מדע המדינה
מדע המדינה (באנגלית: Political science) הוא תחום ידע אקדמי החוקר את המדינה והשלטון ובעיקר השלטון של המדינה המודרנית. נחקרות בו גישות פוליטיות ומבנים של חברות גדולות, על בסיס ההגדרה של מושג המדינה כפי שהוגדר על ידי אפלטון בשילוב עם ההגדרה המודרנית של המושג, וכן רעיונות ואידאולוגיות פוליטיות.
התחום מתמקד בעיקר בשלטון בצורתו המודרני כמדינה, ומתרחב גם ליחסים בתוך המדינה כפי שנקבעים על ידי הממשל והחברה וביחסי הגומלין שביניהם, ובאופן רחב ביחסים בין מדינות. התחום כולל, בין היתר, את התחומים פוליטיקה השוואתית, תורת המשטרים, מנהל ציבורי ומחשבה מדינית, וקשור גם להיסטוריה פוליטית ויחסים בין לאומיים.
מאפייני התחום.
מדע המדינה הוא אחד מתחומי המשנה של מדעי החברה. המחקר האקדמי של התחום מאופיין בריבוי אסכולות, וכנגזרת מכך, בריבוי שיטות מחקר. הסיבה לכך היא חוסר הסכמה בסיסי על מהי פוליטיקה. חילוקי דעות באשר להגדרת התחום הנחקר מוליכים לחילוקי דעות בהגדרת תחום המחקר. כך בשפה האנגלית יש המעדיפים להשתמש בשמות "לימודי הפוליטיקה" (Political Studies) או "חקר הפוליטיקה" (Political Research), משום ש"מדע המדינה" טומן בחובו הכרעה עקרונית סביב גישה מסוימת.
למדע המדינה נגיעה לתחומים רבים, כיוון שהוא עוסק בקביעת מדיניות חברתית, משפטית, כלכלית ובשורה רחבה של נושאים אחרים המשפיעים על אזרחי המדינה, ביטחונם ורווחתם.
מדע המדינה אומד את הצלחת הממשל והמדיניות אותו הוא מכתיב בשורה של תחומים ספציפיים, על ידי בחינה של גורמים רבים כדוגמת: משפט, רווחה חומרית ושלום. בעוד שהיסטוריונים בוחנים את העבר ומנסים להסבירו, אנשי מדע המדינה מנסים להבהיר את מצב הפוליטיקה העכשווית ולחזות את השלכותיה על העתיד.
מדע המדינה הוא מדע מורכב, מאחר שהוא מכיל בתוכו חקר קבוצות רבות המשתתפות בתהליך הפוליטי, בין אם הציבור, מדינאים ופוליטיקאים, קבוצות אינטרס, אנשי תקשורת המשפיעים על דעת הקהל ובנוסף כל מדינה היא מקרה ייחודי שנוצר מאינספור סיבות ייחודיות לה וקשה לגזור מסקנות חד משמעיות כמעט בשום תופעה.
חקר מדע המדינה מתבצע על ידי ניתוח שורה ארוכה של נתונים ומקורות, כדוגמת נתוני הצבעה וניתוח דפוסי הצבעה במדינות שונות. חקר דעת הקהל על פי פרמטרים שונים, כדוגמת רפורמות בביטוח לאומי או מדיניות חוץ. וגם, תפקידי המוסדות הנבחרים כמו הקונגרס של ארצות הברית או הכנסת בישראל, בית המשפט העליון ומוסדות רבים אחרים המשפיעים על רווחתו של האזרח ו/או התושב.
בפוליטיקה קיימים אינטרסים רבים שלעיתים מנוגדים זה לזה, ותהליך קבלת ההחלטות מושפע מתהליכים אלו. לכן, יש הרואים את מדע המדינה כדוגמה מעשית של תורת המשחקים.
תולדות חקר המדינה.
חקר המחשבה הפוליטית ראשיתו בעת העתיקה. הן אפלטון והן אריסטו פיתחו עוד בימי יוון העתיקה תאוריות להסבר החיים הפוליטיים וניסו לתאר את סוג השלטון הטוב.
המחקר התקדם באופן הדרגתי בימי הביניים, תקופת הרנסאנס ועידן הנאורות עם התפתחות תפיסות שלטון דתיות הקושרות את השלטון בכנסייה. בהמשך נותק הקשר הרעיוני לכנסייה והתפתחו תפיסות חילוניות וליברליות כמו האמנה החברתית אצל הוגים כתומאס הובס, ג'ון לוק, ז'אן-ז'אק רוסו וברוך שפינוזה ותפיסות שמרניות של הוגים כאדמונד ברק,ג'ון סלדן וז'וזף דה מסטר.
בעידן המודרני החלה התפתחות הדיספלינה המדעית של התחום כאשר שיטות מחקר כמותיות ואיכותיות ביקשו לבסס מסקנות במחקר על בסיס ראיות לוגיות או אמפיריות. במאה ה-20 התפתח התחום והסתעף להתמחויות על פי מדינות או אזורים (לדוגמה חקר צרפת או חקר המזרח התיכון) וחקר תתי תחומים כמו יחסים בינלאומיים, מדיניות ציבורית, דמוקרטיה, מנהל ציבורי, כלכלה פוליטית ועוד. בעקבות הרחבת תחומי המחקר של מדע המדינה וענפיו התחום החל להשיק עם יותר ויותר תחומי מחקר, כגון סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, משפטים, כלכלה, גאוגרפיה, תקשורת ועוד.
תחומי מחקר במדע המדינה.
תחומי המחקר העיקריים במדע המדינה הם:
קוביזם
קוביזם (Cubism) הוא סגנון אוונגרדי באמנות שיצר מהפכה בציור ובפיסול האירופי בתחילת המאה העשרים. הקוביזם אינו צופה באובייקט מנקודת מבט אחת, אלא מפרק את האובייקט לגורמיו ומציג גורמים אלה מנקודות מבט שונות באופן סימולטני. תנועה זו חוללה מהפכה בכך שדחתה מעליה דחייה גמורה של מסורת הנטורליזם בציור ובפיסול.
הקוביזם החל בשנת 1906 בעבודתם של שני ציירים: הצרפתי ז'ורז' בראק והספרדי פבלו פיקאסו, שחיו באותה עת ברובע מונמארטר בפריז. הם נפגשו ב-1907 והמשיכו לעבוד בקשר הדוק עד לפריצתה של מלחמת העולם הראשונה ב-1914. הקוביזם פרח עד שנות העשרים של המאה ה-20, ואמניו המשיכו להשתמש במוטיבים קוביסטיים גם בהמשך.
המושג "קוביזם" נוצר לראשונה בשנת 1908 על ידי מבקר האמנות הצרפתי לואי ווקסל. המושג זכה לתפוצה רחבה, אך שני יוצריו של סגנון זה נמנעו מלהשתמש בו.
הציור הקוביסטי הראשון היה, כנראה, "התפוחים" של פיקאסו. זה היה קוביזם אנליטי, האמן לוקח אובייקט ועושה לו אנליזה צורנית, בהשפעה מהפסיכולוגיה המתפתחת באותה תקופה, וחיפושים אחר עומק חדש בכל תחומי האמנות. ציורים נוספים מאותה תקופה הממחישים את הקוביזם ביצירתו של פיקאסו הם: "העלמות מאביניון", "אישה עם מניפה", "איש עם מקטרת". שלב מאוחר יותר בעבודתו מציג סוג אחר של קוביזם - קוביזם סינתטי. סגנון בו הדימוי המצויר 'מורכב מחדש' מצורות גאומטריות.
בעקבות הקוביזם, התפתחו האורפיזם, האמנות האבסטרקטית, והפוריזם. כתגובה אליו התפתחו הפוטוריזם, הסופרמטיזם, דאדה, הקונסטרוקטיביזם, הוורטיציזם, דה-סטיל, וארט דקו.
השפעות על התפתחות הקוביזם.
הקוביזם התפתח תחת השפעתם של שני גורמים עיקריים: ציוריו התלת מימדיים של סזאן והפיסול הפרימיטיבי (איברי ואפריקאי): ציוריו של סזאן השפיעו על התפתחות הקוביזם מכיוון שהתבצע בהם מעבר מנקודת מבט אחת למספר נקודות הסתכלות, כאשר בציורים מאוחרים החל סזאן מפרק את משטחי הצבע ומרכיב אותם מחדש כחלקים עצמאיים - קצעים ("קצעים" הם משטחי הצבע הגאומטריים שמהם נבנות הצורות התלת ממדיות). הפיסול האיברי השפיע על הקוביזם בכך שבהשפעתו, הקוביזם התנתק מהדמות המסורתית והחל מעצב באופן חופשי דמויות אדם.
לבראק ופיקסו הצטרפו ג'ן מצינגר, אלבר גלייזס, רובר דלוני, הנרי לה פוקונייה, אלבר גלייזס, חואן גריס ופרנן לג'ה. הם הציגו בתערוכה הבינלאומית שהתקיימה ב-Galerie Dalmau וכן בסלון הסתיו, שהתקיים ב'גרן פלה' (Grand Palais). תערוכות אלו עוררו סערה פוליטית, בעקבות מימונן בכספי ציבור. רעיונות קוביסטים רחבים משל הזרם המרכזי בקוביזם הובעו ביצירותיהם של אמני "Salle 41" ו- "Salon des independants", אשר ביניהם נמנו פרנסיס פיקביה, האחים ג'ק ויון, מרסל דושן.
ארבעת שלבי הקוביזם.
הקוביזם מופיע בצורות שונות ונוהגים לפרק את התפתחותו לארבעה שלבים, בסדר הבא:
השלב הראשון - הקוביזם הפיסולי או הקוביזם האפריקני.
שלב הקוביזם הפיסולי הוא השלב הראשון של הקוביזם והוא התרחש בין השנים 1907–1909. לציורי הקוביזם הפיסולי יש אופי סכמתי ונוקשה, המנותק מהמסורת המערבית המכתיבה מה יפה ומה נכון. הדמויות בנויות מצורות גאומטריות זוויתיות, שנפחן מודגש בעזרת משחקים של אור וצל. האובייקטים והדמויות המתוארים שומרים על נפחיות המזכירה פסלים ומסכות מחוף השנהב וממושבות אחרות במערב אפריקה אשר שימשו מקור השראה לציור בתקופה זו. בגלל הנפחיות המזכירה פסלים ובגלל מקורם נקרא השלב הזה "קוביזם פיסולי" או "קוביזם אפריקני".
דוגמאות לקוביזם אפריקני יכולות להיות למשל: "שלוש נשים" מאת פיקאסו, שם הוא מבדיל בין הדמויות לרקע, והופך משהו מפתה כמו זונות, נערות ליווי, למשהו מעורר חלחלה, וולגרי ולא מובן. דוגמה נפוצה יותר ל'קוביזם הפיסולי' או ל'קדם קוביזם' הוא 'העלמות מאביניון (1907). ציור זה המתאר דמויות מבית זונות, לועג למעשה להשגבת הערום הנשי באמנות הקלסית. בדומה לציור הפוביסטי, קיימת בו אבדן הפרספקטיבה, והדמויות לכאורה מזדקרות מחוץ ליצירה, וכאילו אפשר לבחון אותן בתלת מימד. כמו כן, הצבע אינו טבעי והאור אינו עקיף. אבל שלא כמו בציור הפוביסטי, הציור דוחה כל הנאה חושנית.
השלב השני - הקוביזם האנליטי.
"הקוביזם האנליטי" פרח בין השנים 1909–1910, והוא השלב השני של התפתחות הקוביזם. הוא נקרא כך מכיוון שהוא מעביר את הצורות והעצמים תהליך מפותח של ניתוח (אנליזה). קוביזם זה שונה מהקודם בהתמוגגות הצורות זו בזו, באופן שכל צורה נפתחת ומתמזגת עם רעותה ועם הריק שבחלל האופף אותה. בקוביזם זה עברו הדמויות ואבריהן תהליך טכני של ניתוח ופירוק לקצעים, ואז הרכבתם של הקצעים מחדש. יש נטייה למונוכרומיות, עדיין קיימים נפחיות ומוצקות, ועדיין יש הבדל בין הרקע לדמות, דבר הנוצר בעזרת שימוש בגוונים שונים שמפרידים בין האובייקטים. מגמת הפירוק ניתחה את האובייקט וגרמה לאיבוד הדרגתי של הנפחיות.