שור נשוי ואב לשלושה בנים. מתגורר בתל מונד.
דניאלה מונה
דניאלה מונה זוביק (באנגלית: Daniella Monet Zuvic; נולדה ב-1 במרץ 1989) היא שחקנית, רקדנית וזמרת אמריקאית. היא ידועה בעיקר בשל תפקידה כטרינה וגה בסדרת הטלוויזיה "ויקטוריוס" בניקלודיאון.
ביוגרפיה.
מונה נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה שבארצות הברית. בילדותה השתתפה בפרסומות בטלוויזיה.
קריירה.
בשנת 2001, בגיל 12, החלה לשיר לרקוד ולשחק במחזות והצגות בתיאטרון בלוס אנג'לס, היות שאמה הייתה מנהלת התיאטרון. 3 שנים לאחר מכן שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "8 כללים פשוטים" בערוץ "ניקלודיאון".
בין השנים 2010–2013 כיכבה מונה בסדרה הקומית של ניקלודיאון "ויקטוריוס" בתפקיד טרינה וגה, אחותה הגדולה של טורי וגה (ויקטוריה ג'סטיס) וסטודנטית בבית הספר לאומנויות הוליווד, אך אין לה כישרון באמת והיא מתוארת כ"מוזרה", ו-"מעצבנת". היא גם החליפה את ג'נט מקארדי בתפקיד הדמות ברת'ה בסרטי ניקלודיאון ""Fred 2: Night of the Living Fred" ו-""."
בשנת 2011 גילמה את טוטי בבסדרת הסרטים המקוריים של ניקלודיאון " (2011), " (2012) ו-"קסם של חופשה" (2014), אשר מבוססים על סדרת הטלוויזיה "קסם של הורים".
ב-2012 שיחקה בסדרה "סופר נינג'ה" את קלריסה בתפקיד אורח. בשנת 2016 שיחקה למשך 10 פרקים בקומדיית מצבים "בייבי דאדי" ברשת ABC Family, וגילמה את סאם.
חיים אישיים.
בדצמבר 2017 התארסה מונה לאנדרו גרדנר לאחר שבע שנות זוגיות.
ב-29 בספטמבר 2019 הודיעה מונה על לידת בנם, ג'יו ג'יימס, באינסטגרם. בספטמבר 2020 אישרה מונה כי היא וגרדנר מצפים לילדם השני, ילדה שתיוולד בתחילת 2021 וכיום לדניאלה ולבעלה יש שני ילדים.
H to He, Who Am the Only One
H to He, Who Am the Only One הוא האלבום השלישי של להקת הרוק המתקדם הבריטית, ואן דר גראף ג'נרייטור. האלבום יצא בשנת 1970.
במהלך הקלטת האלבום, עזב הבסיסט ניק פוטר את הלהקה. לאחר מכן, הועלתה הצעה שקלידן הלהקה יו בנטון, ינגן בגיטרת בס בשני שירים באלבום שלא הסתיימו ולהמשך ההקלטות, ניגן בנטון חלק מתפקידי הבס על הקלידים וחלק בעצמו על גיטרה בס. באלבום זה, גם מתארח הגיטריסט רוברט פריפ מלהקת קינג קרימזון בשיר "The Emperor In His War Room".
האלבום כולל כמה התייחסויות לפיזיקה מודרנית: "H to He" מתייחס ל"מיזוג של גרעיני מימן להיווצרות גרעין הליום". התייחסות אחרת היא בשיר האחרון Pioneers Over c (ה-c משמעותו מהירות האור).
ב-2005, יצא האלבום מחדש על רימסטר, ובו שתי רצועות בונוס. הראשונה שבהם היא יצירה בשם "Squid" אשר בוצעה בהופעות. אך גרסה זו, היא גרסת אולפן שהייתה אמורה להיכנס לאלבום Pawn Hearts. הרצועה השנייה, היא גרסה מוקדמת לשיר "The Emperor In His War Room".
עטיפת האלבום עוצבה על ידי רוג'ר דין אשר נודע בעבודתו עם להקת יס.
חיון
הנרי רוברטסון באוארס
לוטננט הנרי רוברטסון באוארס (באנגלית: Henry Robertson (Birdie) Bowers; 29 ביולי 1883 - 29 במרץ 1912) היה אחד מחברי משלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט אל הקוטב הדרומי (1913-1910), שכולם מצאו את מותם בדרכם חזרה מן הקוטב.
חייו.
באוארס נולד בגרינוק שבסקוטלנד, סמוך לגלאזגו. אביו מת ברנגון כשהיה בן שלוש ואמו גידלה אותו לבדה. בינואר 1896 עברה המשפחה ללונדון, על בניין בית הספר בסטריטהם שבו למד, כיום מרכז מחשוב, נקבע ביום השנה המאה למותו, 29 במרץ 2012, שלט להנצחת שמו. באוארס ירד לים תחילה כצוער בצי הסוחר ולאחר הכשרה על "אוניית הוד מלכותה ווסטר" הפליג ארבע פעמים סביב העולם על האוניה "לוך טורידון". לאחר זאת התגייס לשירות הימי המלכותי של הודו ב-1905. הוא התמנה לסגן משנה בשירות בציילון ובבורמה, ופיקד על ספינת תותחים בקרב על נהר האיראוואדי. בהמשך שירותו מנע הברחת נשק במפרץ הפרסי.
המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה, "טרה נובה" 1913-1910.
באוארס הצטרף למשלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט בשנת 1910, אחרי שקרא את הדיווחים על משלחתו הקודמת של סקוט, משלחת דיסקברי, ועל המשלחת של ארנסט שקלטון. לא היה לו ניסיון קוטבי קודם אבל הנשיא לשעבר של החברה הגאוגרפית המלכותית, סר קלמנטס מרקהם, שהיה המארגן הראשי של משלחת דיסקברי, המליץ עליו לפני סקוט. מרקהם פגש את באוארס על סיפון הווסטר וכה גדולה הייתה התרשמותו, שסקוט הזמין את באוארס להצטרף למשלחת ללא ראיון מקדים. בפגישתם הראשונה, מכל מקום, לא התרשם סקוט ביותר מן הצעיר הגוץ ובעל הגוף. "טוב, אנחנו תקועים אתו עכשיו, ואין לנו אלא להפיק את המיטב ממה שיש," אמר סקוט.
באוארס, שנועד מלכתחילה להיות רק חבר בצוות הספינה, בתפקיד אפסנאי, התבלט עד מהרה כמארגן יעיל ומיומן ביותר. עד שעזבה ה"טרה נובה" את ניו זילנד, כבר קידם אותו סקוט לחברות בצוות החוף, ממונה על נחיתה, צידה, ניווט וארגון מכסות המזחלות, תפקיד שכוחות הזיכרון יוצאי הדופן שלו עשו בו שירות טוב לסקוט. באוארס מילא כלמשימה שהוטלה עליו בכישרון, בחריצות וברוח טובה. מגרעתו היחידה הייתה בכך שלא ידע הרבה על שלג וקרח, אבל כפי שהסתבר, כך היה גם סקוט, על אף ניסיונו הקודם.
שישה חודשים לאחר הגיעם לאנטארקטיקה, יצא באוארס ל"מסע החורף" אל מושבות הקינון של פינגווין קיסרי בכף קרוזייה, ביולי 1911, עם ד"ר אדוארד אדריאן וילסון ואפסלי צ'רי-גארארד. מטרת הקבוצה הייתה להשיג ביצה לא-דגורה למחקר מדעי. בחשכה גמורה כמעט, בטמפרטורות שבין 40- מעלות צלזיוס ל-56.7- מעלות צלזיוס, גררו במו ידיהם את המזחלת שלהם למרחק 97 ק"מ מן הבסיס של סקוט בכף אוונס אל צדו הרחוק של האי רוס. קפואים ומותשים, הגיעו אל יעדם, שם עטה עליהם סופת שלגים עזה. אוהלם נעקר ונישא ברוח והאנשים נותרו עם שקי השינה שלהם תחת סחף מתעבה והולך של שלג. עם שוך הרוחות, התמזל להם מזלם למצוא את האוהל תקוע במרחק 800 מטרים בין הסלעים. עם שלוש ביצי פינגווין קיסרי בכליהם, תשושים עד אפיסת כוחות, הצליחו לבסוף לחזור אל כף אוונס ב-1 באוגוסט 1911, חמישה שבועות אחרי שיצאו לדרך.
צ'רי-גארארד התייחס לאחר מכן אל מסע זה כהמסע הגרוע ביותר בעולם, שהיה לשם ספרו, שיצא בשנת 1922 ומספר על גורל המשלחת של 1913-1910.
ב-1 בנובמבר 1911 החל המסע הארוך אל הקוטב הדרומי. סקוט לא תכנן תחילה לכלול את "בירדי" באוארס בקבוצת הקוטב שלו. הוא היה חבר בצוות המזחלת בהנהגת המשנה לסקוט, לייטננט א. ר. ג. ר. אוונס, שנועד להיות קבוצת הסיוע האחרונה שתלווה את סקוט וצוותו דרומה. אבל ב-4 בינואר 1912, כשאוונס פנה לחזור, סופח באוארס לקבוצת הקוטב. יש טוענים, שהייתה זו החלטה אימפולסיבית מצד סקוט. אחרים, לעומת זאת, כמו למשל חוקר הקוטב הדרומי ראנולף פינס, רואים בה החלטה הגיונית - בייחוד לאור הכוונה להגביר את מהירות חציית השטח הקוטבי (במאמץ להפחית את צריכת המשאבים).
ימים ספורים קודם לכן, הצטוו אנשיו של אוונס להשאיר את המגלשים שלהם במחנה, כך שבאוארס נאלץ לצעוד רגלית אל הקוטב בעוד שיתר חברי הצוות המשיכו לנוע על מגלשיים. נוסף לכך, הוספת אדם חמישי לקבוצה כפתה דחיקת עוד אדם לאוהל, שנועד לארבעה, וחלוקת מנות, שנארזו לארבעה אנשים. המניע הסביר ביותר להחלטתו של סקוט להוסיף את באוארס לקבוצת הקוטב הייתה ההכרה, שהוא זקוק לעוד נווט מנוסה כדי לוודא את מיקומם בקוטב הדרומי, למנוע מחלוקת כזו שהתעוררה לגבי תביעותיהם של פרדריק קוק ורוברט פירי בקוטב הצפוני. חיזוק לתאוריה זו נותנת העובדה, שהיה זה באוארס שאחז בסופו של דבר בכוונות לקבוע את המיקום המדויק של הקוטב הדרומי הגאוגרפי בשביל קבוצת הקוטב.
ב-16 בינואר 1912, כאשר קבוצתו של סקוט התקרבה לקוטב, היה זה באוארס שהבחין ראשון בדגל שחור שהושאר במחנה שהקימה קבוצת הקוטב של רואלד אמונדסן יותר מחודש קודם לכן. זה היה הרגע שבו התחוור להם, כי הובסו במירוץ להגיע ראשונים אל הקוטב הדרומי. ב-18 בינואר הגיעו אל הקוטב, שם מצאו אוהל שהניחה אחריה קבוצת אמונדסן במחנה פולהיים שלהם, ובתוכו פתק מתוארך שהודיע להם, כי אמונדסן הגיע אל הקוטב ב-14 בדצמבר 1911 ובכך הקדים את קבוצת סקוט ב-35 ימים. מסע השיבה שלהם היה עד מהרה למאבק נואש במזג אוויר קשה במידה בלתי צפויה. המוות הראשון היה זה של אדגר אוונס, ב-17 בפברואר, כנראה מחמת פגיעת ראש לאחר נפילה לבקע. אחריו, בניסיון לשפר את סיכויי חבריו להינצל, יצא לורנס אוטס, שהנמק ברגליו הקפואות האט את התקדמות הקבוצה, מן האוהל והלך ביודעין אל מותו ב-16 במרץ. סקוט, באוארס וד"ר אדוארד אדריאן "ביל" וילסון המשיכו להתקדם עוד 3 ימים והשיגו עוד 32 ק"מ, אבל נבלמו במרחק 17.6 ק"מ מתחנת המזון הבאה בגלל סופת שלגים אימתנית. הסופה נמשכה כמה ימים, ואספקת הדלק והמזון שלהם אזלה. חלשים, קפואים ורעבים מכדי להמשיך, מתו השלושה באוהלם ב-29 במרץ או סמוך אליו (בתאריך זה נרשמו הדברים האחרונים ביומנו של סקוט), במרחק 232 ק"מ ממחנה הבסיס שלהם. משלחת חיפוש מצאה את גופותיהם באביב הבא, ב-12 בנובמבר 1912. הם הפילו עליהם את האוהל וקברו אותם במקום המצאם, תחת גלעד שלג, שבראשו צלב עשוי ממגלשיים.
אופי וכינוי חיבה.