ה־XML שימושי כמעט בכל תחום של מחשבים. חשיבותו הגדולה ביותר היא בחיבורים בין מערכות שונות. לדוגמה: קיים תקן כיצד לייצג מידע על חולה והטיפולים שהוא עובר ("תיק חולה") באמצעות מסמך XML. כך יכולה המערכת של בית החולים לשלוח את המידע הזה לרופא המשפחה שיכול לקלוט לתוך מערכת המידע שלו את התרופות אותם קיבלו חוליו במהלך אשפוזם.
כדי לתמוך בהחלפת מידע מסוג זה פותחו תקנים להעברת מסמכי XML כדוגמת SOAP.
ניתן להגדיר את המבנה של קובץ XML על ידי שימוש בקובץ נוסף, שמגדיר באילו תגיות ניתן להשתמש, מה המבנה שלהן ואיזה מידע יכול להיות מאוחסן בכל אחת מהן. קובץ כזה יכול לתאר לדוגמה את המבנה של "תיק חולה". בעבר השתמשו בפורמט DTD כדי להגדיר את התחביר. כיום משתמשים בפורמט XSD (המכונה גם "Schema"), שבעצמו מנוסח ב־XML (לעומת DTD שיש לו תחביר נפרד).
ישויות ב-XML.
המפרט של XML מגדיר בדיוק חמש ישויות (Entity references) או הפניות לתווים, או ייצוג לתו באמצעות תווים אחרים, שכל מפענחי ה-XML מכירים. שימוש בישויות אלו יעשה לרוב כשמעוניינים להכניס תו מיוחד, שמשמש כחלק מהתחביר של XML. ניתן להצהיר במפורש על הישויות ב-DTD אך אם עושים זאת, חייבים לתת לישויות את ערכי ברירת המחדל. XML מאפשר ישויות נוספות בתנאי שהן מוגדרות מראש בקובץ הגדרת המסמך.
בטבלה למטה רשימה של 5 הישויות שמובנות ב-XML. עמודת "קוד יוניקוד" מראה את אופן ייצוג התו בפורמט יוניקוד, בצורה הקסדצימלית. מספר היוניקוד בצורה עשרונית מוצג בסוגריים. עמודת ה"גרסה" מציגה את הגרסה הראשונה של XML שהחל ממנה הישות מוכרת.
קיאנג
קיאנג (שם מדעי: "Equus kiang") הוא מין בתת-סוג חמור, בסוג סוס שבמשפחת הסוסיים. הקיאנג הוא יונק גדול הנפוץ בטיבט באזורי אדמות מרעה הרריות עשירות בשיחים, כאשר הגובה המועדף עליו נע בין 4,000 ל-7,000 מטרים מעל פני הים. הקיאנג הוא הגדול ביותר מבין הפראים, שכן הגובה הממוצע של כתפיו הוא 140 סנטימטרים. הקיאנג קשור לפרא (חמור הבר האסייתי, "E. hemionus"), ולעיתים יש המסווגים אותו כתת-מין שלו, אף על פי שמחקרים מולקולריים מצביעים כי הקיאנג הוא מין נפרד מהפרא.
הקיאנג הוא בעל ראש גדול ואף קמור. פרוותו זקופה וקצרה יחסית. צבעה משתנה בין העונות, כאשר בחורף היא בעלת גוון חום כהה, ובסוף הקיץ היא בעלת גוון חום - אדום מבריק. עובייה של הפרווה בקיץ הוא 1.5 סנטימטרים, ובחורף היא מכפילה את עובייה. הרגליים, הצד הבטני של הצוואר, סוף החרטום ופנים אפרכסת האוזן צבועים בצבע לבן. על גבו של הקיאנג פס חום ארוך, שתחילתו ברעמת הצוואר וסיומו בסוף הזנב, שם קיימת ציצת שיער שצבעה חום - שחור. דו הצורתיות הזוויגית של הקיאנג אינה בולטת לעין.
תת-מינים.
תחת הקיאנג נמצאים ארבעה תת-מינים, הנבדלים בתפוצתם הגאוגרפית והמורפולוגיה שלהם שונה, בעיקר בפרמטרים כמו ממדי הגולגולת, צורת הישבן, דוגמאות הצבע, צבע הפרווה וגודל הגוף. הקיאנג המזרחי ("Equus kiang holdereri") הוא תת-המין הגדול ביותר, והקיאנג הדרומי ("Equus kiang polyodon") הוא הקטן ביותר. ארבעת תת-המינים הם:
דולפינן ים סוף
דולפינן אנקולי
דולפין אנקולי או דולפינן ים סוף (שם מדעי: "Tursiops aduncus") הוא מין של דולפינן החי בטבע באזור האוקיינוס ההודי והשקט.
מאפיינים.
אורכו של דולפין זה עד 2.6 מטר ומשקלו 230 ק"ג. הוא בעל לסת דמוית מקור ומזכיר במראהו את הדולפינן המצוי אך קטן יותר. הוא התגלה רק ב-1833 כשנחשב לדולפינן מצוי עד אז. צבעו אפור והבטן אפורה בהירה עד לבנה עם כתמים אפורים.
דולפינים אלה חיים בחבורות גדולות בימים של צפון אוסטרליה, הודו, דרום סין, הים האדום וחופי מזרח אפריקה. הם נפוצים בימים חמימים טרופיים ורדודים ונוטים לקפוץ מהמים. הם חיים גם בחבורות עם הדולפינן המצוי ועם דולפיני סוסא.
הוא ניזון במים רדודים בעיקר מדגים ופחות מדיונונים וסרטנים. בתוכן הקיבה של נקבה אחת נמצאו חמישים מיני דגים ושלושה מיני דיונונים. הוא עצמו עלול להיטרף על ידי כרישים. הם יכולים לחיות 40 שנה בטבע.
לא ברור מה מצב השימור שלו. הרבה נתונים עליו כלולים יחד עם הדולפינן המצוי, מה שמקשה על המחקר העצמאי שלו.
עבשן קטלני
עבשן קטלני (שם מדעי: Pseudorca crassidens) הוא יונק ימי, השייך לסדרת הלווייתנאים, אחד הגדולים במשפחת הדולפיניים והמין היחיד מהסוג עבשן ("Pseudorca"). העבשן חי באוקיינוס ההודי, חלקו המזרחי של האוקיינוס השקט, ברצועות החוף של האוקיינוס האטלנטי, בים התיכון ובים הבלטי (ראו מפה בטבלה בצד שמאל). כפי שמרמז שמו, הוא חולק מספר מאפיינים עם הקטלן: לשניהם מראה דומה ושניהם תוקפים וקוטלים לווייתנים.
העבשן הקטלני לא נחקר ביסודיות בטבע, ומקור מרבית הידע הוא מחקירת פרטים שהוחפו.
תיאור פיזי.
העבשן הקטלני הוא שחיין מהיר ונמרץ מאוד, ומסוגל גם לקפוץ לגובה מתוך המים. שחייתו חיננית, ולעיתים כמעט שאינו משאיר שובל אחריו. גופו הרזה הוא בעל סנפיר גבי, שעשוי להגיע מעבר לגובה של רגל (כ-30.5 ס"מ). אחד המאפיינים המובהקים של מין זה הוא מעין קיפול ובליטה, (המכונה לרוב מרפק) הנמצא באמצע כל אחד מהסנפירים. זנבו מתפצל לשני סנפירים המסתיימים בקצה מחודד, ובאמצע זנבו ישנו חריץ.
צבעו נע בין אפור כהה לשחור. הוא חי בקבוצות של כעשרה עד חמישים פרטים.
אורכו של דולפין בוגר מגיע לשישה מטרים בקירוב, ומסתו כ-1500 ק"ג. אורך חייו הממוצע כ-60 שנה.
אוכלוסייה ותפוצה.
אף על פי שנדיר לראות עבשן קטלני בים, תפוצתו רחבה למדי (מבחינת שטח). עבשנים קטלניים נצפו בימים רבים, גם במים רדודים למדי.
לא ידוע מספר הפרטים הכולל. מספר הפרטים באוקיינוס השקט נאמד בכ-40,000, וככל הנראה שם מצויה האוכלוסייה הגדולה ביותר.
רבייה וגידול צאצאים.
נקבות העבשן הקטלני מגיעות לבגרות מינית בגיל 10 שנים, בעוד שהזכרים של אותו מין מגיעים לבגרות מינית רק בגיל 18 שנה. &lt;BR&gt; ביוץ מתרחש פעם יחידה בשנה, ללא קשר לעונה כלשהי. תקופת ההיריון אורכת 15 חודשים ומסתיימת בהמלטת ולד יחיד. גמילת הצאצא מהנקה נמשכת כשנתיים, ממצא שניתן להסיק ממנו כי תהליכי הלמידה ורכישת מיומנויות של העבשן הצעיר אורכים זמן רב.
משערים כי בכל רגע נתון, כ-14% מכלל הנקבות באוכלוסייה מקומית של המין נמצאות בהיריון. בממוצע, תקופת המתנה בין היריון אחד למשנהו היא שבע שנים. נתון זה גדל בהתאם לגיל הנקבה. נקבות מעל גיל 45 שנים אינן מסוגלות, על פי רוב, לרבייה. &lt;BR&gt; תוחלת החיים של הזכר היא 58 שנים, ושל הנקבה 62.
יחסי גומלין עם בני אדם.
העבשן הקטלני ניצוד, אם כי לא באופן נרחב, באזור האיים הקריביים ואינדונזיה. גם יפן אחראית להרג של מספר קטן של פרטים מדי שנה.
פעמים רבות גורם העבשן הקטלני לזעם בקרב דייגים העוסקים בדיג טונה ודגים אחרים. הוא חותך את רשתות הדיג, ואוכל את הדגים שניצודו בהן. דבר זה גרם למאמצים מתואמים של דייגים וציידים יפניים להפחתת האוכלוסייה, וכך הומתו כ-900 פרטים בין השנים 1965 ו-1990.
כ-100 עבשנים קטלניים עלו לחוף במפרץ באוסטרליה ב-2 ביוני 2005. הם הוחזרו לים לאחר התערבות של כ-1,500 מתנדבים, כאשר רק אחד מן הדולפינים מת.
תחש המשכן
תחש המשכן (שם מדעי: "Dugong dugon") הוא מין יונק ימי יחיד בסוגו ("Dugong") והמין היחיד ששרד במשפחת הריטינות שבסדרת התחשאים.
התחש הוא יונק ימי באורך 2 עד 4 מטרים ומשקל של עד 500 ק"ג. הוא חי בימים הרדודים לאורך האזור האינדו-פסיפי לרבות במפרץ אילת. הוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע עקב ציד, פגיעה מסירות או מרשתות ועקב קצב הרבייה האיטי שלו.
מקור השם.
במשכן שבנה משה במדבר סיני, השתמשו ב"עורות תחשים". לא נמסרו פרטים מזהים על חיה זו במקרא (אם אכן מדובר בחיה), וגם במקורות המאוחרים יותר אין הרבה כדי ללמד מה היא. בקרב חז"ל היו אף דעות שהייתה זו בריה שהתקיימה באופן חד-פעמי לצורך הקמת המשכן.
החוקרים נחלקו בשאלת זיהויו של התחש, ולא הגיעו לכלל מסקנה ברורה. רבים הבינו שמדובר בסוג של חיה ימית, על סמך תרגומים שונים של התורה שתרגמו 'תחש' כפרת ים, או כדולפין. הדעה המקובלת יותר היא ביאור המילה על פי הערבית, שלאור המילה הדומה בשפה זו הגיעו למסקנה שמדובר ביונק הימי Dugong dugon. לאור מסקנה זו כינה חוקר הטבע הגרמני את החיה בשם הלטיני "Halicore tabernaculi", ומשם הגיע השם גם לעברית - תחש המשכן.
תפוצה ואזורי מחיה.
מין זה מתגורר בעיקר בקרבת חופי הים הטרופיים. תפוצה בחופי מזרח אפריקה, מהים האדום (כולל חופי אילת) עד לחופי הודו ותאילנד. ריכוז רב גם באזור יפן, אוסטרליה, פפואה ניו גיני, אינדונזיה ואיים רבים באוקיינוס השקט. בעבר הייתה התפוצה נרחבת אף יותר.
אנטומיה.
משקלו של פרט בוגר בין 420 ל-900 קילוגרם, ואורכו בין 2.4 ל-4 מטרים; הנקבות גדולות מעט מן הזכרים. הפרט הגדול ביותר תועד בגוג'ראט והגיע לאורך 4.06 מטרים ולמשקל של 1,016 ק"ג. למרות גודלו הוא בעל מוח קטן ביותר, השוקל רק 300 גרם ומהווה כ-0.1% ממשקל הגוף.
תחש המשכן נולד בצבע קרמי חיוור, עם הגיל מתכהה עד גוון אפור ציפחה, בשני צידי הגוף. שיער קצרצר מפוזר בדלילות על הגוף. ישנם זיפים באזור האף והפה, המשמשים כאברי חישה העוזרים למציאת המזון. העור עבה, קשה וחלק. הגפיים הקדמיות התפתחו לסנפירים שאורכם 35–45 ס"מ, הבוגרים משתמשים בו לתנועה והגאה. התנועות איטיות ומלאות חן.