מאז כניסתו לפוליטיקה, ייעצה לילי לבעלה. היא הצטרפה לנסיעותיו ברחבי העולם, להופעתיו בתקשורת, ונהגה להתבטא באופן ציבורי בנושאים פוליטיים. בראיון לשרית ישי לוי בספטמבר 1988 אמרה:
בפברואר 1999 אובחנה כחולה במחלת הסרטן. היא נפטרה ב-25 במרץ 2000 בבית החולים תל השומר בגיל 63, פחות משנה לפני הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה, בהן נבחר אריאל שרון לראש ממשלת ישראל ה-11. עם פטירתה נאמרו עליה הספדים מהימין ומהשמאל הפוליטי.
לילי שרון נקברה בגבעת הכלניות המשקיפה על חוות שקמים, ולימים נקבר לצדה גם בעלה (ולא בחלקת גדולי האומה). על שמה נקרא פארק לילי שרון למרגלות תל עכו.
אין מולטיפליקיבוס קוריס
אין מולטיפליקיבוס קוריס (לטינית In Multiplicibus Curis) היא האנציקליקה החמש-עשרה שפרסם האפיפיור פיוס השנים עשר, והיא ניתנה באחוזתו בקסטל גנדולפו ליד רומא, ביום 24 באוקטובר 1948. האנציקליקה מתמקדת במלחמה בארץ ישראל. האפיפיור הביע בה את תקוותו לסיומה ולשלומם של המקומות הקדושים. שמה של האנציקליקה, המונה עשרה סעיפים, נגזר משלוש מילותיה הראשונות שמשמעותן "בין העניינים הרבים הטורדים (את הכס הקדוש)".
בראשית דבריו עמד האפיפיור על מקומה הייחודי של ארץ ישראל בראש דאגותיו, בשל המלחמה הנמשכת בה והגורמת לסבל אנושי כבד (סעיף 1). הוא הביע את דאגתו מהרס מבנים קדושים ואת חששו מפגיעה במקומות הקדושים המרכזיים (סעיף 2). האפיפיור עמד על מאמצי הוותיקן למנוע את הקרבות עוד בטרם פרצו, וקבע כי שלום יושג רק אם יתבסס על עקרונות האמת והצדק (סעיפים 3 ו-4). האפיפיור התייחס לסיוע שמגיש הכס הקדוש לנפגעי פעולות האיבה ולפעולותיו למענם במדינות הקתוליות (סעיף 5), וכן עמד על חשיבות התפילה למען שלומם ולמען שלומם של המקומות הקדושים (סעיפים 6 ו-7). הוא הפציר במקבלי ההחלטות לשים את לבם לירושלים ולהעניק ערובות מתאימות לביטחונם ולשלומם של המקומות הקדושים בה, וציין את הצורך בהבטחת גישה חופשית לכל המקומות הקדושים בארץ ישראל ובמתן ערובות שיבטיחו את חופש הפולחן בה (סעיף 8). האפיפיור סיים את האנציקליקה במשאלה כי העלייה לרגל של הנוצרים למקומות הקדושים תתחדש בקרוב (סעיף 9).
מבקר מערכת הביטחון
יחידת מבקר מערכת הביטחון היא יחידה במשרד הביטחון המשמשת כגוף ביקורת על מערכת הביטחון, לרבות צה"ל, יחידות הסמך המסווגות והבלתי מסווגות של משרד הביטחון, וכן התאגידים הממשלתיים שבאחריות שר הביטחון. מבקר מערכת הביטחון מתמנה בהחלטת ממשלה על ידי המלצה של שר הביטחון וכפוף לו במישרין, הרמטכ"ל ומנכ"ל משרד הביטחון רשאים להציע נושאים לביקורות.
הקמת היחידה.
הבסיס להקמת היחידה הונח כבר ב-1956 על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון. על פי חזונו של בן-גוריון, נחוץ שמערכת הביטחון תהיה נתונה לביקורת ופיקוח על ידי בעל תפקיד, אשר אינו כפוף לאיש מלבד שר הביטחון.
היחידה הוקמה בשנת 1976 כחלק מלקחי מלחמת יום הכיפורים ובעקבות המלצות ועדת אגרנט. על פי החלטת הרמטכ"ל ושר הביטחון שבאה לידי ביטוי בהוראות הפיקוד העליון (2.0607): היחידה "מהווה גוף ביקורת, פיקוח וייעוץ, שבאמצעותו עומדים שר הביטחון, הרמטכ"ל ומנכ"ל משרד הביטחון על הכשירות, הכוננות, הסבירות והחוקיות של פעילות מערכת הביטחון על כל מרכיביה."
תפקידי היחידה.
הביקורת נערכת במכלול תחומים ארגוניים ומבצעיים בצה"ל, במשרד הביטחון, בגופי מערכת הביטחון האזרחית, ובגופים שמשרד הביטחון משתתף בהנהלתם או תומך בהם בהקצבות כספיות.
חזונה של יחידת מבקר מערכת הביטחון הוא להוות גוף ביקורת מרכזי ומשפיע במערכת הביטחון, לצורך מימוש יעדיה ולשיפור מוכנותה בשגרה ובחירום. ייעוד היחידה לסייע לשר הביטחון לפקח על פעילות המערכת, לטובת ביצוע משימותיה ועמידה ביעדיה, באמצעות ביקורות ומתן חוות דעת וייעוץ מקצועיים.
תפקידיה המרכזיים של יחידת מבקר מערכת הביטחון:
בעלי תפקידים ונהלים.
למבקר מערכת הביטחון מתמנה בדרך כלל קצין במילואים בדרגת תת-אלוף.
למבקר שני סגנים:
היחידה נחלקת למחלקות וצוותים בפיקוד קצינים בדרגת אלוף-משנה. בין השאר:
בצה"ל, מקבל סגן הרמטכ"ל את דו"חות המבקר לפעולה, והוא האחראי לרכז ולעקוב אחר הטיפול בהם.
בסוף שנת 2011 הוקמה בצה"ל יחידת מבקר פנים-ארגונית בראשה מבקר הכפוף ישירות לרמטכ"ל וייעודו להוות מבקר פנימי שייבחן את תחומי הכשירות בצה"ל, מוכנותו של צה"ל, כוננותו למילוי משימותיו ואופן ניהולו התקין והיעיל של הארגון. כמו כן נקבע שהוא ירכז עבודת המטה לצורך הכנת התייחסות צה"ל הרשמית לדו"חות מבקר המדינה ולדו"חות מבקר מערכת הביטחון.
ג'אקומו לאורי-וולפי
ג'אקומו לאורי-וולפי (באיטלקית: Giacomo Lauri-Volpi; 11 בדצמבר 1892 - 17 במרץ 1979) היה טנור איטלקי, שקולו הלירי-דרמטי הצטיין בהיקף יוצא דופן וביכולת טכנית. הופיע ברחבי אירופה, בצפון אמריקה ובדרומה בקריירה מן השורה הראשונה, שהקיפה 40 שנה.
לימודים וראשית קריירה.
לאורי-וולפי נולד בלאנוביו שבאיטליה. אחרי שסיים את השכלתו התיכונית בסמינר באלבאנו וקיבל תואר מאוניברסיטת לה סאפיינצה ברומא, החל בלימודי שירה אצל אנטוניו קוטוני, בריטון נודע במאה ה-19, באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
קריירת השירה המלבלבת שלו נעצרה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שבה שירת בצבא האיטלקי. לאחר המלחמה הופיע לראשונה על בימת האופרה בביצוע מוצלח של ארטורו ב"פוריטאנים" של בליני בוויטרבו, איטליה, ב-2 בספטמבר 1919. להופעה זו אימץ לו את שם הבמה ג'אקומו רוביני, על שם הטנור החביב על בליני, ג'ובאני באטיסטה רוביני. כעבור ארבעה חודשים, ב-3 בינואר 1920, נחל עוד הצלחה, הפעם בתיאטרון קוסטאנצי ברומא, הפעם בשמו האמיתי, מול רוזינה סטורקיו ואציו פינצה ב"מאנון" של מאסנה.
לאורי-וולפי זכה לשבחים רבים על הופעתו כארנולדו בהפקה של וילהלם טל מאת רוסיני ליובל המאה של לה סקאלה בשנת 1929.
לאורי-וולפי היה טנור ראשון במעלה במטרופוליטן אופרה בניו יורק מ-1923 עד 1934 והופיע שם ב-232 הצגות. הוא שר מול מריה יריצה בבכורה האמריקאית של טורנדוט מאת פוצ'יני ומול רוזה פונסל בבכורה המטרופוליטנית של לואיזה מילר מאת ורדי. הוא הופיע גם בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ב-1925 וב-1936. עד אז הספיק להרחיב את הרפרטואר שלו ולהתקדם מתפקידים ליריים דרמטיים יותר. בשנות ה-40' החל קולו לגלות סימני שחיקה ולאבד מן ההומוגניות שלו. עם זאת, איכות הצלילים הגבוהים שלו עמדה בעינה במידה ראויה לציון
בתקופת מלחמת העולם השנייה קבע את משכנו באיטליה. הופעתו האחרונה באופרה מלאה הייתה בתפקיד מנריקו בטרובדור של ורדי, ברומא בשנת 1959.
הוא הקליט מספר לא קטן של אריות ודואטים מתוך אופרות. רבות מן ההקלטות האלה קיימות על גבי תקליטורים. הטובות בהן נעשו בארצות הברית ובאיטליה בשנות ה-20', ה-30' וראשית ה-40'. בשנת 1974, בן 81, הוציא תקליט אחרון של רסיטל אופראי.
בשיאו, היה קולו של לאורי-וולפי מכשיר מזהיר: מבריק, גמיש ומצלצל. הוא ניחן בצלילים גבוהים קלים וחודרים להפליא והוויבראטו המרצד שלו תרם לזיהוי מיידי של קולו. במהלך הקריירה שלו שר, על במה, קשת רחבה של תפקידים שונים זה מזה, כארטורו (ב"פוריטאנים" של בליני) ואותלו (באותלו של ורדי), והודות לכך היה לאחד מזמרי האופרה המהוללים ביותר במאה ה-20, על אף התחרות הקשה, שיבול ראוי להתכבד בו של טנורים יריבים מאזור הים התיכון העמידו בפניה כשהיה במיטב שנותיו. (באלה היו בנימינו ג'ילי, ג'ובאני מארטינלי, אורליאנו פרטילה, פרנצ'סקו מרלי, גליאנו מאסיני, טיטו סקיפה, אנטוניו קורטיס, רנאטו זאנלי ואלסנדרו זיליאני הצעיר.)
לאורי-וולפי היה אדם תרבותי ואינטליגנטי, בעל מזג לוהט. עם פרישתו עבר לספרד ומת בבורחאסוט, סמוך לוולנסיה, בגיל 86.
כתבים.
לאורי-וולפי כתב ספרים אחדים, שאחד מהם (Voci Parallele) ("קולות מקבילים") הוא מחקר מאיר-עיניים בנושא זמרים וטכניקות השירה שלהם, שמרבים לצטט מתוכו.
יצחק יעקב ווייס
אחוזת האפיפיור בקסטל גנדולפו
אחוזת האפיפיור בקסטל גנדולפו (איטלקית Ville pontificie di Castel Gandolfo) היא אחוזה השוכנת בעיירה קסטל גנדולפו, 25 ק"מ דרומית-מזרחית לרומא, והמוכרת כשטח אקס-טריטוריאלי הנמצא בריבונות מדינת הוותיקן. באחוזה מספר מבנים וגנים רחבי ידיים המשתרעים על שטח כולל של 550 דונם (יותר משטח קריית הוותיקן עצמה).
היסטוריה.
בתקופה הרומית נקרא המקום אלבה לונגה. היישוב הנהיג את ברית קהילות לאטיום. במהלך המאה ה-7 לפנה"ס, עם עליית כוחה של רומא כעיר החזקה בלאטיום, עברה הנהגת הברית לידיה, ואלבה לונגה הוחרבה.
העיירה קסטל גנדולפו נודעה כמקום בו נהגו אפיפיורים רבים לנפוש, והאפיפיור אורבנוס השמיני, שכיהן בין השנים 1623-1644, הורה על הקמת ארמון במקום. הארמון הורחב במשך השנים ושימש כמעון הקיץ של האפיפיור עד 1870, עת סופחה רומא לאיטליה, ומעמדם של כל נכסי הכס הקדוש בעיר ובסביבותיה נותר מעורפל. סוגיה זו, ומעמדו של האפיפיור בכלל, זכו לכינוי "השאלה הרומאית" (Questione Romana), והם הוסדרו עם חתימתם של שלושת ההסכמים הלטרניים ב-11 בפברואר 1929. לפי ההסכמים זכה הכס הקדוש להבטחת מעמדה של קריית הוותיקן כמדינה ריבונית, ומספר מבנים בבעלותו הנמצאים מחוץ לקריית הוותיקן הוכרו כשטחים אקס-טריטוריאליים של המדינה. בין אלה הייתה גם אחוזת האפיפיור בקסטל גנדולפו, אשר שבה לשמש כמעון הנופש של האפיפיור.
האחוזה.