גידול העץ החל באפריקה המשוונית בתקופה הקולוניאלית, בתחילת המאה ה-20. משאבי העץ כמו גם מאגרי הנפט מהווים אחת מנקודות המחלוקת בין דרום סודאן לשכנותיה. גידול מסחרי החל גם במרכז ודרום אמריקה.
המזיק העיקרי של העץ הוא עש ממין "Hyblaea puera" שחי בדרום מזרח אסיה וניזון מטיק וממיני עץ אחרים.
עוגת מזון השטן
עוגת מזון השטן או עוגת השטן היא עוגת שכבות לחה, אוורירית ועשירה בשוקולד. העוגה נחשבת למקבילה לעוגת מזון המלאכים. בשל המתכונים וזמינות הרכיבים שהשתנו במהלך המאה העשרים, קשה לקבוע מה מבדיל עוגה זאת מעוגת שוקולד, אם כי לרוב עוגה זאת מכילה יותר שוקולד מעוגת שוקולד רגילה ולכן תהיה כהה יותר. על פי רוב העוגה תוגש עם ציפוי שוקולד.
היסטוריה.
עוגת מזון השטן לרוב תהיה לחה ואוורירית יותר מעוגות שוקולד אחרות, וכן היא תכיל מוצקי קקאו ולא שוקולד לאפייה וכן פולי קפה. היעדר שוקולד מותך והוספת קפה לעוגה הוא לרוב מה שמבדיל את העוגה מעוגת שוקולד, אולם ישנם מתכונים הכוללים את כל הרכיבים והתוצאה היא עוגת שוקולד עשירה אף יותר בטעמה. כמו כן, בהכנת העוגה נעשה שימוש במים חמים ולא בחלב, הבדל משמעותי נוסף בין העוגות.
עוגת מזון השטן נבדלת מעוגות שוקולד אחרות בכך שהיא מכילה יותר סודה לשתייה, מה שמעניק לה גוון שחור מהגוני יותר. בין שאר המרכיבים ניתן למנות חמאה (או תחליף), חלבוני ביצים, קמח (בעוד שכמה עוגות שוקולד כלל לא מכילות קמח) ופחות ביצים לעומת עוגות שוקולד. עוגה זו הומצאה בארצות הברית בתחילת המאה העשרים, כאשר המתכון המודפס הראשון שלה ראה אור כבר בשנת 1905.
עוגה דומה, עוגת קטיפה אדומה, מזכירה מאוד את עוגת מזון השטן, ובשלב כלשהו במהלך המאה שמות העוגות הוחלפו בספרי המתכונים. רוב עוגות הקטיפה האדומה מכילות כיום צבע מאכל אדום, אך גם בלעדיו, התגובה הכימית של החומץ וחלב החמאה חושפת את צבעו האדום של האנתוציאנין במוצקי הקקאו. כאשר משתמשים בו בעוגות, חומץ גורם להאדמה של הקקאו בעת אפייה. גוון טבעי זה הוא ככל הנראה המקור לשם "קטיפה אדומה" וכן "מזון השטן" וכן רשימה ארוכה של שמות דומים עבור עוגות שוקולד.
אולדהם
סייבר מנדיי
אולדהאם (פירושונים)
מומי שוורץ
מומי שוורץ (בהולנדית: Mommie Schwarz; שם עט של סמואל לסר שוורץ (Samuel Leser Schwarz) ; 28 ביולי 1876 - 19 בנובמבר 1942) היה צייר ומעצב גרפי יהודי-הולנדי. יצר רבות בצמד עם רעייתו אלזה ברג. שניהם נספו באושוויץ.
תולדות חייו.
שוורץ נולד בעיירה זוטפן (Zutphen) במחוז חלדרלנד, בן למשפחה בת 11 ילדים. בין השנים 1895-1897 למד אמנות באקדמיה המלכותית לאמנות באנטוורפן. לאחר שסיים את לימודיו נסע לניו יורק למספר שנים. ב-1903 ביקר במדריד וב-1905 עבר לברלין בעקבות עניינו באקספרסיוניזם, שם גם פגש באשתו לעתיד, אלזה ברג (השניים נישאו רק ב-1920). ב-1911 השתקעו השניים בעיירה שורל (Schoorl) שבצפון הולנד וחברו ללאו גסטל וחבורת אמנים שנודעו כ"אסכולת ברגן", שינקה הן מהאקספרסיוניזם הגרמני והן מן הקוביזם. ב-1920 עזבו ברג ושוורץ לאמסטרדם והרבו לנסוע למסעות, בהם לטורקיה, הבלקן, ספרד ומיורקה.
לאחר כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה (קיץ 1940), סירבו ברג ושוורץ להסתתר או לענוד טלאי צהוב. הם נתפסו על ידי הגסטפו ב-12 בנובמבר 1942, הובלו למחנה וסטרבורק ומשם לאושוויץ, שם נרצחו מיד עם הגיעם ב-19 בנובמבר.
עבודתו וסגנונו.
כחבר באסכולת ברגן שילב שוורץ ביצירתו אקספרסיוניזם וקוביזם ובציוריו שלטו צללים כהים. בין נושאיו נוף (בעיקר נופי ים ונמל), טבע דומם ודיוקנאות. בנוסף לציורים עבד שוורץ גם כמעצב גרפי ואייר עטיפות ספרים, כרזות ואיורים למגזים האמנות ההולנדי "Wendingen".
סמואל לסר שוורץ
חלב חמאה
חניבעל מגו
חניבעל (המכונה חניבעל מגו, להבדיל מחניבעל ברקה) היה מלך קרתגו, משושלת מגו. נכדו של חמלקרת הראשון שנהרג בקרב הימרה. כמלך החזיק בתואר חניבעל הראשון, מלך קרתגו. נודע בעיקר בשל מסעות המלחמה שערך בסיציליה.
רקע משפחתי.
מגו הראשון ייסד בקרתגו את שושלת מגו. לא ברור מה היה כוחם של מלכי בית מגו. לרוב נראה כי שלטו בכוח הזרוע, אם כי דיודורוס מרמז על כך ששלטונם התנהל על פי חוקים. הרודוטוס כותב כי חמלקרת הראשון "נבחר למלך על הקרתגים בגלל גבורתו".
במהלך מלחמת יוון פרס, יצא מלך קרתגו חמלקרת הראשון למלחמה על ערי היוונים בסיציליה. כוחותיו התנגשו בכוחות סירקוסאי והימרה, בקרב הימרה. הקרב הסתיים בכישלון קרתגו, וחמלקרת עצמו נהרג. המנהיגים הבאים, חנון הספן וחימילקו הראשון, העדיפו לשמור על הקיים ולהתמקד במסעות תגלית ומסחר. הקרתגים והיוונים בסיציליה נשארו במצב של סטטוס קוו במשך 70 שנה. אז עלה חניבעל, שהיה נכדו של חמלקרת לשלטון.
המסע הראשון לסיציליה.
בשנת 416 לפני הספירה פרץ בסיציליה סכסוך בין הערים היווניות סגסטה וסלינוס. אנשי סגסטה פנו אל קרתגו בבקשת עזרה, והסכימו בתמורה להיכנס לתחום ההשפעה הקרתגי. חניבעל יצא בעצמו לסיציליה בראש כוח מלוב והיספניה, שלפי דיווחי ההיסטוריונים העתיקים הגיע מספרו ל-100,000 חיילים, 1,500 אוניות משא, ו-60 אוניות מלחמה, מספרים מוגזמים לכל הדעות, על אף שככל הנראה אכן היו הקרתגים רבים מהיוונים. שכן היוונים לא יכלו למנוע את נחיתתו והתבצרו בעריהם. מומחים מודרניים מעריכים את גודלו של הכוח הקרתגי ב-30,000 עד 40,000 חיילים.
בשנת 409 לפני הספירה יצא חיל המשלוח הקרתגי לסיציליה, וכבש את סלינוס תוך תשעה ימים. לאחר מכן הטיל חניבעל מצור על הימרה המקום שם נפל סבו. כוחות מסירקוסאי תחת פיקודו של דיוקלס מיהרו לסייע לנצורים, אולם אחרי כמה קרבות קשים נמלטו הסירקוסאים, ואתם נמלטו כמחצית מתושבי העיר דרך הים. חניבעל כבש את הימרה וטבח בשארית תושביה, 3,000 במספר. לאחר שהרס את הימרה, חזר חניבעל לאפריקה ופיזר את צבאו.
המסע השני לסיציליה.
בשנת 407 לפני הספירה, בעקבות הטרדותיו של הרמוקרטס, הוחלט בקרתגו על מסע מלחמה נוסף. ראשית כל ייסד חניבעל את העיר תרמאי על חורבות הימרה. בשנת 406 לפני הספירה חזר חניבעל לסיציליה בראש כוח שהעתיקים אמדו אותו בכ-120,000 איש. מספרים מוגזמים ככל הנראה, כיום מעריכים שמדובר ב-60,000 איש. הקרתגים פנו לעיר העשירה אקראגס, שמאז ומתמיד שמרה על נייטרליות. הקרתגים הציעו לאקרגס להישאר נייטרלית, אולם היא סרבה. דיודורוס מעריך בביבליותקה היסטוריקה שאקרגס יכלה לגייס אז בין 10,000 ל-20,000 איש. בנוסף על כך הזעיקו אנשי אקרגס מצביא ספרטני בשם דכסיפוס, כוח מסירקוסאי תחת פיקודו של דפנאיוס, וצבא שכירים מקמפניה.
הקרתגים הטילו מצור על אקראגס. כדי לתת למכונות המצור שלו עמדה טובה יותר, הורה חניבעל להרוס קברים שנמצאו מחוץ לעיר. חייליו חששו שהאלים יענישו אותם על חילול הקברים. ואכן חששותיהם התגשמו ומגפה פרצה במחנה הקרתגי. חניבעל היה בין המתים.
אחיינו חימילקו השני, מיהר לתפוס את הפיקוד. הוא הקריב קרבנות אדם כדי להרגיע את חייליו, והמשיך במצור. חוסר האמון ששרר בין המגינים סייע להם. הספרטנים העליבו את הסירקוסאים שעזבו את המערכה. הקמפנים ערקו לצד קרתגו, ובלית ברירה נמלטו אנשי אקראגס לגלה.
המסע מתועד, ככל הנראה, בכתובת אגרגנת.
לקריאה נוספת.
משה עמית, תולדות יוון הקלאסית, הוצאת מאגנס, תשס"ב
סילביו פורקרטה
סילביו פורקרטה (ברומנית: Silviu Purcărete, נולד ב-5 באפריל 1950 בבוקרשט) הוא במאי תיאטרון ואופרה רומני.
ביוגרפיה.
סילביו פורקרטה סיים בשנת 1974 את החוג לבמאות במכון לאמנויות התיאטרון והקולנוע על שם יון לוקה קאראג'אלה בבוקרשט - בכיתה של הפרופסור ולריו מויססקו. את תחילת הקריירה כבמאי עשה פורקרטה בתיאטרון בפיאטרה ניאמץ ("רומיאו ויוליה" מאת שייקספיר) ובתיאטרון של קונסטנצה ("הקובה" מאת אוריפידס) ו"מילס גלוריוסוס" מאת פלאוטוס).
החל משנת 1978 עבד בתיאטרון הקטן (תיאטרול מיק) בבוקרשט, שבו ביים מחזות מאת ז'ירודו, סארטר ושייקספיר והתמנה לפרופסור במכון לאמנויות התיאטרון והקולנוע שבו למד.
בשנת 1986 זכה בפרס הלאומי לתיאטרון עם המחזה "קמפיאלו" מאת גולדוני.
אחרי אירועי המהפכה הרומנית משנת 1989, ביים את דקמרון לפי ג'ובאני בוקאצ'ו בתיאטרון על שם אנטון פאן ברמניקו ולצ'ה.
ב-1995 ביים מיזם תיאטרלי מיוחד עם המחזה "הדנאידות", הפקה משותפת עם התיאטרון הלאומי בקראיובה. בבכורה השתתפו מספר שיא של מאה שחקנים, ביניהם ראדו בליגן,
בשנת 1992 התמנה פורקרטה למנהל אמנותי של התיאטרון בולאנדרה בבוקרשט. שמו נקשר במיוחד בהפקותיו בתיאטרון הלאומי בקראיובה:"Piticul din grădina de vară" (הננס בגן הקיץ) מאת ד.ר. פופסקו (1989), "המלך אובו" עם מערכות מ"מקבט" לפי אלפרד ז'ארי ושייקספיר, (1990), טיטוס אנדרוניקוס מאת שייקספיר (1992), פדרה לפי סנקה ואוריפידס (1993), אורסטיה (1998) לפי איסכילוס, הלילה השנים עשר לפי שייקספיר (2004), מידה כנגד מידה מאת שייקספיר (2008), הסערה מאת שייקספיר (2012)
רבות מההצגות שביים בקראיובה (טיטוס אנדרוניקוס, המלך אובו, פדרה, הלילה השנים עשר, הסערה) הוזמנו בפסטיבלים רבים בכל העולם - אביניון, אדינבורו, טוקיו, מלבורן, מונטריאול, גלאזגו, בבאת', וארנה, בגדנסק, סרייבו, פסטיבל שייקספיר בתיאטרון הקאמרי בתל אביב.
בשנת 1996 התמנה פורקרטה למנהל המרכז לדרמה בעיר לימוז' בצרפת, בו הציג, בין השאר, את "אורסטיה", שלוש אחיות מאת צ'כוב ו"דון ז'ואן מאת מולייר. ב-1998 פתח שם בית ספר לשחקנים צעירים.
החל משנת 2001 ביים פורקרטה מעל 7 הצגות גם בתיאטרון הלאומי "ראדו סטאנקה" בסיביו, לרבות "פילאפים ובושם חמור", לפי "אלף לילה ולילה "