בשנת 1901 מונה ברסטד לעמוד בראש "מוזיאון האסקל לתרבות המזרח" (Haskell Oriental Museum) שבאוניברסיטת שיקגו. אף על פי שהמוזיאון הכיל מוצגים וניהל מחקרים מהמזרח הקרוב והמזרח הרחוק מוקד העניין של ברסטד היה ונשאר מצרים. הוא החל בעבודה מונומנטלית שתכלול את כל כתובות ההירוגליפים המצריות שלבסוף פורסמה בשנת 1906 בחמישה כרכים בשם "הכתובות העתיקות של מצרים" ("Ancient Records of Egypt"). שעד היום מהווה אוסף בעל חשיבות של כתובות מצריות מתורגמות. האגיפטולוג בן זמננו פיטר פיצ'יונה (Peter A. Piccione) כתב בהקדמה למהדורת 2001 של הספר: "[הספר] מכיל טקסטים וכתובות מסוימים שעדיין לא תורגמו שוב מאז".
בשנת 1928 כיהן ברסטד כנשיא האגודה ההיסטורית האמריקאית.
בשנת 1935, שנה לאחר פטירת אשתו, בעת שחזר לביתו ממסע מחקר נוסף במצרים, נפטר ברסטד ממחלת דלקת ריאות ונקבר בבית העלמין "גרינווד" שבעיר הולדתו. על קברו הוצב אובליסק - מתנת ממשלת מצרים. מקום מגוריו בקמפוס אוניברסיטת שיקגו עומד עד היום ומשמש כבית לאחוות הסטודנטים "פאי - גאמה- דלתה".
הקשר עם רוקפלר.
הנדבן ג'ון ד. רוקפלר היה המייסד של האוניברסיטה של שיקגו והקשר בינו לבין ברסטד היה פורה עבור המחקר המדעי והתבסס על יחסי הערכה הדדים. המפעל הראשון החל בשנת 1903 משהלה תרם סכום כסף של חמישים אלף דולר לייסוד "הקרן למחקר של המזרח" (Oriental Exploration Fund) ובשנת 1919 הוא השיג מימון נוסף מרוקפלר עבור "המכון למזרח" שהיה מכון מחקר במסגרת האוניברסיטה ובמסגרת מוסדות אלו יזם ברסטד מסע של סקר ומחקר מקיפים של מצרים העתיקה. סקר זה שנעשה בחברת צלם הקיפו תיעוד מקיף של הקברים והמקדשים לאורך גדות הנילוס. עבודה זו מוכרת עד היום כבעלת חשיבות גדולה להבנת ההיסטוריה והתרבות המצרית.
משלחות מחקר לאזורים המרוחקים אלפי קילומטרים מארצות הברית היו מבצע גדול ומסובך בשנים של תחילת המאה ה-20. במהלך המסע נאלץ החוקר להתמודד עם בעיות לוגיסטיות קשות, מיפוי לא אמין או לא קיים כלל של אזורי המחקר, תנאי תברואה קשים ותנאי מזג אוויר מגבילים, פקידים מקומיים המציבים דרישות שונות ובעלי סמכות מעורפלת ומאידך קשיי מימון. כל אלו הפכו את עבודתו של ברסטד לקשה ביותר.
בשנת 1923 נבחר ברסטד כחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ובשנת 1927 היה מעורב - שוב במעורבות של רוקפלר כתורם בהקמת מוזיאון רוקפלר בירושלים. ברסטד ביקר במוזיאון באוקטובר 1935 זמן קצר לפני שנפטר.
עמדותיו.
ברסטד היה ביקורתי כלפי עמיתיו אותם הגדיר כ"תאולוגים שמרניים" שטענו כי הישגי המין האנושי היו תוצר של התערבות אלוהית. ממצאיו שהיו פורצי דרך ועבודתו החלוצית נחשבו בשל כך כמעוררי מחלוקת. במשפט המפורסם הידוע בשם משפט הקופים שנתפס כמתקפה של הממסד הדתי כנגד התאוריה של האבולוציה ציטט הפרקליט האמריקני המפורסם קלרנס דרו - הסניגור במשפט את דברי הנרי ברסטד בספרו "העת העתיקה" במטרה להוכיח את תקפות תיאורית האבולוציה על ידי הסתמכות על ממצאים מדעיים מוכחים. מאידך גיסא, התובע במשפט ויליאם ג'נינגס ברייאן תקף ישירות את ברסטד והביא את המדען ועבודתו כדוגמה למתקפה השקרית על האמונה הנוצרית.
הערכה.
בערך הנושא את שמו - ג'יימס הנרי ברסטד ב"לקסיקון של ביוגרפיות ספרותיות" כתב ויליאם מורנן - מדען עמית ואגיפטולוג בעל שם בזכות עצמו:
בשנת 1985 קבעה ה"אגודה האמריקנית להיסטוריה" פרס על שמו של ג'יימס ברסטד שיינתן לספר באנגלית העוסק במחקר היסטורי העוסק בתקופת הזמן הקודמת לאלף הראשון לפני הספירה.
בית הקברות גלאסנווין
בית הקברות גלאסנווין (באנגלית: Glasnevin Cemetery; אירית: Reilig Ghlas Naíon) הוא בית הקברות הקתולי המרכזי של דבלין, בירת אירלנד.
היסטוריה.
בית הקברות גלאסנווין נוסד ב-1832. עד לשנה זו לא היה לקתולים בדבלין בית קברות משלהם, עקב חוקים בריטיים שהגבילו את טקסי הדת הקתולית. חוקים אלה בוטלו ב-1829, בעקבות פעילות אירית נמרצת, שהוביל דניאל או'קונל ואשר אילצה את ממשלת בריטניה לבטל את ההגבלות המוטלות על הקתולים בחוקי המדינה. ביטולן של ההגבלות חל לא רק על קתולים, אלא גם על כל הדתות שאינן מאוגדות במסגרת "הכנסייה של אירלנד".
בית הקברות משתרע על פני כ-480 דונם. מצבות רבות בו מעוצבות בצורת צלב קלטי, שהיה נהוג באירלנד עד אמצע המאה העשרים, בשל אופיו הלאומי. מסביב לבית הקברות חומה הכוללת מגדלי שמירה, שהוצבו כדי למנוע גנבת גופות, תופעה שהייתה נפוצה במאות ה-18 וה-19.
בבית הקברות קבורים כ-1.2 מיליון בני-אדם.
בבית הקברות קבורים אישים איריים רבים. בהם ניתן למנות את:
בית הקברות גלאסנווין נחשב גם לאתר תיירות.
זהו המקום בו מתרחשת מרביתו של הפרק "" ברומן יוליסס, שכתב הסופר האירי ג'יימס ג'ויס. בימי בלומסדיי נערך באתר לעיתים שחזור סמלי של טקס הקבורה, בו השתתף לאופולד בלום ב"יוליסס". ג'ויס עצמו אינו קבור באירלנד.
נבחרת הגברים של ישראל בכדורגל
אגודת אלברט איינשטיין
אגודת אלברט איינשטיין (בגרמנית: Albert Einstein Gesellschaft) יוסדה ב-28 ביוני 1977 על ידי ד"ר מקס פליקיגר, (Max Flückiger). האגודה נמצאת בברן, שווייץ והיא ידועה בעיקר כמייסדת הפרס מדליית אלברט איינשטיין. פרס זה מוענק ליחידים אשר תרמו באופן יוצא מן הכלל למדע הקשור לאלברט איינשטיין.
הענקת מדליית אלברט איינשטיין בשנת 1993 עוררה תרעומת גדולה בקהילה המדעית, עקב זכייתו של מקס פלוקיגר מייסד ויושב ראש האגודה, בפרס הניתן על ידה.
סמל יוגוסלביה
ססר סנצ'ס
טבלת אסקי
ספרות עברית
ספרות עברית היא כלל הספרות שנכתבה בעברית במהלך הדורות. מקובל לחלק את הספרות העברית על פי התקופות, כל תקופה ואפיוניה. חלוקה נוספת היא על פי סוגות. הספרות העברית מתהדרת בספר הספרים, התנ"ך. שהשפיע רבות על התרבות והיצירה האנושית.
מרבית הספרות העברית היא ספרות יהודית ובהדרגה, מאז הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, גם ספרות ישראלית. ספרות זו עברה מספר גלגולים במהלך ההיסטוריה, מספרות של עם היושב בארצו ומדבר בשפתו לספרות של עם גולה עם שפה שאינה בשימוש יום-יומי, ועד לתחיית השפה העברית ומאוחר יותר גם לעצמאות מדינית ותרבותית מחודשת.
החל מהדפסת הספר העברי הראשון בשנת 1475 ועד שנת 1960 הודפסו למעלה מ-141,000 ספרים בשפה העברית. הקמת מדינת ישראל הביאה לפריחה חסרת תקדים בהוצאת ספרים בעברית ובשנת 2017 לבדה הודפסו במדינת ישראל כ-6845 ספרים בעברית.
הספרות העברית לתקופותיה.
הספרות העברית הקדומה.
הספרות העברית הקדומה ביותר היא ספרות תקופת המקרא התחומה בין ראשית הספרות העברית ובין שנת 200 לפני הספירה ומכילה את ספרי התנ"ך. ספרי התנ"ך מכילים מגוון של ז'אנרים בהם: מיתוס, היסטוריה, חוק, שירה, חוכמה, משלים, נבואה, ומזמורי קודש.
התקופה הבאה מתחילה מסיום תקופת המקרא ונמשכת עד ראשית המאה ה-7 וכוללת את הספרים החיצוניים, ספר המשנה והתוספתא, המכילתא, ספרא, ספרי, התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי ומדרשי אגדה שונים.
ספרות תקופת הגאונים בבבל באה לידי ביטוי בצורת שאלות ותשובות בנושאי הלכה, שקובצו יחד. תקופה זו כוללת גם התפתחות של הפיוט העברי, דוגמת הפיוטים של רב סעדיה גאון, רב האי גאון ועוד.
העותקים המקוריים הקדומים ביותר של ספרות עברית ששרדו עד ימינו הן ה ומגילות מדבר יהודה. מתקופות מאוחרות יותר שרדו כתר ארם צובא, כתב יד לנינגרד, כתבי גניזת קהיר, כתב יד קאופמן ועוד.
במהלך גלות בבל התחילו להחליף את הכתב הכנעני-עברי המקורי, ולהשתמש בכתב מרובע שמבוסס על האלפבית הארמי, בו נכתבת העברית עד היום. החל מתקופה זאת גם החלה השפה הארמית להשפיע עמוקות על השפה העברית, וביצירות רבות עד תקופת ההשכלה הן מופיעות בטקסט ממוזג עברית-ארמית.
בימי הביניים ובעת החדשה.
הכוזרים סיגלו לעצמם את היהדות ואת השפה העברית לצורך התכתבות, כפי שמוכח מכתב קהיר. על פי ממצאים ארכאולוגיים ידוע שהיה שימוש בכתב העברי בתחומי האימפריה שלהם, גם אצל לא יהודים, אך אין ידיעות על ספרות עברית באותם מחוזות. החל מספר יוסיפון ומהכוזרי הופכים הכוזרים לאחד הנושאים בהם עוסקת הספרות העברית. גם השומרונים כתבו בעברית בכתב משלהם וספר אבישע, ספר תורה קדום שמעט שונה מנוסח המסורה, מיוחס למאה ה-13.
במחצית השנייה של ימי הביניים ובתקופת הרנסאנס, התרכזה הספרות העברית במרכזים יהודיים בספרד, איטליה, ביזנטיון, צפון אפריקה, דרום צרפת ומרכז גרמניה. בנוסף לפיוטים ומדרשים, בתקופה זו יש התחלה של ספרות היסטורית, למשל: ספר יוסיפון. שירת ימי הביניים של יהדות ספרד הפיקה יצירות, שחלקן מושרות כפיוטים דתיים וחלקם בפי זמרי מוזיקה פופולרית.
בתקופה שבין המאה ה-10 ובין מחצית המאה ה-18 הספרות העברית מתרכזת בספרות תורנית (במיוחד בשיטת השאלות ותשובות), מחקרים בדקדוק עברי, פרשנות המקרא, פילוסופיה ומוסר, מדעי הטבע ובמיוחד רפואה. במקביל לספרות התורנית יצרו הקראים ספרות עברית שהתמקדה במסורת ובמנהגים הקראים.
לצד ספרי העיון הופיעו גם חיבורי חול, כמו "ספר שעשועים" של רבי יוסף בן מאיר אבן זבארה, "משלי שועלים" של רבי ברכיה בן נתרונאי הנקדן, מחברות עמנואל של עמנואל הרומי ועוד. במאה ה-16 נכתבו המחזות העבריים הראשונים, דוגמת "צחות בדיחותא דקידושין" מאת יהודה סומו.
העברית בתקופות אלה לא הייתה שפה בשימוש יום-יומי ויודעיה היו מעטים, בדרך כלל עלית תרבותית מצומצמת. השפה שמשה בעיקר לצרכים דתיים ואכן, בדפוס העברי שהקים בצפת אברהם בן יצחק אשכנזי, המאה ה-16, הודפסו בעיקר ספרים של חכמי צפת.
תקופת ההשכלה.