בשנת 1976 בילה טרודו שלושה ימים בקובה ויצר ידידות אישית עם קסטרו. הביקור היה גם הראשון של מדינה מערבית בקובה מאז 1960. נסיעתו של טרודו לקנדה ספגה ביקורת על ידי דיפנבייקר, לאור מעורבותה של קובה במלחמת האזרחים באנגולה. דבריו של טרודו בקובה, בעיקר "Viva Cuba! יחי פידל קסטרו", ספגו ביקורת גם על ידי דיפנבייקר, ותומס קוסיט, חבר פרלמנט קנדי. בזכרונותיו ציין טרודו כי קסטרו הקטין את מעורבותה של קובה באנגולה במהלך ביקורו, והוא הבין רק את מידת מעורבותה של קובה לאחר שחזר לאוטווה. זמן קצר לאחר ביקורו בקובה, טרודו קיצץ את הסיוע הזר לקובה.
בינואר 1977 היחסים בין קנדה לקובה הדרדרו לאחר שפורסמו פרטים כי ממשלת קובה השתמשה במשימה קונסולרית במונטריאול לצורך איסוף מידע. חמישה אזרחים קובנים גורשו מקנדה, כולל שלושה דיפלומטים. אכיפת החוק הקנדית כבר הייתה מודעת לפעילות הריגול בתוך הקונסוליה, והעמידה את הבניין לפיקוח כבר בשנת 1972. למרות שרשויות קנדה פיקחו על הקונסוליה הקובנית, הם לא התכוונו להתקדם נגד פקידי הקונסוליה אלא לאחר שפרטי הריגול בקובה פורסמו; מה שאילץ את הרשויות להמשיך בגירושן. ממשלת קובה כי היא משתמשת בקונסוליה לצורך איסוף מודיעין, אם כי ציינה כי פעילותה כוונה נגד ממשלת ארצות הברית וסוכנות הביון המרכזית.
בשנת 1984 העבירה ממשלת קנדה את "החוק לאמצעי חוץ זרים", חוק שנועד להניא חברות בנות אמריקאיות מקנדה מלקחת חלק באמברגו הכלכלי האמריקאי של קובה.
שנות ה-90–הווה.
בשנת 1994 הוקם מיזם משותף בין איחוד הניקל הקובני לבין חברת שריט אינטרנשיונל הקנדית המפעילה מפעל כרייה ועיבוד באי במואה. מיזם שני, קובלט זיקוק ושות' בע"מ, הוקם באלברטה לצורך זיקוק ניקל.
קנדה, בנוסף לאיחוד האירופי, התנגדה להעברת חוק הלמס-ברטון בקונגרס האמריקני ב-1996, במיוחד סעיף III, הוראה שאפשרה לאמריקנים שהממשלה הקובנית הלאימה להם נכסיהם לתבוע אנשים שכיום משתמשים בנכסים. שר החוץ הקנדי לויד אקסוורת'י הצהיר כי "קנדה חולקת את היעדים האמריקניים לשפר את תקני זכויות האדם ולעבור לממשלה מייצגת יותר בקובה. אך אנו מודאגים מכך שחוק הלמס-ברטון נוקט בגישה שגויה. זו הסיבה שעבדנו עם מדינות אחרות על שמירת עקרונות החוק הבינלאומי".
בתגובה לחוק הלמס-ברטון, תוקן "חוק הצעדים החוץ-טריטוריאליים" כדי לאפשר לקנדים הנתבעים על פי חוק הלמס-ברטון, לתבוע בחזרה בבתי משפט בקנדה. התיקון שהתקבל מצא גם כי אלה ששילמו פיצויים על פי "חוק הלמס-ברטון" חשופים לקנסות ומאסר בקנדה. בתגובה סאטירית לחוק הלמס-ברטון, הוצגה בבית הנבחרים של קנדה הצעת חוק פרטית המכונה הצעת החוק גודפרי-מיליקן בתגובה לחוץ-הטריטוריאליות של חוק הלמס-ברטון. הצעת החוק המוצעת הייתה מאפשרת לצאצאי נאמני האימפריה המאוחדת שנמלטו בשל המהפכה האמריקאית להיות מסוגלים להחזיר אדמות ורכוש שהוחרמו על ידי הממשלה האמריקאית במהלך המאה ה-18. למרות שחוק הלמס-ברטון נכנס לתוקף בשנת 1996, חקיקת סעיף III נדחתה לאפריל 2019.
באמצע שנות ה-90 הגיעו קנדה וקובה להסכמה שבה הממשלה הקובנית פיצתה את הקנדים שרכושם הופקע לאחר המהפכה הקובנית. רפורמות חירום כלכליות שנעשו בתקופה המיוחדת בקובה, אפשרו למספר לא מבוטל של עסקים קנדיים להשקיע בקובה. הפעילות הכלכלית המוגברת בין שתי המדינות גרמה לביקור רשמי של ראש ממשלת קנדה, ז'אן קרטיין, בהוואנה במשך 41 שעות. בנובמבר 1998. קרטיין התמודד עם ביקורת מסוימת בקנדה על כך שלא השמיע בפומבי את דאגותיו מפני זכויות אדם בקובה, אף שדן באופן פרטי עם קסטרו בנושא, וכן דרש לשחרר ארבעה מתנגדים פוליטיים ספציפיים. בביקור לא נמתחה ביקורת מצד ממשלת ארצות הברית בקנדה; עם נשיא ארצות הברית ביל קלינטון שהפציר בקרייתיין בפסגת ה-G8 ה-24 חודשים קודם לכן, להעלות חשש לזכויות האדם בקסטרו במהלך ביקורו המתוכנן.
קסטרו נסע למונטריאול בשנת 2000 כדי להשתתף בהלווייתו של טרודו.
המאה ה-21.
בשנת 2001, מחתה ממשלת קנדה על סוכני מכס אמריקאים בשדות תעופה קנדיים שניסו לתפוס אזרחים אמריקאים הנוסעים לקובה בניגוד לחוק האמריקני. במהלך הבחירות במועצת הביטחון של האו"ם בשנת 2010, דיפלומטים קובנים לאו"ם שידלו את שגרירי אמריקה הלטינית באספה הכללית של האו"ם להצביע לקנדה.
בשנת 2013 אירחה ממשלת קנדה שיחות דו צדדיות בין ממשלות קובה וארצות הברית. שבעה מושבי משא ומתן התקיימו בין ממשלות אמריקה לקובה באוטווה ובטורונטו. המשא ומתן הבא הביא לנורמליזציה של היחסים בין ממשלת אמריקה לקובה. בנובמבר 2016 ערך ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו ביקור רשמי של 30 שעות בקובה.
יחסים כלכליים.
נכון למאי 2018, קובה היא כיום שוק הייצוא השני בגודלו בקנדה באזור הקריביים / מרכז אמריקה; עם סחר דו-צדדי בין שתי המדינות בממוצע כמיליארד דולר קנדי בשנה. בסך הכל פועלות בקובה 85 חברות וחברות בנות קנדיות, כולל מבשלות מבשלת Labatt. עסקים קנדיים בקובה מושקעים בעיקר בכרייה, חשמל, נפט וגז, מזון חקלאי ותעשיית התיירות.
כ-1.2 מיליון קנדים מבקרים בקובה מדי שנה. כאשר תיירים קנדים המהווים 30 אחוזים מכל התיירים המבקרים בקובה בשנה, קנדה היא המקור הגדול ביותר לתיירים עבור קובה. קובה היא היעד החמישי הפופולרי ביותר בחו"ל לתיירים קנדים.
בנוסף ליחסי הסחר הדו-צדדיים שלה, קנדה מממנת גם תוכניות פיתוח בינלאומיות כדי לחזק את המגזר החקלאי של קובה ולשפר את ביטחון המזון במדינה. בנוסף לתחום החקלאי, תוכנית הסיוע הקנדית כוללת מימון להכשרה טכנית והסמכה לעובדים בתחום נפט וגז, חיפושי פטרוכימיה, הנדסת חשמל, צנרת ואנרגיה מתחדשת. מימון ניתן גם להכשרת רואי החשבון למיצוי "שקיפות ואחריות רבה יותר" בסוכנויות ממשלתיות קובניות ובארגונים ממלכתיים.
ייצוג דיפלומטי.
קנדה מחזיקה שגרירות בהוואנה מאז 1945. הבניין הנוכחי נבנה בשנת 1929 ושימש את קנדה מאז 1961. הוא גם מעניק סיוע קונסולרי לאזרחי אוסטרליה וישראל, עקב היותה של קנדה כמעצמה מעניקת חסות. השגרירות ממוקמת ברובע היוקרתי של מיראמר באזור העירוני של פלאיה בהוואנה. קונסוליות קנדיות נמצאות גם בוורדרו ובאולגין. בגלל ששני המיקומים הללו הם יעדים מרכזיים לתיירים קנדים. אף על פי שקנדה מקיימת ייצוג דיפלומטי בקובה, שגרירותה אינה מממנת או מקיימת באופן ישיר תוכניות חילופי תרבות או בין-אישי בין שתי המדינות.
לקובה יש שגרירות באוטווה וקונסוליות במונטריאול ובטורונטו.
אדולף רודר
אדולף רודר (בהונגרית: Roder Adolf; אצ'ני, מחוז שומוג', 11 בדצמבר 1833 – בלטון-ורש, 4 באוקטובר 1899) היה מנהל בית ספר ביישוב, מורה, עורך עיתון, סופר תאולוגיה יהודי-הונגרי אביו של אנטל ראדו.
ביוגרפיה.
אדולף רודר נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט רודר בעל מסעדה ושל ארז'בט רינג. הוא למד בילדותו את מלאכת הכנת הסיגרים ולמד קרוא וכתוב רק בגיל שבע עשרה. בשנת 1851 הונהג מונופול הטבק בהונגריה ולכן נאלץ להפסיק לייצר סיגרים והפך לעוזר מורה בעיירה מרצאלי. הוא מילא בחריצות גדולה את תפקיד המורה ביישובים רבים. למשל משנת 1856 עד 1868 ברכניץ, מ-1868 עד 1893 בסומבטהיי, שלימים היה שם גם מנהל בית הספר היסודי היהודי. במחוז ואש עבד 25 שנה כדי להפוך את האוכלוסייה הגרמנית להונגרית. הוא לקח חלק בחיי התאחדות המורים, שהקים בשנות ה-60 של המאה ה-19. כהוקרה על פעולותיו בתחום זה נבחר לחבר כבוד באיגוד המורים של המחוז ובחוג ההוראה מוראסומבאט. בשנת 1893, לאחר 42 שנות הוראה פרש וקיבל על הישגיו את "מדליית צלב הזהב". את שנותיו האחרונות בילה בחלקו בבודפשט, משם עבר בעצת רופאו בשנת 1896 לכפר וגר ליד בנו שהיה קצין ניהול אחוזה במקום.
כבר בשנת 1863 כתב בחריצות בעיתונים דתיים וחינוכיים יהודיים, ב"יהודי ההונגרי" של ז'נגרי, ב"בן חנניה (כתב עת)" של הרב לאופולד לעף, ב-Jüdische Volksschee, ב"יהודי מיינץ" ובכתב העת "מורי העם" (1869). הוא החל את עבודתו רחבת היקף כסופר וכעיתונאי רק בסומבטהיי. מאמרים ושירים פדגוגיים וספרותיים רבים הופיעו בכתבי העת שערך. אשתו הייתה תרזיה מנדל.
עבודותיו.
עבודות נוספות.
בשנת 1873 הקים אדולף רודר את כתבי העת "המשקיף של מחוז ואש" ואת Eisenburger Nachrichtent Szombathely שם ערך גם את השבועון Jenseits der Donau. בשנות ה-80 של המאה ה-19 והיה עורך משותף של כתב העת "המשקיף של מחוז ואש". הוא ערך גם את "אזרח המולדת ההונגרי", עיתון הונגרי לגרמנים, ובשנת הופעתו הראשונה, בשנת 1880 כותרותיו ומאמריו היו הן בהונגרית והן בגרמנית. כמה מיצירותיו, בעיקר בדקדוק, נותרו בכתב יד וביומנו האוטוביוגרפי, אותו החל לכתוב בשנת 1853 והמשיך עד 1874.
פרגוס סוטר
פרגוס סוטר (באנגלית: Fergus Suter; 21 בנובמבר 1857 – 31 ביולי 1916) היה סתת וכדורגלן בראשית ימי משחק הכדורגל. יש הטוענים שסוטר היה הכדורגלן המקצועי המוכר הראשון, סוטר היה יליד גלאזגו ושיחק בקבוצת הכדורגל הסקוטית, פרטיק לפני שעבר לאנגליה לשחק בדרווין ובבלקברן רוברס.
קריירה.
סוטר שיחק תחילה בפרטיק (לא מועדון פרטיק ת'יסל המודרני). המשחקים הראשונים שלו מחוץ לסקוטלנד היו עם פרטיק, וב-1 בינואר 1878 הוא שיחק עמם נגד דרווין בבארלי בנק, ונגד בלקבורן רוברס באלכסנדרה מדוס למחרת. לקראת סוף אותה שנה החל לשחק עבור מועדון לנקשייר דרווין, זמן קצר לאחר הגעתו של ג'ימי לאב, שחקן פרטיק.
למרות שמשחק הכדורגל היה אז חובבני, המעבר של סוטר לאנגליה לשחק עבור דרווין בשנת 1878 לאחריו הביא אותו לוותר על עבודתו כסתת. טענות הושמעו נגד המעבר כי שולמה לו משכורת כדי לשחק. באותם ימים לא היה נהוג לשלם לשחקני כדורגל עבור משחקם.