החל משנת 1920 פתח במאבק צבאי כנגד ספרד, על ידי גיוס בני השבטים לפשיטות צבאיות בשיטת גרילה כנגד כוחות צבא צרפתים וספרדים. לימים קיבל המאבק הצבאי את השם "מלחמת ריף". בשנת 1921 כוח צבאי ספרדי בהובלת הגנרל מנואל פרננדז סילבסטר נשלח בשביל לעצור את אחד מכוחות המורדים באזור משוחרר של ריף. עבד אל-כרים שלח לגנרל הספרדי אזהרה, שחציית הנהר אל תוך האזורים המשוחררים תחשב להכרזת מלחמה. הגנרל הספרדי לא ייחס משמעות לאזהרה והקים עמדות ביצור לכוחותיו. ביוני 1912 תקף כוח ריפי גדול את העמדה הספרדית, ובלחימה הקשה נהרגו 179 מתוך 250 חיילי צבא אפריקה הספרדי שהיו במקום. בקרבות במהלך שלוש השבועות הבאים נהרגו קרוב ל-8000 חיילים ספרדים, והצליחו המורדים להשיג הישגים חשובים. עד יולי כוחות ספרדים בסדר גודל של 13,000 חיילים נאלצו לסגת למלייה, זאת בזמן שמספר החיילים הריפים שלחמו מולם עמד על 3,000 בלבד. הגנרל סילבסטר עצמו נהרג או התאבד במהלך הקרבות.
הניצחון הצבאי הגדול על צבא ספרד הביא לעליית קרנו של עבד אל-כרים. בעקבות הסגת הכוחות הספרדים הוכרזה הקמתה של רפובליקת ריף כקונפדרציה של השבטים הריפים, ועבד אל-כרים היה לנשיא הרפובליקה. בעקבות הניצחון עבד אל-כרים נתפש כגיבור של מאבקים אנטי-קולוניאליים, וכחלוץ בתורת לחימת הגרילה. התבוסה הספרדית גרמה לזעזוע בדעת הקהל הספרדית, ונחשבת לאחת הסיבות להפיכה הצבאית של שנת 1923 שבה עלה הגנרל מיגל פרימו דה ריברה לשלטון ספרד.
רצף התבוסות הספרדי נמשך עד שנת 1924, והספרדים נאלצו להיסוג בשנית, לשתי המובלעות הספרדיות בצפון מרוקו. צרפת, שבעצמה רצתה את השטח של דרום ריף, האמינה שלאפשר את תבוסתה של מעצמה קולוניאלית אחרת בצפון אפריקה על ידי כוחות ברברים מקומיים יהיה תקדים בלתי נסבל. עבד אל-כרים פלש דרומה אל עבר השטחים שנשלטו על ידי צרפת במרוקו, והצליח להגיע עד קרבת פאס. בתגובה צרפת בייעוץ עם ספרד החליטה לשלוח כוח מסיבי בראשות המרשל פיליפ פטן להילחם בעבד אל-כרים. הכוח הצבאי הצרפתי ביחד עם הכוח הספרדי עמד על כ-250,000 חיילים, בתמיכת חילות האוויר הצרפתים והספרדים וכוחות ארטילריים משמעותיים. לאחר הנחתה מסיבית של כוחות ספרדיים (בכללם הלגיון הספרדי בפיקודו של פרנסיסקו פרנקו) בעיר אל חוסיימה החלו הריפים לחוות הפסדים קשים. קרבות קשים בין הכוחות האירופאים לכוחות הריפים נמשכו עשרה חודשים, שבהם, בין השאר, נעשה שימוש בנשק כימי מסוג גז עצבים על ידי הצבא הספרדי. לבסוף, ב-26 במאי 1926 עבד אל-כרים הסגיר את עצמו לידי צרפת, ובכך למעשה פורקה גם רפובליקת ריף.
גלות.
לאחר שהסגיר את עצמו, נשלח עבד אל-כרים לגלות באי הצרפתי ראוניון באוקיינוס ההודי בו הוא שהה כ-20 שנה, עד שנת 1947. באי ניתנו לו "אחוזה נוחה וקצבה שנתית נדיבה" על ידי צרפת. עם זאת, הוא המשיך עם הרטוריקה האנטי-מערבית שלו. בשנת 1947 הצליח לקבל מקלט מדיני במצרים ועבר לקהיר. לאחר עצמאות מרוקו בשנת 1956 הזמין מלך מרוקו מוחמד החמישי את עבד אל-כרים לחזור למדינה, אך הלה סירב כל עוד ישנם עדיין כוחות צרפתים על אדמת צפון אפריקה.
הוא נפטר בשנת 1963 בקהיר, לאחר שזכה לראות את חלומו מתגשם עם נסיגת צרפת מאלג'יריה בשנת 1961 ועמה את סיום הכיבושים הקולוניאליים בארצות צפון אפריקה.
בית עיריית לוון
בית עיריית לוון (בפלמית: Stadhuis van Leuven) הוא מבנה בולט ונקודת ציון עירונית בעיר לוון שבבלגיה. הבניין ממוקם על כיכר השוק (Grote Markt) ממול לכנסיית פטרוס הקדוש. המבנה נבנה בסגנון האמנות הגותית המאוחרת הברבאנטית בין השנים 1448 ל-1469.
מבנה הבניין.
לבניין שלוש קומות ראשיות, בעלות חלונות גותיים בשלושת צדדי הבניין הנראים מן הכיכר. למבנה גג מחודד שבקצותיו צריחים מתומנים בעלי חרכים המאפשרים מעבר של אור דרכם.
פסלים הממוקמים בנישות מיוחדות מפוזרים בכל רחבי הבניין. התומכות של הפסלים מגולפים עם סצנות תנכיות. בעוד הנישות והתומכות מקוריים, 236 הפסלים חדשים יחסית, ומתוארכים אחרי שנת 1850. הפסלים של הקומה הראשונה מסמלים אישים חשובים בהיסטוריית העיר; אלו של הקומה השנייה, מסמלים קדושים פטרונים ודמויות סימבוליות; אלו של הקומה השלישית, את הדוכס של לוון ושל דוכסות בראבנט מתקופות שונות.
בחזית הראשית קיים גרם מדרגות המובילות לכניסה, ושני שערים במרכז, אשר מעליהם מתנוססות הדמויות של פטרוס (השמאלי) והמדונה והילד (הימני).
בחלק הפנימי קיים אוסף מעניין של עבודות אמנות, כולל פסלים של ז'ף לאמבו וקונסטנטין מונייה, כמו כן ניתן לראות בפנים את הדיוקנות של כל ראשי הערים משנת 1794.
היסטוריה.
הבניין הידוע כיום כבית העירייה היה הבניין הקדמי במתחם של בניינים עירוניים שבנייתם החלה בשנת 1439. האדריכל הראשון של הבניין מת זמן קצר אחרי תחילת הבנייה של האגפים האחוריים, והוא הוחלף על ידי אדריכל אחר, שמותו בשנת 1445 ציין את סוף השלב הראשון בבנייה.
הפרויקט המשיך בשנת 1448. אבן הפינה הונחה ב-28 במרץ של אותה השנה. מרתפים של מספר בתים הרוסים סופחו למבנה, וניתן להגיע אליהם כיום דרך דלת קטנה בצידו השמאלי של בית העירייה. התוכניות הראשונות, שהושפעו מבית עיריית בריסל, כללו מגדל פעמונים באחת הפינות. התוכניות שונו לצריחים סימטריים, אותם ניתן לראות כיום. בניית התקרה והגג הסתיימו בשנת 1460, והבניין כולו הושלם בשנת 1469.
במאה ה-19, בית העירייה עבר שיפוץ הכרחי כתוצאה של מאות שנים של התיישנות. הבניין נותר עומד לאחר ההפצצות הרבות על לוון במלחמת העולם הראשונה, וסבל מנזקים קלים בלבד. במלחמת העולם השנייה פצצה פגעה בפתח הבניין וגרמה לנזקים חמורים יותר, שתיקונם הושלם רק ב-1983.
ריף (אזור)
ריף (בריפית: ⴰⵔⵉⴼ) הוא אזור בצפון מרוקו שמתפרס מטנג'יר במערב עד הגבול עם אלג'יריה במזרח והים התיכון הוא גבולו הצפוני. האזור הררי בעיקרו אך כולל גם כמה מישורים פוריים.
אזור ריף במרוקו מיושב בעיקר על ידי ברברים מבני שבטים המוכרים כ"ריפים". בני שבטים אלה דוברים בדיאלקט ריפי של ברברית (תאמאזיגת) לצד ערבית מרוקאית. בתחילת המאה ה-20 קבוצת שבטים זאת נלחמה לעצמאותה בהובלת עבד אל-כרים אל-ח'טאבי וזכתה להקמת רפובליקת ריף בשנים 1920-1926. אולם הרפובליקה במהרה פורקה על ידי כוח צבאי מסיבי ומשותף של ספרד וצרפת.
קו לנטה (אי)
טיירון גאתרי
סר ויליאם טיירון גאתרי (באנגלית: William Tyrone Guthrie; 2 ביולי 1900 - 15 במאי 1971) היה במאי תיאטרון אנגלי, ממייסדי פסטיבל התיאטרון סטרטפורד, תיאטרון גאתרי במיניאפוליס, מינסוטה, ומרכז טיירון גאתרי במולדת משפחתו, אנגמקריג (Annaghmakerrig), במחוז מונגהאן (Monaghan), אירלנד.
הוא נחשב לאחד מבמאי התיאטרון הבריטים החשובים של תקופתו.
ראשית חייו.
גאתרי נולד בטאנברידג' וֵלס (Tunbridge Wells) במחוז קנט באנגליה, כבנם של ד"ר תומאס גאתרי (נכדו של המטיף והנדבן הסקוטי תומאס גאתרי) ושל נורה פאוור. אמו נורה הייתה הבת של סר ויליאם ג'יימס טיירון פאוור, מפקד חיל האספקה בצבא הבריטי מ-1863 עד 1869, ושל מרתה, בתו של ד"ר ג'ון מורהד מבית אנגמקריג ואשתו מפילדלפיה סוזן (אליבון) המפריז. הסבא-רבא שלו היה השחקן האירי טיירון פאוור (Tyrone Power). כמו כן, הוא היה בן-דוד שני של השחקן ההוליוודי טיירון פאוור. אחותו, סוזן מרגרט, נישאה לחברו הטוב מהאוניברסיטה, המסאי הוברט בטלר.
הוא רכש תואר בהיסטוריה באוניברסיטת אוקספורד, בה היה פעיל בתיאטרון הסטודנטים, ועבד במשך עונה אחת בבית התיאטרון של אוקספורד (Oxford Playhouse) שהוקם ב-1923 (והיה אז בימיו הראשונים).
קריירה.
ב-1924 הצטרף גאתרי ל-BBC בתפקיד שדר והחל להפיק תסכיתים לרדיו. בשנה שלאחר מכן ביים בקבוצת התיאטרון Scottish Natioanl Players, ולאחר מכן חזר ל-BBC, שם היה לאחד הכותבים הראשונים שכתבו מחזות במיוחד לרדיו (תסכיתים).
בתקופה שבין 1929 ל-1933 ביים בתיאטראות שונים, לרבות בהפקה של "שש נפשות מחפשות מחבר" מאת לואיג'י פיראנדלו בשנת 1932. בשנים 1933–1934 ובשנים 1936–1945 היה במאי "חברת הרפטואר השייקספירי" (Shakespeare Repetory Company). לאחר מכן עבר למונטריאול, קנדה, שם הפיק סדרה של תסכיתים לרדיו בשם "הרומנטיקה של קנדה" ("Romance of Canada") שעוסקת ברגעים מכוננים בהיסטוריה הקנדית. סדרת התסכיתים שודרה ברשת הרדיו של חברת הרכבת הלאומית של קנדה (CNR Radio).
ב-1934 ביים גאתרי הפקה של "גן הדובדבנים" מאת אנטון צ'כוב. הייתה זו אולי ההפקה הראשונה בשפה האנגלית של המחזה. את הטקסט להפקה תרגם גיסו הוברט בטלר.
בשנות ה-40 החל גאתרי לביים אופרות, וזכה לשבחי הביקורת. בהפקותיו ניתן למנות העלאה של "כרמן" בתיאטרון סדלר'ס ולס בלונדון ובמטרופוליטן אופרה בניו יורק. בהמשך חזר לסקוטלנד, וב-1948 העלה יחד עם ג'יימס ברידי (James Bridie) את העיבוד המודרני הראשוני, מאת רוברט קמפ, לקומדיה הימי-ביניימית "Ane Pleasant Satyre of the Thrie Estaitis" ("סאטירה על שלוש המעמדות") מאת סר דייוויד לינדסאי (David Lyndsay). ההפקה הועלתה בפסטיבל הבינלאומי השני של אדינבורו, שהיה אירוע מעצב בתחייה המודרנית של התיאטרון הסקוטי. המחזה הועלה ב"היכל הכנסים של הכנסייה הסקוטית" על ה"מאונד" (תל ידוע באדינבורו), והותאם להיות מוצג בשיטת ה-"thrust stage" שהייתה מזוהה עם גאתרי, ובה הבמה מוקפת בקהל משלושה צדדים; אירוע זה נחשב ככזה שנתן תוקף איתן לשיטה זו ונחשב לביצוע מיטבי שלה.
פסטיבל סטרטפורד של קנדה.