בימי חייו, בין היתר בגלל המרמור על הסגנון הריכוזי של הרב הראשי אדלר, קמה קהילה פורשת גם במנצ'סטר ב-1856. אף כי היו לה קשרים רופפים עם מערב לונדון, היא הושפעה מרעיונות הרפורמה ביבשת: רוב מייסדיה היו יהודים גרמנים. מרקס מחה על העובדה שהותירו את יום טוב שני של גלויות. "בית אלוהים", בית-כנסת שכן נהג לפי דוגמתו ואימץ את נוסח התפילה שלו, קם ב-1867 באי סנט תומאס. ב-1870 הכריזה עדה קטנה בברדפורד על עצמאות מהממסד, אך גם היא דמתה לזו שבמנצ'סטר.
מרקס נישא ב-1842 לשרה (ססיליה) לבית וולף. היו להם ארבע בנות ושני בנים. שניהם התפרסמו: חננאל הארי היה חבר פרלמנט, וקלוד לורי שירת כרב-סרן במלחמת הבורים והוענק לו צלב השירות המצוין. הוא מת במיידנהד ב-1909 ונקבר בבית-העלמין של בית-הכנסת מערב לונדון בבל פונד. השקפתו הייחודית – שהייתה בעלת השפעה מעטה למדי גם בימיה הטובים; רוב חברי הקהילה השתייכו לבית-הכנסת כמעט אך ורק מסיבות מעשיות – גוועה עמו: יורשו מוריס יוסף, שהחליף אותו ב-1893, היה חסר עמדה מגובשת. המוסד שהותיר הושפע בהדרגה מקלוד מונטיפיורי, ההוגה הרפורמי החשוב ביותר שפעל בבריטניה; בשנות ה-30, לאחר הגירתם של רבבות יהודים מגרמניה הנאצית, הם הביאו את דרכי הקהילות הליברליות שלהם עמם, ומערב לונדון היה לאחד מבתי-הכנסת שהושפעו מכך. כיום הוא חבר בתנועה ליהדות רפורמית בבריטניה.
לוויתן (סרט, 2014)
לוויתן (ברוסית: Левиафан) הוא סרט קולנוע רוסי, דרמה חברתית עטורת שבחים ופרסים, בבימויו של אנדריי זוויאגינצב ובכיכובם של אלכסיי סרבריאקוב ורומן מדיאנוב. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-2014 וזכה בפרס התסריט הטוב ביותר. הסרט הוקרן לראשונה בממלכה המאוחדת בנובמבר 2014 והוקרן ברוסיה בפברואר 2015 בלמעלה מ-600 בתי קולנוע, לאחר שהקללות בו נמחקו, כשהוא מכניס מעל 7 מיליון רובל בערב הבכורה הקולנועית. בישראל הוקרן הסרט ברשת בתי הקולנוע לב במקביל לצאתו לאקרנים ברוסיה, ב-5 בפברואר 2015.
הסרט מהווה פרשנות קולנועית לסיפורו של נבות היזרעאלי ולספר איוב ומגולל את קורותיו של האזרח ניקולאי הנופל קורבן לגחמות המדינה ונציגיה. שם הסרט שואב השראתו משם הלווייתן שבספר איוב כשהלוויתן מהווה הקבלה למדינה, שכמוה מאיים על האיש הקטן.
הסרט זכה לשבחים ופרסים רבים. בין השאר זכה הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של לונדון 2014 ובינואר 2015 הפך לסרט הרוסי הראשון אי פעם, שזכה בפרס גלובוס הזהב, היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ופרס באפט"א לסרט הזר הטוב ביותר אך הפסיד לסרט "אידה" הפולני. הסרט גם השתתף פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בהקרנה חגיגית בנוכחותו של זוויאגינצב.
עלילת הסרט.
גיבור הסרט הוא ניקולאי (קוליה) סרגייב, מכונאי רכב החי עם רעייתו לילי ובנו מנישואיו הראשונים, רומן, החיים בבית מבודד סמוך לעיירה הקטנה זאגורייבסק בחוג הקוטב לחופי ים ברנץ. ניקולאי שומר על קשר עם שוטר מקומי בשם פוליבאנוב ורעייתו ועם שוטר התנועה סטפאניץ' דגטיארוב שמתקן לו כל הזמן בהתנדבות את רכב הניבה הישן שלו.
כאשר ראש העיר המושחת, ואדים שלביאט, מתעניין בשטח שעליו ניצב ביתו של ניקולאי ומבקש לקנות את השטח לצורך בניית כנסייה אורתודוקסית ומציע 639 אלף רובל, קוליה מסרב ומגייס את דמיטרי סלזניוב, חברו מהצבא, כיום עורך דין מכובד החי במוסקבה, למאבק בראש העיר. לאחר שבית המשפט פוסק לטובת ראש העיר, דמיטרי מבין שישנה רק דרך אחת להיאבק בפוליטיקאי המושחת – להגיע לפשרה.
בערב שלאחר הדיון המשפטי השני, ניקולאי ודמיטרי משוחחים ביניהם כאשר אל ניקולאי מגיע ראש העיר כשהוא שתוי, ראש העיר נטפל אליו ("מעולם לא היו לך זכויות, ולא יהיו!"). למחרת החברים מחליטים להשתמש בהיטפלות זו ומחליטים להגיש תלונה במשטרה, אך במשטרה מחליטים לעצור את ניקולאי, לאחר שהלה מתעצבן שהשוטרים לא מעוניינים לכתוב את תלונתו. ניסיונות נוספים להתלונן נגד ראש העיר עולים על שרטון, במשרד התובע הכללי ובבית המשפט לא נמצאים האנשים שמולם יש להגיש את התלונה. לילי מנסה לשכנע את ניקולאי לפנות לחברים השוטרים במשטרת התנועה, באמצעות בעלה של פוליבאנוב השוטר.
דמיטרי מגיע לפגישה עם ראש העיר. הוא מציע לראש העיר תיק ובו פשרה (תוכן התיק אינו נחשף). דמיטרי מעלה את שמו של פוליטיקאי רב השפעה ממוסקבה בשם קוסטרוב ("חבר הוועדה") ודמיטרי דורש מראש העיר שלא לקחת את ביתו של ניקולאי אלא לדרוש פיצוי כספי של 3.5 מיליון רובלים ובזה יסתיים העניין. לאחר הפגישה יוצא דמיטרי לפגוש את לילי במלונית קטנה בעיירה. באותה עת, ניקולאי משוחרר ממעצר בתחנת המשטרה בעוד לילי שוכבת עם דמיטרי.
כמה ימים לאחר מכן ניקולאי, משפחתו וחבריהם יוצאים בהזמנתו של סטפאניץ' לפיקניק ולירי בבקבוקי זכוכית. באותו הזמן, בנו של פוליבאנוב, ויקטור, מספר לשאר הנוכחים ש"דוד לא מוכר (מתברר שזה היה דמיטרי) חונק בשיחים את הדודה לילי". בין הגברים מתפתחת תגרה. לילי לוקחת את דמיטרי המוכה למלונית, הם מתווכחים ביניהם והיא חוזרת לניקולאי שיושב בבית עם השוטר פוליבאנוב ושותה עמו.
ראש העיר נבהל מהפשרה שהציע דמיטרי במשרדו ומזמן אליו למשרד את שופטי בית המשפט המקומי, את התובעת הכללית ואת מפקד המשטרה. הוא דורש מהם למצוא תיק נגד עורך הדין ולהיטפל אליו. ברם, לאחר התגרה בפיקניק ואיום על חייו שהוא מקבל מראש העיר, דמיטרי נוסע חזרה למוסקבה בעוד ניקולאי נפרד מלילי. רומן מאשים את לילי שהיא אשמה במאורעות ודורש ממנה לעזוב. בבוקר המחרת לילי יוצאת מהבית ועל חוף הים מבחינה בשלד לווייתן. באותו יום היא לא מגיעה לעבודתה במפעל הדגים ואינה עונה לטלפונים. עד מהרה מוצאים את גופתה. בעודו הולך לחנות לקנות שתייה, ניקולאי פוגש את כומר העיירה ושואל אותו, "ובכן, היכן הוא... האל הרחמן שלך?... אם אלך להשתחוות בכנסייה - אולי אשתי תתקדש?", על כך עונה לו הכומר "איני יודע, דרכי האל נסתרים" ומצוטט מתוך ספר איוב "תִּמְשֹׁךְ לִוְיָתָן בְּחַכָּה; וּבְחֶבֶל, תַּשְׁקִיעַ לְשֹׁנוֹ?" ובכך משווה את מצבו של קוליה לסבלי איוב.
קוליה נעצר באשמת רצח רעייתו וביתו נהרס בהוראת ראש העיר. בית המשפט מוצא את ניקולאי אשם וגוזר עליו 15 שנות מאסר בעוד רומן מואמץ על ידי פוליבאנוב ורעייתו. ראש העיר מרוצה מהתפתחות האירועים.
בסצנת הסיום נראית כנסייה מפוארת ניצבת באותו מקום שעמד בעבר ביתו של ניקולאי, כשראש העיר ואישים חשובים אחרים יוצאים מהכנסייה, בעוד ראש העיר מנשק את האייקונין של ישו ואומר: "זהו האל שלנו, הוא רואה הכול".
הפקה.
התסריט לסרט הושלם כבר בשנת 2008 והושפע למעשה ממקרה של גזל אדמות בארצות הברית, אך לבסוף שונה התסריט כך שעלילתו מתרחשת ברוסיה המודרנית.
ההפקה יצאה לדרך ביוני 2012. במאי 2013 נבנתה תפאורה באתר הצילומים בעיירה קירובסק במחוז מורמנסק שבצפון רוסיה, על גבול חוג הקוטב. כמה סצנות השלמה בוצעו בעיירה טריברקה הסמוכה. אלכסיי סרבריאקוב שלוהק לתפקיד הראשי התגורר במהלך כל תקופת הצילומים בעיירה טריברקה.
ירון עוז (כדורגלן)
ירון עוז (נולד ב-10 במאי 1952) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר, והיה מסמליה של קבוצת מכבי תל אביב בשנות ה-70, אז זכה עימה בשלוש אליפויות.
קריירה.
ירון עוז גדל בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב. בעונת , כשהיה בן 18, ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, כשעלה כמחליף בניצחון החוץ על מכבי נתניה ב-17 באוקטובר 1970. באותה עונה היה שותף עוז לזכיית הקבוצה בגביע המדינה לעונת , בעקבות דחיית השלבים המאוחרים של הגביע לתוך לוח הזמנים של עונת 1970/1971. כמו כן היה שותף לזכייתה של מכבי בגביע אסיה באותה עונה. בטורניר זה ערך עוז הופעה אחת, כמחליף.
בעונת ערך עוז 16 הופעות בליגה והיה שותף לזכייה של קבוצתו באליפות המדינה.
ב-14 באוקטובר 1972 כבש עוז את שער הבכורה שלו, במשחק הדרבי מול הפועל תל אביב, שהסתיים בשוויון 1-1. במהלך עונה זו, תפס עוז מקום של קבע בהרכבה של מכבי תל אביב.
בעונת זכתה מכבי תל אביב בדאבל, לו היה שותף עוז עם 29 משחקי ליגה בהם כבש שני שערים, וכן הופעה בניצחון הקבוצה בגמר הגביע על בית"ר תל אביב. שתי עונות אחר כך שוב היה עוז משחקניה הבולטים של מכבי תל אביב בזכייה באליפות, ובכך השלים זכייה באליפות שלישית ובתואר שישי בסך הכל במדי הקבוצה. עם סיום עונת סיים עוז את דרכו במכבי תל אביב, לאחר עשר עונות בקבוצה הבוגרת של המועדון, במהלכן ערך 303 הופעות וכבש 11 שערים.
בעונת עבר עוז לקבוצת מכבי יפו, אותה אימן אז שמואל פרלמן. הקבוצה סיימה את העונה במקום השלישי בטבלה. עוז הוסיף לשחק במדי יפו שנתיים נוספות, בהן הקבוצה לא רשמה הצלחות בליגה והתברגה בחלקה התחתון של הטבלה. עם סיום עונת פרש ממשחק פעיל.
נבחרת ישראל.
עוז זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל בשנת 1973, על ידי המאמן אדמונד שמילוביץ'. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-20 בפברואר 1973 באצטדיון בלומפילד, במשחק ידידות מול שהסתיים בתיקו 1-1, לאחר שנכנס כמחליף במקומו של מאיר ברד. בחודש מאי באותה שנה ייצג עוז את ישראל במוקדמות מונדיאל 1974, שהסתיימו בהפסד ל.
את שער הבכורה שלו בנבחרת כבש עוז בטורניר הקדם אולימפי ב-31 במרץ 1976, בניצחונה של ישראל 0–3 על בסיאול. באותו הקיץ נכלל עוז בסגל ישראל באולימפיאדת מונטריאול. ישראל צלחה את השלב המוקדם, והודחה בשלב רבע הגמר על ידי . בטורניר זה כבש עוז את שערו השני בנבחרת, במשחק בו סיימה ישראל בשוויון 2-2 מול . בסך הכל שותף עוז בשלושה מתוך ארבעת משחקי הנבחרת בטורניר.