לאחר נסיגת חיל האוויר האמריקאי ב-12 באוגוסט 1945, הועבר הנמל לשליטת משרד האוויר (Air Ministry, משרד ממשלתי שהיה אחראי על ניהול חיל האוויר המלכותי) ומחסניו שימשו את יחידת התחזוקה מס' 263. בנוסף, בין מרץ 1946 לאוגוסט 1947, שוכנו בשדה התעופה שבויי מלחמה גרמניים.
בנובמבר 1946, החלה חברת התעופה London Areo and Motor Services להשתמש בנמל כבסיס.
בשנת 1949 הועבר הנמל לשליטת משרד התעופה האזרחי, וכמה חברות שכר החלו להשתמש בו כבסיס.
בשנת 1954 האריך צבא ארצות הברית את מסלול הטיסה, לקראת העברה אפשרית לשימוש כבסיס נאט"ו. העברת השדה לנאט"ו לא יצאה אל הפועל, ובשנת 1966 הועברה השליטה בנמל לחברת BAA Limited.
משנות השישים ועד לשנות השמונים המוקדמות, פעל בשדה בחסות משרד התחבורה, בית ספר לכיבוי אש (FSTS). בית הספר היה אחראי על הכשרתם של צוותי הכיבוי בשדות התעופה בממלכה, כמו גם צוותים ממדינות רבות.
פעילות מסחרית.
לאחר שהועבר לשליטת BAA, החל השדה לשמש את חברות הצ'ארטר, שבקשו להימנע ממחירי האגרות הגבוהים בהית'רו ובגטוויק. לעומת זאת, בקשו BAA וממשלת בריטניה לפתח את השדה כנמל השלישי של העיר לונדון, כדי להקל על הגודש בהית'רו ובגטוויק. בית הנתיבות הראשון נפתח בשנת 1969, והורחב בשנה שלאחר מכן.
מאז שנת 1984 מוגבלת קיבולת השדה ל-25 מיליון נוסעים בשנה, בהתאם להמלצות ועדה ציבורית שעסקה בנושא.
בשנת 1984 אושרה תוכנית ממשלתית לפיתוח השדה בשני שלבים, אשר הגדילו את קיבולתו ל-15 מיליון נוסעים בשנה. בניית בית הנתיבות הנוכחי שתוכנן על ידי האדריכל נורמן פוסטר, החלה בשנת 1988 והושלמה במרץ 1991. עלות הבנייה הסתכמה בכ-100 מיליון ליט"ש, בעת פתיחתו היה בית הנתיבות למתקדם בעולם. בשנת 1990 זכה בפרס האיחוד האירופי לאדרכילות עכשווית.
בשנת 1990 החל עידן של טיסות ארוכות טווח משדה התעופה. חברת התעופה אמריקן איירליינס החלה להפעיל טיסות בין סטנסטד לשיקגו, אולם הקו לא היה רווחי והוא בוטל בשנת 1993. חברת התעופה קונטיננטל איירליינס הפעילה טיסות בין סטנסטד לניוארק, אך הוא בוטל בשנת 2001, בעקבות המשבר שפקד את תעשיית התעופה לאחר פיגועי 11 בספטמבר. בשנים 2001-2004 פעלו מספר קווים מהשדה לערים שונות בפולין שהופעלו על ידי אייר פולוניה.
בסוף 2005 החלו חברות התעופה שיועדו לשוק העסקי; MAXjet Airways ו-Eos Airlines, להפעיל טיסות מסטנסטד לJFK. בשנת 2006 הרחיבה MAXjet את יעדיה מסנסטד ללאס וגאס, וושינגטון ולוס אנג'לס. באוקטובר 2007 החלה אמריקן איירליינס להפעיל טיסה יומית מ-JFK לסטנסטד. בדצמבר 2007 ובאפריל 2008 בהתאמה, הכריזו MAXjet Airways ו-Eos Airlines על פשיטת רגל. ובחודש יולי 2008 הפסיקה גם אמריקן איירליינס את פעילותה בנמל.
בנובמבר 2006 דחתה מועצת מחוז אוטלספורד שבשטחה נמצא הנמל, את הצעת חברת BAA להסיר את ההגבלה על מספר תנועות המטוסים והנוסעים.
בין השנים 2007-2009 הורחב הנמל בכ-64,000 מ"ר, נוספו לו קרוסלות מטען נוספות, וכן נבנו אולם הגירה וביקורת דרכונים, ואולם נוסעים בסגנון היפוסטיל.
בדצמבר 2008 נעצרו 57 מפגינים מהארגון הסביבתי Plane Stupid, שפרצו לנמל, עמדו על מסלול ההמראה, וגרמו לשיבושים כבדים בלוח הטיסות.
במרץ 2009 החלה חברת הלואו-קוסט המלזית אייר אסיה X להפעיל טיסות ישירות מסטנסטד לקואלה לומפור. באוקטובר 2011 העבירה חברת התעופה את פעילותה לגטוויק.
ביוני 2010 החלה חברת התעופה סאן קאנטרי איירליינס להפעיל טיסות מסטנסטד למיניאפוליס. קו זה ביצע עצירה לתדלוק בנמל התעופה הבינלאומי של גנדר שבניופאונדלנד ולברדור, זאת משום שקיבולת הדלק במטוסי הבואינג 737-800 שבצי החברה לא הספיקו לטיסה רציפה. בשנת 2011 עברה סאן קאנטרי איירליינס לשדה התעופה גטוויק.
ועדה ממשלתית שעסקה בנושא התחרות בשדות התעופה בדרום-מזרח אנגליה קבעה במרץ 2009, כי BAA צריכה למכור את שדות התעופה גטוויק וסטנסטד. ערעור BAA נדחו על ידי בית המשפט לערעורים, והיא בחרה שלא לערער לבית המשפט העליון. בינואר 2013, רכשה חברת מנצ'סטר איירפורטס גרופ (MAG) את השדה תמורת 1.5 מיליארד לירה שטרלינג.
טיסות לישראל וממנה.
ארקיע מפעילה טיסות עונתיות בין הנמל לתל אביב.
איזיג'ט מפעילה קו עונתי חורפי בין הנמל לתל אביב, הקו החל לפעול ב-3 בנובמבר 2018 בתדירות של 2 טיסות שבועיות.
תחבורה אל הנמל וממנו.
אל הנמל ניתן להגיע מלונדון בידי הסטנסטד אקספרס המחבר את נמל התעופה לתחנת רחוב ליברפול בלונדון ומחובר למערך הרכבות הראשי של הממלכה מאוחדת בידי תחנת רכבת הממוקמת בקומה התחתונה של הטרמינל המרכזי.
וגם בידי הקוי האוטובוס של הנשיונל אקספרס המחובר לטרמינל הראשי בידי מעבר רגלי.
קישורים חיצוניים.
מדיה וקבצים בנושא נמל התעופה לונדון סטנסטד באתר Airliners.net
אוטאריטוס
אוטאריטוס היה מנהיג גאלי ממנהיגי מרד השכירים בקרתגו. נשבה ונצלב לאחר קרב משור.
ביוגרפיה.
לא ידוע דבר אודות חייו המוקדמים של אוטאריטוס פוליביוס מכנה אותו "אוטאריטוס מנהיג הגאלים",
לאחר כישלונו של ספנדיוס בקרב מקאר ערק אל מחנה הקרתגים נארוואס הנומידי יחד עם 2,000 פרשים והצטרף אל מחנהו של חמלקרת ברקה זה האחרון קיבל אותו בכבוד ואף נתן לו את בתו לאשה ספנדיוס חשש שיחס זה יעודד עריקות נוספות על כן נאם בפני החיילים על כך שכל נדיבותו של חמלקרת אינם אלא תכסיס אולם דבריו לא עשו רושם רב על השומעים כיוון שהללו דיברו בשלל שפות ורק השפה הפונית הייתה מובנת לכולם אולם ספנדיוס הקמפני לא שלט בה כראוי אז החל לנאום אוטאריטוס הוא הכריז שכעת לא נותר מוצא אחר ויש להילחם מעתה ללא רחמים ולהרוג כל שבוי כמו כן הציע להוציא להורג את הנציג הקרתגי השבוי גיסקו דבריו עשו רושם עז גיסקו ועמיתיו הובלו אל מחוץ למחנה שם נרצחו באכזריות והושלכו לבור כנקמה הכריז חמלקרת כי מעתה ואילך כל שבוי יש להשליך אל רגלי הפילים
אותו זמן השלימו מאתוס וספנדיוס את כיבוש אוטיקה והיפקארה. והחלו לצור על קרתגו עצמה, חמלקרת יחד עם מצביא נוסף בשם חניבעל, החלו לנתק את דרכי האספקה שלהם, ואילצו את ספנדיוס זארזאס ואוטאריטוס יחד עם 50,000 איש לסגת מהמצור. ספנדיוס השתדל להימנע מקרבות במישור פתוח, מכיוון שחשש מהפילים של חמלקרת. על כן נכנס עם חייליו למצר שפוליביוס מכנה "משור", על שום צורתו המשוננת. חמלקרת דאג מראש לחסום את דרכי היציאה, וגרם לשכירים רעב חמור שהכריח אותם לבסוף להיכנע. ספנדיוס הגיע להסכם עם חמלקרת, לפיו הקרתגים יוכלו להרוג אותו, את זארזאס, את אוטאריטוס, ועוד שבעה מפקדים לפי בחירתו. אולם השכירים שלא ידעו על ההסכם חשבו שרימו אותם, ומיהרו לאחוז בנשק. חמלקרת הקיף אותם בפילים ופרשים, והרג בהם 40,000. ביניהם אוטאריטוס, וזארזאס. ספנדיוס נלקח בשבי, ונצלב מאוחר יותר במהלך קרב תוניס.
אוטאריטוס בתרבות.
אוטאריטוס הוא אחד הדמויות ברומן ההיסטורי של גוסטב פלובר, "שלמבו".
נמל המבורג
נמל המבורג (בגרמנית: Hamburger Hafen) הוא הנמל הגדול ביותר בגרמניה, הממוקם בעיר המבורג על גדות נהר אלבה. הנמל נמצא במרחק 110 קילומטרים משפך נהר אלבה לים הצפוני.
במונחים של נפח מכולות (TEU – twenty foot equivalent units), נמל המבורג הוא השלישי בגודלו באירופה (אחרי נמל רוטרדם ונמל אנטוורפן), וה-15 בגודלו בעולם. בשנת 2011 עברו דרכו כ-9 מיליון TEU של מטען.
שטח הנמל 73.99 קמ"ר, מתוכם 43.31 קמ"ר הם שטחי יבשה.
היסטוריה.
הנמל נוסד סמוך להקמתה של העיר המבורג, ב-7 במאי 1189, על ידי פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. האזור נבחר בשל מיקומו האסטרטגי. במשך מאות שנים שימש המקום כנמל העיקרי של מרכז אירופה, והביא לצמיחה משמעותית של המבורג כעיר מסחר מובילה. בין המאות ה-13 וה-17, בתקופת ברית ערי הנזה, נחשב הנמל לשני בחשיבותו רק לנמל ליבק כצומת סחר ימי מרכזי בצפון גרמניה ואגן הים הבלטי. במאה ה-19 הוא היה לנמל העיקרי במרכז אירופה לתעבורה טרנס-אטלנטית. בתקופה זו נחשבה חברת "קו המבורג-אמריקה" שפעלה בנמל זה, כחברת המשלוחים הימיים הגדולה בעולם.
ב-1888 נוסד "הנמל החופשי" בנמל המבורג, שאפשר אחסון חינם של מכולות ללא מכס (אפשרות זו בוטלה ב-2013, וכיום נדרש תשלום על כך). בתקופה זו נבנה באזור הנמל החופשי המתחם שפייכרשטאט, "עיר המחסנים", המזוהה עם העיר עד היום; המתחם התפרס על פני שטח של 350,000 מטרים רבועים, ובו אוחסנו הסחורות שעברו בנמל החופשי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה והשנייה איבדו מספנות הנמל חלקים גדולים מצי האניות שלהן. בתקופת חלוקתה של גרמניה בין השנים 1945-1990, איבד הנמל חלקים גדולים מההינטרלנד (העורף הכלכלי) שלו ומקשריו המסחריים. אך מאז איחוד גרמניה, נפילת מסך הברזל והרחבת האיחוד האירופי, חזר הנמל למעמדו כאחד המובילים באירופה ובעולם.
רוברט מנזיס
סר רוברט גורדון מנזיס (באנגלית: Robert Gordon Menzies; 20 בדצמבר 1894 – 15 במאי 1978) היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה השנים עשר. מנזיס כיהן בתפקיד בסך הכל מעל 18 שנים בשתי תקופות כהונה, האחת בין השנים 1939 – 1941 והשנייה בין השנים 1949 – 1966 והוא ראש הממשלה שתקופת כהונתו היא הארוכה ביותר.
ראשית חייו.