ב-1848 ו-1849, פרצה סדרת מהפכות לאומיות בגרמניה, כביטוי מקומי של "אביב העמים" שהתחולל באותה תקופה באירופה כולה. המהומות שפרצו בברלין בשנת 1848, אשר תבעו כינון של מדינת לאום גרמנית בנוסף לרפורמות ליברליות שונות, אילצו את המלך הפרוסי פרידריך וילהלם הרביעי להבטיח מונרכיה חוקתית. אספת מדינות הקונפדרציה, שהתכנסה בפרנקפורט, אף החליטה על חוקה למדינה החדשה. ואולם לכשפורסמה החוקה סירב המלך פרידריך וילהלם ליטול את כתר המדינה הגרמנית המאוחדת. לאחר מכן, גרמניה תאוחד רק בשל הלחץ שהפעילו מנהיגיה הצבאיים של פרוסיה.
הקונפדרציה הצפון-גרמנית התקיימה בתקופה שבין פירוק הקונפדרציה הגרמנית (1866) לבין יסוד האימפריה הגרמנית (1871); פרוסיה שלטה בצפון גרמניה, ובאמצעות איחוד המכסים שנוצר שלושים שנים קודם לכן, שלטה גם בדרומה.
האימפריה הגרמנית (1871–1918).
פרוסיה נהנתה מהצלחות צבאיות מרובות, כמו בקרב קוניגראץ שנערך מול אוסטריה ב-1866 או במלחמה הפרנקו-פרוסית ארבע שנים אחר כך. ניצחונות אלה הביאו ליצירתה של גרמניה כמדינת לאום תחת דומיננטיות פרוסית בולטת. האימפריה הגרמנית, או הרייך השני, הוקמה ב-18 בינואר 1871. אף שהיה לה פרלמנט, קנצלר גרמניה נבחר על ידי הקייזר.
עידן האימפריה עמד בסימן פריחה כלכלית אדירה באמצעות תיעוש הולך וגובר של גרמניה, אך גם בעלייה ניכרת בלאומיות ובמיליטריזם. במסגרת טיפוח הלאומיות הרומנטית, החלה תחייה גותית למרות שהסגנון הגותי יובא מצרפת. החל מהמאה ה-18 היסטוריונים גרמנים כגון האנס יאנצן ראו בו "[היצירות הגותיות הן] הביטוי החזק ביותר לרוח הנוצרית של ימי הביניים ולרוח הגרמנית" . ואכן, במאה ה-19 התרחשה תחייה גותית גם בגרמניה ונשלמה בנייתן של קתדרלות רבות בסגנון הגותי, ביניהן קתדרלת רגנסבורג, קתדרלת קלן וקתדרלת אולם (שתי האחרונות החזיקו בתואר הבניין הגבוה ביותר בעולם).
הסכם ורסאי (1919), אשר סיים את מלחמת העולם הראשונה, ראה בגרמניה אחראית לפריצתה, וקרע ממנה שטחים נרחבים – במזרח ובמערב – אשר הועברו לשכנותיה. גם מושבותיה הקולוניאליות של גרמניה נלקחו ממנה.
רפובליקת ויימאר (1919–1933).
רפובליקת ויימאר (1919–1933), אשר נוסדה בתום המלחמה, הייתה ניסיון ליצור משטר דמוקרטי, ליברלי ושוחר שלום בגרמניה. מקום מושבו של משטר זה היה בעיר ויימאר, ומכאן שמה של תקופה זו. יחד עם זאת, ממשלות ויימאר סבלו מקשיים רבים, אשר הביאו בסופו של דבר לקריסתן: בעיות כלכליות גוברות מזה, וחולשתה הארגונית המושרשת של חוקת ויימאר מזה.
בשנותיה המוקדמות, נאלצה להתמודד עם הפגנות מוצלחות של השמאל והימין כאחד (1919–1923), ועם היפר-אינפלציה שפקדה את המדינה ב-1923. בשנים הבאות השתפרו התנאים עם ההקלות בתשלומי פיצויי המלחמה ובשיפור יחסיה של גרמניה עם אויבותיה לשעבר. שורה של ממשלות קואליציונית השיבו מידה רבה של סדר ושגשוג לגרמניה, עד לראשיתו של השפל הגדול ב-1929.
השפל הכלכלי החדש, מלווה בזכרונות ההיפר-אינפלציה של 1923 ובאופוזיציה לאומנית אשר התנגדה לתנאים הדרקוניים של חוזה ורסאי, פגעו קשות בממשלת ויימאר. אדולף היטלר ומפלגתו, "מפלגת הפועלים הגרמנים הנאציונל-סוציאליסטית", השתמשו במשבר הכלכלי והמדיני ובאבטלה הגוברת לטובתם. בהדגישם נושאים לאומנים וגזעיים ובהבטיחם למגר את בעיית האבטלה, הנאצים האשימו את היהודים ומזימותיהם כאחראים לרבים מתחלואי גרמניה, ואף טענו כי ההפסד במלחמת העולם הראשונה נבע מבגידתם.
עלייתו ונפילתו של הנאציזם (1933–1945).
לאחר שהשיגה המפלגה הנאצית רוב יחסי בשתי מערכות הבחירות שנערכו ב-1932, מונה אדולף היטלר לרייכסקנצלר (קנצלר) על ידי הנשיא פאול פון הינדנבורג ב-30 בינואר 1933, בסיוע מלוכנים, תעשיינים ושמרנים נוספים בקשת הפוליטית. לאחר מותו של הינדנבורג (אוגוסט 1934), היטלר איחד את משרת הנשיא עם משרת הקנצלר והיה לפיהרר (מנהיג) גרמניה. עתה, כשהשלטון היה בידיו, קיצצו היטלר ומפלגתו במוסדות הדמוקרטיים ובמפלגות האופוזיציה בגרמניה עד לביטולם המוחלט (ראה: גלייכשאלטונג). הרייך השלישי הוקם.
בשש שנים, המשטר הנאצי הכין את גרמניה למלחמת העולם השנייה וכפה חוקים מפלים על יהודים ועל קבוצות אתניות נוספות שאינן ממוצא גרמני (לרבות צוענים). ההנהגה הנאצית ניסתה לסלק את האוכלוסייה היהודית מגרמניה ומאוחר יותר ממדינות אחרות שכבשה, ובסופו של דבר לבצע בהם רצח עם הידוע בתור שואת יהודי אירופה.
לאחר סיפוחה של אוסטריה (מרץ 1938) ולאחר מכן את חבל הסודטים ואת צ'כוסלובקיה (אוקטובר (1938 – מרץ 1939), פלשו גרמניה וברית המועצות לפולין בספטמבר 1939, על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. היה זה האירוע שהצית את מלחמת העולם השנייה.
עד 1945, גרמניה ובנות בריתה (איטליה והאימפריה היפנית) נוצחו, בעיקר על ידי כוחותיהן המאוחדים של ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות. חלקים ניכרים מאירופה נחרבו, עשרות מיליונים נהרגו (רובם אזרחים), לרבות שישה מיליון יהודים שנרצחו בשואה ומיליונים רבים במדינות הכבושות. מלחמת העולם השנייה הביאה להרס תשתיתה הכלכלית והמדינית של גרמניה, הביאה לחלוקתה, לאובדן שטחים רבים במזרח ולהשפלה לאומית שתיזכר לאורך שנים.
ראו גם: התנגדות גרמנית לנאציזם
גרמניה מאז 1945.
גרמנים רבים מתייחסים לשנת 1945 בתור Stunde Null (שעת האפס) על מנת לתאר את חורבנה הכמעט-מוחלט של מדינתם. בעלות הברית חילקו את גרמניה לארבעה אזורי כיבוש; שלושת האזורים המערביים (בשליטה אמריקנית, צרפתית ובריטית) היו לרפובליקה הפדרלית של גרמניה (הידועה בתור מערב גרמניה), ואילו חלק מאזור הכיבוש הסובייטי היה לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (הידועה בתור מזרח גרמניה). שתי המדינות נוסדו בשנת 1949, במה שהיווה ביטוי ראשוני למלחמה הקרה שתפרוץ בין המערב הדמוקרטי למזרח הקומוניסטי. בנוסף, בעלות הברית החליטו שהפרובינציות שממזרח לנהרות האודר והנייסה (קו אודר-נייסה) יועברו לפולין ולרוסיה (קלינינגרד). הוסכם אף על ביטולה של פרוסיה.
וילי בראנדט נעשה קנצלר מערב גרמניה בשנת 1969, ופעל רבות לקירוב היחסים בין מזרח ומערב גרמניה. פלג הצבא האדום ביצע שורת פיגועי טרור במערב גרמניה בשנות השבעים.
לאחר קריסת הגוש הסובייטי באירופה, הוכרז על איחוד גרמניה ב-3 באוקטובר 1990; יחד עם צרפת ומדינות אירופיות האחרות, גרמניה החדשה, מהחזקות שבמדינות אירופה, מדינית וכלכלית, היא מהשחקנים המובילים באיחוד האירופי. גרמניה עומדת בראש המדינות המבקשות להביא לאיחוד מדיני, צבאי וביטחוני של אירופה, תוך ניצול המומנטום הנובע מהצעדים הכלכליים ששיאם באיחוד המטבע האירופי. הקנצלר הגרמני הביע עניין במושב קבע גרמני במועצת הביטחון של האו"ם, תוך שהוא זוכה לתמיכתן של מדינות כמו צרפת, רוסיה ויפן.
החינוך הפוסט-מלחמתי (ראה: דה-נאציפיקציה) הפך את גרמניה לאחת המדינות האירופיות בעלות המיעוט הפרו-נאצי הקטן ביותר.
פילון האלכסנדרוני
פילון האלכסנדרוני (ביוונית: Φίλων ὁ Ἀλεξανδρεύς, בעברית מכונה ידידיה; סביבות 15 לפנה"ס עד בערך 45 לספירה) היה פילוסוף יהודי-הלניסטי שחי באלכסנדריה בימי הקיסרות הרומית.
הרבה לעסוק באפולוגטיקה של יהדות, ובהצגתה כתואמת לעקרונות הפילוסופיה היוונית.
הושפע מאפלטון, האסכולה הסטואית ואריסטו. כתב ביוונית ורוב חיבוריו אבדו. השפיע רבות על התפתחות התאולוגיה הנוצרית, במיוחד מושג הלוגוס, והמושגים שטבע שימשו למכביר בניסוח עקרון השילוש הקדוש. הירונימוס הקדוש אף הגדיר את פילון כאחד מאבות הכנסייה. לעומת זאת, כתביו לא השתמרו כלל במסורת הרבנית ועניין יהודי מחודש התעורר בהם רק בתקופה המודרנית.
בשם ידידיה האלכסנדרוני כינה אותו עזריה מן האדומים (המאה ה-16), שהקדיש לו ולמשנתו פרק בספרו "מאור עיניים", והיה הראשון בן המסורת הרבנית שגילה בו עניין משמעותי לאחר למעלה מאלף שנה. מן העת העתיקה ועד לימי עזריה לא היה עיסוק יהודי בפילון, אם כי חוקרים מעריכים שחז"ל היו מודעים למפעלו ואף התפלמסו עמו, ללא התייחסות ישירה, בספרותם.
על שמו נקרא כיום המושב כפר ידידיה שבעמק חפר.
קורות חיים.
המידע הביוגרפי שיש בידינו אודות פילון הוא דל ומתבסס על המעט שכתב על עצמו בספריו ואזכורו בכתבי יוסף בן מתתיהו.
מוצאו של פילון ממשפחה אריסטוקרטית ועשירה שעסקה במסחר. אחיו, אלכסנדר, היה כנראה גובה מיסים (אלבארכס), ולפי יוסף בן מתתיהו, "עלה על כל בני עירו ביחוסו ובעושרו". על פי מבנה שמו המלא של אחיו, ניתן להניח כי היה זה יוליוס קיסר שהעניק את האזרחות הרומית לאביו או אפילו סבו של פילון. בית אביו ומשפחתו נמנה עם הכוהנים, האצולה החשמונאית ובית הורדוס ביהודה, ועם השושלת היוליו-קלאודית ברומא. מכאן מובנת ההשפעה הרבה שהייתה לתפיסת העולם ההלניסטית על הגותו.
בשנת 40 לספירה עמד פילון בראש משלחת (בת חמישה חברים), שייצגה את יהודי אלכסנדריה כנגד משלחת (שאחד מחבריה היה אפיון) שייצגה את תושביה ההלניסטים בפני הקיסר גאיוס קליגולה וביקשה לבטל את הוראתו להציב את פסלו בבית הכנסת באלכסנדריה. יוסף בן מתתיהו מספר כי פילון היה "איש מפורסם מכול־וכול", אולם הקיסר מנע ממנו ללמד סנגוריה על היהודים וגירש אותו מפניו בכעס. לדבריו, פילון אמנם "יצא נעלב כולו", אולם עודד את היהודים שהיו עמו וטען שהקיסר אמנם כועס עליהם, "אולם למעשה עתיד עתה אלוהים לפעול נגדו".
זמנה של משלחת זו משמש כבסיס לחישוב ימי חייו, כי הוא מתייחס אל עצמו כ"זקן" בעת השתתפותו בה. במשמעות אותם ימים, "זקן" מתייחס לאדם מעל גיל 55.