מושבת סומלילנד הצרפתית נותרה נאמנה לווישי, אך לצד הבריטים במערכה במזרח אפריקה פעלו כוחות צרפת החופשית, שהתגבשו מערב רב של כוחות שונים - אנשי לגיון הזרים, חיילים מסנגל ומצ'אד, וכן גדודים מסוריה, ותוניסיה אשר עזבו מושבות אלו שנותרו בשלטון וישי, והעמידו עצמם (בצורה עצמאית כמעט) לפקודת האנגלים, עוד בטרם קיבלו את פיקודו של דה גול. כוחות אלו, שכללו גם אלמנטים של חיל אוויר, לרבות טייסים צרפתים שטסו במפציצי בלנהיים בריטים, ואלמנטים של צי, וכוחות יבשה בסדר גודל של חטיבה קלה, בפיקודו של איש לגיון הזרים, קולונל ראלף מונקלאר, העמידו עצמם לפקודתו של פלאט להשתתפות במבצעים הבריטים במזרח אפריקה בדצמבר 1940.
בנוסף לכל אלו, החזיקו הצרפתים החופשיים כוח נוסף, בפיקודו של הקולונל פיליפ לקלרק בצ'אד. כוח זה החזיק בעמדת מפתח, בתפר שבין הכוחות האיטלקים בלוב ובפזאן, ובין הכוחות האיטלקים במזרח אפריקה האיטלקית. לקלרק פיקד על כוח של כ-6,000 איש, מתוכם כ-500 אירופאים.
עם זאת, כוחותיהם של לקרלק ומונקלאר שיחקו תפקיד משני במערכה. עיקרו של הכוח הצרפתי באזור, בסדר גודל של 10,000 חייל נותר נאמן למשטר וישי, ושמר על ה"נייטרליות" של סומלילנד הצרפתית, עליה הוסכם בהסכם שביתת הנשק עם היטלר.
המורדים האתיופים.
הכיבוש האיטלקי של אתיופיה היה אכזרי, והאוכלוסייה האזרחית התנגדה, ברובה, לכובש. בהנחיית רודולפו גרציאני בוצעו באוכלוסייה מעשי טבח אכזריים בתקופה שקדמה למלחמה. האוכלוסייה נותרה ברובה נאמנה לקיסר הגולה, היילה סלאסי. אזורים שלמים במדינה נותרו כמובלעות של המורדים. כך למשל, אזור אנקובר שבו הנהיג את המרד אבבה ארגאי, ואזור גוג'אם ששימש כמרכז למורדים מכל רחבי המדינה. הבריטים הבינו בשלב מוקדם של הלחימה כי מורדים אלו יכולים להיות להם לעזר רב, בנסיבות של לוחמה כנגד כוח עדיף מבחינה מספרית כאיטלקים.
ביולי 1940 הגיע היילה סלאסי לחרטום, ששימשה כמרכז ההכנות למרידה המתוכננת. בריגדיר בריטי בשם דניאל סנדפורד, בשנות השישים לחייו, ששהה באתיופיה במשך עשרות שנים בטרם נכבשה בידי האיטלקים, נשלח באוגוסט אל המורדים בראש יחידה צבאית שכונתה "משלחת 101". סנדפורד ואנשיו עברו מרחק של כשלוש מאות קילומטרים כשהם רכובים על גמלים, ויצרו קשר עם ראשי המורדים בגוג'אם. הם החלו בתוכנית של שיתוף פעולה, ואספקת ציוד ותחמושת בריטים למורדים.
בה בעת הגיע למקום מייג'ור צ'ארלס אורד וינגייט. וינגייט היה בעל יוזמה וחזון של לוחמת גרילה עמוק מאחורי קווי האויב. בנובמבר 1940 הגיע וינגייט לחרטום, ולאחר שבחן את המצב ונפגש עם הקיסר היילה סלאסי, החליט להיפגש עם סנדפורד עמוק בשטח האויב. וינגייט נחת במטוס קל בשדה תעופה מאולתר בשטח האיטלקי. הטיסה הייתה כה קשה, שהטייס קיבל את צלב התעופה המצוינת על הצלחתו לנחות ולהמריא שוב לאחר מכן. לאחר שנפגש עם סנדפורד, הגה וינגייט תוכנית למרידה האתיופית ושב לסודאן כדי להגשימה.
עיקר תוכניתו היה שיתוף פעולה עם המורדים בתוככי אתיופיה, שיתוגברו במורדים אתיופים שהיו מרוכזים בקניה ועליהם יושם פיקוד בריטי ברמת הפיקוד הזוטר ומעלה. לאלו יסופקו אמצעי לחימה בריטים. בה בעת הכשיר כוח סדיר של שני גדודים, האחד גדוד סודאני, והשני גדוד אתיופי. את האספקה והתובלה למבצע אמורים היו לשנע באמצעות גמלים, ובחודשים שעד המתקפה ריכז וינגייט בסודאן שמונה עשר אלף גמלים לקראת המבצע. וינגייט קרא לכוח "כוח גדעון" על שם השופט המקראי גדעון, שכן בכוונתו הייתה להכות באויב מכה ניצחת, כשם שהכה גדעון באויביו. הכוח כלל כמאתיים סואדנים ואלף לוחמי מחתרת אתיופים. בעת שפיקד על הכוח, קיבל וינגייט דרגה זמנית של לויטננט קולונל, שנשללה ממנו עם תום המערכה.
הכוח הדרומי.
עם תחילת הלחימה ביולי 1940 שהו בקניה כוחות גדולים הנאמנים לבריטניה. בין אלו היו יחידות דרום אפריקאיות, שמנו כששת אלפים לוחמים, יחידות מקומיות שמנו כאלפיים לוחמים, יחידות ממערב אפריקה הבריטית, שמנו כששת אלפים לוחמים נוספים, ושתי חטיבות של רובאי המלך האפריקאים, ובסך הכל למעלה מעשרים אלף לוחמים. יחידות אלו לא הופעלו עד לנובמבר 1940. בנובמבר 1940 ביקר יאן סמאטס בקניה, והחליט לתאם שימוש בכוחות אלו לשם התקפה על נמל קיסמאיו בסומליה. בראש הכוחות הועמד הגנרל אלן קנינגהם, בסופו של דבר כלל עיקר הכוח הלוחם שעמד לרשותו שלוש דיוויזיות, הדיוויזיה האפריקאית ה-11, הדיוויזיה האפריקאית ה-12 וכן הדיוויזיה הדרום אפריקאית ה-1.
השלב הראשון של הלחימה בים.
במקביל למערכה היבשתית ניסו ספינות שייטת הים האדום האיטלקית, על אף נחיתותן לעומת הכוח הימי הבריטי העדיף, לפגוע בנתיבי התעבורה במפרץ עדן אל ים סוף ותעלת סואץ. בשלב מוקדם בלחימה, בחודש יוני 1940, אבדו ארבע משמונה הצוללות של שייטת הים האדום (שלוש מהן הוטבעו, בניסיונות לפגוע בתעבורה הימית הבריטית בים האדום, ואחת עלתה על שרטון). במהלך החודשים הבאים אירעו מספר תקריות, שהמשמעותית ביניהן הייתה ניסיונן של משחתות וצוללות איטלקיות, ב-21 באוקטובר 1940 לפגוע בשיירה בריטית גדולה בדרכה מהאוקיינוס ההודי לנמל פורט סודאן ומשם לתעלת סואץ. שיירה זו, בעלת הקוד B-7, כללה 31 ספינות משא מלוות בספינות קרב ובחיפוי אווירי מבסיס חיל האוויר הבריטי בעדן. הקרב הסתיים בעלייתה של המשחתת האיטלקית "נולו" על שרטון, והשמדתה על ידי מפציצי בלנהיים של ה-RAF למחרת.
השמדתה של שייטת הים האדום האיטלקית הייתה אחת ממטרות הלחימה, שכן כל עוד זו פעלה הוכרז ים סוף ומפרץ עדן כ"אזור לחימה" ובשל חוקי הנייטרליות של ארצות הברית הייתה ספנות אמריקאית מנועה מלנוע בנתיבים אלו. עם פתיחת הלחימה היבשתית נותרו עדיין מספר צוללות ומשחתות פעילות, שפעלו מבסיסן במאסאווה.
הלחימה בסודאן.
עם התחזקות הכוח הבריטי בסודאן, החל הפיקוד הבריטי לשקול פעולות התקפיות מקדמיות לתקיפה העיקרית המתוכננת. בנובמבר נשלח הגנרל ויליאם סלים שפיקד על חטיבת הרגלים ההודית העשירית, שתוגברה בפלוגת טנקים, לפעולה לכיבוש מוצבים איטלקים בגלבט (Gallabat) ומטמה (Metemma). גלבט הוא כפר בסודאן, על גבול סודאן ואתיופיה, שבמרחק של כשלושה קילומטרים ממנו כפר באתיופיה הקרוי מטמה. גלבט נכבשה ביולי על ידי האיטלקים, והוחזקה בנובמבר 1940 על ידי כוח של כ-5,300 חיילים, איטלקים ומקומיים, המתוגברים בארטילריה ובחימוש אנטי-טנקי.
הפעולה החלה ב-6 בנובמבר 1940. גלבט עצמה נכבשה באבדות קטנות לכוח התוקף, וחיל המצב שהיה בה הושמד. עם זאת, בפעולה הושבתו רוב הטנקים עקב תקלות מכניות, וכן נחל ה-RAF תבוסה בקרב האוויר, ואיבד את השליטה בשמי המערכה. הניסיון להחזיק במוצב לא צלח, לאור מתקפות אוויר כבדות של האיטלקים, וב-7 בנובמבר נסוגו הבריטים מגלבט, וזאת מבלי להמשיך בתקיפה המתוכננת על מטמה. בפעולה איבדו הבריטים 86 חיילים בריטים ו-86 חיילים הודים, והאיטלקים סבלו אבדות של כ-600 איש. לאחר הקרב המשיכו הבריטים להחזיק במוצבים שולטים בהרים שמעל גלבט, אך לא המשיכו במתקפות כלפי גלבט ומטמה.
במהלך החודשים שלאחר מכן, עד המתקפה שבתחילת 1941, המשיכו הבריטים בפעולות הטרדה והתקפה כנגד הכוחות האיטלקים בסודאן ועל גבול סודאן. הכוחות במוצבים השולטים על גלבט תוגברו, וכן נמשכו פעולות ההטרדה והמתקפות באזור קסאלה. באזור קסאלה פעל כוח קומנדו ממונע קטן בשם כוח איילה (Gazelle Force) בפיקודו של קולונל פרנק מסרווי, שעסק במתקפות על קווי התובלה והתקשורת של האיטלקים בגבול סודאן-אתיופיה ובמיוחד באזור קסאלה. בתקופה זו תוגבר מאוד ה-RAF בגיזרה, והמטוסים המיושנים הוחלפו במטוסי הוקר הוריקן וגלוסטר גלדיאטור. ההוריקנים היו עדיפים על מטוסי הפיאט CR 42 האיטלקיים שהיו בזירה, והגלדיאטורים היו לפחות שווים להם, ושניהם היו עדיפים בהרבה על מפציצי סבויה-מרקטי. הלוחמה האווירית והלוחמה הזעירה היבשתית נמשכה עד תחילת מתקפת הנגד הבריטית - אתיופית באמצע ינואר 1941.
שובו של היילה סלאסי והמרד האתיופי.
המערכה, שנועדה למוטט את שלטונה של איטליה במזרח אפריקה, תוכננה לכלול שלוש תנועות כנגד הצבא האיטלקי. תנועת מלקחיים בריטית בה ינוע הכוח הצפוני, בפיקודו של פלאט, מסודאן דרך קסאלה לאריתריאה ומשם דרומה, והכוח הדרומי בפיקודו של קנינגהם ינוע מקניה לכיוון קיסמאיו שבסומליה, ומשם צפונה להיפגש עם פלאט ולסגור את תנועת המלקחיים. במקביל, שקד וינגייט על הצתת המרד האתיופי. מזה חודשים פעל בתוככי אתיופיה מאחורי קווי האויב האיטלקי. השלב הראשון במתקפה המתוכננת היה מרידתם של האתיופים במחוז גוג'אם. תוכנן כי האות לפתיחת המרד יינתן עם חזרתו לגבולות אתיופיה של הנגוס, היילה סלאסי, ששהה בגלות מאז הכיבוש האיטלקי, ומזה חודשים שהה בחרטום וביחד עם וינגייט עמל על קידום המרד.
שובו של היילה סלאסי.