הראשון להניף את נס המרד היה אחד ממפקדי הכוחות הדרום אפריקנים על הגבול עם דרום-מערב אפריקה הגרמנית: לייטננט קולונל סלומון חרהרדוס ("מאני" או "חריט") מאריץ (Maritz), אף הוא מפקד לשעבר במלחמת הבורים השנייה, ולאומן אפריקאנרי קיצוני. הממשלה, שבצדק חששה לנאמנותו העתידית, ביקשה להחליף את מאני מאריץ, אלא שהוא במקום זאת הכריז על תמיכתו בגרמניה ועל הקמת "ממשלה זמנית" בדומיננטיות של מפקדי הקומנדו הבורי ממלחמת הבורים השנייה כמו מאריץ, דה וט, קמפ ובאיירס, שלאחר היסוסים הצטרף לבסוף למורדים. כן הכריז על עצמאות המדינות המרכיבות את איחוד דרום אפריקה, ועל שחרורן משליטה בריטית. הוא פנה לכל תושב "לבן" באותן מדינות, התומך ברעיונות אלה, לאחוז בנשק, ומצד שני איים שכל תושב שחור או "צבעוני" שיפנה כנגד המורדים, דינו מוות. רוב חייליו של מאריץ אכן הלכו אחריו, והמורדים בראשות מאריץ, בתיאום עם הגרמנים, תפסו את הכפר קיימוס (Keimoes) שבאזור אפינגטון (Upington), בצפון מושבת הכף.
קריאתו של מאריץ נענתה גם מחוץ למעגל החיילים שבפיקודו, כאשר מספר המורדים הגיע בשיאו לכ-12,000, לעומת כ-32,000 שעמדו לרשות הממשלה, שלנוכח המרידה הכריזה על מצב צבאי ב-14 באוקטובר. מבין אלה האחרונים, כ-20,000 היו אפריקאנרים ששמרו על נאמנותם לממשלה, אשר, במידת מה, הפעילה אותם במתכוון כדי שדיכוי המרד לא ייראה כמאבק בין דוברי האנגלית לאפריקאנרים. יתרה מזו, חלק ממפקדי הקומנדו הבורי במלחמת הבורים השנייה היו בין ראשי צבא הממשלה, כמו יאן סמאטס, בותה עצמו, יאקוב ון דבנטר (Van Deventer), דניס רייץ (Reitz) ואחרים. הן מפקדי המורדים, הן מפקדי צבא הממשלה, הסתמכו רבות על הנאמנות של חייליהם לשעבר ובהווה, עת פנו אליהם בכוונה לגייסם למאבק. וכך, אחים לנשק לשעבר פנו כעת זה כנגד זה.
מהלך המרד.
מספר ימים לאחר הכרזת המצב הצבאי, כוחותיו של דה וט תפסו את היילברון (Heilbron) שבמדינת אורנג' החופשית, במרכזה של דרום אפריקה, מקום בו הצטרפו אליו תומכים רבים, כך שכוחותיו הגיעו לכדי 3,000 איש, והם לכדו רכבת, ציוד ותחמושת של הממשלה. כן השתלטו המורדים על שטח ניכר באותו אזור, כולל העיר האריסמית (Harrismith) שבמזרח אורנג'. גם באיירס גייס תומכים רבים באזור מחליסברג (Magaliesberg), ממערב לפרטוריה, בטרנסוואל.
כוחות הממשלה, עם בותה, שלמרות תפקידו פקד על כוחותיו בשדה, וסמאטס כשר ההגנה, דיכאו את המרד תוך מספר חודשים. כוח בראשות ון דבנטר התגבר על המורדים שבראשות מאריץ באזור אפינגטון באוקטובר, ואלה נמלטו לדרום-מערב אפריקה הגרמנית. באיירס הובס בידי כוחות הממשלה ב-28 באוקטובר בקומישנרס דריפט (Commissioners Drift).
לאחר תבוסתו חבר באיירס לקמפ, ובראש כ-800 מורדים, עשו אלה את דרכם לדרום-מערב אפריקה הגרמנית כדי לאזור כוחות מחדש. את האודיסיאה בת כ-1,100 ק"מ מפרכים, שרדו כ-500 איש. כוח מורדים אחר, בראשותו של יאפי פורי (Fourie) המשיך בהתנגדות, עד שפורי נלכד, לאחר קרב עז, ב-15 בדצמבר, ליד נויטחדכט (Nooitgedacht). כיוון שפורי היה קצין בצבא הממשלה בעודו מורד, הוא הוצא להורג ביריה ב-20 בדצמבר. באיירס עצמו טבע בנהר הוואל בשמיני לדצמבר, בניסיון לחמוק מרודפיו, וכך דעך המרד בטרנסוול. דה וט, שהכוחות שאסף החלו להתערער בהיתקלויות עם כוחות הממשלה, חמק, ולבסוף נתפס בשני לדצמבר בשטח בצ'ואנאלנד (כיום בוטסואנה), לאחר שנכנע עת צידתו כמעט אזלה, בניסיון לחבור עם הכוחות שבדרום-מערב אפריקה הגרמנית.
הנמלטים עם קמפ לשטח שבשליטת גרמניה חזרו ופלשו לצפונה של מושבת הכף ב-15 בינואר 1915 ותפסו את לוצבורג (Lutzburg), רק כדי להווכח במו עיניהם בדעיכת המרד, שאישו כבתה סופית בתחילת 1915. אלה נכנעו לון דבנטר ברביעי לפברואר 1915.
אחרית דבר.
מרידת מאריץ גרמה לאיחור ניכר בהצטרפותם של כוחות דרום אפריקניים לצבאות האימפריה הבריטית ולסיוע למדינות ההסכמה במלחמה.
לאחר דיכוי המרד מאריץ נמלט לאירופה, וחזר למולדתו ב-1923, אז עמד בראש מפלגה לאומנית קיצונית, בעלת אופי פשיסטי, ואנטישמית. מנהיגי המרד האחרים נידונו לעונשי מאסר של מספר שנים ולקנסות כבדים. כשנתיים לאחר תום המרד הם שוחררו, כחלק ממדיניות פיוס לאומי שנקט בותה. מאז הם פעלו ברובם בתוך המסגרת החוקתית, הקימו את המפלגה הלאומית שזכתה בבחירות של 1948, והחלה מאז בהנהגת מדיניות האפרטהייד.
צ'רלס אוגוסטוס פיצרוי
גבעת האגודל
אורי יפה
אורי יפה (ה' באדר תרע"ו, 10 במרץ 1916 – י"ג באלול תשס"ג, 10 בספטמבר 2003) היה מפקד בחי"ש, מראשוני המפקדים בפלמ"ח, מקים חטיבה 9 ומפקדה הראשון, חקלאי וראש מועצה אזורית בקעת בית שאן ובקעת הירדן במשך 17 שנה.
ביוגרפיה.
יפה נולד ביבנאל לחיים ומרים (לבית כבשנה) יפה, שעלו מרוסיה והתיישבו ביבנאל. אחיו הם אברהם יפה, שאול יפה וחנה. ב-1928 עברה המשפחה לתל אביב, ויפה למד בגימנסיה הרצליה. ב-1933 יצא להכשרה של "המחנות העולים" בקיבוץ נען. ב-1935 יצא להדרכת "החוג העולה" של התנועה בירושלים, שם פגש את תמר ירדני (ברמן), שהפכה לבת זוגו מאז.
ב-1936 גויס ליחידה "הנודדת" בפיקודו של יצחק שדה, שהגנה על היישובים באזור ירושלים מפני כנופיות הפורעים. ב-1937 נשלחו תמר ואורי יפה לעבודה בחברת האשלג בסדום, (כדי להביא פרנסה לקיבוץ מעוז חיים); אורי יפה התמנה לרכז הביטחון של החברה. אורי ותמר יפה הקימו את אוהל המשפחה הראשון בסדום. ב-1939 פיקד על פלוגת חי"ש שהדפה התקפה של כנופיה גדולה על מחנה העובדים.
תמר ואורי יפה היו בגרעין החברים שהקים את קיבוץ מעוז חיים בעמק בית שאן, במסגרת הקמת יישובי "חומה ומגדל". בקיבוץ נולדו להם חמישה ילדים: עמיר, אסנת, יחיעם, אפרת ואיל.
ב-1941 גויס יפה על ידי יצחק שדה, מפקד הפלמ"ח, ובעת הקמת פלוגות הפלמ"ח הראשונות, פיקד על פלוגה ג'. פלוגה ג' ערכה מסע ארוך מקיבוץ מעוז חיים דרך סדום, שם התאמנה וערכה תרגיל פלוגתי גדול באש חיה, ומשם צעדו לכיוון קיבוץ רביבים, תוך שהם נאלצים לפרוץ נתיב חדש, שכונה "מעלה פלמ"ח", ליד עין ירקעם - נחל חתירה, ובהמשך התמנה למפקד הגדוד הרביעי של הפלמ"ח. במסגרת הגדוד הוקמה הפלוגה הימית – הפלי"ם.
במרץ 1947 פיקד על הורדת כ-600 מעפילים מן האונייה "שבתאי לוז'ינסקי". האוניה הצליחה לפרוץ את ההסגר הבריטי ולהגיע לחוף ניצנים. לאחר מכן השתחרר מן הפלמ"ח ועבר ל"רזרבה".
שלושת האחים אברהם, אורי ושאול שינו את שם משפחתם מיופה ליפה בעקבות החלטה של דוד בן-גוריון, שחייב את מפקדי הצבא שבדרך לעברת את שמם; שלושתם היו ממקימי צה"ל. אברהם הגיע לדרגת אלוף, שאול יפה היה מפקד השריון הראשון בצה"ל. בפברואר 1948 התמנה אורי יפה למפקד כוחות "היישוב" בגליל העליון המזרחי. תחת פיקודו עמדו במשך רוב הזמן הגדוד השלישי של הפלמ"ח, גדוד 11 של חטיבת גולני ואנשי משקים. בתחילת מאי הגיע יגאל אלון לגליל ויפה נתמנה לסגנו. בראשון ליוני עברו יחידות הפלמ"ח שבגליל (הגדוד הראשון והגדוד השלישי, שהיוו כעת יחדיו את חטיבת יפתח) לגזרת לטרון. כדי למלא את החלל הריק הקים אורי יפה את "חטיבת עודד", שנקראה גם חטיבה 9, שהופקדה על הגנת הגליל העליון המזרחי. את השם "עודד" קיבלה החטיבה משמו המחתרתי של יפה.
משום שלא הבין את חשיבותה האסטרטגית של משמר הירדן החולשת על גשר בנות יעקב וציר צפת-דמשק לבלימת פלישה סורית, ולא פעל לביצורה ולתיגבור בכוח לוחם ובאמצעי הלחימה. בעקבות נפילת המושבה והעמדת הגליל העליון בסכנת ניתוק משאר חלקי המדינה הודח מתפקידו וקידומו נעצר. את מקומו מלא יצחק פונדק.
בדצמבר 1948 השתתף יפה במבצע חורב – כיבוש עוג'ה (כיום ניצנה).
ב-1950 חזר לקיבוץ מעוז חיים ונבחר למרכז המשק.
במלחמת סיני ב-1956, לחם בחטיבה 9, והשתתף במסע לכיבוש שארם א שייח, בפיקודו של אחיו, אברהם יפה. אורי יפה קיבל שלושה אותות מלחמה: מלחמת השחרור, מבצע קדש ומלחמת ששת הימים.
ב-1969 נבחר יפה ליו"ר המועצה האזורית עמק בית-שאן. במסגרת תפקידו הקים את היישובים החדשים בבקעת הירדן, הקים את מועצה אזורית בקעת הירדן, על פי בקשתה של ראש הממשלה גולדה מאיר, וכיהן כיו"ר המועצה עד 1986.
ב-1977 נהרג בתאונת דרכים בנו הבכור, אל"ם עמיר יפה, שהיה באותה עת מפקד חטיבה 14 של חיל השריון, ובעל עיטור העוז בזכות פעולתו במלחמת יום הכיפורים.
ב-1986 סיים את תפקידו כיו"ר המועצה האזורית וחזר למעוז חיים כמזכיר הקיבוץ. יפה המשיך לעבוד בתיקון ממטרות של ענפי השלחין של הקיבוץ, וכן כיהן כיו"ר המועצה לשימור אתרים בשנים 1987–1993.
אורי יפה נפטר ונקבר בקיבוץ מעוז חיים ב-2003. על קברו חקוקות המילים "חקלאי לוחם ואוהב - בעל חלומות וחזון ההופכים למציאות".
נפת רמלה (המנדט)
נפת רמלה (באנגלית: Sub-district of Ramle) הייתה נפה במחוז לוד בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל על שם העיר רמלה.
לפי סקר הכפרים שערכו רשויות המנדט בשנת 1945 התגוררו בשטח הנפה כ-127,270 בני אדם. רוב התושבים היו ערבים ומיעוטם יהודים. בנפה התגוררו גם כ-5,500 ערבים-נוצרים.
לפי תוכנית החלוקה יועדה הנפה להתחלק בין המדינה היהודית (החלק המערבי) למדינה הערבית (החלק המזרחי).
לאחר מלחמת העצמאות והסכמי שביתת הנשק של 1949 נותר רוב שטח הנפה במחוז המרכז של מדינת ישראל ומקצתו סופח על ידי ממלכת ירדן, כחלק מיהודה ושומרון.
נפת רמלה של מדינת ישראל דומה בשטח השיפוט שלה, אך לא זהה לחלק הנפה המנדטורית שנשאר בתחום ישראל.
אוכלוסייה.
לפי סקר הכפרים משנת 1945 היה סך האוכלוסייה בנפה 127,270 בני אדם והתפלגה כדלקמן: