למרות זאת הרמב"ם כותב כי סייג לתקנה זו נעשה "במערב", כי יש לכתוב בשטר במפורש כי השעבוד חל גם על מיטלטלים. הסיבה לכך היא מחשש שמא הלווה לא יודע על תקנה זו, וכך עלולים יתומיו לאבד את מיטלטליהם לנושים של אביהם. תקנה זו כי גובים ממיטלטלים מוגבלת למיטלטלים כאלה שהיו בשעת ההתחייבות, אך נכסים שהגיעו לידי החייב מאוחר יותר - לא משתעבדים. סייג זה משפיע בצורה נוספת על הגבייה מנכסים משועבדים; לולי היה דבר זה כתוב בשטר, ראשית היו גובים מנכסי הנדל"ן של החייב, ורק אם לא היו לו כאלה היו פונים לגבות מהמיטלטלים. לעומת זאת לאחר הסייג, העדיפות הראשונה היא לגבות מהמיטלטלים.
אַפּוֹתֵּיקֵי.
מקורה של המילה הוא בשפה היוונית, במילה Υποθηκη (היפותיקי) שמשמעותה שעבוד או שטר שעבוד או משכון. חז"ל הסבירו את המילה על דרך הדרש כנוטריקון של המשפט הארמי "א פה תהא קאי" - על כאן , תהיה עומד. מרכוש זה יהיה לך עירבון.
"אפותיקי" הוא סוג מסוים של שעבוד נכסים. בניגוד לחוב סתמי בו כל הנכסים משתעבדים אוטומטית, בעת שמסכמים על "אפותיקי" הופך נכס אחד מסוים להיות משועבד לבעל החוב, וממנו גובים בעת שהחייב לא משלם. אם לא ניתן לגבות מנכס זה, לדוגמה - אם היה שיטפון והקרקע יצאה מכלל שימוש, נפסק להלכה כי אין זה אומר שהחוב בטל, אלא בעל החוב גובה מנכסים אחרים בהתאם לדיני שעבוד הכלליים שבכל חוב. ההבדל בין חוב ששועבד באפותיקי לשאר החובות הוא שבשאר החובות בעל החוב מקבל את נכסי הלווה ולוקח מהם מה שרוצה, אבל בחוב המשועבד ב"אפותיקי" החייב מייעד מראש קרקע או מטלטלין מסוימים לצורך הגביה של החוב המסוים.
רבו המחלוקות והדעות בעניין "אפותיקי". לפי חלק מהפוסקים תעשה הגביה של ה"אפותיקי" מהקרקע המיועדת, גם אם נמכרה בינתיים. לדעת אחרים רק במקרה שמכר החייב את כל נכסיו, גובה בעל החוב את הקרקע מהלקוחות. אם התנה החייב מראש במפורש שהחוב ייגבה מקרקע זו ולא משום קרקע אחרת, התנאי חל, ואפילו אם אבדה הקרקע (לדוגמה: שהוצפה מים) לא נשארה לבעל חוב אלא קרקע זו.
המונח המקביל ל"אפותיקי" במשפט הכללי הוא שעבוד מסוג "בטוחה".
משפט השוואתי.
במשפט הישראלי חוקק מה שמכונה "שעבוד צף", או "שעבוד שוטף" על נכסי חברות, וכלשון החוק: . אך החוק לא מתייחס ישירות לשעבוד צף על נכסיו של היחיד, וכיום הלכה למעשה המשפט הישראלי אינו מכיר בשעבוד צף על נכסי יחיד.
נידון זה עלה בעבר בפני בית המשפט העליון, שפסק כי . גם ועדה מטעם משרד המשפטים בראשות פרופסור יהושע ויסמן שהתכנסה לצורך עניין זה, קבעה כי אין להטיל שעבוד צף על נכסי יחיד, ו"באין ביקוש ב'שוק' לשעבוד צף על נכסי יחיד, אין הצדקה לנקוט בהליכי חקיקה אשר מצריכים השקעת זמן ומאמץ מרובים, ותיקוני חקיקה מורכבים".
בהתאם לקביעות אלה פסק גם בית משפט השלום בירושלים כי על אף שבמשפט העברי קיים שעבוד צף על נכסי יחיד (וכלשון המשפט העברי "אחריות נכסים"), העדר ההוראה לכך בחוק מצביעה כי אין להכיר בשעבוד שכזה במסגרת החוק הישראלי. אולם לאחר ערעור לבית המשפט המחוזי בירושלים, הפך בית המשפט המחוזי את פסקו של בית משפט השלום, ופסק נגד התקדים מבית המשפט העליון, בין השאר בהסתמך על דברי נשיא בית המשפט העליון לשעבר, משה לנדוי, שכתב: וכן בהסתמך על כך שהוועדה בראשות פרופסור ויסמן לא קבעה כי הדבר פסול, אלא כי אין די ביקוש כדי להתאמץ ולחוקק זאת. וכך כתב השופט נועם סולברג: בהתאם לחוות דעת זו נפסק בבית המשפט המחוזי פה אחד כי יש להכיר בשעבוד צף אודות נכסי יחיד - כמו במשפט העברי.
על פסק דין זה הוגש ערעור נוסף לבית המשפט העליון, שפסק ברוב קולות, השופטים אליעזר ריבלין ויוסף אלון ונגד דעת השופט סלים ג'ובראן, כי אין להחיל שעבוד צף על נכסי יחיד.
גם בשעבוד אודות נכסי חברות, שמוכר במשפט הישראלי בדומה למשפט העברי, קיים הבדל מהותי ועקרוני בין השיטות; במשפט העברי השעבוד הכללי חל מוּכְנִית, אוטומטית, על כל נכסי המתחייב, והוא השעבוד המקובל והנפוץ, ואילו שעבוד ספציפי מסוג "אפותיקי" הוא החריג. לעומת זאת במשפט הישראלי ההפך הוא נכון - שעבוד ספציפי מקובל ונפוץ יותר, בעוד ששעבוד כללי יכול לחול, אך אינו חל מעצמו ויש לסכם אודותיו במפורש.
קיימים כמה הבדלים נוספים בין שיטות המשפט: במשפט העברי שעבוד מותנה בכך שההתחייבות הייתה בשטר. בנוסף, במשפט העברי שעבוד חל רק על נכסים שיש להם אחריות - נדל"ן, ובמשפט הישראלי לא קיימת הבחנה כזאת. גם לגבי שעבוד של נכסים שעוד לא בידי החייב, נכסים ש"לא באו לעולם", במשפט העברי הדבר שנוי במחלוקת, בעוד במשפט הישראלי שעבוד חל גם על נכסים כאלה (בתנאי שסוכם כן בשעת ההתחייבות), בהתאם לגישה הכללית של המשפט הישראלי, הקובעת כי ניתן להקנות נכסים שעדיין אינם בעינם.
מקרים שבהם כן חל סוג של שעבוד על נכסי יחיד במשפט הכללי, תחת תנאים מסוימים, ניתן למצוא בשעבוד כבטוחה ובעכבון.
נכסים משועבדים
מטרה
פנדמוניום
פנדמוניום (בלטינית: Pandæmonium) הוא השם שניתן על ידי המשורר האנגלי בן המאה ה-17 ג'ון מילטון למקום התכנסותם של מלאכי הגיהנום והשדים בספרו, גן העדן האבוד.
השם "פנדמוניום" מקורו מהמילים ביוונית "παν" (פאן), שמשמעותו "כל", ו-"δαιμόνιον" (דאימוניון), שהיא צורת הקטנה שמשמעותה "רוח קטנה" או "מלאך קטן", או כפי שנוצרים פירשו זאת, "שד (דמון) קטן". משמעות הצירוף, אם כך, היא "כל השדים", אך ניתן גם לפרש אותו: Παν-δαιμον-ειον (פאן-דמון-איון), "מקום-כל-השדים".
ג'ון מילטון המציא את השם עבור בירת הגיהנום, "בירתו הראשית של השטן ועוזריו", שנבנתה על ידי המלאכים הנופלים (מכונים גם נפילים) לפי עצתו של השד ממון.
מלאכי הגיהנום בנו את הפנדמוניום בתוך כשעה אך הוא עלה בגודלו על כל המבנים והארמונות מעשי ידי אדם. אף על פי כן הוא היה קטן מדי מכדי להכיל בתוכו את כל השדים העצומים בגודלם, שנאלצו להתכווץ על מנת שיוכלו לשהות בתוכו.
הפנדמוניום תוכנן על ידי הארכיטקט מולציבר (מקביל לוולקן הרומאי), שהיה מתכננם של הארמונות בגן העדן לפני נפילתו.
בספר גן העדן האבוד מתוארת התכנסותם של השדים במועצה העליונה של הפנדמוניום ובו מתנהלים ביניהם ויכוחים סוערים.
הביטוי פנדמוניום משמש (בהשאלה) לתיאור מקום הומה ורועש במיוחד עד כדי מצב של כאוס מוחלט.
בנוסף, הסופרת קסנדרה קלייר, קוראת "פנדמוניום" למועדון רועש והומה בסדרת בני הנפילים, שאחר כך התגלה שהיה מאוכלס בשדים מעטים. קסנדרה קלייר משתמשת בשם פנדמוניום גם בסדרה "מכשירי התופת", למועדון אויב מסוכן המכיל בתוכו יצורים מיתולוגיים.
פול פרנסואה גרוסטי
פול פרנסואה גרוסטי (בצרפתית: Paul François Grossetti; 10 בספטמבר 1861 – 7 בינואר 1918), היה גנרל צרפתי, מפקד דיוויזיית רגלים בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. גרוסטי כיהן גם כמפקד הכוח הצרפתי בחזית המקדונית תחת פיקודם הכולל של הגנרלים מוריס סראי ואדולף גיומא.
תחילת הקריירה.
גרוסטי נולד למשפחה ממוצא קורסיקני אשר היגרה לצרפת ואת השכלתו הצבאית רכש באקדמיה הצבאית סן-סיר. ב-1880 הוסמך כקצין רגלים בדרגת סגן והוצב לשורת תפקידים בגדודי רגלים בצרפת וכן במסגרת לגיון הזרים הצרפתי בקולוניות הצרפתיות באסיה ובאפריקה.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה פיקד גרוסטי על הדיוויזיה ה-42 "הקורסיקנית" ולחם במסגרת החזית המערבית. הוא השתתף בנסיגה הגדולה אל המארן, בקרב הראשון על המארן ובהמשך בסדרת קרבות במסגרת המירוץ אל הים. בשלהי אוקטובר בעת קרב איפר הראשון לחם גרוסטי בראש כוחותיו תחת אש כבדה ובתנאי קרקע קשים במיוחד לאחר הצפת האזור על ידי הבלגים. לאחר הקרב זכה גרוסטי למעמד של גיבור מלחמה בעיני הבלגים והצרפתים והגנרל פרדיננד פוש אמר בשבחו:
הדיוויזיה של גרוסטי השתתפה גם בקרב שמפאן הראשון ובקרב ורדן וספגה אבדות כבדות מאד.
בפברואר 1917 נאלץ הגנרל ויקטור לואי קורדונייה לסיים את תפקידו כמפקד הגיס הצרפתי בחזית המקדונית, על רקע יחסים עכורים עם מפקד הזירה מוריס סראי ובהמלצת הגנרל פוש מונה גרוסטי לתפקיד. הוא פיקד על הגיס במהלך קרב מונאסטיר ובמלחמת ההתשה הארטילרית שנמשכה בגזרה לאחר סיומו. בראשית 1918 חלה גרוסטי בטיפוס הבטן, הוחש לטיפול בסנטוריום בפריז ובמקומו מונה לפקד על הגיס הצרפתי, הגנרל פול פרוספר אנרי. גרוסטי הלך לעולמו ב-7 בינואר 1918 ונקבר בחלקה הצבאית של בית העלמין פר לשז.
שטר (פירושונים)
יאניק גרס
יאניק רוברט גרס (באנגלית: Janick Robert Gers) (נולד ב-27 בינואר 1957 בהארטלפול, אנגליה) הוא אחד משלושת הגיטריסטים הנוכחיים של להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן ואחד מכותבי השירים שלה.
קריירה.
יאניק החל את הקריירה שלו בלהקה קטנה בשם White Spirit, ולאחר מכן עבר להיות הגיטריסט של הזמר לשעבר של דיפ פרפל, איאן גילן שקמה ב-1978. יאניק הצטרף ללהקה ב-1981 והיה חבר בה שנתיים עד להתפרקותה (בעקבות חזרתו של איאן גילן לדיפ פרפל). יאניק הצטרף ב-1985 ללהקה חדשה בשם Gogmagog, שהכילה את הזמר לשעבר של איירון מיידן, פול דיאנו ואת המתופף לשעבר של איירון מידן, קלייב בר. הלהקה לא האריכה ימים, והתפרקה באותה שנה בה היא קמה.
נקודת הציון הבאה בקריירתו של יאניק הייתה בשנת 1990, אז השתתף באלבום הסולו הראשון של סולן איירון מיידן ברוס דיקינסון, שנקרא Tattooed Millionaire. במרץ 1990, לאחר עזיבתו של הגיטריסט אדריאן סמית' הציעה איירון מיידן ליאניק להצטרף ללהקה, והוא הסכים. מאז יאניק הוא חלק בלתי נפרד מאיירון מיידן, למרות שסמית' חזר ב-1999 אל הלהקה (ומאז יש לאיירון מיידן שלושה גיטריסטים).