רוב אוכלוסיית הפרובינציה מרוכזת במורדותיהם המזרחיים של האנדים. הבירה, קטמרקה, שוכנת בגובה של כ-530 מ' מעל פני הים, ומדרום לה אזורים נמוכים אף יותר. בקצה הדרום-מזרחי של הפרובינציה חלק ממדבר המלח סאלינאס גראנדס, המשתרע גם על אזורים נרחבים בפרובינציות הסמוכות, לה ריוחה, קורדובה וסנטיאגו דל אסטרו.
היסטוריה.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על נוכחות בני אדם באזור מזה כ-2,000 שנה. באותה העת היו התרבויות בדרום אמריקה בעיצומו של תהליך של מעבר ליישובי קבע, חקלאות וחברות היררכיות. לפחות מאז המאה ה-11 חיו באזור בני הדיאגיטה, ולצדם עמי הקפז'אן, האולונגסטה והאטקמניו. בין 1480 ל-1535 שלטה במערב הפרובינציה דהיום אימפריית האינקה. השרידים השמורים ביותר בתקופה זו מצויים במצודת אקונקיחה, במורדותיו המערביים של הר בולסון.
האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה דייגו דה אלמגרו, ב-1536. אלמגרו סייר בעמקי קלצ'קי (בפרובינציית סלטה של ימינו) וחצה את הרי האנדים במעבר סן פרנסיסקו. ב-1554 ייסד פרנסיסקו דה אגירה את העיר סן פדרו מרטיר, אך זו ננטשה עד מהרה. יישוב נוסף, לונדרס דה לה נואבה אינגלטרה ("לונדון שבאנגליה החדשה") הוקם ב-1558 בהוראת מושל צ'ילה, חואן פרס דה סוריטה, כאות הוקרה למלכת אנגליה מרי הראשונה, רעייתו של מלך ספרד פליפה השני. בעקבות התקפות בני הדיאגיטה, הועתקה לונדרס ממקומה ב-1561, ושמה שונה לוויאגרה. כעבור שנה ננטשה לגמרי. ב-1563 הוכפף אזור קטמרקה לשליטתה של טוקומן, שהייתה חלק ממלכות המשנה של פרו, וב-1607 נוסדה סן חואן באוטיסטה דה לה פאס, במקום בו שוכנת כיום העיר בלן. העיר קטמרקה נוסדה ב-1683.
עם הקמת מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה ב-1782 סופחה אליה קטמרקה, שהייתה עדיין כפופה לטוקומן, וב-1783 הייתה לחלק מאינטנדנסיה בשם סלטה דה טוקומן, שכללה גם את הערים סלטה, חוחוי וסנטיאגו דל אסטרו. בירתה של האינטנדנסיה הייתה בתחילה בטוקומן, וב-1792 הועברה לסלטה.
במהלך מלחמת העצמאות הארגנטינאית, חולקה סלטה דה טוקומן ב-1814, וקטמרקה, כמו גם סנטיאגו דל אסטרו, שבה והייתה לחלק מטוקומן. ב-22 במרץ 1820 הכריז מושל טוקומן, ברנבה אראוס, על הקמת הרפובליקה של טוקומן בשטח האינטנדנסיה. ב-25 באוגוסט 1821 חדלה הרפובליקה להתקיים, ובמקומה הוקמו הפרובינציות הארגנטינאיות טוקומן, קטמרקה וסנטיאגו דל אסטרו.
מחלוקות טריטוריאליות בין ארגנטינה לבין בוליביה וצ'ילה בשנות ה-90 של המאה ה-19 הביאו להסכם בוררות ב-1899. לפי ההסכם, הועברו שטחים ממזרח לקו פרשת המים של אמריקה בהרי האנדים מצ'ילה לארגנטינה. ב-1900 הוקמה בהם הטריטוריה הלאומית לוס אנדס, שב-1943 חולקה לשלושה וסופחה לפרובינציות קטמרקה, סלטה וחוחוי.
דמוגרפיה.
קטמרקה היא אחת הפרובינציות הפחות מאוכלסות בארגנטינה. בשנת 2001 התגוררו בקטמרקה כ-334 אלף תושבים, ורק בלה פמפה, לה ריוחה, סנטה קרוס וטיירה דל פואגו היו פחות תושבים. עד שנות ה-70 של המאה ה-20 גדלה האוכלוסייה בפרובינציה בשיעור איטי מאשר ביתר חלקי המדינה. ב-1869 היוו תושבי קטמרקה 4.60% מתושבי ארגנטינה, וב-1970 ירד חלקם באוכלוסייה ל-0.74% בלבד. מאז עלה מעט חלקם באוכלוסייה, וב-2001 עמד על 0.91%.
מעט יותר ממחצית תושביה של קטמרקה חיים בעיר הבירה עצמה, וכולל פרווריה, חיים בעיר כ-60% מתושבי הפרובינציה. כ-74% מהתושבים חיים ב-13 הערים שבפרובינציה, השיעור הנמוך ביותר של אוכלוסייה עירונית בארגנטינה. צפיפות האוכלוסין בקטמרקה נאמדה ב-2001 בכ-3.3 תושבים לקמ"ר. באותה שנה היו ערים אלה הגדולות בפרובינציה:
כלכלה.
כלכלתה של קטמרקה היא הקטנה בכלכלות ארגנטינה. בשנת 2006 נאמד התוצר בה ב-1.7 מיליארד דולרים, שהם כ-5,820 דולר לנפש, שיעור הנמוך בכ-40% מהממוצע הארצי.
כריית מחצבים שונים תורמת כ-20% לתוצר בפרובינציה. במכרה הגדול ביותר, באחו דה אלומבררה, בו מועסקים 1,000 עובדים, כורים מדי שנה כ-600 אלף אונקיות זהב וכ-190 אלף טונות נחושת.
חקלאות מעולם לא הייתה מפותחת במיוחד בפרובינציה, וכיום היא תורמת כ-5% לתוצר. ברחבי הפרובינציה כ-200 אלף ראשי בקר, כ-150 אלף עזים וכ-100 אלף כבשים. ענפים חקלאיים נוספים כוללים עץ, זיתים, הדרים, כותנה, טבק וגפנים ליין.
פרס ג'יני
פרס ג'יני (באנגלית: Genie Award) הוא פרס המוענק על ידי האקדמיה הקנדית לקולנוע וטלוויזיה עבור יצירה קולנועית קנדית מצטיינת. הפרס מהווה את המקבילה הקנדית לפרס האוסקר האמריקאי.
היסטוריה.
הפרס נוסד בשנת 1949. במשך 30 השנים הראשונות, עד שנת 1979, הוא נקרא "פרס הקולנוע הקנדי", והיה ידוע גם בשם "פרס אתרוג", על שם האמן הרומני-קנדי סורל אתרוג, שעיצב את פסלון הפרס. בשנת 1980 שונה שם הפרס לשמו הנוכחי, פרס ג'יני.
הגשת המועמדויות לפרס מתבצעת על ידי בעליהם של הסרטים הקנדיים או על ידי נציגיהם, בהתאם לקריטריונים המפורסמים בחוברת של כללים ותקנות שמופצת בקרב חברי האקדמיה ואנשי התעשייה. ועדות משנה, המורכבות מחברי אקדמיה מתנדבים, מתכנסות כדי לצפות בסרטים המוגשים ולבחור את חמשת המועמדים הסופיים בכל קטגוריה. לאחר מכן כלל חברי האקדמיה מצביעים ובוחרים את הזוכה בפרס מבין המועמדים הסופיים בכל קטגוריה.
טקס הענקת הפרסים נערך מדי שנה ומשודר בשידור ישיר בערוץ טלוויזיה קנדי. בניגוד למקובל, הטקס לא נערך בחודש קבוע, אלא מדי שנה בחודש אחר. בשנת 1974 הטקס בוטל, לאחר שהבמאים מקוויבק הודיעו על הסרת מועמדותם ועל ביטול השתתפותם.
קטגוריות.
מדי שנה מוענקים פרסים ב-46 קטגוריות קבועות, כשהעיקריות הן:
פרס ג'יני עבור הישגים מיוחדים או מפעל חיים מוענק באופן לא סדיר, אחת למספר שנים.
נוה יאיר
נוה יאיר היה קיבוץ שהוקם על ידי יוצאי מחתרת לח"י בשנת 1949. הקיבוץ שכן בנגב הצפון-מערבי, בסמוך לגבול רצועת עזה, ונקרא על שמו של מפקד הלח"י אברהם שטרן, שכינויו המחתרתי היה "יאיר". בשנת 1950, כשנה לאחר הקמתו, התפרק הקיבוץ, ובמקומו הוקם קיבוץ עין השלושה, הקיים עד היום.
הרקע להקמת הקיבוץ.
ב-29 במאי 1948 נערך בשייח' מוניס מסדר גלוי ראשון ואחרון של לוחמי לח"י, שלאחריו התגייסו לצה"ל. מרביתם שירתו בגדודים 82 ו-89 של חטיבה 8, בפיקודו של יצחק שדה. בגדוד 89 נולד והתגבש רעיון הגרעין ההתיישבותי. הגדוד השתתף בקרבות באזור במבצע אסף ובמבצע חורב, ואנשי הלח"י קבלו את השראתם ההתיישבותית ממפקד הפלוגה האגדי "דב" (יעקב גרנק) שנפל בקרב בניצנה.
יצחק שדה תמך בהתלהבות ברעיון ההתיישבות של הגרעין שנקרא "יאיר" ועזר ביצירת קשר עם מנהל המרכז החקלאי, אברהם הרצפלד, שנרתם לעזור להם.
לאחר רצח הרוזן פולקה ברנדוט נאסרו רבים מאנשי לח"י. נתן ילין-מור נידון למאסר עם רבים אחרים. אנשי לח"י החליטו ללכת לבחירות ברשימה עצמאית בשם מפלגת הלוחמים. בבחירות שנערכו ב-21 בינואר 1949 זכתה הרשימה במנדט אחד, וילין מור, שעמד בראש הרשימה, שוחרר וזכה לחנינה יחד עם חבריו.
בוועידה הראשונה של המפלגה, שנערכה ברמת גן בחודש מרץ 1949, הוחלט כי "הוועידה רואה ביישוב שטחי הארץ השוממים והעזובים תפקיד חלוצי וקוראת למוסדות התנועה להקדיש מאמצים לפעולה זו". היו גם מתנגדים לרעיון ההתיישבות, ובראשם ישראל אלדד שראה בכך חיקוי של ה"שמאל", והתנגד להיות "חלוצים של הרצפלד".
הקמת הקיבוץ והתפרקותו.
ב-29 ביוני 1949 עלו חברי גרעין "יאיר" לקרקע, והחלו מיד בבניית המקום: הוחל בחריש ובזריעת השדות, נרכש עדר צאן בן 100 ראש והוקמה במקום מחלבה. את הכשרתם רכשו חברי הגרעין קודם לכן בעבודה בענפי המשק השונים בקיבוץ אפיקים. ב-11 באוגוסט 1949 ארגנה מפלגת הלוחמים את חגיגת העלייה לקרקע של נוה יאיר. ציבור המוזמנים, שמנה כ-300 איש, עשה את דרכו לאזור בשיירת כלי רכב. בין המברכים היו יצחק שדה, נתן ילין-מור ויצחק שמיר.
כבר מההתחלה החלו הקשיים. המקום היה מבודד, רחוק מכל כביש ודרכי העפר אליו היו חוליות בקיץ ובוצניות ובלתי עבירות בחורף עם עליית נחל הבשור על גדותיו. המקום היה פרוץ וסבל ממקרי הסתננות מרצועת עזה. תוך זמן קצר נהרגו שלושה מחברי הגרעין. בנוסף התמודד הגרעין עם מחסור במים. היו גנבות גדולות של יבולים קצורים, ומכת עכברים פקדה את האזור. שני גורמים אלה גרמו לכך שבנוה יאיר היו יבולים דלים ביותר.
האכזבה הביאה להתחלת עזיבה. כן עזבו חברים בגלל חילוקי דעות אידאולוגיים. חלק מהחברים עזבו לאחר שלא נתקבלה דעתם שעל נוה יאיר להצטרף לקיבוץ המאוחד. מפלגת הלוחמים עזרה בתחילה בגיוס אנשים חדשים, אך גם היא הלכה והתפוררה בשל ריבים פנימיים, ואנשי נוה יאיר נותרו ללא עורף לעזרתם. לבסוף נשאר קומץ חברים, שב-20 ביוני 1950 הודיעו להרצפלד על פירוק הקיבוץ.
כדי לא להשאיר את המקום, שלו נודעה חשיבות ביטחונית גבוהה, נמצא גרעין "עין השלושה" של תנועת הנוער הציוני שחבריו הסכימו להתיישב מיד בנוה יאיר. קיבוץ עין השלושה ישב במקום זמן מה, בצריפים טרומיים, שדות מעובדים וציוד שהושארו להם על ידי אנשי נוה יאיר ובנובמבר 1950 עבר למקומו הקבוע כ-2.5 ק"מ דרומה משם.
ממלכת נאפולי
ממלכת נאפולי הוא כינוי מודרני לישות מדינית שהתקיימה בחציו הדרומי של חצי האי האפניני. בעת קיומה הייתה הממלכה ידועה אף כ"ממלכת סיציליה", שנוסדה לאחר ניתוקו של האי סיציליה מממלכת סיציליה הקדומה, כתוצאה ממרד הערבית הסיציליאנית ב-1282. ברוב שנות קיומה שלטו בממלכה מלך צרפת או מלך ספרד.
ממלכת נאפולי בשליטת בית אנז'ו.