בהרים היו נפוצים בעבר דובים וזאבים. כמו כן היו נפוצים בהרים, כנראה בימי האימפריה הרומית, יעלים או עזי בר. היום אין זכר לעזים או יעלים, הדובים נכחדו מהאזור כמעט כליל אך יש עדיין להקות זאבים באזור. לכן, נכון להיום, יש שימוש נרחב בכלבי-רועים להגנה על העדרים בהרים.
אפנינים
האפנינים
עקרון פארטו
עֶקרון פארטו, הידוע גם בשם כלל 80-20, הוא כלל שנוסח על ידי הכלכלן האיטלקי וילפרדו פארטו, וגורס כי בתופעות רבות 80% מהפעילות מקורם ב-20% מהגורמים הפעילים. הכלל מאפשר הבחנה בין הגורמים העיקריים (המהווים 20% מכלל הגורמים) לגורמים הטפלים (יתר 80% מהגורמים). פארטו, שעסק בחקר פערים כלכליים, שם לב שכ-80% מהעושר באיטליה נמצאים בבעלות כ-20% מהאוכלוסייה.
חוק פארטו איננו מדויק, זהו כלל אצבע בלבד המצביע על תופעה של הצטברות גורמים. לעיתים הפרופורציה של הגורמים שונה (70-30, 90-10 וכדומה), אך העיקרון נשמר.
חוק פארטו הוא מקרה פרטי של כלל רחב יותר הקרוי התפלגות פארטו.
דוגמאות.
עִיקרון זה בא לידי ביטוי בדוגמאות מתחומים מגוונים:
דוגמה ליישום העקרון: כאשר אנו עוסקים בשימור לקוחות, נקדיש מאמץ גדול במיוחד לשימור הלקוחות שנמצאים בקבוצת 20% הלקוחות הגדולים. הצלחה במאמץ זה פירושה שימור של 80% מההכנסות.
בכלכלה.
פארטו הבחין בעקרון זה לראשונה בהקשר של עושר והכנסה. הוא הבחין כי 80% מהעושר באיטליה היה נתון בידיהם של 20% מהאוכלוסייה. בעקבות זאת, הוא בדק את המצב במדינות נוספות ולהפתעתו מצא כי ההתפלגות במדינות אלה דמתה לזו באיטליה.
בדו"ח של האו"ם שפורסם בשנת 1992, נמצא כי בין השנים 1960 ל-1989 המדינות עם 20% מהעשירים באוכלוסייה העולמית, הגדילו חלקם בתל"ג העולמי (Gross world product) מ-70.2% ל-82.7%. לעומת זאת במדינות בהם נמצאים 20% מהעניים ביותר באוכלוסייה העולמית, חלקם בתל"ג העולמי ירד מ-2.3% ל-1.4%. הווה אומר, שבדומה לעיקרון פארטו, נכון ל-1989, 20% מעשירי העולם שלטו בכ-80% מההכנסות.
במשק הישראלי בכלל ובשווקים ספציפיים בתוכו בפרט, נמצא אחוז גבוה מהכוח הכלכלי בידי מספר מצומצם של בעלי שליטה (אוליגופול).
יישומים אחרים.
לעקרון פארטו יישומים רבים בתחום בקרת איכות, הוא מהווה בסיס לתרשים פארטו הנפוץ בתחומי הניהול והבטחת איכות. שימוש מקובל בתרשים כזה הוא הצגה, בסדר יורד לפי חומרתם, של הגורמים לבעיה. כך קל לזהות את הגורמים התורמים ביותר להיווצרותה של הבעיה.
תרשים פארטו הוא אחד מהכלים החשובים במודלים שש סיגמה ו-תורת האילוצים. עקרון זה משמש קו מנחה לאנליזת ABC ולאנליזת XYZ, נעשה שימוש רחב בעקרון זה בתחומי הלוגיסטיקה והרכש ביעילות תכנון המלאי ועלות חידושו.
פרנסואה טריפו
פרנסואה רולאן טריפו (בצרפתית: François Roland Truffaut; 6 בפברואר 1932 – 21 באוקטובר 1984) היה במאי קולנוע צרפתי ממוצא יהודי, שהשתייך לגל החדש, אשר החל את דרכו כמבקר קולנוע.
ביוגרפיה.
טריפו נולד בפריז. זהותו של אביו הביולוגי לוטה בערפל. לפי אחת הגרסאות, שאותה אימץ טריפו, אביו היה רופא שיניים יהודי בשם רונלד לוי, מהעיר בלפור שבצרפת. משפחת אמו, שהייתה משפחה נוצרית אדוקה, הסתירה אותו ושלחה אותו לאומנת. כעבור שנה נישאה אמו לאדריכל ומעצב בשם רולן טריפו, שהכיר בילד.
כנראה בשל כך שאמו התביישה בו, גדל פרנסואה אצל סבתו. בהיותו בן עשר היא נפטרה, והוא עבר לגור עם אמו ואביו החורג. בגיל 12 חווה משבר כאשר נודע לו שטריפו הוא לא אביו הביולוגי, והפך לילד ממורמר ובלתי ממושמע. הוא החל לברוח מבית הספר לעיתים קרובות, לגנוב כסף מהוריו ולהתגנב לקולנוע ללא תשלום. לימים אמר על כך, "את מאתיים הסרטים הראשונים שלי ראיתי בגניבה, כשהברזתי מבית הספר או כשהתגנבתי לתוך האולם. כלומר, התענוג הזה עלה במחיר של כאבי בטן עזים, בחילות, חרדה ותחושת אשמה שרק העצימה את הריגוש שהעניק המסך..." בגיל ארבע עשרה, לאחר שניסה ללמוד בשלשה בתי ספר שונים, הוריו שלחו אותו ללימודים מקצועיים.
בגיל 16 פתח מועדון קולנוע עם כסף שקיבל בתמורה למכונת הכתיבה שגנב ממשרדו של אביו. מכיוון שבמקביל למועדון הסרטים שלו, פעל מועדון אחר בהנהלת אנדרה באזאן, טריפו החליט ללכת לשכנע את באזאן לשנות את יום פעילות המועדון. כך הוא הכיר את באזאן וחוג האנשים שסביבו: כריס מרקר, אלכסנדר אסטרוק, אלן רנה. כאשר שקע טריפו בחובות, אמר לו אביו שישלם את חובותיו בתנאי שיסגור את המועדון וימצא עבודה. טריפו התכוון לסגור, אך מכיוון שהבטיח לקהל שלוש הקרנות נוספות, השהה את הסגירה עוד מספר שבועות. בתגובה, אביו מסר אותו למשטרה וטריפו הצעיר מצא את עצמו במרכז לנוער עבריין. אנדרה באזאן הוציא אותו משם ונתן לו עבודה במועדון הסרטים שלו. מאוחר יותר התגייס טריפו לצבא, נכנס לכלא הצבאי, ושוב באזאן הוציא אותו משם באמצעות קשריו. כשהשתחרר מהכלא הצבאי החל טריפו לכתוב במגזין החדש של אנדרה באזאן: "מחברות הקולנוע" (CAHIERS DU CINEMA). "מחברות" הפך עם הזמן למגזין הקולנוע היוקרתי בעולם וטריפו למבקר החריף והבוטה ביותר שלו.
"מחברות הקולנוע" דגל במה שנקרא "פוליטיקת האוטר"; טענת הכותבים בו הייתה שלא רק שהבמאי הוא האמן האחראי על היצירה הקולנועית, אלא גם שישנם במאים בעלי סגנון ייחודי להם שמשאירים חותם ברור ביצירותיהם. טריפו היה אחד מדוגלי האוטריזם הגדולים. בין גיבוריו היו רנואר, היצ'קוק, אולדריץ' ולוביטש. הוא לא החמיץ הזדמנות להלל את סרטיהם כשם שלא החמיץ הזדמנות לתקוף בחריפות את סרטיהם של במאים צרפתיים שלדעתו ייצגו קולנוע מיושן וחסר סגנון אישי. הוא תקף בעיקר את ה"קולנוע של איכות" הצרפתי של שנות ה-50; תווית האיכות של הקולנוע הצרפתי באותה תקופה התאפיינה בקולנוע נוסחתי שמתבסס על יצירות ספרות מפורסמות, שמצולם עם תפאורות, שחקנים מוכרים וכו'. במקביל לפעילות הביקורתית שלו, החל טריפו לביים סרטים קצרים.
ב-1958, לאחר שהתחתן עם בתו של מפיץ ידוע, הקים בעזרתו הכספית את חברת ההפקה "סרטי הכרכרה" (השם הוא מחווה לסרט "כרכרת הזהב" של רנואר) והחל בצילומי סרטו הראשון - "400 המלקות" - סרט אוטוביוגרפי שמבוסס על חוויות הילדות של טריפו. כשטריפו הציג את הסרט בפסטיבל קאן הוא זכה בפרס לבמאי הטוב ביותר וחנך את מה שהפך ל"גל החדש" הצרפתי.
סדרת הסרטים שבה גילם ז'אן פייר לאו את האלטר אגו הקולנועי של טריפו, נפתחת ב-'400 המלקות' מ-1959, ממשיכה בסרט הקצר 'אנטואן וקולט', עוברת ל'נשיקות גנובות' מ-1968, 'תרגיל בנישואין' מ-1970, ונחתמת ב'אהבה במנוסה' מ-1979. אהבתו של טריפו לספרות באה לידי ביטוי בפרויקט השאפתני הזה, שהזכיר פרויקטים ספרותיים אוטוביוגרפיים אחרים.
טריפו עוסק בסרטיו באהבה, לרוב בגילומה הגברי, הרומנטי הקיצוני שמהול בתשוקה ובפטישיזם מעודן. היחס של טריפו לאהבה ולתשוקה אירוני, חכם, בוגר, אבל האירוניה, החוכמה והבגרות אינן ממוטטות את המבנה מלמטה, אינן מערערות את התשוקה והאהבה, אלא רק מהרהרות אחריהן. "אני אשה, עם צרכים של אשה, צרכים בדיוק כמו שיש לך, אני לא 'רוח'", אומרת לאנטואן המופתע אשת הבוס הנערצת עליו. המפגש עם 'האֵלָה', שמתגלה כבשר ודם, מאפשר לאנטואן להחליט להינשא לחברתו כריסטין, שאותה הוא לא מעריץ, כפי שאמר לה בבוטות באחת מפגישותיהם (את כריסטין גילמה השחקנית קלוד ז'אד, שנפטרה לאחרונה, ולכבודה הרטרוספקטיבה).
טריפו עבר מביקורת לבימוי, ומימש בסרטיו את מה שניסח במאמריו. הסגנון של טריפו יצא נגד הקולנוע הנוסחתי של צרפת של שנות 50. הוא עשה קולנוע אישי, משוחרר, חדשני, ובעיקר - קולנוע שלוקח סיכונים רבים. בפרספקטיבה של למעלה מ-45 שנה אחרי, הסגנון של טריפו נראה חדשני פחות ממה שהיה ב-1959, אך יש לזכור שתנועות המצלמה הפתאומיות, השימוש בסינמסקופ שחור-לבן, השימוש בטכניקות עריכה וצילום דוקומנטריים, השימוש בפריז פריים וההומאג'ים הרבים לקולנוענים אחרים נתפסו אז כאלמנטים מרעננים וחדשניים.
השובבות הסגנונית של טריפו יצאה נגד הקונבנציות המיושנות ועזרה לפתוח את הדלתות לבמאים צעירים אחרים שהחלו לצלם את סרטיהם ברחובות, ולספר את סיפורם האישי בסרטים. בנוסף, מעבר לחדשנות, סרטיו של טריפו הציעו רגישות אדירה כלפי העולם. אהבתו לקולנוע, ספרים, נשים ובני אדם ככלל, משתקפת בכל סרטיו והופכת אותו לאחד הבמאים הכי אהובים בתולדות הקולנוע.
ב-1977 שיחק טריפו בסרטו של סטיבן ספילברג, מפגשים מהסוג השלישי.
חדירה לאטמוספירה
חדירה לאטמוספירה היא המעבר של עצם כלשהו, מעשה אדם או לאו, מהריק של החלל לאטמוספירת כוכב לכת או גרם שמימי כלשהו (להבדיל מחדירה לגופים ללא אטמוספירה, כמו הירח). באשר לכדור הארץ, מדובר בחדירה מעבר לקו קרמן, קרי גבול האטמוספירה, בגובה 100 ק"מ מעל פני כדור הארץ.
חדירה מבוקרת לאטמוספירה משמעה הליך יזום ומבוקר של כניסת העצם לתוך האטמוספירה והוא מחייב תכנון מראש של מבנה העצם וביצוע סדרת פעולות במהלך החדירה לאטמוספירה, שמטרתם להבטיח שהעצם יבצע את החדירה מבלי שהוא או תכולתו ינזקו.
במצבים בהם אין חשיבות לכך שהעצם החודר יצלח את החדירה לאטמוספירה מבלי שיינזק, או שלחלופין התוצאה המקווה היא שהעצם יושמד, לא מתבצעת האטה של העצם או התאמה של זווית החדירה שלו טרם תחילת החדירה. לוויין שסיים את תקופת פעילותו או אחד משלביו של טיל רב-שלבי שסיים את תפקידו הם דוגמאות למצבים שכאלו, בהם מסתמכים המתכננים על השמדת העצם בזמן החדירה לאטמוספירה כדי למנוע ממנו מליפול לפני כדור הארץ ולגרום לנזק.
תהליך הכניסה.