קונגרס יריחו היה כינוס של נציגים ונכבדים ערבים פלסטינים, שנערך ב-1 בדצמבר 1948 ביריחו, כדי לדון בעתידם של השטחים ממערב לנהר הירדן, שנותרו תחת שליטת ממלכת ירדן לאחר הכרזתה של הפסקת האש בגזרת ירדן ב-18 ביולי 1948, שטחים שנודעו מאוחר יותר בשם "הגדה המערבית". בקונגרס הוחלט על סיפוחה של הגדה המערבית לממלכת ירדן, שברבות הימים נקרא "איחוד שתי הגדות" (הגדה המערבית והמזרחית של נהר הירדן) והמלכת המלך עבדאללה כמלך "הממלכה המאוחדת".
רקע.
על פי תוכנית החלוקה נועדו לקום שתי מדינות - יהודית וערבית - בשטח ארץ ישראל המערבית. היישוב היהודי קבל את החלטת החלוקה ואילו מדינות ערב וערביי ארץ ישראל דחו אותה. קווי הפסקת האש עם שוך הקרבות, שבמהלך 1949 היו לקווי הסכמי שביתת הנשק הותירו את רוב שטחי יהודה ושומרון שנכבשו על ידי ממלכת ירדן בידה, את רצועת עזה תחת כיבוש מצרי, ואילו שאר השטחים שנועדו להיכלל במדינה הערבית ונכבשו על ידי ישראל, סופחו דה פקטו לשטחה. מדינה ערבית לא הוקמה.
בין המלך עבדאללה לבין המופתי אמין אל-חוסייני החריף המאבק על ייצוג הערבים הפלסטינים בשטחי ארץ ישראל המערבית, שנותרו בשליטה ערבית בשוך הקרבות.
כינוסי המחנות היריבים.
ב-20 בספטמבר 1948 כינס אל-חוסייני כמה עשרות נכבדים פלסטינים ברצועת עזה, ובתמיכת מצרים הקים את המועצה הלאומית הפלסטינית ואת ממשלת כל פלסטין. פלסטין, על פי אל-חוסייני, השתרעה על פני שטחי ארץ ישראל המערבית, כולה, כולל השטחים שבשליטה ישראלית והשטחים שבשליטה ירדנית.
כנגד קריאת התיגר של אל-חוסייני, כינס המלך עבדאללה בעמאן ב-1 באוקטובר כמה אלפי נציגים פלסטינים בשם "הקונגרס הפלסטיני הראשון". הקונגרס היה חלק מניסיונו של המלך עבדאללה להעניק לגיטימציה ולמסד את שליטתו על הגדה המערבית, לאחר שבעקבות הסכמי הפסקת האש, ממלכת ירדן הפכה לריבון דה פקטו בשטחים אלה. הנציגים הפלסטינים שכללו נכבדים מחברון, רמאללה, בית לחם, מפקד הלגיון הערבי והמושלים הצבאיים של כל המחוזות התנגדו לאל-חוסייני ולהקמת ממשלת כל פלסטין בעיתוי בעייתי, כאשר רוב שטח פלסטין בשליטה ישראלית.
בין ראשי המשתתפים בכינוס זה, היו: היושב ראש שייח' סולימאן תאג'י אל-פארוקי (איש דת ועיתונאי, רמלה), המזכיר עג'אג' נויהד' (דרוזי, ירושלים), סולימאן טוקאן (ראש עיריית שכם וחבר "ממשלת כל פלסטין"), אחמד אל-ח'ליל (שופט, חיפה) ויוסוף הייכל (ראש עיריית יפו).
הנכבדים הפלסטינים שכינסה ירדן הביעו תמיכה בעבדאללה וקראו לו לפתור את המשבר הפלסטיני בכל דרך שימצא לנכון.
הכינוס השני שערך עבדאללה, "הקונגרס הפלסטיני השני", התקיים ב-1 בדצמבר 1948 ביריחו. בכינוס נכחו למעלה מ-1000 נציגים ונכבדים פלסטינים.
בין משתתפי ועידת יריחו: נשיא הוועידה שייח' מוחמד עלי אל-ג'עברי (ראש עיריית חברון), המזכיר עג'אג' נויהד', סגן נשיא הוועידה פואד עטאללה (עורך דין נוצרי, חיפה), אבראהים נג'ם (עורך דין, יפו), יחיא חמודה (עורך דין, ירושלים – ליפתא), מוסטפא אל-דבאע' (יפו), ד"ר כמאל חנון (שופט, טולכרם), עת'מאן מחדיה (חיפה), חכמת תאג'י אל-פארוקי (עורך דין ופוליטיקאי, יפו), מוסא עבדאללה אל-חוסייני (ראש המשלחת הירושלמית, בן דודו של אמין אל-חוסייני), עלי א-דג'אני (עיתונאי, מזכיר לשכת המסחר, ירושלים), שפיק נביל (מנהיג פועלים נוצרי, ירושלים), ודיע דעמס (נוצרי, ראש עיריית בית ג'אלא), עיסא בנדק (נוצרי, ראש עיריית בית לחם), עיזת אל-עטאונה (בדואי, הנגב), עזיז שחאדה (עורך דין נוצרי, רמאללה), שייח' סולימאן תאג'י אל-פארוקי, עבד אל-לטיף צלאח (עורך דין, שכם), וליד צלאח (עורך דין, שכם), אחמד אל-ח'ליל (שופט, חיפה), פריד ארשיד (ג'נין).
בהחלטות שהתקבלו בכינוס יריחו, הנציגות הפלסטינית הוקיעה את הוועד הערבי העליון ואת ממשלת כל פלסטין - הנציגות הפלסטינית המסורתית. במקומן, נציגי הפלסטינים ביריחו הכריזו על עבדאללה כעל מלך עבר-הירדן ופלסטין והעניקו למלך מנדט לפתור את בעיית פלסטין כראות עיניו. ב-13 בדצמבר אישר הפרלמנט של ירדן את החלטת יריחו.
העיתון המצרי "אח'באר אל-יום" הגדיר ב-5 בדצמבר 1948 את ועידת יריחו כ"תקיעת סכין בגב האומה הערבית" מצד המלך עבדאללה.
אחרית דבר.
בעקבות הקונגרס החלה הממלכה הירדנית לקבל אחריות הולכת וגוברת על הגדה המערבית. היא שילמה משכורות לפקידים ממשלתיים, והטמיעה את המחוזות השלטוניים לתוך מה שייקרא הממלכה ההאשמית של ירדן. בפברואר 1950 שונה החוק הירדני כדי לכלול גם את הגדה המערבית, ולהעניק לכל פלסטיני אזרחות ירדנית.
החלטות יריחו העניקו חופש פעולה לעבדאללה בניסיון להביא לפתרון הבעיה הפלסטינית, כולל פתרון של סיפוח הגדה המערבית לשטח ממלכתו. החלטות יריחו גונו ונדחו על ידי הליגה הערבית, בטענה שהן סותרות את ההחלטה הערבית האוסרת חלוקה או כיבוש של שטחי פלסטין. עבדאללה גם הואשם בשיתוף פעולה עם בריטניה ועם ישראל. בעקבות הגינויים, עבדאללה דחה את יישום תוכנית הסיפוח לשעת כושר שהגיעה שנה לאחר מכן, ובאפריל 1950 הכריז רשמית על סיפוח הגדה המערבית לירדן בשם "אחדות שתי הגדות" (وحدة الضفتين).
בחינת ההסמכה של לשכת עורכי הדין
בחינת ההסמכה של לשכת עורכי הדין (נקראת גם "בחינת לשכת עורכי הדין") היא בחינה פנימית מטעם לשכת עורכי הדין בישראל שייעודה הוא לבחון את הידע של בוגרי לימודי משפטים אשר מצויים אחרי שנה וחצי ההתמחות ומבקשים להיות מוסמכים כעורכי דין, דבר שיאפשר להם לקבל רישיון לעסוק בעריכת דין.
הבחינה נערכת בשני מועדים מדי שנה, בדרך כלל בחודשים דצמבר ויוני. הבחינה נערכת בהתאם להוראות סעיפים 38–40 של חוק לשכת עורכי הדין, תשכ"א-1961, ובהתאם לתקנות לשכת עורכי הדין (סדרי בחינות בדיני מדינת ישראל, באתיקה מקצועית החלה על עורכי דין זרים ובבחינת ההסמכה לעריכת דין), תשכ"ג-1962.
אחוזי המעבר של הבחינה מצויים בירידה חדה בשנים האחרונות. במועד מאי 2013 עברו את הבחינה 77% מהניגשים, במועד אוקטובר 2015 שיעורי המעבר ירדו ל-59.7%, במועד אפריל 2017 השיעור כבר היה 44%, ואילו במועד דצמבר 2017 השיעור עמד על 34% (במועד יוני 2018 עברו את הבחינה 32% מהנבחנים).
בהתאם לתיקון מס' 38 לחוק לשכת עורכי הדין, הוצאה מידי לשכת עורכי הדין המעורבות בחיבור הבחינות. חיבור הבחינות הוטל על "ועדה בוחנת" שממונה על ידי שר המשפטים. ועדה כזו מונתה לראשונה ב-16 במאי 2017, על ידי שרת המשפטים איילת שקד (עד אותו מועד, מעולם לא מונתה ועדה בוחנת כחוק).
ב-16 בינואר 2019 הודיעה שרת המשפטים איילת שקד, כי בסיכום עם יו"ר ועדת הכנסת ח"כ מיקי זוהר, ח"כ אסנת מארק ונציגי לשכת עורכי הדין הוחלט להעמיד את ציון המעבר בבחינת ההסמכה של לשכת עורכי הדין על 60 במקום 65.
נבחן שנכשל בבחינה יכול לגשת לבחינה במועדים הבאים, ללא הגבלת מספר המועדים.
מבנה הבחינה.
בעקבות רפורמה בחוק לשכת עורכי הדין, החליטה שרת המשפטים איילת שקד על שינוי מתכונת בחינת ההסמכה ללשכת עורכי הדין, החל ממועד נובמבר 2017. מטרת השינויים היא לטייב את הליך הבחינות ולוודא כי מתמחים הניגשים לבחינה אכן ישלטו בדין המהותי לצד הדין הפרוצדורלי. זאת, כדי להבטיח שלמקצוע עריכת הדין יוסמכו בעלי הכישורים המתאימים לשמש כעורכי דין.
עד למועד מאי 2017, הבחינה הורכבה משני חלקים, החלק הראשון הוא החלק העיוני, ולאחר שנבחן עבר בהצלחה את החלק העיוני, הוא נבחן בחלק השני שהורכב מבחינה בעל-פה. בתיקון לתקנות מיוני 2017 בוטלה הבחינה בעל-פה.
ממועד דצמבר 2017 הבחינה בנויה משלושה חלקים:
כדי לעבור את הבחינה על הנבחן לעבור את רף ה-60 נקודות (עד למועד יוני 2018 היה על הנבחן לעבור רף של 65 נקודות וגם לקבל ציון העולה על שליש מסך הנקודות המקסימלי, בכל אחד מחלקי הבחינה).
מבנה הבחינה העיונית בעבר (עד למאי 2017).
בעבר, בחינת ההסמכה הייתה מבחן רב-ברירתי ונחלקה לחמישה פרקים כאשר בכל פרק יש כ-20 שאלות ובסך הכל בבחינה יש כ-100 שאלות שכל אחת מהן שווה נקודה אחת.
פרקי הבחינה הם:
החלק השישי נוסף לבחינה החל ממועד מאי 2015. משך הזמן המוקצב לבחינה עמד על כשלוש שעות וחצי, וכדי לקבל ציון עובר, על הנבחן לענות נכונה על לפחות 65 שאלות, או לענות נכונה על 12 שאלות לפחות בכל פרק.
הבחינה בעל-פה (בוטלה).
הבחינה בעל-פה הייתה נערכת בדרך כלל כשבועיים עד שלושה שבועות לאחר הבחינה העיונית, במתכונת עד מועד דצמבר 2017. הבחינות בעל-פה נערכו במשך כשבוע בפני בוחנים שונים ומועדי הבחינה בעל-פה היו מתפזרים בין ימות השבוע. הוועדה הבוחנת לבחינה בעל-פה מורכבת משופט ושני עורכי דין - האחד מהמגזר הציבורי והאחר מהמגזר הפרטי. בדרך כלל הבחינה בעל-פה הייתה בנושא שהנבחן התמחה בו בהתמחות, אולם הנבחן נשאל לעיתים גם על ידע משפטי שלא מתחום התמחותו. משך הבחינה היה נע בין 5 דקות ל-30 דקות.
הבחינה בעל-פה בוטלה בחודש יוני 2017.
נתוני מעבר.
בשנת 2000 החלה לשכת עורכי הדין בתיעוד ממוחשב של מעבר הנבחנים. בבחינות שנערכו בנובמבר 2011 נכשלו כ-44% מהנבחנים. בבחינות שנערכו בנובמבר 2015 נכשלו כ-40% מהנבחנים ובבחינות שנערכו במאי 2016 נכשלו 46% מהנבחנים. שלושת המועדים הנ"ל מחזיקים בכמות הנכשלים הגדולה ביותר של בחינות ההסמכה של לשכת עורכי הדין, כאשר בחינת נובמבר 2016 מחזיקה בשיא במספר הנכשלים בכל היסטורית הבחינות של לשכת עורכי הדין, שבה נכשלו יותר מ-70%. אחרי קבלת עתירות, עלה אחוז העוברים בבחינת נובמבר 2016 מ-30% ל-37%.
להלן נתוני מעבר בחינת ההסמכה של לשכת עורכי הדין:
טענות בדבר מאפייני הבחינה.