סדר החזרות בשנה זו הוא: ביום הראשון עלו על הבמה אלבניה, ארמניה, מלטה, בלארוס, בולגריה, גאורגיה, אירלנד, איטליה ומקדוניה - ההפסקה תהיה בין בלארוס לבולגריה וביום השני עלו אוסטרליה, מונטנגרו, הולנד, רוסיה, סן מרינו, סרביה, סלובניה, אוקראינה - ההפסקה הייתה בין רוסיה לסן מרינו.
בימים השלישי והרביעי יופיעו המשתתפים לחזרה שנייה בסדר הפוך (מקדוניה שהייתה אחרונה ביום הראשון עלתה כראשונה ביום השלישי).
הכרזות מיוחדות.
אוסטרליה ואירלנד הצטרפו לתחרות בפעם הראשונה, אירלנד דרך רשות השידור דוברת האירית לאחר התעניינות גם בשנה שלפני ואוסטרליה לאחר הצטרפותה לאירוויזיון 2015 כמתחרה ולאחר שנשלחה להם הזמנה בעקבות השידור הקבוע של התחרות בשנים קודמות.
אוסטרליה בהמשך למדיניותה לשלוח שמות גדולים שלחה שיר של דלתא גודרם, וסלובניה שלחה שיר של המפיק הגדול ביותר בסלובניה ראאי.
בנוסף בשנה זו הוכרז על ידי איגוד השידור האירופי שסן מרינו ואוסטרליה יצביעו בהצבעת שופטים בלבד עקב שעת השידור באוסטרליה שלדעת רשות השידור האוסטרלית אינו מתאים לפתיחת הצבעת קהל (4:30-7:00 בבוקר בערך) וסן מרינו עקב כך שכל המספרים שם הם מספרים איטלקיים ולכן הדבר בלתי אפשרי.
בשנה זו, גרמניה תשדר לראשונה את התחרות בשידור חי באתר האירוויזיון הגרמני הרשמי (eurovision.de) דבר שהפתיע רבים בשל העובדה שגרמניה לא השתתפה בתחרות מעולם והייתה כמעט משתתפת 4 פעמים.
בנוסף לשידור, רשות השידור הגרמנית החלה מעדכנת באתרה על חדשות מהתחרות והעלתה סיקור על המתחרים.
אירועים חריגים.
ה-EBU החליטו שהחל מ-2016 התחרות תעבור לניהול בנושא יחסי ציבור על ידי חברה מסחרית, לאחר שחברה כזו נהלה את התחרות בשנים 2011–2012 ללא הצלחה יתרה במספר המדינות. משמעות הדבר היא פיטורו של הצוות הנוכחי החל מהתחרות הבאה, דבר זה נעשה בסוג של מחטף וללא הודעה מוקדמת וגרם לאי נוחות למפוטרים ולצופי אירוויזיון הילדים העוקבים בעיקר בטוויטר. אך לאחר שהמכרז התפרסם, יש הטוענים שהוא מכור לאותה חברה שניהלה את התחרות בשנים 2011–2012 והחברה היא חברה ההולנדית שראשיה מקורבים לאיגוד השידור האירופי.
קייט לוקט, ראש צוות יחסי הציבור שיפוטר בתחרות הבאה התלוננה על כך ל-EBU ובעמוד הפייסבוק של מנהל החברה ההולנדית.
דבר שגרם לפיטוריה המידיים שגרמו לתרעומת בקרב הצופים ולעמודי פייסבוק וטוויטר פחות פעילים
מוסרי ניקוד.
מסירת הניקוד לתחרות בוצעה מהקאטווק באולם התחרות שהמנחה עומדת על הבמה הגדולה מאחוריהם.
RAM Drive
דיסק RAM (באנגלית: RAM Drive ולעיתים RAM Disk) הוא בלוק של זיכרון גישה אקראית (לדוגמה DRAM), אשר תוכנת מחשב מתייחסת אליו כאילו היה דיסק קשיח רגיל המחובר למחשב. לפעמים מכונה "דיסק זיכרון וירטואלי".
יתרונות וחסרונות.
יתרונות.
לדיסק מסוג כזה יתרון בולט של ביצועים הטובים בסדר גודל יותר מאשר דיסקים "רגילים" כגון SSD, דיסק קשיח או כונן תקליטורים אופטי. דיסק מבוסס RAM הוא בעל זמני גישה קצרים במיוחד לקבצים, עקב העובדה שהזיכרון אינו מכני, בעוד דיסק קשיח, DVD או Blu-ray מחייבים ראש קורא או עין אופטית במיקום מסוים לפני שמתחילה פעולת הקריאה או הכתיבה. דיסק RAM זקוק לכתובת של המידע בלבד.
עקב השיפור הניכר בביצועים, זיכרון זה נמצא בשימוש מערכות המחשבות חישובים הדורשים עבודה אינטנסיבית עם קבצים בזמן קצר ככל שניתן, בחישובי סימולציה שונים וכן אצל "גיימרים" המחפשים ביצועים טובים יותר בזמן הרצת משחק מחשב.
חסרונות.
כמובן עקב היותו מבוסס RAM, הדיסק הוא "נדיף", כלומר עם כיבוי המחשב (כולל מהפסקת חשמל), המידע נאבד. המשתמש צריך לדאוג להעביר את המידע שהוא רוצה לשמור באופן יזום לאחסון במיקום שאינו על ה־RAM.
שימוש בזיכרון וידאו.
תאורטית, ניתן להשתמש בזיכרון וידאו המותקן על כרטיס גרפי ופועל לרוב על זיכרון מסוג GDDR או HBM, אשר מהיר פי עשרות מזיכרון RAM רגיל ויכול להגיע למהירויות של מאות GB ועשרות מיליוני העברות (GT) לשנייה. פרקטית, השימוש לא יהיה אפקטיבי עקב כך שהזיכרון אינו מקושר ישירות למעבד ודורש מעבר במספר תחנות (בקר PCI Express ובקר הזיכרון של הכרטיס הגרפי), כך שזמן הגישה יתארך מעבר לזמן הגישה של דיסק RAM רגיל ופתרונות כמו שימוש בזכרונות מסוג NVMe יהיו יעילים וזולים יותר.
דיסק RAM
ג'ונאס סאלק
וייץ
ג'ואן נסל
ג'ואן נסל (באנגלית: Joan Nestle; נולדה ב-12 במאי 1940) היא סופרת, תאורטיקאית ומנהיגה לסבית פמיניסטית, מייסדת-שותפה של "ארכיוני ההרסטורי הלסבית" (היא-סטוריה; וכן - הסיפור שלה).
קורות חייה.
נולדה למשפחה יהודית בניו יורק. אביה מת לפני שנולדה והיא גודלה בידי אמה, רגינה נסל, שעבדה כמנהלת חשבונות. לימים סיפרה שהאם חינכה אותה להאמין בזכותן של נשים ליהנות מיחסי מין.
נסל למדה בתיכון מרטין ון ביורן בקווינס. בסוף שנות ה-50 יצאה מהארון כלסבית והיא מגדירה את עצמה פמית. ב-1963 סיימה לימודים לתואר ראשון בקווינס קולג'. ב-1968 השלימה תואר שני באנגלית באוניברסיטת ניו יורק. היא החלה ללמוד לתואר שלישי אך כעבור שנתיים חזרה לקווינס קולג' ולימדה שם.
ב-1974 הייתה נסל ממקימות ה-Lesbian Herstory Archives. החל ב-1979 כתבה וערכה ספרים ואנתולוגיות והייתה לאחת ההוגות הלסביות הבולטות בארצות הברית. היא זכתה בפרס למדא לספרות להט"בית, בפרס איגוד הספריות האמריקאי ובפרס ביל וייטהד על מפעל חיים.
ב-1995 אובחן בגופה סרטן המעי הגס וב-2001 חלתה בסרטן השד. ב-2002 עמדה נסל במרכזו של סרט תיעודי שיצרה ג'ויס וורשו ושמו "Hand on the Pulse".
נסל חיה כיום באוסטרליה עם בת זוגה דיאן אוטו, פרופסורית למשפטים, ומלמדת באוניברסיטת מלבורן.
פעילותה וספריה.
באמצע שנות ה-60 החלה נסל לפעול במסגרת התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית שנאבקה בגזענות כלפי שחורים. היא נסעה לדרום ארצות הברית ובין השאר נמנתה עם משתתפי המצעד מסלמה למונטגומרי שארגן מרטין לותר קינג.
אחרי מהומות סטונוול ב-1969 התמקדה פעילותה של נסל בתנועה לזכויות הגייז. ב-1971 היא הצטרפה ל-Lesbian Liberation Committee וכעבור שנה השתתפה בהקמת Gay Academic Union (GAU). יחד עם חברות אחרות בארגון החלה לאסוף מסמכים ויצירות מן ההיסטוריה הלסבית
וב-1974 הן יסדו את ה-Lesbian Herstory Archives - ארכיוני ההיאסטוריה הלסבית. הוא פעל בתחילה בדירה שבה התגוררה נסל עם בת זוגה אז, דברה אדל, וב-1992 עבר לברוקלין. כיום שמורים בו יותר מ-20 אלף ספרים, 12 אלף תצלומים ו-1,600 כתבי עת.
ב-1979 החלה נסל בכתיבה ספרותית, שהתמקדה ביחסים לסביים ארוטיים. "הגוף שלי עשה את ההיסטוריה שלי - את כל ההיסטוריות שלי", כתבה. בין ספריה:
בין הספרים שערכה, חלקם בשיתוף עם אחרות ואחרים:
וכן שלוש אנתולוגיות של סיפורים לסביים, "Women on Women", שראו אור בשנים 1990, 1993 ו-1996.
נסל היא דמות שנויה במחלוקת בתנועה הפמיניסטית, הן בשל ההתמקדות שלה בארוטיקה, שקוממה נגדה פמיניסטיות שנאבקו בפורנוגרפיה, והן משום שהיא מייצגת את תרבות הפם-בוץ'. באחד מספריה כתבה: "בעבר הבוץ' תויגה בפשטנות יתר כבת הזוג הגברית, והפם כשותפתה הנשית. התיוג הזה שוכח שתי נשים שפיתחו את הסגנונות שלהן מסיבות ארוטיות, רגשיות וחברתיות מסוימות, ולא כשכפול מזויף של הטרוסקסואליות". עוד כתבה: "הבוצ'יות לא הציגו עצמן מעולם כגברים: הן הכריזו על עצמן כנשים ששוברות טאבו, שמוכנות להפגין את תשוקתן לנשים אחרות".
היא יוצאת נגד אלו בתנועה הפמיניסטית המבטלות למעשה את ניסיון החיים שלה ושל עוד נשים רבות, שסבלו דיכוי מיני בשנים שהומוסקסואליות נחשבה מחלה שיש לרפא. היא מתנגדת לגישה הפוסלת פרקטיקות מיניות מסוימות, למשל כאלה הקשורות ביחסי כוח או בבדס"מ, שייצגו בין השאר אנדריאה דבורקין וקתרין מקינון. בעיני נסל, זוהי השתקה של נשים בשם הפמיניזם. היא עצמה חשה במשך שנות פעילותה הפמיניסטית כי צד זה של זהותה הלסבית לא זכה ללגיטימציה. היא יוצאת נגד ההשתקה הזאת וקובעת: "מיניות תקינה פוליטית היא מושג פרדוקסלי". לכתיבתה בנושא נודעה השפעה רבה.
ב-2014 ערכה נסל יחד עם יסמין טמביאה גיליון מיוחד של כתב העת הלסבי הרב-תרבותי "Sinister Wisdom".
כתביה בעברית.
ספרה של נסל "מחוזות אסורים: תשוקה, גוף וסיפורי התנגדות" תורגם לעברית ב-2008 בידי קבוצה של פמיניסטיות ישראליות – חנה ספרן, יסמין פיאמנטה, אילאיל קופלר, נופר ליפקין, מריאנה בר, שירלי טל, חיה שלום, דפנה עמית, תלמה בר דין ואפרת רותם, שגם ערכה את הספר. יעל משעלי כתבה לו אחרית דבר והוא ראה אור בהוצאת פרדס. הספר מורכב מסיפורים של נסל, שנבחרו על ידי המתרגמות בהתייעצות עמה.
סמינר ברסלאו
ג'ון קנטלי
ג'ון קנטלי (באנגלית: John Cantlie) הוא צלם בריטי שנחטף על ידי המדינה האסלאמית, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, והגיש סדרת סרטי הסברה בשירות הארגון.
נפילתו בשבי.
קנטלי נחטף בפעם הראשונה ביולי 2012, אך שוחרר כשבוע לאחר מכן על ידי צבא סוריה החופשית.
בנובמבר 2012 נחטף שוב, יחד עם ג'יימס פולי.
בשירות המדינה האסלאמית.
כשבוי, החל קנטלי מסקר עניינים שונים הקשורים למדינה האסלאמית ויריבותיה, בהפקת מרכז התקשורת אל-חיאת.
ב-18 בספטמבר 2014 פרסמה המדינה האסלאמית וידאו בשם "הטה אוזניך" (Lend Me Your Ears) אשר בו דן קנטלי בענייני מדיניות החוץ של בריטניה וכן בנושא חטיפתו האישית. הוא השווה בין עמדות ארצות הברית ובריטניה בנושאי משא ומתן לשחרור שבויים ביחס למדינות אחרות באירופה אשר מוכנות לשלם מחיר עבור שחרור חטופים שלהן
בסרטון טען כי הוא ראשון בסדרה של סרטים אשר ידונו במדיניות והשקפת העולם של המדינה האסלאמית.