בשנת 1946, לאחר שאנטוניה גילתה שכל משפחתה הקרובה נספתה בשואה, היא ונסטור-זנון עזבו את לבוב. בעת העזיבה נסטור-זנון החליט לשנות את שמו ליוסף גרובר ובכך לאמץ את שם משפחתה של אנטוניה. לאחר שעזבו את לבוב היגרו יוסף ואנטוניה ולמחנה העקורים רוזנהיים שבגרמניה. בנם של הזוג הנשוי, פרדי, נולד ברוזנהיים בשנת 1947. בשנת 1948 אנטוניה, יוסף ופרדי גרובר עלו לישראל. משפחת גרובר התיישבה בקריית חיים, חיפה.
גרובר עבד במשך שנים רבות בחברת תעשיות פז בחיפה. הוא נפטר ב-16 בספטמבר 1979 ונקבר בבית הקברות הלטיני שבחיפה. במכתב תנחומים ששלח מנכ"ל החברה בספטמבר 1979 למשפחת גרובר, ציין את היותו של גרובר עובד מסור חרוץ, נעים הליכות שבלט ביכולתו, ידיעותיו, דיוקו , נאמנותו וביושרו.
במרץ של שנת 2012 אנטוניה הלכה לעולמה. בקשתה האחרונה הייתה להיקבר לצד בעלה בבית הקברות הלטיני (נוצרי קתולי) שבחיפה. "הוא הלך אחרי בחייו ואני אלך אחריו במותי", אמרה אנטוניה לבנה פרדי.
הכרה והנצחה.
במשך שנים רבות שמרה אנטוניה את סיפורה לעצמה. כשהייתה בת 88, פנתה ליד ושם כדי שיכיר בבעלה שהציל את חייה כחסיד אומות העולם. ב-6 בנובמבר 2005, יד ושם הכיר ביוסף (נסטור-זנון סניאדנקו) גרובר כחסיד אומות העולם.
בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה הוצבה אבן זיכרון לזכר יוסף גרובר. על האבן כתוב תקציר סיפורו.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורו של גרובר, אותר קברו בבית הקברות הלטיני בחיפה והוספה לוחית זיכרון על מצבתו.
Calls (תוכנית טלוויזיה)
Calls (בעברית: שיחות) היא סדרת דרמה ומדע בדיוני אמריקאית המבוססת על סדרה צרפתית בעלת אותו שם. הגרסה האמריקאית נוצרה על ידי פדה אלווארז והיא הפקה משותפת של אפל TV פלוס והרשת הצרפתית +Canal. הסדרה עלתה לשידור ב-19 במרץ 2021.
רקע.
הסדרה מגוללת את סיפורם של אנשים באמצעות השמעת שיחות הטלפון שלהם. השיחות מציגות בצורה כרונולוגית את המסתורין שמתחרש לקבוצה של אנשים זרים בזמן אירוע אפוקליפטי. כל פרק מציג סיפור אחר ברצף האירועים.
הסדרה לא מכילה צילומי וידאו אלא רק גרפיקה מינימלית המציגה לצופה את גלי הקול של השיחות.
ביקורות.
הסדרה זכתה בשנת 2021 בפרס אמי לבידור בפריים טיים על עיצוב גרפי, ומועמדת לפרס גילדת הכותבים של אמריקה 2022.
העונה הראשונה קיבלה ציון של 95% באתר Rotten Tomatoes. מנגד, בהוליווד ריפורטר כינו את הסדרה "פודקאסט עם שומר מסך" .
לואי לויזו דה גרנמזון
לואי לויזו דה גרנמזון (בצרפתית: Louis Loyzeau de Grandmaison; 21 בינואר 1861 - 18 בפברואר 1915) היה תאורטיקן צבאי צרפתי אשר, באווירה של התחדשות, קשר את התבוסה המשפילה של צרפת-פרוסיה לכך שהצרפתים הפסיקו להשתמש בשיטות של נפוליאון. דה גרנמזון טען לתמרונים מהירים של יחידות גדולות שעוסקות בהתקפות מהירות. אסכולת החשיבה שהוא הצטרף אליה שלטה בחשיבת הצבא הצרפתי עד 1914, אך בצורה שונה ששילבה את הפילוסופיה העכשווית של "רוח הלחימה". בסופו של דבר, תיאוריות אלו התבררו כלא מספקות נגד כלי נשק וטקטיקות מודרניות. הוא היה חבר ב-Nichan Iftikhar (מסדר התהילה), מסדר כבוד תוניסאי.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
דה גרנמזון נולד ב-21 בינואר 1861 בלה מאן, והצטרף כקצין לצבא הצרפתי ב-1883. הוא שירת ביחידות חי"ר קל, הרים ולגיון הזרים לפני שהתקבל לקורס להסמכה כקצין מטה. הוא היה תלמידו האהוב על פרדיננד פוש, שאפיין את המלחמה כקרב הרצון. הוא הוצב במטה הכללי ב-1906, החל לבנות על רעיונותיו של פוש תוך דגש מוגבר על ניידות מבצעית ותפיסת היוזמה.
רובה הצבא הצרפתי היה רובה לבל 1886 עם כידון 20 ½ אינץ'. תותחים כבדים גרמניים נחשפו בשנת 1900, אך בהשפעת איפוליט לנגלואה התמקדה צרפת בירי פגזי רסס מתותחים ניידים מודל 1897 עם מסלול שטוח שהותיר את הצוותים חשופים במקום תותחי הוביצר. בשנת 1911 הציע ראש הצבא הצרפתי ויקטור-קונסטנט מישל לחזור לדפוס הקבוע של תוכניות הצבא הצרפתי לאסטרטגיית הגנה במלחמה עם גרמניה. הוא הציע לפרוס צבא צרפתי בן מיליון כוחות בקו ורדן - נאמור - אנטוורפן כדי להתמודד עם המתקפה הגרמנית הצפויה. על מנת להעמיד צבא בסדר גודל כזה, יחידות מילואים צרפתיות יצטרכו להשתלב עם הצבא הפעיל מיד עם הגיוס. מישל זיהה מראש היכן אמורה להגיע המתקפה הגרמנית שלוש שנים מאוחר יותר, אבל הוא נתקל בזלזול של הצבא הסדיר בקציני מילואים ופוליטיקאים שרצו לכבוש מחדש את המחוזות האבודים של צרפת. המבצרים שהיו אמורים לשאת את נטל ההתקפה הגרמנית, כללו חיילי מילואים באיכות נמוכה, משום שהפיקוד העליון ראה בשימוש בכוחות סדירים במשימות לא התקפיות מיותר.
תוך שימוש במחלוקת כדי להכפיש את מה שהוא ראה כהתנגדות שמרנית לסגנון האגרסיבי החדש של ניהול מלחמה, פרסם מנהל המבצעים, לוטננט קולונל דה גרנמזון ספר הכולל שתיים מהרצאותיו לקציני המטה הכללי, שניתן לקרוא אותם כדוגלים במתקפה עזה. למרות היותם של קצינים בכירים כל כך, השיחות היו בבירור על טיפול בהרכבים גדולים מאוד. ספר מוקדם יותר של דה גרנמזון על טקטיקות חי"ר שנכתב כשהיה מייג'ור אכן נראה מזלזל בהתקפות שלא נעשו עם הכידון.
התגובה להתערבותו של דה גרנמזון הייתה חיובית לחלוטין ומישל, שדגל באסטרטגיה של שמירה על פעולות הכוחות לאורך הגבול עם אלזס ולורן, הודח והוחלף כראש המטה של הצבא הצרפתי על ידי ז'וזף ז'ופר שחייב את המפקדים להעניק פריבילגיה למתקפה. הוא גם הטיל על תוכנית XVII לשלב פלישה צרפתית מיידית לאלזס-לורן. ז'ופר נתמך מאוד על ידי ריימונד פואנקרה שהיה נשיא הרפובליקה, בחירתו ב-1913 נעזרה בשני מיליון פרנק של שוחד רוסי לעיתונות הצרפתית. פואנקרה צפה מלחמה בעוד שנתיים והודיע שכל מאמציו היה להתכונן אליה.
הסבר על תבוסתה של צרפת ב-1870 כתוצאה מהסחף שלה לעבר רוח של הגנה התחיל להיות מוצג כדרך להחזיר את המחוזות האבודים באמצעות התגברות על תותחים מודרניים ארוכי טווח וארטילריה ברצון ובעוז רוח. תורתו התקבלה בתקיפות והפכה לתורה השלטת בצבא הצרפתי עד סוף 1911, כאשר דה גרנמזון זכה בקידום לקולונל ופיקוד על רגימנט הרגלים ה-153. מתיחה של אדמון ביאה (שטען בכזב שמצא את תוכנית המלחמה הגרמנית מתחת למושב ברכבת) התקבלה ברווחה, והקו הצרפתי לאורך הגבול הבלגי ננטש על ידי ז'ופר בתחילת פעולות האיבה.
מלחמת העולם הראשונה.
בלחימה של אוגוסט 1914 נפצע דה גרנמזון שלוש פעמים תוך 24 שעות. האבדות העצומות והעדר הרווחים במהלך החודשים הראשונים של מלחמת העולם הראשונה כתוצאה מהתקפות גסות על לורן יצרו אקלים פסימי של דעת הקהל, בעוד מותם של כל כך הרבה מהקצינים הצעירים הטובים והנחושים ביותר בצבא נמשך זמן רב והביא להשפעות מזיקות. המתנצלים על נטיותיו הגרועות של ז'ופר בחודש הראשון של המלחמה הצביעו על חוסר מודיעין מועיל על כוונותיה של גרמניה כלפי ורדן, אך מישל פוטר בשל הצעה להגן על ורדן שצפתה נכון את תוכנית שליפן.
בינואר 1915 נמשכה העלייה המטאורית של דה גרנמזון, כאשר קיבל קידום לדרגת גנרל דה דיוויזיה, וקיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-53. הוא נהרג בפעולה בחודש הבא באזור סואסון.
הקורפוס ה-62 (האימפריה הגרמנית)
הקורפוס ה-62 (בגרמנית: Generalkommando zbV 62 היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. הקורפוס הוקם בינואר 1917 ופורק באוקטובר 1918.
היסטוריה.
הקורפוס ה-62 הוקם בינואר 1917.
עם תחילת מלחמת החפירות, זיהה הצבא הגרמני כי לא ניתן עוד לקיים את יחידת הקורפוס המסורתית, כלומר אחת המורכבת משתי דיוויזיות. בעוד שבמקרים מסוימים (ובמקומות מסוימים) היה די בקורפוס של שתי דיוויזיות, במקרים אחרים היה צורך ב-5 או 6 דיוויזיות. לכן, תחת פיקודו של הינדנבורג (מקיץ 1916), נוצרו מפקדות קורפוס חדשות ללא דיוויזיות אורגניות. הקורפוס החדש הזה נקבע כמפקדה כללית לשימוש מיוחד (בגרמנית: Generalkommandos zur besonderen Verwendung).
הקורפוס ה-62 נפרס בבלקן והיה חלק מהארמייה ה-11 הגרמנית, אם כי כלל בעיקר כוחות בולגריים, ולחם בחזית המקדונית עד לפירוקו באוקטובר 1918.
מפקדים.
לקורפוס ה-62 היו המפקדים הבאים במהלך קיומו:
כפר התימנים
תכסילא
תכסילא (באורדו: ٹیکسلا בפאלי בראהמי: 𑀢𑀔𑁆𑀔𑀲𑀺𑀮𑀸, בסנסקריט: तक्षशिला, מילולית מסנסקריט "אבן חצובה") היא אתר ארכאולוגי ב במחוז פנג'אב בפקיסטן. האתר שוכן כ-25 קילומטרים צפונית-מערבית לאסלאמאבאד ורוואלפינדי, ו-25 קילומטרים דרומית-מערבית ל, במחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה, ממש ליד הדרך הראשית הגדולה המפורסמת.
תכסילא הייתה עיר חשובה בהודו העתיקה משום ששכנה בצומת המרכזי של תת-היבשת ההודית ומרכז אסיה, על הגדה המזרחית של נהר האינדוס. היא הוקמה בשנת 600 לפנה"ס בערך. כמה חורבות בתכסילא מתוארכות לתקופת האימפריה האחמנית במאה ה-6 לפנה"ס, ואחריהן התקופות של האימפריה המאורית, ה, ה ואימפריית קושאן.
בשל מיקומה האסטרטגי, החליפה תכסילא ידיים פעמים רבות במהלך מאות השנים, כאשר אימפריות רבות התחרו על השליטה בה. כאשר נתיבי הסחר העתיקים הגדולים המחברים את האזורים הללו חדלו להיות חשובים, העיר שקעה בחוסר חשיבות ולבסוף נהרסה על ידי הנוודים במאה ה-5. הארכאולוג סר גילה מחדש את הריסות תכסילא באמצע המאה ה-19. בשנת 1980 הוכרזה תכסילא כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. בשנת 2006 דרג העיתון הגרדיאן את תכסילא כאחד מחמשת יעד התיירות החשובים ביותר בפקיסטן.