בשנת 1959, כשהיה בן 16 וחצי, יצא עם חבריו מבית הספר התיכון ל"שירות לאומי" בקיבוץ עין גדי. היה זה כארבע שנים לאחר הקמת יישוב הקבע במקום. ההתפעמות וההתרגשות מהמקום, הביאו אותו לכתוב את השיר "עין גדי", כשהוא בחיק הטבע, ליד המעיין. השיר הולחן על ידי חברו לכיתה, דב אהרוני, שבחר בשם העט "ש. דיבון". ביצוע הבכורה של השיר נערך במסיבת הסיום של בני השירות בקיבוץ. הוא הפך במהרה ללהיט בכל ישראל והופיע בשירוני ארץ ישראל רבים. השיר הוקלט לראשונה על ידי טובה בן צבי ושמואל בר זכאי, ומאוחר יותר זכה לביצועים רבים נוספים; בין היתר של אריק איינשטיין, יהודית רביץ, "שלישיית קצה השדה" ויגאל בשן. פרץ שב לקיבוץ עין גדי כחבר בגרעין הנח"ל. בתום השרות הצבאי יצא לשליחות וריכז במשך שנתיים את קן יד אליהו בתל אביב.
לאחר שהתחתן עם שולמית, עבר לקיבוץ דגניה א'. ריכז והדריך את גיל-הנעורים, שימש בתפקידים ציבוריים בקיבוץ ומחוצה לו, הוא למד הוראה לחטיבת הביניים והתמחה בהוראת נוער טעון טיפוח. ובמשך עשר שנים ריכז את פרויקט "חברות-הנוער" בקיבוצו כמורה, כמדריך וכמרכז חברתי, מאוחר יותר למד "עבודה סוציאלית", והתמחה בטפולים של אחד על אחד, הנחיית-קבוצות, ייעוץ-זוגי וייעוץ ארגוני. ארבע שנים שימש פרץ כמלווה-חברתי של הקיבוצים הצעירים באזור הצפון בהתהוותם, ובמשך שמונה שנים שימש כמנהל המכינות הקדם-אקדמאיות של אוניברסיטת בר-אילן במכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן.
בשנת 1997 נפל בנו, סגן , באסון המסוקים. ערן נקרא על שם דודו, אחי אמו, סרן , שמטוסו הופל בשמי מצרים במלחמת יום הכיפורים. לזכרו של הבן הוא כתב את השיר "עקדת ערן" שהולחן ובוצע על ידי נירה ספיר.
מאמצע העשור השני של המאה ה-21, עובד פרץ במרפאה פרטית בקיבוצו, בעבודה סוציאלית וכמרפא הולסטי. הוא מתגורר בקיבוץ דגניה א' ונשוי לנועה אילן פרץ.
ליבאו
קונסטנטין פרזן
פרזאן
פרזן
נתניאל שילקרט
נתניאל "נאט" שילקרט (באנגלית: Nathaniel (Nat) Shilkret; 25 בדצמבר 1889 - 18 בפברואר 1982) היה מנצח, קלרינטן, פסנתרן ומלחין יהודי-אמריקאי. שימש כמנהל מוזיקלי ומנהל אמנים ורפרטואר בחברות התקליטים ויקטור טוקינג משין ותקליטי RCA ומתאם מוזיקלי ראשי באולפני RKO ומטרו גולדווין מאייר.
תולדות חייו.
שילקרט נולד בניו יורק למשפחה שהיגרה מאוסטריה (שם המשפחה המקורי היה Schüldkraut). אביו היה רב נגן והבית היה מאוד מוזיקלי. שילקרט הילד היה ילד פלא, הוא למד פסנתר אצל צ'ארלס המביצר, מורו של ג'ורג' גרשווין ונסע לסיבובי הופעות עם "תזמורת הבנים של ניו יורק" כקלרינטן ראשון מגיל שבע ועד שמלאו לו 13. לאחר מכן היה קלרינטן במיטב מזמורות ניו יורק, בהן הפילהרמונית של ניו יורק תחת שרביטו של גוסטב מאהלר, תזמורת המטרופוליטן אופרה ואחרות. הוא שימש כפסנתרן חזרות לוולטר דאמרוש וליווה את הרקדנית איזדורה דאנקן.
ב-1915 הצטרף ל"ויקטור טוקינג משין" כמנהל המחלקה למוזיקה זרה. ב-1926 היה למנהל המוזיקה הקלה של חברת התקליטים. הוא הפיק עבור ויקטור ועבור יורשתה, RCA, אלפי תקליטים. בנוסף, היה שילקרט למנצח התזמורות שהקליטו עבור החברה כתזמורות אולפן.
ב-1929 ניצח על ההקלטה ההיסטורית של היצירה אמריקאי בפריז מאת ג'ורג' גרשווין, בהשתתפות המלחין כסולן בפסנתר, אחת מחמש הקלטות שלו שזכו בפרס גראמי. כמו כן ניצח על תזמורת שהוקלטה כרקע לשירתו של אנריקו קארוזו ושולבה בה בעריכה לאחר מותו, בהקלטה שהפכה לאריך נגן הראשון בהיסטוריה ב-1931. הוא גם ניצח על תזמורת תוכנית הרדיו הפופולרית "השעה היומיומית" (" The Eveready Hour") ששודרה ברחבי ארצות הברית בין 1925 ל-1941. תחת שרביטו ניגנו מיטב נגני התקופה במוזיקה הקלאסית והקלה כאחת: טומי דורסי, ליונל המפטון, בני גודמן, גלן מילר, יאשה חפץ, אנדרה סגוביה, ג'ו ונוטי ואחרים כמו גם מיטב זמרי האופרה הפופולריים כלילי פונס, פיודור שאליאפין, אמליטה גאלי-קורצ'י, מרי גארדן, בנימינו ג'ילי, ג'ובאני מארטינלי, יאן פירס, רוזה פונסל, טיטו סקיפה ואחרים.
ב-1935 עבר שילקרט מניו יורק ללוס אנג'לס, כמו רבים מבני חוגו. בין 1935 ו-1937 היה מנהל מוזיקלי ומתאם מוזיקלי ראשי באולפני RKO ובין השנים 1942 עד 1946 מילא משרה זו באולפני MGM. הוא הלחין וניצח על עשרות פסקולי סרטים מוזיקליים של אולפנים אלה. בין 1946 ו-1950 עבד שוב עם RKO במספר סרטים קצרים. ב-1952 חזר לניו יורק והיה, בין השאר, מנצח בבור התזמורת של ברודוויי במחזמר "פריז 90'". מאז ועד מותו חי בניו יורק אצל בנו.
לחנים פרי עטו.
בנוסף להלחנת פסקולים לסרטים עסק שילקרט גם בהלחנת שירים וקטעים לריקודים. בין לחניו בולט השיר "הכביש הבודד" (The Lonesome Road) ששולב בגרסה הקולנועית של המחזמר "ספינת השעשועים". השיר זכה לביצועים מאת לואי ארמסטרונג, פול רובסון, פרנק סינטרה ובינג קרוסבי. שיר נוסף שלו "ג'סמין, אני חולם על תקופת-לילך" (Jeannine, I Dream of Lilac Time) נמכר ב-2 מיליון עותקים של דפי תווים וזכה לעשרות ביצועים בהם של לואי ארמסטרונג, הפלאטרס והתזמורת הפילהרמונית של לונדון. גם שיריו "האין היא מתוקה" (Ain't She Sweet) ו"אני והצל שלי" (Me and My Shadow) זכו לפופולריות בשנות השלושים.
קונצ'רטו לטרומבון פרי עטו מ-1945 נוגן בבכורה עם טומי דורסי כסולן והתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק בניצוחו של לאופולד סטוקובסקי.
הרגעת אראוקניה
כיבוש אראוקניה
כיבוש אראוקניה הוא שמו של תהליך ארוך שכלל התנגשויות צבאיות, הסכמים ותהליך חדירה והתבססות של הצבא הצ'יליאני ומתיישבים צ'יליאנים לטריטוריה הדרומית אראוקניה (Araucanía) בה ישבו בני המפוצ'ה, המשתרעת בין הנהרות ביו ביו בצפון וטולטן (Toltén) בדרום, שהוביל להכללת אזור זה בשטחה של צ'ילה. התהליך נמשך משנת 1861 ל-1883, וכונה באופן רשמי הרגעת אראוקניה (pacificación de la Araucanía) בידי הרשויות הצ'יליאניות.
בטרם הגיעו הקונקיסטאדורים הספרדים לאזור המכונה כיום "צ'ילה", הצליחו בני המפוצ'ה, ילידי המקום, להתנגד לניסיונות הכנעתם בידי האינקה, וביססו את קו הגבול איתם על תוואי הנהר מאולה. הספרדים הצליחו לדחוק את בני המפוצ'ה דרומה, עד לתוואי הנהר ביו ביו, בסדרת עימותים בת כשלוש-מאות שנה הקרויה מלחמת האראוקו, אולם גם הם לא הצליחו להכניע את בני המפוצ'ה. בסוף המאה ה-18, בסדרת "פרלמנטים", כפי שנקראו המפגשים בין הרשויות הספרדיות לבני המפוצ'ה, הכירו אחדים ממנהיגי המפוצ'ה בסוברניות של מלך ספרד להלכה, והספרדים הכירו באוטונומיה של בני המפוצ'ה בפועל. דעיכתה של מלחמת האראוקו הביאה להתחזקותם של קשרי המסחר בין הספרדים למפוצ'ה, כמו גם לנישואי תערובת ולקשרי תרבות.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 קמה הרפובליקה הצ'יליאנית על חורבות הקולוניה הספרדית, התפתחה כלכלית, התעצמה צבאית, וניצחה במספר עימותים את ספרד, פרו ובוליביה, וכן גדלה דמוגרפית, הן בשל גידול אוכלוסייה טבעי והן בשל הגירה. האוכלוסייה הצומחת והמהגרים החדשים החלו להתיישב מדרום לאראוקניה בסמיכות לוואלדיביה, אוסורנו ויינקיווה (Llanquihue), והחל משנת 1843 אף במצר מגלן. בעיתוי זה קטעה אראוקניה את הרציפות הטריטוריאלית הצ'יליאנית, הקשתה על הקשר והתחבורה בין שני החלקים, ומנעה התיישבות בשטחים פוריים אותם חמדה צ'ילה לעצמה. כך, כבר בשנת 1852 תכנן הנשיא מנואל מונט פרובינציה שתקרא אראוקו שחפפה את אזור אראוקניה של בני המפוצ'ה.
הכרזת ממלכת אראוקניה ופטגוניה בידי אורלי-אנטואן דה טואנן ב-1860 בישרה את התרופפות האוטונומיה של בני במפוצ'ה באראוקניה והבהירה לרפובליקה הצ'יליאנית כי אם לא תשלוט בשטח, ייתכן ואחרים יעשו זאת במקומה. גנרל קורנליו סאבדרה רודרוגס (Cornelio Saavedra Rodríguez) הנהיג תוכנית לחדירת כוחות צבאיים לאראוקניה ולהגברת ההשפעה התרבותית על תושביה. התוכנית כללה הסכמים עם מנהיגים ילידים, הקמת יישובים, והקמת מסילות רכבת, דרכים ותשתיות ציבוריות נוספות כגון בתי ספר ובתי חולים.
בשנת 1862 פתח סבאדרה בשלב הראשון של תוכניתו, וייסד את העיירה אנגול (Angol) ואת המבצרים מולצ'ן (Mulchén) ולבו (Lebu) בסמוך לנהר מייקו (Malleco). בדרום הוא קידם כוחות צפונה מוואלדיביה לעבר נהר טולטן. תחילה לא נתקלו הצ'יליאנים בהתנגדות, אולם לאחר זמן מה התקוממו השבטים שבסמוך לנהר מייקו תחת הנהגתו של הלונקו קילאפאן (Quilapán). אף על פי כן, עלה בידי הצ'יליאנים לייסד בשנת 1869 את פורן (Purén) בלב אוכלוסייה מקומית במיקום שהבטיח את הקשר בין אנגול ויישובי החוף.
במהלך מרבית שנות ה-70 של המאה ה-19 חיזקו הצ'יליאנים, תחת פיקודו של בסיליו אורוטיה (Basilio Urrutia), את אחיזתם בשטח עד לנהר מייקו, והצבא הקים על גדתו הצפונית של הנהר מערך הגנה מאויש בכ-2,500 חיילים וכן קו טלגרף שקישר בין אנגול לקוייפויי (Collipulli).