ב-1987 עבר לרשת מיראז' וכיהן בתפקידים בכירים שונים במהלך השנים. בתחילה ניהל את המיראז' ולאחר שנה מונה ליושב ראש הבלאג'יו. ב-1999 עבד כמנהל הכספים של הרשת. לאחר המיזוג בין רשת מיראז' ל-MGM ב-2000 הוא מונה לתפקיד המנכ"ל של MGM Mirage. ב-2005 רכשה הרשת את רשת מאנדליי, ובולדווין מונה כמנכ"ל ויושב ראש פרויקט CityCenter, במקביל לתפקודו כמנכ"ל חטיבת MGM Mirage תחת הרשת המאוחדת החדשה.
בסוף 2018 סיים את תפקידו כמנכ"ל הפרויקט והרשת.
ב-2019 מונה כמנכ"ל ויושב ראש ה-Drew אשר נמצא בתהליכי בנייה.
חיים אישיים.
ב-1979 פורסם פרק שהוא כתב כחלק מהספר "Super System" של דויל ברונסון. ב-1985 פרסם ספר בשם "Tales Out of Tulsa".
עד ל-2020 נקרא אזור משחקי הפוקר בסכומים גבוהים בבלאג'יו "Bobby's Room" על שמו, עד ששונה ל-"Legends Room" לאחר מעברו לרשת מתחרה של MGM, אך שחקנים רבים ממשיכים לקרוא לאזור זה בשמו.
מערכת הדרכים של האינקה
מערכת הדרכים של האינקה (בקצ'ואה: Qhapaq Ñan, מילולית "הדרך המלכותית") הייתה מערכת התחבורה הנרחבת והמתקדמת ביותר באמריקה הדרומית בתקופה הפרה-קולומביאנית. אורכה הכולל היה קרוב ל-40,000 ק"מ של דרכים, ולהקמתה נדרשו זמן רב ומאמץ ניכר.
רשת הדרכים הורכבה מדרכים רשמיות שתוכננו בקפידה, נבנו, סומנו ותוחזקו; רוצפו במידת הצורך, עם מדרגות במורדות, גשרים ומבני עזר כגון קירות תמך ומערכת ניקוז. היא התבססה על שתי דרכים ראשיות שכיוונן צפון–דרום: האחת לאורך החוף, והשנייה והחשובה יותר בפנים הארץ על גב הרכס של הרי האנדים, משתיהן הסתעפו דרכי משנה רבות, וביניהן חיברו דרכי רוחב רבות. מבחינת ההיקף והמאמץ ההנדסי ניתן להשוות מערכת זו לרשת הדרכים שנבנתה בתקופת האימפריה הרומית, אם כי מערכת הדרכים של האינקה נבנתה אלף שנים מאוחר יותר. מערכת הדרכים אפשרה העברת מידע, סחורות, חיילים ואנשים, ללא שימוש בגלגל (שאותו האינקה לא הכירו), בתוך אימפריית האינקה שהשתרעה על שטח בן 906,000 קילומטרים רבועים שבו חיו כ-10 מיליון איש בני עמים שונים.
כדי לנצל בצורה הטובה ביותר את הדרכים הוקמו לאורכן מבנים במרווחים קבועים. במרחק קצר היו תחנות ממסר לצ'סקי, השליחים הרצים. במרווח הליכה של יום אחד, שימשו מבני טמפו כמחסנים שהכילו מזון ואספקה למשתמשים בדרך ולעדרי הלמות ששימשו בהמות המשא. לאורך הדרכים נמצאו מרכזים אדמיניסטרטיביים עם מחסנים, הנקראים קולקה, לחלוקה מחדש של סחורות. סמוך לגבולות אימפריית האינקה ובאזורים שזה עתה נכבשו נמצאו מבצרים המכונה פוקרה.
חלקים מרשת הדרכים נבנו על ידי תרבויות שקדמו לאימפריית האינקה, בעיקר תרבות וארי בצפון-מרכז פרו של ימינו של ותרבות הטיוונאקו בבוליביה. ב-2014 הכריז ארגון אונסק"ו על אתר מורשת עולמית בשם "קפק ניאן, מערכת דרכים באנדים". ויחד עם הארגון IUCN הם פועלים להגן על רשת הדרכים בשיתוף עם הממשלות והקהילות של שש המדינות (קולומביה, אקוודור, פרו, בוליביה, צ'ילה וארגנטינה) שדרכן עוברת דרך האינקה הראשית.
בתקופה המודרנית משתמשים תיירים רבים בכמה מהדרכים ששרדו בתיירות, כמו שביל האינקה למאצ'ו פיצ'ו.
היקף.
אימפריית האינקה שכללה את השטחים הנוכחיים של פרו, המשיכה לכיוון צפון דרך אקוודור של ימינו, והגיעה לגבולות הצפוניים ביותר של רכס הרי האנדים, באזור בקולומביה של ימינו; בדרום היא התפשטה עד לאדמות מנדוסה ואטקמה, בקצה הדרומי ביותר של האימפריה, כיום בשטחן של ארגנטינה וצ'ילה. בצד הצ'יליאני הדרך הגיעה לנהר מאיפו. מערכת דרכי האינקה אפשרה לחבר את השטחים הצפוניים עם עיר הבירה קוסקו ועם השטחים הדרומיים. המערכת מכסה כ-5,000 קילומטרים, מתוך כ-7,000 הקילומטרים של שלשלת הרי האנדים.
הארכאולוג האמריקני ג'ון הייסלופ (John Hyslop; 1945–1993), מהמוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, שפרסם את אחד הספרים החשובים בנושא: "מערכת הדרכים של האינקה" (The Inka Road System) כתב: "הדרך הראשית של הסיירה (הרים) עוברת דרך קיטו, , , קוסקו, , וצ'יקונה (Chicona) לנהר ", אורכה הוא 5,658 קילומטרים".
ההיקף המדויק של רשת הדרכים אינו ידוע לחלוטין: מטיילים וחוקרים הציעו אורכים שונים הנפרשים מ-23,000 קילומטרים, ל-40,000 קילומטרים  עד 60,000 קילומטרים. הוגדרו שני מסלולים עיקריים: המזרחי, בפנים הארץ, השתרע גבוה ב, משטח גלי גדול, המשתרע סביב גובה ממוצע של 4,000 מטר. המסלול השני, המסלול המערבי, שמתחיל מאזור טומבס, בגבול פרו-אקוודור הנוכחי, השתרע לאורך מישורי החוף, אך לא כלל את מדבריות החוף, שם הוא נצמד למרגלות ההרים. דרך מערבית זה מקבילה לכביש הפאן-אמריקאי הנוכחי בחלקו המשתרע באמריקה הדרומית.
מחקרים שבוצעו במסגרת "מיזם קפק ניאן" (Proyecto Qhapaq Ñan), בחסות ממשלת פרו והמתבססים גם על מחקרים וסקרים קודמים, מאפשרים לשער במידה רבה של סבירות שענף נוסף של מערכת הדרכים היה קיים בצד המזרחי של רכס הרי האנדים שחיבר את המרכז המנהלי של עם מחוזות האמזונס באורך של כ-470 קילומטרים.
יותר מעשרים מסלולים רוחביים חצו את ההרים המערביים, בעוד שאחרים חצו את הקורדילרה המזרחית בהרים ובשפלות, וחיברו בין שני הנתיבים המרכזיים והאזורים המיושבים, המרכזים המנהליים, אזורי החקלאות והכרייה, וכן מרכזי הטקסים והמקומות הקדושים במקומות שונים בשטחי האינקה העצומים. חלק מהדרכים הללו מגיעות לגבהים של למעלה מ-5,000 מטר מעל גובה פני הים.
ארבעת הנתיבים.
בתקופת אימפריית האינקה הדרכים יצאו רשמית מקוסקו אל 4 רוחות השמיים לכיוון ארבעת הסויו (המחוזות) של הטוואנטינסויו (מקצ'ואה: "ארבעת הסויו", שמה הרשמי של האימפריה). קוסקו הייתה מרכז פרו: הכרוניקן ממוצא אינקה-ספרדי אינקה גרסילאסו דה לה וגה הסביר ש"קוסקו בשפת האינקה פירושו טבור, כלומר שהיא הטבור של כדור הארץ". ארבעת האזורים נקראו צ'ינצ'איסויו (Chinchaysuyu, צפון-מערב), אנטיסויו (Antisuyu, צפון-מזרח; יער האמזונאס), קויאסויו (Qullasuyu, דרום-מזרח) וקונטיסויו (Kuntisuyu, דרום-מערב; העמקים לאורך חוף האוקיינוס השקט).
הנתיב לצפון היה החשוב ביותר באימפריית האינקה, כפי שניתן לראות במאפייני הבנייה שלו: רוחב שנע בין 3 ל-16 מטרים  וגודל השרידים הארכאולוגיים המסמנים את הדרך הן בסביבתה והן בתחום השפעתה. אין זה מקרי שדרך זו עוברת ומארגנת את המרכזים המנהליים החשובים ביותר של האימפריה מחוץ לקוסקו כמו , , , פומפו (Pumpu), , קחאמרקה ו בשטחה של פרו של ימינו; ו, או ריובמבה באקוודור. דרך זאת הוגדרה על ידי בני האינקה כ"קפק ניאן" בה"א הידיעה, הדרך הראשית או הדרך המלכותית, שמתחילה בקוסקו ומגיעה לקיטו. מקיטו צפונה, נוכחות האינקה נחשפת באתרי הגנה המציינים את התקדמות האימפריה במחוזות אקוודור ואימבבורה של ימינו ובמחוז נריניו בקולומביה של ימינו, שבמאה ה-16 היו בתהליך השתלבות באימפריית האינקה.
הדרך אל קויאסויו יוצאת מקוסקו דרומה, מתפצלת לשני ענפים כדי לעקוף את אגם טיטיקקה (אחד במזרח ואחד בגדה המערבית) שמתחברים שוב כדי לחצות את שטחו של האלטיפלאנו בבוליביה של ימינו. משם נפרשו הדרכים לעבר הגבולות הדרומיים ביותר של האימפריה. דרך אחת פנתה לכיוון אזור מנדוסה הנוכחי בארגנטינה, בעוד שהשנייה חדרה לשטחים של בני ה וה בשטח צ'ילה של ימינו, שכבר פיתחו רשתות דרכים בסיסיות. משם, חצתה הדרך את המדבר הצחיח ביותר בעולם, מדבר אטקמה, מסלול הקויאסויו הגיע לנהר מאיפו, כיום באזור המטרופולין של סנטיאגו דה צ'ילה. דרומה משם לא נמצאו שרידים המזוהים עם האינקה.
הדרך אל קונטיסויו חיברה את קוסקו לשטחי חוף האוקיינוס השקט, כיום האזורים של ארקיפה, וטאקנה, בקצה הדרומי של פרו של ימינו. דרכים אלו הן מסלולים רוחביים שהבטיחו את ההשלמה של משאבי הטבע, שכן הם חוצים מערכות אקולוגיות מגוונות מאוד, בגובה משתנה של הירידה ממרומי רכסי ההרים לאזורי החוף.
הדרכים של האנטיסויו הן הפחות מוכרות ותועדו מעט שרידים. הם חדרו לשטחי ה-Ceja de Jungla (מספרדית: "הגבה של הג'ונגל") או האנדים של האמזונאס והובילו ליער הגשם של האמזונאס, שם התנאים להשתמרות ממצאים ארכאולוגיים קשים יותר. התפשטות הפיזית האמיתית של אימפריית האינקה לאזור זה אינה מוחוורת בבירור.
מטרות הדרכים.
בני האינקה השתמשו במערכת הדרכים מסיבות שונות, מתחבורה לאנשים שנעו ברחבי האימפריה ועד למטרות צבאיות ודתיות. מערכת הדרכים אפשרה תנועה מהירה של אנשים מחלק אחד של האימפריה למשנהו: גם צבאות וגם עובדים השתמשו בדרכים כדי לנוע ובמבני הטמפו כדי לנוח ולאכול. זה גם איפשר תנועה מהירה של מידע וסחורות קטנות יקרות ערך באמצעות השליחים המהירים, הצ'סקי. בני האינקה נתנו עדיפות לסלילת דרכים ישרות, במידת האפשר, כדי לקצר את המרחקים.