במהלך עבודתה בבית הדפוס, החלה קוביק לצייר ולפרסם קריקטורות ורצועות קומיקס, רובן פמיניסטיות ולסביות. בשנת 1991 פרסמה את ספרה הראשון, שאוגד מספר קריקטורות עם מאמרים שכתבה בנושאי זכויות האישה והלהט"ב, ונקרא "מה שאני אוהבת בפוליטיקה לסבית הוא להתווכח עם אנשים שאני מסכימה איתם" (What I Love About Lesbian Politics Is Arguing With" People I Agree With"). מעט אחר כן החלה לקבל הזמנות להשתתף באנתולוגיות קומיקס שונות, והקריקטורות שלה הופיעו בספרים כגון "גליבקוויפס: מילים מצחיקות מאת נשים מצחיקות" ("Glibquips: Funny Words by Funny Women"), ובכתבי עת להט"ביים שונים כמו 'OUT/LOOK', 'סן פרנסיסקו ביי טיימס' ו'גייז קומיקס'. במהלך הקריירה שלה התחברה קוביק עם קריקטוריסטיות וסופרות נוספות שאיתן שיתפה פעולה מאוחר יותר, כמו סוזי ברייט ואליסון בקדל, אשר הנציחה אותה בקריקטורה שפרסמה בשנת 2008.
קוביק נודעה לא רק כסופרת, אלא גם כבדרנית. מדי שבוע הופיעה קוביק בבית הקפה "המזוקן" שבסן פרנסיסקו, ונהגה לספר סיפורים, שירים או בדיחות. באחת הפעמים אף קיימה חתונה מבוימת הומוריסטית בין שתי זמרות ידועות.
לקראת סוף חייה, בסוף שנות התשעים הצטרפה קוביק לקבוצת "סיסטר ספיט" שכללה סופרות ידועות נוספות. בשנת 2000 הקימה קבוצת קריאה במרכז ג'ון סימס לאמנויות הבמה, שנקראה "סן פרנסיסקו בגלות".
קוביק נפטרה בשנת 2001, בגיל 50, לאחר מאבק של שמונה שנים בסרטן השד.
בשנת 2005 הייתה קוביק מושא סרטו התיעודי הקצר של הבמאי סילאס האוורד בשם "מה שאני אוהבת בנוגע למוות" ("What I Love About Dying"), שהוקרן בפסטיבל סאנדנס.
אווה סידני הון
אווה סידני הון (באנגלית: Eva Sydney Hone; 22 באפריל 1894 - 13 במרץ 1955), המכונה בדרך כלל אווי, הייתה ציירת אירית ואמנית ויטראז'. היא נחשבת לחלוצה המוקדמת של הקוביזם, אף שעבודותיה הידועות ביותר הן ויטראז'ים. היצירות הבולטות ביותר שלה הן החלון המזרחי בקפלה במכללת אטון, המתארת את הצליבה, וארבעת השדות הירוקים שלי, שנמצאת כעת בבנייני הממשלה בדבלין.
ביוגרפיה.
אווה הון נולדה ברובוק גרוב, מחוז דבלין, ב-22 באפריל 1894. היא הייתה בתם הצעירה של ג'וזף הון, ואווה אלינור, לבית רובינסון, בתו של סר הנרי רובינסון ונכדתו של כומר ואלנטיה העשירי. זמן קצר לפני יום הולדתה השתים עשרה היא סבלה מפוליו (שיתוק ילדים). היא המשיכה את לימודיה בשווייץ, ויצאה לסיורים לספרד ולאיטליה לפני שעברה ללונדון בשנת 1913. שלוש אחיותיה התחתנו כולן עם קציני צבא בריטים, וכולן התאלמנו במלחמת העולם הראשונה.
הדרכה.
הון למדה בבית הספר לאמנות ביאם שו בלונדון ולאחר מכן בבית הספר המרכזי לאומנויות ומלאכות. היא פגשה את מייני ג'לט כאשר שתיהם למדו אצל וולטר סיקרט במכון הטכני בווסטמינסטר. היא עבדה בפיקוחו של אנדרה להוטה ואלברט גלייז בפריז לפני שחזרה להשפיע על הכנסת הסגנון המודרניסטי לאירלנד ולהפוך למייסדת התערוכה האירית לאמנות זו. היא נחשבת לחלוצה המוקדמת של הקוביזם אך בשנות השלושים של המאה העשרים פנתה לוויטראז'ים, אותה למדה אצל וילהלמינה גדס.
יצירות.
עבודותיה החשובות ביותר הן ככל הנראה החלון המזרחי, המתאר את הצליבה, עבור הקפלה במכללת אטון, וינדזור (1949–1952) ו"ארבעת השדות הירוקים שלי", הממוקמים בבנייני הממשלה, דבלין. עבודה זו, שהוזמנה על ממשלת אירלנד, זכתה בפרס הראשון עבור ויטראז' בתערוכה העולמית בניו יורק בשנת 1939.
החלון המזרחי של מכללת אטון הוזמן בעקבות הרס הבניין לאחר שהוטלה פצצה על בית הספר בשנת 1940 במהלך מלחמת העולם השנייה. האמנית הוזמנה לתכנן את החלון המזרחי בשנת 1949, והחלון החדש הוכנס בשנת 1952. יצירה זו הופיעה על בול דואר אירי בשנת 1969. מדצמבר 2005 עד יוני 2006 הוצגה בגלריה הלאומית של אירלנד תערוכה מעבודותיה. בכנסיית סנט מרי בקלונסילה יש גם חלונות ויטראז' שהיא עיצבה.
חיים אישיים.
הון הייתה אשה אדוקה ביותר; היא בילתה במנזר אנגליקני בשנת 1925 בטרורו בקורנוול והפכה לקתולית בשנת 1937. ייתכן והדבר השפיע על החלטתה להתחיל לעבוד בוויטראז'ים. בתחילה עבדה כחברה בקואופרטיב הזכוכית הצבעונית An Túr Gloine לפני שהקימה סטודיו משלה ברתפרנהאם.
הרצח של מרי פייגן
הרצח של מרי פייגן (באנגלית: The Murder of Mary Phagan) הוא מיני סידרה אמריקאית בת שני פרקים משנת 1988, בבימויו של ויליאם הייל, עם ג'ק למון, ריצ'רד ג'ורדן ופיטר גלאגר בתפקידים הראשיים.
הסדרה הופקה על ידי ג'ורג' סטיבנס הבן והופצה ברשת NBC. התסריט מבוסס על סיפור של לארי מק'מרטרי המתאר את פרשת הלינץ' שנעשה ליהודי לאו פרנק שנשפט ונמצא אשם ברצח הנערה מרי פייגן באטלנטה בשנת 1913.
תקציר העלילה.
אטלנטה, 1913, ליאו פרנק (פיטר גלאגר) הוא מנהל מפעל לעפרונות "National Pencil" בו מועסקות 103 נערות העובדות 12 שעות ביום בשכר מינימום.
בעיר מתקיימת תהלוכה של "יום הקונפדרציה" מושל ג'ורג'יה ג'ון סלייטון (ג'ק למון) נושא נאום לקהל החוגגים הוא עומד לסיים את תפקידו ולהתמנות לסנאטור של ג'ורג'יה. לצידו נמצאים איל התקשורת טום ווטסון (רוברט פרוסקי) והתובע הראשי יו דורסי (ריצ'רד גורדון).
בית החרושת סגור לרגל החג ורק לאו עובד בחדרו על הנהלת החשבונות. הנערה מרי פייגן (וונדי קוק) מגיעה אליו לקבל את שכרה. מי שרואה אותה נכנסת הוא נער בשם אלונזו (ג'ורדן מרזר) ושרת המפעל ג'ים קונלי (צ'ארלס דוטון).
בלילה סורק השומר ניוט לי (ברט ג'נינגס) את מרתף המפעל ומגלה את גופתה של מרי פייגן ועליה סמני אלימות קשים. הוא מזעיק את פרנק ואת המשטרה. השוטרים חוקרים את השומר אך ברור להם שהוא לא הרוצח. החשד נופל על פרנק והוא נעצר.
באותה שנה היה משבר גדול בחקלאות הכותנה ומשפחות רבות נאלצו לעזוב את מגוריהם ולעבור לאטלנטה כדי לקבל עבודה במפעלים שהוקמו על ידי יהודים עשירים מניו יורק. זה עורר רגשות אנטישמיים שהתפרצו במשפטו של פרנק.
דורסי גייס את כל מאמציו להרשעתו של פרנק. הוא הביא עדויות של זונות כאילו פרנק היה מבקר בבתי זונות עם דרישות למין סוטה. הוא הביא עדויות של נערות כאילו פרנק היה מטריד אותן מינית. העדות העיקרית הייתה של הנערה דורין (סינת'יה ניקסון) שתיארה איך פרנק הטריד אותה.
העד העיקרי במשפט היה שרת המפעל, ג'ים קונלי, שהודרך על ידי דורסי. הוא סיפר למושבעים איך פרנק קרא לו להוריד את הגופה של מרי למרתף והכתיב לו שם מכתב אהבה שהונח ליד הגופה. כן תיאר איך פרנק היה מזמן לחדרו נערות לשם "שיחה".
פרקליטו של פרנק, לותר רוסר (קנת וולש) ניסה לשבור את קונלי אך ללא הצלחה. קהל רב התאסף מחוץ לבית המשפט וקרא קריות אנטישמיות. לבסוף הורשע פרנק ונדון למוות בתלייה הוא ערער ובית המשפט העליון דחה את ערעורו.
כעת הכל היה תלוי באשרורו של סלייטון שהחליט לערוך חקירה משלו. הוא חקר את קונלי, דורין, אלונזו ועדים נוספים, ביקר במפעל והגיע למסקנה שהעדים משקרים. המשפחה שכרה חוקר פרטי בשם ויליאם ברנס (פול דולי) והוא השיג מכתבים שכתב קונלי לעובדת בבית המעצר כשחיזר אחריה. המכתבים היו זהים לזה שנמצא ליד הגופה.
סלייטון החליט לבסוף לשנות את גזר הדין למאסר עולם למרות הלחץ הכבד שהפעילו עליו ווטסון ודורסי ואף על פי שידע כי זה יהיה סוף הקריירה הפוליטית שלו. מהומות פרצות בעיר, שמשות של חנויות יהודים נופצו ויהודים רבים עלו לרכבת וברחו מהעיר. סלייטון קיבל מכתבי איום חתומים על ידי "אבירי פייגן", חיילי המשמר הלאומי הגנו על ביתו והוא עזב לבסוף את אטלנטה.
כל הפרשה הזאת סוקרה בכתבות של העיתונאי ווס ברנט (קווין ספייסי).
פרנק הועבר לבית סוהר בתוך חווה חקלאית והועסק שם בחקלאות.
ב-1915 הגיעו למקום "אבירי מגי פייגין" השתלטו על השומרים, חטפו את פרנק והסיעו אותו לכפר קטן סמוך למקום לידתה של מרי פייגין. פרנק נשאל אם הוא מודה וענה שהוא חף מפשע. הוא מסר את טבעת הנישואים שלו ואז נתלה על עמוד.
הקריין מסכם לבסוף מה עלה בגורל אנשי הפרשה:
אף אחד ממבצעי הלינץ' לא הואשם או הובא למשפט.
ב-1986 העניקה מדינת ג'ורג'יה חנינה לאחר המוות ללאו פרנק לא בגלל קביעה אם הוא אשם או לא אלא בגלל כישלונה להגן עליו מפני רוצחיו כפי שנכתב על שלט סמוך למקום הלינץ'.
קלי לה ברוק
קלי לה ברוק (באנגלית: Kelly LeBrock; נולדה ב-24 במרץ 1960) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
ביוגרפיה.
לה ברוק נולדה בניו יורק לאם אירית ואב קנדי-צרפתי, היא גדלה בשכונת קנזינגטון בלונדון. היא החלה את קריירת הדוגמנות שלה בגיל שש עשרה שהופיע במגזין ווג, לאחר מכן היא חתמה על חוזה עם מותג האופנה כריסטיאן דיור, היא הופיעה על מספר רב של מגזינים ושונים והייתה מזוהה עם פרסומת השמפו של חברת "פנטן" בכיכובה.
היא גילמה את הדמות המרכזית של האישה עם השמלה האדומה בסרט האישה באדום, לאחר מכן שיחקה בסרט הנעורים "Weird Science", בשני הסרטים הייתה בתפקיד אישה המהווה מושא לפנטזיה.
ב-1990 הופיעה לצד בעלה סטיבן סיגל בסרט "Hard to Kill", ב-1993 שיחקה את אשתו של מייקל יורק בסרט הסאטירה "Wrongfully Accused", ב-1995 שיחקה בתפקיד הראשי במערבון "Hard Bounty".
חיים אישיים.
בשנת 1984 התחתנה עם מפיק הסרטים והמסעדן ויקטור דריי והם התגרשו כעבור שנתיים. ב-1987 נישאה לקולנוען סטיבן סיגל ונולדו להם שלושה ילדים, וב-1996 התגרשו. בשנת 2007 נישאה בשלישית לבנקאי ההשקעות פרד סטק והשניים התגרשו כעבור שנה.
לה ברוק מתגוררת בקליפורניה.
דידייה לוקווד
דידייה לוקווד (בצרפתית: Didier Lockwood; 11 בפברואר 1956, קאלה – 18 בפברואר 2018, פריז) היה כנר ג'אז צרפתי.
ביוגרפיה.