אמו היא הסופרת חיה שנהב, המוכרת בעיקר בזכות ספרה "מיץ פטל".
מגיל צעיר הוא עוסק בהלחנה. יצירותיו בוצעו על ידי תזמורות שונות, כמו התזמורת הקאמרית רמת גן, תזמורת המהפכה וסימפונט רעננה, וחלקן הוקלטו ושודרו בקול המוסיקה.
יצירתו הבולטת ביותר של שנהב הייתה האופרה לילדים "מעשה בחצי ירח", לליברית מאת חיה שנהב, בכיכוב זמרים מתוכנית האופרה סטודיו של האופרה הישראלית החדשה. עם הסולנים נמנו עינת אורנשטיין, אינאס מסאלחה, הילה בג'יו, עמית פרידמן ואלינאר לבני. היצירה הועלתה לראשונה במרץ 2004, ובשנת 2005 זכתה בפרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה. האופרה מגוללת סיפורה של ציירת השבה אל דמיון שזכרה מילדותה לאחר שאזלו רעיונותיה האמנותיים. בהפקה נטלו חלק 150 זמרים, נגנים, רקדנים וניצבים.
בספטמבר 2008 הועלתה במסגרת אירועי חג המוזיקה הישראלית ה-11 במספר יצירתו של התיאטרלית-מוזיקלית של שנהב "הלנה מטרויה רוקדת על הדלפק", למילותיהן של המשוררות דפנה דרוקר, מרגרט אטווד, ודליה רביקוביץ'. את היצירה ביצע שנהב עצמו בשיתוף עם זמרת הסופרן רינת גולדמן.
קישורים חיצוניים.
יורק מינסטר
חולופ
חוֹלוֹפּ (מרוסית: Холоп) היה מעמד של אנשים לא-חופשיים ברוסיה בתקופה שבין המאה ה-10 וה-18. שבוי במעמד זה נקרא צֵ'לִיאַד (מרוסית: Челядь). בתקופה מאוחרת יותר הם כונו "אנשי-" עם ציון השייכות (למשל: "אנשי הנסיך יורי").
המונח "חולופ" נזכר לראשונה בכרוניקה לשנת 986.
עד המאה ה-14.
מעמד חולופ היה בין המושגים הבסיסיים והחשובים של המשטר ברוסיה בימי הביניים. מעמדם היה גבוה במעט ממעמדו של עבד אבל נחשבו כרכוש האדונים ולכן היה מעמדם נמוך עוד יותר מאשר מעמדו של צמית ביתר העולם הפיאודלי.
להסדרת נושא החולופיות הוקדשו פרקים רבים ברוסקיה פרבדה - קובץ החוקים של רוס של קייב מהמאה ה-11. בהתאם לחוקים אלו, הריגת חולופ לא הייתה נחשבת להריגת בן אדם, אלא שוות ערך לנזק לציוד בלבד. גובה הקנס היה זהה לקנס על הריגת סוס. כמו כן, החולופ לא יכול היה להיענש בגין עבירה על החוק. במקרה זה האחריות הייתה נופלת על בעל החולופ.
בן אדם היה יכול להפוך לחולופ ממספר סיבות:
בשני המקרים האחרונים היה ניתן למנוע הפיכה לחולופ באמצעות חוזה מיוחד.
תנאי המחיה של החולופ לא היו חלק של מערכת החוקים. המחזיק בחולופ היה יכול לעשות בו ככל שעלה על רוחו כולל הריגתו. אנשים אחרים נשאו באחריות על הריגת חולופ רק כאשר זה התרחש "ללא סיבה". במידה וחולופ ברח מבעליו, הבעלים היה יכול להחזיר אותו גם כעבור תקופה ארוכה וגם במקרה שחולופ כבר חי אצל בן אצולה אחר. מצד שני, המחזיק בחולופ היה אחראי על כל פעולותיו כולל נזק לצד שלישי.
עבודת החולופים הייתה הבסיס של משקי הבית ומשקי המנזרים. היו לא מעט כפרים שכל תושביהם היו חולופים. כך למשל קיימות עדויות הכרוניקה שלפיה בזמן המלחמה נתפשו בחצר נסיך צ'רניגוב מעל 700 חולופים והועברו לאציל אחר. חלק מהחולופים עברו הכשרה מקצועית והפכו לבעלי מלאכה בתחומים שונים. חולופים היו חלק חשוב של המסחר הרוסי עם המערב. קיימות עדויות בכרוניקות על מכירת אנשים לאיטליה וליוון גם במאה ה-16.
תקופת המדינה המאוחדת.
עם התחזקות נסיכות מוסקבה וריכוז הנסיכויות סביבה השתנה בהדרגה מעמד החולופ. הדבר מצא ביטוי בקובצי החוקים שפורסמו החל מסוף המאה ה-14. כך למשל, שבויים כבר לא הפכו באופן אוטומטי לחולופים אלא נוצלו בדרך כלל לחילופי שבויים. בוטל המעבר למעמד חולופ כעונש על עבירות פליליות. אי-יכולת להחזיר חוב הייתה מעבירה את האדם למעמד חולופ רק לתקופת החזר החוב על ידי עבודה לטובת בעל החוב.
עם התפתחות המשק החלו לערוך מסמכים כתובים שפירטו את רשימת החולופים וסוגיהם אצל כל מחזיק בחולופים. כמו כן היו ניסיונות לשפר את חיי החולופ ולהגדיר את זכויותיו. בשנת 1603 בוריס גודונוב פרסם צו על חובת האכלת החולופ. בשנת 1607 פורסמה הוראת הצאר המסדירה את חיי המשפחה של החולופ. כמו כן הוסדר, שחולופ שנלקח בשבי אך ברח ממנו או חולופ שבעליו בגד במדינה היו יכולים להשתחרר ולהיות אנשים חופשיים.
סוגי החולופים.
עם התפתחות המשק השתרשו מספר סוגי החולופים
סוף תקופת החולופים.
בשנת 1677–1678 נערך ברוסיה מפקד אוכלוסין. לאחר המפקד, בוצעה בשנת 1679 רפורמה במיסוי. החל ממועד זה המס היה נגבה מ"חצר", בהתאם למספר אנשים המתגוררים בה. כתוצאה מכך נוצר הבדל בין החולופים שהתגוררו בחצר נפרדת, שהתחילו לשלם מיסים, לבין יתר החולופים. מצד שני, נשחק ההבדל, שהיה ברור עד אז, בין החולופים לבין אכרים חסרי קרקע, שעבדו בחלקות האדמה של האציל. במהלך ביצוע הרפורמות של פטר הגדול בשנים 1718–1722 נשחק הבדל זה עוד יותר. כתוצאה מכל המהלכים בשנת 1723 תושבי העיר החלו לשלם מיסים באופן עצמאי ללא יוצא מן הכלל. מעמד החולופ בוטל מעשית ואיבד את התוקף המשפטי. המשק הרוסי עבר לשיטת הצמיתות.
יצרים
"יצרים" (באנגלית: Blow-up) הוא סרטו של מיכלאנג'לו אנטוניוני שצולם בלונדון ב-1966. הסרט מספר את סיפורו של צלם בשם תומאס, שבאופן מקרי הופך עד למעשה רצח. הסרט מבוסס על סיפור קצר משנת 1959 מאת הסופר הארגנטינאי חוליו קורטאסר בשם "Las babas del diablo" (הרוק של השטן).
Blow-up היא מילה בעלת כמה משמעויות באנגלית, לרבות התפוצצות, אך גם תהליך הגדלת תצלום, המתואר בסרט לפרטיו. בישראל הופץ הסרט בשם "יצרים". בסרט מככבים דייוויד המינגס בתפקיד תומאס, הצלם, וונסה רדגרייב בתפקיד ג'יין, אישה מסתורית המעורבת במעשה הרצח. הסרט כולל הופעות אורח בתפקידים משמעותיים של ידוענים לונדונים בני התקופה, כגון דוגמנית העל ורושקה פון להנדורף ולהקת "ציפורי החצר".
הסרט עוסק באומנות הצילום וביחס בין הצלם ונושא הצילום, ובין המציאות, המציאות המצולמת וההזיה. כן מתעד הסרט את לונדון החוגגת של שנות ה-60, את תרבות הפסיכדליה והשימוש בסמים, והוא כולל גם סצינות עירום נועזות לזמנו, שהביאו להתנגשויות עם הצנזורה במקומות בהם הופץ.
הסרט נחשב לאחד מסרטיו החשובים של אנטוניוני, והשפיע על במאים רבים, לרבות פרנסיס פורד קופולה שיצר בעקבותיו את "השיחה" ובריאן דה פלמה, שיצר סרט בשם "התפוצצות" (Blowout), המשתמש במרכיב עלילתי דומה של סרט הקלטה הקולט באקראי מזימת רצח.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, וכן היה מועמד למספר פרסי אוסקר ופרסי באפט"א.
עלילה.
הסרט נפתח בחבורת פנטומימאים הרצים ברחובות לונדון. תומאס (דייוויד המינגס) יוצא מבית מחסה לחסרי בית, בו בילה את הלילה. לבושו מרושל ומזוהם, והוא אינו מגולח. הוא נכנס למכונית מסוג רולס-רויס. בעודו נוסע, הוא נפגש בפנטומימאים המבקשים ממנו כסף. לאחר שהוא ממשיך בדרכו, הוא מגיע לסטודיו לצילום. מתברר שמדובר בצלם אופנה מצליח ביותר. הוא מתגלח, ומחליף את בגדיו לבגדים מהודרים, חליפה שחורה ומכנסיים לבנים. תומאס מצלם את אחת הדוגמניות (ורושקה פון להנדורף) בסצנה ארוכה ונועזת. הדוגמנית מבקשת שימהר כי עליה לנסוע לפריז, והיא מאחרת לטיסה. תומאס יוצא לבקר את השכנים, ביל הצייר (ג'ון קאסל) ורעייתו פטרישיה (שרה מיילס). לאחר מכן הוא מתחיל לצלם דוגמניות נוספות, אך הוא משתעמם. הוא יוצא לחדרו ולשם מגיעות שתי צעירות (ג'יין בירקין וג'יליאן הילס) המבקשות ממנו שיצלם אותן, אך הוא מסרב, ונוסע משם.
הוא מגיע לחנות עתיקות, שם אומר לו המוכר הזקן כי הבעלים של החנות איננו. לאחר מכן הוא נפגש עם הסוכן שלו, רון, מראה לו את התמונות שצילם בבית המחסה, ואומר שבכוונתו להוציא ספר צילומים המבוסס עליהן. משם הוא יוצא לפארק מריון ומתחיל לצלם בסביבה. מצלמתו מתמקדת בזוג אוהבים, אישה צעירה וגבר מבוגר. הוא מתחיל לצלם אותם בלי ידיעתם. כאשר הוא עוזב את המקום, האישה (ונסה רדגרייב) שמה לב אליו, רודפת אחריו ומבקשת ממנו את הפילם. הוא מסרב. לאחר מכן הוא שב לחנות העתיקות, ומשוחח עם בעלת החנות, אישה צעירה, האומרת שבכוונתה למכור את החנות, ולנסוע לנפאל, מכיוון שנפשה קצה בסחר העתיקות. תומאס רוכש ממנה מדחף של מטוס, אך המדחף גדול מכדי להיכנס למכוניתו.
כאשר הוא שב לסטודיו שלו הוא מוצא בו את האישה הצעירה שצילם בפארק. לאחר שיחה ארוכה הוא נותן לה פילם, אך זה אינו הפילם של התמונות מהפארק אלא פילם אחר. פגישתם, שכמעט והפכה למפגש מיני, מופרעת בידי סבל שהביא אל הסטודיו את המדחף שרכש בחנות העתיקות, ולאחר מכן האישה עוזבת את הסטודיו. הוא מפתח את התמונות ומתלהב מהן מאוד, אך משהו חשוד בעיניו. הוא מגדיל את התמונות עוד ועוד ורואה כי מאחורי הזוג המאוהב, בין השיחים, נמצא אדם המכוון אקדח אל הגבר. לאחר שצפה בהגדלות מגיעות הנערות שגירש קודם. השלושה מתפשטים ומשתוללים בסטודיו, ולאחר מכן תומאס נרדם. כשהוא מתעורר הוא מגרש את הצעירות.
כאשר יורד הערב הוא יוצא אל הפארק, ומוצא שם את גופת הגבר. הוא נרתע מקול של ענף נשבר ושב אל הסטודיו שלו. הוא מוצא כי הסטודיו נפרץ, והתמונות נגנבו. נותרה רק תמונה מוגדלת אחת. הוא הולך אל השכנה, ומגלה אותה כשהיא שוכבת עם בעלה הצייר, ובוכה. הוא שב אל הסטודיו, והיא יוצאת בעקבותיו. הוא מנסה לספר לה על הרצח, אך אינו מצליח להבהיר עצמו. הוא מראה לה את ההגדלה שנותרה, אך היא אינה רואה בה דבר. משם הוא יוצא אל הסוכן שלו רון. הוא מוצא אותו במסיבה בה החוגגים מעשנים סמים. יחד עם רון נמצאת ורושקה. תומאס המופתע אומר לה "האם לא נסעת לפריז?" וורושקה עונה "אני נמצאת בפריז". תומאס לא מצליח להסביר לרון את רצונו ועוזב את המסיבה.