למרות זאת, פורת לא המשיך עם המועדון עונה נוספת וחתם לעונה אחת במדיה של הקבוצה המאוחדת מהעמקים, הפועל גלבוע/עפולה. לאחר עונה זו, חתם במכבי ראשון לציון ושיחק עבורה במהלך עונות ו-, כשבזו האחרונה, הוביל את ראשון לציון להישרדות בליגה הבכירה. לאחר מכן, שיחק במשך עונה אחת עבור מועדון כדורסל חיפה. בעונת , שב בפעם השנייה לקבוצת נעוריו, הפועל גלבוע/עפולה, בה קודם לתפקיד הקפטן והיה לגורם המרכזי לעלייתה לליגת העל, כשהוא נבחר לחמישיית העונה של הליגה הלאומית. הוא המשיך עם עפולה לעונה הבאה ושיחק לראשונה במדיה בליגת העל, כשהוא רושם ממוצעים של כ-8 נקודות ו-4.2 כדורים חוזרים בכ-24 דקות משחק. בסיום העונה סיכם לעונה נוספת בגלבוע/עפולה, עונה שלא סייעה לקבוצתו, שבסיום העונה ירדה שוב לליגה הלאומית. פורת דחה את הצעת הקבוצה להישאר וחתם לקדנציה שנייה במדיה של מכבי חיפה. בעונה זו נעדר מהמגרשים לכחודשיים, אך כשחזר סייע לקבוצה לסיים במקום השלישי בעונה הסדירה, שהבטיח יתרון ביתיות בשלב ההצלבה. הירוקים העפילו לגמר גביע המדינה, בו הפסידו להפועל חולון; ולגמר הפיינל פור של ליגת העל - בו הפסידו למכבי תל אביב.
בעונת חזר פורת לקבוצתו הראשונה בקריירה, הפועל עפולה ששבה לליגה הראשונה. בעונת עבר לשחק בעירוני אשקלון. בעונת 2011/2012 שיחק במ.כ. הבקעה, בעונת 2012/2013 שב לאשקלון ושיחק באליצור המקומית, ובעונה שאחריה שיחק באליצור רמלה, בליגה הלאומית. בשנת 2015, כשהוא בן 35, חתם במכבי רחובות, גם היא בלאומית.
בקיץ 2019 הצטרף להפועל כפר קאסם. בספטמבר 2020 חתם בהפועל לוד מהליגה הארצית
גור פורת ואביו הכדורסלן אריאל פורת הצטרפו לרשימה מכובדת של אבות ובנים שקלעו 1,000 נקודות ויותר בקריירה. פורת האב קלע מעל 3,000 נקודות בקריירה.
עוד מעט נהפוך לשיר
"עוד מעט נהפוך לשיר" היה מיזם מוזיקלי להנצחת חללי מערכות ישראל, ביוזמתה ובהפקתה של תחנת הרדיו גלי צה"ל. במסגרת המיזם, שנערך בשנים 2001 עד 2013, נבחרו מדי שנה מספר שירים שמילותיהם נכתבו על ידי חיילים וחיילות שנפלו ועל ידי אזרחים שנהרגו בפעולות טרור, ואלו הולחנו ובוצעו על ידי מבחר מאמני ישראל המוכרים. השירים המוקלטים הושמעו במסגרת שידורי התחנה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
במסגרת המיזם, נאספו ממקורות שונים טקסטים רבים שכתבו חיילים שנפלו במשך כל שנות קיומה של מדינת ישראל, וכן שירים שכתבו אזרחים שנהרגו בפיגועי טרור. הטקסטים הועברו למוזיקאים ישראלים מוכרים, וכל מוזיקאי בחר את השיר אותו הוא מעוניין להלחין. תהליך זה יצר חיבורים ייחודיים בין סגנונות מוזיקליים ותרבותיים שונים. כמו כן, במסגרת תהליך הפקת השירים נפגשו אנשי גלי צה"ל עם המשפחות השכולות על מנת להכיר מקרוב את סיפוריהם של הנופלים, והדבר התבטא בכתבת רדיו על אודות כל אחד מהנופלים ששיריהם הולחנו במסגרת המיזם. לעיתים אף תהליך הלחנתו והקלטתו של השיר התבצע בליווי בני המשפחה השכולה.
השירים והכתבות על אודות הנופלים הושמעו מדי שנה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, במשדר רדיו מיוחד בהגשתו של גולן יוכפז. חלק מהשירים שהולחנו והוקלטו כחלק מהמיזם הפכו במרוצת הזמן מוכרים גם מחוץ למסגרת המיזם, והם הושמעו במסגרת שידורי הרדיו בישראל בתדירות גבוהה. המיזם כולו, שבשנותיו האחרונות אף שודר בשידורי ערוץ 2 בתפר שבין יום הזיכרון ליום העצמאות, נעשה בהתנדבות מלאה של כל המשתתפים. במהלך השנים השתתפו בפרויקט: אריק איינשטיין, חוה אלברשטיין, שלמה ארצי, גידי גוב, לירן דנינו, שלמה גרוניך, גלי עטרי, יוני רכטר, קורין אלאל, ברי סחרוף, רמי פורטיס, יהודית רביץ, דויד ברוזה, רמי קלינשטיין, אתי אנקרי, רוקפור, רן דנקר, עילי בוטנר, עידן עמדי, דנה ברגר, כנסיית השכל, מוניקה סקס, אייל גולן, אביתר בנאי, שלומי סרנגה, עמיר בניון, שלומי שבן, אברהם טל, מירי מסיקה, הפרויקט של עידן רייכל, הראל סקעת, בית הבובות, משה פרץ, דודו אהרון, הרב דוד מנחם ואחרים.
משדר הרדיו הוקדש מדי שנה לחייל גלי צה"ל , שהיה אחד מיוזמיו של הפרויקט. הירשנזון, ששכל את אחיו בפיגוע בצומת בית ליד ואת חברו הטוב ביומה הראשון של האינתיפאדה השנייה, התאבד בשנת 2000 במהלך העבודה על הפרויקט.
מקור שמו של המיזם (שנקרא בשנתו הראשונה "לחיות את עצמם") הוא בשירו של שלמה ארצי "הו לעזאזל", שנכתב בימי מלחמת לבנון הראשונה. השיר מבוסס על ציטוט של חייל שקרא ארצי בעיתון, המתאר את החשש ליפול בקרב, וכולל את השורה "עוד מעט נהפוך לשיר, עוד מעט אולי כבר לא נהיה".
המיזם זכה בשורת פרסים, בהם פרס לתוכנית הרדיו הטובה ביותר בתחום התרבות לשנת 2009 במסגרת כנס העיתונאים השנתי, ופרס מפקד גלי צה"ל לשנת 2006.
בשנת 2012 ראה אור אלבום המורכב משני תקליטורים, ובו ארבעים משירי המיזם שהוקלטו לאורך השנים.
ב-9 באפריל 2013 קיים המפעל לראשונה מופע חי. המופע התקיים בספרייה הלאומית בירושלים השתתפו בו בשירה
קורין אלאל, ערן צור, כנסיית השכל, עידן רייכל, בית הבובות, עילי בוטנר וילדי החוץ, רוני דלומי, וחגית יאסו. דרור קרן הקריא מכתבי נופלים וקטעי קריאה ונערך דיון בהשתתפות מוקי צור וחגי ליניק. את המופע הנחה גולן יוכפז.
בשנת 2014, עם פיטוריו של גולן יוכפז מגלי צה"ל, שינה הפרויקט את פניו ושמו, וביום הזיכרון התשע"ד 2014, שודר לראשונה במתכונתו החדשה הפרויקט שנקרא "אלה האחים שלי", ובו חיילים בשירות סדיר הלחינו ומבצעים שירי נופלים. השירים הוקלטו באולפן גלי צה"ל, ולצדם הוצגו בתוכנית סיפוריהם של הנופל ושל משפחתו.
מיר-חוסיין מוסאווי
מיר-חוסיין מוסאווי (בפרסית: مير حسين موسوى, בתעתיק מדויק: מיר חסין מוסוי; נולד ב-2 במרץ 1942) הוא פוליטיקאי איראני מן המחנה הרפורמיסטי, צייר ואדריכל. ראש הממשלה החמישי של איראן, בין השנים 1989-1981, בתקופת מלחמת איראן–עיראק. כיהן כנשיא האקדמיה האיראנית לאמנות עד להדחתו על ידי הרשויות השמרניות בשנת 2009. מוסאווי ואשתו, זהרה ראהנאווארד, היו נתונים במעצר בית מאז פברואר 2011 ועד למאי 2018.
קורות חיים.
מוצאה של משפחת מוסאווי מח'אמֵנֵה, כפר אזרי באיראן שממנו הגיעה גם משפחתו של המנהיג הרוחני, עלי ח'אמנאי. משפחתו רואה בעצמה נצר למוסא אבן ג'עפר, האימאם השביעי באסלאם השיעי, ומוצא זה מזכה את מוסאווי בתואר הכבוד "סייד", בו הוא נוהג להשתמש לעיתים. רעייתו של מוסאווי היא זהרה ראהנאווארד, האישה הראשונה שהייתה נשיאת אוניברסיטה באיראן מאז המהפכה ב-1979, ולהם שלוש בנות.
לאחר המהפכה האסלאמית ב-1979 ובזכות יחסיו הקרובים עם האייתוללה ח'ומייני, מונה מוסאווי ב-1980 לשר, ושנה לאחר מכן מונה לראש ממשלה, תואר בו החזיק עד לשנת 1989. תפקודו כראש ממשלה נותר שנוי במחלוקת. תומכיו טוענים כי הציל את הכלכלה האיראנית מקריסה, בעוד מבקריו סבורים כי סגנונו המרקסיסטי, במסגרתו פעל לצמצום סחר החוץ והישענות על הייצור האיראני, פגע בצמיחת הכלכלה.
לאחר סיום כהונתו כראש הממשלה, בשנת 1989, בוטלה משרת ראש הממשלה באיראן. בשנת 1999 סירב מוסאווי להתמודד על נשיאות איראן, ותמך במועמדותו של מוחמד ח'אתמי.
מוסאווי נשואי לזהרה ראהנאווארד, כיהנה כנשיאת אוניברסיטת אלזהרא, אוניברסיטה ממלכתית לנשים בלבד, בטהראן בין השנים 1998 ל-2006, וכיועצת פוליטית לנשיא איראן לשעבר,מוחמד ח'אתמי. לזוג שלוש בנות.
עמדותיו הפוליטיות.
מוסאווי מזוהה עם המחנה המתון במפה הפוליטית האיראנית. הוא מציע הרחבת חופש הביטוי במדינה ומתן אפשרות לתחנות טלוויזיה פרטיות שאינן בשליטת הממשלה לפעול. הוא תומך בשיפור מעמדה של האישה האיראנית ומתנגד לפעולותיה של "משטרת המוסר". בתחום יחסי החוץ הוא מביע את תמיכתו בכינון משא ומתן עם נשיא ארצות-הברית ברק אובמה והביע את התנגדותו למדיניותו התוקפנית של אחמדינז'אד.
במסיבת עיתונאים שערך בטהראן באפריל 2009, אמר מוסאווי כי בכוונתו לאמץ מדיניות חוץ פייסנית כלפי המערב וכי איראן "נפגעה מהעמדות הקיצוניות שננקטו בשלוש השנים האחרונות". כמו כן הודיע כי הוא מאמין בחירות המחשבה, בחופש העיתונות ובחופש הביטוי.
מוסאווי גינה את דבריו של אחמדינז'אד על אודות השואה ואמר כי "רצח של חפים מפשע הוא דבר שראוי לגנאי. האופן שבו הנושא הובלט (על ידי אחמדינז'אד) היה שגוי"
הבחירות לנשיאות, 2009.
ב-9 במרץ 2009, לאחר 20 שנה שבמהלכן שמר על שקט פוליטי, הודיע מוסאווי שיתמודד בבחירות לנשיאות איראן, שהתקיימו ב-12 ביוני 2009, מול הנשיא המכהן מחמוד אחמדינז'אד ושני מועמדים נוספים: מהדי כרובי ומוחסן רזאי. מוסאווי הודיע על מועמדותו לאחר שמקורבו, הנשיא לשעבר מוחמד ח'אתמי, הודיע שלא יתמודד, על מנת לשפר את סיכוייו של מוסאווי להביס את אחמדינז'אד. במהלך מערכת הבחירות, ראהנאווארד, לקחה חלק פעיל בקמפין והופיע לצידו בעצרות, הייתה חלק בעיצוב הקמפיין ואף ערכה עצרות לנשים בלבד. היא הייתה האישה הראשונה שלקחה חלק פעיל בקמפיין הבחירות של בעלה.
היו סקרים מוקדמים בהם נטען כי מוסאווי הוא המועמד המוביל עם 52% מהמצביעים, מול 36% לאחמדינז'אד ו-8% לכרובי, אך התקשורת המערבית נמנעה ברובה מפרסום סקרים שלא נחשבו אמינים. מנהיגה העליון של איראן, האייתוללה עלי ח'אמנאי, אשר לו השפעה מכריעה על העם האיראני, הודיע על תמיכתו באחמדינז'אד.