ב-1967 נישא לשרה משרקי, מורה ילידת ראש העין, ונולדו להם חמישה בנים ובת. הוא אביו של הזמר לירון עמרם.
בדצמבר 2020 הודיע שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה זאב אלקין כי עמרם הוא מהזוכים בפרס שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית על מפעל חיים ועל תרומה משמעותית בתחום התרבות היהודית בישראל לשנת תש"פ,2020.
קוטנגנס
בית הכנסת לעולי לוב
בית הכנסת לעולי לוב ברחוב מזל דגים ביפו העתיקה, הוא בית הכנסת העתיק בתל אביב-יפו. המבנה מזוהה עם חאן שהוקם בשנת 1740 על ידי ועד פקידי קושטא באיסטנבול, בסמוך לנמל יפו, ואשר היה החאן היהודי היחיד שפעל בעיר עבור עולים יהודים. המבנה נודע גם בשם "בית זונאנה" על שמו של רבי יעקב בן דוד זונאנה, הגביר היהודי שרכשו, וכלל גם מקווה טהרה.
בין המזכירים את המקום נמצא החיד"א, שביקר במבנה ב-1757. עם זאת, כעבור שנים בודדות השתלטו ערביי יפו על המבנה, והתירו ליהודים להתפלל בו רק בשלושה ימים בשנה. מאוחר יותר נאסר על היהודים לעשות בו שימוש כלל ועיקר. במשך השנים שימש המבנה לצרכים שונים, כולל בית חרושת לסבון, אך האוכלוסייה הערבית המשיכה לכנותו "הבית היהודי". המקום חזר לבעלות יהודית לאחר מלחמת העצמאות. לאחר המלחמה התיישבה באזור קהילה גדולה של יוצאי לוב, ובית הכנסת היה למרכזה הרוחני החל בשנת 1948. לפי המסורת, כאשר חיפשו העולים מבנה שישמש כבית הכנסת, פגש אותם כומר פרנציסקני ומסר לידיהם את מפתח הבניין, באומרו כי במקום שכן בעבר בית כנסת. רק בשנת 1980 זוהה המבנה עם החאן ההיסטורי, אך אין לכך ראיה ישירה היסטורית.
בשל השינוי הדמוגרפי בשכונה, כיום כמעט ולא מתקיימים במבנה תפילות, אך נערכים בו אירועים שונים. בשנת 1995 היה חלקו המזרחי של המבנה לחלק ממוזיאון אילנה גור.
שער גישה
כובע צילינדר
כובע צִילִינְדֵּר הוא כובע ששימש בעיקר גברים באופנת המאה ה-19. הכובע בנוי מבסיס עגול ועליו גליל (ה"צילינדר"). לקראת סוף המאה ה-19 ובמאה ה-20 היה הצילינדר לסימן היכר לגבר אלגנטי ובפרט לג'נטלמן ופריט לבוש חיוני לדיפלומטים, פוליטיקאים, אנשי עסקים וכדומה.
תולדות הצילינדר.
כובעי צילינדר החלו להופיע במאה ה-15 והיו עשויים מלבד עשוי שיער בונה (ניתן לראות כובע כזה בציורו של יאן ואן אייק "נישואי הזוג ארנולפיני" שצויר בשנת 1442 לערך). כובעי צילינדר מופיעים מאז ביצירות אמנות רבות. החל מהמאה ה-19 היה כובע הצילינדר דוגמת הכובע העיקרית באפנת הגברים. הצילינדר היה גם פרט מבגדי הרכיבה של נשים.
אופנות בכובעי צילינדר.
הפרופורציות בין השוליים לגובה הצילינדר השתנו עם האופנות. לעיתים היה הצילינדר צר וגבוה (כפי שניתן לראות בסרט "כנופיות ניו יורק" של מרטין סקורסזה), לפעמים נמוך ורחב, לפעמים התעקל בקו קעור כלפי פנים ולעיתים הופיע בצורת חרוט קטום עם שוליים צרים מאוד. סרט צר כיסה את החיבור בין הצילינדר לשוליים, רוחבו וצבעו היו גם הם לאופנה. לרוב היה הצילינדר שחור או אפור (למרוצי סוסים). צילינדר עטוי משי שחור היה כובע לשעות הערב.
צילינדר מתקפל.
הצילינדר המתקפל ("שאפוקלאק" בצרפתית) הומצא בשנות ה-30 של המאה ה-19. הצילינדר הורכב על מנגנון קפיצי ויכול להתקפל כאקורדיון לחלל שבשולים ולהיפתח בלחיצה קלה. הדבר איפשר נשיאה קלה ובטוחה של הכובע. היה זה כובע נפוץ ואופנתי עד שנות ה-20 של המאה ה-20.
הייג
אורתופירוקסן
שמואל ביקלס
שמואל ("מילק") ביקלס (Bickels; ז' בטבת תר"ע, 19 בדצמבר 1909 – י"ט בניסן תשל"ה, 21 במרץ 1975) היה אדריכל ישראלי. תכנן עשרות יישובים בישראל, ומבני תרבות בקיבוצים. בין בנייניו החשובים ניתן למנות את המשכן לאמנות עין חרוד ומוזיאון השואה בית לוחמי הגטאות.
ביקלס נודע בפתרונותיו המקוריים להחדרת אור טבעי לחללי המוזיאון, והוא נחשב לפורץ דרך בתחום זה.
קורות חיים.
ביקלס שנודע גם בכינוי "מילק", נולד בלבוב, פולין ב-1909. הוא למד אדריכלות והנדסה בפוליטכניקום של לבוב. בתום לימודיו יצא למסע בפריז. עלה לארץ ב-1933 ועבד במשרדי אדריכלים בתל אביב ובחיפה. בשנת 1937 הצטרף למשרד התכנון של קיבוץ עין חרוד שנקרא "הלשכה הטכנית". ב-1938 עבר עם משפחתו לגור בקיבוץ תל יוסף. בשנים 1947–1951 היה שותף בחברת "המהנדס" בחיפה. משנת 1951 ועד מותו היה ביקלס מתכנן ראשי בוועדת התכנון של הקיבוץ המאוחד, ובשנות החמישים והשישים היה מבכירי מנסחי התכנון הקיבוצי. בעת הפילוג בקיבוץ המאוחד עבר ביקלס עם משפחתו לקיבוץ בית השיטה ושם חי עד פטירתו בשנת 1975.
תכנון יישובים.
שמואל ביקלס היה מעורב בתכנון הפיזי של עשרות יישובים ברחבי הארץ. הוא היה מגויס לרעיון הקיבוצי והאמין בו. ביקלס הלך בעקבות מייסדי הקיבוץ הגדול עין חרוד, שלמה לביא ויצחק טבנקין, וטען כי הקיבוץ אינו כפר אגררי קטן ונידח אלא אלטרנטיבה מודרנית לעיר המסורתית והמנוונת. תכנון הקיבוץ לפי ביקלס היה מבוסס על יחידה בסיסית של 250 משפחות, המיועדת לצמוח ליישוב של אלפים. בלב היישוב הקיבוצי הציב ביקלס את מוסדות התרבות, ותכנן עשרות מהם בקיבוצים שונים. מושג התרבות עבורו כלל את כל מרכיבי התרבות הגבוהה שאפיינו ערים מרכזיות באירופה: אולם מופעים, ספרייה, גלריה או מוזיאון, חדרי מוזיקה, חדרי לימוד ועוד. בכל מבנה כזה נכללו גם חדרי הנצחה לנופלים ולנספים בשואה.
מבנים שתכנן.
מבני תרבות:
חדרי אוכל בקיבוצים: עין חרוד מאוחד, שדה נחום, גבעת השלושה, שער העמקים, אילות, בית אורן, אפעל
בתי הארחה בקיבוצים: בית אורן, הגושרים, כפר גלעדי
מועדון לחבר בקיבוצים: בית השיטה, משאבי שדה, משמר הנגב, שדה נחום, בית אורן
מוסך קואופרטיב בית שאן - חרוד
ראשית הצירים
ג'ורג' הרברט מיד
ג'ורג' הרברט מיד (באנגלית: George Herbert Mead; 27 בפברואר 1863 - 26 באפריל 1931), היה פילוסוף אמריקאי מאסכולת הפרגמטיזם; פסיכולוג וסוציולוג, ממייסדי הפסיכולוגיה החברתית. תרומתו החשובה ביותר בפסיכולוגיה חברתית היא שירטוט תהליך צמיחתו של האני האנושי בתהליך האינטראקציה החברתית במיוחד בדרך של תקשורת לשונית (אינטראקציה סימבולית).
חייו.
אביו של ג'ורג' הרברט מיד היה איש דת ופרופסור לתאולוגיה ואימו הייתה מורה ששימשה גם כנשיאת קולג'. בגיל 24, לאחר ניסיון קצר כמורה, נרשם מיד ללימודי תואר שני בהרווארד בתחומי הפילוסופיה והפסיכולוגיה. עם סיום לימודיו עבר להתגורר בלייפציג שבגרמניה, שם נרשם ללימודי דוקטורט בפילוסופיה ופסיכולוגיה פיזיולוגית. בהמשך עבר מיד לאוניברסיטת ברלין כדי להתמחות בלימודי תאוריות האבולוציה ותורת הכלכלה. בגיל 28 נישא לידידתו האמריקאית הלן קאסטל. בטרם סיים את הדוקטורט, קיבל מיד הצעה לעבוד כמרצה בפילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת מישיגן, הוא קיבל את ההצעה ומעולם לא השלים את הדוקטורט.
במישיגן התוודע מיד לעבודתו של הסוציולוג צ'ארלס הורטון קולי, אשר השפיע עליו עמוקות, שם גם הפך לחברו של הפילוסוף ג'ון דיואי. ב-1892 קיבל מיד משרה באוניברסיטת שיקגו החדשה הודות לקשריו עם דיואי ושם נשאר כל חייו. בגיל 40 מונה לפרופסור. אשתו הלן נפטרה ב-1929, והוא נפטר שנתיים אחריה.
עיקרי הגותו.
תקשורת בין-אישית.
מ-1934, בספר "נפש, עצמי וחברה" (Mind, Self and Society), שהוא אסופת הרצאות של מיד שנכתבו על ידי תלמידיו, מסביר מיד את הופעת ה"עצמי" והתפתחותו בתוך תהליך חברתי. מיד תוקף את הפסיכולוגיה האטומיסטית המניחה את העצמי והנפש בכלל, כתופעה ייחודית, פרטית ומולדת לאדם. מיד מנתח את ההתנסות האנושית כאינטראקציה חברתית שבבסיסה תקשורת בין-אישית, הוא ראה בתהליך החברתי את המקור להתפתחות העצמי ותודעתו. עבור מיד (בדומה להגל, או לפילוסופים המרקסיסטיים), התהליך החברתי קודם למבנים ולתהליכים של ההתנסות האישית.
השפה, בגישתו של מיד, היא תקשורת באמצעות סמלים בעלי משמעות. סמל בעל משמעות הוא מחווה (לרוב, מחווה קולית) בעלת מובן משותף הן למשמיע אותה, והן למאזיניו או צופיו. מכאן, שהשפה עצמה היא תהליך חברתי של תקשורת בין משתתפים, אשר מעצב את המציאות באופן דיאלקטי:
ההשתתפות האינטראקטיבית בסיטואציה ובפעולת התקשורת, היא הבסיס ליצירתה של משמעות.
הנפש.
כאשר אנו מבינים מחוות לשוניות כסמלים משמעותיים, ניתן להבין נפש או אינטליגנציה. החשיבה, שעל פי מיד אינה אלא השתקפות של שיחה פנימית של היחיד עם עצמו – יכולה להתקיים רק על בסיס סמלים משמעותיים. הנפש, אם כן, היא צורה של השתתפות בתהליך בין-אישי והיא תוצר לקיחת עמדתם של אחרים כלפי המחוות של עצמנו (או כלפי התנהגותנו בכלל). הנפש איננה מהות הממוקמת בתחום טרנסצנדנטי מופשט, וגם איננה רצף אירועים המתרחשים במבנה הפיזיולוגי האנושי, אלא השימוש הקונקרטי המתפתח בסמלים משמעותיים.
הופעתה של הנפש תלויה באינטראקציה בין האורגניזם האנושי והסביבה החברתית שלו; דרך השתתפות בפעולה החברתית של התקשורת, היחיד מממש את הפוטנציאל (הפיזיולוגי והנוירולוגי) להתנהגות המבוססת על סמלים משמעותיים. על-פי מיד לא קיימת כל חשיבה או פעילות נפשית, שאיננה תלוית שפה. והשפה (תכניה של הנפש) היא רק פועל יוצא ותוצר של מפגש חברתי. לפיכך, לא ניתן להפחית את הנפש לכדי פעילות נוירופיזיולוגית של הגוף, אלא צריך לראותה כתהליך המופיע מתוך תהליך מתמשך ודינמי אשר מהווה את ההתנסות האנושית עצמה.
פעולה חברתית.