האיחוד האירופי אינו מטיל מיסים ישירים על תושבי אירופה ומקורות המימון של התקציב מגיעים ממקורות לאומיים.
עם זאת, עם הרחבת האיחוד ושאלות העמקת האינטגרציה נשמעים יותר קולות הקוראים להחלת מס ישיר באירופה כדי להגדיל בצורה משמעותית את תקציב האיחוד. המצדדים באפשרות זו טוענים כי הגדלת התקציב ממקור של מס ישיר תביא להגברת האינטגרציה האירופית בכך שתחזק את מוסדות האיחוד ויביא למעורבות רבה יותר של אזרחי אירופה בתהליכי קבלת ההחלטות של האיחוד. כמו כן, מבחינה טכנית מס ישיר הוא אפשרות ריאלית וניתן כבר להחיל מיסים ישירים מסוימים כגון מס על אנרגיה, מיסים על העברות כספיות ומיסים על הכנסות תאגידים.
אולם, רוב מדינות האיחוד ואזרחיהן מתנגדים להחלת מס ישיר באירופה וטוענים כי אין להפריז ביתרונות של הכנסות מצד מיסים ישירים. ראשית, אין ביכולתו של מס כזה לפתור את בעיית האיזון בין תרומת המדינות לאיחוד לבין הרווח שהן מקבלות. יתרה מזאת, ייתכן והיא אף תחריף אותה שכן מיסים ישירים יגבו בעיקר מהאוכלוסייה העשירה ויינתנו לחזק את האוכלוסיות הנחשלות יותר. שנית, המתנגדים למס ישיר טוענים כי מבחינה פוליטית אין לאיחוד האירופי סמכות לגיטימית לגבות מס ישיר וכי החלת מס כזה תפגע בתהליך האינטגרציה ובחיזוק מוסדות האיחוד שכן היא תגרור אנטגוניזם והתנגדות רבה מצד אזרחי אירופה.
השעיית חוסר האמון
ולדימיר בוקובסקי
ולדימיר בוקובסקי (ברוסית: Владимир Буковский; 30 בדצמבר 1942 - 27 באוקטובר 2019) היה דיסידנט סובייטי, שישב בכלא הסובייטי מספר פעמים עד שבשנת 1976 במסגרת עסקת חליפין הוחלף בקומוניסט צ'יליאני.
שנותיו הראשונות.
ולדימיר בוקובסקי נולד בעיירה בבשקיריה למשפחת סופר ועיתונאי. בתקופה זו המשפחה פונתה ממוסקבה בעקבות התקרבות הנאצים לעיר. תוך מספר שנים המשפחה חזרה למוסקבה. בשנת 1959 בוקובסקי סולק מבית הספר בעקבות עריכת עיתון עצמאי. הוא המשיך את לימודיו בבית ספר ערב.
פעילות אנטי סובייטית.
בשנת 1960 בוקובסקי ביחד עם יורי גלנסקוב, אדוארד קוזנצוב ואישים נוספים היה בין מארגני מפגשי נוער ליד פסל מאיאקובסקי במוסקבה. לאחר מעצר הפעילים בביתו של בוקובסקי בוצע שם חיפוש ונמצא מאמר על הצורך ברפורמה בקומסומול. באותה תקופה היה בוקובסקי סטודנט באוניברסיטת מוסקבה. הוא לא קיבל אישור לגשת לבחינות ובסוף 1961 סולק מלימודים.
טיפול פסיכיאטרי כפוי.
בשנת 1963 בוקובסקי נעצר בפעם הראשונה. העילה למעצר הייתה ניסיון להפיץ ספר של הקומוניסט יוגוסלבי מילובן דג'ילאס שהיה אסור להפצה בברית המועצות. בוקובסקי נשלח לקורס טיפול לבית חולים הפסיכיאטרי המיוחד בלנינגרד. בהיותו בבית החולים הוא הכיר את פיוטר גריגורנקו שגם נשלח לטיפול פסיכיאטרי כפוי. בוקובסקי שוחרר בפברואר 1965.
בדצמבר 1965 בוקובסקי נעצר בפעם השנייה הפעם לאור ארגון הפגנות תמיכה באנדריי סיניאבסקי וביולי דניאל. הוא נשלח לבית חולים פסיכיאטרי בפעם השנייה ושוחרר כעבור חצי שנה.
מעצר 1967.
בשנת 1967 בוקובסקי נעצר לאחר ארגון הפגנה נגד מעצר של אלכסנדר גינזבורג ויורי גלנסקוב. הפעם הוא הוכר ככשיר למשפט שהחל ב-30 באוגוסט 1967. במהלך המשפט כפר בוקובסקי באשמה ואף נשא נאום תקיף נגד השלטון. הוא נשפט ל-3 שנות מאסר בעוון השתתפות בהפרות סדר. לאחר ריצוי העונש במחנה פרם-36, חזר בוקובסקי למוסקבה ונהפך לאחד הדיסידנטים המובילים. במהלך שנת 1970 נתן בוקובסקי מספר ראיונות לכתבים מערביים על שימוש בפסיכיאטריה כפויה בברית המועצות. הוא קיבל אזהרה רשמית מהשלטונות שאם לא יפסיק בפעילותו הוא ייעצר. למרות זאת, בתחילת 1971 פרסם בוקובסקי מכתב גלוי לפסיכיאטרים מערביים בהקשר לשימוש בטיפול כפוי כלפי מתנגדי השלטון בברית המועצות.
מעצר 1971.
במרץ 1971 בוקובסקי נעצר בפעם הרביעית. זמן קצר לפני מעצרו פורסם מאמר בעיתון פראבדה בו הוא תואר כמפר סדר שפועל נגד השלטון. המשפט החל במוסקבה ב-5 בינואר 1972 והנאשם נשפט ל-2 שנים מאסר בכלא ו-5 שנות גלות. במהלך ריצוי העונש, הוא הכיר פסיכיאטר בשם סמיון גלוזמן ויחד הם כתבו ספר הנקרא "מדריך בפסיכיאטריה למתנגדי השלטון" בו הוסבר איך לנהוג כדי שהשלטונות לא יוכלו להאשים את מתנגדי לשלטון באי-שפיות. במקביל מתנגדי השלטון ופעילי זכויות האדם במערב המשיכו בפעולות לשחרורו. ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הכיר בו כאסיר מצפון.
פעילות לאחר שחרורו.
בשנת 1976 בוקובסקי הוחלף בקומוניסט צ'יליאני והוגלה לשווייץ. תוך זמן קצר הוא התקבל אצל ג'ימי קרטר ועבר להתגורר בבריטניה. בוקובסקי קיבל תואר בביולוגיה מאוניברסיטת קיימברידג', עסק בתחום חקר המוח וכתב מספר ספרים על פעילותו. בוקובסקי המשיך בפעילות פוליטית. הוא תמך באי-השתתפות מדינות באולימפיאדת מוסקבה ופעל בגנות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. בשנת 1983 ביחד עם אדוארד קוזנצוב וולדימיר מקסימוב הוא השתתף בארגון "אינטרנציונל ההתנגדות".
לאחר קריסת ברית המועצות.
בשנת 1992 בוקובסקי ביקר במוסקבה לראשונה לאחר גירושו. בהזמנת השלטונות הוא היה עד-מומחה במשפט של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. במהלך ההכנה למשפט, בוקובסקי קיבל גישה לארכיונים סגורים; חלק מהמסמכים הוא סרק ופרסם בספרו. בשנת 1997 פג תוקף דרכונו הרוסי ובוקובסקי סירב לחדשו. לאור כך הוא לא היה יכול יותר להגיע לרוסיה. בוקובסקי חידש את דרכונו רק בשנת 2007.
בשנת 2002 הגיע לקיימברידג' לפגישה עם בוקובסקי בוריס נמצוב והם דנו בארגון אופוזיציה לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין. בוקובסקי היה בדעה שאם פוטין יישאר בשלטון, אין סיכוי להמשך קיום דמוקרטיה ברוסיה. בשנת 2007 הוצע לבוקובסקי להיות מועמד לנשיא רוסיה והוא הסכים מייד. נאספו כל המסמכים הנדרשים ולוועדת הבחירות הוגשה בקשה רשמית. ועדת הבחירות סירבה לאשר את מועמדותו בטענה שבוקובסקי מתגורר מחוץ לגבולות המדינה.
בשנת 2010 בוקובסקי חתם על פנייה לאזרחי רוסיה "פוטין צריך ללכת".
בתרבות.
ב-1977 הועלתה בלונדון ההצגה "מי דואג לילד" שכתב טום סטופארד והלחין אנדרה פרווין. ההצגה המתרחשת בבית חולים פסיכיאטרי בברית המועצות, מוקדשת לבוקובסקי ולוויקטור פיינברג.
יוסף ברנרד בורמן
יוסף (ג'ו) ברנרד בּוֹרמן (Joseph B. Borman; 3 ביולי 1929 – 21 בפברואר 2016) היה רופא וחוקר ישראלי בתחום כירורגיית לב-חזה, פרופסור בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, מחלוצי ניתוחי הלב הפתוח והשתלות הלב בישראל. ניהל במשך 22 שנה את מחלקת ניתוחי לב וחזה במרכז הרפואי הדסה, ייסד את המכון לחקר כירורגיית הלב במרכז הרפואי הדסה ועמד בראשו, והקים את מחלקת ניתוחי הלב בבית החולים ביקור חולים. מורם וחונכם של רבים ממנתחי הלב הבכירים בישראל. מחקריו ועבודותיו הקליניות זכו להכרה בינלאומית רחבה, והוא כיהן כנשיא האגודה הבינלאומית של מנתחי לב-חזה.
ביוגרפיה.
בורמן נולד בקרוגרסדורפ שבדרום אפריקה להורים שהיגרו מלטביה. הוא קיבל חינוך ציוני, ובנעוריו היה חניך ומדריך בתנועת הבונים. ב-1946 נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג וסיים את לימודיו ב-1951. כבוגר מצטיין התקבל לתקופת סטאז' במחלקות הפרופסוריות המובחרות של בית החולים האוניברסיטאי ביוהנסבורג, ושם עבד עד סוף 1952. לאחר תקופת הסטאז' קיבל משרת מרצה במחלקה לאנטומיה ועסק בהוראת סטודנטים לרפואה.
ב-1954 יצא להשתלמות בבריטניה, ובמשך 4 שנים התמחה בכירורגיה כללית במרכזים רפואיים בלונדון ובברמינגהאם. ב-1956, לאחר שעמד בהצלחה בבחינות הנדרשות, קיבל את תואר "עמית הקולג' המלכותי למנתחים" (Fellow of The Royal College of Surgeons) . בלונדון הכיר את רות ליכטר, ילידת חיפה, והשניים נישאו ב-1957.
ניתוחי לב פתוח.
ב-1958 עלה לישראל והצטרף לצוות מחלקת כירורגיית חזה בבית החולים האוניברסיטאי של הדסה בירושלים, תחת הנהלתו של פרופסור חנוך מילויצקי. באותה עת היה תחום ניתוחי הלב בישראל בחיתוליו, ובוצעו רק ניתוחי לב סגור שנתנו פתרון חלקי ומוגבל לכמות ההולכת וגדלה של חולים במחלות לב ובמומי לב מולדים. על כן, בעידודו של פרופ' מילויצקי יצא ב-1962 להשתלמות אצל פרופ' ג'רום הרולד קיי בבית החולים סנט וינסנט בלוס אנג'לס, מחלוצי ניתוחי לב פתוח בארצות הברית. במשך שנתיים למד את התחום לצידו של פרופ' קיי, והתמחה בו.
ב-1964 שב לישראל להקמת מערך ניתוחי לב פתוח בבית החולים הדסה, והיה לחלוץ בענף כירורגי זה בישראל. מאז עסק בורמן בפיתוח כירורגיית הלב, וביסס בארץ רבים מן החידושים בתחום, ביניהם ניתוחי החלפת מסתמי לב, ניתוחי מעקפים ועוד. לאורך שנות עבודתו רכש לעצמו שם של מומחה עולמי בתחום ניתוחי החלפת מסתמים בילדים.
אקדמיה ומחקר.
ב-1969 מונה לפרופסור חבר בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1970 מונה למנהל היחידה לכירורגיית לב במרכז הרפואי הדסה בירושלים. ב-1974 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין ומונה למנהל מחלקת כירורגיית לב וחזה במרכז הרפואי הדסה. ב-1982 ייסד במרכז הרפואי הדסה בעין כרם את המכון לחקר כירורגיית הלב ע"ש יוסף לוננפלד, בו שימש מנהל ויושב-ראש.