הזוועות בגטו שימלאו הדהימו אפילו את קפטן אבומאל (Abumall) מהגסטפו שביקר בגטו, הזדעזע ממראה עיניו ואמר כי יש לו עשרים וארבעה מחנות תחת פיקודו, אולם אין אף אחד מהם שמצבו כה עלוב ותנאי החיים בו כה אכזריים כגטו שימלאו.
עקב מצבם הבריאותי החמור של יהודי הגטו - שנגרם מעינויים פיזיים, רעב, ואי-אספקת מים כמעט מוחלטת - היהודים ששהו שם הגיעו לאושוויץ במצב גרוע במיוחד, ומסיבה זו אחוז גבוה בצורה יוצאת-דופן מתוכם נשלחו בסלקציה ישירות אל תאי הגזים, מייד עם הגעתם למחנה.
קיצם של היהודים בגטו.
בחג השבועות של אותה השנה, כעבור שישה שבועות מהקמת הגטו, נלקחו ברכבת טרנספורט (בקרונות ששימשו להובלת בקר) הראשונים מבין יהודי הגטו אל מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, על ידי הז'נדרמים ההונגריים בפיקודו של קראסנאי. בהמשך החודש בוצעו עוד שני משלוחי מוות, שרוקנו את יהודי הגטו כולו אל מותם. הטרנספורטים יצאו מהמחנה בתאריכים: 29 במאי (ז' סיון, יו"ט שני של שבועות), 3 ביוני ו-6 ביוני 1944.
כל קרון מקרונות רכבת הטרנספורט שהובילה את יהודי סילאג' לאושוויץ היה יכול להכיל בתנאים רגילים כ-40 איש, אולם בפקודת קראסנאי הכניסו ההונגרים לכל קרון בין שבעים לשמונים יהודים. בנוסף, ההונגרים לא סיפקו ליהודי סילאג' אף פירור מזון או שתייה לכל אורך הנסיעה אל אושוויץ.
לאחר צאת הטרנספורט השני גילה הלוטננט קולונל של הז'נדרמים את הדרך הברברית בה הכניסו ההונגרים את היהודים לקרונות, ועם צאת הטרנספורט השלישי ציווה להכניס רק 40 יהודים בכל קרון ולצייד אותם במזון ובשתייה לדרך. כל זה לא עזר כמובן לנוסעים, שעם הגיעם לאושוויץ נספו כולם בתאי הגזים.
תנאי המחיה הקשים והעינויים בגטו, לצד תנאי הנסיעה הבלתי-אנושיים בטרנספורט אל אושוויץ, הובילו לכך שרבים מאוד מיהודי מחוז סילאג', ובפרט ילדים, קשישים וחולים, נשלחו לתאי הגזים מייד עם הגיעם לאושוויץ. גם מתוך אלו ששרדו את הסלקציה ונשלחו למחנות עבודה, נספו רבים בגלל מחלות, רעב ותת-תזונה.
בסיכום כולל, מתוך למעלה מ-8,500 יהודי גטו שימלאו שרדו רק כעשרה אחוזים. רוב ככל ניצולי שארית הפליטה היגרו (חלקם מייד לאחר תום המלחמה, וחלקם שבו לערי הולדתם והיגרו במהלך השנים הבאות) לישראל או לארצות הברית. עד שנות האלפיים נותרו פחות מחמישים יהודים במחוז סילאג' כולו, ובשימלאו-סילבאניי עצמה חיים כיום כעשרה יהודים.
קנאת ה' צבאות
קנאת ה' צבאות הוא ספר קבלי, מכתבי הרמח"ל. הספר נכתב כנגד הטענות השבתאיות שמקורן בפרשנות למאמרים בספר הזוהר. מטרת הספר היא כפולה: לדחות את הפירושים השבתאיים שהביאו לשינוי מדרך ההלכה וכן להגן על ספר הזוהר מהלעז שיצא עליו בעקבות הפרשנות השבתאית. בהקדמתו כותב הרמח"ל שבעיית השבתאות קיימת בזמנו אצל חכמי ישראל, "ומי יודע אם לעת כזאת כל חכמי ישראל כבר נמלטו נסעו מזה או לא". באגרת לרבו כתב "ובארץ המערב כבאי התיבה הם הנקיים מן הטעות הזה".
שם הספר לקוח מהפסוק בספר ישעיהו:
הספר יצא לאור לראשונה בשנת ה'תרכ"ב בקניגסברג, ולאחר מכן בוורשה בשנת ה'תרמ"ח בשתי המהדורות נדפס רק חלק מתוך הספר (כמחציתו). עוד לפני הוצאתו לאור כספר, נדפס חלק ממנו בתוספת הערות בתוך ספרו של רבי יצחק אייזיק חבר, "מגן וצינה". החלק הזה, עם הערותיו של רבי יצחק אייזיק חבר, נדפס על ידי רבי חיים פרידלנדר כ"כללים מתוך ספר קנאת ה' צבאות" בתוך "ספר הכללים". לאחר מכן הוציא הרב פרידלנדר מהדורה של "ספר קנאת ה' צבאות המלא" בתוך "גנזי רמח"ל". גם במהדורה זו כתב היד היה חסר בסופו.
קיומו של אלוהים
שאלת קיומו של אלוהים הוא נושא דיון פילוסופי, המעסיק את הדת והתרבות האנושית אלפי שנים.
ניתן לסווג מגוון רחב של טיעונים בעד ונגד קיומו של אלוהים כטיעונים מטאפיזיים, לוגיים, אמפיריים, סובייקטיביים או מדעיים. במונחים פילוסופיים, שאלת קיומו של אלוהים כוללת את תחומי תורת ההכרה (אפיסטמולוגיה) ותורת ההוויה (אונטולוגיה), וכן את תורת הערך, שכן ישנן הגדרות של אלוהים, הכוללות את תפיסת ה"שלמות".
בפילוסופיה המערבית הדיון הפילוסופי בקיומו של אלוהים החל עם אפלטון ואריסטו, שהעלו טיעונים שבימינו מסווגים כטיעונים קוסמולוגיים. טיעונים אחרים לקיומו של אלוהים הוצעו על ידי אנסלם מקנטרברי, שגיבש את הטיעון האונטולוגי הראשון; אבן רושד ותומאס אקווינס, שהציגו גרסאות משלהם לטיעון הקוסמולוגי (טיעון קאלם וטיעון הדרך הראשונה); רנה דקארט, שאמר כי קיומו של אל מיטיב הכרחי מבחינה לוגית לראיות החושים שלנו להיות משמעותיות. ז'אן קלווין טען לאלוהות של החושים, המעניקה לכל אדם ידע על קיומו של אלוהים. אתאיסטים רואים בטיעונים לקיומו של אלוהים כלא מספיקים, לא נכונים או טיעונים שמופרכים בקלות על ידי טיעוני הנגד לאי קיומו של אלוהים. בין הפילוסופים שסיפקו טיעונים נגד קיומו של אלוהים נמנים פרידריך ניטשה וברטרנד ראסל.
היסטוריה.
תפיסה נפוצה, שהיא מוטעית, היא שהתאיזם הוא קדום ואילו האתאיזם הוא מודרני. אך האנושות מעלה טיעונים בעד ונגד קיומן של אלוהויות משחר ההיסטוריה האנושית, גם באזורים ובתקופות שנשלטו על ידי אמונות מונותאיסטיות. טקסטים מתקופת הברונזה, כגון הוודות, מציגים טיעונים שונים כנגד האלים, כגון בעיית הרוע והטיעון הטלאולוגי, לצד טיעונים בעד קיומן של אלוהויות, כגון הטיעון מן המוסר וההימור של פסקל. מימי יוון העתיקה עבור ביפן של ימי הביניים וכלה בעמים ילידים ביבשת אמריקה, הטיעונים בעד ונגד אלוהויות קדומים כמו רעיון האלוהות עצמו. יש אתאיסטים ותאיסטים שסוברים שקדמות הטיעונים הופכת אותם למסורת ראויה לשימור, בעוד שאחרים סבורים כי הוויכוח על קיומו של אלוהים הוא סיבובי ומעוט תוחלת.
עמדות.
ניתן לחלק עמדות על קיומו של אלוהים לאורך צירים רבים, לייצר מגוון סיווגים אורתוגונליים. תאיזם ואתאיזם הם עמדות של אמונה (או חוסר אמונה), ואילו גנוסטיקה ואגנוסטיות הן עמדות של ידע (או היעדרו). איגנוסטיות נוגעת לאמונה בקוהרנטיות הרעיונית של אלוהים. אפתאיזם הוא אדישות או חוסר עניין כלפי נושא האמונה או חוסר אמונה באל.
לצורכי הדיון, ריצ'רד דוקינס תיאר שבע "אבני דרך" בספקטרום ההסתברות התאיסטית שלו:
תאיזם.
הכנסייה הקתולית, בעקבות תורתם של פאולוס השליח (שאול התרסי), תומאס אקווינס ומועצת הוותיקן הראשונה, מאשרת כי ניתן לדעת בוודאות את קיומו של אלוהים מהעולם הנברא על ידי האור הטבעי של התבונה האנושית.
הגדרה דתית מסורתית של אלוהים.
בתאיזם הקלאסי, אלוהים מאופיין כהוויה האולטימטיבית המטאפיזית (ההוויה הראשונה, הנצחית, הפשוטה והריבונית לחלוטין, הנעדרת כל איכויות אנתרופומורפיות). תאיסטים קלאסיים אינם מאמינים שניתן להגדיר את אלוהים לחלוטין. הם מאמינים שזה יסתור את טבעו המתעלה של אלוהים בכך שבני אדם בלבד יגדירו אותו. רוברט בארון מסביר באנלוגיה שנראה כי בלתי אפשרי שאובייקט דו-ממדי יתפוס בני אדם תלת-ממדיים.
בחברות מערביות מודרניות, מושג האל מתייחס בדרך כלל לישות מונותאיסטית, עליונה, אולטימטיבית ואישית, כפי שנמצא במסורות הנוצריות, האיסלאמיות והיהודיות. בדתות מונותאיסטיות שמחוץ למסורות הדתות האברהמיות, נדון קיומו של אלוהים במונחים דומים. במסורות אלה, אלוהים מזוהה גם כמחבר (ישירות או על ידי השראה) של טקסטים מסוימים, או שטקסטים מסוימים מתארים אירועים היסטוריים ספציפיים הנגרמים על ידי האל המדובר או תקשורת מאלוהים (אם בדיבור ישיר או באמצעות חלומות או סימנים). מסורות מסוימות מאמינות גם שאלוהים הוא ישות שעונה בכל עת על תפילות.
חוקרים אסלאמיים רבים השתמשו בטיעונים פילוסופיים ורציונליים כדי להוכיח את קיומו של אלוהים. לדוגמה, אבן רושד, חוקר, פילוסוף ורופא אסלאמי מהמאה ה-12, קובע כי ישנם רק שני טיעונים ראויים לדבקות, שניהם נמצאים במה שהוא מכנה "הספר היקר" (הקוראן). רושד מצטט "השגחה" ו"המצאה" בשימוש במשלים של הקוראן לטענה לקיומו של אלוהים. רושד טוען כי דפוסי מזג האוויר של כדור הארץ מכוילים לתמיכה בחיי אנשים; לפיכך, אם כוכב הלכת מכוון כל כך טוב לשמור על החיים, אז זה מציע מכוון עדין, כלומר אלוהים. השמש והירח הם לא רק עצמים אקראיים שצפים בחלל, אלא הם משרתים אותנו יום ולילה, והאנושות מרוויחה מאופן הפעולה של הטבע. רושד בעצם מגיע למסקנה שצריך להיות ישות עליונה יותר שיצרה את הכל בצורה מושלמת, כדי לשרת את צורכיהם של בני האדם.
הרמב"ם הציג את האל כסיבה הראשונית לקיום העולם, ואת הידיעה שהוא קיים כמצווה מעשרת הדיברות. מהיותו הסיבה הראשונית שבעצמה אינה תלויה בדבר, נובע לדבריו שהאל יחיד ואינו מורכב, וכן שהוא משולל מהגשמיות.
הרמב"ם ניסה להוכיח את קיומו של האל על בסיס רציונליזם (שכלתנות). הרמב"ם הציע הוכחות לקיומו של אלוהים, אך הוא לא התחיל בהגדרת האל, כמו רבים אחרים. במקום זאת, הוא השתמש בתיאור כדור הארץ והיקום כדי להוכיח את קיומו של אלוהים. הוא דיבר על גופי השמים וכיצד הם מחויבים לתנועה נצחית. הרמב"ם טען שמכיוון שכל אובייקט פיזי הוא סופי, הוא יכול להכיל רק כמות סופית של כוח. אם כל דבר ביקום, הכולל את כל כוכבי הלכת והכוכבים, הוא סופי, אז צריך להיות כוח אינסופי שדוחף את התנועה של כל דבר ביקום. הדבר היחיד שיכול להסביר את התנועה הוא ישות אינסופית (כלומר אלוהים) שהיא לא גוף ולא כוח בגוף. הרמב"ם האמין שטענה זו נותנת לנו בסיס להאמין שאלוהים ממשי, ולא מושג מופשט. הוא האמין שלא ניתן להבין או להשוות את אלוהים לדברים אחרים.
הגדרות של אלוהים שאינו אישי.