כתב בשמות העט: 'ל. דינעסמאַן', 'ל. יצחקי', א. באַסאַראַביער' (='מבסראביה'), א. טשערנאָוויצער' (='מצ'רנוביץ'), 'א. סעקורענער' (='מסקורן'), 'א. ישראל', 'א. פּודה', 'לייעזר נעכעס', 'דער בוקיניסט'.
בקיץ 1971 עלה לישראל, ומ-1972 עבד כמרצה ללשון וספרות יידיש באוניברסיטאות תל אביב ובר-אילן.
בישראל הוסיף לכתוב ביקורות ספרות ומסות מעל במות שונות ביידיש, ועד סוף שנות ה-70 היה ממבקרי הספרות היידית הבולטים בארץ. נמנה עם החוג שהתכנס סביב ה"ירושלימער אַלמאַנאַך". בהמשך פרסם כמה ספרי ביקורת ומחקר.
פרסם מאמר גדול על כתביו היידיים של יהודה ליב גמזו ב"פּנקס פאַר דער פאָרשונג פון דער יִידישער ליטעראַטור און פּרעסע" (ניו יורק 1974), וב-1977 הוציא את יצירותיו הגנוזות בלוויית הערות ורשימות ביו-ביבליוגרפיות.
בשנת 1984 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
פודריאצ'יק היה נשוי לשחקנית דינה רויטקופ (שהייתה תלמידתו). לאחר עלייתם לארץ הצטרפה לתיאטרון "הבימה", עד לפטירתה באוגוסט 1975.
אליעזר פודריאצ'יק נפטר בשנת 2000 בתל אביב.
ארכיונו שמור במרכז רנה קוסטה ללימודי יידיש במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
אליעזר פודריאטשיק
לייזר פודריאצ'יק
שירות רפואה פרטי
מעבדה על השבב
מאיר ו. וייסגל
תרשיש (עיר)
תַרְשִׁישׁ היא שמה של עיר מקראית עתיקה, המוזכרת בתנ"ך מספר פעמים. העיר הייתה ידועה כעיר מסחר, ומלכי יהודה וישראל ניהלו קשרים ענפים עם העיר.
מתוך אזכורה בספר בראשית עם שאר בני יוון, ניתן להסיק שהיא הייתה ממערב לארץ ישראל. כעיר שנמצאת ממערב לישראל כפי שניתן להסיק ממנינה עם שאר בני יוון בתרגום השבעים ובוולגטה וכן בתרגום יונתן בן עוזיאל תורגמה העיר כקרתגו. אולם בימינו מקובל לזהות את העיר כטרסוס שבאסיה הקטנה או עם טרטסוס שבחצי האי האיברי.
המסחר בעיר.
העיר נודעה בזכות יכולת המסחר הענפה שלה ופריטים רבים יובאו בדרך קבע מן העיר למזרח התיכון. בין השאר מוזכר בתנ"ך: מתכות שונות (זהב, כסף, ברזל, בדיל ועופרת), בעלי חיים אקזוטיים (תוכים, פילים וקופים) ומקנה.
בגלל היקף המסחר ואיכות הספנות, נקראו אוניות משובחות אניות תרשיש. האניות יועדו לנסיעות למרחקים ארוכים יחסית והיו בעלות תפוסה גבוהה יחסית. בניית האוניות היוותה אתגר כלכלי והנדסי עבור הממלכות, ואחזקת אניות שכאלה הייתה הכרחית עבור התפתחות ממלכה.
אזכורים בתנ"ך.
השם תרשיש מוזכר בתנ"ך לראשונה כאחד מבניו של יון. כך שהעיר תרשיש היותה (בעיני בני התקופה) חלק מהעם היוני.
העיר מוזכרת בתנ"ך לראשונה כעיר העומדת בקשרי מסחר עם שלמה המלך, שאוניותיו הביאו מהעיר סחורות. קשרי המסחר נזכרים גם בתקופה מאוחרת יותר, אצל יהושפט שמנסה לבנות אוניות בעציון גבר כדי ללכת לתרשיש, וגם בירמיהו מוזכרים אוצרות שהובאו מתרשיש. גם ביחזקאל מוזכרת תרשיש כעיר עשירה. כאשר יונה הנביא רצה להתחמק מקיום הוראת האל להוכיח את בני נינוה הוא עלה על ספינה מנמל יפו אל תרשיש. ניכר איפוא, שנסיעות אל תרשיש מנמלי ארץ ישראל הקדומה היו דבר שבשגרה.
מאידך, ברור שנסיעה אל תרשיש הייתה נסיעה ארוכה, ותרשיש נחשבה ארץ רחוקה. כאשר ישעיהו מנבא אודות אחרית הימים, הוא אומר:
אזכור נוסף מופיע בספר דניאל, בו תואר המלאך גבריאל שגופו כגודל תרשיש:
אזכורים מחוץ לתנ"ך.
ישנו ממצא ארכאולוגי בו מופיע השם תרשיש, הממצא הוא כתובת אבן שנמצאה בסרדיניה בשם , הכתובת חרוטה בכתב פיניקי. אין תמימות דעים לגבי פרשנות הכתובת, לפי אחת הדעות בכתובת מוזכר שליט מסרדיניה (שרדן) שנלחם בשליט מתרשיש, ניצח אותו ואז חזר לסרדיניה.
מיקום גאוגרפי.
בתנ"ך עצמו יש בעיה בזיהוי המיקום של תרשיש. מספר יונה נראה שמדובר במקום כל שהוא בים התיכון, משום שיונה יורד אל יפו כדי לנסוע אליה: "ויקם יונה לברח תרשישה מלפני ה' וירד יפו וימצא אניה באה תרשיש ויתן שכרה וירד בה לבוא עמהם תרשישה מלפני ה'". מאידך גיסא, בתיאור מפעליו של יהושפט בספר דברי הימים, נאמר שהוא בנה אניות בעציון גבר ללכת תרשיש, ומשתמע שהיא נמצאת באזור הים האדום: "וַיְחַבְּרֵהוּ עִמּוֹ לַעֲשׂוֹת אֳנִיּוֹת לָלֶכֶת תַּרְשִׁישׁ וַיַּעֲשׂוּ אֳנִיּוֹת בְּעֶצְיוֹן גָּבֶר".
על סתירה זו עמד האברבנאל והציע שני פירושים: א. עזרא (מחברו של ספר דברי הימים, לפי המסורת) לא דייק. ב. שיהושפט ניסה לשלוח אניות מעציון גבר דרך הנילוס (מפרץ סואץ) והם נשברו בדרך שם.
לעומתו הציע המלבי"ם, שהאניות הקיפו את אפריקה כדי להגיע לספרד, ושהעיר תרשיש היא העיר טרטסוס שבספרד, המוזכרת על ידי הרודוטוס ועוד. פרשנות זו מבוקרת בחומרה היות שקיומה של העיר בכלל מוטל בספק, וייתכן שהיא כלל לא התקיימה מעולם.
גם בין שאר פרשני המקרא לא קיימת הסכמה לגבי זהותה של תרשיש. בעוד שבתרגום יונתן בן עוזיאל, תרגום השבעים והוולגוטה תרשיש היא קרתגו, בעוד יוסף בן מתתיהו בקדמוניות היהודים מצביע על טרסוס שבקיליקיה כתרשיש המקראית.
פרשנים מודרניים, כמו תומאס קלי צ'ייני מציעים שתרשיש הכוונה לחוף באופן כללי, ובפרט, לחופים האירופיים שממערב ליון הקדומה.
עין במבה
עין במבה או "עין כמו במבה" הוא מעיין שכבה בהרי ירושלים הממוקם כקילומטר אחד דרומית למושב עמינדב. המעיין נובע ברכס לבן מעל הגדה הצפונית של נחל רפאים.
הקרקע באזור מורכבת ברובה מקירטון, סלע משקע שמי הגשמים מחלחלים דרכו ויוצאים בתוך המערה שם הם יוצרים בריכה שמגיעה לגובה של עד כ-60 ס"מ, הבריכה היא בצורה של האות ר' וקרקעיתה מלאה בבוץ.
המעיין הוא העליון שבשרשרת מעיינות באפיק נחל יבש. והוא סמוך גם למעיינות עין לבן ועין חניה.
המעיין נקרא גם עין המערה, עין סיף ועין אל בלאד (מעיין הכפר, כמו מעיינות רבים באזור) היות ששימש בעבר את תושבי הכפר וולג'ה.
פניה פנלון
פניה פנלון (בצרפתית: Fania Fénelon; נולדה ב-2 בספטמבר 1922 בפריז בשם פניה גולדשטיין, נפטרה שם ב-19 בדצמבר 1983) הייתה זמרת צרפתיה וחברה בתזמורת הנשים באושוויץ.
חייה.
אביה היה סוחר יהודי. היא למדה באקדמיה למוזיקה ובלילות שרה במועדונים תחת השם פניה פנלון. במלחמת העולם השנייה תמכה בהתנגדות נגד הנאצים ונשלחה למחנה הריכוז אושוויץ. לקראת סוף המלחמה היא הועברה לברגן-בלזן, שם שוחררה.
אחרי המלחמה נעשתה זמרת מפורסמת. עם בן-זוגה היא עברה לגור בברלין המזרחית, אך אחרי מותו חזרה לצרפת. במזרח-גרמניה לימדה בבית ספר לתיאטרון על שם הנס אוטו בלייפציג.
בשנים 1975-1973 כתבה את הרומן "תזמורת הנשים באושוויץ", שהתבסס על היומנים שלה. כנגד הספר יצאו הרבה נשים אחרות, שהיו בתזמורת, בביקורת, שתיארה את אלמה רוזה באור שלילי מדי.
בסרטו של ארתור מילר מ-1980, תזמורת על תנאי, שמבוסס על האוטוביוגרפיה שלה, מגלמת את דמותה ונסה רדגרייב.
דנ&quot;א אוריגמי
עמנואל לוצטי
עמנואלה לוצאטי
עמנואלה לוצטי
ננושל
ננושל (באנגלית: Nanoshell) הוא ננוחלקיק כדורי בגודל 10–200 ננומטר, המורכב מליבה של חומר דיאלקטרי המצופה בשכבת מתכת דקה.
מבנה הננושל מקנה לו תכונות אופטיות מיוחדות. על ידי שינוי קוטר השכבה החיצונית והפנימית, ניתן לשלוט על אפקט הפלזמון רזוננס שנוצר על פני השטח. בזכות תכונה זו, הננושל יכול לבלוע או לפלוט אור במגוון גדול של אורכי גל בתחום האור הנראה ואינפרא אדום.
שימושים נפוצים לננושל בביולוגיה הן בתחום הדיאגנוסטי והן בתחום התרפויטי והם כוללים הרג תאים סרטניים, הדמיה ועוד. ננושלים יכולים להכיל רצפטורים על המעטפת שלהם, דבר שמאפשר להם להיצמד לאזור ספציפי בגוף (כמו תאים סרטניים). בזכות כך, הם יכולים להיות מזוהים בעזרת שיטות הדמיה של קרינה אלקטרומגנטית בתחום אינפרא אדום קרוב. הסיבה לשימוש בננושלים המצופים בזהב בביולוגיה הוא הזיקה הגבוהה של קבוצת תיול לזהב. קבוצה זו נמצאת במולקולות אורגניות וביולוגיות רבות כך שניתן לקשור כימית מולקולות אלו על פני שטח הננושל. בזכות המאפיינים הייחודיים וחוסר הרעילות של הננושלים, השימוש שלהם באפליקציות ביולוגיות הולך וגובר. עקב פיזור האור של חלקיקי הננושל הם שימושיים בזיהוי והדמיה של תאי סרטן ברמה של תא בודד. היכולת התרמית של הננושלים מאפשר להם להעלות את הטמפרטורה באזור הגידול ולהרוג אותו בעזרת השראה של קרינה אלקטרומגנטית. בשל פיזורם המכוון בגוף, ננושלים הופכים לנראים בתהליכי ההדמיה אשר מכוונים לאורכי גל מתאימים שתלויים בגודל וצורה של החלקיקים. עקב הספיגה של החלקיקים בגוף והשראת הקרינה, מתרחשת פליטה תרמית אשר מחממת את הסביבה הקרובה לחלקיקי הננושל לטמפרטורה המסוגלת להרוג תאים. בתהליך זה ישנה פגיעה מינימלית בתאי הגוף עקב ניצול של טווח ספקטראלי הנמצא בין 800nm ו-1300nm. תכולת המים הגדולה של גוף האדם, תורמת ליעילות אופטימלית של שימוש באור מול האפקט המתקבל.
היסטוריה.
הרעיון להמצאת הננושל עלה עוד בשנות ה-50 של המאה ה-20. הננושל הראשון סונתז במעבדתה של נעמי הלאס באוניברסיטת רייס שבטקסס בשנת 2003. תחילה, החוקרים לא היו בטוחים מה פוטנציאל ההמצאה, אך לאחר שיתוף פעולה עם קבוצת מהנדסי ביוטכנולוגיה גילו את יעילות הננושל בטיפול בסרטן. הלאס ועמיתתה, ג'ניפר ווסט, קיבלו את פרס "הגילוי הטוב ביותר" לשנת 2003 מהעיתון המקוון "ננוטכנולוגיה עכשיו" (NN).
תהליך הייצור.
השיטה הקלאסית ליצור ננושלים המצופים בזהב מורכבת מארבעה שלבים: