מ-1870 עד 1877, היא עבדה בסטודיו של צ'יסטיאקוב, ולאחר מכן למדה שיעורים בצבעי מים וקרמיקה בחברה הקיסרית, עד 1880, עם הפסקה כשהיא ואחותה היו מתנדבות בבית חולים במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה. היא התאהבה ברופא שם, אך משפחתה התנגדה לנישואים. אף שהיא נעתרה לרצונותיהם, הפרשה הותירה אותה אומללה מאוד.
היא הצליחה כל כך בקרמיקה שהאגודה נתנה לה מלגה ללימודים בפריז; מחווה שמעט נשים אמניות קיבלו. שם, היא עבדה עם תאודור דק ואוודוקים אגרוב (1832–1891) והייתה לה את החשיפה הראשונה שלה לאר נובו. כשחזרה לסנקט פטרסבורג, היא לימדה ציור פורצלן ויצרה פריטים קרמיים בסגנון של מיוליקה ויקטוריאנית.
מושבת אברמצבה.
לאחר 1882, הנסיבות המשפחתיות חייבו אותה לגור במוסקבה, שם עבדה כמורה לאמנות והייתה חברה ב"קולוניה אברמצבו", קבוצת אמנים, מוזיקאים ואנשי תיאטרון שהתאספו באחוזה באברמצבו השייכת למשפחת ממונטוב. בעודה שם, היא החלה להתעניין בפולקלור וניסתה את כוחה בעיצוב תלבושות. היא וחברתה אליזבטה ממונטוב פעלו גם הם ליצירת מוזיאון עממי, נסעו עד לירוסלב כדי ליצור סקיצות ולאסוף סיפורי עם, ולימדו שיעורים במלאכת יד מסורתית למשפחות האיכרים המקומיות. יחד עם ויקטור הרטמן, ויקטור וסנצוב ואחרים, היא סייעה להפוך את אברמצבה למרכז תנועת האמנויות והמלאכה ברוסיה.
ב-1886 היא הכינה את איוריה הראשונים לעשרים סיפורי עם שאסף אלכסנדר אפאנסייב. אף על פי ש"מלחמת הפטריות" (1889) היו היחידים שפורסמו במהלך חייה, עבודתה השפיעה על מאיירים אחרים כמו איוואן יאקולביץ׳ ביליבין וסרגיי מאליוטין. פולנובה הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות היפות בתערוכה העולמית של קולומביה ב-1893 בשיקגו, אילינוי.
לאחר 1893, היא בילתה פחות זמן באברמצבה והתרכזה בעיצוב רקמות, טפטים, קרמיקה ושאר פריטי מלאכה. תמיד הייתה חובבת מוזיקה, וטענה שיש לה "שמיעת צבע"; שהאזנה למוזיקה גרמה לה לראות עיצובים נוי.
באפריל 1896, בזמן שנסעה בשדרות צווטנוי, גלגלי המרכבה שלה נתפסו במסילות החשמלית והתהפכה. היא נפצעה קשה כשראשה פגע במדרכה. סיבוכים מתאונה זו יגרמו למותה שנתיים לאחר מכן.
לזכרה הקימו אחיה פרס של 300 רובל, שהוענק לאמנים צעירים מבטיחים כדי שיוכלו ללמוד באירופה. בין אלה שקיבלו את הפרס היו קונסטנטין בוגייבסקי.
הדיוויזיה ה-18 ההודית (צבא הודו הבריטית)
הדיוויזיה ה-18 ההודית הייתה דיוויזיה של צבא הודו הבריטית שנבנתה בשלהי מלחמת העולם הראשונה ונלחמה במערכה במסופוטמיה. הקמת הדיוויזיה הייתה חלק מהמאמץ לחזק את הצבא הבריטי אחרי הכישלון במצור על כות ב-1916. הדיוויזיה השתתפה בניצחונות הבריטים על הצבא העות'מאני בשנים 1917–1918. עם סיום המלחמה נשארה הדיוויזיה כחיל משמר בעיראק והשתתפה בדיכוי המרד העיראקי ב-1920. פורקה ב-1921.
רקע.
בספטמבר 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, פלשה בריטניה למסופוטמיה באזור שאט אל ערב וחייליה החלו להתקדם מערבה במגמה להשתלט על דרום מזרח מסופוטמיה כדי להגן על מקורות הנפט בפרס ועל נתיב הובלת הנפט במפרץ הפרסי.
כדי לסייע לבריטניה הצטרף למערכה חיל המשלוח ההודי שהורכב ברובו מחיילים של צבא הודו הבריטית. כוחות משנה של חיל משלוח זה נשלחו אל כל זירות הלחימה בהן נלחמו מדינות ההסכמה מול מעצמות המרכז. הכוח הגדול ביותר של חיל המשלוח היה כוח D שנשלח למסופטמיה. תהליך בניית כוח D נמשך תקופה ארוכה והגיע לשיאו ב-1916 כשלוטננט גנרל פרדריק סטנלי מוד הוביל מהלך לתיגבור משמעותי של הכוח הבריטי לקראת חידוש המערכה על בגדאד. במהלך תקופה זו נבנו או הועברו לזירה זו 8 דיוויזיות כשהדיוויזיה ה-18 הייתה האחרונה מהן.
ההיסטוריה של הדיוויזיה.
הדיוויזיה ה-18 הוקמה בדצמבר 1917 במסופוטמיה והיא כללה בעיקר חיילים מהמחוזות השונים של הודו ובנוסף יחידות קטנות של חיילים אנגלים. הדיוויזיה התארגנה ב בגדאד (שנכבשה במרץ אותה שנה) מתוך תגבורת שהגיעה מהודו ומבטליונים שכבר שהו במסופוטמיה. לאחר תקופת התארגות והסתגלות לאקלים במסופוטמיה השתתפה הדיוויזיה בקרבות הבאים:
מייד לאחר סיום קרב שרקט נשלחה הדיוויזיה לכבוש את מוסול. בהגיעה למרחק של כ-20 ק"מ מהעיר נחתם הסכם הפסקת האש של מודרוס. על אף ההסכם המשיכה הדיוויזיה לכוון מוסול וכבשה אותה. לאחר מהלך זה דרש מפקד הכוח הטורקי במסופוטמיה מהבריטים לסגת ממוסול בחזרה לקו בו שהו עם כניסת הפסקת האש לתוקף. לאחר סירוב הבריטים לסגת נכלל מהלך זה בדיונים של הסכמי השלום.
לאחר המלחמה נשארה הדיוויזיה בעיראק ככוח כיבוש למשימות שיטור ושמירה.
באפריל 1920 אושר בועידת סן רמו המנדט הבריטי על מסופוטמיה. בעקבות אישור זה פרץ מרד כנגד השלטון הבריטי ובו נטלו חלק קצינים לשעבר בצבא האימפריה העות'מאנית, סוכנים צרפתים, לאומנים מהתנועה הלאומית הערבית וכורדים מצפון עיראק ששאפו לעצמאות. הדיוויזיה ה-17 הייתה בין הכוחות עליהם הוטל לדכא את המרד. המרד דוכא בסופו של דבר אך במחיר של כ-2,300 חללים בריטים שחלקם היו מהדיוויזיה ה-18.
ב-1921 פורקה הדיוויזיה וחייליה הוחזרו לארצותיהם.
קו קוט
קו קוט (בתאית: เกาะกูด), הידוע גם בשם קו קוד, הוא אי במזרח מפרץ תאילנד. מבחינה מנהלית, האי נמצא בנפת קו קוט , מחוז טראט , תאילנד.
האי הוא הגדול מבין תריסר האיים שנמצאים בנפת קו קוט . כלכלת האי מתרכזת סביב דיג, חקלאות ותיירות. הריחוק של האי וחוסר הפיתוח הופכים אותו למרכז פוטנציאלי לתיירות אקולוגית.
קיימת מחלוקת על בעלות האי בין תאילנד לקמבודיה. לאורך ההיסטוריה, היו ניסיונות להגיע להסכמה, אך הן נכשלו.
קו קוד
דיאתמה
דיאתמה (או דתמה, דתימה) הייתה עיר מבצר בגלעד, אליה נמלטו היהודים מפני טימותיאוס, נציב גלעד הסלאוקי, במהלך מרד החשמונאים. הם התבצרו בעיר, התכוננו למצור, ושלחו ליהודה המכבי בקשה לעזרה.
מתואר שהביצורים של העיר היו כה חזקים עד שנדרשו אין ספור נושאי סולמות ומכונות מלחמה בשביל לכובשו.
במקום לתקוף ישירות את דיאתמה ממערב, ניצלו יהודה המכבי ואחיו, יונתן הוופסי, את יחסיהם הטובים עם הנבטים, חצו את המדבר וכבשו את בצרה. משם הם חזרו מערבה ותקפו את צבא טימותיאוס בשלשה ראשים, בשעה שהחל להסתער על המבצר. יהודה גירש את טימותאוס, הרג שמונה אלפים מחיילי האויב והציל את העיר.
מיקום העיר.
בפשיטתא נכתב "רמתה", ממנו פירש שמדובר ברמת גלעד. עם זאת, לא ניתן לזהות את המקום באופן ודאי.
Coraline (שיר)
Coraline הוא שיר של להקת הרוק האיטלקית מונסקין, מתוך אלבום האולפן השני שלהם, "". על אף שלא יצא כסינגל, נכנס השיר למצעדים שונים ברחבי העולם, בהם לחמישייה הפותחת בפינלנד, יוון וליטא. בנוסף, הוסמך השיר לתואר פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי.
רקע וכתיבה.
"Coraline" היא בלדת רוק גותי. השיר נכתב בחדר מלון, על ידי סולן הלהקה דמיאנו דייוויד והגיטריסט תומאס ראגי. לדברי ראגי, השיר בעל הרכב פרוגרסיבי הכולל ארפג'ו. הקולות והגיטרה האקוסטית מתחילת השיר נפגשים מאוחר יותר עם גיטרה חשמלית, גיטרה בס ותופים "בצורה מאוד תיאטרלית". לדברי אית'ן טורקיו, מתופף הלהקה, השיר הוא "סיפור עם התחלה, התפתחות וסוף". כפי שהסביר כותב השיר, דמיאנו דייוויד, שמה של הנערה אינו קשור לרומן "קורליין" של ניל גיימן, אלא נצר בהשראת סיפור אמיתי. הוא הוסיף כי "הסיפור מסתיים רע, יש לו סוף הרבה יותר אפל מרוב הסיפורים. קורליין אמורה לגעת בלב של אנשים".
קורט וימר
קורט וימר (באנגלית: Kurt Wimmer; נולד ב-9 במרץ 1964) הוא במאי, תסריטאי ומפיק אמריקאי.
ביוגרפיה.
לווימר יש תואר ראשון בתולדות האמנות מאוניברסיטת דרום פלורידה. לאחר מכן עבר ללוס אנג'לס, והחל לעבוד בתעשיית הקולנוע.
בשנת 1995 ביים את סרטו הראשון, "One Tough Bastard" , שזכה לביקורות מעורבות.
בשנת 1998 יצר את הסרט "ספרה", מותחן פנטזיה על בסיס רומן בעל אותו שם מאת מייקל קרייטון. הסרט זכה בעיקר לביקורות שליליות.
בשנת 1999 כתב את הסרט "השוד המושלם", רימייק לסרט בשם זהה משנת 1968. הסרט גרף 124 מיליון דולר בקופות הכרטיסים ונחשב להצלחה מסחרית.
בשנת 2002 כתב וביים את סרט הפעולה-מדע בדיוני "שיווי משקל", בו אף הופיע בהופעת קמע.
בשנת 2003 כתב את הסרט "השתול" , ובשנת 2006 כתב וביים את סרט המדע הבדיוני הדיסטופי "אולטרה סגול" , שהתמודד עם קונצנזוס של ביקורות שליליות.
בשנת 2008 כתב את הסרט "מלכי הרחוב" , ובשנת 2009 כתב והפיק את מותחן הפשע "אזרח שומר חוק", שבשבוע הראשון לצאתו הכניס כ-21,039,502 דולר, מה שהפך אותו לסרט השני המכניס ביותר בסוף השבוע הראשון שהופץ בשנת 2009.
בשנת 2010 כתב את הסרט "סולט", שזכה לביקורות חיוביות לרוב, והכניס כמעט 300 מיליון דולר.
בשנת 2012 כתב את "זיכרון גורלי", סרט פעולה ומדע בדיוני המבוסס במקור על הספר "We Can Remember It for You Wholesale" מאת פיליפ ק. דיק, ומשמש כעיבוד מחודש לסרט באותו שם משנת 1990. הסרט הכניס כ-200 מיליון דולר וזכה לביקורות מעורבות.
בשנת 2015 יצר והפיק את הסרט "נקודת פריצה", שהיה רימייק לסרט המצליח "נקודת פריצה" משנת 1991. הסרט היה כישלון קופתי, וספג ריבוי ביקורות שליליות.