שלושת יובליו של הנחל חתורים באדמת הקירטון ולכן יש להם שיפוע מתון. לאורך היובלים אפשר לראות שרידי טרסות. בנקודת החיבור של היובלים נוצר אזור פתוח רחב. מצפון לנקודת ההתחברות לאחר שהנחל זורם כמה מאות מטרים האדמה מתחלפת מקירטון רך לסלע דולומיט קשה, וערוץ הנחל נעשה קניוני, הכולל מדרגות רבות בגובה של עד 2 מטר. בחורף זרימת המים יוצרת מפלים.
מדרונות ההר באזור הקניוני מכוסים בחורש ים תיכוני של עצי אלון מצוי, בר זית, מורן החורש, קטלב וער אציל. לאחר מכן נכנס הנחל לשטח השיפוט של העיר נשר. גשר בטון עליו סלול כביש 7212 עובר מעל ערוץ הנחל. בסמוך לגשר נשפך אל נחל נשר יובל המגיע מדרום מערב. מעל יובל זה נמתח הרכבל שהוביל את החומר שנחצב במחצבת "חרייבה" של נשר מפעלי מלט ישראליים לבית החרושת אשר נמצא בתחתית כביש 7212. מעל כביש 7212 מספר מחסי בטון שנבנו להגנה הנוסעים בו מפני נפילת מטען מהרכבל.
בהמשך בערוץ הנחל מצוי בור מרובע שגודל פתחו הוא 70x80 ס"מ. מבור זה יורד קמין קרסטי הנקרא "הוטה". עומקו הכולל של הבור הוא 87 ס"מ. לאחר מכן לפני תפנית הברך החדה של הנחל יורד קניון הנחל בסדרה של מפלים בין קירות זקופים. המפל התחתון גובהו מגיע עד 7 מטר. לאחר סדרת המפלים פונה הנחל בזווית של 90 מעלות צפונה ונכנס לשטח המחצבה שהוקמה בנחל. מחצבה זו נסגרה בשנת 2009 על פי דרישת עיריית נשר.
בסקר הארכאולוגי שנעשה בנחל, על ידי יעקב עולמי, שלמה סנדר ואלדד אורן, נמצאו בגיא ליד הנחל חרסים, אבני פסיפס ואגן ריסוק של בית בד. השערת הסוקרים הייתה שהשרידים הם של חרבת עַקָּארָה ששרידיה נמחו כליל.
חלקו התחתון של נחל נשר מהמחצבה עד רחוב המגינים בנשר הוא סבך של חורש ים תיכוני ללא שבילים מוסדרים. בסבך זה חיים שפע של חזירי בר ונמיות אשר מדי פעם מגיחים מתוך החורש לשכונותיה של העיר נשר במיוחד לגבעת נשר ורמות יצחק. עד שנות השבעים של המאה ה-20 נהגו תושבי נשר לטייל בחלקו זה של הנחל. במעלה הנחל ליד המחצבה נבע מעיין קטן שנקרא בפי התושבים "מעיין הרועים" ובמפות מופיע כ"עין חנן". מעיין זה כוסה ונסתם עם הרחבת כביש 705. ביציאה מהנחל היה שטח פתוח של חורש שבו התקיימו מדי קיץ קייטנות שהופעלו על ידי מועצת נשר. אזור זה נבנה בחלקו והיתר כוסה בסבך צמחייה בלתי עביר. הכניסה היחידה לאזור זה אפשרית עתה רק מתוך האזור שליד המחצבה ובית הקברות של נשר.
באזור הנחל חיים בין היתר יערונים גדולים ודרבנים. באזור נצפה תלתן צר-עלים ("Trifolium angustifolium"), עשב חד שנתי נדיר שנמצא על סף הכחדה.
היסטוריה.
במלחמת העולם הראשונה בעת כיבוש חיפה, עלה כוח של פרשים אנגלים "שרווד ריינג'רס" בנחל נשר ודרך יובלו נחל קטיע בתנאי קרקע קשים אל רכס ההר, ובהדרכת תושב דרוזי הגיעו לרכס המערבי, הקדמי, של הכרמל. החיילים הרכובים נטרלו את התותחים האוסטרים אשר הוצבו להגן על המעגן של מפרץ חיפה. כוח זה השתתף בקרב המכריע על חיפה ביום 23 בספטמבר 1918.
לפני קום המדינה החזיק הצבא הבריטי מאגר דלק באזור הכניסה לנחל נשר במכלים תת-קרקעיים.
מסלול.
הנחל אכזב ברוב ימות השנה ולכן מאפשר הליכה לאורכו. בנחל מסלול טיול חד כיווני, במגמת ירידה, מכלא דמון עד חניון יער היערנים בסימון שבילים לבן-אדום-לבן.
ישנו מסלול מעגלי באורך 2.5 ק"מ המתחיל ומסתיים בחניון יער יערנים. ראשיתו בשביל אופניים לא מסומן במגמת עלייה המשתלב למסלול הלבן-אדום-לבן שיורד לכיוון יער יערנים.
מחלף דב הוז
מחלף דב הוז הוא מחלף בנתיבי איילון הממוקם בין רחוב קרן קיימת לישראל בבת ים ושדרות דב הוז בחולון. המחלף נבנה בתצורת מחלף יהלום. גשר המחלף נבנה בתוואי הכביש העירוני.
המחלף נפתח לתנועה ב-25 בינואר 2005 כחלק מתוכנית השלמת המחלפים בקטע הדרומי של נתיבי איילון. עד לבניית המחלף עמד במקום צומת. לקראת בניית המחלף פוצל הצומת לשני חלקים והחלה בניית גשר המחלף. והכביש העירוני המקשר בין חולון לבת ים הורחב והוגבה כחלק מבניית הגשר.
דן חלוץ
פרנץ פון זופה
מנשק משתמש
נמל תל-אביב
עיריית תל-אביב
מינשק משתמש
שכטריסטים
ערמון לרדו
ערמון (עמרם) לרדו (נולד ב-24 במרץ 1930, פאס, מרוקו) היה ראש המועצה המקומית השני של דימונה ומאוחר יותר, ראש עיריית דימונה.
לרדו עלה ארצה בשנת 1948 ומייד גויס לצבא. ב-1958 מונה לראש המועצה של דימונה. ב-1959 זכה בבחירות הראשונות לראשות המועצה והיה לראש המועצה השני, וכיהן בתפקיד עד ל-1966. ב-1974 נבחר שוב לראשות דימונה, לאחר שזו כבר הוכרזה כעיר, וכיהן עד ל-1978.
העלייה ארצה.
השמועות על מלחמת העצמאות הגיעו למרוקו, ולרדו רצה לעלות לארץ ישראל על מנת להשתתף במאמץ המלחמתי. בשנים הללו, מרוקו אסרה על נתיניה היהודים להגר ממרוקו. למרות זאת, החליט לרדו לצאת ממרוקו ביחד עם שני חברים. הם עלו על אוטובוס שנסע לכיוון עיירה הגובלת עם אלג'יריה. לרוע מזלם, שוטרים שבדקו את האוטובוס זיהו כי הם צעירים יהודים המנסים לצאת ממרוקו, והם בילו כשבוע במאסר.
לאחר שובו לפאס יצר קשר עם גנרל בדימוס, גנרל זה נסע עם לרדו ברכבת ועל ידי הצגת המדליות שלו גרם לשוטרים להימנע מבדיקת תעודותיו של לרדו. הוא חצה את הגבול לעיר הנמל אוראן שבאלג’יריה ומשם בעזרת תעודת זהות מזויפת הגיע למרסיי שבצרפת. שם בעזרת שליחי עלייה, עלה לספינת מעפילים ולאחר כשבוע הגיע לנמל חיפה.
מיד עם הגיעו ארצה, גויס לרדו לצה"ל וצורף לחטיבת גולני. במהלך שרותו עבר קורס חובשים, קורס מ"כים, קורס רבי סמלים וקורס קצינים.
המעבר לדרום והכניסה לפוליטיקה.
לאחר שחרורו מהצבא מצא עבודה במפעלי ים המלח, ועבר לגור בעיירה דימונה. במסגרת עבודתו יצג את עובדי העיר דימונה במפעל.
בשנת 1958 הוחלט להפריד את העיר דימונה מן המועצה האזורית תמר ולרדו מונה לראש המועצה הממונה הראשונה בדימונה.
לאחר כשנה, בנובמבר 1959 נערכו בחירות, ולרדו היה ראש המועצה הנבחר הראשון בדימונה. הוא המשיך לכהן בתפקיד זה ברצף עד שנת 1966. לאחר מכן פנה לפעילות עסקית.
בשנת 1974 נקרא אל הדגל על ידי חברי מפלגתו, התמודד בבחירות וזכה לכהן פעם נוספת בין השנים 1974–1978. בשנת 1978 לאחר שנים רבות של פעילות ציבורית החליט לפרוש ולעבור לפעילות במגזר הפרטי.
מאיר נוימן
יואל נוסבכר
הסיבה
הונא
קלעת בני חמאד
ברניסלב נושיץ'
ברָניסלב נוּשִיץ (סרבית: Branislav Nušić; בכתב קירילי סרבי: Бранислав Нушић; (20 באוקטובר 1864 – 19 בינואר 1938) היה סופר, מחזאי, סאטיריקן, פובליציסט ודיפלומט סרבי ממוצא ארומני. משנת 1933 היה חבר האקדמיה המלכותית הסרבית.
רקע משפחתו, ילדותו ולימודיו.
נולד בשם אלקיביאד נוּשה (Alkibijad Nuša; בארומנית: אלקיביאדי אל נושה, Alchiviadi al Nusha) בבלגרד, בן לג'ורג'ה נושה (Đorđe Nuša) ולליובּיצה. משפחתו האמידה השתייכה למיעוט הארומני (מיעוט אתני שחי בארצות הבלקן ודובר ניב רומאני המקורב לשפה הרומנית; הם נקראים בפי שכניהם הסרבים והיוונים "ולאכים" או "צינצארים"). לפי מקורות מסוימים, מוצאו של אביו היה באזור הקניון (קליסורה) גרבנה ביוון, ומשפחת אמו הייתה מהיישוב ברצ'קו שבבוסניה. ואולם נוּשה לא הספיק ליהנות מרמת חיים טובה, מפני שאביו, סוחר דגנים, ירד מנכסיו זמן קצר אחר לידתו. הנסיבות אילצו את המשפחה לעקור לסמדרבו.
נוּשה למד בסמדרבו בבית הספר יסודי ולאחר מכן למד שנתיים בפנימייה תיכונית. את שאר שנות התיכון השלים בפנימייה בבלגרד. בגיל 18 שינה רשמית את שמו לשם סרבי – ברניסלב נושיץ'.
בהמשך למד באוניברסיטת בלגרד, שבה סיים תיאר במשפטים בשנת 1884.
בעת לימודיו שהה כשנה בעיר גראץ באוסטרו-הונגריה השכנה.
חייו הבוגרים.
צעיר נונקונפורמיסט ופטריוט סרבי.
בגיל 21 שרת בצבא הסרבי ובשנת 1885 השתתף במלחמה הסרבית-בולגרית. בתום המלחמה פרסם בעיתון "דנבני ליסט" ("Dnevni list") את הפואמה השנויה במחלוקת "Dve Raba" ("שני עבדים"), שבעטיה נשפט לשנתיים מאסר. בפואמה זו לעג נושיץ' למילאן הראשון, מלך סרביה, ובמיוחד על החלטתו של המלך להשתתף בהלוויה של אם הגנרל דרגוטין פְרַנָסוֹביץ' במקום ללוות בדרכו האחרונה את גיבור המלחמה הקפטן מיכאילו קטניץ', שנהרג בזמן ששמר על דגל סרביה ומנע ממנו ליפול לידי הבולגרים. תחילה נגזרו עליו רק חודשיים מאסר, אך המלך מילן לחץ להחמרת עונשו.
למרות תנאי כליאה קשים, הצליח נושיץ' לכתוב בבית הסוהר קומדיה בשם "פרוטקציה" ("Protekcija"). לבסוף קוצר עונשו לשנה בלבד.
על מנת שיאפשרו לו לכתוב השתמש נושיץ' בתרגיל: כתב מכתב תלונה לשר, בפנותו אליו כקרוב משפחתו ("דוד", "נשוי לדודתו"), וסמך על כך שהאחראי על בית הסוהר, שנהג לקרוא את תכתובות האסירים יקרא גם את המכתב הזה; ואכן האחראי קרא את המכתב והאמין שלנושיץ' אכן יש קרוב משפחה רם מעלה כזה, ומיד הורה לאפשר לו תנאים לכתיבה.
בשנת 1889 התקבל נושיץ' לעבוד בשירות המדינה במשרד החוץ.
כעבור פרק זמן קיבל משרה כפקיד בקונסוליה הסרבית בביטולה שבמקדוניה, שהייתה אז עדיין חלק מהאימפריה העות'מאנית. חי כעשור בשטחי מקדוניה ובאזור קוסובו-מטוחיה, ואף התחתן בביטולה בשנת 1889. תפקידו האחרון באזור זה היה של סגן קונסול בעיר פרישטינה.
בשנת 1900 מונה נושיץ' כמזכיר משרד החינוך, וזמן קצר לאחר מכן התקבל כדרמטורג הבית של התיאטרון הלאומי בבלגרד. ב-1904 היה למנהל התיאטרון הלאומי הסרבי בעיר נובי סאד, שהייתה אז בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית, אולם כעבור שנה עזב תפקיד זה וב-1905 שב לבלגרד כדי לעבוד כעיתונאי. לפעמים חתם את מאמריו בשם העט "בן עקיבא" (Ben Akiba).