גם שהסתיימו המלחמות נגד נדונגו וקונגו, הפורטוגזים לא ויתרו לחלוטין על השאיפות שלהם להתיישב בדרום מערב אפריקה. המושבה בנגואלה הוקמה כבר בשנת 1617, אבל לא הפכה למעצמה צבאית כמו אנגולה. החל משנות ה-80 של המאה ה-17, הפורטוגזים הפנו את כוחם לביסוס השלטון שלהם באזור הזה. הם גם החלו להיות מעורבים בפוליטיקה הפנימית של ממלכות האוֹבִימבּוּנדוּ שבמרכז אנגולה, ולאורך 100 השנים הבאות הם הצליחו להפוך כמה מהן למדינות חסות. עם זאת, המדינות האלה לא הפכו לספקיות עבדים, והתועלת הכלכלית שהייתה לפורטוגל מהן הייתה נמוכה.
התבססות המושבה.
במהלך המאה ה-18 הפורטוגזים השקיעו מאמצים כדי למנוע סחר בעבדים עם ההולנדים, האנגלים והצרפתים שהתיישבו בקונגו ובלואנגו הצפוניות. למטרה זאת, הם הקימו מבצרים באֶנקוֹגֶ'ה ובקִינְקוֹלוֹ ובשנת 1783 הם ניסו, אך לא הצליחו, לכבוש את קבינדה.
במקביל, הפורטוגזים ניסו לפתח את המסחר עם הממלכות שבמזרח. מָטָאמְבָּה וקָסָנגֶ'ה מנעו את הכניסה של סוחרים פורטוגזים לשטח שלהן, אך ממלכה שהייתה חזקה מהן, לוּנדָה, הייתה ביחסים דיפלומטיים עם פורטוגל.
המושבה בבנגואלה גם המשיכה במאמצים להרחיב את השפעה שלה. בשנות ה-70 של המאה ה-18 היא התערבה במלחמת מְבָּאִילוּנְדוּ, ובעקבות זה הגיעה להסכמים עם כמה מהממלכות שבסביבתה, שאפשרו לסוחרים הפורטוגזים להסתובב בחופשיות בשטח שלהן.
ב-1855 פורטוגל התערבה במלחמת אזרחים שפרצה בקונגו, וסייעה לפדרו החמישי לתפוס את השלטון. ב-1888, אחרי למעלה מ-30 שנות שלטון, פדרו החמישי הסכים לקבל את חסותה של פורטוגל, מתוך תקווה שפורטוגל תסייע לו להטיל את מרותו של המשטר המלוכני בכל שטחה של קונגו.
המאה ה-19 הייתה המאה שבמהלכה הפכה אנגולה ליצואנית העבדים המרכזית ביבשת. עבדים נשלחו לא רק למושבותיה של פורטוגל כמו ברזיל וסאו טומה ופרינסיפה, אלא גם למדינות רבות באמריקה, ובהן ארצות הברית.
עיצוב גבולותיה של אנגולה.
עיצובם הפורמלי של גבולות אנגולה החל בשנות ה-80 של המאה ה-19, במסגרת המרוץ לאפריקה, שבו התעצמה הקולוניזציה האירופית באפריקה.
ב-1884 הסכימה לראשונה בריטניה להכיר בשליטתה של פורטוגל על שתי גדותיו של נהר הקונגו התחתון. ההסכם נתקל בהתנגדות מצד גרמניה ואף בבריטניה עצמה, ובסופו של דבר לא אושרר. בוועידת ברלין הושגו הבנות עם גרמניה, צרפת ומדינת קונגו החופשית, ממלכתו הפרטית של לאופולד השני, מלך הבלגים. כל גבולותיה של אנגולה הוסדרו בהבנות אלה, למעט הגבול הדרום-מזרחי עם המושבה הבריטית רודזיה. גבול זה נקבע בתחילה בהסכם עם בריטניה ב-1891 ובסופו של דבר לאחר בוררות של מלך איטליה ב-1905.
קביעת הגבולות על ידי המעצמות האירופיות, תוך התעלמות מהכוחות המקומיים, אפשרה את שליטתה של פורטוגל גם בחלקים מזרחיים יותר של אנגולה, בהם לא שלטה קודם לכן. הגעתם לאזורים אלה, אפשרה את המשך סחר העבדים גם במהלך המאה ה-20, אף שבאופן רשמי פורטוגל אסרה על כך. על רקע זה, נהרגו ב-1904 למעלה מ-300 בני אדם כאשר שיירה פורטוגזית הותקפה על ידי בני שבט הקוּנָהָאמָה, שהושפעו מהתקוממויות נגד הגרמנים בנמיביה הסמוכה.
בנוסף לסחר בעבדים, השתמשו הפורטוגזים בכוח העבודה המקומי לעבודות כפייה בחקלאות, כרייה והקמת תשתיות.
תחילת מלחמה בשלטון הפורטוגלי.
בשנת 1951 הפכה המושבה הפורטוגזית של אנגולה למחוז מעבר לים של פורטוגל. בסוף שנות ה-50 החלו החזית הלאומית לשחרור אנגולה (FNLA) והתנועה העממית לשחרור אנגולה (MPLA) לארגן אסטרטגיות ותוכניות פעולה להילחם בשלטון הפורטוגזי ובמערכת שהשפיעה על רבים מילידי העם האפריקני מהאזורים הכפריים, שהועברו מבתיהם ונאלצו לבצע עבודת חובה, כמעט תמיד עבודת פרך. מלחמת גרילה מאורגנת החלה ב-1961, באותה שנה שבה התקבל חוק לשיפור תנאי העבודה של כוח העבודה המקומי הבלתי מיומן, שדרש יותר זכויות. בשנת 1961, ממשלת פורטוגל אכן ביטלה מספר הוראות חוקיות בסיסיות אשר הפלו אנשים שחורים, כמו ה-Estatuto do Indigenato (צו-חוק 43: 893 מ-6 בספטמבר 1961). עם זאת, הסכסוך, המכונה "המלחמה הקולוניאלית" או "מלחמת השחרור", פרץ בצפון השטח כאשר מורדי UPA שבסיסם ברפובליקה של קונגו טבחו באזרחים לבנים ושחורים כאחד בהתקפות פתע באזורים הכפריים. לאחר ביקור באו"ם, הולדן רוברטו (באנגלית: Holden Roberto) - מנהיג מורדי UPA (ארגון גרילה שהיה נגד פורטוגל), חזר לקינשאסה וארגן חיילים חמושים מקונגו.
הולדן רוברטו פתח בפלישה לאנגולה ב-15 במרץ 1961, והוביל בין 4,000 ל-5,000 חיילים חמושים. כוחותיו לקחו חוות, מאחזים ממשלתיים ומרכזי מסחר, והרגו את כל מי שנתקלו בהם. לפחות 1,000 לבנים ומספר לא ידוע של שחורים נהרגו. בהתייחסו לפלישה, אמר רוברטו, "הפעם העבדים לא נרתעו. הם טבחו בכל" הצבא באנגולה הורכב מכ-6,500 איש: 5,000 אפריקאים שחורים ו-1,500 אירופאים לבנים שנשלחו מפורטוגל. לאחר אירועים אלה שלחה ממשלת פורטוגל, תחת משטר אסטדו נובו (שהיה המשטר הדיקטטורי של אנטוניו דה אוליביירה סלזאר (בפורטוגזית: António de Oliveira Salazar) ואחר כך מרסלו קאיטנו), אלפי חיילים מאירופה לבצע פעולות סיכול ולוחמה בטרור. בשנת 1963 הקים הולדן רוברטו את הממשלה המהפכנית של אנגולה בגלות (בפורטוגזית: Governo revolucionário de Angola no exílio, GRAE) בקינשאסה בניסיון לתבוע ייצוג בינלאומי של הכוחות הנלחמים בשלטון הפורטוגזי באנגולה. האיחוד הלאומי לעצמאות מוחלטת של אנגולה (UNITA) החל גם הוא בפעולות גרילה בעד עצמאות בשנת 1966. למרות העליונות הצבאית הכוללת של הצבא הפורטוגזי בזירה האנגולית, תנועות הגרילה לעצמאות מעולם לא הובסו לחלוטין. עם זאת, עד 1972, לאחר ה-Frente Leste, מערכה צבאית מוצלחת במזרח אנגולה, שהושלמה על ידי מדיניות "הלבבות והמוחות הפרגמטית" (מאנגלית: pragmatic hearts and minds policy), הסכסוך הצבאי באנגולה בעיקרון נוצח על ידי הפורטוגזים.
מ-1966 עד 1970, התנועה העממית לשחרור אנגולה (MPLA), שהייתה תנועת גרילה הרחיבה את פעולות המרד שהוגבלו בעבר למזרח אנגולה. אזור כפרי עצום זה היה רחוק מהמרכזים העירוניים העיקריים וקרוב למדינות זרות שבהן יכלו כוחות הגרילה לתפוס מחסה. עד 1970, כוחות הגרילה המשולבים של MPLA ו-UNITA בחזית המזרחית הצליחו ללחוץ על הFAP (הכוחות החמושים של פורטוגל, מאנגלית: Portuguese Armed Forces) באזור עד כדי כך שכוחות הגרילה הצליחו לחצות את נהר הקואנזה ויכלו לאיים על שטחה של בי (Bié), שכללה מרכז עירוני חשוב בעיירה החקלאית, המסחרית והתעשייתית סילבה פורטו. ב-1970 החליטה תנועת הגרילה לתגבר את החזית המזרחית על ידי העברת כוחות וחימוש מהצפון למזרח.
מבצע בחזית המזרחית.
ב-1971, ה-FAP החל במערכה צבאית מוצלחת נגד ההתקוממות שגירשה את שלוש תנועות הגרילה שפעלו במזרח אל מעבר לגבולות אנגולה. במבצעי הגרילה שהתרחשו בתקופה, מתו מאות חיילים, שהשאירו מאחור טונות של ציוד, ואלה שנשארו בחיים ברחו בצורה כאוטית למדינות שכנות או במקרים מסוימים, הצטרפו או נכנעו לפורטוגזים.
על מנת לרכוש את אמון האוכלוסיות הכפריות המקומיות, וליצור תנאים להתיישבות הקבועה באזור, הרשויות בפורטוגל ארגנו מסעות חיסונים מסיביים, בדיקות רפואיות, תשתיות מים, תברואה ותשתית מזון כדרך לתרום יותר להתפתחות הכלכלית והחברתית של האנשים ולנתק את האוכלוסייה מלוחמי הגרילה והשפעתם. ב-31 בדצמבר 1972. תוכנית הפיתוח של המזרח (Plano de Desenvolvimento do Leste) כללה בשלב הראשון שלה 466 מפעלי פיתוח (150 הושלמו ו-316 נבנו). 19 מרכזי בריאות נבנו ו-26 היו בתהליכי בנייה. 51 בתי ספר חדשים פעלו ו-82 היו בתהליכי בנייה.
מדינה מאוחדת.
ביוני 1972 אישרה האספה הלאומית של פורטוגל (מאנגלית: Portuguese National Assembly) גרסה חדשה של גוף החוקים שלה על שטחים מעבר לים, על מנת להעניק לשטחי אפריקה שמעבר לים אוטונומיה פוליטית רחבה יותר ולהפחית את ההתנגדות הגוברת הן מבפנים והן מחו"ל. היא שינתה את מעמדה של אנגולה "ממחוז מעבר לים" ל"מדינה אוטונומית" בעלת סמכות על כמה ענייני פנים, בעוד שפורטוגל הייתה אמורה לשמור על אחריות על ההגנה ויחסי החוץ. עם זאת, הכוונה לא הייתה בשום פנים ואופן להעניק עצמאות לאנגולה, אלא הייתה "לכבוש את ליבם ואת מוחותיהם" (מאנגלית: win the hearts and minds) של האנגוליים, ולשכנע אותם להישאר לצמיתות חלק ממדינת פורטוגל הבין-יבשתית. שינוי השם של אנגולה (כמו מוזמביק) בנובמבר 1972 (בפועל ב-1 בינואר 1973) ל"אסטדו" (מדינה) היה חלק ממאמץ לכאורה לתת לאימפריה הפורטוגזית מעין מבנה פדרלי, המקנה מידה מסוימת של אוטונומיה ל"מדינות". למעשה, השינויים המבניים והגידול באוטונומיה היו מוגבלים ביותר. ממשלת "מדינת אנגולה" הייתה זהה לממשלת המחוז הישנה, למעט כמה שינויים קוסמטיים בכוח אדם ובתארים. כמו בפורטוגל עצמה, ממשלת "מדינת אנגולה" הורכבה כולה מאנשים המיושרים עם הדעות של המוסד של משטר אסטדו נובו. בזמן שהשינויים הללו התרחשו, כמה גרעיני גרילה נשארו פעילים בתוך השטח, והמשיכו במערכה מחוץ לאנגולה נגד השלטון הפורטוגזי.
מהפכת הציפורנים ועצמאות.