לאחר הבחירות ב-1972 נוצר מבוי סתום בו לא יכלו תומכי מפלגת העבודה או תומכי מפלגת העם הקתולית להשיג רוב פרלמנטרי, ונאלצו לעבוד יחדיו. מנהיג מפלגת העבודה יוֹפ דֶן אֶאוּל הקים ממשלה בראשות חברי מפלגת העם הקתולית ו"המפלגה האנטי מהפכנית" הפרוטסטנטית. הממשלה ניסתה לערוך רפורמות רדיקליות בממשל ובחברה, אך היא עמדה בפני משבר כלכלי והייתה רדופה בחילוקי דעות אישיים ואידאולוגיים, במיוחד בין ראש הממשלה דן אאול, וסגנו הקתולי ואן אחט. המשבר הגיע לשיאו בנפילת הממשלה והכרזה על בחירות כלליות בשנת 1977. מפלגת העבודה זכתה בבחירות אלו להישגים והייתה המפלגה הגדולה, אך המשבר האישי בין דן אאול וואן אחט מנע הקמת קואליציה חדשה עם הקתולים, ובסופו של דבר הצליח ואן אחט להקים קואליציה צרה בראשותו והותיר את מפלגת העבודה באופוזיציה.
בבחירות הכלליות ב-1981 איבדה הקואליציה הקתולית את הרוב שלה, ונאלצה לשוב ולשתף פעולה עם מפלגת העבודה. ואן אחט היה לראש הממשלה ודן אאול לסגנו. ממשלה זו החזיקה מעמד חודשים ספורים, ובשנת 1982 נערכו שוב בחירות כלליות בהן השיגו הקתולים רוב והותירו את מפלגת העבודה באופוזיציה. רוב זה נשמר גם בבחירות בשנת 1986. בשנה זו פרש דן אאול, והותיר את הנהגת המפלגה ליורשו וים קוק.
1989 ואילך.
לאחר הבחירות הכלליות בשנת 1989 הצטרפה מפלגת העבודה לממשלה בראשות המפלגה הנוצרית-דמוקרטית בהנהגת ראש הממשלה רוד לוברס. המפלגה קיבלה את הרפורמות שערכו ממשלים קודמים בהנהגת לוברס, לרבות הפרטה של תאגידים ציבוריים, ורפורמה במדינת הרווחה. הממשלה בהנהגת לוברס בה הייתה חברה מפלגת העבודה המשיכה בקו זה, כאשר המפלגה עמדה בפני מחאה של האיגודים המקצועיים, וביקורת חריפה מבפנים על הסטייה מן הדרך האידאולוגית.
בבחירות בשנת 1994 איבדה הקואליציה של הנוצרים דמוקרטים ומפלגת העבודה את הרוב שלה בפרלמנט, אך מפלגת העבודה הפכה למפלגה הגדולה ביותר. קוק הקים ממשלה ביחד עם מפלגת הימין הליברלית VVD ומפלגת השמאל הליברלית D66. הממשלה המכונה "הממשלה הסגולה" הייתה הראשונה מאז שנת 1918 בה לא השתתפו הנוצרים-דמוקרטים. הממשלה המשיכה ברפורמות כלכליות, אך עשתה זאת תוך הבטחה לדרך פרוגרסיבית בשאלות של אתיקה, ורפורמה פוליטית פרוגרסיבית. קוק היה לראש ממשלה פופולרי, שנתפס כדמות העומדת מעל לוויכוח מפלגתי. בבחירות בשנת 1998 זכתה המפלגה להצלחה נוספת, והקימה קואליציה רק עם מפלגת הימין הליברלית VVD, כשהיא משאירה את מפלגת השמאל D66 באופוזיציה.
בבחירות בשנת 2002 לא התמודד קוק על תפקיד ראש הממשלה והותיר את מנהיגות המפלגה ליורשו אד מלקרט. אך עלייתו הפוליטית של פים פורטאון והאירועים הקשורים בהתנקשות בו סיכלו את תקוות מלקרט לזכות בבחירות. המפלגה הפסידה בבחירות, ומספר מושביה בפרלמנט ירד מ-45 ל-23. מלקרט נתפס כמנהיג לא כריזמטי, שקיבל את ניצחונו כצפוי וכמובן מאליו, ולא הצליח להתמודד עם השאלות שהעלה פורטוין, איש הימין הלאומני שהעלה את נושא ההגירה והנושא האתני לקדמת הבמה הפוליטית. מלקרט פרש והמפלגה נותרה באופוזיציה. עם זאת הממשלה הנוצרית דמוקרטית, שהסתמכה על רשימתו של פורטוין כחברה מרכזית בקואליציה, נראתה כבלתי יציבה.
בבחירות מקדימות שהתקיימו במפלגה זכה וואוטר בוס, שהיה שר זוטר בממשלת וים קוק. הוא יצא במסע של דמוקרטיזציה של המפלגה, וניסה ליצור כיוון אידאולוגי חדש. בבחירות 2003 הצליח בוס להביא את המפלגה להישגים הקרובים לאלו של תקופת קוק, אך עדיין המפלגה הנוצרית דמוקרטית זכתה בקולות רבים יותר. חילוקי דעות בין בוס ובין מנהיג הנוצרים דמוקרטים יאן פיטר בלקנאנדה מנעו הצטרפות המפלגה לקואליציה.
בבחירות בשנת 2006 ציפו רבים כי מפלגת העבודה תנצח, בין היתר בשל כך שהצליחה היטב בבחירות מקומיות שקדמו להן. אך, למעשה, המפלגה איבדה חלק ניכר מכוחה, ובלקנאנדה שב וקיבל את משרת ראש הממשלה. בוס הצטרף לממשלת בלקנאנדה, אך הוביל לפרישה ממנה בפברואר 2010, עקב חילוקי דעות הנוגעים לשהיית כוחות הולנדים באפגניסטן. בבחירות מקדימות לראשות המפלגה נבחר יוב כהן למועמד המפלגה לראשות הממשלה. בבחירות שהתקיימו ביוני 2010 איבדה המפלגה 3 מושבים בפרלמנט והגיעה ל-30 מושבים (זכתה ב-19.6% מסך קולות הבוחרים) והיא משמשת נכון לאוקטובר 2011 כחלק מהאופוזיציה בפרלמנט ההולנדי.
מפלגת העבודה ההולנדית
מושבה צבאית
הנרי וואדסוורת' לונגפלו
גרפיקאי
ג'רמי טולאלאן
ג'רמי טולאלאן (בצרפתית: Jérémy Toulalan; נולד ב-10 בספטמבר 1983 בנאנט) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדות הקשר ההגנתי והקשר המרכזי והיה חלק מנבחרת צרפת. טולאלאן נחשב לאחד משחקני הקישור הטובים בכדורגל הצרפתי, וידוע במיוחד בשל ראיית המשחק הטובה שלו ויכולתו ההגנתית היעילה המתבטאת בתיקולים בעלי השפעה על המשחק.
קריירת המועדונים.
טולאלאן גדל במחלקת הנוער של נאנט, ושיחק לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון בעונת , בניצחון 1-3 על סטאד רן בו נכנס כמחליף. היה זה משחקו היחיד בקבוצה הבוגרת באותה עונה, וגם בשנתיים הבאות קיבל דקות משחק מועטות. בעונת ביסס טולאלאן לראשונה את מעמדו כשחקן מפתח בקישור של נאנט, והבקיע את שערו היחיד במדי הקבוצה, בניצחון 0-2 על שטרסבורג. בעקבות יכולתו הטובה הוא זכה בתואר השחקן הצעיר של השנה בליגה הצרפתית ונבחר לנבחרת העונה של הליגה. הוא המשיך להפגין יציבות בעונת , בטרם עשה את התקדמותו המקצועית.
כבר בקיץ 2005 הביעה אלופת צרפת, אולימפיק ליון, עניין בצירופו של טולאלאן לשורותיה, אך נתקלה בסירוב מצידה של נאנט. ב-2006 הגבירה ליון את מאמציה להחתמת טולאלן מאחר שרצתה בו כמחליף למחמדו דיארה שעבר לריאל מדריד. לבסוף עבר טולאלאן לליון במאי 2006 תמורת סכום של שבעה מיליון אירו, וחתם על חוזה לארבע שנים במועדון.
את הופעת הבכורה שלו בליון ערך טולאלאן נגד קבוצתו הקודמת, נאנט, ושיחק במשך כל המשחק בניצחון 1-3. כבר בעונתו הראשונה בליון, , היה טולאלאן שחקן מפתח בקבוצה שזכתה באליפות צרפת השישית שלה. הוא שיתף פעולה בהצלחה בחוליית הקישור של הקבוצה יחד עם שחקנים כז'וניניו הברזילאי, קים שלסטרם השוודי וטיאגו מדנס הפורטוגלי.
בעקבות הצטיינותו בעונת נבחר טולאלאן לנבחרת העונה בליגה הצרפתית ואף נכלל בין ארבעת המועמדים לפרס כדורגלן השנה בצרפת, בו זכה לבסוף חברו לקבוצה בליון, קארים בנזמה. הישג זה נחשב היה לנדיר מאחר שטולאלאן שיחק בתפקיד הגנתי. הוא סייע לליון ב"" באותה עונה. יכולתו הטובה של טולאלאן גררה עניין מצד מועדונים בכירים מאנגליה בדמותם של צ'לסי וארסנל. מאמן ארסנל, ארסן ונגר, שלח סקאוט של המועדון לעקוב אחרי השחקן, אך טולאלאן העדיף להישאר בליון. בעונת היה שותף טולאלאן להעפלה הראשונה בתולדותיה של ליון לחצי גמר ליגת האלופות.
בקיץ 2011 חתם במאלגה מליגת העל הספרדית ל-4 שנים תמורת 10 מיליון אירו.
ב-6 ביולי 2013 חתם טולאלן לשנתיים במונקו הצרפתית. ב-29 ביוני 2016 חתם לשנתיים בבורדו.
נבחרת לאומית.
טולאלאן החל לשחק בנבחרות הנוער של צרפת בשנת 2000, עת זומן לסגל הנבחרת עד גיל 17. הוא שיחק גם בנבחרת הנוער של צרפת עד גיל 18. ב-2006 היה טולאלאן חבר בסגל הנבחרת הצרפתית באליפות אירופה עד גיל 21, וסייע לה להעפיל לחצי גמר הטורניר בטרם הפסידה להולנד. הוא נכלל בנבחרת המצטיינים של הטורניר בתור קיצוני שמאלי על מנת לכלול בנבחרת את הקשרים המרכזיים איסמאיל אסיאטי וריו מאבובה שנבחרו גם הם לתואר.
טולאלאן זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של צרפת ב-2006, למשחק נגד נבחרת איי פארו במסגרת מוקדמות יורו 2008. הוא פתח בהרכב ושיחק במשך כל המשחק בניצחון 0-5. טולאלאן סייע לנבחרת להעפיל לטורניר היורו, ובזכות הופעותיו הטובות במדיה ובמדי ליון נכלל בסגל הנבחרת לטורניר. הוא פתח בהרכב בכל משחקיה של צרפת בשלב הבתים, מול נבחרות , ו, אך הודח עמה כבר בשלב הראשון.
מאז הפך טולאלאן לשחקן קבוע בסגל הנבחרת של ריימונד דומאנק ונחשב לממשיך דרכו של קלוד מקאללה בנבחרת. הוא מועדף בהרכב הפותח על פני שחקנים כמו ריו מאבובה, אלו דיארה ולסאנה דיארה. דומינק אף אמר על טולאלאן במספר מקרים כי הוא תחליף מתאים לפטריק ויירה בעת שזה יפרוש מהנבחרת.
מייקל קנינגהם
מייקל קנינגהם (באנגלית: Michael Cunningham; נולד ב-6 בנובמבר 1952) הוא סופר אמריקאי, נודע במיוחד בשל ספרו "השעות" משנת 1998, שזכה בפרס פוליצר לספרות בדויה, ובפרס PEN פוקנר לשנת 1999.
חיים וקריירה.
מייקל קנינגהם נולד בסינסינטי שבאוהיו, וגדל בפסדינה שבקליפורניה. למד ספרות אנגלית באוניברסיטת סטנפורד, שם סיים תואר ראשון. אחרי כן למד באוניברסיטת איווה, קיבל את מלגת מיכנר וסיים תואר שני באמנויות יפות מסדנת הכתיבה של איווה. בזמן שלמד באיווה, הוא פרסם סיפורים קצרים באטלנטיק וב-Paris Review. סיפורו "White Angel", מתוך הרומן פרי עטו A Home at the End of the World נכלל בקובץ "הסיפורים הקצרים האמריקאיים הטובים ביותר, 1989" שראה אור בידי Houghton Mifflin.
הוא זכה במלגת גוגנהיים ב-1993 וזכה במענק הלאומי לאמנויות ב-1998. הוא זכה בפרס הכתיבה על שם ויטינג Whiting Writers' Award לשנת 1995. קנינגהם לימד בסדנה לאמנויות נאות בפרובינסטאון שבמסצ'וסטס ובתוכנית לכתיבה יוצרת לתואר שני בברוקלין קולג'. כעת הוא מרצה בכיר לכתיבה יוצרת באוניברסיטת ייל.