קבוצת טאטא הוקמה במאה ה־19 על ידי ג'מסטג'י טאטא כחברה למסחר בטקסטיל, ומאז נכנסה לעוד ועוד עסקים, ממלונאות וחקלאות עד תעשייה וייעוץ. היא הקימה את מפעל הפלדה הראשון בהודו, את תחנת הכוח הראשונה וחברת התעופה הראשונה. התאגיד פעיל, בין היתר, בתחומי תעשיות הפלדה, הרכב, טכנולוגיית מידע (בעיקר באמצעות חברת TCS), תקשורת, אנרגיה, תה ומלונאות. קבוצת טאטא פעילה ביותר מ-85 מדינות בעולם הפרושות על שש יבשות, והיא מייצאת את מוצריה ושירותיה ל-80 מדינות נוספות. קבוצת טאטא מורכבת מ-98 חברות בשבעה מגזרי עסקים, מתוכן 27 הן חברות ציבוריות. 65.8% מן הבעלות בקבוצת טאטא מוחזקת בידי קרנות לתועלת הציבור.
נוכחותה של טאטא בהודו בולטת מאוד. רוב המשאיות והאוטובוסים וחלק ניכר מהרכבים המסחריים הם מתוצרת טאטא, ספק האינטרנט הגדול וספק הסלולר הגדול הן חברות בת של טאטא הכוללות בשמן את המילה טאטא. אחד מהיצרנים הגדולים ביותר של מים מטוהרים (הימלאיה) הוא חברת בת של טאטא. Tata Sky הוא ספק טלוויזיה רב ערוצית בלוויין וכן הלאה.
התאגיד נקרא על שם מייסדו, ג'ימסטי טאטא, בן עדת הפארסים. בני משפחתו מזה חמישה דורות עומדים בראש החברה. יושב ראש התאגיד הנוכחי הוא ראטן טאטא , אשר החליף בתפקידו בשנת 1991 את ג'.ר.ד. טאטא
רכישות.
מתחילת המאה ה-21 רכשה טאטא כמה חברות תעשייה ידועות בעולם, ביניהן:
דרסט השני, מלך הפיקטים
דרסט השני (באנגלית: Drest; בגאלית סקוטית: Drest Gurthinmoch), היה מלך הפיקטים. דרסט מלך כשלושים שנים, בשלהי המאה החמישית, ובראשית המאה השישית. דרסט עלה לשלטון לאחר מותו של קודמו, נכטאן הראשון.
לאחר מותו עלה לשלטון גאלאן.
משמעות שמו השני "גורת'ינמוך" אינו ידוע - וייתכן שמקורה בוולשית ומשמעה "הגדול" (מהמילה: "gwrdd").
נכטאן הראשון, מלך הפיקטים
נכטאן הראשון (באנגלית: Nechtan Morbet), בנו של ארפ (או אריפ), היה מלך הפיקטים. נכטאן מלך כעשרים וארבע שנים, בשלהי המאה החמישית. נכטאן היה אחיו של דרסט הראשון.
ב"דברי ימי הפיקטים" זכה נכטאן לכינויים "מורבט" (Morbet - "הגדול", תורגם ללטינית כ"מאגנוס" (Magnus)) ו"קלכאמות'" (Celchamoth - תיאור שמשמעותו לא ברורה).
ישנה מסורת לפיה נכטאן ייסד את המנזר באברנת'י - אולם ככל הנראה מייסד המנזר היה נכטאן בנו של אירב.
בסיפור חייו של בוייט הקדוש נכתב כי בוייט החיה את נכטאן לאחר מותו.
נכטאן הראשון
דרסט השני
פארי פלאז'
פָּארִי פְּלַאז' (בצרפתית: Paris-Plage שפירושו "החוף של פריז") הוא מיזם תיירותי של עיריית פריז, המתקיים מדי קיץ מ-20 ביולי למשך ארבעה שבועות, ומדמה חוף ים על גדות נהר הסן.
פריז היא מהערים הגדולות באירופה, ומספר תושביה כולל המטרופולין מגיע ל-12,067,000. פריז שוכנת בצפון מערב צרפת, בלב מישור האגן הפריזאי הגדול, על גדות נהר הסן, רחוקה מרחק משמעותי מכל חוף ים אמיתי.
בשנת 2002 יזם ראש העיר הנבחר ברטראן דלנואה את המיזם, בו גודר שטח על גדות נהר הסן, אליו הובאה כמות גדולה של חול, וכן גם כיסאות-נוח ושימשיות, מקלחות ציבוריות ומלתחות, צימחיה תואמת לרבות עצי דקל, ואפילו צדפים. לאורך האזור נבנו מספר בריכות שחייה המאפשרות לתיירים ליהנות לא רק מחוף מלאכותי באמצע האזור האורבני, אלא גם משחייה ורחצה במים.
עלות המיזם היא מעל 15 מיליון אירו בשנה, ובחודש שבו הוא פועל מבקרים בו (נכון ל-2007) ארבעה מיליון תיירים.
מתחילתו בשנת 2002 ועד 2017, הוקם המיזם בכל שנה על ידי חברת הבניה לאפארז' הולסים (). בשנת 2017 הפסיקה עיריית פריז את ההתקשרות עם החברה, ובעקבותיה הופסק המיזם באופן זמני, לאחר שהתגלתה תמיכתה המוצהרת של החברה בדאעש ובדרישת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לבנות את חומת ההפרדה בגבול מקסיקו-ארצות הברית
אלכסנדר ג'ורג'ביץ'
אלכסנדר ג'ורג'ביץ' (בסרבית: Aleksandar Đorđević או Александар Ђорђевић; נולד ב-26 באוגוסט 1967 בבלגרד) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל סרבי. כיום משמש כמאמנה של קבוצת פנרבחצ'ה.
קריירת משחק.
קריירת מועדונים.
ג'ורג'ביץ' החל לשחק כנער בקבוצת הכוכב האדום בלגרד. ב-1983 עבר ליריבה העירונית, פרטיזן, ושיחק בשורותיה במשך שש עונות, במהלכן זכתה הקבוצה פעמיים באליפות יוגוסלביה, פעמיים בגביע המדינה, פעם אחת באליפות אירופה (1992) ופעם אחת בגביע קוראץ'. ב-1992 עבר לשחק באיטליה. הוא שיחק שתי עונות באולימפיה מילאנו עמה זכה בגביע קוראץ', ושתי עונות בפורטיטודו בולוניה. המגזין האיטלקי "סופרבסקט" בחר בו פעמיים ברציפות ל"מר אירופה", תואר שהוא מעניק מדי שנה לשחקן הטוב באירופה לפי בחירתו.
את עונת 1996/97 פתח ג'ורג'ביץ' במדי פורטלנד טרייל בלייזרס מליגת ה-NBA, אך שיחק בשורותיה שמונה משחקים בלבד, ועזב לאחר חודשיים. הוא השלים את העונה בברצלונה, ונשאר בה שתי עונות נוספות, באחרונה שבהן זכתה הקבוצה בגביע קוראץ'. ב-1999 עבר לשחק במדי יריבתה של ברצלונה, ריאל מדריד. בקבוצה זו שיחק במשך שלוש עונות, ובשנת 2000 זכה עמה באליפות ספרד.
ב-2003 שב ג'ורג'ביץ' לאיטליה, הפעם לקבוצת סקאבוליני פזארו. הוא שיחק בקבוצה זו במשך שתי עונות, בטרם שב לאולימפיה מילאנו, בגיל 38, ובה סיים את הקריירה. בינואר 2006 מונה למאמן הקבוצה, שהייתה שרויה במשבר, וסייע לה לשפר את מאזנה בליגה האיטלקית ולהבטיח את מקומה ביורוליג בעונה שלאחריה. בסוף עונת עזב את הקבוצה.
קריירה בינלאומית.
ג'ורג'ביץ' היה חבר שנים רבות גם בסגל נבחרת יוגוסלביה בכדורסל, ושיחק במסגרת זו 108 משחקים. הוא זכה עם הנבחרת באליפות העולם בכדורסל ב-1998, ובאליפויות אירופה בכדורסל שנערכו ב-1991, 1995 ו-1997, באחרונה אף זכה בתואר השחקן המצטיין. כן זכה עם במדליית הכסף באולימפיאדת אטלנטה (1996).
קריירת אימון.
אחרי שעזב את פזארו, אימן ג'ורג'ביץ' ברחבי אירופה, באיטליה, יוון וגרמניה, וגם את נבחרת סרביה.
חיים אישיים.
ג'ורג'ביץ' הוא בין שבעת הכדורסלנים שייסדו את עמותת "גרופ 7", המסייעת לילדים במצוקה בסרביה.
סאשה ג'ורג'ביץ'
טאלורק הראשון, מלך הפיקטים
טאלורק הראשון (באנגלית: Talorc I), בנו של אניאל, היה מלך הפיקטים. על פי "דברי ימי הפיקטים", טאלורק מלך בין שנתיים לארבע שנים, בשלהי המאה החמישית. טאלורק עלה לשלטון לאחר מותו של דרסט הראשון, והודח, ככל הנראה, על ידי אחיו של דרסט - נכטאן הראשון. מלך ארבע שנים בין 452 ל-456.
טאלורק הראשון
הבית החום (מינכן)
הבית החום (גרמנית: Braunes Haus) היה המטה הכללי של המפלגה הנאצית בגרמניה, ושכן בעיר מינכן.
הבית היה ממוקם במבנה אבן מרשים, ברחוב בריינר במינכן. הוא נקרא בשמו על שם צבע מדי המפלגה, שהיה חום.
המבנה נבנה ב-1828 על בסיס תוכניות של האדריכל ז'אן-בטיסט מטיווייה (Jean-Baptiste Métivier), שהיה אדריכל החצר בבוואריה. המבנה עבר בעלים שונים עד שנרכש על ידי סוחר בריטי בשם בארלו, בסוף המאה ה-19.
ב-1930 הוחלט כי המטה של המפלגה הנאצית באותה עת, ברח' שלינג 50, קטן מדי, כאשר מספר העובדים בו עלה מארבעה בשנת 1925 לחמישים באותה השנה. באותה שנה הבית ברחוב ברינר הועמד למכירה על ידי משפחת בארלו. הבית נרכש על ידי פרנץ שוורץ, ששימש אז כגזבר המפלגה הנאצית. התעשיין פריץ טיסן מימן את השיפוצים במקום, והאדריכל פאול לודוויג טרוסט דאג להפיכת הבית מווילה עירונית למשכן ראוי למטה המפלגה. טרוסט, שחלק עם היטלר את הגישה האנטי-מודרנית באדריכלות, עיצב את הבית בסגנון כבד, אנטי-מודרני. הבית נפתח באופן רשמי ב-1 בינואר 1931.
בבית היו משרדיהם של הנאצים החשובים ובעלי התפקידים במפלגה - היטלר, הנס פרנק, היינריך הימלר, הרמן גרינג, רודולף הס, פיליפ בוהלר והגזבר שוורץ. שם גם אופסן "דגל הדם" אותו נשאו בראש המצעד במהלך הפוטש בבית הבירה שהוכתם בדמם של ההרוגים שם, ונחשב לסמל נאצי קדוש.
ב-1937 הושלמה בניית משרדים מפוארים יותר למפלגה ול"פיהרר", והבית שימש למטרות שונות, לרבות מוזיאון, ולשכת סגן הפיהרר, רודולף הס.
באוקטובר 1943 ובינואר 1945 ניזוק הבית בהפצצת בעלות הברית. ב-1947 פונו החורבות, והמקום בו עמד הבית נותר כמגרש ריק.
בדצמבר 2005 הכריזה ממשלת בוואריה על כוונתה להפוך את הבית למרכז לתיעוד ההיסטוריה של הנאציזם, ובשנת 2015 נחנך על חורבותיו המרכז לתיעוד הנאציזם במינכן.
הבית החום
הרשומות האבודות
הרשומות האבודות הן ספרי טרילוגיה מסדרת ספרי הפנטזיה רומח הדרקון, שנכתבו על ידי מרגרט וייס וטרייסי היקמן בין השנים 2006–2009. הם נועדים לגולל את הרפתקאותיהם של גיבורי הרומח בתקופת רשומות רומח הדרקון.
דרקונים של מעמקי הגמדים.
דרקונים של מעמקי הגמדים הוא הספר הראשון בטרילוגיית הרשומות האבודות. הספר נכתב בשנת 2006 והוא מתאר את עלילות הגיבורים וחבורת הפליטים שנמלטו מפקס-תרקס לאחר שהרגו את שר הדרקונים קטב מרירי. הספר בא למלא את החלל שנוצר בין הספר הראשון בטרילוגיית "רשומות הדרקון", דרקונים של דמדומי הסתיו, שמסתיים בבריחת הפליטים ממצודת פקס-תרקס לבין הספר השני דרקונים של ליל חורף המתחיל בממלכת הגמדים תורבדין.
העלילה מתארת כיצד ליוו הגיבורים את חבורת הפליטים ממצודת פקס-תרקס לאזור בטוח בהרים, כיצד קיבלו את הסכמתם של הגמדים לאפשר לפליטים בני אנוש להיכנס לממלכת ההר תורברדין הסגורה לעולם החיצון מזה שלוש מאות שנה, וכיצד מצאו את מקבת כראס האגדית המאפשרת לראשונה מאז תקופת הומא רועץ-דרקון את יצירת רומחי הדרקון.
דרקונים של שחקי שרת הדרקונים.