המשימה הבאה הייתה להשמיד את כוח האויב ששלט על הכביש המוביל דרומה לעבר כפר חונה. כעת כבר קיבל הגדוד סיוע של אש ארטילריה, שהייתה יעילה (כפי שהתברר אחר כך מפיו של שבוי סורי). אחרי ההרעשה הארטילרית התחיל הגדוד לנוע על הדרך לכפר חונה, הציר המכונה במפת הקוד "צוק". גם כביש זה היה ציר הררי, שבו לא התאפשרו פריסה וחיפוי הדדי בין טנקים, כפי שרגילים כוחות השריון. התברר שפלוגת טנקים סורית עמדה על הציר במארב מתוכנן, כך שבכל אחד מחמשת העיקולים בכביש עמד טנק טי 62 שקנהו מכוון אל קצה העיקול, וממתין לכוח המתקדם (המידע על כך עלה מחקירתו של מפקד הפלוגה הסורי שנפצע ונפל בשבי, ומסר לחוקריו פרטים על היערכות פלוגתו לקראת הגעת הכוח התוקף). מפקד פלוגה ז', צור מאור, שהוביל עם צוותו את הגדוד, היה כאמור היחיד שיכול היה לירות קדימה בציר ההררי. צוות המ"פ השמיד את הטנקים האורבים לו, בזה אחר זה. באחד העיקולים התגלה מולו טנק נוסף, אך הייתה תקלה בתותח. הצוות נחלץ לאחור, טיפל בתקלה, חזר קדימה והשמיד את הטנק. כשניסה המ"פ לעבור בין הטנק הפגוע למתלול, פרס זחל ולא יכול היה להתקדם. המ"פ החליף טנק עם המט"ק שמאחוריו, והמשיך קדימה.
במעלה הציר היה מקום בו הדרך מתרחבת, ונחשפת לתצפית ולאש ממטע סמוך. במסתור העצים המתינו במארב טנקים סוריים נוספים, ואחד מהם פגע בטנק המ"פ בצד הצריח, באזור היחיד שבו יכול פגז חודר שריון לחדור את שריון טנק המרכבה. המ"פ, נהרג במקום.
פגז נוסף פגע באחד הזחלים. אנשי הצוות חילצו את הטנק לאחור על הזחל הנותר. לאחר מכן יצאו מהטנק וניסו לפנות את גופת המ"פ, חשופים לאש האויב, אך גם לאש מטוסי חיל האוויר. המטוסים תקפו את הציר בשעה שיועדה להם, שנקבעה על ידי גדוד אחר, שלא השכיל לבטל את התקיפה. הנהג והטען-קשר נהרגו. נסיבות מותם אינן ברורות לגמרי; קריו היה פצוע כבר כשירד מהטנק, אולם הוא הספיק לסייע בפינוי גופת המ"פ מאור, ולכן משערים שמת מפגיעה פנימית שלא ניכרה. קוברינסקי נהרג ככל הנראה מאש מקלעי הטנקים הסורים. התותחן ישי גדסי נפצע, ופונה לתאג"ד. (ישי גדסי סיים את קורס הקצינים והתקדם עד לתפקיד מג"ד. ב-1994 נרצח בפיגוע ירי בצומת אשדוד, ליד קיבוצו, קבוצת יבנה).
מטוסי חיל האוויר הטילו פצצות מצרר שיצרו אבק רב. הדבר הקשה על הראות, אך גם איפשר לחדש את מלאי הפגזים בטנקים. ההפצצה גרמה כנראה פגיעות נוספות לכוח הישראלי: עוד שני טנקיסטים וארבעה אנשי הנדסה נפצעו. שאר טנקי פלוגה ז' והסמג"ד חלפו על פני טנק המ"פ, והשמידו את טנקי האויב שבמטע, בעזרת פלוגה ו' שהגיעה מאחור. פלוגה ו' בפיקוד (שנהרג למחרת באירוע שנודע כקרב קמ"ט-קק"ש בכפר עין א-תינה) עקפה את הכוח, השמידה 8 טנקים סוריים, והגיעה לצומת דרכים שמדרום לג'זין. פלוגה ז' נשארה באזור הרחבה, ואת מפקדהּ שנהרג החליף קצין המבצעים של הגדוד, יוסי סילמן. הכוחות נערכו לחניון לילה.
ליל הקומנדו.
בעת ההתארגנות לשהיית לילה, הבחין הסמג"ד אשכנזי במשאית סורית שנקלעה בטעות אל תוך שדרת הטנקים. המשאית הושמדה ובערה, והאש האירה את הכוח. על כן אחד הטנקים דחף אותה אל תחתית המתלול. במשך כל הלילה תקפו את חניון הטנקים חיילי קומנדו סוריים, והטנקיסטים ירו לעברם ללא הרף. כאמור, לא היה לאנשי השריון כוח חי"ר שיגן על חניון הלילה, כמקובל. כשהאיר הבוקר נספרו עשרות גופות של סורים, מבלי שלכוח הישראלי היו נפגעים נוספים. כך הסתיים למעשה הקרב על מתחם ג'זין, שבמהלכו הושמדו שתי פלוגות טנקים סוריות ורוב כוח הקומנדו. לכוח הישראלי היו 6 הרוגים, 7 פצועים, וכשליש מהטנקים היו פגועים או בלתי כשירים. הטנקים תודלקו מחביות שהונחתו במסוקי יסעור, והחטיבה התארגנה למשימתה הבאה: פתיחת הכביש המוביל לעין א-תינה, כפר השולט על הכביש הראשי המוביל צפונה, לכביש ביירות-דמשק.
המחלוקת על הקרב.
קיימת טענה שקרב ג'זין, בהיותו ההתנגשות הראשונה במבצע שלום הגליל בין צה"ל לבין צבא הסורי, נולד בחטא. המבקרים טוענים, שממשלת ישראל החליטה והנחתה במפורש את צה"ל להימנע ממגע עם הסורים, ואילו צה"ל התעלם מההנחיה, והתכוון מראש לתקוף ולהשמיד את הכוח הסורי בלבנון.
אביגדור בן-גל טען במאמר בכתב העת "מערכות" שחזקה עליו הפקודה להימנע מלתקוף את צבא סוריה, אולם במאמר יש אי דיוקים המעוררים ספקות באשר לכנות הטיעון שלו. למשל, בן-גל מספר שהתקפת הגיס על הסורים החלה ב-10 ביוני, בעוד שבפועל תקפה החטיבה את ג'זין יומיים קודם לכן. בן-גל אף טוען במאמר שהכוח הסורי תקף את צה"ל, דבר שאיננו נכון.
עוד טוענת הביקורת, שכתוצאה מאי הבהירות באשר להנחיה לצה"ל, בוצעו ההכנות לקרב באופן חפוז ולקוי. תורת הלחימה של צה"ל מחייבת ריכוך ארטילרי לפני הקרב, סיוע אווירי במידת האפשר, וכן שימוש בכוחות חי"ר לכיבוש שטח בנוי. בניגוד לכך, בוצע הכיבוש של העיירה על ידי כוחות שריון בלבד, בסיוע מועט של פלוגת הסיור החטיבתית במילואים, וכן של כוח הנדסה קטן. המפקד שמונה לכוח העל-חטיבתי, דן ורדי, היה עדיין בדרכו לאזור בעת שהחטיבה כבר פתחה בהתקפה. בגלל החיפזון לא בוצעה תצפית מפקדים על היעד, ולמפקדים היה זמן מועט ללמוד את הדרכים בעיירה. ייתכן שכתוצאה מכך, טעו מובילי הגדוד ועלו על "רכס בית הקברות" במקום להגיע ליציאה הדרומית מהעיירה.
למרות כל אלה, העיירה וסביבותיה נכבשו, תוך לחימה נגד כוח עדיף במספרו ובעמדותיו, וכל זאת במספר מועט יחסית של אבדות. ייתכן לייחס זאת למיומנות הגבוהה של לוחמי חטיבה 460, שכל אנשי הצוות שלה הם מפקדים לעתיד (ובגדוד 196 - כבר מוכשרים כמט"קים), הבקיאים בכל התפקידים בטנק, וכל מפקדי הטנקים בחטיבה הם מדריכי הקורסים השונים.
אדולף אלטהוף
אדולף אלטהוף (1913–1998) היה חסיד אומות העולם, בן למשפחת הבעלים של קרקס אלטהוף מאז המאה ה-17.
חייו.
אלטהוף נולד בכרכרת הקרקס המשפחתית, במהלך אחת ההופעות של הקרקס. הוא היה שותף לעסק המשפחתי וב-1939, כאשר אחיו ואחותו הגדולים קיבלו את ניהול העסק, פרש והקים קרקס משלו. זמן קצר לאחר מכן נשא לאישה את מריה, גם היא בת למשפחת אמני קרקס. קרקס אדולף אלטהוף, שהורכב מכ-90 אמנים ובני משפחתם, נדד בכל אירופה גם בשנות המלחמה.
בקיץ 1941 הקרקס חנה לסדרת הופעות ליד דרמשטאדט. היהודיה-למחצה אירנה דאנר (Irene Danner) ביקשה מאלטהוף להצטרף לקרקס. אלטהוף הסכים להעסיק את אירנה בקרקס תחת שם בדוי, על אף שידע על מוצאה היהודי ואף שהיה נתון לפיקוח הרשויות הגרמניות.
ב-20 במרץ 1942 יצא המשלוח הראשון של יהודים מדרמשטאדט ללובלין שבפולין ואחריו באו שני משלוחים - בספטמבר 1942 ובפברואר 1943. סבתה היהודיה של דאנר, ססי לורש, גורשה במשלוח האחרון מדרמשטאדט ובית המשפחה הוחרם. אמה ואחותה של דאנר הצליחו לברוח לקרקס בו התחבאה דאנר. בן זוגה של דאנר, שהיה ליצן בקרקס, ביקש מאלטהוף שיעזור למשפחתה.
מעדותו של אלטהוף לאחר המלחמה:
אלטהוף הסתיר את שלוש הנשים בקרקס שלו עד סיום המלחמה. בהמשך המלחמה הצטרף אליהן אביה של דאנר, האנס דאנר. הוא היה נוצרי אך כמו נוצרים אחרים שהיו נשואים ליהודים נשלח מהחזית לביתו על מנת שיתגרש מאשתו היהודיה. דאנר התעלם מהוראות מפקדיו והצטרף למשפחתו במסתור.
הגסטפו נהג לבדוק את הקרקס בכל פעם שהגיע למקום חדש. בני משפחת דאנר היו מסתתרים במתחם הקרקס עד חלוף הסכנה.
מעדותו של אלטהוף לאחר המלחמה:
הנצחה.
ב-1995 הכיר יד ושם באדולף ומריה אלטהוף בתור חסידי אומות העולם. "אנחנו, אנשי הקרקס, איננו עושים הבחנה בין גזעים או דתות", אמר אלטהוף בטקס קבלת התואר.
לאחר המלחמה.
שנים לאחר המלחמה, בריאות רופפת הכריחה את אלטהוף לצמצם את היקף פעילותו. בשנת 1965 הוא מכר את הקרקס וייסד את "ספארי פארק", גן חיות ליד העיר אאכן.
ב-14 באוקטובר 1998 נפטר אדולף אלטהוף בבית החולים בעיר סטולברג, 5 קילומטרים מזרחית מאאכן. אלטהוף אושפז לאחר שנפל בביתו ולאחר מכן נפטר מאי-ספיקת לב בשנתו. הוא הותיר אחריו אישה, מריה ושני ילדים, הלנה ופראנץ.
שמעון דותן
שמעון דותן (נולד ב-23 בדצמבר 1949) הוא במאי קולנוע ישראלי. דותן מתגורר בניו יורק ומלמד קולנוע באוניברסיטת ניו יורק.
ביוגרפיה.
דותן נולד ברומניה ב-1949, עלה לארץ בגיל 8 וגדל במושב ערוגות.
שירת בקומנדו הימי ולמד במחזור הראשון של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת החוג ביים את הסרטים הקצרים "מסיבת כפר" ו"מאיר בשבע תמונות".
סרטו הראשון באורך מלא צלילה חוזרת (1982) עוסק בהווי השייטת. הסרט ייצג את ישראל בפסטיבל ברלין.
ב-1983 ביים שני סרטים תיעודיים קצרים ("מזכרות מתל אביב" ו"מזכרות מחברון") הכלולים בסרט "ישראל 83" שהופק על ידי צוותא.
ב-1986 ביים את הסרט חיוך הגדי על פי ספרו של דויד גרוסמן, שספג ביקורות נלהבות. בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין (1986), זכה השחקן הראשי טונז'ל קורטיז בפרס "דב הכסף", ושמעון דותן היה מועמד לפרס "דב הזהב". לאחר ההצלחה בפסטיבל ברלין, נמכר הסרט להפצה בינלאומית באירופה וארצות הברית.
לאחר מכן עבר ללוס אנג'לס. ב-1991 ביים עבור מנחם גולן את סרט הפעולה "שעתנו היפה ביותר" בכיכובו של רוב לאו, שצולם בחלקו בישראל.
בהמשך עבר דותן למונטריאול וביים מספר סרטי פעולה נוספים.
ב-1998 ביים את דרמת הקולנוע "You Can Thank Me Later”.
בעת שהותו בישראל ב-2006 יצר סרט תעודה בשם "הביטחוניים" שנושאו הוא האסירים הביטחוניים בישראל. הסרט זכה בפרס מיוחד מטעם חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס. הסרט היה גם מועמד ל"פרס וולג'ין" בפסטיבל הקולנוע ירושלים. הסרט נמכר לשידור בערוץ HBO.