המרכז הוקם בשנת 2015 והוא עוסק בקידום החינוך בחברה הבדואית בנגב. מרכז תמר פועל בשיתוף מוסדות חינוך, הרשויות המקומיות ומשרדי הממשלה ותורמים מהארץ והעולם. מרכז תמר מפעיל ברחבי הנגב תוכניות שונות שבאות לתקן את הכשל הקיים בתחום לימודי ההנדסה והמדעים בחברה הבדואית. במרכז מקדמים מצוינות ופועלים להשתלבותם של הצעירים באקדמיה ובכלכלה - בתחומי ה-STEM. תוכניות המרכז הן אזוריות ומשותפות לתלמידים מרשויות שונות, שהם נדבך משלים והכרחי למאמצים המתקיימים בתוך הרשויות ומערכת החינוך. נכון ל-2021 משתתפים בתוכניות מרכז תמר למעלה מאלף תלמידות ותלמידים, ממגוון יישובים בדואים מכל רחבי הנגב.
מספר האנשים עם צרכים מיוחדים בחברה הבדואית בנגב גבוה ביחס לאוכלוסייה הכללית בישראל. עם זאת, כמעט ואין מענים לאוכלוסייה ייחודית זו מעל גיל 21.
במסגרת החברות הקיימות בקבוצת תמאם, משולבים אנשים עם צרכים מיוחדים ועובדים יחד עם כלל העובדים בחברות השונות.
יואל קרמר
יואל קרמר (Joel L. Kraemer; 1933 – 11 באוקטובר 2018) היה פרופסור באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת שיקגו, חוקר של העולם האינטלקטואלי והתרבותי של המזרח התיכון המוסלמי בימי הביניים.
ביוגרפיה.
יואל קרמר נולד בשנת 1933 בניוארק שבניו ג'רזי וגדל בפטרסון שבניו ג'רזי. בשנת 1954 קיבל תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת ראטגרס במקביל למד בבית המדרש לרבנים באמריקה וקיבל תואר ראשון בספרות עברית.
בשנים 1960–1963 לימד פילוסופיה של הדת בבית המדרש לרבנים באמריקה. בשנת 1963 עבר לאוניברסיטת ייל ובה קיבל בשנת 1967 תואר דוקטור בלימודי המזרח התיכון, על עבודה בהנחייתו של פרופ' פרנץ רוזנטל.
בשנים 1967–1971 לימד בנושאי דת, ערבית ואסלאם באוניברסיטת ייל. בשנת 1971 עלה לישראל עם אשתו, רוברטה ני, והצטרף לסגל האקדמי של החוג ללימודי המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1972–1992 היה ראש התוכנית ללימודי האסלאם, בשנת 1986 מונה לפרופסור מן המניין.
לאחר פטירתה של אשתו עבר לשיקגו ובשנת 1993 מונה לפרופסור ללימודי יהדות בבית הספר לתאולוגיה באוניברסיטת שיקגו, ושימש במשרה זו עד לפרישתו ב-2003. מחקריו התמקדו בעיקר בכתבי הרמב"ם, יהדות ימי הביניים, העולם האינטלקטואלי והתרבותי של המזרח התיכון המוסלמי בימי הביניים, כמו גם של יחסי הגומלין התרבותיים בין אסלאם ויהדות.
נישא לרוברטה ני ולזוג נולדו שלוש בנות המתגוררות בישראל. לאחר פטירתה נישא בשנית.
נפטר בשיקגו ב-11 באוקטובר 2018.
אוברמנש
מהר&quot;ם פרובינצאל
רודריק אוקונור
רודריק אוקונור ( באנגלית:Roderic O'Conor; 17 באוקטובר 1860 - 18 במרץ 1940) היה צייר אירי, שבילה חלק ניכר מהקריירה המאוחרת שלו בפריז וכחלק מאסכולת פונט-אוון. עבודתו של אוקונור מדגימה את ההשפעה האימפרסיוניסטית והפוסט-אימפרסיוניסטית.
ראשית חייו.
נולד במילטאון, מחוז רוסקומון באירלנד, אוקונור למד בבית הספר מטרופוליטן ובאקדמיה המלכותית בהיברניאן בתחילת דרכו. אביו, רודריק ג'וזף אוקונור, פעל כשופט שלום ומונה לשריף בכיר של המחוז בשנת 1863. אמו, אלינור מרי, גדלה במשפחת בעלי אדמות ממחוז מית'. המשפחה עברה להתגורר בדבלין כשאוקונור עוד היה ילד. הוא למד במכללת אמפלפורת', וכמו חברו לכיתה, ריצ'רד מוינן, נסע לאנטוורפן לפני שעבר לפריז כדי לצבור ניסיון נוסף. בהיותו בצרפת הוא הושפע מהאימפרסיוניסטים.
יצירה.
בשנת 1892 אוקונור נסע לפונט-אוון שבבריטאני שם עבד בצמוד לקבוצת אמנים סביב הצייר פול גוגן, אתו התיידד. שיטת הציור שלו עם משיכות מכחול של צבעים מנוגדים מושפעת הרבה גם מואן גוך.
במרץ 2011 נמכרה יצירה של אוקונור תמורת 337,250 ליש"ט (383,993 אירו). נוף, שמן על בד, צויר על ידי אוקונור בדרום צרפת בשנת 1913 ונמכר בסותביס במחיר גבוה משמעותית ממחיר האומדן.
היחסים עם סומרסט מוהם.
בתחילת המאה העשרים, אוקונור היה אחד מקבוצת הציירים, הסופרים והאינטלקטואלים שפקדו את צ'אט בלאן, מסעדה ברחוב ד'אודסה ליד גאר מונפרנאס בפריז, קבוצה שכללה את ג'רלד קלי, אליסטר קראולי וסומרסט מוהם הצעיר. אוקונור "לא אהב את מוהם, שלימים נזכר כי נוכחותו בשולחן נראתה כמי שעצבנה את האירי והוא היה צריך רק להעיר הערה כדי שאוקונור יתקוף אותה." מוהם נקם באוקונור באמצעותו שימוש בו כבסיס לשתי דמויות בדיוניות - אובריאן ב"הקוסם" וקלוטון ב "שעבוד אנושי". שני הדיוקנאות אינן מחמיאות: אובראיין הוא דמות של מפסידן שמרירותו עיקמה את נשמתו ולא סולח להצלחתם של אחרים ומכה בכל אמן כישרוני", ואילו קלוטון הוא "צייר ששמח מאוד כאשר הוא יכול למצוא קורבן לסרקזם שלו ". עם זאת, באמצעות אוקונור התעניין מוהם לראשונה בפול גוגן. סומסרט מוהם נסע לטהיטי ובסס את הרומן על חייו של גוגן.
חיים אישיים.
בשנת 1933 התחתן אוקונור עם בת זוגו הנרייטה (רנה) הונטה, שלעיתים דגמה עבורו. בני הזוג התגוררו בצרפת ובספרד, עד למותו של אוקונור בביתם בצרפת.
הוא נפטר בנוייל-סור-ליאון, ב־18 במרץ 1940.
שמעון אהרון
יואב קרן
יואב קרן (נולד ב-6 ביולי 1972) הוא עיתונאי, עורך ספרותי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה.
קרן נולד בחיפה ב-6 ביולי 1972 לאורי, מנהל חברות ולחווה, גננת. הוא למד בבית הספר הריאלי ובפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה. בצבא שירת כלוחם בצנחנים וכקצין בתפקידי מטה והדרכה והשתחרר בדרגת רס"ן. לקרן תואר ראשון במדעי הרוח מאוניברסיטת בר-אילן.
קרן נשוי לטלי ואב לשתי בנות. הוא מתגורר בחולון עם משפחתו.
קריירה עיתונאית.
בשנת 2000 החל לעבוד כעורך בידיעות תקשורת, רשת המקומונים של ידיעות אחרונות.
בשנת 2002 החל לעבוד בעיתון מעריב כעורך בדסק החדשות וכסגן עורך המוסף הפוליטי. במקביל כתב מאמרי דעה בעיתון ופרסם כתבות. בשנת 2006, במלאת 50 שנה למבצע קדש, הצטרף קרן כעיתונאי מטעם מעריב לצניחה מיוחדת שארגן צה"ל בהשתתפות הלוחמים שצנחו במיתלה.
בשנת 2008 עבר לעבוד בעיתון ידיעות אחרונות כעורך בדסק החדשות, עורך העמוד הראשון של העיתון ועורך במוסף לשבת. כמו כן ערך מוספי חגים ופרויקטים מיוחדים. במסגרת עבודתו בידיעות אחרונות פרסם מאמרי דעה וכתבות מגזין בעיקר בתחום הצבאי וכן כתבות צבע על יעדים ברחבי העולם.
בין הסיפורים הבולטים שפרסם היו מסע שורשים לפיליפינים עם לוחמת צה"ל ישרא-לי שקד, בת לאמא פיליפינית ולאבא תאילנדי, ביקור בקהילה היהודית ובבית הכנסת שער שמיים בקהיר, ומסע של שבועיים בין מוצבי צה"ל מגבול לבנון ועד גבול מצרים עם הצלם גדי קבלו, כתבה בשני חלקים, ביקור במחנה המעבר של הפלאשמורה בגונדר שבאתיופיה יחד עם דני אדינו אבבה. וביקור בעיירה היהודית קירימיזי קסבה שבאזרבייג'ן. טור דעה מצולם של יואב קרן זכה ליותר מ-1.7 מיליון צפיות ולאלפי תגובות בדף הפייסבוק של ידיעות אחרונות.
בשנת 2022 סיקר יואב קרן את המלחמה באוקראינה יחד עם צלם העיתונות עמית שאבי. במהלך שהותם באודסה ובעיר מיקולאייב הסמוכה לקו החזית פרסמו השניים סדרת כתבות ב"ידיעות אחרונות" וב-ynet.
קריירה ספרותית.
כתיבה.
בשנת 2010 יצא ספרו הראשון "נערת השער" בהוצאת ידיעות ספרים.[6] בשנים האחרונות פורסמו סיפורים קצרים פרי עטו בפלטפורמות שונות והוא משתתף בערבי הקראה.
בימים אלה עובד על ספרו השני.
עריכת ספרים.
קרן ערך ספרים רבים ובהם ביוגרפיות, ספרי צבא וממוארים, רובם בהוצאת ידיעות ספרים. רבים מהספרים שערך הפכו לרבי מכר ובהם הספר "לעיניך בלבד" מאת העיתונאי שמעון שיפר, "מאפס למאה: סיפורו של צוות ביחידה 669" מאת גיא. מ, הספר "פסיכיאטר על הספה" מאת הד"ר אילן רבינוביץ' ו"המסע לא תם" מאת דני אדינו אבבה.
מיכאל מיכאלוב
מיכאל מיכאלוב (1935 – 18 ביולי 1979) היה כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ והקיצוני שמאלי לאורך כל הקריירה בקבוצת הפועל תל אביב.
קריירה.
מיכאלוב נולד בישראל וגדל בקיבוץ שמיר. בהיותו ילד שיחק כדורגל בקבוצה של הישיבה בה למד. כשהיה בן 15 נכנס מיכאלוב לקבוצת הנוער – גדנ"ע השחר והתאמן בהדרכתם של המאמנים שוני ומוניה גושן, שם התבלט ועבר לשחק בקבוצת הנוער גדנ"ע יהודה. כשמלאו לו 18, הצטרף מיכאלוב לקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב, וכבר במשחק הראשון של העונה הרכיב אותו המאמן משה פוליאקוב בקבוצת המילואים, ומיכאלוב כבש חמישה מתוך שבעה שערים שכבשה הקבוצה באותו משחק והרשים מאוד את פוליאקוב, עד כדי כך שהוציאו מהמשחק בחילוף והורה לו ללכת להתלבש לקראת משחק הבוגרים שהתרחש מיד לאחר מכן. בבוגרים הופיע מיכאלוב לראשונה ב-26 בפברואר 1955, שם עלה לשחק כקשר קיצוני ימני, שאף הבקיע במשחק הבכורה שלו.
בסוף עונת הבכורה שלו בבוגרים, 1955/1956, זכה מיכאלוב בתואר מלך השערים (במשותף עם אברהם לוי מבית"ר תל אביב) כשכבש 16 שערים לזכות קבוצתו באותה העונה. לאחר מכן הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הראשונה שלה תחת מדינת ישראל בעונת 1956/1957 כשכבש בעונה היסטורית זו 10 שערי ליגה (והיה במקום השני בטבלת מלך השערים בסוף העונה).
מיכאלוב פרש יחסית מוקדם מכדורגל, כבר בסוף שנות ה-60. למיכאלוב 56 הופעות במדי הפועל תל אביב ו-34 שערים בסך הכל. בהמשך שימש מיכאלוב כאפסנאי הקבוצה של הפועל תל אביב. ב-18 ביולי 1979 נפטר מיכאלוב מהתקף לב בגיל 44.
תארים.
תארים אישיים
יחסי גרמניה–דרום סודאן
יחסי גרמניה–דרום סודאן הם היחסים הדיפלומטיים שבין גרמניה ודרום סודאן.
סקירה כללית.