עיצוב העטיפה של האלבום נעשתה על ידי קאל שנקל. שנקל קיבל את ההשראה לעבודה בעטיפה הקדמית מהתפיסות של וייטס על איך האלבום צריך להישמע. העטיפה מתארת את וייטס נשען על פסנתר שמקושט בבקבוק של בירה, סיגריות, מאפרה ונר קטן. מעל לראשו של וייטס מתנוססת מנורה כחולה בעיצוב הנהוג מעל לשולחנות של ביליארד. בעטיפה האחורית יש תמונה מינימליסטית של וייטס מסתכל היישר אל תוך המצלמה, ככל הנראה צולמה התמונה בזמן אחת מהופעותיו בטרובדור. שתי התמונות צולמו על ידי אד קאראף.
ביקורות.
עם יציאתו של האלבום, הוא קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי מוזיקה בעיתונות האמריקאית, אם כי הפרסום שהוא קיבל היה מוגבל. בביקורת שהתפרסמה ברולינג סטון, זכה האלבום להתייחסות חיובית והושווה לגרסה "שיכורה וארצית יותר" של רנדי ניומן. עורך הוילג' ווייס לשעבר, רוברט כריסטגאו הסביר שוייטס מצליח לאזן בין סנטימנטליות לכנות באופן כזה ששיריו מצליחים להיות אמינים וציין את הדמיון בין וייטס לניומן.
אתר AllMusic ציין את האלבום כאחד מהטובים של וייטס, והתייחס ליכולתו ליצור מוזיקה מלנכולית וסנטימנטלית, שמצליחה "לגעת" במאזין. הבילבורד התייחס בחיוב לאלבום עם צאתו כמוזיקת פולק/ג'אז שמצליחה "לתפוס את הרגע".
האלבום קיבל מעט מאוד התייחסות באנגליה ובשאר העולם. חלק מהסיבות לכך קשורות לפרסום המוגבל לו זכה האלבום מחוץ לארצות הברית. אולם, ככל שהקריירה של וייטס התבססה, החל האלבום לקבל יותר הכרה ותשומת לב. עדות לכך ניתן לראות בהגעתו למיקום ה-28 בטבלת המכירות באירלנד בשנת 2000. כמו כן, באנגליה הגיע האלבום למעמד של אלבום כסף ב-2004 ולמעמד של אלבום זהב ב-2012, עם מכירות של למעלה מ-100,000 עותקים.
רשימת שירים.
כל השירים הולחנו ונכתבו על ידי טום וייטס.
חיים משה פרס
חיים משה פרס (פרעס), (תר"ד 1844 - כ"ד בכסלו תש"ט 26 בדצמבר 1948), היה הבולט בקבוצת המייסדים של המושבה עקרון, קצב המושבה ושליח בני המושבה ליהדות מזרח אירופה בתקופת מרד השמיטה.
חייו.
פרס נולד בכפר נובופבלובקה בקרבת העיירה רוז'ינוי, באימפריה הרוסית, בנם של יואל דב ועלקה ונשא לאישה את חנה בת שלמה בוכהלטר. הוא עבד בבית חרושת לאריגה ונחשב למשכיל בין בני הכפר. כאשר הגיע יחיאל ברי"ל לנובופבלובקה, כדי לגייס איכרים לייסוד מושבה עברית בארץ ישראל, הצטרף לתפילת השבת ובסיומה סיפר למתכנסים על מטרת בואו וביקש שהמעוניינים יבואו למחרת בבוקר לבית הגבאי - למחרת התייצב שם כל הכפר. ברי"ל בחר מתוכם עשרה גברים חזקים בעלי ידיים מיובלות, אך לאחר מכן העשרה ביקשו להשלים את מספרם לאחד עשר, כדי שיהיה להם מניין גם אם אחד מהם חולה ותבעו במפורש את צירופו של חיים משה פרס, כדי שיהיה מי שיכתוב עבורם מכתבים ויקרא את התשובות.
האיכרים יצאו לארץ ישראל ללא משפחותיהם, כשלפי ההסכם היה עליהם לעבוד שנה במקווה ישראל ורק לאחר מכן לקבל נחלות ולהביא את המשפחות. בבואם ארצה גילו שעדיין לא נרכשו אדמות חקלאיות עבורם, לכן ביקשו מנציג הברון רוטשילד, הפקיד הירש, לאפשר להם לצאת לחיפוש אחר קרקעות מתאימות. הירש נענה ויצאו לדרך שלושה חלוצים, חיים משה פרס, משה ליב ברנשטיין ואליעזר ארקין יחד עם שני מלווים מטעם הפקיד. השליחים בחנו אדמות באזור ראשון לציון ופסלו אותן. הם הגיעו לאזור הכפר הערבי עאקיר, שם ראו אדמה שחורה המתאימה לגידול חיטין ובאמצעות הלוואה של הברון רוטשילד רכשו אלפיים וחמש מאות דונמים. הם התחילו לחרוש אותה ב-ז' בחשוון ה'תרמ"ד, 7 בנובמבר 1883, אירוע הנחשב לייסוד המושבה, וקראו לה "עקרון".
פרס היה גם קצב היישוב ונהג למכור בהקפה למי שלא היה לו כסף לקנות בשר לשבת. לעיתים שולמו חובות אלה על ידי פקידי הברון רוטשילד. לאחר שעברו למושבה הביא פרס את בני משפחתו ארצה, כולל משפחה מורחבת. הוא הנהיג את בני המושבה בעימות נוסף עם פקידות הברון, כאשר נזקקו לזרעים, שהפקידים עכבו את קנייתם, כדי ללחוץ על האיכרים, ארגן רכישה באשראי.
פרס הקים משפחה ענפה ולימים נינו, פרופ' יעקב ליפשיץ היה לחבר הנהלת הטכניון בחיפה.
פרס היה חלוץ מזכרת בתיה היחיד שזכה לראות בתקומת מדינת ישראל, וזאת מפני שהאריך ימים. באחרית ימיו נהג להפחית שלוש שנים מסך שנותיו כנגד עין הרע ולכן כשנפטר בדצמבר 1948 סברו הכל כי הוא בן 101, אך בפועל היה כבר בן 104. עובדה זו מובאת בזיכרונותיו של זלמן ארקין, מצאצאי החלוצים הראשונים במזכרת בתיה וחברו הקרוב של פרס, שאף שימש כאפוטרופוס שלו בשנותיו האחרונות ומי שהקים את המצבה על קברו.
ברונר
פעולת דיבור
פעולת דיבור (או מעשה דיבור; באנגלית: speech act), בתחום הבלשנות ובתחום הפילוסופיה של הלשון, היא פעולה המתממשת על ידי הבעת מבע. כך למשל, המבע "אני מבטיחה לך שאגיע בזמן" אינו רק משפט חיווי המתאר את פעולת ההבטחה, אלא הוא עצמו בגדר ביצוע של פעולת ההבטחה. ההנחה המצויה בבסיס מושג זה היא שלדובר יש כוונה העומדת מאחורי דבריו והמבע הלשוני נועד לממש כוונה זו. עולה מכך שמשמעות של מבע אינה נקבעת רק על פי התוכן הסמנטי שלו, אלא גם על פי כוונת הדובר ועל פי האופן שבו הוא מנסה לממש כוונה זו באמצעות פעולת הדיבור. המושג "פעולת דיבור" נטבע על ידי הפילוסוף ג'ון אוסטין ופותח על ידי ג'ון סרל ובלשנים ופילוסופים נוספים ונחשב למושג יסוד בתחום הפרגמטיקה. פעולות דיבור נפוצות הן בקשה, התנצלות, הבטחה, אזהרה, פקודה, סירוב ועוד.
הרקע הבלשני והפילוסופי.
ניתן להבין את החידוש במושג פעולות דיבור על רקע העיסוק הבלשני והפילוסופי במשמעות של מילים ומשפטים במחצית הראשונה של המאה ה-20 על ידי פילוסופים כדוגמת פרגה, ראסל, הפילוסופים הפוזיביסטיים, חברי החוג הווינאי וממשיכיהם. התפיסה המקובלת שפותחה על ידיהם הייתה שמשמעות של מילים קשורה בקשר הדוק להוראה שלהן (Reference) וכי משמעות של משפטים קשורה בקשר הדוק לערך האמת שלהם. על רקע תפיסה זו, עיקר העיסוק הבלשני והפילוסופי היה במשפטי חיווי - משפטים המבקשים לציין עובדות בעולם ושניתן לומר עליהם שהם אמיתיים או שקריים. הניתוח המסורתי של השפה באמצעות המונחים אמת-שקר, תוך התמקדות בפסוקי חיווי זכה לכינוי "פילוסופיית השפה האידיאלית". ניתוח זה התרחק משפת היום-יום מתוך ניסיון לזקק את הלוגיקה של השפה, ורק אז להחיל אותה על שפת היום-יום.
כנגד תפיסה זו יצאה קבוצת פילוסופים, ובראשם ג'ון אוסטין, שגישתה כונתה "פילוסופיית השפה הרגילה". פילוסופים אלה ביקרו את הפנייה ללשון "אידיאלית" אשר לדבריהם מייצרת בעיות פילוסופיות מלאכותיות ופתרונות מלאכותיים. לפי הגישה החדשה יש להבין מילים ומשפטים מתוך ההקשר שלהם בשפה והשימוש בהם לצורכי תקשורת לשונית ביום-יום. הפנייה לשפה הרגילה הובילה לפירוק הקשר בין משמעות לבין אמת ולסילוק מרכזיותו של פסוק החיווי בהבנת השפה. המסקנה העולה מתפנית זו היא כי באמצעות מילים ומשפטים לא רק אומרים דברים, אלא גם, ובעיקר, עושים דברים, פועלים בעולם. כדי לנתח את הפעולות הנעשות באמצעות מבעים לשוניים, יש להידרש לא רק למשמעות הסמנטית שלהם, אלא גם להקשר ולנסיבות החוץ-לשוניות של המבע. באופן זה, הפך העיסוק בפעולות דיבור לעיסוק מרכזי בענף הפרגמטיקה בבלשנות.
פעולות הדיבור על פי ג'ון אוסטין.
המושג פעולת דיבור נטבע על ידי הפילוסוף ג'ון אוסטין (John Langshaw Austin) בסדרת הרצאות שנשא בשנת 1955 באוניברסיטת הרווארד ואשר קובצו בספרו רב ההשפעה "איך עושים דברים עם מילים" ("How to do Things with Words)."
מבע קביעתי ומבע ביצועי.
ההבחנה בין מבע קביעתי (constative utterance) לבין מבע ביצועי (performative utterance) מופיעה בראשית הרצאותיו של אוסטין. מבע קביעתי הוא מבע אשר "קובע עובדה כלשהי", מבע שתכליתו אינה דבר מה מעבר לאמירה שהיא אמיתית או שקרית. לעומתו, מבע ביצועי הוא מבע שאינו מתאר או קובע דבר מה ולכן אינו אמיתי או שקרי. בנוסף לכך, הוא מבע אשר הבעתו מהווה עשייה של פעולה."כיצד עלינו לכנות פסוק או מבע מסוג זה? הצעתי היא לכנותו "פסוק ביצועי" או "מבע" "ביצועי"... השם לקוח כמובן מהפועל "לבצע" (to perform) המושלם בדרך כלל על ידי "פעולה "(action). שם זה מצביע על הגיית המבע כביצוע של פעולה- אל לנו לחשוב על הגיית המבע כאמירה של דבר מה ותו לא".אוסטין מדגים את דבריו במשפטים כדוגמת: "הרי את מקודשת לי בטבעת זו...", "אני מוריש את שעוני לאחי", "אני קורא לספינה זו המלכה אליזבת".
בעוד שהשיפוט של מבע קביעתי נעשה במונחים של אמת ושקר, השיפוט של מבע ביצועי ייעשה, על פי אוסטין, במונחים של הצלחה או כישלון כשם שנהוג לשפוט פעולות אחרות כפעולות שהצליחו או שכשלו.
לוֹקוּציה, אילוֹקוּציה, פֶּרלוֹקוּציה.
קשה להבחין בין מבע קביעתי לביצועי, שהרי לעיתים גם כשאנשים מביעים קביעה כלשהי הם תוך כדי זה עשויים גם לבצע דבר באמצעותו, למשל בהודעת התפטרות העובד מכריז ומבצע אותה, תוך כדי כך שהוא מדווח עליה. משום כך בהמשך הרצאותיו המיר ג'ון אוסטין את ההבחנה בין מבע ביצועי למבע קביעתי בהבחנה חדשה, בין שלשה סוגים של פעולות דיבור (acts) במבע (לוקוציו Locutio - נאום בלטינית):
שלש סוגי פעולות אלו מתקיימות בכל מבע.
לדוגמה במבע (שהוא במקרה זה משפט יחיד) "האם תוכלי לפתוח את החלון?" נעשות שלש פעולות: