ליטיגציה
לִיטִיגַצְיָה (בעברית: הִתְדַּיְּנוּת, הִדַּיְּנוּת) הוא שם מקובל למקצוע הטיעון בבית משפט. תפקיד זה לרוב נעשה באמצעות עורך דין, ובישראל גם על ידי טוען רבני.
הליטיגציה עוסקת בתחום המשפט הפלילי, במשפט האזרחי ובמשפט המנהלי. הליטיגציה האזרחית כוללת גם התמחות בליטיגציה מסחרית.
תחום הליטיגציה וההופעה בבית המשפט מוסדר בתקנות סדר הדין האזרחי, התשע"ט-2018, בהן מפורטים כללי הפרוצדורה האזרחית, תקנות בתי משפט לעניינים מינהליים (סדרי דין), התשס"א-2000 וכן חוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], התשמ"ב-1982.
תחום הליטיגציה רלוונטי לכל תיק אשר בסופו של דבר מגיע לדיון משפטי, בין אם מדובר בבית משפט, בבית דין או בכל ערכאה שיפוטית אחרת. על עורך דין העוסק בליטיגציה לדעת את סדרי הדין הרלוונטיים להליך המשפטי.
במשך שנים רבות, עורכי הדין בישראל לא נהגו להפריד בין הליטיגציה לשאר סוגי הייצוג המשפטי, ועורכי הדין במשרדים השונים התעסקו בשני התחומים. רק בשנים האחרונות חלה מגמה של התמחות מוגדרת בתחום הליטיגציה, ומשרדים רבים הקימו מחלקות מיוחדות בהן עובדים עורכי דין המומחים בעניין.
בשל העומס הרב על בתי המשפט, ובניסיון לקצר את משך התנהלות המשפטית, שונו סדרי הדין בהליכים אזרחיים במטרה להמעיט את הטיעונים הנטענים בעל פה בבתי המשפט, ואת משך זמן החקירות, כך שבמקום לבצע חקירה ראשית של עדים, קובעות תקנות סדר הדין האזרחי כי יש להגיש תצהירים בכתב; במקום לסכם את טיעוני הצדדים בסיום הדיון המשפטי, נדרשים הצדדים כיום להגיש סיכומים בכתב; ובמקום לבקש בקשות פרוצדורליות בעל פה, התקנו תקנות לפיהן יש להגיש את הבקשות בכתב.
קרב קאנאל דו נור
קרב קָאנָאל דו נוֹר היה קרב התקפי של מדינות ההסכמה במסגרת מתקפת מאה הימים בשלב האחרון של מלחמת העולם הראשונה. הקרב התקיים לאורך חלק לא גמור של "תעלת הצפון" (בצרפתית: Canal du Nord, תעלה שהחלו לכרות ב-1913 במגמה לחבר את נהר אואז לתעלת דנקרק-שלט) בחבל נור-פה דה קאלה בצפון צרפת, בין ה-27 בספטמבר ל-1 באוקטובר 1918. בקרב השתתפו הארמייה השלישית (בפיקוד ג'וליאן בינג) והארמייה הראשונה (בפיקוד הנרי הורן) של הצבא הבריטי. ומטרתו הוגדרה כחסימת דרכי העברת תגבורת ועתודה לצבא הגרמני המתמוטט על ידי השתלטות על הגשר החיוני שחצה את התעלה, עליו עברה הדרך מאראס לקמברה. בסיום הקרב התמקמה הארמייה הראשונה כחיפוי להתקדמות הארמייה השלישית לקראת תקיפת קמברה.
תכנון הקרב.
התעלה, שרוחבה היה כ-30 מטרים, הייתה מלאה מים בחלקה הצפוני אך בחלקה הדרומי הייתה יבשה לאורך של כ-2.5 ק"מ. הגשר שחצה את התעלה נשלט על ידי כוח גרמני בהיקף של שתי דיוויזיות: דיוויזיית המילואים הראשונה של המשמר הפרוסי והדיוויזיה הימית השלישית. התכנון, שבוצע על ידי אדריכלי הניצחון בקרב רכס וימי, ג'וליאן בינג וארתור קורי, היה נועז למדי במונחי הזמן והחזית ונתקל בהסתייגות הפיקוד העליון. לפי התכנון יחצה הגיס הקנדי את התעלה בחלקה היבש (מדרום לגשר ולמחנה הגרמני) ויתפצל לשני כוחות, כאשר הצפוני יאגף את הכוח הגרמני שחנה על גדת התעלה ואיבטח את הגשר ויתקוף אותו מאחור והכוח הדרומי יכבוש ויתבסס ביער בורלון (Bourlon) שנמצא מדרום-מזרח לנקודת החצייה, בדרך לקמברה. בהמשך תפתח הדרך להתקפה על קמברה ועל קו הינדנבורג.
במחצית ספטמבר החל גישור התעלה בחלקה היבש, כ-3 ק"מ דרומה מגשר הדרך אראס-קמברה, על ידי כוחות הנדסה של הגיס הקנדי וחיל המשלוח הקנדי שהקימו גשר זמני, בחיפוי הארמייה הבריטית הראשונה שירתה כמיליון פגזים על הקווים הגרמניים.
חציית התעלה וההפתעה.
ב-27 בספטמבר עם שחר חצו שתי דיוויזיות של הגיס הקנדי והדיוויזיות ה-4, ה-6 וה-17 של הארמייה השלישית את התעלה, בחסות החשכה ביצעו את האיגוף ותפסו את הכוח הגרמני, בהפתעה מוחלטת מאגפו הבלתי-מוגן. עד הצהריים היו כל חיילי הכוח הגרמני שבויים או פגועים.
במהלך יומיים נוספים של קרבות בהם התקדמו לכיוון קמברה הן הכוח שיצא מיער בורלון והן הכוח הצפוני תחת הפגזה קשה מכיוון העיר, נפתחה גם הדרך לקמברה.
לאחר הקרב.
ב-28 בספטמבר תקף הצבא הבלגי, שתוגבר בכוחות צרפתיים ובריטיים, בפיקודו של אלברט הראשון, מלך הבלגים חזית באורך 17 ק"מ מקו הינדנבורג בגבול צרפת-פלנדריה. הכוחות פרצו קדימה ובמשך 48 שעות פרצו את קו ההגנה הגרמני והתקדמו לתוך בלגיה עד פאתי העיר רולר (פלמית: Roeselare, צרפתית: Roulers) ופתחו את הדרך לשחרור העיר ליל מצפון.
עיטורים והנצחה.
בעקבות הקרב הוענקו 12 עיטורי צלב ויקטוריה לחיילים וקצינים בקרב הכוחות הלוחמים, 8 מהם לקנדים.
ביער בורלון הוקמה אנדרטה המנציחה את הקרב.
אאופה, מלך ברניקיה
אֵאוֹפָּה (באנגלית: Eoppa; נפטר בשנת 547 לערך) היה מלך ממלכת ברניקיה בצפונה של אנגליה בין השנים 520 לערך ועד פטירתו.
פרטים מועטים ידועים על מלכותו של אאופה. לפי דברי הימים האנגלו-סקסיים, אאופה היה אביו של אידה, והיה בנו של אסה, מלך ברניקיה ונכדו של אינגווי.
דברי הימים האנגלו-סקסיים מציינים כי אידה היה מייסד הממלכה, אולם יש היסטוריונים הסבורים כי אאופה היה ראש השבט האנגלי שהתיישב באזור ברניקיה, ואף נשא בתואר "מלך" ("EOPPA REX BERNICIA").
במותו, בשנת 547 לערך עלה לשלטון בנו אידה.
אאופה
אידה, מלך ברניקיה
אידה (באנגלית: Ida; נפטר בשנת 559 לערך) היה מלך ממלכת ברניקיה בצפונה של אנגליה. אידה מלך משנת 547 ועד פטירתו.
פרטים מועטים ידועים אודות שנות מלכותו. אידה היה בנו של אאופה, מלך ברניקיה, ועלה לשלטון לאחר פטירת אביו בשנת 547. על פי דברי הימים האנגלו סקסים היה מייסד שושלת ברניקיה - שושלת המלכים אשר שלטה בממלכה אשר לימים הפכה להיות חלק מממלכת נורת'מבריה.
"דברי הימים האנגלו סקסים" וכן ה"היסטוריה בריטונום" מציינים את הגניאולוגיה שלו (היותו בנו של אאופה) ומציינים כי הוא היה ראשון מלכי ברניקיה (אף שכיום יש היסטוריונים הסבורים שאף אביו נשא את התואר "מלך").
על פי ההיסטוריה בריטונום אידה נשא לאישה את בירנוך (Bearnoch) ונולדו להם 12 בנים (ההיסטוריה בריטונום מציין את שמותם של חלק מהבנים, ומזכיר את אחד מהם, תאודוריק, אשר לימים היה מלך ברניקיה, ואשר יצא להילחם כנגד אוריין רגד ובניו).
ההיסטוריון בן המאה ה-18 לואיס מוריס מציין כי אידה היה ככל הנראה המקור לדמות המופיעה במיתולוגיה הולשית והנקראת פלאמדווין (Flamdwyn - "נושא האש"). ההיסטוריונית ריצ'ל ברומוויץ' מתנגדת לזיהוי זה, וההיסטוריונים תומאס סטפנס וויליאם פורבס סקין מזהים דווקא את פלאמדווין עם תאודוריק.
צ'ארלס דאווס
אידה
גלאפה, מלך ברניקיה
גלאפה או קלאפה (באנגלית: Glappa או Clappa; נפטר בשנת 560) היה מלך ממלכת ברניקיה. גלאפה שלט בממלכה במשך שנה אחת, בין שנת 559 ועד פטירתו.
גלאפה היה אחד מ-12 בניו של אידה, קודמו. פרטים מועטים ביותר ידועים אודות מלכותו, וישנה מחלוקת בדבר משכה. ככל הנראה היה בכור בניו של אידה, ולכן עלה לשלטון לאחר מותו. לא ידוע אם נרצח על ידי אחיו, או נהרג בקרב, או נפטר בנסיבות טבעיות, אולם הוא נפטר בגיל צעיר, ולאחריו עלה לשלטון אחיו, אדה, בנו השני של אידה (על פי דברי הימים האנגלו סקסים).
גלאפה
טימאה טוט
טימאה טוט אטיאס (נולדה ב-5 בפברואר 1968) היא שחיינית עבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה. השתתפה באולימפיאדת ברצלונה (1992) במדי נבחרת ישראל.
ביוגרפיה.
טוט נולדה בטימישוארה שברומניה. היא עברה לבוקרשט והתאמנה בקבוצת דינמו בוקרשט. באליפות רומניה שנערכה בשנת 1987 היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.6 דקות ובהמשך ייצגה את רומניה באוניברסיאדת זאגרב (1987) שם ניצחה את גמר ב'. היא עלתה לישראל בשנת 1989, והצטרפה לקבוצת השחייה של מכבי ראשון לציון בהדרכתה של שוש בילדרמן. בהמשך היא התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל עמק יזרעאל, בהדרכתו של נח רם.
תוך פחות משנה, הפכה טוט לשחיינית המובילה בישראל ושיפרה שיאים ישראלים רבים בסגנון חופשי, פרפר, גב ומעורב אישי.
בתחרות שמונה האומות שנערכה באוסלו, נורווגיה באפריל 1990 זכתה טוט בשתי מדליות זהב וקבעה שלושה שיאים ישראליים. במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:03.96 דקות, שיפור לשיאה הוותיק של הדר רובינשטיין (1:04.83 דקות), במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:19.01 דקות, שיפור לשיאה של רובינשטיין (2:19.55 דקות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי כראשונה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי כשקבעה תוצאה של 1:00.72 דקות, שיפור לשיא של רויטל וילנאי (1:00.74 דקות). במשחה זה הנבחרת סיימה במקום השמיני בתוצאה של 4:15.26 דקות.
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-14 שנערכו בווינגייט בחודש מאי 1991, קבעה טוט במשחה ל-200 מטר גב שיא ישראלי חדש של 2:26.49 דקות, שיפור לשיא של רוית אלון (2:26.63 דקות). באותה שנה היא קבעה במשחה ל-50 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 29.77 שניות ובכך הייתה לשחיינית הישראלית הראשונה ששחתה משחה זה מתחת ל-30 שניות.
אליפות העולם.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991, סיימה טוט במקום ה-30 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:00.85 דקות, במקום ה-22 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:04.43 דקות ובמקום ה-26 במשחה ל-200 מטר פרפר מבתוצאה של 2:20.83 דקות.
בתחרות שחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בדצמבר 1991 קבעה טוט במשחה ל-400 מטר מעורב אישי שיא ישראלי חדש של 4:58.16 דקות.