מקגריווי התמודד לראשונה על תפקיד מושל ניו ג'רזי בשנת 1997, אך הובס במירוץ צמוד (47% מול 46%) על ידי המושלת הרפובליקנית המכהנת כריסטין טוד וייטמן . מורי סברין, מועמד המפלגה הליברטריאנית, קיבל מעט יותר מ-5% מקולות הבוחרים. מקגריווי התמודד שוב אל משרד המושל ב-6 בנובמבר 2001 והפעם גרף 56% מקולות הבוחרים, ונהפך אותו למושל הראשון שזכה במרב קולות הבוחרים מאז ג'יימס פלוריו ב-1990.
לאחר שנהושבע לתפקידו כמושל המדינה בראשית 2002, ירש מקגריווי מקודמתו בתפקיד גירעון תקציבי בסך 5 מיליארד דולר אמריקני. במהלך כהונתו העלה מקגריווי את המס על סיגריות והגדיל את מס ההכנסה של המדינה עבור התושבים האמידים. על אף שגדל על ברכי הנצרות הקתולית, מקגריווי תמך בזכות להפיל והצהיר שממשלו לא יתיר אוכריסטיה בשירותי הכנסייה הציבוריים.
בין הישגיו של מקגריווי ניתן למנות את יישום תוכנית מדינתית למחקר בתאי גזע, שדלנות רבה למיסוד מעמד "שותפות מקומית" עבור זוגות חד-מיניים, וחתימה על חוק רשמי בסוגיה בראשית 2004. עם זאת, כהונתו של מקגריווי הייתה רצופת מחלוקות ושערוריות, שכללו תהיות ציבוריות על אודות מיומנויותיהם של האישים אותם מינה לתפקידים, שחיתות שלטונית לכאורה ופרשת סחיטה בה היו מעורבים מגייסי תרומות מוקרטים ואנשי מפתח במדינה, בהם צ'ארלס קושנר.
פרשת גולן ציפל.
מקגריווי ספג ביקורת על מינויו של גולן ציפל לתפקיד היועץ לביטחון המולדת עבור המושל, משום שהיה חסר ניסיון או כישורים לתפקיד. בנוסף, ציפל לא יכול היה לקבל אישור ביטחוני מהממשלה הפדרלית של ארצות הברית, מכיוון שהיה אזרח ישראלי ולא אמריקאי. מקגריווי פגש אותו בישראל במהלך טיול שערך שם בשנת 2000. ציפל היה אז דובר עיריית ראשון לציון, והשניים נפגשו לראשונה במהלך ביקור שערך מקגריווי בראשון לציון. נוסף על כך, מקגריווי ניהל עמו פרשת אהבים בסתר.
על פי מקגריווי בספר הזיכרונות שלו, "הווידוי", העיתון "The Record" היה כלי התקשורת הראשון שפרסם את הידיעה על מערכת יחסים אינטימית בינו לבין ציפל. מקגריווי העלה את שמו של ציפל לראשונה ב-14 בפברואר 2002, שישה שבועות לאחר תחילת ממשלו, בראיון עם מועצת העריכה של העיתון במשרדיו ואמר:
ריאיון עיתונאי זה עורר חקירה של העיתונות על אודותיו של ציפל. ב-21 בפברואר פרסם העיתון "The Record" פרופיל של ציפל, בו תויג כ"מלח" ו"משורר". במאמר נכתב: "דמוקרטים המקורבים לממשל טוענים כי מקגריווי וציפל התקשרו זה בזה תוך ידידות קרובה ופעמים תכופות נסעו יחד, מה שגרם לאמו של מקגריווי עצמו להתעמת עמו על נטייתו המינית". יתר על כן, ארגוני תקשורת שונים שלחו עיתונאים לישראל בתכלית לשאול שאלות על ציפל ורקעו. באוגוסט 2002, לבקשתו של מקגריווי, פרש ציפל מתפקידו כיועץ לביטחון המולדת.
מפרץ מיין
מפרץ מיין (באנגלית: Gulf of Maine) הוא מפרץ באוקיינוס האטלנטי בחוף המזרחי של צפון אמריקה. הוא מוגבל בקייפ קוד בקצה המזרחי של מסצ'וסטס בדרום מערב ובאי קייפ סייבל בקצה הדרומי של נובה סקוטיה בצפון מזרח. המפרץ כולל את כל קווי החוף של ארצות הברית ניו המפשייר ומיין, כמו גם מסצ'וסטס מצפון לקייפ קוד, וקווי החוף הדרומיים והמערביים של המחוזות הקנדיים ניו ברונסוויק ונובה סקוטיה, בהתאמה.
המפרץ נקרא על שם מחוז מיין הקולוניאלי האנגלי הסמוך, שכנראה נקרא על ידי חוקרים מוקדמים על שם מחוז מיין בצרפת . מפרץ מסצ'וסטס, מפרץ פנובסקוט, מפרץ פסמקוודי ומפרץ פונדי נכללים במערכת מפרץ מיין; מפרץ מיין הוא גם ביתם של וריאציות הגאות והשפל הגבוהות ביותר על פני כדור הארץ (ראה מפרץ פונדי למידע נוסף).
גאוגרפיה והידרוגרפיה.
מפרץ מיין הוא שקע מלבני עם שטח פנים של כ-93,000 קמ"ר. הוא מוקף במערב ובצפון על ידי היבשת הצפון אמריקאית ומתקשר עם האוקיינוס האטלנטי מדרום-מזרח. הקרחון של האזור על ידי גיליון הקרח של לורנטייד הרחיק את אדמת המשקע מקו החוף, והותיר חוף סלעי ונופי ברובו, וחסר את החופים החוליים שנמצאו מדרום לאורך קו הים המזרחי. פיתוחי החוף המשמעותיים היחידים נמצאים באזורי המטרופולין בוסטון, פורטסמות ', פורטלנד וסנט ג'ון .
המאפיינים התת-מימיים של קרקעית הים המפוסלים במהלך מפלס הים התחתון של תקופות הקרח הופכים את המפרץ לים סגור למחצה המוגבל דרומה ומזרחה על ידי גדות תת-מימיות. בנק ג'ורג' בפרט, בקצהו הדרומי, מגן על המפרץ מזרם המפרץ . מי מפרץ מיין מושפעים חזק יותר מזרם הלברדור, מה שהופך את מי המפרץ לקרים ועשירים יותר בחומרים מזינים מאלה שנמצאו בדרום. עמקים תת-ימיים באגן המרכזי יכולים להגיע לעומק של 500 מטרים, בעוד ההרים התת-קרקעיים מתנשאים לגובה של 240 מקרקעית הים.
ישנם שלושה אגנים עיקריים הכלולים במפרץ מיין: אגן וילקינסון במערב, אגן הירדן בצפון-מזרח ואגן ז'ורז' בדרום. אגן ז'ורז' הוא העמוק מבין השלושה בגובה של יותר מ-370 מטרים ויוצר כיס בקצה התעלה הצפונית-מזרחית. תעלת צפון מזרח היא הערוץ העיקרי בין המפרץ לשאר צפון מערב האוקיינוס האטלנטי. חיבור משני ורדוד יותר לשאר חלקי האוקיינוס האטלנטי הוא התעלה הדרומית הגדולה, הממוקמת בין בנק ז'ורז' לשכונות נאנטאקט .
קו פרשת המים.
קו פרשת המים של המפרץ משתרע על שטח של כ-180,000 קמ"ר, כולל כל מיין, 70% מניו המפשייר, 56% מניו ברונסוויק, 41% ממסצ'וסטס ו-36% מנובה סקוטיה. קו פרשת המים כולל גם חלק דרומי קטן של מחוז קוויבק בקנדה, פחות מ -1% משטח המחוז. נהרות משמעותיים המתנקזים למפרץ כוללים, ממזרח למערב, את אנאפוליס, שובנקאדי, סלמון, פטיטקודיאק, סנט ג'ון, מגגואדביץ ', סנט קרואה, פנובסקוט, קנבק, סאקו, פיסקטאווה, מרימק וצ'ארלס ; לסנט ג'ון ולפנובסקוט הפריקה הגדולה ביותר.
היסטוריה ומשמעות פוליטית.
הקרבה היחסית של המפרץ לאירופה בין מיקומים בצד הנגדי של האוקיינוס האטלנטי הפכה אותה ליעד מוקדם לקולוניזציה אירופית. מתיישבים צרפתים ייסדו יישוב באי סנט קרואה בשנת 1604. מתיישבים אנגלים ייסדו את מושבת פופהם על אי בנהר קנבק בשנת 1607, באותה השנה שמתיישבים הקימו את היישוב האנגלי הראשון בעולם החדש - ג'יימסטאון
בשנות השישים והשבעים התנהלה מחלוקת בין קנדה לארצות הברית על דיג וזכויות משאבים אחרות במפרץ מיין, במיוחד באזור בנק ז'ורז' . סכסוך זה הועבר לבית הדין הבינלאומי לצדק, אשר התווה את הגבול הימי דרך המפרץ בשנת 1984. שני העמים ממשיכים לחלוק על ריבונותו של האי חותם מאכיאס והמים הסובבים אותו בחלק הצפון-מזרחי של המפרץ. מתוך הכרה בחשיבותו של המפרץ לבית הגידול הימי, שתי המדינות מקיימות כיום אמברגו משלים נגד פעילויות חיפושי נפט וגז בחוף הים בבנק ז'ורז 'שבדרום המפרץ.
מפרץ פומרניה
מפרץ פומרניה (בפולנית: Zatoka Pomorska; בגרמנית: Pommersche Bucht) הוא מפרץ בדרום מערב הים הבלטי, מול חופי פומרניה של פולין וגרמניה. בדרום הוא מוגבל על ידי האיים אוזדום ווולין.
עומקו המרבי של המפרץ הוא 20 מטר והמליחות בו היא 8%. את המפרץ חוצה תעלה של מים עמוקים מנמל שצ'צ'ין, דרך נהר האודר, לגונת שצ'צ'ין וסווינה ומאפשר לאוניות גדולות להיכנס לנמלי שווינואוישצ'ה ושצ'צ'ין.
מפרץ ליבק
מפרץ ליבק (בגרמנית: Lübecker Bucht ) הוא מפרץ בדרום מערב הים הבלטי, מול חופי המדינות הגרמניות מקלנבורג-וורפומרן ושלזוויג-הולשטיין. הוא מהווה את החלק הדרום-מערבי של מפרץ מקלנבורג.
אגם פוטניצר וויק שבמפרץ מפצל את מדינות שלזוויג-הולשטיין ומקלנבורג-וורפומרן וזכה לתשומת לב היסטורית, מכיוון שהוא נתן לפליטים ממזרח גרמניה אפשרות לברוח ממזרח גרמניה למערב גרמניה.
פדריקו דה מונטפלטרו, דוכס אורבינו
פדריקו דה מונטפלטרו (באיטלקית: Federico da Montefeltro; 7 ביוני 1422 - 10 בספטמבר 1482) היה קונדוטיירי בימי הרנסאנס האיטלקי ורוזן (מאוחר יותר גם דוכס) אורבינו. פדריקו אשר היה אינטלקטואל, הומניסט ומנהיג אזרחי נחשב להיות אחד השליטים החשובים ביותר שתמכו והאדירו את השפעת הרנסאנס. במהלך שלטונו על אורבינו הפכה העיר למרכז התרבות של חצי האי האפניני והוקמה הספרייה הגדולה ביותר באיטליה, שנייה רק לספריית הוותיקן במדינת האפיפיור.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
פדריקו נולד בתור בנו הלא חוקי של גוידנטוניו דה מונטפלטרו, רוזן אורבינו. עוד בצעירותו הוא הוכר כבן חוקי בידי האפיפיור, מרטינוס החמישי. אורבינו (ממוקמת מזרחית לפירנצה) הייתה בתוך האימפריה הרומית הקדושה והושפעה רבות מהרנסאנס האיטלקי שהחל באותה העת מתוך פליטים שברחו אל חצי האי האפניני מהאימפריה הביזנטית והביאו איתם כתבים קלסיים מהמזרח.
פדריקו קיבל חינוך פרטי והושפע רבות מהומניזם. עוד בהיותו ילד הפך לאסיר פוליטי ברפובליקה של ונציה במסגרת הסכם הכניעה של אביו לאחר הפסד כוחותיו במלחמות האזוריות בחבל לומברדיה (בצפון איטליה) בגיל 15 קיבל תואר אביר מידי זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ושנתיים אחר כך החל באימונים להיות קונדוטיירי אחרי אביו, (מפקד של צבא שכיר).
קונדוטיירי.
אורבינו והשטחים בסביבתה שנשלטו בידי משפחת האצולה מונטפלטרו לא הייתה עשירה ביחס לערים אזוריות שונות. השדות החקלאיים לא הביאו גידולים רבים והעיר לא הייתה ממוקמת על כל מעבר סחר מרכזי. מצב זה הביא רבים מאנשי אורבינו להתגייס לכדי צבא שכיר בשירות כוחות גדולים יותר ברחבי צפון איטליה. ראש משפחת מונטפלטרו נהג לקחת על עצמו את התפקיד של הקונדוטיירי, מנהיג הצבא השכיר.