בתגובה לפעילותו זו, גירש אותו חנן בן חנן (הכהן הגדול לשעבר שעמד בראש ממשלת המרד) מטופרכיה זו שהייתה תחת שליטתו של בר גיורא, ובעקבות זאת הוא עבר למצדה וחבר שם לסיקריים שבפיקודו של אלעזר בן יאיר. בתחילה הללו חשדו בו, אך מאוחר יותר ראו שהוא יכול להועיל להם כבעל ברית נאמן. ייתכן שהוא שיתף פעולה עם אלעזר בן יאיר כשזה יצא עם אנשיו בשנת 68 לפנה"ס לבוז את היישוב העשיר עין גדי תוך שהם רוצחים מאות נשים וילדים, אחרי שהגברים ברחו – בהאמינם שהשודדים לא יפגעו לרעה בבני משפחותיהם.
לימים, כשמאס בפעילותם המקומית של קנאי אלעזר בן יאיר, ולאחר מות הכהן הגדול חנן בן חנן, עבר בר גיורא לאזור הר חברון. שם הוא קשר קשרים עם אחד מראשי האדומים, יעקב בן סוסא, שסייע להתמסרות בני עמו לידיו; (יש הרואים באדומים 'יהודים דרומיים' שהיו נתונים בעבר תחת שלטון אדום, ולא היו אדומים במוצאם). בר גיורא שחרר עבדים, סייע לעניים והתנכל לעשירים, אותם נהג לשדוד. על השפעתו אז כותב יוסף בן מתתיהו:
"ומיום ליום הלך מספר אנשיו הלוך וגדול... וכבר נתן את פחדו על הערים, וגם רבים מגדולי העם ראו כי עצמה ידו והוא עושה חיל בכל דרכיו, ונפתו ללכת אחריו. וחילו לא היה עוד אספסוף עבדים ושודדים לבד, כי נמצאו בקרבו גם אזרחים רבים, אשר שמרו את פקודותיו כדבר מלך שליט".
על מידת הכריזמה של בר גיורא מספר יוסף בן מתתיהו, כי חייליו היו נכונים לאבד עצמם לדעת אם יורה להם.
הוא גם משווה בינו לבין יוחנן מגוש חלב, שהיה המנהיג הבכיר באותה עת מקרב המורדים שבירושלים: "הוא היה צעיר, ונפל אמנם מעורמתו מיוחנן אשר השליטה בעיר הייתה בידיו, אך הוא עלה עליו בכוח גופו ובעזות מצחו".
במהלך אותה תקופה הוא ניסה להצטרף להנהגת המאבק על ירושלים. בתחילה קנאי ירושלים בראשות יוחנן מגוש חלב קמו עליו למלחמה והרחיקו אותו, והוא הכה בהם והסב להם אבדות. לימים, כשחטפו הללו את אשתו, הגיב במסע נקמה אכזרי בעיר; כך מתאר זאת יוסף בן מתתיהו: "אף תפש רבים וקצץ את ידיהם ושלח אותם העירה". תגובתו הפילה עליהם אימה עד כי נכנעו ושחררו את אשתו.
כביכול הייתה האידאולוגיה של יוחנן מגוש חלב ושל שמעון בר גיורא זהה, ואין זה ברור לגמרי מדוע רחשו משטמה עזה איש לרעהו. כל אחד מהם רצה לכפות שליטתו על היהודים, אך ייתכן שתחת פני השטח היה גם רובד רעיוני: לדעתו של יוסף קלוזנר, יוחנן התנגד ל"סוציאליזם" המובהק והמהפכני של בר גיורא; נראה לכאורה שמשנתו של שמעון הייתה קרובה לזו של הסיקריים, ואכן מסתבר שרבים מאנשי פלג זה חברו אליו, בעיקר מבין אלה ששכנו מחוץ למצדה.
כניסתו לירושלים.
השתלטותו של בר גיורא בשנת 69 על ירושלים באה עקב אכזריותו היתרה של יריבו יוחנן, שקוממה עליו גם את אנשי צבאו שלו. האדומיים מביניהם חברו לקשר, ופתחו את השער לשמעון. בין אלה שתמכו בכניסתו של בר גיורא היה מתתיהו מבית ביתוס שעודד את העם בירושלים להתיר את כניסתו. גם פליטים אחרים, שברחו מפני יוחנן מגוש חלב, ביקשו את שמעון להיכנס העירה. חילו הגדול שמנה עשרות אלפים שעט פנימה, אך היה בעמדת נחיתות מול אנשי יוחנן ששלטו על המקומות הגבוהים בהר הבית. במאבקים הפנימיים שבהם היה מעורב גם פלג שלישי של קנאים, בראשות אלעזר בן שמעון, נשרפו כנראה אוצרות התבואה של העיר.
תקופה זו הייתה תקופה של שלטון אימה וטרור, ואלו שנחשדו כמתונים – נרצחו. יוסף בן מתתיהו מספר ששמעון בר גיורא "המית בייסורים קשים" גם את מתתיהו מבית ביתוס, שפתח לפניו את שער העיר. כאשר הוחלט להוציאו להורג עם בניו ביקש מתתיהו למות ראשון, כדי שלא לצפות במות יוצאי חלציו, אך שמעון התעקש דווקא להורגו אחרון. את הוצאתו להורג הטיל שמעון על "חנן בן בגדת, האכזרי בכל נושאי כליו". לא רק זאת אלא שמי שהביע אבל פומבי על הרג המתונים הומת גם הוא.
אומנם, בסופו של דבר, משקרבו חייליו של טיטוס לחומות שיתפו הפלגים היהודים פעולה במערכה על ירושלים; הם חילקו ביניהם את ההגנה על העיר במלחמה עיקשת ונואשת, אך מאמציהם כשלו – ושתי חומות ירושלים נפלו. במצב זה פנה יוסף בן מתתיהו בשם טיטוס למורדים וביקשם להיכנע, אך הם סירבו. זאת, למרות הרעב הנורא והצמא ששרר בעיר.
הלוחמים סבבו בעיר והחרימו אוכל ומים לעצמם באכזריות נוראית. העשירים ביקשו לערוק ושמועות על כך הספיקו לשמעון וגם ליוחנן כדי להחרים את רכושם. גם מבין האדוקים בנאמניו של שמעון – היו שהסגירו עצמם לטיטוס.
המפלה.
גם אחרי נפילת החומה השלישית, כיבוש הר הבית ושריפת בית המקדש, הוסיף שמעון בר גיורא להילחם עוד כחודש ימים.
כשניסו כמה מאנשי צבאו להתמקח עם הרומאים באותו זמן על תנאי כניעה, ציווה להורגם, אף שגיבור מלחמה היה ביניהם. הוא ויוחנן הסתגרו בביצורים, שעד היום עומדים על תילם במגדל דוד.
גם כשכבר הייתה המפלה ברורה ומוחלטת, והיה עליו לברוח למנהרה – לא הסגיר עצמו שמעון, כפי שעשה בסופו של דבר יוחנן, אלא ניסה תחילה לחפור פתח מילוט. משאזל מזונו אחז בתחבולה נואשת: הוא ניסה לברוח כשהוא עטוף בתכריכים. מטרתו הייתה להטיל על ידי הלבוש המוזר אימה על השומרים הרומאים, בתקווה שיחשבוהו לשד, או למת מהלך. תכסיסו לא צלח, והוא נשבה. מפתיעה העובדה שלא שלח יד בנפשו כדרך הקנאים האחרים – הסיקריים אנשי מצדה, שבקרבם התגורר תקופת מה.
בחורף ג'תתל"א, ראשית שנת 71, הובל שמעון בר-גיורא בתהלוכת הניצחון של טיטוס ברומא, כראש צבאות האויב המובס. כשחבל על צווארו, הובל תוך כדי הלקאתו אל מקדש יופיטר, שם הוציאוהו להורג בהטלה מראש סלע טארפיאן. עם קבלת הידיעה על מותו, הריע ההמון הרומי בצהלה.
יריבו יוחנן מגוש חלב נידון למאסר עולם בלבד, כי הרומאים נהגו להוציא להורג רק את מנהיג האויבים – במקרה זה, שמעון בר גיורא.
ההבדל בין העונשים שהוטלו עליהם מצביע על ההבדל במעמדם בהנהגת המרד מנקודת מבטם של הרומאים. מבחינתם, שמעון היה האישיות החשובה ביותר.
ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס מדגיש כי בר גיורא היה היחיד שהוצא להורג במצעד הניצחון הזה.
ארגון בר גיורא שפעל בארץ ישראל בראשית ימי ההתיישבות הציונית, נקרא על שמו. כמו כן נקרא על שמו היישוב בר גיורא שבמטה יהודה.
טחול
הטחול הוא איבר פנימי רך בצבע סגול־אדום, שגודלו כגודל אגרוף. משקלו 150–200 גרם (גדול יותר בזכרים). הוא שוכן בחלקו העליון השמאלי של חלל הבטן, לצד הקיבה ומאחורי הצלעות התחתונות. הטחול מהווה חלק ממערכת הלימפה.
מבנה הטחול.
הטחול מורכב משני סוגי רקמה:
מחזור הדם בטחול.
עורק הטחול (A. Lienalis) מביא את הדם לשער הטחול, ושם הוא מסתעף לענפים קטנים החודרים עם הכפסיסים לעומק עמוק, שבו הם מוקפים על ידי קשרי לימפה. כל קשריר לימפה מוחדר ומוזן על ידי ענף עורקי קטן. הדם היוצא מן הקשריר בנימיות, נשפך למערכת הסינוסואידית-ורידית.
תפקידי הטחול.
בעובר, הטחול מייצר תאי דם לבנים. אולם, תהליך זה נפסק לקראת הטרימסטר השלישי להריון, ואצל האדם הבוגר עיקר ייצור תאי הדם הלבנים נעשה במח העצם.
הטחול הוא איבר המשויך למערכת הלימפטית. בתור שכזה, יש לטחול תפקיד חשוב כמקום מפגש בין תאי הדם הלבנים השונים (לימפוציטים ומקרופאג'ים). קרבה פיזית זו מאפשרת אינטראקציה והעברת מידע בין התאים, התורמת הן לתגובה במערכת החיסון הנרכשת (בין היתר יצירת נוגדנים) והן לתגובה במערכת החיסון המולדת כמו פירוק חיידקים.
למקרופאג'ים השוכנים בטחול תפקיד גם בפירוק תאי דם אדומים פגומים או מתים ומחזור הברזל המצוי בהם, ובפירוק טסיות הדם. שתי פעולות אלה מבוצעות גם על ידי הכבד.
מחלות הטחול.
בטחול יכולות להתפתח מחלות שונות כגון זיהומים, שאתות וכו'. המחלות הללו יכולות להיות מחלות בפני עצמן, או סימפטום של מחלה. טחול מוגדל היה תוצאה ידועה של מחלת המלריה. כמו כן, הטחול עלול להתפוצץ כתוצאה ממאמץ יתר, בעיקר כאשר הגוף חולה במחלת הנשיקה או במחלות אוטואימוניות, ואז יש להוציאו בניתוח. גם בעת העתיקה היה נהוג לנתח ספורטאים ולוחמים ולהוציא את הטחול, כדי שלא יתפוצץ ממאמץ יתר.
ילדים קטנים חסרי טחול רגישים מאוד לזיהומים על ידי חיידקים. לעומת זאת, אצל מבוגרים חסרי טחול לא נמצאה עלייה ברגישות לגבי זיהומים אך לעיתים חוסר טחול יכול לגרום לסיבוכים אחרים.
מכבי בזק בינלאומי תל אביב
אנדריי ולאסוב
אנדריי אנדרייביץ' ולאסוב (ברוסית: Андрей Андреевич Власов; 14 בספטמבר 1901 – 2 באוגוסט 1946) היה גנרל בצבא האדום. במהלך מלחמת העולם השנייה נפל בשבי הגרמנים ושם הקים ועמד בראש צבא שבויים סובייטים שנלחם לצד הצבא הנאצי כנגד הצבא האדום.
קריירה מוקדמת.
ולאסוב החל את הקריירה שלו כסטודנט בסמינר לכמרים. בשנת 1919 עזב את הסמינר, והצטרף אל הצבא האדום בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה. הוא לחם בחזית הדרומית באוקראינה, בקווקז ובקרים. הוא הצטיין כלוחם, ובשנים הבאות עלה בדרגות בשורות הצבא האדום.
בשנת 1930 הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית הרוסית. בשנת 1938 נשלח כיועץ צבאי לצבאו של צ'יאנג קאי שק בסין, ושירת שם עד נובמבר 1939, וכך, כפי הנראה, שרד את הטיהורים הגדולים אשר השמידו באופן פיזי את רוב צמרת הצבא האדום בשנים אלו.
עם שובו, ולאסוב שירת בכמה תפקידים לפני שקיבל את הפיקוד על דיוויזיית הרובאים ה-99. לאחר תשעה חודשים בלבד בהנהגתו של ולאסוב, הוכרה הדיוויזיה כאחת הדיוויזיות הטובות ביותר בצבא בשנת 1940. ב-1940 הועלה ולאסוב לדרגת גנרל מיור, וב-22 ביוני 1941, כאשר הגרמנים ובני בריתם פלשו לברית המועצות, פיקד ולאסוב על הקורפוס הממוכן ה-4.