בגיל 27, ארן כבר ותיק בצבא הצלבני, כאשר הוא מתמודד עם החוויה המוזרה ביותר שאביר טמפלרי יכול לחוות. בעודו רודף אחר להקת גנבים סרצנים, הוא נתקל בצלאח א-דין, מנהיג הכוחות המוסלמים ומציל את חייו. הם הופכים לחברים קרובים, אך אויבים גדולים בו זמנית. במהלך שיחה עם צלאח א-דין, ארן לומד ומסיק כי צלאח מכין מתקפה על ממלכת ירושלים מהדרום ומביא עמו מידע זה לירושלים. מכיוון שארן הוא מפקד מבצר הטמפלרים בעזה, הוא מתכונן להכות את המכה הראשונה על כוחו של צלאח א-דין, בתקווה לפחות לעכב את צלאח א-דין, כך שירושלים אולי תינצל, שכן צבא המלך דאז עסוק במערכה צפונה משם. לאחר מצור קצר צלאח א-דין חס על העיר, בין השאר משום שארן הציל את חייו של צלאח א-דין, כשהוא הולך לזכות בפרס גדול יותר, העיר ירושלים. ארן מקבל פקודה לצעוד עם כל כוחו קדימה כדי לשבור את המצור על אשקלון. ארן ואנשיו מנהלים מתקפת פתע ויחד עם האבירים בעיר הם מוחצים לחלוטין את כוח המצור. למרות שהאדון הגדול ושני הטמפלרים הבכירים נמצאים באשקלון, הפיקוד על הכוחות הטמפלרים שרודפים אחרי צלאח א-דין ניתן לארן, בשל מזלו בקרב האחרון, שנתפס כרצונו של האל. צלאח א-דין שעדיין אינו מודע למצור השבור מופתע לחלוטין כשהטמפלרים תוקפים את כוחו המרכזי בכסות ערפל צפוף ולוכדים את עיקר הפרשים הממלוכים בתעלה, ומביסים לחלוטין את צבאו של צלאח בקרב על תל גזר. כאשר ארנולד דה טורוג'ה נבחר לאדון אבירי מסדר הטמפלרים, ארן מוזמן לירושלים כדי להיות אדון העיר, שם הוא והאדון הגדול מנהלים מדיניות סובלנית מבחינה דתית במטרה ליצור שלום מתמשך בין הנוצרים למוסלמים.
לאחר מותו של דה טורוג'ה, שנרצח על ידי הרקליוס, פטריארך ירושלים, זוכה ג'רארד מרידפור לתואר האמן החדש, וארן פוטר מיד מהעיר ומוחזר לתפקידו בעזה. ארן חש אכזבה ממסע הצלב ובקרב קרני חטין, ארן נפצע קשה ומבלה מספר שבועות בבית החולים של צלאח א-דין בדמשק. לאחר מכן הוא הופך ליועץ אישי של צלאח א-דין ומשכנע אותו לחוס על אוכלוסיית ירושלים שנכבשה (בשנת 1187). כמו כן, צלאח מחזיק בשבי את ג'ראר רידפור, שחותם בעל כורחו על פקודת השחרור של ארן ממשימתו. בסוף הרומן, ריצ'רד לב הארי מגיע לארץ הקודש עם צבאו. ריצ'רד כובש את עכו מצלאח א-דין, וכאשר צלאח מנסה לרכוש ממנו 5,700 אסירים, ריצ'רד מעדיף לטבוח באוכלוסייה במקום זאת, מכיוון שתנאים מסוימים לא התקיימו. ארן משתוקק מאוד לחזור הביתה, וצלאח א-דין תורם לארן את סכום הכסף שנותר שלב הארי זנח בתשוקתו לדם. ארן נוסע לעכו, בדרך שוכר בעלי מלאכה שונים ואז משיג ספינת משא טמפלרית ויוצא חזרה למולדתו.
בינתיים, ארוסתו של ארן, ססיליה אלגוטסדוטר, מרצה עונש ארוך לא פחות (20 שנה) במנזר של גודהם על החטאים שהיא וארן ביצעו בגיל 17. הממלכה נקלעת למלחמת אזרחים על הכתר, שנלחמה עליה על ידי שבט סוורקר והכוחות המשותפים של שבט אריק ופולקונג. ססיליה הנחשבת כחברת הפולקונג סופגת עלבונות מהנשים במנזר, שהן כולן משבט סוורקר. מאוחר יותר מצטרפת אליה ססיליה אחרת שהיא משבט אריק. אותה הם מכנים ססיליה רוזה (אלגוטסדוטר) וססיליה בלנקה בשל צבעי השיער שלהן (רוזה: אדום; בלנקה: בלונדי). יחד הן מאריכות את העינויים של הסוורקרים, ובעיקר אם המנזר ריקיסה, שלא חוסכת מאמץ להעניש את שתי החברות. ההקלה מגיעה כשבני אריק והפולקונג מביסים לבסוף את הסוורקרים בקרב ביילבו. ססיליה בלנקה, ארוסתו של המלך לעתיד, קנוט אריקסון מתחילה לרדוף את הנזירות, מה שלבסוף שובר את העינויים המתמשכים של השתיים. השתיים התיידדו גם עם משרתת צעירה של סוורקר, אולווהילדה אמונדסדוטר, למרבה האירוניה בתו של האיש שהובס על ידי ארן מגנוסון ואחר כך נהרג בידי קנוט. השלושה יוצרים ידידות לכל החיים ועם שנינותן וערמומיותן הופכות בסופו של דבר לכוח שליט.
נשים רדיקליות בניו יורק
נשים רדיקליות בניו יורק (באנגלית: New York Radical Women) הייתה קבוצה פמיניסטית רדיקלית, אשר פעלה בין השנים 1967- 1969 והשתייכה לגל השני של הפמיניזם. הקבוצה ידועה בהפגנה שקיימה נגד תחרות "מיס אמריקה".
הקמת הקבוצה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1967 ביוזמה של מספר נשים פעילות בארגוני מחאה לזכויות אדם. הן החלו לערוך מפגשים ובהן לדון בחוויות מתוך חייהן האישיים שבהן נאלצו להתמודד עם סקסיזם ויחס מפלה מצד החברה הגברית. תוך זמן קצר הצטרפו גם נשים נוספות. בתחילת דרכה מנתה הקבוצה כמה עשרות נשים, ובעת התפרקותה כללה כמה מאות נשים.
תקופת תחילת הגל השני של הפמיניזם התאפיינה ברצונן של נשים לגבש חזון פוליטי עבור התנועה וליצור ערכים מובהקים, לא אחת עלו מחלוקות בנוגע לאפשרות של נשים להשיג שינוי דרך השתתפות במאבקים חברתיים אחרים, או שהדרך היחידה לעשות זאת היא על ידי מאבק עצמאי ונפרד משלהן. קבוצת "נשים רדיקליות בניו יורק" טענה כי דרך הפעולה המועדפת במאבק הפמיניסטי צריכה להיות פעילות בקבוצות קטנות של נשים בלבד.
רבות מן החברות היו פעילות בארגונים חברתיים אחרים טרם הקמת הקבוצה, כגון ארגוני סטודנטים, מחאות אנטי מלחמתיות, השמאל החדש והתנועה לחופש הביטוי. אותן נשים היו עדות לרוח המחאה החברתית שהייתה ניכרת בשטח באותן שנים, בעיקר ההתנגדות למלחמת וייטנאם ומחאות אפרו אמריקאים נגד אפליה גזעית וחשו שיש צורך להשתמש באותה רוח מחאה בציבור, אולם תוך כדי כך לבדל את מאבק הנשים ממאבקים חברתיים אחרים כדי להתנגד לדומיננטיות הגברית שהובילה את אותן מחאות וכך לתת במה אמיתית למאבק הפמיניסטי נגד הפטריארכיה.
מטרות ופעילות.
בדומה לקבוצות פמיניסטיות רדיקליות נוספות בשנות השישים המאוחרות, גם "נשים רדיקליות בניו יורק" השתמשו במניפסטים כדי להביע ביקורת על "השמאל החדש" והעובדה שהדיר נשים מתוכו, וכן כדי להציע דרכים למיגור הפטריארכיה ולהשגת שוויון. בפתיח המניפסט "עקרונות" שפרסמה הקבוצה הגדירו את הקבוצה באמצעות דחייתה את ההיסטוריה והתרבות הגברית, וטענו כי הן ביקורתיות כלפי כל האידאולוגיות, הספרות והפילוסופיה מן העבר שכן הן תוצרים של תרבות של עליונות גברית.
אחת הדרכים שבהן פעלה הקבוצה הייתה "העלאת מודעות" (raising consciousness), כלי שבעזרתו יכלו קבוצות קטנות של נשים להבין כיצד נורמות ומבנים חברתיים השפיעו על חייהן ודיכאו אותן. הנשים העלו חוויות אישיות במהלך מפגשים, וחוויות אלה העלו תחושת הזדהות בקרב החברות האחרות במפגש, מה שהביא להבנת החוויה המשותפת. דרך ניתוח החוויות המשותפות אודות סוגיות כגון אימהות, ילדות, מעגל העבודה וחיי זוגיות, יכלו להצביע יחד על הגורמים בעלי האינטרס לשימור דיכוי הנשים. הנשים סברו כי הבנת האופן שבו חייהן האישיים של כל אחת מהן היו קשורים למצבן הכללי של כלל הנשים יכלה לתרום לקידום המאבק הפמיניסטי לטובת כולן.
הקבוצה פרסמה כתב עת בשם "הערות מן השנה הראשונה" (Notes from the first year), אשר היה מבוסס על נאומים ודיונים של חברות הקבוצה במהלך מפגשיהן. עורכת כתב העת הייתה שולמית פיירסטון. בעקבות הצלחתו של כתב העת הראשון, בשנה השנייה לפעילות הוציאו כתב עת נוסף בשם "הערות מן השנה השנייה".
בינואר 1968 ארגנה הקבוצה הפגנה אלטרנטיבית לצעדה נגד מלחמת וייטנאם שארגנה ג'נט רנקין. האירוע שנודע גם בשם "חטיבת ג'נט רנקין" כלל כינוס של נשים רבות שמחו נגד המלחמה כרעיות, אימהות ובנות. קבוצת "נשים רדיקליות בניו יורק" התנגדה לאותה הפגנה וטענה כי פנייה אל הממשל כנשים רק מותירה אותן בתפקידיהן הפסיביים, המהווים תגובה לגברים, במקום לאפשר להן לזכות בכוח פוליטי אמיתי ובעל השפעה.
במחאת-הנגד שארגנו, הציגו הנשים מיצג "הלוויה" לתפקידי המגדר המסורתיים המיוחסים לנשים. במהלך ההפגנה גם הניפו שלטים בהן נכתב "אל תבכי, התנגדי", הכריזו על "מותה" של הנשיות המסורתית ועודדו את כוחה של אחוות הנשים.
הפגנה נגד תחרות "מיס אמריקה".
ב-7 בספטמבר 1968 ערכה הקבוצה מחאה נגד תחרות מיס אמריקה ה-42. המחאה התקיימה באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי והשתתפו בה כמאה נשים. הנשים מחו נגד היותה של תחרות היופי סקסיסטית ומעודדת החפצת נשים. כמו כן, מחו נגד הגזענות בטקס, שבו לא הוכתרה עד אותה עת אישה שחורה, וכן נגד תמיכת התחרות במלחמה בווייטנאם דרך שליחת הזוכות לבדר את החיילים.
הנשים ערכו מיצגים שונים במהלך ההפגנה, באחד מהם זרקו "סימני דיכוי" לתוך פח אשפה שעליו נכתב "פח האשפה של החירות". סמלי הדיכוי כללו בין היתר נעלי עקב, מוצרי איפור, מסלסלי שיער וחזיות. מיצג זה תרם לקיבוע הסטריאוטיפ של "שריפת חזיות", אם כי כלל לא נשרפו חזיות באותו אירוע.
מספר מפגינות הצליחו לרכוש כרטיסים ולהיכנס לאולם, שם הפריעו למהלך הטקס והניפו כרזה עליה נכתב "חופש לנשים".
העובדה שמיליוני אמריקנים צפו בטקס בטלוויזיה בעיה לחשיפה תקשורתית אדירה לתנועת הנשים ותרם לכך שהגל השני של הפמיניזם הגיע לתודעה הציבורית.
במהלך ההפגנה הסכימו חברות הקבוצה לשוחח עם עיתונאיות נשים בלבד ולא ענו על שאלות של עיתונאים גברים, מתוך מטרה לסייע לעיתונאיות לסקר את האירוע, דבר שלא קיבלו אפשרות לעשות במרבית המקרים באותה עת, שכן נשים הוגבלו לרוב לסיקור נושאים "רכים" יותר בעיתונות.
השפעה.
לפעילות הקבוצה השפעה על התפתחות הגל השני של הפמיניזם ועל המשך צמיחת הפמיניזם הרדיקלי.