ירגזי הכף נצפה לרוב בקבוצות קטנות של 2–6 פרטים. עונת הקינון היא בחודשי אוגוסט עד מרץ. הירגזי מקנן בחללים טבעיים ומעשי ידי אדם. הטלת הביצים מתחילה באוגוסט-אוקטובר עם תיעוד בודד ממאי 1968. הקן הוא גביע של עשבים יבשים, שיער, צמר נוצות וחומרים דומים. הנקבה מטילה 3–4 ביצים לבנות ומנוקדות באדום בגודל 19.2×14.6 מ"מ. ודוגרת עליהן 14 יום. לא ידוע על נדידה, אבל ישנה ירידה בכמות התצפיות באמצע הקיץ, אז משוער כי מתבצע חילוף הנוצות. ירגזי הכף מחפש מזון בשיחים ובעצים וניזון מחרקים. במעופו הגלי הירגזי מחליף בין טפיחות כנף קצרות ומהירות בטיפוס מעלה ואז קיפול הכנפיים בצלילה.
תפוצה ובית גידול.
ירגזי הכף מצוי בדרום אפריקה, דרום נמיביה ולסוטו, בסוואנות וחורש ים-תיכוני, שדות וביצות וצוקים סלעיים. הוא מצוי בכף התקווה הטובה, ומכאן שמו. בקארו הוא מצוי בעיקר בצמחייה שיחית ובאזורים סלעיים. לאורך החוף הוא מתרחק מהסלעים וחי בצמחיות סטראנדפלד ורנוסטרפלד, ובכפרים. בלסוטו הוא מצוי בעיקר באזורים סלעיים עם צמחייה עבה וצפופה, אבל גם בערבות עשב סלעיות. טווח התפוצה של מין זה גדול (כ–795,000 קמ"ר), ולכן הוא אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח. לא כימתו את גודל האוכלוסייה, אך מעריכים כי המין לא מתקרב לסף סכנת ההכחדה על פי קריטריון גודל האוכלוסייה. מגמת האוכלוסייה יציבה, ועל כן אין ירידה מהירה דיה כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. על כן, ירגזי הכף מסווג כמין ללא חשש.
טקסונומיה.
ירגזי הכף תואר לראשונה על ידי יוהאן פרידריך גמלין בשנת 1789. הסוג מלאניפרוס תואר על ידי שארל לוסיאן בונפרטה בשנת 1850. עם זאת, שנים רבות נחשב הסוג לחלק מהסוג ירגזי. מחקר משנת 2013 הראה שהמינים האפריקאיים בסוג ירגזי יוצרים קלייד עצמאי והמליץ לפצלם לסוג מלאניפרוס, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ו-IOC . לעומתם, ITIS עדיין מציג את מיני הסוג מלאניפרוס בסוג ירגזי.
העץ הפילוגנטי של הסוג מלאניפרוס על פי יוהנסון ואחרים (2013):
לירגזי הכף 2 תת-מינים, כאשר הטיפוסי, M. a. afer הוא הצפוני מביניהם וחי בנמיביה ובמערב דרום אפריקה. השני, M. a. arens, שתואר בידי פיליפ קלאנסי ב-1963 הוא הדרומי וחי בדרום דרום אפריקה ובלסוטו.
לוקה וילדוזה
לוקה וילדוזה (בספרדית: Luca Vildoza; נולד ב-11 באוגוסט 1995) הוא כדורסלן ארגנטינאי ממוצא איטלקי המשחק בעמדות הרכז והקלע.
קריירה מקצועית.
קילמס (2012–2017).
הקריירה של וילדוזה החלה במועדון ליגת העל הארגנטינאית קילמס, המועדון של עיר הולדתו, בעונת 2011/12. לאחר מכן שיחק בליגה הארגנטינאית השנייה עם קילמס, במהלך עונת 2012/13. את שלוש העונות הבאות הוא בילה בליגה הארגנטינאית הראשונה בקילמס.
סאסקי בסקוניה (2016–2021).
בשנת 2016, וילדוזה חתם על חוזה לארבע שנים במועדון הליגה הספרדית והיורוליג סאסקי בסקוניה. עם זאת, בסקוניה השאילה אותו בחזרה לקווילמס לעונת 2016/17 בה העמיד ממוצעים של 16.9 נקודות ו-3.9 אסיסטים למשחק. הוא הצטרף שוב לבסקוניה לעונת 2017/18 וערך הופעת בכורה ביורוליג. במשך 24 משחקי יורוליג, הוא העמיד ממוצעים של 4.5 נקודות, 2 אסיסטים ו-1.3 ריבאונדים למשחק. בליגת ה-ACB, הוא הופיע ב-25 משחקים והעמיד ממוצעים של 5.9 נקודות, תוך כדי קליעה של 50% מהשדה ו-40.4% מהשלוש. באסקוניה עלתה לגמר פלייאוף ה-ACB באותה עונה והפסידה בגמר 3–1 לריאל מדריד.
בעונת 2018/19, תפקידו של וילדוזה בקבוצה גדל וכך גם הסטטיסטיקה שלו, שכן הוא העמיד ממוצעים של 9.1 נקודות ו-3.8 אסיסטים ב-34 משחקי היורוליג. במרץ 2019, וילדוזה חתם על הארכת חוזה עם באסקוניה כדי להישאר עד סוף עונת 2023/24. ב-ACB הוא הופיע ב-32 משחקים, עם ממוצע של 9.3 נקודות למשחק. ברבע גמר הליגה הפסידה באסקוניה 2–0 לסרגוסה.
בעונת 2019/20 זכה וילדוזה עם בסקוניה באליפות הליגה הספרדית ואף זכה בתואר ה-MVP של הגמר, כשהוביל את הניצחון 69–67 על ברצלונה עם 17 נקודות ו-20 נקודות מדד.
מילווקי באקס (2022-הווה).
ב-6 במאי 2021, וילדוזה חתם בניו יורק ניקס מליגת ה-NBA, אך הם ויתרו עליו ב-3 באוקטובר לאחר ששיחק שני משחקים בליגת הקיץ 2021. ב-5 באוקטובר הודיע וילדוזה שהוא עבר ניתוח ברגל ימין.
ב-6 באפריל 2022, וילדוזה הוחתם על ידי מילווקי באקס על חוזה לשנתיים.
בנבחרת הלאומית.
וילדוזה היה חבר בנבחרות הצעירות של ארגנטינה. הוא שיחק עם הנבחרת הצעירה של ארגנטינה בגביע העולם עד גיל 17 2012. הוא גם חבר בנבחרת הבוגרת של ארגנטינה. עם הנבחרת הבוגרת של ארגנטינה, הוא שיחק במשחקים הדרום-אמריקאיים 2014, במשחקים הפאן-אמריקאיים 2015, באליפות דרום אמריקה 2016 ובאליפות האמריקות בכדורסל 2017.
בשנת 2019, וילדוזה לקח חלק בנבחרת שזכתה במדליית הזהב הפאן-אמריקאית בלימה. וילדוזה נכלל בסגל הארגנטינאי לגביע העולם בכדורסל 2019 וזכה במדליית כסף אחרי שהפסיד בגמר לספרד.
צ'יצ'ה (משקה)
צ'יצ'ה (בספרדית: Chicha) היא בירה שמקורה בכל אזור האנדים של אמריקה הדרומית שבני האינקה נהגו לשתות והיא מיוצרת בדרך כלל על ידי תסיסה של צמחים שונים עם רוק (העמילאז ברוק מפרק עמילן תירס לסוכר), ומכאן הכינוי "בירת יריקה".
מקור המילה לא לגמרי ברור. על פי האקדמיה המלכותית לשפה הספרדית ומחברים אחרים, מקורה של המילה צ'יצ'ה מהמילה צ'יצ'אב (chichab), בשפת בני הקבוצה האתנית של ה (מאזור פנמה וקולומביה) שמשמעותה "תירס". לפי מקורות אחרים, צ'יצ'ה מגיעה מהמילה בנאוואטל צ'יצ'יאטל (chichiatl), שפירושה "מים מותססים". המונח צ'יצ'ה שימש את הספרדים עבור כל משקה מותסס שפגשו באמריקה, אף על פי שכל אזור השתמש במרכיבים שונים הזמינים במקום להכנתו.
באימפריית האינקה הכינו את הצ'יצ'ה מתירס, בעיקר מתירס מונבט (חורה (jora) או ויניאפו (wiñapu)), אך היא יוצרה גם, בין היתר, מקינואה, ירבוז, , , (צַ'נְיָאר) ופלפלון בכות (מולה). בקצ'ואה, המשקה נקרא אקהה (aqha). הנשים לעסו את העוגות שנאפו מקמח תירס, כלומר השרו אותן בהרבה רוק. העמילן הופך במהירות לסוכר על ידי אנזימים הנמצאים ברוק, שתמיסתו עוברת בקלות תסיסה. תכולת האלכוהול של צ'יצ'ה נעה בין 1% ל-6% תלוי אם המשקה מיועד לצריכה יומית במהלך העבודה או לחגיגות כמו האינטי ריימי. הסופר ממוצא אינקה-ספרדי אינקה גרסילאסו דה לה וגה הסביר ששתייה מופרזת הייתה אחד החטאים העיקריים של האנשים. טקסטים רבים אחרים בני זמנו מעידים על השימוש בצ'יצ'ה כמשקה יומיומי וחגיגי. תפקיד מיוחד בהכנת הצ'יצ'ה היה לקבוצה נבחרת של נשות האינקה המכונות בקצ'ואה אקיה (aclla), הידועות גם בשם "נשים נבחרות" (או גם "בתולות השמש"). נשים אלו נלקחו בגיל צעיר מבתי משפחתן ונלקחו לאקיאוואסי (acllahuasi) או "בית הנשים הנבחרות". הן הוקדשו לדת האינקה, אריגה, בישול והכנת צ'יצ'ה. רוב הצ'יצ'ה שהכינו הם היו משמש בטקסים. הם התחילו את תהליך הכנת הצ'יצ'ה על ידי לעיסת תירס כדי ליצור מרקם עיסה שיתסוס. התוצרת האקיה נחשב לקדושה בגלל הנשים שייצרו אותו. זו הייתה זכות מיוחדת שלא זכו לנשים רבות מלבד "הנשים הכי מושכות".
בני הקבוצה האתנית של ה ועמים ילידים אחרים בשפלת האמזונאס מייצרים באופן מסורתי צורה של צ'יצ'ה מיוקה (קאסווה) או מפרי דקל האפרסק (צ'ונטה (chonta)). שני חומרי הגלם מבושלים עד שהם רכים ואז מועכים אותם לפני שחלקים מהמסה נלעסים (בדרך כלל על ידי נשים) ומחזירים לסיר. לאחר מכן מוסיפים מים תוך כדי סחיטה של מסת הפירות בידיים ומסננים. לבסוף, המשקה נשאר לתסוס לפחות יום. באופן מסורתי, הצ'יצ'ה נשמרת בתוך דלעת חלולה.
גרסה לא אלכוהולית היא צ'יצ'ה מוראדה (chicha morada). לשם כך, תירס סגול מבושל ושותים קר, מזוקק עם סוכר ומיץ ליים, כמו לימונדה.
בוונצואלה נפוצה במיוחד צ'יצ'ה מאורז. גרסה זו מוכנה על ידי בישול אורז עם קליפת אננס מותססת מעט ו"פאפלון" (papelón סוכר קנה שהתגבש לדפים) יחד עד שהוא לא יכול לספוג יותר מים. את הנוזל הנותר מרסקים עם האורז ליצירת משקה סמיך. לאחר מכן משאירים את זה לתסוס עוד כמה ימים, תלוי בטעם.
צ'יצ'ה אורז עם חלב היא גרסה לא אלכוהולית. זהו משקה קל קר שנמכר בהרחבה ברחובות. הוא עשוי עם חלב במקום מים, ללא אננס, וקינמון וחלב מרוכז מתוק. זהו סוג של מילקשייק פודינג אורז.
בצ'ילה, במיוחד במרכז צ'ילה, מכינים את הצ'יצ'ה מתפוחים מותססים. המשקה דומה לסיידר. נוהגים לשתות אותו בסתיו ובחגים לאומיים והוא פופולרי מאוד. באזור שבמרכז צ'ילה מכינים את הצ'יצ'ה מענבים. לכן אין לסווג את שני המשקאות הללו כבירות אלא כיין או משקאות דמויי יין.
הצורה הפרואנית של קומביה קרויה על שם המשקה.
הורסט נימאק
הורסט נימאק (בגרמנית: Horst Niemack; 10 במרץ 1909 – 7 באפריל 1992) היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה וקיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
נימאק נולד ב-10 במרץ 1909 בהנובר, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית, לאיש עסקים. הוא למד בבתי ספר תיכון בהנובר ובהילדסהיים וסיים את בית הספר התיכון. נימאק הצטרף לרייכסווהר ב-7 ביוני 1927, והצטרף לרגימנט הפרשים ה-18 בשטוטגרט – באד קנשטאט, שם שהה עד סוף ספטמבר 1933. לאחר מכן למד נימאק בבית הספר לפרשים בהנובר עד 30 בספטמבר 1936. במהלך תקופה זו פעל גם כחבר בנבחרת טורניר סוסים מקומית וזכה במספר רב של ניצחונות בטורנירי סוסים שונים. ב-1 באוקטובר 1936 הוצב נימאק ללמד בבית הספר לרכיבה ולנהיגה של הצבא בהנובר, שם הדריך עד לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה עד סוף ספטמבר 1939.
מלחמת העולם השנייה.