הקהילה הגיעה לשיא גודלה במהלך המאה ה־20: ב־1936 היו 3,654 יהודים וב־1955 היו כ־4000.
בתקופת העלייה ההמונית בשנות החמישים, היגרו רוב יהודי אספי לקנדה ולמדינות אירופה, וחלקם עלו לישראל. ומאז מספר היהודים הלך ופחת: ב־ 1960 הגיע מספר היהודים בעיר ל־1,434 וב־1968 נותרו פחות מ־700.
רבנים.
בנאה ה־16 מינו השליטים הפורטוגליים את הרב, הרופא והמדינאי אברהם בן זמרה, לרבם של יהודי אספי.
באספי פעלו מספר ישיבות, שבהן לימדו ר' יצחק גבאי בעל הפירוש לששה סדרי משנה "כף נחת", ר' יוסף בואנו די מסקיטה, ר' כליפה בן מלכא, ר' מסעוד קארוואליו ובנו ר' יהודה ור' אברהם סולטאן, שקברו משמש אתר עלייה לרגל.
במחצית השנייה של המאה ה־19 כיהן כרב קהילת אספי החכם ר' אברהם סיבוני, הקהילה שגשגה בהנהגתו. הוא נפטר בתחילת המאה העשרים. בתחילת המאה ה־20 כיהן הרב יעקב מרציאנו, שהיה גם מזכיר האגודה הציונית המקומית.
בתחילת שנות ה־60 של המאה ה־20 כיהן כרב העיר הרב יהודה שטרית, שכיהן לפני כן כרבה של אגאדיר, ומאוחר יותר כרבה של עפולה.
הרב יהושע מאמאן היה חבר בבית הדין באספי.
מחוז נג'ף
סלא
סלא או סאלי (בערבית: سلا ; בברברית: ⵙⵍⴰ; בצרפתית: Salé) היא עיר נמל בצפון-מערב מרוקו. העיר שוכנת על הגדה הימנית של הנהר בו רגרג, מול עיר הבירה רבאט. האוכלוסייה של העיר מונה כ-800 אלף תושבים נכון ל-2010.
בשנות החמישים של המאה העשרים הושקו ההפגנות הראשונות נגד הצרפתים בסלא, מה שגרם למרידות פוליטיות ברחבי המדינה שהביאו בסופו של דבר למרוקו לקבל את עצמאותה מצרפת בשנת 1956.
סלא הוקמה כהתיישבות פיניקית עתיקה מאות שנים לפני הספירה. לתקופה קצרה במהלך המאה ה-17 היא הייתה עיר-מדינה עצמאית (רפובליקת סלא), עד כיבושה וסיפוחה למרוקו העלאווית.
בעת ביקור בסלא, רצוי להקדיש את הזמן לביקור בכמה מהמונומנטים הדתיים העתיקים של העיר: מסגדים מרוקאים יפהפיים במרכז העיר מציגים בגאווה את המלאכה העתיקה של ייצור אריחים מרוקאים, המכונה בערבית zellige, המדרסה של המאה ה -14 המעוצבת בארכיטקטורה המלכותית הכוללת את מבנה בית הספר, חופי בו רגרג וסירות בצבעים עזים שפורקות את מלכודתם היומית.
סלא ידועה גם בזכות אומניה המייצרים עבודות עץ כגון שולחנות, כיסאות ומגשים. כדאי לעצור ליד אחד ממפעלי העץ בסלא ולהציץ גם בדרך שבה בעלי המלאכה יוצרים את יצירות העץ שלהם.
יהדות סאלי.
בסאלי הייתה קהילה גדולה, מהבולטות ביהדות מרוקו. הקהילה התפתחה בפרט לאחר גירוש ספרד. חלק ממגורשי ספרד שהתיישבו בסלה מצאו עצמם מתפרנסים, בהנהגת שמואל פלאג'י, מחיים כפיראטים כנגד ספינות ספרדיות ועם השנים גם ספינות בריטיות, ובימי שבת וחגים פסקו מהטלת אימתם על אויביהם. בין רבני העיר בראשית המאה ה-18 היו רב העיר הרב משה אלנקוואה, רבי חיים בן עטר הזקן, רבי משה בן צור ממגורשי ספרד, הרב אהרן הסבעוני מחבר הגהות ל"היכל הקודש" על הרמב"ם, הרב חיים ביבאס שכיהן גם כדיין בתטואן, הרב משה בוזגלו (אביו של הרב שלום בוזגלו), הרב יששכר אצראף שכיהן גם כרב עדת המערביים בירושלים וחתנו הרב רפאל אנקווה, שהיה לימים הרב הראשי הראשון למרוקו.
נבטייה
מחוז ארונגו
בית שמש (יישוב עתיק)
דושן מאקאבייב
אל נבטיה
רפובליקת סלא
רפובליקת סלא הייתה עיר-מדינה עצמאית של ברברים ששכנה על חופי מרוקו במאה ה-17. הרפובליקה הייתה מוקד פיראטי בים התיכון במהלך קיומה. העיר סלא עצמה היא עיר עתיקה, עוד מן התקופה הפיניקית.
ראשיתה של העיר בהגירת אוכלוסייה מספרד הנוצרית, לאחר צו גירוש שהטיל פליפה השלישי, מלך ספרד בשנת 1607 על המוריסקוס מספרד. המוריסקוס - צאצאי המוסלמים שבחרו להתנצר בעת צווי הגירוש מ-1502 והלאה, במקום לעזוב את ספרד - לא הצליחו להיטמע בעיר רבאט בגלל הבדלי השפה, התרבות והדת. במקום זאת, הם הקימו את העיר סלא על גדתו השנייה של שפך הנהר בו רגרג. העיר הפכה במהרה למוקד לפיראטים, בעיקר ממוצא ברברי.
בשנת 1627, תושבי העיר תבעו את עצמאותם מהסולטאן זידאן אל נאסיר, וסירבו לשלם את מיסיהם. הרפובליקה שהוקמה נוהלה על ידי דיואן, מועצה בת 12–14 חברים הנבחרים מחדש בכל שנה, מושל ומפקד הנמל. לאחר מלחמת אזרחים ב-1630, שונתה שיטת הממשל, הדיואן הורחב (כשמחצית ממנו היו נציגי תושבי העיר אורנצ'וס ומחצית אנדלוסים) ל-16 נציגים, ומינוי מנהיג לאנדלוסים.
עצמאותה של הרפובליקה הסתיימה ב-1668, כאשר הסולטאן מולאי אל ראשיד, מייסד השושלת העלאווית, כבש את המדינה.
בספר הפופולרי "רובינזון קרוזו", קרוזו נשבה בידי שודד הים "הטורקי", ונמכר לעבדות ברפובליקה.
סרט מתוק
סרט מתוק (באנגלית: Sweet Movie) הוא סרט דרמה קומית אוונגרדי-סוריאליסטי, שיצר הבמאי היוגוסלבי דושאן מקבייב ב-1974. הסרט עורר מחלוקת ונאסר להפצה במדינות רבות בעולם.
עלילה.
העלילה מתמקדת בשתי נשים:
הסרט מבטא ביקורת חברתית של מקבייב על נושאים כגון אסתטיקה קולנועית, הפסולת של החברה, הסתייגות מבורגנות וקפיטליזם, הגדרות שונות למהפכנות, ורצון לשחרור ממשטר הדיכוי הקומוניסטי של סטלין (הסרט כלל קטעים מקוריים בשחור לבן מתוך סרטים שצילמו הנאצים בעת גילוי אלפי גופות של פולנים, שנרצחו על ידי הסובייטים בטבח יער קאטין במהלך מלחמת העולם השנייה ב-1940).
הפקה וביקורת.
הסרט צולם באמסטרדם, מונטריאול ופריז, במהלך גלותו של מקבייב מיוגוסלביה לאחר שהוחרם על ידי השלטונות שם בעקבות סרטו הקודם והשנוי במחלוקת, "מסתרי האורגניזם" (1971). במקור נועד להיות קו עלילה אחד, בו מלכת היופי הטהורה הופכת בהמשך לקברניטה של ספינת הממתקים, אך כוכבת הסרט קרול לור פרשה מההפקה באמצע בשל התנגדות שגילתה לתכניו הפרובוקטיביים ולהשפלתה בחלק מהסצינות; מקבייב נאלץ לשכור שחקנית אחרת, אנה פרוקנל, ולשנות את העלילה כך שתתפרש על שני קווי עלילה, של מלכת היופי ושל הקברניטה.
ההשראה של מקבייב לסיפור רציחות הילדים בספינה, הייתה מפרשה שפורסמה בעיתונות על רוצח מטקסס שקבר בבורות עשרות גופות של ילדים, עטופות בשקי פלסטיק.
הסרט הוצג בפסטיבל קאן ב-1974 וספג ביקורות שליליות, הן ממבקרים בעולם המערבי והן בגוש המזרחי הקומוניסטי דאז. בין השאר נטען כי הוא וולגרי וכולל גסויות ועיסוק רב ולא מקובל בהפרשות הגוף. במדינות הקומוניסטיות הופנתה ביקורת על אופן הצגת הקומוניזם והמהפכה בסרט, והוא נאסר להקרנה שם. מבקרים ופוליטיקאים בפולין ביקרו את אופן הצגת העם הפולני והטבח ביער קאטין בסרט; כניסתה של כוכבת הסרט הפולנייה, אנה פרוקנל, למולדתה, נאסרה לאורך שבע שנים. נקיטת העמדה הנאצית בעניין טבח יער קאטין בסרט גרמה להאשמת מקבייב בפרו-נאציזם.
בעקבות איסור הקרנת הסרט במדינות רבות בעולם, לא ניתן היה כמעט להשיג עותקים שלו לאורך עשרות שנים. רק ב-19 ביוני 2007 הועלה הסרט לגרסת DVD והפך זמין יותר.
בו רגרג
הנהר בו רגרג (ערבית: أبو رقراق) זורם במערב מרוקו ונשפך אל האוקיינוס האטלנטי, בין הערים רבאט וסלא. אורכו 240 ק"מ, ושפכו נמשך לאורך של כ-24 ק"מ. ספיקת הנהר הממוצעת היא 23 קוב בשנייה, ומגיעה בשיאה ל-1500 קוב בשנייה, בעת ההצפות ומקורותיו הם הגשמים שבהרי האטלס. הנהר הוא אחד הגדולים במדינה, ועל ערוצו נבנו מספר סכרים, הן לשליטה במי ההשקיה והן להפקת אנרגיה.
הנהר שימש את הפיניקים להקמת ערים בסמיכות לשפך הנהר, ומאוחר יותר את הרומאים. נמל הנהר היווה נמל רב חשיבות במשך מאות רבות, אך עם הקמת נמל קזבלנקה בשנת 1913 פחתה חשיבותו.
ליידיסמית'
ליידיסמית' (באנגלית: Ladysmith) היא עיירה בחופו המזרחי של האי ונקובר שבקולומביה הבריטית, קנדה. אוכלוסיית העיירה (נכון ל-2011) היא 7,921 תושבים.
באזור העיירה התגוררו ילידים, אך שטח זה הופקע לטובת חברת כריית פחם בשנת 1884. העיירה הוקמה בשנת 1898, כמקום מגורים לכורי פחם באזור סמוך. העיירה קיבלה את מעמדה ב-3 ביוני 1904. העיירה נקראת על שם ניצחונה של אנגליה על הבורים בקרב ליידיסמית' שבדרום אפריקה במהלך מלחמת הבורים השנייה. העיירה בדרום אפריקה נקראה על שמה של חואנה מריה סמית', אשתו של סר הארי סמית', מושל מושבת הכף משנת 1847 עד 1853. ב-1911 עמדה אוכלוסיית העיירה על 3,300 תושבים.
ב-5 באוקטובר 1909, פרעות החלו בעיירה ו-32 אנשים נהרגו. הפרעות פרצו על רקע מחאת הפועלים כנגד שכרם, וכוחות צבא נשלחו לעיירה על מנת להרגיע את הרוחות ולשמור על הרכוש. עם עליית השימוש בנפט, הצורך בפחם ירד ופרנסת תושבי העיירה, כורים במקצועם, נפגעה. ב-1931 נסגר מכרה הפחם, והאבטלה בעיירה נסקה. אך ב-1935 חברת כריתת עצים רכשה שטח סמוך, והפכה למקור תעסוקה מרכזי בעיירה.
סאסקס מערב
סאסקס מזרח
משטר אוטוריטרי
שחפית ים
שַׁחֲפִית יָם (שם מדעי: "Sterna hirundo") הוא עוף ממשפחת השחפיתיים. עופות ממין זה שוכנים בקרבת חופים ומקווי מים ונזונים בדרך כלל מדגים ושוכני מים אחרים.
שחפית הים היא עוף בגודל של תור ומשקלה הוא כ-130 גרם. גוף השחפית מוארך ועדין: צבע הראש והעורף הוא שחור חלקה העליון הכוללים את הגב והכנפיים אפורים והבטן לבנה.
שחפית הים היא עוף להקה, המקננת במושבות דגירה צפופות.
תפוצה.
שחפית ים נפוצה בכל אירופה ובחלקים מאסיה וצפון אמריקה בקיץ, והיא חורפת בחלקו הדרומי של כדור הארץ, לאורך חופי אפריקה, דרום אמריקה ואוסטרליה.
בישראל ניתן למצוא את שחפית הים לאורך חופי הים התיכון הצפוניים ובעמק החולה.
קינון.