מימוש נטייה מינית לסבית לא נאסר במפורש בתורה, אולם הוא אסור על פי ההלכה וזאת בהתבסס על דרשת הספרא על הפסוק "כמעשה ארץ מצרים וכמעשה ארץ כנען לא תעשו" (ספרא אחרי מות פרשה ט). במאה ה-12 הגדיר הרמב"ם את מעשה "נשים המסוללות זו בזו" כאיסור לאו, וכך פסקו למעשה פוסקים לאורך הדורות.
כמו כן, היחס ההלכתי לשינוי מין הוא שלילי. ההלכה אוסרת על ניתוחים לשינוי מין וכן על לבישת בגדי המין השני.
בישראל פועלים ארגונים אחדים של הומוסקסואלים דתיים, המנסים לקיים אורח חיים דתי מבלי להתכחש לנטייתם המינית.
הוצאת זרע לבטלה.
על אף שהאוננות אינה אסורה במפורש בתורה, ההלכה ומסורת התורה שבע"פ רואות באוננות גברים איסור הלכתי וחטא גדול. היחס אל הזרע הוא כאל חי בפוטנציה, ואל האוננות כמעין רצח שבו האדם מחסל את בניו הפוטנציאליים.
ההלכה מתירה לקיים יחסי מין עם נשים הרות ומבוגרות, על אף שאין בהם פוטנציאל רבייה, לשם קיום מצוות עונה, אך חז"ל שוללים את האוננות, מכיוון שבעיניהם המיניות קיימת לצורך הקשר בין גבר לאישה המיוחדת לו. מכאן ניתן ללמוד שהמונח "זרע לבטלה" אינו מכוון לבטלה מהולדה אלא פשוט לבטלה "שלא לצורך". כלומר כל סוג של שפיכת זרע שלא במהלך קיום יחסי מין עם אישה נקרא "זרע לבטלה". האיסור התלמודי על הוצאת שכבת זרע לבטלה (שז"ל) התעצם במהלך הדורות וקיבל ממדים מיתיים.
יותר מכל נושא אחר בתחום הארוס והדת, זכתה סוגיית שכבת הזרע לפיתוח מיסטי מסועף. בדורות האחרונים פותחו ביתר עוז הדימויים הקבליים המיתיים בנושא, כשהם תומכים בהתמדת תחושת החטא ובהעמקת רגשי האשמה הכרוכים בה, וממילא לתודעת כישלון וחטא בתחום זה. מסורת הקבלה מרבה במיוחד לגנות את האוננות, וקיימת בה דעה כי מניצוצות החיים המתפזרים עם הזרע המבוזבז נוצרים מלאכי חבלה. בכתבי האר"י כתוב כי האוננות במיוחד מאריכה את הגלות ומעכבת את הגאולה. בספר הזוהר אף נאמר כי חטא הוצאת זרע לבטלה הוא החטא היחיד שאין לו כפרה. מקובל להבין שאין כוונת הזוהר כפשוטו, אלא שהכוונה היא להרתיע את האדם מן החטא.
אחד מן הביטויים של היחס הציבורי לאוננות מצד היהדות בדורנו הוא ארגון עצת נפש שהקים הרב שלמה אבינר, שכחלק מפעילותו מנסה לעזור לנערים להפסיק לאונן.
מבחינת המינוח, הוצאת שז"ל בכוונה מכוּנה אוננות, ואילו הוצאה שלא בכוונה מכונה "ראיית קֶרי" או קרי לילה.
היחס לאוננות של אישה, שאינה מוביל להשחתת זרע, שונה. ההלכה המקובלת אינה אוסרת אותה, אך היא מוזכרת פעם אחת בגמרא כמגונה משום שביהדות ההנאה ממין נועדה לזוגיות כשרה ולא להנאה עצמית.
איסורים נוספים.
על פי ההלכה, בני הזוג יכולים לעשות ככל שיעלה על דעתם בינם לבין עצמם, כל עוד שהדבר נעשה בהסכמה וברצון. מפרט הרמב"ם:
מין וגינאלי נקרא "ביאה כדרכה", ואצל בני זוג נשואים, אם אחד מהם אינו מוכן לקיים סוג כזה של יחסים, הוא נקרא "מורד" וזו עילה מוצדקת לגירושין.
מין אנאלי נקרא ביאה שלא כדרכה, או "הפיכת השולחן" והוא בגדר מותר, על פי הנאמר "משכבי אשה", מכאן שיש שני משכבים. בעלי התוספות סוברים שאקט זה מותר רק כאשר אינו מוציא זרע או שעושה כך באקראי אף שמוציא זרע.
ביאה דרך איברים (שוכב עמה בקירוב בשר) אינה נחשבת לקיום יחסים של ממש, ואינה נחשבת לניאוף, אם כי לדברי הרמב"ם נחשב הדבר למעשה מכוער שלוקים עליו, כאשר הדבר נעשה במסגרת יחסים אסורים.
שולחן ערוך, בניגוד לתפיסה המקובלת בהלכה, שולל מכל וכל מין אוראלי, בכותבו (סימן ר"מ): "אסור להסתכל באותו מקום, שכל המסתכל שם, אין לו בושת פנים, ועובר על והצנע לכת, ומעביר הבושה מעל פניו. ... וכל-שכן הנושק שם, שעובר על כל אלה, ועובר גם על 'בל תשקצו את נפשותיכם'".
קיצור שולחן ערוך קובע מגבלות אחדות על קיום מצוות עונה, ובהן:
הרחיב בעניין זה הרב יעקב קנייבסקי, שכתב:
במסגרת דיני טהרת המשפחה אסור קיום יחסי מין עם אישה בזמן שהיא נידה - תקופת הווסת ושבעה נקיים שלאחריה, המסתיימת בטבילת האישה במקווה.
בשתי תעניות - יום הכיפורים ותשעה באב - הנמשכות יממה שלמה (משקיעת החמה ועד צאת הכוכבים), נמנה איסור תשמיש המיטה עם חמשת איסורי ההנאה בשל התענית.
צניעות.
צניעות במשמעה הרחב מייצגת אופן התנהגות מוסרית, בזיקה לענווה. במהלך הדורות הפכה הצניעות בתחום המיני לחלק המרכזי במושג הצניעות, הן בהלכה והן במחשבה היהודית. תחום זה זכה לניסוחים חמורים, שתרמו ככל הנראה מבחינה פסיכולוגית להעצמת רגשות האשם ולהנכחת תודעת ה"יצר הרע" אצל יהודים רבים שלא עמדו ברף ההתנהגות שהציבו לעצמם.
בספרות חז"ל נשים זוכות בתואר צנועות בדרך כלל בהקשר המיני. כך מציינת הגמרא לשבח את שרה אמנו, שהייתה באוהל בעת ביקור המלאכים אצל אברהם, "להודיע ששרה אמנו צנועה הייתה", רחל, שנאמר שבשכר צניעות שהייתה בה זכתה ויצא ממנה שאול, ועוד דוגמאות רבות.
התנהגות צנועה של הפרט ושל הציבור בתחום המיני נקשרת אצל חז"ל - ובעקבותיהם גם בספרות המוסר הכללית והקבלית - למושגי ה"קדושה" וה"טהרה", בעוד שהתנהגות לא צנועה קשורה למושג ה"טומאה".
למשל, : "קדשים תהיו כי קדוש אני ה אלהיכם", ורש"י שם מפרש, בעקבות ויקרא רבה פרשה כד: "קדושים תהיו - הוו פרושים מן העריות ומן העבירה".
גדרי הצניעות המוטלים על האישה שונים מאלה המוטלים על האיש. הבדלים אלה נובעים – בין השאר – מתפישות שונות של תכונות האישה לעומת תכונות האיש. הדימוי הנשי בעת העתיקה ובימי הביניים בעולם המסורת היהודית היה מבוסס לא רק על כתבי הקודש ועל המסורת הפרשנית שלהם, אלא גם על התאוריות המדעיות של אותן תקופות. מחקרים השוואתיים מצביעים על הדמיון בתפישת האישה בתקופות אלה בתרבות היהודית, הנוצרית והמוסלמית.
בתקופה התלמודית אך במיוחד בימי הביניים התעצמו החרדות מפני הנשים ומפני מיניותן. לטענתם, תאוותה המינית של האישה היא גדולה. יש לאישה כוחות דמוניים, שבאמצעותם היא מפתה את הגברים, וגם מסכנת את חייהם. ר' יונה גירונדי אף ראה בכוח הפיתוי הנשי סכנה גדולה מסכנת המוות. כוחה הדמוני של אישה נחשב גדול במיוחד בעת נידתה.
מצד שני, הגבר נתפש כבעל תאוות וכמי שקשה לו לעמוד ביצרו. בעקבות דימוי זה, האישה נדרשת לשמור על צניעותה, בין השאר כדי שלא להוות מכשול לגבר, העלול להכשל באיסורים הלכתיים מחמת יצריו. ראו, למשל, פירוש המשניות לרמב"ם בנושא עזרת נשים במקדש "...כי העם היו מתקנים מקום לאנשים ומקום לנשים, ומקום הנשים למעלה ממקום האנשים, כדי שלא יסתכלו האנשים בנשים". גם ההנחיות למבנה עזרת הנשים בבתי הכנסת בנויים על הנחה זו, למנוע בעיקר הסתכלות של גברים בנשים ולא להפך.
גדרי הצניעות המופנים לאישה כוללים כיסוי של גופה, וכן הוראות שנועדו להצניע את האישה ולהדיר אותה ממעורבות יתרה עם חברת הגברים.
אחד האיסורים הקשים ביותר להתמודדות המוטלים על הגבר הוא הרהורי עבירה. איסור זה הוא יוצא דופן מאיסורים אחרים החלים רק על מעשים ולא על מחשבות. איסורים אחדים באו למנוע הרהורי עבירה:
'ארוס' בהשקפה היהודית.
המחשבה היהודית לדורותיה מגלה יחס דיאלקטי כלפי המין וזיקתו לגוף. מצד אחד, הארוס נתפס כחיוני למען הפריה והרבייה והמשך קיום הדורות (בראשית א:כח). מצד שני, היהדות מקשרת אותו ליצר הרע. במדרש מוצגת גישה סינתטית: 'אילולי יצר הרע, לא בנה אדם בית, ולא נשא אישה, ולא הוליד בנים, ולא נשא ונתן' (בבראשית רבה, ט:ז). יתר על כן, אמנם קיימת אפוא בעייתיות בארוס המנותק ממצוות פרו-ורבו. יחד עם זאת, ההלכה מתירה מין שלא למען העמדת צאצאים. אדרבה, רצוי לבוא אל אישה בזמן הריונה, או כשאין היא מסוגלת להרות – וזאת בתנאי, שהמעשה המיני מתבצע במסגרת הנישואין.
העמדה הדיאלקטית כלפי הארוס, באה לידי ביטוי כבר בספר בראשית: מהצד האחד, הפריה ורבייה היא המצווה הראשונה, שבה מצווה האדם הראשון. הנביאים, מדמים את יחסם של אלוהים לעם ישראל, כיחסים שבין גבר ורעייתו - ושיר השירים, הוא ספר שקשה לא לראות את יסוד המיניות שבו. מהצד השני, כאשר אדם וחווה מפרים את הצו האלוהי, אוכלים מעץ הדעת, ו'היו כאלוהים' (בראשית ב, ג); הרי הם מגלים את ערוותם - ומיניות אפוא קשורה בחיקוי האל בדרכים פסולות.
יחס דו ערכי עובר כחוט השני גם במשנתם של חז"ל: האישה מצד אחד היא הפיתוי בהתגלמותו (בראשית רבה, יז:ט). מצד שני, 'בשעה שהאדם מתחבר עם אשתו, שכינה שרויה ביניהם' (בבלי סוטה יז:ע"א). התשמיש צריך להיעשות בעירום (בבלי כתובות יז-יח); וכל תנוחות התשמיש מותרות (בבלי, נידה כ). אמנם בימי הביניים הרב סעדיה גאון (אמונות ודעות י:ו) וכן רמב"ם (מורה נבוכים י:י) קראו לצמצם את המשגל רק לשם קיום מצוות פרו ורבו. יחד עם זאת, קודם כל הרמב"ם מוסר את דעת חז"ל, ומתיר לאדם לקיים יחסי מין עם אשתו, בדרך הנראית בעיניו (הלכות איסורי ביאה כט:ט). גישה חיובית עוד יותר מבטא רמב"ן באגרת הקודש, שבו הוא טוען כי זהו בגדר של חילול הקודש, לבוז למיניות. הוא למעשה מביע את גישת המיסטיקה היהודית כלפי הארוס. והרי אצל המקובלים, אפילו האל מתואר כישות בעלת סממנים זכריים ונקביים. הזהר למעשה הוא תאולוגיה ארוטית המשגיבה את המיניות האנושית, כתופעה מהותית באלוהות עצמה. חשוב בכל לסייג דברים אלו, והרי החסידות שהלכה בעקבות הזהר, התייחסה אל הקרי בחרדה ובאימה. היא ראתה בקין, את פרי הזימה (נועם אלימלך בפירוש לבראשית ב:ב). המשותף לכל הגישות הללו, הוא שמעולם הארוטיקה לא נפסלה על הסף - אלא לכל היותר, הוטלו סייגים על האדם.
כיכר ארבאט
כיכר ארבאט (ברוסית: Арба́тская пло́щадь) היא כיכר במרכז העיר מוסקבה, בירת רוסיה.