לצד הבית ישנו אודיטוריום ובו כ-130 מקומות ישיבה. הבית והאודיטוריום משמשים כיום אכסניה למגוון פעילויות תרבות וחינוך הקשורות לציונות וארץ ישראל.
משה וקסלר
משה וקסלר (לעיתים: וכסלר, 1848 – 26 במאי 1911) היה ראש הוועד השמיני בראשון לציון בשנים 1903–1904, מראשוני תנועת חיבת ציון וממייסדי ראשון לציון.
קורות חיים.
וקסלר נולד ביאשי, מולדובה למשפחת רבנים חסידים והתחנך כחסיד. וקסלר התמחה בתחום הנומיסמטיקה למטבעות עבריים, יווניים ורומאים ועסק כחלפן מטבעות הוא נהג לרכוש מטבעות עתיקים מהערבים שחיו בפלשתינה, בה ביקר פעמים אחדות. בשובו לאירופה מכר את המטבעות למוזיאונים בבריטניה ובצרפת.
וקסלר היה מראשוני תנועת "חיבת ציון". עם התעוררות התנועה, בשנת 1882, עלה ארצה עם רעייתו ליפשה, שלושת בניהם ושתי בנותיהם. הם התיישבו במושבה ראשון לציון, שם נטע וקסלר כרם.
בבואו למושבה נרתם לעזור בחפירת הבאר והמקווה שנבנה לידה. וקסלר עסק גם כפעיל ציבורי, הוא חתום על ספר התקנות השני (1897), משגיח על בית המרחץ והמקווה, חבר בוועד המושבה. נבחר גם לכהן כראש הוועד בשנים 1903 - 1904, שמנה את סגנו אריאל ליב גיסין ואת חברי הוועד: ברלניצקי נתן, בירגר גרשון, גינזבורג נח, הלל נפתלי אברהם, יודילוביץ' דוד, כנר יעקב, פוחצבסקי מיכל, צלליכין יהודה ורוזן שרגא פיבל.
משפחתו.
למשה וקסלר ואשתו נולדו חמישה ילדים: בת שבע (וקסלר) סגל, חנוך הינייך וקסלר, מרדכי וקסלר, אהרון וקסלר ורבקה (וקסלר) סגל.
אשתו, ליפשה, נפטרה מכוויות שנגרמו עקב נפילה למים הרותחים במקווה, בת 36 במותה. קברה היה לקבר הראשון שנכרה בבית העלמין בראשון לציון, ולזכרה נקראת הנכדה "ליפשה".
לאחר מותה של אשתו, וקסלר התחתן בשנית עם חנה פיגה וקסלר.
הנצחה.
במרכז ראשון לציון, בסמוך לבניין העירייה ולגן העיר, קרוי רחוב על שמו.
המדרשה לחקר חיבת ציון
אביגדֹר נבנצל
הדיוויזיה ה-344 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-344 (בגרמנית: 344. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הדיוויזיה ה-344 הוקמה ב-25 בספטמבר 1942 בצרפת ואנשיה גויסו מהמחוז הצבאי ה-5.
לאחר הכשרתה, היא נשלחה בנובמבר 1942 לגזרת בורדו שם הייתה כפופה לקורפוס ה-80 במסגרת הארמייה הראשונה בקבוצת ארמיות D. אחד הרגימנטים שלה היה הרגימנט ההודי ה-950. באוגוסט 1944 נשלחה הדיוויזיה לנורמנדי, ללא הרגימנט ה-950, שם ספגה אבדות כבדות ופורקה.
בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה מחדש והיא נלחמה בתחילה ביער הירטגן. באביב 1945 הדיוויזיה נשלחה לחזית המזרחית. חלקים מהדיוויזיה הגנו על האודר בין קראפיץ לקוסל במהלך מתקפת שלזיה העילית. לאחר שהחזית האוקראינית הראשונה פרצה מדרום לקוטבוס באמצע אפריל, דרש היטלר מקבוצת יולאס שדיוויזיית הרגלים ה-344 ליד דרבקאו, שרידי חטיבת משמר הפיהרר (מיור אוטו רמר) ושרידי דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-10 ליד ספרמברג, יתקפו צפונה לעבר אגף החזית האוקראינית הראשונה המתקדמת. המתקפה הסתיימה בכישלון, וכל היחידות הגרמניות כותרו על ידי חיילים סובייטים בכיס קאושה ונפלו בשבי.
חצר אלכסנדר בירושלים
כוכבת ילדים
איסור לטמא לאכול קדשים
האיסור לטמא לאכול קדשים הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה אסור לאדם טמא לאכול דבר קדוש כמו קרבן.
מקור המצווה וטעמה.
בתורה נזכר בפרשת צו שעונשו של טמא שאוכל קודש במזיד, הוא חיוב כרת: . כאשר אכל קודש בשוגג - חייב להביא קרבן עולה ויורד.
אמנם, ישנו כלל תלמודי לפיו 'אין עונשין אלא אם כן מזהירין'. כלומר: מלבד תיאור העונש לעובר על האיסור - בהכרח שישנו ציווי מפורש האוסר על טמא לאכול קודש. ואכן בתלמוד נחלקו אמוראים מהו מקור האיסור:
בטעם המצווה, כתב בספר החינוך שהטהרה היא מעלה וכבוד לאדם, ולכן ראוי שרק אדם טהור יאכל קדשים, כדי לכבד את המקדש וקדשיו.
מדיני המצווה.
האיסור חל על כל אדם טמא מעם ישראל, שלא יאכל בשר שראוי להקריבו על גבי המזבח, כגון קרבן או מנחה.
זמן האיסור הוא רק מעת שהבשר ניתן להקרבה או לאכילה בפועל, כגון שזרקו את הדם וכעת ניתן לאוכלו או להקריבו למזבח. לכן, קרבן שיש לו מתירין, כגון שלמים שצריך לזרוק את הדם לפני שאפשר לאכול מהם, או עולה שצריך לזרוק את הדם כדי שיהיה מותר להקטירה על המזבח - האוכל מבשרם חייב כרת רק אם אכל לאחר תהליך זרקית הדם.
אם מדובר בדבר שאין לו מתירין, כגון קומץ או לבונה של מנחה, שהם בעצמן אלו שמוקטרים על המזבח ולא צריכים שיעשו פעולה אחרת כדי להתיר אותם - האיסור חל מעת שהניח את המנחה עם הקומץ והלבונה בכלי קודש, שמקדש את המונח בו.
קרבן טמא.
נחלקו התנאים האם עונש כרת שנאמר על טמא שאוכל קודש, חל גם כאשר הטמא אוכל קרבן טמא: דעת חכמים שאף טמא שאכל קודש טמא - חייב כרת, ואילו רבי יוסי הגלילי סובר שהוא פטור.
בתלמוד התבאר שגם רבי יוסי הגלילי מודה במקרה שאם האדם נטמא בזמן שהקרבן היה עדיין טהור, שהוא עונש כרת אף אם אכל את הקורבן רק לאחר שהקרבן נטמא. רק במקרה שהקרבן נטמא קודם לאדם, סבור רבי יוסי הגילילי שאין עונש כרת על פי הכלל 'אין איסור חל על איסור'.
הרמב"ם והסמ"ג פסקו כדעת חכמים, שבכל מקרה חל איסור כרת על טמא שאוכל קודש.
טבול יום.
הרמב"ם למד מהכתוב "וְטֻמְאָתוֹ עָלָיו" שעונש הכרת הוא דווקא למי שכל טומאתו עליו, ולכן 'טבול יום' - אדם שטבל ודינו להמתין על שתשקע השמש להיטהר לגמרי - אף שגם הוא אסור מהתורה לאכול קדשים, הוא אינו נענש בחיוב כרת. הראב"ד לעומתו סובר שגם טבול יום חייב כרת אם אכל קודש.
בוצ'ה (עיר)
בּ֫וּצָ'ה (באוקראינית: Буча) היא עיר במחוז קייב שבאוקראינה. נכון לשנת 2021 מנתה אוכלוסיית העיר כ-36,971 תושבים. יום בוצ'ה נחגג בעיר ב-13 בספטמבר.
שם העיר.
ההיסטוריון של בוצ'ה, אנטולי זבורובסקי, מצא ששמה של העיר הגיע משמו של הנהר בעל אותו השם הזורם בעיר. הנהר בוצ'ה היה בימי קדם נהר גועש שעלה על גדותיו, במיוחד לאחר הפשרת השלגים. "בוצ'ה" משמעו באוקראינית גועש (נוחר, קולות המים הגועשים) ועולה על גדותיו.
היסטוריה.
בשנת 1898 הוקם היישוב בוצ'ה סביב תחנת רכבת קטנה ליד נהר בוצ'ה, במקביל לבניית מסילת הרכבת קייב–קובל. בדומה לזו הקיימת בעיר אירפין. בסמוך לתחנת הרכבת בוצ'ה היה כפר קטן בשם יאבלונקה (אין לבלבל בינה לבין העיירה היהודית בעיקרה יאבלונקה קושצ'יילנה שבפולין). בכפר זה היה בעבר מפעל ללבנים. יאבלונקה מוזכרת במילון הפולני הגאוגרפי של המאה ה-19 ככפר יבלונקה במרחק 37 ורסטה (שהם כ־39.5 קילומטרים) מקייב.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לפני שחרור קייב מידי הכוחות הנאצים בדצמבר 1943, בבוצ'ה הייתה ממוקמת המפקדה של החזית האוקראינית הראשונה שלחמה לצד הסובייטים בפיקודו של הגנרל ואטוטין וסייעה בכיבוש ברלין מידי הנאצים.
בוצ'ה קיבלה מעמד של עיר ב-9 בפברואר 2006. לפני 1996, בוצ'ה הייתה עיירה הכפופה מוניציפלית לעיריית העיר אירפין.
טבח בוצ'ה.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022, התרחשו בבוצ'ה קרבות קשים כחלק מהמתקפה על קייב. הקרבות הביאו לאבדות קשות בנפש, לרוסים ולאוקראינים, ולהרס רב בעיר. הכוחות הרוסיים תקפו את אנדרטת מלחמת אפגניסטן הנמצאת בעיר, מאחר שהאנדרטה בנויה ככלי רכב צבאי אוקראיני. ב־28 בפברואר 2022 נכבשה העיר זמנית על ידי כוחות רוסיים. ראש העיר אנטולי פדורוק הכריז על כיבוש מחדש של בוצ'ה על ידי כוחות אוקראינים החל מ-31 במרץ 2022. ב-2 באפריל הופיעו דיווחים בחדשות ווידאו המציגים רחובות בבוצ'ה מכוסים בגופות של גברים לבושים בבגדים אזרחיים. חלק מאלה שנמצאו, ידיהם היו כבולות. לפי אחת ההערכות, נמצאו לפחות 20 גופות. מאוחר יותר דווח כי כמעט 300 נמצאו קבורים בקברי אחים. הגופות כללו גופות של גברים, נשים וילדים. הרוסים הכחישו את המראות וטענו שאינם מהתקופה שבה הם שלטו בעיר, אך תמונות לוויין הראו את אותן הגופות שנחזו בווידאו, בשעה שרכבי קרב משוריינים רוסיים נצפו בעיר, וכן תועד בסרט ממל"ט, ירי של רכב רוסי משוריין על רוכבת אופניים שגופתה זוהתה מאוחר יותר במקום אליו ירו. יועצו של פוטין דמיטרי פסקוב הכחיש את התמונות וטען שהן ערוכות.
גאוגרפיה.
העיר בוצ'ה ממוקמת באזור קייב, 25 ק"מ מערבית לקייב באזור מיוער. היא גובלת בעיר אירפין, בכפרים וורזל, הוסטומל, מיכאיליבקה-רובז'יבקה, בליסטאביציה. היא שוכנת בין הנהרות הקטנים Bucha ו-Rokach שהם יובלים של נהר אירפין.
העיר מוקפת באדמות של החברות החקלאיות "KSP" ,"Kyivska" ו-"Rubezhivska", חוות הדרכה ומחקר "Vorzel" ויערות של תחנת המחקר ביער Staropetrivska. שליש מהעיר ממוקם באזור המיוער.
ממזרח למערב, הכביש המהיר קייב–קובל בעל חשיבות בינלאומית עובר דרך מרכז העיר. מסילת הרכבת קייב–קורוסטן עוברת בחלקה הדרומי של העיר.
ב-17 ביולי 2020 הפכה בוצ'ה למרכז המנהלי של מחוז משנה בוצ'ה.
אוכלוסייה.
במאי 2011 היו בבוצ'ה יותר מ-130 משפחות גדולות, בהן 105 משפחות עם שלושה ילדים, 11 משפחות עם ארבעה ילדים, 5 משפחות עם חמישה ילדים, שלוש משפחות עם שישה ילדים ואמא אחת עם שבעה ילדים.
מקומות ואנשים.
האצטדיון בבוצ'ה בשם Yuvileiny Stadium, ארח את מוקדמות אליפות אירופה לבני נוער באוקטובר 2016.
מפעל הזכוכית בבוצ'ה. נבנה בשנת 1946 ונסגר בשנת 2016. עד לסגירתו היווה המפעל מקור הפרנסה העיקרי לתושבי העיר. מקורות פרנסה נוספים מפעל הבלוקים של נשפחת סוורין סגאטובסקי וחקלאות.
תחנת הרכבת, מהמאה ה-19 הממוקמת בקצה הדרומי של העיר, מהווה ציון דרך ברשת הרכבות של אוקראינה. דרך העיר עובר גם הכביש המהיר החשוב M107.