הקליפ נפתח בסצנה בה רואים אישה אסייתית שלובשת קימונו מתקרבת אל עבר בניין בשכונה אסייתית. היא מגיעה לכניסה לבניין, שם היא מביטה במצלמה ואומרת את שם השיר. לאחר מכן היא נכנסת אל תוך הבניין והמסיבה מתחילה. אור ירוק נדלק המסמן לרקדנים הגברים להשתלשל מהתקרה שיורדים הפוך על חברים בצורה מפותלת. לאחר מכן רואים את בעל המועדון צופה במתרחש בחדר נפרד דרך מצלמת רשת. אל הגברים שיורדים מהתקרה מצטרפות גם רקדניות, כולל ג'נט עצמה וכולם רוקדים על רחבת הריקודים. בהמשך נראות סצנות נוספות של אנשים שמגיעים למועדון שכל הסצנות מתועדות דרך מצלמות הרשת בעוד מנהל המועדון מעביר את הצילומים באמצעות נגיעות במסך (דבר אשר אז לא היה קיים). ג'נט והרקדנים מבצעים תנועות מיניות זה בזה כאשר ג'נט מתמקדת בלהרשים את בעל המועדון שצופה בה דרך המצלמות ולאחר מכן נראות שלוש נשים נוספות הצופות במתרחש ולאחר מכן נראית האישה מתחילת הקליפ שהיא שמשלמת בשביל להיכנס לחדרים נוספים במועדון. בין היתר רואים גם זוג שמקיים יחסי מין בחדר אחר של המועדון. ברגע השיא של הקליפ ג'נט ורקדניה מבצעים תנועות ריקוד שמדמות מין אוראלי בעוד בעל המועדון צופה בג'נט בהתלהבות יתרה. בסוף הקליפ האישה שנראתה בתחילת הקליפ יותר מהמועדון והולכת בכיוון ההפוך ממנו באה.
מורשת והשפעה.
הקליפ היה נחשב לבין הקליפים שהחלו להשפיע על נשים צעירות לבטא את המיניות שלהן. ג'ין אם. טוונג', מחבר הספר "Generation Me: Why Today's Young Americans are More Confident, Assertive, Entitled—and More Miserable Than Ever Before" כתב כי בשנות ה-50 רק 3 אחוז מהנשים חוו מין אוראלי אך באמצע שנות ה-90 75% מהנשים הצעירות בגילאי 18–24 חוו מין אוראלי, ובכך הוא ראה קשר ליציאת הקליפ. עם השנים נעשו יותר קליפים אשר מציגים תנועות המדמות מין אוראלי כאשר התנועה בה ג'נט מצמידה את ראשו של רקדן הליווי שלה לאיבר המין שלה הפכה לפופולרית במיוחד. הסופרת פאולה קאמן טענה בספרה "Her Way: Young Women Remake the "Sexual Revolution תיארה את ג'קסון כמי שהפכה את נושא המין האוראלי למיינסטרים במוזיקה והפכה נשים למשוחררות יותר.
הקליפ כולל הצגה של טכנולוגיות חדשניות שלא היו קיימות אז כמו מסכי מגע ומצלמות רשת שעדיין לא היו קיימות שהקליפ פורסם. הרבה שנים מאוחר יותר ג'קסון הגיבה לנושא כאשר אמרה: "אני לא חושבת שאנשים הבינו אז מה הצגנו כי אז הטכנולוגיה הזו לא הייתה זמינה. הקליפ הציג טכנולוגיה עתידנית, במיוחד עם מסכי המגע. רציתי שהחשקנים בקליפ ישתמשו בזה כדי לתקשר אחד עם השני ולהתייחס זה לזה באמצעות המסכים, בדומה למה שאנחנו עושים עם הטלפונים החכמים והטאבלטים שלנו היום. כשאני מסתכלת על חיינו עכשיו, אני מבינה שהחיים הם חיקוי של האומנות". גם העובדה כי הקליפ שילב גברים שלבשו תלבושות נשיות הייתה פריצת דרך מכיוון שזה לא היה דבר מקובל קודם לכן. הרבה אנשים כתוצאה מכך תיארו את ג'קסון כשילוב של "טומבוי" אך "סמל מין" בו זמנית. בהמשך היא נהגה גם ללבוש ג'ינסים רחבים וכובעים מרופטים אשר חיזקו את המראה הגברי שלה אך בו זמנית גם לבשה בגדים בעלי אופי פרובוקטיבי שחיזקו את היותה סמל מין.
הזמרת בריטני ספירס ציינה שהקליפ לשיר "I'm a Slave 4 U" הושפע מהקליפ של "If". "ראיתי את הקליפ והערצתי אותה בגללו, רציתי להיות כמוה". בנוסף היא גם כינתה את ג'נט כ"מודל לחיקוי רב עוצמה באמצעות הזהות שלה". הכוראוגרפיה של הקליפ היוותה השראה לימים לזמרות רבות כדוגמת ספירס עצמה, ביונסה, פינק, ליידי גאגא, ג'ניפר לופז, סיארה, מיה, מיסי אליוט, פאולה עבדול, כריסטינה מילאן, ליל קים ואפילו להקת אן סינק. דוגמאות בולטות הן הקליפ לשיר "My Love Is for Real" של פאולה עבדול, הקליפ לשיר "Dip It Low" של כריסטינה מילאן, בקליפ לשיר "No Matter What They Say" של ליל קים ובקליפ לשיר "I Want You Back" של אן סינק. אן סינק גם שאבו השראה מהכוריאוגרפיה גם בסיבוב ההופעות הראשון שלהם. לימים, הרבה מבקרים אמרו כי נשים רוצות להיות כמוה ואף גם הזמרות הגדולות בעולם הולכות בעקבותיה, למשל ריהאנה, ליידי גאגא, ביונסה, בריטני ספירס וכו'...
בנוסף הקליפ לשיר ביסס את הקריירה של טינה לנדון ככוראוגראפית כאשר זמרות רבות רצו לעבוד איתה כדוגמת ריהאנה, בריטני ספירס, ג'ניפר לופז, פינק, שאקירה וכריסטינה אגילרה.
מורשת.
בשנת 2013 מגזין אסקווייר כינה את השיר כאחד מהשירים "הסקסיים ביותר" של ג'קסון. רקש סאטוול ממגזין ניו יורק כתב על השיר מאמר ובו שיבח את השיר כאשר כינה אותו כ"אגרוף לעור התוף" וטען כי השיר נשמע מרענן גם 20 שנה לאחר שחרורו ועדיין רלוונטי לרדיו. הוא טען כי לשיר הייתה הכרעה במיינסטרים הנוכחי וציין את השירים של דייוויד גטה כדגומה לכך. בנוסף הוא טען כי השיר היה נשמע כמו שיר מהעתיד והשווה אותו לשירים שיצאו מאוחר יותר כמו "Hey Ya!" של הצמד אאוטקאסט ו-"Blurred Lines" של רובין ת'יק. בנוסף הוא גם השווה את השיר לשיר "S&amp;M" של ריהאנה. באופן כללי הוא כינה את השיר כאחד הרגעים האומנותיים המכריעים בקריירה של ג'קסון ואמר כי טון השירה "המרושע" וה"אירוטי" של ג'קסון בשיר הווה השראה לאמנים רבים ביניהן ריהאנה וקשה. בנוסף הוא טען כי ניתן למצוא את ה-"DNA" של השיר בשירים שיצאו מאוחר יותר כמו "One Touch" של להקת LCD Soundsystem, Rockstar 101 של ריהאנה ו-"What If?" של אליה. הוא השווה את השימוש בתזמורת בשיר של ג'קסון לאלו של השירים שציין וכי הצליל הזה הפך למזוהה עם ג'קסון עם השנים ואמר כי לג'קסון הייתה את היכולת להשתמש בגוונים שונים של הצליל הזה באופן גאוני. בסיכום המאמר הוא כתב כי לשיר יש "אמירה מינית מוחלטת, אמיתית ופורצת דרך בצורה בלתי נמחקת ומהפנטת" ו"מעטים האנשים שהיה להם יותר קצב ושליטה ממה שהיה לג'קסון בשנת 1993".
אתר "Pop Blerd" כינה את השיר כ"אימון ריקוד מיוזע וסקסי אשר עדיין מחזיק במעמד מכובד 20 שנה לאחר יציאתו". מגזין סלנט דירג אותו כשיר ה-22 הטוב ביותר של שנות ה-90 כאשר בנימוק שלהם הם כתבו: "שיר הדאנס רוק מצא את מיס ג'קסון טוענת את זכותה לקבל אורגזמה שכמותה תגמד את עוויתות השרירים העצומות שלך. על רקע הפקה קפדנית השיר משוטט ביעילות, מסמן את טרפו, תובע את טענתו ומשחק עם דעתנו. השיא הוא בהרמוניות המתוקות של הגשר בהם השיר צולל לתוך הפרדוקס הקטן של הפזמון, ובסופו של דבר החליט להיות יותר מתכתי מאשר גשמי". באתר Zomgtalk נכתב כי השיר הטביע חותם וסלל דרך חדשה. בנוסף הם כתבו: "הנושא של השיר, פנטזיות מיניות היפותטיות עם גוני עצב נחשב לארוטי ומתריס, והפקתו המשלבת אקורדי גיטרה מייללים, ביטים היפ-הופ קליטות בטירוף, וכמה מהביצועים הטובים ביותר של ג'נט קבעו שהוא פוטנציאלי והשיר האקלקטי ביותר של כל הדיסקוגרפיה שלה". אלישיה ג'קסון מ-"The Redefined" אמרה כי "טבעו הרך של השיר התמזג עם הגסות המוחלטת של המילים המיניות. המילים המנוגדות באו בסתירה עם הפרסונה הביישנית של ג'קסון".
גרסאות כיסוי ורמיקסים.
הזמרת קלי קלרקסון הופיעה עם השיר במספר מופעים בסיבוב ההופעות שלה "All I Ever Wanted Tour". גם קוון יורי מלהקת גירלז ג'נריישן ביצעה גרסת כיסוי לשיר במהלך סיבוב ההופעות של הלהקה "2011 Girls' Generation Tour" ושנה לאחר מכן הן גם שחררו גרסה זו באודיו. להקת A.S.I.I.D רקדה לצלילי השיר בתוכנית הריאלטי "America's Best Dance Crew" בפרק שהוקדש לג'קסון.
אמן האלקטרוניקה EPROM ערך גרסת רמיקס לשיר והוציא אותה בשנת 2011. בשנת 2012 גם הדי ג'יי קייטרנדה הוציא גרסת רמיקס משלו לשיר.
פאולס
רופוס פקהאם
רופוס ו. פקהאם (באנגלית: Rufus W. Peckham; ) היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1895 ועד מותו. הוא נודע בשל השימוש הרחב שלו בזכות להליך הוגן לצורך פסילת תקנות שנגעו לתחום העסקי ולסוגיות רכוש. אביו של פקהאם , שעל שמו הוא נקרא, היה גם הוא עורך דין ושופט וכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. אחיו הבכור, וילר האזרד פקהאם, היה אחד מעורכי הדין שהגישו את התביעה נגד ויליאם "בוס" טוויד, וניסה גם הוא להתמנות לבית המשפט העליון, אך ללא הצלחה.
ראשית חייו.
רופוס פקהאם נולד באולבני, בירת מדינת ניו יורק כבנם של רופוס וילר פקהאם ושל איזבלה אדליין לייסי. אמו נפטרה כשהיה בן תשע. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון אקדמיית אולבני, הוא הלך בעקבות אביו, הוסמך כעורך דין, וב-1859 התקבל ללשכת עורכי הדין של אולבני, לאחר שלמד משפטים בקריאה עצמית במשרדו של אביו. לאחר עשור בו עסק בעריכת דין במגזר הפרטי, שימש פקהאם כתובע של מחוז אולבני בשנים 1869–1872. לאחר מכן הוא שב למגזר הפרטי ושימש כיועץ המשפטי של עיריית אולבני, עד שנבחר ב-1883 כשופט בבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק. ב-1886 הוא נבחר לכהן בבית המשפט לערעורים של מדינת ניו יורק, שהוא הערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר במדינה. בעת כהונתו בתפקיד זה הוא גם היה חבר בחבר הנאמנים של בית הספר למשפטים של אולבני. תפקידו בבית המשפט לערעורים של ניו יורק היה התפקיד השלישי מבין התפקידים שהוא כיהן בהם כמו אביו, שגם הוא היה התובע של מחוז אולבני, שופט בבית המשפט העליון של ניו יורק ושופט בבית המשפט לערעורים של ניו יורק, עד למותו ב-1873 בטביעת האוניה "ויל דו הבר" .