השנה הראשונה לממשלה המרקסיסטית עמדה בסימן טיהורים במנגנון המדינה. הנשיא קריקו גינה ולעיתים הוציא להורג נציגים שונים של המשטר הפוליטי לשעבר, וכמה מעובדיו: סרן מישל אייפקה, שר הפנים, נידון למוות והוצא להורג באשמת ניאוף עם אשת ראש המדינה. הוא נורה, ופעילים הוזמנו להתייצב ליד גופתו. ב-30 בנובמבר 1975, עם יום השנה הראשון לנאומו של אבומיי, שינה קריקו את שם המדינה לבנין, על שם האימפריה הבנינית שפרחה פעם בניגריה השכנה. היום הלאומי נקבע ל-30 בנובמבר בהתייחס לשלושה ימים של 1972, 1974 ו-1975, שכונו על ידי המשטר "שלושת המפוארים".
ניסיון הפיכה.
בינואר 1977 נכשל ניסיון הפיכה, שנקרא "מבצע שרימפס", שהובל על ידי שכיר החרב בוב דנארד ונתמך על ידי צרפת, גבון ומרוקו מה שגרם להקשחת המשטר, אשר נע באופן רשמי לעבר דרכה של ממשלה- מפלגה פוליטית. החוקה אומצה ב-26 באוגוסט של אותה שנה, סעיף 4 הקובע:הרפובליקה העממית של בנין, הדרך להתפתחות היא סוציאליזם. הבסיס הפילוסופי שלו הוא המרקסיזם-לניניזם המיושם בצורה מלאת חיים ויצירתית על מציאות בנין. כל פעילויות החיים החברתיים הלאומיים ברפובליקה העממית של בנין מאורגנות בדרך זו בהנהגת המהפכה של בנין, חלוץ ניתוק של המונים מנוצלים ומדוכאים, הליבה המובילה של העם הבניני בכללותו ומהפכתו.
חוק יסוד הקים כינוס לאומי כל יכול.
האופוזיציה נלחמה, ואסירים פוליטיים נשארו במעצר במשך שנים ללא משפט. הבחירות נערכו במערכת יישומים ייחודיים. נערכו קמפיינים לפיתוח כפרי ולשיפור החינוך. הממשלה גם נקטה מדיניות של השראה אנטי-דתית, על מנת להשמיד כישוף, "כוחות רשע" "ואמונות מוטעות" (וודו, דת מסורתית שהתבססה היטב בדרום, הייתה אסורה ). בנין קיבלה רק תמיכה צנועה ממדינות קומוניסטיות אחרות, ואירחה כמה צוותים משיתופי פעולה בקובה, גרמניה המזרחית, ברית המועצות וקוריאה הצפונית.
שקיעה.
בנין ניסתה ליישם תוכניות מקיפות של פיתוח כלכלי וחברתי מבלי להשיג תוצאות. ניהול כושל ושחיתות ערערו את כלכלת המדינה. אסטרטגיית התיעוש על ידי השוק הפנימי של בנין גרמה להחמרת חוב זר. בין 1980 ו 1985, החוב החיצוני השנתי של בנין צמח מ-20 ל-49 מיליון דולר, בעוד שהתל"ג שלה צנח מ-1.402 ל-1.024 מיליארד ואילו מניות החוב צמחו מ-424 ל-817 מיליון. שלושת הנשיאים לשעבר, אובר מאגה, סורו מיגן אפיתיה, וג'סטין אהומדגבה (נכלא בשנת 1972) שוחררו בשנת 1981.
בשנת 1978 אומצה חוקה חדשה, והבחירות הראשונות לאספה המהפכנית הלאומית נערכו בשנת 1979. קריקו נבחר ללא התנגדות לתקופה של ארבע שנים כנשיא בשנת 1980 ונבחר מחדש ב-1984. כפי שהיה המקרה ברוב המדינות המרקסיסטיות-לניניות, האספה המהפכנית הלאומית הייתה באופן מסורתי המקור הגבוה ביותר לכוח המדינה, אך בפועל עשתה מעט יותר מהחלטות חותמת גומי שכבר התקבלו על ידי קריקו וה-PRPB.
בשנת 1986, המצב הכלכלי בבנין הפך לקריטי: המערכת, שלמרבה האירוניה, שכונתה כבר "מרקסיזם-בניניזם", ירשה את הכינוי "לקסיזם – לניניזם". אמרה פופולרית טענה כי מספר התומכים ששוכנעו על ידי המשטר אינו עולה על שתים עשרה. החקלאות לא הייתה מאורגנת, הבנק המסחרי של בנין נהרס, והקהילות היו משותקות במידה רבה בגלל חוסר תקציב. בחזית הפוליטית, הפרות זכויות האדם, עם מקרים של עינויים של אסירים פוליטיים, תרמו למתיחות חברתית: הכנסייה והאיגודים התנגדו באופן גלוי יותר למשטר. תוכניות של קרן המטבע הבינלאומית (IMF) הטילו בשנת 1987 צעדים כלכליים דרקוניים: היטל נוסף של 10% על שכר, הקפאת שכירות ופרישה חובה. ב-16 ביוני 1989 חתמה הרפובליקה העממית של בנין עם קרן המטבע על תוכנית התאמה ראשונה בתמורה למתקן התאמה מבני משופר (ESAF) של 21.9 מיליון זכויות משיכה מיוחדות של קרן המטבע. תוכננו: צמצום בהוצאות הציבור וברפורמת המס, הפרטות, ארגון מחדש או חיסול של מפעלים ציבוריים, מדיניות ליברליזציה וחובת כניסה להלוואות אלה בשיעורי זיכוי. הסכם קרן המטבע הביא לשביתה מאסיבית של סטודנטים ואנשי צוות, המחייבת תשלום משכורתם ומלגותיהם. ב-22 ביוני 1989 חתמה המדינה על הסכם תזמון מחדש לראשונה עם מועדון פריז, בסכום כולל של 199 מיליון דולר ובנין קיבלה הפחתה של 14.1% מחובותיה.
התוצר הריאלי לנפש בבנין גדל בכ-0.3% לשנה בין השנים 1975–1989. בעוד שקצב צמיחה זה חלש למדי בסטנדרטים מוחלטים, הוא היה מעט מעל הנורמה באפריקה שמדרום לסהרה - התוצר הריאלי לנפש באזור כולו ירד בכ-1.0% בשנה באותה תקופה.
חיסול המהפכה.
המהומה החברתית והפוליטית, המצב הכלכלי הקטסטרופלי ונפילתם של המשטרים הקומוניסטים במזרח אירופה הביאו את הנשיא קריקו להסכים להפיל את משטרו. בפברואר 1989, מכתב פסטורלי עליו חתמו אחד עשר בישופים של בנין הביע את גינוי הרפובליקה העממית. ב-7 בדצמבר 1989 הוביל קריקו והפתיע את העם בהצהרה רשמית בה הודיע על נטישת המרקסיזם – לניניזם, על חיסול הלשכה המדינית ועל סגירת הוועדה המרכזית של המפלגה. הממשלה קיבלה את הקמת ועידה לאומית המפגישה בין נציגים של תנועות פוליטיות שונות. הוועידה נפתחה ב-19 בפברואר 1990: קריקו התבטא באופן אישי ב-21 בפברואר, כשהוא מכיר בפומבי בכישלון מדיניותו. עבודת הוועידה החליטה לנסח חוקה חדשה ולהקים תהליך דמוקרטי הניתן על ידי ממשלה זמנית שהופקדה בידי ראש ממשלה. קריקו נותר ראש המדינה באופן זמני. קריקו אמר ב-28 בפברואר לתשומת ליבה של הוועידה: "אני מקבל את כל מסקנות עבודתכם."
בשנת 1990 הוקמה ממשלת מעבר, שסללה את הדרך להחזרתה של מערכת רב-מפלגתית. החוקה החדשה אומצה במשאל עם בדצמבר 1990. השם הרשמי של בנין נשמר למדינה, שהפכה לרפובליקה של בנין. בבחירות לנשיאות במרץ 1991 ניצח ראש הממשלה ניקור סוגלו את קריקו וזכה ב-67.7% מהקולות. קריקו קיבל את התוצאה ועזב את תפקידו. הוא הפך שוב לנשיא כאשר הביס את סוגלו בבחירות הבאות במרץ 1996, לאחר שבינתיים הפיל את כל ההתייחסויות למרקסיזם ולאתאיזם והפך לכומר אוונגליסטי. חזרתו לשלטון לא כללה חזרה של משטר מרקסיסט-לניניסטי בבנין.
ממשלת תוניסיה
ממשלת תוניסיה (בערבית: حكومة تونس; בצרפתית: Gouvernement de la Tunisie) היא הרשות המבצעת של תוניסיה ואחת מהאיברים העיקריים של מערכת השלטון התוניסאית. הממשלה מובילה את הפעולות הכלליות של תוניסיה ומבצעת את החוקים שנקבעים על ידי אספת נציגי העם, המהווה את הפרלמנט ובית המחוקקים התוניסאי. הממשלה מורכבת על ידי ראש ממשלת תוניסיה, שהוא גם העומד בראשה. ראש הממשלה מקבל אישור להקמת הממשלה מהנשיא לאחר שזוכה להצעת אמון מהאסיפה.
כל חברי הממשלה ממונים על ידי נשיא הרפובליקה בעצתו של ראש הממשלה ולאחר אישור רשימתם על ידי אספת נציגי העם. לכל ממשלה יש:
תפקידי הממשלה.
על פי סעיף 71 לחוקת תוניסיה משנת 2014, ראש הממשלה פועל יחד עם הממשלה ועם הנשיא בקבלת החלטות ויישום פעולות בעיקר בענייני פנים. ראש הממשלה קובע את המדיניות הכללית של המדינה כאשר הוא כפוף לנשיא, והמשני בחשיבותו בדרג השלטון. בסמכותו ליזום ולפרק משרדי ממשלה ולפטר שרים, מלבד שר הביטחון ושר החוץ, שאת פיטורם יכול לקבוע רק הנשיא.
כל הנושאים הפוליטיים מחולקים בין המשרדים הרלוונטיים בממשלה ופעולות גדולות מתקבלות לאחר התייעצות בין חברי הממשלה במועצת השרים. כל שר מגדיר את מדיניות משרדו בהתאם למדיניות הכללית של הממשלה, והוא בעל מספר סמכויות לבצע פעולות על דעת עצמו. עם זאת, מרבית פעולותיהם של השרים ניתנות על ידי ראש הממשלה או הנשיא. כדי להוסיף שרים לממשלה לאחר הקמתה יש לקבל פעם נוספת את אישור האספה.
גבעת קיירן (אנטארקטיקה)
גבעת קיירן (באנגלית: Cairn Hill; מילולית: "גבעת גל האבנים") היא גבעה עם שתי פסגות, בחצי האי טאבארין, שבקצהו המזרחי של חצי האי טריניטי, שבקצה הצפוני של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הגבוהה מבין שתי הפסגות מתנשאת לגובה של 475 מטרים מעל פני הים.
פסגה זו (הגבוהה מבין שתי פסגות גבעת קיירן) ממוקמת 3.7 קילומטרים ממזרח למפרץ דוז, ו-1.9 קילומטרים דרומית-מערבית לגבעת מינרל, שבחצי האי טאבארין.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הגבעה.
גבעת קיירן מופתה לראשונה בשנת 1946 על ידי משלחת סוקרים מטעם סקר שטחי חסות איי פוקלנד, אשר יצאה לסקר מבסיס "מפרץ התקווה".
מקור השם.
שמה של הגבעה ניתן לה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
הגבעה נקראת על שם גל האבנים שהוקם על ידי משלחת סקר שטחי חסות איי פוקלנד, על המזרחית מבין שתי הפסגות של גבעת קיירן.
באנגלית "קיירן" משמעו "גל אבנים".
לקריאה נוספת.
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Including the Off-lying Islands South of Latitude 60°, PP 166, 175
גבעת קיירן
קוקיצ'ה
קוּקיצָ'ה (ביפנית: 茎茶, "תה גבעולים") הוא תה ירוק יפני, המורכב מגבעולים צעירים של זני הסנצ'ה או גיוקורו.
התה מורכב מגבעולים וזרדים שנותרו לאחר מיון העלים. לעיתים הוא נקרא גם בּוֹצָ'ה (יפ. 棒茶) ושירָאוֹרֵה (יפ. 白折). קוקיצ'ה העשוי מגבעולי גיוקורו נקרא לעיתים קאריגאנֵה (יפ.雁ヶ音 "אווז בר"). הריח המרענן ומתיקות התה שונים מרוב סוגי התה הירוק. תכולת הקפאין בקוקיצ'ה נמוכה.
שתיית תה זה נפוצה בקרב חסידי המקרוביוטיקה.
טיק נהאט האן
מייק סטרן
מייק סטרן (נולד ב -10 בינואר 1953) הוא גיטריסט ג'אז אמריקאי. לאחר שניגן עם להקת "דם יזע ודמעות", עבד בין השנים 1981 ל -1983 ושוב ב -1985 עם המתופף בילי קובהאם, אחר כך עם החצוצרן מיילס דייוויס. אחר מכן החל בקריירת סולו, והוציא יותר מתריסר אלבומים.