אחרי תבוסת צרפת על ידי פרוסיה ב-1870, פרי סבר שיצירת אימפריה קולוניאלית גדולה תתרום להעצמה הכלכלית של צרפת.
תוניסיה.
באפריל כתגמול למתקפה ממרץ 1881 של בני השבט החרומירים מצפון-מערב תוניסיה מעבר לגבול האלג'יראי נתן פרי יד חופשית לפעולה צבאית נגד תוניסיה.
ב־28 באפריל 1881 חדרו כוחות צרפתים ראשונים לתוניסיה. ב-1 במאי נכנסעה העיר ביזרט וב3–6 במאי 1881 הבירה תוניס נכבשה. ב-12 במאי 1881 הסכים הביי מוחמד השלישי א-סדיק (הידוע כ"סדוק ביי") לחתום את הסכם ברדו עם צרפת, שהפך ארצו לאזור חסות של צרפת עם שמירה של אוטונומיה מסוימת. ההסכם נוסח על ידי פרי, שר החוץ שלוסנט-אילר והברון דה קורסל, מנהל במשרד החוץ. הוא אושר כמעט ללא התנגדות בבית הנסחרים ובסנאט הצרפתי. עם זאת חברי פרלמנט רבים שמרו טינה על כך שהמבצע התחיל כמסע ענישה אבל הפך למלחמת כיבוש. ב־10 ביוני 1881 פרץ בתוניסיה מרד וצרפת נאלצה לשלוח תגבורות ומנהל קרבות עד לדיכוי המרד ב-28 באוקטובר 1881.
ממשלת פרי נאלצה להתפטר ב־9 בנובמבר 1881 והחלפה לזמן קצר על ידי ממשלת לאון גמבטה. ב-31 בינואר 1882 חזר פרי לשלטון. מאוחר יותר ב-1883 נחתמה אמנת אל מרסה עם יורשו של סדוק ביי, עלי ביי, ומשטר החסות הצרפתית התרחב.
הוא ערב את צרפת במסעות כיבוש חדשים: כיבוש אנאם (1883), טונקין ומדגסקר (1883 - 1886), תוניסיה, שבה הקים משטר חסות (פרוטקטורט). ב-1879 שלח לקונגו התחתונה את פייר סבורניאן דה בראזה.
לכן יריביו וחלק מדעת הקהל שהתנגד לקולוניאליזם כינו אותו "הטונקיני"
כשר חוץ, מדיניות ההתפשטות הקולוניאלית שהוא אימץ, משכה את עוינותם של הימין הלאומני מחד ושל השמאל הרדיקלי של ז'ורז' קלמנסו מאידך. נאלץ להתפטר ב-30 במרץ 1885.
השמרנים התנגדו למדיניות הקולוניאלית של פרי על בסיס האשמות כי השקיע סכומי עתק מחוץ לצרפת. לעומת זאת הפרוגרסיבים חייבו מדיניות זו מסיבות אידאולוגיות. השמאל הרפובליקני בראשות קלמאנסו התנגדו בטענה שההרפתקאות הקולוניאליסטיות מסיחות את הדעת מאבדן שטחי אלזס-לורן.
מדגסקר.
בשנת 1883 פרנסואה דה מאהי מראוניון עמד לזמן קצר בראש משרד הצי והקולוניות והשיג מממשלת פאלייר שיגורו אל מדגסקר של צי שנועד להפגיז את ערי הנמל המלגשיות, מז'ונגה, טמטבה, ווהמאר.
כעבור שנתיים ב-28 ביולי 1885 בנאומו בפני הפרלמנט הדגיש ז'ול פרי כי
פרי הכין גם את ההסכם ב-17 בדצמבר 1885 בנוגע להשתלטות צרפת על מדגסקר.
פעולות נוספות באפריקה.
פרי היה החליט גם על פעולות לחקר הנהר קונגו והאזור ניז'ר.
כיבוש וייטנאם.
פרי ארגן גם את כיבושו של חבלי אנאם וטונקין ששם את יסודות הקולוניה "הודו-סין הצרפתית". אחרי שפרי השיג בבית הנבחרים את המימון הדרוש לכיבוש טונקין, בעקבות המבצע בווייטנאם נגררה צרפת למלחמה עם שושלת צ'ינג של סין, שטענה לריבונות על שטחי וייטנאם.
נסיגה פתאומית של הכוחות הצרפתים מלאנג סון גרמה להתפוצצות מה שנקראה "פרשת טונקין:
הוקעה חריפה על ידי קלמאנסו ורדיקלים אחרים ונפילת ממשלת ז'ול פרי ב-30 במרץ 1885. אף על פי שהסכם השלום בין צרפת לסין ב-9 ביוני 1885 שבאמצעותו ויתרה סין על הריבונות באנאם וטונקין לטובת צרפת, היה פרי ממשלתו של פרי, הוא לשב יותר לתפקיד ראש הממשלה. מאומו של פרי בפרלמנט שבו סינגר על המדיניות ההתפשטות הקולוניאלית כונה על ידי
שארל אדנרה ז'וליין "המניפסט האימפריאליסטי הראשון שהוצג מבמת ההבית"
חייו הפרטיים.
בשנת 1875 התחתן ז'ול פרי בנישואים אזרחיים עם אז'ני ריסלר, בתו של התעשיין קאמי ריסלר. אשתו, צעירה ממנו ב-18 שנים, הייתה בת למשפחה פרוטסטנטית ורפובליקנית שעשתה חיל בתחום התעשייה ביישוב טאן באלזס. הנדוניה שלה שוותה 500,000 פרנקים. החתונה התקיימה בעיריית הרובע השמיני של פריז. נישואים שעוררו זעם בקרב החוגים הקתוליים, העניקו לפרי גישה לחוגי הבורגנות הגבוהה בפריז ובאלזס. אז'ני ריסלר הייתה מקושרת למשפחת שרר-קסטנר, תעשיינים ופוליטיקאים משפיעים. דוד שלה מצד האם, אוגוסט שרר-קסטנר היה לימים יושב ראש הסנאט הצרפתי, והתפרסם בעמדתו הנחרצת למען דרייפוס. ..אחי האישה, שארל ריסלר, נבחר כעבור 7 שנים לראש עיריית הרובע השביעי של פריז.
הזוג בנה לעצמו ביתן נופש בסגנון שווייצרי, על מרגלות המסיב מהיוער קמברג, בכפר הולדתו של ז'ול, סן-דייה-דה-ווז', אבל התגורר מרבית הזמן בפריז, בבניין פרטי שנבנה על ידי אחיו האהוב של פרי, שארל פרי, ברחוב באיאר 1.
לז'ול פרי לא נולדו ילדים והוא הקיף בחיבה את אחיינו, אבל פרי, אותו אימץ כיורש יחיד.
בצוואתו כתב:
פעילותו כבונה חופשי.
ב-8 ביולי 1875 התקבל ז'ול פרי בטקס מלא הדר בלשכה "הידידות הרחמנית" (La Clémente Amitié) של ארגון "המזרח הגדול של צרפת".
(Grand Orient de France). יחד איתו התקבלו אמיל ליטרה וגרגואר וירובוף, מתלמידי אוגוסט קונט.
מאוחר יותר היה פרי חבר בלשכה "אלזס-לורן".
דעות ומדיניות שנויות במחלוקת.
דבריו הגזעניים של פרי על אי שוויון הגזעים, על חובת אירופה לתרבת את ה"גזעים הנחותים", ודבריו בזכות הקולוניאליזם והמלחמות הקולוניאליות השומרות בעיניו על "גדולת" צרפת ומשרתות את כלכלתה, הוקעו עוד בעת אמירתם על ידי קלמאנסו ונציגי המפלגה הרדיקלית שראו אותם כסותרים את מסורת זכויות האדם, ואת עקרונות "החירות, השוויון, האחווה" שהועלו על נס מימי המהפכה הצרפתית.
במאי 2012 בנאומו על יד פסלו של פרי בפריז אמר נשיא צרפת, פרנסואה הולנד:
. בהמשך הביע הולנד דברי הערכה לתרומת פרי לקידום החינוך בצרפת.
הנצחה.
בשנת 2015 לפי שמו של ז'ול פרי נקראו המספר הגדול ביותר של בתי ספר בצרפת: 642 (מיד אחריו ז'אק פרוור - 472 בתי ספר, ז'אן מולן - 434, ז'או ז'ורס 429 וכו')
במפקד אחר משנת 2017 של העיתון "לה פריזיין" נמצאו 603 בתי ספר על שמו של ז'ול פרי (מקום שני אחרי יוסף הקדוש שהתכבד ב-915 בתי ספר).
scolaires français (recensement en 2015) : pas moins de 642 écoles, collèges et lycées lui ont donné son nom, devant Jacques Prévert (472), Jean Moulin (434), Jean Jaurès (429), Jeanne d'Arc (423), Antoine de Saint-Exupéry (418), Victor Hugo (365), Louis Pasteur (361), Marie Curie (360), Pierre Curie (357), Jean de La Fontaine (335).
לקריאה נוספת.
"Jules Ferry, fondateur de la République". Actes du Colloque organisé par l’École des Hautes études en Sciences sociales présentés par François Furet, Paris, 1985,
(מסמכי הקולוקוויום שאורגן על ידי בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה, המוצגים על ידי פרנסואה פירה
Jean-Michel Gaillard, "Jules Ferry", Fayard 1989.
קישורים חיצוניים.
, "Discours et Opinions de Jules Ferry", publiés avec des commentaires et notes par Paul Robiquet ,Armand Colin, Paris 1893 ,
ז'אן ז'ולי - ערך "ז'ול פרי" ב"לקסיקון הפרלמנטרים הצרפתים"
1960-1977 Jean Jolly "Dictionnaire des Parlamentaires français PUF Paris"
A. Debidour באתר cosmovisions
מיכאל לוויט
אבירם כהן
אבירם כהן (נולד ב-5 בפברואר 1948) הוא ממקימי המועצה המקומית הר אדר, וראש מועצת הר אדר בין השנים 2004 - 2013.
קורות חייו.
אבירם כהן נולד בשנת 1948 בעיר בורנובה שבטורקיה. הוא עלה עם משפחתו לישראל ביולי 1949.
במהלך שירותו בצה"ל, עבר קורס קצינים והיה סגן מפקד הבסיס בבאר אורה. בשנת 1970 סיים את קורס הטיס, ושירת במשך 22 שנים כטייס קרב ובתפקידי פיקוד בכירים בחיל האוויר. בגיל 25 נפצע אנושות במהלך מלחמת יום הכפורים, כשמטוס הסופר-מיסטר בו טס עלה באש על המסלול לאחר ריצת המראה שכשלה בשל פגם טכני. 33 אחוזים מגופו כוסו בכוויות מדרגה שנייה ושלישית, הוא נפגע קשות ועבר תהליך שיקום, לאחריו חזר לפעילות מבצעית.
בהמשך פיקד כהן על טייסת בבית הספר לטיסה, על טייסת מטוסי סקייהוק במלחמת לבנון הראשונה וב-1983 מונה למפקד טייסת 144, שקלטה באותה עת את מטוסי הכפיר מהדגם המשופר C-7. השתחרר בדרגת אל"ם. לאחר שחרורו מצה"ל, בחייו האזרחיים עבד עשר שנים כטייס באל על.
לאחר שנה בארצות הברית, בקורס פיקוד ומטה, חזר לארץ ועסק בפעילות ציבורית התנדבותית בשלבי הקמת היישוב הר אדר. בתקופה זו, בין היתר, הוביל את המאבק להקמת בית הספר היסודי ביישוב כיו"ר ועד הפעולה וחבר בוועדת החינוך של היישוב. בשנת 1988, עם סיום בניית ביתו, עבר להתגורר עם משפחתו ביישוב.
ראש מועצת הר אדר.
בנובמבר 2004 נבחר אבירם כהן לתפקיד ראש המועצה המקומית הר אדר, ובשנת 2008 נבחר לקדנציה שנייה.
בשנות כהונתו כראש מועצת הר אדר חלה התפתחות בתחומי החינוך, הבניה, התרבות, קהילה וביטחון. בתחילת כהונתו בקדנציה הראשונה הוביל כהן בשיתוף מכון גשר בירושלים תהליך גישור בין דתיים לחילונים תושבי היישוב, על מנת לאפשר בניית מקווה בהר אדר. לאחר שנים רבות של מאבק בנושא, נבנה מקווה מפואר. כמו כן, יזם פורום לגיבוש ה"החזון החינוכי" ליישוב, אשר מתייחס לרצף החינוכי החל בפעוטונים וגני הילדים וכלה בגיל הזהב. במהלך כהונתו, האוכלוסייה בהר אדר הוכפלה, נבנו מעל 400 יחידות דיור/בתים.
בנוסף, הוגשה ואושרה תב"ע חדשה - "לב הישוב", שכוללת פיתוח קמפוס חינוכי-תרבותי: בית-ספר חדש, ספריה קהילתית, מרכז קהילתי רב-תכליתי, מרכז ספורט ומרכז מסחרי. היישוב זכה לדרוג גבוה ביותר במדדי הרשויות בפרמטרים רבים כגון יציבות כלכלית (מקום שלישי בארץ בשנת 2013 על פי דירוג BDI) ומקום שני מבין המועצות המקומית על פי דירוג גלובס, פרס ניהול תקין, רשות איתנה, חינוך, דגל היופי, מקום ראשון במועצות לגיוס לקצונה וקרבי ועוד.
הפוגה ניתוקית
הלוויית עובדיה יוסף