המפלגה הסוציאל-דמוקרטית התנגדה למשאל העם. הסוציאל-דמוקרטים חששו שבעקבות צעד פופוליסטי כזה יגדל כוחה של המפלגה הקומוניסטית. כמו כן הם העריכו שההצעה תיפול במשאל העם, ולפיכך העדיפו את ההצעה המתונה יותר של המפלגה הדמוקרטית. עם זאת, ב-19 בינואר, הכריזה המפלגה הקומוניסטית על כינוס ועדה מיוחדת שהורכבה מנציגי 40 ארגוני שמאל גרמניים, ונועדה לגבש מתווה ברור למשאל עם אודות הפקעת נכסי משפחות המלוכה. ועדה זו זכתה לכינוי "ועדת קוצ'ינסקי", על שמו של הסטטיסטיקאי רוברט רנה קוצ'יסנקי שעמד בראשה. הקומוניסטים הציעו לסוציאל-דמוקרטים לשלוח גם כן את נציגיהם לוועדה, אולם הם סרבו. עם זאת, הם שמרו על ערוץ קשר עם הוועדה והחלו במשא ומתן חשאי עמה.
לנוכח הלחץ הגדול מצד ארגוני השמאל, הסוציאל-דמוקרטים נאלצו להיכנע ולהסכים למשאל העם. ב-25 בינואר הגישו הקומוניסטים והסוציאל-דמוקרטים בקשה משותפת למשרד הפנים בבקשה לקבוע מועד למשאל עם על הפקעה של נכסי משפחות המלוכה. משרד הפנים קבע שהמשאל יערך בין 4 ל-17 במרץ 1926. הקומוניסטים פתחו מיד בקמפיין לטובת ההפקעה. הם גייסו למען הקמפיין שלהם ידוענים בולטים כמו אלברט איינשטיין, קתה קולוויץ, ג'ון הרטפילד וקורט טוכולסקי. הם ביקשו מהסוציאל-דמוקרטים להצטרף אליהם לקמפיין משותף, אולם אברט לא רצה להיקשר לקומוניסטים ובאופן כללי למשאל העם, ולפיכך הצהיר שמפלגתו מוסרת את ההכרעה בנושא לעם בלבד. הוא הזהיר את פעילי המפלגה לנקוט נייטרליות גמורה בנושא, ולא להיגרר לפרובוקציות של הקומוניסטים. במקביל, פתחו מפלגות הימין בתמיכת הכנסיות בגרמניה והרייכסלנדבונד בקמפיין נגד ההפקעה.
במשאל העם השתתפו 12.5 מיליון מבעלי זכות הבחירה בגרמניה (מתוך 39.4 מיליון). הצעת ההפקעה זכתה ברוב קטן, שהיה גדול יותר ממספר המצביעים של הקומוניסטים והסוציאל-דמוקרטים. בעקבות המשאל, הופקעו נכסי משפחות המלוכה, ונקבע שהרייכסטאג יכריע האם להלאים אותם ללא פיצויים. ב-6 במאי הצביע הרייכסטאג (שנשלט בידי רוב שמרני) נגד הלאמה ללא פיצויים, לפיכך הוחלט שגורל נכסי משפחות המלוכה יוכרע במשאל עם נוסף שנקבע ל-20 ביוני.
משאל העם השני.
הנשיא השמרן פאול פון הינדנבורג התנגד למשאל העם. ב-15 במרץ הוא זימן אליו את שר המשפטים וילהלם מרקס וחיווה בפניו את דעתו שהמשאל אינו חוקתי ואינו משרת את טובת הציבור. ב-24 באפריל הוציאה גם ממשלת הימין בראשותו של הנס לותר הצהרה על פיה המשאל אינו חוקתי. בהתאם להצהרה זו, הסכמה על ההפקעה הייתה למעשה הסכמה על שינוי בחוקה. אי לכך, היה צורך שלפחות 50% מבעלי זכות ההצבעה בגרמניה ישתתפו במשאל העם. בעוד שהסוציאל-דמוקרטים היו סקפטים לגבי הצלחת המשאל לגייס מספר מצביעים כה גדול, הקומוניסטים דווקא היו אופטימיים. הם הניחו שלנוכח המצב הכלכלי ההולך ומחמיר בגרמניה, רבים יתמכו בהפקעה שתשפר את מצבה הכלכלי של גרמניה.
ב-15 באפריל 1926 התכנסו כל מתנגדי משאל העם תחת "ועדת העבודה נגד משאל העם". הנשיא הינדנבורג ניהל במקביל קמפיין משלו נגד המשאל אותו כינה "עוול גדול" ו"כפיות תודה גסה" וקבע שהוא "מפר את יסודות המוסר והחוק". מתנגדי המשאל הפיצו את הטענה שהמשאל אינו מתמקד רק בהפקעת נכסי משפחות המלוכה אלא מדובר בקנוניה קומוניסטית שמטרתה ביטול כל הקניין הפרטי. מתנגדי המשאל קראו להחרים את המשאל לחלוטין וכלל לא להצביע. ועדת ההתנגדות נהנתה מתמיכה כספית רבה מצד משפחות המלוכה ומצד איגודי תעשיינים שהיו קשורים עמן בקשרי עסקים.
המפלגה הנאצית סרבה להביע עמדה בעד או נגד משאל העם. גרגור שטראסר - מנהיג האגף השמאלי של המפלגה, ניסה לגרור את המפלגה לתמיכה בהפקעה, אולם היטלר סירב בתוקף. היטלר הביע רשמית את העמדה הנייטרלית של המפלגה בנושא במהלך ועידת במברג שנערכה בפברואר של אותה שנה, וציטט את דבריו של וילהלם השני: "עבורנו, היום אין נסיכים, רק גרמנים".
המשאל נערך ב-20 ביוני. ועדת ההתנגדות ערכה באותו יום פסטיבלים גדולים של בירה חינם במטרה להרחיק אנשים מהקלפיות. כ-15.6 מיליון גרמנים, מתוך כ-39.7 בעלי זכות הצבעה, הגיעו לקלפיות. 14.5 מיליון הצביעו בעד ההפקעה, ורק 0.56 הצביעו נגד. עם זאת, מכיוון שרק 39.3% מבעלי זכות ההצבעה מימשו את זכותם, התוצאה לא הייתה מספיקה כדי להעביר שינוי בחוקה שיאפשר הפקעה ללא פיצויים.
הקומוניסטים האשימו את הסוציאל-דמוקרטים בכישלון משאל העם. הסוציאל-דמוקרטים מצדם החלו לחפש מוצא מהתסבוכת. במקביל ממשלת הימין בהנהגתו של וילהלם מרקס, החלה לשקול לצרף אליה את הסוציאל-דמוקרטים. אלו האחרונים דרשו כתנאי לכך פתרון חוקתי לבעיית הנכסים של משפחות המלוכה. בסופו של דבר הגיעו הסוציאל-דמוקרטים לפשרה מול ממשלת מרקס על פיה יוקם בית משפט מיוחד שיכריע בעניין הנכסים. הנהגת המפלגה פנתה להנהגת הסיעה ברייכסטאג ודרשה ממנה להצביע בעד החוק להקמת בית משפט מיוחד לפתרון בעיית נכסי משפחות המלוכה. עם זאת, חברי הרייכסטאג של המפלגה סירבו לעשות זאת. אי לכך, משכה ממשלת מרקס את הצעת החוק.
אחרית דבר.
מרקס החליט להחזיר את היוזמה לידי ממשלות המדינות, ובהדרגה חתמו מרבית הממשלות על הסכמים שונים עם משפחות המלוכה. במרבית ההסכמים נקבע כי המדינה תקבל את מרבית הנדל"ן והאדמות של המשפחות בעוד שחפצי הערך הוחזרו למשפחות. אוספים בעלי ערך היסטורי, ספריות ומוזיאונים, הועברו בדרך כלל לניהולן של קרנות מיוחדות. ב-6 באוקטובר 1926 הגיעה ממשלת המדינה החופשית פרוסיה להסכם מול נציגי בית הוהנצולרן על פיו מרבית נכסי הבית הוחרמו בידי הממשלה והשאר נותרו בידי המשפחה. הסכם זה נחשב למקל מדי עם ההונצולרנים, ולפיכך מפלגות השמאל בלנדטאג של פרוסיה סירבו לתמוך בו. לאחר משא ומתן ארוך, הסכימו הסוציאל-דמוקרטים להימנע בהצבעה. כאשר רק הקומוניסטים הצביעו נגד, הצעת החוק עברה. לאחר החתימה על החוזה בפרוסיה, המדינות היחידות שעדיין לא הכריעו בגורל נכסי משפחות המלוכה שלהן היו תורינגיה, הסן, מקלנבורג-שוורין, מקלנבורג-סטרליץ וליפה. הסכמי פשרה במדינות אלו הושגו רק כעבור שנים ארוכות. כדי למנוע מבתי המלוכה לערער על הכרעות הממשלות בבתי משפט אזרחיים, הועבר ביוני 1927 "חוק החסימה" אשר אסר על בתי המלוכה לערער על החלטות הממשלות.
ב-1 בפברואר 1939 קבע הקבינט של היטלר כי לממשלה תהיה אפשרות להתערב בכל אחד מהחוזים שנחתמו בין המדינות למשפחות המלוכה ולשנות אותם כרצונה. בפועל, הנאצים מעולם לא התערבו באף אחד מהחוזים, והשתמשו בהצהרת הממשלה רק כאמצעי להבטיח את צייתנותם של משפחות המלוכה והמלוכנים הגרמנים.
קוקה קולה דובדבן
קוקה קולה דובדבן (באנגלית: Coca-Cola Cherry) היא גרסה בטעם דובדבן של קוקה-קולה. היא מיוצרת ומופצת על ידי חברת קוקה-קולה בארצות הברית, ובעשרות מדינות ברחבי העולם.
היסטוריה.
חברת קוקה קולה החלה לבחון גרסה בטעם דובדבן לצד טעמים נוספים של קוקה קולה ביריד העולמי של 1982 בנוקסוויל, טנסי. קוקה קולה דובדבן הושקה רשמית ב-1985, אך מסעדות רבות החלו להגיש משקה בשם זה עוד קודם לכן באמצעות הוספת סירופ בטעם דובדבן לקוקה-קולה.
המשקה היה המותג השלישי של קוקה קולה בזמן שהושק, לצד קוקה קולה ודיאט קולה רגילים, וקוקה קולה קלאסי. ב-1986 הושקה גרסת דיאט גם לקוקה קולה דובדבן, ובשנת 2005 שונה השם ל"דיאט קולה דובדבן".
גרסה שניה דלת קלוריות, קוקה קולה דובדבן זירו (המבוססת על קוקה-קולה זירו), נוספה בשנת 2007.
חברת קוקה-קולה הציגה מאוחר יותר גרסאות קולה בטעמים אחרים, החל מקולה וניל במאי 2002, ולאחר מכן ליים, פטל, לימון, דובדבן שחור וגרסאות תפוזים. רבים מהם נמכרים כיום רק בשווקים בחו"ל או במכונות אוטומטיות של קוקה-קולה ברשתות מזון.
הפצה בינלאומית.
קוקה-קולה דובדבן זמינה בנוסף לארצות הברית גם בלמעלה מ-20 מדינות באירופה, וכן בדרום אפריקה, דרום קוריאה, סין, אורוגוואי ופרו. ביפן נמכר המשקה תחת השם "קולה דובדבן", ובניו זילנד ניתן להשיג קוקה קולה דובדבן מיובא מבריטניה או מארצות הברית. בעבר הופץ המוצר גם בארגנטינה, ברזיל, צ'ילה, קוסטה ריקה, קולומביה, רוסיה, ספרד, אוסטרליה, הפיליפינים וישראל. הגרסה האוסטרלית הופצה בשנים 2003-2004 אך הטעם שלה היה שונה מהגרסה האמריקאית.
קוקה-קולה דובדבן הושקה מחדש בקנדה בקיץ 2015 ו-2016 כחלק מקמפיין "שתפו קולה" ומארזים של 24 פחיות היו זמינות ברשתות במדינה עם סימונים לפיהם יוצרו במתקן ברמפטון, אונטריו.
במהלך אולימפיאדת 2016 הושקה מחדש קוקה-קולה דובדבן גם בברזיל.
אריזה ושיווק.
האריזה של קוקה-קולה דובדבן שונה מאוד ממדינה למדינה. קוקה-קולה שינתה את הסמלילים ועיצובי התוויות בארצות הברית עבור קוקה קולה דובדבן מספר פעמים מאז הושק המשקה לראשונה בשנת 1985.
במרבית השווקים עיצובי הפחית והתווית לבקבוקים מבוססים על תווית קוקה-קולה אך בגוני ורוד או סגול, ולעיתים קרובות עם תמונות של דובדבנים.
ב-2007 נבחר ג'יי זי כפרזנטור של המותג, ולקח חלק בעיצוב מחדש של הפחית, שהושק במקביל לקוקה-קולה דובדבן זירו.
התמרת פורייה הבדידה
התמרת פוריה דיסקרטית
קרחון איסקר
קרחון איסקר (באנגלית: Iskar Glacier; בבולגרית: Искарски ледник) הוא קרחון באי ליווינגסטון, באיי שטלנד הדרומיים שבאנטארקטיקה.
קרחון איסקר ממוקם דרומית-מזרחית לחלקו התחתון של קרחון יורון;
קרחון איסקר ממוקם מערבית - דרום-מערבית מהדום הקרח סופוט;
קרחון איסקר ממוקם מצפון לקרחון דוברוז'ה ולקרחון מאגורה.