בשכונה קיימים מוסדות רבים הכוללים בתי ספר לבנים ולבנות, ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש 'בית הר"מ' ישיבה לצעירים, ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש (ישיבה גדולה) - לעולי רוסיה ולחוזרים בתשובה. כולל אברכים, בית ספר למלאכה לצעירים מוגבלים וצרכים מיוחדים מרחבי הארץ, ומועדוני נוער המנוהלים על ידי הרב אלימלך הרצל. בשנת 2009 יצא מכרז המכונה "פס חב"ד" להרחבת השכונה, מיקומו של "פס חב"ד" הוא בין שכונת נחלת הר חב"ד לכרמי הנדיב, בשלהי שנת 2014 החל האכלוס בדירות שבפס חב"ד.
במהלך מבצע עמוד ענן ברצועת עזה נפגע בניין בשכונה בעיר מפגיעה ישירה של רקטת גראד, ונהרגו ממנו שלושה אזרחים.
מחנה בר- לב [מחנה מז"י].
מחנה בר לב (ע"ש רב-אלוף חיים בר-לב) הידוע גם בשם מחנה קסטינה או מז"י היא מפקדת זרוע היבשה של צבא הגנה לישראל. מחנה בר לב ממוקם בקריית מלאכי
במחנה שוכנות מפקדותיהם של ארבעה מחילות זרוע היבשה: קצין חי"ר וצנחנים ראשי (מקחצ״ר), קצין שריון ראשי (מקשנ״ר), קצין הנדסה ראשי (מקהנ״ר) וקצין תותחנים ראשי (מקתמ״ר).
כמו כן, במחנה שוכן רמת״ג (רשימה מקובצת תגבורת) האחראי על שיבוץ החיילים ליחידות זרוע היבשה ואט״ל.
בבסיס שכנה מפקדת גייסות השריון מאז 1954. ב-1983 הוקמה בבסיס מפקדת חילות השדה וכחלק מכך הועברו אליו השלישויות של שאר החילות שהוכפפו לה (תותחנים, הנדסה וחי"ר). בבסיס שוכנת גם יחידת מצ"ח יואב.
בעבר שכן במחנה גם מטה הפרקליטות הצבאית במחוז הדרום.
קריית שמונה
קִרְייַת שְׁמוֹנָה היא עיר השוכנת באצבע הגליל ושייכת מנהלית למחוז הצפון בישראל. היא הוקמה בדצמבר 1949, בשנת 1953 קריית שמונה הוכרה כמועצה מקומית והוכרזה כעיר בשנת 1974. בקריית שמונה מתגוררים כ-22 אלף תושבים, והיא העיר הצפונית ביותר בישראל. כעיר הגדולה באצבע הגליל ומיקומה לצד כביש 90 משמשת קריית שמונה כיום כמרכז אזורי ליישובי הסביבה במספר תחומים: שירותי בריאות מתמחים, תעשייה, שירותים עסקיים ומסחר.
היסטוריה.
הקדמה.
בו' בטבת תש"י, 26 בדצמבר 1949, הוקמה קריית שמונה כמעברה על חורבות הכפר הערבי "אל-ח'אלצה" (חלסה) הנטוש, שתושביו נמלטו במלחמת העצמאות במעלה ההר לדרום לבנון, אף שניסו לחזור בלילות לכפרם כדי לקצור ולאסוף את היבולים תחת חילופי יריות עם הכוחות הישראליים.
יום למחרת החלטת האומות המאוחדות על חלוקתה של ארץ ישראל ב-30 בנובמבר 1947 החלה מלחמת העצמאות, שנפתחה בהתקפות מצד ערביי ארץ ישראל. הכוח העברי שעבר ממגננה למתקפה והשתלט על השטחים שהוקצו עבור המדינה היהודית, כבש את צפת ב-5 בנובמבר 1949. הקרבות הובילו לבריחתם של 10,000 תושבים מצפת ולנטישת ערביי עמק החולה את כפריהם - ביניהם גם את הכפר חלסה. ערב פלישת צבאות ערב לארץ הושגה רציפות של שטח יהודי בגליל העליון המזרחי.
קריית שמונה היא אחת ממאות יישובים חקלאיים וכשלושים ערים ועיירות פיתוח חדשות, רובם באזורי הספר שהוקמו על ידי ממשלת ישראל עם הקמת המדינה, בשנות החמישים והשישים. הקמת היישוב בעמק החולה, ארבע ק"מ מן הגבול היה במסגרת היעדים של הממשלה לפזר את האוכלוסייה ברחבי המדינה ולמנוע את ריכוזן בערי חוף, לחזק את השליטה הביטחונית באזורים המרוחקים מן המרכז ולמנוע שובם של הערבים. כמו כן, לפי "תוכנית האדריכל אריה שרון", שאומצה של ידי הגורמים המיישבים, קריית שמונה כמו עיירות פיתוח אחרות אמורה הייתה לשמש כמרכז עירוני קטן (עד 5000 תושבים) באזור פיתוח (עיירת פיתוח) כמרכז שירותים ליישובי אצבע הגליל החקלאים. למעשה העיר נבנתה ללא תוכנית אב, אלא שכונה אחר שכונה בהתאם לגלי העלייה. בבניית העיר לא הייתה התייחסות לנחל עין זהב ונחל הטחנות (נחל שושן) העוברים בתוכה - בתי המגורים נבנו על גדות הנחל, ורצועה צרה בלבד יוחדה לאפיק (מלבד החלקים של פארק הזהב). בשל כך נוצר מגע ישיר ויומיומי בין האוכלוסייה לנחל - מצב נדיר בערי הארץ.
המתיישבים הראשונים 1948 עד 1951.
בין מאי 1948 עד סוף 1951 עלו לישראל שלוש קהילות שלמות: 123 אלף יהודים מעיראק 31 אלף מלוב ו-45 אלף מתימן. עליות התאפיינו בהרכב משפחה רגיל עם אחוז ילדים גבוה. 14 משפחות ראשונות מקרב עולי תימן הגיעו לבתים העזובים של חלסה ב-18/7/1949 כדי לאכלס את היישוב חדש, ככפר חקלאי למחצה שנקרא תחילה "קריית יוסף" על שמו של יוסף טרומפלדור. באביב-קיץ 1950 גדל מספרם ל-218 משפחות, משפחות אלו הקימו במעברת חלסה ועדים שנאבקו לחינוך ברוח המסורת היהודית, בית כנסת ומקווה וקבלת אדמות חקלאיות כפי שהובטח להם. כמו כן, הם דאגו לסילוקו של מנהל המעברה בשל היחסים העכורים בינו לבינם ועוד. חלק הארי ממשפחות העולים שדרישותיהן לא נענו עזב את המקום בשנים 1952 עד 1953 והקימו מושבים את מושב תנובות ושער אפרים בשרון הצפוני.
בתחילת יוני 1950 הוסב שם היישוב ל"קריית שמונה" על מנת להנציח את שמונת מגיני תל חי וטרומפלדור בראשם שנפלו בשנת 1920. שם היישוב שונה ללא דיון עם 800 התושבים שכבר התגוררו ביישוב והפך למעברה וללא דיון עמם הוחלט להפיכתה של קריית שמונה מיישוב בעל אופי חקלאי למחצה, כפי שציפו עולי תימן, ליישוב עירוני, לעיירה.
באותה עת גופי הממשלה תכננו בניית 250 יחידות דיור על ידי חברת סולל בונה ולהפיכתה לעיירה על שטח של 970 דונם, פחות מעשירית מאדמות הכפר הערבי חלסה. סולל בונה הכשיר את העולים במקצועות הבניין.
באוקטובר 1950 נמנו ביישוב 1500 תושבים. בעקבות ניסיונם המר עם התימנים בדצמבר 1950, המוסדות המיישבים החליטו על שינוי נרחב בהרכב האוכלוסייה במעברה וקבעו כי מעתה ייקלטו במקום משפחות מקרב עולי אירופה בלבד. ההחלטה מומשה במהרה ובסוף 1950 הגיעו המשפחות הראשונות מרומניה והונגריה אל אוהלי המעברה. בעקבות גלי העלייה ההמונית לישראל הגורמים המיישבים חזרו בהם מהחלטתם ובמהלך 1951 הם הפנו עולים גם מעיראק, מהודו, מפרס, ומחבלים כורדים שבפרס ובעיראק. מספרם של העולים מעיראק, פרס והודו עלה על מספר העולים ממזרח אירופה וביולי 1951 נמנו 4,000 תושבים שהועסקו בעבודות ייבוש ופיתוח עמק החולה ובבניית בתי מגורים.
בחורף הסוער והקשה של 1–1950 הצבא לקח אחריות "במבצע מעברות" על מעברת חלסה, אבל במהלך 1951 הצבא צמצם את מעורבותו למינימום ומועצה אזורית הגליל העליון המשיכה לשאת בעול, ועד מאי 1953 היה הניהול המוניציפלי של קריית שמונה בידיה. בשנת 1953 קריית שמונה הוכרה כמועצה מקומית. בין מאי 1953 לקיץ 1955 פעלו בה שלושה ראשי מועצה ממונים שנשלחו למעשה על ידי מפלגת מפא"י. בקיץ 1955 התמנה ראש המועצה הראשון, אשר נזרי, בעקבות קיום הבחירות המקומיות הראשונות.
האטת העלייה אפשרה אכלוס העולים הראשונים מעיראק איראן ורומניה בבתים החדשים בשיכון א, ב', ו-ג' ולהמשיך ולבנות בתים נוספים. חלק מן התושבים הראשונים קבלו בנוסף לבית גם משק עזר של שני דונמים לצורך השלמת ההכנסה שבהם הם גידלו יונים למאכל, כוורות לדבש, כבשים, עצי פרי וירקות. התושבים קבלו את "ההדרכה" ממשרד החקלאות.
המתיישבים מצפון אפריקה 56–1954 1961-64.
בקיץ 1954 בעקבות תהפוכות פוליטיות בצפון אפריקה החלה העלייה הגדולה ממרוקו ומטוניסיה. עד סוף 1956 עלו לארץ 100 אלף עולים, מתוכם כ-90 אלף באו משם. קליטתם של העולים התבצעה בתאום רב בין רשויות הקליטה בשיטה שכונתה בשם "מהאנייה לכפר". בשנים הראשונות לקריית שמונה הפנו אליה עולים שכבר שהו באחד ממחנות העולים או באחת המעברות במרכז הארץ. רבים התנגדו ואחרים נטשו את קריית שמונה. בגל העלייה של 1954 עד 1956 הופקו הלקחים על ידי רשויות הקליטה והעולים הופנו ישירות מן האניות למושבי העולים שהיו בהם בתים למכביר. לאחר מכן הם הופנו למקום מגורים קבוע ומסודר בעיירות הפיתוח וביניהם קריית שמונה. בשל האצת קצב העלייה הוקמו פחונים וצריפים בקריית שמונה אשר שימשו דיור זמני עד למעבר הקבע. לעיתים קרובות המזוודות הגיעו זמן רב לקריית שמונה או לא הגיעו בכלל ובמקרה הטוב הגיעו פרוצות וחסרות. בגל העלייה השנייה שהחל בסוף 1961 ונמשך שלוש שנים עלו יותר מ-115 אלף עולים מטוניסיה ומרוקו לעיירות הפיתוח וביניהם קריית שמונה.
עשרות אלפים העולים שהגיעו שלוש מדינות במזרח אירופה: הונגריה, פולין ורומניה בשנים 1956 עד 1958 הופנו למרכז הארץ ומיעוטם הופנו לעיירות הפיתוח. לרבים מעולי צפון אפריקה המניפולציה של השיטה "מהאוניה לכפר", של "שגר ושכח" - השארת המזוודות בנמל, הגעתם בחושך, חוסר האפשרות לבחור, השקרים וגניבת הדעת - נותרה כפצע פתוח המשפיע עד היום על החברה בישראל. השינוי במדיניות הקליטה, אשר התחדשה עם העלייה ממזרח אירופה האמורה לעיל, החריפה את תחושת ההפליה וחוסר האמון במפלגות השלטון.
אמצע שנות השישים עד סוף שנות השמונים של המאה העשרים.
בסוף שנת 1963 אוכלוסיית קריית שמונה עמדה על 15,000 תושבים, הצפי אז היה ל-30,000 תושבים בשנת 1980. הצפי הזה לא התממש עד היום בשל הגירה שלילית מסיבית במהלך שנות ה-1960 ולאחריהן. היא נותרה 15,200 בשנת 1983 מיד לאחר סיום מבצע שלום הגליל, ו-15,300 בשנת 1989 לפני גל העלייה מברית המועצות לשעבר. מאזן ההגירה בשנים אלו היה תמיד שלילי והוא התאזן בזכות הריבוי הטבעי. קריית שמונה מהווה דוגמה לעיר חדשה שאמורה להיות "עיר גנים" בפועל היא הייתה עיר כושלת במשך עשורים רבים. תחלופת התושבים הייתה גבוה ולפי הערכה במרוצת 25 שנים הראשונות לקיומה עברו דרכה כ-75 אלף תושבים. הגורמים העיקריים אז להגירה השלילית: