אהרון דוד ברנשטיין (בכתיב יידיש: בערנשטיין; בגרמנית: Aaron David Bernstein; 6 באפריל 1812, דנציג – 12 בפברואר 1884, ברלין) היה עיתונאי, פילוסוף אוטודידקט, מחבר ספרי מדע פופולרי, מהפכן יהודי-גרמני, מהוגי הדעות של היהדות הרפורמית.
ביוגרפיה.
ברנשטיין נולד בשנת 1812 בעיר דנציג (כעת גדנסק). התחנך בישיבה ואת השכלתו הכללית רכש בכוחות עצמו. בראשית שנות השלושים של המאה ה-19 עבר לברלין, פרוסיה, שם התפרנס כמוכר ספרים, עיתונאי ומחבר ספרי מדע פופולרי - כתב סדרה בת 21 כרכים על פלאי העולם. הוא השתתף בלחימה במהפכת 1848 בגרמניה ובשנות החמישים, תחת שלטון הריאקציה, נכלא לזמן מה בעוון פרסום השקפותיו הליברליות. בתחילת דרכו כעיתונאי וכסופר נהג ברנשטיין לחתום בשם העט א' רֶבֶּנשטיין (A. Rebenstein).
זיגיסמונד שטרן וברנשטיין היו הדמויות הבולטות ביותר בקרב בני הקהילה היהודית של ברלין, שביקשו לבצע רפורמות רדיקליות ביהדות. השניים, יחד עם משה סימיון נסחו את הטיוטה של ה"קול קורא", שפורסם בעיתונות וקרא ליהודים לקחת חלק בהתוויית העקרונות ליהדות חדשה. ברנשטיין האמין כי כתבי הקודש אינם מכילים את פרטי ההתגלות הישירה של רצון האל, אלא רק עדות לה. ב-10 במרץ 1845 היה מבין מייסדיה של הקהילה הרפורמית העצמאית-למחצה של ברלין, שלראשה נבחר לבסוף שמואל הולדהיים. באותו יום, נאם אהרן ברנשטיין:
משפחתו.
בנו הבכור של אהרון היה הפיזיולוג יוליוס ברנשטיין, ובנו הבכור של יוליוס היה המתמטיקאי פליקס ברנשטיין. אדוארד ברנשטיין היה בן אחיו של אהרון.
כתביו.
ספרו היחיד שתורגם לעברית:
קישורים חיצוניים.
Marcel Nicolas: Bernstein, Aaron. In: "Neue Deutsche Biographie" (NDB). Band 2, Duncker &amp; Humblot, Berlin 1955, S. 133.
מירון בנבנישתי
דוד בנבנישתי
סבסטיאן ויירה
דייגו סבסטיאן ויירה גלאין (בספרדית: Diego Sebastián Viera Galaín נולד ב-7 במרץ 1983 בפלורידה שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אתלטיקו ג'וניור ברנקייה הקולומביאנית.
ביוגרפיה.
ויירה החל את הקריירה שלו בנסיונל האורוגוואית שם שיחק 58 משחקים ולאחר שנתיים במועדון עבר לויאריאל הספרדית ושיחק במדיה 75 משחקים. לאחר שהגיע דייגו לופז לקבוצה הוא הפך לשוער הראשון, וויירה ירד לספסל. בתום עונתו הרביעית בקבוצה עבר ללאריסה מליגת העל היוונית ובסיום העונה עבר לקבוצת ג'וניור הקולומביאנית.
לזכותו של ויירה 15 הופעות בנבחרת אורוגוואי.
נער קריאה
נער קריאה (בגרמנית: Der Vorleser) הוא רומן מאת הסופר הגרמני ברנהרד שלינק, שראה אור בשנת 1995. הספר זכה בפרסים ספרותיים רבים, תורגם ליותר מ-50 שפות, והיה לספר הגרמני הראשון שהגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
הספר תורגם לעברית על ידי רוני לוביאניקר ויצא לאור בהוצאת זמורה-ביתן ב-1998.
עלילה.
במוקד הספר רומן בין האנה, אישה צעירה שעובדת ככרטיסנית בחשמלית, לבין מיכאל, נער צעיר ממשפחה אינטלקטואלית. האנה מטפלת במיכאל בחוליו, ולאחר שהוא מבריא ממחלתו שולחת אותו אימו להודות לאישה שעזרה לו. רומן מתפתח בין השניים, ובמהלכו מבקשת האנה ממיכאל להקריא לה ספרים שונים בעת המפגשים ביניהם. לאחר זמן מה מתאכזב הנער לגלות, שהאישה עזבה בפתאומיות את הדירה שבה גרה, מבלי לומר לו דבר.
מאוחר יותר, בהיותו סטודנט למשפטים, הוא מגלה באקראי שהנאהבת שלו הייתה שומרת בשרות האס אס והוצבה במחנה ריכוז לא רחוק מאושוויץ, וכי היא עומדת למשפט על פשעים נגד האנושות. במהלך העדויות בבית המשפט, נחשפים פרטים מפתיעים על התנהגותה של האנה במהלך שירותה המזכירים את התנהגותה כלפי מיכאל, כגון הגנה על אסירות חלשות, הקראת סיפורים על ידי האסירות שהוכנסו לחדרה, ולאחר מכן שילוחן אל מותן, בהליך של סלקציה שביצעה בעצמה.
במהלך המשפט מבין מיכאל שהאנה היא למעשה אנאלפביתית, ומגבלה זו היא המניע למעשים רבים בחייה, וכי בושתה מהיותה אנאלפביתית וניסיונה להסתיר זאת, מובילים אותה לקבל על עצמה במודע אשמה בלעדית על מעשי רצח שביצעו גם השומרות האחרות, וכתוצאה מכך נפסק לה עונש מאסר עולם. כעשר שנים לאחר המשפט מחליט מיכאל לשלוח לה סיפורים מוקלטים. האנה לומדת לראשונה בחייה לקרוא ואף לכתוב באמצעות הסיפורים המוקלטים. היא שואלת ספרים מספריית בית הסוהר ולומדת קריאה תוך האזנה להקראתו של מיכאל. בסופו של דבר היא גם שולחת אליו מכתבים, אך לא זוכה למענה. מיכאל ממשיך לשלוח הקלטות ובזה מתמצה הקשר ביניהם.
במשך שנות ריצוי עונשה של האנה, נישא מיכאל ונולדת לו בת. אך נישואים אלו אינם מחזיקים מעמד ובני הזוג מתגרשים. כעבור 18 שנה, לקראת סיום תקופת מאסרה, מבקר מיכאל את האנה בכלא. לאכזבתו הוא פוגש אישה מבוגרת שנראית לו זקנה. לקראת שיחרורה, מבקשת מנהלת בית הכלא ממיכאל לדאוג להאנה, והוא נעתר לכך. אלא שבבוקר יום שיחרורה מתאבדת האנה בתלייה. מיכאל, שהגיע כדי לקחתה לדירה שהכין לה, שומע ממנהלת בית הסוהר שהיא עסקה בקריאת ספרים רבים של ניצולי שואה בולטים, כמו אלי ויזל, פרימו לוי, תדיאוש בורובסקי. למיכאל לא נותר אלא לממש את צוואתה, שבה ציוותה את כספה לבתה של ניצולת השואה ששרדה, מה שמוביל למפגש בין מיכאל לבין הבת הניצולה.
עיבוד קולנועי.
בשנת 2008 עובד הספר לסרט ההוליוודי "נער קריאה" בכיכובם של רייף פיינס וקייט וינסלט.
ג'יינה ג'יימסון
ג'יינה ג'ימסון
ג'יינה ג'מסון
דויד פריזנהאוזן
נתתי לה חיי
נתתי לה חיי הוא שיר של להקת כוורת מאלבומה השני, "פוגי בפיתה", שייצג את מדינת ישראל באירוויזיון 1974.
מילות השיר.
כמו רבים משיריה של להקת כוורת השיר הוא שיר הומוריסטי, ומתאר סיפור אהבה כושל בין גבר לאישה המגיע לשיאו בפזמון:
מאוחר יותר נטען כי למעשה מכיל השיר ביקורת פוליטית כנגד שלטונה של ראש הממשלה דאז גולדה מאיר ובעד הקמתה של מדינה פלסטינית, זאת על פי המילים:
סנדרסון עצמו הצדיק טענה זו והסביר כי אכן הייתה בשיר מחאה פוליטית, אך הציבור הישראלי של זמנו לא הבחין בה בשל דימוייה של כוורת כלהקה קלילה והומוריסטית.
כוורת באירוויזיון.
להקת כוורת נבחרה על ידי רשות השידור לייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון שנערכה בברייטון שבאנגליה לאור הצלחתה העצומה בקהל הישראלי עם תוכניתה הראשונה "סיפורי פוגי". זו הייתה הפעם השנייה שבה שלחה ישראל מספר נציגים לתחרות, שהתרחשה מספר חודשים לאחר מלחמת יום כיפור.
היות שתקנון התחרות התיר רק לשישה חברי להקה לעלות על הבמה, ואילו כוורת מנתה שבעה חברים, שימש הקלידן יוני רכטר כמנצח הלהקה. עיבוד השיר לתחרות נעשה על ידי נעם שריף. השיר עצמו הגיע למקום השביעי ואילו למקום הראשון הגיע שירה של להקת אבבא "Waterloo".
לאחר האירוויזיון הוציאה הלהקה לשוק האירופאי תקליטון שכלל תרגום של השיר לאנגלית תחת השם "She Looked Me in the Eye" וכן תרגום לשיר "המגפיים של ברוך" בשם "Morris and his Turtle"
לאחר האירוויזיון.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל באותה שנה הגיע השיר למקום הראשון ונבחר ל"שיר השנה", כשכוורת זוכה בתואר "להקת השנה" בשנה השנייה ברציפות. השיר הפך לאחד מלהיטיה הגדולים ביותר של הלהקה עד היום. בשנת 2012 הועלה בתיאטרון הבימה מחזמר משיריו של סנדרסון שנשא את שם השיר.
גרסאות כיסוי.
לשיר בוצעו מספר גרסאות כיסוי. הגרסה הראשונה בוצעה על ידי עופר לוי ולאה לופטין בסגנון מזרחי. בקדם האירוויזיון 2008 בוצע חידוש של השיר על ידי הזמר שי גבסו, תוך שילוב סגנונות שונים. שי להב ואורן ברזילי, חברי להקת מופע הארנבות של ד"ר קספר, ביצעו את השיר יחד עם שלישיית "מה קשור?". גרסת כיסוי נוספת בוצעה על ידי ארקדי דוכין.
השיר הצרפתי Le Service Militaire (השרות הצבאי), בביצועו של ז'ו דסאן משנת 1974, נכתב ללחן של "נתתי לה חיי".
גרסתה של שרית חדד.
בשנת 2018, ביצעה שרית חדד את השיר לרגל ועדה מיוחדת - "ישראל, סיפור הצלחה", של ווינט וידיעות אחרונות. את השיר ביצעה חדד על הבמה בבנייני האומה בירושלים, בסמוך להוצאתו כסינגל.
על השיר אמרה חדד כי: "כשפנו אליי עם הרעיון לחדש קלאסיקה ישראלית, חשבתי שזה צריך להיות משהו של כוורת".
כלפי השיר בביצועה הופנו ביקורות חיוביות ושליליות ואף אפרים שמיר אמר עליו כי: "היא הרסה את השיר. אולי המצב של קלפטר הידרדר אחרי ששמע את השיר". בעקבות כך התחוללה אנדרלמוסיה בכל עולם המוזיקה הישראלי, בטענה שדבריו "גזעניים".
מיד לאחר שפורסמו דבריו של שמיר, יצאו להגנתה של חדד ישראלים רבים, ואף שרת התרבות והספורט מירי רגב התערבה ואמרה כי שמיר הוא: "גזעני ומביך", והוסיפה כי: "הביצוע של שרית חדד מושלם". בתגובה אמר שמיר אל רגב כי: "את אישה חסרת תרבות, צעקנית, שקרנית וגאה בפרחיות שלך". זוהי פעם שנייה שדבר כזה קורה עם שמיר, כאשר הקודמת לכך הייתה בתגובתו אל מיכה שטרית בשנת 2014.
דני סנדרסון לעומת זאת, יצא גם כן להגנתה של חדד ואמר כי: "זה ביצוע מדליק של שרית חדד ל'נתתי לה חיי'. כבוד".
חטיפה (כדורסל)