לרוב האזרחים בלטביה ישנן דעות קדומות נגד הומוסקסואליות, ששורשן בדרך כלל בשמרנות חברתית ובתפיסות מוקדמות ממושכות מהתקופה הסובייטית. דוגמה לכך היא האמונה שהומוסקסואליות ופדופיליה הן תופעות מקושרות. רגשות אנטי-הומוסקסואליים אלו גדלו יותר ויותר עד 2008, על ידי קבוצות דתיות שונות ופוליטיקאים בהם בשנת 2002, מאריס סאנטס, שר הומו גלוי, אשר הודח והוצא מהכנסייה האוונגלית לותרנית של לטביה. הארכיבישוף ג'ניס וונאגס הכריז מאוחר יותר בהצהרה פומבית מדוע מריס סאנטס הוצא בטענה כי קידם בפומבי במקום לגנות את "החוטאים" אשר מנהלים "אורח חיים הומוסקסואלי", בעוד הכומר יוריס קטליסט, אז גם דקאן הפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת לטביה, לא רק מתח ביקורת פומבית על האופן הפסול שבו טופל האירוע של סנטס על ידי הכנסייה, אלא גם על ההתרה מלכתחילה לסנטס להיות שותף בשירותה. לאחר מכן קטליסט, הודח ממשרדו וגורש מהכנסייה על ידי וונאגס. מקרה זה דחף ליצירת דיון ציבורי בלטביה בנוגע לצורך בחקיקת הגנה מפני אפליה כלפי חברי קהילת הלהט"ב מצד מעסיקים.
ב-23 באפריל 2021 נתגלה הנער נורמונדס קינדזוליס כשבגדיו ספוגים בנזין וגופו שרוף ב-85% אשר מאוחר יותר מת מפצעיו. קינדזוליס קיבל איומי מוות הומופוביים והותקף פיזית ארבע פעמים לפני מותו. לא היה ברור אם האירוע היה התאבדות או רצח, עם זאת, סגן מפקד המשטרה הלטבית אמר בתגובה לאירוע כי "להביא מישהו עד סף התאבדות מוגדר גם כפשע".
מצעדי גאווה ומחאות.
אירוע הגאווה הראשון אשר נערך בלטביה התקיים בשנת 2005 תחת השם "Riga Pride", כמקביל המקומי לקיום מצעדי גאווה ברחבי העולם. התנגדות פוליטית לציונו התעוררה לאחר שהמארגנים קיבלו אישור לארגונו. ראש ממשלת לטביה אייגרס קלביטיס ממפלגת הימין השמרנית, המפלגה העממית, התנגד בפומבי לאירוע, וארגונו אושר רשמית רק לאחר שבית משפט ביטל את איסורו על ידי העירייה. סגן ראש עיריית ריגה יוריס לוג'נס התפטר במחאה על התרת קיומו. בעקבות גילויים פומביים של הומופוביה סביב האירוע הראשון באותה שנה, קבוצת אזרחים התאגדה וייסדה את ארגון הלהט"ב מוזאיקה, בניסיון לשפר את ההבנה והסובלנות כלפי זכויות להט"ב בלטביה.משנת 2006, האירוע נודע רשמית כ-"ימי הגאווה והידידות של ריגה", והרחיב את תוכניתו מעבר למצעד כך שתכלול שירות מצד הכנסייה האנגליקנית של סנט גואל, וסמינרים בנושא סובלנות וזכויות להט"ב אם כי היא הופרעה באופן משמעותי על ידי מפגינים הומופובים בין היתר. הפרלמנט האירופי הביע את אכזבתו מ-"הכישלון של הרשויות בלטביה להגן כראוי על המצעד". האירוע התקיים באופן שנתי גם בין השנים 2007 ו-2008 בלטביה. בשנת 2009 קיום המצעד הותר על ידי בית המשפט לעניינים מנהליים של ריגה. ציונו היה לראשון שנקרא תחת השם "הגאווה בלטית" אשר החל ברוטציה מדי שנה בין כל בירת מדינה בלטית בשיתוף עם הליגה הליטאית הגאה, אגודת הלהט"ב האסטונית ומארגני אירועי גאווה מקומיים. בציון המצעד בשנת 2012 בריגה, כ-400 איש צעדו לתמיכה בזכויות להט"ב בלטביה, אליהם הצטרפו דיפלומטים אמריקאים. בשנת 2015 התקיים המצעד כחלק מאירועי הגאווה האירופיים "Europride" בריגה. קיום האירועים היוו את הפעם הראשונה שציונו במדינה מברית המועצות לשעבר. בשנת 2018, מספר הצועדים בריגה גדל משמעותית והגיע ל-8,000 איש.
הנוער הנציונל-סוציאליסטי של דנמרק
הנוער הנציונל-סוציאליסטי של דנמרק (בדנית: Danmarks Nationalsocialistiske Ungdom או בראשי תיבות NSU) הייתה תנועת הנוער של מפלגת הפועלים הנציונל-סוציאליסטית של דנמרק. הארגון פעל בין השנים 1932–1945.
היסטוריה.
בעקבות חילופי ההנהגה במפלגת הפועלים הנציונל-סוציאליסטית של דנמרק ב-1932, הוחלט על הקמת תנועה נפרדת לנוער מתחת לגיל 18 מטעם המפלגה. באוקטובר של אותה שנה, הקים ראש מטה המפלגה בקופנהגן וילפרד פטרסן את הסניף הראשון של תנועת הנוער. כעבור חודש בלבד התגלע סכסוך בין פטרסן לבין שאר המפלגה. בעוד שהקו המפלגתי היה תמיכה באנטישמיות מתונה, פטרסן דרש אנטישמיות אגרסיבית נוסח גרמניה הנאצית. בעקבות סכסוך זה, פטרסן עזב את המפלגה והקים מפלגה חדשה "המפלגה הסוציאליסטית הדנית". פטרסן השתלט על הסניף של תנועת הנוער בקופנהגן, וסיפח אותו עבור תנועת הנוער של מפלגתו (שנקראה גם כן הנוער הנציונל-סוציאליסטי של דנמרק). במפלגה המקורית החליטו שלא לפתוח סניפים חדשים של התנועה, ובכך לבטל את קיומה למעשה.
ב-1 בספטמבר 1934 החליטה המפלגה הנציונל-סוציאליסטית להקים מחדש את תנועת הנוער. עם זאת, כדי למנוע בלבול בין תנועת הנוער שלה לתנועת הנוער של פטרסן, הוחלט בתחילה לקרוא לתנועה של הנציונל-סוציאליסטים בשם "הנוער הדני". רק ב-1936 שונה השם באופן רשמי ל"הנוער הנציונל-סוציאליסטי של דנמרק". בשנותיו הראשונות, הארגון עסק פחות בהטפה פוליטית ובחינוך צבאי כפי שהיה מקובל בתנועות נוער נאציות אחרות. תחת זאת, עסקו חניכי הארגון בעיקר בפעילויות ספורטיביות וקבוצתיות. ב-1939 מונה כריסטיאן פרדריק פון שאלבורג למנהיג התנועה, ותחת הנהגתו היא הפכה לאגרסיבית יותר. החניכים שמעו הטפות פוליטיות מדי יום, ועברו הכנה להפוך ללוחמים בשירות דנמרק.
בעקבות הכיבוש הגרמני של דנמרק ב-1940, זכה הארגון למימון נדיב. בעקבות הכיבוש החל הארגון גם בהטפה לנוער הדני להתגייס לוורמאכט ולוואפן אס אס כדי להילחם לצד הגרמנים בחזית המזרחית. התנועה פורקה יחד עם שאר המפלגה לאחר סיום המלחמה.
התנועה הנציונל-סוציאליסטית של דנמרק
התנועה הנציונל-סוציאליסטית של דנמרק (בדנית: Danmarks Nationalsocialistiske Bevægelse) היא מפלגה נאו-נאצית הפועלת בדנמרק באופן חוקי מאז 1991. המפלגה רואה את עצמה כיורשת ההיסטורית של מפלגת הפועלים הנציונל-סוציאליסטית של דנמרק, אשר שיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. המפלגה התמודדה כמה פעמים בבחירות ברשויות אזוריות ועירוניות, אך מעולם לא עברה את אחוז החסימה.
היסטוריה.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, פורקה באופן רשמי מפלגת הפועלים הנציונל-סוציאליסטית של דנמרק. עם זאת, חלק מחברי המפלגה המשיכו לפעול בזירה הציבורית הדנית תחת אותו שם. בין השנים 1952–1972 אפילו יצא לאור עיתון בשם "Fædrelandet" אשר הזדהה עם ערכי המפלגה. התנועה הנאו-נאצית המאורגנת בדנמרק עברה גלגולים רבים מאז. בצורתה הנוכחית, התנועה הוקמה ב-1 בספטמבר 1991 בידי ג'וני הנסן.
תחת הנהגתו של הנסן, חזרה המפלגה להוציא לאור את העיתון "Fædrelandet", ואף הקימה תחנת רדיו בשם "רדיו אואזין" (Radio Oasen) אותה ניתן לקלוט באזור העיירה גרווה שמדרום לקופנהגן, שם נמצא מטה המפלגה, או דרך האינטרנט. בשידורים אלו השתמשה המפלגה כדי להעביר מסרים אנטישמיים ואסלאמופוביים. שידורים אלו קיבלו תמיכה כספית ממשרד התרבות הדני, מה שגרם למחלוקות רבות בדנמרק ומחוצה לה. ב-2004 הפסיק משרד התרבות הדני להעניק תמיכה לתחנה, אולם היא ממשיכה לשדר 61 שעות בשבוע באמצעות תרומות.
ב-19 באוקטובר 2010 התפטר הנסן מתפקידו כיו"ר המפלגה. כמחליפו נבחר אסבן רודה כריסטנסן. ב-2011 עזב דניאל קרלסן את המפלגה והקים מפלגה מתונה יותר בשם מפלגת הדנים.
פעילות.
אנשי המפלגה עוסקים באופן רשמי בהפצת האידאולוגיה הנאצית, אנטישמיות ואסלאמופוביה. חברי המפלגה מעריצים את אדולף היטלר, ובכינוסי המפלגה נוהגים לשאת צלבי קרס וללבוש את מדי המפלגה הנאצית. זהותם של חברי המפלגה שמורה בסוד.
ב-1997 ניסתה המפלגה להתמודד בבחירות לעיריית גרווה. היא קיבלה 0.5% מהקולות ולא עברה את אחוז החסימה. ב-2001 היא ניסתה שוב להיכנס למועצת גרווה, והפעם קיבלה רק 0.2% מקולות הבוחרים (73 קולות). ב-2005 ניסתה המפלגה להתמודד בבחירות המחוזיות, וזכתה ב-0.1% מקולות הבוחרים (603 קולות). המצב לא השתנה בבחירות המחוזיות ב-2009.
החזית השחורה
הליגה הקרבית של הנציונל-סוציאליסטים המהפכניים (בגרמנית: Kampfgemeinschaft Revolutionärer Nationalsozialisten או בראשי תיבות: KGRNS) הידועה יותר בכינוי החזית השחורה (Schwarze Front) הייתה תנועה פוליטית קצרת-ימים, אשר התנתקה מהמפלגה הנאצית ופעלה ליישום עקרונות השטראסריזם.
היסטוריה.
האחים אוטו וגרגור שטראסר, היו ממקימי המפלגה הנאצית. עם זאת, בהדרגה הם פיתחו תת-זרם בתוך האידאולוגיה הנאצית אשר נודע בשם שטראסריזם על שמם. השטראסריזם נוטה להדגיש יותר את העקרונות הסוציאליסטיים והכלכליים באידאולוגיה הנאצית, ופחות את הפן הגזעני שבה. ב-1930 סר חינו של אוטו שטראסר בעיני מנהיג המפלגה אדולף היטלר, והוא עזב את המפלגה.
שטראסר הקים יחד עם פורשים נוספים את "החזית השחורה" במטרה לזרוע מחלוקות ופירוד בתוך ההנהגה הנאצית, ולהציב אלטרנטיבה לפופולריות ממנה נהנה היטלר. שטראסר טען שהיטלר בגד בעקרונות הנאציים וסילף אותם. הוא הצביע על מצע 25 הנקודות שעל פיו הוקמה המפלגה הנאצית (מצע שמעולם לא שונה), והראה כיצד היטלר סטה מהם על ידי כך שהעדיף לקדם גזענות לשמה לפני שקידם מהפכה אנטי-קפיטליסטית. כסמל התנועה, בחר שטראסר את הפטיש והחרב, אשר משמשים עד היום כסמלן של קבוצות שונות ברחבי העולם.
החזית השחורה מעולם לא כללה יותר מכמה אלפי חברים, והיא לא באמת יכלה להוות אלטרנטיבה למפלגה הנאצית. ב-1934 נרצח גרגור שטראסר במהלך ליל הסכינים הארוכות, ויחד עמו נרצחה כל האופוזיציה הסוציאליסטית בתוך המפלגה הנאצית. אוטו שטראסר נמלט מגרמניה לצ'כוסלובקיה. באמצעות תחנת רדיו שהקים, המשיך שטראסר לנסות ולהשפיע על הציבור הימני בגרמניה להתנער מהיטלר. אחרי שצ'כוסלובקיה נכבשה בידי הנאצים, נמלט שטראסר לקנדה.
אלק באצ'יק