ב-13 בדצמבר 1939 הצליח כוח המשימה G לאתר את האונייה הגרמנית. כוח G כלל את הסיירת הכבדה אה"מ אקסטר, בעלת 6 תותחים בקוטר 8 אינץ' (203 מ"מ), ואת שתי הסיירות הקלות אה"מ אייקס (Ajax) ואה"מ אכילס, שתיהן חמושות בשמונה תותחים בקוטר 6 אינץ' (152 מ"מ). במהלך הקרב הסבה אדמירל גרף שפה נזק כבד לאקסטר, ואילצה אותה לנתק מגע. גם אכילס סבלה אבדות מהאש הגרמנית. מאידך, הבריטים הצליחו להסב לאדמירל גרף שפה נזק משמעותי מפגזי 6 אינץ'; שריונה של האונייה הגרמנית היה כבד מכדי שפגזים אלה יוכלו לחדור אותו, אך הפגיעות הסבו נזק רב על הסיפון ובחלקיה העליונים של האונייה. גם אקסטר הצליחה לגרום נזק, למרות שנפגעה, ופגז 8 אינץ' מתותחיה חדר את שריון האונייה הגרמנית באזור הארובה. לא נגרם נזק קריטי, אך חדר הדוודים נפגע, מערכת זיקוק הדלק של האונייה יצאה מכלל פעולה וכך גם מערכת התפלת המים. 36 מאנשי האונייה נהרגו, ו-60 נפצעו. קציני המכונה הגרמניים הודיעו ללנגסדורף שלא ניתן לתקן את הנזק בים, ושנותרה במכלים כמות דלק מזוקק שתספיק לשש עשרה שעות הפלגה. מצב זה מנע מאדמירל גרף שפה את האפשרות לחמוק מרודפיה אל הים הפתוח.
עגינה אחרונה.
עם חשיכה ניתקה אדמירל גרף שפה מגע, ומעט אחרי חצות, 14 בדצמבר, עגנה האונייה במונטווידאו, באורוגוואי הנייטרלית. משקיף בריטי שראה את האונייה בבוקר לאחר עגינתה דיווח על כמה תותחים שיצאו מכלל פעולה, חלק מהציוד האופטי (מדי רוחק) שנפגע, המטוס הימי של האונייה שנהרס, וכן על 30 עד 60 פגיעות באונייה. הנזק ליחידת ההתפלה לא ניכר; לנגסדורף דיווח על הנזק למפקדת הצי הגרמני, אך הידיעות עליו נותרו סודיות במשך עשרות שנים. ללא מים מותפלים לא ניתן היה להפעיל את מנועי הדיזל.
אחת מפעולותיו הראשונות של לנגסדורף עם הגיעו למונטווידאו היה שחרור 62 אנשי צוות של האוניות שהטביע, שהיו על סיפון האונייה. המשוחררים שיבחו את לנגסדורף על יחסו אליהם, ורב החובל של האונייה אפריקה של אף התיידד עמו.
אמנת האג משנת 1907 קבעה, כי חיילים או כלי מלחמה של מדינות הנמצאות במלחמה יכולים לשהות בשטחה של מדינה נייטרלית 72 שעות. מעבר לפרק זמן זה הם מסתכנים במעצר. למרות זאת, אסור לאונייה של אחד הצדדים היריבים לצאת מיד לאחר שאונייה של הצד השני יצאה מן הנמל, ועליה להמתין 24 שעות עד שתצא. הקונסול הבריטי ארגן את האוניות הבריטיות שהיו בנמל כדי שתצאנה במרווחים של 24 שעות, כדי להכריח את האונייה הגרמנית להישאר בנמל. במקביל, הפיצו הבריטים שמועות על כך שמחוץ לנמל מונטווידאו נערך כוח בריטי ימי גדול. נציג בריטניה באורוגוואי, סר יוג'ין מילינגטון-דרייק, דרש רשמית מממשלת אורוגוואי לעצור את האונייה והצוותה, משום שהיא שוהה בנמל מעבר לזמן המותר, ומכיוון שהאונייה עדיין כשירה לשיט. ממשלת אורוגוואי נענתה ללחץ הבריטי, והודיעה לגרמנים שאם לא יעזבו את הנמל תוך 72 שעות ייעצרו.
לאחר שהתברר סירובן של הרשויות באורוגוואי לאפשר לאונייה לשהות במקום יותר מ-72 שעות, הציעו דיפלומטים גרמניים ללנגסדורף, כפעולת גמול, להפגיז בתותחיו את מתקני הנמל ולהרוס אותם, ולאחר מכן להטביע את אוניית המערכה בכניסה לנמל ולחסום אותו. לנגסדורף סירב לבצע פעולה כזו, ועל כך זכה להערכה רבה באורוגוואי.
ב-15 בדצמבר נקברו 36 הרוגי האונייה הגרמנית בטקס צבאי מלא, בבית הקברות הגרמני במונטווידאו. לנגסדורף הבין שאין לו כל ברירה: מצבה של האונייה לא איפשר יציאה לים ללא תיקונים, אך האונייה לא הייתה יכולה להישאר בנמל די זמן כדי לבצע תיקונים אלה. בנוסף, לנגסדורף האמין שגם אם ייצא בכל זאת מהנמל, לא יוכל להתמודד עם הכוח הבריטי העדיף הממתין לו. בשל כך, יומיים לאחר מכן, ב-17 בדצמבר בשעה 18:30, יצאה אדמירל גרף שפה מן הנמל, כשעליה לנגסדורף וצוות מצומצם. האונייה התרחקה כ-6 מיל ימי מהנמל (מעט יותר מ-11 ק"מ). אנשי הצוות עזבו את האונייה, שבה הוטמנו מטעני חומר נפץ. כשעה לאחר מכן התפוצצו המטענים, והאונייה טבעה. חלקה העליון נותר בולט מעל המים. ההתפוצצות הייתה לעיני קהל גדול שנאסף על החוף, ולעיני הסיירות הבריטיות שעגנו מחוץ למים הטריטוריאליים.
מעצר הצוות.
לנגסדורף חשש שאנשיו יוסגרו לבריטניה, בשל העמדה הפרו-בריטית של אורוגוואי. לאחר שדיווח על חשש זה למפקדה בברלין הורו לו מפקדיו להעביר את אנשיו לארגנטינה הסמוכה. אנשי הצוות הועלו על סירות שנסחפו - במהלך מתוכנן מראש - לכיוון המים הטריטוריאליים של ארגנטינה, ומשהגיעו לתחום זה נאספו על ידי כלי שיט ארגנטינאיים, שנחכרו על ידי גרמנים תושבי בואנוס איירס. הנספח הימי הגרמני בבואנוס איירס טען שאנשי הצוות, כאלף במספר, הם "מלחים מן האונייה הטרופה אדמירל גרף שפה", ולפיכך אין לעצור אותם על פי כללי הנייטרליות אלא יש לראות בהם "ניצולים" ולהחזירם באונייה נייטרלית לגרמניה. שלטונות ארגנטינה לא קיבלו את הטיעון, ועצרו את אנשי הצוות. ואולם, בין אפריל 1940 לסוף 1941 הצליחו רוב קציני האונייה וכ-200 מן המש"קים לחמוק חזרה לגרמניה. רובם שירתו לאחר מכן בזרוע הצוללות. הועלו חשדות כלפי אנשי צי ארגנטינה שהיו קשורים לכאורה להתחמקות, אך לא נמצאו לכך ראיות. כמה מאנשי הצוות שנפצעו בקרב, נותרו במונטווידאו ונעצרו שם. הם הועברו לכלא צבאי, ונותרו במעצר עד לאחר המלחמה. הם הוחזרו לגרמניה ב-1946.
שלושה ימים לאחר הטבעת האונייה, לאחר שהבטיח את שלומם של אנשיו באורוגוואי, התאבד מפקד האונייה האנס לנגסדורף, בירייה, כשהוא עטוף בדגל גרמניה. סביב מותו התעורר ויכוח: יש הטוענים שלנגסדורף עשה זאת כדי להוכיח שלא פעל מתוך פחדנות. אחרים טוענים, כי במעשהו הודה שלא לחם על פי המסורת והרוח של הצי הגרמני. פרשנים גרמניים טענו מאוחר יותר שלנגסדורף שגה כמה פעמים בניהול הקרב: רמת הירי של אדמירל גרף שפה הייתה נמוכה (התותחים הגרמניים בקוטר בינוני לא השיגו אף פגיעה באוניות האויב); ההתקפה על אוניית הסוחר דוריק סטאר נעשתה ממרחק רב מדי, דבר שאיפשר לאונייה הבריטית לשדר אותות מצוקה, ובכך חשפו את מיקומם של הגרמנים; רוב הצוות רצה לצאת מן הנמל ולהפליג לבואנוס איירס הסמוכה, שם ייתכן שהיה ניתן לפעול אחרת. לנגסדורף נקבר בטקס צבאי מלא בבית הקברות הגרמני בבואנוס איירס.
לאחר המלחמה עמדו ממשלות ארצות הברית ובריטניה על כך שאנשי הצוות שנותרו בארגנטינה ובמעצר באורוגוואי יוחזרו לגרמניה, כולל אותם אנשי צוות שהספיקו להינשא לנערות מקומיות. אונייה בריטית הגיעה לבואנוס איירס כדי לקחת עמה את אנשי הצוות. ואולם היה זה כישלון חרוץ: נוצר בלבול רב לגבי זהותם האמיתית של אנשי הצוות, בלבול שנוצר כנראה בכוונה על ידי הגרמנים ומסייעיהם הארגנטינאיים; אל בין אנשי הצוות הסתננו אנשי הצוות של הצוללות U-530 ו-U-977, שנכנעו בארגנטינה לאחר סיום המלחמה ואנשיהם היו אמורים להיות מועברים לארצות הברית לחקירה. לאחר החזרתם לגרמניה הורשו אנשי הצוות שרצו בכך לשוב למשפחותיהם בארגנטינה, ועד 1948 הושלם איחוד המשפחות.
שרידי האונייה.
לאחר הטבעת האונייה נותר ההמבנה העילי (superstructure) מעל המים, ואולם עם השנים הלכה האונייה ושקעה בבוץ, וכיום (2010) נותר מעל המים רק הקצה העליון של התורן. אנשי מודיעין של הצי הבריטי עלו כנראה על שרידי האונייה זמן קצר לאחר הטבעתה, כדי לבחון את המכ"ם, שלא נהרס עם ההטבעה. בינואר 1940 ביקרו בשרידי האונייה מלחים אמריקאיים.
בפברואר 2004 החל מבצע למשיית שרידי האונייה מן המים. המבצע מומן בחלקו על ידי ממשלת אורוגוואי, ובחלקו על ידי גורמים פרטיים. היוזמה באה בשל הסיכון שיצרו השרידים לתנועה הימית באזור. השריד הראשון שנמשה היה מד רוחק, שנשלה ב-25 בפברואר 2004. בין שרידי האונייה שנמשו היה נשר גדול, שהיה מחובר לירכתי האונייה. התכנון היה למשות את כל שרידי האונייה ולהציבם במוזיאון הימי הלאומי, ואולם צו נשיאותי שניתן ב-2009 הפסיק את כל פעולות השלייה במימי אורוגוואי, כולל מבצע משייתה של אדמירל גרף שפה.
מד הרוחק, ואחד מעוגני האונייה, מוצגים כיום בנמל מונטווידאו.
נפתלי פינגולד
ניצן-חן רזאל
ניצן חן רזאל (נולד ב-5 ביוני 1975) הוא כנר וזמר ישראלי.
ביוגרפיה.
ניצן-חן רזאל נולד בירושלים לאם מורה ואב ימאי, וגדל במשפחה מוזיקלית. למד בבית הספר מולדת במבשרת ציון, בתיכון שליד האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובתיכון ליד האוניברסיטה העברית בירושלים. שירת בצה"ל כמוזיקאי מצטיין בתזמורת חיל החינוך. ניגן בכינור עם אהוד בנאי במשך כ- 18 שנה ועם אמנים בולטים נוספים כשולי רנד ולהקת הברירה הטבעית. בשנת 2013 יצא אלבום הבכורה שלו "מוצא מקום״. בפברואר 2020 יצא לאור קליפ חדש, מתוך הפרויקט החדש שלו, הנקרא ״שני שושנים״ שזוכה לתהודה ברשתות החברתיות . מופיע במופעי כינור למגוון קהלים.
פיוט.
בין השנים 2005-2008 שימש תחקירן מוזיקלי באתר האינטרנט "הזמנה לפיוט" וריכז ליקוט של פיוטים ממסורות שונות ובעיקר מאשכנז, וכן העלה על הכתב תווים של פיוטים ממיטב המסורת של עדות ישראל. בין השנים 2005-2009 הקים במסגרת "קהילות שרות" קבוצות לשירת פיוטים, שאותן גם הנחה וניהל. היה חבר בצוות הכתיבה של תוכנית הלימודים בפיוט למשרד החינוך "שירים ושורשים" שיצאה לאור ב-2006. באפריל 2008 העלה הופעת בכורה של המופע "מסודות הפיוט האשכנזי" במסגרת פסטיבל הפיוט הראשון בירושלים, מופע אשר אותו ניהל, הפיק הפקה מוזיקלית וכן עיבד את העיבודים המוזיקליים של הפיוטים שבוצעו בו. במופע בוצעו לראשונה פיוטים ממסורות אשכנז השונות שלא זכו לביצועים קודמים, לצד ביצועים רעננים של מזמורים ופיוטים מוכרים מבית הכנסת האשכנזי. מתוך המופע נרקם אלבום הבכורה שלו.