כיתורה של הארמייה השלישית יצר מצב חדש שבו למצרים אינטרס דחוף להידבר ולהגיע להסדרים עם ישראל כאשר הזמן פועל לרעתה במהירות וכל הישגיה בצליחת התעלה וכיבוש ראשי גשר ממזרח לה עלולים להתגמד אל מול המפלה הגדולה שבהשמדה או נפילה בשבי של ארמייה שלמה. הצנזורה המצרית בתקופה זו אסרה על פרסום כל מידע הקשור לכיתור הארמייה ולמצבה העגום אך העיתונות החופשית במערב סקרה את מצב הצבא המצרי כהוויתו.
ישראל לעומת זאת יכלה להרשות לעצמה לנהל משא ומתן קשיח ולהעלות דרישות מפליגות כשל צד מנצח מתוך ידיעה שבמוקדם או במאוחר דרישותיה יתמלאו לנוכח שליטתה בגורל הארמייה הלכודה. ואכן דרישותיה של ישראל לחילופי שבויים, כולל טייסים שבויים ממלחמת ההתשה שלגביהם הצהיר סאדאת שישארו בשבי עד מותם, נענו במהירות וכן שוחררו מרגלים ישראלים ממאסר מצרי .
מפקד הארמייה השלישית, עבד אלמונעם ואסל, הצליח להימלט עם מעט מאנשיו מערבה לפני שצה"ל השלים את הכיתור.
ב-25 באוקטובר, יום לאחר הכיתור, בשעה 11:00 התקיים דיון בראשות שר המלחמה המצרי ובהשתתפות ואסל שבו ניסו המצרים לגבש תוכנית שתמנע הרעבת הארמייה או את נפילתה בשבי ישראל. בישיבה הועלה רעיון לפרוץ את הכיתור בכח באמצעות דיוויזיית השריון ה-4 שהייתה ממוקמת ממערב לתעלה והייתה למעשה עתודת השריון האחרונה עד קהיר. כן נבחנה האפשרות להעביר לארמייה אספקה מינימלית הכרחית לקיום בהיקף של 150 טון ביום. אולם הצעות אלה היו בלתי מעשיות ולבסוף הוטל על מוחמד עבד אל-עזיז קביל, מפקד דיוויזיה 4, להציע תוכנית לחילוץ הארמייה הלכודה מהמצור. ביום זה דרשה ארצות הברית מישראל לאפשר משלוחים הומניטריים לארמייה השלישית המכותרת.
ב-26 באוקטובר התקיים דיון נוסף שבו הודיע קביל כי אין ברשותו תוכנית מעשית לחילוץ הארמייה ותקיפת כוחות צה"ל עלולה להביא להשמדת דיוויזיה 4 המצרית. בשעה 23:00 הגיעה משלחת האו"ם לקהיר.
בדיון אצל ראש הממשלה גולדה מאיר עם שר הביטחון והרמטכ"ל באותו יום (26.10.73), אמר שר הביטחון כי צריך לשקול לאפשר לארמייה השלישית לצאת מהכיתור, גם עם הנשק שלה, בהתאם לקונספציה של קיסינג'ר "בלי שנבייש אותם ובלי שנפגע בכבודו של סאדאת".
ב-27 באוקטובר בשעה 06:00 עשתה את דרכה משלחת האו"ם מקהיר לסואץ.
פניות נואשות של נשיא מצרים אנואר סאדאת הניבו הבטחה של נשיא ארצות הברית, ניקסון כי הוא יפעל להשגת "מוצא של כבוד" מבחינתה של מצרים שהתקבלה לפנות בוקר. בשעה 15:00 היו אמורות להתחיל שיחות בין משלחות ישראל ומצרים בקילומטר ה-101 מקהיר. ישראל סרבה לכניסת טור של 109 משאיות אספקה ו-20 אמבולנסים לעיר סואץ.
בעקבות לחץ אמריקאי, הסכימה ישראל למעבר אספקה לארמייה בשיירות או"ם. כשלושה שבועות לאחר מכן, כאשר נחתם הסכם 6 הנקודות הוחלט על המשך האספקה. מאוחר יותר, הוסר המצור בהדרגה עד לנסיגה מלאה של כוחות ישראליים ומצריים משני עברי התעלה. גם בפרק הזמן שקדם להסכם 6 הנקודות לא נשמרה הפסקת האש במלואה. הפרו אותה בעיקר המצרים שעשו זאת יום-יום ובאופן שיטתי בבחינת אי הסכמתם לקבע הפסקת אש שתשאיר מצב בו הארמייה השלישית מכותרת.
ב-14 בנובמבר הכריזה גולדה מאיר בכנסת: "קילוגרם אחד של אספקה לא יעבור לארמייה השלישית עד אשר ישוחררו חיילינו שנפלו בשבי מצרים". בתגובה לאיום זה החלו המצרים לבצע את החלפת השבויים למחרת היום.
רוב המומחים מעריכים כי ההתקרבות המהירה בין ארצות הברית ומצרים, ובמיוחד בין קיסינג'ר לסאדאת, קיבלה סיוע משמעותי ממאמציו של קיסינג'ר בהצלת הארמייה השלישית שהודות להם נמנעה תבוסה מצרית ומהתחייבותו לפעול למען הסדר המבוסס על נסיגה ישראלית משטחים בסיני. צעדים אלו נעשו על ידי קיסינג'ר והממשל האמריקאי במטרה לחזק את מעמד ארצות הברית במזרח התיכון, על חשבונה של ברית המועצות. ועל חשבון ישראל שנשללה ממנה האפשרות למצות ההישג שבכיתור הארמייה השלישית לשם שימור כושר ההרתעה של צה"ל.
ב-19 באפריל 1974 נערכה באלכסנדריה קבלת פנים ללוחמי הארמייה השלישית החוזרים לארצם כגיבורים.
כיתור הארמיה השלישית
מקרתור
מקארת'ור
פה פה אס
פה-פה-אס
רבקה גולדסטין
שנים-עשר שבטי ישראל
בסיל בושון
תומס קוק ובנו
ג'ולי מאדאם דה סן לורן
ג'ולי (אלפונסין תרז ברנדין ג'ולי דה מונטגנט דה סן לורן, ברון דה פורטיסון; בצרפתית: Alphonsine Thérèse Bernadine Julie de Montgenêt de St. Laurent, Baronne de Fortisson 30 בספטמבר 1760 - 8 באוגוסט 1830) הייתה פלגשו של הנסיך אדוארד.
היא נולדה בסן לורן סור מר שבצרפת, כנראה בשנות ה-60 המאוחרות של המאה ה-18. מולי גילן שערה כי ג'ולי בוגרת מהנסיך בשבע שנים. היא הייתה ממשפחה אריסטוקרטית מצרפת, אך, לא ממשפחת מלוכה. אישה מחוננת, שבין היתר ידעה לדבר ולכתוב אנגלית וצרפתית באופן מושלם.
פגישתה עם הנסיך.
ג'ולי ואדוארד נפגשו כנראה לראשונה קצת לפני שאדוארד ברח אל משפחתו שבאנגליה, לערך סתיו 1789. הנחות אלו מבוססות על שני מכתבים שנכתבו בידי אדוארד, האחד, לאחיו, דוכס קלרנס, והשני, מכתב שכתב בשנת 1818, בו ציין כי הוא וג'ולי חיים ביחד במשך 27 שנים. עם זאת, הציון הראשון של שמה של ג'ולי במכתביו של אדוארד היה בשנת 1790, כשבקש ממנה לבוא אליו, לגילברט.
אזכור ראשון.
במהלך שירותו הצבאי של הנסיך אדוארד, החל משנת 1785, היה הנסיך תחת פיקוחו הנוקשה של הברון ונגנהיים (Wangenheim). בשנת 1790 בז'נבה, בהיותו בן 23, התעייף הנסיך מהפיקוח המתמיד של הברון ומתפקידו הצבאי והחליט לחזור לאנגליה. אביו, המלך ג'ורג, נזעם לגלות שבנו חזר לאנגליה ללא אישורו והחליט לשלוח אותו אל הסלע המבודד שבגיברלטר. אדוארד הגיע לשם ב–30 בינואר 1790 מסאות'המפטון.
כשחלפה השנה הראשונה ב"סלע" שבגיברלטר, הנסיך נעשה חסר מנוחה ואומלל. הקצינים ציינו כי מצב בריאותו לא היה כפי שהיה. בינואר 1791, חל שינוי, הנסיך כתב לאחד מאחיו, דוכס קלרנס מכתב. במכתב מצוינת לראשונה ג'ולי :
גיברלטר.
הנסיך אדוארד בילה שמונה עשר חודשים בגיברלטר, מלווה במהלך כל אותה תקופה במאדאם דה סן לורן. בחזרתו ללונדון, אדוארד קבל נזיפות על היותו שומר על ליידי צרפתייה תחת קורת הגג שלו. במהלך תקופה זו אדוארד התחנן שיעבירו אותו לכל מקום אחר באירופה, פרט לגיברלטר. ואכן ביוני 1791, הנסיך אדוארד יצא לדרך מגיברלטר לקוויבק עם הגדוד שלו, "פוילרס המלכותי השביעית". בעיתון הטיימס דווח : "יותר ממשרת פחות מנסיך; ליידי צרפתייה, האיש ששייך לעצמו, ושרת שווייצרי, שהרכיב את כל החליפה שלו. "
קוויבק.
קוויבק הייתה משעממת עבור הנסיך לא פחות מגיברלטר. במכתב לאחיו מיום 8 ביולי 1792, כתב הנסיך אדוארד:
לא רק זאת, בקוויבק התעוררו בעיות שהחלו כבר להופיע בגילברט, עם חיילי הגדוד שלו. חייליו מרדו בו עקב הטקטיקות הקשות אותם רכש בגרמניה. 1793, הוא לכד את מנהיגי המורדים כאשר גזר דינו של אחד מהם היה מוות. בפועל, אדוארד לא הוציא להורג את החייל, אך, הקושי עם חייליו והחורפים הקשים, גרמו לו לחפש משרה אחרת.
החברה בקוויבק.
בקוויבק ובהמשך בהליפקס, ג'ולי נתקלה בבעיות מצד החברה הנשית. הן התנכרו לה. מולי גילן העירה כי:
הליפקס.
באוקטובר 1793, הנסיך אדוארד הועלה לדרגת מייג'ור ג'נרל (אלוף). הוא וג'ולי, עזבו יחד באותו זמן את קוויבק. דרכם נפרדה כאשר הנסיך המשיך למלחמה בצרפתים בים הקריבי. ג'ולי בילתה בהליפקס תקופה, עד להפלגתה לאנגליה. שם היא נפגשה עם וונטוורת' (John Wentworth) שהתרשם ממנה:
ב-11 במאי 1794, יום אחרי עזיבתה לאנגליה, הגיע הנסיך אדוארד להליפקס והשניים פספסו זה את זה. ב-14 ביולי, חזרה ג'ולי להליפקס עם ההודעה של הנסיך על מיקומו. היא הגיעה לשם ב-19 באוגוסט. שוב, אדוארד נוקט אותם צעדי משמעת עם חייליו:
כמו גם, המשיכה הביקורת כלפי הנסיך וגברתו, ג'ולי. בין המבקרים היה ג'ון קרוסקיל (John Crosskill), הרוזן של מוירה, אשר אסר על אשתו להשתתף בפעילויות בהן נוכחת המאדם והוא אף התפטר בשל כך מתפקידו, " הרוזן מוירה" בשנת 1796. מבקר נוסף היה נשיא בית המשפט העליון, מר סטריינג' (Sir Thomas Andrew Lumisden Strange), אשר סירב לארוחת ערב עם הנסיך, כל עוד המאדאם נוכחת.
הביתן של הנסיך, בדפורד.
באותה תקופה, אדוארד השתכן ב"בית מדינה" של וונטוורת' יחד עם משפחתו. וונטוורת בנה את הקוטג' שלו כשישה קילומטרים מהליפקס בצד המערבי של אגן בדפורד שאותה כינה "תאו של לורנס הנזיר" (Friar Lawrence's Cell). עם עזיבתו של סר ג'ון, החל אדוארד לבנות את בית האחוזה המפואר, "הביתן של הנסיך" (Prince's Lodge), שהתפשט למרחבים. הדוכס וג'ולי שהו שם במשך השנים 1794–1800.
ביער האחוזה נבנה מקדש סיני עם מחרוזות ופעמוני נחושת אליו הוביל שביל מפותל ביער, בצורת השם ג'ולי, שביל ג'ולי. כמו גם, אדוארד תכנן נחל (Hemlock Ravine) טבעי שצורתו משתנה ללב, אגם ג'ולי ("Julie's pond") כסימן לאהבתו אליה.
ההודעה על הפרידה.
בשנת 1816, הנסיך אדוארד וג'ולי השתכנו בבריסל. בשנת 1818, בעקבות מותה בטרם עת של נכדתו היחידה מנישואים של המלך ג'ורג' השלישי, הנסיכה שרלוט מוויילס נוצר משבר ירושה. ליורש העצר ולאחריו הצעיר של יורש העצר - הנסיך פרדריק, דוכס יורק לא היו ילדים, ובניו האחרים של המלך ג'ורג' היו אף הם לא נשואים. בעקבות המשבר, כל בניו של המלך ג'ורג', ובהם גם ויליאם הרביעי, דוכס קלרנס (לימים, המלך ויליאם הרביעי) מיהרו להתחתן על מנת להוליד יורש לכס המלוכה.
רוברט פולפורד (Robert Fulford) תיאר את קבלת המכתב בידי הנסיך וג'ולי. היה זה שבועות אחדים לאחר מותה של הנסיכה שרלוט כי אדוארד וג'ולי היו בארוחת הבוקר בבית שלהם בבריסל :
ימיה האחרונים.