סצנת הלהט"ב מוגבלת יותר בגיאנה הצרפתית, אם כי תושבי להט"ב מקומיים דיווחו על "תחושת קבלה הולכת וגוברת" שרבים מייחסים למשפחות ולקהילות המלוכדות של גיאנה הצרפתית. הומוסקסואליות נוטה להיות נושא טאבו יותר בקרב קהילות האמריקאים והבושיננגים, בהן הלחץ להתאים את עצמם ולהתחתן עם בן זוג הטרוסקסואלי הוא חזק מאוד בעוד כבוד המשפחה והשבט זוכים להערכה רבה בתרבויות אלו כאשר "מי שמביאים בושה למשפחה" מנודים בדרך כלל.
אף על פי שפולינזיה הצרפתית נוטה להיות שמרנית יותר מבחינה חברתית, הפכו קבוצות האיים עם רמות קבלה רחבות כלפי תושבי להט"ב בשנים האחרונות. בשנת 2009 נוסד ברחבי האיים ארגון הלהט"ב הראשון, "Cousins Cousines", בעוד באותה שנה נערך גם אירוע הלהט"ב הראשון ברחבי האיים. לחברה הפולינזית הצרפתית ישנה מסורת ארוכה של גידול נערים כנערות נקבות הממלאים תפקידים ביתיים חשובים בחיים הקהילתיים בהם ריקודים מסורתיים, שירה ומטלות בית. אנשים אלה ידועים כ-"מאהו" (māhū), והם נתפסים על ידי החברה כשייכים למגדר שלישי הדומים לקבוצות מסורתיות נוספות ברחבי אוקיאניה בהן במדינות פיגי', קרביטי וניואה. מבחינה היסטורית, המאהוים מחזיקים בתפקידים חשובים בקרב אצילים, ובניגוד לסריסים, אינם מוגדרים כמי שסורסו.
בסן-פייר ומיקלון, סצנת הלהט"ב מוגדרת כמוגבלת מאוד, בעיקר בשל האוכלוסייה המצומצמת. אף על פי כן, הומוסקסואליות נוטה להתקבל בהרחבה בעוד ישנם מעט מאוד מחלוקת סביב הנושא. בואליס ופוטונה, כמו במדינות פולינזיות אחרות, למשפחה ישנו תפקיד חברתי משמעותי. הומוסקסואליות מיוחסת בדרך כלל באדישות, אלא אם היא מוגדרת כמי שמשפיעה לרעה בקרב בני המשפחה על מרכיבה. לואליס ופוטונה, כמו בפולינזיה הצרפתית, ישנה אוכלוסיית מגדר שלישי מסורתית הנקראת פינאפינאאיינה (כגון בסמואה וטובאלו). הנישואים החד-מיניים הראשונים בוואליס ופוטונה נערכו בשנת 2016.
הקונגרס הציוני העולמי העשרים ושלוש
אלנתן אבי נחשתא
Feel Something
סיפורי אולי ויולי
סיפורי אולי ויולי הייתה תוכנית ילדים ישראלית ששודרה בשנת 2000 בערוץ הילדים. את התוכנית הנחה דליק ווליניץ שגילם את אולי ואת יולי גילם יגאל נאור.
הסדרה עוסקת בשני יצורים משעשעים בשם אולי ויולי שהגיעו מאי רחוק, ומגלים כל יום דבר חדש על העולם הסובב אותם, בנוסף ישנה שיחת אולפן של דליק ווליניץ עם קבוצת ילדים אשר מדברים על נושא הסיפור, מדי פעם הצטרף לשיחה "חיים לא עכשיו" (חיים אוסדון). את דמויותיהם של אולי ויולי עיצבה ובנתה יהודית גרינשפן, את התסריטים כתבה מיכל חזון ואת הסדרה ביים עופר ויצמן ואת שירי הסדרה כתבה מיכל חזון והלחינה נורית הירש.
זו הייתה אחת משתי התוכניות האחרונות לפעוטות ששודרו בערוץ הילדים יחד עם עץ הפיטפוזים בעקבות עלייתו של ערוץ הופ בשנת 2000.
רוב שירי התכנית הופיעו בעיבוד מחודש בקלטת ובסדרה "דיג דיג דוג: שלוש, ארבע לעבודה" שהופקה על ידי ערוץ הופ! וקלסיקלטת.
איירין, נסיכת הולנד
תקשורת מבוססת סיב אופטי
תקשורת מבוססת סיב אופטי היא שיטה להעברת מידע ממקום אחד לאחר על ידי שליחת פולסים של אור אינפרא אדום דרך סיב אופטי. האור שנשלח בסיב הוא למעשה צורה של גל נושא המכיל מידע באמצעות אפנון. סיבים אופטיים מועדפים בדרך כלל על פני כבלים חשמליים כאשר נדרש רוחב פס גבוה, העברה למרחק רב או חסינות בפני הפרעות אלקטרומגנטיות. סוג זה של תקשורת יכול לשדר קול, וידאו, ונתונים ברשתות מקומיות או למרחקים ארוכים.
סיבים אופטיים משמשים חברות תקשורת רבות ברחבי העולם להעברת אותות טלפון, תקשורת אינטרנט ואותות טלוויזיה בכבלים. חוקרים במעבדות Bell השיגו אף שיא מהירות של כ-100 פטה-ביט לקילומטר בשנייה בעזרת סיבים אופטיים.
רקע כללי.
סיבים אופטיים פותחו לראשונה בשנות ה-70 וחוללו מהפכה בתעשיית הטלקומוניקציה העולמית. בגלל היתרונות שלהם על פני שידור חשמלי, סיבים אופטיים החליפו במידה רבה תקשורת בעזרת חוטי נחושת בעולם המפותח.
באופן כללי, תקשורת באמצעות סיבים אופטיים כוללת את השלבים הבסיסיים הבאים:
שימושים.
סיבים אופטיים משמשים חברות תקשורת להעברת אותות טלפון, תקשורת אינטרנט ואותות טלוויזיה בכבלים. הם משמשים גם בתעשיות אחרות, כולל רפואה, ביטחון, ומסחר. בנוסף למטרות התקשורת, סיבים אופטיים משמשים גם כמדריכי אור עבור התקני דימות, לייזרים, סונאר, וכחיישנים למדידת לחץ וטמפרטורה.
בזכות תכונות כמו ניחות נמוך של האות ומיעוט הפרעות אלקטרומגנטיות (EMI), לסיבים אופטיים יש יתרונות על פני חוטי נחושת בהעברת מידע למרחקים ארוכים ברוחב פס גבוה. עם זאת, פיתוח תשתיות בתוך ערים הוא קשה יחסית ודורש זמן, ומערכות סיבים אופטיות עשויות להיות מורכבות ויקרות להתקנה ולתפעול. בשל קשיים אלו, מערכות תקשורת סיבים אופטיות מוקדמות הותקנו בעיקר ביישומים למרחקים ארוכים, שם ניתן להשתמש בהן במלוא יכולת השידור שלהן, תוך קיזוז העלות המוגברת.
המחירים של תקשורת סיבים אופטיים ירדו במידה ניכרת מאז שנת 2000.
המחיר עבור פריסת סיבים לבתים הפך כיום לחסכוני יותר מזה של פריסת רשת מבוססת נחושת. המחירים ירדו ל-850 דולר למנוי בארצות הברית ונמוכים יותר במדינות כמו הולנד, שבהן עלויות החפירה נמוכות וצפיפות הדיור גבוהה.
מאז 1990, כאשר מערכות הגברה אופטית הפכו לזמינות מסחרית, תעשיית הטלקומוניקציה הקימה רשת עצומה של קווי תקשורת בין-עירוניים וסיבים תת-ימיים. לדוגמה, בשנת 2002 הושלמה רשת בין יבשתית של כבלי תקשורת תת-ימיים באורך של כ-250,000 ק"מ ובקיבולת של 2.56 Tb /s. דוחות השקעות בטלקומוניקציה מצביעים על כך שקיבולת הרשת גדלה באופן דרמטי מאז 2004. נכון לשנת 2020, למעלה מ-5 מיליארד קילומטרים של כבל סיבים אופטיים נפרסו ברחבי העולם.
היסטוריה.
בשנת 1880 אלכסנדר גרהם בל ועוזרו צ'ארלס סאמנר טיינטר יצרו גרסה מוקדמת של תקשורת באמצעות אור, הפוטופון, במעבדת וולטה שהוקמה באותם זמנים בוושינגטון די. סי. בל ראה את הפוטופון כהמצאה החשובה ביותר שלו. המכשיר איפשר העברת קול על גבי אלומת אור. ב-3 ביוני 1880, ביצע בל את שידור הטלפון האלחוטי הראשון בעולם בין שני בניינים, במרחק של כ-213 מטרים זה מזה. בשל השימוש שלו בתווך אטמוספירי, הפוטופון לא יתברר כמעשי עד שההתקדמות בטכנולוגיות לייזר וסיבים אופטיים תאפשר העברה מאובטחת של אור. השימוש המעשי הראשון של הפוטופון הגיע במערכות תקשורת צבאיות עשורים רבים לאחר מכן.
בשנת 1954 הפיזיקאים הרולד הופקינס ונרינדר סינג קאפאני הראו שסיבי זכוכית מגולגלים מאפשרים העברת אור. כעשור לאחר מכן, בשנת 1963, Jun-ichi Nishizawa, מדען יפני מאוניברסיטת טוהוקו, הציע שימוש בסיבים אופטיים לתקשורת. נישיזאווה המציא את דיודת ה-PIN ואת טרנזיסטור האינדוקציה הסטטי (Static induction transistor), שניהם תרמו לפיתוח תקשורת סיבים אופטיים.
בשנת 1966 צ'ארלס ק. קאו וג'ורג' הוקהאם במעבדות הטלקומוניקציה הסטנדרטיות הראו שההפסדים (כלומר הניחות באות) של 1,000 dB/km בזכוכית (לעומת 5–10 dB/km בכבל קואקסיאלי) נבעו ממזהמים שניתן להסירם.
סיב אופטי עם ניחות נמוך מספיק למטרות תקשורת (כ-20 dB /km) פותח בשנת 1970 על ידי חברת "קורינג" (Corning Glass Works). באותה שנה פותחו גם לייזרים מוליכים למחצה מסוג GaAs שהיו קומפקטיים ולכן מתאימים להעברת אור דרך כבלי סיבים אופטיים למרחקים ארוכים.
לאחר תקופת מחקר שהחלה ב-1975, פותחה מערכת הטלקומוניקציה המסחרית הראשונה בסיבים אופטיים שפעלה באורך גל בסביבות 0.8 מיקרומטר והשתמשה בלייזרי מוליכים למחצה מסוג GaAs. מערכת הדור הראשון הזו פעלה בקצב סיביות של 45 Mbit/s. ב-22 באפריל 1977, חברת "General Telephone and Electronics" שלחה את תעבורת הטלפון החיה הראשונה דרך סיבים אופטיים בקצב של כ-6 Mbit/s בלונג ביץ', קליפורניה.
הדור השני של תקשורת סיבים אופטיים פותח לשימוש מסחרי בתחילת שנות ה-80, פעל באורכי גל של כ-1.3 מיקרומטר והשתמש בלייזרי מוליכים למחצה מסוג InGaAsP (אינדיום גליום ארסניד). מערכות מוקדמות אלו הוגבלו בתחילה בשל היותם סיבי multimode, אולם בשנת 1981 התגלה כי הסיב החד-אופני (Single mode fiber) משפר מאוד את ביצועי המערכת. למרות זאת חיבורים מעשיים המסוגלים לעבוד עם סיבים כאלו התגלו כקשים לפיתוח. ספקית השירותים הקנדית SaskTel השלימה את בניית מה שהיה אז רשת הסיבים האופטיים המסחריים הארוכה בעולם, שכיסתה 3,268 ק"מ וקישרו 52 קהילות. עד 1987, מערכות אלו פעלו בקצבי סיביות של עד 1.7 Gbit/s.
כבל הטלפון הטרנס-אטלנטי הראשון שעשה שימוש בסיבים אופטיים נקרא TAT-8, והיה מבוסס על טכנולוגיה של הגברת לייזר. הוא נכנס לפעולה בשנת 1988.
מערכות סיבים אופטיות מהדור השלישי פעלו באורכי גל של 1.55 מיקרומטר והיו להן הפסדים של בערך 0.2 dB/km. הן יכלו לפעול באופן מסחרי בקצב של כ-2.5 Gbit/s.
פריצת הדרך הבאה הייתה הדור הרביעי של מערכות תקשורת סיבים אופטיים, שהשתמשה בהגברה אופטית כדי לצמצם את הצורך במשחזרים (repeaters), ובריבוי חלוקת אורך גל (WDM) כדי להגדיל את קיבולת הנתונים. הצגת WDM הייתה ההתחלה של רשתות אופטיות, שכן WDM הפכה לטכנולוגיה המועדפת להרחבת רוחב פס סיבים אופטיים. החברה הראשונה לשווק מערכת WDM צפופה הייתה Ciena Corp, ביוני 1996. הכנסתם של מגברים אופטיים ו-WDM גרמה להכפלת קיבולת המערכת כל שישה חודשים משנת 1992 עד לקצב סיביות של 10 Tb/s שהושגה בשנת 2001. ב-2006 קצב סיביות של 14 Tb/s הושג בקו באורך של למעלה מ-160 ק"מ באמצעות מגברים אופטיים.