קריירה אקדמית.
בשנת 1969 נענה להצעה מאוניברסיטת תל אביב להצטרף כמרצה במחלקה למדעי המדינה, ולבסוף להיות ראש החוג. הוא לימד מגוון רחב של קורסים לתואר ראשון ותואר שני והנחה סטודנטים רבים לתואר שלישי במשך יותר מ-50 שנה. קליימן יזם את "השולחן העגול – פורום השגרירים", המקיים מפגשים תקופתיים בין שגרירים בישראל לסטודנטים במחלקה, תוך יצירת גשר ביניהם וחשיפת סטודנטים לדיפלומטים מישראל ומהעולם. בנוסף, הקים את "הפורום הבינלאומי" - פורום א-פוליטי, הפתוח לסטודנטים, לסגל ולציבור הרחב, לטיפול בסוגיות ליבה ביחסי החוץ של ישראל ובזירה הבינלאומית. בשנת 2001 הקים קליימן ועמד בראש "התוכנית בלימודי דיפלומטיה על שם אבא אבן" ללימודי תארים מתקדמים.
קליימן מונה לראש הקתדרה על שם נחום גולדמן בלימודי דיפלומטיה באוניברסיטת תל אביב בין השנים 1997-2009. הוא היה עמית מחקר במרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה ובמרכז JCSS – Jaffee Center למחקרים אסטרטגיים (כיום INSS) באוניברסיטת תל אביב.
היה גם פרופסור במחלקה לממשל באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון בירת ארצות הברית, (1979-1980; 1984-1985), והמשיך ללמד בה קורסי קיץ במשך 30 שנה. בנוסף, היה מרצה אורח באוניברסיטאות שיקגו (1994-1995), דנבר (1997), מישיגן (אן ארבור) (2000-2001), קליפורניה (UCLA) (2005-2006), בראון (2008) וטריניטי קולג' (אירלנד) (2010).
הוא גם היה תומך ופעיל ב"Track 2 Diplomacy", פגישות לא רשמיות בין נציגים ישראלים לנציגים ממדינות ערב והרשות הפלסטינית דרך ערוץ אקדמי. הוא התעניין גם במשא ומתן בין ישראלים לפלסטינים.
עם פרישתו בשנת 2007, הקים קליימן את החוג לפוליטיקה וממשל במכללה האקדמית אשקלון.
מחקריו.
מחקריו עוסקים בנושאים של תהליכי קבלת החלטות, השפעת מצבי חירום על משטרים דמוקרטיים ויישוב סכסוכים בינלאומיים.
פרופ' קליימן התמקד בשלושה תחומי מחקר באשר לתורת היחסים הבינלאומיים ולמדיניות החוץ של ישראל:
מקום לאמנות
מקום לאמנות הוא עמותה המפעילה גלריה לאמנות בקרית המלאכה בדרום תל אביב. המקום נוסד בשנת 2014 על ידי קבוצה של אמנים ויוצרים ופעילותו משקפת תפיסה אמנותית פלורליסטית. עמותת מקום לאמנות נתמכת על ידי אמנים, מרביתם פעילים בקרית המלאכה, משרד התרבות ועיריית תל אביב.
העמותה פועלת להנגשת האמנות לציבור, והפעילויות שמתבצעות במקום מוצעות במחירים נוחים ונגישים.
בגלריה נערכות תערוכות על פי תוכנית אוצרותית שנתית, חלקן ביוזמת צוות המקום, וחלקן בעקבות הצעות שמגיעות למרכז.
התערוכות משלבות בין אמנים ואוצרים מוכרים לבין אמנים ואוצרים בתחילת דרכם המקצועית, כאשר השיקולים בבחירת התערוכות אינם מסחריים.
המקום מאפשר נגישות גבוהה לאמנים, לגלריות ולקהל המקצועי באמצעות עבודות לדוגמה, מפות וריכוז אינפורמציה.
במקום קיים גם מרכז מבקרים המציע סיורי אמנות בקרית המלאכה ומרכז מידע לגבי התערוכות המוצגות בגלריות בקרית המלאכה.
צוות הגלריה כולל את אורית טוכמן דואר - יו"ר ומנהלת העמותה, ויאיר ברק - מנהל אמנותי ואוצר ראשי.
אריק ברז'ה
אריק ברז'ה (בצרפתית: Éric Berger; נולד ב-13 ביוני 1969, אמיין) הוא שחקן קולנוע צרפתי.
ביוגרפיה.
אריק ברז'ה נולד באמיין. הוא נכד של מוריס ברז'ה, חסיד אומות העולם.
אריק ברז'ה למד משחק בבית ספר פרטי בפריז. בהמשך הוא למד בהקונסרבטואר הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה אותה סיים בשנת 1995.
בשנת 2001 הוא זכה להצלחה בעקבות משחקו בסרט Tanguy. על עבודה זו הוא היה מועמד לקבלת פרס סזאר. בשנת 2019 הוא שיחק בסרט המשך. בסך הכול הוא שיחק בכ-40 סרטי קולנוע. בנוסף לכך אריק ברז'ה משחק בסרטי וסדרות טלוויזיה.
החל משנת 1991 אריק ברז'ה משחק על במת התיאטרון. הוא שיחק בהצגות שונות.
המצור על כנסיית המולד
המצור על כנסיית המולד התרחש במהלך מבצע חומת מגן במשך 39 ימים בהם התבצרו חמושים פלסטינים בכנסיית המולד עם בני ערובה. האירוע הסתיים באמצעות משא ומתן, שבסופו התפנו החמושים וגורשו לרצועת עזה ולחוץ לארץ מבלי להיעצר, בתמורה לשחרור בני הערובה.
רקע.
בעקבות שורת פיגועי טרור קטלניים במיוחד, ובעיקר הפיגוע במלון פארק בנתניה, בו נרצחו 30 אזרחים ישראלים בליל הסדר, יצא צה"ל למבצע לוחמה רחב היקף ברחבי יהודה ושומרון. מטרתו העיקרית הייתה להשתלט מחדש על הערים הפלסטיניות, לפגוע בתשתיות הטרור הפלסטיני ולעצור את גל הפיגועים, שהתעצם במסגרת האינתיפאדה השנייה. בסיום המבצע הצליח צה"ל להרוס את רוב התשתית הארגונית של הרשות הפלסטינית וארגון החמאס ביו"ש; המבצע היה נקודת המפנה באינתיפאדה השנייה, נקודה שלאחריה פחתו מאוד פיגועי הטרור, כמו גם מספר האבדות בישראל.
כנסיית המולד היא בזיליקה בבית לחם, שנבנתה במאה ה-4 ונחשבת לאחת העתיקות בעולם. היא נבנתה על פי מסורות נוצריות במקום שבו נולד ישו. בשנת 2012 הוכרזה הכנסייה כאתר מורשת עולמי של אונסק"ו.
האירוע.
ב-2 באפריל 2002 התבצרו כ-50 חמושים פלסטינים עם רובי סער ומטעני חבלה בראשות עבדאללה דאוד, ראש המודיעין הפלסטיני בבית לחם. החמושים לקחו כבני ערובה את הכמרים במקום וכמאתיים אזרחים נוספים (ביניהם גם ילדים). החשיבות הדתית של המקום גרמה לתשומת לב בינלאומית מוגברת לאירוע; הרגישות הבינלאומית הביאה לזהירות והימנעות ממהלכים לוחמתיים משמעותיים, ולהמשך המצור על ידי צה"ל מבלי לפרוץ צבאית למתחם. במהלך ההתבצרות הציתו הפלסטינים חלקים מקודשים בכנסייה, בזזו איקונות וחפצי ערך, והשתמשו בדפי ספרי הקודש כבנייר טואלט.
ב-9 במאי, לאחר משא ומתן ממושך, הוסכם כי המבוקשים החמושים יועברו לקפריסין או לעזה בתמורה לשחרור בני הערובה. החמושים השאירו בכנסייה 40 מטעני חבלה פעילים. לבקשת הכמורה בכנסייה, צה"ל איתר ופירק את כל המטענים.
מאווררי סטאר
גריגורי גגארין
גריגורי גגארין (ברוסית: Григорий Гагарин : 29 באפריל 1810 - 30 בינואר 1893) היה צייר וגנרל רוסי.
ביוגרפיה.
גריגורי גגארין נולד בסנט פטרסבורג למשפחת אצולה גאגרין. אביו, הנסיך גריגורי איבנוביץ' גגארין, היה דיפלומט רוסי בצרפת ולאחר מכן השגריר באיטליה. סבו וסבתו מצד אביו היו הנסיך איבן סרגייביץ' גגארין ואשתו. אביו נישא בסנט פטרסבורג בשנת 1809 לאמו יקטרינה פטרובנה סוימונובה, בתם של פיוטר אלכסנדרוביץ' סוימונוב ואשתו יקטרינה איבנובנה בולטינה. עד גיל 13 שהה הילד עם משפחתו בפריז וברומא ולאחר מכן למד בסיינה. גריגורי לא קיבל חינוך אמנותי רשמי, אלא לקח שיעורים פרטיים מהצייר הרוסי קארל ברולוב שהתגורר באותה תקופה באיטליה.
ב-1832 חזר לסנט פטרסבורג, התוודע לאלכסנדר פושקין ואייר את יצירותיו כמו "אגדת הצאר סאלטן". הוא גם התקרב לאופוזיציה ולמיכאיל לרמונטוב.
הוא עבד כדיפלומט רוסי בפריז, רומא וקונסטנטינופול; שהה שנתיים במינכן. ב-1839, לאחר שובו לרוסיה, נסע יחד עם הסופר הרוסי ולדימיר סולוגוב מסנט פטרבורג לקאזאן. סולוגוב כתב את רומן על המסע הזה, וגגארין אייר אותו.
המלחמה הקווקזית.
גגארין גם המשיך את ידידותו עם לרמונטוב, ובשנת 1840 עקב אחריו לגלותו בקווקז במלחמת הקווקז. כנראה הם גרו יחד באותו אוהל.
הם השתתפו במבצעים נגד הילידים המאכלסים את הרי הקווקז, אך גם המשיכו בעבודתם היצירתית. ידועות כמה יצירות אמנות שחתומות על ידי שניהם.
ב-1841 נהרג לרמונטוב בדו-קרב, אך גגארין המשיך בשירותו הצבאי.
בשנת 1842 הוא השתתף במשלחת הגנרל צ'רנישיוב בדאגסטן ושירת עד 1848.
חיים אישיים.
גגארין היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה אנה ניקולייבנה דולגורוקובה (1823–1845), איתה נולדה לו בת, הנסיכה יקטרינה גריגורייבנה גגארינה (1844–1920). אנה ניקולייבנה נפטרה כמה ימים לאחר שילדה את הבת.
ב-29 באוגוסט 1848 נישא לסופיה אנדרייבנה דשקובה (7 ביולי 1822 - 20 בדצמבר 1908), בתו של אנדריי דשקוב ואחייניתו של דמיטרי דשקוב, שר המשפטים לשעבר.
בשנים 1848–1855 הוא התגורר בטבליסי בשירותו של מיכאיל וורונטסוב. בין התפקידים הצבאיים והמנהליים, גגארין עשה הרבה עבודות עבור העיר. הוא בנה שם תיאטרון, צייר את קתדרלת טביליסי, ושיחזר ציורי קיר של הקתדרלות הגיאורגיות הישנות, כולל מנזר בטניה. בשלב זה נולדו הילדים הראשונים מנישואיו השניים.
האקדמיה הקיסרית לאמנויות.
ב-1855 עבר גריגורי לסנט פטרסבורג כדי לעבוד אצל הדוכסית הגדולה מריה ניקולייבנה, דוכסית לויכטנברג, שהייתה נשיאת האקדמיה הקיסרית לאמנויות. כאן נולדו שני ילדיו הנוספים.
בשנת 1858 קיבל גגארין את הדרגה הצבאית של מייג'ור גנרל. ב-1859 הוא הפך לסגן הנשיא של האקדמיה הקיסרית לאמנויות, והוא נשאר שם עד 1872. בתו האחרונה, הנסיכה נינה, נולדה ב-1861.
כסגן נשיא האקדמיה תמך גגארין ב"סגנון הביזנטי". הוא בנה את "המוזיאון לאמנות נוצרית מוקדמת" באקדמיה. גגארין גם המשיך לתמוך בשירתו של לרמונטוב, והעלה את "השד" של לרמונטוב בתיאטרון הארמיטאז' המלכותי (1856).
גגארין מת בצרפת בשנת 1893.
פיבן
ניקולאי נברב
ניקולאי נברב (ברוסית: Никола́й Не́врев; 1830 - 3 במאי 1904) היה צייר רוסי שהתמחה בז'אנר ובסצנות היסטוריות.
ביוגרפיה.
נברב נולד למשפחת סוחרים. שיעורי האמנות הראשונים שלו הגיעו מאביו החורג, שהיה מורה לציור. בגיל 21, נברב נכנס לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה (MSPSA), שם למד אצל הצייר הרוסי-איטלקי, מיכאיל סקוטי. עם סיום לימודיו ב-1855, הוא זכה בתואר "אמן חופשי". בשנות ה-60, צייר נברב את אחת מיצירות המופת שלו, "העסקה" (1866), שבה הוא תיאר את מכירת צמית. כמה ציורים אחרים מאותה תקופה, התמקדו בביקורת על הכנסייה.