ב-13 באוקטובר 2021, משרד המשפטים של הפדרציה הרוסית הגיש הצעת חוק ממשלתית להוציא עובדים לשעבר של מוסדות תיקון מהרכב ועדת הפיקוח הציבורית.
ב-14 באוקטובר 2021, נודע כי מועצת הפדרציה של האספה הפדרלית של הפדרציה הרוסית והמשרד של נציבת זכויות האדם בפדרציה הרוסית מכינים הצעת חוק שתקבע ענישה נפרדת על עינויים במושבות ובמתקני המאסר במסגרת מושב הדומה השמינית.
תגובת הציבור.
ב-22 באוקטובר 2021 בערוץ היוטיוב של קסניה סובצ'ק, בסיוע Gulagu.net, פורסם הסרטון "פצצה של 100 ג'יגה-בייט. הראיון הראשון עם סרגיי סאבלייב, שגנב את "ארכיון העינויים" של שירות בתי הסוהר הפדרלי".
ב-23 באוקטובר 2021, הכנסייה הרוסית האורתודוקסית הודיעה כי היא אינה שוללת את האפשרות של ביטול פרסי כנסייה מעובדי מנהלת שירות בתי הסוהר הפדרלי של מחוז סרטוב.
ב-27 באוקטובר 2021 פרסם ולדימיר אושקין מכתב גלוי לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין והזמין אותו להחמיר את העונשים על פשעים כמו שחיתות ועינויים, כולל במתקני כליאה.
ב-29 באוקטובר 2021 פרסם מרכז לבאדה נתוני סקר, לפיהם 66% מהרוסים מאמינים שעינויים אינם מקובלים בשום פנים ואופן, 20% מאמינים שעינויים מותרים: 11% - רק במקרים חריגים שבהם זה יכול להציל חיים, 9% - רק ביחס למי שביצע פשע אלימות חמור. 45% מהמשיבים סבורים שעינויים נפוצים ביותר במערכת המוסדות של שירות בתי הסוהר הפדרלי, 41% - במשטרה, במהלך חקירה ותשאול, 18% - בוועדת החקירות הפדרלית ובשירות הביטחון הפדרלי.
רוני פלומן
רוני פלומן (נולדה ב-1970) היא יועצת וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה.
רוני פלומן נולדה בירושלים לנאוה נווה ויזהר פלומן, רופאים. בשנים 1976–1978 גרה בבוסטון עם הוריה, שנסעו לשם לצורכי מחקר ברפואה, ושם גם התגרשו. לאחר החזרה ארצה גדלה בהרצליה ותל אביב, והיא בוגרת תיכון עירוני ד'. לאחר הצבא החלה ללמוד משפטים באוניברסיטת תל אביב וסיימה את התואר בהצטיינות יתרה. עבדה במשך כשנתיים כעורכת דין עד שנסעה לצרפת לעשות תואר שני במנהל עסקים ב-INSEAD, בעיירה פונטנבלו. ב-1998, מייד אחרי התואר, המשיכה לארצות הברית, שם עבדה בתעשיית הטכנולוגיה, לרבות בחברה שהונפקה בנאסד"ק ב-1999 וכן בסטראטאפ נוסף. שם גם נולדו לה ולבעלה, בני פרידמן, שלושה בנים.
ב-2004 עזבה את עבודתה כדי לכתוב ספר ראשון, "ארעיים וקבועים", שמבוסס על ראיונות שערכה בארצות הברית, בקהילה הישראלית של עמק הסיליקון, שבו עבדה והתגוררה. ב-2006 חזרה ארצה, ומאז היא מייעצת לחברות סטרטאפ. בשנים האחרונות היא עובדת כסמנכ"ל שווק בחברות טכנולוגיה ישראליות. עולם הטכנולוגיה, העסקים, והשיבה ארצה מארצות הברית הם נושאים שמתוארים בספריה.
ב-2012 נבחרה לכהן במועצת המועצה האזורית לב השרון, וב-2018 נבחרה לקדנציה נוספת. הייתה פעילה גם בצופן - מרכזי טכנולוגיה עילית, כמתנדבת, וכן משמשת היום בוועד המנהל של "דרך הרוח".
ספריה שכתבה.
ספרי עיון.
אתנוגרפיה המביאה את סיפורם של עשרים ישראלים שהיגרו לעמק הסיליקון, קליפורניה, קהילה שרובה ככולה בעלת מעמד סוציו-אקונומי גבוה. הוא מחולק ל"ארעיים", "מהגרים" ו"שבים", מושגים המתייחסים לנקודת המבט שבה המהגרים תופשים את מצבם, כמי שעומדים לשוב לישראל או כמי שמתכוונים להתאזרח בארצות הברית. בהקדמה ובנספחים מובא ניתוח של הקהילה, של ההגירה מישראל ושל הגירה בכלל. הספר מהווה אחת האתנוגרפיות היחידות של הקהילה הישראלית בארה״ב.
הספר מביא את סיפורם האישי והמקצועי של יזמי ההייטק הערבים-ישראלים, ומתאר את הארגונים הפועלים לשילוב הערבים בהיי-טק. במסגרת הרחבה יותר מנתח הספר את המשמעות של להיות ערבי-ישראלי במדינת ישראל, המכשולים העומדים בדרכם של הערבים-ישראלים להשתלב ולהתקדם במדינה וכיצד ניתן להתגבר עליהם.
ספרי פרוזה.
שלוש נובלות העוסקות בשוק העבודה ובמערכות היחסים שבין עובד למעביד. הנובלה הראשונה, "אוזניים", מספרת על יוסי שהיגר מישראל לקליפורניה, החברה שלו בעמק הסיליקון עומדת בפני פירוק והתמודדותו עם הכישלון המקצועי ועם ספר מצליח שכתבה בתו. הנובלה השנייה "כפרייה" מספר על קשישה במושב, שהפיליפינית המנקה את ביתה היא זוגתו של קרוב משפחתה ובכך נבחן יחס הישראלים למהגרי העבודה במדינה, בהם כאלה החיים בזוגיות עם מהגרות עבודה הנתונות לגירוש. הנובלה השלישית, "חשפן", מספרת על שירי, עורכת דין צעירה ורווקה השואפת להצליח במשרד עורכי דין בו שותפים גברים, שאיפה המתנגשת לפרקים עם הרצון לממש את עצמה כאישה.
יעל, התגוררה בנוחות בעמק הסיליקון, שם בעלה עבד בהייטק, וכעבור שמונה שנים מתגרשת ושבה לישראל עם בנה יהלי בן השבע. במהלך שנותיה באמריקה לא עבדה, אלא הייתה עקרת בית. היא שבה לישראל חסרת כל אחרי שנפקדה שנים משוק העבודה וגרה בקראוון; אמה מסדרת לה עבודה שאינה תואמת את כישוריה והיא מנסה למצוא את מקומה מחדש בארץ.
ספר ילדים.
יוסף בן העשר חווה הצקות בבית ספרו, אולם הוא מוקף במשפחה אוהבת, הבולט בהם הוא סבו שמריהו הסקרן וחובב הלצון. כל פעם שיוסף מגיע לבית סבו וסבתו הוא קורא ביחד עם סבו ב"מחברת החלל", בה אסף שמריהו במהלך השנים ידיעות הנוגעות לחלל, ובאמצעותה שואל הסב את נכדו שאלות בדבר החיים ומשמעותם.
קישורים חיצוניים.
על ספריה
על "ארעיים וקבועים"
על "כוונות טובות"
על "חשפן"
על "שיניים"
על "מחברת החלל"
עותניאל לוקר
עותניאל לוקר (באנגלית: Othniel Looker; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו החמישי.
ראשית חייו.
עותניאל לוקר נולד במחוז מוריס שבפרובינציית ניו ג'רזי. קיימים מקורות שמציינים את מקום הולדתו בלונג איילנד. בכיתוב על מצבתו רשום מקום הולדתו כמחוז מוריס שבניו ג'רזי.
אביו של לוקר היה צעיר כאשר מת אביו. בגיל שנתיים הוא עבר יחד עם אמו להנובר טאונשיפ שבניו ג'רזי. ב-1776 הוא הצטרף למיליציה של ניו ג'רזי ושירת בה עד לתום מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ב-1779 נשא לוקר לאישה את פמלה קלארק, ובערך ב-1788 הוא עבר לוורמונט ובהמשך למדינת ניו יורק, ועבד כמורה בבית ספר.
קריירה.
לוקר כיהן כחבר באספה המדינתית של מדינת ניו יורק בשנים 1803–1804. לאחר שקיבל מענק קרקע על שירותו הצבאי, הוא עבר ב-1804 למחוז המילטון שבאוהיו, והיה חבר בית הנבחרים של אוהיו בשנים 1807–1810. לאחר מכן הוא היה חבר הסנאט של אוהיו עד 1817.
כאשר כיהן כיושב ראש הסנאט בשנים 1813–1814, הושבע לוקר מתוקף תפקידו כמושל אוהיו במקומו של ריטרן ג'. מגז הבן, שהתפטר כדי לכהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית. הוא כיהן בתפקיד ממרץ ועד דצמבר 1814 במקביל להמשך כהונתו כיושב ראש הסנאט, וביקש להיבחר לכהונה נוספת, אך הובס בבחירות על ידי תומאס וורת'ינגטון.
לוקר המשיך להתגורר באוהיו עד למותה של אשתו, ואז עבר להתגורר בפלסטיין שבאילינוי יחד עם בתו רייצ'ל. בבחירות לנשיאות של 1816 הוא היה בחבר האלקטורים והצביע בעד ג'יימס מונרו.
מותו והנצחתו.
עותניאל לוקר נפטר בפלסטיין ב-23 ביולי 1845. הוא נטמן בבית הקברות קיצ'ל שבעיר. ביתו שבעיר הריסון שבאוהיו רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
בנדה דל ריו סאלי
בַּנְדָה דֶל רִיוֹ סָאלִי (בספרדית: Banda del Río Salí) היא עיר בפרובינציית טוקומאן בארגנטינה. היא הבירה והעיר הגדולה והמאוכלסת ביותר בנפת קרוס אלטה. במפקד האוכלוסין של שנת 2010 נמנתה בה אוכלוסייה של 63,226 בני אדם. משמעות השם היא "גדת נהר סאלי" והיא נקראת כך כי היא שוכנת על הגדה המזרחית של נהר סאלי
העיר היא חלק המטרופולין של העיר טוקומאן ששוכנת ממערב לה והיא נוסדה והתפתחה כהמשך טבעי של הרצף העירוני של טוקומאן. העסק הגדול ביותר שלה הוא טחנת הסוכר "קונספסיון", היחידה מסוגה שנותרה במדינה לאחר שנשיא ארגנטינה חואן קרלוס אונגאנייה הורה על סגירתה של טחנת הסוכר "לסטניה" שהייתה בבעלות המדינה בשנת 1966.
כביש 9, המקשר את צפון-מערב ארגנטינה עם הבירה בואנוס איירס, חוצה את בנדה דל ריו סאלי והיא מקושרת לטוקומאן על ידי גשר לוקאס קורדובה שעובר מעל נהר סאלי.
ויקטור קוקליושקין
ויקטור מיכאילוביץ' קוקליושקין (ברוסית: Ви́ктор Миха́йлович Коклю́шкин; 27 בנובמבר 1945, מוסקבה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות – 12 בנובמבר 2021, מוסקבה, הפדרציה הרוסית) היה סאטיריקן, דרמטורג, תסריטאי, סופר ומנחה טלוויזיה סובייטי-רוסי.
ביוגרפיה.
ויקטור קוקליושקין נולד בשנת 1945 במוסקבה, בירת ברית המועצות. הוא סיים את לימודיו במכללת ההוצאה לאור והדפוס ולמד בקורסים הגבוהים לתיאטרון של מכון GITIS.
בשנת 1969, כתב מאמרים עבור עיתון הספרות הנודע. קוקליושקין כתב מונולוגים לבדרנים כמו יפים שיפרין, יבגני פטרוסיאן, קלרה נוביקובה, ולדימיר וינוקור וילנה סטפננקו. היה מחברם של 10 ספרי סיפורים קצרים, נובלות ורומנים, שיצאו לאור בשנת 1972 בפולין, הונגריה, צ'כוסלובקיה, גרמניה ובולגריה. בשנת 1987 הוענק לו פרס ספרותי מטעם מגזין יונוסט.
משנת 2012 ועד מותו בשנת 2021 קוקליושקין היה בעל טור בעיתון הפופולרי "סיבות ועובדות" (Argumenty i Fakty).
חיים אישיים.
הוא היה נשוי פעמיים.
הוא מת ב-12 בנובמבר 2021 מאי ספיקת לב חריפה.
סיסקו מוניוז
פרנסיסקו חאבייר מוניוז לומפארט (בקטלאנית: Francisco Javier Muñoz Llompart; שם מקוצר: סיסקו, נולד ב-5 בספטמבר 1980) הוא כדורגלן עבר ספרדי, אשר שיחק בעמדת הקשר הקיצוני וכיום מאמן את קבוצת וסקה מליגת המשנה הספרדית. כמאמן זכה באליפות אחת עם קבוצת דינמו טביליסי.
ביוגרפיה.