הספרייה בסגנון הרוקוקו, הממוקמת בחלק האחורי של הקומה השנייה, היא באמת גולת הכותרת של ארמון זה, ומתחרה בפאר של הספרייה של מנזר מלק באוסטריה. ספרייה זו נבנתה על ידי , ואורכה 88 מטרים, רוחבה 9.5 מטרים וגובהה 13 ממטרים. הרצפה המפוארת מחופה אריחים משיש ורוד, אפור ולבן. מדפי הספרים מעץ בסגנון רוקוקו ממוקמים על הקירות הצדדיים בשתי שורות, מופרדות על ידי מרפסת עם מעקה עץ. הם מכילים למעלה מ-36,000 כרכים כרוכים בעור, המעידים על היקף הידע המערבי מהמאה ה-14 עד המאה ה-19. ביניהם, שכיות חמדה ביבליוגרפיות יקרות ערך רבות, כגון אינקונבולות. כרכים מוגמרים יפהפיים אלה נכרכו בבית המלאכה המקומי (Livraria) בסגנון (גם הוא בתכנון מנואל קאטאנו דה סוזה).
הספרייה ידועה בשימוש בעטלפים מבויתים המגנים על הספרים מפני נזקי חרקים.
הספרייה שימשה בסדרת הטלוויזיה מ-1996 כחדר המלחמה הגדול של קיסר ליליפוט.
המנזר.
במלבן שמאחורי הכנסייה והארמון שוכן המנזר של הנזירים הפרנציסקנים ממסדר אראבידה (Ordem de São Francisco da Província da Arrábida) עם תאים לכ-300 נזירים במסדרונות ארוכים בכמה קומות. בין 1771 ל-1791 התגוררו במנזר זה נזירים אוגוסטינים.
בית הספר לפיסול של מפרה.
בית הספר לפיסול של מפרה נוסד בתקופת שלטונו של ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל, יורשו של המלך ז'ואאו החמישי. מכיוון שלארמון הלאומי של מפרה היה צורך גדול בפסלים, מקומיים וזרים, הוא הפך למקום של אקדמיית פיסול בראשות האיטלקי אלסנדרו ג'וסטי (Alessandro Giusti; 1715–1799).
בין המורים היו כמה פסלים חשובים, כמו ז'וזה דה אלמיידה (José de Almeida; 1709–1769), קלוד דה לאפרד (Claude de Laprade; 1682–1738) וג'ובאני אנטוניו דה פדובה (Giovanni Antonio da Padova) שיצר את רוב הפסלים עבור הקתדרלה של אבורה.
האקדמיה קיבלה הזמנות רבות מהאוגוסטינים מהמנזר, וכתוצאה מכך פסלי השיש הרבים וקישוטי המזבח בשיש וישפה בבזיליקה. מאקדמיה זו יצאו כמה דורות של פסלים פורטוגזים, כמו (1731–1822).
השפעות תרבותיות.
התייחסות מרכזית לבניית הארמון מופיעה ברומן "דברי ימי מנזר" של חתן פרס נובל הפורטוגלי, ז'וזה סאראמאגו. הדמות הראשית, בלטזר, יליד מפרה, עובד על בניית הארמון. סאראמאגו מציג תיאור מפורט של תהליך הבנייה, כולל הובלת אבן ענקית מהמחצבה לאתר הבנייה (שבלטזר מסייע בו), ומתאר אותה כעינוי למי שסייע בבניית הארמון.
נסיך מונקו
נסיך מונקו (בצרפתית: prince de Monaco, או נסיכת מונקו, בצרפתית princesse de Monaco) הוא המונרך וראש המדינה של נסיכות מונקו. כל הנסיכים והנסיכות שמשלו במונקו, עשו זאת כשליטים לבית גרימלדי, אם כי כמה מהם השתייכו למשפחות אחרות (גויון דה מטיניון או פוליניאק), בקו הירושה הזכרי. ב-2005, כאשר הלך לעולמו רנייה השלישי, הוא היה המונרך הוותיק ביותר באירופה. משפחת גרימלדי, ששולטת במונקו במשך יותר מ-700 שנה, היא משפחת המלוכה הוותיקה ביותר המולכת באירופה.
הנסיך המכהן הנוכחי הוא אלבר השני, שעלה לכס הנסיכות באפריל 2005.
סמכויות.
מונקו, יחד עם ליכטנשטיין וקריית הוותיקן, היא אחת משלוש המדינות היחידות באירופה בה למונרך תפקיד פעיל בפוליטיקה היומיומית.
נסיך מונקו מפעיל את סמכויותיו בהתאם לחוקה ולחוקים של מונקו. הוא מייצג את הנסיכות כלפי חוץ, וכל שינוי, חלקי או מלא, של החוקה חייב להתקבל בהסכמה משותפת של הנסיך והאספה הלאומית של מונקו.
הסמכות החקיקתית במונקו מחולקת בין הנסיך, שיוזם את החוקים, לבין האספה הלאומית שמצביעה עליהם. הסמכות הביצועית מסורה בידי הנסיך, שבידיו הסמכות להטיל וטו על כל החוקים שמתקבלים על ידי האספה הלאומית.
שר המדינה ומועצת הממשלה אחראים ישירות כלפי הנסיך בכל הנוגע לניהול הנסיכות.
הסמכות השיפוטית מסורה גם היא בידי הנסיך. בחוקה הנוכחית מצוין שלנסיך מסורה הסמכות המלאה בבתי המשפט, שמבצעים את תפקידי השיפוט בשמו.
בהתאם לסעיף 16 של חוקת 1962, הנסיך מעניק תוארי אבירות, תוארי כבוד וכיבודים אחרים.
למשפחה הנסיכותית של מונקו מוקצה סכום של 43.5 מיליון אירו בשנה מתוך תקציב המדינה, נכון ל-2015.
סדר הירושה.
סדר הירושה של מונקו תקף כיום על פי חוק מספר 1,249 מ-2 באפריל 2002.
על פי חוקת מונקו, כתר הנסיכות עובר על פי כלל העדפת הבן הבכור. רק צאצאיו של נסיך מושל ואחיו של הנסיך המושל וצאצאיהם, שהוריהם באו בברית הנישואים באישור הנסיך, ושהם אזרחי מונקו, נכללים בסדר הירושה. ילדים שנולדו כתוצאה מניאוף מוצאים מסדר הירושה לצמיתות. הזכות לירושה מופקעת אם בן המשפחה הנסיכותית נישא ללא הסכמת הנסיך, כולל הצאצאים שבאו לעולם כתוצאה מנישואים אלו, אך הם יכולים להיות מוחזרים לסדר הירושה אם כתוצאה מנישואים אלו לא נולדו צאצאים והם מסתיימים לפני הורשת הכתר.
בכל מקרה בו אין אף אדם הזכאי לרשת את כתר הנסיכות על פי חוקי סדר הירושה, מועצת עוצרות לוקחת על עצמה את סמכויות השלטון עד אשר מועצת הכתר של מונקו בוחרת מונרך חדש מקרב קרובי המשפחה הרחוקים של בית גרימלדי.
סדר הירושה כולל אנשים שזכאים לרשת את הכתר וילדים מחוץ לנישואים שעשויים להיכנס לסדר הירושה אם הוריהם יינשאו.
היסטוריה.
בית גרימלדי, שאביו הקדום הוא אוטו קנלה, מדינאי מהרפובליקה של ג'נובה, וששמו לקוח משמו של בנו, גרימלדו קנלה, היה בית אצולה בולט וותיק בג'נובה. בני המשפחה הוגלו מג'נובה במהלך מלחמת האזרחים שהתחוללה בה בין הגואלפים והגיבלינים, וב-1271 מצאו מקלט במונקו.
ב-1297 תפס פרנסואה גרימלדי את השליטה על צוק מונקו, ואז החלה להתקיים שושלת גרימלדי, תחת הריבונות של ג'נובה. ב-1346 רכשו בני שושלת גרימלדי את העיר מנטון וב-1355 את רוקברן, ובכך הרחיבו את נחלתם. שתי הערים הללו, שהיוו כ-95 אחוזים משטח הנסיכות, סופחו בסופו של דבר לצרפת במסגרת ההסכם בין שתי המדינות מ-1861.
עד 1612 החזיקו שליטי בית גרימלדי בתואר לורד. באותה עת החל הלורד אונורה השני לעשות שימוש בתואר נסיך, ובכך היה לנסיך מונקו הראשון. ב-1633 זכה אונורה השני להכרה בריבונותו העצמאית מספרד, וב-1641 מצרפת, במסגרת הסכם פרונה. מאז נותרה הנסיכות תחת שליטת בית גרמילדי, למעט בתקופה בה שלטה עליה צרפת מ-24 בפברואר 1793 ועד 17 במאי 1814.
החי ברוסיה
הפאונה של רוסיה היא מגוונת ומתפרסת לאורך המדינה הגדולה בעולם, בה 12 אזורי זמן שונים בין הטונדרות המזרחיות של קמצ'טקה ומערבה עד ליערות הרי הקווקז שעל הגבול עם מדינות אירופה. היערות של רוסיה גדולים ביותר, מכילים מעל 70% מהמדינה וכוללים 33% מהיערות הממוזגים בעולם ו-22% מכלל היערות בעולם. עם זאת הם ממוזגים ומכילים מעט יחסית מינים ביחס לגודלם.
רוסיה נמצאת כולה בתוך האזור הפלארקטי ומכילה בעיקר מינים ממוצא אסייתי או מינים המותאמים לאקלים ממוזג/קר וכמה מהמינים אף מתאימים לאקלים קוטבי הנפוץ בצפון.
מרבית שטח רוסיה כולל אדמת טונדרה הנפוצה מחופי האוקיינוס הארקטי בצפון וככל שמדרימים נפוצות יערות טייגה עצומים הנפוצים בעיקר בסיביר כשישנם גם מספר נהרות כמו הוולגה ואדמים גדולים כמו אגם באיקל ובדרום ישנם גם ערבות רחבות (סטפה) של עצים סמוך לגדות מים. ישנם שלושה בתי גידול ייחודיים ברוסיה: הקווקז בדרום רוסיה, חבל קמצ'טקה העשיר באזורים וולקניים ופרימוריה שבדרום-מזרח, בה מינים הדומים לאלה של דרום-מזרח אסיה הטרופית יותר מאשר לסיביר.
שטחי רוסיה כוללים מעל 13 אזורים ביולוגים ובהם 101 שמורות טבע (Zapovednik) ועוד 38 פארקים לאומיים ​​בגודל 82.7 מיליון דונם. עדיין ישנם חיות רבות בסכנת הכחדה ברוסיה הכוללות 266 מיני יונקים ו-780 מיני עופות המצויות תחת הגנה.
פלורה ופאונה.
הצמחייה ברוסיה נדירה באזור הטונדרה, מאחר שהקרקע חשופה וקפואה במשך תשעה חודשים מהשנה והיא כוללת בעיקר טחבים, חזזיות ועשבים הפורחים בקיץ. בטייגה ישנם מחטניים ובעיקר עצי אשוח, אשוחית, אורן וארזית כשעל הקרקעית צומחים עשבים, חזזיות, פירות יער ופטריות כשבערבות צומחים עשבים וגידולים שונים ובגדת הוולגה פורחים פרחים רבים כמו לוטוס. אזור הקווקז הדרומי יותר מכיל מעל 6,000 מיני צמחים.
רוב בעלי החיים ברוסיה מותאמים לאקלים קוטבי או ממוזג וחלקם חיים בטונדרה ובקוטב הצפוני, ביניהם ישנם את דוב הקוטב, אייל הצפון, כבש המושק וכן זאבים ארקטים, שועל לבן ובחופים ישנם ניבתנים ושאר טורפים ימיים ולווייתנים. ישנה גם כמות רבה של למינגים ושל עופות ימיים על החופים.
ביערות הטייגה הדרומיים יותר ישנו גיוון בבעלי החיים כשנראים שם זאבים, אייל אציל וקנדי, דוב חום, שונר, גרגרן, דלק סיבירי ושועלים. בערבות הסטפה ישנם גם חזירי בר, ביזון אירופי, איילים והסאיגה הנדירה וכן עזי בר כמו המופלון ויעל סיבירי. בקווקז ישנם חיות הרריות כמו יעל קווקזי מזרחי ויעל קווקזי מערבי, נמר פרסי, דובים ופרסים. בקמצ'טקה ישנם יערות פוריים מאוד עקב ההתפרצויות הוולקניות ונהירת דגי סלמון מושכת דובים חומים ליערותיה וכן את עיטם שטלר, הגדול שבעיטמים. החבל פרימוריה מכיל מינים ממוצא אינדומלאי הדומים למינים מדרום-מזרח אסיה, ביניהם נראים טיגריס סיבירי ונמר אמור - שני טורפי-על של המדינה המצויים בסכנת הכחדה גדולה.
מימי רוסיה גם מכילים מינים רבים, לרוב בדרום כשישנם סביב החופים לוטרות ים, לווייתנים שונים ומיני דגים כמו חדקניים (שהגדול מביניהם הוא הבלוגה, מהגדולים שבדגי הגרם) וישנן פסיפי וכן עופות ים שונים כמו אלקיים ושחפיים ומיני ברווזיים וברבורים. כמה אגמים כמו באיקל מכילים פאונה ייחודית הכוללת את כלב הים היחיד של מים מתוקים - פוסה באיקלית ומיני דגים אנדמיים ואף ספוגיים הנפוצים לרוב בים.
שכווי השלג