א.א.ק. אָתוּנָה (ביוונית: AEK, קיצור של Αθλητική Ένωσις Κωνσταντινουπόλεως – איגוד הספורט של קונסטנטינופוליס) הוא מועדון כדורסל יווני מהעיר אתונה, המתמודד בליגת העל היוונית ובליגת האלופות.
היסטוריה.
המועדון צמח להיות אחד ממועדוני הפאר היוונים, תוך זכייה ב-8 אליפויות הליגה היוונית, 5 פעמים בגביע היווני והשתתפות בגמר הליגה האירופית. במועדון שיחקו טובי הכדורסלנים באירופה ובהם: ג'ייק צאקאלידיס, ג'ון רוברט הולדן, קורט רמביס ורבים אחרים. בסיום עונת 2010/2011 ירדה הקבוצה לליגה אתניקי A2, שהיא ליגת המשנה היוונית. ולאחר עונה אחת ירדה לליגה השלישית. בסיום עונת 2012/2013 העפילה לליגה השנייה. ובסיום עונת 2013/2014 העפילה בחזרה לליגת העל. בעונת 2015/2016 התמודדה הקבוצה ביורוקאפ, שם סיימה את דרכה בשלב הבתים הראשון במקום החמישי בבית ו'.
בהובלת המאמן דרגן שקוטה הקבוצה זכתה בעונת 2017/2018 בליגת האלופות בכדורסל ובאותה עונה זכתה גם בגביע היווני.
א.א.ק אתונה (כדורסל)
פיטר ברגר
פיטר לודוויג ברגר (באנגלית: Peter Ludwig Berger; 17 במרץ 1929 - 27 ביוני 2017) היה סוציולוג ותאולוג לותרני אמריקאי שנולד באוסטריה, ידוע בשל שותפותו עם תומאס לקמן בחיבור ספרו "" (ניו יורק, 1966).
ביוגרפיה.
ברגר נולד בווינה, אוסטריה, וזמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית. בשנת 1949 קיבל תואר B.A. בואגנר קולג', לאחר מכן המשיך את לימודיו בבית הספר החדש למחקר חברתי בניו-יורק (כיום: בית הספר החדש), וקיבל תואר M.A. בשנת 1950, ו-Ph.D. בשנת 1954.
בשנים 1955 ו-1956 עבד באקדמיה האוונגלית בעיירה באד בול שבדרום גרמניה. בין השנים 1956 ו-1958 היה מרצה בכיר באוניברסיטת דרום קרוליינה. בין השנים 1958 ו-1963 היה מרצה בכיר בסמינר התאולוגי בהרטפורד. לאחר מכן היה פרופסור בבית הספר החדש למחקר חברתי, באוניברסיטת ראטגרס ובבוסטון קולג'. משנת 1981 היה ברגר פרופסור לסוציולוגיה ותאולוגיה באוניברסיטת בוסטון, ומשנת 1985 ניהל את המכון למחקר התרבות הכלכלית, שנקרא כיום המכון לתרבות, דת ויחסים בינלאומיים.
ברגר קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לויולה, ואגנר קולג', האוניברסיטה של נוטרדאם, אוניברסיטת ז'נבה ואוניברסיטת מינכן. בנוסף, ברגר חבר כבוד באגודות מדעיות רבות.
נפטר בניו יורק ב-27.6.2017
הלך מחשבה.
ברגר ידוע בשל השקפת עולמו לפיה המציאות החברתית היא תוצר של תודעה אנושית. ברגר עסק בעיקר בקשר שבין הפרט לחברה. בספרו הבניה החברתית של המציאות, פיתח ברגר תאוריה חברתית: "חברה כמציאות אובייקטיבית וכמציאות סובייקטיבית". תאוריה זו מתארת את תפיסת הפרט את המציאות הסוביקטיבית, הנובעת מיחסיו עם מבנים חברתיים. הוא כותב על כך שתפיסות והמצאות אנושיות חדשות הופכות לחלק מהמציאות שלנו באמצעות תהליך של אובייקטיפיקציה. לרוב מציאות זו אינה נתפסת לאחר מכן כיצירה אנושית, לתהליך זה קורא ברגר ראיפיקציה.
לפי ברגר השפה היא "מערכת הסימנים החשובה ביותר של החברה האנושית". תפיסתו את המבנה החברתי כסובב סביב חשיבות השפה דומה לאופן שבו ראה הפילוסוף הגל את הרוח.
בדומה לרוב הסוציולוגים של הדת בזמנו, הוא טעה כשחזה כי העולם יעבור תהליך כולל של חילוניות, ומספר פעמים הודה כי טעה, וציין כי המידע שנאסף בנושא מוכיח כי התחזית לא התממשה. בסוף שנות ה-80, ברגר הכיר באופן פומבי בכך שדת (ישנה וחדשה) לא זו בלבד שנותרה נפוצה אלא במקרים רבים אף הפכה האמונה עצמה למלאת חיים יותר מבעבר.
הוא מציין שהדת היא עדיין כוח חברתי חזק, אך עם זאת פלורליזם והגלובליזציה משנים את האופן שבו אדם חווה את הדת, בעוד שבעבר אופייה של הדת היה מובן מאליו, כיום הדת היא חיפוש אינדיבידואלי אחר העדפה דתית. עם זאת, בספרו "הדה-חילוניות של העולם" (באנגלית: The Desecularization of the World), הוא מסמן את האקדמיה המערבית ואירופה המערבית כיוצאים מהכלל, כמי שנותרו חילוניים לעומת שאר העולם.
למרות הופעת "פרדיגמה חדשה" בסוציולוגיה של הדת, השואבת השראה מתיאורית ה"מחשבה הרציונלית" בבואה להסביר את החברות (כנסיות) והצרכנים (מאמינים), אופן המחשבה של ברגר השפיע על בעלי תפקידים חשובים בתחום הסוציולוגיה כיום.
ברגר הבחין בין "כבוד" לבין "כבוד האדם" (באנגלית: dignity). "כבוד" במובן הקלאסי מבוסס על הקשרים חברתיים, ובמקרים רבים מבוסס על הקשרים מוסדיים או תרבותיים ואף על הקשרים מעמדיים. בהנגדה לכך, "כבוד האדם" מבוסס חשיבותו של האדם מעצם היותו "אדם" במנותק מכל הקשר חברתי, מוסדיי, תרבותי ומעמדי. בכך הסביר ברגר את שחיקת מעמדו של "הכבוד" הקלאסי בעת החדשה ובמקביל את צמיחת מעמדו של "כבוד האדם". שכן, התפיסה בעת החדשה בכלל ובמאה העשרים ואחת בפרט מפחיתה מערך הגופים המוסדיים ומערכם של נוהגים חברתיים-תרבותיים-מעמדיים. עם זאת, לפי ברגר "מותו של הכבוד הוא מחיר גבוה מאוד לאדם המודרני", וברגר מעריך ש"גילוי מחודָש של הכבוד [הקלאסי], במסגרת התפתחותה העתידית של החברה המודרנית, אפשרי מבחינה אמפירית ורצוי מבחינה מוסרית."
פיטר לודוויג ברגר
פיטר ל. ברגר
הומופוביה בישראל
הומופוביה הוא מונח ממדעי החברה המתאר פחד, רתיעה או סלידה (אנטיפטיות) מחברי קהילת הלהט"ב (הומואים, לסביות ועוד). בהגדרה רחבה יותר, המונח מתאר את ביטוי תכונות אלה באפליה, דחייה, שנאה, זלזול, או תוקפנות כלפי נטייתם המינית, כלפי מימושה של הנטייה המינית, כלפי זוגות בני אותו המין, וכלפי גילויי חיבה בין בני אותו המין.
החקיקה במדינת ישראל בסוף המאה ה-20 הוציאה אל מחוץ לחוק אפליה מחמת נטייה מינית במספר תחומים, והתיקונים לחוק איסור לשון הרע והחוק למניעת הטרדה מינית אוסרים על ביטויים המבזים אנשים בשל נטייתם המינית. לצד זאת, מדינת ישראל עודנה מתנגדת להעברת תיקון לחוק הפרשנות הקובע כי בכל מקום בספר החוקים בו מופיעה התייחסות לאפליה – יוחל החוק גם על אפליה הנוגעת לזהות מינית או מגדרית, כך שהחוק אינו מכסה את מרבית החוקים הנוגעים לאפליה בספר החוקים של מדינת ישראל. במהלך השנים אירעו בישראל מקרי הומופוביה בולטים שבאו לידי ביטוי בביזוי והשפלה וחלקם אף הגיעו לאלימות פיזית. אנשי ציבור, בהם חברי כנסת וממשלה, התבטאו בצורה הומופובית. וגילויי הומופוביה התרחשו גם בקרב מוסדות המדינה וחברות ממשלתיות וכן בכלי התקשורת.
ב-2010 הקימה האגודה למען הלהט"ב בישראל את מרכז ניר כץ למאבק באלימות ובלהט"בופוביה, אשר מפרסם מדי שנה "דוח מצב הלהט"בפוביה בישראל". על פי הדוח, במהלך שנת 2019 דווחו 2,215 מקרי להט"בופוביה, זאת לעומת 1,557 דיווחים בשנת 2018, 533 בשנת 2017 ו-424 בשנת 2016.
החוק האוסר יחסים "שלא כדרך הטבע".
עם הקמתה ירשה מדינת ישראל, באמצעות פקודת סדרי השלטון והמשפט, את חוקי המנדט הבריטי, שלפיהם נחשב קיום יחסי מין הומוסקסואליים לעבירה שדינה עד עשר שנות מאסר (סעיף 152(2) לפקודת החוק הפלילי, שהפך לסעיף 351(3) לחוק העונשין, תשל"ז-1977). בישראל לא הועמד אדם לדין פלילי בעוון קיום יחסי מין הומוסקסואלים כשלעצמם, אם כי קרה שחיילים הועמדו לדין צבאי על עברה כזאת. נאשמים בישראל הורשעו בסעיפי האיסור על משכב "שלא כדרך הטבע"; על פי רוב מדובר בנאשמים שהואשמו בעבירות מין חמורות יותר, והורשעו גם בעבירה זו.
החוק הוא הסיבה לכך שב-1975, כשקמה העמותה הישראלית לזכויות הומוסקסואלים, היא נקראה תחילה "האגודה לשמירה על זכויות הפרט" (כיום: אגודת הלהט"ב), כדי שלא תואשם בעידוד עבירה על החוק. האגודה לשמירת זכויות הפרט ניסתה להביא לביטול האיסור הפלילי מימיה הראשונים. ב-1976 נפגשו אנשיה עם אהרן ברק, היועץ המשפטי לממשלה, וב-1983 היא שלחה לכל חברי הכנסת חוברת שבה קראה 'להפסיק להפלות הומוסקסואלים ולסביות'. ב-22 במרץ 1988 אושר בכנסת תיקון מס' 22 לחוק העונשין שכלל ניסוח מחדש של מרבית הסעיפים העוסקים בעבירות מין, ובוטל סעיף 351, האוסר על משכב "שלא כדרך הטבע".
גילויי הומופוביה סביב מצעדי הגאווה.
במצעד הגאווה והסובלנות בירושלים שהתקיים ב-1 ביולי 2005, דקר ישי שליסל, חרדי בן 30, באמצעות סכין שלושה משתתפים ופצע אותם באופן בינוני. שליסל טען במשפטו כי בא "לרצוח בשליחות השם", הורשע בניסיון רצח ונידון ל-10 שנות מאסר בפועל ולתשלום 280,000 ש"ח לקורבנות. התקיפה שביצע שליסל הייתה ביטוי קיצוני של העוינות והטינה שהופגנו כלפי הצועדים במצעד, שהתקבלו לאורך מסלולו בחרפות ובגידופים ובהשלכת שקיות שתן. ביטויי תמיכה במעשהו של שליסל גררו אחריהם תגובות הומופוביות נוספות. כך לדוגמה הוגשה בשנת 2011 תלונה למשטרת ישראל בדבר הסתה לרצח נגד אתר "תנועת הימין האמיתי" שפרסם את סרטון הדקירה תחת הכותרת "הרב ישי שליסל שליט"א דוקר הומואים במצעד המחלה".
בנובמבר 2006 התגלה ביישוב עלי מטען חבלה, שאליו הוצמד שלט ובו נכתב: "סדומאים החוצה". חבלנים פוצצו את המטען באופן מבוקר, והמשטרה העריכה כי הוא הוכן על רקע מצעד הגאווה בירושלים. באותה השנה חולקו בשכונות החרדיות בירושלים מנשרים הקוראים לרצח הומוסקסואלים תמורת פרס כספי ומנשרים הכוללים הסברים ליצירת אמצעי חבלה לפגיעה בצועדים, ובו הסבר כיצד להכין אמצעי חבלה על מנת לפגוע במשתתפים במצעד הגאווה בעיר.