בשל הקרבה למשחקים האולימפיים לא נערכו תחרויות הליכה ולא נערכו ריצות המרתון.
פסילה בשל אימרוץ.
סך הכל נשללו 9 מדליות, אחת לגברים ו-8 לנשים.
שכונת האולפנה
שכונת האולפנה או גבעת האולפנה הם כינויים ל-14 בניינים ובהם 84 דירות בחלקו הצפון-מזרחי של היישוב בית אל, על מורדות הר ארטיס. השכונה נבנתה בעשור הראשון של המאה ה-21, וכונתה כך על שם אולפנת רעיה הסמוכה.
השכונה התפרסמה בעקבות עתירה לבג"ץ שביקשה את מימוש צווי ההריסה שהוציא המנהל האזרחי לחמישה בניינים ומספר קראוונים, שאכן פונו בקיץ 2012.
בנייה ואכלוס.
תחילת הליכי הבנייה במקום בשנת 1998, לאחר אישור עקרוני שניתן על ידי ממשלת ישראל לבנייה במקום (יחד עם אישור לבניית שכונה נוספת בבית אל, שכונת 'מעוז צור') שבאה בעקבות הרצחם של שני תושבי בית אל בפיגוע ירי ב־1996.
בניית השכונה בפועל נעשתה על ידי "החברה לפיתוח קריית הישיבה בית אל", שבראשה עומד הרב זלמן ברוך מלמד. מנהלי החברה היו יעקב כץ ויואל צור, ובדירקטוריון החברה ישב מלבדם גם הרב משה גנץ. חברה זו היא חברת בת של חברת "הולילנד הולדינגס", חברה הרשומה באיי מרשל (דבר המאפשר חסיון בנוגע לבעלי החברה ובעלי התפקידים בה, מתוקף חוק החברות באיי מרשל). בניית השכונה נעשתה ללא קבלת היתרי בנייה, וכאשר שטח השכונה הוא מחוץ לגבולות צו התפיסה שמסדיר את מעמד רוב אדמות היישוב בית אל, דבר שהוביל להוצאת צווי הפסקת עבודה עוד בשלב עבודות התשתית ולאחריהן צווי הריסה בידי המנהל האזרחי. היזמים התעלמו מהוצאת הצווים, ומנגד לא נאכפו הצווים על ידי המנהל שהוציא אותם‫.
ממשלת ישראל, בראשות אהוד ברק, סייעה לבנייה במקום באמצעות משרד השיכון, שמימן את עבודות התשתית במקום (בערך של כ־4 מיליון שקל, עד לקיץ 2003), וכן נתנה מענק בסך 90,000 ש"ח לרוכשים שהתחייבו לגור במקום 15 שנה.
בדיעבד התברר שיזמי השכונה הונו רשויות שונות באמצעות רישום כוזב של מספרי המגרשים בשכונה, כאשר המספרים שנרשמו היו שייכים בפועל למגרשים בשכונה סמוכה שהייתה בבנייה, והקרקע לבנייתה הייתה בבעלות החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית. הטעיה זו הייתה גם כלפי רוכשי הדירות, שקיבלו מסמכי רכישה מהיזמים עם מספר חלקה כוזב ללא ידיעתם, מסמכים שבאמצעותם הגישו בקשה לקבלת משכנתא מבנק.
חלקה 34 ו־39.
חמישה מתוך ארבע עשר הבניינים בשכונה נבנו בשטח חלקות 34 ו־39, חלקות הרשומות בטאבו על שם שני תושבי הכפר דורא אל קרע הסמוך. לטענת חארבי חסן, שהקרקע הייתה רשומה על שם אביו, במקום היה כרם עד לשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, אז הוכרז המקום כשטח אש של בה"ד 4 הסמוך, ועל כן לא ניתן היה לעבד את הקרקע באופן אינטנסיבי.
לטענת יזמי השכונה ותושבי המקום, נרכשה אחת החלקות במקום (חלקה 34) מאדם שהציג עצמו כבעלים, באמצעות ארגון אמנה. אולם חקירת משטרה גילתה כי המוכר כביכול היה קטין בתקופת רישום החלקה בטאבו, ועל כן לא ייתכן שהוא בעל החלקה. יזמי השכונה עצמם הודו בחקירתם במשטרה כי מדובר בקרקע פלסטינית פרטית, ועל אף זאת הם החלו בעבודות במקום מבלי שהוסדר נושא הבעלות, וללא קבלת היתרי בנייה לשכונה.
בנייתם של חמשת הבניינים האלו החלה בשנת 2000. בשנת 2006 הוציא המנהל האזרחי צו סופי להפסקת העבודות של 4 בניינים ולהריסת הבנייה הבלתי חוקית שנעשתה מחוץ לשטח השיפוט של בית אל, ללא תוכניות מתאר, ותוך פלישה לקרקע פרטית.
הצווים לא נאכפו, ובאוקטובר 2008, הוגשה לבג"ץ עתירת הפלסטינים הטוענים לבעלות על הקרקע, בסיוע ארגון יש דין. העתירה דרשה את מימוש צווי ההריסה וכן מניעת האכלוס של הבניינים שנבנו באופן בלתי חוקי על אדמות פרטיות במתחם ג'בל ע'רטיס. 4 מתוך חמשת הבנינים אוכלסו בשנת 2008 לפני הוצאת צו ביניים של בג"ץ שאסר על אכלוסם. לבג"ץ נמסר על ידי המנהל האזרחי כי כל הדירות מאוכלסות ואף נמסרה רשימת שמות המשפחות לבג"ץ.
בתגובה לעתירה הודיעה המדינה ב-1 במאי 2011 שתפנה את הבניינים כחלק מהחלטה גורפת להסיר מבנים שנבנו על קרקע פרטית. בחודש יוני 2012 פורסם שבית נוסף, השישי במספר, נבנה על קרקע פרטית.
מרבית הדירות בבניינים שנבנו על חלקות אלו נמצאות בבעלות החברה היזמית ומושכרות לדיירים, אך 6 מתוך 30 הדירות נרכשו על ידי אנשים פרטיים מהחברה היזמית.
העתירה לבג"ץ.
באוקטובר 2008 עמדו בשכונה 14 בניינים מאוכלסים ובהם חמשת הבניינים המיועדים לפינוי (30 יח"ד). באותו חודש הוגשה עתירה לבג"ץ בשם שני עותרים להוצאת צו ביניים וצו על תנאי. העותרים טענו לבעלות על הקרקע וטענו שהבנייה הייתה ללא ידיעתם וללא הסכמתם. כיוון שבירור בעלות הקרקע אינו נושא לבג"ץ, עבר ההליך לבית המשפט המחוזי והדיון הפותח צפוי להתקיים בחודש יולי 2012.
באמצע נובמבר נתן בג"ץ צו ביניים למניעת אכלוס יחידות הדיור שטרם אוכלסו. ההליך בבג"ץ התמשך כמה שנים ובמאי 2011 פרסמה המדינה הודעה כי "בנייה על קרקע פרטית תוסר בתוך שנה". על סמך זאת קבע הבג"ץ כי המדינה כבר החליטה להרוס את הבניינים ולפיכך מוצה ההליך וניתן פסק דין ללא צו. מספר ימים לפני סוף השנה האמורה הגישה המדינה לבג"ץ עמדה, לפיה אותה החלטת ממשלה שעל פיה ניתן פסק הדין, נפתחת מחדש לדיון ו. בג"ץ לא קיבל עמדה זו שהביעה רק בקשה לבחון מחדש את הנושא אך לא הייתה בה בשורה של שינוי מדיניות. בג"ץ תקף את הממשלה בטענה שאותה החלטה עוגנה בפסק דין ולא ניתן לפתוח אותה לדיון חוזר בקלות כזו. בהחלטת בג"ץ נאמר כי עד לתאריך 01.07.2012 על המדינה להרוס את הבניינים המדוברים. בעקבות כך הוקמה מפקדת בראשות יורם אוחיון וב-28 ביוני 2012 הסתיים פינוי המשפחות שגרו בשכונה.
לקראת פינוי המשפחות שגרו בבתים שיועדו להריסה פורסמו ידיעות לא מאומתות אודות הסכם שאליו הגיעה לשכת ראש הממשלה עם הנהגת המתנחלים. על פי אותם פרסומים, ההסכם הוא ההסבר לשינוי בדפוס הפעולה של המתנחלים - מקריאה למאבק נחוש נגד הפינוי להסכמה לפינוי שקט. נודע כי פעולת פינוי המשפחות והעברתן מן הדירות שבהן התגוררו נעשתה על חשבון המדינה, כמו גם הקמת שכונת הקראווילות בבית אל שבהן שוכנו התושבים. אולם ההסכם עצמו מעולם לא פורסם.
בדצמבר 2013 פורסם לראשונה כי מכרז להרחבת מבנה בית המדרש של ישיבת בית אל, היזמית שהקימה באופן לא חוקי את בתי שכונת האולפנה, שהוציאה החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית נעשה על פי הנחיה מפורשת של משרד ראש הממשלה וכחלק מפינוי שכונת האולפנה. זו הייתה, למעשה, הפעם הראשונה שבה הודה גורם רשמי במתן הטבה בשווי מיליוני שקלים לישיבה בבית אל כחלק מן הפינוי למרות שאותה הטבה אינה קשורה לפינוי עצמו.
פרקליטות המדינה החליטה שלא להגיש כתב אישום באשמת אחיזת מקרקעין בכוח, הסגת גבול, ובניה ללא היתר כנגד יזמי השכונה, בנימוק שנסיבות העניין אינן מצדיקות את המשך פעולות החקירה. ערר שהוגש כנגד החלטה זו על ידי יש דין ובעלי הקרקעות נדחה על ידי בג"ץ.
מכון רקח לפיזיקה
טחנת הרוח והצלב
טחנת הרוח והצלב (אנגלית: The Mill and the Cross) הוא סרט דרמה פולני-שוודי, בבימויו של לך מאייבסקי ובכיכובם של רוטגר האוור, שרלוט רמפלינג ומייקל יורק. הסרט מבוסס על ספר באותו שם מאת מייקל פרנסיס גיבסון, ושואב השראה גם מציורו משנת 1564 של פיטר ברויגל האב התהלוכה לגולגותא.
צילומי הסרט נערכו באוגוסט 2009 והוא יצא לאקרנים ב-23 בינואר 2011, במסגרת פסטיבל סאנדנס.
עלילה.
דרך חמש מאות דמויות שלכל אחת מהן סיפור משלה, מעביר לך מאייבסקי את ההתרחשות בימי חייו של הצייר ברויגל האב, תוך התמקדות ביצירתו הגדולה ביותר - צליבתו של ישו. הסרט מתרחש בתקופה שבה הטריטוריה הפלמית הייתה נתונה למשטר דיכוי ספרדי. ברויגל עצמו רוטגר האוור מבקר את יצירתו תוך שיחות עם אספן אומנות ובנקאי. נושא הסבל של ישו מוצג כנגד לרדיפה הדתית שהתרחשה בפלנדריה בשנת 1564.
ביקורת.
ג'ו בנדל אמרה: "אחד ממצויני סאנדנס לשנה זו". דניס הארווי למגזין Variety כתב: "הסרט הוא אף פעם לא משעמם, ולעיתים קרובות מקסים." הארווי חשב שאם הסרט ישווק בחכמה, הסרט יוכל לשמש כפריצת הדרך המאוחרת של הקולנוע הפולני. ניל יאנג למגזין כתב הוליווד החמיא על ההישגים הטכניים של הסרט, אך ציין כי הסרט "שאפתני ועם זאת שטוח ומתסכל". לעומת זאת בביקורת לסן פרנסיסקו פסטיבל הסרטים הבינלאומי, כתב: הנרטיב בסרט הוא לא העניין. היופי בסרט הוא לראות איך הציור מתעורר לחיים בסרט. הוא מגיש סצנות נפלאות לצופה, כמו חלום לאדם ישן.
ראיין סטיילס
ראיין סטיילס (באנגלית: Ryan Stiles; נולד ב-22 באפריל 1959) הוא מפיק, שחקן וקומיקאי אמריקאי-קנדי.
סטיילס ידוע בעיקר בעקבות הופעותיו בגרסאות הבריטית והאמריקאית לתוכנית "של מי השורה הזאת בכלל?", ומתפקידיו בקומדיות המצבים "המופע של דרו קארי" ו"שני גברים וחצי".
חייו.
סטיילס נולד בסיאטל, וושינגטון, כבן הצעיר בין חמישה אחים. בגיל 10 עבר עם משפחתו להתגורר בוונקובר, קנדה. בגיל שבע-עשרה נשר מבית הספר במטרה לפתח קריירה בתחום הקומדיה.
ב-1990 הצטרף לתוכנית "של מי השורה הזאת בכלל?" בה נטל חלק למעלה מעשור וחצי, בתחילה בגרסה הבריטית ולאחר מכן בגרסה האמריקאית, אותה הנחה דרו קארי. בתקופה זו שיתף סטיילס פעולה עם קארי תוכנית "המופע של דרו קארי", סדרת קומדיית מצבים אותה הפיק קארי. ב-2004 הצטרף לסדרה המצליחה "שני גברים וחצי" בתפקיד ד"ר הֶרב מלניק, בן זוגה הנוכחי של ג'ודית, גרושתו של אלן. ב-2011 שב לשתף פעולה עם קארי בתוכנית אלתורים נוספת, "Drew Carey's Improv-A-Ganza" אך זו ירדה מהמסכים לאחר שנה.
עם חידושה של "של מי השורה הזאת בכלל?" ב-2013, בהנחייתה של איישה טיילר, חזר סטיילס להופיע כחבר קבוע בתוכנית.