התקפה כללית נפתחה למחרת. המסדרון המרכזי לארנסוואלדה הורחב על ידי קורפוס הפאנצר אס אס ה-3, ודחק חלק מהחזית הסובייטית 8 עד 12 קילומטרים אחורה. עם זאת, ההתקפה של קורפוס הפאנצר ה-39 לא הצליחה להגיע לאגם פלונה עקב התנגדות של ארמיית המשמר המשוריינת השנייה, ונעצרה כ-70 קילומטרים מקיסטרין לאחר שדחקה את הסובייטים מסלנטין ומוסקרין, וכבשה מחדש חלק מהקרקעות על החוף המזרחי של אגם מאדו ואת פיריץ. קבוצת מונצל דחפה כ-4 קילומטרים לליבנוב, בעוד שקורפוס הפאנצר אס אס ה-3 התקדם כקילומטר ל-Reetz. מספר טנקים סובייטים ותותחי נ"ט הושמדו על ידי טנקים כבדים טיגר II גרמניים, אך גם הטנקים הכבדים הגרמנים ספגו הפסדים. באופן כללי, ההתקדמות הגרמנית נבלמה בגלל התנגדות סובייטית חזקה. ב-17 בפברואר נפצע גנרל ונק, מפקד המתקפה, באורח קשה בתאונת דרכים. בזמן שהסיע אותו מתדרוך בברלין, הוא השתלט על הנהיגה מהנהג שלו (שהיה במשמרת וער 48 שעות) ואז בעצמו נרדם על ההגה. הוא הוחלף על ידי הנס קרבס, אך יוזמת הפיקוד כבר אבדה. מאוחר יותר באותו היום, הטיל ז'וקוב את ארמיית ההלם השלישית, שהתפרסה מחדש מאזור יאסטרו, להתקפת נגד והמתקפה הגרמנית נעצרה.
קבוצת ארמיות ויסלה עצרה את "Sonnenwende" ב-18 בפברואר. ב-19 בפברואר, יזם ז'וקוב מתקפת נגד שמטרתה לכידת שטטין באמצעות הארמיות ה-61 והמשמר המשוריינת ה-2, כמו גם קורפוס הפרשים של המשמר ה-7. עם זאת, הוא נתקע בקרבות הרחוב הקשים במהלך הכיבוש מחדש של ארנסוואלדה. לא הייתה נסיגה גרמנית מיידית, אך הפיקוד הגרמני החליט ב-21 בפברואר להסיג את מפקדת קורפוס הפאנצר ה-39 וכן את דיוויזיות הפיהרר-גרנדיר, הפיהרר-בגלייט, הולשטיין והפאנצר אס אס ה-10 מערבה מאחורי קבוצת ארמיות מרכז, מה שהבטיח שמזרח פומרניה תיפול לידי הסובייטים. הטלת הארמייה ה-70 להתקפה ב-23 בפברואר על ידי ז'וקוב, דרבנה נסיגה כשהכוחות הגרמניים איבדו או נטשו טנקים רבים. ב-24 בפברואר, החזית הבלארוסית השנייה של מרשל רוקוסובסקי חידשה את המתקפה לתוך פומרניה, ופתחה פער רחב של בקווים הגרמניים ממערב ל-Grudziądz תוך שהיא מתקדמת כמעט קדימה, מה שהפחית עוד יותר את הלכידות של ההגנות הגרמניות.
תוצאות המבצע.
למרות ההישגים הראשוניים, המבצע היה כישלון מוחלט. עם זאת, המבצע שכנע את הסובייטים לדחות את התקפתם על ברלין בזמן שפומרניה נכבשה במתקפת פומרניה המזרחית.
מירי מגנוס
מירי מגנוס (קרקובסקי) (נולדה ב-1932) היא במאית תיאטרון ויוצרת בין-תחומית ישראלית.
ביוגרפיה.
מגנוס נולדה במצרים. אביה היה ממוצא רוסי ועלה עם הוריו לארץ ישראל בגיל 9 על סיפון הרוסלאן, ואימה היא דור שמיני למשפחה ירושלמית. שתי המשפחות עברו למצרים ושם הכירו הוריה. שפת הדיבור בבית המשפחה הייתה צרפתית, ומגנוס למדה עברית כשפה שנייה. לאחר שנולד אחיה הצעיר ממנה בחמש שנים חזרה המשפחה לתקופה קצרה לארץ ישראל, ומגנוס התחנכה בגן הדוגמאי, גן הילדים העירוני הראשון של אחוזת בית. לאחר שהמשפחה שבה למצרים, שכנעה מגנוס את הוריה, בגיל שמונה, לשלוח אותה לסבתה בארץ ישראל, ורק חצי שנה לאחר מכן הצטרפו אליה הוריה ואחיה.
בשנת 1950 סיימה את לימודי התיכון בבית הספר עירוני א' בתל אביב, וב-1951 התקבלה ל"צוות אילן", צוות ההווי של חטיבת גולני. בשנת 1954, לאחר צירופם של חברי להקת פיקוד הדרום לצוות והקמת להקת פיקוד צפון השתתפה מגנוס בתוכנית הראשונה של הלהקה, "גלגוליו של מוישה וינטלטור". מפקד הלהקה היה יעקב בודו ולצידה השתתפו אביבה מרקס, אברהם פלטה, צדוק סביר, חנה אהרוני ואחרים. לאחר שחרורה למדה מגנוס אצל מניה ארנון את שיטת סטניסלבסקי ובאולפן לבמאים של הסתדרות העובדים. בשנת 1963 עברה לניו יורק ללמוד בימוי וטלוויזיה באוניברסיטת ניו יורק ובסטודיו למשחק של לי סטרסברג.
להקת גייסות השריון.
לאחר ששבה לישראל, התמנתה מגנוס לבמאית להקת גייסות השריון כאזרחית עובדת צה"ל - תפקיד שעד אז היה שמור לגברים בלבד, ובין השנים 1965–1969 ביימה את התוכניות "למה יו יו", "כנר על הטנק", ו"שישה ימים בטנק". בלהקה היו חברים באותן שנים בין היתר יוסי אלפי, צבי שיסל, עזרא דגן, טליה שפירא, אבי טולדנו, דורי בן זאב, תיקי דיין ודודו זר. מגנוס העלתה את רף ההפקות של הלהקה הצבאית בהתאם לסטנדרטים שלמדה בחו"ל, דבר שיצר לא פעם חיכוכים בינה לבין שאול ביבר, שנחשב לאבי הלהקות הצבאיות. היא גם הייתה זו שהעניקה הזדמנות מקצועית ראשונה למחזאי חנוך לוין, שכתב חומרים לתוכניות הלהקה עוד בזמן שהיה סטודנט בחוג לתיאטרון.
בתיאטרון הרפרטוארי.
מגנוס ביימה שני מחזות בלבד בתיאטראות הממוסדים בישראל. המחזה הראשון שלה אנדרוקלס והאריה, קיבל ביקורות שליליות ומגנוס הסתכסכה עם הנהלת התיאטרון - שמה הושמט מכרזת ההצגה, ומכתב ההתנצלות על שגיאה זו לא נשלח אליה ישירות כי אם לבעלה. בנוסף, גילתה מגנוס כי הוכנסו שינויים במחזה מבלי לקבל את אישורה לכך, ולאחר שהתלוננה בפני מנכ"ל התיאטרון ישעיהו וינברג הובטח לה כי השינויים יתוקנו, אך מבלי שהתאפשר לה להיות שותפה לחזרות.
בשנת 1968 זכתה במלגה לבמאים צעירים מטעם איגוד התיאטרון הבין לאומי (ITI) ויצאה בשליחות משרד התרבות להשתלמויות בלונדון אצל הבמאי פיטר ברוק, ובמסגרת הלהקה השייקספירית המלכותית, ולאחר מכן בפריז כאסיסטנטית בהפקה של אז'ן יונסקו, אחד מאבות תיאטרון האבסורד. כששבה לישראל ב-1969 עשתה ניסיון נוסף להעלות מחזה בתיאטרון הרפרטוארי וביימה את "משהו לא נורמלי" של עמוס קינן, אותו הכירה במהלך שהותה בלונדון. גם מחזה זה קיבל ביקורות שליליות בעיתונות, ובסוף אותה שנה ירד מהבמות עם סגירת תיאטרון האוהל, שפעל בחסות ההסתדרות וסבל מקשיים תקציביים.
לאחר האכזבות שנחלה במסגרת התיאטרון הממוסד החליטה מגנוס להקים בשנת 1972 תיאטרון עצמאי, תיאטרון ארנון, שבמסגרתו העלתה את המחזה "אני שאיש לא מכיר", מחזמר אמריקני שעסק בפנתרים השחורים בארצות הברית, ובגרסתו העברית של דן בן אמוץ התמקד בסיפורם של הפנתרים השחורים בשכונת מוסררה בירושלים. מחזה זה זיכה את מגנוס בפרס כינור דוד.
לאחר הקריירה בתיאטרון.
בשנות השבעים עסקה מגנוס בהוראה בבצלאל, המדרשה לאמנות ושנקר, לצד ריכוז חוגי דרמה לנוער בתל אביב. בשנות השמונים התמחתה בהפקת אירועים סביבתיים על פי מודל הפסיון של ימי הביניים, שבו עובר הקהל בין כמה מוקדי אירועים באותו המתחם. בין היתר הפיקה את אירועי כרמי תימן (1979), חגיגות היובל ליריד המזרח (1982), פסטיבל טבריה (1986), מופע הפולקלור "שבע כלות בשער" (1980) ושורה של אירועים בחסות מועצת רמת השרון (1984–1989).
יחסיה עם יונה וולך.
מגנוס הייתה אחת מחברותיה הקרובות של המשוררת יונה וולך. השתיים הכירו בתיאטרון "כיכר" שייסדה מגנוס ב-1978, ולדבריה של מגנוס השיר "תותים" של וולך נכתב בניסיון להרשים אותה.
וולך ומגנוס שיתפו פעולה בכתיבת שירים עבור אופרת הרוק "אור זרוע" המתבססת על ספרו של יעקב הורוביץ בעל אותו השם. וולך הייתה אמורה לגלם במחזה את הדמות הראשית, אך נפטרה בטרם הושלם המחזה ומגנוס נאלצה לגנוז אותו.
חיים אישיים.
מגנוס מתגוררת בירושלים. הייתה נשואה למהנדס יוחנן מגנוס, ואם לשלושה - מעצבות הפנים טלי גולדפלד ומיכל ארז, ואראל.
וילה לובוריץ'
וילה לובוריץ' היה מחנה השמדה בסרייבו שבמדינה העצמאית של קרואטיה. הוילה הייתה ברחוב סקנדריה מספר 49. מפברואר עד מאי 1945, האוסטאשה רצח לפחות 323 בני אדם בווילה זו.
רקע.
בפברואר 1945, אנטה פאבליץ' שלח את וייקוסלאב לובוריץ' לסרייבו כדי לדכא התנגדות למשטר. משימתו האמיתית הייתה להשתמש בקבוצות סאדיסטים ורוצחים מפלצתיים של האוסטאשה כדי ליצור אווירה של פחד ברחובות שתאפשר לה לסגת מבוסניה והרצגובינה עם כוחותיהם ללא נפגעים ועיכובים.
בית טרור.
לובוריץ' הקים את המטה שלו במרכז סרייבו. בתחילה, המטה שלו ישב בבית ברחוב סוקולסקה (לאחר המלחמה שונה שם הרחוב ל"מיס אירבינה"), ובהמשך הוא הועבר לווילה ברחוב סקנדריה.
לובוריץ' וכוחותיו השתמשו גם בביתה של משפחה קרואטית בשם באבונוביץ' וכן במסעדה סמוכה. המבנים בהם הם השתמשו כונו "בית הטרור". הוא בחר בכוונה בווילה זו מסיבות סמליות, משום שהיא הייתה מקום מושבו של לשכת הבונים החופשיים בסרייבו, ובחזיתו התנוסס סמל הבונים החופשיים.
הוילה של לובוריץ' הפכה לבית רצח, למקום לעינויים ולכלא של יהודים, סרבים, ומתנגדי משטר פוליטיים.
מיד לאחר הגעתו לסרייבו, הוא ארגן מעצרים המוניים. בסוף פברואר 1945 עצרו כוחותיו והמשטרה המקומית כמה מאות בני אדם וצדו את היהודים שנותרו בסרייבו. על פי ההערכות, הוא הצליח לאתר וללכוד כמאתיים יהודים. לובוריץ' הקים "בית משפט חירום" והוציא להורג מאות אנשים. בבית משפט זה התקיימו 13 משפטים ל-85 בני אדם, 44 מהם נידונו למוות והשאר למאסר ממושך, אך רק מעטים שרדו.
במרץ ובתחילת אפריל 1945 הרגו כוחותיו 323 בני אדם ותלו 55 במריג'ין דבור כדי להפחיד את האוכלוסייה המקומית. הם ענדו שלטים על צווארם עם הכיתוב "יחי הפוגלאבניק" .
אוסקר מונצל
אוסקר מונצל (בגרמנית: Oskar Munzel; 13 במרץ 1899 – 1 בינואר 1992) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן שימש כמפקד בכיר בבונדסוור.
ביוגרפיה.
מונצל נולד ב-13 במרץ 1899 בגרימן, אשר הייתה חלק מהקיסרות הגרמנית. ב-3 ביולי 1917 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט האולאנים ה-8, עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, וב-5 בנובמבר 1918 הועלה לדרגת לויטננט.