פרנסואה האבנק היה בנו של מוזיקאי בתזמורת צבאית, שלימד אותו כינור מגיל צעיר. בגיל 10 כבר ניגן קונצ'רטו בציבור. בשנת 1801 הוא התקבל לקונסרבטואר של פריז, ובשנת 1804 זכה שם בפרס ראשון בכינור והצטרף לתזמורת האופרה הלאומית של פריז. האבנק החל לצבור ניסיון כמנצח לאחר שמשנת 1806 החל לנצח על קונצרטים של תלמידים. בשנת 1817 הפך לעוזר מנצח בתזמורת האופרה של פריז, אך פוטר תוך זמן קצר. בשנת 1821 מונה למנהל האדמיניסטרטיבי של התזמורת ובשנת 1824 מונה למנצח ראשי של התזמורת יחד עם שותף לתפקיד, אנרי ולנטינו. בשנת 1831 פרש ולנטינו מתפקיד המנצח והאבנק נשאר כמנצח ראשי יחיד עד פרישתו בשנת 1846.
בשנת 1828 ייסד תזמורת קונצרטים בניהולו המוזיקלי, ובביצועה הציג את יצירותיו של בטהובן בצרפת. הוא הלחין כמה יצירות אך פרסם רק מעטות מהן, והתפרסם בעיקר כמנצח. הוא לימד מוזיקה ובין תלמידיו הבולטים ניתן למנות את אדואר לאלו. הוא ניצח על בכורות של כמה אופרות וכן של הרקוויאם של ברליוז. הקטור ברליוז כתב בזיכרונותיו, שבבכורה של רקוויאם זה התרשל האבנק, ובקטע מורכב הוא הניח את שרביטו כדי להריח טבק. ברליוז עצמו נטל את מקומו והנחה את התזמורת.
האבנק נפטר בפריז בשנת 1849, בן 68 במותו.
אליפות צרפת בטניס 1954
אליפות צרפת 1954 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-18 במאי והסתיימו ב-29 במאי. זו הייתה האליפות ה-53 מאז ייסודה.
מורין קונולי (ארצות הברית) זכתה באליפות זו ב-3 תחרויות.
התחרות.
תחרות הגברים.
בתחרות זו השתתפו 124 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
מנצח תחרות 1953 קן רוזוול (אוסטרליה) הודח בסיבוב הרביעי. בגמר טוני טרברט () נפגש עם ארתור לרסן () וניצח ב-3 מערכות.
תחרות הנשים.
בתחרות הנשים השתתפו 53 טניסאיות שחולקו ל-4 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
במשחק הגמר מורין קונולי () נפגשה עם ז'ינט בוקאי () וניחצה בשתי מערכות. בשנה זו מורין קונולי ניצחה גם באליפות וימבלדון.
תחרות זוגות גברים.
בתחרות השתתפו מספר זוגות. מנצחי התחרות בשנה הקודמת לו הוד וקן רוזוול () נפגשו עם ויק סיישס וטוני טרברט () והפסידו ב-3 מערכות. באותה שנה הזוג המנצח ניצח גם אליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות נשים.
בתחרות השתתפו 25 זוגות. 4 זוגות החזקות זכו בדירוג:
מנצחות תחרות בשנים 1950-1953 דוריס הארט ושירלי פריי () לא השתתפו. במשחק הגמר מורין קונולי () ונל הופמן () נפגשו עם הזוג הלא מדורג מוד גלטיה וסוזן שמיט () ניצחו ב-3 מערכות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות וימבלדון ובאליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות מעורבים.
בתחרות השתתפו 46 זוגות. הזוגות החזקות דורגו כדלקמן:
זוג מנצחי השנה הקודמת דוריס הארט וויק סייסס () לא השתתפו בתחרות. במשחק הגמר מורין קונולי () ולו הוד () נפגשו עם ז'קלין פטרוני () ורקס הארטוויג () שלא היו מדורגים וניצחו אותם בשתי מערכות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות וימבלדון.
קלודצקו
קלודצקו (בפולנית: Kłodzko ,Cladzco או Kładzko; בצ'כית: Kladsko; בגרמנית: Glatz ,Glooz או dial; בלטינית: Glacio ,Glacensis urbs או Glocium) היא עיירה בצפון-מזרח פרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין. קלודצקו שוכנת במחוז קלודצקו. היא משמשת כמרכז מסחרי ראשי וכן צומת תחבורה ותיירות חשובה באזור. יש שמכנים אותה "פראג הקטנה".
היסטוריה.
קלודצקו הייתה מאוכלסת לפחות מאז המאה הראשונה לספירה. מספר אתרים הנמצאים בעיירה מצביעים על כך שהיא ישבה על דרך הענבר והחלה קשרי מסחר ענפים עם האימפריה הרומית. קלודצקו הוזכרה לראשונה בשם "קלאדצקו" בכרוניקה מהמאה ה-12, שכתב הכומר והסופר קוסמס מפראג, בה הוא מציין כי העיירה הייתה שייכת לאציל הבוהמי סלאבניק. בתחילת המאה ה-12 פרץ ויכוח סוער בין בוהמיה לבין פולין: כל אחת טענה כי קלודצקו שייכת לה. הוויכוח הוביל לסדרת עימותים אשר הרסו לבסוף את העיירה לחלוטין.
בשנת 1114 שרף בולסלב הראשון את העיירה והחריב אותה עד היסוד, אך בנה אותה מחדש זמן קצר לאחר מכן, ואף חיזק את הטירה המשקיפה עליה. לאחר הסכם שלום מ-1137, ויתר בולסלאב השלישי עקום הפה על קלודצקו לטובת נסיכות בוהמיה.
בין השנים 1253–1278 קיבלה קלודצקו מגרמניה זכויות מגדבורג, אם כי התאריך המדויק אינו ידוע. בשנת 1278 נכבשה העיירה על ידי הדוכס הנרי פרובוס הרביעי. בשנת 1290 נמכרה לדוכסות שווידניצה ולאחר מכן, ב-1301 נמכרה לדוכסות ז'יימביצה, אך נמכרה ב-1334 חזרה לממלכת בוהמיה על ידי הדוכס בולסלאב השני. באותה שנה, הוביל יוהאן מלוקסמבורג, מלך בוהמיה, לתקופה של צמיחה מהירה בעיירה. ב-1341 נבנתה העירייה ושנה לאחר מכן נפתח בית חרושת ללבנים. בשנת 1390 נבנה גשר אבן גותי מעל נהר נייסה.
בשנת 1526 הוכתר בית הבסבורג בתור מלך בוהמיה. כך מחוז קלודצקו הפך לחלק מממלכת הבסבורג. בשנת 1540 נבנתה מערכת הביוב של העיירה וכעבור תשע שנים הרחובות רוצפו והעירייה שופצה. רוב הבתים סביב כיכר העיר נבנו מחדש בסגנון הרנסאנס.
ב-1617 נערך מפקד האוכלוסין הראשון במחוז גלאץ, בו שכנה קלודצקו. בקלודצקו היו 1,300 בתים ויותר מ-7,000 תושבים. כשנתיים לאחר המפקד פרצה מלחמת שלושים השנים. בין השנים 1619–1649 הצרו על המצודה מספר פעמים. על אף שהמצודה לא נכבש, העיירה עצמה נהרסה במידה רבה. מעל 900 מתוך 1,300 המבנים נהרסו על ידי אש ותותחים, והאוכלוסייה פחתה לכדי ממחצית.
ב-1871, במהלך איחוד גרמניה, הפך מחוז גלאץ לחלק מהרייך הגרמני. מבצרים נהרסו וגשרים חדשים נבנו. בשנת 1880 נפתחו מפעל גז ומפעל לייצור חשמל. הבניינים לאורך הרחובות הראשיים נבנו מחדש בסגנון נאו-גותי ונאו-רנסאנס.
בסוף המאה ה-19 הפך עמק קלודצקו לאחד מאתרי התיירות הפופולרים ביותר ומלונות רבים, סנטוריומים וספא בערים הסמוכות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, נעשו מספר ניסיונות לספח את עמק קלודצקו לצ'כוסלובקיה. מנקודת המבט של צ'כיה, קלודצקו הייתה חלק מבוהמיה על אף שמאז כיבושה על ידי ממלכת פרוסיה ב-1763 הייתה חלק משלזיה תחתית. המאמצים לספח את קלודצקו לצ'כוסלובקיה המשיכו עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
הצעות לסיפוח קלודצקו לצ'כוסלובקיה
ועידת השלום בפריז (1919)
מקרא:
פס שחור מודגש - הצעה לגבול עם הרפובליקה הצ'כוסלובקיתקו נקודה קו - גבול נוכחיקו עם פסים אנכיים - מסלול הרכבת
במהלך מלחמת העולם השנייה, נהפכה המצודה לכלא. בתחילה היה הכלא מנוהל על ידי האבווהר, אך עבר לאחר מכן לשליטת הגסטפו. כמו כן, שימש כמחנה שבויים לקצינים של ארצות שונות. בינואר 1945 הגיעו האסירים לקלודצקו עובדי הכפייה הוחזקו במעוז, שהפך לתת-מחנה ריכוז מחנה הריכוז גרוס-רוזן.
העיירה עצמה לא נפגעה קשה במלחמה ונכבשה על ידי הצבא האדום בלי קרב גדול. עם זאת, כל הגשרים, למעט גשר האבן הגותי מ-1390 נהרסו. לאחר כניעתה של גרמניה הנאצית ב-1945, עקב שינויי גבול שנקבעו בוועידת פוטסדאם, הועברה קלודצקו מגרמניה לפולין. תושביה הגרמנים של העיירה גורשו והוחלפו בפולנים, שרובם גורשו מאזורי פולין שסופחו לברית המועצות.
בשנים 1950–1960 נפגע אזור מרכז העיירה על ידי מפולות. התברר כי לאורך ההיסטוריה, פיתחו הסוחרים בקלודצקו רשת של מרתפים ומנהרות תת-קרקעיות. הם שימשו לאחסון ואף למקלט בטוח מאש ארטילרית בעת צרה. עם הזמן נשכחו המנהרות, במיוחד לאחר גירוש התושבים הגרמנים, ובמהלך השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, רבים מהם החלו להתמוטט יחד עם הבתים. ב-1970 המנהרות שומרו וקלודצקו חדלה להיהרס.
אסון נוסף קרה בשנת 1997, כאשר קלודצקו הוצפה. נהר נייסה קלודצקו עלה לגובה של 8.71 מטר ושטחים נרחבים בעיירה נהרסו. בשנים הבאות נעשו פעולות לשיקום נזקי השיטפון וחידוש העיר העתיקה, שקיבלו תמיכה כספית על ידי האיחוד האירופי.
כיום, קלודצקו היא אחת מהמרכזים החשובים בתרבות, המסחר והתיירות בשלזיה התחתית. העיירה מושכת תיירים גרמנים המתעניינים בהיסטוריה שלה ותיירים צעירים באמצעות מתקני הספורט החורפיים שלה.
דמוגרפיה.
בתחילת המאה ה-19 חיו בעיירה 5,000 אנשים (על פי נתונים מ-1816), אבל כבר באמצע המאה מספר התושבים הוכפל ועלה ל-10,000. בעשורים הבאים, האוכלוסייה בקלודצקו גדלה בהתמדה, מלבד תקופה קצרה מייד לאחר מלחמת העולם הראשונה, בה חלה ירידה. כמה שנים לפני מלחמת העולם השנייה, האוכלוסייה עמדה על 20,000.
בתחילת המאה ה-21 האוכלוסייה בקלודצקו עלתה ל-30,000, אך מספר שנים מאוחר יותר, בשנת 2008, ירדה ל-28,000. מספר התושבים הרב ביותר שהיה בקלודצקו אי-פעם היה בשנת 1998 על פי תחזיות דמוגרפיות האוכלוסייה תמשיך לצמוח אף בשנים הבאות.
גאוגרפיה.
קלודצקו ממוקמת בפרובינציית שלזיה תחתית, במחוז קלודצקו. היא שוכנת במרכז עמק קלודצקו, בדרום-מערב הרי ברדזקי בגובה של כ-290–370 מטר, על גדותיו של נהר ביסטריצה, בסמוך לגבול עם גרמניה.
יהדות קלודצקו.