מועדון הספורט טיגרה נוסד ב-3 באוגוסט 1902 בעיר טיגרה. קבוצת הכדורגל החלה להתחרות בתחרויות רשמיות בשנת 1911 בליגת המשנה הארגנטינאית. בשנת 1912 טיגרה זכתה בתארה הראשון שהוא בקטגוריית הביניים של התאחדות הכדורגל הארגנטינאית. בגמר התחרות ניצחה טיגרה את ארחנטינוס דה ולס סארספילד (כיום ולס סארספילד) 4-2 והקבוצה העפילה לליגת העל ושם השתתפה עד שנת 1931.
ב-1931 ה"ליגה הארגנטינאית לכדורגל" נוסדה וטיגרה הצטרפה אליה והשתתפה ביחד עם 17 קבוצות אחרות בליגה. ב-31 במאי 1931, טיגרה השתתפה במשחק המקצועי הראשון שלהם נגד קבוצת הכדורגל סן לורנסו.
טיגרה שיחקה בליגת העל בשנים 1931-33, 1935–42, 1946–50, 1954–58, 1968, 1980 ו-2007 עד 2019.
לטיגרה יריבות ספורטיבית עם שכנתה מאזור צפון בואנוס איירס רבתי, פלטנסה, המשחקת כיום בליגה השלישית בארגנטינה (מטרופוליטנה). המשחק הראשון ביניהן שוחק ב-1915, ושנה לאחר מכן התרחשו התנגשויות בין מחנות האוהדים שהולידו את ה"קלאסיקו דה לה סונה נורטה" (הקלאסיקו של אזור הצפון).
גמר הסודאמריקנה 2012.
ב-12 בדצמבר 2012, טיגרה וקבוצת הכדורגל הברזילאית סאו פאולו שיחקו אחת נגד השנייה במשחק הגומלין של גמר גביע סודאמריקנה 2012 שנערך באצטדיונה של סאו פאולו, אצטדיון מורומבי שבסאו פאולו, ברזיל. המשחק הראשון של הגמר לא התקיים באצטדיון של טיגרה מכיוון שלא עמד בדרישות הטורניר (40,000 מקומות ישיבה) ולכן המשחק נערך באצטדיון הבונבוניירה שבבואנוס איירס, ארגנטינה. המשחק הראשון של הגמר הסתיים בתוצאת 0-0. בדקה ה-22 שחקנה של סאו פאולו, לוקאס מאורה הבקיע גול לטובת סאו פאולו. בדקה ה-27, סאו פאולו העלתה את התוצאה ל-2-0 לאחר גול של אוסבלדו פיליו. בדקה ה-37, אחד משחקניה של טיגרה נתן מכה עם המרפק לשחקן של סאו פאולו, לוקאס מאורה. בתום המחצית ירדו הקבוצות לחדרי ההלבשה ושחקניה של טיגרה בזמן ההפסקה ניסו לתקוף את שחקניה של סאו פאולו אך האבטחה מנעה זאת. בתום ההפסקה שחקניה של טיגרה סירבו לעלות לשחק בטענה שהם פוחדים ובכך השופט הכריז שסאו פאולו היא המנצחת של המשחק והיא זוכה בגביע.
האצטדיון של טיגרה.
במשך ההיסטוריה של טיגרה היו לה 3 אצטדיונים. האצטדיון הראשון של הקבוצה היה אצטדיון לוס פראלס. לאחר שהקבוצה העפילה לליגת העל הארגנטינאית עברה לארח את כל משחקיה באצטדיון קלוב סן פרננדו (כיום אצטדיון רוגבי).
ב-1 בספטמבר 1913, המועדון השכיר אדמה ליד נהר הרקונגיסטה (בתרגום חופשי מספרדית : כיבוש מחדש) בשכונת טיגרה, במיקום שבו הקבוצה הוקמה. כשטיגרה נהייתה יותר ויותר פופולרית, המנהלים של הקבוצה רצו לעבור למקום נגיש יותר כדי לבנות את האצטדיון שם.
האצטדיון הנוכחי של הקבוצה הוא אסטאדיו חוסה דה לה ג'ובנה שנמצא בשכונת ויקטוריה שבבואנוס איירס.
רבקה גולדברג
רבקה (ריטה) גולדברג היא ציירת ומשוררת ישראלית. נולדה בשנת 1950 בלונדון, אנגליה, ועלתה ארצה בשנת 1975. מאז מתגוררת בירושלים.
השכלתה.
בעלת דוקטורט בביוכימיה (אוניברסיטת קיימברידג'). למדה ציור בקיימברידג’ וכן באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, בירושלים.
חברת האגודה לאומנות חזותית בישראל מאז 1999.
תערוכות ויצירות.
תערוכות יחיד:
תערוכות קבוצתיות:
עבודותיה כלולות באוספים פרטיים בישראל ובעולם.
עובדת בכתיבה ועריכה אקדמאית ומחברת שירה אנגלית.
משפחתה.
נשואה לסופר . אם לשתים וסבתא לשמונה נכדים, כולם מתגוררים בירושלים.
יעקב בר-סימן-טוב
יעקב בר-סימן-טוב (19 בפברואר 1946 - 17 בפברואר 2013) היה פרופסור ישראלי ליחסים בינלאומיים. כיהן כראש מכון ירושלים לחקר ישראל וראש מרכז שווייץ לחקר סכסוכים באוניברסיטה העברית בירושלים.
חיבר ספרים ומאמרים רבים על ניהול סכסוכים ועל הסכסוך הישראלי-ערבי.
קורות חיים.
בר-סימן-טוב נולד בטורקיה. הוא למד לימודי תואר ראשון במדעי המדינה ובהיסטוריה של ארצות האסלאם באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר תום לימודיו המשיך לתואר שני ביחסים בינלאומיים ולדוקטורט בנושא זה. המשיך לפוסט דוקטורט במדעי המדינה באוניברסיטת סטנפורד.
ספרו על מלחמת ההתשה זכה בפרס לנדאו עבור הספר הטוב ביותר ללימודי המזרח התיכון בשנת 1982.
בשנים 1983–1984 זכה במלגת ברונפמן מאת אוניברסיטת קולומביה, ובשנים 1988–1989 במלגת פולברייט ללימודי מדעי המדינה ויהדות מאוניברסיטת פלורידה.
בשנת 2006 זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית עבור הספר הטוב ביותר על מחקרים צבאיים.
בשנת 2007 זכה בפרס חמסה לפרויקטים הבולטים של ישראל ב- Eu7th - תוכנית המסגרת למחקר ופיתוח טכנולוגי.
בין השנים 1999–2009 כיהן כראש מרכז שווייץ לחקר סכסוכים, ניהולם ויישובם באוניברסיטה העברית.
בר-סימן-טוב היה חבר הוועדה המייעצת ללימודי ערבית ומזרח תיכון באוניברסיטת ייל, ראש החוג לחקר סכסוכים בתוכנית לימודים לתואר שני באוניברסיטה העברית, ראש מכון ליאונרד דייוויס ליחסים בינלאומיים וכן כיהן כיו"ר ועדת הוראה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה העברית וכראש החוג ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית.
בר-סימן-טוב כיהן כראש מכון ירושלים לחקר ישראל משנת 2003 ועד פטירתו.
בר-סימן-טוב נפטר ארבעה חודשים לאחר פטירת רעייתו, רונית, ממחלה קשה. נקבר לצד רעייתו בבית העלמין בקיבוץ קריית ענבים.
ליעקב בר-סימן-טוב ולרונית שלושה ילדים.
מארק קופיטמן
רמת הנשיא (חיפה)
רמת הנשיא היא שכונת מגורים במערב חיפה. השכונה ממוקמת במורדות המערביים של רכס הכרמל, על רמה המשקיפה לים. השכונה שוכנת במבואה של נחל עמיק, ולמורדות רחוב דרך הים המחבר בין הכניסה לחיפה לבין מרכז הכרמל ובסמוך לשכונת נווה דוד הוותיקה.
שם השכונה.
בעבר נקראה השכונה "רמת חביב", על שמו של חביב כיאט, בן משפחת כיאט (שהייתה במקור בעלי הקרקע), אך לאחר קבלת ההחלטה להקים את השכונה שונה שמה ל"רמת הנשיא" על ידי היזמים, ובכך נתקבע שם זה כשם השכונה. על אף שוועדת השמות העירונית לא קבעה כי זהו שמה של השכונה, שם זה משמש אותה בפועל גם על ידי הרשויות עצמן. כיום (2016) ממתינה מועצת העיר חיפה להמלצתה הסופית של ועדת השמות העירונית בעניינה של השכונה.
היסטוריה.
את הקמת השכונה יזם חביב כיאט, בן משפחת כיאט שהיגר לארצות הברית סיים דוקטורט במשפטים, והיה מרצה באוניברסיטה שם. כיאט חזר לישראל ב-1968, הצטרף לעסקי המשפחה ועסק ביזום פרויקטים לבנייה על קרקעות המשפחה בחיפה. כיאט נפטר בשנת 1979, בגיל 45, שהפרויקט היה רק בתחילת דרכו. המשפחה המשיכה לקדם את הפרויקט וקיבלה היתר ראשון לבנייה במקום בשנת 1981, אך היא מעולם לא מימשה את ההיתר.
בשנת 1995 מכרה משפחת כיאט את הקרקע תמורת כ-18 מיליון דולר לאחים מאיר ואברהם רייס, אנשי עסקים מניו-יורק, שהקימו חברה בשם "רמת חביב בע"מ" לצורך בנייה במקום. החברה יזמה תוכנית להגדלת זכויות הבנייה, ושינוי התב"ע (תוכנית בניין עיר), כך שהיא שילשה את היקפי הבנייה של קודמתה להיקף של 145 אלף מ"ר ב-500 יחידות דיור. התוכנית הופקדה בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה ביולי 2000, והביא לשלוש שנות התדיינויות בהתנגדות תושבי הסביבה, הערות של הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה ומינוי אדריכל-חוקר מטעמה, אשר הביאו לבסוף להנמכת הגובה המקסימלי של המבנים מ-22 ל-20 קומות. בשנת 2003 פורסמה התוכנית למתן תוקף, אך הבנייה בשטח לא החלה בפועל. האחים רייס, גייסו לטובת ביצוע העבודות את הקבלן יעקב אנג'ל, שהחל בהקמת השכונה. אנג'ל התחייב גם לפעול להגדלת זכויות הבנייה. שני הבניינים הראשונים (הממוקמים בתחילת רחוב שונית), בהם 17 קומות ו-204 יחידות דיור, הושלמו ב-2005. באותה שנה האחים רייס ביטלו את ההסכם עם אנג'ל בטענה שקידום תב"ע חדשה לשכונה, והגדלת זכויות הבנייה, מתעכב. במקום זאת חתמו על הסכם חדש עם חברת אפריקה ישראל להשקעות לבניית 1,050 יחידות דיור, אך גם הסכם זה בוטל.
בפברואר 2006 רכשה חברת אוסיף השקעות ופיתוח את 60 הדונם הזמינים לבנייה תמורת כ-108 מיליון שקל. במרץ 2006 רכשה חברת גב ים (מקבוצת נכסים ובניין של איי די בי) מחברת "אוסיף" 50% מהפרויקט. במאי 2006 הגישו לאישור תוכנית לבניית 1,060 יחידות דיור. התוכנית החדשה לשכונה אושרה בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה חיפה במרץ 2007. אך למרות אישורה, היא נתקעה בשל הליכי התכנון המפורט וכן בשל מחלוקת בין העירייה והיזמים בנושא היטל ההשבחה. בנובמבר 2010, השלימו לבסוף את התכנון המפורט וקיבלו את היתרי הבנייה לבניינים הראשונים שבנו.
בינואר 2011 החל שיווק דירות המגורים בשכונה, ובחודש יוני 2013 החל אכלוס הדירות, ובאותה השנה החלה בנייתם של מרכזי החינוך ושל המרכז המסחרי בשכונה אשר נפתח לקהל בחודש ספטמבר 2014.
בסוף 2019 מכרה חברת רסקו מקבוצת ישרס את חלקה בפרויקט לחברת "גב ים" (ישרס רכשה את חברת אוסיף בשנת 2008 ומיזגה אותה עם רסקו). "גב ים" תשלים את הקמת הבניינים במגרשים הפנויים שנותרו בשכונה.
מבנה השכונה.
השכונה משתרעת על פני כ-200 דונם, שמתוכם כ-60 דונם מיועדים להקמתם של כ-18 מגדלי מגורים בגבהים שונים ובסך הכל כ-1,200 יחידות דיור, פארק מרכזי ומרכז מסחרי. בשכונה שני רחובות, רחוב אלמוג אשר פונה לצד הדרומי של השכונה, ורחוב שונית אשר פונה לצד הצפוני-מזרחי של השכונה, בסך הכל עתידים להיות ברחוב שונית כעשרה בניינים רבי קומות, חלקם כבר נבנו.
מבני החינוך בשכונה ומבנים קהילתיים.
בשכונה קיימים שמונה מבנים המיועדים לגני ילדים, כאשר ארבעה מהם מיועדים למעונות ילדים בגיל הרך, וארבעה מבנים המיועדים לגנים בגילאי הטרום חובה וגן החובה. החל משנת 2016, פועלים במבנים אלו שני מעונות, של ארגון נעמ"ת ומעון נוסף, שני גני טרום-חובה ושני גני חובה..