קרחון פארקר או קרחון פרקר (באנגלית: Parker Glacier) הוא קרחון עמק, ברכס מאונטניר, באזור חוף בורכגרווינק של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הקרחון מנקז את האזור המצוי בסמוך ממזרח ומצפון מזרח להר מונטיגל.
הקרחון זורם לכיוון דרום, ונשפך אל מפרץ ליידי ניונס; במפרץ הקרחון הופך לקרחון לשון צף, בצמוד לנקודת אנדרוס.
שיא גובהו של הקרחון ממוקם בגובה של 643 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הקרחון.
הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
מקור השם.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שמו של אנתוני ג'י. ה. פארקר (Anthony G.H. Parker), ביולוג ששירת בתחנת כף האלט בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1963 –1964, ובתחנת מקמרדו בעונות המחקר 1964– 1965 ובעונת המחקר 1966 –1967.
פארלי רוסה
פארלי ויירה רוסה (בפורטוגזית: Farley Vieira Rosa; נולד ב-14 בינואר 1994) הוא כדורגלן ברזילאי, המשחק בטיינג'ין ג'ינמן טייגר בעמדת החלוץ.
קריירה.
פארלי רוסה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של קרוזיירו ובגיל 14 הצטרף לאקדמיה של ספורטינג ליסבון.
ביולי , רוסה חתם בסבסטופול מליגת העל האוקראינית. ב-21 בפברואר 2013, פארלי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 3-1 לשחטאר דונצק. ב-31 באוגוסט, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 לקרפטי לבוב.
בקיץ , התפרקה סבסטופול עקב סיפוח חצי האי קרים. רוסה חזר לברזיל וחתם בקבוצת מונטה אסול, אך לא שותף כלל במשחקי הקבוצה, והושאל בין היתר לאפולון לימסול וא.א.ק. לרנקה הקפריסאית.
ב-9 ביולי 2016, רוסה חתם לשנתיים בפאנטוליקוס מליגת העל היוונית,ב-9 באוגוסט 2018, הוא חתם באתיפאק מליגת העל הסעודית, שנה לאחר מכן חזר ליוון וחתם באטרומיטוס, ובמהלך העונה חזר לפאנטוליקוס.
ב-17 באוגוסט 2020 חתם רוסה בפוג'יירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות. ב-7 בפברואר 2021 הוא חתם בהפועל באר שבע מליגת העל, ובתום העונה שוחרר מהקבוצה.
ב-22 ביולי 2021 חתם רוסה בהפועל תל אביב בחוזה לעונה אחת, עם אופציה לרכישתו בעונה הבאה.
ב-6 במרץ 2022 רוסה עזב את ישראל והצטרף לטיינג'ין ג'ינמן טייגר מליגת העל הסינית.
מיקרופייל
מיקרופייל הוא ציוד מכני הנדסי, המשמש לקידוחי יסודות בקרקע סלעית קשה בשיטת ההקשה - דפיקה עזה בקרקע ופינוי החומר המרוסק באמצעות לחץ אוויר.
מיקרופייל הוא סוג של מקדח בורות המשמש לחפירה ממוקדת בקרקע בעיקר לצורך יסודות וביסוס למבנים, חניונים ותימוכין מסוגים שונים.
הקידוח הוא הכנה לפעולה הנדסית המשכית - בדרך כלל יציקת יסודות מעומק החפירה ועד פני הקרקע ועל גביהם מוקם המבנה הרצוי.
מבנה המיקרופייל.
מיקרופייל מורכב משני חלקים עיקריים: מקדח ו-מדחס.
המקדח הוא למעשה איזמל ענק בקוטר שנע בין 20–60 ס"מ ומורכב על תורן באורך של בין 5–12 מ'. בעת ביצוע הקידוח נזקף התורן והמקדח הולם בקרקע בצורה עזה המפוררת את הסלע בעיגול בקוטר המקדח.
יחד עם תחילת הקידוח נכנס לפעולה החלק השני של הכלי שהוא המדחס. המדחס דוחס אוויר בלחץ ומזרים אותו באמצעות צינור אל מוקד החפירה, האוויר הדחוס מעיף את גרגרי הסלע המרוסקים למרחק ומפנה את השטח להמשך ההקשה של המקדח.
שימושים.
מיקרופייל מתאים לקידוח יסודות בקרקע סלעית קשה שמכונות קידוח אחרות אינן מצליחות לקדוח בה כראוי. אופי הקידוח מתאים לקרקע סלעית קשיחה וכזו שאיננה דורשת דיפון פנימי בעת הוצאת המקדח מחוץ לבור הקידוח.
בדרך כלל יתבצע קידוח במקירופייל בקרקע שבה סלעי גיר, קירטון, דולומיט וצור.
עומק הקידוח נקבע בהתאם לדו"ח ביסוס המוכן על ידי מהנדס ובהתייעצות עם גאולוג.
עם סיום הקידוח מניף המקדח את זיון הכלונס ומכניס אותו אל תוך פיר הקידוח, לאחר מכן מתבצעת יציקת בטון הממלאת את פיר הקידוח לכל אורכו.
חיסון לקורונה
גבעת הוורדים
עיניים מלוכסנות
המקורות והסחר בבדיל בעת העתיקה
בדיל הוא מתכת חיונית ביצירת ארד, והרכש שלו היה חלק חשוב בתרבויות העת העתיקה מתקופת הברונזה ואילך. השימוש בבדיל החל במזרח התיכון ובבלקן בסביבות תחילת האלף ה-3 לפנה"ס.
מקורות וצורתו בטבע.
בדיל הוא יסוד כימי נדיר יחסית בקרום כדור הארץ, שיעורו בא לידי ביטוי בכ-2 חלקים למיליון (ppm). לשם השוואה:
מקורות בדיל ידועים בימי קדם כללו את חגורת הבדיל הדרום-מזרחית שיוצאת מיונאן בסין לחצי האי המלאי; דבון וקורנוול באנגליה; ברטאן בצרפת; הגבול בין גרמניה לצ'כיה; ספרד; פורטוגל; איטליה; מרכז ודרום אפריקה (; ). סוריה ומצרים הוצעו כמקורות משניים של בדיל, אך הראיות הארכאולוגיות לכך אינן חד משמעיות.
חפצי ברונזה מבוססי ארסן מופיעים לראשונה במזרח התיכון, בה בדרך כלל נמצא ארסן בעפרות נחושת, אך כאשר הסיכונים הבריאותיים מהארסן נהיו ברורים, החל החיפוש אחר מקורות לעפרות בדיל מסוכנות פחות . מגמה זו יצרה את הביקוש הגבוה למתכת הבדיל הנדירה במרחב הים תיכוני וגרמה לרשת סחר ענפה שקשרה בין מקורות הבדיל הרחוקים לשוקי תרבויות תקופת הברונזה.
המינרל קסיטריט (SnO2), בדיל מחומצן, היה ככל הנראה המקור הראשוני לבדיל בימי קדם. צורות אחרות של עפרות בדיל כגון סטניט (סולפיד של נחושת, ברזל ואבץ) היו פחות עשירות בסולפידים, ולכן הצריכו תהליך התכה מסובך יותר. מרבצי קסיטריט לרוב מצטברים בסחף ערוצי נחלים בשל שילוב התכונות שלהם: העובדה כי הם קשים יותר, כבדים יותר, ועמידים יותר מבחינה כימית מאשר הגרניט, בסביבתו הם בדרך כלל נוצרים . ניתן למצוא בקלות מרבצים של קסיטריט בגדות נהרות, ואולי המחפשים השתמשו באותן שיטות ששימשו לזיהוי זהב במרבצי חול. תכונה בולטת של הקסיטריט אשר נוצלה על ידי מחפשי הבדיל בתקופת הברונזה המוקדמת היא צבעו, בדרך כלל בגוון כהה; שחור או סגול.
שימוש בעת העתיקה.
ניתן לתארך מיצוי ושימוש בבדיל לתחילת תקופת הברונזה בסביבות שנת 3000 לפני הספירה, במהלכן היו לחפצי נחושת שהופקו מעפרות תכונות פיזיקליות שאינן עקביות . הברונזה של העת המוקדמת הכילה פחות מ-2% של בדיל או ארסן, ולכן היא נתפסה על ידי חוקרים כתוצאה של סגסוגת שנוצרה שלא במתכוון, זאת בין השאר בשל הימצאות עקבות בעפרות נחושת כגון tennantite, המכילה ארסן . התוספת של מתכת שנייה לנחושת מגבירה את קשיותה, מורידה את טמפרטורת ההיתוך שלה ומשפרת את תהליך היציקה על ידי קבלת מתכת שבמצב צבירה נוזלי היא דלילה יותר וכאשר היא מתקררת, מתקבלת מתכת מוצקה דחוסה יותר וספוגית פחות . זו הייתה המצאה חשובה שאיפשרה יציקה של צורות מורכבות הרבה יותר בטכניקת השעווה האבודה של תקופת הברונזה.
חשיבות ארכאולוגית.
חשיבותו של הבדיל להצלחת תרבויות תקופת הברונזה והמחסור במשאב זה מציעה הצצה לאינטראקציות המסחריות והתרבותיות של אותה תקופה, ולכן היוותה מוקד למחקרים ארכאולוגיים אינטנסיביים. עם זאת, מספר בעיות הטרידו את מחקר כריית הבדיל בעת העתיקה כמו שרידים ארכאולוגיים נדירים של כריית מרבצי חול, הרס מכרות עתיקים על ידי פעולות כרייה מודרניות, ושימור לקוי של חפצי בדיל טהורים עקב תכונת הבדיל לשנות את האלוטרופיה שלו בשל מה שנקרא "הדבר של הבדיל". לבעיות אלו מצטרף הקושי בחיבור בין חפצי בדיל ועפרות למוצא הגאולוגי שלהם באמצעות ניתוח על ידי שימוש באיזוטופ או בעזרת יסוד קורט. הוויכוח הארכאולוגי הנוכחי עוסק במקורות הבדיל בתרבויות הקדומות ביותר מתקופת הברונזה של המזרח הקרוב (; ; ; ; ; ).
מקורות קדומים.
אירופה.
באירופה יש מעט מאוד מקורות לבדיל. לכן, לאורך העת העתיקה הבדיל יובא ממרחק רב, ממחוזות הידועים כעשירים במרבצי הבדיל שלהם. אלה היו הרי אורה (Erzgebirge) לאורך הגבול המודרני בין גרמניה לצ'כיה, חצי האי האיברי, ברטאן בצרפת המודרנית, ודבון וקורנוול בדרום מערב בריטניה ( ; ). ישנם מספר מרבצים קטנים יותר של בדיל בבלקן וידוע על מקור מינורי אחר של בדיל במונטה ולריו בטוסקנה, איטליה. המקור הטוסקני נוצל על ידי כורים אטרוסקים בסביבות שנת 800 לפנה"ס, אך הוא לא היה מקור משמעותי של בדיל לשאר חלקי הים התיכון . באותה תקופה נאלצו האטרוסקים לייבא בדיל מצפון מערב חצי האי האיברי, ומאוחר יותר מקורנוול .
נטען כי בדיל נכרה לראשונה באירופה בסביבות שנת 2500 לפני הספירה בהרי האורה, והידע על טכניקות כריית בדיל והפקת ארד מבוסס בדיל התפשט משם לברטאן וקורנוול בסביבות שנת 2000 לפנה"ס, ובמקביל מצפון מערב אירופה לצפון מערב ספרד ופורטוגל בערך באותו זמן. . עם זאת, החפץ היחיד מתקופת הברונזה ממרכז אירופה שמקור הבדיל שלו הוכח מדעית הוא דיסק השמיים של נברה, ורכיב הבדיל שבו (וכן הזהב, אם כי לא הנחושת שמרכיבה אותו), הוכח על ידי איזוטופים של בדיל שמקורם מקורנוול . בנוסף, ממצא נדיר של מטיל בדיל טהור בסקנדינביה הוכח בפני קורנוול . עדויות זמינות, אם כי מוגבלות מאוד, מצביעות על כך על קורנוול כמקור המוקדם היחיד של בדיל במרכז וצפון אירופה.
ברטאן – ממול קורנוול על גדות הים הקלטי – בה יש מרבצים משמעותיים של בדיל שמראים עדויות למיצוי נרחב לאחר הכיבוש הרומי של גאליה בשנות ה-50 לפני הספירה ואילך . ברטאן נותרה מקור משמעותי של בדיל לאורך כל ימי הביניים.