בנובמבר 2017, הנשיא ניקולס מדורו הביע את תמיכתו האישית בנישואים חד מיניים, ואמר כי האספה המכוננת תסכים לדון בהכשרת נישואים חד מיניים. בספטמבר 2018, הרמן אסקארה, חבר באספה המכוננת, אמר כי כיום מתקיימים דיונים לאפשר נישואים חד-מיניים במסגרת החוקה החדשה של ונצואלה, וכי ישנה תמיכת רוב באספה. הדיון על החוקה החדשה היה צפוי להתחיל בסוף 2018 או בתחילת 2019, אך נדחה מאז.
הורות ואימוץ.
זוגות חד מיניים אינם רשאים לאמץ ילדים בוונצואלה, הן עבור אימוץ חורג או משותף. עם זאת, זוגות לסביות רשאיות לגשת להפריה חוץ-גופית.
ב-15 בדצמבר 2016, בית הדין העליון לצדק קבע שניתן לרשום תינוק במרשם האזרחי של ונצואלה עם שמות המשפחה של שתי אימהותיו. בהתבסס על פסיקתו על סעיף 75 לחוקה, הכריז בית המשפט כי המדינה "תעניק הגנה ללא הבדל לכלל המשפחות", לרבות לילדים ובני נוער הנולדו למשפחות חד מיניות. בנוסף, קבע כי ילדים אלה חייבים ליהנות מכל הזכויות והערבות המעוגנות לילדים אחרים שנולדו במשפחות של הורים הטרוסקסואלים. מאז, ילדים להורים חד מיניים בוונצואלה רשאים להיות רשומים עם שמות המשפחה של שני הוריהם, ללא קשר אם הם הוריהם הביולוגיים או לא.
הגנה מפני אפליה.
בוונצואלה, מספר מכשירים משפטיים בתחומים ספציפיים כגון מקום עבודה, דיור להשכרה ומערכת בנקאית, מגנים על תושבי להט"ב מפני אפליה. קבוצות להט"ב מקומיות רבות הציעו לאספה הלאומית לחוקק חקיקה בנושא שוויון מאז 2009 עד 2015, אם כי החוקים המוצעים נגד אפליה מעולם לא נבחנו בסדר היום.
מאז 2012, חוק העבודה האורגנית, אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית. בעבר, אפליה בתעסוקה על בסיס "אופציה מינית" הוצאה מחוץ לחוק בשנת 1996.
סעיף 4 לחוק האורגני של כוח העם (2010), קובע כי "הכוח העממי נועד להבטיח את חייו ורווחתו של העם, על ידי יצירת מנגנונים להתפתחותם החברתית והרוחנית, תוך הבטחת תנאים שווים לכולם לפתח בחופשיות את אישיותם, לכוון את יעדם, ליהנות מזכויות אדם ולהשיג את האושר החברתי העליון; ללא אפליה על רקע מוצא אתני, דת, מעמד חברתי, מין, נטייה מינית, זהות מגדרית והבעה, שפה, דעה פוליטית, מוצא לאומי, גיל, כלכלי מעמד, נכות או כל נסיבה אישית, משפטית או חברתית אחרת שיש בה כדי לבטל או לפגוע בהכרה, בהנאה או במימוש זכויות אדם וערבויות חוקתיות".
סעיף 173 לחוק מוסדות המגזר הבנקאי (2010), כולל "זהות מגדרית או ביטוי מגדרי" כקטגוריות מוגנות מפני אפליה.
סעיף 5 לחוק להסדרה ופיקוח על שכירות דיור, שנחקק בשנת 2011, אוסר על אפליה ומעניק הגנה לקבוצות המוגדרות כפגיעות במיוחד, או מי שחשוף לאפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית, בין היתר.
בתהליך שקדם לאימוץ חוקת ונצואלה החדשה מ-1999, הוצעו הוראות נגד אפליה כלפי תושבי להט"ב ונצואלים. עם זאת, עקב התנגדות עזה של הכנסייה הקתולית, לא נכללו בטיוטה הסופית. בשנת 2001 התחדשו ניסיונות לכלול אותם בחוקה אך כשלו. בשנת 2002, הנשיא, הוגו צ'אווס, הביע חרטה על אי הכללתם בתכני החוקה, והצהיר כי הם עשויים להיכלל בסבבים עתידיים של רפורמות חוקתיות.
משאל העם החוקתי של ונצואלה ב-2007 היה מוציא אפליה על בסיס נטייה מינית מחוץ לחוק, אם כי שתי הרפורמות, שכיסו מגוון רחב של נושאים חברתיים וכלכליים, הובסו בקושי.
חוקי מדינות.
מתוך כ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה, מדינת מרידה מוגדרת נכון לשנת 2021 כיחידה אשר אוסרת כל צורות של אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית בחוקתה.
זהות מגדרית.
החוק בוונצואלה מאפשר לטרנסג'נדרים לשנות את שמם ומינם החוקי בחלק מהמסמכים הרשמיים, אם כי לא בכולם.
בספטמבר 2016 הודיע השירות המנהלי לענייני זיהוי והגירה (SAIME), באמצעות עצומה של המשרד הציבורי, כי טרנסג'נדרים רשאים לבקש תעודת זהות חדשה בהתאם לזהותם המגדרית. הצילום בתעודת הזהות יהיה מתאים למגדרם המתבטא, ללא קשר למינם הביולוגי בלידה.
שירות צבאי.
קוד המשפט הצבאי אשר נמצא בתוקף מאז 1998, אוסר על הומוסקסואלית. סעיף 565 קובע באומרו כי "הפקיד המבצע מעשים הפוגעים בכבודו או מבזה אותו או מתיר מעשים כאלה מבלי לנסות לעצור זאת באמצעים המורשים על פי חוק, ייענש במאסר של שנה עד שלוש שנים והדחתו מהכוחות המזוינים. אותו עונש יחול על כל חייל המבצע מעשים מיניים נגד הטבע". בשנים האחרונות נודעו מספר מקרים שחלק מחיילים ונצואלים הוטרדו או פוטרו בשל היותם הומוסקסואלים.
תנאי מחיה.
ונצואלה ידועה כביתה של קהילת להט"ב משגשגת. מאז שנת 2000, מצוין היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה בשטחה בעוד כי לאחרונה הממשלה החלה להשתתף לראשונה באירועי גאווה שונים.
במהלך הבחירות לפרלמנט 2015, הפעילה הטרנסג'נדרית תמרה אדריאן נבחרה כסגנית ממלאת מקום במפלגת "למען הרצון העממי" עבור האספה הלאומית, והפכה לחברה הטרנסג'נדרית השנייה בבית מחוקקים לאומי באמריקה הלטינית אחרי מישל סוארז ברטורה באורוגוואי. אדריאן הצהירה בהזדמנויות שונות כי בכוונתה לקדם חקיקה להכשרת נישואים חד מיניים ולהגבת הגנה על תושבי להט"ב. רוזמית מנטילה, פעיל ונצואלי להט"ב נוסף ממפלגת הרצון העממי הידוע כהומוסקסואל גלוי, נבחר גם כן כסגן חלופי בקרב המפלגה בבחירות 2015 בעוד יחד עם תמרה אדריאן, הם מוכרים כשני חברי קהילת הלהט"ב הוונצואלית הראשונים אי פעם המכהנים בבית המחוקקים.
במאי 2016 אישרה האספה הלאומית פה אחד החלטה הקובעת את 17 במאי כיום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה, במטרה להעלות את המודעות בחברה ולקדם מאבק באפליה, סטיגמטיזציה, אלימות ושלילת זכויות מיחידים על רקע נטייתם המינית, זהותם המגדרית או ביטויים המגדרי. אולם, באוגוסט 2016 השעה בית המשפט העליון את ההחלטה לאחר קבלת בקשתם של מחוקקים שמרנים.
האוסקר הראשון
"האוסקר הראשון" (ברוסית: Первый Оскар) הוא סרט דרמת מלחמה רוסי שיצא בבימויו של סרגיי מוקריצקי. תוכנן לצאת לאקרנים ברוסיה ב-24 במרץ 2022, אך נדחה ל-21 באפריל בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה. הקרנת הבכורה נערכה כמה ימים קודם ב-14 באפריל 2022.
הסרט מגולל את קורות הפקת סרט התעודה התבוסה של החיילים הגרמנים ליד מוסקבה (Разгром немецких войск под Москвой) בבימויהם של ליאוניד ורלאם ואיליה קופאלין, שזכה בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר ב־1943. חמישה עשר צלמים השתתפו בקרב על מוסקבה בשנת 1941. סטלין דרש לדווח לו על ההכנה ועל תהליך הצילומים והסרט יצא לאקרנים בברית המועצות בסוף פברואר 1942 וכעבור שנה זכה בפרס האוסקר בקטגוריית "הסרט התיעודי הטוב ביותר".
עלילה.
בתחילת מבצע ברברוסה והמלחמה הפטריוטית הגדולה סטודנטים צלמים מחליטים ללכת עם מצלמותיהם לחזית לקראת טקס האוסקר ה־15, בו יתמודד הסרט התיעודי הסובייטי על קטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר.
הפקה.
הצילומים החלו ב-31 בינואר 2021 בעיירה מדין שבמחוז קלוגה.
אמנויות לחימה יפניות
אמנויות לחימה יפניות הן מספר רב ומגוון של אמנויות לחימה שהתפתחו ביפן בתקופות שונות למען מטרות שונות. ישנם לפחות שלושה מושגים יפנים אותם ניתן לתרגם ל"אמנויות לחימה יפניות", בּוּדוֹ, בּוּג'וּטְסוּ, ובּוּגֵיי.
בוג'וטסו (קאנג'י: 武術) היא מילה המתארת את טכניקת הלחימה ותורת הלחימה עצמה בהקשר של היישום הפרקטי שלה בקרב. השימוש במושג בּוּדוֹ (קאנג'י: 武道, רומאג'י: budō) לתיאור אמנויות לחימה שייך להמשגה מודרנית, היסטורית המושג מתאר דרך חיים הכוללת היבטים פיזים, רוחניים ומוסריים עם דגש על שיפור עצמי וצמיחה רוחנית שהם תוצר לוואי של תרגול אמנות הלחימה. המושג דומה למושג בושידו. המושג בוגיי (קאנג'י: 武芸) כללי יותר, ומתייחס לשני המושגים יחדיו כמו גם לקידודם באופן שיאפשר את שימורם והוראתם. מבחינה לשונית, שלושת המושגים משתמשים בסימנית הקאנג'י 武 המבוטאת בּוּ ביפנית ומשמעה "צבאי".
היסטוריה.
את המקור ההיסטורי של אמנויות הלחימה היפניות ניתן למצוא במסורות הלחימה של הסמוראים ומערכת הקסטות שהגבילו את השימוש בנשק על ידי שאר האוכלוסייה. הסמוראים, בדומה לאצולה האירופית, היו אליטה צבאית ועליהם היה להתמקצע בכלי נשק רבים, כמו גם בקרב לא חמוש, ולהשיג את השליטה הגבוהה ביותר האפשרית במיומנויות לחימה.
בדרך כלל, פיתוח תורת לחימה תלויה בהתפתחות כלי הנשק וטכנולוגיית היצור. ברוב העולם, כלי נשק וטכנולוגיות לחימה השתנו (ומשתנות) ללא הרף, ולכן כך גם תורת הלחימה. ליפן היסטוריה ייחודית בהקשר זה, מכיוון שהיינה מדינת איים המבודדת יחסית מהעולם, ובגלל מדיניות הסאקוקו, מדיניות בדלנית שהונהגה ביפן בתקופת אדו, כלי המלחמה היפניים כמעט לא השתנו לאורך תקופת זמן ארוכה. חוקרים רבים מאמינים מציינים שלכן נוצרה הזדמנות למעמד הלוחם ללמוד את הנשקיהם ושיטותיהם בעומק רב יותר מתרבויות אחרות. לכן, אף על פי שכלי הנשק לא התפתחו, ההוראה והאימון באמנויות הלחימה העושות בהם שימוש כן התפתחו. לדוגמה, בתחילת תקופת תקופת המדינות הלוחמות הודגשו הקשת והחנית בגלל יעילותן עבור פרשים, אך בתקופת אדו (1603–1867 לספירה), התרחשו פחות קרבות בקנה מידה גדול, והחרב, היעילה גם בחללים צפופים ובקרב יחידים, הפכה לנשק הנחשב ביותר. מגמה נוספת שניתן לראות לאורך ההיסטוריה היפנית היא מגמה של הגברת ההתמחות בלחימה ככל שהחברה נעשתה יותר מרובדת.