אנדרה סולצר (לבית זוּלצֶא) נולדה ב-25 במאי 1908, בעיירה גְרוּסֵנְהַיים שבאלזס, צרפת, אזור שהיה נתון אז לשליטה גרמנית. היא הייתה הרביעית מבין חמישה אחים. בתום מלחמת העולם הראשונה עברה עיירת מגוריה לשלטון צרפתי. היא למדה בבית הספר היהודי בעיירה ואחר מכן בתיכון בעיר קולמר. ב-1931 נישאה למהנדס טוביה סלומון, חוקר פטרוכימיה, שהיה מבוגר ממנה בעשר שנים. היא עבדה כמזכירה במשרד עורכי דין בשטרסבורג. בשעותיה הפנויות הייתה פעילה בארגון הצופים היהודיים, שלימים ימלא תפקיד חשוב בהצלת ילדים יהודיים. הייתה פעילה בתנועה הציונית ועם הצופים הישראלים של צרפת. ב-1948, בגיל 40, נולד בנה היחיד, ז’אן. היא המשיכה בפעילות בארגונים ציוניים. ב-1959 התמנתה כסגנית נשיא ארגון הבונדס. ב-1970, והיא בת 62, הגשימה חלום ועלתה לישראל. היא הלכה לעולמה בארץ, ב-1985, בגיל 77.
מפעלה למען הצלת ילדים יהודיים בשואה.
למחרת הפוגרום ביהודי גרמניה, הידוע כ"ליל הבדולח", שהתחולל ב-9 בנובמבר 1938, נודע לה שמנהל בית היתומים היהודי בפרנקפורט מבקש להעביר את הילדים לצרפת. היא פנתה למשרד הפנים הצרפתי והשיגה את אישורו ולאחר מכן פנתה אל ארגון העזרה היהודי בשטרסבורג וביקשה שיממן את קליטת הילדים. ב-6 בדצמבר 1938 היא הנהיגה קבוצת פעילים שאספה מבית היתומים 52 ילדים, בגילאי 11–14. הילדים שוכנו במשפחות יהודיות שלקחו על עצמן את אירוחם. כעבור ארבעה חודשים הביאה מהעיר קרלסרוהה קבוצה בגודל דומה ודאגה לשכנם. היא עמדה בקשר עם הילדים והמשפחות.
לאחר פלישת הגרמנים לצרפת (מ-10 במאי 1940 ואילך) עברו אנדרֶה ובעלה לעיר קלרמון-פראן בדרום צרפת והיא מצאה שם מגורים לכל הילדים. לאחר כניעת צרפת, הצטרפה אנדרה לארגון אוז"ה. היא דחפה את הארגון לעסוק בגורל משפחות וילדים, נטולי אזרחות צרפתית, שנכלאו במחנות מעצר בדרום צרפת. היא החלה לגייס פעילים יהודיים בעלי אזרחות והכינה תוכנית לחילוץ מספר גדול ככל האפשר של ילדים מהמחנות ולקלוט אותם, בשלב ראשון, בבתי ילדים שפתח ארגון אוז"ה. היא פנתה לשלטונות וישי בבקשה, שאושרה לבסוף, להעביר ילדים מהמחנות לבתי הילדים. ב-26 בפברואר 1941, הועברו 48 ילדים, בגילאי ארבע עד ארבע עשרה ממחנה גורס למוסדות ממשלתיים עבור יתומי מלחמה. משם נשלחו הילדים למוסדות של אוז"ה. אנדרה סלומון עסקה רבות בשכנוע ההורים שבמחנות להיפרד מילדיהם. אנשי אוז"ה ואנשי ארגון הצופים היהודיים E.I.F נכנסו למחנות המעצר במסווה של עובדים סוציאליים ופעלו לפי הוראותיה.
במקביל ניסתה אנדרה לארגן פינוי של ילדים לארצות הברית. בין קיץ 1941 למאי 1942 הצליחה להוציא 242 ילדים בשלוש הפלגות לארצות הברית, לאחר מאמצים רבים להשיג את אישורי ההגירה. היא עצמה ליוותה כל אחת מההפלגות הללו ודאגה שהילדים ייקלטו בארצות הברית.
בקיץ 1942 החלו שילוחי היהודים מצרפת לאושוויץ. ב-16 וב-17 ביולי 1942 התנהל מצוד אחרי יהודים חסרי אזרחות צרפתית על ידי משטרת וישי על פי הוראות הנאצים. 4,051 (31%) מהמגורשים היו ילדים. ב-26 באוגוסט 1942, בהמשך לפעילות משטרת צרפת בגירוש היהודים מפריז ביולי, בוצעו מעצרים נרחבים בקרב יהודי אזור שאטונף-לה-בה (Châteauneuf-les-Bains), שבתחום שלטונה של ממשלת וישי, ב"צרפת הלא כבושה". שני אירועים אלה שכנעו את אנדרה ויתר ראשי אוז"ה שיש לעבור מפעילות הומאנית לפעילות הצלה של ממש. אופי הפעולות השתנה: כאשר נערכו גירושים מן המחנות הושארו בהם לעיתים קרובות ילדים מתחת לגיל 16 שניתן היה לנסות למלט אותם. בסופו של דבר הוצאו כמעט כל הילדים מן המחנות וכך ניצלו למעלה מ-6000 ילדים. אנדרה הייתה האחראית על מבצע הוצאת הילדים מן המחנות.
הארגונים היהודיים הקימו רשתות מחתרתיות של מילוט והצלה בהיקף ובאינטנסיביות שלא נראו כמותם בארצות אחרות. המקשרת בין פעולות הרשתות לפעולות הלגאליות הייתה אנדרה סלומון. יהודים רבים מצאו מקלט בכפרים, האוז"ה ותנועת הצופים היהודים (.E.I.F) פעלו יד ביד עם יחידים וארגונים לא-יהודיים והצליחו להציל למעלה מ-10,000 ילדים, שמרביתם לא זכו יותר לראות את הוריהם. אוז"ה ייסד רשת מחתרתית על מנת להבריח את הילדים למדינות נייטרליות. אנדרה סלומון, שהייתה כזכור פעילה בתנועת הצופים היהודים, תאמה וקשרה בין הפעילויות. היא יזמה הברחה של ילדים שהיו להם קרובי משפחה בארץ ישראל, היא תיאמה את ההברחות לשווייץ וליוותה את הילדים עד טולוז בדרכם לספרד. דרך אנדורה שבספרד, הגיעו בדרכים עקלקלות לארץ. היא הייתה גם המתאמת הראשית בין הרשתות שהבריחו ילדים לשווייץ. סך הכל הועברו לשווייץ כ-1069 ילדים.
מאות רבות של ילדים ניצלו בזכות אנדרה סלומון. רבים מהם סיפרו שאנדרה הייתה להם אם שנייה. רבים שמרו על קשר איתה עד יום מותה.
בית החולים ברסון ובאומן
בית החולים ברסון ובאומן פעל בשנים 1878–1942. בית חולים זה היה אחד מבתי החולים בגטו ורשה בתקופת השואה.
בית החולים לפני תקופת השואה.
בית חולים זה הוקם בשנות ה-70 של המאה ה-19 בוורשה בעזרת מימון של כמה אנשים: מג'ר ברסון, בניו, חתנו סלומון באומן והבת פאולינה באומן. בתחילה, לבית החולים היו 20 מיטות, וב-1915, היו בו 43 מיטות.
לאחר מימון של משפחת דוידסון, נוספה מרפאת עיניים חדשה ב-1900, ובשנות 1924–1930 עבר בית החולים הרחבה על ידי נריק סטיפלמן. רופאים מפורסמים רבים עבדו בבית חולים זה, ואחד המפורסמים ביותר הוא יאנוש קורצ'אק שעבד בו בשנים 1904–1912.
בית החולים בתקופת השואה.
עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1939 בתחילת מלחמת העולם השנייה, נאלץ בית החולים, כמו כל שאר בתי החולים, לדווח ישירות לרופא העירוני שמונה על ידי הגרמנים. הרופא הראשון היה ד"ר קורט שרמפף, הידוע ביחסו האכזרי לרופאים יהודיים. זמן קצר לאחר מכן, מינו רופא אחר – ד"ר וואצלב סקוניינצ'ני, אשר היה חביב מאוד על צוות בית החולים, ואף עזר ותמך למחתרות בוורשה.
בנוסף, דרשו הנאצים מבית החולים לטפל רק במחלות מידבקות. אך בזכות זיוף אבחנות ודוחות, הצליח בית החולים לטפל גם במחלקה הפנימית ובמחלקה הכירורגית, ואף בילדים בתקופה בה גטו ורשה היה פעיל.
כבר בינואר 1940 התמודד בית החולים עם בעיות קשות – מספר החולים היה עצום, ורוב התקציב הושקע בטיפולם. זמן קצר לאחר מכן, הפסיקה העירייה את התמיכה בבית החולים, ומאז, הג'וינט סייע לבית החולים עד כניסתה של ארצות הברית למלחמה ב-1942.
ב-1940 שולב בית החולים בגטו ורשה, והיו לו כ-250 מיטות אשפוז. לאור העלייה העצומה של חולים במחלת הטיפוס, באוקטובר 1941 פתחה אנה בראודה הלרובה סניף נוסף לבית החולים.
בשנים 1942–1944 שכנה בבניין מרפאת הילדים של אוניברסיטת ורשה, שהועברה לשם על ידי הגרמנים. במהלך מרד גטו ורשה, הבניין של בית החולים שימש כבית חולים ליחידה הטקטית AK Chrobry II.
יתר על כן, מאז פברואר 1942, צוות בית החולים התחיל לבצע מחקר על מחלות הרעב בגטו ורשה. המחקר נערך בסודיות רבה, כדי שהגרמנים לא יוכלו להשביתו. מחקר זה פורסם בשנת 1946 על ידי אמיל אפלבאום: "מחלץ הרעב מחקר קליני על רעב בגטו ורשה בשנת 1942". ב-11 בספטמבר 1942 גורשו החולים ורוב הצוות (1,000 איש) למחנה המוות בטרבלינקה. עדינה בלדי-שוויגר נתנה לקבוצה של ילדים מורפיום כדי שיוכלו למות בבית החולים בשלום, ללא סבל מהמחנות של הגרמנים.
בית החולים כיום.
בשנת 1953 נפתח שוב בית החולים לילדים של ורשה, וב-2014 המבנה הפסיק לתפקד כבית חולים. בשנת 2018 הודיעו ראש ממשלת פולין, שר התרבות והמורשת הלאומית כי מבנה זה יכיל את מוזיאון גטו ורשה .
הריו קובנגו
נהר הריו קובנגו
יפים פומין
יפים מויסייביץ' פומין (ברוסית: Ефим Моисеевич Фомин; 15 בינואר 1909 – 30 ביוני 1941) היה קומיסר סובייטי יהודי בצבא האדום אשר קיבל את עיטור לנין עבור הגנתו על מבצר ברסט ליטובסק בפתיחת "מבצע ברברוסה" בשנת 1941, שם נפל בשבי ונהרג.
ביוגרפיה.
פומין נולד ב-15 בינואר 1909 בשטעטל קולישקי שהיה במחוז ויטבסק, האימפריה הרוסית. פומין נולד לאב נפח ואם תופרת, אבל בגיל 6 התייתם ונלקח על ידי קרובי משפחה. אותם קרובי משפחה התקשו להאכיל ילד נוסף, ולכן זמן קצר לאחר מכן הוא עבר לגור בבית יתומים בוויטבסק, שם הוא גדל. פומין החל לעבוד בגיל 12, תחילה התלמד אצל ספר ומאוחר יותר אצל סנדלר. בשנת 1924, כאשר עבד במפעל הנעלה בויטבסק, פומין הפך לחבר בקומסומול.
קריירה צבאית.
בשנת 1930, לאחר גיוסו לצבא האדום, פומין עסק בפעילויות תעמולה בקרב החיילים במסגרת גיוסי המפלגה הקומוניסטית - הוא שימש כמזכיר ארגון קומסומול בגדוד הגנה אווירית וגם כפוליטרוק (קומיסר פוליטי). בשנת 1938, פומין סיים קורס המועבר על ידי הממשל הפוליטי של המחוז הצבאי חרקוב, וכתוצאה מכך הוענק לו שעון עם הכיתוב "על הישגים יוצאים דופן בשליטה בבולשביזם". לאחר מכן, פומין מונה לקומיסר הצבאי של אוגדת רובה חרקוב. בספטמבר של שנת 1939, פומין השתתף בפלישה של הצבא האדום לפולין שהובילה לסיפוח האזורים המזרחיים של אותה מדינה לאוקראינה ובלארוס הסובייטית. בקיץ של שנת 1940, האוגדה של פומין הוצבה בדאוגבפילס, לטביה. לאחר שגונה (גינויים כאלו היו נפוצים באותה תקופה), פומין הוצב מחדש בברסט וירד בדרגה לסגן קומיסר חיל הרגלים ה-84 לעניינים פוליטיים (אך בשנת 1991 שר ההגנה של ברית המועצות ביטל את הורדתו בדרגה והחזיר אותו לדרגת קומיסר אוגדה).