בסוף שנות ה-50 נסעה לארצות הברית והתיישבה בשיקגו (שם התגורר בנה, מקס ינובסקי), ושימשה כמורה לפיתוח קול וכראש המחלקה הווקאלית בשיקגו של הקונסרבטוריון הירושלמי והאקדמיה למוסיקה.
בהמשך שבה ארצה. רפ-ינובסקה האריכה ימים, ונפטרה בתל אביב ב-1992, בגיל 101.
פרדקה מזיא
פְרֶיְדָה (פְרֶדקָה) מַזיָא (25 באוגוסט 1922, א' באלול תרפ"ב, סוסנוביץ, פולין – 16 בינואר 1994, ד' בשבט תשנ"ד, קיבוץ העוגן) הייתה חברת המחתרת היהודית במלחמת העולם השנייה, ניצולת השואה ומחנכת ישראלית, אשת הקיבוץ, מעדי משפט אייכמן, יוזמת ומלוות המשלחת הראשונה של בני נוער ישראלים לפולין (1965) ומיוזמי ומייסדי מכון משואה.
ביוגרפיה.
פרידה אוֹקסֶנהנדלֶר נולדה באוגוסט 1922 בעיר סוסנוביץ שבשלזיה, בדרום-מערב פולין, במשפחה יהודית ציונית בעלת מסורת של תרבות גרמנית. הייתה חברה בתנועת "הנוער הציוני" וסיימה את לימודיה בגימנסיה פולנית.
ב-1939, כשהייתה בת 17, פרצה מלחמת העולם השנייה, וכחברת תנועת הנוער, ובהמשך כחברת ארגון המחתרת היהודית, שימשה כמדריכת נוער, כאחות בבית חולים של הקהילה היהודית וכמנהלת מעון לתינוקות בגטו סוסנוביץ.
באפריל 1943 נישאה לעזריאל (יוּזֶק) קוז'וך (1919–1943), שהיה מרכז קן התנועה ומראשי המחתרת בגטו; הוא נהרג 4 חודשים אחר כך, ב-1 באוגוסט 1943.
עם תחילת הגירושים מהגטו נשלחה מזיא על ידי המחתרת כקַשָׁרית אל מעבר לגבולות שלזיה עילית (שסופחה לשטחי גרמניה), לשטחי פולין האחרים. ביחד עם עוד חברי מחתרת יצרה קשר עם המחתרת הפולנית וכן עם מבריחים שבעזרתם הועברו עשרות יהודים משלזיה לצ'כוסלובקיה ומשם אל מחוץ לגבולות הרייך. בתוך פעילות זו נעצרה ונשלחה לבית הסוהר של הגסטאפו בקטוביץ; רגעים לפני שהועלתה על המשאית למחנה אושוויץ, חולצה על ידי קצין הגסטאפו של סוסנוביץ, ששוחד על ידי חברים מהגטו. לאחר בריחתה הגיעה לבודפשט בירת הונגריה, ושם קיבלה סרטיפיקט וב-6 במרץ 1944 עלתה לארץ ישראל והצטרפה לקיבוץ תל יצחק.
לאחר תום המלחמה נשלחה מטעם הסוכנות היהודית כמדריכה למחנות העקורים באיטליה. ב-1946 נישאה בשנית, לאהרן מזיא (1910–2004), שהיה מראשי "החלוץ הכלל-ציוני" בפולין ובארץ היה מראשוני המתיישבים בקיבוץ ניצנים, מחנך ובהמשך מנהל בית הספר אורט ברחובות.
עם נישואיה עברה לניצנים, ושם נולדה בתה עידית (קשת). בתחילת שנת 1948 עזבה המשפחה הצעירה את הקיבוץ ועברה למושבה כרכור, שם שימשה מזיא כאחות במחנה עולים. בכרכור נולדה לה בת נוספת, צביה, שנפטרה כעבור מספר חודשים.
מזיא הייתה חדורת ייעוד לתעד, לספר ולכתוב על השואה, והחלה לפעול בכיוונים אלה. במסגרת זו הקליטה עדויות קולקטיביות (המצויות בארכיון יד ושם ובבית לוחמי הגטאות), ובשנות ה-50 החלה לכתוב פרקי זיכרונות מקורותיה וקורות תנועות הנוער היהודי בשלזיה עילית בשנות המלחמה. הזיכרונות נקבצו בספר, "רֵעים בסער", שעמד להופיע לקראת משפט אייכמן, התעכב וראה אור בשנת 1964 בהוצאת יד ושם. בתוך כך פרסמה קובץ סיפורים לילדים על השואה בשם "חברי הקטנים: ספורים לילדים מימים עצובים" (הקיבוץ המאוחד, תשכ"ב; מהדורה מחודשת הופיעה בהוצאת ירון גולן כעבור כ-30 שנה (תשנ"ג) עם איורים מאת יעקב גוטרמן, תחת הכותרת "אבא שבתמונה").
בשנת 1961 הייתה בין העדים במשפט אייכמן.
באביב 1963 נסעה לוורשה כחברת המשלחת הרשמית לציון 20 שנה למרד גטו ורשה. בעקבות התנסות זו יזמה את הרעיון להוציא משלחות בני נוער ישראלים לפולין. תחילה נתקלה בחוסר שיתוף פעולה מצד הגורמים הממלכתיים, אך חרף זאת באפריל 1965 הוציאה משלחת נוער ראשונה של תלמידים ממספר בתי ספר תיכוניים בארץ. המשלחת, שלוותה על ידי פרדקה מזיא, שמחה הולצברג ויורק פלונסקי, השתתפה בטקס במלאת 20 שנה לשחרור מחנה אושוויץ.
לאור ההדים החיובים מן הביקור, כעבור שנה, באוגוסט 1966, יצאה משלחת שנייה, הפעם בחסות משרד החינוך. משלחת זו לוּותה על ידי מזיא ביחד עם המפקח הארצי גרשון ברגסון והמפקח סימון בר-זמרא.
בתוך כך יזמה הכנסת לימודי השואה לתוכנית הלימודים. היא הצליחה לשכנע בעניין זה את ראש עיריית רמת גן קריניצי והדריכה תלמידים בנושא השואה בתיכון בליך.
באותן שנים יזמה את הקמת מכון משואה – מפעל הנצחה ליד קיבוץ תל יצחק, שיתמקד בעבודה חינוכית. ההכרזה על הקמת המוסד נערכה ב-1964 בכינוס של חברי תנועות הנוער הציוניות בתקופת השואה, ואבן הפינה למוסד הונחה ב-1965. מדרשה זו ללימודי השואה עוסקת בין השאר בהעברת סמינרים וימי עיון ללימוד תקופת השואה.
ב-1962 נפרדה מזיא מבעלה אהרן, ובשנת 1967 השתקעה בקיבוץ העוגן, ובו פעלה כמחנכת במוסד "רמות חפר". בהמשך שימשה ככלכלנית, ובשל מצבה הבריאותי עברה למלא תפקידים משרדיים. בשנותיה האחרונות סבלה ממצב בריאותי הולך ומחמיר, אך הוסיפה להיות פעילה.
פרדקה מזיא נפטרה בינואר 1994, בגיל 71, ונקברה בקיבוץ העוגן.
הותירה בת, עידית קשת, ונכדים.
את אוסף ספריה, שרובם עוסק בשואה, תרמה לגבעת חביבה להקמת יד לזכרו של בעלה הראשון, יוזק.
פרסומיה.
בעריכתה:
קישורים חיצוניים.
במשפט אייכמן:
עוד על קורותיה במלחמה:
על משלחת בני הנוער הישראלים הראשונה לפולין (1965):
חוזה וינה
עמותת על&quot;ה
רוזה-שושנה יפה
רוזה-שושנה יפה (1864, יקטרינוסלב (אוקראינה) - ינואר 1914, ארץ ישראל) הייתה מחנכת מייסדת ומנהלת בית ספר לבנות של "חובבי ציון" ביפו, שבהמשך הועבר למשכנו בנוה צדק, ניהלה את בית הספר העברי בית הספר לבנות (נווה צדק).
ביוגרפיה.
רוזה יפה נולדה בכפר הקטן בריסטובקה שבפלך יֶקטרינוסלב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), אחות לשלוש אחיות: קלרה, ויטיה, רחל ואח אחד: הלל יפה. אביה, ירמיהו, היה סוחר משכיל ובעל אמצעים שמשפחתו באה מיהדות ליטא. השכלתם של הילדים הייתה בידיה של אמם כיוון שהאב היה לרוב בנסיעות לצורך עסקיו. בילדותה היא למדה בפנימיה בעיר ברדיאנסק, עם סיום הלימודים שם היא המשיכה ללימודים גבוהים לשלוש שנים באוניברסיטת מונפלייה שבצרפת. עם חזרתה לאימפריה הרוסית היא החלה ללמד בבית ספר יהודי בסימפרופול.
ב-1892, בגיל 26, היא עלתה לארץ ישראל והתיישבה בטבריה שם גר אחיה ועבד בתור רופא. שנה לאחר מכן היא הוזמנה על ידי אליאנס להקים בית ספר לבנות ביפו. היא עברה ליפו יחד עם אמה ואחותה רחל שכמו אחותה למדה באוניברסיטת מונפלייה ועבדה בתור מורה בבית הספר החדש.
בית הספר החדש נפתח בראש חודש אדר 1893, הוא מומן על ידי כי"ח וחובבי ציון מאודסה. באליאנס התעקשו כי שפת ההוראה בבית הפר החדש תהיה צרפתית, אך יפה התעלמה מדרישה זו ושפת ההוראה הייתה עברית. היא עבדה בתור מנהלת במשך 11 שנים, בתקופה זו התגלעו מספר בעיות בניהול בית הספר, בין היתר שפת ההוראה, בעיות כספיות. בעיה נוספת הייתה בכך שיפה לא שלטה בצורה שוטפת בשפה העברית, עובדי בית הספר לא ממש היו מרוצים מהעובדה כי בית הספר העברי מנוהל על ידי מישהי שאינה דוברת עברית שוטפת.
ב-1904 עזבה שושנה יפה את תפקידה, עברה ליבנאל והפכה שם לחקלאית.
נפטרה מגחלת בינואר 1914.
ארבאיחר
ארבאיחאר (במונגולית: Арвайхээр) היא בירת איימאג (מחוז) אובורחאנגאי במונגוליה.
בעיר ממוקמים מספר מפעלים של תעשיית המזון והטקסטיל, בעיר יש בנק ובתי מלון, בקרבת העיר ממוקם שדה תעופה, כמו כן יש תיאטרון.
שקי
שקי (אזרית: Şəki) היא עיר באזרבייג'ן. בין השנים 1848–1950 שמה של העיר היה נוחה.
ב-2019 המרכז ההיסטורי של העיר, יוחרי בש , ובפרט ארמון חאני שקי ששירת את שליטי חאנות שקי במאות ה-18 וה-19, הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
היסטוריה.
שקי הוקמה במאה ה-8 לפנה"ס תחילה בשם סקסנה או סקה על שמו של העם סקי שהתגורר באזור.
במאה ה-18 עברה העיר לידיה של האימפריה הרוסית. ב-1840 הוקם מחוז נוחה ולאחר מכן שמה של שקי שונה לנוחה. ב-1950 הוחזר לעיר שמה הקודם.
אוכלוסייה.
שינוי אוכלוסייה של שקי לאורך השנים:
חוזה השלום עם מצרים
ריפוד אופטימלי להצפנה אסימטרית
בקריפטוגרפיה, ריפוד אופטימלי להצפנה אסימטרית (Optimal Asymmetric Encryption Padding) הוצע לראשונה על ידי מיהיר בלייר מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ופיליפ רוגווי מאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס בשנת 1995. סכימת OAEP היא אלגוריתם שמכין את הקלט להצפנה באופן כזה שאפשר יהיה לנצל פונקציית הצפנה אסימטרית דטרמיניסטית כמו RSA ולקבל ביטחון סמנטי נגד התקפת מוצפן-נבחר תחת מודל אורקל אקראי.
היסטוריה ורקע.