לאחר שנתקבלה ההחלטה על תוכנית החלוקה לקראת תום המנדט הבריטי, פעל עבדאללה להרחיב את ממלכתו על חשבון שטחי ארץ ישראל המנדטורית. בתחילה פעל לקבל את הסכמת נציגי היישוב לקבלת שליטה בגדה המערבית. באשר למקומה של ירושלים ביחסי הצדדים במלחמת השחרור, הגם כי רוב כוחו של הלגיון הערבי הירדני רוכז בגזרת ירושלים, נמנעו הצדדים ממאבק של הכרעה, הגיעו בשלב מוקדם יחסית של המלחמה להקפאת המצב הבלתי מוכרע, והסכימו תחילה במשתמע ואחר-כך במפורש בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, לחלוקת העיר ביניהם. עבדאללה הראשון נתן חסות גם על המקומות הקדושים לנצרות בירושלים, ומספרים כי ניהל באופן אישי מאבק בשריפה שפקדה את כנסיית הקבר בנונמבר 1949. ב-20 ביולי 1951, נרצח עבדאללה, על ידי קבוצת מתנקשים פלסטינים קיצונים, שהיו בקשר עם המופתי של ירושלים לשעבר חאג' אמין אל-חוסייני, בשעה שעמד להיכנס לתפילה במסגד אל-אקצא. הרוצח ירה במלך, שמת במקום, לעיני נכדו חוסיין.
לאחר תקופת שלטונו הקצרה של אביו, הומלך חוסין בשנת 1953. בשנת 1955 יזמה ממשלת ירדן תוכנית שיפוץ נרחבת של כיפת הסלע, עם כספים שסופקו על ידי ממשלות ערב וטורקיה. העבודה כללה החלפה של מספר רב של אריחי קרמיקה מתקופת שלטונו של הסולטאן סולימאן המפואר, שנעקרו ממקומם עם שנים. בשנת 1964, במסגרת שיפוץ זה, הושלם כיסוי הכיפה בסגסוגת ברונזה ואלומיניום עמיד, תוצרת איטליה, שהחליפה את הכיפה המקורית מעופרת. לפני 1959 הכיפה הייתה מכוסה בעופרת מושחרת ולא הייתה מוזהבת. במהלך שיקום מהותי שנערך בין השנים 1959—1962, הוחלפה העופרת בלוחות ברונזה מאלומיניום בציפי זהב.
לאחר 1967.
לאחר סיום מלחמת ששת הימים וכיבוש הר הבית בידי ישראל, פעל שר הביטחון משה דיין, לעצב הסדר בהר שנועד למנוע את גלישת הסכסוך הטריטוריאלי-לאומי לכיוון דתי, ולמלחמת דת חסרת מעצורים. עיקרו של ההסדר היה אישור למנגנון הואקף הירדני, להמשיך ולנהל את האתר. הווקף המשיך להיות מנוהל וממומן על ידי משרד ההקדשים הירדני בעמאן.
במסגרת הסכם השלום בין ישראל לירדן, הכירה ישראל במעמד המיוחד של ירדן במקומות הקדושים בירושלים. הרשות הפלסטינית שהוקמה שנה קודם, ראתה בהסכם הכרה ירדנית בריבונותה של ישראל במזרח ירושלים, ומכאן פגיעה בסיכויי הפלסטינים לכונן בה את בירתם במסגרת הסדר הקבע. הרשות הפלסטינית מחתה בפני מזכירות הליגה הערבית ונשיאות הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי שהתכנסה בקזבלנקה בדצמבר 1994. בסוף ינואר 1995 חתמו ירדן והרשות הפלסטינית על הסכם בו נתנה ירדן את תמיכה ל"מימוש זכות ההגדרה העצמית של העם הפלסטיני, ובזכותו להקים מדינה עצמאית שבירתה ירושלים. אך סוגיית המקומות הקדושים בירושלים לא נכללה בהסכם.
באפריל 2012, אפשרה מדינת ישראל לנסיך האשם בן-חוסיין, אחיו של מלך ירדן עבדאללה השני, לבקר בהר הבית ובמקומות הקדושים לנצרות בירושלים.
בספטמבר 2014, הורה ראש הממשלה על פירוק גשר עץ חדש לשער המוגרבים, המוביל להר הבית, בעקבות לחץ מבית המלוכה הירדני. זאת לאחר שהירדנים העבירו מסר לפיו הקמת הגשר הארעי יוצרת רגישויות רבות בממלכה, ועלולה לפגוע ביציבותה. הירדנים הבהירו כי גורמים שונים בממלכה מנסים לנצל את האירוע כדי לטעון שישראל מנסה לבצע שינויים בסטטוס-קו בהר הבית. חודש אחר כך העלתה חברת הכנסת מירי רגב הצעת חוק, המבקשת לשנות את הסטטוס קוו בהר הבית ולאפשר ליהודים להתפלל בו.
בנובמבר 2014, הגישה ירדן תלונה למועצת הביטחון של האו"ם על כניסת כוחות משטרת ישראל למסגד אל-אקצא, והחזירה את שגרירה מישראל בגלל "ההפרות הישראליות בהר הבית", כולל הצעת חוק של מירי רגב, שביקשה לשנות את הסטטוס קוו בהר הבית. אחרי כמה ימים של מתיחות התקשר ראש הממשלה בנימין נתניהו למלך ירדן עבדאללה השני. במהלך השיחה הביע נתניהו את מחויבותה של ישראל לשמירה על הסטאטוס-קוו בהר הבית. לאחר מהומות בהר הבית, בספטמבר 2015, במהלכם פרצו כוחות הביטחון להר, ביקש נתניהו מירדן והרשות הפלסטינית שיצהירו שישראל לא פגעה בסטטוס-קוו בהר הבית, כדי להרגיע את המצב. בעקבות הפיגוע בהר הבית, בו נורו למוות שני שוטרים, שוחח נתניהו בטלפון עם מחמוד עבאס, והבטיח שוב לשמור על הסטטוס-קוו בהר, כדי להרגיע את השטח ולמנוע הסלמה נוספת. עבאס מצדו גינה את הפיגוע.
במרץ 2018, ראשי הפלגים הנוצרים בכנסיית הקבר פרסמו הצהרת תמיכה בעבדאללה השני, לאחר שעיריית ירושלים גנזה הצעה לגבות ארנונה על הרכוש הכנסייתי בירושלים, שפטור מהמס כארגון דתי. בהודעה נכתב כי: "ההגנה שלך על חופש הדת וההנהגה שלך, בהבטחת כיבוד ושמירה על הסטטוס קוו, הייתה מכריעה בניסיונות המתמשכים שלנו לשמור ולהגן על הנוכחות הנוצרית במיוחד בעיר הקודש ירושלים".
בדצמבר 2018, הפטריארך תיאופילוס השלישי מירושלים הביע את תמיכתו בחסות ההאשמית, במהלך חגיגת חג המולד הירדנית-פלסטינית המשותפת. הפטריארך תיאופילוס אמר כי: "אתה, הוד מלכותך, מלך הירדן האהוב, האפוטרופוס לאתרים הקדושים האסלאמיים והנוצרים בירושלים, כולל הקבר הקדוש והפטריארכיה היוונית האורתודוקסית של ירושלים. אפוטרופסות זו המהווה מגן הגנה והרחבה לברית אומרי שהתרחשה בין המכפלה סופרוניוס לח'ליף עומר אבן אל חטאב. אנו שומרים את הברית הזו איתך עד שאלוהים יורש כדור הארץ".
במרץ 2021, ביקור מתוכנן של יורש העצר הירדני, חוסיין בן עבדאללה, נסיך ירדן, בהר הבית בוטל על ידי מדינת ישראל, עקב מחלוקת על סידורי האבטחה במקום. בתגובה הערימה ירדן קשיים על מעבר טיסתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו במרחבה האווירי בדרכו לאיחוד האמירויות, באופן שהוביל בסופו של דבר לביטולו.
תאגיד חקוק
ארתור מאהלר
ארתור מאהלר (נולד ב -1 באוגוסט 1871, פראג - נפטר ב -2 במאי 1916 וינה) היה ארכאולוג צ'כי - אוסטרי ממוצא יהודי. הוא היה בן דודו של המלחין גוסטב מאהלר .
ביוגרפיה.
מאהלר סיים את לימודיו בגימנסיה בפראג. הוא למד היסטוריה של האמנות וארכאולוגיה באוניברסיטת קארל בפראג ובאוניברסיטת וינה (Ph.D.), ובשנת 1902 הפך לפריבט-דוצנט בארכאולוגיה באוניברסיטת קארל בפראג. כמו כן העביר סדרת הרצאות בבית הספר האמריקאי לארכאולוגיה ברומא.
הוא היה חבר בבית הנבחרים האוסטרי בין השנים 1907–1911 במפלגה היהודית הלאומית .
חיים אישיים.
ארתור מאהלר היה נשוי לסופי מהלרובה. בנם, ווילי מאהלר, נפטר בשנת 1945 במחנה הריכוז דכאו .
קופר-ניקל
באריק גולד
באריק גולד (באנגלית: Barrick Gold Corporation) היא חברת כרייה, המפיקה זהב ונחושת מ-16 אתרים ב-13 מדינות, שמרכזה בטורונטו בקנדה. לחברה יש פעילויות כרייה בארגנטינה, קנדה, צ'ילה, חוף השנהב, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה הדומיניקנית, מאלי, פפואה גינאה החדשה, ערב הסעודית, טנזניה, ארצות הברית וזמביה. בשנת 2019 היא הפיקה 5.5 מיליון אונקיות זהב ו-196,000 טון נחושת. נכון ליום 31 בדצמבר 2019 היו לחברה 71 מיליון אונקיות של עתודות זהב מוכחות.
החברה הוקמה בשנת 1978 על ידי פיטר מונק (1927–2018) כ"באריק פטרוליום" (Barrick Petroleum) והפכה לחברה ציבורית ב-2 במאי 1983 כ"באריק גולד". ב-20 בינואר 2006 רכשה באריק גולד את מרבית המניות ביריבה הקנדית "פלייסר דום" (Placer Dome). רכישה זו הפכה אז את באריק גולד לחברה הגדולה ביותר בעולם בקרב יצרני הזהב. מעמד זה נשמר עד 2019 שאז רכשה החברה האמריקאית המתחרה את חברת גולדקורפ והפכה לחברת כריית הזהב הגדולה בעולם.
יחסי אבחזיה–גאורגיה
יחסי אבחזיה–גאורגיה הם תיאור היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת אבחזיה לבין גאורגיה. נכון למאי 2021, בין אבחזיה לגאורגיה מתקיימים יחסים עוינים, כאשר בדומה לרוב מדינות העולם - גאורגיה לא מכירה בעצמאות אבחזיה ורואה אותה כחלק מהשטח שלה.
היסטוריה.
ההיסטוריה המוקדמת.
מהמאה התשיעית לפני הספירה ועד למאה השישית לפני הספירה היה השטח של אבחזיה המודרנית חלק מהממלכה הגאורגית, ממלכת קולכיס, שהתחלפה בשנת 63 לפנה"ס לממלכת אגריסי. במאה השביעית הוקמה באבחזיה נסיכות אוטונומית על ידי האימפריה הביזנטית, סטטוס שהחזיק מעמד עד למאה ה-9, כאשר היא אוחדה עם הפרובינציה אימרתי והפכה לממלכה האבחזית. עם זאת, ישנן עדויות המציינות את אבחזיה מהמאה השמינית כנסיכות כוזרית, כאשר אם המלך לאו הראשון הייתה נסיכה כוזרית. במאות התשיעית-העשירית, ניסו ה לאחד את כל הפרובינציות הגאורגיות, ובשנת 1001, המלך בגרט השלישי משושלת בגרטיוני, הפך למלך הראשון של הממלכה הגאורגית המאוחדת, כשלב ראשון בדרך לאיחוד כל הממלכות הגאורגיות.
בתקופת האימפריה הרוסית.
התפשטות האימפריה הרוסית, לתוך אזור הקווקז, שהחלה במאה השמונה-עשרה, הביאה לעימותים מתמשכים ברמות נמוכות בין המתיישבים הרוסים לבין השבטים הקווקזיים ילידי המקום. בסופו של דבר התפרצה מלחמת קווקז, שנסתיימה בכיבוש צפון הקווקז ומערב הקווקז על ידי רוסיה. רוב הנסיכויות הגאורגיות סופחו לאימפריה הרוסית בין השנים 1801–1864. גנרל ציציאנוב הביא את אבחזיה תחת חסות המנהל הרוסי, ובשנת 1810 הפכה אבחזיה למדינת חסות של האימפריה הרוסית. במהלך תקופה שנמשכה בין 1829 ועד 1842, היא סופחה לאימפריה הרוסית.
בתקופת ברית המועצות.
בחלוקה הפוליטית של הקווקז בתקופת ברית המועצות אבחזיה נחשבה לרפובליקה סובייטית עם ישות מדינית משלה.