היסטוריה מוקדמת.
במשך השנים לא הותרו מגורים ליהודים בעיר המחוז קיילצה, ולכן הסתפקו בעיירות שבסביבתה, כחנטשין.
בשנת 1827 בעיירה היו 1,740 יהודים, שהיוו 70% מאוכלוסייתה. שבעים שנה מאוחר יותר, ב-1897, כבר היו 4,361 יהודים ועדיין נותרו 70% מהאוכלוסייה. ישנו תיאור ספרותי מהתקופה, ובו נרשם שהיהודים בעיירה חיו בחברה דתית סגורה, החיים בבתים סביב מרכז העיירה וברחובות הראשיים שבה. בשנת 1905 לקראת מלחמת העולם הראשונה, העיר סבלה משריפה ואוכלוסיית היהודים ירדה ל-3414 ונפשות, המהווים רק 61.1% מתושבי העיר. בתום המלחמה נותרו רק 512 בתים על עמדם. לאחר המלחמה, בשנת 1921, נספרו בעיירה רק 2,825 יהודים המהווים 56 אחוז מאוכלוסייתה בלבד.
היהודים בין המלחמות עסקו במלאכות קלות ובמסחר בעוד האוכלוסייה הנוצרית עסקה בחקלאות ובכריית פחם. תיאור העיירה מהתקופה מציין שבמקום היו תנאי מחיה עלובים ועזובה, לכלוך ומחלות שררו בכל מקום. בדיקת תברואה מ-1932 הראתה שמעט מאוד מקומות עומדים בדרישות הניקיון והבריאות.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, רבה של העיר היה הרב נתן מאיר (נוּסן מאייר) פיש.
רבנים מפורסמים מעיר זו הם רבי חיים שמואל מחנטשין - נכדו של החוזה מלובלין, וכן רבי משה מחנטשין (נין רבי דוד הלוי, מחבר הספר טורי זהב), מורו וחברו של מחבר הספר מאור ושמש - הרב קלונימוס הלוי מקרקוב.
מלחמת העולם השנייה.
הצבא הגרמני ישב במתחם ציבורי בעיר מיד עם כיבוש פולין, ומעט אחר כך בסוף 1939 כבר הוכרזה ועדת יודנרט בידי הגרמנים, שראשה נודע בנצלנות ובפשעיו.
בשנת 1941 הוקמה בחלקים מהעיר גיטו יהודי (בין הרחובות לוקייטה, דלוגה, בולחובסקה, וקיילצסקה, מופרדים בגדר עץ ותיל משכניהם הנוצרים.
500 יהודים עניים ברובם, נבחרו בפקודת הגרמנים בידי היודנרט וגורשו למחנה העבודה האסאג בצ'נסטוחובה באפריל 1942. ביולי, 105 נוספים נבחרו לגירוש למחנות עבודה אלו, אך לא נודע גורלם. יש הסוברים כי נרצחו בדרך.
לקראת חיסול הגיטו נוספו 919 יהודים מגטו לופוצנו, ועוד יהודים רבים מעיירות הסביבה, ובסך הכל הגטו בעיירה הכיל כ-4000 יהודים בשיאו.
הגטו חוסל ב-12 בספטמבר 1942, בידי משטרה מקומית פולנית בפיקודו של גרלף מאייר, אשר ניהלו את השמירה ואת רוב תפקידי השיטור לאורך כל התקופה. היהודים גורשו במכות ומרדף אל כיכר השוק, ומשם הוצעדו שבעה קילומטר אל תחנת הרכבת בווליצה, והובלו למחנה המוות בטרבלינקה. עשרות יהודים נורו ונרצחו בעת האיסוף אל הכיכר, בצעדה ובדרך למחנות. 40 יהודים שלא יכלו לצאת לצעדה נותרו בגטו ונרצחו יומיים לאחר מכן. שלושים יהודים נוספים מהיודנרט והמשטרה היהודית נותרו לאיסוף חפצי ערך מהמחנה אל בית הכנסת. חלק משלושים אנשים אלו הצליח לברוח, והיתר נרצחו באוקטובר. ארבעה בתי כנסת גדולים הוכרזו בידי הגרמנים כ"נכסי נעדרים".
אחד מבתי הכנסת המפוארים של העיר נותר על כנו עד היום. כמו כן חלק מבית הקברות העתיק נותר ללא פגע.
כלכלה.
העיירה היא מרכז לתעשיית חומרי בנייה, מחוץ לעיירה מצוי מפעל גיר. לאחרונה, הותחל בפיתוח של תעשיית המזון.
תיירות.
חלק נכבד מכלכלת העיירה, מבוסס על תיירות. העיירה ממוקמת על צומת מסלולי הליכה מרכזיים באזור.
להלן נקודות העניין התיירותיות המרכזיות בעיירה.
ערים תאומות.
הערים התאומות של חנטשין הן:
תיאודור רות'קה
תיאודור היבנר רות'קה (באנגלית: Theodore Huebner Roethke ;25 במאי 1908 - 1 באוגוסט 1963), היה משורר, מבקר ספרותי ועורך אמריקאי. שירתו התאפיינה בשירת טבע מיוחדת במקצביה. רות'קה נחשב כיום מבכירי המשוררים האמריקאים במאה ה-20.
חייו.
תיאודור רות'קה נולד בעיר סגינו (Saginaw) שבמישיגן. אביו, מהגר מגרמניה, היה בעליה של חממה משפחתית גדולה, לפרחים וירקות, ורותקה גדל כילד בתוך החממה וסביבה. העיסוק בחקלאות והעבודה בחממה השפיעו מאוד עליו והיו המבוע והמקור ליצירתו השירית.
רות'קה למד ספרות אנגלית באוניברסיטאות מישיגן והרווארד ולאחר שגמר את חוק לימודיו כיהן כמרצה וכפרופסור במכללות ובאוניברסיטאות אחדות. בשנות ה-40 ניהל פרשת אהבים עם הסופרת לואיס בוגן, שגילתה את יצירתו, עודדה אותו לכתוב והייתה תומכת נאמנה שלו. ב־1953 נשא לאשה את ביאטריס או'קונל, תלמידתו לשעבר, וב־1954 קיבל את פרס פוליצר לשירה על ספרו "The Waking" (התעוררות). גם לאחר שהתפרסם המשיך ללמד שירה וספרות אנגלית בכמה מכללות ואוניברסיטאיות. חיי נישואיו הועבו על ידי התקפי דיכאון קשים, מאניה-דפרסיה ושתייה כבדה.
בשנת 1963 נתקף באוטם שריר הלב בעת ששחה בבריכת שחייה בביקור אצל ידידים וטבע. לאחר מותו פעלה אלמנתו רבות לקידום יצירתו. הוא היה מורה בחסד לשירה, ובין תלמידיו נמנתה גם המשוררת הידועה סילביה פלאת, שהתאבדה בשנת 1963.
שיריו זכו לפרסום לאחר מותו, בייחוד על ידי דור ילדי הפרחים של שנות ה-60 בארצות הברית.
כמה מעצותיו של תיאודור רות'קה למשורר המתחיל, תרגמה לעברית המשוררת סבינה מסג:
שיריו של רות'קה תורגמו לעברית בידי כמה מתרגמים, שאהבו את יצירתו, ובהם גיורא לשם, סבינה מסג, יואב איתמר, יעל גלוברמן, אורה סגל, וצביקה יעקבי, שתרגם את ספרו היחיד שיצא בעברית, "ילד על גג חממה", קובץ שירים, צילומים דפנה איכילוב, הוצאת עקד, תל אביב, 1995
בעיירת הולדתו של רותקה במישיגן הוצב שלט לזכרו ובית משפחתו הוסב למוזיאון שלו. בול דואר אמריקאי הונפק לזכרו, וכמה ערים בארצות הברית קראו רחובות על שמו. רות'קה פרסם כתריסר כרכים של שירה, שירה לילדים, פרוזה וביקורת. לעברית כאמור תורגם רק ספר אחד משלו.
ספריית אגו&quot;ח
מבחן סונדי
מבחן סונדי הוא מבחן השלכה המיועד להערכה פסיכולוגית של מאפייני אישיות ותפקודים חשיבתיים ורגשיים של האדם, בדומה למבחן כתמי הדיו של רורשאך. המבחן פותח על ידי הפסיכיאטר היהודי ליפוט סונדי בשנות ה-30 של המאה ה-20.
התאוריה.
מבחן סונדי מבוסס על ה"גנוטרופיזם", תאוריה פסיכולוגית של קשר גנטי שסונדי פיתח, לפיה הסינדרומים הקליניים הם תורשתיים ועוברים באמצעות הגנים הרצסיביים. הם גם משפיעים על תווי הפנים ולכן ניתן לראות אותם בתמונות. ההנחה היא שנבדק יבחר בדיוקנים של בעלי הפרעה הקיימת גם במשפחתו שלו. למשל, אדם בעל נטייה לאפילפסיה יימשך או יידחה (זאת בהתאם לשלב האפילפסיה הרגעי שלו) מצילומים של אפילפטיים.
המבחן.
מבחן סונדי הוא כלי אבחון חזותי המבוסס על תגובת הנבחן לסדרה של 48 תצלומי דיוקנאות של אנשים שאובחנו והוגדרו כבעלי הפרעות נפשיות. הצילומים מסודרים בשש קבוצות של 8 תמונות. הסדרה התחלקה לארבעה צירים: הומוסקסואלי/סדיסטי, אפילפטי/היסטרי, קטטוני/פרנואידי, דיכאוני/מאני. הנבדק מתבקש לבחור, בכל קבוצה, את השניים שהכי מושכים אותו והשניים שהכי דוחים אותו. לטענת המפתחים, הבחירה הזו משקפת את ההפרעה של הנבדק.
היסטוריה.
סונדי פיתח את המבחן בשנות ה-30 של המאה העשרים, ומאמר עליו הופיע בהונגרית ב-1942. אולם המבחן התפרסם בעולם רק ב-1947, עם פרסום ספרו של סונדי על המבחן בגרמנית (Experimentelle Triebdiagnostik).
המבחן היה נפוץ יחסית בשנות החמישים והששים של המאה ה-20. כיום הוא משמש בעיקר בייעוץ לבחירת מקצוע, וגם כך השימוש בו נדיר.
מבחן סונדי שנעשה לאדולף אייכמן.
הפסיכיאטר שלמה קולצ'אר, שבדק את בכיר המשטר הנאצי אדולף אייכמן במהלך חקירתו, בחן אותו גם במבחן סונדי. את תוצאות המבחן העביר בעילום שם לסונדי עצמו, וזה כתב: "אני מתרשם שהאיש בעל תאוות רצח... הטרגדיה במקרה זה נוצרה מכך שלנבדק היו נטיות שנושאות בחובן אסון, בראש ובראשונה מחשבה קטלנית, בעוד שמנגנוני ההגנה שלו היו כל כך חלשים שהאדם היה נתון לגמרי בידי יצריו".
ביקורת.
בדומה לשאר מבחני ההשלכה, קשה להוכיח באמצעות ניסויים אמפיריים את תוקף ומהימנות המבחן. כבר ב-1949 הופיעה ביקורת על הבסיס התאורטי של המבחן, ובכך גם על ישימותו. בשנות החמישים נעשו מחקרים רבים לבחינת תקפותו של מבחן סונדי, שבחלקם ערערו על תקפותו ובאחרים הועלו הצעות לשיפורו. באחד המחקרים נמצא כי הנבחנים בחרו בדמויות שנראו להם ידידותיות ודחו דמויות שנראו להם אכזריות וא-סוציאליות. בלוג שהתפרסם בשנת 2009 מסכם את הביקורת על מבחן סונדי: "כיום אבד עליו הכלח. רק הציר דיכאוני/מאני יכול להיחשב כהמשכיות בין שני קצוות. וכמובן איש לא יחשוב שסדיסט והומוסקסואל נמצאים על ציר אחד".
מבחן סונדי באמנות.
48 הדיוקנאות של מבחן סונדי שימשו כהשראה לאמנים שונים.
ארצ'יבלד מקמרדו
ארצ'יבלד מֶקמֶרדו (באנגלית: Archibald McMurdo; 24 בספטמבר 1912 - 11 בדצמבר 1875) היה קצין צי בכיר בשירות בריטניה הגדולה.
הוא הצטרף לצי בגיל 12. ב-1836 הגיע לדרגת סגן וב-1843 לדרגת קומנדר. מ-1851 היה לרב חובל. הוא לקח חלק בשתי משלחות חקר על סיפונה של אוניית הוד מלכותה, טרור, האחת בצפון מפרץ הדסון ושנייה באנטארקטיקה. במהלך מסע החקר השני התגלה מצר מקמרדו, שנקרא על שמו.
ב-1846 הוא פיקד על אוניית הוד מלכותה קונטסט, שעסקה במיפוי מפורט של חוף מערב אפריקה. הוא פרש מהצי בדרגת אדמירל משנה.
על שמו נקראו אתרים שונים באנטארקטיקה.
אברמל'ה מור
החוק לעידוד השקעות הון
החוק לעידוד מחקר ופיתוח בתעשייה
סיכת ראש
סיכת ראש או סיכת שיער או מַכְבֵּנָה היא אביזר או תכשיט המשמש בעיצוב שיער ומטרתו החזקת שיער הראש במקומו כחלק מתסרוקת ועל מנת שהשיער לא יפריע לאדם, ולעיתים גם כאלמנט קישוטי ואופנתי.
היסטוריה ושימוש.
השימוש בסיכות ראש החל בעת העתיקה. סיכות ראש עשויות כיום בעיקר ממתכת, לעיתים בשילוב פלסטיק, אולם לאורך ההיסטוריה יוצרו סיכות אלה גם משנהב, ברונזה ועץ.