בגיל 14 יצרה את הכוריאוגרפיה הראשונה שלה, על פי השיר "פעם אחת חלוץ יצא אל הכביש".
בהיותה בקבוצת החוגים בחדרה, נהגה כהן לחולל בשעות הפנאי ובערבים החברתיים. אחד מן הקבוצה שראה את כישרונה, הפציר בה לנסוע לחו"ל על מנת שתפתח את כישוריה במחול. לאחר שחלתה בקדחת נשלחה כהן בשנת 1929 לווינה ל"תקופת החלמה" במסגרתה תוכנן שתלמד כוורנות, מקצוע שיביא תועלת ליישוב בארץ. בווינה נרשמה לאקדמיה הווינאית לאמנות המחול, בה למדה אצל גרטרוד בודנויזר והאחיות ויזנטל. את האקדמיה סיימה בהצטיינות לאחר ש"קפצה" שתי כיתות. במסגרת לימודיה למדה כהן פסיכולוגיה, מקצוע ששילבה יחד עם המחול. כהן חזרה לארץ לחופשת מולדת קצרה ומיד נסעה לדרזדן, ולמדה אצל הכוריאוגרפית גרט פאלוקה, תלמידתה של מרי ויגמן (אז מחלוצות המחול החדיש, האקספרסיוניסטי).
עם עלייתו של היטלר לשלטון בשנת 1933 חזרה כהן לחיפה, לימדה התעמלות בבית ספר מזרחי לבנות ברחוב חרמון בחיפה, שם הכירה את המשוררת זלדה. השתיים התיידדו ואת שירה "כרכום של שדות" הקדישה זלדה ל"ירדנה נסיכת הריקוד התנ"כי". בעת עבודתה כמורה החלה כהן להתקרב לתנועה ולמקצבים המזרחיים, בעיקר לתוף הדרבוקה.
תלמידי ירדנה כהן.
עם תלמידיה הבולטים נמנים:
משפחתה.
בשנת 1934 נישאה כהן לארנסט גרינולד, מהנדס, שמוצאו מווינה. לשניים נולדו שני ילדים - המהנדס דן אורדן והמורה והמוזיקאית עירית מגל שלימדה מוזיקה בסניף מטו"ס של הריאלי.
יצירתה.
יצירתה המוזיקלית.
כאשר שבה כהן לארץ ישראל בשנת 1933 גילתה את צלילי המזרח, צליל שליווה אותה בהמשך לאורך הקריירה שלה כולה, בדואית צעירה איתה התיידדה כהן השמיעה לה את צליל נגינת התוף, לדבריה "לתיפוף הנפלא שלה הרגשתי כאילו נעה אני וחוזרת אלפי שנים אחורנית. לא אני המקשיבה אלא כל אברי גופי סופגים צלילים בדרך לא ידעתי. החילותי נעה, רקוד וחולל... המשכתי לחולל עד לשכחה גמורה... ביום זה נפקחו עיני כאילו טעמתי מעץ הדעת. ידעתי לפתע כי עולם מלא וחבוי לפני ועלי לצאת לכובשו. אף כי התמורה גדולה חולל בי קצבו של התוף, והגוף והנשמה היו יוצאים עמו במחול, בכל זאת החילותי לתור אחר כלים נוספים, או ליתר דיוק חיפשתי מנגנים".
ב-1936 הרכיבה כהן תזמורת המורכבת מנגנים ממוצא מזרחי אשר נגנו על כלים שכמעט ונשכחו מן העולם, כלים בעלי צליל אותנטי וייחודי, אשר לטעמה של כהן שיקף בדיוק את השורשיות שהרגישה לארץ ישראל ולמקורות ההיסטוריים של העם היהודי, נגני דרבוקה, כינור מזרחי (בעל מיתר אחד), קאנון וחליל. אותם נגנים ליוו את כהן בתהליך יצירתה במחול, ויחד איתה ובהקשבה מלאה לתנועותיה חיברו עבורה יצירות שלמות.
אותן יצירות עובדו על ידי המלחין אוריה בוסקוביץ', והולחנו לפסנתר על ידו. לאחר מפגשו של בוסקוביץ' עם כהן הוא כתב יצירות מיוחדות עבורה ובהשראתה. כך נוצרה היצירה "הסוויטה השמית" (1945), שבוצעה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בשנת 1947 והתזמורת הסימפונית של וינה בשנת 1958. הלחנת יצירות בעבור כהן ובהשראתה לא הייתה נחלתו הבלעדית של בוסקוביץ'. גם מלחינים ידועים אחרים, כגון יזהר ירון, אורי גבעון, משה גסנר, עמנואל זמיר, אמיתי נאמן ופולדי שצמן, יצרו בעבורה מנגינות.
כהן כיוצרת ריקודים.
כהן שילבה רבות ביצירותיה מוטיבים תנ"כיים היא החלה ליצור ריקודים שנבעו ממשיכתה לשורשי המחול העברי ולסיפורי התנ"ך. בין היתר ייסדה "חגים תנ"כיים" בהם תרגמה את סיפורי התנ"ך ליצירות מחול, ובעיקר הושפעה מדמויותיהן של הנשים בתנ"ך. ריקודיה תיארו את דמויותיהן של חנה בשילה, השולמית מ"שיר השירים", מרים הנביאה עם התוף בידה ועוד רבות. בין יצירותיה בתחום זה היו "חוה בגן עדן", "אשת לוט", "חנה בשילה", "בעלת האוב מעין דור", "בת יפתח" ו"הגר".
עם עבודותיה העוסקות בנושאים תנ"כיים, הופיעה במשך כעשרים שנה ברחבי ישראל ובחו"ל. את ההשראה לעבודותיה ינקה, מלבד מן התנ"ך, מנופי הארץ, בהם מצאה עושר קצבי ותנועתי, משורשי האדם, מגלי הים ומתושביה העתיקים של הארץ: הערבים, הדרוזים והבדואים. שילוב זה משתקף ביצירותיה יחד עם שילוב גישה מודרנית בהשפעת לימוד המחול באירופה. בין יצירותיה בתחום זה: 'מחול החתונה', 'נער מן הכפר' ו'מחול הדיג'.
בשנים שלאחר זכייתה בתחרות המחול בתל אביב החלה כהן לפעול בהרמת הפקות לכבוד חגיגות וחגים בקיבוצים ברחבי הארץ. בשנות הארבעים נוצרו מחולות קיבוצים רבים לכבוד חג שבועות, חג הצלחתו של קידוח המים, חג הכרמים, ט"ו באב, או פשוט חגיגות יום הולדת "עגול" לקיבוץ זה או אחר. בכל אחד מהאירועים הנ"ל העלו מופע מחול, אותו הציגו בפני חברי הקיבוץ. כהן הייתה חלוצה בתחום, היא הייתה אחת הראשונות שהוציאו את המחול אל מחוץ לתיאטרון הסגור, אל המרחב הפתוח (לפניה הייתה לאה ברגשטיין). כהן יצרה מסכות חג שלמות אשר שיתפו בתוכן את כל חברי הקיבוץ ללא כל מסגרת ברורה היכן מתחיל המופע והיכן החגיגות ההמוניות. כך עשתה בקיבוץ גניגר (חג המים), שער העמקים (חג העשור) עין השופט (חג הכרמים) ובקיבוץ דליה, כאשר חיה אלפרוביץ', אלמנתו של הבמאי רפאל צבי אלפרוביץ', עיצבה למענה את התלבושות.
כהן יצרה מחול בעל מודעות רבה לנוף בו הוא מוצג. ברבות מהחגיגות היא שחזרה סצנות מן התנ"ך, והפיחה בהן חיים בעזרת המחול ממש במקום בו הן התרחשו לפני אלפי שנים. היא צרפה אל רקדניה מבנים, ערמות חציר, צאן וסוסים דוהרים.
את מפעלה בחגיגת החגים בקיבוצים היא נטתה לכנות "החג בעמק ובהר", בפי החוקרים הוא ידוע יותר כ"מסכתות בחגים בקיבוצים", עם זאת כהן סולדת מעט מאותה הגדרה שכן מסכת מעלים על פיה בחדר האוכל אל מול קהל, ואילו צורת החג כפי שראתה בעיניה מאז הייתה ילדה (ואותה גם מימשה מאוחר יותר) היא שיתופית הרבה יותר ואיננה מוגבלת בגבולות המרחב או הזמן של המסכת. כהן בנתה את החגיגות בקיבוצים תוך התייחסות מעמיקה להיסטוריה של המקום בו מתרחש האירוע, ולהקשר התנ"כי שלו. כך, למשל, בשער העמקים החליטה לשחזר במחול את סיפור יעל וסיסרא, משגילתה כי האירוע התרחש ממש באותו מקום. היא הוציאה את ההתרחשות לטבע, לנוף המקורי בו הוא התרחש, והזמינה את כל חברי הקיבוץ לקחת חלק באירוע מבלי שידאגו לשעת חזרתם הביתה או לבידורם האישי. על כל אדם לקחת חלק בחגיגות באופן אקטיבי. אל מופעיה צירפה רועי צאן שנעו ברקע. כך עשתה גם עם רוכבי סוסים על הגבעות בשעה שגם העננים, החמה השוקעת וממטרות המים לקחו חלק בחוויית המחול שיצרה. היא החזירה מנהגים עתיקים לתוקפם, למשל את מנהג הבחורות הרצות בכרמים, בחג הכרמים, מבושמות בשעה שהגברים רודפים אחריהן כפי שהיה נהוג בט"ו באב עם נערות שילה. היא, כמו גם מתתיהו שלם ולאה ברגשטיין, החזירו את חג המים למעגל החגים הנחוגים בקיבוצים. בחגיגותיה בשער העמקים הזמינה כהן גם את השכנים מהכפר הערבי לחוג את החג יחד עימם ואף דרשה להוריד את הגדר המפרידה בין היישובים, כל זאת מתוך הכרה שהערבים הם אלה ששמרו במשך דורות על אותם כלים ומקצבים מזרחיים מהם היא ניזונה בריקודיה, ואשר מתוכם מנסים היהודים כעת לשקם את תרבותם.
בכך החלה כהן ביצירת מהפכה בצורת החגיגות שהיו עד אז מוכרות בקיבוצים. תוך זמן קצר הגיעה השפעתה לקיבוצים ברחבי הארץ שהחלו לחגוג את חגיהם בצורות דומות, כל זאת בניצוחה. למעשה, מורשתה מהדהדת עד היום ועיצבה למשך עשרות שנים את צורת החגיגות ביישובים ברחבי הארץ, אשר עוסקים בחגיגת חגים בצורה המונית ופתוחה כפי שנהוג היה בעבר. לצורת חגיגה זו של כהן מספר עקרונות בסיסיים ביותר:
כהן כמורה למחול.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 פתחה כהן כיתת מחול בשכונת הדר הכרמל בחיפה בה היא העבירה את החינוך למחול בארץ לדורות הצעירים יותר וצעירים פחות. בין תלמידיה היוצאים: נעמי בהט-רצון, ראש החוג למחול בסמינר הקיבוצים; שלום חרמון (פריץ וויסקופף), המפקח על החינוך הגופני במשרד החינוך, רותי אשכנזי - ממייסדי זרם ריקודי העם בארץ; סמי מולכו - פרופסור באקדמיה למחול בווינה; רוני סגל - מקימת בית מחול ולהקה בברן שבשווייץ; ד"ר פנינה פלר - אנתרופולוגית וחוקרת מחולות הפולחן; ירון מרגולין - ממקימי בית מחול ולהקה בירושלים.
למרות שהזרם המרכזי של הרקדניות האירופאיות בנות תקופתה לא צידד בלימודי מחול קלאסי, שלחה כהן את תלמידיה להשתלם בבלט אצל ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן, ובמחול מודרני אצל רינה שחם, תלמידתה של מרתה גרהאם. בתפיסה פלורליסטית זו הפכה כהן לסמל לסובלנות בעולם המחול בארץ.
ירדנה כהן המשיכה ללמד גם כשחצתה את גיל מאה, באולפנה שבהדר הכרמל, בה היא מרפאה נפשות של כל המעוניין ומשרישה את עקרונות המחול ההבעתי המיוחד שפיתחה, תוך הסתמכות על מקורות תנ"כיים וערכי אהבת הארץ והבריות. בנוסף היא העבירה מדי פעם השתלמויות באולפנה לרקדנים ומורים למחול בנושא המחול המיוחד שעיצבה.
הריקוד כאלמנט טיפולי.
כהן עסקה גם בריקוד טיפולי (תרפיה במחול) לו היא קראה "המחול המחלים אותנו" או "הריקוד המרפא", הפעילה חוגי נוער וילדים בהם נתנה לילדים אלו להתבטא בריקוד וכך לשחרר רגשות שלא התאפשר להם לבטא במילים. כמו כן עסקה בטיפול אחרי טראומות כי לדעתה הנעת הגוף מסייעת בפירוק הטראומות.