בין השנים 1875–1898 נוצרו מתחים בין המדינות, בעיקר בנוגע למדיניות באפריקה. בכמה נקודות זמן עמדה על הפרק גם אפשרות של מלחמה. עימות קצר אך מסוכן התרחש במהלך תקרית פשודה, כאשר כוחות צרפתים ניסו להשתלט על האזור של דרום סודאן וכוח בריטי שהתיימר לפעול בשמו של הח'דיו של מצרים, הגיע למקום. תחת לחץ כבד נסוגו הצרפתים וכך הובטחה שליטה אנגלו-מצרית באזור. הסטטוס קוו נעשה רשמי בהסכם בין שתי המדינות שהכיר בשליטה הבריטית על מצרים ובמקביל זכתה להכרה שליטתה של צרפת במרוקו. ההסכם היווה השפלה לצרפתים.
במהלך המרוץ לאפריקה בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19, הכירו צרפת ואנגליה בשטחי השליטה של שתיהן. תעלת סואץ, שנבנתה בתחילה על ידי הצרפתים, הפכה ב-1875 להיות מיזם משותף אנגלו-צרפתי, שכן שתי המדינות ראו את התעלה כחיונית לקשר שלהן עם שטחיהן הרחבים באסיה. ב-1882 גרם מרד עוראבי במצרים לבריטים להתערב. הצרפתים סירבו לשלוח לסיוע יותר מאשר צי קטן שיהווה כוח הרתעה וכתוצאה מכך הקימה בריטניה מדינת חסות, כפי שעשתה צרפת שנה קודם לכן בתוניסיה ודעת הקהל הצרפתית התייחסה בהמשך לצעד זה כאל צביעות. באותה תקופה החל השלטון המשותף של שתי המדינות בונואטו ונחתם הסכם בין שתי המדינות כדי לפתור חילוקים דעות על שטחים במערב אפריקה.
המאה ה-20.
ההסכמה הלבבית.
החל מתחילת המאה ה-20 החלו אנגלופילים בצרפת ופרנקופילים בבריטניה להפיץ את האהבה והכבוד כלפי התרבות של המדינה שמעבר לתעלה. הוקמו אגודות ידידות שהציגו את המטבח, היין והספורט של המדינה השכנה. האנגלית הייתה כבר אז השפה הזרה הראשונה בצרפת והצרפתית השפה הזרה הראשונה בבריטניה. בסופו של דבר התפתחה אווירה זו למדיניות פוליטית, בייחוד כאשר הקיסרות הגרמנית החלה להיראות כאיום על שתי המדינות. כאשר חצה לואי בלריו את התעלה בין שתי המדינות בטיסה חלוצית בשנת 1909, ראו זאת רבים כסמל לקשר שבין שתי המדינות.
תקופה זו של העשור הראשון של המאה ה-20 עמדה בסימן ההסכמה הלבבית (Entente cordiale) ורוח זו ביחסים בין צרפת לבריטניה המשיכה עד לשנות הארבעים של המאה ה-20. חתימת ההסכמה הלבבית סימלה את קיצן של עימותים בין שתי המדינות שנמשכו לסירוגין אלף שנים. החל משנות העשרים היו היחסים בין בריטניה לבין צרפת אף הדוקים יותר בהשוואה ליחסים בין בריטניה לבין ארצות הברית.
מלחמת העולם הראשונה.
בין השנים 1914–1918 היו בריטניה וצרפת בעלות ברית כנגד מעצמות המרכז לאחר שצבא הקיסרות הגרמנית פלש לבלגיה ולצפון צרפת.
בין הכוחות המזוינים של בריטניה לבין צבא צרפת היה שיתוף פעולה מלא בעת מלחמת העולם הראשונה. הקרבות התנהלו בכמה חזיתות, אך הבולטים שביניהם היו במלחמת החפירות בצרפת ובבלגיה. עקב חוסר יכולתה לעמוד בפני החזית המאוחדת של מדינות ההסכמה: בריטניה, צרפת ובהמשך גם ארצות הברית, וכן עקב הסגר הימי שהוטל עליה, נאלצה לבסוף גרמניה להיכנע לאחר ארבע שנים של לחימה קשה.
חוזה ורסאי.
לאחר המלחמה, בעת חתימת חוזה ורסאי, עבדו הבריטים והצרפתים באופן הדוק אלה עם אלה, כאשר האינטרסים של שתי המדינות היו זהים ברובם. שתי המדינות היו מעוניינות ביצירת גרמניה חלשה, בניגוד לדעה מתונה יותר שהחזיקו האמריקנים. שתיהן גם היו להוטות להגן על האימפריות שלהן ולהרחיב אותן, כתשובת נגד לקריאות להגדרה עצמית. בביקור בלונדון זכה ז'ורז' קלמנסו, ראש ממשלת צרפת לתשואות ההמונים הבריטים. קבלת פנים דומה חיכתה לדייוויד לויד ג'ורג' בביקורו בפריז.
שנות העשרים.
שתי המדינות הצטרפו כחברות בחבר הלאומים ושתיהן חתמו על הסכמי הגנה הדדיים עם כמה מדינות, שהבולטת ביניהן היא פולין. הסכם סוור הסדיר את חלוקת המזרח התיכון בין שתי המדינות, ששלטו בו בצורה של מנדטים. בכל אופן, תפישתן של שתי האומות הייתה שונה במהלך התקופה שבין שתי מלחמות העולם. בעוד צרפת ראתה את עצמה כמעצמה המרכזית של יבשת אירופה, לבריטניה היו יחסים הדוקים עם קנדה, אוסטרליה וניו זילנד. בנקודת זמן מסוימת השתעשעו בבריטניה עם הרעיון של הפיכת האימפריה הבריטית לאזור סחר חופשי.
רמון פואנקרה, שהיה ראש ממשלת צרפת ושר האוצר שלה בשנות העשרים הנהיג מדיניות של ייצוב הפרנק הצרפתי כנגד המניפולציות הכספיות של גרמניה ושל בריטניה.
פיוס גרמניה.
בשנות השלושים פעלו בריטניה וצרפת במדיניות משותפת כלפי הדיקטטורות של מוסוליני באיטליה ושל היטלר בגרמניה. עם זאת, דעת הקהל לא תמכה בכניסה למלחמה חדשה, כך שהדיפלומטים חיפשו פתרונות מדיניים, אך ללא הצלחה. המאמצים לשימוש בחבר הלאומים לצורך נקיטת עיצומים כנגד איטליה, כתגובה על פלישתה לאתיופיה, נכשלו. צרפת תמכה בקיומה של ההסכמה הקטנה בין צ'כוסלובקיה, רומניה ויוגוסלביה. ברית זו התגלתה כחלשה מדי כדי להרתיע את היטלר.
ההסכם הימי בין גרמניה לבריטניה נחתם בשנת 1935 לאחר שהיטלר הגדיל את כוחה של הקריגסמרינה. הצרפתים ראו בהסכם זה סתירה להסכם שנחתם בין צרפת, בריטניה ואיטליה באותה שנה.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה, התנהלה מדיניות החוץ של שתי המדינות באופן דומה ועמדה בסימן של התפייסות עם גרמניה. כאשר כוונותיהם של הנאצים היו ברורות, דחפה צרפת לנקיטתו של קו פעולה נוקשה יותר, אך הבריטים התנגדו והאמינו שהמאמצים הדיפלומטיים יוכלו לפתור את חילוקי הדעות. תוצאה של מדיניות זו הייתה ועידת מינכן ב-1938 שהעניק לגרמניה את השליטה על האזורים בצ'כוסלובקיה שהיו מיושבים על ידי גרמנים. בראשית שנת 1939 השתלטה גרמניה על כל צ'כוסלובקיה והחלה לאיים על פולין. הפיוס נכשל והן בריטניה והן צרפת החלו במרוץ חימוש מול גרמניה.
מלחמת העולם השנייה.
ב-3 בספטמבר 1939, לאחר שגרמניה התעלמה מדרישותיהן של בריטניה ושל צרפת לפנות את כוחותיה מפולין, הכריזו שתי המדינות באותו יום מלחמה על גרמניה. כאשר החלה גרמניה במתקפה שלה על צרפת ב-1940 לחמו שוב כוחות בריטים וצרפתים אלה לצד אלה. בסופו של דבר, לאחר שהגרמנים חצו את הארדנים, היה ברור שצרפת לא תוכל לעמוד לבדה כנגד ההתקפה הגרמנית ווינסטון צ'רצ'יל הכריז שבריטניה תמשיך להילחם למען צרפת חופשית, גם אם היא תאלץ לעשות זאת לבדה. הקשר בין שתי המדינות היה כה חזק, עד כי היו שרים בממשלת בריטניה שהציעו איחוד זמני של שתי המדינות למען העלאת המוראל. התוכנית נגנזה על ידי ז'אן מונה, שכמה שנים לאחר מכן היה מאבותיו של השוק האירופי המשותף. הרעיון לא זכה לאהדה בדעת הקהל בשתי המדינות וממשלת צרפת חשה שבנסיבות הקיימות, הרעיון של איחוד יהפוך את צרפת לדומיניון בריטי. ההצעה הורדה מעל הפרק, זמן קצר לפני שצרפת נפלה בידי הגרמנים. תנועת ההתנגדות של צרפת החופשית, בהנהגתו של שארל דה גול, הוקמה בלונדון, לאחר שדה גול נשא את נאום ה-18 ביוני ששודר ב-BBC.
בדרום צרפת הוקמה ממשלת בובות בחסות גרמניה שהייתה ידועה כצרפת של וישי. עד מהרה הכריזה בריטניה מלחמה על מדינה זו, השמידה את רובו של הצי שלה ותפסה את השלטון ברבות ממושבותיה של צרפת בשמה של צרפת החופשית. עם זאת, פעולת המנע של השמדת השייטת הצרפתית במרס אל כביר, על רקע החשש שהספינות עלולות להצטרף למאמץ המלחמתי של ממשלת וישי, יחד עם התקפה דומה על הספינות הצרפתיות שעגנו באוראן, עוררו רגשות אנטי-בריטיים ישנים בצרפת.
לאחר הפלישה לנורמנדי ב-1944 הגיעו היחסים בין בריטניה לצרפת לשיאם, כאשר הבריטים נתפסו בצרפת כמשחררים. בעקבות כניעת גרמניה הנאצית ב-1945, נעשו בריטניה וצרפת לבעלות ברית קרובות מתוך החשש שהאמריקנים ייסוגו מאירופה ויותירו אותן להתמודד מול גוש המדינות בהנהגת ברית המועצות. בריטניה עמדה על כך שלצרפת תינתן השליטה על אחד מאזורי הכיבוש בגרמניה. שתי המדינות היו בין חמש החברות הקבועות של מועצת הביטחון של האו"ם, שם הן שתפו פעולה זו עם זו.
משבר סואץ.
ב-1956 הולאמה תעלת סואץ, שהייתה בבעלותה של חברה אנגלו-צרפתית, על ידי ממשלת מצרים. הבריטים והצרפתים היה היו נחושים בדעתם להחזיר את התעלה לבעלותם תוך שימוש בכוח. הן ממשלת בריטניה והן ממשלת צרפת ראו במעשיו של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר כסכנה לאינטרסים שלהם.
ארצות הברית, אף על פי שהתנגדה לצעדיו של נאצר, סירבה להיות מעורבת במה שנתפש כקולוניאליזם אירופאי ובכך יצרה משבר במה שנקרא היחסים המיוחדים בינה לבין בריטניה. היחסים בין בריטניה לבין צרפת לא התנהלו בהרמוניה מלאה, עקב העובדה שצרפת לא יידעה את הבריטים על מעורבותה של ישראל במערכה, אלא רק זמן קצר לפני תחילת הקרבות.
השוק האירופי המשותף.
מיד לאחר משבר סואץ התקררו שוב היחסים בין בריטניה לצרפת ורק בעשורים האחרונים של המאה ה-20 הם התקרבו לשיא הקרבה ביחסים בין שתי המדינות בחמשת העשורים הראשונים של המאה.
זמן קצר לאחר 1956 הקימו צרפת, גרמניה המערבית, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג את מה שהפך לשוק האירופי המשותף ובהמשך היה לאיחוד האירופי, אך הם דחו את בקשתה של בריטניה להצטרף לארגון. במיוחד, נסיונותיו נשיא צרפת, שארל דה גול, להוציא את בריטניה מהארגון במהלך ראשית ימי הרפובליקה הצרפתית החמישית נראים כיום לרבים בבריטניה כבגידה בקשרים ההדוקים בין המדינות והחלטתו של ראש ממשלת בריטניה, אנתוני אידן, לדחות את ההצעה שצרפת תצטרף לחבר העמים הבריטי, נראתה בעין דומה בצרפת. חששם של הצרפתים מכניסתה של בריטניה לשוק האירופי המשותף נבעה מהאפשרות שזו תנסה להשתלט עליו.
במשך השנים נטו בריטניה וצרפת לפנות לכיוונים מנוגדים בגישותיהן כל פי הקהילה האירופאית. מדיניותה של בריטניה העדיפה הגדלה של מספר החברות בקהילה והרחבתו של הסחר החופשי ואילו צרפת דגלה בפרוטקציוניזם ובהגבלת מספר החברות בקהילה לגרעין המצומצם של מדינות מערב אירופה.
דה גול.