בית הכנסת העתיק באופולה נבנה בשנים 1840–1841 ברחוב בית החולים-Hospitalstrasse (שם הרחוב המעודכן רחוב שפיטלנה-Szpitalna) . המימון לבניית הבניין הגיע מתרומות חינם, אספנים, הלוואות השקעה ורכישת מקומות תפילה. הרב הליברלי אברהם גייגר מוורוצלב השתתף בחנוכת בית הכנסת בסוף דצמבר 1841 .
הבניין תוכנן בסגנון אדריכלות נאו-קלאסית. אולם התפילה הראשי נבנה בתוכנית מלבנית במידות 14.7 מטרים הרוחב ו- 20 מטרים האורך. בקומת הקרקע היו משרדי קהילה ובית ספר יהודי דתי, וחדר התפילה הראשי היה בקומה הראשונה . בשנת 1893 הורחב בניין בית הכנסת על ידי הוספת שתי חזיתות מדרום מערב (על פי תכנון של האדריכל פליקס הנרי).
הגידול המתמשך במספר חברי הקהילה היהודית באופולה הביא לכך שהמבנה הפך קטן, מכדי להכיל את כל המתפללים. מסיבה זו, בשנות ה-90 של המאה העשרים החליטה הקהילה היהודית באופולה להקים בית כנסת חדש. לשם כך נרכשה כיכר ברחוב ההפנשטראסה, ובשנת 1896 נמכר בניין בית הכנסת הישן במכירה פומבית, תמורת 25.8 אלף מארקים גרמניים. תפילות הפרידה האחרונות בבית הכנסת נאמרו ביום שני, 21 ביוני 1897, ולאחריהן הועברו ספרי התורה לבית הכנסת החדש.
בית הכנסת (העתיק) שופץ לצורכי בית המלאכה הליטוגרפי של ההוצאה לאור של שמוציא לאור ארדמן ראבה. בזכות שינוי היעוד של הבניין, הוא שרד את פעולות ההרס והשמדה של סמלי התרבות היהודית בעיר, שבוצעו על ידי הנאצים החל משנת 1933 כששיאן היה בליל הבדולח.
בשנת 1953 הוקמה בבניין חנות ספרים. בשנת 1972 בוצע שפוץ נוסף בבניין, שבמהלכו שונה פנים בית הכנסת (לאולם הראשי הוכנס מנוף סחורות). מפברואר 2006, הבניין המשופץ אכלס את אולפן הטלוויזיה TVP Opole.
עיריית אופולה דואגת לשמר את המראה החיצוני של בית הכנסת, עם החלונות האופייניים המסתיימים בחצי עיגול ועל כן היא לא מאשרת לבצע שינויים בצורה החיצונית שלו.
בית הכנסת החדש שנהרס.
בית הכנסת החדש באופולה (רחוב פיאסטובסקה-Piastowska) נבנה בשנים 1893–1897.
בשנת 1893, תמורת סכום של 30 אלף מארקים גרמניים, קהילת יהודי אופולה קנתה כיכר ברחוב האפנשטראסה-Hafenstrasse (שם הרחוב המעודכן, רחוב פיאסטובסקה). לפני כן עמד במקום מפעל לעיבוד עורות של הבורסקאי כריסטוף. באביב 1894 החלה בנייתו של בית כנסת חדש שעלותו הסתכמה ב־200,000 זלוטי. הבניין כלל 600 מקומות ישיבה (300 באולם הראשי לגברים ו-300 לנשים בעזרת הנשים) וכיפה ענקית. הבניין תוכנן על ידי האדריכל הגרמני פליקס הנרי .
ב־21 ביוני 1897 הועברו ספרי התורה בחגיגיות מבית הכנסת הישן, ולמחרת נחנך בית הכנסת החדש על ידי הרב ליאו באק. הבניין זכה מהר מאוד לאהדת תושבי אופולה, שהחלו לכנות אותו "קישוט העיר".
מבנה הלבנים הוקם בסגנון אדריכלות מורית. האלמנט הבולט הייתה הכיפה גדולה, שנראתה היטב מכל מקום בעיר. ליד בית הכנסת הוקמו משרדי הקהילה, חדר תפילה קטן, ספרייה, ארכיון, חדר ישיבות של ועד הקהילה, חדר לתשמישי קדושה ומקווה.
התפילות האחרונות שנשאו בבית הכנסת היו ב־9 בנובמבר 1938, ליל הבדולח. במהלך ליל הבדולח, הכריחו הנאצים את הרב הנס הירשברג להצית את בית הכנסת. לאחר מכן הרסו את שרידי הקירות ששרדו לאחר שריפת בית הכנסת. באפריל 1939 נותרה רק כיכר ריקה במקום בו עמד בית הכנסת. רק הבית בו התגוררו שמש בית הכנסת והגנן ובית מטבחיים הכשר שרדו מכל המתחם .
בשנות השישים של המאה העשרים נבנה במקום גן ילדים.
הנצחה.
בשנה 1998 הוצב במקום סלע הנצחה ועליו נקבע לוח זיכרון שבו נכתב בשלוש שפות עברית, פולנית וגרמנית:
בית הקברות.
בית העלמין היהודי באופולה (ברחוב גרניצנה-Graniczna) הוקם בשנת 1821 מחוץ לגבולות העיר באותם ימים, בנובה וייס קרולבסקה -Nowa Wieś Królewska (2.5 ק"מ דרומית מגבולות העיר דאז). מוקדם יותר קברו יהודי אופולה את מתיהם בבית העלמין של קהילת האם שלהם, קהילת יהודי צילץ.
הקהילה היהודית באופולה החלה במאמצים להקים בית קברות משלה בשנת 1812. ב־3 ביולי 1816 נתקבלה ההסכמה מרשויות העיר להקמת בית הקברות. ב-16 בפברואר 1817 נתקבלו גם האישורים המתאימים. בשנת 1817 נרכשה אדמה בשטח של 1.2 דונם מהחקלאי יוזף קורפייר תמורת 600 טאלרים. הפתיחה הרשמית של בית העלמין התקיימה בשנת 1822. מאידך האדם הראשון שנקבר במקום היה גימפל פוזנר, מורה שנפטר בסתיו 1821 .
שטח בית העלמין ששטחו היה 1.2 דונם התמלא במהירות, ולכן בשנת 1866 נרכשה קרקע נוספת של 4.375 דונם. בשנת 1870, בחלק המזרחי של הנקרופוליס, הוקם בית לוויות (טהרה) ובית מגורים לשומר בית העלמין. בשנת 1930 הוחל בניית גדר הלבנים מחדש. החלק הצפוני נבנה מחדש, גדר הבטון הפכה לקיר אבן חול דקורטיבית.
בתחילת 1933 נרכשו אדמות לבית קברות יהודי חדש באופולה. האדמות שנרכשו היו בבית העלמין העירוני שנפתח באותה שנה באופולה. עם זאת, בשל האנטישמיות המתגברת ועזיבת יהודים רבים למערב, הקהילה מכרה חלק מהאדמת בית הקברות בשנת 1936 והשאר נמכר בשנת 1939 .
בשנת 1939 בית הקברות ברחוב גרניצנה הפך לנחלת האגודה היהודית בגרמניה (Reichsvereinigung der Juden). במהלך מלחמת העולם השנייה בית הקברות שרד ולא ניזוק יותר מדי.
בשנת 1946 נשלט בית הקברות על ידי הקהילה היהודית מוורוצלב. בשנת 1947 שיפצה הקהילה את בית הלוויות והעסיקה שוער ואיש תחזוקה שיתחזק את המקום. לאחר מותו של השוער בשנת 1957, בית העלמין התחיל להיהרס. כנראה אז נשדדו מצבות יקרות ערך והנקרופוליס נפגע קשות. הקבורה האחרונה התרחשה בשנת 1960. בשנת 1963 נסגר רשמית בית הקברות .
בשנת 1969 הסכימו שלטונות העיר להפריד חלק שטח מבית העלמין עם בית הלוויות, חדר הטהרה ודירת השומר. כל יתר הבניינים נהרסו. במקומם נבנו, בניין מגורים ובתי מלאכה.
בשנים 1976–1977 הרשויות העירוניות ניסו להציל את בית העלמין המתמוטט. באותה תקופה נבנו החלקים הדרומיים והמערביים של גדר הלבנים יחד עם שער כניסה חדש בצד המערבי (רחוב גרניצנה).
בשטח 3.98 דונם שרדו כ־150 מצבות, העתיקה שבהן משנת 1821 (גימפל, בנו של אברהם פוזנר, נפטר בתאריך ב' במרחשון התקפ"ב, 28 באוקטובר 1821). המרכיב האופייני המשותף בבתי הקברות היהודיים היה כתיבה בגרמנית על גבי המצבות. זו הייתה תוצאה של התבוללות יהודי גרמניה ועזיבתם את היהדות האורתודוקסית אל עבר היהדות הרפורמית. כתובות בעברית על גבי המצבות היו נדירות, במצבות מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הקבורה האחרונה הייתה ב־13 במאי 1940; באותו היום נקברה פולה שרה טוקוס .
בית הקברות הוא פנתיאון מוזר של יהודי אופולה. רבנים, סוחרים עשירים, רופאים, רוקחים, עורכי דין ויזמים מפורסמים נחים שם זה ליד זה. בין המצבות הרבות בולטת האנדרטה הנאו-בארוקית של מקס פרילנדר (נפטר 1897) ואשתו לינה, לבית זאקס (נפטרה בשנת 1927). מצבה זו נהרסה ביוני 2005.
סקר שבוצע בשנים 1986–1987 אישר שקיימות במקום מצבות שמורות . המצבות היו עשויות שיש לבן, גרניט אפור ושחור, גיר ואבן חול. המצבות מהמאה ה-20 עשויות בדרך כלל מאבן חול או טרצו. למצבות האבן השטוחות עיטורים וכתובות אופייניות בעברית ובגרמנית. בחלקם ניתן לראות שרידי ציורים דקורטיביים. אין מידע על קברי אחים בבית העלמין.
האזור מגודר לחלוטין עם קיר לבנים מטויח. הגבולות בין הקברים לא נשמרו. במקור, שטח בית העלמין היה 5.475 דונם, מהם השתמרו 3.98 דונם. בחלקו המזרחי של בית העלמין נבנו בית מגורים ובית מלאכה. הכניסה לבית העלמין מהדרך הציבורית דרך השער שסגור בדרך כלל. בית הקברות מבוקר לעיתים רחוקות. השחתה באזור מהווה איום קל. האזור מסודר ומכוסה עצים.
באוגוסט 2005 ביוזמת הקרן לשימור המורשת היהודית בפולין ביצעו צעירים מפולין, ישראל וגרמניה עבודות ניקיון בבית העלמין באופולה. עבודות ניקיון רגילות מבוצעות על ידי חברת עבודות עירונית מאופולה. העבודות מוזמנות על ידי עיריית אופולה.
סהדי שקרי אאוגרייהו זילי
סהדי שקרי אאוגרייהו זילי הוא פתגם ארמי, שמשמעותו היא שהעדים שנשכרים להעיד עדות שקר הם בזויים גם בעיני אלה ששוכרים את שירותם.
מקור הביטוי.
הביטוי מופיע בתלמוד כאזהרה לעדים. לפני שהם מעידים, מזהירים אותם בטענה זו, שעדי שקר אינם חשובים גם בעיני שוכריהם. כך מפרש רב אשי בשם נתן בנו של מר זוטרא את דברי המשנה
הביטוי המקראי עליו מסתמך הביטוי לקוח ממעשה כרם נבות, שם איזבל מיעצת לאחאב להשתמש בעדי שקר כדי להביא למותו של נבות. הביטוי בו איזבל משתמשת לגבי עדי השקר הוא "בני בליעל".
הרמב"ם ובעקבותיו השולחן ערוך הגדירו את האזהרה לעדים כך:
בספרות האחרונים הביטוי משמש לעיתים במשמעות שאפילו ההולכים בדרך מסוימת מכירים בשקרה, בדומה לביטוי ניכרים דברי אמת.
פירקאנמה
פירקאנמה (בפינית: Pirkanmaa, בשוודית: Birkaland) הוא אזור בפינלנד הגובל בסאטקונטה, אוסטרובוטניה הדרומית, פינלנד המרכזית, פּאייט-המה, קאנטה-המה ודרום-מערב פינלנד. האזור נקרא גם טמפרה.
זהו האזור השני בגודלו מבחינת אוכלוסייה בפינלנד ונכון ליולי 2020, מונה 518,703 תושבים .
רשויות מקומיות.
האזור כולל 22 רשויות מקומיות, 12 מהן ערים (מסומנות):
סמל האזור.
סמל האזור נוצר בשנת 1957 על ידי האמן והמעצב הפיני גוסטף הרמן פון נומרס. צבעי הסמל מתארים את היסטוריית האזור - הזהב מתאר את סטקונטה והאדום מתאר את האמה, שני אזורים היסטוריים שהיו קיימים במקום.
מזון מקומי.
מוסטמקארה (בתרגום - נקניקיה שחורה) הוא מאכל אופייני לאזור, שנהוג לאכול בתוספת ריבת חמוציות הרים. הנקניקיה יוצרה לראשונה במאה ה-19 באזור ונמכרת בעיקר בדוכני שווקים.
יום קיץ בקנגסלה.