רימסקי-קורסקוב חזר לסנקט פטרבורג במאי 1865. בזכרונותיו הוא מספר, כי כשחזר לסנקט פטרבורג, אף כי חובותיו למדינה הסתכמו בשעתיים של עבודה פקידותית, הרצון להלחין "נבלם… לא העסקתי את עצמי במוזיקה בכלל." אולם שיחה עם באלאקירב בספטמבר 1865 גרמה לו "להתרגל מחדש למוזיקה ומאוחר יותר לצלול לתוכה". על פי הצעתו של באלאקירב, הופעתו הראשונה הייתה בדצמבר, אותה שנה, בהנחיית באלאקירב בסנקט פטרבורג. הופעה שנייה התקיימה במרץ, 1866 בניצוחו של קונסטנטין ליאדוב (אביו של המלחין אנטולי ליאדוב). ההתכתבות בין רימסקי-קורסקוב לבאלאקירב מראה בבירור שכמה רעיונות לסימפוניה מקורם בבאלאקירב. באלאקירב לא עצר רק בתיקון יצירה מוזיקלית אלא אף לעיתים קרובות היה מלחין אותה מחדש ליד הפסנתר. רימסקי-קורסקוב נזכר:"תלמיד כמוני היה צריך להגיש לבאלאקירב קומפוזיציה. ארבע או שמונה התיבות הראשונות. באלאקירב היה מבצע מיד תיקונים, ומציין כיצד לעצב מחדש את המוזיקה. הוא היה מותח עלי ביקורת, היה משבח ומשבח את שתי התיבות הראשונות, אבל היה מטיף על השתיים הבאות, לועג להן ומשתדל מאוד לגרום למחבר לסלוד מהן." רימסקי-קורסקוב.רימסקי-קורסקוב נזכר מאוחר יותר: "באלאקירב לא התקשה להסתדר איתי. לפי הצעותיו, שיכתבתי בקלות רבה את הפרקים הסימפוניים שהולחנו על ידי והבאתי אותם להשלמתם בעזרת העצות והאלתורים שלו". אף על פי שרימסקי-קורסקוב הבין מאוחר יותר שהשפעתו של באלאקירב חונקת, והשתחרר ממנה, זה לא מנע ממנו בזיכרונותיו לשבח את כישרונותיו של המלחין המבוגר כמבקר וחבר.
פנטזיה על נושאים סרביים, ביקורות וסיקור שכתב צ'ייקובסקי בנושא.
בהדרכתו של באלאקירב, פנה רימסקי-קורסקוב ליצירות אחרות. הוא התחיל סימפוניה ברה מינור, אבל הרגיש שהיא דומה מדי לסימפוניה התשיעית של בטהובן ונטש אותה. הוא השלים פתיחה על שלושה נושאים רוסיים, המבוססת על פתיחי שירי עם של באלאקירב, וכן פנטזיה על נושאים סרביים שבוצעה בקונצרט שניתן לתומכי הפאן סלאביזם בשנת 1867. בסקירתו על קונצרט זה, המבקר הלאומני ולדימיר סטאסוב טבע את הביטוי Moguchaya kuchka (Могучая кучка) עבור חוג באלאקירב. מזה יצא המונח: החמישה. ביקורת אחרת על ביצוע הבכורה של מגזין "אנטרקט" הלך כך: המוזיקה "פנטזיה סרבית" מאת מר רימסקי-קורסקוב יכולה באותה מידה להיקרא הונגרית, פולנית, ג'יבריש - זה כל כך חסר צבע, חסר אישיות, חסר חיים!" על ביקורת זו העיר פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי בסיקוטר משלו שערך בנושא:
באחד הקונצרטים של האגודה למוזיקה רוסית, ולאחר מכן בקונצרט של מנהלת התיאטראות הקסריים, ב-19 בפברואר, בוצעה "הפנטזיה הסרבית" [פנטזיה על נושאים סרביים] על ידי מלחין רוסי צעיר שמושך כעת את הסימפתיים של ציבור סנקט פטרבורג, מר רימסקי-קורסקוב. בואו נאשים את הקהל במוסקבה בעובדה שהוא היה אדיש למדי לעבודה הקסומה הזו של מוזיקאי רוסי שמופיע לראשונה בעיר שלנו. בכל העולם התרבותי אין ציבור כזה, שיהיה בלתי ניתן להתחבב עליו בשיפוטיו, המתבטא בשתיקה. אם יש ערים ומדינות כאלה שבהן, כתוצאה מהכנה היסטורית ובזכות השפעת הביקורת שכבר התבססה זה מכבר על יסודות אסתטיים מוצקים, ניתן במידה מסוימת לתפוס את הטעמים הרווחים של הציבור, ובהנחה מסוימת קריטריון בו, לדרוש הערכה הוגנת של כל תופעה בתחום האמנות, אז מוסקבה לא יכולה בכל מקרה להיכלל בין ערים כאלה. אנו מכירים חד משמעית את מבקר העיתון "אנטרקט" במוסקבה כמבקר כזה שאולי לא מבין [במוזיקה], אבל תמיד רוצה להבין. הדיווחים המוזיקליים המופיעים בטורים של עיתון זה חושפים בכותבם אדם, אולי לא לגמרי כשיר, אבל בכל מקרה כזה שמתנהג ביושר ובאהבה לעסקיו. על אחת כמה וכמה עצוב היה לנו לקרוא את הביקורת של מר נזנדטס [מבקר העיתון "אנטרקט"] על "פנטזיה על נושאים סרביים", שלדעתנו, מאת מר רימסקי-קורסקוב, הוא מוכשר ביותר. זה מה שקראתי בעמוד ג' מס' 8 של העיתון "אנטרקט":
"פנטזיה סרבית" מאת מר רימסקי-קורסקוב אפשר באותה מידה להיקרא הונגרית, פולנית, ג'יבריש - זה כל כך חסר צבע, חסר אישיות, חסר חיים!". [ממשיך צ'ייקובסקי,] קשה לנו לחשוב שהמילים המרות והלא טובות הללו היו היחידות שנאמרו בעיתונות במוסקבה על יצירתו של מוזיקאי צעיר ומוכשר, שכל אלה שאוהבים את האמנות שלנו מצפים לו כל כך הרבה תקוות מבריקות. אנו ממהרים לתקן את טעותו של מר נזנדטס, ובשם כל מוסקבה המוזיקלית, שולחים מילת הזדהות למחבר "פנטזיה סרבית". רימסקי-קורסקוב הופיע באופק המוזיקלי שלנו לפני שנתיים עם סימפוניה [הסימפוניה הראשונה שלו, 1871] שהועלתה בסנקט פטרבורג באחד הקונצרטים של בית הספר למוזיקה חופשית בניהולו של באלאקירב וגרמה להסכמה נלהבת של הציבור [על כישרונו] והמוזיקה המקומית. הסימפוניה הזו, שנכתבה בצורה של סימפוניות גרמניות רגילות [קלאסיות], הייתה הניסיון הראשון של כישרון צעיר, [ש]עדיין חסר יכולת טכנית. החלקים הראשונים והאחרונים שלה [של הסימפוניה], לא זוהרים בחידוש של תגלית מלודית, ולא היופי של הפיתוח הפוליפוני של נושאים שהביאו לשלמות מדהימה, לא התחכום של הצורה, ולא הברק של כלי נגינה, היו החלקים החלשים ביותר בניסיון הראשון בתחום המוזיקה הסימפונית. אבל באדג'יו ובסקרצו, הראה כישרון חזק. במיוחד האדג'יו, שנבנה על שיר עממי על השבט הטטרי, מקוריות הקצב (בשבעה רבעים), קסם הכלי, לא מתוחכם ככל שיהיה, לא מכוון לאפקט, חדשנות הצורה ובעיקר רעננות התפניות הרוסיות הטהורות של ההרמוניה הרשימה את כולם וחשפה מיד במר רימסקי-קורסקוב כישרון סימפוני יוצא דופן. לאחר הסימפוניה שלו כתב מר רימסקי-קורסקוב עוד כמה רומנים, פתיח לשירי עם רוסיים, "פנטזיה סרבית" ולאחרונה גם שיר סימפוני המבוסס על הפואמה הרוסית "סדקו". מתוכם מוקדש לגיליון שנדפס בגיליון האחרון של "המבשר של אירופה" מאמר מאת החוקר והביוגרף המפורסם של גלינקה, ולדימיר סטאסוב:
"מכל יצירותיו של מר רימסקי-קורסקוב, למרבה הצער, הצלחנו לשמוע רק את "פנטזיה סרבית", אותה יצירה שעליה נכתב הפתק הנוכחי. איננו יודעים באיזו מידה הייתה למר רימסקי-קורסקוב הזכות לקרוא לפנטזיה זו "סרבית". אם המוטיבים שעליהם היא בנויה הם באמת סרביים, אז מעניין מאוד לדעת מדוע למנגינות אלו יש סימנים כה ברורים להשפעת המוזיקה של אומות המזרח על היצירתיות העממית של הסרבים. אבל בואו ניתן פתרון לשאלה הזו למזרחנים ולסלאבופילים ונסתכל על "פנטזיה סרבית" מנקודת מבט מוזיקלית גרידא. זה מתחיל בהקדמה הבנויה על הנושא הראשון המעולה. הנושא הזה, המלא בסוג של אושר מזרחי ויעיל מאוד בגמלוניותו הכרומטית, מושמע לסירוגין על ידי קבוצות שונות של התזמורת, בכל פעם עם הארה חדשה שלו באמצעות הרמוניה וכלי נגינה; אבל הפזמון של המנגינה, בניגוד לתחילתו, עם חזרה בלתי פוסקת, נאחז באותה הרמוניה באיזו עקשנות כואבת. קשה להעביר במילים את הרושם הקסום שעושים הניגודים ההרמוניים הללו, המאבק השובב הזה של גורמים מוזיקליים שונים, שנפתר לבסוף על ידי אקורד אחד קצר אך מחריש אוזניים של התזמורת כולה. לאחר הפסקת מנוחה די ארוכה, מופיע נושא ריקוד לוהט - תחילה בכלי המיתר עצמם, ולאחר מכן מלווה בתקיעות לסירוגין של חצוצרות וטרומבונים.
[ממשיך וכותב צ'ייקובסקי,] גבולותיה של כתבה קטנה בעיתון אינם מאפשרים לנו להתחקות אחר כל המבוא ליצירתו של מר רימסקי-קורסקוב, פעימה אחר פעימה. בוא נגיד ששני הנושאים, המשנים זה את זה בלי סוף, בסופו של דבר מתמזגים יחד וחוזרים למוטיב הראשי עם סיבובי האפיון המגוונים ביותר בחגיגיות מהירה. אפשר לומר בבטחה שמכל הבחינות, המלחין הצעיר שלנו, במהלך השנתיים שחלפו בין הופעת הסימפוניה שלו לביצוע "פנטזיה סרבית" במוסקבה, התקדם משמעותית. אך איננו רוצים לטעון כי מר רימסקי-קורסקוב כבר צועד בדרכו האיתנה של כישרון בוגר לחלוטין. הסגנון שלו עדיין לא מוגדר; השפעתם של גלינקה, דארגומיז'סקי והחיקוי של הטכניקות של מר באלאקירב מסומנים בכל שלב. הבה נזכור כי מר רימסקי-קורסקוב הוא עדיין איש צעיר ועתיד שלם לפניו, ואין ספק שהאדם המחונן המופלא הזה עתיד להפוך לאחד ממיטב המלחינים של רוסיה."
רימסקי-קורסקוב באותו זמן הלחין גם את הגרסאות הראשוניות של האופרה שלו סדקו והסוויטה הסימפונית שלו: אנטאר , מה שחיזק את המוניטין שלו ככותב יצירות תזמורתיות.
יחסים הולכים ונחלשים.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, האמנות שלו נכנסה לעידן חדש. זה נגרם כתוצאה של שני אירועים: עצמאותו מבאלאקירב ולאחר מכן ריחוקו האיטי מחברי החמישה ותחילת עבודתו כפרופסור. היחסים בינו לבין באלאקירב הידרדרו כבר בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19. הסיבה לכך הייתה בעיקר באלאקירב, שלא רצה להכיר בכך שתלמידו מתבגר ומנסה למצוא דרך עצמאית. הוא רצה להמשיך להיות דמות אב בשביל רימסקי-קורסקוב, אבל הוא נתקל בהתנגדות חזקה יותר ויותר. הכבוד המסור והבלתי מותנה הקודם של רימסקי-קורסקוב הפך אט אט לגישה ביקורתית. מערכת היחסים קטנה עוד יותר כאשר באלאקירב בעל החשיבה החופשית נפל בו-זמנית למיסטיקה דתית ולתנועה הסלאבופילית. בגלל זה, שאר חברי החמישה ניתקו איתו לאט לאט מגע. כשבאלאקירב נכשל בקבלת ההנהלה על בית הספר למוזיקה חופשית, הוא החליט לפרוש. הוא נסוג לתוך עצמו, נעשה יותר ויותר ממורמר, התנכר מחבריו הוותיקים, ולזמן מה ויתר על כל הפעילויות המוזיקליות. בורודין ורימסקי-קורסקוב נכנסו אז למרכז קבוצת החמישה.
החמישה.