ג'וזף מאייר פרוסקאואר (באנגלית: Joseph Meyer Proskauer 6 באוגוסט 1877 - 10 בספטמבר 1971) היה עורך דין, שופט, פילנתרופ ופעיל פוליטי אמריקאי ושותף במשרד עורכי הדין פרוסקאואר רוז.
ביוגרפיה.
פרוסקאואר נולד במובייל, אלבמה למשפחה יהודית בשנת 1877. הוריו היו אלפרד ורבקה פרוסקאואר. בגיל 15, הוא הגיע למנהטן, ניו יורק, כדי ללמוד באוניברסיטת קולומביה וקיבל תואר ראשון מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה ב-1896 ותואר שני בשנת 1899. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה. מאוחר יותר הוענק לו תוארי כבוד מאוניברסיטאות היברו יוניון קולג', דארטמות', ברנדייס, ניו יורק ופורדהאם .
פרוסקאואר התחתן עם אליס נאומבורג ב-14 באוקטובר 1903, ונולדו להם שלושה ילדים: פרנסס, רות וריצ'רד.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין, פרוסקאואר וחבר הקימו משרד עורכי דין, שב-1902 התמזג עם "ג'יימס, של ואלקוס" כדי ליצור משרד שלימים הפך ל-"אלקוס, גליסון ופרוסקאואר".
בתחילת הקריירה שלו, פרוסקאואר הפך לידידו של מושל ניו יורק אל סמית' ושימש כיועץ הקמפיין שלו וככותב נאומים. ביוני 1923, סמית' מינה אותו לשופט בבית המשפט העליון בניו יורק כדי למלא את כהונתו שטרם פגה של שופט אחר. בנובמבר 1923 הוא נבחר לכהונה מלאה. ב-1927 הוא מונה לשופט בבית משפט לערעורים וכיהן בתפקיד זה עד שפרש מכס השיפוט ב-1930. לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין והצטרף למשרד "Rose &amp; Paskus", שלימים הפך ל- "פרוסקאואר רוז" , ועבד בו במשך 40 שנה עד לפרישתו לגמלאות.
מ-1951 עד 1953, הוא עמד בראש ועדת הפשע של מדינת ניו יורק שחקרה את הפשע המאורגן בעיר ניו יורק, והוא היה מעורב בהקמת ועדת ווטרפרונט .
פרוסקאואר נפטר בשנת 1971 בגיל 94.
אקטיביזם פוליטי.
פרוסקאואר היה פעיל בארגונים אזרחיים וצדקה רבים. הוא עמד בראש מספר ארגוני תרבות וצדקה יהודים, כולל רחוב 92 Y, והיה נשיא הוועד היהודי האמריקאי (AJC) מ-1943 עד 1949. הוא המשיך לכהן כנשיא כבוד לאחר תום כהונתו. בשנת 1946 הוא העיד בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל מטעם ההוועד היהודי-האמריקאי.
סמירה בינת מוחמד אל-מוסא
סמירה בינת מוחמד אל-מוסא (באנגלית: Samira bint Mohamed Al-Moosa, בערבית: سميرة بنت محمد الموسى). היא פוליטיקאית עומאנית, שגרירת עומאן לאונסק"ו. בעלת דוקטורט בחינוך מאוניברסיטת דרום קליפורניה.
בינת מוחמד אל מוסא היא בעלת דוקטורט בחינוך ילדים מאוניברסיטת דרום קליפורניה משנת 1994. במסגרת הדוקטורט שלה עסקה במחקרים בתחום הילדות המוקדמת.
עבדה מספר שנים באוניברסיטת סולטאן אל קאבוס () ושימשה כחברת קונסוליה בעומאן בין השנים 2003–2011. בשנת 2009 ייצגה את עומאן בויעידה ביפן.
מובילה בתחום הטיפול בגיל הרך בעומאן ובעלת שם בינלאומי בתחום. הייתה שותפה בהובלת קוים מנחים בינלאומיים לטיפול וחינוך ילדים בגי הרך.
ניהלה את המרכז לחינוך הגיל הרך בקמפוס באוניברסיטת אל סולטאן, הייתה שותפה בחקיקת חוקים המגינים על זכויות ילדים בעומאן.
אל מוסא היא יו"ר הוועד של הספרייה המרכזית לילדים במסקט. בשנת 2007 החליטו 40 אזרחים בעומאן להקים את הספרייה הראשונה המיועדת לילדים. בראשות הארגון עמדה ד"ר מונה אלסעיד. אל-מוסא מונתה כיו"ר ועד הארגון, תפקיד בו משמשת גם כיום. הספרייה נפתחה לקהל הרחב בשנת 2011 במבנה שהתקבל כמתנה מסעיד אל חיתאם, שר התרבות, ומתרומות מהמגזר הפרטי. הספרייה יושבת במסקט, עיר הבירה של עומאן, ומיועדת עבור ילדים ומשפחות.
פעילותה באונסאקו.
סמירה בינת מוחמד אל-מוסא מונתה לשגרירת עומאן באונאסק"ו ב־29 בספטמבר 2011 והיא משמשת כצירה קבועה בארגון. בשנים 2015–2019 שמשה כנציגת עומאן מול הוועד הנבחר ושמשה ראשת שתי ועידות של אונסקו הוועדה המיוחדה 2015-2017 וועדת קשרי חוץ 2017–2019.
בשנת 2012 היא השתתפה בוועידה בפריס העוסקת בתרומת עומאן לספרות הבינלאומית מטעם אונסק"ו
ניהלה את הועידה המרכזית של המועמדים בוועידה הכללית של אונאסקו ב־2017.
קישורים חיצוניים.
סמירה בינת מוחמד אל-מוסא בראיון על ועידת אונסקו ב-2005
אלמיר ודאס
אלכסיי סטפנוב
אלכסיי סטפנוב (ברוסית: Алексей Степанов; 6 במאי 1858 - 5 באוקטובר 1923) היה צייר ז'אנר, מאייר ומורה לאמנות רוסי. הוא היה חבר בנודדים ומייסד "איגוד האמנים הרוסים".
ביוגרפיה.
אביו, שהיה ממשפחת אצולה, שירת כקצין במלחמת קרים. אמו נפטרה זמן לא רב לאחר לידתו, ואביו טיפל בו עד-1863, אז הוא נלקח לבית יתומים במוסקבה שהיה מיועד לילדי משפחות צבאיות שהיה ממוקם באחוזה שהייתה בעבר בבעלות הרוזן אלכסיי רזומובסקי.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הממלכתי, סטפאנוב נכנס למכון המדידות של קונסטנטין וסיים את לימודיו כמודד רשמי בשנת 1879. בין השנים 1880 ל-1883, הוא לקח שיעורים שניתנו על ידי אילריון פריאנישניקוב ויבגרף סורוקין בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה. בהיותו שם, הוא ערך היכרות עם ליאוניד סבנייב, שערך את כתב העת Природа и Охота ("טבע וציד"), שעבורו סיפק סטפנוב למעלה ממאה רישומים מ-1883 עד 1895.
בשנת 1888, הוא החל להציג עם הנודדים, ובשנה שלאחר מכן, ציורו "עדר איילים" נרכש על ידי פאבל טרטיאקוב. באותה תקופה הוא הפך למרצה ב"בית הספר לאמנויות יפות" שהופעל על ידי האדריכל אנטולי גונסט. זמן קצר לאחר מכן, ולנטין סרוב הזמין אותו ללמד בבית הספר לציור במוסקבה. מאוחר יותר הוא קיבל תואר פרופסור ונשאר שם עד 1918. בין תלמידיו הבולטים היו סרגיי גרסימוב, בוריס איוגנסון, פאבל קורין ולאונרד טורז'נסקי.
ב-1894 ליווה את אספן האמנות ניקולאי מדינצב (1841–1904) ואת משפחתו למסע באירופה, בביקור בגרמניה, בצפון איטליה ובצרפת, שם הושפע מהאימפרסיוניסטים. בשנה שלאחר מכן נשא לאישה את בתו של מדינצב, לודמילה. ב-1903 הוא היה חלק מהקבוצה שעזבה את הנודדים כדי ליצור את "איחוד האמנים הרוסים". שנתיים לאחר מכן קיבל את התואר "אקדמי" מהאקדמיה הקיסרית לאמנויות על ציורו "ברכות בוקר". מ-1906 עד 1914, הוא בילה את הקיץ שלו באחוזתו בנפת טבר.
לאחר 1920 חלה במחלה קשה, אך המשיך לעבוד.
אחד מציוריו האחרונים ״התנופה״ נרכש על ידי מוזיאון קרנגי של פיטסבורג.
מנחם מקובר
הרב מנחם מקובר הוא רב מכללת אמונה, ראש המדרשה לידע המקדש, ראש ארגון והראנו בבניינו, חוקר המקדש ומחבר ספרים בנושא המשכן, בתי המקדש והר הבית.
ביוגרפיה.
הרב מנחם מקובר גדל ברמת גן, ולמד בתיכון עירוני ט' בתל אביב. בגיל 17 חזר בתשובה ולאחר מכן החל ללמוד בישיבת מרכז הרב. מאוחר יותר למד בכולל בעיר העתיקה, דרכו התחבר למכון המקדש.
בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים החל הרב מקובר לעסוק בלימוד, הוראה וכתיבה בנושאי המקדש. במשך עשר שנים ניהל את מכון המקדש. מעודד עלייה להר הבית, בנה את הדגם הגדול בעולם של בית המקדש השלישי והציב דגם שלו במיני ישראל.
עוסק גם בעולם פנימיות התורה לגווניו, מעביר שיעורים וכותב ספרים בנושא.
נמל התעופה הבינלאומי חמד
בית הסוחרים
קופה אמריקה נשים 1998
קופה אמריקה נשים 1998 (נקראה אז: אליפות דרום אמריקה בכדורגל נשים 1998, בספרדית: Campeonato Sudamericano de Fútbol Femenino 1998) הוא הטורניר השלישי של הקופה אמריקה לנשים שארגנה CONMEBOL. הטורניר נערך בארגנטינה והתקיים מ-1 במרץ עד ה-15 במרץ 1998. הגביע שימש כטורניר המוקדמות לגביע העולם 1999, שנערך שנה לאחר מכן בארצות הברית.
שתי הנבחרות הראשונות מכל אחד משני הבתים עלו לשלב חצי הגמר, בו שיחקו בהצלבה, כלומר הקבוצה שסיימה במקום הראשון בבית שיחקה מול הקבוצה שסיימה שנייה בבית המקביל וההפך. במשחק הגמר נפגשו המארחת ארגנטינה וברזיל - האלופה המכהנת. בסיום המשחק, שנערך במאר דל פלאטה מול 2,500 צופים, ניצחה ברזיל 1-7 וזכתה בטורניר בפעם השלישית ברציפות.
בעקבות הזכייה, העפילה ברזיל ישירות לגביע העולם כנציגת CONMEBOL, ואילו ארגנטינה שסיימה במקום השני נשלחה לשני משחקים בשיטת בית-חוץ נגד מקסיקו על הכרטיס הנוסף לטורניר. בסיום משחקים אלו, נוצחה ארגנטינה 6-3 והפסידה את המקום בגביע העולם.
פאבל קורין
פאבל קורין (ברוסית: Павел Корин; 7 ביולי 1892 - 22 בנובמבר 1967) היה צייר ומשחזר אמנות רוסי. הוא מפורסם בעבודת ההכנה שלו לציור שלא הושלם "פרידה מרוסיה".
חיים וקריירה.
פאבל קורין נולד בכפר פאלך למשפחה של צייר אייקונים מקצועי דמיטרי קורין. בשנת 1897, כשפאבל היה רק ​​בן חמש, אביו מת. בשנים 1903–1907 למד בבית הספר לציור אייקונים וקיבל תעודה רשמית כצייר אייקונים מקצועי. ב-1908 עבר למוסקבה ועד 1911 עבד שם בחנות האייקונים של מנזר דון.
ב-1911 עבד כשוליה של מיכאיל נסטרוב על ציורי קיר של כנסייה במנזר מרתה ומריה (מארפו-מריינסקי) ברחוב בולשאיה אורדינקה במוסקבה. נסטרוב התעקש שקורין יקבל השכלה פורמלית בציור וסידר את קבלתו לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה בשנת 1912. פאבל סיים את בית הספר בשנת 1916, לאחר שהיה תלמידם של קונסטנטין קורובין וליאוניד פסטרנק.
ב-1916 הוא עבד על ציורי קיר עבור המאוזוליאום של הדוכסית הגדולה אליזבת פיודורובנה בכנסיית במנזר מרתה ומריה. בהתאם לרצונה של הדוכסית הגדולה, הוא נסע לירוסלב ולרוסטוב כדי ללמוד ציורי קיר מסורתיים של כנסיות רוסיות עתיקות.
בפברואר 1917 החל לעבוד בסטודיו בעליית הגג שלו ברחוב ארבאט במוסקבה ועבד שם עד 1934.
בשנים 1919–1920 הוא עבד בחדר הניתוחים של אוניברסיטת מוסקבה, מכיוון שחשב שכצייר הוא זקוק לידע מעמיק יותר באנטומיה האנושית. בערבים הוא העתיק ציורים ופסלים של המוזיאון לאמנויות יפות.