הקבוצה הפוליטית והחברתית שהתקבצה סביב הנסיך ג'ורג' והנסיכה אן נודעה בכינוי "קוקפיט סירקל", על שם מקום מגוריהם בלונדון בו שוכן כיום רחוב דאונינג. אחותה הגדולה של אן, מרי, היגרה לארצות השפלה לאחר נישואיה לוויליאם השלישי מאוראנז'; ההתנגדות הפרוטסטנטית לג'יימס התמקדה באן ובג'ורג' במקום במרי, שהייתה היורשת. ב-1688 החליטו ויליאם, מרי, ג'ורג' ואן לנטוש את ג'יימס השני, והדבר עירער את הלגיטימיות של המלך וסלל את הדרך למהפכה המהוללת של 1689, שהובלה על ידי ויליאם ונתמכה על ידי ג'ורג', שהחזיק בתואר הנומינלי של מפקד רגימנט הלורד האדמירל הגבוה, שפורק בשנה שלאחר מכן. רגימנט ארצות השפלה הפך לרגימנט הרגלים השלישי, והנסיך ג'ורג' שימש כקולונל שלו לשם כבוד.
ככל הנראה סירב ויליאם להשתתף בהכתרת ג'יימס השני ב-1685 כיוון שג'ורג', שהיה חבר בכיר ממנו באריסטוקרטיה האירופית, יקבל מקום חשוב יותר בטקס; חוסר האמון הזה פחת במידה מסוימת במהלך המהפכה של 1688 עד 1689, אך היחסים העכורים בין ויליאם וג'ורג' נמשכו בתקופת שלטונו של הראשון; לאחר מותה הפתאומי של המלכה מרי משפעת ב-1694 התחממו היחסים במקצת, אך ג'ורג' לא מילא תפקיד משמעותי בממשלה עד שאן ירשה את ויליאם ב-1702.
ג'ורג' היה בעל כישורים בתחום הניהול והאסטרטגיה הצבאית, ובין 1702 ל-1708 כיהן בתפקיד הלורד האדמירל הגבוה ובאופן רשמי עמד בראש הצי המלכותי שתמך בפעילויות הצבאיות של מקורבה של אן, הקפטן-גנרל לורד ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו. לאחר מותו של ג'ורג' ב-1708 התאבלה עליו אן רבות, ולמרות שבתחילה סירבה להעביר את סמכויותיו כלורד אדמירל לוועדה, היא נאלצה לעשות זאת כשהתברר לה כי היא אינה מסוגלת למלא את התפקיד במקום ג'ורג'.
ג'ורג' נקבר במנזר וסטמינסטר.
הבנות ביילין אבו-מאזן
הנסיך ג'ורג', דוכס קאמברלנד
הסכם ביילין-אבו מאזן
הסכם ביילין אבו-מאזן
זיטן
אנו, בלארוסים
GOCE (ראשי תיבות של Gravity Field and Steady-State Ocean Circulation Explorer) היה לוויין מחקר שנועד למפות את שדה הכבידה והגיאואיד של כדור הארץ.
לאחר דחיות של קרוב לחצי שנה שנבעו מתקלות, שוגר הלווין על ידי סוכנות החלל האירופית ב-17 במרץ 2009 מקוסמודרום פלסצק שברוסיה באמצעות טיל השיגור רוקוט (Рокот). הלווין נשא עליו גרדיומטר המאבחן שינויים קלים בכבידת היבשות והימים, במטרה להכין מפות גרוויטציה מדויקות של כדור הארץ. תוצאות המדידות ישמשו, בין היתר, למעקב אחר זרמי מים באוקיינוסים, מדידות של גובה המים והטמפרטורה, ומכאן - למעקב אחר השפעתם על האקלים הנוכחי ולחיזוי.
משקל הלווין כ-1,100 ק"ג, והוא שייט בגובה כ-270 ק"מ.
הלווין ביצע תמרון יציאה משירות בצורה לא מבוקרת וכניסה לאטמוספירת כדור הארץ ב- 11 בנובמבר 2013 (כך שמקום נפילת חלק ממרכיביו לא היה מתוכנן מראש).
מידה סופית למחצה
משחק סדרתי
הקרב השלישי על האי סבו
צווי דינין
דרכי הורוס
דרכי הורוס היו דרכים בצפון סיני, שקשרו בין ארץ ישראל ומצרים העתיקה. דרכי הורוס נזכרו לראשונה בטקסט המצרי "סיפורו של שנהאת". הטקסט כנראה מתוארך לשלטונו של ססוסתריס הראשון (1943-1898 לפנה"ס). שנהאת היה פקיד מצרי שברח ממצרים לארץ רצ'נו (שמה של ארץ כנען במצרית קלאסית). בערוב ימיו הוא חזר למצרים ונעצר בדרכי הורוס, שם מפקד המשמר מבקש אישור מהמלך להכניס אותו למצרים.
ישנם חוקרים שסבורים שבממלכה המצרית התיכונה התייחס המושג דרכי הורוס לנקודה על הגבול בין מצרים לסיני, שבה התבצע הרישום והאישור של הנכנסים והיוצאים ממצרים. אותה נקודה מזוהה עם מצודת הגבול בעיר סילה (סמוך לקנטרה של ימינו).
בתקופת הממלכה המצרית החדשה ציין המושג דרכי הורוס את כל מערך הגבול בצפון סיני. בתקופה זו עברו בדרכי הורוס מלכי מצרים בדרכם לכיבושים באסיה. תחותימס השלישי עבר בדרכי הורוס בעשרה ימים והגיע לעזה, ומשם הוא המשיך וכבש את מגידו. בפפירוס אנסטאזי 1 מימיו של סתי הראשון, ובתבליט מקדש אמון בכרנך מימיו של רעמסס השני נזכרים יותר מעשרים תחנות- מצודות, ערים בצורות ובארות, שנבנו בצפון סיני בין סילה לעזה. חלק מהאתרים נחפרו ונסקרו כמו תל הבואה, חרובית ודיר אל בלח.
ברנרד פון בריידנבך
צאפד
מרד הדרוזים
דמביצה
דֶּמְבִּיצַה (בפולנית: Dębica; ביידיש: דעמביץ) היא עיר בפולין (גליציה המערבית) ובה 46,693 תושבים (לפי המפקד מ-2 ביוני 2008). העיר שוכנת בדרום-מזרח פולין, כ-100 ק"מ מזרחית לקרקוב, ומשמשת כבירת מחוז דמביצה. ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה כ-10,600 נפש, מהם כ-1,600 יהודים (כ-15%).
היסטוריה.
המקום מוזכר לראשונה בתעודה מ-1326 כמקום מושב הדיאקון. בשנת 1358 העניק קז'ימייז' השלישי, מלך פולין רישיון לבעלי האדמה להקים במקום עיר לפי זכויות מגדבורג ולהפעיל בה יום-שוק (סממן מובהק של עיר). העיר התפתחה בהיותה על דרך המסחר קרקוב-לבוב. בשנת 1655 כמעט נחרבה על ידי צבא שוודיה שפלש לפולין. ב-1660 פרצה בה שרפה גדולה שכילתה אותה כמעט. בעקבות השרפה הוקמה "העיר החדשה" מדרום לגרעין ההיסטורי שכונה מאז "העיר הישנה", ליד כנסיית ברברה הקדושה שבתעודות מלפי תאריך זה מצוינת כשוכנת "extra oppidi" (מחוץ לעיר).
עד חלוקת פולין ידעה דמביצה פריחה ושגשוג והוקמו בה גילדות רבות. ב-1772 חולקה פולין ודמביצה נכללה בשטח גליציה שבשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. מצבה החל להתדרדר ואוכלוסייתה קטנה. העיירה סבלה ממכת שריפות, שיטפונות ומגפות כולרה שהכו באזור מדי כמה שנים, בעיקר בשנים 1830, 1847 ו-1854. פריחה מחודשת החלה בשנת 1856 עם הקמת תחנת רכבת בעיר אשר חיברה אותה לקו קרקוב-ז'שוב שהיה חלק מאחד הקווים המרכזיים של האימפריה: קו וינה-למברג.
ב-1907 נוסדה בעיר גימנסיה וב-1914 הוכרזה מחדש כעיר. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי האימפריה הרוסית, היא נכבשה מחדש על ידי כוחות אוסטריה ב-1915, אך לא לפני שהחיילים הרוסים ביצעו בה מעשי רצח ואונס רבים, רובם במסגרת פוגרום בקהילה היהודית במקום. העיר נכבשה שנית על ידי הרוסים ב-1918 ועברה מיד ליד מספר פעמים, במהלכם נזרע בה הרס רב.
משנת 1918 השתייכה העיר לפולין. בין שתי מלחמות העולם זכתה העיר לפריחה כלכלית, בהיותה במרכזו של אזור תעשייתי מתפתח. הוקמו בה מספר מפעלים וב-1936 נפתח בה מפעל צמיגים מרכזי גדול בשם "סטומיל" (Stomil).
העיר נכבשה על ידי גרמניה הנאצית בימיה הראשונים של מלחמת העולם השנייה (8 בספטמבר 1939). כ-1,600 יהודיה ועוד כמספר הזה מיהודי כפרי הסביבה רוכזו בגטו דמביצה שהוקם ב-1 בינואר 1942. כ-300 מהם נורו אל בורות הריגה ביער ווליצ'ה הסמוך, חלק אחר הובל להשמדה במחנה ההשמדה בלזץ ב-21 ביולי 1942 והנותרים הובלו להשמדה באושוויץ עם חיסול הגטו באפריל 1943.
בגבעות ובעיירות שסביב העיירה פעלו כוחות ארמייה קריובה, בפברואר 1944 הם ניסו לבצע פעולת חבלה ברכבת סמוך לעיר, בה נסע הנס פרנק, פושע מלחמה נאצי. בתגובה רצחו הגרמנים 50 אזרחים פולנים של העיירה. ב-23 באוגוסט 1944 נסוגו הגרמנים מהעיר והצבא האדום נכנס אליה.
לאחר המלחמה הייתה העיר לבירת מחוז ועיר תעשייתית עתירת בתי חרושת. מפעל הצמיגים הוא אחד המעסיקים הגדולים באזור עד היום והוא שייך לתאגיד גודייר.
הקהילה היהודית בדמביצה.
עד מלחמת העולם הראשונה.
עדות ראשונה לישיבת קבע של יהודים בעיר היא תעודה מ-1690 בדבר תקנות גילדת הקצבים המטילה הגבלות שונות על שחיטה כשרה.
בערך באותה עת היו בעיר שתי קהילות, האחת, ב"עיר העתיקה" שפרנסה היה לוי בן יצחק, והאחרת הגדולה יותר, ב"עיר החדשה" שפרנסה היה הרשל. ב-1701 הוציאה ועידת הכנסייה בקרקוב צו המגביל את גודל הקהילה היהודית בעיר החדשה והוטלו מגבלות כגון איסור העסקת עוזרת בית גויה ואיסור מסחר ביום א'. למרות זאת במהלך המאה ה-18 שגשגה הקהילה היהודית במקום וכללה גם יהודים שישבו בכפרי הסביבה.
הפיתוח התעשייתי של אמצע המאה ה-19 משך לעיר יהודים רבים והם היו מבין מקימי מפעלי התעשייה הזעירים הראשונים בעיר. כן היו בשליטת היהודים, כחוכרים, טחנות קמח, בתי מלאכה ליי"ש ומבשלת בירה, בתי-חרושת לגפרורים, לסבון ולזכוכית. בסוף המאה סיפקו יהודי העיר את צורכי יחידת חיל הפרשים שבסיסה ניצב בפאתי העיר. היהודים עסקו בעיקר במסחר, חייטות ותעשייה זעירה.
הקהילה הקימה בעיר חברה קדישא, קופת גמ"ח, "הכנסת כלה" וחברת "ביקור חולים", רבניה השתייכו למשפחת הורוביץ (ידועים ר' שמואל ור' אלעזר שנפטר ב-1790). בראשית המאה ה-19 נטתה הקהילה אל תנועת החסידות בראשותו של נפתלי צבי הורוביץ, שנכדו היה אדמו"ר המקום.
ב-1880 נמנו בעיר 2,385 יהודים שהיוו 73.2% מהאוכלוסייה העירונית והקנו לעיר אופי מובהק של שטעטל. ב-1894 היה כבר חוג ציוני בעיר, ב-1904 הקים החוג ספרייה ואולם קריאה. ב-1905 נפתח בעיר סניף של פועלי ציון וב-1911 סניף של צעירי ציון ו"פועל ציון יוגנד", תנועת הנוער של פועלי ציון. הוקמו הסתדרויות ציוניות "שחר", לתלמידי בית המדרש ו"גאולה" לתלמידי הגימנסיה וארגוני נשים "דבורה" ו"חבצלת", אשר היו קשורים לארגונים דומים ברחבי גליציה.
בין שתי מלחמות העולם.
בעקבות פוגרומי הרוסים במהלך מלחמת העולם הראשונה עזבו יהודים רבים מערבה. חלקם חזרו. ב-1918 הצליחו התארגנויות הגנה עצמית מטעם "הוועד הלאומי" בהנהגת ציוני העיירה לבלום התקפות נגד יהודים, תוך שהם מפעילים אנשי ז'נדרמריה נגד הבריונים. לאחר מלחמת העולם הראשונה סייע רבות ארגון הג'וינט לשיקום יהודי המקום מבחינה כלכלית על ידי מימון מכונות תפירה, תמיכה בקופת הגמ"ח ופתיחת בנק יהודי ובית יתומים.