טיבור שר (במקור רובינשטיין; בהונגרית: Scher Tibor; קישקרש, 27 ביולי 1912 – בודפשט, 2 ביולי 1975) היה היסטוריון העת העתיקה, רב, מומחה במדעי יהדות, השפה העברית והמחקר שקשור לעברית, ספרן, דוקטור למדעים בהיסטוריה, (1963) פרופסור באוניברסיטה.
ביוגרפיה.
טיבור רובינשטיין נולד כבנם של אנטל רובינשטיין, מורה בבית ספר עממי ושל אילונה שר, אך מאוחר יותר אומץ (מסיבה בלתי ידועה) על ידי אהרון שר, בעל משרה בקהילה היהודית ואסתר ליכטמן וכך הפך שם משפחתו לשֶר. הוא סיים את לימודיו העל תיכוניים באוניברסיטת פאזמאני פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובבית המדרש לרבנים בבודפשט (1936). הוא היה מורה בגימנסיה עד 1945. לאחר מכן בשנים 1946–1948 היה נספח תרבות בארץ ישראל וראש "המכון ההונגרי" בירושלים. בשנים 1948–1950 היה ראש לשכת הדקאן בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד ובשנים 1950–1952 היה מנהל הספרייה של האקדמיה ההונגרית למדעים. בתקופה זו הוקמה הספרייה המזרחנית של האקדמיה ההונגרית למדעים. בשנים 1952–1956 היה מנהל ספריית האוניברסיטה של פץ'. במשך שנתיים עבד במכון להיסטוריה של האקדמיה האוקראינית למדעים. מ-1958 ועד מותו היה פרופסור חבר במחלקה למדעי הספרנות, ולאחר מכן של המזרח העתיק של אוניברסיטת אטווש לוראנד. מאמריו פורסמו ב"סקירת הספרים ההונגרית" (Magyar Könyvszemle),ב-Acta Orientalia, וב"הספרן" (Könyvtáros).
חייו הפרטיים.
הוא היה בעלה של אולגה שיק, זמרת אופרה ומורה לשירה, אותה נשא לאישה ב-31 באוקטובר 1940 בבודפשט. הם התגרשו ב-1954. אשתו השנייה הייתה ורוניקה סרדג'וק, אותה נשא לאישה ב-1955 בבודפשט.
משה דיין, יצחק רבין ועוזי נרקיס בשער האריות
משה דיין, יצחק רבין ועוזי נרקיס בשער האריות הוא צילום עיתונות שצילם אילן ברונר, המתעד את כניסתם של השלושה בשער האריות לתוך העיר העתיקה בירושלים, בדרכם להר הבית והכותל המערבי, שעות אחדות לאחר שחרורם, ב-7 ביוני 1967. הצילום נחשב לאחד הידועים בתולדות מדינת ישראל ולאחד מסמליהם של מלחמת ששת הימים והקרב על ירושלים. עוזי נרקיס בספרו "ירושלים אחת" מכנה את התצלום: "תמונת השער של מלחמת ששת הימים בירושלים".
בתקופת מלחמת ששת הימים עצמה נחשב צילום זה לתמונת הניצחון ולצילום הבולט של המלחמה. הצילום הופיע בעמודים הראשיים של העיתונים המרכזיים בישראל למחרת שחרור הר הבית והכותל המערבי, ויום לאחר מכן כעמוד השער של "דבר השבוע", ואף באנגלית ב"הניו יורק טיימס".
בתמונה נראה הרמטכ"ל יצחק רבין כשהוא פוסע מימין, קסדת פלדה לראשו וכנפי צניחה על כיס חולצתו. במרכז צועד שר הביטחון משה דיין, אף הוא חבוש קסדת פלדה, לבוש במדי צה"ל ללא דרגות וחגור אקדח. משמאל נראה מפקד פיקוד המרכז עוזי נרקיס, מרכיב משקפי שמש וכובע מצחייה צה"לי לראשו. מאחורי דיין ונרקיס, עם הפנים מופנים לאחור, מתועד רחבעם זאבי.
את התצלום צילם אילן ברונר, שגויס למילואים כצלם צבאי מטעם דובר צה"ל. לשר הביטחון משה דיין הייתה תודעה תקשורתית מפותחת, וכשהוא יצא לעיר העתיקה לאחר שחרורה הוא דאג לצוות צלמים שילווה את פמלייתו, ויחידת דובר צה"ל שלחה את ברונר להתלוות לדיין. ב-7 ביוני 1967 בשעות הבוקר שוחררו הר הבית והכותל המערבי. באותו יום טס ברונר עם דיין ורבין במסוק מתל אביב לירושלים והם נחתו ליד בנייני האומה, שם חיכתה להם פמליה גדולה של קצינים ועשרות מכוניות שהתלוו לדיין ורבין בדרך לעיר העתיקה ולכותל. דיין הורה לברונר להתיישב בקומנדקר, שהיה הרכב השני בשיירה, מיד אחרי המכונית שהובילה אותו. כשהגיעו לעיר העתיקה, מיהרה הפמליה לעבר העיר העתיקה. את הכניסה הם עשו דרך שער האריות, וברונר הנציח את המעמד.
עוזי נרקיס בספרו "ירושלים אחת", שנכתב שנים לאחר המלחמה, כתב כי "משה דיין ניחן בחוש נדיר למעמדים היסטוריים והגיע 'מוכן' לעיר העתיקה. ה'הכנה' כללה פמליה של צלמים ואנשי תקשורת. נסענו לשער האריות בשיירה, שוטרים צבאיים מלפנים, ומאחור שני זחל"מים לאבטחה. עצרנו לפני השער. ראשונים נכנסו בו הצלמים. אחריהם שר הביטחון העוצר מתחת לשער וכאילו חש שחסר משהו - רומז לרמטכ"ל להתייצב לצדו. שהות קלה והוא פונה אלי: 'עוזי, בוא לכאן.'... אנו צועדים והצלמים מצלמים, וכך נולדה תמונת הכניסה הרשמית בשער האריות ההופכת ל'תמונת השער' של 'מלחמת ששת הימים' בירושלים".
מאחורי שלושת המצולמים הראשיים, בין דיין לנרקיס, נראה רחבעם זאבי ("גנדי"), עוזר ראש אג"ם במטכ"ל. ברגע הצילום הפנה זאבי את ראשו לאחור, ופניו לא נראים בתמונה. במשך כל השנים דמותו של הקצין בתצלום הייתה אלמונית. בשנת 1992 חשף המעצב דוד טרטקובר את זהותו של הקצין, במהלך הכנת פוסטר לציון "25 שנה לכיבוש", שהיה מבוסס על התצלום הידוע. לימים סיפר זאבי שבזמן הצילום הוא שמע יריות של צלפים ירדניים והוא הסתובב לראות מאין הן נורו, וכך החמיץ את הרגע. כשפגש את הצלם ברונר אמר לו: "הסתובבתי לאחור ופספסתי את מקומי בהיסטוריה. אני כמו אשת לוט שסובבה את הראש לאחור והפכה לנציב מלח."
ברונר המשיך לתעד את הפמליה בהמשך ביקורה בהר הבית, אולם הצילומים האחרים לא זכו למידת הפרסום שזכה הצילום בשער האריות. בצילום שצילם בהר הבית נראים דיין, רבין ונרקיס ולצדם רחבעם זאבי.
זכויות היוצרים בצילום היו שייכות ללשכת העיתונות הממשלתית, והחל מתחילת שנת 2018 הצילום הוא בנחלת הכלל, בהתאם לחוקי זכויות יוצרים.
במאי 2017, במלאת חמישים שנה למלחמת ששת הימים, שחזרו נכדתו של רבין, נינתו של דיין ונכדו של נרקיס את התמונה ההיסטורית, באותו יום ובאותו מקום.
בהשראת הצילום המפורסם, עיצב האמן אברהם אלישע מדליית ניצחון ובה חרוטים דיין ורבין על רקע שער האריות.
קרשימיר צ'וסיץ'
קרשימיר "קרשו" צ'וסיץ' (באנגלית: Krešimir "Krešo" Ćosić; נולד ב-26 בנובמבר 1948, נפטר ב-25 במאי 1995) היה כדורסלן ומאמן כדורסל יוגוסלבי-קרואטי. הוא חולל מהפכה בכדורסל ביוגוסלביה והיה לשחקן הכדורסל הראשון בעולם ששיחק בכל חמש העמדות.
בשנת 1996, צ'וסיץ' הפך לשחקן הבינלאומי השלישי בלבד שנבחר אי פעם להיכל התהילה של הכדורסל. הוא אחד מ-62 אנשים בעולם שקיבלו את אות מסדר ההצטיינות של פיב"א. בשנת 2006, הוא נכנס להיכל התהילה של כדורסל המכללות, ובשנת 2007, הוא גם היה נבחר להיכל התהילה של פיב"א. הגביע הקרואטי בכדורסל והאולם הביתי של ק.ק. זאדאר, נקראים על שמו. צ'וסיץ' נבחר לספורטאי הקרואטי הטוב ביותר במאה ה-20 פעמיים: על ידי חדשות הספורט הקרואטית ועל ידי הטלוויזיה הלאומית הקרואטית.
צ'וסיץ' היה מנהיג כנסייה בולט ומיסיונר של הכנסייה המורמונית, וכן סגן שגריר קרואטיה בארצות הברית, בוושינגטון די. סי..
קריירת משחק.
קריירת מועדונים מוקדמות.
צ'וסיץ' נולד בזאגרב, הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה, ב-26 בנובמבר 1948. הוא גדל בזאדאר, ובשנת 1965, הוא החל את קריירת המשחק שלו בכדורסל מועדונים, כששיחק בק.ק. זאדאר. בזמן ששיחק בזאדאר, הוא זכה בשלוש אליפויות הליגה היוגוסלבית: ב-1965, 1967 ו-1968.
קריירת מכללות ודראפט ה-NBA.
בקיץ 1968, צ'וסיץ' שיחק בקבוצה עם השחקן הפיני ויקו ואיניו. ואיניו, סטודנט באוניברסיטת בריגהאם יאנג, סיפר לו על החיים בקולג', והזמין אותו לשחק עבור הקוגארס, קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה. צ'וסיץ' נענה להזמנה ועבר לארצות הברית, בשנת 1969. בשנתו הראשונה הוא שיחק 12 משחקים בקבוצה, עם ממוצעים של 17.4 נקודות ו-12.6 ריבאונדים למשחק. בשנתו השנייה הוא העמיד ממוצעים של 15.1 נקודות ו-12.6 ריבאונדים למשחק, והוביל את הקוגארס לאליפות חטיבת ה-WAC של 1971.
בשנת הג'וניור שלו, השנה השלישית, הוא שוב הוביל את קבוצתו לאליפות ה-WAC, עם ממוצעים של 22.3 נקודות ו-12.8 ריבאונדים למשחק, והוענק לו תואר כבוד אול-אמריקן על ידי יונייטד פרס אינטרנשיונל, מה שהפך אותו לשחקן הלא-אמריקאי הראשון שהשיג זאת. בדראפט ה-NBA של 1972, הוא נבחר על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס, בסיבוב העשירי (מקום 144 בסך הכל), אך הוא בחר להישאר בבריגהאם יאנג.
כסיניור, הוא העמיד ממוצעים של 20.2 נקודות ו-9.5 ריבאונדים למשחק, ושוב זכה בתואר האול-אמריקן. הממוצעים שלו בכדורסל המכללות שלו בקריירה היו 18.9 נקודות ו-11.8 ריבאונדים למשחק.
קריירת מועדונים מאוחרת.
בדראפט ה-NBA של 1973, צ'וסיץ' נבחר על ידי לוס אנג'לס לייקרס בסיבוב החמישי (84 בסך הכל). הוא דחה מספר הצעות מקצועיות מה-NBA וה-ABA, וחזר הביתה לקרואטיה, שם שיחק שוב בזאדאר, מ-1973 עד 1976. הוא היה אחראי על הבאת האמריקאי הראשון ששיחק במועדון כדורסל יוגוסלבי, כשהביא את דאג ריצ'רדס לזאדאר.
לאחר מכן, שיחק באולימפיה ליובליאנה (1976–1978), בווירטוס בולוניה (1978–1980), ובציבונה זאגרב (1980–1983). רצף הניצחונות של ציבונה בשנות ה-80 היה בעיקר מפני שבזכות צ'וסיץ' הם זכו בגביע אירופה הראשון שלהם.
בנבחרת הלאומית.
צ'וסיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוגוסלביה, בגיל 17, לאחר שזומן לנבחרת הבוגרת על ידי המאמן הראשי ראנקו ז'רביצה. הוא זכה במדליית כסף באליפות העולם 1967. באולימפיאדת 1968, הוא זכה במדליית כסף נוספת.
צ'וסיץ' מחזיק בשיא של משחק הכי הרבה משחקים עבור נבחרת לאומית (303). בסך הכל שיחק צ'וסיץ' בארבעה טורנירי כדורסל אולימפיים: 1968, 1972, 1976 ו-1980, אז הוביל את הנבחרת כקפטן למדליית הזהב. בעבר הוא הוביל את יוגוסלביה לצמד מדליות זהב בגביע העולם, באליפויות העולם של 1970 ו-1978.
קריירת אימון.