הדגל האולימפי הוא דגלו של הוועד האולימפי הבינלאומי והחלק המוכר ביותר מסמליו הכוללים את האש והלפיד האולימפי, המדליות, המוטו, ההצדעה, ההמנון והקמעות - סמלים שמטרתם היא קידום המשחקים האולימפיים.
הסמל האולימפי.
סמל המשחקים האולימפיים מורכב מחמש טבעות בצבעים כחול, אדום, שחור, ירוק וצהוב על רקע לבן. הטבעת השחורה עשויה להתחלף בטבעת לבנה במקרה שהסמל מונח על רקע כהה. הדגל עוצב לראשונה בשנת 1912 על ידי הברון פייר דה קוברטן, מייסד המשחקים האולימפיים בעת החדשה. חמש הטבעות מייצגות תשוקה, מוסר עבודה, ניצחון, אמונה ורוח ספורטיבית.
במאמר שפורסם ב"אולימפיק רוויו", המגזין הרשמי של הוועד האולימפי הבינלאומי, בנובמבר 1992, הסביר ההיסטוריון האמריקאי רוברט ברני, כי את הרעיון של טבעות משולבות שאב דה קוברטן כאשר היה אחראי על איגוד המתעמלים הצרפתים - עמותה שנוסדה מאיחוד של שני ארגוני ספורט צרפתיים והייתה, עד 1925, אחראית על ייצוג הוועד האולימפי הבינלאומי בצרפת. סמל האיחוד היה שתי טבעות משולבות. הרעיון המקורי, לטענתו של ברני, היה של הפסיכיאטר השווייצרי קרל יונג, שעבורו סימלה הטבעת המשכיות ואת האדם.
לפי דה קוברטן, הצבעים נבחרו כיוון שבאותה עת, לפחות אחד מהם היה בכל דגלי מדינות העולם.
הכינוס האולימפי של 1914 נדחה עקב פריצת מלחמת העולם הראשונה. הדגל והסמל הונפו לראשונה במשחקים האולימפיים באנטוורפן בשנת 1920.
השימוש הנרחב בסמל והפופולריות שלו עלו במהלך משחקי 1936 בברלין. קארל דיאם, נשיא הוועדה המארגנת דאז, רצה לערוך את טקס הדלקת הלפיד האולימפי בדלפי, מקום מושבה של האורקל המפורסמת, שם גם נערכו המשחקים הפיתיים. לצורך זה, הזמין דיאם אבן מיל שבצידה חקוק הסמל האולימפי. ממקום אבן זו, נישא הלפיד האולימפי עד ברלין. הטקס נחגג והאבן לא הוזזה. בשנות החמישים, שני סופרים בריטים שביקרו בדלפי, פרסמו בספרם כי מקור הסמל האולימפי ועיצובו הם מימי יוון העתיקה.
פרסום זה יצר את המיתוס כי מקור הסמל הוא בעת העתיקה.
במסגרת הניסיונות לפרסם את הרייך השלישי, נעשה שימוש רב בסמל בצמוד לדגל הנאצי במשחקי ברלין.
כיום גורס הוועד האולימפי הבינלאומי כי הסמל מחזק את גישתו של הוועד כי המשחקים האולימפיים הם בינלאומיים וכל מדינה מוזמנת להשתתף בהם.
לפי האמור במניפסט האולימפי, הסמל מסמן את חמש היבשות המיושבות (אסיה, אירופה, אפריקה, אוקיאניה ואמריקה) ואת המפגש של ספורטאים ואתלטים מכל העולם במשחקים האולימפיים. בניגוד לאמונה העממית, אין התאמה כלשהי בין יבשת לטבעת מסוימת.
הדגל.
הדגל נוצר על ידי דה קוברטן בשנת 1914. הברון פייר דה קוברטן הסביר בעצמו: .
דגלים מיוחדים.
באופן מסורתי, בעת נעילת כל אולימפיאדה, מועבר הדגל לראש העיר המארחת הבאה למשמרת ולתצוגה בבניין העירייה עד למשחקים האולימפיים הבאים.
דגל אנטוורפן.
הדגל האולימפי הראשון הוענק לוועד האולימפי במהלך אולימפיאדת אנטוורפן מהעירייה המקומית. בתום המשחקים, אבד הדגל ודגל חדש יוצר לקראת אולימפיאדת פריז. בשנת 1977, במהלך אירוע צדקה שערך הוועד האולימפי האמריקאי, ראיין כתב את אחד הנוכחים, זוכה מדליית ארד בקפיצה למים וחבר המשלחת האמריקנית באולימפיאדת אנטוורפן. כששאל אותו הכתב על הדגל אבוד, הודה הקופץ למים כי בסיום המשחקים טיפס על התורן יחד עם חברו והשניים גנבו את הדגל. במשך 57 שנים שכב הדגל במזוודתו של הקופץ למים. בטקס שנערך במשחקים האולימפיים בסידני החזיר הקופץ למים, אז בן 103, את הדגל לוועד האולימפי.
דגל אנטוורפן מוצג כיום במוזיאון האולימפי בלוזאן, שווייץ עם לוחית המתארת את המקרה.
דגל פריז.
מאחר שהדגל ששימש ב-1920 נעלם, הוכן דגל חדש. הדגל החדש עבר בין הערים שאירחו את משחקי הקיץ והחורף, עד שהוצג דגל אוסלו עבור משחקי החורף. הדגל שימש את משחקי הקיץ עד 1988, בו הוצג דגל סיאול ודגל פריז הוצא מהמחזור.
דגל אוסלו.
הדגל שהונף לראשונה באוסלו, במהלך אולימפיאדת החורף של 1952, הוענק לוועד האולימפי הבינלאומי כמתנה מראש העיר של אוסלו. מאז, הועבר הדגל מעיר מארחת לעיר מארחת של משחקי החורף האולימפיים.
דגל סיאול.
הדגל האולימפי הנוכחי הוענק לוועד האולימפי כמתנה מהעיר סיאול, קוריאה הדרומית, במהלך המשחקים שנערכו שם בשנת 1988. גם דגל זה מועבר בין הערים המארחות.
דגלים נוספים העושים שימוש בסמל.
על אף שהוועד האולימפי מקפיד בקנאות על זכויות היוצרים שלו לגבי הסמל, נעשה בו שימוש במספר דגלים נוספים, אך דגלים אלה שימשו משלחות במשחקים האולימפיים בלבד. לאורך השנים, השתמשו בדגל משלחות שהשתתפו במשחקים, במקום דגל הלאום שלהן, או שיצרו דגל חדש הכולל את הסמל האולימפי:
הסמל האולימפי
סמל האולימפיאדה
סנטה קרוס דה טנריפה
סנטה קרוס דה טנריפה (בספרדית: Santa Cruz de Tenerife) היא עיר הבירה של האי טנריפה, הגדול והמאוכלס באיי ארכיפלג האיים הקנריים השייכים לספרד, ואחת משתי ערי הבירה של האיים הקנריים.
נוסדה ב -3 במאי 1494, זה היה בין 1833 ו 1927 "דה יורה" הבירה היחידה של האיים הקנריים (ולכן העיר הקנרית היחידה שהחזיקה בתואר כזה באופן רשמי), עד בשנת 1927 צו קובע כי על בירת הארכיפלג להיות משותף עם לאס פאלמאס דה גראן קנריה.
זהו מקום מושבו של הפרלמנט של האיים הקנריים, קהל החשבונות של האיים הקנריים ושל הקפטן הכללי של האיים הקנריים, כמו גם של נשיאות ממשלת האיים הקנריים, האחרון חלופי בתקופות חקיקה עם לאס פאלמאס.
העיר נמצאת בחלקו הצפוני של האי. מדי שנה, בין חודש פברואר למרץ, נערך בעיר קרנבל הנחשב לשני בגודלו בעולם (הראשון הוא של ריו דה ז'ניירו), וביום השיא הוא נמשך כ-4 שעות רצופות.
היסטוריה.
באזור שבו נמצאת כיום העיר סנטה קרוס כבר חיו לפני 2,000 שנה הגואנצ'ים. ב-3 במאי 1494 ירדו הכוחות הקסטיליאניים שבשליטתו של הכובש אלונסו פרננדס דה לוגו על חופי העיר הנוכחית והקימו מחנה צבאי שיתפתח בסופו של דבר לעיר. ממקום זה החל כיבוש האי טנריפה. במהלך היסוד הניח אלונסו פרננדס דה לוגו צלב עץ גדול בהתייחסו ליום ההפלגה, במהלך החגיגה הקתולית של חג הצלב (3 במאי). לאחר תבוסת הגואנצ'ים וכיבוש האי ב-1496, נקבעה עיר הבירה החדשה בעיר סן כריסטובל דה לה לגונה, שהוקמה באותה שנה.
מאוחר יותר הפכה העיר לנמל העיקרי של האיים הקנריים ולאחד הנמלים החשובים באוקיינוס האטלנטי כולו, מעמד שבו העיר מחזיקה עד היום. סנטה קרוס זכתה לעצמאות מהעיר לה לגונה במאה ה-19, וקיבלה את תואר הבירה של האיים הקנריים ממלך ספרד, פרדיננד השביעי. משנת 1833 ועד שנת 1927 הייתה העיר הבירה הבלעדית של האיים הקנריים, אך משנת 1927 ועד היום חולקת את התואר עם העיר לאס פאלמאס דה גראן קנריה.
בשנים האחרונות התברר כי קיימת ברית דה פקטו בין סנטה קרוס והעיר השכנה סן קריסטובל דה לה לגונה, בשל גידול אוכלוסייתן המהיר וחוסר החלל הריק שבין שתי הערים, הן התמזגו ליצירת מטרופולין משותף המכיל 420,198 תושבים.
כלכלה ותרבות.
הכלכלה של סנטה קרוס מסתמכת בעיקר על שירותים. המסחר, התיירות, היבוא והיצוא, הנמל ונוכחותם של מוסדות פוליטיים ופיננסיים חשובים, מבטיחים את קיומה של פעילות כלכלית וחזקה בעיר. העיר בנתה הרבה אזורים, קניונים ובניינים חדשים, כגון מרכז הקונגרסים והאודיטוריום.
פיסול עירוני.
בעיר יש הרבה מאוד פסלים וחלקי פסלים, אך תערוכת פיסול החוצות של סנטה קרוס היא המוצג החשוב ביותר. התערוכה ממוקמת לאורך שדרת לה רמבלה ופארק גרסיה סנאבריה כוללת עבודות של הנרי מור, אנדרו אלפרו, מרטין צ'ירינו, ז'ואן מירו, אוסקר דומינגז ואחרים.
חיי לילה.
סנטה קרוס אינה מתאפיינת בחיי לילה אינטנסיביים, בניגוד לעיר הסמוכה לה לגונה. אף על פי כן, ישנם מספר מלונות ופאבים המתפרשים על פני העיר. המלונות והפאבים האיכותיים ביותר נמצאים בפארק "מאריטימו קייזר מנריקו", בשדרת ה-3 במאי וברחוב לה נוריה. ישנם גם פאבים ששרדו ללא השתייכותם למקום מסוים עבור פנאי.
בשנת 2007, לפי החלטת מועצת העיר ובניהול החברה לפיתוח, החלה הנעתה של תוכנית שאפתנית של התחדשות העיר תחת שם המותג "סנטה קרוס + ויוה".
מדיה.
בעיר נמצאים 3 עיתנות מחוזיים וממוקמים מושבם של ערוצי טלוויזיה ספרדיים וקנריים רבים, לרבות ערוץ הטלוויזיה העיקרי באיים הקנריים.
דמוגרפיה.
העיר מציגה כמה תרבויות, כי יחד עם האוכלוסייה הקנריים הילידים מסורתיים הספרדים הספרדים, היו חסידי ההינדית המוקדש המסחר והערבים במשך עשרות שנים. לכולן נוספו, בשנים האחרונות, מהגרים ממקורות שונים, אם כי בעיקר בדרום אמריקה.
העיר ידועה גם בסובלנות של תושביה. סנטה קרוז דה טנריפה היה העירייה הראשונה של האיים הקנריים להעלות את דגל הגאווה בבניין העירייה, בטקס רשמי ליד דגל סנטה קרוז, בשנת 2008.
לעומת העיר הסמוכה סן קריסטובל דה לה לגונה, המהווה את מושבו של הדיוקזה הקתולית של טנריפה, באופן מסורתי העיר סנטה קרוז דה טנריפה יש אופי חילוני הרבה יותר. עובדה זו גרמה במוסדות העיר של מסורת חילונית גדולה כמו היכל הבונים החופשיים של סנטה קרוס דה טנריפה שהיה אחד מרכזי הבונים החופשיים הגדולים ביותר בספרד.
היסטוריה ימית.
בגלל המיקום האסטרטגי של האיים הקנריים בין הים התיכון לבין אמריקה, העיר הותקפה מספר פעמים על ידי בריטניה והולנד. ב-6 בנובמבר 1706 הבריטים, במסגרת מלחמת הירושה הספרדית, הובסו כאשר ניסו לתקוף את האי.
ב-1797 האדמירל הוריישו נלסון הובס כאשר ניסה לתקוף את הנמל, ובקרב זה איבד את זרועו הימנית. המאורע קרה ביום סנטיאגו, ולכן חרבו של סנטיאגו עורפת ראש של אריה כסמל לתבוסה הבריטית.
הקרנבל.