בנוגע לשילוב האסלאם והמודרניזציה, סבר אל-בנא שיש להתאים את אורח החיים האסלאמי לעידן המודרני, זאת באמצעות קריאה שכלתנית של הקוראן וחידוש האג'תהאד (הפעלת שיקול דעת עצמאי בענייני הלכה). הוא גרס כי יש צורך ביישום ההתאמה המודרנית של החוק הדתי ללא מגבלות בנושאים הרגישים בחיים האסלאמיים דוגמת הענישה האסלאמית, מעמד הנשים, ההסתמכות על פסקי הלכה בחיי היום-יום והיחסים עם בני דתות אחרות.
גמאל אל-בנא נמנה עם קבוצה של מלומדים מוסלמים המחזיקים בעמדות מתונות וליברליות בסוגיות חברתיות ודתיות, דוגמת מעמד האשה, הפרדת הדת מן המדינה, חילוניות, דמוקרטיה ומעמדו של מוסלמי שנטש את האסלאם, אך מאידך נוקטים עמדה חריפה נגד המשטרים הערביים העריצים והאלימים, נגד מדיניות החוץ של מדינות מערביות, ובמיוחד ארצות הברית וישראל, ולרוב, מדברים גם נגד הגלובליזציה. בקבוצה זו ניתן למצוא את הפמיניסטית המצרייה, ד"ר נוואל א-סעדאווי והאינטלקטואל ד"ר חסן חנפי.
אל-בנא השתייך גם לאסכולה של משכילים מוסלמים האומרים כי יש להבחין בין שני סוגים של אסלאם: "האסלאם הטהור" של הקוראן והנביא מוחמד מחד גיסא, ולעומתו "האסלאם המשובש" של חכמי ההלכה מאידך גיסא. לשיטת אל-בנא וחבריו המצדדים בקוראן, אך לא מכירים במרבית הסונה כמקור לפסיקת הלכה, הקוראן הוא המקור היחיד האותנטי ובר התוקף ואילו מדע ההלכה האסלאמי, שהתפתח במאות הראשונות לאסלאם, אינו מתאים לתקופה המודרנית.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001 בארצות הברית, הצטרף אל-בנא לגילוי דעת של לאומניים מצריים ואישים אסלאמיים בו האשים את מדיניותה של ארצות הברית באחריות לפיגועים. למרות דבריו, באופן מפתיע, תמך במלחמה האמריקאית בעיראק ב-2003 – עמדה שהפתיעה רבים.
בודרוס
בודרוס (בֻּדְרֻס) (ערבית: بٌدرُس) הוא כפר פלסטיני, הנמצא כ-30 קילומטרים צפון-מערבית לרמאללה, צפונית למודיעין, כמה מאות מטרים מהקו הירוק. יישובים סמוכים הם קיביה וניעלין ממזרח ובית נחמיה שבישראל ממערב. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה אוכלוסיית הכפר כ-1,790 נפש באמצע שנת 2016.
שם הכפר.
"בודרוס" הוא הגרסה הערבית לשם פטרוס.
היסטוריה.
לפי עדויות ארכאולוגיות, מח'רבת בודרוס השוכנת כ-2 קילומטרים מערבית לכפר, אזור הכפר היה מיושב החל מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
התקופה העותמאנית.
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, עיזים וכוורות דבורים. הכפר השתייך לנאחיית (נפת) לוד.
במסגרת הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1870 תועד היישוב ככפר קטן ובו שני אתרים קדושים ומטעי זיתים.
ב-11 בדצמבר 1917 כבשה הדיוויזיה ה-75 של הקורפוס ה-21 של הצבא הבריטי את הכפר וסביבתו.
בתקופת המנדט הבריטי.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת רמלה.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בבודרוס הייתה אוכלוסייה של 334 נפש, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 98 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 430 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 510 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 7,935 דונם. אשר מתוכם הוקצו 636 לחקלאות שלחין, ו-2,412 לגידולי דגנים.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית. בעקבות קביעת הגבול בין ירדן וישראל כ-300 מטר ממערב לכפר, איבד הכפר חלק מאדמותיו, שנמסרו לישראל במסגרת הסכמי שביתת הנשק עם ירדן ב-1949. ב-6 במאי 1949 נסוג הלגיון הירדני ממזרח לקו "בודרוס-קלקליה".
בשלטון ירדן.
באפריל 1951, קבוצה של חיילים ישראלים שסיירה לאורך הגבול טעתה בניווט והגיעה לפאתי הכפר. במקום החלו חילופי אש, הכוח הישראלי נסוג אך חייל פצוע נלקח בשבי. החייל, שלמה טובול, הוחזר לישראל לאחר כשלושה שבועות.
בלילה שבין 14 באוקטובר ל-15 באוקטובר 1953 הותקף הכפר כחלק מפעולת קיביה. בפעולת הסחה נורו כ-50 פגזים על הכפר, במטרה להסיח את תשומת לבו של הלגיון הירדני וכוח בפיקודו של אליהו (אלי) גוזני חסם את הכביש המוביל בינה לקיביה שמצפון, למנוע הגשת עזרה. מספר ימים אחר כך שוב התרחשו חילופי אש בין צה"ל ללגיון הירדני בכפר.
ב-27 באפריל 1954, הותקף הכפר בירי על ידי צה"ל וילדה בת 12 נפצעה.
לאחר 1967.
לאחר מלחמת ששת הימים הופקעו אדמות נוספות (אדמות שהיו בשטח ההפקר במובלעת לטרון). בסך הכל איבד הכפר כ-5,700 דונם מאדמותיו.
בתחילת שנות השמונים, הופקעו כ-200 דונם של שטחים חקלאיים ממערב ומדרום לכפר לצרוך שטחי אימונים של מתקן אדם ("שטח אש 203" ו"שטח אש 204") והכביש המוביל מהכפר מערבה נחסם לתנועה.
בשנת 2003 החלה בניית גדר ההפרדה על אדמות הכפר הנותרות, כך שהייתה עתידה להותיר כחמישית מהן בצדה המערבי (ה"ישראלי"). החל מנובמבר אותה שנה הובילו תושביו מאבק בשיתוף פעילי שמאל ישראלים ובינלאומיים, שכלל הפגנות, קמפיין ציבורי ועתירות משפטיות. בעקבות המאבק הוצא צו להפסקת העבודות ותוואי הגדר שונה, כך שרק 97 דונם מאדמות הכפר יופקעו.
ב-15 בינואר 2013, נהרג סמיר עווד, תושב הכפר בן 16, מירי חי של חיילים ליד גדר ההפרדה בסמוך לבודרוס. מתחקיר שערך צה"ל עלה כי על אף שלחיילים לא נשקפה בשום שלב סכנה הם ירו בעווד שלוש פעמים, בניגוד מוחלט להוראות הפתיחה באש. ב-31 בדצמבר 2015 הוגש כתב אישום נגד מפקד הכוח וחייל, בגין "מעשה פזיזות ורשלנות". ביוני 2018 חזרה בה הפרקליטות מכתב האישום, לאחר שההגנה טענה לאכיפה בררנית נגדם, כיוון שחיילי צה"ל שביצעו דברים דומים לא הועמדו לדין.
הסרט בודרוס.
בשנת 2010 הופק סרט תיעודי בשם "בודרוס" המגולל את סיפור מאבק הכפר נגד תוואי גדר ההפרדה. הסרט מתמקד בדמותו של מנהיג מקומי, עייד מורר, המאחד את כל הכוחות הפוליטיים בכפר - פת"ח, חמאס והחזית העממית - עם מפגינים ישראלים ובינלאומיים, למאבק עממי לא-חמוש נגד הגדר. בפברואר 2010 זכה הסרט במקום השני בקטגוריית חביב הקהל בפסטיבל ברלין.
הממלכה הנבטית
הממלכה הנבטית היא הארגון המדיני של שבטי הנבטים. התיארוך למעבר מארגון שבטי, לממלכה ממוסדת שבראשה ניצב מלך אינו ידוע במדויק.
רוב המידע על הממלכה הנבטית נמצא בחיבורים מהתקופה הרומית, כגון כתביו של ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו, וממצאים ארכאולוגיים.
תולדותיה.
המלך הנבטי הראשון שידוע עליו הוא חרתת הראשון, כתובת עם שמו נמצאה בחלוצה, והיא מתוארכת לשנת 168 לפנה"ס. באותה תקופה החל שיתוף הפעולה בין הממלכה הנבטית לבין היהודים בפיקודו של יהודה המכבי, הנבטים סיפרו ליהודה המכבי שהיהודים בגלעד נתונים בסכנה, והאיצו בו לבוא לעזרתם. הממלכה הנבטית ניצלה את התפוררותה והיחלשותה של הממלכה הסלאוקית, והחלה להתפשט בעבר הירדן ובנגב, זה כנראה היה הבסיס לשיתוף הפעולה בין הנבטים ובין החשמונאים.
ההתפשטות של הממלכה הנבטית מצד אחד וממלכת יהודה בהנהגת החשמונאים מצד שני, הביאה להתנגשות ביניהם בתחילת המאה ה-1 לפנה"ס. המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי חדר לעבר הירדן וכבש את גדרה ואת מבצר חמתא. לאחר מכן הוא כבש והרס את עזה שנחשבה לבעלת ברית של הנבטים, ונמל חשוב שממנו יוצאו הבשמים שבהם סחרו הנבטים, לחופי הים התיכון. אלכסנדר ינאי הרחיב את שליטתו במואב וגלעד והטיל על הערבים מס, שליטה זו בשטח שבעבר היה חלק מהממלכה הנבטית, איימה על הממלכה וניתקה אותה מחלק מדרכי המסחר שחיברו אותה עם סוריה. בסופו של דבר עבדת הראשון מלך הנבטים הביס את אלכסנדר ינאי בקרב שנערך בגדרה שבגולן, בעקבות התבוסה לממלכה הנבטית ובעקבות מלחמת אזרחים שפרצה בממלכת יהודה, נאלץ אלכסנדר ינאי להחזיר שטחים שכבש בגלעד ובמואב לידי הממלכה הנבטית. המלך חרתת השלישי שעלה אחרי עובדת הראשון השתלט על דמשק, ופלש לממלכת יהודה והצליח לנצח את אלכסנדר ינאי במקום שנקרא חדיד, ונסוג רק לאחר הסכם. אלכסנדר ינאי התאושש ופלש שוב לעבר הירדן וכבש את ג'רש ודיאון, בגולן הוא כבש את היישובים גולן, סלאוקיה וגמלא. בזמן מותו של אלכסנדר ינאי, ממלכת יהודה שלטה בשטחים רבים שהיו בעבר של הממלכה הנבטית, כמו הערים מידבא, צוער, פחל, לב, עגלת, חירונים וחשבון. כנראה גם חלק גדול מהנגב שבו עברה דרך הבשמים, נשלט על ידי ממלכת יהודה, העדויות לכך הן מצד מאגורה והמצד בתל ניצנה, שני המצדים כנראה הוקמו על ידי החשמונאים.
בעקבות המלחמה על המלוכה שפרצה בממלכת יהודה, בין האחים הורקנוס השני ואריסטובולוס השני, פנה הורקנוס השני לחרתת השלישי וכרת איתו ברית נגד אחיו, וזאת בתמורה להחזרת שטחים שנכבשו על ידי אלכסנדר ינאי לממלכה הנבטית. בשנת 65 לפנה"ס הגיע הצבא הנבטי לירושלים וצר על הר הבית שבו הסתתר אריסטובולוס, אך הצבא נאלץ לסגת בעקבות התקרבות הצבא הרומי. אריסטובולוס ניצל את נסיגת הצבא הנבטי, ויצא למלחמה נגד הנבטים והורקנוס וניצח אותם.. לאחר כיבוש יהודה על ידי הצבא הרומי, יצא סקברוס נציב סוריה לכבוש את פטרה, הוא לא הצליח לכבוש אותה ונסוג בתמורה לתשלום מכובד מחרתת השלישי.