אם הרוגי השואה כונו בספרות המסורתית "הקדושים", "מקדשי השם" הרי בתום מלחמת העולם השנייה נקראו "כצאן לטבח" - ביטוי לחוסר הערכה, מוות חסר משמעות, פסיביות ותמימות. בשנות ה-60 של המאה העשרים הוחל ליחס את המושג "גבורה" לא רק ללוחמים מזוינים. נכנס לשימוש המושג "קדושת החיים" בתור מאפיין לתגובה היהודית לשואה. היה מקום לקידוש המשך הקיום של היהודי במקום המוות על קידוש השם. הרבנים הצביעו על כך כי הרצון להישאר בחיים היה מניע חזק. אם מטרת הגרמנים הייתה השמדה הרי היהודים דווקא יילחמו על זכות קיומם.
נכון כי היהודים כאשר עמדו על שפת ההשמדה, התכוונותם הייתה למות על קידוש השם. היו לכך ביטויים בפומבי על ידי הכרזת "שמע ישראל" ושירת "אני מאמין" - עד למותם. הדוגמה של רבי עקיבא שימשה למופת באומרו: "ואהבת ... אפילו נוטל את נפשך". החוקרת שמה לב לתופעה כי, לעיתים, ההליכה אל תאי הגזים ובורות המוות של המוני ישראל לוותה ב"שתיקה גדולה". הם לא נתנו ביטוי חיצוני למצוקה. הרבנים ראו בזה אקט של קידוש השם ללא התרסה.
פרק שלם מוקדש לספר "אש קודש" שמחברו קרא לו חידושי תורה משנות הזעם ת"ש - תש"א - תש"ב. הספר כולל את דרשותיו של האדמו"ר מפיאסצנה, הרב קלונימוס קלמיש שפירא, בפני חסידיו בגטו ורשה, בעת השואה.
שער שישי: שארית הפליטה.
המושג שארית הפליטה כלל את היהודים שנותרו בחיים לאחר מלחמת העולם השנייה בגטאות ובמחנות ריכוז. לקבוצה הייתה זהות, אשר נבעה מחוויות ותנאי החיים שהתהוו לאחר שחרורם על ידי צבאות בעלות הברית. מספרם נאמד עד 200,000. הספר בוחן באיזה מידה עולם האמונה סייע בשיקום הרוחני של שארית הפליטה.
לוחות ושברי לוחות.
לוחות ושברי לוחות היו הכינויים שנתן אחד הרבנים לרעיו לסבל שהגיעו לגאולה: המורשת הדתית נשארה בחלקה שלמה ובחלקה סדוקה. פרבשטין בדעה כי המוסכמה שהשואה עקרה את האמונה באל מקורה באלו אשר כבר היו על סף נטישת האמונה. במחנות הריכוז הייתה דבקות בשמירת המצוות ו"אנשים תמימי אמונה המשיכו גם בגיהנום לדבוק באמונת אבותיהם". היא מציינת את יהדות הונגריה בתור הגרעין המרכזי אשר חיזק את האמונה בדת.
עם זאת, החוקרת אינה מתעלמת מתופעות רפיון האמונה וחיי דת. והיא מונה ארבעה תהליכים שהביאו לכך:
מנהיגות רוחנית במחנות העקורים.
עם השחרור הסתבר כי כמעט לא נותרו רבנים. אחד מרבני ליטא רשם ביומנו: "נותרתי יחיד מרבני ליטא". הסיוע הגיע מהרבנים הצבאיים בצבא הבריטי ואילו רוב הרבנים הגיעו מצבא ארצות הברית. מבין האחרונים היה מספר רב מהתנועה הרפורמית ומהיהדות הקונסרבטיבית, דבר שהשפיע על היהודים במחנות העקורים שרובם באו מהיהדות האורתודוקסית. חלקם כבר נולדו בארצות המערב, ולא הכירו את התרבות המזרח-אירופית. בעיקר, תפקידם היה לשרת את החיילים ותרומתם לשארית הפליטה הייתה רבה.
הרבנים הצבאיים עסקו בסוגיות הבאות: קבורה נאותה לנפטרים, הקלה בשגרת חייהם היום-יומית, הגשת עזרה פיזית ושיפור תנאי החיים, עידוד הארגון העצמי וסיוע ראשוני בתהליך השיקום הרוחני. הם פעלו בקרב שארית הפליטה תקופה קצרה אך גורלית ביותר: ששת החודשים הראשונים לשחרור. אחריהם הגיעו למחנות רבנים אורחים שתרמו לשיפור המורל.
תחומי הפעילות החשובים של הרבנים:
שער שביעי: תיעוד.
השער האחרון בספר עוסק בסוגי התיעוד הקיימים בחקר השואה: יומנים, ספרות זכרונות ותעודות שנמצאו.
יצחק לוי (לויצה)
יצחק לוי (לויצה) (1906 – 20 בינואר 1994) היה מפקד מחוז ירושלים בצה"ל, מנהל מרכז ההסברה ומייסד המפעל לתרגומי מדע, שלימים הפך להוצאת כתר.
ביוגרפיה.
יצחק לוי נולד ברוסיה בשנת 1906. בשנת 1926, לאחר שריצה תקופת גלות בסיביר בשל פעילותו הציונית, עלה לארץ ישראל והתגייס להגנה. הוא ארגן את הגנת היישוב היהודי בצפת לאחר מאורעות תרפ"ט, ושימש בין היתר כמפקד גושי היישובים בסביבות ירושלים במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
באוקטובר 1941 התגייס לצבא הבריטי ונלחם בשורותיו במדבר המערבי, במלטה ובאיטליה. בשנת 1946 שב ארצה והתמנה כראש שירות הידיעות (הש"י) של "ההגנה" בירושלים. במאי 1948 הועבר לתפקידי פיקוד שונים בעיר, בהם מפקד גדוד 67, ומפקד מרחב הצפון בעיר. בסוף מלחמת השחרור מונה למפקד מחוז ירושלים ומפקד חטיבה חדשה בירושלים (חטיבה 16) אשר פעלה במקביל לעציוני הוותיקה/חטיבה 6, בפיקוד משה דיין.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש בתפקיד סגן המנהל הכללי במשרד ראש הממשלה, מנהל מרכז ההסברה וכן מייסד ומנהל כללי של המפעל לתרגומי מדע, לימים הוצאת "כתר".
ג'ייסון לייזק
שר התרבות והספורט
לוצין
שר התרבות
משרד הספורט
מוליך-על
נתן ברנד (פסנתרן)
נתן ברנד (1 באוגוסט 1944 – 10 בדצמבר 1990) היה פסנתרן ישראלי.
חייו.
ברנד נולד בירושלים לרופא אהרן ברנד ורעייתו אסתר-מלכה. בילדותו, לאחר שהתגלה כישרונו המוזיקלי, החל ללמוד פסנתר אצל המלחין חיים אלכסנדר באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, ולאחר מכן השתלם לתואר אמן אצל פרופ' בנימין אורן. את הופעתו הפומבית הראשונה קיים בגיל 11, לאחר שהופיע בניו יורק עם תזמורת רשות השידור.
בגיל 22 זכה למלגה מקרן התרבות אמריקה-ישראל, והמשיך את לימודיו אצל הפסנתרנית נדיה רייזנברג ודורותי טאובמן בבית ספר מאנס למוזיקה ובבית הספר ג'וליארד בניו יורק. בשנת 1969 זכה בפרס גילדת האמנים בניו יורק.
ברנד הופיע בעשרות הופעות ברחבי ארצות הברית, קנדה, אירופה וישראל, ברסיטלים ובליווי תזמורות, וזכה לביקורות נלהבות. בשנת 1984 הופיע באולם קרנגי הול, וביצע יצירות מאת פרדריק שופן ורוברט שומאן. ברנד התאפיין בנגינתו הסוערת והאנרגטית, ובכך שלא נמנע מלבצע אינטרפטציות אישיות ליצירות נודעות.
ברנד הלחין גם מנגינות לשירים, כגון "פנסים דעכו" של המשורר אברהם שלונסקי, וכן חיבר בעצמו מספר שירים.
ברנד נישא ללורי לבית הילמן, ולזוג נולדו שני ילדים, ג'סי וארי. הוא נפטר בניו יורק לאחר מחלה ב-10 בדצמבר 1990.
לאחר מותו הוצאו לאור שלושה תקליטורים של הופעותיו. העיתונאי רם עברון בחר להציג את יצירותיו של ברנד במסגרת התוכנית "דור הזהב- אמנים גדולים בהקלטות היסטוריות" שבתחנת הרדיו קול המוסיקה.
צ'אק דיילי
צ'ארלס ג'רום "צ'אק" דיילי (באנגלית: Charles Jerome "Chuck" Daly; 20 ביולי 1930 - 9 במאי 2009) היה מאמן כדורסל אמריקאי, אשר אימן שנים רבות בליגת ה-NBA. ב-9 במאי 1994 זכה דיילי למקום בהיכל התהילה של הכדורסל.
עיקר הצלחתו הייתה כאשר אימן את קבוצת דטרויט פיסטונס במשך 9 שנים, ואיתם זכה בשתי אליפויות רצופות של ליגת ה-NBA, בשנים ו-. שיא נוסף היה הזכייה במדליית הזהב כמאמן נבחרת החלומות באולימפיאדת ברצלונה בשנת 1992.
במהלך 14 שנותיו כמאמן בליגת ה-NBA אימן גם בקבוצות קליבלנד קאבלירס, ניו ג'רזי נטס ואורלנדו מג'יק.
ב-9 במאי 2009 נפטר דיילי ממחלת סרטן הלבלב.
ב-9 בפברואר 2022 הוכרז כאחד מחמישה עשר המאמנים הגדולים בתולדות הNBA.
Pipeline
דייב גהאן
דייב גהאן (באנגלית: Dave Gahan; נולד ב-9 במאי 1962 באסקס, אנגליה) הוא הסולן הראשי של להקת הסינת'פופ הבריטית "דפש מוד". בשנים האחרונות החל גם לכתוב חלק משירי הלהקה, וכן הוציא מספר אלבומי סולו.
ביוגרפיה.
השנים הראשונות.
גהאן נולד למשפחה ממעמד הפועלים. אמו סילביה הייתה כרטיסנית בחברת האוטובוסים של לונדון, ואביו, לן, היה נהג אוטובוס. לגהאן אחות, סו, המבוגרת ממנו בשנתיים. כשהיה בן שישה חודשים עזב אביו את הבית. שנתיים לאחר מכן הוריו התגרשו. מספר שנים לאחר מכן אמו התחתנה בשנית, ולגהאן נולדו שני אחים נוספים: פיטר ופיל. דייב וסו גודלו תחת הרושם שבעלה השני של אמם, ג'ק גהאן, היה אביהם הביולוגי. ג'ק נפטר בשנת 1972, כשגהאן היה בן עשר.
מעט לאחר מכן חזר אביו הביולוגי לחייהם של גהאן ומשפחתו, ובמשך כשנה נהג לבקר בביתם לעיתים קרובות, עד שנעלם שוב, הפעם לתמיד. מאז לא נוצר שוב כל קשר בינו לבין המשפחה. גהאן תיאר את אותה תקופה:
בשנים שלאחר מכן הפך גהאן לעבריין צעיר. פשעיו כללו גנבת רכבים, ונדליזם וריסוס כתובות גרפיטי על קירות. כתוצאה מכך הובא בפני בית משפט לנוער שלוש פעמים עוד בטרם מלאו לו 14 שנים.
לאחר שהפסיק את לימודיו בגיל 16, עבד בעבודות מזדמנות שונות, כגון מוכר של משקאות קלים, קופאי ופועל בניין. בשלב מסוים הוא התקבל ללימודים בקולג' לאמנויות של סאות'אנד, ולאחר שלוש שנות לימודים הוא זכה בפרס, אשר איפשר לו לקבל עבודות בתחום של עיצוב חלונות ראווה ומרכזי קניות.
דפש מוד.
במרץ 1980 הקימו וינס קלארק, מרטין גור ואנדרו פלטשר את להקת "Composition of Sound", כשקלארק היה הסולן וניגן בגיטרה, גור ניגן על הקלידים ופלטשר על הבס. קלארק ופלטשר עברו לאחר זמן קצר לנגן על סינתיסייזרים. באותה שנה הצטרף גהאן ללהקה, לאחר שקלארק שמע אותו מבצע את שירו של דייוויד בואי "Heroes". לאחר הצטרפותו שינתה הלהקה את שמה ל"דפש מוד", שם אותו הציע גהאן לאחר שנתקל במגזין אופנה צרפתי בשם זה.
מאז ועד היום הלהקה קיימת ופעילה, והיא נחשבת לאחת מהלהקות המצליחות ביותר שצמחו מ"הגל החדש" והנאו-רומנטי של שנות השמונים. הלהקה הוציאה עד היום שנים עשר אלבומי אולפן, וכן מספר אלבומי אוסף ואלבומי הופעה.
בעבר, גהאן הביע את מחאתו על כך שמעולם לא ניתנה לו ההזדמנות לכתוב שירים עבור הלהקה. ב-2004 הצהיר, שאם לא תינתן לו האפשרות לכתוב מחצית משירי האלבום הבא של הלהקה — האלבום לא ייצא. בסופו של דבר הושגה פשרה, וגהאן כתב שלושה שירים שהופיעו באלבום "Playing the Angel", שיצא ב-2005. שלושת השירים, שאחד מהם - "Suffer Well" - היה מועמד לפרס גראמי, התקבלו על ידי מעריצי הלהקה ברגשות מעורבים.