בשנת 2002, ספרה של לונג'ינו "גורל הידע" (2001) קיבל את הפרס המקצועי של רוברט ק. מרטון לספר הטוב ביותר מהמדור למדע, ידע וטכנולוגיה של האיגוד הסוציולוגי האמריקאי.
בשנת 2014, ספרה של לונג'ינו "חקר ההתנהגות אנושית" (2013) זכה בפרס הספר הטוב ביותר לפילוסופיה פמיניסטית לשנת 2014 על ידי איגוד הקהילות לנשים בפילוסופיה של המדע.
מרגרט בודן
מרגרט אן בודן (באנגלית: Margaret Ann Boden; נולדה ב-26 בנובמבר 1936) היא פרופסור לפילוסופיה ולפסיכולוגיה בבית הספר למדעים קוגניטיביים ב שידועה בעיקר בשל מחקרה על בינה מלאכותית.
בודן היא עמיתת האקדמיה הבריטית וקצינה במסדר האימפריה הבריטית.
ביוגרפיה.
מרגרט נולדה וגדלה בלונדון, אנגליה. אביה היה עובד מדינה ואמה תפקדה כעקרת בית בשל האיסור שחל באותה תקופה על נשים הנשואות לעובדי מדינה לעבוד, אך בסופו של דבר שכרה חנות תפירה. מרגרט גדלה כבת יחידה, לאחר סיבוכים בהריון של אמה שגרמו לפטירת אחיה בהיותו בן חודש. בשנות הנעורים שלה היא בעיקר התעניינה בדת, ביולוגיה והקשר בין המחשבה לגוף והייתה מבלה את רוב זמנה בקריאה.
בודן למדה בבית ספר פרטי ב עד כיתה י"א, אז היא עברה לבית הספר לבנות של לונדון. לאחר שסיימה את בית הספר הלכה ללמוד בניוהאם קולג'.
בקיימברידג', שם למדה כיתה ראשונה במדעים רפואיים במשך שנתיים. הישגיה היו הגבוהים ביותר בתחום מדעי הטבע בכל האוניברסיטה. בקיימברידג' היא נחשפה לראשונה לעובדה שמלמדים פילוסופיה כמקצוע והיא למדה עם , שניהלה את המחלקה ללימודי שפות, למשך תקופה קצרה. לאחר שלמדה מדעי הרפואה היא למדה במשך שנה את מדעי המוסר. מרגרט עבדה כעוזרת מרצה לפילוסופיה באוניברסיטה של בירמינגהאם בשנת 1959. לאחר מכן, בשנים 1962–1964 זכתה במלגה של קרן חבר העמים של הארקנס והגיעה לאוניברסיטת הרווארד ללמוד פסיכולוגיה חברתית וקוגניטיבית.
בשנת 1968 נולד לה בן, רסקין, ובשנת 1972 נולדה לה בת בשם ג'האן.
קריירה.
בודן מונתה כמרצה לפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת סאסקס בשנת 1965, ב-1980 היא קיבלה את תארה כפרופסור. בשנת 1985 היא נעשתה לדיקנית של בית הספר למדעי החברה, ושנתיים לאחר מכן לדיקנית המייסדת של בית הספר למדעי הקוגניציה והמחשב. ב-1983 הפכה לעמיתת האקדמיה הבריטית ותפקדה כסגנית נשיאה ב-1989-1991.
ב-2001, בודן הפכה לקצינה במסדר האימפריה הבריטית (OBE) בשל תרומתה בתחום המדעים הקוגניטיביים. באותה שנה היא גם זכתה בתואר דוקטור למדע (ScD) מהאוניברסיטה של סאסקס. בהמשך גם קראו למלגה ל-PhD שמוענקת במחלקה לתורת המידע, על שמה. בנוסף היא קיבלה תואר כבוד גם מהאוניברסיטה של בריסטול.
ספרים ומאמרים.
בודן פרסמה למעלה מ-240 מאמרים בכתבי עת מדעיים, ערכה והייתה לעורכת שותפה בשישה ספרים וכתבה שישה ספרים, ביניהם:
סילביה גסטי
סילביה גשטי (בהונגרית: Geszty Szilvia, באנגלית: Sylvia Geszty; 28 בפברואר 1934 – 13 בדצמבר 2018) הייתה זמרת אופרה (סופרן) הונגרייה-גרמנייה, אשר הופיעה ברחבי העולם ובייחוד באירופה, בתחילה במסגרת האופרה הממלכתית של ברלין, ולאחר מכן באופרה הממלכתית של שטוטגרט. גשטי ידועה בעיקר בתפקידה כמלכת הלילה באופרה "חליל הקסם" ותפקידה כזרבינטה באופרה "אריאדנה בנקסוס".
קריירה.
גשטי נולדה בבודפשט כסילביה מריה אילונה ויטקובסקי. כבר מילדות היא נהגה לשיר, לרקוד ולנגן בפסנתר. לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים, למדה גשטי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. הופעת הבכורה האופראית שלה הייתה ב-1959 בבודפשט. ב-1961 גשטי הצטרפה לאופרה הממלכתית של ברלין, עם הופעת בכורה בה גילמה את אמור באופרה "אורפאוס ואורידיקה" מאת כריסטוף ויליבלד גלוק. בין התפקידים אותם גילמה באופרה בברלין היו סוזנה באופרה "נישואי פיגרו", ג'ילדה באופרה "ריגולטו" ומלכת שמאחה באופרה "תרנגול הזהב". בין תפקידיה המוכרים ביותר – מלכת הלילה באופרה "חליל הקסם" וזרבינטה באופרה "אריאדנה בנקסוס". משנת 1963 גשטי הייתה אורחת קבועה באופרה הקומית בברלין, שם גילמה ארבע דמויות נשיות מרכזיות באופרה "סיפורי הופמן". במהלך שהותה בברלין המשיכה גשטי גם ללמוד פיתוח קול.
בשנת 1970 גשטי עברה למערב גרמניה והצטרפה לאופרה הממלכתית של שטוטגרט. הופעת הבכורה שלה שם הייתה בתור רוזינה באופרה "הספר מסביליה". בין התפקידים אותם גילמה באופרה בשטוטגרט היו מימי באופרה "לה בוהם" וקונסטנצה באופרה "החטיפה מן ההרמון". גשטי הופיעה בבתי אופרה ופסטיבלים ברחבי העולם, ביניהם – בהמבורג, מינכן, פריז, לונדון, וינה, בואנוס איירס ולוס אנג'לס. לצד האופרה, גשטי הייתה גם זמרת ליד, אורטוריה ואופרטה.
בין השנים 1975–1997 גשטי עבדה כמרצה באוניברסיטה הלאומית למוזיקה ולאומנויות הבמה בשטוטגרט. תלמידותיה המוכרות הן זמרות האופרה מלאני דיינר, מרליס פטרסן ואנג'ליקה לוז. בסוף המאה ה-20 גשטי יזמה תחרות שירה בינלאומית וביימה אופרות. גשטי הופיעה פעמים רבות בטלוויזיה וברדיו, ורבות מהאופרות שהיא הופיעה בהן צולמו.
ביום הולדתה ה-70, בשנת 2004, פרסמה גשטי את האוטוביוגרפיה שלה – "מלכת הקולורטורה: זכרונות".
פרסים ואותות הוקרה.
במהלך לימודיה באקדמיה, גשטי זכתה במספר תחרויות שירה, ביניהן התחרות הבינלאומית לפסנתרנים וזמרים ע"ש רוברט שומאן בברלין, בה זכתה בשנת 1960 במקום השלישי. בשנת 1958 זכתה גשטי בתחרות השירה ע"ש פרנץ ליסט והגיעה למקום השלישי בתחרות שירה בטולוז. בשנת 1966 היא זכתה בפרס האמנות של גרמניה המזרחית, ובשנת 1968 הוענק לה על ידי הסנאט של ברלין התואר , תואר כבוד המוענק לזמרי אופרה ומוזיקה קלאסית. בשנת 2005 זכתה באות הכבוד "" של הרפובליקה ההונגרית, כאות הוקרה על הקריירה המפוארת שלה.
משפחה וחיים אישיים.
אביה של גשטי, שהיה ממוצא פולני, היה רופא, אף על פי שרצונו המקורי היה להיות שחקן. את העניין והכישרון באמנויות גשטי ירשה, לטענתה, מאמה, שרצתה להיות זמרת, אולם אביה של גשטי, מנע זאת ממנה. אחותה של גשטי, אריקה ויטקובסקי, היא מורה לפסנתר, ציירת ומשוררת. מעט לפני תחילת לימודיה באקדמיה נולד לה ולבן זוגה פיטר גשטי בן, שנקרא גם הוא פיטר גשטי, ולאחר מכן הם נישאו. גשטי נפטרה בדצמבר 2018 בשטוטגרט, בגיל 84.
ננסי קרטרייט (פילוסופית)
ננסי קרטרייט (באנגלית: Nancy Cartwright; נולדה ב-24 בינואר 1944) היא פרופסור לפילוסופיה של המדע באוניברסיטת דורהאם בבריטניה ובאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. קרטרייט היא מנהלת-שותפה של המרכז למדעי הרוח אשר חוקרים את המדעים המדויקים ונשיאת האגף ללוגיקה, מתודולוגיה ופילוסופיה של המדע והטכנולוגיה של האיגוד הבינלאומי להיסטוריה ופילוסופיה של המדע והטכנולוגיה.
בעבר, כיהנה קרטרייט כנשיאת האגודה לפילוסופיה של המדע והאגודה הפילוסופית האמריקאית.
ביוגרפיה.
ננסי קרטרייט נולדה ב-24 בינואר 1944 בפנסילבניה (ארצות הברית), שם קיבלה תואר ראשון במתמטיקה. לאחר מכן למדה באוניברסיטת שיקגו וקיבלה דוקטורט בפילוסופיה. קרטרייט הנחתה סטודנטים בבריטניה ובארצות הברית שהפכו לפילוסופים מקצועיים של המדע, ביניהם נעמי אורסקס, קארל הופר, מאוריסיו סוארס, אנדרו המילטון ורבים אחרים. בעברה, לימדה קרטרייט באוניברסיטאות: מרילנד, סטנפורד, אוסלו, פרינסטון, קיימברידג', קליפורניה ופיטסבורג.
קרטרייט התחתנה עם הפילוסוף הקנדי , התגרשה ממנו ונישאה בשנית בשנת 1985 ל, אשר לו נותרה נשואה עד פטירתו בשנת 2004. לזוג נולדו שתי בנות, אמילי וסופי, ושתי נכדות, לוסי וטבית'ה.
כיום קרטרייט מתגוררת בסן דייגו, קליפורניה ומלמדת באוניברסיטת סן דייגו. בנוסף, קרטרייט מלמדת גם באוניברסיטת דורהאם בבריטניה.
תרומתה ומחקרה.
תחומי מחקרה של קרטרייט כוללים פילוסופיה והיסטוריה של המדע (בהתמקדות מיוחדת על פיזיקה וכלכלה). כמו כן, עסקה קרטרייט רבות בנושא הסקת סיבתיות, אובייקטיביות במדע, בפילוסופיה של הטכנולוגיה החברתית, ובראיות (בעיקר עבור מדיניות מבוססת ראיות).
קרטרייט היא ללא ספק אחת הפילוסופיות המשפיעות ביותר על הכתיבה המדעית כיום. תרומתה הייתה משמעותית בתחומים רבים. עבודתה על מודלים ואידיאליזציות, לדוגמה, ממלאת תפקיד חשוב בפיתוח תת-פרק שלם בפילוסופיה של המדע המתמקד בתפקידם של מודלים במדע מונחה יישומים. עבודתה על חוקים סיבתיים ואסטרטגיות יעילות סייעה למסגר את הדיון העכשווי על תפקיד הסיבתיות במדע. הספרים והמאמרים שכתבה קרטרייט השפיעו על פילוסופים רבים לבחון מחדש ולחדד את יצירותיהם על בסיס הנחת היסוד שלה, לפיה החוקים התאורטיים מנותקים מהמציאות, ולכן משקרים.
בספרו "פילוסופיית המדע של ננסי קרטרייט" תיאר קארל קופר (מתלמידיה של קרטרייט) את הפילוסופיה שלה כך: "הפילוסופיה המדעית של ננסי קרטרייט היא, לדעה, צורה של אמפיריציזם, אך אמפיריציזם בסגנון נוירת ומיל, ולא של יום או קארנפ. חששותיה אינם נוגעים לבעיות של ספקנות, אינדוקציה או תיחום; היא מודאגת מאיך שהמדע משיג בפועל את ההישגים שהוא משיג, ואיזה סוג של הנחות יסוד מטאפיזיות ואפיסטמולוגיות דרושות כדי להבין את ההישגים האלה".
פרסים והוקרה.
קרטרייט היא עמיתה באקדמיה הבריטית ובאקדמיה למדעי החברה. היא גם עמיתה באגודה הפילוסופית האמריקאית, באקדמיה האמריקאית לאומנויות ולמדעים, באקדמיה הגרמנית למדעים (לאופולנדיה) ובאקדמיה האירופאית. נוסף על כך, קרטרייט זכתה במלגת מקארתור.