Bubblegum Bitch הוא שיר של הזמרת-יוצרת הוולשית מרינה דיאמנדיס, הידועה באופן מקצועי בשמה הפרטי, מרינה, ובשם הבמה שלה לשעבר, מרינה אנד דה דיימונדס. השיר יצא ב-27 באפריל 2012, כרצועת פתיחה באלבום האולפן השני שלה, "Electra Heart". את השיר כתבו דיאמנדיס וריק נואלס, והפיקו נואלס ודין רייד. על אף שמעולם לא יצא כסינגל, נכנס השיר למצעדי סינגלים שונים, לאחר שצבר הצלחה מחודשת בפלטפורמת המדיה החברתית טיקטוק בתחילת 2021, ואף הוסמך במרץ לתואר זהב בארצות הברית, ובספטמבר לתואר כסף בבריטניה.
רקע.
השיר נכתב על ידי דיאמנדיס וריק נואלס ביוני 2011, בסנטה מוניקה, קליפורניה, בהשראת הספר "Bubblegum: The History of Plastic Pop", שנכתב על ידי העיתונאי הבריטי, ניק בראונלי. כדיברה על השיר בראיון, אמרה מרינה אמרה שזו "אולי" הרצועה האהובה עליה מהאלבום, ותיארה אותו כ"שיר מהנה וחצוף" שהיה מאוד מספק לכתוב; כתיבת הבתים של השיר ארכה כעשר דקות, אם כי השיר כולו נבנה במשך תקופה של שלושה חודשים. מרינה הביעה את התעניינותה בהוצאת השיר כסינגל ב-2012, אבל היא הסבירה שהיא לא יכולה לעשות זאת בעקבות הכותרת הוולגרית, שאינה ידידותית לרדיו; "יש שירים שנשמעים כמו סינגלים, אבל אתה לא יכול להוציא אותם", הסבירה בראיון ל-PopJustice. לאחר התפרסמות השיר ב-2021, בעת שקידמה את אלבום האולפן החמישי שלה, "Ancient Dreams in a Modern Land", אמרה מרינה כי חברת התקליטים שלה, אטלנטיק רקורדס, רצתה שהיא תצלם קליפ לשיר, אבל היא סירבה להצעה והסבירה שהיא "לא יכולה לחזור לעבר".
ביקורות.
בצאתו, זכה השיר לביקורות מעורבות ממבקרי המוזיקה. אלכסיס פטרידיס מהגרדיאן השווה את מילות פתיח השיר ל-"נבואת 'אני אהיה ענקית' שמגשימה את עצמה", שהייתה באלבומה הראשון של ליידי גאגא, "The Fame". ג'יימס קריסטופר מ-AllMusic שיבח את "קולה האופראי המהדהד" של מרינה, ותיאר את הרצועה כ"עקשנית". עם זאת, אמילי מקאי מ-The Quietus תיארה את שם השיר ומילותיו כ"מביכים".
לוצ'אנו מיקליני
לוצ'אנו מיקליני (באיטלקית: Luciano Michelini) (נולד ב-1945) הוא מלחין, פסנתרן ונגב עוגב איטלקי.
חיים.
לוצ'אנו מיקליני למד בקונסרבטוריו די סנטה ססיליה ולמד פסנתרנות אצל ורה גובי בלקרדי (1903–1999), הלחנה אצל ארמנדו רנצי (1915–1985) וניצוח על תזמורת אצל פרנקו פרארה. משנת 1970 לימד בקונסרבטוריו די סנטה ססיליה, מאוחר יותר גם במכון הפונטיפי למוזיקה קדושה ובמכון ט'. לודוויקו דה ויקטוריה.
מהשנים 1964 עד 1982 עבד כפסנתרן ומנצח ב-R.C.A. (כיום ב.מ.ג. אריולה). הוא הלחין פסקולים לסרטים רבים, כמו "La regina degli uomini pesce" של סרג'יו מרטינו. בשנים 1993–94 ניצח על התזמורת "סינפוניקה אברוזה" ברומא. הוא הופיע טלוויזיה בתוכניות "צ'או איטליה" ו-"Stradivari". לוצ'אנו ידוע לרוב בשל היצירה המפורסמת ביותר שלו, "Frolic" (שיר הפתיחה מהסיטקום תרגיע).
אלפא-בנק
אלפא-בנק (ברוסית: Альфа-банк) הוא הבנק הפרטי הגדול ביותר ברוסיה, שתופס את המקום הרביעי במונחי נכסים.
בשוק ההלוואות הקמעונאיות אלפא-בנק תופס את המקום ה-3 עם נתח שוק של 4.7%, כאשר המקום ה-3 עם נתח של 11.7% הוא שוק כרטיסי האשראי. יש לבנק 486 משרדים (הראשי נמצא במוסקבה), 7.3 מיליון לקוחות פרטיים פעילים ו-631 אלף לקוחות עסקיים פעילים (לפי תוצאות 2020).
יותר מ-75% ממניות הבנק נמצאות בבעלות אלפא גרופ: למעשה, החבילה הזו אינה בבעלות או בשליטה ישירה של מיכאיל פרידמן (32.86%), גרמן חאן (20.97%) ואלכסיי קוזמיצ'ב (16.32%); שאר המניות בבעלות יחידים, כולל יו"ר מועצת פיוטר אוון (12.40%) ואנדריי קוסוגוב (3.67%).
למור לבן-ראש
למור לבן-ראש (שם מדעי: "Eulemur albifrons") הוא מין של פרימט מהסוג למור החי באי מדגסקר ונחשב בעבר לתת-מין של המין למור חום ("Eulemur fulvus") אך הופרד למין עצמאי.
מאפיינים.
אורכו של הלמור לבן הראש עד 40 סנטימטרים בתוספת הזנב שאורכו עד 50 סנטימטרים ומשקלו עד 2.3 קילוגרמים. לזכר של הלמור לבן הראש פרווה בצבע חום עד אפור, ראש, לחיים וסנטר בצבע לבן וזה מקור שמו של הלמור. לנקבה לעומת זאת יש ראש, לחיים וסנטר בצבע אפור. הלמור לבן הראש שוכן עצים וחי ביערות הגשם ההרריים ובשפלה של צפון-מזרח מדגסקר. הלמור לבן הראש ניזון בעיקר מפירות, עלים, פרחים, קליפות עצים, חרקים, עכבישאים, נדלים ומרבי רגליים. לא ידוע על עונת הרבייה של הלמור לבן הראש אך היא דומה למינים אחרים מסוגו. הלמור לבן הראש פעיל גם ביום וגם בלילה. הטורפים של הלמור לבן הראש הם טורפי מדגסקר כמו הפוסה, דורסי יום, דורסי לילה ונחשים גדולים כמו חנק קרקע מלגשי. הלמור לבן הראש נמצא על פי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע עקב בירוא יערות נרחב באי מדגסקר וציד.
ורוד שושנה
ורוד שושנה הוא צבע שממוקם בסקאלת הצבעים בין הצבע האדום לצבע מג'נטה. ירוק אביב הוא אחד מהצבעים השלשוניים בגלגל הצבעים RGB. הצבע המשלים של ורוד שושנה הוא ירוק אביב.
קיימים גוונים שונים של הצבע, הקרובים יותר למג'נטה או לאדום בסקאלת הצבעים בהתאמה. את הצבעים ניתן למצוא בין היתר בפרחים מסוגים שונים, בהם פרחי הפוקסיה, הבוהיניה, ההיביסקוס, והוורדים. הצבע מצוי גם בקליפת הפיטאיה ובנוצות הקקדו הוורדרד.
בעברית, המילה "ורוד" נגזרה משם הפרח ורד. הדבר נכון גם לערבית, שבה נקרא הצבע وَرْدِي (וַרְדִי), לצרפתית (Rose), לגרמנית, רוסית, אורדו ושפות רבות אחרות. באנגלית מקובל לקרוא לצבע זה Pink, אם כי מילה נרדפת למקובלת היא Rose. בשפות אחדות משמעות שם הצבע היא "אדום בהיר", כך למשל בדנית - Lyserød. השימוש הידוע הראשון של המילה Rose באנגלית לציון צבע זה הוא בשנת 1382.
המילה העברית לצבע ורוד קיימת רק בעברית מודרנית. ב-1898 הציע דוד יודילוביץ בעיתון "הצבי" את השם "ורד", כשם הפרח, עבור הצבע המכונה Rose בצרפתית. אליעזר בן-יהודה חידש את המילה "ורוד" המתאימה למשקל האופייני לצבעים.
צבע זה נמצא בשימוש בדגל הכוחות המזוינים של אוקראינה.
יהודה שנהב
679 Artists
(הידועה באופן רשמי בשמות Sixsevenine ו-) הייתה חברת תקליטים בבעלות וורנר מיוזיק גרופ שבסיסה בלונדון, אנגליה.
החברה הוקמה על ידי ניק וורת'ינגטון, לאחר שעזב את אקס-אל רקורדינגס ב-2001, יחד עם וורנר מיוזיק גרופ. החברה נקרא "679" כיוון שזו הייתה הכתובת של חנות התקליטים "Pure Groove" ברחוב Holloway.
ההוצאה הראשונה של החברה הייתה אלבום הבכורה של פרויקט הראפ האנגלי The Streets, "Original Pirate Material", שזכה בתואר האלבום הטוב ביותר בשנות ה-2000 בעיתון האובזרבר.
בהמשך, הוציאה החברה אלבומים נוספים של אמנים כמו Death From Above 1979, The Futureheads, Kano, King Creosote ו-Mystery Jets, את אלבומם השני של The Streets, "A Grand Don't Come for Free", שנמכרו מעל למיליון מעותקיו, ואת אלבומו של הראפר האנגלי פלאן בי, "The Defamation of Strickland Banks", שזכה גם כן למכירות של למעלה ממיליון עותקים, ולתואר פלטינה מרובעת בבריטניה.
סינדרלה (רוסיני)
סינדרלה (באיטלקית: La Cenerentola בעברית: לכלוכית), היא אופרה בת שתי מערכות מאת ג'ואקינו רוסיני. הלברית של האופרה נכתבה על ידי יאקופו פרטי (Jacopo Ferretti) על סמך הסיפור בעל אותו השם. הבכורה של האופרה התקיימה ב-25 בינואר 1817 בתיאטרון ואלה (Teatro Valle) ברומא. אף על פי שרוסיני "השאיל" הרבה מהאופרה הקודמת שלו, "העיתון" (La gazzetta), בשל בשלות הקומפוזיציה, סינדרלה היא אחת מיצירותיו הידועות והפופולריות ביותר של רוסיני מייד אחרי הספר מסביליה.
היסטוריה.
ג'ואקינו רוסיני הבטיח כבר באביב 1816 לפייטרו קרטוני, מנהל תיאטרון ואלה ברומא, שיכתוב אופרה חדשה בשבילו לעונה שתחל בסוף דצמבר 1816. האופרה החדשה, סינדרלה, הושלמה באיחור של חודש, אף על פי שרוסיני כתב את היצירה בקצב המדהים הרגיל שלו. הלברית נכתבה על ידי יאקופו פרטי כאמור, תוך הסתמכות על עיבודים של אותה העת בנוסף לסיפור הידוע (לדוגמה: Agatina, o la virtù premiata של סטפנו פאווזי וה-Cendrillon של ניקולא איזואר). רוסיני קבע שיש להתעלם מכל האלמנטים הפנטסטיים בעלילה. בהצגת הבכורה ב-25 בינואר 1817 היצירה נכשלה, אך רוסיני חזה וניבא את הצלחתה המאוחרת של היצירה: "עוד לפני סוף העונה תהיה האופרה הפופולרית ברומא, שנה לאחר מכן ברחבי איטליה, ובתוך שנתיים בצרפת. ואנגליה. סוכני אופרות, ואפילו יותר מכך, זמרות אופרה תתחרינה על התפקיד הזה." האופרה הפכה לפופולרית באמת, בתקופה מסוימת עלתה תהילתה אפילו על "הספר מסביליה". מאוחר יותר היא נעלמה מהרפרטואר של בתי האופרה (לפי האמירה של חלקם עקב קשיי ליהוק), אך הרנסאנס שלה הגיעה בסוף המאה ה-20 : מספר הקלטות שלה הוכנו וכיום היא האופרה מספר ה-11 המושמעת ביותר בארצות הברית.
עלילה.
מערכה ראשונה.