רוזנפלד נולד בשנת תרמ"א בעיירה סטארי צ'ורטוריסק שבווהלין. למד בחדר ובישיבה, אך נאלץ לנטוש את לימודיו עם מות הוריו מכולרה בשנת 1893. אחיו הנכה לא יכול היה לתמוך בו כלכלית והוא נאלץ להתגורר ולעבוד כשוליה אצל חרט באודסה, עבודה בה עבד והתייסר כעשר שנים. סיפורו הראשון, סיפור אוטוביוגרפי, "השוליה", פורסם בשנת 1904 בעידודו של הסופר י.ל. פרץ.
בגיל 23 עזב רוזנפלד את עבודתו והקדיש את עצמו לכתיבה. בשנים 1909–1912 פרסם שני כרכים בשם "כתבים" (שריפטן) ובהם סיפורו המפורסם "מתחרים" (קאנקורענטען). בעיצומה של המהפכה הרוסית, עזב את קייב וחזר לקובל שבווהלין, שם המשיך ביצירתו ונישא.
רוזנפלד היגר לארצות הברית בשנת 1921, המשיך שם בכתיבה, אך תמיד (כפי שסיפר) כתב על נושאים המתרחשים מהמקום ממנו בא, מילדותו, מווהלין, מקובל: "אני אומנם חי בניו יורק, אבל לנגד עיני אני רואה את פולין ורוסיה". בשנת 1928 ביקר באירופה, תחילה בברלין ואחר כך בוורשה. במרץ-מאי 1929 שהה בארץ ישראל.
שישה כרכים, "אוסף כתובים" (געזאמעלטע שריפטן), פורסמו ב-1924 בניו יורק והספר "עבודות נבחרות" (געקליבענע ווערק) יצא לאור ב-1929 בווילנה.
הספר "הוא והם - יומן של סופר לשעבר" (ער און זיי: א טאג בוך פון א געוועזענעם שרייבער) פורסם בניו יורק 1927 והספר "מיומני" (פון מעיין טאג בוך) שראה אור ב-1924 נחשבו בעיניו לעבודתו המובחרת.
רוזנפלד כתב סיפורים באופן קבוע ליומון היידי האמריקני פארווערטס עד שבאמצע שנות ה-30 הסתכסך עם העורך אברהם קאהאן והקשר ניתק.
"בודד לנפשו" (איינער אליין) הוא ספרו המפורסם ביותר אותו החל לכתוב בשנת 1937 וסיימו ב-1940. רוזנפלד כתב את הספר תוך כדי סבל גופני עז ממחלה ממארת שפקדה אותו. הספר זכה לשבחים רבים בעיתונות היידית. ספר זה תורגם לעברית בידי יעקב דוד אברמסקי וראה אור בשנת 1964.
יונה רוזנפלד נפטר בניו יורק ונטמן בבית הקברות "הר הכרמל החדש" שבקווינס.
על יצירתו.
בפגישה עם הסופר יוחנן טברסקי בניו יורק, בעצם ימי מחלתו (1937), סיפר רוזנפלד על החומרים המרכיבים את סיפוריו: עקב חייו האפורים בעיירה נידחת, מר גורלו ועבודתו כשוליה - פגישותיו עם הבריות היו מצומצמות ואין לו מבחר גדול של טיפוסים. רוזנפלד המשיך: "אנוס אני להסתפק במצבים השונים שאני מעמיד בהם את כל אחד מגיבורי, ומתוך כך מפסיק כל טיפוס מלהיות טיפוס, כי לאמיתו של דבר אין מין זה בנמצא כלל! כלומר, הטיפוס ישנו, אלא שאין טיפוסיותו קיימת אלא כל זמן שנתון במצב כתיקונו. במצבים מורכבים, מסובכים, אנו יכולים לראות אפילו את הגיבורים הגדולים ביותר חסרי-ישע ואת החכמים הגדולים ביותר חסרי עצה."
ליליה בסביץ
ליליה בסביץ-כהן (1900 אוקראינה – 1990, תל אביב) הייתה ממנהיגות תנועת הפועלות בתקופת היישוב ובימי המדינה, חברת מערכת דבר הפועלת. עסקה רבות בשאלת החינוך המשותף ובקידום מעמד האישה ביישוב העברי, במיוחד בתנועה הקיבוצית ובעולם העבודה.
ילדותה ונעוריה.
נולדה בשנת 1900 בעיר קרמנצ'וג שבאוקראינה. למדה עברית ותנ"ך. משפחתה לא החשיבה עצמה כדתייה אך הקפידה לשמור על מנהגי חג ומועד. בשנת 1910 נסע סבה לארץ ישראל לביקור קרובים, ובעקבות סיפוריו הרבים על הביקור תכננו יתר בני המשפחה לעלות ארצה, אולם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 עיכב זאת. למדה בגימנסיה הרוסית לבנות והשתייכה ל"חוג לאומי "בטרם" בו למדו החברים והחברות היסטוריה יהודית, כלכלה, מדינה וספרות, ובו הונחו היסודות להשקפתה הציונית סוציאליסטית. בשנת 1917 הצטרפה עם דודתה לוועידה הציונית ברוסיה שם נחשפה לראשונה לפערים המעמדיים בחברה. בעקבות המהפכה עברה עם משפחתה ללנינגרד שם סבלו מהפצצות, מחלות ורעב.
פעילות ציונית ברוסיה.
פעילותה הציונית עוררה בה רצון עז להעמיק את ידיעותיה בבעיות הכלכליות-חברתיות-פוליטיות מהן סבלו היהודים, ולמדה בפקולטה לקואופרציה והצטרפה למפלגות צעירי ציון ובמפלגה הציונית סוציאליסטית. בינואר 1922 נאסר על תנועת החלוץ להמשיך לפעול ברוסיה, ובערב ראש השנה בשנת 1922 נאסרה יחד עם חבריה הפעילים. תנאי המאסר היו טובים באופן יחסי, כולם נמצאו בבית אחד שהולאם מאחד העשירים והם השתדלו לשמור על סדר יום ולהמשיך בפעילותם הפוליטית והאידאולוגית. עם שחרורם נשלחה לבקר בסניפים השונים של המפלגה, בהם התקיימו אסיפות של ברית הנוער הציונית סוציאליסטית והשומר הצעיר. בשנת 1923 סיימה את לימודיה. זמן קצר לאחר מכן נתבקשה להחזיר את הדיפלומה שלה בשל פעילותה הציונית. היא סירבה ועברה לגור בעיר אחרת.
בשנת 1921 הכירה את ראובן ויניה כהן, שלימים יהפוך לבן זוגה ואב ילדיה. הוא נבחר למרכז של ברית הנוער הציונית-סוציאליסטית. באותה שנה נישאו בנישואים אזרחיים.
בסוף ינואר 1924 התקיימה בלנינגרד הוועידה הרביעית של המפלגה הציונית סוציאליסטית ובמרץ אותה שנה נאסרו כ-60 מפעיליה, שדינם היה גירוש לשלוש שנים לסיביר. במהלך החיפושים הצליחה לברוח ולהבריח איתה את המסמכים החשובים של המפלגה, ועם הקמת המרכז החדש של המפלגה שימשה כמקשרת בין המרכז הישן למרכז החדש באודסה, אליו הביאה את המסמכים שהצילה. משם חזרה למוסקבה ולקחה על עצמה את תפקיד הקישור בין האסירים למפלגה. כשאשתו של אחד האסירים הורשתה לבקרו עם חפצים והצליחה לעדכן בדבר פעילות המפלגה. התקשורת בין האסירים הייתה באמצעות כתב סתרים אותו תרגמה וכתבה.
בקיבוץ עין חרוד.
ב-1924 הגיעה עם בן זוגה לארץ והם גרו בקיבוץ עין חרוד. היא ראתה בקיבוץ צורת חייה נעלה: "באשר קיבוץ זוהי הדרגה העליונה של הקואופרציה, קיים בה שיתוף לא רק באמצעי הייצור והעבודה, אלא בכל תחומי החיים. זוהי צורת חיים יחידה שקיימת בה עזרה הדדית ואחריות הדדית", כתבה לימים. בקיבוץ עבדה בחקלאות, במוסדות החינוך, בשירותים ובפעילות ציבורית. בשנים הראשונות עבדה כמזכירה טכנית במזכירות המשק ועם הזמן הייתה לחברת המזכירות.
כתיבה ועריכה.
שימשה כעורכת ביטאון הקיבוץ צרור מכתבים וצרור מכתבים לשאלות החינוך המשותף. ניסיונה הראשון בארץ בעבודה ספרותית היה בעריכת ביטאון תנועת הקיבוץ המאוחד מבפנים. במשך שנים רבות ערכה את יומן עין -חרוד. ערכה את הקובץ חברות בקיבוץ שהשתתפו בו מאה חברות, יחד עם יוכבד בת-רחל. הקובץ הראשון הופיע בשנת תש"ד והודפסו שלוש מהדורות. הייתה חברה במערכת ביטאון הפועלות דבר הפועלת החל משנת הופעתו הראשונה (1934) במשך כשלושים שנה.
הרשימה "השלישי".
ב-1934 פורסמה בכתב העת מבפנים רשימה פרי עטה שכותרתה "שלישי". נושא הרשימה היה הדיירת השלישית, עולה חדשה, בחדר משפחה שחלק זוג בקיבוץ, ועסק בכמיהה לאינטימיות, שחסרה בהתיישבות העובדת המשותפת. היה זה תיאור כואב על בני זוג שנאלצו לקיים יחסים אינטימיים כשהם מתגוררים בחדר אחד עם אדם נוסף, "השלישי", כשבין בני הזוג לבינו או לבינה מפרידה מחיצת בד. הרשימה נגעה בקורבן שהיה על החברים והחברות להקריב במסגרת הבחירה בחיים שוויוניים ושיתופיים בקיבוץ. היא פרסמה את הרשימה בשם בדוי, והיא הכתה גלים בתנועות הקיבוציות וביישוב בכלל. "על העיתונות בארץ להעתיק את הרשימה הזו ולחזור ולהעתיק עד שיתוקן העוול" אמר על כך משה בילינסון.
פעילות פמיניסטית.
ליליה בסביץ, דבר הפועלת, 1956
אף על פי שלא הייתה דמות בכירה בתנועת הפועלים ובתנועות הקיבוציות, הייתה האישיות הבולטת ביותר שנשאה באופן עקבי את דגל המאבק לקידום מעמדן של נשים בחברה הקיבוצית משנות העשרים ועד שנות הארבעים.
בבואה לארץ, סיפרו לה נשים שעלו בימי העלייה השנייה על אורח חייהן בארץ. היא התרשמה עד כמה מיטיבות נשים לספר, ועד כמה מעורות הן בפרטי הפרטים. מאז, כתבה, "שמתי לי למטרה לתת במה לחברות". בשנת 1930 הציעה להגדיל את שיתוף החברות במוסדות הקיבוץ כתקנת יסוד: שריון בחירת שליש חברות למועצת המשק. יוזמה זו התקבלה במשק עין חרוד ולאחר מכן גם על ידי מועצת הקיבוץ המאוחד כתקנת יסוד בבחירות הצירים לוועידותיו. יוזמה זו עוררה ויכוחים רבים אך לאחר מכן השתרשה בנוף הקיבוצי והתגלגלה למושג שריון במסגרת תפקידי ציבור. גם בפעילותה במסגרת תנועת הפועלות ראתה את הקשיים המיוחדים של נשים. בוועידת הפועלות השלישית הדגישה: "אין אנו מתכוונים ליצירת הסתדרות של פועלות מקבילה להסתדרות הכללית, אנו רוצים ליצור מוסדות לענייני פועלות".
עסקה רבות בבעיית החברה בקיבוץ, לקידום שיתוף החברה בענפי עבודה שונים, בהגנה ובחיים הציבוריים. כתבה מאמרים רבים בנושא זה וכן על תנועת הפועלות, בדבר הפועלת, ביומני קיבוציה, ב"צרור מכתבים", ב"צרור החינוך המשותף", במבפנים, ב"בקיבוץ" וכן בדבר, על המשמר ולמרחב.
נשאה דברים מעל בימות השונות של תנועת העבודה: בקיבוץ, בהסתדרות, במפלגה ובתנועת הפועלות בנושא מעמד האישה בהתיישבות העובדת. בוועידות שהתקיימו במסגרת מוסדות אלה קידמה את בעיות האישה בישראל ובשאר העולם, שאלות חברה, שיכון, קליטת עליה ועוד. היא ביקרה ברבים מיישובי הקיבוץ המאוחד ופרסמה כתבות בנושא.
אומפטמפה
אוּמְפַּטַמְפָּה הוא אלבום האולפן השני של הזמרת דנה אינטרנשיונל, אשר יצא לאור בשנת 1994. האלבום הגיע למעמד של אלבום פלטינה על מכירות של למעלה מ-45,000 עותקים, הישג שאף זמרת לא הגיעה אליו עד אז, מלבד ריטה וירדנה ארזי.
ארבעת הסינגלים שהופצו מתוך האלבום נכנסו למצעד הפזמונים העברי השנתי תשנ"ה: "ישנן בנות" (מקום 4), "אני לא יכולה בלעדיך" (מקום 5), "נוסעת לפטרה" (מקום 25) ו"בתולה" (מקום 34).