בתקופתו ניכרה אפליה בין השוטרים הבריטים והשוטרים ילידי המקום. משטרתו של ספייסר הייתה כוח קולוניאלי שאליו הובאו שוטרים בריטים מאנגליה, לשם שהות בת מספר קצוב של שנים. שוטרים אלה לא הכירו את מנהגי המקום והשפות הנהוגות בו, והתייחסו באדנות אל השוטרים בני המקום. מאפיין חיצוני שהבחין בין השוטרים הבריטים והשוטרים הארץ-ישראלים היה הכובע; לבריטים ניתן כובע מצחייה, ואילו לבני המקום – קולפאק. מעמד מיוחד זה של השוטרים הבריטים, והתחושה כי המשטרה אינה מקום נוח ליהודי וכי בין מטרותיה מטרות הנוגדות את מטרת היישוב, הובילה למיעוט מספרם של השוטרים היהודים בכוח.
תחושת היישוב הייתה כי המשטרה אינה עושה די על מנת להגן על חיי היהודים. פעולות הרצח של כנופיית עז א-דין אל-קסאם וכנופיות דומות, שהגיעו לשיאים במעשים כגון רצח שלושת חברי קיבוץ יגור באפריל 1931, לא נענו באופן ראוי, וכנופייתו של אל-קסאם המשיכה במעשיה כשלוש שנים בטרם הצליחו להכניעהּ.
אירוע קשה היה היעלמותם של זוג צעירים, יוחנן זוהר וסיליה שטאל, שנעלמו בחולות סמוך להרצליה ביוני 1931. המשטרה התמהמהה בחקירה ולא הקדישה לה משאבים, בעוד שהיישוב העברי כולו דאג לגורל הצעירים. לבסוף, כעבור מספר חודשים, גילו אברהם שפירא והשומר אברהם דרויאן, לאחר עבודת מודיעין מאומצת, כי המדובר ברצח ואונס שביצעו בדואים משבט ערב אל-קורעאן, שהובילו לגילוי גופות הצעירים. התחושה הכללית ששררה הייתה כי שפירא ודרויאן ביצעו עבודה שהיה על המשטרה לבצע, וכי המשטרה מפלה בין דם לדם, ואינה מקצה משאבים דרושים לחקירת מקרי רצח של יהודים.
חקירה פלילית מסובכת ומורכבת הוטלה על המשטרה בפרשת רצח ארלוזורוב ביוני 1933. בחקירה היו מעורבים ראשי המשטרה, ובהם קפטן רייס ומייג'ור סונדרס. החקירה התמקדה בשלושה חשודים עיקריים, אנשי התנועה הרוויזיוניסטית: אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, וכן אב"א אחימאיר. סטבסקי ורוזנבלט הועמדו לדין באשמת רצח. רוזנבלט זוכה, וסטבסקי הורשע, אך זוּכה בערעור. אחימאיר הועמד לדין על שייכות לאגודה בלתי חוקית, "ברית הבריונים", וזאת ללא קשר לרצח. רבים ביישוב לא קיבלו את תוצאות החקירה, וסברו כי מדובר בעלילה פוליטית. דוד תדהר מביא מספר סברות: האחת היא כי הבריטים שיתפו פעולה ברצח, שכן חששו מכוחו הפוליטי של ארלוזורוב; והשנייה מובאת מפי ג'וזף פרדריק ברודהרסט, ראש ה-CID, שפרסם ספר ביוגרפי בשנת 1936 ובו כתב כי משדשדשה החקירה ולא נמצאו כל עקבות, החליטה המשטרה להעליל על שלושה מיריביו הפוליטיים של הנרצח, על מנת להשקיט את הרוחות. קצין יהודי בשם יהודה ארזי השתכנע כי המדובר בעלילה, ובמהלך החקירה פרש מהמשטרה וסייע לצוות ההגנה של סטבסקי.
המרד הערבי הגדול.
המרד הערבי הגדול, שהחל באפריל 1936, היה למעלה מכפי כוחה של המשטרה לטפל בו. עם פרוץ המרד דרש ספייסר מווקופ כי תינתן לו יד חופשית בדיכוי המאורעות, אך נענה בשלילה. המשטרה ביצעה חיפושים רבים אחרי אמצעי לחימה ואספקה בכפרים הערביים, אולם בהיעדר שיתוף פעולה של תושבי הכפרים, החיפושים השיגו מעט מאוד. מתוך הנחה שהתושבים אינם משתפים פעולה בגלל פחד מהכנופיות, הורה ספייסר לכוחותיו להפעיל אמצעי הפחדה נגדיים, אולם כשהדבר נודע לווקופ, הוא הורה לספייסר לחדול מכך. עד מהרה יצאו האירועים מכלל שליטה. הבסיס הבריטי של משטרת המנדט תפקד כהלכה, אך השוטרים הערבים, שהיוו את רוב מניינם של השוטרים מהשורה, נטו לעמוד לצד בני עמם, אם באופן פסיבי ואם באופן אקטיבי. אופיינית היא תקרית מראשית ימי המאורעות ביוני 1936, שבה נורו יריות לעבר שכונת שפירא. אל המקום הגיעו שוטר ערבי ושוטר בריטי, שמצאו שניים מחברי "ההגנה" כשהם חמושים והודפים את המתקפה על השכונה. הם ניסו לעצור את השניים, ובעימות שהתפתח נהרג אחד מחברי "ההגנה" וחברו נפצע קשה. בנסיבות אלו הלך והתפתח שיתוף הפעולה בין כוח המגן העברי ובין המשטרה, דבר שהביא לבסוף להקמת גופי הנוטרות.
עיקר המאבק במרד הערבי המזוין – שככל שכוּון כלפי היהודים, היה בעיקרו מרידה חמושה ומאורגנת כנגד השלטון הבריטי, שנשאה גם אופי של טרור אישי המופנה כלפי בכירי המנדט – נפל על כתפי הצבא. עוד ביולי 1936 הגיעו לארץ ישראל תגבורות צבא, שהשתלטו בתחילה על הערים, ולאחר מכן פנו לדיכוי המרד באזורי הספר. רק בספטמבר 1936 נצבר בארץ כוח צבאי בהיקף של דיוויזיה, שיכול היה להתמודד עם המרד. באוקטובר 1936 הסתיים השלב הראשון של המרד, עם תום השביתה הכללית של הערבים ודיכוי המרידה המזוינת.
בקיץ 1937 התחדשה מרידה נוספת. ב-13 ביוני 1937 התנקשו ערבים בחיי ספייסר. ספייסר לא נפגע, על אף שנהגו נפצע קשה, אך בעקבות זאת יצא לחופשה, שממנה לא שב. מאנגליה הודיע על התפטרותו, והוא הוחלף באיש משטרת המנדט הוותיק אלן סונדרס. על כהונתו של ספייסר נכתב בעיתון "דבר": "המפקד ספייסר היה אחד הכוחות הקונסטרוקטיויים שידעה הפקידות הבריטית בארץ מאז היותה, ובלי ספק היה האיש המוכשר ביותר ובעל האפשרויות הטובות ביותר שידעה המשטרה הארצישראלית מאז היווסדה." במהלך המרד הותקפו תחנות משטרה רבות ובתגובה המשטרה סגרה את התחנות.
בסוף אוקטובר 1937 הגיע לארץ ישראל המומחה ללוחמה בטרור צ'ארלס טגארט, על מנת לתאם בין זרועות הביטחון השונות ועל מנת לארגן עבור שלטונות המנדט את הגנת הארץ מפני המורדים מערביי ארץ ישראל ומפני הכוחות הערביים הבלתי סדירים שחדרו לארץ מצפון, מסוריה ומלבנון.
טגארט מסר לווקופ, הנציב העליון, דו"ח שכלל מספר המלצות, כגון הקמת משטרה רכובה, שיטה של סגרים וסריקות וסגירה הרמטית של גבולות הארץ, ובמסגרת זו העלה מחדש את רעיונו של ספייסר לסגירת הגבול הצפוני באמצעות גדר. גדר הצפון נבנתה על ידי "סולל בונה", על מסלולו של כביש הצפון, ובאוגוסט 1938 כבר עמדה על מקומה. כן הוקמו, על פי המלצתו של טגארט, כ-60 מצודות טגארט – מבנים מבוצרים ששימשו מִפקדות ותחנות משטרה. טגארט גם הביא חידושים ככלבי דוברמן בשימוש המשטרה, וכן הקים בירושלים מרכז מיוחד שנועד לאמן לשיטות חקירה בעינויים.
עם סיום המאורעות, לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה, היו עדיין היהודים מיעוט קטן במשטרת המנדט; מספרם עלה בין 1936 ל-1939 מ-365 ל-682, אך עדיין היה מדובר במיעוט. מספרם של הערבים נשאר יציב, ועלה מ-1,465 ל-1,487, בעוד מספרם של הבריטים עלה מ-746 ל-2,941.
גם באותם ימים לא חדלה המשטרה מלמלא את תפקידיה האזרחיים במניעת פשעים והבאת האשמים לדין. פרשה מורכבת שעלתה לכותרות באותה התקופה היא פרשת הרצח בחולות תל נוף, שבה נהרג מהנדס יהודי בשם צוואנגר, והחשד נפל על יהודי בשם שיינצויט, על סמך עדותו של עד מדינה ערבי בשם עבד אל-קאדר ראי. שיינצויט הועמד לדין, הורשע בהריגה, ונדון ל-15 שנות מאסר. בפרשה זו היה אלמנט של מסתורין, ונרמז כי הרקע הוא ריגול לטובת הנאצים.
הנוטרות.
עם פרוץ המאורעות, נראה היה כי כוחה של המשטרה אינו מספיק על מנת לעמוד במשימות ההגנה על היישובים העבריים ובלחימה על הדרכים. עקב העובדה שלמאורעות היה הפעם מאפיין חריף של מרד כנגד השלטון, היה היישוב בן בריתם הטבעי של הבריטים, שיכלו לנצל את מסגרות ההגנה המאורגנות, אך הבלתי חוקיות, שקמו עד אז.
בשיתוף פעולה עם הסוכנות היהודית, ותוך ניצול שני סעיפים מפקודת המשטרה, שאפשרו גיוס "שוטרים מוספים" (Supernumerary Police) ו"גָפירים", הוקם במהרה כוח מגן עברי חוקי שמנה כ-3,000 נוטרים עד אוקטובר 1936, עם סיום השביתה הערבית והשלב הראשון של המרד. לאחר תום תקופה זו עמדו נציגי הסוכנות היהודית במשא ומתן עם הממשלה על השארת כוח הנוטרים ככוח קבוע, שיחליף את "ההגנה" שהייתה עדיין בלתי חוקית. על אף נטייתו של דוד בן-גוריון להסכים לכך, מפקדי "ההגנה", אליהו גולומב ושאול אביגור, התנגדו. התוצאה הסופית הייתה גיבושו של חיל נוטרים ארצי (Auxiliary Police Force) שלא היה כפוף במישרין למשטרה, ומנה גרעין קבע של 750 נוטרים, שאליהם הצטרפו כ-15,000 אנשי מילואים מאומנים, שהיו, למעשה, רוב חברי "ההגנה" הפעילים. בקיץ 1937 התגבשה מקבוצה זו משטרת היישובים העבריים ומתוכה היחידה הניידת המשמר הנע. ב-1938 הקים אורד וינגייט, על בסיס של חיילים בריטים ונוטרים עבריים, את פלגות הלילה המיוחדות, כוח מחץ שנועד להילחם במרד הערבי. הכוח פעל עד לשנת 1939.
מערך הנוטרות החל את דרכו במשטרת המנדט, אך הגוף שנוצר היה מעין צבא סדיר, ששימש לפעולות צבאיות ולא עסק בשיטור. הנוטרים נטלו חלק עיקרי בהגנה על היישובים, שעקב פריסתו הרחבה של המרד ואופיו המיוחד, היוותה נטל כבד על כוחות הצבא והמשטרה הבריטים שעסקו בדיכוי המרידה. משטרת היישובים העבריים הייתה למעשה "צבא טריטוריאלי", במתכונת המוכרת הנהוגה בצבא הבריטי. בד בבד נטלו הנוטרים חלק חשוב בפעולות שיזמה הנהגת היישוב ובקידום מטרותיו הפוליטיות, כגון אבטחת מבצעי התיישבות כחומה ומגדל או הקמת גדר הצפון. לאחר שמרבית כוח האדם המאומן הופנה לחיל הנוטרים, המשיכו היהודים להיות מיעוט במשטרה עצמה ומיעוט שולי ובלתי מורגש בחיל הספר.
מלחמת העולם השנייה.