תוך זמן קצר עבר דודג'ין לעמדת המגן הימני, אך לא הצליח למנוע מהמועדון לרדת לליגה השנייה. דודג'ין לא היה פופולרי בקרב האוהדים, ובדצמבר 1952 הועבר לארסנל לאחר שהשתתף ב-35 משחקי ליגה בסאות'המפטון. במקביל למעברו ללונדון הוא עבר לשחק בעמדת הקשר המרכזי, ולאחר תקופה קצרה בקבוצת המילואים הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול בולטון וונדררס ב-15 באפריל 1953.
בקיץ שלאחר הגעתו לארסנל עזב הקשר המרכזי הקבוע ריי דניאל ועבר לסנדרלנד. בעקבות כך הפך דודג'ין לקשר המרכזי הבכיר של ארסנל, ובאותה עונה החמיץ שלושה משחקים בלבד. למרות שהיה גבוה הוא היה מגן מסורבל, ולא הצליח למלא את הציפיות שהותיר אחריו קודמו בתפקיד. בתחילת עונת 1954/1955 הוא איבד את מקומו בהרכב. הוא חזר להרכב בעונת 1956/1957, ושיחק בו באופן קבוע במשך ארבע העונות הבאות; בסך הכל הוא השתתף ב-208 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם שער אחד בלבד. המועדון לא שיחק היטב בליגה בתקופתו של דודג'ין, ולמעט המקום השלישי בעונת 1958/1959 הוא לא היה מועמד רציני לזכייה בתואר כלשהו. דודג'ין מעולם לא זומן לנבחרת אנגליה, למרות ששיחק עבור הנבחרת עד גיל 23 ואף זכה לענוד את סרט הקפטן שלה.
לאחר שפרש ממשחק פעיל הוא החל לאמן את מילוול, ולאחר מכן את המועדון קווינס פארק ריינג'רס, לו סייע לזכות בגביע הליגה ב-1967. הוא קודם לתפקיד המאמן הראשי בינואר 1968, אך לא הצליח למנוע את ירידת המועדון ובדצמבר של אותה שנה התמנה למאמן פולהאם. למרות שמועדונו החדש ירד מהליגה הראשונה אל הליגה השלישית באופן רצוף, דודג'ין נותר בפולהאם ובדצמבר 1971 הוביל את המועדון בחזרה אל הליגה השנייה. לאחר העלייה המועדון נאבק על מקומו בליגה, ולמרות ההימנעות מירידה לליגה השלישית דודג'ין החליט להתפטר ב-1972.
הוא אימן את לסטר סיטי במשך תקופה קצרה, לאחר מכן הוא אימן את נורת'המפטון טאון ואת ברנטפורד. הוא הוביל את שני המועדונים להעפלה מהליגה הרביעית. לאחר שעזב את ברנטפורד הוא חזר לנורת'המפטון בפעם השנייה, שהייתה פחות מוצלחת. לאחר מכן הוא עבד במועדון הכדורגל ווקינג במשך תקופה קצרה, ולבסוף פרש מתחום הכדורגל. הוא מת בשנת 2000 לאחר שסבל רבות ממחלת אלצהיימר.
נקודת עוגב
נקודת עוגב (או פדאל, צליל עוגב) הוא מונח מוזיקלי אשר נמצא בשימוש במוזיקה הטונאלית, הבא לתאר צליל ארוך ומתמשך שמופיע באופן טיפוסי בקול הבס.
לרוב, מתחיל צליל העוגב כאחד מצלילי האקורד, אך בניגוד לשאר הקולות אשר מתחלפים ויוצרים אקורדים שונים, הוא ממשיך להשמע, ובכך באופן בלתי נמנע יוצר דיסוננסים עם אקורדים שבהם הוא נחשב לצליל "זר". לקראת סיומה של נקודת העוגב יופיע אקורד אשר בו צליל העוגב נחשב לאחד מצלילי האקורד. לכן צליל נקודת העוגב נכלל בקטגוריה אחת של צלילים זרים לאקורד, כגון צליל שוהה, צליל מקדים וצלילים עוברים. הוא שונה מהם בכך שהוא מתחיל כצליל של אקורד, ומסתיים כצליל של אקורד, אשר לרוב הוא יהיה צלילו הבסיסי של אותו אקורד.
נקודות עוגב יוצרות תחושה טונאלית חזקה, כמו מושכת את ההרמוניה חזרה אל שורשהּ. הצליל שעליו מבססים נקודת עוגב הוא בדרך כלל צליל הטוניקה (המדרגה הראשונה בסולם) או צליל הדומיננטה (מדרגתו החמישית). מבחינה הרמונית, על ידי הסתכלות אנכית של כל אקורד הנופל בדרכה של נקודת העוגב, ניתן לומר שנקודת העוגב מרככת את הצבע ואת הפונקציה ההרמונית שיוצר כל אקורד, מכיוון שצליל הבס זר לו, ולכן התחושה שיוצר האקורד היא פחות בהירה וברורה. לפיכך, באופן פרדוקסלי, אי ההתאמה בין נקודת העוגב לבין האקורדים, מעמעמת במעט את המתח ההרמוני, במקום לחזקו.
לעיתים משתמשים מלחינים בצליל מתמשך בקול שאינו הבס, באופן שזהה לנקודת עוגב. צליל זה נקרא "נקודת עוגב הופכית". נקודות עוגב נפוצות ברוב הסוגות המוזיקליות החל מן הבארוק, כאשר בתקופה זו ניתן למצוא רבות מהן בסיומי פרקים (למשל בסיומם של הפרלוד והפוגה הראשונים מתוך ספר הפסנתר המושווה הראשון של י. ס. באך. כמו כן, שימוש בנקודת עוגב נפוץ במיוחד במוזיקה עממית אותנטית, למשל במוזיקה קלטית טיפוסית לחמת חלילים, בה משאירים לרוב צליל שוהה אחד או יותר, אשר מתפקדים כנקודת עוגב, שמעליהם קולות נוספים ובהם צלילים משתנים, דרך כלל יוצרים מלודיה. הופעת נקודת עוגב במוזיקה עממית מכונה "דרון" (Drone), כאשר לעיתים ישנו יותר מצליל מתמשך אחד.
מקור המונח בא מטכניקת הנגינה בעוגב, אשר בו ניתן "להחזיק" צליל לפרק זמן בלתי מוגדר, כל עוד העוגב פועל. צלילים אלה מנוגנים לרוב בעזרת דוושות הרגליים (הפדאלים), ומכאן בא הכינוי צליל "פדאל". בעזרת טכניקת נגינה זו, יכול העוגבר להחזיק צליל ארוך בעזרת דוושת רגל, ולנגן בחופשיות בעזרת שתי ידיו שנותרו פנויות.
ראו גם.
אורגנום
ביל טריילור
ביל טריילור (באנגלית: Bill Traylor; 1 באפריל 1854 - 23 באוקטובר 1949) היה צייר אפרו אמריקני, שנולד כעבד באלבמה.
טריילור נולד למשפחת עבדים באלבמה, הרביעי מבין חמישה אחים (שלוש אחיות גדולות ואח קטן). משפחתו נשארה בדרום על אדמת אדונם לאחר מלחמת האזרחים. הוא התחתן והקים משפחה בת תשעה ילדים, אולם כשהיה בן חמישים נפטרה אשתו והוא נישא בשנית. ב-1928, כשהוא בן 74, נפרד מאשתו ועבר לבדו למונטגומרי, אחת הערים הגדולות באלבמה. הוא התגורר בבית, שעל גדרו תלה את ציוריו ומכר אותם לעוברי אורח.
רק בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלה התעניינות בציורים שלו. עתה הם מוצגות במספר מוזיאונים בארצות הברית כולל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
הפרמייר ליג לנשים
כונתילת עג'רוד
כונתילת עג'רוד (בערבית: كونتيلة عجرود, מילולית: "תל מבודד של בארות"), הידוע גם כחורבת תימן, הוא מקבץ של בארות רדודות ואתר ארכאולוגי במזרח סיני. באתר, שהיה מיושב במאות ה-9 וה-8 לפנה"ס, נתגלו 55 כתובות בעברית, המעלות תיאוריות על אמונתם הדתית של תושבי ממלכת ישראל הקדומה וייתכן אף של ממלכת יהודה.
מיקום התל.
התל ממוקם על גבעה השולטת על דרך עזה הקדומה, בשליש הדרך בין קדש ברנע לעציון גבר (בנקודת ציון 144500/456000 ברשת ישראל החדשה), דרומית להר עריף א-נאקה. זאב משל סובר שהאתר שימש כתחנת משמר והצטיידות במים בדרך העתיקה וייתכן אף שבמקום היה צומת עם דרך המובילה מערבה אל מרכז סיני דרך ואדי קוריה המנקז את האזור. משמעות השם בערבית היא: "תל מבודד של בארות" ואמנם לרגלי התל יש מספר בארות, שהן אחד ממקורות המים הבודדים בקו הגאוגרפי שבין רפיח לאילת.
תולדות מחקר האתר.
בן המערב הראשון שהגיע בעת החדשה לאתר היה המזרחן האנגלי אדוארד הנרי פלמר, בשנת 1869. הוא מצא בביקורו את הבארות פעילות. הוא אף הציע לזהות את האתר כ"ג'יפסריה" (Gypsaria) המצוינת בין חלוצה ובין אילת במפת פויטינגר. זיהוי זה התקבל ואף הופיע במספר מפות מאוחרות יותר, עד אשר הארכאולוג הישראלי בנו רותנברג אסף ב-1967 חרסים שהיו על פני השטח, ותיארך אותם לתקופת המלוכה ולא לתקופה הרומית. הנוסע אלואיס מוסיל הגיע גם הוא לאתר בתחילת המאה ה-20, אך לא סקר אותו.
בין השנים 1974–1976, בעת שהיה חצי האי סיני בשליטת ישראל, נחפר האתר על ידי משלחת שכללה מתנדבים, רובם אנשי המדור לידיעת הארץ בתנועה הקיבוצית, בראשות הארכאולוג זאב משל ובסיועם של קציני מטה ארכאולוגיה של צה"ל בסיני, אבנר גורן ובנימין זאס.
הממצאים.
לפני תחילת החפירות היו פני האתר בצורת גל חורבות בצורה מלבנית שמרכזו שקוע, אשר השתרע על פני רוב המישור בחלקה הצפוני של הגבעה. קווי המתאר של גל החורבות הזכירו את אלו של שרידי מיצדים שנמצאו בהר הנגב, המתאפיינים בחצר מרכזית המוקפת חומת הגנה. לאחר סיום החפירות, התברר כי האתר שונה מהמיצדים הישראלים בכך שחסרה בו חומת ההגנה במבנה האופייני למיצדי הנגב והוא בעל מבנה שונה, שכנראה נגזר מהשימושים שיועדו למבנים השונים באתר.
שני מבנים עיקריים נמצאו באתר. הגדול שבהם, בגודל של 25X15 מטרים, נשתמר בצורה טובה והקירות שנחשפו בו הגיעו לגובה של 1.5 מטר. המבנה הקטן, שמוקם ממזרח למבנה הגדול, כמעט ולא נשתמר. עיטורים דומים שנמצאו בשני המבנים אפשרו לשייכם לאותה תקופה.
בחלקו הדרומי של המבנה הגדול נחשף חדר צר וארוך ובו שני ספסלים ארוכים צמודים לקירות. החדר כונה על ידי החופרים "חדר הספסלים", ובו נמצאו רוב הממצאים החשובים. בין היתר נמצאו בו כתובות טיח בכתב הפיניקי וכתב העברי הקדום על שני כדים גדולים מסוג פיטס. (=יאריך ימים וישבעו, ליהוה תימן ולאשרתו, הטיב (ה) יהוה), פיטסים (כדים גדולים) ועליהם ציורים וכתובות בכתב העברי הקדום (ראו להלן), קערות אבן וביניהן אחת העשויה אבן שאינה מקומית ומשקלה כ-200 ק"ג, ועליה כתובת המבקשת את ברכת יהוה , וכן כתובת המתארת את הופעת האל, וממצאים שונים נוספים כגון: פכיות, נרות, צפחות ושרידי אריג משובח. ממצאים אלו היו שונים מהממצאים שנתגלו בחלקים האחרים של המבנה הגדול ובמבנה הקטן, והעידו על תפקידו המיוחד של חדר הספסלים.
בחצר המרכזית של המבנה הגדול לא נתגלו ממצאים משמעותיים, למעט הפינה הדרומית, שבה נמצאו תנורי אפייה. בחדרים צרים הסמוכים לחצר נתגלו שברי פיטסים וקנקנים, ומשערים כי הם שימשו כמחסנים.