בסיום הסרט, הנסיך אלכסנדר נבסקי אומר לשבויים המשוחררים "כל אשר יישא חרב אלינו, בחרב יאבד. על כך עומדת ותעמוד המדינה הרוסית" (Но если кто с мечом к нам войдёт, от меча и погибнет! На том стоит и стоять будет Русская Земля!); זהו ניסוח מחודש של דברי ישו בבשורה על-פי מתי כ"ו נ"ב: "השב את-חרבך אל-תערה כי כל-אחזי חרב בחרב יאבדו".
מידע נוסף.
אייזנשטיין התחיל לעבוד על הסרט לאחר קטיעת הפקת שדה בז'ין במרץ 1937, לאחר שהבמאי הואשם בבזבוז. בסיס לתסריט, תחת הכותר הזמני "רוס", יצא בדצמבר 1937. הצילומים החלו ב-5 ביוני 1938 ונערכו בפרסלאבל-זאלסקי, 140 ק"מ מצפון-מזרח למוסקבה, ובאולפני מוספילם. הם הסתיימו ב-4 בנובמבר, זמן קצר לפני תאריך היעד שקבע אייזנשטיין - 7 בנובמבר, יום השנה למהפכת אוקטובר. על השלמת העבודה טרם הזמן קיבל הצוות את עיטור הדגל האדום של העמל. ב-23 בנובמבר נערכה בכורה חגיגית בנוכחות יוסיף סטלין בתיאטרון בולשוי; סטלין חיבק את אייזנשטיין וכינה אותו "בולשביק טוב." 'אלכסנדר נבסקי' יצא לאקרנים ב-1 בדצמבר; במזכר מ-15 באפריל 1939, דיווח יו"ר הוועדה הממשלתית לקולנוע כי צפו בו כבר 23 מיליון איש, נתונים שעשו אותו למצליח ביותר מבין כל סרטי התקופה. הבכורה בניו יורק התקיימה ב-22 במרץ.
הסרט יצא בארץ ישראל ב-23 בספטמבר 1939, בקולנוע מגדלור בתל אביב. יהושע שור כתב ב"דבר" כי הוא מבטא את מגמתו של סטלין לפנות שוב להיסטוריה הרוסית לצורך תמות של אהבת המולד, והעיר כי אף שנאסר באותה עת לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, "אולי יבוא שוב יום קרבות בין שבטי הגרמנים והסלאוים ושוב יעלה על הבד הסוואטי 'אלכסנדר ניבסקי'?"
בשנת 1986 בוצע חידוש לסרט. במהלך החידוש שונו הכתוביות (ללא שינוי התוכן) והמוזיקה הוקלטה מחדש. לשנת 2013 תוכננה הוצאה של גרסה צבעונית לסרט. לאחר הקרנת הסרט פרוקופייב איחד את כל קטעי המוזיקה שנכתבו עבור הסרט ליצירה מוזיקלית רציפה.
ברנרדו גוי
אדנית
אדנית היא מכל לטיפוח צמחים המיועד להצבה על אדן חלון של בתים. בתוך אדנית מצע לגידול צמחים, בדרך כלל עפר מדושן, ובו נזרעים או נשתלים צמחים פרחוניים. נועדה לנוי ולקישוט הבית, מבחוץ ומבפנים.
אדניות מיוצרות ממגוון חומרים: עץ, פלסטיק ואחרים.
צינור השקיה
צינור השקיה הוא צינור המשמש להשקיה, שניתן לשינוע מאתר לאתר. מצדו האחד הוא מחובר למקור מים, כגון ברז, ומצדו האחר פתוח ומזרים את הנוזלים אל מרחב מוגדר. צינור השקיה נמצא ברוב הגינות ומרחבי הנוי. מיוצר מחומרים פלסטיים, וגם בתוספת חוטי מתכת, לנוחות המשתמשים.
ביל הייווד
ויליאם דאדלי הייווד (William Dudley Haywood; 4 בפברואר 1869 - 18 במאי 1928), הידוע יותר כ"ביג ביל" הייווד, היה אחד מהמייסדים של איגוד פועלי התעשייה של העולם (IWW) שפעל בארצות הברית בתחילת המאה ה-20, וכמו כן נודע כמנהיג פועלים, וחבר בוועדה המארגנת של המפלגה הסוציאליסטית האמריקאית (SPA). במהלך שני העשורים הראשונים של המאה ה-20.
קורותיו.
הוא היה מעורב בכמה מהמאבקים הבולטים של התארגנויות פועלים ברחבי ארצות הברית לרבות שביתת הטקסטיל של לורנס, מלחמות הפועלים של קולורדו, ושביתות נוספות במסצ'וסטס וניו ג'רזי. הייווד היה תומך נלהב של התאגדות תעשייתית, פילוסופיה אשר קראה לכינוס כלל העובדים בתעשייה תחת איגוד אחד גדול, ללא קשר למקצוע הספציפי של החברים או לרמת המקצועיות שלו. תפיסה זו היוותה ניגוד לאיגודי המקצועות שהיו נפוצים באותה התקופה, דוגמת פדרציית העבודה האמריקאית AFL שתמכה בחיזוק איגודי מקצועות. הייווד נבדל מרוב האיגודים הקיימים גם באמונתו שעובדים מכל הגזעים והמינים צריכים להיות מאוחדים יחדיו. העדפתו הברורה של הייווד את הפעולה הישירה על פני הפעולה הפוליטית, הביאה אותו לניכור מהמפלגה הסוציאליסטית האמריקאית, שבסופו של דבר גירשה אותו משורותיה ב-1912.
הייווד, שמעולם לא חשש מקונפליקטים אלימים, היה מטרה מועדפת של התביעה בארצות הברית. ב-1907 הוא נשפט באשמת רציחתו של וזוכה. המשפט משך תשומת לב ציבורית גדולה אליו ואל מעשי ה IWW. ב-1918, נאשם הייווד יחד עם עוד 100 חברי IWW באשמת הפרה של חוק הריגול האמריקאי מ-1917, במהלך ההפחדה האדומה הראשונה. כל הנאשמים, לרבות הייווד נמצאו אשמים. על הייווד הוטל עונש של 20 שנות מאסר. לאחר שהערעור האחרון של הייווד לא הצליח ובעודו מחוץ לכלא בערבות, ברח הייווד לרוסיה הסובייטית ב-1921, ונותר שם עד סוף חייו ב-1928. לבקשתו של הייווד, גופתו נשרפה. חצי מאפרו הוטמן במוסקבה, ומחציתו השנייה הועברה לארצות הברית, לקבורה בשיקגו.
פנדר ג'אגואר
פנדר ג'גואר (באנגלית: Fender Jaguar) היא גיטרה חשמלית המיוצרת על ידי חברת פנדר.
הגיטרה.
גוף הגיטרה הוא מסוג Solid Body, בדומה לאחיותיה פנדר סטראטוקסטר ופנדר טלקסטר. הגיטרה יוצרה לראשונה בשנת 1962 על ידי חברת פנדר, והיוותה את הדגם החדש המוביל של החברה. בשנת 1975 הגיטרה הוצאה לחלוטין מקו הייצור של חברת פנדר, אולם 24 שנים מאוחר יותר, בשנת 1999, הגיטרה הוחזרה לקו הייצור בסגנון וינטג'.
היסטוריה.
גיטרת הג'גואר הוצגה לראשונה בשנת 1962. עיצוב הגוף של הדגם דמה מאוד לעיצובה של גיטרת הפנדר ג'אזמסטר, אך היו בו מספר שינויים - כיסויי כרום למעגלי השליטה, פיקאפים דקים יותר (בעלי מראה וצליל אופייני יותר לגיטרות פנדר אחרות), ובמקום בורר פיקאפים 3 מצבים - 3 מתגים, כאשר 2 מתוכם נועדו להדליק/לכבות אחד מהפיקאפים, והשלישי לחתוך את צלילי הבס. הגיטרה התקבלה באופן כמעט מיידי בקרב מוזיקאים מז'אנר הסארפ, ובמהלך שנות ה-60 נהנתה מפופולריות בקרב הקהל הרחב (אמנם לא כמו דגמים אחרים, יותר מוכרים של החברה). כאשר מוזיקת הסארפ התחילה "להתיישן" וקהל היעד של הדגם פחת, פנדר החליטה להפסיק את יצור הדגם.
בשנות ה-70 החל הדגם להיעלם מעיני הציבור, אך בשנות ה-80 המאוחרות חזר לאור הזרקורים כאשר מוזיקאים שונים מז'אנרי הגראנג', האינדי והפאנק חיפשו גיטרות ישנות של פנדר אשר היו באותה איכות כמו הדגמים הידועים (והיקרים) יותר, אך במחיר זול, ובין הדגמים האלו הייתה גם הג'גואר. הדגם חזר לייצור בשנת 1999 עקב עלייה ניכרת ברמת הביקוש של מעריצים ומוזיקאים. בשנת 2012 החלה פנדר לייצר דגמים המבוססים על הג'גואר של קורט קוביין, סולן להקת נירוונה (אשר היה מזוהה עם דגמים נשכחים נוספים של פנדר), ונחשב לאחת הסיבות העיקריות להחזרת הליך הייצור של הדגמים. שימוש ידוע נוסף בגיטרה הוא בקליפ של רד הוט צ'ילי פפרז, Under The Bridge, בה ג'ון פרושיאנטה הגיטריסט עומד ומנגן את הפתיח של השיר.
פרס טרנר
פרס טרנר (אנגלית: Turner Prize) הוא פרס הניתן מדי שנה לאמנים בריטיים בתחום האומנות העכשווית עבור תערוכה יוצאת דופן או עבור הצגה של עבודותיהם ב-12 החדשים שקדמו למתן הפרס. הפרס שניתן מטעם גלריית טייט נקרא על שם הצייר הבריטי ויליאם טרנר.
מהות הפרס.
הפרס נוסד בשנת 1982 על ידי קבוצה תורמים של גלריות טייט שהתאחדה וקראה לעצמה "פטרוני האמנות החדשה". מטרתם הייתה לעזור ברכישת אמנות בריטית צעירה לאוסף של גלריית טייט ולעודד התעניינות רחבה באמנות עכשווית. הקבוצה חיפשה לפרס שם שיהיה קשור לאמנות הבריטית. הם בחרו בטרנר בחלקו משום שהוא עצמו רצה לייסד קרן לתמיכה באומנים צעירים. ובחלקו משום שעבודותיו היו בזמנו, שנויות במחלוקת.
התערוכה והפרס הם בחסות מסחרית. בשנת 1987, הכסף נתרם על ידי בנק השקעות Drexel Burnham Lambert. משנת 1990 ואילך עברה החסות לידי ערוץ 4 שהכפיל את הסכום וליווה את האירוע בפרסום טלוויזיוני נרחב. בשנת 2004 עברה החסות לחברה לייצור ג'ין בשם גורדונ'ס. החברה העלתה את סכום הפרס שעומד כיום על סכום של 40,000 ליש"ט. הצעות למועמדים מתקבלות כל שנה מאנשי מקצוע. במשך שלושה שבועות בחודש מאי, יכול גם הקהל הרחב להגיש הצעות למועמדים. למרות מראית עין דמוקרטית זאת, להצעות הקהל יש השפעה מעטה ביותר, כפי שמעידה לין ברבר, אחת מהשופטות בפרס בשנת 2006. הרכב חבר השופטים כולל אוצרים ומבקרי אמנות, מנהל גלריית טייט סר ניקולאס סרוטה משמש יושב ראש הוועדה מתחילת עבודתו בגלריה.
בשנת 2007 הוצגה התערוכה בעיר ליברפול כדי לקדם את מועמדותה לתואר בירת תרבות אירופאית. אז החליף מנהל גלריית טייט בעיר את סר ניקולאס כיושב ראש חבר השופטים. לאחר מכן הוחלט כי בכל שנה שנייה תוצג התערוכה במוזיאון מחוץ ללונדון. בשנת 2011 בפעם הראשונה יושמה ההחלטה, והתערוכה הוצגה במוזיאון בגייטסהד, שם גם הוכרז הזוכה.
צוות שופטים מתמנה כל שנה מחדש ומחליט על ארבעת המועמדים הראשונים. הוועדה מתבססת בבחירותיה גם על חוות דעתם של אנשי אמנות נוספים ממגוון תחומים. אמנים הנבחרים מציגים במשך מספר חודשים את עבודותיהם בגלריית טייט. לאחר מכן, בחודש דצמבר של אותה שנה מוכרז מתוכם הזוכה בפרס. הפרס מוענק לאמן הזוכה בידי אישיות תקשורתית מפורסמת בשנת 2006 הייתה זו יוקו אונו ובשנת 2012 הוענק הפרס בידי ג'וד לאו.