במאי 1769 פרסמה מונטגיו, בתחילה בעילום שם, את "מסה על הכתבים והעילוי של שייקספיר, בהשוואה ליוונים ולמשוררים הצרפתים הדרמטיים, עם כמה הערות על מצגי השוא של אדון דה וולטר". במאה ה-18' המוניטין של ויליאם שייקספיר היה במגמת עלייה, אך יצירותיו עדיין לא התקבלו באופן אוניברסלי כנכס תרבותי ודוגמה לעילוי יצירתי, כפי שהן נתפסות מאז המאה ה-19. במיוחד, חלק מהאינטלקטואלים הצרפתיים הגיבו למחזותיו בזלזול וטענו שהם נחותים ביחס למחזות הקלאסיים ולמחזות הצרפתיים. וולטר היה אמביוולנטי כלפי היצירות של שייקספיר. הוא מצא בהן "מאפיינים של הנשגב" אבל סלד מחוסר הסדר של מחזות, השילוב של הטראגי והקומי, ההופעה של דמויות מפוקפקות, והאלימות ששולבה במחזות. המחזות המכונים טרגדיות, הוא טען, הם למעשה "פארסות מפלצתיות". בשנת 1731 הוא הוציא לאור תרגום של המחזה יוליוס קיסר לצרפתית, שהיו בו טעויות רבות.
מונטגיו הייתה חלק מקבוצה גדלה של אישים שיצאה להגנת שייקספיר ופעלה לחיזוק המוניטין של מחזותיו. קבוצה זו כללה אישים כמו סמואל ג'ונסון, שפרסם ב-1765 מהדורה חדשה של מחזות שייקספיר, ואישים מהנאורות הסקוטית, שקידמו את ההתפתחות של לימודי אנגלית כדיסציפלינה. בנוסף, היא כללה נשים רבות, חלקן, כמו אליזבת גריפית' , חברותיה של מונטגיו ממעגל הבלוסטוקינג. החרדה מנשים מלומדות הייתה ממוקדת בעיקר בלימודי מדע ושפות קלאסיות, כך שמרוב הנשים המשכילות נמנעה היכולת לכתוב על מחזות קלאסיים. לעומת זאת, עיסוק בספרות ובמחזות אנגליים, ובכלל זאת בשייקספיר, נחשב למאיים פחות. התוצאה הייתה עניין רב של נשות הבלוסטוקינג, מונטגיו בכללן, בקידום ההערכה כלפי השפה האנגלית בכלל ושייקספיר בפרט.
המסה של מונטגיו היא כתב הגנה פטריוטי, בו היא טוענת בזכותו של שייקספיר, כמחזאי גאון ומקורי, ועונה למבקריו. היא נפתחת בפרק שמספק רקע כללי על האיכויות של "השירה הדרמטית" של שייקספיר וממשיכה בדיון מפורט על הדרמות ההיסטוריות והטרגדיות של שייקספיר. אחד האספקטים שהיא העריכה במיוחד במחזות של שייקספיר הוא הקרבה של השפה והדמויות לחיי היומיום ולחיי הרחוב, מה שהפך את מחזותיו לריאליסטים יותר וגם העניק להם פן מוסרי וחינוכי. מונטגיו הייתה ביקורתית כלפי ההקדמה לשייקספיר של ג'ונסון; היא סברה שג'ונסון לא הביא לידי ביטוי את המצוינות בכתיבה הדרמטית של שייקספיר. היא הייתה גם חלק ממגמה של העלאת שייקפיר על נס כסמל לגאווה אנגלית ולאומיות בריטית. הגנה על המוניטין של שייקספיר הייתה עבורה, בעקיפין, הגנה על המוניטין של אנגליה.
בסוף המסה מופיעה הביקורת על וולטר. חלק מהבעיות שמזהה וולטר הן תוצר של המקוריות של שייקספיר, ש"עזב את הדרך החבוטה שבה הלכו אחרים". סיבה נוספת לביקורת כלפי שייקספיר היא השימוש שהוא עושה בשפת היומיום ובהומור של אנשים רגילים. את הטענה של וולטר שה"טרגדיות" של שייקספיר הן למעשה פארסות מפלצתיות, פירשה מונטגיו כעלבון לאנגלים. אך מרכז הכובד של תגובתה לוולטר היא התקפה על חוסר הידע של הפילוסוף בשפה האנגלית. היא מצביעה על מקומות בהם וולטר לא הבין את הטקסט, ובמקרים מסוימים אף מתרגמת חזרה את התרגום של וולטר לאנגלית, כדי להצביע על השיבושים.
המסה התקבלה באהדה רבה בבריטניה. ב-1771 דייוויד גריק כתב לכבודה פואמה, בה היא מתוארת כאמזונה ביקורתית ששוחטת את יריבה הצרפתי.
המסה קיבלה גם תשומת לב בצרפת, ותורגמה בשנת 1771 לגרמנית, לצרפתית בשנת 1777 ולאיטלקית בשנת 1828.
בשנת 1776 יצאו לאור שני הכרכים הראשונים מהמהדורה המלאה של מחזות שייקספיר בצרפתית, והיא כללה מאמר מאת ז'אן-פרנסואה מרמונטל , שהפריך את הביקורות על שייקספיר, כוון נגד וולטר וחזר על הביקורת שהשמיעה מונטגיו. וולטר עצמו לא הוזמן להשתתף במהדורה. באותה השנה נסעה מונטגיו לפריז, והיא התקבלה בכבוד בסלונים של החברה הגבוהה. היא הוזמנה לפגישה באקדמיה הצרפתית, ושם ד'אלמבר הקריא מכתב כעוס של וולטר, בו הוא ביקר את שייקספיר והציג את עצמו כמי שנלחם עבור האומה הצרפתית נגד היותם עבדים לאנגלים. אולם, המכתב של וולטר לא התקבל באהדה, וכשמונטגיו חזרה לצרפת היא התקבלה כגיבורה שהגנה על אומתה שלה. שנה לאחר מכן יצאה מהדורה רביעית של המסה באנגלית, ובעקבות ההצלחה החליטה מונטגיו להוסיף את שמה כמחברת.
עסקים, פטרונות וצדקה.
בסוף שנות ה-60 החלה מונטגיו להיות מעורבת יותר בניהול מכרות הפחם והנכסים של המשפחה, זאת בעקבות הידרדרות מצבו הבריאותי של בעלה. במאי 1775 הוא נפטר והוריש למונטגיו את כל רכושו, מלבד 3000 ליש"ט שהשאיר לאחיינה, מתיו רובינסון. בני הזוג מונטגיו מצאו עניין מיוחד במתיו, בנו של מוריס, אחיה של אליזבת; וב-1776 מונטגיו אימצה את מתיו באופן רשמי, ושמו שונה למתיו מונטגיו .
הירושה של מונטגיו מבעלה הוערכה בסכום של 7,000 ליש"ט בשנה, סכום עצום בתקופה זו. היא ניהלה את המכרות והנכסים בהצלחה יתרה, ובשנת פטירתה שווי נכסיה הוערך ב-10,000 ליש"ט בשנה. המותג "מונטגיו מיין" היה למותג הפחם השני הכי מצליח בבריטניה, ועושרה היה בלתי רגיל עבור נשים בתקופה זו, במיוחד עבור נשים שאינן חלק מהאצולה. בכסף הרב שצברה היא השתמשה כדי לתמוך ביצירה של נשים וגברים שהעריכה. היא העניקה מענק שנתי נדיב לחברתה אליזבת קרטר ולאחותה שרה סקוט; סמואל ג'ונסון והמשורר ג'יימס ביטי הם דוגמאות נוספות ליוצרים שנתמכו על ידי מונטגיו. בנוסף, מונטגיו השתמשה בכישוריה העסקיים ובקשריה כדי לשאת ולתת עם מוציאים לאור של יצירות שבהן תמכה. ההיסטוריונית אליזבת אגר טוענת שמונטגיו עודדה נשים לפרסם יצירות שאילולא כן לא היו מתפרסמות, ושהיא היוותה מודל עבור נשים אחרות למה שנשים יכולות להשיג לעצמן.
מונטגיו תמכה גם במיזמי צדקה שונים, כולל במיזם של אחותה ליצירת קומונה נשית שמטרתה לתמוך בנשים. כנהוג, היא תמכה בעובדי המכרות שלה והקימה עבור ילדיהם מוסדות חינוך.
מונטגיו השקיעה גם בנכסיה. היא בנתה בית גדול ומפואר בסגנון נאו-קלאסי בפורטמן סקוור בלונדון, ועברה לגור בו בשנת 1781. בשנת 1942 נפגע בית זה בבליץ במלחמת העולם השנייה והוא נהרס ב-1945. מונטגיו השקיעה גם באחוזה הכפרית בסנדלפורד, בין לונדון לבאת'. היא הרחיבה אותו משמעותית, שיפצה אותו בסגנון גותי (בהתאם לסגנון המבנה המקורי) והקימה גנים סביבו. מאז 1948 פועל במבנה בית הספר סנט גבריאל, והמבנה עצמו הוא בניין רשום בדרגה I (בעל עניין אדריכלי יוצא דופן).
מותה.
מונטגיו נפטרה בביתה בלונדון ב-25 באוגוסט 1800. היא השאירה את כל נכסיה לאחיינה, מתיו מונטגיו, שאותו אימצה כבן. מתיו מונטגיו ירש בהמשך תואר ברון מאחיו, והיה לברון רוקבי הרביעי. חלק נכבד מהמכתבים של מונטגיו נשמרו, ורובם נמצאים באוסף ספריית הנטינגטון בסן מרינו שבקליפורניה, ארצות הברית. מתיו מונטגיו פרסם ארבעה כרכים ערוכים של מכתביה, שניים ב-1809 ושניים ב-1813. במאה ה-19 יחסם של קוראים למכתבים אלה היה עוין, אך בהמשך הם הוכרו כמקור חשוב ללימודי ההיסטוריה של המאה ה-18 בבריטניה.
נבחרת ישראל בכדורסל נכים
נבחרת ישראל בכדורסל נכים היא הנבחרת הרשמית של מדינת ישראל בכדורסל נכים. הנבחרת פועלת במסגרת ההתאחדות הישראלית לספורט נכים.
הנבחרת ייצגה את ישראל במשחקים הפאראלימפיים וזכתה פעמיים במדליות זהב במשחקים הפאראלימפיים – באולימפיאדת הנכים תל אביב (1968) וב-אולימפיאדת הנכים ארנהם (1980). הנבחרת השתתפה עוד שלוש פעמים במשחקים אלו – בסיאול בשנת 1988, ב-1992 וב-2008.
קפטן הנבחרת בשנים 1993–2015 היה רועי רוזנברג.
בשנת 2008 הנבחרת דורגה במקום השמיני באירופה. בספטמבר 2019 הנבחרת סיימה במקום העשירי באירופה, ולא העפילה למשחקים הפאראלימפיים בטוקיו. ישראל נמצאים בדרג א' ביבשת.
Oxnard
Oxnard הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר האמריקאי אנדרסון פאאק. האלבום יצא לאור ב-16 בנובמבר 2018, על ידי חברות התקליטים 12 טון מיוזיק, אפטרמת' אנטרטיינמנט ו-OBE. האלבום מכיל הופעות אורח של קדג'ה בונה, נורל, קנדריק לאמאר, סוניה אליס, ד"ר דרה, קוקואה סראי, פושה טי, סנופ דוג, הלאסט ארטפול, דודגר, ג'יי קול, קיו-טיפ ו-BJ דה שיקגו קיד.
האלבום נתמך על ידי שני סינגלים: "Tints" ו-"Who R U?". האלבום זכה לשבחים ממבקרי המוזיקה, והגיע היישר אל המקום ה-11 במצעד הבילבורד 200.
רקע והוצאה.
"Oxnard" הוא אלבומו הראשון של פאאק שיצא באפטרמת' אנטרטיינמנט ו-12 טון מיוזיק, והאחרון מה-"beach series" שלו, לאחר "Venice" משנת 2014 ו-"Malibu" משנת 2016. האלבום כולל תרומות של ד"ר דרה, שהיה מעורב רבות ביצירת האלבום ושימש כמפיק בכיר. בראיון לרולינג סטון הצהיר פאאק, "זה האלבום שחלמתי להכין בתיכון, כשהאזנתי ל-"The Blueprint" של ג'יי זי, "The Documentary" של דה גיים ו-"The College Dropout" של קניה וסט".
סינגלים וקידום.
הסינגל המוביל מהאלבום, "Tints", בהשתתפות קנדריק לאמאר, יצא לאור ב-4 באוקטובר, לאחר שהושמע לראשונה בתוכניתו של זיין לואו, "Beats 1". ב-10 באוקטובר הודיע פאאק כי האלבום ייצא ב-16 בנובמבר וחשף את עטיפת האלבום. ב-26 באוקטובר, הווידאו קליפ של "Tints" יצא באופן בלעדי לאפל מיוזיק, כמו גם הזמנה מוקדמת של האלבום, תוך שפאאק חשף את רשימת הרצועות של האלבום. ב-9 בנובמבר, הוציא פאאק את "Who R U?" כסינגל השני מתוך האלבום.
ביקורות.
האלבום זכה בעיקר לביקורות חיוביות. ב-Metacritic, האלבום קיבל ציון של 73 מתוך 100, בהתבסס על 18 ביקורות. אתר AnyDecentMusic? העניק לו 7.0 מתוך 10, בהתבסס על הערכתם לגבי הקונצנזוס הביקורתי.