מסיבות בלתי מובנות, קסטיוס גאלוס, שכנראה לא היה מודע למצב הקשה של היהודים הנצורים בעיר, החליט לוותר על תוכניתו לכבוש את העיר, ופתח בנסיגה מהירה של כוחותיו מהעיר אל השפלה. יוסף בן מתתיהו מותח ביקורת על החלטה זו, וטוען כי לו המשיך גאלוס במצור עוד זמן קצר ייתכן שהיה מכניע את העיר ומדכא את המרד עוד באיבו, אך יחסי הכוחות בין הצדדים, וביצוריה החזקים של העיר, מלמדים כי ייתכן והחלטתו הייתה נכונה. סיבה אפשרית אחת לנסיגה הרומית הפתאומית היא מחסור במכונות מצור, או בחומרים הדרושים לבניית מכונות מצור, כגון מגדלי מצור ואילי ניגוח, שנדרשו להבקעת חומות ירושלים. ההשערה היא שמכונות מצור אלו, מסיבה כלשהי, לא עברו את מעבר בית חורון לכיוון ירושלים. השערה נוספת היא כי היו לגאלוס בעיות אספקה, שלא אפשרו קיום מצור ממושך על העיר, בהתחשב בעונת הגשמים הקרבה (המצור התחולל בחודש חשוון) העשויה לשבש את האספקה. ייתכן כי כשלים אלה נבעו מהערכת-חסר של עָצמת המרד היהודי. ייתכן גם כי קנאותם של הנצורים, שהשליכו מהחומה את אלה מביניהם שרצו לפתוח את שערי העיר בפני גאלוס, הביאה את גאלוס למסקנה כי אין בכוחו להכריעם, ושעליו לסגת ולהמתין לתגבורת.
הנסיגה הבלתי צפויה הפיחה מחדש את רוח הלחימה של היהודים, ואלו החלו במרדף אחר הרומאים הנסוגים. הנסיגה המבוהלת והבלתי מאורגנת של הצבא הרומי, איפשרה לכוחות המורדים להגביר את התקיפות על הכוח הנסוג ולגרום לו אבדות כבדות. בין החללים מצאו את מותם מפקד הלגיון השישי, פריסקוס; הטריבון, לוגינוס; מפקד גדוד הפרשים, אמיליוס יוקונדוס, ועוד קצינים בכירים רבים. אלו שהצליחו להימלט הגיעו אל המחנה בגבעון בהותירם מאחוריהם ציוד רב שכלל כלי נשק ובהמות משא. בגבעון התעכב גאלוס יומיים לשקול את צעדיו, וביום השלישי, לאחר שהבין כי הזמן פועל לרעתו וככל שישתהה עוד, יתקבצו יהודים נוספים ללחימה, פקד גאלוס על השמדת בהמות-משא רבות, שלא יפלו לידי היהודים, ופתח בנסיגה נוספת דרך מורד בית חורון. משבאו אל המעבר ההררי הצר, שבו ותקפו אותם היהודים מכל עבר בהמטרת אבנים וחצים על הצבא הרומי הנסוג והמובס, תוך שהם סוגרים עליהם את שני פתחי המעבר. רק רדת הלילה היה עוגן ההצלה שחילץ את הרומאים מאָבדן מוחלט, כך בחסות החשיכה הצליחו לנוס חיים אל בית חורון.
בבית חורון נקט גאלוס בתחבולת הערמה כדי להציל את מחנהו. הוא בחר 400 חיילים אמיצים, הללו הניפו דגלים ועמדו וקראו בקול זה לזה כדי ליצור רושם כאילו כל המחנה עומד על מקומו. בינתיים שאר המחנה נמלט והתרחק במהלך הלילה. משהאיר הבוקר, מצאו היהודים את המחנה מרוקן. היהודים הרגו מיד את החיילים הנותרים, לקחו ממעט שלל כלי המצור שנותרו שם ופתחו במרדף אחר הכוח הרומאי, אך זה כבר הספיק להתקדם הרבה על עבר יעדם - השפלה. היהודים רדפו אחרי הרומאים עד אנטיפטריס, שם התייאשו מלהשיגם וחזרו על עקבותיהם כשבידיהם שלל רב שננטש במהלך המנוסה, מתוכו: אילי ברזל, קטפולטות ומכונות מלחמה נוספות.
קציר הדמים הסתכם ב-5,300 רגלים ו-480 פרשים מקרב הרומאים, לעומת אבֵדות מועטות בקרב היהודים. בנוסף, כלי הנשק הרומיים, קופת הכסף של הלגיון ובגולת הכותרת - הנס של הלגיון השנים עשר נפלו בידי היהודים (דבר שהמיט חרפה גדולה על הלגיון, באשר הנס היווה פריט מקודש שעצם הימצאותו בידי האויבים מבשר את הניצחון על הלגיון). ביום ח' בחשוון ג'תתכ"ז (66) שבו היהודים לעיר בשירי ניצחון ומצב רוח מרומם.
הניצחון של היהודים השפיע מאוד על המצב בעיר; אוהדי הרומאים ומתנגדי המרד ברחו מירושלים, או שהצטרפו אל שורות המורדים לאחר שהשתכנעו בחוזקם, או מחשש לחייהם. העם נטה לתמוך במורדים והעמדה המתונה נחלשה, אך העימותים הפנימיים לא פסקו.
גאלוס שלח אל הקיסר נירון נכבדים יהודים התומכים ברומאים, אשר נמלטו מירושלים לאחר תבוסתו, על מנת שאלה יפילו את האשמה בתבוסתו המחפירה על ראשו של פלורוס.
על פי טקיטוס, מת גאלוס בשנת 67, "אם בדרך הטבע, או כתוצאה מן הרוגז".
התבססות המורדים.
הקמת הממשלה.
לכל היה ברור כי רומא לא תשלים עם המצב בחיבוק ידיים, וכי מתקפה נוספת בוא תבוא. התגובה הרומית תהיה רק שאלה של זמן. כדי להיערך לבאות היה מן הצורך להקים מנהיגות יהודית מאורגנת. אחד המוסדות השלטוניים שהתבססו בתקופת הבית השני היה "אספת העם". זו התכנסה רק באירועים מיוחדים, כגון ההכרזה על "האמנה" בימי נחמיה או בחירת שמעון החשמונאי לכהן גדול. לא היה כל מנגנון קבוע לזימון האספה, אך כוחה היה רב. עתה התכנסה בירושלים אספת העם, ולכל שכבות העם ניתן בה ביטוי. נראה כי היסודות המתונים בעם ייצגו היטב את הדעה הרווחת, והשתלטו על היסודות הקיצוניים. המתונים ייצגו את הכהנים ואת המעמדות העליונים, ותמכו בניסיונות לפשרה ולפיוס. האספה גדולה שנערכה בהר-הבית הביאה למינוי מפקדים רבים במחוזות שונים בארץ לקדם את פני הרעה ולהשיב מלחמה. משלחות נשלחו אל יישובים בבבל ושאר מקומות שמעבר לנהר פרת להתארגן למרד רחב. דמות מרכזית במחנה המתון היה רבן שמעון בן גמליאל הזקן, מראשי הסנהדרין. רבן שמעון בן גמליאל הביא לבחירתם של יוסף בן גוריון וחנן בן חנן כמפקדי המרד בירושלים וענייני העיר נמסרו בידיהם עם סמכויות נרחבות. פעולה עיקרית שהיו צריכים למלא: תיקון וחיזוק החומות. שני אלה היו ממחנה המתונים. תפקידם, כפי שהתברר לאחר מכן, היה קשה ביותר, והם עמדו בלחץ מתמיד הן מהאויב שמבחוץ, והן מהקנאים שמבפנים.
בשלב זה היו מנהיגי המרד מהשכבה העליונה של העם: חנן בן חנן, כהן גדול לשעבר ומנהיג הצדוקים; יהושע בן גמלא, אף הוא מבית הכהנים הגדולים; אלעזר בן חנניה מנכבדי הכוהנים; רבן שמעון בן גמליאל הזקן, נשיא הסנהדרין מבית הלל ומנהיג הפרושים; מפקד המרד בגליל היה יוסף בן מתתיהו שגם הוא היה ממשפחת כהנים.
תופעה זו אינה מובנת מאליה, שהרי הללו ייצגו את הקו המתון של היהודים, והיו בעלי קשרים עם השלטון הרומי. ייתכן שהמנהיגים המתונים חששו מקיצוניותם של הקנאים ומן היריבויות והמלחמות ביניהם, שעלולות להזיק ליהודה, ובעיקר לקראת המאבק הממושך הצפוי נגד הרומאים. ההנהגה המתונה סברה, ככל הנראה, שיש להקים ממשלת מרד שקולה ומתונה, שתוכל לפתוח, בנסיבות מתאימות, במשא ומתן עם הרומאים.
ממשלת המרד ביצעה מיפוי בארץ. היא חילקה את הארץ למחוזות ומינתה מפקד לכל אזור, כמו יוסף בן שמעון - מפקד יריחו, יוחנן האיסיי - מפקד יפו, לוד, אמאוס ניקופוליס ומחוז תמנה, יוסף בן מתתיהו מפקד הגליל והגולן ועוד. היא גם ביצעה ביסודיות הכנות חשובות, כגון: חיזוק חומות ירושלים, צבירת נשק ומזון ואימון יחידות לקרב.
ראשי הקנאים והלוחמים בגאלוס הוסטו הצידה. אלעזר בן חנניה מונה למושל צבאי של חבל אדום המרוחק, ואף זאת לא לבדו כי אם עם יהושע בן צפיא. גיבור המלחמה בגאלוס, ניגר איש עבר הירדן, הושם אף הוא תחת פיקודם. ראש הקנאים, אלעזר בן שמעון, שהחזיק בידו את אוצרו של גאלוס, וציפה להיבחר למשרה רמה, הוסט כליל מההנהגה ולא ניתן לו כל תפקיד.
הטבעת המטבעות.
סימן מובהק לעצמאות מדינית היה הטבעת המטבעות על ידי ממשלת המרד. הטבעת המטבעות שהונפקו בהתמדה במשך כל שלבי המרד עד לחורבן הבית, מלמדת על המדיניות לסמל את הריבונות היהודית העצמאית. הוטבעו מטבעות מארד ומכסף, כשעליהן, לראשונה מאז תקופת החשמונאים, כיתוב עברי. על המטבעות הוטבעה השנה, כאשר הספירה היא מתחילת המרד (שנה א', שנה ב', וכך הלאה), הכתובת "שקל ישראל", וכן סיסמה. בשנה הראשונה למרד הוטבעו מטבעות שעליהם הכתובת "ירושלים הקדושה". בשנה השנייה והשלישית הוטבעו מטבעות שעליהן כתוב "חרות ציון". בשנה הרביעית הוחלפה הסיסמה לסיסמה "לגאולת ציון", וייתכן שחילוף זה מסמן את סיומן של התקוות הריאליות לחירות, והתבססותן של התקוות המיסטיות לגאולה, כאשר צבאו של טיטוס סגר על ירושלים מכל עבריה. הציורים שעל המטבעות סימנו נושאים יהודיים כאתרוג, לולב, כפות תמרים ועוד.
המטבעות הוטבעו בדרך כלל בירושלים, אך משנותק הקשר בין ירושלים והגליל בעת מסעו של אספסיאנוס, הוטבעו מטבעות אף בערים הנצורות. בגמלא נמצא מטבע של שקל ועליו הכיתוב "לגאולת ירושלים הקדושה" שהוטבע שם בעצם ימי המצור. עובדה זו מראה את החשיבות שייחסו המורדים לפעולת הטבעת המטבעות כסימן לריבונות ולחיזוק המוראל בקרבם.
קרוב לאלפיים שנה מאוחר יותר אימצה מדינת ישראל חלק מסמלים אלו במטבעותיה המודרניים. לדוגמה, המטבע של לירה ישראלית אחת, ולאחריו המטבע של עשרה שקלים (ישנים), נושאים משני צידיהם העתקים של המטבע בן שקל אחד משנת א' למרד.
תבוסה באשקלון.
אשקלון הייתה עיר הלניסטית ובה אוכלוסייה מעורבת, יהודית ונוכרית, שנראתה למפקדי המרד כמכשול בדרכם, והוחלט להורסה. לאחר הניצחון על גאלוס, הלוחמים הירושלמים רצו להרחיב את הזירה ומתוך רוממות ניצחון ושלהוב רוחות עלו לאשקלון כשבראשם מפקדי הקרבות נגד גאלוס - ניגר, יוחנן האיסי ושילא הבבלי, כדי לכבשה. הם הצליחו להחריב אזורים בסביבות העיר אך נתקלו בהתנגדות חריפה של חיל המצב הרומי הקטן שנמצא בעיר. ניסיון ההתקפה נחל בסופו של דבר כישלון מוחץ וכואב. אשקלון לא נפלה לידי היהודים, ושמונת אלפים לוחמים אבדו, ובנוסף נטבחו רבים מתושבי העיר היהודיים. ניגר ניצל לאחר שנחשב כבר למת, ושב לירושלים. התברר כי בלחימה בשטח פתוח הרומאים עומדים ביתרון בולט מעל היהודים. שיטת ההגנה והמרד השתנתה, ונוסחתה החדשה הייתה: התבצרות בערים.
ההכנות למרד בגליל.
מצבו האסטרטגי של הגליל.