משפחת קֶלי (באנגלית: The Kelly Family) היא משפחה אירופית-אמריקנית הפועלת כהרכב מוזיקלי, אשר מבצע שירי רוק, פופ ופולק. ההרכב זכה להצלחה באירופה – בעיקר בגרמניה, במדינות בנלוקס, סקנדינביה ומזרח אירופה, בספרד ובפורטוגל. מראשית שנות ה-80 מכרה הלהקה יותר מ-20 מיליון אלבומים.
במשך מרבית חייה הציגה הלהקה תדמית צוענית ואורח-חיים נוודי, שהתבטא בהופעתם בתלבושות "אתניות" ובשיער "היפי" ארוך, וכן במסעותיהם מסביב לאירופה באוטובוס קומתיים ובספינת מגורים.
קנזור
שבירת הקיר הרביעי
פסיכה מתעוררת מנשיקת קופידון
פסיכה מתעוררת מנשיקת קופידון הוא פסל של האמן האיטלקי אנטוניו קנובה. הפסל מתעד פרק מחמור הזהב, רומן קומי פרי עטו של לוקיוס אפוליוס, בו קופידון מחזיר לחיים את פסיכה אהובתו. הוא מהווה דוגמה בולטת של סגנון הפיסול הנאו קלאסי ומדגים את הדגש הרב שזרם זה שם על האהבה ועל הרגש.
הפסל הוזמן מקנובה בשנת 1787. זה הכין מספר העתקים של הפסל, מקצתם שונים זה מזה.
העותק הראשון נרכש על ידי ז'ואקים מירא, קצין בכיר בשרותו של נפוליאון, בשנת 1800, וב-1824 הגיע למוזיאון הלובר.
עותק נוסף נרכש ברומא ב-1796 על ידי הנסיך יוסיפוב, אציל רוסי אשר תרם אותו למוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג. תבנית הגבס של גרסה זו של הפסל נמצאת כיום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
הומו (פירושונים)
מגילת זכויות הירח
מגילת זכויות הירח הוא הרומן השני שכתב הסופר הישראלי רון לשם, וראה אור בשנת 2009. קדם לו אם יש גן עדן.
תקציר עלילה.
הספר נפתח בליל פרידתו של קאמי מעיירת ילדותו שלחופי הים הכספי, ומחברו הטוב, אמיר. תוכניתם להסתער ביחד על טהראן משתבשת, כשאמיר מודיע לפתע כי הוא חוזר בתשובה, ונשאר. קאמי עוזב לבד. בעיר הגדולה, סמוך לכיכר ארגנטינה הפרחונית, משתכן קאמי אצל דודתו זהרה, כוכבת עבר שתהילתה נגדעה לפני שלושים שנה, עם עליית המשטר האסלאמי. חייה נגדעו בשנית, כששכלה את בעלה במלחמה הגדולה, בשנות השמונים. מאז היא מסתגרת. קאמי מתיידד עם דייריו הססגוניים של הבניין: גברת סאפורה הקשישה הקשוחה; באבק הביישן המטפח תשוקה אסורה לגברים במדים; וגם חאמד החתול הלוחמני עם הפרעות האכילה, שכלוא עמם בניגוד לרצונו. כשקאמי קונה מחשב נייד, ומחבר את הבניין הרדום אל האינטרנט, מופר שיווי המשקל העדין ומרחבי הרשת מזמנים לשוכניו המתבודדים את כל החופש שנמנע מהם בחוץ. החבורה מתכנסת בתוך עצמה, מתנתקת מהמציאות, כמועדון גלישה סגור, מפליגה אל פנטזיות – ונדמה שרק החשש מפני אדון נג'פיאן השכן, הנחשד כמלשן מטעם השלטונות, מעיב על מתיקות החיים.
בכל אותה העת, הולך ונטווה סיפור אהבתם של קאמי ונילו, אותה הכיר בפקולטה להנדסת מכונות באוניברסיטה. נילו, בתו הנועזת של חבר פרלמנט עשיר, נלחמת בממסד כדי לקבל היתר להתחרות במרוצי המכוניות נגד גברים. היא חושפת בפני קאמי את השוק השחור, שבו ניתן לקנות את כל מה שאסור למכור, ומובילה אותו אל מסיבות המחתרת של העיר התחתית, אל סמים אסורים, מוזיקה אסורה ותשוקה אסורה. החורף בטהראן המושלגת נדמה משוחרר ופרוע מאי פעם, עד אשר באבק נעלם מעל לפני האדמה, ויסודות החיים מתחילים לרעוד.
כשקאמי מנסה לחפש אחריו, הכל מגיבים באדישות. "הומואים נעלמים לפעמים", כולם אומרים לו. לרגע נדמה שהחיים ימשיכו במסלולם, ושההבלגה היא התרופה, אולם ידו התקיפה של החוק מגיעה בסופו של דבר גם אל נילופר.
לאורך השנה בה מתרחשת עלילת הספר, מנסה קאמי להשיב לחיים את מכונית הפיכאן האדומה הישנה של זהרה, שניצבת קפואה בפינת הרחוב מעל עשרים שנה. בשיאו של הסיפור, חוזר המנוע לרעום, וקאמי, וחברו הטוב אמיר, יוצאים למסע חוצה איראן, טיול שטח במהלכו הם מחפשים תשובות וזהות.
על הספר.
הרומן כתוב כמונולוג בגוף ראשון מפי קאמי הצעיר. דיוקנה של טהראן כפי שנוצר בו מתעתע: בתחילתו, איראן נדמית פתוחה, מלאת חיים, נועזת ומערבית יותר משניתן היה לדמיין. נקודות הדמיון בינה לבין החיים במערב רבות. אולם בהדרגה נחשפים פניה האלימות והקודרות, והסופר אף מבקש לומר כי דיקטטורה בעידן האינטרנט היא אפשרות לא מופרכת, אלא מוחשית וטבעית בהרבה מהמצופה. גם אז, ברמיזות דקות, נדמה כי הוא מדגיש את קווי הדמיון בין החיים ברפובליקה האסלאמית למתרחש בישראל, ואת הקו הדק בין חירות להתפרקות, בעידן בו נדמה שהמימד הווירטואלי מפיל חומות וגבולות. בשאו של הרומן מבעבעת השאלה: מה גורם לנער צעיר להיכנע לזרועות הדת, או להתנער ממנה. השימוש בשם "עץ הערמון" לבית הקפה באכסניה הדתית בדרום טהראן (עמ' 335) הוא רמיזה ישירה לרומן 1984 מאת ג'ורג' אורוול המשתמש בשם זה.
הדקדקנות בפרטים המאפיינת את מגילת זכויות הירח, מסלנג ועד לנתיבי תחבורה ציבורית, היא תולדה של שלוש שנות תחקיר שערך הסופר, וכלל בין היתר מפגשים עם צעירים תושבי טהראן. כתיבתו הושלמה חודש לפני הבחירות לנשיאות איראן (יוני 2009), והמהומות שבאו בעקבותיה.
חנוך בודין
חנוך בודין (נולד ב-8 במאי 1962) הוא שחיין פאראלימפי ישראלי, זכה ב-8 מדליות במשחקים הפאראלימפיים, מהן 2 זהב, שיאן ואלוף עולם.
ביוגרפיה.
בודין נולד בקנדה, בן רביעי למשפחה בת ארבעה בנים, והורים ניצולי השואה. עלה בגיל צעיר עם משפחתו לישראל וגדל בבאר שבע. הוא שירת בצה"ל בחטיבת גולני ונפצע מרסיס פגז במלחמת לבנון הראשונה. כתוצאה מהפציעה נקטעה ידו הימנית עד מתחת למרפק. כחלק מהליך השיקום בבית הלוחם החל להתאמן בשחייה, ועד מהרה רשם הישגים ברמה הארצית והבינלאומית.
במשחקים הפאראלימפיים שנערכו בניו יורק בשנת 1984 נמנה בודין לראשונה עם הסגל הפאראלימפי של ישראל וזכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי. במשחקים הפאראלימפיים שנערכו בסיאול 1988 הוא זכה ב-5 מדליות מהן שתיים זהב תוך כדי קביעת שני שיאי עולם. במשחקים הפאראלימפיים שנערכו בברצלונה 1992 הוא זכה בשתי מדליות נוספות, כשבמשחקים אלו היה חבר גם בנבחרת הכדורעף הישראלית. בסך הכל השתתף ב-6 משחקים פאראלימפיים כמתחרה; באולימפיאדת הנכים אתונה (2004) הוא נשא את דגל המשלחת הישראלית בטקס הפתיחה, ובמשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) עמד בראש המשלחת.
בודין זכה בשתי מדליות זהב באליפות העולם בשחייה (מבין 4 בהן השתתף) וב-3 מדליות זהב באליפות אירופה בשחייה (מבין 8 בהן השתתף). במשחקי המכביה השלוש-עשרה (1989) התכבד בהדלקת הלפיד.
במקביל לקריירה התחרותית למד בודין במכון וינגייט הוראה ואימון גופני ועסק בכך עד 1990, אז פנה לתחום הביטוח. הוא סיים תואר שני במנהל עסקים והיה מנהל קרן פנסיה "שילוב" ומנהל פיתוח עסקי ב-AIG ישראל. בעבר היה שותף בבית הספר לפרסום "עבודי". לאחר שניהל את מערך המכירות הארצי של מגדל גמל פלטינום, מונה למנהל מערך ההפצה של כלל פיננסים.
בשנת 1987 הופיע בודין כשחקן בסרט "לא שם זין" כחלק מחבורת החיילים הנמצאים בחדר בית החולים במחלקת השיקום ביחד עם הגיבור הראשי. בשנת 2009 התמודד בודין בתוכנית המציאות "הישרדות הפיליפינים" (העונה השלישית). הוא הגיע לשלב האיחוד בין השבטים, הודח ונבחר למושבע השני.
בודין גרוש ואב לשניים.
סוח
עודף מידע
דאטסון
ניסן מוטורס
הקתדרלה המטרופוליטנית נוסה סניורה אפארסידה
טרנסאקטיניד
מלחמת המאג'י מאג'י
מרד המאג'י-מאג'י
מלחמת המאג'י-מאג'י
מערב המפסטד
הקומיסריאט הכללי לשאלה היהודית
מוטיל בורשטיין
מורדכי בורשטיין
ג'ולי סטיוארט
באפלו 66
באפלו 66 (באנגלית: Buffalo ’66) הוא סרט קולנוע משנת 1998 אשר בוים ונכתב על ידי וינסנט גאלו, בכיכובם של כריסטינה ריצ'י, וינסנט גאלו ואנג'ליקה יוסטון. חלק מהסרט הוא אוטוביוגרפיה על חייו של וינסנט גאלו שגם משחק בסרט.
עלילה.
לאחר שריצה חמש שנים בכלא על פשע שלא ביצע, בילי בראון (וינסנט גאלו) חוטף רקדנית סטפס צעירה בשם ליילה (כריסטינה ריצ'י) ומכריח אותה להעמיד פנים שהיא אשתו. לליילה אין בעיה עם זה וגם היא נמשכת אל בילי בצורה רומנטית. בילי מתמודד עם הבדידות והדיכאון שלו ולבסוף הוא מאפשר לליילה לתת לו את האהבה והנוחות שהוא הזדקק לה כל חייו.
בהמשך רוקם בילי מזימה כנגד האיש שאחראי להיותו בכלא על פשע שלא ביצע, סקוט ווד, שחקן לשעבר של קבוצת הפוטבול "באפלו בילס", וזה שפיספס את השער במשחק הגמר, ושבגללו הקבוצה הפסידה במשחק הניצחון נגד "ניו יורק ג'איינטס" בשנת 1991.
דניאל תומפסון
דניאל תומפסון (Danièle Thompson; נולדה ב-3 בינואר 1942) היא במאית קולנוע ותסריטאית צרפתית.
ביוגרפיה.
תומפסון נולדה במונקו בשנת 1942 לבמאי ז'ראר אורי ולאשתו, השחקנית ז'קלין רומא. היא החלה בקריירה של תסריטאות, בתחילה לצד אביה בלהיטים כמו "ההרפתקה הגדולה" (1966) ו"רבי יעקב" (1973). כתסריטאית אחראית תומפסון על התסריט לכמה מהלהיטים הגדולים של הקולנוע הצרפתי כגון "זוגות נשואים" (Cousin, cousine; 1976), שעבור כתיבת תסריטו הייתה מועמדת לפרס אוסקר על התסריט המקורי הטוב ביותר, "שיגעון של מסיבה" (La Boum ; 1980), "המלכה מרגו" (La Reine Margot; 1994).
בשנת 1999 ביימה את סרטה הראשון - "La bûche", דרמה קומית בכיכוב עמנואל ביאר ושארלוט גינסבורג. לאחר מכן ביימה עוד מספר סרטים כגון הקומדיה "רומן מזדמן" (Décalage horaire; 2002), בה ככבו ז'אן רנו וז'ולייט בינוש. סרטה משנת 2006 "כיסאות מוזיקליים" נשלח על ידי צרפת לתחרות פרס האוסקר, אך לא הצליח להשתלב בתחרות הסופית.
מסאלה
איזיאסלאב הראשון, נסיך קייב
איזיאסלאב ( 1024- 3 באוקטובר 1078) ( ברוסית Изяслав ) בנו של יארוסלאב הראשון היה נסיך קייב בשנים 1054–1068, ב-1069–1073 ומשנת 1077.