ליבת המבנה נבנתה מלבנים מרובעות מיובשות בשמש, כשבין כל שבע שכבות של לבנים הוכנסה מחצלת קנים ששימשה לניקוז וסייעה להחזיק את הלבנים, בכך שנתנה שכבה רציפה של תמיכה. שכבות הלבנים החיצוניות של הזיגוראת נעשו מלבנים שעברו צריפה באש. על אחת הלבנים הצרופות החיצוניות נמצאה כתובת המציינת שהלבנים הונחו על ידי המלך כוריגלזו השני שמלך בסוף המאה ה-14 לפנה"ס.
הזיגוראת היה אתר ידוע ומתויר במשך מאות בשנים. האתר שימש כציון דרך לפני בגדאד לבאים בעת העתיקה בשיירות גמלים ולבאים בתחבורה המודרנית. הוא שימש גם כאתר פיקניק ותיירות פופולרי לתושבי בגדאד בגלל קרבתו לעיר. בשנת 1960 נבנה בקרבתו מוזיאון קטן ששימש להצגת האתר למבקרים. תיירים מערביים שהחלו לבקר בעיראק החל מהמאה ה-17 בלבלו אותו עם מגדל בבל המופיע בתנ"ך.
ארכאולוגיה.
האתר תואר לראשונה על ידי קלודיוס ג'יימס ריץ' (Claudius James Rich) שביקר באתר ב-1811 וסיפר על כך בספרו "Narrative of a journey to the site of Babylon in 1811" שיצא בשנת 1839. בשנת 1837 הגיע לאתר פרנסיס ראודון צ'סני (Francis Rawdon Chesney), כדי לבחון את אתר. הוא פרסם את ממצאיו בספר "Narrative of the Euphrates Expedition" שיצא בשנת 1868. במחצית המאה ה-19 זיהה הנרי קראסוויק ראולינסון (Henry Creswicke Rawlinson) את האתר כמקום הימצאה של העיר דור-כוריגלזו.
החפירות הארכאולוגיות הראשונות התקיימו באתר בין השנים 1942–1945 על ידי משלחת משותפת של רשות העתיקות העיראקית ובית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק, בראשותם של הארכולוג העיראקי טהא באקר והארכאולוג הבריטי סיטון לויד. בחפירות נמצאו למעלה ממאה לוחות חרס בכתב יתדות מהתקופה הכשית. לוחות אלה נמצאים במוזיאון הלאומי של עיראק.
במסגרת החפירות נחפרו הזיגוראת, שלושה מקדשים וחלק מארמונו של כוריגלזו השני. בשנות ה-70 של המאה ה-20, בתקופת שלטונו של סאדאם חוסיין, המשיכה רשות העתיקות העיראקית לחפור באזור הזיגוראת כחלק מהפרויקט לשיקום ושחזור חלקו התחתון של המבנה.
האתר מחולק לשלושה אתרי חפירה, הגבעה של עקרקוף כולל הזיגוראת ומקדש גדול, מבנה ציבור השוכן כ-100 מטר ממערב לו ותל אל-אביאד שנמצא במרחק של אחד ק"מ מדום מערב ובו נמצא מבנה הארמון הגדול שנחפר בחלקו. השחיקה במבנה הזיגוראת חשפה פרטים אדריכליים של המבנה שאפשר לחוקרים להבין את תהליכי הבנייה כמו את השיטה להנחת מחצלת קנים אחת למספר שכבות של לבנים. חלק גדול מהממצאים הקטנים ופריטי האמנות שהתגלו מהתקופה הכשית מקורם במבנה הארמון באתר, ומכאן חשיבות האתר.
בשנת 1968 הכניסה המעבדה Centro Scavi’s סקר פוטוגרמטרי של כל ארבעת צידי הזיגוראת. בסקר זיהו בתוך הליבה של המבנה שרידי מחצלות קנים. בסקר זוהו שלוש טרסות שהרכיבו את המבנה, כשהמקדש שכן על העליונה וכן שרידי המדרגות. הסקר אפשר שיחזור מקורב של המבנה המקורי שעל בסיסו הוגשה בשנת 1975 הצעת שחזור לרשות העתיקות העיראקית.
שטח נוסף שנחפר באתר הוא תל אבו שיז'אר (Tell Abu Shijar). האתר נחפר על ידי ארכאולוגים עיראקים, דוח החפירה פורסם בשנת 2006.
מצב האתר.
נכון לתחילת העשור השני של המאה ה-21, האתר סובל מנזק סביבתי וההתפתחות האורבנית של בגדאד. האתר סובל גם מתהליכי שחיקה של גורמי טבע כמו גשם, ומי תהום בעיקר בצידו הדרום-מערבי. הזיגוראת נמצא בסכנת קריסה, אלא אם ינקטו אמצעים לשימור וחיזוקו.
בסמוך לאתר ממשיכים לבנות אזורי תעשייה, ופרברי העיר מתרחבים ומקרבים לאתר. בנוסף בסמוך לחומה המקיפה את האתר יש התרחבות של שטחים חקלאיים הגורמים למתיחות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, ניהל הצבא העיראקי תמרונים צבאיים, כולל חפירת תעלות, במיוחד בצידו הדרום-מערבי. תמרונים אלה הסבו נזק לאתר. בזמן מלחמת עיראק שהתרחשה במרץ 2003, הזיגוראת לא נפגע, אבל לאחר נפילתו של סאדם חוסיין, האתר ניטש ונבזז. המבנה ששימש כמוזיאון ומרכז מבקרים, בניין מנהלה ומסעדה ששרתו את המבקרים נהרס. חלק מהממצאים הארכאולוגיים שהיו במוזיאון הועברו למקום מבטחים בבגדאד, אבל השאר נבזז. פקידי ממשל מקומיים וצבא ארצות הברית שאחראים על הביטחון באזור החלו להכין תוכנית לשיפוץ האתר. בשנת 2008, גויסו אנשים כי לתכנן את שיפוץ האתר ההיסטורי, כשהמטרה היא גם לספק מקומות עבודה לתושבי האזור. אבל התוכנית לא התממשה עקב היעדר תמיכה מהמשרד העיראקי להיסטוריה ושרידים (Iraq Ministry of History and Ruins)
דיאטה פליאוליטית
הקניון השחור של הקולורדו
הקניון השחור של הקולורדו (באנגלית: Black Canyon of the Colorado) הוא קניון שנחצב על ידי נהר הקולורדו שבו הוקם סכר הובר. הוא משתרע בדרום מזרח נבדה ובצפון מערב אריזונה ומהווה את קו הגבול בין מדינות אלו. הקיר המערבי של הקניון הוא הגבול המזרחי של רכס הרי אל דוראדו (El Dorado Mountains), והקיר המזרחי של הקניון הוא הגבול המערבי של ההרים השחורים של אריזונה (Black Mountains of Arizona). מקור השם בסלעים הגעשיים השחורים המצויים בקירות הקניון.
היסטוריה.
היסטוריה גאולוגית.
הסלעים הבונים את הרי אל דוראדו הם בעיקרם סלעים מותמרים הכוללים מחדרים בני כ-1.4 מיליארד שנים. על גבי סלעים אלו הורבדו סלעים געשיים צבעוניים (אדום, לבן או חום) של בזלת, טוף, אפר, וזרמים פירוקלסטיים מתור השלישון, בעיקר מתקופות האוליגוקן והמיוקן (בין לפני 40 מיליון ל-20 מיליון שנים). הקניון עצמו נוצר לפני כ-15 מיליון שנים בתקופת המיוקן בעת התרוממות פרובינציית אגן ורכס.
היסטוריה אנושית.
נהר הקולורדו העובר בקניון השחור היה מקור מים חשוב לתושבי האזור הצחיח של מדבר מוהאבי. התושבים הקדומים השתמשו במי הנהר לשתייה ולהשקיה של גדולים כדוגמת תירס, קטניות וסקווש. המתיישבים הקדומים ביותר שעליהם יש עדויות ארכאולוגיות הם בני האנסאזי שנעלמו מהאזור לפני כ-850 שנים, ככל הנראה כתוצאה מתקופת בצורת ממושכת, והשאירו אחריהם שרידים בדמות פטרוגליפים שנחרתו בקירות הקניון, אבני ריחיים של יד ששימשו לטחינת מזון ושרידי בקתות. אינדיאנים בני שבטי פאיוט הדרומיים נהגו להשתמש במי המעיינות להשקיה של יבולים דלים, אבל עיקר מזונם היה על הציד שאותו השלימו בליקוט של שורשים, גרגרים ואגוזים. סביבה חמה וצחיחה זו לא אפשרה קיום של אוכלוסייה גדולה, והאירופאים הראשונים שהגיעו לאזור הופתעו לגלות שמישהו יכול היה לשרוד בו.
הקניון השחור עתיד היה לגלם תפקיד חשוב בתולדות ההתיישבות של דרום-מערב ארצות הברית. ב-1857 הפליג לוטננט ג'וזף אייווס (Joseph Christmas Ives; 1868-1829) במעלה הקולורדו בספינת קיטור קטנה, "חוקר הארצות" ("The Explorer"), מהשפך במפרץ קליפורניה ועד שהספינה עלתה על סלע בקניון השחור. הוא המשיך בסירת מפרש קטנה עד לגרנד קניון, והכריז שכאשר המים גבוהים מספיק ניתן להשיט ספינות קיטור במעלה הקולורדו. ואכן, במשך שנים הביאו ספינות קיטור אספקה לאזור עבור המכרות, החוות בעמק לאס וגאס, ולהתיישבויות של המורמונים ביוטה. לצורך כך נבנו מזחים במקומות שונים ונקבעו טבעות ברזל בקירות הקניון, שאת חלקן ניתן לראות גם כיום, שהספינות נעזרו בהם בשיט באזורים הסוערים. שיטפונות עונתיים מצד אחד ובניית מסילת הברזל בעמק לאס וגאס מצד שני שמו קץ לעידן ספינות הקיטור.
ב-1922 חתמו שש מדינות של ארצות הברית על "הסכם נהר הקולורדו" (Colorado River Compact) שבו הסכימו על חלוקת מימי נהר הקולורדו ויובליו. כל מחצית מאגן הנהר קולורדו - האגן העליון, שחלקים ממנו שייכים לקולורדו, ניו מקסיקו, יוטה וויומינג - והאגן התחתון שחלקים ממנו שייכים לקליפורניה ונבדה - קיבלה 9.3 מיליארד מ"ק מים מדי שנה. ב-1944 נחתם הסכם בין ארצות הברית למקסיקו שבו הוקצו למקסיקו 1.850234 מיליארד מ"ק מדי שנה ממימי הנהר. המדינה השלישית באגן התחתון של הנהר, אריזונה, לא אשררה את הסכם עד לשנת 1944 משום שחששה שקליפורניה תנסה להשתמש בחלק ממה שיועד לאריזונה לפני שאריזונה תוכל להתחיל להשתמש במים.
הספיקה השנתית של נהר הקולורדו ויובליו נעה בין 4.9 מיליארד מ"ק ל-27 מיליארד מ"ק, וגם ממוצעים של עשר שנים יכולים לנוע בטווח של 1.2 מיליארד מ"ק. בנוסף, הסחף הרב שנישא בנהר הקולורדו היקשה על השקיית שדות החקלאים בחלקו התחתון של עמק נהר הקולורדו, שהיו בין המשתמשים העיקריים במימי הנהר. בין התושבים של אגן נהר הקולורדו ובין פקידי הממשל הייתה הסכמה כללית שיש לבנות סכר גבוה על נהר הקולורדו במטרה למנוע שיטפונות ולאגור מים לתקופות שחונות. במשך שנים דנו באתרים אפשריים, ולשכת הטיוב של ארצות הברית (USBR), הגוף הממונה על מפעלי מים במערב ארצות הברית, ערכה מחקרים לאיתור מקומות פוטנציאליים בקניון גלן, מזרחית לגרנד קניון, ובקניון השחור ובקניון בולדר (Boulder Canyon), שניהם מערבית לגרנד קניון. מחקרים אלו גילו שלאתרים המערביים יתרונות רבים: סלעי התשתית בהם חזקים יותר, פחות מים יאבדו עקב חלחול, וקל יותר להגיע אליהם.
ב-21 בדצמבר 1928 חתם הנשיא קלווין קולידג' על חוק מיזם קניון בולדר (Boulder Canyon Project Act) שאפשר ל-USBR להתחיל לתכנן ולבצע את הקמת הסכר, שעתיד היה להיקרא סכר הובר, בקניון השחור. המיזם הוענק לשש חברות ב-1931, והוא הושלם ב-1935. מי נהר הקולורדו החלו לעלות מעבר לסכר על מנת ליצור את אגם מיד, מאגר המים המלאכותי הגדול ביותר באמריקה הצפונית.