לוי שעבד במלאכת כהן - חייב מיתה בידי שמיים, שנאמר: , וכך הדין גם בלוי שעבד במלאכת לוי אחר. נחלקו הראשונים מה דין כהן שעבד במלאכת לוי: הרמב"ם סובר שחייב מלקות, אך לא מיתה בידי שמים, כיוון שלדעתו המילים "גם אתם" מוסבות על האיסור ולא על העונש. הראב"ד סובר שגם כהן שעבד במלאכת לוי חייב מיתה בידי שמיים, כיוון שלדעתו מילים אלו מוסבות הן על האזהרה והן על העונש.
סטויאן סטאלב
סטויאן ז'יבקוב סטאלב (בבולגרית: Стоян Живков Сталев; נולד ב-5 בדצמבר 1952, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) הוא פוליטיקאי, דיפלומט ומשפטן בולגרי אשר ב-1997 כיהן כשר החוץ של בולגריה בממשלת המעבר של סטפן סופיאנסקי.
ביוגרפיה.
סטויאן סטאלב נולד בסופיה. הוא רכש השכלה אקדמית במשפטים באוניברסיטת סופיה, הועסק כעורך דין ובמקביל כמרצה באוניברסיטת סופיה. ב-1990 כיהן כיועץ המשפטי של נשיא בולגריה ז'ליו ז'לב. בין 1991–1998 כיהן כשגריר בולגריה לגרמניה. בתווך, בין פברואר למאי 1997, כיהן כשר החוץ של בולגריה בממשלת המעבר של סטפן סופיאנסקי. בין 1998–2006, כיהן כשגריר בולגריה לטורקיה. בהמשך, בין 2006 - 2010 כיהן כמנהל סוכנות ההשקעות של בולגריה.
סולם קינסי
סולם קינסי, הנקרא גם סולם הדירוג ההטרוסקסואלי-הומוסקסואלי, מתאר את הנטייה המינית של אדם על סמך החוויה או התגובה של האדם בזמן נתון. הסולם בדרך כלל נע בין 0, כלומר הטרוסקסואל בלבד, ל-6, כלומר הומוסקסואל בלבד. בדוחות קינסי, צוין גם "X", אשר הצביע על "אין מגע או תגובה סוציו-מינית" (א-מיניות).
היסטוריה.
אלפרד קינסי, היוצר של סולם קינסי, ידוע בתור "אבי המהפכה המינית". סולם קינסי נוצר על מנת להדגים כי מיניות אינה מתאימה רק לשתי קטגוריות קפדניות: הומוסקסואל והטרוסקסואל. במקום זאת, קינזי האמין שהמיניות נזילה ונתונה לשינוי לאורך זמן.
במקום להשתמש בתוויות חברתיות-תרבותיות, קינסי השתמש בעיקר בהערכות התנהגות על מנת לדרג אנשים על הסקאלה. סולם הדירוג הראשון של קינזי כלל שלושים קטגוריות שייצגו שלושים מקרים שונים, אם כי בסולם הסופי שלו יש רק שבע קטגוריות. למעלה מ-8,000 ראיונות נערכו במהלך המחקר שלו.
בהצגת הסולם כתב קינזי:
טבלת הסולם.
סולם קינסי נע בין 0 למרואיינים שרק היו להם רצונות או התנסויות מיניות עם המין השני, ל-6 עבור אלו שהיו להם רצונות או חוויות של אותו מין באופן בלעדי, ו-1–5 עבור אלו שהיו להם רמות שונות של תשוקה או התנסויות עם שני המינים, כולל רצון "מקרי" או "מזדמן" לפעילות מינית עם אותו מין. הסולם לא מתייחס אם הם "מזדהים" כהטרוסקסואלים, ביסקסואלים או הומוסקסואלים.
קינסי זיהה ששבע הקטגוריות של הסולם לא יכולות לתפוס את המיניות של כל אדם באופן מלא. הוא כתב כי "יש להכיר בכך שהמציאות כוללת פרטים מכל סוג ביניים, השוכנים ברצף בין שני הקצוות ובין כל קטגוריה וקטגוריה בסולם". על אף שהסוציולוגים האמריקאיים, מרטין ס. ויינברג וקולין ג'יי. ויליאמס, כתבו שבאופן עקרוני אנשים המדורגים בין 1 ל-5 יכולים להיחשב כביסקסואלים, קינסי לא אהב את השימוש במונח זה כדי לתאר אנשים שעוסקים בפעילות מינית עם זכרים ונקבות כאחד, אלא במובן הביולוגי המקורי שלו כהרמאפרודיט. הוא קבע כי: "עד שיוכח [שהטעם] ביחסים מיניים תלוי בפרט המכיל בתוכו מבנים זכריים ונשיים כאחד, או יכולות פיזיולוגיות גבריות ונשיות, מצער לקרוא לאנשים כאלו ביסקסואלים." הפסיכולוג ג'ים מקנייט כתב שבעוד שהרעיון שביסקסואליות היא סוג של נטייה מינית שנמאת בין הומוסקסואליות מוחלטת להטרוסקסואליות מוחלטת בסולם קינסי, התפיסה הזו "אותגרה קשות" מאז פרסום הספר "Homosexualities" (1978), על ידי מרטין ס. ויינברג ואלן פי. בל.
יתר על כן, אף על פי שדרגת X הנוספת הייתה משמעותה "אין מגע או תגובה סוציו-מינית" (א-מיניות), הפסיכולוג האמריקאי, ג'סטין ג'יי. להמילר, קבע כי: "הסיווג X של קינסי הדגיש חוסר התנהגות מינית, בעוד שהסיווג המודרני ההגדרה של א-מיניות מדגישה חוסר משיכה מינית. ככזה, סולם קינסי עשוי שלא לתת סיווג מדויק של א-מיניות."
דיסקוגרפיה של יהונתן מרגי
הדיסקוגרפיה של הזמר הישראלי יהונתן מרגי מורכבת מאלבום הופעה אחד, שני מיני אלבומים, 15 סינגלים ו־16 וידאו קליפים.
סולם קינזי
סולם הדירוג ההטרוסקסואלי-הומוסקסואלי
שומע תפילה (אלבום)
שומע תפילה הוא אלבום מוזיקה של יענקי דסקל האלבום יצא בשנת 2010 והוא מכיל 28 רצועות, בעיקר של קטעי חזנות הלקוחים מן התפילות. את האלבום הפיק יוסף משה כהנא והוא שייך לחברת התקליטים לחיים הפקות. את העיבוד המוזיקלי ביצע חיים מנחם הרטמן.
השתתפו בהקלטות.
מקהלה: יעקב רוטבלט, סיני ברמץ, יצחק שפריי, מרדכי רוטלר, מיכאל ויינברגר, משה יוסף וולדמן, חיים מאיר רוט
מקהלת הילדים פרחי לחיים: משה ברויער, יוסף משה געלבמאן, מרדכי פנחס דאנציגער, שרגי ליכטער, אברהם דוד לונגער, יעקב יוסף שפיצער, שמואל נפתלי שפירא
רב דוסא גאון
שכונת קריית חשמל
שכונת קריית חשמל הוקמה במזרח קריית חיים בשנות ה-30 של המאה ה-20, ביוזמתו של פנחס רוטנברג, עבור עובדי חברת חשמל שעבדו במתקני החברה בצפון. השכונה כוללת 3 מבנים מאורכים והדירות שהוצעו לעובדי החברה אובזרו בציוד חשמלי מודרני. בניית המתחם כללה גינה גדולה במרכזה וכן חורשה בשוליה. החל משנות ה-60 החלו לאכלס את הבניינים תושבים שאינם עובדי החברה. השכונה מוגדרת, אומנם, כאתר מורשת, מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, אולם המבנים במצב ירוד מאחר שאין ביכולתה של האוכלוסייה שגרה במקום לשפץ את השכונה וסביבתה.
רקע.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 החלה הקמתה של תחנת הכוח חיפה בשפך נחל קישון שבחיפה. הקמה זו לוותה במעבר הנהלת חברת החשמל, ופנחס רוטנברג בראשם, לחיפה. תהליך זה הפך את חיפה למרכז משמעותי של פעילות החברה והגדיל את מספר העובדים שחיו בעיר ובסביבתה.
במקביל להקמת התחנה בחיפה והרחבת פעילות חברת חשמל בצפון חלה התדרדרות במתח הביטחוני ששיאה היו מאורעות 1936–1939. האתגרים הביטחוניים הקשו על עובדי החברה להתייצב באופן סדיר לעבודתם לכן שאף רוטנברג לרכז את בתיהם של עובדיו בקרבת התחנה ומשרדי החברה כדי לאפשר תפעול מערכות הייצור והחלוקה של החשמל ללא הפרעה.
המודל שראה רוטנברג מול עיניו היה שכונת מגורים לעובדי החברה ומשפחותיהם שמציעה את כל השירותים הנדרשים לעובדים בתחום החינוך, הצריכה, שעות הפנאי ועוד. מודל זה היה קיים באירופה כבר ממחצית המאה ה-19 ורוטנברג כבר מימש אותו ב-1928 כשהקים את תל אור עבור עובדי תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים. המודל מבוסס על מימון הפרויקט באופן משותף על יד המפעל והמשתכנים וזאת ללא תמיכה ממשלתית.
ההיסטוריה של השכונה.
ב-1936 הביא רוטנברג את תוכניתו להקמת השכונה בפני דירקטוריון החברה. לאחר אישור הדירקטוריון החל תהליך תכנון השכונה ושמואל רוזוב מונה לאדריכל של הפרויקט. רוזוב עבד שנים רבות בחברת חשמל ובין השאר היה מעורב בתכנון תחנת הכוח חיפה ובהמשך תכנן גם את ביתו של רוטנברג על הכרמל. האתר שנבחר לשכונה היה בשולי קריית חיים והוגשו מספר רב של תוכניות כשבין השאר תכנן רוזוב שכונה על שטח של כ-63 דונם שכללה 10 בתי דירות. בסופו של דבר נבחרה ב-1939 תוכנית מצומצמת יותר שכללה 3 בתי דירות על שטח של כ-15 דונם.
ב-18 ביוני 1939 התקיימה הנחת אבן הפינה לשכונה בנוכחות פנחס רוטנברג, אבא חושי ונכבדים נוספים. הבנייה נמסרה לחברת סולל בונה וב-1940 הסתיימה בנייתם של שנים משלושת הבתים וב-1941 הסתיימה בנייתו של הבניין השלישי.
על מנת לעודד את עובדיה להצטרף לפרויקט הציעה החברה הלוואות נדיבות לדיירים וכן ציידה את הדירות במכשירי חשמל שלא היו בהישג ידם של רוב תושבי המדינה באותה תקופה. במסגרת השירות לתושבי השכונה נפתחו במקום חנות מכולת, חנות ירקות, ספרייה, גן ילדים ובית ספר יסודי. מבחינה מוניציפלית הייתה השכונה בעלת מעמד עצמאי והיא נוהלה על ידי ועד מקומי.
השכונה, שאוכלסה בתחילת דרכה רק על ידי עובדי החברה, החלה לעבור שינויים אחרי קום המדינה כשדיירים ותיקים עזבו ומכרו את דירתם לדיירים שאינם עובדי החברה. במסגרת מהלכים של משרד הפנים לאיחוד רשויות צורפה השכונה לקריית חיים.
מאז הקמתם לא שופצו המבנים וההזנחה ניכרת בכל פינה. ההזנחה בולטת לעין במיוחד בשטחים המשותפים בקומת הקרקע וכן בגינה. השכונה הוגדרה כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ובניין לשימור מטעם עיריית חיפה. הגדרה זו מציבה קשיים בפני דיירי השכונה המעוניינים להרחיב את דירתם ולהוסיף בה ממ"ד
תיאור המבנים וסביבתם.
המתחם נבנה בין רחוב שבטי ישראל לציר המרכזי "שדרות ההסתדרות" (כביש 4) כשחזית הבניינים פונה לשדרות ההסתדרות. המתחם כולל 3 בניינים שכיוונם צפון דרום והם סודרו במדורג כך שהחלונות לא פונים לבניין אחר.
בכל בניין נבנו 3 קומות מגורים מעל קומת הקרקע והם הכילו 72 דירות מגורים של 2 ו-3 חדרים (70-60 מ"ר). בקומת הקרקע נבנו חדרים ואולמות שנועדו לשירות הקהילה. מאחר שהבתים פנו לציר האסטרטגי עכו-חיפה הנחה רוטנברג לחזק את המבנים בבטון מזוין כדי שבמקרה הצורך ישמשו כעמדות הגנה.
אחד המוטיבים הבולטים במבנים הוא הקשת בה נעשה שימוש בארקדות שבקומת הקרקע, בפתחים הפונים מזרחה ובחלונות שהאירו את חדרי המדרגות. שימוש במוטיב זה נעשה בניסיון לדמות לבניינים סגנון איטלקי.
במרכז המתחם נשתל גן שכלל צמחים ועצים ושימש למרכז חיי הקהילה של הדיירים. כמו כן הוקם בגן מגרש ספורט שהיה מואר בלילות ושימש קבוצות ספורט של קריית חיים.
חורשת האקליפטוסים.