הבריטים גילו כמה וכמה בעיות טקטיות ופיזיות בצי שלהם. כאמור לעיל, המיומנות הבריטית בקרב לילה לקתה בחסר, וכך גם טקטיקת הפעלת המשחתות. גרוע מכל היו הדיווחים הבריטיים ונוהל העברת המידע; כך למשל, נודע לג'ליקו על אובדן "אינבינסיבל" ו"קווין מרי" רק למחרת טביעתן; מידע חיוני לא הועבר לג'ליקו ומנע ממנו ניצחון אפשרי. הפגזים הבריטיים לא הצליחו לחדור את השריון הגרמני, ולא גרמו נזק מהותי. לאחר הקרב פיתחו הבריטים פגזים משופרים, אך אלה לא נכנסו לשירות עד 1918. החולשה העיקרית בציוד הבריטי היה הקורדיט, שהוא אבק שרפה נטול עשן המשמש כחומר הודף בתותחים. הקורדיט שבו השתמשו הבריטים היה פחות יציב מזה של הגרמנים, וכאשר הייתה פגיעה בצריח של התותח התלקח הקורדיט, והאש עברה מטה אל מחסני התחמושת, וגם לצריחי תותחים נוספים. הבעיה הוחמרה עוד יותר בשל נוהגם של צוותי התותחנים הבריטיים לשמור כמות רבה יחסית של קורדיט בצריח (במקום לשמור את עיקר הכמות במחסני התחמושת, המוגנים הרבה יותר, ולהחזיק בצריח רק את הכמות המינימלית הדרושה). הם עשו זאת כדי לשמור על קצב אש גבוה ככל האפשר, אך הימצאותו של הקורדיט בכמות גדולה בצריח הביאה לאסונות שפקדו את סיירות המערכה הבריטיות.
הוויכוח בבריטניה.
ג'ליקו ספג ביקורת קשה בבריטניה בשל זהירותו ובשל כך שהצי הגרמני הצליח לחמוק, בסופו של דבר. השני בסדר הפיקוד, אדמירל ביטי, היה משוכנע שג'ליקו היה יכול להשיג ניצחון מוחץ ולהשמיד את הצי הגרמני. ג'ליקו קודם לתפקיד לורד הים הראשון, המפקד העליון של הצי, אך בכך הורחק מפיקוד ימי פעיל. ביטי קיבל את תפקידו כמפקד הצי הגדול.
הוויכוח בתוך הצי הבריטי נמשך עוד כעשר שנים לאחר המלחמה. הביקורת העיקרית שהוטחה בג'ליקו הייתה על תגובתו למתקפת הסיירות וספינות הטורפדו הגרמניות על הצי הגדול בשעה 19:15, שבחסותה הצליח שר לחמוק. ג'ליקו הורה לאוניותיו לפנות לאחור, כדי לחמוק מהטורפדות; בפנייה זו התרחק ג'ליקו מהקרב, ועד שחזר הצליחו הגרמנים לנתק מגע. מבקריו של ג'ליקו טענו שהיה עליו לפנות אל הטורפדות, לכיוון הצי הגרמני; לו היה נוהג כך, ייתכן שהיה מאבד כמה מאוניותיו, אך היה מצליח להגיע למגע עם הצי הגרמני ומשמיד אותו.
תומכיו של ג'ליקו טענו מנגד, שמטרתו העליונה של ג'ליקו הייתה שמירה על כוחו של הצי הבריטי. השמדת הצי הגרמני הייתה מטרה משנית בחשיבותה. לג'ליקו כבר הייתה שליטה בשדה הקרב, והגרמנים החלו לסגת ממנו.כך שלמעשה ג'ליקו ניצח את הקרב, כי המצור הימי נותר על כנו והצי הגרמני לא העז לצאת מבסיסיו. לא היה כל היגיון בנטילת סיכון של השמדת מספר רב של אוניות בריטיות, כאשר הצי הבריטי נמצא ביתרון מספרי וטקטי. ג'ליקו עצמו כתב לאדמירליות זמן רב לפני הקרב מכתב, ובו הציג את תפיסתו, כי כדי לחמוק ממתקפת טורפדו בקרב עתידי הוא יפנה את הצי לאחור; האדמירליות אישרה את תפיסתו של ג'ליקו, שהייתה מקובלת בכל הציים הגדולים באותה תקופה. ג'ליקו גם חשש שפנייה של האויב לאחור נועדה לפתות אותו לנוע לכיוון מארב של צוללות ומוקשים; מפקדיו באדמירליות קיבלו גם תפיסה זו. תומכיו של ג'ליקו הזכירו עוד, שכישלון של ג'ליקו היה עלול לגרום לתבוסה של בריטניה במלחמה; כפי שאמר וינסטון צ'רצ'יל, ג'ליקו היה האדם היחיד, משני הצדדים, שיכול היה להפסיד במלחמה באחר צהריים אחד. ג'ליקו לא היה יכול לקחת שום סיכון במצב זה.
תומכיו ומעריציו של ביטי ראו בו מעין נלסון חדש, שהיה ראוי לנצח בקרב, לולא המשגים שעשה ג'ליקו. ביטי, כך טענו תומכיו, הוביל את הצי הגרמני למלכודת, אך ג'ליקו לא ידע לנצל את המצב. מנגד, ביקרו תומכיו של ג'ליקו את ביטי בחריפות. לטענתם, רשלנותו של ביטי היא זו שהביאה לכישלון בקרב. ביטי היה אחד מהאדמירלים הנערצים בצי הבריטי, אדם אמיץ לב ומנהיג כריזמטי, אך הוא כשל בעימות בשלב הראשון של הקרב מול סיירות המערכה של היפר, ובכך איבד יתרון אפשרי. כישלונו הגדול ביותר היה בכך שלא סיפק לג'ליקו את המידע על מיקומו, מהירותו וכיוונו של האויב.
בנוסף, נכשל ביטי בהפעלת שייטת אוניות המערכה של אוון תומאס, שהייתה מסופחת אליו, ושכללה את אוניות המערכה הטובות ביותר בעולם אז. ביטי לא וידא שאוון תומאס צמוד אליו, ונכנס לקרב נגד היפר עם שש אוניות מול חמש, במקום להתחיל עם עשר אוניות. סיירות המערכה של ביטי היו בעלות תותחים בקוטר גדול יותר מזה של היפר (13.5 אינץ', 343 מ"מ, מול 11 אינץ', 280 מ"מ ו-12 אינץ', 305 מ"מ), ולפיכך בעלות טווח גדול יותר; ביטי יכול היה לירות על הגרמנים מבלי שאלה יוכלו להשיב אליו אש, אך הוא התקרב יתר על המידה ואיפשר לגרמנים לבטא את יתרונם בתותחנות. רוב האבדות בקרב היו מהשייטת של ביטי.
אסף הרופא
אסף הרופא בן ברכיהו מוכר בזכות ספר הרפואה העברי הקדום ביותר, שנשתמר עד ימינו, הקרוי על שמו.
אסף בן ברכיהו, המפורסם ביותר בכינויו "אסף הרופא", נקרא בכתבי היד השונים גם בשמות "אסף הירחוני" ו"אסף היהודי". לא ניתן לומר בוודאות באיזו תקופה הוא חי, אך הטווח המוצע במחקר לזמן פעילותו נע בין המאה השישית לתשיעית. יש הסבורים שאין המדובר בדמות היסטורית אלא בחיבור פסאודואפיגרפי והשם "אסף" רומז על אסופת המאמרים ברפואה שהחיבור מכיל.
ספר אסף.
"ספר אסף", שנקרא גם "ספר רפואות", מיוחס לאסף בן ברכיהו ועמיתיו יוחנן בן זבדא הירחוני ויהודה הירחוני. הוא משקף את מדע הרפואה שהיה נהוג בתקופה הביזנטית וראשית התקופה הערבית בקירוב בארץ ישראל, בסוריה ובבבל. הספר משתמש בלשון רפואית עברית (לא מושפעת מהרפואה הערבית) ואף יוצר חידושי לשון בתחום. הוא מזכיר את הרופאים היוונים היפוקרטס, קלאודיוס גלנוס, מתאר מאות צמחים ושימושם, נותן דגש לתרופות חסכוניות שניתן להעניק גם לעניים, ומעיד על מאבקם של רופאי האמת (המאמינים באלוהים וביכולתו הבלעדית לרפא) ברופאי אליל ובמכשפים (שאין ביכולתם לרפא). רופאי האמת עשו למען טיפוח אתיקה מקצועית גבוהה, ונהגו להשביע את תלמידיהם שבועה מיוחדת בסיום לימודיהם למען ידבקו בחוקי האתיקה הללו. הספר מתאר גם את אקלימה של ארץ ישראל, מימיה ומחצביה.
ביצירה ניכרות בעיקר ההשפעה התלמודית (למשל – היווצרות העובר ברחם ארבעים יום אחרי ההפריה) וההשפעה היוונית (בעיקר היפוקרטס). הספר מתייחס רבות לתורת ארבע הליחות, תאוריה רפואית שהייתה קיימת למן התקופה הרומית ועד לראשית העת החדשה, אך כללי הרפואה המונעת המופיעים בו תקפים בחלקם גם בימינו: רחצה, מים נקיים, מזון בריא וכדומה.
ספר אסף היה בין ספרי הרפואה המדעיים הבודדים שנכתבו בשפה העברית בימי הביניים והיה מוכר בקרב היהודים בדרום איטליה. כך למשל הוא עמד לפני הרופא היהודי שבתי דונולו בן המאה העשירית, והוא כולל גם תוספות מאוחרות יותר, מן המאה ה-12.
הספר טרם זכה למהדורה מוערת עם כל עדי הנוסח. כיום מוכרים למעלה משלושים כתבי-יד בספריות ברחבי העולם, כאשר העותק הנמצא במינכן נחשב לשלם ביותר. בשנת 1957 נדפסה ההקדמה, ובשנות השישים פרסם פרופסור זיסמן מונטנר את הספר בסדר פרקים בהמשכים בכתב העת "קורות" (בין תשכ"ה-תשל"ב). הוא נפטר לפני שהשלים את מפעלו. פרופסור זהר עמר פרסם בשנת תשפ"ב לראשונה מחקר מקיף על אסף הרופא הכולל פרקי מבוא מעודכנים ואת כל כתב יד מינכן 231 עם התמקדות במאמר על תכונות המזונות.
זמנו של החיבור ומקומו.
הערכות שונות ניתנו לתיארוך זמנו של אסף הרופא, החל משלהי המאה השנייה לסה"נ ועד למאה השתים עשרה, אם כי ברור כיום שאין לאחרו למאה העשירית שכן מאז מתחילים לצטט אותו. לאחרונה הציע פרופסור זהר עמר לתארך את החיבור לראשית התקופה הערבית, במהלך המאה השמינית או התשיעית כנראה באזור הספר שהיה בעבר בין האימפריה הסאסאנית לביזנטית.
התיארוך מבוסס בין היתר על אזכור סממני מרפא ומזונות חדשים שמזכיר אסף ושלראשונה הגיעו למרחב של המזרח התיכון רק בעקבות כיבושי האסלאם. הוא מציע שקובץ אסף נכתב בהשראת מוסד "בית החכמים" העבאסי בבגדד למען הקהל היהודי.
שבועת הרופא.
בשבועת הרופאים שחיבר אסף, ניכרת השפעתה של השבועה שחיבר היפוקרטס, אך האלילות בשבועה זו הוחלפה באמונה באלוהי ישראל:
על-שמו נקרא עד שנת 2017 בית החולים "אסף הרופא", שליד מחנה צריפין בין ראשון לציון לבאר יעקב (כיום "המרכז הרפואי שמיר").
לארי אדלמן
רונלד ריבסט
רונלד (רון) ריבסט (נולד ב-6 במאי 1947) הוא מומחה הצפנה, העובד כיום במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). ידוע בעיקר בזכות חלקו בפיתוח שיטת המפתח הציבורי יחד עם לאונרד אדלמן ועדי שמיר, הידוע בשם RSA, עבודה שבזכותה זכו השלושה בפרס טיורינג לשנת 2002.
הוא גם ממציא שיטות המפתח הסימטרי RC2, RC4, ו-RC5, והיה שותף להמצאת שיטת RC6. המילים שיוצרות את ראשי התיבות "RC" הן "Rivest Cipher" - קוד ריבסט (או "Ron Cipher" - הקוד של רון). קוד RC3 פוצח עוד בשלבי הפיתוח, וכך גם עם קוד RC1, שמעולם לא פורסם. הוא גם מי שהמציא את שיטות MD4 ו-MD5.
השתתף בכתיבת הספר "מבוא לאלגוריתמים" (יחד עם תומאס קורמן וצ'ארלס לייזרסון), ספר יסוד המשמש בקורסים בפקולטות למדעי המחשב.
ריבסט הוא עמית ACM.
גן עדן
גן עדן ביהדות, בנצרות ובאסלאם, הוא מקום בו חיו אדם וחוה לפני חטא עץ הדעת.
על פי האמונה היהודית ואמונות נוספות, גן העדן הוא העולם הבא שאליו שבים הצדיקים לאחר מותם, בניגוד לגיהנום, שאליו מגיעים החוטאים.
הסיפור במקרא.