זרוע ההפעלה התנסתה במבחנים מעשיים רבים. ההפעלה הבלתי לגאלית נעשתה בכמה שיטות: חצית גבולות, זיוף דרכונים, עלייה בחסות הצבא הבריטי ואגד ועלייה מוטסת.בשיטה של חצית גבולות הצירים העיקריים בשנים 1942–1948 היו דרך סוריה וירדן ובשנים 1948–1951 הצירים עברו דרך אירן בשל העימות בארץ ישראל.
חברי זרוע ההעפלה שקדו על הכנת העולים לקראת היציאה והבאתם למקומות המפגש ומשם יצאו בעזרת מורי דרך מבריחים וכן מלווים מטעם חברי ההגנה אל הצירים בדרך לארץ ישראל.
בשיטה השנייה של זיוף דרכונים הועלו כמה עשרות יהודים הזיוף נעשה בעזרת אחד מחברי הזרוע ובסיועם ה"אדיב" של כמה קצינים משטרה שהעבירו חותמות מתאימות תמורת שוחד של חברי המחתרת.
בשיטה השלישית בחסות הצבא הבריטי ואוטובוסים של אגד הוברחו מספר לא גדול של עולים וכן מספר חיילים יהודים עריקי הצבא הפולני הם הוסעו כבודדים כנהגי משנה של אגד וכן הוסתרו בין פחי הבנזין הריקים שהוחזרו לארץ.
השיטה הרביעית באמצעות עלייה מוטסת הופעלה פעמים בתאריכים 23.08.1947 ו-20.9.1947.
מבצע ההטסה נקרא "מייקלברג" השם נלקח מצירוף שמות שני הטייסים האמריקאים שהטיסו את המטוסים (מייקל וסנברג) ובוצע באמצעות מטוס אמריקאי שנחכר על ידי המוסד לעלייה ב . עם הטייסים נשלח שלמה הלל בהסוואה של מכונאי. עם נחיתת המטוס בבגדאד ארגנה המחתרת 50 חברים שהובאו במבצע רב סיכונים לשדה התעופה ומשם טסו ונחתו ביבניאל. במסגרת זו עלו כ-150 עולים
פעילות בתחום העלייה הלגאלית.
התנופה לחיסול הגולה ולעלייה לגאלית לארץ ישראל נוצרה עם קבלת החוק של ממשלת עיראק המתיר ליהודים לצאת מן המדינה בתנאי שיוותרו על נתינותם. בתקופה זו נכנסה זרוע ההפעלה להילוך גבוה. שליחי המוסד לעלייה קיימו מגעים חשובים עם הנהגת הקהילה כדי לארגן את העלייה, בנוסף לכך פעל שליח המוסד שלמה הלל במגעים רשמיים במסווה של מייצג חברת טיסה להסדרת הטיסות לארץ, במגעיו הגיע עד לדרג העליון של שלטונות עיראק כאשר נפגש עם ראש ממשלת עיראק תופיק אל סוידי . עם סיום ההליכים הפורמליים חדרו חברי החלוץ, ההגנה וההפעלה לתחנות הרישום שהיו בפיקוח הנהגת הקהילה והם למעשה פיקחו על ויסות העלייה ועל ארגונה.
מערכת היחסים עם השלטונות העיראקים.
מאז הקמת המחתרת היו ניסיונות של השלטונות בעיראק להתחקות אחר פעילות המחתרת וללכוד את חבריה. ניסיונות אלו גברו לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948.
חברי המחתרת מצידם ניסו להערים על השלטונות, כדי לשרוד ולקיים את הפעילות המחתרתית לאורך שנים.
המחתרת התמודדה עם שני משברים עיקריים מול השלטונות.
המשבר הראשון פרץ ביוני 1944 נהג יהודי שנהג להעביר לארץ ישראל מכתבים של חברי במחתרת ודברי דפוס מחתרתיים נתפס בשל הלשנה.
במכתבים היו שמות של חברי התנועה ופעילים מרכזיים.
מאמצי השלטונות להתחקות אחרי הפעילים לא צלחו, בהתארגנות מהירה הצליחה המחתרת להבריח מיידית את החברים שנזכרו במכתבים לארץ ישראל והיתר הסתתרו בבתים אחרים או נעלמו מהעין.
המשבר שיתק זמנית את פעילות המחתרת וחייב הפקת לקחים והיערכות שונה.
המשבר השני פרץ באוקטובר 1949, צעיר יהודי חבר בתנועה הקומוניסטית שהיה בעבר חבר במחתרת הציונית נעצר על ידי השלטונות באשמת קומוניזם וכדי להציל את עורו החליט לשתף פעולה עם השלטונות נגד המחתרת הציונית.
הלשנה זו גררה גל מעצרים, העצורים עונו קשות ושררה תחושה שהשלטונות העיראקיים עומדים לחסל את המחתרת.
המחתרת ניסתה ליצור קשר עם מקורבי השלטונות ללא הצלחה, היו גם ניסיוניות לרתום את הנהגת הקהילה לסייע בשחרור העצורים גם ללא הצלחה, על סף ייאוש הציעו חברי זרוע ההגנה לפעול בנשק מול השלטונות.
הרדיפות והמעצרים פסקו לאחר התפטרות מנהיג הקהילה ובלחץ דעת הקהל העולמית על ממשלת עיראק שאותה הובילה ממשלת ישראל.
במשך המשבר הוברחו מדריכים לאיראן ומשם לארץ ישראל, נעצרו 700 איש רובם קרובי חברי המחתרת חלקם הגדול שוחרר ורק 60 הועמדו לדין בבתי דין צבאיים.
התשתית הארגונית לא נפגעה וההנהגה לא נלכדה המשבר הוכיח שוב את חוסר יכולת השלטונות לחסל את המחתרת.
המשברים אומנם פגעו זמנית בפעילות המחתרת, אך היא יצאה מהם מחוזקת שידה על העליונה.
מערכת היחסים עם המחתרת הקומוניסטית.
בראשית שנות הארבעים, בעקבות הפרעות, פנה חלק מהנוער היהודי בעיראק והצטרף למפלגה הקומוניסטית .
יוקרתה של המפלגה הקומוניסטית עלתה בעקבות ניצחונות של ברית המועצות בשדה הקרב במהלך מלחמת העולם השנייה.
רבים מן המצטרפים לשורות המפלגה באותה עת היו צעירים משכילים, הצטרפותם לא נתפסה כמנוגדת לציונות הם ראו במפלגה הזדמנות לשינוי המשטר אשר ישפר את מצבו של המיעוט היהודי.
בשנות מלחמת העולם השנייה לא נוצר עימות בין היהודים חברי המחתרת הקומוניסטית לבין חברי המחתרת הציונית.
שתי התנועות פעלו במחתרת, מיקדו את פעילותן בבתי הספר העל היסודיים וביקשו למשוך את הנוער היהודי להצטרף לפעילותם.
לאחר מלחמת העולם השנייה פעלה "הליגה למלחמה בציונות" גוף שפעל מתוך המפלגה הקומוניסטית שפרסם חומר הסתה נגד הציונות.
העימות האידאולוגי לא גלש לעימות חזיתי ולא היו מקרים של הלשנות או הסגרות לשלטונות. המקרה היחיד של הסגרה היה של צעיר יהודי, סעיד (שלמה) חלאצי', שהסגיר חברי מחתרת באוקטובר 1949. ניצנים של שיתוף פעולה בין היהודים הקומוניסטים לבין חברי המחתרת הציונית נקשרו לתמיכתה של ברית המועצות בהחלטת החלוקה בנובמבר 1947 ובהכרתה במדינת ישראל.
ההתרחשויות שקרו בעיראק לאחר מכן גרמו להתקרבות בין המחתרות ואף עלו הצעות לשיתוף פעולה.
לאחר שנת 1948 עם התגברות רדיפות השלטונות הגיעו גם היהודים הקומוניסטים למסקנה שלא ניתן להמשיך ולחיות בעיראק ורובם עלו למדינת ישראל.
בשנות קיומה הצליחה המחתרת הציונית, לאורך שנים, לבסס את כוחה בקרב הקהילה ולהגשים את מטרתה. כפי שמתאר זאת מרדכי ביבי, מראשי המחתרת:
ט' כרמי
קת'לין טרנר
מרי קת'לין טרנר (באנגלית: Mary Kathleen Turner; נולדה ב-19 ביוני 1954) היא שחקנית קולנוע ובמאית אמריקאית. טרנר הייתה בין השחקניות הבולטות בשנות ה-80 לאחר ששיחקה בתפקיד הראשי בסרט "כחום הגוף" (1981). בין היתר הייתה מועמדת לפרס האוסקר על משחקה בתפקיד הראשי בסרטו של פרנסיס פורד קופולה "להתחתן שנית" (1986), וזכתה פעמיים בפרס גלובוס הזהב על תפקידיה בסרטים "בעקבות האוצר הרומנטי" (1984) ו"הכבוד של פריצי" (1985). טרנר אובחנה כלוקה בדלקת מפרקים שיגרונית בתחילת שנות ה-90 והדבר הביא להפחתה בכמות הופעותיה הקולנועיות, על אף שגם לאחר אבחון המחלה המשיכה להופיע, בין היתר בתפקיד הראשי בסרטו של ג'ון ווטרס "אמא סדרתית" (1994). טרנר ממשיכה להופיע בתיאטרון, ובטלוויזיה (בין היתר שיחקה את אביו הטרנסג'נדר של צ'נדלר בסדרה "חברים") וכן כמדבבת.
ביוגרפיה.
טרנר נולדה בספרינגפילד, מיזורי שבארצות הברית למשפחה נוצרית-מתודיסטית אדוקה. אביה, אלאן ריצ'רד טרנר, היה דיפלומט בשירות החוץ של ארצות הברית, וכילדה חיה טרנר בארצות רבות שבהן שירת אביה, ובין היתר בקנדה, בוונצואלה, בקובה ובבריטניה. בשנת 1972 סיימה טרנר את לימודי בית הספר התיכון בלונדון, ובאותה השנה מת אביה, והיא שבה לארצות הברית עם משפחתה. היא למדה באוניברסיטת מיזורי במשך שנתיים, והשלימה את התואר הראשון באמנויות באוניברסיטת מרילנד ב-1977.
קריירה.
שנות ה-70.
בצעירותה גילתה כישרון ונטייה למשחק, וכיכבה בהפקות במה בבימויו של הבמאי סטיב ייגר.
בשנת 1978 הופיעה טרנר לראשונה בטלוויזיה באופרת הסבון של רשת NBC "הרופאים" (The Doctors).
שנות ה-80.
בשנת 1981 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרטו של לורנס קאסדן "כחום הגוף", לצד ויליאם הרט. "כחום הגוף" הוא סרט "נאו-נואר" בסגנון הסרט האפל. הדמות שגילמה טרנר, מאטי ווקר, היא פאם פאטאל, המשכנעת עורך דין צעיר שאותו משחק הרט, לרצוח את בעלה, כדי שתוכל לרשת את כספו. משחקה של טרנר, שהזכיר את משחקן של שחקניות פילם נואר כברברה סטנוויק או לנה טרנר, קולה העמוק שהזכיר לרבים את לורן באקול, והשימוש הניכר בסקס אפיל, משכו תשומת לב לשחקנית הצעירה, והביאו אותה למעמד של כוכבת קולנוע מן השורה הראשונה.
לאחר "כחום הגוף" נמנעה טרנר מתפקידים נוספים כ"פאם פאטאל" כדי שלא להיות מסווגת לסוג אחד של תפקידים. בשנת 1984 הצליחה מאוד הקומדיה "בעקבות האוצר הרומנטי" שבה גילמה את ג'ואן ויילדר, סופרת מתוסכלת של ספרי רומן רומנטי הנקלעת להרפתקת אמת, שבה מציל אותה גיבור אלמוני (מייקל דאגלס). הסרט זכה להצלחה רבה, ומשחקה של טרנר זכה בפרס גלובוס הזהב לשנה זו. הצלחת הסרט הביאה להסרטת המשך בשם "בעקבות אוצר הנילוס", בשנת 1985, שזכה להצלחה פחותה מזו של הסרט הראשון. בשנת 1985 שיחקה טרנר לצד ג'ק ניקולסון בסרט "הכבוד של פריצי". הפעם שיחקה מחסלת של המאפיה, שעליה מוטל לחסל מחסל אחר, שאותו משחק ניקולסון, דבר היוצר ביניהם תסבוכת רומנטית. משחקה בסרט זה זכה לשבחים, והביא לזכייה נוספת בגלובוס הזהב. בשנת 1986 כיכבה בסרטו של פרנסיס פורד קופולה "להתחתן שנית", בתפקיד אישה בשנות ה-30 לחייה, החוזרת באופן פלאי לגיל 17. בשל משחקה בסרט זה הייתה מועמדת לפרס האוסקר, אך לא זכתה בו.