אמנויות הלחימה שפותחו ביפן מגוונות בכלי הנשק, בשיטות ובפילוסופיה בה הן נוקטות, ומתפרשות על פני אינספור בתי ספר וסגנונות. נהוג לסווג את אמנויות הלחימה היפניות לשתי קטגוריות- קוֹריוּ וגֵנְדאי בּוּדוֹ. קוריו הן כלל אמנויות הלחימה שפותחו לפני רסטורציית מייג'י (בשנת 1868) בעוד שגנדאי בודו הן אמנויות הלחימה שנוצרו לאחר ובעקבות הרסטורציה, לרוב על בסיס אמנויות הלחימה המוקדמות ובמטרה להתאים אותן לעולם משתנה בו אין עוד אליטה צבאית שולטת כדוגמת מעמד הסמוראים. מכיוון שאמנויות הגנדאי בודו מבוססות במידת מה על שיטות הלחימה שקדמו להם, לעיתים ניתן למצוא אמנויות לחימה מסוימות בשני הצדדים של המתרס.
אמנויות לחימה עתיקות (קוריו).
משמעות המילה קוֹריו (קאנג'י: 古流) היא "האסכולה המסורתית", ומשמעות המילה קוֹבּוּדוֹ (קאנג'י: 古武道) היא "דרך הלחימה המסורתית", והמושגים האלו משמשים לחליפין להגדרת כלל אמנויות הלחימה שקדמו לרסטורציית מייג'י. המאפיין המרכזי של אמנויות לחימה אלו הוא שהן תוכננו לשימוש בידי לוחמים מקצועיים החמושים בנשק היסטורי בשדה קרב שמטרתם חיסול יריב מיומן וחמוש באופן דומה. הפרקים הבאים אינם מתארים שיטות, תורות או אמנויות לחימה ספציפיות (כפי שהמושג מובן היום) אלא דיסציפלינות שונות הנבדלות אחת מהשניה במתודולוגיית הלימוד, בכלי הנשק וביכולות הנרכשות בהם לוחם מקצועי ביפן הפיאודלית אומן. כל אחת ממיומנויות אלו שימשה מספר אסכולות ושיטות שונות. בנוסף, בתי ספר ללחימה ביפן העתיקה לא הגבילו את עצמן לדיסציפלינה אחת, שכן צופה מלוחמים בכלל, וסמוראים בפרט, לדעת להשתמש במגוון רחב של כלי נשק ולהילחם במגוון רחב של תנאים.
מבחינה לשונית רוב שיטות אלה עושות שימוש בסימנית הקאנג'י 術, שמבוטאת ביפנית "ג'וּטסוּ" או "ג'וּצוּ", ומשמעותה מיומנות, אמנות, או טכנולוגיה. סימנית זו הוחלפה בסימנית 道 (רומאג'י: dō, מילולית: דרך) כשאמנויות הקוריו עברו התאמה לגנדאי בודו.
סוּמוֹ.
סומו הוא ספורט לחימה יפני עתיק בעל היבטים דתיים הקשורים לדת השינטו, ונחשב בעניי רבים לספורט הלאומי של יפן. תחרויות סומו החלו לכל המאוחר במאה ה-8, כשמקורות מסוימים מייחסים את הופעתו לשנת 23 לפני הספירה. בשנת 728 הקיסר שוֹמוּ (קאנג'י: 聖武天皇, רומאג'י: Shōmu) החל לארח קרבות סומו רשמיים בפסטיבל הקציר השנתי. מסורת זו התרחבה לאירועי שינטו אחרים בהם נכח הקיסר, ולבסוף אימוני סומו נכנסו גם לתוכניות אימונים צבאיות. במאה ה-17 הסומו הפך לספורט מקצועי הפתוח לקהל הרחב וממנו נהנים בני כל המעמדות.
כיום, הסומו שומר על הרבה מהמאפיינים המסורתיים שלו, ביניהם שופט הלבוש ככומר שינטו וטקס שבו המתחרים מוחאים כפיים, רקעים ברגליהם וזורקים מלח לזירה לפני כל משחק. כדי לנצח במשחק, המתחרים מפעילים טכניקות הטלה ודחיפה כדי לאלץ את האיש האחר לקרקע; המתחרה הראשון שנגע באדמה עם חלק מהגוף שאינו תחתית כפות הרגליים, או נוגע באדמה מחוץ לטבעת עם כל חלק בגוף, מפסיד. שישה טורנירים גדולים מתקיימים מדי שנה ביפן, ושמו של כל לוחם מקצועי ודירוגו היחסי מתפרסמים לאחר כל טורניר ברשימה רשמית, הנקראת בנזוקה, שאחריה עוקבים באדיקות חובבי סומו.
ג'וג'יטסו.
המשמעות המילולית של ג'וּג'יטְסוּ (קאנג'י: 柔術, רומאג'י: jūjutsu) היא "מיומנויות רכות". מיומנויות אלו מאופיינות בלחימה ביד ריקה ובשימוש בטכניקות גראפלינג כמו הפלות, הטלות, בריחים וחניקות. בג'וג'יטסו משתמשים גם בטכניקות הכאה (כמו אגרופים ובעיטות), אך מכיוון שאמנות הלחימה נועדה לשימוש מול יריב עוטה שריון בשדה הקרב טכניקות אלו נדחקו לשוליים עקב חוסר יעילותן.
באותה תקופה, אמנויות הלחימה בידיים ריקות נקראו בשמות רבים ושונים, כולל קוֹגוּסוֹקוּ, יַאווארה, קוּמיוּצ'י, האקוּדה וטאיג'וטסו (שם זה עדיין בשימוש במספר בתי ספר, למשל בוג'ינקאן). מערכות גראפלינג אלו לא תוכננו מראש כמענה צבאי שלם, אלא כשיטות בהם לוחם לא חמוש או חמוש חלקית יכול לפרוק אויב חמוש מנשקו או להביסו בשדה הקרב. באופן אידיאלי, הסמוראים יהיו חמושים ולא יצטרכו להסתמך על טכניקות כאלה, והן נועדו לשמש כמענה אחרון בשעת צרה.
בתוקפת שוגונות טוקוגאווה בה היו מעט עימותים צבאיים בקנה מידה רחב, ולכן לשיטות אלו נוספו טכניקות היעילות בסביבה אזרחית בה שריון ונשק כבד אינם נפוצים. שיטות אלו כוללות שימוש נרחב בהכאה לנקודות רגישות כמו הסרעפת, האף וכו'. מדי פעם נכללו בתוכנית הלימודים כלי נשק קלים ונסתרים שניתן לשאת גם בסביבה אזרחית, כמו סכינים קטנות או טסן (מניפה בעלת שדרת ברזל).
כיום מתרגלים ג'וג'יטסו בצורות רבות, עתיקות ומודרניות כאחד. טכניקות שונות שמקורן בג'וג'יטסו שולבו בג'ודו ובאייקידו, וגם נפוצו מחוץ ליפן ושולבו בשיטות ספורטיביות ושיטות הגנה עצמית כמו ג'ו ג'יטסו ברזילאי, סמבו ואמנויות לחימה משולבות, וחלקן אומצו במלואן או בחלקן על ידי בתי ספר לקראטה או קוריו אחרים.
לוחמה בחרב.
בדומה לתרבויות אחרות בהן שימשו חרבות ככלי נשק, לחרב מעמד מרכזי בתרבות היפנית ונכתבו עליה סיפורים רבים. לאמנות הלוחמה בחרב מעמד כמעט מיתולוגי. ראשית אמנות היריה בחץ וקשת על גב סוס הייתה המיומנות החשובה ביותר, אך בסופו של דבר לוחמה ברחב ירשה את מעמדה זה. החרבות יפניות הראשונות יוצרו בתקופת קופון והיו חרבות בעלות להב ישר. לפי האגדה, חרבות מעוקלות בעלות פלדה מקופלת (כפי שמייצרים קטאנות) יוצרו לראשונה על ידי הנפח אמאקוּני יאסוּצוּנַה בסביבות שנת 700.
הטרמינולוגיה המשמשת לתיאור אמנות החרב ביפנית מעט מעורפלת. שמות רבים שימשו להיבטים שונים של האמנות או להקיף את האמנות כולה. המובחנים שבמושגים אלו הם קֶנְג'וּטְסוּ, בַּאטוֹג'וּטְסוּ ואִיאַיְג'וּטְסוּ
קנג'וטסו.
פירוש המילה קנג'וטסו (קאנג'י: 剣術) מילולית הוא אמנות או מדע החרב. אף על פי שלעיתים המושג משמש ללוחמה בחרב באופן כללי, כיום המושג מתאר רק שיטות המתרגלות דו-קרב בחרב. תרגול דו-קרב בחרב הוא הצורה העתיקה ביותר ביפן של אימון בחרב, ובבסיסה כוללת תרגול של שני לוחמים בחרבות שלופות מראש (בניגוד לבאטוג'וטסו ואיאיג'וטסו). היסטורית השתמשו לאימונים בחרבות עץ המכונות בוקן בתרגולים קבועים מראש המכונים קאטה, בדומה לאלו הנהוגים היום בקנדו. ברמות הגבוהות יותר התלמידים התאמנו גם ברנדורי, שהוא קרב חופשי.
באטוֹג'וּטסוּ.
באטוג'וטסו (קאנג'י: 抜刀術), מילולית "מדע\אמנות שליפת החרב", פותחה במהלך המאה ה-15, וזה שם הטכניקות שעוסקות בשליפה של החרב ושיסוף האויב בתנועה יעילה אחת, והחזרת החרב לנדן. המושג נכנס לשימוש בתקופת המדינות הלוחמות. הבאטוג'וטסו מתמקדת בתרגול מצבים בהם המתרגל אינו מוכן למתקפה, לכן חרבו אינה שלופה, ועליו לצאת למתקפת נגד הגנתית. אימון באטוג'וטסו כולל קאטות, אך אלו לרוב קצרות מאוד, וכוללות צעידה אל היריב, שליפה, שיסוף אחד או יותר, ואז החזרת החרב לנדן. בניגוד לאיאייג'וטסו המאוחרת יותר, הבאטוג'וטסו נעדרת התייחסות לאסתטיקה. עם זאת, בבתי ספר מסוימים משתמשים בשמות איאייג'וטסו ובאטוג'וטסו לחליפין.
איאיג'וטסו.
אִיאַיג'וטסו, בקירוב "מדע\אמנות הנוכחות המנטלית והתגובה המיידית", גם היא אמנות יפנית העוסקת בשליפת החרב, וביחס לבאטוג'וטסו היא נוטה להיות מורכבת יותר טכנית. בנוסף, באיאג'וטסו מושם דגש גדול יותר על שלמות התנועה, בעוד הבאטוג'וטסו מסתפקת ביעילות צבאית גרידא.
נאגינַטָג'וּטסוּ.
נאגינטג'וטסו (קאנג'י: 長刀術) היא אמנות הלחימה בנאגינאטה, שהיא נשק מוט בעל להב מעוקל. כיום הנאגינאטה רואה שימוש רק בענפי ספורט המשויכים לגנדאי בודו הנקראים נאגינאטה-דו ("דרך הנאגינאטה") או אטאראשיי-נאגינאטה ("נאגינאטה חדשה"), האחרונה מאופיינת בתחרויות ספורטיביות.
עם זאת, אסכולות קוריו רבות שומרות על הנאגינאטה בתוכנית הלימודים שלהם. מכיוון שכלי זה יעיל במיוחד להתגוננות סטאטית מפני אויב רכוב (הלהב המעוקל מאפשר שיסוף במקום דקירה, בניגוד לחנית), והזרוע הארוכה המאפשרת שימוש במינוף ותנע במקום בכוח פיזי, במהלך תקופת אדו המאוחרת הנאגינאטה שימשה את נשות הסמוראים ונזירים ככלי להגנה עצמית בזמן שהגברים יצאו למלחמה. מסיבה זו הנאגינאטה נעשתה סמל ביפן להעצמה נשית, וגם היום רוב מתרגלות הנאגינאטה הן נשים כמו גם רוב העומדות בראש ארגוני הלחימה. עובדה זו הובילה לרושם במערב שנאגינטג'וטסו היא אמנות לחימה שלא הייתה בשימוש על ידי לוחמים גברים, אך למעשה, אמנות זו פותחה בידי מעמד הסמוראים והייתה בשימוש נרחב על ידם.
סוֹג'וּטסוּ.
סוג'וטסו (מילון: 槍術) היא אמנות הלחימה היפנית העושה שימוש בחנית היפנית המכונה יארי, שהיוותה את הנשק המרכזי בזמן עימותים צבאיים לאורך רוב ההיסטוריה היפנית. מאז הפיכתה של יפן למדינה מודרנית אמנות לחימה זו כמעט ונניטשה, ונלמדת רק בבתי הספר המשויכים לקוריו.
שינובי נו ג'וטסו\נינג'וטסו.
שינוֹבּי נוֹ ג'וּטְסוּ, המכונה כיום נינְג'וּטְסוּ, היא אוסף של טכניקות גרילה שפותחו על ידי קבוצות של סמאוראים מהמחוזות איגה, קוקה ושיגה מיפן, שהפכו ידועים בכישוריהם כמסתננים, צופים, סוכנים חשאיים ומרגלים. לוחמים אלו נקראו שינובי בזמנם, אך בעקבות צורות קריאה שונות הנהוגות ביפנית שמם מבוטא היום נינג'ה, אף על פי שמשתמש באותם סימניות. תרגול הנין ג'וטסו כולל ריגול, חבלה, תחפושת, המלטות, מארב והתגנבות, התנקשות, ירי בחץ וקשת, רפואה, חומרי נפץ, רעלים, כישוף שחור ועוד. במקור השינובי נו ג'וטסו נלמד לצד אמנויות לחימה קונבנציונליות, כגון קנג'וטסו וג'וג'יטסו, כיום אמנויות אלה הוטמעו בתוך תוכנית הלימודים בבתי הספר המלמדים נינג'וטסו