אין אמנות בינלאומיות או רב לאומיות העוסקות בצורה ישירה בהפלות, אך דיני זכויות האדם והמשפט הפלילי הבינלאומי מתעסקים מעט בסוגיות.
הכנסייה הקתולית בעלת השפעה רבה באמריקה הלטינית, ומתנגדת ללגליזציה של הפלות. האמנה האמריקנית לזכויות אדם, שבה היו ב-2013, 23 קבוצות מאמריקה הלטינית, מכריזה על חיי אדם כמתחילים בהפריה. באמריקה הלטינית, הפלה לפי בקשה היא חוקית רק בקובה (1965), אורוגוואי (2012), ארגנטינה (2021), קולומביה (2022) ובחלקים ממקסיקו. הפלות אסורות לחלוטין ברפובליקה הדומיניקנית, אל סלבדור, הונדורס וניקרגואה, והן מותרות רק בנסיבות מוגבלות מסוימות ברוב המדינות האחרות באמריקה הלטינית.
בשנת 2005, ועדת זכויות האדם של האו"ם (UN HRC) הורתה למדינת פרו לפצות אישה (המכונה כ-ק.ל.) על כך שנשללה ממנה הפלה רפואית בטוחה; זו הייתה הפעם הראשונה שוועדת האו"ם הטילה אחריות על מדינה כלשהי על אי הבטחת גישה להפלה בטוחה וחוקית, והפעם הראשונה שהוועדה אישרה הפלה כזכות אדם. ק.ל. קיבלה את הפיצוי בשנת 2016. בפרשה מ-2016 של מלט נגד אירלנד, וועדת זכויות האדם של האו"ם מצאה שחוקי הפלות באירלנד מפרים את האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות מכיוון שהחוק האירי אסר על הפלה במקרים של הפרעות קטלניות בעובר.
חוקים לאומיים.
בעוד שהפלות חוקיות אפילו אם בתנאים מסוימים כמעט בכל המדינות, תנאים אלה שונים ומשתנים במידה רבה. על פי דו"ח של האו"ם עם נתונים שנאספו עד 2019, הפלה מותרת ב-98% מהמדינות על מנת להציל חיי אישה. סיבות אחרות המקובלות הן שמירה על בריאות הפיזית של האישה (72%) או שמירה על בריאות נפשית (69%). במקרים של אונס או גילוי עריות (61%) ובמקרים של פגיעה עוברית המקשה או לא מאפשרת הולדה (61%). ביצוע הפלה מסיבות כלכליות או חברתיות מקובל רק ב-37% מהמדינות. ביצוע הפלה רק על בסיס בקשת האישה, מותרת רק ב-34% מהמדינות בעולם, כולל קנדה, רוב המדינות באירופה וסין.
במדינות מסוימות, צריך לבצע הליכים נוספים לפני ביצוע ההפלה גם אם מתקיימים הסיבות שבשבילהם מותר ההפלה. לדוגמה, בפינלנד, שבה הפלות לא ניתנות רק על סמך בקשת אישה, אלא צריך גם לקבל אישור לכל הפלה משני רופאים (או אחד בנסיבות מיוחדות). 90% מההפלות בפינלנד מבוצעות מסיבות סוציו-אקונומיות. עד כמה מקפידים בפועל על כל הנהלים המוכתבים בחקיקה בכל מדינה היא עניין אחר. לדוגמה, בבריטניה, דו"ח של ועדת איכות טיפול ב-2012 מצא שמספר מרפאות של ה-NHS עוקפות את החוק, בכך שהם עושים שימוש בטפסים שנחתמו מראש על ידי רופא אחד, ובכך אפשרו הפלות לחולים שנפגשו רק עם רופא אחד ולא עם שניים כמו שהחוק דורש.
מדינות עצמאיות.
הטבלה שלהלן מסכמת את העילות המשפטיות להפלה בכל המדינות החברות באו"ם, במדינות המשקיפות של העצרת הכללית של האומות המאוחדות ובכמה מדינות עם הכרה מוגבלת. טבלה זו ברובה מבוססת על נתונים שנאספו על ידי האו"ם עד 2019.
מדינות עם חוקי הפלות מוגבלים יותר.
על פי דו"ח של ארגון נשים על גלים, כ-25% מאוכלוסיית העולם חייה במדינות עם "חוקי הפלה מגבילים מאוד" - כלומר חוקים האוסרים לחלוטין הפלה, או מאפשרים זאת רק כדי להציל את חיי האמא. המדינות הללו נמצאות בדרך כלל באמריקה הלטינית, אפריקה, המזרח התיכון, אזור אסיה-פסיפיק, וכן מלטה שבאירופה. המרכז לזכויות רבייה מדווח כי "חוסר היכולת לגשת לטיפול בטוח וחוקי להפלות משפיע על 700 מיליון נשים בגיל הפוריות".
חריגים בדיני הפלות.
חריגים בחוקי הפלות מתרחשים במדינות שבהן הפלה היא ככלל בלתי חוקית או במדינות שעושים הפלה לפי בקשה עם מגבלות הריון. לדוגמה, אם מדינה מתירה הפלה לפי בקשה עד 12 שבועות, היא עשויה ליצור חריגים למגבלת ההריון הכללית הזו עבור הפלות מאוחרות יותר בנסיבות ספציפיות.
חוקים המאפשרים הפלה במקרים של אונס או גילוי עריות בדרך כלל שונים אחד מן השני בכל מיני מקומות ומצבים. לדוגמה, לפני פסק הדין רו נגד וויד, שלוש עשרה מדינות בארצות הברית אפשרו הפלה במקרה של אונס או גילוי עריות, אך רק מדינת מיסיסיפי אפשרה הפלה של הריונות עקב אונס. אף מדינה לא התירה הפלה רק בגלל סיבת גילוי עריות.
מיכאיל מג'ארוב
מיכאיל איוואנוב מג'ארוב (בבולגרית: Михаил Иванов Маджаров; 12 בפברואר 1854, קופריבשטיצה, האימפריה העות'מאנית – 23 בינואר 1944, סופיה, ממלכת בולגריה) היה דיפלומט, משפטן, פובליציסט ופוליטיקאי בולגרי מראשי מפלגת העם של בולגריה, אשר בין 1919–1920 כיהן כשר החוץ הדתות של בולגריה בממשלתו של אלכסנדר סטמבוליסקי.
קורות חייו.
מיכאיל מג'ארוב נולד בקופריבשטיצה ורכש השכלה תיכונית בפלובדיב. בהמשך סיים את מכללת רוברט בקונסטנטינופול ורכש השכלה אקדמית במשפטים באוניברסיטת מוסקבה. הוא הצטרף למפלגת העם של רומליה המזרחית ונמנה עם פעיליה הבולטים. ב-1886 לאחר הפוטש נגד אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה נעצר מג'ארוב והואשם בקשירת קשר לביצוע עבירה. לאחר מספר חודשים שוחרר ועזב את בולגריה. הוא שהה בגלות שנתיים ולאחר שובו עסק בעריכת דין ופרסם מאמרים פובליציסטיים. מג'ארוב הצטרף למפלגת העם של בולגריה ובין 1894–1899 כיהן כשר למבני ציבור, דרכים ותקשורת בממשלתו קונסטנטין סטואילוב. בשנים 1913–1914 כיהן כשגריר בולגריה לבריטניה וחתם בשם ממלכת בולגריה על הסכם לונדון שסיים את מלחמת הבלקן הראשונה. בשנים 1914–1915 כיהן כשגריר בולגריה לאימפריה הרוסית.
מג'ארוב כיהן כשר הפנים בממשלתו של סטויאן דאנב, כשר המלחמה בממשלתו של תאודור תאודורוב וכשר החוץ בממשלתו הראשונה של אלכסנדר סטמבוליסקי. ב-1922 נכלא למשך מספר חודשים בהנחיית ראש הממשלה סטמבוליסקי. מג'ארוב שוחרר לאחר ההפיכה הצבאית אשר במהלכה הודח ונרצח סטמבוליסקי. בהמשך, הצטרף למפלגת "הברית הדמוקרטית הבולגרית". ב-1937, בגבור התופעות האנטישמיות בבולגריה, וההשפעה הגוברת של התנועה הנאצית על החברה בבולגריה, ערכה הקונסיסטוריה היהודית סקר בקרב 60 מדינאים, סופרים, אמנים ועסקני ציבור, בדבר גישתם לתורת הגזע ולאנטישמיות. מיכאיל מג'ארוב נמנה עם המשיבים ובתשובותיו שלל את תורת הגזע, וציין כי שוויון זכויות ליהודי בולגריה הוא דבר המובן מאליו.
בינואר 1944 נפצע מג'ארוב קשה במהלך הפצצה של בעלות הברית על סופיה, ונפטר בהמשך מפצעיו. מג'ארוב היה נשוי ואב לשני ילדים. ביתו אנה קמנובה (1982-1894) נישאה לפטקו סטאינוב לימים שר החוץ של בולגריה.
ג'ון ריינולדס
ג'ון ריינולדס (באנגלית: John Reynolds; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, שכיהן בכל זרועות הממשל. הוא היה אחד מארבעת השופטים הראשונים של בית המשפט העליון של אילינוי בשנים 1818- 1825, כיהן שלוש פעמים בבית הנבחרים של אילינוי בשנים 1826–1830, 1846–1848 ובשנים 1852 -1854, כולל כיושב ראש הבית, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1834–1837 ובשנים 1839- 1843, וכמושל אילינוי הרביעי בשנים 1830–1834. הוא גם שירת כקצין בדרגת מייג'ור גנרל במיליציה של אילינוי ב.
ראשית חייו.
ג'ון ריינולדס נולד במחוז מונטגומרי, פנסילבניה. אביו, רוברט ריינולדס, ואמו, מרגרט (לבית מור) ריינולדס, היו שניהם ילידי אירלנד, שממנה הם היגרו לארצות הברית ב-1785 והגיעו תחילה לפילדלפיה. כאשר היה ריינולדס בן שישה חודשים בערך, עברה המשפחה לטנסי, שם כבר היו רבים מקרוביהם, באזור שלמרגלות רכס הרי קופר, כ-23 ק"מ מצפון-מזרח למיקומה הנוכחי של נוקסוויל. לאחר שחוו פשיטות של האינדיאנים, עברה המשפחה ב-1794 לחלק הפנימי של המדינה. הם היו עניים, וגידלו את ילדיהם עם הרגלים של עבודה פיזית.
ב-1800 עברה המשפחה ליד קסקסאיה שב, שם בילה ריינולדס את רוב שנות ילדותו. כחלק מגידולו, הוא קיבל את עקרון ההתנזרות משתיית משקאות חריפים. ב-1807 עברה המשפחה שוב, הפעם ליישוב גושן, שלרגלי הצוקים המשקיפים על נהר המיסיסיפי, מדרום-מערב לאדוארדסוויל.
בגיל 20 החל ריינולדס ללמוד במשך שנתיים בקולג' שבנוקסוויל, שם התגוררו קרובי משפחתו, והוא למד בקורסים בלימודים קלאסיים. לאחר מכן הוא שב לנוקסוויל. בעיות בריאות אילצו אותו לשוב לאילינוי, אך לאחר מכן הוא שב ללימודים בקולג' וללימודי המשפטים בנוקסוויל. בסתיו 1812 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בקסקסאיה והחל לעסוק במקצוע בקאהוקיה שבאילינוי, שם הוא פתח את משרד עורכי הדין הראשון שלו במשך חורף 1813–1814. בערך באותה תקופה הוא גם למד את השפה הצרפתית.
במלחמת 1812 שירת ריינולדס כסייר במערכות נגד האינידאנים במערב. הוא גם שירת כפרקליט צבאי. בשל שירותו זה הוא נודע בכינוי "הסייר הוותיק" (Old Ranger).
קריירה פוליטית.
בסתיו 1818 בחרה האספה הכללית של אילינוי בריינולדס כשופט בבית המשפט העליון של המדינה. ב-1822 הצטרף אליו בבית המשפט תומאס ריינולדס, אך שניהם הובסו בבחירות לכהונה שנייה ב-1824. ג'ון ריינולדס המשיך והיה מושל אילינוי ב-1830 ותואמס ריינולדס היה ב-1840 למושל מיזורי. על אף כמה ביוגרפיות שציינו שהשניים היו אחים, או דוד ואחיין, במאמר היסטורי מ-1961 נכתב שהשניים לא היו קרובי משפחה. לג'ון ריינולדס היה אח בשם תומאס ריינולדס, או תומאס מייקל ריינולדס, כפי ששמו הופיע באחד ההספדים שפורסמו לאחר מותו, אך אח זה החזיק בבעלותו חנות בבלוויל, ולא הוא ולא אחיו ג'ון לא היו קשורים בקרבת משפחה עם תומאס ריינולדס שכיהן כשופט ולאחר מכן כמושל מיזורי.