שטילר נולד במילהאוזן, ולימים הפך לתלמידו של קארל פרידריך שינקל בברלין. הוא ביקר בצרפת ובאיטליה ב-1829 וב-1830 ביחד עם אדוארד קנובלאוך, וכעבור שנה ברוסיה ביחד עם היינריך סטראק. לאחר מכן הוא התמנה למפקח בניינים מלכותי, יועץ מלכותי לבניינים ומנהל וועדת הבנייה של ארמון המדינה בברלין. ב-1837 הוא תכנן את הבנייה מחדש של ארמון החורף בסנקט פטרבורג, אך לא הוציא אותה לפועל כיוון שהצאר ניקולאי הראשון החליט לבנות את הארמון מחדש בסגנון בארוק/רוקוקו, ולא בסגנון הנאו-רנסאנס שהוא הציע. שטילר חזר לברלין, ותוך זמן קצר הטיל עליו הקיסר פרידריך וילהלם הרביעי מספר רב של משימות. הוא אף מינה אותו לתפקיד האדריכל המלכותי ב-1842.
ביחד עם פרידריך וילהלם, שלמד בעבר את האדריכלות האיטלקית, שילב שטילר אלמנטים קלאסיים ביחד עם אדריכלות הרנסאנס במה שיהפוך ל"ארקאדיה הפרוסית". הם שילבו גם אלמנטים נוצריים מתקופת הנצרות הקדומה על מנת להימנע מבעיות פוליטיות עם הכנסייה באותה תקופה. לאחר מותו של לודוויג פרזיוס ב-1845 הופקד שטילר על בניית כנסיית השלום בברלין. ההשפעה האיטלקית התחדדה לאחר מסע משותף שערך עם פרידריך וילהלם באיטליה ב-1858/1859, אך הוא הושפע גם מאדריכלות יצקת אנגלית לאחר שערך מסע באנגליה ב-1842.
שטילר מת בברלין ונקבר בבית הקברות דורותנשטאדטישר.
עבודתו.
בניינים רבים שנבנו על ידי שטילר נחרבו במלחמת העולם השנייה, אך רק חלק מהם שוקמו ובצורה שונה שלא העלימה לחלוטין את השפעתו. שטילר נחשב לתלמידו של קארל פרידריך שינקל ולאדריכל בזכות עצמו. בין העבודות הרבות שביצע ניתן למנות את:
פרדיננד פון ארנים
פרדיננד פון ארנים (גרמנית: Ferdinand von Arnim; 15 בספטמבר 1814 - 23 במרץ 1866) היה אדריכל וצייר בצבע מים גרמני. הוא היה תלמידם של קארל פרידריך שינקל ולודוויג פרזיוס, שעבדו בעיקר בברלין ובפוטסדאם.
חייו.
ארנים נולד בעיירה טרפטוב אן דר רגה (כיום טרז'ביאטוב בפולין) ולמד בבית הספר המלכותי לאדריכלות בברלין בין 1833 ל-1838. הוא הצטרף לאגודת האדריכלים של ברלין ב-1839. ב-1840 הוא החל לעבוד כמנהל עבודה מטעם פרזיוס; ב-1844 הוא עבד בסקירת מבנים, וב-1845 החל לעבוד באופן עצמאי, בעיקר עם לקוחות מהאריסטוקרטיה המקומית. ב-1846 הוא החל להרצות באקדמיה לאדריכלות של ברלין, וב-1857 התמנה לפרופסור באותו מוסד. בין 1855 ל-1863 הוא הועסק בבראניץ על ידי אדריכל הנוף הגרמני הרמן פון פיקלר-מוסקאו. כמו כן, הוא הועסק גם כאדריכלו האישי של הנסיך קרל, נסיך פרוסיה.
ארנים מת בברלין ב-1866, ונקבר בבית הקברות של בורנשטדט ליד פוטסדאם. קברו נמצא ליד זה של מורו הרוחני לודוויג פרזיוס.
הגן הבוטני של פוטסדאם
הגן הבוטני של פוטסדאם (גרמנית: Botanischer Garten Potsdam) הוא גן בוטני וארבורטום, המשתרע על פני 85 דונם דרומית-מערבית לארמון אורנז'רי שבפארק סנסוסי בפוטסדאם. הגן מתוחזק על ידי אוניברסיטת פוטסדאם.
הגן הוקם ב-1950 על שתי חלקות קרקע סמוכות: חלק מפארק סנסוסי וגן פרדייז המשתרע על פני 25 דונם בקירוב. לאחר מלחמת העולם השנייה נשלט פארק סנסוסי על ידי הצבא האדום, ולמשך זמן מה היה זרוע של הגן הבוטני של האקדמיה למדעים במוסקבה. ב-1950 הוקם הגן המודרני בקצה הצפוני של סנסוסי, ורחוב מולביראלי סימן את הגבול בין שתי החלקות. גן פרדייז, בצפון, שימש כגן תצוגה ולימוד, ואילו החלק שבסנסוסי שימש כמקום מושבו של בניין ההנהלה, החממות והאזורים הפתוחים.
כיום גדלים בשטחי הגן כ-9,000 טקסונים, ובהם אוסף נרחב של סוקולנטים (880), לופיים (250 בקירוב), חיעדיים (260 בקירוב), שרכים (230), סחלביים (320), כימרות, מינים פולשים וצמחי מרפא מסין.
בשטחי הגן הפתוחים גדלים כ-4,000 טקסונים, כולל 50 מינים מאזור ברנדנבורג הנתונים בסכנת הכחדה. האזורים החיצוניים העיקריים הם הארבורטום, אוספים ממזרח אסיה והערבה האירואסייתית, היערות הנשירים של מרכז אירופה, ערבות צפון אמריקניות, גן אלפיני, רודודנדרון, פרחי בר, גן ורדים, צמחי מים ואדמת ביצה, גנים מורפולוגיים לתיאור חלקי צמח כגון עלים ושורשים, צמחים שימושיים, צמחים בעלי תכונות רפואיות וארומטיות, וצמחים מוגנים הנתונים בסיכון ברחבי גרמניה.
החממות של הגן, המשתרעות על פני 3,000 מטרים רבועים בקירוב, מכילות כ-4,600 מינים טרופיים וסובטרופיים בבית הדקליים, בית האפיפיטים, בית הסחלביים, בית השרכים, בית הצבריים, בית האקווריום, בית ויקטוריה וכדומה. בחממות הללו גדלים גם עצי קפה וקקאו, קנה סוכר, כותנה, מניהוט מצוי, גויאבה, וצמחים טורפים.
מקדש העתיקות בסנסוסי
מקדש העתיקות (בגרמנית: Antikentempel) הוא מקדש עגול קטן השוכן בחלק המערבי בפארק סנסוסי שבפוטסדאם. פרידריך הגדול הורה לבנות את הבניין עבור האוסף שלו שכלל עתיקות, מטבעות ואבני חן מגולפות. האדריכל קארל פון גונטארד הקים את המבנה בין 1768 ל-1769, בסמוך לארמון החדש שבשדרה המרכזית, כהשלמה למקדש הידידות שבדרום השדרה. מאז 1921 משמש המקדש כמאוזוליאום עבור חברי בית הוהנצולרן, והוא אינו פתוח לציבור.
היסטוריה.
המקדש היה (בדומה לגלריית התמונות של סנסוסי) אמור להיות מוזיאון כבר מהקמתו, ובתקופתו של פרידריך הגדול ניתן היה לבקר בו לאחר תיאום עם מנהל הארמון החדש. המקדש הכיל קבוצת פסלים הידועה בתור "משפחת הליקומדים", שכללה 10 פסלי שיש בגודל אנושי על כני שיש. לצד הפסלים הללו ניצבו תריסרי קישוטים עתיקים ובהם כדי שיש, פסלוני ארד, משקולות וכלים מסוגים שונים כגון חרסינה.
החפצים צורפו לאוסף של פרידריך הגדול מהאוסף של הקרדינל הצרפתי מלכיור דה פוליניאק (Melchior de Polignac). חמישים פרוטומות שיש, בזלת וארד הוצבו על משענות בצורה הדומה לאות ר', ו-31 מתוכן היו מהאוסף של פוליניאק; יתר הפרוטומות ניתנו לפרידריך על ידי אחותו האהובה, הנסיכה וילהלמינה. במבנה נספח ומרובע שאליו ניתן היה להגיע רק מהאולם המרכזי הוקם חדר המטבעות. ארבעה ארונות מעץ ארז מולאו בלמעלה מ-9,000 מטבעות זהב, כסף וארד, כ-4,400 אבני חן מגולפות וחיקויים, 48 תבליטי שיש, טרקוטה וארד, וספרים מספריית הארכאולוגיה של פרידריך הגדול.
פרידריך וילהלם השלישי, ששלט בפרוסיה החל מ-1797, הורה ב-1 בספטמבר 1798 לאחד בין אוסף המדליות והעתיקות שבמקדש עם אוספים דומים בברלין שהופקדו בידי האקדמיה הגרמנית למדעים, על מנת לקדם את המחקר בתחום. זמן קצר לאחר מכן הועברו אוספי המטבעות ואבני החן לחדר העתיקות בברלינר שטאטשלוס. ב-1828 הועברו הפסלים והפרוטומות, ולאחר ששוקמו בסדנה של הפסל כריסטיאן דניאל ראוך הם הועברו למוזיאון הישן בלוסטגארטן. המוזיאון נבנה לפי עיצוב של האדריכל קארל פרידריך שינקל, ונפתח ב-1830.
ביוני 1828 הורה פרידריך וילהלם השלישי להכניס למקדש הריק את הגרסה השנייה של ארון מתים בעיצובו של ראוך. המקור של ארון המתים שכן במאוזוליאום שבפארק הסמוך לארמון שרלוטנבורג בברלין, והוכן במיוחד עבור המלכה לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ, שמתה ב-19 ביולי 1810. ההעתק שכן במקדש עד 1904.
בתקופת שלטונו של וילהלם השני, הקיסר הגרמני האחרון, הועלתה הצעה להפוך את המקדש לקפלה מלכותית. האדריכל ארנסט פון אינה (Ernst von Ihne) הכין מספר עיצובים. לפי ההצעה הראשונה מ-1904/1905 השינוי יבוצע בסגנון הרנסאנס. שמונה שנים לאחר מכן הוצע לקשט את פנים המקדש בסגנון הקלאסי. הפרויקט מעולם לא יצא לפועל בגלל פרויקטים בעלי דחיפות גבוהה יותר ובגלל פרוץ מלחמת העולם הראשונה. גם הצעה מ-1918 לשקם את קברי משפחת המלוכה לא יצאה לפועל. אולם, ב-19 באפריל 1921 נקברה במקדש הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה לפי צוואתה, ועד לשנות ה-40 הפך המקדש למקום מנוחתם האחרונה של אחדים מבית הוהנצולרן.
בני המשפחה שנקברו במקום, מלבד אוגוסטה ויקטוריה, הם:
תיאור.
המבנה הוא מקדש עגול לא מקושט, המוקף על ידי עשרה עמודים טוסקניים, היוצרים קבר בצורת כוורת. הקוטר הפנימי של המבנה (הרוטונדה) הוא בערך 16 מטרים. הנספח המרובע בחלק האחורי הוא בגודל של 9.4 מטרים רבועים, ובו משובצים שלושה חלונות. במרכז הגג הקשתי ניצבת כיפת קופולה. בקופולה יש ארבעה חלונות שבאמצעותם מואר האולם המרכזי. למבנה יש כניסה אחת, שהיא דלת בגובה ארבעה מטרים הניצבת בראש גרם מדרגות. מעל לקרניז של הדלת יש גמלון.
פני השטח של הרוטונדה מצופים בשיש שלזי אפור. בהיקף הפנימי של המבנה יש ספסל עץ שעליו ניצבים פסלים גדולים וכלי קיבול שונים. מעליהם נמצאות הפרוטומות העתיקות, הניצבות על חמישים משענות בשלושה מפלסים. קטע הקיר שמעל דלת הכניסה מקושט בתבליט שיש במסגרת זהב, המתאר את הקיסר הרומאי טראיאנוס רוכב על הסוס שלו. בציור דהוי על הצד הפנימי של הקופולה ישנו תיאור של ג'יני רבות בעננים, המחזיקות בידיהן פרחים. פני השטח של הנספח, שאליו ניתן להגיע מהרוטונדה, מצופים בעץ.
כנסיית השלום בסנסוסי
כנסיית השלום (גרמנית: Friedenskirche) הפרוטסטנטית שוכנת בגני מארלי שבפארק סנסוסי בפוטסדאם, גרמניה. הכנסייה נבנתה לפי רצונו ובמעורבותו הגדולה של המלך פרידריך וילהלם הרביעי, ותוכננה על ידי אדריכל החצר לודוויג פרזיוס. לאחר מותו של פרזיוס ב-1845 הופקדה העבודה בידיו של פרידריך אוגוסט שטילר. עבודת הבנייה בוצעה גם על ידי פרדיננד פון ארנים ולודוויג פרדיננד הסה.
אבן הפינה של הכנסייה הונחה ב-14 באפריל 1845, והיא קודשה ב-24 בספטמבר 1848. עבודות הבנייה נמשכו עד 1854.
תיאור.