תיעוד צילומי מלא עם כ-14 תמונות לפחות נותר מההתעללות. בתמונות מתועדים יהודים העומדים במים תחת גשר ומתחננים על חייהם, נראה יהודי הגוזז את זקנו של יהודי אחר המרים את ידיו בכניעה ונראות ערמות שלל שנבזז מיהודי העיירה כולל גווילים שנראים כספרי תורה. בצילומים נראית גם ופעילות משתפי פעולה יהודים. יהודי העיירה עונדים סרט לבן ועליו מגן דוד (כנראה כחול), וחלקם עם מגיני דוד גדולים התפורים על מעיליהם. הגרמנים נהנים מארוחה בעוד אלפי גברים יהודים שוכבים על הרצפה, ומצטלמים עם רבני ונכבדי העיירה כשלועגים להם, לוקחים מהם את משקפיהם כובעיהם ונעליהם, ומכריחים אותם להשתופף ולנקות את הכיכר או לבצע תנועות מגונות או מאומצות. נראים קבוצה של יהודים עטורי תפילין ולבושים בטליתות, שהוצאו מבית הכנסת באמצעה של תפילת שחרית ליום חול, ובתמונות מתוארים שלבים שונים של התעללות, בהם משחיתים או לועגים לטלית ולתפילין. קבוצה קטנה של יהודים מופרדים מן השאר, ומובלים אל הנהר במה שנראה כהוצאה להורג (אולי מדומה לצורך הפחדה) התמונות הובאו באתר המרשתת שאינו פעיל כיום על שם גטו וילנא. עותק של התמונות והסברים לגביהן נמצא באתר דעת.
הגרמנים תלו שניים מיהודי אולקוש שנתפסו עוסקים בהברחת מזון, כשנה לאחר ההשפלה. לאחר התליה, לדברי הכותבים פסקו ההברחות. המעשה תועד בספר יזכור. תליה זו תועדה בשתי תמונות בידי צלם. אחת התמונות מוצגת כיום באתר מוזיאון השואה בוושינגטון, השנייה בספר היזכור של יהודי אולקוש.
גירוש יהודי אולקוש לאושוויץ מהגטו תועד אף הוא באופן מפורט. פירוש למוצג בתמונות אלו הובא במאמר שבאתר דעת.
יוסף קיפא
אתר מיקמק
חצות (אלבום)
חצות הוא אלבומו ה-13 של הזמר והמוזיקאי הישראלי שלמה ארצי, שיצא בשנת 1981. באלבום זה בלטו השירים "לא עוזב את העיר", "יום אחד", "הלילה השני", "במטוס סילון", "לַנֶּגֶב", "מהן המילים".
הפקה.
משה לוי הפיק מוזיקלית את רוב שירי האלבום, שהוקלט ב-8 ערוצים באולפני טריטון בבני ברק. טכנאי קול היה איתמר גפני שהיה זה האלבום הראשון בו שימש טכנאי הקול הראשי. הגיטריסט הצעיר מורדי פרבר, שהתגלה באלבום "חמוש במשקפיים" של אריק איינשטיין, ניגן את הגיטרות בתקליט. כמו באלבום הקודם, "דרכים", שבו הלחין את "אתמול חלפו הציפורים" של משה בן-שאול, גם באלבום הזה הלחין שלמה ארצי טקסט של המשורר והסופר משה בן-שאול ("מהן המילים").
בשנת 2013, שוחרר האלבום בהוצאה מחודשת על גבי תקליטור כחלק ממארז מרובע בשם "אלבומי המופת" הכולל את אלבום זה, "גבר הולך לאיבוד", "דרכים" ואלבום ההופעה "שלמה ארצי ואצ'י בהופעה חיה בצוותא".
אקורדיון צ'רקסי
אקורדיון צ'רקסי (באדיגית: Пшынэ, פשינה) הוא סוג של אקורדיון הנפוץ במוזיקה הצ'רקסית .
האקורדיון הגיע אל הצ'רקסים בסוף המאה ה-19 מן הרוסים ובמהרה החלו אומנים ולהקות מחול לאמץ אותו לניגון לחן עממי צ'רקסי מאחר שכלי הנגינה האותנטיים של הצ'רקסים כגון חלילים או פכאצ'אץ' הכילו טון בלבד ועל כן היה להם נוח יותר לעבד את המוזיקה הצ'רקסית בעזרת אקורדיון זה.
מבנה האקורדיון הצ'רקסי.
האקורדיון בנוי עם שני תווים בצדדים, ובפנים תו אחד. רוב האנשים משתמשים יותר בצדו הימני, מפני שמנגנים בו בצד הזה, ובצד השמאלי הבס שתפקידו לתת קצב מתאים לנגינה. האקורדיונים העתיקים שהיו בעבר, היו בעלי שני קולות, שמפרשים קול אחר ולהפך, שבו מכווצים קול אחר.
ישנם מאפיינים זהים בין אקורדיון רגיל ובין אקורדיון צ'רקסי במבנה הכללי אולם עם שינויים משמעותיים. אחד מאלו הוא עיצוב החלק הימני של האקורדיון הצ'רקסי בו המקלדת ( הכפתורים ) אינם מכילים את הקלידים השחורים המפיקים בעת הנגינה מוזיקה בתו של חצי טון אלא הוא מכיל רק קלידים לבנים בלבד המפיקים מוזיקה בקצב טון מלא בלבד. עוד מאפיין חשוב באקורדיון הצ'רקסי הוא משקל האקורדיון הנמוך באופן משמעותי בהשוואה לאקורדיונים רגילים ואי לכך הוא מאפשר לנגנים תמרון רב יותר.
להבדיל מהקלידים באקורדיון הרגיל, באקורדיון הצ'רקסי הקלידים מהודרים.
שימוש במחול הצ'רקסי.
בחברה הצ'רקסית בסיס המוזיקה בימינו הוא אקורדיון וכלי זה נפוץ באירועים כגון חתונות ומסיבות ריקודים, ולעיתים הנגינה בו שולבה עם כלים כגון פחצץ' (קרש) או ש'ותאפ (תוף). כמו כן להקת המחול הייצוגית של רפובליקת אדיגיה "נאלמס" אשר חלק מסגנונות הריקוד שלה הורכבו בהתאם למוזיקה המתנגנת באקורדיון צ'רקסי. מעבר לכך ניתן למצוא אומנים צ'רקסים רבים כגון אסלאן ת'ליבזו בעל האקדמיה למוזיקה בעיר מייקופ או המפיק המוזיקלי של להקת יסלאמיי מר אנזאור מיש המשמרים את אומנות הנגינה באקורדיון צ'רקסי.
הטריטוריה הצפון-מערבית
הטריטוריה הצפון-מערבית לנהר אוהיו או בפשטות הטריטוריה הצפון-מערבית היא טריטוריה מאורגנת מסודרת של ארצות הברית, שהתקיימה בין ה-13 ביולי 1787 ל-1 במרץ 1803. שטח הטריטוריה השתרע בין נהר אוהיו ונהר המיסיסיפי לבין גבולה של קנדה. הטריטוריה התפרקה עם הצטרפותה של אוהיו לארצות הברית.
במהלך קיומה של הטריטוריה, אושר על ידי קונגרס הקונפדרציה תקנות צפון-מערב (או בשמם הפורמלי והמלא: "An Ordinance for the Government of the Territory of the United States, North-West of the River Ohio" - "תקנות עבור ממשלת הטריטוריה של ארצות הברית, צפון-מערב נהר אוהיו; גם מוכרות כ"תקנות החירות"), שארגנו את תהליך החקיקה והממשל בטריטוריה במשך ימי קיומה. התקנות חזרו ואושרו על ידי קונגרס ארצות הברית ב-7 באוגוסט 1789, עם שינויים מזעריים כדי להתאימן לחוקת ארצות הברית.
שטח הטריטוריה הכיל את שטחן של מדינות ארצות הברית כיום: אוהיו, אינדיאנה, אילינוי, מישיגן, ויסקונסין וצפון-מזרח מינסוטה. שטחה הכולל של הטריטוריה היה 670,000 קמ"ר (לשם השוואה, שטחה של מדינת ישראל כולה הוא 22,072 קמ"ר).
היסטוריה.
השטח ברובו נחשף לעולם המערבי על ידי משלחות חיפוש ומשלחות צבאיות צרפתיות, וככזה נתבע לבעלות צרפתית (וכונה "צרפת החדשה"). בחוזה פריז (1763) הועבר השטח לידי בריטניה הגדולה.
השטח אוחד על ידי בריטניה לתוך פרובינציית קוויבק כדי לאפשר משילות על האזור על ידי ממשל אזרחי ולא צבאי, ובכך לפתחו. עם זאת, בעקבות התקוממות הילידים האמריקאים להתיישבות האדם הלבן בשטחם נאסר על מהגרים אירופאיים להתיישב באזור, דבר שעורר התנגדות חריפה בקרב המתיישבים, והיווה את אחת הסיבות לפריצת מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
עם השלמת מבצע אילינוי, הכריז ג'ורג' רוג'רס קלארק כי כל שטח "צפון-מערב הישן" נכבש על ידו ושייך לארצות הברית, כחלק ממדינת וירג'יניה. בשנת 1784 העבירה מדינת וירג'ינה את השטח לידי הממשל הפדרלי. השטח כלל באותה עת חלק עצום משטחה של ארצות הברית העתידית, אך שטח זה באותה עת היה מיושב בצורה דלילה מאוד על ידי מתיישבים לבנים וכלל לא מפותח, למעט מספר ערים ספורות. בכל השטח כולו התגוררו כ-45,000 ילידים וכ-5,000 סוחרים, רובם אנגלים או צרפתיים.
אף על פי שאנגליה באופן רשמי העבירה את השטח לידי ארצות הברית בחוזה פריז (1783), נוכחות אנגלית המשיכה להתקיים באזור עד לסיומה של מלחמת 1812.
לאחר הכרזת הקמתה של אוהיו והצטרפותה לארצות הברית, חדלה להתקיים הטריטוריה ויתר השטחים שנותרו ממנה הפכו לטריטוריית אינדיאנה.
ממשל וחוקים.
בתחילה הטריטוריה הייתה תחת ממשל צבאי, שהמפקד הבכיר ביותר בתחומי הטריטוריה הוא גם מושלה. עם הקמתה של מערכת המשפט האמריקנית, הועברה הסמכות המשפטית לידי בית המשפט העליון שמינה בתורו שופטים בתחומי הטריטוריה. כאשר נוצרה אוכלוסייה גדולה דיה, הוקם מחוז ובו בית משפט. המחוז הראשון היה מחוז וושינגטון (כיום באוהיו), ובית המשפט הוקם בעיר מריאטה בשנת 1788.
המושל הראשון של הטריטוריה היה ארתור סט. קלייר שכיהן בתפקיד מהקמתה ב-1787 עד 1802. הנשיא תומאס ג'פרסון הדיח את סט. קלייר ומינה במקומו את ווילינג בירד, שכיהן בתפקיד על לפירוק הטריטוריה והקמתה של אוהיו ומינוי מושלה הראשון, ב-3 במרץ 1803.
חלוקה מחוזית.
סט. קלייר חילק את הטריטוריה למחוזות שונים, לפי התפתחות האוכלוסייה באזור:
המחוזות נוקס, רנדולף וסט. קלייר הפכו לאוהיו ב-4 ביולי 1800 ושאר המחוזות, יחד עם שאר השטחים הבלתי מאורגנים הפכו לטריטוריית אינדיאנה.
The Battle Rages On...
The Battle Rages On... (הקרב לא תם...) הוא אלבומה הארבעה עשר של להקת הרוק הבריטית דיפ פרפל שיצא לאור בשנת 1993.
זהו אלבום האחרון שהוקלט על ידי ההרכב הקלאסי של הלהקה, כשלפני כן התאחדו ב-1984 והקליטו את Perfect Strangers.
לאחר הוצאת האלבום בנובמבר 1993, בעיצומו של סיבוב הופעות, פרש ריצ'י בלקמור מהלהקה בעקבות סכסוכים בין חברי הלהקה. הגיטריסט ג'ו סטריאני הובא כדי להחליף את בלקמור באופן זמני.
רשימת השירים.
כל השירים נכתבו על ידי ריצ'י בלקמור, איאן גילן ורוג'ר גלובר, למעט היכן שצוין אחרת:
קישורים חיצוניים.
האלבום באתר Allmusic
ביום שאת תרצי בי
El día que me quieras הוא שיר הארגנטינאי שחיבר אלפרדו לה פרה (Alfredo Le Pera) והלחין קרלוס גרדל. השיר התפרסם בביצועו של קרלוס גרדל.
הפקה.
השיר המקורי הוקלט בניו יורק לסרט ששמו כשם השיר ויצא על תקליט יחד עם שיר מפורסם נוסף של גרדל - הטנגו Volvió una Noche.
תאריך ההקלטה היה 19 במרץ 1935.
מילות השיר מהוות מחווה לשיר בעל שם דומה של המשורר המקסיקני אמדו נרוו (Amado Nervo) שנכתב ב-1915.
לשיר בספרדית יש מאות ביצועים, ומכיוון ששני מחברי השיר - גרדל ולה פרה נהרגו יחד בתאונת מטוס במדיין (קולומביה) בשנת 1935 - זכויות היוצרים שלו פגו 30 שנה לאחר מכן בשנת 1965, בהתאם לחוק בארגנטינה.