הסכמה דומה ישנה לגבי כישרונו הטקטי כמנהיג פוליטי, גם כמעורר התקוממות וגם כמי שמבקש לדכאה. בניגוד למצב בברית המועצות, שם קנה לו סטלין שלטון יחיד בתוך זמן קצר, ללא ערעור או ריסון של ממש מצד אחרים (מה שלא מנע ממנו לדמיין "ערעורים" שכאלה ו"לדכא" אותם בטיהורים הגדולים שלו), היה על מאו לנווט במערכת מורכבת בהרבה, בה לא היה מנהיג בלתי מעורער בשום שלב ופעל תמידית במסגרת שבה היה כוחו מותנה במערכת איזונים ובלמים בתוך המפלגה ומחוצה לה. יכולתו לשמר את עצמו במשך ארבעים שנה בראש מערכת מורכבת ורגישה כזו, כשהוא משנה חזיתות ובריתות תדיר, מעידה על כישרונו הפוליטי הטקטי הניכר. הטקטיקה שלו, ששילבה מסעות מאסר והרג המוניים בנימוקים של מאבק באויבים לא הייתה חידוש של ממש, אך מאו הצליח בכישרון רב לארוג לפחות מראית עין של תמיכה ציבורית וזעם 'אותנטי' שנראו כמו סוג של מהפכה פנימית מתמדת הנמצאת כל העת על גבול האנרכיה.
חוות דעת אוהדת הרבה פחות מובעת ביחס לפעולותיו החברתיות והכלכליות העיקריות אחרי כינון המשטר הקומוניסטי בסין. מארבע פעולותיו הבולטות: השיקום אחרי מלחמת האזרחים בשנת 1950, הקולקטיביזציה של 1955–1952, "הקפיצה הגדולה קדימה" בין השנים 1960–1958, ו"מהפכת התרבות" בשנים 1969–1966, רק הראשונה נחשבת למוצלחת באופן יחסי והשינויים שבה היו גם הצנועים ביותר: ייצוב המטבע והפעלת בתי־חרושת קיימים. שאר פעולותיו נכנסות לדעת רוב כמעט מוחלט של העוסקים בתחום תחת הקטגוריה של אסונות. מטא־מחקר שמיצע את הערכותיהם של עשרות חוקרים הגיע למסקנה כי תחת שלטונו של מאו נרצחו בטיהורים בסין עצמה ושל מיעוטים אתניים, במחנות העבודה, ב"מהפכת התרבות" וב"קפיצה הגדולה קדימה" כ־70 מיליון איש — נתון ההופך אותו לאסון הכבד ביותר מעשה ידי אדם בתולדות האנושות.
אף שגם בסין עצמה, בה נזהרים עד היום מביקורת ישירה וחריפה כלפי מאו, מכירים בכך ש"הקפיצה הגדולה קדימה" הייתה אסון שאין כדוגמתו, ישנם המעלים טיעונים המנסים למצוא נקודת אור בכך שבסין ניתן היה להבחין במקביל לטיהורים ולאסונות שגרם מאו גם בעליה בתוחלת החיים, בגודל האוכלוסייה ובירידה משמעותית בשיעור האנאלפביתיות תחת שלטונו של מאו. עוד נטען כי התיעוש במדינה גבר תחת תקופת שלטונו, ובכך היווה תשתית להתפתחותה של סין כמעצמה תעשייתית לעתיד לבוא.
ספק רב באיזו מידה ניתן להתייחס לנתונים מסין הקומוניסטית כאמינים, במיוחד לגבי השנים הראשונות של המשטר, ובמיוחד ביחס לסוגיות כמו אנאלפביתיות או תוחלת חיים. השוואה של נתונים אלו ביחס למדינות מקבילות במיקומן ובמצבן אחרי המלחמה, כמו טאיוואן שתחת שלטון הקואומינטנג, קוריאה הדרומית, הונג־קונג, סינגפור או תאילנד מעלה כי בהשוואה יחסית נותרה סין מאחור ובמקרים רבים אף הגדילה את פיגורה תחת שלטון מאו.
בחינה של נתונים כלכליים מדויקים קשה עוד יותר. מחקר אחד שנערך, עם זאת, מצביע על־כך שנתוני הצמיחה בשנות שלטונו של מאו היו צנועים מכפי שנהוג לחשוב ובשנים שבהן הייתה פעילותו או השפעתו גדולה הם היו לרוב שליליים. עוד עולה מהנתונים כי לא רק שתקופתו של מאו לא הייתה זינוק קדימה, במובנים רבים תקופת ה"שיקום" משפרת במידה ניכרת נתונים המצביעים על נסיגה כלכלית.
אן בולין
אן בולין (באנגלית: Anne Boleyn; 1501 או 1507 – 19 במאי 1536) הייתה אשתו השנייה של הנרי השמיני, ואימה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. כמעט מיד לאחר נישואיהם סר חינה בעיני הנרי, ושלוש שנים לאחר מכן היא הוצאה להורג באשמת ניאוף.
ביוגרפיה.
בולין נולדה לסר תומאס בולין, הרוזן הראשון מווילטשייר, ולליידי אליזבת הווארד, בתו של דוכס נורפוק השני.
ב-1519 מונה אביה לשגריר בצרפת והיא התלוותה אליו לשם ונכנסה לשירותה של קלוד, נסיכת צרפת, אשת המלך פרנסואה הראשון. בחצר המלוכה הצרפתית השלימה אן את לימודי השפה הצרפתית, התרבות ומנהגי הנימוס. ב-1522 נצטוותה על ידי אביה לשוב לאנגליה, כדי להתחתן עם בן דודה האירי, ג'יימס באטלר, רוזן אורמונד התשיעי. תוכנית הנישואים נקטעה, ובמקום זאת היא החלה לשמש כבת לוויה לאשתו של המלך הנרי השמיני, קתרין מאראגון.
במהלך חייה ולאחר מותה נפוצו לגביה שמועות רבות שבמקרים רבים נועדו לשרת מטרות פוליטיות, לחיוב או כמטרה לביקורת. רוב מכתביה וכל דיוקנותיה הושמדו, כך שקשה לאמת טענות לגבי חייה, המראה שלה ואופיה. עם זאת, היא תוארה כשנונה וחכמה, וייתכן שהיא לא נחשבה ליפה באופן מיוחד על פי מודל היופי של אותם זמנים. חלק מהעדויות הקיימות מקופתה מתארות אותה כחיננית ואלגנטית, וכמי שהושפעה מהמנהגים ואופנה בחצר המלכות הצרפתית.
הנרי שם ליבו לאן והחל להעדיפה על פני אחותה, מרי בולין, ששימשה כמאהבת שלו זה מספר שנים. בולין לא נעתרה בקלות לחיזוריו של הנרי ופלירטטה עמו שנים אחדות. בני משפחתה, שהיו מודעים לאכזבתו של הנרי מקתרין, שלא הצליחה ללדת לו יורש עצר זכר, עודדו אותה. אן החלה להיענות לחיזוריו החל מ-1527, אך עדיין עמדה בסירובה לממש את הקשר עימו.
כיוון שהליך ביטול נישואיו של הנרי לקתרין התמשך זמן רב, חששו בולין ומשפחתה כי עניינו של הנרי בה יתפוגג. אן החליטה להסתכן ומימשה את הקשר עם הנרי בקיץ 1532, כשבע שנים מתחילת מערכת היחסים ביניהם. בהמשך העניק לה הנרי את תואר המרקיזה מפמברוק בזכות עצמה, כדי להבטיח את מעמדה והונה העתידי, במקרה שימות לפני שישאנה לאישה.
אן בולין הרתה למלך בחורף 1532, מה שהאיץ מאוד את הליכי נישואיהם. ב-1533 הם נישאו בסתר, וביוני אותה שנה הוכתרה אן כמלכת אנגליה, בהיותה הרה בחודש השישי.
ב-7 בספטמבר 1533 ילדה אן את בתם, אליזבת. הולדת הבת היוותה אכזבה קשה להנרי, שחרף מאמציו בביטול נישואיו לקתרין ונישואיו לבולין, טרם נולד לו בן זכר שיירש את כיסאו ויבטיח את עתיד שושלתו. מרגע זה החלה להתפוגג האהבה וההערכה שחש כלפי אן, ועינו החלה נודדת לכיוון נשים אחרות. אחרי לידת אליזבת הרתה אן עוד שלוש פעמים, אך כל הריונותיה הסתיימו בהפלה.
עם בנות לווייתה של אן בולין נמנתה ג'יין סימור, שהחלה למשוך את תשומת ליבו של הנרי, וכמו אן לפניה התמידה בסירובה להפוך למאהבתו. הנרי החל לסלוד מכוחניותה של אן, שהמשיכה לבחוש בענייני השלטון כמנהגה לפני נישואיה. בינואר 1536 הרתה בולין ברביעית. היא חשה שהיריון זה הוא הסיכוי האחרון להצלת נישואיה ומעמדה בעיני הנרי. ואולם, קצת אחרי שהנרי נפגע בנפילה מסוס במהלך קרב רמחים, אירוע שגרם לאן זעזוע רב, היא איבדה את תינוקה, שלדברי שגריר האימפריה הרומית הקדושה אסטאס שאפווי, היה בן זכר.
רבים מהאויבים שצברה אן כמלכת אנגליה החלו טומנים בראשו של המלך חשדות לגבי נאמנותה. לא נדרש מאמץ רב לעורר בהנרי, שהיה כבר מאוהב בג'יין סימור, חשד שאן בוגדת בו. המלך הורה על פתיחת חקירה רשמית נגדה ונגד מקורביה. החוקרים הצליחו לסחוט בעינויים "הודאות" מארבעה מבני לווייתה שהם היו מאהביה. גם אחיה, ג'ורג', נעצר והואשם בגילוי עריות עם אחותו, וכן המשורר תומאס וייאט, שהורשע וזכה בחנינה.
אן בולין הובאה בפני חבר שופטים במאי 1536 ונמצאה אשמה בניאוף ובבגידה במלך, שתי עבירות שעונשן אז היה עונש מוות.
בולין הוצאה להורג ב-19 במאי 1536, לאחר שנישואיה להנרי בוטלו בעטיה של מערכת היחסים שהוא קיים עם אחותה, מרי, שנים לפני כן. אחיה, ג'ורג' בולין, וארבעה אנשי חצר נוספים הוצאו להורג עוד לפניה.
השפעתה.
חסידיה של אן בולין כיום רואים בה אחד מחלוצי הפרוטסטנטיות. זאת משום שבפועל, ייסוד הכנסייה האנגליקנית העצמאית והניתוק מן הוותיקן התרחשו כדי להכשיר את נישואיה להנרי, ובכך הפכו את ממלכת אנגליה למדינה פרוטסטנטית. באופן רשמי, הליך ייסוד הכנסייה האנגליקנית הושלם סופית בידי בתה אליזבת, שירשה את כיסאו של הנרי מאחותה הבכורה מרי.
אוהדיה רואים בה אדם שהוענש על לא עוול בכפו; שונאיה ראו בה מכשפה, שהשתמשה בכישוף שחור על מנת להפוך למלכת אנגליה, ובמעלליה הפרידה בין הקתולים באנגליה לבין האמונה האמיתית היחידה.
אן בולין בתרבות.
בנוסף לעשרות ספרים ומחזות על התקופה, יוחדו יצירות רבות לדמותה של אן בולין, או שהיא משמשת בהן דמות מרכזית. בין היצירות הפופולריות והידועות ביותר נמנות:
ווינו
גאוג'ינו
גאוג'ינו, בפיזיקת חלקיקים, הוא חלקיק היפותטי, אותו חוזה תאורית הכוח בשילוב עם סימטריית-על. הגאוג'ינו הוא שותף-על של בוזון כיול. חלקיקים המשתייכים לקבוצת הגאוג'ינואים הם פרמיונים.
גאוג'ינואים ה"מתלכדים" עם חלקיקי היגסינו (שותף-העל של בוזון היגס) יוצרים את הנייטרלינו.
היגסינו
גלואינו
ורנר פון בראון
ד"ר ורנר מגנוס מקסימיליאן פון בראון (בגרמנית: Wernher Magnus Maximilian von Braun; 23 במרץ 1912 – 16 ביוני 1977) היה מדען טילים גרמני, חבר במפלגה הנאצית וקצין באס אס, שהופקד על תוכנית ה-V-2, הטיל הבליסטי הראשון. בסוף המלחמה גויס על ידי ארצות הברית והצטרף לנאס"א. הוא התקדם לדרגת מנהל ומהנדס בכיר ונטל חלק מרכזי במרוץ לחלל ובתוכנית אפולו, שהביאה לבסוף את האדם לירח. פון בראון נזכר הן כמדען מבריק והן כשותף לפשעי מלחמה. כיום משתמשים בשמו של ורנר בראון לצורך פיתוח תאוריות קונספירציה, בראשן הטענה שהנחיתה על הירח הייתה הונאה של נאס"א.
ראשית חייו.