התנופה לפיתוח האסכולה המינימליסטית הגיעה בעקבות מלחמת ששת הימים, ופתיחת אזורי סיני, יהודה ושומרון בפני ארכאולוגים ישראליים שערכו חפירות וסקרים ארכאולוגים בהיקף נרחב. כך שלא רק שלא נמצאו ממצאים התומכים בסיפור יציאת מצרים וסיפור ממלכת דוד ושלמה המאוחדת, שהתקיימה עד נהר הפרת, כפי שמתואר בתנ"ך אלא שהממצאים סתרו במקרים רבים את סיפורי התנ"ך. החפירות הנרחבות גם חשפו כי ערים מרכזיות בסיפורי הכיבוש והתנחלות השבטים כלל לא התקיימו בתקופת הברונזה המאוחרת, ערב תקופת הברזל ותקופת ההתנחלות, ומדובר דווקא בערים שסיפורי כיבושיהן הם מהמפורטים ביותר: יריחו, העי, גבעון, וחברון. החורבנות שכן התרחשו קרו בתהליך הדרגתי שארך יותר ממאה שנים, מאמצע המאה ה-13 ועד שלהי המאה ה-12 לפסה"נ. לפיכך מסע הכיבוש כמתואר במקרא ובתוך דור אחד, לא יכול היה להתקיים. לעומת זאת הערים הכנעניות נחלשו וחרבו בהדרגה מסיבות שונות וכתוצאה מזעזועים גלובליים במזרח הקדום של סוף תקופת הברונזה, תהליך שנחקר בצורה מקיפה במשך השנים וקיבל את השם משבר תקופת הברונזה המאוחרת.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, בעיקר בזכות פרסום שני ספרים, "The Historicity of the Patriarchal Narratives" של תומאס ל. תומפסון ו"Abraham in History and Traditio " של ג'ון ואן סטרס, הפכה מוסכמת ההנחה בקרב חוקרי המקרא כי כל פרקי ספר בראשית היו באותה מידה לא היסטוריים. בנוסף, ארכאולוגיה וסוציולוגיה השוואתית, שכנעו כבר את רוב החוקרים בתחום, שיש בסיס היסטורי מועט באותה מידה לסיפורי המקרא על יציאת מצרים וכיבוש כנען.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, סיפורי התנ"ך על יציאת מצרים וכיבוש כנען כבר לא נחשבו היסטוריים בקונצנזוס המדעי, אך החוקרים המשיכו להשתמש בתנ"ך כמקור ראשוני לתיעוד אירועים פוליטיים שסודרו בסדר כרונולוגי, כאשר את התפקיד העיקרי ממלאים מלכים (בעיקר מלכי יהודה). במקביל, כלים וגישות חדשות הובאו לידי ביטוי בידע של חוקרים על העבר של ארץ ישראל, בעיקר שיטות וגישות ארכאולוגיות חדשות (למשל, שיטת סקרי פני השטח, ששימשו למיפוי שינויים באוכלוסייה, שאינם מתועדים בנרטיב המקראי), ומדעי החברה (עבודה חשובה ברוח זו הייתה "The Emergence of Early Israel in Historical Perspective", של רוברט קוט וקית' ויטלם, שהשתמשו בנתונים סוציולוגיים כדי לטעון, בניגוד לתמונה המקראית, שהמלוכה היא שיצרה את ישראל, ולא להפך).
על רקע זה צמחה "האסכולה המינימליסטית" בשנות ה-90 של המאה ה-20, שקבעה כי כל מחקרי ארץ ישראל ותולדותיה אינם יכולים להסתמך במידה רבה על הטקסט המקראי, שהוא לא אמין.
בעקבות פרסום מאמרו של זאב הרצוג "התנ"ך – אין ממצאים בשטח" ב-1999, והפולמוס הציבורי שהוא עורר, יזמו מרכז דינור של האוניברסיטה העברית ויד יצחק בן-צבי כנס שכותרתו "הפולמוס על האמת ההיסטורית במקרא". ההרצאות שנישאו בכנס רוכזו בספר בשם זה שיצא בהוצאת יד יצחק בן צבי ב-2001. רוב החוקרים בכנס הסכימו במידה רבה כי הטקסט המקראי אינה מדויק מבחינה היסטורית. חוקר המקרא יאיר זקוביץ הסביר בהרצאתו: .
המשך המחקר הארכאולוגי ב, תוך שימוש נרחב באמצעים מודרניים (דוגמת: תיארוך פחמן 14, פלאוגנטיקה, ארכאוזואולוגיה ופלינולוגיה) קידם את עיקרי האסכולה המינימליסטית לקונצנזוס המדעי, ומרבית הארכאולוגים מסכימים שרוב הנראטיב המקראי אינו מבוסס היסטורית, יותר מאשר עם אמירות לפיהן הארכאולוגיה הצליחה להוכיח שהכתוב במקרא הוא אמת היסטורית.
עיקרי האסכולה.
החוקרים שזכו לכינוי "מינימליסטים" אינם קבוצה מאוחדת, ולמעשה מכחישים שהם יוצרים קבוצה או "אסכולה". פיליפ דייוויס טוען שניתן לתארך את עיקר התנ"ך להתקופה הפרסית (המאה ה-5 לפנה"ס), נילס פטר למצ'ה מעדיף את התקופה ההלניסטית (מאות 3 עד 2 לפנה"ס), בעוד ווייטלם לא נתן דעה על כך כלל. באופן דומה, בעוד שלמצ'ה סבור שכתובת תל דן (כתובת מאמצע המאה ה-9 לפנה"ס, שכנראה מזכירה את שמו של דוד) היא כנראה זיוף, דייוויס וויטלאם לא. כך שבפועל, ההסכמה בין המינימליסטים היא בעיקר על כך שהתנ"ך הוא מקור מידע מוטל בספק על ישראל הקדומה.
התנ"ך כמסמך מקור היסטורי.
הראשונה מבין שתי הטענות המרכזיות של המינימליסטים, מבוססת על הנחת היסוד שכתיבת היסטוריה לעולם אינה אובייקטיבית, אלא כוללת בחירה של נתונים ובניית נרטיב תוך שימוש ברעיונות מוקדמים על משמעות העבר. העובדה שההיסטוריה היא אף פעם לא נייטרלית או אובייקטיבית, מעלה שאלות לגבי הדיוק של כל תיאור היסטורי. המינימליסטים טוענים שהמבנה הספרותי של ספרי ההיסטוריה התנ"כית הוא כל כך גלוי, וכוונותיהם של המחברים הן כל כך ברורות, שהחוקרים צריכים להיזהר מאוד מלהתייחס אל הספרים האלה כמדויקים. גם אם התנ"ך כן משמר מידע מדויק כלשהו, לחוקרים אין את האמצעים לנפות את המידע הזה מההמצאות שאיתן הוא אולי עורבב.
המינימליסטים אינם טוענים שהתנ"ך הוא חסר תועלת כמקור היסטורי; אלא, הם מציעים שהשימוש הנכון בו הוא בהבנת התקופה שבה הוא נכתב, תקופה שחלקם ממקמים בתקופה הפרסית (מאות 5–4 לפני הספירה) ואחרים בתקופה ההלניסטית (מאות 3–2 לפני הספירה).
ההיסטוריה של עם ישראל.
הטענה השנייה היא ש"ישראל הקדומה" כשלעצמה היא רעיון שקשה להגדיר במונחים של היסטוריוגרפיה. ראשית, ישנה ישראל האידיאלית שיצרו מחברי התנ"ך – "ישראל המקראית". במילותיו של נילס פיטר למצ'ה:
חוקרים מודרניים לקחו היבטים של ישראל המקראית, וחיברו אותם עם נתונים ממקורות ארכאולוגיים ולא מקראיים כדי ליצור גרסה משלהם של "ישראל הקדומה". לשניהם אין קשר רב עם הממלכה שנהרסה על ידי אשור בערך בשנת 722 לפני הספירה, "ישראל ההיסטורית". הנושאים האמיתיים לכתיבת היסטוריה בתקופה המודרנית הם או ישראל ההיסטורית הזו או ישראל המקראית, הראשונה היא מציאות היסטורית והשנייה היא יצירה אינטלקטואלית של מחברי המקרא. קשורה לכך ההבחנה כי חוקרי המקרא המודרניים ריכזו את תשומת לבם אך ורק בישראל, ביהודה ובהיסטוריה הדתית שלהן, תוך התעלמות מהעובדה שאלו היו רק חלק די זניח ממכלול רחב יותר, שכלל ממלכות וערי מדינה נוספות באזור.
אסכולות דומות.
אסכולות דומות צמחו גם בחקר תולדות האסלאם, התקופה המוסלמית המוקדמת וההיסטורִיּוּת של מוחמד; חקר הנצרות וההיסטורִיּוּת של ישו.
הציונות הדתית (פירושונים)
כתיים
איסבל בארטו
איסבל בארֶטו דה קסטרו (Isabel Barreto de Castro; 1567 – 3 בספטמבר 1612) הייתה יורדת ים שירשה את מעמדו של בעלה כמושלת איי שלמה ונודעה כאישה הראשונה בתולדות הספנות שפיקדה על שייטת ספינות.
קורות חייה.
איסבל בארטו נולדה בלימה במלכות המשנה של פרו. בגיל שמונה-עשרה הושׂאה לאלווארו דה מַנדֶניה, מגלה הארצות הספרדי, שעמד בראש המשלחת לאוקיינוס השקט וגילה ב-1568 את איי שלמה. בעזרת הנדוניה שלה אלווארו רכש וצייד שתי ספינות גליאון, ובכך הבטיח את תמיכתו של מלך ספרד במשלחת חדשה לגילוי ארצות בדרום האוקיינוס השקט. כעשור לאחר נישואיה, שלא התברכו בפרי בטן, הצטרפה בארטו למשלחת בפיקוד בעלה. המשלחת, שהפליגה מנמל קייאו ביוני 1595 בארבע ספינות, מנתה 378 גברים, רובם ספנים ואנשי צבא, ועימם נשים וילדים. למסע הצטרפו גם בני משפחתה של איסבל, בהם שלושת אחיה – לורנצו, לואי ודייגו, אחותה מריאנה והגיס לוֹֹפֶּה דה וֶגָה שמוּנה לקברניט הגליאון השני (האלמירנטה), "סנטה איסבל". מטרות המשלחת, מלבד גילוי ארצות חדשות וניכוס אוצרותיהן, היו התיישבות ספרדית וניצור הילידים.
ב-21 ביולי 1595 נחת מנדניה באי פאטו היווא, אחד הדרומיים בקבוצת האיים שלהם קרא בשם "איי מרקיז מנדוסה" לכבוד פטרונו, גרסיה הורטאדו דה מנדוסה , המשנה למלך השולט על פרו והמרקיז של קנייטה (Cañete). הספינות המשיכו לאיים נוספים. ב-7 בספטמבר אבד הקשר עם הגליאון השני (האלמירנטה). הספינה נעלמה לבלי שוב. מנדניה הגיע ב-8 בספטמבר לננדו (), הגדול בקבוצת איי סנטה קרוס , שם נקבע בסיסהּ של המשלחת, שם נערך ניסיון ההתיישבות ושם נחרץ גורלה. היחסים עם הילידים, שהיו בתחילה תקינים, נעכרו. כלכלת הקיום הדלה באיים לא היה בה כדי לספק את אנשי המשלחת. הפרות הסדר של החיילים הספרדים, שנכזבו ממציאת אוצרות, וההוצאה להורג של מפקדם הביאו את המשלחת עד משבר. מנדניה, כרבים מאנשיו, חלה במלריה ומת ב-18 באוקטובר. בצוואתו מינה את אשתו למושלת האיים שגילה. את גיסו, לורנצו בארטו, מינה למפקד הימי של המשלחת. הסמכות למנות לו מחליף כרצונו הוענקה לאלווארו דה מנדניה בכתב המינוי שלו מטעם פליפה השני, מלך ספרד. לורנצו מת בתוך זמן קצר, ולאיסבל בארטו נמסר גם הפיקוד הימי.
אחרי ניסיונות שלא צלחו לאתר את האי סן קריסטובל , שמנדניה נחת בו במסעו הראשון ב-1568, וכן למצוא את הגליאון שנעלם, ואחרי מותם של 47 אנשים בתוך חודש אחד, הוחלט לזנוח את תוכנית ההתיישבות ולהפליג לפיליפינים בתקווה לשוב לאֵזור בכוחות מחודשים. המסע הימי בפיקודה של איסבל בארטו החל ב-18 בנובמבר 1595. הנווט הראשי פדרו פרננדש דה קיירוש, לעדותו, המליץ לוותר על שתי הספינות הקטנות, הפריגטה והגאליוט, ולרכז את הספנים הבריאים בספינת הדגל, אך המלצתו נפלה על אוזניים ערלות. ב-11 בפברואר 1596, אחרי שנים-עשר שבועות של הפלגה רצופת אסונות, הגיעו למנילה שורדי המשלחת, כרבע ממספר הנפשות שיצאו לדרך, בספינת הדגל "סן חרונימו". במהלך ההפלגה מננדו נעלמה הפריגטה שנשאה את שרידיו של מנדניה. הגאליוט, שנעלמה אף היא, הצליחה להגיע לקצה הדרומי של מינדנאו ימים ספורים אחרי כן. במשך ההפלגה, עשו המחלות והמחסור במזון, בעיקר במים לשתייה, שַׁמות בנוסעים.