בהשראת האירועים בספיטהד פרץ גם מרד בנור (מעגן בשפך התמזה), כאשר מלחי "אה"מ סנדוויץ'" השתלטו ב-12 במאי על אונייתם. אוניות נוספות שעגנו במקום הלכו בעקבותיהם, אך אחדות חמקו והפליגו ולא נטלו חלק במרד על אף שנורתה עליהן אש מכיוונן של האוניות שנותרו. המורדים לא יכלו להתארגן בנקל, משום שאוניותיהם היו מפוזרות לכל אורכו של הנור ולא היו חלק משייטת הומוגנית אחת כמו בספיטהד, אך לאחר זמן קצר בחרו לעצמם נציגים מכל אחת מן האוניות. ריצ'רד פארקר נבחר ל"נשיא נציגי הצי" ("President of the Delegates of the Fleet") בשל תבונתו, השכלתו והאמפתיה שרחש לסבלם של הימאים. פארקר היה חובל (Master's mate) לשעבר, שהורד בדרגה ועמד למשפט צבאי בדצמבר 1793, אך גויס מחדש לצי כמלח בתחילת 1797. ב-20 במאי הציגו המורדים לאדמירל באקנר (Buckner), רשימה של שמונה דרישות שעיקרן חנינה, הגדלת שכר, ושינוי של חוקת הצי (Articles of War), אשר נוספה לה אחר כך גם תביעה מן המלך לפזר את הפרלמנט ולכרות מיד שלום עם צרפת. דרישות המורדים העלו את חמתה של האדמירליות, שהציעה להם רק חנינה (נוסף על הוויתורים שנעשו כבר בספיטהד) בתמורה לשובם המיידי לשירות.
המורדים הגדילו את דרישותיהם, ומה שהחל כתביעה לתיקון עוולות, הפך לראשיתה של מהפכה חברתית. הם הטילו הסגר ימי על לונדון ומנעו את כניסתן של אוניות סוחר לנמל, ומנהיגי המרד אף תכננו להשיט את אוניותיהם לצרפת; המלחים האנגלים הסדירים התנגדו לצעדים אלה, וככל שנמשך המרד, עוד ועוד אוניות נטשו אותו. ב-5 ביוני פרסם פארקר פקודה, המתירה רק לאוניות סוחר לשוט לדרכן, בעוד האיסור על אוניות אספקה של הצי נותר בתוקפו. הסיבה לכאורה לפקודה זו הייתה כי "שחרור ספינות הסוחר ייצור רושם אוהד בחוף", אך קרוב לוודאי שהגורם היה הקושי הרב לאסור את תנועתם של כלי שיט מסחריים בנתיב תעבורה הומה כל כך כמו התמזה. לאחר הפתרון המוצלח למרד בספיטהד, סירבו הממשלה והאדמירליות לוויתורים נוספים, במיוחד משום שחשו כי לכמה ממנהיגי המרד בנור יש מטרות פוליטיות החורגות משיפור שכרם ותנאי חייהם של המלחים.
אספקת המזון לאוניות המורדים הופסקה, וכאשר נתן פארקר את האות להפליג אל צרפת, סירבו כל האוניות האחרות להישמע לו. בסופו של דבר נטשו רוב האוניות את הזירה, חלק מהן תחת אש מכיוונם של המורדים, והמרד נכשל. פארקר הואשם בבגידה ובפירטיות, ונתלה מזרוע הַסְקַרְיָה של "סנדוויץ'", האונייה בה החל המרד. מלבדו נתלו 29 ממנהיגי המרד, אחרים נדונו לעונש מלקות, למאסר או להגלייה אל מושבת העונשין אוסטרליה. ברם, חלק הארי של המלחים שהיו מעורבים במרד לא נענשו כלל.
אחרי המרד בנור פסק הנוהג באוניות הצי המלכותי להשמיע חמישה צלצולים בפעמון האונייה בסיומה של משמרת הכלב (Dog watch, 16:00-20:00), מאחר שזה היה הסימן לתחילתו של המרד.
מרידות אחרות ב-1797.
בספטמבר 1797 התמרדו מלחיה של הפריגטה "הֶרְמַיוֹנִי" בתחנת הצי באיי הודו המערבית והרגו את קפטן האונייה וכמעט את כל קציניה כנקמה על יחסו הברוטאלי של הקפטן. לאחר שהשתלטו על האונייה מסרו אותה לידי הספרדים, אויביה של בריטניה.
ב-27 בדצמבר רצח צוות "מארי אנטואנט" את קציני האונייה והשיט אותה אל נמל צרפתי בים הקריבי.
מרידות אחרות אירעו בחוף אירלנד ובכף התקווה הטובה והתפשטו אל הצי בפיקודו של אדמירל ג'רוויס ששהה לחופי ספרד.
נח פלר
נח פֶלֶר (1908, קובנה, ליטא הרוסית – 1986, פתח תקווה) היה רופא מנתח ישראלי, חוקר בדרגת פרופסור, פעיל ציוני ממייסדי בית החולים השרון בפתח תקווה ומנהלו במשך 27 שנה.
ביוגרפיה.
נח פלר נולד בשנת 1908 בעיר קובנה (אז באימפריה הרוסית; כיום בליטא), בן ללייב ושרה פלר. היו לו שלושה אחים ושתי אחיות. לאביו הייתה מצבעה ומכבסה לניקוי כימי בעיר.
בשנת 1917 התקבל לגימנסיה הריאלית העברית, ולמד בה שבע שנים (השנה השמינית נחסכה ממנו משום שאחרי השנה הראשונה בגימנסיה כל התלמידים "הוקפצו כיתה").
הצטרף לתנועת "הצופים העברים", שהפכה אחר-כך לתנועת "השומר הצעיר" בליטא, והיה חבר הנהגתה.
בשנת 1926 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת קובנה. בהיותו סטודנט עבד בהתנדבות בבית החולים היהודי המקומי "ביקור חולים" (בזמנו הפנוי ובעיקר בחופשים).
בשנת 1933 קיבל תואר דוקטור לרפואה. זמן קצר לאחר מכן נשא לאשה את לאה גינצבורג, שאותה הכיר עוד בתנועת הצופים. הזוג הצעיר הצטרף אל "הגרעין הליטאי" של "השומר הצעיר" ובמסגרתו עלו ביולי 1933 לארץ ישראל. חברי המחנה "הקיבוץ הליטאי" בפתח תקווה שהקדימו אותם בשנה-שנתיים שיכנו אותם ב"אוהל משפחה".
הסיכויים לקבל עבודה כרופא בארץ באותן שנים של העלייה החמישית היו כמעט אפסיים. לאחר מאמצים קיבל עבודה זמנית לתקופה קצרה כרופא אזורי (נודד) בעמק חפר, ואחר כך שוב כמחליף של רופא קבוע בבית החולים "שערי צדק" בירושלים. בחלוף חודש מצא את עצמו שוב מחוסר עבודה. אך לבסוף הועסק כמתנדב בעבודה זמנית בבית החולים "הדסה" בתל אביב.
השינוי הגיע עם עלייתו ארצה של הכירורג הנודע מגרמניה פרופ' מכס מרכוס שהתמנה כמנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים "הדסה". הוא היה זקוק לאסיסטנט קבוע במחלקתו, ופלר קיבל תפקיד זה - והפעם בשכר.
בשנת 1934 הצטרף "הקיבוץ הליטאי" לקיבוץ בית זרע. נח ולאה פלר לא היו בין העוברים לעמק הירדן. קשריהם עם חברי קיבוצם נחלשו. הזוג עבר לתל אביב. אמצעים כספיים לא היו להם; קרוב משפחתה של לאה, זלמן רובשוב (לימים זלמן שזר, נשיאה השלישי של מדינת ישראל), שבימים ההם היה מעורכי העיתון "דבר", איכסן אותם בביתו עד שמצאו חדר לעצמם. לאה היא זו שקיבלה את ההחלטה המכרעת לא לעבור לקיבוץ כדי לסייע לקידום הקריירה של בעלה.
כאיש תנועת העבודה ו"השומר הצעיר" נפשו של ד"ר פלר הייתה קרועה בין בית החולים "הדסה" לבין "קופת חולים" של ההסתדרות הכללית. למזלו עלה ארצה מגרמניה מנתח נודע נוסף, ד"ר מטולסקי, והתמנה ככירורג רופא ראשי במרפאה המרכזית של "קופת חולים" ברחוב מזא"ה 3 בתל אביב. הוא היה זקוק לאסיסטנט והציע לד"ר פלר לגשת למכרז (אז המילה "מכרז" נקראה "קונקורס" מלטינית "concursus" שהשתרשה ברוסית: "конкурс" ודרכה הגיעה לעברית) על משרה זו. ד"ר פלר זכה במשרה ועבר בסוף שנת 1934 ל"קופת חולים" (למורת רוחו של פרופ' מקס מרכוס).
בינואר 1936 קיבל קביעות, הספיק לבקר את הוריו בליטא, ועם שובו עבר לעבוד לצידו של המנתח הנודע פרופ' שאול נתן (אף הוא עולה מגרמניה) במחלקה הכירורגית של בית החולים החדש שנפתח בפתח תקווה "בית החולים למושבות יהודה והשרון", אשר תוך זמן קצר הפך ל"בית החולים בילינסון" (כיום חלק ממרכז רפואי רבין), על שמו של ד"ר משה בילינסון, רופא ויו"ר הוועד המפקח של קופ"ח ומי שיזם את הקמתו של בית החולים, אשר נפטר שלושה שבועות בלבד לאחר חנוכת המוסד באוקטובר 1936. בבית חולים זה עבד ד"ר פלר שש שנים לערך.
בתקופה זו התחזקו קשריו עם "ההגנה". צוות בית החולים העביר קורסים לעזרה ראשונה. חשיבותם של הרופאים עלתה לאחר פרוץ מאורעות הדמים ב-1936; בית החולים הפך למוקד רפואי ראשון במעלה, בו הוגשה עזרה דחופה לנפגעי המאורעות. בשנת 1938 כאשר הוקמה "גדר הצפון" גויס ד"ר פלר לצוות הרפואי של המבצע ונמנה עם הצוות שטיפל במאות העובדים והמגינים.
בשנת 1942, במטרה לקצר את התור לניתוחים, החליטה הנהלת קופת חולים כללית להקים שלוחה לבית החולים בילינסון. בשלב ראשון הוחכר מבנה חד-קומתי ושמו נקבע כ"בילינסון ב'", לימים (בראשית שנות ה-50) בית חולים "השרון". פלר עמד בראש קומץ רופאים מנתחים מ"בילינסון" שהיוו את הגרעין המייסד של בית החולים. הוא מונה כמנהלו הראשון ובתפקיד זה כיהן עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1975. כן שימש במקביל כמנהל המחלקה לכירורגיה כללית.
ב"יום שפיים" בסוף 1945 היה במקום בין כאיש "ההגנה" ובין כרופא, והושיט עזרה לפצועים תוך הצלת חיים. כשהחלו היריות ונשמעו זעקות הפצועים זחל מתחת לגדרות הקיבוץ וחילץ פצועים תחת אש.
במלחמת העצמאות תרם את תרומתו בהצלת חיי הלוחמים ואחרי המלחמה שובץ כקצין מילואים בדרגת סרן בחיל הרפואה.
על יסודו, פיתוחו, וביסוסו של בית החולים "השרון" ועל מסירותו ללא גבולות לחברים שאושפזו בו, ועל הישגיו הרפואיים קיבל בשנת 1969 את "פרס העבודה" של ההסתדרות.
ביולי 1975 פרש לגמלאות.
בשנת 1978 הוענק לו תואר יקיר העיר פתח תקווה.
פרופ' נח פלר נפטר בשנת 1986.
בפתח תקווה נקרא רחוב על שמו.
פרשת קבורת תרזה אנגלוביץ
פרשת קבורת תרזה אנגלוביץ הוא כינוי לאירוע שהתרחש בשנת 1984, בו הוציאו חרדים מקברה בבית הקברות החדש בראשון לציון את גופתה של אשה לא יהודייה שנקברה שם והשליכו אותה ללא קבורה בבית קברות מוסלמי. הגופה הוחזרה לקברה לאחר מכן ובקשת חברה קדישא להעבירה שוב ממקומה לא התמלאה. האירוע גרר סערה ציבורית גדולה ועורר מחלוקת חריפה בין דתיים וחילונים בישראל.
רקע.
תרזה אנגלוביץ נולדה ברומניה. היא לא נולדה כיהודיה ומעולם לא התגיירה. היא נישאה ליוסף אנגלוביץ, שהיה יהודי. הם התגוררו בעיר בראשוב ונולדו להם שתי בנות. בשנות השישים עלו לישראל והתיישבו בשכונת רמת אליהו בראשון לציון. אחת מבנות הזוג אנגלוביץ מתה בבגרותה (בתחילת שנות ה-70) והוריה גידלו מאז את בנה בן החמש, נכדם, אשר אביו נטש אותו. ביתה של אנגלוביץ התנהל כבית יהודי ונכדם חגג את חגיגת בר המצווה שלו. בעת האירוע ב-1984 שירת הנכד בצה"ל.
בסוף שנת 1982 נפטרה אנגלוביץ, בגיל 70, והובאה לקבורה בבית הקברות היהודי החדש בשיכון גורדון שבראשון לציון.