המוסדות המרכזיים של הממשל המודרני הם הפרלמנט, הרשות השופטת, הרשות המבצעת, שירותי המדינה וגופים ציבוריים המיישמים מדיניות וממשלים אזוריים ומקומיים. הפרלמנט מורכב מבית הנבחרים, הנבחר על פי אזורי בחירה, ומבית הלורדים שמתמנה ברובו על פי המלצת סיעות חוצות מפלגות. כדי לחוקק חוק חדש לפרלמנט, צורת החקיקה הרמה ביותר, שני הבתים חייבים לקרוא, לתקן או לאשר את הצעת החקיקה שלוש פעמים. בראש מערכת המשפט עומד בית המשפט העליון של בריטניה בן שנים עשר חברים. מתחתיו פועלים בית המשפט לערעורים עבור אנגליה וויילס, בית המשפט לערעורים בצפון אירלנד, ובית המשפט של סקוטלנד. מתחת לאלה מסתתרת מערכת של בתי משפט גבוהים, בתי משפט הכתר, או בתי דין בהתאם לנושא בתיק. בתי המשפט מפרשים חוקים, מקדמים את המשפט המקובל ואת עקרונות השוויון המשפטי ויכולים להשפיע על שיקול דעתה של הרשות המבצעת. בדרך כלל לבתי המשפט בבריטניה אין סמכות להכריז על חוק פרלמנטרי שאינו חוקתי. בראש הרשות המבצעת עומד ראש הממשלה, שעליו לפקוד רוב בבית הנבחרים. ראש הממשלה ממנה קבינט של אנשים שמובילים כל מחלקה ומרכיבים את ממשלת הוד מלכותה. המלכה עצמה היא דמות טקסית, שנותנת הסכמה מלכותית לחוקים חדשים. לפי המוסכמה החוקתית, המלך אינו גוזל את התהליך הדמוקרטי ולא סירב להסכמה מלכותית מאז הצעת חוק המיליציה הסקוטית ב-1708. מעבר לפרלמנט ולקבינט, שירות המדינה ומספר רב של גופים ציבוריים, ממשרד החינוך ועד שירות הבריאות הלאומי, מספקים שירותים ציבוריים המיישמים את חקיקות וממלאים זכויות פוליטיות, כלכליות וחברתיות.
בפועל, מרבית ההתדיינות החוקתית מתרחשת באמצעות סכסוכים במשפט המנהלי, הנוגעים להפעלת גופים ציבוריים וזכויות אדם. לבתי המשפט יש סמכות מובנית של ביקורת שיפוטית, לוודא שכל מוסד פועל על פי חוק. מלבד הפרלמנט עצמו, בתי המשפט רשאים להכריז על מעשיו של כל מוסד או איש ציבור בטלים, כדי להבטיח ששיקול הדעת ייעשה רק באופן סביר או מידתי. מאז הצטרפותה של בריטניה לאמנה האירופית לזכויות אדם ב-1950, ובמיוחד לאחר חוק זכויות האדם משנת 1998, בתי המשפט נדרשים לבדוק האם החקיקה תואמת נורמות זכויות האדם הבינלאומיות. אלה מגינים על זכויותיו של כל אדם מפני כוח ממשלתי או תאגידי, לרבות חירות מפני מעצר שרירותי, הזכות לפרטיות מפני מעקבים בלתי חוקיים, הזכות לחופש הביטוי, חופש ההתאגדות לרבות הצטרפות לאיגודים מקצועיים ונקיטת פעולות שביתה, חופש ההתארגנות וחופש המחאה. כל הגופים הציבוריים והפרטיים המשפיעים על זכויותיהם וחירויותיהם של התושבים נתונים לביקורת משפטית לפי החוק.
היסטוריה.
ההיסטוריה של חוקת הממלכה המאוחדת, על אף שהוקמה רשמית בשנת 1800, חוזרת לתקופה הרבה לפני שארבע הארצות של אנגליה, סקוטלנד, ויילס ואירלנד הפכו לאומות בפני עצמן. לפני כיבוש בידי האימפריה הרומית, האיים הבריטיים אוכלסו במהגרים קלטים מיבשת אירופה, אך הם לא השאירו היסטוריה מתועדת של חוק. סמוך לסוף ימיה של הרפובליקה הרומית בשנים 55 ו-54 לפני הספירה, פלש הקונסול לשעבר ומפקד הלגיון יוליוס קיסר בריטניה בהמשך למלחמת גאליה. קיסר לא הקים שלטון כיבוש קבוע, אלא חזר לרומא, הפך לדיקטטור ונרצח. הרפובליקה הפכה לאימפריה, כאשר אוגוסטוס יורשו של קיסר תפס את השלטון בשנת 27 לפני הספירה. בתקופת שלטונו של נכדו של אוגוסטוס, קלאודיוס, נכבשה בריטניה משנת 43 לספירה. על פי החוקה הלא סדורה של רומא, בריטניה הרומית נוהלה על ידי מושל, בדרך כלל חבר בסנאט הרומי אשר מונה על ידי הקיסר על בסיס המוניטין הצבאי שלו. לונדיניום הייתה בירת הפרובינקיה ומנתה בערך 60,000 איש, ובריטניה הייתה חברה רבת תרבויות של בערך 3 מיליון תושבים. החוק הרומי התבסס על כלכלת עבדים, והיה מיליטנטי במידה רבה. הקיסר אדריאנוס בנה חומה משנת 122 שסימנה את גבולות האימפריה, אך היא הוזזה במהרה צפונה על ידי אנטונינוס פיוס ב-142. קונסטנטינוס הגדול הוצב ביורק בשנת 306 ובהמשך עזב אותה כדי לתבוע את תוארו כקיסר. קונסטנטינוס השתלט על רומא בשנת 312, והוציא את צו מילאנו בשנת 313. צו זה היה חלק מסדרת אירועים שהפכו את הכנסייה לכוחה משמעותי שלבסוף התעלה מעל לחוק הרומי. כאשר האימפריה החלה להתמוטט בריטניה ננטשה בשנת 407. לא הקודקס התיאודוסיאני שהוצא ב-438, וגם הקורפוס יוריס קיוויליס הגדול של יוסטיניאנוס הראשון ב-534, שני הסדרים משפטיים משמעותיים, נגעו לבריטניה. בימי הביניים, במהלך מאבקי כוח בין אנגלו-סקסים, דנים וויקינגים, כינסו מלכים מועצות, שנקראו ויטנגמוט ("אספת חכמים"), שהורכבו מאדונים ומנהיגי כנסייה. אבל רק בפלישת הנורמנית של 1066 נקבע חוק משותף אחד לכל אנגליה תחת מונרך אחד, ויליאם הכובש ויורשיו.
תחת ויליאם הכובש, בייעוץ של מועצת המלך (Curia Regis), חובר ספר יום הדין בשנת 1086, המקטלג את כל הקרקעות והעבודה לצורך גביית מסים . רק 12 אחוז מהתושבים היו חופשיים, בעוד שהשיטה הפיאודלית הפכה אחרים לצמיתים, או עבדים. בשנת 1190 ריצ'רד לב הארי, הצטרף למסע הצלב השלישי כדי לשחרר את ארץ ישראל מהשלטון המוסלמי, אך מסעו עלה במחיר גבוה. מסים שגבו ריצ'רד הראשון, ויורשו המלך ג'ון כדי לשלם עבור המלחמות הובילו לאי שביעות רצון עזה, והאצולה אילצה את המלך לחתום על המגנה קרטה ב-1215. זו הייתה התחייבות לקיים 'ייעוץ משותף' לפני כל מיסוי, לערוך בתי משפט במקום קבוע, לערוך משפט צדק בפני חבר מושבעים עבור כל אדם, ללא קשר למעמדו, פשעו ואמונותיו, להבטיח תנועה חופשית של אנשים למסחר, ולהחזיר קרקע משותפת. אי ציות למגנה קרטה הוביל למלחמת הברונים הראשונים. ההתחייבויות על קרקע משותפת נעצבו מחדש במהרה באמנת היער של 1217, שנחתמה בסנט פול על ידי הנרי השלישי. מסמכים אלה קבעו שהמלך, אפילו עם סמכות לכאורה מאלוהים, מחויב לשלטון החוק. לאורך ימי הביניים, אדמה משותפת הייתה מקור רווחה לאנשים פשוטים, איכרים הקשורים למערכת פיאודלית של בעל האדמה. בשנת 1348, מגפת המוות השחור פגע באנגליה והרג כשליש מהאוכלוסייה. כשהאיכרים איבדו את אדוניהם, והיה מחסור בעובדים, עלה כוח המיקוח שלהם, ושכרם הועלה. המלך והפרלמנט הגיבו בחוק העובדים של 1351 כדי להקפיא את העלאות השכר. זה הוביל למרד האיכרים של 1381, שבו דרשו מנהיגי הצמיתים עובדי האדמה להפסיק את הפיאודליזם, ולקיים זכות לפשוטי העם על קרקעות. למרות הדיכוי האלים של המרד, העבדות והצמיתות התפרקו, אך רוב האנשים נותרו ללא כל חירות מהותית, בזכויות פוליטיות או כלכליות. תחת הנרי השמיני, כדי להחתים גירושים מקתרין מאראגון ולהתחתן עם אן בולין, הוכרזה הכנסייה האנגלית נפרדת מהכנסייה הקתולית ומסמכות האפיפיור בחוק העליונות של 1534, והמלך הוכתר לראש הכנסייה. חוק ויילס משנת 1535 איחד את ויילס ואנגליה במערכת ניהולית אחת, בעוד שהמלך הנרי השמיני נעשה יותר ויותר רודני, הוציא להורג את הלורד צ'נסלור, סר תומאס מור, פיזר את המנזרים והוציא להורג את מתנגדיו. לאחר מות הנרי השמיני, ומאבקי כוח בעקבות מותו של בנו אדוארד השישי בגיל 15, אליזבת הראשונה, בתם של הנרי השמיני ואן בולין, עלתה על כס המלוכה ב-1558. חצי מאה של שגשוג התרחש תחת שלטונה כאשר אליזבת הראשונה נמנעה ממלחמות, אך ייסדה תאגידים כולל חברת הודו המזרחית כדי לקבל מונופול על נתיבי הסחר. תחת יורשה, ג'יימס הראשון, נוצרו חברות נוספות כדי ליישב את צפון אמריקה, ולהקים את מושבות אמריקה הבריטית (אשר ביניהם גם שלוש עשרה המושבות). מתנגדים דתיים רבים למדיניותה הסובלנית של אליזבת עזבו את אנגליה כדי ליישב את העולם החדש.