מושג זה המשיך לשמש בתקופות שונות כמגדיר סגנון מקומי ייחודי המתבסס על מסורת יפנית מקורית. כך, בתקופת אדו (1868-1603) שילבו והחיו אמנים שונים את מאפייני סגנון הימאטו-א באמנותם. ניתן למצוא מאפיינים משותפים באמנותם של אמני אסכולת טוסה – הנקראת על-שמו של טוסה מיצואוקי (土佐 光起,1617–1691) – ואמנים מסוימים מאסכולת קאנו כדוגמת קאנו מיצונובו (狩野光信) וקאנו סאנרקו (狩野 山楽). שתי האסכולות פעלו במקביל בחסות החצר הקיסרית אך שימשו למטרות שונות. אמן התקופה אשר נחשב כמחיה סגנון הימאטו-א הוא סוטאצו (俵屋 宗達).
המושג "יאמטו-א" משמש גם בשיח העכשווי להגדרת אמנויות המאופיינות כייחודיות ליפן, דהיינו שנוצרו לפני תקופת מייג'י (1868–1912), אך ערך זה יעסוק במובנו הראשוני והמצומצם של המושג, שנטבע בתקופת הייאן ביחס לציור שנעשה בחצר הקיסרית. לא נותרו שרידים רבים מתקופת ראשית התפתחות הסגנון, וקיים פער בן 300 שנה בין השרידים מתקופת נארה לשרידים הראשונים מתקופת הייאן. מקורות המידע על ראשית הימאטו-א הם מסמכים כתובים וטקסטים ספרותיים המתייחסים לאמנות זו, או יצירות מאוחרות יותר שנעשו בהתייחסות לימאטו-א וכחיקוי לו.
רקע היסטורי.
עד תחילתה של תקופת הייאן במאה התשיעית היו תרבותה ואמנותה של יפן שקועות בחיקוי ובהערצה של התרבויות סין וקוריאה. אף שהופיעו אלמנטים יפנים בחלק מהעבודות, לא ניתן היה להבחין בסגנון או בטכניקה ייחודיים ליפן. ציורים שנמצאו בשוסו-אין ((正倉院) ומסמכים המתייחסים לציורי החצר בחלקה המוקדם של תקופת הייאן מצביעים על שליטת סגנון הקארה-א, עת הייתה יפן נתונה להשפעה התרבותית החזקה של שושלת טאנג הסינית. תפקידם של הא-שי (e-shi, ציירים רשמיים של החצר הקיסרית) בתקופה זו היה התמחות בטכניקת הקארה-א, ונראה כי הייתה דרישה מועטה מאוד לסגנון יפני מקורי.
במחצית השנייה של המאה התשיעית חלה הידרדרות ביחסים הדיפלומטיים והמסחריים בין יפן לסין. שושלת טאנג לא הייתה עוד סמל לכוח, חוכמה, מצוינות ושלמות אלא ממלכה רקובה ומתפוררת שנפלה בשנת 907. יפן מצדה הגיעה לרוויה בשאיפתה לפנות למקורות זרים להשראה. המשלחת היפנית האחרונה לחצר שושלת טאנג יצאה בשנת 838. לאחר מכן פסקו המשלחות, בין השאר בשל מצבה הרעוע והמסוכן של סין, וכן משום שהיפנים לא ראו עוד רווח שיוכלו להפיק ממשלחות עתידיות שכאלה. המעבר בין המאה התשיעית לעשירית סימן תקופת שינוי בה החלו מדינות שהיו תחת השפעת שושלת טאנג, ובהן יפן, ליצור תרבות מקומית העומדת בפני עצמה. השינוי בא לידי ביטוי לא רק בציור אלא גם בתחומים כגון פוליטיקה, משפט, שירה, בלשנות, דת וארכיטקטורה.
יצירות גדולות ממדים.
המצע עליו צוירו יצירות הימאטו-א היה מגוון וכלל מגילות, ספרים מאוירים, פרגודים (屏風; ביובו), מחיצות (障子; שוג'י) ודלתות הזזה (襖; פוסומה). כיום מזהים את הימאטו-א עם מגילות מאוירות משום שהן השתמרו יותר לאורך ההיסטוריה, אך היצירות המובילות שנוצרו והתוו את הנושאים והסגנון היו בקנה מידה גדול. הימאטו-א גדל וצמח בשכבה החברתית הגבוהה של יפן, במעמד האצולה. הוא קשור קשר הדוק לארכיטקטורה היפנית בה שולב, מלווה את המרחב הביתי והחיים היומיומיים של מעמד האצולה. במאה התשיעית אופיינו מגורי האצולה ביפן בסגנון ה"שינדן-זוקורי" (寝殿造): חלל מגורים גדול המוקף גינה, שתוכננה כך שתיצור קשר בין החוץ לפנים. בשל חשיבות הקשר בין הפנים לחוץ בסגנון ארכיטקטוני זה, שימשו המחיצות כמתווך המכניס את הטבע לתוך המרחב הביתי. זו גם הסיבה לכך שרבות מן המחיצות אוירו בציורי נוף. מה שייחד את הימאטו-א הוא הבחירה לייצג את הנוף היפני, ולא כבתקופות קודמות – את הסיני.
לדעתו של הירושי מיזואו, אלמנט מרכזי נוסף אשר ביחס אליו התפתח סגנון הימאטו-א הוא שירת הווקה (和歌), שירה יפנית הנכתבת ביחס לנוף היפני בארבע העונות ולפי התפיסה היפנית את הטבע. במובן מסוים, הימאטו-א מבטא באמצעים חזותיים את שמבטאת שירת הווקה באמצעות מילים. בין הציור לשירה התקיים קשר הדוק, והם שולבו יחדיו – השיר הכתוב על שיקישי (shikishi; נייר עבה מלבני בגודל 23X25 ס"מ בקירוב, לרוב צבוע) הודבק על התמונה או נכתב בשטחים ריקים בכתב קאנה. בדרך זו התמזגו הציור והקליגרפיה זה בזה ליצירת אמנות אחת – פרגוד שירה (byōbu-uta). לעיתים היה זה הציור אשר בהשראתו נדרש המשורר לכתוב שיר, ולעיתים שימש שיר ווקה כנושא לציור. פרגודי השירה היו מורכבים מארבעה, שישה, שמונה או שנים-עשר פאנלים.
נושאי הימאטו-א.
ניתן לחלק את הנושאים המרכזיים שבהם עוסקים ציורי הימאטו-א גדולי הממדים לשלושה סוגים:
עם זאת, החלוקה לנושאים איננה מוחלטת. תיאור הפעילויות לאורך חודשי השנה כללה מוטיבים הקשורים בארבע העונות. בדרך דומה צוירו המקומות המפורסמים בעונה המציגה אותם בשיאם.
תודות לקשר המפרה בין אמנות השירה לאמנות הציור בתקופת הייאן, ניתן לאתר בשירים רבים אשר קובצו באנתולוגיות תיאורים של ציורי פרגודים ומחיצות מארמונות. האזכור המוקדם ביותר בשירה של פרגוד מצויר בסגנון יאמטו-א, המתוארך בין השנים 876-866, מצוי באנתולוגיה קוקינשו (Kokinshu): "בזמן בו הייתה הקיסרית ניז'ו (Nijō) ידועה כפילגש של הארמון המזרחי, ניתן היה לראות בו פרגוד אצילי שנושאו עלי שלכת נסחפים במורד נהר טאצוטה (Tatsuta)". מהשיר ניתן להסיק כי זהו ציור נוף המתייחס לעונת הסתיו וכי נעשה בו שימוש בנושא יפני "מקומי" – מקום מפורסם ביפן. בשירו של קי נו צוריוקי (紀 貫之), המתוארך לשנת 905, הוא מתאר פרגוד מצויר שראה בארמון הקיסרית דאיגו (Daigo). נושאו הכללי הוא נוף ובו דמויות הלוקחות חלק בפעילויות שונות מחיי היומיום היפניים, המתקשרות לחודשי השנה כגון: שתילת האורז בגשם, אנשים מתכנסים לשתיית סאקה בראש השנה החדשה, אנשים צופים בפריחת השזיף בפברואר, שדה אורז מוצף וביקור במקדש בהר במרץ.
הפרגוד המוקדם ביותר בסגנון יאמטו-א ששרד הוא פרגוד נוף ז'ינגוז'י (Jingoji Senzui byōbu) המתוארך לשנת 1200 בקירוב, בתחילת תקופת קמקורה. הפרגוד כולל שישה פאנלים ומצויר בצבע אטום על גבי משי. הוא מתאר נוף כפרי יפני טיפוסי הכולל גבעות, ואדיות, נחלים מתפתלים ומבנים המגיחים מבין הגבעות. בחלקו העליון של הפרגוד ארבעה מלבנים הנתונים בצבע ומרקם שונה המחקים את השיקישי, אך הם אינם מכילים שיר (השירים אבדו ככל הנראה). בתוך הנוף הכפרי שלובות סצנות אנושיות: אישה רוחצת בנחל, גבר קוטף גבעולים מחוץ לאחוזה, בקתת שמירה נטושה בשדה אורז, גברים פורשים רשת דיג ויציאה לציד. הסצנות לקוחות משירי ווקה המתארים פעילויות שונות בחודשי השנה וקשורות בארבע העונות. עם זאת, אין בפרגוד הפרדה מוחלטת בין העונות השונות, אלא אירועים ומוטיבים עונתיים המשולבים זה בזה במרחב מתמשך.
מאפייני קומפוזיציה וסגנון.
הקומפוזיציה המאפיינת את הימאטו-א קרויה פוקינוקי-יאטאי (吹抜屋台 fukinuki-yatai), ומאורגנת כך שמבטו של הצופה נע מלמעלה כלפי מטה – מה שגורם להתמזגות המבנים והדמויות עם הטבע. על מנת לאפשר לצופה הצצה אל הסצנות המתרחשות בפנים הבית, מסירים הציירים את גגות המבנים.
הדמויות המשולבות בימאטו-א מופשטת בצורתן וגופן אינו מודגש תחת הגלימות הרחבות. הפנים צוירו בסגנון קווי המכונה היקימה-קאגיבנה (引目鈎鼻 hikime-kagibana) שמשמעותו: "עיני חריץ ואף קרס" – מתודה של סגנון הפנים האנושיות לכדי משיחת מכחול אחת לעיניים וקו מעוקל בודד לציון האף. תווי הפנים המאפיינים את דמויות הנשים האצילות היו מצח גבוה, גבות מחוברות ושיער ארוך. ככל שמעמד הנשים נמוך יותר, כך התקצר שיערן.
יצירות בודהיסטיות.
בנוסף לפרגודים בסגנון יאמטו-א אשר צוירו לטובת החצר הקיסרית והאריסטוקרטיה, נוצרו פרגודים בהשפעת סגנון זה גם לטובת מקדשים בודהיסטיים. הנושא שלהם כלל פעמים רבות נרטיב של אחד מן הנזירים או דמויות מפתח אחרות בבודהיזם, על רקע נוף. כך לדוגמה "הביוגרפיה המצוירת של הנסיך שוטוקו" (Shōtoku Taishi eden) שהשתייכה למנזר הוריו-ג'י ומתוארכת לשנת 1069. הציורים תארו יותר משישים סצנות מחיי הנסיך שוטוקו, אשר הכניס את הבודהיזם ליפן. הסצנות נתונות על רקע נוף פתוח או ביתי. הפרגוד כולל אלמנטים רבים המאפיינים את סגנון הימאטו-א כגון: שכבות עננים, קומפוזיציית ה"פוקינוקי-יאטי" וסגנון אברי הפנים "היקימה קאגיבנה". על אף התאריך שבו נעשה הציור, הוא משקף את סגנון הימאטו-א בתחילתו בתפיסת המרחב הציורי. הנוף מורכב ממספר סצנות על גבי רקע משותף, המשמש כמבודד את האפיזודות זו מזו, אך גם מאחד אותן. הקווים האלכסוניים של המבנים יוצרים תחושה של מרחב, המתחזקת על ידי הנוף הטבעי שבו נחלים מתעקלים ורכסים מתפתלים ברקע. הדמויות המסודרות באלכסונים או בקווים גליים תורמות להשלמת תחושת העומק של היצירה.
יצירות קטנות ממדים.