פירס היה לאומן תרבותי, והאמין ששפה היא מהותית לזהותה של אומה. הוא טען שמערכת החינוך האירית מגדלת ילדים להיות אזרחים בריטיים טובים, או לדבריו – אירים ממושמעים, וביקש להציע חלופה למערכת זו. יחד עם חבריו לתנועת התקומה האירית, הוא דירג את הצלתה של השפה האירית מהכחדה כערך עליון בסדרי העדיפויות הלאומיות, והוא האמין שהמפתח להצלת השפה היא מערכת חינוך נאותה. לפיכך, הוא פתח ב-1908 בית ספר דו-לשוני לבנים, סנט אנדה ("Scoil Éanna"), ברנלה, פרוור של דבלין. הלימודים נערכו באנגלית ובאירית. כעבור שנתיים עבר בית הספר לרתפרנהם אשר בדרום דבלין.
בעזרתם של תומאס מקדונה, אחיו הצעיר וילי, אמו מרגרט, ושתי אחיותיו, בית הספר הוכח כהצלחה. לפיכך, פתח פירס גם בית ספר דומה לבנות, סנט איטה.
אך המיקום החדש, בבית אחוזה מוקף חורשות, גרר גם בעיות כספיות לבית הספר, ופירס נכנס לחובות. בפברואר 1914 הוא יצא למסע גיוס כספים בארצות הברית, וכך הצליח להבטיח את המשך קיומו של בית הספר.
המתנדבים האירים ושלטון עצמי.
ב-1912, הציע ג'ון רדמונד, מנהיג המפלגה הפרלמנטרית האירית, אשר הייתה המפלגה המייצגת בבית הנבחרים הבריטי, הביא את הממלכה המאוחדת לכדי התחייבות לחוקק חוק שלטון עצמי באירלנד. פירס, כמו רפובליקנים אחרים, קיבל את ההחלטה ברגשות מעורבים. הוא היה אחד מארבעת הדוברים בהפגנה המונית למען שלטון עצמי שהתקיים בדבלין, יחד עם רדמונד, ג'וזף דוולין – חבר פרלמנט ומנהיג הלאומנים הצפוניים, ואוון מקניל – מנהיג בליגה הגאלית. פירס נאם באירית, והצהיר ש"עם מספיק אומץ, יש לנו מה להרוויח; אך יוזהרו האנגלים, שאם יבגדו בנו שוב, תהיה מלחמה אדומה ברחבי אירלנד".
בנובמבר 1913 הוזמן פירס לאספת ההקמה של המתנדבים האירים, ארגון שקם בתגובה להקמת כוח המתנדבים מאלסטר אשר נלחמו בעד השלטון הבריטי. מטרת הארגון הייתה "לשמר ולהבטיח את הזכויות והחירויות המשותפות לכל תושבי אירלנד".
חוק השלטון העצמי לא עבר בפרלמנט, אך באופן שהבטיח דחייה למועד מאוחר יותר, ולא את עצירתו. אחר כך הוא אושר, אך פריצת מלחמת העולם הראשונה דחתה שוב את השמתו.
בינתיים, ג'ון רדמונד ניסה להשתלט על המתנדבים האיריים, מתוך חשש שאלו יהוו איום ל"סמכות הלאומית" שלו. למרות התנגדות מצד האחווה הרפובליקנית האירית, הוועדה המנהלת של המתנדבים הצביעה לחלוק עם רדמונד את המנהיגות, והוקמה ועדה משותפת לצורך זה. פירס היה בין המתנגדים, וכתב: "המנהיגים באירלנד כמעט תמיד נטשו את העם ברגעים קריטיים; ולפעמים אף מכרו אותם. תנועת המתנדבים ננטשה על ידי מנהיגיה."
המתנדבים התפצלו עקב מחלוקת זו, וכן בשל סוגיית התמיכה בבעלי הברית במלחמה, ובמיוחד במאמצים הצבאיים של בריטניה. הרוב הלך עם רדמונד, שהאמין שתמיכה בבריטניה תבטיח את השלטון העצמי האירי. המיעוט עמד על שלו בהתנגדות לתמיכה בבריטים, ואף פעלו באופן מכוון נגד גיוס לצבא הבריטי.
האחווה האירית הרפובליקנית.
בדצמבר 1913 הושבע פירס לארגון המחתרתי שקם חודש קודם, האחווה הרפובליקנית האירית (IRB). הארגון פעל למען סיום השלטון הבריטי באירלנד והחלפתו ברפובליקה אירית. פירס צורף למועצה הגבוהה של הארגון על ידי טום קלארק, והיה אחת מני רבים שהיו חברים גם ב-IRB וגם במתנדבים. כשמונה למנהל הארגון הצבאי של המתנדבים, הוא נהיה למתנדב הבכיר בין חברי ה-IRB, והשפעתו הייתה מרכזית בגיוס שארי המתנדבים אחר הפיצול האידאווגי לשורות ההתקוממות שבהתהוות. ב-1915 הוא מונה גם למועצה הגבוהה של ה-IRB, והיה חבר במועצה הצבאית הסודית שלה, שהייתה קבוצת הליבה אשר התחילה לתכנן התקוממות בעוד המלחמה מתנהלת באירופה.
ב-1 באוגוסט 1915 הוא נשא דברים בהלווייתו של המנהיג הפניאני ג'רמיה או'דונובן רוסה. הוא היה המנהיג הרפובליקני הראשון אשר צולם כשהוא נואם. בסיום דבריו אמר:
מרד הפסחא ומותו.
כמה ימים לפני חג הפסחא ב-1916, הוציא פירס בשם ה-IRB פקודה לכל יחידות המתנדבים ברחבי אירלנד להתכונן לשלושה ימים של תמרונים החל מיום ראשון הפסחא, כסימן לתחילת ההתקוממות הכללית נגד הבריטים. כאשר אוון מקניל, רמטכ"ל המתנדבים, גילה שמתבצעת תוכנית ההתקוממות ללא סיוע בנשק מצד גרמניה, הוא ביטל את הפקודה באמצעות מודעה בעיתון, ואז יצאה פקודה של הרגע האחרון מצד ה-IRB להתקדם עם התוכנית – וכתוצאה, הגיעו למרידה עצמה מספר קטן מהמתוכנן של משתתפים.
כפרצה המרידה ביום שני של הפסחא, ב-24 באפריל 1916, היה זה פירס שהקריא את הצהרת הרפובליקה האירית מחוץ לבניין בית הדואר המרכזי, שם הקימו המורדים את מפקדתם. פירס היה גם המחבר העיקרי של ההצהרה, ונבחר כנשיא הרפובליקה. לאחר שישה ימי לחימה, אבדות כבדות בנפש והרס רב, הכריז פירס על כניעה.
פירס נעצר על ידי הבריטים יחד עם עוד ארבעה עשר מחבריו למרד, בהם גם אחיו וילי. פירס והאחרים נדונו למוות בירייה. טום קלארק, תומאס מקדונה ופירס עצמו היו הראשונים שהוצאו להורג ב-3 במאי בכלא קילמיינהאם שבדבלין. פירס היה בן 36 במותו.
ג'ון מקסוול, מפקד הכוחות הבריטיים באירלנד, שיגר מברק לראש הממשלה אסקווית, עם המלצה לא להחזיר את גופותיהם של האחים פירס למשפחתם, באומרו: "הסנטימנטליות האירית תהפוך את קבריהם למקדשי מרטירים אליהם יעלו לרגל כל שנה, מה שיהפוך להפרעה מתמשכת בארץ זו". מקסוול גם מנע מאמו של פירס לקבל מכתב שכתב לה טרם הוצאתו להורג, וכן שני שירים שכתב ב-1 במאי 1916. הוא שלח לאסקווית גם עותקים של אלה, עם ההערה שחלק מהתכנים "מעוררים דחייה".
כתביו.
פירס כתב סיפורים ושירים באירית ובאנגלית. הידועים מבין שיריו הם "The Mother", ("האם") "The Fool" ("השוטה"), "The Rebel" ("המורד") ו-"The Wayfarer" ("הנווד"). הוא גם חיבר מספר מחזות אלגוריים בשפה האירית, ביניהם "The King", ("המלך") "The Master" ("האדון"), ו-"The Singer" ("הזמר"). בין סיפוריו הקצרים באירית נכללים "Eoghainín na nÉan" ("אוונין של הציפורים"), "Íosagán" ("ישו הקטן"), "An Gadaí" ("הגנב"), "Na Bóithre" ("הדרכים"), ו-"An Bhean Chaointe" ("האישה המקוננת").
את רעיונותיו בנושא חינוך הוא ריכז במסה "מכונת הרצח". הוא כתב מספר גדול של מאמרים ומסות פוליטיות, בין המפורסמים ביניהם "The Coming Revolution" ("המהפכה המתקרבת") ו-"Ghosts" ("רוחות").
מוניטין.
בעיקר בשל החוזרים הפוליטיים שכתב בחודשים שלפני ההתקוממות, פירס נהיה מוכר כקול המרידה. בהמשך המאה ה-20, הפך פירס לדמות מופת עבור לאומנים אירים. הצבא האירי הרפובליקני החשיב עצמו כחלק ממורשתו של פירס.
כל בני משפחת פירס זכתה למוניטין כלאומנים מובילים: אמו, מרגרס פירס, שירתה כטאכטה דאלה (חברת דאל אירן, הפרלמנט האירי, בבית הנבחרים) וגם אחותו, מרגרט מרי פירס, שירתה כסנאטורית בשנאד ארין (הסנאט האירי).
מספר היסטוריונים ניסו לפענח את אישיותו של פירס והעלו תאוריות שונות לגביו, במיוחד בשל היעדר גילוי העדפה מינית כלשהי מצידו. שון פארל מורן, למשל, הסיק שהיה פדופיל, על אף שאין כל עדות למעשים מסוג זה לגביו, היות שגילה התלהבות מהבנים שהיה מלמד, ובדרך כלל לא היה מגלה התלהבות רגשית כלפי הבריות. היעדר תגובות רגשיות מצידו וחוסר בגרות שהפגין פוענחו על ידי הפסיכיאטרים מייקל פיצג'רלד ואנטואנט ווקר דווקא כתסמונת אספרגר.
דבר אחד שידוע אודותיו זה שהוא התבייש בסטרביסמוס, מצב שגרם למצמוץ בעינו השמאלית, ולכן נטה להצטלם רק בפרופיל מצד ימין.
מורשת והנצחה.
על שמו.
יש מספר גדול של מועדוני ומתקני ספורט הקרויים על שמו, ביניהם קבוצות כדורגל, מגרשים, ומועדוני כדורגל בבלפסט, קורק, דרי, לימריק, ארמה, דניגול, דבלין, לונגפורד, דונדאלק, באליביי, רוסקומון, אניסקורתי, ויקלו, ואצטדיון בסולטהיל.
קיימים מספר כאלה גם מחוץ לאירלנד, השייכים לליגת הספורט הגאלית, ביניהם באוסטרליה (ויקטוריה), ניו זילנד (אוקלנד), סקוטלנד, אנגליה (יורקשייר, לונדון), וארצות הברית (שיקגו, דטרויט).
אפטר אייט
אפטר אייט (באנגלית: After Eight; מילולית: "אחרי שמונה") הוא מותג שוקולד בריטי המבוסס על מוצרים המכילים שוקולד ומנטה.
המוצר המקורי תחת מותג זה, "After Eight Thin Mints", כולל ריבועים דקים של שוקולד כהה הממולאים במנטה. חברת רונטרי'ז החלה לייצרו ב-1962, ושמו נועד לרמוז על ייעודו כחטיף שלאחר ארוחת הערב. מאז 1970 מיוצר השוקולד במפעל בקאסלפורד שביורקשייר והאמבר, ומאז רכישתה של רונטרי'ז על ידי נסטלה ב-1988, משווקת אותו האחרונה.
שכבת המנטה הפנימית מכילה סוכרוז ואינוורטאז, היוצרים מרקם שמאפשר את עטיפתו בשוקולד. לאחר הייצור, האינוורטאז גורם לפירוק הסוכרוז לגלוקוז ולפרוקטוז, ומרקם המנטה הופך פחות מוצק.
פרט ל-"Thin Mints" מייצרת החברה מספר מוצרים נוספים תחת שם המותג "After Eight", כגון "Delights" (עיגולי שוקולד כהה הממולאים במנטה), "Straws" (מקלות שוקולד כהה ממולאי מנטה) ו-"Biscuits" (ביסקוויטים עם שוקולד ומנטה).
מוצרי החברה הם כשרים חלבי בהשגחת ה-OU
יוהאן פונלנטן
יוהאן פונלנטן בנאווידס (בספרדית: Johan Vonlanthen Benavídez; נולד ב-1 בפברואר 1986 בסנטה מרתה, קולומביה) הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת הקיצוני הימני. פונלנטן שיחק בקבוצות מובילות מהולנד, אוסטריה ומשווייץ ובנבחרת שווייץ. סבו בעל אזרחות שווייצרית, מה שהקנה לו את הזכאות לייצג דווקא את שווייץ ברמה הבינלאומית במקום קולומביה, מולדתו.
קריירה.