קייסי היא מתבגרת בת 13 יתומה מאם שחיה בביתה עם אביה בן. בניגוד לשאר חברותיה אשר מתעניינות בקניות, רכילויות, חברים ובגדים, קייסי מתעניינת בבייסבול ובמיסטיקה. יום אחד כאשר היא מדפדפת בספר כשפים שברשותה היא מוצאת לחש שיכול להחזיר את אמה לחיים בעזרת חפץ השייך לאמה. בחג המולד, נותנת דרו, חברתו של בן, לקייסי ברבי כמתנה לחג. דרו מסרקת עם המסרק של אמה של קייסי את הברבי ללא ידיעתה ובכך מעירה אותה לחיים באמצעות הקסם. הברבי, ששמה איב קמה לתחייה. בן, אביה של קייסי מתאהב באיב - מה שמכעיס את קייסי, אך בסוף קייסי משלימה עם איב והן נעשות חברות. איב מלמדת את קייסי להיות נשית יותר ובוגרת יותר ועוזרת ומעודדת אותה לפני משחק הבייסבול בו היא משתתפת. קייסי מנצחת במשחק הבייסבול, בעיקר בזכות העידוד והתמיכה הרבה של איב. לאחר המשחק, ולאחר שהשתיים נעשו חברות טובות עומדת איב בפני החלטה קשה - האם להישאר אישה או לחזור להיות בובה? איב מחליטה, לאחר התלבטות קשה והתייעצות עם קייסי כי תחזור להיות ברבי. הסרט מסתיים בריקוד צבעוני של כל השחקנים לצלילי השיר "תהיה כוכב".
ננוחיישן
חופשי מריבועים
בתורת החוגים, איבר formula_1 בתחום פריקות יחידה נקרא חופשי מריבועים או חסר ריבועים אם לא קיים ריבוע לא טריוויאלי המחלק את formula_1. באופן פורמלי, formula_1 חופשי מריבועים אם כל formula_4 המקיים formula_5 הוא בהכרח איבר הפיך (ואז הריבוע מחלק כל איבר בחוג).
שלם חופשי מריבועים.
בחוג השלמים, מספר חופשי מריבועים הוא מספר שבפירוק שלו לגורמים ראשוניים כל מספר ראשוני מופיע פעם אחת לכל היותר. לדוגמה, המספר 266 הוא חופשי מריבועים משום ש-formula_6 ואילו 20 אינו חופשי מריבועים משום ש-4 formula_7 מחלק אותו. שלם חופשי מריבועים שווה לרדיקל שלו. לכל מספר שלם יש הצגה יחידה כמכפלה של שלם חופשי מריבועים ומספר ריבועי (כש-1 נחשב גם חופשי מריבועים וגם ריבוע).
הוכחה.
יהי formula_8 כאשר formula_9 שונים, וformula_10 מייצג את מספר הפעמים שformula_11 מופיע בהצגה של formula_12. נקבל: formula_13, מכפלה של מספר ריבועי ומספר חסר ריבועים.
כתובות דריווש הראשון בסואץ
כתובות דריווש הראשון בסואץ נכתבו בפרסית עתיקה, בעילמית, בבבלית ובמצרית קדומה על חמש אנדרטות בוואדי טֻמילאת, המנציחים את פתיחת תעלת הפרעונים בין הנילוס לבין האגמים המרים.
האנדרטה שהשתמרה בצורה הטובה ביותר הייתה מצבת זיכרון מגרניט ורוד, שהתגלה על ידי שארל דה לספס, בנו של פרדיננד דה לספס, ב־1866, 130 קילומטרים מסואץ ליד כרבת במצרים. היא הוקמה על ידי דריווש הגדול, מלך של האימפריה הפרסית העתיקה, שמשל מ־522 לפנה"ס ועד 486 לפנה"ס. האנדרטה, הידועה גם כמצגת שאלוף, מתעדת את בניית תעלה הקודמת לתעלה סואץ המודרנית בידי הפרסים, תעלה דרך ואדי טמילאת, המחברת את ביבסטיס, ענף של הנילוס, עם אגם תמסח שהיה באותה תקופה ממחובר למפרץ סואץ בדרכים טבעיות. המטרה המצוינת של התעלה הייתה יצירת דרך משלוח סחורות דרך הנילוס ודרך הים האדום בין מצרים לבין פרס.
טקסט.
מובא להלן תעתיק ותרגום חלקי של הטקסט:
xâmanišiya \ thâtiy \ Dârayavauš \ XŠ \ adam \ Pârsa \ amiy \ hacâ \ Pâ
rsâ \ Mudrâyam \ agarbâyam \ adam \ niyaštâyam \ imâm \ yauviyâ
m \ katanaiy \ hacâ \ Pirâva \ nâma \ rauta \ tya \ Mudrâyaiy \ danuvatiy \ ab
iy \ draya \ tya \ hacâ \ Pârsâ \ aitiy \ pasâva \ iyam \ yauviyâ \ akaniya \
avathâ \ yathâ \ adam \ niyaštâyam \ utâ \ nâva \ âyatâ \ hacâ \ Mudrâ
yâ \ tara \ imâm \ yauviyâm \ abiy \ Pârsam \ avathâ \ yathâ \ mâm \ kâma\ âha
״אומר המלך דריווש: אני פרסי; בצאתי מפרס כבשתי את מצרים. אני הזמנתי לחפור תעלה זו מהנהר שנקרא הנילוס וזורם במצרים, לים שמתחיל בפרס. לכן, כשתעלה זו נחפרה כפי שביקשתי, סירות יצאו ממצרים דרך תעלה זו לפרס, כפי שהתכוונתי.״
כתובות דריוש הראשון בסואץ
שלילת הגלות
שלילת הגלות היא מיתוס בתפיסה הרעיונית הציונית, התפיסה הרעיונית הציונית מתייחסת לדחייה תרבותית ומהותית של הגלות כמקום וכתקופה של היהודי הגלותי לעומת הגאולה של שיבת ציון. תפיסה זו באה לידי ביטוי הן בפלגים הסוציאליסטים המהפכניים והן בציונות הדתית אשר ראתה בשיבת ציון ומיזוג הגלויות אתחלתא דגאולה. שלילת הגלות כללה את דחייתן של לשונות היהודים, שנוצרו תוך שימוש בשפות הלועזיות בתפוצות ישראל, כגון היידיש ולדינו.
במקביל למיתוס שלילת הגלות התפתח בציונות מיתוס היהודי החדש.
מעמדות.
לפי הפילוסוף יעקב קלצקין, "הגלות משחיתה את האדם... חיי גלות אינם קרויים חיים, לא בבחינה הלאומית ולא בבחינה האנושית".
ההיסטוריון הישראלי גדעון שמעוני סובר כי שלילת הגלות היא יסוד מיסודות הציונות, משום שהאויב העיקרי נגדו נלחמה הציונות הקונסטרוקטיבית בארץ ישראל היו החיים היהודיים בגלות. זאת בניגוד לתנועות לא-ציוניות שקמו בגולה (ובראשן הבונד), שחייבו חיים משותפים עם גויים וראו באנטישמיות את האויב העיקרי. האלטרנטיבה של חיים יהודיים מלאים בגלות היא אם כן חלופה בלתי-תקפה מבחינה ציונית, וסכנתה למפעל הציוני גדולה.
שלילת הגלות היא הפן המשלים של טיפוח אתוס הצבר. פן זה היווה חלק מתרבות הנגד החילונית, שהייתה הבסיס לצמיחת התרבות הישראלית-העברית המקורית וקהילת-הלאום הישראלית. מבחינה כלכלית קראו כל גוני שלילת הגלות לנטישת כלכלת התיווך היהודית ("עסקי אוויר") ומעבר למקצועות יצרניים. שלילת הגלות האידאולוגית מסבירה את התיעוב העמוק שנוצר בציונות נגד ירידה מארץ ישראל.
במקביל לפלגי הציונות החילוניים, נוצרו בציונות הדתית אתוסים דתיים של "יהודי חדש" ושל "שלילת הגלות".
מגמות.
שלילה רדיקלית.
שלילת גלות עזה הופיעה בכתביו של יוסף חיים ברנר והשפיעה על רבים שקראו אותם. ברנר שלל את המצב הקיומי הגלותי מכל וכל, כולל המורשת התרבותית שנוצרה בגולה והיהודים המעדיפים לחיות בגולה.
בקוטב רדיקלי של שלילת הגלות נמצאת תנועת הכנענים (שנות הארבעים והחמישים), שראתה בעברי הארץ-ישראלי אדם חדש וגאה, המחובר למזרח התיכון, שבינו ובין היהודי הגלותי פעורה תהום לשונית ואידאולוגית בלתי ניתנת לגישור. למרות שהתנועה הייתה קטנה, השפעתה על המחשבה הפוליטית, האמנות, הספרות וחיי הרוח בארץ ישראל ובמדינת ישראל הייתה ניכרת, במיוחד אצל יוצרים השייכים ל"דור בארץ" (כגון ס. יזהר, משה שמיר, חנוך ברטוב, בנימין תמוז).
דוד בן-גוריון נתפס כמייצג עמדה שוללת גלות באופן מובהק, הוא שלל לחלוטין כל גילוי גלותי, אך עם זאת נקט בגישה פרגמטית מול יהדות ארצות הברית והעולם המערבי ולא התעלם מחשיבות תמיכתם במדינה. עם זאת זכתה יהדות ארצות הברית לגינוי מוסרי בשל קיומה כגלות בבל מודרנית, כלומר מצב גלות-של-קבע התומך במדינת ישראל "מבחוץ" מבלי להגשים. ביטוי פובליציסטי-אמנותי לכך ניתן בשירי הטור השביעי של נתן אלתרמן, ובפרט בשיר "ניו פומבדיתא".
בהשפעת הגישה הרדיקלית לא התפתחה תרבות יידיש בארץ ישראל ובמדינת ישראל. בשנת 1949 החליטה הממשלה לאסור הופעות תיאטרון יידיש של אזרחי מדינת ישראל, כפועל יוצא מקביעת העברית כשפת הארץ היחידה. כבר מתקופת היישוב, ובפרט בעת העלייה ההמונית, חייב הממסד עברות שמות כדי ליצור הפרדה וניתוק סמליים בין היהודי החדש בארץ החדשה לבין היהודי הגלותי.
ביטוי לשלילה רדיקלית ניתן למצוא בספרו של ארתור קסטלר "הבטחה והגשמה" מ-1950.
שלילה דו-ערכית.
הוגים של הציונות הקונסטרוקטיבית כנחמן סירקין, דב בר בורוכוב ומיכה יוסף ברדיצ'בסקי הפנו חיצים כנגד החיים הדתיים בגולה וכנגד העיסוק ב"עסקי אוויר" בלתי יצרניים, אך ראו בסוציאליזם דרך להפוך את היהודים הגלותיים לבני אדם מועילים ויצרניים ולהופכם ליהודים חדשים עוד בהיותם בגלות. דרך זו נקראה על שם מאמרו של ברדיצ'בסקי "שינוי ערכין".
פרגמטיזם: שלילת הגלות ללא שלילת הגולה.
גישת הפרגמטיזם, כפי שביטא אותה במיוחד אחד העם ("שלילת הגלות במובן הסוּבּיֶיקטיבי, וחיוב הגלות במובן האוֹבּיֶיקטיבי"), וכפי שהתקבלה על ציונים מאנגליה וארצות הברית טענה שאמנם, עקרונית, יש לשלול את הגלות מכל וכל ולהצביע על הקלקולים שנגרמו ליהודים כתוצאה מכך שאינם עם חופשי בארצו. אך, באופן פרגמטי, כיוון שקיבוץ גלויות שלם בארץ ישראל אינו אפשרי, יש לשאוף לחיים ציוניים, יצרניים וגאים גם בגולה.
שלילת הגלות בציונות הדתית.
בציונות הדתית ניתן לראות את היחס אל "שלילת הגלות" הן כתגובה לפסיביות הגלותית של קבלת גורל משמיים וציפייה לבוא הישועה, והן כחלק מתפיסת הציונות כראשית עידן הגאולה, דרך מימוש חזון שיבת ציון. האקטיביות של היהודי החדש לפי הציונות הדתית מביאה את ראשית הגאולה דרך מעשיו ולא מחכה לדרך נס. בקריאה אחרת, הקמת המדינה כחזרת המלכות אשר בה מתקיים קיבוץ הגלויות, נעשתה על ידי המשיח. על פי קריאת משנה תורה של הרמב"ם, הלכות מלכים ומלחמות פרקים י"א-י"ב, ימות המשיח מתקיימים כאשר ישנו שלטון עצמאי של עם ישראל וקיבוץ גלויות בארץ ישראל.