כריסטינה קטורוצ'י מהמגזין האמריקאי, סלייט, אמרה כי קיימת התפתחות של הומופוביה מופנמת אצל נשים לסביות. אותן נשים לא משתמשות במילה לסבית כלל, וכי ישנה דחייה של המונח להכללה ורצון להשתמש במונח רחב יותר למרחבים שבעבר תויגו באופן מסורתי כמרחבים לסביים. בנוסף, היא אמרה כי החברה דאגה לכך שיהיה בנוסף, היא אמרה כי אף על פי שיש מי שמתאבל על אובדן המרחבים הלסביים וכלי התקשורת,
ג'וליה דיאנה רוברטסון מ-AfterEllen, טענה כי המילה לסבית היא מילה נבזית ולכן היא נמחקת, וטענה גם כי משתמשים במונח קוויר במקום המונח הקיים מפני שמהמונח קוויר אין גבולות מיניים מוגדרים ומגניב יותר, מה שמעביר את המסר ללסביות צעירות כריסטינה קטורוצ'י אמרה גם כי: מרי גרייס לואיס מהמגזין אדבוקט טענה כי המילה "לסבית" אינה מילה גסה, כאשר אמרה שהיא היא אמרה כי סטריאוטיפים לסביים הנראים בתקשורת אינם מייצגים את המונח, וכי נשים המקבלות כי אינן נמשכות מינית לגברים אינן צריכות לחשוש להכיר בכך או להרגיש שהוא מגביל. היא הרגישה שככל שמשתמשים יותר במונח, , להשתמש בו ופחות להפוך אותו לנשק.
בהקשר ללסביות בוצ'יות וגברים טרנסים.
ביחס לגברים טרנסג'נדרים, יש לסביות, פמיניסטיות רדיקליות, סופרות או פרשניות (שמרניות ולא שמרניות) הטוענות כי טרנסקסואליות או אקטיביזם טרנסי מוחקים את תרבות הבוצ'ה, בכך שהם גורמים להן להרגיש שעליהם לשנות את מגדרן לזכר בגלל האי-התאמה המגדרית שלהן, או שלסביות מבוגרות יותר שהבינו את זהותן, וכי הן מרגישות שהן צריכות לשנות את מגדרן. מספר לסביות אומרות שהן היו טום בוי או חוו דיספוריה מגדרית בילדותן. מספר לסביות צעירות דיווחו כי הרגישו מסוכסכות אם צריך לשנות את מגדרן או להרגיש חרטה על הליך התאמה מגדרית מאוחר יותר. טריסטן פוקס מ-AfterEllen אמרה כי התנועה הטרנסג'נדרית של ימינו דוחפת
הסופר שאנון גילריאת, בהתייחס ל-, אמר כי: לדבריו, בעוד שהוא מודע לנשים טרנסיות שהזדהו כלסביות וגברים טרנסים שהזדהו כהומואים, שעברו טיפול בהתאמה מגדרית , על מנת שהתיאוריה שלו בנושא טרנס-מיניות תהיה הגיונית בשלב זה, צריך להשהות את התהליך כדי לזכור את החשיבות של גוף מגדרי וההקשר שלו להטרוסקסואליות כפויה תחת פטריארכיה/הטרורכיה כ-.
קייטי הרצוג, מהמגזין Stranger , אמרה כי: היא התייחסה לחוסר הוודאות לגבי מדוע אנשים נוספים יצאו כטרנסיים או כא-בינאריים, אך אמרה ש- של אנשים טרנסים הם הסברים הגיוניים לעניין. היא דיווחה על פעילותה של הסופרת הטרנסית, ג'וליה סרנו, בטענה כי יותר אנשים יוצאים מהארון כטרנס
בטענה כי , כתב הסופר הטרנסג'נדר, צ'רלי קיס, במגזין האקונומיסט, כי הוא , אלא שזה היה מעולם לא הרגיש נכון. הוא ייחס גם את העלייה המדווחת במספר האנשים של נשים או גברים שמפקפקים בזהותם המגדרית, לעלייה בנראות והיה בנוסף, הוא אמר כי
ראש הצדקה Stonewall , רות האנט , כתבה בעיתון הבריטי, אינדפנדנט, כי: בנוסף, האנט אמרה
בהקשר לנשים טרנסיות.
חילוקי הדעות בין סיסג'נדר לסביות לבין נשים טרנסיות נוגעים לנושא הנטייה המינית ולאלו שלא מאמינים שנשים טרנסיות יכולות להיות לסביות מבלי למחוק את המשמעות של להיות לסבית. ג'ינה דוידסון, מהעיתון The Scotsman , אמרה כי: בנוסף, היא אמרה כי: . מחלוקות אלו הוצגו גם באירועים להט"בים שונים. הקבוצה הניו זילנדית הברית לזכויות לסביות אאוטהרואה לא הורשה לצעוד במצעד הגאווה בולינגטון משום שהיא , בעוד שחברים בודדים מהקבוצה עדיין הצליחו לצעוד. במצעד הדייקיות בוונקובר, קנדה, נאמר לקבוצה הלסבית הקולקטיבית להוציא כרזות וסמלים של גאווה לסבית, שלדברי מארגני הצעדה היא אי-הכללה של נשים טרנסיות. סכסוכים כאלו התרחשו גם בארצות הברית וברחבי בריטניה.
המונח "מחיקה לסבית" שומש על ידי מספר פמיניסטיות רדיקליות, כמו חברות בארגון בריטניה Get the L Out, שמתמקד בנשים טרנסיות. הקבוצה, המציעה הקמת קהילה לסבית אוטונומית, טוענת כי לסביות , וכי הרחבת זכויות הטרנס מוחקת את הלסביות, שהאקטיביזם הטרנסי מעודד לסביות לשנות את מגדרן לגברים סטרייטים, וכי הקהילה הגאה הופכת יותר ויותר אנטי-לסבית ומיזוגינית. הקבוצה ערכה את מחאתה הראשונה במצעד הגאווה בלונדון ב-2018 וכנותה כטרנספובית או כ-"אנטי-טרנסית" על ידי מארגני מצעד הגאווה בלונדון, ועל ידי אוול פישר בגרדיאן.
החלת המונחים טרנספובית, ביגוט או טרמינולוגיה דומה על לסביות שאינן מתחשבות בנשים טרנסיות, כולל כאלו שלא עברו ניתוח להתאמה מגדרית, מפני ששותפים מיניים טוענים כי זה סוג של מחיקה לסבית או טיפול המרה. מצב בו לסבית מסרבת לצאת עם אישה טרנסית יכול להיקרא "תקרת הכותנה" (ביטוי שנטבע כמקביל למונח תקרת הזכוכית, כדי לתאר את הקושי שעוברות נשים טרנסיות, כאשר הן מחפשות קשר רומנטי או מיני עם לסבית סיסג'נדרית). טרי מקדונלד, מהמגזין New Statesman , הצהירה כי המונח תקרת הכותנה מקדונלד וחוקרים ב-"Daily Nous" הצהירו כי ניתן להשתמש במונח TERF (קיצור של "פמיניסטית רדיקלית מדירות מטרנס"), כדי להתייחס ללסביות סיסג'נדריות שאינן נמשכות מינית לנשים טרנסיות. התאורטיקנית הפמיניסטית, קלייר היוכאן, שימשה במונחים "ווגינופיל", "פטישיסט בנרתיק", "טרנסמיסוגיניסט", ו-"דמוניזציה של הפין" עבור לסביות סיסג'נדריות שמסרבות עד היום לצאת לדייט או לקיים יחסי מין עם נשים טרנסיות והצהירה שהיא עדיין לא ראתה מצב שבו
שרה דיטום, מהמגזין New Statesman , הצהירה כי הוויכוח על משיכה מינית חשובה כל כך עבור לסביות מאחר שהן , וכי חלקן חוו אונס מתקן. היוכאן אמרה כי , וכי זה לא הוגן ובלתי הומני לדבריה, היוכאן טענה גם כי אמנית הביצועים והסופרת הלסבית האפרו-אמריקאית, פיפה פלמינג, שכתבה בהאקונומיסט, אמרה כי: בנוסף, היא אמרה כי
חלק מפעילי הלהט"ב התנגדו לשימוש במונח מחיקה לסבית בכל הקשור לאקטיביזם טרנסי . במכתב פתוח מ-2018 שהתנגד לשימוש במונח זה, 12 עורכים ומוציאים לאור של 8 פרסומים לסביים הצהירו כי עורכת המגזין Diva ויוצרת המכתב, קארי לייל, אמרה כי: היא גם התייחסה לטענה לפיה נשים טרנסיות לוחצות על לסביות "לקבל אותן כשותפות מיניות" כ-"הפחדה". שאנון קיטינג, מ-BuzzFeed, טענה כי
אביגיל קורלו, של המגזין Vice, טענה וציינה כי סיסג'נדרים עלולים למצוא את עצמם נמשכים מינית לאישה טרנסית, במיוחד אם זה מרגיע את . בנוסף, היא אומרת כי לדבריה, היא לא מביישת אנשים על נטייתם המינית או קובעת כי אין השפעה ביולוגית, אלא מציינת דעות קדומות של החברה ומבקשת מהם הסופרת מורגן לב אדוארד הולב טענה כי לסביות שהן פמיניסטיות רדיקליות מחוץ להדרה הולב הוסיפה גם כי אנשים טרנסים
מולי גילן
מולי גילן AM (באנגלית: Mollie Gillen; 1 בנובמבר 1908 – 31 בינואר 2009) הייתה היסטוריונית, חוקרת וסופרת אוסטרלית. עבודתה על הצי הראשון, "The Search for John Small, First Fleeter" ו-"The Founders of Australia: a Biographical Dictionary of the First Fleet" בחנו את הרעיון שרבים מהמשפחות המייסדות של אוסטרליה היו צאצאי נידונים, ולא אלו שנשלחו לשמור עליהם. המאמר "Maud Montgomery: The Girl Who Wrote Green Gables" הביאה פרשנות נוספת לחייה של לוסי מוד מונטגומרי.
ראשית חייה.
מולי גילן נולדה בשם מולי וולנו בסידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה, לד"ר אר. אי. וולנו וברטה גרייס וולנוג (לבית יואדייל) ב-1 בנובמבר 1908.
כשהייתה בת 10, הוריה נפטרו תוך מספר חודשים אחד מהשני, כאשר אביה, שהיה רופא, נפטר מהשפעת הספרדית עקב טיפול בחולים רבים, לאחר מלחמת העולם הראשונה. מולי גדלה אצל סבה וסבתה. היא למדה בלורטו נורמנהרסט , וב-1930 סיימה תואר ראשון באמנויות באוניברסיטת סידני. כשעבדה בלונדון בשנות ה-30 של המאה ה-20, היא פגשה את בעלה לעתיד, אורבל ג'ון גילן, קצין צו בצוות המטה המלכותי של חיל האוויר הקנדי שהוצב אז באנגליה. הם נישאו בלונדון ב-25 ביוני 1940, ועברו לגור לקנדה ב-1941.
קריירת כתיבה.
קריירת הכתיבה של גילן החלה בשנות ה-50 של המאה ה-20. כאשר הייתה קצינת מידע ממשלתית פדרלית באוטווה, ערכה מספר כתבי עת ממשלתיים. היא הייתה פעילה גם בהנהלת מועדון הנשים באוניברסיטת אוטווה, ושימשה כסגנית הנשיא הראשונה שלה.
רומן המסתורין הראשון של מולי, "Star of Death", פורסם באנגליה ב-1960. כמו כן, סיפוריה הקצרים הרבים פורסמו בפרסומים שונים, כולל "The Sunday Evening Post" .
ב-1961, היא עברה לגור בטורונטו, ובסופו של דבר נהייתה עורכת משנה וכותבת צוות במגזין הקנדי, Chatelaine . מולי פרסמה מאמרים רבים במגזין הנשים הזה, הנוגעים לבעיות חברתיות בקהילה.
מחקריה הובילה אותה לכתוב ולפרסם ספרים רבים בנושאים שונים החשובים לקנדה ולאוסטרליה, וביניהם נמצאים המאמרים: "Founding Family" (1965), "The Prince and His Lady" (1970), "The Assassination of the Prime Minister" (1972), "The Wheel of Things: A Biography of L.M. Montgomery" (1975), "The Search for John Small" (1985) and "The Founders of Australia: A Biographical Dictionary of the First Fleet" (1989).
ב-1995, קיבלה מהון. ד. ליט. מהאלמה מאטר שלה על המאמר "First Fleet and the history of early Australia.""" היא נהייתה לחברה במסדר אוסטרליה (AM), כהוקרה על תרומתה "לגנאלוגיה ולמחקר היסטורי אוסטרלי" בהצטיינות יום האוסטרליה ב-1995.
חיים מאוחרים יותר.