הונגריה העות'מאנית התפרסה על 91,250 קמ"ר. הטריטוריה חולקה לאיילטים (מחוזות), אשר חולקו עוד לסנג'קים, כאשר הפקיד העות'מאני הבכיר ביותר היה הפאשא של בודין. בתחילה, שטחים בשליטת העות'מאנים בהונגריה של ימינו היו חלק מאיילט בודין. מאוחר יותר, איילטים חדשים הוקמו: איילט טמשוואר, איילט סיגטבר, איילט קניז'ה, איילט אגר, ואיילט ואראט. הפאשות והביים היו אחראים על הממשל, השיפוט וההגנה. האינטרס היחיד של העות'מאנים היה להבטיח את אחיזתם בשטח. השער הנשגב (השליטים העות'מאניים) הפכו לבעלים של האדמה היחידה וניהלו כ-20 אחוזים מהקרקע לטובתם, וחילקו את השאר בין חיילים ועובדי מדינה. השליטים העות'מאנים התעניינו בעיקר לסחוט כמה שיותר עושר מהקרקע. חשיבות מרכזית לשער הנשגב הייתה גביית המיסים. בשל המיסוי הכבד, רוב האצולה וחלק גדול מהתושבים היגרו לחלק ההבסבורגי של הונגריה ("הונגריה המלכותית"). מלחמות, לקיחת עבדים והגירה של אצילים שאיבדו את אדמתם גרמו להרס הכפרים. עם זאת, העות'מאנים נהגו בסובלנות דתית יחסית ואפשרו לקהילות האתניות השונות שחיו בתוך האימפריה אוטונומיה משמעותית בעניינים פנימיים.
צנעא וסביבתה בצילומי יחיאל חייבי (ספר)
מיקשה מרקוש
מיקשה מרקוש (בהונגרית: Márkus Miksa; פשט, 10 ביוני 1868 – בודפשט, 27 באפריל 1944) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, עורך עיתון. מיקשה מרקוש היה אחיו של האדריכל גזה מרקוש ושל המנצח דז'ה מרקוש.
ביוגרפיה.
מיקשה מרקוש נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ מרקוש, סוחר זכוכית, ושל אנה (נינה) קוֹהְן (הגרסה ההונגרית-גרמנית לכהן). לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, הצטרף בשנת 1891 למערכת היומון "עיתון הונגרי" (Magyar Hírlap), שם עבד כמעט בכל דסק. מאוחר יותר הפך לעורך הראשי וגם בעל ההוצאה לאור של העיתון. בשנת 1923 נפרד מהיומון. משנת 1926 היה איש צוות בכיר ביומון "פשטי הירלפ" (Pesti Hírlap), ואחר כך העורך שלו עד תחילת שנות ה-40 של המאה ה-20. בשנת 1908 הוענק לו תואר "יועץ חצר המלך" על עבודתו העיתונאית. משנת 1912 (בהפסקה קלה) היה נשיא "איגוד העיתונאים ההונגרים" ובמשך תקופה ארוכה היה המזכ"ל של חוג כותבי הבית והעיתונאים (חוג כותבי הבית והעיתונאים הייתה קבוצת סופרים הונגרים, עיתונאים ואמנים בבודפשט בשנים 1891 עד 1948). בצעירותו מרקוש עורר רושם רב בביקורות התיאטרון והמוזיקה שלו. רבים מסיפוריו הקצרים הופיעו בעיתונים. הוא תרגם את המחזה "הבית" (Heimat) של הסופר והמחזאי הגרמני הרמן זודרמן להונגרית.
הוענק לו אות לגיון הכבוד של הרפובליקה הצרפתית בשנת 1934 על ארגון הקונגרס של Fédération Internationale des Journalists (FIJ) בבודפשט.
מרקוש מת בבודפשט בשנת 1944 מהתקף לב ומסרטן המעי הגס.
נויקירכן שבלמבך
נויקירכן שבלמבך (בבווארית: Neukirchen bei Lambach) היא עיירה במחוז ולס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
אופנהאוזן
אופנהאוזן (בבווארית: Neukirchen bei Lambach) היא עיירה במחוז ולס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה. העיירה קיבלה את הזכות הרשמית להחזיק שווקים בשנת 1534 בצו שניתן מאת פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
פנוואנג
פנוואנג (בבווארית: Pennewang) היא עיירה במחוז ולס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
פוליטיקה.
נכון ל-2021, ראש העיירה הוא Franz Waldenberger ממפלגת העם האוסטרית (ÖVP). במועצת העיירה ישנם 13 מושבים והמפלגה שזוכה ברוב המושבים היא זו שנציגה יהיה ראש העיר.
גז'גוז' ודז'ינסקי
פיכל שבולס
פיכל שבולס (בבווארית: Pichl bei Wels) היא עיירה במחוז ולס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
בודוג הלמי
בודוג הלמי (במקור הרץ בהונגרית: Halmi Bódog; פאפה, 6 באפריל 1879 – בודפשט, 11 בפברואר 1957) היה סופר ספרות יפה וספרות משפטית, מבקר ספרות, שופט מחוזי מלכותי בבודפשט.
ביוגרפיה.
בודוג הלמי נולד במשפחה יהודית כבנם של הצייר ומורה לציור דוד הרץ (1844–1931) ושל אטלקה גוטליב (1849– 1898) הוא סיים את המכללה הקלוויניסטית בעיר הולדתו ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) לאחר קבלת ההסמכה בשנת 1900 הפך עורך דין. בין 1900 לבין 1904 היה עוזר משפטי בבית המשפט המחוזי בסומבטהיי, בין 1904 לבין 1908 היה סגן רשם בית המשפט של סיגט ואחר כך עד 1910 היה מזכיר בית המשפט המחוזי. בין 1911 לבין 1914 עבד כשופט בחוסט, ובין 1920 לבין 1938 כשופט בבודפשט. בשנים 1938–1944 היה דובר עיתונות. הן מחקרי הספרות הגדולים שלו והן דיוקנאות הסופרים שלו תרמו ליצירת דעה ציבורית נכונה על סופרי העידן המודרני. אשתו הייתה ארנקה לאסלו.
זיפבאכצל
זיפבאכצל (בבווארית: Sipbachzell) היא עיירה במחוז ולס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
שטיינהאוס
שטיינהאוס (בבווארית: Steinhaus) היא עיירה במחוז ולס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
ורדה ברגר
ורדה ברגר (נולדה ב-18 בפברואר 1937) היא אמנית ומשוררת ישראלית.
ביוגרפיה.
ברגר נולדה ברחובות, ישראל. היא סיימה תואר ראשון בכימיה-מדעים בטכניון ותואר שני בכימיה באוניברסיטת תל אביב. לצד עיסוקה בציור ושירה, עסקה במחקר ובהוראה עד פרישתה ב-1990.
את השכלתה האמנותית רכשה בהולנד, בפקולטה לאמנות באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטה העממית ובבית המדרש למורים ברמת השרון.
מאז שנות ה-90 הפכו הציור והשירה לעיסוקה העיקרי. בין מוריה היו יוסי גטניו, הציירת אסתר פרץ ארד והצייר והסופר יאיר גרבוז.
במהלך השנים הציגה ברגר כעשרים וחמש תערוכות אישיות ותערוכות קבוצתיות רבות. היא הוזמנה והשתתפה בסימפוזיונים בינלאומיים בסלובקיה, גרמניה, איטליה, בולגריה, פינלנד, ישראל, אנגליה ואוסטריה.
ברגר זוכת מדליית קפקא לאמנויות לשנת 2004, פרס קידום השלום בעולם באמצעות אמנות.
ברגר היא חברה באגודת הציירים והפסלים של תל אביב משנת 1986 כמו כן היא נבחרה לאגודה הבינלאומית לאמנים אירופים. European artists, ומשנת 2013 AFC-artist for conservation of nature, אגודת אמנים בינלאומית למען שימור והטבע- כמו כן, נבחרה לאיגוד הסופרים העבריים ולאגודת הסופרים הכללית, לאגודת wag- world art games, לאגודת Iflac - אגודה בינלאומית לשלום ונגד טרור ולאחרונה לאגודה הבריטית explorers against extinction .
סגנון אמנותי.
ב-2007 הציגה את התערוכה "אפריקה מפרפרת" בעקבות מסע ספארי באפריקה, ביצירות שהוצגו בתערוכה היא השתמשה במסכות אפריקאיות ובמפת אפריקה.
ב־2008 הוזמנה לפסטיבל בינלאומי של החברה להגנת הטבע באגמון החולה. הביטוי לכך יושם בתערוכותיה "כנפיים ללא גבולות", ובתערוכה בבית האמנים בתל אביב בבית גבריאל בכנרת ועוד בה הוצגה שיריה לצד ציוריה. בעקבותיהם הוזמנה לביאנלות הבינלאומיות באיזמיר, בלונדון, ניו-יורק ופירנצה.
ב-2012 יצא לאור ספרה My planet שירים וציורים עברית אנגלית בהוצאת אבן חושן ובעיצובו של דוד טרטקובר.
ב-2020 הוזמנה לתערוכה Woman's Essence ברומא ובחסות האו"ם, בקטלוג הוקדשו 4 עמודים לציוריה ולשיריה.
פלסטינים אמריקאים
פלסטינים אמריקאים (בערבית: فلسطينيو أمريكا; באנגלית: Palestinian Americans) הם אמריקאים ממוצא פלסטיני. לא ברור מתי הגיעו המהגרים הפלסטינים הראשונים לארצות הברית, אך ההערכה היא שהם הגיעו בתחילת המאה ה-20. בהמשך הגיעו המהגרים לארצות הברית, תוך שהם בורחים מישראל עקב הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
היסטוריה.
הפלסטינים הראשונים שהיגרו לארצות הברית הגיעו לאחר 1908, כאשר האימפריה העות'מאנית העבירה חוק גיוס חדש, המחייב את הפלסטינים להתגייס לצבא. פלסטינים אלה היו נוצרים באופן גורף, ורק מיעוטם היו מוסלמים. ההגירה הפלסטינית החלה לרדת לאחר 1924, עקב חוק ההגירה של 1924, כמו גם השפל הגדול, אשר הפחית מאוד את ההגירה.
האוכלוסייה בארצות הברית החלה לגדול לאחר מלחמת העולם השנייה. מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל בשנת 1948 גרמו לפלסטינים רבים לעזוב ולהגר לאחר מכן, רובם כפליטים. במהלך שנות החמישים, נוצרים רבים מרמאללה החלו להגר לארצות הברית, ולאחר מכן הגיעו מוסלמים מהעיירות הסמוכות. עם זאת, גל ההגירה הפלסטיני הגדול ביותר החל בשנת 1967 לאחר מלחמת ששת הימים, גל מהגרים זה הגיע לשיאו בשנות השמונים.
לאחר שנחקק חוק ההגירה והאזרחות משנת 1965, פלסטינים רבים החלו להגר שוב לארצות הברית. רוב הפלסטינים שהיגרו לארצות הברית בתקופה זו היו משכילים יותר מהפלסטינים שהגיעו לפני 1967, והם באו ללמוד בבתי ספר בחסות האו"ם ולמספר האוניברסיטאות ההולך וגדל בתלמידים מהמזרח התיכון.
דמוגרפיה.
רבים מהפלסטינים התיישבו בפטרסון והסביבה. פלסטינים רבים אחרים התיישבו במטרופולין של שיקגו, בעוד כמה אחרים התיישבו באזור מטרופולין לוס אנג'לס, דטרויט, קליבלנד, ניו אורלינס, ג'קסונוויל ומיאמי. קבוצות אלה התמקמו לצד קהילות ים תיכוניות אחרות, דוגמת לבנונים, הסורים, יוונים, איטלקים, מצרים, ירדנים וטורקים.
בפטרסון שניו ג'רזי, המחצית הדרומית של העיר זכתה לכינוי "רמאללה הקטנה", כאשר אוכלוסייה ערבית אמריקאית בעיר מוערכת ב-20,000 תושבים נכון לשנת 2015. יש לה את השטח הפלסטיני אמריקאי המרוכז ביותר בכל ארצות הברית. היא נקראת גם "איסטנבול הקטנה""," מכיוון שיש לה גם קהילה טורקית אמריקאית הולכת וגדלה.
בשיקגו, אילינוי, מתגוררת גם אוכלוסייה משמעותית של פלסטינים. בשיקגו ישנה אוכלוסייה של 85,000 פלסטינים, והפלסטינים מהווים 60% מהקהילה הערבית באזור. גם בברידג'ייב, אילינוי, מתגוררת אוכלוסייה גדולה של פלסטינים אמריקאים.