את החקיקה הוביל תחילה נשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי, לאחר תקופה של גאות בדרישות התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית והתחזקות כוחה בציבור, ששיאה במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות. לאחר רצח קנדי המשיך במשימה יורשו, לינדון ג'ונסון.
החוק הוצג על ידי הנשיא ג'ונסון בנאומו ב-17 במרץ 1965, עבר בסנאט ב-26 במאי, למחרת סיומה של צעדת מחאה בת ארבעה ימים בהנהגת מרטין לותר קינג ו-25,000 צועדים מסלמה (Selma) למונטגומרי, ואושר על ידי בית הנבחרים ב-2 באוגוסט.
בשנת 2013, בפסיקת מחוז שלבי נגד הולדר , ביטל בית המשפט העליון בארצות הברית את סעיף 4 בחוק, שהיה אחד הסעיפים החשובים בו, מאחר שהגדיר אילו מדינות זקוקות לאישור פדרלי כדי לערוך שינוי בחוקי ההצבעה שלהן. ומאז נערכו באותן מדינות שורה של שינויים בחוק, שהיו עשויים לפגוע בעיקר ביכולתם של מיעוטים להגיע לקלפי ולהצביע. בית המשפט לא ביטל את סעיף 5, אך הוא הפך לסעיף שאינו בר אכיפה.
בשנת 2021, בפסיקת הוועדה הלאומית של ברנוביץ' נגד הוועדה הלאומית הדמוקרטית, בית המשפט העליון פירש מחדש את סעיף 2 של חוק זכויות ההצבעה משנת 1965, והחליש אותו באופן משמעותי. פסק הדין פירש את לשון "מכלול הנסיבות" של סעיף 2 כך שהוא אינו אוסר בדרך כלל על כללי הצבעה שיש להם השפעה שונה על הקבוצות שעליהן ביקש להגן, לרבות כלל שנחסם על פי סעיף 5 לפני כן. בית המשפט השבית את הסעיף הזה במחוז שלבי נגד הולדר. בפרט, הפסיקה קבעה שחששות מהונאת בחירות יכולים להצדיק כללים כאלה, גם ללא ראיות לכך שהונאות כזו התרחשה בעבר או שהכלל החדש יהפוך את הבחירות לבטוחות יותר.
חוק זכויות ההצבעה (1965)
עיר בראי תקופה
עיר בראי תקופה הוא כותר מחקרו של פרופ' יהושע בן-אריה על תולדות העיר ירושלים במאה ה-19.
רקע.
לשיטתו של בן-אריה, "במאה ה-19 צמחה ירושלים ועלתה בזכות הגורמים שהיו פעילים בה באותה תקופה - הכנסיות הנוצריות, המעצמות האירופיות והיישוב היהודי הקרוי 'הישן'". התנועה הציונית, שראתה את ירושלים כבירת הישות היהודית הריבונית העתידית שתקום בארץ ישראל, כמדינה עצמאית, חפצה בהתחזקות האוכלוסייה היהודית בעיר ובבניין מוסדות מרכזיים, אולם מעטים היו האמצעים שבידה לממש זאת. והעיר, ובכללה היישוב היהודי שהיווה רוב בשלהי המאה ה-19, התפתחה והתרחבה מכוח מערך מגוון של תפיסות עולם ואמונות, מעורבות באינטרסים כלכליים ופוליטיים רבים ואף מנוגדים, שהיו מנת חלקם של תושבי העיר, כמו גם של רבים ברחבי תבל, וכולם השפיעו אם ברב אם במעט על התפתחותה.
מבוא.
בן-אריה סוקר בו את מצב המחקר של העיר ירושלים, שראשיתו בתחילת המאה ה-19. ראשונים היו החוקר אולריך יאספר זטצן, ואחריו אדוארד רובינסון. חלק מגילוי וחקירתה העיר נעשה למעשה על ידי ציירים, כגון דייוויד רוברטס וויליאם הנרי ברטלט. מיפוי העיר החל בעבודותיו של חוקר הטבע והרופא הגרמני זיבר בשנת 1818. בני העדות השונות ואנשי הקונסוליות הזרות הקימו ארכיוני מסמכים חשובים למחקר. וכן נעזרים החוקרים באגרותיהם של נוסעים, כגון העולים תלמידי הגר"א, ובחיבוריהם של חוקרים יהודים רבי אשכולות כגון רבי יהוסף שוורץ, מנחם מנדל מקאמיניץ, משה ריישר, אליעזר הלוי, ואברהם משה לונץ, וכן גם בספרי זיכרונות, למשל של יהושע ילין, אפרים כהן-רייס ויוסף ריבלין.
מבנה.
הכותר כולל:
ראה אור בהוצאת יד יצחק בן-צבי בירושלים בשנת 1979.
חלק א: ירושלים במאה התשע-עשרה: העיר העתיקה.
"מראה העיר העתיקה, קיום תושביה, אספקת מימיה ותנאי התברואה", כולל סקירה ודיון על מבנה העיר בשנות התקופה: הרחובות, אספקת המים והתברואה, ועל התרבות והכלכלה בעיר: המסחר, המלאכה, וכן דיון על תגובתו של בנימין זאב הרצל למראה העיר כאשר ביקר בה ב-1898, וחזונו על מראיה וניהולה.
"השלטון העות'מאני, האוכלוסייה המוסלמית, הר-הבית והרובע המוסלמי", כולל סקירה של התנהלות השלטונות העות'מאניים בעיר, ועל אורח החיים של האוכלוסייה המוסלמית. בן-אריה מפרט בפרק זה את מצבם של אזורים קדושים לדתות המונותיאסטיות במיוחד, ומקומם בהקשר הכולל של עיר קדושה, כגון הר הבית, ויה דולורוזה, כנסיות ומנזרים.
"העדות הנוצריות, הרובע הנוצרי והרובע הארמני", עוסק ברובע הנוצרי והרובע הארמני ובאורח החיים והפעילות של שלל העדות הנוצריות בעיר שכללה, החזקת מוסדות דת ואירוח עולי רגל רבים. העדות הנוצריות העיקריות בעיר והמתוארות בספרו של בן-אריה הן: העדה היוונית-האורתודוקסית, העדה הלטינית; העדות "המזרחיות": הסורית, הארמנית, הקופטית והאתיופית; והקהילות הפרוטסטנטיות, שפעיליהן כללו דוברי גרמנית ואנגלית לארצותיהם.
"הקהילה היהודית והרובע היהודי עד ליציאה אל מחוץ לחומות", מתאר את היישוב היהודי בירושלים עד ליציאה מהחומות, בסביבות 1870. בן-אריה מסביר שהתפצלות הקהילות לעדות וכוללים, הייתה פועל יוצא מהגידול באוכלוסייה היהודית והתחזקותה המשפטית והכלכלית היחסית. ומתאר, בצדן של הקהילות היהודיות, את הקהילה הקראית הקטנה.
"היישוב היהודי בעיר העתיקה בסוף תקופת השלטון העות'מאני (1914-1870)", עוסק בהתעצמות החברה היהודית בירושלים, התארגנות העדות השונות, הקמת מוסדות חינוך, כגון ישיבת עץ חיים, את התמורות ביישוב היהודי בירושלים שבין החומות: הצפיפות במעונות ברובע היהודי, ההתפשטות אל רבעים סמוכים והיציאה מחוץ לחומות אל השכונות החדשות.
חלק ב: ירושלים החדשה בראשיתה.
"נוף ירושלים שמחוץ לחומות לפני תחילת הבנייה החדשה: האתרים ההיסטוריים, בתי הקברות, הכפרים הערביים, הצמחייה והחקלאות", מתאר את מצבם את אתרים היסטוריים כגון הר ציון, מנזר המצלבה וקברי המלכים, וכן גם את החקלאות, בתי הקברות והכפרים הערבים, בירושלים ובסביבתה.
"ראשית צמיחתה של ירושלים החדשה: מפעלי הבנייה הראשונים, התפתחות הדרכים, השכונות היהודיות החלוציות והעיר בכללותה עד 1882", בפרק זה השתמש בן-אריה במקורות רבים ובמחקר העדכני בתארו את מפעלי הבנייה הראשונים בעיר: סלילת דרכים והשכונות הראשונות שמחוץ לחומות שהקימו יהודים ושאינם יהודים, כגון כרם אברהם, משכנות שאננים ומגרש הרוסים, נחלת שבעה, מאה שערים. ומראה כיצד השפיעו המעצמות הזרות על תאוצת הבנייה בירושלים ועל איכותה, ממחצית המאה ה-19.
"בנייתה של ירושלים שמחוץ לחומות: השכונות ומוסדות הציבור", עוסק בבנייה היהודית במערב ירושלים משנות השמונים של המאה ה-19. בתקופה זו ניזומו ונבנו מספר שכונות, כגון מזכרת משה, בית ישראל ו"נחלת ציון", והתפתחו השכונות הוותיקות. במפנה המאות ה-19 - ה-20, הוקמו שכונות רבות, כגון זיכרון משה, שערי חסד וגבעת שאול. פריצתה של מלחמת העולם הראשונה בקיץ 1914, מנעה את מימושן של תוכניות בנייה של שכונות נוספות, כגון תלפיות.
"התפתחותה של ירושלים הלא-יהודית מחוץ לחומות עד למלחמת העולם הראשונה", עוסק בהקמת שלל השכונות ופעלי הבנייה הלא-יהודיים בעיר, שבהם עסקו אזרחים ומנהיגים פוליטיים מבריטניה, ארצות הברית, שוודיה, גרמניה, צרפת ואיטליה. הבנייה הרוסית הרחבה בעיר, בטאה את האינטרסים הפוליטיים של רוסיה הצארית במזרח התיכון, אך גם רגשות דתיים של המוני הצליינים הרוסים שפקדו את העיר.
"ההתפתחות הכלכלית והתרבותית של ירושלים החדשה", כללה מודרניזציה שהובאה מן המערב אל הארץ הקדושה: שכלול הדרכים ואמצעי התובלה, פיתוח הדואר והבנקאות, והתרחבות מערך התיירות ואפשרויות האיכסון בעיר.
קישורים חיצוניים.
הספר כולו הועלה אל המרשתת:
ור&quot;מ - ועד ראשי המכללות האקדמיות הציבוריות
אש בעמקים
אש בעמקים (יפנית: 野火' ' 'נוֹבִּי) הוא רומן זוכה פרס יומיורי מאת שוהיי אוקא, שיצא לאור בשנת 1951. הוא מתאר את החוויות של חייל הצבא הקיסרי היפני במערכה בפיליפינים בימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
עלילה.
הסיפור מסופר דרך עיניו של טוראי טאמורה אשר, לאחר שסולק מהמחלקה שלו, בוחר לערוק לחלוטין מהצבא ומשוטט ללא מטרה בג'ונגל הפיליפיני במהלך המערכה בפיליפינים. טאמורה שוקע בהזיות, נאלץ להתמודד עם איתני הטבע הפראי, בדידות, רעב, הפחד מהמוות, ובסופו של דבר גם קניבליזם.
משמעות ספרותית וביקורת.
הספר זכה בפרס יומיורי, והוא ככל הנראה יצירתו הידועה ביותר של אוקא במערב. הספר תורגם לאנגלית על ידי איוואן מוריס בשנת 1957. בעברית יצא הספר בהוצאת 'עם עובד' כשהוא תורגם מהגרסה האנגלית. סרט המבוסס על הספר והנושא את אותו שם הופק ביפן בשנת 1959, בבימויו של קון איצ'יקאווה ובכיכובו של אייג'י פונאקושי. בתרגום לאנגלית ולעברית נמחקו קטעים שבו המספר מבהיר כי הוא מעוות את זיכרונות המציאות. הגרסה הקולנועית התמקדה בחוסר האונים של הפרט אל מול המלחמה. דמותו של טאמורה בסרט פסיבית יותר וחלשה מאשר ביצירה המקורית. סרט חדש על פי הספר נוצר ב-2014 על ידי צוקאמוטו שיניה.
משימרו
משימרו (בקוריאנית: 마시마로) הוא דמות קוריאנית בדיונית שדומה לארנב שמן, ונוצרה על ידי קים ג'ה אין. משימרו ידוע גם בשם Yupki Tokki ("ארנב ביזארי" בקוריאנית).
משימרו נראה לראשונה בסדרה של אנימציות פלאש באינטרנט (בעיקר ללא דיבורים, אם כי מדי פעם מופיעה שם מילה בקוריאנית).
בדומה להלו קיטי, נפוץ משימרו כסחורה בשוק הצעצועים בעיקר בשוקי אסיה.
הקריקטורות המקוריות של משימרו מלאות 'הומור שירותים', דבר הניכר בצעצועים שלו. לראיה – משימרו עצמו מופיע לעיתים קרובות עם פומפה תקועה בראשו.
בניגוד להלו-קיטי ודמויות חמודות דומות, מצטייר משימרו כבריון שמן ודוחה ולעיתים קרובות נזקק לאלימות כדי לכפות את רצונו על אחרים.