מנגד, הרחבת לימודי נשים ומעבר ללימודי מגדר יצרו את החשש שמא התוצאה תהיה מחיקת ההישג של הבאת נקודת המבט של הנשים לקדמת המחקר, הידע וייצור התרבות, וזניחת ההדגשה של הפערים המיניים, הגופניים והרגשיים בין נשים לגברים. אחרים רואים את המעבר מלימודי נשים ללימודי מגדר כתחום אקדמי ניסיון לייצר תדמית נייטרלית יותר לתחום, מתוך ההנחה כי כך יקל על העוסקים בו להיות זכאים ליתרונות מוסדיים שונים. המחיר שהשינוי דורש הוא ויתור על הפן הפוליטי של פרויקט לימודי נשים.
ביקורת נוספת מבטאת חשש שהרחבת התחום תפתח אותו להשתתפות של גברים, במקום שבתחילת הדרך כלל נשים בלבד ונתפס על ידן כמקום בטוח.
התנגדות ללימודי מגדר.
לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21 החלה מגמה של צמצום וסגירה של תוכניות אקדמיות של לימודי נשים ומגדר, וזאת במקביל לביטויים של השלטון בהקשר לצמצום זכויות האשה על גופה וזכויות של קבוצות להט"ב. ניתן לראות תופעה זו בפולין, בהונגריה ובברזיל, אולם גם במדינות בעלות משטרים דמוקרטיים עם התגברות הקולות השמרניים, המונח "תיאוריה מגדרית" החל לסמן את הדרישות של המגדרים והקבוצות השונות לשוויון זכויות וחופש בחירה, לראות בתוכניות הלימודים העוסקות בלימודי מגדר כמקור לדרישות אלה ולנסות לפעול לצמצומן וסגירתן.
אינטרדיסציפלינרי
שאקל
טבעת סנפלינג
צ'ברקול
צ'ברקול (ברוסית: Чебарку́ль) היא עיר במחוז צ'ליאבינסק ברוסיה. ממוקמת על גדת אגם צ'ברקול, 78 ק"מ ממערב לבירת המחוז צ'ליאבינסק. בשנת 2017 התגוררו בעיר 39,914 תושבים.
העיר ממוקמת בדרום הרי אורל, על גדות אגם צ'ברקול. שם העיר והאגם נובעים משפות טורקיות ומשמעותו "האגם המנומר היפה".
העיר נוסדה בשנת 1736 כמבצר בגבול בין האדמות הרוסיות והבשקיריות ובהמשך הפכה לסטאניצה קוזאקית. קיבלה מעמד של עיר ב-25 באוקטובר 1951.
העיר היא מקום מושבן של מספר יחידות של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית
היסטוריה.
העיר הוקמה כמוצב צבאי בשנת 1736 בגבול האימפריה הרוסית. המוצב הגן על הגבלות הדרום מזרחיים והיוותה נקודת מעבר עבור כוחות הקוזאקים שנעו בדרום הרי אורל.
המבצר הוקם בהסכמת המנהיג הבשקירי טיימאס שאיוב, שהחזיק בבעלות על האדמות.
בשנת 1774 המבצר היווה את מטה חילות הצבא שבפיקודו של ימליאן פוגצ'וב שתכנן לכבוש מכאן את העיר צ'ליאבינסק. אך המתקפה נכשלה והם חזרו לבסוף למבצר והבעירו אותו ושיקומו נמשך שנתיים.
עד לפרוץ מהפכת פברואר הלך המבצר והתפתח וסביבו התפתחה עיר של ממש. לאחר מהפכת אוקטובר הושלטה בעיר ממשלת פועלים שניהלה את העיר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה פונה אל העיר מפעל מתכות מהעיר אלקטרוסילה שהחל לייצר מוצרים ומפעל המתכות של צ'ברקול הפך למפעל היחיד בברית המועצות שייצר רכיבים עבור מנועים למטוסים.
לאחר התפרקות ברית המועצות מפעל המתכות הפך לחברת מניות פתוחה בשם "אורלסקאיה קוזניצה" (Уральская кузница).
בפברואר 2013 מטאור התפוצץ בשמי מחוז צ'ליאבינסק וחלק ממנו נפל אל תוך אגם צ'ברקול הסמוך, תוך שהוא יוצר חור בגודל 6 מטרים בקרח שכיסה את האגם.
כלכלה.
מגזר הכלכלה העיקרית העיר הוא התעשייה.
חברת המניות הפתוחה "אורלסקאיה קוזניצה" (ОАО Уральская кузница, מפעל המתכות לשעבר) מהווה למנוע כלכלי משמעותי עבור העיר ומייצר רכיבים ומכונות עבור התעשייה האווירית ומהווה חלק מקבוצת מצ'ל ומייצר 77% מכלל התוצר התעשייתי של העיר.
נוסף לזה פועלים בעיר גם:
ספורט.
ענף הספורט הפופולרי בעיר הוא הוקי קרח ובעיר פועלת קבוצת הוקי קרח בשם זבזדה צ'ברקול המתמודדת באליפות מחוז צ'ליאבינסק. בעבר שיחקו בשורותיה שחקנים כדוגמת ולרי חרלמוב, ניקולאי מקארוב ושחקנים נודעים אחרים.
משנת 2009 העיר מארחת את הטורניר לזכר דניס ליאפין של ליגת ההוקי הצעירה. בעיר פעלה בעבר קבוצת הכדורסל דינמו צ'ברקול.
חנון הספן
חנון או חנו הספן (בפיניקית: 𐤇‬𐤍‬𐤀) היה חוקר קרתגני מהמאה החמישית או השישית לפני הספירה אשר עיקר פרסומו נובע ממסע חקר ימי ראשון מסוגו שערך סביב חופי צפון מערב אפריקה בסביבות 500 לפנה"ס. כתב יומן מסע שבו תיעד את מסעו.
אטימולוגיה.
השם חנא הוא שם פיניקי מקוצר נפוץ, שמבטאו, לפי תעתיקים זרים, היה חנֹא, ולעיתים נהגתה בו נ' סופית בדומה לשם "חנון". השם חנו הספן, או חנו הנווט, בא על מנת להבדילו מ. משמעות השם בפיניקית היא רחום (מהשורש ח.נ.נ., כמו בעברית), השמות העבריים חנן וחנה משמשים גם בעברית המודרנית.
מסע החקר סביב מערב אפריקה.
בשנת 500 לפנה"ס בקירוב יצא חנון למסעו הימי בראש צי בן כ-60 ספינות על מנת לחקור וליישב את חופיה הצפון מערביים של יבשת אפריקה. הוא הפליג דרך מיצרי גיברלטר, ייסד או הקים מחדש מספר מושבות לאורך חופה הצפון-מערבי של מרוקו והמשיך למרחק רב לאורך חופה המערבי של אפריקה.
הוגאן מציין את ביקורו של חנון במוגדור, בה הפיניקים ייסדו תעשייה של ייצור צבע מחלזונות ימיים שנמצאו במימי האוקיינוס האטלנטי. הפיניקים התמחו בייצור צבע הארגמן ששימש לצביעת בדים מהארגמון קהה-הקוצים, בדים אלה נחשבו ליוקרתיים והיו מוצר סחר מרכזי של הפיניקים במשך מאות שנים. אולם ניצול יתר של הארגמון קהה-הקוצים גרם להיעלמותו מהחופים המזרחיים של הים התיכון מה שדרבן את הפיניקים לצאת למסעות מרוחקים על מנת לחפש מקורות חדשים לייצור הצבע.
ככל הנראה המטרה המרכזית של המסע לא הייתה החיפוש אחר דרכים ליצור הצבע, אלא הייתה קרוב לוודאי מכרות הזהב העשירים שהתקיימו באזור נהר הניז'ר העליון בעומק היבשת. הואיל והפיניקים התקשו להגיע ישירות אל המכרות באופן יבשתי מה שכלל באותן שנים מסע יבשתי מפרך במדבר הסהרה, הם בחרו להגיע דרך הים לחוף הזהב שבאפריקה המערבית דרך אזור סהרה המערבית של ימינו. שם התנהל סחר חליפין בין הפיניקים לשיירות של ילידים שהביאו את הזהב מהמכרות בצורת אבקה או מטילים. על החוף התנהל מיקח וממכר שבסופו המירו הפיניקים מוצרים כגון כדים זולים, תכשיטי זכוכית ובדים צבעוניים במתכת היקרה.
במסעו נתקל חנון בשבטים ילידיים שונים בהם התקבל באופנים שונים.
לקראת סופו של מסע החקר נתקל חנון באי המיושב על ידי ילידים שתוארו על ידו כפראיים במיוחד ובעלי שיער פרוע. ניסיונות שערכו הפיניקים ללכוד מספר גברים מקומיים נכשלו. שלוש נשים לעומת זאת, נלקחו בשבי, אולם הן היו כה פראיות שהפיניקים נאלצו להרגן, ועורותיהן הוסרו מעליהן ונשלחו לקרתגו. הפיניקים כינו את הפראים בשם "גורילה" ("gorillae"), וכאשר מגלים אירופאים במאה ה-19 נתקלו לראשונה בגורילות, הקופים קיבלו את אותו השם מתוך הנחה שמדובר באותם אנשים פראיים שתוארו על ידי חנון.
ניתוח המסע על ידי חוקרים מודרניים.
מספר חוקרים מודרניים התייחסו למסעו של חנו הנווט. ויליאם סמית גורס כי הצי הפיניקי כלל כ-30,000 אנשי צוות ומתיישבים, ושמטרתו המרכזית הייתה ייסוד של מושבות קרתגניות או להקים מחדש ערים פיניקיות שננטשו.
הארדן מציין כי יש קונצנזוס כללי שהמשלחת הגיעה לפחות עד סנגל, וייתכן כי היא הגיעה אף לגמביה. עם זאת הוא מציין כי יש חוסר הסכמה מובהק בין החוקרים לגבי המקום המרוחק ביותר אליו הגיעו מסעו של חנו: סיירה לאון, קמרון או גבון. הארדן מציין את תיאורו של הר קמרון, הר געשי בגובה של 4,040 מ' שתואם את תיאורו של חנו. וורמינגטון לעומתו מעדיף את הר קאקולימה בגובה של 890 מ' כנקודה המרוחקת ביותר אליה הגיעה חנו, משום שהוא גורס כי הר קמרון נמצא בנקודה רחוקה מידי.
אחד המכתשים על הירח נקרא חנו על שמו.
מוזאחם אל-פאצ'צ'י
מוזאחם אמין אל-פאצ'צ'י (בערבית - مزاحم أمين الباجه جي; 1890–1982) היה דיפלומט ומדינאי עיראקי ששימש כראש ממשלת עיראק בזמן מלחמת העצמאות של מדינת ישראל.
ראשית חייו.
אל-פאצ'צ'י נולד ב-1890 למשפחת פאצ'צ'י, משפחה סונית עשירה ובעלת השפעה בבגדאד. סיים לימודי משפטים בבגדאד בשנת 1912. בשנות ה-20 החל בקריירה פוליטית, לצד אחיו הגדול, חמדי אל-פאצ'צ'י. ב-1924 נבחר כחבר האספה המכוננת שעליה הוטל להכין את חוקת עיראק. בין 1924 ל-1925 שימש כשר העבודות הציבוריות. בין 1925 ל-1927 היה חבר פרלמנט. בין 1927 ל-1928 היה שגריר עיראק בבריטניה. זמן קצר ב-1930 שימש כשר הפנים. ב-1932 עמד למשפט בשל כך שהפיץ מכתבים שפגעו בכבודו של מלך עיראק. בית דין חשאי דן בעניינו וזיכה אותו מאשמה. לאחר מכן שימש כשגריר במקומות שונים. בין 1933 ל-1935 היה שגריר לחבר הלאומים. בתקופה זו ייסד את שגרירויות עיראק בפריז, ברומא ובברלין, ערים בהן הייתה עיראק מיוצגת עד אז רק על ידי הנציג הבריטי.
בין 1935 ל-1939 היה השגריר באיטליה הפאשיסטית, ובין 1939 ל-1942 היה השגריר לצרפת. במהלך המערכה על צרפת ב-1940 וכיבושה של פריז על ידי הנאצים שהה בשווייץ.
אל-פאצ'צ'י החזיק בעמדות לאומניות ואף אנטי-בריטיות, והתנגד להסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930, שהעניק לעיראק עצמאות, אך הכפיף את מדיניותה בתחומים רבים לזו של בריטניה, והותיר חיילים בריטים על אדמת עיראק. במסגרת זו גילה גם תמיכה במאבק הלאומי הפלסטיני, והתנגד לתוכנית החלוקה.
אחיו, חמדי אל-פאצ'צ'י, שימש כראש ממשלת עיראק בין 1944 ל-1946, ולאחר מכן כשר החוץ בממשלתו של סייד מוחמד א-סאדר, אך מת במפתיע מהתקף לב במרץ 1948.
ראש ממשלה.