המונח "תורה שבעל פה" נמצא לראשונה בספרות חז"ל, אך בעולם העתיק היה מקובל המונח "חוקים בלתי כתובים". תיאור של התורה שבעל פה נמצא בדברי פילון האלכסנדרוני:
התורה (דברים יז ח) מעניקה סמכות למורי התורה, ומכאן סמכותם של כל ההלכות שנקבעו על ידי חכמי ישראל לאורך הדורות. אך מלבד הכרעותיהם של החכמים, ישנו גם בסיס רחב שבא במסורת מדור לדור.
חוקרים מצביעים על סימנים לתושבע"פ בזמן הנביאים: "עקבות תושבע"פ בין בביאורים ובין בחוקים ומנהגים חדשים אנו מוצאים גם בנביאים ובכתובים".
כמו כן פרסם יהושע נויסנר מחקר על אי תלותה של התושבע"פ בתושב"כ מבחינת התוכן, מה שמעיד על התגבשות נפרדת של תורה שבעל פה, ולא רק כפרשנות מצטברת של תושב"כ.
סימנים לחוקי תושבע"פ אנו מוצאים בספרים החיצוניים, ובעדויות של היסטוריונים מהתקופה ההלניסטית. לעיתים יש עדויות או רמזים להלכות או מנהגים שונים מהמקובלים בתושבע"פ שלפנינו.
חלק גדול מההלכות נומק על ידי חז"ל בדרשות מיוחדות מן המקרא, שלגביהן התפתח פולמוס מחקרי, האם הן דרשות יוצרות או דרשות סומכות. כלומר, האם הדרשות יצרו את ההלכה שבאה מכוחן, או שבאו רק לסמוך הלכה קיימת.
החוקרים ניסו למצוא עקבות להלכות קדומות במשנה, המחקר החלוצי הוא "מבא המשנה" של הרב ד"ר דוד צבי הופמן, ובעקבותיו צעד יצחק אייזיק הלוי בספרו "דורות הראשונים". ביקורת על הנחות המחקר של הלוי העבירו חנוך אלבק, והרב יחיאל יעקב וינברג בספרו "שרידי אש".
ההנחה כי הרבה מיסודות ההלכה היו מקובלים ונוהגים בכל הדורות, נתקלת בתמיהה: כיצד אירע שחכמים נחלקו בכל כך הרבה מקרים, ואף בדברים הנוהגים באופן קבוע ומתמיד, מה שמוכיח לכאורה כי החוקים והמנהגים האלו לא נהגו בפועל. על הטענה הזו השיב רבי דוד ניטו בספרו כוזרי שני (ויכוח ג אות לג), כי המחלוקות האלו נוצרו כתוצאה של מנהגים שונים בקהילות שונות בגלות, והוויכוח בין החכמים היה איזה מנהג הוא הנכון. הרב אליהו דסלר השיב על כך בספרו מכתב מאליהו, כי היו מנהגים לא נכונים שהונהגו כתוצאה משיפוט לקוי של מנהיגים בלתי אחראיים, והמנהיגים שבדור אחר רצו לשנות בחזרה את ההלכה כפי הבנתם (מכתב מאליהו, ח"ד עמ' 56).
ענף בתורה שבעל פה הן ה"הלכות למשה מסיני" המפוזרות בתלמוד. כך למשל הצבע השחור של התפילין מנומק כ"הלכה למשה מסיני". הרמב"ם בהקדמה לפירוש המשניות מונה רשימת חלקית של "הלכות למשה מסיני", וטוען שאי אפשר שתהיה בהן מחלוקת, כיוון שהם נמסרו במסורת באופן דייקני. לעומתו, הרב יאיר חיים בכרך בספרו חוות יאיר, מראה שכמעט ואין "הלכה למשה מסיני" שאין בה מחלוקת. מוסכם שיש הלכות המנויות כ"הלכה למשה מסיני", אבל אין הכוונה ליחוס ההלכה לסיני, כפשוטו של הביטוי, אלא למנהגים עתיקים מאוד (פירוש הרא"ש למקואות א, ועוד).
הגישה הביקורתית.
הגישה הביקורתית לתורה שבעל פה, יסודה בתקופת חכמת ישראל. נחמן קרוכמל בספרו "מורה נבוכי הזמן" הציע תפיסה התפתחותית לתושבע"פ, שמקובל לראותה כתפיסה הגליאנית. אם כי יש מערערים על הזהות בין תורות רנ"ק לתורות הגל. הוא אף קבע (בעקבות בעל "חוות יאיר" ואחרים) שהמונח "הלכה למשה מסיני" אינו מציין הלכות שמקורן בסיני אלא הלכות קדומות ומקובלות שאין יודעים מי אמרן (ראו: נחמן קרוכמל, מורה נבוכי הזמן, ערך: יהוידע עמיר, ירושלים, תשע"א, שער יג). זכריה פרנקל בספרו "דרכי המשנה" פיתח עמדה מקפת על התפתחות ההלכה כשלהשקפתו הלכות שונות יסודן באופי החכמים שאמרום. בעניין "הלכה למשה מסיני" הלך בעקבות קרוכמל (בלא לציין ממי לקח עמדה זו) ונתן בכך פרסום רב לעמדה זו, שעוררה פולמוס נרחב. אברהם גייגר חקר את שיטתם של הצדוקים, וגילה, לטענתו, יסודות שלה גם בספרות המסורתית כדוגמת התרגומים, וגם בספרות החיצונית. גייגר השתמש במחקרו זה למינוף הלכי הרוח שהיוו בהמשך את התנועה הרפורמית.
ככלל הגישה הביקורתית אינה מקבלת את ההנחה שמסורת באמת שימרה את הידע והפרשנות האותנטיים לגבי התורה שבכתב, אלא כמורכבת גם משחזורים מאוחרים לפי הבנתם של חז"ל ותנאי חייהם.
ממצאים ארכאולוגיים הקשורים במסורת.
לעיתים, משקפים ממצאים ארכאולוגיים את שמירת המסורת או אי שמירת המסורת, במקומות שונים ובתקופות שונות. אחת ההבחנות הארכאולוגיות לשמירת המסורת בקרב הישראלים, היא היעדרם של פסלים. בחפירות תל חצור נמצאו פסלים כרותי ראש שהושלכו אל שכבת השריפה של העיר. והיעדר ציור ופיסול בכלל הוא מאפיין של תקופת הברזל, תקופה המקבילה לתקופת ההתנחלות ולתקופת בית ראשון על פי המקרא. בתקופה ההלניסטית מודגשת התופעה הזו על ידי היסטוריונים יווניים ורומאים, שביהודה אין ציור ופיסול.
בנוסף, בערים ובשכבות של כנענים ופלשתים ישנו ריכוז גבוה של עצמות חזיר (כ-1.5%) ואילו באתרים ובשכבות המיוחסים לישראלים יש ריכוז נמוך מאוד של עצמות חזיר (עד 0.1%). גם ריבוי כלי האבן בתקופות בהם התמעט השימוש בכלים אלו באזורים מקבילים מחוץ לישראל, רומז לקיום דיני הטהרה שגרמו להעדפת כלי אבן שאינם נטמאים. כך גם נוהגי הקבורה משקפים מספר דינים שנאמרו בחז"ל, כך גם מבני המקוואות שנמצאו.
ממצאים אפיגראפים מלמדים אותנו אף הם על נוהגי המסורת באותם ימים. בשנת 1960 התגלה המכתב ממצד חשביהו, ככל הנראה מתקופת יאשיהו, ובה כתוב כי העבודה בשדה הופסקה "לפני שבת" (יש לציין כי הפרשנות המקשרת למנהג השבת שנויה במחלוקת). באיגרת מתוך מכתבי יב כתוב "שלחו לי אימתי תעשו הפסח", משאלה זו יש ללמוד גם כי הפסח היה תלוי בקידוש החודש או עיבור השנה על ידי בית הדין.
על שמירת ביטול מלאכה בראש חודש (כעדות עמוס ועוד כתובים) מעידה כתובת מערד, המצווה את מפקד המצודה לשלם שכר בראשון לעשירי, אך לכתוב את ביצוע הפעולה לפניו רק בשני לעשירי, לדעתו של שמואל אפרים ליונשטם הסיבה לכך היא מנהג ביטול מלאכה בראש חודש. זכר לעקירת הבעל בימי יהוא רואים חוקרים בעובדה כי בחרסי שומרון אנו מוצאים שמות המורכבים מן השם בעל, ואילו בחרסי לכיש כבר אין זכר לשמות כאלו וכן גם בתעודות יב לא נמצא שם שכזה.
עם זאת, מממצאים אחרים אנו למדים על ריבוי הדעות באותה תקופה, ועל כך שלא הייתה מסורת אחידה כפי שניתן היה להתרשם מספרות חז"ל. תפילין מתקופת בר כוכבא מראים כי היו נוהגים שונים לסידור הפרשיות, חלקם בניגוד מוחלט למסורת שיש בידינו כיום. חיבורים רבים שהיו חשובים בתקופת בית שני לא הועברו אלינו במסורת, כך ספר בן סירא שעל אף שיושבי מצדה נהגו בו כחלק מכתבי הקודש וכך הוא נחשב בתרגום השבעים וככל הנראה נחשב כך גם בקרב אמוראי בבל והגאונים, לא השתמר כיום ונכחד עד שנתגלה בחפירות מצדה. כך גם מספר מזמורי תהילים שנמצאו במגילות מדבר יהודה ושחלקם השתמר בנוסח תרגום השבעים, אולם לא השתמר בנוסח המסורה. כמו כן זרמים חשובים מתקופת בית שני שהתנגדו לפרושים נוהגם נשכח מלב ולא הועברו במסורת, כך לגבי הצדוקים, וכך גם לגבי האיסיים. כשאודות האחרונים התגלה לאחרונה במגילות מדבר יהודה מידע רב, כמו לוח שנה השונה מלוח השנה שביהדות כיום, חגים נוספים שלא נחגגו על ידי הפרושים ושלא הועברו הלאה במסורת היהודית ועוד.
המסורת כמרכיב באמונה.
ויכוחים היסטוריים על המסורת.
בתקופות שונות לאורך ההיסטוריה היהודית התנהלו ויכוחים בין קבוצות שונות בעם ישראל אודות המסורת. המפורסמת שבהם היא המחלוקת בין הפרושים לצדוקים בתקופת הבית השני. אך בנוסף לאותה מחלוקת היו כתות עצמאיות רבות, שעמהן התנהלו ויכוחים וחילוקי דעות באשר למסורת ולערכה.
אחת הקבוצות החשובות, הקיימת עד ימינו, היא היהדות הקראית, הדבקה במקרא ואינה מקבלת את פירושי התורה שבעל-פה שבמסורת הרבנית. הקראים טוענים לרצף מסורתי היסטורי. יש חוקרים המוצאים את שורשיהם כבר אצל הכהנים בני צדוק; אם כי הקבוצה הקראית הראשונה עליה יש מקורות מוסמכים היא הענניים (על שם מנהיגם, ענן בן דוד הנשיא). הקראות מילאה תפקיד חשוב בהתפתחות המסורה והניקוד העברי, בחקר השפה העברית ובפרשנות המקרא.
בין הכתות הפורשות הידועות לנו: הביתוסים, כת מדבר יהודה. אף השומרונים המגדירים עצמם כ"ישראלים" (לא צאצאי ממלכת יהודה, אולם צאצאים של שבט אפרים ומנשה המקראיים) מקיימים בידיהם מסורת משלהם ביחס לנוסח התורה, האלפבית השומרוני שהוא נכתב בו והדרך לקיום מצוותיו.
ישנה גם את מסורת "ביתא ישראל" (יהודי אתיופיה), מסורת קדומה מאוד ועתיקת יומין שנשמרה בקפדנות החל מתקופת בית המקדש הראשון במשך 2500 שנה, יהודי אתיופיה נוהגים לפי הלכות בית המקדש הראשון, ושומרים את מסורתם אלפי שנים גם במחיר חיי אדם (לפי מסורת ביתא ישראל "פיקוח נפש" אינו דוחה את ההלכה). הטענה המקובלת למוצאם של יהודי אתיופיה על אנתרופולגים והרבנות (חז"ל), היא שיהודי אתיופיה הם משבט יהודה או משבט דן שהוגלה בתקופת בית המקדש הראשון לכוש, והקים ממלכה יהודית באתיופיה. "ביתא ישראל" השפיעו רבות על התרבות האתיופית ועל אופייה הדתי במשך אלפי שנים (הנצרות האתיופית בעלת סממנים יהודים רבים בגלל השפעתה מביתא ישראל). בעקבות הופעת הנצרות התרחשו מלחמות רבות בהם נצחו ביתא ישראל ושמרו על השלטון למרות התנצרות המונית (חלק מהמלכים התנצרו), המלכה יהודית ששלטה בשנת 858 הייתה הצאצאית האחרונה של שושלת הגדעונים (שושלת המלוכה של ביתא ישראל) שלחמה ביד קשה נגד הנצרות באתיופיה, השושלת שלטה סה"כ 1302 שנים עד לתבוסתה בשנת 1627. לאחר שאתיופיה הפכה לנוצרית נושלו ביתא ישראל מאדמותיהם וכונו "פאלשים" - זרים, רובם בחרו לקיים את מסורתם ההלכתית בכפרים יהודיים מנותקים מהעיר והשפעת המיסיון.
המסורת ביהדות ימינו.