בשנת 2003 החל ויטרוק את דרכו בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "פשע מן העבר" ו"ER". בשנת 2009 שיחק באופרת הסבון "כל ילדיי" בתור דיימון מילר. ב-2012 גילם את דמותו של הפי לומן בהפקת ברודוויי של "מותו של סוכן" לצידו של פיליפ סימור הופמן, לאחר מכן קיבל תפקיד קטן בסרט האפוס "המבול".
בשנת 2014 לוהק לתפקיד משנה בסרט הטלוויזיה "הלב הרגיל" של הבמאי ראיין מרפי, פריצתו הגדולה לתודעה הייתה באותה שנה כאשר צירף אותו מרפי לקאסט הקבוע בעונה הרביעית של הסדרה "אימה אמריקאית", שם גילם את תפקידו של דנדי מוט, גבר עשיר ומפונק עם בעיות נפשיות, תפקיד עליו זכה לשבחים בקרב מבקרי הטלוויזיה ומעריצי הסדרה והועמד בשנת 2015 לפרס אמי בקטגוריית "שחקן המשנה המצטיין במיני סדרה".
ויטרוק לוהק גם לתפקיד הראשי בעונה החמישית של הסדרה "אימה אמריקאית : המלון" לצדה של ליידי גאגא שם גילם את דמותו של דוגמן העל על בשם טריסטיאן דאפי ובנוסף גילם גם דמותו של השחקן רודולף ולנטינו באותה עונה.
בשנת 2015 שיחק בדרמה הביוגרפית "הנבחרת שלי" לצד ארון אקהרט. בשנת 2016 שיחק בסרט המוזיקלי של הבמאי דמיאן שאזל, "לה לה לנד" לצידם של אמה סטון, ראיין גוסלינג וג'יי. קיי. סימונס.
בשנת 2018 הופיע בתפקיד ג'פרי טראייל בסדרה "" - העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "סיפור פשע אמריקאי".
חיים אישיים.
ב-18 באוקטובר 2014 נשא לאישה את בת זוגו, הרקדנית שרה רוברטס, אותה הכיר במהלך לימודיו בבית הספר ג'וליארד. במרץ 2019, נולד לבני הזוג ילד, ג'וד.
ציפי ביידר
ציפי ביידר (נולדה ב-25 ביולי 1973) היא במאית, יוצרת ועורכת ישראלית. שימשה כמנהלת המחלקה הדוקומנטרית של ערוץ 10.
ביוגרפיה.
ביידר החלה את דרכה כתחקירנית ועורכת, בין היתר בתוכניות "ערב חדש" ו-"רפי רשף". בשנת 2004 הצטרפה לערוץ 10 ושימשה בתפקידים שונים בין היתר כרכזת הפקות מקור וכאחראית מחלקת תעודה ודרמה בניהולם של דרור סבו וניר ברגמן.
בשנת 2008 קיבלה ביידר את ניהול המחלקה הדוקומנטרית בערוץ 10 ובמקביל, החלה לביים סרטים. היא יצרה וערכה סדרה דוקומנטרית בשם "אמא יקרה לי" שהנחתה מיקי חיימוביץ', כשאת רעיון הסדרה שאבה מהיותה ילדה מאומצת בעצמה.
באותה שנה ביימה את סרטה התיעודי הראשון "להתראות מחר ילד שלי", שליווה שישה הורים שכולים שפוקדים את קבר יקירם מדי יום. בהמשך, ביימה מספר סרטים דוקומנטריים, שעסקו בעיקר במערכות יחסים במשפחה, צבא, שכול ובהנצחת השואה.
בין סרטיה: "הילדה שלי תחזור לשיר", "לבד מול כולם", "ניר יש לך בת", "צריכה להפסיק לחכות", " תמיד בלעדיו", "האחרונים מטרבלינקה", "בנהלל לא בוכים", "הבופור פצע פתוח", "רבקה ויוסף סיפור אהבה", "בן של אבא", "משהו ממני", "יומן מלחמה", "נעורים בהפרעה", "בדרכה שלה- סיפורה של דפנה מאיר", "מלכות מחפשות תשובה".
סרטה "ההמתנה לחיים - הסיפור של אמיר פרישר גוטמן" השתתף בתחרות הסרטים הדוקומנטריים בפסטיבל חיפה. "בוקר אחד ביוני" הביא את סיפורו של "מבצע מוקד", במלאת חמישים שנה למלחמת ששת הימים. סרטה "בלדה לחובש" הביא את סיפורם של ארבעה חובשים קרביים, בהם סיפרו על הרגעים הקשים בקרבות בהם לקחו חלק ולא הצליחו להציל את החברים שלהם. בסרטה "הסיירת" הביאה את סיפורה של סיירת גולני. סרטה ״קרבות לילה״ תיעד את הלילות של שלושה הלומי קרב.
סרטה ״אימהות אבודות״ הביא את סיפורן האישי של ארבע אימהות ביולוגיות שמסרו את ילדיהן לאימוץ ולראשונה מתעמתות עם עברן.
הסרט ״אנצאר״ בבימוי משותף שלה ושל דותן נוה הביא לראשונה את סיפורו של מחנה השבויים אנצאר שפעל בדרום לבנון בדרך השובים והשבויים ששהו במחנה.
סרטה האחרון "רוני", הביא את את סיפור חייו של העיתונאי רוני דניאל בקולו.
ביידר ערכה והנחתה את כנס "דוקו-פריים" של ערוץ 10 להעלאת המודעות ליצירה ולעשייה דוקומנטרית ממשית בהשתתפותם של אנשי תעשיית הטלוויזיה והקולנוע התיעודי בישראל.
השתתפה בקורס קומיוניטי של מכון גשר ומשרד התפוצות.
לקחה חלק כ"מנטורית" בתוכנית "מצפן" של עמותת "עטלף" של השייטת ומנטורית בתוכנית "מובילות" - תכנית מנהיגות תעסוקתית לנשים חרדיות.
לקחה חלק בתוכנית "גוונים" לקידום פלורליזם יהודי בישראל.
השתתפה במשלחת מנהיגים צעירים לפרלמנט האירופי.
בשנת 2011 נבחרה ביידר בין 40 הצעירים המבטיחים של מגזין TheMarker.
היא מרצה על סיפור חייה האישי ועשייתה הדוקומנטרית במופע ששמו "סודות שכבר אפשר לספר".
ביידר נשואה ואם לארבעה ילדים.
הופי
הופי (באנגלית: Hopi) הם קבוצה אתנית של ילידים בארצות הברית, שבט המוכר על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית (federally recognized tribe), שבניו חיים בעיקר ב-12 כפרים בשמורת הופי, שמורת אינדיאנים המשתרעת על שטח של 6,557.26 קילומטרים רבועים בצפון מזרח מדינת אריזונה שבדרום-מערב ארצות הברית. כפרי ההופי שוכנים על שלושה הרי שולחן, שלוחות הרריות הפונות דרומה המכונות באנגלית, במילה השאולה מספרדית, מֶסָה (Mesa). שלוש השלוחות מכונות בפשטות "המסה הראשונה", "המסה השנייה" ו"המסה השלישית" (First Mesa, Second Mesa and Third Mesa). נכון ל-2012 התגוררו בארצות הברית 18,327 מבני ההופי. שפת הופי היא אחת מ-30 השפות במשפחת השפות האוטו-אצטקיות.
שמורת הופי מוקפת לחלוטין בשטחה של אומת נאוואחו, שמורה גדולה הרבה יותר. ההופי והנאוואחו נהגו לחלוק את ה"שטח המשותף נאוואחו-הופי", אבל מאז השטח מהווה מוקד למחלוקת. גם חלוקת אזור זה, המכונה ביג מאונטיין (Big Mountain) באמצעות חקיקה בקונגרס ב-1974 וב-1996, גרמה למחלוקת ארוכת שנים.
היסטוריה.
תרבות ההופי היא אחת מהתרבויות הרבות של הילידים של דרום מערב ארצות הברית. כאשר הספרדים נתקלו בתרבויות אלו לראשונה במאה ה-16, הם התייחסו אליהם כאל אנשי הפואבלו משום שחיו בכפרים (פואבלו בספרדית). ההופי וקבוצה אתנית נוספת, הזוני, הם צאצאי אנשי הפואבלו הקדומים ("היסאצינום" בשפת ההופי או "אנסאזי" בשפת נאוואחו) שבנו מכלולים גדולים של מבני מגורים בצפון מזרח אריזונה, צפון מערב ניו מקסיקו ודרום מערב קולורדו. הם חיו לאורך שולי מגיון, בייחוד בין המאה ה-12 למאה ה-13, ואז נטשו את כפריהם הגדולים. אף חוקר לא הצליח לקבוע את הסיבה לכך, אף שייתכן מאוד כי הידלדלות מקורות המים אילצה את התושבים להגר.
אוראיבי.
אוראיבי העתיקה (Old Oraibi) היא אחד מארבעת כפרי ההופי המקוריים, ואחד מהיישובים העתיקים ביותר שיושבו ברציפות בארצות הברית. היא נוסדה במקור סביב שנת 1100. בשנות ה-40 של המאה ה-16 העריכו הספרדים כי בכפר התגוררו בין 1,500 ל-3,000 תושבים. היישוב הועתק עם השנים. במקור היה היישוב בבסיס "המסה שלישית" וכיום הוא שוכן על הקצה של "המסה השלישית" מעל העיירה קייקוטסמובי (Kykotsmovi), המרכז המנהלי של השבט. ב-1906 חל פילוג בקרב התושבים בשאלה האם לדבוק במסורות העתיקות או לאמץ סממנים של התרבות האנגלו-אמריקנית, וחלק מהתושבים עזבו והקימו יישוב חדש (ראו בהמשך).
מגע ראשוני עם האירופאים, 1680-1540.
המגע המתועד הראשון של אירופאים עם שבט ההופי התרחש ב-1540. הקונקיסטאדור הספרדי פרנסיסקו וסקס דה קורונדו ערך מסע ממקסיקו למערב ומרכז ארצות הברית של ימינו בחיפוש אחר שבע ערי הזהב האגדתיות. באמצע יולי 1540, לאחר שכבש את היישוב אותו כינו הספרדים סיבולה (בפועל פואבלו של בני הזוני המכונה האוויקו) הוא שלח משלחת בפיקודו של הסרן פֶּדְרוֹ דֶה טוֹבַאר (Pedro de Tovar). המשלחת נעה בכיוון צפון מערב לעבר כפרי עם ההופי, אותם כינו הספרדים "טוסאיאן" ("Tusayan"). בתום מסע בן 70 קילומטרים הגיע דה טובאר לפואבלו אַוַוטַפִּי (Awatovi) בצפון מזרח אריזונה של ימינו. הספרדים לא קיבלו אישור להיכנס לכפר והם השתמשו בכוח על מנת להיכנס. הספרדים שיערו כי באזור התגוררו כ-16,000 מבני הזוני וההופי. אזור ההופי היה עני במתכות יקרות אותם חיפש קורנדו, אבל הספרדים למדו על קיומו של נהר גדול הזורם במערב (נהר הקולורדו). באותו חודש שלח קורונדו משלחת סיור נוספת בראשות גרסיה לופס דה קרדנס (Garcia Lopez de Cárdenas) על מנת למצוא את נהר הקולורדו. משלחת זו חזרה לאזור ההופי על מנת לרכוש אספקה ולגייס מדריכי דרך. חברים במשלחת זו חצו את רמת קולורדו והגיעו לגרנד קניון והיו בכך לאירופאים הראשונים שחזו בתופעת טבע מרהיבה זו.
בשנים 1583-1582 ביקרה את ההופי משלחת אנטוניו דה אספחו (Antonio de Espejo). הוא ציין שהיו להופי כחמישה כפרים שבהם התגוררו 12,000 תושבים. במהלך השנים הבאות הספרדים חקרו ואף התיישבו בדרום מערב ארצות הברית של ימינו, אבל מעולם לא שלחו כוחות גדולים או מתיישבים לארץ ההופי. ביקוריהם בכפרי ההופי היו אקראיים ונדירים, ברוב הפעמים היו הביקורים של משלחות צבאיות.
ההתיישבויות של הספרדים היו לאורך הריו גראנדה, ומשום שהופי לא חיו בסמוך לנהרות שמהם הייתה גישה לריו גראנדה, הספרדים לא השאירו חילות מצב על אדמתם. למשלחות הצבאיות התלוו מיסיונרים קתולים. החל ב-1629 עם בואם של כ-30 כמרים לארץ ההופי, החל התקופה הפרנציסקנית. הפרנציסקנים ייעדו מיסיונרים לכנסייה שנבנתה בפואבלו אַוַוטַפִּי. בתחילה התנגדו ההופי להתנצר, אבל לאחר האירוע שבו החזיר האב פוררס (Porras) לכאורה את מאור עיניו של נער עיוור בכך שהניח צלב על עיניו החלו ההופי בפואבלו אַוַוטַפִּי להאמין בנצרות. מרבית ההופי בכפרים האחרים המשיכו להתנגד להמרת הדת והתמידו בשמירה על דרכיהם הישנות.
מרד הפואבלו של 1680.