בעידן המאופיין בהצפת מידע אין לתקשורת אפשרות ראלית לסקר את כל האירועים והתהליכים המתרחשים בחברה. מגבלות הזמן והמקום העומדות בפני התקשורת, מחייבת אותה להפעיל, בין השאר, תהליך של בררה בין אירועים שיזכו לסיקור ובין אלו שלא.
בהקשר זה, המושג ״מסגור״ מתייחס לעקרונות שעל פיהם מתבצעת בחירת החומרים של אמצעי התקשורת, המיועדת לארגן את הניסיון ואת הידע החברתי.
בנוסף, משום שסיקור תקשורתי של אירוע מסוים עשוי להיות מובן רק אם הוא ממוקם במסגרת של קודים חברתיים ותרבותיים ידועים, התקשורת מספקת הקשר ופרספקטיבה שמעניקים משמעות לאירועים שהיא מסקרת.
בהקשר זה, המסגור התקשורתי מתייחס לתהליך עיבוד העובדות והפיכתן לסיפור בעל היגיון פנימי.
תהליך המסגור התקשורתי כולל מיון של הנושאים לקטגוריות, בחירה בפריטים שיזכו להדגשה, החלטה על הזווית הפרשנית שבה יוצגו פרטים אלו ובאילו סמלים או מטפורות יעשה שימוש כדי להעביר את המסר הרצוי.
הבניית המציאות באמצעות תהליך של מסגור עשויה, אך לא חייבת, לשמש את התקשורת כאמצעי של גיוס.
הגיוס אינו תפקיד נפרד של התקשורת או דגם של יחסי ממשל־תקשורת, אלא דפוס שבו פעולת התקשורת במסגרת מילוי תפקידיה השונים (כמו סיקור, תיאום, המשכיות ובידור). למסגרות מדיה עשויות להיות השפעות קוגניטיביות על אנשים הנחשפים אליהן. למשל, מסגור אפיזודי בעיתונות, המציג בעיה חברתית באמצעות התמקדות בדוגמה אחת ספציפית – למשל, ייצוג העוני באמצעות סיקור משפחה ענייה אחת – יעודד את הנחשפים למסגרת להטיל את האחריות לבעיה על כתפי הדמות העומדת במרכז הסיקור.
חומר התפחה
ארנולד ביוורס
ססיל ארנולד ביוורס (באנגלית: Cecil Arnold Beevers ; 27 במאי 1908 – 16 בינואר 2001) היה פיזיקאי בריטי שהתמחה בקריסטלוגרפיה.
ביוגרפיה.
ארנולד ביוורס נולד במנצ'סטר ב-1908, זמן קצר אחר כך עברה משפחתו לליברפול.שם קיבל תואר ראשון (B.Sc) בפיזיקה ב-1929 ואת התואר דוקטור (D.Sc) ב-1933. עם סיום לימודיו הוא נשאר כסטודנט למחקר באוניברסיטה, ועל פי הצעת המנחה שלו, שהיה גם המנחה של הנרי ליפסון שסיים שנה אחריו, החלו השניים ללמוד את תחום הקריסטלוגרפיה, חקר מבנה גבישים בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, שהפך בסופו של דבר תחום העניין העיקרי של ביוורס. תחילה קראו ספרות מקצועית ואחר כך נסעו למנצ'סטר על מנת להיוועץ בחתן פרס נובל לפיזיקה, פרופ' ויליאם לורנס בראג, שהקים מרכז קריסטלוגרפיה חשוב באוניברסיטת מנצ'סטר. בראג, ועוזרו, ו. ה. טיילור (W. H. Taylor), סייעו לשניים בידע ובעידוד.
בעודם בליברפול, וללא מימון משמעותי, יצרו ליפסון וביוורס בעצמם את רוב הציוד המחקר שלהם. תחילה פענחו השניים את המבנים הסימטריים הפשוטים של כמה מינרלים באמצעות ניסוי וטעייה, ואז ניסו לפענח את המבנה של תצורת הפנטהידריד של נחושת גופרתית (CuSO4). הציוד שהיה בידם, שפופרת קרני רנטגן שייצרו בעצמם, היה פשוט, ולכן מידת הדיוק שאליו יכלו להגיע הייתה מינימלית. בכל זאת הצליחו השניים במאמץ לאתר את מיקומם של אטומי הנחושת והגופרית. להשלמת התמונה הם היו צריכים למצוא את מיקומם של אטומי החמצן. על פי הצעתו של ביוורס נסעו השניים שוב למנצ'סטר ותוך שימוש בספקטרומטר של בראג וביצוע חישובים מייגעים על פי טרנספורם פורייה הצליחו לאתר את כל תשעת אטומי החמצן.
במהלך ביצוע החישובים המייגעים גילו השניים, כי הם מבזבזים ימים שלמים כשהם מכפילים ערכי סינוס וקוסינוס בגורם המשרעת. בסופו של דבר הבינו השניים כי עדיף לשמור על רצועות נייר את כל טורי החישובים. מרעיון זה נולדו "רצועות ביוורס-ליפסון", שפרסמו את שמם בתחום. כלי עזר חשוב ששימש קריסטלוגרפים במשך עשרים השנים הבאות, עד שהמחשב הדיגיטלי הפך אותו למיותר.
לאחר שהות קצרה בהאל התקבל ביוורס ב-1938 כעמית דיואר (Dewar Fellow) בקריסטלוגרפיה באוניברסיטת אדינבורו, משרה שהוצעה במשותף על ידי מחלקות הכימיה והפיזיקה באוניברסיטה, והוא נבחר עמית בחברה המלכותית של אדינבורו מאוחר יותר באותה שנה. ביוורס נשאר באדינבורו עד סוף חייו, וגם אחרי שפרש מהאוניברסיטה הקפיד לבקר בה, עד חודשיים לפני מותו. מלבד "רצועות ביוורס-ליפסון" ידוע ביוורס בשל המחקר שערך עם ד"ר מריון רוס (Marion Ross) בנושא הבטא-אלומינה (β-alumina NaAl11O17). במבנה הגביש של תרכובת זו, שבתחילה נחקרה כזיהום מטריד בהפקת Al2O3, גילו השנים שני אתרים במבנה המכונים על שמם "אתר ביוורס-רוס" ו"אנטי אתר ביוורס-רוס".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח ביוורס שהיה חבר באגודת הידידים (המכונים גם קווייקרים), ועקב כך מתנגד מטעמי מצפון להשתתפות בלחימה, לעזרה בבית החולים בתחום היישום של אלקטרואנצפלוגרם. ביוורס מצא את הנושא מרתק והמשיך לעסוק גם אחר כך בייחוד בחקר השינה.
אחרי המלחמה הצטרף ביוורס למחלקה לכימיה והקים בה את המעבדה לקריסטלוגרפיה, כשאת הציוד (מקרנים ומצלמות) הוא תכנן בעצמו. בתקופה זו הוא חקר את מבנה הסוכרים, כולל גלוקוזה, וסוכרוזה. ב-1946 הוא פרסם את הפענוח של פלואוראפטיט, המינרל האידיאלי לחיזוק השיניים והעצמות. הוא השתכנע שאפשר לשפר את בריאות השיניים על ידי הוספת פלואוריד למי השתייה, ונאם לעיתים קרובות בתמיכה בנושא. העניין שלו בבריאות השינים התבטא גם בכך שלימד כימיה לתלמידים ברפואת שיניים. כשפרש מהאוניברסיטה ב-1978 הוא התקבל כעמית קבוע לחברה לרפואת שיניים של אדינבורו (Edinburgh University Dental Society).
במשך שנים רבות היה ביוורס פעיל באגודת העזרה לנכים של אדינבורו (Edinburgh Cripple Aid Society), ונהג לשמש כמנחה בהצגות ובקונצרטים לתרומות למענם. התרומה המדעית האחרונה של ביוורס, תכנון דגמים זעירים למולקולות, הקרויים כיום הדגמים הזעירים של ביוורס (Beevers Miniature Models), קשורה לפעילותו למען הנכים. עד אז הדגמים הסטנדרטיים היו מבוססים על יחס של אינץ' אחד לאנגסטרם, וביוורס חש שקנה מידה זה גדול מדי. בתחילת שנות ה-60 הוא תכנן דגם חדש שקנה המידה שלו היה ס"מ לאנגסטרם המבוסס על כדורים צבעוניים מפרספקס בקוטר של 7 מ"מ ומוטות מפלדה באורך משתנה על פי אורך הקשר הכימי בדיוק של עד 0.1 מ"מ. לשם כך היה צריך להכין מקדח זעיר שגם אותו תכנן ביוורס. ביוורס לא רשם פטנט על הרעיון, ובבניית הדגמים הוא העסיק נכים ממרכז תעסוקה למוגבלים באדינבורו. הדגם הראשון נוצר ב-1961 והיה דגם של המולקולה של מיוגלובין, החלבון הראשון שמבנהו פוענח (על ידי ג'ון קנדרו). 29 דגמים של המולקולה נמכרו תמורת 600$ במהלך שנות ה-60. ב-1980 הועברה הפעילות למחלקה לכימיה של אוניברסיטת אדינבורו שהקימה יחידת רווח עצמאית לשם כך. היחידה פעילה עד היום, וכיום יש מעל ל-500 דגמים של גבישים.
ארנולד ביוורס מת באדינבורו ב-2001 בהיותו בן 92.
קורונה שרטר
קורונה אליזבת וילהלמינה שְרֵטֵר (בגרמנית: Corona Elisabeth Wilhelmine Schröter; 14 בינואר 1751 - 23 באוגוסט 1802) הייתה מוזיקאית גרמנייה, שנודעה בעיקר כזמרת. כן חיברה מוזיקה לשירים של פרידריך שילר.
ילדות ונעורים.
קורונה שרטר נולדה בגובן. בשנותיה הראשונות למדה נגינה בכלים רבים, בהם כלי מקלדת וגיטרה. אביה, יוהאן פרידריך שרטר, אבובן, היה מורה הראשון, כמו גם מורם למוזיקה של שאר ילדיו. אחיה של קורונה, יוהאן סמואל ויוהאן היינריך, היו, בהתאם, פסנתרן וכנר ואחותה, מריה הנרייטה, הייתה גם היא זמרת.
כשמלאו לשרטר שלוש-עשרה, עברה עם משפחתה ללייפציג, שם עוררה את עניינו של המלחין יוהאן אדם הילר (על פי הסברה, אשתו של הילר הייתה הסנדקית של קורונה). הילר, מלחין אופרה וזינגשפיל, חש תסכול גובר והולך לנוכח הליקויים בהשכלה שהייתה זמינה לנשים. לתיקון המצב, פתח הילר ב-1771 בית ספר משלו. במסגרת חינוכית זו, שהייתה פתוחה לשני המינים, הוצע לתלמידים מגוון רחב של מקצועות מוזיקליים, כולל סולפז', דיקציה, טכניקה, איטלקית ולימודי מקלדת. שרטר עשתה חיל בלימודי זמרה, אבל בהשוואה לחברתה ללימודים ויריבתה, גרטרוד שמלינג, בסדרת ה"קונצרטים הגדולים" של הילר שהשתיים שרו בה, נפל קולה של שרטר בעוצמתו מזה של שמלינג, אולי באשמת הכשרה גרועה, שפגמה בקולה. עם זאת, האינטנסיביות שאפיינה את שירתה הייתה, לדעת מעריציה, מעל כל תחרות.
ויימאר.
בתקופת לימודיה בבית הספר של הילר, התיידדה שרטר עם יוהאן וולפגנג פון גתה, וכאשר עבר לוויימאר בשנת 1775, הביא אותה עמו כזמרת החצר לדוכסית אנה אמליה מברונשוויק-וולפנביטל. הופעתה הראשונה בחצר הייתה ב-23 בנובמבר 1776. עם זאת, במקביל לעבודתה כזמרת, החלה שרטר לשחק בתיאטרון החובבים של החצר, שם השתתפה לפחות בשמונה-עשרה הפקות, רבות מהן למחזות של גתה עצמו; בהזדמנויות אחדות, שיחק בתפקיד הראשי מולה, למשל בהפקת המחזה שלו "איפיגניה בטאוריס" בשנת 1779. לזינגשפיל של גתה, "הדייגת", נודעה חשיבות מיוחדת לשרטר. לא זו בלבד, שכיכבה בו בתפקיד הראשי של דורטכן, אלא שגם חיברה מוזיקה נלווית למחזה, שכללה את שיר הפתיחה המפורסם "שר היער", השונה לגמרי מן הגרסה שפרנץ שוברט חיבר כעבור יותר משלושים שנה לאותו שיר - שלא במפתיע, הגרסה של שרטר קרובה יותר למסורת הליד של התקופה הקלאסית המוקדמת בסגנון צלטר מאשר לגרסה הרומנטית של שוברט.