מַצָּע של מפלגה הוא מסמך עמדה המפרט את עקרונות המפלגה ואת תוכנית הפעולה שבכוונתה להגשים כאשר תעלה לשלטון. עם מסמך זה והתעמולה הנגזרת ממנו, היא פונה לציבור הרחב במטרה לשטוח את טענותיה הפוליטיות ולסייע להצלחתה בבחירות. בדרך כלל כולל המצע רשימה של נושאים מרכזיים (כלכלה, ביטחון, חינוך, איכות הסביבה, בעיות חברתיות, וכו'), ופירוט המדיניות שבה תומכת המפלגה בכל נושא. התחומים המוגדרים במניפסטים של המפלגות הזוכות נחשבים בדרך כלל כמייצגים את תחומי העניין ואת הנושאים האידאולוגיים שהציבור מעדיף.
למרות זאת, במאה ה-21 ירדה קרנם של מצעי הבחירות בישראל, והחל מהבחירות לכנסת השמונה עשרה היו מספר מפלגות שכלל לא הציגו מצע. בפרט בלטה העובדה שבמשך שתי מערכות בחירות הליכוד, שהיא מפלגת השלטון, כלל לא הציגה מצע. הדבר גרר ביקורת מצד גורמים פוליטיים ועיתונאים שונים, שטענו שהציבור לא נחשף לחזון הכלכלי-חברתי של המפלגה.
מקור.
המילה מצע נוספה למילון בשנת 1535. אך רק בשנת 1803, פוליטיקאים ממפלגה מסוימת חתמו על מצע מסוים בו כתוב מה תהיה שאיפות המפלגה והתחייבו לה.
מצע בישראל.
בישראל, כמעט לכל מפלגה יש מצע ברור אשר מדבר על סוגיות חשובות ואג'נדות פוליטיות לפוליטיקאים במפלגה, בדרך כלל הסוגיות להן יש התייחסות חיובית או שלילית, הן אלו שקובעות את הדעה הפוליטית של המפלגה.
פרנצ'סקו פוסקארי
פרנצ'סקו פוסקארי (באיטלקית: Francesco Foscari; 1373 - 1 בנובמבר 1457) היה הדוכס ה-65 של ונציה. פוסקארי כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1423, ועד פטירתו.
קורות חיים.
פוסקארי היה בן למשפחת אצילים ונציאנית ותיקה. בטרם בחירתו לתפקיד הדוג'ה, כיהן פרנצ'סקו פוסקארי במספר רב של תפקידים רשמיים ובהם, שגריר של לה סרניסימה, נשיא מועצת הארבעים, חבר מועצת העשרה, אינקוויזיטור רשמי של הרפובליקה, ונציב סן מרקו האחראי על מבני השלטון הממוקמים סביב כיכר סן מרקו (Procuratori di San Marco).
בבחירות שנערכו לבחירתו הביס פוסקארי את המועמד הנוסף לתפקיד - פייטרו לורדאן.
בתקופת כהונתו, הנהיג את ונציה אשר נלחמה באותה עת במילאנו, במאבק על השליטה בצפונה של איטליה. מילאנו הגיעה להסכם שלום עם פירנצה, בת בריתה של ונציה, וונציה נותרה לבדה במאבק מול מילאנו.
לפוסקארי היה בן אחד - יאקופו, אשר נשפט בשנת 1445 בפני מועצת העשרה באשמות שחיתות ושוחד, וגורש מן העיר. בעקבות משפטים נוספים שנערכו ב-1450 ו-1456, יאקופו נאסר בכרתים ומת בכילאו. מותו של יאקופו פגע באביו, אשר הפסיק את כל פעולתו הציבורית וחדל מלבצע את תפקידו. מחדל זה הביא את מועצת העשרה באוקטובר 1457 להכריח את פרנצ'סקו פוסקארי להתפטר מתפקידו. פוסקארי נפטר משברון לב שבוע לאחר מכן. לחץ ציבורי על מועצת העשרה הביא לכך שפרנצ'סקו פוסקארי נקבר בהלוויה ממלכתית רשמית כאילו נפטר בעת כהונתו.
אזכורים תרבותיים.
סיפור חייו של פרנצ'סקו פוסקארי היווה השראה למחזה "שני הפוסקארי" מאת לורד ביירון משנת 1821, ולשירו של סמיואל רוג'רס "איטליה". לימים, מחזהו של ביירון היווה השראה ללברית האופרה של ג'וזפה ורדי "שני הפוסקארי" אשר הופעת הבכורה שלה נערכה ב-3 בנובמבר 1844 ברומא.
מניפסט אלקטורלי
מניפסט אלקטוראלי
וישווה
שושנונים
שׁוֹשַׁנּוּנים (שם מדעי: Amphiprioninae) היא תת-משפחה של דגים בעלי צבעים עזים ממשפחת השוניתיים. דגים ממשפחה זו מכונים גם דגי ליצן (באנגלית: Clownfish). השושנונים נפוצים בימים הטרופיים באזורי שוניות אלמוגים, וחיים בקשרי הדדיות עם שושנות ים.
קיימים שני סוגים של שושנונים: הסוג שׁוֹשַׁנּוּן ("Amphiprion") והמין היחידי שושנון קוצני-לחי ("Premnas biaculeatus").
כללי.
דג השושנון חי בקבוצות הכוללות "זוג רבייה" (זכר ונקבה), ועוד בין 0 ל-4 זכרים שאינם מתרבים. בכל קבוצה קיימת היררכיה מעמדית הנקבעת על פי גודל הפרטים, כאשר הנקבה היא הגדולה ביותר, ובן זוגה הוא השני בגודל. שאר הזכרים שאינם מתרבים קטנים מהם אך גם הם מחולקים להיררכיה פנימית המבוססת על גודלם. אם מסיבה כלשהי הנקבה השלטת מתה, או מודחת על ידי הקבוצה, בן זוגה עובר תהליך של היפוך זוויג, משנה את מינו, והופך להיות הנקבה השלטת. את מקומו של הזכר שהפך לנקבה, תופס הזכר הגדול מבין קבוצת הזכרים שאינם מתרבים. תהליך שינוי המין או הפיכה לזכר פורה הוא חד סיטרי, כלומר זכר ששינה את מינו או הפך לפורה אינו יכול לחזור למצבו הקודם.
השושנון כדג אקווריום.
השושנון מאוד פופולרי כדג נוי לאקווריום מים מלוחים, גם בשל יופיו וגם בשל הקלות היחסית בגידולו בהשוואה למינים אחרים של דגי מים מלוחים. את דג השושנון ניתן לגדל במיכלים מעל 35 ליטר בטמפרטורה 24–30 מעלות צלזיוס ובמליחות (ריכוז מלח) בין 1.018-1.026.
רבייה.
לקראת הרבייה, הזכר מנקה משטח סלעי באזור מוגן, בקרבת השושנה, ומזמין אליו בתנועות חיזור את הנקבה. הנקבה מטילה את הביצים הנדבקות לסלע, הזכר מפרה את הביצים, ושני בני הזוג שומרים עליהן בקפדנות מפני אויבים פוטנציאליים, ודואגים לזרימת מים שוטפת כדי לספק לביצים שפע חמצן. זוג אחד מסוגל להטיל 4–6 פעמים בשנה כמה מאות ביצים בכל הטלה. לאחר 5–6 ימים בוקעות הפגיות (דגיגים) שגודלן כ-2 מ"מ. בשלב הראשוני לחייהם, מתפתחים בני המין בתוך להקות פלנקטון, אולם עם הגיעם לגודל של כ-10 מ"מ הם יוצאים לדרכם בחיפוש אחר שושנת ים שתשמש להם מקלט. פרטים שלא הצליחו למצוא את מבוקשם, עתידים להיטרף, בידי דגים גדולים.
השפעת הסרט מוצאים את נמו.
דגי שושנון מהמין שושנון כתום מזויף מככבים בסרט "מוצאים את נמו" ובסרט ההמשך "מוצאים את דורי". ההופעה בסרט גררה אחריה תופעה עולמית של עלייה בביקוש לדג, וזו הביאה בתורה להקטנת תפוצתו בטבע ולהרס שוניות אלמוגים רבות. (אחת השיטות הנפוצות ללכידת דג זה היא על ידי פיזור רעל בשונית תוך פגיעה בשאר היצורים החיים בשונית). בנוסף, בגרסתו העברית של הסרט, המושג ״דג ליצן״ הוטבע בידי מתרגמת ומביימת דיבוב הסרט, שפרירה זכאי.
בית העצמאות
בית העצמאות (בעבר: היכל העצמאות) הוא מוזיאון הממוקם בבית דיזנגוף בשדרות רוטשילד בתל אביב, מקום הכרזת העצמאות של מדינת ישראל. במרכזו נמצא אולם ההכרזה אשר שוחזר למצבו ביום ההכרזה, יום שישי ה' באייר ה'תש"ח, 14 במאי 1948.
היסטוריה של הבית.
סיפור הבית מתחיל בהגרלת הצדפים, שנערכה על דיונת חול ב-11 באפריל 1909, בה חולקו המגרשים בין 66 המשפחות המייסדות של שכונת אחוזת בית. באותה הגרלה עלה בגורלם של בני הזוג מאיר וצינה דיזנגוף מגרש מספר 43, עליו בנו את ביתם בשנת 1910, ובאותה שנה הוחלט ששם העיר יהיה "תל אביב". בשנת 1911 נבחר מאיר דיזנגוף לשמש כיו"ר ועד השכונה, ולאחר כעשור, כשהפכה השכונה לעיירה, היה דיזנגוף לראש העיר הראשון, תפקיד אותו מלא כמעט ברציפות עד מותו בשנת 1936.
בשנות ה-20 שופץ הבית, ונוספה לו קומה. בשנת 1930, לאחר מותה של צינה – שהייתה מורה, ציירת ופסנתרנית חובבת אומנות – החליט מאיר דיזנגוף להפוך את ביתם למוזיאון לאומנות, הראשון בעיר. המוזיאון נפתח למבקרים בשנת 1932, כשהמבנה כולל גם את דירתו של דיזנגוף בקומה העליונה. בשנת 1933 הורחב המבנה על ידי האדריכל דב הרשקוביץ, ומאוחר יותר שופץ על ידי האדריכל קרל רובין, שעיצב את המבנה בהתאם לסגנון הבינלאומי, שאפיין את הבנייה בעיר באותה תקופה. בשנת 1936 נפתח מחדש מוזיאון תל אביב במעמד הנציב הבריטי העליון ארתור ווקופ, כשבמבנה המחודש שלוש קומות לאולמות תצוגה. בספטמבר אותה שנה נפטר מאיר דיזנגוף. בני הזוג היו חשוכי ילדים, ודיזנגוף הוריש את המוזיאון לתושבי העיר.
המוזיאון פעל במקום כמעט 40 שנה, ובשנת 1971 עבר לכתובתו החדשה בשדרות שאול המלך. במהלך שנות ה-40 וה-50 התקיימו בבית קונצרטים, ותקופה מסוימת פעלו במבנה גם בנק לאשראי והקונסוליה הבלגית. האירוע החשוב ביותר בתולדות הבית התרחש ב-ה' באייר ה'תש"ח, 14 במאי 1948 בשעה 16:00, כאשר הכריז דוד בן-גוריון על הקמת המדינה.
טקס הכרזת העצמאות.
ביום רביעי, 12 במאי 1948, נתכנסה מנהלת העם לישיבתה האחרונה והמכרעת. לאחר שעות של דיונים, וברוב דחוק של שישה משתתפים אל מול ארבעה, הוחלט להכריז על הקמת המדינה. ההחלטה התקבלה חרף הלחצים הבינלאומיים לדחות את ההכרזה, ולמרות האיום בפלישת חמשת צבאות ערב. בשל חשש מפני הפצצה אווירית של הצבא המצרי, הוחלט לקיים את הטקס באולם המרכזי של מוזיאון תל אביב. האולם ממוקם בחלקו האחורי של הבניין, שקירותיו העבים וחלונותיו הגבוהים סיפקו הגנה לנוכחים. ההזמנות לאירוע נשלחו יום לפני הטקס ל-350 מנכבדי היישוב העברי. המוזמנים התבקשו לשמור את קיום הטקס בסוד, אך השמועה פשטה. אחרי הצהריים של יום הטקס, התגודדו מאות אנשים נרגשים אל מול בניין המוזיאון, שעה שבמועצת העם נמשכו הבירורים האחרונים בנוגע לנוסח הסופי של הכרזת העצמאות. אולם המוזיאון הוכן במהירות, ותוך יממה הותאם לארח את טקס ההכרזה, כאשר על המלאכה הופקד מזכיר מנהלת העם זאב שרף.