חבר-היהודים, בא כוחו של העם, שהתכנס בחצר בית המקדש בשנת 140 לפנה"ס, מינה את שמעון ובניו אחריו לתפקידים: כהן גדול, מנהיג, ומפקד הצבא, אך לא למלך מחוקק ושופט. יכולות אלו הוחזקו כנראה בידי חכמים ובידי בתי דין שפעלו על פי המסורת, שגם המנהיג היה כפוף להם. חבר היהודים היה ככל הנראה אספה שכללה את כל הגופים היהודיים: כהנים, גרוסיה (מועצת הזקנים) ונציגי העם. אספה זו, שייצגה את העם, התכנסה בעתות משבר, ובעת שהיה צריך לקבל החלטות מכריעות. בבריתות שנכרתו בין יהודה לבין רומא, לא נזכר שליט חשמונאי מסוים אלא "היהודים". צורת שלטון זו השתמרה על המטבעות החל מתקופת יוחנן הורקנוס הראשון - "יהוחנן הכהן הגדל וחבר היהודים".
בתקופת אלכסנדר ינאי (המאה הראשונה לפנה"ס), חלה תמורה גדולה בשיטת הממשל. כאשר אלכסנדר ינאי (ואולי כבר אחיו) לקח סמכויות של מלך לחוקק ולשפוט, וביטל כנראה את מעמדם של חבר היהודים, שכן בתקופתו הם הוסרו מהמטבעות שטבע. ינאי ביקש לקבוע את מעמדו מעל לחוק, כפי שנהוג במשטרים ההלניסטיים, שבהן המלך נחשב ל"חוק החי", דבר שחיזק מאוד את מעמדו. לקיחת סמכויות אלו עוררה תרעומת גדולה בציבור, כיוון שפגעה בהסכמות החברתיות, שהיו נהוגות מאז הקמת הממלכה, ואף פגעה בסמכותם של השופטים, שבידם עד אז הייתה זכות החקיקה. סמכות המלך נותרה עד הכיבוש של פומפיוס, שביטל אותה, והפך את יוחנן הורקנוס השני לכהן גדול ואת אנטיפטרוס למנהיג.
אופוזיציה.
כת ים המלח מקומראן, כת שמרנית בעלת אידאולוגיה דטרמיניסטית, דיכוטומית ואפוקליפטית, שרבים מהחוקרים מזהים אותה כפלג קיצוני של האיסיים, הייתה מתנגדת חריפה ואף ארסית לפרושים, לצדוקים ולבית חשמונאי. אנשיה, כהנים מבית צדוק, ראו בהדחתם מהכהונה הגדולה בידי השליטים החשמונאים, גזל ומעשה נבלה שאין לו כפרה. אחד מן השליטים החשמונאים נקרא בכתביה "הכהן הרשע", אויבה הגדול של הכת, וינאי המלך מכונה שם "כפיר החרון".
בדורות הראשונים תמכו הפרושים במלכות החשמונאים, אך לאחר שסמכויות המשפט של הסנהדרין, נפגעו בידי המלכים החשמונאים, הם הפכו לאופוזיציה לשלטון. לגבי זמן הפגיעה, ג' אלון סובר, שהתרחש בימי ינאי, ויש המקדימים זאת לסוף תקופת שלטונו של יוחנן הורקנוס. בספר "מזמורי שלמה", ישנה עמדה ביקורתית הרואה בכיבושי הרומאים עונש על חטאי הדור ושלטון החשמונאים. לפי חיבור זה, היו בין הפרושים, שביקשו להפריד את המלוכה מהכהונה, וטענו כי אין יאה לחשמונאים למלוך מאחר שאינם צאצאי בית דוד.
בחיבור "עליית משה", החשמונאים נזכרים לרעה: "אז יעמדו להם מלכים שתלטניים, וכהני אל עליון יקראו והרשיעו לעשות בקדש הקדשים".
על פי יוספוס ודיודורוס, אריסטובלוס והורקנוס השני, בניה של שלומציון, המאיסו את עצמם בפני העם, ונציגי העם שבאו לפני פומפיוס וביקשו ממנו לבטל את המלוכה החשמונאית, הציגו את שני השליטים האחרונים כעריצים, ששעבדו את האזרחים, ביטלו את חוקי האבות, וביצעו מעשי רצח.
השפעת החשמונאים על יהודי העולם.
על הרבה מהמטבעות בתקופת החשמונאים הוצג גוף בשם "חבר היהודים". אותו הגוף מתואר בכמה מטבעות ליד אנשי שושלת החשמונאים כשהם מתוארים כשליטים פוליטיים, אך גם ככוהנים ושליטים דתיים. נראה שהמוסד "חבר היהודים" לא הוצג בתור מועצה השולטת בתחום הפוליטי, אלא כגוף המבקש לייצג את כל היהודים ברחבי העולם ולעזור להם.
מגמה זו באה לידי ביטוי במספר מהלכים שהחשמונאים הובילו על מנת לתמוך בקהילה היהודית: אחד מהמניעים של כיבושי החשמונאים היה הרחבת שטחים על מנת שלאוכלוסייה היהודית יהיה היכן לגור. מחקרים דמוגרפיים מראים כי היהודים התרבו מהר יותר מכל שכניהם ולכן נצרכו בטריטוריות נוספות למגורים.
מניע נוסף היה לבטל את הגזרות שהטיל אנטיוכוס על היהודים ולשחרר את היהודים שנרדפו במדינות אחרות, החשמונאים יצרו קשרים דיפלומטים כדי להקל על היהודים מחוץ ליהודה. בין הגזרות הקשות שהטיל אנטיוכוס הרביעי על היהודים בשטחים ששלט בהם, היה איסור שמירת חוקי התורה, חיוב חילול שבת וחגים וחיוב אכילת אוכל לא כשר כמו חזיר.
במהלך הכיבושים של החשמונאים, הם הרבו לסלק את העם שהתגורר בשטח שכבשו, אך לפעמים אפשרו להם להישאר, בתנאי שהתושבים יתגיירו. דוגמה לכך היא העם האדומי: כאשר יוחנן הורקנוס כבש את אדומיאה, כולל את אדורים ומרישה, ב-111/112 לפנה"ס, הוא התיר לתושביהם להישאר בארץ ובתנאי שיעברו ברית מילה ויקיימו את חוקי היהודים: לפי יוסף בן מתתיהו, האדומים "קיבלו על עצמם מאהבת ארץ אבותם גם את המילה וגם להשוות את שאר הליכות חייהם לאלו של היהודים. אותם האדומים (וגם היטורים שעברו את אותו תהליך הגיור), נחשבו מאז גיורם כיהודים לכל דבר, מה שמראה שהמטרה הכללית של החשמונאים הייתה להגדיל ולחזק את הקהילה היהודית בעולם.
ככל שהחשמונאים כבשו יותר שטחים, הם דבקו בבית המקדש ובחשיבותו יותר: הם הבינו שבית המקדש הוא סמל חשוב של העם היהודי. אמנם היה מקדש נוסף (מקדש חוניו) במצריים אשר נבנה בגלל חילול בית המקדש בירושלים ושימש את יהודי מצריים, אבל לאחר טיהור בית המקדש בירושלים, היה בית המקדש הירושלמי למקדש המרכזי של העם היהודי, והחשמונאים עודדו עלייה לרגל בחגים. כאשר יהודים עלו לבית המקדש ותרמו לו סכום משמעותי של כסף, הם התחברו מבחינה דתית וזיהו את עצמם יותר כיהודים, כעם נפרד ומיוחד.
החשמונאים אף ביקשו תרומה כספית גם מיהודי העולם, הנקראת 'תרומת מחצית השקל', שהייתה תשלום שנתי החל על כל יהודי בוגר בארץ ובתפוצות, שנועד לטיפוח בית המקדש ומימון מלאכת הכוהנים בבית המקדש, לדוגמה רכישת קורבן התמיד וקורבנות הציבור. היהודים שייחסו חשיבות רבה לבית המקדש ואף ביקרו בו, נענו לתשלום זה בחפץ לב, מה שמעיד על אהדה מהעם כלפי החשמונאים. תרומה זו חיזקה את הקשר בין העם אליהם, וכן, העשירה את קופת המדינה החשמונאית. הבקשה עצמה מראה שהייתה להם הכוונה לתקשר עם יהודי העולם ולהשפיע עליהם.
לחשמונאים היה גם חשוב לשנות את הזהות היהודית בעולם: בעבר, היהודים היו מיוצגים על מטבעות זרים, בתור עם זר שנשלט על ידי המדינה, החשמונאים שינו ייצוג זה במטבעות שלהם, בכך ששינו את השם שלהם, מ"יהד" ל"יהודים", אותו הכינוי שאנחנו משתמשים בו עד היום. יוחנן הורקנוס, התערב בעניינים מחוץ לממלכת החשמונאים, במטרה להשיג ליהודי לאודיקיה את היכולת לנוח בימי שבת, לאחר מכן יוחנן קיבל מיוליוס קיסר את היכולת לקבוע בעניינים הדתיים בהלכות חייהם של היהודים גם בממלכה שלו, כוח זה נתן לחשמונאים השפעה מאוד גדולה על יהודי התפוצות.
יחסי חוץ.
הרפובליקה הרומית.
יהודה, יונתן, שמעון ויוחנן הורקנוס הראשון כרתו ברית עם רומא ונקטו מדיניות פרו-רומאית. אך אלכסנדר ינאי סטה ממנה, ובעקבותיו הלכו שלומציון, הורקנוס השני ואריסטובולוס השני.
תחילת היחסים בין יהודה לרומא במשלחת דיפלומטית רומאית ששהתה במזרח והגישה סיוע ליהודים שבשלב זה מרדו באימפריה הסלאוקית בעקבות גזרות השמד שהטיל המלך אנטיוכוס הרביעי, הקשרים הפכו לרשמיים בשנת 161 לפנה"ס, כשמנהיג המרד יהודה המכבי שלח משלחת לרומא, בראשות אֶוְפּלֵמוֹס בן-יוחנן בן-הקוֹץ ויָסוֹן בן-אלעזר, שכרתה ברית רשמית עם הרפובליקה. הברית הייתה מבוססת על העוינות ההדדית לסלאוקים ויורשו של יהודה, יונתן, טיפח ופיתח קשרי חוץ חשובים לחיזוק מעמדה הבינלאומי של יהודה ולעשיית צעדים לקראת ריבונותה. הוא חידש את הברית עם רומא. ממשיכו של יונתן, שמעון, המשיך בברית. יוחנן הורקנוס הראשון כבר בראשית ימי נשיאותו, בשנת 134 לפנה"ס, חידש את הברית של קודמיו עם הרומאים. במסגרת הברית עם הרומאים הם אף הבטיחו להגן על נמלי יהודה. נראה שהברית לא הרתיעה את אנטיוכוס השביעי מלתקוף את יהודה, אך יש המשערים כי הדבר מיתן את אנטיוכוס בסיום המלחמה. מתקופתו של יוחנן מאוזכרות שלוש תעודות רומיות. בראשונה חידוש ברית עם עלותו לשלטון, בשנייה חידוש הברית לאחר מות אנטיוכוס השביעי, ובשלישית החלטת סנט הדורשת מאנטיוכוס התשיעי להחזיר ליוחנן את המצודות והנמלים שכבש מידם.
תפנית במדיניות מול הרומאים חלה כאשר אלכסנדר ינאי עלה לשלטון. הוא לא חידש את הברית עם רומא, ואף להפך נראה שהצטרף אל הברית הנגדית, ויצר קשרים עם הפרתים, ועם מיתרידטס השישי, מלך פונטוס, אויבם של הרומאים. על פי הכללים הדיפלומטיים, אי חידוש הברית התפרש ברומי כצעד עוין. נראה שעשה זאת עקב התפוררותה של האימפריה הסלאוקית והפחד מפני כוחה המתעצם של רומא במזרח, ובשל הניצול הכלכלי שלה. רפפורט אף מעיר שמדיניות הכיבושים שלו והריסת ערים הלניסטיות עמדה בניגוד גמור למדיניות הרומית. גם יורשיו של ינאי, שלומציון, הורקנוס השני ואריסטובולוס השני לא טרחו לחדש את הברית עם רומא, דבר שהיה להם לרועץ כאשר פומפיוס במסגרת מסע כיבושיו במהלך מלחמת מיתרידטס הראשונה הגיע לשערי הארץ (63 לפנה"ס). אף שהחשמונאים ביקשו את התערבותו, פומפיוס התייחס אליהם באופן קשוח ועוין, קיצץ בסמכויות השלטון ובגודל המדינה, והפך את ממלכת החשמונאים למדינה וסאלית.
ספרטה.
בין יונתן החשמונאי לבין אראוס מלך ספרטה נרקמה ברית. ספרטה באותה תקופה הייתה בעלת ברית של הרומאים. באגרות שמצוטטות בספר מקבים א' ונמצאו בגנזי ספרטה, היהודים כותבים לספרטנים שהם מתפללים לשלומה של ספרטה בחגיהם בבית המקדש, ואין להם כוונה להטריחם בסיוע צבאי, והספרטנים כותבים שהם כאחים להם וגורל אחד להם. על פי ד"ר אורי אמיתי תחילתה של הברית הייתה במאה השלישית לפנה"ס והיא נמשכה עד ימי הורדוס.
הממלכה הסלאוקית.