אימרה שיל נולד במשפחה יהודית כבנם של שאלאמון שיל (1849–1918), פילולוג קלאסי, מורה בסגל בית המדרש לרבנים בבודפשט, ושל ז'ני פרוֹמר (1868–1954). אימרה שיל סיים את בחינות הבגרות בהצטיינות בבודפשט ברובע 7 בבגימנסיה המלכותית הממלכתית ההונגרית (1905). את השכלתו הגבוהה השלים בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (1905–1910) (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד). כסטודנט הוא השלים את העבודה המעשית במעבדות בין 1908 לבין 1910 ב"מכון לחיים ופתולוגיה" תחת ניהולו והדרכתו של פרופסור פרנץ טנגל. לאחר שסיים את לימודיו, הוא התקבל לקליניקה בניהולו של שאנדור קוראני כמתמחה ללא שכר. כאשר רז'ה באלינט קיבל את ניהולו של "הקליניקה הפנימית" (Belklinika) הוא לקח איתו את שיל שעבד בקליניקה זו עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. מתחילת המלחמה עד 1916 שימש שיל כרופא פלוגתי ואחר כך הועבר לתפקיד סגן ראש המחלקה המיוחדת של בית החולים ברוז'אהאג', שהיה באחריות "לשכת הנכים". הרופא הראשי של המכון היה מיקלוש טייאי רוט, שגם הוא היה תלמידו של קוראני. לאחר המלחמה חזר שיל כמתמחה בשכר לקליניקה הפנימית. מספטמבר 1919 עבד אומנם כמתמחה בשכר, אך מונה גם למרצה, בלא שכר. בשנת 1922 היה מרצה בשכר ומספטמבר 1925 היה מרצה בכיר של מרפאה 1. בשנת 1928 מונה כפרופסור חבר (כמרצה חוץ) לנושא "מחלות אברי בית החזה". הבוחנים שלו במנויו היו שאנדור קוראני ורז'ה באלינט. באותה שנה נבחר לרופא הראשי של פוליקליניקת-קסב (מרפאה רב תחומית) של הקהילה היהודית של פשט. ארבע שנים לאחר מכן מונה גם כראש המחלקה הפנימית בפוליקליניקה. בשל יהדותו נלקח במלחמת העולם השנייה לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודיים עבור הצבא ההונגרי). שם הועסק בחפירת מלכודות טנקים ובניית סוללות עפר, אך הצליח להימלט ועבד תוך הסתתרות ב"בית החולים חירום" בגטו בודפשט שהוקם ברחוב אקצפה (Akácfa utca). הוא טיפל שם בחולים עד השחרור בתום המלחמה. לאחר המלחמה הוענק לו תואר פרופסור מן המניין באוניברסיטה כהוקרה על פועלו הן בספרות המדעית והן בשל פועלו בתחום החינוך האוניברסיטאי. בשנת 1949, עקב חילוקי דעות אישיים, הוא התפטר מבית החולים היהודי וקיבל לידיו את ניהול המחלקה הפנימית מס' 1 של בית החולים סנט רוקוש (בית החולים המרכזי אז בבודפשט).
אשתו הייתה קלרה ליגטי (1889–1967), איתה התחתן ב-1951. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (חלקה 5B, שורה 7, קבר 1). בהלווייתו, הספיד אותו אנדרה קובאני בשם רופאי בית החולים רוקוש ופרנץ גראף בשם ההסתדרות הרפואית.
רות קופל
רות קופל (1895–1969) הייתה ציירת בוטנית ישראלית.
ביוגרפיה.
רות עלתה מבארן בגרמניה בשנת 1933 עם בעלה, רב-החובל מרטין קופל וגרו בחיפה. בשנותיה המאוחרות גרה בירושלים.
דרכה האמנותית.
איירה את מגדיר הצמחים הראשון לצמחי ארץ ישראל אשר יצא לאור בשנת 1938 על ידי הבוטנאים של האוניברסיטה העברית: מיכאל זהרי, אלכסנדר אייג, ונעמי פיינברון דותן וכן מגדירים נוספים.
ציורי הצמחים של רות הופיעו ברב ספרי הבוטאניקה שראו אור בעברית כולל ב"פלורה פלסטינה" FLORA PALESTINA
לפני עידן הצילום הדיגיטלי נהגו במחלקה לבוטניקה להיעזר בכישרונם של ציירים מומחים שתחום התמחותם היה ציורי בוטאניקה וצמחים. ציוריה של קופל וציוריה של האמנית ברכה אביגד הופיעו ברוב ספרי הבוטניקה שראו אור בעברית וכן ב"פלורה פלסטינה FLORA PALESTINA.
רות קופל עמדה על ההבדל שבין ציור הצמחים לצילמם. לדעתה, דווקא הציור מתאים יותר למטרה המדעית משום שיש בו אפשרות אלמיניציה של פרטים בלתי חשובים, והדגשת הקוים האופייניים.
בין עבודותיה היו האיורים שליוו את מגדיר הפטריות של טשרנה רייס: כמהין ופטריות(הוצאת תרשיש, ירושלים תשי"ב, 1951).
ציוריה זכו להופיע בתערוכות שונות, ביניהן התערוכה שהוצגה בשנת 1951 בבצלאל והתערוכה שהתקיימה בשנת 2002 בגן הבוטאני בירושלים בה הוצגו מאה ציורים ממיטב עבודותיה של קופל.
איגוד תעשיית ההקלטות בקוסטה ריקה
איגוד תעשיית ההקלטות בקוסטה ריקה (בספרדית: Asociación Costarricense de la Industria Fonográfica y Afines; באנגלית: Costa Rican Association of the Phonographic and Related Industry; בראשי תיבות: FONOTICA) הוא הארגון המרכזי המייצג את ענף ההקלטות של קוסטה ריקה. הארגון חבר בפדרציה הבינלאומית לתעשייה הפונוגרפית.
הארגון מפרסם מצעד שבועי של 20 השירים המובילים הן בקוסטה ריקה והן בכל אמריקה המרכזית, על בסיס סטרימינג.
המצעדים השבועיים מתעדכנים מדי שבוע באתר האינטרנט של הארגון, וניתן למצוא את המצעדים השבועיים הקודמים ב-Wayback Machine.
FONOTICA
מחלות מין והתעשייה הפורנוגרפית
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, הגורם המרכזי לדאגה בתעשייה הפורנוגרפית הוא העברתם של מחלות מין בין שחקנים פורנוגרפיים. מפני שיצירת סרטים פורנוגרפיים כרוכה במין ללא סימולציה, לעיתים קרובות ללא קונדומים (ברבק), שחקנים פורנוגרפיים פגיעים במיוחד למחלות מין, במיוחד לנגיף הפפילומה האנושי, לנגיף הזיקה, לכלמידיה, לזיבה, לעגבת ול-HIV/איידס.
לפי השחקנית הפורנוגרפית האמריקאית, שלי לובן, התפרצות של HIV/איידס בשנות ה-80 הובילה למותם של 27 כוכבי פורנו ב-1985–1992.
ב-2004–2009, דווחו על 22 מקרי איידס/HIV בתעשייה הפורנוגרפית בארצות הברית.
בדיקות ומרפאות.
בעקבות הגילויים של מקרי HIV/איידס, הוקמה הקרן לבריאות רפואית לתעשיית המבוגרים ב-1998. הקרן סייעה בהקמת מערכת ניטור בתעשיית הסרטים הפורנוגרפיים בארצות הברית, ושחקנים פורנוגרפיים נדרשו לבצע בדיקת HIV/איידס כל 30 יום.
הקרן דורשת רישום של כל מגע מיני, כאשר תוצאות בדיקה חיובית של בדיקת HIV/איידס הובילה לבדיקה מחודשת של שחקנים פורנוגרפיים שביצעו מגע מיני עם החולה בשלושת עד ששת החודשים האחרונים. סירוב לבדיקה עלול לגרום לכך שהשחקן לא ילוהק לתפקיד. עם זאת, הבדיקה היא וולונטרית בלבד, ואין בדיקה או מעקב אחר תעשיית הסרטים הפורנוגרפיים במדינות אחרות.
לאחר שהקרן סגרה את כל פעילותה במאי 2011, היא אילצה את התעשייה הפורנוגרפית לחפש מנגנונים אחרים לתמיכה ואכיפת בדיקות HIV/איידס. כיום, המנגנון מנוהל על ידי Free Speech Coalition .
מפני שהמרכזים לבקרת מחלות ומניעתן ממליץ על בדיקת הרפס רק במקרים סימפטומטיים, אין בדיקה ספציפית על הנגיפים HSV-1 או HSV-2, אלא אם הוזמן ספציפי על ידי הרופא.
בנוסף, שחקנים פורנוגרפיים אינם נבדקים עבור נגיף הפפילומה האנושי.
שטיח טורקיז
שטיח הטורקיז
אהרון פול
Island of the Sun
Island of the Sun הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת השוודית וינונה אואק. האלבום יצא לאור ב-10 ביוני 2022, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
שיירפליטיס
שיירפליטיס (שם מדעי: Shireplitis) הוא סוג של צרעה ברקונית אנדמי לניו זילנד. גודל כל פריט נע בין 1.8 ל-2.4 מילימטרים. חמישה מתוך ששת המינים קיימים באי הדרומי ואחד באי הצפוני. שמו של הסוג בא מהמילה האנגלית "shire", או הפלך. מקום בעולם הדמיוני שהמציא ג'.ר.ר. טולקין. הפלך הוא מקום מושבם של רוב ההוביטים. על שמו של טולקין ועל שם חמשת ההוביטים הידועים בשר הטבעות נקראים ששת מיני הצרעה.
תיאור.
הפרטים הם בצבע חום עד שחור, ואורך הגוף נע בין 1.8 ל-2.4 מ"מ, עם כנפיים קדמיות צרות באופן מובהק. השיירפליטיס נבדלים משאר הסוגים בתת-משפחת ה-Microgastrinae ברגליים קצרות וחזקות יותר, מקטעי מחושים קצרים יותר אצל נקבות. מבנה מקטעים מסוימים בבטן שונה גם הוא.
סיגל ברקאי
סיגל ברקאי היא חוקרת ואוצרת אומנות ישראלית, מומחית בחינוך לאומנות ובהיסטוריה, פרקטיקה ותיאוריה של האומנות הישראלית. אצרה תערוכות במוזיאונים וגלריות וכתבה מאמרים, קטלוגים, וספרים בתחום אומנות ישראלית עכשווית ותיאטרון ישראלי מנקודות מבט חברתיות, מגדריות וקוויריות.
ביוגרפיה.
ברקאי נולדה ב-1962 בקיבוץ רגבים כבת להורים שהגיעו לקיבוץ העולים מצפון אפריקה בסוף שנות החמישים במסגרת גרעין נח"ל. שם נעוריה – מרחב, עוברת מהשם מרקוביץ' והיא בת ליוצאי גרמניה והונגריה, עולי העלייה החמישית שהגיעו לחיפה ב-1934 והיו מבוני הארץ, מגיניה ומייסדיה.
את תואר הבוגר קיבלה ב-1988 מבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב (ירושלים), במחלקה לאומנות חזותית. בסיום לימודיה בשנת 1988 ילדה את בנה הבכור ואת ביתה ב-1993. היא נשואה לאלי ברקאי מאז שנת 1983.
בין השנים 1993–2005, לימדה תולדות האומנות, פיסול וציור במגמת האומנות החזותית בתיכון אלון רמת השרון ובשנים 2004–2013, הייתה מאמנת הוראה ומרצה במכללה האקדמית בית ברל.
במקביל החזיקה סטודיו, יצרה והציגה במספר תערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות. עבודותיה עסקו בהווייתה כאמא מעמדה מתריסה ופמיניסטית, היא לקחה חלק ב'מפנה הפמיניסטי' באומנות הישראלית בשנות התשעים של המאה העשרים. באותן שנים גם כתבה ביקורת אומנות בעיתונות המקומית ובכתבי עת.