עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה ביצעה חטיבת הצנחנים, בפיקודו של יורם יאיר, נחיתת סער אמפיבית בשפך נהר האוואלי והובילה את אוגדות צה"ל עד מבואות ביירות. הפלחה"ן פתח את המלחמה ככח ראש החוף באוולי כאשר נחתו עם 24 סירות גומי בעומק שטח לבנון על מנת לאפשר את נחיתת שאר כוחות החטיבה עם הנחתות, בהמשך הפלחה"ן לחם כחלק מ"כוח עוגן", גדוד הסיור של הצנחנים, שאיגד תחתיו לראשונה את היחידות החטיבתיות, הסיירת, הפלנ"ט והפלחה"ן, וכן פלגה מפלוגת הרפואה החטיבתית, בפיקוד דורון אלמוג. במהלך הלחימה פינה גוזל שדה מוקשים שחסם את נתיב ההתקדמות החטיבתי. על כך הוענק לו מאוחר יותר צל"ש אלוף. בהמשך המלחמה נפצע בקרב נגד לוחמי הקומנדו הסורי בעיירה קברשמון, אולם המשיך בלחימה עד תום הקרב ולאחר מכן פונה לקבלת טיפול בישראל. שבוע לאחר מכן חזר גוזל ליחידה ופיקד עליה בכיבוש מערב ביירות.
בגמר תפקידו יצא ללימודי BA באוניברסיטת בר-אילן  1983–1985.
בהמשך הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד בבה"ד 1. בהמשך מונה למפקד בא"ח צנחנים בשנים 1986–1987. לאחר מכן מונה למפקד גדוד הנח"ל המוצנח (גדוד 50) בשנים 1988–1989. בגמר תפקידו, המשיך ללימודי תואר שני במדעי המדינה וביטחון לאומי. בשנת 1990 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אפרים, ושימש בתפקיד עד שנת 1991. בהמשך מונה למפקד עוצבת ברעם בשנים 1991–1993. לאחר מכן מונה למפקד חטיבה 130 בין השנים 1993–1995. בהמשך שימש סגן מפקד אוגדה 162. לאחר מכן מונה למפקד חטיבה 500 בשנים 1995–1997, ופיקד עליה בפריצה לשכם במהומות מנהרת הכותל. בשנת 1998 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מטה פיקוד הדרום. לאחר מכן מונה לנספח צה"ל בצרפת, ספרד ופורטוגל.
בשנת 2003 השתחרר גוזל משירותו בצה"ל בדרגת תא"ל.
יושב ראש העמותה להנחלת מורשת הצנחנים.
בשנת 2011, מונה ליו"ר העמותה להנחלת מורשת הצנחנים, את תפקידו ממלא גוזל בהתנדבות מלאה. העמותה, מטפלת בהנצחת חללי חטיבת הצנחנים שנפלו בשירות סדיר ובמילואים וכן בהנחלת מורשת הצנחנים למשרתים בסדיר, במילואים, לתלמידי תיכון ולכלל הציבור. המשימה העיקרית העומדת בפני העמותה בהנהגתו של גוזל, הייתה הקמת מרכז מורשת הצנחנים בשטח שהוקצה להם בגבעת התחמושת בירושלים.
מנכ"ל הקרן 'יחד למען החייל'.
עם שחרורו מצה"ל, החל להשתלב בפעילויות חברתיות והתנדבותיות. בין השנים 2003-2008 שימש מנכ"ל ארגון ידידי צה"ל בארצות הברית.
בנובמבר 2014, מונה תא"ל מיל' יחיאל גוזל לתפקיד מנכ"ל קרן לב"י, ביולי 2015, מונה לתפקיד מנכ"ל קרן 'יחד למען החייל', והוביל את איחוד האגודה למען החייל עם קרן לב"י.
במהלך כהונתו, שמה הקרן את "הלוחם במרכז" ויזמה פרויקטים רבים ומגוונים לטובת הלוחמים, ביניהם הקצאת דירות לחיילים בודדים במסגרת פרויקט בית חם ופרויקט "ממדים ללימודים" המעניק מלגות לימודים ללוחמים משוחררים.
הארגון בהנהגתו של גוזל, עושה את מאמציו על מנת להגיע לכל אחד מלוחמי צה"ל בנקודות הקצה ולסייע לרווחתו. בשנת 2020 עזב את התפקיד ובמקומו מונתה שרון הרמון.
חייו הפרטיים.
גוזל מתגורר ברעות, נשוי לאיילת, הידרותרפיסטית ומורה. לזוג 4 ילדים.
Lyons Maid
הרמתי
אורי וינברג
אורי וינברג (24 במרץ 1937 - 6 במרץ 2012) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי. נודע בעיקר כשחקן מועדון הפועל חיפה, ומאמנם של מועדונים רבים בארץ, בהם הפועל חיפה ומכבי חיפה.
ביוגרפיה.
וינברג נולד ב-1937 בבית היולדות בחדרה, בן בכור ליצחק וברכה וינברג. בילדותו גדל בשכונת נווה חיים בחדרה ולמד בבית החינוך בחדרה ובקיבוץ מעברות. החל לשחק כדורגל בגיל 13 בקבוצת הנערים של הפועל חדרה. עם סיום לימודיו התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל בין השנים 1955-1958; שיחק במסגרת אליפות צה"ל בכדורגל בנבחרת הנח"ל, וזכה באליפות הרמטכ"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל, ב-1958, חזר לחדרה ונישא לנילי. במקביל לקריירה שהחל לפתח ככדורגלן, עבד לצד אביו במפעל לבלוקים שהקים האב בחדרה. לאחר שנה נולד בנו הבכור ערן, וב-1965 נולד בנו השני, ניר, שלימים יהפוך לראש ישיבת אורות הזורעים.
ב-1959 נרכש כרטיס השחקן של וינברג על ידי קבוצת הפועל ירושלים, והמשפחה עברה לגור בירושלים. לאחר תקופה קצרה הציע לו המאמן-שחקן זלטקו צ'ייקובסקי מקבוצת הפועל חיפה לעבור לשחק בשורותיה. ב-1960 עברה המשפחה להתגורר בחיפה, ובמקביל לקריירת המשחק עבד וינברג בנמל חיפה, לאורך כ-20 שנה, עד תחילת שנות ה-80.
וינברג שיחק בקבוצת הפועל חיפה בשנים 1959–1965. בתקופה זו התקדם המועדון ממיקומו בתחתית דירוג הליגה הבכירה, והפך לקבוצה בעלת כישרונות צעירים שסיימה את מרבית עונות הכדורגל בחלקה העליון של טבלת הדירוג. וינברג שיחק בתקופה זו בעמדת הבלם, ובמהלך משחקו נפצע לעיתים קרובות; אחד מסימני ההיכר שלו הייתה תחבושת לבנה ספוגה בדם סביב לראשו. במשחק הדרבי החיפאי ב-1962 פונה וינברג לבית החולים לאחר שנפצע בראשו בתחילת המשחק, בתקופה בה עדיין לא התקיימו חילופי שחקנים במהלך המשחק; וינברג סירב לקבל טיפול רפואי בראשו, חזר מבית החולים לשחק במחצית השנייה של המשחק, ורק בסיומו חזר להמשך טיפול בבית החולים.
ב-1963 זכה עם קבוצתו לראשונה בגביע המדינה, לאחר ניצחון במשחק הגמר מול מכבי חיפה. בגמר הגביע בשנה שלאחר מכן, ענד וינברג את סרט הקפטן באחד ממשחקי הגמר בין קבוצתו לבין מכבי תל אביב.
ב-1961 זומן וינברג לראשונה למשחק של נבחרת ישראל, על ידי המאמן גיולה מנדי. הוא שיחק במסגרת זו פעמיים: ב-1961 באצטדיון רמת גן נגד נבחרת אתיופיה במהלך מוקדמות אליפות העולם, וב-1962 במשחק ידידות מול נבחרת טורקיה ברמת גן.
ב-1966, לאחר תקופה של קשיים ביחסיו עם מאמן הפועל חיפה, ניסה וינברג לעבור למכבי חיפה, והחל להצטרף לאימוניה. עם זאת, בתקופה זו לא התאפשר לרוב מעבר בין שתי קבוצות מקומיות, בשל התנגדות של מרכזי הספורט. בעקבות כך החל וינברג ללמוד בקורס מאמנים, מהראשונים בארץ, ופתח בקריירת אימון.
וינברג אימן קבוצות רבות, בהן מכבי חיפה, הפועל חיפה (שתי עונות), הפועל רמת גן, הכח רמת גן, הפועל עכו, הפועל קריית שמונה (שלוש עונות), הפועל נצרת עילית, הפועל לוד, הפועל טבריה, הפועל כרמיאל, בית"ר חיפה, הפועל ראשון לציון, הפועל בני טמרה והפועל דלית אל-כרמל.
כמאמן התאפיין וינברג בדאגה לשחקניו. לאחר עלייתה של מכבי חיפה לליגה הבכירה ב-1975 תחת אימונו, התפטר וינברג מחזור אחד בלבד לאחר פתיחת העונה שלאחר מכן, לאחר שלטענתו ההנהלה לא שילמה לשחקניו את משכורותיהם. בנוסף היה שנים רבות חבר בכיר בהנהלת ארגון המאמנים הישראלי.
לאורך שנות ה-90 החמיר מצבו הבריאותי, עקב פעילותיו הספורטיביות לאורך השנים. למרות נכותו, לא הפסיק לאמן ואף נעזר בקביים כדי לנהל את האימונים ואת המשחקים.
לאחר פרישתו מאימון, עסק בין השנים 1995–2005 בכתיבת טורים שבועיים במדורי הספורט של המקומונים "כל העמק והגליל" ו"ידיעות הגליל".
וינברג נפטר ב-6 במרץ 2012. השאיר אחריו אישה, שני ילדים ועשרה נכדים.
בית הכנסת הכוראלי הגדול (קייב)
בית הכנסת הכוראלי הגדול של קייב (באוקראינית: Київська Велика Хоральна Синагога) ידוע גם בשם בית הכנסת בפודול, ממוקם ברחוב שיקוביצקה Shikovitska) 29) ברובע פודיל בקייב.
היסטוריה.
בית הכנסת הכוראלי (עם מקהלה) נבנה בשנת 1895 בתכנונו של האדריכל ניקוליי גרדרינה, ובתרומת הסוחר גבריאל יעקב רוזנברג. המבנה הורחב על ידי של אדריכל ולריאן ריקוב, במימון התעשיין ולדימיר גינזבורג בנו של הוראצי גינצבורג וחתנו של אליעזר ברודסקי.
בשנת 1929, בתקופה הסובייטית, הפך מבנה בית הכנסת לבית מלאכה. עם סיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 חזר לשמש כמבנה דת. לאורך תקופה ארוכה זה היה בית הכנסת הפעיל היחיד בקייב. בשנת 1990, כאשר יעקב דב בליך התמנה לרב ראשי לקייב ולאוקראינה, בית הכנסת שופץ. ב-2002 עבר שיפוץ נוסף.
1869 במדע
ארווינד אדיגה
ארווינד אדיגה (בקאנדה: ಅರವಿಂದ ಅಡಿಗ; נולד ב- 23 באוקטובר 1974) הוא סופר ועיתונאי הודי, בעל אזרחות אוסטרלית, זוכה פרס מאן בוקר לשנת 2008 בעבור הרומן הטיגריס הלבן.
אדיגה נולד ב-1974 בצ'נאי בירתה של מדינת טמיל נאדו למשפחה אמידה כלכלית, אשר מוצאה ממדינת קרנאטקה, המצויה בדרום הודו, סבו היה יו"ר בנק קרנאטקה. שפות האם של הסופר הן קאנדה ואנגלית, הוא סיים את לימודי התיכון ב-Canara High School ואת לימודיו האקדמיים השלים אדיגה במספר מוסדות להשכלה גבוהה מחוץ להודו, בהן אוניברסיטת קולומביה - שם למד ספרות אנגלית.
אדיגה החל את הקריירה העיתונאית שלו ככתב כלכלי בעיתון Financial Times. ב-2008 רומן הביכורים שלו טיגריס לבן
עורר הדים בעולם הספרות, תורגם לשפות רבות ואף הביא לזכייתו בפרס מאן בוקר. ספרו השני, בין הרציחות, תורגם אף הוא לשפות רבות והוא מתאר את הווי החיים בהודו בשנות השמונים, אדיגה משתמש בעיר ההודית הדמיונית קיטור כמקום התרחשות הסיפורים המתוארים בספר. וציר הזמן של הספר מצוי בין רצח אינדירה גנדי לבין רצח בנה רג'יב גנדי.
אוראל (כדורסל)
גוליילמו נאסי
גנרל גוליילמו נאסי (באיטלקית: Guglielmo Nasi; 21 בפברואר 1879 – 21 בספטמבר 1971) היה איש צבא איטלקי שלחם במערכה במזרח אפריקה במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחריה שימש נציב מטעם האו"ם בסומליה.
ביוגרפיה.