בעודו בארצות הברית ביקר ג'ונסון גם את משפחתו, שם צייר מספר ניכר של יצירות חדשות. במהלך ביקור זה הצליח ג'ונסון להציג בפומבי את ציוריו פעמיים. ההזדמנות הראשונה הייתה בפגישה במכון המורים במחוז מולדתו ב -22 בפברואר 1930. השנייה הייתה בימק"א המקומית שבה עבדה אמו של ג'ונסון. הבוס שלה, ביל קובינגטון, סידר לג'ונסון להציג 135 מציוריו ב -15 באפריל 1930.
ג'ונסון חזר לאירופה בשנת 1930 הוא נסע לדנמרק כדי להצטרף מחדש להולצ'ה קראק. בני הזוג חתמו על הסכם ממון ב -28 במאי 1930, והתחתנו כמה ימים לאחר מכן. ג'ונסון ואשתו בילו את רוב שנות השלושים בסקנדינביה, שם התעניין באמנות העממית. ג'ונסון התמקד ביצירות אמנות והשתמש בטכניקות והמיומנות שלמד ממוריו הרבים לאורך השנים.
אולם ככל שגאה הנאציזם בגרמניה ובאירופה בסוף שנות השלושים, אמנים רבים נפגעו. גיסו של ג'ונסון, כריסטוף וול, פוטר מתפקיד ההוראה שלו, ואמנותו תויגה "כמנוונת". ג'ונסון וקראק בחרו לעבור לארצות הברית בשנת 1938.
במהלך שנות הארבעים הפכה אמנותו להיות בעלת ביטוי חזק, ויצר את הסגנון שבו הוא מוכר. היצירות חלקן תוססות וחלקן קודרות. הציורים המופשטים האלה מתארים את החוויה האפרו-אמריקאית הן מנקודת מבט היסטורית והן אישית .
ג'ונסון הצטרף לפרויקט האמנות הפדרלי, ובעזרת מרי ביטי בריידי, ג'ונסון מצא בסופו של דבר עבודה כמורה במרכז לאמנות הקהילתית בהארלם. שם הוא ומורים אחרים הדריכו כ -600 תלמידים בשבוע, במסגרת פרויקט אמנותי פדרלי מקומי .
הוא התמקד בתרבות ובמסורות אפרו-אמריקאיות, והפיק ציורים שהתאפיינו בפשטות כאמנות העממית שלהם. ג'ונסון היה נחוש בדעתו "לצייר את עמו".
הוא הנציח את התרבות והדימויים האפרו -אמריקאים במסגרות העירוניות של יצירות כגון חיי רחוב - הארלם, קפה ומוזיקאי רחוב, וכן במסגרות הכפריות - בעבודה, בזריעה, ויציאה לשוק. המציאות הקשה של חיי השחורים תוארו בכמה יצירות שהיו תגובה להתפרעויות הגזעיות ב -1943 בניו יורק. סדרה נוספת של עבודות הראתה חיילים שחורים ואחיות בזמן המלחמה.
יצירותיו הדגישו בצבעים בולטים ותוססים ודמויות פשטניות, ותיאוריו את התרבות האפרו-אמריקאית נעזרו בחינוכו בדרום הכפרי. בנוסף, הוא השתמש במוטיבים דתיים ופוליטיים לאורך כל עבודתו. הוא שאף להמחיש את עושר התרבות האפריקאית ואת המודרניזם של הרנסאנס בהארלם.
אולם אף שזכה למידת הצלחה כאמן במהלך שנות הארבעים והחמישים, הוא מעולם לא הצליח להשיג יציבות כלכלית.
ברמה האישית, שנות הארבעים היו קשות. חדשות רעות הגיעו מאירופה. גיסו כריסטוף וול נפטר בקארלסרוהה, גרמניה, ב -16 ביוני 1939, לאחר חקירה של הנאצים. משפחתה של הולצ'ה עברה את הכיבוש הגרמני בדנמרק בביתם באודנס.
בדצמבר 1942 עברו ג'ונסון ואשתו לדירת סטודיו גדולה יותר בגריניץ' וילג'. שבוע לאחר מכן נהרסו יצירות האמנות ​​והרכוש האישי של ג'ונסון כאשר הבניין עלה באש.
ב -13 בינואר 1944 סבל ג'ונסון מאובדן נוסף כאשר אשתו הולצ'ה מתה מסרטן השד. כדי להתמודד עם האבל האישי, הוא חזר לבקר את משפחתו וצייר יצירות עם נשאים דתיים, כגון הר גולגולתא.
בשנת 1946 עזב ג'ונסון ועבר לדנמרק כדי להיות עם משפחת אשתו. עם זאת, התנהגותו נעשתה לא יציבה וגרמה להתמוטטות נפשית. כאזרח אמריקאי לא כשיר נפשית, הוא נשלח חזרה לניו יורק על ידי שגרירות ארצות הברית באוסלו. עורך דין מונה על ידי בית המשפט כאפוטרופוס החוקי שלו.
הוא נכנס לבית החולים סנטרל איליפ סטייט בלונג איילנד ב -1 בדצמבר 1947, שם הוא בילה את עשרים ושלוש השנים האחרונות של חייו.
הוא מת ב -13 באפריל 1970.
מפעל חייו נרכש בשנת 1967 על ידי האוסף הלאומי לאמנויות יפות של המכון הסמיתסוניאני, שארגן תערוכה רטרוספקטיבית בשנת 1971, זמן קצר לאחר מותו.
הנצחה.
בשנת 1956 כמעט ונהרס מפעל חייו של ג'ונסון כאשר האפוטרופוס שלו הכריז שאינו יכול לשלם דמי אחסון נוספים עבור יצירותיו. במקום זאת, הלן האריטון, מרי ביטי בריידי ואחרים קבעו עם בית המשפט לשלוח את חפציו של ג'ונסון לקרן הרמון עם זכויות ללא תנאי על כל העבודות שלו. הקרן תשתמש ביצירות כדי לקדם הבנה בין -גזעית ותתמוך בהישגים אפרו -אמריקאים באמנות. ב־19 באפריל 1967 מסרה קרן הרמון יותר מ -1,000 ציורים, צבעי מים והדפסים של ג'ונסון למוזיאון האמנות האמריקאי סמיתסוניאן.
בשנת 1991, המוזיאון לאמנות אמריקאית סמיתסוניאן ארגן והפיץ תערוכה מרכזית של יצירות האמנות שלו ובשנת 2006 הם ארגנו והפיצו את האלבום ״העולם של ויליאם הנרי ג'ונסון״. גרסה מורחבת של תערוכה זו נסעה למוזיאונים בטקסס, מוזיאון פילדלפיה לאמנות, ומוזיאון מונטגומרי לאמנות באלבמה בשנת 2007.
הקרן לאמנויות של ויליאם הנרי ג'ונסון הוקמה בשנת 2001 לכבוד יום הולדתו ה -100 שלו. החל משנת 2002, הקרן העניקה את פרס ויליאם הנרי ג'ונסון לשנה לאמן אפרו-אמריקאי צעיר.
בשנת 2012 הוציא שירות הדואר האמריקאי בול לכבודו של ג'ונסון, שהכיר בו כאחד האמנים האפרו-אמריקנים המובילים במדינה ודמות מרכזית באמנות האמריקאית במאה ה-20.
זאגא כרסטוס
דאפאונג
דאפאונג (בצרפתית: Dapaong) היא עיר בצפון טוגו ובירת מחוז סאוואן.
על פי מפקד האוכלוסין לשנת 2016, מתגוררים בעיר 64,800 תושבים. העיר ממוקמת 638 קילומטרים צפונית לבירה לומה, ליד הגבול עם בורקינה פאסו.
גובהה של העיר הוא 306 מטרים מעל פני הים.
החשמל בעיר מסופק מסכר אקוסומבו, אולם היא נתקלת בקשיים גדולים בתברואת המים ובבריאות הציבור.
כל בתי הספר בעיר הם בתי ספר ציבוריים.
בעיר נמצא נמל התעופה ג'נגו.
מועדון הכדורגל של העיר משחק באליפות טוגו בכדורגל.
כלכלה.
לדאפאונג יש תפקיד אסטרטגי חשוב במסחר של מערב אפריקה, מכיוון שהיא נמצאת באזור בו מעבירים סחורות רבות לבורקינה פאסו, ניז'ר ובנין. המרכז הכלכלי של העיר הוא שוק עם חנויות שונות המוכרות בעיקר בדים, דוחן וכבשים. מקורות ההכנסה העיקריים בעיר הם ממסחר, בעלי חיים וחקלאות (בעיקר כותנה, דוחן, תירס, עגבניות וג'טרופה). מאז שנות האלפיים, גידול העגבניות התעצם, עקב הגדלת ייצוא העגבניות ללומה.
אוכלוסייה.
גילם של רוב מכריע מהתושבים בעיר הוא מתחת ל-20.
נכון לשנת 2010, העיר היא העיר השישית בגודלה בטוגו, מבחינת אוכלוסייה.
משנת 1981, אחוז העלייה השנתי הוא 3.81%.
התפרצות נגיף הקורונה במונגוליה
לוקהיד CL-1201
לוקהיד CL-1201 הייתה תוכנית ראשונית של לוקהיד בסוף שנות השישים למטוס נשיאה והובלה עצום ממדים עם הנעה גרעינית, שיתפקד כנושא מטוסים.
סקירה כללית.
פרויקט התכנון CL-1201 למטוס המונע בגרעין בגודל עצום, עם מוטת כנפיים של 341 מטרים. לו היה נבנה, היה לו את טווח הגדול יותר גם מכל מטוס מודרני של ימינו.
הכנף תוכננה בצורת סהר, בדומה למפציץ הבריטי V-Bomber של האדלי פייג' ויקטור, אך בניגוד לעיצוב הבריטי הוא היה חסר זנב.
ההנעה תוכננה להשתמש בחום שייווצר על ידי כור גרעיני ויועבר לארבעה מנועי סילון שם הוא יחמם את האוויר העובר כדי לספק דחף. כלי השיט יוכל להישאר באוויר לפרקי זמן ארוכים. בגובה נמוך המטוסים היו שורפים דלק תעופה קונבנציונלי. על מנת להמריא, היו נדרשים 182 מנועי הרמה אנכיים נוספים.
מאפיינים.
מפרטי העיצוב של CL-1201-1 היו:
עמותת שיקום אחר
שיקום אחר היא עמותה ישראלית, שהוקמה בשנת 2004 במטרה לקדם את מעמדם התעסוקתי והחברתי של אנשים המתמודדים עם מוגבלות נפשית, באמצעות מתן שירותי שיקום מגוונים בקהילה.
רקע.
במדינת ישראל חיים כמיליון וחצי אנשים עם מוגבלות, אשר מהווים 17% מכלל האוכלוסייה ו-21% מהאוכלוסייה הבוגרת. מהמחקר עולה כי יש פערים משמעותיים בין אנשים עם וללא מוגבלות בישראל בכל תחומי החיים העיקריים, וביניהם, תעסוקה, השכלה, ניידות, בריאות, מגורים, יחסים בינאישיים, והשתתפות בפעילויות פנאי וחברה. ההשלכות של ההדרה החברתית של אנשים עם מוגבלות אינן רק על הפרט ועל בני משפחתו אלא גם על החברה הישראלית כולה, אשר מפסידה מיליארדים רבים בשנה כתוצאה מחוסר ההשתתפות החברתית של אנשים עם מוגבלות. אחת מהקבוצות החוות סטיגמה והדרה חברתית משמעותית הם אנשים עם התמודדויות נפשיות משמעותיות.
על מנת לקדם את מעמדם של אנשים עם מוגבלות בישראל ובאופן ממוקד יותר של אנשים עם לקות או מוגבלות על רקע של תחלואה נפשית משמעותית, הוקמה עמותת שיקום אחר בשנת 2004, על ידי מיכל טופז ואודי טופז. העמותה מספקת שירותי שיקום לכ-700 מקבלי שירות ברחבי ישראל והנה ספק שירותים של משרד הבריאות, משרד הביטחון והמוסד לביטוח לאומי.
חזון וערכים.
חזון העמותה הוא להוביל לשינוי חברתי שיאפשר השתלבות של אנשים עם מוגבלות נפשית ומצבי חיים נוספים בשוק העבודה התחרותי, ובקהילה באופן כללי. ערכי העמותה כוללים:
פעילויות העמותה.
פעילויות העמותה מתמקדות בפיתוח ומתן שירותי תעסוקה ופיתוח קריירה, אשר עשויים לאפשר לאנשים עם מוגבלות נפשית להוביל ולנווט את תהליך ההחלמה שלהם ואת מסלול פיתוח הקריירה שלהם, בהתאם לרצונות ולצרכים שלהם. במסגרת העמותה פועלים חמישה מיזמים עיקריים: "כל אחד יכול", "כלים שלובים", WorKit, מרכז סימולציה לפיתוח קריירה ותוכנית אמצע החיים.
כל אחד יכול.
"כל אחד יכול" היא תוכנית תעסוקה נתמכת אשר מתמקדת במתן כלים וליווי מקצועי של מקבלי השירות ושל המעסיקים. במסגרת התוכנית, מוגדרים תחומי העבודה הרלוונטיים לאדם, בהתאם לכישורים, רצונות ויכולות שלו. בנוסף, מתקיימת עבודה על פיתוח מיומנויות תעסוקתיות שיסייעו במציאת, שימור וקידום במקום העבודה. במקביל, ניתן ליווי למעסיק בתהליך הגיוס ובתהליך הסתגלות העובד.ת למקום העבודה.
WorKit.