בעוד שמודלים אחרים מתמקדים בהפחתה ו"השקטה" של הסימפטומים הפתולוגיים (למשל, באמצעות טיפול תרופתי), מודל הכוחות שואף להחזיר את האדם הפגוע לתפקוד נורמטיבי ככל שניתן ואף להביא לשגשוגו ופריחתו, לצד ההתמודדות עם המחלה. המטפל עשוי לעודד את הלקוח לקחת חלק במעגל העבודה ולעודדו לפרודוקטיביות ויצרנות (במסגרת פרויקט "שיקום תעסוקתי"), לניהול חיים עצמאיים בתחום האישי, המשפחתי והחברתי, ולביטוי מלא ומיטבי של כישרונותיו הייחודיים. מטפל בגישת הכוחות עשוי לעודד את לקוחותיו לביטוי אישי בתחומי האומנות, הכתיבה, התרבות, הספורט, וכיוצא בזה.
לכל אדם זכות ליטול חלק בחיי הקהילה ולהיות זמין למשאביה באופן שווה.
מודל הכוחות רואה כמטרה, להחזיר את האדם אל הקהילה ולשלבו בה באופן מלא, ככל שהדבר ניתן. השתלבות זו כוללת מגורים עצמאיים, מציאת מקום עבודה והפסקת האשפוזים הכפויים. הסביבה נתפסת כמקור בלתי נדלה של משאבים, אפשרויות והזדמנויות בתחומי החברה, התעסוקה והדיור, והלקוח זכאי להיות מסוגל לבחור באופן שווה מתוך מגוון האפשרויות הקיימות. על פי מודל הכוחות, יש לאתר את המשאבים הזמינים בסביבה, שיש בכוחם לקדם את ענייניו של הלקוח. אם הלקוח יימצא בסביבה שתאפשר את השתלבותו, סיכוייו להיחשף להזדמנויות אלו עולים.
המסגרות הקיימות אינן מספקות סביבה מאפשרת. הן מפנות את האדם למסגרות של "דיור מוגן", המונעות מדייריהן הזדמנויות להכיר אנשים שונים ואפשרויות תעסוקה. בכך, למעשה, נשללת מהם עצמאותם, יכולת הבחירה שלהם ומטרות חברתיות. המודל המקובל חותר ליצירת בועת ביטחון סביב החולה, על מנת למנוע ממנו להגיע לידי "כישלון צפוי מראש".
החלמה מתבטאת בגישה לחיים, ולא בתוצאות בלבד.
על פי מודל הכוחות, החלמה אינה נמדדת על פי מבחן התוצאה בלבד, כי אם בגישה שמאמץ לעצמו הלקוח לאורך תהליך ההתקדמות שלו. לפיכך, החלמה אינה מותנית בהיעדר תסמינים או בשחרור מהצורך בשירותי בריאות הנפש, אלא ביכולת לנהל חיים תקינים ובחתירה לשפרם באופן פעיל, גם בנוכחותם של התסמינים, תוך התמודדות יעילה עם סטיגמה, טראומה ועוד. כמו כן, החלמה, אין פירושה עצמאות מוחלטת בכל צורכי החיים, שהרי אין אדם שהוא עצמאי לחלוטין. החלמה תתבטא באופן שונה אצל אנשים שונים; יש מהחולים הפסיכיאטריים שיצליחו להתקדם לעבר משרה מלאה, ויש שישתתפו בפעילויות התנדבות.
מערכת יחסים תומכת ומביעה אמון עם מנהל-המקרה חשובה ביותר לתהליך החלמתו של הלקוח.
מודל הכוחות דוגל בגישת הלקוח במרכז, ועל כן ההחלטות מתקבלות תוך דיאלוג עם הלקוח, והוא זכאי לקבוע את כיוון ואופי ההתערבות של מנהל המקרה, וכל צעד זקוק לאישורו. על מנהל-המקרה לתת אמון בלקוח, ואל לו לחשוש מלהביאו לידי "כישלון צפוי מראש". יחד עם זאת, אין הכוונה שעל מנהל-המקרה להיות פאסיבי. על מנהל-המקרה לסייע ללקוח לבדוק כיווני מחשבה אחרים ואפשרויות חדשות. מנהל-המקרה מספק את הידע, אך הלקוח הוא בעל זכות הבחירה.
על פי מודל הכוחות, מערכת היחסים בין מנהל-המקרה לבין הלקוח חיונית ביותר. הכוחות והכישרונות של הלקוח אינם מספיקים דיים להנעת מסע ההחלמה, ולשם כך יש צורך במערכת יחסים תומכת ומביעה אמון, שתחשוף את עולמו העשיר של הלקוח ותאפשר לו לחוש בנוח בשיתוף מנהל-המקרה בדברים המשמעותיים והחשובים עבורו. על אף האפשרות להיווצרותה של תלותיות, מודל הכוחות אינו חושש מכך, כיון שאף אדם אינו עצמאי לגמרי. יתירה על כן, המודל חותר לסייע לאדם ליצור תלות הדדית מספקת עם האנשים החשובים בחייו.
על פי הגישה המסורתית, היחסים הם יחסי מטפל-מטופל, והם נושאים אופי פטרוני ביחס למטופל. גישה זו מתעלמת מחשיבות הקשר, ואף אוסרת עליה. המטפל נתפס כבעל הידע ובעל המנדט לקבוע את אופי ההתערבות הנצרכת, ואילו סירובו של המטופל לקביעות המטפל נתפס כהתנגדות.
המחלה כמקור לאתגר והזדמנות.
המודלים הרווחים המתמקדים בחריג ובפתולוגי, מניחים פסימיות וייאוש באשר ליכולת האדם להשתקם ולהשתנות. הם רואים באדם הפגוע תוצר של כוחות וגורמים, אשר מעבר לשליטתו, דוגמת התעללות וניצול מצד ההורה או דמות מטפלת בתקופת הילדות, קיבעון בשלב התפתחותי מסוים, או חוסר איזון ביוכימי במוח, כאשר לכל היותר ניתן להפחית או לאזן את עוצמת השלכותיהם. לעומת זאת, מודל הכוחות אינו רואה את האדם הפגוע כיצור פאסיבי ללא יכולת שינוי ותו לא, אלא כיצור אקטיבי ומתפתח, שיש בכוחו לצמוח דרך הקשיים האובייקטיביים שהחיים מזמנים לו. מודל הכוחות גורס, כי המחלה מהווה הזדמנות לאדם לגלות בתוכו כוחות ומשאבי התמודדות, להעניק לחייו תקווה ומשמעות ייחודיים, ולמצוא דרכים חדשות לחשוב על העולם ועל עצמו, לנוכח הסבל האמיתי והקשה שעימו מתמודד. כך, מטפל בגישת הכוחות לא ידחיק או "יטאטא" את הקושי והמצוקה שהאדם עובר, אך במקביל יעודדו למציאת משמעות ייחודית ואותנטית לחייו.
מחקר.
המודל טרם נחקר דיו, כדי שניתן יהיה לבסס את יעילותו ואת היכולת ליישמו.
האנדרטייקר
סקיגהארה
יחיאל שיינבאום
יעל פורמן
יעל פורמן (נולדה בשנת 1973) היא סופרת מדע בדיוני ישראלית.
פעילה באגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטזיה. טבעונית ופעילה למען זכויות בעלי חיים ולקידום בריאות מושכלת.
יצירתה.
פורמן כותבת מדע בדיוני ופנטזיה ישראליים במוצהר, הן בסיפוריה הקצרים וכן בכתיבתה לנוער. כתיבתה עוסקת לעיתים קרובות בהיבטים ובהשפעות של קידמה, תיעוש וטכנולוגיה על החברה האנושית, ונוגעת לעיתים קרובות בתחומים של הומניות, זכויות בעלי חיים ושאלות של מוסר ויחס אתי לבעלי חיים.
סיפורה הראשון התפרסם בזמן שירותה הצבאי באנתולוגיה של סיפורי חיילים. מאז התפרסמו סיפוריה באסופות שונות, במגזינים "מטען" ו"חלומות באספמיה" וכן באתרי אינטרנט שונים, ביניהם "בלי פאניקה". שלושה מסיפוריה הוקלטו לתסכיתים על ידי "קבוצת מספרי הסיפורים".
ספרה הראשון, "ילדי בית הזכוכית" (הוצאת מודן) פורסם בשנת 2011 ומספר על ידידות יוצאת דופן בין ילדה אנושית לבת מים, אשר חיות יחד בבית שהוא אקווריום. הוא מבוסס על הסיפור הקצר "קירות ריקים" שזכה במקום הראשון בתחרות הסיפורים "עולמות 2009" שהוקדשה לנושא "סוף העולם". הספר נבחר על ידי משרד החינוך ל"מצעד הספרים", רשימת ספרי קריאה מומלצים לבתי הספר.
ספרה השני, "קרעי עולם", פורסם בשנת 2017. הוא סיפור של פנטזיית מעבר המלווה שני נערים ישראליים שנכנסים לתוך משחק מציאות מדומה ומוצאים את עצמם בעולם פנטזיה.
פעילות התנדבותית בתחום בריאות הציבור.
יעל פורמן נמנתה על מקימי עמותת מדעת למען בריאות מושכלת. תחילה עסקה בקידום המודעות לחשיבות החיסונים על רקע התנגדות להם של חלק מהציבור. בזמן מגפת הקורונה פרסמה עדכונים תדירים בפייסבוק, כדי לספק לציבור המוצף במידע מידע אמין.
חיים אישיים.
פורמן מתגוררת בגבעתיים.
דשנים וחומרים כימיים
דשנים וחומרים כימיים הוא מפעל לייצור דשן בישראל, המשתייכת לקונצרן כיל.
בעלות.
חברת דשנים וחומרים כימיים הוקמה בשנת 1946. החברה הייתה בבעלות משותפת של גורמים ציבוריים ופרטיים, בהם ממשלת ישראל, פיק"א, המשביר המרכזי וחברת האשלג. משנות ה-50 הייתה רוב הבעלות של החברה בידי ממשלת ישראל. בסוף שנת 1958 ביקש שר האוצר לוי אשכול למכור את המפעל למשקיע פרטי, אולם בגלל התנגדות של שר הפיתוח ושל חברי כנסת, המכירה לא יצאה אל הפועל.
בשנת 1975 העבירה הממשלה את מניותיה לחברה הממשלתית דאז, כימיקלים לישראל ובכך הפכה את דשנים לחברה בת של כיל. במסגרת תהליכי ההפרטה של כימיקלים לישראל שהחלו ב-1992 הופרטה גם חברת דשנים וחומרים כימיים.
פעילות החברה.
המפעל של חברת דשנים הוקם בצמוד לבתי הזיקוק בחיפה במטרה לנצל את הפסולת של בתי הזיקוק לייצור דשנים. בהקמת המפעל הושקעו כחצי מיליון לירות. בשנת 1951 המפעל היה מושבת במשך זמן רב בגלל העדר חומרי גלם. חברת דשנים קיבלה זיכיון לכריית פוספטים בנגב, ובספטמבר 1951 יצאו משלוחים ראשונים של פוספטים מהנגב למפעל בחיפה. בתחילת דרכו ייצר המפעל דשנים זרחניים בלבד. אולם בתחילת שנות ה-50 הורחב המפעל לשטח של מעל 600 דונם לייצור מגוון רחב של דשנים וחומרים כימיים.
בשנת 1955 הותקן במפעל מתקן לייצור חומצה זרחנית בבעלות המדינה שנקנתה בכספי השילומים. בסוף שנת 1955 התקיימו 7 מפעלים שונים בשטח המפעל, ועבדו במקום כ-1000 עובדים. אולם המפעל לא מילא את הציפיות ובמאי 1956 הוקמה ועדת חקירה לברר את מצב החברה ובסוף השנה הממשלה לא נענתה לדרישת המפעל להמשיך בהזרמת תקציבי פיתוח גדולים למפעל. בשנת 1958 השקיעה המדינה 12 מיליון לירות, חציים כמענק וחציים כהלוואה, בהרחבת המפעל.
במשך שנים רבות נהנה המפעל ממעמד של מונופול לייצור דשנים בישראל. אולם באמצע שנות השמונים של המאה ה-20 הוקם מפעל דשן גת והשוק נפתח לתחרות מייבוא, דבר שהביא את החברה להפסדים כבדים. החברה טענה לתחרות בלתי הוגנת כלפיה, עד כדי מצב של להיות או לחדול.
חומרים מסוכנים.
ועדת שפיר, שהקים המשרד להגנת הסביבה כחלק מתהליך הפקת הלקחים לאחר מלחמת לבנון השנייה לבחינת היערכות מתקנים המכילים חומרים מסוכנים בצפון הארץ למצבי חירום, ציינה את דשנים וחומרים כימיים כמפעל מסוכן. דו"ח הוועדה קובע כי במפעל דשנים וחומרים כימיים משתמשים מדי שנה ב-280 טון כלור המובא אליו באמצעות מכליות שאינן ממוגנות ועלולות להיפרץ מפגיעה צדדית או ישירה. פגיעה במכלית כזו עלולה לגרום, בתרחיש החמור, ל-70 אלף נפגעים בטווח של 8.2 ק"מ. התרחיש הקל מדבר על 20-50 אלף נפגעים, בטווח של יותר משישה ק"מ.