בשנת 256 לפנה"ס פלשו הרומאים לאפריקה לאחר שהתגברו על הצי הקרתגי בקרב אקנומוס, והביסו את צבא קרתגו בקרב אדיס. המפלה הייתה הרת-אסון לקרתגים. תנאי השלום שהציב להם אטיליוס רגולוס היו קשים מכדי שיוכלו לקבלם, ועתה נשקפה סכנה של ממש כי עירם תיפול במצור לידי הרומאים. באותם רגעים קריטיים לגורל ארצם, מספר ההיסטוריון היווני פוליביוס, נחלץ לעזרתם קסאנתיפוס, שכיר-חרב ספרטני בשירותם, "שגדל בחינוך הלאקוני והיה בעל ניסיון צבאי מתאים". קרוב לוודאי כי מנהיגי הקרתגים הם שפנו אל קסאנתיפוס כדי להסתייע בכישוריו הצבאיים. הוא יעץ להם להיערך לקרב במישור תוך ניצול יתרונם בפרשים ובפילים, ובהסכמתם ערך את הכוחות, אימן את החיילים ועודד את רוחם לקראת ההתנגשות הצפויה. עצותיו הוכחו כנבונות, ובקרב שניטש בתחילת מאי 255 בעמק הנהר בגרדס (בהווה: מג'רדה) ניגפו חילות רגולוס והוא עצמו נפל בשבי. לאחר הניצחון, שהיה נקודת מפנה חשובה במלחמה בין הקרתגים לרומאים, שב קסאנתיפוס לארצו. דיודורוס כותב כי בשל קנאתם לו, העמידו הקרתגים לרשותו אונייה רעועה במיוחד, והוא טבע עימה במימיו הסוערים של הים האדריאטי. פוליביוס הכיר כנראה את סיפור המעשה, אך פקפק באמינותו ולכן לא הזכיר אותו בחיבורו אלא ברמז.
מקורות.
Appianus. Translated by H. White. Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1912 (reprinted 1964).
קסאנתיפוס (פירושונים)
קסאנתיפוס
קְסָאנְתִיפּוֹס בן אָרִיפְרוֹן (ביוונית: Ξάνθιππος, בלטינית: Xanthippus) היה מדינאי ומצביא אתונאי, שעיקר פעילותו ברבע הראשון של המאה ה-5 לפנה"ס. היה אביו של המנהיג האתונאי הנודע פריקלס.
קסאנתיפוס היה אחראי להדחתו של מילטיאדס הצעיר, שנכשל בכיבוש פארוס בשנת 489 לפנה"ס. בשנים 484-485 לפנה"ס הוגלה מאתונה על ידי יריביו הפוליטיים. פיקד על הצבא האתונאי בקרב מיקאלה (479 לפנה"ס) והובילו לניצחון על הפרסים. שימש כארכון בשנת 479 לפנה"ס. הוא מת כנראה ב-472 לפנה"ס.
אשתו, אגריסטה, הייתה בת למשפחת האַלְקמַיוֹנִידִים. קשריה המשפחתיים מילאו תפקיד מכריע בתחילת פעילותו הפוליטית של בעלה. אגריסטה הייתה נינתו של קלייסתנס, הטיראן סיקיון, ואחייניתו של הרפורמטור האתונאי קלייסתנס, אף הוא בן למשפחת האלקמונידים.
הרי&quot;ם לוין
הרביעי ביולי
ה-4 ביולי
הארבעה ביולי
ברוך ונגר
ברוך ונגר (28 בפברואר 1930 - 22 בנובמבר 1988) היה ממייסדי כרמיאל, ראש המועצה וראש העירייה הראשון שלה. כינויו היה "הבנאי הגדול".
ביוגרפיה.
ונגר נולד בקמפולונג מולדובנסק, שב-בוקובינה, רומניה. ב-1941 גלה לאוקראינה, וב-1944 שב לעירו. ב-1946 עלה על ספינת מעפילים, אך בדרכו לארץ ישראל נתפסה הספינה בידי הבריטים, והוא גורש למחנה מעצר בקפריסין. ב-1949, לאחר קום המדינה, הגיע לישראל, והתיישב בדגניה א'. ב-1950 התגייס לחיל התותחנים, והשתחרר ב-1958 בדרגת רב-סרן.
לאחר שחרורו מצה"ל, עבד ונגר במשרד השיכון. במסגרת תפקידו, מונה ב-1968 לראש צוות ההקמה של העיר כרמיאל. כאשר הוקם היישוב, מינה אותו שר הפנים יוסף בורג לראש המועצה הממונה (1971), וב-1973 נבחר לראש המועצה הראשונה, כמועמד המערך, ברוב של כ-70% מקולות הבוחרים. ב-1985 הוכרזה כרמיאל לעיר, וונגר היה לראש העיר.
במהלך כהונתו של ונגר בעיר, הוקמה בה מכללת אורט בראודה ונוסד פסטיבל המחול של העיר.
ונגר נפטר ב-1988, בעודו מכהן בתפקידו. בבחירות, שנערכו זמן קצר אחר כך, ניצח עדי אלדר, שכיהן בתפקיד עד 2018.
לזכרו נחתמה ב-10 במאי 2018 ברית ערים תאומות בין כרמיאל ובין קמפולונג מולדובנסק - עיר הולדתו.
על שמו של ונגר קרויים אתרים שונים ברחבי כרמיאל: בית הספר אורט פסגות, מרכז אומנויות ופארק.
נבחרת גביע דייוויס של קנדה
נבחרת גביע הדייוויס של קנדה היא נבחרת טניס הגברים הלאומית של קנדה המשחקת בבית העליון של גביע דייוויס השנתי-עולמי. הנבחרת מורכבת מבכירי הטניסאים הקנדים.
הישג השיא של נבחרת גביע הדייוויס הקנדית הוא העפלה לגמר הבית העליון בשנת 1913 וב2019.
נבחרת קנדה משתתפת בגביע דייוויס החל משנת 1913. נכון לאוגוסט 2011 שיחקה קנדה ב-139 משחקים בינלאומיים, וניצחה ב-81 מהם. דניאל נסטור הוא השחקן בעל מספר ההשתתפויות הגדול ביותר, 40. בנוסף להיותו השחקן בעל מספר הניצחונות הרבים המשחקים, 26 במספרם.
נבחרת קנדה הייתה בבית העליון ב-2004 והיא הצליחה להעפיל בחזרה בשנת 2012 לאחר ניצחון על נבחרתה של ישראל. ב2013 היא הצליחה להגיע למשחק חצי גמר. ב-2019 הפסידה הנבחרת בגמר לספרד
סגל נוכחי.
נכון לינואר 2020:
קפטן: מרטין לורנדו
כיכר פיגאל
כיכר פּיגָאל (בצרפתית: place Pigalle) היא כיכר עירונית הממוקמת ברובע התשיעי של פריז בירת צרפת, לרגלי גבעת מונמרטר.
הכיכר ממוקמת במפגש שדרת קלישי ושדרת רוששואר
הכיכר קרויה על שמו של ז'אן-בטיסט פיגאל. בשל שמה של הכיכר, מכונה גם הרובע שסביבו "פיגאל".
בסוף המאה ה-19 הייתה הכיכר והרחובות הסמוכים לה מרכז של קהילה ספרותית ושל אינטלקטואלים. בייחוד נודע קפה נובל אתנה (Nouvel Athene) שהיה ממוקם בכיכר, שהיה מרכז לאמנים ואנשי רוח. הקפה נסגר בראשית המאה העשרים, וסגירתו היוותה סמל לניצחון האמנים הקוביסטים (שנהגו לשבת בבית המרזח לפין אגיל שעל גבעת מונמרטר) על האמנים הפורמליסטים של נובל אתנה.
כיום הכיכר היא מרכז של מכוני ליווי ומופעי חשפנות ובאזור הכיכר נפוצה זנות.
נרבון
נַרְבּוֹן (צרפתית Narbonne, אוקסיטנית Narbona, עברית מסורתית נרבּונה) היא עיר באוקסיטניה שבצרפת בה מתגוררים כ-50,000 תושבים.
היסטוריה.
נרבון נוסדה בגליה בשנת 118 לפני הספירה כקולוניה Narbo Martius שהייתה בנקודת ההצטלבות של הדרך הרומית מאיטליה לספרד, הויה דומיטיה והדרך שעברה לאורך צרפת, הויה אקויטניה , על חוף נהר האודה. במטרה להצמיח את נרבון כאלטרנטיבה למרסיי, שהתמרדה נגד השלטון הרומאי, קבלו חיילי הלגיון העשירי של יוליוס קיסר חלקות אדמה באזור. בהמשך, הייתה נרבון לבירה של הפרובינציה הרומאית גליה נרבוניס דבר שהביא להמשך צמיחת העיר.
לאחר התמוטטות האימפריה הרומית, הייתה נרבון בירת הפרובינציה ספטומניה של הוויזיגותים. היא הייתה חלק מחליפות קורדובה, עד כיבושה על ידי הפרנקים. במאה ה-14 ירדה מגדולתה בעקבות שיטפון (1320), שינוי זרימת הנהרות מהם התפרנסה, כיבושי אדוארד הנסיך השחור, והמגפה השחורה.
בעיר נמצאת קתדרלת נרבון - קתדרלה גותית שבנייתה לא הושלמה.
יהדות נרבון.
החל מהמאה ה-9 הייתה נרבון מרכזם של חכמי פרובנס, שתורתם ופסקי ההלכה שלהם הופצו בכל אירופה, ספרד וצפון אפריקה, וגאונותם הייתה לשם דבר בקרב חכמי ישראל של אותה תקופה. היהודים התיישבו בנרבון בסביבות המאה ה-5, ועד למאה ה-12 הקהילה התרחבה ומנתה כ-2000 איש. נרבון וחכמיה מוזכרים לעיתים קרובות בספרות הבתר-תלמודית. מקור אחד, אברהם אבן דאוד מטולדו, החשיב את חכמי נרבונה כגאונים, בדומה לגאוני בבל. במאות ה-12 וה-13 עברה הקהילה סדרה של עליות ומורדות טרם שקיעתה הממושכת.
גז סינתיזה
חמאם
חמאם (בטורקית: Hamam; בערבית: حمّام), או בית מרחץ טורקי, הוא בית מרחץ לח המקובל ברחבי המזרח התיכון וצפון אפריקה. האירופאים למדו אודות החמאם באמצעות מגעיהם עם האימפריה העות'מאנית, ועל כן הוא סווג כ"טורקי" (בטורקית ובערבית החמאם אינו מוגדר כ"טורקי"). בהתייחס לבתי המרחץ באל-אנדלוס מקובל גם המינוח "בית מרחץ מורי", ובעברית ישראלית מדוברת מכונה החמאם לעיתים בכינוי (המכיל כפילות או יתירות) "סאונה לחה".
היסטוריה.
החמאם התעצב במזרח התיכון והתפשט במקביל להתפשטות האסלאם ולאחר מכן. מקורו בבית המרחץ הרומי שהמשיך והיה בשימוש גם בתקופת האימפריה הביזנטית. בתי המרחץ הראשונים מסוג זה הופיעו בעבר הירדן בימי הביניים. הם אומצו והותאמו למנהגי הטהרה של האסלאם, המטיף להגיינה ולרחצה, במיוחד לפני התפילה, ומאוחר יותר הפכו למאפיין חיוני בכל עיר עות'מאנית.
הרחצה בחמאם הייתה נפרדת לנשים ולגברים, והוא היה למקום מפגש חברתי, שלעיתים כלל גם בידור או הגשת משקאות ואוכל, ונקשר עם אירועים שונים כמו חתונות, לידה או חגים. עם השנים התפתחו בו מנהגים ייחודיים של רחצה טקסית שחולקה למספר שלבים. הבילוי בחמאם החל בשהיה בחדר הזעה חם, המשיך ברחצה במים ובסבון, והסתיים בהתרגעות בחדר קריר. לעיתים הוא כלל עיסוי, שפשוף העור או הלקאת הגוף בתחילתו. באימפריה העות'מאנית שימש נער צעיר שכונה בטורקית טלאק (Tellak) כבלן בחמאם, ולתפקיד היה גם פן הומוארוטי, ולעיתים אף רומנטי. במאה ה-20 נעלם פן זה מתרבות החמאם, וכיום התפקיד מבוצע בטורקיה על ידי בגירים.
החמאם הובא לבריטניה במאה ה-19 והפך לאופנה פופולרית, שבשיאה פעלו באיים הבריטים מאות בתי מרחץ כאלה. משם הוא התפשט לארצות מערב אירופה האחרות, ואף לאוסטרליה (1859), ארצות הברית (1863), קנדה (1869) ולניו זילנד (1874). עם התפתחות חדרי האמבטיה בבתים פרטיים, נעלם החמאם כמעט לחלוטין בחלק מארצות מוצאו, כמו טורקיה או מצרים, וחשיבותו החברתית פחתה; אך השימוש בו עדיין רווח בארצות המערב כחלק מתרבות הפנאי וטיפוח הגוף. לעיתים השימוש בחמאם כזה משותף לבני שני המינים בו"ז.
המבנה.