העיר נבנתה כעיר חדשה לחלוטין ליד חורבות העיר העתיקה לביניום (Lavinium), על שטח שהוכשר כתוצאה מיבוש ביצות פונטינו (Agro Pontino) בתקופת שלטונו של בניטו מוסוליני והיא נחנכה ב-29 באוקטובר 1939. האוכלוסייה שיישבה את העיר החדשה הייתה מורכבת מאיכרים עניים מרומאניה, ונטו ופריולי. השלום והשלווה לא שכנו בעיר זמן רב. לאחר שהיא הייתה כבושה על ידי כוחות גרמניה הנאצית, הופצצה פומציה קשות במהלך קרב אנציו במלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה התפתחה פומציה כמרכז תעשייתי חשוב, בעיקר בתחום תעשיית התרופות וכן כמרכז תיירותי.
נברניים
חיוויאי להטוטן
חִוְיַאי לַהֲטוּטָן או חיוואי מוקיון או באטלור (שם מדעי: "Terathopius ecaudatus") הוא דורס יום בינוני החי באפריקה ומגיע לעיתים נדירות גם לישראל. הוא מין יחיד במשפחתו וסוגו. על אף שמו איננו קשור לחיוויאי הנפוץ. מקור השם מוקיון הוא בצבעיו העזים ובצורת התעופה המתנדנדת שלו.
אורך החיוויאי הוא 55–70 ס"מ, משקלו עד 2.6 ק"ג ומוטת כנפיו 186 ס"מ.
החיוויאי חי באפריקה שמדרום לסהרה בסוואנות ויערות ושם מפתיע עופות כמו יונים וקטות ויונקים קטנים. הוא גם אוכל נבלות.
החיוויאי הוא הציפור הלאומית של זימבבואה.
באטלור
פאנו
פאנו (באיטלקית: Fano) היא עיר בנפת פזארו אה אורבינו שבמחוז מארקה שבאיטליה. זוהי עיר חוף הממוקמת במרחק של 12 ק"מ מדרום-מזרח לפזארו, במקום בו ויה פלמיניה מתחברת לחוף הים האדריאטי. זוהי העיר השלישית בגודל אוכלוסייתה במחוז.
בתקופה הרומית הייתה העיר ידועה בשם פאנום פורטונאי (Fanum Fortunae), על שם המקדש של האלה פורטונה שהיה ממוקם כאן. האזכור הראשון לעיר הוא משנת 49 לפנה"ס, כאשר יוליוס קיסר החזיק בה. אוגוסטוס קיסר ייסד במקום קולוניה ובנה חומה, ששרידים ממנה עדיין קיימים. בשנת 2 בנה אוגוסטוס קשת שער שעדיין עומדת במקומה בכניסה לעיר. בינואר 271 הביס הצבא הרומי שבטים גרמאניים בקרב פאנו שנערך על גדות נהר מטאורו (Metauro).
פאנו נהרסה על ידי האוסטרוגותים בשנת 538. היא נבנתה מחדש על ידי הביזנטים ונעשתה לבירת הפנטאפוליס (Pentapolis "חמש הערים" על חוף הים), שכלל גם את רימיני, פזארו, סניגליה ואנקונה. ב-754 היא ניתנה לכס הקדוש על ידי מלכי הפרנקים.
בית מלטסטה (Malatesta) נעשו לאדוני העיר ב-1356. בשנים הבאות עברה העיר לסירוגין מבית מלטסטה למדינת האפיפיור, לזמן קצר הייתה חלק ממדינתו קצרת הימים של צ'זארה בורג'ה ולאחר מכן לחלק מהדוכסות של בית דלה רוברה (Della Rovere).
במהלך המלחמות הנפוליאוניות סבלה פאנו קשות ממעשי ביזה. העיר לקחה חלק פעיל באיחוד איטליה. במלחמת העולם הראשונה. פאנו הופצצה כמה פעמים על ידי הצי האוסטרו-הונגרי. במלחמת העולם השנייה היא הופצצה קשות על ידי מטוסי בעלות הברית שכיוונו לגשרי הרכבת והכביש שחצו את נהר מטאורו ובנוסף נהרסו כל מגדלי הפעמונים שלה על ידי כוחות הכיבוש של גרמניה הנאצית בעת נסיגתם מהעיר.
יהדות פאנו.
ראשוני היהודים התיישבו בפאנו במאה ה-14 והקימו קהילה מבוססת של בעלי מקצועות חופשיים: רופאים, מוכסים, סוחרים ואנשי כספים.
בתחילת המאה ה-16 פעל בעיר המדפיס היהודי גרשום שונצ'ינו בן למשפחת המדפיסים הידועה.
שמואל רוזנטל (קצין)
שמואל (שמוליק) רוזנטל הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד חטיבה 7, כמפקד חטיבה 460 וכראש מטה פיקוד הצפון.
רוזנטל נולד וגדל בצפת. התגייס לצה"ל ב-1979 ושירת בחיל השריון כלוחם וכקצין בחטיבה 7. במלחמת לבנון הראשונה שירת כסגן מפקד גדוד 77, בהמשך פיקד על גדוד 75 בחטיבה. ב-1994 מונה למפקד חטיבת שריון במילואים, חטיבת אגרוף הברזל, באוגוסט 1997 מונה למפקד חטיבה 7 וב-1999 למפקד חטיבה 460. בסיום התפקיד יצא ללימודים במכללה לביטחון ואסטרטגיה של צבא ארצות הברית ובשובו קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מטה פיקוד הצפון, תפקיד בו כיהן עד 2006.
לאחר שחרורו מונה לסמנכ"ל תפעול בחברת אלטל טכנולוגיסטיקה, ולימים למנכ"ל.
רוזנטל בעל תואר ראשון במדעי החברה, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
Ein feste Burg ist unser Gott, רי&quot;ב 80
Ein feste Burg ist unser Gott (גרמנית: "מבצר איתן אלהינו") היא קנטטה דתית, כוראלית, מאת יוהאן סבסטיאן באך. הקנטטה נכתבה במסגרת משרתו בלייפציג עבור יום הרפורמציה החל ב-31 באוקטובר, ובוצעה לראשונה בין השנים 1735 – 1740.
היסטוריה.
הפרקים הראשון, השני, החמישי והשמיני, הם כל ארבעת בתי המנון מאת לותר, והקנטטה נושאת כותרתו.
ואילו הפרקים השלישי, הרביעי, השישי והשביעי חוברו על ידי סלומון פרנק (Salomon Franck).
ראשית סיפורה של רי"ב 80 בקנטטה האבודה – Alles was von Gott geboren, רי"ב 80a. עם זאת, ידוע כי גם הלברית לקנטטה זו חוברה על ידי סלומון פרנק. היא הולחנה עבור יום ראשון השלישי אחרי תחילת תקופת התענית ובוצעה לראשונה ב-15 במרץ 1715.
בין השנים 1728 – 1731 עיבד אותה באך לקנטטה רי"ב 80b במסגרת משרתו בלייפציג עבור יום הרפורמציה. מקנטטה זו שרד רק קטע מהפרק הראשון, וגם מילותיו הן הבית הראשון של ההמנון הלותרני: . יחד עם העובדה שרי"ב 80b ורי"ב 80 נכתבו עבור אותו המועד, ניתן להסיק כי לברית השתיים משותפת אם לא זהה לחלוטין.
מבנה.
הקנטטה כתובה לסופרן, אלט, טנור, בס, מקהלה, שני אבובים, שני אבובי ד'אמורה, שני אבובי ד'אקצ'ה, שני כינורות, ויולה, חטיבת הבס מחולקת לצ'לו ולויולונה אובליגטו ולעוגב בקונטינואו.
מאוחר יותר הוסיף, ככל הנראה, וילהלם פרידמן בנו של באך תפקידים לשלש חצוצרות ולטימפני.
פרקי היצירה:
היבטים ביצירה.
הקנטטה היא יצירה קוהרנטית, כשבארבעה משמונת פרקיה חוזר לחן הכוראל המסורתי כל פעם בשיבוץ אחר, במעין ווריאציות על נושא הכוראל, כל אחת בעלת אופי ייחודי לה, דוגמה לחופשיותו של באך וליצירתיות הבלתי נדלת בכתיבתו הפוליפונית. מאוחר יותר הוסיף, ככל הנראה, וילהלם פרידמן, תפקידים לשלש חצוצרות ולטימפני, ייתכן בזוכרו תהילת שתי הקנטטות האבודות שהיו המקור לקנטטה זו, אם מתוך צורך, רצון או תושייה אישית.
הכוראל הפותח כתוב בקונטרפונקט חופשי בצורה הנושאת אופי אלתורי של פנטזיה. הוא נפתח בשירת הזמרים לחן הכוראל המסורתי, עם ההרמוניה (כנהוג בכוראלים). בשזירת קולות הזמרים והכלים באך עושה שימוש בטכניקה המקובלת בהלחנת מוטטים. המנצח קרייג סמית' כתב .
הפרק השני נפתח בכלי הקשת באוניסונו, המנגנים מוטיב ריטורנלו עירני מעל קונטניאו, כליווי למשך האריה. מוטיב זה שואב מהכתיבה הפוליפונית של אופרות, ומסוגת הקונצ'רטו גרוסו, שתיהן בעלות נופך של המסורת האיטלקית. ניתן להזכיר את הקנטטה החילונית "אפולו ודפנה" מאת הנדל (HWV 122) העושה שימוש דומה במספר פרקים שלה במוטיבים קרובים ובטכניקה דומה. בתיבה התשיעית נכנס הבס ובתיבה העשירית, נוסף לאריה (או מעל האריה) לחן הכוראל המסורתי, מעט מקושט, בתפקידי הסופרן והאבוב. תפקיד זמר הבס שופע שימוש במליסמה (חילוף צלילים בהגיית הברה אחת) והוא קישוטי בעיקרו, לעומת תפקיד הסופרן הנוטה למתינות ובעל צלילים ארוכים יותר. הפרק מסתיים בדומה לאופן בו נפתח, כלי הקשת באוניסונו המוטיב העירני וקונטינאו בלבד.
הרצ'יטטיב הראשון "יבש" (Secco). לראשונה מתחלף הסולם מרה מז'ור בפרקים הקודמים לסי מינור היחסי. לאחר 13 תיבות הרצ'יטטיב מתחלף באריוזו בו באך עושה שימוש באלמנט פוגאלי בין תפקיד זמר הבס ותפקיד הקונטינואו, כאשר הבס שר "Christi Geist" ("רוח ישוע") והקונטינואו בתיבה הבאה מחקה אותו בסקוונצה נמוכה בטרצה קטנה (מינורית).
האריה השנייה בקנטטה, חוזרת לסולם המז'ורי, והיא הפרק הראשון שאינו כתוב במשקל מרובע אלא בשתים-עשרה שמיניות (באופן מפתיע האריה הראשונה, על תפקיד כלי הקשת באחד חלקי שש-עשרה לא כתובה במשקל "מהיר"). האריה כתובה לסופרן ולקונטינואו בלבד, כשתפקיד הקונטינואו פותח בריטורנלו אליו מצטרף תפקיד הסופרן בחיקוי. בתיבה השביעית מופיע ביטוי מוזיקלי נוסף, כשתפקיד הסופרן שר במליסמה ארוכה ונפתלת, מוטיב שיחזור אך בכל פעם יסתים המשפט (פראזה) המוזיקלי להרמוניה שונה, לה ביטוי רגשי אחר.
הפרק החמישי הוא כוראל, הכתוב, בפעם הזו, במשקל שש שמיניות והוא פותח באוניסונו גורף, במעיין הקדמה מתונה, אז נפרדת נגינת האוניסונו והאבובים וכלי הקשת מנגנים לסירוגין סקוונצות עולות ויורדות באורך אחד חלקי שש-עשרה, כלומר מהר יותר, בעוד הקונטינאו ממשיך להתקדם במתינות. בתיבה השלש עשרה נכנס תפקיד המקהלה, השרה באופן חריג למדי באוניסונו, בדומה להקדמה התזמורתית. המקהלה שבה ושרה לחן הכוראל המסורתי שגם בפרק זה הוא אחד מהקולות העצמאיים.
הרצ'יטטיב השני כתוב לטנור, והוא מתחיל "יבש", מלווה בנקודות עוגב ומדי פעם תפקיד הטנור מקושט בקטע עצבני וזריז שלבסוף מ"עתיק" הקונטינואו, אז, בתיבה השתים עשרה במעבר הרמוני הפרק מתחלף לאריוזו ו"מואר" בשירה מנחמת, בדומה למוטיב העצבני ברצ'יטטיב שקודם לו, מופיעה מליסמה זריזה ששר הטנור וכשמסיים "מועתקת" על ידי הקונטינואו.
הדואט לאלט ולטנור, מתחיל בריטורנלו ובפשטות, בסוג של ריקוד מתון במשקל משולש. הכינור והאבוב ד'קאצ'ה מנגנים סולו כשהם פותחים הפרק בתבנית פוגאלית בשני קולות, עוברים ללוות זה את זה לסירוגין ולנגן בקונטרפונקט מקביל. עם התקדמות הפרק הדואט נארג לכדי מבנה מורכב בחמישה קולות.
הכוראל הקצר המסיים היצירה, שב ללחן המסורתי, בסולם בו נפתחה היצירה גם נחתמת.
ביצוע.