בשנת 1908 עבר טילמן אירוע מוחי ראשון. רופאו המליץ ​​על טיול באירופה וחופשה מהפעילות הפוליטית כאמצעי להחלמה. טילמן טייל ואף השתכן מספר חודשים בסקוטלנד, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד. בשנת 1910 לקה בשבץ נוסף ששיתק אותו חלקית, והפחית את המעורבות וההשפעה שלו בסנאט. עד שנבחר הדמוקרט וודרו וילסון לבית הלבן בשנת 1912, טילמן היה זקן וחלש מכדי לתפוס את תפקיד יו"ר ועדת ההפקעות היוקרתית. במקום זאת, טילמן היה צריך להסתפק בראשות הוועדה לענייני הצי. הסנאטור טילמן הפך לחותמת גומי לחקיקה שהציע ממשל וילסון, ורק התנגד לנשיא בצורה מאוד מאומצת ובנושאים מועטים. טילמן נותר סנאטור עד יומו האחרון בעת נפטר ב-3 ביולי 1918.
מורשת.
מורשתו של טילמן לדרום קרוליינה בפרט ולאומה האמריקאית בכלל מורכבת. בעוד הוא הביא כמה רפורמות מתקדמות למדינה, הוא גם היה בחזית התנועה ושולית נגד זכויות שחורים שהייתה לקראת סופה במהלך המאה ה-19 המאוחרת והמאה ה-20 המוקדמת. באופן דומה, בעוד הוא מריץ את המוני המצביעים הלבנים הכפריים לאתגר את שלטון בעלי האדמות החזקים של המדינה על ידי מה שכינה "הדמוקרטים של בורבון" (מכיוון שפעלו על גב העניים בדומה לצרפת קודם המהפכה הצרפתית), הוא עשה זאת על חשבון האפרו-אמריקאים חסרי הזכויות של המדינה. אפילו ברמה הלאומית, טילמן היה ממנהיגי השימוש באידאולוגיה גזענית במטרה להשיג את קול הבוחר.
רוב התנגדותו לסיפוח פוארטו ריקו והפיליפינים נבעה מהעובדה כי הדבר יוסיף לאוכלוסייה הלא-לבנה של ארצות הברית. בינתיים, באמצעות תמיכתו בהקמת אוניברסיטת קלמסון ומכללת ווינתרופ, ייצב עצמו טילמן כמנהיג תנועת המכללות להענקת קרקעות והדמוקרטיזציה של ההשכלה הגבוהה בקרב תושבים לבנים. כמו כן סייע להקמתן וצמיחתן של שתי אוניברסיטאות דרומיות חשובות; הוא גם סיפק תמיכה מכריעה במוסד המדינה של קרוליינה הדרומית במהלך תקופת השיקום. אולם ניתן לטעון כי למאמציו של טילמן להתיר את זכויותיהם של האפרו-אמריקאים באמצעות החקיקה הממלכתית וחוקת 1895 הייתה השפעה רבה יותר על המדינה והלאום.
תעשיית היהלומים בישראל
תעשיית היהלומים בישראל היא תעשייה חשובה בישראל ואחת מהתעשיות החשובות בעולם לייצור יהלומים.
ישראל היא ממייסדות תהליך קימברלי, פורום בינלאומי למסחר ביהלומים, ובשנת 2010 אף כיהנה בראשותו.
נכון ל-2016 יהלומים היוו כ-23.2% מסף הייצוא של ישראל ולמעשה יהלומים הם המוצר המיוצא ביותר במדינת ישראל, בהיקף של כ-12% מהייצור בעולם כולו.
היסטוריה.
טרום הקמת מדינת ישראל.
בין השנים 1905–1936, נעשו ניסיונות שונים להקים ולפתח ענף יהלומים בארץ ישראל, אולם ניסיונות אלו לא הצליחו.
בשנת 1933, החלו מאמצים מול שלטונות המנדט הבריטי לביטול המכס על יבוא יהלומי גלם, ובשנת 1936 ביטלו השלטונות את המכס על יבוא זה. רק לאחר מכן החלה להתפתח תעשיית היהלומים בארץ בצורה בת קיימא.
בשנת 1937 הוקם בפתח תקווה מפעל ליטוש יהלומים, על ידי אנשל (אשר) דסקל וצבי רוזנברג. בני הדודים נולדו בצפון רומניה ולימים הפכו ליהלומנים מצליחים באנטוורפן. דסקל קנה מכונות לעיבוד יהלומים, ובתחילת 1937 היגר לפלשתינה עם משפחתו ועם המכונות. המפעל החל את דרכו בחדר בביתו של צבי רוזנברג. במפעל הוכשרו עשרות תלמידים מפתח תקווה בחיתוך וליטוש יהלומים. לימים הפכו תלמידים אלה תעשיינים מובילים בענף. התלמיד הראשון היה אריה מולדבסקי נער בן 15, שלימים היה תעשיין מצליח וקיבל את אות יקיר תעשיית היהלומים. בשנת 1939 הציע ראש עירית נתניה עובד בן עמי לבני הדודים דסקל ורוזנברג להקים מפעל בעיר. דסקל ובן עמי נסעו לאנטוורפן לנסות לשכנע יהלומנים יהודים לעבוד בארץ ישראל ולהציל את עצמם ומשפחתם. בין 1940–1946 תעשיית היהלומים התרחבה ופרחה. בהמשך הוקמו יותר משלושים מפעלים בעיקר בנתניה ובתל אביב ובמקומות נוספים. כ-3,300 עובדים הועסקו במפעלים אלו.
שווי היצוא של תעשייה זו הוערך במעלה מ-3,200,000 לירות ארץ-ישראליות. זה היה הערך הגבוה ביותר למוצרים שיוצאו מהמנדט הבריטי באותה שנה.
השנים הראשונות של מדינת ישראל.
לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל הועברה כלכלת הצריכה למתכונת של כלכלת מלחמה . החלטה זו הגיעה בשיאו של משבר בתעשיית היהלומים, חרף משבר זה כבר בשנת 1956, לראשונה בתולדותיה של מדינת ישראל, נערך בה הקונגרס הבינלאומי של הפדרציה העולמית של בורסות היהלומים (WFDB).
במהלך חמש עשרה השנים הראשונות לקיומה של ישראל תעשיית היהלומים וחברת תפוזי ג'אפה היו מוצרי הייצוא העיקריים של המדינה הצעירה.
המאה ה-21.
נכון לתחילת המאה ה-21, ישראל היא אחת משלושת המרכזים העיקריים בעולם לייצור יהלומים, לאחר בלגיה והודו.
ב-2012 שווי הייצוא עמד על כ-5.56 מילארד דולרים.
ב-2007, כאשר היהלומים עדיין היוו קרוב לכ-24% מסך היצוא הישראלי, 12% מהיהלומים בעולם יוצרו ולוטשו במדינת ישראל. עם זאת ב-2010 ירד הייצור לכ-9% מהילומים בעולם. מנגד, ב-2016 פורסם כי תעשיית היהלומים הישראלית ייצאה כ-28% מסך המוצרים שיוצאו מישראל ובמקביל כ-12% מהיהלומים בעולם יוצרו בישראל.
ביוני 2018 פורסם כי ישראל והרפובליקה העממית של סין חתמו על הסכם במסגרתו כ-100 חברות סיניות יעבירו את המפעלים שלהן לישראל, המפעל שירכז את החברות יוקם במתחם הבורסה, במתחם שיכיל כ-2 מרכזי ליטושים וישתרע על שטח של כ-1,100 מטר מרובע. עלות ההקמה של המפעל מוערכת ב-10 מיליון שקלים.
באפריל 2020, לאחר התפרצות נגיף הקורונה בישראל והמשבר הכלכלי שבא בעקבותיו הצהיר נשיא בורסת היהלומים, יורם דבש כי תעשיית היהלומים הישראלית חוותה נזק של למעלה ממיליארד שקלים.
בספטמבר 2020, לאחר חתימת הסכם נרמול היחסים בין איחוד האמירויות הערביות לישראל פורסם כי בורסת היהלומים הישראלית תיפתח נציגות בדובאי, החלטה זו באה לאחר חתימת הסכם שיתוף פעולה בין בורסת היהלומים לחברת DMCC שהיא למעשה התאומה האמירתית של בורסת היהלומים הישראלית.
המסחר ביהלומים בישראל.
הענף נמצא ב"רובע היהלומים" (שם נמצאת גם בורסת היהלומים הישראלית), הרובע הממוקם במתחם הבורסה שברמת גן. המתחם מורכב מכ-4 בניינים (הגבוה מהם הוא מגדל יהלום), המחוברים אחד לשני באמצעות שבילים.
ממשלת ישראל מממנת גוף תעשייתי ללא כוונת רווח הנקרא "מכון היהלומים הישראלי" ומטרתו היא לייצוג ארגונים ומוסדות הקשורים לתעשיית היהלומים בישראל.
חוקיות התעשייה.
ישראל היא ממייסדות תהליך קימברלי, פורום בינלאומי לסחר ביהלומים המתווה את תהליך הסרטיפיקציה ליהלומים. הפורום קם בכח החלטת או"ם להסדיר את השוק, ולשים סוף לתופעת יהלומי המריבה. הקריטריונים שנקבעו בקימברלי הפכו לחוקים ב-71 מדינות בעולם, והיהלומנים הפועלים במסגרת הבורסות ליהלומים, ובהן גם בישראל, כפופים לדינים מחייבים. עם זאת, חלק מפעילי זכויות האדם טוענים כי תהליך קימברלי מגדיר יהלומי סכסוך בצורה צרה או כללית מדי.
המתבלטים בהאשמת בישראל בסחר ביהלומי דמים, הטוענים כנגד חוקיות התעשייה בישראל, הם ארגונים לזכויות אדם פלסטינים ותנועת ה-BDS. ארגונים אלה נוהגים לכרוך את אי-חוקיות התעשייה לכאורה בטיעונים הנוגעים לסכסוך הערבי-ישראל והיחס לפלסטינים, ולא באי עמידה בדיני תהליך קימברלי. הלכה למעשה ארגונים אלה טוענים שבעצם פעולותיה מדינת ישראל הופכת את היהלומים בה ליהלומי מריבה.
סאלוט טופו השלישית
ג'ון לאברי
סר ג'ון לאברי (באנגלית:John Lavery; 20 במרץ 1856 - 10 בינואר 1941) היה צייר אירי, הידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו ותיאוריו בזמן המלחמה.
חיים וקריירה.
ג'ון לאברי נולד בצפון בלפסט, ועוד כשהיה ילד, עבר לסקוטלנד שם למד באקדמיית הלדאן בגלאזגו בשנות השבעים של המאה ה-19 ובאקדמיה ז'וליאן בפריז בתחילת שנות השמונים. הוא חזר לגלאזגו והיה קשור לבית הספר בגלאזגו. ויליאם ברל, בעל ספינות עשיר, היה פטרון נאמן של אמנים סקוטים כולל ג'וזף קרוהול השני, שאיתו למד לאברי. בשנת 1888 הוזמן לאברי לצייר את ביקורה הממלכתי של המלכה ויקטוריה בתערוכה הבינלאומית של גלאזגו. זה הגביר את הפרסום שלו כצייר והוא עבר ללונדון זמן קצר לאחר מכן. בשנת 1896, ויליאם ברל הזמין את לאברי לצייר דיוקן של אחותו מרי ברל. דיוקן זה הוצג באופן נרחב ונחשב לאחת היצירות המשובחות ביותר של לאברי. דיוקן אחר של גברת ברל השתנה והפך לדיוקן "הוורד האדום" של הייזל לאברי.
בזכרונותיו הודה לאברי בחסותו של ברל. בלונדון הוא התיידד עם ג'יימס מקניל ויסלר והושפע ממנו.
כמו ויליאם אורפן, גם לאברי מונה לאמן רשמי במלחמת העולם הראשונה. עם זאת, בריאות לקויה מנעה ממנו לנסוע לחזית המערבית. תאונת דרכים קשה במהלך פשיטת צ'פלין גם מנעה ממנו למלא תפקיד זה כאמן מלחמה. הוא נשאר בבריטניה ובעיקר צייר סירות, מטוסים וספינות אוויר. בשנות המלחמה הוא היה חבר קרוב של משפחת הרברט הנרי אסקווית' ראש ממשלת אנגליה, ובילה איתם בבית מגוריהם בצד התמזה בזמן המלחמה. הוא צייר את דיוקנאותיהם ותמונותיהם כמו "קיץ על הנהר" (גלריה יו ליין).
לאחר המלחמה הוא הוכתר לאביר וב־1921 נבחר לאקדמיה המלכותית. עבודתו הייתה גם חלק מתחרויות האמנות באולימפיאדת הקיץ 1924, באולימפיאדת הקיץ 1928 ובאולימפיאדת הקיץ 1932.
במהלך תקופה זו, הוא ואשתו, הייזל, היו מעורבים באופן פעיל במלחמת העצמאות האירית ובמלחמת האזרחים האירית. הם נתנו את ביתם בלונדון לשימוש למשא ומתן האירי- אנגלי שהוביל לחוזה השלום האנגלו-אירי. לאחר שנרצח מייקל קולינס, צייר לאברי את "מייקל קולינס, אהבת אירלנד", בגלריה העירונית יו ליין בדבלין. בשנת 1929 תרם לאברי את עבודתו למוזיאוני אולסטר ולגלריה העירונית יו ליין.