הדגל נועד להיות סמל מלכד ומבדל מהאויב, צבעיו היו צבעי העיטור (la escarapela) שבלגראנו עיצב עוד קודם לכן, ולגבי הבחירה בצבעים יש גרסאות שונות: ייתכן ומדובר בצבעי השמיים, או בצבע של בית בורבון אליו השתייך בית המלוכה הספרדי דאז מתוך כוונה טקטית להצהיר על נאמנות למלך ולא לממלכה (ספרד) עוד בזמן הפלישות האנגליות, וייתכן שההשראה באה מהצבעים המקובלים של פסלי הבתולה בכנסיות באותה תקופה שמקורם הם בצבעי בית בורבון.
הנפת הדגל גררה עימות בין בלגראנו לבין הטריאומווירט ששלט אז בבואנוס איירס שכן זה התפרש כקריאת תיגר של בלגראנו נגד השלטון המרכזי (רק לימים הדגל הוכר כדגל ארגנטינה אך באותה עת משמעותו הייתה הדגל של היחידה בפיקודו של בלגראנו), הוא אופסן והונף שוב כשפיקד על צבא הצפון (שנלחם נגד הכוח הצבאי ממלכות המשנה של פרו).
לימים, החל משנת 1938, נקבע יום פטירתו של בלגראנו (20 ביוני 1820) כיום הדגל בארגנטינה.
הקרבות בטוקומן ובסלטה.
מיד לאחר הנפת הדגל, בלגראנו קיבל את הפיקוד על צבא הצפון (צפון מערב ארגנטינה כיום), שחנה אז סמוך לסלטה, נוכח הגעתם של המלוכנים מכיוון פרו.
הוא התקדם איתו צפונה לחוחוי, אבל אז קיבל פקודה מבואנוס איירס לסגת דרומה עד לקורדובה.
כדי למנוע אספקה מהמלוכנים היא הורה על פינוי בכפייה של חוחוי על כל תושביה לסלטה, והותיר שם אדמה חרוכה. חרף היותו של צעד זה שנוי במחלוקת – הוא נתפס כיום בארגנטינה כמעשה גבורה פטריוטי.
הוא החל מנהל קרבות נסיגה מול האויב המתקדם: את סלטה לא היה כבר די זמן לפנות, ונסיגה עמוקה עד לקורדובה הייתה מעמידה אותו בנחיתות טקטית כי היה קשה יותר להגן עליה, ומאפשרת למלוכנים להגיע עד לבואנוס איירס.
משלחת מטעם תושבי טוקומן שכנעה אותו להיערך מול המלוכנים בעירם ולא להמשיך לסנטיאגו של אסטרו, ובעזרת המקומיים הוא בלם את האויב בקרב שנחשב למכריע במלחמת העצמאות של ארגנטינה, ב-24 בספטמבר 1812.
מטוקומן בלגראנו התקדם צפונה לסאלטה, ושם הביס פעם נוספת את הספרדים ב-20 בפברואר 1813 תוך שהוא מניף את דגל התכלת לבן והופך אותו בכך לסמל פטריוטי. לאחר ניצחונו הוא חתם על השכם שביתת נשק עם הגנרל הספרדי.
המערכה באלטו פרו.
אלטו פרו (Alto Perú) הוא מושג גאוגרפי המתייחס לרמה ולרכס הרי האנדים של צפון ארגנטינה, בוליביה ופרו. בתקופה הקולוניאלית התחלק האזור בין מלכויות המשנה של פרו ושל ריו דה לה פלטה. פרו עלית הייתה היעד הבא של בלגראנו.
לאחר ניצחונותיו על הספרדים בטוקומן (1812) ובסלטה (1813) התקדם בלגראנו צפונה לפרו עלית (בוליביה של היום), שבה התרחשו באותה תקופה מרידות של הילידים האינדיאנים נגד הספרדים, והגיע לעיר מכרות הכסף פוטוסי, אזור שהיה חלק ממלכות המשנה של ריו דה לה פלטה.
הוא ארגן את האזור מבחינה מנהלית ומינה מושלים מטעמו במקום אלו של הספרדים.
זה היה ניסיונם השני של הארגנטינאים (אז עדיין הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה) לכבוש את האזור מידי הספרדים, לאחר שהניסיון הקודם - שנים ספורות קודם לכן, בידי קסטלי - נכשל כישלון חרוץ עקב תככים פוליטיים.
בינתיים גם הספרדים ארגנו את כוחותיהם, המצביא הכושל גויינצ'ה (Goyenche) הוחלף בחואקין דה לה פאסואלה (Joaquín de la Pazzuela) שארגן צבא גדול משל בלגראנו, ולמרות העזרה שקיבל מהאוכלוסייה האינדיאנית המקומית - הוא הובס ב-1 באוקטובר 1813 בקרב בווילקפוחיו (Vilcapugio), ואיבד כמחצית מכוחו.
פאסואלה העריך שבלגראנו מצפה לתגבורת ולכן הזדרז ליזום קרב נוסף באיוֹאוּמה (Ayohuma) ב-14 בנובמבר 1813, הכה אותו פעם נוספת, ואילץ אותו לסגת לפוטוסי ומשם לחוחוי.
בוליביה נשארה בידי הספרדים עוד שנה עד שפסואלה נסוג ממנה, הכוחות המקומיים המשיכו להילחם באופן לא מסודר בספרדים, ובוליביה הפכה למדינה עצמאית בנפרד מארגנטינה.
מחוחוי המשיך בלגראנו לסלטה, וב-1814 העביר שם את הפיקוד לחוסה דה סן מרטין שהגיע מאירופה עם ניסיון צבאי רב שבא לידי ביטוי במסעות השחרור המוצלחים שניהל לאחר מכן.
בלגראנו עצמו היה כבר חולה באותה תקופה, הוא לא התגלה כמצביא גדול וניגף בחלק גדול מהקרבות בהם נטל חלק, אך לזכותו כגנרל נזקפים הקרבות בטוקומן ובסלטה, וכן העובדה שלמרות כישלונותיו בפרגוואי ובבוליביה - הוא עורר בהן את המרד נגד הספרדים שהוביל לבסוף לעצמאותן.
השליחות הדיפלומטית לאירופה.
בשנים 1814–1815 יצאו בלגראנו וברנרדינו ריבדביה לשליחות דיפלומטית לאירופה כדי לזכות בהכרה בינלאומית במעמדן של הרפובליקות המאוחדות של ריו דה לה פלטה.
אירופה באותה תקופה הייתה מונרכית, ולמרות רוחות המהפכה הצרפתית בסוף המאה הקודמת - היא הצטיירה אז ככישלון בעקבות מפלתו של נפוליאון בונפרטה, והברית הקדושה ייצגה את הלכי הרוח הריאקציוניים דאז.
במציאות הזו הוא לא ציפה לזכות בתמיכה במה שנתפס בעיני האירופאים כרפובליקה מורדת בקצה העולם - מה גם שבבואנוס איירס החלה להיווצר אנרכיה שהתדרדרה לכדי מלחמת אזרחים, ולכן מאמציו הדיפלומטיים של בלגראנו התמקדו באנגליה ובבית המלוכה הספרדי (פרננדו השביעי חזר אז לשלוט) בפניהם העלה רעיונות להשתלבות בסדר העולמי הישן כמונרכיה קונסטיטוציונית, אולם הוא לא זכה לתשומת לב רבה.
הצעותיו כללו מצד אחד הקמה של מונרכיה עצמאית ברשות נסיך ספרדי או אנגלי, או לחלופין בראשות אחד מצאצאי האינקה - אחיו של טופאק אמארו השני: הצעה שנועדה פחות לאוזניים אירופאיות ויותר לאוזני האוכלוסייה האינדיאנית בדרום אמריקה.
הכרזת העצמאות.
עם חזרתו מאירופה, בלגראנו נשלח לטוקומן (1816) בה התכנס הקונגרס עם נציגי הפרובינציות, אם כי בתפקיד צבאי, אך חרף רצונו הוא לא יצא למשימות צבאיות נוספות - הן בשל מחלתו והן בשל מלחמת האזרחים שארגנטינה הייתה שקועה בה אז.
הקונגרס שהכריז ב-9 ביולי באותה שנה על עצמאות ארגנטינה (להבדיל מהדחת המשנה למלך והקמת החונטה הראשונה ב-25 במאי 1810) כלל נציגים מחלק גדול מהפרובינציות דאז (כולל מבוליביה) אך ללא פרגוואי המתבדלת וקבוצת פרובינציות בצפון מזרח ארגנטינה ובאורוגוואי של היום שהיו במצב מלחמה עם השלטון המרכזי בבואנוס איירס.
מאוחר יותר סן מרטין יחצה את האנדים לצ'ילה, ומשם יפנה צפונה לאלטו פרו.
בלגראנו ניסה להוביל בקונגרס של טוקומן מהלך של הקמת מונרכיה חוקתית בראשות אחד מצאצאי האינקה ובכך לקנות את לבם של האינדיאנים בתת-ממלכת פרו העילית, אולם ההצעה נפלה בעיקר בלחצה של בואנוס איירס שחששה מפיחות במעמדה ובהעברה עתידית של בירת המדינה המתהווה לקוסקו - בירת ממלכת האינקה כמה מאות שנים קודם לכן.
מותו של בלגראנו.
בלגראנו נקרא לחזור לבואנוס איירס ב-1819 עקב מלחמת האזרחים שהתחוללה אז, אולם הוא כבר היה חולה מאוד, והלך לעולמות ב-20 ביוני 1820; לימים יקבע יום זה כיום הדגל של ארגנטינה.
המילים האחרונות המיוחסות לו היו "הו מולדתי" (Ay, Patria mía). הוא נקבר בבואנוס איירס.
חיים אישיים.
בשנת 1792 בגיל 22 הוא הכיר את מריה חוספה אסקורה (María Josefa Ezcurra). אביה התנגד לקשר עם בלגראנו מכיוון שאביו פשט רגל באותה תקופה וחיתן אותה עם קרוב משפחה מספרד.
מאוחר יותר אביה של מריה אסקורה היגר לספרד בשל התנגדותו למהפכת מאי, ואמהּ אפשרה לה לחדש את הקשר עם בלגראנו, והיא אף התלוותה אליו כאשר קיבל את הפיקוד על צבא הצפון.
למריה אסקורה נולד בן מבלגראנו ב-1813 - פדרו פבלו - והוא אומץ בידי אשתו של חואן מנואל דה רוסס (Juan Manuel de Rosas, לימים- המושל של פרובינציית בואנוס איירס ושל הקונפדרציה הארגנטינאית).
לבלגראנו הייתה מערכת יחסים גם עם מריה דולורס אלגרו (María Dolores Helguero) מטוקומן, קשר שנמשך חרף נישואיה לאדם אחר בהמשך; וממנה נולדה לו בת בשם מנואלה מוניקה בשנת 1818.
בלגראנו לא הכיר בבנו ובבתו שנולדו כתוצאה ממערכות יחסים ללא נישואים.
על שמו של בלגראנו נקראו מספר אוניות בצי הארגנטינאי, לרבות סיירת, שהוטבעה במהלך מלחמת פוקלנד.
רות ירדני-כץ
רות ירדני-כץ (19 באוגוסט 1943 - 18 בדצמבר 2017) הייתה סופרת ילדים ומבוגרים ישראלית.
ביוגרפיה.
רות ירדני-כץ נולדה ב-1943 בירושלים.
למדה בבית מדרש להכשרת מדריכי נוער בבית רוטנברג בחיפה ובאוניברסיטת תל אביב, והיא בוגרת קורס דו-שנתי למדריכי נוער בכירים במחלקה לפדגוגיה.
עסקה בחינוך בלתי פורמלי בעיריית ירושלים, ושימשה בתפקידים שונים, בהם מנהלת אגף אמנות. ביקרה במדינות רבות בשל עבודת בעלה ובהן יפן, שלאחר הביקור בה כתבה את "יפן, ארץ אחרת". פרסמה חוויות מהמסעות בעיתון "דבר".
כתבה לעיתוני הילדים "הארץ שלנו", "דבר לילדים", "משמר לילדים" ו"בראש צעיר".
תרגומיה מסיפורי המלכה הבלגית פביולה התפרסמו בשבועון "כולנו".
בספרה "אלברט איינשטיין, סיפורו של גאון" נעזרה בבן-זוגה בפרקים המדעיים, ואת הספר "כמה קטן זה קטן" כתבו השניים יחד (שני הספרים הומלצו על ידי משרד החינוך כספרי עזר).
ספרה "נשיקה" נבחר כאחד הספרים האהובים על תלמידי התיכון ב"מצעד הספרים השנתי לילדים ולנוער" תשס"ט.
נפטרה ב-18 בדצמבר 2017. התגוררה בירושלים, ואת גופתה תרמה למדע. הייתה נשואה ליוסי כץ, פרופסור אמריטוס לאסטרופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ואם לשניים. בנה הוא השף מיכאל כץ.
רות ירדני כץ
קמבלדה