אָבִי (אלאן) אֶנְגֶל (נולד ב-1935) הוא היושב ראש הראשון של האגודה לשמירת זכויות הפרט, וההומוסקסואל הישראלי הראשון שהתראיין בגלוי בטלוויזיה בישראל.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
אבי אנגל נולד בניו יורק, שם התגורר עד גיל 17. את לימודיו האקדמיים בהנדסת חשמל השלים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
בשנת 1957 עבר למקסיקו, והחל שם את עבודתו בחברת החשמל המקומית. בגיל 22 השלים אנגל עם היותו הומוסקסואל. לאחר שלוש שנים במקסיקו עבד שנה נוספת בחברת החשמל בוונצואלה, ולאחר מכן נסע להוואי. מהוואי יצא אנגל לטיול סביב העולם בשנת 1962, שכלל ביקור בלבנון, מצרים, ירדן וישראל. לאחר שובו לארצות הברית עבד שנתיים עבור הצבא האמריקני באוקינאווה ושנתיים נוספות בפנמה.
בשנת 1968, לאחר שהסוכנות היהודית סירבה להביאו ארצה כעולה חדש בשל היותו הומוסקסואל, עלה אנגל לישראל והתאזרח מאוחר יותר. בישראל למד הוראת אנגלית באוניברסיטת תל אביב, אך לא עסק במקצוע.
חייו כפעיל ציבור.
אנגל וחבריו, שהיו ברובם עולים חדשים, הושפעו מאוד ממהומות סטונוול שאירעו בניו יורק ביוני 1969 ומהקמת ארגוני המחאה ההומוסקסואליים שהחלו לצוץ ברחבי ארצות הברית. לדידם, היה זה אך טבעי שגם בישראל צריך לקום ארגון שכזה. ביולי 1975 נפגשו קובץ חברים בביתו של אנגל והחליטו על הקמת הארגון. באחת מפגישותיו הראשונות של ועד האגודה, ב-14 בדצמבר 1975, נבחר לכהן בתפקיד יושב ראש האגודה.
אנגל ואחרים השתתפו בתוכנית הטלוויזיה הראשונה בישראל שעסקה בהומוסקסואליות. התוכנית, "השעה השלישית", בהנחיית פרופ' ירמיהו יובל, התקיימה ב-2 בפברואר 1976. אנגל, ששירת באותו זמן במילואים בח'אן יונס, קיבל חופשה לצורך ההשתתפות בתוכנית בעקבות פניית המפיק, צבי דורנר, לדובר צה"ל. עם שובו של אנגל למילואים הוא התקבל שם בתשואות.
השידור התקיים מחדר שכור באולם "בית ציוני אמריקה", בעוד הנחיית התוכנית התבצעה מהאולפן בירושלים. אבי אנגל ומשתתף נוסף היו היחידים שהצטלמו בחשיפה מלאה. שאר המשתתפים חבשו פאות, קולם עוות וצולמה צלליתם בלבד. הראיון סבב באופן כללי על חיי הקהילה ההומוסקסואלית, על מידת השכיחות של התופעה ומקומות המפגש המקובלים. בעקבות שידור התוכנית פנו הומוסקסואלים רבים לאגודה, ובהם יורם חטואל, שהיה לבן-זוגו הראשון של אנגל, ולימים נפטר מאיידס.
אבי אנגל האמין כי: "אי אפשר להקים אגודה ולהישאר בארון" ותבע מכל חבריו לוועד, שהיו רובם ככולם בארון, להיחשף. אנגל האמין בכל לבו שהחברה בישראל לא תתייחס ברצינות לקבוצה של אנשים שאינם מוכנים להיחשף, וכי הישארות בארון יוצרת רושם שהומוסקסואליות היא דבר שיש להסתיר או להתבייש בו. גישתו המהפכנית של אנגל הקדימה את זמנה והובילה לחילוקי דעות וחיכוכים רבים באגודה.
אבי אנגל כיהן בתפקידו כיושב ראש האגודה עד לאספה הכללית הראשונה של הארגון שנערכה ב-29 בפברואר 1976 במועדון "צוותא" בתל אביב, בה נבחר תחתיו סיוון מלכיאור. אנגל המשיך לכהן בוועד האגודה עד לפרישתו מהחיים הציבוריים.
אנגל עבד בחברת בזק משנת 1976 ועד פרישתו לגמלאות. בשנת 1980 הכיר את בן זוגו לחיים ניסים צ'יפרוט. השניים נישאו בסן דייגו בקליפורניה בשנת 2008.
האגודה לשמירת זכויות הפרט
משה כספי
משה דב כספי (1929 - 14 באוקטובר 2016) היה איש חינוך ישראלי.
ביוגרפיה.
כספי נולד בגרמניה ב-1929, עלה לישראל בגיל ארבע וגדל בחיפה. את ניסיונו בחינוך החל כמדריך בתנועת נוער ולאחר מכן כמדריך בפלמ"ח. ב-1949 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, בה השלים תואר בוגר בסוציולוגיה, חינוך ופסיכולוגיה, ותואר מוסמך בחינוך ובפילוסופיה. ב-1961 סיים דוקטורט בפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטת לונדון, ושב לעבודה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית. בעבודתו התמחה בתאוריה ובמחקר בתחומי החינוך, הסוציולוגיה, הפסיכולוגיה, הפילוסופיה ובגישות טרנס-דיסציפלינריות. תחומים אלה נשזרו בעבודתו לתפיסה חינוכית הקרויה "הִתְבַּנות". משה כספי נפטר ב-14 באוקטובר 2016 בירושלים.
עשייתו החינוכית.
כספי היה בין יוזמי הקמתו של בית הספר לעובדי הוראה בכירים, ממקימי הוועדה הבין-אוניברסיטאית לקידום החינוך, יועץ לארגון המורים בישראל בנושאי תכנון מדיניות. בשנת 1972 הקים את בית הספר הניסויי בירושלים ובשנת 1976 הקים את מכון חפ"ן להכשרת מחנכים בבתי ספר ניסויים, ביחד עם פרופ' צבי לם ופרופ' יוסף באשי. במהלך השנים היה פרופסור אורח באוניברסיטאות רבות והיה יועץ חינוכי, אקדמי ומדעי למוסדות ולמכונים.
התבנות.
כספי טען כי החינוך הוא מערכת מורכבת מפעולות ומרעיונות, וששלובים בה כל שדות העשייה. על החינוך לקחת בחשבון את מכלול הממדים שבהם האדם פועל ומתפתח.
כספי טבע את המושג "התבנות" (מלשון בינה, הבנה, התבוננות, בנייה), שהיא פעולה מתמשכת ורפלקסיבית (שהאדם מבצע על עצמו). האדם המתבנה בונה עצמו מחדש, מלמד את עצמו, מפתח ומשפר את עצמו והופך עצמו לאדם מלא יותר. הכלים להתבנות אינם שיעורים פרונטליים, אלא, בין השאר, התנסויות מורכבות, משחקים, דרמטיזציה, דמיון ובדיחות.
ההתבנות אינה פועלת רק על פן אחד של אישיות התלמיד - כושר הקליטה וההבנה האינטלקטואלי שלו - אלא רואה את האדם כולו: צרכיו, רגשותיו, כישרונותיו וחולשותיו, עולמו הייחודי.
כל-עתר.
לגישתו, ההתבנות צריכה להיעשות ב"כל עתר" (בכל עת ובכל אתר): מרכז שכל חלל בו מכוון לגרום לאדם לפעול בתוכו ולפתח רגישויות וכשרים שיובילו אותו ליצירה. "כל עתר" הוא מקום שיכול להיות מוחשי, במבנה פיזי כלשהו, אך הוא יכול להיות גם "מבנה וירטואלי" הממוקם במוחנו בלבד, ברשת האינטרנט, או בכל מקום אחר.
ב"כל עתר" יש חללים שונים, שהכניסה אליהם מאפשרת לנו לפעול במרחבים בעלי אופי מסוים: מרחב אישי לעומת מרחב חברתי; מרחב דמיון לעומת עשייה בפועל, מרחב אִלתור לעומת תכנון, "תבונה טהורה" לעומת "אינטליגנציה רגשית", ועוד.
פרסים.
עבודתו זיכתה אותו בפרסים רבים, בהם פרס א.מ.ת לחינוך (2008), פרס ירושלים לחינוך ופרס מחקר של חברת אטארי.
משה דב כספי
פרוטוצטיים
פרוטוצטיים (שם מדעי: "Protocetidae") היא משפחה של לווייתנים קדומים נכחדים. ביחס לקודמיהם בשרשרת האבולוציונית של הלווייתנאים המודרניים - הם הראשונים שנמצאו מחוץ לפקיסטן ולהודו. מאובני פרוטוצטיים נמצאו באפריקה, באירופה, באסיה ובצפון אמריקה, לרוב בימים רדודים. הם היו מותאמים יותר מקודמיהם לחיים במים, ובכך המשיכו את מגמת אבותיהם הרמינגטונוצטיים, האמבולוצטיים והפקיצטיים.
הפרוֹטוֹצטיים היו דומים בהרבה ללווייתנאים בני זמננו מאשר בעלי החיים שקדמו להם. גופם התחיל לקבל צורת פלך, ורגליהם הקדמיות והאחוריות הגדולות היו בעלות צורה מיוחדת שאפשרה להם לחיות ביבשה ובים כאחד. נראה כי לפרוטוצטיים היה זנב הדומה לזנב הלווייתנאים המודרניים (מחולק לשתי אונות), בשונה מזנב רגיל. שיניהם היו קטנות.
הפרוֹטוֹצטיים היו קבוצה גדולה, מגוונת והטרוגנית. הם חיו במהלך האאוקן, לפני כ-40 עד 50 מיליוני שנים. נטען כי זוהי קבוצה פרפילטית.
ג'ורג'ו בסטה
ג'ורג'ו בסטה (באיטלקית: Giorgio Basta; 1544 - 20 בנובמבר 1607), היה רוזן חוסט, גנרל שעמד בראש צבא האימפריה הרומית הקדושה במלחמה הארוכה נגד האימפריה העות'מאנית.
ביוגרפיה.
בסטה נולד ברוקפורצטה (Roccaforzata), באיטליה, אך מוצאו היה מהאצולה האלבנית והוא נודע בשנאתו להונגרים. בשנת 1600, על פי פקודתו, נשחטו הרומנים, הסרבים והיהודים שהיו בקלוז'.
מיכאי האמיץ פנה בבקשת עזרה לרודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועל פי הוראתו סייע לו ג'ורג'ו בכיבוש המחודש של טרנסילבניה. לאחר שמיכאי האמיץ ניצח בקרב נוסף וכבש גם את השלטון בוולאכיה ציווה ג'ורג'ו על חייליו הולונים לרצוח אותו וכך בא הקץ על מיכאי האמיץ והניסיון לאחד את הנסיכויות הרומניות.
בתקופה הקצרה בה ניהל ג'ורג'ו את טרנסילבניה נוצרה בה אנרכיה רבתית, המקום היה לקן שודדים ורוצחים ואוכלוסיית המקום פחתה בשליש, כולל האצולה.
בעקבות הניסיון שרכש ג'ורג'ו במלחמה, כתב כמה מדריכים צבאיים.
יוסף באשי
יוסף באשי (27 בספטמבר 1934 - 23 במאי 2003) היה איש חינוך ישראלי.
ביוגרפיה.
באשי נולד בעיראק בשנת 1934 ועלה לארץ בשנת 1952. הוא למד לתואר ראשון במחלקה ללימודי המזרח ולשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במגמה לפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטה העברית בירושלים. את לימודי הדוקטורט למד באוניברסיטת סורבון בפריז. נושא הדוקטורט: A comparison of the semantic structures of four ethnic groups in Israel.
במהלך שנות עבודתו שילב פרופ' באשי בין פעילות מחקרית אקדמית לבין מעורבות והשפעה על מערכת החינוך תוך מתן דגש לקידום אזורי ספר וצמצום פערים.
פועלו בתחום החינוך.
בשנים 1961–1965 ניהל באשי את המחלקה להשתלמות מורים במשרד החינוך. במסגרת זו הרחיב בצורה משמעותית את היקף ותכני השתלמויות המורים, יזם פעילות מקיפה להסמכת אלפי מורים שלימדו ללא הסמכה, יזם את הקרן להשתלמויות המורים, הוביל לאיתור מורים מצטיינים אשר למדו במשך שנתיים לתואר ראשון בתוכנית מואצת חינוך באוניברסיטה העברית במטרה להכשירם לתפקידים מרכזיים במערכת החינוך. בשנת 1968 הוביל באשי את הקמת בית הספר לעובדי הוראה בכירים בירושלים. בשנת 1971 הקים יחד עם פרופ' משה כספי את בית הספר הניסויי בירושלים ובשנת 1976 חבר לפרופ' משה כספי ולפרופ' צבי לם בהקמת מכון חפ"ן – מכון להכשרת מחנכים בחינוך הפתוח הפועל כיום במכללת דוד ילין בירושלים.