אורך גופו של חזיר היבלות המצוי נע בין 1.1 ל-1.4 מטר, כאשר אורך זנבו הוא 45 סנטימטרים. גובה כתפיו הוא 60 עד 80 סנטימטרים, ומשקלו הוא לרוב בין 45—75 ק"ג בנקבות ו-60—150 קילוגרמים בזכרים. החזיר בעל חוטם ארוך, זוג ניבים באורך של עד 25 ס"מ הפונים מעלה מקצה לסתותיו העליונות והתחתונות ומשמשים להגנה מיריבים ולמאבק בחזירים אחרים. החזיר בעל עיניים קטנות ושחורות מוקפות בקפלי עור ובקצוות ישנם ה"יבלות" הידועות שלו, אשר מגינות על העיניים והפנים מפציעה. על העורף והגב גולשת ציצת רעמה קצרה ובהירה. החזיר בעל מצברי שומן קטנים ושיער דליל, כהתאמה למזג האוויר החם בו חי. צבע הפרווה אפור בהיר, חום ולעיתים גם כתום.
החזירים חיים בחבורות קטנות החיות בסוואנה ומבלים במשך הימים בחיפוש אחרי מזון. זהו מין צמחוני בעיקרו והוא ניזון מעשבים, פקעות, שורשים, גרגירים, ירקות, זרעים אך יגוון גם במיני חרקים, בביצים ובנבלות.
החזירים חיים בקבוצות קטנות המורכבות מנקבות, בעוד הזכרים נעים כבודדים בסוואנה. עונת הרבייה מתרחשת אצלם בסוף העונה הרטובה או בתחילת העונה היבשה. בכל הריון ממליטה הנקבה בין שלושה לחמישה ולדות, כאשר משך ההריון הוא 155 - 170 ימים. החזירה ממליטה בחורים טבעיים או שנוצרו בידי שנבובים.
חזיר היבלות נטרף בידי טורפים גדולים כמו האריה (אריות באזורים שונים מתבססים על חזירים בוגרים וגורים בעונת היובש), תנין היאור, הנמר, הברדלס, הזאב הטלוא והצבוע המנומר. הקטנים ייטרפו גם על ידי עופות דורסים כמו עיט לוחם, אוח וראוקס, תנים, חתולים קטנים, פיתוניים וכוח הנילוס אך ההורים שלהם יילחמו בעוז ולעיתים יפצעו קשה ואף יהרגו את אויביהם. החזירים ניצודים גם בידי שבטים אנושיים. לחזירים יחסי סימביוזה עם מספר מינים כמו קוף ורווט ונמייה מפוספסת מצויה הפולים מפרוותם קרציות. על גבם יימצאו לעיתים אנפיות בקר וזרזירי בקר.
תת-מינים.
המין חזיר יבלות מדברי ("Phacochoerus aethiopicus") בעבר היה תת-מין של חזיר יבלות מצוי.
למה מצויה
למה מצויה (שם מדעי: "Lama glama") היא מין בסוג למה, ואחד מסמליהם המובהקים של הרי האנדים, מוכרת כחיה מבויתת באמריקה. משמשת לבשר וכבהמת משא עיקרית בידי הילידים. שם היא חיה בגבהים של 4,000-2,000 מטרים מעל פני הים. יש לה תיעוד קדום ביותר מאז התקופה הפרה-קולומביאנית, אך למין זה אין כלל אוכלוסיות בבר.
מקור שמה של החיה הוא בשפת הקצ'ואה העתיקה. באזור האנדים מבטאים את שמה לְיָמָה.
תפוצה ואזורי מחיה.
הרמות הגבוהות (Altiplano) בדרום-מזרח פרו ובמערב בוליביה הן אזור המחיה הטבעי של המין. אזורים אלו מכוסים בצמחייה נמוכת גובה – עצים, שיחים ועשבייה.
הרמות מחולקות לאזור הצפוני ובו מזג אוויר ממוזג ותוואי שטח הררי, ולאזור הדרומי ובו אקלים מדברי.
תיאור הלמה המצויה.
הלמה, כיתר הגמליים, בעלת צוואר וגפיים ארוכים, אוזניים ארוכות ומחודדות ושפה בולטת. היא חסרת דבשת, בדומה ליתר מיני הגמליים של העולם החדש – גואנקו ואלפקה, והמין הגדול בקבוצה זו.
ללמה פרווה צמרית על כל גופה, הזנים השונים בעלי גדלים שונים וצבעי פרווה מרובים. הכסות הנפוצה היא בגוון חום אדמוני, עם טלאים צהובים ולבנים.
גובה הלמה הבוגרת הוא בין 1.60 ל-1.80 מטר בגובה הראש. הן שוקלות בין 127 ל-204 ק"ג. ולד הלמה (שנקרא קריה, ) שוקל בין 9 ל-14 ק"ג. תוחלת החיים של הלמה נעה בין 15 ל-25 שנה, ומספר פרטים חיו גם 30 שנה ויותר. למות מעדיפות לחיות עם למות אחרות כעדר. למות יכולות לשאת כ-25%-30% ממשקל גופן. הלמות נחשבות לחיות נבונות יחסית, המסוגלות ללמוד משימות פשוטות בעצמן לאחר מספר חזרות.
תזונה.
קיימות מגוון אפשרויות להאכלת למות; זמין מגוון רחב של מזונות תעשייתיים וחקלאיים. הגורמים המכריעים העיקריים כוללים מחיר, זמינות, ערך תזונתי ואנרגיה. למות צעירות בגדילה דורשות ריכוז גבוה יותר של חומרים מזינים מלמות בוגרות בשל יכולות מערכת העיכול הפחותות שלהן.
דרישות יומיות משוערות של חציר ברומגראס, חציר אלפלפה ותחמיץ תירס עבור למות בין 10 ל-250 ק"ג.
גואנקו
גואנקו (שם מדעי: "Lama guanicoe") הוא מין בסוג למה.
גואנקו מבעל החיים הגדולים בדרום אמריקה. זהו אחד משני מיני הגמליים האנדמיים (ייחודיים לאזור אחד בלבד) שמצויים באזורים האלפיניים של הרי האנדים, בעוד השני הוא הוויקוניה.
הגואנקו נפוץ לאורך הרי האנדים, מבוליביה עד לארץ האש, בדרום צ'ילה. הוא חי באזורים מגובה פני הים ועד לגובה של 4,000 מטר. בית הגידול שלו מגוון, מערבות עשב יבשות וסבכי שיחים ועד ליערות. תוחלת חייו היא כ-20 עד 25 שנים. עם בוא האירופאים לדרום אמריקה חיו בה כ-500 מיליון פרטים, אך נכון ל-2011 הצטמצמה אוכלוסייתם והיא מונה כ-500,000 פרטים.
לגואנקו גוף רזה, צוואר ורגליים ארוכות. צבעו עשוי לנוע מחום בהיר ועד חום אדמדם, חלקו התחתון לבן ופניו אפורות. ליבו של הגואנקו ותאי הדם שלו מותאמים במיוחד לחיים בגובה רב, שם האוויר דליל. גובהו של הגואנקו מגיע ל-110 ס"מ, ארכו כ-180 ס"מ. משקלו של זכר בוגר הוא 120-100 ק"ג, ומשקלה של נקבה בוגרת - 110-90 ק"ג.
גואנקו בוגר יכול לרוץ במהירות של עד 55 קמ"ש. הריצה חיונית להישרדותו, שכן באזורים הפתוחים בהם הוא חי אין מקומות מחבוא. בחורפים קשים מבלה הגואנקו ביערות. הטורף היחיד של הגואנקו הוא הפומה.
הנקבה ממליטה אחת לשנתיים לאחר 12-11 חודשי היריון. הצאצא נולד בין דצמבר לפברואר ושוקל בין 8 ל-15 ק"ג בלידה. הגור מסוגל לרוץ זמן קצר לאחר הלידה ונגמל מיניקה לאחר 12-6 שבועות. הוא נשאר עם משפחתו בסביבות שנה.
הגואנקו חי בעדרים קטנים שכוללים זכר אחד וכמה נקבות ובכריהן.
בעבר נעשה שימוש בעורו של הגואנקו להכנת בגדים, ופרוותו שימשה להכנת מזרנים ושמיכות, מה שגרם לירידה באוכלוסייתו. בעקבות כך, הוכנס הגואנקו לרשימת החיות המוגנות והאסורות במסחר.
אלפקה
אלפקה (שם מדעי: "Vicugna pacos"), הנפוצה בדרום אמריקה, היא מין במשפחת הגמליים ואחת משני המינים בסוג ויקוניה, הידועה ביכולתה לירוק על יריביה בעת סכסוכים וגם להגנה.
מאפיינים.
אורך גופה כמטר אחד, משקלה הממוצע 60 קילוגרמים אך יכול להגיע עד ל-130 קילוגרמים, גובה כתפיה כמטר אחד עד 1.2 מטרים, ואורך הזנב 15 סנטימטרים. משך הריון הוא אחד עשר חודשים ובסופו נולד ולד אחד. האלפקה צמחונית וניזונה מצמחים ועשבים. תוחלת חייה היא עשרים שנה ותפוצתה היא בפרו, צ'ילה ובוליביה שבאמריקה הדרומית. כיום, מספר האלפקות בטבע אינו גבוה כבשנים עברו, והיא מגודלת גם בצורה מבויתת אצל האדם.
האלפקה נפוצה במרומי הרי האנדים מעל גובה של 3,000 מטרים, ונמצאת גם ברום של 4800 מטרים מעל פני הים. צווארה ופניה דומים לאלה של גמל ואילו גופה נראה כגוף של כבש. גופה מכוסה כולו בצמר ארוך ועדין, במיוחד בצווארה הארוך. הרגליים מסתיימות בשתי אצבעות שקדמתן מכוסת פרסה וביניהן כריות ריפוד, עליהן היא דורכת בשעת פסיעתה.
בדומה לגמל החד דבשתי וגמל הדבשתיים המונגולי האלפקה התפתחה מיצור קטן בגודל ארנב. עם התפצלות היבשות מיבשת העל פנגיאה החיות ששרדו היו אלה שהסתגלו והתאימו עצמן לתנאי החיים החדשים. למשל, הגמלים במדבריות החמים והקרים פיתחו דבשת וצמר עבה במקומות הקרים, ואילו האלפקות והלמות פיתחו גוף קליל יותר לטיפוס בהרים וצמר מבודד וקל שלא יכביד עליהן.
שיניה של האלפקה, בדומה לציפורניים, גדלות לאורך כל חייה, וגודלן נשאר יציב בזכות השחיקה. החלב מועט, אך סמיך ושמנתי.
הביוץ מתרחש בזמן ההזדווגות האורכת בין 40 דקות לשעה. אין עונת ייחום, והריון יכול להתרחש בכל ימות השנה.
כ-10% מכלל האלפקות הם מסוג אלפקה סורית.
יחסים עם האדם.
האלפקה בויתה כבר על ידי בני אינקה. בשרה נחשב טעים למדי, אך היא גודלה לצמר בלבד, ששימש לייצור גלימות למשפחת המלוכה וביגוד לשאר העם. בימינו, נחשב הצמר לטוב וליקר ביותר בעולם בשל רכותו, והוא מבוקש מאוד במפעלים לייצור בדים. האלפקות רועות בהרים, ובהַגיע עונת הגז, מורידים את העדרים מן ההרים ומכנסים אותם במכלאות. הצמר הוא ענף יצוא חשוב בארצות האנדים ורבים מתושביהן עוסקים במלאכת הגז.
האלפקה והלמה בויתו על ידי האינדיאנים בהרים הגבוהים של רכס האנדים, כדוגמת בני האינקה, ושמשו להם כגמלים וככבשים: הן מספקות חלב ובשר למאכל, עורות, שומן למאור וגלליהן שימשו כחומר בעירה. האלפקות משמשות בנוסף גם כבהמות משא.
שבטי האינדיאנים לוכדים אותן פעם בשנה כדי לגזוז את צמרן.
במצפה רמון נמצאת חוות אלפקות המגודלות לצמר ומשמשות גם כאטרקציה תיירותית.
לאלפקות יש מזג נוח ובעדרי האלפקות משמשות למות כ"כלבי שמירה".
גמל חד-דבשתי
הגמל החד-דבשתי (שם מדעי: "Camelus dromedarius"), הוא מין בעל דבשת אחת בסוג גמל, בשונה מהגמל הדו-דבשתי. הגמל החד-דבשתי הוא פרסתן גדול הנפוץ באזורים מדבריים. לגמל חשיבות כבהמת משא ועבודה וכן, כמקור לחלב, בשר וצמר. לגמל חשיבות כאמצעי תחבורה וכמקור למזון, במקומות מסוימים, גם היום.
מאפיינים פיזיים.
גובהו של הגמל החד-דבשתי כשני מטרים או יותר, ואורכו כשלושה מטרים מהפה ועד לזנב. משקלו של הזכר נע בין 400 ל-600 ק"ג ואילו משקל הנקבה נע בין 300 ל-540 ק"ג.