התקופה הייתה תקופה של משבר פוליטי חמור. ב-1927 מינה ראש הממשלה בולדווין את "וועדת סימון" לבחינת מוכנותה של הודו לממשל עצמי. הוועדה שכללה שבעה חברי פרלמנט בריטים, לא כללה ולו נציג הודי אחד. הדבר הביא למחאה ואלימות מצד ההודים. כל צעדיו של הליפקס כלפי ההודים נתפסו בלונדון כוותרניים מדי, ועל ידי ההודים כמחוות חסרות טעם שאין מאחוריהן דבר. המשבר הביא לניסוחן של הצעות שונות לקבלת ממשל עצמי. "דו"ח נהרו" משנת 1928 הוכן על ידי המנהיג ההודי מוטילאל נהרו ובנו ג'ווהרלל נהרו, וקרא להעניק להודו מעמד של דומיניון. הליגה המוסלמית בראשות מוחמד עלי ג'ינה השיבה ב"14 נקודות", שנועדו לשמור על מעמד המיעוט המוסלמי בהודו, לכשזו תקבל ממשל עצמי. הקונגרס הלאומי ההודי הוביל התנגדות לממשל ברוח הסאטיאגרהא, התנגדות אזרחית בלתי אלימה, בהנהגת מהטמה גאנדי, אירועים כצעדת המלח בה צעד גאנדי מרחק 400 קילומטרים כדי למחות על האיסור על הפקת המלח והמס שהוטל על המלח, הביאו לתשומת לב עולמית לבעיות הודו, ולהחרפת המאבק הבלתי אלים ומעצרם של עשרות אלפים. ב-1930 החל בלונדון כינוס "וועידת השולחן העגול" במטרה למצוא פתרון לבעיות. בכינוס לא נכחו מנהיגים חשובים בהודו, אותם שם הליפקס במאסר.
לאחר שהליפקס אסר את מנהיגי הקונגרס הלאומי ההודי, החל הליפקס בשיחות עם גאנדי. אך מרחב התמרון שלו היה מוגבל, לאור הוראות מלונדון שלא לוותר כל וויתורים. לאור המצב נאלץ הליפקס לעצור גם את גאנדי, לאסור על אסיפות פומביות, ולדכא בכוח את ההתנגדות. מעצרו של גאנדי רק החמיר את המצב. במקביל המשיך הליפקס בשיחות, שהביאו להסכמה על "אמנת דלהי" בינואר 1931. האמנה כללה את סיום ההתנגדות הבלתי אלימה והחרם על המוצרים הבריטים, בתמורה לכינוס "ועידת שולחן עגול" נוספת, שבה יהיו מיוצגים כל הצדדים המעורבים. ב-5 במרץ 1931 נחתם המסמך הרשמי שכלל את הפסקת המרי האזרחי, את השתתפות גאנדי, כנציג הקונגרס בשיחות השולחן העגול, את ביטול החקיקה שנועדה להגביל את צעדי הקונגרס, ביטול כל ההליכים המשפטיים כנגד מנהיגיו, ושחרור כל אלו שנעצרו בשל השתתפותם במחאות. ב-20 במרץ 1931 הרים הליפקס כוס לחיי גאנדי בארוחת ערב רשמית, ובירך אותו על יושרו, כנותו והפטריוטיזם שלו. חודש לאחר מכן, באפריל 1931 עזב את הודו. כאשר עזב, שררה אופטימיות לסיכויי הצלחת השיחות. אך אלו קרסו בתוך שנה, וגאנדי נעצר שוב. עם זאת, בשיחותיו עם גאנדי ובהסכמים עליהם חתם, שירטט הליפקס נתיב לעצמאותה של הודו, ממנו לא ניתן היה עוד לסגת. עם שובו לבריטניה, נראה היה כי הבשיל כמדינאי, ויוכל לשמש בתפקידים הרמים להם ייעד עצמו.
הליפקס ומדיניות החוץ.
שובו לפוליטיקה.
עם שובו מהודו, ב-1932 קיבל הליפקס על עצמו את תפקיד שר החינוך בממשלת האחדות הלאומית של רמזי מקדונלד. כאיש חסדו של סטנלי בולדווין, לא יכל לשאוף לתפקיד בכיר יותר בממשלה זו. עם זאת המשיך להשפיע על ענייני הודו, ולשמור על השפעה ועניין במדיניות החוץ. בשנת 1933 נבחר לנשיא (Chancellor) של אוניברסיטת אוקספורד. ב-1934, לאחר מות אביו, ירש את תואר "הויקונט מהליפקס". במהלך שנות ה-30 שימש במשרות ממשלתיות שונות. הוא שימש כשר המלחמה במשך חמישה חודשים בשנת 1935, הלורד שומר החותם בין השנים 1935 ל-1937 והלורד נשיא המועצה בין השנים 1937 ל-1938 בתחילה תחת ראש הממשלה רמזי מקדונלד ולאחר מכן תחת ראש הממשלה נוויל צ'מברלין.
מדיניות הפייסנות.
בשנת 1935 התמנה אנתוני אידן לשר החוץ של בריטניה, ומינוי זה נראה לרוחו של הליפקס. שניהם ראו עין בעין את מדיניות החוץ של בריטניה. שניהם הסכימו על מדיניות של פיוס כלפי היטלר, וסברו כי אין להתערב בכיבושו מחדש של חבל הריין על ידי גרמניה, שכן המדובר ב'חצרה האחורית' של גרמניה, וכל התערבות אפקטיבית תהיה בלתי אפשרית. הם סברו כי יש לנסות ולהביא לחזרה של גרמניה לנורמליות לאחר פיצויי המלחמה הכבדים שהושתו עליה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, שפגעו בכלכלתה. עם מינויו של צ'מברלין לראש הממשלה, החלו מתחים בין אידן לצ'מברלין, בעקבות נטייתו של צ'מברלין להתערבות במדיניות החוץ. הליפקס נראה אז כמינוי אפשרי לכהונת שר החוץ, והיה ידוע לכל כי יש לו השפעה רבה בנושאים אלו.
בנובמבר 1937 הוזמן הליפקס לגרמניה על ידי הרמן גרינג. העילה להזמנה הייתה תחביבם המשותף של שני האישים - הציד. אך מאחורי הדברים הייתה הבנה כי הליפקס הוא נציג הממשלה הבריטית, וכי באמצעותו ניתן לחדש את הדיאלוג בין ממשלת בריטניה ובין ממשלת גרמניה הנאצית. במהלך הביקור, שהוסדר על ידי המרגלת של גרמניה הנאצית בבריטניה, שטפני פון הוהנלוהה, פגש הליפקס את היטלר ושוחח עמו ארוכות.
הפגישה החלה במבוכה קלה, כאשר הליפקס סבר שהיטלר הוא המשרת, וניסה לתת לו את מעילו, על מנת שיתלה אותו. לאחר מכן המשיכה השיחה, כאשר הליפקס רמז להיטלר שתוכניותיו לכיבוש אוסטריה, חלקים מצ'כוסלובקיה ופולין, אינן בהכרח מנוגדות לעמדת בריטניה, שכן היטלר הוא "המחסום להתפשטות הבולשביזם", ובלבד שצעדים אלו יינקטו בדרכי שלום, ולא באופן אלים. היטלר, שהבין כי הליפקס הוא שליחו של צ'מברלין, הסיק מפגישה זו את מסקנותיו, כי ניתן יהיה להמשיך בתוכניותיו להשתלטות על אירופה, כאשר פניהם של הבריטים והצרפתים למדיניות של פייסנות.
בשנת 1938 התפטר אידן, שהותש ממעורבותו הנמשכת של צ'מברלין בענייני החוץ, ומדחיפתו למדיניות הפייסנות. בפברואר 1938 מונה הליפקס לשר החוץ.
שר החוץ.
מדיניותו של הליפקס כשר החוץ, הייתה מתאימה למדיניותו של ראש הממשלה צ'מברלין. שניים אלו סברו כי כל מאמץ הוא ראוי למניעת מלחמה עם שלושת הכוחות התוקפניים, איטליה הפשיסטית, גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית. לעומת אידן, שסבר כי בניטו מוסוליני הוא אך בריון, סבר הליפקס כי יש לפייס אותו ואת היטלר בכל האמצעים, וכי שלא ניתן יהיה לגייס את דעת הקהל בדמוקרטיות המערביות למלחמה, לחץ צבאי, או התעצמות צבאית. ייתכן שניתן יהיה לסכסך בין הדיקטטורים ובין עצמם, וברית בין שלושת הכוחות התוקפניים תפגע באינטרסים הבריטים בים התיכון ובמזרח הרחוק. יש שראו במדיניות הפייסנות אך קניית זמן לצורך התעצמות וחימוש מחדש. אחרים, כצ'רצ'יל, התריעו בשער כנגד מדיניות של כניעה ופייסנות, ודרשו מדיניות חוץ תקיפה כנגד הדיקטטורים. אך צ'מברלין ראה בפייסנות משום אידאולוגיה בעלת בסיס מוסרי. הליפקס ראה במדיניות הפייסנות משום ריאל-פוליטיק, וניסה לנהל אותה בצורה מחושבת, לצד התקדמות מחושבת של החימוש. כל הצדדים הכירו בכך שדעת הקהל אינה נוחה למלחמה ולהכנות צבאיות, וכי יהיה קשה לפעול בטרם עת, וללא שותפים בארצות הברית או בברית המועצות.
במרץ 1938 סיפח היטלר את אוסטריה, והביע את כוונותיו כלפי חבל הסודטים שמשמעותן ביתורה של צ'כוסלובקיה ואובדן עצמאותה. בשלב זה העריכו הבריטים כי אין בכוחם ובכוח הצרפתים לסייע לצ'כוסלובקיה מבחינה צבאית. בספטמבר 1938 פרץ המשבר במלוא עוזו. התערבותו של צ'מברלין הייתה דרמטית. הליפקס נשאר בלונדון ברגעי המפתח, ואף גילה עמדה תקיפה יותר מזו של ראש הממשלה במהלך המשבר. מנכ"ל משרדו, אלכסנדר קאדוגן שכנע אותו שבריטניה הלכה דרך ארוכה מדי במדיניות הפייסנות, וכי יש לנקוט במדיניות של הרתעה. הסכם מינכן, אותו הביא צ'מברלין כפתרון לבעיית חבל הסודטים, היה הוויתור האחרון. במרץ 1939 עם סיפוח צ'כוסלובקיה על ידי היטלר, תוך הפרת ההסכם, היה ברור לכל כי מדיניות הפייסנות כשלה. מנקודה זו הייתה מדיניות החוץ שניהל הליפקס מיועדת להרתעה, ומבוססת על התחמשות, גיוס, וחיזוק הבריתות והמעורבות הכלכלית של בריטניה במזרח אירופה. הליפקס נקט בקו קשה יותר כלפי גרמניה, איטליה ויפן, בתקווה כי חידוש הנחישות הבריטית ירתיע אותן מלהתאגד יחדיו ולצאת למלחמה.
הליפקס מילא תפקיד חשוב במתן הערבות לפולין ב-31 במרץ 1939, וזאת לאחר שמידע מודיעיני שקיבל הראה כי זו מטרתו הבאה של היטלר, המכין את צבאו לפלישה לפולין. כדבריו - "לא תהיה עוד מינכן". ואכן, משפלש היטלר לפולין, מימשה בריטניה את ערבותה לפולין, והכריזה מלחמה על גרמניה, על אף ניסיונות של הרגע האחרון של שליחים כדוגמת בירגר דאהלרוס להשיב את צ'מברלין והליפקס למסלול הפייסנות. באופן דומה נדחו בשנת 1940 גישושים דרך השליח האפיפיורי בברן וראשי הממשלה של פינלנד ושל פורטוגל.
בינואר 1940, בתקופת המלחמה המדומה יצר איש תנועת ההתנגדות הגרמנית אולריך פון האסל קשר עם הליפקס. הליפקס הבהיר כי הוא באופן אישי "יתנגד לכך שבעלות הברית תנצלנה כל מהפכה בגרמניה על מנת להתקיף את קו זיגפריד".