עם פרוץ מעשי האיבה, לא היה כלי הנשק העדיף של הבורים היתרון היחידי שלהם. הכוחות הבריטים בדרום אפריקה כללו עדיין בעיקר רק כוחות רגלים, בעוד שרוב הבורים היו רוכבי סוס מיומנים, שעשו שימוש טוב ביתרון הניידות שלהם. בהבינם שהעסקה ממושכת של הבריטים בקרבות שקיומם יוסכם בין הצדדים מראש, בהם הכוחות הבריטים יוכלו להפיק תועלת מהעליונות המספרית שלהם, תגרום עד מהרה לתבוסה והם אימצו טקטיקת גרילה של התקפות "פגע וברח", חטיפת אנשים ושיבוש דרכי האספקה.
בתחילה תקפו הבורים בקרב קרייפן ב-12 באוקטובר 1899. מאוחר בלילה, רכבו 800 לוחמי קומנדו דרומה למושבת הכף, תקפו את חיל המצב הבריטי בקרייפן, חיבלו בקו הרכבת וניתקו את קווי הטלגרף. אף על פי שהבריטים בלמו את התקדמותם של הבורים בשני קרבות שהתנהלו שבוע לאחר מכן, המשיכו הבורים להתקדם דרומה, הטילו מצור על ליידיסמית' והתקדמו לכוון מפקינג וקימברלי.
כאשר הציבו הבורים תותחי מצור סבי לליידיסמית', ניסה המפקד הבריטי של חיל המצב שם, סר ג'ורג' סטיוארט וייט, לצאת בראש כוח פרשים כנגד עמדות התותחים הבוריות, אך ההתקפה הייתה הרת אסון והמצור נמשך כששני הצדדים מנסים לחזק את עמדותיהם.
הגעת האוסטרלים.
מעורבותם של אנשי המושבות האוסטרליות במלחמת הבורים הייתה מורכבת. כוחות אלו כללו את חילות המשלוח הרשמיים שנשלחו על ידי כל אחת מהממשלות של המושבות, אוסטרלים שכבר היו בדרום אפריקה, עבדו ככורי זהב והתגייסו לרגימנטים הבריטיים של מושבת הכף, אוסטרלים שמצאו דרך משל עצמם להשתתף במלחמה ואחרים שחברו להקים באופן פרטי יחידות צבאיות. לאחר איחוד אוסטרליה, אורגנו מחדש הכוחות הנפרדים של המושבות לחיל משלוח פדרלי אחד. אף על פי שהיו במיעוט, חלק מהאוסטרלים היו אנטי-אימפריאליסטים ותמכו בעניינם של הבורים. על אף שמספרם לא ברור, ידוע שכמה אוסטרלים, כמו ארתור לינץ', השתתפו במלחמה לצדם של הבורים. עם פרוץ המלחמה, ביקשה בתחילה ממשלת בריטניה לגייס כוחות מניו סאות' ויילס, שבהזדמנות קודמת שלחה את "נושאי הרומח המלכותיים הראשונים של ניו סאות' ויילס" (1st Royal New South Wales Lancers), ששרתו במלחמה המהדית בסודאן. אף על פי שהם היו חמושים ברובים, לא השתתפו אנשיה של יחידה זו בקרבות במלחמה כשהם עושים שימוש ברומחים שלהם יותר מפעם אחת.
עם התקדמות התוכניות, ועם התגברות הצורך לגייס כוחות גדולים יותר, הועברה בקשה מממשלת בריטניה לכל המושבות. משרד המלחמה יזם תוכנית לגיוס שתי יחידות של 125 איש מכל אחת מהמושבות של ניו סאות' ויילס וויקטוריה ויחידה אחת בגודל זהה מכל אחת מהמושבות של קווינסלנד, אוסטרליה הדרומית, טסמניה ואוסטרליה המערבית, שכל אחת מהן תסופח ליחידה בריטית נפרדת. כל אחת ממשלות המושבות התמודדה עם ויכוח בפרלמנט שלה על הסיוע שיש להגיש לבריטניה. אף על פי שהיו מרכיבים שהתנגדו לכך בכל הממשלות, בסך הכל הייתה תמיכה כללית בכל אחת מהמושבות.
בריטניה הבינה את התועלת שבהגעתם של הכוחות מהמושבות האוסטרליות. האקלים והגאוגרפיה של דרום אפריקה ושל אוסטרליה היו די דומים אלה לאלה ורוב החיילים האוסטרלים, שהיו מיומנים כרגלים רכובים, התאימו לפעולה בשטח הלחימה. בריטניה הבינה גם עד מהרה את הצורך ברוכבים נוספים, שכן הבורים פעלו ברמה גדולה של ניידות לאורכם ולרוחבם של שטחי העשב הדרום אפריקאים. באותה עת, גויסו רוב הכוחות הבריטים מאזורים עירוניים ואף על פי שמיומנותם כחיילים לא הייתה מוטלת בספק, לא הייתה להם את הגישה הטבעית לסוסים ואת ההתחברות לטבע כמו שהיו לאוסטרלים, שרבים מהם הגיעו מסביבה כפרית.
תרומתם של האוסטרלים למאמץ המלחמתי הבריטי התחלקה לכמה שלבים. השלב הראשון היה שיגורם של חילות המשלוח ששלחה כל אחת מממשלות המושבות כתגובה לפרוץ המלחמה. אף על פי שמעשי האיבה החלו רק ב-10 באוקטובר 1899, היחידה הראשונה של נושאי הרומח של ניו סאות' ויילס הגיעה לקייפטאון ב-2 בנובמבר והצטרפה לכוח הבריטי שקובץ תחת פיקודו של גנרל סר רדוורס בולר. נושאי הרומח אומנו באנגליה באותה עת ועד מהרה הם נשלחו לדרום אפריקה מרגע שהתקבלה ההסכמה מממשלת ניו סאות' ויילס.
ב-22 בנובמבר ביצעו כבר נושאי הרומח סיורים וזמן קצר לאחר מכן הם הותקפו ליד בלמונט, שם הם אילצו את תוקפיהם לסגת לאחר שאלה גרמו להם לאבדות כבדות. נושאי הרומח של ניו סאות' ויילס נקראו שוב לפעולה בקרב נהר מודר, שם יחד עם הטור הבריטי בפיקודו של הלורד מטהאון, הם ניסו להסיר את המצור על קימברלי. אף על פי שהם אילצו את הבורים לסגת, ספגו הבריטים אבדות כבדות בניסיון זה, וגם הם נאלצו לסגת ואפשרו לבורים לבסס את עצמם מחדש בחפירותיהם.
מאחר שהדרך שהיה עליהם לעבור הייתה הקצרה ביותר, הגיעו הכוחות מאוסטרליה המערבית, שכללו כוח חיל רגלים רכוב, באמצע נובמבר, והם היו לכוח הראשון שהגיע ישירות מאוסטרליה ועד מהרה הם נשלחו לנטאל. ב-26 בנובמבר, הגיעו לקייפטאון כוחות חיל הרגלים הראשונים מאוסטרליה הדרומית, מטסמניה, מוויקטוריה ומאוסטרליה המערבית ואף על פי שלכל אחד מהכוחות היה פיקוד משל עצמו, מסיבות מנהליות הם כונו "הרגימנט האוסטרלי הראשון" (1st Australian Regiment) והם הוכפפו לפיקודו העליון של מייג'ור גנרל סר ג'ון הווד. חיל הרגלים הרכוב הראשון של קווינסלנד הצטרף לכוחות באמצע דצמבר. עוד יחידת חיל רגלים רכובה מניו סאות' ויילס הגיעה גם היא בדצמבר. אף על פי שמה של יחידה זו, רוב אנשיה לא הגיעו מהמושבה, אך לימים היא הפכה להיות הגרעין של היחידה הראשונה של הפרשים האוסטרלים הקלים. הווד הורה לכוח המשולב לרכב צפונה לכוון נהר אורנג', שם הם חברו לכוח שניסה להסיר את המצור מעל קימברלי בפיקודו של לורד מטהאון.
אף על פי שהם כבר היו במושבת הכף באותה עת, אף אחד מהיחידות האוסטרליות לא הייתה מעורבת ב"שבוע השחור" שבין ה-10 ל-17 בדצמבר, שבו נחלה בריטניה שלוש תבוסות רצופות בקרב סטורמברג, בקרב מגרספונטיין ובקרב קולנסו. הבורים ידעו שכוחות האימפריה יישלחו לתגבר את העמדות הבריטיות, ולפיכך שאפו להכות אותם במהירות.
באמצע דצמבר, הגיעו ישירות מאוסטרליה שני הכוחות הראשונים של הרובאים הרכובים של ניו סאות' ויילס והכוח הראשון של חיל הרגלים הרכוב של קווינסלנד.
הגששים האבוריג'ינים.
במהלך מלחמת הבורים, עקב בקשה אישית של הלורד קיצ'נר, נשלחו כ-50 גששים אבוריג'ינים לדרום אפריקה לשרת עם הכוחות הבריטים כנגד הבורים. החלק שהם לקחו במלחמה פורט בספר "הגששים השחורים של בלומפונטיין" (The Black Trackers of Bloemfontein), שנכתב על ידי ההיסטוריון האבוריג'יני, דייוויד הגונסון.
עם זאת, על פי אתרי אינטרנט היסטוריים אבוריג'ינים, המספר המדויק של הגששים ששירתו במלחמה לא ידוע וקיימים מעט מאוד פרטים אודותם, אף על פי שקיימים קטעי מידע קצרים עליהם. בחודשים שלפני הגעת חיל המשלוח הפדרלי ב-18 בפברואר 1902, פורסם מאמר קצר בעיתון The Queenslander, ב-25 בינואר, שבו צוין ש"מספר האנשים שהתגייסו לחיל המשלוח הפדרלי הוא 212. שני גששים שחורים, דייוויס ופ. קינג, נכללו בכוח זה". חיל המשלוח הפליג ב-18 בפברואר וחודש לאחר מכן, הופיעה תמונה בעיתון Town and Country Journal שבה הופיעו שני הגששים הללו.
על פי דייל קרווין, עמית מחקר ממוצא אבוריג'יני באוניברסיטת גריפית' שבקווינסלנד, המחסור במידע על גששים אלה מעיד גם על חוסר ודאות אם הם בכלל שבו לאוסטרליה לאחר המלחמה. הוא טען שעם תום המלחמה ב-1902, כאשר שבו חילות המשלוח האוסטרליים הבייתה, לא הותר לגששים לשוב לאוסטרליה על פי מדיניות אוסטרליה הלבנה.
מתקפות הנגד.
תחילתה של שנת 1900 עמדה בסימן שליחתו של חיל המשלוח האוסטרלי הראשון לצפון מושבת הכף. השנה החדשה החלה באופן דומה לזו שקדמה לה והבריטים נחלו תבוסה נוספת בקרב ספיון קופ שהתנהל ב-23 וב-24 בינואר והוסיף למפלות של השבוע השחור. למרות תבוסה זו, זרמו תגבורות הן מבריטניה והן מרחבי האימפריה. בפברואר הגיעו הרובאים הרכובים הראשונים של ניו סאות' ויילס, צוות רפואי מניו סאות' ויילס, והרובאים הרכובים השניים של ויקטוריה ובמרץ הגיעו הרגלים הרכובים השניים של קווינסלנד. כל היחידות האוסטרליות הללו קובצו על ידי הלורד רוברטס, שהחליף את הגנרל בולר בינואר, בעקבות חוסר שביעות רצון בנוגע למנהיגותו במהלך ההפסדים העגומים בדצמבר.
רוברטס הוצב לפקד על כוח בגודל של חמש דיוויזיות של תגבורות שנשלחו כדי לשגר התקפת נגד על מדינת אורנג' החופשית. באמצע פברואר, מנה הכוח שבפיקודו יותר מ-180,000 איש, חיל המשלוח הבריטי הגדול ביותר שנשלח מעבר לים עד לאותה עת. על פי תוכניתו המקורית היה אמור טור בפיקודו לנהל מתקפה לכוון צפון לאורך מסילת הברזל ממושבת הכף לבלומפונטיין, ולתוך פרטוריה. כאשר הם התקדמו צפונה, הם גילו את הכוחות הנצורים בליידיסמית'. עם הבנת המצב בעיר הנצורה, פיצל רוברטס את הכוח שלו לכמה ראשים כדי שיתמודדו עם המצור. הכוח הראשון, בפיקודו של ג'ון פרנץ', כלל בעיקר כוחות פרשים וכן את נושאי הרומחים של ניו סאות' ויילס, את הרגלים הרכובים של קווינסלנד ואת כוחות הרפואה של ניו סאות' ויילס.