כּוּשׁ, בנו הבכור מתוך ארבעה של חם בנו של נח במקרא, אחיהם של מצרים, פוט, וכנען. אביהם של סבא, חוילה, סבתה, רעמה, סבתכא ונמרוד. השם נחשב אֶפּוֹנים לממלכת כוש.
שמו של כוש מופיע ברשימת מקור העמים בספר בראשית:
צאצאי כוש.
יוסף בן מתתיהו זיהה את צאצאי כוש עם אתיופיה וכתב בקדמוניות היהודים כי יושבי אתיופיה מזוהים על ידי עמי אסיה ככושים.
במגילת אסתר מוזכר כי המלך אחשוורוש מלך מהודו ועד כוש. על אף שממלכת כוש ההיסטורית ממוקמת באזור דרום סודאן פרישתן של השפות הכושיות רחבה במידה רבה וכוללת גם את מדינות קרן אפריקה.
על פי הפשט בספר במדבר, נשא משה רבנו אישה ממוצא כושי.
במדרשים ובחז"ל.
בבראשית רבה נכתב שלכוש היו שלושה שמות: כוש, נמרוד ואמרפל.
טארנופול
בית ריוריק
יהודית בובר אגסי
יהודית בּוּבֶּר אגסי (17 ביוני 1924 – 15 ביולי 2018) הייתה פרופסור לסוציולוגיה ומומחית למעמד האישה.
ביוגרפיה.
נולדה בגרמניה לרפאל בובר, בנו של מרטין בובר ומרגרט בובר-נוימן. בשנת 1938 עלתה ארצה עם משפחתה. בשנות הארבעים למדה היסטוריה, סוציולוגיה וחינוך באוניברסיטה העברית. בעת לימודיה הכירה את הפילוסוף יוסף אגסי.
באותה תקופה הצטרפה לקומוניסטים העבריים, קבוצה פוליטית-מרקסיסטית, שעם חבריה נמנו יוסף אגסי, אליעזר פרמינגר ושמואל אטינגר (לימים פרופסור להיסטוריה באוניברסיטה העברית). כעבור זמן ההתלהבות מהרעיון המרקסיסטי הלכה והצטננה, וחברי הקבוצה החליטו לפרקה מרצון.
בשנת 1949 נישאה ליוסף אגסי, והשניים התגוררו בירושלים. היא המשיכה בלימודיה וקיבלה תואר מוסמך בהיסטוריה, סוציולוגיה וחינוך. בשנות החמישים נסעה עם בעלה ללונדון להמשך לימודיהם, שם השלימה עבודת דוקטורט בסוציולוגיה.
אגסי שימשה מרצה באוניברסיטאות בישראל ובשאר העולם. עיקר עיסוקה במעמד האישה ובסוציולוגיה של עבודת נשים. היא פרסמה עשרות מאמרים בנושא. בין השאר, היא מנתחת את אפליית הנשים בשוק העבודה ובפוליטיקה ומציעה דרכים לשינוי. בנוסף היא פרסמה ספר מקיף על נשים בתקופת השואה.
בבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 שובצה במקום השלישי ברשימת ר"ץ לכנסת, אחרי חברי הכנסת שולמית אלוני, ובועז מואב. לאחר שבבחירות הקודמות זכתה בשלושה מנדטים, ב-1977 ר"ץ זכתה רק למנדט אחד ובובר אגסי לא נכנסה לכנסת.
בשנת 2008 הצטרפה יחד עם בעלה לקבוצת אזרחים ישראלים בראשות פרופ' עוזי אורנן שהגישה עתירה לבית המשפט בדרישה לשנות את רישום הלאום בתעודת הזהות מ"יהודי" ל"ישראלי". בית המשפט המחוזי בירושלים דחה את העתירה על הסף וטען כי הסוגיה "אינה שפיטה". בערעור שהוגש לבית המשפט העליון השופטים העירו, בפסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים, שאמנם זו אינה סוגיה מתאימה לדיון בבית המשפט, אך קבעו שהיא שפיטה. עם זאת דחו את העתירה.
הוצבה במקומות סמליים, 99 ו-103, ברשימת מרצ בבחירות לכנסת התשע עשרה ובבחירות לכנסת העשרים, בהתאמה.
לבובר אגסי ולבעלה יוסף נולדו שני ילדים, תרצה, שמתה ב-2008 ממחלת הסרטן, ואהרון.
עד מותה התגוררה בהרצליה. נפטרה בשנת 2018, והובאה למנוחות בבית העלמין "בשביל מנוחה נכונה" בראשון לציון.
ספריה.
באנגלית וגרמנית:
היעדרות מעבודה
אל תשאל, אל תגלה
נוצרי חדש
חוק התמיכה באכיפת החוק וביטחון שכונותינו
חוק התמיכה באכיפת החוק וביטחון שכונותינו (באנגלית: Support Our Law Enforcement and Safe Neighborhoods Act או Arizona Senate Bill 1070) הוא חוק של מדינת אריזונה שבארצות הברית הנחשב כחוק המחמיר והרחב ביותר שנחקק בארצות הברית בעשורים האחרונים נגד ההגירה הבלתי החוקית למדינה. החוק זכה לתשומת לב לאומית בארצות הברית ועורר מחלוקת רבה.
תוכן.
החוק מגדיר כעבריין אדם-שאינו-אזרח השוהה באריזונה מבלי לשאת את התעודות המתחייבות לפי החוק הפדרלי. כמו כן, החוק מסמיך את הארגונים המשטרתיים באריזונה, המדינתיים והמקומיים, לאכוף את חוקי ההגירה הפדרליים של ארצות הברית. בנוסף, החוק מסמיך את רשויות האכיפה לנקוט בצעדים מחמירים כלפי אזרחים אמריקנים המעניקים למהגרים-בלתי-חוקיים הסעה, דיור או תעסוקה.
השפעה.
החקיקה באריזונה הייתה אחת מכמה סיבות שדחפו את הדמוקרטים בקונגרס להציג הצעת חקיקה להסדרת הטיפול בהגירה. הסנטור שומר, ממנהיגי הדמוקרטים, שלח מכתב למושלת אריזונה, ג'ן ברואר וביקש ממנה לעכב את החוק בעוד הקונגרס עובד על רפורמה מקיפה בנוגע להגירה, אך ברואר דחתה את ההצעה.
אישור החוק הוביל לכך שבמדינות אחרות כמו אינדיאנה, ג'ורג'יה, דרום קרוליינה ויוטה העביר הסנאט חוקים דומים יותר או פחות ומדינות נוספות בארצות הברית שוקלות כיום גם כן לאמץ חקיקה דומה .
ביקורת.
מבקרי החוק טוענים כי החוק מעודד שיטור מפלה ואפיון גזעי (Racial profiling), ואילו תומכי החוק מציינים כי החוק אינו אלא החלת חוק פדרלי קיים. עד היום התקיימו מחאות שונות נגד החוק ביותר מ-70 ערים בארצות הברית, כאשר בחלקם אף קראו להחרים את אריזונה. אף על פי כן, מסתבר, לפי תוצאות סקרים שהתקיימו בארצות הברית, כי ישנה תמיכה נרחבת בחוק זה בקרב אזרחי ארצות הברית.
קשיים משפטיים.
החוק נחתם על ידי המושלת ברואר, ב-23 באפריל 2010 והיה אמור להיכנס לתוקפו ב-29 ביולי 2010.. יום לפני כניסת החוק לתוקף, הוציאה סוזאן בולטון, השופטת הפדרלית של מחוז אריזונה, צו מניעה זמני אשר ביטל את הסעיפים שהסמיכו את רשויות החוק במדינה לנקוט יד ברזל נגד מהגרים בלתי חוקיים. פרט לאותם הסעיפים שבוטלו נכנסו לתוקף יתר סעיפי החוק. מושלת אריזונה ציינה כי בכוונתה לערער על ההחלטה..
ב-25 ביוני 2012 פסל בית המשפט העליון של ארצות הברית את רוב התקנות של החוק, אך הכשיר את התקנה השנויה ביותר במחלוקת בחוק, המאפשרת לשוטרים לעצור כל אדם הנראה בעיניהם כמהגר בלתי חוקי ולדרוש ממנו להציג מסמכים.
ראובן פדהצור
ראובן פדהצור (21 בפברואר 1948 - 14 באפריל 2014) היה קברניט בחברת התעופה "ארקיע" ופרשן לענייני ביטחון בעיתון "הארץ" ובגלי צה"ל. מרצה וחוקר לענייני ביטחון.
ביוגרפיה.
נולד בישראל, בנם של יחיאל ורחל פדהצור ונכדו של משה פדהצור, מראשי היישוב היהודי בצפת. בנעוריו היה שוער בקבוצת הכדורגל מכבי פתח תקווה ובנבחרת הנוער.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לקורס טיס, אותו סיים כטייס קרב. בשנת 1992 קיבל תואר דוקטור מטעם החוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "השפעתם של "מטבחי החלטה" בקביעת מדיניות הביטחון הלאומי: ממשלת אשכול והשטחים, 1967-1969". הרצה בתוכנית ללימודי ביטחון באוניברסיטה זו, ועסק במחקר עבור מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים. לימד גם במכללה לביטחון לאומי ובמכללת נתניה, שבה ניהל את המרכז לדיאלוג אסטרטגי.
החל משנות ה-80 פרסם סקירות ומאמרי פובליציסטיקה בעיתון "הארץ" בנושאי צבא וביטחון. בין השאר התנגד לפרויקט הלביא והציג במאמריו עמדה נחרצת נגד הפיתוח וההצטיידות בישראל במערכות טילים נגד טילים ("חץ", "כיפת ברזל" ו"שרביט קסמים"). הביע התנגדות גם לתקיפת תוכנית הגרעין האיראנית על ידי חיל האוויר הישראלי. במוסף "הארץ/ספרים" התפרסמה ביקורת ספרות שלו על ספרים העוסקים בביטחון. נמנה עם מגישי התוכנית "רצועת הביטחון" בגלי צה"ל.
בנובמבר 1993 שידר ערוץ 2 תחקיר של פדהצור שעסק בביצועיו הכושלים של טיל הפטריוט במלחמת המפרץ. אף שהכתבה אושרה לשידור על ידי הצנזורה הצבאית, בעקבות שידורה נחקר פדהצור כחשוד בעבירה של החזקת מסמך רשמי כשאינו מוסמך לכך. לאחר שנחקר פעמים רבות, המליצה המשטרה להעמידו לדין בעבירת ריגול חמור, אך כעבור שנה מתחילת החקירה החליטה פרקליטות המדינה על סגירת התיק נגדו מחוסר עניין לציבור.
ראובן פדהצור נהרג בתאונת דרכים סמוך למחלף קיסריה בליל הסדר תשע"ד, 14 באפריל 2014,
לאחר שעצר בשולי הכביש עם האופנוע אשר עליו רכב ונדרס בידי רכב חולף. הותיר אישה וארבע בנות. נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
ישיבת עוד יוסף חי
ישיבת "עוד יוסף חי" היא ישיבה גבוהה חרדית לאומית ברוח חסידית אשר הוקמה בשנת תשמ"ב (1982). נשיא הישיבה הוא הרב יצחק גינזבורג, וראש הישיבה הוא תלמידו הרב יצחק שפירא.
בתחילה שכנה הישיבה בקבר יוסף בשכם. במשך כעשרים שנה הייתה הישיבה נקודת היישוב היהודית היחידה בעיר שכם, עד שבח' בתשרי ה'תשס"א (7 באוקטובר 2000) צה"ל נסוג משכם. מאז שוכנת הישיבה ביצהר הסמוכה לשכם.
סדרי הלימוד ומוסדות הישיבה.
בסדר בוקר בישיבה לומדים גמרא בעיון, בצהרים סדר בקיאות, ובסדר ערב לימוד חופשי. במהלך היום שזורים שיעורים בחסידות, החל מלפני התפילה. לעיתים נערכות התוועדויות, בפרט של נשיא הישיבה, הרב גינזבורג, אשר מתוועד לעיתים עם בני הישיבה עד לשעות הקטנות של הלילה.
מלבד הישיבה הגבוהה וכולל האברכים, פועלת ליד הישיבה הישיבה הקטנה דורשי יחודך, שבה לומדים תלמידים בגילאי 14–18. כמו כן מפעילה הישיבה מכון תורני שמטרתו היא העמדת משנה סדורה ב"הלכות ציבור", כמו דיני מלכות מדינה ומלחמה, ארץ ישראל, בין ישראל לעמים. במסגרת המכון יצא לאור הספר תורת המלך, וכן הספרים "אל הר המור" ו"אל גבעת הלבונה".
סוגיות פוליטיות וביקורת.
הישיבה נחשדה בתמיכתה במדיניות תג מחיר. במאי 2010, על רקע ההתנגשויות בין תושבי יצהר למערכת הביטחון, הוציא המנהל האזרחי צו הריסה למבנה הישיבה. אנשי הישיבה טענו שהצו ניתן לפני שהמבנה הוקם ועל-כן מדובר בהתנכלות. כמה מתלמידי הישיבה היו בין 20 המורחקים על ידי השב"כ משטחי יהודה ושומרון בשנת 2007.
ראש הישיבה הרב יצחק שפירא ויוסף אליצור הם מחברי הספר "תורת המלך". ביולי 2010 המחברים נעצרו בחשד של הסתה לגזענות. במאי 2012 החליטה הפרקליטות לסגור את התיק מחוסר ראיות.