בשנת 2016 השתתפה בעונה השביעית של סדרת הדוקו-ריאליטי "מחוברים+". ב-2017 הופיעה בתפקיד הראשי לצד אסף גולדשטיין בסרט הקולנוע "זוג יונים" של הבמאי דובר קוסאשווילי, שכלל עירום מלא.
בשנת 2018 השתתפה בסדרה "הרמון" בתפקיד אושר, אחת הנשים בכת של שבתאי צדיק.
אמריקה הסגולה
הביטוי אמריקה הסגולה הוא מונח מתחום הבחירות בארצות הברית. מתייחס להנחה כי ניתוח מפורט יותר של תוצאות ההצבעה של הבחירות האחרונות בארצות הברית יראה שציבור הבוחרים האמריקאי אינו מחולק לאמריקה "אדומה" (הרפובליקנים) ואמריקה "כחולה" (הדמוקרטים) כפי שמתואר לעיתים קרובות בניתוח החדשות.
רקע - הבחירות בארצות הברית.
בארצות הברית, הנשיא וסגן הנשיא אינם נבחרים ישירות על ידי ציבור הבוחרים, אלא על ידי חבר האלקטורים.
אזרחי כל מדינה אינם מצביעים בבחירות ישירות למועמדים לנשיאות, אלא לאלקטורים (נציגים) מטעמם, שהם הבוחרים את הנשיא. למרות שברוב המדינות מופיע רק שם המועמדים לנשיאות, הנבחרים למעשה הם האלקטורים התומכים באותו נשיא, והם אלה המקיימים הצבעה ובוחרים בו. המועמד שזוכה ברוב קולות מדינה מסוימת מקבל את כל קולות האלקטורים התומכים בו, ממדינה זו, להוציא נברסקה ומיין. בשיטה זו נוצר לעיתים מעין פרדוקס בו למועמד שקיבל מעט פחות ממחצית הקולות במדינה, אין כל ביטוי בבחירת האלקטורים, ועמדת המיעוט הגדול עשויה שלא להישמע כלל.
אמריקה הסגולה.
מושג זה משקף את העובדה שארגוני החדשות בדרך כלל משתמשים בצבע אדום וכחול על מפת ארצות הברית כדי לציין מתי כבר ניצח מועמד רפובליקני או דמוקרטי, בהתאמה, במדינה או במחוז בקונגרס. מכיוון שבמערכת הפוליטית האמריקאית מנצח רק מועמד אחד ("המנצח לוקח הכל") ללא קשר ליחס בין הרוב למיעוט, התוצאה היא שהמפה אינה משקפת את החלוקה האמיתית של קולות "אדומים" ו"כחולים" ברחבי המדינה. העיוותים הכלולים במפות אלה תורמים, לפי אמונה זו, לתפיסה מוטעית שציבור הבוחרים מקוטב מאוד על ידי הגאוגרפיה, למרות שבפועל הדבר אינו כך.
המתמטיקאי רוברט ואנדרבי מאוניברסיטת פרינסטון יצר את מפת "אמריקה הסגולה" הראשונה בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000. כדי לשקף את היחס האמיתי בין הרוב למיעוט הוא צבע כל אחת ממדינות ארצות הברית בגוונים שבין כחול לאדום המשקפים את תוצאת הבחירות במדינה. לאור היעדר כללי של ניצחונות מכריעים, טכניקה זו גורמת לכך שרוב המדינות צבועות בערבוב של כחול ואדום שיוצרים גוונים של סגול. מפה זו נדפסה ב-U.S. News &amp; World Report מספר חודשים לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2004. לאחר הבחירות ב-2004, ואנדרבי ואנשים נוספים עשו מפות דומות המסכמות את התוצאות. זמן קצר לאחר מכן התפשט המונח "אמריקה הסגולה" בבלוגוספירה הפוליטית ונכנסה ללקסיקון הציבורי כדרך שבה נאמר שארצות הברית לא מחולקת כפי שמומחים פוליטיים אומרים.
Cartograms שפותחו על ידי גאסטנר, שליזי וניומן מאוניברסיטת מישיגן סיפקו דרך אחרת לתאר את תוצאות הבחירות.
גיל דסיאנו ביטון
גיל דסיאנו ביטון (נולד ב-17 באוגוסט 1977) הוא שחקן ואמן חזותי ישראלי.
ביוגרפיה.
דסיאנו ביטון נולד בראשון לציון בשם גיל ביטון. הוא בן דודו של הראפר אבי מסיקה.
את שירותו הצבאי עשה כלוחם בחטיבת גולני.
בשנת 2002 סיים את לימודיו בבית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי". לאחר סיום לימודיו, הוסיף את שם המשפחה המקצועי דסיאנו בהמלצת נומרולוגית. מלבד לימודיו ב"בית צבי", ביטון הוא בוגר הקורס למשחק מול מצלמה של רות דייכס. נשוי למאמנת האישית סיון ארז.
קריירת משחק.
טלוויזיה וקולנוע
בשנת 2003 החל את דרכו בעולם המשחק מיד בסוף השנה השלישית ללימודים, בסרטו של שמי זרחין, "הכוכבים של שלומי".
בשנת 2003–2004 שיחק בסרט אמריקאי ישראלי "שבעת החודשים הראשונים" של הבמאי פיליפ שיפקו. הסרט צולם אבל מעולם לא יצא לאקרנים.
בשנת 2005 כיכב לצידם של גיא אריאלי ויעל דואני במחזמר "טרזן וג'יין" בבימויו של חנוך רוזן
בשנת 2006 שיחק בתפקיד "הר זלר" (הקצין הנאצי) במחזמר "צלילי המוסיקה" בבימויו של משה קפטן.
בשנת 2007 שיחק בהצגת הבידור "הגליל והתחתון", לצידם של אוולין הגואל ועמוס תמם.
בשנת 2008 הופיע בדרמה המוזיקלית של YES "דני הוליווד", בה גילם את דמותו של ברוך "בוקי" באום, בנם של עזריאל באום (אריה מוסקונה) ולולה באום (גילה אלמגור) ואחיה התאום של איה באום (טל טלמון).
בשנים 2009- 2010 גילם מורה לספורט בדרמה המוזיקלית היומית לנוער ב-YES "תיכון השיר שלנו" של "טדי הפקות".
בשנת 2010 גילם את רני בסרט הקולנוע פרדייס קרוז, לצדם של עוז זהבי ו-והינה ג'יוקנטה.
בשנת 2011 שיחק בסרט הקולנוע "אינשאללה", במסגרת הפקה בינלאומית. הסרט עוקב אחר רופאה קנדית, המתנדבת במחנה פליטים ברמאללה.
בשנת 2012 לוהק לשחק בסרט הקולנוע "הסיפור של יוסי", סרט ההמשך של "יוסי וג'אגר", לצידם של אוהד קנולר ועוז זהבי.
בשנת 2014 גילם את ינון בדרמת המתח "בתולות" ששודרה ב-HOT.
בשנת 2017 שיחק בתפקיד אורח בדרמה היומית "פולמון" ששודרה ב-HOT.
בשנת 2019 גילם את ורדי בסרט הקולנוע "הבלתי רשמיים", המגולל את סיפור הקמתה של מפלגת ש"ס. באותה השנה כיכב בסרט הקצר "צופר" בבימוי ניצן רון, בו גילם חייל הלום קרב המתמודד עם הצפירות במהלך יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
תיאטרון
דסיאנו שיחק בהצגות הילדים ״בנצי״, ו״בגדי המלך החדשים״ בהפקת התיאטרון שלנו. בשנת 2009 גילם את ג'ימי במחזה "הבט אחורה בזעם" בתיאטרון הספרייה, בבימויו של סלבה מלצב. בשנת 2019 גילם את ניב במחזה "אופסייד טנגו" לצדה של אגם שוסטר במסגרת פרויקט המחזאים "צוותא", בבימויו של רוני מנדלסון.
אמנות.
דסיאנו ביטון עוסק באמנות משנת 2007. עיקר עבודותיו הן בתחום האמנות החזותית, בדגש על ציור. בנוסף, הוא מבצע עבודות בסאונד, מיצב ומיצג. בשנת 2014 סיים את לימודיו במכון אבני לאמנות ועיצוב בתל אביב. בשנת 2017 סיים את לימודיו בתוכנית ללימודי המשך במדרשה – הפקולטה לאמנות, בית ברל. באותה השנה הקים ביחד עם שירה גפשטיין מושקוביץ את "הסטודיו לציור" - בית ספר פרטי ללימוד יסודות הציור, בדגש על ציור ריאליסטי-פיגורטיבי.
תערוכות
שירי תל אביב-יפו
שירי תל אביב-יפו מאגדים בתוכם את הפזמונים בעברית, אשר העיר "תל אביב" או "יפו" מוזכרות בהם בכל הקשר שהוא: רומנטי, היסטורי, צבאי, נוסטלגי, ארכיטקטוני וכו'. שירים אלו הם חלק אינטגרלי ממכלול הפזמונים שנכתבו בעברית בעיקר מתחילת המאה ה-20, ומכונים גם "שירי ארץ ישראל" או "שירי מולדת".
התפתחותם של השירים קרתה תוך כדי תהליך ההתיישבות בארץ ישראל, וכך נוצרה תרבות מוזיקלית ששיקפה את אופי התקופה ואת האידאולוגיה ששלטה בה. ניתן להבחין בשוני השירים שנכתבו עם ההתיישבויות הראשונות, לבין השירים "העירוניים", שנכתבו עם התפתחות העיור. מן הסתם, תל אביב זכתה לשלל שירים המתייחסים אליה שנבדלים מאוד מהשירים העבריים שנכתבו עד אז.
שירי היישוב החדש שיקפו את האידאולוגיה הציונית שדגלה בשינוי שיתחולל בעם היהודי המתיישב בארץ ובריאת היהודי החדש כחקלאי, כלוחם, וכחילוני. כל זאת בניגוד גמור ליהודי הגלותי. במקביל לבניית הבתים הראשונים וחפירת הבארות הראשונות, החלה להיווצר תרבות עברית חדש, של שירים חדשים שתמכו ברעיון זה. תהליך זה התרחש בעיקר במגזר ההתיישבותי ושירים אלה מילאו תפקיד של שירי עם ושימשו בסיס להמשך התפתחותה של התרבות המוזיקלית הפופולרית העברית. הם כונו "שירים מגויסים" ותאמו את יעדי האידאולוגיה הציונית, שיקפו, ביטאו והפיצו אותם. כדוגמת "עומדים אנו במשמרת" או "פה בארץ חמדת אבות".
שירי תל אביב-יפו, לעומת זאת, החלו להיווצר כאשר תהליך העיור קיבל תאוצה. בניגוד לשירים שנוצרו במגזר ההתיישבותי, אלה לא היו "שירים מגויסים", הם לא התיימרו לשרת מטרות אידאולוגיות ולא ביקשו ליצור תרבות לאומית חדשה, הן נוצרו למטרות בידור. תל אביב נוסדה ב-1909, והתחילה להתפתח לעיר גדולה, הגדולה בארץ, החל משנות העשרים, עם העליות הרביעית והחמישית, בהן המסה הגדולה של העולים הייתה מפולין ומגרמניה. (לעומת העליות הקודמות בהן המסה הגדולה הייתה מרוסיה). בעליות הרביעית והחמישית, היו בעלי מקצועות חופשיים, סוחרים, תעשיינים, בעלי הון וגם זמרים, בדרנים, נגנים, מלחינים, משוררים ואנשי רוח. כמו: פאול בן חיים, יוסף טל, חיים אלכסנדר, חנה מרון, יוסף מילוא ועוד רבים שהפכו לאושיות התרבות התל אביבית ואשר השפיעו רבות על היצירה התרבותית בעיר. מאחר שבפעם הראשונה נוצר בארץ מעמד בינוני ובינוני גבוה, נולד גם סגנון מוזיקלי עירוני חדש בשפה העברית. שירי תל אביב נחשבו לאנטיתזה לשירי העליות הקודמות של הסקטור ההתיישבותי והציוני. הדמיון בין שירי ההתיישבות לשירי תל אביב, היה אך ורק בעובדה שהם היו בשפה העברית ובלחנים שהושאלו לעיתים משירים אירופיים ידועים או בלחנים מקוריים. השוני בין שני סוגי השירים היה רב יותר. שירי תל אביב נוצרו עם הפרדה בין האמן לקהל, לעומת שירי ההתיישבות שיועדו לכול ולשירה בציבור. השירים התל אביביים לא התיימרו לשרת אידאולוגיות והם התמקדו בצרכי היחיד, בצרכי בידור, הומור וסטירה.
תל אביב, זכתה ל רבים העוסקים בה. גם יפו, העיר בת יותר מ-3,000 שנה שצורפה לתל אביב בשנת 1949, זכתה אף היא לפזמונים משלה.
בשנת 1958 חיברו חיים חפר ודן בן אמוץ מופע קברטי, "תל אביב הקטנה", לכבוד יוֹבֵל העיר. המופע כלל שלל שירים העוסקים בעיר.