אבות הנזיקין נקראים כך משום שיש להם תולדות, כלומר הרחבות של הדין היסודי למקרים דומים נוספים. תולדות השן הן נזקים שנגרמים באופן שמסב הנאה לבהמה אם באכילה ואם בדרכים אחרות, כגון בהמה שהתחככה בקיר להנאתה והפילה אותו, או שהתגלגלה להנאתה וגרמה נזק.
תולדות הרגל הן כל נזק שנעשה על ידי התנהגות טבעית של בעל חיים בדרך שאינה מסיבה לו הנאה. התולדות הקלסיות הן נזקים שונים שבהמה עלולה לגרום בדרך הילוכה על ידי גופה, שערה, או אפילו על ידי אביזרים שונים שמונחים עליה כגון אוכף, רסן, מושכות או פעמון, וכן על ידי משא שנשאה או על ידי עגלה שמשכה. תולדות נוספות המוזכרות בתלמוד הן עופות שהזיקו בכנפיהם, תרנגולים שקיפצו על עיסת בצק וטינפו אותה או ניקרו בה, תרנגול שניקר בחבל של דלי וגרם שיפול וישבר, כלב שקפץ מגובה ונפל על כלי שנשבר, ובהמה שהזיקה בכשכוש זנבה. גם הכשת נחש היא תולדה של רגל.
הפטור ברשות הרבים.
מרשות הרבים לתוך שטח פרטי.
אף על פי שפטור שן ורגל ברשות הרבים נלמד מן המקרא, הרי"ף נתן הסבר וטעם לדין, שהוא משום שכן דרכם של בהמות ללכת ברשות הרבים. הרא"ש כתב שלפי הטעם הזה, יהיה פטור גם במקרה שבהמה שברה חפצים שהיו בשטח פרטי על ידי דריכה על מוט ארוך שיצא משם לרשות הרבים. על פי זה כתבו חלק מהאחרונים, שכך תהיה דעת הרי"ף גם בנזק שגרמה בהמה על ידי התזת חצץ מרשות הרבים לתוך שטח פרטי, בניגוד לפסיקת התלמוד לעומת זאת, התלמוד דן בנושא של התזה מרשות הרבים לשטח פרטי, ושם המסקנה היא שחייב. על פי זה כתבו כמה ראשונים שכך יהיה הדין גם במקרה של המוט הארוך היוצא משטח פרטי לרשות הרבים, וכן נפסק בשולחן ערוך. אמנם כמה אחרונים כתבו שניתן לחלק בין המקרה של התזת חצץ לבין המקרה של המוט הארוך.
בשטח משותף.
בעניין נזק נעשה בשטח ששייך למזיק ולניזק בשותפות, התלמוד מביא מקורות תנאיים ואמוראיים שעסקו בעניין, ומסקנת התלמוד שבאופן עקרוני זה נחשב כרשות הרבים ופטור שם על שן ורגל. הוא הדין בשטח ששייך לגורם שלישי ששניהם פלשו אליו בלי רשות. עם זאת, כאשר מדובר בשטח משותף שלא מקובל להכניס אליו בהמות אלא רק לאחסן דברים אחרים, יש אמוראים שדעתם לחייב שם על נזקי שן ורגל אם אחד השותפים הכניס את בהמתו לשם בניגוד למקובל והיא פגעה באותם הדברים שכן היה מקובל לאחסן שם, וכך נפסק בשולחן ערוך. כמו כן, יש ראשונים הסוברים שבשטח משותף שמיועד לשימוש של אחסון רק לאחד מהשותפים, אף על פי שלשני יש רשות להכניס לשם את בהמותיו, בכל זאת אם הם גרמו נזק לדברים המאוחסנים – חייב, וכן נפסק בשולחן ערוך.
תשלומי חצי נזק.
בשני מקרים חריגים, חיוב התשלום בנזקי שן ורגל אינו תשלום של פיצוי מלא אלא תשלום של חצי משווי הנזק בלבד:
יש להבחין בין שני האופנים האלו שבהם משלמים חצי נזק בלבד, שהם אינם דומים בדיניהם. באופן הראשון מדובר בנזקי קרן, שבהם הדין הוא שמשלם חצי נזק 'מגופו', כלומר אינו משלם יותר משווי הבהמה שהזיקה. לעומת זאת, בצרורות משלם חצי נזק 'מן העלייה', כלומר משלם כמה שצריך כדי לכסות את חצי גובה הנזק. כמו כן, באופן הראשון שהוא חיוב של נזקי קרן, התשלום נחשב לקנס ואינו פיצוי ממוני רגיל.
נזקי שן
נזקי רגל
ריכרד ליכטהיים
ריכרד ליכטהיים (בגרמנית: Richard Lichtheim; 16 בפברואר 1885 – 1 באפריל 1963) היה ממנהיגי התנועה הציונית בגרמניה ונציג הסוכנות היהודית בז'נבה בעת מלחמת העולם השנייה שפעל למען הצלת יהודים בשואה. היה מהראשונים שהתריעו כי באירופה מתבצע הפתרון הסופי - ההשמדה הטוטאלית של יהודי אירופה.
ראשית דרכו.
ריכרד ליכטהיים נולד בברלין בשנת 1885 למשפחה יהודית עשירה ומתבוללת זה חמישה דורות שמוצאה ממזרח פרוסיה, צאצאיו של יוהאן יעקובי, מדינאי מן המאה התשע עשרה שנלחם למען הדמוקרטיה בפרוסיה. ליכטהיים למד כלכלה באוניברסיטת פרייבורג. בהיותו סטודנט הצטרף בשנת 1905 לתנועה הציונית, ובשנת 1909 הפסיק את לימודיו והתרכז בפעילות בתנועה הציונית. היה מראשי הפעילים הציוניים בגרמניה בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1910 ביקר לראשונה בארץ ישראל, ובשנת 1911 יצא בשליחות לאיסטנבול, שם הכיר את אירנה, שלה נישא בהמשך אותה שנה ובני הזוג התיישבו בברלין. בשנת 1912 נולד בנם ג'ורג' ליכטהיים, לימים עיתונאי, היסטוריון ומומחה למרקסיזם. החל משנת 1913 שימש עורך השבועון "Die Welt"' ("די ולט" - 'העולם'), הביטאון המרכזי של ההסתדרות הציונית, אך בהמשך אותה שנה חזר לאיסטנבול, ששימשה מרכז לפעילות ציונית, ונתמנה עוזרו של הנציג המדיני של ההסתדרות הציונית בבירת טורקיה, ד"ר אביגדור יעקובסון. ב-1914 נולדה באיסטנבול בתם מרים ליכטהיים, לימים אגיפטולוגית ומתרגמת. כאשר בתחילת מלחמת העולם הראשונה נאלץ יעקובסון, כנתין רוסי, לעזוב את תפקידו, קיבל ליכטהיים את התפקיד.
בתפקידו כנציג המדיני של התנועה הציונית פעל למען היהודים בארץ ישראל שסבלו מנגישׂוֹת השלטון העות'מאני. כן פעל למען עלייתם של יהודי רוסיה לארץ ישראל ונפגש לשם כך ב-29 ביוני 1914 עם השגריר הגרמני בטורקיה. על תקופה זו בחייו של ליכטהיים כתב דוד תדהר:
באיסטנבול שהה ליכטהיים ארבע שנים, במשך כל תקופת מלחמת העולם הראשונה, ושב לברלין רק בשנת 1917.
בשנים שלאחר המלחמה הגיע ליכטהיים ללונדון שבה שימש ראש מחלקת הארגון בהנהלה הציונית. ליכטהיים, שהתנגד למדיניותו המתונה של נשיא ההסתדרות הציונית, חיים ויצמן, הצטרף בשנת 1925 לתנועה הרוויזיוניסטית. לאחר שהתאכזב מהקיצוניות של תנועה זו ושל ראשה זאב ז'בוטינסקי, ולאחר שהתנגד לדרישתו של ז'בוטינסקי כי ההסתדרות הציונית החדשה תפרוש מההסתדרות הציונית, פרש מן התנועה בשנת 1933, יחד עם אחרים ובראשם מאיר גרוסמן. יחדיו הקימו את מפלגת המדינה העברית. עם חבריו למפלגה זו חזר להסתדרות הציונית, אך לא שב לתפקידים בכירים.
בשנים 1925–1930 עסק בניהול חברות ביטוח בגרמניה. בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה ליכטהיים לארץ ישראל. הוא לא הסתגל לשפה העברית ולא השתלב בהנהגת היישוב שהייתה מורכבת מיוצאי מזרח אירופה בעלי רקע חברתי ותרבותי שונה משלו. ליכטהיים שימש דירקטור בחברת הביטוח "מגדל" שנוסדה בשנת 1934, והיה אחד משני מייסדיה, וכן פעיל במפלגת המדינה העברית.
בפעילותו הפוליטית בארץ ביטא ליכטהיים את הדאגה לאינטרס של המעמד הבינוני שרוב עולי העלייה החמישית מגרמניה נמנו עמו. במושב הוועד הפועל הציוני שנערך במאי 1937 הביע את עמדתו במילים הבאות:
בשנת 1937 דחתה מפלגת המדינה העברית את הצעת החלוקה של ועדת פיל, שלפיה תחולק ארץ ישראל שממערב לירדן לשתי מדינות; למדינה יהודית שתכלול את הגליל, את עמק יזרעאל, את עמק בית שאן ואת מישור החוף ולמדינה ערבית שתכלול את יהודה, את השומרון, את מישור החוף הדרומי, את רצועת עזה ואת הנגב כולו וכן מסדרון בריבונות בינלאומית שראשיתו ביפו ויכלול את ירושלים, את לוד ואת נמל התעופה הסמוך לה, בנוסף תהיינה בינלאומיות ערים מעורבות כצפת, טבריה וחיפה. בעקבות דחיית הצעת החלוקה החליטו ליכטהיים וזליג סוסקין, פעיל ציוני שעסק כאיש מקצוע בפיתוח ההתיישבות החקלאית, לפרוש מן המפלגה.
בתקופת השואה.
החל משנת 1935 היה ליכטהיים חבר ההנהלה של ההסתדרות הציונית. בשנת 1939 נתמנה לאחראי על לשכת העיתונות והפרסום של הקונגרס הציוני ה-21 שהתכנס בז'נבה ב-17 באוגוסט 1939, ימים אחדים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. בדיעבד התברר כי היה זה קונגרס הפרידה מיהדות אירופה. לאחר סיום הקונגרס נשאר בז'נבה כנציג הבכיר של הסוכנות היהודית בעיר זו. כשהחל בשליחותו לא העריך איש מה רבה תהיה תרומתו בשנים שלאחר מכן כמקור מידע על המתרחש בגרמניה, ובהמשך, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, על המתרחש ביתר שטחי הכיבוש של הנאצים באירופה. מכל המנהיגים הציונים בזמנו הוא היה הבקיא ביותר במדיניות האירופית ובנעשה בגרמניה הנאצית. ליכטהיים העריך מראש את כוונותיו התוקפניות של היטלר ולא תלה תקווה במדינות המערב שיבלמו את הרודן. ליכטהיים הקים את מטהו בארמון וילסון (Palais Wilson) בז'נבה, שבו הקים תחנת האזנה ובו ריכז את המידע על המתרחש באירופה וממנו שיגר להנהלת הסוכנות בירושלים פרטים על גורלם של יהודים בודדים ושל קהילות יהודים בגרמניה ובשטחי הכיבוש. ככל שהתארכה המלחמה ורבו כיבושיו של היטלר הפך לפסימי יותר ויותר בקשר לגורל היהודים.
במכתב שכתב ליכטהיים לירושלים ב-1940 אחרי נפילת צרפת הוא גילה לראשונה את דבר קיומה של מחלקתו של אדולף אייכמן במשרד הראשי לביטחון הרייך.
עד סוף שנת 1940 הצליח ליכטהיים ליצור קשר עם יותר משלושים ערים באירופה הכבושה. מקורותיו היו שליחים גרמנים שסיכנו את חייהם ומבריחים שמסרו מידע עבור בצע כסף. בשלבי המלחמה הראשונים, בטרם החל ביצועו של הפתרון הסופי, דיווח ליכטהיים על הנעשה בגטאות פולין כי "המוני יהודים מועסקים בעבודות כפייה ללא שכר, ללא בגד וללא מזון; ילדים גוועים ברעב ובקור". הוא מסר על "חומות וגדרות תיל שאין היהודים רשאים לעבור בהם", על הטלאי הצהוב ועל מחנות הריכוז. ליכטהיים החליף מידע עם גרהרט ריגנר, נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ שתפקידו היה לשמור על קשר עם הקהילות היהודיות באירופה. ליכטהיים לא חדל מלהפציר בשולחיו מהתנועה הציונית להתייחס במלוא הרצינות לדיווחים על מעשי הנאצים. הנהלת הסוכנות סברה שליכטהיים מגזים וכי הדוחות של ריגנר פסימיים מדי, כשם שהעיתונות העברית באותה תקופה הסתייגה במאמרי המערכת מן המידע שפורסם בעיתוניה עצמה והגדירה אותו כמידע זורע חרדה.