בבחירות אמצע הכהונה של 1994 התמודד שריידר לראשונה אל בית הנבחרים של אורגון, הבית התחתון בבית המחוקקים המדינתי. הוא הפסיד לג'רי גרישם, מועמד המפלגה הרפובליקנית, בפער זעום בן 38 קולות. בשנת 1996 התמודד פעם נוספת והפעם גבר על פול קרקסבורגר. בעקבות זאת, ב-13 בינואר 1997 החל לייצג את מחוז הבחירה ה-23 בבית הנבחרים של אורגון. ב-1998 וב-2000 נבחר מחדש. בבחירות 2002 התמודד שריידר אל הסנאט של אורגון, במקומו של ורן דאנקן שפרש מהחיים הפוליטיים כעבור ארבע שנים של ייצוג מחוז הבחירה ה-20. ביום הבחירות הכלליות שריידר נבחר לסנאט המדינתי ללא התנגדות רפובליקנית.
במאי 2008 זכה שריידר במועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס החמישי של אורגון בבית הנבחרים של ארצות הברית. בבחירות הכלליות ניצח שריידר את מייק אריקסון הרפובליקני, וגרף 54% מקולות הבוחרים. שרדר זכה בכל שבעת מחוזות אורגון השוכנים במחוז הקונגרס החמישי, אף על פי שזכה במרב קולות הבוחרים במחוז פולק ללא קבלת 50% תמיכה לפחות. שריידר הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2009, עם התכנסות הקונגרס ה-111 של ארצות הברית. חיש מהר התגלה שריידר כמתון בעמדותיו הפוליטיות, ובתחילת דרכו התגלעו חילוקי דעות בינו לבין הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים בכ-63% מהמקרים. לראיה, הוא חבר ב"קואליציית הכלבים הכחולים", קבוצה של חברי קונגרס מתונים ושמרנים מהסיעה הדמוקרטית. ניתן לייחס מתינותו זו בשל היותו נציג מחוז קונגרס מתנדנד, בו חוזקת הבוחרים הרפובליקנים אינה מבוטלת.
שריידר היה שותף לניסוח חוק ניידות הרפואה הווטרינרית משנת 2014 בקונגרס ה-113 של ארצות הברית, הצעת חוק ששמה לה למטרה לתקן את חוק הסמים המבוקרים (Controlled Substances Act) כך שווטרינרים אינם ידרשו למרשמים נפרדים כדי להפיץ חומרים מבוקרים מחוץ לבית העסק העיקרי שלהם, כמו בעת טיפול בבעל חיים בחווה חקלאית. בדצמבר 2017 היה שריידר אחד מששת הדמוקרטים בבית הנבחרים שתמכו בחקיקה שאפשרה לנושאי כלי נשק מוסתרים לשאת זאת בכל חמישים מדינות ארצות הברית. ביולי 2019 נמנה שריידר בין ששת חברי הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים אשר התנגדו להצעת חוק שתגדיל בהדרגה את שכר המינימום מ-7.25$ ל-15 דולר אמריקני לשעה עד 2025. כמו כן, בראשית 2021 היה אחד משני הדמוקרטים (לצד ג'ארד גולדן) שהצביעו נגד "חוק תוכנית החילוץ האמריקאית" בגלל הוראה בחוק להעלאת שכר המינימום ל-15 דולר. משהוסרה ההוראה, הצביע שריידר בעד קידום הצעת החוק למעבר סופי במליאת בית הנבחרים.
בבחירות 2022 התמודד לתקופת כהונה נוספת, אך בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית הפסיד שריידר למתמודדת הפרוגרסיבית ג'יימי מקלאוד-סקינר ביחס של 42.7%–56.9%. הניצחון של מקלאוד-סקינר בבחירות המקדימות התבסס בעיקר על דריסת הרגל שלה במחוז דשוטס (Deschutes), שסופח לתחומי מחוז הקונגרס של שריידר לראשונה בבחירות אלה. שריידר הוא החבר המכהן הראשון במשלחת אורגון לקונגרס שהפסיד בבחירות מקדימות מאז 1980. האתר "פוליטיקו" ייחס את הפסדו לתסכולם של בוחרים פרוגרסיביים מעמדותיו המתונות בנוסף על התמיכה שקיבל מהנשיא ג'ו ביידן. מאמר מערכת של ה"וול סטריט ג'ורנל", בו כונה שריידר "ג'ו מנצ'ין של אורגון", הסביק כי ההפסד שלו הוא דוגמה לאופן שבו הוצבו הדמוקרטים השמרנים בסכנת הכחדה. אי לכך, כהונתו עתידה להיחתם עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023.
חיים אישיים.
שרדר וסנאטורית מדינת אורגון לשעבר, מרתה שרדר, התגרשו ב-2011. יש לו חמישה ילדים. ב-31 בדצמבר 2016, התחתן עם הלוביסטית לשעבר של פפקו, סוזן מורה. הוא אפיסקופלי.
חיים אלקון
חיים אלקון (באנגלית: Chaim Elkon) היה כדורגלן ארצישראלי יליד פולין. נלחם במלחמת האזרחים בספרד במסגרת הבריגדות הבינלאומיות, ונהרג, ככל הנראה בקרבות שהתנהלו בסמוך לקריית האוניברסיטה במדריד באוגוסט 1936.
ביוגרפיה.
אלקון הצטרף ככדורגלן לקבוצת הכדורגל "הכח וינה", שהורכבה משחקנים יהודים שהגיעו מכל רחבי אירופה והגיעה להישגים מרשימים באוסטריה ובאירופה. ב-1924 הקבוצה ערכה מסע בפלשתינה-א"י, שעורר הדים רבים ביישוב היהודי, שמנה אז פחות ממאה אלף איש (מתוך כ-750 אלף תושבים בסך הכל). אלקון החליט להישאר בארץ, והפך לחבר פעיל במפלגה הקומוניסטית של פלשתינה. ב-1933 חל שינוי במדיניות שלטונות המנדט כלפי הקומוניסטים, וגבר השימוש במעצרים, עינויים, וגירוש מהארץ. אלקון נעצר על ידי הבולשת הבריטית וב-15 באוגוסט 1933. הוא נידון על ידי שופט שלום בריטי על שייכות לאגודה בלתי חוקית למאסר של שישה שבועות או 10 לא"י קנס. פסק הדין כלל גם הצעת גירוש מהארץ אלקון אכן גורש והגיע לפריז.
ב-1931 החליט הוועד האולימפי כי אולימפיאדת 1936 תיערך בברלין. למרות עליית היטלר לשלטון בינואר 1933, ההחלטה לא שונתה. ב-1936, עם עליית ממשלת החזית העממית בספרד, החליטה ממשלת קטלוניה לקיים בברצלונה אולימפיאדה עממית, כחלופה לזו של ברלין. באולימפיאדה זו עמדו להשתתף כ-6,000 ספורטאים, כמחציתם לא מספרד. מפלשתינה-א"י יצאה משלחת שמנתה כ-30 ספורטאים, וכללה נבחרת כדורגל ואתלטים מענפים שונים. חיים אלקון הצטרף מפריז כשופט כדורגל. האולימפיאדה אמורה הייתה להיערך בין ה-19 ל-26 ביולי 1936. ביום שבו עמדו המשחקים להתחיל נפתח בספרד מרד צבאי לאומני שהוביל הגנרל פרנסיסקו פרנקו נגד ממשלת החזית העממית, וספרד הידרדרה למלחמת אזרחים.
מרבית חברי המשלחות עזבו את ברצלונה, אך כ-200 אתלטים נשארו בספרד כדי להצטרף לכוחות הרפובליקאים, וביניהם חיים אלקון, שהצטרף לאחת מהבריגדות הבינלאומיות. ייתכן שאלקון הצטרף לבריגדה ה-XI, שנודעה בשם בריגדת תלמאן (Thälmann), שהוקמה באוקטובר 1936 ושמרבית חייליה היו גרמנים ואוסטרים. יחידה זו השתתפה בקרבות ההגנה על מדריד באזור האוניברסיטה בנובמבר 1936. לפי סברה נוספת, אלקון הצטרף לבריגדה ה-XIII, הידועה בשם בריגדת דומברובסקי (Dąbrowski), שהייתה מורכבת בעיקר מקומוניסטים פולנים שהיגרו או גלו לצרפת ולבלגיה. אלקון ליד מכונת הירייה שלו בקרב רחוב, בהגנה על הרובע האוניברסיטאי במדריד.
דור שלישי לניצולי שואה
דור שלישי לניצולי שואה הוא דור הנכדות והנכדים של אנשים שניצלו מזוועות השואה.
מלחמת העולם השנייה הייתה בין השנים 1939 – 1945 במהלכה התרחשה השואה בה הושמדו 6 מיליון יהודים. מסיומה של מלחמת העולם השנייה ועד אמצע שנות החמישים הגיעו למדינת ישראל כחצי מיליון מהיהודים ששרדו את השואה, פה הקימו את ביתם ויצרו דור חדש, דור שני לשואה. דור זה אף הוא התרחב והביא ילדים לעולם וכך נוצר דור שלישי לניצולי השואה. דור שני לניצולי השואה אשר חי בצל החרדות והאירועים הטראומתיים שעברו הוריו בשואה, הפכו להורים, לילדי הדור השלישי, וחלקם העבירו את הטראומות והחרדות לילדיהם מבלי משים.
היחסים הבין - דוריים.
ניצולי השואה שעלו לישראל והקימו בה את ביתם, בחרו לשתוק ולא לשתף את צאצאיהם בזוועות שהם חוו וראו. שתיקה זו אפשרה להם ליצור חיץ בין הזיכרונות הקשים והחיים הנורמאליים והרגילים אליהם הם שאפו. ילדיהם, דור שני לניצולי השואה, נרתעו מלשמוע את סיפוריהם לאור הסטיגמה שהייתה קיימת אז בישראל "הלכו כצאן לטבח". משפט זה גרם לילדים שנולדו לאחר סוף המלחמה להתבייש בהוריהם שהיוו ניגוד לדימוי "הישראלי החדש" שאינו גלותי, גיבור ואמיץ. לעומתם, הדור השלישי לניצולי שואה נולד לזהות ישראלית שאינה זקוקה לדבר על מנת להצדיק את עצמה או להוכחת גבורה ואומץ. זהות הישראלי, הצבר, יליד הארץ גובשה עוד טרם לידתם .
מחקרים הראו כי שתיקתם של ניצולי השואה והשתקת הסיפורים לאחר המלחמה, גרמו לתהליכים פסיכולוגיים בין דוריים. ילדי ניצולי השואה שחשו צורך להגן על הוריהם מפני הזיכרונות אותם הם לא רצו לשתף, שמרו אף הם מרחק, שתקו ונמנעו מלשאול ולחקור את הטראומה. לעומת זאת, מחקרים הראו שבני הדור השלישי מצליחים לחדור את חומת השתיקה ולפתח הזדמנויות לסיפורים. הסיבות יכולות להיות מרחק השנים, הרצון לשתף ולספר והתייחסות החברה הישראלית בשנים האחרונות לניצולי השואה
השפעת טראומת השואה על הדור השלישי.
ניצולי השואה שעלו לישראל במטרה להתחיל חיים חדשים, נתקלו בחסמים מצד החברה הישראלית. חלקם הצליחו להתמודד עם הקשיים וחלקם חוו חרדות ודיכאונות שהשפיעו באופן ישיר על ילדיהם, דור שני לשואה. ילדי הדור השני שניסו לגונן על הוריהם, היו עסוקים כיצד לא לאכזבם ולא הרשו לעצמם לחיות חיים נורמליים. חלקם הראו קושי להביע שמחה והנאה מהחיים, ולפי מחקרים אחוז גבוה מילדי הדור השני פיתחו קשיים נפשיים ורגשיים ותחושות של חרדה, דיכאון ולעיתים סימפטומים של פוסט-טראומה.
ילדי הדור השני גדלו לעיתים בחינוך קשוח שמטרתו הייתה לחשל אותם ולתת להם דרכים להתמודד עם זוועות בהם אולי יתקלו בחייהם, ולכן חונכו לחשוד בכל אדם ומניעיו וצורך לחפש הגנה מהעולם הבלתי צפוי בחוץ. לאור חינוך זה והרצון לגונן על הוריהם, ניצולי השואה, ילדי הדור השני פיתחו פחד מהתנתקות ומתנהלים עד היום כשלוחה של הוריהם. התנהלות זאת השפיעה גם על החינוך של ילדיהם, דור שלישי לשואה, ועל דרך ההתנהלות החרדתית בתוך הבית.