בשל שיתוף פעולה זה עם המוסלמים צריכים היו היהודים להיות שנואים מאוד בממלכות הנוצריות שהתחילו להתייסד בצפון הנוצרי לאחר הכיבוש המוסלמי, אולם הצורך בביסוסן ובחיזוקן הכלכלי של הממלכות שלא היה יכול להתבסס רק על אצילים ואיכרים הביא את השליטים להזמין את היהודים להתיישב בקירבן בשל יכולותיהם המסחריות והתעשייתיות. היהודים להתבסס בממלכה ולהגיע למעמד חברתי גבוה ולזכות בפריבילגיות נרחבות מידי המלוכה.
אולם לדעת אמדור, דווקא בשל כך בשל מעמדם החברתי הגבוה, שנאו ההמונים הנוצריים את היהודים ובמחצית השנייה של המאה הארבע-עשרה כאשר נחלש כוחם של מוסדות המלוכה החלו לתקוף את היהודים במספרים גדולים והולכים. בשנת 1391 נערכו אף מהומות אנטי יהודיות בכול רחבי הממלכה שנקראו בשם פרעות קנ"א. תוצאות הפרעות היו חורבן טוטאלי, הרס קהילות שלמות, והיטבלות מאונס של יהודים רבים על מנת להינצל מהטבח. כתוצאה מכך הצטרפה לחברה הנוצרית קבוצה חדשה של צאצאי יהודים שנחשבו נוצרים על פי דתם ונקראו בשם קונברסוס. קונברסוס אלו הצליחו במהלך המאה החמש עשרה לתפוס משרות בכירות בחברה הנוצרית דבר שגרם להתנגדות מצד הנוצרים הוותיקים שהאשימו אותם בהתיהדות. התנגדות זו הביאה להקמת האינקוויזיציה כבית משפט שמטרתו לחקור ולהעניש את הקונברסוס שנחשבו נוצרים על פי הדוקטרינה הנוצרית על פשעי ההתיהדות.
אמדור דה לוס ריוס סירב לראות בקונברסוס מתייהדים בסתר כטענת תומכי האינקוויזיציה, ואת כל ההאשמות של מתנגדי הקונברסוס הוא פתר כמבוססים יותר על שנאה ועוינות דתית וגזעית מאשר על עובדות בשטח. הוא אכן הודה שבסופו של דבר נמצאו קונברסוס שהתיהדו והאינקוויזיציה לא תמיד טעתה בהערכותיה אולם סבר כי ההתיהדות הייתה תגובה לרדיפותיה של האינקוויזיציה ולא תוצאה של הקמתה. בכך הקדים את תפיסתו של החוקר בן ציון נתניהו.
זאת באשר לקונברסוס, אולם בניגוד להם טען אמדור התדרדר מאוד מצב היהודים במאה החמש עשרה, והיחסים בינם לנוצרים הגיעו לנקודת רתיחה. הנוצרים ערכו ביהודי מעשי טבח המוניים, והיהודים לעומתם נקמו באמצעות מעשי רצח של נוצרים אינדיבידואלים. אמדור לא שלל לגמרי את עובדת קיומן של עלילות הדם, והאמין באמיתות חלק מההאשמות כגון רצח הילד הקדוש מלה גוורדיה.
גירוש יהודי ספרד.
ניתן לראות הבדל משמעותי בדרך שבא שפט אמדור את הגירוש בין ספרו הראשון לשני. בעוד שבספר הראשון נטה להצדיק אותו בספרו השני נטה לדחות אותו. בספרו הראשון הצדיק אמדור את הגירוש בשל בעיית ביטחון הציבור. לדעתו, בשל כיבוש ממלכת גרנדה המוסלמית, הגיעו הרגשות הדתיים של ההמונים הנוצריים לנקודת רתיחה. המלכים הקתולים חששו כי רגשות אלו יביאו לפרעות ביהודים כפי שקרה ב- 1391, ועל כן, על מנת למנוע את הפורענות מראש החליטו על גירוש היהודים כמעין צעד מקדים. לדעתו גירוש היהודים גם הוביל לאחדות דתית, דבר שבזכותו הפכה ספרד למעצמה החזקה ביותר באירופה של המאה השש-עשרה. לעומת זאת בספרו השני, אף שהצדיק את חששם של המלכים הקתוליים מפני הפרת הסדר הציבורי שיסכן את קיום היהודים בממלכה גינה הפעם את הגירוש משום אי חוקיותו. לדעתו המלכים הקתולים היו צריכים להגיש את הצו לאישורם של הפרלמנטים (מוסדות הקורטס) של מלכות קסטיליה ומלכות אראגון, ומשלא עשו כן יש לראות בכך אקט שרירותי ודיקטטורי. ראוי לציין שגם בספרו הראשון שבו תמך אמדור בגירוש, הוא הודה בכך שהיה בו משום כפיות טובה כלפי היהודים כיוון שהם גורשו מספרד בדיוק לאחר שסייעו לנוצרים לכבוש את הממלכה המוסלמית של גרנדה.
לגבי שאלת נזקי הגירוש הכיר אמדור בנזק כלכלי משמעותי בשל עזיבתם של יהודים רבים בעלי כישורים פיננסיים ומסחריים את ספרד, אולם, הנזק התרבותי לא היה לדעתו גדול בשל המרתם של מלומדים יהודים רבים לנצרות במהלך המאה החמש עשרה ובשל השפעת הרנסאנס האיטלקי שאיפשרה לנוצרים להגיע לעצמאות תרבותית ללא צורך במלומדים היהודים. עם זאת טען בספרו האחרון כי מן הראוי היה להכיר תודה ליהודים על שירותיהם בעבר ולא לגרש אותם.
ויקרס סימן 6
צ'נטיקו
צ'נטיקו היא אלת האש הביתית והאח, וכן אלת האוצרות במיתולוגיה האצטקית.
על פי המיתולוגיה האצטקית, צ'נטיקו אוכלת פפריקה ודגים צלויים.
מסופר במיתולוגיה האצטקית כי צ'נטיקו נענשה על ידי האל טונאקאטקוטלי שהפך אותה לכלבה כעונש על אכילת פפריקה ביום צום.
האלה מתוארת כלובשת כתר עשוי קוצי קקטוס רעילים, ולעיתים מתוארת בצורת נחש אדום.
יוסף פצנובסקי
הרב יוסף פצנובסקי (תרל"ה, 1875 - ב' בסיוון תש"ב, 18 במאי 1942) הוא מחבר הספר פרדס יוסף על חמישה חומשי תורה.
חייו.
נולד בפולין למשה יהודה ובלומה לאה לבית מיזליש. היה מצאצאי ה"נתיבות המשפט". את השכלתו התורנית רכש במחיצת בן-דודו הרב יחיאל מיכל הכהן בעיר זאקראטשין (פלך וורשה). בספריו ציטט פעמים רבות מדברים שכתב בנערותו. נישא לרוחמה, בתו של צבי הירש הלוי מלאסק. נמנה עם חסידי גור. לאחר נישואיו התגורר בפאביניץ. הוא עסק בסחר בעצים, אך את עיקר זמנו הקדיש ללימוד תורה ולכתיבת ספריו. בהקדמה לספרו פרדס יוסף על חומש בראשית כתב: "כל באי בצל קורתי וחנותי ראו זאת כי תמיד לא שקטתי ולא נחתי, רק הגיתי במצולות ים התלמוד. וכל הימים לרבות הלילה כי גם בלילה לא שכב ליבי. ויהי בבוקר והנה היא לאה-ליאות ויגיעות רבות".
רבי מנחם מנדל אלתר כתב עליו: "הנמצא כזה איש אשר הנהו טרוד על המחיה ועל הכלכלה ונמנה בין סוחרי ארץ. עם כל זאת יוסף הוא השליט ברוחו פי שניים, לקבוע עיתים לתורה ולחדש חידושים, לעשות ציצים ופרחים לתורה, ויגעת ומצאת תאמין".
פצנובסקי כתב וערך מספר ספרים, שהבולט שבהם הוא פרדס יוסף על התורה, המכיל ליקוט רחב של פירושים, שאלות ותשובות וחידושים על סדר פרשיות התורה. בשנים 1930–1939 הביא לדפוס בלודז' ובפיטרקוב את הכרכים על החומשים בראשית, שמות וויקרא. מלחמת העולם השנייה מנעה ממנו להשלים את הדפסת הכרכים על חומש במדבר ודברים.
נפטר בשנת תש"ב והוא בן 67. ארבעה ימים לפני פטירתו הלכה לעולמה אשתו רוחמה. נקבר בלודז'. רוב בני משפחתו הוכחדו בשואה.
באייר תשע"ט אותרה מצבתו בבית הקברות בלודז'.
טונאקאטקוטלי
טונאקאטקוטלי (באצטקית: "אל הקיום") הוא אל הפריון במיתולוגיה האצטקית.
על פי המיתולוגיה האצטקית, טונאקאטקוטלי אחראי על פריון האדמה, ועל היבולים. במיתולוגיה האצטקית טונאקאטקוטלי הפריד בין האדמה לבין הים בעת בריאת העולם, ולאחר הפרדה זו ברא את אומטקוטלי ואומקיהואטל.
המיתולוגיה האצטקית מספרת כי טונאקאטקוטלי הפך את האלה צ'נטיקו לכלבה כעונש על אכילת פפריקה בזמן צום.
על פי המיתולוגיה האצטקית טונאקאטקוטלי נשוי לאלה טונאקאקיהואטל, והם מתגוררים באומיוקן (בשמיים העליונים).
אהקטל
אהקטל או אהקאטל (eʔˈeːkatɬ) הוא אל הרוח במיתולוגיה האצטקית.
אהקטל מתואר כנחש בעל נוצות ולעיתים מכונה אהקאטל קצלקואטל. בשל אופיו - כאל הרוח, הוא יוצג לרוב כפסל בעל שני ראשים שפיהם מקושרים ודרכם יכלה רוח לנשוב.
סיפור הבריאה האצטקי מספר כי כאשר השמש הרביעית הושמדה (על מנת להשמיד את בני האדם), התאספו האלים בטאוטיווקאן, שם קפצו נאנאהואצין וטקיזטקאטל לתוך מדורה, והפכו להיות השמש והירח. הם נותרו נייחים במקומם עד שאהקטל נשף עליהם והתחיל את תנועתם בשמיים.
אהקאטל
קודקס בורג'ה
קודקס בורג'ה (בלטינית: Codex Borgia) או קודקס יואלי אהקטל (Codex Yoalli Ehecatl) הוא ספר מאויר המתאר אלים מתוך המיתולוגיה האצטקית. הקודקס שייך כיום לקבוצת בורג'ה.
היסטוריה.
הקודקס נכתב לפני כיבוש האימפריה האצטקית על ידי ספרד. הקודקס נרכש על ידי החשמן האיטלקי סטפנו בורג'ה. לא ידוע כיצד הקודקס הגיע לאירופה. בשנת 1805 גילה אלכסנדר פון המבולט את הקודקס בין חפציו של בורג'ה, והעביר אותו לספריית הוותיקן. בשנת 2004 טען המלומד מארטן ינסן כי שמו המקורי של הקודקס היה "יואלי אהקאטל" ("לילה ורוח").
תיאור.
הספר עשוי מעור המחולק ל-39 דפים. גודלו של כל דף 27 ס"מ על 27 ס"מ. אורכם הכולל של הדפים מגיע ל-11 מטר.
הספר נקרא מימין לשמאל. הדפים מאוירים משני צדיהם. בספר 76 עמודים מאוירים.
תוכן.
עמודים 1–8.
שמונה העמודים הראשונים של הקודקס מפרטים את 260 ימי השנה (טונאלפוהואלי) כאשר כל שורה של 13 סימני ימים משתרעת על שני עמודים.
עמודים 9–14.
עמודים 9 - 13 מחולקים לארבעה רבעים, כאשר כל רביע כולל אחד מתוך 20 סימני היום, האל השומר על יום זה, וסמלים קשורים נוספים.
עמוד 14 מחולק לתשעה חלקים שבכל אחד מהם מופיע סימלו של אחד משרי הלילה.
עמודים 15–17.
עמודים 15 - 17 עוסקים באלים הקשורים ללידה. העמודים מחולקים ל-20 חלקים.
עמוד 17 מתאר את טזקטליפוקה, ומכיל סימני ימים הקשורים לחלקי גופו.
עמודים 29–46.
הפרשנות של עמודים אלה אינה ברורה. יש פרשנים הסבורים כי מדובר בתיאור אירועים היסטוריים, או בתיאורים אסטרונומיים.
עמודים 47–56.
עמודים אלה מתארים אלים שונים, וקורבנות המוקרבים להם.
עמודים 57–60.
עמודים אלה נועדו לאפשר לכוהנים לבדוק אם בני זוג מתאימים להינשא זה לזה, בהתאם למשמעויות שמות בני הזוג.
עמודים 61–70.
עמודים אלה מתארים אלים שונים, ומכילים סימני ימים שונים. כל אחד מהעמודים מכיל 26 סימני ימים.
עמודים 71–76.
עמוד 71 מתאר את טונאטיאו, אל השמש שותה את דמה של ציפור כרותת ראש. סביבו מתוארים 13 ציפורי היום, המסמלות את 13 ימי טרקנה.
עמוד 72 מתאר ארבעה אלים עם סימני ימים הקשורים לחלקי גופם, כאשר כל אל מוקף בנחש.
עמוד 73 מתאר את האלים מיקטלאנטקוטלי וקווצלקואל היישובים גב לגב.
קודקס ריוס