בפרוץ המלחמה היה ויידלינג מפקד רגימנט הארטילריה ה-56, ופיקד עליו במהלך המערכה בפולין, כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-20 במסגרת הקורפוס הממונע ה-19. ב-1 באפריל 1940 מונה ויידלינג למפקד רגימנט הארטילריה ה-20, וב-1 באפריל 1940 מונה ויידלינג למפקד אגד הארטילריה ה-128, שהיה חלק מהקורפוס הממונע ה-40. במהלך המערכה על צרפת לחם ויידלינג במסגרת הקורפוס שהיה חלק מהארמייה הרביעית, ובמהלך המערכה בבלקן לחם עמו כחלק מהארמייה ה-12. במהלך מבצע ברברוסה פעל הקורפוס החל מספטמבר 1941 כחלק מהארמייה התשיעית, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית. ב-1 בינואר 1942 מונה ויידלינג למפקד הדיוויזיה ה-86, שפעלה תחת פיקוד הארמייה התשיעית כחלק מהקורפוסים ה-6, ה-23, ה-27, ה-41, וה-46 לסירוגין, וב-15 בינואר 1942 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בפברואר 1942 הועלה ויידלינג לדרגת גנרל מיור, וב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך בקרב קורסק לחם ויידלינג עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מההקורפוס ה-20 במסגרת הארמייה התשיעית, ולאחר מכן הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-56 שפעל כחלק מהארמייה השנייה. ב-15 באוקטובר 1943 מונה ויידלינג למפקד קורפוס הפאנצר ה-41 שהיה חלק מהארמייה התשיעית, וב-1 בינואר 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים. ב-22 בפברואר 1944 קיבל ויידלינג על פעולותיו בקרבות תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובמהלך מבצע בגרטיון ספג הקורפוס שבפיקודו אבדות כבדות והצליח לבלום את המתקפה הרוסית רק על נהר הויסלה. בין ה-28 ביוני ל-15 באוגוסט פיקד ויידלינג אף על הקורפוס ה-6, שהיה חלק מהארמייה הרביעית. ב-28 בנובמבר 1944 קיבל ויידלינג על פעולותיו בקרבות תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-12 באפריל 1945 הוא מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-56 שהיה חלק מהארמייה התשיעית בפיקודו של גנרל תאודור בוסה. הארמייה הזאת הייתה חלק מקבוצת ארמיות ויסלה בפיקודו של גנרל גוטהרד היינריצי שהצליחה להדוף את הרוסים ביום הראשון של הקרב על ברלין אבל אחר כך נאלצה לסגת.
מפקד ברלין.
ב-16 באפריל 1945 נפתח הקרב על ברלין. ויידלינג היה מפקד קורפוס הפאנצר ה-56 שהיה חלק מהארמייה התשיעית בפיקודו של תאודור בוסה. לאחר קרבות עזים נאלץ ויידלינג לסגת כדי להימנע מכיתור. באותו זמן פשטה שמועה שהוא העתיק את מפקדתו מדרום מזרח לברלין אל דבריץ מצפון לפוטסדם וממערב לברלין. כאשר נודע הדבר לבוסה והיטלר הם הורו להדיחו לאלתר, להעמידו למשפט צבאי ולהוציאו להורג. כשהודיע לו הנס קרבס על כך עזב ויידלינג את יחידתו ומיהר להפגש עם היטלר בפיהררבונקר.
הוא נפגש עם היטלר ב-22 באפריל 1945 והציג לפניו את פרטי הקרב הנכונים וכי נסוג 1-2 ק"מ בלבד כדי לא להיות מכותר והקורפוס שלו נמצא ממזרח לברלין ומגן עליה. היטלר התרשם ממנו ולא רק שביטל את החלטתו להוציאו להורג אלא שמינה אותו למחרת, ב-23 באפריל 1945, למפקד העיר ברלין. ויידלינג קבל בעל כרחו את התפקיד הבלתי אפשרי היות שידע שהמצב אבוד הוא השיב לקרבס שהודיע לו על המינוי: "חבל שלא הורית לירות בי, כך לא הייתי חייב לשתות מכוס התרעלה". הוא קבע את מפקדתו בבנדלרבלוק. ב-29 באפריל 1945 הגיע לישיבה בפיהררבונקר, אמר להיטלר שהקרב אבוד והציע להקצות כוחות שיאפשרו לו לפרוץ מהבונקר אך היטלר סירב ולמחרת התאבד ובעקבותיו גבלס וקרבס.
ויידלינג שהיה המפקד הבכיר ביותר בעיר החליט להיכנע. הוא שלח תשדורת לרוסים על רצונו להיכנע. לאחר שנענה חיובית הוא שלח את ראש מטהו פון דופינג שהציע כניעה של כבוד והפסקת אש מיידית. לאחר מכן התמסר ויידלינג לרוסים, הובא למפקדתו של גנרל וסילי צ'ויקוב ברובע טמפלהוף וחתם על כתב הכניעה אור ליום 2 במאי 1945.
לאחר המלחמה.
ויידלינג ופון דופינג הוטסו לברית המועצות ב-9 במאי 1945 כשבויי מלחמה והועברו לחקירות הנ.ק.וו.ד. פון דופינג הוחזר לגרמניה ב-1955. ויידלינג הועמד ב-27 בפברואר 1952 בפני בית דין צבאי ונידון ל-25 שנות מאסר. הוא מת ב-17 בנובמבר 1955 בבית כלא של הקג"ב בעיר ולדימיר מטרשת עורקי הלב.
דמותו של ויידלינג מגולמת בסרט "הנפילה" (2004).
שלמה זלמן אולמן (הונגריה)
רבי שלמה זלמן אולמן (ה'תקנ"ב - י"א בטבת תרכ"ג, 1863) היה אב"ד מאקו (מאקאווא). מפורסם על שם ספר השו"ת שלו, יריעות שלמה.
ביוגרפיה.
שלמה זלמן נולד לרבי שלום אולמן "חריף" בעל ה'דברי ר"ש'. נישא בראשונה לבתו של הרב בונם איגר אחיו של רבי עקיבא איגר. כיהן ברבנות כשתי שנים בקהילת צ'אברנדק. בשנת תקפ"ו החל לכהן כאב"ד מאקאווא במשך שלושים ושבע שנים.
לאחר שנפטרה אשתו נישא שנית לשרה טשארנא בת רבי יצחק אייזיק.
נפטר באור ליום שישי י"א בטבת תרכ"ג ונקבר ביום ראשון שלאחריו.
משפחתו.
בנו הבכור יוסף אולמן, הרב משה אולמן רב קהילת מחזיקי הדת בגרוסוורדיין, בתו גיטל נישאה לנפתלי שטערנבערג מקראלי, בתו ראצל נישאה לעקיבא לעווינשטיין, רפאל אולמן, שלום אולמן, בתו לאה זילבר, בתו ריזל נישאה לשמעון פאללאק, עוזר אולמן, בתו שרל נישאה לרב אליהו קליין, ישראל אולמן, יששכר אולמן, בתו בלומא נישאה לצבי הירש דראטה מבולדווא, יהודה אולמן, בנימין אולמן.
נכדו הרב פנחס זליג שוורץ, רבה של מאד, הדפיס את ספריו.
בנו ישראל אולמן היה איש עסקים נודע לצד היותו תלמיד חכם, וכיהן כראש הקהילה בעיר אוראדיה (גרוסוורדיין) ברומניה, בנו שלמה זלמן כיהן אחריו בתפקיד ראש הקהל, והוא עם אחיו יעקב אשר, הוציאו לאור את ספרו של זקינו שו"ת יריעות שלמה, עם הערות בשם "בני ישראל". הוא עמד בקשר עם רבנים ואדמורי"ם נודעים, ביניהם עם האדמו"ר הרש"ב מליובאוויטש ובנו הריי"צ. נכדם הרב שלמה זלמן מראשוני תלמידי ישיבת פוניבז', כיהן כדיין ורב קהילה בבני ברק.
נכדו הרב שלמה זלמן אולמן, בן בנו הרב משה, היה רבה של ביסטריץ נשיא הלשכה האורתודוקסית בזיבנברגן. נפטר בו' באלול, תרצ"א. אחריו כיהן כרב חתנו הרב מאיר שפיץ. נרצח בשואה סיוון תש"ד. בנו הרב משה שפיץ מילא את מקומו אחרי השואה, ולימים הקים בית מדרש ביסטריץ בשכונת בורו פארק בארצות הברית. חתנו הוא האדמו"ר הרב זלמן לייב טייטלבוים מסאטמר. נכד נוסף, הרב נח צבי (בנו של הרב משה), כיהן כרבה הראשון של קהילת מחזיקי הדת באנטוורפן.
כמה מצאצאיו של הרב משה אולמן, מכהנים היום בכהונות רבניות, ביניהם הרב אברהם יצחק אולמן, חבר הבד"ץ של העדה החרדית בירושלים, המכהן מטעמה כרב שכונת גבעת שאול בעיר. הרב שלמה זלמן אולמן, דיין ומורה הוראה בבית דין ובית הוראה של הרב שמואל וואזנר בשכונת זיכרון מאיר בבני ברק, ואב"ד מודיעין עילית. שניהם נכדי אברהם יצחק אולמן מזכיר הקהילה החרדית באוראדיה, בנו של הרב משה אולמן.
ספריו.
בשנת תרי"ד הדפיס את ספרו הראשון יריעות שלמה חלק א על יורה דעה סימן סא.
ואלו הספרים שנדפסו אחרי פטירתו:
בשנת תשס"ט יצאו עוד מכתביו בהוצאה חדשה ומוגהת על ידי צאצאו, חיים אריה שפיץ.
אלכסנדר דיטיאטין
אלכסנדר דיטיאטין (ברוסית: Алекса́ндр Никола́евич Дитя́тин; 7 באוגוסט 1957, לנינגרד) היה מתעמל סובייטי. אלוף אולימפי (מוסקבה 1980), בעל 10 מדליות, מהן 3 זהב ואלוף עולם 1979 ו-1981).
ביוגרפיה.
אלכסנדר דיטיאטין נולד בלנינגרד והחל להתאמן בגיל 9. בשנת 1973 הוא ניצח באליפות ברית המועצות בקבוצת גילו. בשנת 1975 הוא השתתף באליפות ברית המועצות לבוגרים ולהפתעת כולם ניצח בקרב-רב. בשנת 1975 הוא נכלל בנבחרת ברית המועצות לצד מעמלים ותיקים כמו ניקולאי אנדריאנוב. הוא נשלח לאולימפיאדה וזכה בשתי מדליות כסף.
בשנת 1977 דיטיאטין נפצע ולא היה יכול להמשיך בהשתתפות בתחרויות. בשנת 1978 הוא חזר והשתתף באליפות עולם. הוא זכה במקום ה-3 בקרב רב ובמספר מדליות נוספות.
בשנת 1979 הוא זכה במספר מדליות באליפות העולם והיה מוכן לתחרויות אולימפיאדה בשנת 1980. באולימפיאדה הוא אכן היה בין הגיבורים הגדולים וזכה ב-8 מדליות מהם 3 זהב.
באליפות העולם של שנת 1981 דיטיאטין היה בין מובילי נבחרתו.
אומנם כבר בשנת 1983 הוא נאלץ לעזוב את הספורט התחרותי בעקבות פציעות. תקופה מסוימת הוא היה מאמן ילדים. בשנת 1995 הוא התחיל לעבוד במשמר הגבול בלנינגרד ועבד בו עד לשנת 2002. החל משנת 2002 דיטיאטין מלמד במכון לספורט בסנקט פטרבורג.
השתתפות אולימפית.
במהלך מונטריאול 1976 דיטיאטין היה הצעיר בנבחרתו. בתחרות קרב רב הוא הצליח להגיע למקום ה-4 ובקרב רב קבוצתי הוא זכה במדליית כסף עם נבחרתו. מדליית כסף נוספת הוא קיבל עבור תרגילי טבעות.
במוסקבה 1980, הוא היה בין מובילי הנבחרת לצד ניקולאי אנדריאנוב. בקרב צמוד דיטיאטין הצליח לנצח את אנדריאנוב בקרב רב ולזכות במדליית זהב. דיטיאטין קיבל מדליות זהב נוספות עבור תחרות קבוצתית וטבעות. דיטיאיטן זכה במדליה בכל תרגיל בו השתתף ובסך הכול זכה ב-8 מדליות שונות באולימפיאדה זו.
קרטרו
סנטיאגו דה קרטרו (בספרדית: Santiago de Querétaro), או בקיצור קרטרו, היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במדינת קרטרו הנמצאת במקסיקו. היא נמצאת באזור באחיו, כ-213 ק"מ צפון-מערבית למקסיקו סיטי.
כיום, זו אחת הערים הצומחות ביותר במדינה, כשכלכלתה מבוססת על תעשיות כמו כימיקלים, מוצרי נייר ומכונאות.
ב-1996, הוכרז המרכז ההיסטורי של העיר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
היסטוריה.
האזור יושב בסביבות 200 לספירה על ידי קבוצות מסו-אמריקאיות שהתקדמו צפונה.
מאוחר יותר הייתה קיימת שם התיישבות של בני העם האוטומי, שנהפכו לדיירי קבע עם פוליטיקה מתוחכמת בזמן האימפריה האצטקית, אשר התייחסה אליהם כאומה/מדינה האוטומית.