Stimulated Dreams: Israeli Youth and Virtual Zionism.
זהו ספרו של חזן משנת 2001 שעוסק בעולמם התקשורתי של נערים בישראל: במיתוסים, בדימויים ובמרכיבים התרבותיים של עולם הנעורים הישראלי. המסקנה המרכזית בספר היא שדווקא תהליכי הגלובליזציה, על מאפייניה הפוסט-מודרניים, הפוקדים את החברה הישראלית, מחזקים את המרכיבים הלוקליים והזהות הלאומית. זאת משום שהמרכיבים הגלובליים כמו טלוויזיה ואינטרנט מאפשרים במות לעלייתן של חברות לאומיות תוך טיפוח והפצה של המיתוסים המכוננים אותן.
דעת הזיקנה: נושא הזיקנה בלימודי סוציו-אנתרופולוגיה.
מדריך ביבליוגרפי מוער המציע 12 תוכניות לימודים ומחקר לאוכלוסיות לומדים ייעודיות החל מבית הספר התיכון ועד לחוקרים מתעניינים. כל התוכניות פורסות אותה קשת נושאים ברמות שונות של נגישות.
הזיקנה כתופעה חברתית.
הספר יצא לאור בהוצאת אוניברסיטה משודרת.
הספר מבקש להציג את עיקרי הדיון הסוציולוגי-אנתרופולוגי בנושא הזיקנה, תוך שהוא מפרק את הסוגיות המרכזיות המרכיבות אותו, ומציע דרך שונה להתמודד עמן. הנחת המוצא של גישה בקורתית זו היא ההבחנה בין ההבנייה התרבותית של הזיקנה לבין זקנים כבני אדם, בין הנחשב פתולוגי לבין הנתפס כנורמלי. בדיקה השוואתית של דימויי מהלך החיים בחברות שונות מאפשרת אתגור ההנחות האוניברסליות על זיקנה באמצעות הדרשות למגוון מאפייניה תלויי ההקשרים והנסיבות של התופעה. דגש מיוחד מושם במקום שיש לזיקה בין מוות לזיקנה בקביעת היחס כלפי שניהם.
השיח האנתרופולוגי.
הספר יצא לאור בהוצאת אוניברסיטה משודרת.
הספר עוסק ביחסי הגומלין שבין הטקסט האנתרופולוגי לבין הקונטקסט החברתי עליו הוא מדווח ואותו הוא מבקש לנתח. יחסי הייצוג בין השניים הם בעייתיים משום שהתרגום של החוויה המעוגנת בתצפית משתתפת לשפת קהיליית השיח האנתרופולוגית אינו ישיר וחד חד ערכי אלא מתווך על ידי פרדיגמות תאורטיות מפורשות או סמויות. התוצאה היא שפה אנתרופולוגית המורכבת ממושגי מפתח כגון: טקס, מיתוס, גבולות ותרבות שכולם נתונים לפרשנויות שונות הן כאמצעים אנליטיים והן כחלק מלשונם התרבותית של הנחקרים. "השיח האנתרופולוגי" הוא ניסיון להנהרה אפיסטמולוגית של הדרכים בהן עוברים הדיונים הדיסציפלינאריים המרכזיים לנוכח הצורך בנאמנות ל"שדה" ולמחויבות לאתוסים ולמודלים של התחום.
רצח רבין.
חזן כתב סדרת מאמרים בעברית ובאנגלית על רצח רבין. באחד המאמרים
טען שדמותו של הרוצח תהפוך ברבות הימים למקבילה לדמותו של הנרצח, אחת לא תוכל להתקיים בלא השנייה ושתי הדמויות יכוננו את השיח הישראלי זו לצד זו.
במאמר אחר
כתב שטקסי האבל לאחר מותו של רבין בכיכר רבין היוו אתר עלייה לרגל שחשף את שלושת המרכיבים של הזהות הלאומית: 1. הרכיב הגלובלי – פרחים ונרות; 2. הרכיב היהודי; 3. הרכיב הציוני. ולכן גופו הפוליטי (הסמלי) של רבין מאחד בתוכו את שלושת המרכיבים האלה.
עיר בין הערביים.
ב-2011 ראה אור ספרו של חזן על ספר ביחד עם ד"ר דניאל מונטרסקו, "עיר בין הערביים", העוסק בקשר בין לאומיות לבין סיפורי זקנים של ערבים ויהודים, תוצר של מחקר משותף שערכו ביפו. הטענה המרכזית המועלת בספר היא שככל שמצוקות הזיקנה גדלות, כך הולכת ופוחתת המצוקה הלאומית והדבקות בשיח הלאומי גם בקרב היהודים וגם בקרב הערבים.
בשנים 2006 - 2008 הוביל חזן קבוצת מחקר על שואה וגלובליזציה במכון ון ליר, תוצר הכנסים עתיד לראות בספר.
ספריו.
1. The Limbo People - A Study of the Constitution of the Time Universe Among The Aged, London, Routledge &amp; Kegan Paul, 1980.
2. הזיקנה כתופעה חברתית, תל אביב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, תשמ"ד 1984.
3. דעת הזיקנה: נושא הזיקנה בלימודי סוציו-אנתרופולוגיה, ירושלים, אקדמון, תשמ"ח, 1988.
4. A Paradoxical Community, Greenwich, JAI Press, 1990.
5. Managing Change in Old Age: The Control of Meaning in an Institutional Setting, New York, State University Press of New York, 1992.
6. השיח האנתרופולוגי, תל אביב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, תשנ"ג, 1992.
7. Old Age: Constructions and Deconstructions, Cambridge, Cambridge University Press, 1994.
- pages 28-38 reprinted in J. Gubrium and J. Holstein (eds.) Aging and Everyday life, Oxford: Blackwell, 2000, pp. 15-24.
8. From First Principles: An Experiment in Ageing, Westport, CT., Bergin &amp; Garvey, 1996.
9. Simulated Dreams: Israeli Youth and Virtual Zionism. New York: Berghahn Books, 2001.
10. (ביחד עם דניאל מונטרסקו) עיר בין הערביים: לאומיות מזדקנת ביפו, מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"א 2011.
11. Haim Hazan nad Esther Hertzog (Eds.) The Anthroplogist as a Nomad, Edwin Mellen Press (accepted).
מיקה וולטרי
מיקה וולטארי
גלריית האקדמיה
האקדמיה (איטלקית: Gallerie dell'Accademia) היא מוזיאון לאמנות בוונציה שבאיטליה. האקדמיה נמצאת על הגדה הדרומית של התעלה הגדולה, בסמוך לגשר האקדמיה (הנקרא על שמה).
היסטוריה.
האקדמיה נוסדה בשנת 1750 על ידי רשויות הרפובליקה של ונציה כבית ספר ללימוד ציור, פיסול ואדריכלות. מטרת בית הספר הייתה ליצור מוסד מתחרה או מקביל למוסדות דומים כגון האקדמיה של סן לוקא שברומא, והאקדמיה קלמנטינה שבבולוניה.
עם המורים אשר לימדו באקדמיה נמנה ג'אנבטיסטה טייפולו.
בשנת 1807 שונה שמה של האקדמיה ל"אקדמיה המלכותית לאמנויות יפות" (Accademia Reale di Belle Arti), והיא עברה למשכנה הנוכחי בהוראת נפוליאון בונפרטה. בתקופה זו נעזבו כנסיות רבות, וחלק מחלל כנסיית מריה דלה צ'אריטה (מריה של הצדקה) הפכה לחלק משטח המוסד. הכנסייה נבנתה בשנת 1343, אף שחזית המבנה נבנתה בשנת 1441 בתכנונו של האדריכל ברתולומאו בון.
מוצגים.
במוזיאון מוצגות יצירות אמנות רבות של אמנים ונציאנים. היצירות מוצגות לפי סדר כרונולוגי. בין היתר מוצגות יצירות מעשה ידי ג'נטילה בליני, ג'ובאני בליני, ברנרדו בלוטו, קאנאלטו, ויטוריו קרפאצ'ו, ג'וליו קרפיוני, צ'ימה דה קונליאנו, דומניקו פטי, פייטרו גספארי, לוקה ג'ורדאנו, פרנצ'סקו גארדי, ג'ורג'ונה, שארל לה ברון, פייטרו לונגי, לורנזו לוטו, אנדראה מנטניה, רוקו מארקוני, אנטונלו דה מסינה, ג'אנבטיסטה פיאצרטה, ג'ובאני בטיסטה פיטוני, ג'ובאני באטיסטה טייפולו, טינטורטו, טיציאן, פאולו ורונזה, ג'ורג'ו ואזארי, פרנצ'סקו אייץ וכן יצירתו הידועה של לאונרדו דה וינצ'י: "האדם הוויטרובי".
מגילות קומרן
גיא אסיף
גיא "גיאגיא" אסיף (נולד ב-16 במרץ 1967) הוא עיתונאי, עורך, כותב, יזם ומוזיקאי ישראלי.
עיתונות.
אסיף החל את דרכו העיתונאית בעיתון "העיר", שם שימש ככתב תרבות. ב-1990 עבר לעיתון "חדשות", שם כתב וערך יחד עם העיתונאי עמית שהם את "הבננה העברית", מדור ביקורת שבועי שעסק במוזיקה ישראלית. המדור עורר עליו רבים מתעשיית המוזיקה הישראלית בשל הטון הביקורתי החריף, הלשון המשוחררת וההומור הבוטה שבו נקט. ב"חדשות" ערך אסיף גם את "התוספת (של יום רביעי)", מוסף שבועי שערבל באופן חופשי תרבות, בידור ופנאי.
ב-1994 הקים יחד עם גל אוחובסקי והסופרת תמר גלבץ את "תרבות מעריב", מוסף התרבות השבועי של מעריב. אסיף שימש במשך שנים כאחד מכתביו ומבקריו הראשיים של המוסף, כעורך המשנה שלו, ולבסוף גם כעורך הראשי. המוסף הציג תערובת של כותבים ותיקים ומוערכים כדוד אבידן, מאיר ויזלטיר, אדם ברוך ויוסף אגסי וכותבים צעירים וחדשים כשמעון אדף, אתגר קרת, מאיה בקר, קרן ציטר, איתמר בן כנען, שי טובלי ואחרים.
במסגרת עבודתו במוסף פיתח אסיף את סגנון הכתיבה והעריכה הייחודיים לו, המושתתים על שבירה מתמדת של הקונבנציות הלשוניות והמבניות המוכרות לקורא ועל שימוש קבוע בהומור כערך מרכזי בהגשת הטקסט. כך, למשל, נטרל את הקשר בין כיתובי התמונה במוסף למושאי התמונות, והפך את הכיתובים לכלי ביטוי הומוריסטי סאטירי משוחרר מכל אילוצים תוכניים. מהלך דומה החיל על הכותרות שהופיעו במוסף. מהלכים אלה עוררו התנגדות רבה הן במערכת העיתון והן מחוצה לה.
באחד הגיליונות האחרונים שערך התפרסמה ביקורת על תוכניתם הסאטירית של גיא מרוז ויוני להב, "המחשוף". מתחת לתמונה שצורפה לביקורת כתב אסיף, "יוני להב וגיא מרוז. הומוסקסואלים". מרוז ולהב איימו על מעריב בתביעה על סך 250 אלף שקלים בגין לשון הרע. האיום מעולם לא התממש, והיועץ המשפטי של "מעריב" מאיר בלייך אף התראיין בעניין והצהיר: "אם אדם מופיע בתוכנית טלוויזיה ויורה בה לכל הכיוונים, שיצפה שבביקורת הנכתבת או נאמרת עליו ישחקו באותם כללים. כיתוביו של גיא אסיף ידועים כלא שגרתיים. הכיתוב הוא חלק מהקונטקסט של המגזין שלו ו"מעריב" אינו רואה בכיתובים כל עילה לעניין לשון הרע". שבועיים מאוחר יותר פוטר אסיף מעבודתו כעורך המוסף.
במסגרת כתבותיו עשה אסיף שימוש בפסבדונים "גיאגיא", כינוי שדבק בו גם בחיים האמיתיים.
במדיה המשודרת היה אסיף מעורכי ומיוצרי "המעגל הקטן", תוכנית התרבות של ערוץ 2 בהגשת גל אוחובסקי. כמו כן הפיק וביים כתבות עבור תוכנית התחקירים "עובדה", חדשות ערוץ 2 וחדשות ערוץ 10.
במקביל, באותן שנים, למד ולימד בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
אינטרנט.