ב-5 בינואר 1964 הגיע האפיפיור פאולוס השישי לביקור בישראל. הוא החל את ביקורו בממלכת ירדן. במהלך ביקורו בה פקד את העיר העתיקה בירושלים (שהייתה אז בשלטון ירדן) ועבר ברגליו את 14 התחנות בוויה דולורוזה - נתיב הייסורים של ישו. הוא נאלץ לעבור על פני חלק ניכר מן התחנות בחטף, מבלי להתעכב לתפילה, בשל המהומה שנשתררה סביבו, כאשר שוטרים ירדנים וחיילי הלגיון הערבי מגוננים עליו ומחלצים אותו מידי ההמון הצר עליו.
האפיפיור הגיע לישראל לביקור חטוף של 11 שעות. הוא הגיע בשעה 9:30 בבוקר בשיירת מכוניות, שחצתה את הקו הירוק בחבל תענך. הגעתו הייתה באיחור של שעה ו-10 דקות. איחור שנבע מעצירתו בדרך פעמים רבות כדי לברך את הכפריים הפלסטינים שהצטופפו בצידי הדרך במסלול נסיעתו. הייתה זו הפעם הראשונה מאז חתימת הסכם שביתת הנשק עם ירדן שבה נפתח מעבר בגזרה זו. השיירה המשיכה לתל מגידו, האפיפיור סקר משמר כבוד של צה"ל ונתקבל בטקס קבלת פנים רשמי על ידי נשיא המדינה זלמן שזר, יושב ראש הכנסת קדיש לוז, ראש הממשלה לוי אשכול, שרי הממשלה אבא אבן, זרח ורהפטיג ובכור-שלום שטרית, נשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן, מנכ"לי משרדי הממשלה ונציגי הסגל הדיפלומטי שבראשם זקן הסגל, שגריר ברית המועצות מיכאיל בודרוב. מן הטקס נעדר הרב הראשי יצחק נסים, שסירב לבוא ולקבל את פני האפיפיור באומרו כי מעמדו כרב ראשי שווה למעמדו של ראש הכנסייה וכי על האפיפיור היה לבוא ולבקרו בירושלים. רבים צידדו בעמדתו וראו בירידת ראשי המדינה למגידו משום חרפה לאומית. ראש הממשלה לוי אשכול דחה את הביקורת באומרו: "נלך קוממיות בראש זקוף לעמק יזרעאל ונפגוש אותו על אדמה עברית".
נשיא המדינה זלמן שזר בירך את האורח, ובפתח נאומו אמר:
הנשיא הזכיר בדבריו את השואה באומרו:
את דבריו בחר לסיים הנשיא בציטוט, רב משמעות לאותו אירוע, מדברי מיכה הנביא:
האפיפיור השיב על ברכת הנשיא בצרפתית ואמר בין היתר:
האפיפיור לא רק שציטט את דברי ירמיהו הנביא, אלא סיים דבריו במילה העברית הידועה ביותר, שלום, עליה חזר פעמיים:
לאחר מכן העניק נשיא המדינה לאפיפיור מדליון זהב שעליו מוטבעת מפת ישראל ומתחתיה נכתב בעברית ובלטינית "עלה לארץ הקודש".
מתל מגידו המשיכה השיירה בדרכה לעיר נצרת, חלפה בכביש הסרגל ועברה בעיר עפולה כשלצדי הדרך נקהלים תושבי המקום. האפיפיור ביקר באתרים הקדושים לנצרות בנצרת, בטבחה, בכפר נחום, ובהר האושר ומיהר לנסוע לירושלים. בביקורו בנצרת, הקביל את פניו רבה של נצרת עילית (נוף הגליל) פנחס מילר, שברך אותו בשם "העדה היהודית בנצרת".
האפיפיור הגיע לשערי ירושלים בשעה 19:55, שם קיבל את פניו ראש העיר מרדכי איש שלום שכיבד את האורח בלחם ומלח. ראש הממשלה לוי אשכול ביקש מהרב הראשי לירושלים, הרב אליהו פרדס, להשתתף בטקס קבלת האפיפיור פאולוס השישי בירושלים - ראש הממשלה והרב אליהו פרדס ראו בזה קידוש השם ושליחות לאחווה. "יש לשבח את אומץ לבו של הרב אליהו פרדס שהוכיח כי הוא יודע מה טיבה של ממלכתיות הכהונה." (מהעיתונות)
שיירת האפיפיור חצתה את העיר והגיעה להר ציון, דרך "כביש האפיפיור" שנסלל במיוחד לצורך זה. האפיפיור סיים את ביקורו בישראל בכנסיית דורמיציון. בשעה 20:50 הגיע האפיפיור למעבר הגבול בשער מנדלבאום. בדברי פרידתו הביך האפיפיור את מארחיו הישראלים בהגינו על קודמו פיוס השנים עשר מפני הטענות שהושמעו נגדו בישראל כי לא פעל להצלת היהודים בזמן השואה. האפיפיור חצה את מעבר הגבול ומצא עצמו שוב בירושלים העתיקה שבשלטון ירדן.
הביקור הבא של אפיפיור במדינת ישראל התרחש כעבור 36 שנים, כאשר האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר בארץ בשנת 2000.
Windows xp
אולף קונמן
אולף קונמן (בגרמנית: Olaf Kühnemann, נולד ב-24 בנובמבר 1972, בזל) הוא צייר ישראלי-גרמני, זוכה פרס ישראכרט ומוזיאון תל אביב לאמנות לשנת 2008 ונכלל בבחירת העורכים של הספר ״100 הציירים של מחר״ (100 Painters of Tomorrow) של הוצאת Thames &amp; Hudson ב-2014. חי ועובד בין ברלין לתל אביב.
קורות חיים והשכלה.
אולף קונמן נולד ב-1972 להורים גרמנים נוצרים – מרקוס וכריסטיאנה. עד גיל ארבע גדל בארלסהיים (בזל, שווייץ), בבית שהושפע מאוד מהאנתרופוסופיה – תחום עיסוקם ואמונתם של שני הוריו. בעקבות גירושי הוריו ונישואיה השניים של אמו לפרופ׳ הישראלי שמעון לוי, עקרה המשפחה ב-1978 למונטריאול, קנדה, וב-1980 להרצליה, ישראל.
בהרצליה פגש אולף את המורה הראשון שלו לאמנות, הפסל צבי לחמן. כילד וכנער למד אצלו ציור ובמשך השנים הפך לשוליה בסטודיו שלו. ב-1987–1988 למד במשך שנה בתיכון האנתרופוסופי מייקל הול באנגליה, ולאחריה שב לישראל. בגיל 18 נסע ללימודי אמנות בניו-יורק. עם הגעתו למד תחילה עם הצייר דייוויד פולסון. לאחר מכן למד שנתיים בבית הספר לציור ניו-יורק סטודיו סקול (1992-1990), בין השאר בהנחייתם של רוזמרי בק , רות מילר וברוס גנייה. עם סיום הלימודים בניו-יורק סטודיו סקול עבר ללימודי תואר שני באוניברסיטת פרסונס (1994-1992), שם השלים תואר שני (MFA), בין השאר בהנחיית גלן גולדברג, ברוס גנייה ואסטבן ויסנטה .
כשחזר לישראל ב-1994 הצטרף לגלריה גבעון כאסיסטנט גלריה. לאחר הלימודים האקדמיים בניו יורק, שמונה השנים שבהן עבד לצד אמנים כמו משה גרשוני, מיכה אולמן, יאיר גרבוז, אורי קצנשטיין, רפי לביא ואחרים היוו נדבך חשוב ומשמעותי בהכרותו עם עולם האמנות הישראלי והשפיעו רבות על דרכו האמנותית בהמשך.
קונמן נשוי לטל אלון, מייסדת ועורכת שפיץ, המגזין העברי הראשון בגרמניה מאז השואה, ואב לשני בנים.
2009-2000: ציור מתוך צילומי משפחה.
בשנים אלה התבססו עבודותיו של קונמן על התבוננות בצילומי משפחה מהתחנות השונות בחייו ובחיי משפחתו (גרמניה, שווייץ, קנדה, ישראל, הולנד, ארצות הברית).
ההחלטה לצייר מתוך התבוננות בצילומי המשפחה הייתה אינטואיטיבית בהתחלה, אך הסתברה בהמשך כעקרונית ביחס לאמנות שלו.
״כך הופיעו, בתחילת שנות האלפיים, הניירות הקטנים הלבנים. על כל אחד מהם צוירה בדרך כלל דמות אחת, בצבעי מים, לקוחה מאלבום הצילומים המשפחתי, מרחפת על רקע ריק, מנותקת מכל הקשר. ציור עדין, בהיר, זהיר, ספציפי מאוד – כל אחת מהדמויות זוהתה בשמה – ועם זאת מופשט, כללי ומרוחק... במשך חמש שנים ריכזו הניירות הקטנים את כל האנרגיה הציורית של אולף. בדיעבד אפשר לראות שהיו אלה שנים של צמצום ומשמעת חמורה, שנים של הגדרת טריטוריה – ממוקדת מאוד, מוגבלת. דרך חפירה וחיפוש בנקודה מוגדרת, בפעולה המזכירה קידוח עומק, נבראו השפה הציורית, והנרטיב של הציור״.
״בשלב זה נדמה שאולף כבר רכש מספיק ביטחון באשר למקומו בעולם הציור כדי להרפות מעט את משטר הציור שכפה על עצמו. מכאן ואילך התחיל לצייר בצבעי שמן על לוחות עץ גדולים, לעיתים גדולים מאוד. צילומי המשפחה נשארו נקודת המוצא, אם כי בהיפוך יוצרות מוזר ומטריד: הפעם הדמויות הן אלה שהושמטו מהציור, הרקע הפך לעיקר... מהציורים עולה בבירור שהמשפחה אינה בהכרח מושא געגועים, כלל לא מחוז התרפקות או נוסטלגיה. בכל אחד מהציורים נחשף ממד של מועקה, או אי נוחות, לא בקלות מזהים את מקורו" (הציטוטים לעיל מתוך טקסט שכתבה רותי דירקטור לקטלוג שליווה את תערוכת היחיד "עץ, משפחה" בגלריה 39 בקיץ 2008).
תערוכות מרכזיות בתקופה זו כללו את ניירות משפחה (אניהו: אוטו\ביוגרפיה), 2005, במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית; מרחבי בית, 2007, בגלריה החדר, תל אביב; הורנבי, 2007, בסדנאות האמנים, תל אביב; משנה מקום, 2007, במוזיאון בת ים לאמנות עכשווית; עורף, 2007, הביאנלה לאמנות עכשווית בהרצליה; אמנות ישראלית - עבודות מתוך האוסף, 2007, במוזיאון תל אביב לאמנות; עץ, משפחה, 2008, בגלריה 39, תל אביב; תמונות מחיי משפחה, 2009, במוזיאון ישראל בירושלים.
2013-2009: מצילומי משפחה להתבססות על דמיון.
בתחילת 2009 הציג לראשונה תערוכת יחיד רחבת היקף בגרמניה תחת הכותרת Schichten (שכבות). חלק מהציורים בתערוכה הוצגו כבר בתערוכות שונות בארץ; ציורים אחרים נוצרו במיוחד.
התערוכה הוצגה בגלריה Samuelis Baumgarte (סמואליס באומגרטה) בבילפלד. לתערוכה נלווה קטלוג מקיף בגרמנית ובאנגלית.
העיסוק האינטנסיבי בצילומי משפחה עורר בקונמן בין השאר סקרנות לגבי עברו ושורשיו התרבותיים, ובשילוב עם חיפושו אחר הרחבת הגבולות האמנותיים והמקצועיים הוביל להחלטה לעבור לחיות בעיר הולדתה של אמו, ברלין.
במקביל למעבר הגאוגרפי, החל גם שינוי בעבודתו. התכנים החדשים והשפה החדשה מצאו ביטוי גם בחיפוש אינטנסיבי וניסויים שערך בסטודיו. בשנים אלה עדיין השתמש בצילומי משפחה כנקודת מוצא, אך ניסה לחפש שפה ציורית חדשה, מופשטת יותר, שאינה מבוססת על נרטיב חיצוני מוכתב מראש.
התערוכה המרכזית שמייצגת את עבודותיו בתקופה זו היא פעולות איזון, 2011, בגלריה אלון שגב, תל אביב. בביקורת על התערוכה בעיתון ״הארץ״ כתבה סמדר שפי: "תערוכת היחיד של אולף קונמן בגלריה אלון שגב בתל אביב, היא מעין תערוכה קבוצתית של איש אחד, ובה הוא מראה ריבוי פנים סגנוני… בעבודותיו של קונמן הקרבה בין הפיגורטיבי לאבסטרקטי רבה כל כך, שנדמה כי לכך הוא מתייחס בשם התערוכה ׳פעולות איזון׳, הרומז לניסיון ליצור היגד כולל, מאזן, בין צורה, דימוי ונרטיב… קונמן אינו אמן שעבר שינוי סגנוני חד. כמו הציורים שלו, שיש בהם תחושה של דבר מה אורגני, הרי כך גם, במבט על, השינוי ההדרגתי שחל בעבודותיו שבתערוכה זו מסתמן ככזה הצופן בתוכו אפשרויות חדשות של ציור, שקונמן לא תר אחריהן בעבר״.