המבצע היה חלק ממבצע ריינהרד שבראשו עמד אודילו גלובוצניק והיה אירוע מרכזי בשואת יהודי פולין. היהודים בגטו ורשה הוכו והובלו לאומשלגפלאץ ("כיכר השילוח") בגטו. משם הם נלקחו ברכבות משא למחנה ההשמדה טרבלינקה. המשלוחים הגדולים ביותר של היהודים מגטו ורשה למחנה המוות התרחשו בתשעה באב (23 ביולי) וביום כיפור של אותה השנה (21 בספטמבר).
היסטוריה.
גטו ורשה היה הגטו היהודי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה. מעל 400,000 יהודים נדחסו בו בשטח של 3.4 קילומטרים רבועים או 69 איש בממוצע לחדר. הכוחות הנאציים ביצעו את מרבית הגירושים ההמוניים של יושבי הגטו, מאזור מרכזי בגטו הסמוך למסילת רכבת (בגרמנית: אומשלגפלאץ, "תחנת שילוח") בין התאריכים 23 ביולי עד 21 בספטמבר 1942. "המבצע הגדול" (Grossaktion) נוהל על ידי מפקד האס אס והמשטרה פרדיננד פון סמרן-פרנקנג, מושל מחוז ורשה מאז 1941.
נקודת המפנה בחיי הגטו אירעה ב-18 באפריל 1942 ולוותה בגל חדש של הוצאות המוניות להורג על ידי אנשי האס אס.
גירושים.
ב-22 ביולי 1942, שטורמבנפיהרר הרמן הפלה כינס ישיבה עם היודנרט (המועצה היהודית של הגטו), והודיע לעומד בראשה אדם צ'רניאקוב על "היישוב מחדש במזרח" (ביטוי תעמולתי שהחדירו הנאצים כדי לשדל יהודים לנסוע אל מחנות ההשמדה, שרובם הוקמו במזרח אירופה). צ'רניאקוב התאבד למחרת, לאחר שהבין את משמעות התוכנית, ואת מקומו תפס מרק ליכטנבאום. אוכלוסיית הגטו לא ידעה את האמת, ורק לקראת שלהי שנת 1942 הבינו תושבי הגטו שהגירושים, שנוהלו על ידי המשטרה היהודית בגטו, היו למעשה משלוחים למחנה המוות טרבלינקה ולא הגליה לצורך יישוב מחדש של שטחים במזרח.
במהלך חודשיים בקיץ של שנת 1942, בין 254,000 ל-265,000 אסירי הגטו, גברים נשים וטף, נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה, שבו חוסלו מעל ל-300,000 בני אדם.
מספר הנרצחים במבצע מבין יושבי הגטו היה גדול פי חמישה לערך ממספר הנרצחים בעת ולאחר חיסול הגטו באביב של השנה הבאה, כ-50,000 איש במספר. הגירושים והרציחות שבוצעו בימי "האקציה הגדולה".
במשך שמונה שבועות משלוחי היהודים ברכבות לטרבלינקה נמשכו ללא הפסקה: 100 איש בקרון משא לבהמות, בין 5,000 עד 6,000 איש בכל יום ויום ובכללם חולים ויתומים. ד"ר יאנוש קורצ'ק היה על אחת מרכבות אלו באוגוסט 1942. ניתנה לו האפשרות להינצל ממוות בעזרת חברים פולנים ומעריצים, אך הוא בחר להצטרף לילדי בית היתומים שניהל בדרכם האחרונה. עם הגעתם לטרבלינקה, הוצעדו הקורבנות העירומים אל עשרת תאי הגזים שעוצבו כמקלחות. הם נחנקו למוות בקבוצות של 200 איש בעזרת גז רעיל. בספטמבר 1942 נבנו תאי גזים חדשים, ובהם יכלו לחסל 3,000 איש בשעתיים. לאזרחים הפולנים לא ניתנה הרשות להתקרב לשטח המחנה.
אחרי האקציה הגדולה.
רבים מהיהודים שנותרו בגטו החליטו להילחם, ורבים מהם קיבלו סיוע מהמחתרת הפולנית. הארגון היהודי הלוחם נוסד באוקטובר 1942 ופעל לחיזוק ההתנגדות כנגד גירושים עתידיים. בראש הארגון עמד מרדכי אנילביץ' והוא רק בן 24. בתקופה זו ארמייה קריובה (מחתרת "צבא המולדת" הפולנית) החלה להבריח כלי נשק, תחמושת ומצרכים לגטו עבור המרד העתידי.
פרדיננד פון סמרן-פרנקנג הועמד למשפט צבאי על ידי היינריך הימלר ב-24 באפריל 1943, בגין חוסר יכולתו למנוע ולבלום את המרד. הוא נשלח לקרואטיה ושם חוסל על ידי פרטיזנים ביערות. ליירגן שטרופ הוענק עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה על ידי המפקד העליון של הוורמכט, וילהלם קייטל, עבור "משלחת הרצח" שלו, ולאחר המלחמה הוא נשפט על ידי האמריקאים ונידון למוות. גזר הדין לא יצא אל הפועל; הוא נמסר לרשויות בפולין על מנת לעמוד למשפט חוזר. נגזר עליו פעם נוספת עונש מוות בפולין והוא הוצא להורג ב-8 בספטמבר 1951 בגין פשעי המלחמה שביצע.
ארבעת הספרים וחמש הקלאסיקות
ארבעת הספרים וחמש הקלאסיקות (בסינית מסורתית: 四書五經; בסינית מפושטת: 四书五经; בפין-יין: Sìshū wǔjīng) הם הכתבים הרשמיים בבסיס הקונפוציאניזם בסין. כולם נכתבו לפני שנת 300 לפנה"ס.
ארבעת הספרים.
ארבעת הספרים הם טקסטים סיניים קלאסיים המציגים את מערכת האמונות והערכים של הקונפוציאניזם. הם הוגדרו בתקופת שושלת סונג על ידי ג'וּ שִׂי בתור ארבעה חלקים של מבוא כללי למחשבת הקונפוציאניזם, ובשושלות מינג וצ'ינג שימשו הגרעין המרכזי של החומר לבחינות לשירות המדינה. אלו הם ארבעת הספרים:
חמש הקלאסיקות.
חמש הקלאסיקות הן חמישה ספרים מתקופת טרום שושלת צ'ין, אשר מהוות חלק מהקאנון הקונפוציאני. חלק מהספרים היו ידועים כבר בתקופת המדינות הלוחמות, ואף ידוע כי מנציוס, המלומד הקונפוציאני המוביל באותה תקופה, ראה ב"רשומות אביבים והסתוים" ספר בעל חשיבות זהה לרשומות האגדיות-למחצה של תקופות עתיקות יותר. במהלך שושלת האן המערבית, אשר אימצה את הקונפוציאניזם כאידאולוגיה רשמית, הפכו הספרים הללו לחלק מתוכנית לימודים במימון ממשלתי. החל מאותה תקופה הם החלו להיחשב כחלק מאוסף ספרים אחד, אשר קיבל את השם "חמש הקלאסיקות". אלו הן חמש הקלאסיקות:
קלאסיקה נוספת "הקלאסיקה של המנגינות" לא שרדה את שיני הזמן, ואבדה כבר בתקופות קדומות. ייתכן שישנם פרקים ב"קלאסיקה של הטקסים" אשר לקוחים ממנה.
ייחוס הקלאסיקות.
על פי המסורת, חמש הקלאסיקות נערכו על ידי קונפוציוס עצמו. במהלך ההיסטוריה היו חוקרים שתמכו בגישה זו, והיו שטענו כי עריכה זו הייתה בגדר תיקונים בלבד ביצירות שהיו קיימות בזמנו, ולא ממש ליקוט לכדי יצירות חדשות. חלק מהקלאסיקות אף אבדו עם "שריפת הספרים" עם עליית הקיסר הראשון ב-221 לפנה"ס, ושרדו בשתי תצורות: האחת בזכרונם של חסידי קונפוציוס אשר שיננו אותן, והקימו על בסיסן את "אסכולת הטקסט החדש", והשנייה כטקסטים אשר שרדו במחבוא את הזמנים הקשים, ועל בסיסם הוקמה אסכולת "הטקסט הישנים" (כי היו כתובים באותיות העתיקות).
בין האסכולות שררה חוסר הסכמה באשר לנוסח הקלאסיקות, מספר הפרקים, תוכן פרקים, ואף בנוגע לשאלה האם קונפוציוס ערך אותן, כאשר האסכולה של "הטקסט הישן" טוענת שהגרסאות שבידה שרדו מתקופות שקדמו לקונפוציוס, והן אמינות יותר מזכרונם של המשננים, בעוד אסכולת "הטקסט החדש" טוענת כי הגרסאות שלה הן שחזור מדויק של טקסטים שנלמדו טרם שריפת הספרים, וכי הטקסטים של "אסכולת הטקסט הישן" הם זיוף.
לפחות במקרה של "הקלאסיקה של המסמכים" הנושא נבדק לעומק בידי חוקרים: מחקרים במאות ה16 וה17 שביצעו מחקר טקסטואלי מקיף הגיעו למסקנה כי "הטקסט הישן" נראה כזיוף מן המאות ה3 וה4 לספירה. עותקים של הטקסט שנמצאו בקברים שקדמו לתקופת שריפת הספרים ונרכשו על ידי אוניברסיטאות בשנים 1993 ו-2008 אף חשפו את הטקסט המקורי של כמה פרקים, ואלו הוכיחו חד משמעות כי ב"טקסט הישן" הפרקים הללו זויפו, ואלו של "הטקסט החדש" הם המקוריים.
באשר לשאלת עריכת הטקסט, בהתבסס על טכניקות מודרניות של מחקר טקסטואלי, חוקרים רבים כיום אינם רואים בקונפוציוס גורם קשור לעריכת הקלאסיקות, ובטח שלא רואים קשר בינו לבין הכותבים. ועם זאת אין ספק כי לקונפוציאנים חלק נכבד בשימור הקלאסיקות, בין אם הייתה או לא הייתה כוונה של קונפוציוס ותלמידיו ליצור סידרה כזו של ספרים קאנוניים.
ובכל מקרה, אימוץ הקונפוציאניזם כפילוסופיה ממשלתית רשמית בשושלת האן המערבית ובשושלת סונג, והכללתן כחלק אינטגרלי בבחינות, הם שהביאו לשימור ולתפוצה הרחבה של הקלאסיקות והמסורות הנלוות להן. ופירושיו של ג'וּ שִׂי, המלומד הנאו-קונפוציאני הידוע מן המאה ה-11, הם שקיבעו את המבנה של ארבעת הספרים, בעודם מציגים לעולם פרשנות חדשנית לטקסטים העתיקים בעודן מוצגות כגילוי דעתו של קונפוציוס עצמו.
לילי זלוף
לילי זלוף (1932 - 4 במאי 2014) הייתה משוררת ישראלית.
ביוגרפיה.
לילי זלוף נולדה בבצרה שבעיראק בשנת 1932. מנעוריה הייתה פעילה בהתארגנויות ציוניות בבצרה שפעלו באופן מחתרתי, ובהן למדה עברית. בשנת 1949 עזבה את עיראק בצורה בלתי-ליגלית ועלתה לישראל. לאחר הגעתה לישראל הצטרפה לקיבוץ רמת יוחנן. בזכות ידיעתה את השפה העברית, השתלבה במהירות והייתה בוועדת התרבות של הקיבוץ. בשנת 1950 נשלחה מטעם הקיבוץ לשער העלייה כדי לסייע בקליטת עולים חדשים מעיראק, ובשנת 1951 התגייסה לצה"ל ושירתה בנח"ל.
למדה ספרות באוניברסיטת בר-אילן. הייתה חברה פעילה באגודת הסופרים העבריים, חברה בפא"ן ובאקו"ם. השתתפה בחוגים לספרות והופיעה בבמות שונות.
זלוף פרסמה את קובץ שיריה הראשון, "צלילה", בשנת 1986, והוציאה לאור עוד ארבעה קובצי שירה במהלך חייה. רבים משיריה מתארים את אישיותה החצויה בין תרבויות. לשון כתיבתה שאובה מעולם הרוח היהודי-בבלי.
על יצירתה זכתה בפרס מטעם אח"י ובמענק מטעם קרן תל אביב לספרות ואמנות.
ביקורת כוח השיפוט
ביקורת כוח השיפוט (בגרמנית: Kritik der Urteilskraft) הוא ספרו העיקרי של הפילוסוף עמנואל קאנט בשדה האסתטיקה, נקרא גם "הביקורת השלישית" (לאחר ביקורת התבונה הטהורה וביקורת התבונה המעשית). הספר ראה אור בשנת 1790 ומשמש סיום וסיכום מפעלו השיטתי הגדול. הספר שב ודן בשאלות שהועלו ב"ביקורת התבונה הטהורה" וב"ביקורת התבונה המעשית": שאלת ההתאמה בין המחשבה והניסיון ושאלת ההתאמה בין הרצון לבין הטבע. ומחדש בהעלאת שאלות אסתטיות, כאשר השימוש במילה "אסתטיקה" אצל קאנט קשור לתרומתה של החישה להכרה. בפרט עוסק הספר בשאלות על היפה, הנשגב והתכלית שבטבע. חלקו הראשון של הספר עוסק בתורת היופי וכולל את "משפט הטעם הטהור". בחלק זה מציג קאנט גישה אסתטית המכילה מתח בין סובייקטיביזם אסתטי לבין אובייקטיביזם אסתטי. חלקו השני של הספר עוסק בשיפוט עולם הטבע לפי תכליתו (טלאולוגיה).