מכון ספרטוס ללימודי יהדות (באנגלית: Spertus Institute of Jewish Studies) הוא מרכז ללימודי יהדות בשיקגו. במרכז פועל מכון ללימודי יהדות המעניק תארים אקדמיים, ספריה, מוזיאון, תיאטרון ומרכז לילדים.
אודות.
בשנת 1924 הוקמה מכללת שיקגו ללימודי יהדות (Chicago’s College of Jewish Studies) אשר הציע לימודי היסטוריה יהודית, עברית ודת. כעבור שנתיים החלה המכללה להכשיר מורי עברית ומורי לבתי ספר יהודיים. בשנות ה-40 התפתח המוסד והחל להעניק תארים אקדמיים בתחומי היהדות. בשנת 1996 שונה שם המוסד ל"Spertus Institute of Jewish Studies". בשנת 2007 עבר המכון לבניינו החדש והמפואר.
פעילות.
המכללה מעניקה תואר שני בלימודי יהדות, חינוך יהודי וניהול עמותות. כמו כן לימודי דוקטורט בלימודי יהדות. המכללה מפעילה לימודים מרחוק (בסגנון אוניברסיטה פתוחה) המשרתים תלמידים ב-48 מדינות בארצות הברית ובתשע מדינות בעולם.
בנוסף ישנו במכון אירועים וכנסים שונים, הרצאות, ימי עיון, הקרנות סרטים והופעות חיות.
מוזיאון ספרטוס.
במכון פועל מוזיאון ליהדות, הכולל אוסף של 15,000 חפצי אמנות שונים. המוזיאון עורך תערוכות מחלפות בנושאי היסטוריה, זהות ותרבות יהודיים. במוזיאון אגף להנצחת השואה על שם צל (Zell Holocaust Memorial) בו אפשר לשמוע עדויות מוקלטות של ניצולי שואה.
מבנה המכון.
מבנה המכון החדש נחנך בנובמבר 2007. הוא נמצא בבית מספר 610 בשדרות מישיגן. הוא תוכנן על ידי משרד האדריכלות "Krueck + Sexton" שמושבו בשיקגו. בחזית הבניין חלון זכוכית בגובה 10 קומות, המורכב מ-726 חלקים שונים של זכוכית ב-556 צורות שונות.
מוזיאון ספרטוס
הוויה (ארגון)
הוויה הוא ארגון ישראלי ללא מטרות רווח שעורך טקסי חיים (חתונות, אבלות, לידה וכו') לפי פרשנות יהודית חילונית-פלורליסטית. בנוסף מפעיל הארגון תוכניות לימודים והעשרה בנושא טקסי חיים יהודיים, וכן יוזם ועורך כנסים וסדנאות בנושא.
אודות.
"הוויה" הוקם בשנת 2006 כמיזם משותף לעריכת טקסים ברוח יהודית פלורליסטית על ידי שלושה ארגונים: המדרשה באורנים, מרכז בינה ומכון הטקסים החילוני. מטרת הארגון היא לקדם את פיתוחם של טקסי חיים ישראלים כך שיהיו רלוונטיים ונגישים לציבור החילוני בישראל ובעולם. הארגון עורך "טקסי חיים" - טקסי לידה, חתונה, בר מצווה, בת מצווה ואבלות - ברוח יהודית חילונית.
הארגון משיא זוגות על ידי עורכי טקסים שהוכשרו על ידי "הוויה", במקום או בנוסף לרבנים. "הוויה" משיא גם זוגות אשר מוגדרים על פי ההלכה היהודית כפסולי חיתון (טקס ציבורי כזה נערך על ידי הארגון מדי ט"ו באב) וכן בני זוג מאותו המין; התנאי היחיד הוא שבני הזוג אינם נשואים לאחרים.
הטקסים שנערכים על ידי עורכי הטקסים של "הוויה" אינם מוכרים על ידי המדינה.
בנוסף מפעיל הארגון מספר תוכניות לימוד, הכשרה והעשרה בנושא טקסים חילוניים לציבור הרחב. בכלל אלו בתי מדרש, תוכנית הכשרת עורכים טקסים, סמינרי כלולות לזוגות לפני חתונה, סדנאות למשפחות בני מצווה ועוד.
מנהלת "הוויה" היא עו"ד סמדר דקל-נעים, ויושב ראש הוא עופר קורנפלד. משרדי הארגון נמצאים בסמינר אפעל.
תוכניות "הוויה" מתקיימות בתמיכת הקרן החדשה לישראל וקרן פוזן.
טקס יהודי חילוני.
מטרת הארגון בעריכת הטקסים החילוניים הוא ליצור טקס שנובע מתוך התרבות החילונית ישראלית ומבטא ערכים המעוגנים בתוך תפיסת העולם הזו. השקפת העולם הנמצאת בבסיס הטקסים החילוניים כפי שמוגדרת על ידי הארגון מבוססת על ארבעה יסודות: הומניזם; ריבונות, כלומר זכותם וחובתם של כל אדם וכל קבוצה לקבוע את אורחות חייהם באופן עצמאי ובלתי תלוי; ריבוי פנים (או פלורליזם), כלומר יחס סובלני ויכולת קבלה של שוֹנוּת ומגוון אנושיים בין אנשים וקבוצות בחברה; ומודרניות, כלומר הבנה כי התבונה האנושית יכולה לחקור את הטבע, החברה והאדם.
כל עורך או עורכת טקס בארגון הוסמכו על ידיו לשמש כעורכי טקסים בקורס שמשכו שנה.
בית המדרש של הוויה.
בית המדרש של ארגון הוויה משמש ללימוד ופיתוח תפיסת עולמו של הארגון ושל עורכי הטקסים שלו בסוגיות שקשורות בתפקידם, תוכניהם ומקומם של טקסי החיים בחברה הישראלית.
הסוגיות העיקריות שנלמדות בבית המדרש:
Know hope
Know Hope הוא שם העט של אמן הפוסט גרפיטי הישראלי-אמריקאי אדם יקותיאלי. הוא החל להציג את יצירותיו ברחובות תל אביב בשנת 2005, בין השאר בכיכרות השונות בעיר, בכיתובים על קירות מבנים מוזנחים ובגינות ציבוריות.
הפסבדונים שלו הוא משחק מילים בין הומופונים: הביטוי האנגלי "No hope" פירושו "אין תקווה"' ומשמעות הפועל באנגלית "to know" היא "להכיר" או "לדעת".
בעבודותיו משתמש האמן בטכניקות המשלבות ציורי קיר, הדפסים, הדבקי-קרטון ואפילו מוביילים. על אף שבתחילת דרכו הציג ברחובות העיר בלבד וללא הסכמה פורמלית של הרשויות, כיום מציג "Know Hope" את עבודותיו גם במוסדות לגיטימיים כמו הביאנלה בהרצליה, אירוע "פצ'ה קוצ'ה" בתל אביב, ואף בחו"ל (בין השאר בלונדון, בנורווגיה, בלוס אנג'לס ובמנהטן).
תחילת עבודתו.
"Know hope" נולד בדרום קליפורניה שבארצות הברית, ועלה לישראל עם הוריו כשהיה בן 10. לדבריו, מעולם לא למד אמנות במוסד על-תיכוני, אך תמיד היה מוקף באמנות. שני הוריו אמנים, ועיקר ניסיונו והידע שלו נרכשו על ידי ניסוי וטעייה.
עבודותיו החלו להופיע ברחובות העיר תל אביב בשנת 2005, בעיקר בכיתובי גרפיטי באמצעות תרסיס צבע שהציגו את כינויו על ארונות חשמל, לוחות מודעות, חומות וקירות של מבנים, עניין שהיווה מעין חידה באשר לשאלת קיומו. רק כאשר הציג מספר מעבודותיו במקומות ציבוריים ומקוריים (כמו באתר השיפוצים ברחוב בר גיורא בשנת 2006, ובאזור גדר ההפרדה בבית לחם בשנת 2007) החל הציבור בעיר מתעניין בהן.
המעבר לקונצנזוס בקהילת האמנות בישראל.
עם הזמן ובשל השאיפה להדביק טרנדים גלובליים בעולם האמנות, המעודדים יצירה חתרנית (כמו של אמן הגרפיטי הבינלאומי בנקסי, למשל), הפכו עבודותיו של "Know hope" ושל אמני פוסט-גרפיטי אחרים לפופולריים יותר ויותר – ראשית בגלריות בתל אביב (כמו גלריית "אורבניקס"), ולאחר מכן גם במוסדות יוקרתיים ו"מעונבים" יותר בעולם האמנות כמו הביאנלה בהרצליה.
על המעבר לקונצנזוס, אמר "Know hope" שהוא מודע למחיר שהוא עלול לשלם בעקבות העיסוק באמנות ממוסחרת, הכוללת מכירת עבודות והצגתן תמורת תשלום. מאידך, טוענים מנהלי גלריות וחוקרי אמנות כי המעבר מהרחוב לגלריות הוא בעצם משאלת לבם של אמנים אלה, וכי רצונם הוא לתקשר עם הציבור כמו האמנים הממוסדים.
יהדות ניאולוגית
בית הכנסת הניאולוגי בקלוז'
מאיר ליטבק
מאיר ליטבק (נולד ב-2 במרץ 1958) הוא היסטוריון ישראלי של המזרח התיכון והאסלאם וראש המרכז ללימודים איראניים באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
מאיר ליטבק נולד בבית הכרם, ירושלים, לאם ממוצא איראני ולאב ממוצא פולני-אוקראיני. הוא למד במגמה מזרחנית בתיכון ליד"ה, שירת בצבא בחיל המודיעין, שירת שנה אחת בצבא הקבע והתחיל ללמוד בחוג למזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב (1983-1979). הוא החל ללמוד לתואר השני בחוג למזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב ובמקביל עבד כעוזר מחקר במרכז דיין, אולם לא סיים את התואר כי נסע ב-1984 לאוניברסיטת הרווארד לעשות דוקטורט במסגרת תוכנית פולברייט. עבודת הדוקטור, אותה הוציא בתור ספר, עסקה בעלמאא', אנשי הדת השיעים, בשתי ערי הקודש השיעיות: נג'ף כרבלאא', במאה ה-19. העבודה התמקדה בניתוח חברתי-פוליטי שלהן ולא בצד ההלכתי. מדריכיו לדוקטורט היו הפרופסורים רוי מותהדה ועבאס אמאנת. הוא שב ארצה בפברואר 1990 והשתלב כחוקר במרכז דיין וכמרצה בחוג למזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב. ב-1998 מונה למרצה בכיר, וב-2008 הוא מונה לפרופסור חבר. מאז שנת 2006 הוא עמית מחקר בכיר במרכז ללימודים איראניים באוניברסיטה. באוקטובר 2010 התמנה לראש המרכז.
שהה בשבתונים כמרצה אורח באוניברסיטאות קורנל (1995-4, 1997) ואמורי (2003), שהה כעמית במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית (2005).
מאיר ליטבק נשוי לנאוה ולהם שני ילדים.
מחקריו.
ספרים שכתב.
מלומדים שיעיים בעיראק של המאה ה-19: העלמאא' של נג'ף וכרבלאא'.
הספר מנתח דפוסי המשכיות ותהליכי שינוי חברתיים ופוליטיים בקהילות אנשי הדת בשתי ערי הקודש השיעיות נג'ף וכרבלאא' שהפכו למרכזי הלימוד וההנהגה השיעים החשובים ביותר במאה ה-19. הספר מציג את יחסי הפטרון-קליינט בין המורים לתלמידים כמפתח היעיל ביותר להבנת התהליכים הפנימיים בקהילת העלמאא'. הוא מראה את יחסי הגומלין בין למדנות, הוראה, גיוס כספים ופוליטיקה בגיבוש ההנהגה השיעית. כמו כן הוא דן ביחסי העלמאא' עם האימפריה העות'מאנית ששלטה אז בעיראק ועם והשושלת הקאג'ארית ששלטה אז באיראן, וטוען כי הצורך בגיבוי איראני נגד לחצים עת'מאנים הפך את ערי הקודש לגורם ממתן ביחסי דת ומדינה באיראן עצמה.
מאמפתיה להכחשה: תגובות ערביות לשואה.
הספר, אותו כתב עם ד"ר אסתר ובמן, דן ביצוגי השואה בעולם הערבי. הוא עוסק בכל ספקטרום הגישות בעולם הערבי לגבי השואה מ-1945 ועד 2006, החל מהכחשה, דרך הצדקה, השוואה הציונות לנאציזם ועד האשמת התנועה הציונית בשיתוף פעולה עם הנאצים בהשמדת היהודים, כולל זרם מיעוט שגם מוכן להכיר בשואה ברמות שונות. הספר כולל גם מקרי בוחן כמו התקופה הפורמטיבית 45–1948, שכבר אז כל המוטיבים העיקריים התחילו להתגבש, נושא השילומים, משפט אייכמן, התגובות בעולם הערבי לרפורמות של ותיקן 2 (ותיקן והשואה). אחד הפרקים עסק בניכוס של מושגים ומונחים מהשואה לשיח הפלסטיני על הנכבה, פרק שדן באופן בו הערבים מתמודדים עם יחסם לגרמניה הנאצית בשנות ה-30.