לאחר הפוגרומים ברוסיה שנודעו בשם "הסופות בנגב" ב-1881, החלו יהודים רבים להגר. רבים מהם הגיעו ללונדון כתחנת מעבר בדרכם לאמריקה וחלק מהם השתקע באיסט אנד, שהיה אזור המגורים הזול ביותר. כך החלה להתפתח בעיקר בווייטצ'אפל ובסטפני קהילה יהודית גדולה, במבנה של שטעטל. בין היהודים שהתגוררו באיסט אנד נמנו אשר ביילין, יוסף חיים ברנר, אורי ניסן גנסין, יעקב אדלר, זליג ברודצקי ועברו בו רבים אחרים בדרכם, בהם שלום עליכם שכתב על האיסט אנד בספרו מוטל בן פייסי החזן:
במפקד האוכלוסין של שנת 1901 נמנו באיסט אנד 95,425 יהודים מרוסיה ופולין, במפקד של שנת 1911 עמד מספרם על 106,082. בנוסף נמנו עוד כ-20,000 יהודים מהולנד, גרמניה, אוסטרו-הונגריה ורומניה. זאת ללא ילדים שנולדו על אדמת בריטניה. באותה עת 90% מיהודי בריטניה חיו בגטו הצפוף והעני של האיסט-אנד. ממשלת בריטניה, שקיבלה בסוף המאה ה-19, על רקע ההלם והזעזוע מן הפוגרומים ברוסיה, את המהגרים היהודים ללא מגבלות מיוחדות, החלה לסגת בה לאחר מפנה המאה העשרים. ב-1905 חקק הפרלמנט הבריטי את "חוק הזרים" (The Aliens Act of 1905), שהטיל לראשונה מגבלות על ההגירה במיוחד על מנת לעצור את זרם היהודים העניים הגודשים את האיסט-אנד של לונדון. ההגירה נעצרה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914.
לפני הגעת גל ההגירה הגדול בסוף המאה ה-19, התיישבו באזור בשנות ה-50 של המאה ה-19 יהודים הולנדים, שעבדו כפועלים במפעלי התעשייה, בעיקר בתחום הטבק והסיגריות. תושבים אלה של האיסט-אנד, שנעו בין מעמד פועלים מאורגן למעמד בינוני נמוך, לא קיבלו בעין יפה את המהגרים החדשים שזרמו אליה היישר מן הנמל ופעלו בעיקר לשם סיוע ראשוני ופתיחת משרדים לעידוד המשך הגירתם הלאה לאמריקה. אחד הגורמים הפילנתרופיים המרכזיים הראשונים ב"גטו" היה בית המחסה ברחוב למן (Leman) שייסד הפילנתרופ הרמן לנדאו ב-1885. יהודי הקהילות השונות שהשתקעו באיסט-אנד מחוסר אפשרות להמשיך לאמריקה (מפאת מחסור כספי או מחלות) הקימו בתי כנסת ו"חברות" סיוע הדדי על בסיס ערי המקור מהן הגיעו. בקרב היהודים פרח כל המגוון האידאולוגי שאפיין את יהודי אירופה באותה עת, מקומוניזם ועד ציונות והם קיימו חיי תרבות שוקקים, בהם תיאטרון יידיש ועיתונות יידיש.
היהודים הנרדפים, שרידי פוגרומים, הצליחו מחד להסתפק במועט, ומאידך נהנו מסיוע קהילתי מסורתי תומך. כך גדלה האוכלוסייה היהודית והתפשטה בסוף המאה ה-19 מווייטצ'אפל ליתר חלקי האיסט-אנד, תוך שהיא דוחקת את ילידי המקום. בפברואר 1886 הזהיר עיתון לונדוני שהיהודים הזרים חסרי האזרחות מהווים איום מזיק לאיסט-אנדרים המקוריים (the foreign Jews of no nationality whatever are becoming a pest and a menace to the poor native born East Ender). מחסור בדיור ואבטלה וחיכוך מתמיד בין אוכלוסיות עניות ומיואשות הצית עד מהרה גלים של אנטישמיות. תושבי לונדון ככלל הביטו על האיסט-אנד כטריטוריה זרה כמעט ועוינת. גם יהודי בריטניה הוותיקים התבוננו בעוינות רבה על המהגרים ממזרח אירופה. חלק מתוצאות שנאת הזרים והאנטישמיות היה האשמת יהודי או יהודים ברציחות וייטצ'אפל של ג'ק המרטש.
בתרבות.
צ'ארלס דיקנס כתב על אנשי האיסט אנד בספריו, בפרט באוליבר טוויסט ורשומות מועדון הפיקוויקים. ישראל זנגוויל כתב על חיי היהודים באזור בספרו "ילדי הגטו" (1892). ב-1902 ביקר ג'ק לונדון באיסט אנד, ביקור שעשה עליו רושם רב, ובעקבותיו כתב את הספר "שוכני התהום" המציג את חייהם האומללים של עניי העיר לונדון. מר הייד, חלקו השטני של ד"ר ג'קיל בספר המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד מאת רוברט לואיס סטיבנסון (1886), נע ברחבי האיסט-אנד, המדמה את החלק השטני שבלונדון הזוהרת והמודרנית. ארתור קונאן דויל שלח את גיבורו שרלוק הולמס לאיסט אנד ב-The Man with the Twisted Lip, ביצירות מאוחרות יותר, שלא נכתבו על ידי דויל עצמו, נשלח הולמס לסמטאות האיסט אנד בעקבות ג'ק המרטש. ב-1933, לאחר שחי ג'ורג' אורוול עם פרוצות וקבצנים כתב את הספר "דפוק וזרוק בפאריס ובלונדון" על שהותו ברובעי העוני. סלמאן רושדי כתב על קהילות המהגרים באיסט אנד בספרו פסוקי השטן (1988) וחניף קוריישי בספרו הבודהה מהפרברים (1993).
אופרת הסבון הבריטית "איסטאנדרס" המשודרת מאז 1985 היא דרמה ריאליסטית, המציגה בצורה אמינה (אם כי באתר פיקטיבי באיסט אנד) סיפורים על הומוסקסואליות, אונס, אבטלה, גזענות וכדומה.
סדת הדרמה התקופתית מיילדת (סדרת טלוויזיה) של ה-BBC עוסקת בעבודתן של המיילדות באיסט אנד בלונדון החל מסוף שנות החמישים ועד לאמצע שנות השישים.
הגנגסטרים של האיסט אנד מככבים בסרטו של גאי ריצ'י "לוק, סטוק ושני קנים מעשנים" (1998).
סטפאן (עיר)
סטפאן (באוקראינית: Степань; בפולנית: Stepań) היא יישוב כפרי במערב אוקראינה, באזור סארני שבחבל ווהלין, על גדת הנהר הירון, אחד מיובליו של הנהר פריפיאט.
תולדות העיר.
סטפאן היא אחד היישובים העתיקים ביותר בחבל ווהלין. באזור נמצאו כלי אבן שמעידים על קיומו של יישוב במקום עוד מהמאה ה-9. האזכור הראשון של היישוב במסמכים הוא משנת 1290. סטפאן הייתה עיר מבוצרת בתקופת ממלכת רוס של קייב, ומרכז מסחרי ותרבותי במשך מאות שנים. היישוב נמצא בצומת דרכי מסחר ששימש את נסיכי ליטא, והכיכר המקומית שימשה כמרכז מסחרי לסוחרים מיישובים סמוכים, בין היתר לסחורות בתחומי הצביעה, הבד, הקדרות, הנחושת והשריון.
בשנת 1917 נכלל היישוב בשטחה של הרפובליקה העממית של אוקראינה. לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית והסכם ריגה שבא בעקבותיה סופחה סטפאן לפולין. בספטמבר 1939, עם כיבוש מזרח פולין על ידי ברית המועצות, נכללה סטפאן בשטח פולין שסופח לברית המועצות לפי הנספח הסודי להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. ביולי 1941 כבשו הגרמנים את היישוב במהלך מבצע ברברוסה והוא נכבש שוב על ידי הסובייטים בקיץ 1944. לאחר המלחמה נכלל היישוב בשטח אוקראינה הסובייטית.
בשנת 1960 קיבלה סטפאן מעמד של יישוב עירוני. בשנת 1991, עם הקמתה של אוקראינה העצמאית, נכלל היישוב בשטח אוקראינה.
אתרים בעיר.
היישוב נכלל ברשימת האתרים ההיסטוריים של אוקראינה, לפי חוק המדינה. ביישוב אתרים ארכאולוגיים בעלי חשיבות לאומית, ובהם שרידי טירה.
ביישוב קיימת כנסייה בסגנון הבארוק מהמאה ה-18. הכנסייה החזיקה בית מחסה ובית ספר. הכנסייה נהרסה בתקופת השלטון הקומוניסטי אך נמצאת בהליכי שיקום. כנסייה נוספת הקיימת ביישוב הפכה למועדון, אך שבה לתפקודה המקורי לאחר נפילת הקומוניזם.
בכיכר המקומית, ששימשה מרכז מסחרי במשך מאות שנים, ניצב כיום קבר אחים לחיילים סובייטיים. לאחר נפילת ברית המועצות הוקמה בכיכר מצבה עם צלב לזכר הלוחמים למען חרות אוקראינה שלקחו חלק פעיל בהשמדת היהודים.
ביישוב מרחצאות בוץ והוא נחשב אתר תיירותי.
יהודי סטפאן.
ערב השואה חיו בסטפן כ-1,300 יהודים, שהיוו כשליש מתושבי המקום. עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים גויסו יהודיו לעבודות כפייה, ובאוקטובר 1941 הוקם ביישוב גטו. בגטו נכלאו כ-3,000 יהודים מהיישוב ומכפרי הסביבה.
ערב חיסול הגטו, באוגוסט 1942, ברחו ממנו כ-500 יהודים, אך רובם נתפסו והוחזרו לגטו. ב-25 באוגוסט 1942 נרצחו יושבי הגטו בבורות ירי ליד קוסטופול.
2K6 לונה
2k6 לונה (ברוסית: 2К6 Луна; קוד נאט"ו: פרוג-3) היא רקטה ארטילרית קצרת טווח בעלת מנוע דלק מוצק על בסיס משגר מתנייע תוצרת ברית המועצות שיוצרה בברית המועצות בין השנים 1960-1964 והייתה בשימוש החל משנת 1960 ועד 1982.
המערכת הוחלפה על ידי פרוג-7.
פיתוח.
פיתוח מערכת הלונה החל בשנת 1953 על ידי אוניברסיטת מוסקבה לטכנולוגיה תרמית.
המערכת הראשונית נקראה S-125A "פיון".
לבסוף לאחר בדיקת מספר אבות טיפוס הטילים 3R9 ו־3R10 נמצאו כטובים והיעילים ביותר, לאחר מס' מבחנים הוחלט להתחיל לייצר את המערכת, 5 המערכות הראשונות היו מוכנות ב-30 בינואר 1960. ייצר סדרתי של המערכת היה במפעל בעיר וולגוגרד. מתחילת הייצור עד סיומו יוצרו כ-462 פלטפורמות שיגור (2P16).
ב-1962 המערכות נכנסו לשירות בהצבא האדום ושם הוא היה בשירות עד שנת 1982.
היסטוריית שירות.
הלונה נכנסה לשירות בצבא האדום משנת 1962 ועד 1982, כול גדוד משוריין הכיל 2 סוללות.
בזמן משבר הטילים בקובה נראו מס' יחידות של 2K6 לונה.
משתמשים.
משתמשי עבר
הצפנה מבוססת סריג
הצפנה מבוססת סריג (באנגלית: Lattice Based Cryptography) כוללת פונקציות קריפטוגרפיות (עם ביטחון מוכח) וקריפטואנליזה של פונקציות קריפטוגרפיות המבוססות על מבנה מתמטי שנקרא סריג. הצפנת מפתח ציבורי מבוססת סריג נשענת על הקושי שבפתרון בעיית הסריג. קריפטואנליזה של פונקציות אילו מבוססת על טכניקות רדוקציית סריג.
הצפנת סריג עדיין בראשית דרכה ונעשית אטרקטיבית לאחרונה בשל החיפוש אחר מערכות הצפנה עמידות כנגד קריפטואנליזה פוסט-קוונטית, כאשר מחשבים קוונטיים יהיו מעשיים. ב-1996 גילה Ajtai תכונה חשובה של סריגים שמעניינת מהיבט קריפטוגרפי. מאז נעשים מאמצים לפתח מערכות הצפנה מבוססות סריג שתהיינה גם בטוחות לפי המבנה המקורי שהוצע וגם שתהיינה יעילות מבחינה מעשית כמו ממצאיו של Micciancio שחסרונן העיקרי שהן חסרות דלת מלכודת ולא ניתן להשתמש בהן עם מפתח הצפנה (הן שימושיות כפונקציה חד-כיוונית חסרת מפתח). ממצאים אחרים שיכולים להוביל לפיתוח מעשי של סכימות בטוחות מבוססות סריג הן של Micciancio ו-Vadhan שבהן אפשר לשתף סריג אחד על ידי משתמשים רבים והמפתח הציבורי של כל אחד יהיה מוכב מווקטור יחיד (המפתח הפרטי הוא הנקודה בסריג הקרובה ביותר לווקטור הציבורי) וכן הצפנת רגב.
היסטוריה ורקע.