שנים מאוחרות יותר.
בשנותיו האחרונות הוא גרם לציור שלו להשתנות, מהשפעתם של ציירי המאה השבע-עשרה, לעבר חופש ביצוע מודרני יותר: גירוד במברשת ושימוש במרית, כמו גם סולם צבעים צבעוני יותר, כפי שמשתקף בדיוקן העצמי שלו במוזיאון הפראדו.
במחווה של הכרת תודה על העזרה שניתנה לו בצעירותו ובסיועו של אנטונין פרסונאז, בונה הקים מוזיאון בעיר הולדתו באיון - "מוזיאון בונה". רוב היצירות במוזיאון הן מאוספים אישיים של בונה שנאספו במשך חיים שלמים של נסיעות ברחבי אירופה. הוא כולל אוסף משובח במיוחד של רישומי מאסטר של לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו ואחרים.
בונה מת ב-8 בספטמבר 1922
Head Shoulders Knees &amp; Toes
Head Shoulders Knees &amp; Toes הוא סינגל של צמד התקליטנים הצרפתי אופנבך , בשיתוף פעולה עם נורמה ז'אן מרטין, שיצא, על ידי Ofenbach Music ווורנר מיוזיק גרופ, ב-8 במאי 2020
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ של הסינגל יצא ב-7 באוגוסט 2020.
מיקומי שיא.
במצעדי הפזמונים השבועים השיר זכה במקום הראשון בפולין, רומניה וסלובקיה.
דנה יואלי
דנה יואלי (נולדה ב-1979) היא אמנית ישראלית רב תחומית. עבודותיה מוצגות במוזיאונים מובילים בישראל ובאירופה והיא זכתה במלגות ופרסים. עבודותיה מופיעות באוספים פרטיים ומוסדיים בישראל ובעולם.
ביוגרפיה.
יואלי נולדה בארה"ב וסיימה את לימודיה בבצלאל בשנת 2010. היא חיה ועובדת בתל אביב.
דנה יואלי מלמדת אחת לשבוע רישום בסטודיו שלה בתל אביב.
עבודותיה.
עבודותיה של יואלי מבוססות על שיטות אמנות שונות: מיצבים גדולים, עבודות ווידאו, צילום, ציור ופיסול, המתמקדות בעיקר במתח בין הסיפר האישי והאתוס הקולקטיבי, ותפקיד הנוסטלגיה, הזיכרון וטקסי הזיכרון. עבודותיה הוצגו בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בישראל, בשוודיה, בגרמניה, בסרביה, בארצות הברית ובסקוטלנד.
בעיני יואלי אין לאמנות תפקיד רשמי, אך היא יכולה ליצור קונטקסט ושיחה וגם לתת תקווה, היא עכשווית ונצחית באופן פלאי. היא חשה כך קרבה ללני ריפנשטאהל, לג׳ורג׳יה אוקיף, לתומאס מאן, לפרימו לוי, לדירר, לוואנדה לנדובסקה, כי באומנות, לדעתה, אין מחיצות.
בשנת 2010 הציגה יואלי את תערוכת הפיסול 'נקרופיליה'. התערוכה חולקה לשני חלקים: קיר הנצחה מבטון אטום ומיניאטורות פורצלן מצועצעות. את פסלי המיניאטורות הקטנים יצרה יואלי מחומר פולימרי, שלא עבדה אתו קודם לכן. שני החלקים עוסקים במוות גרוטסקי.
במרץ 2011 נפתחה התערוכה 'לוויתן' שבחנה את מקומו המשתנה של המודרניזם באמנות הישראלית. 'לוויתן' הוא פרשנות אישית של הסיפור ההיסטורי היהודי ושל החיים בישראל היום. המייצב מבוסס על מנגנון דו-צדדי המציג בכניסה תבליט סלע בטון עצום המאפיין מקומות הנצחה ישראלים ואת הארכיטקטורה בקיבוצים של שנות ה-60. תבליט הסלע מעוגן בקיר לבן וענק המחלק את הגלריה לשניים. מאחורי הקיר עומדים כנים ועליהם פסלי חרסינה זעירים בשלבי עבודה שונים. יואלי מדברת על ארכיטקטורה ברוטליות ומעמתת אותה עם פסלוני פורצ'לן שהם המורשת הבורגנית שהתפתחה באירופה. בכך מדגישה יואלי את המאבק והדו-שיח בין אלימות וגלות המוחקת את העבר. אחד הפסלים עשוי מתשע סצנות המכילות נרטיב מיסטי ודתי. 30 אלף דמויות מיניאטוריות במדי נאצים יוצרים תמונות אפוקליפטיות ותיעוד של מחנות השמדה בשואה. זהו מסע אלגורי בתוך ההיסטוריה היהודית והישראלית, מהעבר להווה, המכיל אובדן, טרגדיה ואסון לצד המחויבות לזכור ולהנציח אותו.
התערוכה 'קרדנצה': זיוף, אשליה ואומן מת הוצגה בשנת 2016, בשיתוף האמן המנוח גדעון גכטמן. "הרווח שלי מחיבור כזה," מסבירה יואלי, "הוא קריאה יותר פרספקטיבית או רחבה, אבל גם העבודות של גכטמן מרוויחות, זה מציל אותן מעיפוש במרתפי האספנים". התערוכה מתייחסת לנושאים כמו זיוף, תצוגה ואשליה. נקודת המוצא שלהן היא כלי פורצ'לן מזויפים שיואלי מנפצת, מרכיבה מחדש ומצפה בחימר. התוצאה היא דימוי רב-ממדי של יד שמחזיקה אובייקט, צילום מסורתי מאוד שקיים בו אפקט משמעותי של שכבות.
בשנת 2018 הציגה יואלי את התערוכה ׳אולימפיה׳ שבה היא מתייחסת ליחס בין העבר לעתיד, וגם למימד מכונן המציאות של המודל במפעל הציוני. כאן ההריסה היא המודל, כי היחסים התהפכו בין משחק למציאות. התערוכה כוללת מייצב ווידאו המורכב משני חלקים: הקרנה דו-כיוונית ואובייקט של תיאטרון בובות. המייצב בוחן את האסתטיקה והאתיקה של מנגנוני ההנצחה, שימור, זיכרון ואתוס לאומי, המגולמים באובייקטים ובטקסים הנהוגים בישראל. עיסוקה של יואלי בנושא נובע מתוך חוויותיה האישיות כבת למשפחה שכולה, אך לא פחות מכך, מתודעת השותפות הקולקטיבית המעוצבת בישראל באמצעות מערכת החינוך ומוסדות הקהילה.
המייצב יוצר קשר בין סרט, פריטים ומודל, קשר המאיר את היחסים שבין משחק ונוכחות, עבר ועתיד, מציאות וחלום. ההקשרים לכך הם גם אידאולוגיים וגם צורניים ונקודות ההתייחסות לפרויקט הן קולנועיות, ספרותיות, פוליטיות ואקטואליות.
באחד משני סרטי הווידאו עוברת המצלמה על פני מודל של תל שבו הריסות בסגנון יווני–רומי, שיטוט איטי של המצלמה מעל רצף עיי חורבות של אתרי הנצחה ומורשת מדומיינים, הנדמים כשרידיה של תרבות קלאסית-מודרנית במרחב נטוש. זהו חיזיון דיסטופי, המבכה את כרסום החומר בידי הזמן, היסוד שמבקש להשכיח, להעלים ולמחוק. הסרט השני מתעד מערך טקסי מוקפד בעל חוקיות פנימית אניגמטית.
בסרט השני יד מציבה סידורים שונים של אלמנטים ארכאולוגיים מיניאטוריים מול המצלמה, בהעמדה חד מוקדית הממוסגרת באמצעות אותו תיאטרון בובות/מודל של תיאטרון. תיאטרון הבובות כולל שתי מריונטות התלויות כנגד הקיר שנראה כמודל של תיאטרון שבו מישורי תפאורה שונים מדמים בטון חשוף.
עבודתה של יואלי בודקת את הרלוונטיות של נוסחי ההנצחה הקלאסיים באנדרטות ובחללי זיכרון מקומיים, אמצעות עימות הנוסח המקומי והפריפריאלי של בתי יד לבנים ואנדרטות ברחבי הארץ עם המודלים שלאורם עוצב נוסח זה, השאובים מהעולם הקלאסי, מהרומנטיקה הגרמנית ומהמודרניזם.
בפברואר 2019 היא הציגה תערוכת יחיד בשם 'תפנים', שאצרה סמדר שפי בבית ביאליק בתל אביב. העבודה מורכבת מחדרים מיניאטוריים ועבודת ווידאו. האובייקטים נוצרו בהשראת הכתיבה של ביאליק על הטבע האירופי מצד אחד, ומצד שני מחומרי זיכרון אישיים ואנונימיים. במקביל הציגה יואלי גם את העבודה 'בקיע' בסדנה לאומנות רמת אליהו תוך שיתוף פעולה עם אנשי התיאטרון נעמי יואלי, דורון תבורי, יוסי מר חיים ונדב ברנע.
תערוכה נוספת, בשם 'קריפטה' מורכבת מארבעה מוקדים של רישומים ופסלים. הקריפטה משמשת כמודל מושגי לבחינה של האופן שבו העבר נוכח בהווה, כסוד חבוי או כצופן שיש לפענח. מוקד אחד בתערוכה הוא שחזור בעיפרון של אחד מציורי הצייד המפורסמים של אמן הבארוק רובנס, "צייד האריות". יואלי מפצלת את הציור המקורי לשמונה מקטעים נפרדים. חלק אחר בתערוכה מורכב מסדרת רישומי צמחים המבוססים על צילומים שאספה בטיול בגרמניה. מוקד נוסף בתערוכה הוא מודל של עבודה המוצגת בשלמותה בקומה נפרדת בגלריה, בה נראים פסלי חרס המוצבים על בד כטבע דומם. אלו הם ידי האמנית מפסלות את עצמן מפסלות, אך אלו הם גם שרידים מפסלי יוון העתיקים, מעין אנדרטה לידיים החסרות בפסלים הקלאסיים שנשתמרו.
בעבודה 'פרסוניום' יואלי מנתצת פורצ'לן בוהמי וגרמני ובתהליך של מניפולציה אשלייתית משתמשת בחומרים מרוכבים על מנת לצפות את השברים ולחברם יחד לכדי מה שנראה ככלי קרמיקה מקומיים קדומים.
בזמן הקורונה עסקה בגבול שבין אמנות ואומנות. היא רשמה, פיסלה, העתיקה רישומים, הדביקה, לשה, בישלה ורקמה. בסטודיו רשמה דימויים של פסלים, ועבדה בחימר. כל היצירות קשורות למגע ולטקטיליות.
פרסומים.
2014 -2015 - אשוחית, ספר אמן
מיימאנד
מיימאנד (בפרסית: ميمند) הוא כפר מערות היסטורי שנחפר בסלע במחוז הכפרי מיימאנד, 36 קילומטרים מהעיר , בפרובינציה כרמאן באיראן. במפקד 2006 מנתה אוכלוסייתו 673 נפשות ב-181 משפחות. ב-2015 הוכר הכפר וסביבתו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "הנוף התרבותי במיימאנד".
תיאור.
הכפר שוכן בקצה שרשרת ההרים הצחיחה של באזור אקלים צחיח, והוא מושקה על ידי קנאת. עצי אלת הפיסטוק ושקד מצוי גדלים באופן טבעי בנוף הצחיח למחצה. הפאונה של מישור מיימאנד כוללת חיות מדבריות כמו נחשים, קיפודים וצבים. בהרים ניתן למצוא איילים, נמרים, זאבים, שועלים יעלים ומינים שונים של עופות.
תושבי הכפר הם נוודים למחצה ועוסקים בחקלאות ובמרעה. בשל תנאי האקלים של הסביבה המדברית הצחיחה הם עוקרים עם בעלי החיים שלהם שלוש פעמים בשנה ליישובים זמניים. בשניים מהם המבנים זמניים, ובשלישי, מבני המגורים במערות, הם קבועים.
סר-י אע'ול (سر آغل) הם היישובים בשדות הדרומיים המשמשים מסוף החורף ועד סוף האביב. התושבים מתגוררים בשני סוגים של מבנים זמניים: מרח'אנה (مرخانه) בתים עגולים, תת-קרקעיים למחצה כדי להגן עליהם מפני הרוח, עם קיר אבן נמוך בבנייה יבשה וכיסוי גג של קורות עץ וסכך של דרדרים, ומשכדאן (مشکدان) הבנויים מעל פני הקרקע מקירות אבן בבנייה יבשה וגג חרוטי של ענפים. חלק מהמבנים לבקר הם הרבה יותר מוצקים ויש להם גגות מלבנים או מאבן.