בין השנים 1929 ל-1944, עקב השפל הכלכלי הגדול ומלחמת העולם השנייה, שימש האולם כבית קולנוע. לאחר שחרור פריז שימש האולם כבמה להופעות מוזיקה ובידור ללא תשלום עבור חיילי בעלות הברית ששהו בעיר. כל מופע נפתח בנגינת ארבעה המנונים לאומיים והסתיים במופע קאן קאן.
בפברואר 1954 נפתח האולם מחדש לאחר שיפוץ, על ידי ברונו קוקטריקס (Bruno Coquatrix) והחלה תקופת פריחה בה הופיעו בו מיטב אמני השאנסון. הונהגו הקלטות חיות שנמכרו כתקליטים וחלק מההופעות שודרו ברדיו. בין המופיעים הקבועים שהופיעו והקליטו באולם נמנים איב מונטאן,ז'אק ברל, אדית פיאף, דלידה, שארל אזנבור, ז'ילבר בקו, ג'וני האלידיי, ז'וזפין בייקר, אנריקו מסיאס, מייק ברנט, סידני בשה ואחרים. מאמצע שנות השישים ובמשך שלושים שנה שימש הכוריאוגרף הישראלי יונתן כרמון כיועץ האמנותי של האולימפיה.
בשנות השישים שימש האולם כבמה המרכזית להופעות שהגיעו לפריז מחו"ל והופיעו בו אמנים כמרלן דיטריך, עמליה רודריגז, פיירוז, אום כולתום, ננה מושקורי ואמני ג'אז רבים כקווינסי ג'ונס, אוטיס רדינג, צ'ארלי מינגוס, אריק דולפי, צ'ארלי פארקר, מיילס דייוויס ואחרים. את במת האולימפיה פקדו גם אמני מוזיקת רוק (בהם הביטלס, ג'ימי הנדריקס, לד זפלין, גרייטפול דד, ניו אורדר, וולווט אנדרגראונד, לאונרד כהן ורבים אחרים) במהלך מסעי ההופעות שלהם באירופה בשנות השישים והשבעים. בין האמנים הישראלים שהופיעו באולם ניתן למנות את מאיה קזביאנקה, שלישיית גשר הירקון (1965), החלונות הגבוהים (1968), יפה ירקוני (1970), וזוהר ארגוב (1986).
ב-1993, לאחר תקופת נסיגה נוספת, שופץ האולם במשך שנתיים בחסות שר התרבות הצרפתי, ז'אק לאנג, ונפתח לקהל כאולם מודרני, תוך שיחזור מדויק של מראהו החיצוני בימי גדולתו ובצירוף שמו של ברונו קוקטריקס לשמו הרשמי של המועדון. בתקופה המודרנית הופיעו והקליטו באולם, בין היתר, סלין דיון, דיאנה קראל, קרן אן, ניק קייב, פטי סמית, ביורק, מדונה, ליידי גאגא, פט שופ בויז, מיוז ועוד.
או ירושלים
משולש הירך
משולש הירך (TA: Trigonum femorale; נקרא גם המשולש הפמורלי או המשולש על שם סקרפה) הוא אזור אנטומי בצורת משולש בירך של בני אדם.
תכולת המשולש.
המבנים הבאים עוברים במשולש הירך (מהחלק התיכון לחלק הצידי):
גם שריר הכסל, שריר המסרק ובלוטות לימפה עמוקות נמצאות במשולש הירך.
חשיבות קלינית.
מכיוון שמשולש הירך מאפשר גישה נוחה לעורק מרכזי, לעיתים קרובות מבצעים אנגיופלסטיה קורונרית (החזרת צנתר למערכת הדם) דרך עורק הירך מאזור המשולש. בעזרה ראשונה דימום מסיבי מהרגל ניתן לעצירה על ידי נקודת לחיצה במשולש הירך. מישוש דופק במשולש הירך מעיד על זרימת דם תקינה אל צד זה של פלג הגוף התחתון.
מנהרת שורש כף היד
מנהרת שורש כף היד (בלטינית: "canalis carpi") היא מנהרה אנטומית צרה שרצפתה בעצמות שורש כף היד ותקרתה עשויה מרצועה של רקמת חיבור קשה. בתוך המנהרה מספר מבנים העוברים מהאמה לכף היד: הגידים של שני השרירים מכופפי האצבעות, השטחי והעמוק, ביניהם עצב התווך, וכן גיד שריר מכופף האגודל הארוך.
למנהרה חשיבות קלינית על שום תסמונת מנהרת שורש כף היד, בה עצב התווך נלחץ בתוך המנהרה וגורר כאבים בכף היד.
התעלה הקרפלית
בולה
בּוּלַה (מלטינית: bulla, ברבים: bullae) היא סוג של חותמת, עשויה חרס (טין) או מתכת. פירוש המילה הוא "בועה" – החותמות נקראו כך על שם צורתן שדמתה לבועה. מטרת הבולה הייתה לחתום מסמך. היא הוצמדה לשרוך שקשר את המסמך, ונטבעה בטביעת חותם של כותב המסמך.
ברומא העתיקה התייחסה המילה "בולה" לקמע נגד עין הרע בצורת עיגול, שניתן לתינוקות בלידתם ונישא על צווארם עד אשר זכו באזרחות (גברים) או התחתנו (נשים).
בולות מחומר.
הבולות המקוריות היו חתיכות חומר שעוצבו סביב חוט הכרוך על כלי או מכתב ושנחתמו בחותם. כשהחומר התייבש, אי אפשר היה לפתוח את הכלי או המכתב מבלי לשבור או לפגוע בבולה. כך יכול היה המשלח להבטיח שהמשלוח נשאר סגור עד שהגיע ליעדו.
בולות עתיקות היו בשתי צורות:
בולות ממתכת.
בתקופות מאוחרות יותר, המילה בולה עברה להתייחס גם לחותמות עשיות מתכת. בדרך כלל בולות אלו נוצרו מעופרת, אבל לפעמים גם מזהב, כמו הבולות שהודבקו ל"בולות הזהב" (Golden Bull) של קיסרי האימפריה הביזנטית, קיסרי האימפריה הרומית הקדושה ומלכים אחרים מימי הביניים. דוגמה ידועה היא הבולה האפיפיורית מעופרת שהודבקה למסמכים חשובים שיצאו מלשכתו של האפיפיור; על בולות אלו יש תמונה של הקדושים פטרוס ופאולוס מצד אחד, ושם האפיפיור בצד השני.
בארץ ישראל.
בולות מתקופת בית המקדש הראשון.
בשנת 1982 גילה הארכאולוג יגאל שילה בשטח G של עיר דוד מצבור בולות בשכבת החורבן של סוף ימי הבית הראשון במבנה ששימש כנראה ארכיון ציבורי (בית הבולות). על גבי 45 בולות מן המצבור מופיעים עשרות שמות עבריים ובהם שמו של גמריהו בן שפן, המוזכר בספר ירמיהו כמי שעזר לנביא במאבקו בשחיתות אנשי ירושלים (), שר וסופר בימי המלך יהויקים.
בחפירותה של ד"ר אילת מזר בעיר דוד בשנת 2005 נתגלתה בולה נוספת שכונתה "בולת יהוכל". על הבולה כתוב השם: יְהוֹכָל בן שלמיהו בן שבי, שר בממלכת צדקיהו ואויבו של ירמיהו הנביא (ירמיהו ל"ח,א). הבולה נמצאה בתוך מבנה האבן הגדול שזוהה על ידי מזר כארמון המלך דוד. שלא כמקובל, יהוכל בן שלמיהו הוסיף לחתימתו גם את שם סבו. בשנת 2008 צוותה של מזר מצא בולה נוספת, בולת גדליהו. על הבולה מופיע השם גדליהו בן פשחור, שר בממלכת צדקיהו, אויב נוסף של ירמיהו המוזכר באותו פסוק (ירמיהו ל"ח,א). בולת גדליהו נמצאה למרגלות הקיר החיצון של אותו מבנה שבתוכו נמצאה בולת יהוכל, מתחת למגדל שנבנה בימי נחמיה. בשנת 2012 נמצאה בולה מהמאה ה-7 או ה-8 לפנה"ס עם הכיתוב "בשבעת, בת לחם [למל]ך" וזהו המקור הראשון החוץ מקראי לקיומה של בית לחם בתקופה זו.
בשנת 2019 נחשפה בירושלים, צפונית לעיר דוד בולה מתקופת ממלכת יהודה ששימשה כנראה לחתימת מסמכים ועליה כתוב בכתב העברי קדום: לאדוניהו אשר על הבית"
ניקיטה מורגונוב
ניקיטה ליאונידוביץ' מורגונוב (בקירילית: Никита Леонидович Моргунов; נולד ב-29 ביוני 1975 בנובוקוזנצק, ברית המועצות) הוא כדורסלן רוסי המשחק בנבחרת רוסיה בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר. גובהו 2.11 סנטימטרים.
קריירה.
בעבר שיחק מורגונוב בצסק"א מוסקבה (1995-97, 2000-02), אטלטאס קובנה (1997-99), אבטודור סראטוב (2002), דינמו מוסקבה (2002-03), מקדוניקוס (2003-04), דינמו מוסקבה האזורית (2004-07) וחימקי מוסקבה (2007-08). בנוסף לכך, מורגונוב היה חתום בקבוצת ה-NBA, פורטלנד טרייל בלייזרס במשך שלוש תקופות שונות (26 בינואר - 24 באפריל 1999; 7 באוקטובר 1999 - 14 באפריל 2000; 11 באוקטובר - 28 באוקטובר 2000) אך לא שיחק באף משחק רשמי ב-NBA באותן תקופות.
מורגונוב הוא גם חבר בסגל נבחרת רוסיה הבוגרת, עימה זכה במדליית הזהב ביורובאסקט 2007 ובמדליית הכסף במונדובאסקט 1998 ואף שיחק בקבוצה במשחקים האולימפיים 2000 ובאליפויות אירופה השונות ברציפות מאז אליפות 1997.
ז'ואקים מירא
ז'ואקים מירא (צרפתית: Joachim Murat, איטלקית: Gioacchino Murat; 25 במרץ 1767 - 13 באוקטובר 1815) ידוע גם כ"ז'ואקים נפוליאון מירא" וכ"נסיך מירא". הדוכס הגדול מברג וקליווא (קליווס) מרשל של צרפת, מלך נאפולי ומלך שתי הסיציליות. מירא היה מבכירי חייליו של נפוליאון בונפרטה שלאחותו הצעירה קרולינה בונפרטה נישא. כמפקד פרשים מצטיין, הגיע ממוצא דל אל כיסאות המלוכה באירופה. הוא היה הדור בלבושו, וכונה "המלך הגנדרן". לאחר נפילת נפוליאון, לא הצליח לשוב לשלטון בממלכת נאפולי, וניסיונותיו לכבוש מחדש את הכס הביאו להוצאתו להורג.
מוצא, ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת.
מירא נולד ב-1767, בעיירה לה בסטיד (הקרויה כיום על שמו "לה בסטיד - מירא), במחוז לוט שבצרפת. אביו היה בעלים של פונדק. מירא התגייס לחיל הפרשים כשהיה בן עשרים. ב-1791, בשיאה של המהפכה הצרפתית התגייס למשמרו האישי של המלך "משמר החוקה", מיליציה שעל הקמתה החליטה האספה המכוננת הלאומית אך לאחר זמן מה שב לצבא הסדיר, בו קיבל, בשנת 1792, דרגת קצונה. מבחינה פוליטית זוהה עם המועדון היעקוביני הקיצוני, ועם המנהיג ז'אן-פול מארה. הוא תמך ברפובליקה ריכוזית וחזקה.
לאחר סיום שלטון הטרור של המהפכה הצרפתית, בשנת 1795 שלט "משטר הדירקטוריון", בו הורכבה הרשות המבצעת מחמישה "דירקטורים", שניסו לשמור על שלטונם מפני אויבים מבית ומחוץ, ולמנוע הידרדרות לרודנות אישית, לאחר הטלטלה החברתית שעברה צרפת באותו עשור. שלטון זה נשען יותר ויותר על אנשי צבא. במאי 1795 גירש מירא, בהוראת מפקדה הצבאי של פריז, הברון דה מנו, מורדים יעקובינים שהשתלטו על אולם האספה הלאומית. אך יומו הגדול הגיע באוקטובר, כאשר מורדים מלוכנים עלו על העיר. נפוליאון בונפרטה מונה למפקד כוחות האספה הלאומית, והטיל על מירא לאסוף ארטילריה על מנת לפזר את המורדים. מנו מסר לנפוליאון כי במקום הקרוי סבלון, מחוץ לטווח כוחה והשפעתה של האספה, מצויים 40 תותחים. מירא, אז עדיין קצין בדרגה נמוכה, הצליח להגיע בזמן עם התותחים ולהציבם בנקודות אסטרטגיות בפריז. הצלחה זו הייתה מכרעת בהצלחתו של נפוליאון לדכא את הקשר.
אירועים אלו, המכונים "אירועי 13 בוונדמיר" (על שם התאריך בו התרחשו על פי לוח השנה המהפכני בצרפת), היוו את ראשית עלייתו של נפוליאון, וכן את ראשית עלייתו של מירא, שמונה לאחריהם לדרגת "chef de brigade" (המקבילה לדרגת אלוף-משנה בצה"ל), והקשר בינו ובין נפוליאון הלך והתהדק.
המערכות באיטליה ובמצרים, ה-18 בברימאר.