ברגמן וויצטום מציינים כי על הילד מופעלים אמצעים פסיכולוגיים שונים הגורמים לניתוקו מההורה המסורב וגורמים לו לפתח תלות בהורה המנכר. אמצעים אלה מביאים במקרים רבים לתלונות שווא של הילד על פגיעה פיזית או נפשית של ההורה המנוכר. ד"ר דניאל גוטליב הסביר כי אנשי המקצוע המשוחחים עם הילד נתקלים בהאשמות על פגיעה פיזית או נפשית, מצד ההורה המנוכר, אך עליהם לקחת בחשבון גם את העובדה כי טענותיו של הילד במצב זה עשויות להיות רדודות, מופרכות, לא מותאמות לגילו, דומות למעין דקלום של דברי ההורה השני, או מנוגדות ליחסי ההורה והילד כפי שהתקיימו בעבר. גארדנר וכותבים אחרים, מדגישים כי מצב של ניכור הורי היא סוג של התעללות רגשית בילדים, בכך שלא רק "תלונות" הילד נגד ההורה השני יכולות לגרום להרחקת הורה אוהב לכל החיים, אלא מצב הניתוק והאמונה של הילד בטענות הלא אמיתיות יכולות גם לגרום לנזק התפתחותי והפרעה נפשית אשר תלווה את הילד לכל ימי חייו. כותבים נוספים כמו דר צ'ילדרס מדברים אף על העברה של התופעה מדור לדור, בעקבות הורות פתולוגית.
במקרים של ניכור הורי ניתן לזהות קווים משותפים והתפתחות דומה, (אמיתי מגד, MFT, מתמחה בניכור הורי) סוקר את שלבי ההתפחות האופייניים לניכור הורי; הגירושים, העמקת קונפליקט, קואליציה עם הילד, הסלמת אירועים, התערבות מקצועית שאינה מבינה את התופעה, נסיגת ההורה המנוכר, והתבססות ניכור הורי. מגד מציע מודל התערבות רב מערכתי
ניכור הורי מופיעה בדרגות שונות של חומרה. גארדנר מציג 3 רמות לתסמונת: (מביאה את דבריו איריס ברנט: (איריס ברנט, שינויים חברתיים, תסמונת "ההורה המנכר", פסיכואקטואליה 4.2013)
ברמה החמורה: חטיפה נפשית, הורה משמורן פאנטי, (לא תמיד ההורה המנכר הוא המשמורן) שימוש בכל האמצעים חוקיים ובלתי חוקיים לחסום קשר וביקורים של ההורה האחר.
ברמה הבינונית: בעיקר ביטויים של כעס וזעם על ידי ההורה המנכר—גינוי ההורה השני ונקמנות המתבטאת בניכור הילד בדרכים יצירתיות. ברמה זו תהיה בדרך כלל משמעות לצווי בתי משפט. המנכר יגיב אליהם ויאפשר ביקורים אם אלו יכפו על ידי בתי המשפט. הורה מנכר ברמה הבינונית יחפש מטפל שיהיה "בן ברית" שלו ויעזור לו להילחם בהורה המנוכר. (ואם הפסיכולוג יבין את המצב הרי שהמנכר ימנע טיפול...ו"יגן" על ילדיו").
ברמה השלישית: ניכור קל, כעס ונקמנות מסוימת. ההסתה מתרחשת לפרקים. כאשר הושג הניכור ההורה המסית יפסיק. מקרים כאלו יכולים להיפתר, לפי גארדנר, מעצם סיום הסכסוך או הגעה להסכמה בין ההורים.
גוטליב מסכם את התופעה כך: "תסמונת ניכור הורי היא עיוות של מערכת יחסים נורמלית בין הורים לילדים. עוצמת הרתיעה והכעסים, וביטויי השנאה, עולים עשרות מונים על שאנו רואים במקרי התעללות פיזית ומינית. בתיקי נוער ואימוץ בהם היו פגיעות קשות וברורות בילדים, אין נתקלים באותה רמה של טינה ודחייה של ילדים את הוריהם."
ההורה המנכר.
מחקרים זיהו 17 אסטרטגיות עיקריות המופעלות על ידי ההורה המנכר, הן מתחלקות ל-5 תחומים עיקריים: (מתוך עבודות המחקר של ד"ר איימי בייקר)
כל האסטרטגיות האלו יוצרות מצב של קונפליקט בנפש הילד שמוביל לריחוק בינו ובין הורה המטרה עד לניתוק הקשר מצד הילד. (היות שהילד אינו מסתמך עוד על זיכרונותיו ועל יחסיו האמתיים עם ההורה, נראה הרבה פעמים מעבר חד ולא מוסבר בין יחסים טובים עם ההורה לניתוק חד).
מתוך מאמר של (Fidler &amp; Bala (2010 – פעמים רבות נראה תופעות של הפרעת אישיות ברמה גבוהה או נמוכה, נוקשות, תפיסה של מושלמות, התנהגות פרנואידית, נרקיסיזם.
מתקיימת אבחנה בין 3 סוגי מנכרים:
דרכים ומעשים היוצרים ניכור הורי: ביניהם הכפשה, צמצום קשר, שימוש בילד כמתווך מניפולציות רגשיות ועוד.
את ההורה המנכר, מפעיל האסטרטגיות, אנו רואים כהורה מרעיל.
צעדי מניעה וטיפול.
גארדנר מציע דרכים מעשיות להתגבר על הניכור, שמטרתן למנוע מההורה המנכר את היכולת למנוע קשר של הילד עם ההורה השני. דרכים אלו כוללות פיקוח ואכיפה של גורמים מקצועיים והתערבות ישירה למניעת הניכור. במקרים קיצוניים, כשיש ניכור בדרגה חמורה, יש הטוענים כי יש לבצע החלפת משמורת.
במחקרים של פידלר ובלה Fidler &amp; Bala מ-2010 מדובר על תיקון ושיקום ממצב של ניכור הורי שיכול לנבוע מגורמים כגון:
התבגרות, טריגרים חיצוניים (כמו מחלה, או ריב), שחרור – יש מטפלים הממליצים להורה המנוכר לסגת ולהתנתק במצבים קשים, אחרים חושבים שלא נכון להפסיק ניסיונות לקשר מצד ההורה המנוכר לילד, בין השאר כדי למנוע את תחושת הנטישה שמתפתחת אצל הילד. כיוון פעולה במקרים של העדר רצון מוחלט וניכור קשה מצד הילד יכול להיות "פרדה זמנית" תוך השארת דלת פתוחה, בתיווך של מטפל או אפילו במכתב המביע אהבה ורצון לחזור לקשר בעתיד.
לבתי המשפט ולמערכת הרווחה תפקיד חשוב בהסדרת קשר וחזרה לקשר. מומלצת גם גישה טיפולית משפחתית.
מעורבות בית משפט, אירועי חיים קריטיים או השפעה של אח לא מנוכר נמצאו בין הטריגרים העיקריים לחזרה לקשר.
מובאות המלצות למדיניות כגון מניעה דרך תוכניות הדרכה, זיהוי מקודם, התערבות מהירה ונחרצת של המערכת המשפטית, שליטה שיפוטית ואכיפת החלטות, פיתוח תוכניות של מניעה וטיפול ברמת המדינה.
ניכור הורי שלא באשמת ההורה המשמורן.
קיימים מיעוט של אנשי מקצוע הטוענים כי ניכור מצד הילד עשוי להתרחש גם ללא הכוונה מודעת מצד ההורה המשמורן. גישה זו הופכת להיות פחות ופחות מקובלת עם התגברות ממדי התופעה והבנת חשיבות הטיפול בה.
מומחים אחרים חולקים עליהם וגורסים כי התנהגות של תוקפנות, התעלמות והתנשאות כלפי הורה לא יקרו ללא הנחיה.
הניכור ההורי בהליכים משפטיים.
חשיפת התופעה משנה באופן מהותי את התפישות המקובלות לגבי ההחלטה מי מבין ההורים יקבל את משמורת הילד, ובשנים האחרונות קיימת נטייה גוברת והולכת לבחון על פיה היבטים נוספים שלא היו מקובלים וכל זאת בשל העלאת המודעות לתופעה הרבה בזכות ״העמותה למאבק בניכור הורי״.
עד שנות ה-90 המשמורות על ילדים ניתנו כמעט תמיד לאמהות. אמנם, בית המשפט העליון כבר הניח כי התופעה הייתה קיימת עוד לפני שגארדנר הגדיר אותה והתייחס אליה בצורה מתודית. אך תלונות ילדים על התעללות האב, התקבלו כמעט ללא תנאי, כמו גם סרבנות קשר שלא זכתה להתייחסות בולטת. בשנות ה-90 גברה המודעות של אבות לקחת חלק בהורות גם לאחר הגירושים, ועל רקע הפרסום של ניכור הורי, החלו חוות דעת מקצועיות לבחון תלונות אלה בהסתמכם עליה.
כיום מערכת המשפט מתמודדת עם ניכור מצד אמהות כמו גם עם ניכור מצד אבות.
החל מינואר 2019, החל פיילוט בבית המשפט לענייני משפחה בת״א, שם מינו שופט מוקד שתפקידו לטפל בתיקי ניכור הורי ולאחרונה נראות החלטות מרחיקות לכת הכוללות סנקציות קשות כנגד המנכרים.
ניכור הורי על פי גארדנר, ומאמרם של ויצטום וברגמן, משמשים אבני יסוד בפסקי דין של בתי המשפט העוסקים בענייני משפחה בארץ. שופטים בערכאות שונות אכפו קשר עם אב מנוכר בהתייחסם לתסמונת ולתקפותה. כך למשל השופטת סביונה רוטלוי: "הספרות המקצועית והפסיקה שאימצה אותה, מלמדים על כך, שכאשר מדובר בתסמונת ניכור הורי מהדרגה הקיצונית, יש חשיבות ראשונה במעלה להתערבות מהירה של הרשות המטפלת כמו גם הרשות האוכפת", השופט חיים פורת: "התסמונת הנדונה מזיקה מאוד להתפתחותו של הילד. היא יוצרת אצלו תפיסה חד ממדית של אנשים ושל מערכת יחסים ומעוותת במיוחד את ההבנה שתהיה לו על מהות של מערכות יחסים בתוך המשפחה.
במקרים קיצוניים אף נקט בית המשפט בסנקציות כלפי הורה מתנכר. כך למשל הטיל שופט קנס על אם שמנעה קשר בין ילדה לאביה, דבר אשר גרם לנזק בקשר ביניהם. השופט ציין כי "התופעה של מניעת קשר בין הורה לילדיו, אשר כונתה לעיתים בפסיקה כ"תופעת הניכור ההורי", היא רעה חולה שיש לעקור מן השורש". במקרה אחר הוטלו צו עיכוב יציאה מהארץ וצוי למניעה בשימוש בכרטיסי חיוב בשל ניכור הורי. במקרה אחר נגזרו 30 ימי מאסר על אשה שנמנעה מלשתף פעולה ושיבשה את הקשר של הילד עם אביו (בית המשפט העליון שחרר אותה כעבור 10 ימים).
במערכת המשפט קיימת התפיסה כי יש לעצור הורה מסית ולמנוע ניכור הורי.
ביקורת.
"ניכור הורי" כפי שניסח אותה גארדנר, שנויה במחלוקת ואיננה מקובלת על כל הקהילה הפסיכולוגית והמשפטית, כמו גם הדרכים שהציע לטפל בה. על אף ההדים הרבים שהיא מעוררת, היא עדיין אינה מוכרת על ידי גוף מדעי מוסמך, ויש הטוענים כי אינה נוגעת למדע כלל. הביקורת מגיעה מחלקים בממסד האקדמי ובממסד המשפטי. המבקרים אינם שוללים את תופעת הניכור, אלא טוענים כי יש "ניכור מוצדק" או "ניכור סביר בהתאם לנסיבות".
הביקורת מתייחסת להכללה הגורפת שמניח גארדנר לגבי הסיבות הגורמות לניכור ההורי. גארדנר, על פי המבקרים, מתעלם ממקרים בהם הניכור נובע מאירועים שיש להם השפעה שלילית על הילד מצד ההורה המנוכר, למשל התעללות נפשית או גופנית. נטען כי גארדנר, ובעקבותיו ויצטום, מייחסים את הניכור כמעט תמיד לאם המבקשת להשיג לעצמה רווח כלפי האב, ואין הם לוקחים בחשבון כי האם פועלת לפעמים מתוך גישה מוצדקת, למשל מתוך חשש אמיתי ומגובה בעובדות, על פיהן האב המנוכר עלול להזיק לילד. הכללה גורפת המעמידה את האם בעמדת אשמה, היא גם עמדה כוחנית ונטולת חמלה כלפי אמהות חסרות אמצעים אשר אינן יכולות להתגונן באמצעים משפטיים הולמים מול אבות בעלי אמצעים, אשר מעלים את הניכור ההורי כדרך קלה להשיג משמורת.
הביקורת גם שוללת את השימוש הדרסטי בכפיית הקשר עם ההורה המנוכר, למשל הוצאת הילד ממשמורת ההורה המנכר. התוצאות של כפייה כזו עלולות להיות הרסניות לילד.