מפקד מרחב ירושלים במשטרה, תת-ניצב אריה ביבי, קיבל דיווחים על זריקת אבנים מהצד המזרחי של הר הבית לכיוון הכביש שבו נסעו אוטובוסים רבים עם מתפללים שפונו מרחבת הכותל. בנוסף, לאור החשש לחיי השוטרים בתחנת המשטרה בהר שהקשר עמם ניתק ומחשש שנשק הנמצא בתחנה יגיע לידי המתפרעים החליט על פריצה להר. כוחות המשטרה הפורצים נתקלו ביידוי אבנים וכ-20 שוטרים נפצעו. השוטרים ירו אש חיה כנגד המיידים. בעקבות כך נהרגו 17 ונפצעו כ-200 מוסלמים. בפרסומים מוסלמים דובר על 20 או 21 הרוגים. המוסלמים טענו שהשוטרים ירו גם לתוך אמבולנסים שפינו פצועים. בראיון טלוויזיה למחרת אמר ניצב יעקב טרנר כי מעולם קודם לא הותקפה רחבת הכותל מהר הבית, וכי ההסתערות הייתה מוצדקת. המהומות גם תועדו בידי המוסלמים, והואקף פרסם אותן כסרט בשם 'טבח אל-אקצא' עם כתוביות באנגלית.
תגובות.
שר המשטרה, רוני מילוא, האשים את אש"ף שהוא ארגן את המהומות על מנת להטות את ההתעניינות העולמית מכיבוש כווית על ידי סדאם חוסיין לעבר ישראל והאינתיפאדה. המשטרה טענה שקריאות מואזין מחוץ להר הבית התסיסו את המפגינים הפלסטינים וכי ירי חי נעשה רק לאחר שנשקפה סכנת חיים. הפלסטינים טענו שהמהומות היו ספונטניות. לדבריהם, המתפרעים אכן חשבו שהמשטרה תאפשר לאנשי נאמני הר הבית להגיע להר וההודעות המרגיעות שלה לא הגיעו לידיעת המתפרעים. הפלסטינים גם טענו שההתפרעות החלה כאשר המשטרה ניסתה לפזר מתפללים שקראו "אללהו אכבר" ושהשוטרים ירו ללא שנשקפה להם סכנה ובפרט שירו על מתפללים תמימים שברחו מהאירוע ועל אמבולנסים שבאו לפנות פצועים.
ממשלתו של סדאם חוסיין בעיראק הכריזה על שלושה ימי אבל וקראה לעולם לנהוג בישראל באותה חומרה שבה מתייחסים אל עיראק. סעודיה וכווית גינו בחריפות את ישראל וחוסני מובארכ אמר שלאירועים בהר הבית עשויות להיות השפעות חמורות על המתחולל במפרץ הפרסי. שר החוץ של סוריה, פארוק א-שרע, טען שפלישת עיראק לכווית יצרה את הנסיבות שאפשרו לישראל לפגוע בפלסטינים.
ב-12 באוקטובר 1990 התכנסה מועצת הביטחון של האו"ם ובהחלטה 672 קבעה בין השאר:
במשרד החוץ ציינו בתגובה כי מועצת הביטחון התעלמה מעובדה שהאירועים החלו מהתפרעויות של ערבים וכן אין בהחלטה גינוי לידויי האבנים של הערבים שגרמו לפציעת יהודים ברחבת הכותל.
מועצת הביטחון החליטה גם לשגר ועדת בדיקה של האו"ם לשטחים כדי לבחון דרכים להגן על הפלסטינים. ישראל דחתה את החלטת מועצת הביטחון כחד צדדית והודיעה שלא תשתף פעולה עם ועדת הבדיקה. בעקבות זאת ועדת הבדיקה לא נשלחה לשטחים.
ממשלת ישראל החליטה על הקמת ועדת בדיקה בראשות צבי זמיר לבדיקת האירוע. הוועדה הגישה את מסקנותיה ב-26 באוקטובר 1990. הוועדה ביקרה בחריפות את משטרת ישראל על שלא נערכה בכוחות מספקים לאפשרות של פריצת מהומות למרות הצטברות של מידע מודיעיני, ועל טיפול לקוי באירוע לאחר שהוא החל. הוועדה גם קבעה שההתפרעות לא הייתה מתוכננת מראש, אך הטילה את האשמה לאירועים על המתפרעים שתקפו את המתפללים ברחבת הכותל ואת השוטרים ועל המואזין של מסגד אל-אקצא על שהסית את המפגינים. הוועדה הצדיקה את עצם הפריצה להר ואת השימוש בכדורים חיים לאחר שנשקפה סכנת חיים בעת הפריצה להר, אך ביקרה את השימוש המופרז בנשק חם.
בתקשורת הישראלית הועלו טענות משמאל כנגד מסקנות ועדת זמיר. נטען שהוועדה התעלמה מההרגשה האמיתית של המפגינים שהר הבית בסכנה ושהוועדה לא בחנה ברצינות את האפשרות לשלוט במהומות מבלי לפרוץ להר. בנוסף, הועלתה ביקורת על כך שמפקד מחוז ירושלים קודם למרות מסקנות הוועדה.
הפלסטינים דחו את מסקנות ועדת זמיר, ועדת בדיקה של המועצה האיסלאמית העליונה, בראשות השייח איבראהים סברי, קבעה בדו"ח שהגישה ב-30 באוקטובר 1990 שהאירועים היו תוצאה של תכנון מראש של משטרת ישראל לפגוע בפלסטינים. דוברים פלסטיניים טענו שהתוצאות מראות על כוונה ישראלית להשמיד את הפלסטינים וקראו לכוחות או"ם שיבואו להגן על הפלסטינים. דוברים פלסטינים אחרים טענו שמדובר על חלק ממזימה מערבית כנגד הערבים והאסלאם, שכוונת ארצות הברית להשתלט על כווית הוא חלק נוסף שלו.
הפתח הכריז על שבוע אבל לזכר ההרוגים וקרא להשלמת האינתיפאדה ולראשונה לשימוש בסכינים ונשק ולא רק באבנים. החמאס קרא לנקמה ב"מוצצי הדם היהודים" וטען שכל יהודי הוא מטרה ראויה לנקמה. מהומות אירעו במקומות שונים ונפסקו רק לאחר שהוכרז על עוצר. מסוף אוקטובר ועד סוף שנת 1990 נרצחו שמונה ישראלים בדקירות סכין על ידי פלסטינים אשר הונעו ממניעים דתיים. אלו שנחקרו טענו שביצעו את הדקירות בנקמה על אירועי המהומות בהר הבית.
פרסומים מאוחרים.
סיפורים שונים שלא נמצא להם ביסוס הועלו כהסבר להתחלת השימוש בנשק חם. אלו כללו:
דוח השופט עזרא קמא.
שבוע לאחר המהומות התמנה שופט בית משפט השלום בירושלים עזרא קמא כשופט חוקר לסיבת מותם של ההרוגים במהומות. תפקידו היה לקבוע האם מותם נגרם כתוצאה מעבירה. בניגוד לדוחות של צבי זמיר והווקף, קמא שמע כמאה עדים מהצדדים השונים וקיים עשרים ישיבות. ביולי 1991 הוא החליט כי אין להעמיד לדין אף אחד מהשוטרים המעורבים בירי, אף שלא בכל האירועים בהם ירו השוטרים נשקפה סכנה ממשית לחייהם. היה קושי במקרה זה להשתמש בראיות הרגילות, כדוגמת ממצאים בליסטיים, ולקשור בין פעולות ירי מסוימות במהלך האירועים למות ההרוגים. קמא מתח ביקורת על המשטרה ואמר כי "בשלב הפריצה להר הייתה היסחפות של כוחות לירי". הוא סתר את דברי ועדת זמיר לגבי השתלשלות האירועים בתחילת המהומות וקבע, כפי שדוח הוקף ציין, כי האירוע החל לאחר שרימון גז מדמיע נשמט בטעות מידי איש מג"ב. הוא ציין כי המוסלמים בחרו להתעלם מהודעת המשטרה כי לא יינתן לנאמני הר הבית לעלות להר הבית והמשיכו בהכנות לקדם את פניהם תוך שלהוב יצרים והכנת מאגר אבנים ואמצעים כנגד גז. לעומת זאת לא מצא קמא ראיות כי הייתה הסתה ברמקולים או בכרוזים בבוקר וכי הוכנו סכינים וגרזנים שנשלפו במהומות.
הוא סיכם כי "כל הצדדים האחראים לא השכילו למנוע את ההתדרדרות שהביאה לתוצאה הטרגית"
תוצאות.
הואקף הציג את חולצותיהם המוכתמות בדם של חלק מן ההרוגים במשך שנה לאחר הירי, בתערוכה שנקראה 'קדושי אל-אקצה' והפיץ כרוזים הקוראים לנקמה. שנה לאחר מכן ג' חול המועד סוכות ה'תשנ"ב ה-26 בספטמבר 1991 נרצח זקן בשם שלמה יחיא בקדימה (מושבה). לגופו הוצמד כרוז של הואקף עם תמונת ההרוגים ואזכור המהומות. (רוצחו, איאד חיזראן, יצא מן הכלא במסגרת עסקת שליט בשנת 2011) במשך שנה זו היו מספר מקרים נוספים בהם הותקפו ונרצחו אזרחים יהודים בהקשר של נקמה על הרוגי הר הבית.
בעקבות המהומות הנהיגה המשטרה הגבלות חמורות על ביקור של יהודים דתיים בהר הבית. בתחילה ההר נסגר לגמרי לביקור של אנשי תנועות למען המקדש ולאחר מכן הביקורים הוגבלו לזוגות בלבד, בליווי צמוד של איש משטרה.
יס פלאנט
יס פלאנט (yes Planet) הוא שמה של רשת ישראלית של שישה מתחמי בתי קולנוע (מגה-פלקס), הנמצאים בבעלות חברת "תיאטראות ישראל", כחלק מרשת בתי הקולנוע רב חן ובחסות חברת הלוויין yes.
חוק חילוט רווחים מפרסומים שענינם עבירות
כרוב ניצנים
כרוב ניצנים או "כרוב בריסל" (שם מדעי: "Brassica oleracea Gemmifera") הוא זן של כרוב הבר ("Brassica oleracea"), מין במשפחת המצליבים. זנים אחרים של אותו המין הם כרוב, ברוקולי וקולורבי. כרוב הניצנים מתאפיין בממדיו הקטנים (קוטר של 2.5–4 ס"מ), הוא צומח על גבעולים ארוכים, שעל כל אחד מהם צומחים 20–40 כרובים. מבחינת ערכו התזונתי, כרוב הניצנים עשיר בוויטמין K, בוויטמין C, בחומצה פולית ובסיבים תזונתיים.
אבותיו הביולוגיים של כרוב הניצנים בויתו ככל הנראה ברומא העתיקה. כרוב הניצנים כפי שהוא היום גודל לראשונה כנראה במאה ה-13 בבלגיה של היום, ולכן שם הצמח במספר שפות מתייחס לעיר בריסל, בירת בלגיה (למשל: באנגלית Brussels sprout, בספרדית Coles de Bruselas, באיטלקית Cavolini di Bruxelles, בטורקית Brüksel lahanası בפולנית Kapusta brukselska ובצרפתית Chou de Bruxelles).
ערך תזונתי ובריאותי.
כרוב ניצנים (כמו גם ברוקולי) מכיל סולפוראפן (Sulforaphane) כימיקל אשר מיוחסות לו יכולות אנטי-מיקרוביות (Antimicrobial), אנטי-סוכרתיות (Anti-diabetic) ואנטי-סרטניות. בישול של כרוב הניצנים מפחית את רמתו של הסולפוראפן אך באידוי, טיגון או הכנה במיקרוגל רמתו נשמרת גבוהה.
כרוב הניצנים הוא גם מקור ל-Indole-3-carbinol חומר שמגביר תיקון של DNA וייתכן שחוסם את גדילתם של תאים סרטניים.
מעמד אריסטוקרטי
יס פלנט
אחמד לוטפי א-סייד
אַחְמַד לֻטְפִי א-סַּיִּד (בערבית: أحمد لطفي السيد; 15 בינואר 1872 – 5 במרץ 1963) היה הוגה דעות ופילוסוף מצרי, מאדריכלי הלאומיות, הליברליזם והחילוניות המצריים. א-סייד ביקש לכונן זהות לאומית מצרית עצמאית, והתנגד להתעת'מנות, לכלל-מוסלמיות ולכלל-ערביות. הוא ביקש להוציא את האסלאם מן המרחב הציבורי, וקבע שהמצרים אינם ערבים אלא אומה בפני עצמם. כונה בתארים "פילוסוף הדור" ו"אבי הליברליות המצרית".
קורות חייו.
אחמד לוטפי א-סייד נולד בכפר בורקין שבמחוז א-דקהלייה במצרים למשפחת בעלי קרקעות אמידה. הוא למד משפטים באל-אזהר, שם הושפע רבות ממורהו, מוחמד עבדו, וסיים את לימודיו בשנת 1894. בשנת 1899 החל ללמוד בבית הספר הצרפתי למשפטים, כאשר במקביל ללימודיו החל לפרסם מאמרים בביטאון הפרו-מלוכני "אל-מאיד". באותה תקופה התוודע גם אל ג'מאל א-דין אל-אפגאני, סעד זע'לול, קאסם אמין וכן אל כתבי אריסטו, שאת חלקם תרגם לערבית.