שנת 1950 מסמלת שינוי בהרכב התזמורת. קנטון בנה הרכב בעל 39 נגנים עם 16 כלי קשת, חטיבת כלי נשיפה מעץ, שתי קרנות יער וחטיבת קצב. לצליל ה"מלא" של התזמורת העניק המפיק פיל ספקטור, שנים רבות לאחר מכן, את הכינוי "קיר סאונד" (The Wall of Sound). הלהקה התקיימה רק עד 1951 ויצאה לשני סיבובי הופעות לפני שהתפרקה עקב חוסר אפשרות כלכלית להחזיק תזמורת כה גדולה, וקנטון חזר למבנה של 19 נגנים.
בהרכב הסווינג של שנות החמישים ניגנו בתזמורת שמות שיהפכו לכוכבים בתחום הג'אז והבי בופ שהחל להתפתח כגון ג'רי מאליגן, לי קוניץ, זוט סימס, מל לואיס ורבים אחרים. בשנת 1954 נבחר קנטון על ידי קוראי דאון ביט להכלל בהיכל התהילה של הג'אז. הדבר סימן מחד הערכה לפועלו אך מאידך סימן אותו כמי ש"זמנו עבר".
בשנת 1956 זכו בסקר המבקרים של דאון ביט אך ורק נגנים אפרו-אמריקאים, רובם נגני בי בופ. קנטון, ששהה עם תזמורתו בקנדה שיגר מברק ובו הטענה, שהתפרשה כגזענית שהנגנים החדשים "מגעילים" אותו ושנגני ג'אז לבנים הם בבחינת "מיעוט חדש". המבקר לאונרד פד'ר פרסם את דבריו של קנטון, תקף אותם וטען שדבריו של קנטון הם תלונות בשל אי זכייה. קנטון הוקע כגזעני, למרות שמספר הנגנים השחורים בתזמורתו לא היה נמוך יותר מבכל תזמורת אחרת באותה עת. הוא זכה לתמיכה מעמיתו של פד'ר, נאט הנטוף שכתב שקנטון חף מכל דעה קדומה. פד'ר התנצל לבסוף במכתב פומבי ב-1960, עם זאת אבק הגזענות דבק בקנטון לאורך שנים רבות.
בשנים 1962 ו-1963 זכו שני אלבומים של תזמורתו מאותה תקופה בפרס גראמי עבור "Adventures in Jazz" ו-"West Side Story". אולם החל מאותה תקופה התקשה קנטון לגייס נגנים מוכשרים. סולנים מוכשרים העדיפו את הבי-בופ והמשכיו ולא נטו להשתתף בתזמורת גדולה. לכן אכלס קנטון את שורות התזמורת בצעירים, על חשבון הרמה האמנותית והמקוריות. באותן שנים הלחין מוזיקה לטלוויזיה, לסדרה "Mister Roberts" ולתוכניות שונות אחרות.
בשנות השבעים פעל בעיקר כמחנך ויצר כלים ליצירה והדרכה של תזמורות ביג בנד של בתי ספר ומכללות.
ב-17 באוגוסט 1979 קיבל התקף שבץ, ממנו נפטר כעבור מספר ימים.
אנדראה ונדראמין
אנדראה ונדראמין (באיטלקית: Andrea Vendramin; 1393 - 5 במאי 1478) היה הדוכס ה-71 של ונציה. ונדראמין כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1476, ועד פטירתו.
חייו.
אנדראה ונדראמין היה היחיד מבין משפחת ונדראמין העשירה אשר כיהן כדוג'ה. אימו הייתה מריה מיקלה, והוא נישא לרגינה גראדניגו - שתיהן בנות למשפחות אצולה ונציאניות אשר רבים מבניהן כיהנו כדוג'ים.
בצעירותו עסק אנדראה במסחר, ויחד עם אחיו לוקה יבא סחורות מאלכסנדריה שבמצרים. קודם מינויו כיהן אנדראה ונדראמין כפרוקורטור ברומא.
במהלך הבחירות למינויו התחלקו קולות המועצה הבוחרת בין שני מועמדים, וביקורת רבה הוטחה בבחירה. נטען כנגד ונדראמין כי השיא את שש בנותיו תוך מתן נדוניה גדולה לשש משפחות אצולה, על מנת לרכוש השפעה במועצה ולהביא לבחירתו.
במהלך מרבית שנות כהונתו התנהלה בין ונציה לבין האימפריה העות'מאנית מלחמה על השליטה במזרח הים התיכון.
ונדרמין נפטר מהמגפה השחורה. קברו נחשב לקבר המפואר ביותר בסגנון הרנסאנס המצוי בוונציה. הקבר ממוקם בבזיליקת סנטי ג'ובאני אי פאולו שבעיר. הקבר נבנה ברובו על ידי טוליו לומברדו ואת העבודה סיים אנדרה דל ורוקיו.
לאחר מותו של אנדראה, נישאה אלמנתו לאחיו, לוקה.
ניוטון
נחום טברסקי
נחום טְבֶרְסקי (ט"ו בחשוון תרמ"ה, 3 בנובמבר 1884, סְקְוִוירַה, פלך קייב, האימפריה הרוסית (אוקראינה) – 10 באוקטובר 1953, תל אביב) היה איש העלייה השנייה, פעיל ציוני במולדובה, אז חלק מהאימפריה הרוסית ומו"ל ארץ-ישראלי. מראשוני הפועל הצעיר ומייסד ביטאונה, חבר הוועד הלאומי, מנהל הוצאת שטיבל בישראל ובעל הוצאת הספרים 'נ. טברסקי'.
קורות חיים.
טברסקי נולד ב-1884 בעיירה סְקְוִוירַה (Сквира) שבפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז קייב אוקראינה), בנם של זאב (וולוול), פעיל ציבור בקישינב, מצאצאי הבעל שם טוב ושושלת האדמו"רים מצ'רנוביל) והינדה בת משה שיכמן. גדל בקישינב. בצעירותו למד לימודי קודש, אך גם השכלה כללית. בהמשך השתתף בהקמת אגודת "צעירי ציון" בקישינב, והספרייה העברית בעיר (יחד עם יוסף שפרינצק). בשנת 1906 עלה לארץ ישראל ועבד כחקלאי בנס ציונה. בעקבות מחלתו עבר להתגורר בירושלים, ייסד את עיתון "הפועל הצעיר" ועבד כמנהל חשבונות. במהלך מלחמת העולם הראשונה נסר על ידי השלטונות העות'מאניים. הוא הצליח לברוח מהכלא ולעבור את הגבול.
הוא נבחר לכהן בוועד הלאומי מטעם העיר תל אביב, והיה חבר הנהלת בנק הפועלים.
בשנת 1920 שימש טברסקי כציר בוועידת פראג של "צעירי ציון". שימש בתפקיד כציר בקונגרסים הציוניים מהקונגרס ה-11 עד הקונגרס ה-17. בשנת 1924 מונה טברסקי לנהל את סניף הוצאת שטיבל בישראל, ובשנת 1939 הפך לבעליה.
טברסקי נפטר בשנת 1953 בתל אביב, בגיל 69. נקבר בבית הקברות טרומפלדור. על שמו רחוב בעיר.
לטברסקי שלושה ילדים מנישואיו לעדה קיפר: עמיהוד, שרה ורות. בן נוסף, דן, נולד מנישואיו לחוה.
בנו דן טברסקי, אשר המשיך לנהל את הוצאת הספרים טברסקי, נרצח בפיגוע בדיזנגוף סנטר בתל אביב בערב חג פורים 1996.
בת דודתו, שולמית, הייתה אשתו של דוד ליבוביץ, הנשק של "ההגנה", מראשי וממייסדי התעשייה הצבאית במחתרת לפני קום המדינה, מפתח ה"דָוִידְקָה".
אנדראה ונדרמין
ג'ובאני מוצ'ניגו
ג'ובאני מוצג'ניגו (באיטלקית: Giovanni Mocenigo; 1409 - 14 בספטמבר 1485) היה הדוכס ה-72 של ונציה. מוצ'ניגו כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1478, ועד פטירתו.
חייו.
ג'ובאני מוצ'ניגו, בן למשפחת אצולה ונציאנית ותיקה ועשירה, היה אחיו של פייטרו מוצ'ניגו אשר כיהן כדוג'ה לפני קודמו של ג'ובאני, אנדראה ונדראמין.
במרבית שנות כהונתו כדוג'ה נלחמה ונציה באימפריה העות'מאנית שבראשה עמד הסולטאן מהמט השני, בניסיון לשמור על שליטתה במזרח הים התיכון ובייחוד באיי יוון. במקביל נלחמה ונציה באותה עת בארקולדה ד'אסטה הראשון, דוכס פרארה. ניצחונותיה של ונציה הביאו לה את השליטה מחדש בעיר רוויגו ואזור פולזינה.
פתאום 30
פתאום 30 (בארצות הברית: 30 Going on 13 ובאוסטרליה: Suddenly 30) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2004, מסוגת הקומדיה הרומנטית. את הסרט בכיכובה של ג'ניפר גארנר, ביים גארי ויניק.
הסרט בתקציב של 37 מיליון דולר הפתיע בקופות והכניס 96.5 מיליון. בסוף 2004 דורג "פתאום 30" כסרט המרוויח של השנה ובסקר של חובבי קומדיות רומנטיות הוא נבחר במקום השני, אחרי "כשהארי פגש את סאלי".
עלילה.
ג'נה רינק היא ילדה לא מקובלת שחוגגת את יום הולדתה ה-13 בשנת 1987. כל רצונה הוא להיות מקובלת, למורת רוחו של חברה, מאט פילקמן. ביום הולדתה היא מזמינה את הבנות המקובלות ביותר, וביניהן "טום-טום", מלכת הכיתה. טום-טום וחברותיה מבקשות מג'נה להמתין רגע בארון, ובינתיים מסתלקות עם כל האוכל. כשג'נה מגלה זאת, היא מסתגרת בארון ומבקשת משאלה: להיות בת 30. כאשר ג'נה מתעוררת, היא מוצאת את עצמה בת 30, בדיוק כמו שרצתה. בהתחלה היא נהנית מהעניין, מאחר שמתברר לה שהגשימה את כל חלומותיה, אך בהמשך היא נוכחת לדעת שבדרך להצלחה הפכה לאדם רע ובלתי נסבל, וכל רצונה הוא לחזור להיות ילדה בת 13.
צוות שחקנים.
ליהוק.
גווינת' פלטרו, הילרי סוונק ורנה זלווגר היו אמורות במקור לגלם את ג'נה (2004). אוליביה מיטשל, סלינה גומז וגבריאלה וודאד היו אמורות במקור לגלם את ג'נה (1987).
ג'ובני מוצ'ניגו
סרגיי קריקאלב
זלמן וקסמן
מרקו בארבאריגו
מרקו בארבאריגו (באיטלקית: Marco Barbarigo; סביבות 1413 -14 באוגוסט 1486) היה הדוכס ה-73 של ונציה. בארבאריגו כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1485, ועד פטירתו, זמן קצר לאחר מכן.
לאחר פטירתו כיהן אחיו, אגוסטינו בארבאריגו כדוג'ה אחריו.
הן מרקו והן אחיו אוגוסטינו נקברו באותה כנסייה, כנסיית סנטה מריה דלה צ'ריטה (כיום גלריית האקדמיה), וקברם המפואר עוטר על ידי אמן לא ידוע, המכונה על שמם אמן תבליטי בארבאריגו.
מרקו ברבריגו
אמן תבליטי בארבאריגו
אמן תבליטי בארבאריגו (באנגלית: Master of the Barbarigo Reliefs) הוא כינויו של פסל איטלקי ונציאני אשר פעל בין השנים 1486–1515. שמו המלא ותאריכי לידתו ופטירתו אינם ידועים.
מקור כינויו ביצירה הכוללת מספר תבליטים המתארים את הכתרתה ועלייתה של מרים אם ישו לשמים, וכן את שנים עשר השליחים. תבליטים אלה, המוצגים כיום במוזיאון קא' ד'אורו שבוונציה, היו בעבר חלק ממזבח אשר ניצב בקבר המשפחתי של משפחת בארבאריגו - משפחת אצולה ונציאנית, אשר היה ממוקם בכנסיית סנטה מריה דלה צ'ריטה (כיום גלריית האקדמיה).
הקברים פורקו בשנת 1808 אולם התבליטים נשתמרו, ובהם תבליט שיש המתאר את הדוג'ה אגוסטינו בארבאריגו כורע על ברכו, תבליט אבן גיר המתאר את תחיית המתים, ותבליט המתאר את הדוג'ה מרקו בארבאריגו.
מראה הקבר נשתמר בתחריט משנת 1692, ממנו ניתן ללמוד כי תבליטי הדוג'ים נצבו משני צידי המזבח. מסמכים תקופתיים מלמדים כי העבודה על הקבר החלה בשנת 1486, לאחר מותו של מרקו בארבאריגו, והתבליטים הושלמו ככל הנראה בשנת 1515.
ג'ודי גריר
ג'ודית' תרזה אוונס (באנגלית: Judith Therese Evans; נולדה ב-20 ביולי 1975), המוכרת בשם הבמה ג'ודי גריר (Judy Greer), היא שחקנית, תסריטאית ובמאית קולנוע אמריקאית.
ביוגרפיה.