נאנו החל את הקריירה הפוליטית שלו בדצמבר 1990, אז מונה למזכיר הכללי של מועצת השרים. בינואר 1991, הוא קודם לתפקיד סגן ראש הממשלה, בממשלת אדיל סארצ'ני. נפילת המשטרים הקומוניסטיים במדינות שונות במרכז ומזרח אירופה אילצה את הנשיא רמיז אליה להסיר בהדרגה את הנומנקלטורה הקומוניסטית הישנה מהשלטון והממשלה, ובסוף פברואר 1991, מינה אליה את נאנו לראש ממשלת המעבר במטרה לארגן את הבחירות הפוסט-קומוניסטיות הדמוקרטיות הראשונות במדינה שנערכו באותה שנה ולהכין את המעבר של המדינה לקראת דמוקרטיה ליברלית וכלכלת שוק. הבחירות לפרלמנט נערכו ב-31 במרץ 1991 שם זכתה מפלגת הלייבור של אלבניה ברוב. רמיז אליה מינה את נאנו בפעם השנייה לראש הממשלה החדש. עם זאת, ממשלתו החדשה לא החזיקה מעמד יותר מהראשונה, שכן שבוע אחד לאחר שביתה כללית שאורגנה על ידי האיגודים העצמאיים אילצה אותו להתפטר כעבור שבועיים. הקונגרס ה-10 של מפלגת הלייבור נערך ביוני 1991, אשר קיבל שלוש החלטות חשובות; תחילה היא שינתה את שמה של מפלגת הלייבור למפלגה הסוציאליסטית של אלבניה, אחר כך היא גירשה את כל חברי הפוליטביורו, ולאחר מכן היא בחרה בננו כמנהיגה החדש של המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה ב-13 ביוני 1991.
מאסר.
לאחר שהמפלגה הדמוקרטית של אלבניה זכתה בבחירות לפרלמנט ב-22 במרץ 1992, הקים הפרלמנט בתחילת 1993 ועדה שתחקור את פעילותו של פאטוס נאנו בגין שחיתות והתעללות לכאורה עם ניהול הסיוע ההומניטרי שניתנה על ידי איטליה במהלך המשבר הכלכלי שנמשך מ-1990 עד תחילת 1992.
ב-3 באפריל 1994 נגזרו על נאנו 12 שנות מאסר. עצומה חתומה על ידי 700 אלף איש נשלחה לנשיא סאלי ברישה בבקשה לשחרר את נאנו מהכלא.
בשנת 1997, קריסת הונאת פונזי סימנה את תחילתו של מרד עממי נגד הנשיא ברישה, שנאלץ להתפטר ביולי 1997. ברישה כינס בחירות לפרלמנט בטרם עת ב-29 ביוני והעניק חנינה כללית לכל האסירים ב-1997. במרץ 1997, גם נאנו שוחרר מהכלא. נאנו נמצא חף מפשע על ידי בית משפט בטירנה בגין שימוש לרעה בכוח ושחיתות לכאורה בשנת 1999.
קדנציה שנייה ושלישית.
הבחירות לפרלמנט ב-29 ביוני 1997 היו ניצחון מוחץ עבור המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה. נאנו מונה לראש הממשלה על ידי הנשיא רג'פ מיידני. הפיכה במדינה בוצעה ב-14 בספטמבר 1998 על ידי ההנהגה הרדיקלית של המפלגה הדמוקרטית של אלבניה במהלך הלוויה של אזם חיידרי במטרה להשתלט על השלטון בכוח ולרצוח את נאנו. כדי להימנע מרציחתו על ידי ההמון הזועם, החליט נאנו לברוח למעון הממשלה בפוגרדץ.
ב-28 בספטמבר 1998 בחר נאנו להתפטר מראשות הממשלה, ופרש מהחיים הפוליטיים.
לאחר שהמפלגה הסוציאליסטית זכתה בפעם השנייה בבחירות לפרלמנט ב-24 ביוני 2001, חזר נאנו לפוליטיקה לאחר שנתיים של חוסר פעילות על ידי פתיחת התנועה שנקראת קתרזיס.
בתחילת 2002 ניסה נאנו ללא הצלחה להתמודד על תפקיד נשיא אלבניה, אך ב-25 ביולי 2002 הוא מונה על ידי הנשיא החדש שנבחר אלפרד מויסיו לראש הממשלה בפעם השלישית.
בחורף 2004, אורגנו מספר הפגנות עם למעלה מ-20,000 איש על ידי האופוזיציה בראשות סאלי ברישה בדרישה מנאנו להתפטר מתפקיד ראש הממשלה, אשר נודעה בשם תנועת "נאנו הסתלק".
ב-3 ביולי 2005 הפסידה המפלגה הסוציאליסטית בבחירות וברוב בפרלמנט. נאנו התפטר מתפקיד ראש הממשלה וגם כיו"ר המפלגה הסוציאליסטית ב-1 בספטמבר 2005. מאז, הוא פרש מהחיים הציבוריים והפוליטיים, והוא ממעט להופיע לראיונות בתוכניות אירוח פוליטיות ובכלל.
נאנו היה מועמד בבחירות לנשיאות אלבניה בשנת 2007, אך לא זכה. הוא ניסה שוב בבחירות לנשיאות ב-2012, אך הוא אפילו לא התאים כמועמד, משום שמנהיגי המפלגות בפרלמנט מנעו מחברי הפרלמנט שלהם לבחור בו כמועמד בבחירות.
סטימצקי (2005)
סאבה קירוב
סאבה טודורוב קירוב (בבולגרית: Сава Тодоров Киров; 22 בפברואר 1893, חאסקובו, נסיכות בולגריה – 1972, פריז, צרפת) היה משפטן, דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי, אשר ב-1943 כיהן לתקופה קצרה כשר החוץ של בולגריה בממשלתו של דוברי בוז'ילוב.
קורות חייו.
סאבה קירוב נולד בחאסקובו. הוא רכש השכלה אקדמית במשפטים באוניברסיטת סופיה. ב-1920 החל לעבוד במשרד החוץ והדתות הבולגרי. הוא כיהן בצוות השגרירות הבולגרית בפריז ובוורשה ובין 1935–1936 כיהן כשגריר בולגריה לפולין. בין 1936 - 1940 כיהן כשגריר בולגריה לממלכת רומניה, ובין 1940 - 1943 כיהן כשגריר בולגריה לטורקיה. בספטמבר 1943 מונה לשר החוץ של בולגריה בממשלתו של דוברי בוז'ילוב, אך שוחרר מתפקידו לאחר כחודש ימים. בפברואר 1944 מונה שוב לתפקיד שגריר בולגריה בצרפת וכיהן בתפקידו עד דצמבר באותה השנה. לאחר סיום תפקידו ביקש וקיבל מקלט מדיני בצרפת, ושם הלך לעולמו ב-1972.
מיקלוש רב
מיקלוש רֵב (במקור עד 1945 רוט; בהונגרית: Rév Miklós; שאטוראליאויהיי, 20 באוקטובר 1906 – בודפשט, 22 במאי 1998) היה צלם יהודי-הונגרי, צלם עיתונות מפורסם עטור פרסים שהוציא מעל 10 ספרים.
ביוגרפיה.
מיקלוש רוט נולד במשפחה יהודית כבנם של סוחר האופנה שמואל רוט ושל אידה פולאצ'ק (1879–1954) במשפחה עם שלושה ילדים. בגיל שנה עבר לבודפשט עם משפחתו. הוא למד עיצוב רהיטים במכללה לאמנויות שימושיות (כיום שמו Moholy-Nagy University of Art and Design). משנת 1920 עד 1945 היה בעיקר נגר. הוא התחיל לצלם ב-1923. התגורר בלוקסמבורג בין השנים 1925 עד 1926. בשנת 1926 הפך לחבר באגודת פיתוח הגוף של הפועלים (Munkás Testedző Egyesület-MTE) שהיה איגוד פיתוח הגוף הגדול הראשון שחבריו היו מועסקים באופן בלעדי כפועלים. ב-1934 הפך לחבר בקבוצת האמנים הסוציאליסטים (Szocialista Képzőművészek Csoportja). הוא נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בזמן מלחמת העולם השנייה. אחת מתמונותיו, שהצליח לצלם במהלך שהותו במחנות העבודה הגיעה לממלכה המאוחדת במהלך המלחמה והופיעה בעיתון אנגלי רב תפוצה. מ-1945 עד 1947 תחילה היה צלם העיתונות ולאחר מכן הפך המנהל של מאפירט (Magyar Filmipari Rt.-Mafirt), החברה ההונגרית לסרטים. משנת 1948 עבד כראש דסק הצילום של העיתון היומי "העם החופשי" (Szabad Nép), עיתון מפלגת השלטון, קודמו של ההיומון החשוב "חירות העם" (Népszabadság). ב-1955 היה הצלם ההונגרי הראשון בסין העממית. ביקר בסין ובטיבט פעמיים בשנים 1955–1956. צילם בווייטנאם ב-1959, סייר ברחבי העולם בשנות ה-60 ושנות ה-70 (אלבניה, מצרים, צרפת, מונגוליה, בריטניה, ברית המועצות).
בשנת 1957 הפך לחבר בוועדת עריכת התמונות. מאותה השנה נבחר כחבר ב"אגודת הצלמים ההונגרים", משנת 1965 היה נשיא האגודה ולאחר פרישתו נשיא הכבוד שלה. הוא הוביל את הכשרת צלמי העיתונות בבית הספר MUOSZ לעיתונות וצילום עיתונות ובבית הספר הבינלאומי לעיתונאות. הוא היה משמעותי בתחום צילום הסטריאו וגם התמונות הצילומיות (המגוונות) שלו היו ידועות, אבל הוא הותיר את החותם המתמשך ביותר בתמונות הרפורטז'ה הקלאסיות שלו. הוא עבד יחד, בין היתר; עם הגרפיקאי לאיוש לנדייל, והצלמים (היהודים הונגרים גם הם) טיבור בש, פרנץ האר ודז'ה רוואי.
אשתו הייתה גיזלה אורבן, בתם של אישטוואן אורבן ושל יוליאנה קאג'י. הם נישאו ב-24 באוקטובר 1935 בבודפשט.
אולב האוגה
ג'ורג'יה מלוני
דיק ברלין
אנה לורינג
אורן אהרוני
פרמילה ג'יאפאל
פולק פסיכדלי
פולק פסיכדלי (הידוע גם כאסיד פולק או פריק פולק) הוא צורה של פסיכדליה שמקורה בשנות ה-60 של המאה ה-20. בנוסף לאלמנטים הרווחים במוזיקה פסיכדלית, הסגנון שומר על שימוש מרכזי בכלי נגינה אקוסטיים, כנהוג בפולק.
היסטוריה.
שנות ה-60.
חברי ההרכב הניו יורקי The Holy Modal Rounders הם כנראה הראשונים לעשות שימוש במושג "פסיכדלי" בהקשר מוזיקלי, בהתייחסם לביצוע שלהם לשיר בלוז שביצע קודם להם המוזיקאי לדבלי. גיטריסט הפולק ג'ון פאהי הקליט מספר שירים בשנות ה-60 המוקדמות, אשר בהם התנסה בטכניקות הקלטה לא שגרתיות, דוגמת ניגון סליל ההקלטה לאחור וליווי אינסטרומנטלי חדשני. שירו The Great San Bernardino Birthday Party בישר על אלמנטים של פסיכדליה, עם אלתורים מחוצפים וכיווני גיטרה חריגים. שירים אחרים שיצאו באותו אלבום עשו גם הם שימוש בדיסוננסים שהחריגו אותם מהנורמה הפולקית. ב-1967, הופיע פאהי עם להקת הרוק הפסיכדלי Red Krayola בפסטיבל פולק בברקלי. ההופעה הוקלטה ופורסמה כאלבום "Live 1967", והשוותה לבוטלגים הראשונים של הוולווט אנדרגאונד ולחלקים מיצירותיהם של פינק פלויד משנות ה-60 המאוחרות.
עבודתו המוקדמת של גיטריסט הפולק סאנדי בול איגדה אלמנטים של פולק, ג'אז ומודוסים בסגנון ערבי. אלבומו Fantasias for Guitar and Banjo, שיצא ב-1963, יכול להחשב לאחד מתקליטי הפסיכדליה הראשונים. גם באלבומים מאוחרים יותר שלו, שהכילו טכניקות הקלטה ניסיוניות ואלתור רב, קיימים אלמנטים פסיכדליים.
כמה וכמה מוזיקאים שנעשו מזוהים עם רוק פסיכדלי החלו את דרכם המוזיקלית כאמני פולק, ובניהם חברי הגרייטפול דד, ג'פרסון איירפליין, הבירדס ולאב . The Serpent Power הייתה להקת רוק פסיכדלי עם השפעה חזקה של פולק. הבירדס הייתה להקת הפולק רוק האמריקאית החשובה ביותר אשר שילבה פסיכדליה בסגנונה.