לפי הדיווחים על המקרה, חלק מהשברים מאתר ההתרסקות נזרקו לבאר סמוכה לטחנת הרוח, וחלק נטמנו יחד עם הטייס בקבר. עובדה זו הגבירה את המסתורין סביב הסיפור כאשר אדמתו של השופט נרכשה על ידי בראוולי אוטס ב-1945. אוטס ניקה את הנשורת מהבאר על-מנת להשמישה כמקור מים. אולם זמן קצר לאחר מכן, החל אוטס לפתח תסמינים של דלקת מפרקים, אשר לטענתו, נבעו מהמים המזוהמים שהיו בבאר. כתוצאה ממקרה זה, חתם אוטס את הבאר. על האבן אשר חוסמת את הבאר כתוב שהבאר נחסמה ב-1957.
טענות למרמה.
הטענה העיקרית למרמה מבוססת על מחקר היסטורי שבוצע על ידי ראש העיר לשעבר של אורורה ברברה ברמר. המחקר שלה מוכיח שחודשים ספורים לפני התקרית, אורורה סבלה מרצף של אירועים קשים:
בעיקרון, אורורה (שלפי השערות מנתה כ-3,000 תושבים באותה תקופה) הייתה בסכנת נטישה. מחקרה של ברמר מוכיח שהעיתונאי היידון, היה ידוע בעיר כבדחן, ומסקנותיה היו שמאמרו של היידון היה ניסיון נואש להשאיר את אורורה בחיים, וליצור עניין ציבורי סביבה.
העובדה שהיידון מעולם לא כתב כתבת המשך לסיפור, למשל כדי לתאר את קבורת החייזר, מהווה לדעת רבים חיזוק נוסף לתאוריה זו שהכתבה אך נועדה ליצור התעניינות סביב העיירה, ולא מבוססת על מקרה אמיתי.
כמו כן, בכתבה במגזין טיים, מ-1979, תושבת מקומית אטה פאגו, טענה שהסיפור כולו הומצא על ידי היידון באומרה כי היידון "כתב את זה כבדיחה וכדי לעורר התעניינות באורורה. הרכבת עקפה אותנו, והעיירה החלה למות." פאגו אף טענה שהשופט פרוקטור מעולם לא הפעיל טחנת רוח על אדמתו, טענה זו הופרכה בפרק שהוקדש לנושא בסדרה אמריקאית בשם "ציידי העב"מים".
ניסיונות חקירה ידועים.
נעשו לפחות שלושה ניסיונות לחקור את פשר הדיווח ואמיתותו בתקשורת האמריקאית. כל הניסיונות היו חלק מתוכניות המוקדשות לנושא עב"מים.
ב-1998, תחנת טלוויזיה מקומית בדאלס טקסס, שידרה דיווח אודות המקרה. הכתב ריצ'רד ריי ראיין את הכתב ג'ים מארס, ומקומיים אחרים מאורורה אשר טענו כי אכן הייתה התרסקות באורורה. דיווחו של ריי לא הצליח להמציא ראיות חד משמעיות לחוצנים או לטכנולוגיה חוצנית. דיווחו של ריי הדגיש שהוועדה להיסטוריה העמידה מודעה בכניסה לבית הקברות אשר מגדירה את האירוע כ"אגדה"
תיקי עב"מים.
בסדרה בשם תיקי עב"מים (במקור: UFO Files), הייתה התייחסות לתקרית בפרק בשם "רוזוול, טקסס" ששודר ב 12 בדצמבר 2005. בפרק הוצגה חקירה שנערכה ב-1973, על ידי מומחה תעופה בשם ביל קייס, ויו"ר הוועד המנהל של MUFON (בעברית: רשת עב"מים משותפת - במקור: Mutual UFO Network), ארגון ללא מטרות רווח שחוקר דיווחים אודות חייזרים ומפגשים עם טכנולוגיה חוצנית ופועל ברחבי ארצות הברית.
MUFON גילה שני עדי ראייה שלא היו ידועים עד אז. מרי אוונס וצ'רלי סטפנס. אוונס הייתה בת 15 בזמן ההתרסקות (כלומר הייתה בת 91 בזמן החקירה) סיפרה כיצד הוריה הלכו לאתר ההתרסקות וסיפרו לה על גופת החייזר (עליה עצמה נאסר ללכת למקום). סטפנס, שהיה בן 10 בזמן התקרית (כלומר בן 86 בזמן החקירה), סיפר כיצד ראה את שובל העשן שהשאירה החללית בדרכה מדרום לצפון אורורה. סטפנס רצה ללכת לראות מה קרה, אולם אביו אסר זאת עליו. ביום למחרת, אביו של סטפנס הלך לעיר וראה את ההריסות שנותרו במקום ההתרסקות.
לאחר הראיונות, אנשי MUFON פנו לחקור את בית הקברות המקומי, וגילו מצבה שנראה שצוירה עליה חללית מעופפת מסוג שהוא, וגלאי המתכות שלהם הוכיח שיש ממצאי מתכת בקבר זה. MUFON ביקשו מרשות בתי הקברות היתר לחפור בקבר, אולם נשללו על הסף. לאחר בדיקתם של אנשי MUFON המצבה עם הסימון המסתורי נעלמה מבית הקברות, ומגלאי המתכות שוב לא הצליח לקלוט סימנים למתכת מעל הקבר המדובר. לכן סברו אנשי ה MUFON כי המתכות הוצאו מהקבר על ידי גורם לא ידוע.
דיווחם הסופי של ה MUFON מציין כי הראיות אינן חד משמעיות, ולא פסל אפשרות של מתיחה.
בהמשך הפרק מוצג ריאיון עם ראש העיר של אורורה ברברה ברמר, שמספרת על הסיפור הטרגי של העיירה וקשייה.
ציידי העב"מים.
ב-19 בנובמבר 2008, בסדרה בשם "ציידי העב"מים" (במקור: UFO Hunters), הוצג פרק בשם "מגע ראשון" אשר עסק בנסיבות ההתרסקות באורורה.
הפרק הציג שלושה חידושים ראויים לציון, מעבר למידע ולעדויות שהוצגו בתחקירי עבר:
יחזקאל חרלף
יחזקאל אליהו חרלף (או חרל"פ; 30 באוגוסט 1897 - 6 במרץ 1949) היה פעיל ציבור.
ביוגרפיה.
יחזקאל חרלף נולד בבקלרובה (Bakałarzewo), פלך סובאלק (Powiat suwalski) האימפריה הרוסית (פולין), ליעקב, מצאצאי הגר"א, ואמו פייגה חנה בלאוס הייתה מצאצאי ר' ישראל מסלנט, מייסד שיטת המוסר בליטא. אביו יעקב, שהיה רב העדה האשכנזית בטביליסי, נמלט מבקלרובה לטביליסי והתיישב שם. יחזקאל חרלף למד בישיבות סובאלק, סלונים, נובהרדוק ולידא. לאחר מכן למד בבית ספר למסחר בטביליסי והיה מורה בגימנסיה עברית בטיפליס.
את פעילותו הציבורית החל עוד בהיותו בגאורגיה. היה ראש הסתדרות צעירי ציון בקווקז שמרכזה היה בטביליסי. בדו"ח שמסר חרלף למערכת "הפועל הצעיר" (ט"ו 4 עצ' 12-13) הוא כתב כי לאחר הפרוד בצעירי ציון הודיע סניפי צעירי ציון בגאורגיה לחרקוב שהם רואים את עצמם חלק מצעירי ציון ולא ישמעו למרכז החרקובי. עובדה שהייתה לה משמעות חשובה לאור מקומה המיוחד של התנועה הציונית בגאורגיה בשנים 1919-1921 כחוליה המקשרת היחידה בין התנועה הציונית באירופה לבין רוסיה. חרלף היה גם חבר הוועד הציוני ליהודי גאורגיה, חבר הנהלת הוועד הלאומי ליהודי טיפליס, ציר לוועידה הציונית הכל-רוסית ולוועידת צעירי ציון בפטרוגראד 1917.
בשנת 1921 עלה לארץ ישראל. עם עלייתו עבד כפועל בחקלאות ובבניין. בשנת 1923 התיישב בחיפה ועסק בראיית חשבון ופעילות ציבורית. בשנת 1925 נשא לאישה את דבורה בת ברוך רובינשטיין (1901-1991), ממשפחה ציונית ידועה . הוא היה פעיל בחיי ציבור הפועלים בארץ כראש קבוצת קווקז-טורקסטן, ציר לוועידות הפועל הצעיר וחבר מועצתה, בא כח המרכז החקלאי במגדיאל והסביבה, ציר לוועידות השנייה והשלישית של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל וחבר מועצתה וממייסדי קואופרטיב התחבורה "חבר" (בפברואר 1934) בחיפה ומנהלו.
חרלף היה חבר הוועד הפועל והמזכירות של מועצת פועלי חיפה, רואה חשבון וחבר הנהלת ועד קריית חיים בשנותיו הראשונות. כחבר הנהלת קריית חיים תמך חרלף בקבוצה שהתנגדה לאנטי-דתיים בפרשת סתימת הדלתות. המחלוקת, שהחלה ב-1932, התגלעה בעניין התנגדות להקמת בית כנסת ביישוב. במחלוקת היו מעורבים גם רבה הראשי של חיפה, הרב מרכוס, ראשי הוועד הלאומי, הרבנים זאב גולד ומאיר ברלין וברל כצנלסון. בשיאה של הפרשה, בראש השנה ה'תרצ"ה, סתמו חברי הקבוצה האנטי-דתית את דלתות בית העם כדי למנוע את כניסת המתפללים, וזאת למרות שהצעת חרלף להיענות לבקשה זכתה ברוב גדול במועצת העיר, קודם לכן. התערבותו של חרלף יחד עם אריה אפרת, שהיו חברי ההנהלה, הביאה לפשרה כאשר הדתיים שוכנעו להקים את בית הכנסת ברחוב הראשונים (במקום רחוב הגדוד העברי שהיה רחוב ראשי). סגן המזכיר הראשי של קהילת חיפה. חבר הוועד הפועל של המוסד ללשון ולתרבות.
במלחמת העצמאות התמנה למזכיר ועדת המצב, שדאגה לפליטים יהודים. היה פעיל בתנועת הפועל הצעיר ובהמשך במפא"י ושימש מזכיר מועצת פועלי חדרה. ניהל את לשכת הגיוס של חיפה בזמן מלחמת העולם השנייה. נחטף ונפצע בידי חברי אצ"ל (1944) כתגובה על פעולת ההגנה נגד משתמטים. במשך שנים רבות היה פעיל בבית משפט השלום העברי ועד פירוקו של מוסד זה שימש סגן יושב ראש מחוז חיפה.
נפטר בחיפה ב-ה' באדר תש"ט ב-6 במרץ 1949 ונקבר בחוף הכרמל.
רחוב יחזקאל (חרל"פ) שבשכונת רמות רמז בחיפה נקרא על שמו. פרסם מאמרים ב"הפועל הצעיר" וב"דבר".
הוא אביהם של עמירם חרלף ואראלה.
שווינציאן
שווינציאן (ביידיש שווענציאן; בליטאית: Švenčionys; בפולנית Święciany; בבלארוסית: Свянцяны/Svjacjany; ברוסית Свентяны/Sventiany; בגרמנית Swenziany) היא עיר, בירת מחוז משנה שווינציאן, השוכנת במרחק 84 ק"מ מצפון לווילנה, ליטא. שליש מתושביה הם בני המיעוט הפולני בליטא.
לפי הסבר אחד, שם העיר לקוח משמו של אגם סמוך, שוונטאס (Šventas), שפירושו "קדוש". לפי הסבר אחר, השם הוא וריאציה על שם פרטי בשפה הליטאית.
תולדות העיר.
שוויינציאני היא אחת הערים העתיקות ביותר בדוכסות הגדולה של ליטא. ב-1414 הביא הדוכס הגדול ויטאוטס טטרים לעיר כדי לבנות כנסייה. בין המאות 14 ו-16 התרחבה העיר ובה שכנו מנזר ובית משפט מקומי. משנת 1801 הייתה העיר בשליטת רוסיה. עם פלישתו לרוסיה בשנת 1812, שהה נפולאון בעיר מספר שעות, ממנה הוציא פקודות ובה קיבל משלחת ממלך נאפולי.
העיר הייתה אחת ממרכזי התקוממות הפולנים נגד הרוסים ב-1830-1831 (התקוממות נובמבר). לאחר השלמת מסילת הברזל סנט פטרסבורג-ורשה ב-1862 גדלה העיר באופן משמעותי.
עם תחילת המאה ה-20 היו בעיר כנסייה יוונית-אורתודוקסית וכנסייה קתולית. במלחמת העולם הראשונה נחל הצבא הגרמני הישגים באזור העיר.
בין מלחמות העולם הייתה העיר בשטח פולין. ב-1931 היו בעיר כ-5,800 תושבים.
יהודי שווינציאן.
בין מלחמות העולם היו בעיר כ-2,700 יהודים, שהיוו כמחצית מכלל תושבי העיר. בעיר פעלו מפלגות ותנועות נוער ציוניות, הבונד, מפלגה קומוניסטית ואגודת ישראל. כשכבשו הגרמנים את מערב פולין, ברחו משטחים אלו אלפי יהודים לשווינציאן. עם פלישת הגרמנים לברית-המועצות ביוני 1941 נמלטו מזרחה יהודים רבים, אך בעיירה נשארו כ-6,500 יהודים.