יואן שי, ההיסטוריון הרשמית של שושלת יואן בסין, תיעד את גורלה של גאורגיה בשנת 1252. באותה שנה העניק מונגקה חאן, שהתרחב לסין, את ממלכת גאורגיה, שהעבירה את שלטון המונגולים, לברקה. "Chu'ü-erh-chih", השם הסיני המשמש את גאורגיה ביואן שי, זהה מבחינה אטימולוגית ל"גאורגיה".
קשרים פוליטיים.
היחסים בין סין לגאורגיה כוננו רשמית ב-9 ביוני 1992, אז הרחיבה סין את הכרתה הדיפלומטית לרפובליקה של גאורגיה לאחר פירוק ברית המועצות. אדוארד שוורדנדזה, אז ראש מדינת גאורגיה, ערך ביקור ממלכתי בסין ביוני 1993 וחתם על כמה הסכמים, בעיקר בנושא שיתוף פעולה כלכלי וסחר. מיכאיל סאקשווילי, נשיא גאורגיה, היה בסין בביקור רשמי באפריל 2006.
שתי המדינות שמרו על תקשורת ותיאום באו"ם ובארגונים בינלאומיים אחרים. גאורגיה שמרה על "מדיניות סין האחת" ואינה מכירה בטאיוואן. בתורה סירבה סין, חברה בארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה (SCO), ללכת בעקבות דרישתה של רוסיה, חברת SCO, כהכרה בעצמאותן של אבחזיה ודרום אוסטיה בעקבות מלחמת גאורגיה–רוסיה למרות הערעור של משרד החוץ הרוסי. במקום זאת, ה-SCO הוציא את הצהרת דושנבה וקרא לכל הצדדים לפתור את "הבעיות הקיימות" באמצעות דיפלומטיה. באופן דומה, דובר משרד החוץ הסיני הביע את חשש הסוכנות בשל "ההתפתחות האחרונה בדרום אוסטיה ובאבחזיה", בתגובה לשאלתו של עיתונאי בנוגע לעמדת סין בנוגע להכרה של רוסיה בשטחים שבמחלוקת. לדעת האנליטיקאי הפוליטי ג'וזף לארסן, "בעוד שסין אינה מציגה אלטרנטיבה להשתלבות נאט"ו והאיחוד האירופי... לקשרים עם סין יש פוטנציאל להשלים את מדיניות החוץ הקיימת של גאורגיה.
קשרים כלכליים.
הקשרים הכלכליים הדו-צדדיים התרחבו בהדרגה מאז 1992 והיו עדים לצמיחה נוספת החל משנת 2010 כאשר כלכלת גאורגיה התאוששה ממלחמת גאורגיה–רוסיה. סין רואה בגאורגיה חלק מיוזמת החגורה והדרך, פרויקט שהשיקה בשנת 2013 כדי "לקצר את המרחק בין סין לאירופה" באמצעות חיבורי תשתיות משופרים. במהלך 2014, סין השקיעה 217.94 מיליון דולר בהשקעת חוץ ישירה בגאורגיה, מה שמיקם אותה במקום הרביעי אחרי אזרבייג'ן, הולנד וארצות הברית. מספר חברות סיניות פתחו בפעילות גדולה בגאורגיה. קבוצת Hualing בסין, שהתמקדה בעיקר בבנייה וניהול בתי מלון ומרכזי סחר, הייתה המשקיעה הזרה הגדולה ביותר בג'ורג'יה נכון לשנת 2017. חלק ממיזמי החברה בגאורגיה כוללים אזור תעשייה חופשי בכותאיסי, העיר השנייה בגודלה בגאורגיה, ומתחם מגורים ומסחר גדול בפרבר של עיר הבירה טביליסי. בינואר 2017 הסכימה CEFC China Energy לרכוש 75% ממניות אזור התעשייה החופשית בפותי שעל קו חוף הים השחור בגאורגיה. מוצר הייצוא העיקרי של גאורגיה לסין הוא יין, שהסתכם ב-5,299,820 בקבוקים בשנת 2016, כמעט כפול מכמות היצוא בשנת 2015. ב־13 במאי 2017 חתמו גאורגיה וסין על הסכם סחר חופשי.
פולחן האישיות של יוסיף סטלין
פולחן האישיות של יוסיף סטלין הפך למאפיין בולט בתרבות הסובייטית החל מדצמבר 1929, כאשר נערכה חגיגה מפוארת של יום הולדתו ה-50 של סטלין (לכאורה). במשך שנות שלטונו של סטלין, העיתונות הסובייטית הציגה את סטלין כמנהיג אומניפוטנטי ויודע-כל. בנוסף לכך, שמו ותמונתו של סטלין הופיעו בכמעט כל מקום ברחבי ברית המועצות. ההיסטוריון ארצ'י בראון טוען כי חגיגת יום הולדתו ה-50 של סטלין הייתה נקודת הפתיחה למפעל פולחן האישיות שלו.
הדימוי של סטלין בתעמולה ובתקשורת ההמונים.
מנהיגה הראשון של ברית המועצות ומנהיג המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ולדימיר איליץ' לנין לא רצה שחבר המפלגה, יוסיף סטלין יירש אותו. לנין אף כתב בצוואתו ביקורת חריפה על סטלין, הוא סבר כי "סטלין הוא גס מדי, וחסרון זה הוא ללא נשוא אצל אדם המכהן כמזכיר כללי...לכן, מציע אני לחברים שימצאו דרך לסלק את סטלין מתפקיד זה וימנו תחתיו אדם אחר – סובלני, נאמן ומנומס יותר, שייתן את דעתו על צורכי החברים ויהיה פחות קפריזי". חרף ההתנגדות החריפה של לנין, לאחר מותו הופצו ברחבי ברית המועצות כ-500,000 עותקים של תמונה בה נראים סטלין ולנין משוחחים על ספסל ונראים מנהלים שיחה כמו זוג חברים. סטלין אימץ את הרעיון והחליט להתרברב במהלך נאומים בפני הפרולטריון כי הוא היה אחד מתלמידיו הקרובים ביותר של לנין. בסופו של דבר, שתי הדמויות התמזגו בעיתונות הסובייטית וסטלין הפך להתגלמותו של לנין. בתחילה, העיתונות ייחסה הצלחה כלשהי לדברים מסוימים בברית המועצות להצלחות של סטלין ולנין, אך עם חלוף הזמן סטלין הפך בעצמו לסיבה הרשמית לרווחת תושבי ברית המועצות.
חגיגות יום הולדתו ה-50 של סטלין, בדצמבר 1929 סימנו את הסנונית הראשונה והאמיתית בהליך הבנייה של "הכת סביב סטלין" וטיפוח פולחן האישות שלו. באופן פומבי, סטלין היה נחשב בחור צנוע ודחה כל טענה שאמרה שהוא שווה ללנין אך בפועל איפשר את המשך האדרתו. כבר ב-1933, היו במרכז מוסקבה יותר תמונות של סטלין מאשר של לנין.
העיתונות הסובייטית שיבחה ללא הרף את סטלין ותיארה אותו כ"גדול", "אהוב","נועז" ו"גאון". היא גם הציגה אותו כדמות אב אכפתית אך חזקה שרואה את כל אזרחי ברית המועצות כ"ילדיו". מ-1936, העיתונות הסובייטית החלה להתייחס לסטלין כאבי האומה.
יחסי הגומלין בין סטלין לילדים הפכו למרכיב מרכזי בפולחן האישות סביבו. סטלין עסק לעיתים קרובות בשליחת מתנות באופן מתוקשר לילדים סובייטים ממגוון רקעים אתניים שונים. החל משנת 1935 הביטוי "תודה לחבר החביב סטלין על ילדות מאושרת!" הופיע בשערי פעוטונים, בתי יתומים ובתי ספר. ילדים השתמשו בסיסמה הזו גם בפסטיבלים שאורגנו על ידי הרשויות. הדימוי של סטלין כאב נתפס כניסיון של התעמולה לשלב את התעמולה הסובייטית עם סמלים וסמננים דתיים בפולחן האישיות של סטלין. התואר "אבא" היה שייך קודם כל לסטלין ורק אז יוחס לכמרי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. העיתונות החלה להפסיק את המסירות שלה לכנסייה והתמסרה גם בנושא הזה לסטלין.
העיתונות הציגה לעיתים קרובות קשר ישיר בין סטלין לפשוטי העם, לעיתים קרובות פורסמו מכתבים מחקלאים או תעשיינים המהללים את סטלין ומשבחים את פועלו.
במלחמת העולם השנייה במהלך הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ובזמן שהכוחות הנאציים חדרו עמוק לשטח ברית המועצות והצבא הסובייטי ספג תבוסות נוראות, פולחן האישיות של סטלין, שעד אז הוכתב מלמעלה, הפך לאותנטי. התחושה בקרב הציבור הסובייטי הייתה, שרק מנהיג חזק כמו סטלין, מסוגל להוציא את ברית המועצות מן המצב הנואש שאליו נקלעה.
סממנים נוספים של פולחן האישיות.
תמונות ופסלים רבים של סטלין קישטו מקומות ציבוריים ברחבי כל ברית המועצות. ב-1955 הוקמה בפראג אנדרטה ענקית שהוקדשה לסטלין והיא עמדה שם עד 1962. הפסל היה מתנה ליום הולדתו ה-69 של סטלין מאנשי פראג. לאחר כ-5 וחצי שנים הסתיימו העבודות עליו והוא נחשף לציבור הרחב. האנדרטה עצומה שקלה כ-17,000 טון. הפסלים בדמותו של סטלין תיארו אותו כאדם גבוה, אך מתמונות נראה כי סטלין היה בערך 165–168 ס"מ בלבד. מלבד זאת, בראשית שנות השלושים החלו אנשים רבים להקים בבתיהם "חדר סטלין", חדר המוקדש למנהיג ומלא בדיוקנות שלו. כמו כן ועל אף שאלו לא היו המדים הרשמיים, בכירים בברית המועצות החלו לחקות את התלובשת הרגילה של סטלין.פולחן האישיות של סטלין החל להתבטא גם בקולנוע כבר בשנות ה-30, אך נזנח בעת המלחמה: הצורך לגייס את המוני העם אילץ את שופרות המשטר ליצור סרטים שעסקו בגיבורי עבר היסטוריים או בהתמודדות האיש הפשוט. אחרי 1945, התעמולה הסטליניסטית שבה למסך בתנופה גדולה, כשראש המדינה מתואר כאחראי היחיד והבלעדי לניצחון על הנאצים. "תוך זמן קצר," כתבה דניס יאנגבלד, "נותרו רק שלושה סוגי גיבורים בקולנוע: המתים, הנכים וסטלין.". אחד מהסרטים הבולטים בז'אנר התעמולה הסובייטית היה הסרט נפילת ברלין, הסרט תוכנן כמתנה ליום ההולדת ה-70 של המנהיג מטעם מוספילם. הבמאי שנבחר, מיכאיל צ'יאורלי, יצר כבר שני אפוסים סטליניסטיים; הכוכב הראשי, מיכאיל גלובאני, היה השחקן האהוב על המזכיר הכללי לגילום עצמו. הוא הופיע כבר בתור סטלין בתשעה סרטים קודם לכן, ובמהלך הקריירה שיחק אותו בארבעה-עשר בסך הכל. הדיקטטור גם התערב בכתיבתו של התסריטאי פיוטר פבלנקו ועקב מקרוב אחרי ההפקה. אדוורד רדזינסקי טען כי אביו שמע מפבלנקו שלברנטי בריה הורה לו לעצב את סטלין בסרט כדמות משיחית ואלוהית, עם מוטיבים חזקים השאובים מדמותו של ישו.
הפולחן ו"הכת" שטיפחה אותו הובילה להתנהגות שונה של הציבור, בסוף שנות השלושים, אנשים היו קופצים קמים בכל פעם ששמעו את שמו סטלין. הפולחן הביאה גם לשינוי מסיבי של ערים, עיירות וכפרים רבים שנקראו על שמו של סטלין, פרס המדינה על שם סטלין ופרס סטלין לשלום.
הופעתה של הכת גם הובילה לשיגעון של שינוי שם: עיירות, כפרים וערים רבים נקראו על שם המנהיג הסובייטי, בכל כיכר בעיר סובייטית הוצבו פסלים שלו לצד לנין וקרל מרקס. פרס סטלין ופרס סטלין לשלום נקראו גם לכבודו, והוא קיבל כמה תארים מפוארים (למשל, "אבי האומות", "בונה הסוציאליזם", "אדריכל הקומוניזם", "מנהיג האנושות המתקדמת" ואחרים). הפולחן הגיע לרמות חדשות במהלך מלחמת העולם השנייה, כששמו של סטלין נכלל בהמנון הלאומי הסובייטי החדש.