הפארק ההיסטורי הלאומי למלחמה באוקיינוס השקט (באנגלית: War in the Pacific National Historical Park) משתרע על פני שטח של 8.2 קילומטרים רבועים בדרומו של האי גואם שבאוקיינוס השקט. הפארק הוקם בשנת 1978.
האי גואם נכבש על ידי יפן בדצמבר 1941 ושוחרר על ידי כוחות ארצות הברית בקיץ 1944.
הפארק כולל אתרי שדות קרב - לרבות שני חופי הנחיתה האמריקאים ב-1944, עמדות תותחים, שוחות, מערות ואתרים נוספים, הקשורים לקרבות שהתחוללו על אדמת האי במהלך המלחמה.
הפארק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. בשנת 2011 ביקרו בו 482 אלף מבקרים.
הפארק כלול במרשם הלאומי לאתרים היסטוריים של ארצות הברית.
רפובליקה ספרותית
רפובליקה ספרותית הוא מונח מתחום מדעי החברה וחקר מדעי הרוח, שטבע חוקר הספרות הצרפתי אלבר תיבודה (Albert Thibaudet, 1936-1874) במאמרו מ-1927 "La République des professeurs" (מילולית: רפובליקה של מורים).
לדברי תיבודה, על מנת לפתח גוף יצירה ספרותית והגותית נדרש "מרחב מדומיין" הכולל בראש ובראשונה את "המעגל הפנימי" - יצרני התרבות, "המעגל החיצוני" של צרכני תרבות (במובן העמוק, בו התרבות מהווה עבורם צורך רוחני וכלי להגדרת תפיסת-עולם) וכן "המעגל האמצעי" בו מצויים הגורמים המתווכים המביאים את התרבות אל הקהל. מעגל זה כולל במות לפרסום ושיח (כתבי עת ספרותיים ומדעיים, עיתונות חופשית, סלונים ספרותיים, בתי קפה וכדומה) ומוסדות ספרותיים בעלי מעמד והכרה (מוציאים לאור, מבקרים, מכוני מחקר, קרנות מימון או מצנטים וכו'). שלושת המעגלים יוצרים מעין מדינה - רפובליקה. תנאים מכריעים להיווצרות רפובליקה ספרותית הם מידה של חופש אקדמי, נכונות לקבל ולהעביר ביקורת תבונית ומנומקת מתוך עמדה שוויונית וביטול גבולות דתיים, מעמדיים ולאומיים (אם כי רפובליקה ספרותית בשפה מסוימת היא לרוב גם לאומית). קיומה של רפובליקה ספרותית או רפובליקת המכתבים נעוץ בדרך כלל בתקופת הנאורות, אולם יש חוקרים המצביעים על כך שלמשל, לפי מחקר מערכת המושגים המשותפת ליהודים ונוצרים סביב אגדות אלכסנדר הגדול התקיימה ב"ימי הביניים רפובליקה ספרותית שמחיצות האמונה הוסרו בה ושהחלפה חופשית של דעות הורמה בה על נס". חברי הרפובליקה הספרותית חולקים אתוסים וערכים משותפים ומקובלות בה סוגות מסוימות המגדירות ומגבילות את החירות הצורנית. ה"רפובליקה" אינה חולקת אידאולוגיה אחת או קו רעיוני יחיד, אולם לרוב מתקיימים בה "זרם עיקרי" ו"זרמים מינוריים", חתרניים ומתנגדים (למשל מקומה של שפת היידיש ברפובליקה הספרותית העברית בתחילת המאה ה-20, שנדחה על ידי הזרם העיקרי והמשיך להתקיים בזרמים מקבילים).
הרפובליקה הספרותית העברית (בראשית דרכה).
היווצרותה.
עד תקופת ההשכלה הספרות היהודית הייתה תורנית הלכתית ונסובה בעיקר סביב 'כתבי הקודש' היהודיים. מתנועת ההשכלה יצאו סופרים עבריים, אשר יצירותיהם לא עסקו בנושאים דתיים-הלכתיים. פן נוסף ועיקרי של חיבורי הסופרים בתקופת ההשכלה היה הביקורת על החינוך היהודי על מוסדותיו ועל מנהיגיו. ביקורת זו נעשתה מתוך רצון לחולל שינוי בעם היהודי ובתרבותו. ניתן לראות בתקופת ההשכלה את תחילתה של הרפובליקה הספרותית העברית.
בעקבות מאורעות 'סופות בנגב' שהתחוללו בשלהי המאה ה-19 חל מפנה בציר היצירה העברית. רבים מסופרי התקופה הגיעו להבנה שלא ייתכן קיום ליהודים שלא בטריטוריה נפרדת משלהם. שלב זה היווה מפנה בתולדות עם ישראל וניתן לראות בו את תחילת הציונות. הציונות בשלב הזה החלה להיות ערך מרכזי ברפובליקה הספרותית העברית, כלומר יותר ויותר סופרים ואנשי רוח יהודיים באותה תקופה התייחסו לציונות בכתיבתם, וממילא הספרות העברית הפכה יותר ציונית.
דמות מפתח בתחילת דרכה של הרפובליקה הספרותית העברית היא פרץ סמולנסקין. כבר בראשית דרכו היה סמולנסקין בעל עמדה לאומית ברורה (בניגוד לאחרים מבני דורו). הוא ייסד את עיתון השחר אשר נעשה לכתב עת חשוב באותה תקופה. עיתון זה היווה במה לתכנים ספרותיים לאומיים אשר נעשו חלופה לתכנים הספרותיים האוניברסליים של אותה העת, ולמעשה בישרו את תחילתה של הספרות העברית.
התמסדות בארץ ישראל.
עד תחילת המאה ה-20 הייתה אירופה המרכז והדומיננטי של הספרות העברית. השפה הדומיננטית בקרב יהודי היבשת הייתה יידיש, בנוסף לשפות אירופאיות בהתאם למקום מגוריהם. מכיוון שהספרות ביידיש ידעה פריחה באותה תקופה, עם השנים בקרב היהודים נעלם הצורך בצריכת ספרות עברית. אף על פי שבאותה תקופה פעלו סופרים עבריים והוצאות ספרים רבות באירופה, קהל הקוראים בשפה העברית באירופה הלך והצטמצם. כתוצאה מכך נוצר מצב שהמקום המרכזי של יצירה ספרותית בעברית וצריכתה היה דווקא ארץ ישראל. הסיבה לכך נעוצה שהשפה הדבורה ושפת התרבות בארץ ישראל היו עברית, ועל כן בה היה קהל הקוראים הגדול ביותר ליצירה העברית. כך, המרכז בארץ ישראל הלך ושגשג לעומת מקבילו שבאירופה שהלך ודעך.
פאדל אל-עזאווי
פאדל אל-עזאווי (בערבית: فاضل العزاوي, תעתיק מדויק: פאצ'ל אלעזאוי; נולד ב-1 ביולי 1940 בכירכוכ, עיראק) הוא משורר, סופר ומתרגם עיראקי גולה, המתגורר בגרמניה.
חייו.
נולד בעיר כירכוכ בצפון עיראק למשפחה ערבית, וקיבל בילדותו חינוך דתי. במהלך התבגרותו בכירכוכ, עיר שאוכלוסייתה מגוונת מבחינה אתנית, דתית ולשונית, נחשף אל-עזאווי להשפעות תרבותיות שונות, כגון מזמורים שהושמעו בטקסי-דת סוּפיים, שירה של משוררי-רחוב ממוצא טורקמני ודקלום פרקי הקוראן. כבר בגיל צעיר החל לכתוב שירה ולפרסם את שיריו, וזכה לחשיפה משמעותית ראשונה במספר מכתבי-העת הספרותיים שראו אור בביירות באותה תקופה.
אל-עזאווי למד ספרות אנגלית באוניברסיטת בגדאד, והצטרף למפלגה הקומוניסטית העיראקית, אך במהרה עזב אותה בעקבות ביקורת שהייתה לו על דרכי התנהלותה ועל עמדותיה הפוליטיות. היה ממייסדי "קבוצת כירכוכ", חבורה ספרותית בולטת שהתגבשה בעיר ושחברים בולטים אחרים בה היו המשוררים סרגון בולוס וסלאח פאיק, ונמנה עם חבריה הבולטים והפוריים ביותר. במהלך שנות ה-60 פרסם שירה ביקורתית כנגד משטר הבעת' הראשון בעיראק ושהה שנתיים בכלא, בשנים 65–1963. חוויות הכלא שלו היוו עבורו השראה לכתיבת ספר הפרוזה הראשון שלו, "המצודה החמישית" (אל-קלעה אל-ח'אמסה). בשנת 1971 נכלא אל-עזאווי בפעם השנייה, לאחר שהקריא שיר מחאה פוליטי בפומבי.
בשנת 1976 זכה במלגת לימודים מאוניברסיטת לייפציג שבגרמניה המזרחית ועזב את עיראק. בשנת 1983 השלים דוקטורט בעיתונות באוניברסיטת לייפציג ובאותה שנה עזב לברלין, בה הוא מתגורר עד היום. בשנת 2003 פורסם קובץ המאגד מבחר משיריו בשפה האנגלית, "עושה הנסים". בשנת 2007 פורסם בקהיר אוסף עבודותיו המלא של אל-עזאווי (אל-אעמאל אל-כּאמלה).
בשנת 2016 פורסם הספר "בסוף כל המסעות", תרגום ראשון לעברית של מבחר משירתו, בהוצאת קשב לשירה.
Dehumanizer
Dehumanizer הוא אלבומה השישה עשר של להקת ההבי מטאל הבריטית בלאק סבאת' שיצא לאור ביוני 1992. אלבום זה הוא הראשון בו השתתף הזמר רוני ג'יימס דיו כסולן מאז Mob Rules שיצא ב-1981, שלאחריו עזב את הלהקה. כמו כן, באלבום זה חזר ללהקה הבסיסט המקורי של הלהקה גיזר באטלר והמתופף וייני אפיק (דיו, Heaven &amp; Hell).
אודות האלבום.
האלבום הוקלט באולפני "Rockfield Studios" שבויילס. הסשנים לאלבום התקיימו בהשתתפותו של המתופף קוזי פאוול, אולם בעקבות תאונת רכיבה שעבר, תפס וייני אפיק את מקומו כנגן באלבום. בתחילה הביע דיו את רצונו להחליף את פאוול בסימון רייט, שהיה חבר בין היתר בלהקת AC/DC ולהקתו של דיו עצמו, אך באטלר ואיומי דחו את רצונו. הזמר טוני מרטין הצטרף לחברי הלהקה במהלך הקלטות האלבום למספר ימים, אך לא השתתף באלבום.
מבחינה מוזיקלית, האלבום הוא אחד הכבדים שהוציאה בלאק סבאת', והתיפוף בו הוא אגרסיבי ביחס לשאר אלבומי הלהקה; דוגמה טובה לסגנון התיפוף העצמתי ניתן למצוא בשיר הפתיחה "Computer God". נושאי השירים עוסקים באינדיבידואליזם וחיים לאחר המוות; כמו כן, האלבום מכיל טקסטים המביעים סגידה למחשב.
האלבום הצליח מבחינה מסחרית; במצעד בילבורד 200 הגיע האלבום למקום ה-44.
רשימת השירים.
כל השירים נכתבו על ידי טוני איומי, רוני ג'יימס דיו וגיזר באטלר
מבצעים.
חברי הלהקה
משתתפים נוספים
אוניברסיטת בלגרד
אוניברסיטת בלגרד (בסרבית: Универзитет у Београду ,Univerzitet u Beogradu) היא האוניברסיטה הגדולה והוותיקה ביותר בסרביה.
היא נוסדה בשנת 1808 כמוסד לחינוך גבוה בימי המהפכה הסרבית. ב-1838 התמזגה עם המחלקות שנוסדו בקרגוייבץ לתוך מוסד מאוחד. בשנת 1905 שינה את שמו ל"אוניברסיטה". לאוניברסיטת בלגרד 90,000 סטודנטים ומעל 4,200 חברי סגל (2010). המוסד כולל 31 פקולטות, 11 מכוני מחקר, הספרייה האוניברסיטאית, ו-7 מרכזים אוניברסיטאיים. הפקולטות מאורגנות ב-4 קבוצות: מדעי החברה ותחומים הומניים; מדעי הרפואה; מדעי הטבע ומתמטיקה; ומדעים טכנולוגיים. חברה ועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם.
מאז היווסדה ועד שנת 2010 לאוניברסיטת בלגרד היו 330,000 בוגרי תואר ראשון, כ-21,300 בוגרי תואר שני, 29,000 בוגרי תואר מומחה, ו-12,600 בוגרי דוקטורט.
היסטוריה.
במאה ה-19.