ב-1994 שיחק דנסון בתפקיד ראשי בקומדיה "תוצרת אמריקה", שבה גילם את הלברט ג'קסון, אביה הביולוגי של ילדה ממוצא אפרו אמריקאי בשם זורה מאתיוס.
בשנת 1998 הופיע דנסון בתפקיד משני בדרמת המלחמה זוכת 5 פרסי אוסקר של סטיבן ספילברג, "להציל את טוראי ראיין". בסרט גילם דנסון את דמותו של קפטן פרד המיל, מפקד כוחות הצנחנים האמריקאים על חוף אומהה במהלך הפלישה לנורמנדי.
בשנת 2008 שיחק דנסון בקומדיית הפשע "לא דופקות חשבון", ושיחק בסרט הדרמה "חוזה אינטימי" שביימה וכתבה ג'יידה פינקט סמית'.
חיים אישיים.
נישואיו הראשונים היו לרנדי גוש ב-1970 והם הסתיימו ב-1975. נישואיו השניים היו ב-1977 לקייסי קוטס. ב-1979, בעת שילדה את ילדם הראשון, לקתה קוטס בשבץ מוחי פתאומי. דנסון סעד אותה מספר שנים ולאחר מכן הזוג אימץ ילדה נוספת. אולם רומן שניהל דנסון עם שחקנית הקולנוע וופי גולדברג הוביל לגירושיו השניים בשנת 1993. בשנת 1995 נישא דנסון בפעם השלישית, לשחקנית הקולנוע זוכת פרס אוסקר, מרי סטינבורגן.
בעבר היה טבעוני, אך אורח החיים התזונתי הנוכחי שלו הוא פסקטריאני.
וסילי שויסקי
וסילי שויסקי (1552 – [22] בספטמבר 1612) (ברוסית :Василий IV Шуйский) היה הצאר של רוסיה עד לכיבוש הפולני. אחרי נפילתו בשבי לא היה צאר שהצליח לשלוט במדינה עד לשנת 1613 – תחילת שלטון משפחת רומנוב ברוסיה.
תחילת הקריירה.
שויסקי נולד למשפחת אצילים והיה בויארין משנת 1584. הוא השתתף באופן פעיל במספר מערכות צבאיות בתקופת שלטון איוואן הרביעי. בשנים 1586–1587 נשלח לגלות. בשנת 1591 בוריס גודונוב הרשה למשפחת שויסקי לחזור למוסקבה. באותה שנה הוא ניהל וועדת חקירה לבירור נסיבות מותו של הנסיך דמיטרי, בנו של איוואן הרביעי, ובנוסף הוא החל לשבת בדומה בויארית. בשנת 1605 השתתף בקרב נגד דמיטרי הכוזב הראשון אך לא ניצל את הניצחון ומעשית נתן לדמיטרי לחזק את עצמו מחדש. עם תפישת השלטון על ידי דמיטרי הכוזב הראשון ניסה לבצע מהפכה אך נכשל, חלק מתומכיו הוצאו להורג והוא בעצמו נשלח מחוץ למוסקבה. בסוף 1605 הורשה לחזור למוסקבה. היה פעיל בניסיונות להחלפת השלטון וכתוצאה מכך, ב-17 במאי 1606 דמיטרי הכוזב הראשון נהרג. ב-19 במאי 1606 התמנה שויסקי לצאר רוסיה. במסגרת ההכתרה חתם על מגבלות שלטון הצאר. כמו כן, הודיע שהריגת הנסיך דמיטרי בוצעה בהוראת בוריס גודונוב, בניגוד למסקנות הוועדה שהוא עצמו היה בראשה מספר שנים קודם לכן, שקבעה שהנסיך נהרג תוך כדי משחק ילדים עם סכין ללא מעורבות גורמים חיצוניים.
תקופת השלטון.
כל תקופת שלטונו הייתה על רקע מלחמת רוסיה-פולין (1605 - 1618). הגעת שויסקי לשלטון חיזקה מאבק פנימי בין האצולה המוסקבאית לבין האצולה בדרום המדינה. הדבר גרם, בין היתר, לתחילת התקוממות האיכרים בהנהגת איוואן בולוטניקוב. כתוצאה משינוי חוקתי בהקשר למעמד החולופים הוא הצליח לפצל את מחנה מתנגדיו. לקראת אוקטובר 1607 התקוממות דוכאה סופית על ידי כוחותיו.
במקביל, באוגוסט 1607 החלה פשיטה של דמיטרי הכוזב השני לרוסיה הצארית. ב-1 במאי 1608 כוחות הצאר נוצחו והחל מצור על מוסקבה. לקראת סוף שנת 1608 רוב שטחי המדינה היו תחת שליטתו של דמיטרי הכוזב השני. בפברואר 1609 נחתם חוזה עם שוודיה. בהתאם לחוזה זה, שטחים בצפון המדינה הועברו לשליטה שוודית תמורת תמיכתם בווסילי שויסקי. בתמיכת הכוחות השוודים הצבא המשותף בהנהגת מיכאל סקופין-שויסקי הצליח להחזיר לעצמו שליטה ברוב המדינה והמצור על מוסקבה הופסק. באופן מפתיע, מיד לאחר שחרור מוסקבה ממצור, מיכאל סקופין-שויסקי שהיה מפקד צבא אהוד נפטר. היים חשד שהוא הורעל בהוראת וסילי שויסקי.
ב-24 ביוני 1610 הצבא הרוסי ספג מפלה קשה בקרב קלושינו מהכוחות הפולנים. ביולי 1610 האצולה המוסקבאית ביצעה הפיכה שלטונית והכריחה את וסילי שויסקי לפרוש למנזר. השליטה במדינה הועברה למועצה של 7 בויארים.
בספטמבר 1610 שויסקי ואחיו הועברו למפקד הכוחות הפולנים. הוא הועבר לסמולנסק ובהמשך לוורשה.
הוא נפטר במעצר במבצר כ-100 ק"מ מוורשה. מספר ימים לאחר מכך נפטר גם אחיו. האח השלישי הוחזר למוסקבה לאחר מספר שנים.
בשנת 1635 גופתו הועברה לקתדרלת המלאך מיכאל במוסקבה.
רומניה הגדולה
רומניה הגדולה (ברומנית: România Mare) הוא ביטוי המתאר את רומניה שבין שתי מלחמות העולם, כאשר שטחה הריבוני של רומניה היה הגדול ביותר בהיסטוריה שלה. באותה התקופה פרשה רומניה את ריבונותה על אזורים שבהם היה רוב רומני דחוק. הדבר גרר את בעיית המיעוטים, בעיה רווחת ביותר בעקבות ההסכמים שנחתמו לאחר מלחמת העולם הראשונה בכל רחבי אירופה. מבחינה היסטורית מייצגת "רומניה הגדולה" את אחד האידיאלים של הלאומיות הרומנית ועדיין נתפסת בעיני רומנים רבים כ"גן העדן האבוד", תקופה טובה שיש לשאוף לחזור אליה, וזאת בהשוואה לתקופה הקומוניסטית שבאה אחריה. יש מפלגה רומנית לאומנית המשתמשת באותו בשמה, רומניה מארה (מפלגה).
היסטוריה.
ב־1918, עם סופה של מלחמת העולם הראשונה, לאחר שהצבא הרומני כבש אותן, סופחו טרנסילבניה ובסרביה לממלכה הישנה של רומניה. מועצת הארץ (Sfatul Ţării) בבסרביה הכריזה, בעקבות המהפכה הבולשביקית, על עצמאות מרוסיה ב־1917. בעקבות צעד זה, קראה המועצה לכוחות רומניים שיגנו עליהם מפני הבולשביקים המפיצים את בשורת המהפכה. באזור טרנסילבניה התאחדו המחוזות האוסטרו-הונגריים: טרנסילבניה, מרמורש, קרישאנה ובאנאט ב"איחוד אלבה יוליה". איחודם של אזורים אלו בטרנסילבניה אושרר בשנת 1920 בחוזה טריאנון, אשר הכיר בריבונותה של רומניה על אזורים אלו וכפה את הגבולות החדשים על הונגריה, מדינה שנוצרה משאריות האימפריה האוסטרו-הונגרית המפורקת; ואילו איחודן של בוקובינה ובסרביה עם רומניה אושרר בחוזה ורסאי בשנת 1920. רומניה קיבלה את אזור הקדרילטר מבולגריה כתוצאה מניצחונה במלחמת הבלקן השנייה ב-1913.
ההתרחבות של 1919 כללה את מרבית האזורים בהם חיו רומנים במסגרת גבולותיה של מדינת לאום רומנית אחת; עם זאת, הדבר הוביל גם להכללת אזורים שחיו בהם מיעוטים אחרים באותה מדינת לאום. אחוז הלא-רומנים שנאלצו לחיות תחת ריבונות רומנית עמד על כ-28% מכלל אוכלוסיית רומניה באותה התקופה. המיעוטים הגדולים ביותר היו הונגרים, יהודים, גרמנים, אוקראינים ("רותנים"), בולגרים ועוד. מרבית ההונגרים חיו בטרנסילבניה, הגרמנים בטרנסילבניה, בוקובינה ובנאט, אוקראינים בבסראביה ובוקובינה ובולגרים בדוברוג'ה. בהתאם לחוזי ורסאי וטריאנון הכירה החוקה הרומנית במיעוטים, ומספר חוקים העניקו להם זכויות בתחומי חינוך, מנהל ותחומים נוספים. כמו כן, קיבלו המיעוטים הלאומיים (ובהם היהודים) ייצוג בפרלמנט, וחלקם אף יצרו מפלגות לאומיות (ההונגרים ב-1922, הגרמנים ב-1929 והיהודים ב-1931). ייצוג מיוחד, עם אוטונומיה בעלת בסיס איתן, כפי שהובטח על ידי "מועצת הרומנים הטרנסילבניים" ב־1 בספטמבר 1918, לא יצא לפועל, והמיעוטים המשיכו לחיות תחת ריבונות רומנית מלאה.
מ-1918 עד 1938 הייתה רומניה ממלכה חוקתית ליברלית. מאידך גיסא, התקופה התאפיינה גם בחיכוכים רבים על רקע בעיית המיעוטים (ראו פסקה קודמת) ועל רקע אנטישמי, והתרחשו בה פרעות אלימות רבות, בהן פוגרומים קשים ואכזריים שגבו קורבנות רבים וטויחו על ידי הממשל. ראוי לציין את עלייתה של המפלגה הפאשיסטית האנטישמית "התנועה הלגיונרית", שגרפה 15% מסך הקולות בבחירות הכלליות הדמוקרטיות של שנת 1937.
מ-10 בפברואר 1938 עד 1944 הייתה רומניה דיקטטורה. הדיקטטור הראשון היה המלך קרול השני, שביטל את המשטר הפרלמנטרי ושלט בעזרת הקבינט שלו. ב-1939 חתמו גרמניה וברית המועצות על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, אשר ציין, בין השאר, את "עניינה" של ברית המועצות בחבל בסרביה. הסכם זה הוביל תכתיבים שגרמו לרומניה הפסדים טריטוריאליים חמורים ב-1940 והמלך קרול השני אולץ לוותר על כיסאו, והוחלף על ידי בנו המלך מיכאי, אך השליטה במדינה עברה לידיו של המושל הצבאי יון אנטונסקו. יון אנטונסקו הכניס את רומניה לברית עם גרמניה הנאצית, כדי להשיג את הטריטוריות המזרחיות, שברית המועצות פלשה אליהן. בתחילת המלחמה נכבשו הטריטוריות האלה ועברו לשלטון רומני ואף צורפו אליהן אודסה וסביבתה וחבל טרנסניסטריה, אך עם השינוי במלחמה, נאלצה רומניה לסגת מהם. באוגוסט 1944 נעצר אנטונסקו על ידי הפיכה שהנהיגו הקומוניסטים בסיועו של המלך מיכאי.
בסיום מלחמת העולם השנייה נלקחו מרומניה המחוזות המזרחיים (בסרביה וחלק מבוקובינה) לטובת ברית המועצות, הקדרילטר נשאר תחת שלטון בולגרי, אך החבלים שהועברו להונגריה בתכתיב וינה הושבו לרומניה.
לאחר התפרקות ברית המועצות והכרזת רפובליקת מולדובה (בסרביה) על עצמאותה, נוצרה הזדמנות חדשה לאיחוד הרומנים במדינה אחת גדולה, אך התנגדות המיעוט הרוסי החי ברפובליקת מולדובה ונתמך על ידי רוסיה וסיבות כלכליות, מנעו בשלב זה איחוד בין שתי המדינות הרומניות.
מקהלת פועלי תל אביב
מקהלת פועלי תל אביב הייתה מקהלה שפעלה בעיר תל אביב-יפו משנות ה-20 ועד שנות ה-80 של המאה ה-20, בניצוחם של המנצח והמלחין ישראל ברנדמן ובהמשך עובדיה טוביה.
תולדות המקהלה.