הדרת נשים מתפקידי שררה בכלל, לאו דווקא תפקידים הקשורים למערכת הדתית, היא תוצאה הגיונית ומתבקשת בעקבות ההדרה מתפקידים ציבוריים דתיים, כמו רבנות, הוראה, דיינות, פסיקה, חזנות, קריאה בתורה וכדומה: אם נשים מנועות מלשמש בתפקידים בעלי זיקה דתית, ואם נוכחותן במרחב הציבורי הכללי מוגבלת ולא רצויה, ברור מאליו שאין מקום לנשים גם בתפקידים ציבוריים כלליים.
ההדרה מפעילות ציבורית מבוססת על מדרש תנאי, שזה לשונו: '"שׂוֹם תָּשִׂים עָלֶיךָ מֶלֶךְ אֲשֶׁר יִבְחַר יְהוָה אֱלֹהֶיךָ בּוֹ מִקֶּרֶב אַחֶיךָ תָּשִׂים עָלֶיךָ מֶלֶךְ לֹא תוּכַל לָתֵת עָלֶיךָ אִישׁ נָכְרִי אֲשֶׁר לֹא-אָחִיךָ הוּא" [דברים יז, טו] – מלך, ולא מלכה... "אִישׁ נָכְרִי" – מיכן אמרו האיש ממנים פרנס על הציבור ואין ממנים האישה פרנסת על הצבור'
בקטע זה מהספרי (שלא נזכר בתלמוד), נקבע כי אישה איננה יכולה להתמנות למלוכה. הרמב"ם פסק זאת להלכה וחידש שדין זה מתייחס לכל תפקיד הנהגתי שיש בו שררה ואחריות. דין זה לא נמצא בשום ספר הלכתי ידוע אחר ורוב הראשונים חלוקים על הרמב"ם בנקודה זו. ספרי ההלכה המקובלים האחרים מציינים רק איסור על כהונה כדיינות. וראוי להזכיר כאן שוב את הרב עוזיאל שחלק על הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ופסק בשנות השלושים של המאה הקודמת שההלכה האוסרת פעילות ציבורית לנשים היא "הלכה דחויה", ובימינו השתתפותן של נשים בבחירות מותרת הן כבוחרות, הן כנבחרות. בעקבות הרב עוזיאל צעדו רבים.
כאשר התמנתה גולדה מאיר לראשות ממשלת ישראל, אמר ח"כ יצחק מאיר לוין, נציג אגודת ישראל בכנסת: "רבים בעולם, יהודים ולא יהודים, יביעו לבטח את תמהונם על כך שדווקא עכשיו מצאו לנכון להעמיד אישה בראש הממשלה. גם אינני משוכנע שזה ירתיע את הערבים". למרות זאת, לא נמנעו החרדים מלהשתתף בממשלתה של גולדה מאיר וקיבלו את מרותה בכל דבר ועניין.
המפלגות החרדיות מתנגדות גם כיום להצבת נשים מטעמן בכנסת בשל נימוקים הלכתיים וטעמי צניעות. בשנת 2012 הקימו מספר נשים חרדיות את קבוצת "לא נבחרות - לא בוחרות" שפועלת לשילוב נשים חרדיות כחברות כנסת. הקבוצה הריצה בבחירות לכנסת ה-20, בשנת 2015, את מפלגת 'בזכותן', שקיבלה כ-1,800 קולות, מתוכם כ-400 מריכוזים חרדיים. בציבור הציוני-דתי מאפשרים לאישה לכהן כחברת הכנסת, ראש עירייה וכדומה, אם כי לא לתפקידי רבנות ודיינות.
אף שרבים מפוסקי דורנו סוברים שבעת הזאת שוב אין קושי הלכתי במינוי נשים לתפקידים ציבוריים, המציאות הישראלית מוכרת היטב: נשים הן עדיין מיעוט בדרגים הגבוהים בכל המערכות הציבוריות, ובוודאי במערכת הפוליטית. במערכות דתיות לאומיות מספרן מצטמצם, ובמערכות החרדיות הן נעלמות כליל. תמונה זו מעידה על כך שהדרת נשים מתפקידים ציבוריים בכירים אינה נובעת מכוח ההלכה בלבד, שכן היא רווחת גם במרחב הציבורי החילוני. עם זאת, במרחב החילוני יש מגמת שיפור מתמדת, המעידה על תהליך ממושך של היחלצות ממנגנוני ההדרה המסורתיים. במרחב הדתי-הלאומי, ועוד יותר – במרחב החרדי, התהליך איטי הרבה יותר ונתקל בהתנגדות רוחנית מגובשת.
צניעות האישה.
ההתנגדות למנהיגות נשית מבוססת פעמים רבות על הנימוק של צניעות האישה.
אף שגברים ונשים כאחד נדרשים ללכת בצניעות ללא הדגשת הגוף והמיניות, ההלכה מקפידה יותר על גברים באיסורים הקשורים בראיית נשים (איסור הסתכלות בערווה) ובשמיעתן (קול באישה ערווה), בשל הגירוי המיני והאיסורים העלולים להיגרם מכך. כך למשל מנסח זאת השולחן ערוך: 'צריך אדם להתרחק מהנשים מאד מאד... פגע אשה בשוק, אסור להלך אחריה, אלא רץ ומסלקה לצדדין או לאחריו... והמסתכל אפילו באצבע קטנה של אשה ונתכוין ליהנות ממנה, כאִלו נסתכל בבית התורף [=ערווה] שלה. ואסור לשמוע קול ערוה או לראות שערה. והמתכוין לאחד מאלו הדברים, מכין אותו מכת מרדות. מימושם של איסורים והמלצות אלו קשה מאוד במרחב שבו מצויות גם נשים, וכך מתבקש גם מהנשים צמצום של נוכחותן למינימום האפשרי והפרדתן מן הגברים ככל הניתן. צמצום זה נעשה אגב שימוש מדרשי נרחב בפסוק מתהלים: "כָּל כְּבוּדָּה בַת מֶלֶךְ פְּנִימָה" (תהלים מה, יד). כך למשל כותב הרמב"ם: '...לפי שכל אשה יש לה לצאת ולילך לבית אביה לבקרו, ולבית האבל, ולבית המשתה לגמול חסד לרעותיה ולקרובותיה, כדי שיבואו הם לה, שאינה בבית הסוהר עד שלא תצא ולא תבוא. אבל גנאי הוא לאשה שתהיה יוצאה תמיד, פעם בחוץ, פעם ברחובות, ויש לבעל למנוע אשתו מזה, ולא יניחנה לצאת אלא כמו פעם אחת בחודש, או פעמים בחודש כפי הצורך, שאין יופי לאשה אלא לישב בזווית ביתה, שכך כתוב: כל כבודה בת מלך, פנימה'. בכך נדחקים רגליהן, קולותיהן ונוכחותן של הנשים מן המרחב הציבורי כולו.
בנוסף, ההלכה מקפידה יותר על נשים בלבושן והנהגתן בפני גברים במטרה לשמור על צניעותן. היא עוסקת בהרחבה באופי בגדי הנשים הנחשבים צנועים ואוסרת שירת סולו או ריקוד של נשים בפני גברים. ישנן קבוצות בציבור החרדי שבהן מקובל כי אישה אינה מדברת בפני ציבור גברים. חז"ל פסקו שאישה לא תהיה מורה לילדים קטנים כדי שלא תגיע למפגש עם אבותיהם של התלמידים באופן שעלול להוביל לפריצות. איסור זה חל אף על גבר, אך רק אם הוא רווק.
אולם רבנים והוגים דתיים כתבו, בעיקר על דברי הרמב"ם הכותב את דעתו על ההרגל הראוי לאישה אך גם בנוגע לגבר, כי בכל מה שאינו נתון לקביעה הלכתית מובהקת - הרי שהוא נתון לפי האופי התרבותי של הזמן והמקום הנוכחיים, ואין להלכה מטרה להדחיק את הנשים או למנוע מהן נוכחות. אחרים הוסיפו להסביר את ההרגלים המוזכרים בהלכה והביטויים הקשים על נשים כעצות וכתוכחות של חז"ל מפני הרגלים מגונים, למשל הגמרא האומרת כי "אישה חמת מלא צואה, פיה מלא דם והכל מחזרים אחריה" היא בעצם תוכחה נוקבת לגברים שרואים באישה מילוי צורך מיני ולא קשר זוגי, ועל כן חז"ל גינו זאת ואמרו שאם האישה נתפסת רק ככלי מיני, חומרי, בלבד, הרי שהחומר הזה אינו אלא "צואה ודם".
זכות לקניין.
על פי התלמוד הבעל חייב לפרנס את אשתו, אך מאידך מחזיק ברכושה וקובע כיצד להשתמש בו. רכוש האישה מלפני נישואיה נותר שלה, ואילו הרווחים מהקרן של אותו רכוש שייכים לבעלה וכן משכורת האישה שייכת לבעלה. ביכולתה של האישה לוותר על הסדר זה ולא למסור לבעלה את משכורתה ומעשי ידיה, ובמקביל בעלה לא יהיה חייב לפרנס אותה ('איני ניזונת ואיני עושה').
כאמור בתקופת התנ"ך בנים בלבד היו יורשים את נחלת האב או את רכושו, אך במקרה שמת האב ללא בנים, כמקרה בנות צלפחד, הבנות היו יורשות את אביהן. אישה אינה יורשת כלל את בעלה וילדיה. מתקנת חכמים, כאשר אב המשפחה נפטר, הבנות מקבלות מהירושה קצבת קיום עד לנישואיהן. במקרה של בת רווקה מחויבים אחיה לספק את כל צרכיה מתוך העיזבון, עד לחתונתה, כולל נדוניה. החובה לדאוג לפרנסת הבנות ולצרכיהן קודמת לדאגה לפרנסת הבנים ולחלוקת הירושה בין הבנים. במקרה של ירושה קטנה, היא משמשת לפרנסת הבנות והבנים נאלצים לדאוג לעצמם, גם אם יצטרכו לקבץ נדבות.
בעת החדשה הונהג ביהדות אשכנז להקנות לבת מחצית מירושתו של בן זכר, באמצעות שטר חצי זכר, וכן שהבעל והאישה יתחייבו לנהל את רכושם באופן שוויוני.
בחלק מהקבוצות החרדיות, במיוחד הליטאית בישראל, לומדים הגברים שנים רבות בכולל ואינם עובדים, בעוד שנשותיהן, בעיקר בצעירותן, נושאות בעיקר עול פרנסת המשפחה. בציונות הדתית הנוהג נפוץ פחות.
זכות בחירה.
באופן היסטורי, וכמו בשאר התרבויות, לנשים לא הייתה זכות לבחור ולהיבחר לגופים ציבוריים ייצוגיים. בתקופת הדיונים על הקמת מוסדות היישוב היהודי בארץ ישראל לאחר הכיבוש הבריטי, התעוררה מחלוקת בשאלת זכות הבחירה לנשים, נושא שהיה במחלוקת באותה תקופה גם במדינות דמוקרטיות רבות - בבריטניה עצמה הוענקה הזכות לנשים בהדרגה בתקופה זו, בין 1918 ל-1928. האספה שהתקיימה ביולי הסכימה על פשרה, לפיה נשים יורשו לבחור אך לא להיבחר, אולם באספה נוספת שנערכה בדצמבר הוחלט על שוויון זכויות פוליטי לנשים ואף נבחרה אישה לוועד הזמני. מתנגדי ההחלטה איימו בהקמת מוסדות ייצוגיים נפרדים שהיו עשויים לזכות לתמיכת רוב היישוב היהודי. הבחירות עצמן נדחו שוב ושוב. ועידת המזרחי באמסטרדם החליטה להשתתף בבחירות, חרף התנגדות רבנים רבים. הבחירות הראשונות לאספת הנבחרים של כנסת ישראל היו בשנת 1920. באפריל הן נערכו בכל הארץ, אך בירושלים הן נדחו על רקע החשש מהחרמתן, והתקיימו במאי כשהן כוללות שני סוגי קלפיות, קלפי "כשרה" וקלפי רגילה. בקלפיות הכשרות הצביעו גברים בלבד וקולם נספר פעמיים - גם עבור הנשים. בבחירות אלו התמודדו נשים הן ברשימות נפרדות והן ברשימות מעורבות וזכו לראשונה לכוח פוליטי רשמי. ב-1926 התקיימו הבחירות לאספת הנבחרים השנייה על בסיס שוויון זכויות מלא, ובמושב הראשון של אספת הנבחרים החדשה הוכרז רשמית על שוויון זכויות לנשים בכל התחומים.