כפוליטיקאי מנוסה שהבין את יחסי הכוחות בכל מדינה, שיתף לינקולן פעולה עם הדמוקרטים שתמכו במלחמה וניהל את מסע הבחירות שלו מחדש בבחירות של 1864. לינקולן ציפה לסיום המלחמה, והציע מדיניות שיקום מתונה, מתוך רצון לאחד את האומה במהירות בעזרת פיוס נדיב. ב-14 באפריל 1865, בעת ביקורו בתיאטרון חמישה ימים לאחר כניעת רוברט לי, גנרל הקונפדרציה, נרצח על ידי אוהד הדרום ומתנגד לביטול העבדות בשם ג'ון וילקס בות'.
שנותיו הראשונות וקריירה.
לינקולן נולד בחווה במדינת קנטקי למשפחת איכרים נוצרית-בפטיסטית אמידה שהתרוששה. הוא צאצא של סמואל לינקולן, שהיגר מהינגהאם במחוז נורפוק שבאנגליה בשנת 1638 למסצ'וסטס. נכדו ונינו של סמואל החלו את המעבר מערבה של המשפחה, דרך ניו ג'רזי, פנסילבניה ווירג'יניה. כאשר היה בן שבע עברה משפחתו לאינדיאנה. בגיל תשע התייתם מאמו, וחי עם אביו בחווה, שם עסק בכל המלאכות הקשות והתחשל. בגיל תשע נחבל בראשו מבעיטה של סוס ואיבד את ההכרה למספר שעות עקב זעזוע מוחי. בתקופה זו לא היה חינוך כללי מטעם המדינה, ולינקולן, שלמד פחות משנה אחת בבית הספר, היה צמא לקריאה ולקניית ידע, ורכש השכלה בכוחות עצמו. לאחר שהגיע לאילינוי בשנות העשרים המוקדמות של חייו, לא היה לו עניין להיות חקלאי ובמקום זאת התחיל לעבוד בבניית מסילות ברזל.
עקב ההידרדרות ביחסים שבין הלבנים לאינדיאנים באזור, קרא המושל לגיוס צבאי. לינקולן התגייס, בעודו בן 23, ונבחר על ידי אנשי פלוגתו לשמש להם כסרן וכמפקד הפלוגה. פלוגתו שימשה כעתודה ולא השתתפה בקרבות במסגרת מלחמת "נץ שחור" בעוד שירתה תחת פיקודו של זאכרי טיילור. הפלוגה נעה לעבר הקרב על סטילמאל ראן אך הגיעה כאשר כל כוחות הצבא האמריקאי כבר נפלו ותוצאת הקרב הוכרעה. לאחר שלושים יום, כשסיים את חובתו לשירות צבאי, גויס ל-50 ימי צבא נוספים.
משפחתו.
בשנת 1842 נישא למרי טוד, בתם של רוברט ואליזבת טוד מקנטקי. בשונה מלינקולן שהיה בן איכרים, אשתו הייתה בת למשפחה אמידה, אביה היה איש עסקים מהחברה הגבוהה. מרי חונכה בבית ספר פרטי ולמדה צרפתית, נגינה, ריקוד ונימוסים חברתיים. היא הייתה שונה ממנו בהיבט נוסף, בניגוד לטבעו האיטי והמיושב, הייתה מרי פזיזה והפכפכה. היה לה מזג קשה, ולינקולן היה מתנצל בפני אנשים שכעסה עליהם. לזוג נולדו ארבעה בנים. ב-1 באוגוסט 1843 נולד בנו הבכור, רוברט, הבן היחיד של לינקולן שהגיע לשיבה טובה, ואף שימש כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בשנים 1881–1885. ב-1847 נולד בנו השני, אדוארד בייקר, שמת בשנת 1850. באותה שנה נולד בנו השלישי, ויליאם וואלאס, שמת ב-1862. בנו הצעיר תומאס (שכונה טאד), נולד ב-1853 עם חך שסוע ובשל כך דיבורו היה לקוי, אך חיסרון זה הגדיל את חינו בעיני אביו. תומאס מת בשנת 1871.
קריירה משפטית.
זמן מה עבד לינקולן כחנווני, ואחר כך כמודד קרקעות. לינקולן עבד על סירת נהר, ניהל חנות וחשב להיות נפח. במקום זאת הוא החליט ללמוד משפטים והתחיל קריירה מוצלחת משלו לאחר קבלת תואר עורך דין. הפך לעורך דין מצליח של אליטת ההון הוויגית של ניו אינגלנד ושל שיקגו, ובמיוחד נחשב לעורך דינם של בעלי העניין בסלילת מסילות רכבת בארצות הברית. כעורך דין הצטיין בכושר הסברה ובכושר שכנוע בדיונים בפני בית המשפט. לינקולן עם זאת לא הצליח בכל המקרים המשפטיים בהם היה מעורב והפסיד בחלקם. ב-1 במרץ 1841 התחילו סטיבן לוגן ואברהם לינקולן בשותפות, "לוגן ולינקולן". לוגן היה עורך דין מוביל במחוז סנגמון, הוא היה מבוגר ב-9 שנים מלינקולן.
לינקולן למד מלוגן על ידי התבוננות בו ולמד נהלים ותקדימים. שליטתו במשפט התבררה בהופעותיו התכופות בפני בית המשפט העליון באילינוי בלפחות 300 מקרים. במסגרת השותפות בילה לינקולן את מרבית זמנו בטיפול במקרים משפטיים של פשיטות רגל כאשר חוק פשיטת הרגל החדש נכנס לתוקף בשנת 1842. החוק נועד להגן על עסקים שנפגעו מהשפל הכלכלי בכך שהוא אפשר להם להכריז על פשיטת רגל אם חובותיהם גדולים מנכסיהם. החוק בוטל בשנת 1843. העסקים פרחו והשותפות של "לוגן ולינקולן" התרחבה על ידי מעבר לקומה השנייה של בית המשפט המחוזי באילינוי שם הייתה להם גישה לקהל לקוחות רב יותר ובעיקר לספריית המשפטים שלהם.
בשנת 1844 פיזרו לינקולן ולוגן את השותפות שלהם כיוון שלוגן רצה להתחיל בשותפות עם בנו. אברהם התקרב למשפטן ויליאם הרנדון ובסתיו 1844 החל בשותפות חדשה, "לינקולן והרנדון". הפעם הוא היה השותף הבכיר והרנדון הצעיר; אולם כל ההכנסות חולקו באותה מידה שווה ביניהם. הם עבדו קשה ונעו במעגל השיפוט כשמונה חודשים בשנה. במהלך המעגל פגש תומכים פוליטיים רבים ובעלי ברית לימים, הוא הכיר אלפי מצביעי ממרכז אילינוי אשר נתנו לו את קולם לקראת קריירה פוליטית עתידית.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19, במסגרת השותפות עם הרנדון, החל לינקולן לעסוק בתיקים משפטיים שעסקו ברכבות ובאמצע העשור הוא נחשב לאחד העוסקים המצליחים ביותר באילינוי בתחום דיני הרכבות. המקרה המשמעותי הראשון שלו היה בשנת 1851 שייצג את חברת הרכבות אלטון וסנגמון. בעל הקרקעות ג'יימס א. בארט סירב לשלם את ערבותו עבור 30 המניות שלו ברכבת אלטון וסנגמון. החברה שינתה את התוואי המתוכנן שהשפיע על ערך הקרקעות בהן אחז בארט שעליה הייתה אמורה להיבנות הרכבת. מסילת הברזל שמרה על שירותיו של לינקולן ותבעה את ג'יימס בארט.
חשיבותו של מקרה זה טמונה בעובדה שגופים פרטיים היו עשויים לעצור את התשלומים בהתחייבויותיהם, ולשלול מחברת הכספים והציבור את היתרון של קווי רכבת חדשים. אברהם לינקולן בנה את תיקו המוכיח כי בארט היה בעל מניות בחברה וכי לרכבת אלטון וסנגמון יש את הזכות לתבוע בגין תשלום עבר. בית המשפט העליון באילינוי קיבל את טענת עורך הדין לינקולן אשר סייעה לקבוע את העיקרון לפיו ניתן לתקן את אמנויות התאגידים לנוכח האינטרס הציבורי הכולל. מקרה ראשון זה הסדיר את לינקולן כאחד מעורכי הדין העוסקים הבולטים ביותר של חקיקת הרכבות במדינת אילינוי. במקרים שבהם מדובר ברכבות, לינקולן פעל בשם מי שעסק בשירותיו. לעיתים הוא ייצג מסילות ברזל, פעמים אחרות את מתנגדיהם.
קריירה פוליטית.
עוד בשנת 1832 פרסם לינקולן את נאומו הראשון אשר הופנה לתושבי מחוז סנגאמו ובמהלכו הציג לינקולן את מחויבותו לשירות תושבי המחוז לפי הערכים הרפובליקנים של ארצות הברית. במהלך הנאום התייחס לחינוך, תחבורה ועוד במחוז. ב-6 באוגוסט אותה השנה הפסיד בבחירות לבית הנבחרים של אילינוי מטעם המחוז אך ניצח בבחירות שנתיים אחר כך. בין השנים 1834–1842 כיהן כחבר בית הנבחרים של מדינת אילינוי. בשנת 1837 לינקולן נאם לראשונה נגד מוסד העבדות אך במהלך הנאום הדגיש כי למרות ההתנגדות הרבה שלו למדיניות הממשלתית, אין לבטל את העבדות במחוז קולומביה (הבירה) ללא רצון תושביה. ב-1846 נבחר לינקולן מטעם המחוז ה-7 של מדינת אילינוי לבית הנבחרים של ארצות הברית ועבר לפעול בוושינגטון די. סי.. לינקולן היה חבר בוועדת הדואר ובוועדת ההוצאות של משרד ההגנה האמריקאי. הוא כמעט שלא החסיר ישיבות, והיה נמרץ ופעיל.
כחבר קונגרס תקף לינקולן את רעיון "הייעוד הגלוי" לפיו על ארצות הברית להתפשט ולהפיץ את ערכיה מערבה, משום שלדעתו עדיף היה לשפר את המצב הכלכלי בגבולות הנוכחיים ולא לפזרה על עוד שטחים. בשל כך התנגד למדיניות הנשיא המכהן ג'יימס פולק ולהכרזת מלחמה על מקסיקו, והצביע יחד עם חבריו למפלגה הוויגית נגד ההכרזה שהמלחמה נחוצה וצודקת, אך כשעלו לסדר היום הצעות תקציב למימון המלחמה, הוויגים, ולינקולן בתוכם, תמכו בהן. את פריצתה של המלחמה תירץ הממשל במקור כי נעשתה עקב זאת ש המלחמה זמן רב נקראה בעיקר בידי קולות הדרום, שם הייתה התמיכה בעבדות שקראה לכיבוש מקסיקו ולהעבדת כל תושביה הלא-לבנים. בסופה של המלחמה, גבול ארצות הברית–מקסיקו נקבע בתור פשרה בין הצפון לדרום הפוליטיים בארצות הברית במטרה למנוע את פריצתה של מלחמת אזרחים על בסיס המאבק סובב העבדות. במהלך המלחמה הציג לינקולן את "החלטות המיקום"; סדרת "החלטות" מיועדות שלמילואן נדרשה תגובה ממשלתית: 1. האם בפרוץ המלחמה חיילי ארצות הברית שנרצחו בידי מקסיקנים היו בצד האמריקאי או המקסיקני של נהר הריו גראנדה, 2. האם השטח שבו הם נרצחו נכלל בשטחי מלכות המשנה של ספרד החדשה שנלקחו בידי האימפריה המקסיקנית הראשונה. היו 6 "החלטות" נוספות שדרשו הבהרה מצד ממשל פולק ונועדו להדגיש כי המלחמה נעשתה בזדון נגד מקסיקו בידי ממשל פולק.
מאז תחילת פעילותו המדינית קיווה לינקולן לראות את הסנאטור ויושב ראש בית הנבחרים לשעבר, הנרי קליי כנשיא, אך בערב הבחירות לנשיאות של שנת 1848 הבין שאין לקליי סיכוי להיבחר למועמדות המפלגה. הוויגים היו נחושים לתמוך בזאכרי טיילור כמועמדם לנשיאות, משום שפרסומו כגנרל מוכשר וכושרו למשוך קולות קסמו להם. לינקולן תמך בו כברירת מחדל ועזר לו להיבחר, ובמידה רבה הודות להשפעתו תמכו הוויגים באילינוי במועמדותו של טיילור.
במסע בחירות שקיים למען מועמדות טיילור במסצ'וסטס הופיע לינקולן בבוסטון יחד עם ויליאם סיוארד מושל מדינת ניו יורק לשעבר. הערותיו של סיוארד נגד העבדות השפיעו רבות על לינקולן, במיוחד לאור ניסיונו בתקופת מאבק הבחירות לקונגרס ולנשיאות. במושב השני של הקונגרס ה-30, הודיע לינקולן כי בכוונתו ליזום חוק לשחרור ילדי שפחות שייוולדו בעתיד במחוז קולומביה, והתנה זאת בהסכמת תושבי המחוז, אך משראה שאין סיכוי שהצעתו תתקבל הסיר אותה. הוא תמך בהצעה שהתכוונה לאסור סחר בעבדים במחוז, אם כי אף זו נפלה.