אולם התפילה דומה בתוכניתו ליתר בתי הכנסת בגליל. הקירות הפנימיים מחוספסים, שכן הם היו מכוסים בטיח שנשר. שלוש שורות העמודים שבאולם, שצורתן צורת האות "חית", נועדו לשאת את הקומה השנייה ואת התקרה. חלקים של מערכת הגמלון, שנשאה את הקומה השנייה, מונחים כיום מדרום-מזרח למבנה.
רצפת האולם הייתה עשויה לוחות אבן והספסלים, שהיו לאורך הקירות לא נותרו. כן לא נמצא מקומו של ארון הקודש, אם כי בחפירות נתגלה פסל של אריה שניצב, כנראה, ליד הארון.
בית הכנסת הקטן.
בית הכנסת הקטן והחרב צולם בידי משלחת סקר בריטית בשנת 1865. גם בנין זה פונה לכיוון ירושלים ותכנונו הוא כשל יתר בתי הכנסת בגליל. משקוף הפתח דומה לזה של בית הכנסת הגדול ועליו הכתובת: "(יהי) שלום במקום הזה ובכל מקומות ישראל. יוסה הלוי בן לוי עשה השקוף הזה תבא ברכה במע (שי)ו של (ום)".
המשקוף נמצא כיום במוזיאון הלובר בפריס והעתק שלו מוצג במוזיאון בר-דוד שבקיבוץ ברעם.
הכנסייה המרונית.
בראש הגבעה, מדרום לבית הכנסת הגדול, כנסייה מארונית הפעילה בימי חג ובאירועים מיוחדים.
תולדות בית הכנסת הגדול.
בית הכנסת נזכר בפעם הראשונה בחיבור "מסע דפליסטינא" של ר' שמואל ב"ר שמעון משנת 1210, שמצא שם קבר יהודי ומעליו בית כנסת יפה, שקירותיו עדיין עומדים. שוב נזכר המקום בכתבי נוסע בארץ-ישראל, הקובע שבניין מפואר כזה לא ראה עוד. משנת 1523 קיימת עדותו של רבי משה באסולה, שראה את שרידי בית הכנסת העתיק, שרק שני שערים נותרו ממנו. זהו אפוא בית הכנסת הראשון, שחורבותיו עוד נראו במאה התשע עשרה ונשאר ציור של הפתח המרכזי שלו. הוא יוחס לעובדיה הנביא וסביבו נותרו כמה קברים מקודשים.
בשנת 1905 ערכו היינריך קוהל וקרל וטצינגר חפירה ארכאולוגית במקום, במסגרת הסקר המקיף שלהם על בתי הכנסת העתיקים בגליל. השריד החשוב, מרכז הגן הלאומי, הוא בית הכנסת הגדול, שנבנה בין המאה השנייה לרביעית ובימי הביניים ייחסו אותו, יחד עם עוד בתי כנסת, לרבי שמעון בר יוחאי. קיר החזית שלו, הפונה לירושלים, השתמר יפה יותר מבבתי כנסת אחרים מתקופתו, ובו כניסה מפוארת ומעליה קשת ששרדה בשלמותה, תקופת בנייתו מתוארכת ארכאולוגית לסוף המאה ה-4 תחילת המאה ה-5 לספירה בה בעת שמבחינת הסגנון האדריכלי בית הכנסת מתוארך למאה ה-2 עד למאה ה-3 לספירה. הסבר אפשרי לכך הוא שבית הכנסת נבנה במאה השלישית אך פורק והועתק למקומו הנוכחי במאה החמישית. את התופעה של פירוק ובנייה מחדש מכנים בעגה הארכאולוגית "סְפוֹליָה", בתקופה הביזנטית היה איסור על בניית בתי כנסת אך מותר היה לשפץ וכן לפרק ולבנות מחדש, וזו אחת מן הדוגמאות למקרה כזה.
בית הכנסת דומה עד מאוד למקדש בקדש הסמוכה והוא מעיד על השפעות אדריכליות על יהודי התקופה מצידם של הזרים שישבו בארץ באותה העת. חזית בית הכנסת הייתה, כנראה, מקור ההשראה לצורת חזית בית-הכנסת "תפארת ישראל" שבעיר העתיקה בירושלים. בית-הכנסת "תפארת ישראל" נבנה על ידי ניסן ב"ק שגדל בצפת והכיר אתר חשוב זה שבסביבות ביתו שבגליל. לשימוש בצורה המוכרת מברעם הייתה משמעות סמלית, כעין יד-זיכרון לקהילות היהודיות בצפת ובגליל שנחרבו ברעידת האדמה הגדולה שהחריבה את צפת וסביבתה בתקצ"ז (1837).
הוצאת טובי
הוצאת הספרים "טובי" (באנגלית: The Toby Press) מוציאה לאור סיפורת בשפה האנגלית משנת 1999, והוציאה לאור סיפורת וספרי עיון בשפה העברית בין השנים 2007 ל-2010. בראש ההוצאה עומד בעליה, מת'יו מילר, בעליה של הוצאת קורן ירושלים.
ספרות באנגלית.
בין הסופרים שיצירותיהם ראו אור באנגלית בהוצאת "טובי", במקור או בתרגום: עמוס עוז, ס. יזהר, אהרן אפלפלד, אהרן מגד, אמיר גוטפרוינד, חיים סבתו, אתגר קרת, אלונה קמחי, יורם יובל, יעל לוטן, נעמי רגן, רבקה מרים, דניאל רוגוב, אמונה אלון, משה מאיר וחיים לפיד. נוסף על כך עומדת הוצאת הספרים להוציא לאור סדרת קלאסיקות עבריות בתרגום לאנגלית, בכללן יצירותיהם של מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, חיים נחמן ביאליק, יוסף חיים ברנר, מרדכי זאב פיארברג, אורי ניסן גנסין, לאה גולדברג, חיים הזז, אברהם מאפו ודוד פוגל, וכן אנתולוגיות ומגזינים.
בשנים 2005–2008 בחרה ענקית הספרים האמריקנית "בארנס אנד נובל" ארבע פעמים ביצירות שפורסמו על ידי ההוצאה לקטגוריית "תגליות", בהן: אהרן מגד (על יצירותיו, שתורגמו לאנגלית לראשונה על ידי "טובי"), אמיר גוטפרוינד ואחרים. במהלך השנים האחרונות, קיבלו מרבית הכותרים החדשים של "טובי" ביקורות של חמישה כוכבים על ידי מיטב מבקרי הספרות האמריקאים, כגון Publishers' Weekly, Library Journal, Kirkus Reviews ואחרים. בשנת 2008 שניים מתוך חמשת הכותרים המועמדים לפרס היוקרתי רוהר לכתיבה יהודית יצאו בחסותה: "שואה שלנו" מאת אמיר גוטפרוינד ו"הגניזה לבית שפר" מאת תמר ילין. ספרה של ילין קטף את הפרס הראשון וזיכה את הסופרת בסכום של 100,000 דולר. ספרו של גוטפרוינד זכה בפרס השני.
ספרות בעברית.
בשנת 2007 התפרסם בישראל ספרה הראשון של הוצאת "טובי" בעברית, "הארכיטקטורה בחבל האוזרק בארקנסו" של הסופר האמריקני דונלד הרינגטון בתרגומו של אסף גברון. במהלך שנת 2008 השתלבה ההוצאה גם בתחום ספרות העיון, ובספטמבר בשנה זו ראו אור ספרו של יונתן זקס "לכבוד השוני" וספרו של מתיאס קונצל "ג'יהאד ושנאת יהודים", שניהם בתרגומו של צור ארליך. בשנה זו הופיעו בהוצאה כותרים נוספים בתחום הספרות היפה המתורגמת, וכן אנתולוגיית שירה ישראלית בעריכת המשורר משה דור, "וקראתי לכך אהבה". בשנת 2009 יצאו לאור ספרי המקור הראשונים של ההוצאה בעברית, "צייר המלחמות" מאת אור גראור ו"חדר משלו" מאת מתן יאיר. בשנה זו יצאו בהוצאת טובי גם הספר "אבי אבי" של ד"ר משה מאיר ו"העכבר ששאג" מאת חוקר הקולנוע יובל ריבלין.
סיום פעילות.
בחודש יוני 2010 התמזגה הוצאת טובי עם הוצאת קורן ירושלים שבבעלות מת'יו מילר וחדלה למעשה מפעילות מו"לית בתחומי הפרוזה והעיון בעברית.
אילן שיף
אילן שיף (נולד בשנת 1945) כיהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה, קודם לכן היה הפרקליט הצבאי הראשי בדרגת תת-אלוף ונשיא בית הדין הצבאי לערעורים בדרגת אלוף.
ביוגרפיה.
שיף נולד בנתניה בן להורים ילידי פולין. הוא למד בבית הספר ע"ש טשרניחובסקי בנתניה. בשל בעיה בריאותית נדחה שירותו הצבאי ובשנות ה-60 סיים לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית, התמחה והורשה לעסוק בעריכת דין. בשנות ה-70 מילא תפקידים שונים בפרקליטות הצבאית ביניהם תובע, סגן תובע צבאי ראשי ופרקליט פיקודי של פיקוד המרכז. משנת 1980 כיהן כתובע צבאי ראשי
ב-1982 מונה לסניגור הצבאי הראשי, ובין השאר כיהן כסנגורו של הרמטכ"ל רפאל איתן בפני ועדת כהן. בשנת 1984 היה היועץ המשפטי של ועדת זורע.
בהמשך היה סגן הפצ"ר ובשנת 1988 יצא ללימודי תואר שני במשפטים באקדמיה למשפט צבאי של ארצות הברית. כשחזר, בשנת 1989, המשיך בתפקידו כסגן הפרקליט הצבאי הראשי ובשנת 1991 מונה לפרקליט הצבאי הראשי. בשנת 1996 הוא מונה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים אותו מילא עד שנת 2001.
במהלך מספר שנים לימד משפט צבאי באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב.
בינואר 2002 מונה שיף לשופט בבית המשפט המחוזי בחיפה ובאפריל 2008 מונה לסגן נשיא בית המשפט. ב-1 ביולי 2014 פרש לגמלאות. שיף נשוי ואב לשני בנים.
פרשיות בהן היה מעורב.
בשנות ה-80 כתובע צבאי ראשי תבע את תת-אלוף ברוך ארבל, קצין המשטרה הצבאית הראשי בעוון קבלת שוחד. בהמשך קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לפצ"ר. עם הכוונה לקדמו לדרגת אלוף ומינויו לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים, קמה מחאה מצד משפחות שכולות נגד המינוי עקב משקעים שהותירו החלטות שלו בעבר בעניין פרשת הכבל ואסון צאלים ב'.טענות המשפחות השכולות הובאו בפני הוועדה לבחירת שופטים צבאיים, ואלו נדחו על ידה. מאוחר יותר בדק מבקר המדינה את הטיפול בתיק "צאלים ב" ובמסגרת זו נדחו כל הטענות באשר לטיפול המשפטי בתיק.
The Toby Press
אלכסנדר וינוקורוב
אלכסנדר ניקולאייביץ' וינוקורוב (ברוסית: Алексaндр Николаевич Винокуров, נולד ב-16 בספטמבר 1973 בפטרופבלובסק בברית המועצות, כיום פטרופבל בקזחסטן) הוא רוכב אופניים מקצועני (רוכב עבר) קזחי. הוא האלוף האולימפי (לונדון 2012) במרוץ הכביש. החל מ-2013 מכהן וינוקורוב כמנהל הכללי של קבוצת האופניים "אסטנה".
וינוקורוב, המכונה לעיתים "וינו", החל את הקריירה המקצוענית שלו ב-1998 כפועל בקבוצת קסינו ומאוחר יותר בקבוצת טלקום. הוא התבלט במשך השנים כרוכב רב גוני והתקדם לאט לאט למעמד של רוכב בכיר. השגי השיא שלו הם: ניצחון בוואלטה אספניה ב-2006, המקום השלישי בטור דה פראנס בשנת 2003, מדליית כסף במרוץ הכביש באולימפיאדת סידני (2000) ושני ניצחונות במרוץ הקלאסי לייז'–בסטון–לייז', ב-2005 וב-2010. וינוקורוב, שהפך לספורטאי נערץ בקזחסטן, הושעה מרכיבה בתחרויות בעקבות שימוש בסימום דם אסור בטור דה פראנס של 2007. בעקבות השעיה זו הוא הודיע על פרישה, אולם שב להתחרות בסוף 2009. באולימפיאדת לונדון 2012, בגיל 39, זכה במדליית הזהב האולימפית במרוץ הכביש והודיע כי יפרוש סופית לאחר המשחקים האולימפיים.