המשטרה היא חלק מהממשל המקומי ומהמשטרה הלאומית בצרפת. היא מספקת את כוח המשטרה ואחראית על שירותי החירום לרבות שירותי הכבאות. מטה המשטרה בפריז ממוקם באיל דה לה סיטה, שבפריז. ברחבי פריז פזורות 87 תחנות משטרה ובשירות המשטרה כ-35,000 שוטרים.
כבירת צרפת, סידורי הביטחון בפריז ייחודיים לעיר. כך למשל, הממשלה הלאומית היא זו האחראית לאספקת שירותי החירום ואכיפת החוק, מאז הקמת משטרת פריז (lieutenance générale de police) לראשונה ב-15 במרץ 1667. עם פרוץ המהפכה הצרפתית פורקה בשנת 1789. המשטרה הוקמה מחדש ב-17 בפברואר 1800 ומאז מתקיימת ברציפות. לעיר אין כוח שיטור עצמאי והמשטרה הלאומית היא האחראית באופן ישיר לכוחות השיטור של פריז, שכפופים ישירות לשר הפנים הצרפתי.
מבנה.
מפקד המשטרה מתמנה לתפקיד בעצת ראש העיר, ותחתיו פועלות שלל מחלקות ביצוע, לרבות:
אליס קוצ'מן
אליס מארי קוצ'מן-דייוויס (באנגלית: Alice Marie Coachman-Davis; 9 בנובמבר 1923 - 14 ביולי 2014) הייתה אתלטית אמריקאית, אלופה אולימפית בקפיצה לגובה (לונדון 1948). הייתה לאישה השחורה הראשונה בהיסטוריה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
ביוגרפיה.
קוצ'מן נולדה באולבני שבג'ורג'יה, לפרד ואוולין (ג'קסון), ילדה חמישית במשפחה ענייה בת 10 ילדים. היא עבדה בקטיף כותנה על מנת לעזור בפרנסת המשפחה בהיותה תלמידת בית ספר. היא התאמנה בחשאי בניגוד לרצונו של אביה ובגלל חוקי ההפרדה הגזעיים וכן היא רצה יחפה בשל מצבה הכלכלי. היא החלה להתאמן במכון טוסקגי שבקליבלנד בשנות ה-30.
קוצ'מן זכתה באליפות ארצות הברית בקפיצה לגובה בין השנים 1939–1948, שיא זכיות, אך נבצר ממנה לזכות במדליות אולימפיות בשל ביטולן של אולימפיאדת 1940 ואולימפיאדת 1944 בשל מלחמת העולם השנייה.
אלופה אולימפית.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה קוצ'מן במדליית זהב, בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 1.68 מטר, לאחר שעברה גובה זה כבר בניסיון הראשון, לפני דורותי טיילר-אודם מבריטניה שקפצה לאותו גובה בניסיון השני (1.68 מטר) ומישלין אוסטרמייה מצרפת (1.61 מטר). היא העניקה לארצות הברית את מדליית הזהב היחידה לנשים באתלטיקה. נוסף לכך, הייתה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה בהיסטוריה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
בשובה לארצות הברית לאחר המשחקים האולימפיים, זכתה קוצ'מן בכבוד של גיבורים. היא נפגשה עם נשיא ארצות הברית, הארי טרומן ונערך לכבודה מצעד בעיר הולדתה.
לאחר שפרשה מספורט תחרותי עבדה קוצ'מן כמורה באטלנטה.
צ'יף (שבט)
צ'יף הוא מנהיג של שבט או תא חברתי הכולל מספר משפחות. חברות שבטיות הכוללות שבטים שהיו כפופים למנהיג יחיד (או זוג) צצו בתקופה הנאוליתית כהתפתחות של חברות שבטיות פחות מרובדות ופחות היררכיות ונשארו נפוצות בתקופת האבן.
בחברה אינדיאנית שבטית במדינות קולוניאליות או פוסט-קולוניאליות שבטים או מספר שבטים מתנהלים בשלטון עצמי והצ'יף הוא נציג השלטון בפני המדינה.
הסוגים הנפוצים ביותר הם ראש מועצת השבט (לרוב של זקני השבט), צ'יף מלחמה (יכול להיות נוסף או מחליף בזמן מלחמה), צ'יף הנבחר כיורש אביו והרופא-האליל הבולט ביותר פוליטית.
לצוד פילים
לצוד פילים הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת הקומדיה של התסריטאי והבמאי רשף לוי, שיצא להקרנה בבתי הקולנוע ב-4 ביולי 2013.
הסרט, שעלילתו מתרחשת בירושלים, עוסק בתוכנית של יונתן וסבו לשדוד בנק לשם פתרון בעיותיהם הכספיות.
עלילה.
יונתן (גיל בלנק) בן ה-12 סובל מגמגום קל ומהתעללות של חבריו ללימודים. דניאל (צביקה הדר), אביו של יונתן, היה אחראי אבטחה בסניף בנק, ונפטר לפתע במהלך משמרתו כאשר יונתן לצדו. הבנק סירב לשלם למשפחה פיצויים או להפעיל את חברת הביטוח בגלל ה"אותיות הקטנות" בחוזה. האם, דורית (יעל אבקסיס), שנותרה שרויה בעוני, נענית לחיזוריו של מנהל סניף הבנק, דדי עטיה (משה איבגי), שנתן לה תמיכה כלכלית, ואת יונתן היא משאירה בהשגחתו של אליהו (ששון גבאי), סבו מצד אביו. עקב סכסוך בין הסב לבין דניאל בנו, עצם קיומו של הסב נודע ליונתן רק אחרי מות אביו. בצעירותו היה הסב לוחם בלח"י, ובמסגרת זו שדד בנקים כדי לממן את פעילות הארגון. הסב שוהה בבית אבות יחד עם חברו מימי הלח"י ניק (מוני מושונוב), ועם אשתו רודה (רינה שיינפלד), השרויה בתרדמת. מייקל (פטריק סטיוארט), אחיה של רודה, הוא לורד אנגלי חסר כול, המנסה ללא הצלחה להתפרנס למחייתו כשחקן. דורית מודיעה לו טלפונית על מצבה של רודה, והוא מגיע ארצה ומצטרף לבית האבות.
ביוזמתו ועל פי תכנונו של יונתן, שלמד מאביו את נוהלי האבטחה בבנק, חבורת הזקנים (אליהו, ניק ומייקל) יוצאת איתו לשדוד את סניף הבנק כדי לנקום את מות האב ולהשיג כסף שיממן את משפחתו של יונתן ולימודיו בבית ספר למחוננים, את הטיפולים בסבתו, ניתוח עיניים לניק כדי לשפר את ראייתו החלשה, ומתן אמצעים ללורד לממן את פעילותו כשחקן. ניסיון שוד ראשון משתבש, לאחר שניק בהתרגשותו שיבש כליל את התוכנית. אליהו חוזר לשוד נוסף, המוכתר בהצלחה.
שחקנים.
לתפקידי הדיירים בבית האבות לוהקו אחדים מוותיקי הקולנוע הישראלי, ובהם שושיק שני, צבי שיסל, אלכס פלג ועזרא דגן.
הפקה.
בתחילת תהליך ההפקה, תפקידו של פטריק סטיוארט יועד לשחקן הבריטי וחבר קבוצת מונטי פייתון, ג'ון קליז. לפני תחילת ההפקה הודיע קליז להפקה שלא יוכל להשתתף בסרט עקב אירוע לב שעבר. רשף לוי פנה לפטריק סטיוארט, וכשהאחרון הסכים להשתתף בסרט, התסריט עבר עריכה על מנת להתאים את הדמות לסטיוארט.
הסרט נבחר לפתוח את פסטיבל הקולנוע ירושלים 2013.
רשף לוי סיפר כי דמותו של אליהו מבוססת על דמותו של אביו, שנקרא גם הוא אליהו.
דבר המבקרים.
דעות מבקרי הקולנוע חלוקות ביחס לאיכותו של הסרט.
ביקורת שלילית.
הסרט ספג ביקורת שלילית מרוב המבקרים הבולטים:
ביקורת אוהדת.
מבקרים אחדים העניקו לסרט ביקורת חיובית, וחלקם אף מתלהבת:
הוויכוח סביב ביקורתו של אורי קליין.
כאמור, מבקר הקולנוע של "הארץ", אורי קליין יצא בביקורת שלילית על הסרט.
בצעד יוצא דופן רשף לוי יצא בהתקפה על קליין בעמוד הפייסבוק שלו, והאשים את קליין בכתיבה אלימה ובנטייה רבת שנים "לקטול" כל סרט ישראלי מרגש או מצחיק. על צעד זה של לוי נמתחה ביקורת בעולם העיתונות.
פרופ' ענר פרמינגר הצטרף ליוצר רשף לוי, נגד ביקורתו של קליין, והאשים אף הוא את קליין באלימות. אחרי שציטט את דברי קליין, ובהם: "הסרט אינו מצליח לעורר אפילו מידה מועטה של הזדהות", טען שהמבקר הוא יומרני, והזכיר את כינויו "האזרח קליין", כתב:
מן הצד השני, ד"ר בני בן-דוד צידד בקליין, ודחה את התנגדותו של פרמינגר לביקורת.
עיקר הביקורת על המבקרים, מצד רבים מהמגיבים הייתה שבעוד הקהל יוצא מגדרו כשהוא צוחק ובוכה חליפות, המבקרים, חמוצי הפנים, מסרבים להצטרף ל"רמה הנמוכה" הסונטת בכל דבר כולל ובמיוחד הכבוד לנשים, להורים, לזקנים, לילדים ולמשפחה, שכולם בסכנת הכחדה, יחד עם ההיסטוריה המפוארת, הציונות, עולם העסקים הנכסף, והאמת המוכחשת על הבדלי המעמדות בישראל.
נושאים שבהם נוגע הסרט.
הסרט הוא קומדיית פשע, שבמרכזה שוד בנק, אך הוא נוגע בנושאים נוספים. מבקר הקולנוע אורי קליין ציין שבסרט "חבוי הניסיון לעסוק בנושאים כגון יתמות ואובדן, אשמה וכעס, זיקנה, קשייה ואכזבותיה ואף ביקורת אקטואלית בנוגע לאטימות הממסד הכלכלי לנוכח מצוקת הפרט".
משפחה.
נושא מרכזי בסרט הוא היחסים בין בני המשפחה:
פרופ' ענר פרמינגר העיר על כך: "במרכז הקומדיה "לצוד פילים" יחסי הורים ילדים על פני שלושה דורות במשפחה מסובכת, שמגלמת בתוכה חלק ניכר מפיצולי הזהויות והישויות של החברה הישראלית".
זקנה.
חלק ניכר מהסרט מתרחש בבית אבות בירושלים. חייהם של דיירי בית האבות מתאפיינים בעליבות רבה. חלק מהדיירים שרויים בתרדמת, ולאחרים הבידור העיקרי הוא צפייה במטפלת הסיעודית, תוך השמעת הערות וולגריות על מיניותה. עם זאת, חרף מגבלותיהם יוצאים שלושה מדיירי בית האבות לשוד בנק, ומצליחים בו.
לדברי מבקר הקולנוע יאיר רוה, הזקנה באה לידי ביטוי בהומור של הסרט, "הומור שכיום אפשר לשים רק בפיהם של קשישים, כאלה שכבר לא ממש שולטים על מה שיוצא להם מהפה ולא מעודכנים בעדכוני התוכנה האחרונים של הפוליטיקלי קורקט, ולהגיד את כל מה שהיה פעם נורמטיבי לחלוטין והיום מסמר אוזניים מרוב חוסר רגישות".
נשיות.
דמותן של הנשים בסרט רחוקה מלהיות מחמיאה, הן מוצגות כתלויות בגברים, עלובות, ומשת"פיות עם הממסד הגברי. דורית, מיד לאחר שהתאלמנה, ממהרת להיפטר מבנה ולהעבירו לאחריות חמיהּ, והיא נענית לחיזוריו, ובעיקר לכספו, של מנהל הבנק. סיגי, עובדת סיעוד בבית האבות, המתלבשת ומתנהגת בבוטות מינית מוחצנת ומפתה, היא מושא הערותיהם הוולגריות של הזקנים, המתגוררים שם. היא גם מוצגת כמי שלכאורה אינה מודעת כלל למעמדה הנמוך ("לא הבנתי כלום"), אך מתברר שהיא מנצלת את גירוי הגברים, על מנת ללמד את בנה היחיד אנגלית. שתי האמהות בסרט אינן מהוות השראה לבניהן. כל דבריה של דורית הן התנצלויות, וסיגי מדברת אל בנה בפקודות קצרות ובגסות. האהבה מוצגת בעיקר מצד הגברים, לבן ולנכד, וכן אהבה חוזרת לאב ולסב, ואף לדוד.
אישה שלישית היא דורה, השרויה בתרדמת, ורוקדת עם בעלה האוהב האוחז בה בעל כרחה והיא "תלויה בו" תרתי משמע. דמויות נשיות נוספות הן המזכירות והפקידות בבנק, אשר עומדות דום או מבצעות את פקודות מנהל הבנק והפקידים הבכירים, או מודיעות בשמם הודעות לקהל.
מחאה חברתית.