דרקונים של שחקי שרת דרקונים הוא הספר השני בטרילוגיית הרשומות האבודות. הספר נכתב בשנת 2007 והוא מתאר את סיפורה של קיטיארה אות-מאטר לאורך מלחמת הרומח ואת סיפור השגת בועת הדרקון שהוחזקה על ידי שר הדרקונים הלבנים פאל-תאס בחומת הקרח.
בסיפורה של קיטיארה מתואר כיצד כבשה את טרסיס ואיך הרגה את המפלצת ששמרה על בועת הדרקון. בסיפורם של החבורה (סער בהיר-להב, גדילן קוץ-רגל, לאורנה קנן, חלמיש כור-אש, דרק שומר הכתר, בריאן דונר וארן ארוך-קשת) מתואר מסעם להשגת הבועה ומלחמתם בפאל תאס, מה שקרה כרונולוגית בזמן הכרך השני של טרילוגיית הרשומות, דרקונים של ליל חורף.
דרקונים של מג שעון החול.
דרקונים של מג שעון החול הוא השלישי בטרילוגיית הרשומות האבודות, שיצא לאור באוגוסט 2009 ובמהדורה העברית ביוני 2010. עלילת הספר מכסה את האירועים שקרו במהלך דרקונים של שחר האביב ומגלה את הנסיבות מאחורי שאיפותיו של רייסטלין להפוך לאל.
לאחר שרייסטלין מחליט להפוך למכשף ממסדר הגלימות השחורות, הוא עורך מסע לכיוון נראקה - עירה של מלכת האופל - מתוך שאיפה גלויה להצטרף לכוחותיה. אולם בסתר הוא מתכנן את עלייתו לכוח. כאשר טאקיזיס מגלה כי בועת הדרקון הגיעה לעיר, היא שולחת את דרגוניה להרוס אותה ואת המכשף שמגן עליה. נוסף על כך, רייסטלין מגלה את דבר תוכניתה של טאקיזיס להשתלט על כל מקורות הקסם, ועליו לעצור בעדה.
קאסה רוסאדה
קאסה רוסאדה (בספרדית: Casa Rosada; מילולית: "הבית הוורוד") הוא כינויו של מקום העבודה המרכזי של נשיאי ארגנטינה. הקאסה רוסאדה ממוקם בצדה המזרחי של פלאסה דה מאז'ו בבואנוס איירס, והוא זכה לכינוי זה בשל צבעו הוורוד. מעונם הרשמי של נשיאי ארגנטינה, קינטה דה אוליבוס, שוכן בעיר אוליבוס, השייכת לפרובינציית בואנוס איירס. העיר סמוכה לבירה הפדרלית בואנוס איירס.
היסטוריה.
במקום בו שוכן היום הקאסה רוסאדה שכן בעבר מבצר שהוקם ב-1594 כדי להגן על בואנוס איירס. ב-1713 הורחב המבצר עד לכדי שטח של כ-10 דונמים, נבנו בו צריחים, והוא החל לשמש את מושלי המושבה, ועם כינונה של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה ב-1776 - את מושליה של זו.
לאחר עצמאות ארגנטינה שימש המבצר את נשיאיה, אך במחצית המאה ה-19 הוא חדל לתקופה קצרה מלשמש את הנשיאים, מרביתו נהרס כדי לאפשר את הסבתו למבנה שייעודו אדמיניסטרטיבי, והמבנה החדש נבנה בסגנון נאו-קלאסי. כשנבחר ברטולומה מיטרה לנשיא ארגנטינה ב-1862 הוא שב לקאסה רוסאדה. המבנה נצבע בוורוד במהלך כהונתו של דומינגו פאוסטינו סרמיינטו, ב-1873. בשנה זו גם הוחל בהרחבתו של המבנה. לפי האמונה המקובלת, הצבע הוורוד סימל את האיחוד בין שתי התנועות הפוליטיות הבולטות באותה העת - הפדרליסטים שדגלם היה אדום, והאוניטריוס שדגלם היה לבן. עם זאת, הסיבה האמיתית לצבע הוורוד נעוצה בכך שהצבע היה עירוב של סיד ודם בקר, ששימש לייצוב הצבע. כמו כן, צבע דגלם של האוניטריוס לא היה לבן לגמרי, וכלל גם כחול.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 נערכו בקאסה רוסאדה שיפוצים נוספים, והמבנה במראהו הנוכחי נחנך ב-1898. ב-1957 נחנך במבנה מוזיאון הכולל מידע אודות נשיאי ארגנטינה לדורותיהם וחפציהם האישיים.
הבית הוורוד
דרסט הראשון, מלך הפיקטים
דרסט הראשון (באנגלית: Drest I או Drust), בנו של ארפ, היה מלך הפיקטים הראשון שניתן לתארך את תקופתו. מלך מיתולוגי זה, המוזכר ב"דברי ימי הפיקטים", מלך באמצע המאה החמישית.
דרסט עלה לשלטון לאחר מותו (או הריגתו) של טאלורק בן איכיויר (Talorc son of Achiuir) ועל פי "דברי ימי הפיקטים" דרסט מלך 100 שנים ונלחם ב-100 קרבות. על פי גרסה אחרת - מלך 100 ימים בהם נלחם.
עוד מצוין בדברי ימי הפיקטים כי בשנה ה-19 למלכותו הגיע פטריק הקדוש לאירלנד - עובדה הנותנת תיארוך למלכותו.
דרסט הגלה את אחיו נכטאן לאירלנד. לאחר מותו של דרסט שב נכטאן לממלכת הפיקטים, ולימים עלה לשלטון לאחר מותו של טאלרוק בן אניאל, שמלך לאחר דרסט.
ג'ון מפרדון מציין כי דרסט מלך 45 שנים, בתקופת כהונתו של פאלאדיוס כבישוף אירלנד.
דרסט הראשון
מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי
מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי היו יהודים מן היישוב העברי בארץ ישראל שהתגייסו לצי המלכותי הבריטי (RN) בשנת 1942, באמצעות המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, כדי לתרום למאמץ הכולל במלחמה בגרמניה הנאצית וכדי לרכוש ידע בנושאי הימאות. הימאים היו פזורים בכלי שיט ובמספנות הצי באגן הים התיכון ושירתו גם בצוללות, בטרפדות ובמשחתות.
המתנדבים לא התפרסמו במעשי גבורה ותהילה מיוחדים במינם, אך עבודת שגרתם היומיומית הצטברה בסופו של דבר למאזן הישגים מרשים אשר הטביע את חותמו על הימאות הישראלית ועל התפתחות הצי הישראלי והקמתו של חיל הים הישראלי. הם טיפחו יחסים טובים עם עמיתיהם האנגלים, קידמו יחסי אחווה והבנה הדדית וידעו לעמוד על כבודם הלאומי. הם הוכיחו עצמם בשירותם בצי כאחראים וכמסורים לתפקידיהם הרבים והמגוונים, והפיקוד האנגלי ידע להעריכם. הם התחבבו על הקהילות היהודיות בתפוצות, שימשו כשגרירים בלתי מוכתרים של המדינה שבדרך, ופעלו למען עליית יהודים ארצה.
החזית באגן הים התיכון וראשית ההתנדבות.
התגייסותם של אנשי היישוב העברי בארץ ישראל לצי המלכותי הבריטי במלחמת העולם השנייה הייתה חלק ממגמת התנדבותם למלחמה בגרמניה הנאצית, ובפרט נבעה ממדיניות ברורה ומוגדרת של הסוכנות היהודית וההגנה "לקנות בכל מחיר ידע צבאי בים באוויר וביבשה".
בשנים 1940–1941 נרשם דף קודר במצב בעלות הברית באזור הים התיכון : הם נסוגו מן האי כרתים, והגרמנים פתחו בהתקפה רבתי וזרעו מוקשים בנתיבי האספקה בים. היה צורך דחוף להתחיל בבניית ספינות שולות מוקשים לפינוי עורקי הים לשם אספקה סדירה. הבריטים למדו מהר לדעת כי בעלי מקצוע רבים מרוכזים בעיקר בחיפה. לכן ראתה המפקדה הימית במזרח התיכון (מפקדת הלבנט ששכנה בסטלה מאריס בחיפה בפיקודו של קפטן גאי אונסלו ליידקר) את המקום המתאים ביותר להקמת מספנות בעיר נמל זו. גישתם הייתה להפוך במהירות את אוניות הדייג לשולות מוקשים.
הבריטים היו מודעים ליכולת הטכנולוגית בעיר, ונעזרו בשירותיהם של בית הספר בסמ"ת, של התכניון העברי וכן בשירותי מספנות קירשטיין את גרינשפון
, כיום נקראת החברה Israel Kirstein Corp. Ltd.
עם פרוץ המלחמה בשנת 1939 פנו יורדי ים רבים, עובדי נמל ואנשים במקצועות אחרים הקשורים למקצועות הימיים, למוסדות הלאומיים ולשלטונות הבריטיים וביקשו לגייסם לצי המלכותי. אולם, למרות מצבם הקשה, בעיקר אחרי כניעת צרפת בשנת 1940, לא התלהבו הבריטים מן הפניות והבקשות מסיבות שונות. הסיבה הראשונה הייתה היוקרה הבריטית, שכן השירות בצי נחשב לשירות בכיר (Senior Service) והאנגלים לא ראו בעין יפה שירות בצי של יהודים ארץ ישראלים בתפקידי קצונה ובתפקידי נגדים בכירים, אשר יפקדו על ימאים בריטיים ותיקים. הסיבה השנייה והעיקרית הייתה מעצורים פוליטיים ושיקולים של משרד המושבות הבריטי. שערי הצי היו נעולים, אפוא, בפני המתנדבים היהודים, ורבים מהם פנו לכוחות היבשה. חלקם שירתו ביחידות הסווארים שעסקו בפריקת מטענים בנמלים. תרומתן של יחידות אלו הייתה ניכרת, וצ'רצ'יל נתן לכך בטוי בנאומו על חזית קירינאיקה (Cyrenaica) ויוון.
מגמת המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית וההגנה בגיוס ימאים הייתה לשתף יהודים מארץ ישראל במאבק נגד הנאצים, לנצל את המלחמה לעיצוב כוח צבאי יהודי, וליצור אפשרות של רכישת נשק. רבים מבני היישוב יוצאי אירופה רצו לקחת חלק פעיל במלחמה ולנקום את דמם של בני משפחותיהם שנרצחו . אבל הרכב כוח האדם של המגויסים היה מגוון, וכלל יוצאי אירופה ואחרים. ביחידות ימיות של ממש שירתו מתנדבים מעטים, שכן רובם שירתו במתקנים ובכלי שיט חופיים במקצועות מכונאות, מסגרות, נגרות או הנדסה. 13 קצינים ממינוי הסוכנות היהודית עסקו במקצועות המכונה, חשמל ואלקטרוניקה, וקצין אחד התמנה לתפקידים מיוחדים. סך הכל מנתה ההתנדבות לצי הבריטי כאלף ומאה יהודים ארצישראליים.
המתנדבים לצי היו מעוניינים לעבוד ולשרת בים, אך מעטים זכו להגיע לכלי השיט. במרוצת הזמן הוצבו שבעה ממתנדבי היישוב בצוללות, שמונה עשר בטרפדות, מאתיים בסירות מנוע בתוך הנמלים, מאה וחמישים באוניות מלחמה שונות, שמונה עשר שירתו כאלחוטאים, והשאר ביחידות חוף שונות בנמלי הים התיכון וגם לעיתים מחוצה לו, בעיקר בתפקידי הנדסה ותחזוקה של אניות.
היו מתנדבים שהתגייסו לצי תוך עקיפת מנגנוני הביורוקרטיה של ההגנה והסוכנות. מינוי הקצינים היה של הסוכנות, לפי מפתח השכלה אקדמית. הקצינים היו מהנדסים בהשכלתם, וקיבלו מנוי של לוטננט (סרן בצי) ואחר כך מינוי נמוך יותר של סב-לוטננט (סגן בצי), אף שלא כל מהנדס קיבל מנוי של קצין. כקצין קישור למתנדבי הצי הבריטי התמנה רב חובל זאב הים.
הגיוס.