המשפחה עקרה לאלבמה לאחר שמצא שם ברטון עבודה חדשה. כעבור זמן-מה הופיעו אצלו סימני פרנויה והוא החל מאבד את אמונו באשתו, לי אן ונדיבר, ובמהרה הפך למובטל. ריצה תקופת מאסר קצרה לאחר שנתפס מחבל במידע פנימי של החברה ממנה פוטר. ברטון מצא מעסיק חדש בג'ורג'יה וכמו כן מאהבת בדמות אחת מחברותיה של אשתו, איתה ניהל רומן לאורך תקופה. ב-1993 אשתו ואמה נמצאו מתות לאחר שהוכו בראשן בעזרת חפץ כבד. ברטון היה החשוד העיקרי ברצח הכפול, אולם לא הורשע בשל מחסור בראיות. ברטון נישא לאשתו השנייה לי אן ב-1995, אך בריאותו הנפשית המשיכה להתדרדר והוא החל לסבול מדיכאון חמור ומהזיות פרנואידיות.
בלית ברירה נטשה המשטרה את תיק הרצח של דברה ספיבי ואמה, וברטון קיבל כספי ביטוח בסך 294,000 דולרים, בהם השתמש כדי לממן את עבודתו החדשה כסוחר יום. הוא היה ידוע בנטייתו להשקיע במניות בעלות סיכון גבוה ובחודשים שקדמו לירי חשבונו נסגר בידי חברת "ביטחונות מומנטום" לאחר שאיבד כ-105,000 דולרים.
מסע הירי.
ב-27 ביולי 1999, התעורר ברטון מוקדם בבוקר והכה את אשתו למוות בזמן שישנה. בלילה למחרת הכה גם את ילדיו מת'יו ומישל למוות. הוא הניח את גופותיהם במיטות וכיסה אותם בשמיכה, מותיר פתקים שונים לידם, בהם נכתב, בין היתר:
ב-29 ביולי הגיע ברטון למשרד של מעסיקו לשעבר, חברה בשם "ביטחונות מומנטום". עדים אמרו כי ראו אותו משוחח עם מספר עובדים כשלפתע שלף שני אקדחים ופתח באש. הוא הרג ארבעה אנשים וניסה להרוג עובד נוסף בשם בראד שומהל, בו ירה שלוש פעמים מטווח אפס. לאחר מכן הלך מרחק קצר אל בניינה של חברת "קבוצה ההשקעות של טכנולוגיית-כל" והרג חמישה אנשים נוספים, נמלט מהמקום. שוטרים אשר ערכו חיפוש בביתו מצאו את גופותיהם של משפחתו ואת הפתקים שהשאיר אחריו, בהם הכחיש בתוקף את מעורבותו במותה של אשתו הראשונה ואמה.
המשטרה פתחה במצוד רחב אחריו. ארבע שעות לאחר הטבח, ניגש ברטון לילדה צעירה בקנסו ואיים עליה שתתלווה אליו, זאת בניסיון להבטיח בן ערובה שיסייע לבריחתו, אולם הילדה הצליחה לברוח ודיווחה עליו למשטרה. כוחות ביטחון שהגיעו למקום איתרו את ברטון במיניוואן שלו ופתחו במרדף משטרתי אשר הסתיים בתחנת דלק באקוורת'. כשאחד השוטרים ניסה לעצור אותו ירה לעצמו ברטון בראש ומת.
תוניסיה בימי הביניים
האזור שבו נמצאת כיום תוניסיה התאפיין בתקופת ימי הביניים בצמיחה ושגשוג של התרבות הערבית והמוסלמית לצד ההיבט ההומני שהתפתח אף הוא עם עלייתם של היסטוריונים והוגי דעות, שהידוע בהם הוא אבן ח'לדון. באותה תקופה נשלטה תוניסיה על ידי ממלכות ושושלות שונות, חלקן מערביות וחלקן מזרח-תיכוניות ואפריקאיות. תקופת ימי הביניים בתוניסיה מוגדרת החל מכיבושה על ידי האימפריה המוסלמית ועד להשתלטותה של האימפריה העות'מאנית.
פלישת האימפריה המוסלמית-ערבית.
בניגוד לארצות השכנות בצפון אפריקה ובמגרב, שקיבלו על עצמן מהר את הדת והתרבות המוסלמית עם פלישת האימפריה המוסלמית לאזורן בראשית ימי הביניים, תושבי הקבע הילידים והצאצאים האירופיים בתוניסיה סירבו להיכנע ללא מרד לשלטון המוסלמי. עד שהפכה תוניסיה לערבית ומוסלמית דיה נדרשו שלוש פלישות של הלוחמים הערבים לשטחה וכיבושה הסופי. על כן, תהליך הערביזציה שעברה תוניסיה היה איטי ומתמשך.
בשנת 647, ימי הביניים המוקדמים, הותקפה קרתגו, אז מעצמה אזורית שישבה בתוניסיה, על ידי המוסלמים. אף על פי כן, הם לא הצליחו לכבוש אותה כתוצאה מהטקטיקה הימית המנוסה של הקרתגים. עם זאת בשנת 661 פרצה מלחמה נוספת בין המוסלמים לקרתגים והפעם הם הצליחו לכבוש את האזור עם לכידת העיר ביזרטה, הצפונית ביותר ביבשת אפריקה. לצער המוסלמים, הם נאלצו להחזיר את האזור לשלטון האימפריה הביזנטית אך לא למשך זמן רב, כאשר בשנת 670 מסע כיבושים שניהל עוקבה בן נאפע הכריע את המערכה: הוא ייסד את העיר קירואן, שנחשבת עד היום לעיר הדתית של תוניסיה, ובה המסגד הגדול של קירואן, שהוא המסגד העתיק ביותר ביבשת אפריקה ככל הנראה. באותה שנה העיר הופכת למרכז המסעות המוסלמיים שיצאו לכבוש את אזורי המגרב; בשנת 695 הצליחו המוסלמים לכבוש את קרתגו מידיי היוונים, אך הושבה על ידי הביזנטים פעם נוספת. לבסוף, תוניסיה נכבשה סופית בשנת 698.
בניגוד לכובשים הקודמים שהגיעו לתוניסיה, הערבים לא רק כבשו את קו החוף אלא גם נכנסו אל פנים המדינה, שם ניסו להשתלט על החלק התוניסאי במדבר סהרה, שהיה בשליטת השבטים הברברים. הברברים התנגדו בגבורה לכובש המוסלמי, וסירבו להמיר את דתם לאסלאם. לאחר שנים אימצו הברברים את האסלאם אך עם זאת התנתקו מן הזרם המרכזי בו ורובם המוחלט דבק בח'וארג'. בשנת 745 אף ניסו הח'ורארג'ים הברברים לכבוש את קירואן, מה שלא החזיק זמן רב אמנם אך שימש סמל לכוחם של הברברים גם לאחר מות מנהיגתם כאהינה. אגב כך, המשיכו הברברים הח'ורארג'ים להילחם למרוד בשלטון של ח'ליפות אומיה.
השתלטות האע'לבים.
בשנת 799, כשנה לפני תחילת המאה ה-9, איברהים בן אל-אגלאב, מושל האזור של תוניסיה ושליחו של הח'ליף הארון א-רשיד, פתח במלחמה עזה כנגד המורדים הברברים. בשנת 800 בערך, הח'ליף העניק לאל-אגלאב את תואר ה'אמיר', ובכך נתן לו סמכויות רבות וכוח צבאי רב שיפעל למרותו. לאחר שקיבל את תואר האמיר התיישב בקירואן והפך שם לראשון מבין שושלת האע'לבים שהתקיימה עד שנת 909. בתקופת שלטונם של האע'לבים, אזור מזרח המגרב, ובכללו תוניסיה, חווה שגשוג וצמיחה חסרי תקדים. במהלך תקופה זו, תוניסיה הפכה למרכז תרבותי חשוב עם הגעת אוכלוסיות ערביות רבות מתוך משיכה דתית לקירואן. השושלת שרדה זמן כה רב בשלטון בעיקר בזכות הצי הימי החזק שלה, שנועד למנוע פלישות מן הים.
השושלת הפאטמית.
בראשית המאה העשירית, הברברים של השבט החזק של קוטאמה, שהומרו על ידי אבו עבד אללה אח-צ'י'י, סירבו לשלוט באגלביד ולכן יצאו, מקביליה הקטנה, לכבוש את איפריקיה. בדצמבר 909 הכריז האימאם אובייד אללה אל-מהדי, צאצא של פטימה זהרה (בתו של מוחמד), כמנהיג ואימאם של תוניסיה וייסד את השושלת השיעית של הפאטמים תוך שהוא מכריז כגוזל את הח'ליפים האוביים והעבאסים התגייסו לסוניזם.
הוא הפיל את השושלת האע'לבית ששלטה במקום והייתה מנאמניה של העבאסים, בעזרת דעוה שנעשתה על ידי הדַאעי (מטיף) אבו עבדאללה אלחֻסֵין אלשיעי בקרב השבטים הברברים שבגבול האמירות האע'לבית בשנת 909. לאחר מכן כבש את האמירות האידריסית באזור מרוקו של היום ועד מהרה הצליח להשתלט על כל אזור המגרב, הכולל בימינו את שטחן של המדינות מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה ולוב. את בירתו הקים בעיר אלמהדיה שבתוניסיה, שנקראה על שם תוארו השלטוני, אלמהדי - הגואל.
לאחר שמצרים נפלה בידם, הפאטמים עברו מיד מאלמהדיה, עם כל אוצרות הארמון ועם קברי הח'ליפים הקודמים. את אפריקיה הם הותירו לשלטון של האמירים הזירים. במחצית הראשונה של המאה ה-11, הזירים, השליטים הברברים ששלטו בצפון אפריקה בשם הפאטמים, הכריזו על עצמאות ועל מעבר לזרם הסוני האורתודוקסי.
סאקיה גון
סאקיה גון (26 במאי 1987 – 11 במאי 2003) הייתה לסבית אפרו-אמריקאית בת 15, שנרצחה בניוארק ברצח שנחשב פשע שנאה.
ריצ'רד מק'קולו, גבר אפרו-אמריקאי הואשם במותה ונידון ל-20 שנות מאסר.
הרצח.
ב-11 במאי 2003 בשעות הלילה, חזרה סאקיה גון מבילוי לילי בגריניץ' וילג' שבניו יורק עם חברותיה. בזמן שהן המתינו לאוטובוס התחילו עם גון וחברותיה שני גברים אפרו-אמריקאים, הן דחו אותם ואמרו לזוג הגברים שהן לסביות. בתגובה להצהרה זו, החלו הגברים לתקוף את גון. גון ניסתה להילחם חזרה ואחד הגברים, ריצ'רד מק'קולו דקר אותה בחזה ולאחר מכן שני הגברים ברחו באופן מיידי מהמקום ברכבם. לאחר שאחד מחברותיה של גון סימנה לנהגים חלופים לעצור, הגיע נהג שהביא את גון לבית החולים הסמוך, אך שם נפטרה מפצעיה.
גזר הדין.
מק'קולו, שהסגיר את עצמו לרשויות מספר ימים לאחר מכן, נעצר בקשר ב-16 במאי 2003. במסגרת הסדר טיעון בוטלו אישומי הרצח ובמרץ 2005 הורשע מק'קולו באשמת הריגה בנסיבות מחמירות, תקיפה בנסיבות מחמירות. באפריל 2005 הוא נידון ל-20 שנות מאסר.
תגובות לאירוע.
מותה של גון היה נושא לסדרה כתבות שהתפרסמה במשך יומיים בוושינגטון פוסט באוקטובר 2004 פרי יצירתה של הכתבת אן האל, שבילתה חודשים במחקר על חייהן של לסביות צעירות בניוארק. הסדרה זיכתה את הכותבת בפרס פוליצר לכתיבה עלילתית ב-2005.
מותו של גון עורר זעם מצד הקהילה הגאה ולסבית בעיר. הקהילה, בשיתוף עם הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה ביקשו מראש העיר להקים מרכז קהילתי להומוסקסואלים ולסביות ואף ביקשו כי שוטרים יסיירו ברחוב בו התרחש הרצח 24 שעות ביממה.
העלאת זיכרונות (סרט)
השקיעה האחרונה
השקיעה האחרונה (באנגלית: The Last Sunset) הוא מערבון אמריקאי משנת 1961 בבימויו של רוברט אולדריץ', עם קירק דאגלס, רוק הדסון, דורותי מלון וקרול לינלי בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי דלטון טרמבו והוא מבוסס על הרומן "Sundown at Crazy Horse" של הווארד ריגסבי.
תקציר העלילה.
ברן או'מאלי (קירק דאגלס) נמלט מטקסס למקסיקו לאחר שרצח אדם. הוא מגיע לחוות בקר גדולה של ג'ון ברקנברידג' (ג'וזף קוטן) שחי שם עם אשתו בל (דורותי מלון), אהובתו לשעבר של ברן ועם בתם מליסה "מיסי" (קרול לינלי).
למקום מגיע השריף דיינה סטריבלינג (רוק הדסון) הרודף אחרי ברן כדי להביאו לדין בטקסס.