משנות ה-1950 לימד פלוסר פילוסופיה ושימש עיתונאי. בשנת 1960 החל לשתף פעולה עם המכון הברזילאי לפילוסופיה בסאו פאולו ומאמרו פורסם בכתב-העת הברזילאי לפילוסופיה. כך התקרב לקהילה האינטלקטואלית הברזילאית. באותו עשור הוא פרסם ולימד פילוסופיה במספר בתי ספר בסאו פאולו: כיהן כמרצה לפילוסופיה של המדע בבית הספר הפוליטכני של אוניברסיטת סאו פאולו וכפרופסור לפילוסופיה של התקשורת בבית הספר למשחק ובבית הספר ללימודי קולנוע מתקדמים בסאו פאולו. הוא גם השתתף בפעילות אומנותית, והיה מעורב בבינאלה לאומנות עכשווית של סאו פאולו ובאירועי תרבות אחרים. בשנת 1963 התפרסם בפורטוגזית את ספרו הראשון, "שפה ומציאות".
ב-1972 החליט לעזוב את ברזיל. ייתכן כי הוצאת ספריו לאור נעשתה קשה יותר בגלל ששלט אז בברזיל, אף שעבודותיו עסקו בתקשורת ושפה.
הוא עבר לגור באיטליה ולאחר מכן בגרמניה ובכפר רוביון בדרום צרפת. עד למותו היה פעיל בכתיבה בתחום תאוריות של מדיה ותקשורת ונתן הרצאות בנושא.
בשנת 1991 נסע פלוסר לפראג על מנת להרצות, אך בדרכו לשם קיפח את חייו בתאונת דרכים.
כתיבתו.
מסותיו של פלוסר הן קצרות, פרובוקטיביות, צלולות ובעלות דמיון לסגנון של מאמרים עיתונאיים. מבקריו מציינים שהוא הוגה פחות "שיטתי" מאשר "דיאלוגי" שניחן בחשיבה אקלקטית.
במרכז התעניינותו עמדו נושאים של כתיבה, תמונה טכנולוגית, צילום, נדידה, פילוסופיה, תקשורת וספרות, ובשנותיו המאוחרות - הפילוסופיה של התקשורת ושל היצירה האומנותית. כתביו משקפים את חיי הנדודים שלו: אף כי רוב עבודותיו נכתבו בגרמנית, טקסטים אחרים שלו ראו אור בפורטוגזית ובצרפתית. תרגומים של מאמריו לשפות אחרות הם נדירים יחסית, בין השאר משום שכתביו מפוזרים בשפות שונות, כמאמרים או כקטעי ספרים. בשנת 2014 יצא לאור תרגום עברי של ספרו לקראת פילוסופיה של הצילום בהוצאת רסלינג, ספר שבמקור נכתב בגרמנית וראה אור לראשונה בשנת 1983.
הארכיונים של פלוסר שכנו בעבר באקדמיה לאמנויות המדיה בקלן, וכיום הם נמצאים באוניברסיטת ברלין לאומנויות.
הרי הזגרוס
איציק אלשיך
איציק אלשיך (נולד ב-11 בנובמבר 1952) הוא מנכ"ל חברת התקליטים "הליקון",
יו"ר פדרציית יצרני המוזיקה הישראלית (סניף של הפדרציה הבינלאומית של יצרני המוזיקה) משנת 2009. דור שני בתעשיית המוזיקה הישראלית.
מנהל את חברת "ישראפון" שעסקה בייצור תקליטי וויניל וכיום בעלת קטלוג ישראלי ותיק (שלישיית גשר הירקון, איש חסיד היה, בוסתן ספרדי).
אלשיך הוא בנם של נפתלי ונלי אלשיך. אביו הקים עם דודו את חברת התקליטים ישראפון ב1953.
בוגר אוניברסיטת ת"א בתואר מהנדס אלקטרוניקה.
ב-1985 הקים ביחד עם רוני בראון את חברת המוזיקה "הליקון". הם בחרו לקרוא לה על שם ההר "הליקון" שביוון, "אשר על פי המיתולוגיה היוונית שכנו בו תשע המוזות – אלות היצירה, האמנויות והמדעים, שעיקר תפקידן היה להעניק השראה ליוצרים ובעיקר למשוררים, למוזיקאים ולפילוסופים". השניים שותפים בחלקים שווים ומנהלים את החברה יחדיו.
חברת "הליקון" התפתחה עם השנים והפכה לאחת מחברות המוזיקה המובילות בישראל, עם נתח שוק של כ- 35%.
בין האמנים הישראלים הבולטים שהפיקה: ריטה, רמי קלינשטיין, אתניקס, יהודית רביץ, ארקדי דוכין, אביב גפן, עידן רייכל, יהודה פוליקר, עברי לידר, קובי אוז, נינט טייב, שירי מימון.
"הליקון" מייצגת בארץ את החברות הבינלאומיות Universal Music ,EMI.
ל"הליקון" מספר חטיבות לייצוג אמנים ביניהן ניתן למצוא את "הליקון סונגס"- ייצוג כותבים ומלחינים.
"הליקון כנען" - ניהול והפקה של אמנים ומופעים כגון: שלומי שבת, אתניקס, שירי מימון ושמעון בוסקילה, מתי כספי וריקי גל.
כמו כן, הליקון שותפה במועדון רדינג 3 במתחם נמל תל אביב.
מרכז עסקים שורק
מרכז עסקים שורק (נקרא גם "מעוין שורק") הוא אזור תעשייה בשטח של 475 דונם, השוכן בדרום-מערבה של ראשון לציון, בין כביש 4 לכביש 4311.
עם החברות הפועלות באזור התעשייה נמנות איקאה, קוקה-קולה, הבנק הבינלאומי (מת"ף), קניוני ישראל, אלבר, ומספר יבואני רכב הכוללים את קבוצת לובינסקי (יבואנית פז'ו וסיטרואן), קבוצת מאיר (וולוו, יגואר והונדה), טלקאר (דייהטסו, קיה וסניונג), צ'מפיון מוטורס (פולקסווגן, סקודה סיאט וקופרה), UTI (משאיות איסוזו) וקבוצת מכשירי תנועה (סוזוקי, מאן, ברידגסטון, ייל, ליגונג, קובוטה).
בעתיד מתוכננת הקמת תחנת הרכבת ראשון לציון - מעוין שורק באזור.
המוזיאון הלאומי של איראן
המוזיאון הלאומי של איראן (פרסית: موزه ملی ایران) הוא מוזיאון הממוקם בטהראן, בירת איראן. המוזיאון מהווה שילוב של שני מוזיאונים, "המוזיאון הארכאולוגי של איראן", ומוזיאון האמנויות הלאומי, שנחנך בשנת 1972.
מבנה המוזיאון הלאומי לאמנות, נבנה בחצרו של המוזיאון הארכאולוגי, ועבר לא מעט שינויים, בעיקר במהפכה האיראנית בשנת 1979.
במוזיאון שני מבנים: מבנה המוזיאון לארכאולוגיה ובו שלושה אולמות תצוגה המכילים חפצים מהתקופה הפלאוליתית, הנאוליתית, הכלקוליתית, תקופת הברונזה, ותקופות הברזל I-III, השושלת האחמנית, הסלווקית, התקופה הפרתית, והתקופה הסאסאנית.
מבנה המוזיאון לאמנות שנחנך בשנת 1996 ושוב שלוש קומות. במבנה זה מוצגים כלי חרס, טקסטיל, ספרים, יצירות אמנות ועוד.
מחלקות.
במוזיאון קיימים מספר מחלקות קבע, וכן מוצגות בו תצוגות מתחלפות.
מחלקה הפרה היסטורית.
מחלקה זו החלה את עבודתה כאשר המוזיאון נחנך. במחלקה זו למעלה מ-10,000 פריטים, המייצגים את ההתפתחויות של תרבויות פרהיסטוריות איראניות. חלק מהאוספים מקורם בחפירות ארכאולוגיות שנעשו על ידי הרשויות באיראן, וחלק מקורם באוספים פרטיים כגון אוסף פורגאי.
מחלקה היסטורית.
במחלקה זו מוצגים כ-9,000 ממצאים, ובהם מוצגים מתקופת השושלת האח'מנית, האימפריה הפרסית ומהתקופה הסאסאנית.
מחלקת מטבעות וחותמות.
המחלקה מוקדשת לשימור מטבעות וחותמות.
מחלקה אסלאמית.
מאז הקמתו של המוזיאון על ידי אנדרה גודאר הוקדשה הקומה הרביעית לתקופה האסלאמית. במחלקה זו 2400 פריטים בתחומים שונים, ובעיקר בחקר אמנות אסלאמית, באולם התצוגה תערוכת חפצי זהב וכסף. בשנים הראשונות של המהפכה האסלאמית האולם שימש גם כגלריית הקוראן.
איציק אלשייך
המוריסטאן
מתחם המוריסטאן
מוחמד רזה מירזאי
מוחמד רזה מירזאי ג'בארי הוא אתלט המתחרה במשחקים הפאראלימפיים עבור המשלחת האיראנית. מירזאי מתמחה בהטלת כידון ובעל ארבע זהב מדליות פאראלימפיות במקצוע.
קריירה.
מירזאי התחרה לראשונה באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996) בשני מקצועות. בתחרות יידוי הפטיש (קטגוריה F56) הוא סיים במקום החמישי, ואילו בתחרות הטלת הכידון זכה במדליית הזהב כשקבע שיא פאראלימפי חדש של 40.42 מטרים.
באולימפיאדת הנכים סידני (2000) עבר מירזאי להתחרות בקטגוריה F57, והתמקד בתחרויות הטלת הכידון בלבד. הוא זכה במדליית זהב נוספת בתחרות כשקבע שיא עולם בקטגוריית הנכות שלו עם הטלה למרחק של 38.64 מטרים.
באולימפיאדת הנכים אתונה (2004) הוא זכה במדליית זהב פעם נוספת, כשהטיל את הכידון למרחק של 40.71 מטרים, ובאולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) זכה במדליית זהב רביעית ברציפות.
אלכסנדר מקנזי
אלכסנדר מקנזי (באנגלית: Alexander Mackenzie; 28 בינואר 1822 – 17 באפריל 1892) היה פוליטיקאי קנדי ממוצא סקוטי שכיהן כראש ממשלת קנדה, השני במניין מאז איחוד קנדה, בין השנים 1873 – 1878.
מקנזי נולד בלוגיראט (Logierait) שבמחוז פרת'שייר שבסקוטלנד. בהיותו בן 13, בעקבות מותו של אביו, הוא נטש את לימודיו בבית הספר והחל להתלמד כסתת אבנים. כאשר מלאו לו 20 הוא היגר לקנדה והתיישב באזור שבו שוכנת כיום אונטריו. בעיסוקו כסתת אבנים הוא נחל הצלחה והתאפשר לו לעסוק בתחומי עניין נוספים, כמו עריכת עיתון פרו-רפורמיסטי. ב-1861 נבחר מקנזי לאספה המחוקקת של פרובינציית קנדה והיה מתומכיו של ג'ורג' בראון.
ב-1867 נבחר מקנזי לבית הנבחרים של קנדה מטעם המפלגה הליברלית. באמצע שנת 1873 הוא היה למנהיג המפלגה, ולפיכך למנהיג האופוזיציה וכמה חודשים לאחר מכן החליף את ג'ון אלכסנדר מקדונלד כראש ממשלת קנדה, בעקבות התפטרותו של זה האחרון בעקבות "השערורייה הפסיפית" . בבחירות של 1874 ניצחו מקנזי והליברלים ברוב ברור. הוא היה אהוד בקרב הציבור הכללי בשל הרקע הצנוע שלו ובשל נטיותיו הדמוקרטיות.
כראש ממשלה המשיך מקנזי בתוכנית בניין האומה שהחלה על ידי קודמו. ממשלתו ייסדה את בית המשפט העליון של קנדה ואת המכללה המלכותית הצבאית של קנדה והקימה את מחוז קיוויטין (Keewatin) כדי לנהל בצורה טובה יותר את השטחים החדשים ממערב שזה אך נרכשו עבור קנדה. עם זאת, התקדמות סלילת קו הרכבת הקנדית הפסיפית התנהלה לאיטה והיה על הממשלה להתמודד עם תוצאות המשבר הפיננסי של 1873. בבחירות של 1878 ספגה ממשלתו של מקנזי תבוסה מוחצת. הוא המשיך לכהן כמנהיג המפלגה הליברלית במשך שנתיים וכיהן כחבר הפרלמנט עד מותו משבץ מוחי.
ראשית חייו.