בשנת 1940 ערך גורדוס בקול ירושלים מגזין משודר ובו שיחות מענייני היום ותסכיתים אקטואליים ובהם "פינלנד בלהבות", "התאבדות הגראף שפיי" ו"ברלין – מרכז למרגלים". עם הגיעו לארץ ישראל החל לכתב עבור עיתון הארץ, בהמשך כתב מאמרים גם בעיתונים הבקר, בו פרסם טור בשם "השבוע המדיני", ודבר.
משנת 1944 ועד מותו, במשך עשרות בשנים, היה כתב סוכנות הידיעות הצרפתית בארץ ולאחר מכן מנהלה.
ביום ה', 13 במאי 1948, היה גורדוס מראשוני המבשרים בעיתונות העולם על הכרזת המדינה הצפויה למחרת. בעת שמנהלת העם הטילה צנזורה על מועד ההכרזה ומסרה אותו בסוד רק לעיתונות המקומית, שלח גורדוס בשעה 10:30 בבוקר לסוכנות הידיעות הצרפתית בפריז מברק בן שתי מילים: "הכרזה מחר".
במעמד ההכרזה ב-14 במאי 1948 היה גורדוס כתב החוץ היחידי שנכח בטקס כשדוד בן-גוריון קרא את מגילת העצמאות והכריז על הקמת מדינת ישראל. לימים יספר בריאיון לדבר השבוע:
נציגות סוכנות הידיעות הצרפתית דיווחה ב-29 באוקטובר 1956, שלושים דקות לפני סוכנויות הידיעות הזרות האחרות, על פתיחת מלחמת סיני. לכתב צרפתי של הסוכנות בישראל נודע ממקור עלום על העומד להתרחש והוא גילה זאת לגורדוס. גורדוס התקשר למקורותיו הוא ושאל על ההתפתחויות האחרונות. דרך אגב אמר לבן שיחו כי הוא עומד לצאת בערב לקולנוע. איש שיחו השיב לו כי במקומו לא היה הולך לקולנוע דווקא בערב זה. באותו ערב פתח צה"ל במבצע והכתב הצרפתי העביר את המידע לפריז, והיה בכך הראשון לפני יתר הסוכנויות.
גורדוס הקדים את כל יתר הסוכנויות בהודיעו על פרוץ מלחמת ששת הימים עשרים דקות לפניהן. ב-5 ביוני 1967, מבלי לדעת מראש על מועד פתיחת המלחמה, הזמין גורדוס קו טלקס לפריז לשעה 7:45 בבוקר, מתוך אינטואיציה על העומד להתרחש. הוא החזיק את הקו פתוח עד השעה 8:00, השעה שבה הודיע קול ישראל על פתיחת המערכה, ומיד העביר את הידיעה לפריז. אנשי הסוכנות בפריז שמחו על כך שנציגם בישראל מקדים בידיעה זו את יתר הסוכנויות, אך החלו לחשוש שמא אין זו ידיעה בדוקה ומוסמכת. חששותיהם הופגו כעבור עשרים דקות כאשר יתר כתבי הסוכנויות השיגו קווי קשר ודיווחו אף הם על פרוץ המלחמה.
ב-1972 היה גורדוס הראשון שדיווח על תחילת אירוע טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, לאחר שידידו, זאב שיף, דיווח לו על כך בטלפון.
אחרי מלחמת העולם השנייה הוענקו לגורדוס שני אותות הצטיינות: מסדר הכוכב של הסולידריות האיטלקית ומדליית החירות של המלך כריסטיאן העשירי .
חיים אישיים.
נתן גורדוס נפטר בתל אביב בשנת 1972. הותיר את אשתו, אירנה לבית נַכטמן (1920–2010}, ובן יחיד, מיכאל גורדוס, שהיה עיתונאי שסיקר עבור "קול ישראל" באופן שוטף את כל האירועים העולמיים מהאזנה לשידורים החיים של תחנות רדיו וטלוויזיה בעולם, והיה ידוע בכינוי "קשב קול ישראל".
קישורים חיצוניים.
ממאמריו:
צ'רלס ברונסון
מיכאל שמרקין
מיכאל שמרקין (נולד ב-5 בפברואר 1970) הוא מחליק אמנותי על קרח. שמרקין היה הנציג הישראלי הראשון שהשתתף באולימפיאדת חורף. הוא השתתף בשתי אולימפיאדות חורף.
ביוגרפיה.
שמרקין נולד באודסה, שהייתה חלק מברית המועצות. הוא החל להחליק על קרח בגיל צעיר. ב-1990 ייצג את ברית המועצות באליפות העולם לנוער, ולאחריה עלה לישראל והחל להתאמן במרכז קנדה במטולה.
האליפות המרכזית הראשונה בה ייצג שמרקין את ישראל הייתה אליפות העולם ב-1993 בפראג. שמרקין סיים במקום ה-19.
ב-1994 השתתף שמרקין באולימפיאדת החורף בלילהאמר, נורווגיה, ובכך הפך לישראלי הראשון שהשתתף באולימפיאדת החורף. הוא היה הנציג הישראלי היחיד באולימפיאדה זו, וסיים במקום ה-16.
ב-1998 השתתף באולימפיאדת החורף בנאגנו, יפן, וסיים אותה במקום ה-18.
בנוסף לשתי האולימפיאדות, ייצג שמרקין את ישראל ב-8 אליפויות עולם וב-5 אליפויות אירופה. מיקום השיא שלו בתחרויות אלה היה 11 (פעמיים, באליפויות העולם ב-1995 וב-1996).
ב-2002, משלא התאפשר לו להשתתף באולימפיאדת סולט לייק סיטי, פרש שמרקין מהחלקה וכיום הוא מאמן החלקה על קרח בניו יורק.
אילורין
אילורין (באנגלית: Ilorin) היא בירת מדינת קוארה במערב ניגריה, העיר מרוחקת כ-330 ק"מ דרום-מערבית לבירת הפדרציה אבוג'ה, משתרעת על שטח של כ-765 קילומטרים רבועים ומונה נכון לשנת 2021 973,671 תושבים.
היסטוריה.
אילורין נוסדה בשנת 1450 על ידי היורובה, אחת משלוש הקבוצות האתניות הגדולות בניגריה. היא שימשה כמפקדה הצבאית המחוזית של האימפריה העתיקה של אויו, ונעשתה לאחר מכן למדינת חסות של ניגריה הצפונית כאשר שאו עלימי השתלט על העיר במהלך הפצת דת האסלאם. העיר היא כעת בירת מדינת קוארה, אחת מתשע עשרה המדינות הצפוניות של ניגריה.
תרבות.
בעיר יש אוסף גדול של תרבויות, הכולל את תרבויות היורובה, האוסה, פולאני, נופה, ברובה, ועוד עמים ניגרים וזרים רבים. רוב התרבויות קשורות אל האסלאם, וחגיו נחגגים בעיר במידה רבה יותר מאשר בשאר המדינה. יוזמות עסקיות רבות הקשורות אל דת האסלאם מושקות במהלך השנה.
אילורין קנתה לעצמה מוניטין של עיר שוחרת שלום, והמוטו שלה הוא "בית השלום". לצד מכללה ללימודי האסלאם והערבים, נמצאות בעיר גם המכללה התאולוגית של המסיון המאוחד וכנסיות רבות, ובעיר חיים מורים ותאולוגים מכל זרמי הדתות.
העיר מציעה גם אטרקציות תיירותיות, כגון גבעת סובי המרשימה, שלפי המסופר מצאו בה זרים מפלט מהמלחמות הבין-שבטיות שפקדו את האזור בעבר. בעיר נמצא גם סלע מרשים, שלפי המסורת המקומית אחד משליטי המקום נהג להשחיז עליו את כלי המתכת שלו. בשפה המקומית שם האבן הוא "אוקוטה אילו אירין", שפירושו "סלע להשחזת מתכות", וההשערה היא כי שם זה הוא המקור לשם העיר - אילורין. האבן הייתה מקודשת בעבר והייתה מושא לעבודת אלילים ומקור להקרבת קורבנות. המסגד הבולט בעיר הוא מסגד אלפה עלימי, שנבנה בשנת 1831. בעיר נמצא אחד המרכזים של הוועדה הלאומית למוזיאונים ומונומנטים, בו יש ממצאים תרבותיים ואתנוגרפיים מהתרבויות הניגריות השונות.
חפצי האומנות המקומיים הם עבודות קדרות, והעיר היא מרכז הקדרות של ניגריה. עיסוק מסורתי נוסף הנפוץ באילורין הוא ייצור טקסטיל. ברחבי העיר מיוצרים ונמכרים עבודות יד של טקסטיל ורקמה בכמויות גדולות, והעיר מושכת אליה מעצבי אופנה וסוחרים מכל רחבי מדינת קוארה ואף ממדינות אחרות בניגריה.
המרכז התרבותי של העיר הוא ביתה של מועצת התרבות והאומנות של מדינת קוארה, של ההרכב האומנותי של המדינה ושל גלריית אומנות ועתיקות. בעיר זמינות מזכרות המנציחות את התרבות וההיסטוריה של העיר.
בעיר יש פארק מרכזי, פארק מטרופוליטן שמו, וכן מרכז ספורט ובו אצטדיון ובריכת שחייה אולימפית המשמשת גם לצלילת ספורט. בעיר גם נמצא מגרש הבייסבול היחיד בניגריה.
תחבורה.
המיקום המרכזי של אילורין הופך אותה לעיר נוחה לגישה מכל חלקי ניגריה, באוויר, בכבישים או ברכבת. אף על פי ששדה התעופה של אילורין עוצב מחדש וצויד כנמל תעופה בינלאומי לטיסות מטען, יש טיסות נוסעים סדירות בין אילורין ובין לאגוס, אבוג'ה וג'וס. אילורין מציעה גם שירותי רכבות לערים רבות ברחבי המדינה.
הדרכים הראשיות בעיר הם במצב טוב למדי, והתחבורה בתוך העיר טובה, יחסית. דרכים ראשיות פחות זקוקות לתיקון, אך עם הזמן החשיבות של שיקום תשתיות התחבורה תופסת מקום מרכזי יותר בעיני רשויות התחבורה של מדינת קוארה. דרך מהירה אל העיר איבדן נסללת בימים אלו.
בהשוואה לערים אחרות בניגריה, התחבורה הציבורית באילורין זולה למדי. פרט לאוטובוסים ולמוניות רגילים, יש שירות מוניות של תלתי-אופן ושל אופנועים.
יהודים בין מלחמות העולם
היהודים בין מלחמות העולם
חאבייר אגירה
פניו של הפיהרר
פניו של הפיהרר (השם באנגלית כולל יידוע גרמני: Der Fuehrer's Face) הוא סרט מצויר של חברת וולט דיסני משנת 1943, בכיכובו של דונלד דאק. אורכו כשמונה דקות. הסרט יצא לאקרנים במהלך מלחמת העולם השנייה ומציג תכנים אנטי-נאציים.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
עלילה.
הסרט פותח בפרודיה לשיר "הדגל מתנופף אל על" של הורסט וסל, כאשר תזמורת גרמניה הנאצית הכוללת את יוזף גבלס (מנגן בטרומבון), הרמן גרינג (מנגן בפיקולו), הידקי טוג'ו (מנגן בטובה), ובניטו מוסוליני (מנגן בתוף) מנגנת את השיר. הסממנים הנאציים, הכוללים את צלב הקרס, מופיעים בכל מקום: על זרועות החיילים, על כלי הנגינה, על עמודים, עננים, בדוגמת גיזום השיחים וכיוצא בזה. נראית שם גם ההצדעה של "הייל היטלר".
דונלד דאק, הישן ומצדיע להיטלר מתוך שינה, מתעורר לצלילי שעון הקוקייה שלו, שבו היטלר הוא הקוקייה והמספרים בשעון הם צלבי קרס. לאחר שדונלד דאק מתעורר הוא מצדיע לתמונותיהם של אדולף היטלר, בניטו מוסוליני והירוהיטו ולובש את מדיו הצבאיים. הוא אוכל ארוחת בוקר שמורכבת מתרסיס בריח של בייקון וביצה, לחם קשה (שדרוש מסור כדי לחתוך ממנו פרוסה), ופול קפה יחיד (המזון במחסור עקב הקיצוב המלחמתי), עד שחייל נאצי נותן לו לקרוא מיין קאמפף.
לאחר מכן הוא נשלח למפעל לייצור תחמושת למשמרת יומית של 48 שעות, שם הוא צריך להרכיב ראשי טילים וקליעים בגדלים שונים, ותוך כדי כך להצדיע להיטלר, כאשר תמונתו של היטלר מופיעה (והיא מופיעה פעמים רבות). במהלך העבודה, שנעשית קשה עם הזמן, דונלד דאק מתחיל להשתגע ולהזות, וכשזה קורה הוא מגלה שהוא חלם חלום, הוא רואה צל שנראה כמצדיע במועל יד וקם מהר להצדיע, אך כאשר הוא מסתכל לראות מי זה, הוא רואה את פסל החרות שמונח על שידתו, והוא קם ומנשק אותו כאות הקלה. לבסוף נראים פניו של היטלר כאשר עגבניות מושלכות עליו.
שיר הפתיחה.