המהנדסים של לותאל העניקו עדיפות גבוהה ליצירת מספנה ומחסן שישרתו את הסחר הימי. אף על פי שהקונצנזוס בקרב מרבית הארכאולוגים מזהה מבנה זה כ"מספנה", הועלתה גם השערה כי בגלל הממדים הקטנים, שהאגן זה יכול להיות בפועל מכל למי השקיה ותעלה. המזח הוקם בשוליים המזרחיים של העיירה ונחשב על ידי ארכאולוגים כהישג הנדסי מהמדרגה הגבוהה ביותר. הוא היה ממוקם הרחק מהזרם הראשי של הנהר כדי למנוע סתימה בשל סחף, אך סיפק גישה לספינות גם בגאות. המחסן הוקם בסמוך לאקרופוליס על בימת לבני בוץ בגובה 3.5 מטר. כך יכלו השליטים לפקח על הפעילות על המזח והמחסן בו זמנית. מה שאפשר תנועת מטען היה רציף ימי מלבני בוץ באורך 220 מטר, שנבנה על הזרוע המערבית של המזח, עם רמפה המובילה למחסן. מול המחסן היה מבנה ציבורי חשוב שמבנה העל שלו נעלם לחלוטין. לאורך כל תקופתה נאלצה העיר להתגבר על לא מעט שיטפונות וסופות. החומות ההיקפיות של העיירה והרציף תוחזקו ביעילות. בנייתה המחודשת של העיירה הבטיחה את צמיחתו ואת שגשוגו של המסחר. עם זאת, עם השגשוג המתגבר, לא הצליחו אנשי לותאל לשמור על חומותיהם ומתקני העגינה, אולי עקב ביטחון מופרז במערכות ההגנה שלהם. שיטפון בעוצמה בינונית בשנת 2050 לפני הספירה חשף כמה חולשות קשות במבנה, אך הבעיות לא טופלו כראוי.
כל הבנייה נעשתה מלבנים שרופות באש, טיט, סיד וחול ולא על ידי לבנים שהתייבשו בשמש שכן הלבנים עדיין שלמות לאחר 4,000 שנה ועדיין מחוברות זו לזו במלט.
כלכלה ותרבות עירונית.
הארגון האחיד של העיירה ומוסדותיה מעיד על כך שבני תרבות ההאראפה היו אנשים ממושמעים מאוד. תפקידי המסחר והמנהלה בוצעו על פי הסטנדרטים שנקבעו. המנהל העירוני היה קפדני - רוחב רוב הרחובות נותר זהה לאורך זמן רב, ולא נבנו מבנים שפלשו מעבר לתכנון המקורי. בעלי בתים החזיקו בור ספיגה או תא איסוף לפסולת מוצקה על מנת למנוע סתימה של ניקוזי העיר. ניקוזים, פתחי ביוב ובורות שופכין שומרו על ניקיון העיר ושפכו את הפסולת לנהר, שנשטף בזמן הגאות. לותאל הייתה חלוצה בסגנון חדש של אמנות וציור של תרבות ההארפה. הגישות החדשות כללו תיאורים מציאותיים של בעלי חיים בסביבתם הטבעית. כלי מתכת, זהב ותכשיטים וקישוטים מעוצבים בטוב טעם מעידים על התרבות והשגשוג של תושבי לותאל.
רוב הציוד שלהם: כלים ממתכת, משקולות, מידות, חותמות, כלי חרס וקישוטים היו בסטנדרט ובאיכות האחידים שנמצאו ברחבי תרבות עמק האינדוס. לותאל היה מרכז סחר ראשי, שייבא חומרי גלם בכמות גדולה כמו נחושת, צור ואבנים יקרות למחצה ממואנג'ודארו והאראפה, והפצה המונית לכפרים ולעיירות פנימיות. הוא ייצר גם כמויות גדולות של גרזני ברונזה, קרסים לדיג, אזמלים, חניתות וקישוטים. לותאל ייצאה את חרוזיה, אבני חן, שנהב וקונכיות. תעשיית להבי האבן סיפקה את הצרכים הביתיים - צור משובח יובא מעמק או מ בקרנאטקה המודרנית. סיפקה אבנים יקרות למחצה ואילו קונכיות של "" הגיעו מ ו. רשת סחר אינטנסיבית זו העניקה לתושבים שגשוג רב. הרשת התפרשה מעבר לגבולות התרבות אל מצרים העתיקה, בחריין ושומר. אחת העדויות למסחר בלותאל היא גילוי חותמות אופייניות למפרץ הפרסי, חותם כפתורים עגול.
התפתחות אדריכלית.
בעוד הוויכוח הרחב יותר על סופה תרבות עמק האינדוס נמשך, נראה כי ראיות ארכאולוגיות שנאספו על ידי ה-ASI מצביעות על אסונות טבע, במיוחד שיטפונות וסופות כמקור נפילתה של לותאל. שיטפון עוצמתי כיסה את העיירה והרס את מרבית הבתים, כשהקירות והרציפים ניזוקו קשות. האקרופוליס יושר (2000–1900 לפני הספירה), ואוכלס על ידי סוחרים פשוטים ובתים מאולתרים שזה עתה נבנו. התוצאה הגרועה ביותר הייתה השינוי בנתיב הנהר, מה שגרם לניתוק הגישה לספינות ולעגינה. התושבים בנו מפרצון חדש אך רדוד כדי לחבר את התעלה לרציף לשם מעבר של ספינות קטנות לאגן. ספינות גדולות עגנו במרחק. בתים נבנו מחדש, אך ללא סילוק ההריסות מהשיטפונות, הם היו באיכות ירודה וחשופים לנזקים נוספים. הניקוז הציבורי הוחלף בבורות ספיגה.
האזרחים לא פלשו לשטחים של שכניהם ובנו מחדש בתי מרחץ ציבוריים. עם זאת, המחסור בממשלה מסודרת וללא גורם חיצוני או ממשל מרכזי, לא ניתן היה לתקן או לתחזק את העבודות הציבוריות כראוי. המחסן שנפגע קשות מעולם לא תוקן כראוי, והסחורות אוחסנו מתחת לחופות עץ ונחשפו לשיטפונות ושריפות. כלכלת העיירה השתנתה. היקפי הסחר הצטמצמו מאוד, אם כי לא באופן קטסטרופלי, והמשאבים היו זמינים בכמויות נמוכות יותר. עסקים עצמאיים התמוטטו, ואפשרו למערכת של מפעלים ממוקדים בסחר להתפתח ובמקום עבדו מאות בעלי מלאכה אצל אותו ספק וממן. במפעל החרוזים היו עשרה חדרי מגורים וחצר גדולה במקום העבודה. בבית המלאכה של כלי הנחושת היו חמישה תנורים ואגנים מרוצפים כדי לאפשר למספר בעלי מלאכה לעבוד.
ההידרדרות בשגשוג של העיירה, מיעוט המשאבים והניהול הלקוי הגבירו את מצוקת האנשים שכבר סבלו מהשיטפונות ומהסופות החוזרים ונשנים. מליחות גוברת של הקרקע הפכו את הארץ לעוינת לכל צורות החיים, כולל היבולים. עדות לכך הייתה בערים הסמוכות , , והאראפה בחבל פנג'אב, מואנג'ודארו ו בסינד. שיטפון אדיר (בערך 1900 לפנה"ס) הרס לחלוטין את העיירה המדולדלת בבת אחת. ניתוח ארכאולוגי מראה כי האגן והרציף התמלאו בסחף והריסות, והבניינים נהרסו עד היסוד. השיטפון השפיע על כל אזור סאוראשטרה, סינד ודרום גוג'ראט, והשפיע על החלקים העליונים של נהר האינדוס ו, שם נשטפו לגמרי עשרות כפרים ועיירות. האוכלוסייה ברחה לאזורים הפנימיים.
תרבות האראפה מאוחרת.
עדויות ארכאולוגיות מראות כי האתר המשיך להיות מיושב, אם כי על ידי אוכלוסייה קטנה בהרבה ללא השפעות עירוניות. מעט האנשים שחזרו ללותאל לא יכלו לשחזר ולתקן את עירם, אך במפתיע נשארו ושימרו מסורות דתיות, התגוררו בבתים רעועים ובקתות קנים. על היותם בני תרבות האראפה מעידים הניתוחים של שרידיהם בבית הקברות. בעוד שהמסחר והמשאבים של העיר נעלמו כמעט לגמרי, האנשים שמרו על מספר מאפיינים של האראפה בכתיבה, כלי חרס וכלים. בערך בזמן זה תיעדו הארכאולוגים של ה-ASI תנועה המונית של פליטים מפנג'אב וסינד לסאורשטרה ולעמק הנהר (1900–1700 לפני הספירה). מאות יישובים פשוטים יוחסו לתושבים אלו זה כתרבות האראפה המאוחרת, תרבות כפרית לחלוטין המאופיינת באנאלפביתיות מתגברת, כלכלה פחות מורכבת, ממשל פשטני ועוני. אף על פי שחותמות אינדוס יצאו מכלל שימוש, המשיכה לפעול מערכת המשקולות על בסיס 8.573 גרם.
ציוויליזציה.
תושבי לותאל תרמו תרומות משמעותיות ולעיתים קרובות ייחודיות לתרבות האנושית בעידן תרבות עמק האינדוס, בתחומי תכנון ערים, אמנות, אדריכלות, מדע, הנדסה, כלי חרס ודת. עבודתם במטלורגיה, חותמות, חרוזים ותכשיטים היו הבסיס לשגשוגם.
מדע והנדסה.
אובייקט עבה דמוי טבעת שנמצא עם ארבעה חריצים כל אחד בשני שוליים שימש מצפן למדידת זוויות על משטחים מישוריים כגון יישור בתים, כבישים או סקרי קרקע. הארכאולוג ס.ר. ראו (S.R. Rao) גם משער כי הוא יכול היה לתפקד כמכשיר למדידת זוויות ואולי למיקום הכוכבים ובכך לניווט כמו סקסטנט. בלותאל התגלה אחד משלושה מאזני מדידה משולבים וליניאריים (שני האחרים התגלו בהאראפה ובמואנג'ודארו). במאזנים משנהב מלותאל יש את החלוקות העשרוניות הקטנות ביותר הידועות בתרבות האינדוס. המאזניים הם בעובי 6 מילימטרים, רוחב 15 מילימטרים והאורך הזמין הוא 128 מילימטרים, אך רק 27 דרגות נראות מעל 46 מילימטרים, והמרחק בין הקווים הוא 1.70 מילימטרים (הגודל הקטן מציין שימוש למטרות במשקל קטן). סך כל עשרה קווים מלותאל הוא קירוב למידה אנגולה (angula) בטקסט הקדום בסנסקריט הקרוי . בעלי המלאכה בלותאל דאגו להבטיח עמידות ודיוק של משקולות אבן על ידי הקהת קצוות לפני ליטוש.
עבור מערכת הניקוז הנודעת שלהם, סיפקו המהנדסים של לותאל גגות מחוזקים בזיזים, וגג של לבנים שנשרפו בתנור מעל פני הלבנים של הרציף בו הביוב נכנס לבור הספיגה. מסכי עץ שהוחדרו בחריצים בקירות הניקוז הצדדיים עצרו פסולת מוצקה. הבאר בנויה מלבנים רדיאליות, בקוטר 2.4 מטר ועומק 6.7 מטר. הייתה בה רשת של ניקוז תת-קרקעי, תאי שקיעה של סחף ובורות ספיגה, ותאי פיקוח על פסולת מוצקה. היקף הניקוז סיפק לארכאולוגים רמזים רבים לגבי מתווה הרחובות, ארגון המגורים ובתי המרחץ. בממוצע, היה קוטר הביוב הראשי 20–46 סנטימטרים כשהממדים החיצוניים היו 86 × 68 × 33 סנטימטרים. יצרני הלבנים של לותאל השתמשו בגישה הגיונית בייצור לבנים, שתוכננו בזהירות ביחס לעובי המבנים. הם שימשו כשתי וערב באותן שכבות ובשכבות חלופיות. ארכאולוגים מעריכים כי ברוב המקרים הלבנים היו ביחס 1: 0.5: 0.25 משלושה צדדים, במידות שהיו כפולות שלמות של דרגות גדולות בסולם לותאלי של 25 מילימטרים.
דת ומנהגי קבורה.