בשנת 1953, משלחת ישראלית ביקרה בצרפת כדי לבחון את טנק AMX-13. ה-AMX-13 היה מצויד בתותח 75 מ"מ מסוג 75-50 CN (הפיתוח הגרמני של תותח 7.5 ס"מ KwK 42 L/70, שהיה בשימוש בטנק הפנתר).בעוד שהתותח היה משביע רצון, שריונו של ה-AMX-13 היה קל מדי. בסופו של דבר החליטה ממשלת ישראל לרכוש כמויות קטנות מטנקי ה-AMX-13, אולם הוחלט על פיתוח מקביל בו יושתל תותחו החזק בגוף זמין, מוכר וטוב יותר, השריון של ה-M4 שרמן, הטנק הסטנדרטי של צה"ל. הפרויקט החל בשנת 1954, ובשנת 1955 צריח אב טיפוס נשלח מצרפת לישראל. במרץ 1956 חיל החימוש הישראלי החלו לשדרג את השרמנים, תוך שימוש בתותחים שקיבלה מצרפת. הטנק החדש היה ידוע כ-M50. ה-M50 היה דומה ל-M4 שרמן שהיה לו את צריח המקורי מהסוג "הישן" (המקורי, מגרסת ה-75 מ"מ), שהוסף במשקולת נגד בקצה האחורי. חלק מטנקי ה-M50 שודרגו בצרפת והועברו לצה"ל במסגרת מבצע יונה.
ה-M50 הספיקו להשתתף במלחמת סיני והוכיחו את יכולתם, אולם הטנק סבל מבעיות מכניות, בעיקר במנוע שכבר היה מיושן. בנוסף, הגדלת משקל הטנק הגדילה את הלחץ הסגולי על הזחלים ופגמה ביכולת העבירות של הטנק. בתחילת שנות ה-60 החל תהליך הסבה של ה-M50, במהלכו הוחלפו המנועים הישנים במנועי דיזל של חברת קאמינס. היה זה מנוע דיזל V8 בהספק של 460 כ"ס שנקנה בארצות הברית.
בראשית שנות ה-60 החל צבא מצרים להצטייד בטנקי T-54 בעלי תותח 100 מ"מ, ובצה"ל הובן הצורך בטנק כבד יותר שיוכל להתמודד עם האיום החדש. באותה תקופה פותח בצרפת תותח 105 מ"מ מדגם CN-105-F1, ששימש בטנק AMX-30 החדש. תותח זה נרכש על ידי צה"ל ועבר מספר התאמות כדי שיוכל לפעול בטנק שרמן, ביניהם קיצור הקנה ב-1.5 מטר והקטנת מהירות הלוע. דגם התותח החדש שהוכן עבור צה"ל כונה D1504 L/44 ויוצרה עבורו תחמושת מיוחדת. הקליבר הופחת מ-56 ל-44 והיה מצויד בבלם לוע. כמות התחמושת הופחתה מ-62 ל-55 פגזים.
הטנק החדש, שכונה M51, נבנה על בסיס תובה של שרמן M4A1, וכלל בנוסף לתותח החדש גם את מנוע הדיזל של חברת קאמינס בהספק של 460 כ"ס שכבר היה בשימוש ב-M50 ושכלולים נוספים שכבר היו קיימים בטנק הקודם. מערכת בקרת האש שופרה ונוספו זרקורי אינפרא-אדום. גם במקרה זה הוספה משקולת נגד בחלקו האחורי של הצריח כדי לאזן את משקל הטנק. התוספות הרבות העלות את משקל הטנק ב-7 טונות למשקל של 39 טון. מערכת הזחלים שונתה למזקו"ם רחב יותר מסוג HVSS וזו התמודדה היטב עם תוספת המשקל והגבירה את עבירות הטנק.
180 טנקי M51 שרמן נבנו. הטנק החדש הוצג לציבור בפעם הראשונה במהלך טקס יום עצמאות בשנת 1965.
מאפיינים.
חימוש.
תותח ה-D1504 L/44 הארוך של הסופר שרמן (M51) , מסוגל היה להשמיד את הטנקים של צבאות ערב כמו ה-T-54/55 וה-T-62 הרוסי ואפילו ה-M48 פטון האמריקאי המתקדם בהרבה.לטנק היה מקלע אחד מסוג M2 בראונינג בקוטר 12.7 מ"מ ושני מקלעים מסוג M1919A4 בראונינג בקוטר 7.62 מ"מ, אחד מקביל ואחד בתובה.
היסטוריה מבצעית.
טבילת האש הראשונה של ה-M50 הייתה במלחמת סיני. מספר שבועות לפני פרוץ המלחמה נמסרו 14 טנקי M50 ראשונים לפלוגה א' בגדוד 82, ואלה השתתפו בהצלחה בקרב על סכר הרואיפה.
ה-M51 לקח חלק פעיל בקרב על המים מול הסורים ובמלחמת ששת הימים בכיבוש רמת הגולן, הגדה המערבית וחצי האי סיני בידי ישראל, לעיתים קרובות נלחם כנגד טנקים כמו T-54. פלוגת טנקי M51 שהוסתרה בירושלים בניגוד להסכם שביתת הנשק עם ירדן השתתפה בכיבוש מזרח העיר. במלחמת יום הכיפורים הופעל הטנק לצד ונגד טנקים מודרניים יותר. השימוש בטנקי השרמן המיושנים לכאורה היה הכרחי בהתחשב באופי הנואש של הלחימה.
בלחימה נגד צבאות ערב, ה-M51 הוכיח את עצמו כמסוגל להילחם עם טנקים חדשים ומתקדמים הרבה יותר. תותח ה-105 מ"מ של M51 היה יכול לחדור יריבים כמו ה-T-55 בקלות באמצעות פגזים חודרי שריון. בקרב בעמק דותן נלחם M51 שרמן בטנקים ירדנים מדגם M48 פטון המתקדם בהרבה והוכיח שהוא מסוגל להשמיד אותם. בקרבות בחזית הצפון במלחמת יום הכיפורים נלחמו השרמנים של חטיבות המילואים בהצלחה מול טנקי T-55 עיראקיים וטנקי T-62 סוריים, שהיו חדישים יותר. ה-M51 הוא נחשב לדוגמה מצוינת כיצד ניתן לשדרג את טנק מיושן (שרמן) מעבר לגבולות היכולות המקוריות שלו.
בשנת 1976 נתפסו שני טנקים על ידי הארגון לשחרור פלסטין. טנקים אלה נלחמו בהגנה על מערב ביירות במהלך מלחמת שלום הגליל ב-1982 כנגד הכוחות הישראליים בלבנון.
ה-M51 יצאו משימוש בהדרגה משנות שישים המאוחרות עד תחילת 1980. טנקים רבים נמכרו לצ'ילה, וחלק צוידו בתותח 60 מ"מ וכונו M-60. גרסה זו אף פעם לא הייתה בשימוש על ידי צה"ל. ה-M51 שנותרו בצה"ל הוסבו לרכבי הנדסה קרבית ולמטרות טנקים, או לשימור למוצגים.
פורדהאוס בן ציסי
מאיר יזרעאלי
מאיר יזרעאלי (תרפ"ט, 1929 - כ"ח בתשרי תשע"ה, 21 באוקטובר 2014) היה אמן ואיש תיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה.
יזרעאלי נולד בירושלים, דור רביעי לילידי הארץ. בשנים 1932–1942 התגורר עם משפחתו בכפר חסידים. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים למד הוראה בסמינר "מזרחי". היה חבר בארגון "ההגנה" והשתתף במלחמות ישראל.
יזרעאלי עבד במשך שנים רבות בהסתדרות הציונית בתחום הארגון ואחר כך בעלייה. למד משחק אצל המורה פניה לוביץ'. השתלם בבימוי אצל משה הלוי וצבי פרידלנד (תיאטרון הבימה).
יחד עם חבריו הקים את תיאטרון "אורות", שהעלה כ-40 הצגות. עקב היותו שומר מצוות לא הצליח להסתדר עם החזרות וההופעות בשבת, והחל לעסוק בהוראת משחק. יזרעאלי פרסם מספר סיפורים במוספי הספרות של העיתונים היומיים. במשך כשנתיים כתב את סיפורו החשוב ביותר, "סטולרק הזקן ואני", שפורסם על ידי אברהם שלונסקי בינואר 1955 בספר "אורלוגין 11".
ב-1975 נסע יזרעאלי לאיטליה ללימודי בנייה ועיצוב בובות תיאטרון ולימוד גילוף עץ. חזר לארץ והקים את ה"סדנא הירושלמית לגילוף ויציקה". באותה שנה הצטרף לסגל עובדי מוזיאון ישראל - בית טיכו.
ב-1985 הקים את "גלריה בית דוד" בירושלים בהנהלת אשתו, תקווה יזרעאלי.
פרסם שלושה ספרים, "אגרת תק"ח" (1977), "משפחתנו" (1981), ו"החסידים הראשונים ביישוב ארץ ישראל" (1995).
יזרעאלי היה בין ראשוני משתתפי "המרכז ליודאיקה" שהוקם בגוש עציון בשנת 1995.
ב-1996 הקים את הסטודיו שלו ביישוב אלעזר שבגוש עציון, ובנה שם גם את ביתו.
ערך 15 תערוכות (יחיד וקבוצתי).
יזרעאלי הרבה להופיע כמרצה בנושא "אמנות יהודית".
מאיר יזרעאלי נפטר בכ"ח בתשרי תשע"ה, 21 באוקטובר 2014 באלעזר שבגוש עציון.
הותיר אחריו ארבעה ילדים.
פולקלור ברזילאי
התרבות והפולקלור הברזילאי היא הגדרה רחבה למכלול אלמנטים תרבותיים עממיים שנפוצים במדינה ומרכיבים את התרבות הברזילאית העממית. הפולקלור מכיל מגוון רחב של אגדות עם, מסורות, אמונות לגבי דמויות ומקומות, עמים, מקצבים מוזיקליים, חגים, דתות, אמנויות לחימה, מילות סלנג, דיאלקטיים שפתיים וגופים ומוסדות תרבותיים שונים.
התרבות העממית הברזילאית היא תוצר של מאות שנים בהם מהגרים מכל רחבי העולם התיישבו בחלקים שונים במדינה וקיימו בה את תרבותם המקורית, כשבמהלך הזמן סופחו אליהם אמונות נוספות שייצרו לבסוף תרבות נבדלת וייחודית לברזיל.
חלוקה גאו-תרבותית.
התרבות הברזילאית היא פסיפס תרבותי מהעשירות ומהמגוונות ביותר בעולם, וכוללת חלוקה ברורה לאזורים ולעמים שונים שלכל אחד מהם ייחוד משלו. המדינה מתחלקת לשישה אזורים עיקריים:
מוזיקה וריקוד.
עולם המוזיקה והמחול הברזילאי הוא כמעט אינסופי, בין הסגנונות העממיים-מסורתיים העיקריים ניתן למנות כמה סוגות עיקריות:
לבוש מסורתי.
באינה-ביגוד שנועד לטקסים דתיים או לחגים בקנדומבלה ודתות אפרו ברזילאיות נוספות, הלבוש כולל שמלה מנופחת בצבע לבן כחול או זהב, מחרוזות ומטפחת על הראש.
גאושוס:
הלבוש המסורתי של הגאושוס דומה לזה של הבוקרים באגן ריו דה לא פלטה ולבוקרים בארצות הברית, באזורים המסורתיים בריו גראנג'י דול סול הגאושוס הולכים עם התלבושת באופן חלקי או מלא, יחד עם בגדים אחרים ובטקסים וחגיגות מסורתיים.
כובע רחב שוליים מבד.
בומבשה (bombacho) - מכנסים רחבים שמגעים עד הקרסול, עשויים בד או פשתן, המכנסיים הם בצבעים קרים, ומוכנסים לתוך המגפיים.
ברביטאשו (Barbicacho) - רצועת עור דקה.
לאנסו (lenço gaucho) - צעיף עשוי פשתן בדרך כלל בצבע אדום שקשור בקשר פרפר לצוואר.
גוייאקה (Guaiaca) - חגורת עור בעלת כיס קטן תלוי עליו, ואיתו גם שוט הנועד לסוסים.
פונצ'ו קרוי בברזיל פאלה (pala) .
צ'ירדור (Tirador ) - אבזם ברזל או מתכת משמש לנשיאה של סכינים או כלים אחרים.
הבנות לובשות חצאיות שמלות תחרה ארוכות וחצאיות לבנות.
בומבישנייה- מכנסיים רחבים לנשים, בעיקר בגדי עבודה.
נחשב לא מקובל ללבוש עגילים מפלסטיק או שעונים בצבעים חמים, צמידים, צלליות בעניים, שפתונים או צבעים "חריגים" בציפורניים ונעלי התעמלות.
מיתולוגיה אפרו-ברזילאית.
סביב דת הקנדומבלה האומבנדה הקמבונדה והדתות האפרו-ברזילאיות האחרות התפתחה מיתולוגית אלים והיא משמשת כפולחן בטקסים הדתיים, המיתולוגיה הגיעה ממערב אפריקה וקיימת גם שם עד היום, וכך גם בקובה אך המיתולוגיה בברזיל עברה שינויים שונים והמיתולוגיה קיבלה בידול משלה. הפולחן הוא אנימיסטי וכולל פולחן אלים וסיפור בריאה.
ספרות ומסורת אורלית.
ליאטורה ג'י קורדל.