הגישה הקפיטליסטית מניחה הנחות מסוימות על טבע האדם. המודל הבסיסי שלה הוא רציונליזם ותועלתנות. המודל הרציונלי התועלתני הטהור מניח שכל אדם יודע ומסוגל לשקול את כל האפשרויות הפיננסיות הקיימות, ולדרג אותן. בנוסף הוא יודע להגדיר לעצמו את התועלות האפשריות לכל אפשרות מבין דרכי הפעולה, ולבחור בדרך הפעולה האופטימלית שתביא אותו לתועלת המקסימלית.
המודל הטהור לא קיים במציאות, אך הטענה היא שהוא קירוב די טוב לדרך שבה פועלים אנשים וחברות במציאות.
הגבלת שימוש באלימות וכוח המדינה.
על פי גישה זו פעולה רציונלית המבוססת על בחירה חופשית אינה יכולה להתקיים כאשר אדם אינו יכול לבחור באופן חופשי. מעבר לפעולת גורמים שאינם בשליטתו של האדם (כמו מזג האוויר), ההגבלה הנפוצה על חירות הבחירה קיימת כאשר אדם אחד מונע מאדם אחר לבחור באופן חופשי, לרוב באמצעות שימוש באלימות.
על–פי התאוריה הקפיטליסטית, כדי לאפשר מימוש של בחירה חופשית ובעלות פרטית על הקניין יש ליצור חסם יעיל שיהפוך את השימוש באלימות לבלתי משתלם בהשוואה להתנהגות שלווה. לשם כך, יש צורך בכינון מערכת חוק וסדר יעילה, שבמרכזה מערכת משפטית חזקה המבוססת על מערכת חוקים או חוקה איתנה. בנוסף יש לצמצם בצורה משמעותית את התחומים שבהם פועלת המדינה, וגם במקומות אלה להגביל את כוחה.
התאוריה הליברלית מגדירה קפיטליזם על פי התאמתו לארבעה עקרונות בסיסיים:
גישות להגדרת חברה קפיטליסטית.
ישנן שלוש גישות עיקריות לרעיונות היסוד הקפיטליסטיים, המכתיבות במידה רבה את הגישה לרעיון הקפיטליסטי ולאופן מימושו:
כלכלה קפיטליסטית.
חברות קפיטליסטיות נבדלות זו מזו בפרמטרים רבים. עם זאת, ישנן גישות הסבורות שניתן לדרג את "מידת הקפיטליסטיות" של חברות שונות. דירוגים אלו מתייחסים לארבע נקודות היסוד של הגישה הקפיטליסטית: בעלות פרטית על הקניין, מידת הוולונטריות בארגון החברה, הגיבוי המשפטי לחופש הקניין, ובמיוחד ההגבלות על כוח המדינה.
ישנן מספר שיטות ליצירת דירוג כזה:
מידת החופש הכלכלי.
אחת הגישות המקובלות לקביעת מידת הקפיטליסטיות של מדינה מנסה להגדיר את מידת החופש הכלכלי שאזרחי אותה מדינה זוכים לו, במנותק משאר החירויות האזרחיות המיושמות בה. כך, לדוגמה, בוחנים מכון הריטג' וה"וול סטריט ג'ורנל" ומוסד פרייזר הקנדי נקודות שונות הנחשבות בעיניהם ל"סמנים" חזקים לחופש כלכלי, ומכאן למידת הקפיטליסטיות של מדינה, ובעיקר:
לפי תוצאות מדדים אלו יוצא כי שלוש המדינות בעלות החופש הכלכלי הגדול ביותר הן הונג קונג, סינגפור וניו זילנד, כאשר לדירוג גבוה זוכות גם הממלכה המאוחדת, אירלנד, שווייץ, לוקסמבורג וארצות הברית. בתחתית טבלת החופש הכלכלי מדורגות מדינות כמו זימבבואה, קוריאה הצפונית, מינמאר, ונצואלה.
עם זאת, מדדים אלו נבחנו על ידי מספר מכונים העוסקים בכלכלה, וחלקם הצביעו על בעיות מתודיות שפוגעות במהימנות מדדי החופש הכלכלי, למשל, שחלק מהמדדים הללו סובייקטיבים, דירוג המדינות משתנה ממדד למדד, המתודולוגייה של המדדים משתנה כל שנה, הנתונים לא מדויקים ומתבססים במקרים מסוימים על נתונים בעייתיים.
מדידת החופש הכלכלי מאפשרת גם להבחין כי מידת הקפיטליסטיות של מדינה היא לעיתים קרובות אילוץ, לא פחות משהיא בחירה. לדוגמה, במדידת מכון הריטג' אפשר לראות כי מבין 30 המדינות המובילות בחופש כלכלי 22 הן כלכלות קטנות, רבות מהן מצויות בצילה של כלכלה סמוכה גדולה יותר (לדוגמה, הונג-קונג, אירלנד או ניו זילנד), או נטולות משאבים טבעיים (שווייץ, אסטוניה, קפריסין). בתחתית הרשימה אפשר למצוא מדינות חדשות רבות שאין להן ניסיון דמוקרטי, כמו מדינות מאפריקה, מדינות ברית המועצות לשעבר, או מדינות מוסלמיות.
כמו גם בצורות השוואה אחרות, אין טענה כי המדינות בעלות החופש הכלכלי הגדול ביותר הן בהכרח קפיטליסטיות. למעשה, הדירוג הוא יחסי, כשרוב המדינות אינן קפיטליסטיות בלבד אלא מדינות של "כלכלה מעורבת", שבה דרים זה לצד זה אלמנטים קפיטליסטיים ואלמנטים סוציאליסטיים. ההבדלים בין המדינות, לפיכך, הם בעיקרם הבדלים של מינון.
חופש כלכלי ודמוקרטיות.
שיטת בחינה אחרת אינה דוחה לחלוטין את המיון לפי חופש כלכלי, אך מכניסה לחישוב גם את סוגיית החירות האישית שאזרחי המדינה זוכים לה. לפי גישה זו, ישנן ארבע קטגוריות רחבות של דירוג קפיטליזם למדינות:
מדינות קפיטליסטיות ומדינות רווחה.
גישה שלישית, המתמקדת כמעט בלעדית במדינות המערב, מבחינה בתוך קבוצת המדינות הדמוקרטיות והקפיטליסטיות בעיקרן בין שני סוגים עיקריים:
ערעור מסוים על נתונים אלו מציבים נתוני דוחות "החופש הכלכלי בעולם". השוואה של נתונים אלו בקבוצת מדינות הרווחה בשנים 1975–2004 מצביעה על עליה של 39.6 אחוז במידת החופש הכלכלי בשנים אלו בבריטניה, עליה של 40 אחוז בשוודיה, 31 אחוז בדנמרק, 32.7 אחוז בפינלנד, 20.3 אחוז בהולנד, ו-30.9 אחוז בנורווגיה. דו"ח "החופש הכלכלי בעולם" לשנת 2008 מדרג את מדינות סקנדינביה השונות במקומות 11, 14, 16, 27 ו-34 (נורווגיה). דוגמה טיפוסית לכך היא ההגמשה המשמעותית בשוק העבודה בדנמרק, והליכי הפרטה משמעותיים במדינות רווחה רבות. במקביל, התבססו אלמנטים רבים, שנחשבו קודם לכן ייחודיים למדינות רווחה, גם בקבוצת המדינות ה"יותר קפיטליסטיות."
תנועה דו-כיוונית זו צמצמה את ההבדלים בין סוגי המדינות, ואלו מתמצים היום בעיקר בגובה נטל המס ונתח פעילות הממשלה מכלל הפעילות הכלכלית, במידת הקשיחות בשוק העבודה, ובהיקף ההטבות הסוציאליות בתחומי האבטלה וההשכלה. המשבר הכלכלי שתחילתו ב-2007 הוביל למעורבות עמוקה יותר של ממשלות רבות בשווקים הפיננסיים, במדיניות המוניטרית ולשחיקה בשמירה על זכויות הקניין, שרידדו עוד יותר את הפערים בין סוגי המדינות.
חשיבות הרווח.
במערכת התמריצים שהכלכלה הקפיטליסטית נשענת עליה, רווח כספי הוא תמריץ חיוני המסייע ליעילות וחדשנות, וחשיבותו בכלכלה הקפיטליסטית ברורה. עם זאת, ישנו פולמוס לגבי מידת הדומיננטיות של חשיבות הרווח – עד כמה לגיטימי לתת מקום בהחלטות של חברה גם לשיקולים נוספים מלבד שורת הרווח.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 טען מילטון פרידמן שהגדלת הרווח של בעלי המניות צריכה להיות המטרה הבלעדית של חברה, וזו הייתה התפיסה הרווחת בכלכלה התאגידית בעשורים שלאחר מכן. בתחילת המאה ה-21 תנועה בכלכלה בשם "קפיטליזם של בעלי עניין" החלה להציע גישה חלופית, שהחברות צריכות לאזן את אינטרס הרווח עם שיקולים נוספים כמו רווחת העובדים, החברה או הסביבה. בסקרים שנעשו בעשור השני של המאה ה-21 עלה כי חלק מהטענות של גישה זו זוכות לתמיכה רווחה בציבור הרחב באנגליה או בארצות הברית, ומדינות ספורות, דוגמת גרמניה, החלו לקדם חקיקה ראשונית בהקשר זה.
מגמות נוספות של ראשית המאה ה-21 קידמו את חשיבותם של גורמים נוספים זולת הרווח; אחת המגמות הללו היא השקעות אחראיות – השקעת כספים למטרות רווח בחברות שעומדות ברף מסוים של שמירה על הסביבה, צדק חברתי וממשל תאגידי. שוק ההשקעות האחראיות מתרחב במהירות בראשית המאה, והסכומים שמושקעים באופן זה עמדו על סביבות ה-5 מיליארד דולר בשנת 2018. נושא ההשקעות האחראיות נכנס בהדרגה גם למיינסטרים של הכלכלה, ומקבל תמיכה מפורום ה-G7, ומהאו"ם.
כלכלות קפיטליסטיות, הצלחה וביקורת.
ישנם מספר מאפיינים המופיעים בתכיפות רבה ובאופן מובהק בכלכלות היותר קפיטליסטיות.
צמיחה כלכלית ורמת חיים.
אחד המאפיינים הבולטים של כלכלות קפיטליסטיות יותר הוא צמיחה בתוצר המקומי הגולמי. כך, לדוגמה, נתוני הבנק העולמי מגלים כי במדינות בעלות החופש הכלכלי הפחות ביותר (היינו, הפחות קפיטליסטיות לפי המדידה המקובלת) ישנו קיטון של 0.5 אחוז בממוצע בתוצר, לעומת גידול של 2.4 אחוז בממוצע במדינות בעלות החופש הכלכלי הרב יותר. ההפרש בולט עוד יותר כאשר משווים את גובה התמ"ג במדינות הפחות קפיטליסטיות (2,998 דולר בממוצע) לזה שבמדינות היותר קפיטליסטיות (24,402 דולר בממוצע לשנה).
מתאם דומה בין רמת חיים ומידת הקפיטליסטיות של מדינה ניתן לגלות גם בנתונים אחרים. יש מתאם מובהק בין תוחלת החיים ומידת הקפיטליסטיות של מדינה (55.0 בפחות קפיטליסטיות, 77.8 שנה ביותר קפיטליסטיות); בגובה ההכנסה של עשרת האחוזים העניים ביותר במדינה, ברמת האלפביתיות, בתמותת תינוקות (מתאם הפוך), עבודת ילדים (מתאם הפוך), גישה למקורות מים באיכות סבירה, שחיתות (מתאם הפוך), כלכלה שחורה (מתאם הפוך), ומדד הפיתוח האנושי של האו"ם.
דגש אינדיבידואליסטי.
חברות בעלות כלכלה קפיטליסטית יותר מאופיינות בהדגשה רבה של הפרט ופעולותיו. העקרונות הקפיטליסטיים מתייחסים לחברה במובן הבסיסי והמוגבל ביותר – כשיתוף פעולה מרצון בין פרטים, שהמניע לו הוא הרצון של אותם פרטים בהשגת מטרותיהם האישיות.
השיטה הקפיטליסטית אינה מגלה עניין, לטוב או לרע, בטיב שיתוף הפעולה בין הפרטים. הם יכולים לשתף פעולה בבניית בית תפילה, מפעל לנעליים, מכון לחיזוי אסטרולוגי או אנציקלופדיה חופשית. כל עוד הפעולות נעשות מרצון ואינן פוגעות בזכויותיהם של אנשים אחרים, טיבן הספציפי של הפעולות אינו מעלה או מוריד.
מסיבות שונות, הקשורות ככל הנראה לאופיו של האדם, הענקת חופש זה לבחור עם מי, איך ובמה לשתף פעולה מחוללת תוצאת לוואי של נטייה לפירוק מסגרות חברתיות מסורתיות המבוססות על חיברות וכפייה. הקפיטליזם אינו נותן עדיפות מובנית כלשהי למסורת, תבונה, כוח, מעמד, גיל, וותק או כל תכונה אחרת. כל אדם נדרש להשתתף ב"משחק החיים" בעצמו ולעמוד מול העולם בזכות עצמו ויכולותיו.