רקפת וינר-עומר (נולדה ב־1965) היא אמנית רב תחומית ואוצרת ישראלית. וינר-עומר עובדת במגוון מדיות: ציור, וידאו, מיצב, רדי מייד ועבודות טקסט.
ביוגרפיה.
וינר-עומר נולדה בשנת 1965 בראשון לציון. למדה לתואר ראשון בפסיכולוגיה ובקולנוע באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1990–1993 למדה לימודי טיפול באמנות במדרשה לאמנות. לאחר מכן עשתה תואר שני באמנות בבצלאל. בתחילת דרכה פעלה מהסטודיו שלה בראשון לציון. בשנת 2013 נפרדה מהעיר בתערוכה "ביי ביי ראשון" ועברה לפעול ולגור בתל אביב. זוכת פרס עידוד היצירה ב-2008 ופרס ע"ש מירון סימה ב-2010.
עבודותיה.
עבודותיה הראשונות שהציגה בשנת 1999 היו עבודות טקסט על קרטון צבועות בזהב. הטקסט התכתב עם מודעות היכרויות: "אשכנזייה איכותית חושנית ונשית! על תרופות קלות מאוד בגברים עם איבר מין מזהב טהור בלבד. מטרה רצינית". לצד עבודות הטקסט, וינר-עומר החלה להשתמש ברדי מייד על גבי משטחים ודלתות שאספה ועליהם ציירה דמויות נשים עירומות. את סדרת הציורים בשם "האמנית המסכנה" יצרה בין השנים 2001 ו-2003 בסגנון האומנותי שהתכתב עם סגנון האיור שעל דלתות השירותים הציבוריים. בשנת 2005 עברה לסדרת עבודות עם רדי מייד המבוססות על פורנו הומוסקסואלי. סדרת העבודות "פרצופי תחת" כללה דיוקנאות של אנשי עסקים שדרכם בצבצו דימויי הפורנו ויצרו אילוזיה בין הדימויים. בעבודת הווידאו שליוותה את הסדרה "פרצופי תחת" נראית וינר-עומר לועסת מסטיק בזוקה, מפריחה בלונים שאותם היא מפוצצת על תמונות הפורנוגרפיות. גוף עבודות זה היא מתארת כ"רדי מייד של פורנו עם מסטיקים".
את שתי הסדרות: "האמנית המסכנה" ו"פרצופי תחת" הציגה בתערוכת יחיד בשנת 2007 בשם: "?Do you think art should be so direct" במוזיאון ינקו דאדא שבעין הוד. לתערוכה צורף גם מניפסט שכותרתו "כדאי לאישה לסרב ללכת ל'מקומות העבודה" והופיע לראשונה כחלק מתערוכת היחיד "כדאי לאישה לסרב ללכת למקומות" בסלון מזל בתל אביב, ב-2003.
בשנת 2007, הציגה את המיצב "Mitz", בה הצבע הורוד נכח כהמשך לגוף עבודותיה הקודם והפך לסימן ההיכר שלה. בגוף עבודותיה החלה להשתמש וינר-עומר בפורמט הציור המוכר, כלומר ציור על קנבס, כשהיא משתמשת בטפטופי נרות, שעווה וצבעי דפוס תעשייתי. בשנת 2009, הציגה בסדנת האמנים תערוכת יחיד בשם "חברים דמיוניים" שהורכבה מציורים ושולבו בה 4 יצירות וידאו. הציורים פוזרו על הריצפה כשחלקם יוצרים מבנה קונסטרוקטיבי. בעבודות הווידאו המשולבות בתערוכה וינר-עומר מופיעה בלבוש המזוהה עם עבודות הווידאו שלה –בחצאית, גרביון ונעלי עקב שחורים. היא מופיע כשהיא זוחלת בין העבודות ומזיזה אותן, וכהיא פותחת את עבודותיה מהאריזה. בשנת 2010 הציגה בגלריית הקיבוץ תערוכה "הפה של גברת נון" , בה עסקה לראשונה בדימויים משפחתיים אך לא שלה. איברים מסוימים, כמו הפה הוגדלו, כשהצבע הורוד נוכח גם בגוף עבודות זה.
תערוכת היחיד של רקפת וינר-עומר, "I will never forgive you" הוצגה בבית האמנים בירושלים לרגל זכייתה של האמנית בפרס מירון סימה לשנת 2011 .
בשנת 2018, הציגה וינר-עומר את "אוטובוסים בים". במרכז התערוכה ניצב ציור גדול-ממדים בצבעי שמן על בד (4X5 מטרים). הציור מרובד במשמעויות ודימויים הלקוחים מהביוגרפיה האישית של האמנית: חוויות ומראות משנות ילדותה ובגרותה וציטוטים ומחוות הקשורים להיותה אמנית, מלווים בנימה פוליטית עדינה המנשבת מהספקטקל הגועש. לצד הציור המרכזי המרשים, מוצגים ציורים קטני-ממדים ואינטימיים יותר, בהם "מטפלת" האמנית בפרטים מתוך התמה המרכזית "אוטובוסים בים". אקספרסיביות, סימבוליות, ילדיות, חרדה, הומור ודמיון הם חלק בלתי נפרד מהחוויה הכוללת.
דריק הנרי
דריק הנרי (באנגלית: Derrick Lamar Henry Jr; נולד ב-4 בינואר 1994) הוא שחקן פוטבול אמריקאי בעמדת הרץ האחורי, המשחק עבור טנסי טייטאנס בליגת ה-NFL.
הנרי נולד וגדל ביולי, פלורידה, שם הוא קבע את השיא הארצי ליארדים בריצה בתיכונים. לאחר מכן, הוא שיחק פוטבול מכללות עבור אוניברסיטת אלבמה ובשנתו הראשונה שם הוא שבר את השיא ליארדים בריצה בעונה אחת בחטיבת SEC וזכה בגביע הייזמן לשנת 2015.
הנרי נבחר בדראפט ה-NFL של שנת 2016 על ידי טנסי טייטאנס. בשנת 2019 הוא הוביל את ליגת ה-NFL ביארדים בריצה ובטאצ'דאונים בריצה ובשנת 2020 הוא הוביל את הליגה ביארדים בריצה ואף הגיע ל-2,000 יארדים בריצה, הישג מכובד שרק 8 רצים אחוריים בהיסטוריית הליגה הגיעו אליו.
ביצועיו המרשימים גרמו לו להרוויח את הכינוי "המלך הנרי" (באנגלית: King Henry).
קריירה.
פוטבול מכללות.
הנרי שיחק שלוש שנים במדי באוניברסיטת אלבמה, בשנים 2013–2015, שם גם למד תקשורת.
כבר בשנתו הראשונה בקבוצה, הנרי שיחק בכמה משחקים והראה ביצועים מרשימים עם 382 יארדים בריצה ב-35 ניסיונות. בשנתו השנייה, הנרי חלק את תפקיד הרץ האחורי עם חברו לקבוצה, טי ג'יי ילדון, ולמרות זאת, הוא הגיע ל-990 יארדים בריצה ב-172 ניסיונות, עם ממוצע של 5.8 יארדים בריצה. בעונתו השלישית, הנרי נהפך לרץ האחורי המוביל של קבוצתו. כבר במשחקו הראשון הראה הנרי ביצועים מרשימים עם 147 יארדים ו-3 טאצ'דאונים כאשר בסוף העונה, עמד הנרי על 2,219 יארדים בריצה ו-28 טאצ'דאונים. הוא אף הגיע ל-158 יארדים בריצה ו-3 טאצ'דאונים כאשר קבוצתו ניצחה את קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת קלמסון בתוצאה 40–45.
הנרי זכה בגביע הייזמן לשנת 2016, כאשר גבר על כריסטיאן מקאפרי מאוניברסיטת סטנפורד ודשון ווטסון מאוניברסיטת קלמסון.
לאחר שלוש שנותיו באלבמה הנרי נבחר בדראפט ה-NFL של שנת 2016 על ידי טנסי טייטאנס במקום ה-45 בסיבוב ה-2 ונחתם על ידי הקבוצה בחוזה בשווי 5.4 מיליון דולרים אמריקאים לאורך ארבע שנים.
בשנתו הראשונה, הנרי התחיל בתור הגיבוי של דמרקו מורי אך עדיין זכה לדקות משחק. את עונת הרוקי שלו סיים עם 490 יארדים ב-110 ניסיונות.
לאחר ביצועיו המרשימים בעונתו הראשונה, הנרי קיבל יותר דקות בשנת 2017 אך עדיין נאלץ לחלוק אותן. ב-"Monday Night Footbal" נגד אינדיאנפוליס קולטס השיג הנרי את השיא שלו ביארדים בריצה למשחק עד כה, עם 131 יארדים ב-19 ניסיונות.
גם בעונת 2018 נאלץ הנרי לחלוק את תפקיד הרץ האחורי אך היה הרץ האחורי המוביל. את העונה הוא סיים עם 1,059 יארדים בריצה, 12 טאצ'דאונים והגיע למקום ה-99 ברשימת 100 השחקנים הטובים ביותר ב-NFL של שנת 2019 (לעונת 2018/19).
במשחק הפתיחה שלו לשנת 2019, הנרי רץ לאורך 84 יארדים ב-19 ניסיונות נגד קליבלנד בראונס. בניצחון של קבוצתו נגד קנזס סיטי צ'יפס בתוצאה 32–35, הנרי רץ לאורך 188 יארדים וכבש 2 טאצ'דאונים, מה שהעניק לו את השחקן ההתקפי של השבוע. הנרי סיים את העונה הסדירה עם 1,540 יארדים בריצה ב-303 בניסיונות מה שגרם לו להיבחר לפרו בול של אותה עונה ולהגיע למקום העשירי ברשימת 100 השחקנים הטובים ביותר ב-NFL של שנת 2019.
קבוצתו של הנרי סיימה את העונה במאזן 7–9, והעפילה לפלייאופס של אותה עונה. הטייטאנס ניצחו את שני המשחקים הראשונים שלהם, בהם הנרי הראה ביצועים מרשימים, אך הפסידו מול קנזס סיטי צ'יפס בתוצאה 24–35.
בעונה הנוכחית, הנרי הראה את הביצועים הטובים ביותר שלו עד כה. הוא סיים את העונה עם 2,027 יארדים בריצה, מה שהופך אותו לרץ האחורי השמיני אי פעם שעשה זאת. בזכות ביצועיו ומאמציו, הנרי זכה בשחקן ההתקפי של השנה ונבחר לפרו בול של אותה עונה.
פומית
פומית (באנגלית: Fipple) הוא חלק מ מכווצת קצה, המשותף לכלי נשיפה רבים ממשפחת החלילים, כגון חליל אירי וחלילית. כלי נשיפה אלה מכונים חלילי פומית (או "חלילי קנה" או חלילים דמויי-"צינור") והם מסומנים בקוד 421.2 בסיווג הורנבוסטל – זאקס.
כיצד זה עובד.
באיור ראש החלילית הנלווה, מתקע פיית העץ (A), מעליו בפיית הכלי, פתח מעבר האוויר "תעלת ארובה", המתעלת את נשיפת הנגן כך שתעבור לאורך התעלה (B), המכונה גם "נתיב הרוח". ביציאה מנתיב הרוח, הנשיפה מכוונת לקצה להב קשיח (C), המכונה "שפת החתך" או חותך רוח, שמייצרת אפקט ברנולי או סִיפוֹן (צינור). האוויר הזורם מעל "הפה-הקולי" (אותו פתח מרובע בראש הפומית ממנו בוקע הצליל) יוצר שסתום מבוקר זרימה, או "קנה אוויר". הידוד בין קנה האוויר ועמוד האוויר בגוף הכלי מייצרים גלים עומדים בעמוד האוויר, אשר קובע את גובה הצליל. תנודה זו יוצרת את "צליל המשרוקית" בכלי נשיפה חליליים. ראו כלי נשיפה. גוון צליל מובהק, הנקבע על פי מידות הכלי והפה-הקולי, משתנים במעט על ידי הטכניקה או הנשיפה של הנגן. בכלים כמו החלילית, הנגן יכול לשנות את גובה הצליל של התו המוזיקלי שנוצר על ידי פתיחת או אטימת חורי האצבעות שלאורך גוף (קדח) הכלי, ובכך לשנות את אורכם האפקטיבי.
נתיב הרוח מורכב מ"תעלת הרוח" או "הארובה", החלק העליון של הפה-הקולי מגולף בחיבור הראש עצמו, תעלת הרוח, נחצבה על פני השטח העליונים של מתקע הפומית. המרחב שנוצר בין נתיב הרוח לקצה שפת החתך מכונה "הפה" או "הקול", (הפה-הקולי).