איחוד נוסף של הלהקה אירע באוקטובר 1990, במלאת חמש שנים למותו של לינוט, כשחברי הלהקה הנותרים נאספו לבצע שיר שנמצא בעזבונו של לינוט. שיר זה נכלל באלבום אוסף שיצא בפברואר 1991 ונקרא "Dedication: The Very Best of Thin Lizzy" וזכה להצלחה במצעד הבריטי (מקום 8) והאירי (מקום 2).
בשנים הבאות המשיכו חברי הלהקה להופיע בהרכבים שונים, בהופעות וקונצרטים ברחבי העולם, שחלקם הוקדשו ללינוט, ואמו של לינוט אף הוזמנה כאורחת כבוד לכמה מהם.
ב-1994 יצא אלבום אוסף של הלהקה, מתוך ההקלטות של BBC, בשם "The Peel Sessions" ובינואר 1996 יצא אלבום אוסף נוסף של הלהקה בשם "Wild One: The Very Best of Thin Lizzy" .
איחוד הלהקה.
תקופת ג'ון סייקס (2010-1996).
ב-1996 איחד ג'ון סייקס את הלהקה וכלל בה את חברי העבר בריאן דוונאיי, סקוט גורהאם, דארן וורטון וכן הזמין את מרקו מנדוזה כנגן בס. סייקס הופיע כזמר מוביל במקומו של לינוט והלהקה הופיעה רק בשירי עבר של ת'יו ליזי.
ב-1997 פרש בריאן דוונאיי מהלהקה בגלל בעיות אישיות ובמקומו נקלט המתופף טומי אלדריג' . הלהקה המשיכה בהופעותיה עם שירי עבר אך בה בעת החלה ליצור ולהופיע גם עם שירים חדשים.
ביוני 2000 הוציאה הלהקה אלבום הופעות "One Night Only" שלווה במסע הופעות בארצות הברית. לאחר מסע זה פרש דארן וורטון וכל חבר פנה לעיסוקיו הפרטיים, כשמדי פעם התאחדה הלהקה לקונצרטים ברחבי העולם, תוך גיוס נגנים זמניים לכל הופעה.
בתחילת 2004 התאחדה הלהקה בהרכב שכלל את החברים המקוריים, ג'ון סייקס וסקוט גורהאם, ואליהם הצטרפו רנדי גרג (Randy Gregg) ומייקל לי . הלהקה יצאה למסע הופעות בצפון אמריקה כאורחת בהופעות של להקת דיפ פרפל.
בהמשך הזמן חזרו להרכב הלהקה גם מרקו מנדוזה (2005) וטומי אלדריג' (2007) והלהקה השתתפה בהופעות מזדמנות. ב-2009 תכננה הלהקה לצאת למסע הופעות בבריטניה כלהקת חימום ללהקת AC/DC, אולם מסע זה בוטל לאחר שטומי אלדריג' נפצע וג'ון סייקס פרש. מקרים אלו הביאו בפועל להפסקת פעילות הלהקה.
תקופת ריקי וורוויק (2021-2010).
במאי 2010 הקים סקוט גורהאם את הלהקה מחדש, ונכללו בה הוותיקים, בריאן דוונאיי ודארן וורטון, וכן הוזמנו הגיטריסט ויויאן קמפבל (מלהקת דף לפרד) והזמר ריקי וורוויק . בהרכב זה יצאה הלהקה בתחילת 2011 למסע הופעות בבריטניה. בהמשך אותה שנה הודיע ויויאן קמפבל על עזיבת הלהקה והוא הוחלף על ידי גיטריסט להקת גאנז אנד רוזס ריצ'רד פורטוס, שהוחלף בהמשך אותה שנה על ידי דיימון ג'ונסון . בקיץ 2011 יצאה הלהקה למסע הופעות בארצות הברית בשיתוף להקת ג'ודס פריסט.
בשלהי 2012 הכריזה הלהקה שמתוך כבוד לזכרו של פיל לינוט, כל השירים החדשים של הלהקה יוקלטו תחת השם החדש "בלק סטארז ריידרז" (Black Star Riders) , כשבמקביל תעשה הלהקה שימוש בשם "ת'ין ליזי" רק להופעות עם החומרים הישנים. תחת השם החדש יצאה הלהקה בתחילת 2013 לסיבוב הופעות באוסטרליה, תוך שיתוף פעולה עם להקות מוטלי קרו וקיס.
ב-2016 החלה הלהקה בסדרה של הופעות לציון 50 שנה להקמתה ו-30 שנה למותו של פיל לינוט. הרכב הלהקה כלל את הוותיקים סקוט גורהאם, ריקי וורוויק ודיימון ג'ונסון, להם התווספו נגנים זמניים לכל מופע. הופעות אלו נמשכו עד 2019.
ב-2021 הוציאה הלהקה הודעה על תוכניותיה להופעות ב-2022.
זכויות להט&quot;ב בסורינאם
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בסורינאם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים היא חוקיות בסורינאם מאז 1869 בעוד קיימת הגנה מוחלטת מפני אפליה על רקע נטייה מינית דברי שטנה, מתן סחורות ושירותים ותעסוקה מאז 2015. עם זאת, נישואים חד-מיניים ואיחודים אזרחיים בין זוגות חד מיניים אינם מוכרים בחוק. אף על פי אי הכרתן של מערכות יחסים חד מיניות בחוק, סורינאם מחויבת משפטית לפסיקת בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם מינואר 2018, שקבעה כי הכרה בנישואים חד מיניים היא זכות אדם המוגנת על ידי האמנה האמריקאית לזכויות אדם עליה חתומה.
במאי 2015, "PlanetRomeo", רשת להט"ב חברתית, פרסמה את אינדקס האושר הראשון שלה (GHI) בו גברים הומוסקסואלים מלמעלה מ-120 מדינות נשאלו על איך הם מרגישים לגבי השקפת החברה על הומוסקסואליות, איך הם חווים את הדרך שבה הם מתקבלים על ידי אנשים אחרים ועד כמה הם מרוצים מחייהם. סורינאם דורגה במקום ה-46 עם ציון "GHI" במקום ה-48. בעוד שהומוסקסואליות הוחשבה בעבר כטאבו בחברה הסורינאמית, מחקרים לאורך השנים מצאו כי הגישות החברתיות במדינה מוגדרות במגמת עלייה ברמת קבלת חברי הקהילה בשנים האחרונות.
מעמד בחוק.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בסורינאם מאז 1869. עם זאת, גיל ההסכמה איננו מוגדר כשווה בין זוגות הטרוסקסואלים (16) להומוסקסואלים (18).
הכרה במערכות יחסים חד מיניות.
סורינאם אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור או שותפות).
ב-9 בינואר 2018, בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם (IACHR) קבע כי מדינות החתומות על האמנה האמריקאית לזכויות אדם (בהן סורינאם) מחויבות לאפשר לזוגות חד מיניים להינשא. הפסיקה, שקבעה תקדים מחייב למדינות רבות באמריקה הלטינית, קובעת כי,
הגנה מפני אפליה.
במרץ 2015 הציגה הממשלה חקיקה עבור דברי שטנה הכוללת נטייה מינית כאיסור על אפליה. סעיפים 175, 175א ו-176 של חוק העונשין של סורינאם עודכנו כך שיכללו נטייה מינית בתוכנם לאחר מכן. עבירה על חוק זה עלולה לגרור עונש מאסר של עד שנה או קנס. בנוסף, סעיפים 176ג ו-500א אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית בתעסוקה ובמתן סחורות ושירותים.
זהות מגדרית.
בינואר 2017, בית משפט מחוזי העניק לאישה טרנסג'נדרית את הזכות לשנות את מגדרה באופן רשמי בלשכה המרכזית לעניינים אזרחיים והורתה למרשם לשנות רשמית את הרישום שלה כדי לשקף את מעמדה. איגוד הכנסיות הפנטקוסטליות בסורינאם (VVPES) והאגודה האסלאמית של סורינאם (SIV), שמחו נגד מתן זכות להכרה בהתאמה מגדרית עבור טרנסג'נדרים ציינו כי "יקבלו את פסק הדין". בפברואר 2017 ערערה הלשכה המרכזית לעניינים אזרחיים על פסיקת בית המשפט.
תנאי מחיה.
מצעד זכויות הלהט"ב הציבורי הראשון של סורינאם התקיים ב-11 באוקטובר 2011 (יום היציאה מהארון הבינלאומי) בפרמריבו, בעקבות הערות הומופוביות מטעם חבר הפרלמנט רוני אסבינה נגד הומוסקסואליות. שני חברי האספה הלאומית, בהם חריש מונורת', השתתפו באירוע. ציונו אורגן בחלקו על ידי "Suriname Men United", ארגון הגברים ההומואים הגדול במדינה.
קבוצות למען זכויות להט"ב נוספים במדינה כוללות את "PAREA" ו-"LGBT Platform Suriname" אשר מארגנות לעיתים סמינרים עם המשטרה בנושאי זיהוי אלימות נגד להט"ב, והכרה משפטית בזוגות חד מיניים.
בסוף 2016, שרת המשפטים ג'ניפר ואן דייק-סילוס ארגנה מספר דיונים ציבוריים עבור זכויות להט"ב בשיתוף החברה האזרחית בסורינאם.
רוברט יוז
רוברט סטדלי פורסט יוז AO (באנגלית: Robert Studley Forrest Hughes; 28 ביולי 1938 – 6 באוגוסט 2012) היה מבקר אמנות, סופר ומפיק אוסטרלי. הוא תואר ב-1997 על ידי רוברט בוינטון, מהניו יורק טיימס, כ-"מבקר האמנות המפורסם ביותר בעולם".
יוז זכה להכרה נרחבת על ספרו וסדרת הטלוויזיה שלו על אמנות מודרנית, "The Shock of the New" , ועל תפקידו רב השנים כמבקר אמנות במגזין טיים. הוא ידוע בעיקר רב המכר שלו, "The Fatal Shore", ספר על היסטוריית הנידונים באוסטרליה. יוז, הידוע בביקורותיו השנויות במחלוקת על אמנות, היה בדרך כלל שמרני בטעמו, על אף שלא השתייך למחנה פילוסופי מסוים. כתיבתו נודעה בעוצמתה ובאלגנטיות שלה.
ראשית חייו.
יוז נולד בסידני, אוסטרליה, ב-28 ביולי 1938. אביו וסבו מצד אביו היו עורכי דין. אביו של יוז, ג'פרי פורסט יוז, היה טייס במלחמת העולם הראשונה, עורך דין ומנהל חברה. כשהיה רוברט בן 12, הוא מת מסרטן ריאות. אמו של רוברט הייתה מרגרט אייר סילי, לבית וידאל. אחיו הבכור הוא הפוליטיקאי האוסטרלי, תומאס אייר פורסט יוז . ליוז יש אח נוסף בשם ג'פרי ואחות נוספת בשם קונסטנס.
יוז גדל ברוז ביי, סידני, והתחנך במכללת סיינט איגנטיוס . בהמשך חייו, הוא למד אמנויות ואדריכלות באוניברסיטת סידני. כשלמד באוניברסיטה, הוא היה חבר בקבוצת פוש השמאלנית והאנרכיסטית, שקידמה חופש מיני.
קריירה.
בתור מבקר אמנות.
יוז, אמן ומשורר שאפתן, נטש את לימודי האוניברסיטה בכדי להפוך תחילה לקריקטוריסט, ולאחר מכן למבקר אמנות של כתב העת של סידני "The Observer", בעריכתו של דונלד הורן . יוז כתב מספר מאמרים עבור המגזין האוסטרלי, Oz , המגזין האמריקאי, "The Nation" והמגזין הבריטי, "The Sunday Mirror".
ב-1961, בעודו סטודנט, יוז נקלע למחלוקת כאשר מספר מחבריו לספסל הלימודים טענו במאמר בעיתון סטודנטים כי העתיק ממוזיקאים ומאמנים, כמו טרנס טילר ולאונרד בסקין .
יוז עזב את אוסטרליה לאירופה ב-1964. הוא התגורר זמן מה באיטליה, ועבר לגור בלונדון ב-1965. כשהיה בלונדון, הוא כתב מספר מאמרים למספר מגזינים. בין המגזינים שהוא כתב היו המגזינים הספקטייטור, דיילי טלגרף, הטיימס, ו-"The Observer", ותרם לגרסה הלונדונית של "Oz". ב-1970, לאחר שמונה למבקר אמנות במגזין האמריקאי, טיים, הוא עבר לגור בניו יורק.
ב-1966, פרסם יוז את הספר "The Art of Australia". הספר מדבר על ההיסטוריה של האמנות באוסטרליה.