הטקסטים של המחזות ישירים, כמעט ילדותיים, ללא אפיון דמויות או פסיכולוגיה ונעדרי מקום או זמן. היצירות שקופות קמעה ועוצמתן בסרוב להותיר אף לקהל מוצא בין הכן והלא. המבקר פרנק ורשאואר, מיודעו של ברכט, תקף את אופרת בית-הספר בטענה שהיא 'מחדירה לנשמות האנשים הצעירים, באורח מלאכותי ויעיל ביותר, משהו שמכיל רכיבים מרושעים, פזורים בתחכום רב, של חשיבה ריאקציונית הנעוצה בסמכות חסרת תבונה'. ארנסט בלוך טען בדבריו על המחזה שברכט בוחר לקיים בו מעין ניסוי מחשבתי בעניין וניגודו, וזאת על הבמה, ללא התוצאות הגרועות שהיו עלולות להתחולל בחיי המציאות, ועם לקח חינוכי אשר מציג את התוצאות הגרועות האלו באופן דרמטי. גם אלטרנטיבות אפשריות, מסביר בלוך, מוצגות כך באופן ניסויי ועמן מועלות על הבמה תוצאות של כל אחת מן האלטרנטיבות הללו. הפילוסוף צבי טאובר מאוניברסיטת תל אביב סבור שאין במחזה ביקורת כנגד אמירת ה"הן" כשלעצמה, כשם שאין בו שירת הלל לאמירת ה"לא" כשלעצמה, אלא היצג של מצבים מורכבים שמתוכם עולות משמעויות שונות ל"הן" ול"לא". טאובר רואה את כתיבת הגרסה השנייה של המחזה והוספת 'האומר לא', כמיותרת מבחינה אומנותית ואולי כניסיון של ברכט להדוף את הביקורת הציבורית שהוטחה בו. יניב ברוך, שתרגם את האופרה לעברית, מאמין בחשיבות היצירה נוכח המסר האמורפי שלה וטוען שהיא רלוונטית במיוחד למציאות הישראלית האקטואלית, מציאות של שעת מבחן ושסע, שלטענתו חשוב בה במיוחד לברר מחדש את מושג ההסכמה.
האופרה בישראל.
'האומר כן' תורגמה לעברית בשנת 1941 תחת הכותרת 'המסכים'.
האופרה הועלתה במהלך שנת 1941 פעם אחת בלבד באולם ימק"א ירושלים בהשתתפות שרה ידגר-רול, ראובן לזר ודולה גוטהלפ ובניצוחו של קארל סלומון על תזמורת רשות השידור.
בשנת 2010 עלו בישראל שתי הפקות נפרדות של המחזה. הפקה אחת במסגרת קבוצת תיאטרון רות קנר והפקה נוספת בשיתוף פעולה ראשון מסוגו בין אנסמבל מעבדת תרבות דימונה ובית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב. במסגרת ההפקה המשותפת תורגמה האופרה מחדש לעברית על ידי יניב ברוך והועלתה על ידי תלמידי בית הספר למוזיקה בניהול ובימוי של ד"ר מיכל גרובר-פרידלנדר.
האומר כן
האומר כן/האומר לא
האומר לא
האחים דה-גמה
עבדול מונים אבו בכר
הפנתיאון של פריז
יחזקאל (שיר)
"יחזקאל" הוא שיר עברי שנכתב על ידי חיים חפר, הולחן על ידי שמוליק קראוס ובוצע בשנת 1967 על ידי להקת "החלונות הגבוהים", שכללה נוסף על קראוס את אריק איינשטיין וג'וזי כץ.
הפקה.
השיר, ולו חמישה בתים, מתאר את יחזקאל הנביא באמצעות אלוזיות רבות לספר יחזקאל (בפרט חזון מעשה מרכבה וחזון העצמות היבשות) ותוך "הפיכתם של הציורים הפיוטיים המופיעים בנאומיו לגורמים המתארים את דמותו". שפתו משלבת מילים וביטויים מנבואותיו של יחזקאל (חשמל, גלגל, אבן תרשיש) עם מילות סלנג עברי עדכני לתקופה שבה נכתב (בומבה, לכייף, חתיכות), שמאירות את דמותו של הנביא באור הומוריסטי פרודי.
השיר כולו, המתייחס ליחזקאל ללא שמץ של קדושה, ובפרט ביטויים כגון "הוא ואלוהים כמו אני ואתה" או "הנביא יחזקאל הוא בומבה של נביא", נתפסו על ידי הציבור הדתי בישראל כחילול הקודש, ועקב כך נאסרה השמעת השיר רדיו במשך שנים אחדות.
סגן מנהל התוכניות בשירות השידור, יצחק שמעוני, הסביר את הצנזור באומרו כי "השיר 'הנביא יחזקאל' לא יתקבל, לדעתי, על ידי כל שכבות הציבור, באשר יש בו התלוצצות לא סימפתית על הנביא". המחבר חיים חפר אמר בתגובה לכך: "אני שמח שנמצא מגן ליחזקאל הנביא בדמותו של יצחק שמעוני. אך מי יגן על חרות השיר ב'קול-ישראל'?"
מנשה רבינא, מוזיקאי ומבקר תרבות של העיתון "דבר", פנה כביכול אל יחזקאל הנביא במאמר הסוקר את המופע של "החלונות הגבוהים", ובין השאר כתב: "אני מקווה שלא נעלבת על אשר בעלי הדיסקוטק פנו אליך כאל אחד משלנו (סליחה, משלהם), כאל 'חברֶה מַן' המשחק בעצמות יבשות".
מנגינת הפתיחה של השיר מצטטת את הפתיחה של "Black Is Black" של להקת לוס בראבוס, שהיה להיט משנות ה-60.
עיבוד לאנגלית ולצרפתית.
אחרי מלחמת ששת הימים, בימים שעלתה בעולם הערצה לישראל ולניצחונה, יצאה להקת החלונות הגבוהים לסיבוב הופעות מוצלח בעולם. הלהיט הגדול היה הגרסה באנגלית ובצרפתית של השיר, שנקראו "El El Israel" (אל אל ישראל), כשורת הפזמון החוזר. לגרסה זו לא היה קשר למילותיו המקוריות של השיר, אלא היא המשילה את ניצחונה של ישראל על מדינות ערב לסיפור דוד וגוליית. גרסאות אלה נכללו בהוצאה המחודשת לאלבומה של הלהקה.
בתרבות.
בסרטו של אבי נשר "פעם הייתי" (2010), שעלילתו מתרחשת בקיץ 1968, רוקדת חבורת נערים חיפאית לצלילי השיר. אחת הדמויות בסרט מתייחסת לשיר ומשבחת אותו כשיר הישראלי היחיד שאפשר לרקוד לצליליו.
החלטה בהסכמה
ביג'נדר
בִּיגֶ'נדֶר (מאנגלית: Bigender; הלחם בסיסים של התחילית "בי" (דו) והמילה "ג'נדר" (מגדר)) הוא מונח המתאר אדם בעל שתי זהויות מגדריות (או יותר) נבדלות, במקביל או באופן המשתנה בזמן (ג'נדרפלואיד). המושג ביג'נדר נכלל תחת הקשת הטרנסג'נדרית.
במחקר מ-1999 שנערך על ידי מחלקת סן פרנסיסקו לבריאות הציבור נמצא כי בקרב האוכלוסייה הטרנסג'נדרית, פחות מ-3% מאלה שהמגדר שיועד להם הוא גבר ופחות מ-8% מאלה שהמגדר שיועד להם הוא אישה, מזדהים כביג'נדרים.
שימוש במונח.
המונח הופיע מתוך הקהילה הטרנסג'נדרית עצמה ולא ממקור חיצוני (בניגוד למונח "טרנסקסואל" שהוגדר לראשונה בידי ארגוני בריאות הנפש).
משום שביג'נדר הוא עדיין מונח המוגדר על ידי עצמו, לא ניתן לתת מתאר של התנהגות ביג'נדרית טיפוסית. כל תיאור של ביג'נדר הוא רק דוגמה לדרך שבה אדם המגדיר את עצמו כביג'נדר יכול להיראות.
רחוב פרוג
Fox News
בת-אל פאפורה
בת-אל בורנשטיין (פאפורה) (נולדה ב-3 במאי 1988) היא שחקנית, מרצה ושדרנית רדיו ישראלית.
קורות חיים.
נולדה ברומניה, בת בכורה להורים ממוצא רוסי שלמדו שם רפואה. כשהייתה בת שנתיים חזרה עם הוריה לישראל, והתגוררה בקריית ים ואחר כך בקריית חיים. לפאפורה יש אכונדרופלזיה, מחלה הגורמת לגמדות - גובהה הוא 1.22 מטר - אך לפי ראיונות שנעשו עמה אין זה מפריע לה, ועל כן מתואר סיפור הצלחתה כהגשמת חלום על אף המוגבלויות.
בשנת 2000 שיחקה לראשונה במחזמר המצליח "אוליבר טוויסט" בבימויו של מנחם גולן בתיאטרון "הבימה". מיד לאחר מכן התחילה לימודים בבית הספר "רעות" לאומנויות, חיפה במגמת תיאטרון והמשיכה בתיכון "ויצו" לאומנויות. התנדבה לצה"ל - תחילה בשירות כמש"קית ת"ש במפקדת הצנחנים ולאחר מכן, כשדרנית בגלי-צה"ל וגלגלצ. עם סיום שירותה הצבאי, החלה ללמוד בסטודיו למשחק "ניסן נתיב", תל אביב. בשנים שלאחר מכן, השתתפה פאפורה במגוון הפקות, סדרות ומופעים.
בשנת 2006 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה הפיג'מות.
בין השנים 2007–2009 שידרה בגלי צה"ל וגלגלצ, בשנת 2009 שידרה ברדיו חיפה ובשנת 2011 שידרה בתחנת הרדיו "אקו 99FM".
בשנת 2010 שיחקה בסרט הקולנוע "פעם הייתי" בבימויו של אבי נשר.
בשנת 2013 הצטרפה ללהקת השחקנים של תיאטרון גשר בהצגה "הדיבוק", בבימוי יבגני אריה.
במאי 2014 כתבה והפיקה את המופע "אני בת-אל", סטנדאפ-דוקומנטרי בכיכובה. במופע צפו למעלה ממיליון איש במעל ל-400 הופעות ברחבי הארץ. ב-2017 המופע תורגם לאנגלית והתקבל לפסטיבל התיאטרון הבינלאומי הגדול בעולם, "אדינבורו פרינג".
בשנת 2015 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי ושיחקה בהצגה "אופרה בגרוש" בבימויו של גילעד קמחי. כמו כן השתתפה בסדרת הילדים "גאליס".
בשנת 2016 השתתפה במיזם TEDx עם הרצאתה "Bigger is Better", בה היא מספרת את סיפור חייה. הקלטת ההרצאה הגיעה למעל שני מיליון צפיות.
בשנת 2017 השתתפה בסדרה "שמחות" מבית "רשת".
ב-2019 שיחקה בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "מטומטמת" בתפקיד בת-שבע, סוחרת סמים ישראלית הפועלת במקסיקו.
בשנת 2021 שיחקה בסדרה "מקיף מילאנו" בתפקיד מנהלת בית הספר.
חיים אישיים.
בשנת 2018 נישאה לניר בורנשטיין. בשנת 2020, נולד לזוג בן.
בית צעירות מזרחי
בית צעירות מזרחי הוא מבנה בצומת הרחובות פרוג ודב הוז בתל אביב בסמוך למעונות עובדים, ששימש בעבר כפנימייה וכבית ספר מקצועי לבנות.
הקמה.
בית צעירות מזרחי הוקם ביוזמת נשות המזרחי באמריקה. עיריית תל אביב הקצתה למוסד מגרש בן שני דונמים במרכז העיר שרכש ותרם יעקב גזונדהייט. מהנדס העירייה, יעקב בן-סירה, תכנן את הבניין ונשות המזרחי באמריקה מימנו את הקמתו. המבנה הכיל חדרי לינה לנערות, אולם אוכל ואולם קריאה, מטבחים ואולמות ללימוד מלאכות הבית והגן. צורתו כצורת האות ר', ובמתחם מעבר המקשר בין רחוב דב הוז לרחוב המקביל, רחוב פרוג. הבנייה החלה בשנת 1937 ונעשתה בפיקוחה של בתיה גוטספלד, נציגת נשות המזרחי באמריקה בארץ ישראל. התלמידות הראשונות נכנסו לגור וללמוד בבית צעירות מזרחי בדצמבר 1938. במוסד למדו נערות עולות לצד נערות ישראליות, והוא היווה סמל לפעילותן המוצלחת של נשי מזרחי באמריקה.
שימוש.