במהלך עלייתו לשלטון של יוסיף סטלין בשנות ה-20 של המאה ה-20, הפך תפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות לשם נרדף עבור מנהיגה של ברית המועצות. תפקיד זה בוטל על ידי סטלין עצמו בשנת 1952, אך נוצר מחדש על ידי ניקיטה חרושצ'וב עבור עצמו, תחת השם המזכיר הראשון. בשנת 1966 החזיר לאוניד ברז'נייב, יורשו של חרושצ'וב, את השם המקורי. נושא המשרה שלט בפועל במפלגה הקומוניסטית, ודרכה בברית המועצות כולה, עד שנת 1990. בהיעדר מסגרת חוקית רשמית לסמכויותיו של המזכיר הכללי, לא היו כללים ברורים למנגנון הירושה של התפקיד. לכן, עם מותו או הדחתו של כל מנהיג סובייטי, יורשו היה זקוק לתמיכתם של גופים מפלגתיים או ממשלתיים חזקים כדוגמת הפוליטביורו או הוועד המרכזי. בשנת 1990, יצר המזכיר הכללי דאז מיכאיל גורבצ'וב תפקיד חדש – נשיא ברית המועצות, אליו נבחר הוא עצמו בבחירות שנערכו בין חברי ועידת נציגי העם. תפקיד הנשיא החליף את המזכיר הכללי והיה לראש המדינה דה פקטו ודה יורה, ונקבע כי במקרה של מותו, התפטרותו או הדחתו של נשיא מכהן, סגן הנשיא יתמנה למחליפו. למעשה, הרית המועצות שרדה פחות משנתיים וקרסה בדצמבר 1991, ותרחיש זה מעולם לא קרה.
במקביל, חברי ועידת נציגי העם הצביעו על הסרתו של סעיף 6 בחוקת ברית המועצות, שקבע כי ברית המועצות היא מדינה חד מפלגתית הנשלטת על ידי המפלגה הקומוניסטית, דבר שגרם לערעור שליטתה של המפלגה בברית המועצות.
היסטוריה.
לנין (1922–1924).
במהפכת אוקטובר בשנת 1917, תפסו הבולשביקים את השלטון ברפובליקה הרוסית והקימו את רוסיה הסובייטית. מנהיגה של המפלגה הקומוניסטית, ולדימיר לנין, נבחר ליו"ר הסובנארקום (ראשי תיבות ברוסית של "מועצת הקומיסרים העממיים"), שהייתה הרשות המבצעת לפי חוקת 1918. ב־30 בדצמבר 1922 הוקמה ברית המועצות, כאיחוד פדרלי של שש רפובליקות סובייטיות עם מעמד זהה: רוסיה, אוקראינה, אזרבייג'ן, בלארוס, ארמניה וגאורגיה. עם הקמת ברית המועצות, הוכפפו כל מועצות הקומיסרים המקומיות לסובנארקום של ברית המועצות, שבראשו הועמד לנין, שהמשיך לכהן גם כיו"ר הסובנארקום הרוסי. למעשה, היה לנין בבריאות לקויה מאז ניסיון ההתנקשות בחייו באוגוסט 1918, וכשהוקמה ברית המועצות הוא כבר היה על ערש דווי לאחר שני אירועי שבץ בשנת 1922. שבץ שלישי במרץ 1923 נטל ממנו לחלוטין את יכולת התפקוד, והוא מת בינואר 1924.
סטלין (1924–1953).
עם מותו של סטלין, ירש אלכסיי ריקוב את תפקידו כיו"ר הסובנארקום, ובאופן רשמי הפך למנהיג ברית המועצות. אך למעשה, עיקר הכוח השלטוני התחלק בין הטרויקה של יוסיף סטלין, גריגורי זינובייב ולב קמנייב. סטלין היה המזכיר הכללי של המפלגה מאז אפריל 1922, והוא השכיל להפוך את המשרד לאחד ממוקדי הכוח החזקים ביותר בברית המועצות. עיקר מאבקם של הטרויקה היה כנגד לאון טרוצקי, איש אמונו של לנין וקומיסר הצבא, שנדחק במהרה לשוליה הפוליטיקה הסובייטית ובסופו של דבר נרצח בגלות ב־1939. סטלין המשיך לבסס את שלטונו, ועד סוף שנות ה־20 הוא הפך למנהיגה הרודני והיחיד של ברית המועצות, כשהוא דוחק את כל יריביו ושותפיו בעבר. תפקיד המזכיר הכללי הפך למנהיגה דה פקטו של ברית המועצות, וכזה הוא יישאר עד 1990.
מדיניותו הכלכלית של סטלין הייתה נסיגה ממדיניותו של לנין, וכללה תיעוש מהיר, הלאמה של כל התעשיות הפרטיות, וקולקטיביזציה של של החקלאות, תוכניות שגרמו לרעב המוני (במיוחד באוקראינה) ולוו בדיכוי המוני של מעמד האיכרים ("הקולאקים"). כמנהיג הפוליטביורו (הרשות המבצעת של המפלגה), סטלין ביסס את כוחו המוחלט במדינה בשנת 1938, לאחר הטיהורים הגדולים, סדרה של מסעות רצח, דיכוי והגלייה פוליטיים. עוד לפני כן, בקונגרס המפלגה ה־17 ב־1934, סטלין לא נבחר מחדש למזכיר המפלגה והתפקיד הוזכר לאחר מכן לעתים נדירות בלבד. הוא שלט כעת במפלגה ובממשלה מכוח אישיותו וכוחו הפוליטי בלבד. במאי 1941 נטל סטלין את תפקיד יו"ר מועצת הקומיסרים העממים של ברית המועצות, תפקיד ראש הממשלה דה יורה, בו החזיק עד אז ויאצ'סלב מולוטוב (שירש את ריקוב בדצמבר 1938). ביוני 1941 כוחותיה של גרמניה הנאצית פלשו לברית המועצות, וביולי נטל סטלין את תפקיד קומיסר ההגנה העממי. תחת פיקודו, עצר הצבא האדום את הגרמנים סמוך למוסקבה בדצמבר 1941. עד 1943 הפכה ההגנה להתקפת נגד שהסתיימה בניצחונה המוחלט של ברית המועצות ובעלות בריתה.
לאחר המלחמה, עיצב סטלין את מזרח אירופה והקים מדינות קומוניסטיות מקומיות באלבניה, בולגריה, גרמניה המזרחית, הונגריה, פולין, צ'כוסלובקיה ורומניה, שהפכו כעת לגוש המזרחי בהנהגתה של ברית המועצות, כעת מעצמת על. בינתיים, תפקיד המזכיר הכללי בוטל רשמית בכנס המפלגה ה־19 ב־1952, אך סטלין (שכעת שלט כיו"ר מועצת הקומיסרים) נותר חבר המזכירות הדומיננטי, ושמר כמובן על כוחו הפוליטי. סטלין מת במרץ 1953, לאחר ששלט יותר מ־29 שנים ושימש כמזכיר הכללי 30 שנים ו־7 חודשים, כמעט מחצית מקיומה של ברית המועצות.
חרושצ'וב (1953–1964).
לאחר מותו של סטלין הכוח הפוליטי התרכז בטרויקה שכללה את גאורגי מלנקוב, ויאצ'סלב מולוטוב ולברנטי בריה. בתמיכתו של בריה, קומיסר הפנים ומי שעמד מאחורי משטר הדיכוי הסטליניסטי, מונה מלנקוב (שהיה בן בריתו הפוליטי של בריה מאז פרשת לנינגרד ב־1948) לראש הממשלה (יו"ר מועצת השרים לשעבר) במקומו של סטלין, ולזר קגנוביץ' ובריה עצמו נבחרו לסגניו הראשונים (לצד מולוטוב וניקולאי בולגנין שכיהנו בתפקיד זה מאז 1942 ו־1950 בהתאמה). חרושצ'וב באותה עת היה בעל תפקידים לא מוגדרים בפוליטביורו, אך עם התפטרותו של מלנקוב ממזכירות הפוליטביורו (במסגרת הסכמים פוליטיים עם שותפיו), החל חרושצ'וב לצבור כוח, והפך במהרה לאדם החזק במזכירות. במקביל, פתח בריה במפגן של רפורמות לטובת העם במה שהיה נראה כמסע לתפיסת השלטון. דבר זה גרם להתקרבותם של חרושצ'וב ומלנקוב, ובהמשך גם שאר חברי הפוליטביורו, שהשתכנעו כי בריה מתכנן הפיכה צבאית. בהובלתו של חרושצ'וב נעצר בריה ביוני 1953, נשפט והוצא להורג בדצמבר באותה שנה. בינתיים, חרושצ'וב השכיל לתמרן את מאזן הכוחות לטובתו, וב־14 בספטמבר 1953 הוא נבחר באופן רשמי לתפקיד המזכיר הראשון של המפלגה, אותו תפקיד בו החזיק למעשה סטלין ברוב שנותיו בשלטון. כעת מלנקוב וחרושצ'וב חלקו ביניהם בשלטון, כאשר עיקר כוחו של מלנקוב היה במנגנון הממשלתי, אותו הוא ביקש להרחיב על חשבון המנגנון המפלגתי בו שלט חרושצ'וב. חרושצ'וב, המתוחכם יותר מבין השניים, חיזק בהדרגה את כוחו, רכש בעלי ברית והצליח למנות את מקורביו לתפקידים בכירים (הבולט מביניהם היה מינויו של איוואן סרוב לראש הק.ג.ב. במרץ 1954). בינואר 1955, בישיבת הוועד המרכזי של המפלגה, הואשם מלנקוב במעורבות בפשעיו של בריה (ובפרט פרשת לנינגרד). חודש לאחר מכן, בישיבה של הסובייט העליון, ישיבה טקסית בעיקרה, הודח מלנקוב במפתיע מתפקידו כראש הממשלה לטובת סגנו בולגנין (מלנקוב נותר סגנו של בולגנין עד 1957). מהלך זה סיים את עלייתו לשלטון של חרושצ'וב, וסימן את הפיכתו למנהיגה המוחלט ברית המועצות.
לאחר שתפס את השלטון, נקט חרושצ'וב במדיניות אנטי־סטליניסטית תקיפה. הוא גינה את סטלין פעמיים, ב־1956 (הנאום הסודי) ו־1962. מדיניות הדה-סטליניזציה הקנתה לו אויבים רבים בתוך המפלגה, הן מסטליניסטים ותיקים והן מאלו שחששו כי הוא מערער את יציבותה של המפלגה והממשלה. ב־1957 התארגנה הקבוצה האנטי-מפלגתית בראשות מלנקוב, מולוטוב וקגנוביץ, שהצליחו לדרוש במהלך ישיבת ממשלה סוערת את כינוס הוועד המרכזי על מנת להדיח את חרושצ'וב. זה האחרון הצליח בעזרת בני בריתו, סרוב ראש הק.ג.ב. וגאורגי ז'וקוב שר ההגנה, לגבור על יריביו ולנצח בהצבעה. שלושת הקושרים, שהיו דמויות מרכזיות בפוליטיקה הסובייטית למעלה משני עשורים, הודחו מתפקידיהם והוגלו לתפקידים זניחים בקחזסטן (מלנקוב), מונגוליה (מולוטוב) והרי אורל (קגנוביץ'). במרץ 1958, הודח גם ראש הממשלה בולגנין, וחרושצ'וב תפס את מקומו. בשנת 1960 הועבר מתפקידו קלימנט וורושילוב, יו"ר הסובייט העליון (ראש המדינה דה יורה), ששיתף פעולה עם הקבוצה האנטי מפלגתית, ואת מקומו תפס לאוניד ברז'נייב, המזכיר השני של הוועד המרכזי ונאמנו של חרושצ'וב.
חרושצ'וב היה בשנת 1960 כבר בן 66, וככל שהזקין הלכה והחמירה התנהגותו הבלתי יציבה. הוא קיבל החלטות מבלי לדון או לשתף את הפוליטביורו, וניהל מדיניות חוץ פזיזה. חרושצ'וב, הפליטיקאי הערמומי לשעבר, החל לזלזל בפוליטיקה הסובייטית הפנימית ונעדר חודשים ארוכים ממוסקבה. בהעדרו, החל ברז'נייב לתכנן את הפלתו. ברז'נייב, כעת מזכיר הוועד המרכזי של המפלגה (תפקיד שהיה למעשה סגנו ויורשו של המזכיר הכללי), חבר לסגן ראש הממשלה הראשון אלכסנדר שלפין, והמזימה יצאה לפועל באוקטובר 1964. חרושצ'וב נפש בביצ'ווינתה, ונקרא בבהילות לחזור למוסקבה, לישיבה של הסובייט העליון. בישיבה סוערת במיוחד, הודח חרושצ'וב מכל תפקידיו (למרות שחלק מהקושרים ובראשם אנסטאס מיקויאן ביקשו להותיר אותו כראש הממשלה ולנשלו רק ממזכירות המפלגה), ברז'נייב מנגד, סירב להעניש אותו מעבר להדחתו מתפקידיו. חרושצ'וב בן ה־70, עייף ממאבקים, לא התנגד. יומיים לאחר הישיבה, ב־14 באוקטובר 1964, הצביע הוועד המרכזי בעד קבלת בקשתו הוולנטרית של חרושצ'וב לפרוש ממשרותיו בשל "גיל מתקדם ובריאות לקויה". בו ביום, מונה ברז'נייב למזכיר הכללי, אלכסיי קוסיגין מונה לראש הממשלה, ומיקויאן נותר בתפקידו כיו"ר הסובייט העליון.
רשימת מנהיגי ברית המועצות.