למרות הקטיעה החליט מארסייב לחזור לשירות פעיל בחיל האוויר. לאחר תקופת אימונים מפרכת ומסע שכנוע של הגורמים הרשמיים בחיל, אושר לו לחזור לשירות. ביוני 1943 צורף מארסייב ליחידת מטוסי יירוט מדגם La-5, שנשלחה לחזית באזור קורסק. מארסייב לקח חלק פעיל בקרב קורסק ובמהלך כמה ימי קרבות ביולי 1943 הצליח להפיל 3 מטוסים גרמניים. סיפורו התפרסם ברחבי ברית המועצות בעקבות כתבה בעיתון "פראבדה", שפרסם העיתונאי בוריס פולבוי אשר ביקר בטייסת של מארסייב. בשנת 1946 יצא לאור ספר "מעשה באדם השלם" (פרי עטו של פולבוי), שמתאר את סיפורו של מארסייב.
באוגוסט 1943 הוענק למארסייב תואר גיבור ברית המועצות, כאות הוקרה על גבורתו. בינואר 1944 הועבר מארסייב מהיחידה הלוחמת ליחידה עורפית ולא חזר יותר לחזית. במהלך המלחמה ביצע מארסייב 86 גיחות קרביות והפיל 11 מטוסי אויב (4 לפני הפציעה ו-7 לאחר הפציעה). פרט למדליית כוכב הזהב של גיבור ברית המועצות עוטר גם בעיטור לנין, עיטור הדגל האדום, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה ועיטור הכוכב האדום .
עד לשנת 1946 שירת כמדריך טיסה, אז השתחרר מהצבא בדרגת רב-סרן. בחייו האזרחיים היה פקיד בכיר במנגנון המפלגה הקומוניסטית. מארסייב היה דמות מפורסמת ברחבי ברית המועצות ובמדינות הגוש המזרחי, בעיקר הודות לספרו של בוריס פולבוי, שהיה ספר חובה בבתי ספר התיכוניים. הוא הרבה להופיע בחגיגות שונות והרצה פעמים רבות בפני תלמידי בתי ספר.
מארסייב נפטר ב-18 במאי 2001 מהתקף לב כשעה לפני תחילת ערב הוקרה לכבוד יום הולדתו ה-85, בו אמור היה להשתתף גם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין. הוא נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה .
ר.מ.א
ר.ד קונגו
וילה פיזאני (מונטניאנה)
וילה פיזאני (איטלקית: Villa Pisani) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, ליד מונטניאנה (Motagnana). וילה פיזאני הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
אדריכלות.
תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות".
לבניין שתי חזיתות מרשימות. חזית הבניין הקדמית פונה אל הדרך ואל העירה מונטניאנה, ואילו חזיתו האחורית פונה אל הגנים והאחוזה. משפחת פיזאני הייתה בעלת טחנות שהופעלו על ידי ממי בנחל המקומי. לבניין שלוש קומות אך שתי הקומות התחתונות הן העיקריות (piano nobile), ולהן חלונות מלבניים גדולים. מתחת לגג קומה נוספת שלה חלונות נמוכים. מרכז החזית בשני צידי הבניין, מעוצב כלוג'יה שבה ארבעה עמודים - מערך העמודים התחתונים הוא בסדר דורי ואילו העליון בסדר יוני. עמודים אלה תומכים בגמלון. בגמלון שבחזית הבניין נראה סמל המשפחה בין שתי דמויות נשיות מכונפות. מתחתיהן, מעל העמודים, כתובת רבתי המנציחה את פרנצ'סקו פיזאני, אבי המשפחה שהקים את הבניין. האפריז הדורי שמעל העמודים התחתונים מקיף את ראש הקומה התחתונה סביב. המרווחים שבין העמודים בחזית הבניין, בשתי הקומות, סגורים בבנייה, בעוד שבחזית האחורית הם פתוחים, ויוצרים מבואה של ממש בקומה התחתונה, ומרפסת מרווחת בעליונה.
האולם המרכזי (salone) של הקומה העיקרית מעוצב באופן שבו ארבעה עמודים חופשיים ושמונה חצאי עמודים אחוזים מחלקים אותו במערך יוצא דופן כדי לשאת את התקרה המקומרת. מערך זה גם יצר שמונה גומחות בצורת אפסיס בקירות האולם, שבהן הוצבו פסליו של הפסל אלסנדרו ויטוריה, המתארים את ארבע העונות.
בתוכנית שפרסם פלאדיו בספרו מתוארים גם שני אגפים צדדיים לבניין בגובה של שתי קומות, שנועדו עבור מתקני המשק, אך אין עדות שתוכנית זו הוצאה אי-פעם אל הפועל.
המועצה המלכותית של סקוטלנד
המועצה המלכותית של סקוטלנד (אנגלית: Privy Council of Scotland) הייתה גוף שייעץ למלכי סקוטלנד. המועצה נהגה להיפגש בחדר הציור המערבי שבארמון הולירוד. חדר זה היה ידוע עד המאה ה-17 בתור חדר המועצה.
מבחינת טווח תפקידיה הייתה המועצה לעיתים יותר חשובה מהאחוזות בניהול המדינה. רשומותיה כוללות מידע על מגוון רחב של נושאים, ובהם פוליטיקה, מנהל, כלכלה וענייני חברה. המועצה פיקחה על ניהול הנושאים המשפטיים, בקרת המסחר והתחבורה הימית, נקטה באמצעי חירום נגד מגיפות, העניקה רישיונות מסע, ניהלה את נושא שבועות האמונים, גירשה קבצנים וצוענים, עסקה בנושא מכשפות, אנשים שלא קיבלו את מרות הכנסייה האנגליקנית, ויעקוביטים, וגם בחוסר הסדר הציבורי ברמות והגבול עם אנגליה.
בדומה לפרלמנט, המועצה המלכותית התפתחה מגוף קדום יותר שנקרא מועצת המלך, או קוריה רג'יס. מועצת המלך הייתה חבר יועצים של המונרך, שכללה את קציניו המלכותיים הבכירים ואת מקורביו שעליהם סמך יותר מכל. היא התקיימה ככל הנראה החל מהמאה ה-13, ואין כמעט עדויות לפעילותה. בשלהי המאה ה-15 החזיקה ברשותה המועצה המלכותית סמכויות בתחום הייעוץ, ביצוע ושיפוט, שהיה התחום ממנו שרדו תעודות רבות יותר בהשוואה לשני הקודמים. בתקופה זו הופיעה המועצה לראשונה באופן רשמי, כאשר בפברואר 1490 בחר הפרלמנט שני בישופים, ראש מנזר או נזיר, 6 ברונים ושמונה קצינים מלכותיים להקים את מועצת המלך עבור חיזוק סמכותו בניהול התחום המשפטי במדינה.
מועצת הלורדים הסודית, כפי שהיא כונתה אז, הייתה חלק מהגוף הכללי של לורדי המועצה, בדומה לאספת הלורדים והלורדים של האוצר. לאחר 1532 רוב הסמכויות המשפטיות הועברו ל-College of Justice, גוף המקביל לבית המשפט העליון של סקוטלנד המודרני. המועצה נפגשה באופן סדיר והייתה פעילה בעיקר כשהמונרך המכהן היה קטין. רשומה נפרדת של המועצה המלכותית מתוארכת ל-1545, וככל הנראה היא מסמנת את הנקודה שבה המועצה הסודית נפרדה מגוף האב שלה.
לאחר 1603 הצליח ג'יימס השישי לשכנע את הפרלמנט האנגלי שהוא יכול למשול בסקוטלנד ב"אמצעות העט" (with my pen). המועצה קיבלה את הוראותיו הכתובות וביצעה את רצונו. סוג ממשל זה נפסק לאחר הדחת צ'ארלס הראשון במלחמת האזרחים האנגלית, והתחדש בתקופת נכדיו צ'ארלס השני וג'יימס השביעי. ישנם מרווחים ברשומות המועצה בתקופת מהומות 1638 - 1641, כאשר המועצה הוחלפה כמעט לחלוטין על ידי הקובננטרים, ובתקופת אוליבר קרומוול היא פסקה מלתפקד.
לאחר השבת המלוכה ב-1660 מינה צ'ארלס השני יועצים מלכותיים בעצמו, והקים בלונדון מועצה שדרכה ניהל את העניינים באדינבורו, מצב שנמשך גם לאחר המהפכה המהוללת ב-1688/1689. המועצה המשיכה להתקיים במשך שנה אחת לאחר קבלת חוקי האיחוד של 1707, ובוטלה ב-1 במאי 1708. "רשומות המועצה המלכותית של סקוטלנד (1545 - 1689) נערכו ופורסמו בין 1877 ל-1970 על ידי ג'ון היל ברטון, דייוויד מסון, פיטר האם בראון והנרי מקלאוד פאטון.
הלורד נשיא המועצה היה אחד מאנשי הממשל הבכירים ביותר בסקוטלנד. הלורד צ'נסלור פיקח על המועצה אקס אופיציו (ex officio - מתוקף תפקידו), אך ב-1610 החליט ג'יימס השישי שנשיא בית המשפט העליון יהיה אחראי בהיעדרו של הצ'נסלור, וב-1619 התווסף התואר נשיא המועצה המלכותית. שני התפקידים הופרדו ב-1626 כחלק מהחלטת צ'ארלס הראשון על ארגון מחד של המועצה המלכותית ובתי המשפט. הלורד נשיא המועצה הפך לאחד מפקידיו הראשיים של המלך ב-1661, אך כמעט ולא הופיע בפני הפרלמנט.
נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים
נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים (באנגלית: Pan-European corridors) הם עשרה עורקי תחבורה המקשרים בין צפון אירופה ומזרחה - למרכזה ודרומה.
הרעיון הועלה בוועידה האירופית הראשונה לענייני תחבורה שהתכנסה בפראג ב-1991. לאחר עבודת מטה שבוצעה הוגדרו הנתיבים הרלוונטיים, במסגרת הוועידה האירופית השנייה לענייני תחבורה, שהתכנסה בכרתים בשנת 1994, כעורקים המרכזיים הדורשים פיתוח והרחבה, תוך השקעה ארוכת טווח שעתידה להיפרס עד שנת 2015. המטרה העיקרית הייתה לקשר את מערב אירופה וחבר המדינות לאזורי הבלקן מחד והמדינות הנורדיות, מאידך. הפיתוח כולל את כל התשתיות התחבורתיות האפשריות תוך שימת דגש על כבישים, מסילות ברזל ובמקביל הרחבת נמלי תעופה רלוונטיים.
בוועידה השלישית לענייני תחבורה, שהתכנסה בשנת 1997 בהלסינקי, הורחב הפרויקט באופן משמעותי מבחינת ההשקעה הכספית. ההסכמה הכלל-אירופית על עשרת נתיבי התעבורה הושגה לאחר תום מעשי האיבה בבלקן, אשר ליוו את תהליך התפרקותה של יוגוסלביה. בשלב זה, הרחבת עשרת מסדרונות תחבורה אלו מובדלת מפרויקט נתיבי תעבורה חוצי אירופה, שיזם האיחוד האירופי ומתייחס להקמה והרחבה של נתיבי תעבורה בכל חלקי היבשת, אם כי ייתכן שהפרויקטים ישולבו בשל מקורות המימון הזהים.
העבודות החלו בראשית המאה ה-21 וצברו תאוצה מ-2004 עת צורפו 10 מדינות נוספות לאיחוד האירופי, עניין שהגביר את הצורך בתשתית תחבורתית המותאמת לעליה בהיקפי במסחר, התעסוקה והתיירות. במסגרת זו הוקם פורום לשיתוף פעולה תחבורתי עם מדינות הים התיכון שאינן חברות באיחוד האירופי, כדי לבחון חלופות להרחבת הפרויקט ובכלל זה לטורקיה והמזרח התיכון.
הפסיפס התרבותי
הפסיפס התרבותי (באנגלית: "Cultural mosaic", בצרפתית: la mosaïque culturelle canadienne) הוא מונח המשמש לתיאור התערובת של קבוצות אתניות, שפות ותרבויות המתקיימות במקביל בתוך החברה הקנדית. הרעיון של הפסיפס התרבותי נועד להעלות על נס את רעיון הרב-תרבותיות, בשונה ממערכות אחרות כדוגמת כור ההיתוך, שאותו נוהגים לעיתים קרובות להזכיר בהקשר לאידיאל ההטמעה התרבותית בארצות הברית השכנה.
סקירה.
הפרופיל האתנו-תרבותי של קנדה שהוכן על ידי הלשכה הקנדית לסטטיסטיקה (Statistics Canada) מתאר אומה, שבתחילת המאה ה-21, הפכה בהדרגה ליותר ויותר רב-אתנית ורב-תרבותית. המבוא לדו"ח מצהיר כי:
מקור המונח והשימוש בו.