ב-1900 שינה המועדון את שמו ל"קילמס אתלטיק קלאב" (באנגלית) ובשנה שאחריה הצטרף להתאחדות הכדורגל של ארגנטינה. בתגובה לאופי האנגלי של הקבוצה, נוסדה בעיר קבוצת כדורגל מתחרה בשם ארחנטינו דה קילמס ובה שיחקו בעיקר ארגנטינאים. ב-1901 הייתה לקבוצה הראשונה ששיחקה נגד הקבוצה ההיסטורית אלומני, ששלטה בכדורגל הארנטינאי בשנותיו הראשונות. ב-1908 זכתה הקבוצה בגביע הלאומי "קופה דה אונור".
ב-1912, כאשר ליגת העל הארגנטינאית הייתה עוד ליגה חובבנית, זכתה קילמס באליפות הראשונה שלה, לאחר שאלומני התפרקה ורבים משחקניה האנגלים עברו לקילמס. הקבוצה המשיכה לשחק בליגה הראשונה עד שנת 1937, אז ירדה לפרימרה B, אז ליגת המשנה הארגנטינאית.
ב-1949 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגת המשנה ועלתה חזרה לליגת הראשונה. ב-1950 שינה המועדון את שמו לצורתו הנוכחית, בספרדית. ב-1951 ירדה הקבוצה ליגה פעם נוספת. ב-1961 סיימה הקבוצה במקום השני בליגת המשנה ולא הייתה אמורה לעלות, אלא שהתגלה שניואל'ס אולד בויס שסיימה במקום הראשון שיחדה קבוצה אחרת שתנצח את קילמס. בעקבות זאת נשללה העלייה מניואל'ס וקילמס עלתה במקומה. אולם היא שרדה רק עונה אחת בליגה הראשונה ואחריה ירדה שוב למשך שלוש עונות לליגה השנייה. ב-1970 ירדה לליגה השנייה, הפעם לחמש שנים.
ב-1978 זכתה הקבוצה באליפות היחידה שלה בעידן המקצועני בעונת ה"מטרופוליטנו". ב-1979 שיחקה בגביע ליברטדורס, אך הודחה כבר בסיבוב המוקדמות השני.
ב-1980 ירדה הקבוצה ליגה לעונה אחת, אך לאחר ששיחקה ב-1981 בליגת העל, ירדה שוב ליגה. ב-1986 נעשתה רפורמה במבנה הליגות ופרימרה B הפכה לליגה השלישית. קילמס לא הצליחה להעפיל לליגת פרימרה B נסיונל שהפכה לליגת המשנה ושיחקה בליגה השלישית עד סוף העונה. בסיום עונת 1986/87 עלתה לליגה השנייה ואז החלו העבודות לבניית אצטדיון הקבוצה. ב-1991 חזרה לליגה הראשונה לעונה אחת. ב-1995 חנכה את אצטדיון סנטנאריו.
בסיום עונת 2002/03 עלתה הקבוצה חזרה לליגה הראשונה וב-2005 העפילה לגביע ליברטדורס, אך שוב לא עברה את הסיבוב השני. בסיום עונת 2006/07 ירדה הקבוצה לליגה השנייה ועלתה שוב ב-2009/10. לאחר עונה אחת חזרה הקבוצה לליגה השנייה עד 2012.
כינוי.
הכינוי הידוע ביותר שלה הוא "מבשלי הבירה" (בספרדית El Cervecero) על שם מבשלת הבירה קילמס שנמצאת בעיר ומשמשת כספונסרית של הקבוצה.
ענפים אחרים.
קבוצת ההוקי שדה של הקבוצה נחשבת למצליחה אף היא. היא משחקת באצטדיון הנסיונל ובו 6,000 מקומות וזכתה ב-17 אליפויות בקבוצת הנשים ו-16 בגברים.
מצודת יטבתה מתקופת הברזל
מצודת יטבתה (נקודת ציון: 205275 / 422475) היא מצודה מראשית תקופת הברזל (1300–1150 לפני הספירה) השוכנת בסמוך לקיבוץ יטבתה. על פי החופרים קיים דמיון בין הממצאים שנמצאו במצודה לממצאים שנמצאו בתמנע כולל הממצאים הקשורים בהפקת נחושת. השערת החופרים היא שהמצודה הגנה על דרכי הגישה לנווה יטבתה ששימש מקור עיקרי לפחמים, מים ומזון לחופרי תמנע.
נווה מדבר יטבתה.
יטבתה הוא שמו המחודש של נווה מדבר הנמצא בשוליים המערביים של הערבה הדרומית, כ־40 ק"מ צפונית לאילת ועל הדרך הראשית אליה (כביש 90). כמה בורות מים רדודים שמהם נבעו מי תהום עליונים וחורשה קטנה של שיחי אשל ועצי תמר היוו את עיקר הנווה בתקופה שקדמה להקמת המדינה. "עין ע'ציאן" (מבוטא בערבית "רדיאן") היה שמו של המקום, כנראה על שם שיחי הפרקרק הפרסי ("ע'צא" בערבית) הנפוצים עד היום בחולות האזור. הצעה נוספת לשם המקום היא שיבוש השם "אד-דינאם", שאפשר שהיה שם המקום בתקופה הרומית. כיום שוכן על נווה המדבר קיבוץ יטבתה, פונדק דרכים ומרכז אזורי. השם "יטבתה" מבוסס על זיהוי אפשרי עם אחת התחנות של בני ישראל בדרכם במדבר לפני עברונה ועציון גבר: "יטבתה ארץ נחלי מים" (במדבר ל"ג, פסוקים ל"ג-ל"ד, דברים י', פסוק ז'). הזיהוי של נווה המדבר עם יטבתה המקראית אינו ודאי ומסתמך על שחזור אפשרי של מסע בני ישראל מצפון לדרום, לפיו עברו בני ישראל בדרכם לארץ כנען ביטבתה וירדו דרומה לאילת, משם עלו להרי אדום. תימוכין נוספים לזיהוי המקום כיטבתה המקראית ניתן למצוא בשמותיו הערביים של האזור: "סבחאת א-טאבה" (מלחת יטבתה החצויה כיום על ידי הגבול של ישראל וירדן) ו"ביר א-טאבה" (באר הנמצאת בשוליה המזרחיים של המלחה). מקור המים בנווה הפך אותו לצומת דרכים בתקופות שונות ואף ישנם שרידים של התיישבות ארעית במקום, אך אין בו תל או אתר מרכזי אחד. השרידים שנמצאו:
השרידים הם מהתקופות הכלכוליתית, הברונזה הקדומה, הברונזה תיכונה 1, הברזל, הנבטית, הרומית (נמצאה כתובת ממלכתית מימי הקיסר דיוקלטיאנוס) והערבית הקדומה. רוב החוקרים סוברים שהחל מתקופת הברזל ישנה מצודה או תחנת דרכים ביטבתה. בזמן שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל הוקמה במקום תחנת משטרה שכונתה "משטרת הגמלים", ולאחר כיבוש הערבה במבצע עובדה הוקם שם מחנה צה"ל.
הארכאולוגיה באתר.
שניים מאתרי הנווה תוארו בקצרה כבר בראשית המאה ה-20 על ידי אלואיס מוסיל, שתיאר את מקור הנווה כ"בור האם הגדול". תומאס אדוארד לורנס, הידוע בכינויו "לורנס איש ערב", תיאר את המצודה הרומית כבר בראשית שנות ה-30 של המאה הקודמת. גם נלסון גליק - מראשוני הארכאולוגים בארץ ישראל - תיאר את בור האם ואת בורות השרשרת לאגירת מים, כמו גם את המצודה הרומית. גליק חזר ליטבתה בשנות ה-50 יחד עם חברי היאחזות הנח"ל שהקימו את יטבתה וגילו את המצודה מתקופת הברזל. בשנים לאחר מכן סקר גם בנו רותנברג את האזור במסגרת "סקר הערבה". סקרים חלקיים נוספים נערכו במקום והחל משנת 1974 מתנהלות באתר חפירות ארכאולוגיות לסירוגין במסגרת פרויקטים שונים לחקר תולדות נווה יטבתה.
המצודה מתקופת הברזל.
נמצאה מצודה מסוג "מצודת סוגרים" בלתי סדורה, ששטחה 50X75 מטרים בגובה 111 מטר מעל פני הים. המצודה מתנשאת מעל ומדרום לקיבוץ יטבתה. היא בנויה על פסגתה השטוחה של גבעה גבוהה ומצוקית המנותקת משלושה עברים מסביבתה. למטפס לראש הגבעה צפויה תצפית על נווה מדבר ומרחבי הערבה הדרומית. האתר נסקר כמה פעמים מאז 1956 בעיקר כחלק מחקירת פעילות הפקת הנחושת בתמנע. ב־1976 חפר זאב משל חלק מהמצודה. בחירת הגבעה למיקום המצודה אינו מקרי ומושפע מהטופוגרפיה שלה - היותה מנותקת משלושה עבריה מסביבתה על ידי מצוק תלול. חדרי הסוגרים מקיפים את המצודה רק מצפון ומערב. מדרום וממזרח ישנם מצוקים תלולים המייתרים בניית ביצור. בהמשך לפסגה, במרחק של כ־75 מטר מהמצודה, נבנה ביצור נוסף - מעין מתלול המדמה מצוק נוסף ומלאכותי. אלמנט הגנתי נוסף, חיצוני, סוגר את המצודה ממערב ומצפון, ממש עת מתחילה הגבעה להשתפל מטה. צד מערב וצפון היו נקודות התורפה של המצודה ולכן שם הביצור משמעותי יותר. קו ההגנה החיצוני השתמר עד היום ונראה כסוללה בלתי אחידה הבולטת היטב בשטח. רוחב הסוללה הוא 5 מטרים וגובה 1.00-1.50 מטרים. חתך שנעשה בסוללה אישר שזהו ביצור מלאכותי שנבנה מעפר מעורב במלחים שונים והפך ברבות השנים לחומר דמוי כורכר. לא נמצא שום ממצא מתארך בסוללה ולכן אין לנו הוכחה חותכת שהיא אכן קשורה למצודה עצמה ובת אותו זמן, אף על פי שהדבר הגיוני. לאורך הביצור הפנימי נמצאה קרמיקה הלניסטית, נבטית, רומית ואיסלמית קדומה. שני קברים נמצאו בפסגת הגבעה - האחד רומי והשני מוסלמי קדום.
מצודת הסוגרים מזכירה אומנם בתוכניתה את "המצודות הישראליות" בהר הנגב, אך לדעת החוקרים היא קדומה מהן. חדרי הסוגרים במצודה אינם אחידים - רוחבם נע בין 1.9-2.4 מטרים וגם אורכם אינו אחיד. הקירות בנויים בבסיסם מאבני גוויל לגובה של מטר אחד כאשר מעליו לבני טין שיובשו בשמש. קירות החדרים הפונים לחוץ המצודה הם בעובי של 0.8-1.00 מטרים ואילו הקירות הפנימיים עוביים 0.5-0.7 מטרים. משטח הסלע הטבעי של הגבעה שימש כרצפה שפולסה על ידי מילוי עפר. בעת גילוי המצודה הייתה מכוסה הרצפה מפולות אבנים, חומר לבנים, עפר וכתמי אפר כתוצאה מהתמוטטות הקירות, וכן שרידים של ענפי עץ תמר, כנראה מהתקרה. לא נמצאה עדות להרס בשריפה.
הממצא הארכאולוגי.
הממצא הקרמי כולל כלים שנעשו באובניים - בעיקר קנקנים וקדירות בישול גדולות מסוג "קרמיקה נגבית" גסה, ומעט כלים מסוג "קרמיקה מדיינית".
ממצא מעניין נוסף הם סיגים של נחושת, המעידים על קשר למכרות הנחושת בתמנע. רוב הנחושת שנמצאה היא באיכות ירודה (כ-75% נחושת) ואילו חלק קטן הוא נחושת טהורה כמעט לחלוטין. נמצאו גם אבני שחיקה ומקבות צור שגם הן קשורות לעיבוד נחושת. מחתכים שנעשו בחצר המצודה עולה שרוב סיגי הנחושת שנמצאו במצודה שייכים לתקופת הברזל א'. שרידי הצמחייה שנמצאו (שרידי תמרים ופרקרק פרסי) ועצמות בלי חיים (יחמורים, עיזים, כבשים, צדפים מים סוף ושברי קליפות של ביצי יען), מעידים שתנאי הסביבה אז דמו לאלה השוררים בה כיום.
האלמנט הארכיטקטוני היחיד במצודה שיש בו ייחוד מסוים הוא שער הכניסה למצודה. למעשה זהו פתח ברצף הסוגרים שהצמידו לחזיתו שני קירות היוצרים רחבת שער. מעל השער היה כנראה מגדל שמירה שניצב על מסד האבן ותפס חלק גדול מהסוגר שמדרום לו. השער פונה לכיוון מערב ולכן אין לחוקרים ספק שהדרך שהובילה למצודה הייתה ממערב, שם שיפולי הגבעה מתונים יותר.
לוח אבן מלבני החורג בצורתו ובמידותיו (0.53X1.00 מטרים) מאבני הקירות והאבנים, נמצא מוטל בכניסה לשער. אף על פי שאין עליו סימני סיתות החוקרים מזהים אותו כמצבת שער פולחנית.