בתקופה שלאחר מכן התפתח הריין התחתון לגבול הגנתי. הוא נשאר שליו יחסית כגבול זה במשך למעלה מחצי מאה. יוצאי דופן היו המרידות של האיידואים והטרוורים, שהתקוממו בגלל מיסים גבוהים, בשנת 21 לספירה והתקוממות של הפריזים מסיבות דומות בשנת 28 לספירה, שהסתיימה באובדן השטח הפריזי לרומא. שלטונו הקצר של קליגולה כמעט ולא השתקף בחבל הריין, למעט ייסודו של מבצר ואלקנבורג (Praetorium Agrippinae), שהתרחש כנראה בשנים 39–40. תקופתו של הקיסר קלאודיוס, שבשלטונו עבר מוקד המדיניות הצבאית הרומית מגרמאניה לבריטניה, התאפיינה בגרמאניה התחתונה בעיקר בהרחבת רשת הדרכים שחיברה בין המחנות הצבאיים השונים של הריין, כמו גם בהשלמת הלימס של גרמאניה אינפריור על ידי בניית מבצרים נוספים, במיוחד באזור הולנד של ימינו. עם זאת, היו גם עימותים עם השבטים הגרמאניים, כולל פלישה של שבט ה בשנת 47, אשר נהדפה על ידי . שלטונו של הקיסר נירון בחבל הריין כמעט ואינו מוחשי מבחינה ארכאולוגית, וכך היה גם מבחינה היסטורית. למעט ניסיונות ההתיישבות של הפריזים וה בשנים 57–58, שנבלמו על ידי המושל לוקיוס דוביוס אביטוס, כמעט ולא היו אירועים ראויים לציון.
שנת ארבעת הקיסרים והמרד הבאטווי (69–70).
מצב עניינים רגוע יחסית זה השתנה רק עם אירועי 69–70, שטלטלו את האימפריה כולה, שנת ארבעת הקיסרים, ו. בתקופה בעייתית זו, היה הריין אזור של האימפריה שהיה המעורב ביותר באירועים לצד המולדת האיטלקית.
בתחילת שנת 68 התמרד , מושל הפרובינקיה גאליה לוגדוננסיס, נגד נירון. אף על פי שהוא הובס על ידי , הלגאטוס בגרמניה העליונה, כרת וינדקס בינתיים ברית עם גלבה, מושל הפרובינקיה היספניה טארקוננסיס. גלבה הוכרז כקיסר באפריל 68 ובתחילה קיבל את אישור כל המושלים והלגיונות וכן של הסנאט הרומי. אולם בשל כמה החלטות כוח אדם לא פופולריות, הוא קומם עליו עד מהרה את הצבא הרומי בגרמאניה התחתונה נגדו, שבתורו הכתיר ב-2 בינואר 69 את ויטליוס לקיסר. על מנת להבטיח את תביעתו לכס המלוכה ברומא, צעד ויטליוס עם חלקים גדולים מהצבא בשני טורים לאיטליה. ביניהם היו שמונה קוהורטות של חיל העזר של הבטאווים. בסך הכל נסוגו כ-70,000 חיילים מהמחוזות המערביים תוך שהם חושפים בצורה ניכרת את אבטחת הגבול. לאחר הצלחתו הראשונית של ויטליוס, שניצח ב-14 באפריל 69 בקרב בדריאקום את אותו מושל הפרובינקיה לוסיטניה לשעבר, שהפיל את גלבה ב-15 בינואר 69 והפך ליורשו. שמונה הקוהורטות של הבטאווים (כ-4,000 איש) נצטוו לחזור לגבול הגרמני. הם עברו להתגורר בקסרקטין במוגונטיאקום בקיץ 69. בערך באותו זמן (ב-1 ביולי 69) הוכרז טיטוס פלאביוס אספסיאנוס כקיסר נגד ויטליוס במזרח האימפריה, בפרובינקיות מצרים, סוריה ויהודה וכן באזורי הדנובה; חייליו צעדו לעבר רומא.
כאשר ויטליוס הטיל אז מיסים באזורים השבטיים של הבטאווים וה, שנתפשו כשרירותיים, על מנת לחזק את כוחותיו לקראת הסכסוך הקרב עם אספסיאנוס, התקוממו הבטאווים והקנאנפטים יחד עם הפריזים בהנהגתו של האציל והמפקד הבטאווי . בתחילה, הצטרף קיביליס בחוכמה לכאורה לצד אספסיאנוס נגד ויטליוס במלחמת האזרחים. משלחת ענישה של הרומאים (תומכי ויטליוס) בראשותו של מוניוס לופרקוס, מפקד הלגיון החמישה עשר פרימיגניה הסתיימה באסון, מכיוון שבמהלך הקרב החליפו חילות העזר הבטאווים צדדים וחילות העזר של האוביאניים והטרוורים נמלטו. שרידי החיל הצליחו להציל את עצמם ולהגיע למבצר בווטרה רק בקושי רב.
המרד תפס תאוצה כאשר, במהלך קיץ 69, צעדו שמונה הקוהורטות של הבאטווים שהיו מוצבים במוגונטיאקום צפונה וחברו לכוחותיו של קיביליס. קיביליס השביע אותם לשמור אמונים לאספסיאנוס ועתה קרא לכוחות בווטרה להצטרף לכוחות של השושלת הפלאבית (משפחתו של אספסיאנוס). חיל המצב הוותיק, עם זאת, נשאר נאמן לוויטליוס. חומות ומחנות המחנה חוזקו, אך לא הייתה מספיק צידה במחנה כדי לעמוד במצור ממושך. לאחר ניסיון תקיפה ראשון שנכשל, עברו כוחותיו של קיביליס, שכבשו בינתיים מהרומאים את כל האזור משתי גדות הריין, לצור על המבצר. הצי של קיביליס שלט גם בנהר הריין עצמו, וכתוצאה מכך הורעב חיל המצב במחנה. צבא חילוץ המורכב מחיילי הלגיון החמישה עשר פרימיגניה בפיקודו של גאיוס דיליוס ווקולה (Gaius Dillius Vocula) הוצעד מדרום, התאחד במחנה הצבאי נובאיסיום (Novaesium) עם הלגיון השישה עשר גאליקה, אך לא העז לחדור הלאה לאזור שמסביב לווטרה. בינתיים צבאו של קיביליס גדל ללא הרף כשקיבל זרם מתנדבים כמעט מכל אזורי גרמאניה והחל לכסות את שטחי המורינים, המנפים, האובירים והטרוורים, כלומר לבזוז את כל חבל הריין עד למוזל ולחוף הים הצפוני. טבעת המצור סביב וטרה התחזקה עוד יותר.
בערך באותה תקופה ניצח אספסיאנוס בקרב בדריאקום בצפון איטליה ב-24 באוקטובר 69. הידיעה על כך, כמו גם בקשתו של אספסיאנוס לקיביליס להפסיק את פעולות הלחימה, היו אמורות להגיע לריין התחתון בתחילת נובמבר של אותה שנה. אף על פי כן הבטאווי התעלם מכך, ובמקום זאת שלח חלק מחייליו נגד ווקולה והמשיך במצור על וטרה. ווקולה ניצח את הכוחות שנשלחו נגדו וצעד אל וטרה ושחרר אותה מהמצור. עם זאת, מצב האספקה נותר בלתי יציב, המורדים עדיין שלטו באזור שמסביב ווקולה לא הצליח לרדוף אחרי כוחותיו המובסים של קיביליס. ווקולה השאיר בווטרה חיל מצב בן 1,000 חיילים ששימשו לאבטחת האפסניה, ונסוג לנובאיסיום. קיביליס שב והטיל מצור על המחנה בווטרה בסוף דצמבר 69. כאמור, ווקולה נסוג לנובאיסיום כשהוא נרדף על ידי קיביליס, שכבש את גלדובה ופרשיו הגיעו עד נובאיסיום. בחודשים הבאים התרחשו אירועי המלחמה העיקריים בדרום הריין, שם התקוממו כמה שבטים גאליים, כולל הטרוורים, נגד שלטונו של אספסיאנוס יחד עם הלגיונות ששמרו אמונים לוויטליוס. הכוחות שנשארו במחנה הלגיון וטרה נכנעו לאחר שהצידה אזלה במרץ 1970.
אספסיאנוס הקים בינתיים כוח משלוח של תשעה לגיונות לגרמניה. התוכניות לכבוש מחדש את השטחים של הריין הוכנה על ידי ובוצעו בהצלחה על ידי אפיוס אניוס גאלוס (Appius Annius Gallus) באזור הריין העליון וקווינטוס פטיליוס קריאליס (Quintus Petillius Cerialis) באזור הריין התחתון. ביולי 70 נערך "הקרב בווטרה" המכריע, שנמשך יומיים, ולאחר קרב אחרון בסתיו 70 הלחימה הסתיימה סוף סוף במשא ומתן לשלום.
מהקיסרים הפלאבים עד הקיסרים החיילים (71–284).
בשל ההתנהגות של רוב היחידות על הריין במהלך העימותים הקודמים, אורגנו מחוזות צבא הריין מחדש לחלוטין. לאחר מכן, התקופה הפלאבית באזור הריין נותרה שקטה יחסית למעט שני אירועים: בסביבות 77–78 הוביל גאיוס רטיליוס גאליקוס (Gaius Rutilius Gallicus) מערכה נגד הברוקטרים בהשתתפות הלגיון השישי, שבמהלכו נתפסה מגדת העתידות וֶלֶדֵה שהובילה את המרד. במהלך המרד של אנטוניוס סטורנינוס נגד דומיטיאנוס בשנת 89, הלגיונות של הריין נותרו נאמנים לקיסר והיו מעורבים בחלקם בדיכוי המרד על ידי הלגאטוס של גרמאניה התחתונה אולוס בוקיוס לאפיוס מקסימוס (Aulus Bucius Lappius Maximus).
אפילו בתקופת חמשת הקיסרים הטובים המשיך גבול הריין להיות שליו והפרובינקיה של גרמאניה אינפריור (גרמאניה התחתונה) החלה לפרוח כלכלית. אם תחילה פרס טראיאנוס את הכוחות של הצבא בגרמאניה התחתונה כפי שהיה קיים מאז הפלאבים, עד מהרה הוא צמצם את מספר הלגיונות בריין התחתון מארבעה לשלושה (מחנות בונה, וטרה ונוביומגוס) ולכל המאוחר מסביבות 104 רק לשניים (בונה ווטרה). גרמאניה התחתונה לא הושפעה מ, שהשפיעו קשות על הפרובינקיות גרמאניה סופריור ורייטיה. קלודיוס אלבינוס שעתיד להכריז על עצמו קיסר מאוחר יותר התמודד בקלות עם פלישה גרמנית קלה. המדיניות המיטיבה של (שושלת הקיסרים שהתחילה עם ספטימיוס סוורוס) כלפי חייליהם הבטיחה שגשוג גובר של הלגיונרים וכוחות העזר בפרובינקיות של הגבול. בניגוד לגרמאניה העליונה, גרמאניה התחתונה לא הושפעה באופן ישיר מהופעתם הראשונה של שבטי האלמאנים, אך סיפקה כוחות להתקפת הנגד של קרקלה בשנת 213. עם הקמת היחידות המכונות Numerus נעשה שימוש בסוג שירות חדש בפעם הראשונה. ייתכן שההתקפות הגרמאניות על אזור הריין התחתון כבר התרחשו בידי יורשיו של קרקלה, אלאגבאלוס ואלכסנדר סוורוס, אולם, הריין לא הושפע במידה רבה כמו גרמאניה סופריור מהפלישה האלמאנית הגדולה הראשונה בשנת 233.
כאשר הקיסר ולריאנוס העביר חיילים מהריין והדנובה למערכות הצבאיות שלו נגד האימפריה הסאסאנית ובכך חשף את הגנת הגבולות המקומיים, מצב זה לא נשאר מוסתר מהטבטונים לאורך זמן. האלאמנים פלשו בשנת 254 לרייטיה, ב-259 לגרמאניה העליונה, ובשנים 256–257 חצו הפרנקים בצפון את הגבולות הקיסריים בפעם הראשונה. בנו ויורש העצר של ולריאנוס, ומאוחר יותר הקיסר גליאנוס, מיהר לריין והביא תגבורת מבריטניה. גליאנוס עשה רפורמה בצבא וקבע את מסלול ההפרדה בין החיילים המוצבים דרך קבע בגבול (לימיטאני) ולצבאות הניידים (קומייטטנסים), שכן הלקח נלקח מהפלישות הגרמאניות כי הפולשים הגרמאנים כמעט ולא נתקלו בהתנגדות לאחר שפרצו את קו הלימס. מהמרד של שנת 259 שמקורו באימפריה הגאלית של , ניתקו הפרובינקיות האיבריות, הגאליות והבריטיות את עצמן זמנית מהאימפריה. האימפריה הגאלית התקיימה במשך 14 שנים והייתה מעורבת בקרבות הגנה כבדים בגבול הגרמני מתחילת קיומה. עם זאת, היא הצליחה לשמור על הגבולות. בשנת 273 שולבה האימפריה הגאלית מחדש באימפריה הרומית ללא קרב. זמן קצר לאחר מכן חודשו ההתקפות הגרמאניות על האימפריה, ובשנת 276 פרצו הפרנקים לתוך גאליה.
המבנה.