באליפות צה"ל באתלטיקה קלה לבשנת 1958 התחרתה קרשיק במסגרת נבחרת פיקוד המרכז וקבעה בריצת 100 מטר תוצאה של 13.0 שניות.
בתחרות מטעם מכבי שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב באפריל 1959 קבעה בריצת 100 מטר תוצאה של 12.6 שניות. בתחרות בין נבחרות ישראל וקפריסין שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב, בנובמבר אותה שנה היא זכתה בגביע מיוחד, בזכות 3 ניצחונות בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.0 שניות, בריצת 200 מטר בתוצאה של 26.9 שניות ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.05 מטר.
באליפות מכבי באתלטיקה שנערכה באצטדיון המכביה, בחודש יוני 1960 קבעה קרשיק בקפיצה לרוחק 5.25 מטר. שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה ביולי היא זכתה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 26.8 שניות, לפני מרים סידרנסקי מהפועל הדסים (26.9 שניות) וגרבורג מהפועל תל אביב (28.1 שניות), בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 51.1 שניות לפני בנות הפועל (54.3 שניות) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.13 מטר, לפני מרים סידרנסקי (5.04 מטר) וסמדר מודעי מהפועל נען (4.96 מטר). מדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.6 שניות, אחרי חברתה לאגודה אילנה אדיר (12.4 מטר) ולפני מרים סידרנסקי (12.7 שניות). כעבור שבועיים, במבחן שנועד לקבוע מי יהיו שני האתלטים האחרונים מתוך השבעה שייצגו את ישראל באולימפיאדה, קבעה שיא ארצי חדש בקפיצה לרוחק – 5.39 מטר – והצטרפה למשלחת האולימפית. שיא זה נשבר כעבור שנתיים על ידי גאולה גדישביץ (5.48 מטר). בתחרות אימון של הסגל האולימפי של נבחרת ישראל שנערכה באצטדיון המכביה כעבור כמה ימים, קבעה קרשיק בריצת 100 מטר תוצאה של 12.8 שניות.
באולימפיאדת רומא (1960) סיימה קרשיק במקום 28 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.08 מטר ובמקום 29 והאחרון בריצת 200 מטר בתוצאה של 26.5 שניות (זמן אלקטרוני - 26.69 שניות).
סייקנרון
סייקנרון (ביפנית: 征韓論; בקוריאנית: 정한론; "תמיכה במשלחת עונשין לקוריאה") היה משבר פוליטי משמעותי שהתרחש ביפן באוקטובר 1873, ונחשב לאחד האירועים המכוננים בתולדותיה של יפן המודרנית.
מהלך.
לאחר רסטורציית מייג'י סרבה ממלכת קוריאה, תחת שלטונה השמרני של שושלת יי, להכיר ביפן החדשה משום ש"התמערבה" והפכה כביכול למדינה ברברית. לפיכך, דחתה את כל השליחים הדיפלומטיים היפניים וסירבה להכיר בתוקף ההסמכה שלהם. טקמורי סאיגו, שר האוצר והאיש החזק בממשלת המעבר שנשארה ביפן בזמן היעדרותה של משלחת איוואקורה, דחה את עמדת הקיצוניים שדרשו לפלוש לקוריאה, והציע לתת הזדמנות אחרונה למשא ומתן. לפי ההצעה, שהתקבלה בקיץ 1873, סאיגו עצמו ישלח לבדו, ללא צבא, לקוריאה וינסה להסביר לקוריאנים את הרוע שבדרכיהם. לאחד משותפיו הפוליטיים, מנהיג הסמוראים של טוסה והיועץ הקיסרי טייסוקה איטגקי, הסביר סאיגו כי הקוריאנים בוודאי יהרגו אותו וכך יהיה ליפן תירוץ לפלוש למדינה. עם זאת, מקורות אחרים מלמדים כי סאיגו דווקא קיווה ששליחותו תצליח, ועד היום היסטוריונים מתווכחים אם סאיגו התכוון לפלוש לקוריאה או לא. עם זאת, בקרב רבים מתומכיו ומתנגדיו של סאיגו הובנה תוכניתו כמזימה לפלוש לקוריאה.
התוכנית עוררה התנגדות מצד סגן שר הצבא, יאמגאטה אריטומו, שסבר כי הצבא היפני איננו מוכן עדיין למלחמה מול סין שבוודאי תחלץ לעזרתה של קוריאה. כאשר חזרה משלחת איוואקורה מסיורה המקיף במדינות המערב, הובילו היועץ הקיסרי הבכיר טושימיצ'י אוקובו ושר הימין, הנסיך טומומי איוואקורה את ההתנגדות לתוכנית. בנאום מפורסם, שנקרא לימים "נאום שבע הנקודות", טען אוקובו כי במצבה הנוכחי אין ביכולתה של יפן להתמודד עם מעצמות המערב, ובכל מקרה - הסכנה העיקרית לביטחון הקיסרות נובעת דווקא מרוסיה, לא מקוריאה. כמו כן יפן חייבת כסף רב לבריטים, וישנו חשש כבד כי אלו ינצלו את התרוששותה על מנת להתערב בפוליטיקה הפנימית של הקיסרות ולהפוך אותה בהדרגה למדינת חסות.
דעתו של אוקובו לא התקבלה על ידי הקבינט, אולם באמצעות תוכנית מורכבת שנהגתה בידי שותפו הזוטר, שר העבודות הציבוריות הירובומי איטו (לימים ראש ממשלת יפן), וכונתה על ידי אוקובו עצמו "המזימה הסודית", הצליחו אוקובו ושותפיו לשכנע את הקיסר לבטל את תוכניתו של סאיגו. שר האוצר, שראה בצעדיו של אוקובו בגידה אישית וחוסר מוסריות שאין כמותו, התפטר מהממשלה ואיתו כל שותפיו הפוליטיים מסצומה, היזן וטוסה. רבים מקציני וחייליו המשטרה והמשמר הקיסרי, כמו גם עובדי מדינה רבים מסצומה וטוסה התפטרו ביחד עם סאיגו וחזרו למחוזותיהם.
תוצאות והשלכות.
משבר סייקנרון עורר זעם עצום בקרב סמוראים רבים במדינה, בעיקר בסצומה, בטוסה ובהיזן אך גם מעבר להם. הוא נחשב לאחד הגורמים הישירים שהובילו לגל של מרידות סמוראים בשנות השבעים: מרד סאגה (שם אחר של היזן) בינואר 1874, בהנהגתו של שר המשפטים לשעבר שימפיי אטו, ולבסוף גם מרד סצומה בינואר 1878 בהנהגתו של שר האוצר לשעבר, הפילדמרשל טקמורי סאיגו.
בתוך הממשלה עצמה, הוביל המשבר לעלייה עצומה בכוחו של טושימיצ'י אוקובו, שהפך לשר הפנים ולשליט בפועל של יפן. משטרו החזק יחסית של אוקובו דגל בהתקדמות הדרגתית ואיטית מאוד לעבר שלטון ייצוגי, ריכוז הכוח בממשלה ועריכת רפורמות מודרניות מקיפות מלמעלה. אוקובו דיכא את מרידות הסמוראים ביד קשה ושלט במדינה עד להתנקשות בחייו באביב 1878.
הלמוט פון מולטקה
דולפין שחור-סנטר
דולפין שחור-סנטר (שם מדעי: Lagenorhynchus australis) הוא מין של יונק ימי ממשפחת הדולפיניים.
הדולפין חי בארץ האש, בצ'ילה, בארגנטינה, במעבר דרייק ובאיי פוקלנד שביבשת אמריקה הדרומית, ונצפה פעם אחת באיי קוק. הוא התגלה והוגדר ב-1848 על ידי המדען טישיאן רמזי פיל (Titian Ramsay Peale). עומק המים הממוצע שבו חי הדולפין הוא 300 מטרים מתחת לפני הים. הוא מעדיף לחיות במים קרירים אשר במפרצים, סמוך לחוף. מספר פרטים נצפו גם בשרטונים.
בדומה לדולפין הפסיפי לבן-הצד, אף על פי שהדולפין משויך לסוג "Lagenorhynchus", בדיקות גנטיות הוכיחו שהוא יותר קרוב גנטית לסוג "Cephalorhynchus". הוצע סוג חדש בשם "Sagmatias" עבור מינים אלו.
הגב אפור, הבטן לבנה והזנב שחור. הדולפין שחור-הסנטר בגודל טיפוסי יחסית לבני מינו-בלידה אורכו מטר אחד, ובהגיעו לבגרות מלאה, אורכו בממוצע כ-2.1 מטרים בעוד שמשקלו כ-115 קילוגרם. נצפו מספר פרטים עם אורך גוף של 3.1 מטר. דולפינים צעירים דומים לבוגרים אך בהירים יותר; ככל שהם מתבגרים, כך הצבעים הולכים ונהיים יותר כהים. מספר השיניים בלסת העליונה הוא 36 ובלסת התחתונה - 37. רוב השיניים מוסתרות על ידי החניכיים.
לא נאספו מספיק נתונים כדי להעריך את גודל האוכלוסייה, אך משוער שהיא נפוצה מקומית. הדולפינים שחורי-הסנטר נראים לרוב בזמן גאות.
Discipline (אלבום של קינג קרימזון)
Discipline (משמעת) הוא אלבום האולפן השמיני של קינג קרימזון. האלבום יצא לאור בשנת 1981, אחרי פגרה של 7 שנים. מלבד הסולן רוברט פריפ שהיה ממייסדי הלהקה, והמתופף ביל ברופורד שהצטרף ב-1972, היו כל יתר המשתתפים באלבום חברי להקה חדשים והם אדריאן בלו כסולן וגיטריסט מלווה וטוני לוין על הבס.
טושימיצ'י אוקובו
טושימיצ'י אוֹקוּבּוֹ (ביפנית: "אוֹקוּבּוֹ טושימיצ'י" 大久保 利通; 26 בספטמבר 1830 - 14 במאי 1878) היה מדינאי יפני, סמוראי מהאן סצומה וממנהיגי רסטורציית מייג'י. נחשב לאחד מהאבות המייסדים של יפן המודרנית.
ראשית חייו.
אוקובו נולד בקגושימה, סצומה (כיום מחוז קגושימה), הבכור מבין חמשת ילדיו של לסמוראי מדרג נמוך ששירת את הדאימיו של ההאן. הוא למד בבית הספר ביחד עם טקמורי סאיגו, וב-1846 החל לעבוד בארכיון של ההאן.
סמוראי בסצומה.
הדאימיו של סצומה, נאריאקירה שימאזו, זיהה את כישרונותיו של אוקובו ומינה אותו למנהל מערכת המס של ההאן ב-1858. לאחר מותו של שימאזו הצטרף אוקובו לתנועה להדחת שוגונות טוקוגאווה, אך בניגוד לרבים מסצומה, דווקא תמך בהתנגדות לשוגונות בלבד ולא היה תומך נלהב של השבת הריבונות לקיסר.
הפגזת קגושימה ב-1863 בעקבות תקרית נממוגי וניסיון ההפיכה של האן צ'ושו בקיוטו באותה שנה הביאו את אוקובו למסקנה שעל המחוזות השונים להתאחד כנגד השוגונות. לפיכך, ב-1866 הוא נפגש עם טקמורי סאיגו ועם טקיושי קידו מצ'ושו והקימו את ברית סאצ'ו, שמטרתה הייתה הדחת השוגונות.
רסטורציית מייג'י.
ב-3 בינואר 1868 כבשו צבאות סצומה וצ'ושו את הארמון הקיסרי בקיוטו והכריזו על רסטורציית מייג'י, והטריומווירט בראשות אוקובו, סאיגו וקידו כיהן בתור ממשלת מעבר, אם כי בשנים הראשונות כיהנו באופן רשמי רק כיועצים זוטרים לקיסר. אוקובו מילא תפקיד משמעותי ברפורמות החשובות של 1871: גיוס הגרעין הראשון של הצבא המרכזי ("משמר הקיסר") מהנחלות הפאודליות הדרומיות: סצומה, צ'ושו, היזן וטוסה, הרפורמה ש"החזירה" את הנחלות הפאודליות לקיסר, וחשוב מכל - ביטול הנחלות הפאודליות והפיכתן למחוזות באוגוסט 1871.