שכונת בראונזוויל מיוצגת בממשלת העיר ניו יורק על ידי נציג ברוקלין המחוז השישה עשר. מבחינה פוליטית היא מיוצגת על ידי המחוזות ה-42 וה-41 של מועצת העיר ניו יורק.
היסטוריה.
פיתוח ראשוני.
האזור שיהפוך לבראונזוויל שימש לראשונה את ההולנדים לחקלאות, כמו גם לייצור לוחות אבן ודברים אחרים ששימשו לבניית בניינים. בשנים 1823–1824 ייסדו התושבים ההולנדים את הכנסייה הרפורמית בניו לוטס הסמוכה, מכיוון שהכנסייה המקבילה בפלטבוש הייתה מרוחקת בעבורם. הכנסייה, שיש לה בית קברות משלה שנבנה בשנת 1841, נרשמה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1983.
בשנת 1858, ויליאם סוידאם חילק את הקרקע ל-262 מגרשים, וסיפק יחידות אירוח פשוטות של שני עד ארבעה חדרים לעובדים שגרו בה. עם זאת, סוידאם העריך מאוד עד כמה האזור אינו משתלם, ונגמר לו המימון בשנת 1861. לאחר שלא שילם את המשכנתא, הקרקעות נמכרו במכירה פומבית בשנת 1866 לצ'ארלס ס' בראון מאסופוס, ניו יורק. מאמין שהאזור יהיה שימושי לפיתוח, בראון חילק את האזור והחל לקרוא לו "בראונזוויל", ושיווק את השטחים הפתוחים של האזור ליהודים שגרו במנהטן תחתית.  בשנת 1883 היו 250 בתים ב"בראונזוויל",  את רובם רכשו עובדי מפעלים שהגיעו למנהטן. הבתים הראשונים באזור נבנו על ידי צ'ארלס ר' מילר.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, האזור היה מוצף ביצות, ששימשו כשטח לפסולת. אדים ממפעלי הדבק לאורך מפרץ ג'מייקה היו בדרך כלל מגיעים ישירות לתוך בראונזוויל. המקום הזה היה מרוחק ממנהטן וגרם שתושבי מנהטן האמידים סירבו לעבור לבראונזוויל, אבל הקרקע הייתה זולה מספיק כדי שניתן יהיה לבנות דירות למען אוכלוסיות עניות.
כשכונה יהודית.
בראונזוויל היה יהודי בעיקר משנות השמונים עד שנות החמישים. בשנת 1887, איש העסקים אליאס קפלן הציג את התושבים היהודים הראשונים ברחבי בראונזוויל, וצייר את האזור כטוב בהשוואה ללואר איסט סייד, אותו תיאר כמקום בו לא ניתן להתרחק ממחזות של איגודי עובדים. קפלן בנה מפעל ואירוח לעובדיו, ואז הציב בית כנסת בשם אוהב שלום במפעל שלו. יצרנים אחרים שיצרו מוצרי לואו-טק כמו מזון, רהיטים ומתכות הלכו בעקבותיהם לאורך העשור הקרוב, והתיישבו במפעלים שלהם בבראונזוויל. עובדות אלו הובילו לבנייה רחבה של דיור בשכונה. בתוך שלוש שנים מחלוקת המגרש הראשון התגוררו בבראונזוויל 10,000 יהודים. בשנת 1904, המגרשים הכוללים את חוות ונדרבר לשעבר היו בבעלותם המלאה של יהודים, שנפרשו על פני מילים רבועים (10 קילומטרים רבועים).
בתחילת המאה ה-20, רובם המכריע של תושבי בראונזוויל נולדו מחוץ לארצות הברית; בשנת 1910, 66% מהאוכלוסייה היו מהגרים מהדור הראשון, ו-80% מהעולים הללו היו מרוסיה. עד 1920, למעלה מ-80,000 מתוך 100,000 תושבי האזור היו יהודים רוסים, ובראונזוויל זכתה לכינוי "ירושלים הקטנה". בשנות השלושים נחשבה בראונזוויל לשכונה המאוכלסת בצפיפות ביותר בברוקלין כולה. בראונזוויל התייחדה גם כשכונה עם הריכוז הגבוה ביותר של יהודים מכל מקום בארצות הברית עד שנות החמישים. האוכלוסייה נשארה יהודית עד אמצע המאה, והשכונה התפארה בשבעים בתי כנסת אורתודוקסיים. רבים מבתי הכנסת הללו עדיין קיימים בבראונזוויל, אך הם הפכו לכנסיות.
בראונזוויל היוותה גם מקום למטרות פוליטיות קיצוניות בתקופה זו. בשנת 1916 הקימה מרגרט סנגר את המרפאה הראשונה למניעת הריון באמריקה ברחוב אמבוי. לאורך שנות העשרים והשלושים בחרה השכונה במועמדים סוציאליסטים ובמפלגת העבודה האמריקאית לאספת המדינה. שני המועמדים הסוציאליסטים לראשות העיר בשנים 1929 ו-1932 קיבלו שניהם בערך כרבע מקולות ראש העיר תושבי בראונזוויל. עמדות סוציאליסטיות שררו בקרב תושבי בראונזוויל עד מלחמת העולם השנייה. האוכלוסייה היהודית באזור השתתפה רבות בתנועות זכויות האזרח, והתגייסה נגד דברים כמו מסי-גולגולת, חוקי ג'ים קראו ובהפרדה גזעית בבתי ספר.
האזור היה מוצלח כלכלית למדי בתקופת הזוהר שלו. בשנת 1942 היו 372 חנויות (כולל 8 בנקים ו-43 חנויות למכירת בגדי גברים) לאורך מיל (4.8 קילומטרים) בשדרת פיטקין, שכולן העסיקו 1,000 איש, והניבה כ-90 מיליון דולר בשנה (שווה לכ -1,426,000,000 $ כיום).
סוף המאה ה -20 ושינוי דמוגרפי.
אפרו-אמריקאים החלו לעבור לברוקלין בכמות ניכרת בתחילת המאה ה-20. בשכונת בדפורד-סטייבסנט הסמוכה הייתה הקהילה האפרו-אמריקאית הגדולה הראשונה בברוקלין. בשנות השלושים החלה בבראונזוויל מגמת גידול באוכלוסייה האפרו-אמריקאית. רוב התושבים החדשים היו עניים ונחשלים מבחינה חברתית, ובייחוד התושבים האפרו-אמריקאים החדשים, שרובם היגרו מהדרום שם הופלו לרעה מבחינה גזעית. בשנת 1940 היוו התושבים השחורים 6% מאוכלוסיית בראונזוויל. למרות שהיו מבין תושבי הקהילה האפרו-אמריקאים שהשתלבו עם התושבים היהודים במגורים, מבחינה כלכלית, חינוכית וידידותית, עדיין אירעו חיכוכים מפעם לפעם בין שתי האוכלוסיות. עד 1950, מספר השחורים היה כפול, שרובם התיישבו בדיור בתנאים הירודים ביותר בשכונה.  במקביל לכך מכסות הגירה חדשות הפחיתו את מספר יהודי רוסיה שהצליחו להגר לארצות הברית. עובדה זו גרמה לשינוי צביונה של השכונה, מיהודית ברובה לאפרו-אמריקאית.
קמחית (אם הכהנים הגדולים)
קמחית, הייתה אישה צדקת שחיה בימי בית שני, ואמם של שבעה בנים ששימשו בתפקיד הכהן הגדול בבית המקדש השני, ביניהם ישמעאל, יוסף וישבב (ששימשו שניהם בתפקיד יום אחד בלבד), וכן שמעון ויהודה. קמחית מצוינת לשבח בגמרא במידת הצניעות שלה ובהקפדתה על כיסוי הראש. סיפורה היה מקור למדרשים, אגדות ואף פסיקות הלכה למעשה.
המהרש"א מזהה את בנה, הכהן הגדול רבי ישמעאל בן קמחית, עם הכהן הגדול הידוע רבי ישמעאל בן פיאבי. משכך, הוא אומר כי פיאבי היה שם אביו של רבי ישמעאל ואשת קמחית.
במקורות.
במסכת יומא מבואר שלקמחית היו שבעה בנים ששימשו בכהונה גדולה ושאלוה חכמים "מה עשית שזכית לכך?" וענתה להם "מימַי לא ראו קורות ביתי קלעי שערי", כלומר שהחמירה מצניעות ומידת חסידות, עד כדי כך שאפילו לבדה בביתה לא פרעה את שיער ראשה. על בניה נכתב:
במדרש רבה מסופר באופן דומה כי בזכות צניעותה של קמחית זכו בניה לכהונה גדולה: ושם מובא סיפורם של שמעון בן קמחית ששימש בכהונה הגדולה, ואחיו שהחליפו היה לפי המדרש יהודה בן קמחית.
דיני כיסוי ראש.
בעקבות סיפורה של קמחית במקורות, נחלקו הפוסקים בשאלה האם מצד הדין חיוב כיסוי הראש הוא רק בשעה שהאשה יוצאת מחוץ לביתה, וכן סובר התוספות, או שחיוב כיסוי הראש הוא אף בתוך הבית, וכך משמע מדעת הרמב"ם. החתם סופר פסק, שהואיל ומנהג הנשים להחמיר ולכסות את ראשן אפילו בחדרן שבביתן, נחשב הדבר כדין גמור, וכל הנשים חייבות לכסות את ראשן אפילו בתוך חדרן. בזוהר מחמיר מאוד בעניין כיסוי ראש אפילו בתוך הבית, וכן הביאוֹ להלכה המגן אברהם, וכן פסק המשנה ברורה. יש מהאחרונים שמקילים, ולדעתם מעיקר הדין מותר לאשה ללכת בתוך ביתה ללא כיסוי ראש, ובתנאי שרק בני ביתה יראו אותה ולא אנשים זרים, וכך סובר בעל האגרות משה (אך גם האגרות משה בעצמו כותב ש"מן הראוי להחמיר").
ג'רג' אדם (כלכלן)
ג'רג' אדם (במקור ברגר, בהונגרית: Ádám György; נג'קניז'ה, 7 באוגוסט 1911 – בודפשט, 17 ביוני 1974) היה כלכלן, עיתונאי, סופר יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
ג'רג' אדם נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ ברגר אחר כך אדם (1880–1932) סיטונאי פחם ושל יולאן לייטנר. בסיום בית הספר היסודי וחטיבת הביניים ג'רג' המשיך את לימודיו בתיכון בעיר הולדתו ולאחר מכן סיים את תואר ראשון במכללה למסחר בווינה. הוא עבד כפקיד בבודפשט, בא בקשר עם התנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית. הוא נעצר מספר פעמים ולכן חי שוב בווינה בשנים 1934 עד 1939 ולאחר מכן כיהודי (אחרי האנסלוס) היגר לדרום אמריקה בשנת 1939 עוד לפני מלחמת העולם השנייה, שם הפך לעיתונאי. משנת 1941 היה הכתב של Allied Labor News . בין 1942 לבין 1946 כתב מאמרים בכתב העת ובעיתון ה"הונגרים החופשיים" שהופיע במקסיקו סיטי. לאחר מכן חזר להונגריה. ממאי עד ספטמבר 1947, עבד כמזכיר הוועדה הבין משרדית שבדקה את ענייני תעשיית הנפט ההונגרית-אמריקאית. מאותה שנה היה חבר ב"מדור מדיניות החוץ" של השבועון הונגריה החדשה (Új Magyarország) ושל ה"עם חופשי" (Szabad Nép). בשנת 1948 ערך את הפרסום הכלכלי של ה-MTI (סוכנות הידיעות ההונגרית). הוא נעצר בשנת 1949 ונידון לעשר שנות מאסר באשמות מפוברקות כחלק ממשפטי הראווה הסטליניסטיים. הוא זוכה וטוהר בשנת 1954. בין השנים 1954–1957 היה עמית מחקר באוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה. הוא מילא תפקיד פעיל במרד ההונגרי (מהפכת 1956) והיה חבר בוועד המהפכה של האינטלקטואלים ההונגרים. אדם נידון למאסר עולם בשנת 1957, אך שוחרר בחנינה כללית במרץ 1963. משנת 1963 היה העורך האחראי של ההוצאה לאור "כלכלה ומשפטים". שנה לאחר מכן, קיבל דוקטורט בכלכלה. משנת 1973 עבד כחוקר במכון המחקר למדעי המחשב ואוטומציה של האקדמיה ההונגרית למדעים. בעבודתו בחן את סוגיות המהפכה המדעית והטכנולוגית.
בראונסוויל (ברוקלין)
אטאן
אטאן (בהונגרית: Átány) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם באטאן מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 1,647 ובשנת 2021 רק 1,454 תושבים.
על פי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב לפני התיישבות המדיארים במרכז אירופה והוא מיושב לסירוגין עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1407.
יהודי אטאן.