המונדיאל של 2010 היה אירוע הספורט הראשון ששודר באופן מלא ב-HD. במסגרת בדיקות ההכנה, הגיע למסקנה מנהל אגף ההנדסה בערוץ 1, משה מושקוביץ, כי הפתרון הפשוט והזול ביותר הוא לחבר ניידת שידור HD שתשמש כחדר בקרה וחדר שידור. על כן, הוצא מכרז, אליו ניגשו שתי חברות: "מזמור הפקות", בעלת ניידת HD היחידה בארץ באותה עת, וחברה מחו"ל שהציעה ניידת טורקית, שבחינה שלה בערוץ הראשון כללה נסיעה לטורקיה. לבסוף הניידת הטורקית ירדה מהפרק בגלל העלויות וכך נבחרה הניידת של "מזמור הפקות". לצורך תפעול ערוץ ה-HD, הוקם אולפן ובו שבע מצלמות HD של חברת סוני מדגם HSC-300 עם עדשות של Fujinon ומצלמת הגשה אחת באולפן שנמצא בתל אביב, שחוברה לניידת באמצעות סיב אופטי. כל מקורות הווידאו נותבו משולחן ניתוב מדגם MVS-6000, ומהניידת הועברו להוט, יס ולמרכז הבקרה.
ב-10 ביוני 2010 החל הערוץ בשידור משחקי גביע העולם בכדורגל תוך שימוש בהפרדה גבוהה. באותו ערב שודרה מהדורת החדשות "מבט" בפורמט ה-HD ולמעשה הייתה מהדורת החדשות הראשונה בישראל שמשודרת באיכות הזו. לקראת סוף חודש יוני, פורסם כי שר האוצר שטייניץ הסכים להעביר מקדמה על סך עשרה מיליון ש"ח לערוץ הראשון, במסגרת הרפורמה ברשות השידור, על מנת להמשיך עם שידורי ההפרדה הגבוהה גם לאחר תום משחקי המונדיאל. בערוץ הראשון הביעו שביעות רצון והודיעו כי גם לאחר סיום המשחקים ימשיכו לשדר את מהדורות החדשות בטכנולוגיית ה-HD מהאולפן המיוחד שנבנה לצורך שידורי המונדיאל. בכך יהיו לערוץ הישראלי הפתוח לכל הראשון שפועל בדרך זו.
באוגוסט 2010 החל הערוץ לשדר גם את המשחק המרכזי של ליגת העל בכדורגל בשיטת ה-HD.
לקראת חג הפסח באפריל 2011, הערוץ החל לשדר בשיטת באפיק 11, שיטה המתאימה למסכי ה-LCD הרחבים. בתקופה זו תוכניות האולפן של הערוץ לא שודרו ב-HD או במסך רחב ורק סדרות ותוכניות שצולמו מראש ב-HD שודרו בפורמט ה-16:9.
הערוץ שידר את תחרויות אולימפיאדת לונדון בלעדית ב-HD ועבר לשידורים מלאים ב-HD מיום הבחירות לכנסת התשע עשרה.
מיוני 2013 שידורי הערוץ באיכות HD הועברו באפיק 11 בממירים התומכים.
סמלי הערוץ.
בשנת 1974 פנה מנהל מחלקת החדשות, דן שילון, למעצב בני לוין וביקש ממנו כי יכין סמל למחלקת החדשות, אשר ישמש את מבט לחדשות וגרסאות שלו ישמשו את מבט שני, מוקד, יומן השבוע ומבט ספורט. לוין הכין את הסמל הבסיסי באמצעות שימוש בעיפרון ומחוגה. הסמל הבסיסי העגול משלב בין מנורת שבעת הקנים לבין תיאור של גלי שידור. לתוכנית "מבט שני" עוצב סמל דומה דמוי עין, ל"מוקד" - ריבוע, למבט ספורט - אליפסה של אצטדיון וליומן השבוע - משושה כנגד ששת ימי השבוע החולף.
הסמל יצא מרשות מחלקת החדשות ואומץ על ידי הטלוויזיה ללא החלטה מסודרת והפך לסמלה הרשמי. במהלך השנים עוצבו לו גרסאות תלת מימד, אחת הידועות שבהן היא תפאורת אירוויזיון 1979.
ניהול הערוץ.
מקורות כספיים.
תקציבה של הטלוויזיה הישראלית היה מבוסס על אגרת הטלוויזיה הנגבתה מכל משקי הבית שברשותם מקלט טלוויזיה (ללא קשר לכמות השימוש במכשיר). סידור זה מיועד היה לשמור על עצמאות השידורים ועל אי־תלות במפרסמים מצד אחד ובפוליטיקאים מצד שני. בפועל גובה האגרה נקבע על ידי ועדת הכספים של הכנסת והטלוויזיה הישראלית נעזרת בגורמים מסחריים המעניקים "חסות" לשידורים. בתקופת האינפלציה הדוהרת בתחילת שנות ה־80 הייתה חשיבות רבה למועד שבו נקבע גובה האגרה בגלל הירידה המתמדת בערך המטבע. לא אחת נדחה הדיון בוועדת הכספים כדי ללחוץ על הטלוויזיה להתאים את שידוריה לציפיות של פוליטיקאים.
מבנה ניהולי.
המוסדות שניתבו את דרכה של הרשות היו: הוועד המנהל הכולל שבעה חברים, ומליאה שבה חברים 31 נציגי ציבור, שמונו על ידי הכנסת ובפועל משקפים את חלוקת הכוח הפוליטי, פחות או יותר. בתחילת דרכה של רשות השידור ושל הטלוויזיה הישראלית, עד לסוף שנות ה־70, היו מרבית חברי המליאה אנשים בעלי רקע תרבותי וחינוכי (ד"ר אליהו לנקין שהיה מוותיקי האצ"ל, נתן שחם הסופר שישב במליאה מטעם מפ"ם). לאחר מכן הפכה מליאת רשות השידור לגוף שבו חברים פוליטיקאים בראשית דרכם כנקודת מוצא לקריירה פוליטית עתידית (למשל, גיל סמסונוב וסילבן שלום שהתחילו את דרכם בליכוד כחברים במליאת רשות השידור).
לאום
צבא
צבא הוא ארגון לוחם הכפוף למדינה ריבונית או לישות מדינית, ומטרתו להגן על המדינה ולהפעיל כוח (בדרך כלל נגד גורמים חיצוניים, כגון מדינות אויב) על מנת להבטיח את האינטרסים שלה, כגון שמירה על הביטחון ולחימה בטרור, ובשעת הצורך גם סיועה פנים במצבי חרום. צבא נבדל מרוב ארגוני הביטחון, בכך שהוא פועל לרוב באופן גלוי, או גלוי-למחצה במדינות אשר כמעט תמיד נמצאות במצב עוינות עם הישות. ברוב המשטרים הדמוקרטיים התארגנות שכזו ממוסדת בחוק, והיא כפופה להחלטות הממשל הנבחר. בדרך כלל, הצבא מחזיק במונופול על שימוש בנשק כבד (כגון טנקים, תותחים, מטוסי קרב ואוניות מלחמה) במדינה (בעוד שארגוני ביטחון אחרים כגון סוכנויות ביון ומשטרה משתמשות גם הן ברובים ואקדחים), ועיקר פעילותו היא לוחמה והאימון לקראתה.
סוגי צבאות.
לאורך ההיסטוריה התקיימו מספר סוגי צבאות, כשלעיתים הורכבו צבאות של מדינה מסוגים שונים, ולעיתים מסוג אחד בלבד.
צבא עממי.
צבא עממי הוא צבא המבוסס על גיוס חובה של כל האוכלוסייה, לפי קריטריונים קבועים (בדרך כלל גברים בני גיל מסוים). לצבא עממי מספר יתרונות: מאגר כוח אדם גדול מאוד, מוטיבציה גבוהה (במיוחד בהגנה) ונאמנות גבוהה. חסרונות של צבא עממי הם שככל שהוא גדול יותר, גדל הנזק לכלכלת המדינה עקב אובדן כוח עבודה למשק. צבא עממי נחשב "זול" לאחזקה מכיוון שאינו משלם משכורות לחיילים, אך כנגד עלותם הנמוכה של החיילים עומד הפסד עקב חסרונם במשק ככוח עבודה.
צבא איכרים.
צבא איכרים הוא גרסה מוקדמת של צבא עממי. אחת השיטות לגיוס צבא מהעת העתיקה ועד לראשית המאה ה-19 הייתה לבצע גיוס כללי בקרב האוכלוסייה במקרה של מלחמה. שיטה זו יכלה לפעול רק למלחמות קצרות מאוד ובטווח קרוב מאוד למדינה/ממלכה, שכן גיוס כזה היה משתק לחלוטין את המשק. צבא האיכרים, שנקרא כך משום שרוב אוכלוסיית העולם עסקה בחקלאות, הורכב מאנשים פשוטים, עם הכשרה קטנה מאוד (אם בכלל) בלחימה, שהביאו את נשקם עמם מהבית - לפעמים אף היה נשק זה כלי חקלאי כקלשון או חרמש. היתרון של צבאות אלה היה המספרים האדירים שניתן היה לגייס, אך לחימתם הייתה גרועה ביותר והם נטו לברוח משדה הקרב בשעת סכנה.
צבא סדיר.
צבא סדיר הוא שיפור של הצבא העממי, כשמשך השירות של המגויסים מוגבל מאוד. הצבא הסדיר גם זמין לפעולה בכל עת, בדומה לצבא מקצועי.
צבא מקצועי.
צבא מקצועי הוא צבא הבנוי מחיילים שהחיילוּת היא מקצוע עבורם. החיילים משרתים לאורך תקופה ארוכה ככל הנדרש, עוברים הכשרה יסודית והתמקצעות בתפקידם, ואף מקבלים שכר מלא. לצבא מקצועי יתרונות של יכולת לחימה גבוהה במיוחד ושל זמינות מיידית. החסרון הוא עלותו הגבוהה. צבאות מקצועיים ניתן גם לגייס גם לא מקרב תושבי המדינה/ממלכה, ובעבר נקטו שליטים בדרך זו על מנת להבטיח את נאמנות הצבא אליהם מחד, ולשלוט באוכלוסייה מאידך.
צבא מילואים.
צבא מילואים הוא צבא המורכב מחיילים ששירתו בעבר בצבא המקצועי או הסדיר, ושניתן לזמן אותם לפעילות צבאית בעת הצורך. היתרון של צבא המילואים בגודלו ובאיכותו הגבוהה יחסית, אך כדי לשמור על איכות זו יש להשקיע משאבים באימונו ובציודו. החסרון של צבא מילואים הוא איטיות בגיוסו שעלולה להיות קריטית בשעת צורך, וכמו בצבא העממי, גיוסו מתבטא בנזק כלכלי למשק.
מטרות ותפקידים.
המטרה הרשמית של הצבא היא להבטיח את ישומן של החלטות המשטר הדורשות פעולה מזוינת, אם בדרך ההרתעה ואם בדרך השימוש בכוח, ידע ויכולת צבאית: כלומר, באמצעות מלחמה.
השימוש בצבא הוא לרוב לשם הבטחת ריבונותה ושלמותה של קבוצה או מדינה מסוימת מפני גופים זרים (כמו מדינות אויבות או ארגוני טרור) המאיימים עליה.
המטרות העיקריות של הצבא הן, לפיכך:
השגת המטרות העיקריות כרוכה בפעולות שגרה הכוללות:
מלבד המטרות העיקריות, עשויות להיות לצבא מטרות רשמיות נוספות, בעיקר במדינות שאינן דמוקרטיות, כגון:
מדרג צבאי.
כל צבא בנוי בצורת מדרג לשם ייעול תפקודו והבאת ההחלטות לכלל ביצוע, בין אם על ידי קובעי ההחלטות ובין אם הכפופים להם בסדר המדרג (כפיפות). למדרג הצבאי מטרות רבות, ביניהן:
כוח אדם.
ישנם הבדלים בכוח האדם המאייש את הצבאות השונים, ואף ביחידות ובתפקידים שונים בתוך כל צבא. הבדלים אלו באים לידי ביטוי בקבוצות אוכלוסייה שונות המהוות מקור לגיוס, באופי השירות, במוטיבציה לשירות וכדומה. בצבאות רבים מאוישים שלבים שונים במדרג הצבאי על ידי קבוצות אוכלוסייה שונות, באופן מכוון או בלתי-מכוון. במקרים אלו ישנה נטייה לאייש את השלבים הגבוהים במדרג בבני מעמדות חברתיים גבוהים יותר.
במדינות מודרניות נהוגה ברוב המקרים שיטה לפיה הצבא הוא צבא אזרחים. זוהי תופעה המבטאת את היותן של מדינות אלו רפובליקות. בחלק מהמקרים אף חלה חובת גיוס כללית. מודל אחר הוא צבא השכירים, שבו השירות הצבאי נחשב למשלח יד ואינו מותנה באזרחות.