התזה העיקרית של טלמון הייתה כי מן האירוע המכונן של המהפכה הצרפתית הסתעפו שני ענפים גדולים של הגות פוליטית: הקומוניזם והסוציאליזם מחד, לבין הפאשיזם והנאציזם מאידך. שני אלה הובילו כזרמים אידאולוגיים-פולטיים חוצי אומות ויבשות, אל הקיטוב הפוליטי החריף במאה העשרים ולהתנגשות החמושה וההרסנית במלחמת העולם השנייה. שני ענפים אלה ינקו גם מתורתו של ז'אן-ז'אק רוסו. הם הרחיבו בחתירתם לאבסולוטי את אי הסובלנות הטמונה ברעיון "הרצון הכללי". שניהם והולידו את דת המשיחיות המדינית החילונית אשר מובילה למשטר, אשר טלמון כינה: "דמוקטטורה". מדינה שהיא לכאורה דמוקרטית, אך למעשה בעלת אופי בלתי סובלני, בהשוואה לדמוקרטיה הליברלית המערבית.
השאיפה לחירות ושוויון שהונחה ביסוד המהפכה הצרפתית, הותמרה במדינות ה"דמוקטטורה" בעריצות המיעוט, אשר טוען שהוא מייצגו הבלעדי של "הרצון הכללי". טלמון הגדיר את התופעה הזאת של זיהוי האמת כאחת ויחידה בפוליטיקה עם הדמוקרטיה בשם "הדמוקרטיה הטוטליטרית", וראה בה את המבשרת והמולידה של הדיקטטורות הגדולות של המאה העשרים.
"הדת החילונית", או "דת המהפכה", הם מונחים נרדפים נוספים לתיאור מאפייני "אסכולת הדמוקרטיה הטוטליטרית". בניסיונו לפרש את "הפרדוקס של החופש" שבאסכולה זו מדגים טלמון כי הפרדוקס קיים בכך שהאמונה בחופש והשאיפה לממשו מתיישבות עם שימוש באמצעי כפייה. כך הוא מתאר את מהלך החשיבה של חסידי אסכולה זו, הנועד להצדיק את הרודנות הפוליטית ואמצעי הכפייה תוך כדי יישום האוטופיה שרעיונותיה דווקא ליברליים. אמנם יש קושי ליישב בתודעה בין הכפייה לליברליזם, אך:
הניסיון הראשון ליישם את הליברליזם האוטופי בנוסח רודני זה, נעשה ברפובליקה היעקובינית של שלטון הטרור. על הנאורים שבחברה, המחזיקים באמת מוחלטת, קרי: "הרצון הכללי" של רוסו – מוטלות זכות וחובה להכריח את שאר האזרחים ללכת בדרך האחת והיחידה, התואמת את "האמת" הזאת:
כפי שהראה טלמון נוצרה הדמוקרטיה הטוטליטרית כאסכולת מחשבה של תנועת הנאורות הצרפתית במאה ה-18, ומכאן המשיכה להתקיים בגלגוליה השונים במשך כל העידן המודרני. היא באה לידי ביטוי במשטרים רודניים, כמו הדיקטטורה היעקובינית והקומוניזם הסובייטי לשעבר:
כך גם ניתן לפי טלמון ליישם תפיסתו את הטוטאליטריות גם כלפי קנאות דתית פונדמנטאליסטית המובילה לאלימות:
טלמון והיהדות.
טלמון חקר רבות את מקומם ותפקידם של היהודים בהיסטוריה העולמית ובמיוחד בתנועות המהפכניות של העת החדשה. הוא סבר כי:
לדעתו של טלמון:
והסברו לכך:
כדיאלקטיקן ופולמוסן היו תפיסותיו של טלמון קוטביות לעיתים. כך לדוגמה במאמרו, "ההיסטוריה האירופית כרקע לשואה", כתב:
לדעתו:
לקוראיו כתב במידה רבה של כאב:
בהיותו סקרן לרדת לפשרי העבר ונבכיו ביטא לעיתים טלמון את תסכולו באופן דרמטי ורגשני, תוך מתן צידוק לביטוי הרגשי של ההיסטוריון ולא רק שימושו בכליו הקוגניטיביים, כמו בניסיונו להבין את שורש האנטישמיות:
אידאולוגיה ופוליטיקה.
טלמון ניסה להבין את ההיסטוריה במטרה לרדת לחקר הזרמים התת-קרקעיים המניעים את ההווה. לתפיסתו חייב ההיסטוריון להיות פעיל ומשפיע במציאות החברתית והפוליטית בת זמנו. זאת בהקשר לתפיסתו, כי האדם המודרני פטור מכפיית הדת, האחריות למעשיו ומחדליו מוטלת עליו:
כהמשך לניסוחיו החדים ולהגדרתיו הישירות והבוטות כתב:
תיאוריו של טלמון נמזגים בלהט מהפכני, כאותה מהפכה גדולה עליה כתב ואותה חי, גם כאשר התיאור נסוב על הרומנטיקה שימיה בראשית המאה ה-19:
ועוד:
כך גם בדברו על הלאומיות הפולנית האנלוגית לכאורה לזו היהודית ציונית:
דעותיו הפוליטיות.
עמדתו של טלמון כי האדם הוא יצור פעיל ומעורב בפוליטיקה מעידים ספריו: אחדות וייחוד - מסות בהגות היסטורית ובעידן האלימות. וכן מאמרים רבים שפרסם בעיתונות על משמעותם של אירועים פוליטיים שונים בראייה היסטורית. לדוגמה הוא השתתף בעצומת הפרופסורים חברי סגל ההוראה באוניברסיטה העברית; העצומה קראה לפתרון הסכסוך במזרח התיכון כארבעה חודשים לאחר מלחמת ששת הימים. בהכירו את האקלים הפוליטי שבו פעל, הוא כתב:
ב-1972 ביסס את עמדתו כנגד החזקת "השטחים הכבושים" במאמר שפרסם בעיתון הארץ בשם: "מלחמת ששת הימים בפרספקטיבה היסטורית":
בהתאם לתפיסתו את ההיסטוריון כמשפיע ומנסה לשכנע, כתב כעבור שנים את מכתבו הפתוח לראש הממשלה מנחם בגין, בשנת 1980, ובו קרא לסגת מן "השטחים הכבושים" כדי להימנע מאסון עתידי.
טלמון שאל את קוראיו:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
פרדוקס של מסע בזמן
פרדוקס של מסע בזמן הוא שם כולל למספר מצבים של פרדוקס, של "מצב שלא ייתכן" הנובע משינוי של אירועים שקרו בעבר. פרדוקסים כאלה הם מצב בו רעיון של מסע בזמן לא משתלב עם ההיגיון האנושי.
הסיבה העיקרית לפרדוקסים מסוג זה היא ההנחה כי קיים ציר זמן אחד ויחיד.
שכן קיום של כמה צירי זמן נפרדים, מעין עולמות מקבילים, פותר לבטח את הפרדוקס.
ישנם מספר פרדוקסי זמן ידועים. פרדוקסים כדוגמת אלה המתוארים להלן ורבים אחרים, גרמו לחוקרים רבים להאמין כי לא ניתן לשנות אירועים שקרו בעבר, אלא לכל היותר להתבונן בהם, זאת לפי תורת היחסות.
פרדוקס הסבא / האבא.
למען נוחות הקריאה יודגם כאן פרדוקס האבא אך הוא נכון גם עבור הסבא.
נניח כי אדם בונה מכונת זמן, נוסע בה לעבר והורג את אביו לפני שהכיר את אמו. אם הצליח במשימה, אז אביו לא היה פוגש את אמו ולכן האדם לא היה נולד.
אם לא היה נולד, הוא לא היה יכול להרוג את אביו.
אם לא הרג את אביו אז אביו היה פוגש את אמו מה שהיה גורר באופן בלתי נמנע את הולדתו של האדם ולאחר מכן את הרג האב וחוזר חלילה.
הפרדוקס כאן טמון בשאלה האם האב חי או מת והאם הבן נולד או שאינו נולד.
פרדוקס הסבא מחזק את תאורית קיומם של יקומים אחרים: כלומר כל שינוי זעיר גורם לפיצול היקום.
לדוגמה: ישנן שתי דרכים שניתן לבחור ביניהן מהבית לעבודה: ביקום אחד בחרת בדרך אחת ובשני בדרך השנייה.
לפי התאוריה הנ"ל הבן שחזר בזמן ורצח את אביו מייצר יקום חדש עם רצף פעולות חדשות בו אביו מת והוא לא נולד.
פרדוקס הבליה.
נניח שאדם בונה מכונת זמן, הוא לוקח את תמונתו המפורסמת של לאונרדו דה וינצ'י ונוסע לתקופת הרנסאנס, שם הוא היה נותן את התמונה לאמן אשר התרשם מאוד מן היצירה והחליט להציג אותה עצמה (ולא הכין עותק מן היצירה).
אם כך הדבר, בתום מספר מאות שנים, האדם יבנה את מכונת הזמן, ייסע לעבר וימסור ללאונרדו את התמונה, ושוב יעברו מאות ושוב תבנה המכונה וחוזר חלילה.
התוצאה היא שהתמונה מזדקנת כל פעם בכמה מאות שנים, ולכן לבסוף תיהרס, מה שישבור את הלולאה.
הבעיה הלוגית כאן היא מתי הלולאה תסתיים, ומדוע.
פרדוקס הלולאה.
נניח שאדם בונה מכונת זמן, הוא לוקח את כל החומרים של הומרוס לעבר כדי לפגוש אותו, כשהוא מגיע לעבר הוא מגלה שהומרוס לא קיים, אז הוא מפרסם בעבר את כל חומריו של הומרוס בשם הומרוס וכך הוא בעצמו הופך להומרוס.
הפרדוקס כאן טמון בשאלה מי יצר את כל יצירותיו של הומרוס.
פרדוקס מכונת מגלה העתידות.
כאשר אדם יוצר מכונה שתראה מה שיקרה בעתיד, האדם יראה מה שכתוב במכונה וינסה להימנע מכל מה שיהיה כתוב בה. הבעיה כאן היא, מה יהיה כתוב במכונה? ואם בכלל יהיה כתוב? האם בכלל תהיה מכונה כזו? הפרדוקס נוצר כיוון שאם האדם ימנע ממעשים שעלולים לגרום לשינוי העתיד, הרי הוא יוצר עתיד השונה ממה שהוא ראה, ואז עולה השאלה איך המכונה הראתה לו את העתיד הזה.
משלים (מתמטיקה)
בתורת הקבוצות, משלים של קבוצה formula_1 (באנגלית: formula_1 complement of set) הוא קבוצה אחרת, אשר מכילה את כל האיברים שאינם נמצאים ב-formula_1. זאת ביחס לקבוצה formula_4 כלשהי שהיא "הקבוצה האוניברסלית" - קבוצה שבהקשר הנוכחי של הדיון, כל קבוצה שעליה נדבר היא תת קבוצה של formula_4.
על-פי הגדרה זו, האיחוד של קבוצת formula_1 והמשלים של formula_1 הוא הקבוצה formula_4, ואילו החיתוך ביניהן הוא קבוצה ריקה.
הגדרה פורמלית.
תהא formula_9 קבוצה, ותהא formula_10 קבוצה חלקית שלה. אז המשלים של formula_11 ב-formula_9 יוגדר כך: formula_13. סימונים מקובלים נוסף למשלים הם formula_14. עם זאת, הסימון formula_15 מתנגש לעיתים עם שימושים אחרים של הסימון בקו עליון, ולכן מקובל להימנע ממנו.
דוגמה.
תהא קבוצה formula_16 המכילה את כל המספרים הטבעיים .
תהא קבוצה formula_17 המכילה רק את המספרים הטבעיים הזוגיים . הקבוצה formula_18 היא המשלים של formula_17 ביחס ל-formula_16 אם היא מכילה את המספרים המוכלים ב-formula_16 אך לא ב-formula_17, כלומר את המספרים הטבעיים האי זוגיים .
ניתן לראות כי החיתוך של formula_17 עם formula_18 נותן קבוצה ריקה, בעוד שאיחודן יוצר את הקבוצה formula_16.
תכונות בסיסיות.
formula_26, כלומר המשלים של המשלים של קבוצה הוא הקבוצה עצמה.
formula_27, כלומר, חיתוך קבוצה והמשלים שלה שווה לקבוצה הריקה.
formula_28, כלומר, איחוד קבוצה והמשלים שלה שווה לקבוצה האוניברסלית.
formula_29, כלומר המשלים של הקבוצה האוניברסלית הוא הקבוצה הריקה.
formula_30, כלומר המשלים של הקבוצה הריקה הוא הקבוצה האוניברסלית.
כללי דה מורגן.
כללי דה מורגן קושרים את הפעולות "איחוד", "חיתוך", "משלים". בכתיב פורמלי הם מוצגים כך:
דגל דרום אפריקה
דגל דרום אפריקה (באנגלית: Flag of South Africa, באפריקאנס: Vlag van Suid-Afrika) הוא דגלה הלאומי של דרום אפריקה. הוא אומץ ב-27 באפריל 1994 במהלך הבחירות החופשיות הראשונות אשר נערכו לאחר סיום משטר האפרטהייד. דגל לאומי חדש אומץ על מנת לייצג את דרום אפריקה הדמוקרטית החדשה.