"Goodbye Swingtime", אלבום משנת 2003 שיצא לאור תחת השם "The Matthew Herbert Big Band", שילב את הפרשנות הפוליטית של "Radio Boy" עם מבנה השירים של אלבומיו הרברט. הלהקה הוקלטה עם שישה עשר מוזיקאים מעולם הג'אז הבריטי, כולל הסקסופוניסטים דייב או'היגינס ונייג'ל היצ'קוק, הפסנתרן פיל פארנל והבסיסט דייב גרין. בהופעות הלהקה משתתפים גם סיציליאנו, ארטו לינדזי , ג'יימי לידל ומרה קרלייל. .
ב-2005 יצא לאור "Plat du Jour", תקליט העשוי כולו מחפצים ומצבים בשרשרת המזון. הרברט הקליט מתחת לביוב של רחוב פליט, עם פולי קפה וייטנאמיים, בתוך חוות תרנגולות תעשייתיות, נהג בטנק על שחזור של ארוחת הערב שנייג'לה לוסון בישלה לג'ורג' בוש וטוני בלייר, ותיעד 3500 אנשים נוגסים תפוח בו זמנית. הרצועה שכותרתה "הארוחה הסופית של סטייסי לוטון" נעשתה בשיתוף פעולה עם השף הנודע הסטון בלומנטל .
ב-30 במאי 2006, הרברט הוציא לאור את "Scale", אלבומו המצליח ביותר עד כה. בארצות הברית הוא הגיע למקום ה-20 במצעד אלבומי המוזיקה האלקטרונית של בילבורד. אנטרטיטימנט ויקלי ציין ש"הרברט מסיט בערמומיות את החוט התמטי האפוקליפטי של האלבום למשהו חם ורקיד." המגזין פיצ'פורק כתב: "'Scale' הוא אחד מהאלבומים הגדולים של השנה, מתוחכם וגחמני, משמח ועם זאת נגוע בעצב".
באוקטובר 2008 יצא לאור "There's Me And There's You", האלבום השני של "Matthew Herbert Big Band". בהכנת התקליט הרברט הקליט בתוך בתי הפרלמנט, באתר הטמנה, ובלובי המוזיאון הבריטי עם 70 מתנדבים.
בשנת 2010 הוציא הרברט שניים מתוך שלושה חלקים של טרילוגיית אלבומים. הראשון, "One One", נכתב ובוצע כולו על ידי הרברט לבדו, השני, "One Club", נוצר אך ורק מצלילים שהוקלטו במועדון לילה באופנבך שבגרמניה בלילה אחד.
באותה שנה הוא גם הוציא עיבוד מחודש לסימפוניה העשירית של מאהלר לסדרה Recomposed של דויטשה גרמופון. חלק ניכר מההקלטה נעשה בתוך צריף ההלחנה של מאהלר בטובלאך, ליד קברו ובמשרפה.
בסוף 2011, יצא החלק האחרון של הטרילוגיה, "One Pig". הרברט הקליט את מחזור החיים של חזיר מעובד מלידה ועד לצלחת האוכל. ארגון זכויות בעלי החיים PETA גינה את האלבום מבלי לשמוע אותו. הרברט, שאינו צמחוני, השיב כי התלונות שלהם היו "אבסורדיות לחלוטין" וכי הוא רוצה שהמוזיקה שלו תעודד אנשים "להקשיב לעולם קצת יותר בזהירות". באותה שנה השיר "Café de Flore" משנת 2001, שהוקלט במקור לתצוגת אופנה של איב סנט לורן ונקראת על שמו של Café de Flore בפריז, הופיע באופן בולט בפסקול הסרט "Café de Flore" .
ב-11 במרץ 2013 בוצעה ב-Roundhouse בלונדון יצירה חדשה שהוזמנה מהרברט, לתזמורת עם אלקטרוניקה, המבוססת על יצירה של ראמו, כחלק מסדרת "Baroque Remixed" של רדיו 3 של ה-BBC.
ב-2015 יצא לאור האלבום "The Shakes", אלבומו הראשון של מוזיקת דאנס מזה תשע שנים.
ב-22 באוקטובר 2021 הוציא הרברט לאור את האלבום "Musca" בלייבל שלו "Accidental Records".
תיאוריות ופוליטיקה.
בשנת 2000, הרברט כתב מניפסט שכותרתו "חוזה אישי לקומפוזיציית מוזיקה (משלב את מניפסט הטעויות)", ששימש כמדריך תאורטי לחלק גדול מעבודותיו המאוחרות. מטרותיו כוללות איסור אישי על שימוש במכונות תופים וסאמפלים מוכנים, ולוודא שכל דבר שנוצר באולפן ניתן לייצר גם בהופעה חיה.
רבים מהפרויקטים הפחות מוכווני דאנס שלו (בעיקר אלה שלא נוצרו תחת השם הרברט) עוסקים בנושאים פוליטיים, תוך שימוש באובייקטים ספציפיים כדי ליצור יצירה רעיונית. הפרויקט שלו ב-2001 תחת השם "Radio Boy", נקרא "The Mechanics of Destruction" ובו הוא סימפל את הסחורה של מקדונלד'ס ו-The Gap כמחאה נגד הגלובליזם התאגידי. הפרויקט היה זמין להורדה בחינם של MP3, דרך הופעות ובדואר של "Accidental Records".
הרברט שיתף כמה ממחשבותיו על העתיד במאמר למגזין המוזיקה הבריטי "Clash", וכתב "אנחנו עומדים בפני סערה מושלמת של חרא: התמוטטות פיננסית עולמית, שינויים אקלימיים מסיביים והסוף של הנפט".
פרויקטים נוספים.
מתיו הרברט הפיק רמיקסים עבור אמנים רבים, כולל מולוקו, אניו מוריקונה, קווינסי ג'ונס, ביורק, REM, פרי פארל, סרז' גינסבורג, יוקו אונו, ג'ון קייל, וה-Avalanches. הוא תכנת שלושה שירים באלבום Vespertine של ביורק, והפיק את אלבום הבכורה "Ruby Blue" של זמרת מולוקו, רושין מרפי .
הוא תרם מוזיקה למספר סרטים, כולל "Human Traffic" ודוגמה 95, ולהפקות טלוויזיה, מחול, ותיאטרון בבריטניה.
מצעד הפזמונים הבינלאומי השנתי (2000–2009)
מצעד הפזמונים הבינלאומי השנתי (2010–2019)
מצעד הפזמונים הבינלאומי השנתי (2020 ואילך)
סער מיזל
הרב סער מיזל (ה'תשט"ז, 1956 – ה' בכסלו ה'תשפ"ב, 9 בנובמבר 2021) היה ראש בית המדרש על שם פרידברג שעל ידי האנציקלופדיה תלמודית וראש כולל באר אברהם.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים לעמנואל מיזל ולחנה מיזל־חובב, עורכת דין, בצעירותו גדל בשכונת בית הכרם, למד בישיבת נתיב מאיר ובאיתרי, בשנת תשל"ד עבר לישיבת מיר, בשנת תשל"ט נשא את לאה מיזל.
הצטרף לצוות כותבי האנציקלופדיה התלמודית ועמד בראשות הכולל של האנציקלופדיה.
נפטר לאחר מחלה בה' בכסלו תשפ"ב ועל פי צוואתו לא פורסמה פטירתו בעיתונות ולא נישאו הספדים, אם כי - בניגוד לצוואה, נשאו גיסיו רבי בנימין פינקל ורבי אברהם שפירא דברי פרידה, נטמן בהר המנוחות בירושלים.
נהג להטיל פתיל תכלת בטליתו, מסוג ארגמון קהה קוצים.
סער מייזל
תום גאן
תומסון ויליאם גאן, שהיה ידוע בשם העט תום גאן (29 באוגוסט 1929 – 25 באפריל 2004) היה משורר אנגלי שזכה לשבחים על שירתו המוקדמת באנגליה, שם היה קשור לזרם "התנועה", ועל שירתו המאוחרת יותר בארצות הברית, גם לאחר שעבר לכתוב בסגנון חופשי יותר. לאחר המעבר מאנגליה לסן פרנסיסקו, כתב גאן רבות על נושאים הקשורים ללהט"בים – במיוחד בספרו המפורסם ביותר, "The Man With Night Sweats," שיצא בשנת 1992 – כמו גם על שימוש בסמים, על מין, ועל אורח חייו הבוהמייני. הוא זכה בפרסים ספרותיים מרכזיים; על שיריו הטובים ביותר נאמר כי היו בעלי אלגנטיות פילוסופית קומפקטית.
חיים וקריירה.
גאן נולד בגרייבסנד, קנט, אנגליה, בנו של העיתונאי ועורך העיתונות ברט גאן. גם אמו הייתה עיתונאית. הם התגרשו כשהיה בן 10. בעודו נער אמו התאבדה. לדבריו, אמו הייתה זו שעוררה בו אהבת קריאה, כולל התעניינות ביצירתם של כריסטופר מארלו, ג'ון קיטס, ג'ון מילטון, ואלפרד טניסון, לצד כמה מחברי סיפורת. בצעירותו למד בבית הספר האוניברסיטאי בהמפסטד, לונדון, ולאחר מכן בילה שנתיים בשירות לאומי ושהה שישה חודשים בפריז. בהמשך למד ספרות אנגלית בטריניטי קולג', קיימברידג', וסיים את לימודיו ב־1953, בהצטיינות. אוסף השירה הראשון שלו, "Fighting Terms", ראה אור ב־1954. בין כמה מבקרים ששיבחו את היצירה, כתב ג'ון פְּרֶס: "זהו אחד הכרכים הבודדים של שירה לאחר המלחמה שכל קורא שירה רציני צריך להחזיק וללמוד."
כאדם צעיר, הוא כתב שירה ברוח הזרם "התנועה", ומאוחר יותר, קושרה שירתו עם יצירתו של טד יוז. את שירתו של גאן, יחד עם שירת פיליפ לארקין, דונלד דייווי וחברים אחרים ב"התנועה", תיארו באנתולוגיית נורטון לספרות כ־"[...] מדגישה טוהר דיקציה וטון נייטרלי [...] מעודדת שפה רזה יותר ורצון לייצג ראייה של העולם בעיניים רעננות".
ב־1954 היגר גאן לארצות הברית כדי ללמד כתיבה באוניברסיטת סטנפורד ולהישאר קרוב לבן זוגו, מייק קיטאי, שאותו הכיר בזמן לימודיו באוקספורד. גאן וקיטאי המשיכו להתגורר יחד עד מותו של גאן. בסטנפורד לימד גאן שיעור בשם "מועדי השירה". גאן לימד גם באוניברסיטת קליפורניה בברקלי מ־1958 עד 1966 ושוב מ־1973 עד 2000. הוא היה "אוהד ותיק" של העלון ההומוסקסואלי התיעודי הרדיקלי "Straight to Hell".
באפריל 2004, הוא מת מנזקי שימוש רב בסמים, כולל מתאמפטמין, בביתו בשכונת הייט אשברי בסן פרנסיסקו, שבה התגורר מאז 1960.
יצירתו.
במהלך שנות ה־60 וה-70 של המאה ה־20, שירת גאן הפכה נועזת יותר ויותר בעיסוקה בשימוש בסמים, בהומוסקסואליות, ובסוגיות צורניות בשירה. הוא כה אהב את אורח החיים הבוהמייני בסן פרנסיסקו עד שאדמונד וייט תיאר אותו כ"אחרון תושבי הקומונה [...] רציני ואינטלקטואלי ביום ומסומם ומיני בלילה". על אף שגאן המשיך לשכלל את השימוש בצורות המשקליות שאפיינו את הקריירה המוקדמת שלו, הוא החל להתעניין יותר ויותר בשירה הברתית (שירה שבה מספר ההברות קבוע, בלי קשר למקום הטעם) ובשירת החרוז החופשי. המבקר דייוויד אור כתב על גאן "הוא אולי המשורר היחיד שכתב קווינטאנה הגונה למדי תוך כדי טריפ LSD, והוא בהחלט אחד הבודדים שהצהירו על הערצה אמיתית הן ל[איבור] וינטרס (הארכי-פורמליסט) ולאלן גינסברג (הארכי־... נו, אלן גינסברג). וזה, אפילו ביחס לעולם השירה, רקע חריג למדי."
גאן בחן חרדות מודרניות תוך שימוש בצורות שירה קלאסיות, כגון הטרצה רימה של דנטה:
גאן, ששיבח את איבור וינטרס, המורה המובהק שלו בסטנפורד, על ששמר על "גם הכלל וגם אנרגיה, / כוח רב בכל אחד, שיא הכוח – איזונם", מצא מתח נושא־פרי – ולא הגבלת הדמיון – בדרישות הטכניות של צורות פואטיות מסורתיות. הוא אחד המשוררים הבודדים של המאה ה־20 (לצד ג'יימס מריל) שכתבו שירה רצינית בדו־טורים הרואיים – צורה שהשימוש בה במאה ה־20 הצטמצם בדרך כלל לאמרות כנף ולמכתמים. עם זאת, בשנות ה־60 החל גאן להתנסות יותר ויותר בשירה חופשית ממשקל וחרוז, והמשמעת של כתיבה צמודה למערך מסוים של דימויים חזותיים, יחד עם שחרור סד המשקל והחרוז, היוו מקור חדש של כלל ואנרגיה ליצירתו.