בצהרי 6 ביוני 1967, לאחר שנהדפה התקפת הנגד המצרית בביר לחפן, החלה נסיגת כוחות מצריים ממרחב ג'בל ליבני, נסיגה שהואצה בשעות אחר הצהריים לאחר פקודת נסיגה כללית שהוציא שר ההגנה המצרי עאמר. באותו יום נכבשו המחנות שבאזור ג'בל ליבני על ידי כוחות צה"ל לאחר שיחידות מאוגדה 31 ניהלו במקום קרב שריון בשריון מול יחידות מצריות.
She Will Be Loved
She Will Be Loved (בעברית: היא תהיה נאהבת) הוא הסינגל השלישי של להקת הפופ רוק האמריקאית מארון 5 מתוך אלבום הבכורה שלהם, "Songs About Jane".
השיר נכתב על ידי סולן הלהקה, אדם לוין, ויצא לאור בשנת 2004. השיר הגיע למקומות שיא במצעדים שונים ברחבי העולם ומכר מעל 2,178,000 הורדות מאז שחרורו. השיר גם ידוע בשל הקליפ שלו, בו מככבת השחקנית קלי פרסטון. קליפ השיר בוים על ידי סופי מולר.
הקליפ.
בקליפ לשיר "she will be loved" מתואר "סיפור אהבה" שבמרכזו נמצאת ילדה למשפחה עשירה ובן זוגה (אדם לוין) שלכאורה מנהלים מערכת יחסים בריאה ואוהבת. מערכת היחסים שלהם מתנגשת עם מערכת היחסים של אמה של הילדה (קלי פרסטון), ובעלה העשיר, הקר והמכה. החבר של הילדה מתחיל לפתח רגשות עבור אמה שבאופן קבוע נדחית ומנוכרת על ידי בעלה, ובבירור, האם מחפשת אהבה ונחמה מצד החבר של בתה גם כן. במהלך הקליפ, ניתן לראות את החבר מתלבט לבחור בין האם לבת בעוד שהוא אוהב את שתיהן.
בסיום השיר, האם עדיין לא מקבלת יחס רומנטי מבעלה הקר, בעוד שהיא רואה את הזוג הצעיר מאושר ומאוהב ורצה בבכי. החבר רץ בעקבותיה כדי לנחם אותה, וכשהם כמעט מנשקים, השיר מלווה בטוויסט. הבת רצה בעקבות החבר שלה ורואה אותו ואת אמא שלה עומדים להתנשק. כאן מתברר שהשיר מדבר על הבת ולא על האם.
ג'בל לבני
אתלטיקה באולימפיאדת סידני (2000)
אולימפיאדת סידני (2000) נערכה בסידני, אוסטרליה. תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-22 בספטמבר לבין ה-30 בספטמבר 2000. נערכו 46 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (22 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 2,137 משתתפים (880 נשים ו-1,257 גברים) מ-193 מדינות.
אירועים בולטים.
ארצות הברית () זכתה שוב במקום הראשון עם 7 מדליות זהב ו-16 מדליות בסך הכל. אל המקום השני הגיעה לראשונה אתיופיה () עם 4 מדליות זהב, כולן בריצות למרחקים ארוכים (1 לנשים ו-3 לגברים) ו-8 מדליות בסך הכל. רוסיה () שצברה 12 מדליות בסך הכל, הייתה שנייה בכמות המדליות. ג'מייקה () שצברה 9 מדליות בסך הכל (מקום שלישי בכמות המדליות), דורגה במקום 25 מאחר שלא זכתה באף מדליית זהב.
האתלטיות הבולטות.
פולין דייוויס-תומפסון () שזכתה בשתי מדליות זהב (שליחות 4x100 מטר) והשנייה לאחר שלילת מדליית הזהב מג'ונס (ריצת 200 מטר) וגבריאלה סאבו () שזכתה בשתי מדליות, זהב (ריצת 5000 מטר) וארד (ריצת 1500 מטר).
דררטו טולו () והייקה דרקסלר () שזכו כל אחת פעם נוספת במדליית זהב בריצת 10000 מטר ובקפיצה לרוחק בהתאמה, 8 שנים לאחר זכייתן הראשונה.
האתלטים הבולטים.
מוריס גרין () ורוברט קוז'ניובסקי () שזכו כל אחד בשתי מדליות זהב.
יאן ז'לזני () שזכה בפעם השלישית ברציפות בהטלת כידון, מייקל ג'ונסון () בריצת 400 מטר והיילה גבריסלאסי () בריצת 10000 מטר שהגנו על תוארם. ג'ונסון זכה אף הוא בשתי מדליות זהב, אך אחת מהן (שליחים 4x400 מטר) נשללה ממנו מפני שפטיגרו השתמש באימרוץ.
פרשת האימרוץ.
מריון ג'ונס () זכתה ב-5 מדליות מהן 3 מדליות זהב ושתי מדליות ארד. היא זכתה במדליות זהב בריצות ל-100 מטר, ל-200 מטר ובריצת שליחות 4x400 מטר. בשנת 2007 היא החזירה את המדליות לאחר שהודתה שהשתמשה בסמים אסורים. בנובמבר 2007 המליצה התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF) לפסול את רביעיות השליחות של ארצות הברית ב-4x100 מטר וב-4x400 מטר. ב-10 באפריל 2008 פסל הוועד האולימפי הבינלאומי את הנבחרות האמריקאיות ולקח מהאתלטיות את המדליות, אך בחר שלא לחלק מחדש את המדליות ולא נעשה שדרוג. לאחר שכל האתלטיות האמריקאיות שהשתתפו בריצות השליחות, פרט לננסי פרי ומריון ג'ונס, פנו לבית המשפט לבוררות בספורט, ב-16 ביולי פסק בית המשפט לטובתן והחזיר להן את המדליות.
בשנת 2009 חולקו המדליות מחדש בריצת 100 מטר באופן הבא, מדליית הזהב לא ניתנה לאף אתלטית, במדליית כסף זכו שתי אתלטיות, אקטריני תאנו () (סיימה שנייה) וטינה לורנס () (סיימה שלישית) ובמדליית ארד זכתה מרלין אוטי () שסיימה רביעית. בריצת 200 מטר כל שלוש הרצות שסיימו אחריה התקדמו במיקום ובקפיצה לרוחק טטיאנה קוטובה () שסיימה רביעית זכתה במדליית ארד.
בשנת 2008 לקח הוועד האולימפי הבינלאומי את מדליות הזהב של נבחרת השליחים של ארצות הברית בריצת 4x400 מטר לאחר שהתברר שאנטוניו פטיגרו השתמש באימרוץ.
Sunday Morning
Sunday Morning (בעברית: בוקר יום ראשון) הוא הסינגל הרביעי מתוך אלבום הבכורה של להקת הפופ רוק האמריקאית מארון 5.
השיר יצא לאור בשנת 2004.
רוברט ולטש
רוברט וֶלְטְש (בגרמנית: Robert Weltsch; 20 ביוני 1891, פראג – 22 בדצמבר 1982, ירושלים) היה עיתונאי, עורך ופעיל ציוני.
קורות חייו.
ולטש נולד בעיר פראג שבאוסטריה-הונגריה (כיום בירת צ'כיה) למשפחה עתיקה ומכובדת. אביו תיאודור ולטש היה עורך דין ופעיל בקהילה היהודית. בסוף המאה ה-19 הוא היה המנהל הכללי של החברה המרכזית לניהול חיים יהודיים (Centralverein zur Pflege Jüdischer Angelegenheiten).
עם תחילת לימודיו באוניברסיטת קארל פרדיננד בפראג הצטרף רוברט ולטש לארגון הסטודנטים הציוני "בר כוכבא" ואף כיהן כנשיאו בשנים 1911–1912. בעיר הייתה קהילה יהודית חזקה, שמבחינה תרבותית הייתה גרמנית. במלחמת העולם הראשונה נלחם ולטש בצד מעצמות המרכז. דודנו פליכס ולטש היה חבר קרוב של קפקא ומקס ברוד. רוברט היה חבר של האחרון כל חייהם. שניהם חלקו עניין עמוק בציונות אידיאליסטית.
ולטש החל לפרסם מאמרים בכתבי עת יהודים גרמנים ב-1910, בשבועון בגרמנית "Selbstwehr" שיצא בפראג וכן ב"די וֶלט".
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוזמן לברלין בירת גרמניה להיות עורכו של כתב העת "Jüdische Rundschau" ("יידישֶה רוּנדשַאוּ"), עיתון שפורסם, בחלק מן השנים, פעמיים בשבוע בברלין; שיא תפוצתו היה 37,000 עותקים. ולטש ערך וכתב עבור העיתון מ-1919 עד סגירתו על ידי המשטר הנאצי ב-1938 אחרי ליל הבדולח. תרומתו הידועה ביותר הייתה תגובתו לחרם אחד באפריל 1933 שהכריזו הנאצים על חנויותיהם של היהודים: "שאוהו בגאון את הטלאי הצהוב". הייתה זו קריאה לעוצמה וסולידריות וקול בודד בתגובה לחרם הנאצי. לא הייתה זאת התייחסות לחובת ענידת טלאי צהוב, שהנאצים לא כפו אותה עד 1941, כי אם קריאה לאחדות של הקהילה היהודית-גרמנית שעד אותו זמן ראתה את עצמה כחיה חיים משולבים יפה בגרמניה.
מ-1925 עד 1933 היה ולטש פעיל בתנועת "ברית שלום", שדגלה בפתרון מדינה אחת בארץ ישראל כשיהודים וערבים חיים ביחד. לשם מטרה זו הוא התיידד עם מרטין בובר ואלברט איינשטיין.
לאחר שנמלט לארץ ישראל ב-1938, ערב המלחמה, המשיך להטיף להסדר עם האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל המנדטורית. הוא היה גם מיודד עם חיים ויצמן, שמאוחר יותר היה לנשיא הראשון של מדינת ישראל.
ולטש עבד שנים רבות ככתב של "הארץ". ב-1945 עבר ללונדון ונעשה כתב העיתון שם. בתפקיד זה כיסה את משפטי נירנברג.
ולטש היה אחד היוזמים להקמת מכון ליאו בק, שנקרא על שמו של ליאו בק, רבה ומנהיגה של יהדות גרמניה בזמן השלטון הנאצי. המכון מוקדש לשימור ההיסטוריה של הקהילה היהודית-גרמנית ותרבותה והוא פעיל גם היום. ולטש ערך את שנתון המכון מ-1956 עד 1978.
רוברט ולטש נפטר בירושלים בסוף שנת 1982, בן 91 במותו.
שארל בואייה
שארל בואייה (Charles Boyer; 28 באוגוסט 1899 – 26 באוגוסט 1978), היה שחקן קולנוע צרפתי, מועמד ל-4 פרסי אוסקר בקטגוריית פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על הופעותיו בסרטים " כיבוש", "אלג'יריה", "אורות הגז" ו"פאני".
השנים הראשונות.
שארל בואייה נולד בקומונה פיז'אק שבחבל מידי-פירנה, צרפת, כבנם של אוגוסטין לואיז דוראן ומוריס בואייה.
בגיל אחד עשרה צפה בהצגת התיאטרון "שמשון" בה הופיע השחקן המפורסם לוסיאן גיטרי. הופעה זאת השפיע מאוד על החלטתו ללמוד משחק. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הגיעו לבתי החולים בעיר הולדתו חיילים פצועים רבים ובואייה הופיע בפניהם כדי לבדרם.
לאחר קבלת תעודת הבגרות בשנת 1919 נסע לפריז ונרשם ללימודים בסורבון. הופעתו הראשונה על במת התיאטרון הייתה הצלחה בלתי צפויה שהפכה אותו לכוכב תיאטרון בין לילה. הוא התמקד בתיאטרון במשך מספר שנים, אך עם הופעת הסרט המדבר, החליט להקדיש את כל זמנו לקולנוע.
תחילת דרכו בקולנוע.
המגע הראשון שלו עם הקולנוע היה בתקופת לימודיו, כאשר צפה בהכנת הסרט "עבודה" על פי הרומן האוטופי-חברתי של אמיל זולה. התחיל להופיע בסרטים אילמים כבר בשנת 1920 בתפקידי משנה שלא הסבו לו נחת. הצלחתו בתחום הקולנוע התחילה עם כניסת הסרט המדבר בזכות קולו העמוק והשפות הרבות שהיו שגורות בפיו: בנוסף לצרפתית ואנגלית דיבר גם ספרדית, איטלקית וגרמנית.
בואייה התגלה לראשונה בקומדיה "אישה אדומת שיער" לצידה של כוכבת הקולנוע ג'ין הארלו.
ב-1934 זכה להכרת הקהל בצרפת לאחר שכיכב בתפקיד הראשי בסרטו של הבמאי האוסטרי המוערך פריץ לאנג "ליליום".
בהמשך דרכו בשנות ה-30 זכה להופיע בסרטים לצד כוכבות קולנוע מובילות: עם מרלן דיטריך בדרמה "הגן של אלה" בתפקיד הכומר בוריס אנדרובסקי; עם קתרין הפבורן בדרמה "שבר הלבבות"; עם קלודט קולבר בסרטים "עולמות פרטיים" ו"טוברייך"; ועם דניאל דארייה בדרמה היסטורית בשם "מאיירלינג", בתור רודולף נסיך אוסטריה.
ההצלחה בהוליווד.