מרי שלי הזכירה את אגריפה באחד מספריה. ברומן מ- 1818 "פרנקנשטיין" נקראו ספריו של אגריפה והיו נערצים על ויקטור פרנקנשטיין. בסיפור הקצר שלה מ- 1838
The mortal immortal מדמים את אגריפה כאילו יצר סם חיים המאפשר לעוזר שלו לחיות מאות שנים.
סרן קירקגור הזכיר את ספרו של אגריפה "על האצילות והמצוינות של המין הנשי והעליונות שלהן על המין הגברי בספרו מ- 1845 "שלבים בדרך החיים".
אגריפה מוזכר בקיצור בסיפור הקצר של מלוויל "מגדל הפעמון"
הרומן "מלאך האש" (1908) מאת ולרי בריוסוב, שעליו מבוססת האופרה של סרגיי פרוקופייב "מלאך האש" מתרחש במאה ה-16. הגיבור רופרכט מבקר את אגריפה ומבקש עצה בקשר לתורת הנסתר. ברומן ובאופרה מוצג אגריפה כמצוי בעמדה מסוכנת כלפי הרשויות הדתיות. הוא מכחיש, בפני רופרכט, בצורה נחרצת שמחקרו הוא על-טבעי וקובע, במקום זה, שהוא מחקר של הטבע עצמו.
אגריפה מוזכר, בקצרה, בסיפורו של ג'יימס ג'ויס דיוקן האמן כאיש צעיר. הוא מוכר לגיבור הרומן סטיבן: "פסוק משל קורנליוס אגריפה אץ-חלף במוחו".
בעיבוד מחדש של "דוקטור פאוסטוס" על ידי ואצלב האוול מנסה פיסטולה את דוקטור פוסטקה לעסוק בכישוף, בציינו שיש לו כמה ספרים בתורת הנסתר של מחברים כמו אגריפה, נוסטרדמוס, אליפז לוי ופפוס (Gérard Encausse).
הוא מוזכר בספרו של חורחה לואיס בורחס גן השבילים המתפצלים, בסיפור "בן האלמוות": "כמו קונליוס אגריפה, אני אלוהים, אני גיבור, אני פילוסוף, אני שד ואני עולם, שזוהי דרך מעייפת לומר שאני לא קיים"
אגריפה הוא דמות מרכזית ברומן של אלכס קומפורט (Alex Comfort) מ- 1980 "הטטררך".
אומברטו אקו מביא משפט מהספר De occulta philosophia כמוטו לספרו המטוטלת של פוקו (ספר).
הוא דמות מרכזית בסדרת הרומנים של סטיב אנגלהרט (Steve Englehart) מקס אוגוסט, החל מהספר The Point Man, דרך The Long Man ו- The Plain Man.
אגריפה מוזכר בקצרה בספרי הארי פוטר. הוא מופיע על כרטיס של צפרדע משוקולד. לפי הכרטיס הוא נכלא בשל כתביו (כנראה על מאגיה) משום שהמוגלגים חשבו שהם יצירות השטן.
אדריכל בדיוני בשם ק. אגריפה נאשם בעיצוב ובנייה של "מקדש אגריפה", שהיה אחד מחמש סביבות האלכימיה המרכזיות במשחק ההרפתקה הממוחשב זוקר נמסיס.
קורנליוס אגריפה הוא שמו של אחד מהלורדים הפיאודלים השולטים בארצות אליריה במשחק התפקידים מאטריה מאגיקה (Materia Magica).
אגריפה הוא דמות מרכזית ברומן של פיטר סטראוב (Peter Straub) "החומר האפל", 2010.
טוקר
טוֹקֶר (talker) הוא שם משפחה שמשמעו "מדבר" או "דברן"
Enterprise JavaBean
בייפיאוזאורוס
בֵּייפְּיָאוֹזָאוּרוּס (שם מדעי: "Beipiaosaurus") הוא סוג של דינוזאור צמחוני שחי בתור הקרטיקון, לפני 124.6 מיליון שנה מזמננו. פירוש שמו הוא "לטאת בייפיאו" (Beipiao), עיר בליאונינג שבצפון-מזרח סין. מאובניו התגלו בשנת 1999 בידי החוקר שו שינג וצוותו בתצורת יישיין.
הבייפיאוזאורוס היה דינוזאור באורך 2.2 מטרים עם ראש קטן וזרועות בעלות טפרים גדולים. היו לו נוצות קצרות שכיסו את גופו ונוצות ארוכות על גפיו. ולפני גילוי היוטירנוס הוא נחשב הגדול שבדינוזאורים מכוסי הנוצות. הפה שלו היה חסר שיניים וייתכן שהוא ניזון מעלי עצים אותם קטף בעזרת זרועותיו.
גרגיי צ'יקי
גרגיי צ'יקי (בהונגרית: Csiky Gergely, 8 בדצמבר 1842 פנקוטה - 19 בנובמבר 1891 בודפשט) היה מחזאי ומתרגם הונגרי, יליד טרנסילבניה. היה חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים ומזכיר משנה של האגודה הספרותית אגודת קישפלודי. היה כומר קתולי בהכשרתו. לצידם של מיקלוש יושיקה וקארוי קישפלודי היה אחד המחזאים הבולטים בהונגריה במאה ה-19.
ביוגרפיה.
גרגיי צ'יקי נולד בכפר פנקוטה, במחוז ארד, אז בהונגריה, חלק מהאימפריה האוסטרית, בימינו חלק מטרנסילבניה ברומניה של היום, כבן של הרופא הראשי של המחוז, יאנוש צ'יקי, ושל אשתו, הלנה לבית ורזאר (Verzár). מצד אמו היו לו שורשים ארמנים. כבר בעת לימודיו בגימנסיה בעיר ארד התבלט בכישרונו ובאהבתו לספרות ולשירה. התעניין במיוחד בספרות ההונגרית ובספרות הקלאסית היוונית והרומית. בגיל שמונה כתב את השיר הראשון שהקדיש לאמו. בנעוריו שלח לעיתונים מפרי יצירותיו תחת שם העט "גיולה מארוש" (גיולה מאזור הנהר מארוש).כן ניסה את כוחו בתרגומים של סיפורים קצרים מאנגלית ומצרפתית.
בשנת 1858 בגיל 16, פרסם שירים תחת שמו האמיתי בעיתון "נאפקלט" (הזריחה). 12 משיריו הופיעו בחוברת של תלמידי הכיתה השמינית, "ז'נגה מוטאטוואניוק" (Zsenge Mutatványok - פעלולי איבים).
כהכנה לקריירה של כמורה, נרשם למשך שנתיים בסמינר לכמרים קתוליים בטמשוואר, שפעל תחת חסות הבישופות של צ'נאד. נסע לאחר מכן ללימודי תאולוגיה רומית-קתולית בפשט. שם ישב בראש חוג של חובבי ספרות וכתב לביטאון של פרחי הכמורה על חייהם של הקדוש אתנסיוס הגדול ושל שאנדור צ'אנאדי, בישוף של צ'נאד. בסיום הלימודים בשנת 1864 נקרא לטימישוארה כדי לעבוד כמה חדשים כרשם במשרד הבישוף. כעבור שנה בשנת 1865, הוסמך ככומר ונשלח להשתלמות במכון התאולוגי "אוגוסטינאום" בווינה, בו סיים את התואר דוקטור לתאולוגיה בשנת 1868.
הקריירה הכנסייתית.
בשובו לאזור הולדתו שימש כקפלן ביישוב טורניה, ברומנית - טורנו, כפר המשתייך בימינו לכפר הגדול פצ'קה. לאחר מכן, בשנים 1878-1870, כיהן כפרופסור למשפט קאנוני ולהיסטוריה בסמינר התאולוגי בטמשוואר, שבו למד.
הקריירה הספרותית.
במקביל לעבודתו בהוראה, כתב בעיתון "צ'נאד" של הבישופות, המשיך לפרסם שירים, סיפורים ומחזות, בהתחלה ברוח נאו-רומנטית. אחרי כתיבת כמה רומנים וסיפורים מההיסטוריה של הכנסייה, שזיכו אותו בהכרה מסוימת, כתיבת המחזות הביאה לו את התהילה בארצו. אחרי כמה מחזות שזיכו אותו בפרסים של האקדמיה בשנים 1875–1879 "Jóslat" ("חזון") - פרס "קלטי" Keleti שוויו 100 זהובים, " Janus" ("יאנוס") - עוד פרס "קלטי","Az ellenállhatatlan"' ("אין לעמוד בפניו") שהתאפיין בסממנים האופייניים לכישרונו - כנות, רוח רעננה, עוצמה ריאליסטית וסגנון ייחודי מאוד - זכה בפרס קאראצ'וני, ששוויו היה 400 זהובים, ו- "Bizalmatlan" "חסר אמון" - פרס קלטי נוסף), בסוף שנת 1878 הרשה לו הבישוף להתיישב בבודפשט.
ב־1879 ב-29 בינואר נבחר לחבר באגודה הספרותית על שם קישפאלודי וב-19 בפברואר נבחר למזכיר משנה שלה. ב-22 במאי נבחר גם לחבר בהתכתבות של האקדמיה ההונגרית למדעים. באותה תקופה הקדיש עצמו גם להוראה בבית ספר למשחק והתמנה לדרמטורג של התיאטרון הלאומי בבודפשט.
ב-1879 ביקר למשך חצי שנה בפריז בה התוודע מקרוב לעולם התיאטרון הצרפתי. חזר בתנופה יצירתית מרשימה והעשיר את הספרות ההונגרית במחזות ריאליסטים כמו "A Proletárok" (הפרולטרים), Buborékok (בועות), "Két szerelem" (שתי אהבות), "A szégyenlős" (הביישן), "עתליה" וכו', בהם ליקט היבטים שונים של החיים המודרניים ותרגם אותם בעוצמה לשפת הבמה. הושפע על ידי מחזאים צרפתים כמו ויקטוריאן סרדו, אמיל אוז'ייה, פרנסואה קופה.
קיבל השראה, בין היתר, מלימודיו הקלאסיים. תרגומיו את סופוקלס ופלאוטוס שנשארו למשך זמן ארוך בין תרגומי המופת מן הקלאסיקונים היוונים והרומיים.
עם הרומנים הידועים שלו נמנים "ארנולד" ו"משפחת אטלס".
בזמנו הפך צ'יקי למחזאי המבוקש ביותר של התיאטרון הלאומי בבודפשט.
הקרע עם הכנסייה הקתולית.
הבישוף בונאז לא ראה בעיניים טובות את פעילותו החילונית הענפה של צ'יקי ושלח לו איגרת נזיפה.
ב-1880 השיב לו הסופר שעוזב את שורות הכנסייה. בנובמבר 1881 המיר את דתו לנוצרית אוונגלית והתחתן עם אמאנדה באקודי, בת של הפרופסור לרפואה טיוואדאר באקודי.
אדם פעלתן ומעשן כבד, חלה בלבו אך המחלה לא מנעה ממנו להמשיך בפעילותו ויצירתו עד לרגע האחרון.
גרגיי צ'יקי נפטר באופן פתאומי בבודפשט בגיל 49 בלבד, ב-19 בנובמבר 1891 בעת ארוחת ערב. הובא לקבורה ב-21 בנובמבר בבית הקברות קרפשי בבודפשט.
כתביו.
אחר.
Színművei (I-XVIII, Bp., 1882-94),
Cs. G. Válogatott művei (Magy. klasszikusok, Bp., 1955)
מורומבי
אצטדיון סיסרו פומפאו דה טולדו (פורטוגזית: Estádio Cícero Pompeu de Toledo), הידוע גם כאצטדיון המורומבי (Estádio do Morumbi) או מורומבי (Morumbi), הוא אצטדיון כדורגל, הממוקם בעיר סאו פאולו שבמדינת סאו פאולו, ברזיל. האצטדיון שייך למועדון הספורט וקבוצת הכדורגל סאו פאולו ומשמש כמגרשה הביתי. עד סיום בנייתו של האצטדיון הלאומי של ברזיליה, מורומבי הוא האצטדיון השני בגדלו בברזיל, אחרי המרקנה, והגדול ביותר מבין האצטדיונים הפרטיים.
היסטוריה.
חלום המגרש הביתי הפרטי של מועדון סאו פאולו החל להתגשם בשנת 1952 עם תחילת הפרויקט לבניית אצטדיון בשכונת המורומבי שבסאו פאולו. הוגה הפרויקט היה נשיא המועדון, סיסרו פומפאו דה טולדו, אשר על שמו נקרא האצטדיון היום.
אבן היסוד של האצטדיון הונחה בשנת 1953. בשנת 1956 מכרה סאו פאולו את מגרשה הקודם, "קנינדה" (Canindé), אשר שימש לה לאימונים בלבד, למועדון הכדורגל פורטוגזה דה דספורטוס (Portuguesa de Desportos) והשקיעה את הכסף בחומרי בנייה לאצטדיון החדש. בנוסף, הוציא מועדון סאו פאולו את כל רווחיו על בניית האצטדיון החדש, וכך הוזנחה קבוצת הכדורגל, אשר לא זכתה בתארים רבים באותה התקופה.
אצטדיון מורומבי נחנך באופן רשמי בשנת 1960, בטרם היה מוכן. לקח לסאו פאולו עוד עשור לסיים את בניית האצטדיון. המשחק הראשון באצטדיון לאחר שהושלם נערך ב-25 בינואר 1970 לעיני 107,069 צופים. תכולת מורומבי הייתה אז של כ-120,000 איש ואוהדי הקבוצה כינו אותו "האצטדיון הפרטי הגדול בעולם".