הממותות חיו יחד בעדרים, וניזונו מצמחים - עשבים ועלים. הם היו גדולים כפילים והיו בעלי אויבים מועטים בטבע. למרות זאת, נראה שפרטים חלשים (חולים או צעירים) נטרפו בידי שנחרבים, פנתרים קדמונים, זאב הבלהות ואף בידי האדם הקדמון. לעיתים נהגה קבוצת ציידים להבריח ממותה לתוך בור, ושם להרוג אותה באמצעות חניתות. למעשה, האדם נחשב למכחידם של הממותות האחרונות בעולם.
לעיתים נמצאות בסיביר ממותות שנכלאו בטיט שקפא ושימר אותן היטב, בזכות הקור העז השורר מאז דרך קבע במקום, עד כדי כך שבשרן נמצא עדיין ראוי למאכל בעת מציאתן. לאחרונה, אף שוחזר רצף הדנ"א של הממותה בדרך זו. בספטמבר 2021 הודיעה חברת קולוסאל (Colossal), שמשתפת פעולה עם גנטיקאי מאוניברסיטת הרווארד, כי בעזרת טכנולוגיית CRISPR חדשה, היא פועלת לכך שגור חדש של ממותה צמרית ייוולד בעוד ארבע עד שש שנים.
אבולוציה.
ההיסטוריה האבולוציונית של הממותות פרושה על פני 25 מיליון שנה. לפיליים ולממותות היה אב קדמון משותף שחי 6 מיליון שנה קודם לכן. בניגוד לסברה, המסטודון היה רק קרוב משפחה רחוק של הממותות, וחלק מענף נפרד בסדרת הפילאים.
מיני הממותות הצליחו להגיע לשטחי מחיה חדשים ונרחבים בעיקר בזמן תקופות קרח ושרדו בין התקופות הללו.
פרת הים של שטלר
פרת הים של שטלר (שם מדעי: Hydrodamalis giga), הוא מין נכחד, ממשפחת הריטינות, בה כלול היום תחש המשכן. הייתה הגדולה שבתחשאים (סירנות). היא נתגלתה במצר ברינג בשנת 1741 על ידי חוקר טבע ממוצא גרמני בשם גאורג שטלר שספינתו נטרפה סמוך לאי ברינג. פרת ים זו שקלה כ-8–10 טונות וניזונה בעיקר מאצות. היא הייתה מגושמת, קצרת ראייה וידידותית מאוד. פרת הים הייתה מאפשרת לאדם להתקרב אליה ולשחק עימה בלא שתחשוש ממנו כלל, אולם האדם ניצל זאת כדי לצוד את כולן לשם מזון והביא כליה על יצורים אלה.
ציידים שהגיעו לאי ברינג ולאי מנדי הסמוך כדי ללכוד את כלבי הים בשל פרוותיהם, קטלו את פרות הים לשם מאכל בשרן. הציידים ניצלו את חברותיות פרות הים: פרות הים שהיו שומעות כי קרובותיהן במצוקה היו חשות אליהן ובכך גוזרות מיתה גם על עצמן. משום קוצר ראייתן לא יכלו לדעת כי הציידים עימן שיחקו קודם לכן, הם אלה שפצעו את חברותיהן.
פרת הים נעלמה בשנת 1768, 27 שנים בלבד לאחר שנתגלתה.
ב-20 בנובמבר 2017 דווח באתר Siberian Times כי נחשפו חלקי שלד שהשתייכו לפרט של פרת הים של שטלר באורך של כשישה מטרים לחופי איי קומנדור שבאזור קמצ'טקה. בין העצמות שנחשפו היו 45 חוליות, 27 צלעות, עצם שכמה ועצמות נוספות.
סאן מייקרוסיסטמס
קיסרי רומא
הקיסרות הרומית או האימפריה הרומית (בלטינית: Imperium Romanum) הייתה הממלכה הרומית שהתקיימה באגן הים התיכון מימי אוגוסטוס קיסר (המאה ה-1 לפני הספירה) ועד לנפילתה בשנת 476 לספירה. הקיסרות הרומית קמה כתוצאה מהחלפת השלטון הרפובליקני ברומא העתיקה, והיא היוותה את השלב השלישי והאחרון בהתפתחות הציוויליזציה של רומא העתיקה. קדמו לאימפריה: שלב הרפובליקה הרומית (בין 509 לפנה"ס עד למאה ה-1 לפנה"ס), והשלב הקדום ביותר: המלוכה הרומית העתיקה (מהמאה ה-8 לפנה"ס ועד שנת 509 לפנה"ס).
הקיסרות הרומית התאפיינה בצורת ממשל אוטוקרטית, ושלטה על שטחים רחבי הידיים אותם כבשה באירופה ובמזרח התיכון, למעשה סביב כל אגן הים התיכון (שהרומאים קראו לו "הים שלנו", Mare Nostrum).
בראש האימפריה עמד קיסר (Imperator). המילה העברית קיסר (כמו גם בשפות אחרות) באה משמו של יוליוס קיסר, שהכריז על עצמו כשליט יחיד ברומא העתיקה. תוארו של יוליוס קיסר היה בעצם דיקטטור, ורק יורשו אוגוסטוס, שאומץ על ידיו כבן וצירף לשמו את השם "קיסר", נחשב הקיסר הראשון של הקיסרות הרומית. תואר תפקידם של הקיסרים במאות הראשונות של הקיסרות היה פרינקפס ("ראשון האזרחים"). בתקופת הטטררכיה ("שלטון הארבעה", כעבור שנים רבות) שימש התואר את שני הזוטרים בשליטי האימפריה, שהיו כפופים לשני האוגוסטוסים - השליטים הבכירים. על פי הסדר הזה נוהלה האימפריה על ידי ארבעה אנשים: שני שליטים ראשיים שנשאו בתואר 'אוגוסטוס', כשלכל אחד מהם כפוף סגן - 'קיסר'.
לוח אירועים שנתי
אירועים בלוח הגרגוריאני
אדם סמית
אדם סמית (באנגלית: Adam Smith; 5 ביוני 1723 – 17 ביולי 1790) היה פילוסוף וכלכלן סקוטי, אחת מן הדמויות העיקריות בעידן הנאורות הסקוטית. יש הרואים בו את אבי הכלכלה המודרנית. ספרו "עושר העמים" משנת 1776 מכיל את רעיונותיו החשובים והמשפיעים ביותר בתחום הכלכלי. סמית עסק רבות גם בתחום הפילוסופיה של המוסר.
חייו.
סמית היה בנו של פקיד מכס בקרקודי (Kirkcaldy) שבמחוז פייף שבסקוטלנד. הוא נולד ב-5 ביוני 1723, שישה חודשים אחרי מותו של אביו. בגיל שלוש נחטף על ידי כנופיה של צוענים אך דודו הצילו במהרה והשיבו לאמו. בנמלה של קרקודי הסתופף סמית במחיצתם של מלחים, סוחרים, ויצרנים זעירים, וחווה מקרוב את הוויית חייהם של הסוחרים והיצרנים, כמו גם את השתנות פניו של הסחר, עם דעיכת קרנה של קרקודי מפני נמלים הפונים מערבה (כמו זה שבגלאזגו), ששימשו לסחר עם אמריקה.
בגיל 17 החל ללמוד פילוסופיה של המוסר באוניברסיטה של גלאזגו, בין השאר אצל הפילוסוף פרנסיס האצ'סון.
בשנת 1740 החל ללמוד בקולגיום ביילייל שבאוניברסיטת אוקספורד, ובשנת 1746 סיים שם את לימודיו ושב לקרקודי. הסיבה העיקרית ללימודיו בקולגיום הייתה שאיפתה של אמו שיהפוך לכהן דת אפיסקופלי, אך סמית עזב את לימודיו מבלי שהושבע לכהונה.
בשנת 1748, תחת חסותו של הלורד הנרי היום קיינס, ערך סמית סדרת הרצאות פומביות באדינבורו, שהתמקדו בספרות אנגלית ובפילוסופיה של המשפט. בשנת 1751 מונה למשרת מרצה ללוגיקה באוניברסיטת גלאזגו ושנה מאוחר יותר, גם למשרת מרצה בתחום הפילוסופיה של המוסר. הרצאותיו של סמית עסקו בלוגיקה, פילוסופיה של המוסר, ספרות ורטוריקה.
מקבץ סיכומי שיעור של תלמידיו מהרצאותיו בתקופה זו ("הרצאות על משפט, מדיניות, הכנסות ונשק") מראה כי רבים מהרעיונות ששימשו את סמית מאוחר יותר בכתיבת "עושר העמים" כבר פותחו באופן מלא בתקופה זו, ובולטת בו במיוחד תפישת הלסה פר, שהייתה בתקופה זו מובהקת יותר מאשר בשלב בו כתב את "עושר העמים".
תוצר חשוב של שנותיו כמרצה היה ספרו החשוב "תאוריה של הרגש המוסרי" (1759). הספר, שבמוקדו עמדו השורשים הפסיכולוגים של השיפוט המוסרי האנושי, הקנה לסמית שם בתחום הפילוסופיה של המוסר. הפילוסוף הסקוטי דייוויד יום, ידידו הטוב של סמית מאז 1750, שלח אחד מעותקי הספר לריצ'רד טאונזנד, שהפך מאוחר יותר לשר האוצר של בריטניה. טאונזנד התלהב מהספר ושכר את סמית בסוף 1763 בשכר נדיב לכל חייו כחונכו של בנו החורג, הנרי סקוט, הדוכס הצעיר של בקלו.
זמן קצר אחרי מינויו לתפקיד, יצא סמית למסע בצרפת כחונכו של הדוכס הצעיר. סמית דיבר אך מעט צרפתית והקשר העיקרי שיצר בתחילת מסעו היה עם דייוויד יום, ששימש אז מזכיר אישי לשגריר אנגליה בצרפת. במכתב ליום מתאריך 5 ביולי 1764 ציין סמית ששיעמומו הוביל אותו להתחיל בכתיבת ספר חדש, שהיה אחר־כך ל"עושר העמים". במהלך מסעו בצרפת פגש סמית כמה מהכלכלנים החשובים של האסכולה הפיסיוקרטית, ובראשם פרנסואה קסניי וטורגו וכן את ז'ן ד'אלמבר, אנדרה מורלה, והלווטיוס.
בשובו לקרקודי, ב-1766, יכול היה סמית להקדיש את זמנו לכתיבת הספר, ובילה את עיקר זמנו בעשר השנים הבאות (לבד משהות ממושכת בלונדון בשנים 1773–1776) בכתיבתו. הספר יצא לבסוף לאור במרץ 1776, וזכה להצלחה רבה, כשבתוך שנים אחדות הודפס במספר מהדורות ותורגם לשפות שונות.
בשנת 1778 מונה סמית למשרה כמפקח על המכסים בסקוטלנד, ועבר להתגורר באדינבורו, שם הצליח ליישם חלק מהמלצותיו ב"עושר העמים". הצלחה חשובה יותר לרעיונותיו נמצאה ביישום כמה מעקרונות הליברליזציה בסחר ושינוי מערכת המיסוי על ידי ראש הממשלה הבריטי ויליאם פיט הבן.
סמית חי עם אמו ואחייניתו ומעולם לא נישא. הוא מת ב-17 ביולי 1790, אחרי מחלה קצרה. אחרי מותו נודע כי הקדיש חלק ניכר מהכנסותיו לצדקה בסתר. לפני מותו הוא הורה למוציאים לפועל של צוואתו להשמיד את כל כתבי היד שלו שטרם השלימם עד הסוף וכך שרדו אחריו רק שני ספריו המונומנטליים שכבר יצאו לאור ולא נותרו עקבות לשאר יצירתו, שהייתה לפי העדויות ענפה ביותר.
ב-2007 הופיע שטר חדש של 20 ליש"ט הנושא את דיוקנו של סמית — הפעם הראשונה שבה מופיע דיוקנו של כלכלן על שטרות הבנק של אנגליה.
עושר העמים.
הרעיון המפורסם ביותר של אדם סמית ב"עושר העמים" מעוגן באזכור אקראי למדי של "היד הנעלמה", הגורמת ליצרן הפועל לקידום ענייניו לקדם אגב כך ומבלי משים את טובת הכלל. סמית גרס, באופן רחב יותר — בחזרה על רעיונות אותם הביע ב"תאוריה של הרגש המוסרי" — כי פעולות האדם המכוונות לקידום האינטרס שלו מניבות פירות עבור אנשים אחרים. יתר על כן, פעולות המונעות על ידי רצונות ויצרים כמו חסכנות, קנאה בעשירים או שאיפה לקידום עצמי הן בעלות השפעה חיובית ביצירת סדר חברתי מועיל ומתפקד.
עיקרון מרכזי אחר של סמית — בסתירה מובהקת לתפישות המרקנטליסטיות — הוא שעושרה של אומה אינו צריך להימדד בכמות הזהב והכסף שאגרה, אלא בהיקף הייצור של מוצרים ושירותים. מכאן נובע כי אין כל טעם בהגבלת הסחר, בעידוד הייצוא או בצמצום הייבוא, וכי הגבלות אלו פועלות לרעת שגשוגה ועושרה של אומה.