התקציב המשתף בפורטו אלגרה מבוסס על מערכת מוסדות שמפעילה את התהליך הפרוצדורלי ברמה המוניציפלית ונשען על שלושה עקרונות מרכזיים: לכל האזרחים יש אפשרות להשתתף, לארגונים קהילתיים אין שום סטטוס מיוחד על פני אחרים. תהליך זה מתנהל ברמות ובשלבים שונים, כאשר בכל שלב ישנם סוגי נציגים שונים וההחלטות מתקבלות על פי כללים שנקבעו מראש. המוסדות שאחראיים על ניהול תהליך התקציב המשתף הם מוסדות אשר תשתיתם החוקית נקבעה על ידי המשתתפים. משאבים ותרומות נאספים באופן אובייקטיבי על ידי כללים והנחיות סדורות.
מדיניות זו זכתה להצלחה רבה: מתוך מאות פרויקטים שאושרו, ההשקעה במחוזות המגורים העניים של העיר עלתה על ההשקעה באזורים עשירים יותר כתוצאה ממדיניות ציבורית זו.
בכל שנה, הרוב המכריע של עשרים עד עשרים וחמישה קילומטרים של מדרכה חדשה הלך לתושבים העניים של העיר. כיום, 98% מכלל הדירות בעיר יש מים זורמים, לעומת 75% בשנת 1988; כיסוי הביוב עלה ל-98% מ-46%.בשנים 1992-1995, מחלקת הדיור הציעה סיוע לדיור ל-28,862 משפחות, לעומת 1,714 בתקופה זהה לפני יישום התקציב המשתף, מספר מעונות היום גדל מ-2 ל-120 ומספר בתי הספר הציבוריים המתפקדים כיום הוא 86 לעומת 29 בשנת 1988. כמו כן, השקעות אלה היו חלוקה מחדש; מחוזות עם רמות עוני גבוהות יותר קיבלו מניות גדולות משמעותית של השקעה ציבורית. בנוסף לכך, הוקמו מפעלים בבעלות למחזור פסולת, בבעלות קואופרטיבית של תושבים, מפעלים לטיהור מי הנהר המקומי משפכים, מרכזי בריאות קהילתיים, ופרויקט רחב ממדים לבניית בתים לחסרי הבית. הדמוקרטיזציה של קבלת ההחלטות איפשרה את הרחבת המיסוי למימון הפרויקטים.
המטרה העיקרית של התקציב המשתף היא לעודד את הדינמיקה בין האזרחים לרשויות ולהקים מכניזם בר קיימא לניהול משותף של המשאבים הציבוריים, באמצעות קבלת החלטות משותפת.
פעילות זאת של תקציב משתף בברזיל פועלת כבר למעלה מ-20 שנה כאשר אחת הערים המובילות של התחום היא פורטו אלגרה. האומות המאוחדות אף הכתירו פעילות זו של העיר פורטו אלגרה כאחת מ-40 הפרקטיקות של ניהול עירוני הטובות ביותר בעולם.
קולומביה-קהילת שלום.
בכפר קטן בקולומביה ששמו San José de Apartadó massacre נערך ניסוי של דמוקרטיה השתתפותית כמענה של התושבים לעימות מזוין שהתרחש באזורם. הכפר הכריז על עצמו כקהילת שלום - community of peace - וניצל את האוטונומיה על מנת לקבל החלטות בעצמו. התושבים אימצו תפיסה של התנגדות אזרחית לא אלימה על מנת להגן על זכותם להישאר בשטח. הם חתמו על הסכם ציבורי שבו התחייבו לא לשתף פעולה עם אף אחד מן הצדדים החמושים כולל עם גורמי המדינה הרשמיים של קולומביה. הכפר התארגן בצורה עצמאית, יצר קשר עם גורמים בינלאומיים שהיו מוכנים לסייע ולהגן על ציבורים שנמצאים בסכנה.
קהילת השלום הייתה מבוססת על היסודות הפוליטיים והמוסריים הבאים: השתתפות חברתית: כולם לוקחים חלק ולכולם יש זכות לקבל החלטות. כלומר, כל חבר בגוף הפוליטי נהנה מזכות שווה להוביל תהליכים. ליחיד ישנה השפעה מהותית על הכלל ולכן ערכי הזדהות ואחריות משמעותיים עבור הקהילה. הכלל השני הוא חופש: הקהילה הגדירה חופש כיכולת שיש בידי הפרטים והקהילה לקבל החלטות אוטונומיות, ללא כל הרגשת לחץ או נידוי אם לא חושבים כמו דעת הרוב. שקיפות: משמעות גדולה ניתנת למידת הכנות ויושר הלב ששוררים בין חברי הקהילה.
סוג השתתפות זה של אזרחים בקולומביה נבע בראש ובראשונה מרצונם ופעילותם המשמעותית של האזרחים להיות שותפים בקביעת גורלם.
הבדלים בין דמוקרטיה השתתפותית לדמוקרטיה דיונית.
מרבית התאורטיקנים מוצאים אלמנטים משותפים בין הדמוקרטיה הדיונית (Deliberative democracy) לבין ההשתתפותית. אולם ישנם גם מספר הבדלים: בראשונה, הגישה ההשתתפותית שמה דגש נרחב יותר על המימד הכמותי של הדמוקרטיה, כלומר, כמה שיותר אנשים שישתתפו בתהליכי קבלת ההחלטות כך ייטב. להבדיל, הגישה הדיונית שמה את עיקר דגש על המימד האיכותי, כלומר, שיתוף אזרחים ויצירת דיון מצומצם, איכותי ורציונלי. הגישה מעניקה חשיבות יותר לאיכות הדיון מאשר לכמות המשתתפים. יש הטוענים כי הגדלת כמות המשתתפים מפחיתה מאיכות הדיון.
בשנייה, כאשר ישנו רצון לקדם מדיניות בתחום מסוים, מצדדי הגישה הדיונית, להבדיל מההשתתפותית, יטענו שיש צורך לאגד ציבור אשר מומחה ויודע דבר בהכרח בתחום הנידון. מספר האנשים שלרוב מבין בצורה טובה בתחום מסוים אינו גדול.
בשלישית, ניתן להבחין בשוני נוסף על ידי משאלי עם, שמאפיינים דמוקרטיה השתתפותית אך לרוב לא מייצרים שום דיון רציונלי ואיכותי של האזרחים סביב הסוגיה, אלא רק הצבעה של כן או לא סביב שאלה שהוגדרה על ידי השלטון.
ביקורת.
דמוקרטיה ייצוגית.
Benjamin R. Barber, ממצדדי הגישה ההשתתפותית, טען כי תפקידה הבלעדי של דמוקרטיה ליברלית ייצוגית הוא לבצע בדיקה ורגולציה של כוח פוליטי, אשר לשיטתו מחד מגן על החירות ומאידך הורס אותה. כמו כן יצא נגד הנחות על טבע האדם של הליברליזם, שלפיו מציגים את האנשים בחברה כהדוניסטים, אגרסיביים ורכושניים. רעיונות אלו לטענתו מגבילים את אפשרויות הדמוקרטיה לשת"פ בין האזרחים לשלטון. עוד מוסיף כי ממשלה ייצוגית מצמצמת אלמנטים של השתתפות ואזרחות, אשר לבסוף גוזלות את מקורות האנרגיה והלגיטימציה הנצרכות לממשל יעיל. ברבר מכנה את הדמוקרטיה הייצוגית כדמוקרטיה רזה
(thin democracy), אשר בין היתר מרחיקה את בני האדם אחד מן השני.
טענות נוספות הועלו על ידי לייבלי ו-Carole Pateman, מנושאי המסר ההשתתפותי, אשר גרסו שהדמוקרטיה המערבית לגווניה אינה דמוקרטית דיה וכי ההגדרה שניתנת לדמוקרטיה צרה מדי. השיטה הייצוגית והבחירות החופשיות אינן מבטיחות לאזרח השפעה כלשהי על עיצוב המדיניות. בנוסף, טוענים מצדדי הגישה ההשתתפותית שאין זה מספיק ליצור סדר, יציבות ויעילות כפי שמתיימרת לעשות הגישה הייצוגית, אלא יש לדאוג לשוויון, צדק חברתי חירות אמיתית. העם איננו יכול ליזום תהליכים היוצאים מלמטה למעלה מכוון שהכוח מרוכז בידי קבוצה אחת השואפת לשמר את הסטטוס קוו.
דמוקרטיה פלורליסטית.
מצדדי הגישה ההשתתפותית טוענים שדמוקרטיה פלורליסטית היא גישה של מסווה לשלטון של קבוצות לחץ. דמוקרטיה המתבססת על קבוצות היא הדמוקרטיה הרצויה, באידיאל של שיווי משקל קבוצתי ובטענה שתחרות ומאבק בין קבוצות סופם להועיל לכלל. אולם הגישה הפלורליסטית גורמת להזנחת הפרט ולעיוות טובת הכלל. לשיטת מצדדי הגישה ההשתתפותית תחרות ומאבק עשויים להוביל למדיניות שלא רצויה לאיש.
ביקורת נוספת שהועלתה על ידי אחדים מתומכי הגישה, כי למרות קבלתם את עקרון ריבוי הקבוצות והתחרות, הפלורליזם כיום הוא פלורליזם של מונופולים. לשיטתם אין דמוקרטיה בתוך הקבוצות, ורוב האוכלוסייה לא משתתפת בתהליך הפוליטי. המונופולים קשורים ביד אחת לשלטון.
דמוקרטיה השתתפותית.
מצדדי הגישה הליברלית ייצוגית יוצאים נגד הרדיקליזציה לשיטתם שמציעה הגישה ההשתתפותית. לטענתם, אין זה נכון לדרוש רמת רציונליות גבוהה מהאזרח הפשוט. שומפטר טוען שניתן לדרוש מאנשים רק דברים בהם יש להם ניסיון בחיי היום יום, ופוליטיקה לא נופלת תחת קטגוריה זו. כמו כן טוענים תומכי הגישה הייצוגית שהגישה ההשתתפותית נעדרת מימד מנהיגותי. טיעונים אחרים נגד הגישה היו על כך שהיא נשענת על בסיס נורמטיבי להבדיל מהתפיסה המודרנית אשר שואפת להתבסס על טיעונים אמפיריים ומדעיים. תומכי הגישות הייצוגיות והפלורליסטיות טוענים בנוסף כי יש למתן את ההמון עקב בורותו וכי מחקרים מצביעים על כך שההמון בעל תפיסות טוטליטריות ואנטי דמוקרטיות.
אי וולקנו
אמברוסיה
אבידוזאורוס
אבידוזאורוס (שם מדעי: Abydosaurus; מילולית: "לטאת אבידוס") הוא סוג דינוזאור במשפחת הברכיוזאוריים באינפרא-סדרת הזאורופודה, שהתגלה בשנת 2010 לאחר גילוי שלד וגולגולת שנמצאו בסלעים מתקופת קרטיקון תחתון במונומנט הלאומי דינוזאור בצפון-מזרח יוטה, ארצות הברית. אורכו של האבידוזאורוס היה 18.3 מטר ומשקלו כ-14 טון.
גילוי הסוג ותיאורו.
לסוג זה נודעה חשיבות בשל כך שהוא נמנה עם הדינוזאורים היחידים בסדרת הזאורופודה שנחקרו עצמות גולגולותיהם, והוא הדינוזאור הזאורופודי הראשון שהתגלתה גולגולת שלמה שלו, מתקופת הקרטיקון, בארצות הברית. כמו כן, הוא ידוע בשל שיניו הצרות, מכיוון שברכיוזאורים מתקופות מוקדמות יותר התאפיינו בשיניים רחבות יותר.
הסוג התגלה עם גילוי הממצא DINO 16488 בשנת 2010, שנמצא במונומנט הלאומי דינוזאור - שכולל גולגולת כמעט שלמה, לסתות תחתונות ואת ארבע חוליות הצוואר הראשונות. ממצאים נרחבים של גולגולות ועצמות השלד נתגלו באותו אתר, לרבות גולגולות חלקיות של שלושה פרטים נוספים, חלק מהאגן וחוליות הזנב המחוברות אליו, עצם השכם, עצם הזרוע ועצמות המסרק. מאובנים אלו נמצאו בסלעי אבן חול בפארק בבסיס פרט מוסאנטושט (Mussentuchit Member) שבתצורת ההר סידר (Cedar Mountain Formation), ליד מרכז המבקרים הישן של המונומנט הלאומי דינוזאור. לפי גבישי זירקון שנמצאו באבני החול ואבני הבוץ שמתחתיהם, הוערך גילם של הממצאים ב-104.46±0.95 מיליון שנה, בגיל האלביאני בקרטיקון תחתון.
על אף שהאבידוזאורוס חי כ-45 מיליון שנה לאחר הג'ירפטיטאן, הגולגולות של שני הסוגים דומות, מלבד השיניים הצרות והחדות יותר והאף הקטן יותר של האבידוזאורוס. האבידוזאורוס נבדל משאר סוגי הזאורופודים, לרבות הג'ירפטיטאן, בהבדלים קלים במבנה עצם האף והלסת העליונה, בנחיריו הקטנים יחסית, ובמאפיינים מסוימים של שיניו.