בית הפסטור שניידר היה בית מגוריו של הכומר מרטין שניידר (Martin Schneider) שהגיע מחבל סקסוניה שבגרמניה לחיפה בתחילת המאה העשרים, בשליחות הכנסייה הפרוטסטנטית, כדי להקים את מסיון הכרמל. המקום שימש את הכומר ומשפחתו עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן עבר המבנה לרשות עיריית חיפה ונעשו בו שימושים רבים. ב-2016 שופץ המקום, תוך שימור המבנה ההיסטורי, והוא משמש כמלון בוטיק בשם "כרמלה". המבנה הוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
רקע.
החל מאמצע המאה ה-19 הגיעו ארצה קבוצות של גרמנים חברי כת הטמפלרים ואחרים והקימו את המושבה הגרמנית בקרבת חוף הים. לאחר התבססותה של מושבה זו החלו אנשיה לשאוף להרחיב את אחיזתם בחיפה על ידי קניית אדמות בכרמל. בתחילה נמנע הדבר מהם בגלל סירובם של בעלי הקרקע, אנשי המסדר הכרמליתי למכור את השטח אולם לאחר הסדרת הנושא רכשו הגרמנים כ-1,500 דונם במרכז הכרמל וב-1890 נחנך הבית הראשון בשכונה (ביתו של פרידריך קלר) שנקראה כרמלהיים.
ב-1903 הגיע לחיפה איש הכנסייה האוונגלנית יוהנס זייץ עם אשתו במטרה לייסד במקום את מסיון הכרמל. כשליחו להקמת המיסיון מינה זייץ את הכומר (פסטור) מרטין שניידר שנולד ב-1861 בחבל סקסוניה שבגרמניה והגיע אף הוא עם משפחתו. זייץ פנה לקלר על מנת שיעזור לו למצוא מקום למיסיון וזה קישר בינו לבין משפחת פרוס שהיו בעלים של מלון פרוס אותו הקימו בכרמלהיים ב-1893 והביעו רצון למכור אותו. בסופו של דבר מכרה משפחת פרוס את המלון לכומר שניידר וזה הפך אותו למלון ומיסיון.
ב-1908 הצטרפו לפעילותו של שניידר גוטפריד מאייר וקונארד בולינגר. מאייר שהגיע כאקונום וגנן, אחראי, במידה רבה (ומאוחר יותר גם שומרי היערות של הכשרת היישוב), לייעור הכרמל המרכזי (בייחוד בעצי אורן).
באותה שנה הוחלט בכנסייה האוונגליסטית על הקמת מיסיון חדש בחיפה ומכירת מלון פרוס. המלון נמכר למיסיונרית האנגליה פרנסיס ניוטון ואנשי הכנסייה הקימו מיסיון חדש שכלל את המבנים הבאים:
ההיסטוריה של המבנה.
לאחר הקמתו.
שניידר, שהיה בעל אמצעים, בנה את בית הקבע שלו בקרבת המיסיון וב-1913 עזב את "בית מינץ" ועבר לגור שם עם משפחתו (כיום רחוב התשבי 130). לייד הבית נשתלה גינה על ידי הגנן גוטפריד מאייר והיא היוותה לימים בסיס לגן האם. ב-1926 נפטרה אשתו של שניידר וב-1933 הוא נפטר. הבית נשאר בחזקת המשפחה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה אז הופסקה הפעילות המסיונרית בארץ ישראל והמשפחה עזבה את הארץ יחד עם הטמפלרים.
לאחר הקמת המדינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבר הבית מספר בעלויות. בין השאר שימש, בשנות ה-70, את אספן העתיקות החיפאי לודוויג כהן שהחזיק חנות בקומת הקרקע וגר עם משפחתו בקומה השנייה, בשנות ה-80 פתח בו רפי שאולי את מקום הבילוי "המועדון" שנסגר לאחר מספר שנים וכן פעלה במקום מסעדה יפנית.
עקב גילו ותחזוקתו הלקויה הפך המקום, בהדרגה, למסוכן למגורים ועמד נטוש שנים רבות ואף נדונה האפשרות להרסו.
בעת המודרנית.
ב-2015 רכש את הבית יזם מקומי במטרה להפכו לבית מלון. לאור נכונותו לשקם את חזית הבית לפי הוראות השימור המחמיר אישרה עיריית חיפה להקים בחלקו האחורי מבנה חדש שכולל חדר מדרגות, מעלית וממ"דים. כמו כן נוצל המדרון האחורי, שבעבר היו בו טרסות, ליצירת קומת קרקע עם חדרים נוספים.
במסגרת התהליך שופצה החזית לחלוטין תוך שמירה על סגנון הבנייה המקורי. כל המרפסות המקוריות חוזקו וכל החלונות הוחלפו. פנים המלון עבר אף הוא שיפוץ כללי כדי להתאימו למלון. בנוסף הותקן מחדש גג הרעפים האדומות.
ב-2017 נחנך המלון המחודש והוא משמש כמלון בוטיק.
מאפייני המבנה.
המבנה בן ארבע הקומות כולל אלמנטים המאפיינים בניינים טמפלרים כמו שימוש באבנים מסותתות, גג רעפים אדום, גמלון בחזית, קשתות בחלק מהחלונות ומרפסות בולטות מעל הכניסה הראשית. בניגוד לרבים מהמבנים שבנו הגרמנים בהם הייתה האבן חשופה בבית שניידר חופו הקירות בטיח והאבן שימשה בו רק לעיטור החזיתות והחלונות.
במקור היה הבית מוקף בגנים נרחבים ובריכות נוי אותן יצר גוטפריד מאייר. בהמשך הופקע רוב שטח הגן לטובת גן האם ולבית ותרה גינה מצומצמת.
תומאס-אמיל פון ויקדה
תומאס-אמיל אוגוסט קרל לודוויג פון ויקדה (בגרמנית: Thomas-Emil August Karl Ludwig von Wickede; 23 באפריל 1893 – 23 ביוני 1944) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
ויקדה נולד ב-23 באפריל 1893 בפרדן אן דר אלר. הוא היה נכדו של הפוליטיקאי ועורך הדין פרידריך אוגוסט פון ויקדה. ב-2 בספטמבר 1913 הוא התגייס כצוער לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט הפוסילרים ה-90 (מקלנבורג - הקיסר וילהלם). ב-6 באוגוסט 1914 הוא הועלה לדרגת לויטננט. הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה ובמהלכה עוטר בשתי הדרגות של צלב הברזל. לאחר המלחמה התגייס לרייכסווהר ושימש כמפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-6. ב-1 ביוני 1924 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט. ב-1 בפברואר 1929 הוא הועלה לדרגת האופטמן, וב-1 באפריל 1937 הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-4. ב-1 במרץ 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
מלחמת העולם השנייה.
במהלך המערכה בפולין פיקד ויקדה על הגדוד ה-2 וזכה בשתי הדרגות של צלב הברזל. במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה שימש כמפקד רגימנט הרגלים ה-4. ב-15 באוגוסט 1940 הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל. בתחילת אוקטובר של אותה שנה הוא הועבר לפקד על רגימנט הרגלים ה-409. ב-1 בפברואר 1941 הוא הועלה לדרגת אוברסט. הוא השתתף עם הרגימנט שלו במבצע ברברוסה. ב-30 בינואר 1942 הוא פרש מתפקידו. ב-1 ביוני 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד הדיוויזיה ה-30 אשר עמה לחם בחזית המזרחית. ב-1 בינואר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט. ב-29 באוקטובר של אותה שנה הוא עזב את תפקידו כמפקד הדיוויזיה, וב-4 ביוני מונה למפקד הקורפוס ה-10. ב-1 בינואר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-23 ביוני 1944 התרסק מטוס יונקרס Ju 52 שהוביל את פון ויקדה יחד עם הגנרלים אדוארד דיטל, קרל אגלזר ופרנץ רוסי באזור שטיריה. לא היו ניצולים.
ואדי מכוך
סלפית (פירושונים)
היהדות החרדית בארצות הברית
היהדות החרדית בארצות הברית היא הקהילה החרדית השנייה בגודלה בעולם, אחרי ישראל. החרדים בארצות הברית מונים כ־630,000 נפש.
היסטוריה.
שורשים (1881–1940).
התנגדות הרבנים באירופה להגירה לארצות הברית של שני מיליון יהודים בסוף המאה ה־19 ובתחילת המאה ה־20 הייתה נחרצת כמו התנגדותם לעלייה הציונית הקטנה בהרבה לארץ ישראל. בשני המקרים, ביטאה השלילה חשש מהמעבר לעולם חדש ומודרני שהנורמות בו שונות מאוד מהנורמות שנהגו בחברה היהודית המסורתית במזרח אירופה. הרבנים ראו באמריקה "מדינה טרֵפה", בניגוד נחרץ לחלום של המוני המהגרים לזכות בחירות אישית ובשגשוג כלכלי בארץ החופש וההזדמנויות. החשש של הרבנים מההגירה מעבר לים היה מוצדק. היטמעות חלקית או מלאה בחברה האמריקאית קרצה לרוב הגדול, וגם מי שנותרו אדוקים נאלצו למשל לעבוד בשבת כדי לשרוד כלכלית, ונחשפו לתרבות החדשה. היקף עוזבי אורח החיים המסורתי בשנות ההגירה הגדולה היה לפיכך גבוה מאוד, והפער בין דור האבות לדור הבנים "האמריקאי" היה בולט. בתחילה נכשל אפילו הניסיון למסד הנהגה מוסכמת לקהילות האורתודוקסיות. הרב הראשי היחיד שהיה אי פעם לניו יורק, הרב יעקב יוסף, לא הצליח לגבש את הקהילה; הכוח של "אגודת הרבנים", שהוקמה בשנת 1902 כדי לייצג את האורתודוקסים מול הרשויות ולאחד את הקהילה, היה מועט.
ההתפתחות הבולטת ביהדות האורתודוקסית האמריקאית עד השואה הייתה הפיצול לשני זרמי משנה, האחד ייקרא לימים "אורתודוקסי־מודרני", והשני "חרדי", או "אולטרה-אורתודוקסי". הזרם האורתודוקסי מודרני החל להתגבש כבר בשנת 1898, עם הקמת איחוד הקהילות האורתודוקסיות של אמריקה. בשנות הארבעים של המאה ה־20 הופרד החלק של ישיבת רבינו יצחק אלחנן בניו יורק מהחלק האקדמי של ה"ישיבה יוניברסיטי", ובכך הפך המוסד הזה למוסד הדגל של האורתודוקסיה המודרנית. אלטרנטיבה אורתודוקסית חרדית לזרם הזה התגבשה רק בשנות השלושים. הרב אליעזר סילבר, מראשי אגודת הרבנים האורתודוקסים בארצות הברית, הקים בשנים אלו, בהשראת תנועת האם באירופה, את "אגודת ישראל של אמריקה".
השואה ואחריה (1940–1975).