בבצ'ואנלנד התחילו לקום הרבה מחאות נגד החלטת הממשלה הבריטית. גם בבריטניה נשמעו קולות שקראו להתפטרותו של הלורד סולסברי שעמד בראש המאמצים להדחתו של קחאמה ולהגלייתו הממושכת. משלחת של ששה מבני במנגוואטו ביקרה בלונדון כדי לשטוח את תלונותיה נגד צעדים אלה. בפועל, למרות צו הנציבות העליונה הבריטית העם לא הכיר בהדחת המלך.
החזרה לזירה הפוליטית בארצו.
בשנת 1956 התקשתה בריטניה להיצמד לגישה הגזענית של המשטר בפרטוריה ואיפשרה הסכם פשרה: סרטסה קחאמה, אשתו וילדיהם הורשו לשוב לבצ'ואנלנד כאזרחים פרטיים, ובתמורה הוא ויתר על כס המלכות לטובת דודו.
בשנים הבאות ניסה סרטסה קחאמה את מזלו לא כל כך בהצלחה בניהול חוות בקר והתחיל לקחת חלק בפוליטיקה המקומית. כעבור שנה נבחר למועצת השבט, ובשנת 1961 קיבל תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
אחרי שבשנת 1958 נפטר מלך השבט במנגוואטו, טסקחדי קחאמה, ובשנת 1963 רסבולאי קחאמאנה פרש מהחיים הפוליטיים, הועלתה שוב לסדר היום הציבורי עניין בחירת מלך השבט במנגוואטו. לבסוף נבחר בנו הבכור של טסטקחדי, ליפיטסווה קחאמה.
אחרי אירועים אלה ואחרי שבשנת 1960 לקה בסוכרת, נראה כי הקריירה שלו דועכת. גם בשנים הבאות סבל מדי פעם מבעיות בריאות רציניות כמו הפרעות בכבד וטופל בשנים 1965 ו-1968 בבתי חולים ביוהנסבורג. גם יותר מאוחר, בשנים 1976–1977 קיבל טיפולים אינטנסיביים ואף הושתל לו קוצב לב.
אבל כל פעם שחזר לאיתנו הפתיע במרצו וכושר מנהיגותו. החל משנת 1961 כבר חזר סרטסה קחאמה לזירה הפוליטית הארצית כחבר בפרלמנט החדש ועל ידי ההקמה בינואר 1962 של המפלגה הדמוקרטית של בצ'ואנלנד, בעלת מגמה לאומית. שנותיו כגולה רדוף הוסיפו ליוקרתו בעיני תומכי המאבק לעצמאות ובבחירות בשנת 1965 מפלגתו גברה בקלות על יריבותיה – הסוציאליסטית והפאן-אפריקאית.
בהגיעו לתפקיד ראש הממשלה, מתוך עיר הבירה החדש גבורון (שהחליפה את מפיקינג המצויה בשטח דרום אפריקה) הנהיג סרטסה קחאמה את ארצו בדרך אל העצמאות.
אחרי חקיקת חוקה חדשה בשנת 1965 בוצטסוואנה זכתה בעצמאות ב-30 בספטמבר 1966. באותה שנה המלכה אליזבת השנייה העניקה לו תואר של אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (KBE).
נשיא ראשון של בוטסוואנה.
בעת הצהרת העצמאות הייתה בוטסוואנה אחת מהארצות העניות בעולם, יותר ענייה מבחינת רמת החיים ממרבית המדינות ביבשת השחורה. היא הייתה מוכת בצורת ועם אוכלוסייה בת 550,000 תושבים, אנאלפביתים ברובם. נראה היה כי תמשיך להיות תלויה בחסדיהן של בריטניה ושל שכנותיה שנמצאו אז בשליטת המיעוטים הלבנים - דרום אפריקה ורודזיה הדרומית.
הנשיא ועוזריו היתוו תוכנית כלכלית שהייתה אמורה לבנות כלכלה ממוקדת, יצוא, ומושתתת על משאבים טבעיים בתחום גידול הבקר ומכרות הנחושת והיהלומים. גילוי מכרות יהלומים באזור אוראפה תרם לא מעט להשגת היעדים. הזיכיון ניתן לקונצרן דה בירס שאנשיו גילו אותם, כש-75% מהרווחים נלקחו על ידי המדינה.
בין השנים 1966 – 1980 כלכלת בוטסוואנה צמחה במהירות רבה מאוד (קצב של 12% - 13% בשנות ה-70 עם ממוצע שנתי של 9% במשך שלושה עשורים).
חלק רב מההכנסות הושקעו בתשתית, בבריאות ובחינוך, דבר שסייע להמשך ההתפתחות הכלכלית.
סרטסה קחאמה נהג בתקיפות במלחמתו בנגע השחיתות שפגע קשות בארצות אפריקאיות רבות. להבדיל מהרבה מעמיתיו בראש מדינות אפריקה, עודד מלכתחילה את כלכלת השוק כדי להבטיח פיתוח. הבטיח מיסוי נמוך ויציב לחברות ששלטו על המכרות, סחר חופשי ועלייה בחופש הפרט. שמר על שיעורי מס הכנסה נמוכים על מנת להפחית העלמות מס ושחיתות. הצליח לטפח משטר בעל סממנים דמוקרטים ליברלים ונעדר גזענות באמצע אזור רדוף מלחמות אזרחים, מלחמות בין-גזעיות ובין-אתניות ושחיתות.
סרטסה קחאמה פתח מחדש את הסכם איחוד המכס של אפריקה הדרומית שארצו הייתה חברה בו והשיג תנאים טובים יותר.
בתחום מדיניות החוץ קחאמה יצר קשרי ידידות עם זמביה בהנהגתו של קנת קאונדה ואיפשר לארגוני הגרילה מרודזיה השכנה להשתמש בשטח ארצו למתקפות נגד שלטון המיעוט הלבן שם.
לא יכול להימנע מיחסים כלכליים ודיפלומטיים עם דרום אפריקה ורודזיה אך לא היה מוכן להחליף שגרירים עם המשטר מפרטוריה וגינה בפומבי בחריפות את מדיניות האפרטהייד. בשנת 1968 נפגש פעם אחת עם ראש ממשלת דרום אפריקה, ג'ון פוסטר.
זמן קצר לפני מותו, הספיק קחאמה לשחק תפקיד ראשי במשא ומתן ששם קץ למלחמה ברודזיה והביא להקמת זימבאבווה העצמאית.
כמו כן, באפריל 1980 היה לו הסיפוק להיות נוכח בוועידה לתיאום הפיתוח באפריקה הדרומית שהייתה הגשמת אחת משאיפותיו הקרובות ביותר ללבו.
בעת נשיאותו קשר סרטסה קחאמה יחסים טובים עם ישראל וביקר בה.
בסוף שנת 1973 כאשר כמעט כל מדינות אפריקה נכנעו ללחצים של מדינות ערב וניתקו יחסיהם עם ישראל, בוטסוואנה הייתה בין האחרונות לעשות זאת יחד עם חוף השנהב.
אחרי מותו.
קחאמה נבחר שוב ושוב לנשיא עד מותו מסרטן הלבלב ב-13 ביולי 1980 בגאבורון הבירה. נודע לו על מחלתו האנושה במהלך השנה 1980. את משרתו ירש סגן הנשיא ושותפו העיקרי לרעיונותיו, קווט מסירה. ארבעה עשר אלף אזרחים באו לתת את הכבוד האחרון לפני ארון המתים שלו שהוצג בגאבורון. הוא נקבר באחוזת הקבר של משפחת קחאמה על גבעה בסרובה, מקום הולדתו במרכז הארץ.
אלמנתו, רות, הייתה בשנים הבאות יושבת ראש הצלב האדום ונפטרה בשנת 2002. גם היא נקברה באחוזת הקבר המשפחתית על הגבעה בסרובה.
כמה שנים לאחר מותו של סרטסה קחאמה הוקם פסל שלו מול חזית בניין האספה הלאומית בגאבורון. שדה התעופה הבינלאומי של הבירה נושא את שמו.
התאריך 1 ביולי, יום הולדתו של סרטסה קחאמה הוא אחד החגים הלאומים של בוטסוואנה.
28 שנים אחרי פטירתו, בנו, הגנרל לטננט סרטסה איאן קחאמה, נבחר בשנת 2009 לנשיא הרביעי של הרפובליקה.
בן אחר, צעיר יותר, טסקחדי קחאמה (שנקרא כשמו של הדוד העוצר הידוע) נבחר כחבר בפרלמנט מטעם מחוז סרוואה צפון – מערב.
לקריאה נוספת.
(דיקסון מונגאזי - לא ניכשל: ערכים במנהיגותו הלאומית של סרטסה קחאמה, נלסון מנדלה וג'וליוס נייררה - הוצאת הספרים "אפריקה וורלד פרס" ,2004
(מייקל דטפילד -נישואי אי נוחות - רדיפתם של רות וסרטסה קחאמה בהוצאת הספרים הארפר קולינס 1990.
(אלן סיגר - צלו של הסלע הגדול - 2005
אליהו ברוך פינקל
הרב אליהו ברוך פינקל (י"ב בטבת ה'תש"ח, 25 בדצמבר 1947 – כ"ד באדר ב' ה'תשס"ח, 31 במרץ 2008) היה מראשי ישיבת מיר בירושלים.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים לרב משה פינקל, בנו של ראש ישיבת מיר הרב אליעזר יהודה פינקל ונכדו של הרב נתן צבי פינקל ("הסבא מסלבודקה"), ולנחמה איידל, בתו של הרב מרדכי דוד לוין, מחבר סדרת הספרים "דרכי דוד", אשר שימש כראש ישיבת עץ חיים בירושלים.
אליהו ברוך נקרא על שם סבו הרב אליהו ברוך קמאי. בצעירותו גדל אצל סביו. למד בתלמוד תורה "יבנה" בירושלים, ובהיותו בן עשר עבר ללמוד בישיבת תפארת צבי שנקראה על שם אב סבו, ה"סבא" מסלבודקה. כשסיים את לימודיו שם, כחצי שנה לאחר הגיעו לגיל מצוות, עבר על פי המלצת סבו ללמוד בישיבת מיר. סבו, ראש ישיבת מיר, "שידך" לו כחברותא את הרב חיים קמיל, והוא ראה בו את אחד מרבותיו. במהלך לימודיו בישיבת מיר התקרב לדודו ראש הישיבה, רבי חיים שמואלביץ, ובמיוחד לחתנו הרב נחום פרצוביץ, איתו למד שיעור בקביעות ובו ראה כל ימיו את רבו המובהק.
ראשי הישיבה הועידוהו למסירת שיעורים בישיבה. מסופר שרבו הרב חיים שמואלביץ אמר לו בצעירותו שעליו חלה חובה מיוחדת להעמיק בחומר הנלמד, משום שאצלו זה לצורך הרבים, שיזדקקו לו כמוסר שיעורים. הרב נחום פרצוביץ למד עמו בחברותא את כל חלקי הש"ס, כולל מסכתות שלא נלמדו במסגרת הישיבה.
בקיץ ה'תשכ"ז עבר ללמוד בישיבת פוניבז'. גם שם קבע שיעור קבוע עם אחד הר"מים, הרב מרדכי שלמה ברמן. כאשר חותנו של הרב ברמן, הרב יעקב ישראל קניבסקי, היה מגיע לבית הרב ברמן, היה משוחח עם אליהו ברוך בסוגיות הנלמדות באותה עת והביע את התפעלותו ממנו. ראש ישיבת פוניבז', הרב שמואל רוזובסקי, היה מכנהו 'אליהו ברוך בתראי' - על משקל אליהו ברוך קמאי. כמו כן היה מקורב לראש הישיבה הרב ברוך דב פוברסקי.
לאחר מכן חזר ללמוד בישיבת מיר, עד לנישואיו בשנת ה'תשל"ג, לבתו של הרב שלמה גלמן מארצות הברית (חתנו של האדמו"ר מסטרטין רבי משולם פייביש לנגנר).
בעת מחלתו של רבו הרב פרצוביץ החל הרב אליהו ברוך פינקל ממלא את מקומו במסירת שיעורים לתלמידים שרצו להמשיך ללמוד בדרך הלימוד של רבי נחום. לאחר פטירת רבו התמנה לאחד מראשי הישיבה בישיבת מיר והמשיך במסירת שיעורים.
נפטר ב-31 במרץ 2008. ההלוויה יצאה מישיבת מיר, והוא נקבר בהר המנוחות.
ספריו.
רבי אליהו ברוך הותיר אחריו כתבי יד רבים וכן אלפי שיעורים מוקלטים. עד כה יצאו:
ג'וזף בוידן
ג'וזף בוידן (Joseph Boyden; נולד ב-31 באוקטובר 1966) הוא סופר קנדי.
בוידן גדל באזור טורונטו שבפרובינציית אונטריו, למד בבית ספר תיכון ישועי, ולאחר מכן למד כתיבה יוצרת באוניברסיטת יורק. כיום הוא מלמד באוניברסיטת ניו-אורלינס, ומחלק את זמנו בין ניו-אורלינס לבין טורונטו.
בוידן כותב על חייהם של בני האומות הראשונות מורשתם והמסורות שלהם וכן מתאר את ההתנגשות התרבותית והפיזית בינם לבין הממשל הקנדי והקנדים הלבנים. ברומן "Three Days Road" הוא מספר את סיפורים של שני בני שבט הקרי (Cree) שהצטרפו לכוחות הקנדיים במלחמת העולם הראשונה. הסיפור שואב השראה מסיפורו האמיתי של פרנסיס פגמגבו (Francis Pegahmagabow), בן שבט האוג'יבווי (Ojibwe) ששירת במלחמה זו כצלף ואף זכה לעיטורים רבים.