הטקס.
הטקסטים הכתובים לוו, ככל הנראה גם במעשה פולחני מאגי שמטרתו הייתה לצקת יתר תוקף לפעולת ההשבעה. ייתכן שהצד הפולחני היה חשוב ומורכב, אך ידיעתנו על היבט זה של פעולת ההשבעה לוקה בחסר ואין לנו ידיעות על האופן שבו הקערות מילאו את תפקידן.
קערות השבעה יהודיות מבבל.
חלק ניכר, כשני שלישים, מהממצא של קערות השבעה במסופוטמיה הן קערות השבעה שמזוהות עם האוכלוסייה היהודית בבבל. זיהוי זה מבוסס בין היתר על כך שהן כתובות בכתב העברי-ארמי, והלשון שלהן היא ארמית-יהודית הקרובה ללשון התלמוד הבבלי המעורבת ביסודות של מילים עבריות. במקרים אחדים ישנם אפילו טקסטים הכתובים בעברית טהורה. קערות אלה משקפות, כך מסתמן, פעילות ערה של כותבי קמיעות יהודיים. עדות נוספת לכך היא השימוש בפסוקי מקרא במקורם העברי ובתרגומם הארמי כחלק מהטקסט המאגי וכן למונחים יהודיים כמו גט ודמויות יהודיות כמו יהושע בן פרחיה, רבי חנינא בן דוסא וכן דמויות מן המקרא.
רבות מן הקערות אינן מתוארכות ועל פי רוב הן מיוחסות לשלהי תקופת התלמוד. רק חלק קטן מן הקערות זכו לתארוך על פי מניין השטרות ובמקרים אלה הן מתוארכות למאה ה-6. בסך הכל ידוע על כ-1,500 קערות כאלה אשר רק כמה מאות מתוכן התפרסמו. עיקר חשיבותו של הממצא הוא היותו החומר האפיגרפי היחיד שנותר מבבל בתקופה זו.
יצוין כי רבות מן הקערות הידועות כיום נמצאות בידיהם של אספנים פרטיים וסוחרי עתיקות ברחבי העולם. רבות מן הקערות הקיימות נמצאו כשהן שבורות לחתיכות וסביר להניח שהממצא שנותר כיום הוא שריד קטן למצאי רחב בהרבה שממנו לא נותרו שרידים.
מטרת הקערות.
קערות ההשבעה היו מקבילותיהם של הקמעות שבדרך כלל נכתבו על ידי רבנים. כאשר המאגיה הרבנית לא הביאה לתוצאות הרצויות, פנו הנזקקים לעזרת המאגיה והכישוף העממיים.
הנוסחאות המיוצגות בקערות ההשבעה מצביעות על אמונה בדת פופולרית החורגת מעבר לקונבנציות של הפרקטיקה הנהוגה בדת המוסדית. הקערות מייצגות את כלי הנשק במלחמה נגד כוחות קוסמיים כדמונים, שדים, רוחות ולילית. כל קערה נכתבה עם סוג דיו תמידי בלתי מחיק ו"נתפרה" על פי מידות הלקוח המסוים, בעיותיו ומחלותיו. מיד לאחר הכתיבה והריטואל, היא נקברה באדמה.
השפה בה נכתבה הנוסחה המאגית על גבי קערת ההשבעה היא מעורבת ונובעת משלל מקורות של קבוצות תרבות שונות שחיו באותו אזור, כגון גנוסטים, פגנים ונוצרים. בנוסף, טקסט ההשבעה בעיקר בקרב יהודים כלל מסורת מגוונת של מקורות השאובים מתוך דימויים תנ"כיים, אמונות יהודיות פופולריות ושאריות של דתות מסופוטמיות. לטקסט יש קרבה ללחשים המאגיים; בשניהם קיים מעין גיבוב של מילים החוזרות על עצמן ורעיונות לא קוהרנטיים שלרוב אינם מובנים לקורא. עם זאת, בקרב היהודים נערכה ההשבעה באוריינטציה יהודית ונכתבה בשפה שהייתה קרובה ללשון התלמוד הבבלי - ארמית בבלית.
קערות השבעה מנדעיות.
הקערות המנדעיות מכילות נוסחאות שאופייניות לדת המנדעית כפי שגם הקערות היהודיות מכילות אלמנטים יהודיים. על גבי הקערות המנדעיות כמעט שאין ציורים של דמויות. אף על פי שברוב מוחלט של המקרים, הקערות הללו נכתבו על ידי סופרים בני הדת המנדעית, יש מספר קטן של קערות במנדעית המכילות טקסטים יהודיים מובהקים שכנראה תורגמו מארמית יהודית בבלית למנדעית. מצד שני, ישנן כמה קערות בארמית יהודית שעושות שימוש בנוסחאות השבעה מנדעיות.
קערות השבעה סוריות.
ארמית סורית הייתה, ככל הנראה, הניב הארמי המדובר ביותר בקרב האוכלוסייה המסופוטמית. שפה זו נכתבה בשלושה סגנונות כתב נפרדים: הנסטוריאני, האסטרנגלו, והכתב הידוע בשם "המאניכאי." כל שלוש שיטות הכתב הסוריות מיוצגות בקערות ההשבעה שמקורן בבבל. אולם, למרות התפוצה הגבוהה של סורית כלשון דיבור, מספר הקערות בסורית קטן יותר מאשר בארמית בבלית או במנדעית.
קערות סוריות שימשו הן את הנוצרים (אם כי ישנן רק קערות מועטות שיש להן מאפיינים נוצריים מובהקים), את המניכאים, וכן את בני הדתות המקומיות (אלה שאינם משתייכים לדתות הגדולות).
התפתחות המחקר.
קערות ההשבעה הראשונות התפרסמו בשנת 1853 על ידי תומאס אליס (Thomas Ellis). בשנת 1913 פרסם ג'יימס מונטגומרי (Montgomery) חיבור רחב יריעה שכלל נוסחאות של ארבעים קערות וסקירה של עולם קערות ההשבעה כפי שנתגלו בניפור. יעקב נחום אפשטיין פרסם רשימת תיקונים לחיבר של מונטגומרי. בשנת 1975 פרסם איזבל (Isbell) מהדורה של כל הקערות שהתפרסמו עד אז. יוסף נוה ושאול שקד פרסמו בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 שני כרכים המכילים עוד עשרות טקסטים מתוך קערות השבעה. מאז תחילת שנות האלפיים, פורסמו עוד כמה מאות טקסטים מתוך קערות השבעה על ידי כמה חוקרים בתחום, ביניהם שאול שקד, יוסף נוה, דן לוין, סיאם בהיירו, משה מורגנשטרן, ג'יימס נתן פורד ואחרים.
פרסומן של הקערות משמש כר נרחב לפעולה בעיקר של בלשנים המתמחים בחקר הארמית, ובפרט, חקר הארמית הבבלית, כדי לזהות צורות לשוניות שלא נותר להן תיעוד במקורות מאוחרים.
פרנסואה גיזו
פרנסואה פייר גיוֹם גיזוֹ (בצרפתית: François Pierre Guillaume Guizot; 4 באוקטובר 1787, נים – 12 בספטמבר 1874, נורמנדי תחתית) היה היסטוריון, הוגה דעות, נואם ומדינאי צרפתי. כפוליטיקאי, גיזו כיהן כשר חוץ וכראש ממשלה בתקופת המונרכיה של יולי, תחת לואי פיליפ, מלך הצרפתים. כהוגה דעות הוא היה דמות מרכזית בקבוצה המכונה "הדוקטריניירים" ושאף לאיזון בין רעיונות המהפכה הצרפתית לבין אלו של המשטר הישן.
ביוגרפיה.
גיזו נולד בעיר נים שבפרובאנס למשפחה בורגנית פרוטסטנטית. כאשר היה בן שבע שנים, אביו הוצא הוצא להורג בתקופת שלטון הטרור של המהפכה הצרפתית. כתוצאה של המהפכה, הוא ואמו עברו להתגורר בז'נבה ושם קיבל חינוכו. אמו הושפעה מן התאוריה של ז'אן-ז'אק רוסו שלפיה על כל אדם ללמוד מקצוע. פרנסואה גיזו למד נגרות, אך ב- 1805 הגיע לפריז ושימש כמורה פרטי לבנו של שגריר שווייצריה בצרפת.
גיזו החל לכתוב יומן ונכנס לחוג ספרותי. ב- 1809 פרסם מאמר בעיתונות על אודות יצירתו של פרנסואה-רנה דה שאטובריאן והמשיך לתרום לעיתונות הפריזאית מפרי עטו. ב- 1811 פרסם מסה על אודות האמנות, ובשנה שלאחריה – תרגום לצרפתית של אדוארד גיבון. פרסומים אלה משכו את תשומת לבו של נגיד האוניברסיטה של צרפת שבחר בו כדי ללמד היסטוריה בסורבון. הוא הרצה שם לראשונה ב- 11 בדצמבר 1812 – מה שהיווה את תחילתו של המחקר ההיסטורי בצרפת של המאה התשע עשרה.
ב-1814, עם מפלתו של נפוליאון בונפרטה, פרנסואה גיזו שתמך במפלגה הליברלית, שימש כמזכיר משרד הפנים בממשלתו של לואי השמונה עשר, מלך צרפת. כאשר נפוליאון נמלט מן האי אלבה ושב לצרפת, גיזו התפטר מיד מתפקידו וחזר לעיסוקיו הספרותיים. אחרי תקופת מאה הימים גיזו נסע לגנט, פגש שם את לואי השמונה עשר והודיע לו בשם המפלגה הליברלית כי יוכל להמשיך למלוך רק אם ינקוט במדיניות ליברלית יותר – מה שלא התקבל בעין יפה על ידי יועציו של המלך.
בתקופת הרסטורציה גיזו התמנה למזכיר משרד המשפטים אך התפטר ב-1816. ב-1819 התמנה למנהל מספר מחלקות במשרד הפנים, אך איבד את משרתו זו ב-1820. בתקופה זו תמך בשלטונו של לואי השמונה עשר והציע מדיניות ליברלית כדרך בין מונרכיה אבסולוטית לבין ממשלה עממית.
כליברל גיזו התנגד למדיניותו של שארל העשירי, מלך צרפת שנאלץ לוותר על כתרו בעקבות מהפכת יולי 1830. בין השנים 1832–1837 שימש גיזו כשר החינוך בממשלתו של לואי פיליפ, מלך צרפת. כשר החינוך היה לו תפקיד מכריע בהרחבת החינוך הציבורי, ותחת השגחתו נפתחו בתי ספר יסודיים בכל הקהילות ברחבי צרפת.
מאידך, הוא תמך במדיניותו של לואי פיליפ שהגבילה את הרחבת החירות האזרחית, ולכן נתקל בהתנגדות מצדם של הליברלים המתקדמים ושל הרפובליקנים שמחו נגד הגבלת זכות ההצבעה לבעלי רכוש בלבד. גיזו היה שר החוץ (1840–1847) ולבסוף ראש הממשלה (19 בספטמבר 1847 – 23 בפברואר 1848). כראש הממשלה גיזו אסר על אסיפות עם פוליטיות, ובכך החיש את המהפכה שגרמה למפלתו של לואי פיליפ ויצרה את הרפובליקה הצרפתית השנייה (24 בפברואר 1848 – 2 בדצמבר 1852).
אחרי שהתפטר מתפקידו כראש הממשלה גיזו חצה את הגבול לבלגיה ומשם הגיע ללונדון (3 במרץ 1848). הוא התקבל בכבוד על ידי החברה האנגלית ונשאר באנגליה כשנה לפני שהתיישב באחוזה כפרית במחוז קלבדוס (כיום בחבל נורמנדי תחתית בצרפת). שם הקדיש את 25 שנותיו האחרונות ליצירה ספרותית שהיוותה את מקור מחייתו העיקרי. בנותיו ניהלו את משק ביתו ואחד מחתניו ניהל את אחוזתו. הוא היה גאה, בלתי תלוי וחי בפשטות, ואולי היו אלה השנים המאושרות בחייו.
פרנסואה מת באחוזתו ב-1874.
יצירתו.
פרנסואה גיזו כתב מסות וספרים רבים שהתייחסו לפוליטיקה ולחיי התרבות של צרפת, ובהם "ממשלה ייצוגית במצבה הנוכחי של צרפת (1816), "מסה על מצבו של החינוך הציבורי בצרפת (1817), "ממשלות צרפת מאז הרסטורציה" (1820), "הממשלה והאופוזיציה בצרפת של זמננו" (1821). ב-1822 פרסם את הרצאותיו על אודות ממשלה ייצוגית בספר בשם "על הריבונות".
ב-1828 פרסם את ספרו "היסטוריה כללית של הציוויליזציה באירופה", וב-1830 – את הספר "היסטוריה של הציוויליזציה בצרפת". ב-1836 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית, וב-1842 – לחבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים. ב-1846 פרסם את הספר "היסטוריה של המהפכה באנגליה מאז עלייתו לשלטון של צ'ארלס הראשון ועד מותו". ב-1855 פרסם את ספרו "היסטוריה של הרפובליקה האנגלית ושל קרומוול", וב-1856 את הספר "היסטוריה של הפרוטקטוראט של קרומוול והחזרה לשלטון של בית סטוארט".