גולדסוורתי' מתייחס לחכמתה ואומר שהיא הייתה יותר אינטליגנטית והרבה יותר משכילה מאנטוניוס. יכולתה הפוליטית הצליחה להחזיק אותה בשלטון במשך שני עשורים.
נושא יופייה ממשיך להעסיק את ההיסטוריונים. אין פרוטומות שניתן לייחס לה בוודאות. דמותה הופיעה על גבי מטבעות, אבל אין ביטחון שהן מייצגות את המראה שלה. ייתכן שהדמות שתוארה בהן, נועדה להידמות לשליטים הזכרים מבית תלמי, וזאת כדי לסייע בלגיטימציה של שלטון של אישה ומלכה צעירה.
בשנת 2001 הציג המוזיאון הבריטי תערוכה בשם "Cleopatra of Egypt: From History to Myth". בתערוכה הוצגו 7 פסלים ושני ציורים, שלדעת האוצרים של התערוכה מתארים את קלאופטרה, אם כי אין לכך הוכחות. הפסלים והציורים מנסים להראות שיופיה היה מיתוס ולא מציאות. התערוכה לא כללה את הפרוטומה הידועה שלה המוצגת במוזיאון ברלין.
קלאופטרה בתרבות.
דמותה של קלאופטרה ותקופת מלכותה היו במשך מאות שנים נושא לספרים, מחזות, אופרות, סרטים, סדרות טלוויזיה, משחקים, בלט, פיסול ציור וקומיקס. על שמה נקרא ב-1880 אסטרואיד קלאופטרה. על שמה נקרא גם מכתש קלאופטרה, שהוא מכתש פגיעה על כוכב הלכת נוגה. בנוסף ניתן שמה גם לפרפר כחליל קלאופטרה שהוא פרפר מוגן בארץ ישראל.
המשוררים התייחסו לקלאופטרה ביצירותיהם כבר בתקופה הרומית. דמותה המשיכה לעורר עניין אצל משוררים גם במאות ה-17–20. המשורר הסקוטי רוברט לואיס סטיבנסון כתב בשנת 1890 את השיר "After Reading Antony and Cleopatra". טד יוז, המשורר הלאומי של בריטניה, כתב בשנת 1960 את השיר "Cleopatra to the Asp".
החל מתקופת הרנסאנס היוותה דמותה של קלאופטרה מקור השראה לאמנים רבים שהנציחו אותה במאות ציורים, הן בשל דמותה כאישה יפה וחזקה שהשפיעה מחד על הגברים החזקים של תקופתה, והן בשל התאבדותה הטרגית מאידך, שמנעה את השתתפותה במצעד הניצחון. האמנים לא הקפידו על הדיוק ההיסטורי של המראה החיצוני שלה. בציורים רבים היא מופיעה כאישה בלונדינית בעלת עיניים כחולות, מה שלא מתאים למוצאה הים-תיכוני. לעיתים היא נראית צעירה מאוד, ולא כאישה שהייתה בגיל 39–40 בעת התאבדותה. פעמים רבות היא לבושה בבגדי התקופה של הצייר, כנ"ל התפאורה שלא התאימה לתקופתה של קלאופטרה, כפי שבאה לביטוי בציורו של הצייר ג'ובאני בטיסטה טייפולו "המסיבה של קלאופטרה". בציורים רבים בחרו הציירים להדגיש את מיניותה בציירם אותה עירומה, אף על פי שלפי התיאור ההיסטורי בעת מותה היא הייתה לבושה. במחזהו של ויליאם שייקספיר משנת 1623, "אנטוניוס וקלאופטרה", הגה שייקספיר מפרי דמיונו כי היא מתאבדת באמצעות הנחת נחש בסמוך לחזה שלה. תיאור זה השפיע על אמנים, שחלקם החל לשאול דימוי זה בעבודותיהם כמטפורה למיניות ומוות. במאה ה-19, בעקבות מסעו של נפוליאון והגילויים הארכאולוגים במצרים, החלה מגמת שינוי בציורים, וקלאופטרה, בגדיה והתפאורה הסובבת אותה הפכו אקזוטיים יותר. שינוי זה בא לידי ביטוי בציורו של ז'אן-לאון ז'רום "קלאופטרה לפני קיסר" משנת 1866, וניכר גם בציורו של גוסטב מורו שבו נראית קלאופטרה מוקפת בשטיחים אוריינטליים. דמותה מופיעה גם אצל ציירי האר דקו שהפכו אותה מדמות היסטורית לדמות של פאם פאטאל מגרה.
דמותה שימשה השראה גם לכתיבת מחזות, כשהמפורסמים בהם הם המחזה של ויליאם שייקספיר "אנטוניוס וקלאופטרה", ומחזהו של ג'ורג' ברנרד שו "קיסר וקלאופטרה". נכתבו גם אופרות: הקטור ברליוז הלחין בשנת 1829 את האופרה "La Mort de Cléopâtre" (המוות של קלאופטרה), ז'יל מאסנה כתב בשנת 1914 את "Cléopâtre" כנ"ל גם גאורג פרידריך הנדל, קרל היינריך גראון ומלחינים נוספים שמצאו עניין בדמותה. דמותה שמשה גם השראה לכוריאוגרפים. מיכאיל פוקין יצר ב-1908 את הבלט "Nuit d'Egypte" (לילה במצרים) וכך גם מרתה גרהם ונוספים.
קלאופטרה היוותה גם השראה לסרטי קולנוע רבים, ודמותה הופיעה בלמעלה מעשרים סרטים. בשנת 1899 יצר ז'ורז' מלייס את סרט האימה הקצר "Robbing Cleopatra's Tomb" ("שוד קברה של קלאופטרה") העוסק בהחייאת המומיה של קלאופטרה. בשנת 1917 נוצר הסרט האילם "קלאופטרה" בכיכובה של תידה בארה. הסרט זכה להצלחה רבה. כנ"ל הסרט "קלאופטרה" של ססיל ב. דה-מיל משנת 1934 בכיכובה של קלודט קולבר. הסרט המפורסם ביותר העוסק בדמותה הוא "קלאופטרה" בכיכובם של אליזבת טיילור וריצ'רד ברטון, אשר זכה בארבעה פרסי אוסקר בשנת 1963. דמותה של קלאופטרה הופיעה גם בסדרת הקומיקס הצרפתית המצליחה "אסטריקס", בחוברת "אסטריקס וקלאופטרה" משנת 1965, שם מוצגת דמותה כבעלת אף ארוך ויפהפה ששאר הדמויות נשבות בקסמו.
דמותה מופיעה גם בסדרות טלוויזיה שונות. בסדרה ההיסטורית "רומא" מתוארים יחסיה עם יוליוס קיסר ומרקוס אנטוניוס. גם נשים ידועות בחרו להצטלם בדמותה. כך למשל השחקנית היהודיה-צרפתייה שרה ברנאר צולמה על ידי נפוליאון סרוני בדמותה, ובשנת 2011 הצטלמה בדמותה קים קרדשיאן לכתב העת לענייני אופנה "הרפרס בזאר". בקליפ לשיר Dark Horse של הזמרת קייטי פרי, שיצא בפברואר 2014, מגלמת פרי את קלאופטרה, בעוד הקליפ כולו הושפע ממצרים העתיקה. חברת כלי החרסינה וג'ווד הוסיפה את דמותה יחד עם דמותו של אנטוניוס על אחת מצלחותיה.
קברה של קלאופטרה.
מקום קבורתם של קלאופטרה ומרקוס אנטוניוס ליד העיר אלכסנדריה אינו ידוע. על פי ההיסטוריונים סווטוניוס ופלוטרכוס, אוגוסטוס קיסר לאחר שניצח אותם התיר את קבורתם ביחד. המחזאי האנגלי שייקספיר בהשפעת פלוטרכוס רומז לכך במחזהו אנטוניוס וקלאופטרה בסוף המחזה (מערכה 5, תמונה 2) בכותבו
בשנים 2008–2009 התפרסמו דיווחים שהארכאולוג המצרי זאהי חוואס אולי מצא את קברם של קלאופטרה ואנטוניוס בתוך מקדש אוזיריס בטפוסיריס מגנה ממערב לאלכסנדריה. הארכאולוגית הדומיניקנית קתלין מרטינז שחפרה באתר מצאה עשר מומיות ב-27 קברים של אצילים מצריים. בנוסף נמצאו מטבעות הנושאות את דמותה של קלאופטרה וגילופים בהם רואים את קלאופטרה ואנטוניוס מחובקים.
בכנס שהתקיים בינואר 2019 באוניברסיטת פלרמו הכחיש חוואס שהוא טען שהקבר של קלאופטרה ואנטוניוס עשוי להימצא בטפוסיריס מגנה. הוא ייחס את הפרסום למרטינז. לדבריו מעולם לא קיבל את ההשערה הזאת, כי המצרים לא קברו בתוך מקדשים שהיו מקודשים.
הדור האבוד
הדור האבוד (באנגלית: Lost Generation) הוא מונח המתאר את דור הצעירים האמריקאים שחיו בזמן מלחמת העולם הראשונה ולאחריה. אי לכך, דור זה נקרא גם לעיתים דור מלחמת העולם הראשונה או דור שנות ה-20. באירופה הם ידועים בעיקר בתור הדור של 1914, השנה שבה החלה מלחמת העולם הראשונה. בצרפת, שבה התיישבו גולים רבים, הם נקראים " Génération au Feu" ("דור האש"). על פי ויליאם שטראוס וניל האו בספרם "דורות", דור זה נולד בין השנים 1883 ל-1900.
המונח נטבע על ידי גרטרוד שטיין כדי לתאר קבוצת סופרים אמריקנים שחיו בפריז בשנות ה-20 וה-30. כמה מהחברים הנודעים בקבוצה זו הם הסופרים ארנסט המינגוויי, פ. סקוט פיצג'רלד ושטיין עצמה. המונח התפרסם והפך לנפוץ וידוע ברבים על ידי המינגוויי, אשר בהתייחסו לדור הצעירים שגדל בתקופת מלחמת העולם הראשונה כתב בספרו המפורסם "וזרח השמש" (1926) את המשפט "You are all a lost generation" .
סביהם הטיפוסיים של בני הדור האבוד היו הדור המוזהב; הוריהם היו הדור המתקדם ודור המיסיונרים. ילדיהם היו דור ה-GI והדור השקט; נכדיהם הטיפוסיים היו דור הבייבי בום.
מאפיינים כלליים.
מלחמת העולם הראשונה הסתיימה בניצחון של מדינות ההסכמה. המדינות בריטניה, צרפת וארצות הברית הכריעו את הקיסרות הגרמנית ואת האימפריה העות'מאנית. ממדי הקטל וההרס שחוללה המלחמה היו כבדים. כ-10 מיליון בני אדם נהרגו, רובם צעירים מתחת לגיל 40, וכ-20 מיליון בני אדם נפצעו. דור שלם של אנשים צעירים (בעיקר בריטים, צרפתים וגרמנים) נספה ועבר מן העולם. הם כינו את שנות המלחמה "שנים אבודות" ואת בני דורם "הדור האבוד" כי רבים מן החיילים חשו כי המדינאים והמפקדים הוליכו אותם שולל וכי המלחמה, אובדן החברים, הפציעות הקשות וסבל המשפחות היו לשווא.
על "הדור האבוד" נאמר כי הוא התפכח על ידי הטבח חסר התכלית של מלחמת העולם הראשונה. דור ציני, שבז למושגי המוסר והנימוס הוויקטוריאניים. ככל ניסיון לתאר דור שלם, הכללה זו נכונה לכמה טיפוסים בני דור זה ולא לאחרים.
בין חברי דור זה נפוצה התלונה כי האמנות והתרבות האמריקאיות חסרות את רוחב היריעה שבעבודות אירופאיות – מה שהוביל צעירים רבים לשהות זמן רב באירופה – ושמרבית הנושאים שראוי לעסוק בהם ביצירה ספרותית כבר זכו לטיפול. אף על פי כן, אותה תקופה עצמה הביאה לפריחה בספרות ובאמנות האמריקאית, ונוצרו בה כמה מיצירות הספרות החשובות ביותר שנכתבו על ידי אמריקאים. דור זה הביא גם לפריחה במוזיקת הג'אז, שיש הטוענים כי היא הז'אנר האומנותי האמריקאי הראשון.
אישים בולטים שמזוהים עם הדור האבוד.
אישים אמריקאים בולטים אשר השיוך שלהם לקבוצה הדמוגרפית "הדור האבוד" התפרסם במקורות מהימנים בולטים:
בנוסף לכך, שני נשיאים אמריקאים מזוהים עם "הדור האבוד":
אישים לא-אמריקאים בולטים אשר השיוך שלהם לקבוצה הדמוגרפית "הדור האבוד" התפרסם במקורות מהימנים בולטים:
אימפריות
רשימת אימפריות ומעצמות על מחולקת לתקופות היסטוריות ואזורים גאוגרפיים שונים. מימין לשמאל ניתן לראות את שם האימפריה, תקופת קיומה כאימפריה ואזורי השליטה וההשפעה שלה.
אימפריה היא שליטה של מדינה אחת על שטחים נרחבים ואזורים גדולים המיושבים באוכלוסיות השונות (תרבותית ואתנית) מאוכלוסיית המדינה השולטת.
פיית השיניים