בן וברברה מגלים שני זוגות נוספים המסתתרים בבית: הארי קופר (קרל הארדמן) והלן קופר (מרילין איסטמן), וזוג צעיר נוסף – תום (קית' ויין) וג'ודי (ג'ודית ריילי). בבית נמצאת גם קארן (קיירה שון), בתם של הארי והלן, אשר ננשכה בידי אחת מהגופות המהלכות וכתוצאה מכך היא לוקה במחלה קשה ונדירה המשתקת את ידיה ורגליה, והיא בקושי מזיזה את ראשה ומדברת. גיבורי הסרט, שאינם בוטחים זה בזה, נאלצים לשתף פעולה כדי להתגונן מפני התקפותיהם של המתים-החיים על הבית בו הם מתבצרים. הארי מתנגד תחילה להתבצרות, מבקש לעזוב את הבית ומאיים להרוס את חומות המגן של בן, אך בהמשך הופך למתנגד חריף של הנסיגה מהבית כאשר דווקא בן ותום רוצים לעזוב ולהזמין את הרשויות שיחלצו את שאר המתבצרים. לבסוף הארי מוכן לשתף איתם פעולה ומבקש מבן שיפרק את הביצורים מהדלת. הארי זורק מהקומה השנייה בקבוקי תבערה מחוץ לבית, לאזור בו מסתובבים הזומבים. לאחר מכן הארי אוסף את כל הנשים המתבצרות בבית, למרתף, אך ג'ודי מצטרפת לבן ותום כדי להזעיק את הרשויות.
תום וג'ודי נשרפים למוות לאחר שתום מתיז בטעות דלק על המשאית של בן. לאחר הפסקת חשמל בבית, מנסה הארי להשתלט על הרובה של בן ובעימות ביניהם נפגע הארי מירייה בבטנו ומת. ג'וני, אחיה המת של ברברה, קם לתחייה כזומבי, חונק והורג אותה. קארן שגססה למוות רוצחת את אמה הלן בדקירות.
הרשויות שולחות לאזור המוכה בזומבים כוחות גדולים של משטרה. קצין המשטרה שרואה את בן סבור שגם הוא זומבי, ומורה לצלף שלו לירות בראשו; כך נהרג גם בן בסוף הסרט.
הפקה.
זמן קצר לפני יציאת הסרט לאקרנים, נדחתה יציאתו בחודשיים, לאחר שבמאי הסרט מצא בו מספר סתירות וביקש מקארל הארדמן (שמגלם את הארי) ומדוויין ג'ונס (שמגלם את בן) לצלם מספר סצינות מחדש.
מורשת.
הסרט כולל מספר מאפיינים חדשניים: כיכב בו דווין ג'ונס, השחקן האפרו-אמריקאי הראשון בקולנוע האמריקאי שגילם תפקיד ראשי בסרט; כל גיבורי הסרט מתים בסיומו; הסרט ספג ביקורת על האלימות הקשה המוצגת בו; בסרט מועברים מסרים נגד ההתגייסות לצבא ארצות הברית למלחמת וייטנאם, למשל ג'ודי שואלת את תום: "למה אתה צריך לצאת עם בן החוצה? הרי אנחנו מוגנים בתוך הבית. האם אתה בטוח שאתה עושה את הדבר הנכון?".
מספר כותבים פמיניסטים הביעו ביקורת על כך שדמותה של ברברה מוצגת בסרט כחלשה וחסרת אונים.
לאור הצלחת הסרט, הוציא רומרו עוד חמישה סרטי המשך לסרט זה. גרסאות מחודשות של הסרט יצאו פעמיים, ב-1990 וכן בגרסת תלת ממד ב-2006.
האדריאנוס
ועוד משהו
ארנסט קומר
ארנסט אדוארד קומר (בגרמנית: Ernst Eduard Kummer; 29 בינואר 1810 - 14 במאי 1893) היה מתמטיקאי גרמני.
חייו.
קומר נולד בזוראו, ברנדנבורג שבפרוסיה (היום בפולין). בשנת 1831 קיבל תואר דוקטור למתמטיקה מאוניברסיטת האלה-ויטנברג.
כמומחה למתמטיקה שימושית אימן קציני צבא גרמניים בבליסטיקה. לאחר מכן לימד כ-10 שנים בגימנסיה, שם השפיע על לאופולד קרונקר להפוך למתמטיקאי. קומר פרש מהוראה וממתמטיקה בשנת 1890 ונפטר כשלוש שנים מאוחר יותר בברלין.
עם תלמידיו לתואר דוקטור נמנים: הרמן שוורץ, לזרוס פוקס, גאורג קנטור ופרדיננד גאורג פרובניוס.
עבודתו המתמטית.
ב-1847 פרסם גבריאל לאמה הוכחה למשפט האחרון של פרמה. ההוכחה התבססה על פירוק לגורמים של המשוואה formula_1, מעל השדה הציקלוטומי מסדר p. במהרה גילה ז'וזף ליוביל פער בהוכחה, שלאמה הניח שהשלמים בשדה מתפרקים באופן יחיד. קומר הדגים שלא תמיד כך הדבר ולכן ההוכחה שגויה.
כדי שעבודתו של לאמה לא תרד לטמיון חיפש קומר תנאים שבהם פירוק יחיד אכן קיים. בעבודה זו הניח קומר את התשתית לתורת המספרים האלגברית וממנה נולד המושג אידיאל, שהפך למרכזי באלגברה המודרנית. קומר הצליח להוכיח שהמשפט האחרון של פרמה נכון לכל p שהוא ראשוני רגולרי, שמשערים שהם מהווים כ-60% מכלל הראשוניים. בתוצאה זו השתמש כדי להוכיח שהמשפט האחרון של פרמה נכון לכל n עד 100.
בשנת 1975 יצאו לאור כל כתביו, בשני כרכים בעריכת אנדרה וייל.
משפחתו.
קומר נישא לאוטילי מנדלסון, בתם של נתן מנדלסון והארייט איטזיג. אוטילי הייתה דודניתם של פליקס מנדלסון-ברתולדי ואחותו רבקה, שהייתה נשואה למתמטיקאי יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה. אשתו השנייה, ברטה, הייתה דודניתה של אוטילי. לקומר היו בסך הכל 13 ילדים. בתו מרי נישאה למתמטיקאי הרמן שוורץ.
מדליה אולימפית
הפנינג (חנות)
הפנינג (רשת)
מוזיאון ובית ראשונים (מגדל)
לב דובאטור
לב דוֹבָאטוֹר (ברוסית: Лев Михайлович Доватор; 20 בפברואר 1903 – 21 בדצמבר 1941), היה גנרל יהודי בצבא ברית המועצות, מפקד גיס פרשים, אשר נהרג במהלך הקרב על מוסקבה במלחמת העולם השנייה.
קורות חיים.
ראשית הקריירה.
לב דובאטור נולד בכפר חוטינו בקרבת ויטבסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בבלארוס) למשפחת איכרים אשר ככל הנראה הייתה ממוצא יהודי. אמנם, קיימות גרסאות נוספות בהקשר למוצא המשפחה, אך ידוע, כי בתקופה הסובייטית מוצא יהודי הקשה על קידום לעמדות בכירות ולכן יהודים לא מעטים שינו את שמות המשפחה וגם ניסו להסתיר את יהדותם. במקורות מהתקופה הסובייטית נטען שהוא ממוצא בלארוסי. לפי עדויות אחרות, דובאטור עצמו ציין שהוא נצר למשפחת קנטוניסטים. בתו טוענת למוצא רוסי בלארוסי עם שורשים צרפתים. קיימים גם מקורות נוספות שמציינים את מוצאו היהודי.
במאמרו של י. גורי "יהודים בצבא האדום במלחמת העולם ה-2" (בספר "הלוחם היהודי בצבאות העולם" בעריכת יהודה סלוצקי וסא"ל מרדכי קפלן, הוצאת "מערכות", 1967), נכתב:
ב-1922 נבחר דובאטור למזכיר הקומסומול המקומי ובספטמבר 1924, התנדב לצבא האדום והחל לשרת בחיל הפרשים. ב-1926 נישא דובאטור ולמשפחה נולדו 2 ילדים. ב-1933, לאחר שעבר מספר תפקידים, התמנה לפוליטרוק של גדוד פרשים. דובאטור שהה למשך תקופה מסוימת בספרד, בה התחוללה בעת ההיא מלחמת אזרחים. אין מידע מדויק לגבי חלקו במערכה בספרד. ב-1939 סיים דובאטור את לימודיו באקדמיה הצבאית שליד המטה הכללי הסובייטי ובהמשך הוצב לתפקיד מטה ביחידות שונות. במאי 1941 כשהוא בדרגת קולונל התמנה דובאטור לראש מטה של אוגדת פרשים.
אחריתו.
בתחילת מלחמת העולם השנייה היה דובאטור מאושפז בבית חולים ונבצר ממנו מלהצטרף ליחידתו. ביולי 1941 השתתף בקרבות על נהר דנייפר ועל גבורתו הוענק לו עיטורי הדגל האדום. באוגוסט 1941 התמנה דובאטור למפקד אוגדת הפרשים ה-36 ה"קוזאקית", ויחידתו קיבלה משימה לערוך פשיטה בעומק שטח האויב. אוגדתו שכללה כשלושת אלפים פרשים, הצליחה לחדור למרחק כ-100 ק"מ מאחרי קו החזית הגרמני. האוגדה דיווחה, שבמהלך הפשיטה הרגו חייליה יותר מ-2500 חיילים גרמנים והעבירו נשק רב ליחידת הפרטיזנים באזור בה פעלה. מכיוון שבתקופה זו הצבא האדום מצוי היה בנסיגה מתמשכת, וספג שורת תבוסות נוראות, הפשיטה המוצלחת מעבר לקווי האויב קיבלה תהודה גדולה בתקשורת הסובייטית. על פעולה זו הוענק לדובאטור עיטור לנין והוא קודם לדרגת "גנרל-מיור".
במהלך ספטמבר-אוקטובר 1941 השתתפה אוגדתו של דובאטור בקרב על מוסקבה. במהלך מתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה בדצמבר 1941, ביצעה האוגדה פשיטה נוספת על אזורי העורף של הצבא הגרמני, ופעלה בעומק רב מאחרי קווי האויב. ב-16 בדצמבר, קודם דובאטור לתפקיד סגן מפקד הארמייה ה-16 הסובייטית, וקיבל את הפיקוד על גיס פרשים, שסופח לארמייה. ב-19 בדצמבר, במהלך הכנות לכיבוש אחד הכפרים באזור, ערך דובאטור סיור אישי בקו הקידמי, כדי לבדוק את מערך ההגנה הגרמני, ונהרג מאש האויב. יומיים לאחר מותו הוענק לדובאטור תואר גיבור ברית המועצות.
גופתו נשרפה וכד עם האפר הועמד במרכז המשרפה בשטח מנזר דונסקוי במוסקבה ביחד עם שני גיבורים נוספים מקרב ההגנה על מוסקבה, איוואן פאנפילוב וויקטור טלליכין. ב-1959 הוטמן דובאטור בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
על פעולתו הנועזת של לב דובאטור כתב יצחק שדה, במאמרו "מלחמה פרטיזנית כמכשיר של צבאות סדירים", בכתב העת "מערכות" בספטמבר 1951:
השמיים יכולים לחכות
השמיים יכולים לחכות (באנגלית: Heaven Can Wait) הוא סרט קומדיה אמריקאי שיצא בשנת 1978 בבימוים של וורן בייטי ובאק הנרי. הסרט הוא עיבוד קולנועי שני שנעשה למחזה של הארי סיגל באותו השם (הראשון נעשה ב-1941 והשלישי ב-2001). ביטי היה גם שותף לכתיבת התסריט, והוא משתתף בסרט בתפקיד הראשי; הוא מגלם שחקן פוטבול שנהרג בתאונה וחוזר לכדור הארץ בגופו של מיליונר.
עלילה.
ג'ו פנדלטון (וורן בייטי) הוא קוורטרבק מחליף בקבוצת הפוטבול "לוס אנג'לס ראמס", השואף להגיע עם קבוצתו לסופרבול. הוא רוכב על אופניו במנהרה בלוס אנג'לס, כאשר הוא מתנגש במשאית. מלאך להוט וחרד מדי (באק הנרי), שמבצע את משימתו הראשונה כאשר נשלח לקחת את נשמתו של ג'ו, נוטל אותה עוד בטרם מת, וג'ון מגיע לשמיים, לחיים אחרי המוות. שם הוא מסרב להאמין שסופו הגיע, ולאחר חקירה, מגיע מר גורדון המסתורי (ג'יימס מייסון) למסקנה כי הוא צודק - ג'ו נועד למות מאוחר יותר. אך גופתו של ג'ו כבר נשרפה, ולאחר סירוב למספר אפשרויות של אנשים שעומדים למות, מקבל ג'ו את ההצעה לחזור לחיים בגופו של המיליונר והתעשיין ליאו פרנסוורת'.