אינגה וייס (נולדה ב־1923) היא רקדנית וכוריאוגרפית גרמנייה-אמריקאית. היא רקדה אצל מרי ויגמן, מחלוצות המחול המודרני. לאחר מלחמת העולם השנייה, שבה שהתה במחנות ריכוז, היגרה לארצות הברית, ולימדה שנים ארוכות באוניברסיטת סטנפורד.
שורשים.
וייס נולדה בהאנובר, גרמניה ב־1923 להורים יהודיים. אמה נולדה בגרמניה ואילו אביה, יליד ורטה, פולין, עבד בגרמניה בייצור בגדי גברים. וייס קיבלה חינוך יהודי, ומשפחתה הייתה פעילה בקהילה היהודית המקומית.
מלחמת העולם השנייה.
באוקטובר 1938 גורשה משפחתה לפולין, ובסופו של דבר התגוררה בספוצ'ינק אצל קרובי משפחה, באורוות צפופות. משם גורשה משפחתה לקרקוב וחיה בתנאים קשים עד לפחות 1941. בשנת 1944 גורשה וייס לאושוויץ ובספטמבר 1944 לברגן-בלזן, שם קיבלה עבודה בחלוקת לחם כיוון שידעה לדבר גרמנית. במהלך שהותה במחנה חלתה בטיפוס לפני השחרור, ולכן נשארה במחנה אחרי השחרור, במגורים ששימשו את הקצינים הגרמנים, עד שהחלימה, וחזרה להאנובר ב־1946.
אחרי המלחמה.
ב־1947 נישאה וב־1948 ילדה בן. היא היגרה לארצות הברית בספטמבר 1949, והתיישבה בקליבלנד, אוהיו. לימים החלה ללמד מחול באוניברסיטת סטנפורד, בקליפורניה, ופרשה מהוראה בשנות ה־90.
זנון מקיטיון
נסים זרחיה אזולאי
רבי נסים זרחיה אזולאי (ירושלים - צפת כ"ו בטבת ה'תקצ"ז) היה רב דיין מקובל ומחבר ספרות תורנית. מחכמי ירושלים, טורקיה וצפת. נכדו של הרב חיד"א.
ביוגרפיה.
נולד לרבי אברהם אזולאי בנו של הרב חיד"א. בצעירותו למד בירושלים אצל רבי דוד פארדו. בערך בשנת ה'תקנ"ה שימש כראש ישיבה בירושלים, ולאחר מכן היה רב במניסה שליד איזמיר. שם התיידד עם רבני איזמיר, רבי פנחס רפאל יהושע די שיגורה ורבי חיים פלאג'י. בהיותו בטורקיה שלח גט לאשתו רבקה שנותרה בירושלים. לאחר מספר שנים חזר לארץ והיה מרבני העיר צפת ודייניה. בין היתר תיקן שבסעודת ברית מילה בצפת לא יאכלו בשר אלא דגים, כדי לא לבייש את מי שאין ביכולתו לממן סעודה בשרית. רבי ישראל משקלוב קורא לו "אח נפשי", ומזכירו באגרתו אל החת"ם סופר.
ככל הנראה ירש ספרים רבים מספריית סבו החיד"א.
ניצל בפרעות שהיו בצפת בשנת ה'תקצ"ד, וקבע יום פורים בי' בתמוז לזכר התשועה.
נפגע קשה מאוד ברעידת האדמה בצפת (1837) ונפטר מפצעיו כעבור יומיים, בכ"ו בטבת ה'תקצ"ז.
אחד מספריו הוא "שולחן הטהור" ובו סדר לימוד קצר כדברי תורה לסעודה.
זכויות להט&quot;ב במזרח התיכון
לאזרחים המוגדרים כחלק מקהילת הלהט"ב (לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים) ישנן זכויות מוגבלות ביותר ברובו המכריע של המזרח התיכון אשר נתונות לקבלת עוינות לעיתים קרובות מצד הטרוסקסואלים. פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כפלילית ב-9 מתוך 18 המדינות המרכיבות את האזור בעוד עונש מוות נוכח ב-5 מתוכן (כולל רצועת עזה). החירויות האזרחיות של אזרחי קהילת הלהט"ב באזור מושפעות מאוד מהמסורות התרבותיות והמוסר הדתי של האנשים החיים באזור המוגדר כאסלאם. פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית בבחריין, קפריסין, ישראל, ירדן, טורקיה ושטחי הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון (שטחי A ו-B), הבסיסים הצבאיים של הממלכה המאוחדת אקרוטירי ודקליה והמדינה דה פקטו של צפון קפריסין.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כפלילית ונענשת במאסר בכווית, מצרים, עומאן, לבנון וסוריה. ברחבי איראן, ערב הסעודית, קטר ואיחוד האמירויות הערביות קיים עונש מוות נגד פעילות הומוסקסואלית. בתימן ורצועת עזה, העונש על מורשעים עשוי להיות שונה בין מוות למאסר בהתאם למעשה שבוצע.
מדינות המזרח התיכון זכו לאורך השנים לביקורות בינלאומיות חריפות מצד ארגוני זכויות אדם בינלאומיים על רדיפת אזרחי להט"ב בשטחיהן על ידי שימוש בגזרי דין מוות, מאסרי עולם, קנסות, עינויים, מכות, התקפות מטעם המשטר, הוצאות להורג, רציחות על חילול כבוד המשפחה, טיפולים פסיכיאטריים כפויים, בדיקות אנאליות בכפייה, הזרקות הורמונים כפויות, סירוסים כימיים, הלקאות או גירושים משטחי המדינה.
היסטוריה.
ניתן לאתר עדויות קדומות להומוסקסואליות במזרח התיכון עד לתקופת מצרים העתיקה ומסופוטמיה. באשור העתיקה, פשעים על רקע מין נענשו באופן זהה בין אם נעשו בקרב הומוסקסואלים או הטרוסקסואלים. עם זאת, אדם לא עמד בפני עונש על שעסק במין אנאלי עם מי ששויך למעמד חברתי השווה לו, לזונה מקרב כת, או עם אדם שתפקידיו המגדריים לא נחשבו גבריים "באופן מוצק". בלוח אכדי, "Šumma ālu", הכותרת לסדרה של מספר אסופה של כתבי יתדות של מסופוטמיה העתיקה בהיקף של מאה ועשרים לוחות חימר, נכתב: "אם אדם מזדווג עם השווה לו מהחלק האחורי, הוא הופך למנהיג בין בני גילו ואחיו". עם זאת, יחסים הומוסקסואלים עם עמיתים בין חיילים, עבדים, מלווים מלכותיים, או אלה שנחשבו ממעמד חברתי גבוה יותר, יוחסו באופן שלילי. בחוק אשורי תיכוני המתוארך לשנת 1075 לפני הספירה התקיים חוק די חריף להומוסקסואליות בצבא, אשר כלל את הכיתוב כי: "אם אדם מקיים יחסי מין עם אחיו לנשק, יהפכו אותו לסריס".
בסביבות שנת 250 לפני הספירה, בתקופת האימפריה הפרתית, נכתב הטקסט הזורואסטרי ונדידד. הטקסט מכיל הוראות שהן חלק מהקוד המיני המאפיין מיניות מולדת שמתפרשות כאוסרות על יחסים חד-מיניים אותם מכנות כחטאים. פרשנות עתיקה על קטע זה מציעה כי העוסקים ב-"מעשי סדום" יכולים להירצח ללא רשות מכהן גדול. עם זאת, היסטוריונים יוונים מהמאה ה-5 ואילך מעידים על מסורת הומוסקסואלית חזקה באיראן בזמנו, אשר כתוצאה מכך, לאיסור ככל הנראה הייתה השפעה מועטה על עמדות איראן או התנהגות מינית מחוץ לשורות ההזורואסטריות ההאדוקות בכפרי מזרח איראן.
היחס כלפי לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) וחוויותיהם בעולם המוסלמי הושפעו מההיסטוריה הדתית, המשפטית, החברתית, הפוליטית והתרבותית שלו לאורך ההיסטוריה.
הקוראן מספר את סיפורם של "עם לוט" שנהרס על ידי זעמו של אלוהים כיוון שגבריו עסקו "בינם לבין עצמם במעשי תשוקה". אם כי בתוך הקוראן, הוא אף פעם לא קובע עונש מוות על פעילות הומוסקסואלית בעוד היסטוריונים מודרניים מסיקים שהנביא ומייסד האסלאם מוחמד מעולם לא אסר על מערכות יחסים הומוסקסואליות, אף על פי שהוא חלק תחושת בוז כלפי המבצעים אותן לצד בני דורו. עם זאת, מספר אוספי חדית' מגנים מעשים הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים, וקובעים עונש מוות הן לבני הזוג האקטיביים והן לבני הזוג הפסיביים המקיימים יחסי מין הומוסקסואלים גבריים.
ישנן עדויות מועטות לנוהג הומוסקסואלי בחברות אסלאמיות במאה וחצי הראשונות של ההיסטוריה המוקדמת של האסלאם, אף על פי שמערכות יחסים הומוסקסואליות בין גברים היו ידועות. עם זאת, היו נתונות ללעג, אך לא הוגדרו תחת עונשים, בחצי האי ערב.
בתקופת ימי הביניים והעידן המודרני המוקדם, החברות במזרח התיכון ראו פריחה של ספרות הומו-ארוטית. שושה גופי ממגזין המוסף לחינוך גבוה של טיימס ("Times Higher Education"")" טענה כי למרות "הנחה בקרב זמן רב שהחברות הערביות-אסלאמיות תמיד היו פחות סובלניות להומוסקסואליות מהמערב", ב-"עידן הקדם-מודרני, מטיילים מערביים נדהמו לגלות את האסלאם כדת חיובית למין וגברים המביעים בגלוי את אהבתם לנערים צעירים במילים ובתנועות".
בתקופת תור הזהב של האסלאם, השושלת העבאסית הייתה ידועה בהיותה ליברלית יחסית כלפי הומוסקסואליות. יחס זה נבע ממגוון גורמים, אשר כללו בעיקר את המעבר לשלטון אסלאמי בירוקרטי יותר והתרחקות מדבקות מילולית בכתבי קודש.
שליטים אסלאמים רבים נודעו כמי שעוסקים, או לפחות סובלים, פעילות הומוסקסואלית. הח'ליף האומיי אל-וואליד השני נהנה מ-"אל-טלאוט", מילה ערבית לקיום מין עם גברים אחרים. אבו נוואס, אחד המשוררים הערבים הבולטים שיצרו בהרחבה יצירות הומואירוטיות, עשה זאת בהדרכתו ובחסותו של הארון א-רשיד. יורשו של אל-אשיד, אל-אמין, דחה נשים ופילגשות, והעדיף סריסים גברים במקום.
מעשים הומוסקסואלים אסורים (חראם) בפסיקה האסלאמית המסורתית (פיקה) ועלולים להוביל להטלת עונשים שונים, לרבות עונש מוות, בהתאם למקרה ולמד'הב. עם זאת, יחסים הומוסקסואלים היו נסבלים בדרך כלל בחברות אסלאמיות פרה-מודרניות, ורישומים היסטוריים מצביעים על כך שחוקים אלה הופעלו לעיתים רחוקות, בעיקר במקרים של אונס או הפרה בוטה אחרת של "המוסר הציבורי". עמדות הציבור כלפי הומוסקסואליות בעולם המוסלמי עברו שינוי שלילי ניכר החל מהמאה ה-19, דרך התפשטות הדרגתית של תנועות פונדמנטליסטיות אסלאמיסטיות כגון סלאפיזם ווהאביזם, והשפעת המושגים המיניים ונורמות החברתיות שרווחו ביבשת אירופה באותה תקופה. במשך עשרות השנים לאחר מכן, מדינות בעלות רוב מוסלמי שמרו על עונשים פליליים על מעשים הומוסקסואלים שנחקקו תחת השלטון הקולוניאלי האירופי.