תת-מין נוסף הקרוי באופן שלא אושר רשמית "pinus ponderosa willamettensis" נתגלה בעמק וילאמט במערב אורגון הוא תת-מין נדיר. עצים אלו שייכים ככל הנראה לתת-המין הפסיפי של אורן הזפת באחת מהחורשות הרבות המבודדות של תת-מין זה המפוזרות בעמק וילאמט ונמשכות צפונה לקצה הדרום מזרחי של מפרץ פיוג'יט בוושינגטון.
ההבדלים בין תת-המינים.
את תת-המינים של אורן הזפת ניתן לזהות על ידי מדידה של מאפיינים שונים:
הערות
אורן פונדרוסה
חבורת 7ג'
חבורת 7ג' (באנגלית: The 7D) הידועה גם כ"חבורת 7 גמדים" (באנגלית: "The 7 Dwarfs") היא סדרת אנימציה המבוססת על הסרט "שלגייה ושבעת הגמדים". הסדרה משודרת בדיסני XD בארצות הברית החל מ-7 ביולי 2014. בישראל, הסדרה משודרת בערוצים דיסני ג'וניור וערוץ דיסני ישראל החל מדצמבר 2014. העונה הראשונה כללה 24 פרקים והסתיימה בארצות הברית ב-12 בספטמבר 2015.
ב-2 בדצמבר 2014 הסדרה חודשה לעונה שנייה, העונה עלתה ב-23 בינואר 2016. ב-25 באפריל 2016 נודע כי זו תהיה העונה האחרונה של הסדרה.
עלילה.
הסדרה מתרחשת בעולם המופלא של שמחה-ליווד, שבו המלכה עונג מסתמכת על שבעת הגמדים - עליזי, ביישני, ישנוני, אפצ'י, שטיא, רטנוני ודוק, שישמרו על ביטחון הממלכה. בדרכם של הגמדים עומדים שני נבלים מרושעים בשם גרים והילדי האפלוליים, שמתכננים להשתלט על הממלכה באמצעות גנבת האוצרות הקסומים שנמצאים במכרה של שבעת הגמדים. שבעת הגמדים, השונים זה מזה באופיים, תמיד מצליחים להציל את המצב ולשלוח את הילדי ואת גרים בחזרה למאורת הרשע שלהם.
חבורת 7ג
לוסרטן
לוסרטן (באנגלית: Losartan) היא תרופה השייכת לקבוצת תרופות הנקראות חוסמי הקולטן לאנגיוטנסין II (Angiotensin Receptor Blockers = ARBs), והיא משווקת בישראל תחת השמות המסחריים: לוסרטאן-טבע (Losartan Teva), לוסרדקס (Losardex), לוסרטה (Losarta), לוטן (Lotan), אוקסאאר (Ocsaar). היא קיימת גם כמרכיב בתכשירים המכילים הידרוכלורותיאזיד, וזאת משום ששילוב עם הידרוכלורותיאזיד נועד ליצור איזון טוב יותר של לחץ הדם במטופלים עם יתר לחץ דם.
לוסרטן אושרה לשימוש לראשונה בארצות הברית ב-1995) והיא התרופה הראשונה שיצאה לשוק ממשפחת ה-ARB, ובתור שכך היא מעין המקור הראשוני לתרופות האלו.
המחקרים הראשונים על התרופה נעשו בתחילת שנות ה-90, ולאחר שיווקה היא נבחנה במספר גדול של מחקרים קליניים (כגון RENAAL, LIFE, ELITE, ELITE II), שהראו יעילות של התרופה במצבים שונים שאליהם התרופה מותווית לשימוש (ראו תחת התוויות).
מחקר ה-LIFE שהשווה מתן של לוסרטן מול מתן אטנולול היה המחקר הראשון שהראה את היעילות של לוסרטן במניעת אירועים קרדיו-וסקולריים כולל שבץ בחולים עם יתר לחץ דם וחולים עם אי תפקוד של חדר שמאל של הלב.
מבחינת הפרמקוקינטיקה של התרופה, לוסרטן עוברת מטאבוליזם בכבד ליצירת מטאבוליט פעיל E3174, שיש לו פעילות חזקה יותר (עד פי 40 חזקה יותר) מלוסרטן בעיכוב מערכת הרנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון. כפי שנצפה במחקרים קליניים, התרופה הייתה פחות יעילה באוכלוסיית השחורים במניעת שבץ ואירועים קרדיו-וסקולריים. כמו כן, במחקרים שנעשו ביפן נצפה כי לתרופה יש זמן מחצית חיים קצר יותר בהשוואה ללבנים.
מנגנון הפעולה.
לוסרטן חוסמת את הקולטן מסוג AT1. פעילות זאת מונעת מהחומר שנקרא Angiotensin II לפעול ולגרום לכיווץ כלי דם.
החומר Angiotensin II הוא מכווץ כלי דם חזק והוא חלק ממערכת הרנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון.
עיכוב פעילותו של Angiotensin II גורם לשתי השלכות חשובות:
בהשוואה לתרופות אחרות ממשפחת ה-ARB (כגון: candesartan, telmisartan, valsartan) ללוסרטן יש גם פעילות אוריקוזורית, שמעודדת הפרשת חומצה אורית בשתן, גם כאשר התרופה ניתנה ביחד עם הידרוכלורותיאזיד (שעלול להעלות רמות חומצה אורית בדם ולגרום לגאוט) ובכך היא יכולה להועיל במטופלים שיש להם היפראוריצמיה עם יתר לחץ דם.
לוסרטן גם מתאימה כאופציה לחולים שמקבלים טיפול במעכבי ACE ומפתחים שיעול על רקע הטיפול.
התוויות.
בישראל התרופה רשומה להתוויות הבאות:
התוויות נגד ואזהרות.
יש להזהר במתן של לוסרטן ולעקוב אחרי תופעות לוואי במצבים הבאים:
התרופה פחות יעילה בהורדת לחץ דם ומניעת שבץ באוכלוסיית האפרו-אמריקאים, שגם נוטים לפתח יותר תופעות לוואי כתוצאה מהשימוש בלוסרטן.
במטופלים עם אי ספיקת לב, יש להתחיל את הטיפול עם מינונים נמוכים של התרופה (12.5-25 מ"ג ליום) ולהעלות את המינון בהדרגה תוך מעקב צמוד אחרי המטופלים.
תופעות לוואי.
ללוסרטן יש לא מעט תופעות לוואי חשובות. מטופלים שסובלים מסוכרת וממחלת כליה סוכרתית נוטים לחוות יותר תופעות לוואי כתוצאה מהשימוש בתרופה.
אלו הן תופעות הלוואי העיקריות והחשובות ביותר:
פרמטרים למעקב.
בזמן הטיפול בתרופה יש לעקוב אחרי לחץ הדם והדופק, רמות אלקטרוליטים בדם (אשלגן, נתרן, מגנזיום), רמות גלוקוז בדם, תפקוד כלייתי (קריאטינין בדם, אוריאה, קצב פינוי קריאטינין) וספירות דם.
דת האסלאם
דבר הבקר
דֶבֶר הבקר (Pestis bovum; השם המקובל בספרות המקצועית ובחקיקה הבינלאומית Rinderpest, שמקורו בגרמנית; באנגלית – Cattle plague) הוא מחלה נגיפית ומגפתית במעלי גֵרה, בעיקר בקר ותאו, המאופיינת בכיבים ובנמק של אפיתל הפה וריריות מערכת העיכול, שלשול חריף ושיעורי תמותה גבוהים מאוד. המחלה אינה מידבקת לאדם, אך נזקיה הקשים לבקר גרמו בעבר לרעב ולתמותה בקרב חברות רועים. בשנת 2011, בעקבות השלמת מבצע ביעור עולמי שנמשך עשרות שנים, הוכרזה מחלת דבר הבקר, רשמית, על ידי ארגון החקלאות והמזון של האו"ם (FAO) והארגון העולמי לבריאות בעלי-חיים (OIE), במשותף, כמוכחדת מעל פני האדמה.
המונח "דֶבֶר" מתייחס, כללית, למחלה מגפתית ממיתה, כהגדרתו של הרופא היווני גאלנוס מפרגמון (129–200 לסה"נ): "מחלה הפוגעת בחולים רבים באותו זמן ובאותו מקום, קרויה מגפה (epidemon, אפידמיה); אם היא גורמת גם לתמותה רבה – תיקרא דֶבֶר" (λοιμός ,loimos ביוונית, ובאנגלית – plague).
בניגוד לכיתוב בתחריט ההולנדי מהמאה ה-18, המזהה את דֶבֶר הבקר כחמישית במכות מצרים, סבורים החוקרים כיום כי המכה החמישית לא הייתה דֶבֶר הבקר, מכיוון שעם בעלי-החיים שנפגעו ממנה, על פי ספר שמות, נמנו גם סוסים, חמורים וגמלים, שאינם נדבקים ואינם חולים בדֶבֶר הבקר.
הגורם.
נגיף דֶבֶר הבקר משתייך לנגיפי רנ"א, משפחת Paramyxoviridae, סוג Morbillivirus. לאותו סוג משתייכים נגיפי חצבת האדם (Measles), חצבת הכלב (Distemper; השם הבלתי-מדויק הוא "כלבלבת"), דֶבֶר הצאן (Peste des petits ruminants, PPR) וכן מספר נגיפים הגורמים למחלות ביונקים ימיים. אף כי כל הנגיפים שנמנו דומים מאוד זה לזה במבנם המולקולרי, כל אחד מהם גורם לתחלואה רק במין בעל-חיים הייחודי לו (היחיד בקבוצה זו המדביק אדם הוא נגיף החצבת). עם זאת כל אחד מהם מַקנה חסינות, כאשר מזריקים אותו כתרכיב לכל אחד ממיני בעלי החיים הללו, גם כנגד הנגיפים האחרים שנמנו לעיל.
אפידמיולוגיה.
מחלת דֶבֶר הבקר מידבקת במגע ישיר של בעל-חיים חולה עם בעלי-חיים בלתי מחוסנים. הנגיף מופרש מהחולה הן באוויר הננשף והן באמצעות הפרשות הגוף – נזלת, רוק, חלב, צואה ושתן. אין פונדקאי ביניים ואין נשאים לתקופות ממושכות.
היסטוריה.
בשל נזקיה העצומים תוארה מחלת דֶבֶר הבקר יותר מכל מחלת בעלי-חיים אחרת גם בתקופות קדומות; תיאורי המחלה הראשונים מתוארכים למאה הרביעית. מוצאהּ המשוער הוא במרכז אסיה, ומשם הגיעה מערבה לאירופה, בעיקר במהלך מסעות צבא, כגון פלישת המונגולים. התפרצויות דבר הבקר היו קשורות כמעט תמיד למצבי אי-שקט מדיני ולתנודת אוכלוסיות אדם ועימם עדרי הבקר. במאה השמונה-עשרה הגיעו נזקי המחלה במרכז אירופה ובארצות השפלה לשיאם: בשנים 1711–1769 הגיע שיעור התמותה של בקר באירופה עד לשיאים של 10,000 ראשי בקר ליום. זו הייתה הסיבה העיקרית להקמתם של בתי הספר הראשונים לרפואה וטרינרית בתחילת המאה ה-18 (שני הראשונים – בצרפת). במחצית המאה ה-19 חדרה המחלה לראשונה לאנגליה וגרמה לנזקים עצומים באיים הבריטים, אך עד סוף המאה בוערה המחלה מאירופה באמצעות צעדי בידוד והשמדת בקר נגוע, או חשוד כנגוע. המחלה חזרה לאירופה בשנת 1920, כאשר משלוח בקר מהודו שנמצא במעבר בנמל אנטוורפן הדביק בקר מקומי, והמחלה התפשטה בבלגיה. התפרצות זו, שבוערה באמצעים דרסטיים, החרידה את יתר ארצות אירופה וגרמה להתארגנות כלל-אירופית למניעת מקרים דומים בעתיד ולהקמתו של הארגון העולמי לבריאות בעלי-חיים (OIE) בשנת 1924. התפרצות אחרונה ובודדת באירופה ארעה ב-1949 בגן החיות של רומא. בשנים שלאחר מכן נמשכה התפשטות המחלה באפריקה ובאסיה תוך חדירתה לעיתים למזרח הקרוב. מיזם ביעור באזורים אלה, בעיקר באמצעות חיסון המוני, הביא בסופו של דָּבָר להכחדת המחלה מעל פני האדמה. כאמור, ביוני 2011 אישרו ארגון המזון והחקלאות של האו"ם (FAO) והארגון העולמי לבריאות בעלי-חיים (OIE) שמחלת דבר הבקר הודברה כליל.
דבר הבקר בארץ ישראל.