מבנה גופו של הקרקל עוזר לו לקפוץ לגובה של 3 מטר וגם קרקל מבוגר יכול לרוץ כמו ברדלס צעיר.
תזונה.
בארץ ישראל ניזון הקרקל בעיקר מחוגלות ומארנבות.
הקרקלים מתגנבים אל טרפם באיטיות. הם יתקפו מכרסמים שונים, ארנבות, איילים צעירים ושאר יונקים קטנים, לעיתים רחוקות יותר יצודו זוחלים וחרקים גדולים. הם ידועים במומחיותם בתפיסת עופות קטנים, על יד זינוק באוויר והכאת הטרף בכפות ידיהם.
רוב הטרף ניצוד על הקרקע, אולם נצפו מקרים בודדים בהם ניצוד הטרף על גבי העצים.
הקרקל קל תנועה וחסר פחד ולעיתים אף יתקוף חיה הגדולה ממנו בהרבה כחזיר בר.
התנהגות.
הקרקלים האפריקאים פעילים בעיקר במשך הלילה, אולם יצודו בחודשי החורף אף בשעות הבוקר. הקרקלים האסייתים פעילים בשעות בין ערביים ובזריחה. במשך היום הם מסתתרים בכוכים באדמה שננטשו בידי יושביהם, בצמחייה סבוכה ובנקיקי סלעים. הנקבות ההרות ימצאו על פי רוב במערות של דורבנים, שהן יחסית מרווחות ומוגנות מפני טורפים אחרים.
הקרקל שוכן קרקע אולם מצטיין בטיפוס על עצים, הוא כנראה המהיר מהחתולים הקטנים. הקרקל שומר על הטריטוריה שלו על ידי הטלת שתן. הוא מתקשר בקולות יללה חתוליים ('מְיַאוּ'), נהימות ולחישות, נשמעו גם קולות המזכירים שיעול. הוא חי על פי רוב ביחידות, אולם נצפו פריטים מגילאים שונים המתקבצים יחד למטרות שונות.
רבייה וגידול צאצאים.
הקרקל הזכר חי בטריטוריה גדולה, המוקפת במספר טריטוריות קטנות של נקבות.
תקופת הרבייה אינה קבועה, ונקבה יכולה להזדווג עם 3 זכרים באותה תקופה. הנקבה תזדווג עם זכרים השווים לה פחות או יותר בגודלם ובגילם. הנקבות ממליטות 1-3 גורים לאחר תקופת עיבור של 69-71 יום.בדומה לגורי חתולים, הגורים פוקחים את עיניהם לאחר 10 ימים ומתחילים ללכת קצת אחר-כך. החל מהחודש הראשון, האם מעבירה אותם ממחילה למחילה כל יום כדי לחמוק מטורפים. הם מתחילים לאכול בשר מהיום ה-45.
הצעירים מוסיפים למשקלם 21 גרם ביום, מגיעים לבגרות מינית תוך 24-16 חודשים אך עצמאים לחלוטין כבר אחר 6 חודשים, ויכולים למצוא להם טריטוריה משלהם. הזכרים מרחיקים עד 90 ק"מ ממקום הולדתם, ברם הנקבות נשארות בקרבת מקום ועל פי רוב חופפות הטריטוריות של אם ובתה.
שימור טבע.
אוכלוסיית הקרקל נפוצה באזורים שונים בעולם ונתונה ללחצים שונים באזורים גאוגרפיים שונים. הקרקל נכחד בירדן ובכוויית ובסכנת הכחדה בפקיסטן, במרוקו חלקים אחרים של צפון אפריקה ובחלקים מטורקמניסטן. עם זאת, על פי הרשימה האדומה של IUCN, אין חשש ממשי לאוכלוסייה בחצי האי ערב והמין נפוץ ויציב במרכז ובדרום היבשת אפריקה. כיוון שכך, הוא לא נחשב בסכנת הכחדה ממשית. בישראל, אוכלוסיות הקרקלים קטנות ובסכנת הכחדה, בעיקר בשל פגיעה באזורי המחיה שלהן והרס בתי הגידול הטבעיים.
פרטי הקרקל ניצודים בשל עורם ובשרם. הם מהווים אף סכנה למשקי החי ולכן צדים בהם, ידוע מקרה בו קרקל יחיד הרג 21 עזים.
תת-המין "C.c.michaelis " מסווג כנדיר, ותת-מינים בצפון ודרום אפריקה וכן בחלקים באסיה נעשים נדירים עם הזמן בשל ריבוי ציד לא חוקי. ערכה המסחרי של פרוותם הוא נמוך. הקרקל מוגן מפני ציד במרוקו, תוניס ואלג'יריה, ובכל ארצות אסיה.
חתול הבית
חתול הבית (שם מדעי: "Felis silvestris catus") הוא יונק טורף מבוית, מהסוג חתול ממשפחת החתוליים. החתול נפוץ בכל יבשות העולם מלבד באנטארקטיקה. משערים כי מוצאו מחתול הבר. החתול הוא טורף לילי הצד מכרסמים, ציפורים ודגים. נכון ל-2009, החתול הוא חיית המחמד הנפוצה ביותר בעולם, ומספר החתולים הביתיים נאמד בכ-600 מיליון. החתול חי בדרך כלל בבדידות, למעט אינטראקציה מזדמנת עם בני מינו.
אטימולוגיה.
מקור המילה "חתול" הוא בלשון חז"ל. בעברית המקראית מופיעה המליה "אי" בפסוק בספר ישעיהו "וְעָנָה אִיִּים בְּאַלְמנוֹתָיו", במשמעות משוערת של "חתול בר", על פי תרגום יונתן בן עוזיאל לארמית: "ויצטרחן חתולין בבירנתיהון". כך פירש גם רש"י את הפסוק: "ויגורו חתולים בארמנותיו".
בימינו הועלו ההשערות שמוצא המילה מהשורש ח.ת.ל. שמשמעותו כיסוי, שכן החתול מכסה (מחתל) את צרכיו; וכן בארמית חֲתִי, חֲתָה, משמעותן – לכסות, לאסוף, לגרוף (ראו: מחתה, שהשימוש בו מזכיר פעולת החתול הגורף צרכיו). השערה נוספת היא שמוצא המילה מהמילה הערבית חַיְטַל - אחת המילים לחתול שמורה גם על כלבים. אולם שני הגזרונים הללו קלושים למדי.
בניגוד לכלב, שבוית עוד לפני פיצול הפרוטו-שמית לשפות השמיות השונות (ולכן חיה זאת נקראת בשמות כמעט זהים בשפות אלו) הרי שהחתול לא היה חיה מבויתת עד שלב מאוחר, ולכן שמותיו בשפות שמיות שונות אינם אחידים. עם זאת, קיים דמיון ניכר בין המילים המציינות חתול בשפות רבות ממשפחות שונות, וזו תופעה נדירה יחסית. בשפות הודו-אירופיות המילה הנפוצה לחתול כוללת עיצור וילוני וסותם (בין אם הוא אטום, כצליל האות כ"ף, ובין אם הוא קולי, כצליל האות גימ"ל), ולאחריו עיצור מכתשי, סותם, אטום, כצליל האות ת"יו. כך למשל, באנגלית המילה לחתול היא "Cat" (הגייה: "קֶט"), ובאיטלקית המילה היא "Gatto" (הגייה: "גָאטוֹ"). לפי השערות, המילה חלחלה לשפות אירופה דרך הלטינית, שם המילה המקבילה היא "Cattus" (הגייה: קָאטוּס). הלטינית עצמה שאבה את המילה לחתול משפות ברבריות שדוברו בצפון אפריקה, שם נהגתה המילה, בקירוב, כ-"Qat" (הגייה: "קָאט"). האימפריה הרומית החלה להיות מושפעת מתרבויות אפריקה לאחר כיבוש קרתגו ב, ועקב השפעה זו חדרה המילה לשפה הלטינית. האות Q במילה הברברית מסמלת עיצור ענבלי, סותם, אטום, כשם שהאות קו"ף נהגית בהגייה תימנית. אי-קיומים של עיצורים ענבליים בשפות אירופיות הובילה לכך שהעיצור הענבלי הוחלף בהן לעיצור וילוני, אטום או קולי לסירוגין.
אבולוציה.
חתול הבית שייך לחתוליים, משפחה שהאב הקדמון המשותף שלה חי לפני 10-15 מיליון שנה. הסוג ״חתול״ התפצל מחתוליים אחרים לפני כ-6-7 מיליון שנה. מחקרים פילוגנטיים מאששים כי מיני בר של חתולים התפתחו בתהליכים של ספסיאציה סימפטרית או פאראפטרית, בעוד חתול הבית התפתח בתהליך של ברירה מלאכותית. חתול הבית ואבותיו הפראיים הקרובים ביותר הם דיפלואידיים ולשניהם יש 38 כרומוזומים ובערך 20,000 גנים.
קיים ויכוח במחקר על המועד והמקום המדויק של ביות החתול, והאם היה זה תהליך חד-פעמי או שחתול הבית בוית מחתול הבר במספר אירועים עצמאיים. מחקר פלאוגנטי הצביע בעבר על המזרח התיכון כמרכז הביות, אך עדויות ברורות לטיפול אנושי בחתולים היו נדירות ביותר עד להופעה נרחבת שלהם במצרים העתיקה. משערים כי חתול הבית בוית בתהליך ארוך ומבוזר, ככל הנראה מאוכלוסיות חתולי בר מלווי אדם שהביאו תועלת בקטל של מזיקים ובהדרגה עברו תהליכי ברירה למופע המבוית. עצמות חתול מתגלות לעיתים קרובות באתרים ארכאולוגיים בלבנט ובמצרים, אך הדמיון הכללי בגודל ובצורה (להבדיל מהתנהגות) בין חתול הבר חתול הבית מקשה על הגדרת השרידים בתקופות שקודמות לאלף הראשון לפני הספירה. גילוי עצמות חתול בקבורה נאוליתית בקפריסין המתוארכת לכ-10,000 שנים לפני זמננו ועדויות פלאוגנטיות לחתולים שמוצאם מהמזרח התיכון ביישובים נאוליתיים בבלקן, מעידים שהאדם נדד ביחד עם חתולים ולפיכך מצביע על ביותם. בקברים מהתקופה הקדם-שושלתית במצרים העתיקה (האלף הרביעי לפני הספירה) יש עדויות לקבורה מכוונת של חתולים שככל הנראה הוחזקו בשביה וזווגו באופן סלקטיבי. בנוסף, ייתכן שהחתול הנמרי הבנגלי בוית בנפרד בסין לפני כ-5,500 שנים, לפי עדויות ארכאולוגיות, אך תופעה זו לא המשיכה לאחר מכן ואין קשר בין חתולים אלה לאוכלוסיית חתולי הבית של ימינו.
חתולי הבית וחתולי הבר.
חתולי הבית עברו אלפי שנים של גידול וטיפוח גנטי. למרות זאת, עדיין ניתן למצוא תכונות רבות, שנשארו פראיות ושמזכירות מינים אחרים בסוג חתול:
מאפיינים פיזיים.
משקלו של חתול בית בוגר נע בממוצע בין 4–5 קילוגרם. טמפרטורת הגוף הממוצעת של חתול נעה בין 38.5 למעט יותר מ-39 מעלות צלזיוס.
לחתול מאפיינים פיזיים ההופכים אותו לטורף מובהק. כשאר בני משפחת החתוליים, נמנה החתול עם המפותחים שבין הטורפים היבשתיים. גופו מותאם במיוחד לציד, בעיקר בלילה, ולאכילת בשר. גם קיבת החתול מותאמת בעיקר לאכילת בשר.
עין החתול דומה במבנה לעין האדם, אך ראיית החתול טובה יותר בלילה (רגישות של פי שישה מעין אדם). באור יום חזק מקבל אישון החתול צורה אופיינית של סדק אנכי צר. בלילה עינו פתוחה לרווחה וזוהרת בחושך עקב החזרת האור מתאים מיוחדים הנמצאים בה (הטפטום). לחתול יש שלושה עפעפיים: עליון, תחתון וצידי; כך הוא יכול לשלוט היטב בגודל פתיחת העין. בעבר חשבו שהחתולים הם עיוורי צבעים, אך בעקבות מחקרים שנעשו התגלה כי הם מבחינים בין צבעים שונים, הגם שאינם מייחסים להם חשיבות (מה שהביא למחשבה זו מלכתחילה).
לחתול שמיעה חדה המסייעת לו לשמוע קולות מכרסמים ולצודם. שמיעתו היא מאוד רגישה ובין הטובות ביותר של כל יונק. החתול יכול לזהות מגוון רחב מאוד של תדרים, מ-55 הרץ ועד ל-79 קילו הרץ, טווח של 10.5 אוקטבות. לשם השוואה, טווח השמיעה של בני האדם הוא בין 20 הרץ ל-20 קילו הרץ וטווח השמיעה של כלבים בין 40 הרץ ל-45 קילו הרץ, כאשר הטווח של שניהם הוא כ-9 אוקטבות. עם זאת, השמיעה נחלשת משמעותית עם השנים וכבר בסביבות גיל חמש שנים החתול יתקשה להבחין בתדרים הגבוהים. חתולים רבים נדרסים משום שאינם שומעים את המכונית הקרבה אליהם. גורם זה מקטין את סיכויי ההישרדות של חתולי רחוב בגיל מבוגר.