דנקן מקארתור (באנגלית: Duncan McArthur; 14 בינואר, או 14 ביוני 1772 - 29 באפריל 1839) היה קצין צבא ופוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הפדרליסטית והמפלגה הלאומית-רפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו ה-11.
ראשית חייו.
דנקן מקארתור נולד למהגרים סקוטים במחוז דאצ'ס שבפרובינציית ניו יורק, וגדל במערב פנסילבניה ומאוחר יותר עבר לקנטקי, שם הוא הועסק כפקח לענייני האינדיאנים.
ב-1790 התנדבו מקארתור וידידו אלכסנדר מקגאפי בפורט פיט להיות סיירים ולוחמים במשלחות נגד האינדיאנים במהלך מלחמת האינדיאנים הצפון-מערבית. ב-1793 הוא עבד אצל נתניאל מאסי ופעל יחד עמו במשלחות סקר בטריטוריה הצפון-מערבית. ב-1796 הוא פעם יחד עם מאסי לייסוד העיירה החדשה צ'יליקות'י, שב-1803 הייתה לבירתה של אוהיו. ב-1797 עבר מקארתור את נהר אוהיו אל צ'יליקות'י, שם הוא צבר עושר באמצעות עסקאות הקרקעות שביצע בטריטוריה הצפון-מערבית.
קריירה פוליטית.
עוד בעת שירותו במיליציה של אוהיו במלחמת 1812, נבחר מקארתור לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השלישי של אוהיו. הוא לא אייש את מושבו, שכן הוא העדיף להמשיך בשירותו הצבאי.
הוא מונה כקולונל של רגימנט המתנדבים של אוהיו והיה השני בסולם הפיקוד לאחר הגנרל ויליאם האל בפורט דטרויט. מקארתור וקולונל לואיס קאס לא נכחו בדטריוט כאשר האל נכנע, וזעמו זעם רב לשמוע שהאל כלל את שניהם במהלך הכניעה. כאשר הודיע לו קצין בריטי על הכניעה, נאמר על מקארתור שהוא תלש את כותפותיו ושבר את חרבו בחמת זעם, אם כי היסטוריונים מביאים סיפורים דומים על קצינים אחרים. הבריטים חננו אותו והוא שב לאוהיו.
מקארתור מונה כבריגדיר גנרל בצבא ארצות הברית. זמן קצר לאחר מכן הוא קיבל את הפיקוד על ארמיית הצפון-מערב בעקבות התפטרותו של הריסון.
לאחר מכן לא היה מקארתור טרוד בפעילות מבצעית רבה, אך הוא עסק בניהול משא ומתן על ההסכמים עם האינדיאנים. ב-1817 הוא היה אחד מהנציבים, יחד עם לואיס קאס, שניהלו את המשא ומתן על הסכם פורט מייגס, שנחתם ב-29 בספטמבר אותה שנה עם כמה משבטי האינדיאנים.
לאחר מכן כיהן מקארתור לסירוגין בבית הנבחרים ובסנאט של אוהיו. ב-1823–1825 הוא נבחר לתקופת כהונה אחת בבית הנבחרים של ארצות הברית, וב-1830 הוא ניצח בבחירות למשרת מושל אוהיו. בתפקיד זה הוא כיהן תקופת כהונה אחת בלבד ולא ביקש להיבחר לתקופה נוספת.
מותו.
דנקן מקארתור נפטר ב-29 באפריל 1839 בצ'יליקות'י. הוא נטמן בבית הקברות גרנדוויו שבעיר. בצוואתו הוא הורה שקרקעותיו במחוז רוס יישארו בבעלות המשפחה, ובקשתם של חלק מהיורשים למכור אותן הייתה עילה לפסק הדין "מקארתור נגד סקוט" , שנדון בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הכפר מקארתור שבאוהיו, מקום מושב מחוז וינטון, קרוי על שמו.
ב-1799 ייסד מקארתור את העיר גרינפילד שבאוהיו, ששוכנת במרחק של כ-34 ק"מ ממערב לצ'יליקות'י. שמו של הכביש המדינתי מספר 28, שמחבר את גרינפילד עם צ'יליקות'י, נקרא ב-1973 "כביש גנרל דנקן מקארתור", על פי חוק של מדינת אוהיו.
יעקב יהושע רוס
יעקב יהושע רוס (16 בנובמבר 1929 - 31 באוקטובר 2021) היה פילוסוף ישראלי וחוקר המחשבה הדתית והיהודית. שימש נשיא מכללת ליפשיץ, סגן נשיא ה-Jew's College בלונדון, ראש החוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב (וקודם לכן באוניברסיטת בר-אילן) ועורך כתב העת 'הגות בחינוך היהודי'.
ביוגרפיה.
יעקב רוס נולד בעיר בולאוואיו, רודזיה. בילדותו עקרה משפחתו לדרום אפריקה, שם ניהלה אמו חנה אכסניה כשרה ושם מצויה הייתה קהילה יהודית. את השכלתו היהודית קנה באמצעות מורים פרטיים. השלים (בהצטיינות יתרה) את תאריו האקדמיים הראשונים בפילוסופיה ובלימודים קלאסיים באוניברסיטה המקומית בקייפטאון (עבודת התיזה שלו הוקדשה להגותו של המטפיזיקאי הבריטי שמואל אלכסנדר), ואז (בשנת 1950 לערך) עלה ארצה כרווק על מנת ללמוד תורה. תחילה למד בישיבת פוניבז' שם נעשה מקורב מאוד לראש הישיבה הרב יוסף שלמה כהנמן. כעבור כשנתיים מימש את זכייתו במלגת לימודים יוקרתית (EBDEN) באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה, שם השלים תואר שלישי בפילוסופיה.
עבודת הדוקטורט שלו, העוסקת בתחום האפיסטמולוגיה, הייתה לימים בסיס לספרו הראשון (באנגלית): 'השאיפה אל הנתון - מחקר בתורת ההכרה'.
עם תום לימודיו האקדמיים שב לישראל ולישיבת פוניבז' לשנתיים נוספות: 1958-1956. בסוף שנות החמישים שימש מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן שאך זה נוסדה (והפך לראש החוג), ובשנת 1960 נשא לאשה את תמר רוס (אז: תמר וולגלרנטר), שהפכה לימים בעצמה לחוקרת ומורה ידועה במחשבת ישראל. הזוג התגורר בירושלים, ורוס המשיך בקריירה האקדמית שלו לצד לימודים תורניים במכון הארי פישל. אך כעבור שנים ספורות הוזמן רוס לתפקיד בכיר בהנהלת בית הספר ללימודי יהדות של לונדון Jew's College בשל רצונם של בכירי רבנות אנגליה לאתר מועמד אקדמי ותורני כאחד לקראת הנהגת המוסד, העשוי לשמש כמקפצה לתפקיד רבה הראשי של אנגליה. על רקע פרשת לואי ג'ייקובס שהסעירה אז את הקהילה הדתית ביהדות אנגליה, פנו מנהיגי הקהילה וגייסו את יעקב רוס אל הנהגת ה-Jew's College מתוך תקווה שדמותו הרבנית המחויבת, בצד רוחב השכלתו הכללית שלא אוימה ממחשבה דתית משוחררת, תתרום להרגעת הרוחות. רוס לימד שם תלמוד ומחשבת ישראל כחמש שנים באמצע שנות ה-1960'.
בשנה שלאחר מלחמת ששת הימים חזרה המשפחה לירושלים. בשנת 1972 היו בין ראשוני תושביה של שכונת גבעת המבתר וממייסדי בית הכנסת המקומי (ע"ש רייך) שאיחד לתפילה משותפת אשכנזים וספרדים. יעקב רוס הצטרף לסגל המרצים לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, ולימים שימש בה ראש החוג, הדריך בה שורה ארוכה של תלמידי מחקר ודוקטורט, ובין השאר התמחה בתחומי האתיקה, האתיקה המעשית, ובפילוסופיה של הדת. במשך השנים עבד גם במוסדות חינוך דתיים (מדרשיית נועם), ובהוראת מחשבת ישראל במכללות דתיות אקדמיות (מכללה ירושלים, טורו קולג' וכן במכללת ליפשיץ שם כיהן גם כנשיא המכללה). תחת כנפיה של מכללת ליפשיץ, ערך רוס את כתב העת 'הגות בחינוך היהודי'. שנים אחדות שימש מרצה לפילוסופיה גם באוניברסיטאות בארצות הברית: אוניברסיטת בראון (1963), אוניברסיטת ממפיס (1995-1996), ולתקופה קצרה (1987) אף במכורתו, דרום אפריקה באוניברסיטת ויטווטרסראנד.
הגותו ומחקריו.
השילוב הקבוע של עיסוקו ארוך השנים בפילוסופיה מקצועית מכאן, ובהגות היהודית לדורותיה מכאן ניכר גם במאמריו בעברית ובאנגלית. רעייתו תמר כתבה גם על "כפל הזהויות" שבאישיותו, "תלמיד ישיבה, מחד גיסא, ואיש אקדמיה, מאידך גיסא" אשר ליווה אותו שנים רבות, ותרם תרומה ייחודית לצביון אישיותו והגותו האינטלקטואלית".
יעקב רוס התייחס גם אל התחום של מחשבת ישראל כאל מורשת פילוסופית לכל דבר ועניין, וניתח אותה באותם כלי ניתוח מקצועיים השמורים ללימודי פילוסופיה כללית. עניינו הפילוסופי היה בתורת ההכרה, הפילוסופיה של הדת, המחשבה המדינית ואתיקה יישומית. פרסומיו בתחום הפילוסופיה משקפים, בין השאר, את עניינו המתמשך בטיבה של השפה הדתית ואת זיקתו להלך מחשבתו של הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין ולהשלכותיה הדתיות.
התעניינותו של יעקב רוס בשאלות ייחודיות של אתיקה יישומית הניבה, בין השאר, את ספרו (באנגלית) על ערכי
המשפחה (ניו יורק 1994). בחיבור זה יוצא רוס להגנתם הפילוסופית של הערכים המסורתיים של מוסד המשפחה, ומציג את הערכים הללו כמכשיר תרבותי חיוני לקידום השגשוג האנושי גם בעידן המהפכה המינית וחידושי הטכנולוגיה הרפואית בתחום ההפריה של ימינו.
פרסומיו במחשבת ישראל עסקו בהוגים חשובים מימי הביניים והעת החדשה, כגון רב סעדיה גאון, הרמב"ם, ר' יהודה הלוי, ברוך שפינוזה, הרב קוק וישעיהו ליבוביץ בין מחקריו במחשבה היהודית בולט במיוחד עיסוקו בזיקה שבין דת ומוסר.
תרומה בולטת נוספת לשדה מחשבת ישראל היא מהדורתו החדשה לספר "בחינת הדת" של ר' אליהו דלמדיגו - מהדורה ביקורתית ומבוארת בלוויית מבוא והערות, תל אביב 1984. מחקר זה מסגיר את עניינו של רוס בפיתוח דרך ייחודית לפתרון שאלות דת ומדע שאינה נשענת על שילוב הרמוניסטי בין שני מקורות דעת אלה, ומעדיפה את תפיסתן כממלאות תפקידים נבדלים בחיי הרוח והידע.
תכנית הכוכבים
מאיה יוסף
מאיה יוסף היא מוזיקאית סורית שמנגנת בקאנון. הופיעה ב- BBC Proms וב- WOMAD. פעילה נגד סקסיזם במוזיקה וכונתה 'מלכת הקאנון'.
ראשית חיים.
נולדה בדמשק, סוריה, למדה לנגן בכינור בילדותה, לפני שעברה לקאנון. היגרה לבריטניה ב-2012 עקב מלחמת האזרחים בסוריה.
פארון
פארון (בשפות נורסתאניות: پارون), המכונה גם פארסון ו-פראסונגול, היא עיירה קטנה המשמשת כבירת מחוז נורסטאן באפגניסטן.
בעיירה עצמה מתגוררים 1,647 תושבים על שטח של 3.5 קמ"ר. בכל רחבי העיירה יש 183 דירות בסך הכל.
בתאריך 15 באוגוסט 2021, פארון נכבשה על ידי לוחמי הטליבאן והפכה לבירת המחוז השלושים ושתיים שנפלה לידי הטליבאן, כחלק מהשתלטות הטליבאן על אפגניסטן ב-2021.
שימוש בקרקע.
מרבית שטחה של פארון הוא יערות (54%) ואזורים חקלאיים (33%). רק 7% משטח העיירה משמש לבנייה.
הערות שוליים.
אחים אבולעפיה
כשנותנים - קח!
כשנותנים - קח! (ביידיש: אז מען גיפט - נעמט מען!) הוא סרט קולנוע ישראלי דובר יידיש מסוגת קומדיית טעויות מוזיקלית משנת 1982, בבימיו של אלפרד שטיינהרדט. זהו הסרט היידי הראשון באורך מלא שצולם בישראל.
עלילה.
אדלה שיינברג, יהודיה מניו יורק מגיעה לתל אביב כדי "לצוד" את ליבו של מייק סטון, זמר יידיש נודע, אך מתחתנת בטעות עם אחיו, מנדל.
הפקה.
מדובר בהסרטה של מחזה מוזיקלי יידישאי טיפוסי הכולל שירים רבים וריקודים.