ב-15 ביוני 1862 התחוללה תקרית בין כוחות שיטור עות'מאניים שהיו מוצבים בבלגרד לתושבים סרבים. כוחות ז'נדרמריה סרביים התערבו בנעשה והחלו מהומות וקרבות רחוב בין הצדדים. למחרת היום, הושגה רגיעה בהתערבות קונסולים זרים. ב-17 ביוני הפגיזו כוחות עות'מאניים שהוצבו במצודת בלגרד את העיר. נגרמו נזקים כבדים לשכונה היהודית ובכלל זה לבית הכנסת "קהל ישן" שנפגע. 20 בתים נהרסו ו-357 נפגעו. נמנו 50 הרוגים ומאות פצועים בקרב תושבי בלגרד ובכלל זה בני הקהילה היהודית. יהודי בלגרד עזבו בהמוניהם את העיר ומצאו מקלט בזמון שהייתה תחת שליטת האימפריה האוסטרית. מתועד כי בין 400 ל-500 משפחות יהודיות עזבו את בלגרד לזמון, שלא יכלה להכיל את הפליטים הרבים. כתבות רבות התפרסמו בעיתונות היהודית על מצבם הקשה של הפליטים ובכלל זה בכתב העת "בן חנניה" שערך לאופולד לעף. נערכו מגביות ונתרמו כספים לפליטים בין השאר על ידי משפחת רוטשילד. בראשית 1863 שבו מרבית המשפחות לבלגרד, להוציא 60 משפחות שהחליטו לא לשוב לעיר ולהגר לשטחי האימפריה האוסטרית. בבואם מצאו שכונה חרבה. מרבית הבתים שלא נפגעו בהפגזה העות'מאנית, נבזזו על ידי תושבים סרבים. 121 ראשי משפחות מקרב השבים פנו לנסיך מיכאילו אוברנוביץ' בבקשה חוזרת להעניק להם שוויון זכויות או לגרשם מסרביה. משלא נענו, פנו לקונסול הבריטי בבקשה שהמלכה ויקטוריה תתערב למענם. בהמשך, נפגשו בזמון ראשי הקהל בבלגרד עם משה מונטיפיורי ודיווחו לו על מצוקותיהם. עם ראשי הקהל נמנה דוד בנימין רוסו, לימים סבו של משה פיאדה. בהמשך התערב גם הקונסול הצרפתי בנעשה, בעקבות פנייה מאדולף כרמיה נשיא חברת כל ישראל חברים. הבריטים הפעילו לחץ על הסרבים גם באמצעות השער הנשגב וגם באמצעות פנייה לממשלה הרוסית.
ב-1868 התמנה מילאן הרביעי לנסיך סרביה לאחר רציחתו של מיכאילו אוברנוביץ'. מפאת גילו, ניהלה את הנסיכות מועצת עוצרים. ב-1869 הוצגה בפרלמנט הסרבי הצעת חוקה חדשה לנסיכות שכללה שוויון זכויות למיעוטים ובכלל זה ליהודי הנסיכות. הנושא חולל מהומה וקבוצות לחץ מקרב האליטה הכלכלית הובילו לדחיית ההצבעה וכשהחוקה הובאה לאישור, הוסרו ממנה הסעיפים הרלוונטיים ליהודים. הנושא הוביל שוב לפניית נציגי המעצמות האירופיות לממשלת סרביה לקבלת הבהרות, אך ללא הועיל. נציגי ממשלת סרביה טענו שזהו רצון העם. ב-1870 הטילה הממשלה הסרבית גיוס חובה על יהודי הנסיכות ופעלה בנוקשות לאכיפת הצו. ב-1876 פרצה המלחמה הסרבית-עות'מאנית שהסתיימה בתבוסה סרבית. במסגרת הסכם השלום עם העות'מאנים נדרשו הסרבים לבטל את כל התקנות נגד יהודי הנסיכות. הסרבים השהו את יישום ההסכם ובינתיים פרצה המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שהסתיימה בתבוסה קשה לעות'מאנים. לאחר המלחמה כונס קונגרס ברלין ובלחצו של אוטו פון ביסמרק הסכימה סרביה לבטל את המגבלות כנגד יהודי הנסיכות בכפוף לאישור הפרלמנט הסרבי. את יישום החלטות קונגרס ברלין השהו הסרבים באמתלות שונות, ובכלל זה דיונים ארוכים ועקרים בפרלמנט, עד שב-1888 אושרה חוקה חדשה ובה ניתן שוויון זכויות מלא ליהודי הנסיכות, שרובם המוחלט התגוררו בבלגרד.
לקראת סוף המאה ה-19 החלה פעילות ציונית בבלגרד ובמקביל גברה האנטישמיות ובאה לידי ביטוי בפרסומים בעיתונות ובספרים שונים שפורסמו. הרב יהודה אלקלעי הקים בבלגרד סניף של "החברה ליישוב ארץ ישראל". ב-1885 הגיע לבלגרד ד"ר ראובן בירר איש חובבי ציון והועסק כרופאו האישי של המלך מילאן הראשון והטיף להקמת סניף של "חובבי ציון" בבלגרד. פעילותו הייתה לצנינים בעיני השלטונות הסרביים והוא פוטר ונאלץ לעזוב את בלגרד. לאור התגברות האנטישמיות נפגש הרב הראשי שמעון ברנפלד עם ראש הממשלה הסרבי יובאן ריסטיץ' ובהמשך עם עוצר המלוכה קוסטה פרוטיץ' והובטח לו שהשלטון הסרבי ישמור על זכויות בני הקהילה היהודית.
ב-1897 יצא דוד אלקלעי לבזל לייצג את יהודי סרביה בקונגרס הציוני העולמי הראשון. כאשר שב, ייסד את אגודת "ציון" ולצידה אגודת הנוער הציוני "גדעון". ב-1911 הוקם סניף של ארגון בני ברית בבלגרד. ב-1912 היה בנציון בולי ליהודי הראשון שנבחר לפרלמנט הסרבי. בפרוץ מלחמת הבלקן הראשונה התגייסו יהודי בלגרד בהמוניהם לצבא הסרבי בעידודם של הרבנים הראשיים יצחק אלקלעי ויצחק הכהן שלאנג. שיעור המגויסים עמד על 12 אחוזים מכלל הקהילה. במקביל מימנה הקהילה הספרדית את הקמתו של בית חולים צבאי בן 100 מיטות והקהילה האשכנזית מימנה את הקמתו של בית חולים צבאי בן 40 מיטות. לאחר תום מלחמת הבלקן השנייה עברה מקדוניה הווארדארית לשליטת הסרבים וראשי השלטון הסרבי ביקשו מהנהגת הקהילה בבלגרד לצאת לערי מקדוניה ולעשות נפשות בקרב הקהילות דוברות הלאדינו למען השתלבותם במדינתם החדשה. משלחות ובראשן הרב הראשי ד"ר יצחק אלקלעי ודוד אלבלה יצאו לביטולה ולסקופיה.
מלחמת העולם הראשונה ולאחריה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה פלש הצבא האוסטרו-הונגרי לסרביה, בלגרד הופצצה, ובהמשך, עם הצטרפות הבולגרים וצבא הקיסרות הגרמנית למערכה על סרביה, נכבשה הממלכה. לאחר החלת ממשל צבאי אוסטרו-הונגרי בבלגרד, הוגלו רבים מנכבדי הקהילה היהודית למחנות הסגר באזור הונגריה. ההנהגה והצבא הסרביים נסוגו לאי קורפו והקימו שם ממשלה גולה ופרלמנט גולה, ובו גם נציג הקהילה היהודית בנציון בולי. ד"ר דוד אלבלה, בן קהילת בלגרד, יצא לארצות הברית בשליחות ממשלת סרביה במסע שתדלנות בקרב ראשי הממשל וראשי הקהילה היהודית למען סרביה. הקשרים שרקם עם הממשל הסרבי הגולה, הובילו לכך שסרביה הייתה המדינה הראשונה שהכירה בהצהרת בלפור. במהלך מלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה נהרגו כ-130 מיהודי בלגרד ששירתו בצבא הסרבי, שהיוו כ-4 אחוז מבני הקהילה. בתום המלחמה הוקמה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, ובמסגרת חוקיה הוגדרה יהדות הממלכה כיחידה דתית אחד. בהמשך, חוקק חוק שהעניק לקהילות היהודיות השונות אוטונומיה בניהול הקהילות בכפוף לחוקי הממלכה. ב-1919 נוסד "איגוד הקהילות הדתיות ביוגוסלביה" בראשות הוגו שפיצר. ב-1920 נבחר פרידריך פופס לסגן ראש עיריית בלגרד. ב-1923 נוסד איגוד רבני יוגוסלביה בראשות ד"ר יצחק אלקלעי.
בפאתי בלגרד נמצא אזור מסחרי שכונה "פִישֶקְלִייָה" (בסרבו-קרואטית: Fišeklija) ובו שכנו בתי מלאכה נטושים. לאחר מלחמות הבלקן ובהמשך מלחמת העולם התיישבו באזור יהודים שהיגרו מאזור מקדוניה, רובם מקרב יהודי ביטולה. הם התגוררו בצפיפות בבתי המלאכה ועסקו במסחר זעיר וברוכלות. במקום התפתחה שכונת עוני ותושביה היו על פי רוב במצב כלכלי קשה. ב-1927 נבחר שמעיה דמאיו לבית הנבחרים. במרץ 1928 ביקר בבלגרד נחום סוקולוב שעשה נפשות למען הרעיון הציוני ולמען קרן היסוד. ב-1932 מינה אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה את הרב הראשי יצחק אלקלעי לסנטור מתוקף תפקידו כרב הראשי (Ex Officio). ב-1934 סופחה העיירה זמון לשטח המוניציפלי של העיר בלגרד. הקהילה היהודית בזמון נותרה עצמאית ונפרדת מקהילת בלגרד. באוקטובר 1934 מונה פאבלה, נסיך יוגוסלביה לעוצר הממלכה לאחר שהמלך אלכסנדר הראשון נרצח בפריז. בהמשך, החלה הממלכה במגעים עם גרמניה הנאצית ותהליך זה לווה בחקיקה אנטי-יהודית.
ביולי 1939 פרסמה ממשלתו של דראגישה צבטקוביץ' תקנות לגירוש יהודים שהתגוררו ביוגוסלביה אך לא היו אזרחי המדינה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה הממלכה על נייטרליות, אך המשיכה במשא ומתן עם הגרמנים על הצטרפות להסכם התלת-צדדי. ב-1940 מנתה הקהילה הספרדית בבלגרד כ-9,000 נפשות והקהילה האשכנזית כ-3,000. באוגוסט 1940 החלו מגבלות לא רשמיות על רישום יהודים למוסדות חינוך, שהובלו על ידי שר החינוך היוגוסלבי אנטון קורושץ שהיה ידוע כאנטישמי. ב-4 באוקטובר 1940 פורסמו תקנות רשמיות שהגבילו את הפעילות הכלכלית של יהודי יוגוסלביה, קבעו נומרוס קלאוזוס במוסדות להשכלה גבוהה, ואסרו עיסוק במקצועות מסוימים. האליטה האינטלקטואלית היוגוסלבית מתחה ביקורת נוקבת על חוקים אלו. בהמשך, הוגבלו גיוסם של יהודים לצבא וקבלתם לקורסי קצינים. הרב הראשי ד"ר יצחק אלקלעי אולץ להתפטר מתפקידו כסנטור. במקביל החלו להתפרסם בעיתונות היוגוסלבית מאמרי שטנה אנטישמיים. ב-25 במרץ 1941 חתמה יוגוסלביה על ההסכם התלת-צדדי, ויומיים לאחר מכן פרצה בממלכה הפיכה צבאית בתמיכת מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית. פאבלה קאראג'ורג'ביץ', מועצת העוצרים וממשלת יוגוסלביה הודחו ופטר השני הומלך על יוגוסלביה. פאבלה ומשפחתו הוגלו לקניה והושמו במעצר בית עד תום המלחמה. עם פרוץ ההפיכה הצבאית שהובילה להדחתו של פאבלה קאראג'ורג'ביץ', פסקו הלימודים והפעילות הקהילתית ברחבי הממלכה.
מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי בלגרד.
רקע.