לאחר שהוצגה מועמדותו לתפקיד הנשיא על ידי מפלגת העם האוסטרית, החליף קלסטיל את קורט ולדהיים בתפקידו ב-8 ביולי 1992. עם זאת, ההתנכרות בין קלסטיל לבין מפלגתו במהלך תקופת כהונתו הייתה כה בולטת, עד כי הייתה יריבות גלויה בין הקנצלר וולפגנג שיסל לבין קלסטיל, כאשר ב-2000 הושבעה ממשלתו החדשה של שיסל בהשתתפותה של מפלגתו של ירג היידר, מפלגת החירות האוסטרית. קלסטיל, שבמהלך מסע הבחירות שלו הצהיר שהוא יהיה נשיא "אקטיבי", מתח ביקורת שוב ושוב על ממשלת אוסטריה ובראיון שהעניק ב-2003 לעיתון שווייצרי, הוא הצהיר שמבחינה תאורטית, בסמכותו לפזר את הממשלה בכל עת שהוא ימצא לנכון לעשות כן. למעשה חוקת אוסטריה מעניקה סמכויות מרחיקות לכת כאלו לנשיא, אך בסמכויות אלו לא נעשה כל שימוש על ידי קודמיו של קלסטיל.
התמיכה בקריית מטרסדורף.
קלסטיל העניק את תמיכתו לפיתוחה של השכונה החרדית, קריית מטרסדורף, שליד ירושלים, אשר נוסדה ב-1959 על ידי שמואל ארנפלד לזכרן של שבע הקהילות של בורגנלנד, שנכחדו בשואה ושמטרסדורף הייתה אחת מהן. בנו של הרב ארנפלד, הרב עקיבא ארנפלד, שהיה נשיא השכונה, יצר קשרים הדוקים עם ממשלת אוסטריה כדי לקבל מימון לכמה מוסדות בשכונה, כולל גן ילדים ובית האבות "נווה שמחה". במהלך ביקורו של קלסטיל בישראל בשנת 1994, הוא ערך סיור בקריית מטרסדורף. בעקבות ביקור זה הוא אירח את הרב ארנפלד בקבלת פנים רשמית בארמון הופבורג בווינה ב-24 בינואר 1995.
חייו האישיים.
לקלסטיל, שלושה ילדים בוגרים מנישואיו לאשתו הראשונה, אדית, שממנה הוא התגרש זמן קצר לאחר היבחרו לנשיאות. ב-1992 הוא נשא לאישה את חברתו לעבודה, מרגוט לפלר.
מותו.
ב-5 ביולי 2004, שלושה ימים לפני מועד סיום כהונתו, לקה קלסטיל באוטם שריר הלב או באי-ספיקת לב, שנגרם ככל הנראה עקב מחלת ריאות ממנה סבל זמן רב, ובעקבות כך התדרדר מצבו הרפואי. תומאס קלסטיל מת ב-6 ביולי 2004, בשעה 23:33 זמן מקומי מקריסת איברים כללית, בבית החולים הכללי של וינה.. ב-9 ביולי הוא נקבר בחלקת הנשיאים שבבית הקברות המרכזי בווינה. בין האישים המרכזיים שנכחו בטקס הלוויה היו נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, נשיא אוסטריה לשעבר ומזכ"ל האו"ם לשעבר, קורט ולדהיים ומושל קליפורניה, ארנולד שוורצנגר, יליד אוסטריה. קלסטיל היה הנשיא האוסטרי החמישי שמת במהלך כהונתו מאז 1950.
קאליסטו
יוסף דה לה ריינה
סרגון השני
סַרְגוֹן השני (באכדית: שָרוּ-כּינוּ שמשמעותו המלך החוקי, המלך הלגיטימי) היה מלך אשור בין השנים 722 - 705 לפנה"ס. נחשב לאחד מגדולי מלכי אשור ואחד מהמצביאים הגדולים בתקופה העתיקה. לפי רוב הדעות היה בנו הצעיר של תגלת פלאסר השלישי.
עלה לשלטון לאחר מותו הפתאומי של אחיו שלמנאסר החמישי. על תקופת שלטונו השתמרו מסמכים רבים. מטרתו הייתה מתחילה לבסס את שלטונה של אשור באזורים נוספים על אלה ששלטה בהם בתחילת מלכותו. בראשית שלטונו ערך מסעות לסוריה וארץ ישראל ולקראת 718 לצפון לאוררטו ולממלכות השכנות. בבירתו דור שרוכין השתמרו תיאורים רבים של מסעותיו ומכתביו, במיוחד מכתבי ריגול על אוררטו.
עלייתו לשלטון.
כפי הנראה הוא קשר קשר על מנת להגיע לשלטון, שכן שמו מרמז לכך. שמו באכדית הוא šarru - kinū, שמשמעו המלך הנכון או המלך הצודק. רמז ברור למי שהגיע לכס בדרכים עקלקלות. באף כתובת הוא אינו מזכיר את אביו. כנראה היה לו שם אחר, וסרגון הוא השם אותו הוא אימץ עם עלייתו לכס. סביר כי השם נבחר בשל סרגון מאכד, מלך אכד ומייסדה שמלך כ-1600 שנה לפניו ואשר נהיה לדמות אגדית. מיד עם עלייתו לשלטון היה עליו לדכא מרידות של מרודך בלאדן מלך בבל, ושל מלך אוררטו. בשתיים מכתובותיו הוא כתב כי הוא כבש את שומרון בירת ממלכת ישראל, והגלה את יושביה. דבר זה עומד בסתירה למסופר במלכים ב' י"ז ובכרוניקה הבבלית, כי שלמנאסר החמישי כבש את שומרון.
יש המשערים כי שלמנאסר החמישי התחיל את המצור על שומרון, אולם מת במהלכו, וכי סרגון השני הוא שהשלים את הכיבוש בפועל. אחרים סבורים כי סרגון התהדר בנוצות לא לו.
המסע הכושל לבבל.
צעדיו הראשונים של סרגון היו הגדלת הזכויות של הערים והמקדשים, שהתייחסו גם לבבל, אך בשנת 722 לפנה"ס, מיד לאחר עלייתו לשלטון, מרד בו מלך בבל מרדוך-אפלה-אידינה השני (הנזכר במקרא כ"מרודך בלאדן") לאחר שכרת ברית עם עילם. המסע שערך סרגון בשנת 720 לפנה"ס בעקבות זאת הסתיים בכישלון חרוץ ליד דיר, ממלך עילם חופמניקש. מרדוך אפלה-אידינה מלך בבל ניסה גם הוא לקצור פירות מהקרב, אך כאשר הוא הגיע למקום הקרב כבר נסתיים בתבוסת האשורים והם היו במנוסה. למרות ניצחון העלמים העיר דיר נשארה בשליטת אשור.
המסע לסוריה וארץ ישראל.
בשנת 722 לפנה"ס הסתיים כיבוש שומרון ו-27,280 איש מהשכבה הגבוהה בשומרון הוגלו לאשור ולמדי. במקומם הובאו מתיישבים מכותה ומעוה, חמת וספרווים. הארץ הפכה לפחוה אשורית עם נציב מטעם המלך. בשנת 720 לפנה"ס נערך קרב בין אשור לבין בעל בריתה של שומרון מלך חמת אילובדי (יאובדי) ועם מלכי סימירה, ארפד ודמשק. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של האשורים ולאחריו הוצאו המפסידים להורג וסרגון החריב את חמת וקרקר, ואת ממלכת חמת עשה לפחוה אשורית. סרגון המשיך את מסע הניצחון שלו דרומה וניצח ליד רפיח את גנון מלך עזה ואת צבא פרעה שבכה, שבא לעזרתו. מלך עזה נשבה ורפיח הועלתה באש. באותה הזדמנות הכניע סרגון גם את השבטים הערבים: תמוד, עיבדי ואחרים. בסיום המסע הוגלו 90,000 איש מסוריה לאשור כשבויים.
ב-712 לפנה"ס דיכא סרגון מרד באשדוד (ראו בהמשך).
המסע לצור.
המסע הנוסף לצור שערך סרגון לא הצליח (שוב) להכניע את הצורים. למרות עזרת ערי פיניקיה האחרות, אשר התבטאה בהשתתפות 60 אניות ו-8,000 תופסי משוט. הצורים התבצרו באי עליו שכנה צור (צורת חצי האי המוכרת היום, נוצרה על ידי סוללה ששפך אלכסנדר הגדול). הם הסתפקו במי גשם, בורות ובארות. לאחר מצור בן 3 שנים, נאלצו האשורים לסגת והסתפקו בגביית מיסים מהעיר.
העזרה למלך מאנה.
בשנת 719 לפנה"ס התערב סרגון במלחמה בין מלך מאנה אירנז במאבקו עם מלך זיקרטה מטטי ורוסו הראשון-מלך אוררטו. בעזרת גייסות המצור של האשורים הצליח אירנז לכבוש מספר מבצרים חשובים: שואנדוחל, דורדוק, סוקיאה, באלה, אביטיקינה. האוכלוסייה הוגלתה לאשור והמבצרים נמסרו לאירנז.
פעולותיו בדרום מזרח אסיה הקטנה.
בשנת 718 לפנה"ס הצליח סרגון לדכא מרד בדרום מזרח אסיה הקטנה, כשמדינות שיחונטה, חילקו ואחרים יצאו בברית עם אוררטו נגד אשור. למעשה לאחר ההפסד שהנחיל תגלת-פלאסר השלישי לאוררטו, לא נלחמה ממלכה זו לבדה נגד אשור, אלא רק בבריתות עם ממלכות אחרות. קיאקי מלך שיחונטה נחל הפסד והאשורים לקחו בשבי כשלל המלחמה את 30 מרכבותיו, את 7,350 חייליו ואותו עצמו. העיר שיחונטה ניתנה למטי מלך טונה (טיאנה), ואת העיר חילקו נתן מלך אשור כנדוניה לבתו למלך תבל אמבריס בן חולי.
חיסול ממלכת כרכמיש וממלכות שכנות.
בשנת 717 לפנה"ס, השנה החמישית למלכו, כבש סרגון את כרכמיש והוציא להורג את מלכה האחרון - פסיריס. בן בריתו של מלך כרכמיש מיטה (מידס) מלך פריגיה שהגיע לעזרתו של בעל בריתו נחל תבוסה ונאלץ לסגת לארצו. ארץ כרכמיש נהפכה לפחווה אשורית. לאחר מכן הלך סרגון נגד הערים פפה וללוקנה, שעמם הרים את נס המרד באשור בתקווה לעזרה מארץ ככמה, אך האשורים הכניעו אותם במהירות והגלו את כל העם לדמשק.
בניית דור שרוכין כבירה החדשה.
בשנת 717 לפנה"ס התחילה בניית העיר דור שרוכין (מילולית: מבצר סרגון) במקום שבו שכן עד אז הכפר מֶגֶנוּבֶה צפונית-מזרחית לנינווה (כיום קרוי המקום ח'ורסבאד). תקופת הבנייה ארכה 10 שנים. עיקר המבנים שנבנו בעיר החדשה היו ארמון המלך המפואר מלבנים, מקדשים לאלים וזיקוראת בן 8 הקומות ובגובה 43 מ'. מסביב לעיר נבנתה חומה באורך 7 ק"מ ובגובה 20 מ'. בכתובות סרגון ב' צוין כי, רוחב החומה היה מספיק לנסיעת 7 מרכבות בלי שיפגעו אחת בשנייה. בכל 27 מ' בחומה היה מגדל מרובע בגובה 24 מ'. בחודש תשרי שנת 707 לפנה"ס, נערך טקס חנוכת הבית בעיר ופסלי האלים הושמו במקומם החדש במקדשים.
מות סרגון השני.
לפי הכרוניקה הבבלית סרגון נהרג בנסיבות לא ברורות, בעת המסע לתבל (דרום מזרח טורקיה) ב-705 לפנה"ס. נראה כי המלך נקלע למארב, בו הוא מצא את מותו. גופתו נחטפה, ולא הובאה לקבורה בקבר אשור.
סרגון השני היה אביו של סנחריב שירש אותו.
סרגון במקורות התנ"כים.
למרות חשיבותו בתולדות האימפריה האשורית והמזרח הקדום, סרגון נזכר במקרא פעם אחת בודדה. סרגון ב' נזכר בקשר למסע האשורי נגד אשדוד ב-712 לפנה"ס: "בִּשְׁנַת בֹּא תַרְתָּן אַשְׁדּוֹדָה בִּשְׁלֹחַ אֹתוֹ סַרְגוֹן מֶלֶךְ אַשּׁוּר וַיִּלָּחֶם בְּאַשְׁדּוֹד וַיִּלְכְּדָהּ" (ישעיהו כ' 1).
ברט פרימן
ברטראם קלולי פרימן (באנגלית: Bertram Clewley Freeman; 1 באוקטובר 1885 – 11 באוגוסט 1955) היה כדורגלן אנגלי שנחשב לאחד ממבקיעי השערים הטובים ביותר בתקופתו.
קריירה.
פרימן נולד בהנדסוורת' שבברמינגהאם, ולמד בבית הספר גואר סטריט שבאזור אסטון, היכן שהתבלט כמבקיע שערים מצטיין. הוא סיים את לימודיו עם שני משחקים שבהם הבקיע שבעה ותשעה שערים בהתאמה.
בגיל 16 הוא עבר לשחק בגואר סטריט אולד בויז, ולאחר מכן הוא עבר לאסטון מאנור. כששיחק שם הוא אותר על ידי אסטון וילה, וחתם על חוזה מקצוען עם המועדון באפריל 1904. פרימן לא היה חלוץ גבוה ולא הצליח להותיר רושם רב בווילה פארק. הוא מעולם לא הצליח להגיע עד להרכב הראשון של המועדון לפני שהועבר לוולוויץ' ארסנל בנובמבר 1905.
וולוויץ' ארסנל.