בין המונומנטים מודרניים: המזרקה הענקית ברובע קאמירלאטא (Camerlata), מעוצבת על ידי האומנים האבסטרקטיים מאריו ראדיצ׳י (Mario Radice) וצ׳יסארי קאטאניו (Cesare Cattaneo); בניין המטה המקומי הקדום של המפלגה הפשיסטית ("קאסק דל פאשו", Casa del Fascio, 1936); המצבה לחללים במלחמת העולם הראשונה (1932) והמצבה לכל הפרטיזנים האירופיים (1983) עם תצוגה של אבנים ממחני ההשמדה הנאציים.
בעיר יש הרבה גנים עם חווילות הדורות. בין אלה ווילה אולמו (Villa Olmo).
סניידרז מהנובר
סניידרז מהנובר (Snyder's of Hanover) היא מאפייה וחברה להפצת חטיפים שבסיסה בהנובר שבפנסילבניה שבארצות הברית. החברה מתמחה בכעכים והיא יצרנית הכעכים הגדולה ביותר בארצות הברית. מוצריה נמכרים בארצות הברית ומיוצאים גם לקנדה, אירופה ואסיה (ובכלל זה גם לישראל). החברה מייצרת מעל 25 סוגים של כעכים, וכן נגיסי כעכים, "כריכי כעכים", כעכים מצופים, חטיפי תפוחי אדמה וחטיפים נוספים. החברה היא יצרנית בייגלה הגדולה בארצות הברית.
היסטוריה.
בשנת 1909 ייסד הארי ו. וורהיים את "חברת הכעכים הנובר", שהפכה לאחר מכן לחברת הנובר פודז. בשנת 1923 יסדו הלן וויליאם סניידר חברה לאפיית כעכים ולהפצתם. בתחילת שנות השישים רכשה הנובר את סניידרז ונוצרה "סניידרז מהנובר".
ב-2007 רכשה החברה את חברת ג'ייז פודז משיקגו לאחר שזו הכריזה על פשיטת רגל. סניידרז מהנובר ממשיכה להפיץ את מוצרי ג'ייז בשוקי המערב התיכון. ב-2009 ניסתה החברה להשתלט על חברת החטיפים הפרטית אטס קואליטי פודז, אך המהלך נכשל.
ב-22 ביולי 2010 פורסם כי החל מהלך של מיזוג בין החברה לבין יצרנית החטיפים לאנס אשר יוביל ליצירת אחת מיצרניות החטיפים הגדולות בעולם.
סניידרס מהאנובר
סניידרז אוף האנובר
סופרדום
הסופרדום
מצנט
מֶצֶנָט או פטרון הוא בעל הון המפנה חלק ממשאביו לתמיכה באמנות או למדע ללא קבלת תמורה ישירה.
השם "מצנט" נגזר משמו של גאיוס קילניוס מאיקנס (Maecenas), רומאי עשיר ממוצא אטרוסקי, שתמך במשוררים צעירים. הוא תמך בורגיליוס, שכתב לכבודו את היצירה "Georgicon". ורגיליוס, שהתרשם עמוקות משיריו של הורטיוס, קישר בינו לבין מאיקנס. הורטיוס מתחיל את השיר הראשון בקובץ האוֹדות בפנייה לפטרונו החדש. הוא קיבל ממאיקנס תמיכה כספית מלאה, וכן אחוזה בהרי הסבינות. בני חסות נוספים של מאיקנס היו פרופורטיוס והמשוררים הזוטרים: וריוס רופוס, פלוטיוס טוקה, ולאגיוס רופוס, ודומיטיוס מרסוס.
בזכות מעשים אלה ואחרים באותו סגנון היה מאיקנס לשם דבר – לאפונים המסמל בעל הון הנותן את חסותו לאמנים נזקקים ולאמנויות בכלל.
במהלך ההיסטוריה היו מצנטים גדולים, דוגמת לורנצו דה מדיצ'י, שתמך באמני הרנסאנס, ומצנטים קטנים, שהסתפקו בכך שזימנו אמנים, סופרים או משוררים לסעוד עמם כדי לחסוך להם את צורכי המחיה. האמנים המוזמנים לארוחה שימשו לעיתים את המארחים כנושא מעורר עניין עבור האורחים האחרים. קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, היה מוכר כפטרונו של גלילאו גליליי.
בתקופה המודרנית, העברת המשאבים מבעלי ההון חובבי האמנות אל האמנים הנזקקים הפכה, בדרך כלל, לשיטתית יותר, והיא עוברת דרך ועדות המעניקות פרסי יצירה או מלגות קיום, לפי עמידה בקריטריונים מסוימים. גם המדינה המודרנית מעודדת סוג זה של נדבנות על ידי מתן הטבות מס לעוסקים בכך.
הנדיבות של המצנטים זוכה לעיתים לתמורה במוניטין החיובי הנבנה להם ובהנצחתם ביצירותיהם של בני חסותם.
הוועד היהודי-האמריקאי
הוועד היהודי-האמריקאי (AJC, ראשי תיבות באנגלית של "The American Jewish Committee") הוא ארגון יהודי-אמריקאי שפועל לשמירה על האינטרסים של העם היהודי ברחבי העולם באמצעות קשרי ממשל ודיפלומטיה.
הארגון מורכב מכמה עשרות אלפי חברים, בעיקר מקרב יהודי ארצות הברית.
היסטוריה.
הארגון הוקם בניו יורק בפברואר 1906 על ידי 35 מבני האליטה היהודית-אמריקאית ממוצא גרמני. ברקע היווסדו עמדה מצוקת יהודי רומניה ורוסיה בשנים שקדמו להקמתו, וכן הפוגרומים בקישינב. מטרתו הייתה למנוע פגיעה בזכויות האזרחיות והדתיות של היהודים בעולם, לדאוג לשמירה על יכולתם הכלכלית והתרבותית ולארגן סיוע כמענה למצוקות. למעשה הוועד היה הארגון האתני-דתי הראשון בארצות הברית שנוסד למען הגנה על זכויותיו וזכויות בני עמו או דתו בחוץ לארץ.
בשנותיו הראשונות, הוועד היה הארגון החשוב ביותר של יהודי ארצות הברית, כאשר גם המהגרים חשו תלות במנהיגיו. הארגון שאב כוחו לא ממספרים, אלא מן האיכות ומן המעמד של חבריו שנבחרו בקפידה. בדרך כלל עמדו בראשו יהודים שהתערו היטב בחברה, מבוססים כלכלית ונטייתם הדתית רפורמית. למשל, אוסקר שטראוס (Strauss), שהיה שר העבודה וידיד התנועה הציונית, השופטים מאיר סולצברגר (Solzberger), שהיה הנשיא הראשון של הוועד, ולואי מרשל (Louis Marshall), שהחליפו ב-1912, ובעל ההון ג'ייקוב שיף (Schiff).
הוועד רשם הצלחה ראשונה כאשר במסע ציבורי נמרץ ומוצלח, בהנהגת מרשל ושיף ביטלה ארצות הברית חוזה עם רוסיה בתגובה ליחסה אל היהודים. האוריינטציה של הוועד הייתה כלפי אמריקניזציה רבה ככל האפשר, התנגדות ללאומיות יהודית בארצות הברית, כמו גם "התיישרות" ככל האפשר עם עמדת הממשל, ומכאן יחסו המסויג כלפי הציונות. הארגון לא שאף להיות ארגון המונים. בוועד היו מספר מצומצם של כמה עשרות חברים, רובם תומכים פיננסיים ומיעוטם בתפקידי ביצוע, וכוחו נבע ממשקלם הסגולי ומקשריהם עם הממשל. אפילו הרחבת בסיסו הייצוגי נעשתה בפיקוח קפדני של מייסדיו. בין מלחמות העולם הפך מארגון של יוצאי גרמניה לארגון מגוון יותר, אם כי הדומיננטיות בו הייתה עדיין של יוצאי גרמניה בני דור שני ושלישי. כן הפך מארגון אנטי-ציוני ללא-ציוני, למשל, נכון היה לסייע ליהודי א"י כפרטים, אך לא על בסיס מדיני ועם זאת הוועד הביע תמיכה בהצהרת בלפור.
מרשל, שהוכר כמנהיגה של יהדות ארצות הברית, עמד בשנות ה-20 בראש הארגון עד מותו ב-1929. החליף אותו פליקס ורבורג (Warburg) שכיהן עד 1937. משנות הארבעים הראשונות עמד בראש הוועד ג'וזף מ. פרוסקאואר (Proskauer), שתחילה הפך חזרה את הכיוון המתקרב-לציונות. לאחר מלחמת העולם השנייה וושואת העם היהודי חזר ושינה הוועד את עמדתו לנוכח המציאות בה ארץ ישראל הייתה המקלט היחיד לפליטי השואה, ותמך לאחר התלבטות בתוכנית החלוקה, זאת אף לאחר שארצות הברית חזרה בה מתמיכתה בהחלטה.
בשנת 1950 הוביל נשיא הארגון, ג'ייקוב בלאוסטין (Blaustein), חתימה על מסמך הבנות בין יהדות ארצות הברית לבין מדינת ישראל, במסגרתו הוסכם שישראל תעמוד לצד התפוצות, אך לא תדחוק בהן לעלות למדינת ישראל. השיחות התקיימו מול ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, שאף חתם על המסמך והציג אותו לציבור, והמשיך ונתן לו תיקוף. מסמך זה, הידוע כהבנות בלאוסטין-בן-גוריון, מהווה את הבסיס ליחסים בין ישראל ליהדות התפוצות, והוביל לשינוי בתפישת התפוצות את הציונות.
מאמצע המאה ה-20 ואילך.
הארגון מקפיד לשמור על עצמאותו, ופועל מול כלל מדינות העולם, תוך הקפדה על א-פוליטיות.
משנת 1982 הוועד מפעיל את תוכנית Project Interchange, המביאה מנהיגים מרחבי העולם לסמינרים חינוכיים בישראל. במסגרת זו, הביא הארגון לארץ בשנים האחרונות, מעל ל-6,000 דיפלומטים, עיתונאים ומובילי דעת-קהל, מ-90 מדינות, וכך קידם נושאים הקשורים ליהדות העולמית בכלל, ולישראל בפרט.
הוועד היהודי-האמריקאי היה הארגון היהודי הראשון שחידש את הקשרים עם גרמניה לאחר השואה. זמן קצר לאחר איחוד גרמניה מחדש, פתח הארגון משרד בברלין. בתחילת מאי 2006 הוזמנה אנגלה מרקל לנאום בכנס לציון מאה שנה לקיומו של הוועד. זו הייתה הפעם הראשונה שקנצלר גרמני הוזמן להופיע בפני העצרת השנתית של הארגון.
ביוני 2018 פרסם הוועד אסופת מאמרים מאת 25 הוגים ודעתנים מישראל ומארצות הברית בנושא היחסים בין יהודות ארצות הברית לישראל. אליוט אברמס, אליוט כהן, ג'ק ורטהיימר וקן סטיין קראו לקהילות המאורגנות להתמקד בחינוך יהודי וציוני תוך הגדלת ההשקעה בבתי הספר היהודיים ובמסגרות חינוך יהודיות (במקום להשקיע את אותם משאבים בפוליטיקה ובפרויקטים לא יעילים).
הארגון הקים סניף בירושלים, ישראל, בשנת 1962, שפעיל עד היום.
מנכ"ל הארגון הבינלאומי הוא דייוויד האריס, ומנכ"לית הארגון בישראל היא סא"ל (מיל') אביטל ליבוביץ.
פינסבורי
פינסבורי או פינסברי (באנגלית: Finsbury) היא שכונה ברובע איזלינגטון שבמרכז לונדון בירת הממלכה המאוחדת. השכונה נמצאת מצפון לסיטי של לונדון, בצמוד אל הסיטי. היא שוכנת צפונית לקלרקנוול, מערבית לשורדיץ', ודרומית לאיזלינגטון.
מקור השם.
תיעוד משנת 1231 מציין כי האזור בו ממוקמת השכונה נקרא "ויניסביר" ("Vinisbir") שמשמעו "האחוזה של וין" או "האחוזה של פין".
היסטוריה.
במהלך ימי הביניים האזור בו ממוקמת כיום השכונה שכן צפונית לחומת לונדון. אזור פינסבורי שבמחוז מידלסקס היה אזור כפרי. במהלך המאה ה-17 נטעו באזור עצים ונסללו שבילי עפר והאזור הפך לאזור נופש של תושבי הסיטי של לונדון. בשנת 1641 התמקם באזור גדוד הארטילריה "האגודה הארטילרית המכובדת" (Honourable Artillery Company), הממוקם בו גם כיום. בשנת 1665 הוקם במקום בית הקברות שדות באנהיל, והחל מראשית המאה ה-17 החלו להיבנות שכונות מגורים באזור. כנסיית סנט לוק שברחוב אולד (St Luke Old Street) נבנתה בין השנים 1732–1733 באזור המגורים, ובשלהי המאה ה-18 נבנו הבתים שסביב כיכר פינסבורי.
בשנת 1832, בשל מספר התושבים הרב של האזור הוקם מחוז הבחירה פינסבורי של הפרלמנט הבריטי. ובשנת 1857 הוקם פארק פינסבורי לרווחת תושבי האזור.