רוב פעילותם של יהודים פרטיזנים התנהלה בשטחה של בלארוס ובאופן בולט פחות באוקראינה וליטא. רובם ככולם של היהודים הפרטיזנים היו פליטים מגטאות. גדוד הפרטיזנים הגדול ביותר הוקם בשנת 1941 על ידי האחים בלסקי אחרי שהם הצליחו לאסוף ביערות בלארוס יהודים רבים שברחו מגטאות ומגאי ההריגה. הגדוד פעל בהצלחה ניכרת עד לשחרורה של בלארוס מהכיבוש הנאצי בשנת 1944 ומנה 1200 איש, מתוכם 350 לוחמים. לתהילה רבה זכה גם הגדוד בפיקודו של שלום זורין אשר מנה 600 איש. יצוין כי פלוגה אחת בגדוד הזה אשר מנתה 137 לוחמים הורכבה מנשים וילדים.
בשטחה של ליטא אחרי חיסולו של גטו וילנה פעל גדוד הפרטיזנים בשם "נקמה" ובו פיקד אבא קובנר. כ־4000 יהודים לחמו בגדודי הפרטיזנים אשר פעלו באוקראינה. 26 יהודי אוקראינה פקדו בגדודי הפרטיזנים. 70 גדודי פרטיזנים אשר פעלו בכל שטחה הנכבש של ברית המועצות היו יהודים על טהורה, ובהם לחמו כ־4000 איש. סך כל היהודים אשר לחמו בגדודי הפרטיזנים בשטחה של ברית המועצות הגיע עד ל־49 אלף איש.
131 יהודים זכו לעיטור הגבורה הגבוה ביותר של ברית המועצות – גיבור ברית המועצות, מתוכם 45 – אחרי מותם.
בשנים אחרי תום המלחמה עיטור זה הוענק לעוד 26 יהודים ומניינם הכולל הגיע עד ל־157.
הגנרל דוד דרגונסיקי זכה לעיטור זה פעמיים. סך כל היהודים שזכו בעיטורי גבורה שונים על מעשי גבורתם בעת המלחמה הגיע ב־1 אפריל 1946 ל־123,822, ובהתחשב בהענקת העיטורים בתקופה שאחרי המלחמה ל־160,772.
מפקד הפרטיזנים יבגני וליינסקי זכה לשלושה עיטורי הגבורה של ברית המועצות ולחמישה עיטורי הגבורה של צ'כוסלובקיה (כולל הגבוה ביותר – גיבור צ'כוסלובקיה). מנהיג הלוחמים נגד הנאצים ואחר כך מנהיג יוגוסלביה יוסיפ טיטו באופן אישי העניק התואר ועיטור הגבורה הגבוה ביותר של יוגוסלבי – גיבור יוגוסלביה לקפטן צבא האדום היהודי בשם פיוטר אורנסיק (אשר פעל בגדוד הפרטיזנים בכינוי מפקד הגדוד פיירו רוסו"). פיוטר אורנסקי בימים הראשונים של המלחמה נפל בשבי הגרמני אך הצליח לברוח ממחנה השבויים ועד תום המלחמה לחם בגדודי הפרטיזנים ביוגוסלביה.
עבודה בעורף.
תרומתם של היהודים במאמץ המלחמתי של ברית המועצות הייתה ענקית לא רק בחזיתות המלחמה, אלא גם בעורף. התרומה הבולטת ביותר תרמו מהנדסים ומדענים יהודים אשר פיתחו סוגים חדשים רבים של אמצעי הלחימה. בתוכם יוצרי מטוסים חדשים סמיון לבוצ'קין, מיכאל מיל ומיכאל גוריביץ, יוצרי טנקים חדשים יעקב ברן, בוריס צ'רנייק, ויוסף קוטין, ממציאי ויוצרי קטיושות ליאוניד שוורץ, משה קומיסרצ'יק, יעקב שור, מיכאל לוין ואחרים.
התרומה הבולטת ביותר נתרמה גם על ידי מדענים יהודים כגון אברם יופה, אברהם אליקנוב, בנציון וול, אלכסנדר מינץ, יעקב זלדוביץ', יולי חריטון.
יהודים רבים ניהלו ענפי התעשייה הצבאית ומפעילים ענקיים, בתוכם שר החימוש בוריס וניקוב, מנהל מפעל הטנקים ע"ש קירוב ושר ענף בניית הטנקים יצחק זלצמן ורבים אחרים. יותר מ־180 אלף יהודים מהנדסים ומדענים זכו בתוארי הכבוד של ברית המועצות עבור תרומתם למאמץ המלחמתי בעורף, כ־50 מתוכם זכו גם לדרגות הגנרלים.
ב־7 אפריל 1942 פורסמה בעיתונות הסובייטית ההודעה הרשמית על הקמתו של הוועד היהודי האנטי-פשיסטי וההצהרה מטעם הוועד "קול קורא ליהודי העולם כולו", בו יהודי ברית המועצות פנו ליהדות העולמית בקריאה לתרום כמה שאפשר לסיוע במאמץ המלחמתי של ברית המועצות. על ההצהרה חתמו 47 יהודי ברית המועצות הידועים ביותר. קול קורא זה זכה להיענות רבה בקרב יהדות ארצות מערב: בארצות הברית הוקמה מועצת היהודים למען מתן הסיוע למאמץ המלחמתי של רוסיה ובראש המועצה כאמור עמד לא אחר אלא פרופ' אלברט איינשטיין. ועדת דומה הוקם גם בארץ ישראל המנדטורית הידוע בשם "ליגת ה־V" (על שם המלה האנגלית victory – ניצחון).
בראש הוועד היהודי האנטי-פשיסטי עמד המנהל האמנותי של התיאטרון היהודי הממלכתי שלמה מיכאלס ופעילותו ריכז בגן שר החוץ של ברית המועצות ויו"ר הלשכה הממשלתית של ברית המועצות למידע שלמה לוזובסקי.
הוועד היהודי האנטי-פשיסטי הצליח לגייס תרומות בסך 16 מיליון דולר ארצות הברית, מתוכם 15 מיליון – בארצות הברית עצמה ובקנדה, 1 מיליון ממקסיקו, 750 אלף דולר – בארץ ישראל. הוועד היהודי האנטי-פשיסטי גייס גם תרומות לא כספיות רבות כגון כלי רכב, ציוד רפואי, ביגוד. עיתון פראבדה בשנת 1943 כתב כי שלמה מיכואלס הצליח לשכנע את הג'וינט האמריקאי לפתוח בקמפיין התרמה למען רכישת אלף אמבולנסים בשביל צבא האדום. התרומות אשר גייס ג'וינט לבקשתו של הוועד היהודי האנטי-פשיסטי נרכשו אלף מטוסי קרב, 500 טנקים, לברית המועצות נשלחו גם שתי אוניות עם מטען תרופות ומזון. הוועד היהודי האנטי-פשיסטי תרם רבות גם למען גיוס דעת הקהל בעד פתיחתה של החזית המערבית נגד הגרמנים.
האנטישמיות בברית המועצות בזמן מלחמת העולם השנייה.
האנטישמיות בברית המועצות במהלך תקופה כאמור באה לידי ביטוי בכדלקמן:
בשטחה של ברית המועצות הלא הכבוש פוזרו שמועות על כך "שיהודים פחדנים ולא רוצים להילחם", שהם רובם ככולם מתחמקים משירות ביחידות קרביות ומסתתרים בעורף וכדומה. אי העלאת היהודים בדרגות, סירוב להעניק עיטורי הגבורה על מעשי גבורתם הבולטים של היהודים וכיוצא בזה. כך טופח והוחדר לתודעה המונית השקר על היעדרותם כביכול של היהודים בחזיתות מלחמת העולם השנייה – המיתוס הקיים עד עצם היום הזה הן בתודעה ההמונית והן בספרות הרוסית (למשל בספרו של אלכסנדר סולז'ניצין "200 שנה יחד" המוקדש ליחסו של העם הרוסי כלפי היהודים). בקרב האוכלוסייה הסובייטית היה מקובל לקבוע כי "יהודים לוחמים בחזית טשקנט" – רמז גס לכך שיהודים רובם ככולם מסתתרים כביכול בעורף.
אך אפילו הסטטיסטיקה הסובייטית הרשמית סותרת את קביעות שקריות כגון אלו: כאשר שיעור האבדות בקרב כלל לוחמי החזית הגיע בצבא האדום עד ל־20%, בקרב לוחמים היהודים הוא הגיע עד ל־40%. היחס כזה היה בלתי אפשרי לו רוב היהודים שירתו ביחידות סיוע הלחימה ובעורף.
בדיווחים רבים צוין כי הפרטיזנים מסרבים לעזור ליהודים. היו אף מקרים בהם הפרטיזנים גזלו את הנשק שהיה בידי היהודים הבורחים מנאצים ושלחו אותם חסרי האונים חזרה לגטאות. האנטישמיות בקרב הפרטיזנים נפוצה עד מאוד. גדודי פרטיזנים אחדים מקבלים את היהודים לשרותיהם, באחרים את היהודים מוציאים להורג או שולחים חזרה לגטאות.
בפקודה הרשמית מטה הלוחמה הפרטיזנית מ־2 אפריל 1944 נאמר: "נתגלו מקרים רבים של הטרור ההמוני כלפי פרטיזנים יהודים שבוצע על ידי חבריהם הפרטיזנים, שלילה בלתי חוקית של נשקם, הרעבתם והפשטתם מהלבוש.”
בשטחה הנכבש של ברית המועצות האנטישמיות הייתה כה נפוצה וכה חזקה, שראש המחתרת בעיר מוהילב קזימיר מוטה כתב:
"בהתחשב באווירה השולטת בקרב אוכלוסייה המקומית לא יכולנו להגן על היהודים בגלוי בחומרי ההסברה שהפצנו כי הדבר היה עלול לגרום להפניית עורף כלפינו גם מצד האנשים התומכים בשלטון הסובייטי".
שלטונות ברית המועצות הפיצו הוראות גם רשמיות וגם לא רשמיות להפחית עד כמה שאפשר את כמות היהודים הזוכים לעיטורי גבורה. גנרל־קונונל אלכסנדר שרבקוב – המפקד האגף הפוליטי של צבא האדום בשנת 1943 הפיץ הוראה: "עיטורי הגבורה יוענקו לנציגי כל העמים, אך יש להגביל את כמותם של היהודים הזוכים בהם".
על סמך כל הנתונים האלה ואחרים רבים ההיסטוריון יוסף קרמנצקי קבע:
כשאנו חוקרים את תפקידם של היהודים במלחמה ההיא, איננו יכולים לברוח מהמחשבה על כך שהם נאלצו להילחם לא רק נגד האויב הגלוי בצורת נאצים אלא גם נגד האויב הבלתי נראה אך מורגש היטב – האנטישמיות של שלטונות ותושבי ברית המועצות עצמה".
יהודי ארצות הברית.
בצבא ארצות הברית לחמו 556 אלף יהודים – 13% מכלל אוכלוסייה היהודית של ארצות הברית. חלוקתם לחילות הייתה כדלקמן: 81% – בחיל היבשה, 16% – בחיל הים, 2% – בחיל הנחתים ו־1% – בחיל האוויר. 11,350 חיילים וקצינים יהודים נפלו בשדות הקרב, יותר מ־27 אלף נפצעו באורח קשה או נפלו בשבי. 61,567 לוחמים יהודים זכו בעיטורי גבורה. יהודים רבים בצבא ארצות הברית היו מצביאים, בתוכם 6 שירתו בדרגת ג'נרל־מייג'ור, 13 בדרגת סגן-אלוף, 2 בדרגת אדמירל ו־2 בדרגת קונטר-אדמירל. סך כל היו 23 גנרלים יהודים. 3 יהודים – סגן ריימונד זוסמן, סרן בנג'מן סלומון וסמ"ל ראשון אייסידור יאכמן זכו בעיטור הגבורה הגבוה ביותר של ארצות הברית – מדליית הכבוד.
מפקד דיביזיית השריון ה־3 מוריס רוז היה מצביא דגול. הוא נפל בקרבות בהרי ארדן ב־31 מרץ 1945. רוז הוכר כגיבור האומה האמריקאית, על שמו נקראו רחובות ובתי ספר במדינת קונטיקט, ובעיר מולדתו דנבר הוקמה אנדרטה לזכרו.
ג'נרל־לייטננט היהודי מארק קלארק זכה לעיטורי גבורה וכבוד רבים בארצות הברית ובמדינות אחרות, הוא פיקד בארמיות ה־5 וה־7 של צבא ארצות הברית והחל מדצמבר 1944, מונה למפקד של כוחות היבשה של בעלות הברית באיטליה. על שמו נקרא אחד הגשרים בוושינגטון.
יהודי אחר – קונטר-אדמירל בן מורל פיקד בכל כוחות ההנדסה של חיל הים האמריקאי ("דבורות הים"). הוא זכה בעיטורי גבורה וכבוד רבים של ארצות הברית, בריטניה וצרפת. תהילה רבה רכשו המפקד של דיוויזיות ה־5 וה־77 של חיל רגלים ג'נרל־מייג'ור ג'וליוס אוקס-אדלר, והמפקד של הארמיות האוויריות ה־4 וה־12 ג'נרל אדברד מוריס.
טייס הקרב ליאון פרנקל טיבע ספינת הקרב היפנית "יהאג'י" וזכה לעיטורי גבורה רבים. תת-קולונל רוברט רוזנטל התגייס בהתנדבות לחיל האוויר, זכה ב־16 עיטורי גבורה, הפציץ בשנת 1945 את ברלין ואחרי תום המלחמה השתתף כסגן התובע מצד ארצות הברית במשפטי נירנברג.