43 הסטודנטים הנעדרים גרמו לגל של הפגנות נגד הממשלה, ובעיקר נגד נשיא מקסיקו, אנריקה פניה נייטו. החטיפה גונתה גם על ידי גורמים בינלאומיים רבים.
התפתחויות מאוחרות.
תומאס זרון דה לוסיו, ששימש כראש יחידת החקירות הפליליות (AIC) בתקופה בה נעלמו הסטודנטים, היה אחראי על חקירת החטיפה ופרסם דו"ח רשמי ובו טיוח של מעורבות הממשלה בפרשה. ועדת חקירה בינלאומית דחתה את מסקנות הדו"ח, וכך גם ממשלתו של אנדרס מנואל לופס אוברדור. הוא חשוד בביצוע עינויים, סילוף ראיות ומעילה בעשרות מיליוני דולרים. בנוסף, הוא נדרש לחקירה בארצו בקשר לרכישת מערכות פגסוס מחברת NSO Group, בה השתמשו גופי הממשל לריגול אחר עיתונאים ואנשי ציבור.
זרון ברח לקנדה ב-2019, ובספטמבר אותה שנה טס לישראל, וצולם בדירת מסתור בתל אביב. ממשלת מקסיקו ביקשה את הסגרתו.
בשנת 2022 טען תת שר הפנים המקסיקני, אלחנדרו אנסינאס, שעמד בראש "ועדת האמת" לחקירת האירוע, כי שישה סטודנטים מבין ה־43 הוחזקו בחיים ארבעה ימים לאחר האירוע, ונהרגו בהוראתו של חוסה רודריגס פרס, קולונל בצבא מקסיקו.
פייר בונר
דליה קורקין
דליה קורקין (נולדה בשנת 1961) היא מנהלת ישראלית, המשמשת נכון ל-2014 כמנכ"ל קבוצת עמל סיעודית.
ביוגרפיה.
קורקין נולדה וגדלה בקיבוץ רמות מנשה ובנעוריה בחרה לעבוד בהנהלת חשבונות של הקיבוץ. בתום שירותה הצבאי המשיכה בתחום הנהלת חשבונות, וסיימה לימודי כלכלה וניהול במכללת רופין.
את הכניסה לתחום הניהול החלה קורקין בשנת 1995 כמנהלת הכספים בקיבוצה, והמשיכה את דרכה בשנת 1998, כשחברה קטנה בשם עמל, שעסקה בהפניית כוח אדם מקצועי למספר קיבוצים בתחום הבריאות והסיעוד, חיפשו מנהל לחברה. למרות שקורקין לא הייתה קרובה לתחומי עיסוק אלה, היא ראתה פוטנציאל להיכנס לתחום הסיעוד בקיבוצים. היא זיהתה את קשייהם של חברי הקיבוץ לתפעל את בתי הסיעוד שלהם ולטפל בחוליהם הקשים, כיוון שסיעוד דורש התמחות, וזהו עיסוק אינטימי שחברי קיבוץ נרתעו להיכנס אליו. היא החלה לעבור בקיבוצים בשכנוע החברים לאפשר להפעיל אצלם מסגרות של בריאות. בין השאר חתמה עם קבוצה של עשרה קיבוצים בגליל העליון, שכינו עצמם "סלע הגליל" על ניהול וטיפול בבתים סיעודיים. בינתיים גם התפשטה לבתי סיעוד ובתי חולים בשוק החופשי.
היא הכניסה את קבוצת גרנות כשותף שווה בחברה-האם "עמל סיעודית" וביססה את עמל ומעבר כחברת כחברת סיעוד ותחומים משיקים נוספים כמו תחום בתי האבות, טיפול נפשי ועוד.. הפועלת בפריסה ארצית בקיבוצים, במושבים ובערים.
לאורך השנים רכשה קורקין מספר חברות בתחום הסיעוד והאבחון הפסיכולוגי ומיזגה אותן לתוך החברה בניהולה. כמו כן היא כותבת ומרצה מדי פעם בענייני סיעוד.
ישראל צינברג
ישראל (סרגיי לזרֶביץ') צינברג (ביידיש: צינבערג; ברוסית: Цинберг; בכתב לטיני: Zinberg; 1873, כפר על יד לנובצי, ווהלין – 1939) היה היסטוריון של הספרות העברית והיידית ופובליציסט יהודי רוסי, מהנדס כימיה במקצועו.
קורות חיים.
צינברג נולד ברוסיה. כבחור צעיר היגר לגרמניה ולמד את מקצוע הכימיה, משם עבר לבזל והשלים תואר דוקטור לפילוסופיה. ב-1898 חזר לרוסיה ונתמנה למנהל מעבדה כימית בבירה פטרבורג.
בעודו מתפרנס מעבודתו בתחום הכימיה, הקדיש את זמנו הפנוי לכתיבה פובליציסטית וספרותית, יחד עם שמעון דובנוב היה בין מייסדי מפלגת העם היהודית (יידישע פאלקס-פארטיי), והאמין בקיום עצמאי ליהודים כלאום בתוך רוסיה ובאוטונומיה תרבותית יהודית. הוא לא שלל את הציונות, אך לא הסכים לקבל את עיקרון שלילת הגלות והאפשרות של יהדות עולמית בעלת ישות לאומית חינוכית ותרבותית.
צינברג שימש עורך באנציקלופדיה היהודית הרוסית וכתב בעצמו כ-300 ערכים. כתב מאמרים רבים ומקיפים בכתבי העת להיסטוריה יהודית בתחום הספרות העברית והיידית. כן השתתף בעריכת "ספר ההיסטוריה הגדול של יהדות רוסיה" וכתב את הספר "תולדות העיתונות היהודית ברוסיה" (1915).
חיבורו העיקרי הוא "תולדות ספרות ישראל", שנועד להקיף את תולדות ישראל משנת 900 ועד 1900, שמונת הכרכים הראשונים נדפסו בווילנה (1929-37), וכרך נוסף נדפס אחרי פטירתו (ניו יורק 1966). הספר כתוב בנימה אוהדת כלפי היצירה היהודית, ומגלה חיבה לספרות המסתורין והחסידות, ובפרט לספרות היידית.
צינברג עמד בקשר מכתבים עם סופרים מפורסמים כמו שלום עליכם, חיים נחמן ביאליק ואחד העם.
בתקופה הסובייטית ניסה צינברג להמשיך במחקריו. חומר היסטורי עוד פורסם מפרי עטו ב-1930, אך המשטר הצר את צעדיו, וב-1938 נאסר והוגלה למחנה ריכוז במזרח הרחוק, שם מת.
אחרי הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית טוהר שמו בשנת 1956.
סימון יהודי רומניה, בתיהם ועסקיהם
בתקופה שקדמה לכניסת רומניה למלחמת העולם השנייה ובמהלך המלחמה, באזורים שונים אולצו היהודים לסמן את עצמם באמצעות טלאי צהוב כיהודים וגם לסמן את עסקיהם בהתאם. נציגי יהדות רומניה ובראשם וילהלם פילדרמן ואלכסנדר שפרן, פעלו לביטול רוע הגזירה וזכו בהצלחה חלקית.
בעבר הרחוק היו בנסיכויות הרומניות תקנות שחייבו את היהודים לנורמות לבוש מיוחדות. בטרנסילבניה, הנסיך גאבור בתלן ציין בכתב הזכויות שנתן ליהודים את חיובם ללבוש את הבגד שלהם. בהמשך נאסר על היהודים ללבוש מדי צבא הונגרים. בנסיכות מולדובה נאסר על היהודים לעטות טורבן טורקי ובנסיכות ולאכיה חויבו לבגדים בצבע שחור או סגול. בתקופה המודרנית יותר התהפכו היוצרות והיו ניסיונות לחייב את היהודים להימנע מלבוש מיוחד ולהתלבש ככל יתר המקומיים.
גרמניה הנאצית חידשה את מנהג סימון היהודים, תחילה סימון העסקים היהודים ובהמשך הסימן המזהה, טלאי צהוב על בגדי היהודים. חיקוי לחקיקה הגרמנית נעשה בארצות שהיו בנות ברית של גרמניה הנאצית ובהתאם גם ברומניה.
ביום 3 ביולי 1941 הוצא צו שחייב את כל 13,500 יהודי גאלאץ לשאת על בגדיהם טלאי צהוב הכולל מגן דוד. למחרת הוציא ראש משטרת בקאו צו שחייב את 13,038 יהודי בקאו לשאת את הסימון על הצד השמאלי של החזה. בהודעות צוין שמי שימצא ללא הטלאי יעצר על ידי הצבא או המשטרה. גם בחושי ניתנה הוראה דומה.
וילהלם פילדרמן ומתתיאס קרפ הוציאו תזכיר מחאה נגד הצעדים האלה ב-15 ביולי ובו הטענות שאמצעים אלה לא מבוססים על אף חוק, פוגעים ביכולת התנועה של היהודים, ביכולתם להשיג מזון ולהתייצב בפני השלטונות. ב-2 באוגוסט השיג פילדרמן ראיון בנושא זה אצל שר הפנים ושב אליו עם תזכיר ב-5 באוגוסט. ב-7 באוגוסט הודיע תת-שר הפנים, פופסקו, לפילדרמן, שלמרות המחאות הסימון יורחב לכל רחבי הארץ ואכן, באותו יום החובה הוטלה גם על יהודי יאשי שהיו ברובם ניצולי פרעות יאשי, ב-10 באוגוסט הורחבה לרדאוץ, ב-14 באוגוסט לבוטושאן. ב-4 בספטמבר ממפקדת משטרת בוקרשט הודיעו לפילדרמן שהסימון יתחיל גם ביהודי בוקרשט ובתגובה פנה פילדרמן למחרת אל יון אנטונסקו בתזכיר נגד פעולה זו. פילדרמן יחד עם אלכסנדר שפרן פנו גם לפטריארך האורתודוקסי בטענה שענידת המגן דוד היא השפלה של סמל דתי שמקודש גם לנוצרים.
על פי החלטה של יון אנטונסקו מיום 12 ביולי 1941 חויבו היהודים המגויסים לעבודות כפייה לשאת על הזרוע השמאלית סרט צהוב עם מגן דוד ומספר מרכז הגיוס והמספר האישי של היהודי (ראו תמונה).
ב-8 בספטמבר השיג פילדרמן ראיון עם יון אנטונסקו בנושא הטלאי הצהוב. לאחר שיחה קצרה הורה יון אנטונסקו למיכאי אנטונסקו, שנכח בשיחה, לתת הוראה לבטל את הטלאי הצהוב בכל הארץ. ולמחרת אנטונסקו דיווח על הוראתו גם למועצת השרים. למרות ההוראה, נשיאת הטלאי הצהוב לא בוטלה באזור צ'רנוביץ ובטרנסניסטריה. גם בתוך הרגאט היו חריגות, ב-12 בספטמבר 1941 הוטלה חובת הסימון על 350 יהודי העיר פיטשט.
ב-26 בפברואר 1943, גנרל קורנליו קאלוטאנו (Corneliu Caloteanu), המושל הצבאי של בוקובינה, הוציא פקודה מס' 15, שחייבה את יהודי בוקובינה לשאת טלאי צהוב. שוחררו מחובה זו יהודים שהתנצרו, נשים יהודיות הנשואות לנוצרים ונשים יהודיות שילדו ילדים לנוצרים, גם אם התגרשו.
העיתון בשפה הגרמנית Bukarester Tageblatt, שהיה ביטאון השגרירות הגרמנית ברומניה והעיתון הרומני Porunca Vremii (צו הזמן) המשיכו להטיף במהלך כל תקופת המלחמה למען הטלת חובת סימון היהודים.
בתקופת הממשלה הלגיונרית דאגו הלגיונרים לארגן חרם על חנויות היהודים באמצעות אילוץ היהודים לתלות בחזית החנויות שלטים בהם כתוב prăvălie jidovească (חנות יהודונית) ולעיתים אפילו הציבו שומרים מזוינים, שמנעו את הכניסה לחנויות, כפי שנעשה בבוזאו.
על פי חוק הרופאים, סעיפים 45 ו-53 חויבו הרופאים היהודים לשאת סיכה עליה יהיה כתוב ברומנית "רופא יהודי" וזה יצוין גם על הקליניקה שלהם, על המרשמים שיכתבו ועל פרסומיהם.
בכל החבלים, שנכבשו במלחמה, חויבו היהודים לשאת טלאי צהוב עד שגורשו לטרנסניסטריה והמשיכו לשאת אותו גם בטרנסניסטריה. בגטו צ'רנוביץ נישא הטלאי הצהוב עד 26 בינואר 1944, כשבוטלה החובה.
גורמים שונים פעלו לחידוש חובת נשיאת הטלאי הצהוב על ידי היהודים ועמדו לחדש זאת בתחילת מאי 1944 לגבי כל היהודים, שלא בודדו בגטאות. הטיפול בנושא התעכב ולבסוף הפיכת 23 באוגוסט 1944 שמה קץ למשטר הפשיסטי.
כדי להצביע על בתי היהודים לקראת פרעות, נהגו לסמן את בתי הנוצרים וכך ידעו הפורעים איפה יש יהודים. לקראת פרעות דורוחוי, ב-30 ביוני חיילים, משתי החטיבות שהוצבו באזור, עברו מבית לבית והזהירו את התושבים הרומנים מפני ה"נקמה" שעומדת להיעשות ביהודים. הנוצרים הציבו בחלונותיהם איקונינים או שציירו על בתיהם צלבים כדי לסמנם כך שלא ייפגעו על ידי הפורעים ביהודים.
יצחק קמינר