בדצמבר 2014 מונה אוסקר פאריי לעמוד בראש הארגון, כדי להחליף את הקטור איקסוריאגה שכיהן קודם לכן כראש הסוכנות במשך 11 שנים.
בינואר 2015 הודיעה נשיאת המדינה כריסטינה פרננדס דה קירשנר כי בכוונתה לקדם חקיקה שתפרק את המזכירות ותקים במקומה סוכנות נפרדת תחת השם "סוכנות הביון הפדרלית", עקב פרשת הירצחו של התובע הפדרלי, אלברטו ניסמן.
איידה טורטורו
איידה טורטורו (באנגלית: Aida Turturro ; נולדה ב-25 בספטמבר 1962) היא שחקנית אמריקאית המוכרת בזכות תפקידה בתור ג'ניס סופרנו בסדרת הטלוויזיה של HBO "הסופרנוס", תפקיד עליו קיבלה שתי מועמדויות לפרס אמי לשחקנית משנה בסדרת דרמה.
ביוגרפיה.
טורטורו נולדה בברוקלין, ניו יורק. בתם של דורותי, עקרת בית סיציליאנית ודומיניק טורטורו, אמן אמריקאי-איטלקי. טורטורו היא בת-דודתם של כוכב הקולנוע ג'ון טורטורו, השחקן ניקולס טורטורו והשחקנית נטלי טורטורו.
טורטורו היא בוגרת לימודי תיאטרון מ"אוניברסיטת ניו יורק". טורטורו פעלה להגברת המודעות הציבורית של דלקת מפרקים שיגרונית.
קריירה.
החלה לקבל תפקידים משמעותיים רק בשנות ה-90, בקומדיות "ג'וניור" של איבן רייטמן ו"אנג'י" לצידה של ג'ינה דייוויס. ב-1998 שיחקה בסרטו של וודי אלן "סלבריטי", ובסרט "נקודת מגע" בכיכובו של דנזל וושינגטון. ב-1999 השתתפה בסרטו של מרטין סקורסזה "לגעת במוות" ובמותחן האימה "ים כחול עמוק".
בשנת 2000 התפרסמה לקהל הרחב בזכות תפקידה בסדרת הדרמה המצליחה "הסופרנוס" בה השתתפה במשך כ-7 שנים. טורטורו הופיעה בתפקיד ג'ניס סופרנו אחותו הלא יציבה של טוני סופרנו (ג'יימס גנדולפיני) והועמדה על משחקה פעמיים לפרס אמי.
במהלך הקריירה שלה שיתפה פעולה עם דודה הבמאי ג'ון טורטורו בסרטים, "אילומינטה" (1998), "רומנים וסיגריות" (2005) בתפקיד רוזבאד, והסרט "רק ג'יגולו" (2013) בתפקיד אשת הנהג ובתפקיד אורח בסדרה ״ברוקלין תשע-תשע״ (2016).
בשנים האחרונות השתתפה טורטורו בסדרה "" בתפקיד השופטת פליסיה קטנו.
עליונות לבנה
עליונות לבנה (באנגלית: White Supremacy או Aryanism על שם הגזע הארי) היא צורה של גזענות שבמרכזה האמונה וקידום האמונה לפיה האדם הלבן נעלה מכל הבחינות מכל הקבוצות האתניות האחרות, ולכן גם על צרכיו ורצונותיו להיות בראש סדר העדיפויות החברתי. בנוסף על לבנים לשלוט מבחינה פוליטית, כלכלית וחברתית על אלו שאינם לבנים. בדרך כלל מדובר גם במונח שנועד לתאר אידאולוגיה המנציחה ושומרת על דומיננטיות חברתית, פוליטית, היסטורית או תעשייתית של הלבנים (כפי שמבנים חברתיים-פוליטיים היסטוריים ועכשוויים מעידים עליהם, כמו סחר העבדים האטלנטי, הקולוניזציה של הדרום, חוקי ג'ים קרואו בארצות הברית, וחוקי איסור הנישואים המעורבים בקולוניות למתיישבים וההתיישבויות לשעבר (כמו ארצות הברית, דרום אפריקה, אוסטרליה, ומדגסקר). ישנן מספר תפישות הדוגלות בעליונות לבנה, וחלקן מגדירות את הגזע הלבן בצורה שונה מהמקובל. לרוב מגדירות תפישות שונות קבוצות גזעיות ותרבותיות שונות כאויב העיקרי שלהם.
לאומנות לבנה
לאומנות לבנה (באנגלית: White nationalism) היא אידאולוגיה לאומנית החותרת להגדיר זהות לאומית קולקטיבית לאנשים לבנים. לאומנות לבנה בנויה סביב אתנוצנטריות הנעה בין לאומנות של קבוצות אתניות לבנות מסוימות, לבין תחושת עליונות גזעית לבנה וגאווה לבנה. לפי תפיסות אלו, התרבות המערבית וערכיה עליונים על שאר התרבויות, והם בלתי ניתנים להפרדה ממוצא אתני וגזעי. כלומר, מדובר במעין תכונות תרבותיות המורשות באופן ביולוגי רק לבעלי מוצא אירופי, ולעיתים גם מצומצמת קבוצה לזו לבני העמים המערב אירופים. לפיכך, לאומנות לבנה היא אידאולוגיה גזענית מיסודה.
תמיכה בלאומנות לבנה מתקיימת במדינות מערביות שונות, במיוחד על רקע קולוניאליזם, ונפוצה במיוחד באוסטרליה, קנדה, ניו זילנד, גרמניה, דרום-אפריקה וארצות הברית. דוגמה לכך היא התאוריה הנורדית באירופה. בחלק מהמדינות תנועה זו דעכה עוד לפני מלחמת העולם השנייה. ביטוי קיצוני של לאומנות לבנה הוא תורת הגזע הנאצית. תבוסת הנאצים במלחמה הובילה לעוינות רבה כלפי רעיונות גזעניים ועמדות דומות לנאציזם, ודבר זה הוביל להפחתת התמיכה בעמדות אלה במדינות רבות. עם זאת מדיניות האפרטהייד בדרום-אפריקה נמשכה עד 1990, ובארצות הברית גם לאחר חוק ביטול העבדות, התקיימו ועוד מתקיימים מספר רב של חוקים שנועדו ליצור הפרדה גזעית בארצות הברית, והתנועה ללאומנות לבנה מתקיימת עד היום בדמות ארגונים כגון הקו קלוקס קלאן, התנועה הנאו-נאצית והנערים הגאים.
לאומנות לבנה כיום לרוב מזוהה עם נאו-פשיזם אתני.
לאומנות לבנה בארצות הברית.
רעיונות של עליונות לבנה ולאומנות לבנה קיימים כבר מאות שנים בארצות הברית בצורות שונות, והשפיעו בצורה חזקה על ההיסטוריה שלה. רעיונות אלה נחלשו במהלך הזמן, אך הם ממשיכים להשפיע על התרבות והפוליטיקה שלה עד היום.
היבט אחד של דבר זה בא לידי ביטוי בקולוניאליזם והתפשטות מערבה של המושבות הראשונות תוך גירוש האינדיאנים, השתלטות על רוב האדמות של השבטים והכחדת חלק גדול מתרבותם. דוגמה לכך היא שבשנת 1779 הורה הגנרל ג'ורג' וושינגטון, לימים נשיאה של ארצות הברית, לאחד מהגנרלים בפיקודו לתקוף את בני שבט הצ'רוקי, להרוג בהם ולהחריב עד היסוד כל נקודת התיישבות שבבעלותם. המשימה בוצעה בצורה ברוטלית ואכזרית, כאשר וושינגטון עצמו טען כי האינדיאנים אינם אלא "חיות טרף". בתקופת נשיאותו של אנדרו ג'קסון בשנת 1829 המשיכה המגמה של דחיקת אינדיאנים, מעשי טבח נרחבים ופינוי המוני. ג'קסון טען "כאשר הפרא מתנגד, התרבות – עשרת הדיברות בידה האחת והחרב באחרת – תובעת את השמדתו המיידית". ב-1911 נתפס אישי, שנחשב כ"אינדיאני הפראי האחרון" בקליפורניה. רק ב-1924 חתם הנשיא הרפובליקני קלווין קולידג' על חוק אזרוח האינדיאנים (Indian Citizenship Act), שהעניק אזרחות אמריקנית לכל האינדיאנים שנולדו בארצות הברית ובטריטוריות שלה.
היבט נוסף של לאומנות לבנה בארצות הברית הוא יחס גזעני לשחורים בארצות הברית. הדבר כולל את העבדות של שחורים בארצות הברית ומלחמת האזרחים האמריקנית, צמיחת תנועת ה-קו קלוקס קלאן לאחר המלחמה ובמאה ה-20, חוקי ג'ים קרואו להפרדה גזעית.
יחס של שנאה, תיעוב וגזענות היה גם מנת חלקם של "לא לבנים" מ"גזעים" אחרים כולל סינים, יפנים, איטלקים, יהודים והיספנים. דוגמה אחת לכך היא אימוץ נרחב של האיגניקה בארצות הברית בתחילת המאה ה-20 – "מדע" השבחת הגזע – שחסידיו הטיפו להגבלת ההגירה ולשינוי צביונה באמצעות מכסות שייכפו על אומות שנחשבו נחותות מטבע בריאתן. בהתאם לתפיסותיהם הגזעניות, הם תבעו לחסום את ההגירה לארצות הברית בפני מהגרים מאירופה הדרומית והמזרחית. דוגמה למדיניות שהושפע מכך היא חוק ההגירה של 1924. רבים בציבור האנגלו-סאקסי הפרוטסטנטי הלבן (ה-WASP) התנגדו להגירה של אוכלוסיות שונות מהם מבחינה אתנית: סלאבים ויהודים ממזרח אירופה, יוונים אורתודוקסים, אירים-קתולים, איטלקים-קתולים בעלי חזות ים תיכונית וכן סינים ויפנים, שהיו שונים באופן בולט בחזותם ובדתם.
גם לאחר מלחמת העולם השנייה לא נעלם רעיון העליונות הלבנה בארצות הברית. בשנות ה-50 וה-70 התקיים מאבק אזרחי רחב, בעיקר במדינות הדרום, בניסיון לבלום את התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח. גם לאחר מכן המשיכו תופעות של גזענות ושנאה כלפי שחורים, יהודים, מקסיקנים ו"לא לבנים" אחרים. רעיונות של לאומנות לבנה מהווים חלק חשוב מהאנטישמיות בארצות הברית כמו גם שנאה וניסיונות התנכלות ל"גזעים פחות לבנים" כמו איטלקים.
תומכי האידאולוגיה מכונים לאומנים לבנים (white nationalist, ולאחרונה גם identitarian), ומבחינה פוליטית הם מזוהים בעיקר עם הימין הרדיקלי. ב-2017 נערכה עצרת "איחוד הימין" בשארלוטסוויל, וירג'יניה, שבמהלכה המשתתפים, בין היתר לאומנים לבנים, נשאו לפידים ושרו "יהודים לא יחליפו אותנו".
עמדות אופייניות.
לאומנים לבנים שואפים לבנות מדינה שבה כולם יהיו נוצרים לבנים. הם מביעים התנגדות קיצונית לרב-תרבותיות, לנישואי תערובת ולהגירה ממדינות לא אירופאיות בטענה שהגירה זו מהווה רצח עם של האדם הלבן (white genocide). טענתם היא שהגירה של אנשים ממוצא אחר תגרום ללבנים להפוך למיעוט דמוגרפי, לאבד את הדומיננטיות הסוציו-אקונומית, ולבסוף תביא למחיקת התרבות והערכים המערביים שהם מייחסים ללבנים בלבד. בחוגים מסוימים יש אף קריאות מסוכנות ל"בדלנות לבנה" בשביל לשמור על "טהרת הגזע הלבן", לצד הזהרות חוזרות ונשנות מפני פריצת מלחמת גזעים. מוטיבים אלו נפוצים בהרבה מנשרים של לאומנים לבנים שביצעו פיגועי ירי.
לאומנים לבנים הם לרוב גם אנטישמים, מכחישי שואה ומתנגדים לציונות. אולם, קיימים זרמים שחולקים עליהם, כמו "הרנסאנס האמריקאי" (American Renaissance) של ג'ארד טיילור, שמרבית המשתייכים אליו לא רואים ביהודים "איום אתני בוער" (בניגוד למשל להגירת מוסלמים למערב), ומחשיבים אשכנזים כחלק מ"המשפחה האירופאית המורחבת". לטענתם הם מתנגדים רק ל"מנטליות היהודית". חלק מהם אף מגדירים את עצמם כפרו-ישראלים. ארגונים אחרים, בעיקר נוצרים פרוטסטנטיים, מחמירים הרבה יותר ומתנגדים אפילו להגדרה של קתולים בנוסף ליהודים כחלק מהזהות הלבנה, בעוד ארגונים נאו-נאציים מסוימים מוציאים את העמים הסלאבים והבלקנים מהגדרת הגזע הלבן. ביניהם: האומות האריות, תנועת היצירה, הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו, כהני פינחס והקו קלוקס קלאן.
מבצע R
ארבעת המופלאים (סרט, 2015)
יהודה קווה