מלחמת עשרת הימים
מלחמת עשרת הימים (בסלובנית: Desetdnevna vojna) או מלחמת העצמאות של סלובניה (slovenska osamosvojitvena vojna) הייתה מלחמת אזרחים שהתרחשה ב-1991 במשך עשרה ימים. המלחמה התרחשה בין יוגוסלביה לסלובניה, לאחר שהאחרונה, שהייתה אחת הרפובליקות של יוגוסלביה, הכריזה על עצמאותה.
רקע.
לאחר מותו של נשיא יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו בשנת 1980, התגבר המתח הפוליטי, האתני, הדתי והכלכלי ביוגוסלביה. בשנת 1989 סלובודן מילושביץ', יו"ר הוועד המרכזי של ליגת הקומוניסטים של סרביה מאז 1986, הפך לנשיא סרביה, הגדולה והמאוכלסת ביותר מבין שש הרפובליקות היוגוסלביות. כאשר מילושביץ' עבר לגבש את השלטון באמצעות ריכוז המדינה, ממשלות הרפובליקות האחרות ביקשו לשחרר את האחיזה המרכזית בשלטון על ידי הפניית כוח חוקתי רב ככל האפשר לכל אחת מהרפובליקות והמחוזות האוטונומיים. שורה של חילוקי דעות בין נציגים נמשכה עד שארבע מתוך שש הרפובליקות קיבלו כל אחת את ההחלטה להשיג עצמאות מיוגוסלביה. בתמיכת גרמניה והוותיקן, סלובניה הייתה בין הרפובליקות ששואפות לעצמאות.
הפעולה הראשונה להגנת עצמאות סלובניה, שאיחדה את האופוזיציה והממסד הקומוניסטי דמוקרטי בסלובניה, בוצעה על ידי כוחות המשטרה הסלובנית, בפעולה בשם Action North בשנת 1989. באפריל 1990 התקיימו בסלובניה הבחירות הדמוקרטיות הראשונות, בהן השתתפו כמה מפלגות, ובהן זכתה קואליציית DEMOS.
ב-23 בדצמבר 1990 קיימה סלובניה משאל עם, שעבר עם 88.5% מכלל הבוחרים התומכים בעצמאות (94.8% מהקולות), עם אחוז הצבעה של 93.3%. ממשלת סלובניה ידעה היטב שהממשלה הפדרלית בבלגרד עשויה לחפש להשתמש בכוח צבאי לביטול המהלך של סלובניה לעבר עצמאות. מיד לאחר הבחירות בסלובניה הודיע הצבא העממי היוגוסלבי על דוקטרינת הגנה חדשה שתחול ברחבי הארץ. תורת עידן טיטו של "הגנת העם הכללי", בה כל רפובליקה קיימה כוח הגנה טריטוריאלי, היה אמור להיות מוחלף על ידי מערכת הגנה מכוונת מרכזית. הרפובליקות יאבדו את תפקידן בענייני הגנה, והמטות הצבאיים שלהם יוכפפו למטה המרכזי בבלגרד.
ממשלת סלובניה התנגדה למהלכים אלו והבטיחה בהצלחה כי רוב ציוד ההגנה הטריטוריאלי הסלובני יישמר מידי JNA. היא גם הכריזה בתיקון חוקתי שהתקבל ב-28 בספטמבר 1990 כי ה-TO שלה יהיה בפיקודו הבלעדי של ממשלת סלובניה. במקביל, ממשלת סלובניה הקימה מבנה פיקודי חלופי סודי, שכונה מבני התמרון של ההגנה הלאומית (Manevrska struktura narodne zaščite, או MSNZ). זה היה מוסד קיים אך מיושן, ייחודי לסלובניה, שנועד לאפשר לרפובליקה להקים מבנה הגנה אד-הוק, בדומה למשמר בית. לכוח היה חשיבות זניחה לפני 1990, עם נשק מיושן ומעט לוחמים. עם זאת, הממשלה בראשות ה-DEMOS הבינה שניתן להתאים את ה-MSNZ כדי לספק ארגון מקביל ל-TO שיהיה בידי ממשלת סלובניה.
כאשר ה-JNA ניסה להשתלט על ההגנה הטריטוריאלית הסלובנית, מבנה הפיקוד של ה-TO הוחלף בזה של ה-MSNZ המקביל. בין מאי לאוקטובר 1990 גויסו בסתר כ-21,000 אנשי הגנה טריטוריאלית סלובנית ומשטרה במבנה הפיקוד של MSNZ, שהממשלה הפדרלית לא ידעה עליו לחלוטין. ממשלת סלובניה ביצעה גם תכנון מפורט של מסע צבאי נגד ה-JNA, שהביא לייצור תוכנית מבצעית וטקטית עד נובמבר 1990 - למעלה משבעה חודשים לפני תחילת הסכסוך.
הסלובנים היו מודעים לכך שלא יוכלו להרתיע את כוחות ה-JNA לתקופה ממושכת. תחת שר ההגנה, ג'יין יאנסה, הם אימצו אסטרטגיה המבוססת על לוחמה אסטרטגית. לפיה, היחידות יבצעו לוחמת גרילה, באמצעות טילי נ"ט ונ"מ כנגד יחידות של ה-JNA. זאת, בהתבסס על ההנחה ששדרות משוריינות יכולות להילכד על ידי השמדת כלי הרכב המובילים והאחוריים בשטח נוח - למשל על דרך הררית צרה שבה היה מקום לתמרון מוגבל - מה שמאפשר להתמודד עם שאר הכוח ביתר קלות. כהכנה לכך, ממשלת סלובניה קנתה באופן סמוי מערכות טילים קלות מספקים זרים, בעיקר טילי נ"מ SA-7 (סטרלה) ומערכת הנ"ט מסוג Armbrust מתוצרת גרמניה. הגישה הסלובנית העדיפה טקטיקות פגע וברח והשהייה תוך הימנעות מעימותים חזיתיים מכיוון שבמצבים כאלה היה קשה מאוד להתגבר על כוח האש העליון של ה-JNA.
הצדדים הלוחמים.
הכוחות היוגוסלביים.
הצבא העממי היוגוסלבי.
לצבא העממי היוגוסלבי (JNA) תפקיד משמעותי בעולם הפוליטי היוגוסלבי: רבים מקציניו הפכו לאנשי-ממשל והשפעתו על החלטות מדיניות הייתה גדולה. תקציב הצבא היה גדול והוא הקים תעשייה צבאית מפותחת. הצבא כלל יחידות יבשה (כ-165,000 אנשים נכון ל-1991), ים (כ-10,000 אנשים) ואוויר (כ-32,000 אנשים). הכוחות בסלובניה מנו כ-22,000 אנשים. הצבא חולק לארבעה מחוזות צבאיים ביניהם, הרלוונטי למלחמה זו, מחוז 5 בזאגרב, שהיה אחראי על סלובניה ומערב קרואטיה וכלל 4 גייסות.
על פניו לצבא היה כוח עוצמתי: חמוש, מאומן היטב ונייד, אך הוא סבל מציוד מיושן, יכולת תקשורתית לוקה בחסר ומיעוט בציוד תמיכה. שיטת הלחימה של הצבא התאימה במיוחד לשטח פתוח, שהתפרש ביוגוסלביה בעיקר בחלקי המישור הפאנוני, שם עליונותו במבחינת ניידות וכוחו האווירי באו לידי ביטוי. באזורים אורבניים הכוח היה פגיע מאוד, גם עם חימוש טוב בהרבה. הטקטיקה של הצבא הייתה להשתלט על הגבולות של סלובניה ומשם להתקדם פנימה. הם עשו זאת בצורה מדורגת על ידי תביעת השליטה בגבול תחילה, אחר כך איום בירי, ולבסוף ירי אל עבר מוקד ההגנה הסלובני.
הכוחות הסלובניים.
כוחות ההגנה הטריטוריאלית.
כוחות ההגנה הטריטוריאלית (TO) ביוגוסלביה הוקמו ב-1968 ונועדו לשמור ברמה המקומית על הרפובליקות. ב-1974, בעקבות החוקה החדשה, החלו הכוחות להיות כפופים למפקדות שברפובליקות, והיו מדווחים לנשיאי הרפובליקות והמחוזות. למרות זאת, ב-1987 הצבא ארגן את עצמו מחדש, והכוחות הוכפפו למחוזות צבאיים פדרליים. בתקופה שלפני המלחמה נעשו מאמצים של המשטר היוגוסלבי להחליש את עוצמת הכוחות, לפגוע בהנהגתם ולפרוק אותם מנשקם. פעולות אלה הצליחו חלקית. הכוחות כללו 6 ארמיות, וביניהן ארמייה 9 בליובליאנה, שהייתה אחראית על סלובניה והייתה כפופה למחוז צבאי מספר 5. בסלובניה מנו הכוחות כ-16,000 אנשים, מספר שהוגבר לכ-35,200 בתקופת המלחמה.
הכוחות צוידו בנשק קל ואומנו ללחימת גרילה. שיטת הלחימה שלהן הייתה שכל יחידה קטנה פועלת ככוח נפרד בקרב, בשיטת פגע וברח. צורת הפעולה של הכוחות התאימה במיוחד לשדה קרב אורבני בעל מערכת כבישים מפותחת, עקב יכולת ההתניידות המוגבלת שלהן. הטקטיקה הסלובנית הייתה למנוע בידוד של המדינה. הם רצו לשמור על שדה התעופה בליובליאנה ועל 35 מעברי הגבול. לכן, עם פרוץ המלחמה חולקו כוחות ההגנה לשבעה מחוזות: מחוזות 2–4 ו-6–8 הופקדו על הגבולות, בעוד שמחוז 5 הופקד על אזור ליובליאנה.
כוחות משטרתיים ואזרחיים.
עד 1974 נשלטו כוחות המשטרה ביוגוסלביה על ידי הרפובליקות, שדיווחו לשלטון המרכזי והיו תחת פיקוחו. החל משנה זו, פעלו הכוחות ביתר חופשיות. ב-1991 כללו כוחות המשטרה כ-10,000 אנשים; סיירים, בלשים וכוחות צבאיים למחצה, אשר חולקו ל-13 מחוזות משטרתיים. בנוסף, הכוחות כללו יחידות מיוחדות שנועדו לשמירה ולמלחמה בטרור.
בתקופת המתיחות הוקמו ברחבי סלובניה כוחות פארא-צבאיים אזרחיים; הבולטים שבהם היו כוחות ההגנה העממיים ששמרו על אתרים מרכזיים וכוחות ההגנה האזרחיים שסיפקו סיוע הומניטרי לאוכלוסייה. בנוסף, הוקמו מספר כוחות קטנים מטעם האופוזיציה שפורקו במהרה על ידי המשטרה.
מהלך הקרב.
ההחלטה לצאת למלחמה לא באה מהנהגה אזרחית, אלא מהנהגה צבאית מרוחקת שהחליטה שהדבר נחוץ על מנת לשמור על אחדות המדינה. הם הצדיקו את עצמם בעזרת אמירות של ראש הממשלה אנטה מרקוביץ', אשר חשש מפגיעה כלכלית. ב-26 ביוני, גייסות ראשונים של ה-JNA מרייקה (קרואטיה) התקדמו לכיוון מעבר גבול עם איטליה. בדרכם הם נתקלו בהתנגדות אזרחית ספונטנית; התנגדות זו אמנם לא היה בה די על מנת לעצור את השיירות המשוריינות, אך למעשה המחישה את אופייה של ההתנגדות האזרחית לכל אורך המלחמה. בצהרי היום, הירייה הראשונה נורתה על ידי קצין JNA על מנת להרתיע את המפגינים הסלובנים. בניגוד להסכמים מהתקופה שלפני המלחמה, קרואטיה לא באה לעזרת סלובניה ופתחה במלחמת עצמאות רחבת-יריעה. הקבינט הקרואטי החליט לדחות את הקונפליקט.
ראשית המלחמה.
שלושת הימים הראשונים אופיינו במפגן כוח של הצבא היוגוסלבי. במקום להתקדם ישירות אל הגבולות הם חצו את המדינה במטרה להפעיל לחץ על ההנהגה הסלובנית, אך השיגו בדיוק את ההפך. הסלובנים הפכו להחלטיים יותר במטרתם והחלו לתקוף את הפולשים. בשעות המוקדמות של ה-27 ביוני חצו שיירות ראשונות של כלי רכב משוריינים את הגבול, והתקדמו אל נקודות אסטרטגיות במרכז המדינה. על מנת להתקדם פנימה תקפו מטוסי קרב נקודות מפתח הגנתיות, בעוד שמסוקי תובלה הנחיתו כוחות לפני קו ההתקפה. במספר דרכים הוקמו בריקדות מאולתרות על ידי אזרחים, והכוחות הסלובנים הגנו על הדרכים הראשיות; במספר התנגשויות נהרגו בודדים ונלקחו עשרות שבויים יוגוסלבים. הסלובנים השמידו או השתלטו על מספר טנקים והליקופטרים בודדים הופלו. קרב מרכזי שלא הוכרע ביום ההוא התרחש בשדה התעופה.