בשנת 1938 הקימו טרוצקי ותומכיו את האינטרנציונל הרביעי. הוא טען כי רק האינטרנציונל הרביעי, שהיה מבוסס על הרעיונות של לנין בדבר מפלגת אוונגרד, תוכל להוביל את המהפכה העולמית, ושיש צורך לבנות את האופוזיציה גם לקפיטליזם וגם לסטליניזם. באותו הזמן, הטרוצקיזם כבר היווה כוח פוליטי חזק בווייטנאם, בסרי לנקה ומעט מאוחר יותר גם בבוליביה. הייתה גם תנועה טרוצקיסטית חזקה בסין אשר כללה גם את האב המייסד של התנועה הקומוניסטית הסינית, צ'ן דוצ'י (Chen Duxie), בין חבריה. בכל מקום שהסטליניסטים צברו כוח, הם ראו חשיבות עצומה ברדיפת הטרוצקיסטים, והתייחסו אליהם כאל הגרועים שבאויבים.
האינטרנציונל הרביעי סבל מרדיפה והתפלגויות במהלך מלחמת העולם השנייה. מבודדים האחד מהשני, ועומדים בפני התפתחויות פוליטיות שלא תמיד תאמו את תחזיותיו של טרוצקי, כמה ארגונים טרוצקיסטיים החליטו שברית המועצות היא כבר לא "מדינת פועלים מנוונת", ופרשו מהאינטרנציונל הרביעי. לאחר 1945, הטרוצקיזם נעלם כתנועה עיקרית בווייטנאם, ונותר כתנועה שולית בכמה מדינות נוספות.
המזכירות הבינלאומית של האינטרנציונל הרביעי ארגנה ועידה בינלאומית בשנת 1946, וכן שני קונגרסים עולמיים בשנים 1948–1951, במטרה לבחון את התנאים החדשים שנוצרו עם הקמת "הגוש המזרחי", האיום של מלחמת עולם שלישית (בין המערב לברית המועצות), ומשימות של המהפכן כיום. הממשלות הקומוניסטיות המזרח אירופאיות שקמו אחרי מלחמת העולם השנייה בכפייה על ידי ברית המועצות ללא שעברו מהפכה החברתית מתוך העם עצמו, תוארו בהחלטת הקונגרס מ-1948 כ"ממשלות ששולטות בצורה קפיטליסטית". בשנת 1951, הקונגרס הגיע למסקנה שהם נהפכו ל"מדינות פועלים מקולקלות".
עם התחזקות המלחמה הקרה, אימץ הקונגרס העולמי של האינטרנציונל הרביעי בשנת 1951 את התאוריה של מישל פבלו (Michel Pablo) אשר צפתה מלחמת אזרחים בינלאומית. חסידיו של פבלו טענו כי המפלגות הקומוניסטיות בארצות החופשיות שבהן הן נתונות ללחץ של תנועת העובדים האמיתית, לא ילכו שולל אחר המניפולציות הסטליניסטיות ויבחרו בדרך המהפכנית. יוגוסלביה הייתה מקרה מבחן. כמו כן, נקבע בקונגרס של 1951 כי הטרוצקיסטים צריכים להתחיל ולפעול בצורה שיטתית בתוך אותן מפלגות קומוניסטיות שעדין נשלטו על ידי הרוב במעמד הפועלים (בניגוד למפלגות הקומוניסטיות הסטליניסטיות, שנשלטו בעיקר על ידי מנגנון הפקידות של המפלגה). בכל אופן, הטרוצקיסטים ראו את המנהיגות הסובייטית כ"אנטי-מהפכנית". ב-1951 נטען גם כי ברית המועצות ששלטה על ארצות הגוש המזרחי בעקבות התוצאות הצבאיות והפוליטיות שאחרי מלחמת העולם השנייה, ניסתה לכאורה להקים בהם משטרים קפיטליסטיים על מנת לרצות את המערב ולמנוע פלישה לאותן ארצות. את הלאמת התעשייה והכלכלה שם, החלה ברית המועצות כביכול רק לאחר שנוכחה לדעת שהקפיטליזם לא יהיה מה שימנע את הפלישה על ידי המערב.
האינטרנציונל הרביעי התחלק בשנת 1953 לשתי סיעות נפרדות. "הוועידה הבינלאומית של האינטרנציונל הרביעי" על ידי פורשים מהאינטרנציונל עצמו, כאלטרנטיבה מרכזית למזכירות הכללית. הם טענו להיותם "רוויזיוניסטים" והובלו על ידי מישל פבלו. משנת 1960 החלו קבוצות וארגונים שונים משני הגופים להתאחד מחדש. בשנת 1963 נערך קונגרס איחוד בין כלל התנועות והמפלגות הטרוצקיסטיות שחזרו להתאחד תחת האינטרנציונל הרביעי.
התנועות הבריטיות והצרפתיות המשיכו לקיים את "הוועדה הבינלאומית של האינטרנציונל הרביעי", ולא התאחדו עם כלל הקבוצות והארגונים.
האינטרנציונל
"האינטרנציונל" (צרפתית: L'Internationale) הוא המנון שמאל פוליטי. המילים המקוריות נכתבו בצרפתית על ידי אז'ן פוטייה (1816–1887) בשנת 1871 והולחנו בידי פייר דֶּגֶייטֵר (1848–1932) בשנת 1888. השיר נכתב בעקבות דיכוי הקומונה הפריזאית במהלך המלחמה בפרוסיה ותורגם לעשרות שפות. זהו אחד ההמנונים המפורסמים ביותר בעולם, המושר עד היום בפי סוציאליסטים מכל הגוונים - קומוניסטים, אנרכיסטים, וסוציאל-דמוקרטים.
הגרסה הרוסית של השיר, בתרגומו של ארקדי (אהרון) קוץ מ-1902, שימשה כהמנון הלאומי של ברית המועצות עד שנת 1944, וכן כהמנון המפלגה הקומוניסטית. התרגום המקורי לרוסית כלל שלושה בתים ופזמון. בהמשך נוספו בתים נוספים ושונו חלק מהמילים המקוריות.
בספר "חוות החיות" הציג ג'ורג' אורוול פרודיה על שיר זה, בשם "חיות אנגליה".
בשנות מלחמת העולם השנייה שימש השיר "ברכת עם" ("תחזקנה", על פי מילתו הראשונה) של ביאליק כהמנון השומר הצעיר, אך בעקבות המלחמה והרדיפות עלה חשש שתיווצר בקרב התנועה רוח של לאומנות, ועל כן צורף האינטרנציונל כהמנונה השני של התנועה. הוא משמש גם כאחד משלושת המנוני הנוער העובד והלומד (יחד עם התקווה ואני מאמין).
נוסח עברי.
תרגום מקורי.
התרגום המקורי תורגם על ידי אברהם שלונסקי.
נוסח עברי מחודש.
את הנוסח העברי המחודש כתב חיים חפר לאחר שבחודש פברואר 1985 נתקבלה בוועדה המרכזת של ההסתדרות המלצתו של יצחק בן אהרון:
"הועדה ממליצה על עריכתו מחדש של טקסט האינטרנציונל במובן של מחיקת תוכן שאבד עליו הכלח וצירופם של תכנים עכשוויים מן ההוויה הישראלית או הבינלאומית".
ראשי ממשלת ישראל
טל פרידמן
טל פרידמן (נולד ב-20 בדצמבר 1963) הוא קומיקאי, שחקן, מוזיקאי, תסריטאי ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה.
פרידמן נולד וגדל בקריית אתא. הוריו, ניצולי שואה שעלו לישראל מצרפת, הם זאב ומיכל פרידמן, פרופסור לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
פרידמן למד בבית הספר התיכון "חוגים" שבחיפה. את שירותו הצבאי עשה כלוחם בשייטת ספינות הטילים של חיל הים. לאחר שחרורו מצה"ל, למד משחק בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, שם הכיר לראשונה את משה פרסטר ואיתו העלה בשנת 1988 את המופעים הקומיים "עלילות משה בעיר הגדולה" ו"משחק המטקות האחרון". "עלילות משה בעיר הגדולה" זכתה להצלחה גדולה והוצגה מעל ל-700 פעמים.
פרידמן הופיע בתפקידים קומיים גם במספר הצגות תיאטרון כמו "החולמות", "קידוש", "השיעור" ו"תיירות פנים", וגם על המסך הגדול בסרטים "האח של דריקס", "לא יכול", "ריקי ריקי", "מוכרחים להיות שמח", "שושלת שוורץ", "בית"ר פרובנס" ובסרט הטלוויזיה "הללויה".
בנוסף היה פרידמן גם ה"קריין" בסדרת משחקי הטריוויה למחשב "אתה חושב שאתה חכם", ובמקביל אף דיבב סרטים וסדרות מצוירים, ביניהם: הסדרה "נלי הפילה" (לצידה של גיתית שובל), "תפודי וניקי", סדרת הסרטים של "עידן הקרח" בתפקיד סיד העצלן, וכן בסרט "" בתפקיד הנבל הראשי (תפקיד שאותו שיחק במקור סטיב מרטין), בשנת 2004 דיבב את עדנה מודה בסרט משפחת סופר על בשנת 2005 דיבב את פנדר בסרט רובוטס בשנת 2018 ידבב בסרטים "אבא אווזה" "הנה בא הגראמפ" ו"משפחת סופר על 2".
הגיש את התוכנית "צפדינה מארחת" בערוץ 2 ומאוחר יותר את תוכנית הסאטירה "שערורייה" בטלוויזיה החינוכית (1997). בשנת 1999 שיחק את דמותו של הכתב יחיאל הרשלג בתוכנית "סיפורי גן חיות" ששודרה בערוץ 2, אולם הפריצה הגדולה שלו הייתה בשנת 1999, בתוכנית הלילה "חלומות בהקיציס" שם הופיע עם שותפו איל קיציס, בערוץ 2, במשך 4 עונות. בתוכנית שיחק פרידמן בכל פרק דמות מוכרת אחרת מההיסטוריה האנושית שהתארחה בתוכנית (ובהמשך גם בתפקידי בעלי חיים שונים), בצורה הזויה ומשעשעת. במקביל החל להגיש יחד עם קיציס את תוכנית הרדיו הלילית "ציפורי לילה שרוטות" בגלי צה"ל. בשנת 2001 הצטרפו פרידמן וקיציס גם לערוץ ביפ, שם כיכבו יחד בתוכנית "לגעת באוכל", אשר היוותה פארודיה על הטלנובלה הישראלית של אז - "לגעת באושר". "לגעת באוכל", שארכה מספר פרקים בודדים באורך דקות ספורות בלבד, שמה דגש על עלילות מוגזמות ומופרכות ועל משחק מלודרמטי עד כדי גיחוך. כמו כן, הקאסט כולו היה מורכב משניהם בלבד ומהשחקנית דידי דוקסין. מאוחר יותר הגישו יחד ב"ביפ" את השעשועון "החטא ועונשו", בו שיחק טל פרידמן את תפקיד אלוהים. נגד תוכנית זו הועלו טענות על בוטות וגסות-יתר.
ב-2003 הצטרף לצוות של תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת", שם חיקה ושיחק מספר דמויות קומיות שהפכו עם השנים לקלאסיקה מקומית: כמו דמותה של "לובה הקופאית", "חלי גונזאלס" (פרודיה על העיתונאית ולימים הפוליטיקאית שלי יחימוביץ'), "אומלטה" (פרודיה על אודטה שוורץ), הרמטכ"ל בוגי יעלון (בעונה 11 גם בתור שר הביטחון), חיים יבין, "חיזקי מדריך הטיולים", וזאת בנוסף לחיקויים של פוליטיקאים כגון: אריאל שרון וטומי לפיד.
פרידמן שיחק בסרטם של שמואל הספרי ואמיר הספרי, "שושלת שוורץ" שיצא לאקרנים בשנת 2005, לצד יהודה לוי ואניה בוקשטיין.
באוגוסט 2007 שוב שיתף פעולה עם איל קיציס בתוכנית הידע של ערוץ לוגי "הידוענים", בה גילם את "סוף אלקובי", עוזרת ההפקה השמנמנה והבעייתית של הסדרה, וכן דמויות פיקטיביות המקורבות לידוענים כמו: "גבעונה קרמר הפסיכולוגית", "איש היח"צ נדב זיכרון", "נהג המונית רפי חדש", "סולי הטבח", "אלדד המעריץ" ועוד.
בשנת 2010 שיחק בסרט הקומדיה של חבורת "ארץ נהדרת", "זוהי סדום", בתפקיד אשת לוט.
בשנת 2010 עלתה בערוץ 2 הסדרה המוקומנטרית בכיכובם של קיציס ופרידמן, "מעצר בית".