אף-על-פי שהעיסוק בשאלות אסתטיות החל עוד בראשית ימי הפילוסופיה, המונח אסתטיקה (ביוונית: , קרי "איסתטיקי") עצמו, שפרושו ביוונית הוא "תפיסה חושית", נטבע על ידי הפילוסוף הגרמני אלכסנדר גוטליב באומגרטן, (בספרו Meditationes philosophicae de nonnulis ad poema pertinentibus - "הירהורים פילוסופיים על דברים אחדים שייכים לשירה", 1735) במחצית הראשונה של המאה ה-18. באומגרטן תפס את הלוגיקה כענף של חשיבה העוסקת בביקורת ההכרה שלנו את העולם, ומכך סבר כי צריך להיות ענף של חקירה המלמד אותנו כיצד לחוש, ובעיקר כיצד לראות את העצמים שבטבע. השימוש במונח "אסתטיקה" בשפה האנגלית החל בתחילת המאה ה-19 והחליף מושגים כגון "קריטריונים לטעם" או "שיפוט הטעם" שמקורם באסכולה הפילוסופית האמפיריציסטית.
נהוג להבחין בין תחום האסתטיקה לבין תחום "התאוריה של האמנות", או גלגולו במחקר תולדות האמנות, בכך שהאסתטיקה דנה ביופי של היצירה האמנותית, במנותק מן המציאות החברתית הסובבת אותה. יתר על כן, עיסוקו של האסתטיקן מנתק את היצירה האמנותית משלבי יצירתה עצמה ודן בה, ובאופן הקליטה שלה על ידי האדם, כאילו הייתה אובייקט טהור ונטול הקשרים. אולם, השקפות אחרות, אשר מקשרות בין האסתטיקה אל האתיקה שבפילוסופיה של המוסר יחלקו על גישה טהרנית זו. במקביל להתפתחותה של הפילוסופיה האסתטית ושל תחום תולדות האמנות, החל מן המאה ה-18, התפתח גם תחום ההרמנויטיקה כמדע הפרשנות. תחום זה מנסה לעמוד על היחסים השונים שבין היוצר, הקהל והיצירה.
אסתטיקה היא דיצפלינה פילוסופית הקרובה לפילוסופיה של האומנות וליסודות הפילוסופיים של היופי וקשורה לחקר החושים. התכונה הבסיסית בה היא היפה. האסתטי הוא כל דבר הנתפס על ידי החושים באופן רחב. החוויה האסתטית היא עונג או הנאה הנגרמים מעצם ההתבוננות ביצירת אמנות או בטבע. הנאה זו היא חסרת חפץ-עניין (אינטרס), הנאה מעצם ההתבוננות בדבר וספיגת המרכיבים הצורניים שלו, וזאת מבלי לפרוק את החפץ, הדבר לפונקציה ולתפקיד שלו.
לפי באומגרטן (1750) אסתטיקה הוא מדע ההכרה החושית המאופיינת על ידי מנגנון קוגניטיבי לו הוא קרא Ars combinationis (רומית: האומנות המאחדת, או הכושר המאחד, בניגוד לכושר המפריד של המדע - האנליזה) שתפקידו לתרגם באופן אינטואיטיבי מכלול חושי מורכב לכדי דימוי אחיד ופשוט. בתהליך האסתטי הזה מתקבל דימוי אחיד ופשוט, מעין שלמות פשוטה, הנתפסת באופן אינטואיטיבי בחושינו - ואנו מרגישים אותה (ולא חושבים אותה).
אסתטיקה גם מעלה את השאלה, האם היפה או הטעם הוא דבר סובייקטיבי, תלוי נושא, או שמא אובייקטיבי, תלוי מושא. יש הטוענים שהחוויה האסתטית מקורה בתודעה של הפרט החווה אותה - אנו חווים אותה דרך עינינו ולכן זו חוויה של האדם הפרטי. מאידך, יש הטוענים כי החוויה האסתטית מקורה באובייקט עצמו, הוא בעל המאפיינים האסתטיים שבהם הפרט יכול להבחין.
אסתטיקה כתורת מיון האמנויות.
אסתטיקנים רבים ראו את הצורך במתן הגדרה של האמנויות השונות ובחלוקתן בהתאם לאופיים השונה של כל מדיום ומדיום. ביוון העתיקה, למשל, הייתה נהוגה חלוקה בין אמנויות מחקות, בעלות אופי מימטי, לבין אמנויות המשמרות אובייקטים, כגון שימור הגוף בגימנסיון ואמנויות היוצרות אובייקטים.
בתקופת ימי הביניים הייתה נהוגה חלוקה בין "שבע האמנויות החופשיות" הכוללות אריתמטיקה, גאומטריה, אסטרונומיה, מוזיקה, לוגיקה, רטוריקה ודקדוק, לבין "אמנויות מכניות" כגון חקלאות ונפחות, לצד ציור ופיסול.
בתרבות המודרנית, החלוקה הבסיסית היא בין אמנות הבמה, הכוללת מדיה כגון ריקוד, מוזיקה, שירה, תיאטרון, קולנוע וכדומה, אשר עיסוקם המרכזי הוא מושג הזמן, לבין האמנות החזותית הכוללת מדיה כגון ציור, פיסול, אדריכלות, צילום, העוסקים יותר בבירור מושגי החלל והשטח, לבין ספרות. רוחה של חלוקה זו היא כי בכל תחום ישנם עקרונות אסתטיים המיוחדים לו ויש לשפוט אותו בהתאם לחוקי המדיום שבו נוצר. כבר אריסטו טען כי לכל חוש מוגדר תחום פעילות משלו. תפיסה זו עתידה הייתה להשפיע על תפיסת כל סוגה אמנותית כייחודית ונבדלת במטרות האמנותיות שלה. את אחד הביטויים המובהקים ביותר של גישה זו ייצג לסינג, אשר ראה סכנה בטשטוש שבין תחומי האמנויות השונים כגון שילוב סיפורי של "שתי נקודות זמן נפרדות בהכרח בתמונה אחת ויחידה" בציור או לחלופין יצירתה של שירה "תיאורית".
גישות שונות באסתטיקה.
ניתן לחלק את התאוריות האסתטיות השונות לכמה גישות מרכזיות:
היסטוריה.
אסתטיקה של העת העתיקה.
הפילוסופיה היוונית הייתה התרבות הראשונה אשר העמידה תורות אסתטיות קוהרנטיות. התרבות היוונית בכללותה התייחסה אל יצירת האמנות כאל מקור הנאה. מושג זה כלל, לצד הנאה הדוניסטית, גם הנאה אסתטית טהורה. הפילוסוף הרקליטוס, לדוגמה, ראה את העולם כנמצא במצב של שינוי מתמיד. את מושג ה"הרמוניה", אותו שאל מפיתגורס, הוא תפש כביטוי לסתירה פנימית תמידית - "האחד יתלכד תוך מחלוקת עם עצמו". למרות גישות אסתטיות שונות מן הפילוסופיה הקדם-סוקרטית, היו אלו הוגיה הגדולים של הפילוסופיה היוונית - אפלטון ואריסטו, אשר ניסחו תאוריה אסתטית שלמה.
אפלטון, הפילוסוף בן המאה ה-4 לפנה"ס, תפס את האמנות כ"חיקוי" למציאות. לפיכך גרס כי האמנות היא שקר מזיק. הצייר, הפסל, המוזיקאי, המשורר ואיש התיאטרון מציגים ביצירותיהם חיקויים של המציאות. בעיני אפלטון, האובייקטים המוחשיים בעולמנו, כלומר האובייקטים המוגדרים בזמן ובמקום ונתפסים על ידי החושים, מהווים חיקויים של המציאות היציבה ביותר: עולם האידיאות האפלטוני.
לפי תורת האידאות, האובייקטים היציבים הם ה"אידיאות". הם מגדירים מושגים קבועים ונצחיים בעולם. לעומת זאת, אובייקטים פרטיים הממומשים ב"מציאות" שלנו, נתונים בהשתנות מתמדת, באים וחולפים מן הקיום. אנו מבינים את האובייקטים הפרטיים משום שהם "נוטלים חלק" באידיאות, הם מחקים אותן. העצם הלבן מחקה את האידיאה של הלבן, והאובייקט המרובע מחקה את אידאת המרובע. כך, האמן מחקה חיקויים, והוא רחוק מן המציאות האמיתית מרחק כפול. לעומת בעל המקצוע המחקה את האידיאות בכך שהוא בונה שולחן או בונה בניין, ובכך הוא מבצע פעולת חיקוי מדרגה ראשונה, הרי כי האמן המצייר ספינה או מתאר תיאור ספרותי של קרב לא רק שמחקה את החיקויים מדרגה ראשונה, אלא גם חסר כל ידיעה בדבר האופן שבו יש לחקות את האידיאות. ה"מימזיס", כלומר החיקוי, הוא שם משותף לקבוצת הפעילויות שהיינו מגדירים אותן "אמנויות יפות", ולכן הוא חיקוי מדרגה שנייה.
הצופה המתנהל בעולם האידאות, כבול בחושיו וברגשותיו אל העולם. כדי לגלות את הממשות, מגלה לנו "משל המערה של אפלטון", עלינו לעבור מראיית התופעות לראיית המהויות. לפיכך האמנות המשמשת כסיפוק עצמי לחושינו מהווה מכשול לכך.
יצירות שקריות הן יצירות אשר משקרות בנוגע לעניינים כבדי-משקל ומשחיתות את הנוער.
לעומת אפלטון, הציג אריסטו, בן המאה ה-4 לפנה"ס, גישה אוהדת יותר כלפי האמנות. אריסטו דחה את תורת הצורות של אפלטון, וראה בקיום העולם החומרי הקיום הממשי היחיד, והדרך להבין את המציאות היא באמצעות התנסות אמפירית. כל דבר בעולם קיים מתוקף ארבעה גורמים- הגורם החומרי (הדבר שממנו הוא עשוי), הגורם הצורני (הצורה בה הוא עשוי), הגורם הסיבתי (מה שהביא אותו לידי קיום) והגורם התכליתי (המטרה לשמה הוא קיים).
בחיבור "פואטיקה", מציג אריסטו את הטרגדיה כמאפשרת לצופה גילום של ה"קתרזיס", כלומר פורקן רגשי והיטהרות מפחדים, שנאות ועודפי רגשות אי-רציונליים, ולכן היא מאפשרת לצופה להישאר רציונלי באמצעות התחברות לרגשותיו.
אריסטו קובע כי להיות אמן "טוב ומיומן" פירושו לבצע את "תפקידו הייחודי". לדעת אריסטו, אמנות היא "כושר היצירה מתוך שיקול דעת" או "כושר היצירה מתוך שיקול דעת אמיתי". אריסטו גרס כי "צורות היופי העיקריות הן סדר, סימטריה ומוגדרות, הבאים לידי ביטוי במיוחד במדעי המתמטיקה" (אריסטו, מטאפיזיקה). לפי אריסטו, תפישת היופי שמורה לכשרים התבוניים של השכל, האמורים להבדיל את האדם מן הבהמה. לדעתו, בעלי-חיים "אינם מסוגלים לחוש" הנאות מ"הרמוניה ויופי" (ראו גם: יופי מתמטי).
פלוטינוס, מן הפילוסופים הנאו-אפלטונים, אשר חי במאה ה-3 לפנה"ס, הציג את האמנות כמייצגת את היופי המושלם, ככלי להגיע אל המימד האלוהי. גישתו כי "במתן הצורה המושלמת לאבן הגולמית מקרב אותה האמן אל המקור האידיאלי", שוללת על כן ניסיונות של הכפפת היצירה לסדר מסוים, כמו בעזרת פרופורציה וסימטריה, כיוון שערכה של היצירה טמון בסמליותה.
אסתטיקה של ימי הביניים.
הפילוסופיה האסתטית של ימי הביניים המשיכה בדרכם של אפלטון ואריסטו תוך הכנסת הדיון למסגרת תאולוגית נוצרית. אוגוסטינוס, בן המאה ה-4, ראה את היופי בערכים אריסטוטאלים כגון סדר, פרופורציה וסימטריה. אולם, בה בעת הוא מטיל על המאמין את האחריות ליצירתה של "התכוונות משתנה", אל מול האל הנצחי. על האדם מוטל לפרש ולבחור בין משמעויות שונות ובין מישורי הבנה שונים. בספרו "עיר האלוהים" מצטט אוגוסטינוס את ורגיליוס ומסביר את הדיאלקטיקה הלשונית שבין טוב ורע - "אז יעלוז ויפחד, ישמח ויסבול" ו-"שמחות רעות של הלב"."עיר האלוהים" עומדת כאנטיתזה אל מול "עיר האדם" ותושביה השכילו לוותר על העונג הארצי. תפיסת העולם של אוגוסטינוס, המניחה את קיומו של סדר אלוהי, חוזרת אל התפיסה האפלטונית ומניחה את קיומו של "הווה" תמידי.
החל מן המאה ה-12, מתפתחת באירופה פילוסופיה אסכטולוגית שמנסחיה הראשונים היו פייר אבלר וג'ילבר דה לה פורה (Gilbert de la Porrée). גישה זו הגיע לשיאה במאה ה-13, עם יצירתה של ה-"Summa Theologiae" על ידי תומאס אקווינס.