בשנת 1997 עלתה בברודוויי גרסת המחזמר לסיפור. שירי המחזמר נכתבו על ידי פרנק ווילדהורן וסטיב קודן ולזלי בריקוס כתב את המחזה. בתחילת שנות האלפיים יצאה הקלטה של המחזמר על גבי קלטות VHS שבה דייוויד הסלהוף גילם את דוקטור הנרי ג'קיל ואת מר אדוארד הייד.
ב-2007 עלתה לשידור בערוץ BBC 1 הבריטי הסדרה ג'קיל בכיכובו של ג'יימס נסביט, שהיא מעין סיפור המשך מודרני של הספר.
דמותו של דו-פרצוף קיבלה גם היא השראה מהספר.
הזקן והים
הזקן והים (באנגלית: The Old Man and the Sea) הוא ספר מאת ארנסט המינגוויי המספר את סיפורו של דייג קובני זקן הנאבק להוציא לפועל את הדיג האחרון שלו. כאשר בחכתו נתפס מפרשן ענק, הוא נאבק לשמור עליו. הדייג בספר מייצג את הנאצל באדם, בעוד הדג מייצג את הנאצל בטבע.
על הספר.
הספר הוא הנובלה הפופולרית האחרונה של המינגוויי. היא השיבה את הקריירה שלו מכישלון וזיכתה אותו בפרס פוליצר ב-1953 ובפרס נובל לספרות ב-1954.
המאבק המתואר בספר מגלם במשמעותו את המאבק בין המין האנושי לבין איתני הטבע או אולי את המאבק של הסופר המינגוויי עצמו בתחיית יצירותיו והמשך קיומן. לכאורה העלילה פשוטה, אולם סיפורים קטנים המרכיבים אותה יוצרים מתח ותורמים לעניין ולרובד של המשמעויות בעלילה.
מספר סרטים הופקו על סמך הספר. המפורסם ביותר הוא משנת 1958, ובו מככבים ספנסר טרייסי ופליפה פאזוס. הסרט עובד על ידי פטר ויארטל ובוים על ידי ג'ון סטארג'ס, הנרי קינג ופרד צינרמן. הסרט זכה בפרס אוסקר בקטגוריית "המוזיקה הטובה ביותר לסרט דרמה או קומדיה", והיה מועמד בקטגוריות "השחקן הטוב ביותר" ו"צילום הצבע הטוב ביותר".
עמוס קינן
עמוס קֵינָן (2 במאי 1927 – 4 באוגוסט 2009) היה סופר, סאטיריקן, עיתונאי, עורך, פובליציסט, קולנוען, תסריטאי, מחזאי, משורר, פזמונאי, מתרגם, צייר ופסל ישראלי.
לפני קום המדינה ובמלחמת העצמאות לחם קינן בשורות ארגון לח"י. לאחר מכן היה לפובליציסט ובטורו "עוזי ושות'" בעיתון הארץ מתח ביקורת חריפה על הממסד של מפא"י. בתקופה זו היה מקורב לתנועת הכנענים. בתחילת שנות ה-50 הועמד לדין בחשד שהשליך פצצות אל ביתו של שר התחבורה, דוד צבי פנקס, אך זוכה מחמת הספק. מדצמבר 1953 ועד יולי 1954 כתב טור בשם 'שועלים קטנים' בעיתון "חרות". מ-1954 שהה בצרפת, ושב בשנת 1962. לאחר מלחמת ששת הימים החזיק בעמדות יוניות בנוגע לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני. משנות ה-60 עד שנות ה-90 כתב טור שבועי בעיתון ידיעות אחרונות, ובמקביל פרסם מספר ספרים, שהמצליח שבהם הוא הדיסטופיה "הדרך לעין חרוד" הספר מתאר את מדינת ישראל תחת שלטון חונטה צבאית ימנית. קינן עסק אף בציור ובפיסול, בסגנון "עברי" המנסה להיות קשור לתרבות המזרח התיכון הקדום. לצדו של סטף ורטהיימר היה ממייסדי המוזיאון הפתוח תפן ואוצרו הראשון.
תולדות חייו.
ילדות ונעורים, חברות בלח"י.
נולד בשם עמוס לוין בתל אביב. אביו עלה לארץ ישראל באוניה "רוסלאן", היה מיוצאי גדוד העבודה בעין חרוד ועבד כמורה ללשון. לקינן היו שני אחים צעירים יותר. אביו עבד כפועל בניין ובשלב מסוים עזב עם משפחתו לארגנטינה למספר שנים. לאחר שחזרו לתל אביב נפצע אביו בתאונת עבודה קשה ולאחר מכן אושפז שנים רבות בבית חולים לחולי נפש. קינן למד בבית החינוך לילדי עובדים ובבית הספר אחד העם והיה חבר בתנועת "השומר הצעיר". לאחר סיום כיתה י"א עזב את בית הספר ועבד כפועל על מנת לסייע בפרנסת בני משפחתו. לאחר מכן החל ללמוד תנ"ך באוניברסיטה העברית בירושלים.
בצעירותו ניסה להתקבל להגנה, אך סורב, הצטרף ללח"י והשתתף במספר פעולות כנגד השלטון הבריטי בירושלים. קינן תמך בדעותיו האנטי-אימפריאליסטיות של הלח"י, שראו במנדט הבריטי כובש זר, שבו יש ללחום בראש ובראשונה, וזאת בניגוד לאצ"ל ולהגנה שלחמו גם נגד הערבים. קינן נמנה עם קבוצה בלח"י, אותה הנהיג נתן ילין-מור, שהאמינה כי לאחר סיום המנדט הבריטי והסתלקות הבריטים יוכלו היהודים והערבים להתקיים בצוותא בארץ ישראל. עם זאת, כאשר פרצה מלחמת העצמאות, המשיך קינן ללחום במסגרת הלח"י, שעתה פעל אף כנגד הערבים. קינן נפצע במהלך הקרב בדיר יאסין. אחר-כך לחם במסגרת חטיבה 8 בפיקודו של יצחק שדה והשתתף בכיבוש לוד.
הקרב בדיר יאסין, שנקשרה בו הטענה לטבח שבוצע על ידי לוחמי הלח"י באוכלוסייה בלתי חמושה, היה לאירוע מכונן בחייו של קינן. בריאיון לשבועון החדשות "כותרת ראשית" בשנת 1984 סיפר לנחום ברנע כי נפצע בתחילת הקרב, וכי לא היה עד לאירועי הקרב עצמו, אך כיוון שהשתתף בתכנון הקרב הוא יכול להעיד כי מתכנני הקרב לא תכננו ביצועו של טבח. לטענתו, מעולם לא הסתיר מעורבות זו מפני ידידיו הפלסטינים.
נורית גרץ, אשתו והביוגרפית שלו, שראיינה אותו לכתיבת הביוגרפיה "על דעת עצמו", כותבת כי סיפר לה, בריאיון שהתקיים בשנת 2002, שנפצע רק באמצע הקרב, בו פוצץ בתים, ואף ירה באישה ערבייה, ואולי אף הרג אותה. גרץ סבורה כי פעילותו רבת השנים של קינן בקידום השלום הישראלי-פלסטיני נובעת בחלקה מהשפעת אירועים אלו, ומביאה בספרה ציטוט של קינן לפיו "מי שפעם אחת החליט ובחר משהו כאשר לא הייתה לו ברירה, משום כך נבחר וזה הדבר שירדוף אותו כל ימיו עלי אדמות, ללא כל אפשרות להתחרט וללא כפרה".
כתיבת הטור "עוזי ושות'" וניסיון ההתנקשות בפנקס.
עוד בנעוריו גילה קינן כישרון כתיבה. לאחר שנפגש עם יונתן רטוש, בשנת 1946, נקשר שמו לתנועת "הכנענים" ולכל אורך דרכו הספרותית והאמנותית ניכרת השפעת אידאולוגיה זו. בעיתון הכנענים "אלף" פרסם את סיפורו הראשון, בשנת 1949.
בשנים 1950–1952 כתב את הטור הסאטירי "עוזי ושות'" בעיתון "הארץ", כממשיכו של בנימין תמוז, שכתב טור זה לפניו. מאמריו והסאטירות שלו היו פורצי דרך והשפיעו על סגנון הכתיבה הישראלי. כתיבתו הסאטירית של קינן הצטיינה בחריפותה, והוא כיוון את חיציו כמעט נגד כל מוסד וארגון במדינה הצעירה. הוא יצא נגד הרוח הקולקטיבית וכתב את אחד הטורים הידועים שלו על "דני (ציון לזכרו)":
אחד הנושאים שנהג לכתוב עליהם היה הממסד הדתי והכפייה הדתית, לה התנגד נחרצות.
בליל שבת, 20 ביוני 1952, נזרקה פצצה אל מרפסת דירתו בתל אביב של שר התחבורה דוד צבי פנקס שכיהן כנציג מפלגת המזרחי. פתיל הפצצה הוצת אך כבה בעת שפגע בקיר. למחרת היום, במוצאי שבת, בשעה אחת וחצי אחר חצות, נזרקה פצצה נוספת לדלת דירתו של השר ונגרם נזק רב לדירה, אך השר ובני ביתו לא נפגעו. המשטרה לכדה את עמוס קינן ושאלתיאל בן יאיר בעת שיצאו מבניין מגוריו של השר, והשניים הועמדו לדין בחשד שהטילו את הפצצות, כמחאה על התקנה שהשביתה את תנועת המכוניות הפרטיות בישראל בשבתות לשם חיסכון בדלק. בחקירתם במשטרה ניצלו השניים את זכות השתיקה. להגנתם טענו בבית המשפט המחוזי כי הזדמנו למקום המעשה, לאחר שקינן קיבל ידיעה אנונימית כי עומד להתרחש בו אירוע מעניין. השופט זאב צלטנר קיבל את גרסת הנאשמים וזיכה אותם. המדינה ערערה על הזיכוי בבית המשפט העליון, אך הערעור נדחה מחמת הספק. לאחר מותו של קינן סיפר יעקב חרותי, אף הוא איש לח"י לשעבר שהיה מעורב במספר מחתרות באותה תקופה, שסיפק את הפצצה לקינן בלא שידע מה יעדה. בהספד על קינן כתב אורי אבנרי כי קינן מעולם לא הסתיר ממנו את מעורבותו בהנחת הפצצות. בספר "על דעת עצמו" מזכירה נורית גרץ רעייתו של קינן שיחה ביניהם בה הודה בפניה בהשלכת הפצצה. השר פנקס נפטר מהתקף לב, חודשיים לאחר השלכת הפצצה. לדבריו של קינן, כמוזכר בספרו הביוגרפי, המניעים למעשה היו תסכול של יוצאי הלח"י משלטון מפא"י. למעשה הכוונה הייתה ליצור הסלמה ולערער את שלטון מפא"י בארץ.
לאחר הזיכוי, כתב קינן טור בשם 'שועלים קטנים' בעיתון "חרות" מדצמבר 1953 ועד יולי 1954.
השהות בפריז.
בעקבות הפרשה פוטר קינן מ"הארץ". הוא התכוון לצאת לפריז, אך בתחילה סירבו הצרפתים להעניק לו ויזה, משום שמשרד החוץ הודיע להם שהוא מסוכן. בשנת 1954 הצליח לצאת לפריז ושהה בה עד שנת 1962. בתקופה זו כתב עבור השבועון "העולם הזה" מדור בשם "הסכין המשוטט", והתפרנס מהוראת עברית, שם הכיר אמנים ישראלים צעירים שהגיעו ללמוד בפריז, והתיידד עם הצייר איקא ישראלי. בפריז ניהל מערכת יחסים זוגית עם הסופרת כריסטיאן רושפור. בתקופה זו פרסמה רושפור את הרומן הראשון שלה "מנוחת הלוחם" שהיה לרב-מכר. דמותו של הגיבור מבוססת במידה מסוימת על זו של קינן. מאוחר יותר תרגמה רושפור לצרפתית שלושה מספריו. בפריז עסק בפיסול ובמחזאות, בשיתוף פעולה עם אמנים כמאייר פייר אלשינסקי והכוריאוגרף מוריס בז'אר בשנת 1962 פגש בפריז את נורית גרץ, שהייתה לאשתו.
לאחר שובו לישראל.