בשנת 2009 הפיקה חברת ההפקות אבוט-רייף המאירי עבור ערוץ 10 את הגרסה הישראלית של התוכנית, "הרווק ישראל", כאשר בתפקיד הרווק שימש מתמודד "הישרדות איי הפנינה", גיא גיאור. בסוף אותה עונה בחר גיאור במתמודדת דפנה דה גרוט כבחירת לבו, השניים נפרדו לאחר שלוש שנות זוגיות. בשנת 2013 הופקה באותו ערוץ העונה השנייה על ידי חברת ההפקות ניהול פלוס. בעונה זו הזמר דודו אהרון היה הרווק ובסיום העונה בחר במתמודדת נטע דנינו כבחירת לבו, אולם זמן קצר לאחר שידור הגמר נודע שהשניים נפרדו.
"קחי אותי שרון" - תוכנית מציאות ישראלית נוספת ששודרה בערוץ 2 של קשת, בה שרון איילון בחרה בן זוג.
בלוג TV
BLOGTV
BlogTv
לוקיוס אמיליוס פאולוס מקדוניקוס
לוקיוס אמיליוס פאולוס מקדוניוס (בלטינית: Lucius Aemilius Paulus Macedonicus; 229–160 לפנה"ס) היה מדינאי ומצביא רומי. היה בנו של הקונסול לוקיוס אמיליוס פאולוס אשר נוצח ונהרג בקרב קאנאי בשנת 216 לפנה"ס.
שימש כקונסול בשנים 182–168 לפנה"ס והתפרסם בזכות ניצחונו המזהיר בקרב פידנה (168 לפנה"ס) אשר הביא לסיום המלחמה המוקדונית השלישית, וזיכה אותו בכינוי "מקדוניקוס". אחד מבניו אומץ על ידי בנו של פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס, נקרא מאז על שמו עם התוספת "אמיליאנוס" והתפרסם בזכות החרבתו את קרתגו.
הפיגוע בשגרירות ישראל בבואנוס איירס
מותו של אקטאון
מותו של אקטאון הוא ציור שמן של הצייר האיטלקי מתקופת הרנסאנס טיציאן, שצוירה בין השנים 1559–1575.
היצירה מתארת את מותו של אקטאון, המתואר בספר השלישי מתוך יצירתו של אובידיוס "מטמורפוזות".
היצירה מוזכרת כאחת משתי יצירות במכתבו של האמן למזמין היצירות - המלך פיליפה השני מיוני 1559. במכתב מציין טיציאן כי החל לעבוד על היצירות. במאה ה-18 הפכה היצירה לחלק מאוסף אורליאן.
בשנת 1971 החל קמפיין ציבורי בבריטניה לרכוש את היצירה, וכן את היצירה דיאנה ואקטאון, אף היא מעשה ידי טיציאן. בסיום הקמפיין הושג הסכום הנדרש ושתי היצירות נרכשו עבור הגלריה הלאומית שבלונדון.
Seventh Son of a Seventh Son
Seventh Son of a Seventh Son ("הבן השביעי של הבן השביעי") הוא אלבומה השביעי של להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן, שיצא ב-11 באפריל 1988. אלבום זה הוא האחרון בו השתתף הגיטריסט אדריאן סמית' טרם חזרתו בשנית ללהקה באלבום Brave New World משנת 2000.
הפקה.
לפחות חמישה שירים מהאלבום קשורים במובן מסוים לאגדת הפולקלור העוסקת בבן השביעי של הבן השביעי, שמחזיק בכוחות קסם: "Moonchild", "Infinite Dreams", "Seventh Son of a Seventh Son", "The Prophecy" ו-"The Clairvoyant".
מבחינת ליריקה, האלבום מתרכז סביב קונספטים פילוסופים כטוב נגד רע, מיסטיקה, חזיונות נבואיים, גלגול נשמות והעולם הבא, ומתייחס אליהם בשאלות הקשורות לנושא.
מבחינה מוזיקלית, האלבום ממשיך את הגיוון המוזיקלי אותו החלה הלהקה באלבום Somewhere In Time, ומעמיקה לחקור את העיסוק במיסטיקה, כוח וכת.
האלבום הגיע למקום ראשון במצעד הבריטי (השני מאז The Number of the Beast), נוסף למקום 12 במצעד הבילבורד 200 האמריקני. היה זה האלבום האחרון של מיידן שהגיע למעמד פלטינה בארצות הברית.
סצינה ממעמד החתימה על חוקת ארצות הברית
מטה קוגניציה
No Prayer for the Dying
No Prayer for the Dying (בעברית: אין תפילה למתים) הוא אלבומה השמיני של להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן, שיצא ב-1 באוקטובר 1990. אלבום זה הוא הראשון לגיטריסט יאניק גרס, שהחליף את אדריאן סמית'. באלבום זה החל ברוס דיקינסון לשנות את סגנון שירתו מאופראי למחוספס יותר.
הסינגל היחיד מהאלבום, "Bring Your Daughter... to the Slaughter" נכתב והוקלט במקור עבור פסקול סרט האימה "". סינגל זה הגיע למקום ראשון במצעד הבריטי.
בעקבות עזיבתו של דיקינסון בשנת 1993, אף סינגל מהאלבום לא בוצע בהופעה חיה מאז ועד לשובו בשנת 1999. נוסף על כך, לפני שאדריאן סמית' עזב את הלהקה לאחר צאת אלבומה הקודם, "Seventh Son of a Seventh Son", הוא כתב יחד עם דיקינסון את הסינגל "Hooks in You".
האלבום הגיע למקום שני במצעד האלבומים הבריטי, ולמקום 17 במצעד הבילבורד האמריקני.
מנטאליזציה
גמביט אוונס
ישוב ספר
הבחירות לנשיאות איראן ותנועת המחאה 2009
הבחירות לנשיאות איראן בשנת 2009 נערכו ב-12 ביוני. בבחירות בלט מחמוד אחמדינז'אד - נשיאה המכהן של איראן בטרם הבחירות, והמועדף על המנהיג העליון באיראן - האייתוללה עלי ח'אמנאי. בלט גם המועמד מיר-חוסיין מוסאווי, ראש ממשלת איראן בעבר, שזכה לתמיכה מצד צעירים רבים במדינה. בעקבות הכרזת תוצאות הבחירות (ב-13 ביוני), לפיהן ניצח אחמדינז'אד בהפרש ניכר את מוסאווי, טענו רבים מתומכי מוסאווי לזיוף התוצאות, והחלה תנועת מחאה המונית ברחובות טהראן הבירה, ובערים רבות אחרות במדינה.
המחאה כונתה גם "המהפכה הירוקה" - על שם הצבע המזוהה עם מוסאווי ותומכיו, וכן "מהפכת הטוויטר" - עקב התהודה הרבה להּ זכתה דרך האינטרנט.
רקע.
מחמוד אחמדינז'אד כיהן כנשיא איראן ב-4 השנים שקדמו לבחירות. במסגרת כהונתו כנשיא נקט בקו שמרני ביותר. גישתו התוקפנית והביקורתית כלפי המערב, התנגדותו לרפורמות באיראן וציטוטיו בעד הכחשת שואה גרמו לרבים באיראן לצאת נגדו בטענה שהוא פוגע ביחסי החוץ של איראן.
מיר חוסיין מוסאווי, שכיהן כראש ממשלת איראן בעבר, נמנה עם המחנה הרפורמיסטי שקורא לרפורמות בתוך איראן, בעיקר בתחום הכלכלה.
מחמוד אחמאדינז'אד נתמך בעיקר על ידי הכפריים ובני המעמד הנמוך באיראן. לעומת זאת, מוסאווי נתמך בעיקר על ידי הצעירים, הסטודנטים, תושבי הערים ובני המעמד הגבוה. כמו כן, נתמך אחמאדינז'אד על ידי המנהיג העליון חמינאי והממסד הדתי-שמרני.
שני מועמדים אלו, שנותרו לאחר סינון מאסיבי של המשטר האיראני, היו המועמדים הבולטים ביותר בבחירות. סקרים שנערכו באיראן לפני הבחירות העידו על הובלה ברורה של מוסאווי. עובדה זו, יחד עם התחושה בציבור האיראני כי השלטון פועל בעקיפין להיבחרו של אחמאדינז'אד, היוו את הרקע למהומות שעתידות לפרוץ.
הבחירות לנשיאות איראן.
מתוך 476 איראנים שהגישו את מועמדותם בבחירות לנשיאות איראן בשנת 2009, אישרה מועצת שומרי החוקה רק ארבעה: הנשיא המכהן מחמוד אחמדינז'אד ומפקד משמרות המהפכה לשעבר מוחסן רזאי השמרנים, ראש הממשלה לשעבר מיר-חוסיין מוסאווי ויושב ראש הפרלמנט מהדי כרובי הרפורמיסטים. מוסאווי נתמך על ידי הנשיאים לשעבר אכבר האשמי רפסנג'אני ומוחמד ח'תאמי.
לבחירות קדם סקר אמריקני, שהתבסס על ארגון לשחרור הטרור והתקיים בין ה-11 במאי ל-20 במאי (השבוע הראשון מתוך שלושים הימים של התעמולה לבחירות). תוצאותיו של הסקר חזו ההשתתפות מרובה של אזרחי איראן, ולימדו על דעת הקהל על המועמדים. במקביל העידו סקרים רבים באיראן עצמה על מרוץ צמוד בין אחמדינז'אד לבין מוסאווי. אחמדינז'אד וח'מינאי הראו סימני לחץ לפני הבחירות, וניסו לחסום את הגישה לאתרים החברתיים כגון פייסבוק כדי למנוע ממוסאווי לשוחח עם תומכיו, ומנעו את סיקור הבחירות על ידי כלי התקשורת הזרים במדינה.
הבחירות עצמן התקיימו ב-12 ביוני 2009, ונרשמה בהן השתתפות שיא של המצביעים, כשיותר מ-85 אחוז מאזרחי איראן הגיעו לקלפיות. כשפורסמו התוצאות הרשמיות התברר כי אחמדינז'אד ניצח בפער משמעותי, וזכה ב-68.8% מקולות הבוחרים. מיד עם פרסום התוצאות דחו אותן המועמדים המפסידים, וטענו לזיוף מכוון של השלטון כדי לשמור על מקורבו של המנהיג הרוחני, עלי ח'מינאי. הם דרשו ספירה חוזרת של הקולות או קיום בחירות חדשות. מנגד, הודיעו אנשיו של ח'מינאי כי התוצאות לא זויפו, וסירבו לספור את הקולות מחדש. בימים הבאים החלה המחאה לצבור תאוצה, ולראשונה כוונה גם נגד המנהיג העליון ח'מינאי. מיליוני איראנים יצאו להפגין ברחובות, ובמהרה הפכו ההפגנות לעימותים אלימים בינם לבין אנשי המשטר, בעיקר הבאסיג'.
המחאה החריפה במהירות, ולאחר דיווחים רבים על הפגנות ענק, החלו שלטונות איראן לגרש את העיתונות הזרה ולחסום אתרי אינטרנט אשר דיווחו על המתרחש. על פי הדיווחים שזלגו החוצה, המחאה הפכה לאלימה, ובקרב המפגינים נמנו מספר הרוגים.
מוסאווי ושני מועמדים נוספים ערערו על התוצאות למועצת שומרי החוקה - הגוף המפקח על הבחירות. ח'אמנאי ואחמדינז'אד ניסו מחד גיסא לבלום את המחאה באוסרם על קיום עצרות והפגנות, ומאידך גיסא לדחות את הטענות לזיופים והורו על ספירה חוזרת של חלק מהקולות.
השתלשלות האירועים.
זמן קצר לאחר פרסום התוצאות, יצאו מיליוני איראנים לרחובות כדי להפגין נגד חששות כבדים לזיוף תוצאות הבחירות.
לטענתם לא ייתכן שהפער בין המנצח אחמדינז'אד לבין יריבו מוסאווי כה גדול, וכחיזוק לטענתם הם הביאו דוגמאות לקלפיות שבהם נרשמו יותר ממאה אחוזי הצבעה ולאזורי תמיכה מובהקים של מוסאווי שגם בהם ניצח אחמדינז'אד בפער גדול. לכך נוספה העובדה שח'מינאי השתיק את כלי התקשורת במדינה ומנע מכתבים זרים לדווח על מערכת הבחירות. טיעון נוסף שהועלה מצד המפגינים ותומכי מוסאווי היה שבלתי אפשרי שתוך זמן כה קצר תיספר כמות כה גדולה של קולות. תחילה, החלו המחאות באופן שקט, אך במידה הולכת וגוברת הפכו לאלימות. המון זועם בטהראן פרץ לחנויות, קרע שלטים, ניפץ חלונות והעלה באש את בניין משרד הפנים. כמאתיים אנשים מחו מחוץ לשגרירות איראן בלונדון. המפגינים זעקו סיסמאות כגון "לגמור עם הדיקטטור" ו"תן לנו את קולותינו חזרה". מוסאווי ביקש מתומכיו להימנע מהשתתפות בקטטות. דמויות ציבוריות רבות באיראן הביעו תמיכה במחאה, בהן הזמר מוחמד רזא שג'ריאן.