היה זה דומינגו פאוסטינו סרמיינטו, מי שכפי הנראה היה המעצב המשמעותי ביותר של דמות הגאוצ'ו לשלילה, אשר ביטא זאת יותר מכל בספרו הנודע "ציוויליזציה וברבריות, או: פקונדו". בספרו טען סרמיינטו כי בסְפָר הארגנטינאי מתרחש תהליך חיברות מעוות כאשר בחנות הכללית האזורית, ה"פולפריה" (pulperia), גדל ומתנהל הגאוצ'ו בחיי אלימות, ניתוק מהתא המשפחתי, פרימיטיביות וחוסר ההתארגנות אזרחית. הגאוצ'ו הוצג כאביר יוצא דופן שפשט, בזז, רצח ועשה את כל מה שהפך את ארגנטינה ל"גאצ'וקרטיה" (gauchocracia)- משטר נכשל ופרימיטיבי המונהג בידי מנהיגים צבאיים מקומיים. עבור העיר הקוסמופוליטית, הגאוצ'ו מנע את האפשרות לקדמה, בהיותו איש הספר המרוחק, הנחשל והאלים. כאשר עלה סרמיינטו לשלטון החל ביישומה של מדיניות אשר הביאה להיעלמותו ההדרגתית של הגאוצ'ו עקב הגירה נרחבת, יישוב הספר וגידורו, מהפכה בתעשיית הבשר ותהליכי חינוך מחדש ועיור בניצוחו.
ארגנטינה במפנה המאה ה-19.
בשנות השישים והשבעים של המאה ה-19 שינתה ארגנטינה את פניה תחת נשיאים ליברליים ולבשה "אופי ריכוזי" - צבא מקצועי, מערכת משפט אחידה, בנק לאומי, מערכת בתי-ספר ציבוריים, ספריות ציבוריות, אקדמיה למדע ועוד. המדינה רושתה בפסי רכבת וטלגרף, שתרמו לקישור שבין הפרובינציות המרוחקות, המטרופולין והעולם החיצון. בנוסף לכך, לשטח המדינה התווספו שטחים עצומים: הניצחון על פרגוואי במלחמת הברית המשולשת הניב שטחים חדשים בצפון וכיבוש המדבר בדרום פינה את שטחי הפמפס הנרחבים להתיישבות ועיבוד.
כחמישים מיליון אירופאים עשו את הדרך מ"העולם הישן" ל"עולם החדש" לפני מלחמת העולם הראשונה. ארגנטינה, באופן יחסי לאוכלוסייתה, קלטה את מספר המהגרים הגדול ביותר. ההגירה שינתה את הכלכלה לבלי היכר: הואצו תהליכי העיור והואצה התרחבותה של בואנוס איירס; נסללה הדרך לתיעוש המדינה והואץ תהליך "מהפכת החיטה" במרחבים החדשים שעובדו (ריבוי הידיים העובדות בשלב מסוים גם גרם לרפיון בשוק העבודה והוריד את רמת השכר במשק). אוכלוסיית המדינה בשנת 1870 מנתה כ-1.8 מיליון תושבים, כאשר 87% מהאוכלוסייה ממוקמת באזורים כפריים. הפרובינציה של בואנוס איירס מנתה באותה שנה כ-180 אלף תושבים. ב-1914 היה מספר התושבים בארגנטינה גבוה פי ארבעה - 7.6 מיליון תושבים, מהם 1.5 מיליון בפרובינציית בואנוס איירס.
כיבוש המדבר והחלת החינוך הציבורי היו שני אלמנטים מרכזיים בתוכנית עבודתו של סרמיינטו. הוא הבטיח "חינוך לכל ילד" וניסה לבצע רפורמה בחלוקת האדמות; מוקסם מביקוריו בארצות הברית הוא ניסה ליישב את הספר הארגנטינאי, לאחר פירוק וחלוקה מחדש של האדמות מהחוות המסורתיות רחבות הידיים, לידי משפחות של מהגרים אירופאיים, לפי הדגם האמריקני של משפחות החיות בחוות ועובדות בחקלאות. כך, קיווה, יהפוך הגאוצ'ו ל"תושב שלו" בפמפס "המתורבתת". עם זאת, בניגוד לתקוות הממשל, בספר הארגנטינאי לא נוצר מעמד בינוני כפרי רחב כמו בארצות הברית. הסיבה לכך הייתה שהיצע האדמות הגדול הביא לירידת מחירן, ובעלי האחוזות הגדולות וסוחרים ניצלו הצפה זו וקנו שטחים נרחבים, שרק הגדילו את רכושם.
הודות לתהליכי המודרניזציה שפורטו לעיל, כגון הנחת מסילות ברזל שאפשרו העברת סחורות מהירה או קירור באוניות שאפשר ייצוא טרנס-אטלנטי של מזון, כיבוש הספר בידי התיישבות (מהגרים בעיקר) ויצירת אחוזות ענק שעברו תהליכי גידור, התפתחה בארגנטינה תעשיית ייצוא נרחבת של בשר. החל משנות השמונים של המאה ה-19 ניכרה בארגנטינה צמיחה כלכלית של כ-5% לשנה, והיא הפכה לאחת המדינות העשירות בעולם. בריטניה, שלה היה ההון להשקיע במדינה ומעמד הפועלים שלה היה ללקוח העיקרי של הבשר (וגם החיטה) הארגנטינאי, הפכה הן למשקיעה חשובה בארגנטינה והן ללקוחה של תוצרתה. ללא בקר הרועה בחופשיות, הפך הגאוצ'ו לפרולטר כפרי - פועל יום בשכר בתעשיית הבשר החדשה שהצריכה ידיים עובדות.
היעלמות דמות הגאוצ'ו ההיסטורית והופעת הגאוצ'ו הסמלי והספרותי.
היעלמותו ההדרגתית של הגאוצ'ו ההיסטורי בשליש האחרון של המאה התשע עשרה לוותה בעליית דמות הגאוצ'ו הסמלית והספרותית. אף שהאליטות המשיכו לדבוק בראיית הגאוצ'ו כנווד פורע חוק, אחרים החלו להדגיש דווקא את מצבו הקשה בשולי החברה. בחיפוש אחר הזהות המקומית נוצרו לאורך המאה כמה זרמים תרבותיים-ספרותיים מקומיים, שהלכו אמנם בכיוונים שונים (דגשים אינדיאניים/קריאוליים/אמריקאיים וכיוצא בזה), אך הכול הדגישו את חוויית "העולם החדש" ומסורותיו כנגד ההשפעות מבחוץ. כחלק ממגמה זו, עבר הגאוצ'ו תהליך רומנטיזציה שביקש לשקף את דרך החיים הדרום אמריקאית האמיתית. דמותו הפכה "לאציל-פראי שנכחד וקולקל על ידי החיים העירוניים", והוא צבר אהדה רבה בחילוף המאה.
הדוגמה המשמעותית ביותר לביטוי שכזה, כתשובת נגד לפקונדו של סרמיינטו, באה מכיוונו של המשורר חוסה הרננדס ביצירתו הפואטית בת שני החלקים, "מרטין פיירו" שפורסמה במהלך שנות השבעים של המאה התשע עשרה, שגיבורה הוא גאוצ'ו. היצירה תרמה רבות לשינוי בגישה כלפי הגאוצ'וס. הרננדס גם נעזר ביצירה כדי להפיץ את משנתו הפוליטית, שכללה תמיכה בהגברת האוטונומיה של הפרובינציות המרכיבות את ארגנטינה ביחס לשלטון המרכזי של בואנוס איירס, וטענה לפיה מקור הבעיות החברתיות במדינה אינו בספר, אלא בתרבות העירונית.
במלאת מאה שנים לעצמאות ארגנטינה, בשנת 1910, עוצבה מחדש דמותו של הגאוצ'ו בידי מספר כותבים. דמותו החדשה הפכה למהותה של הלאומיות הארגנטינאית, כאנטי-תזה למהגר העירוני. כן נמתחה ביקורת על המנהיגות שהביאה להיעלמותו של הגאוצ'ו, אלמנט חיוני בבניית הלאומיות הארגנטינאית. גם האליטה החלה לקבל את הבנייתו המחודשת של הגאצ'ו. במקביל, הועצמו דמויותיהם של גאוצ'וס כגאוצ'יטו חיל, גאוצ'ו מפרובינציית קוריינטס שהיה לגיבור לאומי ולקדוש.
לקריאה נוספת.
��
סופה
סופה היא תופעה במזג האוויר המתרחשת לצד שינוי קיצוני בתנאים האקלימיים באותו אזור שבו היא מתרחשת. לרוב כרוכה הסופה ברוחות סוערות ובירידת משקעים, כאשר מדובר בסופות קרות.
בישראל ידועות סופות חול במרחבי המדבר, סופות שלג בפסגות ההרים הגבוהים וסופות גשם בעיצומו של החורף (שמכונות גם סערה). בעולם ידועות סופות כבירות ממדים והרסניות ביותר, כמו הטורנדו וההוריקן.
היווצרות.
סופות נוצרות כאשר מרכז לחץ נמוך מתפתח במערכת לחץ גבוה מקיפה. קומבינציה כזו של כוחות מנוגדים יכולה להוביל ליצירת ענני סופה, כגון קומולונימבוס. אזורי לחץ נמוך מקומיים קטנים יכולים להיווצר עקב נסיקת אוויר חם מהקרקע אשר מובילים ליצירת מערבולות אוויר כגון עלעול חול או נד מים קטן.
פחד מסופות.
נחשב כחלק מפחד מגשם או אומברופוביה. פחד מגשם יכולים להיגרם כתוצאה מאירועים טראומטים שונים הקשורים לגשם אשר עלולים לגרום לאדם לפתח פוביה מגשם, כמו למשל הירטבות ללא יכולת להתמגן מהגשם, הימצאות באזור סופה או שקיעה בתוך כלי רכב לאחר שהרחוב הוצף כתוצאה מהגשם.
פאבלה
פאבלה (בפורטוגזית: Favela) היא הכינוי של שכונת עוני בברזיל. פאבלות נוצרות כתוצאה מבנייה לא חוקית מסביב או בלב הערים הגדולות. הפאבלות ממחישות את העוני הרב הקיים בברזיל; לעיתים שכונות אלה ממוקמות במרחק של עשרות מטרים משיכוני פאר הבנויות בלב הערים. מקור השם "פאבלה" הוא מזן צמח קוצני, ואת השם העניקו חיילים שהשוו את הצריפים שקיבלו לצמח הקוצני.
מקור הפאבלות.
אף על פי שהפאבלות שזוכות לפרסום הרב ביותר נמצאות בפרבריה ובלב ליבה של ריו דה ז'ניירו, קיימות פאבלות כמעט בכל עיר גדולה בברזיל. בתחילה, רוב תושבי הפאבלות היו עבדים משוחררים. גם לפני שנקראו שיכונים אלה "פאבלות", נהגו העבדים השחורים ובני המעמד הנמוך לגור יחד, מחוץ למרכז העיר, מכיוון שנדחו על ידי החברה. גם כיום, חלק גדול מתושבי הפאבלות הם צאצאי אותם עבדים משוחררים, שלא הצליחו להשתלב בחברה הברזילאית. אך רוב הפאבלות המודרניות נבנו בשנות ה-70 על ידי כפריים שהיגרו מהאזור הצפון-מזרחי של ברזיל לערים הגדולות, בחיפוש אחר עבודה. רבים מהם אכן מצאו תנאי מחיה עדיפים בערים הגדולות, אך רבים אחרים נתקלו בקשיים מאחר שהנהירה לעיר הייתה גדולה מיכולת הקליטה שלה.
אופי הפאבלות.
הפאבלה בנויה לרוב מבקתות פחונים, ללא מערכת ביוב, צנרת מים וחיבורי חשמל. מטבע הדברים מהוות הפאבלות זירת פעולה לברוני פשע ולסמים; ולכן לילדים שנולדו לפאבלה אין סיכויים גדולים לצאת ממנה ולהשתלב כחברים מן המניין בחברה הברזילאית, כשיגדלו. גם דרכי הגישה והתחבורה אל תוך הפאבלות רעועות, ולעיתים אין כלל כבישים המחברים אותן אל שאר העיר.
מאחר שהשכונות אינן חוקיות, אין בשטחן תחנות משטרה, ולכן כל פעולה שמבצעת המשטרה בתחומי הפאבלות היא פלישה של ממש, הדורשת כוחות גדולים ולעיתים קרובות גובה קורבנות. עם זאת, משנות ה-90 החלו מספר שינויים במדיניות ובהתייחסות לפאבלות: בחלקן הוקמו מרפאות ציבוריות ובתי ספר, ויוסדו לימודי מחשבים כדי להקטין את הפער הדיגיטלי של ילדי התושבים; החלו מספר שיתופי פעולה ראשוניים בין מנהיגי הקהילות המקומיות לבין גורמי משטרה; והוכרזו תוכניות חומש ממשלתיות לפיתוח עירוני של השכונות.
הפאבלות המפורסמות ביותר נמצאות בריו דה ז'ניירו. הפאבלות של ריו נבנו על מורדות ההרים, בין השכונות החוקיות ששוכנות בעמקים. לפעמים רק כביש אחד מפריד בין מגורי עוני ודלות לבין מבנים מפוארים ועושר עצום. לפי ההערכות, כשלושים אחוז מתושבי העיר (כלומר כארבעה מיליון איש) מתגוררים בפאבלות.
למרות תנאי המחיה הקשים בפאבלות, מספר לא מבוטל של מפורסמים ברזילאים צמחו משכונות עוני אלו, בעיקר כדורגלנים.
שיפור במעמד הפאבלות.