ברוב הנוסחאות, משמיטים בתפלה זו את הבקשות של קטע "קדשנו במצוותיך וכו'". אמנם, בנוסח רומניא ובנוסח פרובאנס שמרו עליהם, והערוך השלחן טוען שנשמטו בטעות.
הייחודיות ב'קדושת היום' הנאמרת בתפילת ר"ח החל בשבת.
ברכת "קדושת היום" באה בשבתות, ראשי חודשים, וימים טובים, במקום 13 הברכות האמצעיות, הנאמרות בתפילת עמידה של ימי החול, בהן מבקש האדם את צרכיו. במקום זאת, מזכיר המתפלל בברכה אמצעית אחת, את קדושת היום וחשיבותו. כאשר חג חל בשבת, אומרים בתפילת מוסף את תפילת העמידה המיוחדת לחג, ומוסיפים בתוכה תוספות ייחודיות, המאזכרות את קדושת השבת, ואת הקורבנות המיוחדים ליום זה.
הראבי"ה מסביר מדוע אין מתפללים תפילת שבת עם תוספות לחג, אלא להפך.
דמיטרי ליכצ'וב
דמיטרי ליכצ'וב (ברוסית: Дмитрий Сергеевич Лихачёв; 28 בנובמבר 1906 - 30 בספטמבר 1999) היה פילולוג רוסי וסובייטי. ליכצ'וב חיבר מספר עבודות חשובות על ההיסטוריה של הספרות הרוסית הקדומה. עבודתו הקנתה לו מוניטין בכל העולם, והוא זכה במספר רב של פרסים בינלאומיים ותוארי דוקטור לשם כבוד במספר אוניברסיטאות ידועות.
ביוגרפיה.
דמיטרי ליכצ'וב נולד בסנקט פטרבורג, לאב שהיה מהנדס חשמל. לאחר סיום לימודיו בבית הספר החל ללמוד באוניברסיטת סנקט פטרבורג בפקולטה למדעי החברה. בשנת 1928, לקראת סיום הלימודים באוניברסיטה, נעצר בשל השתתפותו בחוג סטודנטים, בו הרצה על חוקי הדקדוק הרוסי שהופרו על ידי "אויבי הכנסייה והעם הרוסי". הוא נידון ל-5 שנות מאסר. עד לשנת 1931 היה במחנה מעצר באיי סולובצקי, ובתקופת שהותו במחנה כתב את עבודת המחקר הראשונה שלו, על משחקי קלפים של פושעים פליליים. בנובמבר 1931 הועבר לעבודה בהקמת של תעלת בלומורקנאל.
בשנת 1932 שוחרר ליכצ'וב וחזר ללנינגרד. הוא הצליח לחזור לפעילות מדעית בתחום הפילולוגיה, ובשנת 1936 נמחק האישום שהיה כנגדו בגין פעילות נגד המדינה. באותה תקופה התחתן, ובשנת 1937 נולדו לו תאומות.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו הוא ומשפחתו נצורים בלנינגרד. הם שרדו את המצור על העיר, אך רק בשנת 1943 הצליחו לצאת ממנה.
החל משנת 1938 ועד לשנת 1954 עבד ליכצ'וב במכון לספרות רוסית בלנינגרד. בשנת 1941 סיים את עבודת הדוקטורט שלו שהוקדשה לספרות הרוסית של המאה ה-12. בשנים 1945–1946 פרסם מספר ספרים על ההיסטוריה של רוסיה ועל הספרות הרוסית בין המאה ה-11 למאה ה-17. בשנת 1946 החל ליכצ'וב ללמד באוניברסיטת סנקט פטרבורג, ובשנת 1951 התמנה לפרופסור.
בשנת 1950 פרסם ליכצ'וב תרגום לרוסית מודרנית של משא מלחמת איגור ושל הכרוניקה הרוסית הראשונה עם הערות מדעיות. בשנת 1952 הוענק לו פרס סטלין על עבודותיו בתחום ההיסטוריה. ב-1953 נבחר ליכ'צ'וב לחבר בהתכתבות באקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 1955 פרסם ליכ'צוב מאמר בו קרא להגנת עתיקות בברית המועצות. מאמר זה היה הראשון בסדרת פעולותיו בנושא, תחום שתפס אצלו מקום משמעותי במהלך תקופה ארוכה. ב-1965 היה בין מייסדי הוועדה להגנת העתיקות. הוא פעל להקמת מוזיאונים לסופרים רוסים ידועים, פעל להגנת בניינים היסטוריים ועוד.
ב-1969 קיבל ליכצ'וב את פרס ברית המועצות בפעם השנייה, ובשנת 1970 נבחר לחבר באקדמיה הרוסית למדעים. ב-1986 קיבל ליכצ'וב את תואר גיבור העמל הסוציאליסטי, והוענק לו עיטור לנין.
ליכצ'וב לא היה חבר המפלגה הקומוניסטית, ופעל להגנת אנדריי סחרוב ואלכסנדר סולז'ניצין. הוא סירב לחתום על מכתבים קבוצתיים בגנות פעילי תרבות. יחד עם זאת הוא לא היה דיסידנט ותמיד ניסה למצוא פשרה עם השלטונות. ב-30 בספטמבר 1998 קיבל ליכצ'וב את עיטור אנדריי הקדוש, העיטור הגבוה ביותר ברוסיה.
Macht Arbeit Frei?
"Macht Arbeit Frei?" (מגרמנית: "האם העבודה משחררת?") הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין. הוא מכיל שלושה אלמנטים מרכזיים - פירמידה, דמות האמן השוכבת על גבי קרון ותלולית חלוקי אבן.
היסטוריה.
הגרסה המוקדמת של העבודה "Macht Arbeit Frei?" הוצגה בסימפוזיון בגרמניה בשנת 1991. בשנת 1992 זכה תומרקין בפרס רודן מטעם מוזיאון האקונה הפתוח (Hakone Open Air Museum) ומוזיאון אוצוקושי גאהרה ביפן על עבודה זו. שתי גרסאות של העבודה מוצבות כיום בגן אבו נבוט בתל אביב-יפו ובגן הפסלים בכוכב הירדן.
הפירמידה, כתב תומרקין, "היא אבן-הפינה של החברה-האנושית. בה רוכזו כל הידע, הכוח והמשאבים של העולם העתיק: הנדסה, אמנות, לוגיסטיקה, טכנולוגיה, אספקה ואדמיניסטרציה". תומרקין בחר לעצב את הכניסה לפירמידה באופן המאזכר את הכניסה למחנה הריכוז אושוויץ II - בירקנאו והופך אותה ל"בית חרושת ענק למוות". גם שמה של העבודה "Macht Arbeit Frei?" - מאזכר את מחנה הריכוז בהיותו פרפרזה על הכתובת "העבודה משחררת" ("Arbeit macht frei"), שהופיעה בכניסה למחנה.
קרון המתכת, הניצב על גבי מסילת רכבת, נושא דמות שוכבת המתוארת כחנוטה חלקית וצלובה. פניה הם כפני האמן. מן הקרון נמתח כבל מתכת המושך אותו אל עבר הפירמידה. מעברו האחר של הקרון, במקביל לפירמידה, נמצאת מעין תלולית עשויה חלוקי אבן, המאזכרת את האסתטיקה של גני הזן היפניים.
הגרסה שהוצבה בכוכב הירדן שונה מן הגרסה המוצבת בתל אביב-יפו בכך שהפירמידה בתל אביב עשויה יציקת בטון הצבועה צהוב, לעומת הפירמידה בכוכב הירדן, העשויה לוחות מתכת חשופה. בנוסף, במקום תלולית חלוקי האבן יצר תומרקין אלמנט פיסולי מופשט העשוי יציקת מתכת.
הערות שוליים.
מיליארד סיבות לשוד
מיליארד סיבות לשוד הוא סרט קולנוע משנת 2011 מז'אנר הקומדיית פשע. הסרט בוים על ידי ברט ראטנר ונכתב על ידי טד גריפין וג'ף נתנזון, והוא מבוסס על סיפור מאת ביל קולאז', אדם קופר, וגריפין.
בארץ הוקרן הסרט ב-3 בנובמבר 2011.
מיליארד סיבות לשוד מספר על ג'וש (בן סטילר), צ'ארלי (קייסי אפלק), ודבראו (מייקל פנייה), עובדי בניין דירות יוקרתי שמאבדים את הפנסיות שלהם בהונאת פונזי של איש עסקים בוול סטריט, ארתור שו (אלן אלדה). הקבוצה מגייסת את עזרתו של פושע גנב (אדי מרפי), איש עסקים פושט רגל, מר פיציו (מתיו ברודריק), ועובדת אחרת של בניין הדירות, אודסה (גבורי סידיבי), לפרוץ לדירתו של שו ולגנוב בחזרה את כספם, תוך הימנעות מסוכנת FBI האחראית על המקרה שלהם, קלייר דנהאם (טיאה ליאוני).
עלילת הסרט.
ג'וש קובאקס (בן סטילר) הוא מנהל "המגדל" (The tower), קומפלקס יוקרתי של דירות הממוקם ליד הסנטרל פארק בניו יורק. הוא מפקח על צוות העובדים שכוללים את צ'ארלי (קייסי אפלק) שוער המצפה לילד מאחותו של ג'וש,
אודסה (גבורי סידיבי) מנקה ועוזרת במגדל, דבראו (מייקל פניה) מפעיל המעלית החדש, לסטר (סטפן הנדרסון) המשמש כפותח דלתות הקרוב לפרישה, וגברת לובנקו (נינה אריאנדה) פקידת קבלה ממוצא רוסי שלומדת בחשאי עריכת דין.
בוקר אחד ג'וש רואה מה שנראה כחטיפתו של דייר עשיר הגר בפנטהאוז במגדל, ארתור שואו (אלן אלדה). ג'וש רודף אחרי משאית החוטפים, אך מגלה כי זהו ניסיון בריחה של שואו שנעצר על ידי סוכנת ה-FBI קלייר דנהאם (טיאה ליאוני). דנהאם מסבירה לג'וש כי זוהי לא הייתה חטיפה, אלא ניסיון בריחה של שואו לאחר שהואשם בהונאת פונזי, בה ביקשו עובדי המגדל שהוא ישקיע את כספם בפנסיה שלהם, ולאחר מכן כספם נעלם. ג'וש מגלה כי לסטר ניסה להתאבד לאחר שאיבד כל מה שהיה לו, והולך עם צ'ארלי ודבראו להתעמת עם שואו בדירתו, בעת שהוא נמצא במעצר בית. שואו מביע צער על ניסיון התאבדותו של לסטר, אך לאחר שלא מביע עניין אם הוא חי או מת, ג'וש נכנס להתקף זעם בו הוא הורס את מכונית הפרארי הנדירה של שואו בעזרת מחבט גולף. ג'וש מפוטר מעבודתו כמנהל המגדל וכך גם צ'ארלי ודבראו שהתלוו אליו. שואו מכריח את ג'וש להתנצל בפניו כדי שלא ייעצר.
ג'וש פוגש את קלייר בבר והיא מזמינה אותו להשתכר. כשהם שיכורים, היא אומרת לו בצחוק שלשואו חייב להיות סכום כסף לביטחון במזומן, ושצריך לגנוב אותו. ג'וש מחליט לקחת את דבריה ברצינות ומזמין את צ'ארלי, דבארו ומר פיציו (מתיו ברודריק) דייר לשעבר במגדל, לרקום תוכנית על מנת לגנוב את סכום הכסף הנותר של שואו, אותו הוא סבור ששואו מחביא בכספת סודית בתוך קיר בדירה שלו. כאשר צ'ארלי מעלה את החיסרון הברור שלפיו הם לא גנבים, ג'וש מזמין את סלייד (אדי מרפי), פושע חלקלק ושכן שלו, שהיה גם חבר שלו בילדותו. סלייד מתחיל לאמן את הקבוצה בגנבות, אך מגלה כי הם לא יוכלו לבצע את הגנבה מכיוון שאף אחד מהם לא יודע איך לפרוץ כספות. לפיכך ג'וש מצרף אליהם את אודסה, שבאה ממשפחה שניהלו עסק למכירת כספות. מאוחר יותר, צ'ארלי מודיע לג'וש כי הוא חזר לתפקיד בתור מנהל הבניין, והוא לא מרשה להם להיכנס אל תוך הבניין אחרת יזעיק את האבטחה. למרות כך, החבורה ממשיכה לגבש את תוכניותיהם והם מחליטים לפרוץ לדירתו של שואו במהלך המצעד של חג ההודיה על מנת שלא למשוך תשומת לב.
ג'וש וצוותו מארגנים הסחת דעת לשואו וסוכני ה-FBI בכך שהם מארגנים לו דיון עם שופט שלא הולך להתקיים, ובכך מוציאים אותו מדירתו. סלייד מנסה לרמות את הצוות ולפרוץ לדירה לפניהם, אבל אודסה מערימה עליו ובכך הצוות מצליח להיכנס לדירה של שואו. לאחר פריצת הכספת שמתגלה כריקה, במאבק של פיציו וסלייד על האקדח נפלט כדור על מכוניתו של שואו, והצוות מגלה שהמכונית עשויה מזהב השווה 45 מיליון דולר לפחות, ושהיא הנכס האמיתי של שואו.
הצוות מוריד את המכונית 6 קומות למטה, אל דירתו של פיציו בעזרת מנוף, לא לפני שג'וש מוצא בתוך המכונית פנקס בו רשומות כל עסקאותיו המפוקפקות של שואו, דבר העשוי להוביל למעצרו. לאחר מכן, הצוות מנסה להוריד את המכונית במעלית על מנת לברוח איתה במצעד.