יוז'ף גלאטר נולד במשפחה יהודית כבנם של מור גלאטר ושל מריה קליין. הוא השלים רק 4 כיתות של בית ספר יסודי. ב-19 בפברואר 1905, בבודפשט, נשא לאישה את רלי (או נלי) שוורץ, בתם של שלמה שוורץ ושל לינה ברגר. גלאטר היה פעיל בתנועת הפועלים משנת 1918 והשתתף במאבק על זכות ההתארגנות של עובדי מסילות הברזל. במהלך מהפכת החרציות הוא הפך למזכיר האיגוד המקצועי של עובדי המתכת והמשיך באותו התפקיד במהלך שלטון הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. לאחר נפילת הרפובליקה, בתקופת הטרור הלבן, הוא שלט בסיקור העיתונות של חברי מפלגת הקומוניסטים של הונגריה הבלתי חוקית, אך נעצר ונידון למוות על ידי בית משפט צבאי. הפסיקה זכתה להתנגדות חריפה גם מצד ארגוני הרכבות האירופיים והממשלה הסובייטית. בית המשפט לערעורים ביטל את גזר הדין והמיר אותו למאסר עולם. כחלק מחילופי השבויים ההונגרי-סובייטי גלאטר שוחרר והועבר לרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (רוסיה הסובייטית), שם עבד תחילה עבור הקומיסריאט הפיננסי של המדינה ולאחר מכן במשרד הבינוי הממלכתי במוסקבה.
הגירה.
כאשר חוסלה המפלגה הקומוניסטית המאורגנת באופן בלתי חוקי בהונגריה הוזמן גלאטר במוסקבה ונאמר לו שיש לארגן מחדש את המפלגה. בנו הבכור, אנדרה גלאטר, שהיה אז כבר בן עשרים, רצה להישלח באופן לא חוקי לבודפשט כדי לארגן מחדש את הפעילות. לא אביו כי הוא נידון שם למוות. אשתו התנגדה נמרצות, נמאס לה מפעילות והם ועזבו את מוסקבה. הדבר התאפשר מכיוון שהייתה להם דירה במוסקבה (במחסור העצום בדירות) ואיש שרותי הביטחון (ג.פ.או.) שהיה זקוק לדירה עקב נישואיו הסדיר דרכונים עבורם כנגד הדירה שתתפנה. הם הגיעו לניו יורק בתחילת 1926 או בתחילת 1927 ואז עברו לקנדה זמן לא רב לאחר מכן (כי ארצות הברית לא ראתה בעין יפה פעילים קומוניסטיים).
הנצחה.
במלאת 100 שנה להולדתו נחנך לוח זיכרון בבודפשט, בבניין הקבלה של בית ההסקה של הרכבת פרנצווארוש, בבודפשט.
סופווית' קוקו
סופווית' T.1 קוקו (באנגלית: Sopwith T.1 Cuckoo) היה מפציץ טורפדו דו-כנפי בריטי, אשר שירת בשירות האוויר של הצי המלכותי וממשיכו, חיל האוויר המלכותי. ה-T.1 היה המטוס היבשתי הראשון שנועד לפעול מעל גבי נושאות מטוסים, אך בנייתו הושלמה מאוחר מדי לשירות במלחמת העולם הראשונה. לאחר הסכם שביתת הנשק קיבל המטוס את השם "קוּקוּ" (באנגלית: קוקייה).
תכנון ופיתוח.
באוקטובר 1916 ביקש הקומודור מוריי סואטר (Murray Sueter), אשר שימש כמפקח מטעם האדמירליות על ייצור מטוסים, מחברת סופווית' אוויאיישן קומפני לתכנן מטוס חד-מושבי בעל יכולת נשיאת טורפדו במשקל של כ-450 ק"ג, עם יכולת נשיאת דלק שתספיק לשהייה באוויר למשך ארבע שעות. המטוס שתוכנן בסופווית', וסומן כ-T.1, היה דו-כנפי בעל שלוש סמוכות בין כנפיו מכל צד. גוף המטוס נבנה מעץ וכיסוי המנוע מאלומיניום, כנפי המטוס נבנו מעץ, כוסו בד והיו ניתנות לקיפול, לפעולה מעל גבי נושאות מטוסים. ה-T.1 היה מסוגל להמריא מסיפון נושאת מטוסים בתוך ארבע שניות, אך לא היה יכול לנחות עליו, כך שאמצעים לסיוע בנחיתה לא הותקנו. כן נסע בעל ציר מפוצל אפשר נשיאת טורפדו סימן IX אחד במשקל 450 ק"ג תחת גוף המטוס.
אב הטיפוס T.1 (בסימון N74) המריא לראשונה ביוני 1917, מצויד במנוע מדגם היספאנו-סואיסה 8Ba בעל 200 כוחות סוס. טיסות המבחן החלו רשמית ביולי אותה שנה, ובאוגוסט הוציאה האדמירליות הזמנה ראשונה לייצור 100 יחידות של המטוס, אך לחברות שהועסקו כקבלניות משנה, פיירפילד איינג'נירינג מגלאזגו ופגלר &amp; קומפני מדונקסטר לא היה ניסיון קודם בבניית מטוסים, דבר שגרם לעיכוב משמעותי בייצור. בנוסף, למטוס מדגם S.E.5a הייתה עדיפות בשימוש במנוע ההיספאנו-סואיסה, שהיה מצוי בכמות מוגבלת, ועיצוב מחדש של שלדת ה-T.1 כדי שיתאים להכנסת מנוע חלופי מדגם סאנבים עַרָבּ (Sunbeam Arab) הביא לעיכובים נוספים.
בפברואר 1918 הוציאה האדמירליות הזמנה חדשה לייצור ה-T.1 לחברת בלקברן איירקראפט, שהייתה בעלת ניסיון בייצור מטוסים, והמטוס המוכן הראשון נשלח במאי אותה שנה. כמעט מיד נתגלו בעיות במערכות כן הנסע, אשר חייבו תכנון מחדש. בנוסף, נזקק ה-T.1 להגה כיוון מוגדל ומייצב אנכי מפצה כדי למנוע את נטייתו להתגלגל ימינה. פיירפילד ופגלר החלו לבסוף בייצור סדיר של המטוס באוגוסט ובאוקטובר, בהתאמה.
בסך הכול הוזמנו 300 יחידות של ה-T.1, אך רק 90 נמסרו עד לזמן הסכם שביתת הנשק. 232 מטוסים נבנו עד להפסקת הייצור ב-1919, כאשר בלקברן איירקראפט ייצרה 162 יחידות, פיירפילד איינג'נירינג השלימה 50 ופגלר &amp; קומפני בנתה 20 מטוסים נוספים. לאחר הסכם שביתת הנשק נשלחו מטוסי T.1 רבים ישירות ליחידות אחסון בבסיסי חיל האוויר המלכותי ברנפרו (Renfrew) ובניוקאסל.
היסטוריה מבצעית.
לאחר תקופה של מבחני טיסה בבסיס איסט פורצ'ן (RAF East Fortune) הסמוך לאדינבורו, הוסמך ה-T.1 לשירות מבצעי בטייסות חיל האוויר המלכותי. משלוחי לבית הספר למטוסי טורפדו באיסט פורצ'ן החלו באוגוסט 1918. האימונים בטורפדו בוצעו באזור לשון הים של פורת', שם התאמנו טייסי ה-T.1 בהטלת טורפדו אימונים לעבר מטרות שנגררו על ידי משחתות. מטוסי ה-T.1 של טייסת מס' 185 הועמסו על גבי נושאת המטוסים אה"מ ארגוס באוקטובר 1918 אך המלחמה הסתיימה לפני שביצעו המטוסים פעולות קרביות.
במהלך שירותו נחשב המטוס לפלטפורמת הטסה אהודה יחסית בזכות שלדתו החזקה ונחיתתו הבטוחה במים. ה-T.1 היה פשוט להטסה, ובעל ביצועים אווירובטיים טובים כשטס ללא טורפדו. עם זאת, ביצועיו של מנוע הסאנבים ערבּ לא היו מספקים, וכ-20 מטוסים הוסבו למנוע מדגם וולסלי וייפר (Wolseley Viper, גרסה של ההיספאנו-סואיסה שנבנתה ברישיון בבריטניה). מטוסים אלה סומנו מאוחר יותר כקוקו סימן II, בעוד המטוסים בעלי מנוע הערבּ סומנו כקוקו סימן I.
השירות המבצעי של הקוקו הסתיים עם סגירת טייסת מס' 210, שפעלה מעל גבי נושאת המטוסים ארגוס, ב-1 באפריל 1923. הסופווית' קוקו הוחלף בשירות על ידי הבלקברן דארט.
תוכניות מבצעיות.
במהלך 1917 הציע הקומודור סואטר תקיפת טורפדו באמצעות מטוסי הקוקו כנגד צי הים הפתוח בבסיסו בקלן שבגרמניה. על פי התוכנית, נועדו נושאות המטוסים אה"מ ארגוס, אה"מ פיוריאוס ואה"מ קמפאנייה, יחד עם הסיירות שהוסבו לנשיאת מטוסים, אה"מ קורייג'ס ואה"מ גלוריוס לשגר כ-100 מטוסים מהים הצפוני. בספטמבר אותה שנה הציע האדמירל סר דייוויד ביטי, מפקד הצי הגדול, תוכנית דומה בהשתתפות כ-120 מטוסי קוקו שנועדו לשיגור מעל סיפוני אוניות סוחר מוסבות.
מטוסים ששרדו.
בימינו לא שרד אף מטוס שלם, אך זוג כנפיים של קוקו סימן I נשמרות במוזיאון הלאומי לטיסה שבסקוטלנד.
מפעילות.
הסופווית' קוקו שירת במדינות הבאות:
עליזה אביב
עליזה אביב בלום (נולדה ב-23 בפברואר 1952) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה.
עליזה אביב בלום נולדה בתל אביב כעליזה בוחבוט (בר עוז) לאם ילידת סלוניקי שביוון, ולאב יליד ירושלים. היא למדה בבית הספר "אהבת ציון" בתל אביב, ב"תחכמוני" בת ים, ובעירוני א' (חשמונאי) בת ים.
עליזה אביב התגייסה לצה"ל בשנת 1971, הצטרפה לצוות ההווי חיל האוויר, והייתה סולנית הצוות בתוכנית "שבר ענן". במהלך שירותה הצבאי, בשנת 1971 התחתנה עם מוצי אביב, סולנה של להקת פיקוד הצפון שהתפרסם בשיר "מלכות החרמון". בין השנים 1973–1974 גרה עליזה עם מוצי בבריסל, ולאחר הולדת בתם, דין דין אביב בשנת 1974, הם חזרו לארץ. ב-1984 נולד בנה השני. עליזה ומוצי אביב התגרשו בשנת 1994.
אביב נשואה בשנית לשמואל בלום, טייס חיל האוויר, ומתגוררת בצור יצחק. היא ממשיכה להופיע על במות ומתארחת במופעי הנשים של בתה דין דין אביב.
דרכה האמנותית.
עליזה אביב בלום הופיעה מגיל צעיר על במות כרקדנית בלט, ובנעוריה שרה כאורחת בהופעות של אחיה שמוליק בר עוז, שייסד בשנות הששים את להקת הקצב "הנסיכים".
בשנת 1972 הקימה ביחד עם בעלה מוצי אביב את "צמד אביב", שהופיע ברחבי הארץ והעולם עם גרסאות כיסוי לשירי פולקלור עולמיים. באותה השנה הצטרפה עליזה לצוות המחזמר "אל תקרא לי שחור", השתתפה במחזמר "הרוטשילדים" והצטרפה לגלגולה השני של להקת פיקוד דיזינגוף. במקביל, השתתפה במספר הצגות ילדים, ביניהם "מלך האלמוגים" בתיאטרון אורנה פורת. בין השנים 1973–1974 הופיע "צמד אביב" בבריסל, ולאחר הולדת בתה דין דין ב-1974 שבה עליזה לישראל.
בשנת 1975 הצטרפה אביב ללהקת השגרירים של האחים יעקב ויצחק אליעזרוב כסולנית, והופיעה איתה עד לשנת 1980. בשנת 1978 אביב השתתפה עם הלהקה בפסטיבל הזמר והפזמון 1978 עם הלהיט "אילני" שזכה במקום התשיעי אך בהמשך זכה להצלחה רבה.
בדצמבר 1980 הופיעו עליזה, מוצי ובתם דין דין בשירוויזיון מספר 2 עם השיר "מבולבלי". השיר זכה במקום השני ולהצלחה והשלושה יצאו למסע הופעות ברחבי הארץ. בשנת 1981 הקימה עליזה את "להקת אביב" ובשנת 1989 השתתפה הלהקה בקדם-אירוויזיון 1989 עם השיר "שלום על ארץ" שזכה במקום ה-11.
אביב מרבה לשיר שירים ביוונית ובלאדינו, שמתקשרים לרקע היווני-סלוניקאי שלה. בשנות ה-90 הצטרפה לחיים רומנו למופע שירי עם יווניים בשם "בית רומנו". כמו כן, הופיעה עם התזמורת האנדלוסית והתארחה בערב הופעות מוזיקת עולם רבגונית.
בסוף שנות ה-90 הקימה עליזה צמד עם בתה, דין דין שנשא את השם "עלידין" ובשנת 2000 הצמד הוציא אלבום בהפקת משה דעבול. עידן רייכל שימש כקלידן של הצמד, ואחד השירים שבוצעו במופע המשותף היה "אם תלך" שלימים הפך ללהיטה הגדול של דין דין אביב במסגרת "הפרויקט של עידן רייכל".