המגדל מתחיל כמבנה ריבועי אנכי בגובה של 10.67 מטר מעל האופאפיתם (בימה). חלק זה בנוי משתי רצועות אופקיות עם קרניז מסיבי שנכרך סביבו. בכל רצועה חמש גומחות בודדות בצד הדרומי, המערבי והמזרחי עם פילסטרים בין הגומחות. גומחות הקצה ריבועיות, שלוש האחרות מלבניות. הגומחה המרכזית בכל הקבוצה של חמש הגומחות היא הרחבה ביותר. מכל צד גילופים על הקיר עם ארבע שורות אופקיות של אפריזים. אלה מספרים אגדות הינדיות ומיתולוגיות מה, מהמסורות של שיווה, וישנויזם והשאקטיזם. בכל קומה יש בליטות אופקיות (כרכובים) עם מוטיבים פרחוניים בצורת קשת (). לדברי בלסוברהמניאם, משולבים בגילופים יצורים מיתיים בצורת , והאנטבלטורה מעוטרת במוטיבים בצורת מחרוזת לצוואר.
בסרי-וימאנה של המקדש יש תשע קומות (talas, טלאס) כולל אלה במפלסים הנמוכים יותר, בניגוד לשלוש עשרה הקומות בתנג'אבור. לכל קומה יצירות אמנות בצורת ריבוע-מעגל-מלבן. המפלסים העליונים חוזרים על עיצוב המפלס התחתון בתבנית התכווצות קצבית. עקרונות הסימטריה נאכפים בקפידה, אך קצב ההתכווצות אינו ליניארי עם הגובה. הקומות התחתונות מתכווצות מהר יותר מהקומות העליונות. זה נותן לווימאנה צורה פרבולית יוצאת דופן. הגריבה (griva, הצוואר) מכוונת לארבע רוחות השמיים, וכמו מקדש תנג'אבור, שוורים של ננדי רובצים על פינותיו העליונות. מעל הגריבה נמצאים ה, ואז לוטוס פתוח סימטרי. המגדל מכוסה בקלאסה, שהכתובת עליו הייתה בעבר מצופה זהב; הזהב נעלם מזמן. מעל הקלאסה ניצן לוטוס המברך את השמים.
פסלים.
סביב חומות קודש הקודשים קיימים כחמישים תבליטים פיסוליים, שלושה מהם – , סראסווטי ושיווה המעטר מאמין בזר פרחים - הם הבולטים ביותר. יש מקדש ל, קדוש והמלומד של שיווה (אחד משישים ושלושה ה). ישנן גומחות אחרות סביב קירות המקדש המתארות צורות שונות של שיווה, האלה דורגה ווישנו. במקדש ישנם פסלי ברונזה רבים המציגים את מהמאה ה-11, כאשר דיוקנו של סקאנדה (אל המלחמה ובנו של שיווה) הוא המוכר ביותר.
תבליט אחד כולל דיוקן יוצא דופן ביותר של השליט ההינדי שבנה את המקדש. שיווה, עם פרוואטי לצידו, שמסמן את ניצחונו בכך שהוא מעטר בזר פרחים דמות יושבת זעירה של .
היסטוריה.
המקדש נבנה בשנת 1035 לספירה על ידי (1014–44 לספירה), בנו של המלך משושלת צ'ולה, שבנה את מקדש בריהאדיסוואראר בתנג'אבור. ישנם מומחים הסבורים כי המקדש נבנה בשנת 1020 לספירה, במהלך שנת שלטונו השישית של רג'נדרה, אך הכתובות מציינות את שנת השלטון ה-20, שהיא 1035 לספירה. רג'נדרה רצה לחקות את המקדש שבנה אביו לאחר ניצחונו במערכה ברחבי הודו שבטקסטים של תקופת הצ'ולה כללו את קרנאטקה, אנדרה פרדש, אודישה ובנגל. לאחר ניצחונו, הוא דרש מהממלכות המובסות לשלוח כדים עם מי נהר הגנגס ולשפוך אותם לבאר המקדש. הבאר נקראה במקור צ'ולאגנגם (Cholagangam) מכיוון שהיא התמלאה במים מהגנגס.
רג'נדרה הראשון, כמסורת הטאמילית, קיבל אז את השם גנגאיקונדה צ'ולאן, כלומר זה שכבש את הגנגס. הוא הקים את גנגאיקונדה צ'ולאפורם כבירתו במקום תנג'אבור בירת צ'ולה הקודמת. גנגאיקונדה צ'ולאפורם נשארה בירת צ'ולה במשך 250 השנים הבאות. רג'נדרה הראשון בנה את כל הבירה עם כמה מקדשים תוך שימוש בתוכניות ותשתיות המומלצות בטקסטים "טאמיל ואסטו" (Tamil Vastu) ואגמה שסטרה (Agama Sastra). אלה כללו את המקדשים לדהרמה ססטה, וישנו ומקדשים אחרים. עם זאת, מבנים אלה נהרסו בשלהי המאה ה-13 ובמאה ה-14 למעט מקדש זה. שאר המבנים של תקופת צ'ולה, קיימים כיום כתלוליות מכוסות אדמה, גדמי עמודים ושברי קירות לבנים, הנמצאים על פני שטח גדול בקרבת מקום. הדיווח המוקדם ביותר שמזכיר את העיר הזו בשמה מתוארך לשנת 1029, ואילו ההתייחסות המוקדמת ביותר לחיל המשלוח של רג'נדרה הראשון לעבר נהר הגנגס בצפון היא מ-1023. המנחה הראשונה למקדש גנגאיקונדה צ'ולאפורם שזה עתה הסתיימה בנייתו היא מ-1035.
רג'נדרה הראשון, קובע דהג'יה (Dehejia), בוודאי העסיק אותם בעלי מלאכה ששימשו את אביו והעביר אותם מתנג'אבור. מרבית או כול הקיסרים משושלת צ'ולה החל מרג'נדרה הראשון הוכתרו בגנגאיקונדה צ'ולאפורם. בחפירות ארכאולוגיות נחשפו חומות מבצר ושרידי ארמון כמה קילומטרים ממקדש זה. משערים שהקיסר , יורשו של רג'נדרה, בנה ביצורים סביב העיר.
הסיבות להרס העיר אינן ברורות. לדברי וסאנתי, מלכי שהביסו את הקיסרים משושלת צ'ולה בשלהי של המאה ה-13 "אולי הרסו את העיר עד היסוד" כפעולת נקמה על התבוסות הקודמות שלהם. עם זאת, לא ברור מדוע מקדשים אחרים נהרסו ומקדש זה נשאר, ומדוע, יש כעשרים כתובות מאוחרות יותר שמקורם באימפריות צ'ולה, פנדיה ואימפריית ויג'איאנגר המעידות על מתנות שונות ומענקים למקדש זה, אם בעבר הרסו את המקום הזה.
תאוריה אלטרנטיבית קושרת את ההרס לפשיטות, לביזה ולמלחמות, במיוחד עם הפלישה לעיר הבירה והטריטוריות של השושלת, שהיו בעבר חלק מאימפריות צ'ולה ומדוראי, על ידי צבאות סולטנות דלהי בפיקודו של המפקד המוסלמי בשנת 1311, ואחריו בשנת 1314, ומוחמד אבן טוגלאק בשנת 1337. בתקופה אחר כך פרצו מלחמות בין המלכים ההינדים לבין הסולטאנים המוסלמים שהחליפו את הסולטנות של דלהי והקימו מדינות חדשות כמו הסמוכה (1335–1378). אימפריית ויג'איאנגר הביסה את סולטנות מדוראי בשנת 1378, ומקדש זה, יחד עם מקדשים אחרים מתקופת צ'ולה, חזרו אז לשליטתם של מלכים הינדים שתיקנו ושיקמו רבים מהם.
המקדש כיום.
המקדש התווסף לרשימת המקדשים החיים הגדולים של צ'ולה בשנת 2004. כל שלושת המקדשים נבנו על ידי קיסרי שושלת צ'ולה בין המאות העשירית וה-12 לספירה ויש להם קווי דמיון רבים. הסקר הארכאולוגי של הודו (ASI) הוסיף בשנת 2009 את האטרקציות למבקרים במקדש שכללו מוזיאון, מסעדה, חנויות ושירותים בחסות מועצת הדתות וההקדשים ההינדיים של ממשלת טאמיל נאדו. המקדשים מסווגים כ"המקדשים החיים הגדולים של צ'ולה" שכן הם עדיין מבקרים בהם, סוגדים בהם והם משמשים כפי שהיו בעת בנייתם. חגיגת האלף של הכתרתו של רג'נדרה צ'ולה הראשון נחגגה במקדש במשך יומיים במהלך יולי 2014.
פסטיבלים ופולחנים.
אף על פי שהוא מנוהל על ידי ה-ASI כמומנט, נוהלי הפולחן דומים לאלו שבמקדשי שיווה אחרים בטאמיל נאדו. המקדש מיישם את המסורת של השיוויזם וכוהני המקדש מבצעים את הפוג'ה (טקסים) במהלך פסטיבלים וביומיום. טקסי המקדש נערכים ארבע פעמים ביום: קלסנתי בשעה 8:30 בבוקר, אוצ'יקלאם בשעה 12:30, סאיאראקשי בשעה 18:00, וארת'אג'אם בין השעות 19:30–20:00. לכל טקס שלושה שלבים: אלנגרם (קישוט), ניוואתנאם (מנחת אוכל) ודיפה ארדנאי (נפנוף בפנסים). מתקיימים במקדש טקסים שבועיים, דו-שבועיים וחודשיים. המקדש פתוח בין השעות 6:00–12:30, ו-16:00–21:00 כל יום. במקדש מתקיימים פסטיבלים רבים בלוח השנה שלו, כשהבולטים ביותר הם מהא שיוורטרי בחודש מאסי הטאמילי (פברואר – מרץ), אייפסי פורנמי במהלך חודש אייפסי (אוקטובר – נובמבר) ותירובדיראי במהלך חודש מרגאזי (דצמבר – ינואר). טיהור האלוהות המכהנת עם אורז מבושל מבוצעת במהלך פסטיבל אייפסי.
גלריה.
יש במקדש תבליטים ופסלים רבים.
לקריאה נוספת.
על המקדשים של צ'ולה קיימת ספרות ענפה, והרשימה להלן מכסה רק חלק ממנה. לרשימה מקיפה יותר מומלץ לעיין בערך המקביל בוויקיפדיה באנגלית.
אביתר (יישוב)
ויקטור חלואני
ויקטור חלואני (נולד ב-1930) הוא פסל ישראלי. המפסל בברונזה.
תולדות חייו.
נולדבכפר ליד גיזה שבמצרים לאב שופט, ואם שהייתה נצר לבית רבנים. כבר מילדותו התעניין באמנות וביקר רבות במוזיאון קהיר, שם עסק ברישום המוצגים. רישומיו הקנו לו מלגת לימודים בפקולטה לאמנות של אוניברסיטת קהיר בזמאלכ. אולם, קום מדינת ישראל גרם לפרעות ביהודים ומשפחתו היגרה לצרפת וממנה לישראל. בעת שירותו הצבאי הכיר את רעייתו מרגלית.
בשנת 1953 למד חלואני בבצלאל ובשנת 1956 סיים תואר ראשון בחינוך במדרשה לאמנות שפעלה אז בתל אביב וב-1970 קיבל תואר שני בהוראת האמנות ובפיסול. במשך שלושה עשורים עסק בעיקר בהוראה ולימד בבית המדרש למורים וגננות בתל אביב, במוזיאון הארץ, בבית הספר לאומנות בעין הוד, אותו יסד וניהל, ובאוניברסיטאות תל אביב וחיפה בהן פיתח ולימד קורסים בתרפיה באמנות.
בשנת 1974 עברו ויקטור ומרגלית לכפר האמנים עין הוד בין השנים 1980 ועד שנת 2012 חילק חלואני את זמנו בין עין הוד לבין בית וגלריה בקריית האמנים צפת, שם הפך לאחד האמנים המובילים בתקופה זו. ב-2012 שב וריכז את ביתו והסטודיו שלו בעין הוד. ב-1984 החליט חלואני לפרוש מן ההוראה ולהקדיש את כל כולו לפיסול בברונזה. פסליו, בהם פסלים גדולי-ממדים, הוצבו בכיכרות ובגני פסלים בצפת ובקצרין. פסלו "דוד מנגן בנבל" ממוקם בכניסה לכפר האמנים עין הוד. פסלו המונומנטלי "חלום יעקב", נבחר לחנוכת מבנה הקונגרס העולמי לאומנות ע"ש הסנאטור ג'ייקוב יעבץ (Jacob K. Javits Convention Center) ב-1986.
ב-1993 נחנך בצפת פארק הפסלים ע"ש חלואני על פני שטח של 50 דונם. הפסלים המוצבים בפארק: "התקווה לשלום", "הסוס הטרויאני", "עקדת יצחק", "משפחה בעידן החלל ", "רות ונעמי", "מרים והתוף".
מקורות ההשראה.
בין מקורות ההשראה שלו מציין חלואני את אמנות מצרים העתיקה כפי שנחשף אליה בילדותו, סיפורי התנ"ך אותם הכיר לראשונה באמצעות סיפוריה של בלה אמו, ולאחר מכן מתוך קריאה ולימוד תנ"ך ואהבת אסטרונומיה הכוללת צפייה בגרמי השמיים, היכרות עם יצירות מדע בדיוני וקריאת טקסטים מדעיים בנושא.
אליפות ישראל בהיאבקות חופשית דצמבר 2018
אליפות ישראל בהיאבקות חופשית נערכה בבאר שבע ב-29 בדצמבר 2018.
ראו גם.
אליפות ישראל בהיאבקות יוונית-רומית