לאחר שחזר ממסעו הארוך ומלא ההרפתקאות, התמסד והתיישב בקורדובה, וזמן מה לפני שנת 1452 התחתן עם דונה חואנה דה הורוסקו, ונולדו להם בן ושלוש בנות.
לפי רשימות של עיריית קורדובה, פרו טאפור ובנו היו חברי מועצת העיר בשנת 1479, וככל הנראה הוא היה פעיל ציבורי תקופה ארוכה יותר, אך הרשימות הקיימות כיום הן חלקיות ביותר. בארכיון העיר ניתן למצוא את חתימתו על מספר מסמכים . טאפור נפטר בשנת 1484.
ספרו של פרו טאפור.
בין השנים 1453-1457, כעשרים שנה לאחר המסע, טאפור מתמסר לכתיבת סיפור מסעו. כתב היד של הספר מתפרס על פני מאות עמודים, והודפס לראשונה במדריד בשנת 1874. שמו המלא של הספר הוא "הרפתקאותיו ומסעותיו של פרו טאפור בחלקים שונים של העולם המלהיב (1435-1439)" הספר נערך על ידי ד. מרקוס חימנס דה לה אספדה, על פי כתב היד היחיד אשר השתמר בדורנו. עקב הגיל והשימור הלקוי של כתב היד, ישנן מילים ומשפטים החסרים בו. במבוא לספר חסרים כמה חלקים, וככל הנראה העמוד האחרון של כתב היד חסר, מה שגורם להפסקת הסיפור בפתאומיות.
מסעו של פרו טאפור בעולם.
מסעו של פרו טאפור מתחיל בשנת 1435. הוא עוזב את קורדובה, ומצטרף לניסיון תקיפה של המעוז המוסלמי בגיברלטר. ניסיון התקיפה נכשל, ודון אנריקו דה גוסמן, מנהיג הצליינים, נהרג בקרב. הכוחות המובסים, ואיתם פרו טאפור, פנו בחזרה לסנלוקר דה ברמדה, ומשם יוצא טאפור בשיירה בת שלוש ספינות לכיוון איטליה. במפרץ ליון שתי ספינות נסחפו ללב ים והקשר עמהן נותק, ורק ספינתו של טאפור הצליחה להגיע לחוף מבטחים. במהלך הסערה פרו טאפור עובר חוויה מטלטלת, המתוארת על ידו כהתגלות, ואשר גורמת לו לנדור נדר, ומיד בהגיעו לג'נובה הוא הולך לכנסייה למלא את נדרו. את הימים שנשארו לו בגנואה הוא מנצל להתאוששות מהמסע הקשה, ומתאר כי זו הפעם הראשונה שבה התחיל להכיר את אלוהים. מגנואה טאפור ממשיך לסייר באיטליה ופוגש את האפיפיור הגולה אאוגניוס הרביעי, ממנו הוא מבקש רישיון לנסוע לירושלים. טאפור היה שמח להמשיך מיד במסעו לירושלים, אך אניות הצליינים לארץ הקודש יצאו רק לקראת יום עליית ישו השמימה, בחודש מאי. את הזמן שנותר לו הוא מנצל לביקור ברומא וברחבי איטליה, ומשם יוצא כמתוכנן לארץ הקודש ומבקר בירושלים ובסביבותיה.
מארץ הקודש ממשיך מסעו לביירות, קפריסין ומשם למצרים.
במצרים טאפור מבקר בקהיר, ומנצל את ההזדמנות להשלים את מסעו באתרי הקודש של ארץ ישראל ולשם כך מצטרף לשיירה אשר נוסעת להר סיני, למנזר סנטה קטרינה, ומשם שב לקהיר ולאלכסנדריה.
ממצרים טאפור ממשיך לרודוס, כיוס, טרויה ומשם לקונסטנטינופול. בקונסטנטינופול הוא נפגש עם הקיסר יוחנן השמיני פאלאיולוגוס, מאחרוני הקיסרים של האימפריה הביזנטית. הוא מסייר בטורקיה ומשם ממשיך לטרפזונטס ולקאפה, מרכז הסחר לחופי הים השחור.
לאחר מכן חוזר לוונציה, ואף נפצע בדרך, במהלך ניסיון להצלת עבדים נוצרים במיצרי הדרדנלים.
מוונציה הוא יוצא למסע נרחב באירופה: פרארה, מילאנו, בזל, קלן, מכלן, בריסל, ברוז' גנט, אנטוורפן, מיינץ, פראג, ברסלאו, וינה, בודה, נוישטט ואגם גארדה הם רק חלק מהאתרים אותם ביקר במהלך מסעו . במהלך מסעו הוא יוצר קשרים עם המתורגמן הראשי של הסולטן, הנוסע המפורסם ניקולו דה קונטי, פוגש את קיסר טרבזון, ואת השליט המונגולי בקאפה, נפגש עם דוכס מילאנו, עם הארכיבישוף בקלן ועם פיליפ הטוב דוכס ברוגונדיה.
בשנת 1439, לאחר חמש שנות נדודים והרפתקאות, פרו טאפור חוזר לספרד.
מסעו של פרו טאפור בארץ ישראל.
ב-17 במאי 1436, יום עליית ישו השמימה, פרו טאפור מפליג מוונציה לארץ הקודש.
לאחר טלטלות בים, אוניית הצליינים עוגנת בנמל יפו, הצליינים מקבלים רישיון מעבר מהסולטאן, שוכרים חמורים, ויוצאים לדרך.
בביקורם בארץ ישראל הם מגיעים למקומות קדושים רבים: רמה, מנזר סנט ג'ורג', אמאוס,
ירושלים על אתריה הרבים: מנזר הר ציון, ביתה של מרים הבתולה חדר הסעודה האחרונה, כנסיית הקבר, הר הגולגולתא, מקום משיחת ישו, מקום ההתגלות של ישו למריה מגדלנה, השדה הקדוש, עמק יהושפט, הר הזיתים והאתרים סביבו, הם צופים במקדש שלמה, בבית של פילאטוס וקיפא, דרך הייסורים, בית אנה הקדושה, בית פטרוס הקדוש, בתי סנט ג'יימס, קבר אבשלום, מעיין שנבע על ידי מרים הבתולה, מקום נפילת ישו עם הצלב, מצודות דוד המלך, ומקומות קדושים נוספים.
הם מבקרים גם באתרים הסמוכים לירושלים: בית לחם: כנסיית המולד; ביתו של אליהו הנביא; וחדר הלימוד של הירונימוס. מנזר יוחנן המטביל, הטירה של מריה מגדלנה, כנסיית לזרוס, הירדן ואתר הטבילה, ים המלח, יריחו, קרנטל,
לקראת סיום הביקור בארץ ישראל, פרו טאפור נכנס להרפתקה אישית ונועזת. הוא מנסה להסתנן בלילה למקדש שלמה, בעזרת נוצרי שהתאסלם, למרות סכנת המוות בניסיון זה. למרות הסכנה, הוא יוצא בשלום מביקור זה.
פסק דין קלמר נגד גיא
פסק דין קֵלְמֶר נגד גיא הוא אחד מפסקי הדין הבסיסיים בדיני החוזים בישראל. פסק הדין ניתן בשנת 1996 בבית המשפט העליון בשבתו כערכאת ערעור אזרחית, בפורום של שלושה שופטים, נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק, השופט אליעזר גולדברג והשופט יצחק זמיר. החידוש העיקרי בפסק הדין הוא הסתמכות השופטים בפסיקתם כמעט אך ורק על עיקרון תום הלב כאשר אישרו את קיומו של חוזה שבעל פה מקום שנדרש חוזה שבכתב.
הבסיס המשפטי.
בבסיס המקרה עומדים שני סעיפי חוק:
בפסק הדין מוזכר גם סעיף 39 לחוק החוזים העוסק בצורך בקיום החוזה בתום לב, שהלכה שנובעת מפסק הדין ייתכן ומשפיעה גם על השימוש בו – "בקיום של חיוב הנובע מחוזה יש לנהוג בדרך מקובלת ובתום לב; והוא הדין לגבי השימוש בזכות הנובעת מחוזה".
המקרה.
פסק הדין עוסק במקרה בו בני זוג נכנסו לעסקת קומבינציה עם בעל מגרש, ולפיה הם מתחייבים לבנות שני בתים על המגרש שבבעלותו, ולאחר סיום הבנייה כל אחד משני הצדדים יקבל את אחד מהבתים שנבנו. בין הצדדים לא נכתב חוזה רשמי ובו פרטי העסקה. לאחר סיום בניית הבתים, טען בעל המגרש כי לא נחתם בין שני הצדדים חוזה, ואינו מחויב להעביר את אחד הבתים לבעלותם. לטענתו, לא היה סיכום בין הצדדים באשר לאופי העסקה, וגם אם ייקבע שהיה, הרי שלפי סעיף 8 לחוק המקרקעין יש חובה שחוזה במקרקעין יעלה על הכתב, וכאמור, חוזה שכזה אינו בנמצא.
בני הזוג גיא העמידו למול בית המשפט הוכחות שונות שמעידות על קיום משא ומתן בין הצדדים והתקדמותו (תשלומים שונים, עיצוב הבתים השונה לפי דרישת הצדדים), ונסמכו על הכרעת בית המשפט המחוזי שפסק לטובתם.
הכרעת בית המשפט העליון.
בית המשפט העליון פסק פה אחד כי במקרה מעין זה נדרש תום לב של בעל המקרקעין לפי סעיף 12 לחוק החוזים. בהיעדר התנהגות בתום לב מצדו, ובהתאם לכלל ההוכחות שהציגו בני הזוג גיא, הרי שיוצאת ממקרה זה "זעקת ההגינות" שגוברת על דרישת הכתב לפי סעיף 8 לחוק המקרקעין במקרים מסוימים. לדעת השופט זמיר, הביצוע החלקי במקרה דנן מסייע להתגבר על דרישת הכתב ולקבוע כי אכן קיים חוזה בין הצדדים. השופט ברק, מאידך, מפרש את סעיף 12 בצורה רחבה יותר, ואינו דורש ביצוע חלקי על מנת לקבוע כי החוזה שריר ותקף.
צבי באומינגר
צבי (השיק) באומינגר (1917 קרקוב, פולין - פברואר 1943 קרקוב) חבר תנועת "השומר הצעיר", מפקד מחתרת "איסקרא" (הניצוץ) ומראשי המחתרת היהודית המאוחדת בקרקוב בתקופת מלחמת העולם השנייה. ממנהיגי מרד גטו קרקוב. נהרג במהלך ניסיונם של הגרמנים ללוכדו.
ביוגרפיה.
צבי באומינגר נולד ב-1917 בקרקוב שבפולין בשם השיק (Heshek) להוריו תהילה ושמעון באומינגר (האב שמעון היה ממנהיגי תנועת המזרחי בקרקוב). אח לאריה ליאון (1913), סטפניה (1918) ומלכה (1921). ביתם היה ברחוב דיטלה 1, פינת סטניסלבה. בילדותו למד ב"חדר עברי" (שאביו היה ממייסדיו) שם ספג חינוך דתי-ציוני. עם סיום בית הספר היסודי המשיך בגימנסיה העברית שבעיר. בילדותו הצטרף לתנועת השומר הדתי אך ב-1933, כשהוא בן 15, הצטרף לתנועת השומר הצעיר וגילה שם סימני מנהיגות ומונה ב-1938 לראש קן התנועה בעיר.
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס באומינגר לצבא הפולני ובמהלך הקרבות בספטמבר 1939 נפל בשבי הגרמני. לאחר זמן מה שוחרר עם שאר החיילים הפולנים ועבר ללבוב שבשטח הרוסי. בהמשך עבר לעיר סטניסלבוב (ששמה שונה אחרי המלחמה לאיוונו-פרנקיבסק) שם הסכים להצעת השלטונות הרוסים לקבל אזרחות רוסית. כשהחלה פלישת הגרמנים לברית-המועצות, ב-1941, גויס באומינגר לצבא הרוסי ובקרב לייד העיר חרקוב באוקטובר 1941 נפל בשבי הגרמני. כשראה שהגרמנים מחסלים שבויים יהודים התחפש לאיכר אוקראיני, ברח מהשבי ונדד ללבוב. בעיר הצליח לקבל מאנשי "השומר הצעיר" ניירות אריים מזויפים, ערק מהצבא הרוסי, והגיע בעזרתם, בתחילת 1942, בחזרה לקרקוב.
בשובו לעיר הולדתו פגש חבר ילדות, סלק שיין, שעזר לו להתקבל לעבודה במוסך רכב גרמני. במקביל נפגש עם חבריו מהתנועה ועם מנהיגי תנועת עקיבא וחשף בפניהם את הידוע לו על מעשי הרצח שביצעו הגרמנים ביהודי מזרח גליציה ואוקראינה. החליט להקים בקרקוב מחתרת בשם "איסקרא" (הניצוץ) שתהייה מבוססת על חניכי "השומר הצעיר" כשבמקביל הקימה תנועת "עקיבא" מחתרת בשם "החלוץ הלוחם".
מחתרת "איסקרא" שייסד באומינגר הוקמה במאי 1942 והנהגתה כללה את:
בתחילה מנתה המחתרת כ-25 איש אך בהמשך גדלה עד 40 איש בעקבות הצטרפות חברים.
העקרונות עליהם באומינגר ביסס את המחתרת היו: