בתחילה קראו המתיישבים לאי פרינסיפה בשם "סנטו אנטוניו", אך בשנת 1502 שונה שמו לשם הנוכחי. בעת גילוי שני האיים, הם היו בלתי מיושבים, והיו ריקים מאדם. בסוף המאה, היו ניסיונות להקמת התיישבות קבע של פורטוגזים במקום, שאינה של גולים או פושעים, אך דבר זה לא נשא פרי.
בשנת 1506 חיו בסאו טומה, האי הדרומי, כבר כ-1000 תושבים, ומתוכם כ-600 יהודים. בנוסף לאלו שהו במקום במעמד נמוך יותר כ-2,000 עבדים שחורים שהובאו מהיבשת השכנה. האיים הפכו למרכז סחר פורטוגזי בעבדים. בכל שנה, נשלחו מהאיים כמה אלפי עבדים אל המטעים הפורטוגזיים בברזיל ובאיים הקריביים. עבדים הועסקו באפן נרחב גם בסאו טומה ובפרינסיפה, בעיקר בעבודה במטעי הסוכר. בסוף המאה ה-16, האיים הפיקו כ-12,000 טון של סוכר בשנה. בשנים 1572 ו-1573 הוכפפו האיים ישירות אל הכתר הפורטוגלי. בתחילת המאה ה-17 השתנה המצב הפוליטי והכלכלי באיים לרעה. עלייתם של מטעי הסוכר בברזיל, הולידו תחרות עם התוצרת הברזילאית. דבר זה גרם למשבר כלכלי מתמשך באזור אשר הביא לעזיבתם של מתיישבים לבנים רבים ולמרידות עבדים חוזרות ונשנות. בשנת 1844 חיו באיים 185 לבנים בלבד, לעומת 7054 שחורים, 5514 מתוכם היו עבדים. באמצע המאה ה-16, היה בסאו טומה נמל פורטוגזי אשר שימש בעיקר לתדלוק ספינות הצי האימפריאלי.
במהלך ראשית המאה ה-19, בעקבות התחרות הכושלת עם ברזיל בשוק מטעי הסוכר, החלו תושבי האי להבין שאינם יכולים להגיע להישגים כלכליים בשוק זה ואט אט הם החלו לפתח תוצרות חקלאיות אחרות, קפה ובעיקר קקאו. סאו טומה הפכה עד מהרה ליצואנית קקאו מובילה בתחום, ובשנת 1908 הפכה לגדולה ביותר בעולם בנושא זה. תוצרת זו מהווה גם בימינו את הבסיס הכלכלי של המדינה. מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1822, עזבו הפורטוגזים את ברזיל, וקמה שם האימפריה הברזילאית העצמאית. כך הפכה סאו טומה ליצואנית הכמעט בלעדית של סוכר לפורטוגל. שנים אלו, אמצע ושלהי המאה ה-19, היו שנים של פריחה כלכלית, אך רוב שדרות העם לא נהנו ממנה. עם הגידול החד בביקוש, החלו להעסיק במקום יותר ויותר עבדים. זאת, חרף העובדה שפורטוגל ביטלה באופן רשמי את העבדות באימפריה שלה באותה התקופה, בשנת 1876. דבר זה הגיע עד כדי כך, שבשנת 1900, הודיעו יצרני השוקולד בבריטניה ובצרפת, על הפסקת רכישה של תוצרת החקלאית מהאי, לרבות קקאו.
בדרך לעצמאות: 1950 - 1975.
במהלך המאה ה-20, גבר חוסר שביעות הרצון של העבדים באי מן השלטונות, דבר שהגיע לשיאו בטבח באטפה (cozinheiro Batepá, 1953), אשר במהלכו, החלו התפרעויות המוניות והפרות סדר באי של פועלים אפריקאים. כוחות הצבא הפורטוגזי פתחו באש, ודיכאו את המהומות. באירועים נהרגו מאות פועלים. האירוע נחשב לאחד החשובים בהיסטוריה הקולוניאלית של האיים, ואת יום השנה שלו מציינים במדינה באופן רשמי כל שנה ושנה.
במהלך שנות ה-50 המאוחרות, החלה צוברת תאוצה התנועה לשחרור סאו טומה ופרינסיפה (MLSTP). התנועה הייתה ארגון מחתרתי שישב בגבון וארגן פעילות אנטי-פורטוגזית. לימים הפך הארגון למפלגה בשם זה.
באפריל 1974, ביצעו אנשי צבא המזוהים עם השמאל הפיכה בפורטוגל והנהיגו בה דמוקרטיה. בשנה שלאחר מכן הכריזה פורטוגל באופן חד-צדדי על עצמאותן של כל מושבותיה באפריקה, לרבות סאו טומה ופרינסיפה. בכך תם העידן הקולוניאלי במדינה, וסאו טומה ופרינסיפה זכתה בעצמאות.
התקופה העצמאית.
דיקטטורה ומשבר: 1975 - 1990.
בנובמבר 1974, החל מתנהל משא ומתן באלג'יר, בין השלטון החדש בפורטוגל לבין ה-MLSTP על העברת השלטון. במשא ומתן נקבע שהשלטון במדינה יועבר לידי ה-MLSTP, דבר אשר קרה ב-12 ביולי 1975 - הוא יום העצמאות של סאו טומה ופרינסיפה. עם קבלת העצמאות, החל מנהיג המדינה החדשה, מנואל פינטו דה קוסטה, לכונן משטר דיקטטורי חד-מפלגתי. הוא כיהן כנשיא המדינה עד לראשית שנות ה-90 ברציפות.
דמוקרטיה וצמיחה: 1990 - היום.
בשנת 1990, הפכה סאו טומה לאחת המדינות הראשונות באפריקה שהחלו מאמצות רפורמות דמוקרטיות. שינויים בחוקה, לרבות הפיכתן של מפלגות האופוזיציה לחוקיות, הביאו לבחירות חופשיות ובלתי אלימות, בשנת 1991. מיגל טרובואדה, שהיה ראש הממשלה הראשון של המדינה, שהה בגלות מאז 1986, חזר למדינה ונבחר לנשיא כמועמד עצמאי. בבחירות לפרלמנט, ניצחה כצפוי מפלגת האופוזיציה התלכדות המפלגה הדמוקרטית - קבוצת השתקפות (PCD) את מפלגת השלטון של הדיקטטורה לשעבר התנועה לשחרור סאו טומה ופרינסיפה/המפלגה הדמוקרטית החברתית (MLSTP) וזכתה ברוב המושבים של האספה הלאומית. עם זאת, בבחירות המקומיות שנערכו שנה לאחר מכן (1992), זכתה מפלגת ה-MLSTP ב-5 מהמועצות האזוריות מתוך שבעה. בשנים שלאחר מכן, עד סיום המאה, המשיכה מפלגת ה-MLSTP להתאושש עד שזכתה ברוב המושבים בפרלמנט בחירות 1994 ו-1998. תחת זאת נשאר מיגל טרובואדה נשיא.
בבחירות לנשיאות שנערכו ביולי 2001, זכה פרדיקה דה מנזס, מועמד עצמאי שלא משויך לאף מפלגה, ב-55.2% מהקולות וגבר על מנואל פינטו דה קוסטה מנהיג ה-MLSTP, שקיבל כ-40% מהקולות בלבד. בכך הפך דה מנזס לנשיא המדינה. הוא ממשיך לכהן בתפקיד עד ימינו אלו, לאחר שניצח בבחירות 2006 את פטריק טרואבדה, בנו של הנשיא לשעבר מיגל טרואבדה, וכך גם ניצח בבחירות 2011 את איבדיסטו קארבלי.
Eschrichtius
ועידת וילנה
ועידת וילנה הייתה ועידה שלישית של תנועת חובבי ציון ובעצם אחרונה לפני הקמת הוועד האודסאי. בוועידה השתתפו שלושים וחמישה צירים ועשרה אורחים. היא התקיימה בין התאריכים 13 באוגוסט (ט"ז באב) - 15 באוגוסט (י"ח באב) 1889 (תרמ"ט).
רקע.
ועידת וילנה התכנסה כחמש שנים לאחר ועידת קטוביץ, בכל הזמן הזה עמד יהודה לייב פינסקר בראש תנועת חובבי ציון. לקראת הוועידה היו קשיים רבים בתנועה: ההכנסות קטנו, סכסוכים פנימיים וכו'.
הסניף המוסקבאי של חובבי ציון ראה את אי הצלחתה של התנועה בכך שהתנועה תומכת ומבזבזת את רוב כספה במושבת גדרה במקום לרכוש אדמות חדשות ולהרחיב את ההתיישבות בארץ ישראל. היו סניפים שדרשו ליישב משפחות מעריהן, כתנאי למשלוח כספים למרכז.
זמן מה לפני כינוס הוועידה הודיע פינסקר כי עקב מחלתו הוא ייאלץ לעזוב את הנהלת התנועה, הוא הציע במקומו את אברהם גרינברג. משה לייב ליליינבלום במכתבו (מכתב מתאריך כ"ה בתמוז תרמ"ט) ליחיאל צ'לנוב מתאר את גרינברג כך:
במכתב אחר של ליליינבלום (כ"ד בתמוז תרמ"ט) אל רש"י פין מתואר גרינברג כך:
הרב שמואל מוהילבר התנגד להצעתו של פינסקר, לדעתו בראש הנהגת חובבי ציון היו אמורים לעמוד רבנים והוא עצמו צריך לשמש כראש התנועה.
בגלל המצב הקשה שבו הייתה שרויה התנועה והתפטרותו של פינסקר הציעו רש"י פין ושמואל מוהילבר לכנס ועידה. פינסקר הודיע כי לא יוכל להגיע אל הוועידה כי הוא נוסע לאיטליה לצורך טיפול ממושך. רש"י פין הציע את וילנה כמקום כינוס הוועידה ומוהילבר הציע את ט"ו באב כמועד לכינוסה. על ההזמנות שנשלחו לאגודות חתמו רש"י פין כ"גבאי יועץ" ולייב קליוואנסקי כ"גבאי נכבד". רש"י פין ביקש ממוהילבר כי ידחה את הכינוס ליומיים כדי שנציגי כל האגודות יוכלו להתארגן ולהגיע, אך הוא סירב, כתוצאה מכך הגיעו הזמנות לערים רבות במיוחד לדרום רוסיה באיחור רב. היה חשד כי הרב מוהילבר לא רצה שיגיעו צירים "משכילים" מדרום רוסיה, אלא בעיקר חרדים מליטא.
הוועידה.
עם תחילת הוועידה הוצע כי רש"י פין ייבחר ליושב-ראש ושמואל מוהילבר לנשיא הכבוד של הוועידה. רבנים התנגדו להצעה זו כי חששו שרש"י פין עלול לנטות אחרי המשכילים. הרבנים רצו כי מוהילבר עצמו יהי ליושב ראש של הוועידה, בסופו של דבר הושגה פשרה ושניהם נבחרו לתפקיד יושב-ראש.
אחרי קריאת הודעתו של פינסקר על התפטרותו והצעתו למנות את אברהם גרינברג במקומו, הציעו מספר צירים לפנות אל פינסקר כדי שיחזור בו מהתפטרותו. משה לייב ליליינבלום הודיע כי אין טעם לפנות לפינסקר ועל הצירים לבחור "גבאי ראשון" חדש.
בישיבה השנייה נמסר דו"ח כספי לשנה האחרונה שלפני הוועידה. על פי הדו"ח נכנסו לקופת התנועה 38,000 פרנק. 26,000 פרנק בוזבזו על גדרה והשאר שמור לצורכי רכישת קרקעות.
יום למחרת מרכז הדיון היה בחירת מנהיג חדש לתנועה. הרב מוהילבר מתח ביקורת חריפה על התנועה, לטענתו היא לא התקדמה יותר מדי משום שבראשה עומדים משכילים, ואילו רוב יהודי מזרח אירופה אינם נותנים אמון בהם. הוא סיים את דבריו בדרישה כי בראש התנועה יעמדו אך ורק רבנים.
החלטות הוועידה.
הוחלט כי בראש התנועה יעמדו שלושה "גבאים פועלים" וחמישה "גבאים יועצים". שלושת גבאים פועלים היו הרב שמואל מוהילבר, רש"י פין ואברהם גרינברג. בכך הובטחה עליונות למוהילבר, שכן היה נתון פין להשפעתו ולעולם לא יעז להצביע נגדו. מוהילבר דרש כי המרכז יעבור לביאליסטוק (מקום מגוריו), אבל בסופו של דבר סוכם להשאיר את המרכז באודיסה, אך הכספים נשארו לפקודתם של פין ומוהילבר.
KWin הוא מנהל חלונות המיועד למערכת X11. הוא מהווה חלק אינטגרלי משולחן העבודה KDE, ויכול לשמש לסביבות עבודה נוספות. כברירת מחדל מגיע מראה החלונות עם ערכת הנושא של Oxygen, אך יכול להשתנות לערכות נושא נוספות. בנוסף ניתנת אפשרות להגדרות ניהול חלונות ברמת התנועה, אשר חלקן מקבילות למערכת קומפיז.
זלמן עינב
זלמן עינב (נולד ב-1 בדצמבר 1928) הוא אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה.