המפעל משתרע עתה על שטח של כ-100 אלף דונמים ומועסקים בו כ-55 אלף עובדים (מהם כמחצית בחברות נותנות שירותים למפעל האם). ההר "מגניטקה" שהייתה הבסיס העיקרי של מרבצי ברזל כבר לא קיים (במקור הוא היה בגובה של כ-600 מ') ויש צורך להביא ברזל ממרבצים אחרים בעיקר ממרבצים הנמצאים בדרום מחוז צ'ליאבינסק. בבעלות המפעל נמצאים מרבצי ברזל גדולים באזור בלגורוד. לאור המשבר הכלכלי פיתוח המרבצים טרם החל.
מעל ל-80% ממניות המפעל נמצאים בבעלות של ויקטור רשניקוב שהיה מנכ"ל המפעל במשך שנים רבות.
בשנת 2007 החברה רכשה לעצמה שליטה בחברה לכריית פחם שבבעלותה מכרות פחם במחוז קמרובו. החברה פועלת בהקמת מפעל לייצור פלדה בטורקיה ומפעל לייצור מוצרי פלדה בסנקט פטרבורג.
רנטגן (יחידה)
רישום כלי טיס
רישום כלי טיס או מספר זנב הוא שילוב של אותיות ומספרים ייחודיים המוטבעים על כל כלי טיס אזרחי, בדומה ללוחית רישוי בכלי רכב, ומשמש לצורכי זיהוי רשמי. על פי אמנת התעופה האזרחית הבינלאומית, כל כלי הטיס חייבים להיות רשומים ברשות תעופה לאומית, וחייבים לשאת עליהם את ההוכחה לרישום זה באמצעות מסמך משפטי הנקרא תעודת רישום. רוב המדינות דורשות שתהיה במטוס לוחית חסינת אש ועליה רישום המטוס, לצורכי זיהוי במקרה של התרסקות.
הרישום מורכב מקידומת של המדינה בה רשום כלי הטיס (לדוגמה, בישראל: 4X) ולאחריה מספר אותיות או מספרים הייחודיים לכלי הטיס. על פי רוב מופיע הרישום על המרכב האחורי קרוב לזנב, ולעיתים על הזנב עצמו.
למרות שכל רישום הוא ייחודי, לעיתים מתאפשר שימוש חוזר ברישום, כאשר כלי הטיס נמכר או נגרט.
כלי טיס צבאיים לא מחויבים ברישום ברשויות התעופה באותו האופן כמו כלי טיס אזרחיים ולכן לרוב לא מסומנים ברישומים אלו. עם זאת, חילות אוויר נוטים לסמן את כלי הטיס שלהם במספרים ומכאן נובע המושג מספר זנב. בחילות אוויר שונים ישנם שיטות מספור שונות ומגוונות הנובעות משיטת ארגון היחידות המפעילות את כלי הטיס, או שיטות הרישום הפנימיות של הצבא ונעות לרוב בין שתי ספרות לארבע ספרות.
סטנדרטים בינלאומיים.
השימוש הראשון ברישום מטוסים היה מבוסס על אות קריאה ברשת רדיו, רישומים אלו הוקצו בוועידה בינלאומית שהתקיימה בלונדון באפריל 1913. למרות שההקצאות הראשוניות לא היו מיוחדות למטוסים אלא לכל משתמש ברדיו, בוועידה שהתקיימה בפריז בשנת 1919, הוקצו רישומים במיוחד לכלי טיס מבוססים על אותות הקריאה שנקבעו ב-1913.
בשנת 1927 החליטה ועידת איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי שהתקיימה בוושינגטון להקצות תדרים שונים לתחנות נייחות, לרדיו ימי, לרדיו במטוסים, לחובבי רדיו ולשידורים ניסיוניים, הקצאות אלו הן הבסיס לרישום הקיים כיום.
סעיף 20 של אמנת שיקגו לתעופה אזרחית שנחתמה ב-1944, מחייב את המדינות החתומות על האמנה, לרשום כל כלי טיס מעל למשקל מסוים ברשות התעופה הלאומית של אותה המדינה. הרישום שמקבל כלי הטיס, חייב להיות מוצג במקום בולט בגוף כלי הטיס.
נספח 7 של האמנה, מתאר את ההגדרות, מיקום, וגודל הרישום. הרישום מורכב בקידומת שהוקצתה למדינה על ידי איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי וסיומת הרישום המורכבת מ-1 - 5 אותיות או מספרים שהוקצו לכלי הטיס.
שימוש ספציפי למדינה.
על פי רוב, ברישום על כלי טיס הקידומת והסיומת מופרדים על ידי מקף (לדוגמה, 4X-ABC). בתוכנית טיסה מושמט המקף (לדוגמה, 4XABC). במדינות המשתמשות בסיומת של ספרות כארצות הברית (N), קוריאה הדרומית (HL), ויפן (JA), הקידומת והסיומת מחוברים בלי מקף. דאונים הרשומים באוסטרליה משמיטים את הקידומת, כיוון שאינם מסוגלים לטוס במרחב האווירי של מדינה אחרת.
הוועדה הפדרלית לתקשורת
פולינה גלמן
פולינה ולדימירובנה גלמן (ברוסית: Полина Владимировна Гельман) (24 באוקטובר 1919 - 29 בנובמבר 2005) הייתה נווטת קרב בחיל האוויר הסובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה. יהודייה, אחת מתוך שתיים (השנייה הייתה לידיה ליטבק), שעוטרו בתואר "גיבור ברית המועצות".
ביוגרפיה.
נולדה בברדיצ'ב לילנה וולדימיר גלמן. זמן קצר לאחר לידתה נרצח אביה בפוגרום שביצעו חיילי הרפובליקה העממית של אוקראינה ביהודי העיר והמשפחה ששרדה ברחה להומל. גלמן גדלה בהומל ולאחר סיום בית הספר התיכון התקבלה ללימודי היסטוריה באוניברסיטת מוסקבה.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות התנדבה לצבא האדום. באוקטובר 1941 התקבלה אל רגימנט מפציצי הלילה מס' 588 – יחידה שהורכבה מנשים בלבד, אשר כונתה בפי האויב ולאחר מכן בפי טייסות הרגימנט "מכשפות הלילה" (בגרמנית: Nacht Hexen) בשל המתקפות ה"מכושפות" (בפי האויב) וההרס שהיו מסבות לאויב. בשל קומתה הנמוכה לא יכלה להיות טייסת ועברה הכשרה לתפקיד נווטת בבית הספר לטיס בעיר אנגלס.
החל ממאי 1942 ועד לסוף המלחמה לחמה כנווטת של מטוס קל מדגם פוליקרפוב Po-2. במהלך המלחמה ביצעה כ-860 גיחות קרביות להפצצת עמדות אויב, להצנחת הספקה ליחידות סובייטיות נצורות ולביצוע משימות סיור ותצפית. על תפקודה במהלך המלחמה הוענק לה ב-15 במאי 1946 תואר "גיבור ברית המועצות". בנוסף לכך, במהלך המלחמה עוטרה גם בעיטור לנין, 2 עיטורי הדגל האדום, 2 עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה ו2 עיטורי הכוכב האדום.
לאחר המלחמה היא המשיכה את שירותה בצבא הקבע, אם כי הועברה מחיל האוויר לחיל היבשה. למדה ב"מכון צבאי לשפות זרות" – מוסד אקדמי שמכשיר מתורגמנים לצורכי הצבא. באופן רשמי פרשה מהשירות הצבאי בשנת 1957 בדרגת רב-סרן. בשנת 1961 הייתה במשלחת הסובייטית שהגיעה לקובה לאחר הפלישה למפרץ החזירים.
עד לשנת 1990 (אז פרשה לגמלאות) הייתה מרצה במוסדות אקדמיים שונים במוסקבה.
נפטרה ב-29 בנובמבר 2005 במוסקבה שברוסיה ונקברה בבית העלמין נובודוויצ'יה.
משפט שאחטי
משפט שאחטי (ברוסית: Ша́хтинское дело) היה משפט ב-1928 בברית המועצות נגד קבוצה גדולה של מהנדסים ומומחים בתחום מכרות פחם שעבדו במכרות בסביבת העיר שאחטי (ברוסיה המודרנית, בקרבת הגבול עם אוקראינה). השם הרשמי של המשפט היה "פרשת פעילות כלכלית אנטי מהפכנית באזור דונבס". על ספסל הנאשמים ישבו 53 אנשים, על 11 מהם נגזר גזר דין מוות.
רקע.
הפרשה החלה ביוזמת נציג ג.פ.או בצפון קווקז יפים יבדוקימוב. יבדוקימוב הכין דו"ח לפיו תקלות שהיו במכרות פחם באזור הם תוצאה של פעילות ארגון אנטי-סובייטי שכולל מומחים טכניים בתחומים שונים. בעקבות הדו"ח הוקם צוות חקירה מיוחד בהרכב של 12 חוקרים. מטרת הצוות היה להביא את הנאשמים להודות ולתת לכל הפרשה גוון אנטי-שלטוני. במהלך החקירות נעצרו כמה מאות אנשים. חלק קטן של הנעצרים שוחרר ללא השלכות, 82 אנשים הואשמו על ידי מוסדות ג.פ.או ו-53 הועברו למוסקבה למשפט פומבי. עוד לפני המשפט פורסמו מאמרי מערכת בעיתונות המרכזית (פראבדה ואיזבסטיה) וראשי המדינה התבטאו בנושא הפרשה. יוסיף סטלין וחברי פוליטביורו השגיחו על הטיפול בפרשה ונתנו "אור ירוק" לכלול בה גם אזרחים זרים.
המשפט.
המשפט התקיים במוסקבה, החל ב-18 במאי 1928 ונמשך עד לסוף יוני. ישיבות הוכרזו כמושב מיוחד של בית המשפט העליון ונוהלו בראשות אנדריי וישינסקי. מטעם התביעה השתתפו 6 משפטנים ועל הגנת הנאשמים הופקד צוות של 15 עורכי דין. בין הנאשמים היו 3 אזרחי גרמניה. 23 נאשמים כפרו בכל אשמה ו-10 הכירו באשמה באופן חלקי.
התביעה טענה שארגון בו הנאשמים היו חברים פעל כדלקמן:
בהתאם להחלטות השופטים 11 נאשמים קיבלו עונש מוות, 5 מהם הוצאו להורג ב-9 ביולי 1928. ל-6 נותרים העונש הומתק ל-10 שנות מעצר. ארבעה נאשמים שוחררו (מהם 2 גרמנים) ארבעה נוספים קיבלו עונש על תנאי (מהם גרמני אחד). יתר הנאשמים נשפטו לתקופות מעצר עד ל-10 שנים.
עורך דין אלפונס וורמס (ממוצא גרמני) שהיה עורך הדין של אזרחי גרמניה לאחר המשפט איבד את הרישיון, פוטר מעבודה ובשנת 1939 הוצא להורג.
לחוקרי ג.פ.או שעבדו על הכנת התיקים הוענקו עיטורי הדגל האדום של העמל.
השלכות.
המשפט קיבל תהודה גדולה. בעקבות המשפט דרש יוסיף סטלין להמשיך במאבק נגד מתנגדי המהפכה שפועלים נגד פיתוח המשק הסובייטי.
בשנת 2000, כתשע שנים לאחר התפרקות ברית המועצות, בדק בית המשפט העליון של רוסיה את מסמכי המשפט והגיע למסקנה שכל ההוכחות מבוימות. כל נאשמי המשפט זוכו מכל אשמה.
קישורים חיצוניים.
[[קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה]]
[[קטגוריה:1928 בברית המועצות]]
[[קטגוריה:משפטי ראווה בברית המועצות]]
הרשות הפדרלית לתקשורת
יוסף גרין
רשות התקשורת האמריקאית
חיים אלתר פנט
הרב חיים אלתר פנט (תרע"ג, 1913 - י"ב בניסן תשמ"ד, 14 באפריל 1984) היה רבה של באניה שבטרנסילבניה, ולאחר עלותו ארצה כיהן כרבה של שכונת רמת אביב ושייך מוניס בתל אביב.
תולדותיו.
נולד בקרלסבורג, בנו של הרב אברהם שמואל פנט, שכיהן כרבה של הקהילה האורתודוקסית בעיר, מצאצאי הרב יחזקאל פנט, בעל "מראה יחזקאל". למד בישיבתו של הרב שלמה צבי שטארסר בדברצן. נישא לבתו של הרב משה אהרן קרויס, רבה של באניה שבטרנסילבניה. לאחר נישואיו כיהן כרב בבאניה לצד חותנו. לאחר מלחמת העולם השנייה שב לבאניה והתמנה כרב העיר.
נישא בשנית לרבקה, בתו של האדמו"ר הרב מאיר שלום רוטנברג, משושלת חסידות קוסון. לאחר המלחמה שהה בצרפת, שם נולד בנו צבי אלימלך.
בשנת תשי"א (1951) עלה לישראל ושימש כרבה של רמת אביב ושייך מוניס הסמוכה. נפטר בשנת 1984, ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
חיים בצלאל פנט
הרב חיים בצלאל פנט (כ"ג בסיון ה'תקס"ג, 13 ביוני 1803 – י"ט בניסן ה'תרל"ד, 6 באפריל 1874) היה רבה של טשנד ומחוז טרנסילבניה במשך ארבעים שנה.
חייו.