בראשות אולדנברנפלט, המחוזות הולנד ומערב פריזלנד, נקטו בעמדה רשמית של סובלנות דתית כלפי הארמינים והגומאריסטים. גרוטיוס התבקש לנסח צו המבטא את הסובלנות הדתית של מחוזות אלה. צו זה שנקרא "Decretum pro pace ecclesiarum" ("צו לשלוות הכנסיות") הושלם בשלהי 1613 או בתחילת 1614. הצו ביטא השקפה שגרוטיוס פיתח בכתביו על דת ומדינה, והיא: כי העקרונות הבסיסיים בלבד ההכרחיים למען שמירת הסדר האזרחי (למשל: קיומו של האל והשגחתו) צריכים להיות כפויים, ואילו את ההכרעה בדבר ההבדלים בין דוקטרינות תאולוגיות שונות יש להשאיר למצפונו האישי של הפרט.
בתגובה לחוברת של גרוטיוס "Ordinum Pietas" הוציא לוברטוס חוברת ב-1614 בה הגיב לדבריו של גרוטיוס, וזה בתגובה הוציא באותה שנה, באנונימיות, חוברת תחת השם "Bona Fides Sibrandi Lubberti" ("תום הלב של סיברנדוס לוברטוס").
תאולוג הולנדי נוסף בשם יאקובוס טריגלנד (Jacobus Trigland), הצטרף ללוברטוס בהבעת העמדה כי הרעיון שסובלנות בנושאי דוקטרינה היא בלתי קבילה, עמדה שהתנגשה עם עמדתו של גרוטיוס בעבודה שהוציא ב-1615.
הצו של גרוטיוס שניסה לאכוף סובלנות דתית לא קיבל את התגובות להן ציפה, כאשר איבה התלקחה ברחבי הרפובליקה ההולנדית. עם הסלמת הכעס, נראה היה סביר שסינוד כלל-הולנדי יתכנס כדי לדון בנושא. גרוטיוס כתב בנחרצות שסינוד כזה לא יכול להתקיים ללא הסכמה של הרשויות האזרחיות, מדינות הולנד (מחוז הולנד ומחוז מערב פריזלנד), ושהם אלה שצריכים למנות את המשתתפים. גרוטיוס קיווה כי על ידי מניעה מרשויות הכנסייה ההולנדית לכנס סינוד משלהם, יכונס סינוד בינלאומי על ידי הרשויות האזרחיות, שבו יכללו גם משתתפים מגרמניה ומאנגליה ולהם תהיה השפעה חיובית על הסכסוך.
באפריל 1616 נסע גרוטיוס לאמסטרדם, כחלק מתפקידיו הרשמיים, בניסיון לשכנע את הרשויות האזרחיות שם להצטרף לעמדת הרוב של מדינות הולנד (מחוז הולנד ומחוז מערב פריזלנד) בדבר הפוליטיקה הכנסייתית. בתחילת 1617 דן גרוטיוס בשאלה של מתן אפשרות לגומאריסטים להטיף בכנסייה של האג. במהלך תקופה זו הוגשו תביעות משפטיות כנגד מדינות הולנד על ידי שרים גומאריסטים ומהומות על בסיס המחלוקת פרצו באמסטרדם.
De Imperio Summarum Potestatum circa Sacra.
בזמן שהסכסוך בין הרשויות האזרחיות והדתיות בהולנד הסלים, מתוך הצורך לשמור על הסדר האזרחי, הציע אולדנברנפלט שלרשויות המקומיות יינתן הכוח לגייס חיילים. המהלך הזה ערער את סמכותו של הסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית, מאוריץ, נסיך אורנג'. מאוריץ ניצל את ההזדמנות כדי לחזק את עליונותם של הגומאריסטים, בהם תמך, וכדי לחסל את המטרד שהוא ראה באולדנברנפלט (האחרון יזם ויצר בעבר את "הפוגת תריסר השנים" עם ספרד ב-1609, בניגוד לרצונו של מאוריץ). במהלך תקופה זו ניסה גרוטיוס שוב לדון בנושא הפוליטיקה הכנסייתית באמצעות סיום החיבור " De Imperio Summarum Potestatum circa Sacra" ("על היחסים בין הרשויות הדתיות והאזרחיות"), הוא אפילו טיפח תקוות כי ספר זה יחזיר את השלום בין הדת והמדינה.
בשל האירועים שהתרחשו אחר-כך, לא פורסם חיבור זה עד 1647, כשנתיים לאחר מותו של גרוטיוס. מה שקדם לפרסום היה הוראתו של מאוריץ לעצור את אולדנברנפלט ואת גרוטיוס ב-29 באוגוסט 1618. בסופו של דבר, הוצא אולדנברנפלט להורג, וגרוטיוס נידון למאסר עולם בטירת לוברשטיין. באותה שנה, התכנס הסינוד של דורט, וסיים את המחלוקת סביב פורסטיוס על ידי הכרזה כי הוא אינו ראוי לפרופסורה, החלטה זו קיבלה גיבוי מנציגיו של המלך ג'יימס שנכחו בטקס.
ממאסרו בטירת לוברשטיין, גרוטיוס הוציא כתב הגנה על עמדתו: "באשר לדעותיי על כוחן של הרשויות הנוצריות (האזרחיות) בעניינים דתיים-כנסייתיים, אני מתייחס ל...חוברת שלי "De Pietate Ordinum Hollandiae" ובמיוחד לספר שלי שלא פורסם ונקרא "De Imperio Summarum Potestatum circa Sacra", שם טיפלתי בעניין בפירוט רב יותר...אני יכול לסכם את רגשותיי כך: הרשויות האזרחיות צריכות לבחון את דבר האלוהים בצורה מעמיקה ויסודית ביותר על מנת שיהיו בטוחות לא לכפות דבר שהוא נגד דבר האלוהים, אם הן יפעלו בדרך זו, הן יכולות לשלוט על הכנסיות הציבוריות והתפילה הציבורית במצפון נקי - אבל זאת מבלי לרדוף את מי שיסטה מהדרך הישרה". בשל כך שדברים אלו שאפו להפשיט את אנשי הכנסייה מכל כוח, כמה מחברי הכנסייה הכריזו על רעיונותיו של גרוטיוס כ"שטניים".
ב-1621, בעזרתן של אשתו ושפחתו, הצליח גרוטיוס להימלט מהטירה בתוך תיבת ספרים, ולברוח לפריז. בהולנד של היום, הוא מפורסם מאוד על בריחתו הנועזת הזו, שני מוזיאונים שונים בהולנד, אחד בדלפט ואחד באמסטרדם, טוענים שתיבת הספרים המקורית קיימת באוסף שלהם.
גרוטיוס התקבל יפה בפריז על ידי מכריו לשעבר וקיבל קצבה מלכותית מלואי השלושה עשר, מלך צרפת. בצרפת השלים גרוטיוס את יצירותיו הפילוסופיות המפורסמות ביותר. De jure belli ac pacis היה בין היצירות שהוא כתב באותה תקופה
על האמת של הדת הנוצרית.
בעודו בפריז, החל גרוטיוס בכתיבת פרוזה לטינית, רעיונות עליהם חשב במהלך שהותו בבית הסוהר. בפרוזה זו קיימים טיעונים בסיסיים אך שיטתיים לאמיתותה של הנצרות, עבודה זו פורסמה לראשונה ב-1627 תחת השם "De veritate religionis Christianae". היה זה ספר הלימוד הפרוטסטנטי הראשון באפולוגטיקה הנוצרית, והוא היה מחולק לכדי שישה ספרים. חלק מהטקסט עסק בשאלות שהתעוררו בתודעה ההיסטורית, שאלות הנוגעות למחבריהן ותוכנן של הבשורות הקאנוניות. חלקים אחרים התייחסו לדת הפגנית, ליהדות ולאסלאם. דבר נוסף שהבדיל עבודה זו בהיסטוריה של האפולוגטיקה הנוצרית, הוא התפקיד הנבואי שלה בצפייה מראש של הבעיות שיתעוררו כנגד הנצרות במאה השמונה עשרה ויובעו בדאיזם. דבר נוסף הוא שגרוטיוס מייצג את המתרגל המשפטי הראשון של האפולוגטיקה הנוצרית בהגנתו על האמונה הנוצרית. הספר היה פופולרי מאוד, ותורגם מלטינית לאנגלית, ערבית, פרסית וסינית על ידי אדוארד פוקוק (Edward Pococke) לשימוש בעבודה מיסיונרית במזרח ומהדורות שלו הודפסו עד סוף המאה ה-19.
התאוריה הממשלתית בדבר כפרה.
גרוטיוס פיתח גם השקפה ייחודית בדבר הכפרה של ישו, המכונה גם "הממשלתי" או תאוריית "הממשלה המוסרית". הוא טען כי מות ההקרבה של ישו התרחש על מנת שהאב יסלח, תוך שמירה על כללי היקום. רעיון זה, שפותח עוד יותר על ידי תאולוגים כמו ג'ון מיילי (John Miley), הפך לאחד המאפיינים הבולטים של הכפרה במתודיזם ובארמיניזם.
שנותיו האחרונות.
גולים אריאנים רבים החלו לשוב להולנד לאחר מותו של הנסיך מאוריץ ב-1625, כאשר הוענקה להם סובלנות. ב-1630 הם קיבלו חופש מוחלט לבנות ולהפעיל כנסיות ובתי ספר ולחיות בכל רחבי הולנד. הם הקימו סמינר תאולוגי באמסטרדם, בו גרוטיוס בא ללמד לצד אחרים. אבל, בניגוד לרבים אחרים, גרוטיוס סירב לבקש חנינה מאחר שמכך משתמעת הודאה באשמה שבגינה נעצר, ולכן נמנע ממנו לשוב ולגור בהולנד, למרות בקשותיו החוזרות והנשנות. הוא גורש שוב לאחר שניסה לחזור ולגור ברוטרדם באוקטובר 1631, ולאחר מכן עזב להמבורג.
ב-1634, קיבל גרוטיוס את ההזדמנות לשרת כשגריר שוודיה בצרפת, לאחר שהמלך השוודי שזה עתה נפטר, גוסטב השני, היה מעריץ שלו, ויורש העצר שלו היה להוט להעסיק את גרוטיוס.
גרוטיוס קיבל את ההצעה והעביר את מקום מושבו הדיפלומטי לפריז, אשר היה ביתו עד אשר שוחרר מתפקידו ב-1645.
כאשר חזר מביקורו האחרון בשוודיה, עלתה ספינתו של גרוטיוס על שרטון, והוא נשטף חבול ומוכה לחופה של רוסטוק, וב-28 באוגוסט 1645 נפטר שם, גופתו חזרה סופסוף למולדתו, והובאה למנוחות בכנסייה החדשה בעיר הולדתו - דלפט.
מזכיר החינוך של ארצות הברית
מזכיר החינוך של ארצות הברית (באנגלית: United States Secretary of Education) הוא ראש מחלקת החינוך של ארצות הברית. המזכיר הוא חבר הקבינט של ארצות הברית.
מזכיר החינוך הוא נושא המשרה ה־16 בסדר ההחלפה של נשיא ארצות הברית במקרה שכהונת הנשיא נקטעת.
מזכירת החינוך של ארצות הברית
מזכיר מחלקת החינוך של ארצות הברית
מזכירת מחלקת החינוך של ארצות הברית
מזכיר החינוך
מזכירת החינוך
אוניות המערכה מסדרת אימפרטריצה מריה
אוניות המערכה מסדרת אימפרטריצה מריה היו אוניות המערכה שנבנו עבור הצי הרוסי הקיסרי לקראת מלחמת העולם הראשונה.
היסטוריית בנייה.
כתוצאה ממלחמת רוסיה–יפן איבדה האימפריה הרוסית חלק משמעותי מהצי שלה. בנוסף לחידוש הצי היה צורך להפיק לקחים מהמלחמה במהלך החידוש. אחד הדרישות החדשות היה להגדיל את יכולת האונייה להמשיך לתפקד לאחר מספר פגיעות.
מטרת הפרויקט הייתה לאפשר לצי הרוסי להתמודד עם אוניות הצי הטורקי בים השחור. האוניות תוכננו על בסיס אוניות המערכה מסדרת סבסטופול. כל התוכניות הועברו למפעל בעיר מיקולאייב. סוכם להגדיל את מיגון האוניות על חשבון אורכן ומהירותן.
האוניות קיבלו שמות לפי הקיסרים הרוסים ("אימפרטורים" ברוסית).
שלוש מאוניות הסדרה נכנסו לשירות במהלך מלחמת העולם הראשונה. בניית האונייה הרביעית בסדרה לא הושלם.
אימפרטריצה מריה.
האוניה נכנסה לשירות פעיל ב-6 ביולי 1915 והוצב בסבסטופול. כבר במהלך בדיקות קבלה התגלו ליקויים באוורור חדרי אחסנת מתחמושת, אך בסופו של דבר בלחץ המלחמה שכבר החלה סוכם להכניס את האונייה לשירות מבצעי. עם כניסת האוניה לשירות, מצב המבצעי בים השחור השתנה. האונייה נתנה תמיכה לצי במבצעי הפצצה ורנה ומבצע הנחתת הכוחות בנמל טורקי טרבזון בפברואר 1916. בקיץ 1916 למפקד הצי התמנה אלכסנדר קולצ'ק. הוא הכריז על האוניה כאונית דגל של הצי.