ב-13 בדצמבר תקף הקורפוס הבריטי ה-13 את קו גזאלה. מפקד הקורפוס, גודוין אוסטין, תכנן לרתק את הקורפוס האיטלקי ה-21 לחזיתו באמצעות מתקפת הסחה שיבצעו 2 בריגדות (ניו זילנדית ופולנית), בעוד הדיוויזיה ההודית ה-4 בסיוע בריגדת הטנקים ה-32 תכתר את כוחות הציר בקו גזאלה באמצעות תנועת איגוף מדרום ותנתק את כביש החוף בתמימי, כ-30 ק"מ צפונית-מערבית לגזאלה. לרוע מזלם של הבריטים, המודיעין שלהם לא העריך נכון את צורת ההערכות של כוחות הציר בקו גזאלה, ולכן שתי הבריגדות של הדיוויזיה ההודית ה-4 נתקלו בכוחות מהקורפוס האיטלקי הממונע ה-20 ומקורפוס אפריקה והתקדמותן נבלמה. במשך יומיים התחוללו קרבות עזים באזור עלאם חלפה במהלכם ספגה הדיוויזיה ההודית כ-4000 נפגעים (הרוגים, פצועים ושבויים) ואחד הגדודים שלה אף הושמד כליל בהתקפת נגד של דיוויזיית הפאנצר ה-15, אך גם קורפוס אפריקה ספג אבדות כבדות ונותר עם 8 טנקים כשירים לפעולה בלבד. גודוין אוסטין הורה לבריגדה המשוריינת ה-4 (שכללה כ-90 טנקים) לאגף מדרום את מערך ההגנה של הציר ולתקוף אותו מעורפו, אך קשיי תנועה ומחסור בדלק מנעו מהבריגדה לבצע את משימתה. עם זאת, עצם התנועה של כוחות השריון הבריטיים גרמה לרומל לחשוש מכיתור כוחותיו בקו גזאלה. בדיון שנערך ב-15 בדצמבר בערב הוא טען, שאם ברצונו למנוע כיתור והשמדה של כוחותיו אין מנוס מפינוי כל בליטת קירנאיקה ומנסיגה לטריפוליטניה. למרות התנגדותם החריפה של פילדמרשל קסלרינג (המפקד העליון של כוחות הציר בדרום אירופה) ושל הפיקוד האיטלקי העליון בצפון-אפריקה, החליט רומל לנטוש את קו גזאלה עוד באותו לילה, ולפתוח בנסיגה מבליטת קירנאיקה.
נסיגת כוחות הציר מקו גזאלה ומבליטת קירנאיקה נוהלה ביעילות ובצורה מסודרת בחיפוי כוחות קורפוס אפריקה. כל ניסיונות הפיקוד הבריטי לנתק ולהשמיד את כוחות הציר הנסוגים בכביש החוף באמצעות תנועת איגוף של כוחות ניידים, שיחצו את בליטת קירנאיקה לרוחבה (כפי שנעשה במהלך מבצע מצפן) נכשלו. קורפוס אפריקה ניצל את עדיפותו בלוחמת תנועה כדי להנחית שתי מהלומות קשות על הבריגדות המשוריינות ה-4 וה-22 שהובילו את המרדף הבריטי, ב-23 וב-28 בדצמבר ולגרום להן אבדות כבדות. עד 6 בינואר 1942 השלים רומל ללא הפרעה את נסיגת כוחותיו למערך ההגנה של אל-עגילה.
אחרית דבר.
במקביל למרדף שניהל הקורפוס ה-13 אחרי כוחות הציר הנסוגים מבליטת קירנאיקה עסקו כוחות הקורפוס ה-30 בהכנעת כוחות הציר שננטשו מאחור בעמדות המבוצרות בהן החזיקו בגבול מצרים-לוב. ב-2 בינואר 1942 נכנע חיל המצב של נמל בראדיה (כ-7000 חיילים) לאחר שהותקף על ידי הדיוויזיה הדרום-אפריקנית ה-2 בסיוע טנקי רגלים. ב-12 בינואר נכנע חיל המצב של סולום לאחר קרב קצר וב-17 בחודש נכנע גם חיל המצב המבודד, שהחזיק במעבר חלפאיה המבוצר, לאחר שנותר ללא מזון ומים. בסה"כ נלקחו בשבי 13,800 מחיילי הציר, רובם איטלקיים, ודיוויזיית "סאבונה" שהחזיקה במגנני הגבול חדלה מלהתקיים.
השגי "מבצע צלבן" לא האריכו ימים. כבר ב-21 בינואר עברו כוחותיו של רומל, שקיבלו תגבורות חזקות, להתקפת נגד. תוך כשבועיים הם כבשו מחדש את מרבית בליטת קירנאיקה, ואילצו את כוחות הארמייה השמינית לסגת לקו גזאלה-ביר חכים, ולהתארגן שם להגנה, לאחר שהסבו להם אבדות ניכרות. הצדדים היריבים היו זקוקים לפסק זמן לצורך התארגנות מחדש והשלמת אבדות, וכתוצאה מכך התייצב קו החזית ונותר ללא שינוי עד לסוף חודש מאי, כאשר כוחות הציר חידשו את המתקפה שלהם.
סיכום ואומדן אבדות.
מבצע צלבן היה הניצחון המשמעותי הראשון שנחלו כוחות היבשה של בעלות הברית על כוחות צבא גרמניים במהלך מלחמת העולם השנייה (הניצחון השני היה מתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה, שנפתחה ב-5 בדצמבר 1941), אם כי הוא הושג בזירת מלחמה משנית בחשיבותה. במהלך המבצע ספגו כוחות הציר אבדות כבדות: 38,300 נפגעים ושבויים מתוך כ-119 אלף איש עימם פתחו את המערכה. קורפוס אפריקה הגרמני ספג כ-14,600 אבדות, מתוכם למעלה מעשרת אלפים שבויים ונעדרים, ואילו הכוחות האיטלקיים שלחמו לצידו ספגו 23,700 אבדות, מתוכם 19,800 שבויים ונעדרים. אבדות הארמייה השמינית היו כבדות יותר בהרוגים ובפצועים - 2900 הרוגים ו-7300 פצועים - אולם קטנות במידה ניכרת בנעדרים ושבויים (כ-7500 איש בלבד). אבדות הארמייה השמינית בטנקים עלו במידה ניכרת על אבדות כוחות הציר, אך מכיוון ששדה הקרב נותר בידי הבריטים הם הצליחו להחזיר לכשירות חלק ניכר מהטנקים שנפגעו, ורק 278 טנקים שלהם הושמדו לחלוטין (מול כ-300 טנקים גרמניים ואיטלקיים). גם באוויר אבדות הצדדים היריבים היו דומות (330 מטוסים גרמניים ואיטלקיים מול כ-300 מטוסים בריטיים), אך הבריטים טענו, שבנוסף לכך נפלו בידיהם 228 מטוסים גרמניים ומספר דומה של מטוסים איטלקיים, שננטשו מסיבות שונות בשדות התעופה המדבריים שלהם.
ניתן למנות מספר סיבות עיקריות לניצחון כוחות בעלות הברית במבצע צלבן:
אל קאעידה בפלסטין
צבא האסלאם (ארגון טרור)
קללת טקומסה
קללת עשרים השנה
הקללה הנשיאותית
אוריאל מסר
רכבל מאצ'קה-טשקשלה
נקמת הדם באקו
הסמוראים הנודדים מאקו
אקספנדר
ראנגון
ניקולו קונטריני
פרנצ'סקו אריצו
פרנצ'סקו אריצו (באיטלקית: Francesco Erizzo; 18 בפברואר 1566 - 3 בינואר 1646) היה הדוכס ה-98 של ונציה. אריצו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-10 באפריל 1631 ועד פטירתו.
קורות חיים.
פרנצ'סקו אריצו נולד בוונציה למשפחת אריצו - משפחת אצולה אמידה (אך לא עשירה). אריצו כיהן במספר משרות ציבוריות ובהן שגריר לה סרניסימה בחצר פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובחצר האפיפיור אורבנוס השמיני, וכן כפרוודיטורה.
אריצו לא נשא אישה.
אריצו נבחר לתפקיד הדוג'ה ב-10 באפריל 1631, עת השתוללה בוונציה המגפה השחורה האיטלקית, אשר גרמה למותם של כשליש מאוכלוסיית העיר (כ-45,000 נפטרים), ואף את קודמו לתפקיד - הדוג'ה ניקולו קונטאריני.
אריצו נבחר ברוב של 40 קולות למול 1 (היחיד שהתנגד לבחירתו היה רנייר זן, יריבו של הדוג'ה ג'ובאני קורנארו הראשון).
בשל המגפה לא לוותה בחירתו של אריצו בפסטיבלים כמקובל. המגפה הסתיימה ב-1631 ואריצו לקח על עצמו את נדרו של קודמו - קונטאריני להקים כנסייה המוקדשת למרים, אם ישו, על מנת שהמגפה תיפסק. עם סיום המגפה, הורה אריצו על בניית הכנסייה, שנקראה סנטה מריה דלה סאלוטה, וכן הורה על חג שיחגג ב-21 בנובמבר ויקרא "חג המדונה של הבריאות" (Festa della Madonna della Salute) במסגרתו תערך תהלוכה של נכבדי העיר מבזיליקת סן מרקו לעבר הכנסייה שברובע דורסודורו לאות תודה על ההצלה מהמגפה. מסורת זו נמשכת עד ימינו.
שנות ה-30 של המאה ה-17 היו תקופה של שלווה בוונציה, ובשנת 1637 נפתח התיאטרו סן קאסיאנו - בית האופרה הראשון של העיר. בשנת 1640 נפתח בית אופרה נוסף - התיאטרו סן מויזה. שנות השלום נפסקו עם פרוץ מלחמות קאסטרו - בין דוכסות פרמה למדינת האפיפיור. ונציה כרתה ברית עם פרמה ולחמה לצידה כנגד מדינת האפיפיור על השליטה בעיר קאסטרו. הסכם השלום נחתם בשנת 1644 לאחר ניצחונן של ונציה ופרמה.
בספטמבר 1644 אבירי מלטה תקפו ספינה טורקית ובה עולי רגל מוסלמים בדרכם למכה. האבירים ביקשו מקלט בהרקליון (שאז נקראה קאנדיה) בכרתים, שהייתה אז בשליטת ונציה. בתגובה, הסולטאן העות'מאני איברהים הראשון האשים את ונציה ותקף את כרתים. אריצו פנה לסנאט של ונציה וביקש כי ימנו אותו למפקד הצבא. הסנאט הסכים על אף התנגדותו של ג'ובאני פזארו (לימים הדוג'ה). אריצו אסף צי גדול במטרה לתקוף את הטורקים, אולם נפטר חודש לאחר מינויו, ב-3 בינואר 1646, בהיותו בן 79.
קוואיי
קאוואי
שעונית ענקית
בא'אדי
התחרות
שלמה הללס
הגאון רבי אליהו
הגאון החסיד
הגאון
Sporothrix schenckii
סְפּוֹרוֹטְרִיקְס שֶנְקִי (שם מדעי: "Sporothrix schenckii") היא פטרייה דימורפית השייכת לסוג הפטריות "Sporothrix", הגדלה באדמות כבול בתפוצה כלל עולמית.
מאפיינים.
הפטרייה דימורפית, כלומר, יכולה להתקיים הן כעובש ספרופיטי והן כשמר פרזיטי. תכונה זו תלויה ישירות בטמפרטורה של הסביבה בה היא גדלה: בטמפרטורה של 25°c היא עובש אשר גדל בקצב יחסית מהיר ומתאפיין בתפטיר לח המזכיר מרקם עדין של קטיפה בצבע לבן הנוטה לגוון קרמי - חום כעבור מספר זמני דור. לעומת זאת בטמפרטורה של 37°c נהפכת הפטרייה לשמר בעל גוון בצבע בז'.
"Sporothrix schenckii" מתרבה בדרך כלל על ידי רבייה אל-זוויגית באמצעות פיזור ספורות (נבגים) הקרואים "Conidia", שהן ספורות רכות הצומחות ישירות על גבי הקורים של התפטיר, ניתקות מהם ומתפזרות בעזרת הרוח עד שנוחתות על קרקע נוחה לגדילה ונובטות לעובש חדש. במידה והספורות נוחתות על מצע בעל טמפרטורה של 37°c ומעלה הן נובטות לשמר. טמפרטורה מעין זו אופיינית לבעלי חיים בעלי דם חם, כלומר עופות ויונקים בכלל ובני האדם בפרט, כך שלרוב צורת השמר היא הצורה הפתוגנית והטפילית של הפטרייה.
חדירת הספורות לגוף מתאפשר בדרך כלל עקב פציעה של העור אשר תכלול את שכבותיו העמוקות, כגון הדרמיס ומערכת הלימפה. במצב כזה עלולה להתפתח מחלת ה-"Sporotrichosis" שהיא פטרת תת-עורית המאופיינת בדלקת של קשרי הלימפה שמתבטאת בנפיחות, אדמומיות ונגעים מוגלתיים באזור בו מתרבה הפטרייה.
למרות העובדה שתפוצת הפטרייה היא כלל עולמית, ישנם מקומות ברחבי העולם, כגון פרו בהם המחלה נחשבת לאנדמית (מחלה בעלת שיעורי ההארעות גבוהים במיוחד בפרק זמן נתון).
הפטריה רגישה במיוחד לאַמְפּוֹטְרִיצִין B ולתרופות מקבוצת הטריאזולים כמו פְלוּקוֹנָזוֹל (Diflucan) ואִיטְרָקוֹנָזוֹל (Sporanox).
קוצב לב מלאכותי
חלוצי רודוי