טיוטה ראשונה של תקציב א' מתאריך 16 בדצמבר 1947, הציעה שיינתנו לנגב 25 משוריינים. ב-21 בחודש הוספו שלושה משוריינים, שניים לעובדי מקורות לצורך תיקוני נזקי חבלה בקווי המים ואחד לוועדת הנגב. לא ברור על סמך מה נקבעו כמויות אלה כיוון ש-25 המשוריינים היו אמורים לשמש כוח בן 600 איש. נראה היה שזה תקן לגדוד. השערה זו נתמכת במספר המשוריינים שנקבעו בתקציב ב', שהיה אמור לתקצב גדוד נוסף בנגב. כמות זאת הייתה פחותה מזו שתוקצבה לגדוד הוותיק וכעבור זמן תוקנה והושוותה לזו של הגדוד הראשון. אף על פי ששאיפת בן-גוריון לתגבר את הנגב במספרים הרבה יותר גדולים של לוחמים, הרי חוסר היכולת של מערכת הביטחון למלא את צורכי ההוצאות השאיר את תקציב הביטחון של הנגב בידי ועדת הנגב בראשותו של יוסף ויץ. ועדה זו נטלה על עצמה את תקצוב מתקון כלי הרכב המיועדים לשריון ועקבה אחר מתקונם וקצב שליחתם לכוחות בנגב. האחראי מטעמה בנושא היה פנחס קוזלובסקי (ספיר). כך קצב האספקה של המשוריינים לכוחות היה תלוי בכושר הייצור והביצוע של המפעלים ובהמצאות חומרי הגלם. לנגב ניתנה גם עדיפות מוחלטת בקבלת המשוריינים הראשונים וכל הייצור הופנה אליו.
היסטוריה קרבית.
ב-28 בדצמבר הגיעו שני המשוריינים הראשונים. ב-1 בינואר כבר נמצאו בנגב ארבעה משוריינים פעילים, שלושה בדרך ועוד שנים-עשר בתהליך עבודה. שעה שהנגב קיבל והפעיל מספר משוריינים רב יחסית, היו מרחבים אחרים בארץ, רגישים אף הם מבחינה ביטחונית שקיבלו משוריין אחד או לא קיבלו כלל.
אחת הדוגמאות הבולטות למחסור הקשה במשוריינים בשאר המרחבים התבטא בפרשת שיירת ניצנים. ב-21 במרץ היה צורך לארגן שיירת חילוץ למשוריינים של גבעתי שנתקעו ליד מחנה חסה בדרכם חזרה מניצנים. מג"ד 53 יצחק פונדק נאלץ אז להחרים לצורך הכנת שיירת החילוץ, שלושה משוריינים מגופים אזרחיים: אחד מבאר טוביה, שני מחברת האוטובוסים "דרום יהודה" ומשוריין שלישי מהקרן הקימת לישראל.
ב-10 בפברואר 1948 דווח לבן-גוריון כי לנגב נשלחו כבר 18 משוריינים שהיוו כ-50% מסך כל המשוריינים שיוצרו עד אז בכל הארץ. ב-12 במרץ דווח כי בנגב מצויים כבר 36 משוריינים אך התחזית צפתה האטה עקב מחסור בלוחות פלדה. עד תחילת מאי הושלמה הכמות שתוכננה לנגב ועמדה על 54 משוריינים שגם אז היוו 50 אחוז מסך הכלים הארצי. עקב תקלות טכניות, עלייה על מוקשים ואירועים עם הבריטים, עמד מספר המשוריינים המבצעיים בחטיבת הנגב ב-15 במאי על 45 יחידות בלבד.
יותר מהיפגעות בעימותים שונים, פגעה הכשירות הטכנית הירודה בניצול מלא שלהם. המצב הטכני שהחמיר עד 15 במאי הביא להיקף של 40 אחוז משוריינים בלתי שמישים. כך יכלה החטיבה להפעיל לקראת הפלישה המצרית רק 27 משוריינים, תקן של פחות מגדוד אחד.
גם איכות השריון לא הייתה גבוהה וכבר באירועים ראשונים התברר שהמשוריינים נחדרו. למרות זאת היוו משורייני הפרפר ביטוי עז לעדיפות הטכנולוגית של הכוח היהודי בנגב על כוח האש ועל מספר הלוחמים תושבי הכפרים והבדווים. עד לפלישה המצרית ולמרות הירידה בכמותם היוו המשוריינים את עמוד השדרה שעליו נשענו כל הפעולות המבצעיות הקרביות והתחבורתיות.
גיורא אילני
גיורא אילני (1937 – 29 בינואר 2009) היה זואולוג ישראלי שנודע במחקריו על יונקי המדבר בישראל ובתרומתו לשמירת הטבע בארץ. שמו נקשר במיוחד בחקר נמרי מדבר יהודה.
ביוגרפיה.
גיורא אילני נולד ב-1937 בקיבוץ גן שמואל. הוא החל להתעניין בטבע המדברי במהלך שירותו הצבאי כקשר בעין חוסוב (עין חצבה) בערבה, ובהמשך בהיאחזות נח"ל עין רדיאן (יטבתה). מאוחר יותר סיים לימודי תואר ראשון בביולוגיה. בניגוד לזואולוגים מובילים אחרים בישראל, הוא מעולם לא המשיך את לימודיו ולא הרבה לפרסם מאמרים מדעיים, אך הרבה לכתוב בכתבי עת פופולריים ולהתבטא בתקשורת. במשך שנים, ערך את המדורים "מן השדה" ו"מה חדש בטבע" בכתב העת "טבע וארץ", שבהם ריכז תצפיות זואולוגיות ברחבי ישראל. מאמריו התפרסמו גם ב"סלעית", "טבע הדברים" ו"דרך ארץ".
אילני היה בעל מבט רחב על החי בעולם, היה בקשר עם זואולוגים ברחבי העולם, שרבים מהם ביקרו בארץ והצטרפו לתצפיותיו בצבאים, צבועים, נמרים ועוד.
היה ממקימי בית ספר שדה באילת, שם עבד כחמש שנים. בתצפיותיו בדרום הערבה זיהה והגדיר לראשונה את צבי הערבה, תת-מין אנדמי של הצבי המצוי השונה מתת המין צבי ארץ ישראלי הנפוץ בצפון הארץ, ומצבי הנגב שאזור תפוצתו חופף. לימים הוגדר תת-המין הזה בשם "צבי השיטים" ("Gazella gazella Acaciae"). במהלך פעילותו היה אילני הראשון שאיתר בישראל טורפים נדירים כמו שועל הצוקים, הקרקל, וחתול החולות.
היה מראשוני רשות שמורות הטבע, ובמשך 20 שנה שימש כזואולוג הראשי בה.
בתפקיד זה הוא פעל להבאת פראים מאיראן לחי-בר יוטבתה, זמן קצר לפני תחילת המהפכה האיראנית, ולהטסת ערודים ויענים מאתיופיה לישראל. אילני יזם גם את ספירות הצבאים בנגב ובערבה, והביא מחולות סיני שועלי פנק שהיוו גרעין רבייה בגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב.
חקר נמרי מדבר יהודה.
לאחר שזיהה הזואולוג הרמן צינר נמרים במדבר יהודה, השיג אילני תקציבים לאימות הנוכחות של אוכלוסיית הנמרים, למעקב אחריה ולחקר מאפייניה.
אילני אימץ את חקר אוכלוסיית הנמרים במדבר יהודה כפרויקט אישי. הוא לכד כמה מהם, ועקב אחריהם לאורך זמן בעזרת משדרים שהתקין על צווארם. לכל אחד מן הנמרים שזיהה, נתן אילני שם. השמות שנתן היו בהשראת ההיסטוריה של האזור. הם כללו שמות מלכים וגיבורים שפעלו במדבר יהודה בתקופות קדומות כמו אמרפל, ינאי, והורדוס; את שמות בני המשפחה שגוועה במערת האגרות: בבתא, שלומציון וכתושיון; ושמות מהמיתולוגיה המסופוטמית כמו חומבבה, ותיאמת.
אילני הגן על זכויותיהם של הנמרים במדבר יהודה ואף התעמת עם אנשי עין גדי שהנמרים חדרו לחצר קיבוצם לטרוף בעלי חיים מפינת החי, חתולים וכלבים.
אילני גם אימץ גורת נמרים שמצא (לטענתו לא יכלה לשרוד בטבע בהיותה החלשה מזוג גורים), כדי ללמוד מקרוב על גדילתם של הנמרים והתנהגותם (קצב הגדילה, חפירות סימון, מועד נשירת הניבים, התנהגות עם מזון, ועוד). הוא גידל את הנמרה עתר כשנה בביתו עד שמתה. פעילותו בחקר נמרי מדבר יהודה זכתה להד תקשורתי ופרסמה אותו כ"איש הנמרים" אך יש הטוענים כי המחקר שערך נעשה בצורה פולשנית מדי ותרם בעקיפין להיכחדותם של הנמרים ממדבר יהודה. אילני מעולם לא פרסם את ממצאיו בעיתונות המדעית.
אילני נודע בסגנון עבודתו העצמאי ובעמדותיו הבלתי מתפשרות. היה ממובילי ההתנגדות להקמת משדר קול אמריקה בערבה ולכריית תעלת הימים. בשנת 1990 פוטר אילני ממשרתו ברשות שמורות הטבע בנימוק שהוא חסר השכלה מתאימה, שכן היה לו רק תואר ראשון ולא דוקטורט כנדרש. בשנים שלאחר מכן עבד אילני כמדריך טיולי ספארי באפריקה. הוא כתב שירה בהשראת התנועה הכנענית ממנה הושפע ובשנותיו האחרונות פרסם את יומניו בספר.
לאילני שתי בנות מנישואיו הראשונים לרזיה (פורת): איילת אילני, ממייסדות העמותה להעצמה כלכלית לנשים, סוציולוגית ומרצה לחינוך חברתי במכללת אורנים, ורתם אילני, עובדת סוציאלית ומטפלת באמנות; ושלושה בנים מנישואיו השניים לתחיה (אקסלרוד): ההיסטוריון והעיתונאי עפרי אילני, האנימטור גור אילני והזואולוג עמיעל אילני. המשפחה התגוררה ביישוב ספיר שבערבה, ולאחר מכן בבאר שבע.
בשנותיו האחרונות סבל אילני מסדרה של מקרי שבץ מוחי שפגעו בעצמאותו. הוא נפטר בינואר 2009 ממחלת הסרטן.
פרשת אהבים
פָּרָשַׁת אַהֲבִים או רומן הוא כינוי למערכת יחסים רומנטית ומינית עם אדם אחר, שנתון במסגרת של זוגיות. לרוב מתייחס המושג למצב בו מתנהל רומן בין אדם נשוי לבין אדם שאינו נשוי או שנשוי לאחר, אך יש גם העושים שימוש במונח לתאר מקרים בהם מערכת היחסים מוסתרת מסיבות אלו או אחרות. המונח מאהב מתאר את הצד המיני של מערכת היחסים הזוגית ("בעלי הוא גם המאהב שלי").
מאפייני מערכת היחסים.
לפרשת אהבים ישנם מספר מאפיינים, אשר אינם חייבים לבוא לידי ביטוי בכל מקרה ומקרה.
הסיבות לפרשת אהבים.
פרשת אהבים נחשבת על פי רוב לבגידה. ואף על פי כן, מדובר באירוע שכיח בתרבויות רבות. הסיבות העיקריות לקשרים אלו הן התאהבות באדם אחר או בעיות במערכת היחסים הזוגית. מערכת היחסים עם המאהב מספקת מספר גורמים שלעיתים קרובות חסרים במערכת זוגית רגילה כגון ריגושים שנובעים ממתח ומסיכון, הרפתקנות, ועוד. כמו כן, למערכת יחסים כזאת יתרון על היחסים הזוגיים בכך שהיא אינה נופלת למלכודות של שיגרה - מכיוון שאין משק בית משותף, על כל הלחצים הנובעים מניהולו.
בספרה "המאהבת" מעלה ויקטוריה גריפין תאוריה המתבססת על השכיחות הרבה של פרשות אהבים, לפיה הסיבה העיקרית למערכת יחסים זו היא מבנה נפשי בסיסי הקיים אצל חלק מהאנשים, המעדיף או חש צורך בסוג כזה של יחסים בלתי ממוסדים.
בתרבות.
נושא המאהב נמצא במרכזם של יצירות ספרותיות, סרטי קולנוע וסרטי טלוויזיה רבים. להלן כמה דוגמאות:
הנרי סקוט טיוק
הנרי סקוט טְיוּק (באנגלית: Henry Scott Tuke; 12 ביוני 1858 יורק, אנגליה – 13 במרץ 1932 קורנוול, שם), בוגר האקדמיה המלכותית לאמנויות, היה אמן שעסק באמנות חזותית, בעיקר כצייר אך גם כצלם.
עיקר עבודתו היה תחום האימפרסיוניזם ומוכרים במיוחד ציוריו המתארים עירום של נערים. בשל כך, ידוע טיוק כחלוץ בתחום אמנות הלהט"ב וההומואירוטיקה המודרנית.
חייו ועבודתו.
ביוגרפיה.