היות שהמלחמה ניתקה את שירותי הדואר בין ארץ ישראל ואירופה, איבד יעקב את הקשר עם משפחתו, מה שדחף אותו לשוב לאוקראינה עם תום המלחמה כדי לראות את משפחתו. 1919 הייתה שנת פוגרומים רבים באוקראינה בנוסף לגיוסי חובה של צעירים לצבא אוקראינה הלאומנית, שניסתה להגן על עצמאותה נגד ניסיונות הכיבוש של רוסיה הסובייטית. מתוך חשש מאירועים אלה שהה יעקב עם משפחתו בכפר רק זמן קצר ומשם המשיך את דרכו לעיר קו­­­­ֹרֶץ שהייתה אז תחת שלטון פולני, בה ניהל בית ספר עברי של ארגון "תרבות" ב-1919.
מאיר פנס, שהיה אחד התלמידים שם, תיאר את עבודתו של יעקב ופעילותיו בקיץ 1919:
ועל פעילותו של יעקב בתחום אחר הוא מספר:
בשנת 1920, לאחר מלחמת העולם הראשונה, ניהל בית-ספר לילדים עזובים, יתומי מלחמה בטורקיה. הצלחתו שם, ללא כל הכשרה פדגוגית מוקדמת, קבעה את עתידו בתחומי החינוך וההוראה אף על פי שבצעירותו חשב על לימודי הנדסה. הוא החליט להשתלם בתחום החינוך כדי להקים בטורקיה מאגר של מורים עבריים-ציוניים מבני המקום ולהוציא לאור ספרי-לימוד בעברית שימלאו את צורכי יהדות טורקיה. למטרה זו נסע לפריז ב-1922 וככל הנראה בתמיכת חותנו, עשה שם תואר ראשון באוניברסיטת הסורבון ובמכון לפסיכולוגיה ופדגוגיה שלה. אבל תוך כדי לימודיו, התחוללה בטורקיה מהפכת אתאטורק והמשטר הלאומני שהוקם שם לא ניתן היה להקים בתי ספר עבריים חדשים.
בין 1919–1929 פרסם יעקב סיפורים (לפעמים בשם "אהרון אהרוני") במיטב כתבי העת שיצאו אז לאור בא"י: "האדמה" של י.ח. ברנר, "השילוח" של פרופ' יוסף קלויזנר, "מעברות" של יעקב פיכמן ועוד. עם זאת, פרסם מאמרים מקצועיים שפורסמו בכתבי עת כגון "הד החינוך".
ב-1925, לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת הסורבון בפריז, הוזמן על ידי הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה להיות המפקח על בתי הספר היהודיים במדינה. עם הגעתו הוקמה מועצה פדגוגית בראשותו ובהשתתפות מנהלי בתי ספר מהקהילות הגדולות והיא פעלה לחידוש שיטות ההוראה ותכני הלימוד. לוי ארגן קורסים להכשרת מורים וגננות (בהנהלת צילה גרינברג), הוציא ספרי לימוד לבתיה"ס היסודיים ולפרו-גמנסיות בתחומים שונים, מילון-כיס עברי-בולגרי, וחוברות קריאה לילדים. יחד עם צילה גרינברג חיבר בעברית ספר לימוד היסטוריה בשלושה חלקים, בשם "תולדות עמנו", ובאותה תקופה גם לקח חלק פעיל בתנועת "השומר הצעיר" וערך עבור התנועה כתב-עת עברי בשם "גיליון", שבו פרסם מאמרים וסיפורים משלו. ב-13 ביולי 1929 נערכה בפאזארג'יק ועידת היסוד של ארגון החלוץ ויעקב לוי נבחר למועצת הארגון.
עם סיום תפקידו בבולגריה, שב לפריז וב-1935 קיבל דוקטורט מהסורבון בתחום הפסיכולוגיה החינוכית תחום שבאותה עת צעד את צעדיו הראשונים. עבודת הדוקטורט שלו – "Maîtres et Eleves" ("מורים ותלמידים" – מסה בפסיכולוגיה אפקטיבית) הוצא לאור על ידי האוניברסיטה באותה שנה. ב-1956 הספר יצא לאור באיטליה בתרגום לאיטלקית.
עם שובו לא"י ב-1936 עבד בבית הספר בבנימינה כמורה ויועץ.
בשנת 1938 הוזמן לערוך את "החינוך" – במה לפדגוגיה ופסיכולוגיה של הסתדרות המורים ומאותה תקופה והלאה הוציא לאור ספרים רבים, ביניהם "ישראל בעמים" – סדרת ספרי לימוד היסטוריה שהיו בשימוש נרחב בישראל, במיוחד בתנועה הקיבוצית. ב-1952 הוציא לאור ביוגרפיה של ז'אן-ז'אק רוסו ותאוריות החינוך שלו, ובאותה תקופה היה בחבר השופטים הראשון שבחר את זוכי פרס ישראל לחינוך. לוי נמנה עם עורכי "אנציקלופדיה חינוכית" והוציא סידרה גדולה של ספרי עזר והדרכה למורה – "מדריכים" לכיתות בית הספר היסודי.
ב-25 ביוני 1956 סבל אירוע מוחי קשה שממנו לא הבריא. הוא נפטר ב-11 בספטמבר 1956 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
ילדיו: מאשתו הראשונה (שושנה טבורובסקי-תבור) בן: אמנון (1918–1995), ומאשתו השנייה (שושנה איטיגין) בן: אבינועם (נ, 1945).
יצירתו.
יעקב לוי פרסם ספרים רבים. החשובים שבהם: סדרת ספרי הלימוד להיסטוריה יהודית בחמישה כרכים ותרגום ארבעה מספריו של הפילוסוף היהודי-צרפתי אנרי ברגסון.
בכתיבת ספרי לימוד ההיסטוריה יצא ד"ר לוי מנקודת הנחה שחשיבותם של תאריכים בלימוד היסטוריה פחותה מלימוד התהליכים שהביאו לאירועים היסטוריים. ואמנם, בסדרת "ישראל בעמים" אין למצוא כמעט תאריכים, לעומת זאת ההיסטוריה ניתנת בצורה סיפורית ומעניינת.
קפלת ההרשעה וכפיית הצלב
קפלת ההרשעה וכפיית הצלב היא קפלה נוצרית קתולית, השוכנת בתחנה השנייה של הוויה דולורוזה, ונמצאת בחזקת משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית. לפי המסורת הנוצרית, במקום זה נכפה הצלב על גבו של ישו לאחר שהורשע בידי פונטיוס פילטוס בפרטוריום שבתחנה הראשונה, והולקה בקפלת ההלקאה הסמוכה:
היסטוריה.
הקפלה נבנתה בידי האח הפרנציסקני ונדלין הינטרקוייזר (Wendelin Hinterkeuser) בשנת 1903 או 1904. היא קמה על חורבותיה של כנסייה ביזנטית ששמה אינו ידוע ואשר הפכה למסגד. מאז 1923 פועל בתחנה הראשונה בוויה דולורוזה בית הספר המוסלמי אל-עומריא, אליו הגישה אינה חופשית; ובשל כך הועתק מקום ההרשעה אל התחנה השנייה, וגם הוא מונצח בקפלה.
האתר.
בחלק מרצפת הכנסייה שולבו אבנים גדולות ומחורצות שהן חלק מהרחוב המרוצף (ליתוסטרטוס) שנמשך עד למנזר האחיות ציון הסמוך. על פי המסורת הנוצרית, על רצפת רחוב זה נערך משפטו של ישו, אולם הארכאולוגים תמימי דעים כי זהו ריצוף מאוחר לתקופת בית שני, כנראה מן המאה ה-2, מתקופת איליה קפיטולינה. בכניסה לקפלה ניצבת אבן המסמלת את קצהו המזרחי של הליתוסטרטוס, אך זו הייתה קבועה בעבר כ-50 מטרים מזרחה משם, ליד השער החסום המסמן את מוצאה של הסקלה סנטה (גרם המדרגות דרכו הורד ישו מהפרטוריום לאחר שנשפט).
בשל מגבלות האתר, קבועה הכניסה אל הקפלה בצידה הצפוני, ולא בצד המערבי כמקובל בדרך כלל. המבנה רבוע ונושא חמש כיפות. הכיפות נחות על גבי תופים שבהם קבועים חלונות ויטראז' המתארים סצנות מהפסיון של ישו. הכיפה המרכזית גבוהה וגדולה מארבע האחרות, ונושאת עוד תוף ועליו כיפה קטנה נוספת. עיצוב חלל הפנים של הקפלה אינו יומרני, אך הוא משרה תחושה של ניגודיות, הנובעת משילוב קירות האבן הבהירים עם האפלולית הנגרמת מהאור העמום שחודר דרך חלונות הכיפות ממעל. ארבעה עמודי שיש ורדרד תומכים בתקרת המבנה, ועל הקירות פילסטרים משיש. עמודים ופילסטרים קוריתיים מיניטוריים תומכים בשני המזבחות.
באפסיס המרכזי מוצגת סצנה המשלבת אלמנטים תלת-ממדיים עם ציור, והמתארת את ישו כשהוא מובל במורד מדרגות הפרטוריום בידי חייל רומי. ישו לבוש בגלימת ארגמן, סמל המלכות, ועוטה את כתר הקוצים; מימינו, במעלה גרם המדרגות ניצב פונטיוס פילטוס הנוטל את ידיו; ובמפלס הרחוב לשמאלו נראים שני עבדים המכינים את הצלב לקראת כפייתו על כתפיו. ממעל רשום בלטינית קטע מהבשורה האפוקריפית על פי פטרוס: , היינו, . בשני האפסיסים הצדדיים ניצבים פסלי ישו מעיסת נייר: בימני הוא נראה בנושאו את הצלב, ובשמאלי כשהוא ניצב בגפו. בגומחה בקיר הדרומי, מול דלת הכניסה, ניצב פסל מתאר את יוחנן בן זבדי כשהוא מנסה להסתיר את המעמד מעיניה של מרים, אם ישו.
אריאדנה סקריאבינה
אריאדנה סקריאבינה (ברוסית: Ариадна Скрябина; 26 באוקטובר 1905 — 22 ביולי 1944) הייתה משוררת רוסייה ופעילה בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
סקריאבינה היא בתם מחוץ לנישואין של המלחין הרוסי אלכסנדר סקריאבין ובת זוגו טטיאנה פיודורובנה שְלֶצֶר. רק לאחר מותו של אביה ב-1915, הוכרה כבתו והחלה לשאת את שם משפחתו. לאחר מות אמה היגרה לפריז, שם השתתפה במספר חוגים ספרותיים של מהגרים רוסים, כתבה שירים והחלה לפרסמם. היא נישאה למשורר היהודי-רוסי דוד קנוט (שמו הספרותי של דוד מאירוביץ פיקסמן), התגיירה, והחליפה בשל כך את שמה לשרה. היא ובעלה תמכו ברעיונות הציונות הרוויזיוניסטית.
במלחמת העולם השנייה הקימה עם בעלה ושני אנשים נוספים את המחתרת היהודית הציונית – "הצבא היהודי". היא הייתה אחת הפעילות הבולטות במחתרת והצליחה להציל ממוות יהודים רבים, בהם ילדים שעזרה להבריח לשווייץ, לאחר שהוריהם גורשו למחנות ריכוז ונרצחו. כחודש לפני שחרור פריז, בעת פגישת מחתרת בביתה שבטולוז, בצלו של משטר וישי, נהרגה אריאדנה מירי של אנשי המיליציה הצרפתית שארבו לפעילי המחתרת בביתה.
ביוגרפיה.
אריאדנה שלצר.
אריאדנה סקריאבינה נולדה בבוליאסקו (Bogliasco) שליד ג'נובה שבאיטליה ב-26 באוקטובר 1905. היא נולדה מחוץ לנישואין למלחין הרוסי אלכסנדר סקריאבין ולבת זוגו, טטיאנה שלצר. אף שבאופן רשמי היה סקריאבין נשוי באותה עת לוורה איבנובנה סקריאבינה, עמה היו לו ארבעה ילדים, תוך שנה הוא ניהל חיי משפחה עם טטיאנה שלצר אותה הכיר ב-1902. אריאדנה, בתם הראשונה של סקריאבין ושלצר, קיבלה בלידתה את שם משפחתה של אמה — שלצר, כיוון שאשתו של אביה מעולם לא הסכימה להתגרש ממנו. אף על פי שאביה היה בן זוגה של שלצר עד סוף ימיו, קיבלה אריאדנה את שם משפחתו רק לאחר מותו.
המצב הכלכלי של המשפחה היה קשה. לאחר שנה שבה ניהל חיים של מוזיקאי נודד, הידרדרו יחסיו של סקריאבין עם ההוצאה לאור אשר פרסמה את יצירותיו. הם גרו בבית צנוע ליד פסי הרכבת בבוליאסקו. שמה של אריאדנה ניתן לה על ידי הוריה בהשראת דמותה של אריאדנה מהמיתולוגיה היוונית, המסמלת תקווה ויכולת להשתחרר ממצבים מסובכים.
באותה עת היה סקריאבין שקוע בעבודתו על הסימפוניה "פואמת האקסטזה" , יצירה שחיבר בין השנים 1905–1908. ירמיהו הלפרן, איש בית"ר והציונות הרוויזיוניסטית, היה סבור שצלילי הסימפוניה השפיעו על אופייה של אריאדנה:
אירופה, אמריקה.