באומן הקים סטודיו ברוצ'סטר שם היה אהוד בקהילה, ונחשב לאמן משובח במיוחד משום שלמד באירופה. אמן קנדי, קורנליוס קריגהוף צייר גם ברוצ'סטר והם הפכו לחברים קרובים. באומן, עם ניסיון רב יותר בציור, אפשר לקריגהוף להעתיק חלק מציוריו.
מותו של באומן ב -18 במאי 1842 בשעה 2 לפנות בוקר היה בלתי צפוי ונראה שזעזע את הקהילה. על מותו הוכרז למחרת ב- Daily Advertiser עם הכותרת "מוות פתאומי!". הוא נפטר במיטתו בבית לאחר "מחלה קצרה אך קשה". הספד הודפס בעיתון במרסר, הודפס מחדש בעיתון היומי של רוצ'סטר ב -1 ביוני 1842.
ננה אריאל
ננה אריאל (נולדה ב-14 ביוני 1985) היא מחברת, חוקרת בתחומי הרטוריקה, תרבות המילה והספר, ומדעי הלמידה, מוציאה לאור ומרצה ישראלית, המלמדת באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
אריאל נולדה ברמת גן ב-14 ביוני 1985 לשלמה אריאל ורות קנר. אחיה הוא המוזיקאי אבשלום אריאל. לה ולבן זוגה בת.
בשנת 2006 יצרה יחד עם נעמי יואלי, גליה יואלי והדס קלדרון את המופע "" שזכה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל עכו באותה שנה והופיע בפסטיבלים בברלין ובהולנד.
היא השלימה לימודי קולנוע וספרות באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות יתרה. במהלך לימודיה פנתה למסלול מחקרי עצמאי בתחום הרטוריקה. היא עשתה מסלול ישיר לדוקטורט ובמהלכו כתבה פרויקט מחקר על קלישאות. בגיל 29 היא השלימה את עבודת הדוקטורט שעסקה ברטוריקה של מניפסטים בהנחיית פרופ' חנה נוה. ב-2015 הייתה מקבלת התואר דוקטור הצעירה ביותר באוניברסיטת תל אביב בכל התחומים לשנה זו. מחקרה התפרסם בהמשך כספר.
בשנים 2016–2017 עשתה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית בחסות קרן פולברייט ו-Israel Institute. במהלך שנה זו אצרה יחד עם החוקרת הטורקיה מינה אוזיורט קיליץ' תערוכה של ספרי הוצאת הוגארת' של וירג'יניה ולנארד וולף במלאת מאה שנה להוצאה.
היא עשתה פוסט דוקטורט נוסף במרכז Minducate למדעי הלמידה בבית ספר סגול למדעי המוח באוניברסיטת תל אביב, בהנחיית פרופ' רות עמוסי.
מאז 2007 היא מלמדת באוניברסיטת תל אביב והיא וזכתה בפרסי הצטיינות בהוראה. היא מרצה אורחת במוסדות רבים, בין השאר בבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
מחקר ופעילות ציבורית.
אריאל פרסמה מאמרים בכתבי עת ובמגזינים מקומיים ובינלאומיים בתחומי רטוריקה, תרבות, שפה ולמידה. מחקריה עסקו ברטוריקה מודרניסטית של חלוצי תרבות, במניפסטים, במגזינים קטנים ובתרבות דפוס. היא התמחתה בפיתוח שיטות למידה חדשות, באזורי המפגש בין תיאוריה ופרקטיקה, וכתבה על השפעתו של דיבור עצמי על תהליכי למידה.
ב-2021 היא יצרה את הגרסה העברית הרשמית לקורס המקוון (MOOC) "ללמוד איך ללמוד", המופיעה ב-קמפוס IL ונלמדת באופן נרחב על ידי פרטים ומוסדות בישראל. הקורס עלה לגמר תחרות הלמידה הדיגיטלית של HIT ב-2022, וזכה בפרס חביב הקהל.
בתחום מדעי הרוח הדיגיטליים היא יצרה מהדורה דיגיטלית של כתב העת "המעורר" בעריכת י"ח ברנר, ויצרה יחד עם סטודנטים את "המדריך לכשלים רטוריים".
אריאל היא חברת דירקטוריון בארגון "דרך רוח" לקידום מדעי הרוח בישראל.
היא הייתה שופטת בתחרות הסיפור הקצר בעיתון הארץ בשנת 2016, בפרס ברנר בשנת 2019, ובפרס חיים גורי בשנת 2022. היא חברת מערכת בכתב העת "גרנטה" בעברית ובסדרת "משא" למסות בעריכת לילך נתנאל.
הוצאה לאור וכתיבה ספרותית.
בשנת 2020 אריאל פרסמה את "הספר הכי משעמם בעולם" – ספר לילדים ולמבוגרים בהוצאת אסיה, העוסק ברגש השיעמום ומזמין את הקוראים לחוות אותו ולתהות על אודותיו. הרקדנית והכוראוגרפית רננה רז עיבדה את הספר למופע מחול.
אריאל הקימה יחד עם בן זוגה אורי יואלי את "דפוס בית" – הוצאה לאור ובית מלאכה זעיר לספרים. ההוצאה פועלת מדירתם בתל אביב החל מקיץ 2019. אריאל ויואלי מייצרים את הספרונים בתפירה ידנית, במהדורות קטנות וממוספרות. בין הספרים שהוציאו: "סדר הדברים" (ננה אריאל), "יומן ריצה" (אורי יואלי), "טרה נומדה" (Permi Vac), "שיבויה ושיקויה עפות למדבר" (שרון קנטור ושחר סריג), "מים מים" (אלכס בן ארי), "הרחיצה בים" (יעקב גודארד – בעקבות שהות אמן בבית שלום אש בבת ים), "חיי נמלים" (רחל בלובשטיין).
קישפלאד
קישפלאד (בהונגרית: Kispalád) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין כבר מהמאה ה-14. בכפר הייתה כנסייה שנבנתה במאה ה-15, נשרפה ושוחזרה שוב בשנת 1903.
יהודי קישפלאד.
יהודים חיו בקישפלאד בתקופות זמן שונות ובמקום קיים בית קברות יהודי ובו שתי מצבות של יהודים, שתיהן שבורות ודי מוזנחות. בשנת 1944 יחד עם רוב יהודי האזור ויהודי הונגריה נרצחו רבים מבני הקהילה בשואה.
רישיון רכב (ישראל)
רישיון רכב הוא פנקס כלי הרכב, בצירוף אישור על תשלום אגרת רישיון כלי הרכב וכשירותו לתנועה, ואישור על שינוי רישום הבעלות על כלי הרכב.
הרישיון תקף רק לאחר ששולמה אגרת הרישיון, וכלי הרכב עבר בהצלחה מבחן רישוי שנתי לרכב (טסט).
נתוני הרישיון.
רישיון הרכב כולל נתונים רבים המספקים מידע מהימן ומפורט על כלי הרכב: רמת הגימור, סוג תיבת ההילוכים ומנגנונים שונים בכלי הרכב - מזגן, מנגנון ABS וכריות אוויר. תקנות התעבורה מגדירות את סיווג כלי הרכב לפי הנהוג באירופה, והוא נקבע לפי ייעוד הרכב - כמות הסעת נוסעים או הסעת מטען - לפי משקלו ולפי מספר המושבים המיועדים לנוסעים בו. בסיווג זה הנהג אינו נוסע, ומושבו אינו נספר. ברישיון הרכב מצוינת גם דרגת רישיון הנהיגה המתאימה לנהיגה ברכב מסוג זה.
החזקת הרישיון.
בשלהי 2018 חתם שר התחבורה והבטיחות בדרכים על ביטול התקנה המחייבת אחזקת רישיון רכב ורישיון נהיגה פיזיים בעת נסיעה ברכב פרטי. בעקבות כך, אזרח הנוהג ברכב פרטי (רכב מדרגה B), אינו חייב לשאת עימו בזמן הנסיעה ברכב את רישיון הנהיגה או רישיון הרכב. עם זאת, חלה חובה לשאת תעודה מזהה רשמית של מדינת ישראל (תעודת זהות/דרכון), תעודת ביטוח ונספחים לרישיון הנהיגה, אם קיימים.
נהיגה ללא רישיון.
נהיגה ללא רישיון רכב בתוקף היא אחת מעבירות התנועה הנפוצות ביותר. הענישה עליה, מלבד צבירת 6 נקודות, מתפלגת לפי פרק זמן שבו רישיון הרכב לא בתוקף: אם תוקף הרישיון פג פחות מ-4 חודשים, הקנס הוא 250 שקל, בין 4 חודשים לחצי שנה הקנס הוא 750 שקל, ואילו אם תוקף הרישיון פג יותר מחצי שנה לפני העבירה בעל הרכב יזומן לבית המשפט לתעבורה, אשר עלול להטיל על הנהג ביצוע קורס נהיגה מונעת או הארכת תקופת הצבירה לנקודות. במקרים מסוימים יכול בית המשפט גם לפסול את רישיון הנהיגה לתקופה של 3 חודשים או יותר.
סמואל בל ווה
סמואל בל ווה (באנגלית: Samuel Waugh: 1814–1885) היה צייר פורטרטים ונופים פנורמיים אמריקני מהמאה ה-19. נושאי הדיוקן שלו כללו את הנשיא אברהם לינקולן.
ביוגרפיה.
הוא נולד בשנת 1814 בניו וילמינגטון, פנסילבניה, אז חלק ממחוז מרסר, פנסילבניה. על פי כמה דיווחים, אביו, ג'יימס ווה, היה חלוץ-מתנחל בניו וילמינגטון שם ניהל את חנות הכלבו הראשונה. מעט ידוע על ראשית חייו והשכלתו של סמואל. הוצע כי הוא עבד בחנות של צבעי בפיטסבורג ולקח גם שיעורי ציור אצל ג'יי אר סמית', שפרסם את עצמו כ"אמן של תיאטרון פיטסבורג".
הוא הצטרף לאחיו ג'ון בטורונטו בשנת 1833. בשנת 1834 הציג את ציוריו בתערוכת אגודת האמנים והחובבים בטורונטו שם הם נשפטו "בין הדיוקנאות הטובים ביותר".
בטורונטו הוא הפך לחברו של הצייר האמריקני הוותיק, שמקורו במחוז מרסר, ג'יימס באומן. שניהם החלו לתכנן נסיעה לרומא, איטליה, אך באומן שינה את דעתו ובמקום זאת החליט להתיישב בדטרויט, ווהו נשאר בקנדה ועבר להתגורר במונטריאול.
הוא נסע לאיטליה בסוף 1836 או בתחילת 1837 שהה ברומא ובנאפולי עד 1841 או 1842. הוא חזר לפילדלפיה שם התקיים כצייר פורטרטים ונוף מוביל.
בשנת 1849, ווה הציג בפילדלפיה את הפנורמה האיטלקית הראשונה שלו, "גרנד טור דרך איטליה", שהתבסס על רישומיו האיטלקיים. הציור הזה הפך להצלחה ונדד בערים אמריקאיות שונות במשך שש שנים. הפנורמה השנייה שלו, המתארת הפלגה מבוסטון לאיטליה, הוצגה בשנת 1854.
ב-28 בספטמבר 1885 נפטר ווה בעת ביקור אחותו בג'נסוויל, ויסקונסין.
משפחה.
בתו מנישואיו הראשונים לשרה לנדנהול, אידה ווה (1846-1919), הייתה ציירת דמויות עטורת פרסים, ודיוקנה של ד"ר פול ג'יי סארטיין קיבל את פרס נורמן ווה דודג' בשנת 1896 באקדמיה הלאומית. היא איירה גם ספרי ילדים שכתבה איימי אלה בלאנשארד.
אשתו השנייה, מרי אליזה יאנג ווה, הייתה ציירת מיניאטורות. בנם פרדריק ג'אד ווה (1861–1940), יליד בורדנטאון, ניו ג'רזי, זכור בעיקר כצייר ימי. נכדו, קולטון ווה, היה גם אמן, הידוע בעבודתו בציורי הקומיקס דיקי דארה. אחיינו, הנרי ווה (1835–1865), היה שחקן וצייר סצינות ונוף.
הכרה.
ווה היה אחד מציירי הדיוקנאות המובילים בפילדלפיה עוד בחייו והיה ידוע בארצות הברית בזכות הפנורמות האיטלקיות שלו. ווה הציג לעיתים קרובות באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה ובאגודת קרן האמנים של פילדלפיה, האקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק, ובאתניאום בוסטון.
בשנת 1847 הוא הפך לחבר כבוד באקדמיה הלאומית לעיצוב ובחברה לאמנות בטורונטו.
אדרברי
אדרברי (באנגלית: Adderbury) היא עיירה בצפון אוקספורדשייר, אנגליה. היא ממוקמת דרומית לבנברי וצפונית לאוקספורד.
היסטוריה.
התיישבות קיימת במקום למעלה מ-1,000 שנה. העיר העתיקה של אדרברי כללה מספר התיישבויות - אדרברי המזרחית, אדרברי המערבית, בודיקוט, ברפורד סנט ג'ון ומילטון. במהלך השנים נפרדו ההתיישבויות למעט אדרברי המזרחית והמערבית.