תוך שנה נבנו במקום ארבעה בתי קבע ומספר מבני משק, והקבוצה כללה 102 חברים ו-15 ילדים. חברי הקבוצה גידלו בשנה הראשונה 1,300 דונם תבואות חורף, 300 דונם תבואות קיץ, ו-50 דונם תלתן. כן קיימו רפת קטנה, לול עופות ועדר צאן, והמשיכו לעבד 300 דונם באזור ההכשרה שלהם בפרדס חנה. באוקטובר 1942 נשרפו מטבח הקבוצה והמחסן בדליקה. בשנת 1943 נקבע שהקיבוץ יישא את שמו של יצחק בן-יעקב. באוגוסט 1944 חוברה הקבוצה לרשת החשמל.
בהמשך התרחבו ענפי המשק: גידול העופות התרחב, שדות הפלחה עובדו, גן ירק סודר, כרם גפנים ניטע, ברפת היו כחמישים ראשי בקר, וכן היו עדר צאן ובריכות דגים. בנוסף, נבנו בתי מגורים, מגדל מים, בתי מלאכה ומבנים נוספים, ומספר החברים הגיע ל-160. למרות המצב הכלכלי הטוב, החלו ויכוחים בין שתי הקבוצות, בעיקר בנושאי סידור עבודה והזכות לדיור בבתי הקבע. חברי אבוקה טענו שהם ותיקים יותר, ולכן זכאים לעדיפות בדיור בבתים החדשים. גם חינוכם והרגליהם של יוצאי רומניה היו שונים מיוצאי אוסטריה ופולין למרות השתייכותם לאותה תנועה.
הוויכוחים הבלתי פוסקים והיחסים האישיים המשובשים הכבידו מאוד על החיים במקום, ובסוף 1945 עזבו את המקום אחדים מהמייסדים של הקבוצה והנאמנים ביותר לדרכה. עזיבתם גרמה לזעוע קשה והשפיעה לרעה על הנשארים. בשנים 1946–1948 פרשו עשרות חברים נוספים. בינואר 1946 היו בקבוצה 70 חברים, שאליהם הצטרפו בתחילת פברואר 25 מעולי ספינת המעפילים אנצו סרני ששוחררו ממחנה המעצר בעתלית, והקבוצה תבעה תוספת כוח אדם.
תנועת חבר הקבוצות שלחה לאבוקה גרעינים שונים בתקווה שיישבו במקום באופן קבוע אך ללא הצלחה. באפריל 1948 הגיעה למקום קבוצת שגב מעולי בלגיה והקיבוץ גדל ל-160 חברים. בשנת 1952 הונח צינור מים לשתייה. באותה שנה נשארו במקום עשרים חברים שהחליטו לעבור ליישובים אחרים. ביוני 1953 אירעה שרפה בשדות הקיבוץ.
חברי הקיבוץ האחרונים עזבו את המקום, ובמקומם הוקמה במקום בשנת 1955 חווה חקלאית של "ייצור ופיתוח" להכשרת נוער, בשיתוף עם הגדנ"ע. בספטמבר 1958 שימש המקום מחנה זמני לפועלים שעבדו באזור בקטיף כותנה. החווה לא הצדיקה את עצמה כלכלית ונסגרה. אדמות אבוקה נמסרו לעיבוד לקיבוצי הסביבה.
בנובמבר 1955 פוצצו חבלנים מירדן את הנגרייה ומכון המים במקום.
בשטחי אבוקה נמצאת שמורת טבע, שמורת אבוקה, המשמרת את שם הקיבוץ שננטש.
הנצחה.
ב-11 בנובמבר 2011 נחנכה אנדרטת "יד לאבוקה" במקום בו עמד הקיבוץ. האנדרטה, שעוצבה על ידי יליד אבוקה, יואב שרל, מורכבת משלדת טרקטור ועליה לוח זכוכית המנציח את המתיישבים ותולדות הקיבוץ. בשני צדי הטרקטור מופיעים שמות הגרעינים שעברו בקיבוץ.
אצטדיון בת ים
פחוות יהודה
Timeout (מחשב)
במחשבים, לרבות בתקשורת מחשבים, timeout הוא מצב בו פרק זמן מסוים חלף מאז החלה מדידת שעון.
השימוש במנגנוני timeout מתחלק לשתי גישות שונות:
הצורך ב- timeout בפרוטוקולי תקשורת.
ערוצי תקשורת מעליהם פועלים פרוטוקולי תקשורת, לא יכולים להבטיח שמידע שנשלח מתחנה אחת, יגיע תקין, או יגיע בכלל לתחנת היעד. כמו כן רשתות תקשורת הן דינמיות, ובכל רגע תחנות יכולות להתנתק מהרשת (למשל עקב תקלה טכנית או אפילו כיבוי יזום של המחשב). כדי להתגבר על מכשולים אלו ולהעביר מידע באופן אמין, פרוטוקולים רבים נוהגים לאשר קבלת מידע תקין. אישור כזה מתבצע על פי רוב על ידי שליחה חזרה של אות אישור, שנקרא לרוב Ack. עם כל שליחה של חבילת מידע מתחנת מקור ליעד, תחנת המקור מתחילה למדוד את פרק הזמן שעבר מהשליחה. אם התקבל timeout לפני שהתקבל אישור על קבלתה - אזי תחנת המקור מניחה שהחבילה אבדה בדרך ליעד, או שנפגמה, ומבצעת שליחה חוזרת של אותה חבילה.
לעיתים קרובות פרק הזמן שמוקצה בפרוטוקולי תקשורת בטרם נקבע timeout הוא דינמי ונקבע באופן אוטומטי על ידי נתבים כדי להתאים עצמו לאופי הרשת. מהירות העברת מידע ברשת תקבע את אורך השעון. פרק זמן קצר מדי עלול לגרום לחבילות מידע להשלח שוב, למרות שאלו כן התקבלו כראוי ובכך לגרום לחוסר יעילות. פרק זמן ארוך מדי מהווה בזבוז זמן - שכן ניתן היה להבין שחבילות אבדו ולשלוח אותן מחדש מוקדם יותר.
ריצ'רד לורנס
ריצ'רד לורנס (באנגלית: Richard Lawrence; 1800/1801 – 13 ביוני 1861) היה אמריקאי שניסה להתנקש בחייו של אנדרו ג'קסון, ובכך הפך למבצע ניסיון התנקשות הראשון בהיסטוריה בנשיא ארצות הברית.
ביוגרפיה.
ריצ'רד לורנס נולד באנגליה בשנת 1800 או ב-1801. לורנס עבד כצבע וקיימת הערכה כי החשיפה הממושכת לכימיקלים שבצבעים תרמה להפיכתו לבעל הפרעה נפשית. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19 היה משוכנע לורנס בהיותו ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה. בנקודה זו השתנתה אישיותו בצורה דרמטית; הוא החל להתלבש באופן ראוותני ומצועצע וגידל שפם. הוא ויתר על עבודתו בטענה שהוא לא צריך לעבוד כיוון שהממשל האמריקני חייב לו הון גדול, אך הנשיא אנדרו ג'קסון מונע ממנו את שמגיע לו. בנוסף טען כי כשיקבל את הכסף, יוכל לתפוס את מקומו החוקי כמלך אנגליה. כמו כן, האשים לורנס את הנשיא ג'קסון ברצח אביו ב-1832, אף על פי שאביו מת תשע שנים לפני כן, ומעולם לא ביקר בארצות הברית. לורנס החליט כי עליו להרוג את ג'קסון. הוא רכש שני אקדחים והחל לעקוב אחרי ג'קסון. במשך מספר שבועות לפני ניסיון ההתנקשות, כמעט כל יום, נראה לורנס באותה חנות צבע, מדבר לעצמו וצוחק.
ב-30 בינואר 1835 הגיע ג'קסון להלווייתו של וורן דייוויס, חבר קונגרס מקרוליינה הדרומית. בתחילה תכנן לורנס לירות בו עם כניסתו לטקס, אך לא הצליח להתקרב אליו במידה מספקת. לאחר שעזב ג'קסון את ההלוויה, התחבא לורנס מאחורי עמוד. מכשהגיע הנשיא, יצא לורנס ממחבואו וירה לעבר גבו של ג'קסון, אך היה מעצור בנשק. במהרה הוציא לורנס את אקדחו השני, אך גם איתו כשל. מאוחר יותר התברר כי אקדחיו לא היו עמידים דיים בפני לחות, ובאותו יום מזג האוויר היה לח בצורה קיצונית. מעשיו של לורנס משכו את תשומת לבם של הנוכחים, ובמהרה נתפס והוכנע, אף בעזרתו של הנשיא ג'קסון, שהכה אותו מספר פעמים עם מקל ההליכה שלו.
ב-11 באפריל 1835 הובא לורנס למשפט. התובע במשפטו היה פרנסיס סקוט קי, כותב של המנון ארצות הברית. לאחר דיון שארך חמש דקות בלבד, מצא אותו חבר המושבעים זכאי עקב אי-שפיות. בשנים שלאחר מכן, אושפז לורנס במספר מוסדות ובתי-חולים. ב-1855 הוא הועבר לבית החולים הפסיכיאטרי שנפתח בוושינגטון הבירה, שם שהה עד למותו ב-1861.
כמו בנוגע לניסיונות התנקשות מאוחרים יותר, הועלתה סברה כי לורנס היה חלק מקונספירציה. אף על פי שלא שללו את מעורבותו של לורנס עצמו, רבים וביניהם הנשיא ג'קסון, האמינו כי ייתכן שלורנס הסתייע בידי אויביו הפוליטיים של הנשיא. הסנאטור ג'ון קלהון, בו חשד ג'קסון, הודיע מעל בימת הסנאט שאינו קשור לניסיון ההתנקשות. חשוד אחר בעיניו של הנשיא היה הסנאטור ג'ורג' פוינדקסטר, ששכר את לורנס מספר חודשים קודם לכן לצביעת ביתו. פוינדקסר לא הצליח לשכנע את תומכיו במיסיסיפי שלא היה מעורב ובשל כך נכשל בניסיון להיבחר פעם נוספת.
גראם
איינשטירצנדה נויבאוטן
איינשטירצֵנדֵה נוֹיבּאוּטֵן (בגרמנית: Einstürzende Neubauten) היא להקה גרמנית המתמחה במוזיקה אקספרימנטלית, ומשויכת על פי רוב לסוגת המוזיקה התעשייתית. הלהקה נוסדה במערב ברלין בשנת 1980, ופירוש שמה הוא "שיכונים חדשים מתמוטטים". המונח "שיכונים חדשים" (Neubauten) מתייחס לבניינים שנבנו בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה ונחשבים לזולים, אפורים ולא אטרקטיביים במיוחד לעומת הבתים בסגנון ה״אלטבאו״ Altbau.
חבריה המייסדים הם בליקסה ברגלד (בשמו האמיתי כריסטיאן אמרייך), אן.או. אונרו, גודרון גוט וביאטה ברטל. לאחר שינויים בהרכב הלהקה בשנותיה הראשונות התגבש ההרכב סביב ברגלד, אונרו, FM איינהייט, מרק צ'ונג ואלכסנדר האקה. מסימני ההיכר של המוזיקה התעשייתית של הלהקה הוא השימוש בכלי נגינה ייחודיים הבנויים מגרוטאות מתכת, סגנון אשר פיתחו עם הזמן חברי הלהקה בשימוש עם קופסאות מפח. הסגנון המיוחד והייחודי של הלהקה השפיע עם השנים על להקות נוספות גם מחוץ לגרמניה כמו ניין אינץ' ניילז.
ההיסטוריה של הלהקה.
הלהקה הוקמה באופן מקרי, ואת הסגנון המוזיקלי שלה ואת האג׳נדה שלה הלהקה לא היה ניתן להגדיר באופן חד משמעי, או לשייך לסגנון קיים, כך שהמוזיקה הוגדרה בהתחלה כאבסרקטית. השימוש בכלי נגינה משלהם נוצר כתוצאה מכך שהמתופף נאלץ בעקבות מצב כללכי למכור את התופים שלו, ובנה תופים מפלדה ומתכת שהוא מצא ברחוב. בליקסה ברגלד סיפר בראיון שהם הושפעו מעבר לכך מההפגנות ההמוניות שנערכו בשנות השמונים בברלין שלפני נפילת החומה, בהם המפגינים תופפו בעצמם כאות מחאה על כלי מתכת שונים ברחוב וקיבלו מכך השראה.
הלהקה הייתה חלק מהסצנה הברלינאית של התקופה, בה להקות רבות חיפשו את עצמן ואת הסגנון המוזיקלי שלהן, והייתה בעצמה סוג של ניסוי אקספרימנטלי. ההופעה הראשונה שלהם הייתה במועדון ״מון קלאב״ במערב ברלין. האלבום הראשון שלהם יצא בשנת 1981, ושילב מוזיקה תעשייתית עם שילובים של פאנק. בשנת 1983 יצא האלבום השני של הלהקה, כשבאותה שנה הצטרף בליקסה ברגלד ללהקה של ניק קייב, ובעצם היה חבר בשתי הלהקות בו זמנית.
Einstürzende Neubauten
איינשטורצנדה נויבאוטן
ווטאן
דני דנקנר
דן (דני) דנקנר (נולד ב-6 בפברואר 1960) היה מנכ"ל אריסון השקעות וכיהן כיושב ראש דירקטוריון בנק הפועלים. ב-2009 הודח מתפקידו בבנק לפי הנחיית בנק ישראל.
ביוגרפיה.