ב-16 במאי 2013 פרצו הפגנות בגויאניה על רקע דומה, והשיא הגיע ב-28 במאי כשההפגנות בכיכר ביבליה בעיר הפכו לעימותים של ממש כשארבעה אוטובוסים נהרסו ושני אחרים נסקלו באבנים. הסטודנטים המקומיים נעצרו בעוון אלימות וב-6 ביוני סטודנטים חסמו את רחוב בגויאניה, והעלו באש מספר רכבים וניצתו זגוגיות של ניידות משטרה. ב-13 ביוני המחירים הורדו כניסיון הממשל להתגמש מול המפגינים.
ההפגנות פרצו בסאו פאולו לאחר שהעירייה וממשלת מדינת סאו פאולו המפעילה את מערכות הרכבות של סאו פאולו הכריזו על עליית מחירי כרטיסי הנסיעה ואז התפשטו המחאות לשאר החלקים במדינה.
אף שמחירי הנסיעה באוטובוסים היו עיקר הסיבה לפרוץ ההפגנות, חלקן העלו לסדר היום נושאים אחרים לרבות אכזבת האזרחים מהירידה באיכות שירותי הרווחה בברזיל בזמן שמופנים תקציבים רבים לבניית מתקני ספורט גדולים לקראת גביע הקונפדרציות ומונדיאל 2014 שתקציבו הגיע לכשבעה מיליארד ריאל ברזילאי, עם תקציב שצפוי להגיע לכ-32 מיליארד עד לתחילת הטורניר. בנוסף לזה, לצד הידרדרות מתמשכת באיכות החיים עולה התקציב להכנות לקראת אולימפיאדת 2016, שאף היא תיערך בברזיל.
המחאות התגברו על רקע עריכת משחקי גביע הקונפדרציות כשהמשטרה נערכת בכוחות מתוגברים, על רקע מחאות כנגד עליית מיסים.
סדר האירועים.
1 עד 14 ביוני.
ביוני 2013 סדרת הפגנות פרצו בעיר סאו פאולו והביעו מורת רוח עמוקה נגד עליית מחירי הרכבות והמחאה הגדולה ביותר אורגנה ב-6 ביוני בשדרת פאוליסטה בסאו פאולו. ב-13 ביוני המשטרה דיווחה כי לא הצליחה להשתלט על המהומות, ובניסיון להרגיע את הרוחות ירתה כדורי גומי נגד המפגינים ואף נגד אנשי תקשורת שסיקרו את ההפגנות. כמה ארגוני ימין אף ביקרו את תגובת המשטרה האלימה.
17 - 18 ביוני.
כ-250,000 מפגינים יצאו לרחובות בכמה ערים ב-17 ביוני, כשההפגנות הגדולות ביותר פרצו בריו דה ז'ניירו כשמאה אלף איש יצאו להפגין. ההפגנות התחממו כשהמפגינים הפגינו מול בניין בית הנבחרים של מדינת ריו דה ז'ניירו ואילצו את ממשלת המדינה להגיב בחומרה כשכוחות המשטרה הצבאית ירו באש לעבר המפגינים. כמה מפגינים אושפזו ואחרים עוכבו לחקירה. ההפגנות פרצו גם בקהילות הברזילאיות מסביב לעולם מול שגרירויות ברזיל באוסטרליה ובספרד.
19 - 22 ביוני.
ההפגנות נמשכו אם כי בקנה מידה קטן יותר. כמה ראשי ערים בברזיל הכריזו על הורדת מחירי התחבורה. כשבלמעלה ממאה ערים בברזיל יצאו להפגין כ-2 מיליון מפגינים סך הכל, לרבות מפגינים שהפגינו מול בנייני הממשלה הפדרלית בברזיליה, סאו פאולו וריו דה ז'ניירו.
ב-22 ביוני הכריזה נשיאת ברזיל דילמה רוסף על רפורמה, כניסיון להרגיע את המפגינים.
אברונים
טייסת טסקיגי
קינת דוד על אבנר
קינת דוד על אבנר היא קינה שנשא דוד לאחר שנודע לו על מותו של אבנר בן נר, שר צבא שאול. הקינה מופיעה בספר שמואל.
רקע.
אבנר היה דודו או בן דודו של שאול. הוא נזכר לראשונה כשר הצבא של שאול לאחר ניצחון דוד על גוליית. לאחר מות שאול, אבנר היה זה שהמליך במחניים את אשבעל בנו של שאול על ישראל, שירת כשר צבאו ואף ריכז בידו את כל השלטון ואשבעל לא שלט אלא למראית עין. אבנר הגיע לידי כך שלקח את רצפה בת איה, אחת מפילגשי שאול לאשה. זקני העם שמרו אמונים לו ולא לבן שאול, ואף אשבעל הכיר בכוח השפעתו והתיירא מפניו.
ניתן לשער שאבנר ניסה לאחד את המחוזות עליהם שלט שאול, ומשום כך נלחם בדוד. מלחמה זו ארכה זמן רב בימי מלוך דוד בחברון. קרב מכריע נערך על הגבעה בגבעון. על פי הכתוב, פתחו הצדדים הלוחמים במשחקי קרב של שנים עשר נערים מכל צד שכולם נפלו, חיל אבנר ניגף ונרדף, ואבנר הוכרח נגד רצונו להמית את עשהאל, אחי יואב שרדף אחריו. אבנר ביקש שביתת נשק וחזר אל מחניים. לאחר שזקני ישראל הכירו בחולשתה של ממלכת אשבעל, הם ביקשו להמליך את דוד גם על ישראל; בראש תנועה זו עמד אבנר. הוא הציע לדוד כריתת ברית. כאות לנאמנותו דרש דוד מאבנר כי יחזיר לו את מיכל אשתו, בת שאול.
מות אבנר.
דוד נטה להצעותיו של אבנר, אולם יואב שר צבאו של דוד, שלא לקח חלק במשא ומתן זה, רצח את אבנר בצאתו מן העיר. סיבות הרצח היו: גאולת דם עשהאל אחיו, חשד בנאמנותו, וחשש שמא ידחה אותו מעמדתו ותפקידו. לפי הסיפור התעצב דוד על מות אבנר, התאבל עליו, קונן עליו קינה וקילל את הרוצח, ואף נטר לו בליבו את דבר הרצח עד יום מותו.
בארבע הזדמנויות נושא דוד דברים על מות אנשים קרובים או מוכרים לו: מות שאול ויהונתן בשדה הקרב, רצח אבנר בידי יואב, מות בנו הראשון מבת שבע ורצח בנו אבשלום בידי יואב. מכל קינות דוד, הקינה על אבנר היא הבלתי אישית ביותר ואולי אף הפשוטה ביותר.
הקינה.
משמעות הקינה.
קינה היא חיבור שירי המביע צער (לפעמים אירוני) על הכליה. ברוב הקינות בתנ"ך תופיע המילה איך או איכה, בה מובעים רגשי צער והשתוממות, הקריאה מבליטה את הצד הטראגי שבמאורע; נזכרות מידותיו ותכונותיו המשובחות של המת או הנחרב, הניגודים בין תכונותיו לשעבר לבין מצבו בהווה; ונשים ומקוננות שזו אומנותן, נקראות לבכות ולקונן על האסון. בקינת דוד הקצרה על אבנר כמעט שאין אף אחת מתכונות הקינה הללו, מלבד הפועל "נפל" והזכרת שם המת; אפילו מעלותיו של המת אינן מוזכרות. בקינה מופיעה רק קובלנה על אופן מיתתו של אבנר, שאינה ראויה לגיבור. אפשר שהקינה אינה אלא קטע קטן מקינה ארוכה יותר, או קינה אחת מבין רבות שקוננו על אבנר.
הצירוף 'וַיְקֹנֵן הַמֶּלֶךְ' מורה על כך שדוד משתתף בקבורה בתפקידו הרשמי כמלך, ומטרתו להפגין לעיני כל שבית המלוכה מתנער מן הרצח. במובלע, ובלי להזכיר את שמו, הוא מטיל אשמה על יואב בן צרויה.
השאלה הרטורית 'הַכְּמוֹת נָבָל יָמוּת אַבְנֵר', מבטאת את הזעזוע מן העובדה שאבנר מת כנבל, כלומר פושע, במקום גיבור מלחמה.
המילים 'יָדֶךָ לֹא-אֲסֻרוֹת וְרַגְלֶיךָ לֹא-לִנְחֻשְׁתַּיִם הֻגָּשׁוּ' מדגישות כי אבנר מעולם לא נפל בשבי וגם כעת ידיו לא היו אסורות ורגליו לא היו באזיקים - בנחושתיים. הביטוי "אסר בנחושתיים" בא במקרא רק בקשר למנהיג אשר נפל בשבי האויב.
אבנר הבלתי מנוצח נפל בשל תרמיתם של בני עוולה 'כִּנְפוֹל לִפְנֵי בְנֵי-עַוְלָה נָפָלְתָּ'. אבנר הוא ניגודו של הנבל ואילו בני צרויה הם בני העוולה. אבנר הגיבור לא התנגד למרצחו, ולא משום שידיו היו אסורות, אלא משום ההפתעה והמרמה, שהותירו אותו חסר כוח.
מנחם סוליאלי
ספריית הפועלים
ספרית הפועלים
הפרות הסדר בברזיל (2013)
אליהו מרקוזה
אלי מרקוזה
טמבלר
היה שם ארמון
היה שם ארמון הוא ספר ילדים ישראלי שנכתב על ידי אריאלה קלוריה-פרידמן, ויצא לאור בשנת תשע"א (2011) על ידי הוצאה לאור "גוונים", בסיוע המכון הפולני בישראל, ואויר על ידי מריה גיבנר.
הספר משמש ככלי עזר לאנשי הוראה והורים ומותאם לחשיפה ראשונה של ילדים ונוער לנושא השואה.
המחברת ואמה חנה, אשר קורותיה מפורטים בספר, עורכות מפגשי "סופר-עדות" בבתי ספר ברחבי הארץ ומספרות על שנותיה של חנה בתקופת השואה.
המפגש מותאם לתלמידי תיכון העומדים לפני המסע לפולין.
"היה שם ארמון" משמש סטודנטים במוסדות להוראת השואה המבקשים להנגיש את נושא "הנידוי וההשפלה" או "אז איך להסביר לילד?".
המכון הלאומי לחקר הגנום האנושי
המכון הלאומי לחקר גנום האדם (באנגלית: National Human Genome Research Institute, בראשי תיבות: NHGRI), עוסק בחקר גנום האדם, ונמנה עם המכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית. המכון ממוקם בעיר בת'סדה שבמרילנד, ארצות הברית.
היסטוריה.
המכון הוקם בשנת 1989 בשם המרכז הלאומי לחקר גנום האדם (באנגלית: National Center for Human Genome Research ,NCHGR),
ותפקידו היה להוציא אל הפועל את פרויקט גנום האדם מטעם המכונים הלאומיים לבריאות.
המרכז החל בפענוח גנום האדם בשנת 1990 בשיתוף עם מחלקת האנרגיה של ארצות הברית.
בשנת 1993 הרחיב המרכז את פעולתו בקמפוס שבמרילנד, תוך כוונה ליישם טכנולוגיות גנומיות במחקר של מחלות שונות.
מאוחר יותר, בשנת 1996, השתתף המרכז יחד עם עוד שבעה מכונים ומרכזים אחרים בהקמת המרכז לחקר מחלות תורשתיות (Center for Inherited Disease Research ,CIDR), אשר שם לו למטרה לחקור את הרכיב הגנטי של מחלות ולקויות מורכבות.
בהחלטה של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית משנת 1997, הוכרז המרכז באופן רשמי כמכון, וכיום הוא מהווה אחד מתוך עשרים ושבעה המכונים של המכונים הלאומיים לבריאות.
מאז שהושלם פרויקט גנום האדם, בשנת 2003, מאפשר המכון גישה מלאה וחופשית למאגר המידע המכיל את רצף הגנום, ולדבר חשיבות מכרעת בהתפתחות המחקר הביולוגי ברחבי העולם בכלל, והמחקר הביו-רפואי, בפרט.
מטרות המכון כיום.
בשנת 2011 פרסם המכון תוכנית אסטרטגית רב-שנתית
שעיקריה הם:
עיקרי התוכנית מהווים נדבכים המתבססים האחד על קודמו, תוך עשיית שימוש בידע הנצבר וזה שיצבר
בתחומים השונים במהלך השנים. השגת מטרות הללו מבוצעת על ידי קיום ומימון מחקרים מדעיים בתחומים אלו.
כמו כן, מקדיש המכון 5% מתקציבו השנתי לבחינה ומחקר של השלכות אתיות, חוקיות וחברתיות הנובעות מהמחקר הגנומי.
מחקרים אלו מבוצעים כחלק מתוכנית, אשר יצאה לדרכה בשנת 2004, ובמסגרתה הוקמו מספר מרכזי מצוינות, במוסדות אקדמיים
שונים בארצות הברית.
רגל חפירות
רגל חפירות (באנגלית: trench foot) היא כינוי לבעיה רפואית שהייתה נפוצה במלחמת החפירות, אשר היוותה את עיקרה, מבחינת משך הזמן, של החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. הגורמים לה הם חשיפת הרגליים לקור ולרטיבות מתמשכים, יחד עם תנאים היגייניים ירודים.
גורמים ומאפיינים.