ב-20 בינואר 1941 שב היילה סלאסי לאתיופיה, והכריז על המרד בשלטון האיטלקי. סלאסי יצא מח'רטום במפציץ בריטי, כשלצידו וינגייט. בשדה התעופה בחרטום נקראו דברי ברכה של ה"קאיד" ('המנהיג' בסודאנית, כינויו של פלאט), וסלאסי יצא לדרכו אל שדה תעופה מאולתר שאילתרו אנשי הגדוד האתיופי השני בעיירה אום אידלה באתיופיה, הסמוכה לגבול עם סודאן. שניים מבניו של סלאסי, יורש העצר אספא ווסן ובן נוסף שנשא בתואר הדוכס מהרר, שהו מזה יומיים באום אידלה. במקום נערך טקס קצר, בהשתתפות סלאסי, בניו, אנשי אצולה וכמורה וקצינים בריטים. סלאסי סקר מסדר של אנשיו כשהוא מניף את דגל אתיופיה ולאחר מכן נשא נאום בו קרא לאומה האתיופית להתאחד כנגד האיטלקים, גם אלו ששיתפו פעולה בשנות הכיבוש. בנאומו אמר "עוונכם נסלח לכם. בואו עתה שכם אחד להחזיר את עצמאות מלכותנו העתיקה ולגרש את הכובש משטח ארצנו היפה" לאחר המסדר יצאו אנשי הפמליה במסע יבשתי קצר אל הבסיס בבליה, שם נחצבו מנהרות שאמורות היו לשמש כמטהו של סלאסי, ולהגן עליו מפני מתקפה אווירית איטלקית.
הקרבות בגוג'אם.
מרכזה של המרידה היה בחבל גוג'אם באתיופיה. עם תחילת המרידה התרכזו האיטלקים בשלושה מתחמים מבוצרים, בבוריה, דברה מרקוס ובהרדר גיורגיס. וינגייט סבר כי אם יצליח לפגוע בקווי התחבורה והאספקה של האיטלקים, ולנתק את דברה מרקוס מהמרכז באדיס אבבה, יוכל לבודד את גוג'אם, ובסופו של דבר להכניע את הכוח האיטלקי החזק שהתבצר במחוז.
הקרבות החלו בפברואר 1941. במקביל התנהלה מערכתו של פלאט בצפון, באזור קרן, ששאבה אליה את משאבי חיל האוויר והסיוע של הצבא הבריטי ולמעשה פעל וינגייט כמעט ללא סיוע אווירי, כשהוא מסתמך על שני הגדודים הסדירים שעמדו לרשותו ולוחמי המחתרת, שלא רק שציודם היה נחות בהרבה משל האיטלקים, אלא שהם נשמעו לפקודתם של מנהיגים מקומיים ולא היו כפופים לשרשרת פיקוד מסודרת. חימושו העיקרי של כוח גדעון היה רובי ספרינגפילד, מקלע ברן לכל כיתה, ורובה נגד טנקים למחלקה. תנועתו של הכוח הייתה באמצעות גמלים.
הצלחתו הראשונה והחשובה של כוח גדעון הייתה בקרב על בוריה, במרץ 1941. המתקפה על בוריה החלה בסוף פברואר 1941, לאחר כיבושן של נקודות אסטרטגיות חשובות בחבל גוג'אם, דנגילה ואנג'ברה, מוצבים אסטרטגיים שהיוו חלק ממאחז השליטה האיטלקי בגוג'אם. בעוד שמנקודות אחרות בגוג'אם נסוג הצבא האיטלקי כמעט ללא קרב, הרי שבבוריה ניסה להתגונן.
בוריה עצמה הייתה מצודה המוגנת בארטילריה, מבוצרת היטב, וחיל המצב בה היה בסדר גודל של שתי חטיבות. וינגייט תקף את המוצב המבוצר באמצעות שני גדודיו, והלוחמים הבלתי סדירים. האיטלקים סברו כי הם מותקפים בכוח של לפחות שישה גדודים, המהווים שתי חטיבות סדירות, ועשרת אלפים לוחמים בלתי סדירים נוספים.
ב-4 במרץ החליט המפקד האיטלקי כי אינו יכול לעמוד במתקפה מול הכוח שסבר שהוא עדיף על כוחו, ונטש את מוצב בוריה בדרכו לדברה מרקוס. הכוח שעזב את בוריה כלל כעשרת אלפים לוחמים, כולל משוריינים, פרשים וארטילריה. ב-6 במרץ נתקל הכוח האיטלקי הנסוג בגדוד האתיופי השני. על אף שהאיטלקים ספגו 120 הרוגים ו-500 פצועים, היה כוחם עדיף על כוחם של האתיופים, ואלו נאלצו לסגת. בהמשך הנסיגה נגרמו לאיטלקים אבדות קשות כאשר בדרכם עמדו אנשי הגדוד האתיופי השני, ומאחוריהם חייליו הסודאנים של וינגייט, כאשר באגפם מזנבים בהם הלוחמים האתיופים הבלתי סדירים, בסך הכל כאלף לוחמים אל מול עשרת אלפים הלוחמים האיטלקים הנסוגים. במהלך הלחימה נלקחו מאות שבויים, ו-1,700 לוחמים ערקו לשורות הצבא האתיופי. ב-9 במרץ הגיע הטור לדברה מרקוס, שם התרכזו הכוחות שנמלטו ממוצבים נוספים בגוג'אם כאנג'ברה, מנקוסה, ג'יגה ודמבצ'ה.
כיבוש דברה מרקוס ואג'יבר.
בתחילת מרץ 1941 עמדו אנשיו של וינגייט מול הכוחות המבוצרים במתחם דברה מרקוס, שכלל את העיר עצמה, וכן שורה של מתחמים מבוצרים מסביבה. וינגייט הבין את הצורך לפעולה מהירה לניצול התנופה, וכן היה חשש כי התמהמהות תאלץ את היילה סילאסי להימלט מהאזור, ובכך תפגע ביוקרתו. במתחם המבוצר התבצרו כ-15,000 לוחמים איטלקים, שהיו מצוידים בארטילריה ומכונות ירייה, וכן נעזרו בסיוע אווירי. היה ברור לווינגייט כי מתקפה חזיתית על המתחם תיכשל.
במשך כחודש תקף וינגייט את המתחם בפשיטות ליליות, כשהוא נמנע מהתקפות ישירות על האויב, תוקף ונסוג לסירוגין. על הפשיטות פקד וינגייט עצמו. האזור שבו היה מצוי המתחם המבוצר של דברה מרקוס היה נתון לשליטתו של מנהיג מקומי בשם ראס היילו ששיתף פעולה עם האיטלקים, ועמד בראשם של 6,000 לוחמים.
ב-3 באפריל החליט המפקד האיטלקי של דברה מרקוס, קולונל די בריגדה סרנו מרוונטנו, לסגת מהמתחם עם אנשיו, ולנסות להגיע לאדיס אבבה. הוא מסר את העיר לידי ראס היילו ואנשיו, וזה מסר את העיר מיד לידי היילה סלאסי. תוכניתו של וינגייט לחסום בחבלה את דרכו של מרוונטנו ואנשיו, דרך הנילוס הכחול דרומה לאדיס אבבה, נכשלה עקב בגידת מנהיג מקומי בשם ליג' בליי זלקה, שבמקום לסייע לקציני החבלה שאמורים היו למקש את הדרכים ולפוצץ את הגשרים, עצר אותם, לאחר שקיבל שוחד מהמפקד האיטלקי. ב-6 באפריל נכנס היילה סלאסי ברוב טקס אל בירת גוג'אם, דברה מרקוס. הייתה זו תחנה חשובה בדרכו לאדיס אבבה. האיטלקים המפוזרים במתחמים ברחבי החבל נכנעו, פרט לאלו שניסו עדיין להגיע בשיירה אל אדיס אבבה.
למרות כישלונו של וינגייט לחסום את דרכם של האיטלקים באמצעות חבלה, מצא הכוח האיטלקי בפיקודו של מרוונטנו כי הדרך לאדיס אבבה חסומה וכי זו נפלה בינתיים לידי אנשיו של קנינגהם שהגיעו מדרום. הכוח פנה מזרחה והגיע לאזור אג'יבר, כשאנשיו של וינגייט בעקבותיו. חייליו של וינגייט היו בסדר גודל של שלוש פלוגות, במהלך המרדף התווספו אליהם עוד כ-2,000 מלוחמיו האתיופיים של היילה סלאסי. וינגייט הבין כי גם עם כוח זה לא יוכל להתעמת חזיתית עם האיטלקים, והוא החל בהתכתבות עם מרוונטנו. לבסוף, ב-21 במאי נכנע מרוונטנו ללא קרב. לאחר כניעת הכוח האיטלקי שב וינגייט לאדיס אבבה, ושם הורה לו קנינגהם לשוב לקהיר, והשיב אותו לדרגת המייג'ור אותה נשא לפני המערכה.
בקהיר ניסה וינגייט לאבד עצמו לדעת, כפי הנראה כתוצאה משימוש בתרופה נגד מלריה שהייתה בעלת תופעת לוואי המביאה לפסיכוזה. לאחר מכן נשלח בחזרה לאנגליה. במהלך החודשים בהם פיקד על "כוח גדעון" הצליח וינגייט לגרש את האיטלקים מגוג'אם, לתרום תרומה משמעותית למאמץ המלחמתי של הכוחות הסדירים הבריטים שביצעו במקביל את תנועת המלקחיים שהכריעה את המערכה, למנוע מהאיטלקים לשלוח תגבורות לאריתריאה בתקופת קרב קרן, בה הייתה חשיבות לכל תגבורת שהגיעה לשדה הקרב, להשיב את היילה סלאסי לכסאו וליישם את עקרונות הלחימה הזעירה שיישם לפני כן בארץ ישראל ולאחר מכן במערכה בבורמה.
קרב אל כופרה.
במקביל לפעולות המורדים האתיופים, והמאמץ העיקרי במערכה - הפלישה מסודאן ומקניה לאריתריאה, לסומליה ולאתיופיה, ביצעו אנשי צרפת החופשית בפיקודו של פיליפ לקלרק פעולה חשובה בלוב, שהיה בה כדי להשפיע על המערכה העיקרית. נקודת חיבור חשובה בין הכוחות האיטלקים בלוב, ובין אלו שבמזרח אפריקה, הייתה נווה המדבר הלובי אל-כופרה. לקלרק, ועמו כוח של קבוצת המדבר ארוכת הטווח החליט לכבוש נקודה זו, ובכך לנתק את הקשר בין האיטלקים בלוב ובמזרח אפריקה, ולהקשות על אפשרות לתגבור הדדי של הכוחות בין שני חלקי האימפריה האיטלקית.
ב-27 בינואר 1941 יצא לדרכו כוח של קבוצת המדבר ארוכת הטווח בפיקודו של מייג'ר קלייטון לפשיטה שנועדה להוות מכה מקדימה שתקל את דרכו של כוח הפשיטה העיקרי שהכין לקלרק. הכוח, שכלל שש משאיות, אותר בדרכו על ידי חיל האוויר האיטלקי, והופצץ מהאוויר. מייג'ר קלייטון וכוחותיו ביצעו חילוץ ברגל באדמת המדבר הקשה מרחק מאות קילומטרים בחזרה לקווי הצרפתים.
לקלרק, שאיבד את אלמנט ההפתעה, החליט להמתין עוד מספר ימים. טייסי צרפת החופשית ביצעו טיסות מודיעין שנועדו לקבל מידע על הבסיס האיטלקי, וב-17 בפברואר 1941 יצא לקלרק לדרכו, כשעמו 350 מתנדבים, ותותח אחד.
בסוף פברואר הגיע לקלרק למצודת אל-טאג הסמוכה לאל-כופרה, לאחר שבמשך מסעו התעמת עם כוחות ניידים איטלקים והדף אותם לאחור. לאחר מצור בן עשרה ימים כבש את המצודה. לאחר כיבוש המצודה נפלו בידיו 414 שבויים, מהם 12 קצינים איטלקים, 52 מש"קים איטלקים, והיתר חיילים מקומיים, ושלל רב.
הפלישה לאריתריאה.
הכנות ותחילת המתקפה.
במהלך החודשים שקדמו לפלישה לאריתריאה, עסקו הבריטים בהטרדת האיטלקים באזורי גלאבאט וקסאלה, באמצעות כוח 101 של סנפורד וכוח איילה של מסרווי. הפיקוד הבריטי תכנן בתחילה מבצע מוגבל שמטרתו כיבוש אזור קסאלה והסרת האיום האיטלקי על סודאן, כמו גם מניעת נסיגת האיטלקים מקסאלה לתוככי אתיופיה. באמצע ינואר 1941 החלו האיטלקים, בפיקודו של הגנרל לואיג'י פרושי בנסיגה מאזור קסאלה. נסיגה זו, שהקדימה את התוכנית הבריטית, חייבה את תחילת מתקפתו של פלאט. לאור התפתחות זו, ולאור ההצלחות במערכה במדבר המערבי, שאיפשרו ריכוז המאמצים במזרח אפריקה מבלי שיהיה צורך לשלוח חיילים מחזית זו למדבר המערבי, החליט ויוול על מתקפה רבתי שמטרתה כיבוש אריתריאה כולה.