המדיה באיראן שייכת לגופים פרטיים וציבוריים, אך מנוטרת ונשלטת על ידי המשטר. כלי התקשורת באיראן כוללים סוכנויות חדשות, עיתונים, בלוגים, מגזינים, ותחנות טלוויזיה. רוב העיתונים במדינה הם בפרסית אך קיימים גם כאלו באנגלית ושפות אחרות. עיתונים חשובים באיראן כאטלא'אט, קייהן, איראן דיילי, וטהראן טיימס, יוצאים במהדורה כפולה פרסית ואנגלית. קיימים מספר שידורים זרים במדינה בשפה הפרסית, ובתוכם קול ישראל בפרסית ורדיו פרדה, אך אלו סובלים לעיתים מחסימות יזומות מצד המשטר.
בשנת 2000 תואר המנהיג העליון של איראן האייתולה עלי ח'אמנאי על ידי הוועד להגנה על עיתונאים כ"אחד מעשרת האויבים הגדולים של העיתונות וחופש הביטוי".
פיקוח וצנזורה.
בית משפט מיוחד באיראן מגדיר את קווי האיסור וההיתר באשר לתצרוכת המדיה, ועשוי לעכב ולמנוע פרסומים שונים ואף לשלול היתרים לעסוק בתחום. בבית המשפט קיים חבר מושבעים אשר תפקידו לבחון את החומרים המובאים לפניו ולהחליט האם קיימים בהם תכנים אנטי- דתיים, לשון הרע, או פגיעה באינטרסים הלאומיים. משנת 1999 הביא בית המשפט לסגירתם של כתבי-עת ועיתונים רבים אשר היו בעלי קווים רפורמיסטיים.
קיים משרד ממשלתי נוסף אשר תפקידו לפקח על המדיה באיראן ולספק רישיונות לעיסוק בתחום. המשרד נקרא הסוכנות לתרבות והכוונה אסלאמית. הממשלה מעסיקה חברת צנזורה מהגדולות בעולם אשר תפקידם לחסום השפעות זרות המגיעות לדעתם בעיקר מהתקשורת המערבית.
הבחירות הפרלמנטריות ביפן 1996
הבחירות הכלליות ביפן 1996 נערכו ב-20 באוקטובר 1996 עבור בית הנבחרים של הדיאט של יפן, לאחר שראש הממשלה ריוטרו האשימוטו פיזר את הבית התחתון.
היו אלה הבחירות הראשונות תחת חוקי הבחירות החדשים שנחקקו ב-1993. לפני בחירות אלה יצגו מספר מתמודדים כל מחוז, לעיתים כולם מאותה מפלגה. לפי החוקים החדשים מועמד אחד יצג כל מחוז ואת כל מגוון האינטרסים שלו. ברשימת מפלגות נפרדת בחרו המצביעים במפלגה, במטרה לתת לקולות הבוחרים ייצוג יחסי מדויק יותר בבית הנבחרים.
השיטה החדשה תרמה לכך שעל המועמד מכל מחוז לדאוג לקשת רחבה של אינטרסים בתוך המחוז שלו, וזאת בניגוד לשיטה הקודמת, לפיה מספר מועמדים מכל מחוז נטו לפנות לקהל יעד מסוים או לאזור מסוים בתוך המחוז ולדאוג לו.
רקע ותוצאות.
אף על פי שהבחירות אמורות היו להיערך ביולי 1997, פיזר השימוטו את בית הנבחרים ב-27 בספטמבר 1996. הסיבה לכך הייתה נעוצה בעובדה שהשימוטו נהנה מתמיכה רחבה בקרב הציבור, ושאף לחזק את מפלגתו, המפלגה הליברלית-דמוקרטית, בבית התחתון, בעיקר לאור העובדה שהעלאת מסים הייתה מתוכננת לאפריל 1997.
מערכת הבחירות הציבה את המפלגה הליברלית-דמוקרטית - שהחזיקה בשלטון במשך 38 שנים עד 1993 - מול האופוזיציה שכללה את מפלגת האופק החדשה, את המפלגה הדמוקרטית - אותה הקימו פורשים מהמפלגה הליברלית-דמוקרטית - ואת המפלגה הקומוניסטית של יפן.
אחוז ההצבעה בבחירות עמד על 59% - הנמוך זה שנים ביפן. המפלגה הליברלית-דמוקרטית ניצחה בבחירות וחסרו לה רק שני-עשר מושבים על מנת להשיג רוב מוחלט בבית הנבחרים.
דוד לוין (במאי)
דוד לוין (4 בדצמבר 1934 – 29 בינואר 2022) היה במאי תיאטרון, מחזאי ומשורר ישראלי יליד פולין. בין השנים 1978–1985 שימש כמנהל האמנותי של תיאטרון הבימה. דוד הוא אחיו הבכור של חנוך לוין.
ביוגרפיה.
ידלות ונעורים.
דוד לוין נולד בלודז' לישראל לוין ומלכה, יהודים דתיים. כשהיה תינוק עלה עם הוריו לארץ ישראל וגדל בשכונת נוה שאנן בתל אביב. בצבא הצטרף ללהקת פיקוד המרכז, בה היו חברים גם משה טימור ואהובה דיכטר.
לאחר שחרורו, עבד כמנהל הצגה ועוזר במאי בתיאטרון הקאמרי. באותן השנים החדיר באחיו חנוך (שהיה צעיר ממנו בתשעה שנים) את אהבת התיאטרון.
קריירה.
ב-1958 נסע ללונדון ללמודים ושהה שנה בתיאטרון רויאל קורט, שהיה אז בניהולו של ג'ורג' דווין. לאחר מכן שהה כשנה בטיול בסקנדינביה, שם התוודע מקרוב לעבודתו של אינגמר ברגמן. לאחר שובו בסוף 1960 הקימם את תיאטרון "במת שירה", מסגרת להמחזה וקריאה של שירי משוררים. הופעת הבכורה של "במת שירה" נערכה בבית ציוני אמריקה בפברואר 1961, השחקנים נפתלי בינשטוק ועמוס פרוז המחיזו שירים של 12 משוררים צעירים בהם: דוד אבידן, דליה רביקוביץ ולוין עצמו. באותה שנה גם הוציא לאור קובץ שירים, בהוצאה עצמית, בשם "יחסי צבור".
בקיץ 1962 שודר בקול ישראל תסכית שכתב בשם "פרולן".
בשנת 1963 הוזמן לביים בתיאטרון חיפה ב"תיאטרון הקטן", מסגרת לתיאטרון נסיוני שהוקמה באותה עת, שני מחזות שכתב "עין ימין עין שמאל" ו"קרו קיימת". לוין גם עיצב וצייר את התפאורות להצגות, את המוזיקה הלחין פרנק פלג וחיים טופול השתתף כזמר. אחר כך המחזה "עין ימין עין שמאל" ייצג את תיאטרון חיפה ביחד עם "מעגל הגיר הקווקזי" בפסטיבל הבינלאומי של ונציה, בספטמבר 1963. לוין נשאר באיטליה למשך כשנה, לאחר שזכה במלגת לימודים לבית ספר לקולנוע במילנו.
ב-1965 ביים בתיאטרון חיפה את המחזה "ערב מאושר בפרק אווניו", מאת יגאל מוסינזון ופיטר דאנוויר, ואת המחזה "אגדות למבוגרים" שכתב.
בשנת 1967 ביים את "פיקניק בשדה הקרב" ו"פנדו וליז" מאת פרננדו ארבאל ב"תיאטרון פרסה" וכן את "ימים בין העצים" מאת מרגריט דיראס עם מרים ברנשטיין-כהן. המחזות הועלו בצוותא, ברחוב מאפו.
לוין ביים בתיאטרון הקאמרי את: הצגת הילדים "הנסיכה והרועה" מאת ניקולאס סטיוארט גריי (1967) ו"אי המטמון" (1968). כמו כן ביים את הרביו סאטירי "קטשופ" מאת אחיו חנוך לוין (הועלה בקברט הסאטירי, במרתף קולנוע פריז ב-1969), ואת "מלכת אמבטיה" מאת חנוך לוין, שלה באולם נחמני. ההצגה שהועלתה ב-1970 בעיצומה של מלחמת ההתשה, על המערכונים והשירים שלה, עוררו מיד סערה ציבורית חסרת תקדים. בסוף 1973 ביים את המופע "המלחמה האחרונה" בתיאטרון בימות, קברט סאטירי שכתבו אפרים סידון, ב. מיכאל, קובי ניב ויהונתן גפן.
ב"הבימה" ביים את: "שעת האפס" (1968), "שמשון" (1969), "הכיסאות" (1970), "הארכיטקט והקיסר" (1971), "בקץ הימים" (1972), "אמא קוראז'" (1975), "ריצ'רד השלישי" (1976), "המלך ג'ון" (1976), "הנפש הטובה מסצ'ואן" (1977), "וויצק" (1978), "הקמצן" (1980), "מדיאה" (1981), "רומולוס הגדול" (1982), ו"אופרה בגרוש" (1982).
מ-1975 היה במאי בית וב-1978 מונה למנהל האמנותי של הבימה וכיהן בתפקידו עד 1985. בתקופת כהונתו הוזמנה הבימה למקומות שונים בעולם. הדיבוק בבימוי ג'וזף צ'ייקין לדיסלדורף, "טרוילוס וקרסידה" שביים דוד אסריג לפסטיבל שייקספיר בשטוטגרט, "סיפור פשוט" שביים יוסי יזרעאלי לפסטיבלים ב בולטימור וציריך ו"מדיאה" שביים דוד לוין לפסטיבל הבינלאומי בדנוור.
בשנת 1986 החל לביים באירופה. ביים בתיאטרון העירוני בדיסלדורף, בקאמרשפיל בהמבורג, בתיאטרונים הלאומיים בברמן, מינכן ושטוטגרט, בתיאטרונים העירוניים בקרפלד, מגדבורג, בתיאטרון הלאומי בשוורין, בפסטיבל באד הרספלד, בתיאטרונים העירוניים, בנירנברג, בילפלד, בזל, אודנסה, כמו כן ביים בגלאזגו ובלונדון. ביים מחזות של סופוקלס, אוריפידס, איבסן, ביכנר, שילר, שקספיר, טנסי ויליאמס, ארתור מילר, יהושע סובול, דייוויד מאמט, חנוך לוין, מולייר, ג'ק שאפארד, ריצ'רד נלסון, ברטולט ברכט ואחרים. בגרמניה ביים את ריגולטו ואת לה טרוויאטה.
בדצמבר 1989 העלה תיאטרון חיפה בבימויו של לוין את המחזה הקלאסי "איפיגניה באוליס". מחזה זה, כאשר בהיעדר מקום על הבמה נעשה שימוש ייחודי ב-15 מסכי טלוויזיה בהם קריין חדשות מילא את תפקיד המקהלה.
בשנת 1992 ביים ב"הבימה" את "מחול המוות" ואת "מסע ארוך לתוך הלילה".
בשנת 1994 עבר לגור בלונדון והמשיך לביים ברחבי אירופה, ואחרי חמש שנים עבר לעיר אדינבורו בסקוטלנד.
בשנת 2003 ביים את המחזה "פר גינט" ב-"Arcola Theatre" במזרח לונדון.
בשנת 2009 הוזמן לביים עבור הפסטיבל הבינלאומי באדינבורו את הפואמה הדרמטית "עדותה של קרסיד" של המשורר רוברט הנריסון (Robert Henryson; 1425 - 1506). כמו כן ביים באותה שנה בפסטיבל הפרינג' באדינבורו את "אנשים" (People), רוויו מוזיקלי מפרי עטו.
תיאטרון ה"פלזנס" (Pleasance Theatre) באדינבורו הפיק והעלה מופע שכלל 22 שירים שכתב לוין באנגלית והולחנו על ידי 9 מלחינים שונים.
בשנת 2012 הועלה בתיאטרון אנסמבל הרצליה המחזה "אברם" שכתב, בבימויו של עודד קוטלר.
חיים אישיים.
לוין התגורר עם אשתו השלישית, אליסון ריאך, באדינבורו סקוטלנד, קודם גר בלונדון ובתל אביב מעת לעת. ללוין שני בנים: המחזאי והבמאי בן לוין ואסף לוין, ו-6 נכדים.
לוין נפטר ב-29 בינואר 2022 בגיל 87.
פרסים והוקרה.
ב-1971 הצגה שביים, "הכיסאות" ב"הבימה", זכתה בפרס הצגת השנה, בטקס פרסי התיאטרון, מטעם המועצה הציבורית לתרבות ואמנות.
ספרי שירה.
לוין פרסם ב שירים בכתב העת "מטעם". ולאורך השנים, פרסם 12 ספרי שירה:
איי בונין
איי בּוֹנִין, הידועים גם כקבוצת אוגסווארה (小笠原群島), הם ארכיפלג המונה למעלה מ-30 איים טרופיים וסובטרופיים באוקיינוס השקט, כ-1,000 ק"מ דרומית לטוקיו, יפן. ביולי 2011 הוכרזו האיים כאתר מורשת עולמית טבעי של אונסק"ו בשל בעלי החיים והצמחים בהם אשר עברו תהליכים אבולוציוניים ייחודיים הודות לניתוקם מהיבשת. מסיבה זו איים אלה גם מכונים "איי גלאפגוס של המזרח".