חוק הירושה האגנאטית היה רווח ברובה של אירופה מאז תקופות קדומות. חוק זה הגביל את הירושה רק לצאצאי המונרך המכהן או למונרך קודם שהשתייכו לקו הירושה הזכרי בלבד. יורשים מקו הירושה הנקבי היו זכאים לרשת את המלוכה רק במקרה שלא נותר בחיים אף יורש בכוח מקו הירושה הזכרי.
על פי שיטה זו, סדר הירושה מתחיל מהיורשים ממין זכר מכל ענפי השושלת ורק עם הכחדתו של קו זכרי זה, מתאפשרת הורשת המלוכה לנקבות. המונרכיה האחרונה שפעלה עד לאחרונה על פי שיטה זו היא הדוכסות של לוקסמבורג, שב-2011 חוקקה חוק ירושה שיהיה שוויוני לזכרים ולנקבות. ממלכות שפעלו על פי שיטה זו קודם לכן היו אוסטריה (מאוחר יותר האימפריה האוסטרו-הונגרית), ממלכת בוואריה, ממלכת הנובר, וירטמברג, האימפריה הרוסית, ממלכת סקסוניה, ממלכת טוסקנה וממלכת שתי הסיציליות.
במקרה של אישה שעלתה לכס המלוכה, היא לא הייתה בהכרח היורשת הבכירה על פי משפט הבכורה, אלא בדרך כלל קרובת המשפחה הקרובה ביותר למלך הזכר האחרון. דוגמאות לכך ניתן למצוא בירושתו של כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק, שירש את דוכסות שלזוויג-הולשטיין מאמו, עקב מותו ללא צאצאים של דודו. דוגמאות נוספות הן: מריה תרזה (למרות שזכות הירושה שלה אושרה כתוצאה מניצחונה במלחמת הירושה האוסטרית), מארי אדלייד, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, אן מברטאן, מריה ולדימירובנה רומנובה וכריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, שעלה לכס המלוכה בזכות אשתו לואיז, נסיכת הסן-קאסל לאחר היכחדותו של הקו הזכרי לבית אולדנבורג.
החוק הסאלי.
החוק הסאלי, שבמרכזו עמדה שיטת הירושה האגנאטית, הגביל את מגוון היורשים הפוטנציאליים לזכרים והדיר את הנקבות של השושלת ואת צאצאיהן. החוק הסאלי היה תקף בבתי המלוכה של אלבניה, צרפת, ממלכת איטליה, ממלכת רומניה, ממלכת יוגוסלביה, פרוסיה והקיסרות הגרמנית. כיום החוק מיושם רק בבית המלוכה של ליכטנשטיין.
ב-1830 בספרד, השאלה אם יש ליישם את החוק הסאלי עמדה במרכזה של המחלוקת על ירושתו של פרננדו השביעי, מלך ספרד על ידי בתו איזבלה או על ידי אחיו האינפנטה קרלוס. מחלוקת זו הובילה לפרוץ שורה של מלחמות אזרחים וליצירתה של שושלת טוענים לכתר יריבה הקיימת עד ימינו.
שיטת התורנות.
שיטת התורנות (Rota, מונח שמקורו מהמילה בשפה הסלאבית הכנסייתית העתיקה שפרושה "סולם" או "גרם מדרגות"), הייתה שיטת ירושה שהייתה נהוגה (אם כי לא בצורה מושלמת) ברוס של קייב ומאוחר יותר בנסיכות מוסקבה.
על פי שיטה זו, המלוכה הועברה לא באופן ליניארי מאב לבנו אלא באופן רוחבי מאח לאח (בדרך כלל עד האח הרביעי) ולאחר מכן לבנו הבכור של הבכור מבין בני הדור הקודם שישבו על כס המלכות. מייסד השיטה היה יארוסלאב הראשון, נסיך קייב (יארוסלאב החכם), ששלושת בניו מלכו אחריו זה אחר זה. כיום נהוגה שיטה זו בערב הסעודית.
מונרכיה נבחרת.
סדר הירושה יכול להיקבע על ידי מינוי. בין אם על ידי המונרך המכהן או על ידי גוף בוחר שממנה את היורש או מרכיב רשימת יורשים עוד לפני שכס המלוכה מתפנה. מונרכיה יכולה גם להיות נבחרת, למרות שתהליך זה מתבצע רק לאחר שכס המלוכה מתפנה.
במהלך ההיסטוריה, לעיתים די קרובות, אך לא תמיד, הועדפו תהליכים של מינוי או בחירה, או שהם היו מוגבלים לחברים בשושלת מסוימת או במשפחה מורחבת מסוימת. חוקים גנאלוגיים עשויים היו להגדיר מי ראוי לרשת את הכתר ואת סדר הירושה. מצב זה הוביל לעיתים לסדר ירושה שאיזן בין ענפים שונים של שושלת על פי רוטציה.
כיום שיטה זו מיושמת, בווריאציות שונות, בכס הקדוש, במלזיה, בקמבודיה, בכווית, באיחוד האמירויות הערביות, באנדורה, בסווזילנד ובסמואה.
בכירות.
בשיטת הירושה על פי בכירות, יורש את המונרך אחיו הבא אחריו, לא ילדיו. במקרים מסוימים נכללים בסדר הירושה על פי שיטה זו גם בני דודים על פי סדר בכירותם, שתלויה בגילם של היורשים או בדרגת הבכירות שלהם בקרב בני משפחתם.
חלוקה.
בחברות מסוימות, המלוכה עברה בירושה באופן שבו כל היורשים היו זכאים לחלוק אותה. הדוגמאות הבולטות ביותר הן החלוקות הרבות של האימפריה הפרנקית בתקופת השושלת המרובינגית ובתקופת השושלת הקרולינגית ושיטת ירושה שהייתה נהוגה באיים הבריטיים.
קרבת דם.
קרבת דם היא שיטת ירושה על פיה קרוב המשפחה בעל קרבת הדם הקרובה ביותר למונרך הוא היורש אותו, בעדיפות לזכרים על פני נקבות ובעדיפות לאחים בכורים על פני הצעירים. שיטה זו הייתה נהוגה בעיקר בימי הביניים. באוטרמר הייתה שיטה זו בשימוש לעיתים קרובות לבחירת יורשי עצר והיא הופיע בכמה מסכסוכי הירושה על ממלכת ירושלים. בממלכה זו הוכרה שיטה זו גם כדי להגדיר את יורשי הפייפים, בנסיבות מיוחדות: במקרה שהפייף נכבש על ידי הסרצנים, ונכבש מחדש, הוא הועבר לבעל קרבת הדם לשליט האחרון של הפייף.
ירושת הבן הצעיר.
על פי שיטת ירושה זו ירש את הכתר הבן הצעיר (או הילד הצעיר). במקרים אלה הבן הצעיר היה זה שדואג להוריו, בשעה שאחיו הגדולים יצאו לעולם ודאגו לעתידם.
ירושה רוחבית.
שיטת הירושה הרוחבית או האחוותית פועלת על פי קריטריונים של בכירות בין חברי השושלת או בית האב השושלתי, מתוך מטרה שייבחר המועמד בעל הכישורים הטובים ביותר כמנהיג. המנהיגים נבחרים בתוקף היותם זקני השבט הבוגרים ביותר, שהם בעלי הכישורים והעוצמה הצבאית. בשיטת ירושה זו אין צורך ביורש עצר. שיטה זו עשויה להדיר או שלא להדיר את צאצאיהן של נשים. בפועל, כאשר אין בנמצא מועמד למנהיגות בשל מספיק, מוגדרת אחת הנשים בעלת קרבת משפחה למלך הקודם כיורשתו. דוגמאות לשיטה זו ניתן היה למצוא בחברות שבטיות ממרכז אסיה כמו ההונים. בחירת המנהיג הייתה מתבצעת לאחר מותו של המנהיג הקודם. בראשית ימיה של האימפריה המונגולית, מותם של המונרכים המכהנים, ג'ינגיס חאן ואוגדיי חאן, גרם מידית לעצירתן של המערכות הצבאיות של המונגולים במערב בשל הבחירות המתקרבות.
במזרח אסיה, מתועדת שיטת הירושה הרוחבית לראשונה בתקופה הפרה-היסטורית החל מסוף תקופת שושלת שאנג.
ירושה נשית.
על פי שיטת ירושה זו, שהייתה נהוגה במשפחות אצולה במדינת קרלה שבהודו, רכושו ותוארו של הגבר עוברים לילדיו של אחותו ובמקביל, ילדיו שלו מקבלים את ירושתם ואת תוארם מדודיהם מצד אמם. מאז עצמאותה של הודו שיטה זו לא מוכרת יותר על פי החוק.
משבר ירושה.
כאשר מונרך מת בלי להניח אחריו יורש ברור, פורץ לעיתים משבר ירושה. לדוגמה, כאשר מת שארל הרביעי, מלך צרפת, פרצה מלחמת מאה השנים בין בן דודו של שארל, פיליפ השישי, ובין אחיינו של שארל, אדוארד השלישי, מלך אנגליה, כדי להגדיר מי יירש את שארל כמלך צרפת. גם כאשר קו הירושה ברור, יכול להיווצר מצב שטוען לכתר עם כוח צבאי או פוליטי, תופס את השלטון בכוח.
כהונה דתית.
בבודהיזם הטיבטי קיימת אמונה שמחזיקי תפקידים חשובים כמו הדלאי לאמה הם גלגול נשמות של הקודם בתפקיד. סדר הירושה בבודהיזם הטיבטי מבוסס למעשה על גלגול נשמתו של הדלאי לאמה הקודם שהתגלמה בזה שבא אחריו. כאשר מת המנהיג הרוחני, מתבצע חיפוש בקרב האוכלוסייה הכללית על פי קריטריונים מסוימים שאמורים להצביע שנשמתו המתגלגלת של הדלאי לאמה התגלמה בנשמתו של תינוק שנולד באותה עת. התהליך אורך בדרך כלל 4-2 שנים עד אשר נמצא הילד המתאים לכהן כדלאי לאמה הבא.
בנצרות הקתולית קיימים נהלים קבועים לבחירת אפיפיור או בישוף.
רפובליקות.
ברפובליקה, הדרישה להבטחת המשכיות השלטון בכל עת, הביאה להסדרתם של כללים ברורים לסדר הירושה של התפקידים השונים. במדינות בהן מערכות הבחירות מתקיימות במועדים קבועים, כאשר ראש המדינה (הנשיא) מת או מתפטר, הוא מוחלף על ידי סגנו או על ידי ראש הממשלה, שבתורו מוחלף על ידי נושאי משרות מסוימים ברשות המחוקקת או ברשות המבצעת. לדוגמה, כאשר נשיא ארצות הברית מת, או שנבצר ממנו להמשיך ולמלא את תפקידו, סגן נשיא ארצות הברית מושבע כנשיא במקומו. במקרה שגם סגן הנשיא לא יכול למלא את התפקיד, סדר הירושה קבוע בחוקת ארצות הברית ומורכב משורה של בעלי תפקידים מבין בכירי הקונגרס של ארצות הברית ומבין חברי הקבינט.
במדינות רבות אחרות בהן המשטר הוא רפובליקני, במקרה של מוות או נבצרות של הנשיא, מתקיימות בחירות חדשות לתפקיד. בפינלנד, מחליפו של הנשיא הוא ראש הממשלה, ובמקרה שבו אין ראש הממשלה מסוגל למלא את התפקיד עובר סדר הירושה לשר אחר בממשלה על פי הוותק שלו בתפקידו. לנשיא פינלנד אין סגן ובמקרה של התפנות המשרה נערכות בחירות חדשות לתפקיד.
בישראל.
נשיא מדינת ישראל.
למעט במקרה בו מסתיימת כהונת נשיא מדינת ישראל בזמנה, קיימים ארבעה מקרים בהם מסתיימת כהונת הנשיא טרם זמנה: התפטרות, העברה מכהונה מחמת התנהגות בלתי הולמת, העברה מכהונה מטעמי בריאות ומוות. בכל אחד מהמקרים הללו ממלא את מקומו של הנשיא יושב ראש הכנסת ובמידה ונבצר מיושב ראש הכנסת למלא את תפקיד הנשיא, ממלא את מקומו סגן יושב ראש הכנסת מטעם מפלגתו של יושב הראש. בחירת נשיא חדש מתבצעת תוך 45 יום ממועד הסיום הבלתי צפוי של כהונת הנשיא.
ראש ממשלת ישראל.
במקרה שכהונת ראש ממשלת ישראל מופסקת טרם זמנה (מחמת נבצרות, הרשעה בעבירה או מוות) בוחרת הממשלה את אחד משריה מטעם סיעתו של ראש הממשלה, שהוא גם חבר הכנסת, כראש הממשלה בפועל. ראש הממשלה בפועל מכהן עד לכינונה של ממשלה חדשה.
שולחן פיצה
פולוהי
פולוהי (אוקראינית: Пологи) היא עיר במחוז זפוריז'יה אוקראינה.
היסטוריה.
פולוהי הוקמה בסוף המאה ה-19 בזמן בניית מסילת רכבת שנועדה לחבר את נמל ים של ברדיאנסק עם דונבס וחרקוב.