בחודש מרץ 1915 היו עתודות המזון ב"קניגסברג" נמוכות, ורבים מחברי הצוות מתו ממלריה ומחלות טרופיות אחרות. מנותקים מהעולם החיצון, מורל המלחים הגרמנים צנח. תקווה קלה עלתה עם התוכנית להשיג אספקה לספינה ולתת לה סיכוי להילחם על החזרה הביתה. ספינת סוחר בריטית שנתפסה על ידי הגרמנים הוסבה משמה הבריטי "רובנס" לשם חדש - "קרונבורג" עליה הונף דגל דני וצוותה צויד במסמכים דניים. אנשי הצוות נבחרו בקפידה מבין הגרמנים דוברי הדנית. הספינה הועמסה בפחם, ארטילריית שדה, רובים, תחמושת, מי שתייה ומוצרי מזון. אחרי חדירה מוצלחת לחופי מזרח אפריקה יורטה "קרונבורג" על ידי אה"מ "הייסינת'", אשר רדפה אחרי הספינה לנמל מנזה. הספינה הלכודה הועלתה באש על ידי צוותה וננטשה. הגרמנים שבו לאחר מכן והצילו את מרבית המטען של הספינה, שהוחזר לשימוש במערכה במזרח אפריקה.
ההטבעה.
המצור על ה"קניגסברג" ריתק לחזית המזרח אפריקאית המרוחקת כוחות צי רבים והצי הבריטי היה נחוש לסיימו, שתי אוניות מוניטור אה"מ מרסי ואה"מ סוורן שייעודן אבטחת נמלים, בעלות שוקע רדוד ומוגבלות במהירותן וביכולת התמרון אך מצוידות כל אחת בשני תותחים כבדים בקוטר 152 מ"מ נגררו לרופיג'י ממלטה דרך הים האדום והגיעו לדלתת הרופיג'י ב-6 ביוני 1915, לאחר שהוסר מהן כל ציוד מיותר ונוסף להם שריון, יצאו שתי האוניות תחת חיפוי אש בריטי מלא ובליווי ארבעה מטוסי סיור לתקוף את ה"קניגסברג" תוך ניצול טווח תותחיהן העדיף ממרחק בטוח של 10,000 יארד (9,100 מטרים), אולם הספינות טעו בניווטן ונתקלו באש מדויקת מכיוונה של ה"קניגסברג", במהלך הקרב טיווחו ספינות המוניטור את ה"קניגסברג", תוך שהן נעזרות במטוסים כדי לאתר את פגיעות הפגזים, בעוד הגרמנים נעזרים בצופים מן הקרקע. בחילופי אש אלה נפגעה אה"מ "מרסי" והכוחות הבריטים נסוגו.
ב-11 ביוני לאחר תיקון נזקי הקרב חזרו הכוחות הבריטיים לתקוף. הפעם נצרו המוניטורים את אישם עד הגעתם לעמדות הירי שם הטילו עוגן ורק אז פתחו באש. תותחי 152 המ"מ פגעו שוב ושוב ב"קניגסברג", השביתו את תותחיה וגרמו לפגיעה קשה בצוותיהם, הארובה האמצעית הופלה וירכתי ה"קניגסברג" עלו באש. משאזלה התחמושת וכח האש של ה"קניגסברג" שותק הורה בשעה 14:00 מפקד הספינה לוף לנטוש אותה ולהשמידה באמצעות פיצוץ שני ראשי קרב של טורפדו בחרטומה, הספינה הוצפה ושקעה חלקית עד הגעתה לקרקעית הנהר הבוצית והרדודה. תשעה עשר מאנשי צוותה נהרגו במהלך הקרב וארבעים וחמישה נפצעו, כולל מפקדה לוף.
לאחר ששככה האש חזרו אנשי הצוות לספינה להוריד את דגלי הצי שעדיין נותרו מונפים כשהם מריעים לחיי הקיסר, ביום המחרת נקברו חללי הקרב עם חללי המלריה בקרבת שרידי הספינה, ליד הקברים הוצב שלט הנושא את שמות 33 החללים מצוות האוניה.
תוצאות הקרב.
בתום הקרב עם אובדנה של ה"קניגסברג" היו הבריטים לכוח השולט באוקיינוס ההודי.
הכוחות הגרמניים הצילו את תותחי הספינה, העלו אותם על עגלות מאולתרות ולאחר ששופצו בדאר א-סלאם נעשה בהם שימוש רב במהלך קרב אגם טנגניקה. שלושה מתותחי הספינה שרדו עד ימינו. אחד מהם מוצג בפורט ג'יזס שבמומבסה. תותח נוסף נמצא בכניסה לבניין האיחוד בפרטוריה שבדרום אפריקה והשלישי נמצא במתקן האימונים בג'ינג'ה שבאוגנדה.
חברי הצוות ששרדו נשארו במזרח אפריקה ושירתו כיחידה הנושאת את שם הספינה תחת פיקודו של הגנרל פאול פון לטו-פורבק מפקד הכוחות הגרמניים במזרח אפריקה. בשנת 1924 זכו להשתתף במצעד בברלין לציון לחימתם והישגיהם.
מפקדה של הספינה מקס לוף חזר מהלחימה בשלום והמשיך בשירותו בצי כעשור עד שחרורו בדרגת סגן אדמירל. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס לוף למילואים אך בשל גילו המתקדם לא שירת בפועל ועסק בכתיבת זיכרונותיו מפרשת הקניגסברג והלחימה במזרח אפריקה בספרו בשם "Tufani" אשר יצא לאור במהלך שנת 1941, לוף נפטר בברלין המזרחית בשנת 1954 וספרו נאסר להפצה על ידי השלטונות המזרח גרמניים.
בשנת 1924 מונה ג'ון אינגלס, לשעבר מפקדה של הפגאסוס המוטבעת כאחראי על פינוי נמל דאר א-סלאם מגרוטאות ושרידי ספינות, במסגרת זו רכש תמורת £200 רישיון לפרק ולמכור גם את שרידיה של הקניגסברג שנותרו בדלתת הרופיג'י, אינגלס שלה מהשברים באמצעות אמודאים חלקים בעלי ערך ובמשך כארבעים שנה פורקו אט אט שרידי הספינה עד שבשנת 1966 התהפכו ושקעו בקרקע הנהר הבוצית, שרידיה של אוניית האספקה סומאלי עדיין מוטלים על גדה בוצית של אחת מתעלות הדלתא כשמתוך מחסניה צומחים מנגרובים.
חרארדו מרטינו
חרארדו דניאל "טאטא" מרטינו (בספרדית: Gerardo Daniel "Tata" Martino, נולד ב-20 בנובמבר 1962 ברוסאריו שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי וכיום מאמן את נבחרת מקסיקו.
קריירה.
בשנים 2007 עד 2012 אימן את נבחרת פרגוואי בכדורגל.
בעונת 2012/2013 אימן את ניואל'ס אולד בויס אותה עזב בתום העונה.
ב-22 ביולי 2013 הוכרז מרטינו כמאמנה החדש של ברצלונה, וחתם על חוזה לשנתיים במועדון. ב-17 במאי 2014 עם אובדן תואר האליפות של ברצלונה לאתלטיקו מדריד הודיע מרטינו על התפטרותו מהמועדון.
ב-12 באוגוסט 2014 הוכרז מרטינו כמאמנה החדש של ארגנטינה.
הישגים.
כשחקן.
ניואלס אולד בויס
כמאמן.
ליברטד (פרגוואי)
סרו פורטניו (פרגוואי)
ניואלס אולד בויס
אישיים.
מאמן השנה בדרום אמריקה: 2007
תופים בלילה
"תופים בלילה" (בגרמנית: Trommeln in der Nacht) הוא מחזה מאת ברטולט ברכט.
ברכט כתב את המחזה בשנים 1918–1920, והוא הוצג לראשונה בשנת 1922. יחד עם המחזות "בעל" ו"ג'ונגל הערים" זיכה מחזה זה את ברכט בפרס קלייסט לשנת 1922, וכתוצאה מכך הוצג "תופים בלילה" ברחבי גרמניה.
זהו אחד ממחזותיו הראשונים של ברכט, שנכתב קודם הפיכתו של ברכט למרקסיסט, אך כבר ניכרת בו חשיבותה של מלחמת המעמדות ביצירתו של ברכט. לדברי ליון פויכטוונגר, המחזה נקרא תחילה "ספרטקוס". מנהיגי הליגה הספרטקיסטית ומרד הספרטקיסטים, קרל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג עונו ונרצחו על ידי אנשי הפרייקור בשנת 1919, ולמרד הספרטקיסטים מקום מרכזי במחזה.
הצגת הבכורה של המחזה, שתואר כ"קומדיה בחמש מערכות", נערכה במינכן ב-29 בספטמבר 1922. בימוי המחזה נעשה בסגנון אקספרסיוניסטי, שהיה דומיננטי בתיאטרון הגרמני של תחילת המאה העשרים. הפקה נוספת שלו הועלתה בברלין ב-20 בדצמבר 1922.
עלילת המחזה.
המחזה מתרחש בברלין במהלך לילה אחד בינואר 1919. מתחיל בסצנה משפחתית: קארל ואמלי באליקה, הורים בני המעמד הבינוני, מנסים לשכנע את בתם אנה לשכוח את אהובה, אנדראס קראגלר, שעקבותיו נעלמו במלחמת העולם הראשונה, ולהינשא לפרידריך מורק, שהתעשר במהלך המלחמה. אנה מסרבת להצעתם, אך בעקבות לחץ הולך וגובר נכנעת. אנה ומורק יוצאים לשתייה לכבוד האירוסים בפאב מקומי, "פיקדילי בר", והוריה של אנה, שהתעכבו מעט, מופתעים מהופעתו בביתם של אנדראס, שאותו חשבו למת. אנדראס מסביר שבכל שנות היעדרותו היה בשבי בצפון אפריקה, אך הוריה של אנה דוחים אותו, ומצטרפים אל אנה ומורק בפאב.
אל הפאב מגיע גם אנדראס, אך הוריה של אנה, המשוכנעים שאנדראס, בן הפרולטריון, לא יוכל להעניק לבתם את רמת החיים שלה תזכה במחיצת מורק, הבורגני, מדברים על לבה של אנה להינשא למורק. ברקע הפאב נשמעים קולות מרד הספרטקיסטים, ודיווחים עליו מגיעים ללא הרף. אנדראס מסתלק, ואנה, הנקרעת בין אהבתה לו ובין תוכניתם של הוריה והריונה למורק, יוצאת לחפשו, על רקע מרד הספרטקיסטים.
בסצנת הסיום אנה ואנדראס מתאחדים. אנדראס, שאינו מוכן לשוב ולסכן חייו למען אידיאלים זרים, אינו מצטרף לקומוניסטים המורדים. הוא אומר: "אני לובש חולצה נקייה, העור שלי עוד עלי, את המדים שלי אני פושט, ואת המגפיים שלי אני מורח בשומן. הצעקות ייגמרו עד מחר בבוקר, אבל מחר בבוקר אני אשכב במיטה ואדאג לפרו ורבו שלי כדי שלא איעלם לנצח ... בואי!"
פרשנות.
המחזה ממחיש חלק מהגורמים למחאת הספרטקיסטים: כאבם של החיילים החוזרים משדה הקרב בתחושה שלחמו לשווא, ושאף המעט שהיה להם נשדד. מורק, מתעשר המלחמה שלא התגייס, שלקח מאנדראס את אהובתו, משקף את השחיתות הפוגעת במעמד הפועלים. את מעמד הפועלים מייצגים המלצר בפאב, וזונה שמורק משתמש בשירותיה.
"המחזה נשען על נרטיב בולט במחזאות האקספרסיוניסטית של השנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה: קורותיו של החייל החוזר מן השירות בצבא הגרמני המובס ואינו מצליח להשתלב מחדש בחברה האזרחית. הוא דוחה את מערכת הערכים של החברה, ממש כפי שהיא מקיאה אותו מתוכה, בהיותו סמל של עבר שממנו היא רוצה להתנתק".
עירא אבנרי, במאי ההצגה באוניברסיטת תל אביב, אמר על המחזה: "יש בו קסם, חיות ודרמה מן הסוג שקשה למצוא במחזות המאוחרים יותר של ברכט. מדובר במחזה נעורים שקיימים בו ליקויים בכתיבה שיש להתמודד עימם בעבודת העיבוד. ... חמש המערכות במחזה הן למעשה חמישה סיפורים שונים, כשכל סיפור הוא פרק עצמאי, תחנה במסע שעוברות הדמויות".
בישראל.
המחזה הוצג בישראל לראשונה בשנת 1982, בתיאטרון באר שבע, בבימויו של מיכה לבינסון. במאי 2010 הועלה במסגרת החוג לאמנות התיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, בתרגומו של פרופ' תום לוי ובבימויו של עירא אבנרי.
מצודת בלוגראדצ'יק