הרכבת הגיעה לירושלים בין השמשות, כשהרצל קודח מחום, ובכל זאת הלך ברגל מרחק לא קצר מתחנת הרכבת שבעמק רפאים ועד מלון קאמיניץ - כדי להימנע מחילול שבת, וכדי שלא לפגוע ברגשות יהודי העיר, שרובם היו חרדים. להרצל ולאנשיו הוזמנו מראש שלושה חדרים במלון, אולם הם הוחרמו על ידי קצינים גרמניים שליוו את ביקור הקיסר. הרצל נאלץ ללון על מיטה במסדרון, או לפי גרסה אחרת על שולחן ביליארד, ולמחרת עברו הרצל ואנשיו ללון בבית פרטי - בית משפחת שטרן בממילא
הנרי גריידי
הנרי פרנסיס גריידי (באנגלית: Henry Francis Grady; 12 בפברואר 1882 - 14 בספטמבר 1957) היה דיפלומט אמריקאי, הידוע בתולדות הציונות בשל חלקו בתוכנית מוריסון גריידי.
ביוגרפיה.
גריידי נולד בסן פרנסיסקו בקליפורניה, וסיים תואר שלישי בכלכלה באוניברסיטת קולומביה. ב-1921 עבד במשרד המסחר האמריקני כעוזר לשר הרברט הובר, ולאחר מכן בין 1928 ל-1937 היה הדיקן של הקולג' למסחר באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה. בשנות הארבעים היה הנשיא של חברת הספנות APL.
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה, שימש כשליח של נשיא ארצות הברית לעניינים שונים בהודו ובאיטליה, וקנה לו שם כמי שיכול לפתור מצבים רגישים, וכן כמומחה לפתרון בעיות כלכליות. באוקטובר 1945 מינה אותו הנשיא הארי טרומן כנציגו האישי לוועדת בעלות הברית שפיקחה על הבחירות ביוון, בשל המצב הרגיש שנוצר בעקבות מלחמת האזרחים ביוון.
ביוני 1946 מונה גריידי לממלא מקומו של מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'יימס פרנסיס ברנס, בוועדת שלושה, שכונתה גם "ועדת הקאבינט", שמונתה על ידי הנשיא טרומן לבחינת עניין ארץ ישראל וללוות את ועדת המומחים שדנה ביישום המלצות ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל. גריידי הודיע לאחר פגישה עם טרומן שמטרת ועדת הקאבינט להגשים את המלצות הוועדה האנגלו-אמריקאית. ב-9 ביולי נפגשה ועדת הקאבינט עם הנשיא טרומן ולאחר מכן יצאו ללונדון לשיחות עם הבריטים. בעיתון המשקיף נטען שגריידי זכה בתפקיד בלחץ משרד החוץ שרצה אדם נייטרלי בוועדת הקאבינט ולא אחד מתומכי מדיניות הנשיא שדחף להעלאה מיידית של 100,000 יהודים לארץ ישראל.
ועדת הקבינט בראשות גריידי הגיעה להסכמות עם הבריטים, בראשות סגן ראש ממשלת בריטניה, הרברט מוריסון, על תוכנית מוריסון גריידי, שעיקרה היה קנטוניזציה של ארץ ישראל לקנטונים יהודים, ערביים ובריטים, כאשר ליהודים יינתנו כ-17 אחוז מן השטח, במיוחד בגליל המזרחי ובשפלת החוף בין עכו לתל אביב, לערבים יינתנו כ-40% מן השטח בגליל המערבי, יהודה ושומרון וצפון הנגב, ואילו דרום הנגב, ומסדרון המוביל מיפו לירושלים, כ-43% מהשטח יישארו בשליטה בריטית. טרומן אמר לעיתונות שגריידי לא היה רשאי לפרסם את התוכנית תוך כדי המשא ומתן ובמשך תקופה ארוכה סירב לאשר את התוכנית, עד שהוא דחה אותה. גריידי מצדו המשיך לקוות לקבלת תוכניתו של מוריסון ולחידוש פעילות ועדת הקאבינט שלו. בדצמבר 1946 הודיע גריידי שהוועדה שלו עדיין קיימת, הגם שמאז תחילת אוגוסט היא לא הייתה פעילה וקיימה רק שיחות בלתי רשמיות.
באפריל 1947 מונה גריידי לשגרירה הראשון של ארצות הברית בהודו ושירת שם בשנים 1947 - 1948. במאי 1948 מונה לשגריר ארצות הברית ליוון, אליה הגיע ביולי 1948. גריידי שירת ביוון עד שנת 1950 וליווה בה את קיום הבחירות הדמוקרטיות בתחילת 1950. במאי 1950 מונה לשגריר ארצות הברית באיראן. מינוי זה נתפס כנובע מהחשיבות שייחסה ממשלת ארצות הברית לאיראן במסגרת המלחמה הקרה. בעקבות עליית ממשלת מוחמד מוסאדק לשלטון באיראן, ונסיונותיה להלאים את תעשיית הנפט, ואת חברת הנפט האנגלו-אמריקאית, ניסה גריידי לתווך במשבר שנוצר בין הצדדים. ביולי 1951 התפטר גריידי מתפקידו. בעיתונות היו שטענו שההתפטרות נבעה מכעס של הבריטים על גריידי. היו שטענו שההתפטרות נבעה מכשלונו בהשגת פשרה. לעומת זאת, ממשרד החוץ של ארצות הברית נטען שגריידי מונה רק לשנה והסכים להישאר בתפקיד זמן מה נוסף בגלל משבר ההלאמה. בלחץ האירועים המשיך גריידי בניסיונות התיווך, אולם בספטמבר 1951 התפטר סופית מתפקידו, פרש מפעילות דיפלומטית, ושב לביתו בסן פרנסיסקו. גריידי התראיין בתקשורת בארצות הברית בנוגע למשבר עם איראן וטען שמדיניותה הקולוניאליסטית של בריטניה הייתה טיפשית וגרמה לה לאבד את חברת הנפט באיראן. בעיתונות גם פורסם שגריידי חזה מראש את התפתחות המשבר והזהיר את הבריטים, ללא הועיל. גריידי המשיך לקרוא לפשרה בסכסוך הנפט והאשים את ממשלת ארצות הברית שלא עשתה די כדי לשמור על איראן בהשפעה מערבית.
בשנת 1957 מת מהתקף לב בעת ששט בספינה.
הרברט סטנלי מוריסון
מלון קאמינץ
מלון קמינץ
מצד אבירים
מצד אבירים הוא אתר עתיק, כנראה מהתקופה הרומית או הביזנטית, שלושה ק"מ צפונית מזרחית למעלות, על הגדה הצפונית של נחל כזיב, ליד אבירים. מידות האתר הן 12 מטר על 12 מטר (144 מטר רבוע) והוא בנוי אבנים מסותתות גדולות. בערבית נקרא המצד 'מסר' שפירושה מצרים, אך הסיבה לכך איננה ידועה.
ויקטור גרן שביקר במקום בסוף המאה ה-19 מתאר:
עזאזמה
דוקה אומרוב
דוֹקוּ (דוקה) חמטוביץ' אוּמַרוֹב (בצ'צ'נית: Iумар КIант Доккa, ברוסית: Доку Хаматович Умаров; מכונה גם: "דוקה אבו אוסמן", 13 באפריל 1964 - 7 בספטמבר 2013) היה טרוריסט מוסלמי ממוצא צ'צ'ני, ממנהיגי התנועה הבדלנית הצ'צ'נית. אומרוב קיבל אחריות על מספר פעולות טרור נגד אזרחים רוסים וזכה בתקשורת הרוסית לכנוי "בן לאדן של רוסיה". היה מבוקש ברוסיה בעבור רצח חטיפה ובגידה.
ב-3 בפברואר 2012, הורה לנתיניו בווידאו שהופץ ברשת, לעצור את האלימות כנגד מטרות אזרחיות רוסיות, אך השאיר את אלו הצבאיות כמטרות לגיטימיות. הוא הכריז על עצמו כנשיא הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה, ולאחר מכן כאמיר האמירות של הקווקז, שתיהן ישויות שלא זכו להכרה. הוא קיבל אחריות על הפיגוע ברכבת התחתית של מוסקבה במרץ 2010 שבו נהרגו 39 אנשים. וכן על הפיגוע בנמל התעופה דומודדובו ב-2011, בו נהרגו 36 אנשים ונפצעו מאות.
ב-18 במרץ 2014 דווח באתר המקושר לאמירות של הקווקז כי אומרוב לא בין החיים, והוא הוחלף על ידי עלי אבו מוחמד. מאוחר יותר התברר כי אומרוב הורעל ב-6 באוגוסט 2013, ומת ב-7 בספטמבר 2013.
קורות חייו.
אומרוב נולד לחמד אומרוב מהטאיף מלקוי (אותו שבט של ערבי בראייב ושר החוץ הצ'צ'ני לשעבר איליאס אחמאדוב), באפריל 1964 בכפר קטן ליד חרסנוי שבנפת שטויסקי בדרום צ'צ'ניה. הוא סיים את לימודיו בפקולטה לבניין במכון אויל בבירת צ'צ'ניה גרוזני, עם תעודה של מהנדס בניין.
כאשר פרצה מלחמת צ'צ'ניה הראשונה הוא חזר לצ'צ'ניה. במהלך המלחמה גדלה יחידתו מפלוגה לגדוד והוענק לו העיטור גיבור האומה על ידי הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה. לאחר חתימת הסכם סחב-יורט שסיים את המלחמה ב-1996, והיבחרו של אסלאן מסחאדוב לנשיא צ'צ'ניה בינואר 1997, מונה אומרוב לראש מועצת הביטחון של צ'צ'ניה. ב-1999 הוא הואשם בחטיפתו של גנאדי שפיגון, שליחה של רוסיה לצ'צ'ניה.
הריגתו.
ב-18 בדצמבר 2013, במסיבת עיתונאים שנערכה במוסקבה, הודיע ראש רפובליקת צ'צ'ניה רמזאן קדירוב כי אומרוב כבר מת: "על פי המידע שלנו, דוקה אומרוב כבר מזמן מת. אנחנו רק מחפשים גופה. מי שימצא את הגופה יהפוך ללוחם גדול".
ב-16 בינואר 2014 קדירוב הצהיר כי על פי המידע שלו, אומרוב נהרג בתחילת ינואר כתוצאה ממבצע מיוחד של שירותי הביטחון הרוסיים; כתמיכה בדבריו התייחס קדירוב להקלטה של משא ומתן בין שליחי החמושים הקווקזים שהביעו תנחומים בקשר למותו של אומרוב ודנו במועמדותו של יורש לתפקיד אמיר אמירות הקווקז. במקביל, השירותים החשאיים הרוסיים דיווחו שהם לא מאשרים את מותו של אומרוב.
המיליטנטים בצ'צ'ניה אישרו מראש את המידע על מותו של אומרוב ב-16 בינואר 2014 ולבסוף - ב-18 במרץ; הם אמרו שאומרוב הורעל ממזון שנתרם מתושב אינגושטיה. כמנהיג אמירות קווקז, החליפו עלי קאבקוב (הידוע בשם עלי אבו מוחמד).
ב-8 באפריל הודיע ​​רשמית אלכסנדר בורטניקוב, ראש שירות הביטחון הפדרלי כי דוקה אומרוב נוטרל. ב-19 ביולי פרסם קדירוב תצלום של אומרוב המת ובאותו יום הופיע סרטון של קבורתו של אומרוב על ידי חמושים. בסרטון נראה תאריך מותו של אומרוב: 7 בספטמבר 2013.
ב-25 בספטמבר 2017 היו דיווחים על גילוי שרידי גופתו של אומרוב באינגושטיה. אתר הקבורה הוצג על ידי אדם שנעצר בשל השתתפות בלחימה לצד חמושים בסוריה. שירות הביטחון הפדרלי אישר רשמית את גילוי שרידי גופת אומרוב ב-27 בספטמבר, ובדיקה אישרה כי השרידים שנמצאו שייכים לאומרוב, וסיבת מותו הייתה הרעלה באמצעות רעל חזק, בפעולה של כוחות הביטחון הפדרליים.
משפחתו.
אומרוב היה נשוי עם ששה ילדים, הצעיר שבהם נולד ב-2006. שניים מאחיו, איסה ומוסא, נהרגו בקרב. מאז 2003, רבים מבני משפחתו, נחטפו על ידי "חמושים בלתי מזוהים" (ככל הנראה כוחות השלטון) חלקם שוחררו מיד לאחר החטיפה וחלקם עדיין נעדרים וייתכן שנהרגו. מעט לאחר משבר בני הערובה בבסלאן, ב 2004, אשר במהלכו הוחזקו בני משפחתו כבני ערובה בחנקלה (יישוב למזרח גרוזני), הציע התובע הכללי של רוסיה, ולדימיר אוסטינוב, לקחת את בני משפחתם של מנהיגי המורדים כשיטת פעולה רשמית. ב-2005, נחטפו אשתו ובנו כמו גם אביו בן ה-74 ואחיו רוסלן, אשתו ובנו שוחררו לאחר זמן אך אביו ואחיו "נעלמו". בן דודו זורבאן אומרוב, ואחיינו רומן אטאייב נחטפו אף הם בתקרית מוקדמת יותר ומאז נעלמו עקבותיהם.
פרס לואיג'י נפוליטנו