התקוממות הסלאבים נגד האווארים שהביאה להקמת ממלכת סאמו, התרחשה לפי רוב החוקרים הצ'כים והסלובקים בקצה הצפון-מערבי של האימפריה האוורית, כנראה בסביבות ברטיסלאבה של ימינו. זאת מפני שהכרוניקה של פרדגאר מציינת כי ילדי המורדים בין בנים לאבות אווארים ולאמהות סלביות. הנחה זו מתבססת על כך שהיה זה מקום שבו שכנו האווארים לפחות מזה דור אחד, ושדובר באזור סלאבי שאליו היו מגיעים האוורים כדי להעביר בו באופן סדיר את החורף. לכן משערים כי היה זה אזור סלאבי בשולי האימפריה האוורית. ערבוב של יסודות תרבותיים סלאבים ואוורים נמצאו רק בחפירות הארכולוגיות שבאזור ברטיסלאבה, במיוחד במערב ברטיסלאבה - ברטיסלאבה -דבינסקה נובה ווס, בטיסלבה - זהורסקה ביסטריצה, כלומר בסביבה של ברטיסלאבה - דבין.(Bratislava-Devín). זה אזור שבו הנוכחות הסלאבית הייתה הקדומה ביותר במרכז אירופה (מסביבות 500) והיה לו חשיבות רבה במסחר על הדנובה. מחקרים קודמים הצביעו על קרנטניה באזור שבו פרצה ההתקוממות.
המחקרים הסלובקים.
לפי המחקרים הסלובקים, מרכז הממלכה של סאמו הייתה באותו מרחב גאוגרפי, עם דגש על האזור לאורך דרום הנהר מורבה. היא כללה עוד מובלעות בדרום מוראביה של היום ובמזרח אוסטריה התחתית, טענה המסתמכת מעל הכל על תאריך המאוחר יותר של הממצאים האווארים במקומות אלה. לפי טטיאנה שטפאנוביצ'ובה מרכז הממלכה לא היה (להבדיל ממרכז ההתקוממות) באזור ברטיסלאבה, בגלל הקרבה המידית עם האימפריה האווארית. לפי השערות החוקרים בסלובקים בוהמיה לא יכלה להיכלל בממלכה בכלל או אולי רק בשנות ה-630. לפי סברות אחרות גם אזור העיר ניטרה השתייך לממלכה של סאמו.
בנוגע לקרנטניה, יש חילוקי דעות אם בכלל הייתה חלק מהממלכה, או שהייתה באופן זמני בלבד. בעד הסברה כי סלובקיה השתייכה לממלכת סאמו מעיד התאריך המאוחר שבו, לפי הממצאים, חזרו האווארים לדרום סלובקיה.
הנחות מוקדמות שמרכז ממלכת סאמו היה באזור עיי מצודת דבין או שמצודה זו הייתה זהה לווגסטיסבורג, הופרכו על ידי חפירות ארוכות שנים שנערכו על ידי ורוניקה פלאכה ויאנה חלאביצובה שלא מצאו ממצאים מלפני המאה ה-8.
קרנטניה.
מהו מקום קרנטניה (הכוללת, בערך, את הקרינתיה, דרום טירול, שטיריה וסלובניה של ימינו) ביחס לממלכת סאמו נשאל בגלל טענה בספר "התנצרות הבווארים והקרנטנים" Conversio Bagoariorum et Carantanorum שסאמו היה שליט הקרנטנים ומרכז ממלכתו היה באזור זה.
ייתכן כי בימי הביניים המוקדמים היו מבלבלים תכופות בין השם קרנטניה ובין קרנונטום. כמו ידוע שם של שליט אחר של קרנטניה, דהינו ואלוק. בנוסף לכך הסלבים של המקום נמצאו עד שנת 630 תחת שלטון הלנגוברדים.
תאוריות אחרות.
לפי וולפגנג פריצה מרכז ממלכת סאמו נמצא בסביבות וינה ולפי הסלביסט היינריך קונסטמן, בפרנקוניה מזרחית.
החוקר הגרמני מרטין אגרס טען תאוריה שנויה במחלוקת לפיה הממלכה השתרעה בבוהמיה ובאזור מיין.
לפי פירושים חופשיים של הכרוניקה של פרדגאר, לאור הממצאים הארכאולוגיים, הועלו ספקולציות, לפיהן, התקוממות הסלאבים כוונה לא נגד שלטון האווארים אלא נגד הניסיון של האווארים לפלוש לכיוון צפון-מערב. אחת ההנחות (יאן שטייהיבל) טוענת כי ההתקוממות פרצה תחילה באמצע האימפריה האוורית ואחר כך עברה לאזור הצרפון מזרחי.
במחקרים ישנים יותר - על סמך ממצאים ארכאולוגיים או אחרים - צוינו הערים מיקולצ'יצה, אולומוץ, וינה וברטיסלבה כמרכזים אפשריים. הנחות אלה אינן מקובלות בימינו.
ישראל שוכמן
ישראל שוּכמן (שוּחָמי) (דצמבר 1899, הרובישוב, פלך לובלין, פולין הרוסית – 2 באפריל 1972, ירושלים) היה עיתונאי ואיש ציבור ירושלמי, איש העלייה השלישית, פעיל אחדות העבודה וההסתדרות הכללית, ממניחי היסוד של עיתון "דבר", חבר אספת הנבחרים השנייה.
קורות חיים.
ישראל שוכמן נולד בחודש דצמבר 1899 בעיירה הרובישוב שבפלך לובלין של האימפריה הרוסית (פולין), בנו של צבי שוכמן, סוחר, ממשפחת האדמו"ר רבי אהרן מקרלין. התחנך בחדר מתוקן. נתפס לציונות, בשנים 1919–1920 היה חבר מרכז צעירי ציון והחלוץ בפולין.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. ב-1921 היה מזכיר הסתדרות פועלי הרכבת בארץ ישראל וערך את ביטאונה "הקטר". הוא היה ממייסדי מועצת פועלי ירושלים הראשונה ומזכירהּ. משנת 1923 ועד 1933 היה חבר ועד "קהילת ירושלים" (הוועד שייצג בתקופת המנדט את יהודי העיר בפני השלטון הבריטי) מטעם הסתדרות העובדים הכללית ואחדות העבודה. כמו כן היה חבר בוועידות ההסתדרות ופעיל במוסדותיה. בבחירות שנערכו לאספת הנבחרים השנייה בכסלו תרפ"ו דצמבר 1925 נבחר כציר מטעם אחדות העבודה.
ב-1925 היה מזכיר ועידת היסוד של עיתון "דבר", ומאותה שנה היה מנהל סניפו (העורך האחראי) של העיתון בירושלים במשך עשרות שנים. הוא היה סופרו הראשון של "דבר" בירושלים, ופרסם מאמרים רבים ב"קונטרס" וב"דבר", רובם בענייני ירושלים. שוכמן התגורר בשכונת רחביה, והיה חבר ועד השכונה. בימי המצור על ירושלים במלחמת העצמאות הוציא את העיתון העברי היחיד בעיר – "דבר ירושלים".
ישראל שוכמן מת באפריל 1972 בירושלים, בגיל 72, ונקבר בהר המנוחות. הניח את אשתו, בתו וחתנו ונכדיו.
משפחתו.
בראשית שנת 1926 נישא לפנינה לרנר, מראשוני הרוקחים בירושלים. ביולי 1927 נולדה בתם היחידה, ורדה, לימים מורה ומחנכת בבית הספר ארלוזורוב בירושלים ומורה במכללת דוד ילין בירושלים. ב-1951 נישאה לעו"ד רפאל שמיר (מצאצאי ברוך מזרחי), והייתה אם לשלושה: רון, דפנה וגדית. נכדו רון שמיר הוא פרופסור לביואינפורמטיקה בבית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
כתביו.
לאחר מותו:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
ישראל שוחמי
י' שוכמן
י. שוכמן
אספה&quot;נ
הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה
הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה (בעבר: הגימנסיון הריאלי העברי בקאוּנָס או הריאל-גימנסיון העברי; בהמשך: הגמנסיון העברי הפרטי הראשון בקאונס; בליטאית: Kauno žydų realinė gimnazija, ומאוחר יותר – Kauno žydų I gimnazija; בשנותיה הראשונות נקראה גימנסיית קרליבך, Carlebach-Gymnasium, על שם מייסדה, וגם גימנסיה ריאלית יהודית, .Jüdisches Realgymnasium I.E בגרמנית) הייתה הגימנסיה העברית הראשונה שפעלה במערכת החינוך היהודית של העיר קובנה (Kaunas) שבליטא. הגימנסיה נוסדה על ידי הרב ד"ר יוסף צבי קרליבך בדצמבר 1915 בזמן מלחמת העולם הראשונה, כשקובנה הייתה תחת כיבוש הקיסרות הגרמנית. לאחר המלחמה הייתה קובנה ל"בירתה הזמנית" של הרפובליקה הליטאית הראשונה ובירתה בפועל – עד לכיבוש ליטא וסיפוחה לברית המועצות בקיץ 1940, במלחמת העולם השנייה.
מ-1922 ועד לסגירתה ב-1940 נוהלה הגימנסיה על ידי ד"ר צמח פלדשטיין.
המוסד טיפח ערכים חינוכיים ותרבותיים, יהודיים וציוניים, בקרב בני קהילת ליטא בין שתי מלחמות העולם, והיה הגדול במוסדות החינוך העבריים בליטא.
השנים הראשונות: תחת הכיבוש הגרמני.
הגימנסיה נוסדה ב-1915 על ידי הרב והמחנך היהודי-גרמני ד"ר יוסף צבי קרליבך, שקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת היידלברג במתמטיקה, בפיזיקה ובעברית, (לימים רבה הראשי של העיר המבורג). כבר בתקופת ילדותו בליבק ולאחריה כשלימד בסמינר למורים למל חי לצד יהודים יוצאי מזרח אירופה; בוודאי פגש בהם בעת לימודיו האוניברסיטאיים בברלין. בכל ההתנסויות הללו חווה את התנשאותם של יהודי גרמניה על פני אלה מהמזרח, שכונו בכינוי החצי-מזלזל "אוסטיודן", אותם ראו כפחותי ערך. ב-1913 כתב מאמר בשם "Der Kampf um das Wahlrecht der 'Ausländer'" ("המאבק על זכות הבחירה של 'נתיני חוץ'"). במאמר התבטא בחריפות כנגד אפלייתם וטען שזהו סימן לכך ש"המוסר היהודי נהרס". כל אלה יצרו אצלו גישה המכבדת את יהודי מזרח-אירופה, כמו גם העובדה שדיבר יידיש בצורה שוטפת, מלבד הגרמנית שאימצו יהודי גרמניה כסממן תרבותי, והיה מלא רצון לעזור ולסייע ליהודים באזורים הללו. פגישות אלה ותשומת הלב לזלזול היוו מניע בהקמת הגימנסיה.
ב-1914, בעת מלחמת העולם הראשונה, התגייס קרליבך לצבא הגרמני. תחילה שימש כאיש קשר בתחנת מעבר למברקים במיינץ. בהמלצת גיסו, הרב ד"ר ליאופולד רוזנק, רבה של ברמן, ששירת כרב צבאי בליטא הכבושה ושימש כיועץ לשלטונות הכיבוש, הוא קוּדם לדרגת האופטמן (קפטן) והתמנה על ידי רשויות הכיבוש של הפיקוד החזית הצפון-מזרחית – שרצו לעודד גרמניזציה של האוכלוסייה המקומית – לארגן את מערכת החינוך התיכונית היהודית בקובנה. בהתייעצות עם רבני ליטא ומלומדיה, בית הספר שייסד היה בית ספר בסגנון גימנסיה, ברוח "תורה עם דרך ארץ" – שילוב בין לימוד תורה עם מודרניות ולימודי מדע. שפת ההוראה הייתה גרמנית. הואיל והשלטונות הגבילו את שעות לימודי הדת, קרליבך הגדיר את לימודי העברית כלימוד שפה זרה, ובכך הכפיל את מספרן של השעות שהוקדשו ללימודי הקודש (גמרא לבנים ומקרא לבנות). תפילה לא הייתה חובה ואף לא הונהגה בבית הספר, אך קרליבך יצא מנקודת הנחה שהרוצה להתפלל - התפלל בביתו. בשעות אחר-הצהריים ניתנה רשות להנהיג מספר בלתי-מוגבל של שעות לימוד תורה. ענישה גופנית הייתה אמצעי חינוך מקובל.