הכנף הוקמה במאי 1939 ככנף מפציצי צלילה בשם "Sturzkampfgeschwader 2" ("StG 2") והיא הורכבה מחדש בתור "SG 2" ב-18 באוקטובר 1943 ככנף תקיפה קרקעית אשר המשיכה לכלול מפציצי צלילה, אך כללה גם מטוסי פוקה וולף 190 Fw, Bf 109 ומטוסים נוספים בעלי יכולות תקיפה של מטרות קרקעיות. עם סיום המלחמה באירופה ותבוסת גרמניה הנאצית פורקה הכנף.
היסטוריה.
במהלך שנות המלחמה והשנים שקדמו לה, עברה הכנף מספר גלגולים לשמה. היא החלה את דרכה באפריל 1934 ככנף תקיפה קרקעית בעלת שלוש טייסות בשם; כנף הטיסה שוורין (על שם בסיס האם שלה). באפריל 1935 קיבלה הכנף את הכינוי "אימלמאן" כינוי שהכנף נשאה עד לסוף המלחמה. בתקופה זו שונתה שיטת המספור ושמות יחידות האוויר לכדי מספר תלת-ספרתיים; מספר המייצג את מיקום הכנף באזור הפיקוד, מספר מייצג את ייעוד הכנף (מפציצי צלילה סומנו במס' 6) ומספר המייצג את אזור הפיקוד. כנף הטיסה שוורין הפכה כך לכנף 162 (הכנף הראשונה באזור פיקוד 2 (ברלין) של מפציצי צלילה), בשלב זה הכנף כללה להק יחיד עם שלוש טייסות.
במרץ 1937 הוקמו שני להקים נוספים בכנף 162 והחלו להיקלט מטוסי היונקרס Ju 87 החדשים על פני ה-Hs 123, ההיינקל He 51 וה-Ar 65 המיושנים. שני הלהקים התפצלו מהכנף במהלך השנה והועברו להקמת כנפות חדשות (כנף 163 וכנף 168, בהתבסס על מעבר לאזורי פיקוד חדשים). במאי 1939, ארבעה חודשים לפני פרוץ המלחמה, שונתה שוב שיטת המספור תוך איחוד ובניה מחדש של הרבה מיחידות הלופטוואפה. כל צי אווירי של הלופטוואפה כלל ספקטרום של מספרי יחידות שהוענקו לפי סדר בכירות, כך הוקמה כנף תקיפה קרקעית 2 בתור הכנף השנייה של צי האוויר הראשון. היא הורכבה מלהק I (לשעבר להק I מכנף 163), להק II (לשעבר להק I מכנף 162) ולהק III (לשעבר להק II מכנף 163).
עם תחילת המלחמה בספטמבר 1939, לחמו טייסות הכנף במשימות תקיפה קרקעית במהלך המערכה בפולין ולאחר מכן במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה והקרב על בריטניה. בשנת 1941 עם תחילת המערכה כנגד ברית המועצות הועברה הכנף לחזית המזרחית, שם פעלו טייסות הכנף בהצלחה מרובה כנגד כוחות קרקעיים של הצבא האדום ומטרות אויב נייחות. במהלך 1943 הלופטוואפה החל בהדרגה להגביר את יכולות התקיפה הקרקעית שלו, מטוסי קרב כגון ה-Bf 109 וה-Fw 190 החלו לכלול דגמים בעלי פצצות או תותחים כנגד מטרות קרקעיות. גם מטוסי השטוקה (Ju 87) התפתחו לכיוון זה עם דגמי ה-D וה-G שכללו תותחי 20 מ"מ ו-37 מ"מ לירי במטרות קרקעיות משוריינות, כגון טורי רכבי אויב או טנקים. עם שינוי זה כנפות התקיפה הקרקעית לא היו עוד מבוססות על מפציצי צלילה בלבד ולכן עברו יחידות אלו שינוי מבני ושמות הכנפות השתנה, כך שכנפי מפציצי צלילה ("Sturzkampfgeschwader") השתנו לכנפי תקיפה קרקעית ("Schlachtgeschwader").
מי שעתיד היה לקבל את הפיקוד על הכנף, הנס אולריך רודל, קיבל ביולי 1943 את הפיקוד על להק III. רודל היה כוכב עולה מבין טייסי הכנף, הוא עזר לפתח טקטיקות תקיפה כנגד מטרות משוריינות והוא עצמו הצליח להשמיד מאות מטרות במהלך שירות הכנף בחזית המזרחית. להק III היה היחיד בכנף שהמשיך לעשות שימוש במטוסי ה-Ju 87, בעוד שלהק II עבר למטוסי פוקה וולף 190 Fw (בדגמי תקיפה קרקעית) לקראת סוף 1942 ולהק I עבר אף הוא למטוסים אלו ביוני 1944. מטוסים אלו הגבירו את מידת הגמישות של טייסות הכנף ואיפשרו לעיתים לשלוח את הטייסים למשימות ירות כנגד מטוסי אויב, כך להק II במהלך המערכה על חצי האי קרים ב-1944 מעבר למשימות התקיפה הקרקעית שלו, הצליח להפיל 247 ממטוסי חיל האוויר הסובייטי (לויטננט אוגוסט למברט הפיל בעצמו 70 מטוסים במהלך שלושה ימי לחימה).
בחודשי המלחמה האחרונים הצבא הגרמני היה במנוסה אל מול התקדמות הצבא האדום, יחידות הכנף התקדמו גם הם בהדרגה לכיוון מערב כשהם מסייעים לכוחות הקרקעיים בקרבות הנסיגה. באפריל 1945 עם כניעת גרמניה בפתח, להק I הוצב באוסטריה, להק II במערב צ'כיה ולהק III הוצב בסמוך לפראג. שרידי הכנף תחת פיקודו של רודל העדיפו ליפול לידי צבא ארצות הברית ולא הצבא האדום ולכן יצאו החיילים ברכבים לכיוון מערב בעוד שרודל ומספר טייסים טסו מערבה עם מטוסיהם והסגירו את עצמם לידי האמריקאים בקיטסינגן ב-8 במאי 1945.
האחים פריניאן
דיק דרבין
ריצ'רד ג'וזף "דיק" דרבין (באנגלית: Richard Joseph "Dick" Durbin; נולד ב-21 בנובמבר 1944) הוא פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, המכהן כסנאטור מטעם מדינת אילינוי מאז שנת 1997. דרבין מכהן כמצליף הדמוקרטי בסנאט מ-2005 ועד היום, וכן כמצליף הרוב בסנאט בשנים 2007–2015, וכן שוב מ-2021. זהו התפקיד המפלגתי השני בבכירותו בהנהגת הסיעה הדמוקרטית בסנאט.
ביוגרפיה.
דרבין נולד באיסט סנט לואיס, אילינוי, פרבר של העיר סנט לואיס שבמיזורי, לאבא ממוצא אירי ולאמא ילידת ליטא. הוא סיים את לימודיו בתיכון ב-1962 ולאחר מכן למד לתואר ראשון במשפטים ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון בשנים 1966–1969. עם סיום לימודיו התמחה בספרינגפילד ועסק בייעוץ משפטי לסגן מושל אילינוי בשנים 1969 - 1972, וכן לוועדה המשפטית בסנאט מדינת אילינוי משנת 1972 ועד ל-1982.
ב-1977 התמודד ללא הצלחה לסנאט המדינתי של אלינוי, ולאחר מכן התמודד לקמפיין למשרת סגן מושל אילינוי ב-1978, אשר גם הוא לא צלח, כאשר הוא ושותפו למרוץ נוצחו בבחירות על ידי המושל הרפובליקני המכהן וסגנו. משם המשיך ועבד במשך חמש שנים באוניברסיטת דרום אילינוי.
לאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1982, מטעם המחוז ה-20 של אילינוי, המכסה ברובו את עיר הבירה ספרינגפילד. הוא שירת בבית הנבחרים עד 1997. בשנת 1996 החליט להתמודד לסנאט מטעם מדינת אילינוי, וגבר על פאט קווין (מי שלימים יהיה מושל המדינה) בפריימריז הדמוקרטים, על מנת להתמודד על מושבו של הסנאטור הדמוקרטי הפורש פול סיימון. בבחירות הכלליות בנובמבר 1996 הביס דרבין את יריבו הרפובליקני, בפער של 15%. ב-2002 נבחר לכהונה שנייה. הוא חבר בסנאט בוועדה להקצאות, בוועדה המשפטית ובוועדה לחוקים ומנהל.
בשנת 2000 היה דרבין לאחד מהמועמדים הנשקלים על ידי אל גור לשמש לצדו כמועמד לסגן הנשיא. בסופו של דבר נבחר הסנאטור ג'ו ליברמן מקונטיקט בבחירות הכלליות.
דרבין הוא אחד הדמוקרטים הבכירים ביותר בסנאט, ומאז שנת 2005 מכהן כמצליף מפלגתו בסנאט, ותפקיד זה נחשב לשני ברמת חשיבתו, רק לפני מנהיג הרוב או המיעוט. לאחר שהדמוקרטים השיגו שליטה על הסנאט ב-2007, החל לשמש כמצליף סיעת הרוב. הוא נבחר לכהונה שלישית ב-2008 ובנובמבר 2014 לכהונה רביעית, בפער של 10% על פני יריבו בכל הבחירות בהן עמד.
בסנאט חבר דרבין בוועדת ההקצבות, בוועדת המשפט ובוועדה לכללים ומנהל. הוא מכהן כיושב ראש תת-הוועדה לזכויות אדם וכן כיושב ראש תת-הוועדה לשירותים פיננסיים וממשל כללי. מבחינת דעותיו הוא נחשב לאחד החברים הליברלים ביותר בסנאט.
דרבין נשוי ללורטה שייפר ואב לשלושה ילדים. הוא קתולי באמונתו.
OTR-21 טוצ'קה
OTR-21 טוצ'קה היא מערכת לשיגור טילים בליסטיים קצרי-טווח. הקוד של ה-OTR-21 ב-GRAU הוא 9K79, ובנאט"ו הוא SS-21 Scarab.
בתקופת המלחמה הקרה, בשנת 1981, הועברו מספר טילים לגרמניה המזרחית על מנת שיחליפו את רקטות ה-פרוג-7 הישנות ונעדרות ההנחיה.
משגר ה-OTR-21 אמפיבי לחלוטין והטילים מונחים באמצעות מערכת ניווט אינרציאלית.
תיאור.
ה-OTR-21 היא מערכת ניידת לשיגור טילים שעוצבה לשירות בשדה הקרב. המערכת יוצרה כתחליף לטילי הפרוג-7, הגדולים בהרבה, והדורשים זמן רב להכנה לשיגור. מערכת OTR-21 היא קומפקטית וניתן היה להכין אותה לשיגור בזמן קצר.
הטיל עצמו נועד לפגוע במטרות קטנות כמו גשר, עמדה צבאית קטנה, מקומות אחסון, בסיסים קטנים ושדות תעופה. היו כמה אפשרויות לחימוש ראש הקרב של הטיל: קונבנציונלי או ראש קרב כימי, ביולוגי או אטומי (אב"כ). הדלק המוצק עשה את ההכנה שלו ואת השיגור שלו קל אף יותר.
טילי ה-OTR-21 היו מוצבים בדרך כלל כחטיבה, בכל חטיבה 18 משגרים, בכל משגר 2 עד 3 טילים. ה-OTR-21 היה אמפיבי לחלוטין. מהירות המשגר על הכביש הייתה 60 קמ"ש ו-8 קמ"ש בעת צליחת מעברי מים. הוא היה מוגן מפני נשק אב"כ.
פיתוח המערכת החל בשנת 1968 במשרד לתכנון מערכות בעיר קולומנה, נוצרו 3 גרסאות.
פירוש המילה הרוסית Точка ("טוצ'קה") – "נקודה".
גרסאות.
סקראב A:
סקראב A היא הגרסה הראשונה של ה-OTR-21, הוא נכנס לשירות בשנת 1975 בצבא האדום.
הוא היה בעל יכולת שיגור של 3 סוגי ראשי קרב:
המרחק המינימלי הוא 15 ק"מ והמרחק המקסימלי הוא 70 ק"מ.
סקראב B
סקראב B הוא הגרסה השנייה של ה-OTR-21, וכולל שיפור של הגרסה הראשונה כמו הגדלת הטווח המקסימלי ל-120 ק"מ. היא נכנסה לשירות ב-1989. השם הנוסף של גרסה זו הוא Tochka-U
סקראב C
הסקראב C הוא הגרסה השלישית. פותח בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובו הגדילו את טווח המקסימלי שופר ל-185 ק"מ והמשקל שלו ירד ל-1,800 ק"ג.
ישנה גרסה אשר פותחה בקוריאה הצפונית והיא נקראת KN-02 Toska, ה-Toska מגיע ל-120–140 ק"מ. בשנת 2014 הוא שופר לטווח של כ-220 ק"מ. ה-Toska משוגר ממשאית MAZ-630308-224.
היסטוריית מלחמות.
הOTR-21 השתתף גם מלחמת צ'צ'ניה הראשונה וגם מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
דוחות לא רשמיים האומרים כי צבא אוקראינה משתמש בכלים מסוג זה במלחמת האזרחים באוקראינה.
הצבא הרוסי השתמש בטוצ'קה במלחמה בגאורגיה, העיתונאי הישראלי צדוק יחזקאלי נפצע כתוצאה של פגיעה של פצצונות מצרר בגרוזני.
צבא סוריה ירה טיל אחד על המורדים בסוריה במהלך מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2014.