בנובמבר הביא פושה את האכזריות השלטונית לשיא, כאשר דיכא מרד מלוכני בליון על ידי ירי קלע אשכול לקבוצה של 60 אסירים כפותים וירי לתוך ההמון. לאור הביקורת על שיטת פעולה זו עבר פושה לדכא את המרד באמצעות הוצאה להורג של ראשיו בגיליוטינה, דבר שהוביל לכ-1800 הוצאות להורג עד שובו של פושה לפריז באפריל 1794. אז טבע פושה את אמרתו: "דמם של הפושעים מדשן את אדמת החירות ומייצב את יסודותיה". בין נובמבר לפברואר 1794 בוצעו ההוצאות להורג בעיר נאנט באמצעות סדרה של בין 7 ל-11 הטבעות בשפך נהר הלואר. בכל הטבעה הוצאו להורג כ-400 איש, בהם משפחות שלמות, כולל נשים וילדים, בעיקר של אנשי כמורה ופקידות כנסייתית שהואשמו בקלריקליזם.
הטרור היה גם בתחום התרבות. בשנת 1794, לואי-לאופולד בואיי נדון על ידי הממשל בגלל הצביון הארוטי של חלק מהתמונות שצייר. האמן ז'אן בטיסט ויקר הוא שהסגיר את בואיי לשלטונות. בואיי ניצל לאחר שבפשיטה לביתו התגלו גם תמונות פטריוטיות, בעיקר ה"ניצחון של מרט".
הטרור הכלכלי.
ב-29 בספטמבר הורחב הטרור הפוליטי לטרור כלכלי עם החלת חוק מחיר המקסימום הכללי שהחיל פיקוח הדוק על שכר העבודה ועל מחירי הסחורות (פרט ללחם ולחיטה, שהיו בפיקוח מאז מאי, כלל החוק בשר, דגים משומרים, חמאה, שמן, יין, חומץ, פחם, נרות, סבון, מלח בישול, סוכר, ברזל, נייר, צמר ועוד). החוק שקבע כי כל המוכר מצרכים אלה במחיר העולה על המקסימום הוא חשוד, הרחיב את תכולת "חוק החשודים" אופן ניכר.
הטרור הדתי.
את התקופה ליוותה תנועה רציונליסטית אנטי-דתית שכינתה את עצמה "פולחן התבונה" וביקשה להעביר את האומה מתפיסות דתיות ואי-רציונליות למנגנונים המבוססים על חשיבה מדעית. כפועל יוצא של תנועה זו הוחל ב-24 באוקטובר השימוש בלוח השנה המהפכני בצרפת ובחלוקת השעה לחלוקה עשרונית (שינוי שלא הצליח להתקיים זמן ארוך). ז'וזף פושה ופייר גספאר שומט ארגנו את "חג התבונה" בקתדרלת נוטרדאם דה פריז, שקראה תיגר על הדת. איבר הנהיג השמדה של כנסיות ופסלים בפריז ובשטרסבורג. במקביל הותר דמם של אנשי כמורה, נזירים ונזירות ונכסי הכנסייה הוחרמו. לאחר תקופה קצרה ריסן רובספייר את הפעילות האנטי-דתית, שראה בה יותר נזק מתועלת. כמו כן הוגבל מאוד חופש הביטוי. בעוד שבראשית ימי המהפכה פרחה העיתונות, הרי שבימי הטרור הוצאו להורג עיתונאים רבים שהעזו לבקר את השלטון.
חיסול הסיעות ו"הטרור הגדול".
לאחר תקופה בה הוצאו להורג בעיקר בוגדים בעלי פרופיל מובהק של "אויבי החירות" כאריסטוקרטים, בעלי הון ואנשי כנסייה ואזרחים פשוטים עקב הלשנות, החל רובספייר משתמש במשרתו על מנת להוציא להורג את חבריו ושותפיו למהפכה. הבוגדים העיקריים בקו המהפכני הרדיקלי היו חברי סיעת הז'ירונדינים וכן יעקובינים שסטו מהדוקטרינה שייצג רובספייר או שאיימו עליו או על אנשי שלומו. חבר המועדון היעקוביני שסרח, לדעת רובספייר ואנשיו, הודח מהמועדון. ההוצאה מהמועדון הובילה למשפט בטריבונל שסופו, לרוב, גזר דין מוות בעוון בגידה במהפכה. במקביל חיסל רובספייר במרץ את האגף הקיצוני-מדי שמנה את אבר ואנשיו.
ב-30 במרץ נאסר דנטון, שהיה אחד הפופולריים ביותר מבין ראשי המהפכה וקודמו של רובספייר, הוא נכלא בכלא הקונסיירז'רי והוצא להורג ב-6 באפריל יחד עם "קושרים" נוספים מראשי המהפכה המוכרים ביותר, קאמי דמולן ואשתו לוסיל. שבוע לאחר מכן הוצא להורג "נביא החילוניות" וידידו של ז'וזף פושה, פייר גספאר שומט. בין אפריל ויולי התחולל "הטרור הגדול", במסגרתו הוצאו להורג בפריז לבדה 2,500 איש. ב-22 בחודש פרייריאל (10 ביוני) נחקק חוק-פרייריאל שנועד לייעל את עבודת הטריבונלים. במסגרת חוק זה בוטל הצורך בראיות, הותר להשתמש ב"הוכחות מוסריות" לשם הרשעה ובוטלה הזכות להגנה משפטית, בשם השוויון (כי רק העשירים יכלו להרשות לעצמם סנגור) ועל מנת שלא יישמעו בטריבונל השמצות ותעמולה נגד המהפכה.
סוף שלטון הטרור.
ב-14 ביולי 1794 ניסה רובספייר, שהתנגד בשלב זה לחילון של המדינה, לסלק את פושה מהמועדון היעקוביני. פושה, שהסתתר בפריז, הצליח לרקום באמצעות קשריו הפוליטיים ברית שמנעה את סילוקו מהמועדון, תוך שהוא מגייס לצידו את ערבותו של ראש הדירקטורט, פול דה ברה (Paul de Barras). פושה הוביל ברית פוליטית זו להפיכת ה-9 בתרמידור (27 ביולי 1794) שהביאה לסופו של רובספייר.
רובספייר הוצא להורג ב-28 ביולי יחד עם 21 מאנשיו, בהם חברו ועוזרו הנאמן, לואי אנטואן דה סן-ז'וסט. אחד הבודדים מראשי שלטון הטרור שהצליח להימלט מהגיליוטינה היה לזאר קרנו. סוף שלטון הטרור פתח את הפרק הליברלי והדמוקרטי יותר של המהפכה, שנקרא "שלטון תרמידור" וסלל את עליית נפוליאון בונפרטה לשלטון כקונסול ראשון ב-18 בברימר (9 בנובמבר 1799).
גישות היסטוריוגרפיות.
ההיסטוריוגרפיה המרקסיסטית המסורתית (שנציגיה הם, בין השאר, אלבר סובול וולטר גראב) מציבה את תקופת הטרור בהקשר כלכלי ומסבירה אותה כחלק ממלחמת המעמדות ההכרחית לצורך השחרור מן הפיאודליזם וכשלב שבלעדיו לא הייתה המהפכה מצליחה להתקיים ולנצח את אויביה רבי העוצמה (כל מלוכות אירופה).
ההיסטוריוגרפיה הרוויזיוניסטית (שנציגיה הם, בין השאר, פרנסואה פירה ודני רישה, פרנקלין פורד ודייוויד תומסון) מנתחת את הטרור במונחים פוליטיים ומתוך אינטרסים ללא נרטיב-על, מתמקדת בפרטים ומביעה במפורש סלידה מהטרור, המנותח פחות בתוך הקשר היסטורי קונקרטי ויותר במונחים של אכזריות והיעדר-מוסר.
בית להיא
סאמרסט (מיין)
סאמרסט (באנגלית: Somerset) הוא מחוז במיין שבארצות הברית. נכון לשנת 2010 האוכלוסייה בו מנתה 52,228 איש. עיר המחוז שלו היא סקאוהיגן. מחוז סאמרסט נוסד ב-1 במרץ 1809 מחלקים ממחוז קנבק ונקרא על שם מחוז סאמרסט באנגליה.
גאוגרפיה.
לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2010, שטחו הכללי של מחוז סאמרסט הוא 10,607 קמ"ר, כאשר 10,169.6 קמ"ר (95.88%) הם אדמה והשאר (437.4 קמ"ר; 4.12%) הם מים.
מחוזות סמוכים של ארצות הברית:
דמוגרפיה.
על פי המפקד
של שנת 2010, בשנה זו היו בסאמרסט 52,228 אנשים. צפיפות האוכלוסייה הייתה 5.13 איש לקמ"ר.
חלוקת תושבי סאמרסט על פי קבוצות מוצא:
מין טטראפלואידי
מין טטראפלואידי או ארבע-סדרתי היא הגדרה בתחום הציטוגנטיקה המתייחסת למספר הכרומוזמים במין מסוים, לאחר חלוקה בתהליך המיוזה.
כאשר מדובר במין די פלואיד, בכל תא בגוף או בצמח יהיו שני העתקים של כל כרומוזום לאחר חלוקה, ולעומת זאת כאשר מדובר במין טטראפלואידי, לאחר החלוקה בכל תא ותא יהיו ארבעה סטים של כל כרומוזום.
ניתן להגדיר כי כל הכפלה של מספר הכרומוזמים, יותר משנים, כלומר 3 ומעלה היא פוליפלואידיה (בעברית: רב-סדרתיות).
ליפמן
פאסי
סן-ז'ון פרס
יחיאל מיכל זקס
אנדריי ווזנסנסקי
אנדריי ווזנסנסקי (ברוסית: Андрей Вознесенский; 12 במאי 1933 - 1 ביוני 2010) היה משורר רוסי וסובייטי.
חייו.
ווזנסנסקי, יליד מוסקבה, היה בן למהנדס שהתמחה בתחום בניית תחנות כוח הידרואלקטריות. למד בבית הספר במוסקבה וכבר בגיל 14 שלח את שיריו לבוריס פסטרנק. לצד ולדימיר מאיאקובסקי ווזנסנסקי ראה בו את מורו בשירה. הקשר ביניהם נמשך לאורך שנים. בשנת 1957 אנדריי ווזנסנסקי סיים את לימודיו במכון לאדריכלות במוסקבה והוסמך לאדריכל.
בשנת 1958 פורסם ספר שיריו הראשון שזכה לתגובה צוננת מהשלטונות. עורך הספר פוטר מעבודתו ואף נשקל לגנוז את כל הספרים שהודפסו. ווזנסנסקי כמו בלה אחמדולינה ויבגני יבטושנקו קיבל יחס צונן מהשלטונות גם בהמשך. בשנת 1963, במהלך פגישת ניקיטה חרושצ'וב עם נציגי אנשי התרבות הסובייטי, ווזנסנסקי הוצג כאויב וכרושצ'וב אף איים שיגרש את ווזנסנסקי מהמדינה. למרות יחס זה, ווזנסנסקי קיבל אישורים לצאת מגבולות המדינה באופן תדיר, אך הוא לא היה רשאי להופיע עם שיריו בארצות הברית. במהלך נסיעות אלו הוא התיידד עם ארתור מילר ואלן גינסברג.
בשנת 1963 ווזנסנסקי כתב שיר שהוקדש לחייו של ולדימיר לנין בזמן גלותו בצרפת. בשנת 1964 הוא התחתן עם זויה בוגוסלבסקי והם היו נשואים עד יום מותו. קובץ שירים שהוא כתב בשנת 1965 היה בסיס להצגה מוצלחת בתיאטרון טגנקה בשנת 1965. במהלך שנות ה-60 הוא הרבה להופיע עם שיריו במוזיאון הפוליטכני במוסקבה.
בשנות ה-70, ווזנסנסקי פרסם מספר ספרים עם שיריו החדשים, הופיע הרבה בטלוויזיה ובשנת 1978 הוענק לו פרס ברית המועצות. אומנם כבר באותה שנה ווזנסנסקי השתתף באלמנך "מטרופול" שיצאה לאור בצרפת ללא ידיעת השלטונות.
במשך שנים ווזנסנסקי כתב מילים לשירים פופולריים של מלחינים שונים. הוא שיתף פעולה עם ריימונד פאולס וזמרת ידוע אלה פוגצ'ובה.
על בסיס שיריו נכתבה אופרת רוק הראשונה בברית המועצות שהועלתה על הבמה על ידי מארק זכרוב בשנת 1981 ומוצגת עד היום.
בשנות ה-80 המשורר החל לכתוב פרוזה והוצאו לאור מספר ספריו. בשנת 1983 ווזנסנסקי כאדריכל היה שותף לתכנון אנדרטה לכבוד 200 שנים לידידות בין רוסיה ובין גאורגיה.
בשנים אחרונות המשורר היה חולה מאוד אך המשיך לכתוב שירה. ווזנסנסקי נפטר בשנת 2010 בפרדלקינו (שלאחר מכן אוחדה עם מוסקבה) משבץ מוחי ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
במשך מספר שנים ווזנסנסקי היה מארגן מפגשים חצי שנתיים לזכר מורו בוריס פסטרנק.
ליפמאן
אילן (פירושונים)
כלב משטרתי
קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים