על פי ברטוב, עקרונות ההתקפה שנמסרו על ידי אלעזר לדיין בטלפון (בנוכחות ראש אג"ם, ישראל טל וראש אגף מודיעין, אלי זעירא) היו חמישה:
קצת אחרי חצות שינה גונן את תוכניתו. נראה שעל בסיס מידע מודיעיני אופטימי הוא שינה את ההוראות לאדן ופקד עליו לנוע לכיוון המעוזים "חיזיון" ו"פורקן" (מצפון לאגם המר הקטן סמוך לגשר פירדאן) ולהתכונן לצליחה ליד מעוז "מצמד" באזור דוורסואר. למרות פקודה זו, תכנן אדן לשמור על ההוראה הראשונית ולא לתת ליחידותיו להיכנס לטווח של טילי הנ"ט שמעבר תעלת סואץ. בנוסף, על פי דרישת ראש ענף מבצעים במטכ"ל העבירו גונן וסגנו, אורי בן ארי, פקודת מבצע מסודרת של תוכנית ההתקפה.
על פי תוכנית זו, אוגדה 162 אמורה הייתה לתקוף מן האגף את הארמייה השנייה מצפון לדרום, בין ציר לקסיקון הסמוך לתעלה ובין ציר החת"ם ולהיערך לחציית התעלה באזור המעוזים "חיזיון" ו"מצמד", במידה והדבר יתאפשר, כדי לתפוס "ראשי גשר" בצד המערבי של התעלה. הכוחות הוזהרו שלא להיכנס לטווח של שלושה קילומטרים מתעלת סואץ מחשש לירי טילי נ"ט מעברה המערבי ומחשש לחי"ר מצרי מחופר החמוש במטולי RPG. אוגדה 143, שישבה באזור צומת טסה על ציר החת"ם, הייתה אמורה להמתין בגזרה המרכזית כדי לסייע לאוגדה 162 במידת הצורך. בהמשך, לאחר שאוגדה 162 תכריע את המצרים בגזרתה (בין המעוזים "מילנו" ו"מצמד"), תתקוף אוגדה 143 מצפון לדרום, מאזור צומת טסה ועד אזור מעוז "אגרופית" בצפון מפרץ סואץ, את כוחות הארמייה השלישית המצרית שחצו את התעלה מזרחה, מאגפם הצפוני. לאחר שישמידו כוחות אוגדה 143 את כוחות הארמייה השלישית (בדגש על דיוויזיות החי"ר המצריות ה-7 וה-19) עליהם להיערך לחציית התעלה מערבה, באזור העיר סואץעל פי התוכנית שהועברה למטכ"ל היו שתי חלופות תקיפה: "אריה" - תקיפה של אוגדה 162 דרומה, ו"דוב" - תקיפה של אוגדה 143 דרומה. ועדת אגרנט ציינה כי לפקודה זו לא הייתה משמעות שכן היא לא הגיעה לידיעת מפקדי האוגדות
מרטין ון קרפלד מציין כי ליחידות הישראליות חסרו כוחות סיור, דבר שפגע במודיעין השטח העדכני שלהן. מפקדת פיקוד דרום סברה שהמצרים כבר הגיעו במקומות רבים לציר החת"ם, אולם למעשה, הגיעו המצרים רק למרחק של 5-6 קילומטרים מזרחית לקו המים. הישראלים נטו להפריז במספר הטנקים והצוותים שעמדו לרשותם ובמקביל, העריכו את כמות הטנקים המצרית הערכת חסר. כמו כן, היו בעיניהם הטנקים חזות הכל והם לא נתנו את המשקל הראוי לכוחות החי"ר המצרי. הם אף סברו שהמצרים ינקטו בדוקטרינה הסובייטית של חי"ר העוקב אחרי הטנקים בשעה שהמצרים העמידו בחזית את כוחות החי"ר.
המשימות שקיבלו הדיוויזיות המצריות שצלחו את התעלה ליומה השלישי של המלחמה היו:
בהכנותיהם למלחמה ניתחו המצרים את החוזקות והחולשות של צבאם. הם הגיעו למסקנה כי הם נחותים מצה"ל הן ביכולת לקבל סיוע אווירי והן בכוח האש של דגמי הטנקים שבידיהם וביכולת ניהול קרב תנועה ואש, עיצבו את הכוחות כך שמחצית מהטנקים שברשותם נערכו בגדודים שסופחו לחטיבות החי"ר והמחצית השנייה נערכה בחטיבות שסופחו לדיוויזיות החי"ר. השימוש בטנקים היה במכוון כ"תותחי נ"ט מתנייעים". המצרים סברו שבדרך זו הם יאפשרו לחיילי החי"ר ולחוליות הנ"ט הגנה וכך יפצו על חולשותיהם המובנות.
הקרב.
בבוקר 8 באוקטובר, בשעה 07:50, פקד האלוף אדן על כוחותיו לנוע למשימותיהם. תוכניתו של אדן הייתה לנוע מצפון לדרום במקביל לתעלת סואץ. חטיבה 460 הייתה אמורה להיות המערבית ביותר ומטרתה לחבור למעוז "חיזיון" וחטיבה 217 הייתה אמורה לנוע באותו כיוון ממזרח לה, כשמטרתה חבירה למעוז "פורקן" שמול אסמאעיליה. חטיבה 500 הייתה אמורה לנוע מזרחית לציר החת"ם. תוכניתו של אדן השתבשה מיד עם מתן פקודת התנועה כאשר שתי פלוגות של טנקי T-62 מחטיבה 15 (דיוויזיה 18 המצרית) תקפו כוח ישראלי סמוך לקנטרה. אדן חשש מאיגוף מצרי שיכתר את כוחותיו מצפון ועל כן פקד על חטיבה 217 להישאר במקומה, להיערך מול האיום שמצפון ולהיות מוכנה לתנועה דרומה למילוי משימותיה על פי פקודה. כמפקד הכוח שנשאר מול קנטרה מונה תת-אלוף קלמן מגן, מפקד הגזרה הצפונית. לטענת אדן, עד שעה 9:00 לא נתקלה חטיבה 460 בהתנגדות ממשית, למעט ירי ארטילרי מצרי, והגיעה עד לשטח המישורי שבין תעוז "הברגה" ובין גשר פירדאן, שם אף יצרה קשר עם יחידת טנקים מאוגדת שרון. לאחר שחטיבה 217 החלה לנוע מאזור קנטרה דרומה, הודיע אדן לגונן כי הוא מוכן להתחיל בניסיון התקרבות למעוז "חיזיון" אך העמיד תנאי שיקבל סיוע אווירי שיפגע בכוחות מצרים שעל הרמפות והסוללות שמשני צידי התעלה.
התקפת גדוד 19 מול הדיוויזיה המצרית השנייה.
גדוד 19 (בפיקודו של חיים עדיני), גדוד שריון במילואים שסופח לחטיבה 460, נע תחת אש ארטילרית מצרית, הצליח להתקדם עד סמוך לגשר פירדאן וניהל בהצלחה, תוך כדי תנועה, קרב עם כוחות מצריים מהדיוויזיה המצרית השנייה. באותו אזור תוגברה הדיוויזיה המצרית השנייה על ידי חטיבת שריון 24 שהשתייכה במקור לדיוויזיה ממוכנת 23. שתי חטיבות החי"ר יצרו את הקו הראשון במערך המצרי וחטיבה ממוכנת נערכה בקו השני. חטיבת הטנקים 24 נערכה בקו אחורי ויועדה לשמש כעתודה במידה והישראלים יצליחו לפרוץ את המערך המצרי.
בהתקדמם מערבה, הותקפו הטנקים על ידי יחידות חי"ר המצוידות בנשק נ"ט, ואף על פי שארבעה טנקים מהכוח הישראלי הושמדו, הצליח הכוח להגיע עד 500 מטרים מקו המים ודיווח על כך. מעודד מהצלחת הפעולה הורה גונן לאדן לצלוח את התעלה עם יחידה קטנה. אדן התנגד לתוכנית הצליחה בקבוצת הפקודות שנערכה באום חשיבה וגם סבר שפקודה זו היא בניגוד לתכנון המוקדם, אולם העריך כי בידי גונן מידע שאינו מצוי ברשותו ולא ערער על הפקודה. בינתיים, בסביבות 10:30, נתקל גדוד 19 בכוחות חי"ר נוספים ונגרמו לו אבדות כבדות. הוא נסוג תוך ש-15 מתוך 22 הטנקים שלו הושמדו ו-18 מחייליו נהרגו. הגדודים האחרים של חטיבה 460, שהיו אמורים לנוע בעקבות גדוד 19, סטו בתנועתם מזרחה, לא נכנסו כלל למגע אש עם המצרים והגיעו לציר החת"ם.
לטענת אדן, גונן וראש המטה שלו, אורי בן ארי, התעלמו במשך כל הבוקר מדיווחיו על קשיים ומבקשותיו לסיוע אווירי ולסיוע מאוגדת שרון, ולחצו עליו פעמים רבות לתפוס מאחזים בגדה המערבית, להתקדם דרומה, לכבוש את אזור החווה הסינית ולצלוח את התעלה גם שם.
אישור המשך המתקפה הישראלית.
פיקוד הדרום לא ידע על מצבו הקשה של גדוד 19. בחמ"ל הפיקוד השתררה אווירה אופטימית שחיש מהר הגיעה גם למטכ"ל בתל אביב. בשעה 10:15, תוך שהוא מפחית בחשיבות הדיווחים השליליים שהחלו להגיע מאזור הקרב, ביקש גונן מאלעזר אישור לצלוח את התעלה. אלעזר נמצא באותה עת בישיבת הממשלה, ולא דיבר ישירות עם גונן, אלא נתן לעוזרו, רחבעם זאבי וראש לשכתו, אבנר שלו, לשוחח אתו. לאחר חמש פעמים בהן קראו לו עוזריו לצאת מהישיבה (בחלק מהפעמים העבירו לו פתקים אל חדר הישיבות) כדי לדווח על הדו-שיח עם גונן, שוכנע אלעזר מהדיווחים האופטימיים (ללא שדיבר עם גונן ישירות) ובסופו של דבר אישר לצלוח את תעלת סואץ. בנוסף, אישר לגונן את בקשתו להורות לשרון לנוע דרומה, אך לא במגמת תקיפה בכיוון דרום מערב, אלא לכיוון הכביש המתחבר למעבר הגידי כך שיהיה עליו לתקוף את הארמייה השלישית בהתקפה חזיתית לכשתתקבל הוראת ההתקפה.
ב-10:45 הורה גונן לאדן לצלוח את התעלה, ולשרון הורה להתכונן למשימת תקיפת הארמייה השלישית. אדן ביקש מגונן שיעביר אחד מגדודי אוגדה 143 להיות תחת פיקוד הכוח שלו מאחר שחשש ממתקפה על אגפו הדרומי. גונן אישר זאת והורה לשרון לבצע, אלא שזה סירב לוותר על אחת מחטיבותיו. לאחר המלחמה, בעדותו בפני ועדת אגרנט, הכחיש שרון כי קיבל הוראה שכזו. גם בשעות שלאחר מכן המשיכה האווירה האופטימית בחמ"ל פיקוד דרום. הדיווחים מאוגדה 162 דיברו על קשיים אך על שליטה באירועים.
התקפת גדוד 113 מול הדיוויזיה המצרית השנייה.
ב-14:30 נשלחו שני גדודים להתקפה נוספת על גשר פירדאן, אל אותה גזרה בה פעל גדוד 19 קודם לכן: גדודים 113 (בפיקוד אסף יגורי) ו-142 (בפיקוד נתן פירעם) מחטיבה 217 וגדוד 430 (בפיקוד אלישיב שמשי) מחטיבה 500 שהוכפף תוך כדי קרב לחטיבה 217 ואמור היה להיות בקו האחורי בעת ההתקפה. בעת ההתקדמות נפתחה אש מצרית על גדוד 142 והוא נעצר. גדוד 430, שהיה ברשת הקשר של חטיבה 500, טעה בזיהוי התפתחות הקרב וסבר שגדוד 113 המתקדם שייך לחטיבה השכנה (חטיבה 460), ועל כן לא התייחס להתקדמותו ונעצר גם הוא בעקבות גדוד 142. גדוד 113 נכנס לשטח הריגה בין שתי חטיבות החי"ר המצריות שבקו הראשון ובין החטיבה הממוכנת שהייתה בקו השני. למצרים היה מידע מודיעיני על ההתקפה המתקרבת והם הכינו את כוחותיהם בהתאם. בתוך דקות מפתיחת האש על ידי הכוחות המצריים ספג גדוד 113 32 הרוגים ו-18 טנקים שהושמדו. הטנק של אסף יגורי, המג"ד, נפגע וכאשר הוא ואנשי צוותו מצאו מסתור במכתש של פגז הם נשבו.
ב-14:05, בעת שבפיקוד דרום שררה עדיין הידיעה כי באוגדה 162 נמצאים העניינים בשליטה, הגיעו לחמ"ל ידיעות על כך שהמצרים עומדים לפתוח במתקפה. גונן מצא שחטיבה אחת של שרון, חטיבה 421 (בפיקוד חיים ארז), כבר הגיעה לגזרה הדרומית ושתי חטיבות נוספות נמצאות באזור טסה. גונן שלח במסוק את תא"ל ששון יצחקי, ראש מטה פיקוד הדרום, וזה, לטענת שרון, הורה עתה לשרון לפנות חזרה צפונה לגזרה המרכזית ולסייע הן בבלימת המתקפה המצרית והן בייצוב קו ההגנה של אוגדה 162. בדרכו צפונה קיבל ארז הוראה לתקוף את החווה הסינית שבגזרה המרכזית.
מתקפת הנגד המצרית.