הספר פדהאל הוא הספר הרביעי בסדרת הספרים והוא עתיד לצאת במהלך שנת תשפ"ב. בשבט תשפ"א פרסמה קינן הצצה לספר החדש, בפרק הבונוס מוצגת דמותו של פדהאל וניתן ללמוד שהוא שוליית נגרים בן למשפחה שנגזר עליה שאסור שארבעה גברים מבניה ישהו באותה עיר, בזמן פתיחת הפרק מגיע אחיו של פדהאל לגיל חמש-עשרה ופדהאל נאלץ לעזוב את העיר ואת משפחתו. כמו כן מתואר כיצד ציפור ירוקה נטפלת לפדהאל ועל פי סברתו של מעבידו מדובר בגלגול של אדם שעולל לפדהאל עוול גדול. כמו כן מוצגת דמותו של אלרון, ומתואר כיצד הוא סובל מקשיים משפחתיים וחברתיים. וכיצד הוא מקבל ילד לאימוץ. נקודת הפתיחה של הפרק היא שנתיים אחרי המאורעות המתוארות ביוזבד, אם כי הודגש שהפרק אינו מחייב וייתכנו סטיות מהנאמר בו.
ישראל מהרשק
ישראל מהרשק (9 באפריל 1900 – 15 ביוני 1948) היה חלוץ איש העלייה השלישית, ממייסדי קיבוץ אשדות יעקב, שליח ההסתדרות ב"החלוץ" בליטא ולטביה, ומיוזמי ההתיישבות בנגב.
תולדות חייו ופועלו.
ישראל מהרשק נולד בריגה, אז חלק מהאימפריה הרוסית. עד גיל 17 למד ב"חדר", שמע שיעורים בתלמוד מפי מורה מיוחד, והשלים את ידיעותיו בגימנסיה. כבר בגיל צעיר היה פעיל בתנועת צעירי ציון.
ב-1917 יצא לרוסיה להמשיך את לימודיו ופעילותו בתנועת צעירי ציון. לאחר זמן קצר נאלץ להפסיק את לימודיו וגויס לצבא האדום, בו שירת בלנינגרד. על גדודו הוטל לאסוף מחוצות העיר את גוויות המתים, חללי טיפוס וכולרה. בעבודה זו דבקה בו מחלת הטיפוס. מהרשק חזר לריגה רצוץ ומדולדל בגופו. לאחר שנח בבית והחלים שב לפעילות ציבורית.
ב-1920 היה מזכיר הסניף הריגאי של צעירי ציון. באותה שנה עלה לארץ ועבד עם זאב ברזילי במזכירות מועצת פועלי תל אביב.
מהרשק היה בין אנשי חבורת "אחדות", שגרעינה יוצאי לטביה. תחילה עבדה הקבוצה בבנין בשכונת בורוכוב. ב-1922, כשהסתיימה העבודה בשכונת בורוכוב, עזב מהרשק את מזכירות מועצת פועלי תל אביב ועבר עם חלק מהקבוצה לירושלים, לבית הכרם, שם הקימה את ראשוני בתי השכונה מטעם המשרד לעבודות ציבוריות של ההסתדרות.
ב-1924 הגיע מהרשק עם קבוצת אחדות לגשר שבעמק הירדן והחל לעבד שם את האדמה. מהרשק היה אחד מהשניים או השלושה שבמשך כעשור ניהלו את המשא ומתן המפרך עם פיק"א על אופי ההתיישבות של המקום.
פעמיים היה שליח "החלוץ" בליטא מטעם ההסתדרות והקיבוץ.
מהרשק היה פעיל מרכזי במרכז החקלאי וריכז במסגרתו את הוועדה לנוער עולה ובניר שיתופי, ומיוזמי המפעל ההתיישבותי בנגב. כך כתב חיים גבתי ב"ישראל מהרשק: קובץ לזכרו":
נפטר בשנת 1948 בבית החולים בילינסון לאחר מחלה קשה, והובא למנוחות בבית העלמין אשדות יעקב. על שמו של מהרשק קרוי המבנה באשדות יעקב איחוד המכיל את הספרייה ואת חדר המוזיקה.
חיים אישיים.
ביתו תמר נישאה לרמטכ״ל לעתיד חיים בר-לב ונכדו עמר בר-לב היה מפקד סיירת מטכ"ל, שכיום מכהן כחבר כנסת וכשר מטעם מפלגת העבודה.
מנחם שמואלביץ
זרסאי
זרסאי (בליטאית: Zarasai ; שם העיר השתנה מספר פעמים לאורך ההיסטוריה) היא עיר בצפון-מזרח ליטא, העיר הגדולה ומרכזו המנהלי של מחוז משנה זרסאי במחוז אוטנה.
זרסאי מחזיקה בשיא הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה בשעות היום בליטא, 38.5 מעלות צלזיוס שנמדדו בשנת 2014.
מילידי העיר: הצייר היהודי יודל פן, והגנרל פיוטר וראנגל.
בעיר התקיימה עד מלחמת העולם השנייה קהילה יהודית גדולה שבמסגרתה התנהלו שישה בתי כנסת וישיבה, בית ספר, בית חולים, מושב זקנים, ספריה, קופת גמ"ח וחוגים. בין רבני העיר היו האחים רבי לוי ורבי רפאל שפירא, הרב מאיר שלום הכהן והרב מרדכי פיינשטיין. רבה האחרון של זרסאי, הרב אליהו רזניק, נספה בשואה.
שם העיר.
העיר מוקפת באגמים ונהרות רבים, שהקנו לסביבתה את השם "שווייצריה הליטאית" ומעובדה זו נגזרו רוב שמותיה השונים (Ežeras בליטאית: אגם). העיר מוכרת מאז השליש הראשון של המאה ה-16 בשם יזיורוסי (Jeziorosy) שמשמעה אגם. בשנת 1836 הוחלף שם העיר לנובו-אלכסנדרובסק לכבוד אלכסנדר בנו של הצאר דאז, ניקולאי הראשון, ושם זה היה בשימוש עד 1918. בליטא העצמאית שלאחר מלחמת העולם הראשונה נקראה העיר אֶזֶ'רַנִי (Ežerėnai, אף היא לקוחה מהמילה Ežeras) וכך הוא שם העיר ביידיש. השם הנוכחי זרסאי התקבל רק בשנת 1929.
אז'רני
פני מרשל
קרול פני מרשל (באנגלית: Carole Penny Marshall; 15 באוקטובר 1943 - 17 בדצמבר 2018) הייתה שחקנית, במאית קולנוע ומפיקה אמריקאית. כשחקנית הייתה מרשל מועמדת ל-3 פרסי גלובוס הזהב על תפקידה בתור לוורן דה פזיו בסיטקום "". בתור במאית קולנוע ביימה מרשל את הלהיטים "ביג", "התעוררות" ו"ליגה משלהן".
ביוגרפיה.
מרשל נולדה בניו יורק סיטי למרי ג'ו איירין מרשל, מורה לריקוד ואנטוני מסקראיילי מרשל. אחיה היה השחקן והמפיק גארי מרשל ואחותה היא המפיקה רוני האלין. מרשל היא בוגרת אוניברסיטת ניו מקסיקו.
מרשל היא אמה של השחקנית טרייסי ריינר מנישואיה הראשונים של מרשל לשחקן הפוטבול מייקל הנרי, כמו כן היא סבתא לחמישה נכדים. נישואיה השניים היו לבמאי הקולנוע האמריקאי-יהודי, רוב ריינר, לו הייתה מרשל נשואה במשך כ-10 שנים, עד שהתגרשו.
קריירת משחק.
עבודותיה הראשונות מרשל כשחקנית היו בפרסומות בטלוויזיה ובסרטי קולנוע, שם לא בלטה במיוחד.
היא התגלתה לראשונה בראשית שנות ה-70 כשחקנית משנה בקומדיית המצבים "הזוג המוזר", בה שיחקה בתפקיד מירנה טרנר, מזכירתו של אוסקר מדיסון (ג'ק קלוגמן).
בשנת 1975 השתתפה כאורחת בסדרה הקומית הפופולרית "ימים מאושרים", בתפקיד לוורן דה פזיו. דמותה זכתה להערכה כה רבה שבשנה לאחר מכן נוצרה סדרת הספין אוף "לוורן ושירלי", בכיכובה של מרשל. מרשל שיחקה בתפקיד לוורן במשך 8 עונות הסדרה ועל משחקה הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית. אחד מיוצרי הסדרה היה אחיה, השחקן ומפיק העל גארי מרשל.
מחוץ לטלוויזיה לא בלטה מרשל בהופעות קולנועיות יוצאות דופן, היא השתתפה בסרט הפעולה של ג'ון בדהאם "הדרך הקשה" ובקומדיית ההתבגרות "אליס במהופך".
בימוי והפקה.
בשל עיסוקו של אחיה בתחום ההפקה התעניינה מרשל גם כן בבימוי והפקה. היא החלה את מלאכתה מאחורי הקלעים בסדרה בכיכובה "לוורן ושירלי", בה ביימה ארבעה פרקים. בשנת 1986 ביימה מרשל את סרט הביכורים שלה, המותחן הקומי "ג'ק פלאש המקפץ" בכיכובה של וופי גולדברג.
בשנת 1988 הוציאה מרשל לאקרנים את הפנטזיה הקומית המצליחה "ביג" בכיכובו של טום הנקס. הסרט זכה להצלחה מסחרית וביקורתית רבה והיה לסרט הראשון שבויים על ידי אישה וגרף למעלה מ-100 מיליון דולרים.
מרשל ביימה את סרטה המוערך בקריירה "התעוררות" בשנת 1990. הדרמה בכיכובם של רוברט דה נירו ורובין ויליאמס, על פי תסריט של סטיבן זאיליאן, זכתה לשבחים ממרבית מבקרי הקולנוע. הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר לסרט הטוב ביותר, לתסריט ולשחקן הטוב ביותר.
ב-1992 ביימה מרשל את קומדיית הבייסבול "ליגה משלהן", בה כיכבו טום הנקס, ג'ינה דייוויס, ומדונה. הסרט היה להצלחה ביקורתית ומסחרית עם הכנסות של 130 מיליון דולרים.
ב-1994 ביימה והפיקה מרשל את הקומדיה הצבאית "חכם על גדולים", בכיכובו של דני דה ויטו.
ב-1996 ביימה את סרטה השישי, הדרמה המשפחתית הקומית "אשת הכומר", בכיכובם של דנזל וושינגטון וויטני יוסטון.
בשנת 2005 השתתפה מרשל כמפיקה בסרטים "סינדרלה מן", דרמת האגרוף של רון הווארד, ו"סמנתה", הקומדיה של נורה אפרון.
מרשל נפטרה ב-17 בדצמבר 2018, עקב סיבוך של מחלת הסוכרת.
טופאק אמארו השני
חוסה גבריאל טופאק אמארו (בספרדית: José Gabriel Túpac Amaru; 19 במרץ 1738 - 18 במאי 1781) הידוע יותר כטופאק אמארו השני (להבדילו מטופאק אמארו) היה מנהיג אינדיאני שהנהיג מרד גדול נגד האימפריה הספרדית ונחשב לגיבור לאומי בפרו.
ביוגרפיה.
טופאק אמארו נולד בשם חוסה גבריאל, למשפחה ממוצא מעורב, במחוז קוסקו, בפרו שתחת שלטון האימפריה הספרדית. הוא רכש השכלה בבית ספר ישועי. הוא קיבל תואר מרקיז, ושלט בשם הספרדים על כמה שבטי אינדיאנים. תפקידו היה לתווך בין האינדיאנים לבין המושלים הספרדים. אותה תקופה הכבידו המושלים את עולם על האינדיאנים, גבו מהם מיסים כבדים, ולקחו רבים לעבודות כפייה. המרמור בקרב המקומיים היה רב, והחלו געגועים למורשת האינקה המפוארת. חוסה גבריאל ביקש כמה פעמים מהספרדים להקל על המיסים הכבדים שהם גובים, אולם תחנוניו נפלו על אוזניים ערלות. הוא החל לתכנן מרד בסתר, והפסיק להעביר את המיסים. המושל אנטוניו דה אריאגה איים עליו במוות, בתגובה שינה חוסה גבריאל את שמו לטופאק אמארו, וטען שהוא צאצא ישיר של טופאק אמארו. הוא הכריז על מרד ובעורמה הצליח ללכוד את אריאגה ולתלות אותו.