התנועה חולקת את דרכה הדתית של היהדות הרפורמית, ומשתייכת לאגף המודרניסטי יותר שלה. בין היתר, הכירה בצאצאים לאב יהודי כיורשים את מעמדו בתנאי שהתחנכו בזיקה לדת עוד בשנות ה-50, דור לפני שמדיניות דומה אומצה בארצות הברית. התנועה אפשרה נישואים חד-מיניים כבר ב-2005, מיד כשהדבר נעשה חוקי. עוד בראשית ימיה שימשה בה אישה, לילי מונטגיו, בתפקיד הנהגה בכיר. בשלביה המוקדמים היה כחצי מהמלל בסידור התפילה באנגלית ובשנות ה-20 נערכו תפילות שבת גם בימי ראשון, אם כי כיתר התנועות הרפורמיות היא אימצה נוסח עברי בעיקרו ונסוגה מנושא השבת בראשון בדור שאחרי מלחמת העולם השנייה. אופי חדשני זה מבדיל אותה מ"התנועה ליהדות רפורמית" בבריטניה (MRJ), השמרנית יחסית. למעט זאת, השתיים חברות יחדיו באיגוד העולמי וחולקות מוסד הכשרה יחיד לרבנים, "המכללה ע"ש הרב ליאו בק" בלונדון. הזרם מונהג על ידי "ועידת הרבנים של היהדות הליברלית" (Rabbinic Conference of Liberal Judaism), שבראשה עומדים כיום הרב רנה פֶרצֶל והרבה רבקה בּירק. המנהלת הכללית של האיגוד היא הרַבָּה צ'רלי בגינסקי, ויושבת-הראש היא ד"ר רות זיגר. לזרם הליברלי משתייכים שלושים ושבעה בתי-כנסת בעלי חברות מלאה, ועוד שניים בחברות חלקית ומספר קהילות מתפתחות. הרוב הגדול מצוי באנגליה עצמה, אך יש אחת באדינבורו שבסקוטלנד ועוד אחת מחוץ לבריטניה, בדבלין בירת אירלנד. בשנת 2010 נמנו על הזרם 7,197 בתי-אב, 8.7% מהרשומים בבית-כנסת כלשהו (שהיו בתורם 73% מכלל יהודי בריטניה).
התנועה מתבססת על הגותו של קלוד מונטיפיורי, שפעל מסוף המאה ה-19. הוא שטח את משנתו בהרצאה ב-1892, וב-1912 כינס אותה לספר "מתווה ליהדות ליברלית". לצד מושגים ששאב מהרב אברהם גייגר ויתר מייסדי הרפורמה בגרמניה, הוא הושפע רבות מהאוניטריות, ייחס חשיבות למיסטיקה ודגל בגישה אוניברסלית מרחיקת-לכת. דרכו של מונטיפיורי העניקה ליהדות הליברלית הבריטית צביון טהרני ובלתי-מתפשר, בדומה ולעיתים אף יותר מהרפורמים האמריקנים. מונטיפיורי ונאמניו, כמו מונטגיו וישראל אברהמס, תפשו את האווירה הדתית של יהודי בריטניה בימיהם כנתונה בסטגנציה קשה. בשלהי 1901 ייסדו את "האיחוד הדתי היהודי" (Jewish Religious Union), שערך תפילה ראשונה ב-18 באוקטובר 1902. בין היתר ישבו גברים ונשים במעורב וללא כיסוי ראש, כל ההתייחסויות לחידוש עבודת הקורבנות ותחיית המתים הוסרו וחלק גדול מהמלל היה באנגלית. ב-1909 הוסף התואר "לקידום היהדות הליברלית" לשם האיחוד, וב-4 בפברואר 1911 הוא התמסד רשמית עם פתיחת "בית הכנסת היהודי הליברלי" (ק"ק "לב חדש") בלונדון. הרב ישראל מאטוק, מוסמך היברו יוניון קולג', נקרא לכהן בראשו. קהל המתפללים מנה כ-500 איש, ושולש עד תום מלחמת העולם הראשונה. עוד ארבע קהילות חדשות קמו עד 1928: שתיים בלונדון, אחת בליברפול ואחת במומבאי בקרב בני ישראל, בראשות לאה ג'יראי. "האיחוד היהודי הדתי" היה חבר מייסד באיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, שהוקם אז על ידי מונטיפיורי יחד עם רפורמים מכל רחבי תבל. ב-1926 נערכו לראשונה תפילות שבת גם ביום ראשון. כמו כן, התאפשר לחברי הקהל ולא רק לכלי הקודש לערוך את הטקסים.
לאחר 1933, כשאלפים רבים של יהודים גרמנים נמלטו מהנאצים אל בריטניה, הרדיקליות היחסית של הזרם הרתיעה אותם; אף כי הרפורמה הייתה הכח המוביל בגרמניה, היא פעלה תמיד בקהילות מאוחדות והייתה חייבת לנקוט עמדה שמרנית. ההגירה הגדולה תרמה מעט יחסית לגידול המתמשך של הליברלים הבריטיים, שנשענו בעיקר על הצטרפות ילידים. ב-1944 שינה ה-JRU את שמו ל"איחוד בתי-הכנסת הליברלים והמתקדמים" (Union of Liberal and Progressive Synagogues), וב-1949 הוא מנה אחת-עשרה קהילות. הדמות הבולטת בזרם בעשורים הבאים היה הרב ג'ון ד. ריינר, שלצד עבודתו כתאולוג והוגה דתי חיבר גם סידורי תפילה חדשים ב-1967 וב-1995. לצד שימוש גובר בעברית והשבת קטעים מסורתיים, הוא הכניס בהדרגה גם שפה עוקפת-מגדר. ב-1992 נוסח ואומץ מצע כולל חדש, "ארבעים ושניים החיובים של היהדות הליברלית." ב-2002 שינה ה-ULPS את שמו הרשמי ל"יהדות ליברלית".
ראה גלנקי
חטיפות בסין
לחטיפות בסין יש היסטוריה ארוכה, והנושא נחקר לעומק על ידי מספר היסטוריונים. מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 הפך הנושא לבעיה המעסיקה את הציבור הסיני יותר ויותר בשל תופעה נרחבת של חטיפות ילדים, שגרמה להקשחת החוקים כנגד חטיפות.
חטיפות במהלך ההיסטוריה.
מסמכים סיניים עתיקים מספרים על תופעות של דרישת כופר נפש עבור בני ערובה במהלך שלטון שושלת שיה (מ-2070 לפנה"ס ועד 1600 לפנה"ס), ועל לקיחת נסיכים וחברים אחרים במשפחת המלוכה כבני ערובה במהלך שושלות רבות בסין, כערובה לקיום הסכמים.
במהלך ההיסטוריה התרחשו כמה מקרים של חטיפות שקיבלו תשומת לב מיוחדת. ב-1523 הגיעו שתי משלחות מסחריות יפניות יריבות לעיר הנמל נינגבו במזרח סין, שכל אחת מהן טענה לזכות על המסחר עם סין. העימות הסתיים כאשר אחת המשלחות שדדה וחטפה פקידי ממשל סיניים ונמלטה בספינות שנגנבו מהסינים. אירוע זה, שזכה לשם "תקרית נינגבו", גרם לשלטון הסיני של שושלת מינג לאסור על מסחר עם יפן עד 1539.
במהלך מלחמת האופיום השנייה, כאשר חיל משלוח בריטי צרפתי בן 18,000 חיילים כבש ערי נמל בסין, הייתה התגובה הסינית חטיפה של 38 מחברי המשלחת הצרפתית-אנגלית שנשלחה לנהל משא ומתן, 26 מהם מתו בשבי.
במהלך המאה ה-19 תיאר יוהנס פון גומפאך (Johannes Von Gumpach), אנגלי ממוצא גרמני שנשכר ללמד אסטרונומיה ומתמטיקה בסין, את תופעת החטיפות כ"אחד הפשעים הנפוצים ביותר בסין". פרנסיס דנלפ גיימוול (Francis Dunlap Gamewell 1950-1857), מיסיונר מתודיסטי אמריקני, ציין גם הוא שחטיפות הן פשע נפוץ בשאנגחאי ושמרבית החטיפות נעשו בידי נשים.
קרל קראו (Carl Crow; 1945-1884), עיתונאי ואיש עסקים שהקים סוכנות פרסום וייסד עיתון בשאנגחאי בתקופה שבין מלחמות העולם, תיאר את שכיחות החטיפות בסין כ"עסק מאורגן היטב בסין המבוצע במידה רבה של הצלחה".
שכיחות.
חטיפות הפכו לעסק הולך וגדל בסין. בספרם "כניסה לשוק הסיני: הסיכונים והרווחים המופחתים" (Entering the Chinese Market: The Risks and Discounted Rewards) מצטטים ג'ון דיקסון ודייוויד ניומן את סטיב ויקרס (Steve Vickers), נציג חברת החקירות ומחקר החברות קרול (Kroll) בהונג קונג. ויקרס, שטיפל ב-30 מקרים של חטיפות, ציין כי קיימים שלושה סוגים של חטיפות של אזרחים זרים:
המחברים מציינים שהיקף החטיפות, המוגדרות בסין "פשע כלכלי", אינו ידוע, וכי ברבעון הראשון של 1995 היו 11,300 מקרים של פשע כלכלי בסין. הם מציינים כי הסיבות לחטיפות כוללות דרישת כופר נפש ודרך ליישב סכסוכים עסקיים. במחוז גואנגדונג, הגובל בהונג קונג ובמקאו, היו "פשעים כלכליים" בראש הרשימה של המשפטים הפליליים. השלטונות דיווחו על 46 מקרים שנחקרו של חטיפת בני ערובה בשל אי תשלום חובות. התובע הראשי, וָאנְג ג'וּ'ן, ציין שלפחות 171 בני ערובה המעורבים באירועים הקשורים לתשלום חובות שוחררו בידי הרשויות בגואנגדונג.
חטיפות ילדים.
מעריכים כי כ-70,000 ילדים נחטפים מדי שנה בסין, אף שהממשל הסיני דיווח על פחות מ-10,000 חטיפות של ילדים. לדברי מחלקת המדינה של ארצות הברית, ההערכות הן קרוב ל-20,000. רק מעטים מהילדים החטופים מתגלים בסופו של דבר.
חלק מהילדים נמכרים לאימוץ מעבר לים. סוכנויות האימוץ בסין מקבלות תמורה נכבדה מהורים מאמצים מחו"ל כשהם מקבלים ילד לאימוץ, לפעמים מגיע סכום זה ל-5,000 דולרים. ידוע שסוכנויות כאלו רכשו ילדים מחוטפי ילדים, אם כי מקרים כאלו נדירים. אחרים נמכרים לעבדות, לזנות או לשם קיבוץ נדבות. במקרים מסוימים הפכו החוטפים ילדים בריאים לנכים על פי הנחה שילד עם רגליים שבורות או פצעים גלויים יצליח לקבץ יותר נדבות. ברוב המקרים מבוצעות חטיפות הילדים על ידי כנופיות גדולות ומאורגנות היטב, הפרושות על פני כל המדינה. על סמך מקרים שהצליחה משטרת סין לפענח, יכולות כנופיות אלו לכלול עשרות ואפילו מאות חברים, ולהיות אחראיות לחטיפה של מאות ילדים. במקרים קיצוניים משפחות עניות נאלצות לעיתים למכור את ילדיהן. במחוזות העניים ניתן לקנות בן זכר תמורת 5,000 דולרים, בעוד שבאזורים העשירים ניתן לקבלו תמורתו 10,000 דולרים.
רבים מאשימים את מדיניות הגבלת הילודה בסין, שלפיה מותר למשפחות ללדת ילד אחד בלבד, בהגברת התופעה. הורים הרוצים בבן זכר יכולים להחליט לקנות אותו בשוק השחור, ולהימנע מהסיכון בלידת בת. אף שהחוטפים הנתפשים מקבלים עונשים חמורים (עד עונש מוות), המשפחות הקונות את הילדים החטופים מקבלות עונשים קלים אם בכלל, כל עוד הילדים החטופים זוכים ליחס נאות. המסורת בסין שאנשים מגדלים ילדים של קרובים רחוקים כבני משפחתם מעניקה לקונים חסינות מה. הבעיה מחמירה בגלל התרבות בסין של אי התערבות בענייני האחר. התושבים בכפרים יודעים על משפחות שקנו ילדים חטופים, אך אינם מדווחים על כך. יוּ' גִ'ינְצְווֵי, רופא ילדים משאאנשי כתב ב-Global Times, עיתון סיני היוצא גם במהדורה באנגלית, שעל מנת לנסות לשרש את הבעיה חייבים להעניש את הקונים באותה מידה שבה מענישים את החוטפים.
הנושא קיבל תשומת לב במערב בעקבות הסרט הדוקומנטרי "חיים עם לבבות מתים" (Living with Dead Hearts) משנת 2011, והסרט העלילתי "יקירי" משנת 2014, המבוסס על מקרה אמיתי.
הלחימה בחטיפות.