בעיה נוספת היא "החזרה מוקדמת", כאשר הקרן עלולה להיות מוחזרת מעצם כלשהו הקרוב יותר מהעצם הנמדד. מכשירים מסוימים מצוידים ב"שער טווח", המתעלם מהחזרות של הקרן מעצמים קרובים מדי (שמגיעות זמן קצר מדי לאחר שידור הפעימה), ובכך מקטין את הסיכוי למדידת טווח שגויה.
השימוש הצבאי.
השימוש הצבאי במד טווח לייזר הוא למציאת טווח מדויק למטרות. לכך שימושים רבים בפעולת הארטילריה, חיל הרגלים, הטנקים וכוחות ההנדסה.
השימוש הרווח במד טווח הלייזר הוא לטיווח. מכשירי מד טווח לייזר צבאיים הם משקפת, שעליה מורכב מכשיר הלייזר. לעיתים ניתן לקבע את המכשיר באמצעות חצובה שעליה התקנים המספקים אזימוט והגבהה, וכך, בלזירה אחת, ניתן לקבוע את הנתונים הדרושים לטיווח. מכשירים מתקדמים מצוידים במערכות המאפשרות את העברת הנתונים באופן ישיר אל גורמי בקרת האש. המכשירים הצבאיים משתמשים בסוללות הניתנות לטעינה מחדש, או שהם נטענים ממצבר הרכב.
בטנקים מודרניים מותקן מכשיר מט"ל שמספק נתונים על מרחק המטרה למערכת בקרת האש של הטנק ובכך מאפשר כוונון מהיר ומדויק לעברה (מערכת בקרת האש מחשבת סטיות ותיקונים בהתבסס על מרחק המטרה).
בחיל ההנדסה משתמשים לעיתים במד טווח לייזר כאשר נדרשים לבניית גשרים, התקני צליחה, ביצורים וכדומה.
ישנם מכשירים צבאיים רגישים ורבי עצמה המסוגלים למדוד טווחים של עשרות קילומטרים. מכשירים אלו מקובעים לרוב על חצובה או על רק"מ ומשולבים עם מכשירי ראיית לילה תרמיים, ציוד תצפית יום ומחשבי ירי. ישנם מכשירים קטנים וניידים יותר, המשמשים קציני תצפית קדמיים, או קציני סיוע ארטילרי.
כדי להקשות על האויב למדוד טווח למטרות מסוימות, יש צבאות הצובעים את הכלים שברשותם בצבע הבולע אורכי גל של לייזרים נפוצים. גם בלי חידוש זה ישנם עצמים שאינם מחזירים את אור הלייזר בצורה יעילה, ופעילותו של המכשיר פחות יעילה כלפיהם.
שימושים אזרחיים.
עקב מחירו הגבוה (כמה מאות דולרים) חדירת מד טווח לייזר לשוק הביתי עדיין מוגבלת, אבל השימוש בו נפוץ אצל קבלני בניין וכן סוכני נדל"ן כתחליף יעיל ומדויק לסרט מידה. חלק מהיתרונות של מט"ל לעומת סרט מידה הם: שימוש בסרט מידה דורש בדרך כלל שני אנשים, והמדידה במט"ל מהירה יותר ומדויקת יותר. שלא כמו בסרט מידה, מדידה במט"ל מובטח שתהיה בקו ישר.
סוכני נדל"ן משתמשים במט"ל בין השאר למדידת גודלם של בתים וחדרים בבית. המכשירים המיועדים לשוק הזה בדרך כלל מצוידים ביכולת לבצע שתי מדידות עוקבות ולספק את המכפלה, ובצורה כזו למדוד שטחים בקלות יחסית.
חימום תת רצפתי
המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית
המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית (באנגלית: The Communist party of the United States of America, בראשי תיבות: CPUSA) היא מפלגה מרקסיסטית-לניניסטית הפועלת בארצות הברית. המפלגה הוקמה ב-1919 וקיימת עד היום. במשך שנים רבות (1959–2000) כיהן בראשה גאס הול, שאף הוצג על ידה כמועמד לנשיאות ארצות הברית. מאז שנת 2000 מכהן בראשה סם ווב. במשך שנים רבות הייתה ההשתייכות אליה בלתי חוקית או נתונה למעקב הרשויות עקב חשש לחוסר פטריוטיות. למפלגה הייתה השפעה בתחום יחסי העבודה ותנועת השלום.
היסטוריה.
1919 - 1923.
המפלגה נוסדה ב-2 בספטמבר 1919 בשיקגו על ידי פעילים של המפלגה הסוציאליסטית האמריקאית שנענו לקריאתו של לנין להקמת מפלגות קומוניסטיות ברחבי העולם שיצטרפו ל"אינטרנציונל השלישי" (הקומינטרן). לפני כן היו קיימים פלגים שונים שנוצרו עקב חילוקי דעות בקרב חברי המפלגה הסוציאליסטית בקשר למידת שיתוף הפעולה עם האינטרנציונל. שני הפלגים התאחדו לבסוף ויצרו בוועידה בשיקגו את המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית .
בראשיתה המפלגה הייתה בלתי חוקית וההשתתפות בה הייתה מחתרתית. ה-FBI עקב אחר פעילות המפלגה ובעיקר אחר כוונה לחולל מהפכה ברוח מהפכת אוקטובר בארצות הברית (כפי שעשתה המפלגה הקומוניסטית שנוסדה ב, למשל) כמו כן נחשבו הסוציאליסטים הקיצוניים זה מכבר כבלתי פטריוטיים עקב סלידתם מהשתתפות במלחמת העולם הראשונה. בסוף 1919 נערך גל מעצרים של חברי המפלגה במסגרת "הבהלה האדומה" (The Red Scare), תוך אכיפת חוקים מיוחדים שנחקקו כדי לאפשר מעצרים אלה ("החוק נגד ההסתה/המרדה" - Sedition Act of 1918, אשר הגביל את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית).
במהלך השנים 1920–1923 עברה המפלגה לפעילות חוקית של "מפלגת עובדים", תחת הנהגתם של צ'ארלס רותנברג (Charles Ruthenberg) וג'יי לובסטון (Jay Lovestone). המפלגה חוותה כל העת מתחים וחילוקי דעות פנימיים בקשר לשיתוף הפעולה עם הקומינטרן, ולמידת ההשפעה של ברית המועצות על המפלגה האמריקאית.
1923 - 1928.
תחת הנהגתו של ג'יי לאבסטון (לאחר מותו של רותנברג ב-1925) פעלה המפלגה לארגון איגודי עובדים בשיתוף פעולה עם מפלגות סוציאליסטיות אחרות, והייתה כוח פעיל בהקמת ה-AFL, "פדרציית העובדים האמריקאית" (American Federation of the Workers).
ב-1928, בוועידה השישית של המפלגה הקומוניסטית, הפך הקומוניזם של המפלגה לרדיקלי יותר עם הכרזת ה"שלב השלישי" של המהפכה, אשר שלל שיתוף פעולה בין המפלגות הקומוניסטיות לבין תנועות שמאלניות בעולם המערבי שהוכרזו כ"פשיסטיות". שיתוף הפעולה עם איגודי העובדים נפסק וכתוצאה מכך ירד כוחה של המפלגה באופן ניכר, כאשר רוב חבריה עזבו אותה. המפלגה הקימה איגודי עובדים מקבילים (Trade Union Unity League), שרק גרמו לשחיקה בכוח העובדים.
1928 - 1935.
במהלך השפל הגדול פעלה המפלגה לאיגוד מובטלים והסברה אידאולוגית. המפלגה גם פנתה לאיגוד עובדים אפרו-אמריקאים, וב-1930 ייסדה את הארגון הראשון של עובדים שחורים Brotherhood of African Blood ("אחוות הדם האפריקאי"). המפלגה זכתה להצלחה רבה בגיוס תומכים מקרב אפרו-אמריקאים, שרבים מהם צמחו להיות מנהיגים בולטים בשורותיה.
בתקופה זו המפלגה נשלטה באופן מלא על ידי סוכניו של סטלין. ויליאם פוסטר (William Z. Foster), ראש המפלגה (שבתמיכת ברית המועצות הדיח את ג'יי לאבסטון מתפקיד המזכיר הכללי), התמסר בפעילותו למען המפלגה; עסק בגיוס סוכני ריגול, ופרסם ספר בשם "Toward Soviet America", תוכנית להפיכת ארצות הברית לסובייטית.
1935 - 1939.
משנת 1933 החל העולם להשתנות במהירות. פרנקלין דלאנו רוזוולט חילץ את ארצות הברית מהמשבר הכלכלי על ידי הנהגת ה"ניו דיל", מדיניות שזכתה לברכתה של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית. בעקבות כך התנתק ראש המפלגה החדש, ארל ראסל ברודר (Earl Russell Browder), מהדוגמה הסובייטית הקשוחה ושיתף פעולה עם כוחות סוציאליסטים מתונים בקרב איגודי העובדים.
באירופה הרים את ראשו הפשיזם בדמותם של מנהיגים כמוסוליני, פרנקו והיטלר. חברים במפלגה הקומוניסטית התנדבו לשרת במסגרת הבריגדות הבינלאומיות, חיל המשלוח לסיוע ל"רפובליקאים" במלחמת האזרחים בספרד. חיל המשלוח, שמומן ונתמך על ידי המפלגה הקומוניסטית, כלל גם חברים לא-קומוניסטים (כמו למשל הסופר ארנסט המינגוויי והוגת הדעות האנרכיסטית אמה גולדמן) ושירתו בו זה לצד זה לוחמים לבנים ושחורים. התמיכה במפלגה עלתה והגיעה לכדי שיא של 75,000 חברים ב-1938.
בארצות הברית נוצרה "חזית עממית" אנטי-פשיסטית בה היו שותפים אינטלקטואלים רבים, בהם יהודים רבים ואמנים. הבכיר בהם היה הנרי ואלאס, לימים סגן הנשיא ה־33 של ארצות הברית. פעילות החזית הייתה תהלוכות והפגנות נגד הפשיזם בכלל והנאציזם בפרט. החזית העממית הייתה חלק משיתוף פעולה בינלאומי שנדחף על ידי טרוצקי ולא הייתה חלק מהמפלגה הקומוניסטית האמריקאית. אדרבא, המפלגה תמכה בגלוי ברדיפת הטרוצקיזם ובמשפטי הראווה שליוו את הטיהורים הגדולים. אולם, עבור הקהל הרחב בארצות הברית, שלא היה מצוי בנבכי הפוליטיקה הפנים-מפלגתית נחשבו כל תומכי "החזית" לקומוניסטים.
1939 - 1947.
רבים מאוד מחברי המפלגה נטשו אותה עם היוודע דבר חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב באוגוסט 1939 ופריצת מלחמת העולם השנייה מיד לאחר מכן. החברים השמאליים, ורבים מהיהודים הביעו סלידה וזעזוע משיתוף הפעולה בין המפלגה לבין הנאציזם וראו בכך בגידה רעיונית. ראש המפלגה, בראודר, תקף תחילה בחריפות את תוקפנותה של גרמניה בנאום מה-11 בספטמבר 1939, אך קיבל הנחיה ממוסקבה להפסיק את תקיפתו נגד גרמניה הנאצית. המלחמה גרמה לבלבול בשורות המפלגה, מנהיגיה ותומכיה. הם הטיפו באופן מסורתי לשלום, אך אט-אט, עם התרחבות הלחימה, הגיעו למסקנה שיש לתמוך במלחמת-נגד. עד סוף אוקטובר 1939 הביעו ראשי המפלגה תמיכה ברוזוולט, אך אז קיבלו שוב שדרים ממוסקבה שהורו להם לשנות את דרכיהם ובראשית 1940 הוגדר רוזוולט בפרסום של המפלגה "ראש מפלגת המלחמה של הבורגנות". אחד מן הדוברים העיקריים נגד מלחמה היה הזמר פיט סיגר. הוא חזר בו לאחר מכן.
יחד עם ברית המועצות שינתה המפלגה את טעמה לחלוטין ביוני 1941, כאשר גרמניה החלה לתקוף את ברית המועצות במבצע ברברוסה. המפלגה הפכה לקולנית ביותר בתמיכתה בהתערבות אמריקאית ובמלחמתיות תוך איסור על איגודי העובדים לשבות, על מנת לא לפגוע במאמץ המלחמתי והתנגדות לבדלנות.
עם תום המלחמה, לאחר פרק זמן קצרצר של ציפייה להרמוניה בין מזרח למערב, נעה המפלגה, כמו כל המפלגות הקומוניסטיות בעולם לכיוון רדיקלי ביותר תוך ציון החשש שהמערב תופס בעצם את מקומו של הפשיזם. עם ירידת מסך הברזל מצאה את עצמה המפלגה כבעלת ברית של האויבת המרה ביותר של ארצות הברית.
1947 - 1958.