בשיחה עם אורה ומוטיק בעלה, שבאו לבקר ולהיווכח שלויה בריאה ושלמה, עולה שמו של אבי, אחיו של מוטיק, היסטוריון חוקר שואה - לויה נושמת לרווחה, לא בר-כוכבא ושותפיו, מזה היה לה די - ושניהם גורסים שכדאי לה לדבר אתו, אם כי לויה איננה נלהבת לרעיון. כאשר תיפגש לבסוף עם אבי, יתעוררו כל מיני דברים בלתי צפויים, רגשות לא ברורים, גילויים לא צפויים ותרגום המכתבים שמצאה במזוודה הישנה של דווידי, שחיכתה לה במרתף. השיחה עם אבי והגילויים המפתיעים יביאו עליה מיגרנה קשה, אבל בהמשך, כשתקבל את המכתבים המתורגמים, יוודע לה שאמה, שעליה נאמר לה תמיד "הלכה" והיא פירשה "מתה" - הייתה בחיים כל אותן שנות היעדרות לא מוסברת, בצ'כוסלובקיה הקומוניסטית שאליה חזרה מישראל עם חבריה להשקפה, ושם ישבה שנים רבות בכלא. אז גם יוודע ללויה מי באמת היה נחום בשבילה ולמה חשבו אותם תמיד לאח ואחות, לבדיחות דעתם.
לאחר שנודע לה מה כתוב בשני המכתבים, נוסעת לויה לטרזין, לחפש את עקבות אמה. היא מחפשת שם גם מקום למלא סוף סוף את משאלתו האחרונה של דווידי, אך מוצאת אותו לבסוף דווקא בישראל, לאחר שובה.
כשלויה חוזרת סוף סוף הביתה, היא משתוקקת רק לשתות, אבל הברז בגינה, שהפיקוס האדיר נעקר ממנה, יבש, לאחר שהמועצה שמה ידה על הבית, כפי ששאפה מלכתחילה.
התקבלות הספר.
הספר התקבל בציבור הקוראים בדעות מעורבות. היו שניסו לקרוא ונרתעו מעושר השפה ומאיכות הכתיבה, אחרים קראו והתאהבו:
הוצאות נוספות.
"חמסין וציפורים משוגעות" יצא מחדש בהוצאת כנרת זמורה-ביתן בשנת 2008 ושוב בשנת 2011
קרבות חג המולד
קרבות חג המולד (בגרמנית: Weihnachtskämpfe) או מרד חג המולד (Weihnachtsaufstand) הוא הכינוי שניתן להתנגשות אלימה שנערכה ב-24 בדצמבר 1918 בין כוחות הממשלה המתונים של רפובליקת ויימאר, למורדים מדיוויזיית הצי העממית. המורדים השתלטו על ברלינר שטאדטשלוס וכוחות הממשלה נכשלו בניסיון לעקור אותם משם. לאחר שנהרגו 34 חיילים ואזרחים, החליטו כוחות הממשלה להיכנע לדרישות המורדים.
הקרב היווה תפנית אלימה במהלך המהפכה הגרמנית והיווה נקודת מפנה ביחסים שבין הממשלה המתונה לבין סיעות השמאל הקיצוניות מחד, ובין המיליציות השמרניות של הפרייקור מאידך.
רקע.
באמצע 1918 כבר היה ברור שמלחמת העולם הראשונה לא מתקדמת היטב מבחינת הקיסרות הגרמנית. ב-29 באוקטובר התמרדו מלחים מהצי הקיסרי הגרמני כנגד הדרישה לצאת למשימת התאבדות. בהדרגה התפשט המרד בכל רחבי גרמניה. ב-9 בנובמבר התפטר וילהלם השני, קיסר גרמניה ונמלט להולנד. פרידריך אברט ופיליפ שיידמן הכריזו על הקמתה של "רפובליקה גרמנית", אולם מיליציות קיצוניות החלו להתאסף ולהצטייד בנשק בכל רחבי הארץ ובמיוחד בברלין. ב-11 בנובמבר הוקמה בברלין "דיוויזיית הצי העממית", שהורכבה ממלחים מורדים שעזבו את קיל. הדיוויזיה הביעה תמיכה בממשלה, ולפיכך אברט הניח לחייליה להתבצר בברלינר שטאדטשלוס ואף לשדוד את חפצי משפחת המלוכה. עם זאת, בהדרגה נטתה הדיוויזיה לכיוון השמאל הרדיקלי, במיוחד לכיוון ליגת הספרטקיסטים.
בהדרגה החלו להגיע לברלין כוחות צבא סדירים בפיקודו של אוטו ולס, שהחליט להשיב את הסדר לעיר. הוא החל לפעול בחשאי לפירוק הדיוויזיה. הוא הורה לאנשיה לעזוב את הארמון ולצמצם את מספר אנשיה מ-1,000 ל-600. במטרה לאלץ אותם לציית, הוא עיכב את השכר שהובטח להם בידי הממשלה. חיילי הדיוויזיה סירבו לציית וניסיונות התיווך עם הממשלה כשלו.
תחילת העימות.
ב-23 בדצמבר הגיעו מפקדי הדיוויזיה לפגישה עם מועצת צירי העם בקנצלרית הרייך. הפגישה הסתיימה ללא תוצאות. הפוליטיקאים דרשו מחיילי הדיוויזיה להעניק להם את מפתחות הארמון, והמפקדים עזבו את הקנצלרייה. כעבור כמה שעות חזרו המפקדים עם המפתחות, אך גם עם קבוצת חיילים חמושים שהתבצרה מול הקנצלרייה. הם סגרו את כל הגישות למתחם וחתכו את קווי הטלפון. כל ששת חברי מועצת צירי העם הפכו לשבויים. החיילים המשיכו וצעדו אל משרדו של ולס. שומריו פתחו באש והרגו שלושה מאנשי הדיוויזיה. השומרים הצליחו לחדור פנימה ולחטוף את ולס ושניים מקציניו. הם גררו אותם אל אורוות הארמון והתעללו בהם. כמו כן הם בזזו את הקופה של ולס ולקחו את המשכורת שהובטחה להם.
אברט השתמש בקו טלפון סודי שלא עבר דרך המרכזייה כדי להתקשר למפקדת הצבא הגרמני בקאסל. הגנרל קורט פון שלייכר ענה לו והבטיח לשלוח כוחות צבא כדי לדכא את המרד. כוחות צבא מפוטסדאם ובבלסברג נקראו במהירות לבוא לברלין כשהם מצוידים בכמה קני ארטילריה. לחיילי הדיוויזיה נודע על התקרבות החיילים, אולם מסיבות שאינן ברורות עד ימינו, לא פרץ קרב באותו יום. חיילי הדיוויזיה חזרו לארמון, בעוד החיילים הסדירים התמקמו בטירגארטן. לפנות בוקר הורה אברט לחיילים להתחיל במתקפה. לימים טען אברט שעשה זאת כדי להציל את חייו של ולס, אולם ישנן עדויות שבשלב הזה ולס כבר שוחרר והתייצב במשרדו של אברט. לימים נטען כי אברט קיבל שיחת טלפון מאיימת מווילהלם גרנר שאיים להפסיק את שיתוף הפעולה של הצבא עם הממשלה אם לא יינתן לצבא לדכא את המרד.
הקרב.
החיילים הציבו את קני הארטילריה בשלוספלאץ ופתחו באש על הארמון. 50 פגזים נורו והמבנים ספגו נזק כבד. עם זאת חיילי הדיוויזיה איבדו אנשים בודדים והחזירו אש באמצעות מקלעים. בשעה תשע החלו להתאסף באזור המוני אזרחים חמושים מרבעי הפועלים שקראו לחיילים להפסיק להילחם. בסביבות השעה עשר החליטו שני הצדדים על שביתת נשק כדי לפנות את הנשים והילדים מאזורי הקרב. מיד לאחר מכן התחדש הקרב ביתר אכזריות.
חיילי הדיוויזיה קיבלו תגבורת משמעותית מאזרחים חמושים שהצטרפו אליהם, כמו גם ממיליציות רדיקליות נוספות. לפי דיווחים מסוימים, אפילו חלק מהחיילים חצו את הקווים והצטרפו למורדים. לקראת הצהריים התעייפו שני הצדדים. החיילים קיבלו הבטחה שיוכלו לסגת בלי שיזנבו בעורפם, והמורדים המשיכו להחזיק בארמון אולם נסוגו מעמדות הקרב אל המגורים. שני הצדדים לקחו עמם את מתיהם ופצועיהם, כך שאין הערכות מדויקות באשר למספר הנפגעים. עם זאת, הדעה המקובלת גורסת ש-23 חיילים נהרגו ו-53 נפצעו, לעומת 11 מורדים שנהרגו ו-23 נפצעו.
אחרית.
אברט הזדעזע מתוצאות הקרב והחליט להגיע למשא ומתן עם המורדים. סוכם כי הדיוויזיה לא תפורק, ותצורף בשלמותה לצבא הגרמני החדש שיוקם. כמו כן הסכים אברט להעניק לחיילי הדיוויזיה את המשכורת שדרשו. עם זאת, חיילי הדיוויזיה הסכימו לעזוב את הארמון.
המרד היווה גם מכה פוליטית חמורה עבור אברט. אף על פי שחיילי הדיוויזיה היו אלו שהחלו באלימות, דווקא אברט נתפס כמי שהשתמש באלימות מופרזת וספג ביקורת רבה מצד גורמי השמאל הקיצוני בגרמניה. ב-29 בדצמבר ויתרו נציגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה - שעד אז היו בני בריתו הטבעיים של אברט, על חברותם במועצת צירי העם. הספרטקיסטים מצדם הכריזו על הקמת המפלגה הקומוניסטית של גרמניה. לנוכח הפילוג העמוק בשמאל הגרמני, אברט נאלץ לחפש בני ברית דווקא בימין. המרידה גם הבהירה לאברט שהצבא הגרמני המפורק של אחרי מלחמת העולם הראשונה, אינו מסוגל לשמר את הרפובליקה הטרייה, ומעתה הוא נאלץ להסתמך על המיליציות של הימין הקיצוני.
בינואר 1919 פתח השמאל הקיצוני במרד נוסף "מרד הספרטקיסטים". דיוויזיית הצי העממית הצטרפה גם למרד הזה. הצבא, בסיוע הפרייקור, דיכא את המרד באגרסיביות. דיוויזיית הצי העממי פורקה וחלק מאנשיה נרצחו בידי הפרייקור.
מדרגות אומיישאן
מדרגות אומיישאן (באנגלית: Emeishan Traps) הן מחוז געשי העשוי מבזלת גולשת, משטח בזלת נרחב בדרום מערב סין, שמרכזו במחוז סצ'ואן. מדרגות אלה מכונות לפעמים משטח הבזלת הנרחב של עידן הפרם או משטח הבזלת הנרחב של אומיישאן. כמו מחוזות געשיים אחרים או "מדרגות", גם מדרגות אומיישאן הן שכבות מרובות של סלע יסוד שהתרבד על ידי התפרצויות וולקניות של תימרת מעטפת גדולה. להתפרצויות של מדרגות אומיישאן הייתה השפעה אקולוגית ופליאונטולוגית גלובלית.
מדרגות אומיישאן נקראות על שם הר אומיי, הר בסצ'ואן.
אטימולוגיה.
המונח "מדרגות" שימש בגאולוגיה מאז 1785–1795 עבור תצורות סלע כאלה. המונח נגזר מהמילה השוודית למדרגות ("trappa") ומתייחסת לגבעות דמויות המדרגות היוצרות את הנוף של האזור.
גיבוש והתפתחות.
ההתפרצויות שייצרו את מדרגות אומיישאן החלו לפני 265 מיליון שנה או קודם לכן. תקופת ההתפרצות העיקרית היא בין 262 ל-261 מיליון שנה, והפעילויות וולקניות הסתיימו לפני 259 מיליון שנה.
בגודלן, מדרגות אומיישאן מתגמדות מול המדרגות הסיביריות המסיביות, שנוצרו, מבחינת לוח הזמנים הגאולוגי, זמן לא רב לאחר מכן, בערך לפני 252 מיליון שנה. בזלת אומיישאן משתרעת על שטח של יותר מ-250,000 קמ"ר בעובי הנע בין כמה מאות מטרים עד 5.5 ק"מ. העובי הממוצע של הבזלת הגולשת בכל האזור מוערך בכ-700 מטר, אבל ייתכן שמדרגות אומיישאן כיסו בתחילה שטח של עד 500,000 קמ"ר. לפיכך מוערך כל נפח בזלת אומיישאן ב-300,000 קמ"ר. עדויות מצביעות על כך שהוולקניות הראשונית של מדרגות אומיישאן המרכזיות התרחשה בסביבה תת-ימית עמוקה ללא התרוממות פרה-וולקנית משמעותית.