הסיבות לחלוקת הגטו לשתיים היו האופן שבו התרכזו היהודים בעיר וכן ביטול הצורך בהעברתם ממקום למקום. אף על ההפרדה, מצבם היה בכי רע שכן שטחי הגטו לא אפשרו סניטציה מספקת, הובלת מים או אספקת חשמל. הפרדת הגטו לחלקים עזרה לנאצים בהמשך להשמיד את דרי הגטו בקלות רבה יתר. הגטו הגדול יותר חוסל כשנה וחצי לאחר הקמתו והגטו הקטן יותר מספר חודשים קודם לכן.
היסטוריה.
גטו אחד.
שנים עשר ימים לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים, מספר חוקים ותקנות חדשים נאכפו על ידי האחראים החדשים. כל היהודים צוו להירשם במפקד העיר והמילה יוּדֶה (Jude, "יהודי" בגרמנית) נחתמה על תעודות הזהות שלהם. נאסר עליהם ללכת על המדרכות בעיר; הותר להם ללכת בכביש לצדי המדרכות בטור עורפי. ב-30 ביוני 1941, נכנס לתוקפו חוק בו על כל היהודים בעיר לענוד טלאי צהוב.
גטו אחד הוקם באזור המרכזי של העיר, בקרבת טירת גרודנו ומתחם בית הכנסת. היהודים כבר התרכזו בשטח זה עוד לפני הקמת הגטו, אך שטח הגטו היה קטן בהרבה. כל 15,000 היהודים שהיו באזור נדחקו לשטח שגודלו לא עולה על חצי קילומטר רבוע, בין רחוב ווילנסקה מצד אחד ורחוב זמקוואה מצד שני. הגטו הוקף בגדרות בגובה 2 מטרים, כמה מהבתים בשטח הגטו נהרסו. עם הזמן שטחו של הגטו הלך וקטן, כאשר החלו הגירושים למחנה קיילבסין ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה.
גטו שתיים.
גטו שתיים הוקם מאחורי מסילת הרכבת בפרבר סלובודקה, בקרבת צריפי הצבא הישנים והשוק העירוני. אזור של העיר היה פחות מפותח, היו בו פחות בתים והרבה חלל ריק. כ-10,000 יהודים קובצו לגטו זה, שהיה גדול יותר בשטחו מגטו אחד אך רעוע ממנו. ניתנו להם שש שעות בלבד להיכנס לשטח שהוקצה מבלי להשתמש ברכבים, מה שיצר פאניקה גדולה והסתערות של אלפי יהודים על שערי הגטו. הגטו הוקף בחומה שעברה ליד רחוב סקידל.
בשני הגטאות כרטיסי הקצבת מזון חולקו במאפיות. היהודים קיבלו כמאתיים גרמים של לחם עבור תשלום סמלי. היודנרט (המועצה היהודית) הפעילה חנות קצבים שחילקה בשר סוסים מפעם לפעם. תפוחי אדמה חולקו מהמרתף של בית הכנסת. היו מטבחים ציבוריים בשני הגטאות שיצרו עד 3,000 מנות מזון ליום ללא בשר או שומן אך כללו לחם (בין 50 ל-100 גרם). סיר נפרד שימש את אלה שרצו לאכול אוכל כשר.
גירושים.
הוצאות להורג נערכו בגטו ב-2 בנובמבר 1942. באותו יום, שני הגטאות נאטמו מבחוץ על ידי אנשי האס אס. מבצע חיסול הגטו החל ב-15 בנובמבר עם גל גירוש הראשון לאושוויץ בירקנאו. קרוב ל-4,000 סוחרים יהודים נשלחו לגטו אחד ושאר האסירים הוצעדו למחנה העבודה בקיילבסין לגירוש. המשלוח הראשון מהגטו הגיע לאושוויץ שלושה ימים לאחר מכן, ב-18 בנובמבר. לפני שנשלחו למותם, הגרמנים הורו למספר יהודים לחתום על גלויות עליהם נכתב בגרמנית "מקבלים יחס טוב, אנחנו עובדים והכל בסדר".
הגירושים מגטו אחד למחנה המעבר קיילבסין החלו בסוף נובמבר 1942; משם היהודים נשלחו ברכבות מסע לבהמות לאושוויץ ולטרבלינקה. היהודים המעטים שנותרו בגטו אחד נשלחו לגטו ביאליסטוק במרץ 1943, יתר אסירי הגטו נרצחו במקום או הועלו לרכבות בנובמבר 1943 ומשם נלקחו למחנה מיידנק להשמדה, מיד לאחר דיכוי מרד גטו ביאליסטוק.
מרינה סילבה
מריה אוסמרינה מרינה סילבה ואז דה לימה (נולדה ב-8 בפברואר 1958; בפורטוגזית: Maria Osmarina Marina Silva Vaz de Lima) היא פעילת סביבה ופוליטיקאית ברזילאית, היא פעלה יחד עם צ'יקו מנדז (Chico Mendes), שנרצח בגין פעילותו למען הגנה על נהר האמזונאס.
סילבה הייתה חברה במפלגת הפועלים (PT) עד אוגוסט 2009 ושימשה כסנאטורית מטעם מדינת אקרי עד שמונתה ב-2003 לשרת הסביבה. בבחירות של 2010 התמודדה מטעם המפלגה הירוקה (PV) והשיגה 19.33% מהקולות. היא התמודדה לתפקיד נשיא ברזיל ב־2010, 2014 ו-2018. כיום היא משמשת כדוברת של מפגלת הקיימות.
באפריל 2014, הכריז אדוארדו קמפוס (Eduardo Campos) כי הוא רץ לתפקיד נשיא ברזיל, ומינה את סילבה כסגניתו. לאחר מותו של קמפוס בתאונת מטוס, נבחרה סילבה לעמוד בראש המפלגה להתמודדות על הנשיאות. בסיבוב הראשון של הבחירות ב-5 באוקטובר מפלגתה קיבלה 21% מהקולות ולא המשיכה לסיבוב השני.
מרינה סילבה היא זוכת הפרס לפעילות סביבתית ע"ש גולדמן לשבת 1996.
ראשית חייה.
מריה סילבה נולדה כמריה אוסמרינה דה סילבה בכפר קטן, כ-70 ק"מ מחוץ לריו ברנקו, עיר הבירה של אקרי. היא ממוצא פורטוגלי ואפריקאי, הן מצד אביה והן מצד אמה. משפחתה סבלה מעוני וכל בני המשפחה עבדו בשדות עצי גומי באמזונס בניקוז לטקס מהעצים. במהלך ילדותה היא חלתה מספר פעמים במלריה וצהבת. סילבה התייתמה בגיל 16, ועברה לריו ברנקו, כדי ללמוד ולקבל טיפול בצהבת. היא התגוררה במנזר וקיבלה חינוך קתולי והייתה הראשונה במשפחתה ללמוד קרוא וכתוב. לאחר שעזבה את המנזר, היא עבדה כעוזרת בית בתמורה ללינה.
בגיל 26, היא סיימה תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטה הפדרלית של אקרי, במהלך לימודיה היא הצטרפה למפלגה הקומוניסטית והחלה בפעילותה הפוליטית. בשנת 1984 סילבה הייתה אחת מהפעילות שהקימו את איגוד העובדים הראשון באקרי. ביחד עם צ'יקו מנדז, פעיל סביבתי ומנהיג פועלים, היא הובילה הפגנות נגד בירוא יערות והעברת קהילות שחיו ביערות האמזונס מן אתרים המסורתיים שלהן.
פעילות פוליטית.
בשנת 1994, סילבה נבחרה כסנטורית מטעם מפגלת הפועלים בבית העליון של הסנאט בברזיל והייתה הנציגה הראשונה של עובדי שדות הגומי שאי פעם נבחרה לסנאט. היא פעלה להגנת הסביבה ולשימור היערות בהם גדלה. כמו כן, היא פעלה למען צדק חברתי ופיתוח בר קיימא באזור האמזונס. בין השנים 2004 ל-2007, סילבה הובילה מדיניות ששמרה על היערות והורידה ב-59% את כריתת היערות. היא פעלה לשימור יערות קיימים על פני פיתוח חדשים.
סילבה מונתה לשרה לאיכות הסביבה בשנת 2003 בממשלתו של לואיז אינסיו דה סילבה. כשמונתה לשרה, המשרד לאיכות הסביבה היה חלש ומבודד, ובירוא יערות באמזונס הואץ. בעלי אינטרסים כלכליים, ולפעמים פליליים, התנגדו נחרצות לתוכניות שימור היערות ופעלו כדאי להחליש את סילבה ולמנוע את פעילותה. למרות זאת, סילבה הצליחה ליצור בריתות ולהפעיל חוקים ומוסדות כדי להגן על היערות. יותר מ-700 אנשים נעצרו על פעילות בלתי חוקית ביער, למעלה מ-1,500 חברות נסגרו וציוד ונכסים הוחרמו. אמצעים אלה היו יעילים, אך יצרו לה מתנגדים רבים. בשנת 2008 סילבה התפטרה והסבירה את עזיבתה "ההתנגדות הגוברת בממשלה ובחברה". המתח בתוך ממשלתו של דה סילבה גבר, שהוא בחר למנות את הפילוסוף והפוליטיקאי, רוברטו מנגביירה אונגר , למתאם תוכנית פיתוח בר קיימא של אמזונאס. התנגדותה לפיתוח סכרים הידרואלקטריים, דלק ביולוגי וגידולים מהונדסים גנטית הגבירה את בידודה בממשלה והובילה לעימותים עם הפקידות הממשלתית. המתנגדים לפעולותיה היו מבין החקלאים, מגדלי הבקר והמשקיעים.
התמודדות לנשיאות ברזיל.
ב-19 באוגוסט 2009 הודיעה סילבה על המעבר ממפלגת הפועלים למפלגת הירוקים, בעיקר במחאה על המדיניות הסביבתית שאושרה על ידי מפלגת הפועלים. בהתאם לציפיות ממנה, היא הודיעה על התמודדותה לנשיאות ברזיל. סילבה הכריזה כי היא רוצה להיות "האישה השחורה הראשונה ממוצא עוני" שתיבחר לנשיאת ברזיל. בקמפיין הבחירות שלה הדגישה סילבה שאם תיבחר היא תשים את האזרח במרכז, תפנה משאבים לחינוך לכול, בריאות ותחושת הביטחון של האזרחים. בתחילת ספטמבר הסקרים חזו לה 10% מקולות המצביעים ויום לפני הבחירות 16%. בבחירות סילבה זכתה ב-19.33% מקולות הבוחרים ולא עלתה לסיבוב השני בבחירות לנשיאות ברזיל.
החל משנת 2014, התביעה והמשטרה בברזיל ערכו מבצע גדול חשיפת שחיתות בקרב פוליטיקאים בברזיל ומצאו שחיתות בכל המפלגות הגדולות מלבד מפלגתה של סילבה.
במסגרת הבחירות הכלליות בברזיל ב-2014, סילבה לא התמודדה אלא חברה אל אדוארדו קמפוס, פוליטיקאי מהמפלגה הסוציאליסטית הברזילאית שהתמודד לנשיאות. הוא הציע לסילבה להצטרף אליו כסגניתו והם חברו להתמודדות משותפת. בסיבוב הראשון לבחירות לנשיא ברזיל קמפוס קיבל 21%. ב-13 באוגוסט קמפוס נהרג בתאונת מטוס וסילבה הפכה למועמדת לנשיאות מטעם המפלגה הסוציאליסטית. היא נהנתה מתמיכה רבה בקרב בוחרים צעירים ואוונגליסטים, אך בגלל עמדותיה הפרו-סביבתית, המגזר החקלאות החזק והגדול בברזיל חשש וחשד בה. כנוצרייה אוונגליסטית, היא התנגדה להפלות וב-30 באוגוסט 2014, עוררה סילבה סערה כשהסירה את תמיכתה של המפלגה בנישואים חד-מיניים, שקמפוס תמך בהם ונכללו במניפסט של המפלגה, שפורסם יום קודם לכן. לאחר ספירת הקולות בסיבוב השני, סילבה הגיע למקום השלישי. דילמה רוסף נבחרה לנשיאה.
ב-4 באוגוסט 2017, מרינה סילבה הוכרזה רשמית כמועמדת לנשיאות מטעם מפלגת רשת הקיימות לבחירות 2018. היא רצה יחד אדוארדו ז'ורז'ה ממפלגת הירוקים. סילבה הציגה את עצמה כמי שכולה לאחד את ברזיל עם בחירתה. על פי סקרי הבחירות סילבה קבלה את המקום השלישי במרוץ לנשיאות, אולם, ככל שהתקרבו הבחירות, היה ירדה בצורה משמעותית בסקרים ובבחירות עצמן היא קיבלה כאחוז אחד בלבד מקולות הבוחרים.
חיים אישיים.
מרינה סילבה נשואה בשנית ויש לה ארבעה ילדים. ב-1997 היא הפתיעה גם את משפחתה ששינתה את אמונתה הנוצרית מקתולית לאוונגליסטית, בעקבות מה שסילבה כינתה חוויה מיסטית תוך התמודדות עם בעיות בריאותיות קשות.
ראובית הלפרין
ראובית ("תותי") הלפרין בלוך (29 ביולי 1960 - 15 ביוני 2014) הייתה פרופסור לגינקולוגיה ומיילדות במרכז רפואי אסף הרופא. בצעירותה, הייתה אלופת ישראל בהתעמלות אמנותית. ייצגה את ישראל בשלוש אליפויות עולם בהתעמלות אמנותית (1973, 1975, 1977).
ביוגרפיה.