בשנים 1869/70 החלה ההגירה היהודית מוילקאווישק לאמריקה. ברשימת העולים מווילקובישק מופיעים השמות הבאים: ל 'אהרונברג, ח' וולקוביץ, א 'ורשבסקי, מ' לונדון, ש 'לוי, מבליכטנשטיין, ס' ניומן, ט 'ממלונסקי, ס' קריגרסקי.
ב-1896 התקיימה שביתה במפעל של וינדסברג, שאורגנה על ידי חברי מפלגת ה"בונד" מווילנה (אברהם אלכסנדרוביץ ואורצ'יק), בדרישה לצמצם את שעות העבודה היומיות ל-10, והם השיגו את מטרתם. באותה עת נוסד "איגוד פועלי המברשת", ובשנת 1898 הוצא צו "לעובדי המברשת היהודית בליטא ובפולין" בדבר המאבק על זכויות העובדים. ה"בונד" ארגן גם הפגנות לא חוקיות, שגרמו להתנגשויות עם המשטרה וחלק מהמפגינים נעצרו (החייט וולך, שמואל יופה, אליהו סליטובסקי, ישראל קניגסברג). בשנת 1911 כ-1,000 עובדים, רובם יהודים, הפגינו במטרה להשיג יום עבודה בן שמונה שעות ותוספת של 75 קופיקי (100 קופיקי = 1 רובל) בשבוע, ובכך הפכו את העובדים הראשונים בליטא ליהנות משמונה שעות ביום. ארגון ה"בונד" נלחם לא רק על זכויות העובדים, אלא גם על תפוצת מידע ותרבות יידיש בקרב מעמד הפועלים.
היו שם בתי כנסת רבים: בית הכנסת הישן, "בית המדרש", ארבעה "קלויזים": הגרמני, הצרפתי - שבו התפללו חיילי נפוליאון - "חברה קדישא" ושל ר' יעקב ישעיהו, ו"שטיבלך". לעובדי המברשות היה בית כנסת משלהם.
החינוך של הילדים היהודים היה בעיקר בידי "מלמדים", ובסוף המאה התשע עשרה התפרסם כ"מלמד" משה סודרסקי, שהיה אהוב מאוד על תלמידיו וזכה להוקרה על ידי כלל הציבור, בווילקובישק. תלמידים רבים מ"חדרים" ו"תלמוד תורה" המשיכו את לימודיהם בישיבות בווילקובישק או בערים השכנות. בשנת 1867 הוקם בעיר בית ספר יהודי-רוסי, ואחד ממוריו היה נחום-טוביה לונדון, שהיגר לאמריקה ב-1895, פרסם מאמרים בעיתונות העברית שם ואף השתתף בכתיבת האנציקלופדיה היהודית באנגליה. בשנת 1879 הוקם בית ספר של רבינר א. שרשבסקי, וב-1903 הוקם בית ספר עם שלוש כיתות, שבהן לימדו מקצועות דתיים וכלליים.
בין הרבנים ששירתו בווילקובישק בתקופה זו היו: אליעזר לנדא (תקנ"ב-תקל"ו); יעקב דוד וילבסקי (1845-1914); צבי הירש מה-יפית (1840–1919).
מוסדות רווחה רבים פעלו בווילקאווישק: "גמילות חסידים" (ניהל "פנקס" מ-1800); "משכל אל דל" ("פנקס" שלהם קיים החל מ-1880) נתן הלוואות לנזקקים ללא ריבית ותשלומים קטנים להחזרת הכסף; "מתן בסתר", שעזר לאנשים שהמצב הכלכלי שלהם הידרדר, והתביישו לבקש עזרה; "מעות חיטים" סיפק לנזקקים את צורכי פסח. בשנת 1910 התאחדו כל ארבעת המוסדות למוסד אחד גדול השם "צדקה גדולה". "הכנסת כלה" עזר לכלות עניות; "לינת הצדק" סיפק לעניים עוברים ושבים אוכל ואוכל. "ביקור חולים" עזר לחולים נזקקים ושלח להם רופאים ותרופות.
הפעילות הציונית החלה בשנת השמונים של המאה ה-19. אגודת הציונים בעיר, בראשותו של הרוקח פיינברג, מנתה ב-1899 כ-400 חברים. בוועידה המחוזית של אגודות הציונות, שהתקיימה בווילנה ב-1899, השתתף הרב צבי מה-יפית כנציג וילקובישק. בחול המועד סוכות תרס"ג (1903) התכנס "מרכז האגודות הציוניות של סובלק גוברניה" בווילקובישק וקבע תקנות לפעילותן של החברות, שאומצו. באותן שנים פעלו בעיר מפלגות "צעירי ציון" ו"פועלי ציון" והיוו משקל נגד ל"בונד" האנטי-ציוני.
הלך מלחמת העולם הראשונה עברה וילקובישק פעמים אחדות מממשל אחד למשנהו, היהודים סבלו מהתעללות בידי חיילים רוסים, ורבים עזבו. במהלך הכיבוש הגרמני (1915–1918), היהודים, כמו כל אחד אחר, סבלו מגזרות המגבלות השונות של הכיבוש, וחיי הקהילה היהודית שותקו. היהודי רבינוביץ היה ראש העיר בשנים אלה.
בשואה נרצחו 3,056 מיהודי וילקובישק. ההשמדה החלה עם כיבוש העיירה על ידי הגרמנים ביולי 1941 ונמשכה עד ספטמבר אותה שנה. לפי אחד המקורות הושמדה כל הקהילה ביום אחד, בצום גדליהו תש"ב. הרצח בוצע על ידי יחידת הגסטאפו של טילזיט שנעזרה בכוחות עזר ליטאיים.
בשנת 1990 הוקמה בעיר אנדרטת זיכרון לשואה.
רבי פנחס בן יאיר
פרס אבי-חי
גארי לארסון
גארי לארסון (אנגלית: Gary Larson; נולד ב-14 באוגוסט 1950) הוא קריקטוריסט אמריקאי יוצר טור הקומיקס "הצד הרחוק" (The far side).
תולדות חייו.
לארסון נולד וגדל במדינת וושינגטון, ארצות הברית. אביו, ורנר, היה סוחר מכוניות ולאמו דוריס, מזכירה. בשנת 1972 סיים לימודי תקשורת באוניברסיטת וושינגטון. ב-1987 נשא לאשה את טוני קרמישאל, אנתרופולגית.
את חוש ההומור שלו חב לארסון לאחיו דן, שבילדותו פחד ממפלצות. שני האחים התעניינו במדעים, אספו חרקים וגידלו אותם בקופסה. אלמנטים אלו חוזרים הרבה בקריקטורות של לארסון. אחיו דן נפטר מסרטן ב-1991.
על פי מה שכתב לארסון בזכרונותיו, ה"צד הרחוק" החל כאשר עבד בחנות מוזיקה, כאשר הוא יצא לחופשה של כמה ימים, הוא נוכח לדעת עד כמה הוא שונא את מקום עבודתו. באותו זמן הוא פנה לציור קריקטורות, ושלח שש מהן למגזין בעיר סיאטל, הקריקטורות התקבלו יפה ולאחר זמן מה, ב-1979 קיבל קביעות כקריקטוריסט בעיתון המרכזי של העיר סיאטל 'סיאטל טיימס'. יצירותיו פורסמו על בסיס שבועי תחת הכותרת "הדרך הטבעית".
לשם השלמת הכנסתו, עבד לארסון למען הקהילה, אך בסופו של דבר הוא החליט לנסות להציע את עבודתו לעיתונים אחרים. במהלך חופשה בסן פרנסיסקו, הציע לארסון את שירותיו עבור ה'סן פרנסיסקו כרוניקל'. לתדהמתו העיתון שכר מיד את שירותיו והפיץ אותן בכל עיתוני הרשת שלו תחת השם "הצד הרחוק". כל זה קרה שבוע אחד לפני שה'סיאטל טיימס' החליט לוותר על טורו בעיתון. טורו ה'צד הרחוק' התפרסם עד לפרישתו ב-1 בינואר 1995.
מאז פרישתו, לארסון ביצע כמה עבודות קריקטורה, כמו גם איורים לחוברת הפרסום של חברת 'הצד הרחוק'.
בשנת 1998 פרסם לארסון את החלק הראשון בסדרת ספרי הקריקטורה "הצד הרחוק".
'הצד הרחוק'.
כאמור טורו הראשון נקרא 'הדרך הטבעית' והוא החל להופיע ב-1979, ב-1 בינואר 1980 עבר לארסון לרשת 'סן פרנסיסקו כרוניקל' ומאז הופיעה הקריקטורה השבועית שלו, בכל עיתוני הרשת עד לפרישתו ב-1 בינואר 1995. את נימוקו לפרישה הסביר, "שהקריקטורות מתחילות לחזור על עצמן, והוא אינו רוצה שהן ידרדרו לבית הקברות של הבינוניות".
סגנונו התאפיין בעיקר בתיאורים סוריאליסטים. כגון "כיצד פרות מתנהגות כאשר בני אדם אינם רואים אותן", או "הסכנות הבלתי צפויות בלהיות חרק". סגנון האנשה זה של חיות ואפילו חייזרים חוזר רבות בעבודותיו. את האדם תיאר רבות בדמות של חיה, מוקף גדרות, כלוא בביתו וכדומה. כמו כן, ביצע רבות העתקת מאפיינים מבע"ח לבע"ח אחרים. באחת הקריקטורות תיאר אב המסביר לבנו כי שירת הציפור באה לסמן טריטוריה השכיחה אצל בעל חיים בלתי מפותחים.
אחת הקריקטורות שלו שעוררה סערה הייתה ציור זוג שימפנזים מטפחים זה את זה. הנקבה מוצאת שערה אנושית על גופו של השימפנז האחר, ושואלת אותו "עשית עוד קצת מחקר עם גודול?". מכון המחקר של גודול כעס על הפרסום, ועורכי דינה שלחו מכתב ללארסון, שבו טענו שהציור משמיץ ואכזרי, ואם לא תתפרסם התנצלות מאת לארסון, גודול תתבע אותו. לבסוף, התברר כי המכתב לא נשלח על דעתה של גודול (שכלל לא ראתה את הקריקטורה), והיא פיטרה את המזכירה שהייתה אחראית לו. כל הרווחים ממכירת אותו הקומיקס הופנו אל מכון המחקר של גודול, והיא כתבה הקדמה משעשעת לספרו של לארסון ובו סיפרה את הסיפור במלואו.
איוריו אוגדו לספרי קריקטורות שנמכרו בכל רחבי העולם. תחת השמות 'הצד הרחוק' 'סיפורים מהצד הרחוק', 'סיפורים מהצד הרחוק' 'עוד קצת מהצד הרחוק'. שניים מספריו עברו עיבוד טלוויזוני והפכו לתוכניות אנימציה. ב-2007 פרסם לוח שנה עם איוריו, כשכל הרווחים מופנים לאגודה לשימור הטבע העולמי.
עבודות אחרות.
בשנת 2003 אייר לארסון את השער של ה'ניו-יורקר מגזין', הצעה שהייתה יוקרתית מכדי לסרב לה, כדבריו.
לארסון הוא חובב נגינת ג'אז ואף נגן מוכשר. בתמורה לכמה שיעורי גיטרה מגיטריסט הג'אז הרב אליס, הוא אייר עבורו את עטיפת התקליט 'דוגין ארונד'.
פרסים.
לארסון זכה בפרס קריקטוריסט השנה מהאגודה האמריקאית לקריקטורות ב-1985 וב-1988. לארסון זכה בפרס על שם רובן, בשנת 1990 וב-1994. ציונים לשבח עבור קריקטורות בודדות הוענקו לו על ידי האגודה האמריקאית לקריקטורות ב-1989, 1990, 1991, 1993 ו-1995.
ב-15 במרץ 1989, נקרא על שמו חרק. החוקר דייל ה. קלייטון, ראש המכון לביולוגיה התפתחותית באוניברסיטת שיקגו, החליט לקרוא על שמו כינה התוקפת ינשופים. בתגובה אמר לארסון: "הבנתי שזה כבוד גדול. חוץ מזה, ידעתי שאף אחד לא יקרא על שמי ברבור, וצריך לקפוץ על הזדמנויות כשהן באות". תמונה מוגדלת של החרק מופיעה באחד האוספים של לארסון, יחד עם הבקשה להשתמש בשמו. דבר דומה אירע כאשר ביקשו לקרוא על שמו פרפר באחד מיערות הגשם, 'סרטוטארגה לארסונית'. ה'חיפושית הגארי-לארסונית' גם היא נושאת את שמו. המונח 'זגומייזר' המאפיין אנטומיה של סטגוזאורוס, הוטבע באחת הקריקטורות של ה'צד הרחוק'.
מונטגיו פארקר
מונטגיו בראונלאו פארקר (באנגלית: Montague Parker; ) היה איש צבא בריטי, בנו השני של הרוזן ממורלי, והרפתקן שקשור באחת החפירות הארכאולוגיות השערורייתיות ביותר שאירעו בארץ ישראל.
חייו.
לאחר שהשתחרר משירותו הצבאי נפגש עם הפיני ואלטר יובליוס שטען כי ידוע לו, מעיון בכתבי יד עתיקים, היכן בירושלים קבורים אוצרות בית המקדש שבנה המלך שלמה, ובעיקר ארון הברית.