בינואר 1885 שב ברימנר לפריז כדי לחדש את לימודיו באקדמיה ז'וליאן. במהלך תקופה זו הוא יצר ציורי נוף בהשראת בית הספר ברביזון - "גבול היער של פונטנבלו", 1885, שהוצג בסלון פריז.
בשובו לקנדה בשנת 1885 בילה ברימנר את הקיץ באזור סנט לורנס התחתון בקוויבק. שם יצר את ציוריו הראשונים המתארים את קוויבק הכפרית - נושא אליו היה חוזר לעיתים קרובות לאורך כל הקריירה.
חיים מאוחרים.
בשנת 1886 הוא נסע למערב קנדה ברכבת החדשה אל האוקיינוס השקט, בתקווה לנצל את הנופים החדשים להשראה, כמו נופי הרי הרוקי. ברימנר בילה מספר שבועות בשמורת סיקסיקה ליד גליכן (אלברטה), שם היה עד לרעב החמור של אנשי סיקסיקה עקב כישלונה של הממשלה לספק מזון. חוויה זו הגיעה לשיאה באחד הציורים החזקים של ברימנר - "מתן מנות לאינדיאנים"
עם שובו ממערב קנדה החל ברימנר ללמד באגודת האמנות במונטריאול, שם ישהה שלושים שנה. רבים מחברי קבוצת ביבר הול למדו אצל ברימנר, שעודד אותם לחקור גישות מודרניות חדשות לציור.
ברימנר התמחה בסצינות אנושיות ונמנע מנושאים היסטוריים גדולים פרט לציוריו לרכבת הפסיפית הקנדית.
תלמידים.
נורה קולייר, אמילי קואנן, קלרנס גאגנון, פרודנס היוארד, רנדולף יוטון, אדווין הולגייט, מייבל לוקרבי, ג'ון יאנג ג'ונסטון, מייבל מאי, הלן מק'ניקול, קתלין מוריס, ליליאס טורנס ניוטון, אלברט מיד פטיסון, רוברט פיילוט, שרה רוברטסון, אן סאבאג' ואתל סת'.
חוק חדרי כושר
ג'יהאד חסן
ג'יהאד חסן הוא קצין בדרגת תת-ניצב במשטרת ישראל, המכהן כמפקד מג"ב איו"ש.
ביוגרפיה.
חסן נולד וגדל בסאג'ור. הוא שירת במגוון תפקידי פיקוד במשמר הגבול. שירת כלוחם וכמפקד לוחמים, מפקד פלוגת מג"ב בשכם וראש ענף סמלים בבסיס הדרכה של משמר הגבול. ב-2003 היה אחד מדליקי המשואות בטקס הדלקת המשואות. בהמשך שירת כסגן מפקד מג"ב צפון וסגן מפקד מג"ב ירושלים. ב-2019 מונה למפקד מג"ב דרום. באפריל 2021 מונה למפקד מג"ב איו"ש.
חסן נשוי ואב לשניים. בוגר קורס מפקדי פלוגות וקורס פיקוד ומטה, ובעל תואר ראשון במנהל עסקים.
ג'יאהד חסן
ז'יגמונד פורייס (רופא, 1918-1846)
תומאס ואסון
תומאס קמפבל ואסון (באנגלית: Thomas Campbell Wasson; 8 בפברואר 1896 – 23 במאי 1948) היה דיפלומט אמריקאי, ששירת כקונסול ארצות הברית בירושלים וכחבר ועדת הפסקת האש מטעם מועצת הביטחון של האו"ם בעת מלחמת העצמאות. נרצח בידי מתנקש בעיצומה של המערכה על ירושלים במאי 1948.
ביוגרפיה.
ואסון נולד בגרייט פולס, מונטנה וגדל בניוארק, ניו ג'רזי. הוא שירת באירופה כחייל במלחמת העולם הראשונה, ולאחריה נסע ברחבי היבשת, דבר שחשף אותו להיכרות עם שפות ותרבויות שונות. בעת שהותו ביוון ללימודי יוונית, הציע לו דיפלומט אמריקאי במקום להצטרף לשירות החוץ.
בשירות החוץ האמריקני.
ב-1924 הצטרף לשירות החוץ של ארצות הברית, תחילה כפקיד במחלקת המדינה, ובמהרה טיפס בסולם הדרגות הדיפלומטי. ב-1926 מונה לסגן-קונסול במלבורן, אוסטרליה ובהמשך באדלייד. ב-1932 קיבל מינוי של סגן-קונסול בפוארטו קורטס, הונדורס, שלאחריו הועלה לדרגת קונסול ונשלח לפירנצה, איטליה. ב-1938 מונה לקונסול בלאגוס, ניגריה.
ב-1940, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, מונה כקונסול בדקר, סנגל – עיר נמל אסטרטגית שהייתה בשליטת צרפת של וישי. השירות שם היה רווי סכנות, ובמהלכו בנה ואסון את שמו כדיפלומט אמיץ שאינו נרתע משירות במקומות מסוכנים, ואף זכה על כך במדליית החירות. הוא חזר לאחר מכן לתפקיד במחלקת המדינה בוושינגטון, ולאחר המלחמה נשלח לאירופה. ב-1946 הוצב בפריז, וב-1947 באתונה.
קונסול כללי בירושלים.
באפריל 1948 מונה לקונסול כללי בירושלים לאחר שקודמו בתפקיד, רוברט מקאטי, התריע על סכנה לחיי הדיפלומטים האמריקאים בעיר וביקש לסיים את שירותו. ואסון, למוד ניסיון בתנאי שירות מסוכנים, נענה לאתגר. לבקשת הנשיא הארי טרומן, קיבל על עצמו להיות גם חבר בוועדה של מועצת הביטחון של האו"ם שניסתה לתווך הפסקת אש. ואסון הגיע לעיר בעיצומה של המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות, ומצא עצמו בעיר שסועה הנתונה תחת קרבות עזים בין כוחות יהודים וערבים. הוא הזרים לוושינגטון דיווחים מאוזנים על מצב הקרבות הקשה בעיר, ועל הסכנה הנשקפת לחיי דיפלומטים זרים. ב-14 במאי 1948 דיווח לוושינגטון על מאבטח הקונסוליה תומאס גאנון שנורה בגבו בסמוך לקונסוליה ונפצע קשה. בהמשך אותו יום דיווח על ירי לעבר רכב בו נסעו 5 מאנשי הקונסוליה, הרכב נוקב בקליעים אך נוסעיו שרדו ללא פגע.
ב-18 במאי 1948 דיווח ואסון לוושינגטון כי "הביזה באזורים הערביים הכבושים הפכה לתופעה כה נרחבת וההתייחסות אליה כה אדישה, עד כי קשה שלא לחשוב שהיא מקובלת רשמית". בהמשך, דיווח לוושינגטון על ניסיונותיו לפעול להפסקת הפגזת הלגיון הערבי על בית החולים הדסה וקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים. על פי דיווחו, דרישת מפקד הלגיון להפסקת ההפגזה הייתה כניעה של הכוחות היהודיים הלוחמים, מסירת נשקם והליכה לשבי, ואז יועברו אנשי הרפואה והאקדמיה שבשני הקמפוסים לידי הצלב האדום.
ההתנקשות.
באותו יום בו פורסם דיווחו האחרון, 22 במאי 1948, השתתף ואסון בישיבה של ועדת הפסקת האש שהתקיימה בקונסוליה הצרפתית בירושלים שבסמוך למלון המלך דוד. בסביבות השעה 14:00, בדרכו חזרה מהקונסוליה הצרפתית לקונסוליה האמריקאית שבדרך ממילא (כיום רחוב אגרון), מרחק הליכה של כמה מאות מטרים, בעודו צועד ברחוב ווקופ (כיום רחוב משה הס), נורה בידי צלף ונפצע פצעים אנושים. צוות הקונסוליה האמריקאית גרר אותו לתוך בית הקונסוליה, נתן לו טיפול ראשוני, ואז הובהל באמבולנס משוריין לבית החולים הדסה, באותה עת במשכנו הזמני בבית החולים של המיסיון האנגלי ברחוב הנביאים. מאמצי הצוות הרפואי להצילו לא צלחו, והוא מת למחרת היום. במקביל, נורה ונפצע קשה דיפלומט זוטר יותר, הרברט ווקר מיחידת הקשר של הצי האמריקאי, ובהמשך מת מפצעיו.
זהותו של המתנקש מעולם לא נודעה, ומקורות שונים מסרו מידע סותר לגבי השתייכותו הלאומית. המושל הצבאי של ירושלים, דב יוסף, מסר כי ואסון נורה בידי צלף ערבי. לעומתו עבדאללה הראשון, מלך ירדן צוטט בניו יורק פוסט כטוען שהיורה היה ישראלי. הניו יורק טיימס סיפר שאחיות בית החולים שטיפלו בוואסון העידו כי על ערש דווי אמר להן שערבים ירו בו. ואסון הספיק לכהן בירושלים לאורך 7 שבועות בלבד, טרם נרצח.
טקס ההלוויה של תומאס ואסון והרברט ווקר התקיים ב-24 במאי 1948 במנזר האחיות רוזרי הסמוך לקונסוליה האמריקאית ברחוב אגרון בירושלים. העיתונאי ג'ון רוי קרלסון, שסיקר את מלחמת העצמאות, נכח בהלוויה ותיעד אותה בספרו "מקהיר עד דמשק". גופתו הועברה בהמשך לארצות הברית ונטמנה בקתדרלה הלאומית של וושינגטון.
בעקבות מותו של ואסון קיבל סגנו, ויליאם בורדט, מינוי זמני של קונסול בפועל ואת מושבו של ואסון בוועדת הפסקת האש. הוא המשיך במאמצי תיווך הפסקת אש בין הכוחות הלוחמים בירושלים, וביולי 1948 היה בין אדריכלי הסכם הפירוז של הר הצופים.
מקלארן 12C
קהילת יהודי סטולין
בעיירה סטולין (stoiyn), בעבר בפולין וכיום בבלארוס על גבול אוקראינה, התקיימה קהילה יהודית גדולה מהמאה ה-17 ועד להשמדתה בשואה. הקהילה היהודית שבסטולין נודעה בכך שהיה בה מרכז של חסידות קרלין. החל מהמאה ה-19 התקיימה בסטולין פעילות ציונית ענפה, מוסדות תרבות ובתי ספר. בזמן השואה יהודי סטולין היו נתונים לשלטון סובייטי בתחילה, ועם הכיבוש הגרמני של מזרח פולין הוקם גטו בעיירה. רוב יהודי סטולין נספו בבורות ירי בסתיו 1942.
תולדות הקהילה.
ראשית הקהילה.
ככל הנראה, יהודים החלו להתיישב בסטולין בסביבות שנת 1648, במהלך פרעות הקוזאקים בהובלת חמיילניצקי שידועות כפרעות ת"ח ת"ט. עם זאת, הגידול המשמעותי בנוכחות יהודית בעיירה חל לקראת סוף המאה ה-18, אז ישבו בסביבות העיירה קרוב ל-800 יהודים. הם פיתחו מאוד את האזור והקימו בתי כנסת, בתי ספר, בנק, חנויות, מרפאה ומקווה.
בשנת 1898 יוסדה בסטולין קבוצה מקומית של חובבי ציון. בשנת 1897 מנתה הקהילה היהודית כ- 2,500 נפשות, כ-75% מכלל האוכלוסייה שבעיירה.
חסידות קרלין סטולין.
במאה ה-18 התחזק כוחה של תנועת החסידות חסידות בקרב יהודי הקהילה, והיא הפכה למרכז חשוב של חסידות קרלין - סטולין. במאה ה-19 ישבו בה לסירוגין אדמו"רים של חסידות קרלין. ראשון הגיע לעיירה ר' אשר מסטולין, בנו של ר' אהרון הגדול מקרלין. בנו של ר' אשר חזר לקרלין, אך נכדו, הוא ר' אשר השני מסטולין חזר לעיירה. בנו הוא ר' ישראל מסטולין, המכונה "הינוקא" מכיוון שקיבל את תפקידו כבר בגיל 5, לאחר שאביו מת בצעירותו. ר' ישראל כיהן כאדמו"ר עד ראשית המאה ה-20, ואחריו החליפו בנו, ר' משה. בשנת 1922 יוסדה בסטולין ישיבה חסידית. ר' משה יחד עם משפחתו וקהילתו נספו בגטו סטולין בשנת 1942.
בין מלחמות העולם.
בימי מלחמת העולם הראשונה (1914-1918) בעת חילופי השלטון באזור (בין רוסים לאוקראינים לגרמנים ושוב רוסים) נפגעה העיר ויהודים רבים עזבו. לאחר המלחמה, התאוששה הקהילה מבחינה כלכלית בפולין העצמאית בין שתי מלחמות העולם, וב- 1921 ישבו במקום כ- 3,000 יהודים. אולם עם המשבר הכלכלי של שנות השלושים ואפליית השלטונות לטובת הפולנים שוב נפגעו יהודי העיר. ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בסטולין קרוב ל-3,000 יהודים. הם התפרנסו ממסחר וממלאכה וגם מתעשיית העץ, כאשר נהר הורין (Horyn) והמעגן שלו שימשו את הסוחרים לייצוא תבואות ותוצרת חקלאית. בעיירה פעלו גמ"ח, בית יתומים, בנק יהודי, בתי ספר, גן ילדים וכולל אברכים. מבין יהודי הקהילה היו שהשתייכו לתנועה הציונית והיו גם פעילים של הבונד.