ביאר התנסה בצילום בעודו משרת כעובד מדינה. הוא המציא תחילה תהליך של נגטיב על נייר. מאוחר יותר, בחודש מרץ 1839 המציא תהליך צילום ייחודי בשם "פוזיטיב ישיר על נייר". התהליך כלל חשיפת נייר מיוחד לאור; נייר זה הוטבל בתמיסת סודיום-כלוריד, שהפכה אותו לרגיש לאור; אז נחשף הנייר לאור עד שהשחיר כולו. לאחר מכן נטבל הנייר בתמיסת אשלגן יודי (potassium iodide) ואז הונח בגב הקמרה אובסקורה. הנייר נחשף האור שהוקרן דרך עדשת הקמרה אובסקורה. האור הלבין את האזורים עליהם נפל, וכך יצר דימוי פוזיטיבי. לאחר החשיפה, הנייר נשטף בתמיסה בסיסית ויובש. הדימוי שנוצר, בדומה לדאגרוטיפ, היה יחידאי ובלתי ניתן לשכפול.
עקב רגישותו הנמוכה של הנייר בחשיפה לאור, הייתה נחוצה חשיפה ארוכה של חמש עשרה דקות לערך. כאשר נעשה שימוש בשיטה זו, הועדפו מושאי צילום דוממים, כגון בניינים, פסלים וצמחים. כאשר צולמו אנשים באופן הזה, הם התבקשו לשבת בתנוחות קבועות ולעצום את עיניהם על מנת למנוע מראה לא נעים, מצמרר ודמוי גווייה אשר נגרם כתוצאה ממיצמוץ העיניים ותזוזתן במהלך חשיפה כה ארוכה. בפועל, דווקא הישיבה בתנוחה האמורה ובעיניים סגורות שיוותה ליושבים מראה דמוי גווייה.
האיש הטבוע.
צרפת עסקה באותה שנה בניסיון לזכות את דאגר בהכרה כממציא תהליך הצילום (קיבוע הדימוי שנוצר בגב הקמרה אובסקורה), אל מול תביעות "אבהות" אחרות שהועלו על ידי טלבוט ואחרים. התהליך שהציג ביאר היה שונה באופן משמעותי מזה של דאגר. האקדמיה הצרפתית למדעים, שניהלה את המאבק להכרה בהמצאה של דאגר, באה במבוכה מההמצאה המקבילה של ביאר. פרנסואה אראגו, התומך הראשי של דאגר ומזכיר האקדמיה, שכנע את ביאר לדחות את חשיפת תהליך פיתוח התמונה שלו בפני האקדמיה הצרפתית למדעים. ניגוד האינטרסים של אראגו עלה לביאר בהכרה כאחד מממציאיו החלוציים של הצילום. ביאר פנה להאקדמיה לאמנויות היפות, שם קיבלו אותו בסבר פנים יפות יותר מאשר באקדמיה למדעים, אך לא נתנו לו תמיכה רצינית. לבסוף הציג ביאר את התהליך שלו בפני האקדמיה הצרפתית למדעים ב-24 בפברואר 1840 וקיבל מענק חד פעמי של 600 פרנק (לעומת פנסיה שנתית בת 10,000 פרנק שקיבלו דאגר ושותפו איזדור נייפס), למטרת רכישת ציוד טוב יותר לניסוייו.
כתגובה לאי-הצדק אשר הרגיש שנגרם לו, צילם ביאר באוקטובר 1840 שלוש גרסאות של אותה הקומפוזיציה, שזכתה לשם 'דיוקן עצמי כאיש טבוע' (בצרפתית נקראת "Le Noyé"). בתמונה העמיד פנים שהתאבד, ישוב ונוטה לימינו. ביאר כתב מאחורי צילום זה, הידוע ביותר מבין צילומיו:
תהליך הפוזיטיב הישיר של ביאר נותר ניסוי בודד שרק הוא השתמש בו. למרות תלאותיו הראשונות עם הצילום, ביאר המשיך להיות חבר פורה בקהילת הצלמים. הוא היה מחבריה המייסדים של "האגודה הצרפתית לצילום" ("Société française de photographie ", נוסדה ב-1854). בנוסף, ביאר היה אחד הצלמים הראשונים שהוזמנו להשתתף במשלחת ההליוגרפית על ידי "ועדת המונומנטים ההיסטוריים".
המשלחת ההליוגרפית.
אחת העבודות החשובות ביותר בהיסטוריה של הצילום המוקדם נעשתה על ידי "ועדת המונומנטים ההיסטוריים" (בצרפתית: "Commission des Monuments Historique") שהקים משרד הפנים הצרפתי. הוועדה, שהוקמה לפני פרסום תהליך הצילום, נתבקשה לרשום, לעקוב ולהמליץ על רסטורציה נכונה של ארכיטקטורה צרפתית מימי הביניים והתקופה הגותית, שניזוקה מאוד בשנות המהפכה הצרפתית. ועדת המונומנטים התלבטה בשנת 1850 האם להכליל את הצילום באינוונטר כליה, ובחרה לבסוף את תהליך הקלוטייפ האנגלי (שהמציא טלבוט) על פני ההמצאה ה"צרפתית", הדאגרוטיפ. מפעל הצילום, שכונה "Missions Héliographiques" (המשלחת ההליוגרפית) כלל כמה מהצלמים הצרפתים הבולטים של התקופה, כגון אדואר דני בלדוס, אנרי לה סק, גוסטב לה גרה, וא. מסטרל, וכאמור, את איפוליט ביאר. בקיץ של שנת 1851 נסע ביאר לאזור נורמנדי על מנת לצלם מבנים היסטוריים עבור ועדת המונומנטים ההיסטוריים.
טחנות רוח במונמארטר.
תמונתו של ביאר "טחנות רוח במונמארטר" היא אחד מהדפסיו המוקדמים ביותר ששרדו, ובין הנדירים בפריטים שהשתמרו מתקופת ראשית הצילום. הכתמים הכימיקלים שעליה, ועובדת היותה דהויה, מדגישים את הראשוניות שבתהליך שאפשר לראשונה לנייר לשמר תמונה אשר היטלה הועבר אליו בעד עדשת הקמרה אובסקורה.
טחנות הרוח של מונמארטר, הפרבר שבאותה תקופה הלך ונעשה הרובע הבוהמייני של פריז, היו נושא צילום תכוף בעבודותיו המוקדמות ביותר של ביאר, וככל הנראה הופיעו בין שלושים התמונות שהציג באותה תצוגה פומבית ראשונה, ביולי 1839, בפריז. בעודו נזכר באירוע האמור תריסר שנים מאוחר יותר, כתב המבקר פרנסיס ווי אודות היצירות המוצגות, "הן לא דמו לשום-דבר שראיתי קודם לכן. הצופה מהרהר בהן כמו מבעד לווילון עדין של ערפל. מוגמרות מאוד, ומלאות הישג, הן מאחדות את רושם המציאות עם פנטזיית החלומות: אור מלחך וצל לוטף אותן."
שרה קיסנר
שרה קיסנר (נולדה בשנת 1958) היא סופרת חרדית.
ביוגרפיה.
נולדה בבני ברק ליצחק וטובה שטיין. אחותה היא הסופרת לאה פריד. שתי האחיות הפיקו כצוות קלטות רבות לילדים המכילות סיפורים ושירים. כמו כן הופיעו במופעים שכללו סיפורים ותיאורי הווי הומוריסטיים מחיי המשפחה החרדית.
קיסנר עורכת את עיתון הילדים של יתד נאמן יתד שלנו, ומפרסמת את סיפוריה בבמות שונות.
נשואה לצבי יהודה קיסנר, מתגוררת ברחובות.
קלטות.
הופקו בשיתוף עם אחותה.
עיצור שיני, חוכך, קולי
עיצור שיני, חוכך, קולי הוא צליל עיצורי המצוי בחלק מהשפות המדוברות. סימן ה-IPA לעיצור הוא Ð לטינית קטנה /ð/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-D. זהו צלילה הישן של דל"ת רפה, וניתן היה לשמוע אותו בהגיות העברית המקראית והטברנית במילה כגון אדוני . זהו צליל האות הערבית ذ, וצליל הדיגראף Th בשפה האנגלית במילה כגון That. עיצור זה היה קיים בפרוטו-שמית והיה אחד הצלילים של האות זי"ן. ניתן היה לשמוע אותו בפרוטו-שמית במילים זְאֵב, זְבוּב, זָבַח, זְרוֹעַ, זָקָן, זָכָר, זָכַר, זָנָב, זָהָב.
מגוון.
עיצור שיני מלועלע, חוכך, קולי [ðˤ].
עיצור שיני מלועלע, חוכך, קולי הוא צליל עיצורי המצוי במספר שפות מדוברות. סימן ה-IPA לעיצור הוא /ðˤ/. זהו צליל האות הערבית ظ.
שלומי גרטנר
שלומי גרטנר (נולד בשנת ה'תש"ם, 1980) הוא זמר חרדי חסידי המתגורר באנגליה.
ביוגרפיה.
נולד בשכונת הנדון שבצפון מערב לונדון כשלמה גרטנר. כילד שר במקהלות ילדים בלונדון, בנערותו התחנך בישיבת ויז'ניץ בבני ברק. לאחר נישואיו שב ללונדון.
הוציא את אלבומו הראשון ניסים בשנת 2007. מתוכו התפרסם במיוחד השיר שהלחין יוסי גרין "מלכהל'ה" ששר גרטנר לבתו שנולדה עם מום רפואי, לאחר כמה שנים בשנת 2010 הוציא לאור את האלבום עשה עשה, בשנת 2013 הוציא לאור את האלבום Imagine (תאר לעצמך) שרובו עוסק במשיח ובגאולה.
גרטנר אף הופיע על הבמות עם גדולי הזמר החסידי דוגמת אברהם פריד, פרחי מיאמי, ואחרים, בין לבין משמש גרטנר גם כזמר חתונות ומוזמן לאירועים בכל רחבי העולם היהודי.
בנוסף למוזיקה גרטנר עוסק במסחר ביהלומים ותכשיטים בעסק המשפחתי.
ב-2014, השתתף בקומטאנץ עם להקת המנגנים.
ב-2019, השתתף כשופט בגמר תוכנית הקול הבא.
בסוכות תש"פ (2020) הופיע בירושלים כשהוא מאחר כזמרים אורחים את ארי היל, נפתלי קמפה ויונתן רזאל. ב-2021 (חורף תשפ"ב) יצאה ההופעה כאלבום לייב של שלומי.
סטיילופון
הסטיילופון (באנגלית: Stylophone) הוא כלי-נגינה אלקטרוני מיניאטורי. הסטיילופון מורכב מסינטיסייזר אנלוגי המופעל באמצעות עט המחובר אליו, ומכאן גם שמו ("stylus" באנגלית שפירושו "עט" ו-"phone" שפירושו ביוונית "קול").
כלי-נגינה זה בנוי ממקלדת העשויה מתכת, והנגינה מתבצעת באמצעות מגע בה עם עט שבקצהו ראש מתכת. הפקת הצליל חלה בעת מגע העט במקלדת ונוצרת כתוצאה מסגירת מעגל חשמלי. יתר המתגים בסטיילופון מיועדים להפעלת המכשיר וכיבויו, להפעלת אפקט ויברטו (מתגים בקדמת המכשיר) ולשליטה בגובה הצליל המופק (תדר). הסטיילופון זול יחסית, קל לנשיאה ומופעל באמצעות סוללות.
אלויס, יורש העצר של ליכטנשטיין
אַלוֹיס פיליפ מריה, עוצר ליכטנשטיין, רוזן ריטברג (בגרמנית: Erbprinz Alois Philipp Maria von und zu Liechtenstein, Graf zu Rietberg; נולד ב-11 ביוני 1968), הוא יורש העצר והעוצר של נסיכות ליכטנשטיין.
ביוגרפיה.
אלויס נולד ב-11 ביוני 1968, להנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין, והוא עתיד לרשת את תפקידו לאחר מותו. אמו היא מריה נסיכת ליכטנשטיין, בתם של פרדיננד קרל קינסקי, רוזן וצ'יניץ וטטאו והנרייטה קרולינה, רוזנת לדבור-ויכלן. אלויס נשוי מאז 1993 לסופיה, דוכסית בבוואריה, בתם של הנסיך מקס, דוכס בבוואריה והנסיכה אליזבת, דוכסית בבוואריה, ואב לארבעה ילדים. אשתו היא יורשת עתידית של סדר הירושה היעקוביטי ובנם הבכור צפוי לרשת את אימו בסדר ירושה זה ואת אביו כשליט ליכטנשטיין.
אלויס למד בבית ספר תיכון בוואדוץ בירת ליכטנשטיין, ולאחר מכן באקדמיה הצבאית המלכותית בבריטניה. שירת במשך שישה חודשים במשמר קולדסטרים של הצבא הבריטי בהונג קונג ובלונדון. בשנת 1993 סיים תואר שני בתורת המשפט באוניברסיטת זלצבורג. בשנת 1996 חזר לוואדוץ והחל להיות מעורב בניהול כלכלי של עסקי אביו ובתהליכי קבלת ההחלטות הפוליטיות במדינה. כן כיהן במספר תפקידים ייצוגיים. בהמשך העביר אליו אביו את האחריות לניהול כלל ענייני הממשל היומיומיים בנסיכות. הוא מונה לעוצר ב-15 באוגוסט 2004.
משפחתו.
ב-3 ביולי 1993 התחתן אלויס עם סופיה, דוכסית בבוואריה, בתם של הנסיך מקס, דוכס בבוואריה והנסיכה אליזבת, דוכסית בבוואריה, ממנה נולדו לו 4 ילדים: