עם תחילת שיחות הכניעה דיווחו הצרפתים על למעלה מ-17,000 הרוגים ופצועים ו-21,000 נעדרים ושבויים. הפרוסים דיווחו על 2,300 הרוגים, 5,980 פצועים ו-700 שבויים ונעדרים. כל 103,000 החיילים הצרפתים הנותרים נלקחו כשבויים ובראשם נפוליאון השלישי, שבילה את שלוש השנים הבאות לחייו בגלות באנגליה. נפוליאון השלישי מעולם לא התאושש. מילותיו האחרונות לרופאו טרם מותו היו: "האם הייתי בסדאן?" ולאחר שנענה בחיוב המשיך "לא נהגנו שם כפחדנים, נכון?" ומת.
השפעה הרסנית על צרפת.
ההפסד הצרפתי במלחמה גרם לחוסר יציבות פוליטי בצרפת. לאחר התבוסה בסדאן, ושביו של הקיסר בידי הפרוסים, הפכה צרפת לרפובליקה דה פקטו, שכונתה "ממשלת ההגנה הלאומית", שהוכרזה בפריז ב-4 בספטמבר 1870. צבא פרוסיה הטיל מצור על פריז, אשר נמשך עד לינואר 1871.
ב-28 בינואר 1871 נחתם הסכם שביתת נשק עם ביסמרק, בפרנקפורט. תנאי ההסכם היו חמורים ביותר לצרפת: אובדן חבל אלזס לוריין, תשלום פיצויי מלחמה בסכום כבד, וצבא כיבוש החונה בצפון צרפת. במשך חודשיים בין מרץ 1871 ומאי 1871 פרץ בפריז ובערי השדה המרד המכונה "הקומונה הפריזאית", במהלכו אילצו חוגים מהפכניים וסוציאליסטים את ממשלת הרפובליקה השלישית הצעירה לצאת מפריז לורסאי, והכריזו על ממשלה סוציאליסטית בפריז עצמה. לאחר דיכוי הקומונה הפריזאית, נותרה שאלת המשטר בצרפת פתוחה וקרועה בין קבוצות מלוכנים ורפובליקאים. בפברואר 1875, סדרה של חוקים שחוקק הפרלמנט כוננו לבסוף את הבסיס החוקתי לרפובליקה החדשה, הרפובליקה הצרפתית השלישית. במרכז הרפובליקה עמדה דמותו של נשיא צרפת.
התבוסה המשפילה הייתה מקור לשנאה צרפתית עמוקה כלפי גרמניה ושאיפת נקם שלא באה על סיפוקה עד מלחמת העולם הראשונה, 44 שנים מאוחר יותר. לפיכך ההפסד בקרב סדאן טמן את אחד מהזרעים לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
חג לאומי בגרמניה.
ב-18 בינואר 1871 הכריז ביסמרק על איחוד גרמניה והקמת האימפריה הגרמנית באולם המראות שבארמון ורסאי ליד פריז. רוב החגים והמועדים הלאומיים לאחר איחוד גרמניה היו קשורים עדיין לישויות שהרכיבו אותה ובפרט למשפחת המלוכה הפרוסית. לעמה של הקיסרות החדשה היה חסר מועד לאומי חדש ומלכד. ב-2 בספטמבר 1871, שנה לאחר הקרב, נחוג יום הניצחון בסדאן ברוב עם בברלין. אף על פי שהקיסר והממסד הפוליטי לא תמכו בחג ואף איגודי הפועלים הסתייגו ממנו, הפך יום סדאן ליום חג לאומי כלל-גרמני ונחוג עד 1918. ימים ספורים לפני המועד בשנת 1919 הודיעה ממשלת רפובליקת ויימאר על ביטול כל אירועי החג והוא חדל להתקיים.
ניצחון סדאן נחגג גם בדרכים נוספות. כך למשל אולם מרכזי בבניין הרייכסטאג בברלין קושט בתמונת ענק המראה את הקיסר וילהלם יחד עם ביסמרק ומולטקה בסדאן, כאשר חייל גרמני שוטח את דגל צרפת לרגלי סוסו של הקיסר, הרומס אותו בפרסותיו.
לוחם רחוב
רוביז'ביץ'
רוביז'ביץ' (בבלארוסית: Рубяжэвічы, רוביאז'ביצ'י; בפולנית: Rubieżewicze, רובייז'ביצ'ה; ביידיש: רוביזשעוויטש, נהגה: רוביז'ביץ'; ברוסית: Рубяжевичи) היא עיירה במחוז מינסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. ערב פלישת הצבא הגרמני לרוביז'ביץ' חיו בה כ-900 יהודים, שהיוו את רוב תושבי העיירה.
העיירה רוביז'ביץ' שנמצאת במרחק 58 ק"מ ממינסק, 20 ק"מ מקוידאנוב, שמשה כמבצר גבול (Grad Pograniczny), נגד השתלטות ליטא. לאחר השתלטותה על בילורוסיה, כשגבולות ליטא הועברו מזרחה, איבדו ביצורי הגבול הנ"ל את ערכם הצבאי וכך נשארה רוביז'ביץ' חלק מנסיכות ליטא, ונכללה ביחידה האדמיניסטרטיבית הקוידאנובית.
תולדות היישוב.
בשנת 1241 נערכו ליד העיירה כמה קרבות בין סקירמונט נסיך ליטא, והפולשים הטטרים בקרב זה נהרג מנהיג הטטרים - בלקלאי, וקוידאן. ליד העיירה נמצא בית קברות טאטארי שהטאטרים עדיין פוקדים אותו.
ב 1548- הוכתר זיגמונט אוגוסט למלך פולין ולנסיך ליטה ובשנת 1550 מסר המלך את קוידאנוב ורוביז'ביץ' לנסיך מיקולאי ראדז'יביל-רוּדי (אשתו של המלך זיגמונט אוגוסט, שמתה בצעירותה, הייתה ממשפחת ראדז'יביל). בני משפחת רדזיוויל הקימו בה כנסייה.
בחלוקת פולין השנייה, בשנת 1793, נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית. הידיעות על יהודי העיירה הן מסוף המאה ה-19. במחצית המאה ה-19 מנתה העיירה 200 בתי-עץ ולמעלה מ-2,000 תושבים. מרביתם יהודים. במפקד האוכלוסין בשנת 1897 היו בה 1482 תושבים מהם 912 יהודים (61.5%).
בסתיו 1917 עם פרוץ המהפכה, התארגנו איכרי הסביבה לערוך פוגרום ביהודים. בעיירה התארגנה הגנה עצמית. בין היהודים. בקבוצה היו כ־35 גברים בעלי נשק ששבו מהמלחמה. לעיירה הגיעו חמישה רוכבים עם נשק בליווי איכרים, שהחלו לשדוד את החנויות. חברי ההגנה הוציאו את הנשק והחלו לירות באוויר. הפורעים עלו על סוסיהם וברחו. נוצרי העיירה לא השתתפו במעשה.
בין שתי מלחמות עולם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובהתאם להסכם ריגה, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
עם גמר מלחמת העולם הראשונה, היו ברוביז'ביץ' כ-200 משפחות, שמנו כ-1,000 נפשות. יהודי העיירה התפרנסו ממסחר זעיר ומלאכה. המסחר היה ברובו בתוצרת חקלאית, כגון : תבואה, פשתן, זיפי חזיר, פירות, ביצים, חמאה, פטריות יבשות ועורות. סחורות אלה נשלחו למינסק. החל מ-1921, כשהעיירה נכללה בשטח פולין והגבול (כק"מ אחד מהעיירה) הפריד אותה ממינסק, היו מוכרים את הסחורה לסוחרי הסביבה.
במפקד שנערך ב-1921 נמנו 1,030 יהודים מתוך 1,509 (59.8%).
נוסד אף הבנק להלוואות שעזר לא מעט לבעלי המלאכה ולסוחרים הזעירים, וכן את גן-הילדים, בית-הספר והספרייה. כמו כן היה קיים "ועד" שדאג לצורכי אלמנות ועניים והיה מספק להם קמח ותפודים וכן עצים להסקה. הכנסות הוועד היו מבוססות על תשלומים שבועיים של יהודי המקום המבוססים. לפעמים היו גם מציגים הצגה ואת ההכנסה מהצגה זו חיו מקדישים לצורכי ה"ועד".
בעיירה היו הרבה למדנים ובעלי השכלה, ביניהם אריה-לייב הכהן, בנו של "חפץ-חיים", שהתחתן עם בתו של ר' אברהם-אלי הלפרין ונשאר לגור בעיירה. הוא יסד תלמוד-תורה לילדי העניים ולימד אותם תנ"ך ואף דקדוק. הוא הקים בשבילם בית- תמחוי. הוא יסד גם קופת גמילות-חסדים ופעל רבות למען אנשי המקום.
בעלי מלאכה יהודים היו מכל הסוגים, פרט לפועלי בנין. כדי לסייד בית או לתקנו, היה צריך להזמין פועלים נוצריים. לאחר מלחמת העולם הראשונה, הופיעו בעיירה נפח נוצרי, סנדלר וספר. נפתחו גם כמה חנויות של נוצרים, ואף בנק נוצרי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, התחילה תסיסה בקרב הנוער היהודי בעיירה והחלה הגירה לרוסיה, לארגנטינה, קובה, אפריקה, ארצות הברית, ולארץ ישראל. רבים יצאו ללמוד למקומות אחרים.
בעיירה החלו להתארגן תנועות נוער כמו גורדוניה, בית"ר, השומר הצעיר, השומר, ובנות אגודת ישראל. הוקם גן ילדים עברי, בית ספר חורב, נערכו הצגות וערבי תרבות, ולמדו עברית.
בספירת האוכלוסייה שנערכה על ידי השלטונות הפולנים בשנת 1931, היו ברוביז'ביץ' 908 יהודים, בעיירה התקיימה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
השואה.
ב-20 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וכעבור זמן קצר הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת תשלום סכומי כופר. ב-1 בדצמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו צפוף שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מכפרי הסביבה, ובו הועסקו היהודים בעבודות כפייה. ב-25 בינואר 1942 שולחו כ-200 יהודים מהגטו שבעיירה לגטו איוויינייץ. לאחר מכן רצחו הגרמנים 36 יהודים מהגטו שבעיירה בבור שכרו בעצמם.
ב-8 במאי 1942 שילחו הגרמנים כ-200 יהודים נוספים מהעיירה לגטו איוויינייץ. ב-16 במאי 1942 נערך גירוש אחרון לאיווניץ. כ־700 ילדים גורשו לאיווניץ וחוסלו. ע"פ עדויות הנוצרים פיטמו הגרמנים את הילדים היהודים במשך מספר ימים, ולאחר מכן ניקזו את דמם עד הטיפה האחרונה למען החיילים הגרמנים הפצועים, ואז הובילו אותם במכונותיהם לקבריהם. הילדים היו חיוורים כסיד ונפחדים עד מאוד ומחמת חולשה לא יכלו לעמוד על רגליהם ועל כן זרקו אותם אל הבורות בעודם בחיים. שעה ארוכה אחרי שסתמו את קברם, הזדעזעה עדיין האדמה מעל הקבר עד שנחנקו.
ב-8 בספטמבר 1942 חיסול הגטו. הגטו הוקף בשוטרים ואזרחים פולנים שגויסו מכל הכפרים שבסביבה. מכל קצות העיירה אצו רצו נוצרים עם אתים ומעדרים "לקבור את היהודים". עיניהם הבריקו: "מחר לא יישאר זכר מהיהודים יקברו את כולם". שוטרים התפרצו לבתי היהודים והחלו לגרש אותם מבתיהם לכיכר השוק. ילדים מבוהלים התרוצצו כה וכה. מכוניות עמוסות עם גרמנים חמושים עמדו בשורה ורבבות איכרים עמדו עם שקים בידיהם מצפים שהגרמנים יסתלקו. כדי ליטול את רכוש היהודים. המשטרה המקומית בעזרת האוכלוסייה ביצעה את החיסול. קבוצת נוער עם נשק ניסתה לפרוץ את הגדר אך כולם נהרגו על ידי הגרמנים.
העיירה שוחררה ב-9 ביולי 1944. מתוך 900 יהודים שהיו בה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נותרו כ-75 איש.
פרס זוסמן-ג'וינט
פרס זוסמן-ג'וינט שמוענק על ידי ארגון ג'וינט ישראל, הוא פרס המוענק אחת לשנה על "מצוינות בתחום השירותים החברתים בישראל".
הפרס מוענק החל משנת 2003 לשלושה זוכים (יחידים או צוותים) בכל שנה סכום של 25,000 דולר לכל אחד, שתרמו תרומה למצוינות בתחום השירותים החברתיים בישראל.
הפרס הוא מתרומת לארי וליאונור זוסמן על ידי קרן מיוחדת שהוקמה בארגון הג'וינט. מטרתו היא לקדם מצוינות וחדשנות בתחום השירותים החברתיים והיזמות החברתית בישראל.
את הפרס מובילה מועצה ציבורית המורכבת מנציגי משפחת התורמים, נציגי ציבור ונציגי ארגון הג׳וינט.