שני מתאגרפים, דייוויד איזונריטיי וריצ'רד איגבינגהו זכו במדליות כסף. אולימפיאדת אטלנטה (1996) הייתה המוצלחת בתולדותיה של ניגריה, והספורטאים הניגרים זכו ב-6 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. הספורטאית הניגרית הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית הייתה הקופצת לרוחק צ'יומה אג'ונווה. במדליה השנייה זכתה נבחרת הכדורגל, לאחר שגברה בחצי הגמר 3-4 על נבחרת ברזיל ובמשחק הגמר ניצחה 2-3 את נבחרת ארגנטינה. רביעיית השליחות ב-400X4 מטרים זכתה במדליית כסף. אחת מהשותפות לזכייה, פלילט אוגונקויה, זכתה גם במדליית ארד בריצת 400 מטר. מארי אוניאלי, שהייתה שותפה לזכייתה של רביעיית השליחות במדליית ארד בברצלונה, זכתה במדליית ארד בריצת 200 מטר. במדליית ארד נוספת זכה המתאגרף דנקן דוקיווארי.
באולימפיאדת סידני (2000) זכו הספורטאים הניגרים ב-3 מדליות. נבחרת השליחים ב-400X4 מטר זכתה תחילה במדליית כסף. בשנת 2004 התברר כי אחד מהשליחים האמריקאים שזכו במדליית הזהב, ג'רום יאנג, שהתחרה רק במקצי המוקדמות ובחצי הגמר נטל חומרים אסורים. מדליית הזהב ניטלה מהאמריקאים והועברה לניגרים, אך ב-2005 הפך בית הדין לבוררות ספורט את ההחלטה. בשנת 2008 הודיע אצן אמריקאי אחר, אנטוניו פטיגרו, שנטל חלק במירוץ הגמר, כי אף הוא נטל חומרים אסורים. חברו לנבחרת, מייקל ג'ונסון, הודיע כי נוכח נסיבות אלה, על האמריקאים להחזיר את המדליות. הוועד האולימפי הבינלאומי אכן החליט כי האמריקאים ישיבו את המדליות בהן זכו, ובשנת 2012 החליט כי הנבחרות שדורגו אחרי ארצות הברית, ובהן נבחרת ניגריה, יקודמו בדירוג. בנוסף לכך, זכו במדליות כסף מרימת המשקולות רות אוגבייפו והאתלטית גלורי אלוזי בריצת 100 מטר משוכות.
באולימפיאדת אתונה (2004) ירדו מעט הישגיהם של הניגרים. נבחרות השליחים ב-100X4 מטרים וב-400X4 מטרים זכו שתיהן במדליות ארד.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה נבחרת הכדורגל במדליית הכסף, לאחר שהביסה בחצי הגמר את נבחרת בלגיה 1-4 והפסידה במשחק הגמר לנבחרת ארגנטינה 1-0. ויקטור אובינה הבקיע שלושה משעריה של הנבחרת. אולוביו אדפמי שאז שיחק בישראל היה חלק מהנבחת. נבחרת השליחות ל-100X4 מטרים זכתה במדליית כסף, ולהישג דומה הגיעה הקופצת לרוחק בלסינג אוקגבארה. לוחם הטאקוונדו צ'יקה צ'וקוומריג'ה זכה במדליית ארד.
אולימפיאדת לונדון (2012) הייתה הראשונה מזה 24 שנים שבה אף ספורטאי ניגרי לא זכה במדליה. המשלחת בת 55 הספורטאים הייתה המשלחת הגדולה ביותר פרט למשלחת האוסטרית שלא זכתה במדליה. עם זאת, מספר ספורטאים ניגרים רשמו הישגים נאים, בעיקר באתלטיקה. נבחרת השליחות ב-100X4 מטר סיימה במקום הרביעי, טוסין אוקה סיים במקום השביעי בקפיצה משולשת, בלסינג אוקגבארה סיים במקום השמיני בריצת 100 מטר ומואיזט אג'וקה אודומוסו סיים במקום השמיני בריצת 400 מטר משוכות. מרים המשקולות פליקס אקפו סיים אף הוא במקום השמיני.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה נבחרת הכדורגל במדליית ארד, והיא הייתה המדליה היחידה של המשלחת הניגרית במשחקים. הנבחרת עשתה זאת לאחר הפסד 2-0 לגרמניה בחצי הגמר וניצחון 2-3 על הונדורס במשחק על המקום השלישי. אסה ברומה סיימה במקום החמישי בקפיצה לרוחק, נבחרת השליחות ל-100X4 מטר סיימה במקום השמיני המתאגרף אפה אג'גבה טניסאי השולחן קוואדרי ארונה והשחיין אתגר שחרזיני הודחו ברבע הגמר.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
המזכיר הצבאי לראש הממשלה
פרויקט מסלול (ישראל)
פרויקט מסלול היא הגרסה הישראלית לתוכנית המציאות האמריקאית "פרויקט מסלול", שעוסקת בעיצוב אופנה. התוכנית עלתה לשידור ב-17 ביוני 2009, בערוץ 2, ושודרה על ידי הזכיינית "רשת" במשך עונת שידור אחת. מנחת התוכנית הייתה שירז טל. לאחר שידור הפרק הראשון, ספגה התוכנית ביקורות מעורבות בתקשורת, והפרק אף זכה לרייטינג נמוך יחסית.
בין האורחים בתוכנית היו בר רפאלי, ריטה, חנה לסלאו, אלי אילדיס, מירי נבו.
פורמט.
ההסכם להפקת הגרסה הישראלית של פרויקט מסלול נחתם בספטמבר 2008. עם זאת פורמט הגרסה הישראלית שונה במקצת מהגרסה המקורית.
בתוכנית התחרו 13 מעצבי אופנה. כל מעצב עיצב בגדים לדוגמנית בתחילת דרכה, וקיבל לשם כך תקציב מוגבל ושולחן עבודה. המעצב הבכיר ששון קדם ליווה את המעצבים, כ"מנטור". המעצבים התגוררו יחד במלון, והאינטראקציות ביניהם תועדו לאורך כל היום. בכל פרק הם התמודדו עם משימות עיצוב שבחנו את היצירתיות, הנועזות והמקוריות שלהם.
כל פרק הסתיים בתצוגת אופנה ססגונית, בה הציגו דוגמניות בפני השופטים את הדגם שיצר המעצב עבורן. השופטים שלקחו חלק בתוכנית הם: יו"ר חבר השופטים - המעצב ויקטור (ויוי) בלאיש, הסטייליסט גל אפל, ושופט אורח נוסף, כדוגמת בר רפאלי, ענת וקסמן, ועוד. על פי העיצובים, השופטים החליטו על המשך דרכם של המעצבים בתוכנית. בסיום התצוגה בחרו השופטים במנצח, והוענקה לו "חסינות" לפרק הבא. השופטים גם בוחרים במפסיד והוא עוזב את התוכנית.
המעצבים הטובים ביותר הגיעו לשלב הגמר ונדרשו לעצב קולקציית בגדים שלמה. באירוע הגמר נערכו 3 תצוגות אופנה גדולות, של המעצבים אלון לוסי ומאיה, ובסופה נבחר אלון כמעצב האופנה הזוכה, מאיה במקום השני ולוסי בשלישי.
הגמר.
בגמר, המתמודדים בחרו במשותף זוכה, בנוסף לחמישה השופטים. המתמודדים בחרו במאיה ביחד עם בר רפאלי. ויקטור בלאיש, אתי רוטר, ליאת תימור וגל אפל בחרו באלון ליבנה, והוא הוכרז כזוכה.
הביקורת על התוכנית.