בשנת 2000 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הרוסית למיסוי עם תואר במשפטים והוא בעל דוקטורט בכלכלה.
משנת 2003 הוא משרת בגופי משרד הפנים הרוסי. הוא מילא את תפקידי ראש השירות הפדרלי לפשעים כלכליים ומיסוי של משרד הפנים של רוסיה; ראש המחלקה לרגולציה משפטית וארגון שיתוף פעולה בינלאומי של המחלקה לביטחון כלכלי של משרד הפנים של רוסיה.
ב-28 באוגוסט 2003, בצו של נשיא רוסיה, הועלה לדרגת מייג'ור גנרל. ב-12 במאי 2006 מונה פרוקופצ'וק לסגן ראש הלשכה המרכזית הלאומית של האינטרפול תחת משרד הפנים של רוסיה וראש נקודת הקשר הלאומית הרוסית לשיתוף פעולה עם יורופול.
ב-14 ביוני 2011, על פי צו של נשיא רוסיה, הועלה לדרגת מייג'ור גנרל. על פי אותו צו, הוא מונה לראש הלשכה המרכזית הלאומית של האינטרפול של משרד הפנים של הפדרציה הרוסית.
ב-10 בנובמבר 2016, באספה הכללית ה-85 של האינטרפול, אלכסנדר פרוקופצ'וק, נבחר ברוב קולות לתפקיד סגן נשיא האינטרפול מאירופה. פרוקופצ'וק הפך לאזרח הרוסי הראשון שמחזיק בתפקיד מנהיגותי בכיר באינטרפול מאז הצטרפותה לארגון זה.
פרוקופצ'וק היה מועמד לתפקיד נשיא האינטרפול בבחירות ב-21 בנובמבר 2018, לאחר שראש הארגון הקודם, מנג הונגווי, נעלם בסין בתחילת אוקטובר. לפי הטיימס, פרוקופצ'וק היה ה"פייבוריט" במאבק על תפקיד זה. עם זאת, נציג דרום קוריאה, קים ג'ונג יאנג, נבחר לבסוף לכהונה בת 5 שנים.
האח הצעיר איגור פרוקופצ'וק (Ігор Прокопчук; יליד 1968) הוא דיפלומט אוקראיני, נציג קבע של אוקראינה לארגונים בינלאומיים בווינה (2010–2019).
נטליה דודינסקאיה
נטליה מיכאילובנה דודינסקאיה (ברוסית: Наталия Михайловна Дудинская; 8 באוגוסט (21 באוגוסט בלוח הישן) 1912 – 29 באוגוסט 2003 בסנקט פטרבורג) הייתה פרימה בלרינה רוסייה, ששלטה בבלט קירוב משנות ה-30 עד שנות ה-50. על עוצמת שליטתה בלהקה תעיד העובדה, שמנעה מכל רקדנית אחרת לבצע את תפקיד ז'יזל.
אמה של דודינסקאיה הייתה נטליה טגליאורי, בלרינה שלמדה בהדרכתו של אנריקו צ'קטי. דודינסאקיה, שקיבלה את הכשרתה אצל אגריפינה ואגאנובה, סיימה את לימודיה ב-1931. היא רקדה את כל התפקידים הראשיים בתיאטרון קירוב, לרבות תפקיד הכוכבת בבלט "סינדרלה" של סרגיי פרוקופייב. בהמשך יצרה במקור תפקידים ב"להבות פריז" ו"טאראס בולבה" של בוריס אספייב. בעיקר נודעה בביידרה, "דון קישוט" והתפקיד הראשי ב"לורנציה", שיצרה.
בני-זוגה התדירים לריקוד היו בעלה, קונסטנטין סרגייב, הרקדן גיאורגי המפורסם ואחטנג צ'בוקיאני ובסוף הקריירה שלה, רודולף נורייב בן ה-21, שבו בחרה כבן-זוגה ב"לורנציה". התערערות בריאותה אילצה אותה לפרוש בשנת 1961. היא רקדה, מכל מקום, בגרסת הסרט של בעלה ליפהפייה הנרדמת משנת 1964 בתפקיד קאראבוס. במהלך הקריירה קיבלה ארבע פעמים את פרס ברית המועצות. בשנת 1957 עוטרה בתואר אמן העם של ברית המועצות.
עם פרישתה, הייתה דודינסקאיה למורה לבלט בבלט קירוב ואחת המורות המהוללות של מכון ואגאנובה. לאחר עריקת נורייב למערב בשנת 1961, נפלו היא ובעלה, קונסטנטין סרגייב, קורבן לנזיפות השלטון הסובייטי. בסופו של דבר, לאחר עריקתה של נטליה מאקארובה בשנת 1970, איבדו שניהם את משרותיהם בלהקה, אבל דודינסקאיה המשיכה ללמד רקדנים מתקדמים. אנסטסיה וולוצ'קובה ואוליאנה לופאטקינה היו בין הבלרינות האחרונות שעבדו בהדרכתה. דודינסקאיה אף עזרה לבעלה לביים את הפקותיו לקלאסיקות רוסיות מחוץ לרוסיה, כשבאה, למשל, לבלט בוסטון, בשנות ה-80 וה-90 לעבוד על ז'יזל, אגם הברבורים, הביידרה ו"לה קורסר".
דודינסקאיה מתה בשנת 1923, בת 90.
אוטו שטיינהויזל
אוטו שטיינהויזל (Otto Steinhäusl; 10 במרץ 1879 - 20 ביוני 1940) היה איש אס אס בדרגת אוברפיהרר, יליד אוסטריה, מפקד משטרת וינה ונשיא האינטרפול (1938–1940).
קריירה מוקדמת.
שטיינהויזל שימש כראש משטרת וינה החל משנות ה-30 המוקדמות. זה גם כנראה תקופת הזמן שבו הוא הצטרף בחשאי לאס אס. אוטו שטרסר טען ששטיינהויזל היה סוכן גסטפו חשאי, וכי ביולי 1933 היה מבצע שתוזמן על ידי שטיינהויזל לחטוף את שטרסר, ולהבריחו מעבר לגבול גרמניה, או לכלוא אותו. עם זאת, הניסיון נכשל.
לאחר רצח קנצלר אוסטריה אנגלברט דולפוס ב-25 ביולי 1934, נמצא שטיינהויזל כאחד הקושרים והוא נידון לתקופת מאסר ממושכת.
אנשלוס והחזרה.
בבוקר 12 במרץ 1938 חצתה ארמייה 8 של הוורמאכט הגרמני את הגבול הגרמני-אוסטרי. הם לא נתקלו בהתנגדות מצד הצבא האוסטרי — להפך, החיילים הגרמנים התקבלו על ידי אוסטרים מריעים בהצדעה להיטלר, בדגלי הנאצים ובפרחים. בגלל זה, הפלישה הנאצית נקראת גם "Blumenkrieg" (מלחמת הפרחים). עד הצהריים באותו יום, הדיח "הרייכספיהרר-SS" היינריך הימלר את נשיא האינטרפול המכהן, ד"ר מיכאל סקובל, שלימים יוחלף על ידי שטיינהויזל, שזה עתה שוחרר מהכלא. שטיינהויזל הוחזר לתפקידו כנשיא משטרת וינה, והועלה לדרגת "Standartenführer" ביום האנשלוס.
נשיא האינטרפול.
כנשיא משטרת וינה, שטיינהויזל קשר קשר עם שני מנהיגים בכירים של האס אס האוסטרי, פרידולין גלאס ויוזף פיצטום, לשמור על מבנה הכוח הקיים של המשטרה האוסטרית. בתקווה להקדים ארגון מחדש מאסיבי שעלול לסכן את הקריירה שלהם, הם שכנעו את מפקד "משטרת הסדר", קורט דליגה, להימנע מטיהור, בטענה שרוב הבלשים, השוטרים ואפילו שוטרי המקוף היו פעילים נאצים בלתי חוקיים לפני האנשלוס. דלוייג' היה סקפטי, אך הסכים להמתין עד שניתן יהיה לארגן ולבדוק ראיות. התגובה הייתה תערובת של מסמכי הונאה שכללו כרטיסי חבר מעודכנים, תיקים מזויפים, דוחות מפוברקים ועוד שורה של פריטים מכובסים או מזויפים. עד ספטמבר 1938 אושרו רשמית כמעט 1,000 שוטרים שהיו פעילים, מתוכם 700 גם התקבלו לאס-אס.
כפי שכותב הסוציולוג מתייה דפלם, "שטיינהויזל הפך לנשיא הוועדה הבינלאומית של המשטרה הפלילית החדשה באפריל 1938. לא רק שנאמנותו של שטיינהויזל לגרמניה הייתה בטוחה, מנהיגי גרמניה גם העריכו שהוא יהיה אך דמות ביניים, שכן ידוע היה שהוא סובל משחפת. הפגישה הראשונה תחת נשיאותו של שטיינהויזל, בבוקרשט ב-1938, הניבה רק החלטה אחת פה אחד: שהפגישה הבאה אמורה להתקיים בברלין. נוסחה תוכנית ראשונית לפגישה בברלין, עותק שרד בתיקי FBI באינטרפול, אך, הפגישה בוטלה."
מוות ותוצאות.
שטיינהויזל סבל משחפת זמן רב, ומת ב-20 ביוני 1940 בווינה. הוא היה בן 61.
מזכ"ל האינטרפול, אוסקר דרסלר שלח דו"ח לכל חברי האינטרףאינטרם שציין כי הוא ומשטרה אחרת, כולל פקידים נאצים ארתור נבה ואחרים, החליטו "לבקש ממפקד משטרת הביטחון הגרמנית" לקבל את נשיאות האינטרפול (ICPC). לפי הדיווחים, עשרים ושבעה פקידי משטרה המייצגים 15 מדינות הסכימו להצעה. מכיוון שזה היה פחות משני שלישים מכלל החברות בארגון, המדינות שלא ניתן היה להתייחס אליהן לא נספרו ואלו שנמנעו נחשבו כלא הצביעו נגד ההצעה, כך שהנהגת הארגון בשליטת הנאצים נימקה את השגת רוב. במכתב חוזר מ-24 באוגוסט 1940 הצהיר ריינהרד היידריך כי הודיעו לו כי שמועמדותו כנשיא הארגון "עברה פה אחד". היידריך המשיך כי הוא "יוביל את הארגון לעתיד חדש ומוצלח" וכי מטה האינטרפול "מעכשיו יהיה ממוקם בברלין".
הבלט הלאומי האנגלי
וילמוש בוקור
וילמוש בוקור (במקור בלומנשטוק, בהונגרית: Bokor Vilmos; בונהאד, 2 ביוני 1897 – בודפשט, 29 בפברואר 1984) היה צייר יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
וילמוש בלומנשטוק נולד במשפחה יהודית. אביו, יעקב בלומנשטוק (1845–1913), היה מורה בקהילה היהודית של בונהאד וכן המחנך הפרטי של ילדי משפחת פרצל (משפחת אצולה ממוצא גרמני שאבי המשפחה היה גנרל בצבא ההונגרי), ואמו הייתה רוזה טאוב (1862–1944). בשנת 1915 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הלותרני בבונהאד. הוא שירת בחזית במלחמת העולם הראשונה ונפצע קשה בלחימה סביב פיאבה (Piave). לאחר שחרורו החל את לימודיו בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), במקביל למד בבית הספר הפתוח של הצייר בלה איוואני-גרינוולד ובין 1918 בין 1923 היה תלמיד פרטי של אישטוואן רטי. הוא למד ציור ב-1923 באקדמיה ז'וליאן בפריז ולאחר מכן לזמן קצר אצל ארנה ברטה (מקודם: בראון). הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות ב-1924 ומאותה שנה השתתף בקביעות בתערוכות של היכל האמנות (בודפשט) ושל הסלון הלאומי בבודפשט. בין השנים 1927–1929 יצא לסיור לימודי באיטליה ובילה תקופה ארוכה ברומא. ב-1930 השתתף בביאנלה ה-17 בוונציה. הוא העדיף לעבוד עם צבעי מים, צייר שתי סדרות על גשרי בודפשט המופצצים על הדנובה ועל בודפשט ההרוסה במלחמת העולם השנייה. לאחר מכן סייר ברומניה, בולגריה, צ'כוסלובקיה, פינלנד וברית המועצות והנציח בתמונות את הנופים שראה שם. מתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 עבד כראש אגף ב"קרן האמנות של הרפובליקה העממית ההונגרית", ולאחר מכן כמנהל האמנותי של חברת גלריית תמונות. הוא פרש ב-1976. בציורו כיכב תיאור הטבע והנוף בתפקיד בלעדי.
אשתו הייתה ארז'בט גראנאט.
מישל חדאד (עורך דין)
ארנה ברטה
ארנה ברטה (במקור בראון, בהונגרית: Barta Ernő; סקשפהרוואר, 14 בפברואר 1878 – בודפשט, 6 באוקטובר 1956) היה צייר וגרפיקאי יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.