טיעון מרכזי נגד ריאליזם מדעי הוא טיעון "האינדוקציה הפסימית", המזוהה עם הפילוסוף לארי לאודן, על פיו ההיסטוריה של המדע מכילה מספר רב של תאוריות שגויות, כגון תורת הקלוריק של החום ותורת הפלוגיסטון בכימיה, שזכו להצלחה אמפירית ונתנו חיזויים מדויקים למרות שהישויות שאליהן התייחסו כמו קלוריק ופלוגיסטון, אינן קיימות כלל. מכאן, בניגוד לטיעון הנס, לא ניתן להסיק את קיומם של ישויות בלתי נראות המאכלסות תאוריה מדעית מהצלחתה האמפירית.
זרמים מנוגדים לריאליזם מדעי.
יש המכנים את כל הזרמים המנוגדים לריאליזם המדעי בפילוסופיה של המדע בשם אינסטרומנטליזם, אם כי מדויק יותר לכנות בשם זה רק את ההשקפה השוללת את ההשקפה הסמנטית שתוארה בהקדמה לערך זה.
השקפה אנטי-ריאליסטית מובילה היא אמפיריציזם קונסטרוקטיבי המזוהה עם הפילוסוף באס ואן פראסן. על פי האמפיריציזם הקונסטרוקטיבי, קיים עולם בנפרד מהתודעה האנושית, ויש להבין היגדים מדעיים המתייחסים לישויות בלתי ניתנות לצפייה בעין אנושית כמו "אלקטרונים", כפשוטם ולא כקיצורים של היגדים על ישויות הניתנות לצפייה, כפי שסברו, למשל, האמפיריציסטים הלוגיים. אף על פי כן, המדע אינו נותן לנו ראיות מספיקות להאמין בקיומם של ישויות בלתי ניתנות לצפייה, ומטרת המדע אינה אמת, אלא נאותות אמפירית, שהיא התאמה בין התאוריה לבין התופעות הניתנות לצפייה. כלומר, האמפיריציזם הקונסטרוקטיבי מקבל את התזה האונטולוגית ואת התזה הסמנטית, אבל שולל את התזה האפיסטמית.
הפילוסוף קרל פופר ניסה בספרו "ידע והבעיה הפסיכופיזית" (Knowledge and the Body-Mind Problem) ליישב את הוויכוח בין שני זרמים אלה בתאוריית "שלושת העולמות".
בבואת גרר
אסטריקס והוויקינגים
אסטריקס והוויקינגים (בצרפתית: Astérix et les Vikings) הוא סרט אנימציה דני-צרפתי המבוסס על הספר "אסטריקס והנורמונים", התשיעי בסדרת ספרי הקומיקס "אסטריקס". הסרט יצא לאקרנים בשנת 2006. שיר הנושא של הסרט בוצע על ידי הזמרת סלין דיון.
עלילה.
חבורת ויקינגים שומעים מהמכשף של השבט כי יש אמרה הטוענת כי הפחד מעניק כנפיים. הוויקינגים עושים הגרלה על מנת למצוא את המקום בו נמצא האיש הכי "פחדן" בעולם, בוחרים בכפר של אסטריקס ויוצאים לכיוונו. במקביל, אל הכפר מגיע גודוריקס (באנגלית: justforkiks), אחיינו של ראש הכפר, המתגלה במהרה בתור מפונק, עצלן ופחדן. הוויקינגים שמים לב אליו וחושבים שהוא האיש הפחדן בעולם. הם חוטפים את גודוריקס לארצם ואסטריקס ואובליקס יוצאים בעקבותם על מנת להצילו.
תום זיידמן פרויד
תום זידמן-פרויד
תום זידמן פרויד
גיברטי
שכונת הר נוף
ויסקי סאואר
משוריין פרפר
משוריין פרפר היה רכב קרבי ישראלי בעל הנעה כפולה (4X4) עליו נבנה תא לחימה משוריין. השם "משוריין פרפר" הוענק לרכב זה עקב דמיונם של מכסי האוורור שבגג, לכנפי פרפר.
המשוריינים נדרשו כדי לאפשר המשך חיים וקיום קשר ליישובים בנגב שנותקו ממרכז הארץ עם תחילת מעשי האיבה שפרצו בעקבות החלטת החלוקה בסוף נובמבר 1947, וכן שמירה על דרכי התחבורה וקווי המים בנגב שהיוו מטרה קלה לפגיעה על ידי הערבים.
המשוריינים יוצרו במפעלי מתכת שונים כגון "מגן-צ'טווד" (שהפך בהמשך ל"מרכבים") ובמסגריות שגויסו למשימה על ידי ארגון ההגנה במרכז הארץ.
בשבועיים הראשונים של דצמבר 1947 נפלו שלוש חוליות סיורים רגליים בנגב. ב-14 בדצמבר יצא יצחק שדה לסיור בנגב. בחזרו למחרת נפגש עם בן-גוריון ודיווח על מסקנותיו: "יש להפסיק מיד את הסיורים הרגליים ולצייד את הלוחמים בנשק בעל טווח כמו רובים ומקלעים ולאפשר ניידות בעזרת כלי רכב".
משורייני הפרפר נבנו על בסיס של כלי-רכב צבאיים לשעבר ששמשו את הצבא הבריטי וכן גופים אזרחים בארץ כמו חברת מקורות, הקרן הקיימת וכדומה. הם נבנו בעיקר על מרכבים של משאיות פורד ושברולט במעמס של 1.5 טון מסוג שברולט CMP-15 ו- CWT-15. כלי רכב אלה אף על פי שיוצרו על ידי מפעלים שונים, ניבנו לפי מפרט צבאי בריטי אחיד שנקרא Canadian Millitary Pattern או בקיצור: CMP. (בארץ כונו המשאיות הללו "בולדוג" בשל חרטומם הפחוס).
רקע היסטורי.
כלי הרכב הראשונים שמוגנו בלוחות פלדה נראו ברחבי ארץ ישראל החל משנת 1936 עם פרוץ מאורעות 1936–1939. בתקופה ההיא מוגנו טנדרים וכלי רכב אזרחיים ששמשו את המ"נים (המשמרות הנעים). אולם באותה תקופה נעשה המיגון במסגריות מקומיות ללא תוכניות הנדסיות וללא תכנון ליצירת מבנה אחיד.
הפעם הראשונה שהמיגון נעשה בצורה אחידה עם תוכנית מוסדרת הייתה בשלהי 1947. הצורך בכלי רכב שיספקו הגנה לנוסעיהם יחד עם ניידות ומהירות, עלה בעיקר בזירת הלחימה בנגב לאחר הכרזת החלוקה, בנובמבר 1947. בזירה זו שהתאפיינה בשטחים פתוחים ובמרחקים גדולים בין היישובים הבודדים בתוך אוכלוסייה עוינת, נודעה חשיבות מרובה למשוריינים. השימוש בהם איפשר לכוחות להתגבר על מגבלות של יחידות קטנות ומיגבלות של ניידות. כמעט ולא ניתן היה לבצע את משימת שמירת קווי המים וקיום התחבורה בתוך הנגב ובין הנגב למרכז הארץ ללא המשוריינים. משוריינים כאלה שמשו גם את מלווי השיירות לירושלים, לגליל (כמו בשיירת יחיעם) ולמקומות מבודדים אחרים, כגון קיבוץ המעפיל.
התפתחות הדגמים.
מיתקון כלי רכב כשריוניות בעבודה עצמית החל בישראל עוד בחודש הראשון לפרוץ אירועי מלחמת העצמאות, כלומר החל מדצמבר 1947. כלי הרכב צופו בשני לוחות מתכת דקים ולוח עץ חצץ ביניהם (סנדוויץ'). בדגמים הראשונים נבנה תא המטען ששימש כתא לחימה, בנפרד מתא הנהג. בדגמים שלאחר מכן, אוחדו התאים וכך נוצר חלל אחד שהיה מיועד ל-10 לוחמים. בדגמים האלה הוכנסו שיפורים נוספים כגון: פתח יציאה ומילוט בתחתית המשוריין, דלת אחורית עם חרך ירי, מכשירי קשר מכשיר קשר מק. 19 וכן מכשיר מסוג מק. 20.
מבנה המשוריין.
דפנות המשוריין היו בנויות משלוש שכבות: לוח פלדה חיצוני בעובי 5 מ"מ, לוח פלדה פנימי בעובי 3 מ"מ ולוח עץ קשה פנימי בעובי של 25 מ"מ שהיה נתון בין שני לוחות הפלדה. אורך התא הפנימי של הדגמים הקטנים שנבנו על מרכבי שברולט ופורד (CMP-15 ו-CWT-15) היה כ-3.5 מטר ורוחבו-1.8 מטר. בתא הנוסעים שמאחורי מושב הנהג היו בכל צד שלושה חרכי ירי וחרך ירי אחד בדלת האחורית. רכב קטן זה יכול היה לשאת כיתה בת 9–10 לוחמים (נהג, מפקד, ו-7 לוחמים מאחור). חרכי הירי היו ברוחב של 19 ס"מ וגובה של 11 ס"מ. המרחק בין חרך לחרך היה 65 ס"מ. החרכים הותקנו בגובה של 76 ס"מ מעל לרצפה. על היורה בגובה זה היה לשבת בחצי כריעה על הרצפה בזמן הירי. חרך שביעי שהותקן בדלת האחורית, איפשר להגן על הרכב לאחור. לכל חרך ירי היה לוח פלדה קטן שהותקן על ציר פנימי. הלוח היה בעובי של 12 מ"מ והסתובב על ציר בעזרתו ניתן היה לסגור את החרך בשעת הצורך. מידות הלוח: גובה - 16 ס"מ, רוחב - 24 ס"מ. ליד מושב המפקד שישב משמאלו של הנהג, הותקן חרך ירי צר שאפשר למפקד לירות לפנים ולצד שמאל של הרכב. מידות החרך: 12 ס"מ רוחב, 20 ס"מ גובה.
היות שכלי הרכב היו מתוצרת בריטית וקנדית (על פי המפרט הבריטי), היה ההגה מותקן מצד ימין. מלפנים הוחלפו הדלתות המקוריות בדלתות פלדה כפולות דופן כמו שאר גוף הרכב. לנהג ולנוסע שלידו היו בדלתות חלונות שניתנו לסגירה באמצעות לוחות פלדה שנעו בהחלקה בתוך מסילות מיוחדות. מידות החלונות בשתי הדלתות היו: 29 ס"מ רוחב, 22 ס"מ גובה. בחזית הותקנו חלונות עם מפתח במידות של: 55 ס"מ רוחב, 25 ס"מ גובה. החלונות כוסו בשעת הצורך בלוחות פלדה שחוברו עם צירים, כך שניתנו לפתיחה וסגירה בחצי סיבוב קשתי. כל הלוחות ששמשו לסגירת וכיסוי חלונות היו מפלדה בעובי 12 מ"מ.
במרכז הרצפה במרחק של 53 ס"מ מהדלת האחורית נבנה פתח מילוט. גודל הפתח היה 46 ס"מ אורך, ו-42 ס"מ רוחב. בחלק מהכלים היו פתחי המילוט בחלק הקדמי של תא הלחימה, כאשר בחלקם אף היו שני פתחי מילוט.
במרכז הגג השיפועי היו שתי דלתות רשת פלדה שנפתחו על צירים למעלה ואפשרו אוורור משופר. דלתות אלה כוסו ביריעות ברזנט על מנת להגן מהגשם בחורף ולספק צל מהשמש בקיץ. בדרך כלל נסעו עם הדלתות פתוחות על מנת לשפר את האוורור בתוך תא הלחימה שגם כך סבל מאוויר מעופש. הן נסגרו רק בעיתות קרב. רשתות הפלדה שרותכו לפתחים נועדו למנוע מצב של אפשרות החדרת רימון יד פנימה מהגג. למרות זאת תנאי הפעולה בתוך התא היו קשים ובימי הקיץ קשים מאוד. גם חום המנוע שהופץ לתוך חלל התא הקשה על הפעולה מתוכו.
צבע חיצוני.
קיימות שתי גרסאות המתייחסות לצבע החיצוני. אחת אומרת שהיו צבועים בצבע אפור ושנייה שהיו צבועים בירוק זית. רוב העדויות מדברות על צבע אפור.
פס סימון לבן - שלטונות המנדט הבריטי התנו את הסכמתם להפעלת המשוריינים בסימונם. הם הוציאו הוראה להגנה, שיש לצבוע את המשוריינים במרכז הגוף ולאורכו בפס צבע לבן בעובי של כ-30 ס"מ. הוראה זו יצאה (כנראה) בינואר 1948. הסימון הלבן הקל על הארגונים הערבים העוינים לזהות את כלי הרכב של ההגנה ובמיוחד של אנשי הפלמ"ח של חטיבת הנגב בדרום. לפי גרסה אחרת הייתה זו החלטה של ארגון ההגנה ולא של הבריטים.
ייצור ואספקה.