צ'ואנג'ואו הייתה מקור להגירה סינית לדרום-מזרח אסיה וטאיוואן. חלק מהקהילות הללו מתוארכות לתקופת הזוהר של צ'ואנג'ואו לפני אלף שנה בתקופת שושלות סונג ויואן. מוצאם של כ-6 מיליון סינים המתגוררים בחו"ל מצ'ואנג'ואו וטונג'אן. רובם חיים בדרום-מזרח אסיה, כולל סינגפור, הפיליפינים, מלזיה, אינדונזיה, מיאנמר ותאילנד.
כלכלה.
מבחינה היסטורית ייצאה צ'ואנג'ואו תה שחור, קמפור, סוכר, אינדיגו, טבק, חרסינה, בדים מדגניים וכמה מינרלים. היבוא, בעיקר מגואנגג'ואו, כלל בדים מצמר, יין ושעונים, החל משנת 1832. החל מאותה תקופה ייצאה חברת הודו המזרחית הבריטית בתה שחור בשווי 150,000 ליש"ט לשנה מצ'ואנג'ואו.
צ'ואנג'ואו היא יצואנית מרכזית של מוצרים חקלאיים כגון תה, בננות, ליצ'י ואורז. היא גם יצרנית גדולה של גרניט וחומר קרמי. תעשיות אחרות כוללות טקסטיל, הנעלה, אופנה וביגוד, אריזות, מכונות, נייר ומוצרי פטרוכימיה.
צ'ואנג'ואו היא שוק הרכב הגדול ביותר בפוג'יין; אחוז המחזיקים ברכב פרטי בעיר הוא הגבוה ביותר במחוז.
התוצר המקומי הגולמי שלה מדורג ראשון במחוז פוג'יין במשך 20 שנה, מ-1991 עד 2010. בשנת 2008, ייצור הטקסטיל והלבשה של צ'ואנג'ואו היווה 10% מכלל ייצור ההלבשה בסין, יצוא האבן מהווה 50% מיצוא האבן הסינית, יצוא עבודות יד צבועים בורנית שרף היווה 70% מכלל היצוא של המדינה, יצוא החרסינה מהווה 67% מסך המדינה, ייצור הממתקים מהווה 20%, וייצור נעלי הספורט והתיירות מהווה 80% מהייצור בסין ו-20% מהייצור העולמי. משום כך, ידועה צ'ואנג'ואו בשם "עיר הנעליים" של סין. 3,000 מפעלי הנעליים של צ'ואנג'ואו מייצרים 500 מיליון זוגות בשנה, כמעט אחד מכל ארבעה זוגות נעלי ספורט המיוצרות בסין.
לרבעים ולנפות שונים בצ'ואנג'ואו יש תעשיות ייחודיות משלהם המוכרות בשאר סין. ג'ינג'יאנג ושה-שה מפורסמים בביגוד ובטקסטיל, חוויאן מפורסמת באבן שלה, דחווה בחרסינה, יונגצ'ון בהדרים, אנשי בתה וולונג, נאנ'אן בחומרי בניין ופנגדזה בשרף.
תחבורה.
צ'ואנג'ואו היא מרכז תחבורה חשוב בדרום-מזרח מחוז פוג'יין. תעשיות ייצוא רבות בערי הפנים של פוג'יין מובילים סחורות לנמלי צ'ואנג'ואו. נמל צ'ואנג'ואו היה אחד הנמלים המשגשגים ביותר בשושלת טאנג, והוא עדיין נמל ייצוא חשוב. צ'ואנג'ואו מחוברת גם בכבישים מרכזיים לפוג'ואו מצפון ולשיאמן מדרום.
יש מסוף מעבורת נוסעים בשיג'ינג, נאנ'אן, עם שירות סדיר לנמל שְׁווֵיְטוֹאוּ באי קינמן שבשליטת טאיוואן.
תעופה.
הוא נמל התעופה של אזור צ'ואנג'ואו, המשרת טיסות נוסעים במחוז פוג'יין וביעדים אחרים ברחבי הארץ.
רכבת.
לצ'ואנג'ואו יש שני סוגים של שירותי רכבות. מסילת הרכבת ג'אנגפינג–צ'ואנג'ואו -שיאוצוו, קו רכבת "קונבנציונלי" שנפתח סביב 2001, מחבר בין כמה תחנות מטען בתוך נציבות צ'ואנג'ואו עם פנים פוג'יין ושאר המדינה. עד 2014, לקו זה היה גם שירות נוסעים, כאשר רכבות נוסעים איטיות למדי מבייג'ינג, ווהאן וממקומות אחרים ברחבי הארץ הסתיימו בתחנת הרכבת "צ'ואנג'ואו מזרח", כמה קילומטרים צפונית-מזרחית למרכז העיר. שירות הנוסעים בקו זה הופסק, ותחנת הרכבת "צ'ואנג'ואו מזרח" נסגרה ב-9 בדצמבר 2014.
מאז 2010 משרתת צ'ואנג'ואו את הרכבת המהירה פוז'ו-שיאמן, חלק ממסילת הרכבת המהירה של האנגג'ואו-פוג'ואו-שנז'ן, העוברת לאורך חוף הים הדרום-מזרחי של סין. רכבות מהירות בקו זה עוצרות בתחנת הרכבת צ'ואנג'ואו (בתת-רובע בייפנג של רובע פנגדזה, כ-10 קילומטרים צפונית למרכז העיר צ'ואנג'ואו) ותחנת הרכבת ג'ינג'יאנג. זמן הנסיעה ברכבות לשיאמן אורך פחות מ-45 דקות, מה שהופך אותה לאמצעי תחבורה נוח לסופי שבוע או לטיול יומי. עד 2015 הוקם שירות מהיר ישיר למספר ערים בפנים המדינה, מבייג'ינג ועד צ'ונגצ'ינג וגווייאנג.
אוטובוסים.
שירותי אוטובוסים למרחקים ארוכים פועלים גם מדי יום/לילה לשנז'ן וערים מרכזיות אחרות.
אתרים.
אתר המורשת העולמית.
ב-2021 הכריז ארגון אונסק"ו על אתרים בעיר צ'ואנג'ואו כאתר מורשת עולמית בשם "צ'ואנג'ואו: מרכז הסחר של העולם בסין של סונג-יואן". בהכרזה כלולים 22 אתרים הקשורים לסחר הימי המפותח שהתנהל דרך נמל צ'ואנג'ואו במאות מהמאה ה-11 עד המאה ה-14 והם כוללים, משרדי סחר, מזחים, מקדשים אתרי ייצור חרסינה ועוד. הרשימה כוללת את האתרים הבאים:
מקספילד פאריש
מקספילד פאריש (באנגלית: Maxfield Parrish; 25 ביולי 1870 - 30 במרץ 1966) היה צייר ומאייר אמריקאי פעיל במחצית הראשונה של המאה ה-20. הוא ידוע בגווניו הרווים הייחודיים ובדימויים נאו-קלאסיים אידיאליים.
ראשית חייו.
מקספילד פאריש נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, לצייר ולחרט סטיבן פאריש ואליזבת בנקרופט. שמו הפרטי היה פרידריק, אך מאוחר יותר הוא אימץ את השם מקספילד, שם נעוריה של סבתו מצד אמו, כשם אמצעי שלו, ולבסוף כשמו המקצועי. הוא גדל בחברת קווייקרים. בילדותו החל לצייר להנאתו, גילה כישרון, והוריו עודדו אותו. בין השנים 1884 - 1886 לקחו הוריו אותו לאירופה, שם סייר באנגליה, איטליה וצרפת, נחשף לאדריכלות ולציורים הקלסיים, ולמד בבית הספר בפריז.
מאוחר יותר למד אדריכלות במכללת האפורפורד במשך שנתיים משנת 1888. להמשך השכלתו באמנות, בשנים 1892–1895 למד באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה אצל האמנים רוברט וונו ותומאס פולוק אנשוץ. לאחר שסיים את לימודיו נסע פאריש למסצ'וסטס, שם הוא ואביו שיתפו סטודיו לציור. שנה לאחר מכן, בעידוד אביו, למד במכון דרקסל לאמנות, מדע ותעשייה.
קריירה.
פאריש נכנס לקריירה אמנותית שנמשכה יותר מחצי מאה, ואשר סייעה לעיצוב תור הזהב של האיור והאמנות החזותית האמריקאית. במהלך הקריירה שלו, הוא ייצר כמעט 900 יצירות אמנות כולל לוחות שנה, כרטיסי ברכה וכריכות מגזינים. עבודותיו המוקדמות של פאריש היו בעיקר בשחור לבן.
הוא עבד במגזינים שונים כמו סקריבנר, וסנצ'רי. הוא אייר גם ספר ילדים בשנת 1897, "אמא אווזה" שנכתב על ידי פרנק באום . עד 1900, פאריש כבר היה חבר באגודת האמנים האמריקאים. בשנת 1903, נסע שוב לאירופה לביקור באיטליה.
פאריש קיבל עבודות רבות באמנות מסחרית עד שנות העשרים. האמנות המסחרית של פאריש כללה פרויקטים יוקרתיים רבים, ביניהם איור שירי ילדות של יוג'ין פילד בשנת 1904, ויצירות מסורתיות כמו "לילות ערב" בשנת 1909. "אוצר הזהב"- שירים ומילים בשנת 1911 ועוד ספרים.
פאריש הרוויח למעלה מ -100 אלף דולר לשנה עד 1910, כאשר ניתן היה לרכוש בתים ב -2,000 דולר.
בשנת 1910 קיבל פאריש משימה ליצור 18 ציורי קיר לחדר האוכל של בניין חברת הוצאת קרטיס. לקח לו שש שנים לסיים את הפרויקט המונומנטלי. בשנת 1914, לפני השלמת ציורי הקיר, הזמין קרטיס את פאריש לתכנן ציור קיר ענק ללובי הבניין. אולפני טיפאני הזמינו ממנו פסיפס מזכוכית בשם "גן החלומות", המהווה חלק מאוסף פנסילבניה באקדמיה לאמנות.
פאריש עבד עם מגזינים פופולריים לאורך כל שנות העשרים, כולל לייף. הוא גם יצר פרסומות עבור חברות כמו Wanamaker's, Edison-Mazda Lamps, Colgate ו- Oneida Besty. יצירת האמנות הידועה ביותר שלו היא "השחר" שהופק בשנת 1923. הוא כולל דמויות נשיות בסצנת נוף.
עבודות האמנות שלו הציגו לעיתים קרובות עירום אנדרוגיני בעולם של פנטזיה. הוא התפרנס מפוסטרים ולוחות שנה עם יצירותיו. בשנים 1918 עד 1934 עבד פאריש על איורי לוח שנה עבור ג'נרל אלקטריק.
לעיתים קרובות הוא היה בונה מודלים בקנה מידה קטן של הנופים הדמיוניים אותם הוא רצה לצייר, תוך שימוש במערכת תאורה, לפני שהחליט על תצוגה המועדפת לציור אותה הוא צילם כבסיס לציור .
טכניקה.
אמנותו של פאריש מאופיינת בצבעים עזים; הצבע הכחול פאריש נקרא על שמו. הוא השיג זוהר בתוך הצבע באמצעות זיגוג. התהליך כלל יישום שכבות בהירות לסירוגין של זיגוג שקוף המופרדות על ידי לכה על גבי צבע בסיס. בדרך כלל השתמש פאריש בצבע כחול -לבן מונוכרומטי
פאריש השתמש בטכניקות חדשניות רבות אחרות בציוריו. הוא היה מצלם דוגמניות לבושות בהדפסים גיאומטריים בשחור -לבן ומקרין את התמונה על בד הציור. טכניקה זו אפשרה לו להשיג ייצוג מדויק של עיוות ועיטוף. פאריש היה יוצר גם את ציוריו על ידי צילום תמונות, הגדלה או הקרנת חפצים. הוא היה חותך את התמונות האלה ומניח אותן על הבד שלו. מאוחר יותר הוא כיסה אותם בזיגוג שקוף. הטכניקה של פאריש העניקה לציוריו תחושה תלת ממדית חזקה.
עבודותיו של פאריש ממשיכות להשפיע על תרבות הפופ. בשנת 2001 הוצג פאריש בסדרת חותמות הנצחה של משרד הדואר של ארצות הברית המכבדת מאיירים אמריקאים, כולל פאריש.
פרסומת הטלוויזיה משנת 1986 של השוקולד הלבן האלפיני של נסטלה, שכותרתה "חלומות מתוקים", הציגה ייצוגים של פאריש.
בקליפ "You Are Not Alone" מ-1995, מייקל ג'קסון ואשתו ליסה מארי פרסלי מופיעים בעירום למחצה על רקע הציור "השחר" של פאריש.
חיים אישיים.
פאריש סבל משחפת במשך זמן מה בשנת 1900. בעודו חולה, גילה כיצד לערבב שמנים וזיגוגים ליצירת צבעים עזים.
בעת לימודיו בדרקסל, פגש פאריש את אשתו לעתיד, לידיה אמבלר אוסטין. בני הזוג נישאו ב -1 ביוני 1895 ועברו להתגורר בפילדלפיה. נולדו להם ארבעה ילדים. בשנת 1898 פאריש עבר עם משפחתו לקורניש, ניו המפשייר ובנה בית שזכה לכינוי מאוחר יותר "האלונים". הבית וסטודיו סמוך הוקפו בנופים יפים שהעניקו השראה לציורים של פאריש.
בשנים 1900 עד 1902 צייר פאריש באגם סראנאק שבניו יורק ובקסטל הוט ספרינגס הוט, אריזונה כדי לשקם את בריאותו.
פאריש פיתח דלקת מפרקים. הוא קיבל את המשימה האחרונה שלו בסוף שנות החמישים.
שנותיו האחרונות הוא היה בכיסא גלגלים.