אנלייט נוסדה בשנת 2008 והחלה לפעול בייזום של מתקנים לייצור חשמל מאנרגיה סולארית. בשנת 2010 הפכה החברה לציבורית. בשנת 2012 החלה החברה לעסוק בייזום ופיתוח של מיזמים לייצור חשמל מאנרגיית רוח והיא מקדמת פרויקטים מסוג זה בישראל ובאירופה.
בשנת 2013 זכתה החברה באישורי ההקמה של חווה סולארית בשם מתקן "חלוציות", בהספק ייצור של 55 מגוואט שיא. בשנת 2020 הקימה את פרויקט חוות הרוח עמק הבכא ברמת הגולן הכולל 30 טורבינות רוח.
החברה התרחבה לשווקים נוספים וכיום היא פועלת במדינות רבות באירופה, ביניהן ספרד, שוודיה, קרואטיה, סרביה, פולין, אירלנד, הונגריה וקוסובו.
אנלייט מפתחת פורטפוליו פרויקטים נרחב בשלבי הבשלה שונים בהספק של למעלה מ-1 ג'יגה ואט.
ביוני 2021 חתמה החברה על הסכם לרכישת 90% מחברת האנרגיה הירוקה האמריקאית קלינרה (Clenera) לפי שווי של 433 מיליון דולר.
ממשלת צרפת ה-37
סידון
שמאליים
חיל המשלוח הבריטי (מלחמת העולם הראשונה)
חיל המשלוח הבריטי (באנגלית: British Expeditionary Force; בראשי תיבות: BEF) היה הכינוי ליחידות הצבא הבריטי אשר נשלחו לסייע לצבאות צרפת ובלגיה בשלבים הראשונים של מלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית כנגד פלישת הצבא הגרמני.
באופן רשמי המונח 'חיל המשלוח הבריטי' מתייחס רק לכוחות הבריטים שפעלו בחודשי המלחמה הראשונים ועד לנובמבר או דצמבר 1914, כאשר אורגנו היחידות מחדש ומספר הנפגעים בחיל המשלוח הגיע לכמחצית מהכוח ההתחלתי. החל מתחילת 1915 יחידות הצבא המנוסות החלו לקבל תגבור של כוחות חדשים, החלו להיווסף גדודים נוספים לרגימנטים קיימים ואף נשלחו יחידות מרחבי האימפריה הבריטית כדי לסייע לכוחות בחזית המערבית. למרות זאת, המונח 'חיל המשלוח' המשיך להיות בשימוש לתיאור הכוחות הבריטים בחזית המערבית עד סוף המלחמה.
מבנה.
כאשר הוקם חיל המשלוח, הוא כלל שני קורפוסים והיה למעשה בסדר גודל של ארמייה (שש דיוויזיות; 80,000 איש), במרץ 1915 מספר זה עלה ל-29 דיוויזיות. החיל כלל בראשיתו את מרבית כוחות הצבא המאומנים הזמינים בבריטניה, שלא היו פרוסים ברחבי האימפריה, לאחר מכן זרמו אליו מתנדבים מהודו הבריטית ומושבות נוספות. מפקד הכוח היה הפילדמרשל ג'ון פרנץ' וראש המטה שלו היה גנרל ארצ'יבלד מארי (מינואר 1915 גנרל ויליאם רוברטסון), בראשות שני הקורפוסים הראשונים ניצבו דאגלס הייג והוראס סמית'-דוריאן. קצין הקישור למפקדת הכוחות הצרפתיים, הנרי יוז וילסון היה בעל חשיבות מרכזית, כיוון שהכוח עבד בצמוד לבעל-בריתו הצרפתי.
ב-26 בדצמבר 1914 הורחבו גייסות חיל המשלוח לשתי ארמיות (הראשונה בפיקודו של הייג ובהמשך הנרי הורן; והשנייה בפיקודו של סמית'-דוריאן ובהמשך הרברט פלומר). ביולי 1915 נוצרה הארמייה השלישית (בפיקודו של אדמונד אלנבי ובהמשך ג'וליאן בינג), בפברואר 1916 נוספה גם הארמייה הרביעית (בפיקודו של הנרי רולינסון) ובמאי 1916 הוקמה הארמייה החמישית (בפיקודו של הוברט גוף ובהמשך ויליאם בירדווד).
ליזה מאגון
ליזה (ליזע) מאגון (1 בינואר 1920, וילנה – 17 בפברואר 1943, פונאר) הייתה חברת המחתרת ארגון הפרטיזנים המאוחד (פ.פ.או.) בגטו וילנה. משימתה, להזהיר את היהודים בגטו אשמיאני מפני האקציה הקרבה, הפכה לשלב משמעותי ביחסים בין היודנראט למחתרת בגטו וילנה. הפ.פ.או. הנציח את זכרה על ידי הכללת שמה בסיסמת הקריאה להילחם וכלי הנשק הראשון שהשיגו חברי המחתרת בגטו וילנה נקרא על שמה.
בתנועת "השומר הצעיר".
נולדה ב-1 בינואר 1920 בווילנה. הייתה חברת בקיבוץ ההכשרה ה"בוקע" וחניכה בגדוד "משמר העמק" של "השומר הצעיר". הייתה מנהלת הקן בווילנה וחנכה חניכים צעירים בתנועה. לאחר כיבוש וילנה ב-25 ביוני 1941 ניסו היהודים וביניהם חברי תנועת ה"שומר הצעיר" להימלט מזרחה, אולם נתפסו ורובם נשלחו למחנה עבודה. הנותרים הועברו לגטו בעיר. מאגון שהייתה חברה בפ.פ.או (ארגון הפרטיזנים המאוחד) צוידה בשל המראה הארי שלה בתעודות מזויפות ונמצאה בצד הארי. אף על פי שהיו לה מכרים פולנים ומקום מבטחים, החליטה לחזור לגטו ולהימצא עם חבריה וחברותיה. כאשר החלה המחתרת להתארגן למרד בנשק, היא הייתה לקשרית במחתרת, שהעבירה את רעיון המרד מעיר לעיר.
הזהרת היהודים בפרשת אשמיאני.
בגטו אשמיאני רוכזו כ-4000 יהודים ויהודיות מהעיר והסביבה, רובם נשים, זקנים וילדים. לפי דרישת הגרמנים שלח יעקב גנס, מפקד המשטרה היהודית וראש היודנרט בגטו וילנה, את המשטרה היהודית מגטו וילנה לגטו אשמיאני לערוך סלקציה ולמסור לידי הגרמנים לחיסול 1500 ילדים ונשים. מאחר שבאשמיאני לא היה ארגון מחתרת אותו ניתן היה לעדכן בדבר, הטילה המפקדה על מאגון לצאת לשם בחזות ארית ולהזהיר את היהודים מפני האקציה שעומדת להתקיים, להבהיר להם שמשמעותה מוות, לארגן את הנוער ליציאה ליערות ולקרוא להתנגדות. היא הצליחה להיכנס לגטו וניסתה לארגן את היהודים והיהודיות שם לבריחה, אך הם לא האמינו לדבריה. בשעת האקציה באשמיאני נפגשה מאגון עם קבוצות בני נוער ועוררה אותם לבריחה לכיוון היער. הודות לכך ברחו קבוצות צעירים ליער והיא עצמה חזרה לגטו וילנה. עם חזרתה הייתה לקשרית המרכזית של הפ.פ.או. כקשרית הייתה יוצאת ללא הטלאי הצהוב, כשבכיסה תעודה פולנית שהייתה עלולה להסגיר אותה בידי הגרמנים ולא היססה לקחת על עצמה משימות שנכרכו בסכנת חיים.
מעצרה ומותה.
בשל תפקידה החדש, פנתה למשטרה הגרמנית כדי להוציא תעודה חדשה כשהיא מתחזה לארית. ייתכן שמישהו הלשין עליה ובאותו היום נעצרה על ידי שוטר ליטאי. היא הובלה לגסטפו והייתה כלואה במרתפים שם נחקרה ללא הרף, אך לא מסרה דבר. לאחר שבוע של עינויים העבירו אותה ללוקישקי. המפקדה ניסתה לשחררה באמצעות הפעלת קשרים ושוחד אך כל המאמצים עלו בתוהו. בפתק בכתב ידה שהוברח מבית הסוהר של הגסטפו כתבה לאבא קובנר:
היא נרצחה בירייה בפונאר ב-17 בפברואר 1943. בת 23 הייתה במותה.
הנצחתה.
עם מותה, החל להיעשות שימוש בשמה במספר מקרים. ראשית, סיסמת הגיוס של פ.פ.או הייתה "ליזא רופט!" ("ליזה קוראת"). למשמע מילים אלו חייבים היו כל חבר וחברה בארגון להתייצב במקום המיועד. אכן, כשמפקד המחתרת יצחק ויטנברג נעצר הושמעה סיסמת הגיוס ואנשי המחתרת התייצבו לפעולה. בשלושים למותה, הוציא ברוך גולדשטיין מקלע מבונקר גרמני שהיה כלי הנשק הראשון שהשיגו חברי המחתרת והצליחו להכניס לגטו וילנה. הכלי קיבל את הכינוי "ליזה".
ב־17 במרס 1944 כתב אבא קובנר את הספר "אגרת לשומרים הפרטיזנים" ובסיומה הזכיר את שמה ברשימת "יזכור" לזכר חבריו וחברותיו שנפלו. ליזה מאגון מתוארת בספר בהערצה ובכאב, כלוחמת מסורה שעברה לגטו כדי להתמסר לרעיון ההתגוננות והנקמה. בעדותו במשפט אייכמן, סיפר אבא קובנר את סיפורה, על משימתה להזהיר את יהודי גטו אשמיאני מפני האקציה ועל מותה ההירואי בפונאר.
ניי-ג'ימה
נִיִי-גִ'ימַה (ביפנית: 新島) הוא אי וולקני בקצה הצפון מזרחי של ים הפיליפינים. האי שייך למטרופולין של טוקיו והוא אחד מאיי איזוּ. נייגימה ממוקם כ-163 ק"מ דרומית לטוקיו וכ-36 ק"מ דרומית לעיר שׁימוֹדַה.
בקצה הדרומי של האי היה אתר שיגור לרקטות וטילי ניסוי בליסטיים (Sounding Rockets).
גאוגרפיה.
נייג'ימה מיוחד באיי איזו בכך שהוא היחיד בעל צורה מאורכת. אורכו כ-11 ק"מ, רוחבו כ-2.5 ק"מ ושטחו כ-23 קמ"ר.
האי בנוי משמונה כיפות ריוליט, מחולקות לשתי קבוצות בקצוות הצפוני והדרומי של האי מחוברים על ידי מצר יבשה נמוך ושטוח. כיפות געשיות אלו נוצרו לפני מעל אלף שנים בהתפרצות הגעשית היחידה שזוהתה.
בצפון נמצא מיאצוקה-יאמה, הנקודה הגבוהה באי, המתנשאת לגובה של 432 מטרים מעל פני הים.
שדה התעופה נייג'ימה.
באי פועל שדה תעופה רשמי נייג'ימה (新島空港-Niijima Kūkō) (קוד ה-ICAO שלו הוא: RJAN). שדה התעופה הוקם בשנת 1970 ובשנת 1984 קיבל אישורים של שדה תעופה לאומי. ישנן טיסות סדירות לשדה התעופה צ'וֹפוּ (Chofu Airport) שבמערב טוקיו משנת 1979.
פריז בוערת
פריז בוערת (באנגלית: Paris is Burning) הוא סרט תיעודי אמריקאי שהוקרן לראשונה בשנת 1990. הסרט צולם במהלך שנות ה-80, והוא מתעד את "תרבות הנשפים" של להט"בים אפרו-אמריקאים, והיספנים בעיר ניו יורק ושל מספר דמויות מפתח בתרבות בתקופה הזו. אנשים רבים שהיו חלק מ"עידן הזהב" של נשפי הדראג מחשיבים את הסרט הזה לאחד התיעודים החשובים של התקופה, ורבים מחשיבים אותו מסמך חשוב במחקר של המפגש בין גזע, מגדר, ומיניות בארצות הברית.
תוכן הסרט.
הסרט חוקר אירועים שכונו נשפים בהם התקיימו תחרויות דראג וריקוד על פי נושאים או קטגוריות קבועים מראש. המתחרים היו "הולכים" (כמו דוגמניות במסלול אופנה) בפני השופטים, ומקבלים ציונים עבור קריטרניונים כגון ה"אמיתות" (מאנגלית: Realness), אסתטיקה, ויכולות הריקוד שלהם. מושגים רבים מהתחום שהונצחו בסרט משמשים גם היום בתרבות הדראג, בין השאר "Realness" ו- "Shade".
הסרט נע בין צילומים מהנשפים לבין ראיונות עם חברי הסצנה, כולל פפר לה בייג'ה, דוריאן קורי, אנג'י אקסטרווגנזה, וויל נינג'ה. רבים מהמתחרים ייצגו "בתים" כדוגמת "בתי אופנה" מובילים (כגון בית שאנל), שתפקדו כמשפחות נבחרות, קבוצות חברתיות, וצוותים תחרותיים. בתים ומתחרים שניצחו בתחרויות באופן קבוע זכו לסטטוס "מיתולוגי".