אין ספק שחלק מתושבי ברית המועצות (במיוחד באזורים שסופחו לברית המועצות אחרי 1939) לא תמכו, בלשון המעטה, במשטר הבולשביקי ובטרור הסטליניסטי, ושהטיהורים בצמרת הפיקוד של הצבא הסובייטי בשנים שקדמו לפרוץ המלחמה גרמו לו נזק משמעותי ופגעו קשות באיכות הפיקוד שלו, אולם החודשים הראשונים של המלחמה בחזית הסובייטית הוכיחו, שלמרות כל חולשותיו, הצבא האדום עדיין היה יריב אימתני. החייל הסובייטי הפשוט לחם בדרך כלל באומץ לב ובעקשנות, במיוחד במגננה, אף על פי שהונהג בצורה גרועה, והפיקוד הסובייטי, לפחות ברמות הגבוהות, הוציא מקרבו לא מעט קצינים מוכשרים, שהתבלטו בשדה הקרב. למרות המכות הנוראות שספג הצבא האדום בחודשים הראשונים של הפלישה הגרמנית, הוא לא התמוטט (אף על פי שהיו מקרים לא מועטים של בהלה ומנוסה המונית) ויחידות רבות לחמו בגבורה עד האיש האחרון גם במצבים חסרי סיכוי. גם המשטר הסובייטי, למרות כל מגרעותיו, התגלה כחזק ועמיד הרבה יותר מכפי שהעריכו יריביו מבית ומחוץ. הריכוזיות והאכזריות שאפיינו את המשטר והמשק הסובייטי התגלו כיתרונות בתקופת המלחמה נגד גרמניה הנאצית, שכן הם איפשרו גיוס טוטאלי של המשאבים האנושיים והכלכליים של ברית המועצות לטובת המאמץ המלחמתי, ברמה שלא הייתה אפשרית בדמוקרטיות המערביות, ואפילו לא בגרמניה הנאצית.
התנהגות כלפי האוכלוסייה באזורים הכבושים בברית המועצות.
זמן קצר לפני פתיחת "מבצע ברברוסה" אמר היינריך הימלר כי: "מטרת המערכה ברוסיה היא להקטין את האוכלוסייה הסלאבית בשלושים מיליונים", ואילו הסוכנות הכלכלית המרכזית של הוורמאכט העריכה בראשית מאי 1941, שהזנתם של הכוחות הגרמניים שישתתפו בפלישה לברית המועצות תבוא : "על חשבון רוסיה... ומכאן שעשרות מיליונים יגוועו ברעב, בלי ספק, אם ניקח מארץ זו את כל הדרוש לנו". אלפרד רוזנברג, האידאולוג של המפלגה הנאצית, התבטא בצורה דומה בישיבה עם הפקידים שהיו אמורים לאייש את "המשרד לשטחים הכבושים במזרח" (אוקראינה ואוסטלנד). כלומר, הנאצים העריכו מראש, שיהיה צורך לערוך טיהור אתני נרחב בשטחים הכבושים במזרח, כדי לפנות מקום למתיישבים האריים החדשים, ולספק את צורכי המזון של הרייך הגרמני.
אילו הנאצים היו מאמצים גישה רציונלית/תועלתנית כלפי האוכלוסייה באזורים שנכבשו על ידם בחודשים הראשונים של הפלישה לברית המועצות (כ־70 מיליון איש), הם היו מנסים לרכוש את אהדתה באמצעות עידוד הרגשות הלאומיים בקרב הקבוצות האתניות השונות שנכללו בברית המועצות, או באמצעות ניצול האיבה של חלק גדול מהתושבים (במיוחד באזורים שסופחו לברית המועצות לאחר ספטמבר 1939 ובאוקראינה) כלפי השלטון הסובייטי. בשלבי הפתיחה של "מבצע ברברוסה" התקבלו הכוחות הנאציים כמשחררים על ידי האוכלוסייה המקומית במקומות רבים, ולא היה צריך לעשות הרבה כדי לזכות בתמיכתה. צעדים כמו ביטול הקולקטיביזציה והחזרת האדמות לידי האיכרים הפרטיים, או הקמת אוטונומיות לאומיות באזורים שונים, היו יכולים להביא לשיתוף פעולה של האוכלוסייה המקומית עם השלטונות הנאציים, ולערער את יציבות המשטר הסובייטי באזורים שעדיין לא נכבשו על ידי כוחות הציר. אולם הצבא הגרמני, יחידות הס"ס ושלטונות הכיבוש הנאציים התייחסו לאוכלוסייה המקומית באזורים הכבושים בהתאם לאידאולוגיה הנאצית, ולא ניסו כלל לרכוש את תמיכתה. הקומוניסטים והיהודים נורו במקום, או חוסלו תוך זמן קצר, חלק ניכר מהגברים והנשים בגיל העבודה נאספו ונשלחו מערבה לעבודות כפייה לטובת מאמץ המלחמה הגרמני, ומאגרי הדגנים והמזון הוחרמו והועברו לגרמניה. כתוצאה מכך גברה העוינות של התושבים באזורים הכבושים כלפי השלטון הנאצי, והתארגנויות מקומיות של קבוצות מחתרת אנטי נאציות (הפרטיזנים) צברו תנופה, והפכו לגורם משמעותי תוך זמן קצר. פעולות התגמול הקולקטיבי שערכו הנאצים ונסיונותיהם לדכא בכוח את התנגדות האוכלוסייה באזורים הכבושים באמצעות צעדי דיכוי אכזריים רק הגדילו את התמיכה העממית בפרטיזנים וחיזקו את כוחם.
התנגדות הצבא הסובייטי (מלחמת מולדת).
ההתנהגות האכזרית של הנאצים כלפי האוכלוסייה האזרחית באזורים שנכבשו על ידי הצבא הגרמני, וכלפי חיילי הצבא הסובייטי שנפלו בשבי (שרובם לא שרדו את השבי הגרמני) יצרה אצל העם והצבא הסובייטי תחושה שהמלחמה נגד גרמניה הנאצית היא מלחמת הישרדות, שאסור לברית המועצות להפסיד בה, מלחמה טוטאלית של להיות או לחדול. ההנהגה הסובייטית הציגה את המלחמה נגד גרמניה הנאצית כמלחמה למען המולדת כנגד פולש זר ואכזרי, דוגמת המלחמה נגד פלישת נפוליאון ב־1812, והתעמולה הסובייטית עשתה הכל כדי לעורר את הרגשות הפטריוטיים בקרב תושבי ברית המועצות, תוך שימת דגש על עידוד הרגשות הלאומיים של העם הרוסי. אף על פי שבחודשים הראשונים של המלחמה נפלו מיליוני חיילים סובייטיים בשבי הגרמני, הצבא האדום לא נשבר ולפחות לאחר החודש הראשון של הפלישה הגרמנית גילה התנגדות עזה להתקדמות הגייסות הגרמניים. לאחר שהתאוששו מההפתעה הראשונית של הפלישה הגרמנית רכשו כוחות הצבא האדום בהדרגה ניסיון, ולמדו להתמודד כנגד טקטיקת הבליצקריג הגרמנית. ככל שעבר הזמן כך התקשחה ההתנגדות הסובייטית והואטה ההתקדמות הגרמנית. ההתנגדות הגוברת של כוחות הצבא האדום, בשילוב עם תנאי מזג האוויר הקשים, היו הגורמים העיקריים שהביאו לבלימת התקדמות הצבא הגרמני במבואות מוסקבה באוקטובר-נובמבר 1941.
העברת התעשייה מזרחה וקבלת סיוע מבעלות הברית המערביות.
העברת חלק גדול ממפעלי התעשייה הסובייטיים מהמחוזות המערביים של ברית המועצות, שנמצאו בסכנת כיבוש, לאזורים מרוחקים, מחוץ להישג ידו של הצבא הגרמני והלופטוואפה, איפשרה לברית המועצות להמשיך לנהל את המלחמה, ומילאה תפקיד מרכזי בניצחון הסובייטי במלחמה נגד גרמניה הנאצית. לפי אומדנים רוסיים עדכניים הועברו במהלך המחצית השנייה של 1941 כ־2,600 מפעלי תעשייה, על מיליוני הפועלים שעבדו בהם ומשפחותיהם, מזרחה. למרות הקשיים הגדולים שהיו כרוכים בתהליך ההעברה, וההאטה שחלה בתפוקת כלי הנשק של התעשייה הסובייטית במהלך חורף 1941/1942 כתוצאה ממנו, תפוקת הטנקים, המטוסים וכלי הארטילריה של התעשייה הסובייטית במהלך אותה תקופה, עדיין הייתה גבוהה במידה ניכרת מתפוקת התעשייה הנאצית באותו פרק זמן.
בנוסף לכך, במסגרת תוכנית השאל־החכר והאמנה לסיוע בריטי־אמריקאי לברית המועצות, ארצות הברית ובריטניה החלו לספק ציוד צבאי, כולל טנקים ומטוסים, לברית המועצות. רבים מהמשלוחים הועברו באמצעות הים, , כאשר השיירה הראשונה הועברה באוגוסט 1941. אולם עד סוף 1941, כמויות הציוד הצבאי שהתקבלו מבעלות הברית המערביות לא היו גדולות, ולא הייתה להן השפעה משמעותית על מאמץ המלחמה הסובייטי.
המרחבים של ברית המועצות.
שטחה העצום של ברית המועצות העניק לצבא הסובייטי מרחב נסיגה ותמרון כמעט בלתי מוגבל, אם כי יש לזכור שמרבית האוכלוסייה וחלק הארי של התעשייה הסובייטית היו מרוכזים בשטח מצומצם יחסית במערב ברית המועצות. ניתן לטעון, שאילו היה לצבא הצרפתי ב־1940 את מרחב הנסיגה ועתודות כוח האדם של ברית המועצות, המערכה על צרפת הייתה מסתיימת אולי בצורה שונה.
המרחבים של ברית המועצות העמידו בעיות לוגיסטיות עצומות בפני המתכננים של "מבצע ברברוסה" בפיקוד העליון הגרמני. גם אילו הצבא הנאצי היה נתקל בהתנגדות קלה במהלך פלישתו לברית המועצות, הפיקוד הגרמני היה מתקשה מאוד לתספק את כוחותיו, ולאפשר להם להשיג את היעדים השאפתניים של המבצע תוך פרק זמן של ארבעה חודשים בלבד. מדובר בהתקדמות לעומק 1000–2000 ק"מ, בחזית שרוחבה המקסימלי מגיע לכשלושת אלפים ק"מ. הבעיות הלוגיסטיות של הצבא הגרמני הוחמרו עוד יותר בשל התשתית התחבורתית הדלה של ברית המועצות ערב פרוץ המלחמה. רוב צירי התנועה (למעט כבישים ראשיים) לא היו עבירים בחלק מחודשי השנה (בעיקר בעונות האביב והסתיו), והשימוש בתשתית מסילות הברזל היה בעייתי (עקב השוני ברוחב פסי הרכבת). גם צבא ממונע בשלמות (כמו צבא ארצות הברית) היה מתקשה מאוד לאפשר לכוחותיו לשמור על קצב התקדמות גבוה לאורך זמן (כפי שהוכיחה המערכה בצרפת ב־1944), כל שכן הוורמאכט, שרוב יחידותיו לא היו ממונעות. ההתנגדות העזה שהפגין הצבא האדום, לפחות בחלק מהחזיתות, אילצה את הצבא הגרמני לצרוך כמויות גדולות מהמתוכנן של דלק ותחמושת, הגדילה את בלאי כלי הרכב הממונעים שלו וגרמה לו לאבדות כבדות בכוח אדם ובציוד צבאי. ככל שהצבא הגרמני התרחק מבסיסי האספקה שלו כך הואטה התקדמותו. בשלושת השבועות הראשונים של הפלישה (עד אמצע יולי) התקדם הצבא הגרמני, לפחות בחזיתות המרכזית והצפונית, לעומק רב יותר מאשר המרחק שהתקדמו כוחותיו בארבעת החודשים הבאים (עד סוף שנת 1941). הקשיים הלוגיסטיים אילצו את הצבא הגרמני לעצור את התקדמותו פעם אחר פעם כדי לתספק מחדש את כוחותיו הניידים. כל עצירה מבצעית כזו נוצלה על ידי הפיקוד הסובייטי לצורך ארגון מחדש של כוחותיו והזרמת עתודות חדשות לקו החזית, והעניקה לו מרווח נשימה חיוני. ניתן לומר שהבעיות הלוגיסטיות, בנוסף לעוצמת ההתנגדות של הצבא האדום, היו הגורמים המרכזיים לחוסר יכולתו של הצבא הגרמני להשיג את יעדי "מבצע ברברוסה" לפני כניסת החורף.
עתודות כוח האדם של ברית המועצות.