הופואה-בואני התנהג באופן שונה ממנהיגים אפריקאים אחרים. מצד אחד הוא לא הופיע בציבור לבוש בתלבושת השבט המסורתית שלו (בטענה שאם ינהג כך עלולים שאר השבטים במדינה לראות בכך מדיניות של אפליה), הוא גם לא התהדר בכינויים מלכותיים, במקום זאת כונה על ידי נתיניו "הזקן" או "הסבא". (במערב כינו אותו "המשכיל מאפריקה", או "הזקן הגדול מאפריקה"). עם זאת, הופואה-בואני העביר בגלוי סכומי עתק לחשבון הבנק שלו בשווייץ, ואת חופשות הקיץ שלו נהג לבלות באחוזותיו שבשווייץ ובפריז. כפר הולדתו יאמוסוקרו החל לעבור תהליך בנייה נמרץ כבר בתחילת כהונתו, ואף קיבל את הכינוי "ורסאי האפריקאית". בשנת 1983 העביר הופואה את בירת חוף השנהב מאביג'אן ליאמוסקרו, כאשר הממשלה ממשיכה לפעול באביג'אן. במרכז העיר החדשה העמיד הופואה את ארמונו המוקף חומה, כשבתוכו הוצבו פסלי איל עשויים זהב, הונחו שטיחים שהוענקו לו על ידי השאה האיראני והוקם מגרש גולף צמוד. הוא גם בנה ביאמוסוקרו בזיליקה קתולית ענקית בשם "בזיליקת גבירתנו של השלום", המסוגלת להכיל כ-18,000 איש ושעלות בנייתה הייתה 200 מיליון דולר. בעת חנוכתה הייתה הבזיליקה הכנסייה הקתולית הגדולה בעולם.
הופואה נהג לחגוג בכל שנה את יום העצמאות של הרפובליקה, באזור שונה במדינה. במהלך החגיגות היה מחלק הטבות לבני האזור, מקשיב לתלונות, ומפזר מחמאות לזקני השבטים המקומיים.[3] בעת מותו, הוא היה המנהיג האפריקאי שכיהן כנשיא במשך התקופה הארוכה ביותר בהיסטוריית נשיאי אפריקה, והשלישי בכל העולם לאחר פידל קסטרו מקובה וקים איל-סונג מקוריאה הצפונית.
בשנת 1989 ייסד אונסק"ו את פרס השלום על שם פליקס הופואה-בואני, וייעד אותו עבור "הגנה, שמירה וחיפוש אחר השלום". בספטמבר 1993 הוענק פרס זה ליצחק רבין, שמעון פרס ויאסר ערפאת.
לאחר מותו בדצמבר 1993 חלה התדרדרות במצבה של חוף השנהב. בין השנים 1994-2002 התחוללו במדינה מספר הפיכות, פיחות מטבע, מיתון, ובין השנים 2010-2002 לסירוגין, מלחמות אזרחים.
הרשות לנהיגה ספורטיבית
הרשות לנהיגה ספורטיבית היא רשות שתפקידה לפקח על הספורט המוטורי בישראל.
הרשות הוקמה בשנת 2007, בעקבות אישור חוק הנהיגה הספורטיבית, במטרה לפקח על קיומן של תחרויות ונהיגה ספורטיבית בישראל. הרשות, בראשה עומד יוסי ניסן, פועלת במסגרת משרד התרבות והספורט. מיום אישור החוק, קידמה הרשות בשיתוף עם משרד התחבורה וגופים נוספים את ניסוחן ואישורן של 15 תקנות, אשר נועדו להניח את היסודות החוקיים והארגוניים לנהיגה הספורטיבית בישראל. ניסוח ואישור התקנות ארך עד שנת 2010 ועד אותה עת טרם אושר קיום תחרויות ספורט מוטורי בישראל.
הרשות מנפיקה רישיונות לכלים המיועדים לנהיגה ספורטיבית, רישיונות לנהגים, אישורים לקיום אירועים לנהיגה ספורטיבית, רישיונות למסלולים, ייבוא כלים וחלפים ועוד. משרד התרבות והספורט הכיר בשלוש התאחדויות לנהיגה ספורטיבית הפעילות בישראל, ואף החל בהכשרה של מדריכים, מאמנים ובוחני כלים.
קיומו של חוק הנהיגה הספורטיבית והרשות המפקחת על הספורט המוטורי הם ייחודים לישראל. במדינות אחרות בעולם מתקיימות תחרויות ספורט מוטורי ללא פיקוח של המדינה, אלא על פי כללים של אגודות פרטיות ופדרציות בינלאומיות. ביקורת מוטלת על תפקוד הרשות בשל הבירוקרטיה השלטת שמונעת התפתחות של הספורט המוטורי ונטען כי פקידי הרשות אינם מקלים את פיתוח מסלולי המרוצים.
האימפריה הצרפתית (פירושונים)
ליציניוס
איריס לעאל
איריס לעאל (נולדה בשנת 1959) היא סופרת, מבקרת ספרות ופובליציסטית ישראלית.
ביוגרפיה.
איריס לעאל (פרומרמן) נולדה בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד. היא גדלה אצל סבה וסבתה בבני ברק ומאוחר יותר עברה עם אביה לקיבוץ כפר מנחם של השומר הצעיר. מעברים אלה השפיעו על כתיבתה.
ב-1980, לאחר לידת בתה הראשונה, נסעה אתה לפריז למשך שנה, שם למדה צרפתית. בשנים 1985–1991 שהתה בלונדון, שם כתבה את ספרה הראשון, "חוות מרפא".
משנת 2000 עמדה בראש המחלקה לכתיבה בקמרה אובסקורה. כתבה במוסף "ספרים" של העיתון "הארץ" מאז היווסדו. בנוסף לכך כתבה מאמרי ביקורת, רשימות וסיפורים קצרים שהתפרסמו בעיתונים שונים, בהם "ידיעות אחרונות" ו"מעריב".
כתבה יחד עם אמנון דנקנר את המחזה "אנשים כמונו", שהיה אמור לעלות בתיאטרון הקאמרי בעונת 2012–2013, אך בסופו של דבר לא הועלה.
משנת 2014 היא פובליציסטית קבועה בעיתון "הארץ".
החל מאפריל 2019 היא חברה במועצה הציבורית של הקרן החדשה לישראל.
היא גרה בתל אביב עם בן זוגה ושלושת ילדיהם.
עמדותיה.
לעאל משתייכת לזרם השמאלי של המפה הפוליטית, ומביעה את עמדותיה בטורי דעה ובחשבון הטוויטר שלה. בטוריה מתחה ביקורת על פוליטיקאים מהימין (בנימין נתניהו, אביגדור ליברמן, איילת שקד ונפתלי בנט) וגם על אורלי לוי-אבקסיס.
בינואר 2019, בתגובה לאירוע שבו נורה למוות פלסטיני במהלך עימותים בין מתנחלים ופלסטינים, כתבה לעאל: "מתנחלים עשו את מה שהם עושים הכי טוב בשבת והרגו פלסטיני". בהזדמנות אחרת כתבה כי "את הישגיה הגדולים של תנועת ההתיישבות צריך לזקוף להפרת חוק מתמדת, הכוללת התנגדות לפלסטינים, עקירת עצים, חסימת המעבר לשטחים חקלאיים ושליטה על משאבי טבע".
ב-2019 כתבה: "אין לי ומעולם לא הייתה לי בעיה עם השקפה דתית. קנאות חילונית ואנשים שקוראים לאלוהים 'החבר הדמיוני' מביכים אותי, אבל גם אני מתנגדת לכיבוש ולאפרטהייד."
בעניין הפרדה מגדרית כתבה כי היא מלמדת נשים חרדיות בהפרדה, משום שהיא מאמינה בכוחו של הקורס שלה לחולל שינוי בתודעה שלהן. עם זאת, היא מתנגדת להפרדה מגדרית בהופעות, ולדבריה רצונן של הנשים החרדיות עצמן בהפרדה נובע מכך שהן התרגלו לראות בעצמן סכנה לסדר החברתי, ולראות בגברים סכנה עבורן.
היא הסתייגה מהעיסוק התקשורתי בשרה נתניהו, ולאחר שהביאה דוגמאות ממנהיגים אחרים שלא נהנו מבני זוג אידיאליים סיכמה: "יש סיבות רבות, מגוונות וטורדות מנוחה מדוע בנימין נתניהו אינו מתאים להנהיג את המדינה. אשתו, עם כל הכבוד, אינה אחת מהן." עם זאת, אף היא נגררה לעיסוק במאפייני התנהגותה של נתניהו, וכתבה: "אי אפשר לקחת ממנה את הקושי להתאפק, את אפס היכולת לסלוח ואת הקושי להבליג לשם רווח פוליטי קר. גם במחיר של ביזוי עצמה או בעלה, אם הדחף דוחק בה היא תעלה סצנה אופראית בלתי נשכחת, הכוללת זריקת נעליים על ראשן של עובדות, צרחות אימים על יועץ התקשורת או העלבת העם האוקראיני לעיני המצלמות".
ספריה.
התמה החוזרת בספריה של לעאל היא המתח בין חיי משפחה שגרתיים לבין היחיד הנגוע בסוג של טירוף ועושה מעשים קיצונים כדי להשתחרר מעריצותה של המשפחה.
ציר מרכזי ביצירתה הוא כוחו של המבט האינטימי והחברתי לעצב את זהותו של היחיד עד שהוא מתקשה להבחין בין עצמיותו האותנטית לבין השתקפותו בעיני הסביבה שלו. המאבק להגדרה עצמית ולשחרור הוא היסוד האונטולוגי בחיי הדמויות ומבעו הלשוני הוא פעמים רבות ארסי ואירוני.
קישורים חיצוניים.
על ספרה אש בבית
מכּתביה
חורבת אל כום
חורבת אל כום (חירבת אל כום) היא תל ארכאולוגי הממוקם בשיפוליהם המערביים של הרי חברון, בשטח היישוב אל-כום שברשות הפלסטינית כשנים עשר ק"מ ממערב לחברון, כשלושה ק"מ מהיישוב שקף וכארבעה ק"מ מן ההתנחלויות אדורה ונגוהות.
זיהויו ההיסטורי של האתר אינו ודאי, אחת האפשרויות שהוצעו היא העיר המקראית מקדה, שנמצאת על פי המקור המקראי בנחלת שבט יהודה בקרבת תל לכיש. אפשרות אחרת היא העיר שפיר המוזכרת בספר מיכה (על סמך שם הנחל הסמוך - ואדי א-סיפר).
האתר נחפר בשנים 1971-1968 על ידי הארכאולוג האמריקאי ויליאם דוור.
על פי ממצאיו, התל היה מיושב בתקופת הברונזה הקדומה 2-3 והמשיך להתקיים בתקופת בית ראשון ובית שני. בית קברות גדול מתקופת המלוכה נמצא בצדו הדרומי של התל.
באתר התגלו שלוש כתובות קבורה יהודאיות מהמאות ה-8-7 לפנה"ס (שתיים מהן מוצגות במוזיאון ישראל), וכן אוסטרקונים בארמית, עברית ויוונית מתקופת בית שני, האחד מהם הוא שטר חוב הכתוב בשני נוסחים - עברי ויווני.
כתובות הקבורה.
כתובת אריהו.
בפתח אחד הקברים הייתה חרותה בסלע כתובת בכתב עברי קדום המתוארכת לתקופה 700-750 לפנה"ס. יחד עם הכתובת היה עיטור בדמות כף יד אנושית. הכתובת נשדדה על ידי תושבי המקום ונמכרה לדוור כשחפר במקום. הכיתוב מרושל, וניכר שהיוצר התמקד בכף היד ולא בכיתוב. בשל חריתת הכתב המרושלת והחריתות הרבות מסביב לכתובת, התקשו החוקרים לפענח את הכתובת, והפענוח הנפוץ הוא:
בפינה השמאלית התחתונה, הרחק מהכתובת העיקרית, כתוב "ולאשרתה", כאשר האותיות ר' וה' כתובת פעמיים, אחת מתחת לשנייה.
משמעות הכתובת בעברית מודרנית היא:
בדומה לממצאי כונתילת עג'רוד, הכתובת מראה שהיו מתושבי ממלכת יהודה שעבדו את יהוה ואשרה כאל ובת זוגו, ולא רק פשוטי העם שבהם.
כתובות בני נתניהו.
שתי כתובות שנמצאו באותה מערה ובאותו קבר, מיחסות את בעלי הכתובת לאותו אב. הכתובת הראשונה חרותה בסלע משמאל לפתח החדר, והשנייה נצבעה בשחור מעל הפתח. שתי הכתובות מתוארכות למאה ה-7 לפנה"ס.
תוכן הכתובת החרותה הוא:
תוכן הכתובת הצבועה הוא:
חירבת אל כום
חירבת אל קום
ג'רמי בנתהאם
סם טולידאנו
סם (שמואל) טולידאנו (בספרדית: Samuel Toledano, 15 באוגוסט 1929 טנג'יר - 22 ביולי 1996 מדריד) מנהיג קהילתי יהודי ספרדי, יליד מרוקו, ממנהיגי תחיית הקהילה היהודית בספרד בעידן המודרני, עורך דין ואיש עסקים. מצאצאי הרב דניאל טולידאנו, בן ליהודים מטולידו שחי במאה ה-16 בסלוניקי. סם טולידאנו היה מזכיר כללי, לאחר מכן יושב ראש, של הפדרציה של הקהילות היהודיות בספרד בין השנים 1982–1994.
קורות חיים.