בעוד שאייקן היה באו"ם, למס מילא תפקיד חשוב בהפעלת הלחץ לצירופה של אירלנד כחברה בשוק האירופי המשותף ונושא זה היה הציר המרכזי של מדיניות החוץ האירית בשנות השישים.
פרישה.
ב-1966 ציינה אירלנד 50 שנה למרידת חג הפסחא. החגיגות נתפסו על ידי חוגים מסוימים כחבלה בתוצאות העבודה המשותפת שהתנהלה בפגישות שבין למס ואוניל. איימון דה ואלירה זכה בבחירות לנשיאות, שנערכו פחות מחודשיים לאחר החגיגות, בזכות יתרון של אחוז אחד בלבד, לאחר שהוא לקח חלק מרכזי בחגיגות אלו. בנובמבר 1966 הודיע למס על החלטתו לפרוש מתפקידיו כמנהיג פיאנה פול וכראש הממשלה.
ב-10 בנובמבר, הוא הודיע על החלטתו זו באופן רשמי לפרלמנט. באותו יום החליף אותו בתפקידו ג'ק לינץ'. לינץ' היה ראש הממשלה האירי הראשון שלא צמח בתקופת מלחמת העצמאות האירית. למס, ששירת את ארצו במשך חמישים שנה, פרש כעת לספסלים האחוריים של הפרלמנט. הוא המשיך לכהן כחבר פרלמנט עד 1969.
מותו.
במהלך השנים האחרונות להיותו ראש הממשלה, החלה בריאותו של למס להתרופף. הוא היה מעשן מקטרת כבד במשך כל חייו ועישן כמעט פאונד של טבק לשבוע בשנות חייו האחרונות. בעת פרישתו עלה החשש שהוא חלה בסרטן, אך השערה זו הופרכה מאוחר יותר. בפברואר 1971, בעת שנכח במשחק רוגבי, חש למס ברע. הוא הובהל לבית החולים ומאוחר נאמר לו על ידי רופאו שאחת מריאותיו קרסה.
ב-11 במאי 1971 מת שון למס בבית החולים האוניברסיטאי בדבלין כשהוא בן 71. הוא נקבר בהלוויה ממלכתית ונטמן בבית הקברות שבדינסגריינג' (Deansgrange) שבדרום דבלין.
קנטינפלאס
אבימי (פירושונים)
אבימי מבי חוזאי
ויל טאטל
ויל טאטל (מאנגלית, Will Tuttle) הוא סופר ומרצה, מוזיקאי, ואיש חינוך אמריקני טבעוני, אשר כתב את הספר דיאטת השלום העולמי, רב מכר בדירוג אמזון. טאטל הוא בעל תואר דוקטור בחינוך.
יחד עם ג'ודי קארמן, ייסד טאטל את הארגונים "מעגל החסד" (Circle of compassion), ואת "מעגל התפילה העולמי למען בעלי חיים" (Worldwide Prayer Circle For Animals) המיועדים לקידום רווחת בעלי חיים.
מאז 1990, הרצה בכנסיית האיחוד (Unity Church) ובארגוני חסד אחרים ברחבי ארצות הברית ובעולם.
לראשונה זכה טאטל בהכרה בינלאומית נרחבת בשנת 1995 כשהשתתף בפסטיבל הטבעוני הבינלאומי השמיני בסן דייגו, שם ניגן מוזיקה אינספרציונלית (מוזיקה שמטרתה לעורר השראה ומוטיבציה לפעילות חסד) והרצה אודות שלום והרמוניה עולמיים בהקשר של תזונה טבעונית.
טאטל הוא נזיר זן לשעבר אשר למד תורה זו, בין היתר, בהיותו בקוריאה.
השכלה אקדמית.
טאטל הוא בוגר תואר ראשון במדעי הניהול (Adminstrative Science), עם חטיבה במוזיקה וספרות מקולבי קולג' אשר בווטרווייל, מיין, משנת 1975. בנוסף לכך הוא בוגר תואר שני במדעי הרוח מאוניברסיטת סן פרנסיסקו, וכן תואר דוקטור לפילוסופיה של החינוך מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ז'וזפ פלה
ז'וּזֵפּ פְּלָה אִי קָאזָאדָוָואל (בקטלאנית: Josep Pla i Casadevall, פאלאפרוז'ל, 8 במרס 1897 – ליופריו, 23 באפריל 1981) היה סופר ועיתונאי קטלאני.
יצירתו הספרותית המקיפה, המשתרעת על-פני שישה עשורים וכוללת יותר מ-30,000 עמודים, הייתה מכרעת בחידוש השפה הקטלאנית, בשימור מנהגי המקומיים ובהנצחת מסורותיהם. מאמרי הדעה שפרסם, רשימותיו העיתונאיות וסקירותיו על המתרחש בארצות שונות הם עדות ייחודית לאירועים שעיצבו את פני המאה ה-20. גם שנים רבות לאחר מותו, ז'וזפ פְּלָה הוא אחד הסופרים החביבים ביותר על קהל הקוראים במולדתו, דבר שהציב אותו בשורה אחת עם חשובי הכותבים בספרות הקטלאנית העכשווית.
תולדות חייו.
ילדותו ונעוריו.
פלה הוא הבכור מבין ארבעה אחים למשפחת איכרים. את לימודיו התיכוניים עשה בבית-ספר דתי בז'ירונה, שם למד בתנאי פנימייה, אך סולק ממנה בשנה האחרונה ללימודיו. בשנת 1913 הוא נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת ברצלונה, אך באמצע השנה עבר ללימודי משפטים מתוך כוונה להיות נוטריון. הוא לא גילה עניין רב בלימודיו ועבר משנה לשנה בלי הרבה התלהבות.
כבר בצעירותו הרבה לקרוא ולכתוב. את היובש האקדמי והריקנות שספג באוניברסיטה הפיג במפגשים באתנאום של ברצלונה שהעמיד לרשות חבריו ספרייה אדירה ואיפשר לו מפגש מתמיד עם דמויות ידועות כגון ז'וזפ מריה סגארה, אאוז'ני ד'אורס או פרנססק פוז'ולס. אותם ימים הלך שבי אחר יצירותיו של פיו ברוחה, שהיווה מודל לחיקוי עבור בני דורו. כן הושפע מאוד מסגנונו של אלכסנדרה פלאנה, חבר ילדות ומורה רוחני, לזכותו זקף את החלטתו להפנות עורף לסגנון הכתיבה המפותל של הנואוסנטיזמו ולדבוק בסגנון "מובן, נהיר ופשוט המתאים לכל אדם באשר הוא".
בחרות, כתבים ראשונים.
בשנת 1919 סיים את לימודי המשפטים והחל לעבוד כעיתונאי, תחילה בעיתון Les Notícies ולאחר זמן קצר עבר למהדורת הערב של La Publicidad. בתחילת דרכו שימש כתב ביעדים שונים (פריז, מדריד, פורטוגל, איטליה, ברלין).
בשנת 1924 בעקבות מאמר בו מתח ביקורת על מדיניותה הצבאית של ספרד באזור החסות במרוקו נערך לו משפט צבאי ונאסר עליו לשוב לספרד למשך שנים אחדות. בתקופת גלותו בפריז, התחבר עם ראשי המתנגדים לדיקטטורה של פרימו דה ריברה, בהם פרנססק מסיה.
הוא המשיך לנסוע ברחבי אירופה, ברית המועצות ואנגליה ובשנת 1925 פרסם את ספרו הראשון, Coses vistes (דברים נראים) אוסף תיאורי נוף, סיפורים קצרים, דיוקנאות ספרותיים, אירועים משפחתיים. הספר הזה זכה לשבחי הביקורות ולאהדת קהל הקוראים, והמהדורה הראשונה שלו אזלה תוך שבוע. היה זה מבוא ראוי לאסתטיקה הספרותית שלו: "כתיבת הדברים כפי שראיתי במו עיניי".
תקופת הרפובליקה השנייה ומלחמת האזרחים.
בבוקר ההכרזה על כינון הרפובליקה הספרדית השנייה באפריל 1931, הוא נשלח על ידי פרנססק קמבו למדריד ככתב פרלמנטרי של העיתון La Veu de Catalunya וסיקר את ימיו הראשונים של המשטר החדש. היומן שניהל בחודשים ששהה במדריד, הוא בעל ערך היסטורי רב וכונס בספרו "מדריד. לידתה של רפובליקה". הוא נותר בבירה הספרדית משך כמעט כל תקופת הרפובליקה (1931–1936), במסגרת תפקידו ככתב פרלמנטרי. במהלך התקופה עלה בידו ליצור קשרים עם האליטות הפוליטיות והתרבותיות בספרד. פלה, שנקט עמדות פרגמטיות בענייני המשטר בספרד, הפגין תחילה אהדה מסוימת כלפי הרפובליקה והאמין שהרפובליקה תהיה טובה לספרד אם תעוצב על-פי מודל הרפובליקה הצרפתית. אלא שככל שחלפו הימים חדל מהלך האירועים לשאת חן בעיניו והוא ראה ברפובליקה אפילו "טירוף מערכות הרסני".
חודשים אחדים לפני פרוץ מלחמת האזרחים בספרד הוא נטש את מדריד שהפכה עיר מעוררת פלצות ומסוכנת מאוד, לטענתו, מסיבות בריאותיות. גם ברצלונה לא נראתה לו בטוחה דיה והוא נמלט בספינה מקטלוניה הרפובליקנית למרסיי, בספטמבר 1936 בחברתה של עדי אנברג, אזרחית נורווגית ילידת ברצלונה עמה קיים אותן שנים קשר זוגי (משך שנים אחדות, הציגו עצמם השניים אפילו כזוג נשוי). עדי אנברג עבדה עבור שירות המידע בגבול הצפון (SIFNE), שירות ריגול פרנקיסטי שמומן על ידי פרנססק קמבו. לפי מקורות אחדים בוצעו חלק ממשימותיה בשיתוף פעולה עם פלה (בעת שהותם של השניים במרסיי, למשל). פלה המשיך את גלותו ברומא שם הוא כתב בהזמנת קמבו חלק נכבד מיצירתו המונומנטלית "תולדות הרפובליקה הספרדית השנייה", שראה אור בשנת 1939. בבוא היום סירב פלה לכלול אותו במסגרת כל כתביו. בסתיו 1938 עברו אנברג ופלה לביאריץ ומשם הם הצליחו להגיע לסן סבסטיאן ולחבור לכוחות הפרנקיסטים. בינואר 1939 הוא נכנס לברצלונה בחסות כוחותיו של פרנקו, יחד עם מנואל אסנאר ועיתונאים נוספים. בין פברואר לאפריל 1939, עם סיום מלחמת האזרחים, הוא הפך להיות סגן העורך בעיתון לה ונגוארדיה, תחת שרביטו של אסנאר.
התקופה שלאחר המלחמה, שנות ה-40 וה-50.
בשל עומס האירועים ונוכח כישלון תוכניותיו בעיתון "לה ונגוארדיה", הוא פרש לאזור אמפורדא, צור מחצבתו, במעין גלות פנימית ונפרד מעדי אנברג. בספטמבר 1939 הוא פרסם את מאמרו הראשון בשבועון "דסטינו" שייסדו ידידיו הקטלאנים בבורגוס, והחל מפברואר 1940 החל כותב בו טור שבועי. אותן שנים הרבה לטייל באזור כפר הולדתו הסמוך לגירונה, מגלה מחדש את נופיו ותושביו, את הכפרים הזעירים וכמובן את הים. לאחר מות הוריו הוא עבר להתגורר בבית שירש באחוזת המשפחה, ומאז לא שב עוד להתגורר בברצלונה.
הודות לתרומתו הסדירה לכתב העת "דסטינו", הפך ברבות השנים לעורכו הראשי. הוא שב לנסוע בעולם, כבר לא כשליח העיתון אלא כאדם פרטי וכעיתונאי הצופה במתרחש. את חוויותיו סיכם במאמרים מעולים. הוא ביקר בצרפת, בישראל, בקובה, בניו יורק, במזרח התיכון, בדרום אמריקה ובברית המועצות. ביקורו בישראל בשנת 1957 הותיר בו רושם עז, והוליד עדות ייחודית על שנות קיומה הראשונות של המדינה הצעירה: הוא הגיע לתל אביב באוניה שיצאה ממרסיי, מאלה העושות את דרכן עמוסות יהודים מן הגולה שהיו חדורי תקווה. הוא צפה בהשתאות במדינה הקורמת עור וגידים, נסחף בהתלהבותו של המפעל הציוני, עד לערים ולתשתיות העבריות שצצו יש מאין מפריחות את השממה.
הוא העדיף מסעות איטיים כמו למשל הפלגה במכלית נפט איטית, שתאפשר לו לכתוב בנחת ולהתעלם מרעשי הרקע שמסב המגע עם תיירים.
כינוס יצירותיו.