ערים רבות שינו את שמן לאנטיוכיה או אפיפניה כדי לזכות בחסדי השלטון. בנוסף, העניק רשות לטבוע מטבעות ארד למספר ערים חשובות בממלכתו. אנטיוכיה זכתה להטבה זו, אך גם סלאוקיה, אפאמיאה שהייתה מרכז העצבים הצבאי של ממלכתו וערים אחרות.
אנטיוכוס ותושבי ממלכתו.
המשיך את מסורת קודמיו וניסה למשוך יוונים לממלכתו. לצורך כך הועבר מימון נדיב לאמנים, סופרים ואנשי רוח יוונים שהיגרו לממלכה הסלאוקית. זכויות מיוחדות הוענקו לאזרחים אתונאים.
אנטיוכוס והיהודים.
גזירות אנטיוכוס.
בשנת 167 לפנה"ס הנהיג אנטיוכוס הרביעי גזירות קשות על העם היהודי. קיום המצוות נאסר ובמיוחד נאסרו ברית המילה, קידוש החודש, שמירת השבת ונכפתה אכילת בשר חזיר. בוטלה זכותם לחיות לפי דיני אבותיהם. עבודת אלוהים בבית המקדש בוטלה ותחתיה הונהג פולחן אלילי פגאני. אלה שהתנגדו לגזירות אלה נענשו באכזריות על ידי החיילים הסלאוקים. גזירות קשות אלה היו רקע לסיפורים דוגמת חנה ושבעת בניה. גזירות שמד אלה היו בין הסיבות המידיות לפרוץ המרד ולדלק שהניע את המורדים.
הנבואה בספר דניאל.
על פי המסורת היהודית, קדמה למלכות אנטיוכוס הודעה נבואית מפורטת שנמסרה מפי האל לדניאל, ובה פורטו מעשי אנטיוכוס, גזירותיו ואף סופו. הנבואה כתובה ב, בו מופיעות נבואות גם על המלכים שקדמו לו ושהיו אחריו.
אלו הם הפסוקים הדנים באנטיוכוס, לפי הפרשנות הקלאסית (רש"י, רלב"ג ואחרים):
על פי פרשנים אלו מלך הצפון הוא אנטיוכוס אפיפנס. הנבואה מתייחסת למלחמתו עם מלך הנגב - תלמי מלך מצרים, ולכיבוש ארץ הצבי - ארץ ישראל. גזירותיו נגד היהודים נרמזו במילים "ובת הנשים יתן לו להשחיתה", משום שעם ישראל מכונה בשיר השירים "היפה בנשים". מלחמתו של מתתיהו בן יוחנן החשמונאי באנטיוכוס רמוזה במילים הבאות: "ולו לא תהיה", כלומר, גזירותיו של אנטיוכוס יתבטלו בסופו של דבר. המשך המרד, עליית החשמונאים לשלטון ואף סופם עקב מלחמת הורקנוס ואריסטובלוס, נרמזו בפסוק "ועמד על כנו מעביר נוגש הדר מלכות" (התייצבות ממלכת החשמונאים), "ובימים אחדים ישבר" (התפוררות הממלכה), "ולא באפיים ולא במלחמה" (לא על ידי אויב חיצוני, אלא על ידי מלחמת אחים).
פרשנים אחרים, דוגמת מלבי"ם, מוצאים את הנבואה על אנטיוכוס בפסוקים אחרים באותו פרק:
לפי פרשנות זו, המלך הנבזה שלא נתנו עליו הוד מלכות הוא אנטיוכוס אפיפנס, משום שאחיו הגדול - סלאוקוס הרביעי השאיר יורש עצר - דמטריוס הראשון, וזכייתו של אנטיוכוס במלכות באה על ידי דברי חלקלקות וחנופה. הנבואה מתארת את נסיבות מלחמתו עם תלמי, שהיו על ידי מרמה, כאשר נסע לבקר את אחותו קלאופטרה, אמו של תלמי. מספר פסוקים נוספים בנבואה זו רומזים למלחמותיו עם התלמיים, ולאחר מכן עוברת הנבואה לתאר את יחסי אנטיוכוס עם היהודים. המילים "ולבבו על ברית קודש ועשה" רומזות על מזימותיו ומעשיו כנגד היהודים. כך גם המילים "ושב וזעם על ברית קודש". תופעת ההתייוונות והצטרפות יהודים רבים לצדו של אנטיוכוס רמוזה במילים "ויבן על עוזבי ברית קודש".
לפי פרשנותו של המלבי"ם, הנבואה על סופו של אנטיוכוס לא נרמזה בהמשך פסוקים אלו, אלא בפרק אחר בספר דניאל:
פסוקים אלו מתארים בקצרה את עלייתו של אנטיוכוס אפיפנס, המכונה כאן "קרן צעירה", משום שכאמור, שושלת המלוכה הייתה אמורה להמשיך אצל דמטריוס בן סלאוקוס. מלחמותיו במצרים, בפרס ובארץ ישראל נרמזו במילים "אל הנגב ואל המזרח ואל ארץ הצבי". מעשיו נגד היהודים רמוזים בפסוק "ותגדל עד צבא השמים" - כינוי לעם היהודי, "הכוכבים" היו שומרי התורה שאנטיוכוס רמס והרג. הנבואה על סופה של מלכותו נכתבה במילים "ועד שר הצבא הגדיל", כלומר מלכותו תגדל עד שיבוא שר צבא גדול, הוא מתתיהו החשמונאי ובניו המכבים, "וממנו הורם התמיד", נסוב על השבת עבודת הקרבנות, ובפרט קורבן התמיד, אותם השיבו המכבים.
בספרות היוונית-רומית.
יוסף בן מתתיהו מונה בספרו "נגד אפיון" היסטוריונים שונים שהחזיקו בדעה כי אנטיוכוס הפר את בריתו עם היהודים מתוך חסרון כיס ושדד את בית המקדש שהיה מלא זהב וכסף: פוליביוס, סטרבון, ניקולאוס איש דמשק, טימאגנס, קאסטור ואפולודורוס.
סופרים נוספים שילבו בסיפוריהם על כניסת אנטיוכוס למקדש גם את עלילת פולחן החמור היהודי.
דיודורוס סיקולוס.
ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס) כלל בחיבורו את הסיפור הבא:
"אנטיוכוס הקרוי אפיפאנס, נכנס משהביס את היהודים אל קודש הקודשים של בית המקדש של אלוהים, שרק לכוהנים הותר על פי דין להיכנס אליו. במוצאו שם פסל משיש של אדם עבדקן ישוב על גבי חמור וספר בידיו, הוא הניח שלפניו דמות של משה, מייסד ירושלים ומארגן האומה, האיש שבנוסף לכך ציווה על היהודים את מנהגיהם המיזנתרופיים והמופקרים. ומכיוון שאפיפאנס היה מזועזע משנאה שכזאת המופנית נגד כל האנושות, הוא שם לעצמו למטרה לשבור את נוהגיהם המסורתיים. אי לכך, הוא הקריב לפני צלם המייסד (משה) ומזבח האל הפתוח לשמים נקבת חזיר גדולה, ושפך עליהם את דמה. לאחר מכן, משהכין את בשרה, ציווה להתיז ממיצי הבשר על ספרי הקודש שלהם, המכילים את החוקים הקסנופוביים; לכבות את המנורה הקרויה אצלם "תמידית" והדולקת ללא הפסקה בבית המקדש; ולכפות על הכהן הגדול ושאר היהודים לאכול מן הבשר".
דברי דיודורוס הם העדות הלא-יהודית הישירה והראשונה, שבה אושר מעשה החילול של בית המקדש בירושלים על ידי אנטיוכוס אפיפאנס.
אפיון.
על פי יוסף בן מתתיהו, הסופר המצרי האנטי-יהודי אפיון (המחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה) כתב שבמקדש בירושלים היה מוצב פסל זהב של ראש חמור, שהיהודים סגדו לו, אך נעלם משם כשאוצרות המקדש נלקחו על ידי אנטיוכוס. יוספוס האשים את אפיון כשטען שבעקבות פוסידוניוס ואפולוניוס מולון ניסה גם הוא ללמד סנגוריה על שוד המקדש של אנטיוכוס והאשים את היהודים בקרבן אדם. אפיון סיפר שאנטיוכוס מצא במקדש אדם שוכב על מיטה ולידו שולחן מלא במאכלי בשר. האיש נפל לרגלי המלך והתחנן שישחררו, כי נותרו לו רק מספר ימים לחיות. הוא בכה וסיפר שהוא יווני שעבר בארץ יהודה לחפש פרנסה, נחטף ונכלא בבית המקדש, תוך שהוא מפוטם במזון. האנשים המגישים לו מזון סיפרו לו שליהודים יש חוק סודי די חדש לפיו הם תופסים איש יווני זר, מפטמים אותו במשך שנה שלמה ואז מוציאים אותו ליער, מעלים אותו לקרבן ואוכלים ממעיו, ונשבעים לשנוא יוונים תמיד.
טקיטוס.
ההיסטוריון הרומי טקיטוס (סוף המאה ה-1 לספירה) מזכיר את המלחמה בין אנטיוכוס ליהודים ומנצל את ההזדמנות כדי לתקוף אותם: "כל עוד היה המזרח בידי אשוּר, מדי ופרס, היו היהודים הבזויים שבעבדיהם; כאשר גברה יד המקדונים, השתדל המלך אַנטיוֹכוּס לבטל את אמונתם התפלה ולהקנותם את דרכי היוונים. אך המלחמה בפּרתים מנעתו מִשַפֵּר אומה מאוסה זו...עתה, שהיו המאקדוניה חסרי־אוֹנים...שׂמו היהודים מלכים (החשמונאים) על עצמם".
פולסא דנורא
פולסא דנורא (במקור: פולסי דנורא) הוא טקס קללה מאגי שנוצר על ידי העדה החרדית באמצע המאה העשרים. בטקס, פונים כמניין משתתפים למלאכי חבלה שהמקולל ימות במהרה. הטקס, שחלקים ממנו נלקחו מהחרם, מורכב מקריאת טקסט המשולב בקללות, תקיעה בשופרות וכיבוי נרות שעווה.
מקור הביטוי הוא בספרות חז"ל, שם "פולסא דנורא" מוזכר כעונש שמימי שמוענשים בו מלאכים, או אנשים לאחר מותם.
המקור.
מקור השם לקוח מדברי התלמוד, שם תוך ויכוח הלכתי, נאמר: "אמר ליה: אי הוה לוי הכא הוה מפיק לאפך פולסי דנורא". לפי פרשנים שונים, הביטוי פולסא דנורא שימש כמטבע לשון לנידוי וחרם.
ישנם כמה פירושים למילה פולסא: רש"י במסכת יומא () מפרש שמדובר במקל, ולעומת זאת בפירושו למסכת בבא מציעא () הוא כותב שמדובר בניצוץ, שהוא עגול כמטבע. על פי המילון התלמודי של ברוך קרוא, המילה הארמית פּוּלְסָא היא מכה בדומה לפולס (pulsus, בלטינית) שמשמעותו פעימה, מתקף – ועל פי זה פּוּלְסָא (או פּוּלְסֵי) דְנוּרָא היא מכת אש.
משמעות בספרות חז"ל.
בספרות חז"ל, "פולסי דנורא" מוזכרים כעונש שמימי שמוענשים בו מלאכים, או אנשים לאחר מותם:
על פי פרקי דרבי אליעזר (פרק ד'), הקב"ה מתואר כמי שמחזיק בידו מקל של אש, "מימינו חיים ומשמאלו מות ושבט של אש ופרוכת לפניו פרושה ועיניו משוטטות בכל הארץ...".
במספר מקומות בספר הזוהר, פולסא דנורא מתואר כעונש לחוטאים:
"ומקדשי תיראו - בהאי יראה שריא פולסא דנורא לאלקאה לון לחייביא דלא נטרין פקודי אורייתא" (בתרגום: ומקדשי תיראו - בזו היראה הותר מקל אש להלקות להם לחוטאים שלא שומרים מצוות התורה) ().
באף אחד ממקורות אלה, אין ה"פולסא דנורא" טקס קבלי אנושי כלשהו.
טקסי פולסא דנורא בישראל.
קיימים מספר מקרים שפורסמו, בהם הטקס בוצע, או ששימש לאיום בישראל:
מקרים אלו אינם מאששים קשר סיבתי, עקב הטיית הפרסום.
בחוק הישראלי.
בשל עיקרון חופש הפולחן בישראל, אין החוק אוסר במפורש על אף תפילה, לרבות הפולסא דנורא.
ב-30 באוגוסט 2005 החליט מני מזוז, היועץ המשפטי לממשלה, שלא להעמיד לדין 20 פעילים, שערכו טקס פולסא דנורא כנגד ראש הממשלה אריאל שרון, בנימוק שהם פנו לאל ולא לבני אדם, ותפילה שכזו למותו של אדם, אף שאיננה ראויה להיות חלק מהשיח הציבורי, איננה בגדר של הסתה לרצח ונכללת במסגרת חופש הביטוי.
מפ&quot;ם
מַפָּ"ם (ראשי תיבות: מפלגת הפועלים המאוחדת) הייתה מפלגה ציונית סוציאליסטית ישראלית, אשר הוקמה בינואר 1948 כאיחוד בין "מפלגת פועלים השומר הצעיר" ובין "התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון". המפלגה קיימה קשר הדוק עם תנועת הנוער השומר הצעיר ועם תנועת הקיבוץ הארצי. מאיר יערי ויעקב חזן היו מנהיגי המפלגה ומתווי דרכה במשך מרבית שנותיה.