במרכז המידע מתועד ומקוטלג חומר רב על אודות אמנים ישראלים ועבודותיהם, החל מן השנים המוקדמות של האמנות הישראלית. המרכז מציע למבקרים מאגר מידע מקיף ובו חומר על אלפי אמנים ואמניות ישראלים - ציירים, פסלים, צלמים, מעצבים, אמני קרמיקה, צורפים, ועוד. בין תיקי האמן שבמרכז נמצאים תיקיהם של אמנים ידועי שם בצד אלה של אמנים בראשית דרכם.
בנוסף, מכיל מרכז המידע כמה אוספים ייחודיים ובהם אוסף תצלומיו של הצלם ישראל צפריר, המכיל כ-10,000 תצלומים של אמנים ויצירות אמנות של אמנים ישראלים; ארכיון גלריה דבל, שנתרם בשנת 2007 למרכז; אוסף הסרטים התיעודיים שיצר פרץ ואן ראלטה; אוסף מעזבונו של גבריאל טלפיר; אוסף תצלומי אמנים ישראלים שיצר הצלם האמריקאי סטנלי בטקין; ארכיון בת-שבע ויצחק כץ, המכיל כתבים שלו וכן מכתבים של ציונה תג'ר, ישראל פלדי ואריה לובין, ארכיון המתעד את פעילותן של נורה ונעמי; אוסף התכתבויות של ברטה אורדנג ועוד.
החל משנת 2010 עובר המרכז תהליך של דיגיטציה ומסד הנתונים הממוחשבים שלו מכיל מעל 5,000 קטעי עיתונות ומעל 15,000 קישורים לתערוכות. אתר האינטרנט של המרכז מציע מידע דו-לשוני (עברית ואנגלית) על כ-5,800 אמנים ישראלים.
שיר חדש
שיר חדש הוא אלבום האולפן השביעי של הזמר אהוד בנאי. באלבום זה מילות השירים מבוססות על טקסטים יהודיים מסורתיים - זמירות, פיוטים, ותפילות המושרים בהזדמנויות שונות. את הלחנים שאב בנאי ממספר מקורות - משפחתו, בתי הכנסת התימני והאשכנזי שבשכונתו והרב שלמה קרליבך. במספר שירים באלבום משתתפים אשתו של בנאי ואביו. מתוך אלבום זה יצאו הסינגלים "שלשה דברים", "אל אדון על כל המעשים", "השמיעיני את קולך" ו"הנשמה לך". האלבום הגיע למעמד אלבום זהב תוך שבוע מיום צאתו לחנויות. בנאי עצמו היה המפיק המוזיקלי של האלבום.
טקמורי סאיגו
טקמורי סאיגו (ביפנית: 西郷 隆盛; 23 בינואר 1828 - 24 בספטמבר 1877) היה אחד הסמוראים בעלי ההשפעה הרבה ביותר בהיסטוריה של יפן. סאיגו חי בסוף תקופת אדו ובראשית תקופת מייג'י והיה ממנהיגי המאבק להשבת כוחו של הקיסר ולהפלת שלטון השוגון (נקרא גם: בקופו) ביפן.
ראשית חייו.
טקמורי סאיגו נולד ב-23 בינואר 1828 בעיר קגושימה בהאן סצומה, ובראשית דרכו שירת כסמוראי מדרג זוטר. הוא נבחר להתלוות לדאימיו של ההאן שלו במסעו לבירה אדו (כיום טוקיו) ב-1854, מסע שמטרתו הייתה חיזוק הקשרים בין שוגונות טוקוגאווה לחצר הקיסרית. משום שלא היה יכול לשמש בתפקיד בכיר בשל מוצאו הנמוך, עבד סאיגו באופן רשמי כגנן של הדאימיו, אולם למעשה היה מאנשי סודו המקורבים ביותר. כסמוראי, סאיגו התעניין תמיד בנושאים צבאיים, אולם בניגוד למיתוס המקובל הוא לא היה אומן חרב או לוחם גדול. למעשה, סאיגו נפגע בקטטה בנעוריו ולא היה יכול להניף חרב עד מותו. הוא היה גנרל, קצין ומצביא, סוכן חשאי ויועץ פוליטי - אבל לא לוחם.
פעילותו של סאיגו בבירה נקטעה בפתאומיות לאחר שראש מועצת הזקנים של השוגון החל לעצור סמוראים בעוון פעילות כנגד הבקופו, ובעקבות מותו של הדאימיו שלו. לכס השלטון בסאצומה עלה אחיינו של הדאימיו הקודם, טדיושי שימאזו. למעשה הדאימיו היה נער חסר כוח, והאיש החזק בנחלה היה אביו, היסמיצו שימאזו שתיעב את סאיגו וראה בו גורם חתרני. סאיגו נמלט חזרה לקגושימה, שם נעצר והוגלה לאממי אושימה, אי דרומי נידח. הוא נקרא לשוב ב-1861, אך היחסים בינו לבין היסמיצו שימאזו הוסיפו להידרדר. לאחר שהיסמיצו האשים אותו בהפרת פקודה, הוגלה פעם נוספת, והפעם הוחזק בתנאים קשים מנשוא, תחילה חודשיים בטוקונושימה ואחר-כך ב וכמעט מת. חברו ושותפו הפוליטי של סאיגו, טושימיצ'י אוקובו השתדל למענו, וב-1864 הסכים היסמיצו לחון אותו. סאיגו חזר לעבוד בממשלת סצומה וייצג את ענייני ההאן מול השלטון המרכזי.
רסטורציית מייג'י.
לאחר שקיבל את הפיקוד על צבא סצומה שחנה בקיוטו כרת סאיגו ברית עם צבא האן אָאיזו כנגד האן צ'ושו, ובכך סיכל ניסיון השתלטות על ארמון הקיסר בבירה. באוגוסט 1864 נשלח סאיגו בתור אחד ממפקדי משלחת עונשין מטעם השוגונות לצ'ושו (מלחמת צ'ושו הראשונה) כדי להענישם על ניסיון ההשתלטות, אולם יותר ויותר החל לחשוב כי האינטרסים של סצומה והבקופו (ממשלת השוגון) אינם מתיישבים אלו עם אלו. לאחר המלחמה, התחוללה הפיכה בצ'ושו ומתנגדי השוגון חזרו לשלוט בהאן. הבקופו הכריז על מסע מלחמה נוסף, מלחמת צ'ושו השנייה, אולם סאיגו כבר לא היה נלהב לסייע בידו. ב-1866 נפגש סאיגו למשא ומתן חשאי עם המנהיג בפועל של צ'ושו, טקיושי קידו. המשא ומתן היה קשה, משום שצ'ושו וסצומה היו עוינים באופן מסורתי זה לזה, ואף נלחמו אחד כנגד השני שנתיים קודם לכן. אולם בתיווכו של ריומה סקומוטו, סמוראי ואיש מחתרת רב קשרים מההאן של טוסה, יושרו ההדורים ונכרתה ברית גורלית בין צ'ושו לסצומה, שנכנסה להיסטוריה כברית סאצ'ו.
בנובמבר 1867 ויתר השוגון טוקוגאווה יושינובו על השלטון והעביר את כל סמכויותיו לקיסר מוצוהיטו, במסגרת עסקה לפיה עבור הוויתורים זכה לשמור על כל נכסיו וקיבל תפקיד בכיר בממשלת הקיסר. סאיגו, ביחד עם קידו ואוקובו, לא היה מוכן לקבל את הפשרה, משום שחשש שהיא תשמר את כוחו של השוגון. בינואר 1868 ביצעו סאיגו, קידו ואוקובו, בשיתוף פעולה עם המנהיג בפועל של טוסה, טייסוקה איטגאקי, הפיכת חצר והשתלטו על ארמון הקיסר. בשיתוף פעולה של בעל בריתם בחצר הקיסרית, האציל טומומי איוואקורה, הם פרסמו צו חתום בידי הקיסר המפטר את השוגון מכל תאריו ושולל ממנו את כל רכושו, אדמותיו ונחלותיו. בעקבות ההפיכה פרצה מלחמת אזרחים, הידועה כמלחמת בושין. לאחר תבוסתו של השוגון בקרבות המכריעים של טובה ופושימי הייתה ידו של הצד הקיסרי על העליונה, וסאיגו עצמו הוביל את הצבא המשותף לעבר בירת השוגון, אדו. לאחר משא ומתן קצר עם מפקד כוחות הבקופו בבירה, הסכים צבא השוגון להיכנע לסאיגו ללא קרב.
בירוקרט.
לאחר סיום המלחמה וכניעת השוגון קיבל סאיגו תפקיד בכיר בממשלת מייג'י החדשה, ושיתוף הפעולה שלו סייע לביטול שיטת ההאן ולהחלת גיוס חובה ברחבי יפן. על אף עברו הצנוע קיבל סאיגו את תפקיד ממלא מקום הממשלה בעת העדרה ב-1871–1872 במסגרת משלחת איוואקורה. באותה תקופה כיהן כפילדמרשל, מפקד משמר הקיסר, ראש היועצים הקיסריים ושר האוצר - ולמעשה היה האיש החזק בממשלה. עם זאת, עדויות שונות מלמדות כי סאיגו לא התעניין יותר מדי בתפקידיו המנהליים. ככלל נתן חופש פעולה נרחבי לשרים, ובמהלך ישיבות ממשלה נהג לחמוק החוצה ולבלות שעות רבות בסיפורי מורשת קרב עם חבריו.
משבר סייקנרון.
המשבר שהוביל לפרישתו של סאיגו מהממשלה התרחש באוקטובר 1873, והוא ידוע גם כמשבר הסייקנרון. ממלכת קוריאה השמרנית לא הסכימה להכיר ברסטורציית מייג'י והשפילה את השליחים הדיפלומטים היפנים ששוגרו אליה. סאיגו התנגד לדעתם של הקיצוניים בממשלה שתבעו לפלוש לקוריאה, והציע ניסיון אחרון לשמור על השלום: הוא ייסע בעצמו לקוריאה, יסביר לקוריאנים את הרוע שבדרכיהם וינסה לשכנע אותם להכיר בסמכותו של הקיסר היפני. לשותפו הפוליטי טייסוקה איטגאקי כתב כי ככל הנראה הקוריאנים יהרגו אותו, וכך תהיה עילה מוצדקת ליפן לפלוש לקוריאה. עם זאת, ישנם היסטוריונים רבים הסבורים כי סאיגו לא רצה מלחמה, אלא האמין באמת שיוכל להשיג הסדר בין קוריאה ליפן. שאר המנהיגים היפנים התנגדו לרעיון המשלחת, חלקם מסיבות כלכליות וחלקם לאחר שהבינו את חולשתה הצבאית של יפן אל מול המעצמות המערביות. ראש המתנגדים, טושימיצ'י אוקובו לא הצליח לשכנע את שרי הממשלה, אולם באמצעות הפיכת חצר שנודעה לימים כמזימה הסודית, הצליח "לשכנע את הקיסר" לדחות את המשלחת של סאיגו ללא הגבלת זמן. במחאה על דחיית הרעיון התפטר סאיגו ושב לקגושימה. חמישה מבכירי הממשלה התפטרו עמו, ביניהם שר המשפטים שימפיי אטו, שר החוץ טנאומי סואג'ימה והיועץ הקיסרי הבכיר טייסוקה איטגאקי. קצינים וחיילים רבים ממשמר הקיסר, מהצבא וכן עובדים בשירות המדינה התפטרו עמם ועזבו את טוקיו.
עמדותיו הפוליטיות.
לפי המיתוס המקובל, נהוג לחשוב כי סאיגו היה ריאקציונר שהתנגד למודרניזציה, אולם למעשה אין הדבר נכון. כאשר כיהן כשר האוצר וראש היועצים הקיסרים בין 1871 ל-1873 נערכו רפורמות מודרניות רבות ביפן: חוק הגיוס הכללי (שסאיגו לא אהב אך גם לא התנגד לו בפומבי), מיסוי של קצבאות הסמוראים וכן הקמתן של מערכות חינוך ומשפט מודרניות. גם לאחר התפטרותו לא התנגד סאיגו למודרניזציה ככזו, אלא רק לאופן שבו ניהלה אותה הממשלה. לדעתו, מעצמות המערב השיגו את עליונתן הצבאית בשל עוצמה מוסרית ורוחנית, לא רק עליונות חומרית. הוא האשים את ממשלת יפן כי במקום להבין את סוד כוחו האמיתי של המערב בתחום המוסרי, היא מחקה רק את ההיבטים השטחיים של התרבות האירופית ובונה "צעצועים" מפוקפקים כמו פסי רכבת וקווי טלגרף. בו בזמן, היא רומסת ודורסת את מעמד הסמוראים, דנה את לוחמיה הנאמנים לשעבר לחיי עוני ומתעלמת מכל הטוב, היפה והראוי לשימור בערכיה המסורתיים של יפן. יותר מאשר מחלוקת על עצם המודרניזציה, המחלוקת בין סאיגו לממשלה הייתה על הקצב, הסדר ואופן הביצוע.
במהלך כל חייו, האמין סאיגו באסכולה הקונפוציאנית של ואנג יאנג מינג שהדגישה את חשיבות הפעולה הנובעת מאינסטינקט מוסרי. לדעתה, המעשה המוסרי היה חשוב יותר מהלמדנות הרשמית או משינון טקסטים מן השפה ולחוץ כמצוות אנשים מלומדה.
מרד סצומה.