סולברג הוא מהשופטים הממעטים להתערב בשיקול דעתה של המדינה בעניינים מנהליים. הוא דחה ביחד עם יוסף אלרון עתירה נגד החלטת משרד הבריאות האוסרת על ביצוע לידות בית ב"מרכזי לידה טבעית", סבירה ומידתית, תוך שציין:
בדיון הנוסף, בה נדחתה עמדתו ברוב של חמישה שופטים נגד שניים, הציג עמדה מורכבת יותר וסיים בדברים:
בין פסיקותיו בעניינים מנהליים:
חופש הביטוי וחופש המידע.
בהתייחס לחופש הביטוי וחופש המידע מרבה סולברג להתייחס לצורך באיזונים בין אינטרסים סותרים.
סולברג הבחין בין שימוש בדמותו של אדם בפרסומת לצורך עשיית רווחים, בו עשויה לקום עילה של עשיית עושר ולא במשפט לבין מקרה בו נעשה שימוש "בשמו, בכינויו, בתמונתו, בקולו של אדם, באישיותו או בסיפורו" לצורך חדשותי, בו "האינטרס הציבורי ... מחייב ... לסווגם כרכוש הכלל. סיווגם של סיפורים בעלי ערך חדשותי כרכוש הכלל נחוץ והכרחי לשם קיומה של תקשורת חופשית, לצורך מימוש חופש הביטוי, על מנת להבטיח זרימה חופשית של מידע כבסיס לקיומו של שיח חופשי וביקורתי בחברה תרבותית ודמוקרטית."
בתחילת שנת 2001 קבע סולברג שאין להרשיע את איתמר בן-גביר על שצעק "נאצי" לעבר אחמד טיבי, לאור חשיבות חופש הביטוי.
בדחייה פה אחד של ערעור נגד איסור על הפצתו של רומן, בנימוק שיש בו פגיעה בפרטיות, כתב השופט סולברג: "על כפות המאזניים החוקתיות יגבר כוחו של חופש הביטוי במצב דברים של פגיעה קלה ובינונית בזכות לפרטיות, אל מול פגיעה קשה בחופש הביטוי; כוחה של הזכות לפרטיות יגבר כשהפגיעה בחופש הביטוי היא קלה או בינונית, ולעומתה הפגיעה בליבּת הפרטיות היא קשה".
בפסק דין שדחה בקשה לקבל תכתובות מדיוני ועדה מייעצת לעניין קידום שופטי בית המשפט השלום למחוזי, כתב סולברג: "שופטי השלום שבאים לפני הוועדה רשאים להניח כי פרטיותם תישמר במידה הנכונה".
בדיון על חוקיות חלוקת כתב עת במסגרת תעמולת בחירות של ישראל ביתנו, בהינתן החוק האוסר הענקת מתנות, כתב סולברג בדעת הרוב: "בעניין שהובא לפנינו, שבו מה שעומד לחלוקה הוא למעשה ביטוי, חלק בלתי נפרד מן המסר הפוליטי-המפלגתי-התעמולתי, מחופש הביטוי של העותרים – אין לנקוט באותה גישה דווקנית, מאיינת כל ספק ("אם יש ספק - אין ספק") לפרשנות גדרי האיסור על הענקת מתנה. אין לפסול את חלוקת הגיליון – בשל ערכו הכלכלי המסוים, שמא בוחר כלשהו יראה בו מתנה חומרית גרידא, או מפאת החשש מפני מדרון חלקלק. בכך אין משום איזון ראוי בין הערכים שעל הפרק."
במקרה בו התיר בית המשפט העליון, לבקשת עיתון הארץ, פרסום של החלטה משפטית, כתב: "החיסוי עד כה היה נחוץ מחמת הסיכון הממשי לשלומם של התובעים. מנגד, הפרסום עתה הוא הכרחי. זכות הציבור לדעת, פשוטו כמשמעו. רבּוֹת התלבטנו וארוכּות דנו, בִּמגמה להשיג מִתווה שיאפשר פומביות מקסימלית עם סכנה מינימלית. ... כמו כדי ללמדנו על ההכרח שבמתן פומבי, נתגלו במהלך ההתדיינות המשפטית לפנינו עניינים שחייבו לבדוק את אופן התנהלות המשטרה והפרקליטות ..."
בדעת רוב שדחתה דרישה למידע על ארכאולוגים שפעלו ביהודה ושומרון ובקשו ששמם לא יפורסם, כתב: "לא השתקה חלילה, גם לא הסתרה, כי אם איזון עדין ורגיש בין האינטרסים של הכלל והפרט מזה, לבין העניין הציבורי בגילוי המידע מזה, והכל – כמתחייב מתכליותיו והוראותיו של חוק חופש המידע."
פרשנות תכליתית.
לדעת סולברג, "בהתנגשות בין תכלית סובייקטיבית לתכלית אובייקטיבית יש לפעול על פי כלל הכרעה ברור שלפיו ידה של התכלית הסובייקטיבית על העליונה (ובלבד שהיא מעוגנת בלשון החוק)". סולברג אף מותח ביקורת על הגישה הקיימת (של העדפת "התכלית האובייקטיבית" על כוונת המחוקק), שמהווה למעשה ביקורת חוקתית במסווה של פרשנות.
עילת הסבירות.
לדעת סולברג, עילת הסבירות, כפי שהיא מיושמת כיום, מהווה חדירה של הרשות השופטת לתחומה של הרשות המבצעת:
לדבריו, השימוש שעושה בית המשפט ב"עילת הסבירות", מהווה לעיתים כיסוי לעילה אחרת שבה היה השופט מעוניין לעשות שימוש אלא שדיני הראיות מונעות זאת ממנו:
כפועל יוצא, קורא סולברג לצמצם את עילת הסבירות ולהשתמש בה כלפי דרג מקצועי בלבד, ולא כלפי נבחרי ציבור.
כך, באחד מפסקי הדין שלו כתב:
במקרה אחר, אך קרא לבטל לחלוטין את השימוש בעילת הסבירות במסגרת ההליך הפלילי, בין אם כחלק מדוקטרינת ההגנה מן הצדק, ובין אם במסגרת ביקורת מנהלית בפלילים - אשר לשיטתו, אף לה אין מקום.
מונמורנסי
מונמורנסי (מצרפתית: Montmorency) היא קומונה ("מועצה מקומית") כ-15.3 ק"מ צפון-מערבית למרכז פריז. העיר העתיקה ידועה במיוחד כמקורה ומעוזה של אחת ממשפחות האצולה העתיקות והנכבדות ביותר בצרפת, בית מונמורנסי. כיום העיר היא פרבר יוקרה של פריז.
היסטוריה.
מונמורנסי נזכרת לראשונה בשנת 993 בשם הלטיני Mons Maurentiacus, לאמור "הר מאורנטיאקוס". ה"הר" הוא גבעה החולשת על העיר שעליה הוקמה טירה – טירה שהייתה מעוזה של משפחת בית מונמורנסי עד הריסתה בידי האנגלים במהלך מלחמת מאה השנים.
בשנת 1793, בשיאה של המהפכה הצרפתית, שונה שם העיר, אשר הזכיר יותר מדי את "המשטר הישן" (המלוכה והאצולה) ל-אמיל (Émile) על-שם ספרו של ז'אן-ז'אק רוסו, שנמלט אל העיר מ"פריז הרועשת" ושהה בה בין אפריל 1756 לדצמבר 1757.
ב-1813, עם הרסטורציה שונה שם העיר לאנגיאן (Enghien), כשם הדוכסות שהוענקה לבית מונמורנסי, אולם היחס לעיר נשאר תמיד כאל "מונמורנסי". ב-1830 הוחזר השם מונמורנסי כשמה הרשמי של הקומונה.
לפי מפקד האוכלוסין של 1999 כוללת הקומונה 20,599 איש.
מונמורנסי (פירושונים)
ויכוח הרמב&quot;ן
אר דאלם
אר דאלם (במלטזית: Għar Dalam - "מערה חשוכה" או "מערת החשיכה") היא מערה השוכנת סמוך לעיר בירזבוג'ה (Birżebbuġa), בדרום-מזרחו של האי מלטה. במערה התגלו מספר שכבות מאובנים של בעלי חיים, שהמוקדמים שבהם הם בני 200,000 שנים, והמאוחרים בני פחות מ-10,000 שנה. עוד התגלו במערה עדויות לנוכחות האנושית המוקדמת ביותר הידועה במלטה, והמתוארכת לסביבות 5400 לפנה"ס. המערה העניקה את שמה לתקופת התיישבות זו המכונה תקופת אר דאלם. במקום המתוחזק על ידי הסוכנות הלאומית למורשת מלטה, שוכן מוזיאון קטן המציג את שפע הממצאים מהמערה.
היווצרות המערה וממצאיה.
המערה שוכנת על הגדה הצפון-מזרחית של ואדי דאלם (Wied Dalem), כ-500 מטרים מחופי הים התיכון. זוהי מערה טבעית ממקור קרסטי, שנוצרה עקב שחיקת אבן הגיר המקומית על ידי מים. הכניסה אליה שוכנת בגובה של 15.5 מטרים מעל פני הים ועומקה 144 מטרים. רק 70 המטרים העליונים פתוחים לביקור קהל.
שרידי בעלי החיים המוקדמים ביותר שהתגלו במערה הם מתקופת הפליסטוקן וגילם כ-200,000 שנים. בתקופה זו חיבר גשר יבשתי בין מלטה ובין סיציליה, ובעלי החיים נדדו דרומה כדי להימלט מהאקלים הקר. אף ששכבת הקרח לא הגיעה אל מלטה, גרמו שינויי האקלים לעושר במשקעים ולעיצוב הנוף. ואדי דאלם התחפר אט אט בשכבת הסלע, ולבסוף קרסה תקרתה של המערה, ושרידי בעלי החיים נשאבו לתוכה.
השכבה התחתונה במערה (שכבה 6) עשויה מחרסית ואיננה מכילה מאובנים. מעליה נמצאת "שכבת ההיפופוטם" (שכבה 5), שבה התגלו שרידי פיל ננסי והיפופוטם ("Hippopotamus melitensis"), ומעליה שכבת אבנים קטנות (שכבה 4). השכבה הבאה מכונה שכבת האיילים (שכבה 3) והיא זכתה לשמה בגלל ממצאים רבים של שרידי איילים. לצידם נמצאו גם מאובני שועלים, זאבים, דובים, צפרדעים, עטלפים, חדפיים ועוד. את שכבת האיילים מכסה שכבת אבן גיר דקה החותמת את תקופת הפליסטוקן (שכבה 2), ומעליה שוכנת השכבה המתורבתת שבה התגלו שרידים הקשורים ליישוב האנושי המוקדם באי. בין היתר נמצאו בשכבה זו גרזני אבן, כלי קדרות, אבנים מעובדות מצור ומזכוכית געשית, חרוזים עשויים מצדפות, ומאובני אדם וחיות משק בית.
המחקר והמוזיאון.
המערה נזכרה לראשונה בכתובים ב-1647, אך רק ב-1865 הובהרה חשיבותה המדעית, עת נתגלו בה שרידי אדם. בין השנים 1892–1937 נערכה סדרה של חפירות מעמיקות באתר, ונידרש פתרון לעפר ולאדמה שחולצו מהמערה. לכן הוקם במקום מוזיאון קטן ב-1930 והוא נפתח לקהל ב-1933. במוזיאון שני אולמות גדולים השוכנים משני צידי הכניסה למערה, ובהם אלפי ממצאים ערוכים בתיבות עץ. בנוסף מוצגים במקום שלדי דוב, פיל אפריקני צעיר, היפופוטם וגולגולת של נקבת אדם בוגרת. בשנת 2002 נחנכה במוזיאון תצוגה חדשה הסוקרת, בין היתר, את היווצרות המערה, את ממצאיה ואת תולדות המחקר במקום, וכן עומדת על השלכותיה של תקופת הקרח על מלטה.
המערה הכחולה (מלטה)
המערה הכחולה (במלטזית: Taht il-Hnejja - "מערת הקשת", באנגלית: The Blue Grotto) היא מערכת של שש מערות טבעיות, המכונה על שמה של הגדולה שבהן. המערכת שוכנת בצוקים שבחופו הדרומי של האי מלטה. גובה הקשת הטבעית בכניסה למערה המרכזית הוא כ-45 מטרים.
האתר ידוע בשלל צבעי מי הים המשתקפים כתוצאה מהחזרת קרני השמש בשעות הבוקר, והמושפעים ממיקומה של המערה, מהצבעים הזוהרים המוחזרים על ידי הצמחייה התת-ימית ומהמינרלים שעל קרעית הים. שמה של המערה באנגלית הוענק לה על ידי חייל בריטי אשר מצא דמיון בינה ובין המערה הכחולה באי קפרי שבאיטליה. הגישה אל המערות עצמן אפשרית רק באמצעות סירות.
אר דלם
מפרץ רמלה
מפרץ רמלה (מלטית Ir-Ramla il-Ħamra; אנגלית Ramla Bay) הוא מפרץ השוכן בצפונו של האי גוזו במלטה, ובו נמצאת רצועת החול המשמעותית ביותר בחופי האי, שרוחבה המרבי כמאה מטרים. משמעות שמו המלא של המקום במלטית היא "החול האדום", וזה ניתן לו בשל צבעו. המפרץ מוקף בגבעות שבהן נטועים גנים ופרדסים.