בשנת 1961 נחנך בית כנסת חדש בקריה במקום בית הכנסת הישן שהיה צר מלהכיל את 300 תלמידי הקריה. בשנת תשכ"ב הייתה קריית נוער לישיבה התיכונית הראשונה לפתוח מגמה ריאלית. בשנות ה-60 היו בקרית נוער שתי ישיבות: ישיבה תיכונית עיונית, מרום ציון, וישיבה מקצועית של אורט. מגמות הישיבה המקצועית היו נגרות, מכניקה, דפוס, אלקטרוניקה ואלקטרומכניקה בנוסף הפעילה קריית נוער מדרשה להכשרת מורים למלאכה.
המתיבתא קלטה תלמידים רבים ממעברות וערי פיתוח ברחבי ישראל. הישיבה הציגה את תלמידיה כיוצאי משפחות מקופחות בעלי אינטליגנציה גבוהה יחסית ושללה את הטענה שהיא קולטת "נוער שוליים".
רוב מוריה ורבניה של הקריה משתייכים לזרם החרדי או לזרם החרדל"י והייחוד שלהם מתבטא בזה שלמרות דעותיהם הם מחנכים לציונות דתית.
ראש הישיבה הראשון היה הרב אליהו קושלבסקי, שעלה לצורך כך מארצות הברית. בשנת 1959 הוא מונה לרב העיר באר שבע. בשנות ה-60 כיהן כראש הישיבה הרב אברהם רביץ. בצוות הישיבה כיהנו גם הרב ישעיהו הדרי, הרב שלמה זלמן הבלין, הרב יוסף סגל והרב אריה וינברג. מנהל הקריה היה יעקב לישנסקי.
בשנת 1958 הצטרף לצוות המחנכים הרב רפאל דוד אוירבך, אחיו של הרב שלמה זלמן אוירבך. בהמשך, אחרי עזיבת הרב רביץ, הוא מונה לתפקיד ראש הישיבה התיכונית, שכיהן בו עד שנת 1979. במקביל כיהן הרב משה לינצ'נר, בנו של מייסד הישיבה הרב אלכסנדר לינצ'נר, בתפקיד ראש הישיבה המקצועית.
לאחר עזיבתו של הרב אוירבך, אוחדו שתי הישיבות, והרב משה לינצ'נר החל לעמוד בראשות הישיבה כולה. המנהל החינוכי של הישיבה כיום הוא הרב מאיר לינצ'נר בנו של הרב משה. סגן ראש הישיבה בפועל היום הוא הרב אלימלך יעקב.
הקונגרס הארגנטינאי
אברהם משה פינגרהוט
הרב אברהם משה פינגרהוט (י' בחשוון ה'תרס"ט, 4 בנובמבר 1908, טורק, פולין - א' באייר ה'תשכ"ב, 1962, פריז, צרפת) היה הרב הראשי לקהילת יהודי אלג'יר, הרב של חיל הים הצרפתי, אביר לגיון הכבוד של צרפת, סגן יושב ראש בית הדין הרבני בפריז, מחנך ופוסק.
ביוגרפיה.
נולד ב־4 בנובמבר 1908, לאביו ר' יצחק מאיר הלוי, מחסידי גור הידועים בעיר טורק שבווייוודה פולין גדול. אביו שלח אותו ללמוד בישיבות פולין וליטא: לומז'ה, ראדום וסלובודקה ואף זמן קצר בישיבתו של החפץ חיים. לאחר שהוסמך להוראה, בגיל צעיר למדי, כיהן כרב בצרפת, ואף לתקופה קצרה כרב בפורטוגל, במקביל לרבנותו קיים פעילות ציבורית רבה, וגילה עניין רב ביהדות צפון אפריקה ומנהגיה. בהיותו כבן 27 תכנן לעלות לארץ ישראל, ובדרך החליט לסור לאלג'יריה ומרוקו, כדי לעמוד על הבעיות שאיתן מתמודדים יהודי צפון אפריקה, ולהתרשם מקרוב.
בשנת 1936 (ה'תרצ"ו), ביקשו ממנו ראשי הקהילה באלג'יר לשמש כרב הקהילה, והוא קיבל עליו את המשרה. באלג'יר, חידש הרב פינגרהוט את ישיבת עץ חיים. הוא מונה על ידי הרב הראשי של אלג'יריה, הרב משה אייזנבט, למשנה לרב הראשי ותפקידי בית הדין הוטלו בעיקר עליו, אף על פי שבתחילה שימש רק כמזכיר בית הדין.
בשנת ה'תש"ב נפתח התיכון היהודי על שם ה'רמב"ם והוא החל ללמד בו עניינו יהדות. בשנת ה'תש"ח ייסד את בית המדרש לרבנים באלג'יר, ולימד בו גמרא.
הרב פינגרהוט השקיע רבות בענייני טהרת המשפחה וכתב חוברת בצרפתית על כך, יחד עם פרופסור נוצרי שלמד עמו רפואה.
במלחמת העולם השנייה שימש כמתורגמן של חייל לגיון הזרים הצרפתי וכרב צבאי ב.
בשנת ה'תש"ט קיבל אזרחות צבאית, וארבע שנים לאחר כמן מונה באופן רשמי לרבה של אלג'יר. בשנת ה'תשט"ז מונה לרב הצבאי של חיל הים.
במשך זמן רב היה חבר בוועד המרכזי של קרן קיימת לישראל באלג'יריה. לאחר הקמת המדינה השתתף במספר קונגרסים, ושימש כסגן נשיא הפדרציה הציונית באלג'יריה.
בשנת ה'תשי"ז מונה לסגן יושב ראש בית הדין הרבני הגדול בפריז. הרב פינגרהוט היה אחרי על הוצאת גופות היהודים ממחנה ההשמדה ברגן-בלזן.
ב-14 בפברואר 1961 הוענק לו מממשלת צרפת התואר אביר לגיון הכבוד בשל פעולות למען צרפת ויהודיה.
בשבתו בצרפת התמודד עם בעיית ההתבוללות הקשה והביע את עמדתו שנכון לגייר את בנות הזוג של היהודים המתבוללים, למרות מצבן הרוחני הקשה של המשפחות. בפסק דין שכתב עם בית הדין בצרפת כתב שנכון לגייר קטנים ממשפחות כאלה גם אם האם הנוכרית איננה מעוניינת להתגייר בעצמה ותאכיל את בנה מאכלות אסורות, משום ש'קטן אוכל נבלות אין בית דין מצווין להפרישו', אך טוב להשפיע על ההורים לחנך את הילד ליהדות.
יזם את הרעיון לנטוע יער בישראל על שם הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, שנחנך כשנה לאחר פטירתו.
נפטר בא' באייר ה'תשכ"ב. על פי צוואתו הובא ארונו לישראל בה' באייר, ונקבר בהר המנוחות.
חיבוריו.
לאחר פטירתו בשנת ה'תשכ"ד, הוציאו חברת רבנים מצרפת מקבץ בתורתו:
ירמי וישניובייצקי
ירמי מיכל קוריבוט וישנובייצקי (בפולנית: Jeremi Michał Korybut Wiśniowiecki, נודע גם כ"פטיש הקוזאקים"; 17 באוגוסט 1612 – 20 באוגוסט 1651) היה אציל בכיר באיחוד הפולני-ליטאי.
ביוגרפיה.
ירמי נולד באחוזת הוריו בלובני, כמאה ושמונים קילומטר מדרום-מזרח לקייב. הוא היה בנו של הנסיך מיכל וישנובייצקי, בעל-אדמות גדול ונצר לאצולה הליטאית והרותנית הוותיקה של אוקראינה, שישבה בה מאות שנים בטרם האיחוד עם פולין ב-1596. אמו ראינה (במקור:קיאז'נה) הייתה בתו של שליט נסיכות מולדובה ירמיה מובילה. שני ההורים היו אורתודוקסים אדוקים; כשהאצולה הפולנית והכתר ניסו להשליט באזור את הקתוליות, תמכו שניהם בכנסייה. אחיה של ראינה, פטרו מוהילה, אף מונה למטרופוליט קייב.
כשהיה הילד בן ארבע הורעל אביו על ידי כומר במולדובה, ואמו מתה בהיותו בן שבע. הוא עבר לחזקת דודו קונסטנטין וישניובייצקי, הראשון מביתו שנענה ללחץ המלכותי והמיר את דתו לקתולית. הלה שלח אותו לבית-ספר ישועי בלבוב, שם ספח את השקפתם הדתית ואת התרבות והשפה הפולנית. ב-1629 יצא לפרק לימודים באוניברסיטת בולוניה, ממנה חזר ב-1631. הוא נטל על עצמו את הניהול השוטף של אחוזות הענק בבעלות קונסטנטין. כעבור שנה הודיע על החלטתו לעבור לקתוליות. מהלך זה מצד בנם של בני הזוג וישניובייצקי הביא להתרעמות בקרב המוני העם, שהוסיפו לסבול רדיפות דת, והופצו שמועות כי נשבע לאמו להיוותר אורתודוקסי. הוא לא שעה גם לתחינות ראשי הכנסייה. עם זאת, הוסיף לשמור על יחסים תקינים עמה ואף סייע לעיתים לדודו המטרופוליט.
ב-1633 נטל חלק במערכה נגד הרוסים באזור סמולנסק. הוא העמיד צבא פרטי שמנה 4,000 איש והיווה את רוב הכח הזמין לחיל המלכותי באזור קורסק; בשל כך, למרות גילו וחוסר ניסיונו, שימש כאחד המפקדים הבכירים. הוא לא הצליח לכבוש שטח, אך צבאו החריב את הפלך. וישנובייצקי שב הביתה באביב 1634 והמלך העניק לו את טירת קייב והאזורים הסמוכים. אז נפנה הצעיר לעימותים עם האצילים השכנים. מיד עם שובו התערב בסכסוך קרקעות בין בית דובמונט למגנאט הפרוע סמואל לאש והצליח לכפות על האחרון לוותר על הנחלה. אז רכש אותה מידי בני דובמונט. ב-1636 הכשיל הסיים, פרלמנט האצילים באיחוד שהיה אחראי גם על בחירת השליט, את נישואיהם המתוכננים של המלך ולדיסלב הרביעי ואנה, אחותו של וישנובייצקי. הוא התרעם על כך ולא הרבה לבקר עוד בחצר בוורשה. ב-1638 השתתף בדיכוי מרד הקוזאקים בהנהגת יעקב אוסטריאנין, שפרץ לאחר שהסיים הגביל את מספר ה"רשומים" מביניהם – אלה מהם שהוכרו רשמית וצורפו לכוחות המזוינים תמורת הטבות שונות – ל-6,000 והכריז על הקוזאקים הלא-רשומים כשווי ערך לאיכרים. המורדים סחפו עמם את יתר האוכלוסייה, שהייתה נתונה תחת רדיפות דתיות ועול חוקי הצמיתות. ביוני הוביל וישניובייצקי את צבאו הפרטי והביס את המתקוממים בז'ובנין. הם נסוגו למערך מבוצר ונכנעו לבסוף באוגוסט. ב-27 בפברואר 1639 נישא לגריזלדה, בתו בת השש-עשרה של הקנצלר המלכותי טומאש זמויסקי. באותה תקופה היה שקוע בסכסוך משפטי ממושך שהסעיר את האיחוד כולו בין בשלהי שנות השלושים: סיעת אצילים ניסתה לבטל את התארים שקדמו לאיחוד לובלין, בכלל זה תואר הנסיך של בית וישניובייצקי, ולאשרר מערכת תארים אחרת שכללה את אלה שהוענקו על ידי מלכים זרים. הוא היה מראשי המתנגדים והצליח לבלום את ההצעה, אף כי הדבר קנה לו אויבים רבים.
ב-1641 מת דודו קונסטנטין. ירמי נותר כזכר האחרון בביתו, וירש את נחלות אביו ודודו גם יחד. זכותו אוימה לזמן קצר על ידי אלכסנדר רדזיוויל, בעלה של דודניתו קתז'ינה, אך הסוגיה סרה מן הדרך כשהיא התגרשה ממנו כעבור שנה. בנוסף לירושתו העצומה, הוא הלך והרחיב את שטחיו על ידי התפשטות לערבות השוממות במזרח, הרחק מעבר לדנייפר. הוא נעשה לאחד מבעלי האדמות הגדולים באיחוד, ובאחוזותיו התגוררו לא פחות מ-230,000 נפש. הן הניבו לו 600,000 זהובים מדי שנה. בשנים הבאות לחם לסירוגין נגד הטטרים מחאנות קרים שהרבו לפשוט באזור; ב-30 בינואר 1644 היה אחד המפקדים הבכירים בקרב אוחמטיב, בו נחלו צבאות האיחוד את ניצחונם הגדול ביותר על הטטרים במאה ה-17. זמן קצר לאחר מכן גזל אחוזה מבעליה בדרכי מרמה: המלך דן אותו לגלות אך לא העז לאכוף את גזר הדין בשל כוחו הרב של המגנאט. מקרה דומה, בו שוב נמנעו הרשויות מלהוציא לפועל את עונשו, אירע ב-1646. ב-17 במרץ אותה שנה מונה לוויווד רייסין (גליציה המזרחית). כשניסה המלך לשכנע את האצילים לתמוך במלחמה נגד העות'מאנים יחד עם הרפובליקה של ונציה, הוא הציע לווישנובייצקי את משרת ההטמאן (מצביא עליון), אך זה סירב לתוכניתו.