בצעירותה הנסיכה רזפינדראהטי נישאה לאציל ("אנדריאנה") בשם רטרימו (רטרימואריבוני). אולם בעלה נפטר כעבור שנים מעטות, ב-8 במאי 1883, כשהיה בן 22 בלבד והנסיכה הפכה לאלמנה צעירה. לפי שמועות בעלה הורעל מסיבות פוליטיות בידיעת ראש הממשלה ראינילאיאריבוני. במדינה הונהגה החל משנת 1863 מונרכיה חוקתית בעקבות "המהפכה האריסטוקרטית" שניזומה על ידי אחיו הגדול של ראינילאיאריבוני, ראש הממשלה ראיניבונינאהיטריוני. מאז ואילך התחלק השלטון בין מונרך שנבחר מקרב האצולה ("אנדריאנה") לראש ממשלה שאינו אציל ("הובה"). הסדר כזה חוזק על ידי נישואים פוליטיים בין ראש הממשלה למלכה השלטת שנבחרה במכוון על ידו. חושדים שראינילאיאריבוני ביקש להרעיל במזיד את רטרימו כדי שאלמנתו, הנסיכה רזפינדראהטי, היורשת הצפויה של הכתר, תוכל להתפנות כדי להתחתן עם ראש הממשלה ולעלות על כס המלכות.
התחלת שלטונה.
אחרי מות המלכה רנוואלונה השנייה ב-13 ביולי 1883
התחילו ההכנות להכתרת יורשתה, רנוואלונה השלישית.
מיד עם הכתרתה עברה המלכה החדשה, לפי המסורת, ל"צרהפאטרה" בית מעץ במתחם ארמון המלוכה, רובה, באנטננריבו.
טקס ההכתרה התחולל ברובע מהממאסינה של עיר הבירה ביום הולדתה ה-22 ב-22 בנובמבר 1883
לפי המנהג, בשטקס ההכתרה נכחו אנשי צבא. רנוואלונה השלישית צירפה לטקס מיוזמתה עוד חמש מאות נערים וארבע מאות נערות, מתלמידי בתי הספר העילית שלעיר הבירה.
הנערות היו לבושות בלבן והנערים לבשו מדי חיילים וביצעו תרגילי סדר עם חרבות.
המלכה הצעירה לבשה שמלת משי לבנה עם שובל אדום מקושט בזהב ותחרה
העיתונות האמריקאית תיארה את המלכה במילים אלה:"היא קצת מעל הגובה הממוצע ויש לה תווי פנים עדינים, צבע פניה קצת יותר כהים מזה של נתיניה. נראית די ביישנית ומנהלת היטב את הטקסים החגיגיים של החצר".
בדומה לקודמותיה התחתנה רנוואלונה בנישואים פוליטיים עם ראש הממשלה ראינילאיאריבוני. תפקידה היה במידה רבה טקסי, כאשר את ההחלטות המדיניות החשובות החליט ראש הממשלה המבוגר והמנוסה ממנה בהרבה. רנוואלונה נקראה תכופות לנאום נאומים רשמיים ("קבארי") בפני העם וחנכה בניינים ציבוריים חדשים כמו בית החולים באיסובינאדנריאנה ובית הספר לבנות באמבודין'אנדוהאלו. לאורך שנות שלטונה מילאה דודתה, רמיסינדראזנה, תפקיד של יועצת סתרים.
אדם אחר קרוב למלכה היה אחותה הגדולה, רסנדראנורו, שהתגוררה בארמון רובה יחד עם בנה רקטומנה ובתה רזפינאנדריאמאניטרה. עיתונאי אמריקאי שביקר בארמון דיווח שהמלכה אהבה להזניק עפיפיונים לשחק משחק החברה שנקרא "לוטו" בחברת מקורביה ווגבירות החצר. היא נהנתה גם לתפור ולסרוג ונהגה לעיתים קרובות לבצע עבודות מסוג זה גם בישיבות הממשלה . היא הייתה חובבת בגדים איכותיים והייתה המלכה המלגשית היחידה שייבאה את רוב תלבושותיה יותר מפריז מאשר מלונדון. רנוואלונה הזמינה את הקוסם הצרפתי מריוס קאזנב להופיע בחצרה. נפוצו שמועות שביניהם התפתח קשר רומנטי ושהקוסם היה סוכן של שרותי הביון הצרפתי וקידם את האינטרסים של צרפת בחצר המלגשית.
המלחמות בין מדגסקר לצרפת.
החל מתחילת המאה ה-19 בין בריטניה לצרפת נוצרה תחרות לגבי ההשפעה במדגסקר. שלוש שנים לפני הכתרת רוואנולונה השלישית עלה המתח בין מדגסקר לצרפת שהעצימה את מתקפותיה בחדשים שקדמו להכתרה. בפברואר 1883 הפגיזו הצרפתים את החוף הצפון-מערבי, במאי הם כבשו את מאהאז'אנגה וביוני הפגיזו וכבשו את טומאסינה עם טמטב. ממש בעת ההכתרה בקיץ 1883 תקפו הצרפתים גם את החוף הצפוני.
זמן קצר אחרי הסיבוב האחרון של העימותים, החליט ראש הממשלה ראינילאיאיובוני להשכיר את שירותיו של הלוטננט קולונל דיגבי וילובי, הרפתקן בריטי שרכש ניסיון בקרבות במלחמה נגד בני זולו בדרום אפריקה, על מנת לפקח על המאמץ הצבאי ולאמן את צבא המלכה נגד פלישה צרפתית עתידית שנחשבה לוודאית.
בתקופה זו התנהל בין מדגסקר לצרפת משא ומתן שנכשל כאשר שני הצדדים לא יכלו להסכים בנקודות המרכזיות.
אחרי שנתיים של מבוי סתום בדצמבר 1885 הגישה צרפת אולטימטום לאנטננריבו עם דרישה לויתורים לצרפת בחוף הצפוני-מזרחי של האי, השכנת חסות צרפת על נחלתם של בני סקאלאווה, הכרה בדרישות הרכוש הצרפתיים ופיצוי בשווי 1,500,000 פרנק. מדגסקר נענתה לדרישות הצרפתיות ובינואר 1886 הסכם השלום אושרר על ידי רנוואלונה וראינילאיאריבוני וכעבור חדשיים על ידי נציגיה של ממשלת צרפת.
בלנסיאגה
בלנסיאגה (בספרדית: Balenciaga, נהגה: ) הוא בית אופנה יוקרתי, שנוסד בשנת 1917 על ידי המעצב הספרדי כריסטובל בלנסיאגה בסן סבסטיאן, ספרד וכיום מבוסס בפריז. בית האופנה נודע בחצאיות "בועה" ובצלליות לא שגרתיות המשלבות מודל של נשיות מודרנית. בלנסיאגה (המעצב) צבר מוניטין רב מעמיתיו בתעשיית האופנה ואף כונה "המאסטר של כולנו" על ידי מעצב האופנה כריסטיאן דיור. בית האופנה נסגר בשנת 1972 ונפתח מחדש בבעלות חדשה בשנת 1986. המותג נמצא כיום בבעלות קבוצת היוקרה קרינג.
היסטוריה.
בשנת 1919, פתח כריסטובל בלנסיאגה פתח את החנות הראשונה של המותג הנושא את שמו בסן סבסטיאן, ספרד. ומאוחר יותר פתח חנויות נוספות במדריד וברצלונה. בית המלוכה הספרדי והאריסטוקרטיה המקומית נהגו ללבוש את הבגדים שעיצב. עם פתיחת מלחמת האזרחים בספרד, נאלץ לסגור את חנויותיו והוא עבר לפריז, שם פתח באוגוסט 1937 בית אופנה ברחוב המלך ג'ורג' החמישי ותצוגת האופנה הראשונה שלו שם הייתה מושפעת מאוד מהרנסאנס הספרדי. הצלחתו הייתה כמעט מיידית, ומקץ שנתיים העיתונות שיבחה והיללה אותו כמהפכני, ועיצוביו היו מבוקשים מאד. כרמל סנו, העורכת של הרפרס בזאר, הייתה מאוהדיו הראשונים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לקוחות בלנסיאגה המשיכו להגיע לרכוש את בגדיו למרות הסיכון שבכך. בתקופה זו הוא התפרסם בזכות ה"מעיל המרובע" שלו, בעל השרוולים הייחודיים המורכבים מחתיכת בד אחת, ובזכות עיצוביו הכללו שילוב של שרוכים שחורים וחומים על גבי בד ורוד. ישנם חוקרי היסטורית אופנה החושדים שהמשך פעילותו של בלנסיאגה בתקופת הכיבוש הנאצי על פריז התאפשרה בזכות קשריו של האחרון עם מקורבו של אדולף היטלר, הגנרל פרנסיסקו פרנקו. החברה שלו הייתה אחת מ-60 חברות שהורשו לפעול בזמן הכיבוש, והאספקה השוטפת של חומרי גלם מספרד, שהיו במחסור בפריז באותה עת בשל המלחמה, נתנה לבלנסיאגה יתרון תחרותי. עם זאת, העיד בלנסיאגה שסירב לבקשתו של היטלר להעברת פעילות החברה שלו לברלין.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה המשיך לפתח קולקציות ייחודיות ביניהן שמלת הטוניקה ב-1955, שפותחה ב-1958 לשמלת ז'קט. עיצובים בולטים נוספים בשנים אלו היו ז'קט הבלון האליפטי (1953), שמלת בייבי דול בגזרה גבוהה (1957) וחצאית הבלון (1957).
השינויים שביצע בגזרת המותניים בעיצוביו נחשבים לתרומתו הגדולה ביותר לעולם האופנה.
בשנות ה-60, בלנסיאגה פנה לחדש בגזרת הבדים בהם השתמש: הוא העדיף בדים כבדים, תחרות מורכבות וחומרים בולטים. סימני ההיכר שלו כללו צווארונים מרוחקים מעצם הצוואר, אשר השוו מראה "ברבורי" ושרוולי "צמיד" מוצרים. עיצוביו הכוללים חלוקים בצורת משפך נלבשו על ידי לקוחותיו המפורסים כגון פאולין דה רוטשילד, באני מלון, מרלה אגנלי, הופ פורטוקרטו, גלוריה גינס, ומונה וון ביסמרק. ב-1960 עיצב את שמלת החתונה של מלכת בלגיה פביולה. כמו כן פורסם שג'קי קנדי גרמה לבעלה ג'ון פיצג'רלד קנדי צער רב בעת שהיה נשיא ארצות הברית מכיוון שרכשה מעיצוביו היקרים מאד. קנדי חשש שהציבור האמריקאי יראה בכך מעשה של ניקור עיניים ואורח חיים פזרני מדי. לבסוף מסע רכישותיה שולם בסודיות על ידי חמה, ג'וזף קנדי.
מעצבים בחסות בית האופנה.
מספר מעצבים שעבדו תחת בלנסיאגה יצאו בסופו של דבר לדרך עצמאית ופתחו בתי אופנה מצליחים משלהם, הנודעים מביניהם היו אוסקר דה לה רנטה (1949), אנדרה קורג'ס (1950), ועמנואל אונגרו (1958). המפורסם מכל היה הוברט דה ג'יבנשי, שהיה המעצב היחיד שתמך מאוחר יותר במאבקו נגד מועצת האופנה הצרפתית ונגד העיתונות בנוגע לתזמון תצוגות האופנה שלו.
מאבק נגד העיתונות.
ב-1957, בלנסיאגה החליט להציג את הקולקציה שלו לעיתונות יום לפני השליחה לחנויות הקמעונאיות, ובכך שבר מסורת של הצגת קולקציה 4 שבועות קודם להשקה בחנויות לעיתונות שהייתה נהוגה באותה עת. במהלך זה קיווה בלנסיאגה לשמור על זכויות יצירותיו ולמנוע חיקויים. העיתונות התעקשה וטענה שזה כמעט בלתי אפשרי להכניס את יצירותיו להדפסה בכתבי העת בזמן כל כך קצר, אך בלנסיאגה וג'יבנשי התעקשו עמדו בפרץ ובתוך כך פגעו בסיקור הקולקציה. תומכיו של בלנסיאגה טענו שהמתחרה כריסטיאן דיור היה עושה שימוש במידע לחיקוי עבודותיו של בלנסיאגה וללקיחת קרדיט לעצמו. ב-1967 חזרו בהם שני המעצבים והצטרפו מחדש ללוח הזמנים המסורתי.
מאבק במועצת האופנה הצרפתית.
בלנסיאגה התנגד בהתרסה לכללים, להנחיות ולמעמד הבורגני של מועצת האופנה הצרפתית, ולפיכך מעולם לא היה חבר בה. למרות הכבוד הרב שנרכש לו בתעשיית האופנה, מבחינה טכנית, בלנסיאגה מעולם לא הוגדרה כאופנה עילית.
סגירת בית האופנה.
כריסטובל בלנסיאגה סגר את בית האופנה שלו בשנת 1968 ומת בשנת 1972. בית האופנה היה למעשה במצב רדום עד שנת 1986.
פתיחה מחדש בשנת 1986 ועד היום.