ב-29 בספטמבר 1820 הכריז הקאודיו ששלט באנטרה ריוס, פרנסיסקו רמירס, על כינונה של הרפובליקה של אנטרה ריוס, בשטחיהן של אנטרה ריוס וקוריינטס של ימינו. ב-10 ביולי 1821 נרצח רמירס, והרפובליקה חדלה להתקיים.
אנטרה ריוס לא אשררה את חוקת ארגנטינה מ-1826, אך שלחה חיילים לצבא ארגנטינה, שניהל באותה העת את מלחמת ארגנטינה–ברזיל. לקראת אמצע המאה ה-19 החלו תושבים רבים באנטרה ריוס לגלות התנגדות לדומיננטיות של בואנוס איירס, ולשליטתה בכלכלה, ונשמעו קריאות לאפשר מידה רבה יותר של אוטונומיה. ב-1853 הגיעה התסיסה לשיא, כאשר כל הפרובינציות, למעט בואנוס איירס, אישרו חוקה חדשה, וכוננו את הקונפדרציה של ארגנטינה שבירתה פרנה ובראשה מושל אנטרה ריוס, חוסטו חוסה דה אורוקיסה. ב-1860 הצטרפה גם בואנוס איירס לקונפדרציה, והבירה שבה אליה. סנטיאגו דרקי נבחר לנשיא ארגנטינה, ואורוקיסה שב לכהן כמושל אנטרה ריוס. הוא הפסיד בבחירות של 1864, שב לתפקידו ב-1868 ונרצח ב-1870 במהלך הפיכה שהנהיג ריקרדו לופס חורדאן. נשיא ארגנטינה, דומינגו פאוסטינו סרמיינטו, שלח כוחות צבא לפרובינציה, וחורדאן נמלט לברזיל.
במהלך המאה ה-19 הגיעו לארגנטינה בכלל ולאנטרה ריוס בפרט מהגרים רבים מאירופה. המהגרים שהתיישבו באנטרה ריוס הקימו חוות רבות ופיתחו את החקלאות בה. לאחר המשבר הכלכלי העולמי של 1929 סבל ענף החקלאות מקשיים, וכתוצאה מכך החלה הפרובינציה לעבור תהליכים של עיור ותיעוש.
ב-1969 נחנכה מנהרת ראול אוראנגה - קרלוס סילווסטרה בגניס מתחת לנהר הפרנה, בין פרנה לסנטה פה, וב-1975 הושלמה בניית מסילת הברזל לבואנוס איירס. פרויקטים אלה קירבו את אנטרה ריוס למרכזים הכלכליים של ארגנטינה, ותרמו להאצת התפתחותה. גם הקמת המרקוסור ב-1991 תרמה לפיתוח הפרובינציה, בשל קרבתה למדינות החברות בו, ובראשן אורוגוואי. האידיליה נפגעה במידת מה בעשור הראשון של המאה ה-21, עם החלטתה של ממשלת אורוגוואי להקים שני מפעלי נייר בסמוך לנהר האורוגוואי. תושבים באנטרה ריוס הביעו חשש כי המפעלים יגרמו לזיהום הנהר, והדבר הוביל בהמשך למתיחות דיפלומטית בין שתי המדינות, שכללה אף פנייה לבית הדין הבינלאומי לצדק. בסופו של דבר הוסט מיקומו של אחד המפעלים.
התיישבות יהודית.
בשנת 1892 רכשה יק"א, חברת התיישבות היהודים, קרקעות בפרובינציה, והמתיישבים היהודים הראשונים הגיעו באותה שנה. ב-1895 כ-65% מיהודי ארגנטינה (3,880 מתוך 6,085 בסך הכל) ישבו באנטרה ריוס (למשל בבסווילבסו). היקף האדמות בבעלות התיישבויות חקלאיות יהודיות המשיך לעלות עד שנת 1940, אז עמד על שיא של 2,314,754 דונם. עם הזמן, התפתחו קהילות יהודיות בעיירות וערי הפרובינציה. ב-1909 סקר מצא כי בשבע ערים ועיירות ישבו 585 יהודים לעומת 9,948 בהתיישבויות חקלאיות. ב-1940 כבר נמצאו סה"כ של 20,803 יהודים בפרובינציה, מתוכם 9,266 עסקו בחקלאות בהתיישבויות, 4,695 התגוררו בכפרים שכנים, והיתר, 6,842 ישבו בערים וכפרים שונים בפרובינציה. בעקבות ההתיישבות היהודים יש בפרובינציה מקומות בשמות "כרמל", "ברון גינזבורג" ו"אביגדור" (Colonia Avigdor). עם השנים מספר ההתיישבויות היהודיות קטן, ונרשמה הגירה לבואנוס איירס. במפקד שנערך ב-1947 נמצאו 11,876 יהודים בפרובינציה, 4.9% מיהודי ארגנטינה. במפקד 1960 נמצאו רק 9,000. לפי ועד הקהילות מספר היהודים ירד ל-8,000 ב-1968, מתוכם 3,050 בפרנה, בירת הפרובינציה.
דמוגרפיה.
בשנת 2010 התגוררו באנטרה ריוס כמיליון ו-160 אלף תושבים. הערים הגדולות ביותר הן:
כלכלה.
כלכלתה של אנטרה ריוס היא השישית בגודלה בארגנטינה, והתמ"ג שלה נאמד ב-7.8 מיליארד דולרים בשנת 2006. בממוצע, מדובר ב-6,710 דולרים לנפש, שיעור הנמוך בכרבע מהממוצע הארצי.
15% מהתוצר באנטרה ריוס מקורו בחקלאות. הגידולים הבולטים ביותר הם אורז והדרים. הפרובינציה מספקת כ-60% מהאורז במדינה והיא מגדלת ההדרים השנייה בגודלה. גידולים נוספים כוללים תירס, חיטה ופולי סויה. אנטרה ריוס היא גם המקור ל-37% מהעופות בארגנטינה, ול-25% מהביצים. כמו כן, יש בה כ-4.5 מיליון ראשי בקר, ומדי שנה מייצרים בה כ-250 אלף טונות של מוצרי חלב.
15% נוספים מהתוצר מקורם בתעשייה, שרובה קשורה אף היא לחקלאות: מוצרי מזון ושתייה, דבש ושעם, אך היא כוללת גם תעשיות כימיות ומכונות.
ברפיליה
ברפיליה (בערבית: برفيلية) היה כפר ערבי באזור גבעות יהודה, שהשקיף אל שפלת לוד ממערב ואל הרי ירושלים ממזרח. הכפר היה ממוקם באזור מודיעין-מכבים-רעות וכ-11 קילומטרים מזרחית לרמלה, על גבעה בגובה 230 מטר מעל פני הים. הכפר היה שייך לנפת רמלה במחוז לוד. כיום נמצאת הגבעה בקצה המערבי של מודיעין, ליד שכונת אבני-חן.
היסטוריה.
ברפיליה שכן על הדרך הרומית העתיקה שהובילה מיפו לירושלים. גבעת ברפיליה הייתה מיושבת כבר בתקופה הצלבנית וייתכן שאף קודם לכן. מהמאה ה-16, וייתכן שאף מוקדם יותר, הייתה הגבעה מיושבת בקביעות.
בתקופת האימפריה העות'מאנית היה במקום ישוב שכלל 8 משפחות מוסלמיות. התושבים התפרנסו מעבודת אדמה ושילמו מס בשיעור של 25% מגידוליהם. ברשימת כפרים עות'מאנית מ-1870 נכתב כי בכפר התגוררו 28 משפחות וכ-175 גברים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה השתמשו הבריטים בדרך הרומית שעברה מצפון לגבעה לצורך הנעת כוחות ואספקה. בברפיליה הוקם מחנה צבאי אשר שימש כוחות סקוטים.
בתקופת המנדט הבריטי גדל היישוב. במפקד של 1922 נמנו בכפר 411 תושבים, ובסקר הכפרים בארץ ישראל בשנת 1945 נמנו בו 730 נפשות. שטח אדמות הכפר היה 7,134 דונם.
מלחמת העצמאות.
במהלך פינוי לוד ורמלה במלחמת העצמאות התפנו חלק מתושבי הערים אל ברפיליה.
שלושה ימים מאוחר יותר, במהלך השלב השני של מבצע דני ב-15 ביולי 1948, נכבש הכפר על ידי כח של חטיבת יפתח ותושביו עזבוהו. מפקדת החטיבה נקבעה על הגבעה ומכאן המשיכו כוחות החטיבה לכיבוש אל בורג' (גבעת התיתורה) וביר מאעין (מגדל המים ברעות). במהלך המלחמה ולאחריה החליטה ממשלת ישראל שלא לאפשר לתושבים לחזור. באוקטובר 1949 פורסם בעיתונות הערבית שצה"ל השמיד את בתי הכפר כדי למנוע אפשרות של חזרת הפליטים ששהו באזור רמאללה. בתחום הכפר צילם בוריס כרמי את זיוה ארבל בזמן מלחמת העצמאות בתמונה שכונתה: "החיילת השותה מהכד".
עד שנות ה-80 נכלל הכפר בשטח אש של צה"ל. כיום נמצאים שרידי הכפר בקצה המערבי של מודיעין-מכבים-רעות, ליד שכונת אבני-חן. בגבעת ברפיליה ממצאים רבים מתקופות שונות כולל בורות מים עתיקים רבים, גתות חצובות בסלע, גדרות אבן ומערות קבורה.
מקור השם.
במפות מהתקופה הצלבנית נקרא המקום "פורפיריה", שמשמעותו תעשיית הצבע ארגמן. ייתכן והמקום היה מרכז תעשייה לצביעת בדים באותה תקופה. השם ברפיליה בא משיבוש השם המקורי בתקופה מאוחרת יותר.
אזור טרופי
עקיבה
F-11 טייגר
F-11 טייגר (אנגלית: Grumman F11F/F-11 Tiger) היה מטוס קרב סילוני חד-מושבי מהדור השני מתוצרת חברת המטוסים האמריקאית גראמן. המטוס היה בשירות בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. במקור, נקבע מטוס הטייגר, בשנת 1955, בשם: F11F טייגר, אך בשנת 1962 הוחלף שמו ל-F-11 טייגר.
ה-F11F/F-11 שימש גם כמטוס פעלולים ואווירובטיקה של הצי האמריקאי בין השנים 1957-1969.
חברת גראמן ייצרה כ-200 יחידות של המטוס. היחידות האחרונות יוצרו ונשלחו ב-23 בינואר 1959.
עיצוב ופיתוח.
במקור, הטייגר אמור היה להיות דגם מתקדם של מטוס ה-גראמן F-9 קוגאר. במסגרת פרויקט שנקרא G-98, אמור היה ה-F-9 הישן לעבור תהליך של מודרניזציה. זאת, על ידי החלפת רכיביו האלקטרונים במתקדמים יותר ושיפור עיצובו החיצוני לאווירודינמי יותר. לבסוף, בעקבות כל כך הרבה שינויים, חיצוניים ופנימיים, הפך המטוס לדגם בפני עצמו ולמתקדם בתקופתו.
הפוטנציאל שבעיצובו לשבור את מחסום הקול והפחתת הגרר, עורר התעניינות בצי האמריקאי. עד לשנת 1953, עיצובים ושינויים נוספים הובילו ליצירת מטוס קרב השונה בכל מרכיביו מהדגם שעליו נשען - ה-F-9 קוגאר.
שינויים עיקריים היו בעיצוב הכנפיים - קיבוען לגוף המטוס ("כנף דלתא" - זוג הכנפיים במטוס מחוברות - ויוצרות מין "כנף אחת" גדולה בצורת משולש המחוברת לגוף המטוס), הובילו לשיפור במהירותו, הגברת העילוי - דבר המקנה יתרון בזמן קרבות אוויר בגובה נמוך. המאזנות עברו שינוי ניכר ופרצו דרך חדשה בשיטה של ייצור כנפי מטוסים, לעומת הדרכים המסורתיות של שימוש בספוילרים. הגאי הגובה מוקמו נמוך בגוף המטוס על-מנת שיוכל לטוס במהירות על-קולית. כמו כן, כדי שיוכל לנחות על נושאת מטוסים בצורה טובה יותר, הוטו כנפיו בזווית שיפוע כלפי מטה. גם המדפים עברו שינוי ניכר, יחסית לתקופה.
למטוס הותאם מנוע מדגם "רייט" J65, שתוכנן במיוחד עבור ה-F-11 ונשען על דגם המנוע המקורי - ה"סאפייר".
הצי האמריקאי התרשם מאוד משני אבות הטיפוס, שנקראו: XF9F-8, של ה-F-9, למרות שכבר היה ברור שזהו מטוס קרב חדש בפני עצמו. העיצוב אף הרחיק לכת מן המקור כאשר אבות הטיפוס שונו שוב, ונקראו: XF9F-9, וכבר לא היו נגזרות ה-F-9. מאחר שדגם המנוע בעל המבער האחורי לא היה מוכן בזמן, הדגם הראשון של הטייגר טס ב-30 ביולי 1954, ללא מבער אחורי, אך עם זאת, הגיע למהירות של מאך 1, זמן מועט לאחר ההמראה. אב הטיפוס השני צויד במנוע בעל מבער אחורי והפך למטוס העל-קולי השני של הצי.