בתקופת הבארוק הייתה האופרה בעיקר בילוי חברתי נוצץ. בני החברה הגבוהה, שועים ועשירים מופלגים, החזיקו תאים בבתי האופרה המפוארים ובאו להצגות בעיקר כדי לראות ולהיראות, לארח ולהתארח. בעוד המבצעים עושים את שלהם על הבמה, התזמורת מנגנת והמנצח מנופף בשרביטו, התנהלו בתאים שיחות ערות, נדידות מתא אל תא, אכילה ושתייה ובעיקר תצפיות אל תאים אחרים, להתרשם ולהעיר על שמלות ערב, תסרוקות ותכשיטים. רק ביציעים הגבוהים, הרחק מן הבמה, הצטופפו אוהבי האופרה האמיתיים, סטודנטים ואמנים חסרי פרוטה, שחסכו מפיהם כדי לזכות באפשרות לצפות ולהאזין, ולו מרחוק ובעמידה. מלחיני האופרות ידעו למה הקהל מצפה, והשתדלו להתאים את עצמם לדרישותיו. אריות מבריקות, וירטואוזיות ומרשימות היו צו השעה לפרימדונה ולבן זוגה, וכל מלחין נאלץ לשלב אותן באופרה שלו על חשבון רצף העלילה ושאר התפקידים, הזוהרים פחות. בין המערכות שולבו אינטרמצי של בלט כדי להעסיק את הקהל המשועמם. יוצרי התפאורה והתלבושות השתדלו לעלות על עצמם ועל מתחריהם בפאר יצירותיהם ולהרהיב את עיני הצופים.
בתקופה הקלאסית שינה בטהובן את כללי המשחק, כדרכו בכל יצירתו, וכתב את "פידליו". מוצרט נתן ביטוי להתעניינותו באגודת הבונים החופשיים ב"חליל הקסם". מלחיני אופרות החלו להשתחרר מן השיעבוד לתביעות הקהל והזמרים הראשיים ולתת יתר משקל לאיכות המוזיקה ולרצף העלילה, אם כי האריות והדואטים תפסו עדיין מקום של כבוד. יחס הקהל לאופרה החל להשתנות ככל שביצועי מוזיקה פומביים הלכו ונעשו נחלת הכלל ולא המעמדות העליונים בלבד.
פריצת הדרך החברתית של האופרה הגיעה בתקופה הרומנטית עם הופעת זרם הוריזמו. פשוטי העם, בוהמיאנים, אנשים משולי החברה, החלו להופיע על במת האופרה, לא כדמויות צדדיות, משרתים לגיבורים הראשיים המקדמים את ענייניהם, אלא כגיבורים עצמם. תופרת ענייה גוועה בשחפת בעליית הגג ב"לה בוהם" של פוצ'יני, פועלת בבית חרושת לסיגריות בסביליה היטתה קצין צבא מדרך הישר ומבריחים עשו את דרכם בהרים, שם חיפשה נערת כפר ישרה ונוגה את אהובה שנעלם בכרמן של ביזה, פילגש יפנית שמה קץ לחייה אחרי שאהובה האמריקאי גזל ממנה את בנם המשותף למען אשתו החוקית במאדאם באטרפליי וקורטיזנה שחפנית ויתרה בגודל לב על אהובה כדי לא לפגוע במשפחתו הבורגנית האמידה ב"לה טרוויאטה" של ורדי.
במאה ה-20 נרתמה האופרה ביתר שאת לנושאים חברתיים, כמו התיאטרון, הספרות והקולנוע. אופרות כמו "ווצק" של אלבן ברג, "אשמדאי" של יוסף טל או "מעשה בחייל" של סטרווינסקי נועדו להביע מחאה חברתית בוטה ולא ניסו לרצות את הקהל בשום צורה, לא במוזיקה ולא בעלילה. "פורגי ובס" של גרשווין הייתה האופרה השחורה הראשונה ו"אופרה בגרוש" של ברכט ווייל, המבוססת על "אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי ויוהאן כריסטוף פפוש הבריטים מן המאה ה-18 הביאה את סיפורם של אנשי העולם התחתון בלונדון ונועדה לבטא מחאה נגד קיפוח ועושק, בעיקר באמצעות ג'ני, עובדת מלון מנוצלת, החולמת על ספינת הפיראטים שתבוא לשחרר אותה ולנקום את נקמתה.
אופרה בעברית.
לצד הפקות מן הרפרטואר העולמי הקלאסי שהועלו בשפת המקור, למן ראשיתה הפיקה האופרה בארץ יצירות מקור בשפה העברית. האופרה העברית הראשונה שעלתה בארץ היא "דן השומר" מאת מרק לברי ללברית מאת ש. שלום ומקס ברוד. הופעת הבכורה הייתה בפברואר 1945 בביצוע האופרה הארצישראלית העממית בתיאטרון מוגרבי בתל אביב. האופרה עסקה בתקופת החלוצים כשברקע הקמת המדינה. היא מומנה על ידי הקרן קיימת לישראל והועלתה יותר מ-30 פעמים. המוזיקה שילבה בתוכה מוטיבים חסידיים, מזרחיים וים תיכוניים.
בתיאטרון נגה עלתה האופרה "המסע לפוליפוניה" מאת ריצ'רד פרבר, בה השתתפו בין היתר ענת אפרתי, ששי קשת ואלי גורנשטיין.
בשנת 1995 במשכן לאמנויות הבמה, עלתה האופרה "יוסף" מאת יוסף טל, ללברית מאת ישראל אלירז, בניצוח גארי ברתיני.
בשנת 2000 עלתה האופרה "הבן יקיר לי" מאת חיים פרמונט לליברית מאת תלמה אליגון. שנה לאחר מכן עלתה האופרה "אלפא ואומגה" מאת גיל שוחט ללברית מאת דורי מנור ואנה הרמן. בתפקידים הראשיים, מירב ברנע וגבי שדה. בשנת 2005 העלתה האופרה את הפקת "מסע אל תום האלף" מאת יוסף ברדנשווילי, על פי רומן מאת א.ב. יהושע. מאוחר יותר יצגה ההפקה את האופרה הישראלית בחגיגות 60 שנה למדינת ישראל ברומא. בין שאר הסולנים, גבי שדה, לריסה טטוייב, עדנה פרוחניק, נח בריגר, יניב ד'אור, ולדימיר בראון ואירה ברטמן.
בשנת 2009 עלתה הפקת "הילד חולם" מאת גיל שוחט, על פי מחזה מאת חנוך לוין, בבימוי עמרי ניצן, ובשנת 2012 הוזמנה ההפקה לפסטיבל מאי בוויסבאדן. על ההפקה ניצח דוויד שטרן, ובתפקידים הראשיים היו הילה בג'יו, אירה ברטמן, לריסה טטוייב, גיא מנהיים, ברכה קול ונח בריגר.
עונת 2014–2015 נחתמה בשתי הפקות ישראליות ועבריות: "האדונית והרוכל", ו"שיץ". את "האדונית והרוכל" על פי ש"י עגנון ללברית מאת צרויה להב הלחין חיים פרמונט, ובתפקידם הראשיים עידית זמיר וגיא מנהיים, ואת "שיץ" על פי חנוך לוין ובעריכת מולי מלצר, הלחין יוני רכטר, ובתפקידים הראשיים אירה ברטמן, נח בריגר, יעל לויטה ועודד רייך. את שתי ההפקות ביים עידו ריקלין.
נחל אלכסנדר
נַחַל אֲלֶכְּסַנְדֶּר (בעבר: נהר אסְכַּנְדֶרוּנה) הוא נחל הזורם מהרי השומרון ועד לים התיכון. ברובו הוא זורם בעמק חפר. שפך הנחל מצוי מצפון לנתניה בין המושבים מכמורת ובית ינאי. הנחל מנקז את אזור שכם ומרכז השומרון, וכן חלק משפלת החוף. אורך הנחל כ-32 ק"מ. חלקו התחתון של הנחל וסביבותיו הם גן לאומי מוכרז.
תוואי הנחל.
הנחל מקבל מים מנחל שכם, נחל תאנים, נחל אומץ, נחל בחן ונחל אביחיל. בחלקו העליון, ההררי, הנחל אכזב, מכיוון שהמבנה הסלעי גורם לחילחול רב. בנחל נמצאת אוכלוסייה חשובה של צב רך. על הנחל הוקם גשר הצבים, המושך מטיילים רבים הבאים לצפות באוכלוסיית הצבים.
סמוך לגדה הצפונית של נחל אלכסנדר, בחלקו העליון (המזרחי) מצוי האתר הארכאולוגי "שייח מושארף".
החל ממושב תנובות ועד לשפך בחוף מכמורת, מסומן לצד הנחל שביל לטיול. אורכו של מסלול זה כ-22 קילומטרים, והוא נגיש גם לרוכבי אופניים. ב-2020, הנחל נוסף אל שביל השרון.
מקור השם.
קיימות שתי גרסאות למקור שמו של הנחל:
אחת היא על שמו של המלך אלכסנדר ינאי שהיה מלך מבית חשמונאי וכבש את האזור שבו זורם הנחל במאה ה-1 לפנה"ס. לפי ההסבר השני לשם, טרם קום מדינת ישראל, ערביי הארץ קראו לנחל "וואדי איסכנדיר" (או "נהר אסכנדרונה"), על שם אסכנדר אבו זבורה, בעל קרקעות עשיר וסוחר אבטיחים מצליח שחי במאה ה-19 והיה מייצא אבטיחים מאזור שכם למצרים. הוא היה משיט את האבטיחים ברפסודות ששטו לאורך הנחל עד לים התיכון, שם סמוך למושב מכמורת של היום היה "מינת אבו זבורה" (נמל אבו זבורה) שבבעלותו, ומשם הוא היה שולח אותם באוניות למצרים.
שיקום הנחל.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20, היה נחל אלכסנדר אחד הנחלים היחידים בישראל שצביונו הטבעי נשמר במידה ניכרת, ומימיו לא זוהמו. אך מאז זוהם בשפכים של יישובי הסביבה ומפעילות חקלאית אינטנסיבית, ומרבית המים ממקורות טבעיים שהגיעו אליו נלקחו לשימושים אחרים.
החל משנת 1995 החלו ניסיונות לשיקום הנחל. הוקמה ה"מינהלה לשיקום נחל אלכסנדר", המאגדת כ-20 גופים בעלי עניין בשיקום הנחל. הייחוד של המנהלה לשיקום הנחל הוא, שנציגים של גופים רבים שותפים לעבודה. נמצאים בה נציגים של המשרד להגנת הסביבה, הקרן הקיימת לישראל, נציגי החברה להגנת הטבע, מינהל מקרקעי ישראל, רשות הטבע והגנים, נציגי יישובי האזור ועוד. בשנת 2000, בוצע פרויקט חירום ראשוני לטיפול בשפכי שכם וטול כרם, שהם אחד ממקורות הזיהום של הנחל. פרויקט זה הושלם בשנת 2002, במסגרתו מלכדים המים המזוהמים לפני כניסתם לקו הירוק, המים נאגמים במספר בריכות שיקוע, מטוהרים, ונאגמים שוב באזור קיבוץ בחן, בסמוך לכביש חוצה ישראל ומשמשם להשקיה חקלאית. ב-2003 במהלך "פסטיבל הנחלים" באוסטרליה, פרויקט שיקום נחל אלכסנדר זכה במקום הראשון בתחרות הבינלאומית "RIVERPRIZE" בנושא איכות הסביבה. אחד הנחלים המזוהמים בארץ הפך למקור דוגמה למנהלות לשיקום נחלים ברחבי העולם. רשות ניקוז השרון, אגודת המים "אפיקי עמק חפר", החברה הממשלתית לתיירות ונציבות המים הם הגופים המתקצבים. בשנת 2005 הושלם מכון הטיהור ביד חנה. המטהר את שפכי נחל שכם, היובל העיקרי של נחל אלכסנדר. פרויקט משותף של עיריית טול כרם והמועצה האזורית עמק חפר. כ-65 מיליון שקלים הושקעו בפרויקט. חלק מעלות הפרויקט נתרמה על ידי ממשלת גרמניה.
קיבולת מכון הטיהור ביד חנה, מוצתה תוך שנים ספורות ושוב החל הנחל להיות מזוהם באופן קבוע. בשטחי הרשות אין מכון לטיהור השפכים, שפכים לא מטופלים מבתי בד ומשחטות זורמים לנחל. כבר בסוף שנות ה-90 הסכימו גורמי מימון בינלאומיים, לממן מתקני טיהור שפכים שישרתו את הרשות הפלסטינית. אך מדינת ישראל התעקשה שההתנחלויות יתחברו לאותו מתקן טיהור, התורמים התנגדו ומשכו את כספם. ב-2017 שפכים שזרמו לנחל גרמו לזיהום חמור ולתמותה נרחבת של דגים בשפך הנחל. שנה אחר כך, היה אמור המנהל האזרחי לפזר בשטחים פתוחים את הפסולת שנוצרת בהפקת שמן זית באזור נחל שכם ולמנוע את שפיכתם לנחל. אך הפעולות הנדרשות לפינוי הפסולת לא בוצעו.
בתחילת 2020, דם ממשחטות פלסטיניות זרם באין מפריע לנחל והוביל לזיהום חמור.