אדולף צוקור (באנגלית: Adolph Zukor; 7 בינואר 1873 - 10 ביוני 1976) היה מפיק סרטים יהודי-אמריקאי, מחלוצי תעשיית הקולנוע האמריקאית ואחד ממייסדי חברת סרטי פרמאונט.
חייו.
נולד בעיירה ריצ'ה שבהונגריה בשנת 1873 להורים יהודים, ובשנת 1889 היגר לארצות הברית.
לאחר שהתגורר בניו יורק, עבר למערב התיכון, ופתח עסק לסחר בפרוות.
התחיל לעסוק בתעשיית הקולנוע האמריקאית בשנת 1903, במיזם לרכישת אולמות קולנוע, לצד בן דודו, מקס גולדשטיין, והמפיק מרקוס לב.
בשנת 1912 ייסד יחד עם דניאל פרוהמן את חברת הסרטים "השחקנים המפורסמים" ("Famous Players Film Company"), והפעיל אולפנים במנהטן. בשנת 1913 הפיק את הסרט "האסיר מזנדה" ("The Prisoner of Zenda").
בשנת 1916 התמזגה החברה שייסד עם חברת הסרטים של ג'סי לסקי, תוך יצירת חברת סרטי פרמאונט, אשר צוקור שימש כנשיאה עד שנת 1936, אז מונה ליושב ראש מועצת המנהלים שלה.
נחשב חלוץ בתעשיית הקולנוע האמריקאית, בכך שאיחד בחברה אחת ייצור, הפצה והקרנה של סרטים.
פרש מסרטי פרמאונט בשנת 1959, ונפטר בלוס אנג'לס בשנת 1976, בגיל 103.
מרקוס לואו
מרקוס לב (באנגלית: Marcus Loew; 7 במאי 1870 - 5 בספטמבר 1927) היה איש עסקים יהודי-אמריקאי, מחלוצי תעשיית הקולנוע האמריקאית ומייסד חברת מטרו גולדווין מאייר.
חייו.
נולד בניו יורק למשפחה יהודית שהיגרה מפולין שנה קודם לכן.
התחיל את דרכו בתעשיית הקולנוע האמריקאית באמצעות רכישת אולמות קולנוע בראשית המאה ה-20', בשיתוף עם אדולף צוקור, לימים מייסד חברת סרטי פרמאונט, ועם ג'וזף שנק וניקולס שנק.
בשנת 1904 ייסד חברה שהפעילה רשת אולמות קולנוע, ובשנת 1919 ארגן אותה מחדש תחת השם "Loew's".
בשנת 1920, על מנת להשתלט על כל שרשרת הייצור וההפצה של סרטים, רכש שלושה אולפנים שפעלו בהוליווד, אולפן "מטרו" ואולפניהם של לואי ב. מאייר ושל סמואל גולדווין, והקים את חברת מטרו גולדווין מאייר, שפעלה בלוס אנג'לס.
נפטר בשנת 1927 כתוצאה מהתקף לב, מבלי לזכות לראות את הצלחתה הרבה של החברה שייסד.
לזכרו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ג'וזף שנק
ג'וזף מייקל שנק (באנגלית: Joseph Michael Schenck; 25 בדצמבר 1878 - 22 באוקטובר 1961) היה מפיק סרטים יהודי-אמריקאי יליד רוסיה, ממייסדי חברת פוקס המאה ה-20.
חייו.
שנק נולד למשפחה יהודית בעיר ריבינסק שברוסיה, עמה היגר בשנת 1893 לניו יורק.
התחיל את דרכו בתעשיית הקולנוע האמריקאית לצד אחיו ניקולס שנק, באמצעות רכישת אולמות קולנוע בראשית המאה ה-20', בשיתוף מרקוס לב, לימים מייסד חברת מטרו גולדווין מאייר, ואדולף צוקור, לימים מייסד חברת סרטי פרמאונט.
בשנת 1917 הקים חברת סרטים יחד עם אשתו, ובהמשך עבר לחוף המערבי, שם מונה לנשיא השני של חברת יונייטד ארטיסטס.
בשנת 1933 חבר לדריל זאנוק בהקמת חברת פוקס המאה ה-20, והיה לנשיאה. במסגרת זו היה אחראי להזנקת הקריירה הקולנועית של מרילין מונרו.
היה ממייסדי האקדמיה האמריקאית לקולנוע, ובשנת 1952 זכה בפרס אוסקר לשם כבוד על תרומתו לתעשיית הקולנוע האמריקאית.
נפטר בלוס אנג'לס בשנת 1961, ונטמן בבית העלמין "רמב"ם" בברוקלין.
על שמו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ויליאם פוקס (מפיק סרטים)
ויליאם פוקס (באנגלית: William Fox; 1 בינואר 1879 - 8 במאי 1952) היה מפיק סרטים יהודי-אמריקאי ומחלוצי תעשיית הקולנוע האמריקאית.
חייו.
נולד בעיירה טולצ'ווה שבהונגריה למשפחה ממוצא יהודי-גרמני. משפחתו היגרה לארצות הברית, והשתקעה בניו יורק.
בשנת 1900 הקים חברה ראשונה בתחום תעשיית הבידור, ולאחר מכן עבר לרכישת ובניית אולמות קולנוע.
בשנת 1915 ייסד את חברת "Fox Film Corporation", שאולפניה ישבו בניו ג'רזי.
בשנת 1930 איבד את השליטה בחברה, ונקלע לפשיטת רגל.
בשנת 1935 מוזגה החברה שהקים לחברת פוקס המאה ה-20 על ידי דריל זאנוק וג'וזף שנק.
נפטר בשנת 1952 בניו יורק.
הגביע הקפריסאי
הגביע הקפריסאי (ביוונית: Κύπελλο Κύπρου) הוא מפעל כדורגל קפריסאי בשיטת גביע שנוסד בשנת 1934, במקביל לליגת העל הקפריסאית, ומנוהל על ידי התאחדות הכדורגל הקפריסאית. זהו טורניר הגביע המרכזי בקפריסין, ומשתתפות בו כל קבוצות שתי הליגות הבכירות. החל משנת 1962 נותנת חברת קוקה-קולה את חסותה למפעל, ועל שם החברה הוא נקרא גם גביע קוקה-קולה קפריסין.
המפעל מנוהל בשיטת בית-חוץ לאורך כל שלביו, מלבד שלב הגמר. המנצחת מעפילה אוטומטית לשלב הפלייאוף של מוקדמות הליגה האירופית. במידה וכבר הבטיחה את השתתפותה באמצעות מיקומה בליגת העל הבולגרית, המקום עובר לסגניתה. כמו כן, היא זוכה להשתתף במשחק הסופר קאפ הקפריסאי בעונה שלאחר מכן.
מחזיקת הגביע הנוכחית לעונת היא א.א.ל. לימסול, אשר גברה במשחק הגמר על אפואל ניקוסיה בתוצאה 2-0. הייתה זו הזכייה השביעית שלה בתואר, והראשונה לאחר 30 שנים. שיאנית הזכיות בתואר היא אפואל ניקוסיה, עם 21 זכיות.
היסטוריה.
טורניר הגביע הקפריסאי נוסד בשנת 1934, במקביל להיווסדה של ליגת העל הקפריסאית. טראסט AC, האלופה הראשונה של קפריסין, הייתה גם למחזיקה הגביע הראשונה לאחר שניצחה 1-0 את אפואל ניקוסיה במפגש חוזר, בעקבות שוויון 0-0 במשחק הגמר הראשון. טראסט הופיעה בכל ארבעת משחקי גמר הגביע הראשונים, וזכתה בתואר שלוש פעמים בטרם התפרקה ב-1938.
טורניר הגביע נערך בכל שנה, למעט מספר הפסקות בנות שלוש עד ארבע שנים, הראשונה שבהן בתקופת מלחמת העולם השנייה והאחרונה שבהן נמשכה עד ל-1961. מאז, מתקיים הטורניר ברציפות בכל שנה.
שיטת המפעל.
באופן מסורתי, נוהל הגביע בשיטת בית-חוץ לאורך כל שלביו, עד לשלב הגמר שהוכרע במשחק בודד. אמנם, שיטת הטורניר עברה מהפכה החל מעונת ועד לעונת , כשנכללו בו כל קבוצות ארבע הליגות הראשונות, ושלב שמינית הגמר שוחק שלב בתים בן שני סיבובים. שלב רבע הגמר שוחק בשיטת בית-חוץ, כשכל קבוצה שסיימה בראש בית הוגרלה לשחק מול סגנית ראש בית אחר. גם שלב חצי הגמר שוחק בשיטת בית-חוץ, והגמר שוחק במשחק אחד.
בעונות ו- חל שינוי נוסף בשיטה, כששלב הבתים נדחה לשלב רבע הגמר, ולא הייתה הגבלה בהגרלת חצי הגמר כך שראשי בתים יכלו להיפגש.
בעונת נקבעה שיטת המפעל הנוכחית. המפעל, בדומה למפעלי גביע אחרים, משוחק בשיטת ה"נוקאאוט" (המפסיד יוצא), כאשר כל סיבוב משוחק בשני משחקים, למעט משחק הגמר שמוכרע במשחק אחד. במידה והמשחק מסתיים בשוויון, הוא עובר להכרעה בהארכה. במידה וגם ההארכה מסתיימת בשוויון, ההכרעה תושג בדו-קרב בעיטות עונשין.
יחסי אוגנדה–ישראל
יחסי אוגנדה וישראל ידעו עליות ומורדות. בשנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70, היו יחסים חמים בין המדינות. בשנת 1972 נותקו לחלוטין היחסים בין המדינות ואוגנדה נקטה עוינות גלויה כלפי ישראל, שהגיעה לשיאה ב-1976 באירוע חטיפת מטוס איירבוס A300 של חברת התעופה הצרפתית אייר פראנס, בטיסה 139 מנמל התעופה בן-גוריון לפריז - אירוע שבמהלכו פלש כוח צבאי ישראלי לשטח המדינה במהלך "מבצע יונתן" כדי לשחרר את בני הערובה.
בשנות ה-80 חודשו היחסים בין המדינות, וכיום יש יחסים הדוקים ביניהן.
היסטוריה.
יחסי ישראל עם אוגנדה החלו עוד בתקופת אוגנדה הבריטית, בעת שהמדינה הייתה מדינת חסות של האימפריה הבריטית. ביוני 1950 מינתה ישראל קונסול כבוד בקניה ואוגנדה. ביוני 1953 נחתם הסכם מסחרי עם ארצות מזרח אפריקה הבריטית (כולל אוגנדה). ישראל רכשה קפה באוגנדה ובתמורה ביקשה לייצא כלי רכב ממפעל קייזר-אילין תעשיות. במרץ 1957 נפתח קו ספנות בין אילת למזרח אפריקה, כולל קישור לאוגנדה.
ביולי 1959 ערך שגריר ישראל בבריטניה אליהו אילת ביקור במדינה, ונפגש עם הקבקה, מלך בוגנדה (ממלכת חסות שבשטח אוגנדה). הביקור נערך על רקע ניסיון של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר לבסס קשרים והשפעה במדינה, על ידי מימון מפלגה אנטי-קולוניאלית. בשנת 1961 השתתפה משלחת מאוגנדה בקורס חקלאי שארגן משרד החוץ במדרשת רופין. באותה שנה גם ביקר שר הפיתוח של אוגנדה בישראל.
בספטמבר 1962 ערך ראש ממשלת אוגנדה מילטון אובוטה ביקור בישראל, חודש לפני קבלת העצמאות של המדינה. אחר כך נסע שר העבודה יגאל אלון לאוגנדה כדי לייצג את ישראל בחגיגות העצמאות שנערכו ב-9 באוקטובר 1962. עם קבלת העצמאות ישראל החליטה להעניק לאוגנדה 150 מלגות לימודים להשתלמות בישראל, בשטחי החקלאות, התעשייה הדרכת הנוער ורפואה. מיכאל מיכאל מונה לשגריר ישראל הראשון במדינה החדשה. תוך זמן קצר נצרו קשרים מסחריים עם המדינה; בין השאר, חברת סולל בונה הקימה מבנים רבים באוגנדה ובכלל זה את מבנה נמל התעופה הבינלאומי אנטבה באנטבה.
ביוני 1966, ביקר ראש ממשלת ישראל לוי אשכול באוגנדה, בהזמנת הנשיא מילטון אובוטה, שתפס את השלטון חודשים קודם ויצר את משרת הנשיא על פי חוקה חדשה. את מטוסו של אשכול ליוו טייסים ישראלים שסייעו בהקמת חיל האוויר של אוגנדה
באפריל 1968 אידי אמין, רמטכ"ל הצבא (ולימים שליט אוגנדה), ביקר בישראל. אמין השתתף בקורס צניחה של צה"ל. הוא אמנם לא סיים את הקורס, אך קיבל כנפי צניחה אותן נשא בגאון על חזהו במשך כל תקופת שלטונו.
ביוני 1969 ביקר שר החוץ אבא אבן במדינה
ביולי 1971 ערך אידי אמין, הפעם כנשיא אוגנדה, ביקור רשמי בישראל. אמין טס לישראל במטוס מנהלים מדגם "ג'ט קומנדר" תוצרת התעשייה האווירית לישראל, אותו רכש זמן קצר קודם לכן.
במרץ 1972, הודיע אמין על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל, לאחר ביקור של נשיא לוב מועמר קדאפי, בו הציע קדאפי לאמין לנתק את קשריו עם ישראל, ולגרש את נציגיה תמורת סיוע צבאי וכלכלי. אמין גירש את כל היועצים הביטחוניים הישראלים שפעלו במדינה, והפסיק פרויקטים כלכליים ישראלים במדינה.