קרב קיזיקוס היה קרב ימי שאירע ב-410 לפנה"ס במהלך המלחמה הפלופונסית. הקרב נערך לאחר פסק זמן של חודשים ספורים מעימותים צבאיים בין ספרטה לאתונה, במהלכם כל צד דאג לבצר ולשפר עמדותיו, לקראת הקרב הימי הממשמש ובא. הצי האתונאי בפיקודו של אלקיביאדס, תראסיבולוס ותראמנס הצליח לנתב מחדש ולהשמיד לחלוטין את הצי הספרטני שהיה תחת פיקודו של מינדרוס. הניצחון איפשר לאתונאים להשיג שליטה על מספר ערים באזור הלספונטס (הדרדנלים) במהלך השנה שלאחר הקרב. לאור תבוסתם, הספרטנים הציעו הסכם שלום כדי לסיים את הלחימה, ברם האתונאים דחו הסכם זה.
מאורעות קודמים.
לאור הניצחון האתונאי בקרב אבידוס, שלח המפקד הספרטני מינדרוס מסר לספרטה בבקשה לכוח תגבורת, בעודו מתכנן עם האחשדרפן פרנבזוס השני תוכניות למתקפה הבאה על האתונאים. האתונאים בינתיים לא הצליחו להמשיך את המומנטום של ניצחונם בקרב אבידוס, שכן הדלדלותו של האוצר האתונאי לא אפשרה מימון לכל פעולה נוספת. התמהמהות האתונאים אפשרה למינדרוס לבנות צי של 80 ספינות, ויחד עם תמיכת חיל הרגלים של פארנאבאזוס הוא כבש באמצעות מצור את העיר קיזיקוס.
הצי האתונאי נסוג מבסיסו בססטוס והגיע לעיר קרדיה, כדי להימנע ממפגש עם כוחות ספרטניים גדולים יותר. עם חזרתם של אלקיביאדס תראסיבולוס ותיראמיניס אוחד הצי האתונאי ל-86 ספינות. צי זה, יחד עם כוחות רגלים בפיקודו של קאראס יצאו לעבר הלספונטוס כדי לקרוא תיגר על מינדרוס.
מהלך הקרב.
המצביא האתונאי אלקיביאדס נאלץ לנוס ממקום מושבו בססטוס אל קרדיה כדי להגן על ציו הקטן מפני הצי החדש שבנתה הליגה הפלופונסית. עם חבירתו של אלקיביאדס לכלל הצי האתונאי בקאריה גונבה שמועה לאוזניו שהאחשדרפן פרנבזוס השני יחד עם מפקד הצי הפלופונסי, מינדארוס יושבים בקיזיקוס ומתכננים את המערכה הבאה במלחמה. אלקיביאדס שכנע את מפקדי וחיילי הצי שאין ברירה אלא לצאת לקרב באופן מיידי וחשאי. הצי האתונאי הצליח להגיע לקיזיקוס מבלי להתגלות לכוחות הפלופונסים, בזכות תנאי ראות וסערה שפקדו את האזור וכמו כן, בזכות הטקטיקה שבאמצעותה ניהל אלקיביאדס את תנועת הספינות. אלקיביאדס הוביל כוח קטן, שלא יכול לנצח את הצי הפלופונסי הגדול שעגן בקיזיקוס, על-מנת למשוך את הספינות הספרטניות למלחמה בלב ים. הספרטנים אכן יצאו לעברו, ובהגיעם לנקודת האל-חזור, הופיע שאר הצי האתונאי, בפיקודם של תראסיבולוס ותיראמיניס, מצדדיהם, וכך מנע את יכולתם לסגת בבטחה לחוף.
הכוחות הספרטנים ספגו אבדות קשות בעודם נסוגים לעבר החוף, אולם אלקיביאדס רדף אחריהם עם אנשיו לחוף, וקרב קשה ואכזרי התנהל. אלקיביאדס תקף את הכוחות הנמלטים והרג רבים, וביניהם נמנה גם מנהיג הספרטנים, מינדארוס, אשר מת מידיו. אלקיביאדס ניסה גם לתפוס את פארנאבאזוס, אשר נכח בזירת הקרב עם כוחותיו כעזר לספרטנים הנמלטים, אולם פארנאבאזוס נמלט מהמקום וכך גם הספרטנים עצמם. האתונאים לקחו את כל הספינות שנותרו שלמות לאחר הקרב וכל כלי הנשק שננטשו, כבשו את קיזיקוס עצמה, והניסו את כל הפרסים והספרטנים באדמה ובים. שליטתם בהלספונטוס הייתה מוחלטת. האתונאים הצליחו ליירט מסר שמוען לספרטה מידי אחד האפורים שלשונו "חלפה הטובה, מינדראוס מת, האנשים רעבים; אין אתנו יודע מה לעשות". זמן קצר לאחר מכן שלחו הספרטנים הצעת שלום, אולם זו נדחתה בידי האתונאים.
ניצן עין הבר
ניצן עין הבר (נולד ב-1964 בחדרה) הוא נגן סקסופון וכלי נשיפה, מעבד ומלחין.
ביוגרפיה.
עין הבר נולד בשנת 1964 למשפחה של מוזיקאים, אביו יצחק עין הבר, שנפטר בשנת 2006, היה נגן אקורדיון. שני אחיו, עפר ואייל, הם נגנים, מלחינים ומנצחים מקצועיים. אמו, חנה עין הבר, נפטרה כשהיה בן 15.
עין הבר החל לנגן בחלילית בגיל 5, ובגיל 6 החל לנגן בפסנתר בקונסרבטוריון של חדרה, בגיל 11 בחר ללמוד סקסופון, הכלי אותו העדיף מכל היתר, וכבר בגיל 13 כתב ועיבד יצירה לתזמורת כלי נשיפה, כשהיה בן 15 החל ללמוד אצל מל קלר.
כנגן צעיר מאוד נטל חלק בנגינה באנסמבלים, בהופעות וזכה בפרסים ומלגות לעידוד נוער מצטיין. בגיל 16 הוא היה נגן סקסופון בתזמורת הנוער הישראלית ובגיל 18 השתתף בהרכב מוזיקלי פעיל בשם "אדמה חמה". בצה"ל שירת בתזמורת צה"ל בניצוחו של יצחק גרציאני ועם שחרורו נסע לאנגליה להקלטות והופעות. ב-1987 שב לישראל.
בשנת 1988 הקים עם דורון רפאלי, מנחם זיבצנר ואיתי שמרון הרכב ג'אז חדשני בשם "מינואט" שהוציא שלושה דיסקים כשהראשון בהם זכה לאהדת המבקרים, ונמכר יותר מכל אלבום ג'אז ישראלי אחר. הרכב מינואט נחשב לאחד ההרכבים החשובים המשפיעים ביותר בהיסטוריית הג'אז הישראלי.
ב-1991 החל לנגן כסולן מוביל עם שלמה ארצי.
עין הבר הופיע והקליט עם שלמה ארצי במשך השנים הבאות. נגן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, עם תזמורת האופרה הקאמרית הישראלית אשדוד ועם הקאמרטה הישראלית ירושלים, כמו גם בהפקות והקלטות רבות. מאמצע 1990 ואילך ניגן בהופעות חיות, תיאטרון, קולנוע, תוכניות טלוויזיה ורדיו, פסטיבלים והפקות בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2004 נבחר עין הבר כחבר בוועדה האמנותית של פסטיבל ג'אז בים האדום, שנערך מדי שנה באילת. כיום (2013) עין הבר חבר בוועדה לאומית אשר בוחרת מוזיקאים מצטיינים בצה"ל.
חיים בלמקר
חיים רוברט בֶּלמָקֶר (באנגלית: Robert H. Belmaker; נולד ב-1947) הוא פסיכיאטר ישראלי, יליד ארצות הברית, פרופסור אמריטוס לפסיכיאטריה בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וסגן מנהל המרכז לבריאות הנפש באר שבע במשך כ-18 שנים (1994–2012).
קורות חיים.
חיים רוברט בלמקר נולד בשנת 1947 כאחד משני ילדיהם של זוג יהודי בלוס אנג'לס, במחנה של חיילים משוחררים. אביו עבד כטכנאי אלקטרוניקה (מאוחר יותר במחלקת רכש לציוד אלקטרוני של משרד ההגנה של ארצות הברית) ואמו כעקרת בית. רוב בני משפחת האב נספו בשואה במחנה ההשמדה טרבלינקה. בילדותו עברה המשפחה לגור בברוקלין, בעיר ניו יורק. כשהאב פרש לגמלאות, עברה המשפחה לגור בפלורידה, שם סיים בלמקר את לימודי התיכון בבית הספר "נורת' מיאמי".
בשתי הזדמנויות בימי הקיץ הוא נשלח כתלמיד תיכון להשתלמות במכון הווארד יוז לאימונולוגיה, שבו התוודע לעבודת המחקר במעבדה. בלמקר נמשך מאותה תקופה למדעי החיים ולפילוסופיה ושאף לעסוק בתחום המשלב בין השניים.
בשנים 1967-1963 למד לתואר ראשון בפילוסופיה וכלכלה וכן ביולוגיה וכימיה במכללת הרוורד. המשיך לאחר מכן, יחד עם אשתו לעתיד, ללימודי רפואה באוניברסיטת דיוק, בכוונה להיות פסיכיאטר. כבר בשנת 1967 הוא השתתף בסמינר לפסיכיאטריה שקיים ג'ון מאייר, שהיה עורכו של "American Journal of Psychiatry". בשנה השלישית ללימודי רפואה היה מעורב בעבודת מחקר ראשונה בנושא הפיזיולוגיה של מערכת העצבים האוטונומית.
בהמשך התמחה בפסיכיאטריה ואחר כך נוירולוגיה באוניברסיטת דיוק. לאחר מכן התקבל לעבודה במכון הלאומי לבריאות הנפש של ארצות הברית (NIMH). בלמקר עבד כחוקר במעבדת המחקר של ביל פולין, הוא ביצע מחקר בתאומים זהים בתחום חיפוש מרקרים ביולוגיים לסכיזופרניה.
בשנת 1974 עלה לישראל.
בשנים 1974–1985 הקים בלמקר מחלקת מחקר ושירות קליני בבית חולים הרצוג מסונף למרכז רפואי הדסה בירושלים והגיע עד דרגת פרופ' חבר. משנת 1986 הוא חבר בסגל הפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. היה ראש החטיבה הפסיכיאטרית בבאר שבע במשך שלוש קדנציות שבמהלכן סבב ההוראה של החטיבה זכה בפרס הסטודנטים ל"סבב מצטיין". כיהן במשך שתי קדנציות בוועדת המינויים העליונה של האוניברסיטה. כיהן כחבר הוועדה לתלמידי מחקר בפקולטה במשך שתי קדנציות והיה חבר פעיל בוועדת קבלה בין 1989 עד 1991. שימש כממלא מקום נציג אוניברסיטת בן-גוריון במועצה להשכלה גבוהה ב-1988.
בין השנים 2002-2004 כיהן כיושב ראש האיגוד הישראלי לפסיכיאטריה ביולוגית. שימש כיו"ר הוועדה המארגנת של כינוסים בינלאומיים רבים עם אלפי משתתפים כגון הכנס הבינלאומי לפסיכופרמקולוגיה (ירושלים 1982) הכנס הבינלאומי לקטכולאמינים (ירושלים 1987) והכנס הבינלאומי לפסיכיאטריה ביולוגית, (ירושלים 1989) ובמשך עשור כיהן כחבר הוועדה המייעצת (Council) של הארגון הבינלאומי לפסיכופרמקולוגיה. בשנים 2008–2010 כיהן בתפקיד נשיא ארגון בינלאומי לפסיכופרמקולוגיה (CINP). בשנים 2013-2018 שימש כנשיא של הארגון הבינלאומי לנוירופסיכיאטריה (INAׂ) ובשנים 2015-2018 כיו"ר איגוד הפסיכיאטריה בישראל.
שימש כחבר בוועדת מחקר של המדען הראשי של משרד הבריאות במשך שנים רבות וגם כיו"ר ועדת המשנה לפסיכיאטריה. היה חבר הוועדה המדעית המייעצת של המכון הלאומי לפסיכוביולוגיה בישראל במשך כמעט 20 שנה ונכון לשנת 2013 מכהן בחבר הנאמנים של המכון. המחקר שלו הוכר בינלאומית בפרסים יוקרתיים רבים, ופרסם סקירות מוזמנות ב-New England Journal of Medicine. עבודותיו המחקריות כוללות עבודה מעבדתית ביוכימית ומולקולרית בנוסף למחקרים מבוקרים קליניים. במשך יותר מעשור לימד בנוסף לסבב פסיכיאטריה קורס לתלמידי תואר שני ושלישי בפקולטה עם יותר ממאה סטודנטים לשנה.
בין השנים 1994–2012 כיהן בלמקר כסגן מנהל של המרכז לבריאות הנפש בבאר שבע. כיהן בין השנים 1987-2012 כחבר פעיל בוועדת הלסינקי במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה כנציג בית חולים הפסיכיאטרי. בין השנים 2004-2013 היה חבר בוועדה לניסויים קליניים של משרד הבריאות. בשנים 2012-2017 שימש כרופא בכיר במרפאה למטופלים ביפולריים במרפאה פסיכיאטרית הדסה עין כרם עד לפרישתו ביוני 2017.
חיים בלמקר נשוי לאילנה בלמקר, רופאה מחוזית של מחוז באר שבע, רופאת ילדים ומומחית ברפואה מונעת, ולזוג ששה ילדים ו-13 נכדים.