נולד באנגליה למשפחה אוסטרלית של אמנים. הוריו ארתור מריק בויד (1862–1940) ואמה מיני בויד (לבית בקט) היו אמנים ידועים ואחיו כללו את הקרמיקאי מריק בויד (1888– 1959) והסופר מרטין בויד (1893–1972). בנו רובין בויד (1919–1971) הפך לאדריכל, מחנך ופרשן חברתי מפורסם ומשפיע, ואחייניו ארתור בויד, גיא בויד ודייוויד בויד הפכו לאמנים בולטים.
בויד קיבל את הכשרתו האמנותית מהוריו ובבית הספר לאמנות של הגלריה הלאומית. הוא הציג את התערוכה הראשונה שלו באגודת האמנים הוויקטוריאנית בגיל 18, והציג באקדמיה המלכותית בלונדון בגיל 21. הוא זכה בפרס השני בתחרות של הממשלה הפדרלית האוסטרלית על ציור של אתר הבירה הלאומית החדשה קנברה. הוא זכה בפרס וויין בשנת 1914 עם ציור נוף.
אשתו ילידת קווינסלנד, אדית סוזן ג'רארד אנדרסון, הייתה בעצמה ציירת מיומנת והגיעה גם ממשפחה עמידה. אביה היה מנהל מחלקת ההדרכה הציבורית בקווינסלנד, אחיה ארתור היה רופא בולט, ואחותה הבכורה מוד הייתה אחת הנשים הראשונות שסיימו לימודי תואר B.A. באוניברסיטת סידני.
פנלי בויד נסע לאירופה בשנת 1911. הוא פגש את אדית, דוגמנית, בפריז בשנת 1912 הם נישאו ב -15 באוקטובר. בני הזוג חזרו לאוסטרליה בשנת 1913 והתיישבו במלבורן. ילדתם הראשונה, פמלה, נולדה באביב 1913, אך היא נפטרה כעבור שבועיים.
בשנת 1914, כשקריירת הציור שלו פורחת, רכש פנלי חלקת אדמה בוורנדיט ובנה בית משפחתי וסטודיו, "הרובינס". ילדו השני ג'ון בקט בויד נולד בשנת 1915. זמן קצר לאחר מכן התגייס פנלי כמו אחיו מרטין ומריק, הוא שירת בצרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך הוא הועבר לאחר שנפגע מגז בשנת 1917 (מה שהותיר אותו עם בעיות פיזיות מתמשכות) כנכה חזר לאנגליה והוחזר לאוסטרליה במרץ 1918.
בנו השני של בויד רובין נולד בינואר 1919. פנלי המשיך לצייר כל חייו, אם כי שירות המלחמה שלו הותיר גם צלקות פסיכולוגיות מתמשכות. בשנת 1922 הוא מכר את ביתו "הרובינס" ועבר עם המשפחה לסידני, וקבל על עצמו לארגן תערוכה גדולה. לכן פנלי לקח את משפחתו לאנגליה בסוף אותה שנה כדי לבחור ציורים לתערוכה, אך חזר לאוסטרליה בלעדיהם ביוני 1923 כדי להקים את התערוכה, שהועלתה בסידני ובמלבורן ביולי –אוגוסט 1923.
אולי כתוצאה ממעורבותו בתערוכה, הפך פנלי מאוכזב מיצירתו האחרונה, והשמיד רבים מציוריו הפחות טובים ומכר כמה מציוריו הטובים יותר, והרוויח 2500 פאונד. במהלך היעדרותה של אשתו הוא ניהל רומן גלוי עם מיננה שולר. זמן קצר לפני שאדית והילדים חזרו הוא קנה בחזרה את ביתו "הרובינס" וכן רכש מכונית חדשה. הוא פגש את משפחתו בנמל מלבורן כשחזרו ב־24 בנובמבר, אך הוא ואדית הסתכסכו כמעט מיד.
ב־28 בנובמבר, מסיבות לא ידועות, הוא לקח את מכוניתו לנסוע לסידני. אף שהיה נהג מיומן, הוא איבד שליטה בעיקול חד והמכונית התהפכה. הנוסע שלידו שרד, אך פנלי סבל מפציעות קשות ומת במקום.
לאשתו, השילוב של הכסף מעיזבונו (כולל הכנסות ממכירת הבית "הרובינס", המכונית המתוקנת וכ־40 ציורים) בתוספת ירושה קטנה מאביה וקצבה שנתית מאביו של פנלי אפשרו לה לפרנס את בניהם פט ורובין מבלי להזדקק לעבודה, אפילו בזמן השפל הגדול.
עם ואדמתו
עם ואדמתו הייתה סדרה של 3 תערוכות של הקרן הקיימת לישראל, שנערכו בתל אביב, בירושלים ובחיפה בשנים 1945, 1947 ו-1951–1952 (בשלהי תקופת המנדט ובשנותיה הראשונות של מדינת ישראל). הכניסה לתערוכות הייתה חופשית, ונהרו אליהן קבוצות מאורגנות רבות מטעם מקומות עבודה ומוסדות חינוך, ואף נכבדי היישוב והשלטון במדינת ישראל הצעירה ביקרו בהן. התקיימו במסגרתו מסיבות ואירועים לקבוצות מאורגנות – בעלי מקצוע מאוגדים, עובדים מארגונים שונים, מסיבות לנערי בר מצווה וכדומה – שכללו סיורים מודרכים (ואף סיורים בשפה האנגלית לאנשי הממשל הבריטי).
בסוף שנת 1944 תוארו בעיתונות ההכנות לקראת תערוכת "עם ואדמתו" בחודש ינואר 1945, שכונתה "התערוכה השנייה של הקרן הקיימת לישראל". תערוכה קודמת של קק"ל לא נקראה באותו שם, אלא הוצגה במסגרת כנס כינוסי "קול האדמה" של קק"ל בסוף 1942 ובראשית 1943.
התערוכה ב-1945 – הראשונה שנקראה "עם ואדמתו" – הופקה על ידי חברת "מסחר ותעשייה" שבבעלות אלכסנדר עזר יבזרוב. היא עוצבה על ידי האדריכל אריה אלחנני בקומה העליונה של בית הבימה, בצורה חצי פרסה, מחלוקת לחמישה מדורים נושאיים.
פתיחת התערוכה נקבעה לתאריך ייסוד הקק"ל, י"ט בטבת. ב-3 בינואר 1945 אמור היה חיים ויצמן לפתוח אותה, וההזמנות הוכנו בהתאם, אך הוא נמנע מלהגיע; הרוויזיוניסטים סברו שהיעדרותו נובעת ממחלוקות בינו לבין ראשי הקרן הקיימת והסוכנות היהודית. במקומו פתח את התערוכה ראש עיריית תל אביב ישראל רוקח. נאמו גם אליעזר קפלן (חבר הנהלת הסוכנות היהודית), אברהם קמיני (יושב ראש הוועד הארצי של הקק"ל) ודוד רמז (יושב ראש הוועד הלאומי).
בהמשך השנה הוצגה התערוכה בבית האמנים בירושלים (בבניין בצלאל), שם ביקרו בה כ-25,000 איש, ובחיפה, בבניין הטכניון הישן.
בין המבקרים בתערוכה הוגרלו כרטיסים לטיולים.
התערוכה ב-1947 כונתה בעיתונות "התערוכה השלישית של הקק"ל". היא הוצגה ב"ביתן התערוכות" שהוקם למטרה זו ברחוב צבי הרמן שפירא מול בית קק"ל ונועד להיות מבנה זמני, אך שימש גם לתערוכת "עם ואדמתו" הבאה. התערוכה נפתחה בטקס חגיגי שנערך בסמוך, באולם בית הספר כרמל, וכלל נאומים מאת אברהם גרנות (יושב ראש דירקטוריון הקק"ל), אברהם קמיני ודוד רמז, והופעת מקהלת פועלי תל אביב בניצוחו של ישראל ברנדמן. ישראל רוקח וגולדה מאיר, שהיו אמורים להשתתף בטקס, נעדרו בשל ישיבה דחופה בירושלים.
התערוכה עוצבה על ידי אלחנני. בין נושאיה: "דור ראשון לגאולה", "בארץ לא להם", "יהדות אירופה על המוקד", "לקראת הבאות".
ביקורת בעיתון הארץ התייחסה לפער בין התערוכה למצב המציאות:
1951–1952.
התערוכה בשנת 1951 מותגה כ"תערוכת יובל הקק"ל". כרזת התערוכה עוצבה על ידי פרנץ קראוס. גם היא זו הוצגה ב"ביתן התערוכות" ברחוב שפירא בתל אביב, שבו פעל ביום פתיחה סניף דואר זמני על מנת להחתים מכתבים בחותמת נלווית שהונפקה לאירוע, מיום ג' באב תשי"א, 5 במאי 1951.
התערוכה הוקמה על ידי זאב שרתוק ואריה אלחנני. בטקס הפתיחה נאמו אברהם גרנות ושר המשפטים פנחס ספיר. במהלך הצגתה בתל אביב ביקרו בה כ-50,000 איש.
ב-1952 הוצגה תערוכת היובל בבית האמנים בירושלים. חנך אותה שר החינוך בן-ציון דינור בנוכחות ראש עיריית ירושלים שלמה זלמן שרגאי ופרופסור וולטר קליי לאודרמילק. נאומי ברכה נשאו גם אברהם גרנות ואברהם קמיני. בטקס ניגנה תזמורת קול ישראל בניצוחו של שבתי פטרושקה.
עבודות יזומות
תהילים נ&quot;ח
תהילים נ"ח הוא המזמור ה-58 בספר תהילים. (זהו הפרק ה-59 על פי המספור הקיים בתרגום השבעים ובוולגטה) זהו מזמור תוכחה בו מבקש בעל המזמור נקמה. המשורר נוזף באויביו ומקללם.
מבנה המזמור.
כותרתו של המזמור וחתימתו מהווים מסגרת לשיר: פסוקים ב'-ג' מתארים משפט שאינו תקין ובניגוד להם פסוקים י"א-י"ב מתארים משפט צדק. פסוקים ד'-ו' מתארים את מעשי הרשעים ופסוקים ז'-י' מבקש בעל המזמור להעניש את הרשעים ומקלל אותם.
תוכן המזמור.
הרעיון המרכזי של המזמור בא לידי ביטוי בתוכה של בעל המזמור את הרשעים. הוא מבקש לנקום ומקלל אותם. יש הסוברים שהמשורר מאשים גם את אויביו שהוציאו את דיבתו ברבים וגם את השופטים שיש לו טענה נגד גזר דינם. לדעת שמאי גלנדר אין ממש בסברה זו וזאת לשיטתו אין במעבר מגוף שני לגוף שלישי הוכחה מספקת לטענה זו וזאת כי מעברים בין גוף שני לשלישי בתחום הלשוני מצויים במזמורים דומים אך גם בשונים ממזמור זה. מנגד אחרים סוברים כי במזמור זה בא לידי ביטוי תהליך אמוני ומקורו בטקס פולחני בו מתקיים משפט ראווה לאלי הגויים.
טאטא LPT 613
טאטא LPT 613 (באנגלית: Tata LPT 613) היא משאית קלה מתוצרת ZAZ (שם רשמי: ПАО Запорожский автомобилестроительный завод ) ברישיון טאטא מוטורס, חברת בת של קבוצת טאטא המיוצרת באוקראינה. הדגם קרוי באוקראינה "BAZ-T713 Podorozhnik".
בנוסף, משנת 2004 דגם "טאטא LPT 613" מיוצר על ידי Automobiles and engines of the Urals.
"טאטא LPT 613" היא משאית מסדרה "TATA LPT" המבוססת על משאית "Mercedes-Benz LN" (דור שני).
ארנסט באקמאסטר
ארנסט ויליאם באקמאסטר (באנגלית: Ernest William Buckmaster; 1897 –1968) היה אמן אוסטרלי יליד ויקטוריה. הוא זכה בפרס ארצ'יבלד בשנת 1932 עם דיוקנו של סר ויליאם אירווין. הוא שימש גם כאמן מלחמה אוסטרלי במהלך מלחמת העולם השנייה.
חיים וקריירה.
באקמאסטר נולד במלבורן ב-3 ביולי 1897. הוא היה בנם הבכור של הארי באקמאסטר, יצרן כובעי קש, ואשתו לטיה מרתה לבית צ'נדלר. הוא למד בבית ספר יסודי ממלכתי בבוקס היל, שם הראה מיומנויות ציור כבר בגיל צעיר.
באקמאסטר לא התאים לשירות במלחמת העולם הראשונה. מעסיקו, צייר חובב, הציע לו לעבור הכשרה באמנות. באקמאסטר למד ציור בבית הספר של הגלריה הלאומית במלבורן בין השנים 1918 ל-1924. הוא התגלה כצייר מוכשר של פורטרטים מסורתיים, טבע דומם ונופים עם קצב עבודה ותפוקה ניכרים. אחד מנכדיו סיפר שהוא יכול היה לעשות שלושה ציורים ביום. עבודות ציורי שמן שהוזמנו ארכו זמן רב יותר. דיוקנו שזכה בפרס ארצ'יבלד לקח ארבע-עשרה פגישות לפני סיומו.
תערוכת היחיד הראשונה שלו התקיימה בגלריית אתנאום במלבורן בפברואר 1926. מצבו הכלכלי היה כזה שהיה עליו לבקש מעושה המסגרות להכין אותם לתצוגה באשראי. הציורים נמכרו היטב, כאשר אחד מהם קנה מנהל הגלריה הלאומית של ויקטוריה עבור אוספו הפרטי.