באזורים ביצתיים נבנו סוללות. בשטחים סלעיים היה צורך לחצוב את השביל בסלע או לעבור דרך טרסה מלאכותית עם קירות תומכים. בכמה דרכים חשובות כמו זו שעל חוף אגם טיטיקקה היה צריך לקחת בחשבון את השונות התקופתית של מפלס האגם עקב עונות גשומות ויבשות מתחלפות. בסוללות היו גשרי אבן כדי לאפשר זרימה חופשית של מים מתחתיהן.
מדרגות.
על מנת להתגבר על המגבלות שהתבליט ההררי כפה והתנאים הסביבתיים הקשים, תכננו מהנדסי האינקה פתרונות שונים. במחשופים סלעיים הדרך נעשתה צרה יותר, תוך הסתגלות לתוואי ההררי עם פניות תכופות וקירות תמך, אך במדרונות תלולים במיוחד נבנו או נחצבו בסלע גרמי מדרגות או רמפות.
גשרים.
היו מספר סוגים של גשרים ששימשו בכל מערכת הדרכים ולעיתים הם נבנו בזוגות.  חלק מהגשרים היו עשויים מבולי עץ מקבילים הקשורים יחד בחבלים ומכוסים באדמה ובסיבי צמחים הנתמכים על ידי סמכים מאבן. ואילו אחרים נבנו מלוחות אבן המונחים על ערמות אבנים. אחד הקשיים ביצירת גשרי עץ היה השגת בולי עץ. לפעמים, הפועלים שיצרו את הגשרים נאלצו להביא את העצים ממרחק רב. גשרי עץ הוחלפו בערך כל שמונה שנים.
בניית הגשרים התבצעה בעזרת עובדים רבים. זה מרמז קודם כל על קונסטרוקציות של סמכים, העשויים בדרך כלל מאבני גוויל ואבני גזית כאחד. הבנייה באבן הייתה אפילו יכולה להיות מדויקת מאוד, בלא שימוש במלט כדי לקבע את האבנים במקומן.  האינקה, שלא הכירו את הברזל, השתמשו בשיטה של עיבוד אבן בכלים פשוטים, כגון מקבת, לחבוט בסלעים בצורה שקווי המתאר של הסלע העליון תואמים את קווי המתאר של הסלע שמתחתיו כך שהחיבורים ביניהם יתאימו בצורה מושלמת ללא טיט.  עבור גשרי בולי עץ פשוטים, הבנייה נעשתה על ידי הצבת סדרה של בולי עץ.  גשרי אבן יכלו להשתרע לאורך קצר יותר ומעל נהרות רדודים יותר. כמה לוחות הונחו מעל הסמכים ועמודי אבן באמצע בעת הצורך. בבוליביה התגלה גשר אבן מיוחד מאוד המורכב ממפתח קטן יחסית לזרימת הנחל וסוללת אבן מרשימה למדי הממלאת את דפנות העמק על מנת לאפשר לדרך לעבור עליה.
כדי לחצות גדות שטוחות של נהרות, נעשה שימוש בקנים צפים הקשורים זה לזה, היוצרים שורה של סירות טוטורה המונחות זו לצד זו ומכוסות בטוטורה ובאדמה.
גשרי החבלים של האינקה אפשרו גישה על פני עמקים צרים. גשר על פני הנהר אפורימק, ממערב לקוסקו, נפרש על פני מרחק של 45 מטרים. היה צורך להחליף גשרי חבלים בערך כל שנתיים: לשם כך חויבו היישובים מסביב למעבר הנהר למיט'ה לבניית הגשר החדש, בעוד שהגשר הישן נחתך ונפל לתוך הנהר. גשר מסוג זה נבנה בחבלים של סיבים צמחיים, כמו איצ'ו ("Jarava ichu"), סיב אופייני לאלטיפלאנו, אשר נקשרו יחדיו ליצירת חוטים וחבלים אשר היוו את כבלי רצפת הגשר, שני המעקות והחיבורים הדרושים ביניהם.
נקיקים נחצו לפעמים על ידי סלים תלויים גדולים, או אורויות (oroyas), שיכולות לחצות מרחקים של למעלה מ-50 מטרים.
מנהרה.
כדי לגשת לגשר החבלים המפורסם שמעל לנהר אפורימק היה צורך שהדרך תגיע לקטע הצר ביותר של הערוץ: לשם כך, הדרך נחצבה לאורך העתק טבעי לתוך הסלע התלול של העמק ונחצבה מנהרה כדי לאפשר את המעבר. למנהרה היו סדרה של פתחים צדדיים שאפשרו לאור להיכנס פנימה. אין עדות למנהרות אחרות לאורך דרכי האינקה.
ציוד.
אינקה גרסילאסו דה לה וגה הדגיש את קיומן של התשתיות במערכת הדרכים של האינקה, שבה בכל רחבי האימפריה היו בכל מקום מקומות לינה עבור פקידי מדינה ושליחי צ'סקי מרווחים היטב ומצוידים היטב. כמו כן אוחסנו מזון, בגדים וכלי נשק ונשמרו מוכנים לצעדת צבא האינקה בשטח.
מבני הטמפו היו המבנים הרבים ביותר ואולי החשובים יותר בתפעול רשת הדרכים. הם היו קונסטרוקציות בארכיטקטורה וגדלים מגוונים שתפקידם היה בעיקר הלינה של המטיילים ואחסון מוצרים לאספקתם. מסיבה זו הם נבנו בדרך כלל במרווחים של יום הליכה, למרות שהיו גם חריגות מכלל זה, כנראה בשל גורמים שונים כמו הימצאות מקורות מים, קיומה של קרקע עם תוצרת חקלאית או הימצאות מרכזים קדם אינקה. הטמפו נוהלו כנראה על ידי האוכלוסיות המקומיות מאחר שרבים מהם קשורים ליישובים עם מבנים נוספים לשימושים שונים, כגון קנצ'ס (canchas, מתחמים מלבניים תחומים בחומה ששימשו כנראה מקום מגורים להולכים), קולקה וקאייאנקס (kallancas). אלה האחרונים היו מבנים מלבניים בגודל ניכר, שהקונקיסטאדורים כינו בשם "אסמים" בשל אורכם. הם שימשו לאירוח בעלי ולטקסים בעלי אופי מגוון: חברי האינקה או האליטות המקומיות, או מטיילים אחרים. מבני הטמפו היו כל כך נפוצים ששמות מקומות אזוריים רבים מהאנדים כוללים בהם את המילה טמבו (ההגיה הספרדית של שם המבנה, במקור מקצ'ואה).
בשולי הדרך היו תחנות רבות של הצ'סקיוואסיס (chasquiwasis), או תחנות הממסר של הצ'סקי השליחים של האינקה. במקומות אלה המתינו הצ'סקי להודעות שעליהם להעביר למקומות אחרים. זרימת המידע המהירה הייתה חשובה לאימפריה שהייתה בהתרחבות מתמדת. הצ'סקיוואסיס היו בדרך כלל די קטנים ויש מעט עדויות ומחקרים ארכאולוגיים עליהם.
אתר המורשת העולמית.
ב-2014 הכריז ארגון אונסק"ו על אתר מורשת עולמית בשם "קפק ניאן, מערכת דרכים באנדים". הכרזה זו כוללת 273 אתרי משנה הפרוסים על פני יותר מ-6,000 ק"מ בשש ממדינות אמריקה הדרומית "שנבחרו כדי להדגיש את ההישגים החברתיים, הפוליטיים, האדריכליים וההנדסיים של הרשת, יחד עם התשתית הנלווית לה למסחר, לינה ואחסון, כמו גם אתרים בעלי משמעות דתית." האתרים שנבחרו הם:
מלחמת האזרחים באוקראינה
מלחמת דונבאס
טיפול יום
טיפול באשפוז יום
מכשפת בל
מכשפת בל (באנגלית: Bell Witch או Bell Witch Haunting) היא אגדה מהפולקלור של דרום ארצות הברית מהמאה ה-19 שבמרכזה משפחת בל שחיה בצפון-מערב מחוז רוברטסון , טנסי. אבי המשפחה, איכר העונה לשם ג'ון בל, התגורר עם משפחתו לאורך הנהר האדום באזור שנכון לשנת 2022 נמצא ליד העיירה אדמס . על פי האגדה מ-1817 עד 1821 משפחתו והאזור הותקפו על ידי ישות בלתי נראית לרוב שהייתה מסוגלת לדבר, להשפיע על הסביבה הפיזית ולשנות צורה. לפי מספר דיווחים הרוח גם הייתה בעלת כושר ראייה על חושי ומסוגלת לעבור מרחקים ארוכים במהירות על אנושית (ו/או להיות ביותר ממקום אחד בו זמנית).
תקציר הסיפור.
בספרו "היסטוריה מאומתת של מכשפת בל" (באנגלית: "An Authenticated History of the Bell Witch)" הסופר מרטין ו' אינגרם פרסם ששמה של הפולטרגייסט היה קייט, לאחר שהישות טענה בשלב מסוים שהיא "המכשפה של קייט באטס הזקנה", והמשיכה להגיב בחיוב לשם. הפעולות הפיזיות התרכזו בבטסי, בתם הצעירה של משפחת בל, ובאביה, ו'קייט' הביעה מורת רוח בעיקר כאשר בטסי התארסה למקומי בשם ג'ושוע גרדנר.
הרדיפות החלו אי שם בשנת 1817 כאשר ג'ון בל ראה חיה מוזר הדומה לכלב. בל ירה לעבר החיה אך היא נעלמה. בנו של ג'ון, דרו בל, ניגש אל ציפור משונה שנחה על גדר והייתה ב"גודל יוצא דופן". בטסי הבחינה בילדה בשמלה ירוקה מתנדנדת מענף של עץ אלון. דין, אדם ששועבד על ידי משפחת בל, דיווח שעקב אחריו כלב שחור וגדול בערבים שבהם ביקר את אשתו. הפעילות עברה לבית משפחת בל עם דפיקות שנשמעו לאורך הדלת והקירות. המשפחה שמעה קולות של כרסום במיטות, כלבים בלתי נראים נלחמים זה בזה, ושלשלאות לאורך הרצפה. בערך באותה התקופה ג'ון בל התחיל לחוות שיתוק בפיו. התופעות התעצמו כאשר סדינים נשלפו מהמיטות כשהילדים ישנו. עד מהרה הישות משכה בשיער ושרטה את הילדים בדגש על בטסי שספגה סטירות, צביטות ודקירות מסיכות.
משפחת בל פנתה לחבר המשפחה ג'יימס ג'ונסטון לעזרה. לאחר שסיים את הערב בבית משפחת בל, ג'ונסטון התעורר באותו לילה בגלל תופעות זהות. בבוקר שלמחרת הוא אמר לג'ון בל שזו "רוח, בדיוק כמו בתנ"ך. עד מהרה התפשטה השמועה על הרדיפות, ואנשים חצו מרחקים גדולים כדי לראות את המכשפה. הישות החלה לדבר בקול. היא נשאלה: "מי את ומה את רוצה?" והקול ענה בקושי: "אני רוח. פעם הייתי מאושרת אבל הפריעו לי." הרוח הציעה הסברים מגוונים להופעתה, קשרה את מקורה להפרעה של תל קבורה אינדיאני שנמצא בשטח, ושלחה את דרו בל ובנט פורטר לחיפוש חסר תועלת אחר אוצר קבור. כאשר החלה להרבות בדיבור, הרוח חזרה מילה במילה על שתי דרשות שניתנו במרחק של כ-21 קילומטרים זה מזה בו-זמנית. הישות הכירה היטב את הטקסט התנ"כי ונראה כי נהנתה מוויכוחים בנושאי דת. כשעשוע נוסף המכשפה חלקה רכילות על פעילויות במשקי בית אחרים, ולעיתים נראתה כשהיא עוזבת לרגעים קצרים כדי לבקר בבתים לאחר בירור.
ג'ון ג'ונסטון, בנו של ג'יימס, הגה מבחן למכשפה, משהו שאיש מחוץ למשפחתו לא ידע. הוא שאל את אותה מה סבתו החורגת מצפון קרוליינה הייתה אומרת לעבדים כשחשבה שהם עשו משהו לא בסדר. המכשפה ענתה במבטא של סבתו, "נו נו, מה קרה עכשיו?". לפי דיווח אחר בחור אנגלי ספקני עצר לבקר במקום והציע לחקור את הנושא. בעודו מדבר על משפחתו מעבר לים, החלה המכשפה לפתע לחקות את הוריו האנגלים. בשעת בוקר מוקדמת העירה אותו המכשפה לקולות הוריו המודאגים, ובו בזמן הם בעצמם שמעו את קולו שלו. האנגלי עזב במהירות באותו בוקר ומאוחר יותר כתב למשפחת בל שהישות ביקרה את משפחתו באנגליה. לבסוף הוא התנצל על ספקנותו.
לעיתים הרוח הפגינה סוג של אדיבות במיוחד כלפי לוסי, אשתו של ג'ון בל, "האישה המושלמת ביותר על פני האדמה". המכשפה הייתה נותנת ללוסי פירות טריים ושרה לה מזמורים. בנוסף היא נהגה להפגין כלפי ג'ון בל ג'וניור מידה של כבוד.