האולם הגדול מואר על ידי שורות חלונות ביפוריים הנשקפים אל הלוג'יה שמשני הצדדים. מחזור הציורים המקורי, המיוחס לג'וטו, נהרס בשרפה של שנת 1420. האולם מעוטר במחזור גרנדיוזי של ציורי פרסקו אסטרולוגיים (שהושלמו בין השנים 1425 - 1440) המבוססים על מחקריו של פייטרו ד'אבנו, חסיד של אבן רושד. ציורי הקיר מאת ניקולו מירטו (Niccolò Miretto) וסטפנו דה פררה (Stefano da Ferrara), משתרעים ב"שלוש הרצועות העליונות" של ארבעת הקירות על פני יותר מ-200 מטרים (נקודת ההתחלה היא הפינה הדרומית-מזרחית, הקיר הפונה לפיאצה דלה ארבה, בסמל מזל טלה, המתאים לנקודת השוויון של האביב). הנושאים האסטרולוגיים מחולקים לשנים עשר תאים המתאימים לחודשי השנה, כל אחד מחולק לשלוש רצועות של תשעה מדפים. כל תא כולל דמותו של שליח, האלגוריה של החודש, הסמל בגלגל המזלות, כוכב הלכת, עיסוקים אופייניים, מסחר וקבוצות כוכבים. מסביב מיוצגים הפעילויות והדמויות של אנשים המוגדרים על ידי השפעות של הכוכבים, אליהם הזמן הקשור לתאריך הלידה. "הרצועה התחתונה" מתארת את סמלי השופטים (הדיסקים), באמצעות בעלי חיים, אליהם מתווספות ארבע המעלות הקרדינליות ושלוש המעלות התאולוגיות, הקדושים המגנים של פדובה (כגון ואנטוניוס מפדובה) ומורי הכנסייה. מאז שנת 2000 היוו ציורי הקיר בפלאצו מוקד לפרויקט שיקום, שבוצע גם הודות לכספים ממשחק הלוטו.
באולם יש פסל סוס עץ ענק, העתק רנסאנס של האנדרטה לגטאמלאטה של דונטלו ושני ספינקסים מצריים שהובאו במאה ה-19 על ידי . במאה ה-20 נוספה בפינה באולם מטוטלת פוקו, כדי להדגיש את הקשר הבלתי נפרד בין פדובה למדע.
האולם מחלק את שתי הכיכרות הגדולות של פיאצה דלה ארבה (Piazza delle Erbe, כיכר עשבי התיבול) ופיאצה דלה פרוטה (Piazza della Frutta, כיכר הפירות), שבהן שוכן השוק של פדובה. מתחת לאולם, לאורך שתי גלריות מקבילות, ישנן חנויות אוכל רבות ואופייניות.
כצירוף אידיאלי לתפקודו הקדום הוא מחובר פיזית ממזרח לבית העירייה הנוכחי.
הקורפוס ה-16 (האימפריה העות'מאנית)
הקורפוס ה-16 של האימפריה העות'מאנית (בטורקית : 16 ncı Kolordu או On Altıncı Kolordu) היה קורפוס של הצבא העות'מאני. הוא הוקם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה.
הקורפוס לחם במהלך קרב ביטליס, כחלק מהמערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה, תחת פיקודו של מוסטפא כמאל פאשה, אשר הביא לעצירת ההתקדמות הצבאית הרוסית לעבר אסיה הקטנה. לאחר הקרב מונה מוסטפא כמאל למפקד הארמייה השנייה.
סדר הכוחות.
סדר הכוחות, אוגוסט 1916, דצמבר 1916.
באוגוסט 1916, בדצמבר 1916, הקורפוס נבנה כך:
סדר הכוחות, אוגוסט 1917.
באוגוסט 1917 נבנה הקורפוס כדלקמן:
שפות בסכנת הכחדה
יחסי אוסטריה–כווית
יחסי אוסטריה–כווית הם יחסי החוץ בין אוסטריה וכווית.
סקירה כללית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1965. השגרירות האוסטרית בכווית סיטי נחנכה רשמית בשנת 1979. השגריר האוסטרי הראשון נכנס לתפקידו בשנת 1983. בשנת 1984 כווית פתחה את שגרירותה בבירה האוסטרית וינה. החשיבות הגוברת של כווית כשוק הסחורות, כמדינת מעבר ושוק פיננסי גרמה להעצמת היחסים הדו-צדדיים. ביקורו של קנצלר אוסטריה ברונו קרייסקי בשנת 1981 עמד בתחילת ההתפתחות הזו.
שר החוץ האוסטרי ארווין לנץ ביקר בכווית בשנת 1984, ובשנת 1986 הגיע שר החוץ הכוויתי והאמיר הנוכחי, שייח' סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר אל-סבאח לווינה. נקודת שיא נוספת ביחסים הדו-צדדיים הייתה ביקורם של נשיא אוסטריה קורט ולדהיים וסגן הקנצלר אלויס מוק בכווית בשנת 1988. בשנת 1996 ביקרה מזכירת המדינה האוסטרית בניטה פררו-ולדנר בכווית, ובעקבותיה הגיע ביקור נוסף במאי 2003.
בנובמבר 2004 נשיא יו"ר המועצה הלאומית של אוסטריה, אנדראס קול, נפגש עם חברי הנהגת המדינה בכווית. במאי 2007, שרת החוץ האוסטרית, אורסולה פלסניק, נפגשה גם עם נציגי המדינה הכווייתיים המובילים, האמיר, ראש הממשלה, שר החוץ ויו"ר העצרת.
השיא האחרון ביחסים בין שתי המדינות היה בביקור הרשמי של נשיא הבנק המרכזי האוסטרי היינץ פישר בפברואר 2009, אשר לווה על ידי שר הכלכלה האוסטרי, ריינהולד מיטרלהנר ושר הבריאות האוסטרי, אלויס שטגר. התקיימו שיחות עם האמיר, נסיך הכתר, סגן ראש הממשלה וכן יו"ר האספה. הנשיא הפדרלי חנך גם את הפורום הכלכלי האוסטרי-כווית. סגן נשיא אוסטריה של לשכת המסחר האוסטרית יחד עם נשיא לשכת המסחר והתעשייה של כווית חתמו על פרוטוקול של שיתוף פעולה דו-צדדי.
ב-2019 ביקר בכווית הקנצלר סבסטיאן קורץ אשר נפגש עם האמיר ובכירים נוספים בממשל ובעולם העסקים.
יחסים כלכליים.
במהלך המחצית הראשונה של שנות השמונים, היקף הסחר השנתי היה סביב 45–48 מיליון אירו לפני ירידה לכ-22–23 מיליון אירו בשנים שלאחר הפלישה העיראקית לכווית ב-1990. בשנת 1996, שוב הגיע הסחר לסכום של יותר מ-40 מיליון אירו. באמצע שנות האלפיים היקף חילופי הסחורות טיפס לקצת פחות מ-70 מיליון אירו בשנה. בשנת 2008 נחצה לראשונה רף 100 מיליון אירו. השיא הגיע בשנת 2013 כאשר היקף המסחר, בין היתר בשל ייצוא הנפט הכוויתי לאוסטריה, עמד על 520 מיליון אירו. בשנת 2016 הוחלפו סחורות בשווי כולל של 120 מיליון אירו.
עשרות אלפי כוויתים מבקרים באוסטריה באופן קבוע, רובם מגיעים במהלך חודשי הקיץ. מדינות זלצבורג, וינה וטירול הן בין היעדים המובילים לתיירים מכווית.
הדיוויזיה ה-19 (האימפריה העות'מאנית)
הדיוויזיה ה-19 של הצבא העות'מאני (בטורקית: 19. Piyade Tümeni) הייתה דיוויזיה עות'מאנית שלחמה במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה.
ב-20 בינואר 1915 מונה מוסטפא כמאל פאשה למפקד הדיוויזיה, ועד מהרה היא הוצבה בחצי האי גליפולי. הדיוויזיה לחמה בגבורה במהלך מערכת גליפולי ולזכותה נזקף חלק גדול מעמידת הכוחות העות'מאניים נגד כוחות מדינות ההסכמה. בינואר 1916 הועברה הדיוויזיה יחד עם הדיוויזיה ה-20 לגליציה, שם הן לחמו כחלק מהקורפוס ה-15 נגד כוחות צבא האימפריה הרוסית. באוגוסט 1917 הועברה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-15 לארץ ישראל, שם היא לחמה במהלך קרב באר שבע. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בארץ ישראל, עד להשמדתה בקרב מגידו.
שפות ילידיות באמריקה
חסמת הריאה
חסמת ריאתית
איילט חבש
איילט חבש (בטורקית עות'מאנית: ایالت حبش) היה איילט של האימפריה העות'מאנית. הוא היה ידוע גם בשם איילט ג'דה וחבש, כיוון שג'דה הייתה העיר הראשית שלה, וחבש וחג'אז. הוא התרחב על שטחי חופי חג'אז וצפון מזרח אפריקה הגובלים באגן הים האדום. על חוף הים בצפון מזרח אפריקה, האיילט הורכב מאסאווה, Hirgigo, סואקין והמחוזות שלהם.
בדומה לשליטה העות'מאנית בצפון אפריקה, בתימן, בחריין ולאסה, לעות'מאנים לא הייתה שליטה "אפקטיבית וארוכת טווח" מחוץ לנמלים שבהם הייתה נוכחות עות'מאנית ישירה וחיל המצב.
היסטוריה.
הקמה.
בשנת 1517 כבשו הטורקים העות'מאנים את הסולטנות הממלוכית במצרים ובסוריה, בתקופת שלטונו של סלים הראשון. ככזה, שטחי הסולטנות כולל ג'דה ומכה נשלטו על ידי העות'מאנים. לאחר מכן הורחבה ג'דה לצורך הגנה על גבולות האימפריה העות'מאנית מפני פלישות פורטוגזיות.
לאחר מכן החלה האימפריה העות'מאנית להרחיב את גבולותיה לאורך שאר חופי הים האדום. שליטים מוסלמים מסודאן ומחצי האי ערב היו דומיננטיים בחוף הים האדום של אפריקה עד שהגיעו הטורקים העות'מאנים במאה ה-16. נמלי סואקין ומאסאווה נכבשו על ידי אוזדמיר פאשה, אשר מונה לביילרביי בשנת 1555, ואיילט חבש הוקם בשנת 1557. בהיותה של מאסאווה חשיבות כלכלית משנית, הון המנהלה הועבר עד מהרה לחוף הים האדום לג'דה (מסוף המאה ה-16 ועד תחילת המאה ה-19; מדינה שימשה באופן זמני כבירה במאה ה-18).
הטורקים העות'מאניים התקדמו בכוח רב הלאה לכבוש את אריתריאה. סנג'ק איברים הוקם בשנות ה-60 של המאה ה-16. בשנת 1571 עבר מושל חבש לשבור את המצור על סואקין על ידי כוחות ממלכת פונג'. ההרחבה הופסקה בשנת 1578, והעות'מאנים פרשו מרוב האזורים. במהלך המאות הבאות, הממשל העות'מאני נמנע במידה רבה מהתערבויות נוספות, בהסתמך על מערכת שלטון עקיף. רק באי מאסאווה עצמו היה מושל עות'מאני, ששלט במסחר ובמיסים; בסואקין מינו השלטונות העות'מאנים קצין מכס. חיל המצב של הירגיגו, המורכב מכורדים, אלבנים, טורקים וערבים, מעורב באוכלוסייה המקומית, וצאצאיהם שמרו על דמי השכירות והתארים העות'מאניים.
קיים מעט מאוד של מקורות לשלטון העות'מאני באיילט חבש לאחר המאה ה-16. רוב המקורות העות'מאניים של צ'נגיז אורחונלו על חבש מגיעים מסוף המאה ה-16, חלקם מהמאה ה-17. למרות האופי המכריע של איילט חבש, הוא לא הצליח "למצוא נתונים מדויקים בנוגע למבנה הניהולי והפיננסי של המחוז" או מידע על מיסוי חקלאי כלשהו.
העברת הבירה לג'דה.
כאשר העות'מאנים הפכו לדומיננטיים בחג'אז בשנת 1517, ג'דה הוקמה כסנג'אק בסמכותו של ביילרבליק של מצרים. ככל שג'דה התפתחה למרכז מסחר חשוב, העות'מאנים הפכו את ג'דה לבילבייליק עצמה. במאה ה-18 הוא הוצמד לאיילט חבש, ומושלים בדרגת וזיר החלו להתמנות בהב.
בשנת 1701 הוטלו סואקין ושאר הנחלות העות'מאניות בחוף האפריקאי תחת סמכותו של המושל בג'דה. לאחר שילובו עם ג'דה, האיילט קיבל חשיבות. בשל המרחק הגדול מהבירה, לעות'מאנים לא הייתה שליטה מועטה על הפאשה של ג'דה, וסמכותם על האזור הייתה נומינלית ברובה.
בשנת 1829, יוהאן לודוויג בורקהרדט תיאר את הפאשליק של ג'דה כ"חסר חשיבות לחלוטין" בשל כוחו של השריף של מכה, והתואר הוענק לאנשים שמעולם לא ניסו להשתלט על ממשלתם.