במהלך ניסיונותיהם להצית מחדש את המנוע, לתקשר עם פקחי הטיסה בוויניפג ולהודיע על נחיתת חירום, נשמעה מערכת האזהרה, הפעם בצליל "בונג" מתמשך. את הצליל הזה אנשי הצוות לא שמעו מעולם, גם לא באימונים. זו הייתה התרעה שפירושה "כל המנועים כבו". לאחר מספר שניות כבה גם המנוע הימני.
נחיתת האונס.
מערכת האוויוניקה בבואינג 767 מבוססת על עקרון "קוקפיט הזכוכית" שבו מסכי תצוגה דיגיטליים מחליפים את התצוגות האנלוגיות. רוב המכשור הפסיק לפעול כיוון שאת הזרם החשמלי סיפקו מנועי המטוס. אחד המכשירים שכבו היה מחוון הטיפוס האנכי, שהיה יכול לסייע לטייסים לדעת מהי מהירות השקיעה ועל כן כמה רחוק יוכלו לגלוש.
המנועים גם סיפקו זרם למערכות ההידראוליות, שבלעדיהן מטוס בגודל של בואינג 767 לא יכול לתמרן. אולם מתברר שמהנדסי בואינג תכננו פתרון למצב שכזה והוסיפו למטוס טורבינת מגח שקופצת החוצה באופן אוטומטי בצד המטוס, ומשתמשת במהירות השיורית של המטוס כדי לסובב מדחף המניע גנרטור שמספק למערכות ההידראוליות די חשמל כדי שאפשר יהיה לשלוט עליהן.
פירסון גרם למטוס לדאות במהירות של 220 קשר - הניחוש הטוב ביותר שלו לגבי המהירות האופטימלית. טייס-המשנה קווינטל החל לבצע חישובים כדי לראות אם יצליחו להגיע לוויניפג. לצורך החישוב השתמש בנתונים מאחד ממכשירי הגיבוי המכניים ובנתוני המרחק שסיפקו פקחי הטיסה בוויניפג, באמצעות מדידת המרחק שעבר הד המטוס על מסכי המכ"ם שלהם. המטוס איבד 15,000 רגל לאורך 10 מייל ימי (18.5 ק"מ), מה שנתן יחס גלישה של בערך 11:1, ולאור נתון זה הגיעו פקחי הטיסה וקווינטל למסקנה, שטיסה 143 לא תצליח להגיע לוויניפג.
בנקודה זו בחר קווינטל את גימלי, הבסיס שבו שירת בחיל האוויר הקנדי, כנקודת הנחיתה. קווינטל לא ידע שמאז שירותו הצבאי הפך גימלי לאתר אזרחי. באותו יום נערך על המסלול מרוץ מכוניות. בנוסף, האזור היה מלא במכוניות ובמבקרים לרגל יום משפחות.
במהלך ההתקרבות פתח קווינטל את כן הנסע הראשי בעזרת "הפלת כבידה" (כלומר, פתיחה ללא מנוע חשמלי אלא בעזרת משקל כן הנסע והתנגדות הרוח), אך גלגל החרטום לא ננעל. מהירות המטוס הלכה ופחתה מה שהפחית את הזרם שסיפקה טורבינת המגח, והפך את השליטה במטוס קשה יותר ויותר. ככל שהתקרבו התברר שהיו גבוהים מדי, ופירסון ביצע תמרון המכונה "החלקה הצידה", כדי להגביר את הגרר שלהם ולהנמיכם. ברגע שגלגלי המטוס נגעו במסלול, הטייסים דרכו בכוח על הבלמים, מה שגרם להתפוצצותם של חלק מהצמיגים. המטוס נחת כשהוא מחליק על גחונו הקדמי, ששפשף את המסלול. הוא נעצר כשחרטומו מושפל מטה במרחק של כמה עשרות מטרים מאירועי "יום המשפחה" שבקצה המסלול.
אף אחד לא נפצע במהלך הנחיתה, אבל מספר אנשים נפצעו קל במהלך היציאה מהמגלשה האחורית, שהייתה קצרה וכמעט אנכית בגלל זנב המטוס המוגבה. שרפה קטנה פרצה באזור החרטום, אבל נהגי מרוץ שמיהרו להגיע עם מטפים הצליחו לכבותה. הפצועים טופלו על ידי רופא שעמד להמריא מהמסלול השני של גימלי, שעדיין היה בשימוש מועדון תעופה וצנחנים. בחקירת המקרה חישבו ומצאו שאם המטוס לא היה נוחת כשגחונו הקדמי משפשף את המסלול ובולם אותו, המטוס היה נעצר רחוק יותר וגורם לפגיעה חמורה באנשים שהיו על המסלול, ובכך למעשה אי נעילת גלגל החרטום הצילה אנשים רבים.
חזרה לשירות.
מכונאים שנשלחו למקום תיקנו את הנזק הקל תוך זמן קצר, והמטוס המריא מגימלי לאחר יומיים (באופן אירוני, אחת מקבוצות המכונאים, שנסעה לגימלי ברכב עמוס ציוד, נתקעה באמצע הדרך מחוסר דלק). המטוס תוקן באופן מלא תוך מספר שבועות וחזר לשירות. "דאון גימלי", שמספר הרישוי שלו היה C-GAUN, המשיך לטוס עד שהוצא משירות בצי המטוסים של אייר קנדה בינואר 2008. נכון לשנת 2020 הוא נמצא באחסנה בבית הקברות למטוסים "מוהבי" בארצות הברית, כשהוא מפורק כמעט לחלוטין.
שני הטייסים מהטיסה המקורית, כיבדו בנוכחותם את הטיסה האחרונה של המטוס.
בתרבות פופולרית.
מקרה זה סוקר בעונה החמישית של סדרת הדוקו הקנדית, תעופה בחקירה.
יונתן פולארד
יונתן (יהונתן) ג'יי פולארד (באנגלית: Jonathan Jay Pollard; נולד בח' באב ה'תשי"ד, 7 באוגוסט 1954) הוא יהודי־אמריקאי, שעבד באגף המודיעין של הצי האמריקני בוושינגטון ובאותו הזמן ריגל למען ישראל. נעצר על ידי ה־FBI בנובמבר 1985, וב־1987 הורשע על פי הודאתו במסגרת הסדר טיעון בקשירת קשר למסירת מידע ביטחוני לממשלה זרה, ונידון למאסר עולם.
במשך שנים התקיימה מערכה ציבורית בישראל ובארצות הברית שקראה לחנינתו. לאחר שריצה 30 שנות מאסר, שוחרר לפי החלטת ועדת שחרורים מהכלא בנובמבר 2015 בתנאים מגבילים לחמש שנים. חמש שנים לאחר מכן החליטה וועדת השחרורים של בית המשפט בארצות הברית, להסיר את ההגבלות המחמירות שהוטלו עליו ולהגדירו כאדם חופשי. בדצמבר 2020 עלה פולארד לישראל.
ראשית חייו.
פולארד נולד בעיר גלווסטון שבמדינת טקסס, הצעיר מבין שלושה ילדים לפרופ' מוריס פולארד, מיקרוביולוג, ולמלכה, עקרת בית. כמעט כל משפחתה של אימו נספתה בשואה. בגיל צעיר עברה המשפחה למדינת אינדיאנה ואביו קיבל משרה באוניברסיטת נוטרדאם. כילד, הוא היה מנגן בצ'לו בתזמורת בית הספר. אף על פי שהקהילות היהודיות בערים בהן גדל היו קטנות, הקפידה משפחתו על הטמעת הזהות היהודית בקרב ילדיה. בגיל 14, ביקר פולארד במחנה הריכוז דכאו. בגיל 16 ביקר לראשונה בישראל, במחנה לנוער שוחר מדע במכון ויצמן למדע. בשנים 1972 עד 1976 למד לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת סטנפורד. עם סיום לימודיו שב לאינדיאנה, והחל בלימודי משפטים באוניברסיטת נוטרדאם ובאוניברסיטת אינדיאנה, שאותם נטש לאחר מספר חודשים. למד שנתיים יחסים בינלאומיים באוניברסיטת טאפטס, אולם עזב ללא תואר.
ב־1977 ביקש להצטרף ל־CIA (סוכנות הביון המרכזית) ונדחה, בין השאר כי מבחן הפוליגרף הצביע על בעיות אמינות - הוא זייף את התארים האקדמיים שלו. ב־1979 התקבל כעובד אזרחי במודיעין של הצי האמריקני במרילנד, שלא היה מודע לפסילתו ב־CIA. לאחר שנתיים זכה לסיווג ביטחוני גבוה ועבד כמנתח חומרי גלם מודיעיניים. פולארד קיבל גישה לחומרים ממודרים, שאינם קשורים לתחום עיסוקו. מספר שנים אחר כך הושעה סיווגו הביטחוני, על רקע מגעים עם אנשי ביון מדרום אפריקה, אולם עד מהרה בוטלה ההשעיה. ביוני 1984 פולארד הוצב במרכז ההתרעה האנטי־טרוריסטי החדש (אטא"ק) של מחלקת ניתוח האיומים בשירות החקירות של הצי.
הריגול.
מתוקף תפקידו כאנליסט בתחום הערכת מודיעין, ניתח חומרי גלם מודיעיניים, ונחשף למידע מסווג שהיה קשור לישראל. בראשית 1984 פגש פולארד את אביאם סלע, אלוף־משנה בחיל האוויר הישראלי, ששהה בארצות הברית בחופשת לימודים, והציע את שירותיו. לטענת סימור הרש, במקביל הציע פולארד את שירותיו לסין ופקיסטן. בשנים 1984–1985 העביר פולארד מאות אלפי מסמכים לידי סלע, וזה מסר אותם למחלקת ביון מיוחדת בלשכה לקשרי מדע (לק"ם) של משרד הביטחון, ששכרה דירה מיוחדת עם מכונת צילום, בסמוך לשגרירות הישראלית. ראש לק"ם באותה תקופה היה רפי איתן, שהיה אחראי על גיוסו של פולארד ופעולותיו. בנוסף לסלע עמד פולארד בקשר גם עם יוסי יגור. לטענתו של בכיר במוסד, גיוסו של יהודי־אמריקאי למשימת ריגול נעשה בניגוד להוראה מפורשת של יצחק שמיר, אך שמיר עצמו התעלם בדיעבד מהפרת הוראה זו, והפעלתו של פולארד נעשתה בידיעת ממשלת ישראל. מרבית החומרים לא היו נוגעים לישראל, אך מקצתם שימשו רבות את מדינת ישראל. בין השאר שימש מידע זה להיערכות הגנתית מפני נשק להשמדה המונית של ארצות ערב ואף לפעולות התקפיות, שהידועה שבהן היא הפצצת מפקדות אש"ף בתוניסיה ב־1 באוקטובר 1985 במסגרת מבצע רגל עץ, כתגובה לשורה של פיגועים שביצע הארגון. בעבור פעולותיו שילמה ישראל לפולארד 30,000 דולר לשנה, והבטיחה להפקיד סכום זהה בחשבון בנק סודי בשווייץ שיועבר לבעלותו בסיום פעולתו.
במהלך שנת 1985 החלו הממונים על פולארד באגף להתרעה אנטי־טרוריסטית בצי לחשוד בו. אחרי שגילו במשרדו מסמכים שלא היו קשורים ישירות לעבודתו, עירבו את ה־FBI בחקירה. ב־18 בנובמבר 1985 הודה פולארד בתשאול שקדם לבדיקת פוליגרף במכירת מסמכים סודיים למדינה זרה. זהותה של המדינה לא הייתה ידועה, וכן לא הייתה ידועה יהדותו של פולארד. לאביאם סלע נודע מאן פולארד, אשתו של יונתן, על החקירה שנערכה, והוא מיהר להימלט לישראל. ב־21 בנובמבר 1985 פשטו סוכני ה־FBI על ביתו של פולארד. בעקבות חששם של בני הזוג הם נמלטו לכיוון שגרירות ישראל בוושינגטון. לדברי אן פולארד, בני הזוג תודרכו להגיע בשעה 10 בדיוק לשגרירות, שם המתין להם שער פתוח בכניסה. תחילה נתקבלו בני הזוג בברכה, אך כעבור זמן קצר הורו להם השומרים במקום לצאת משטח השגרירות. בני הזוג נעצרו מיד עם יציאתם מהשגרירות. לטענת רונלד אוליב, חוקרו של פולארד, בריחתו לשגרירות הישראלית היא שהפלילה את פולארד כי פעל כמרגל ישראלי, דבר שלא היה ידוע קודם לכן.
בראיון ב־2014 אמר רפי איתן כי הוא העביר לפולארד את מילת הקוד המורה לו לברוח מארצות הברית, והוא היה יכול לעשות זאת במשך כמה ימים, אלא שפולארד החליט לבוא לשגרירות עם שתי מזוודות מלאות בחומרים, בחושבו כי יקבל שם מקלט. השגרירות פנתה לאיתן בשאלה כיצד לנהוג בו, והוא הורה להם לא להכניסו לשגרירות.
ביולי 2012 אמר רפי איתן כי 24 שעות לפני מעצרו חשד פולארד כי הוא עומד להיעצר, והודיע על כך לאיתן, ואיתן העביר זאת לראש ממשלת ישראל שמעון פרס.