מחזה היסטורי העוסק ביהודי פלרמו בסיציליה בתקופת ימי הביניים. חובר בידי אברהם גולדפדן מתקופת ראשית התיאטרון היידי. השם במקור: דאקטאר אלמאסאדא – אדער דיא יודען אין פאלרמא.
רקע.
ראשיתו של התיאטרון המודרני ביידיש בסוף שנות השבעים של המאה התשע עשרה. אברהם גולדפדן מחלוצי תיאטרון יידיש חיבר באותן שנים את המחזות די באבא מיט די אייניקלין (הסבתא והנכדה), שמנדריק, שני קוני למל, המכשפה. מחזות עממיים אלו חוברו ברוח ספרות ההשכלה היהודית בה מייצג דור ההורים את הקנאות הדתית בעוד דור הבנים מנסה להיחלץ מעולמם החשוך של הוריו בעזרת ערכי ההשכלה.
הסופות בנגב הביאו להבנה שההשכלה אינה תרופה לאנטישמיות. בעקבות הפרעות בחרו רבים לעזוב את תחום המושב ולהגר למערב אירופה ולאמריקה. אחרים בחרו לחבור לתנועה הסוציאליסטית. קמה תנועת חובבי ציון שפעלה למען הקמת בית לאומי לעם היהודי. אברהם גולדפדן שתמך ברעיון הלאומי, חיבר בראשית בשנות השמונים מספר מחזות היסטוריים העוסקים בגיבורים יהודיים. בתקופה זו חוברו המחזות יהודה המכבי ובר-כוכבא. מחזה היסטורי נוסף מאותה תקופה הוא המחזה שולמית המתרחש בתקופת הבית השני והוא עיבוד של הסיפור העממי מעשה בחולדה ובור. בתקופה זו (1882)חיבר גם את המחזה דוקטור אלמסדו.
הדמויות.
ודמויות נוספות. העלילה מתרחשת בפלרמו בירת סיציליה במאה ה-14.
עלילה.
גזירת גרוש תלויה כנגד יהודי פלרמו. יהודי העיר מתכנסים בבית הכנסת לתפילה אחרונה ושרים שיר לכבוד התורה הקדושה, ההולכת עם היהודים בכל הגלויות. מרים, בתו של דוקטור היהודי אלמסדו, ואלונזו, רופא נוצרי צעיר המתמחה אצל אביה מאוהבים. מרים הנמצאת בקונפליקט בין אהבתה לנוצרי לבין שמירה על דתה. היא בוחרת לדבוק ביהדות ולהישאר עם אביה הזקן.
אלווירה, בתם של דון פדרו מושל העיר פלרמו ואשתו אילזבתה, חולה מאוד. למרות האיסור לקיים כל קשר עם יהודים הם פונים לרופא היהודי הזקן דוקטור אלמסדו בבקשה שיציל את בתם החולה. מרים, בתו היחידה של דוקטור אלמסדו, מחכה ברחוב לאביה המאחר לבוא. היא מותקפת בידי הטיפוסים המפוקפקים דון דייגו אחיינו של ראש העיר וברטלו משרתו. להגנתה מגיע אהובה אלונזו שנדקר בקטטה ונראה כמת.
דוקטור אלמסדו ובתו מרים מושלכים לכלא באשמת רצח הרופא הנוצרי אלונזו. דוקטור אלמסדו משוחרר מהכלא לאחר שהתברר שבזמן הרצח שהה בבית ראש העיר וטיפל בבתו החולה. דון דייגו חושק במרים רוצה לחטופה מהכלא, ברטלו משרתו שטופל בעבר בידי דוקטור אלמסדו בחינם, דוקר את דון דייגו, משחרר את מרים ומחזירה הביתה. לבית מגיע גם אלונזו הלבוש הפעם בבגדי יהודים.
אלונזו רק נשרט בקטטה ולא מת. שמו האמיתי הוא מנשה בן יוסף, בנו של חברו הטוב של דוקטור אלמסדו מטולדו שבחר להסתתר כנוצרי. גזירת גירוש היהודים מפלמרו בוטלה. המחזה מסתיים במסיבה בבית ראש העיר בה שמחים כולם על סיומו הטוב של הסיפור.
ניתוח.
המחזה מורכב משלושה סיפורים מקבילים המצטלבים בסופו. הנושא המרכזי הוא גירוש יהודי פלרמו ורדיפת היהודים. במקביל מרפא דוקטור אלמסדו את בת המושל ופותח פתח להצלה. ברקע קונפליקט הנובע מאהבת מרים היהודייה ואלונזו המתחזה לנוצרי.
המחזה בנוי על רקע היסטורי נכון של רדיפות היהודים באיטליה וספרד בימי הביניים.
גם מחזה זה כמו המחזה שני קוני למל ומחזות נוספים של גולדפדן משמש במה להפצת ערכי ההשכלה. דמויות מופת במחזה הם הרופאים אלמסדו ואלונזו משרתים באמונה חולים מכל הדתות אך נאמנים לדת היהודית. ברוח ערכי ההשכלה המחזה דוגל בנישואין מתוך אהבה ולא בהסדר הנכפה על ידי ההורים.
במיוחד מורגש במחזה הייאוש מחוסר יכולתם של היהודים להשתלב בחברה הכללית למרות שנים רבות של השכלה ותרומה רבה לאנושות. ביושבו בכלא שר דוקטור אלמסדו שיר על גורלו העלוב והבזוי של עם ישראל בשיר הוא מציין כמה יכלו היהודים לתרום אילו רק היו מרשים להם להשתלב בחברה הכללית:
בשיר זה מביע גולדפאדן בפעם הראשונה כמיהה לעבר בו חיו היהודים על אדמתם ברוח רעיונות חובבי ציון.
המחזה דוקטור אלמסדו כמו מחזות היסטוריים אחרים שחיבר גולדפדן בראשית שנות השמונים של המאה התשע עשרה, הם מחזות מורכבים, מעודנים ואיכותיים יותר ממחזותיו הראשונים.
קו אסיון
קו אסיון (בצרפתית: La Barrière de l'Esseillon, מילולית: מחסום אסיון או חומת אסיון) הוא סדרה של חמישה מבצרים שנבנו במהלך המאה ה-19 באזור המצוקים של הגבעות המקיפים את עמק הנהר ארק בקרבת העיירה אוסווה (Aussois) שבחבל סבויה, צרפת.
מקור השם במילה הפרובנסאלית echaillon, ומילה זו עצמה שאולה מ-scalio הלטינית, שמשמעותה מעבר סלול על גבי גבעה תלולה וקשה למעבר.
מטרת הקמתו של קו המבצרים הייתה להגן על אזור פיימונטה באיטליה מפני פלישה צרפתית. המבצרים נקראו על שמם של בני בית סבויה.
היסטוריה.
חמשת המבצרים נבנו בשנים 1819-1834 באזור שהועבר לשליטת ממלכת פיימונטה-סרדיניה כחלק מהסכמות קונגרס וינה מ-1815.
קו המבצרים הוקם בלחצה של הקיסרות האוסטרית במטרה למנוע גישה לכיוון מעבר האלפים מון סני, וממנו לכיוון ממלכת סרדיניה והלאה לכיוון מרכז אירופה. בתקופה זו שימש מעבר מון סני כדרך העיקרית מכיוון האלפים המערביים.
חשיבותו האסטרטגית של המעבר, הייתה בדרך שנסללה עליו שהייתה רחבה ונוחה לתנועה לכוחות כיבוש שעלולים לנוע בכיוון ממערב למזרח, ובנוסף לכך הוא שימש כתחליף לקו הביצורים באזור עמק סוסה (Val di Susa) שנהרס במהלך העימותים באיטליה בשנת 1796 כחלק ממלחמות המהפכה הצרפתית, והותיר את העיר טורינו חשופה לסכנת כיבוש צרפתי.
מבצרי אסיון הפכו למיותרים בשנת 1857 עם חתימת הברית בין צרפת לממלכת סרדיניה וביטול האפשרות של כיבוש צרפתי באזור. הסכם טורינו פירט את התנאים לסיפוח האזור והריסת המבצרים.
למרות זאת, ולאחר האיחוד בין סאבויה לצרפת בשנת 1860 לא נהרסו המבצרים, וזאת על פי דרישת הצבא הצרפתי שטען כי הוא זקוק להם לשם הגנה ולמניעת פלישה איטלקית אפשרית לצרפת.
במהלך מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש צבאי במבצרים ואחד מהם אף שימש כבית כלא.
המבצרים.
המבצרים בקו אסיון נבנו על פי המודל של מונטאלמבר (Marc-René, marquis de Montalembert), אשר היו מבוססים על ביצורים הניצבים זה מול זה ומגדלי ירי. באופן זה יכלו להעניק הגנה הדדית באמצעות ירי של אש צולבת. ארבעה מבצרים נבנו על הגדה הימנית של הנהר והחמישי על הגדה השמאלית. בין שתי הגדות הפריד גשר למעבר מעל הערוץ התלול.
תעלה מבוצרת קישרה בין מבצר מארי-כריסטין בצפון-מערב למבצר שארל-אלבר בצפון-מזרח, במטרה להגן על הגישה מצפון לאזור הביצורים. התעלה עצמה יכלה להכיל עד 10,000 לוחמים.
כיום.
מבצרי קו אסיון עברו שיפוצים והם משמשים כיום כאתר מורשת לתיירות וזיכרון היסטורי. בנוסף לכך משמשים מבני האתר וסביבתם לאירוח אירועי תרבות גסטרונומיה וספורט.
אגודת מבצרי אסיון שנוסדה ב-1970 מארגנת במשך השנים מבצעי שחזור ושימור במבנים השונים, והפיכתם למרכזי אירוח ותרבות.
אל-כנדי
אל-כִנדי (בערבית: الكندي ; שמו המלא: أبو يوسف يعقوب بن إسحاق الصبّاح الكندي; תעתיק; אבו יוסף יעקוב בן אסחאק אל-סבאח אל-כנדי) (801–873) היה פילוסוף, מתמטיקאי, מוזיקאי ורופא ערבי מוסלמי. זכה לכינוי "פילוסוף הערבים" ונחשב לאבי הפילוסופיה הערבית והאסלאמית עקב הסינתזה (המיזוג) של פילוסופיה זו עם הפילוסופיה היוונית העתיקה והאימוץ של האחרונה למסגרת אסלאמית.
אל-כנדי היה צאצא לשבט הכִנדה, התימני במוצאו. נולד והתחנך בעיר כופה שבעיראק, ולאחר מכן עבר לעיר בגדאד. אל-כנדי נהפך לדמות מפתח בבית החכמה בבגדאד ומספר ח'ליפים מבית עבאס מינו אותו למפקח על התרגום מיוונית לערבית של יצירות פילוסופיות ומדעיות. החיבור שלו ל"פילוסופיה של העתיקים" (כפי שהפילוסופיה של יוון העתיקה כונתה בפי המוסלמים) השפיע השפעה ניכרת על היצירה האינטלקטואלית העצמאית שלו, שבאה לידי ביטוי במאות חיבורים על נושאים מגוונים הכוללים מטאפיזיקה, אתיקה, לוגיקה, פסיכולוגיה, רוקחות, מתמטיקה, אסטרונומיה, אסטרולוגיה, אופטיקה, מטאורולוגיה, מוזיקה ועוד.
המוטיב החוזר בכתיבתו הפילוסופית של אל-כנדי הוא הניסיון להראות את ההתאמה בין פילוסופיה לתאולוגיה ואסלאם. יצירותיו הפילוסופיות עוסקות בנושאים הקלאסיים שעניינו את הפילוסופיה האסלאמית כגון טבעו של אלוהים, נפש האדם וטבעם של הנבואה והידע הנבואי. למרות ששיחק תפקיד חשוב בהפיכת הפילוסופיה היוונית העתיקה למוכרת בעולם האסלאם, היצירה הפילוסופית שלו עצמה לא זכתה להכרה רבה כפי שזכה לה אל-פאראבי, ומעט מיצירותיו הפילוסופיות נשמרו עד ימינו.
אל-כנדי תרם תרומות משמעותיות להתפתחות המדעים והפילוסופיה. ג'ירולמו קרדאנו האיטלקי בן המאה ה-16 החשיב את אל-כנדי כאחד מ-12 המוחות הגדולים של ימי הביניים. על פי הביבליוגרף הערבי בן המאה העשירית אבן אל-נדים, חיבר אל-כנדי 260 חיבורים במהלך חייו, מתוכם 32 בגאומטריה, 22 ברפואה ומספר דומה בפילוסופיה, 9 בלוגיקה, ו-12 בפיזיקה.. אל-כנדי היה הראשון להגדיר ולהשתמש בניתוח תדירויות כשיטה לפענוח הצפנים שהיו בשימוש בדורו.