הספר מתמקד בשני סיפורי אהבה – "שבועת אמונים" ו"עידו ועינם" – המאופיינים ברצפים חלומיים בלילות לבנה במילואה. האוהבים ביצירות אלו מוצגים כאוהבים מוכי ירח, או מוכי לבנה, הנושאים את שיר השירים על גבם בלי כל יכולת לפענח את הטקסט העתיק. בדומה לשולמית הישנה שלבה ער, הם מחפשים אהבה אך אינם יכולים למוצאה; הם אינם מסוגלים ללכת בעקבות האהבות המטריפות אותם, אך גם אין בכוחם לנטוש אותן. בין שלל האהבות המעסיקות את עגנון ביצירות אלו מבצבצת גם אהבה ספרותית: המרוץ הסהרורי אחר שיר השירים עצמו.
מיכאיל אלכסייב
מיכאיל אלכסייב (ברוסית: Михаил Васильевич Алексеев, נולד ב-15 בנובמבר (3 בנובמבר לפי הלוח היוליאני שהיה נהוג באותה עת) 1857 - 8 באוקטובר 1918) היה גנרל רוסי מפקד העליון במהלך מלחמת העולם הראשונה ומראשי הצבא הלבן. בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה נחשב לאוטוריטה מקצועית עליונה בקרב הפיקוד.
ביוגרפיה.
ראשית דרכו.
מיכאיל אלכסייב נולד ב-15 בנובמבר 1857 למשפחתו של מיור בגמלאות. בשנת 1873 הוא התגייס ובשנת 1876 סיים בית הספר קציני חיל רגלים במוסקבה. בתור קצין צעיר הוא השתתף בקרבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). תקופה מסוימת הוא היה עוזר של מיכאיל סקובלב ונפצע בקרבות סביב פלבן.
בשנת 1887 אלכסייב החל ללמוד באקדמיה צבאית וסיים אותה בהצטיינות יתרה בשנת 1890. באותה שנה הוא קודם לדרגת קפטן. בשנת 1894 אלכסייב קודם לדרגת לוטננט-קולונל ועבר לשירות במטה הכללי של הצבא הרוסי. במקביל הוא החל ללמד באקדמיה צבאית ובשנת 1901 הוענק לו תואר פרופסור.
במהלך מלחמת רוסיה–יפן אלכסייב נשלח לחזית ושירת במטה הארמייה השלישית. לאחר סיום המלחמה, הוא חזר למטה הכללי ובשנת 1908 מונה למפקד פיקוד קייב.
מלחמת העולם הראשונה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה אלכסייב מונה לראש מטה של החזית הדרום-מערבית. ב-17 במאי 1915 הוא התמנה למפקד החזית הצפון-מערבית. במהלך אביב 1915 אלכסייב פיקד על הכוחות בתקופת הנסיגה הגדולה. ב-4 באוגוסט 1915 הוא קודם למפקד החזית המערבית. לאחר שניקולאי השני ויתר על תפקיד המפקד העליון, ב-18 באוגוסט 1915 אלכסייב מונה לראש מטה של המפקד העליון (סטבקה) ומעשית פיקד על הצבא עד למהפכת פברואר. בתקופת נובמבר 1916 -פברואר 1917 אלכסייב היה חולה ומעשית לא השתתף בניהול הצבא.
במהלך מהפכת פברואר מיכאיל אלכסייב תמך בעמדת ראשי הדומה שיש לסיים כהונת ניקולאי השני כקיסר. בהתאם לכך הוא שלח פנייה לכל ראשי הצבא תוך בקשה לשלוח לקיסר מברק בהקשר לסיום כהונתו. חוץ מאלכסנדר קולצ'ק כולם נענו לפנייה זו. כתוצאה מלחץ זה הקיסר ניקולאי השני התפטר. אלכסייב היה בדעה שיש למנות לקיסר את נסיך הגדול מיכאיל, אך כאשר הוא סירב, אלכסייב הכיר בממשלה הזמנית.
אלכסייב לא הסכים עם הרפורמות של אלכסנדר גוצ'קוב שהיה שר ההגנה בממשלה הזמנית ולכן מונה למפקד העליון של הצבא רק ב-2 באפריל 1917. הוא ניסה לעצור את האנרכיה בצבא, התנגד לוועדות החיילים (שהיה להם זכות לדון בביצוע פקודות הקצינים) וניסה לחדש את צורת הפיקוד המסורתית של קצינים. ב-21 במאי 1917, במהלך הכנות למתקפת יוני פוטר מתפקיד המפקד העליון. בעקבות פרשת קורנילוב באוגוסט 1917 ובמטרה להציל את משתתפי המרד חזר לפיקוד. ב-1 בספטמבר 1917 הוא אישר את מעצר ראשי המרד כולל לאוור קורנילוב. אלכסייב דאג שראשי המרד שנעצרו ייהנו מביטחון מרבי ותנאי אחזקתם בכלא יהיו סבירים. יחד עם זאת, מהלך זה גרם לקרע בין אלכסייב לקורנילוב שבהמשך היו בין מייסדי הצבא הלבן בדרום רוסיה. כעבור שבוע אלכסייב עזב את התפקיד בעקבות אי-הסכמה עם מדיניותו של אלכסנדר קרנסקי.
לאחר מהפכת אוקטובר.
במהלך אוקטובר 1917 אלכסייב החליט שיש להקים ארגון צבאי חדש שיוכל להתמודד עם פלישה גרמנית ובולשביקית. ארגון זה בהמשך היה גרעין של הצבא הלבן. בימי מהפכת אוקטובר אלכסייב היה בפטרוגרד. מיד עם ההפיכה השלטונית פעלו הבולשביקים למעצרו של אלכסייב. ביחד עם מספר מקורבים הוא קנה כרטיסים לרכבת לכיוון רוסטוב על דון ועזב את העיר תחת שם בדוי. ב-15 בנובמבר 1917 בהיותו בעיר נובוצ'רקסק בדרום רוסיה אלכסייב יצא בפנייה לכל הקצינים "להציל את רוסיה" ולהצטרף לארגון צבאי חדש. אלכסייב החל בהקמת צבא המתנדבים. בדצמבר 1917 לאזור הגיע לאוור קורנילוב והוא הצטרף למאמץ. אלכסייב השתתף במסעות של הצבא הלבן באזור והיה אחראי על ארגון הצבא והממשל באזור. בהמשך הוא מונה למפקד עליון של הצבא.
אלכסייב פעל לארגון כל הכוחות שפועלים נגד הבולשביקים. הוא היה בדעה שיש לחדש את המונרכיה במדינה, אך היה מודע שלרעיון זה אין סיכוי של ממש. אלכסייב התנגד לכל ניסיון לקשר עם מעצמות המרכז והיה בעד קיום התחייבויות למדינות ההסכמה.
אלכסייב נפטר ב-8 באוקטובר 1918 מדלקת ריאות והוטמן בקתדרלה של קרסנודר. בתחילת 1920 בעקבות נסיגת הצבא הלבן מהעיר גופתו הועברה לבלגרד.
ניסוי איוורי-מקלאוד-מקארתי
ניסוי איוורי-מקלאוד-מקארתי (Avery–MacLeod–McCarty) הוא ניסוי שנערך ב-1944 על ידי אוסוולד איוורי, קולין מקלאוד ומקלין מקארתי אשר הראה כי DNA הוא החומר האחראי לטרנספורמציה (התמרה) בחיידקים.
הניסוי נערך במסגרת מחקר שנעשה בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20 במכון רוקפלר למחקר רפואי במטרה לבודד ולזהות את "החומר המתמיר" האחראי לתופעת הטרנספורמציה שהודגמה בניסוי גריפית' ב-1928: חיידקים שהומתו ממין "Streptococcus pneumoniae" שהם מזן אלים III-S, שהוזרקו יחד עם חיידקים חיים אך לא אלימים מזן II-R, גרמו לזיהום קטלני האופייני לזן האלים ( III-S). במאמר שפרסמו איוורי, מקלאוד ומקארתי בפברואר 1944 בשם "Studies on the Chemical Nature of the Substance Inducing Transformation of Pneumococcal Types: Induction of Transformation by a Deoxyribonucleic Acid Fraction Isolated from Pneumococcus Type III", טענו כי DNA הוא הגורם האחראי לטרנספורמציה, ולא חלבון בניגוד לסברה המקובלת באותה התקופה.
בניסוי מיצו החוקרים חומר מחיידקים מומתים. הם הראו כי יכולת ההתמרה של החומר שמיצו נשמרת גם לאחר טיפול בטריפסין, כימוטריפסין (אנזימים המפרקים חלבונים) וריבונוקלאז (אנזים המפרק RNA), אך לא נשמרת לאחר טיפול בדאוקסיריבונוקלאז (אנזים המפרק DNA).
תסמונת המתחזה
תסמונת המתחזה עוסקת בקושי של אנשים להפנים הישגים ויכולות שלהם.
רקע.
תסמונת המתחזה היא מצב בו אנשים שהגיעו להישגים גבוהים מפקפקים בתרומה האישית שלהם להישגים אלו וחושבים שהשיגו אותם בדרכים לא הוגנות. אנשים אלו יתקשו להפנים משוב חיובי ויחששו תמיד להיחשף עקב חוסר יכולת או חוסר ניסיון. המונח נטבע על ידי הפסיכולוגיות פולין קלנס וסוזאן אימס ב-1978.
אנשים שחווים את תסמונת המתחזה יטענו לרוב שההצלחות וההישגים שלהם נובעים ממקריות, מזל, תזמון, או הטעיה מוצלחת מצידם. הסינדרום מלווה בחשש ש"המסיכה תיקרע" והמתחזה ייחשף.
תסמונת המתחזה אינה אבחנה פסיכיאטרית רשמית או הפרעה פסיכולוגית מוכרת (היא אינה במדריך ה DSM לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות), אבל פסיכולוגים ומחנכים רבים כתבו על התסמונת הזו ספרים ומאמרים.
ההשפעה השלילית של התסמונת מתגברת כאשר מחשבתו של אדם משפיעה על המציאות שלו, כך שהאמונה שיש לאותו אדם על עצמו הופכת לאמת סובייקטיבית שמשפיעה עליו ועל אחרים ביחסי העבודה. תופעת ההסלמה של התסמונת במסגרתה מחשבה יוצרת מציאות, מכונה בפסיכולוגיה החברתית נבואה המגשימה את עצמה (או אפקט פיגמליון).
נראה שתסמונת המתחזה מופיעה אצל גברים ונשים במידה שווה, אך גברים נוטים להיות מושפעים ממנה יותר בתנאי סטרס קיצוניים.
במחקרים מוקדמים נחשבת התסמונת לתכונת אישיות מושרשת, ומחקרים חדשים יותר מגדירים אותה כתגובה למצבים מסוימים.
מתוצאות מחקר שפורסמו בשנת 2011 בכתב העת International Journal of Behavioral Science עולה כי כ-70% מהאנשים יחוו לפחות אפיזודה אחת של תסמונת מתחזה במהלך חייהם. התסמונת עשויה להיות נפוצה במיוחד בקרב נשים עם צורך גבוה בהישג.
בעבודות מוקדמות יוחסה התסמונת בעיקר לנשים בעלות קריירה מצליחה, או לקבוצות מיעוטים כמו שחורים בארצות הברית, אבל עם התרחבות המחקר היא נמצאה גם בקרב גברים בקבוצות שונות. היא נפוצה במיוחד בקרב ילדים ומבוגרים שסומנו כבעלי פוטנציאל או מחוננים. מוצאים אותה לעיתים קרובות באקדמיה, בקרב תלמידי מחקר וגם אצל חוקרים בכירים יותר. מחקר משנת 2019 מעלה כי סטודנטים שנחשבים לחלוצים במשפחה בשבירת תקרת הזכוכית ללימודים אקדמיים נוטים יותר לחוות את תסמונת המתחזה, שמתבטאת אצלם יותר בתחושות של חוסר שייכות, היעדר כישורים או אינטליגנציה מספקת להמשיך בלימודים.
אותם סטודנטים המוגדרים: פורצי הדרך וחלוצים במשפחתם חשים כי הם מביאים כבוד למשפחתם אך המפגש עם סטודנטים אחרים וההשוואה החברתית אליהם גורמים לתחושות שליליות של תחרותיות לא-פרופורציונלית. תחושות אלו יכולות להביא לקיבוע של אותם אלו הסובלים מהתסמונת לקיבוע בעמדת נחיתות שגורמת להם להסתכל מלמטה על קבוצת השווים שלהם. כאשר מתגברת תסמונת המתחזה אצל אותם הסטודנטים הם תופסים את התחרות לא כגורם מעודד אלא כגורם מעכב: כמשפיעה לרעה על הישגיהם במבחנים ועבודות, כמצמצמת מעורבות, נוכחות וביצועים וכמעלות את כוונות הנשירה.
אפשר לראות את סינדרום המתחזה כתופעה הפוכה לאפקט דאנינג-קרוגר, שהוא מצב שבו אנשים מעריכים את יכולותיהם הערכת יתר.