בימי השלטון הסובייטי היישוב אלאר, בתי ספר, רחובות, שדרות ופרקים נקראו על שמו. הוצבו פסלים לזכרו. בשנת 1939 ביתו בקנאקר נהפך למוזיאון המאכסן רבים מכתבי היד שלו.
בעיר ירבאן הוקמו שני פסלים גדולים.
תמונתו.
ציור דיוקנו של אבוביאן נמצא במוזיאון חארנץ לספרות ואמנויות. הוא צויר בצבע שמן בסתיו 1830, על ידי הצייר לודוויג פון מיידל מאוניברסיטת דורפט. אבוביאן היה אז בן 20–21.
אחרי היעלמותו של אבוביאן גם הדיוקן נעלם. כשחזר לקווקז, בנו של הסופר, ורדאן, מצא את הדיוקן, אך במצב רעוע. לפי דרישתו, התמונה עברה רסטורציה מידי הצייר גבורג באשיניאגיאן. זהו הציור היחיד שנעשה בעת חייו של אבוביאן.
מבחר כתביו.
תרגומים.
אבוביאן תרגם לארמנית מיצירות הומרוס, גתה, קרילוב, וסילי ז'וקובסקי.
קישורים חיצוניים.
Kevork B Bardakjian - "Reference guide to modern Armenian literature", Wayne University Press 2000
Friedrich von Bodenstedt Tausend und ein Tag im Orient Verlag den Deckerschen Geheimen Oberhofbuchdruckerei,Berlin 1850
Ruth Bedevian - "Writer and patriot - Khachatur Abovian", Travel Wire
שלמה בנטין
שלמה בֶּנְטִין (26 באוגוסט 1946 – 13 ביולי 2012) היה נוירופסיכולוג ישראלי. מחקריו של בנטין עוסקים בהבנת הפעילות האלקטרו־פיזיולוגית של המוח ובתהליכים דינמיים של זיכרון. חתן פרס ישראל לחקר הפסיכולוגיה לשנת ה'תשע"ב.
שנותיו הראשונות ושירותו בצה"ל.
בנטין נולד בבוקרשט שברומניה. בשנת 1958 עלה לישראל. התחנך בקיבוץ גן שמואל, בבית הספר הריאלי ובפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה. עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס מונה למפקד מחלקה בצנחנים. בשירות הקבע, עבר לחיל השריון והקים את פלוגת הסיור של חטיבה 14 ופיקד עליה.
פעילות אקדמית ומחקרית.
בשנת 1974 קיבל תואר ראשון בהצטיינות בפסיכולוגיה, עם חטיבה במתמטיקה וחטיבה בחינוך, מאוניברסיטת תל אביב. בשנים 1974–1976 למד לתואר שני בבית הספר לרפואה של הטכניון, ובשנת 1977 קיבל תואר במדעי הרפואה. עבודת הגמר שלו עסקה ב"השפעת זיהום אוויר על ידי גזי הרדמה בחדרי ניתוח על נכונות נטילת סיכון בקבלת החלטות וקיבעון מחשבתי" והתפרסמה בשני מאמרים בכתב העת הבריטי להרדמה (British Journal of Anesthesiology).
בשנת 1976 עבר לירושלים והתמנה למנהל המעבדה לפסיכופיזיולוגיה של האדם על שם זלמן ארן במחלקה הנוירולוגית בבית החולים הדסה עין כרם. את התואר השלישי בנוירופסיכולוגיה, אותו עשה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, קיבל ב־1982. בעבודת הדוקטורט בדק את תבנית הפעילות החשמלית והפעילות ההמודינמית של המוח בעת זיהוי מילים כתובות. את הפוסט־דוקטורט עשה באוניברסיטת ייל שבארצות הברית. שם עבד במעבדה לנוירופסיכולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה ובמעבדות הסקינס (Haskins Laboratories), בהן הוסיף להיות חבר בסגל המחקר עד שנת 2005.
בשנת 1984 שב לבית החולים הדסה והקים את השירות הנוירופסיכולוגי הקליני־אבחוני בבית החולים. פיתח שיטה לניטור תקינות הולכה עצבית לאורך חוט השדרה בעת ניתוחי עקמת. שיטה זו התבססה על גירוי עצב ברגל ומדידת התגובה בצוואר ופטרה את המנתחים מהצורך להעיר את החולה במהלך הניתוח כדי לבדוק את יכולתו להזיז את הרגליים, במקרה של חשש לפגיעה עצבית בעת יישור עמוד השדרה.
הראה בסדרת מחקרים כי תהליך הקריאה בעברית מערב את המבנים הפונולוגיים המתאימים בלקסיקון, זאת אף על פי שהכתב הלא מנוקד לא מוסר מידע פונולוגי מלא לקורא. בנטין גם הוכיח שמודעות פונולוגית מפותחת היא תנאי קדם לרכישת הקריאה ביעילות, בעוד שהעדר מודעות פונולוגית בעת רכישת הקריאה היא בין הגורמים העיקריים המביאים לנכשלות בקריאה. מחקריו השפיעו על הוראת הקריאה בישראל.
פרסם וחקר את מנגנון האדם לזיהוי פנים אנושיים והבעות פנים וגילה את רכיב ה-ERP המזוהה עם עיבוד פנים N170 .
ב־1983 מונה למרצה לפסיכולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, וב־1987 מונה למרצה בכיר. בשנת 1991 הועלה לדרגת פרופסור. שימש ראש המגמה לחינוך מיוחד עד 1994, והיה ממקימי המרכז לחישוביות עצבית ומסלול הלימודים במדעי המוח. בשנים 1994–1998 עמד בראש המגמה לנוירופסיכולוגיה.
בנטין הוא חתן פרס ישראל בתחום הפסיכולוגיה לשנת ה׳תשע״ב (2012). בנימוקי מתן הפרס ציינה הוועדה את תרומתו המדעית לתחום הפסיכולוגיה בכלל ולמדעי הפסיכולוגיה הקוגניטיבית והנוירופסיכולוגיה בפרט. אחד המאפיינים בעבודתו הוא תרומתו המשמעותית לכמה תחומים בלתי תלויים שבכל אחד מהם הטביע את חותמו. לבנטין שם עולמי בתחומו ועבודותיו התפרסמו בכתבי עת חשובים ויוקרתיים
כמו כן היה עורך כתב העת Neuropsychologia בין 2004 ל-2008. בשנת 2003 התפרסם ספרו "פרקים בנוירופסיכולוגיה" באוניברסיטה המשודרת.
ב־13 ביולי 2012 נהרג בנטין בתאונת דרכים בברקלי שבקליפורניה בהתנגשות בין משאית לאופניים עליהם רכב. ארונו הועלה לישראל והובא לקבורה בבית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא.
בנטין היה נשוי אב לשלושה ילדים וסבא לשבעה נכדים; התגורר במבשרת ציון.
כיסוי עיניים
כיסוי עיניים הוא אביזר העשוי חומר רך ואטום לאור, בדרך כלל בד צפוף, המונח על-גבי העיניים העצומות של האדם העוטה אותו, כדי לכסות את העיניים ובכך למנוע ממנו מלראות. לאחר שהונח, יש לעגן אותו למקומו, כדי למנוע ממנו מלפול, באמצעות שרכים המקיפים את האוזניים, הדבקה לעור הפנים או קשירתו על העורף.
שימושים.
בכיסויי עיניים ניתן להשתמש ליישומים שונים:
סמליות.
כיסוי עיניים הוא סמל רב עוצמה לאלוהות במיתולוגיה מאז המאה ה-15. על פי החוק, הוא נתפס כחלק מהפרסוניפיקציה של גברת הצדק, ומטרתו לייצג אובייקטיביות ללא משוא פנים.
כיסוי העיניים מופיע כסמל גם בקלפי טארוט. הוא יכול לשמש כמייצגם של תמות הקורבן, הכחשה, התנגדות לבהירות, או זווית ראייה מוגבלת. הוא מלווה לעיתים קרובות בתמות של יושר ואמת הנעשית תוך כדי תשלום מחיר מדובריה. כמו כן, כיסוי העיניים יכול לסמל את הדיכוטומיה בין המודע ללא מודע; כך הכיסוי מייצג קיפאון ותודעה נמוכה, בעוד שהסרתו מייצגת התעוררות או לידה מחדש.
הערות שוליים.
סיפור לפני השינה
סיפור לפני השינה הוא פרקטיקה של סיפור סיפורים לילדים בשעת השינה שלהם כדי להכינם לישון. בדרך כלל נהוג לספר סיפורים לפני השינה לילדים מגיל ינקות ולאורך גיל הילדות, כאשר עם התבגרותו של הילד הולכים ומתמעטים המקרים שבהם מספרים לו סיפור לפני השינה.
טכניקות.
יש המקריאים סיפורים לפני השינה מתוך ספר, ויש הממציאים ומאלתרים סיפורים בדיוניים. אורכו של סיפור הוא לרוב קצר למדי, כמספר דקות, ולרוב יש לסיפור סוף טוב. צורה אחרת של קריאה לפני השינה היא באמצעות סיפורים ארוכים יותר, תוך חלוקתם למספר חלקים, כך שהילדים יכולים לצפות להמשך הסיפור בלילה הבא.
לרוב, ההורה, או הדמות המטפלת, הם אלה שמספרים את הסיפור לפני השינה. קריאת סיפור לילדים היא נוהג קבוע בקרב משפחות רבות. במחקרים וסקרים שונים עולים נתונים מגוונים לגבי אחוז ההורים הקוראים בערב לילדיהם. באופן כללי נמצא כי מעל מחציתם עושים זאת עד גיל 4, והאחוז יורד לאורך שנות בית הספר היסודי, אז הורים רבים חשים כי הילדים כבר יכולים לקרוא בעצמם.
בשנות האלפיים, קיימים גם ערוצי טלוויזיה ותחנות רדיו שמשדרים סיפור לפני השינה, אך נראה כי שמיעת סיפורים בדרך זאת משפיעה פחות על הילד בהיבט הרגשי, מכיוון שבתשדירים אלה אין קשר אישי בין המספר לילד.
תועלת.
לסיפורים לפני השינה יש יתרונות רבים, להורים ולילדים כאחד. לשגרה קבועה של סיפורים לפני השינה, בשעת השינה, יש השפעה מרגיעה, וקולו המרגיע של אדם המספר סיפור מסייע לילד להירדם בקלות רבה יותר. בהיבט הרגשי, הקראת סיפור תורמת לחיזוק הקשר בין הדמות המטפלת לבין הילד.
במחקרים נמצא שהקראה קבועה של סיפורים לילדים לפני השינה בפרט, ולאורך היום בכלל, היא בעלת תרומה משמעותית לחשיפה של הילד לאוריינות מגיל צעיר, להקניית מודל הורי לקריאה, ולפיכך להקניית מוטיבציה של הילד לקריאה בעצמו. הקראה זו אף תורמת לשיפור מיומנויות הקריאה ולהישגים טובים יותר של הילד בתחום זה בבית הספר. הקראת סיפור לפני השינה, בדומה לפעילויות משותפות רבות נוספות של ההורים עם הילדים, היא בעלת משמעות רבה להתפתחותם של הילדים.
אטימולוגיה.
המונח "סיפור לפני השינה" (באנגלית: "Bedtime story") נטבע על ידי סופרת הילדים והעיתונאית הגרמנייה ממוצא יהודי יֶלה לפמן (Jella Lepman; 1891–1970), שפתחה את ספריית הילדים הבינלאומית הגדולה בעולם בגרמניה, ופרסמה מספר כרכים של סיפורים לפני השינה שאספה לאורך השנים. השימוש במונח זה נפוץ מאז שנות ה-50.
לנדן רונלד
אלנתן הורוביץ
הרב אלנתן (אלי) הורוביץ (כ"ט באב תשי"א, 31 באוגוסט 1951 - ד' באדר ב' תשס"ג, 7 במרץ 2003) היה רב בישיבת שבי חברון, לימד הגות יהודית, ופעל לגשר בין קצוות בחברה הישראלית, בין היתר במפגשים עם אנשי "דור שלום". נרצח בפיגוע עם רעייתו דינה בביתם בקריית ארבע.
ביוגרפיה.
נולד בכפר הרוא"ה ב-1951 ללאה ולרב משה, מורה בישיבה בכפר הרא"ה ובישיבה התיכונית במירון. כשהיה בן כמה חודשים נתגלה גידול שפיר בראשו, ולצורך הבדיקות עברה משפחתו והשתקעה מיאמי ביץ' שבארצות הברית, ומשה ניהל את בית הספר היהודי שם.
בגיל 16 יצא בשאלה, עלה לבדו לישראל והתגורר בבית דודיו בקיבוץ חולתה. שירת בצה"ל במסגרת חטיבת הצנחנים, ולחם בתעלת סואץ במהלך מלחמת ההתשה.