לאחר הקרב שלח נפוליאון הצעה לאלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, לפיה דוכסות ורשה תשוב לידי ממלכת פרוסיה, אשר תיפול להשפעת רוסיה. פרוסיה תעביר שטחים בברנדנבורג (לא כולל ברלין) לידי ממלכת וסטפאליה, מדינת חסות צרפתית שנשלטה בידי אחיו של נפוליאון; ז'רום בונפרטה. אלכסנדר סירב להצעה וחיכה להתפתחות האירועים שתביא את האימפריה האוסטרית עם צבאה הכביר להצטרף לקואליציה נגד הקיסרות הצרפתית.
ההתקדמות לבאוצן.
כוחות הקואליציה הרסו את גשרי האלבה בדרזדן אך הצבא הצרפתי היה יכול לעבור בגשרים שבנה בעצמו במהלך 11 במאי. הרוסים הנסוגים, תחת פיקודו של המנהיג העליון של הקואליציה; לואיס אדולף-פטר, נסיך ויטגנשטיין, הפסיקו בנסיגתם וריכזו את כוחותיהם באזור בישופסוורדה בעוד הפרוסים תחת פילדמרשל גבהרד לברכט פון בליכר רוכזו באזור קניגסברוק (). לפני ההתקדמות של נפוליאון צפונה לבר לייפציג היה עליו להסדיר את הגזה המזרחית ולהתקדם לעברה דרך ממלכת סקסוניה (דאז מדינת חסות צרפתית). נפוליאון כתב למרשל מישל ניי לגבי הערכותיו על האסטרטגיה של כוחות הקואליציה:
נפוליאון ידע שכדי להשיג ניצחון מכריע עליו לרכז את צבאו נגד הקואליציה. הכוחות הצרפתים רוכזו במטרה להפיל את הקואליציה בבאוצן (מקום ההתבססות של כוחות הקואליציה לפי המודיעין הצרפתי) ומשם להתקדם האלה. עקב השינוי בתוכניות של נפוליאון נוצר פער לוגיסטי שהיה חמור במיוחד עקב מיקומם הרחוק של הקורפוסים השני והשביעי. הכוחות הצרפתים החלו לנוע לעבר באוצן, תרם הקרב הכין נפוליאון את הארטילריה להיות בנקודת מסתור כך שבעת מפלה אפשרית בשדה הקרב היא לא תיפגע במהלך נסיגה. לפי הערכותיו של הקיסר הצרפתי לניי נדרש יום אחד אחריו כדי להגיע לבאוצן.
הקרב.
בשעות הצהריים של 20 במאי 1813 תקפו הצרפתים את מחנה הקואליציה ממערב ומצפון לו. עם רדת החשכה האגף הרוסי השמאלי היה בסיכון והעיר באוצן הייתה בידי הצרפתים. בבוקר 21 במאי פיקד נפוליאון על מתקפה כפולה ומתואמת. האגף הרוסי השמאלי התפרק לגמרי במהלך היום בעוד הימני נתקף על ידי כוחותיו של ניי שנעו מצפון וביצע עקיפה לכוחות המוצבים של גבהרד לברכט פון בליכר. הכוחות הפרוסים תחת בליכר הגיבו במתקפת נגד בניסיון לפרק את סדר כוחותיו של ניי. עם הגעתם של כוחות צרפתים נוספים עלה כוחו של ניי על כוחו של בליכר והיה על האחרון לסגת. עקב העובדה שניי לא יצא במרדף אחר כוחות הקואליציה הנסוגים, אלו ברחו בשנית (הפעם הראשונה הייתה בקרב ליצן) מידי הכוחות הצרפתים המתקדמים שכבשו את המקום. נפוליאון לא צלח בניצחון המכריע שפעל להשיגו אך לקרב הייתה חשיבות מרכזית בחזית המזרחית, שכעת הייתה נקייה ולכן ניתן לכוחות הצרפתים לנוע צפונה לעבר לייפציג.
אקדח מסמרים
אקדח מסמרים הוא כלי עבודה פנאומטי, מבוסס גז, אבק שרפה או חשמלי שמשמש לנעיצת מסמרים מהירה.
סוגי אקדחים.
ישנם סוגים שונים של אקדחי מסמרים המתאפיינים בעיקר בצורת ההפעלה שלהם ובגודל המסמרים שהם נועצים.
סוגי האקדחים:
גודל המסמרים משתנה גם הוא החל ממסמרי סיכה דקיקים ועד מסמרי פלדה באורך של 10 ס"מ ויותר.
חלקים עיקריים.
מחסנית.
במחסנית מסודרים המסמרים בקבוצות המאפשרות טעינה אוטומטית של המסמר. סוגי המחסניות:
מתג הפעלה ומשבת.
מתג ההפעלה ממוקם בדרך כלל על ידית האחיזה של הכלי באופן שמאפשר אחיזה מלאה של כף היד ולחיצה במקביל על מתג ההפעלה. בכל לחיצה נורה מסמר אחד.
מתג ההפעלה מקושר למשבת הנועד למנוע ירי בשוגג שעשוי להביא לפציעות חמורות. המשבת ממוקם בדרך כלל בנקודת המפגש של האקדח עם משטח העבודה, כך שלחיצה של האקדח אל משטח העבודה משחררת את המשבת ומאפשרת את יריית המסמר.
מקור הזנה אנרגטי.
לכל אחד מסוגי האקדחים ישנו מקור אנרגיה שונה שמטרתו לאפשר את יריית המסמר בעוצמה הנדרשת לפי גודל המסמר ומשטח העבודה שבו הוא ננעץ.
האקדחים הנפוצים ביותר הם אקדחים המבוססים על אנגריה המופקת באמצעות מדחס אוויר (קומפרסור) ומחוברים אליו באמצעות צינור של אוויר דחוס. סוג נוסף של אקדחים המשמש לעבודה בחומרים קשים במיוחד הם אקדחים היורים מסמרי פלדה באמצעות תחמישי אבק שרפה (בדומה לכדור רובה). סוג שלישי של אקדחים מופעל באמצעות גז דחוס ואילו באקדחים חשמליים מקור ההזנה הוא חשמל.
פציעות.
עוצמתו של אקדח המסמרים ומהירות הפעולה שלו מביאים לא פעם למקרי פציעה חמורים. פציעות נפוצות בשימוש באקדח מסמרים בעקבות ביטול המשבת וירי שגוי שלא כנגד משטח עבודה, אי התאמה של עצמת הירי לרמת ההתנגדות של משטח העבודה - דבר הגורם למעבר של המסמר את משטח העבודה והמשך מעופה שלו. במצב כזה איברי גוף הנמצאים מצידו השני של משטח העבודה עלולים להיפגע מהמסמר
צת המסמר.
מנעול אלקטרו מגנטי
מנעול אלקטרומגנטי הוא מנעול שהנעילה שלו מתבצעת על ידי אלקטרומגנט שתופס את הלוחית הנגדית כאשר עובר בו זרם, הזרם שומר על הדלת נעולה. פתיחת הדלת מתבצעת באמצעות פעולה אקטיבית בעת הפסקת הזרם החשמלי.
המנעול האלקטרומגנטי מורכב משני חלקים: אלקטרומגנט שמתחבר למשקוף לחשמל לוחית ברזל נגדית מחוברת לדלת, כאשר מעבירים זרם חשמלי באלקטרומגנט הוא מתמגנט ותופס את הלוחית הנגדית ושומר על הדלת נעולה. הדלת נפתחת כאשר נפסק הזרם החשמלי. המנעולים האלקטרומגנטיים עובדים על מתח נמוך של 12 או 24 וולט בזרם ישיר.
היסטוריה.
המנעול האלקטרומגנטי הראשון הומצא בקנדה בעיר מונטריאול בשנת 1969. בעיר היה חשש לנעילת דלתות במקומות המוניים עקב שריפות שעלולות להתפרץ. ועלה הצורך במציאת פתרון לספק הגנה ואבטחה באופן שוטף, אך בעת שרפה תתאפשר פתיחת דלתות באופן מיידי. לאחר פיתוח אב טיפוס ראשוני התבצעו פיתוחים נוספים עבור מוצרים משלימים לפתיחת הדלתות.
עקרון פעולה.
אלקטרומגנט הוא סוג של מגנט שבו השדה המגנטי מופק באמצעות זרם חשמלי המועבר מסביב לליבת מתכת, ובו השדה המגנטי מתפוגג כאשר הזרם החשמלי נפסק.
למנעול האלקטרו מגנטי קיים מגוון רחב של גדלים וסוגים.
מסווגים את המנעולים האלקטרו מגנטים לפי כוח ההחזקה שלהם, ועל פי מאפייניהם השונים.
השוואה טכנית.
מנעולים אלקטרו מגנטיים הם שדרוג ביחס למנעול חשמלי רגיל.
מוצרים משלימים לפתיחת מנעולים אלקטרו מגנטיים.
לכל מנעול אלקטרו מגנטי מתווספים רכיבים חשובים והם מוצרים משלים לצורך פתיחת הדלת - מכיוון שהפתיחה היא חשמלית בלבד יש להשתמש באמצעי פתיחה משני צידי הדלת! בניגוד למנעול חשמלי שהיציאה היא בדרך כלל עם ידית מבפנים. לצורך פתיחה משני צידי הדלת ניתן לשלב בין המוצרים השונים לנוחות מקסימלית ולפי הצרכים במקום ההתקנה.
בנוסף ישנם אפשרויות לפתיחת שערים/דלתות מרחוק באמצעות "שיחה" לצורך ניתוק המגנט ופתיחת הדלת/השער שהמכשיר מחובר. אפשרות זו היא יחסית זולה לטכנולוגיה זו ומגיעה עם סים כלול ואפשרות פתיחת טלפון באמצעות חיוג למספרים שונים או ב הגבלת הכמות הכניסה פר אדם כך מאפשר בקרה מלאה אחר הדבר.
בית החלמה ליולדות
סונטינה בסי מז'ור
אדולף ציגלר
אדולף ציגלר (בגרמנית: Adolf Ziegler; 16 באוקטובר 1892 - 18 בספטמבר 1959) היה צייר ופוליטיקאי גרמני. המפלגה הנאצית הטילה עליו לפקח על הטיהור של מה שהמפלגה הגדירה כ"אמנות מנוונת", מה שכלל את רוב האמנים המודרניים הגרמנים. הוא היה הצייר האהוב על היטלר.
חיים.
כבן לאב אדריכל ולמשפחת אדריכלים מצד אמו, ציגלר היה מוקף תמיד באמנים. הוא למד באקדמיית ויימאר משנת 1910 אצל אמן הטכניקה מקס דורנר באקדמיה לאמנות יפה במינכן. עם זאת, מלחמת העולם הראשונה קטעה את לימודיו כאשר גויס להיות קצין קו ראשון. לאחר המלחמה הוא התיישב במינכן והמשיך את לימודיו באקדמיה לאמנות יפה במינכן בשנת 1919, שם השתתף בשיעורים של אמן האר נובו אנג'לו יאנק. בסופו של דבר הוא השיג את תפקיד הפרופסור באקדמיה במינכן בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון.
עבודותיו התאימו לאידיאל הנאצי של אמנות "טהורה גזעית", וכנשיא לשכת הרייך לאמנות חזותית, הופקדה עליו המשימה לחסל את סגנונות האוונגרד. זאת הוא עשה באמצעות גירוש אמנים אקספרסיוניסטים כמו קרל שמידט-רוטלוף, ואסר עליו כל פעילות אמנותית "מקצועית או חובבנית".
כבר כחבר במפלגה הנאצית בתחילת שנות העשרים, הוא פגש את אדולף היטלר בשנת 1925 והיה לאחד מיועציו בעניינים אמנותיים. היטלר הזמין את ציגלר לצייר דיוקן של אחייניתו, גלי ראובל, שהתאבדה. בשנת 1937 הוא צייר את הציור מהמיתולוגיה "פסק הדין של פריז", אותו רכש היטלר באופן אישי זמן מה לאחר מכן, ותלה אותו במעונו במינכן - בהמשך היטלר תלה את ארבעת היסודות של ציגלר בבית מגורים במינכן.
ציור זה היה אהוב מאוד, אם לשפוט לפי המספר העצום של גלויות ורפרודוקציות שנמכרו. החגיגות הנאציות של דמות האדם ללא מלחמות או סבל היו פופולריות מאוד. בשלב זה, ציגלר הפך לצייר הרשמי הראשי של הרייך השלישי וזכה בתג מפלגה מזהב, כהוקרה על שירות יוצא מן הכלל למפלגה הנאצית או למדינה.
לא ידוע הרבה על עבודותיו המוקדמות, אלא שסגנונו המוקדם הציג צורות מודרניסטיות. מנהל המוזיאון הגולה אלואה שרדט ציין בסוף שנות השלושים כי ציגלר היה בעבר צייר מודרני ומעריץ קנאי ליצירותיו של פרנץ מארק. לפני שנכנס לתפקידו, היה אחד הציירים המודרניים הקיצוניים ביותר, אך בדרגה נחותה יותר.