המתקפה שלזיה התחתית (ברוסית: Нижне-Силезская наступательная операция) הייתה מתקפה סובייטית בחזית המזרחית של מלחמת העולם השנייה ב-1945, שכללה כוחות של החזית האוקראינית הראשונה בפיקודו של מרשל איוואן קונייב. המתקפה הביאה לנסיגת חיילים גרמנים מרוב שלזיה התחתית וכיתרה כוח גרמני גדול בבירת המחוז, ברסלאו. המתקפה החלה ב-8 בפברואר ונמשכה עד 24 בפברואר, כאשר הסובייטים הפסיקו את המתקפה לאחר שכבשו ראש גשר קטן מעבר לנהר הנייסה ליד פורסט. המתקפה היוותה המשך ישיר למתקפת ויסלה-אודר, שבה גירשו חייליו של קונייב את קבוצת ארמיות A הגרמנית מפולין, שחררו את קרקוב ותפסו ראשי גשר מעל האודר.
המתקפה.
קונייב התכוון לפרוץ מראשי הגשר של שטינאו ואולאווה, שאובטחו בתום מתקפת ויסלה-אודר, ב-8 בפברואר. הוא הקדים את המתקפה הראשונית בהפגזה ארטילרית בת חמישים דקות, חייליו חצו את קווי הזינוק בשעה 06:00. עד סוף היום חודי החנית של החזית חדרו כ-60 ק"מ. ארמיית הטנקים ה-3 של המשמר קיבלה הוראה לנוע דרומה ולאחר מכן מזרחה על מנת לכתר את העיר ברסלאו מאחור, בעוד ארמיית הטנקים הרביעית המשיכה בדחיפה מערבה מראש הגשר של שטינאו.
עד 15 בפברואר, כוחות משני ראשי הגשר כיתרו את ברסלאו בעוד ארמיית המשמר המשוריינת השלישית סגרה את הפער מערבה, רק גורמים של דיוויזיית הרגלים ה-269 הגרמנית הצליחו לסגת. עוד 35,000 חיילים ו-80,000 אזרחים כותרו בברסלאו. המצור על ברסלאו נמשך עד סוף המלחמה.
ארמיית הטנקים הרביעית, בינתיים, דחפה הרחק קדימה לעבר נהר הנייסה, כנגד התנגדות מסוימת של ארמיית הפאנצר הרביעית. ב-14 בפברואר, שני קורפוסים גרמניים (קורפוס הפאנצר גרוסדויטשלנד וקורפוס הפאנצר ה-24) פתחו במתקפת נגד פתאומית שהותירה את כוחו של לליושנקו במאבק נואש כדי להימנע מכיתור. הגרמנים לא הצליחו לסגור את הכיתור, והפסיקו את פעולות התקיפה תוך חמישה ימים, כאשר הארמייה ה-52 וארמיית המשמר המשוריינת השלישית הצליחו לאבטח את אגפי עמדתו של לליושנקו.
ב-24 בפברואר, מול תגבורת גרמנית כבדה, הפסיק קונייב את השלב ההתקפי של המבצעים, לאחר שהבטיח ראש גשר קטן מעבר לנייסה ליד פורסט. זה הגדיר למעשה את קווי ההתחלה בגזרה זו לקרב על ברלין, או מתקפת ברלין, חודשיים לאחר מכן.
לאחר מכן.
שרנר ניסה לזכות בשטח מסוים במהלך מרץ עם התקפות נגד מוצלחות בלובן ובשטריגאו. אולם מתקפה להסרת המצור על ברסלאו הופרעה על ידי מתקפה על האגף הימני של החזית האוקראינית הראשונה לדרום מזרח: מתקפת שלזיה העילית.
אומונויה
האיחוד הדמוקרטי של המיעוט היווני - אומונויה (ביוונית: Δημοκρατική Ένωση Εθνικής Ελληνικής Μειονότητας – ΟΜΌΝΟΙΑ), הידוע יותר בשמו הקצר אומונויה (ביוונית: Ομόνοια, הרמוניה או שלום), הוא ארגון חברתי, פוליטי ותרבותי באלבניה המקדם זכויות מיעוטים עבור המיעוט היווני בדרום המדינה.
מבנה.
לאומונויה יש ארבע שלוחות בערים סרנדה, דלווינו , ארגירוקסטרו וטירנה, וכמה תת-מדורים בקוריצה, איילונה ופרמטי. הארגון מונהג על ידי מועצה כללית המורכבת מ-45 חברים, ונבחרת על ידי הועידה הכללית מתקיימת מדי שנתיים.
היסטוריה.
הארגון נוסד בשנת 1991, לאחר התמוטטות משטר המפלגה הקומוניסטית של אלבניה , בכפר דרביצנה , על ידי נציגי המיעוט הלאומי היווני. הוא קרא לאוטונומיה של צפון אפירוס ב-1991 מאחר שהזכויות הניתנות למיעוטים על פי החוקה האלבנית היו רעועות ביותר. הצעה זו נדחתה ובכך דורבן האגף הרדיקלי של הארגון "לקרוא לאיחוד עם יוון".
תחת השם "האיחוד הדמוקרטי של המיעוט היווני", אומונויה התמודד בבחירות לאספה המכוננת של אלבניה במרץ ובאפריל 1991, הבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות שהתקיימו מאז מלחמת העולם השנייה. אף על פי שקיבל רק 0.7% מהקולות, אומונויה זכה בחמישה מושבים באספה בת 250 המושבים. עם זאת, הארגון לא התמודד בבחירות שלאחר מכן. על אומונויה נאסר להתמודד בבחירות של 1992 בטענה שהארגון מפר חוק אלבני האוסר על 'הקמת מפלגות על בסיס דתי, אתני ואזורי'. בשל כך התמודדה מטעם אומונויה במהלך הבחירות הבאות מפלגת האחדות לזכויות האדם - מפלגה המייצגת את המיעוט היווני בפרלמנט האלבני.
משפט החמישה.
בסוף אוגוסט 1994, בית משפט אלבני גזר עונשי מאסר של 6–8 שנים על חמישה חברים (חבר שישי נוסף מאוחר יותר) באומונויה באשמת בגידה, בגין הדרישה להעניק ליוון את צפון אפירוס, וכן נשיאה לא חוקית של נשק. יוון הגיבה בהקפאת כל הסיוע של האיחוד האירופי לאלבניה, סגרה את גבולותיה עם אלבניה, ובין אוגוסט-נובמבר 1994, גירשה למעלה מ-115,000 מהגרים אלבנים בלתי חוקיים, נתון שצוטט בדו"ח זכויות האדם של משרד החוץ האמריקאי וניתן לרשויות האמריקאיות על ידי המקבילות היווניות. אולם, בדצמבר 1994, יוון החלה להתיר סיוע מוגבל של האיחוד האירופי לאלבניה, בעוד אלבניה שחררה שניים מהנאשמים מאומונויה והפחיתה את עונשם של ארבעת הנותרים. מעצרם נפגע במידה ניכרת בשל ליקויים פרוצדורליים בחיפוש בבתיהם ובמשרדיהם, במעצרם ובמשפטם. לאף אחד מהעצורים לא הייתה גישה לייעוץ משפטי במהלך מעצרם הראשוני. ארבעה מתוך חמשת היוונים באומונויה ציינו כי במהלך מעצרם הרשויות הכפיפו אותם ללחץ פיזי ופסיכולוגי, כולל מכות, מניעת שינה ואיומים בעינויים נוספים. ממשלת אלבניה דחתה טענות אלה. חמשת היוונים האתניים התלוננו גם על חוסר גישה למשפחותיהם במהלך שלושת החודשים הראשונים של חקירתם בת ארבעת החודשים. במהלך משפטם התקיימה מחוץ לבית המשפט הפגנה של קבוצה של כ-100 עורכי דין, עיתונאים ואזרחים יוונים אתניים באלבניה. משטרת אלבניה פיזרה את המחאה ועצרה כ-20 עורכי דין ועיתונאים. חברי אומונויה נידונו לבסוף לתקופות של 6 עד 8 שנים, אשר צומצמו לאחר מכן בערעור.
חטיפות ממניעים פוליטיים נגד הארגון.
ביוני 1997 דווח על שתי חטיפות ממניעים פוליטיים של קרובי משפחה של חברי אומונויה. אחד מהם היה אביה של מועמדת האופוזיציה האלבנית, שנדרשה להסיר את מועמדותה מהבחירות הכלליות הקרובות. השני היה חתנו של יושב ראש אומונויה לשעבר.
מחאות למול אי סדרים במפקד 2011.
בתחילת אוקטובר 2011 הודיעה ממשלת אלבניה שתערוך מפקד אוכלוסין ברחבי המדינה לצורך מדידת הגודל המדויק של המיעוטים האתניים לראשונה לאחר 1989. עם זאת, לאחר הצעה של מפלגת PDIU בעלת האוריינטציה האלבנית-לאומנית, ממשלת אלבניה החליטה לקנוס ב-1,000 דולר כל אזרח שיצהיר על מוצא אתני שונה מהכתוב בתעודת הלידה שלו, גם אם תעודה זאת הונפקה שלפני 1989 (תחת המשטר הקומוניסטי), אז מעמד המיעוט הוגבל ל-99 כפרים בלבד. אומונויה השיב כי נוהל כזה מכיל אי סדרים חמורים וייפקד אם בעיות אלה לא ייפתרו.
על פי הערכות, מדובר בניסיון למנוע ממיעוטים להכריז על אתניותם, שכן ממשלת אלבניה הצהירה בנוסף כי תעמיד לדין כל מי שלא ישתתף במפקד או יסרב להצהיר על מוצאו האתני.
בשל אי הסדרים בהליך המפקד, נציגי אומונויה ערכו מפקד נוסף על מנת לספור את בני המיעוט היווני האתני. לפי זה נספרו בסך הכל 286,852 פרטים, השווים לכ-10% מאוכלוסיית המדינה, אולם במהלך בזמן המפקד מחצית ממספר זה התגורר דרך קבע ביוון, ושמר על קשרים חזקים עם מולדתו בצפון אפירוס תחת אלבניה.
עונש מאסר למנהיג סניף קוריצה.
בינואר 2012 מנהיג סניף קוריצה באומונויה, נחום דישו (ביוונית: Ναούμ Δίσιος, נַאום דיסיוס), נידון למאסר על בניית אנדרטה לזכר החיילים היוונים שנפלו במלחמת איטליה–יוון בבובושטיקה .
הדיוויזיה ה-83 (ארצות הברית)
הדיוויזיה ה-83 (באנגלית: 83rd Infantry Division) היא דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
מלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה הוקמה בספטמבר 1917 במחנה שרמן, אוהיו, וכללה מתגייסים מקנטקי, אוהיו ופנסילבניה. הדיוויזיה הורכבה מהבריגדה ה-165 שהורכבה מהרגימנטים ה-329 וה-330, ומהבריגדה ה-166 שהורכבה מהרגימנטים ה-331 וה-332. הדיוויזיה יצאה לאירופה ביוני 1918, והוגדרה כדיוויזיית המחליפים השנייה. היא סיפקה למעלה מ-195,000 קצינים וגייסה גברים כמחליפים ליחידות אחרות בצרפת מבלי להשתתף בפעולה כיחידה שלמה. יחידות מסוימות של הדיוויזיה השתתפו בקרבות מסוימים, כגון רגימנט הרגלים ה-332 באיטליה, שלחם בקרב ויטוריו ונטו. באוקטובר 1919 פורקה הדיוויזיה.
בין המלחמות.
הדיוויזיה הוקמה מחדש כדיוויזיית מילואים ב-24 ביוני 1921 והוקצתה למדינת אוהיו. המטה אורגן ב-27 בספטמבר 1921.
מלחמת העולם השנייה.
ב-15 באוגוסט 1942 הופעלה הדיוויזיה מחדש, והיא כללה את הרגימנטים ה-329, ה-330 וה-331. דיוויזיית הרגלים ה-83, בפיקודו של מייג'ור גנרל רוברט מייקון, הגיעה לאנגליה ב-16 באפריל 1944, ולאחר אימון בוויילס, נחתה הדיוויזיה, שהשתתפה בפלישת בעלות הברית לנורמנדי, בחוף אומהה, ב-18 ביוני 1944, ונכנסה למאבק הגדרות מדרום לקרנטן ב-27 ביוני. לאחר תחילת ההתקפה, הגיעה הדיוויזיה ה-83 לכביש סן-לו-פרייר ב-25 ביולי, והתקדמה 8 מייל (13 ק"מ) מול התנגדות חזקה עם סיום המערכה בנורמנדי. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה במבצע קוברה כחלק מהקורפוס ה-15 במסגרת הארמייה השלישית, ובהמשך השתתפה בלחימה מול קו זיגפריד. בנובמבר לחמה הדיוויזיה ב, ובדצמבר השתתפה ב. לאחר מכן התקדמה הדיוויזיה אל הריין במהלך מבצע רימון, ובהמשך השתתפה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה, ובכלל זה השתתפה בשחרור תחת מחנה של בוכנוואלד. במהלך הקרבות נהרגו 3,161 מחיילי הדיוויזיה ו-11,807 נפצעו.
לאחר המלחמה.
החל משנת 2014 מרכז הכשרת המילואים ה-83 של צבא ארצות הברית מאמן חיילים בתוכניות מנהיגים, תפקודיות ו-DMOSQ.
דורה הוייר