מיכאיל וסילייביץ' מטיושין (ברוסית: Mikhail Vasilyevich Matyushin; 1861 - :14 באוקטובר 1934) היה צייר ומלחין רוסי, חבר מוביל באוונגרד הרוסי. בשנים 1910–1913 היו מטיושין ואשתו ילנה גורו (1877-1913) חברי מפתח ב"איגוד הנוער", אגודה של פוטוריסטים רוסיים.
מטיושין, מוזיקאי מקצועי וצייר חובב, למד את הפיזיולוגיה של החושים האנושיים ופיתח תפיסה משלו לגבי הממד הרביעי המחבר בין אמנות חזותית ומוזיקלית, תיאוריה שהוא הוציא לפועל בכיתות הסדנה שלו.
מטיושין ערך ניסויים כדי להדגים שהרחבת הרגישות החזותית ממרכזים אופטיים ברשתית תאפשר גילוי של "חומר אורגני וקצב חדשים בתפיסת המרחב". הוא ניסה ללמד את עצמו ואת תלמידיו לראות בשתי העיניים, כל אחת באופן עצמאי, ולהרחיב את שדה הראייה שלהם. הוא מתאר כמה מעבודותיו ורעיונותיו במאמר ארוך שכותרתו "חווית אמן בחלל החדש."
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
מטיושין היה בנם הבלתי חוקי של בעל בית ואשת צמית. לפי זיכרונותיו, כבר בגיל צעיר למד קריאה, כתיבה ונגינה בכינור בעצמו. בגיל שמונה התקבל לשיעורי מוזיקה בקונסרבטוריון נובגורוד וב-1875 עבר לקונסרבטוריון של מוסקבה. מטיושין גם נטה לצייר, אבל לא יכול היה להרשות לעצמו הכשרה בקולג' באותה תקופה. לאחר סיום לימודיו ב-1881 הצטרף מטיושין לתזמורת החצר בסנט פטרסבורג וניגן איתה באופן מקצועי עד 1913. הוא קיבל הכשרה פורמלית באמנות גרפית בבית ספר עצמאי בסנט פטרסבורג בשנות ה-1890.
קובו-פוטוריזם.
מטיושין הכיר את אשתו השנייה, הסופרת והציירת ילנה גורו, בבית הספר לאמנות שם השתלמו שניהם בשנים 1903–1905. גורו, הצעירה ממנו בשש עשרה שנים, שינתה את השקפתו של מטיושין על האמנות והחברה והשניים הפכו לאוהדי תנועת הקובו-פוטוריסטית הרוסית שהתפתחה במקביל לפוטוריזם האיטלקי. מטיושין היה האדם המבוגר ביותר מבין הפוטוריסטים הרוסיים. בשנת 1910 מטיושין וגורו תמכו וחברו יחד את "מלכודת לשופטים", המאסף הראשון של כתבי הפוטוריסטים הרוסים. לבני הזוג לא נולדו ילדים. היא מתה מלוקמיה באפריל 1913.
מוזיקה.
באותה שנת 1913, שהפכה לשנת מפתח באוונגרד הרוסי, הפיקה קבוצת "איגוד הנוער" שני מופעי תיאטרון ניסיוניים, "ולדימיר מיאקובסקי: טרגדיה" מאת ולדימיר מיאקובסקי ו"ניצחון על השמש", אופרה מאת ולמיר חלבניקוב, אלכסיי קרוצ'ניק (ליברית), מטיושין (מוזיקה) וקזימיר מלביץ' (עיצוב במה). מאז הפכה האופרה לבולטת בהופעה הראשונה של ציור הריבוע השחור של מלביץ'.
תיאוריות אמנות.
בשנת 1918 השתלטו אמני אוונגרד על האקדמיה האימפריאלית לאמנויות לשעבר, ששמה שונה לסדנאות חופשיות, שם הוביל מטיושין שיעור אמנות משלו בנושא צבע. ב-1921 הקימה המדינה מחדש את האקדמיה וייסדה מחדש את גישתה הנאו-קלאסית. למרות מחאות הציבור, מטיושין, מלביץ' ולדימיר טאטלין איבדו את מישרתם. מטיושין ומלביץ' עברו אל המכון לתרבות אמנותית של לנינגרד, שם המשיכו מטיושין ותלמידיו בניסויים על צבע ותפיסה.
מטיושין, יחד עם מלביץ' ופאבל פילונוב, היו בטוחים שגבולות התפיסה האנושית האינדיבידואלית עדיין לא נחקרו וניתן להרחיב אותם בצורה מיסטית כמעט. התנועה החלה לדעוך בסביבות 1915 ופינתה את מקומה לאידאולוגיה קונסטרוקטיביסטית.
בעיה נוספת בה טיפל מטיושין הייתה חוסר היכולת האנושית לראות את כל 360 המעלות. בשנת 1923 כתב מטיושין כי הפתרון טמון בהתפתחות האישית של האמן עד לנקודה שבה הוא מגיע ל"שינוי פיזיולוגי בשיטת התפיסה הקודמת" והציג את המושג "מישור אחורי", שכבה של מידע מאחורי האדם. מטיושין הקים קבוצת מחקר חדשה "זורבד" (פשוטו כמשמעו לראות ולדעת) וטען שהיא גילתה עדויות לתפיסה של אירועים ואובייקטים הממוקמים מאחורי האדם, וכי לבני אדם יש מרכזי חזות המסוגלים לפתור את הראיה לאחור.
מורשת.
בבית העץ של מטיושין וגורו בסנט פטרסבורג שוכן מוזיאון האוונגרד בסנט פטרסבורג, חטיבה של המוזיאון הממלכתי להיסטוריה של סנט פטרסבורג. הבית, שנבנה במקור בשנות הארבעים או החמישים של המאה ה-19, הפך ב-1904 לרכושה של הקרן הספרותית ופעל כמלון אמנים. מטיושין וגורו עברו לדירה 12 בשנת 1912. המקום גם סיפק מחסה למאלביץ', פילונוב, מיאקובסקי ואמנים בולטים נוספים מאוונגרד הרוסי והריאליזם הסוציאליסטי.
לאחר 1979, כאשר אחרוני התושבים עזבו או מתו, הפך ביתו של מטיושין למוזיאון ציבורי.
עם זאת, הבניין הנוכחי הוא העתק חדש: הבית המקורי פורק ונבנה מחדש ב-1987 ולאחר שריפה ב-1990 הוא נבנה ונפתח מחדש ב-2006.
קישורים חיצוניים.
בית ממשלת אוקראינה
בית ממשלת אוקראינה (לשעבר בית מועצת הקומיסרים העממיים של הרפובליקה האוקראינית, בית מועצת השרים של הרפובליקה האוקראינית) הוא הבניין האדמיניסטרטיבי ההיסטורי הגדול ביותר בקייב , הממוקם ברחוב מיכאילו הרושבסקי (רחוב קירוב לשעבר), 12. נבנה בשנים 1936–1938, הוא הפך לאובייקט הראשון של המתחם המנהלי החדש בליפקי. מרגע הבנייה, הבניין היה בידי הגוף הביצועי והמנהלי העליון של אוקראינה הסובייטית — מועצת הקומיסרים העממיים. מ־1946 עד 1991 — על ידי מועצת השרים. מאז 1991, הוא מאכלס את ממשלת אוקראינה.
לאחר פיצוץ גורד השחקים גינזבורג, מ־1941 עד 1954, הבניין היה הבניין הגבוה ביותר בקייב.
היסטוריה.
בית מועצת הקומיסרים העממיים הפך לאובייקט הראשון של המרכז המנהלי הרפובליקאי החדש בליפקי, שהקמתו הייתה קשורה להעברת בירת אוקראינה מחרקוב לקייב ב-1934. פרויקט הבנייה פותח על ידי האדריכלים א. א. פומין ופ. ו. אברוסימוב בשנת 1935.
הבית נועד במקור לקומיסריון הפנים העממי פנים של הרפובליקה האוקראינית ומועצת הקומיסרים העממיים הייתה אמורה להתמקם בבניין שכיום מאוכלס על ידי משרד החוץ של אוקראינה בכיכר מיכאילובסקיה. ברם כאשר השתנו התוכניות לבניית המרכז הממשלתי, וסירבו להציבו בעיר העליונה, הועבר הבניין החדש של הקומיסריון לידי מועצת הקומיסרים העממיים. ממול, המטה של המחוז הצבאי של קייב הוסב לבניין הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של אוקראינה.
לאחר השלמת הבנייה, התמקם כאן הגוף הביצועי והמנהלי העליון של אוקראינה - מועצת הקומיסרים העממיים, מ־25 במרץ 1946 - מועצת השרים. בשנת 1991 הועבר המבנה לידי קבינט השרים של אוקראינה, והוא קיבל שם חדש: בית ממשלת אוקראינה.
אדריכלות.
החזית הראשית החצי עגולה של הבניין מופנית לכיוון רחוב מיכאילו הרושבסקי והפארק העירוני. אחד משני האגפים משתרע לאורך רחוב סדוביה, השני - למעמקי הבלוק. המבנה המרכזי בן עשר קומות, האגפים הצדדיים בני שבע או שמונה קומות, מפנים אבן אפורה, עם עמודים.
הבניין הוא דוגמה מצוינת לשימוש בעקרונות האדריכלות הקלאסית. בעיצוב החזית הראשית, נעשה שימוש בקומפוזיציות סדר מודרניות של עמודים ועמודים יוניים, כמו גם עמודים למחצה גבוהים, מחולקים למספר רב של גושי אבן ומוכתרים בכותרות קורינתיות מודרניות. בסיסי העמודים והכותרות (בגובה 2.5 מ') יצוקים מברזל יצוק. הקומות התחתונות של הבניין מתמודדות עם בלוקים גדולים לא מטופלים של לברדוריט טולצ'ינסקי, המרתף, חגורות והשערים עם גרניט גולובינסקי מלוטש. בשנת 1997 נצבעו הקומות העליונות וחצאי העמודים באבן אפורה של החזית בצבע בהיר .
הארכיטקטורה של הבניין זכתה להערכה רבה על ידי אלברט שפיר, שביקר במהלך המלחמה בקייב הכבושה בידי הנאצים. הוא אהב את הבניין עד כדי כך שאפילו רצה להזמין את האדריכל שבנה את המבנה לעבוד בגרמניה.
מערכת תכנון פנימית — מסדרון, עם סידור דו צדדי של חדרי עבודה. פנים המבנה נטול כמעט לחלוטין עיצוב דקורטיבי ואמנותי.
עמודי דגל, יציקת מתכת ושערים פתוחים יוצרו ב-1947.
שפות באימפריה הרומית
שפות באימפריה הרומית היו השפות והניבים השונים שלהן אשר דוברו בתוך שטחי האימפריה הרומית, החל משלהי המאה ה-1 לפנה"ס, עת שקמה האימפריה הרומית ועד סוף המאה ה-5 לספירה, עת שהאימפריה הרומית המערבית חדלה מלהתקיים.
האימפריה הרומית, בשיא כוחה (המאה ה-2 לספירה לספירה) השתרעה על פני כל אגן הים התיכון, כמו גם על שטחים במסופוטמיה, ארמניה, גאליה, היספניה והאי הבריטי. בשטחים נרחבים אלו גרו אנשים מעמים שונים שיצרו גיוון לשוני נרחב באימפריה, בה דוברו שפות רבות, חלקן אף משפחות לשוניות שונות, כגון: לטינית, יוונית, גאלית אשר כולן שפות הודו-אירופיות, סורית (ארמית שדוברה בסוריה), עברית, פונית, שהן שפות שמיות וקופטית, שפה אפריקאית (קרובה-רחוקה של השפות השמיות).
השפות הלטינית והיוונית שימשו כשפותיה הרשמיות של האימפריה. החוק הרומי, צווים מטעם הקיסרות פורסמו בלטינית בלבד, ואיגדו את כל האימפריה תחת מטרייה לשונית אחידה. החברה הגבוהה שלטה בשפות אלו וחיי התרבות התנהלו בהן. לצידן, שפות מקומיות רבות דוברו ברמה המקומית, אך רק מעטות מהן הותירו אחריהן ממצא כתוב שילמד על טיבן ומידת תפוצתן.
שפות עיקריות.
לטינית.