הגיוס למגזר התעשייתי והמהלכים להגברת הייצור הובילו במשך הזמן לעליה באי השקט התעשייתי. עובדים רבים נדרשו לעבוד שעות רבותת בתנאים גרועים ולא היה באפשרותם להחליף את מקום עבודתם עקב חוקי המלחמה. תנאי העבודה הירודים הוחמרו עקב צעדי הצנע של הממשלה שהורידו את רמת החיים של העובדים. כתוצאה מכך, שיבשו שביתות וצעדי מחאה נוספים את הייצור, במיוחד מ-1943 ואילך. צעדי מחאה אלה משכו אליהם ביקורת ממגזרים אזרחיים אחרים ומחוגי הצבא. במאי 1943, הציגה הממשלה צעדי מדיניות לאפשר את גיוסם לשירות צבאי של עובדים שהשתתפו בצעדי מחאה לא חוקיים, אך למדיניות זו הייתה השפעה שולית, עקב המחסור בידיים מיומנות בתעשייה.
מלחמת העולם השנייה הייתה תחילתה של תקופה ארוכה של צמיחה בכלכלה האוסטרלית. המלחמה הגדילה באופן משמעותי את היקפו וחשיבותו של מגזר הייצור וזירזה את פיתוחן של תעשיות טכנולוגיות מתקדמות. כחלק ממגמה זו, רכשו העובדים מיומנויות גבוהות ושיעור השתתפותן של נשים בכוח העובדה גדל באופן משמעותי. עם זאת, לאחר המלחמה נאלצו נשים רבות לעזוב את תחומי התעסוקה הגבריים המסורתיים.
לאחר המלחמה.
מלחמת העולם השנייה עלתה בחייהם של אוסטרלים רבים ובחלק ניכר מאוד של ההכנסה הלאומית. במהלך המלחמה איבדו את חייהם 27,073 אנשי כוחות ההגנה, כולל אלה שמתו מפצעיהם ואלה שמתו בהיותם בשבי. מתוכם, 9,572 נהרגו בקרבות נגד גרמניה ואיטליה ו-17,501 בקרבות נגד יפן. שבויי המלחמה שהוחזקו על ידי היפנים היוו כמעט מחצית מההרוגים בזירת האוקיינוס השקט. לפחות 386 אנשי ים אזרחיים נהרגו במהלך המלחמה. סך כל ההוצאה הכספית על המלחמה הגיעה ל-2,949,383,000 לירות שטרלינג אוסטרליות ובשיאה, הגיעה ההוצאה על צרכים צבאיים ל-40.1% מההכנסה הלאומית.
בחודשים שלאחר המלחמה, היו הרשויות האוסטרליות אחראיות על ניהול השטחים של בורנאו ושל איי הודו המזרחית ההולנדים שממזרח לאי לומבוק, עד לתפיסות האחריות מחדש על ידי הממשל הקולוניאלי של בריטניה ושל הולנד. בעוד שהכוחות הבריטים וההודים במערב היו מעורבים במלחמת העצמאות של אינדונזיה, הצליחו האוסטרלים להימנע מהתנגשויות עם הלאומנים המקומיים. הכוחות האוסטרלים היו גם אחראים על השמירה על 344,000 היפנים שנותרו באיי הודו המזרחית ההולנדים ובטריטוריות האוסטרליות ועל ניהול משפטי פשעי המלחמה בשטחים אלה. כוח מתנדבים הוקם במסגרת תרומתה של אוסטרליה ל"כוח הכיבוש של חבר העמים הבריטי" ביפן (British Commonwealth Occupation Force) ואוסטרליה איישה את מפקדת הכוח וחלק ניכר מכוח האדם שלו. כוח זה היווה מאוחר יותר את הגרעין של צבא אוסטרליה שלאחר המלחמה, שכלל לראשונה יחידות קרביות בשירות קבע.
הכוחות הצבאיים האוסטרלים שוחררו בקצב מהיר לאחר כניעת היפנים. עם תום המלחמה מנה כוח האדם הצבאי סך של כמעט 600,000 איש, מתוכם 224,000 שירתו בזירת האוקיינוס השקט ו-20,000 בבריטניה ובמקומות אחרים. תוכניות השחרור החלו כבר בסוף 1942 והנוסח הסופי שלהן אושר על ידי הממשלה במרץ 1945. תהליך השחרור הכללי החל ב-1 באוקטובר 1945 והושלם בפברואר 1947. התהליך בכללותו התנהל באופן חלק, אף על פי שהיו מחאות על עיכובים בביצועו במורוטאי ובבוגנוויל. המשוחררים קיבלו הכשרה מקצועית בזמן ההמתנה שלהם לשחרור והממשלה העניקה להם סיוע במציאת תעסוקה, בהלוואות, בחינוך ובהטבות שונות. הנשים ששירתו בשירות צבאי זכו לסיוע זהה לעמיתיהן הגברים, אך הופעל עליהן לחץ לשוב לתחומי תעסוקה נשיים "מסורתיים".
מלחמת העולם השנייה הובילה לשינויים משמעותיים בחברה האוסטרלית. מבחינה כלכלית, האיצה המלחמה את פיתוח המגזר התעשייתי והובילה לירידה חדה בשיעור האבטלה. השפעת המלחמה שינתה את החברה האוסטרלית ותרמה לפיתוחה כחברה יותר קוסמופוליטית ובדרך שבה הנשים היו יכולות לקחת חלק חשוב יותר. המלחמה גם הפכה את אוסטרליה למדינה בוגרת יותר ביחסיה הבינלאומיים, שקיבלו ביטוי בהתפתחותה של מדיניות החוץ האוסטרלית כעצמאית יותר. המלחמה גם עודדה את ההגירה ההמונית לאוסטרליה לאחר המלחמה.
משחתות תמורת בסיסים
משחתות תמורת בסיסים היה הסכם שנעשה בין בריטניה לבין ארצות הברית ב-2 בספטמבר 1940, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. במסגרתו מסרה ארצות הברית הנייטרלית לידי בריטניה 50 משחתות מעודפי הצי האמריקני כנגד קבלת זכויות שימוש בבסיסים צבאיים של בריטניה באיי הים הקריבי ובדרום אמריקה. ההסכם היה הקדמה להסכמי הסיוע שלם וקח והחכר והשאל שנעשו בהמשך בין שתי המדינות.
רקע.
מלחמת העולם השנייה החלה ב-1 בספטמבר 1939. במאי ויוני 1940 הביסה גרמניה הנאצית את צרפת, הולנד ובלגיה וכבשה את שטחיהן. בריטניה ומדינות האימפריה הבריטית נותרו להתמודד לבדן מול גרמניה ואיטליה.
במאי 1940 קבעו ראשי הכוחות המזוינים הבריטים כי אם תיפול צרפת לא תוכל בריטניה להמשיך במלחמה עם תקווה כלשהי להצלחה ללא סיוע כלכלי ופיננסי מלא מארצות הברית. הגם שגישת הממשל האמריקאי כלפי מלחמתה של בריטניה הייתה אוהדת, הרי שדעת הקהל בארצות הברית נטתה באותה עת בבירור לטובת בדלנות אמריקאית, על מנת שלא להיסחף להשתתפות במלחמה נוספת באירופה. ברוח זו חוקק הקונגרס בשנים 1935 עד 1939 חוקי נייטרליות, שאסרו על ארצות הברית למכור אמצעי לחימה למדינה כלשהי המעורבת במלחמה או להובילם אליה. כמו כן חופש הפעולה של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט היה מוגבל עקב מערכת הבחירות לנשיאות המתקרבת בסתיו 1940, שבה ביקשו מתחריו להציגו כתומך בהצטרפות למלחמה באירופה.
לאחר פינוי הכוחות הבריטים מדנקרק בראשית יוני 1940 והתגברות לוחמת הצוללות הגרמנית באוקיינוס האטלנטי נגד השיירות שהובילו לבריטניה מזון ואספקה חיונית נזקק הצי המלכותי בדחיפות לתגבורת של כלי שיט.
בסוף מאי, לנוכח תבוסת צרפת הקרבה וההערכה כי גם בריטניה תיפול פנתה ארצות הברית לבריטניה בהצעה לחכור שדות תעופה שלה בטרינידד, ברמודה וניופאונדלנד. ב-27 במאי דחה ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל את ההצעה - אלא אם כן תקבל בריטניה תמורה מיידית עבורה. הנשיא רוזוולט הגיב בהכרזה שעקפה את חוקי הנייטרליות על העברת כמויות גדולות של תחמושת נשק קל "עודפת" ומיושנת לבריטניה. עם זאת הוא דחה את דרישת צ'רצ'יל להעביר לבריטניה משחתות.
במאמץ לקבל מארצות הברית משחתות הזהיר צ'רצ'יל באוגוסט 1940 את רוזוולט כי אם תיפול בריטניה עלולים איי המושבות שלה שבקרבת חופי ארצות הברית ליפול לידי גרמניה, דבר שיהווה איום על ארצות הברית.
ההסכם.
ב-2 בספטמבר 1940, בעיצומו של הקרב על בריטניה, הודיע מזכיר המדינה של ארצות הברית קורדל הול לשגריר בריטניה בארצו על ההסכמה להעביר לארצות הברית זכויות שימוש להקמת בסיסים צבאיים בבסיסים קיימים ובשטחים במושבות בריטניה, חינם ולמשך 99 שנים, בבהאמס, ג'מייקה, סנט לוסיה, טרינידד, אנטיגואה וגיאנה הבריטית. בתמורה הוסכם כי ארצות הברית תעביר לבריטניה 50 משחתות מעודפי הצי האמריקאי.
בנוסף ובנפרד הוסכם על מתן זכויות שימוש לבסיסים לארצות הברית, ללא תמורה לבריטניה, גם בברמודה ובניופאונדלנד (כיום חלק מקנדה). ההסכם קבע כי ארצות הברית תבנה בברמודה שדה תעופה למטוסים גדולים, שיופעל במשותף על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית וחיל האוויר המלכותי.
למעשה איפשר ההסכם לבריטניה למסור את רוב הגנת ברמודה בידי ארצות הברית ועל ידי כך לשחרר כוחות בריטים לפעולה בזירות אחרות. הוא גם איפשר לבריטניה לעשות שימוש בבסיסים שתבנה ארצות הברית בברמודה על חשבונה.
התועלת של ההסכם ומשמעותו.
מבחינה מעשית היה ההסכם מועיל לארצות הברית הרבה יותר מאשר לבריטניה - אך לה לא הייתה ברירה אלא לקבלו. המשחתות שנמסרו לבריטניה לא אוחסנו כהלכה בארצות הברית ועקב כך נזקקו רבות מהן לשיפוץ מקיף בטרם ניתן היה לעשות בהן שימוש, ועד מאי 1941 נכנסו לשירות רק 30 מהן. אחד האדמירלים הבריטים אף טען כי אלו המשחתות הגרועות ביותר שראה אי פעם. עוזרו של צ'רצ'יל ג'וק קולוויל (Jock Colville) השווה את העסקה ליחסים שבין ברית המועצות לפינלנד. גם צ'רצ'יל לא היה מרוצה מהמשחתות, אך בעצת עוזריו הסתפק באמירה לרוזוולט כי כניסתן לשירות בצי הבריטי התעכבה עקב פגמים שנפלו בהן בשל החשיפה הממושכת למזג האוויר באוקיינוס האטלנטי במהלך אחסנתן. רוזוולט הגיב על כך בהוראה להעביר לבריטניה עשר אוניות של משמר החופים מסדרת לייק (Lake Class) בהדחק של 1,571 טון כל אחת. אלו היו צעירות בעשר שנים מהמשחתות שנמסרו ובעלות טווח גדול יותר, וככאלו הביאו לבריטניה תועלת רבה יותר בפעילות נגד הצוללות הגרמניות.
חשיבותו של ההסכם הייתה כמובן בכך שהוא היה החלוץ של עסקאות הנשק בין ארצות הברית לבין בריטניה במהלך המלחמה, ובכך שהוא נעשה במועד מוקדם במהלך התקופה שבה קיימה ארצות הברית מדיניות של נייטרליות במלחמה.
הבסיסים.
במסגרת ההסכם קיבלה ארצות הברית זכויות שימוש בבסיסים באיי הודו המערבית הבריטיים כמפורט להלן:
מקצת שדות התעופה שנמסרו לארצות הברית הופעלו על ידי זרוע האוויר של הצי המלכותי.
מרבית בסיסים אלו נסגרו על ידי ארצות הברית עד 1949.
הבסיסים בברמודה וניופאונדלנד.
בנוסף לזכויות השימוש בקרקע לבסיסים שנמסרו לארצות הברית כנגד המשחתות נמסרו לה ללא תמורה זכויות שימוש בבסיסים בברמודה ובניופאונדלנד. ארצות הברית הקימה בברמודה בסיס ימי ושדה תעופה. שניהם פעלו עד 1995 ואז נסגרו. בניופאונדלנד קיבלה ארצות הברית זכויות שימוש בחמישה שדות תעופה ומספר בסיסי צבא אחרים. בסיסים אלו נסגרו בהדרגה מתחילת שנות ה-60 ועד 1994.
המשחתות.