אישיהארה היה ידוע כמבקר נמרץ של יפן, אותה הוא הגדיר כמדינה לא החלטית. בנוגע ליחסי יפן-ארצות הברית, טען אישיהארה שהמדינה אותה הוא לא אוהב במערכת יחסים זו היא יפן, שכן היא מדינה שאינה יודעת לעמוד על שלה. בספר שכתב עם ראש ממשלת מלזיה לשעבר מהתיר מוחמד, שנקרא "אסיה המסוגלת לומר לא - התכנון כנגד המערב", קרא אישיהארה ליפנים לחזור לשורשיהם האסייתיים וגינה את הציוויליזציה המערבית.
אישיהארה היה ידוע גם בביקורת שלו כלפי סין, ואף הוא הזמין את הדלאי למה ואת נשיא הרפובליקה הסינית לטוקיו. עם זאת, בשנותיו האחרונות התמתן אישיהארה ואף קיבל את הזמנת הסינים לאולימפיאדת בייג'ינג, ונבחר להיות אחד מנושאי הלפיד האולימפי ביפן.
יחסו לזרים.
בנאום שנשא בפני קבוצה מכוחות ההגנה העצמית של יפן ב-9 באפריל 2000, הצהיר אישיהארה שזרים וסָנגוֹקוּג'ין (三国人, "אנשי מדינה שלישית"; מילת גנאי לתושבי טייוואן, קוריאה וסין אחרי מלחמת העולם השנייה) מבצעים פשעים רבים ביפן, וטען שבעת אסון טבע באזור טוקיו, הם יעוררו מהומות. התבטאות זו גררה ביקורת רבה ודרישות התפטרות, אך אישיהארה סירב להתנצל.
אישיהארה היה מעורב במספר תקריות דומות נוספות, כשב-2006 טען שמהגרים אפריקאים משתלטים על אזורים בטוקיו ועוסקים בפשע.
התבטאויות שערורייתיות נוספות.
בריאיון לפלייבוי ב-1990 טען אישיהארה שטבח ננקינג הוא בדיה, וסירב להתנצל גם לאחר שהתעוררה סערה תקשורתית ודיפלומטית.
ב-2000 שימש אישיהארה אחד השופטים בתחרות ספרות ביפן, ובמהלך האירוע טען שהומוסקסואליות אינה נורמלית. התבטאות זו גררה מחאה בקרב קהילת הלהט"ב של המדינה.
בריאיון למגזין נשים ב-2001 טען אישיהארה שנשים מבוגרות שאינן יכולות ללדת הן חסרות ערך וחוטאות. בעקבות הביקורת שהוטחה בו טען אישיהארה שמקור הביקורת הוא ב"נשים זקנות ורגזניות."
בהקשר לרעידת האדמה בסנדאי, טען אישיהארה שהאסון הוא עונש משמיים על כך שיפן הפכה למדינה אנוכית. לאחר שספג ביקורת רבה, אף ממושל מחוז מיאגי, נאלץ אישיהארה להתנצל בפומבי.
אישיהארה נפטר ב-1 בפברואר 2022. הותיר אחריו אישה, נוריקו, וארבעה בנים. בנו הבכור, נובוטרו, ובנו השלישי, הירוטאקה, הם חברי בית הנבחרים של יפן. בנו השני, יושיזומי, הוא שחקן ומגיש תחזית מזג אוויר. בנו הצעיר, נובוהירו, הוא צייר.
קישורים חיצוניים.
ג'ון ברינסלי וקייאיצ'י יממורה, Japan Threatened by China, Its Own Timidity: Ishihara, אתר בלומברג.
בנק לפתוח התעשיה בישראל
המלחמה העות'מאנית-יוונית (1897)
אליסון ג'ני
אליסון ברוקס ג'ני (באנגלית: Allison Brooks Janney; נולדה ב-19 בנובמבר 1959) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "אני, טוניה", בזכותו זכתה גם בפרס גלובוס הזהב, פרס גילדת שחקני המסך, פרס אינדפנדנט ספיריט ופרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה. בנוסף, על תפקידה בסדרת הדרמה "הבית הלבן" זכתה בארבעה פרסי אמי ובשני פרסי גילדת שחקני המסך. לאחר מכן, זכתה בעוד שני פרסי אמי על תפקידה בסיטקום "ממי". לפני כן, זכתה בפרס אמי על תפקיד אורח בסדרה "הסקס של מאסטרס", ובפרס גילדת שחקני המסך משותף לקאסט הסרט "העזרה".
ביוגרפיה.
ג'ני נולדה בדייטון, אוהיו שבארצות הברית, למשפחה נוצרית. הוריה הם שחקנית העבר מייסי ברוקס ג'ני (לבית פוטנם) וג'רביס ספנסר ג'ני ג'וניור. לה שני אחים. למדה בקניון קולג' שבאוהיו, שם התגלתה על ידי פול ניומן ואשתו ג'ואן וודוורד במחזה שביים ניומן.
בעצתו של ניומן למדה ג'ני משחק בבית הבובות השכונתי שבניו יורק וב"אקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה".
קריירת משחק.
תיאטרון.
ג'ני הייתה מועמדת לשני פרסי טוני על הופעותייה בבימות התיאטרון, ב-1998 על הופעתה במחזה של ארתור מילר "מראה מעל הגשר" וב-2009 על הופעתה במחזמר "9 עד 5".
טלוויזיה.
את מלוא ההצלחה שלה בקריירה קיבלה ג'ני הודות לסדרת הדרמה הפוליטית "הבית הלבן" בה השתתפה מ-1999 למשך שבע עונות עד 2006. בסדרה שיחקה בתפקיד דוברת הבית הלבן סי ג'יי קרג, שזיכה אותה בארבעה פרסי אמי, שני פרסי גילדת שחקני המסך ובשתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב. ב-2008 עד 2013 דיבבה בסדרת האנימציה האמריקאית "פיניאס ופרב" את גרושתו של ד"ר היינץ דופנשמירץ', שארלין דופנשמירץ'. בשנת 2011 שיחקה בעונה הראשונה של הסיטקום "מר סאנשיין" אותו יצר והפיק מת'יו פרי, בסדרה הופיעה בתפקיד קריסטל כהן הבוסית של מנהל "סאנשיין סנטר" בן דונובן (פרי).
החל מ-2013 משחקת ג'ני בסדרה הקומית של רשת CBS "ממי" בתפקיד בוני לצדה של אנה פריס, ועל תפקידה בסדרה זכתה בשני פרסי אמי רצופים, ועוד שלוש מועמדויות. בספטמבר 2019 עלתה לשידור העונה השביעית.
קולנוע.
ג'ני החלה את דרכה כניצבת בתפקידים קטנים בסרטים "צבעי השלטון" "זאב" "נס ברחוב 34".
זכתה להכרה הראשונה שלה בשנת 1996 בסרטו של סטנלי טוצ'י "לילה גדול" .
בשנת 1998 פרצה ג'ני לראשונה לתפקידים משמעותיים בקומדיות "מושא אהבתי" בתפקיד קונסטנס, אחותה החורגת של העובדת הסוציאלית נינה בורובסקי (ג'ניפר אניסטון) ו"שישה ימים שבעה לילות" בתפקיד מריג'ו, הבוסית של העיתונאית רובין מונרו (אן הייש). בנוסף, שיחקה לצד בריטני מרפי ודבי מזר בסרט הטלוויזיה "דייוויד וליסה" בערוץ ABC בהפקת אופרה וינפרי. ב-1999 הופיעה ג'ני בדרמה של סם מנדס "אמריקן ביוטי" בתפקיד ברברה אשתו הדיכאונית של הקולונל פרנק פיץ (כריס קופר) ובקומדיות "10 דברים שאני הכי שונאת אצלך" בתור יועצת בית הספר גברת פרקי ו"יופי מקומי".
בשנת 2000 השתתפה בדרמה הקומית "האחות בטי". ב-2001 שיחקה במיני-סדרת הדרמה "דברים של בנות" בשואוטיים לצד אל מקפירסון וקייט קאפשו. ב-2002 השתתפה בדרמה של סטיבן דלדרי "השעות" בתפקיד סאלי לסטר שותפתה לחיים של קלריסה ווהן (מריל סטריפ).
ב-2003 שיחקה ג'ני בסרט הנעורים "לאהוב או לא לאהוב" בתפקיד לידיה אמה של הנערה המתבגרת האלי מרטין (מנדי מור) ודיבבה בסרט האנימציה שובר הקופות "מוצאים את נמו".
ב-2005 הועמדה לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בדרמה העצמאית "אחת משלנו" והופיעה בקומדיית ההתבגרות השחורה "שכונה בהפרעה" בתור אלי אמו של התיכוניסט המסומם דין סטיפל (ג'יימי בל).
ב-2007 הופיעה ג'ני בדרמה הקומית המוערכת של ג'ייסון רייטמן "ג'ונו" בתפקיד ברן אמה החורגת והתומכת של הנערה ג'ונו מק'גאף (אליוט פייג') ובקומדיה המוזיקלית "היירספריי" בתור פרודי אמה של הנערה פני פינגלטון (אמנדה ביינס).
ב-2009 הועמדה בפעם השנייה לפרס אינדפנדנט ספיריט על תפקידה בסרט "חיים בזמן מלחמה" וחזרה לעבוד עם סם מנדס בסרטו "לצאת לדרך", שם שיחקה בתפקיד לילי הבוסית לשעבר של גיבורת הסרט ורונה דה טסאנט (מאיה רודולף).
בשנת 2011 שיחקה ג'ני בדרמת הגזענות הספרותית המצליחה "העזרה" בתפקיד שרלוט אמה של העיתונאית הצעירה יוג'ינה "סקיטר" פלאן (אמה סטון). בשנת 2012 שיחקה בדרמה הקומית "רק אלף מילים" לצד אדי מרפי.
בשנת 2015 שיחקה בקומדיה "מרגלת" לצד ג'ייסון סטיית'האם. ושיחקה בקומדיית הנעורים "מתויגת" בתפקיד דוטי, אימה של ביאנקה פייפר, הדמות הראשית.
בשנת 2016 שיחקה בסרט "המעון של מיס פרגרין לילדים משונים" של הבמאי טים ברטון, ושיחקה בתפקיד ראשי במותחן "הבחורה על הרכבת" לצידם של אמילי בלאנט, לוק אוונס ולורה פריפון. בהמשך שיחקה בסרט הדרמה "טלולה" של הבמאית והסופרת סיאן הדר.
בשנת 2017 שיחקה בדרמה הביוגרפית "אני, טוניה" בכיכובה של מרגו רובי, אשר מגלמת את המתעמלת טוניה הארדינג, וג'ני מגלמת את אימה. על תפקידה זה זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט קולנוע, פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה, פרס אינדפנדנט ספיריט ובפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט קולנוע.
בשנת 2019 מגלמת את דמותה של סוזן אסטריץ' בסרט פצצה.
ג'ני נמצאת כעת בהפקת שני סרטים; סרט הדרמה הקומית של טייט טיילור, חדשות חמות במחוז יובה והמותחן של ג'יי ג'יי אברהמס, Lou.
אספסת תרבותית
קוג'ון, קיסרית יפן
קוג'ון, קיסרית יפן (ביפנית: 香淳皇后; 6 במרץ 1903 – 16 ביוני 2000) הייתה הקיסרית רעיה של הקיסר יפן הירוהיטו ואימו של הקיסר אקיהיטו.
היא נולדה בשם הנסיכה נאגקו (良子女王), ולאחר מותה קיבלה את השם קוג'ון, שמשמעותו היא "טוהר ריחני." קוג'ון הייתה קיסרית רעיה מ-25 בדצמבר 1926 עד 7 בינואר 1989, והיא הקיסרית הרעיה שמלאה תפקיד זה למשך הזמן הארוך ביותר בהיסטוריה של יפן.
ראשית חייה.
הנסיכה נאגקו נולדה בטוקיו, בתם הבכורה של הנסיך קוניושי ושל אשתו, צ'יקאקו. היא למדה במחלקה לבנות בבית הספר לבני האריסטוקרטיה בטוקיו. לאחר ההכרזה על אירוסיה, החלה נאגקו בתוכנית אימונים בת שש שנים שנועדה להכשירה לחיים כקיסרית רעיה.
נישואים וילדים.
אירוסיה לבן דודה הרחוק (אז יורש העצר הירוהיטו, הקיסר שווה לעתיד) היו יוצאי דופן משתי סיבות. ראשית, בניגוד למסורת הקיסרית, הורשה הירוהיטו לבחור לעצמו את כלתו, ושנית, המסורת גרסה שעל נשותיו של הקיסר להשתייך למעמד האריסטוקרטיה. אף על פי שאביה היה נצר למשפחה הקיסרית, הייתה אימה נצר למשפחת סמוראים.