בישראל צוידו נגמ"שי ה-M-113 בחימוש נוסף כגון מקלעים כבדים, מרגמות ואף טילי TOW "עורב". ברם, מיגונם הקל יחסית ופגיעותם מנעו מהם לשמש כנגמ"ש לחימה קלאסי. ה"חובט" וה"מחבט" (M-163) היו במקור תותחי נ"מ על בסיס תובת M-113 החמושה בתותח אוטומטי M61 וולקן 20 מ"מ, אך שימשו כנגמ"ש לחימה במבצע שלום הגליל עקב התותח שלהם שייצר כוח אש רב בזוויות שונות (כולל בזוויות גבוהות) - שאיפשר לנקות גגות ובתים מצלפים וחמושים. בהמשך (בעיקר בשנות ה-80 של המאה ה-20) פיתח צה"ל נגמ"שים כבדים וחלק מהם צוידו בחימוש כבד יותר, בדרך כלל על עמדת קטלנית, אך מטרתם העיקרית הייתה תובלה ממוגנת של חי"ר ופחות תמיכה בחי"ר באמצעות אש מהכלי ולחימה כחיל רגלים ממוכן. ב-2015 נחשף ה"פרא", משחית טנקים ונגמ"ש לחימה שפותח ב-1985 ומבוסס על טנק מגח 5 (תובת M48A5) עם מיגון כבד. ה"פרא" כולל משגר של 12 טילי תמוז מדויקים וארוכי-טווח ו-2 מקלעי מאג על הצריח.
טנקי מרכבה הם בעלי מסדרון אחורי בו אפשר לשאת חיילים, ושימשו לא אחת כנגמ"שי לחימה כשהובילו לוחמים לשטח עוין ותמכו בהם באש כבדה. מגמה זו עשויה להתחזק בעקבות הכנסתם לשירות של פגזי הרקפת 105 מ"מ והכלנית 120 מ"מ הרב-תכליתיים המאפשרים לטנק פגיעה יעילה במטרות אדם (חי"ר וחמושים), מבנים, כלי רכב ורק"מ רך.
צה"ל גם בוחן ייצור גרסאות נגמ"ש לחימה לנמ"ר, כאשר את עמדת הקטלנית יחליף צריח בלתי-מאויש, החמוש בתותח אוטומטי 30 מ"מ, מקלע מקביל, מרגמה 60 ומערכת הגנה אקטיבית לטנקים. ב-2019 החליט צה"ל על הצטיידות באיתן - נגמ"ש אופני בינוני עם מערכת הגנה אקטיבית לטנקים. הנגמ"ש כולל שני דגמים: דגם נשיאת חי"ר ודגם נגמ"ש לחימה עם צריח בלתי מאויש.
נגמ"שי לחימה כבדים.
בעקבות התפשטות נשק נ"ט (נגד טנקים) ושימוש במטעני חבלה כבדים (כגון מטען צד ומטען גחון) - שנהפכו לנפוצים במיוחד בעימותים נמוכי עצימות (LIC), לוחמה בשטח בנוי (לש"ב) ולוחמה נגד ארגוני טרור וגרילה - הפכו נגמ"שים ונגמ"שי לחימה למלכודות מוות ליושבים בהם. משום כך היה צריך לשפר את מיגון הכלים הקיימים או לתכנן כלים חדשים עם שריון כבד.
חלק מהכלים כאלה תוכננו בהתבסס על ניסיונו של צה"ל, שהפך תובות טנקים ישנים לנגמ"שים כבדים (דוגמת האכזרית) ובכך יצר כלי בעל רמת מיגון של טנק אך בעלות ייצור ופיתוח נמוכה יחסית מתכנון כלי כבד חדש לחלוטין. בנוסף, טנק המרכבה הוא בעל מסדרון אחורי המאפשר נשיאת חי"ר. האכזרית - שפותחה על בסיס תובת טנקי T-55, שימשה דוגמה למדינות הגוש הקומוניסטי לשעבר וכן לרוסיה, והללו פיתחו רק"מים כבדים על בסיס הטנקים המיושנים, בהם ה-VIU-55 Munja הסרבי וה-BTR-T הרוסי. כמו כן פיתחה רוסיה את ה-BMPT, רכב שנועד לתמוך בטנקים. רוסיה גם מפתחת את ה-BTR-90. אוקראינה פיתחה את BMT-72 ו-BTMP-84 המבוססים על טנקי T-72 ו-T-84 בעלי תובות מוארכות ואף שמרו על התותח הראשי בקליבר 125 מ"מ.
הנמ"ר הישראלי הוא נגמ"ש כבד וקיים לו דגם ניסוי בתצורת נגמ"ש לחימה החמוש בצריח בלתי מאויש עם תותח 30 מ"מ, מקלעים וטילי נ"ט.
תורת הפעלה.
בעימותים נמוכי עצימות (עימות מוגבל = עמו"ג) ולוחמה א-סימטרית נגד ארגוני טרור וגרילה, חשיבותו של נגמ"שי לחימה גדולה ביותר. חימושם כבד מספיק כנגד לוחמים, מבנים, כלי רכב ורק"מ קל, אך לא כבד מידי (כמו התותח של הטנק שגורם נזק סביבתי רב ונועד בעיקר להשמדת טנקים אחרים). הם מציעים שילוב של הגנה, ניידות וכוח אש. למרות שהם יעילים בעיקר בעימות מוגבל ניתן להשתמש בהם גם במלחמה כוללת ובמשימות של שמירת שלום.
נגמ"שי לחימה נועדו לשאת לוחמי חיל רגלים אל שדה הקרב ואז לתמוך בהם באש ולחפות עליהם באמצעות הנשק המותקן על גבי הרכב. ייעוד משני הוא השמדת כוחות חי"ר של האויב וסיוע לטנקים. יש לציין שלמרות שחלק נגמ"שי הלחימה חמושים בטילים נגד טנקים ייעודם העיקרי איננו השמדת טנקים.
רבים מנגמ"שי הלחימה הם גם אמפיביים ויבילי אוויר (כלומר: ניתן להובילם על גבי מטוס תובלה). נגמ"שי לחימה אופניים (כגון הסטרייקר) ניידים יותר מאלה הזחליים ויכולים לעבור מרחק רב יותר מבלי להיות מובלים על ידי מובילי טנקים או רכבות משא. כלי רכב זחליים דורשים תחזוקה רבה ותכופה יותר, שכן הזחלים נשחקים מהר יותר מהעומס המופעל עליהם. כדי להתגבר על פגיעה בגלגלים שיכולה לשתק את הכלי הם מצוידים בצמיגים חסיני תקר (), זאת לעומת רק"מ זחלי שדורש החלפת זחל ולעיתים טיפול של טנק חילוץ כאשר נפגע המזקו"ם. לכן, כלי רכב אופניים ניידים וזולים יותר אך בעלי עבירות קטנה יותר מאשר כלים זחליים.
מבנה נגמ"ש לחימה.
שריון ואמצעי הגנה.
בדרך כלל, נגמ"שי לחימה הם בעלי שריון ומיגון קל יותר מאשר טנקים, כדי להגביר את הניידות ואף לאפשר יבילות אוויר. רוב נגמ"שי הלחימה עמידים בפני מקלעים כבדים, רסיסי ארטילריה ונשק קל. ברם, הם פגיעים לנשק נ"ט, פגזים ומטעני חבלה כבדים. זאת מאחר שהם לא תוכננו להשמדת טנקים כמשימתם העיקרית (למרות שחלקם חמושים בטילי נ"ט).
עובי השריון בנגמ"שי לחימה משתנה מדגם לדגם. חלק מהם חסינים רק בפני מקלעי 0.5 אינץ', בעוד שאחרים כמו ה-CV90 השוודי וה-M2A3 בראדלי האמריקאי יכולים לעמוד גם בפני פגזי 30 מ"מ הפוגעים חזיתית בכלי. בדרך כלל צידי הכלי, הגג והגחון בעלי שריון דק יותר. כיום יש מגמה לתגבר את מיגון הגחון כנגד מוקשים ומטעני גחון.
נגמ"שי לחימה חדשים יותר, כגון ה-Patria AMV הפיני הם בעלי שריון מודולרי הניתן להרכבה ופירוק, והחלפת לוחות שריון בעובי ומשקל שונה. דבר זה מאפשר להתאים את רמת המיגון והיבילות של הכלי למשימה: כלי קל למשימות לא מסוכנות כל-כך ויביל אווירית או כלי כבד ופחות נייד למשימות מסוכנות יותר. כמו כן, הדגם החדש ביותר של ה-BMP-3 הרוסי מצויד במערכת הגנה אקטיבית Arena. הנמ"ר הישראלי מצויד במעיל רוח של רפא"ל, האיתן בחץ דורבן - מערכת הגנה אקטיבית תוצרת תע"ש המסוגלת ליירט גם חודרנים קינטיים ופגזי טנקים בנוסף לרקטות נ"ט וטילי נ"ט.
אמצעי הגנה נוסף ונפוץ הוא מדוכות עשן המספקות מיסוך לכלי ומקשים לכוון ולהתביית עליו. כלים אחרים מצוידים בשבשים המונעים מטילי נ"ט להתביית על הכלי.
חימוש ראשי.
הנשק הראשי, בדרך כלל, של נגמ"ש לחימה הוא תותח אוטומטי בקליברים שנעים בין 20 ל-40 מ"מ. תותחים אלה יעילים כנגד מגוון רחב של מטרות: כלי רכב, רק"מ רך, חי"ר, מסוקים וכלי טיס מנמיכי טוס. תחמושת התותחים כוללת כמה סוגים: פגזים נפיצים, דליקים, חודרנים קינטיים ועוד. הפומה הגרמנית וה-CV90 יכולים להגביה את התותח שלהם עד לזווית של 70 מעלות כדי לירות בכלי טיס.
מקלעים.
נגמ"שי לחימה רבים כוללים מקלע מקביל בצריח ליד התותח. הקליבר הנפוץ ביותר הוא 7.62 מ"מ והם נועדו בעיקר כנגד חי"ר. כמו כן, נגמ"שי לחימה כוללים מקלעים נוספים, כגון על צוהר המפקד.
טילים.
מספר נגמ"שי לחימה חמושים בטילים נגד טנקים. רובם, לטווח בינוני (2000–4000 מטר). אחרים נושאים גם טילים נגד מטוסים.
מטולי רימונים.
מספר נגמ"שי לחימה חמושים במטולי רימונים בעיקר של 30 מ"מ, 40 מ"מ ו-76 מ"מ. ביניהם נמנה הפומה הגרמנית. על הנמ"ר הישראלי ניתן להתקין מקל"ר 40 מ"מ על עמדת קטלנית.
רוב נגמ"שי הלחימה חמושים במדוכות עשן ומשגרי רימוני עשן להגנה.
חידני
חידני היא סדרת אנימציה ישראלית לילדים, מבית ערוץ הופ!. הסדרה עלתה לשידור בקיץ 2009.
חידני הוא דמות שפותחה על ידי דן חמיצר, לה גם הקדיש חמיצר סדרת ספרים. חידני נוצר כדמות שמאתגרת ילדים בסוג חדש של חידות שנקראות חידניות.
חידני הוא ילד סקרן כבן 14, אשר מתחיל כל תוכנית בשיתוף הצופים בחוויה שעבר, או סיפור ששמע. תוך כדי הסיפור הוא נזכר בחידה חדשה.
מלווים אותו ה"סקרנוע" – גלשן מעופף, ומשקפת סודית. לאחר שחד את חידתו, על פי בקשת הצופים הוא נותן לצופים שלושה רמזים. לבסוף הוא מגלה את התשובה לחידתו, ומספר עליה מספר עובדות מעניינות.
לאורך כל התוכנית מדבר חידני בחרוזים.
המדבב היחידי של התוכנית הוא איתי ג'רופי המדבב את דמותו של חידני.
את כל החידות בתוכנית, הגה החידונאי דן חמיצר ותסריטיה הוכנו על ידי נוגה אלגום.
סום (פירושונים)
ח'ולדה
ח'ולדה או חולדה הערבית ( בערבית خلدة) היה כפר ערבי בגבול הרי יהודה ושפלת יהודה כ-12 קילומטרים דרומית לרמלה וכקילומטר דרומית מזרחית לחוות חולדה, בגובה של כ-150 מטר מעל פני הים. הכפר היה שייך לנפת רמלה שבמחוז לוד (1945). על פי סקר הכפרים 1945 שנערך בידי רשויות המנדט שטחי אדמותיו היו 9,461 דונם ובשנת 1945 מנה 280 נפשות. במלחמת העצמאות במהלך מבצע נחשון ב-6 באפריל 1948 הכפר נכבש, התרוקן מתושביו ובתי הכפר נהרסו.
במלחמת העצמאות פעלו הערבים לניתוק ירושלים מהשפלה ומנעו העברת אספקה וכוחות צבאיים לעיר ולמעשה העיר הייתה במצב של מצור. הדרך מהשפלה לירושלים דרך לטרון נחסמה כבר באזור רמלה והדרך היחידה לעיר מהשפלה עברה דרך מזכרת בתיה, קיבוץ חולדה וח'ולדה הערבית שם התחברה הדרך לכביש מג'דל-לטרון (כיום כביש 3) שהייתה הדרך הראשית שהובילה ממישור החוף הדרומי לירושלים. הכפר שימש בסיס לערבים ובגלל קרבתו לדרך המובילה לירושלים נכבש בפעולה הראשונה לפריצת הדרך לירושלים במבצע נחשון. במלחמת העצמאות לאזור חולדה היה תפקיד חשוב מאוד בעיקר במערכה לפריצת הדרך לירושלים. המקום היה הבסיס העיקרי של הכוחות שהגיעו מהשפלה ולחמו על פתיחת הדרך לירושלים במבצע נחשון, קרבות לטרון ומשם נערכו הפעולות לפתיחת דרך בורמה. דרך זו הייתה דרך עוקפת ששימשה לפריצת המצור על ירושלים נסללה במהלך מלחמת העצמאות מאחר שהכביש מהשפלה לירושלים נחסם בלטרון.