הפיגוע התרחש בשטח הנמצא בשליטה ישראלית מלאה, ברצועת הכביש המוגדרת שטח C. בשעה 7:38, על "ציר טנצ'ר" במרחק של כ-700 מטרים מכפר דרום, הפעילו שלושה מחבלים אשר שכבו בתוך פרדס פחות מ-100 מטרים מן הכביש, מטען נפץ באמצעות כבל חשמלי, אשר ירה פצצת מרגמה בקוטר 120 מ"מ אל חלקו התחתון הקדמי של האוטובוס. כן פוצצו מטענים נוספים. מעוצמת הפיצוץ נפערו חורים גדולים בדופן האוטובוס הממוגן, וחלקי מטען חדרו לתוכו לאורך כל אורכו. נהג האוטובוס נפגע קל בפיצוץ והמשיך בנסיעה מרחק של כמה מאות מטרים, עד לצומת גוש קטיף.
שניים מן היושבים בקדמת האוטובוס נהרגו במקום: מרים אמיתי, מורה באולפנת נווה דקלים בת 35, נשואה ואם לארבעה, וגבריאל ביטון, איש צוות האחזקה בבית הספר הממלכתי דתי בנוה דקלים בן 34, נשוי ואב לשישה. תשעה נוספים נפצעו, רובם ילדים ורובם באזור הגפיים, חמישה במצב בינוי עד קשה, וארבעה במצב קל.
ילדי משפחת כהן.
הפיגוע קיבל הד תקשורתי בישראל ובעולם עקב מטרתו לפגיעה באוטובוס תלמידים. במיוחד סוקרה פציעת שלושה מילדי נגה והרב ד"ר אופיר כהן, תושבי כפר דרום, אשר נפצעו ונותרו נכים בעקבות הפיגוע, והיו לסמל הפיגוע: אורית (בת 11) אשר איבדה כף רגל, תהילה (בת 8) אשר איבדה שתי רגליים והרופאים נלחמו על חייה, וישראל (בן 6) אשר איבד רגל אחת. מאז ולאורך שנים עקבה התקשורת אחר בני המשפחה. לאחר הפיגוע ערכה המשפחה מסע שיקום בן שנה וחצי בין בתי חולים שונים בארץ, התגוררה תקופה בגבעת שמואל, שבה לכפר דרום באוגוסט 2002, ופונתה מביתה במסגרת תוכנית ההתנתקות.
לאחר הפיגוע.
יום לאחר הפיגוע הובאו הנרצחים לקבורה. מרים אמיתי נטמנה ביישוב עפרה בו גדלה. בהלווייתה השתתפו אלפים, ביניהם מפקד פיקוד המרכז יצחק איתן, שאול יהלום והרבנים הראשיים לישראל. גבי ביטון נטמן בבית העלמין בעיירה ירוחם בה גדל.
לאחר הפיגוע חישף צה"ל את הפרדס בחסותו הסתתרו המחבלים. כמו כן, בוצעה הפרדה בין הרכבים היהודיים והפלסטינים הנוסעים בכביש 4 ("ציר טנצ'ר", דרך סלאח א-דין) לשני נתיבים מקבילים. בהמשך נבנה מעל ציר כיסופים (כביש 242) גשר מור, אשר הפריד כליל בין התנועה היהודית והפלסטינית.
אחריות הרשות הפלסטינית לפיגוע.
מבצעי הפיגוע לא נתפסו מעולם.
לאחר הפיגוע ביקר יום טוב סמיה, אלוף פיקוד הדרום, את הפצועים בבית החולים, ואמר כי האחראי לפיגוע הוא מוחמד דחלאן ראש הביטחון המסכל. בתגובה לפיגוע הופצצה מפקדתו של דחלאן, וראש האופוזיציה אריאל שרון קרא לחסלו.
ימים ספורים לאחר הפיגוע העיד מוחמד עיד עבדאלקאדר עיסא, קצין משטרה ברשות הפלסטינית ואחראי הסיורים המשותפים לכוחות הרשות וצה"ל משנת 1994, כי מסר את הידיעות המודיעיניות אודות תנועות אוטובוס הילדים לג'מאל אבו סמהדאנה ראש ארגון הטרור ועדות ההתנגדות העממית וקודם לכן פעיל פת"ח, שחוסל ביוני 2006. ב-2 ביוני 2002 פרסם סגן ראש הממשלה, אהוד אולמרט, מאמר בעיתון וול סטריט ז'ורנל, שבו האשים את דחלן באחריות ישירה לפיגוע.
באפריל 2004 דווח כי ה-CIA העביר לידי אמ"ן הקלטות שבהן נשמע סגנו של מוחמד דחלאן, רשיד אבו שבאכ, המורה לאנשיו לבצע את הפיגוע, וכי דו"ח צה"ל בו רשימת פיגועים באחריות דחלאן הועבר לידי ראש הממשלה אריאל שרון. חרף פעילות הטרור המתמשכת של דחלאן, קיימה אתו ישראל קשרי עבודה שוטפים.
בפברואר 2001 הגישו קורבנות הפיגוע, באמצעות עורכת הדין ניצנה דרשן-לייטנר, תביעת פיצויים בסך מאה מיליון שקלים כנגד מוחמד דחלאן וסגנו, וכנגד יאסר ערפאת והרשות הפלסטינית, כמי שאחראים לפיגוע. ביולי 2019 קבע שופט בית המשפט המחוזי בירושלים משה דרורי, בפסק דינו האחרון על כס השיפוט, כי הרשות הפלסטינית אחראית לפיגוע, וחייב אותה בתשלום 44 מיליון ש"ח לבני משפחת אמיתי, קורבנות הפיגוע.
התגובות לפיגוע.
תגובות בישראל.
סגן שר הביטחון אפרים סנה אמר ביום הפיגוע כי עקבות הפיגוע "מוליכות לממסד הצבאי של הרשות הפלסטינית".
למחרת הפיגוע, על מנת למנוע את המשך סיכון ילדי היישוב לפיגועי טרור, החליטו תושבי כפר דרום להקים ביישובם בית ספר יסודי עצמאי. עוד הוקם בגוש קטיף היישוב שירת הים, כתגובה ציונית לפיגוע. במקום הפיגוע הוקמה אנדרטה לזכר הנרצחים, אשר פונתה לאחר מכן במהלך תוכנית ההתנתקות.
מספר שנים לאחר הפיגוע הפיקה משפחה אמיתי ספר לזכרה של האם, הבת והאחות מירי: "הסידור של מירי", המבוסס על סידור התפילה שלה, בו נמצאו הערות בכתב ידה ופרקי תפילות. הספר מכיל תמונות, דברי זיכרון, שירים שכתבה, סיפורים מחייה ועוד.
לאחר הפיגוע נרתמה נאוה ברק-זינגר, אשת ראש הממשלה אהוד ברק, לגיוס תרומות לקרן שהוקמה לסיוע לנפגעים.
תגובות ברשות הפלסטינית.
מיד לאחר הפיגוע אמר השר לעניינים ארגוניים של הרשות הפלסטינית חסן עספור בראיון לרדיו מונטה קרלו: "הכנופיה הצבאית השלטת בישראל לא נתנה את מרחב הפעולה הדרוש לתהליך השלום ותגובתינו היא התנגדות בכל הצורות, כולל פעולות שחיילי הכיבוש ומתנחלים ראויים להם... אני סבור כי זוהי תגובה טבעית של העם הפלסטיני על מלחמת התוקפנות והפשע... טבעי שתהיה תגובה כזאת נגד חיילי הכיבוש ונגד המתנחלים".
ה-SSR האוזבקי
אבינסק
אבינסק (ברוסית: Аби́нск) היא בירת נפת אבינסק של חבל קרסנודאר במחוז הפדרלי הדרומי של רוסיה. היא שוכנת על גדות הנחל אבין, יובל של הנהר אדגום, שבאגן ההידרוגרפי קובאן. העיר נמצאת במרחק 75 ק"מ דרומית־מערבית לקרסנודאר. אוכלוסיית אבינסק מונה 36,018 תושבים (2016). עד שנת 1963 נקראה העיר אבינסקאיה. העיר הקרובה לה ביותר היא קרימסק הנמצאת במרחק 15 ק"מ מערבית לה. נמל נובורוסיסק על חוף הים השחור נמצא 35 ק"מ דרומית־מערבית לאבינסק. העיר מתפרשת על 22 קמ"ר.
שם העיר.
שם העיר נגזר משם הנחל (הידרונים) אבין אשר מקורו באתנונים צ'רקסי קדום. סברה אחרת מיחסת את שם העיר למילה האבחזית абна (אְֲבּנָה) שמשמעותה "יער".
היסטוריה.
במאה השנייה לספירה הגאוגרף תלמי הזכיר את העיר אבון שמוקמה באמצע התווי, על גדות הנהר אבון.
ייתכן כי תושביה היו מאיוטים (מאוטים). שרידי יישוב מאיוטי נתגלו באתר מפעל הלבנים באבינסק.
בשנת 1834 הקים הגנרל הרוסי אלקסיי וליאמינוב מבצר רוסי בשם אבינסקויה במקום יישוב כפרי (אאול) קודם של שבט הצ'רקסי, הנטוחאיים. צ'רקסים אלה גורשו לאסיה הקטנה בשטח טורקיה העות'מאנית. המבצר הרוסי הוקם במסגרת "קו התקשורת גלנג'יק". הוא היה אחד ממבצריה של האימפריה הרוסית בצפון קווקז. המקום נודע גם כמקום הגליה אליו הוגלו הדקבריסטים אלכסנדר בסטוז'ב, אלכסנדר אודוייבסקי ופבל קטנין.
בסוף החודש מאי 1862 השתקעו במחוז נטוחאי מתיישבים קוזקים מאזורי אזוב וקובאן במעורבות הגדוד אדאגום שבפיקוד פ.ד. בביץ'.
בשנת 1863 הם הקימו 8 כפרים קוזקיים ("סטניצה") חדשים בין הנחלים אבין ואיל. אחד מאותם כפרים היה אבינסקאיה, שנוסד על ידי הקוזקים מאזוב.
הכפר היה חלק מהמגזר טמריוק של אזור קובאן.
בעת הרדיפות באימפריה העות'מאנית בשלהי המאה ה־19 ותחילת המאה ה־20 הגיעו לאזור פליטים יוונים פונטים.
בשנת 1913 פעלו ביישוב מספר בתי חרושת ובהם בית חרושת לרהיטים, בית חרושת לייצור קמח ושמן של משפחת קורגוזוב,
ובית חרושת לטבק.
בשנים 1914–1919 פעלה באבינסקאיה מערכת רכבות רתומות לסוסים - "קונקה".
בימי המשטר הקומוניסטי הסובייטי בשנת 1935 הוקמה נפת אבינסק ואבינסקאיה הייתה לבירתה.
בזמן מלחמת העולם השנייה והמלחמה הפטריוטית הגדולה, בשנת 1942, ארגן המשטר של סטלין את גירושם של היוונים מהנפות אבינסק וסוורסק לסיביר, לצפון קזחבסטן ולמזרח הרחוק הרוסי. שורדי הגירושים האלה הורשו לחזור אחרי שנת 1956.
ב־7 בדצמבר 1962, בימי השלטון הסובייטי, זכתה אבינסקויה במעמד יישוב פועלים בשם "אבינסקי" ושנה לאחר מכן, ב־23 באוקטובר 1963 שונה שמה לאבינסק והיא הוגדרה כעיר.
אחרי שנת 1989 מצאו מקלט באבינסק טורקים מסחתים שנמלטו מפרעות באוזבקיסטן.
גאוגרפיה.
עמדה גאוגרפית ונוף.
העיר נמצאת במישור פריאזובו–קובאן, על גדות הנהר אבין.
היא נחצית על ידי הכביש קרסנודאר-נובורוסיסק.
יש לה תחנת רכבת על מסילת הברזל של צפון קווקז.
אקלים.
האקלים באביסנק הוא ממוזג יבשתי. הקיץ מתחיל בה בעשרת הימים הראשונים של חודש מאי. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ עולה על 25°С
ובחדשים החמים ביותר היא אף עולה על 35°С. החורף מתאפיין בהפשרות חוזרות של השלג ותחילתו בחמשת הימים האחרונים של חודש דצמבר.
חודשי הסתיו לעיתים קרובות הם חמים, והטמפרטורה בהם אף עולה על 30°С מה שמאפשר את קיומה של עונת תיירות שאורכת עד שמונה חדשים בשנה. כמות המשקעים השנתיים היא בערך 650 מ"מ.
דמוגרפיה.
ההתפתחות הדמוגרפית.
"הערה:" נתוני מפקדים
בשנת 1908 היו באבינסקאיה 1369 בתים, שבהם חיו 13,345 תושבים.
ההרכב האתני של האוכלוסייה בשנת 2010 לפי נתוני המפקד הכלל-רוסי משנת 2010
בנפת אבינסק מאורגנים הקוזקים ב־11 קהילות ובראשם אטאמנים, אחת מהן בעיר אבינסק עצמה.
מעמד מנהלי.
אבינסק משמשת כבירת נפת אבינסק. המוניקיפיום הנקרא "אבינסקויה" כולל גם ארבעה יישובים כפריים: ברז'נון, קורובקין, פרולטרי ושפסוגסקאיה.
כלכלה.
באבינסק והסביבה עוסקים גם בענפי חקלאות: גידול תבואה, ובעיקר אורז; גידול בקר; גידול עופות, ובכוללן יענים.
מלבד זאת קיימת בעיר גם תעשיית הפקת נפט ועופרת.
תחבורה.
הכביש העיקרי החוצה את העיר הוא A146 המחבר בין נובורוסיסק ואנאפה (M25) לקרסנודאר.
אבינסק היא צומת של מסילת הברזל של צפון קווקז ויש בה תחנת רכבת ("אבינסקאיה")
חינוך.