לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של מישיגן, נשא סאת'רלנד לאישה ב-1883 את רוזמונד לי. נישואיהם היו מאושרים ונולדו להם שתי בנות ובן. לאחר נישואיו שב סאת'רלנד לטריטוריית יוטה, שם הוא הצטרף לאביו, שגם הוא היה עורך דין, בשותפות במשרד עורכי דין בפרובו. ב-1886 הם פירקו את השותפות וסאת'רלנד הקים שותפות חדשה עם סמואל ר. ת'רמן, לימים נשיא בית המשפט העליון של יוטה. בהמשך הצטרף אליהם כשותף אדגר א. ודג'ווד, ששימש כשליש הראשי של המשמר הלאומי של יוטה. לאחר שהתמודד ללא הצלחה על משרת ראש עיריית פרובו מטעם המפלגה הליברלית, עבר סאת'רלנד ב-1893 לסולט לייק סיטי. שם הוא הצטרף לאחד ממשרדי עורכי הדין המובילים במדינה, ובשנה שלאחר מכן הוא היה לאחד המארגנים הראשיים של לשכת עורכי הדין של יוטה. ב-1896 הוא נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של יוטה, שם הוא שימש כיושב ראש ועדת המשפט של הסנאט וקידם חקיקה להענקת סמכויות להפקעה של חברות כרייה והשקיה.
חבר בית הנבחרים.
ב-1900 קיבל סאת'רלנד את מינוי המפלגה הרפובליקנית כמועמדה לאיוש המושב של יוטה בבית הנבחרים של ארצות הברית. בבחירות הכלליות הוא הביס בהפרש צר את המועמד הדמוקרטי המכהן, ושותפו לשעבר במשרד עורכי הדין, ויליאם ה. קינג, בהפרש של 241 קולות מתוך 90,000 כלל המצביעים. הוא כיהן בקונגרס ה-57, בו הוא נאבק להמשך גביית המכס על סוכר, והיה פעיל הן בטיפול בענייני האינדיאנים והן בחקיקה שנגעה להשקיית קרקעות צחיחות.
סנאטור.
לאחר שנתיים בבית הנבחרים הוא העדיף לא להתמודד לכהונה נוספת ובחר לשוב ליוטה כדי להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית. בית המחוקקים של יוטה היה בשליטה מחולטת של הרפובליקנים, ולפיכך ההתמודדות של סאת'רלנד על התפקיד הייתה למעשה פנים-מפלגתית מול הסנאטור המכהן תומאס קירנס. בגיבוי הסנאטור השני של המדינה, ריד סמוט, הבטיח סאת'רלנד לעצמו תמיכה פה אחד בגוף הבוחר בינואר 1905. סאת'רלנד גמל טובה לסמוט ב-1907, כאשר הגן עליו במליאת הסנאט במהלך השימוע שנערך להדחתו, שבסופו של דבר לא יצאה אל הפועל, בשל היותו נשוי לכמה נשים, נוהג שהכנסייה המורמונית נטשה כבר שנים רבות קודם לכן.
תקופת כהונתו של סאת'רלנד בסנאט התרחשה במהלך התקופה הפרוגרסיבית בפוליטיקה האמריקאית. הוא הצביע בעד רוב החוקים שהוגשו על ידי תאודור רוזוולט, כולל חוק המזון הנקי והתרופות , חוק הפבורן וחוק אחריות העובדים הפדרליים . במשך תקופה ארוכה הוא קידם את זכויות הנשים. הוא הציע לסנאט את התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, קידם את העברתו של התיקון, סייע לנסח את התיקון לשוויון זכויות, והיה ידידה ויועצה של אליס פול ממפלגת הנשים הלאומית. בכל אופן, בדרך כלל הוא הצביע עם עם חוג "המשמר הוותיק" של השמרנים שנאבקו ביריביהם הפרוגרסיבים במפלגה בתקופת נשיאותו של ויליאם האוורד טאפט. הוא גם היה מעורב בתהליכי החקיקה של אותה תקופה והצטרף לנשיא טאפט בהתנגדותו לצירופם של ניו מקסיקו ואריזונה לארצות הברית בשל הסעיפים בחוקתיהן שאפשרו בחירות חוזרות לתפקידי שופטים.
בחירתו של וודרו וילסון לנשיאות, והשתלטותם של הדמוקרטים על הקונגרס ב-1912, הכניסה את סאת'רלנד ואת השמרנים האחרים לעמדת מגננה. כמי שהיה אז דמות בולטת ברמה לאומית, הוא התנגד לרבות מיוזמות החקיקה ולמדיניות החוץ של וילסון. גישתו זו של סאת'רלנד הובילה להפסדו בבחירות של 1916, כאשר הוא התמודד לבחירה מחדש בפעם הראשונה על פי התנאים של התיקון ה-14 לחוקה. גם הפעם הוא התמודד מול ויליאם ה. קינג, שמסע הבחירות שלו עמד בסימן התנגדותו של סאת'רלנד למדיניות הנשיא. בעקבות תבוסתו בבחירות לסנאט, הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין בוושינגטון הבירה, ובשנים 1916–1917 הוא שימש כנשיא לשכת עורכי הדין הארצית.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-5 בספטמבר 1922 מונה סאת'רלנד על ידי הנשיא וורן הרדינג כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של ג'ון קלארק שפרש. מינויו אושר על ידי הסנאט באותו יום.
סאת'רלנד כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "הכפר יוקליד נגד חברת המקרקעין אמבלר" , שפורש כהסכמה כללית לתאימותם לחוקה של חוקי ההפרדת השימושים.
בשנים הראשונות לנשיאותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, היה סאת'רלנד, יחד עם ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, פירס באטלר וויליס ואן דוונטר, אחד מקבוצת ארבעת הפרשים השמרנים, שפעלו באופן בולט נגד חוקי הניו דיל של רוזוולט. סאת'רלנד נחשב למנהיג הרביעייה.
בין פסקי הדין החשובים שכתב סאת'רלנד נמנים פסק הדין "פאוול נגד אלבמה" מ-1932, שהפך על פיו את ההרשעה במשפטם של נערי סקוטסבורו, על בסיס העובדה שמהנאשם, אוזי פאוול, נשללה הזכות להיעזר בעורך דין. תיק מפורסם נוסף שבו הוא כתב את פסק הדין היה "ארצות הברית נגד תאגיד הייצוא קרטיס-רייט" מ-1936, שבו כתב סאת'רלנד את חוות דעת הרוב שהעניקה לנשיא ארצות הברית את הסמכויות הרחבות לנהל את יחסי החוץ ושבהמשך השפיע רבות על הרחבת סמכויות הרשות המבצעת בנוגע למדיניות החוץ.
בפסק הדין "ארצות הברית נגד בהגט סינג תינד" , כתב סאת'רלנד את ההחלטה שהתקבלה פה אחד על ידי כל השופטים, ובה נקבע שהסיקים, אף על פי שהם מוגדרים חלק מ"הגזע הקווקזי", לא היו לבנים במשמעותו של חוק האזרחות של 1790, ולפיכך לא היו זכאים לקבל אזרחות אמריקאית.
ב-1937 החל בית המשפט העליון לצדד בצעדי מדיניות מתונים יותר של הניו דיל, שהממשל נקט בהם כתגובה לתיקים משפטיים קודמים, והשפעתו של סאת'רלנד פחתה. ב-17 בינואר 1938 פרש סאת'רלנד מכס השיפוט כיוון שהוא חש שכבר לא היה לו מקום במאזן הכוחות של בית המשפט.
שנותיו האחרונות.
לאחר פרישתו, מונה סאת'רלנד במינוי מיוחד לבית המשפט הפדרלי בסבב השני שדן בעתירה על ההרשעה בשוחד של השופט לשעבר מרטין מנטון. סאת'רלנד כתב את החלטת בית המשפט שאישרה את ההרשעה.
ג'ורג' סאת'רלנד נפטר בבוקרו של ה-18 ביולי 1942, כתוצאה מהתקף לב, כאשר שהה עם אשתו בחופשה בסטוקברידג', מסצ'וסטס. הוא נטמן במאוזולאום אבי שבמחוז ארלינגטון, וירג'יניה. ב-1958 הוא נטמן מחדש בבית הקברות סדר היל שליד סוויטלנד, מרילנד.
שיוכו הדתי.
כתינוק, הוטבל סאת'רלנד לכנסייה האנגליקנית. לעיתים הוא צוין כמאמין של הכנסייה האפיסקופלית. סאת'רלנד מעולם לא היה חבר בכנסייה המורמונית, שכן הוריו פרשו ממנה בילדותו. הוא התכחש למסורת המורמונית, במיוחד בשל "השיטוות הכלכליות הקולקטיביסטיות" שלהם, אך הוא למד את תוכני הדת באקדמיית בירגהאם יאנג וקיים את מצוותה להימנעות מצריכת משקאות חריפים. עם זאת, הוא שמר על יחסי ידידות נאמנים עם הכנסייה, וזכר בחיבה את תקופת לימודיו באקדמיית בירגהאם יאנג. עורך הדין והפרשן ג'יי ס'קיילו כתב שכמה מהשקפותיו של סאת'רלנד הושפעו מהדת המורמונית.
לאסלו שאלאמון
לאסלו שאלאמון (בשמו הבדוי: טמאש שאלו, בהונגרית: Salamon László; אוראדיה, 11 ביולי 1891 – קלוז'-נאפוקה, 29 באוקטובר 1983) היה משורר יהודי-הונגרי בטרנסילבניה, עורך עיתון, סופר, מבקר. אשתו הייתה הבלשנית אלה שאלאמון.
ביוגרפיה.
לאסלו שאלאמון סיים את לימודיו בגימנסיית גאבור בתלן בנאג'אנד בשנת 1909, ולאחר מכן למד במחלקה ההונגרית-לטינית באוניברסיטת בודפשט (כיום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד). בשנת 1913 עבד כעיתונאי ביומן אוראדיה. הוא שירת כחייל במלחמת העולם הראשונה במשך שנתיים ונפצע. לאחר החלמתו נכנס לתפקיד הוראה.
הוא נידון למאסר בספטמבר 1919 בגין פעילותו בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. לאחר שחרורו התיישב בקלוז'. הוא לקח על עצמו את חובות העריכה והאיוש של כמה יומנים ומגזינים טרנסילבניים. כתבי העת העתיד, המזרח החדש (אוי קלט) והאורורהבכתבי העת עבד כעורך. בשנת 1926 השתתף לאסלו דיאנש בהשקת "תקופתנו", היה חוקר בכיר בעיתון זה כמה שנים, ואז הקים עיתון סוציאל-דמוקרטי משלו, "הדרך האחרת".
עיתונים רבים בטרנסילבניה פרסמו את שיריו, מאמריו ואת כתבים העיתונאיים, במלחמת העולם השנייה גורש למחנה הריכוז דכאו בשנת 1944, ולאחר ששרד ושוחרר ערך את העיתון "ארדאי" משנת 1946 ואת "האמת" משנת 1948. משנת 1950 ועד פרישתו עבד כשכיר בסניף קלוז' של הוצאת הספרות והאמנות הממלכתית. הוא פרסם כמה כרכים עצמאיים.
ארצ'יבלד וילארד
ארצ'יבלד וילארד (באנגלית: Archibald Willard; 22 באוגוסט 1836 - 11 באוקטובר 1918) היה צייר אמריקאי, שנולד וגדל בבדפורד, אוהיו. הוא היה בנו של סמואל וילארד, הכומר של הכנסייה הבפטיסטית של בדפורד.
ביוגרפיה.
וילארד התעניין באמנות מאז שהיה ילד ולעיתים קרובות שירבט על אסמים ומבנים אחרים בבית. בצעירותו עבר וילארד לוולינגטון, אוהיו והחל לעבוד אצל יצרני עגלות. הוא החל כצייר עגלות בסיסי, אך בסופו של דבר הורשה לצייר קישוטים משוכללים שהיו פופולריים באותה תקופה. וילארד הצטרף לחיל רגלים באוהיו בשנת 1863 ולחם במלחמת האזרחים האמריקאית, אך לא היה מעורב בהרבה בקרבות. במהלך תקופה זו הוא צייר כמה סצנות מהמלחמה.
לאחר המלחמה יצר וילארד זוג ציורים עבור אדי, בתו של בעל חברת העגלות, שנקראו פלאק 1 ופלאק 2. הראשון מבין השניים מציג שלושה ילדים שעוקבים אחרי כלב שרודף ארנבת, ואילו בציור השני עגלת הילדים שרדפו, התרסקה בגלל המרדף הפזיז. ציורים אלה, בין שרטוטים קודמים, יצרו מערכת יחסים בינו לבין הצלם ג'יימס פ' ריידר. ריידר עשה הרבה כסף בכרומוליטוגרפיה תוך יצירת תמונות פופולריות ששווקות עבור משק הבית הממוצע. הוא ראה פוטנציאל בוילארד כיצרן ציורים הומוריסטיים ועליזים כדי להשיג רווחים.