המתיחות הגיעה לשיאה לאחר ששני היריבים כל אחד עם פמלייתו ערכו קרב אקדחים מחוץ לאולפני תחנת הרדיו 'הוט 97' בניו יורק. אחד מאנשי פמלייתו של דה גיים נפצע.
לאחר שהאירוע גרם להדים רבים החליטו שני הראפרים להכריז על פיוס במסיבת עיתונאים. למרות הפיוס שני הצדדים המשיכו ללעוג אחד לשני בכל הזדמנות אפשרית.
החלפת חברת תקליטים.
לאחר שהתחילה המתיחות עם בין דה גיים ל-50 סנט, ד"ר דרה החליט להוציא לאור את דה גיים מהחוזה שלו באפטרמת' אינטרטיינטמנט. דה גיים חתם בגפן רקורדס. האלבום השלישי שלו, "Doctor's Advocate" יצא לאור ב-2006 והצליח לא פחות מקודמו ומכר 358,000 העתקים בשבוע הראשון. דה גיים טען שהאלבום מוכיח שהוא יכול להצליח גם בלי עזרתם של ד"ר דרה ופיפטי סנט.
ב-22 באוגוסט 2008 יצא לאור האלבום הרביעי של דה גיים. גיים הכריז שזה הולך להיות האלבום האחרון שלו. למרות זאת הוא מקליט את אלבומו החמישי שאמור לצאת בסוף 2009/תחילת 2010.
ב-2011 הוא הוציא את האלבום The R.E.D. הסינגל הראשון היה Martians vs Goblins עם הראפרים ליל ויין וטיילר דה קריאייטור, השיר לא נחל הצלחה ונכנס למקום 100 במצעד האמריקאי. הסינגל השני, The City, יצא ב-22 במרץ עם הראפר קנדריק לאמאר.
רות קנר
רות קנר (נולדה ב-29 באוקטובר 1955) היא במאית ויוצרת תיאטרון; פרופסור מן המניין נלווה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
רות קנר נולדה בחיפה וגדלה בתל אביב. החלה לעסוק בתיאטרון כבר בגיל הנעורים במסגרת סדנאות משחק בתיאטרון צוותא ובבית צבי. בגיל 16 שיחקה בסניף התל אביבי של התיאטרון הניו-יורקי La Mama, ובצבא שירתה בתיאטרון צה"ל. השלימה תואר ראשון במשחק (1983) ושני בבימוי (בהצטיינות) (1994) בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. חלק מהתואר הראשון למדה באוניברסיטת ניו יורק, ובמקביל ללימודיה השתתפה בסדנאות של קבוצת Performing Garage בניו יורק, שיחקה בתיאטרון המחתרתי Theater of Light and Shadow וגם יצרה בו הצגה בשם "מחזור המים".
עם שובה לארץ, שיחקה ב"אור ישר, אור חוזר", מאת ערן פרייס, בתיאטרון הקאמרי בבימוי חנן שניר, ב"אחרון הפועלים", מאת יהושוע סובול בתיאטרון בית ליסין בבימוייה של נולה צ'לטון, ובשנים 1980 עד 1990 השתתפה כיוצרת ושחקנית בקבוצת תיאטרון עצמאית בחסות "טדי הפקות". יצרה עם חברי הקבוצה את ההצגות "אגדות המלך שלמה" (על פי סיפורים מאת חיים נחמן ביאליק), "חיות" (רביו מוזיקלי לילדים), "קטעים" ו"ים", בשנים אלה גיבשה קנר לראשונה את תפיסתה המקצועית כבמאית ואת גישתה המקצועית.
ב-1998 הקימה קבוצת תיאטרון משלה ומאז רוב ההצגות שהיא יוצרת מוצגות על יד הקבוצה. קבוצת תיאטרון רות קנר פועלת בחסות להקת בת שבע בתל אביב, ומאופיינת בלהקת שחקנים קבועה ששחקניה מהווים שותפים מרכזיים לתהליך היצירה. מרבית עבודותיה המופעיות של קנר נשענות על טקסטים ספרותיים עבריים ומתורגמים, או מקורות טקסטואלים וויזואליים, כגון סיפורים קצרים, חומרים תיעודיים ועבודות אמנות פלסטית. אל עיבוד החומרים לבמה, נוסף מימד תנועתי וקולי כאשר בניית המהלך המופעי נעשית לרוב במשותף בין קנר לחברי הקבוצה, כתהליך אסוציאטיבי.
בשל סגנונה האלטרנטיבי, זכתה קבוצת התיאטרון של קנר להכרה ולהתייחסות, והיא נחשבת לפופולרית בזירת תיאטרון השוליים הישראלי. לאורך השנים יצאה הקבוצה לסיבובי הופעות רבים בעולם, וכן ייצגה את ישראל בפסטיבלי תיאטרון בסלוניקי, טוקיו, לונדון, וורוצלב, פראג, ניו יורק וניו דלהי. מאז 2005, קנר משמשת כבמאית בית בתיאטרון קאי בטוקיו ומעבירה בו סדנאות אמן באופן קבוע.
מאז 1990 קנר מלמדת משחק ובימוי בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ועוסקת בחקר אמנות המופע, בעבודת אנסמבל ובסוגת תיאטרון-סיפור. בשנת 1997 מונתה לפרופסור מן המניין. לאורך השנים לימדה גם בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים, ב, ב ובסדנאות תיאטרון-סיפור ותיאטרון תנועה שנערכו במאסטריכט, טוקיו, קיוטו, ניו דלהי, ורוצלב וניו יורק.
קנר נשואה לשלמה אריאל . בתם היא ננה יואלי-אריאל, חוקרת ומרצה באוניברסיטת תל אביב, העוסקת ברטוריקה וקוגניציה. בנם הוא אבשלום אריאל, מוזיקאי יוצר ומפיק.
הצגותיה.
סגנון הצגותיה.
הצגותיה של רות קנר הן מסוגת התיאטרון האקספרימנטאלי, והן מתאפיינות בשילוב אינטגרלי של תנועה, דימויים חזותיים וטקסט. רוב הטקסטים לקוחים מיצירות ספרותיות או מחומרים תיעודיים, ומבוצעים כעיבוד בימתי ללא תיווך של מחזה כתוב.
העברת הטקסט לשפת הבמה נעשית באמצעות מגוון רחב של אמצעים בימתיים, המשתלבים יחד לשפה תיאטרונית ייחודית ואופיינית לעבודותיה של קנר: קומפוזיציה רבת פנים של דימויים חזותיים ותנועיים, תזמור מורכב של קולות וצלילים, טרנספורמציות בימתיות המזכירות את שפת החלום.
הטקסטים משקפים ברובם את המציאות הישראלית על נופיה הפיזיים והנפשיים. התרגום הבימתי של הטקסט חודר אל מתחת לפני השטח וחושף רבדים פסיכולוגיים וחברתיים-תרבותיים סמויים מן העין, ותוך כדי כך בוחן מחדש את הטקסט עצמו, מפרק אותו לגורמים, חותר נגד המשמעות המילונית של המילים ומתבונן על המילים עצמן כתופעה. עבודה זו שעושה קנר עם טקסטים נשענת על מושגים תאורטיים השאובים מתורות האתולוגיה, הבלשנות והסמיוטיקה.
חלק הארי של הצגותיה של קנר נערכות במסגרת "קבוצת תיאטרון רות קנר" שהוקמה ב-1998, ושהשחקנים הפעילים בה הם טלי קרק, שירלי גל, רונן בבלוקי, דפנה הרכבי, עדי מאירוביץ', וגיא סלמן.
המקוקים הברבריים של גיברלטר
אוכלוסיית המקוק הברברי בגיברלטר היא אוכלוסיית המקוקים הברבריים המשמעותית האחרונה באירופה. האוכלוסייה מונה כ-230 פרטים בשש קבוצות השוכנות בצוק גיברלטר, אם כי לעיתים הקופים נודדים לעיירה וגורמים שם לנזקים קלים ברכוש. כיוון שהם חסרי זנב הם מכונים על ידי המקומיים "קופי אדם ברבריים" או "קופי אדם של הסלע", למרות העובדה שהם לא נכללים במשפחה זו. המקוק הברברי נחשב באופן לא רשמי לחיה הלאומית של גיברלטר.
מוצא.
חלק מהמדענים סוברים שהמקוקים הברבריים הראשונים הובאו לגיברלטר מצפון אפריקה על ידי המורים (ששלטו בדרום איבריה, כולל ספרד ופורטוגל, בין 711 ל-1492), ככל הנראה על מנת לשמש חיות מחמד. מנגד, משערים כי המקוקים המקוריים הם שריד לאוכלוסיות קופים שהתפשטו ברחבי דרום אירופה במהלך הפליוקן, לפני כחמישה וחצי מיליון שנים.
ידוע כי האוכלוסייה קיימת עוד לפני תחילת השלטון הבריטי באזור ב-1704. לדוגמה, המשורר הספרדי איגנסיו לופס דה איילה כתב ב-1782:
תיירות.
המקוקים הברבריים נחשבים לאטרקציה תיירותית בגיברלטר. אחת הקבוצות הפופולריות במושבה היא זו השוכנת באזור שער המלכה במאורת הקופים, היכן שהתיירים יכולים להתקרב עד למרחק נגיעה מהמקוקים. המקוקים עשויים להתקרב אל האנשים ואף לטפס עליהם כיוון שהם רגילים לאינטראקציה עם האדם. עם זאת, הם עדיין עשויים לתקוף במקרה שמבהילים או מרגיזים אותם.
האינטראקציה הגבוהה שלהם עם בני אדם גרמה בשלב מסוים לערעור המבנה החברתי שלהם, כיוון שהם פיתחו יחסי תלות עם האדם. אחד הביטויים לכך היה נטייה גוברת להיכנס לתוך העיירה, וגרימת נזקים לרכוש אישי כגון מבנים, ביגוד וכלי רכב. כתוצאה מכך הוחלט על ידי הממשל המקומי לאסור על האכלתם. כל מי שנתפס כשהוא עובר על חוק זה עשוי להיקנס בסכום של עד 500 לירות שטרלינג.
טיפול צבאי.
אוכלוסיית המקוקים הברבריים הייתה באחריותו של הצבא הבריטי ומאוחר יותר של הרגימנט המלכותי של גיברלטר בין 1915 ל-1991, שפיקח על אוכלוסייה שבהתחלה מנתה קבוצה אחת. הצבא מינה קצין מיוחד לפיקוח על רווחת המקוקים, ואף הקצה תקציב לצורך אספקת פירות, ירקות ואגוזים. כל לידה של מקוק ברברי זכתה לתשומת לב, וחלקם אף זכו להיקרא על שם אישים חשובים כגון קצינים בכירים. מקוקים חולים או פצועים נלקחו לבית החולים של הצי המלכותי וזכו שם לטיפול. בעקבות עזיבתו של חיל המצב הבריטי עבר הטיפול במקוקים לאחריותה של ממשלת גיברלטר.
הטיפול הנוכחי.
המקוקים מטופלים על ידי החברה הגיברלטרית לאורניתולוגיה והיסטוריה של הטבע (GONHS), והשירותים הווטרינריים מסופקים על ידי הקליניקה הווטרינרית של גיברלטר (GVC). המקוקים מקבלים אספקה יומית של מים מתוקים וירקות, פירות וזרעים כתוספת למשאבי המזון הטבעיים (עלים, זיתים, שורשים, זרעים ופרחים). הרשויות לוכדות את המקוקים באופן סדיר על מנת לבדוק את בריאותם. כמו כן, הן מנהלות רשומות לתיעוד גודל הגוף, המשקל ומדדים אחרים של המקוקים. לבסוף, הרשויות דואגות לכך שעל כל פרט ייחקק מספר ויוכנס לו מיקרו-שבב כאמצעי זיהוי. אמצעי זיהוי נוספים כוללים הסתמכות על סימנים ייחודיים כגון צלקות וכתמי גוף. כל המקוקים מצולמים, ותצלומים אלה נכללים בקטלוג רשמי ביחד עם פרטי מידע על המקוק המופיע בהם. עבודת הקיטלוג מבוצעת ידי ה-GONHS, ומחקרים משותפים מתבצעים ביחד עם המכון המדעי של אוניברסיטת ראבאט-אגדאל (מרוקו), אוניברסיטת נוטרדאם (אינדיאנה, ארצות הברית), אוניברסיטת וינה (אוסטריה), מרכז הפרימטים של גרמניה ואוניברסיטת ציריך (שווייץ).
אחת לשנה נערך מפקד אוכלוסין לצורך עדכון המידע וניטור קצב הריבוי של האוכלוסייה כולה. לעיתים ננקטים צעדים של הגבלת גודל האוכלוסייה כיוון שהריבוי הטבעי של המקוקים גורם לצפיפות גדולה מדי בגלל בית הגידול הקטן שבו הם נמצאים.
אגדות.