בשנת 1946 נישאה הול לשחקן טד ברוקס בלוס אנג'לס. הם נפרדו לאחר שלוש שנים והול חזרה בחזרה למגוריה שבניו יורק.
ב-1952 התחתנה עם תסריטאי הסדרה "צללים אפלים" סם הול, בנם התסריטאי מתיו הול נולד ב-1958.
בעצת בעלה שינתה לקראת סוף שנות ה-50 את שם הבמה שלה מ"שירלי גרייסון" ל"גרייסון הול".
הול מתה ממחלת סרטן הריאה ב-7 באוגוסט 1985 בגיל 62 בביתה שבניו יורק סיטי לאחר מאבק של חצי שנה.
ע"פ צוואתה גופתה נשרפה.
פיט השחור
תרפיית שחזור גלגולים
חן אהרוני (אלבום)
חן אהרוני הוא אלבום הבכורה של הזמר, היוצר, המלחין והמוזיקאי חן אהרוני שיצא ב-23 בדצמבר 2010. לפני יציאתו הרשמית של האלבום יצאו לאור 5 סינגלים ממנו ובהם הסינגל "נשימה", בו שר אהרוני ביחד עם הדוגמנית אסתי גינזבורג - מה שהיה בשבילה טבילת האש הראשונה בשירה, השיר צעד 11 שבועות במצעדים השבועיים ומקום השיא שהגיע אליו היה מקום ראשון.
תיאטרון קרוב
תיאטרון קרוב הוקם בשנת 2001 על ידי הבמאי והשחקן ניקו ניתאי. התיאטרון פעל בבית מרכזים שבדרום תל אביב, ולאחר השריפה בבית מרכזים בשנת 2003 עבר למקומו הנוכחי בתחנה המרכזית החדשה של תל אביב.
התיאטרון מציע רפרטואר מקורי לצד מחזאות קלאסית ומודרנית. אנסמבל התיאטרון כולל כ-50 שחקנים, מבוגרים וצעירים, כולם בוגרי בית הספר למשחק.
התיאטרון העמיד לעצמו כמטרה לקרב את אוכלוסיות שונות אל מקורות התרבות העכשוויים והקלסיים ולפתח איתם פרויקטים חינוכיים מגוונים.
סגנון ההפקות שונה מהמוצג על הבמות הממוסדות, והוא כולל אירועים תרבותיים חינוכיים שבו המחסום בן האמן לצופה נמחק לחלוטין. הקהל הופך לחלק בלתי נפרד מהאירוע.
במשכן תיאטרון קרוב, בתחנה המרכזית, ישנם שני אולמות בהם הוא מעלה למעלה מ-100 אירועים מדי שנה.
תיאטרון הקיבוץ
תיאטרון הקיבוץ הוקם כתיאטרון פוליטי-סאטירי בהשראת תיאטרון פיסקטור וברכט בשנות ה-30 על ידי שולמית בת-דורי, חברת קיבוץ משמר העמק, תחילה פעל בשם "בימת הקיבוץ" ולימים הוחלף לשמו הנוכחי.
התיאטרון פעל בעיקר בתחום הקיבוץ והחל משנות ה-60 הפך לתיאטרון חברתי הנתמך על ידי משרד החינוך והתרבות, בנוסף לתנועה הקיבוצית. בין שנות ה-60 ועד לשנות ה-80 המשיך לפעול בעיקר בקיבוצים, ומשם גם הגיעו מרבית שחקניו, אולם במהלך אמצע שנות השמונים נפתח לקהלים שונים בארץ, בהם בעיקר ילדים ובני נוער, ועם קבוצת שחקניו החלו להמנות שחקנים מוכרים מהתיאטרון הרפרטוארי.
הצגותיו של התיאטרון זכו בפרסי הצגת השנה לנוער בשנים 2006 ("תמונה משפחתית"), 2008 ("מען לא ידוע") ו-2009.
משום שלתיאטרון אין אולם משלו הוא מגיע לקהלים בשיתוף עם תיאטראות שונים, בעיקר בפריפריה, במתנ"סים, בתי ספר, מחנות צה"ל וקהל היעד המקורי שלו, הקיבוצים. וכן לוקח חלק בפסטיבלים בישראל כדוגמת פסטיבל עכו ובחו"ל.
בשנת 2007 העלה בארצות הברית ובקנדה את ההצגה "מען לא ידוע" העוסקת באידאולוגיה הנאצים ומשוחקת על ידי בניהם של ניצולי שואה. ההצגה הועלתה כחלק מאירועי יום הזיכרון הבינלאומי לשואה.
סמינר בית יעקב
סמינר בית יעקב הוא מוסד לימודים לבנות חרדיות. אף על פי שרשמית השם "סמינר" מתייחס לכיתות י"ג-י"ד בלבד, מכונים רוב התיכונים החרדיים לבנות בשם "סמינר".
רקע.
ב-1806, לאחר תקופת פעילות קצרה למדי, נסגרו בתי-הספר היהודיים שהקים המשכיל הרץ הומברג בגליציה. החינוך המסורתי, בדמות תלמוד תורה לבנים ומעט אם בכלל ידע תורני לבנות, נותר על עומדו (בניגוד לארצות המערב) והיה גורם חשוב בחולשת תהליכי החילון בחבל. בשנת 1874, האימפריה האוסטרו-הונגרית ששלטה אז בחבל, החילה חינוך חובה כולל לשני המינים בגליציה. בעוד שההורים היו מוכנים לשלם קנסות ולהסתכן כדי להימנע משליחת בניהם, ההתנגדות לגבי הנערות הייתה חלשה בהרבה. עד מהרה, נשלחו רבות מאוד לבתי-הספר. קולות מעטים קראו לפתוח בתי-ספר יהודיים דתיים לילדות דוגמת אלו שהקימו הנאו-אורתודוקסים בגרמניה, אך הרוב המסורתי דחה זאת בתוקף כעבירה על האיסור ללמד תורה לנשים, והנהגתו הרבנית המליצה על פי רוב להקפיד על הקניית מידות ויראת שמים בבית והימנעות מלימודי חול ככל האפשר. תוך כמה שנים ניבע פער של ממש בין גברים לנשים בגלל הבדלי החינוך: הנערות היו בקיאות בשפה ובתרבות הפולנית, ובמקרים רבים הביא הדבר למתיחות עם בעליהן המסורתיים. אירעו שערוריות מרובות, ובקרקוב התנצרו כ-400 נשים סביב מפנה המאה. הרבנים ומנהיגי הציבור הוסיפו לשלול מוסדות חינוך דתיים לנשים. מלחמת העולם הראשונה הביאה באחת לעקירה של מאות אלפים מאזורי החזית לפנים האימפריה, להתפוררות המסגרות המשפחתיות והקהילתיות ולחילון מזורז של הצעירות היהודיות שהגיעו לערים הגדולות.
שרה שנירר, אז תופרת בת 35, ראתה כצורך עליון את הקמתה של אלטרנטיבה דתית לחינוך הבנות. לאחר מאבק נחוש שקיבל התנגדויות מכיוונים שונים ובין השאר מחוגים חסידיים רבים, קיבלה את ברכתו של האדמו"ר מבעלזא, ופתחה את בית הספר הראשון בשנת תרע"ח, אוקטובר 1918 בביתה. התלמידות הראשונות היו הינדי ודבורה בירנבוים שאליהן הצטרפו עוד 5 בנות שהיוו את הגרעין הראשון של בית יעקב. תוך זמן קצר גדל מספר הבנות בכיתה ובית הספר נאלץ לעבור למקום גדול יותר ולפיכך נשכרה דירה ברחוב קרטזינה 1. עם חלוף הזמן התרחב בית הספר ונדרשו מורות נוספות להעברת השיעורים. לפיכך הקימה שרה שנירר בקרקוב סמינר ראשון להכשרת מורות אותו סיימו 22 תלמידות שנשלחו להקים 22 בתי ספר בית יעקב בהם למדו 4490 תלמידות ברחבי פולין.
סמינר בית יעקב הראשון.
אולם, גם סמינר זה שהקימה שנירר לבדה לא סיפק את הביקוש שגבר עם התרחבות התנועה. ד"ר שמואל דויטשלנדר, עסקן ומחנך חרדי, פגש את שרה שנירר לראשונה בשנת תרפ"ד, 1924 בכינוס של אגודת ישראל בקרקוב. דויטשלנדר שהתרשם מפועלה של שנירר החליט להתגייס למען תנועה זו. הדבר הראשון למענו פעל היה לספק את הצורך הגובר במורות עבור התנועה. לשם כך הקים את ה"פורטבינלדונג'ס קורס" - קורס קיץ מרוכז למורות שנמשך כחודשיים בתנאי נופש והוקם לראשונה בשנת תרפ"ה, 1925, ברורוב, עם 49 משתתפות שמוצאן בכל רחבי אירופה, בעיקר ממרכזה. הקורס שימש בהמשך כתשתית להקמת תיכון רשמי וסמינר למורות שזכו בהכרתו של משרד החינוך הפולני. לצורך מטרת הכשרת הבנות גייס דויטשלנדר מחנכים ומחנכות מפורסמים בקרב הציבור החרדי ביניהם ד"ר א. יונה ארנטרוי, אז דיין בבאדן, וינה. העלמה רוזלי מאנס מציריך וד"ר יהודית גרינפלד מפרנקפורט. תוכני הקורס כללו חומרים עיוניים בנושאי היסטוריה יהודית ותנ"ך. דויטשלנדר עצמו העביר שיעורים בנביא ותהילים.
מקורס קיץ זה התפתח סמינר בית יעקב רשמי, ששכן תחילה בקומתו העליונה של בניין מגורים. דויטשלנר, ששאף לשפר את מצבו החומרי של הסמינר החליט להשקיע ולגייס משאבים למטרה זו. כיו"ר קרן התורה היה בעל קשרים ומשאבים רבים שתרמו לעניין זה. לצורך מטרה זו עבר בערים מבוססות באירופה ובארצות הברית שם הקים באמצעות הסניף המקומי של אגודת ישראל ועדה שהוקמה עבור אספת כספים לסמינר. אחת הדרכים בה גייס דויטשלנדר כסף עבור הסמינר היה באמצעות מכירות פומביות של לבני בניין ששימשו מאוחר מכן לבניית הסמינר בקרקרוב. פעילה נוספת באספת הכספים לבניית הסמינר הייתה ד"ר יהודית רוזנבאום שנסעה בזמן חופשותיה בערים הגדולות והרצתה בפני ארגוני נשים על רשת בית יעקב ושכנעה נשים לתרום עבור מטרה זו. נוסף להם פעל ועד שהוקם על ידי סניף אגודת ישראל בקרקוב. בין חבריו היו ר' אשר שפירא, הסנטור משה דויטשר ואחרים, שקידמו את רעיון התנועה בערים רבות בפולין ובמיוחד היו פעילים בעניין בניין הסמינר שנבנה באותם ימים.
בי"א באלול תרפ"ז, 13 בספטמבר 1927 נערך טקס הנחת אבן הפינה בו נטל חלק ד"ר ליאו יונג, יו"ר קרן התורה בארצות הברית שהפך לפעיל בתנועה. תוך שנתיים הסתיימה בניית שתי הקומות הראשונות והסמינר אוכלס ב-120 תלמידות, עוד טרם סיום בנייתו.
שרה שנירר, שהכירה בעובדה שרבות מתלמידותיה נאלצו לצאת לשוק העבודה מתוך מטרה לשאת בעול פרנסת משפחתן הקימה בתי ספר מקצועיים לבנות. נוסף לכך פתחה שנירר מרכזי הכשרה עבור בנות המעוניינות לעלות לארץ ישראל. קבוצת ההכשרה הראשונה נפתחה בפובנצק, אחד מפרבריה של ורשה תחת חסותה של אגודת ישראל.
לאחר פטירתה של שרה שנירר בשנת תרצ"ה-1935, מונה יהודה לייב אורליאן, נשיא פועלי אגודת ישראל בין השנים 1932-1922, למנהל הסמינר בהוראתו של האדמו"ר מגור (בעל האמרי אמת). עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נאלץ הרב אורליאן לעזוב את קראקוב לשוב אל ביתו בוורשה. מוורשה נהג להבריח את שיעוריו השבועיים לקרקוב, עבור בנות הסמינר שאת שיעוריו קראו בקבוצות מצומצמות.
סמינרים בישראל.
הסמינר הראשון של "בית יעקב" בארץ ישראל - סמינר שצ'רנסקי בתל אביב - נוסד בשנת תרפ"ז (1937) וכעבור שנתיים נוסד מכון בית יעקב למורות בירושלים ("הסמינר הישן"). בראשית שנות החמישים הוקם בבני-ברק סמינר וולף. עם השנים נפתחו סמינרים של זרמים חסידיים שונים, ביניהם סמינר וויז'ניץ הבני ברקי ובהמשך נפתחו סמינרים של חסידויות אחרות כמו גור או בעלז. מאוחר יותר נפתחו גם סמינרים ליטאים. בירושלים היה זה הסמינר החדש ובהמשך גם סמינר דרכי רחל ואחרים. בסמינרים אלו לומדות גם בנות מעדות המזרח אם כי בדרך כלל יש רוב בולט לבנות אשכנזיות, רובן ליטאיות. קיימים גם סמינרים ספרדיים בהם בדרך כלל לא לומדות בנות אשכנזיות. בין המפורסמים שבהם הם סמינר אור החיים וסמינר אלקיים, שניהם בבני ברק ונוות ישראל ובית מרגלית בירושלים.
קבלה לסמינרים.
סעיף זה מתייחס בעיקר לסמינרים הליטאיים בריכוזיים החרדיים הגדולים דוגמת ירושלים, בני ברק ומודיעין עילית.