דון יצחק אברבנאל, שולל גישה זו, ומעלה תמיהה: אם אכן עומדת סברתו של הרמב"ם במבחן המציאות, וההשבתה החקלאית תורמת לפוריות האדמה, לשם מה נצרכה התורה להבטיח לחקלאי יבול מרובה בשנה הששית? הרי המצווה מועילה לו מבחינה חקלאית, וסביר להניח שיתרצה לקיימה גם אם לא יתחולל שינוי על-טבעי בקצב התפוקה. עוד גם זאת: אם אכן מטרת התורה במצווה זו לתת מנוחה לקרקע, הרי בכך שהקרקע תתן תפוקה כפולה ומשולשת בשנה הששית, היא תחלש, ונמצא שהמנוחה בשביעית מתקזזת מול עומס הפעילות בששית. תמיהה נוספת: בפרשת בחוקותי, כחלק מסדרת הקללות המתוארת בתורה על אי-שמירת המצוות, נאמר על היציאה לגלות: , לפי גישתו של הרמב"ם מצב כזה רק מועיל לארץ מבחינה חקלאית, והעונש היה צריך להיות הפוך - שהאדמה תהיה חלשה יותר.
אברבנאל עצמו מציב את השמיטה על רצף המצוות שבת-שמיטה-יובל, ומסביר שתכלית שלשתן אחת: להכריח את האדם לפסק-זמן מעיסוקיו לפרנסתו, מתוך ציפייה שכאשר יהיה מוגבל מעשיית מלאכות חולין כעבודות חקלאיות, , יעסוק בדברים החשובים לו באמת ולא רק באלו הנגזרים ממציאות הקיום היומיומית.
טעמים להפקרת התוצרת החקלאית.
הסברים אחדים מתמקדים בהפקרת היבולים:
הסבר אחד, אף הוא מקורו בספר החינוך המבאר כי על ידי הפקרת תוצרת שדהו, יקנה האדם את מידת הוותרנות. בלשונו: .
הרב צבי הירש קלישר, ובעקבותיו הרב אברהם יצחק הכהן קוק, מציירים את חזון השמיטה כאוטופיה סוציאליסטית-מרקסיסטית לשנה אחת, בה: , .
המקום.
מצוות שמיטת קרקעות היא אחת מן המצוות התלויות בארץ, כלומר מצוות הנהוגות רק בארץ ישראל. במהלך הדורות, בגלל שינויים באזורים שהיו בשליטה יהודית או התיישבות יהודית, גבולות האזורים בהם חלה מצוות השמיטה השתנו. המשנה במסכת שביעית מונה את האזורים הבאים:
בימינו, יש מחלוקת האם שטחי מדינת ישראל מעצם קיומה של המדינה נחשבים לחלק מארץ ישראל לעניין שמיטה או שאזורים הנחשבים כמחוץ לתחומי ארץ ישראל אינם מחויבים במצוות שביעית גם אם הם כלולים בשטחי מדינת ישראל. המחייבים שמירת שמיטה בכל מדינת ישראל מתבססים על דברי הרמב"ם: "ארץ ישראל האמורה בכל מקום היא הארצות שכיבשן מלך ישראל או נביא או שופט מדעת רוב ישראל וזהו הנקרא כיבוש רבים". לשיטתם, גם אלו הטוענים שלמדינת ישראל אין דין מלך צריכים להודות שיש לה דין של שופט ועל כן עליהם להחיל את מצוות השמיטה בכל שטחי מדינת ישראל. אולם למעשה, רוב גופי הכשרות, כולל הציונים דתיים, מסתמכים לפחות חלקית על כך שלקיומה של מדינת ישראל אין השפעה על מצוות שביעית, משום שלדעתם מדינת ישראל אינה מוגדרת כ"שופט" במובן ההלכתי.
מחלוקת זאת נוגעת בעיקר לערבה, לגביה חלוקים הדעות היכן עבר גבול עולי מצרים. העדה החרדית היא הכי מקילה בעניין זה, וכמעט כל השטח מקצה ים המלח דרומה נחשב מבחינתם חוץ לארץ. גופי כשרות אחרים מחשיבים כחוץ לארץ רק אזורים בדרום הערבה. על פי דעות אחרות, כל שטחי מדינת ישראל של היום הם חלק מארץ ישראל המובטחת.
מצוות השמיטה נוהגת רק בשדה, ולא בתוך בית המנותק מהקרקע ומהרקיע. ראו מצע מנותק.
הזמן.
מצוות שמיטת הקרקעות נוהגות בעיקר בשנה השביעית, אולם ישנן מצוות הנוגעות גם לתקופה שלפני תחילת השנה ולאחר סיומה. זוהי "תוספת שביעית". חז"ל נחלקו בשאלה האם עיקרה של תוספת השביעית היא מהלכה למשה מסיני, או מדרש מהפסוקים. בנוסף לתקופה הראשונית של תוספת השביעית, הייתה בדורות מסוימים הרחבה של התקופה מתקנת חז"ל. איסור תוספת שביעית משמעו שאין לעבד את הקרקע בסוף השנה השישית לצורך השנה השביעית, וכן איסור לקצור בשנה השמינית את תבואת השנה השביעית.
בשנה השישית נאסרו בזמן בית המקדש מקצת העבודות כבר החל מחג השבועות. בזמן הזה נוהג רק איסור של נטיעת אילנות בסוף השנה השישית, החל מט"ו באב לדעת הרמב"ם ועוד. בשנה השמינית נוהגת קדושת שביעית בפירות שגדלו בשנה השביעית, כך שאכילת פירות בשנה השמינית (עד הקיץ בו גדלים הפירות החדשים, של השנה השמינית), כפופה לדיני אכילת פירות שביעית (איסור קצירה, סחורה וכן החובה לבער את הפירות).
שמיטת קרקעות בזמן הזה.
שלש שיטות קיימות בשאלת תוקף החיוב של שמיטת הקרקעות בזמן הזה. יש הסוברים שהחיוב הוא מהתורה, יש הסוברים שהחיוב הוא מדרבנן, ויש הסוברים שאין חיוב לשמט קרקעות כיום אלא זו מידת חסידות בלבד. השיטה המקובלת יותר להלכה היא שחיוב השביעית כיום הוא מדרבנן.
פסיקת הרמב"ם בעניין תוקף החיוב בזמן הזה.
בנוסח ספרי הרמב"ם המודפסים כתוב כך:
הכסף משנה מפרש שהסיום "בכל מקום מדבריהם" מוסב רק על שמיטת כספים, ואילו בשמיטת הקרקעות חייבים מהתורה. פירוש זה של הכסף משנה נידון בדברי אחרונים רבים. לעומת זאת בנוסח כתבי היד מפורש שלדעת הרמב"ם החיוב בשמיטת קרקעות הוא מדרבנן:
גברים ונשים.
חיוב שמיטת הקרקעות ככל שאר מצוות השמיטה מחייב הן גברים והן נשים במידה שווה. חיוב הנשים במצווה זו הוא אף על פי שמקצת מצוות השמיטה הן מצוות עשה, לגביהן תקף בדרך כלל הפטור לנשים ממצוות עשה שהזמן גרמן, ובכלל אלו חלק ממצוות שמיטת קרקעות כמו איסור חרישה שמקורו במצוות עשה "בחריש ובקציר תשבות", ואף שחיובי שביעית הם מצווה התלויה בזמן. האחרונים מסבירים שהפטור ממצוות עשה שהזמן גרמן נאמר רק לגבי "מצוות שבגופו" כמו תפילין וציצית, אך לא מחיובים חיצוניים ובכללם איסורים הנובעים ממצוות לא תעשה ("לאו הבא מכלל עשה"). לגבי הפקרת פירות שביעית, טוען ה"מנחת חינוך", שהיא מצווה שלא הזמן גרמה, מאחר שהיא נוהגת בכל השנים, גם לאחר השמיטה. אף שהיא מתייחסת רק לפירות השנה השביעית.
הרב חיים קניבסקי בספרו "דרך אמונה" מבאר נקודה זו כך: כל מצוות שביעית נחשבות ליחידה אחת כללית, ששנת השביעית קדושה ויש פרטים הנובעים מקדושתה: איסור עבודת הקרקע, סחורה בפירות וכו'. בסוג מצווה כזו, לא נאמרים הכללים הרגילים בהתייחס לכל מצווה מפרטי המצווה הכללית בנפרד. ומאחר וחלק ממצוות השמיטה הן מצוות לא תעשה, חיוב הגברים והנשים שווה, בכל מצוות השמיטה.
הקושי והברכה.
בעקבות הציווי על הימנעות מעבודת הקרקע, התפרשה בתורה הבטחה לחקלאים שומרי השביעית, שלא יגרם להם נזק כלכלי:
שמיטת קרקעות בקרקעות קק"ל.
הקרן הקיימת לישראל נוהגת בכל קרקעותיה בהתאם להנחיות הרבנות הראשית לישראל בשנת השמיטה. בפרט:
לקריאה נוספת.
ברשימה זו נרשמו מקורות עיקריים לערך זה, וספרים שסגנונם הלשוני קרוב לסגנון העברי המקובל. לרשימה מפורטת של ספרות על מצוות שנת השמיטה, ראו: .
שמואל דיקמן
הרב שמואל דיקמן (ז' באייר תרצ"ב, 13 במאי 1932, ח' בחשוון תשנ"א, 27 באוקטובר 1990) היה אב בית הדין בחיפה ורב שכונת הרצליה בעיר.
ביוגרפיה.
נולד בווינה, בנם של נחמיה ורבקה דיקמן. בשנת 1935 עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בחיפה. בהכוונת הרב אברהם ריין שהיה מראשי צא"י, למד בישיבת חפץ חיים בכפר סבא. לאחר מכן למד בישיבת פוניבז' בבני ברק ובישיבת חברון בירושלים.
באמצע שנות ה-50 נישא ליוכבד אזרחי, בתו של ישראל אזרחי. בשנת 1963 עבר להתגורר בחיפה והחל לשמש כר"מ בישיבת פרחי אהרון בקריית שמואל. בשנות ה-60 השתייך לצוות שהוציא לאור במסגרת יד הרב הרצוג את בית הבחירה לרב מנחם המאירי.
בשנת 1977 התמנה לדיין בבית הדין הרבני בחיפה. בהמשך שימש כאב"ד והתמנה לרב שכונת הרצליה בחיפה. נודע כמומחה לענייני גיטין במיוחד בתחום איות השמות הנחשב לתחום הלכתי ייחודי. כדיין, כרב שכונה ומחנך נודע כבעל הליכות ודעות מתונות, ומקובל על דתיים וחילוניים כאחד.
עמד בראש ישיבת ההסדר מעלות בשנותיה הראשונות, כמו כן כיהן כרב בית הכנסת ע"ש הרב מנחם מענדל קופרשטוק בשכונת הרצליה, בחיפה.
עסק בההדרת ספרי ראשונים. בין השאר הוציא מהדורה מוערת של חידושי המאירי על מסכת ברכות ויבמות, חידושי הרשב"א על מסכת יבמות, וחידושי הרמ"ה על מסכת קידושין. לאחר פטירתו הוציאו בניו את שיחותיו ומאמרי המוסר שלו בספר "תורת שמואל".
בשלהי שנת 1990 נפטר מהתקף לב בליל שבת, והובא למנוחות בבית הקברות בחיפה בחלקת הרבנים.
משפחתו.
היה נשוי ליוכבד (לבית אזרחי) ואב לאחד עשר. בניו משמשים כרבנים ור"מים בישיבות. ביניהם: הרב יעקב, המתגורר בשכונת הר נוף בירושלים, מחבר הספרים "אוצר יסודי שביעית" ו"ארץ נפתלי" בנושא השמיטה.
חתנו הוא ההיסטוריון ד"ר שלמה טיקוצ'ינסקי.
חתן נוסף הוא הרב ישראל סקלר ששימש כר"מ לבני שיעור א' בישיבת חברון לצעירים עד לפטירתו באוגוסט 2019.
נכדו הוא המוזיקאי יואל דיקמן.
גיסיו הם: הרב ברוך מרדכי אזרחי ראש ישיבת עטרת ישראל, והרב יצחק אזרחי מראשי ישיבת מיר.
קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג
קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג (בגרמנית: Karl I. Philipp zu Schwarzenberg; 18 באפריל 1771 - 15 באוקטובר 1820), היה מצביא של בית הבסבורג ודיפלומט אוסטרי שפיקד על כוחות אוסטרים במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
ביוגרפיה.
קרל פיליפ שוורצנברג נולד ב-18 באפריל 1771 בווינה שהייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, ליוהאן יוזף הראשון, נסיך שוורצנברג ולמריה אלאונורה, רוזנת אטינגן-ואלרשטיין, בתם של פיליפ קרל, רוזן אטינגן-ואלרשטיין ושרלוטה יוליאנה, רוזנת אטינגן-באלדרן.
בשנת 1787 התגייס שוורצנברג לצבא האוסטרי, ובאותה שנה החלה המלחמה העות'מאנית-רוסית, שבמהלכה לחמה האימפריה הרומית הקדושה לצד האימפריה הרוסית נגד האימפריה העות'מאנית. שוורצנברג לחם באומץ רב, ומשום כך הועלה בשנת 1792 לדרגת מיור.