אוסקר אנגל נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל אנגל ושל קטלין שטיינר. ב-1902 קיבל תעודת הוראה לשפות הונגרית-צרפתית באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד). הוא לימד בארד, שימג (1903), אגר, ולאחר מכן עד פרישתו בגימנסיה הריאלית בבודפשט על שם ז'יגמונד קמן. במחקריו בתולדות הספרות חקר בהצלחה את השפעתם של סופרים זרים על סופרים הונגרים. (לדוגמה: השפעה סקוטית ואנגלית בבלדות של יאנוש אראן. היסטוריה ספרותית. 1912).
משפחתו.
ב-23 בדצמבר 1906 נשא לאישה את מרגיט, בתם של הסוחר ארמין רוטשילד ושל לינקה דצ'י. הוא התגרש מאשתו הראשונה והתחתן בשנית ב-27 ביוני 1925. אשתו השנייה הייתה ארז'בט, בתם של יוזף צ'טני ושל פרוז'ינה פודור. הוא אביו של טיבור אלק (1910–1972) שהיה מתמטיקאי ופילוסוף.
פרסומיו.
כמה ממאמריו החינוכיים והאתנוגרפיים, ביקורות ספרים ומחקרים רבים על תולדות הספרות פורסמו במשך עשורים בכתבי העת רבים:
במחקרי תולדות הספרות עסק בעיקר בהשפעות הספרות הזרה על הספרות ההונגרית. הוא היה עמית ב"אגודת שייקספיר ההונגרית". בשל יהדותו הוא לא יכול היה לפרסם אחרי שנת 1942.
אתה (איש השנה של מגזין טיים)
"את/ה" (באנגלית: ) היה איש השנה של מגזין טיים בשנת 2006. הרעיון מאחורי הבחירה היה לציין את מיליוני האנשים שתורמים באופן אנונימי תוכן גולשים שנוצר על ידם לאתרי אינטרנט כגון יוטיוב, מייספייס, פייסבוק, ויקיפדיה ואתרי ויקי אחרים, ושלל אתרי אינטרנט נוספים שמכילים תוכן שנוצר על ידי גולשים.
זוהי לא הייתה הפעם הראשונה שתואר "איש השנה" לא ניתן לאדם ספציפי אלא לקבוצה, רעיון מופשט או חפץ (למשל, המחשב האישי היה "מכונת השנה" לשנת 1982), אך החלטה זו גררה ביקורות שליליות, בין השאר בשל קיומם של מועמדים בולטים יותר לאיש השנה ב-2006, כמו הוגו צ'אווס ומחמוד אחמדינז'אד, ותחושה שהבחירה הייתה גימיקית מדי. למרות הביקורת, נתוני המכירות של גיליון זה של המגזין היו מוצלחים.
רקע.
בעוד שרוב אנשי השנה הקודמים היו בני אדם בעלי חשיבות היסטורית, כאשר רבים מהם ידועים לשמצה ולא בהכרח אהודים בציבור (למשל, אדולף היטלר היה "איש השנה" של 1938, ורוחאללה ח'ומייני ניצח בשנת 1979), כמה מהם היו חפצים דוממים. המחשב האישי היה "מכונת השנה" של שנת 1982, בעוד ש"כדור הארץ הנתון בסכנה" היה "כוכב הלכת של השנה" בשנת 1988. קבוצות של מספר אנשים, כמו גם נציגים סמליים של קבצות כאלו זכו בפרס בעבר. לדוגמה, "מדעני ארצות הברית" הוכרזו כ-"גברי השנה" ב-1960, ודור הבייבי בום זכה בתואר בשנת 1966.
הרעיון לתת למשתמשי אינטרנט תואר של "אנשי השנה" היה קיים גם לפני ההחלטה של מגזין טיים - כשנתיים לפני כן, חדשות ABC בחרה בכותבי בלוגים בתור אנשי השנה שלה לשנת 2004.
ההחלטה.
בהתאם להליך השנתי של מגזין טיים לבחירת איש השנה, לשכות שונות במגזין הציעו מועמדים שונים, וביניהם "את/ה" ו"החבר'ה מיוטיוב". בנוסף, הועלה לאתר של מגזין טיים סקר קוראים שביקש מהקוראים לבחור מתוך 8 מועמדים את מי שלדעתם מתאים ביותר להיות איש השנה. ההחלטה הסופית התקבלה על ידי ריצ'רד שטנגל, העורך הראשי של המגזין.
ההחלטה הוכרזה בגיליון של מגזין טיים שיצא ב-25 בדצמבר 2006. השער של המגזין כלל מחשב iMac עם נגן וידאו דמוי יוטיוב שמופעל במחשב. במקום סרטון, הנגן מכיל מלבן מחומר מחזיר אור דמוי מראה, שמשקף את פניו של מי שמתבונן בו. משך הזמן הכולל של הסרטון בתמונת השער הוא "20:06", שמתייחס לשנת 2006 שבה יצא הגיליון. בגיליון הופיעו כתבות בנושא תוכן גולשים שנכתבו על ידי עורך NBC בריאן וויליאמס ועורכי מגזין טיים לב גרוסמן וריצ'רד שטנגל. כפי שמתאר גרוסמן, "מדובר ברבים שמנסים לקחת כוח מהמיעוט השולט ועוזרים זה לזה בלי לקבל תמורה, ואיך זה לא רק ישנה את העולם, אלא גם ישנה את הדרך שבה העולם משתנה."
ביקורות.
בחירה זו הייתה שנויה במחלוקת, וספגה ביקורות שליליות בשל התעלמותה מאנשים רבים שהשפיעו על שנת 2006, כמו מחמוד אחמדינז'אד, קים ג'ונג-איל וננסי פלוסי. בדצמבר 2012, העיתונאי דייוויד א. גרהאם כתב באטלנטיק שלדעתו הבחירה ב"את/ה" הייתה חלק מ"דפוס של בחירות חסרות ברק" שנעשו על ידי מגזין טיים ושאין להתייחס לבחירת איש השנה בתור חדשות, אלא בתור מהלך שיווקי בלבד. הוא ציין, "האם יש מישהו בעולם שלא נמאס לו מאנשים שמוסיפים בתור בדיחה את הביטוי 'איש השנה של מגזין טיים לשנת 2006' לפרופיל שלהם בטוויטר, אזכור לבחירה הגימיקית של 'את/ה' באותה שנה?"
בנוסף, ההחלטה נחשבה על ידי חלק מהמבקרים לצבועה. כמה שבועות לפני ההכרזה, פורסם סקר באתר טיים ששאל את המשתמשים "מי צריך להיות איש השנה?", אם כי הסקר לא הוצג כסקר מחייב. לאחר מספר שבועות, הזוכה בסקר בפער גדול היה הוגו צ'אבס, נשיא ונצואלה, עם 35% מהקולות. נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, הגיע למקום השני. "החבר'ה מיוטיוב" הגיע למקום הרביעי. מגזין טיים לא הזכיר את התוצאות הללו כלל בהכרזה שלו על "איש השנה", ומבקריו טענו כי הבחירה של המגזין לציין את כוחם של משתמשי האינטרנט, תוך התעלמות מוחלטת מהצבעותיהם של משתמשי אינטרנט אחרים, הייתה צבועה.
הפקעת הנסיכים
הפקעת הנסיכים (בגרמנית: Fürstenenteignung) הוא הכינוי למחלוקת שפיצלה את החברה ברפובליקת ויימאר בין השנים 1918–1926. המחלוקת נסבה סביב השאלה כיצד יש לנהוג בנכסי משפחות המלוכה שעזבו את גרמניה לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה ופירוק הקיסרות הגרמנית.
רקע.
בסוף אוקטובר 1918, כאשר נראה היה שתבוסתה של גרמניה במלחמה בלתי נמנעת, פרצה "המהפכה הגרמנית". ב-28 באוקטובר חתם וילהלם השני, קיסר גרמניה על תיקונים שהפכו את גרמניה למונרכיה חוקתית, אולם בכך לא היה די. הקיסר עזב את ברלין לבלגיה, שם הופעל עליו לחץ מצד פוליטיקאים ואנשי צבא שיתפטר. הקיסר סירב לעשות זאת, וב-9 בנובמבר נאלץ הקנצלר מקס פון באדן להתייצב בפני ממשלתו ההמומה ולהודיע לה על דעת עצמו שהקיסר התפטר. באדן עצמו התפטר והעביר את השלטון במדינה לפרידריך אברט. משעמד הקיסר בפני עובדה מוגמרת, נמלט להולנד שם העביר את שארית חייו. בעוד הרייכסטאג המבולבל דן במצב, יצא פיליפ שיידמן אל ההמון שהתכנס מחוץ לבניין והכריז על ביטול הקיסרות והקמת "רפובליקה גרמנית". הכרזה היסטורית זו הייתה ערש לידתה של רפובליקת ויימאר. בעקבות כך, התפטרו או הודחו כל שאר הנסיכים והמלכים ששלטו במדינות הפדרליות שהרכיבו את גרמניה. חלקם, כמו הקיסר, יצאו לגלות בעוד אחרים חיו את שארית חייהם בגרמניה כאזרחים פשוטים. הנסיכויות הפכו לרפובליקות דמוקרטיות.
תחילת המשבר.
בניגוד לאימפריה האוסטרו-הונגרית שבה הולאמו באופן מיידי כל נכסי בית הבסבורג (החוק ההבסבורגי), סעיף 153 לחוקת ויימאר קבע כי נכסי משפחות המלוכה יישארו בידיהן, אולם הותיר את האפשרות התאורטית לבצע בעתיד הפקעה כזו תוך מענק פיצויים הולמים למשפחות המופקעות. היו שתי סיבות עיקריות לחוסר רצונה של ממשלת אברט לבצע הפקעה כוללת. הראשונה הייתה האופי הפדרלי של הקיסרות שגרם לכך שהיה מורכב מאוד לבצע הפקעה כוללת בכמה מדינות בעלות מאפיינים וסוגי נכסים שונים. הסיבה השנייה הייתה הסכמי ורסאי המתקרבים. הסתמן כי מדינות ההסכמה ידרשו מגרמניה פיצויים כספיים גבוהים מאוד, ואברט חשש שאם לקופת המדינה הגרמנית יתווסף ממון נוסף בעקבות ההפקעה, מדינות ההסכמה ידרשו פיצויים גבוהים יותר.
אברט הורה כי כל אחת מהממשלות הפדרליות המרכיבות את הרפובליקה תנהל בעצמה משא ומתן על הפקעה ופיצויים עם בית המלוכה ששלט בה קודם לכן. המשא ומתן התקדם בעצלתיים בשל סיבות שונות. בין היתר בגלל האינפלציה הגואה בגרמניה שגרמה לכך שבתי המלוכה לא רצו לקבל כסף גרמני בתמורה לרכושם. סוגיה נוספת שעמדה במרכז המחלוקת הציבורית הייתה שאלות הבעלות על אדמות בתי המלוכה. כל אחד מהם החזיק ברשותו שטחי אדמה גדולים מאוד, אולם בעוד שבמדינות גדולות כמו פרוסיה ובוואריה מדובר היה בשטחים זניחים ביחס לגודלה של המדינה, במדינות קטנות יותר הם היוו נתח עצום משטחה והיו מסוגלים לשתק את הכלכלה המקומית אם היו עוברים לידיים פרטיות. בדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ למשל, החזיק בית מקלנבורג-שטרליץ ב-55% משטחי הדוכסות.
בבוואריה, הצליחה הממשלה להגיע להסדר מול בית ויטלסבאך על הפקעת הנכסים בתמורה לפיצויים גבוהים שהועברו לידי קרן הפיצויים של בית ויטלסבאך. ב-31 ביולי 1919 העביר הפרלמנט של המדינה החופשית סקסוניה-גותה, חוק להפקעת כל נכסי בית סקסה-קובורג-גותה. קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה ערער על החוק בפני בית המשפט העליון של גרמניה. בית המשפט נשלט באותה תקופה בידי שומרים שמרנים ומלוכנים במובהק, וב-18 ביוני 1925 פסק שהחוק להפקעת נכסי בית סקסה-קובורג-גותה הוא לא-חוקתי. בית המשפט הורה לממשלת המדינה להחזיר למשפחת הנסיך את כל הרכוש והאדמות, שהוערכו בסכום כולל של 37.2 מיליון מרק.
משאל העם הראשון.
ב-23 בנובמבר 1925 הגישה המפלגה הדמוקרטית הגרמנית הצעת חוק המסמיכה את הממשלות של המדינות להעביר חוקים להסדרת מעמדם של נכסי משפחות המלוכה. בהצעת החוק נקבע כי החלטות אלו יהיו חסינות מפני ביקורת משפטית. הצעת החוק התקבלה בהסכמה שבשתיקה מצד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. יומיים לאחר מכן, הגישה המפלגה הקומוניסטית של גרמניה הצעת חוק אחרת על פיה גרמניה תצא למשאל עם האם לבצע הפקעה כוללת ללא פיצויים של כל נכסי משפחות המלוכה. על פי הצעת החוק, הקרקעות היו אמורות להימסר לחקלאים ולחוכרים, והטירות היו אמורות להפוך לבתי הבראה או לדיור ציבורי. כסף מזומן וחפצי ערך היו אמורים להתחלק לפצועי מלחמה ונזקקים.