חנה יָפֶה (4 באוקטובר 1928 - 18 במאי 2006) הייתה הצנחנית המבצעית היחידה בתולדות צה"ל.
קורות חייה.
יפה נולדה לדב ואסתר בכפר ילדים בו היו הוריה חברי סגל, וגדלה בתל מונד ובמושב חרות, אחותם של אברהם יפה ("הקטן"), יוסי יפה ושרה. בקיץ 1945 הצטרפה להגנה כקשרית. ב-1946 התגייסה לפלמ"ח. היא שרתה בייצור נשק בקיבוץ משמרות. היא הוצבה בגדוד הרביעי ("הפורצים") של חטיבת הראל, שמפקדו היה בן דודה, אורי יפה. ב-1947 עברה קורס חובשים ובסיום הקורס עברה לשרת בפלי"ם (שהיה שייך גם הוא לגדוד הרביעי) כחובשת במפקדה בשדות ים ולאחר מכן ביגור. היא השתתפה גם במבצעי הורדת מעפילים. בסוף 1947 עברה קורס קצינים בג'וערה ומונתה לקצינת החובשים של הגדוד הרביעי. ב-1948 שירתה במפקדת הגדוד בקריית ענבים וניהלה את הטיפול בפצועי מבצעי הגדוד ובגופות החללים, ובכלל זה פינויים מזירות הקרבות ואשפוזם, בגזרת הדרך לירושלים הנצורה; בהם שיירת חולדה, מבצע נחשון, מבצע הראל ומבצע יבוסי. בהמשך מונתה כקצינת השלישות של חטיבת הראל.
ב-1949 השתחררה, חזרה למושב חרות והחלה ללמוד סיעוד בבית החולים בילינסון. ב-1952 הייתה לאחות מוסמכת בבית החולים. אולם כבר ב-1954 שכנע אותה אחיה, יוסי יפה (לימים מפקד סיירת צנחנים) לחזור לצבא. יפה חזרה לצה"ל והקימה את יחידת "חר"פ 537" שכונתה "יחידה כירורגית מוטסת" וסופחה לחטיבת הצנחנים (יחידה זו הייתה הבסיס ממנו צמח "בית החולים המוצנח" עליו פיקד דן מיכאלי במלחמת ששת הימים). בשנת 1956 עבר כל סגל היחידה קורס צניחה בתל נוף.
הצניחה במבצע קדש.
ביום ה-26 באוקטובר 1956, במסגרת מבצע קדש, הוצנח גדוד 890 במעבר המיתלה ו-160 מלוחמיו נפגעו. מפקד חטיבת הצנחנים, אריאל שרון הורה על הכנת מבצע חילוץ מוטס. על החילוץ ומיון הפצועים פיקד בשטח שלמה שיבולת ועל הפינוי המוטס פיקדה חנה יפה מהחמ"ל בתל-נוף, כאשר קצין רפואה ראשי, ברוך פדה, תיאם את כל הכוחות הצבאיים והאזרחיים.
ב-2 בנובמבר ביקש ממנה מוטה גור להצטרף כקצינת ארגון רפואה לצניחה בא-טור. היא צנחה יחד עם כח סיירת צנחנים ואף טיפלה במפקד הכוח, מוטה גור, שנפצע בצניחה. על כך זכתה לענוד כנפי צניחה בעלות רקע אדום, והייתה האשה היחידה בצה"ל לעשות זאת מאז ומעולם.
בשנים שלאחר מכן הקדישה את זמנה לעבודתה כאחות, ולאחר מכן כאחות ראשית במחלקת פנימית ד' בבית החולים בילינסון.
חנה יופה
תומאס הנדריק אילווס
אייפד
iPad (בתעתיק לעברית: אייפד) הוא מחשב לוח של חברת אפל. הוא הוצג לראשונה במסיבת עיתונאים ב-27 בינואר 2010, בסן פרנסיסקו. האייפד כולל מסך רב-מגע מסוג LCD בגודל 9.7 אינץ', עוביו 1.3 סנטימטר ומשקלו 680 גרם. מהירות המעבד היא 1 ג'יגה הרץ. למכשיר יכולת תצוגת סרטים באיכות HD ותמיכה הן ב-WiFi והן בבלוטות'. חלק מגרסאות המחשב כוללות תמיכה גם בתקשורת סלולרית.
תכונה מרכזית של המכשיר היא התמיכה ב-iBooks: תצוגת ספרים אלקטרוניים. תצוגת הספרים דומה לממשק האמזון קינדל ומשלבת מקלדת וירטואלית לחיפוש ושליטה פשוטים. יכולת זו מאפשרת לשלב בין מאפייני מחשב נייד וקורא אלקטרוני ולהעשיר את התוכן הנקרא על ידי הפעלת קישורים וקובצי מדיה מתוך הטקסט ועוד. התכנים נרכשים בצורה מקוונת וניתן להורידם למכשיר דרך אפליקציית ה-iBooks. כיוון שאפליקציה זו תומכת בקריאת ספרים בפורמט ePub, ניתן להוריד ספרים אלקטרוניים בפורמט זה מאתרים רבים אחרים (אלפים מהם בחינם). למכשיר מערכת הפעלה iPadOS.
חומרה.
המחשב מגיע עם מסך רב-מגע (Multi-Touch) בטכנולוגיית Capacitive של אפל בגודל 9.7 אינץ', כמעט פי שלושה ממסך האייפון. למסך תאורת לד אחורית בדומה למסכי ה-מקבוק של אפל. זכוכית המסך מבריקה, אך אפל ציינה שהיא כוללת טכנולוגיה בשם IPS המאפשרת יכולות צפייה טובות יותר באור יום וזוויות ראייה רחבות. רזולוציית המסך היא 1024x768, המאפשרת הצגת סרטי HD (ב-720p).
מעבד המחשב המכונה "A4"(באייפד 2 "A5") תוכנן על ידי אפל ומיוצר על ידי סמסונג. הוא משלב יכולות עיבוד עם יכולות גרפיות מתקדמות. סוללת המחשב מסוג ליתיום פולימר מאפשרת פעולה של כ-10 שעות לכל טעינה, אך אינה ניתנת לפירוק. אחסון המידע במחשב מבוסס על זיכרון הבזק בגדלים של 16GB, 32GB או 64GB. המחשב מצויד בחיישני תנועה בדומה לאייפון, כך שהטיה וסיבוב שלו משנים את מיקום התמונה. חיישן נוסף אחראי לוויסות עוצמת התאורה של המסך בהתאם לרמת התאורה החיצונית, ומסייע להארכת זמן השימוש בסוללה.
הדגם המאובזר יותר של מחשב הלוח כולל רכיבי תקשורת סלולרית, AGPS ומצפן. האייפד הראשון לא כלל מצלמה.
מגבלות.
למכשיר מגבלות הדומות לאייפון.
יתרונות.
למכשירים אלו יש יתרונות מובהקים על פני טאבלטים עם מערכת הפעלה Android או windows.
פריצת המכשיר.
מכשירי אייפד תוכננו על ידי אפל כך שיריצו רק תוכנות שאושרו בחתימה מוצפנת על ידי אפל. גורמים שונים יצרו תוכנות המאפשרות לערוך שינוי קל בקושחה (firmware) של המכשיר, כך שיעקוף את בדיקת החתימה. פריצת המכשיר מאפשרת, בגרסאות שונות, שליטה מלאה על מראה המכשיר באמצעות ערכות נושא, והתקנה של תוספים וכלים שימושיים למערכת ההפעלה (חלקם אומצו על ידי אפל במהלך השנים), בנוסף בעזרת הפריצה ניתן להתקין כלים המאפשרים התקנה של תוכנות הזמינות בחנות ה-App Store של אפל בלי לשלם עליהן (דבר שהפך את הפריצה לפופולרית מאוד בשוק הישראלי).
אפל טוענת כי פריצת המכשיר אינה חוקית ותביא לביטול האחריות עליו. ספריית הקונגרס בארצות־הברית קבעה ביולי 2010 כי הליך הפריצה אינו מהפרות זכויות היוצרים המכוסות ב"חוק המילניום הדיגיטלי" (DCMA). כלל זה אינו חל על הורדת תוכנות בלי תשלום. בין מפתחי פורצי התוכנה לאפל מתנהל מאבק מתמשך בו עדכוני תוכנה או קושחה של אפל מחוללים במערכת ההפעלה של המכשיר שינוי המבטל את הפריצה ומסיר תוכנות שהורדו בחסותו, כשמפתחי תוכנות הפריצה עמלים על דרכים לעקוף שינויים אלו.
הנהלה
חמור אירופי
חמור אירופי (שם מדעי: "Equus hydruntinus") הוא מין נכחד של הסוג סוס מהפליסטוקן התיכון והעליון שתחום מחייתו היה באירואסיה. העדות הראשונה לקיומו מופיעה במאובנים מלפני 300,000 שנים, והוא כנראה נכחד בהולוקן. בפליסטוקן העליון הייתה תפוצתו נרחבת במערב אירואסיה מהמזרח התיכון לאירופה, בייחוד לאורך חופי הים התיכון, מאובנים של החמור האירופי נמצאו בסיציליה, טורקיה, ספרד, צרפת ופורטוגל. במזרח השתרע תחום מחייתו לפחות עד הוולגה ואיראן, בצפון הוא הגיע כמעט עד הים הצפוני בגרמניה. מהבחינה המורפולוגית היה החמור האירופי שונה מהערוד והפרא בייחוד על פי שיניו הטוחנות ונחיריו הקצרים יחסית. מיקומו הטקסונומי עדיין לא נקבע סופית, אבל מחקר גנטי ומורפולגי מצביע כי היה קרוב משפחה של הפרא.
הגניזה החרסונית
הגניזה החֵרְסונית או גניזת חֵרְסון הם כינויו של אוסף גדול של כתבי יד ותשמישי קדושה שעל פי הטענה היו שייכים לרבנים ואדמו"רים חסידיים שונים בני המאות השמונה עשרה והתשע עשרה. הגניזה נחשבת לזיוף הן בעולם האקדמיה והן במרבית החוגים התורניים.
על פי הנטען, חלקו הגדול של האוסף הצטבר ברשותו של המגיד ממזריטש. בנו, רבי אברהם המלאך, ירש ממנו את האוסף והוסיף עליו מסמכים וחפצים שונים. ממנו עבר האוסף לבנו - רבי שלום שכנא מפראהביטש, וזה הורישו לבנו - האדמו"ר רבי ישראל מרוז'ין. האוסף הנדיר הוחרם מהאדמו"ר מרוז'ין על ידי המשטרה החשאית של האימפריה הרוסית, ונשמר בעיר חרסון שבדרום אוקראינה. ב-1918, בעת מהפכת אוקטובר נשדד האוסף מידי הבולשת, וחלקים ממנו נמכרו לאספנים באודסה.
שמואל גוראריה, חסיד חב"ד שהתגורר באודסה, רכש חלק מהמסמכים והעניק אותם לרבו, רבי שלום דובער שניאורסון מלובביץ'. רבי יוסף יצחק שניאורסון, בנו של רבי שלום דובער, כתב כי לאחר שעיין באוסף, אביו "הפליג בשבחם וגילה דעתו הקדושה אשר כל הכתבים והמכתבים הם רק העתקות ולא גופי כתב יד קדש של הכותבים, אבל תוכן הכתבים והמכתבים אמיתים הם, ואם המצא ימצא איזה סתירות דברים, קלי ערך הם לגבי הפלאת תוכנם ואינם אלא שגגת המעתיקים". האוסף עבר בירושה לאדמו"ר הבא, רבי יוסף יצחק שניאורסון, שהחל, בשנת 1935, לפרסם ממנו מסמכים שונים בכתב העת התמים. חלק מהאוסף אבד בעת מלחמת העולם השנייה וחלקו נמצא בספריית חב"ד בברוקלין, ניו יורק.
יש הטוענים כי האוסף כולל גם מסמכים אותנטיים, אך מזייפים ניצלו אותו והוסיפו בו עשרות מסמכים מזויפים.
תוכן הגניזה.
הגניזה החרסונית כללה, בין היתר, את הפריטים הבאים:
כתבי היד כוללים נושאים קבליים רבים, סיפורי מעשיות אודות הבעש"ט ותלמידיו, פירושים למקרא ולדברי חז"ל ועוד.
הפולמוס על הגניזה.
על מקוריותם של המסמכים והחפצים שבאוסף הגניזה החרסונית ניטשו, במשך השנים, ויכוחים עזים. לדעת חוקרים ורבנים שאינם נמנים עם חסידות חב"ד, רוב המסמכים הם מזויפים ואינם יכולים אף להיות העתק של כתבי יד אותנטיים. לעומתם סברו שלושת אדמו"רי חב"ד האחרונים, שהמסמכים אמיתיים לחלוטין. בבדיקות מעבדה הוכח שסוג הנייר עליו נכתבו המסמכים לא היה קיים במאה השמונה עשרה. בתגובה לכך, אישר האדמו"ר ר' יוסף יצחק שניאורסון כי אמנם אין הם המסמכים המקוריים, וטען כי המסמכים הם העתק נאמן למקור של המסמכים המקוריים. מזכירו של האדמו"ר יחזקאל פייגין הוסיף וציין, כי על פי השוואה לכתבי יד ידועים של הבעש"ט, של ר' מנחם מנדל מהורודנא ושל בעל התניא - "נראה כי כל הכתבים האלה הבאים מהגניזה אינם אלא העתקות, כתב יד מעתיק בלבד".