בשנת 1942 אודט הקשיבה למשדר של האדמירליות ברדיו שבו ביקשו מאנשים שיש ברשותם תמונות שצולמו בחוף הצרפתי שישלחו אותן לכתובת מסוימת בלונדון. אודט שלחה מכתב עם התמונות שהיו לה וציינה שם שהיא צרפתייה מלידה ומכירה היטב את המקום, אך בטעות במקום לשלוח לאדמירליות שלחה את המכתב למשרד המלחמה. לאחר מספר שבועות היא קיבלה מכתב ובו הזמנה לראיון שהיא חשבה שבו יחזירו לה את התמונות ששלחה. בפועל היא התראיינה לארגון שנקרא ה SOE (Special Operations Executive) שהיה ארגון בריטי, אשר הוקם בהוראתו של וינסטון צ'רצ'יל, במטרה להילחם בגרמנים באמצעים לא צבאיים. בראיון לא סיפרו לאודט את מטרת הפגישה, אבל אמרו שאנשים שגויסו ישלחו למדינות שנכבשו על ידי הגרמנים או לטריטוריות אחרות. המראיינים בחנו תכונות שונות אשר קובעות אם המתראיינים מתאימים לשרת כסוכנים, ביניהן: מגדר, מראה, שפה, התנהגות, תכונות אופי. המראיינים התייחסו במיוחד לתכונות הבודקות אם המועמד יוכל להיטמע בטבעיות באוכלוסייה המקומית.
תפקידה במלחמה.
אודט הייתה אחת הנשים הראשונות שהצטרפו ל-SOE. היא הצטרפה גם לארגון עזרה ראשונה המורכב כולו מנשים בשם (FANY (First Aid Nursing Yeomanry וזאת כדי שיהיה לה סיפור כיסוי במקרה שתיתפס. היא עברה הכשרה קצרה שהכינה אותה לעבוד מתוך שטח האויב, וקיבלה תפקיד מסוכן של שליחת מידע מצרפת לבריטניה. בנובמבר 1942 הגיעה אודט לחוף צרפת בעזרת אוניה ושם יצרה קשר עם פיטר צ'רצ'יל (שכינויו "ראול") שהיה חלק מה-SOE ופעלה איתו. כחלק מהעבודה ב-SOE בצרפת עבדה אודט בשיתוף פעולה עם הרזיסטאנס (תנועת ההתנגדות הצרפתית).
אודט פעלה בהצלחה במשך שישה חודשים בתנאים מסוכנים ומפחידים והצליחה להעביר מידע לבריטניה. הכינוי שלה היה ליז (Lise ) והיו לה מסמכים מזויפים. בתחילת אפריל 1943 נפגשה אודט עם הוגו בלייכר שהציג עצמו כ"קולונל הנרי", אנטי נאצי שרוצה לעבוד איתם נגד הנאצים כדי לסיים את המלחמה. אך ב-16 באפריל 1943 הוגו בלייכר הפסיק להעמיד פנים, חשף את זהותו כנאצי ועצר את אודט ואת צ'רצ'יל.
נפילה בשבי.
אודט וצ'רצ'יל הושלכו לכלא פרנזס ( Frenses prison ) בזמן החקירה אודט וצ'רצ'יל העמידו פנים שהם נשואים ושפיטר צ'רצ'יל היה האחיין של ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל. בנוסף אודט לקחה את האחריות של המבצע על עצמה, וכך חסכה מצ'רצ'יל חקירות ומנעה את הסיכוי שהוא לא יעמוד בעינויים ויגלה סודות. אודט נחקרה על ידי הגסטפו 14 פעמים, היא עונתה אך לא גילתה שום מידע. הגרמנים קבעו לה עונש מוות יחד עם פיטר צ'רצ'יל ליולי 1943, אך הדבר לא יצא לפועל. ביולי 1944 הועברה אודט למחנה הריכוז ראוונסבריק בגרמניה, שם שמו אותה בבידוד מתחת לאדמה בניסיון לשבור את רוחה והיא נשארה במקום במשך שלושה חודשים. משלא נשברה רוחה, נאמר לה לאחר תקופה שהיא לא תקבל אוכל, אלא אם תסגיר סודות, ובמשך ימים כך היה עד שגילו שהיא חלתה בשחפת, והרופאים חזו שאם היא תישאר בתא היא תמות בתוך זמן קצר. אודט לא נכנעה למחלה, התעקשה לקבל טיפולים והסתמכה על השם צ'רצ'יל ועל העובדה שהגרמנים חושבים שהיא קשורה לראש ממשלת בריטניה. בדצמבר 1944 הוחזרה אודט לתא כלא רגיל, וכמה חודשים לאחר מכן היא חולצה ממחנה הריכוז.
אחרי המלחמה.
לאחר המלחמה, ב-1945 קיבלה אודט סנסום מבריטניה את הפרס צלב ג'ורג' על הפגנת אומץ בשבי, והייתה האישה הראשונה שקיבלה אותו, ומצרפת קיבלה את פרס לגיון הכבוד.
ב-1946 התגרשה מבעלה רוי סנסום וב-1947 התחתנה עם פיטר צ'רצ'יל.
אולגה אלקלעי
אולגה אלקלעי (בסרבית: Олга Алкалај; 23 בנובמבר 1907 – 15 במרץ 1942) הייתה עורכת דין יהודייה, פעילה למען זכויות נשים וחברה בפרטיזנים היוגוסלביים בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה.
ביוגרפיה.
אולגה אלקלעי נולדה ב-23 בנובמבר 1907 בבלגרד, סרביה. עורכת דין שנולדה לאחת המשפחות הספרדיות הוותיקות והמכובדות בבלגרד. בזמן שלמדה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת בלגרד, היא הייתה פעילה בתנועת הסטודנטים המהפכנית והפכה לחברה במפלגת הקומוניסטים של יוגוסלביה (LCY) בשנת 1937. היא ביקשה למזג אג'נדות סוציאליסטיות ופמיניסטיות, וסייעה לייסד את מדור הנוער של תנועת הנשים בבלגרד.
כמו כן, בהוראת המפלגה, היא כיהנה גם במערכת של העיתון הפמיניסטי Žena danas (האישה של היום). לאחר שעברה את מבחן לשכת עורכי הדין בתחילת שנות ה-30, היא פתחה משרד בעריכת דין בבית הוריה, כשהיא הגנה על חברי המפלגה הקומוניסטית הבלתי חוקית בבית המשפט. בסוף 1940 היא נבחרה כחברה בוועדה המקומית הזמנית של המפלגה הקומוניסטית בבלגרד ושימשה גם כמזכירת המפלגה באזור. גם כקומוניסטית וגם כיהודיה, היא מצאה את עצמה במצב רעוע בסרביה הכבושה בידי הנאצים, אך היא המשיכה במעורבותה בעבודה בלתי חוקית תוך שימוש בזהות בדויה.
בדצמבר 1941 היא נעצרה, עונתה ונשלחה למחנה הריכוז סַיְימישטֶה (Sajmište), מחנה הריכוז היהודי. זמן קצר לאחר מכן, היא נרצחה במשאית גז ב-15 במרץ 1942.
בעיר בלגרד קיים רחוב על שמה.
בן מוריל
אדמירל בן מוריל (14 בספטמבר 1892 – 30 ביולי 1978) היה ראש משרד המספנות והרציפים של צי ארצות הברית, ושל חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, זה היה המשרד האחראי בין השנים 1842 עד 1966 לבניית מספנות הצי, מבדוקים יבשים, ומתקנים הקשורים לבנית ותחזוקת ספינות.
אדמירל בן מוריל, המוכר בציבור האמריקאי בעיקר כאבי . חייו של מוריל נפרשו על פני שמונה עשורים, שתי מלחמות עולם, תקופת השפל הגדול ותקופת התפתחותה של ארצות הברית כמעצמת על. הוא היה קצין ימי, מהנדס מבריק, ענק תעשייתי ודובר לאומי רהוט.
תחילת חייו.
מוריל נולד ב-14 בספטמבר 1892 למשפחה יהודית, בסולט לייק סיטי, יוטה.משפחתו עברה לסנט לואיס, מיזורי, שם סיים את לימודיו בבית הספר התיכון המרכזי של סנט לואיס ראשון בכיתתו. הוא קיבל מלגה לארבע שנים לאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס בגיל 16. לאחר שסיים לימודי הנדסה אזרחית בשנת 1913, הצטרף לחיל הים במהלך מלחמת העולם הראשונה. ביוני 1917, הוסמך לשירות בדרגת סגן בחיל ההנדסה האזרחית של הצי.
מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא הוצב ב, שם התוודע לעוזר מזכיר הצי בשם פרנקלין דלאנו רוזוולט. ולאחר מכן שירת במספנות הצי ובמתקני תחזוקה במסצ'וסטס, האיטי, וירג'יניה, וושינגטון.
בין המלחמות.
מורל נשלח בדרגת רב-סרן, לבית הספר הלאומי לגשרים וכבישים בפריז, כדי ללמוד תכנון הנדסי צבאי אירופי ושיטות בנייה. ב-1933, הוא חזר לארצות הברית כדי לפקח על מתקן ניסויי בריכה לכלי שיט שנבנה בקארדרוק, מרילנד על פי הפיתוח של דוויד וו. טיילור , ארכיטקט ימי ומהנדס בצי ארצות הברית, אשר שימש לפיתוח ושיפור דגמי אניות.
בתאריך 1 בדצמבר 1937, הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט בחר בסא"ל מוריל להיות ראש משרד המספנות והרציפים ואחראי על המהנדסים האזרחיים של הצי. זה קידם את מוריל לדרגת אדמירל משנה, אף על פי שמעולם לא היה אל"ם.
מוריל הציע לבנות שני מבדוקים יבשים גדולים מאוד בפרל הארבור ויזם פרויקטים של בניית מעגנים ב וב. המבדוקים הושלמו בזמן, הרבה לפני שהפצצות היפניות החלו ליפול ב-7 בדצמבר 1941, כדי לתקן את אוניות המערכה שניזוקו בפרל הארבור. כמו המתקנים במידוויי אשר גם הושלמו בזמן כדי למלא תפקיד אסטרטגי בניצחון המשמעותי הראשון של הצי על הכוחות היפניים.
מלחמת העולם השנייה.
דרישות הצי במלחמת העולם השנייה היו לבסיסי תחזוקה מתקדמים, אשר יהיו פרושים ברחבי האוקיינוס השקט. צוותי הבנייה נדרשו לממש לבצע את עבודתם במהירות וגם לאחוז בנשק ולהילחם בהיותם מותקפים על ידי האויב היפני. מורל האמין שכוח בנייה צבאי, של הצי, ימלא את הצורך לבניית בסיסים מתקדמים באזורי המלחמה.
ב-28 בדצמבר 1941 ביקש מוריל מ במפקדת הצי לקבל סמכות לגייס אנשים במקצועות הבניה, ולהקים חטיבת צוותי בניה ימית המורכבת משלושה גדודים. מפקדת הצי נענתה לבקשה ב-5 בינואר 1942. ב-5 במרץ ניתן אישור לגדודי הבנאים להשתמש בשם "דבורי הים".מורל טבע את המוטו של דבורי הים: Construimus, Batuimus שמשמעותם בלטינית "אנחנו בונים, אנחנו נלחמים".
חטיבת ההנדסה האזרחית של מורל קיבל סמכות פיקודית על מה שיהפוך לארגון שכלל 250,000 אנשים, שבנו מתקנים בשווי 10 מיליארד דולר, לתמיכה במאמץ המלחמתי.
ב-1945 נעשה מוריל לראש של הצי. לבקשתו של סגן הנשיא הארי טרומן, ניהל משא ומתן על הסדר השביתה הכללית של עובדי בתי הזיקוק. כאשר הממשלה השתלטה על תעשיית הפחם הביטומנית של המדינה שנה לאחר מכן, הוגדר מוריל כמנהל מכרות הפחם.
אחרי המלחמה.
ב-11 ביוני 1946 היה מוריל קצין המטה בחטיבת ההנדסה האזרחית של הצי, השני בשרשרת הפיקוד ואשר הועלה לדרגת אדמירל, תחת פיקודו של האדמירל סמואל מ. רובינסון, וכעבור שלושה חודשים הועבר לרשימת הגמלאים.
מוריל היה האמריקאי היהודי השני אחרי קלוד צ'ארלס בלוך שהפך לאדמירל ארבעה כוכבים. במשך 12 השנים הבאות, הפנה מוריל את תשומת לבו לתעשייה, ושימש תחילה, לזמן קצר (אוקטובר 1946 - מרץ 1947) כנשיא ולאחר מכן כנשיא, מנכ"ל ויו"ר מועצת המנהלים של , אחת מיצרניות הפלדה הגדולות במדינה.
מוריל כתב מאמרים עבור פרסום של , קבוצה שדוגלת בשווקים חופשיים ובפילוסופיה ליברטריאנית.
מוריל כיהן כיו"ר כוח המשימה בנושא משאבי מים וכוח של ועדת הובר השנייה, וניהל ועדה בת 26 איש מנובמבר 1953 עד יוני 1955. הנשיא לשעבר הרברט הובר כינה את עבודתו של כוח המשימה הזה "מרחיקת הלכת והכי מרחיקת לכת בנושא של חקירה נוקבת על בעיות המים שלנו אשר נעשתה אי פעם בהיסטוריה שלנו".