לאב הייתה זכות להפר את נדריה של בתו הנערה, ולבעל הייתה זכות להפר את נדריה של אשתו במקרה שיש בנדר עינוי נפש לאישה, או שהוא נוגע ליחסים האינטימיים בינה לבין בעלה. עם זאת, זכות זו הייתה רק "ביום שמעו", ואם עברה יממה מאז ששמע האב או הבעל על השבועה אין בידיו יכולת לבטל את נדר הבת או האישה.
ירושת נחלה ורכוש.
כנהוג במבנה פטריאכלי, בנים בלבד היו יורשים את נחלת האב או את רכושו, אך במקרה שמת האב ללא בנים, כמקרה בנות צלפחד, הבנות היו יורשות את אביהן. במקרה של בנות צלפחד היה חשש שמא תצטמצם נחלת השבט אליו השתייכו, שבט מנשה, אם הן יתחתנו עם גבר משבט אחר, מאחר שהוא זה שיקבל את הבעלות על הנחלה. לפיכך הבנות נצטוו לשאת גברים מהשבט להם שייכת נחלת אביהם כדי שקרקע לא תעבור משבט לשבט, ואכן בנות צלפחד נישאו לבני דודיהם. מאחר שהאישה אינה יורשת והיא עצמה קנויה על ידי בעלה, לפי ההלכה אין לה רכוש משלה וכל רכושה שייך לבעלה. על כן אם נתנה האישה צדקה - יש לוודא שבעלה מאשר זאת, שהרי תרומתה שייכת לו. כך מסביר השולחן ערוך: 'גבאי צדקה אין מקבלין מהנשים ומהעבדים ומהתינוקות אלא דבר מועט אבל לא דבר גדול שחזקתו גזול או גנוב משל אחרים'. לפי הרמב"ם, הבעל זוכה בארבע הטבות ממוניות, שבכללם קבלת הכנסות האישה, לרבות תשואת כל נכסיה (מלבד נכסי צאן ברזל). במקרה של מות הבעל נלקחים מכספי הירושה מזונות לה ולבנותיה שממנו שלא נישאו, וניתנות זכויות יתר לבניה שממנו בירושה.
האישה במחשבת המשנה והתלמוד.
במשנה ובתוספתא כבר מוגדר במפורש ערך חייה של האישה כנמוך מזה של הגבר. המשנה קובעת כי 'האיש קודם לאשה להחיות', כלומר חייו בעלי ערך רב יותר מחייה, כפי שמסבירים כל הפרשנים, כגון רבי עובדיה מברטנורא שכותב: 'שהוא מקודש ממנה, שהאיש חייב בכל המצות והאשה אינה חייבת במצות עשה שהזמן גרמא', וכך פסק גם רב מרכזי בן זמננו. התוספתא קובעת את מטבע התפילה '...שלא עשני אשה', שהוכנסה לסידור התפילה ונאמרת בברכות השחר. התוספתא שם מסבירה שטעם הברכה הוא ש'אין אשה חייבת במצות', ובהמשך תיקנו הגאונים שהאשה המתפללת תאמר במקביל 'שעשני כרצונו'. אבודרהם נתן שני נימוקים ליתרון הגברי: "...מפני שאינה מצווה במצות עשה שהזמן גרמה כמו שפירשנו בהקדמת הספר הזה. האיש דומה לפועל שנכנס לשדה חבירו ונטעה ברשות, והאשה דומה לנכנס שלא ברשות, ועוד שאימת בעלה עליה ואינה יכולה לקיים אפי' מה שנצטוית. והנשים נוהגות לברך במקום שלא עשני אשה שעשני כרצונו, כמי שמצדיק את הדין על הרעה הבאה עליו".
המשותף לכל הנימוקים שנתנו פרשני ימי הביניים לנחיתות הנשית הוא הפטור ממצוות עשה שהזמן גרמן, שנקבע כבר במשנה: '...וְכָל מִצְוַת עֲשֵׂה שֶׁהַזְּמָן גְּרָמָהּ, אֲנָשִׁים חַיָּבִין וְנָשִׁים פְּטוּרוֹת. וְכָל מִצְוַת עֲשֵׂה שֶׁלֹּא הַזְּמָן גְּרָמָהּ, אֶחָד אֲנָשִׁים וְאֶחָד נָשִׁים חַיָּבִין. וְכָל מִצְוַת לֹא תַעֲשֶׂה בֵּין שֶׁהַזְּמָן גְּרָמָהּ בֵּין שֶׁלֹּא הַזְּמָן גְּרָמָהּ, אֶחָד אֲנָשִׁים וְאֶחָד נָשִׁים חַיָּבִין, חוּץ מִבַּל תַּשְׁחִית וּבַל תַּקִּיף וּבַל תִּטַּמֵּא לַמֵּתִים'. לבד ממצוות עשה שהזמן גרמן, מחויבת האישה ברוב המצוות, עשה ולא תעשה, למעט שלוש מצוות לא תעשה ("בל תקיף", "בל תשחית" ו"בל תיטמא למתים") וכן ממספר מצוות עשה.
דברי הפרשנים, שהאישה נחותה מהאיש בגלל הפטור הניתן לה מחלק מהמצוות, מבטאים את התפיסה הרווחת בדברי חז"ל לדורותיהם שלפיה, ככל שאדם מצוּוה על מצוות רבות יותר ומקיימן, כך עולה מדרגתו הרוחנית והוא מתקדש. מנת מצוות מופחתת היא אפוא מחסום שאין לעברו, לכאורה, הממקם את האישה בדרגה נמוכה יותר בסולם ההתקדשות ומבסס את ההיררכיה המגדרית העקרונית. אף-על-פי שכבר התלמוד קבע שכלל זה אינו גורף ומנה יוצאים מן הכלל רבים, נותרה בעינה העובדה שנשים שוחררו מקטגוריה שלמה של מצוות בולטות ואקטיביות, המובאת לעיל כנימוק שהפרשנים נתנו לערך המופחת שלהן בעולם. אמנם לכאורה נשים יכולות לקיים את המצוות מהן קיבלו פטור, ולפי הפוסקים האשכנזים הן יכולות אף לברך עליהן את ברכת המצוות, ("...אשר קדשנו במצוותיו וציוונו...". לפי הפוסקים הספרדים אין להן רשות לעשות זאת), אך הנורמה החברתית מונעת בפועל אפשרות זו פעמים רבות. התפיסה המובאת בספרות ההלכה סוברת כי האישה פטורה ממצוות עשה שהזמן גרמן משום "שלום בית", כדי שלא ייווצר קונפליקט בין ציוויו של בעלה לציוויו של הקב"ה, כפי שמצוטט לעיל מדברי האבודרהם למשל. אחת ההנמקות לפטור אישה ממצוות עשה שהזמן גרמן, שמקורו ברש"ר הירש, הוא שלאישה התלהבות קודש, ולפיכך אין לה צורך במצוות עשה אלו.
בתלמוד ישנה מחלוקת האם צלע האדם הראשון ממנה נבראה חוה הייתה "פרצוף" או "זנב", ותפיסת ה"פרצוף" משמעה שאדם הראשון היה בעצם מורכב מצד זכרי וצד נקבי שהופרדו (זכר ונקבה ברא אותם). המחלוקת מבוססת על שני תיאורי הבריאה בפרקים הראשונים של ספר בראשית, שנידונו למעלה, ויש המקשרים אותה למעמד האישה בעיני חז"ל, האם היא טפלה לגבר או שווה לו. ואכן, ניתן למצוא בתלמוד בפרט ובספרות התלמודית בכלל הדים לשתי התפיסות:
דוגמאות לתפיסה חיובית ואף שוויונית הן למשל דברי חז"ל כי "השווה הכתוב אישה לאיש לכל עונשים שבתורה... השווה הכתוב אישה לאיש לכל דינים שבתורה". במדרש נאמר: "דרש רבי עקיבא: בזכות נשים צדקניות יצאו ישראל ממצרים ובזכותן עתידים להיגאל", וכן אמרו חז"ל: "גדולה הבטחה שהבטיחן הקב"ה לנשים יותר מן האנשים (כלומר, ההבטחה של הנשים לקום לעתיד לבוא בתחיית המתים גדולה יותר משל האנשים) שנא' (ישעיהו ל"ב ט') 'נשים שאננות קומנה שמענה קולי בנות בוטחות האזנה'" משום ביטחונן בה'. עוד אמרו: "נתן הקב"ה בינה יתרה באישה יותר מבאיש", והוסיפו, "כל אדם שאין לו אישה שרוי בלא שמחה, בלא ברכה, בלא טובה. במערבא (כלומר, בארץ ישראל) אמרו: בלא תורה ובלא חומה (בלא מגן ומחסה), רבא בר עולא אמר: אף בלא שלום". במקום אחר נאמר "אמר רבי חמא בר חנינא כיון שנשא אדם אישה עונותיו מתפקקין (כלומר, עוונותיו נמחלין), שנאמר: 'מצא אישה מצא טוב ויפק רצון מה'". הרמב"ם כתב: "וכן צוו חכמים שיהא אדם מכבד את אשתו יותר מגופו ואוהבה כגופו. ואם יש לו ממון מרבה בטובתה כפי הממון. ולא יטיל עליה אימה יתירה ויהיה דבורו עמה בנחת ולא יהיה עצב ולא רוגז".
מאידך, דוגמאות לתפיסה שהאישה טפלה לגבר הן, ראשית כאמור לעיל, החיוב החלקי שלה במצוות, הנתפס כהפחתה בערכה. בנוסף, חז"ל אסרו לגבר להרבות בשיחה עם האישה ואמרו במסכת אבות "שכל המרבה שיחה עם האישה, גורם רעה לעצמו, ובטיל מדברי תורה, וסופו יירש גיהינם." במקום אחר הם הרחיבו, "לא תרבה שיחה עם האישה, שכל שיחתה של האישה אינה אלא דברי ניאופים". עוד אמרו שהאישה מעדיפה קב ותפלות מאשר עשרה קבים ופרישות, ועוד אמרו במסכת אבות בציטוט בשמו של הלל הזקן "מַרְבֶּה נָשִׁים – מַרְבֶּה כְשָׁפִים". עוד אמרו בעניין נשים "נשים דעתן קלה" ועוד התייחסויות שונות לאשה שיש הרואים בהן גנות. חז"ל גם ביקרו את מי שנותן לאשתו להנהיג, או שהולך אחר עצתה בתחומים מסוימים ששייכים דווקא לגבר.
האישה בקבלה.
על פי תורת הקבלה, האישה מקושרת לספירה העשירית – ספירת מלכות, שהיא בבחינת השכינה. האמורא רב יוסף, כאשר היה שומע את קול פסיעות אמו המתקרבת היה אומר: "איקום מקמי שכינה דאתיא" (אקום לפני השכינה שבאה). האישה מושווית בקבלה לאדמה ואילו הגבר לשמיים, האדמה מקבלת מהשמיים מים וחיות וכך מצמיחה ויולדת. האות י' במילה 'איש' מסמלת שמים והאות ה' באישה מסמלת אדמה. לכן תיקונו של האיש בלימוד תורה בחינת שמים, ואילו תיקונה של האשה הוא בעשיה, בחינת אדמה.
בעניין נישואין כותב הזוהר: "כָּל רוּחוֹת הָעוֹלָם כְּלוּלוֹת זָכָר וּנְקֵבָה, וּכְשֶׁיּוֹצְאוֹת, יוֹצְאוֹת זָכָר וּנְקֵבָה, וְאַחַר כָּךְ נִפְרָדִים בְּדַרְכֵיהֶם, אִם זוֹכֶה הָאָדָם, אַחַר כָּךְ מִזְדַּוְּגִים יַחַד. וְהַיְנוּ בַּת זוּגוֹ, וּמִתְחַבְּרִים בְּזִוּוּג אֶחָד בַּכֹּל, רוּחַ וְגוּף, שֶׁכָּתוּב (בראשית א) תּוֹצֵא הָאָרֶץ נֶפֶשׁ חַיָּה לְמִינָהּ. מַה זֶה לְמִינָהּ? אוֹתָהּ רוּחַ הָאָדָם שֶׁיּוֹצֵאת זִוּוּגוֹ שֶׁדּוֹמָה לוֹ". כלומר, כל נשמה לפני שבאה לעולם מכילה חלק זכרי וחלק נקבי, כשמגיע זמן ירידת הנשמה לעולם היא מתפצלת לשני חלקים, החלק הנקבי יורד לתוך גוף אישה ואילו החלק הזכרי יורד לגוף זכר. חלקי הנשמות חיות לבדן בשנותיהם הראשונות, אך משום שכל אחד מהם הוא רק חצי הם חשים חסר ומחפשים להתאחד. בשעת החופה מתאחדות הנשמות והופכות חזרה לנשמה אחת.
הזוהר ממשיך ומבאר את הסיבה לכך שאישה שבגדה עם גבר עונשם מוות "עַל כֵּן, מִי שֶׁבָּא לְהִתְחַבֵּר עִם אִשָּׁה שֶׁל אַחֵר, הִנֵּה פּוֹגֵם אֶת הַזִּוּוּג, (כביכול עושה שתי רשויות למעלה) שֶׁהֲרֵי הַזִּוּוּג שֶׁל כְּנֶסֶת יִשְׂרָאֵל עִם הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא לְבַדּוֹ, בִּזְמַן שֶׁהוּא בְּרַחֲמִים וּבִזְמַן שֶׁהוּא בְּדִין. בּא רְאֵה, מִי שֶׁמִּתְחַבֵּר לְאִשָּׁה שֶׁל אַחֵר, כְּאִלּוּ מְשַׁקֵּר בַּקָּדוֹשׁ-בָּרוּךְ-הוּא וּבִכְנֶסֶת יִשְׂרָאֵל, וְעַל זֶה הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא לֹא מְכַפֵּר לוֹ בִּתְשׁוּבָה, וְהַתְּשׁוּבָה תְלוּיָה עַד שֶׁיִּסְתַּלֵּק מִן הָעוֹלָם. זֶהוּ שֶׁכָּתוּב (ישעיה כב) אִם יְכֻפַּר הֶעָון הַזֶּה לָכֶם עַד תְּמֻתוּן. וּמָתַי? בְּשָׁעָה שֶׁנִּכְנָס בִּתְשׁוּבָה לָעוֹלָם הַהוּא, עליוֹ לְקַבֵּל עֹנֶשׁ".
נשים ובית המדרש: חינוך ולימוד תורה.