האוכלוסייה באיים ירדה באופן חד מאז 1940, והמשך קיומה מוטל בספק. בשנים האחרונות עשתה הממשלה מאמצים למשוך מהגרים חדשים לאי, אך אלה לא הועילו. האוכלוסייה באי מונה 50 תושבים (נכון ל-2020), ועמם עוד 9 אנשי מקצוע המגיעים מחוץ לאי, ומתחלפים מדי מספר חודשים. שיעור גידול האוכלוסייה עומד על 0%. קיים קושי באיסוף הנתונים המדויקים והעדכניים עקב הגירה סמויה. רוב התושבים הם מצאצאי הניצולים של המרד על הבאונטי ואחרים שמוצאם מטהיטי. האוכלוסייה מורכבת מלבנים ובני תערובת. קיים שיעור גבוה של נישואי קרובים.
מספר התושבים באי לאורך ההיסטוריה.
כל התושבים משתייכים ל"כנסיית ההתגלות של היום השביעי". הם הצטרפו אליה בשלהי המאה ה-19, ולכנסייה זו נודע חלק חשוב בעיצובה של החברה הפיטקרנית. בשנים האחרונות חלה ירידה ברמת האדיקות של האוכלוסייה, כאשר רק שמונה מתושבי האי מבקרים בכנסייה באופן קבוע, וחלקם הגדול מבקרים בה רק באירועים מיוחדים. שבת הוא יום המנוחה. גילויי חיבה פומביים אינם מקובלים, ומכירת אלכוהול אסורה.
באי מונהג חוק חינוך חובה חינם בגילאי 5–16. מערכת החינוך באי מצומצמת, ולכן נשלחים הילדים לפנימיות בניו זילנד ובאוסטרליה. רבים מעדיפים שלא לשוב, וכתוצאה מכך יורד כוח העבודה באי, והוא הוערך בשנת 2004 ב-15 איש בלבד. פרנסת התושבים מתבססת על מסחר זעיר עם תיירים ותרומות.
התושבים מקיימים קשרים חברתיים עם תושבי האי נורפוק, ולרבים מהם גם קרובי משפחה שם. בספטמבר 2003 נולדה תינוקת באי, לראשונה מזה 17 שנה, ותינוקת נוספת נולדה במרץ 2007. בשנת 2005 נישא באי הזוג הראשון אי פעם שאינו יליד המקום וקיבל אזרחות של האי.
השפה המדוברת באי היא שפה קריאולית הנגזרת מן האנגלית של המאה ה-18 ושפת טהיטי. עבור ילידי האי זוהי שפת אם, והיא נלמדת בבית הספר המקומי, לצד האנגלית הרגילה. היא קשורה קשר הדוק לשפה הקריאולית המדוברת בנורפוק, כי האי נורפוק אוכלס במאה ה-19 על ידי ילידי פיטקרן.
הדגל והסמל.
הסמל מסמל שלט אצולה המציג את העוגן והתנ"ך מהספינה הבאונטי. אלמנטים אלה מזכירים את ההיסטוריה של המתיישבים הראשונים באי - מורדי הבאונטי משנת 1789. במרכז השלט משולש ירוק על רקע פס צהוב ורקע כחול. צבעים אלה מייצגים את האי וחופיו על רקע האוקיינוס השקט. בראש הסמל מופיע פרח של עץ הפורטיה ומריצה המסמלת את החקלאות באי.
הסמל מופיע על דגל פיטקרן ועל דגל מושל האי.
למושל פיטקרן דגל משלו: יוניון ג'ק שבמרכזו סמל האי. הדגל מורכב מנס כחול ובו יוניון ג'ק ברביע העליון הקרוב לניצב הדגל (הקנטון), וסמל פיטקרן במרכז הדגל.
משטרה בגרמניה הנאצית
המשטר הנאצי בגרמניה הפעיל מערכת מסועפת של כוחות וארגונים משטרתיים וסמי-צבאיים במטרה לאכוף את מרות המפלגה הנאצית ולחזק את השלטון הטוטליטרי באוכלוסייה בגרמניה.
ארגון מחדש.
ביוני 1936 מינה אדולף היטלר את היינריך הימלר, מפקד האס אס, לראש המשטרה הגרמנית כולה בתואר רייכספיהרר-אס אס וראש המשטרה הגרמנית (Reichsführer-SS und Chef der Deutschen Polizei). הדבר איפשר להימלר להתחיל בתהליך ארגון המערכת המשטרתית מתוך עצמאות מלאה והכפפה למעשה של הארגון המדינתי (המשטרה) לארגון מפלגתי (האס-אס). בתחילה גיבש הימלר שתי זרועות עיקריות של כוח המשטרה, משטרת הסדר (אורפ"ו, (ORPO - Ordnungspolizei)) ומשטרת הביטחון (סיפ"ו, SIPO; Sicherheitspolizei). משטרת הסדר הופקדה על "שמירת הסדר הציבורי" וכללה את משטרת המגן (Schutzpolizei), הז'נדרמריה (המשטרה באזור הכפרי) ושירותי עזר טכניים, ב-1938 אוחדו לארגון זה שירותי כיבוי אש, וב-1942 גם ההגנה האזרחית; ואילו במשטרת הביטחון נכללו הגסטפו ומשטרת הפלילים (KRIPO).
משטרת הסדר.
משטרת הסדר – אורפ"ו (ORPO - Ordnungspolizei) - איחדה בתוכה את משטרת המגן (המשטרה הרגילה של הערים) ואת הז'נדרמריה (המשטרה הרגילה של מחוזות השדה). על האורפ"ו פיקד קורט דליגה, שהוחלף באוגוסט 1943 על ידי אלפרד ויננברג (Alfred Wünnenberg), שפיקד על הארגון עד תום המלחמה. תפקידה העיקרי היה שמירת הסדר הציבורי. היא כללה את השוטרים במדים (שוטרי מקוף) כשב-1938 צורפו לתוכה מכבי האש וב-1942 גם משטרת ההג"א ומשטרת העזר העירונית והכפרית. כמו כן נוספו להם יחידות לוחמה נגד פרטיזנים ומשטרות הארצות הכבושות (כמו משטרת העזר הליטאית ומשטרת העזר האוקראינית). ב- 1944 שירתו במשטרה זו שלושה מיליון וחצי איש. בתקופה זו היא כבר הייתה חלק מהאס אס, תחת פיקודו העקיף של הימלר. לעיתים השתתף האורפ"ו בפעולות אנטישמיות ופעולות ריכוז והשמדה.
המשטרה הפלילית.
המשטרה הפלילית – קריפ"ו (KRIPO - Kriminalpolizei) - פעלה בעיקר בתחום הפלילי - לכידת פושעים ועבריינים, אך לעיתים צורפה לגסטפו בפעולותיה. עד לשנת 1936 הייתה חלק ממשרדי הפנים של מחוזות הרייך השונים, אך בעקבות ריכוז המשטרות בידי הימלר היא אוחדה עם משטרת הפלילים של פרוסיה (משרד המשטרה הפלילית של הרייך - Reichskriminalpolizeiamt) ויחדיו אוחדו עם הגסטפו ב"משרד הראשי למשטרת הביטחון - סיפ"ו". כאשר המשטרה אוחדה ל"משרד הראשי לביטחון הרייך" הקריפ"ו היה למשרד 5 במשרד זה, הוא כלל 4 אגפים ובראשו עמד ד"ר ארתור נבה (שהיה אחד ממפקדי האיינזצגרופן במזרח ולימים נקשר בניסיון ההתנקשות הכושל בהיטלר בשנת 1944 והוצא להורג).
משטרת הביטחון.
ב-1936 הוקמה משטרת הביטחון (בגרמנית: Sicherheitspolizei; בראשי תיבות: סיפ"ו, SIPO), מאיחוד של המשטרה הפלילית (קריפו) והמשטרה החשאית (גסטפו). ב-1939 אוחד משרד זה עם האס דה (שירות הביטחון של האס אס) תחת השם המשרד הראשי לביטחון הרייך בראשות ריינהרד היידריך.
איסור פרסום
איסור פרסום הוא איסור המוטל על הציבור, ובפרט על אמצעי התקשורת, לפרסום מידע מסוים. האיסור מתנגש בעקרונות של חופש הביטוי, חופש העיתונות וזכות הציבור לדעת, ולכן הוא חל רק על מידע שפרסומו עלול לפגוע באינטרסים של הציבור, כגון פגיעה בחקירה משטרתית או פגיעה בביטחון המדינה, או מידע שפרסומו עלול לפגוע באדם מסוים, כגון פגיעה בשמו הטוב או סיכון חייו. איסור פרסום מיושם בשתי דרכים:
בישראל.
איסור פרסום כללי.
באחדים מחוקי מדינת ישראל נקבע איסור פרסום לנושאים מסוימים:
צו איסור פרסום.
קובעת שהצנזור רשאי לאסור פרסום, אם לדעתו הדבר יפגע בביטחון המדינה, בשלום הציבור או בסדר הציבורי.
בית המשפט מוציא צו איסור פרסום, בהתאם לבקשה המוגשת לו, בפרשה מסוימת. בעת הוצאת הצו שוקל בית המשפט את נימוקיהם של מבקשי הצו אל מול העקרונות של חופש הביטוי וזכות הציבור לדעת. לעיתים הצו הוא גורף, ואוסר פרסום כל פרט הנוגע לפרשה (כולל, לעיתים, עצם קיומו של הצו), ולעיתים הוא מפרט את המותר בפרסום ואת האסור בפרסום.
מסמיך את בית המשפט להוציא צו איסור פרסום על:
דיון משפטי.
חרף הקושי באכיפה יעילה של איסור הפרסום, האיסור נאכף במקומות שבהם ניתן לאכוף אותו. דוגמה בולטת לכך היא סגירתו של העיתון "חדשות" לארבעה ימים, ב-29 באפריל 1984. סגירת העיתון נבעה מכך שפרסם ידיעה שלפיה הוחלט על הקמת ועדה שתחקור כיצד נהרגו מחבלי פרשת קו 300, ללא הגשת הידיעה לבדיקת הצנזור הראשי. זאת, על אף שעוזר שר הביטחון לענייני תקשורת, שהעביר את הידיעה לעיתון, ביקש להימנע מפרסום, והצנזורה הזכירה לעיתון את החובה להעביר לצנזורה מוקדמת כל חומר הנוגע לפיגוע באוטובוס ולתוצאותיו. אמצעי התקשורת הגדולים מצייתים במידה רבה, עקב כך, לצו איסור פרסום, ונלחמים בו בדרך הפתוחה בפניהם - פנייה לבית המשפט על מנת שיתיר את הפרסום.
בנסיבות אלה מתקיימים בבתי משפט בישראל פעמים רבות דיונים בבקשות להתרת פרסום. בדיון מסוג זה, שעסק בבקשה לביטול צו איסור פרסום על זהותן של שתי חשודות במתן טובות הנאה בפרשת מינויי שופטים תמורת שוחד, קבע השופט יצחק עמית: "מצאתי להבחין בין שתי המשיבות, ולקבל את הבקשה ככל שהיא נוגעת למשיבה 1, בשל מעמדה הציבורי כשופטת מכהנת. לא כך לגבי המשיבה 2, שהיא אדם פרטי לכל דבר ועניין, כך שמול הנזק החמור שבפרסום לא עומד עניין ציבורי בפרסום זהותה."
קושי באכיפה יעילה של האיסור.
בעידן האינטרנט.
עם שיפור התקשורת העולמית באמצעות רשת האינטרנט גבר מאוד הקושי לאכיפת איסור הפרסום עד כדי אי יכולת אכיפה בנושא, הן בגלל הכמות העצומה של אתרי האינטרנט בהם ניתן לפרסם, הן בגלל קלות מציאת המידע בעזרת מנועי חיפוש, העובדה שלגולשים יש אפשרות לשמור על אנונימיות ברשת, והן בשל אי הבהירות לגבי האחריות המשפטית על אתרים המאוכסנים בשרתים שמחוץ למדינה שבה הוצא הצו. במקרים רבים דולף המידע כלפיו הוצא איסור הפרסום לרשת האינטרנט למרות איסור הפרסום, או שהמידע מתפרסם בהרחבה עוד טרם הטלת איסור הפרסום.
דבר נוסף המקשה על אכיפת הצווים באינטרנט הוא שהצו מחייב רק את מי שלו נמסר כדין . כך נוצר מצב בו האתרים הגדולים שמקבלים את צווי איסור הפרסום לא יכולים לפרסם את המידע, אך צו איסור הפרסום אינו תקף על אתרים קטנים או אנשים פרטיים. פרסום הצו ברבים משמעו למעשה הוא פרסום המידע שהצו ניסה למנוע את פרסומו מלכתחילה, ולכן אינו ישים.