בשווייץ קיים האיסור עד היום, תוך מספר הקלות שהוכנסו. בית המשפט פירש את התיקון לחוקה שאינו חל על עופות אלא רק על בהמות, ובנוסף קבעה החלטת אספת הברית ב-1 ביוני 1898 שהאיסור חל רק בגבולות שווייץ, ולכן ייבוא בשר כשר מותר. כשהיו קשיים בשנים שמיד אחרי מלחמת העולם הראשונה לייבא בשר כשר התירה אספת הברית באופן זמני את השחיטה בקנטונים לוצרן ווו. היתרים כאלה ניתנו בין השנים 1918–1920.
השחיטה בגרמניה.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-19 היו ניסיונות מצד גורמים שונים לאסור את השחיטה היהודית בקיסרות הגרמנית. ב-18 במאי 1887 הועלתה הצעה לאיסור השחיטה בבונדסטאג הגרמני על ידי "החברה הגרמנית לצער בעלי חיים", אולם הוא נדחה כמעט פה אחד. בסקסוניה נאסרה השחיטה ב-21 במרץ 1889, ובוטל האיסור ב-1910. ביתר המדינות שהרכיבו את גרמניה נעשו ניסיונות שונים לאסור את השחיטה, אך כולם כשלו בהצבעה בפרלמנט: בבוואריה ב-1894, בשוורצבורג-זונדרסהאוזן ב-1897, בבראונשווייג ב-1889, במקלנבורג-שוורין ב-1899, וברייכסטאג הכלל-גרמני ב-1897 וב-1899.
כדי לשלול אפשרות של איסור השחיטה קיבל הרייכסטאג הגרמני תיקון לחוק הפלילי ברוב גדול, ב-12 בנובמבר 1912 לפיו:
עם זאת, נעשה ניסיון כושל בסקסוניה ב-1914 לאסור את השחיטה. כמו כן, בזמן מלחמת העולם הראשונה, נאסרה בגרמניה השחיטה מן הצוואר, אך האיסור הותנה שלא חל על השחיטה היהודית ההלכתית.
בתקופה הנאצית.
תקופת גרמניה הנאצית, כשהאנטישמיות גאתה, הייתה קרקע פורייה לאיסורים נגד השחיטה. איסורים כאלו התחדשו במהירות, ובלחץ המפלגה הנאצית התקבלו חוקים המחייבים הימום הבהמה לפני השחיטה: בבוואריה (ב-1930), בבראונשווייג (ב-1931), באולדנבורג ובתורינגיה (ב-1932). חודשיים לאחר התמנותו של היטלר לתפקיד קנצלר גרמניה נחקקו איסורים בווירטמברג, בבאדן ובסקסוניה. ומיד לאחר מכן, ב-21 בינואר 1933 נחקק חוק ארצי שחייב הימום מוקדם בבהמות ולראשונה גם בעופות. בהשפעת גרמניה הוכנס חוק גם בפולין ב-1936 שחייב הימום מוקדם, אלא שהחוק הוגבל במחוזות שבהם 3% מהאוכלוסייה נמנעת מלאכול מסיבה דתית בשר שלא נשחט. כלומר: במחוזות כאלה לא היה חיוב להמם לפני השחיטה, אך זאת רק לצורך אכילה ולפי הנדרש לאוכלוסייה זו. ב-22 במרץ 1939 חוקק בגרמניה חוק שאסר לחלוטין את השחיטה היהודית, אך טרם אושר החוק בסנאט פרצה מלחמת העולם השנייה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוחל החוק הגרמני האוסר שחיטה כשרה, עם או בלי הימום, על כל מדינה שנכבשה או הושפעה על ידי גרמניה: בחבל הסאר ב-1935, בשלזיה העילית ב-1937, בהונגריה ב-1938, בדרום סלובקיה ב-1939, ובצפון טרנסילבניה ב-1940 (השניים האחרונים סופחו להונגריה בבוררות הראשונה והשנייה של וינה בהתאמה). ברומניה הוכנס החוק ב-1938 אך הושעה זמנית לבקשת הרב הראשי שלה, וב-1940 הוחל שוב על בהמות ושנה לאחר מכן על עופות. באיטליה הוצאו ב-1938 הוראות לחוק משנת 1928, שקבע שהמתת בהמה חייבת להיעשות בדרך הכי יעילה ללא צער. בהוראות אלו הוסבר שהשחיטה היהודית איננה "דרך נקייה מצער". בדנציג, שסופחה לגרמניה ב-1 בספטמבר 1939, הוחלו כל חוקי גרמניה, וממילא גם חוק האוסר שחיטה יהודית. בפולין פורסם החוק ב-26 באוקטובר 1939 בגיליון הראשון של עיתון השלטון הגרמני הכובש. בסלובקיה הוחל ב-1940. בצרפת ובלגיה הוחל החוק ב-23 באוקטובר 1940. בלוקסמבורג ב-3 בדצמבר 1940, ובהולנד הוחל ב-31 באוגוסט 1940. בבולגריה הוחל החוק ביולי 1941, כ-4 חדשים אחרי כניסת הגרמנים. החוק המגביל שחיטה יהודית היה לאחד החוקים הראשונים "המדינה העצמאית של קרואטיה", עוד מדינת בובות נאצית, וכך מעגל החקיקה נגד השחיטה היהודית הושלם באירופה עם קצב הכיבוש הנאצי בה.
בשטחים שנכבשו על ידי גרמניה, לחוק הזה בדרך כלל לא הייתה כל משמעות מעשית, מאחר שהיהודים היו במחנות או בגטאות ולא הייתה להם כל אפשרות מעשית לשחוט בעלי חיים גם אם זה היה מותר. הנאצים עטפו את החוק, שהוחל ממניעים אנטישמיים ונאציים ברורים, במעטפת של "צער בעלי חיים" ו"ההגנה על בעלי חיים".
עם ניצחון בעלות הברית על גרמניה במלחמת העולם השנייה לא בוטלו החוקים שהוצאו על ידי השלטון הנאצי נגד השחיטה בגרמניה ובמדינות שנכבשו על ידה, אך חוקים אלה לא הוכרו מאחר שהוצאו מתוך רדיפת מיעוטים מטעמי גזע ודת. ב-4 בדצמבר 1945, הוציא המטה הצבאי של ארצות הברית באירופה הוראה שהחוקים שנחקקו מטעמים של רדיפת דת ומיעוטים אינם חלים. חוקים נגד השחיטה שהוצאו בכמה מדינות לפני הכיבוש הנאצי אמנם לא בוטלו רשמית, אך בפועל לא הופעלו נגד השחיטה היהודית.
השחיטה ברוסיה.
באימפריה הרוסית החלה לפעול תנועה לאיסור השחיטה על ידי חברה לצער בעלי חיים בשנת 1876. נעשו חקירות על ידי ועדות מומחים רוסיות פעם אחר פעם וכולן הסיקו שהשחיטה היהודית היא שיטה שאינה אכזרית. חוות דעת כאלה ניתנו בשנים 1876, 1891 ו-1893. הצעה חתומה על ידי כמה אנטישמים הובאה ב-1913 לפני הדומה (הפרלמנט הרוסי) ולא התקבלה החלטה עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. בנוסף הוכנסו איסורים על השחיטה גם בדוכסות הגדולה של פינלנד, דאז חלק מהאימפריה הרוסית, וזאת ממניעים פוליטיים של מניעת התיישבות יהודית שם. ב-14 באוגוסט 1902 אסר הצאר ניקולאי השני, שכאמור היה גם הדוכס הגדול של פינלנד, את השחיטה היהודית שם, אך בדיוק שנה לאחר מכן (ב־13.8.1903) הוא ביטל את האיסור. אך ב-12 במרץ 1909 הוכנס שוב איסור, וב-16 במאי 1913 בוטל שוב, תוך כדי הכנסת חוק המגן על השחיטה היהודית והמוסלמית.
השחיטה במדינות נוספות באירופה.
בנורווגיה התקבל איסור על השחיטה ב-21 בנובמבר 1929. בווינה הוצא איסור על השחיטה ללא הימום על ידי מכה בראש, על ידי ראש העיר האנטישמי קרל לואגר. אולם המושל של אוסטריה התחתית הגביל ב-1905 את האיסור שלא יחול על השחיטה היהודית, בנימוק שהוא מגביל חופש דת. בליטא התקבל חוק עם הגבלת צורת ההמתה של בהמות, אך בסעיף 18 הובטח חופש לשחיטה היהודית.
בבריטניה נכשלו כל הניסיונות להגביל את השחיטה. חברת צער בעלי חיים המלכותית כללה בתוכנית שלה לשנת 1925 הכנסת סעיף לחוק שיבטיח את שחיטת הבהמות לפי ההלכה היהודית. החוק המגביל המתת בהמה משנת 1928 כלל סעיף המבהיר שאין בכך משום הגבלה על השחיטה היהודית והמוסלמית, וסעיף כזה הוכנס גם ב-1933. גם בדרום אפריקה הוכנס סעיף כזה ב-1934 ובאירלנד ב-1935. בבלגיה הובטחה השחיטה היהודית ב-22 במרץ 1929.
המאבק היהודי להגנת השחיטה.
כמשקל נגד, נקטו הרבנים היהודיים בדרך של גיוס הוכחות מדעיות הסותרות טענות על אכזריות. אנשי מדע מתחומי הפיזיולוגיה האנטומיה והפתולוגיה הוזמנו על ידי רבנים משווייץ ומגרמניה בשנת 1867, שיחוו את דעתם בקשר לשאלה האם קיימת אכזריות בצורת השחיטה היהודית. מחקר יסודי נעשה על ידי הפיזיולוג ד"ר י. א. צמבו, לפי דרישת החברה לצער בעלי חיים ברוסיה, ומחקריו שהופיעו ב-1890 בגרמנית וגם תורגמו לאנגלית, טענו לחוסר אכזריות בשחיטה היהודית. ב-1894 פרסם גוף בשם "החברה הלוחמת באנטישמיות" דעות מומחים בנושא זה. בשנים 1902–1908 פרסם ד"ר הירש הילדסהיימר דעות של מומחים שונים בעניין. בפרסומים השונים הוזכרו דעותיהם של למעלה מ-800 מומחים בינלאומיים בנושא של השחיטה.
במאבק על השחיטה היה פעמים רבות צורך להוכיח שהשחיטה היא אכן צו דתי בלתי ניתן לביטול. היו שטענו שהשחיטה הכשרה אינה מצווה מדאורייתא, כי בתנ"ך לא מוזכרת כלל צורת השחיטה. על פי זה רצו להקל בשחיטה ולטעון שההליך המקובל בשחיטה הוא רק נוהג בלתי מחייב. לנושא זה נדרשו גדולי הרבנים שהיו מוסמכים בעיני השלטון, והעידו שהשחיטה היהודית היא חובה דתית על כל פרטיה. ב-1887 העבירו רבנים ונציגים של 2,031 קהילות יהודיות גרמניות תזכיר לרייכסטאג ובו הצהרה שהשחיטה היא חוק דתי מחייב. בינואר 1894 פרסמו 250 רבנים הצהרה דומה.
המאבק בתקופה הנאצית.
התפשטות האנטישמיות למדינות במזרח אירופה, אילצה את היהודים לצאת במאבק נועז יותר להצלת השחיטה היהודית. אחרי מלחמת העולם הראשונה הקים הרב עזריאל מונק "מוסד להגנת השחיטה", שאחר כך הוחלף שמו פעמיים, קודם ל"מרכז לענייני שחיטה באשכנז" ואחר כך – על פי צו ממשלתי – ל"מרכז יהודי לענייני מתנות בשר". הרב מונק ניהל את המוסד בסיוע בנו הרב אליהו מונק וכשהזדקן המשיך אחריו בנו הרב יחיאל אריה מונק לנהל את המוסד ואת המאבק למען השחיטה. חברי המוסד היו נציגי הקהילות החרדיות. בין היתר, הוקמה מחלקה מיוחדת שחבריה היו רופאים חרדים, מומחים למחלות בעלי חיים. המוסד הסתייע בעורכי דין, לצורך ההגנה על השחיטה היהודית במוסדות השלטון השונים. קבצים חדשים ובהם דעות מומחים בעניין פורסמו שוב בשנים 1927–1928. מסקנת הוועד של המוסד הייתה שלא יתאפשר שום שינוי בצורת השחיטה היהודית, ולא יורשה שימוש באמצעים להמם את בעל החיים.
עם זאת, חברי המוסד הבינו שכדי להשקיט את קולות המתנגדים לשחיטה יש צורך בשינויים קלים המותרים במסגרת ההלכה. השינויים שהותרו הם:
דיון ארוך שנכתב על ידי הרופא היהודי שלמה מנחם ליבן בעניין זה סוכם בהסבר: