גרינשפון נולד למשפחה יהודית בברוקלין, בנם של מהגרים מפולין בחלק שנשלט אז על ידי רוסיה. במהלך מלחמת העולם השנייה, בעת שהותו בצפון אירלנד, פגש גרינשפון את אשתו, ברברה, בארוחת ערב שערכה מורין בלק (לבית פרס), ביתם של הרולד פרס מסולומון ופרס ואשתו של איש העסקים הבריטי רוי קית' בלק. בצעירותו, גרינשפון היה מעורב עם באגסי סיגל בפתיחתו מחדש של קזינו פלמינגו. גרינשפון עבד כסוכן הפרסום של הפלמינגו. בעקבות רצח סיגל בלוס אנג'לס בשנת 1947, גרינשפון חידש את התעניינותו במורשתו היהודית והפך לדמות בולטת בתמיכה במאבק להקמת מדינת ישראל.
אספקת הנשק לישראל.
בשנת 1947, כשההגנה כבר הייתה בסכסוך מזוין עם הכוחות הערביים, גרינשפן העביר מקלעים וחלקי מטוס לארגון. זו הייתה הפרה של פעולות הנייטרליות האמריקאיות, פשע שבגינו נעצר והורשע בסופו של דבר ב-10 ביולי 1950. הוא נקנס ב-10,000 דולר אך לא קיבל עונש מאסר. ב־18 באוקטובר 1961 העניק לו הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי חנינה. עם מותו של גרינשפון בשנת 1989, כינה אותו שמעון פרס "גיבור ארצנו ולוחם לחירות".
מחלוקות עם ג'ו מקארתי.
גרינשפון החל מאבק עם הסנטור הרפובליקני ג'וזף מקארתי בשנת 1952, ופרסם כמה מאמרים שתקפו אותו כדמגוג. הוא כתב מאמרים שהאשימו את מקארתי בהיותו הומוסקסואל, מעשה שהביא על גרינשפן ביקורת ניכרת, אפילו בקרב אויבי מקארתי. גרינשפון התבצר עוד יותר בפוליטיקה המקומית כאשר הועלו טענות לפיו הוא מחזיק במידע סחטני נגד מועמדים בולטים לנשיאות דמוקרטיות.
הקשר לשערוריית ווטרגייט.
ב־17 ביוני 1972, וירג'יליו גונזלס, ברנרד בארקר, ג'יימס וו. מקקורד, ג'וניור, אוג'ניו מרטינס ופרנק סטורגיס נעצרו בעת שהציבו מכשירים אלקטרוניים במשרדי הקמפיין של המפלגה הדמוקרטית בגוש דירות בשם ווטרגייט, בוושינגטון די. סי. מאוחר יותר. התברר כי אנשים העובדים עבור הנשיא ריצ'רד ניקסון רצו להאזין לשיחותיו של לארי אובריאן, יו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית. פרשת ווטרגייט התפתחה מאירוע זה, והובילה לחקירות רחבות היקף, לדיונים בקונגרס ולסיקור תקשורתי יציב בשנתיים הבאות.
ב־23 במאי 1973 הודה מקורד כי קבוצה זו (המכונה "השרברבים") הייתה מעורבת בכמה פעילויות סמויות. זה כלל מזימה לגניבת מסמכים מהכספת של האנק גרינשפון. מקקורד העיד כי היועץ המשפטי לממשלה, ג'ון ניוטון מיטשל, אמר לו כי לגרינסשפון יש מידע שעלול לשמש לסחיטת המועמד הדמוקרטי לנשיאות. מכיוון שגרינשפון היה רפובליקני מושבע, ההנחה הייתה כי גרינשפון ישתמש בהשפעתו הפוליטית ובקשרים שלו בכדי להשפיע על הבחירות.
עסקאות ועסקים.
מיד לאחר מותו של גרינשפון נכנסה משפחתו להסכם הפעלה משותף עם "לאס וגאס סקירה-ג'ורנל". כתוצאה מכך, הסאן פעל בשעות אחר הצהריים מדי יום משנת 1990 ואילך. החל מאוקטובר 2005, במסגרת הסכם הפעלה משותף מתוקן, החל העיתון להגיש את ה-Review-Journal כנספח.
גרינשפון הקים את תאגיד גרינשפון לניהול נכסי המשפחה.
גרינשפון עסק גם רבות בנדל"ן, ורכש את רוב החלק המערבי של הנדרסון עבור פיתוח שהפך בסופו של דבר לעמק הירוק. חלק ניכר מכספי הזרע המקוריים עבור השקעת הנדל"ן נרכשו באמצעות הלוואה מטעם איגוד הצוותים. משפחתו שולטת ברוב שטחי הקרקע ובפיתוחי נדל"ן נלווים, כולל מסלולי גולף וחווה, אתר הנופש והספא גרין וואלי, באמצעות תאגיד גרינשפן.
גרינשפון הקים את תחנת הטלוויזיה הראשונה בנבאדה, KLAS-TV.
בשנת 2008 הפיקה SGP Media את סרט תיעודי עלילתי על חייו של האנק גרינשפון, על פי אנתוני הופקינס.
חיים אישיים.
בשנת 1944 הוא התחתן עם ילידת צפון אירלנד, ברברה ג'ואן ריצ'י, שהייתה גם כן יהודייה. נולדו להם 4 ילדים: בריאן גרינשפון, נשיא ועורך סאן ויו"ר תאגיד גרינשפון; דניאל גרינשפון, נשיא קבוצת המדיה גרינשפון וסגן נשיא הסאן; סוזן גרינספון פיין, חברת מועצת הליגה נגד השמצה וג'יין גרינספון גייל, פעילה למען זכויות בעלי חיים. ברברה נפטרה בשנת 2010 בגיל 88. בית הספר התיכון "ברברה והאנק גרינשפון", חטיבת ביניים בהנדרסון (נבדה), נפתח בשנת 1991 לכבוד השניים.
עור לבן
הבחירות המוניציפליות בפריז 2020
הבחירות המוניציפליות בפריז התרחשו ב 15 במרץ 2020, כחלק מסבב הבחירות המוניציפליות בצרפת. הסיבוב השני שתוכנן מראש להתקיים ב 22 במרץ 2020, נדחה עקב מגפת הקורונה בצרפת הסיבוב השני התרחש ב-28 ביוני 2020, ובו אן אידלגו נבחרה מחדש כראשת העיר של פריז.
רקע.
בבחירות המוניציפליות של פריז בשנת 2014, אן אידלגו מהמפלגה הסוציאליסטית הצרפתית נבחרה להיות ראשת עריית פריז, ובכך נהייתה לאישה הראשונה שמחזיקה בתפקיד זה. לפני כן היא שירתה כסגנית ראש העיר במהלך כהונתו של ברטראן דלנואה. אידלגו זכתה עם כ-55% מהקולות בסיבוב השני, ובכך הביסה את יריבתה נטלי קוסצ'יסקו-מוריזט ממפלגת UMP על אף שזו סיימה עם יותר קולות בסיבוב הראשון.
בזמן שהרפובליקה בתנועה של הנשיא עמנואל מקרון זכתה ב12 מתוך 18 מחוזות הבחירה של העיר פריז בבחירות 2017 לבית המחוקקים הצרפתי, ראשת העיר המכהנת אן אידלגו שמרה על הובלה בפער קטן בסקרים, על אף ביקורת כנגד כמה מפעולותיה כראשת עיר. בנוסף, על אף שהרפובליקה בתנועה התכוונה לבחור את המועמד בנג'מין גריבו, המתמטיקאי סדריק וילנאי, בחר להמשיך להתמודד ואף הודיע ב-9 בספטמבר על מועמדותו הרשמית. דווח כי נשיא צרפת עמנואל מקרון ביקש מווילנאי לתמוך בגריבו כדי למנוע בזבוז קולות, וילנאי סירב להענות לבקשתו של מקרון, במיוחד בשל העובדה שהוא רואה את מועמדותו כ"נאמנה לרוחה של מפלגת הרפובליקה בתנועה" בשל היותה תנועה פולטית שורשית. על אף היותו של וילנאי אהוד כמו גריבו, סיכוייו לזכות נחשבו לנמוכים למדי.
ב-14 בפברואר פרש בנג'מין גריבו לאחר שהודלפו חילופי סקסטינג בינו לבין אישה שהתרחשו 48 שעות לפני מועד ההדלפה, מטעם גריבו נמסר לתקשורת:"במשך יותר משנה משפחתי ואני נתונים להערות משמיצות, שקרים, שמועות, תקיפות אנונימיות, חשיפת שיחות פרטיות גנובות ואיומי מוות. כאילו כל זה לא מספיק, אתמול הושג שפל חדש.” פרישתו של גריבו נחשבת לחריגה עקב העובדה שהציבור הצרפתי נוהג להיות אפתי כלפי יחסים מחוץ לנישואים של פוליטיקאים (לראייה פרנסואה מיטראן). הדליפה גונתה מכול קצוות הקשת הפוליטית, מועמד השמאל הרדיקלי לנשיאות צרפת לשעבר ז'אן לוק מלאנשו אמר כי "פרסום תמונות אינטימיות בכוונה לרסק את סיכויו לזכייה של היריב היא פעולה מרושעת," מועמדת הימין הרדיקלי לנשיאות צרפת לשעבר מארי לה פן טענה שגריבו לא היה צריך לפרוש. ראשת העיר פריז, הסוציאליסטית אן אידלגו אמרה "לפריזאים מגיע שיח מכבד". וילנאי צייץ: "ההתקפה שלה היה נתון היא איום לדמוקרטיה שלנו". ההדלפה נראתה כחדירה לחיים הפרטיים, דבר שנחשב מחוץ לגבולות, חבר האספה הלאומית אלכסי קורבייר ממפלגת צרפת מורדת קרא ל"אמריקניזציה" של המערכת הפוליטית "מצב שבו אנשים צרכים להתנצל על כך שיש להם מאהבות ופילגשים"
הסיבוב הראשון של הבחירות המוניציפליות בצרפת התרחש ב-15 במרץ 2020 כשברקע החלטת הממשלה להחמיר את ההנחיות כחלק מהמאבק בנגיף הקורונה. ההנחיות החמורות שקשורות לסגירת ברים, מסעדות ועוד עסקים לא חיוניים נדחו למחרת יום הבחירות. שרת הבריאות הצרפתית, אגניס בוזין, התפטרה ב-16 במרץ 2020 במטרה להיות המועמדת הראשית של מפלגת הרפובליקה בתנועה. ההחלטה להקדים את תאריך הסיבוב הראשון בבחירות, הוצדקה בטענה שהיא קריטית לתהליך הדמוקרטי במדינה, חרף החשש מתי יתאפשר לקיים את הסיבוב השני, שכן מספר ההדבקות והמיתות כתוצאה מנגיף הקורונה בצרפת המשיך להאמיר (לגדול). בסיבוב הראשון נרשם אחוז ההצבעה הנמוך ביותר (40%) מאז שנת 1971.
תהליך הבחירה.
הבחירות המוניציפליות נערכות באופן עצמאי בכל אחד מ -20 הרבעים של פריז (Arrondissements) (כאשר רבעים 1,2,3,4 מתארגנים מחדש לגזרת מרכז פריז). אם בסיבוב הראשון רשימה זוכה בלמעלה מ-50% מהקולות, המושבים מחולקים לכול רשימה באופן פרופורציונלי. אם אף רשימה לא מגיעה ל-50% מהקולות, מאורגן סיבוב שני. כל רשימה מתחת לסף 5% מסולקת ישירות מן הסיבוב השני, וכל רשימה מתחת לסף 10% אינה יכולה לשבץ את עצמה כמועמדת לסיבוב השני (רשימות שבין 5% ל -10% עדיין מורשות להתמזג עם רשימות אחרות מעל 10%). כול רשימה אשר זכתה בלמעלה מרף 10% נחשבת ככשירה להתמודדות בסיבוב השני. בסיבוב השני כול רשימה שזכתה בלמעלה מ-5% מהקולות נכללת בחלוקת המושבים. בחלוקת המושבים, מחצית מהמושבים ניתנים אוטומטית לרשימה הזוכה ברוב כבונוס על כך שזכתה ברוב, ושאר המושבים מחולקים באופן יחסי לכול רשימה אשר עברה את רף ה-5% מהקולות בסיבוב השני.
בפתק ההצבעה ישנם שני מקומות בחירה: בחירה למועצת הרובע ובחירה למועצה העירונית. המושבים מחולקים לפי אותם כללים ואותם פתקי הצבעה, כך שניתן לבחור מועמד גם למועצת הרובע וגם למועצה העירונית (ולעבוד בשני התפקידים). בדרך כלל, הרשימה הזוכה ברוב הקולות ברובע, לאחר שקיבלה רוב כולל של המושבים (בגלל בונוס הרוב), בוחרת את ראש הרשימה שלה לכהן כראש עיריית הרובע.
לבסוף, מועצת פריז בוחרת את ראש העיר בשלושה סבבים, ונדרש רוב מוחלט בשני הסיבובים הראשונים, או רוב בסיבוב השלישי במידת הצורך.
תוצאות הבחירות.