תקופת הזהר של הלהקה הייתה בעת שימש מריוס פטיפה ככוריאוגרף הראשי. בתקופתו הועלו על הבימה הבלטים הידועים של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי. בין הרקדנים המפורסמים שהיו חברי הלהקה ניתן לציין אנה פבלובה, ואצלב ניז'ינסקי, ג'ורג' בלנשין, גלינה אולנובה, רודולף נורייב, מיכאיל ברישניקוב ועוד.
בשנות האלפיים, הלהקה נחשבת לאחת הטובות בעולם וכוללת 200 רקדנים. מנהל הלהקה הראשי הוא יורי פטייב.
אופרה.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 הלהקה העלה הופעות בכורה של אופרות רבות של המלחינים הרוסים. בשנת 1917 הזמר המפורסם פיודור שאליאפין החל את הופעותיו בתיאטרון. התקופה הפוסט-סובייטית הורגש קידום מואץ של הלהקה. אופרות של מלחינים מחוץ לרוסיה עתה הועלות על הבמה בשפת המקור. הדבר משפר את יכולת הלהקה להופיע בבמות העולם. החל משנת 1993 נערכך פסטיבל שנתי "כוכבי הלילות הלבנות" המודגש כולו לאופרה.
הרכב הנוכחי של הלהקה כולל כ-80 זמרים.
חוק המלתחות הנבחרות
וירג'יניה אפגאר
וירג'יניה אַפְּגָאר (באנגלית: Virginia Apgar; 7 ביוני 1909 – 7 באוגוסט 1974) הייתה רופאה אמריקאית שהתמחתה בהרדמה, מהחלוצות בתחום, ומפתחת מבחן אפגאר, שיטה להערכת בריאותו של היילוד, שהפחיתה באופן דרסטי תמותת תינוקות ברחבי העולם.
ביוגרפיה.
וירג'יניה אפגאר נולדה בניו ג'רזי ב-7 ביוני 1909, למשפחה בת שלושה ילדים, בת לצ'ארלס אפגאר, סוכן ביטוח, ורעייתו הלן. התעניינותה במדע ובמחקר קיבלה עידוד מאביה, שהיה אסטרונום ומדען חובב. היא הצטיינה בלימודיה בתיכון ובקולג', בשנת 1929 סיימה בהצטיינות את הלימודים בקולג' "מאונט הוליוק" לרופאים ומנתחים באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1937 סיימה ההתמחות בכירורגיה באוניברסיטת קולומביה, ובאותו זמן הייתה בין הנשים המעטות בעולם שהוכשרו בתחום. בשנת 1938 החלה לנהל את תחום ההרדמה. בשנת 1949 הפכה לאישה הראשונה שהתקבלה כפרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה באוניברסיטת קולומביה, והאדם הראשון להחזיק בפרופסורה בתחום ההרדמה באוניברסיטה. במקביל הייתה המרדימה הראשית בבית החולים לנשים "סלואן".
בשנת 1953 הציגה לעולם את הבדיקה הראשונה של מבחן אפגאר שהיא שיטה להערכת בריאותם של ילודים בדקות שאחרי צאתם לעולם. מדובר בבדיקה פשוטה יחסית, ובעלת מהימנות מחקרית לקביעת מצב מצוקה אצל התינוק. בבדיקה ניתן ניקוד (בין "0" ל-"2") לכל אחד מהסימנים הבאים: נשימה, קצב הלב, צבע העור, טונוס השרירים ותגובה לגירויים. בדיקה זו, למרות פשטותה, שינתה משמעותית את הטיפול בילודים במצוקה, הפחיתה באופן דראסטי את תמותת התינוקות, ונמצאת כיום בשימוש סטנדרטי ברחבי העולם.
למרות שאפגאר הייתה האישה הראשונה, ובמשך רוב שנותיה אף האישה היחידה, הן בבית החולים של אוניברסיטת קולומביה והן בתחומי הכירורגיה וההרדמה, היא נמנעה מלהצטרף לארגונים לזכויות הנשים ולהביע עמדה בזכות המאבק לשחרור האישה, ונהגה לומר כי "נשים הן משוחררות מרגע שהן עוזבות את הרחם".
וירג'יניה אפגאר לא נישאה מעולם. היא נפטרה ב-7 באוגוסט 1974.
בימי חייה פרסמה מעל 60 פרסומי מחקרים שביצעה, וכן מספר עצום של פרסומים ומאמרים בעיתונות מדע פופולרי. היא זכתה לתוארי דוקטור של כבוד ממספר מכובד של אוניברסיטאות, וכן לפרסים רבים. בשנת 1994 נבחר דיוקנה לסדרת הבולים האמריקאים שהנציחה 20 אמריקאים דגולים שפעלו לשינוי החברה האמריקאית.
אקהרט טולה
אקהרט טולה (Eckhart Tolle; נולד ב-16 בפברואר 1948) הוא מורה רוחני וסופר ממוצא גרמני החי ופועל בקנדה. "הניו יורק טיימס" הגדיר אותו כ"סופר הרוחני הפופולרי ביותר של האומה". טול חיבר מספר ספרים רבי-מכר: "כוחו של הרגע הזה", "דממה מדברת" ו"ארץ חדשה". הוא לא מזדהה עם אף אחת מהדתות, אך הוא משתמש בהרצאותיו בכלי הזן, הבודהיזם, הסופיות, הינדואיזם, הברית החדשה והתנ"ך.
קורות חיים.
נולד בשם Ulrich Tolle בעיירה ליד דורטמונד, גרמניה. בגיל 13 עבר עם אביו לספרד.
טולה ציין כי הייתה לו ילדות קשה בגרמניה ובספרד. לאחר תקופה ארוכה של דיכאון, חייו השתנו בגיל 29, כשהיה באנגליה והתרחש האירוע שהוא מכנה "השינוי הפנימי". לדבריו השינוי הביא עבורו תחושה עמוקה של שלווה. זמן רב חי כנווד, במצב של שמחה, להגדרתו, לפני שהיה למורה רוחני. לאחר מכן עבר לאמריקה הצפונית ובה החל לכתוב את ספרו הראשון. כיום הוא חי בוונקובר שבקנדה, עם רעייתו קים אנג'.
בשנת 1999 פרסם את ספרו "כוחו של הרגע הזה", המתאר אמונה בחיי ההווה, מבלי לחזור לעבר או לעסוק אובססיבית בעתיד. הספר הוזכר על ידי אופרה וינפרי בתוכניתה הפופולרית, כספר החביב עליה במיוחד, ותורגם ל-33 שפות. בשנת 2005 יצא ספרו "ארץ חדשה", וכעבור חודשיים נמכרו 3.5 מיליון עותקים של הספר.
בהקדמה לספרו "דממה מדברת" כתב שלמורה רוח אמיתי אין מה ללמד, במובן הקונבנציונלי של המילה; אין לו דבר לתת לכם או להוסיף לכם, לא מידע, לא אמונות, או חוקים. תפקיד המורה הוא לעזור להסיר את הדבר שמפריד את תלמידיו מן האמת.
שיטתו.
התרגילים שטול מציע לקוראיו ולמאזיניו, מבוססים על היכולת לפתח את ערות התודעה העצמית ופיתוח יכולת הקשבה הדדית וגופנית. שיטה זו בוחנת את יכולתו של האדם להשקיט את זרם המחשבה הנמשך, כדי להשיג מודעות עצמית עמוקה יותר. בדרך זו מפחית האדם את העיסוק הרצוף בקונפליקטים ובאי-הנוחות שקיימים בחי האדם. השיטה מובילה לחירות האדם מהזדהותו עם האגו המותנה, על מנת להתחבר עם טבעו האמיתי. טול מדגיש את חשיבות הנוכחות בהווה, תוך ניסיון להמעיט במחשבות על העבר ועל העתיד.
בספרו "ארץ חדשה" מתבונן טול במצב הקודר הנוכחי של בני האדם ומסביר שהוא מבוסס על הזדהות מוחלטת ושגויה עם האגו. טול מתאר כיצד אנו פועלים במצבנו הנוכחי ומאיר את טבעו של המעבר אל מודעות חדשה היכולה לשמש כפתרון לבעיה. טול מלמד דרכים להשגת מודעות חדשה זו כדי לעורר בקוראיו מודעות והתמרה פסיכולוגית ורוחנית ועל מנת לקחת אותם למקום טוב יותר של שלווה ורווחה.
כתובות על גלוסקמאות
כתובות על גלוסקמאות הן כתובות שנחרתו או נצבעו בצבע על גלוסקמאות - תיבות אבן קטנות ששימשו לקבורה משנית. בחלקה השני של המאה ה-1 לפנה"ס ובמאה ה-1 הייתה נהוגה בירושלים וביהודה שיטת קבורה ייחודית שנקראה ליקוט עצמות. בשיטה זו, לאחר כשנה אחרי הקבורה הראשונית של הנפטר, שנעשתה בכוך החצוב במערת הקברים, הועברו עצמותיו לגלוסקמא, שגם היא נותרה בתוך מערת הקברים. על גבי תיבת האבן הוספה כתובת. מרבית הכתובות הן קצרות מאוד, בארמית (הרוב) או בעברית, שתיהן בכתב הרווח באותה תקופה (הכתב המרובע) ו/או ביוונית.
כתובות עבריות וארמיות.
כתובת קצרות המביאות את שם הנפטר, וזיקות משפחתיות שלו (בר, ברה, אנתת (=אשת), אב, אבינו, וכדומה). מאחר שהייחוסים המשפחתיים ניתנים בעיקר בארמית (בר לעומת בן, ברת לעומת בת, אתת או אנתת לעומת אשת) ניתן להסיק שהלשון היומיומית המדוברת בירושלים הייתה בעיקר ארמית. מרבית הכתובות לא נחקקו על ידי אומנים, אלא בידי בני משפחה יודעי קרוא וכתוב, ולפיכך צורת הכתב היא לעיתים בלתי מוקפדת, ושונה מאוד מכתב סופרים בן התקופה. מאחר שאת מרבית הכתובות שוב לא ניתן היה לקרוא לאחר שהגלוסקמה עם העצמות שבתוכה נתחבו בחזרה לכוך הצר, ולא נראו יותר, הרי ברור למדי שהכתובות לא נועדו לזיהוי על ידי בני המשפחה בזמן מאוחר יותר.
כתובות של שמות.
להלן מבחר מייצג של כתובות על גלוסקמאות בצירוף מספר הגלוסקמה כפי שהיא מופיעה בקורפוס הגלוסקמאות של לוי יצחק רחמני:
9. ישוע בר יהוסף; 12. אבונה שמעון סבא, יהוסף ברה; 13. שלום אשת אלעזר; 15. יועזר (בר י)הוסף; 16. יהוסף, יהוסף בר שמעון; 17. הלעזר בן שת; 18. שמעון בר אלכסא; 20. אלעזר; 22. יהוסף; 23. שלום; 24. שלום אשת יהודה, שלום אתת יהודה; 26. שלמציון ברה שמעון; 27. שלון בת ליעזר; 31. מרים, יחנה; 35. יהודה שפירא; 38. הושע בר שמוען; 41. שמעון בוטון; 42. מתתיה; 44. גרידא; 57. יהודה בר יהוחנן בר יתרא; 61. שמעון בר יני שת; 63. יהושע; 66. שלם; 67. מרתא ברת חנניה; 68.יהונתן; 71. אמא שלמציון, שלמציון אמנה; 72. מתתיה; 73. שלם ומתתיה ברה, אתת מתיה וברה; 74. אנתת אלעזר; 75. בני אלעזר; 76. בן יחנן; 77. דוסתס; 82. מרים, עזריה; 83. יהוסף; 86. אפיחס בת אתנגרש; 87. חניה (א)בר אלכשה; 88. עזרא, ועוד.
מאחר שמספר הגלוסקמאות נושאי השמות שהתגלו עד היום הוא ניכר, הרי שהן תורמות מידע חשוב על השמות הפרטיים שהיו בשימוש באותה תקופה. שמות הגברים השכיחים ביותר הם: שמעון, יהוסף, יהודה, יהוחנן ואלעזר; ואילו שמות הנשים הנפוצים ביותר הם: מרים או מריה, שלום ושלומציון.
כתובות מפורטות.
כתובות ובהן מידע רב יותר, על הנפטר, על עיסוקו, ייחוסו, מקצועו, מוצאו או פרט שזיהה אותו בתוך קהילתו, וכדומה. למשל:
קיימות כתובות ובהן לשון אזהרה מפני פתיחת הגלוסקמה או הקבר, מפני הוצאת דבר מה, ואולי בעיקר כנגד הכנסת דבר מה (כגון הוספת עצמות של נפטר נוסף אל זה שעצמותיו כבר קיימות בגלוסקמה). האזהרה מלווה באחת מן המלים שמציינות נדר, כגון 'קרבן'.
- כוכה דנה עביד לגרמי אבהתנה, אריך אמין תרתין ולא למפתח עליהון (=הכוך הזה עשוי לעצמות אבותינו, אורכו שתי אמות, ואין לפתוח עליהם).
- כל די אנש מתהנה בחלת (=גלוסקמה) הדה קרבן אלה מן דבגוה (=כל דבר שאדם נהנה מן הגלוסקמה הזו, הוא קרבן לאלוהים מזה שקבור בתוכה)
חבייר אגיירה
קמעות שומרוניים
קמעות שומרוניים עתיקים עשויים על פי רוב מברונזה ונושאים כתובות בכתב שומרוני. ידועים כיום קרוב לשלושים קמעות הנושאים כתב שומרוני עתיק.