בין ספרי הסדרה אין קשר עלילתי, אך הדמויות זהות באופן כמעט מלא. בחלק מספרי הסדרה, מיירון בוליטר מספר את הסיפור בגוף ראשון. מיירון היה כדורסלן מבטיח אך עקב פציעה פרש מהמקצוע. הוא מקים את "מ"ב ייצוג ספורטאים ואמנים", סוכנות שבתחילה מייצגת ספורטאים, אך בהמשך גם אמנים. בסוכנות עובדת גם אספרנזה, מתאבקת לשעבר המכונה "פוקהונטס", וחברתו הטובה של מיירון. חברו הטוב של מיירון, וין, הוא בן למשפחה עשירה, מפונק, ובעל כישורים פיזיים חריגים, המוכר בביטוי בו הוא משתמש כשהוא עונה לטלפון - "דבר ברור". על אף שנראה כי מיירון הוא הביריון מבין השניים, מיירון הוא זה שנאלץ לרסן את ווין, לעיתים קרובות בלי הצלחה. ווין מתואר כבחור קר ונוקשה מאוד המתייחס לנשים בתור חפצי מין. ווין מתואר כאחד הטובים בעולם בקונג פו ובאמנויות לחימה שונות. מלבד זאת יש לו תמיד שני אקדחים וסכין ויש לו קשרים כמעט בכל מקום. הוא הצד הפרוע והחזק של הצוות אך למרות זאת הוא עוזר פעמים רבות למיירון גם בחלק החשיבתי. מיירון מאופיין כדמות סרקסטית ביותר, אך עם זאת רומנטית כלפי בנות זוגו, היודעת להעביר ביקורת גם על עצמה, בעל יכולת פיזית גבוהה ושליטה מעולה בנשק. הוא בחור גבוה (1.93 מטרים), שלדבריו מביט על הארבעים מהצד הפחות יפה.
עוד מהדמויות המופיעות בכמה מספרי הסדרה: אלי ויילדר- אחת מבנות זוגו של מיירון, אלמנה שבעלה נרצח באירועי ה-11 בספטמבר; זורה, סוכן מוסד לשעבר הידוע בכך שהוא לובש בגדי אישה; סינדי הגדולה, הייתה שותפה של אספרנזה בקרבותיה בעבר וכיום משמשת כמזכירה במ"ב ייצוג ספורטאים ואמנים; תרז קולינס, המופיעה בעיקר בספר "דם חם", לה ולמיירון היה רומן לפני כמעט עשור, והיא פונה אל מיירון על מנת שיעזור לה למצוא את בעלה לשעבר. דמויות נוספות: אמילי דאונינג (חברתו לשעבר של מיירון, לפני שנישאה בליל כלולותיה היא ומיירון קיימו יחסי מין ונולד להם ילד. עם זאת מיירון מתוודע לכך רק שלוש עשרה שנים מאוחר יותר ועוזר להצילו ממוות) ג'סיקה קאלוור, אל ואלן (הוריו של מיירון) ועוד.
בעקבות הסדרה החל קובן בכתיבת ספין אוף, סדרת "מיקי בוליטר", אחיינו של מיירון, שממשיך את העלילה ומיירון עצמו משתתף בה לעיתים רחוקות. הספר האחרון על מיירון, "אבק שרפה", מהווה פיילוט לסדרה החדשה. עד כה יצאו שלושה ספרים בסדרה: "מחסה", "מרחק של שניות" ו"סודות באפילה".
ספרי הסדרה.
ספרי הסדרה, לפי סדר יציאתם לאור הם:
ראובן גרוזובסקי
הרב רפאל ראובן גרוזובסקי (י"א בכסלו ה'תרמ"ז, 1886, מינסק - כ"ב באדר ה'תשי"ח, 1958, ארצות הברית), היה ר"מ וראש ישיבה בישיבות כנסת בית יצחק שבליטא, תורה ודעת בניו יורק ובית מדרש עליון במונסי, ויושב ראש מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית.
תולדותיו.
נולד במינסק, לרחל לאה, בתו של הרב אברהם יורקנסקי רבה של סוירזנה ולרב שמשון גרוזובסקי, דיין ומורה הוראה במינסק. הוא למד במינסק בקיבוץ שבבית הכנסת זבחי צדק, ואחר כך בישיבת סלובודקה שבליטא.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה התפזרה הישיבה וחלק מתלמידיה גלו לקרמנצ'וג, שם נשא את חיה שרה מרים, בתו של הרב ברוך בר ליבוביץ, ראש ישיבת כנסת בית יצחק. אחרי נישואיו נתמנה לר"מ שני בישיבתו של חותנו, והיה אחראי על הניהול הכספי עד ראשית מלחמת העולם השנייה. בשנת תרפ"א עברה הישיבה לווילנה, ובשנת תרפ"ו לקמניץ. בשנת תרפ"ט הגיעה הישיבה למשבר כלכלי והוחלט על נסיעה לארצות הברית לשם גיוס כספים. במשך כשנה ומחצה נדדו החותן והחתן ברחבי ארצות הברית, והצליחו במידה רבה. אחר כך חזרו לקמניץ, והמשיכו בהרבצת תורה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת ברית המועצות לפולין, גלתה הישיבה לווילנה, שעדיין הייתה חלק מליטא העצמאית. זמן קצר אחר כך נפטר חותנו הרב ברוך דוב ליבוביץ, והישיבה המשיכה בראשותו יחד עם גיסיו הרב משה ברנשטיין והרב יעקב משה ליבוביץ. הם עברו לראסיין, פרוור של וילנה, ושם התקיימה הישיבה עד החורף של שנת תש"א (1940–1941). בתש"א היגר לארצות הברית, ושם התמסר להצלת בני הישיבה, במסגרת ועד ההצלה בניו יורק. כמו כן עסק במשלוח חבילות עזר וסיוע לתלמידים שהוגלו לסיביר. אחר המלחמה נתמנה לראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק במקומו של הרב שלמה היימן שנפטר אז, ובמקביל נתמנה לראש ישיבת בית מדרש עליון שבמונסי, ניו יורק, שנוסדה ידי הרב שרגא פייבל מנדלוביץ. כן כיהן כראש מועצת גדולי התורה שעל ידי אגודת ישראל באמריקה.
בב' בניסן תשי"א נפטרה אשתו, ובסוף אותה שנה נפגע בתאונת דרכים שגרמה אחר כך להתקף לב, לשבץ ולשיתוק עד פטירתו.
חתניו הם הרב דן אונגרישר, שהתמנה תחתיו לראשות ישיבת בית מדרש עליון, והרב לוי קרופני, ראש ישיבת "תורת אמת" בניו יורק. בנו חיים הוא חותנו של ראש ישיבת תורה ודעת הנוכחי, הרב יצחק ליכטנשטיין.
בית רקנאטי
בית רקנאטי הוא בניין מגורים השוכן בתל אביב בפינת הרחובות דרך בגין ומזא"ה המהווה דוגמה לסגנון הבינלאומי בארץ ישראל ואחד הבניינים הידועים של "העיר הלבנה".
היסטוריה.
את הבנייה יזם ב-1934 איש העסקים ליאון רקנאטי (הסב) במטרה להקים בניין מגורים בעל חזית מסחרית. דרך בגין, אז דרך פתח תקווה (במקור הייתה דרך יפו-שכם), הייתה אז דרך מסחרית חשובה שהובילה אל מרכז תל אביב הצעירה. את הבניין תכננו האדריכלים שלמה ליאסקובסקי ויעקב אורנשטיין והוא נבנה ב-1935.
הבניין נבנה כמו מרבית הבנייה בעיר בשנות ה-30 בסגנון הבינלאומי והוא מתאפיין בצורות נקיות ומבנה פונקציונלי חסר עיטורים. מסממניו הבולטים הוא חזית המרפסות הפונה אל הדרך הראשית ומעליהן אלמנטי הצללה. המבנה כולל שורת חנויות לאורך הרחוב ובצידו הנסתר חצר פנימית.
במהלך שנות ה-40 וה-50 נעשו בבניין שינויים רבים ולאחר מכן הוא נזנח במשך שנים רבות. בשנת 2000 עבר שימור ושיחזור מלא על ידי האדריכל גידי בר אוריין.
קיריה
הקיריה היא תפילה נוצרית חשובה, הפותחת את תפילת המיסה. מקור שמה במילה היוונית "κύριε" שמשמעותה היא "הו אדון" (יחסת הפנייה, ווקטיב, מן המילה היוונית "κύριος", "אדון"). היא נקראת גם "Κύριε ἐλέησόν" דהיינו (הבשורה על-פי מתי, י"ז ט"ו). זוהי התפילה היחידה ביוונית שנכללת בספר התפילות הקתולי הלטיני והיא כוללת שש מילים בלבד:
התפילה כלולה ברקוויאם וזכתה להלחנה ולביצועים מוזיקליים רבים מאוד.
גרסה גרגוריאנית של קיריה:
קיריה אלייסון
מוריס טייה
מוריס טייה (בצרפתית: Maurice Tillet; 23 באוקטובר 1903 - 4 בספטמבר 1954) היה מתאבק מקצועני בשנים המוקדמות של ההיאבקות הבידורית.
חייו.
טייה נולד ברוסיה להורים צרפתים ולמד לדבר ב-14 שפות שונות. הוא היה גם משורר וקיווה להיכנס לעסקי המשחק. טייה זכה באליפות העולם של ה-AWA. אחד המהלכים המוכרים שלו היה "חיבוק הדוב".
בשנות העשרים לחייו פיתח טייה מחלה בשם אקרומגליה, מחלה נדירה שבה עצמות כפות הידיים, כפות הרגליים והגולגולת ממשיכות לגדול באופן לא פרופורציונלי. במהרה כל גופו השתנה כתוצאה מהמחלה, מה שגרם לכאב נורא לטייה שהחל להקרא בשמות גנאי, והוכרח לעזוב את עיירתו.
כשהוא החל לחפש זהות חדשה, טייה היגר לארצות הברית בשנת 1939 ושם התפרנס מהופעתו והחל להיות מתאבק מקצועי, וכונה " The French Angel " (בתרגום חופשי "המלאך הצרפתי"). דמותו הייתה הצלחה מיידית. שיא הקריירה שלו היה ב-1 באוגוסט 1944 כאשר ניצח את סטיב "המוחץ" קייזי על חגורת האליפות של ה-AWA.
במהרה טייה הפך למבודד, אף על פי שהיו מספר אנשים שהצליחו להתחבר איתו, ביניהם איש העסקים פטריק קלי.
טייה נפטר ממחלת לב בשנת 1954 בגיל 50.
בובי מנגין, שהיה אלוף היאבקות שאל את טייה על ערש דווי אם יוכל לעשות מסיכות מפניו. טייה הסכים ובובי הכין שלוש מסכות. אחת מהן ניתנה לאדם שתרם שנים לאחר מכן את המסיכה למוזיאון יורק ברבל, השנייה הייתה תלויה במשרדו של פטריק קלי והשלישית נתרמה למוזיאון היאבקות באיווה.
קירייה
נמל התעופה מדריד-בראחס
נמל התעופה מדריד-בראחס (בספרדית: Aeropuerto de Madrid-Barajas) הוא נמל תעופה בינלאומי המשרת את מדריד, בירת ספרד. מקור שמו של הנמל בעיירה בראחס הסמוכה אליו.
מדריד-בראחס הוא נמל התעופה הגדול והעמוס בספרד, והעשירי העמוס ביותר בעולם. מאז פתיחתו, צמח הנמל והפך לאחד ממרכזי התעופה החשובים של אירופה. בשנת 2007, היה קו מדריד - ברצלונה היוצא מהנמל הקו התדיר בעולם, עם 971 טיסות בשבוע, אך מאז ירדה תדירותו בשל פתיחת קו רכבת מהירה בין הערים. כיום הנמל הוא השער האווירי המרכזי לחצי האי האיברי ומהווה מוקד משיכה לטיסות רבות, בעיקר מאמריקה הלטינית. בשנת 2008 עברו בנמל יותר מ-50.8 מיליון נוסעים.
הנמל כולל ארבעה מסלולי המראה וארבעה בתי נתיבות. טרמינל 4, החדש מביניהם, משמש את טיסות חברת איבריה וחברות נוספות בברית חברות התעופה Oneworld, בהן בריטיש איירוייז ואמריקן איירליינס. שלושת הטרמינלים האחרים משמשים את טיסות שאר החברות, בהן החברות הספרדיות אייר אירופה. הנמל משמש כנמל הבית של חברת התעופה הספרדית איבריה, שאחראית לכ-60% מתנועת הנוסעים בנמל וחברות ספרדיות קטנות כמו פריבילג' סטייל.
הנמל מקושר כיום למדריד באמצעות קו 8 של הרכבת התחתית, הכולל תחנה בטרמינל 2 (מעבר לטרמינלים 1 ו-3) ותחנה בטרמינל 4 החדש, וכן קו רכבת פרברית שמקשר בין נמל התעופה לבין תחנות הרכבת אטוצ'ה וצ'מרטין בעיר.
היסטוריה.