ירין הוא יוזם שידור שמותיהם של חללי מערכות ישראל בערוץ 33, שידור שמתקיים מדי יום זיכרון מאז שנות ה-90.
היה נשוי לבמאית דלית קימור.
סרטים דוקומנטריים.
בין הסרטים שביים קימור:
חשיבה יצירתית.
בשנים האחרונות עוסק קימור בפיתוח שיטה לחשיבה יצירתית ובהרצאות בתחום, תוך התמקדות ביצירתיות הישראלית והמוח היהודי והדגמה של השיטה בקסמים.
בין השאר כתב שני ספרים ופיתח ערכת משחק.
גולללל סטאר
מיכל בירן (חברת הכנסת)
מיכל בירן (נולדה ב-28 ביוני 1978, כ"ג בסיוון ה'תשל"ח) היא חברת הכנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה ושימשה כיושבת ראש המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה בין השנים 2010–2014.
ביוגרפיה.
בירן נולדה וגדלה בהוד השרון למאיר בירן (ברנשטיין), יליד הארץ ממוצא פולני, ולוורדה לבית קוריצקי, ילידת ברית המועצות. בירן היא בעלת תואר שני בהצטיינות במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב, ואת התזה שלה כתבה על מדיניות פנסיונית מרחיבה בעידן נאו-ליברלי. טרם בחירתה לכנסת הייתה דוקטורנטית בנושא מדיניות פנסיונית באוניברסיטת תל אביב.
בירן פעלה כ-17 שנים בתנועת הנוער העובד והלומד, כמדריכה וכרכזת פעילות התנועה בנגב.
בין השנים 2007–2010 הייתה העוזרת הפרלמנטרית של ח"כ שלי יחימוביץ'. בתקופה זו הובילה בהצלחה את מאבק העוזרים הפרלמנטריים נגד תופעת פיצול משרות העוזרים והפגיעה בזכויותיהם.
ביוני 2010 זכתה בהתמודדות לראשות המשמרת הצעירה של מפלגת הצעירה אל מול התנגדות ממסד המפלגה ואל מול התנגדותו של יושב ראש המפלגה, אהוד ברק. היא שימשה כיושבת ראש המשמרת הצעירה בשנים 2010–2014, כאשר גם כיום, גוף הצעירים נחשב למוקד הכוח הפוליטי העיקרי שלה בתוך המפלגה.
במהלך שנותיה כיושבת ראש המשמרת הצעירה הקימה תאי סטודנטים בכל רחבי הארץ (מתל חי ועד באר שבע), הובילה מאבקים נגד הפרטת רכבת ישראל, נגד ייצוא הגז הטבעי, העסקת מורי קבלן וסגירת ערוץ 10, נגד סגירת מפעל פרי גליל ופיטורי עשרות עובדים בהובלת תא אופק תל-חי ועוד.
בפריימריז לראשות מפלגת העבודה, בשנת 2011, עמדה בירן בראש מטה המתנדבים של שלי יחימוביץ' אשר נבחרה לעמוד בראש המפלגה.
לאור המאבקים הרבים נגד יושב ראש מפלגת העבודה, אהוד ברק, זכתה בירן לכינוי "האיום הבירני" בקרב מתנגדיה. כינוי אותו אימצה לחיקה ואף השתמשה בו מספר פעמים במהלך מערכות בחירות בהן השתתפה.
בירן התמודדה בבחירות המקדימות לרשימת מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה ונבחרה במקום המשוריין לנשים, המקום ה-14 עם 8,822 קולות. לאחר שעמיר פרץ עזב את המפלגה הוצבה בירן במקום ה-13 ברשימה ונבחרה לכנסת ה-19.
בינואר 2017 התמודדה בירן מול חמישה מועמדים נוספים לתפקיד מזכ"לית המפלגה. היא נכשלה בניסיונה לעלות לסיבוב השני, שאליו הגיעו יאיר (יאיא) פינק, יו"ר המטה לשעבר של שלי יחימוביץ' וערן חרמוני, מקורבם של יצחק הרצוג ועמיר פרץ שזכה לבסוף בתפקיד.
בשנת 2020 ייסדה את מיזם "החסידה", להתאמת שותפים להורות משותפת.
במרץ 2022 הודיעה שתתמוך בעופר עיני לראשות ההסתדרות ותתמודד על ראשות נעמת מטעמם סיעת כולנו-סלע בראשותו.
מתגוררת בירושלים.
חברת הכנסת.
לאחר שנבחרה לכנסת התשע עשרה החלה לכהן כחברה בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת וכן בתור ממלאת מקום בוועדת הכספים של הכנסת. כמו כן הקימה את השדולה למען העסקה ישירה, השדולה לפנסיה הוגנת, שדולת ים המלח וכן את השדולה לקידום תנועות הנוער והחינוך הבלתי-פורמלי בישראל.
בירן נחשבת לידידת הקהילה הגאה ואף נאמה במצעד הגאווה בבאר שבע ב-27 ביוני 2013. כמו כן, בירן פועלת לקידום חקיקה פמיניסטית, וכן השתתפה בקמפיינים אינטרנטיים להגברת המודעות בנושא.
עם סיום מושב החורף של הכנסת בשנת 2013, דורגה בירן במקום השמיני מבין 120 חברי הכנסת במדד החברתי של המשמר החברתי.
לאחר הבחירות המקדימות לכנסת העשרים של מפלגת העבודה, הוצבה בירן במקום ה-19 של רשימת המחנה הציוני, ונבחרה מטעמה לכנסת העשרים.
בינואר 2018 הטילה ועדת האתיקה של הכנסת על בירן עונש של הרחקה לשבוע מישיבות המליאה והוועדות, לאחר שקראה לחה"כ אורן חזן "סרסור".
בבחירות לכנסת ה-21 שובצה במקום ה-13 ברשימת העבודה ולא נכנסה לכנסת. בבחירות לכנסת העשרים ושתיים, הוצבה במקום ה-12 ברשימת העבודה-גשר.
משפחתה.
מיכל בירן רווקה. היא אחות של שי בירן שכיהן כראש אגף כלכלה בהסתדרות. מתגוררת משנת 2015 בירושלים. באפריל 2019 סיפרה בירן בראיונות לתקשורת כי היא בהריון וכי היא מצפה לבת, אותה תגדל במסגרת הורות משותפת עם חבר, בן הקהילה הגאה, אשר פעיל במפלגת "יש עתיד". ביולי אותה שנה ילדה בירן את בתה הראשונה.
קישורים חיצוניים.
מכתביה
היכל המשפט חיפה
היכל המשפט חיפה הוא מקום משכנם של בתי המשפט של חיפה.
המבנה.
ההיכל שוכן בקריית הממשלה שברחוב פלי"ם בעיר התחתית בחיפה, בגבול שכונת ואדי סאליב. הוא משכן את בית המשפט המחוזי, בית משפט השלום, בית המשפט למשפחה ובית הדין לעבודה, ששכנו לפני כן באתרים נפרדים בעיר.
שטח ההיכל, הבנוי מבטון, אלומיניום וזכוכית, הוא 90 אלף מטרים מרובעים (כמחציתם שטחי חנייה) וככזה הוא היכל המשפט הגדול בישראל. הוא מכיל בסך הכל 73 אולמות משפט ו-100 לשכות שופטים, וכן שטחי מזכירויות ושטחי עזר.
צורתו הכללית של ההיכל היא כשל אונייה, כאזכור להיות חיפה עיר נמל. הוא כולל שני אגפים עיקריים: האגף השיפוטי, שהוא האגף הדרומי, והאגף המנהלי מצפון. בין שני האגפים מצויה מבואה, המשתרעת לכל אורך הבניין ולמלוא גובהו. חלל המבואה נחצה על ידי מספר גשרי מתכת המקשרים בין שני אגפי ההיכל.
ההיכל תוכנן על ידי האדריכלים ברכה ומיכאל חיוטין, שתוכניתם להיכל נבחרה בשנת 1994. בתי המשפט החלו לפעול בו בסתיו 2003. עלות הקמת ההיכל הגיעה ל-400 מיליון שקלים, למרות שהתקציב היה קצת מעל 500 מיליון.
בשנת 2006 זכו שני האדריכלים בפרס רכטר לאדריכלות על תוכניתם להקמת ההיכל.
על ההיכל נמתחה ביקורת, שלפיה תכנונו הוא גרנדיוזי, במיוחד על רקע בתי שכונת ואדי סאליב הצמודה אליו, ושתנאי הנגישות בו לבעלי מוגבלויות הם לקויים.
גשר (ספינה)
אבא גפן
אַבָּא גֶּפֶן (31 במאי 1922 – 6 בספטמבר 2015) היה דיפלומט ישראלי שכיהן בשירות החוץ מעל 35 שנה, באיטליה, פרו, ארגנטינה, קנדה, וכשגריר ישראל ברומניה. בתקופת השואה עסק בפעילות הצלה וכתב יומן אישי בעל ערך היסטורי, שהופיע בשש שפות.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
אבא גפן נולד בשם אַבָּא וַיְנְשְׁטֵין ב-1922 במריאמפולה שבליטא, בנם הבכור של מאיר ויינשטיין, בעל חנות בדים, ורוחמה לבית רובינשטיין. היו לו שלושה אחים, ומשפחתו התגוררה בעיירה סימנה (Simnas). הוא למד בגימנסיון העברי במריאמפולה, ולאחר סיום לימודיו התיכוניים החל ללמוד הנדסה אזרחית באוניברסיטה בקובנה.
כשנכנסו הגרמנים לקובנה ביוני 1941, היה גפן בחופשה מהלימודים. הוא הלך ברגל לסימנה להצטרף למשפחתו. באוגוסט באותה שנה התחילו הגרמנים באקציות. באקציה הראשונה נלקחו אביו, מאיר, ואחיו, בנימין, לעיר המחוז אליטא (ליטאית: Alytus), שם נרצחו. ב-12 בספטמבר 1941 רצחו הגרמנים את מרבית יהודי העיירה, כולל את אמו של גפן ואחיו הצעיר, יהודה, בן ה-11. גפן ואחיו יוסף, בן ה-15, ברחו לכפרים והתחבאו כשלוש שנים בין בתי האיכרים. במהלך שנים אלו עזר גפן ל-12 יהודים שברחו מגטו קובנה לשרוד, על ידי כך שמצא בשבילם מקומות מסתור וסיפק להם אוכל. מתוך היהודים שלהם סייע, אחת נתפסה והשאר ניצלו. גפן נדד בין בתי האיכרים בבקשו אוכל ומקומות מסתור זמניים ליהודים להם סייע. גפן ניהל יומן בעברית עם רישום מדויק של הסיוע שקיבל מכל אחד מאיכרי הסביבה, ואלו הוכרזו לימים על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם. היומן המקורי שוחזר ב"יד-ושם", ועותק שלו נמצא במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון. היומן פורסם בשש שפות.
ב-29 ביולי 1944 שוחררו גפן ואחיו על ידי חיילים סובייטים.
תנועת הבריחה.
לאחר המלחמה נשאר גפן בליטא כשנה והצטרף לשירותי הביטחון הסובייטיים (NKVD) כדי לנקום במשתפי הפעולה הליטאים. היו לו רשימות של האיכרים בסביבה שרדפו או רצחו יהודים, ובמהלך השנה הוא גרם לתפיסתם ולהגלייתם לסיביר. לאחר שהצטברו תלונות מצד הליטאים, השלטונות הסובייטיים התכוונו לעוצרו. רופא יהודי, רב-סרן ב-NKVD, הזהיר את גפן, והוא ואחיו ברחו מליטא והגיעו באמצעות תנועת הבריחה לאוסטריה.
גפן הצטרף באוסטריה לתנועת הבריחה ושימש מפקד פעילות הבריחה בזלצבורג במשך שנתיים. בתקופה זו עברו דרך העיר כ-120,000 פליטים יהודים. פעילות "הבריחה" בזלצבורג הייתה לקבל את משלוחי הפליטים היהודים שהגיעו מארצות מזרח אירופה ולשלוח אותם הלאה. בפני הפליטים שהגיעו לזלצבורג עמדו שלוש אפשרויות: להישאר באחד ממחנות הפליטים באזורי הכיבוש באוסטריה, לעבור לאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה, שם היו תנאים כלכליים טובים אבל סיכויים קלושים לעלייה לארץ ישראל, או להמשיך לאיטליה, שם היו תנאים כלכליים גרועים, אבל סיכויים להמשיך לארץ ישראל.
בפעילותו העיקרית של גפן בזלצבורג הוא נעזר בקשרים שיצר עם שלטונות הצבא האמריקני. הוא הגיע איתם לשיתוף פעולה הדוק עד כדי כך שהם הפכו את "הבריחה" בזלצבורג, שהייתה ארגון בלתי חוקי, למוסד בעל מעמד רשמי. גפן קיבל מהצבא תעודה שהוא יושב-ראש "ועד העזרה לפליטים יהודים" (CAJR – Committee for Assistance to Jewish Refugees), אשר פועל במסגרת הצבא האמריקני. בתעודה שקיבל גפן הופיע תצלום שלו במדי צבא, והייתה לכך חשיבות עצומה. הדבר היווה עבורו ועבור פעילי "בריחה" אחרים אישור ללבישת מדים.