עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, הוטסו לבסיס צה"ל בחצי האי סיני והתבקשו להצטוות על טנקים, בחבורתם נמנה צוער נוסף שלמד עמם בפנימייה הצבאית, אפי אדמוני, אך בהגרלה שערכו נקבע שיצוות לטנק אחר. כשהם נוהגים את טנק המגח, עברו בין יחידות שונות עד שלבסוף צורפו לגדוד 79 בחטיבה 14, בפיקודו של המג"ד עמרם מצנע — גדוד שהורכב במהלך ימי הלחימה משרידים של שני גדודי שריון וכוחות נספחים. הצוות הצטיין בקרבות נגד כוחות הצבא המצרי באזור המעוזים "לקקן" ו"מצמד", כשארבעת הצוערים מתחלפים ביניהם בפיקוד על הטנק. במהלך הקרבות השמיד הצוות טנקי אויב רבים, וכן פגע בכוחות רק"מ וחי"ר. הארבעה נודעו במורל הגבוה שלהם ובדבקותם במשימה ונודעו בכינוי "טנק הצוערים".
בליל 15 באוקטובר 1973 הועבר הצוות מפלוגה י' בפיקודו של יובל נריה לפלוגה בפיקודו של , ויחד עמה השתתפו בקרב החווה הסינית. במהלך הקרב נפגעו טנקים רבים בפלוגה, והטנקים הנותרים בגדוד אורגנו למסגרת אחת תחת פיקודו של הסמג"ד נתן בן ארי והמ"פ רמי מתן. במהלך הלחימה נותק הקשר עם "טנק הצוערים", ולאחר שנפגע מאש אויב הודיע מפקד הטנק בקשר כי אנשי הצוות נפצעו, אך כוחות הגדוד לא הצליחו לחבור אליהם ולחלצם. הארבעה נטשו את הטנק הפגוע ונמלטו רגלית. חודשים מאוחר יותר התברר כי יצאו מהטנק ונמלטו בטעות לכיוון התעלה עד שנתקלו בכוחות מצריים ושם נהרגו.
בשוך הקרבות, שבועיים אחרי הפסקת האש, יצאו יוחנן גור, אביו של יורם גור, ודב בן דב, אחיו של ישעיהו בן דב לתור אחריהם. הם מצאו את שרידי הטנק, ללא השרשראות פגוע מתחת לגחון, אך אנשי הצוות לא אותרו ונחשבו כנעדרים. רק במרץ 1974, זמן קצר לפניי החזרת השטח למצרים, במסגרת הסכם הפרדת הכוחות, אותרו שרידי גופותיהם של יורם גור, ישעיהו בן דב וברוך ליסיצקי בחולות סיני, שרידי גופתו של נמרוד גזית נמסרו לישראל על ידי המצרים כמה חודשים לאחר מכן. נסיבות מותם המדויקות נותרו תעלומה.
לאחר מותם הועלו הארבעה לדרגת סגן משנה וזכו לצל"ש הרמטכ"ל על גילוי רוח התנדבות, אומץ לב ודבקות במשימה. טנק המגח הפגוע שבו לחמו נגרר והובא עד לכניסה לבסיס מצל"ח שבצריפין, שם הוצב כאנדרטה, כשהוא על משטח נטוי בזווית של 30 מעלות, זווית העלייה המרבית של הטנק, התותח מוגבה למקסימום וכך המקלעים, על-מנת לסמן כי הם עשו כל מה שהיו יכולים לעשות. ליד הטנק הוצבו חמישה לוחות, על אחד מהם סיפור לחימת טנק הצוערים ועל ארבעת האחרים סיפורו של כל אחד מחברי הצוות.
ב-18 ביוני 2013 הועבר טנק הצוערים לאנדרטה חדשה שנבנתה במיוחד עבורו במתחם הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה.
האחדות
"האחדות" היה ביטאון מפלגת פועלי ציון, אשר יצא כשבועון מיוני 1910 ועד ינואר 1915, עת נסגר בצו השלטון העות'מאני.
עורכיו הראשיים של הביטאון היו יצחק בן-צבי, רחל ינאית בן-צבי, דוד בן-גוריון ויעקב זרובבל; עוד השתתפו בעריכה יוסף חיים ברנר, יוסף נחמני, יצחק אחדותי ואהרן ראובני. מערכת העיתון הייתה ממוקמת בירושלים, ליד הקומונה שליד בית הספר לאמנות בצלאל, שנקראה "ירושלים החדשה", והעיתון יצא בדפוס אחדות, שהיה קואופרטיב שעובדיו גיבשו גם את תוכני העיתון והחלטות נוספות. "האחדות" היה המשך ישיר לשני גליונות "דער אַנפֿאַנג" ("התחלה") שיצאו ביידיש.
העיתון היה בעל קו סוציאליסטי-מהפכני כוונתו המוצהרת הייתה "לאחדות המעמד, לאחדות הציבור העובד, הפועל היהודי והאומה". עורכיו, שכתבו את המאמרים העיקריים, היו גם ראשי מפלגת "פועלי ציון" שראתה בעצמה את המובילה הראשית של ציבור הפועלים היהודי. העיתון המתחרה היה "הפועל הצעיר" של מפלגת הפועל הצעיר.
בדצמבר 1914, עקב כניסת האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה, הורה השלטון העות'מאני לגרש מארץ ישראל את כל היהודים שלא הייתה בידם אזרחות עות'מאנית. בגיליון "האחדות" שהופיע מיד לאחר מכן נכתב מאמר בגנות ההוראה השלטונית. מיד עם צאת הגיליון לאור פרץ כוח משטרה אל בית הדפוס ואסר את יעקב זרובבל, העורך האחראי, ואת זאב אשור, אשר ייצג כלפי השלטונות את בית הדפוס כמו"ל. זרובבל הצליח לקנות לו את דרכו לחופשי מבלי לרצות עונש מאסר שהושת עליו ועל אשור הוטל קנס של 15 לירות זהב, אך לעיתון ולכל עיתוני הפועלים, הוצא צו סגירה מיידי.
בשנת 1911 פרסם דוד בן-גוריון 2 מחזות ב"האחדות" : "אבן מקיר תזעק", ו-"חג העבודה".
אחדות
זילות השואה
זילות השואה הוא מושג שמשמעותו המעטה בערכה של השואה ועד זלזול מופגן בה, או אף הכחשתה.
למושג אין הגדרה אחידה והוא נמצא בשימוש מזדמן בשיח, באופן בו לעיתים מואשם בו צד מסוים, המכחיש האשמה זו.
המושג עולה מדי פעם בשיח הציבורי בישראל בהקשר של ניצולן של הרגשות שמעוררת השואה לשם קידומן של מטרות שאינן בהכרח קשורות אליה ישירות. כך למשל בתקופת תוכנית ההתנתקות האשים הרמטכ"ל דאז דן חלוץ בזילות השואה את המתנחלים שתלו שלטים עם הכתובת "לא נשכח ולא נסלח", שלצידה תמונה של חיילים מפנים תושבים, וזאת אף על פי שבכתובת "לא נשכח ולא נסלח" נעשה כבר שימוש לאחר רצח יצחק רבין. מועצת יש"ע הכחישו את הרלוונטיות של המונח. יד ושם כינה שימוש של חרדים באחת מהפגנותיהם בסמלי השואה "זילות זכר השואה".
מאז תחילת המאה ה-21 נהפכה זילות השואה לאמצעי נפוץ במסגרת גל האנטישמיות החדשה והפולמוס בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני. במסגרת זו נפוצה השוואה של ישראל ומעשיה ביהודה, שומרון ועזה לנאצים במטרה לעשות לה דה-לגיטימציה ודמוניזציה. השוואה זו נעשית בידי ארגונים פרו-פלסטינים ואנשי שמאל רדיקלי, כולל פעילי שמאל ישראליים.
זילות השואה היא עילה לתביעה משפטית במדינות רבות. כך למשל: הצהרותיו של לאון דגרל פעיל נאצי, שזכה לחסינות בספרד, בנושא השואה הביאו לתביעה נגדו מצד ניצולת השואה ויולטה פרידמן. על אף שבתי המשפט המחוזיים בספרד היו לטובתו של דגרל, הוא הורשע לבסוף על ידי בית המשפט העליון הספרדי בזילות זכר הנספים בשואה, והוטל עליו קנס גבוה.
סוגים של זילות שואה.
הכחשת השואה.
חלק מהותי מהאנטישמיות החדשה היא הכחשת השואה או ממדיה, יחד עם העללות עלילות נגד ישראל. לפיהם ישראל עושה שימוש בשואה למטרות השגת רווח פוליטי דרך מניפולציה והשפעה על דעת הקהל להצדקת קיומה וקיום הציונות; זאת תוך הצדקת היחס השלילי, שלילת זכויות לאומיות, וקיום רצח עם פלסטיני. פעמים רבות מושווים הפלסטינים ליהודים בתקופת גרמניה הנאצית, והישראלים לנאצים. השוואות רווחות הן השוואת עזה לגטו ורשה והשוואת רייצ'ל קורי לאנה פרנק ופרימו לוי. זאת תוך העלאת סבל הפלסטינים מעל לזו שעברו היהודים בשואה ושילוב אלמנטים של אנטישמיות נוצרית קלאסית לצורך השגת מטרה זו. לפי מנפרד גרסטנפלד המטרה הישירה בהאשמה הכוזבת את ישראל בביצוע פשעי מלחמה ורצח עם בפלסטינים היא הכרח קיומי שנועד "להלבין ולכבס את חטאי העבר של היבשת כמו גם את פגעי ההווה. עבור אחדים הפטנט הזה משמש ככלי לכסות על פשעי אבותיהם במובן הפשוט ביותר."
האשמת הקורבן והציונות בנאציזם.
באמצע המאה ה-20 הואשמו היהודים בהיטלריזם לאור סירובם להיטמע מתוך התעקשות לשמור על זהותם היהודית. בבריטניה הועלו האשמות כי היו אלו היהודים שגררו את בריטניה למלחמה מיותרת מול הנאצים, שכונתה "מלחמה יהודית". בנוסף במהלך המלחמה הואשמו היהודים בהיותם "גיס חמישי" ו"אויב זר" המקיים קשרים עם השוק השחור, מרגל וחתרני. היו אף שהאמינו כי בתקופה זו "היהודים ארגנו קונספירציה עולמית נגד בריטניה המסכנה והזקנה", שלפיה הציונים איחדו כוחות עם הסובייטים במטרה להוריד מכוחה של בריטניה. הנציב העליון הבריטי האחרון בפלשתינה, הגנרל סר אלן קנינגהם, אף תיאר במבט עמום מאוד את הציונות כ"תנועה לאומית כמו-נאצית" המלווה ב"פסיכולוגיה היהודית החריגה", שהפיקה משהו מעוות שאינו מגיב לשום טיפול רציונלי. התבטאות שהגיעה לאחר תגובה יהודית לרדיפת פעילי התנועה הציונית על ידי הבריטים והוצאתם להורג.
ג'ון באגוט גלאב השמרני, המפקד העליון הבריטי של הלגיון הערבי הירדני שלחם נגד ישראל בשנת 1948 טען כי יצירתה של ישראל נחשב לפשע בלתי נסלח. גלאב האמין כי סיבת רדיפת היהודים לאורך ההיסטוריה היה "אופיים הדוחה"; כי רוב היהודים הרוסים והמזרח אירופאים הם למעשה טורקים-כוזרים ללא שום קשר לאדמת ישראל המובטחת; שהיהודים באופיים אגרסיביים וקשי עורף; כי מנטליות ה"נקמה" של היהודים "הועברה מדור לדור בעקביות"; וכי עוד מימי התנ"ך היהודים המציאו את "רעיון הגזע העליון", שלפיו על דמם לא להזדהם בערבוב עם אחרים. לפי גלאב לא רק שהיהודים המציאו את רעיון "הגזע העליון" אלא כי התנהגותם כלפי הערבים נבעה ממה שהושרש בהם תחילה על ידי אכזריותו של היטלר. ב-1946 אף תיאר את הציונים כ"שכבת קנאות מזרח אירופאית עדכנית" וכמאמצים טכניקות נאציות של "תאוריות גזע, דם ואדמה, טרור חמוש, הטמעת שנאה לצעירים ותנועות נוער". כשהדור הצברי היהודי הצעיר בפלשתינה "קשה, צר, פנאטי ומריר כנוער ההיטלראי, שלפיו נקבע כמודל". ארנולד טוינבי בשנות החמישים פעל ללא הרף לתיאור הציונים כ"תלמידים של הנאצים" תוך התעלמות מפעולות הערבים להשמדת היהודים. כשלפי טוינבי האחרונים אף בחרו "לחקות חלק מהמעשים הרעים שהנאצים ביצעו בהם", וכשבטירוף צמא דם וללא התגרות רצחו וגירוש ערבים שקטים לחינם. כיום רעיונות אלו הפכו לנפוצים ופופולריים ביותר בבריטניה, כשהחל משנת 1967 השמאל החדש החל לתאר את המדיניות הציונית כלפי הערבים והפלסטינים כ"רצח עם", גישה שאומצה בקמפוסים החל מ-1970 על ידי הליברלים.