בשנת 2017 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן, על תפקידה בסרט הגרמני "משום מקום" של הבמאי פאטי אקין. שם שיחקה אישה גרמניה הרודפת אחר צדק ונלחמת בשכול לאחר שבעלה הטורקי ובנה נרצחים כתוצאה מפיצוץ מטען חבלה.
חיים אישיים.
קרוגר הייתה בזוגיות עם השחקן הצרפתי גיום קאנה משנת 1999 והשניים נישאו ב-1 בספטמבר 2001; הזוג אף שיחק זה לצד זה במספר סרטים, אולם לבסוף הזוג התגרש ב-2006. בין השנים 2006 עד 2016 הייתה בזוגיות עם השחקן האמריקאי ג'ושוע ג'קסון. באותה שנה החלה לצאת עם השחקן נורמן רידוס ובנובמבר 2018 נולד לזוג בת.
בשנת 2013 קיבלה אזרחות אמריקאית בנוסף לאזרחות הגרמנית מלידה.
עוז ושלום - נתיבות שלום
עוז ושלום - נתיבות שלום היא איחוד של שתי תנועות שמאל דתי הפועלות מתחילת שנות ה-80. כיום פועלות התנועות כגוף אחד הנושא את שני השמות.
היסטוריה.
קבוצת "עוז לשלום" החלה את דרכה ב-1974 כהתארגנות של אנשים מהאגף המתון של המפד"ל, כתגובה לתנועת "גוש אמונים". עם מקימיה נמנו חברי הכנסת לשעבר משה אונא ושמחה פרידמן, והפרופסורים יוסף ולק, גד בן-עמי צרפתי ואוריאל סימון מאוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1981, עם חוק העמותות החדש שהחליף את חוק האגודות העות'מאניות, הפכה "עוז לשלום" לעמותה בשם "עוז ושלום - החוג הרעיוני לציונות דתית", אשר מייסדיה היו ח"כ משה אונא, צבי ירון, פרופ' מרדכי ברויאר, פרופ' יוסף ולק, פרופ' אוריאל סימון ופרופ' אבי רביצקי.
"נתיבות שלום" הוקמה בשנת 1982 בעקבות אירועי סברה ושתילה במלחמת לבנון הראשונה ונרשמה כעמותה בשנת 1983. בין מקימיה הבולטים של התנועה נמנים אביעזר רביצקי, אריאל רוזן-צבי, אוריאל סימון, ג'רלד קרומר ומשה הלברטל. בפעילות התנועה השתתפו אז בין היתר הרבנים יהודה עמיטל ואהרון ליכטנשטיין, שעמדו אז בראש ישיבת הר עציון אשר באלון שבות. בין היתר נטל חלק בפעילות העמותה מרדכי קידר, שאחר כך חזר בו מדעותיו והחל להחזיק בדעות ימניות יותר. נתיבות שלום הצעירה שיתפה פעולה עם עוז ושלום הוותיקה ופעלו בצורה משותפת תחת שני השמות, כאשר מבחינה ניהולית הכל עובר דרך עמותת עוז ושלום. אנשי עוז ושלום התמקדו בנושא המדיני בעוד נתיבות שלום עבדו בעיקר בפעילות בשטח.
בשנת 1998 נוסד עלון פרשת השבוע ״שבת שלום״ בהוצאת עוז ושלום, בעריכת פינחס לייזר. העלון היה לפעולה המרכזית של עוז ושלום – נתיבות שלום, ומתוך הפרסומים השבועיים בו לוקט הספר ״דרישת שלום״ בעריכת צבי מזא"ה ופינחס לייזר. ביוזמת ג'רלד קרומר עוז ושלום גם יסדה מסורת שממשיכה היום, עליה בליל ט' באב לקבר רבין בירושלים לקריאת מגילת איכה, ולימוד לזכרו.
שמן של התנועות נגזר מפסוקים בתנ"ך – ו. המטרה של התנועה הייתה לחתור לשלום עם הפלסטינים גם במחיר של נסיגה טריטוריאלית. כתנועות דתיות השתדלו החברים להראות כי כיוון פוליטי זה אינו סותר כלל וכלל את המקורות היהודיים.
התנועה עסקה גם בחינוך וגם הוציאה חוברות שביטאו את השקפותיה. כך היוותה התנועה משקל נגד למגמה הימנית בציונות הדתית.
התנועה חידשה את פעילותה בשנת 2015 באמצעות העמותה הקיימת, עוז ושלום. חברי ההנהלה כיום הם לאה שקדיאל, פרופ' צבי מזא"ה, אביעד הומינר-רוזנבלום, אנטון גודמן, אלי רבל ודייוויד ויימן.
פעילות.
פעילות התנועה כוללת סמינרים, הרצאות, וכנסים, השתתפות בהפגנות והוצאת והפצת "שבת שלום" - עלון פרשת השבוע מאז 1998. בשנת 2010 יצא בהוצאת ידיעות אחרונות הספר "דרישת שלום" המבוסס על דפי "שבת שלום", בעריכת צבי מזא"ה ופנחס לייזר.
התנועה ממומנת על ידי תורמים פרטיים.
ב-2009 התנועה חברה לכ-14 ארגונים אחרים, דתיים וחילוניים למסגרת הקרויה "ברית חושך לגרש" שמטרתה מאבק בגזענות בישראל.
עיבוד תנועות מקוון
עיבוד תנועות מקוון (באנגלית: Online Transaction Processing או בקיצור OLTP) הוא עיבוד תנועות המתבצע על ידי משתמשים העובדים בעבודה אינטראקטיבית מול המערכת. למשל: פקידי בנק ולקוחות בנק המבצעים פעולות בחשבונות באמצעות האינטרנט או עובדי חברת תעופה או סוכני נסיעות המבצעים הזמנת כרטיסי טיסה. יחידת העבודה הבסיסית בעיבוד מסוג זה נקראת טרנזקציה.
עיבוד תנועות מקוון מאופיין במספר רב של משתמשים העובדים במקביל ובניגוד לעיבוד באצווה מספר המשתמשים בזמן נתון וסוג העבודה אינם צפויים מראש.
מוצרים.
מוצרי התשתית מספקים מגוון רחב של שירותים לתמיכה בניהול עיבוד תנועות מקוון, כגון: רישום ביומן (Log), דווח מצב, אופטימיזציית ביצועים, טיפול בתקלות. ניתן להתייחס אליהם כמעין מערכת הפעלה העובדת תחת מערכת ההפעלה של שרתים.
קיימים שני סוגים של מוצרי תשתית התומכים בעיבוד תנועות מקוון:
שרתי היישומים מסוג זה הנפוצים ביותר עובדים בסביבת JEE או בסביבת Net.. בסביבת JEE הנפוצים ביותר הם WebSphere Application Server של י.ב.מ ו WebLogic של חברת Oracle.
בארנום
תוכנית TSR
בסביבת מערכת ההפעלה DOS, תוכנית TSR (ראשי תיבות באנגלית: Terminate and Stay Resident) היא תוכנית שנשארת בזיכרון לאחר סיומה. תוכנית רגילה מסיימת את פעולתה על ידי ביצוע קריאת מערכת שמשחררת את הזיכרון שהוקצה לה ומחזירה את השליטה למערכת ההפעלה. תוכנית TSR, לעומת זאת, משתמשת בקריאת מערכת ייעודית, שמסיימת את פעולת התוכנית אך מותירה חלק מוגדר מהזיכרון מוקצה עבורה. קריאת המערכת המקורית (INT 27h - Terminate but Stay Resident) אפשרה להקצות לתוכנית עד 64K של זיכרון. החל מגרסה 2.0 של MS-DOS, הוצגה קריאת מערכת משופרת (INT 21h Function 31h - Keep Process) שהסירה את המגבלה הזו. מאחר ש-DOS אינה תומכת בריבוי משימות, ברגע שהתוכנית מסתיימת הקוד שלה חדל להיות פעיל. כדי לחזור לפעולה, על התוכנית לממש שגרת טיפול בפסיקה. באופן זה ניתן להעביר אליה את השליטה בהמשך באמצעות פסיקת תוכנה או חומרה. התוכנית יכולה ליירט, למשל, את פסיקת בקר המקלדת (IRQ 1), המשוגרת עם כל לחיצת מקש, כדי לבדוק אם נלחץ צירוף מקשים מסוים ולהגיב בהתאם. תוכנית TSR טיפוסית תחולק לשניים: חלק אתחול וחלק שוכן זיכרון (resident). חלק האתחול יכיל את כל הקוד שאיננו נחוץ לפעילות התוכנית כאשר היא מתפקדת "ברקע", כלומר לאחר החזרת השליטה ל-DOS באמצעות Keep Process. כשחלק זה מסיים את תפקידו הוא משחרר את הזיכרון שהוקצה עבורו, ובכך חוסך מקום בזיכרון.
אחד השימושים הבולטים והמזוהים ביותר עם טכניקת ה-TSR היה יישומי פופ-אפ, שהופעלו לרוב בלחיצת צירוף מקשים מסוים, ובאמצעות מימוש מנגנון של החלפת הקשר הצליחו לתת למשתמש חוויה של מעין ריבוי-משימות בסיסי ביותר. שימושים נוספים היו תוכנות שסיפקו ממשק להתקני חומרה (דומות מאוד למנהלי התקנים מבחינת התפקוד, אך טכנית הן אינן כאלה), או ששיפרו ממשק קיים; וכן תוכניות שביצעו מניפולציה על יישום בזמן הריצה כדי לתקן בו פגמים, או כדי לשנות או להוסיף לו פונקציונליות.
טכניקת ה-TSR זכתה אומנם לפופולריות רבה, אך היו לה כמה חסרונות בולטים. הן המשתמשים והן מפתחי התוכנה נאלצו להתמודד עם אילוצים שונים שנבעו מהאופן שבו DOS מנהלת את זיכרון המחשב, כשהבעיה העיקרית הייתה המקום שתפסו תוכניות ה-TSR בזיכרון הראשי (מתחת למחסום ה-640K) על חשבונם של יישומים אחרים. מאחר שהזיכרון הראשי היה מוגבל מאוד, כל תוכנית TSR שנטענה לזיכרון הפחיתה את יתרת הזיכרון הפנוי והגבילה עוד יותר את האפשרות להשתמש ביישומים הצורכים נפח זיכרון גדול. מנקודת מבטם של המפתחים, ששאפו לחיסכון מרבי בזיכרון, התכנות בטכניקה זו היה מורכב ומגושם וחייב רמה גבוהה של היכרות עם מערכת המחשב ושליטה בשפת סף. מתכנתי TSR השתמשו במגוון טכניקות ואלתורים כדי להתגבר על המגבלה ולצמצם ככל הניתן את צריכת הזיכרון של תוכנית ה-TSR. טכניקת ה-TSR זכתה לתמיכה רשמית בסיסית בלבד מצד מערכת ההפעלה, ויישום יעיל שלה חייב שימוש בקריאות מערכת שלא תועדו בגרסאות מוקדמות של מערכת ההפעלה. אחד הקשיים היה הצורך לממש את החלפת ההקשר ברמת היישום, כמעט ללא תמיכה של מערכת ההפעלה. כמו כן היה על המתכנת להתחשב בעובדה ש-DOS ו-BIOS לא תוכננו לריבוי כניסות (reentrancy). לדוגמה, אם התוכנה הפעילה הייתה פונה ל-DOS באמצעות קריאת פסיקה, למשל כדי לקרוא מידע מקובץ, ותוך כדי הטיפול בקריאה זו התקבל קלט מהמקלדת שגרם להפעלת תוכנית ה-TSR וזו מצידה הייתה פונה גם כן ל-DOS, למשל כדי להציג פלט על המסך, אזי שתי הקריאות ל-DOS היו מתנגשות ומחזירות תוצאות שגויות או גורמות למחיקת נתונים וקריסת התוכנה. כדי לפתור את הבעיה נאלצו מפתחי ה-TSR לנטר את כל הקריאות של תוכנות אחרות לפסיקות החשובות להם, ולשמור את הקריאות של עצמן עד לאחר שהפסיקות הקודמות תסתיימנה, דבר שהפך את קוד תוכנת ה-TSR למורכב ומסורבל מאד.