בתחרות שנערכה ביולי 1956 קבעה איטקינה בריצת 220 יארד (201.17 מטר) שיא אישי חדש של 23.6 שניות והייתה מוכנה לאולימפיאדת מלבורן (1956). במשחקים עצמם היא סיימה במקום רביעי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 45.6 שניות ודורגה במקום שביעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.3 שניות, לאחר שסיימה במקום רביעי בשלב חצי הגמר, רק 3 אצניות עלו מכל מקצה ו-6 אצניות בסך הכל בשלב הגמר.
שיאנית עולם.
בתחרות שנערכה במינסק ב-8 ביוני 1957 קבעה איטקינה בריצת 400 מטר שיא עולם חדש של 54.0 שניות. חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה במוסקבה, לשעבר ברית המועצות ב-6 ביולי היא שיפרה את שיאה העולמי והעמידה אותו על 53.6 שניות ובכך הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה שרצה מתחת מ-54 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1958 זכתה איטקינה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 53.7 שניות ומדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.3 שניות ולא הצליחה לגן על תוארה.
בתחרות שנערכה בקרסנודאר, ברית המועצות ב-12 בספטמבר 1959 קבעה איטקינה בריצת 400 מטר (ריצת 440 יארד - 402.34 מטר) שיא עולם חדש של 53.4 שניות, לאחר שניצחה את בטי קת'ברט מאוסטרליה (54.3 שניות).
רביעית נצחית.
באולימפיאדת רומא (1960) סיימה איטקינה 3 פעמים במקום רביעי. המקצוע שבו החזיקה בשיא העולם (ריצת 400 מטר) לא נערך במשחקים אלו ולכן היא השתתפה במקצועות בה הייתה פחות טובה. בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 11.4 שניות (11.54 שניות - מדידה אלקטרונית), 6 מאיות השנייה איטי מג'וזפינה לאונה מאיטליה (11.3 שניות, 11.48 שניות - מדידה אלקטרונית) שזכתה במדליית ארד, בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.7 שניות (24.85 שניות - מדידה אלקטרונית), 3 מאיות השנייה איטי מדורותי היימן מבריטניה שזכתה במדליית ארד (24.7 שניות, 24.82 שניות - מדידה אלקטרונית) ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 45.2 שניות ולא הצליחה לממש את יכולותיה ולזכות במדליה אולימפית.
בשנת 1961 קבעה איטקינה בריצת 60 מטר באולם שיא עולם חדש של 7.3 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבלגרד, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1962 זכתה איטקינה במדליית זהב בריצת 400 מטר לאחר שהשוותה את שיאה העולמי 53.4 שניות והגנה על תוארה.
בתחרות שנערכה ב-17 באוגוסט 1963 קבעה איטקינה ביחד עם חברותיה בריצת 4x200 מטר שיא עולם חדש של 1.34.7 דקות.
ב-29 באוגוסט 1964 שברה איטקינה בריצת 400 מטר את שיאה האישי והעמידה אותו על 53.0 שניות והגיעה מוכנה לאולימפיאדת טוקיו (1964). במשחקים עצמם, היא סיימה רק במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 54.6 שניות ושוב לא הצליחה לזכות במדליית אולימפית.
בשנת 1965 קבעה איטקינה בריצת 400 מטר שיא אישי חדש של 52.9 שניות.
ב-1966 פרשה מספורט תחרותי לאחר הכנסת בדיקות לקביעת מגדר הספורטאיות. יחד אתה פרשו באותה עת מספר אתלטיות סובייטיות.
קטיושקה
איחוד האמירויות הערביות במשחקים הפאראלימפיים
איחוד האמירויות הערביות השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992) ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע. במשחקי החורף לא נטלה איחוד האמירויות הערביות חלק מעולם.
לאורך השנים זכו ספורטאיה הנכים של איחוד האמירויות הערביות ב-19 מדליות פאראלימפיות. ארבע מדליות זהב, עשר מדליות כסף וחמש מדליות ארד.
היסטוריה.
אל המשחקים הפאראלימפיים בברצלונה בשנת 1992 שלחה איחוד אמירויות הערביות ספורטאי בודד, שהתחרה בהרמת משקולות, וסיים במקום האחרון, עם תוצאה של 110 ק"ג, בתחרות בה זכה עמוס גינוסר הישראלי עם שיא עולם של 175 ק"ג.
המשלחת הראשונה של איחוד האמירויות הערביות שזכתה במדליה פאראלימפית הייתה המשלחת אל אולימפיאדת הנכים סידני (2000). במשלחת בלט אחמד סאיף זאל אבו מוהייר שזכה במרוץ ל-400 מטר במדליית הכסף (קטגוריה T36). במקצה המוקדמות קבע אבו מוהייר שיא עולם 59.27 שניות, ואף שבר אותו במקצה הגמר עם 57.74 שניות, אולם נכנע לשיא עולם של ווה וואי סו מהונג קונג עם 57.58 שניות. אבו מוהייר זכה גם במדליית הארד במרוץ ל-200 מטר עם תוצאה של 26.94 שניות, ונכנע לשיא עולם נוסף של המתחרה מהונג קונג עם 25.62 שניות.
מדליית הזהב הראשונה של איחוד האמירויות הערביות הגיעה באולימפיאדת הנכים אתונה (2004). מוחמד ח'מיס ח'לף, המתחרה בהרמת כוח (עד 82.5 ק"ג) זכה במדליית הזהב עם תוצאה של 217.5 ק"ג. בתחרות הדיפת כדור הברזל הוסיף מאנה עבדאללה סולימאן מדליית כסף נוספת (קטגוריה F32) עם תוצאה של 7.18 מטרים, שני רק לשיא עולם של כרים בטינה האלג'יראי עם 7.64 מטר.
כנסיית יוחנן הקדוש (חיפה)
כנסיית יוחנן הקדוש היא כנסייה אנגליקנית הנמצאת בשכונת וואדי ניסנאס, ברחוב יוחנן הקדוש פינת רחוב חורי בעיר התחתית שבחיפה. המבנה הוקם בשנת 1935 בסגנון התחייה הגותית. חזיתו מחולקת לשלושה אגפים - אגף תווך בן שתי קומות, ושני אגפי צד בני שלוש קומות כל אחד. על האגף הצפוני ניצב מגדל פעמונים נושא צריח מחודד. הכנסייה משמשת בימי חול את בית הספר היסודי השוכן במתחם, שבו לומדים נוצרים, דרוזים ומוסלמים, ואת העדה האפיסקופאלית בימי חגים ובאירועים מיוחדים. בנוסף היא משמשת לקונצרטים שונים בהם אירועים של החג של החגים.
יורוקאפ נשים
סכום סדרה הנדסית
סכום סדרה חשבונית
אבי בטלהיים
אָבִי בֵּטֶלהַיְם (נולד ב-8 במאי 1952) הוא עיתונאי ועורך ישראלי, חתן פרס סוקולוב לשנת 1984.
ביוגרפיה.
בטלהיים נולד בחיפה בשם אבירם זאב. סיים את לימודיו בתיכון אורט קריית ביאליק, ובשנת 1970 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת גולני. תחילה כשחקן, מנחה וזמר בצוות הווי גולני ולאחר מכן כמפקד הלהקה. בשנתו השלישית היה כתב צבאי.
עם שחרורו מצה"ל בשנת 1973 החל בלימודי תואר ראשון באוניברסיטת חיפה במדעי המדינה והיסטוריה כללית, אותו השלים בשנת 1978 באוניברסיטת בר-אילן.
בטלהיים החל את עבודתו העיתונאית ב"מעריב" בשנת 1974, תחילה ככתב לענייני משפט בתל אביב. במסגרת עבודתו פרסם תחקיר על עמוס ברנס.
בשנת 1980 נתמנה לכתב לענייני מפלגות, ובשנת 1984 זכה יחד עם יעקב ארז ואברהם תירוש בפרס סוקולוב עבור תחקיר מלחמת לבנון.
בין השנים 1986–1990 היה עורך מדור הספורט במעריב וכתב, בין היתר, את טורו "אבי בטלהיים - ספורט בצד". בין השנים 1992–2001 ערך את מוסף השבת, ובין השנים 2001–2003 היה ממלא מקום וסגן עורך מעריב עד לפרישתו מהעיתון.
במהלך עבודתו העיתונאית הגיש את תוכניות הרדיו "אמצע הלילה" ו"תופסים כיוון" ברשת ב' של קול ישראל, וכן הגיש מספר תוכניות בערוץ 1 ובטלוויזיה החינוכית: ערב חדש, "אכפת לי" ובוקר טוב ישראל (1995).
משנת 1996 מופיע בדיונים בתחום התיאטרון, והגיש מדי שבת בבוקר על בימת התיאטרון הקאמרי את "שבתרבות". בין היתר הופיע ברב-שיח "לשחרר את פולארד" בסיומה של ההצגה פולארד.
בשנת 2004 נתמנה לראש אגף תקשורת במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר.
בטלהיים הוא בן זוגה של העיתונאית אורית הראל.
במשך כשלושים שנה הנחה את "שבתרבות" ברמת גן.
בימים אלו בטלהיים מנחה מדי חודש את ״שבתרבות״ בקריה האקדמית אונו ובנווה מונוסון.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
לאה מג'רו
סאגת האינסוף
סאגת האינסוף (על-פי המונח אינסוף) היא אירוע קרוסאובר נרחב ביקום מארוול שפורסם על ידי חברת מארוול קומיקס בין השנים 1991 ועד אוקטובר 2002 למשך 42 חוברות. את העלילה כתב ג'ים סטארלין. סאגת האינסוף מתחלקת לשלוש קשתות סיפור - כפפת האינסוף (Infinity Gauntlet), שפורסמה בין יולי לדצמבר 1991, מלחמת האינסוף (Infinity War), שפורסמה בין יוני לנובמבר 1992, ומסע הצלב האינסופי (Infinity Crusade), שפורסמה בין יוני לנובמבר 1993. בין אוגוסט לאוקטובר 2002 פורסם הסיפור תהומות האינסוף (Infinity Abyss), אם כי אין הוא קשור ישירות לאירועים שקדמו לו.
הסאגה מתחילה מיד עם סיומו של הסיפור "מסעו של תאנוס" (The Thanos Quest), שבו תאנוס הטיטאן חוזר לחיים בידי מוות ומשיג את ידו על ששת יהלומי האינסוף העוצמתיים. כל יהלום מעניק לעונד אותו שליטה באחד ממרכיבי היקום: זמן, מרחב, מחשבה, נשמה, מציאות וכוח. הוא מרכיב אותם על כפפת שריון ומחליט להשמיד את כל החיים ביקום מארוול, גיבורים ונבלים כאחד, כאות לאהבתו למוות. גיבורי-העל מחליטים להשיב מלחמה, והם מתאחדים בעזרתו של גיבור-העל אדם וורלוק. בסוף קשת הסיפור "כפפת האינסוף", נבלת-העל נביולה לוקחת מתאנוס את כפפת השריון, מחזירה את היקום לקדמותו ומשיבה את הגיבורים המתים לחיים. במהלך קרב אימתני בין שני צידי הכוחות, אדם וורלוק לוקח את כפפת השריון לרשותו.
ב"מלחמת האינסוף", אדם וורלוק משתמש בכפפת האינסוף כדי להוציא מתוכו את האספקטים של הטוב והרע, והופך לישות לוגית. דרך פעולה זו יוצרת את מאגוס, אישיותו הרעה של וורלוק, המבקשת לכבוש את היקום ולנקום באדם וורלוק ובתאנוס. הוא אוסף חמש יחידות הכלה קוסמיות (שמן הנרדף של "הקוביות הקוסמיות"), ובעזרת כוחן הוא לוכד את הישות הקוסמית אטרניטי, ויוצר ממלכה בין-ממדית וכפילים רעים לגיבורי העל.
ב"מסע הצלב האינסופי", אישיותו הטובה של אדם וורלוק, "האלה" (Goddess), גונבת את מתקני ההכלה הקוסמיים ויוצרת בעזרתן ביצה קוסמית שמסוגלת למלא משאלות. היא יוצרת כוכב לכת בשם "פרדייז אומגה" ומגייסת את גיבורי העל כדי שישמשו כצבאה הפרטי.