הציפייה של ההולנדים למתקפת נגד צרפתית נגד עמדותיהם החלשות בארצות השפלה התבררה כטעות, כיוון שווילרואה השגיח על כל תנועה של מרלבורו. מרלבורו הבטיח לחזור לארצות השפלה במקרה של מתקפה צרפתית, והעביר את חייליו במורד הריין על גבי דוברות בקצב של 130 קילומטרים ליום. הפרלמנט ההולנדי היה מעודד מתחושת הביטחון הזאת, והסכים לשחרר את הנציגות הדנית שמנתה שבעה גדודים ו-22 אסקדרונים, על מנת שאלה ישמשו כתגבורת. מרלבורו הגיע ללדנבורג, וחנה שם במשך שלושה ימים על מנת לתת מנוחה לפרשים שלו ולאפשר לתותחים ולחיילים הרגליים להדביק את הפער. ב-6 ביוני הוא הגיע לעיירה ויסלוך, דרומית להיידלברג, וביום המחרת פנה צבא הברית מהריין לכיוון הרי שוואביה והדנובה שמעבר להם. בשלב זה היעד של מרלבורו היה ברור מעל לכל ספק.
האסטרטגיה.
ב-10 ביוני נפגש הדוכס ממרלבורו בפעם הראשונה עם נשיא מועצת המלחמה האימפריאלית הנסיך אויגן ועוזרו הרוזן וראטיסלב, ליד הכפר מונדלשיים השוכן באמצע הדרך בין הדנובה לריין. ב-13 ביוני הצטרף אליהם בגְרוֹסהֵפָּאךְ מפקד השדה האימפריאלי, הנסיך לודוויג מבאדן. שלושת הגנרלים פיקדו על כח שמנה בסך הכל כ-110,000 חיילים. באחת מוועידותיהם הוחלט כי הנסיך אויגן יחזור עם 28,000 חיילים לקווי שטולהופן שעל הריין, על מנת לנסות לצפות את מהלכיהם של וילרואה וטאלאר, ולמנוע מהם לסייע לצבא הפרנקו-בווארי שעל הדנובה. במקביל לכך ישולבו כוחותיהם של מרלבורו ובאדן, שמנו כ-80,000 חיילים, לצורך הצעדה לכיוון הדנובה ואיתור כוחותיהם של אלקטור בוואריה ומרשל מרסין לפני שאלה יקבלו תגבורת.
וילרואה וטאלאר היו מודעים ליעד של מרלבורו, וב-13 ביוני נפגשו בלנדאו שבאלזס כדי לתכנן במהירות תוכנית פעולה להגנת בוואריה. אולם, בגלל המבנה הנוקשה של הפיקוד הצרפתי כל שינוי בתוכנית המקורית היה צריך להיות מאושר על ידי השלטון בוורסאי. אישורו של לואי ניתן ב-27 ביוני. לואי הורה לטאלאר לתגבר את מרסין ואלקטור בוואריה על גדות הדנובה לאחר שיעבור את היער השחור, וכי לרשותו יהיו 50 גדודים ו-50 אסקדרונים; וילרואה קיבל הוראה לרתק את צבאות הברית בקווי שטולהופן, ובמקרה שכוחות הברית ינועו לכיוון הדנובה לחבור למרשל טאלאר; גנרל דה קואני קיבל הוראה להגן על אלזס עם 8,000 חיילים שהועמדו לרשותו. ב-1 ביולי חצו 35,000 חייליו של טאלאר את הריין בפעם השנייה, ליד קהל, והחלו בהתקדמות.
במקביל נפגשו כוחותיהם של מרלבורו ובאדן בלאוצהיים, וחצו את 400 הקילומטרים בתוך חמישה שבועות. הודות ללוח זמנים מתוכנן היטב הוקטנו במידה רבה העייפות והשחיקה. בתגובה לתמרוניו של מרלבורו העבירו את 40,000 החיילים שלהם למחנה המבוצר בדילינגן שעל גדת הדנובה הצפונית, מאחר שהיו מודעים לנחיתותם המספרית. מרלבורו לא היה יכול לתקוף את דילינגן כיוון שהיה לו מחסור בתותחי מצור, לאחר שלא הצליח להביא אותם מארצות השפלה ובאדן לא הצליח לספקם בניגוד להבטחותיו הקודמות.
למרות זאת בעלות הברית היו זקוקות לבסיס מתאים לאספקה וחציית נהר. לפיכך, ב-2 ביולי הסתער מרלבורו על מבצר שלנברג בגבעות שמעל העיירה דונאוורת'. הרוזן ז'אן ד'ארקו נשלח עם 12,000 חיילים מהמחנה הפרנקו-בווארי על מנת להחזיק בעיירה ובגבעה, אך לאחר קרב עקוב מדם ואבדות רבות משני הצדדים נכנע המבצר, וזמן קצר לאחר מכן נכנעה דונאוורת'. האלקטור, שכעת ידע כי לא יוכל להגן על מיקומו בדילינגן, תפס עמדה מאחורי הביצורים החזקים של אאוגסבורג.
במקביל לכך אויגן היה מוטרד מהתקדמותו של טאלאר. הוא הבין כי כדי למנוע נחיתות מספרית על הדנובה עליו לנסות להדביק את טאלאר לפני שיגיע לשם, או לחבור במהירות למרלבורו. הוא הבין גם כי אם ייסוג מהריין לדנובה וילרואה עשוי לנוע דרומה על מנת לחבור לאלקטור בוואריה ולמרסין. הוא החליט להסתכן, ולאחר שהותיר 12,000 חיילים בקווי שטולהופן התקדם עם שאר הצבא שלו על מנת לעצור את טאלאר.
אויגן לא היה יכול לעכב באופן מהותי את התקדמותו של טאלאר, מאחר שהיו חסרים לו חיילים; למרות זאת התקדמותו של המרשל הצרפתי הייתה איטית מדי. כוחותיו של טאלאר התמודדו עם תנאים יותר קשים במסעם בהשוואה לחייליו של מרלבורו - רוב סוסי הפרשים שלו סבלו ממחלת גלנדרס, ומעברי ההרים היו קשים מדי עבור 2,000 קרונות האספקה. האיכרים הגרמנים המקומיים כעסו על מעבר הצבא הצרפתי בשטחם, והרגו לפחות מאות מחייליו עוד לפני שאלה התפנו מהיער השחור. בנוסף לכך הוא התעקש להטיל מצור על העיירה הקטנה וילינגן למשך שישה ימים (16 עד 22 ביולי), אך כשנודע לו על התקדמותו של אויגן נטש את תוכניתו.
ב-14 ביולי גילה אלקטור בוואריה, ששהה באאוגסבורג, כי טאלאר חוצה את היער השחור. חדשות אלה היו טובות מבחינתו, ועודדו אותו להמשיך במדיניות של אי נקיטת פעולה והמתנה נוספת לתגבורת. אולם, הימנעות זו מכניסה לקרב גרמה למרלבורו לנקוט במדיניות ביזה שנויה במחלוקת בבוואריה, ולשרוף בניינים ויבולים ברחבי האזורים העשירים המשתרעים דרומית לדנובה. לצעדים האלה היו שתי מטרות: הראשונה הייתה ללחוץ על אלקטור בוואריה להילחם או להיכנע לפני שטאלאר יגיע עם תגבורת, והשנייה הייתה להרוס את בוואריה כבסיס שממנו הצבא הצרפתי והצבא הבווארי יוכלו לתקוף את וינה, או לתקוף ולרדוף אחרי הדוכס לתוך פרנקוניה במקרה שהוא ייאלץ לסגת צפונה. הרס זה, ביחד עם המצור המתמשך על ריין (9 עד 16 ביולי), גרם לאויגן לומר . למרות זאת, מבחינה אסטרטגית מרלבורו הצליח למקם את כוחותיו העדיפים מבחינה מספרית בין הצבא הפרנקו-בווארי לווינה.
ההיערכות הסופית.
טאלאר הגיע לאולם עם 34,000 חיילים, וב-5 באוגוסט הצטרף לאלקטור בוואריה ומרשל מרסין באאוגסבורג, והביע את מורת רוחו מכך שאלקטור בוואריה פיזר את צבאו בתגובה לפשיטות שיזם מרלבורו באזור. באותו יום הגיע הנסיך אויגן להכשטאט, וכבר בלילה שלאחר הגעתו יצא כדי לפגוש את מרלבורו בשרובנהאוזן. מרלבורו ידע כי יש צורך בנקודת חצייה נוספת על הדנובה במקרה שדונאוורת' תיפול לידי האויב. ב-7 באוגוסט נפרד כוח בן 15,000 חיילים אימפריאליים בפיקודו של באדן (השאר יצאו יומיים לאחר מכן) מהכוח המרכזי של מרלבורו, על מנת להטיל מצור על העיר אינגולשטאדט, השוכנת במרחק של כ-30 קילומטרים במורד הזרם של הדנובה.
טאלאר ואלקטור בוואריה התלבטו בסוגיית היעד הבא שלהם, כיוון שכוחותיו של אויגן היו בהכשטאט ואלו של מרלבורו בריין שעל גדת הדנובה הדרומית. טאלאר העדיף להמתין ולא לתקוף, לחדש את האספקה ולאפשר למערכת הדנובה של מרלבורו להתקדם בצורה מגושמת בשבועות הקרים של הסתיו; לעומתו, האלקטור ומרסין רצו לנוע קדימה לאחר שקיבלו תגבור לכוחותיהם. המפקדים הצרפתיים והבוואריים הסכימו על תוכנית בסופו של דבר, והחליטו לתקוף את הכוח של אויגן, שהיה קטן יותר. ב-9 באוגוסט החלו הכוחות הפרנקו-בוואריים לחצות את גדת הדנובה הצפונית.
ב-10 באוגוסט הורה אויגן לשלוח בדחיפות שליח על מנת לדווח שהוא על סף תבוסה בדונאוורת'. באמצעות סדרת תמרונים טובים הצליח מרלבורו לרכז את כוחותיו בדונאוורת', וב-11 באוגוסט הושלמה החבירה בין שני המפקדים. באותו יום הפעיל טאלאר לחץ על נקודות החצייה של הנהר באזור דילינגן; ב-12 באוגוסט חנו הכוחות הפרנקו-בוואריים מאחורי הנהר נבל (Nebel) שבקרבת הכפר בלינדהיים (שנודע באנגליה כבלנהיים), על מישור הכשטאט. באותו יום שלחו מרלבורו ואויגן סיור לכיוון העמדות הצרפתיות מהצריח המחודד של כנסיית טאפפהיים, והעבירו את כוחותיהם המשולבים למינסטר, השוכנת במרחק 8 קילומטרים מהמחנה הצרפתי. כוח סיור צרפתי בפיקודו של המרקיז דה סילי התקדם כדי לבדוק את מצב האויב, אך נהדף על ידי חיילי הברית שנפרשו בעמדות כדי לכסות את שטח ההתקדמות האפשרי של הצבא הצרפתי, ועבדו במהירות כדי לבנות גשרים ארעיים מעל נחלי האזור ולשפר את הדרך המובילה מערבה להכשטאט. מרלבורו העביר קדימה במהירות שתי בריגדות בפיקודם של גנרל וילקס ובריגדיר ראו, על מנת להגן על המעבר הקרקעי הצר בין הדנובה לגבעת פוכסברג, ליד מעבר ההרים הצר שוונינגן.
צבאו של טאלאר מנה 56,000 חיילים ו-90 תותחים, וצבא הברית הגדולה מנה 52,000 חיילים ו-66 תותחים. קציני בעלות הברית היו מודעים לעליונות המספרית של יריביהם ולעמדות ההגנה החזקות שלהם, והתווכחו עם מרלבורו אודות הסיכונים שבמתקפה. הדוכס היה נחוש, ואמר לקציניו כי . מרלבורו ואויגן החליטו לסכן הכל, והסכימו לפתוח במתקפה כבר ביום המחרת.
הקרב.
תמרונים ראשונים.
שדה הקרב השתרע לאורך כ-6.4 קילומטרים. באגף הימני של הצבא הפרנקו-בווארי הייתה הדנובה, ובקצה האגף השמאלי גבעות האורנים של שווביה. נחל קטן, נבל, היה בצד הקדמי של הכוחות הצרפתיים. הצרפתים נחו בכפר בלנהיים, השוכן באזור שבו הנבל נשפך לדנובה. הכפר עצמו היה מוקף בגדרות, שיחים, גנים סגורים ואזורי מרעה. בין בלנהיים לאוברגלאוהיים, הכפר הבא, היו שדות חיטה שנקצרו והיו מתאימים לפרישת חיילים. הכפר שאחרי אוברגלאוהיים היה לוצינגן, ובין שניהם היה שטח של חפירים, סבכי עצים ואטדים, שהיו קשים למעבר עבור חיילים תוקפים.