לאחר המלחמה, לא מעט כתגובה לתוצאותיה ההרסניות, אומצו סדרה של אמנות המסדירות את דיני המלחמה, שגובשו לאמנת ז'נבה הרביעית שנחתמה ב-1949. למרות שאמנת ז'נבה הרביעית ניסתה להקים כמה הגנות משפטיות לאזרחים בזמן מלחמה, הוקדש עיקרה להגדרת זכויות האזרח בשטחים כבושים ולא ניתנה תשומת לב מפורשת לבעיות ההפצצה. בשנת 1977 אומץ הפרוטוקול הנוסף הראשון לאמנות ז'נבה, האוסר על תקיפה מכוונת או חסרת הבחנה של אזרחים ואובייקטים אזרחיים, גם אם האזור הכיל מטרות צבאיות, ודרישה מהכוח התוקף לנקוט באמצעי זהירות וצעדים כדי לחסוך את חייהם של אזרחים ורכוש אזרחי ככל האפשר. עם זאת, נאסר בפרוטקול על כוחות צבעאיים ומדינות למקם יעדים צבאיים בקרבת או באזורים מיושבים בצפיפות ולהשתדל לסלק אזרחים מקרבת מטרות צבאיות. צדדים לוחמים שלא יעשו זאת ישאו באחריות לאבדות אזרחיות, אפילו פלילית. סוגיה זו הוכללה בפרוטוקול מכיוון שמנסחי הפרוטוקול הראשון הצביעו על דוגמאות היסטוריות כמו יפן במלחמת העולם השנייה, שלעיתים קרובות פיזרה מטרות צבאיות ותעשייתיות, לגיטימיות לפגיעה מבחינת חוקי המלחמה, ברחבי אזורים עירוניים ברבות מעריה, בין אם במטרה למנוע מכוחות האויב להפציץ מטרות אלו או כדי להשתמש באבידות האזרחיות כערך תעמולתי נגד האויב. עם זאת, הפרוטוקול קובע גם כי איתור יעדים צבאיים בקרבת אזרחים "לא ישחרר את הצדדים לסכסוך מהתחייבויותיהם החוקיות ביחס לאוכלוסייה האזרחית ולאזרחים".
הפצצות טרור.
ההגדרה "הפצצת טרור" היא מונח רגשני שנועד לתאר הפצצות אוויריות שנועדו להחליש או לשבור את מורל האויב. השימוש במושג מרמז שהפצצות אלו הן פשע מלחמה על פי חוקי המלחמה, ואם הן מותרות בכל זאת הן מהוות, מכל מקום, פשע מוסרי. במונח "הפצצת טרור" מתייחסים בדרך כלל לגיחות הפצצה ארוכות טווח, אך גם גיחות קצרות טווח שבהן נפגעים אזרחים מכונות בשם זה.
יוזף גבלס, שר התעמולה של המשטר הנאצי תיאור את הפצצות חיל האוויר המלכותי (ה-RAF) וחילות האוויר של ארצות הברית (USAAC) על גרמניה כ"התקפות טרור" (Terrorangriffe). ממשלות בעלות הברית הגדירו את ההפצצות כ"הפצצת שטח" (RAF) או "הפצצת דיוק" (USAAC). גם כלי התקשורת במדינות בעלות הברית השתמשו במושגים אלו. עם זאת, במסיבת עיתונאים שנערכה ב-16 בפברואר 1945, יומיים לאחר הפצצת דרזדן, אמר קולין מקיי גרירסון, קצין בכיר בחיל האוויר המלכותי, כי המטרה העיקרית של ההפצצה הייתה ניתוק צומת דרכים מרכזי, בכדי למנוע העברת תגבורות ואספקה. הוא הוסיף, כהערת אגב, שהגיחה סייעה להרוס "מה שנותר מהמורל הגרמני". בשל טעות של הצנזורה פורסמו הדברים, והביאו למאמרי דעה רבים בעיתונות ולשאילתות בפרלמנט הבריטי. ב-28 במרץ שלח ראש-ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, תזכיר לגנרל הייסטינגס איזמי, עוזרו הצבאי, ובו כתב ש"הגיע הרגע שבו יש לשקול מחדש את שאלת הפצצת ערים גרמניות רק לשם הגברת הטרור, אם כי בתואנות אחרות..." מאז המלחמה תיארו היסטוריונים ופרשנים כמה מערכות הפצצה וגיחות הפצצה יחידות כ"הפצצות טרור", אך בשל הקונוטציות השליליות שמעלה המושג, ישנם אחרים המכחישים שהפצצות אלו הן הפצצות טרור.
היבטים מוסריים.
הטלת הפצצות הגרעיניות על הירושימה ונגסקי מיקדה את הדיון המוסרי והאתי בהן, וטשטשה למשך שנים רבות את הדיון לגבי ההפצצות הקונבנציונליות במהלך מלחמת העולם השנייה. הייתה הסכמה שההפצצות הגרמניות לפני המלחמה, כמו הפצצת גרניקה, וההפצצות במהלך המלחמה, כמו על ורשה, רוטרדם, קובנטרי, לונדון, ועוד, היו הפצצות טרור שנועדו להטיל אימה על האוכלוסייה האזרחית, בעוד ההפצצות של בעלות הברית בהמשך המלחמה היו פעולות צבאיות לגיטימיות. זאת, למרות שמפציצי בעלות הברית שהשתתפו במתקפות, בשיאן, נשאו מטעני פצצות גדולים וכבדים בהרבה מאלה שנשאו מטוסי מדינות הציר, ומספר האבדות שגרמו היה גדול עשרות מונים מאלה שגרמו הפצצות מדינות הציר. ההפצצות הגרמניות נתפסו כהפצצות טרור משום שמבחינה מלחמתית לא היה בהן צורך: ההפצצה על גרניקה הייתה כאשר ההכרעה במלחמה כבר הייתה ברורה וההפצצה לא השיגה שום יעד צבאי, למשל. מאידך, הפצצות בעלות הברית נתפסו במשך שנים רבות כחיוניות לניצחון. ואולם, בשנות ה-90 של המאה ה-20 וב החל הדיון על מוסריות ההפפצצות, גם של בעלות הברית, לעלות שוב למרכז הדיון ההיסטורי והמוסרי.
הדיון כולו נשען על ההבנה, שלמרות שהמלחמה עצמה היא דבר רע, ישנו רוע גדול יותר וקטן יותר, וההסכמה הכללית במדינות המערב הייתה שניתן לצמצם את מידת העוול והרוע במלחמה. על פי הבנה זו, יציאה למלחמה היא רע הכרחי שיש לצמצם אותו ככל הניתן, וגם אם קיים כורח להילחם, יש לצמצם את העוול והרוע הנגרמים בגלל המלחמה ככל הניתן. צמצום העוול והרוע צריך להיעשות על ידי הטלת מגבלות על המלחמה, ובראשן השמירה על הבידול בין אזרחים לבין לוחמים. השאלה אתה מעלים היסטוריונים וחוקרי אתיקה היא לא רק האם ניתן להימנע מפגיעה באזרחים - וככל הנראה, עם התפתחות הנשק המודרני ובמיוחד ההפצצה האסטרטגית, לא ניתן להימנע מנזק משני ומפגיעה באזרחים - אלא האם נזק זה הכרחי לניצחון במלחמה. אחת השאלות המפורסמות בהקשר זה היא האם היה צורך אמיתי בהטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, ואם אכן היה צורך בהטלת הפצצה על הירושימה, האם היה צורך בהטלת פצצה שנייה על נגאסאקי. יש לציין שישנם החולקים על הנחת הצורך בצמצום המלחמה: גנרל צבא ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקנית, ויליאם טקומסה שרמן, טען "מלחמה היא גיהנום" (War is hell), ושכל ניסיון לצמצם את ההרס שהיא זורעת הוא אבסורדי, וגם מכין את התשתית למלחמה הבאה.
סוגיית יעילותן של ההפצצות האסטרטגיות היא שאלת מפתח בדיון על מוסריותן, שכן אם ההפצצות לא היו יעילות הרי שלא תרמו למטרת המלחמה, ולפיכך היו לא מוסריות. מחקרים שנערכו בעשורים שלאחר המלחמה טענו שההפצצות היו יעילות הרבה פחות ממה שנטען במהלך המלחמה . על פי מחקרים אלה המשיך הייצור התעשייתי של גרמניה המשיך עד לסתיו 1944, נזק שנגרם למסילות ברזל ולמפעלי תוקן במהירות, והמורל לא נפגע בצורה רצינית. מסקנות אלו צוטטו בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי מתנגדים להפצצות הכבדות של ארצות הברית על וייטנאם, שבוצעו בהוראתו של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון. עם זאת, מחקרים מאוחרים יותר מערערים על הנחות אלה: לדבריהם, הפצצות בעלות הברית גרמו לקריסה של התעשייה הגרמנית, בעיקר כאשר ההפצצות התרכזו בתעשייה האסטרטגית. על פי מבקרים אלה, "מתקפת הנפט" כנגד מפעלי ייצור השמן הסינתטי הגרמניים הביאו לירידה של כ-90 אחוז מהייצור בין מאי לספטמבר 1944. הרס קווי רכבת
מנע הובלת דלק נאותה ובכך הגביל את השימוש במטוסי קרב גרמניים, דבר שהפך את הפצצות בעלות הברית ליעילות יותר, והביא להמשך הרס התעשייה הגרמנית ופגיעה קשה עוד יותר בייצור ובשינוע הדלק. לא ניתן, כמובן, לבדוק את ההשערה הנגדית, כלומר לאילו הישגים היה הייצור הגרמני מגיע להישגים ללא ההפצצה. הייצור הגרמני ירד רק מהמחצית השנייה של 1944, וחלק מהירידה נגרמה מכיבוש מקורות הנפט ברומניה על ידי הצבא האדום.
בית עיתאב
כילון איש ספרטה
כילון איש ספרטה (המאה ה-6 לפנה"ס) היה אחד משבעת חכמי יוון.
כילון היה בנו של דמגטוס, וחי בתחילת המאה ה-6 לפנה"ס.
הרודוטוס מדבר עליו כעל בן זמנם של היפוקרטס ודיוגנס לארטיוס, ושהיה אפורוס בספרטה של שנת 556 של המאה ה-6 לפנה"ס, כמו כן נטען כי היה חבר באספה הספרטנית. דיוגנס לארטיוס הרחיק לכת וטען, כי כילון איש ספרטה היה הראשון שהנהיג את המנהג הצטרפות האפורים כיועצי המלכים של אותה תקופה.
נאמר על כילון כי עזר להפיל את הטיראניה של סיקיון, לאחר שהפכה להיות בעלת בריתה של ספרטה.
דיוגנס לארטיוס מתאר את כילון כמשורר שירים אלגיים שתרם אמרות כגון:
מותו של כילון.
האגדה טוענת כי מותו של כילון נבע משמחה כאשר בנו זכה בפרס האגרוף במשחקים האולימפיים, וכי בהלווייתו השתתפו כל היוונים שנאספו שם.
נגוזי אוקונג'ו-איוויאלה
שמואל פוליאקוב
שמואל (סמואיל) פוליאקוב (ברוסית: Самуил Соломонович Поляков ), (24 בדצמבר 1837, דוברובנה – 7 באפריל 1888, סנט פטרבורג), היה נדבן יהודי ידוע, מבני משפחת פוליאקוב, ממקימי מסילות הברזל באימפריה הרוסית. אחיהם של איש העסקים יעקב פוליאקוב והבנקאי לזר פוליאקוב. עקב תרומתו הרבה לפיתוח רשת מסילות הברזל נודע בכינויו "מלך מסילות הברזל". אחד ממייסדי רשת אורט, פעל להגנת הזכויות האזרחיות של יהודי רוסיה. רוב עסקיו התרכזו בדרום רוסיה ואוקראינה, בהם רבע ממסילות הברזל הוקמו על ידו.
קורות חיים.
נולד ב-1837 למשפחה אמידה של הסוחר שלמה פוליאקוב. בתחילת הקריירה עזר לאחיו הגדול יעקב לנהל את עסק אביו. העסק דעך אחרי רפורמת 1861 והוא פתח בקריירה עסקית עצמאית.
ההתחלה הייתה בעבודתו בתפקיד מנהל מפעל למשקאות חריפים באחוזת הרוזן איוון טולסטוי, שר הדואר והטלגרף. לאחר מכך קיבל תפקיד מנהל תחנות דואר של אותה אחוזה. את הונו הגדול בנה בשנות השישים והשבעים של המאה ה-19 כשקיבל זיכיונות רבים לבניית מסילות הברזל באימפריה הרוסית. בשנים 1863–1865 ביצע פוליאקוב פרויקטים עבור Karl von Meck, אחד מבוני מסילות הברזל הגדולים ברוסיה. בשנים 1866–1868 קיבל פוליאקוב בעזרת איוון טולסטוי זיכיונות ובנה מסילות רבות: מסילת קוזלוב-וורונז'-רוסטוב על דון, מסילת אורלוב-גרייז, מסילת פסטוב.