פעילות הפרטיזנים הצליחה לשבש ולהטריד את הגרמנים. ב-14 במאי 1941 פרסם וילהלם קייטל את "צו השיפוט הצבאי", אשר נתן גושפנקא לפשעי המלחמה של הוורמכט נגד האוכלוסייה האזרחית בארצות הכיבוש, באצטלה של לוחמה בפרטיזנים. במסגרת זו, ביצעו הן כוחות ורמאכט והן כוחות SS מעשי טבח באוכלוסייה האזרחית. על פי הוראותיו של קייטל, יש "לחסל ללא רחמים" את ההתנגדות האזרחית ולהשתמש ב"אמצעים קיצוניים עד השמדתם". הצו היה מנוגד לחוקי המלחמה ואיפשר לגרמנים לנהל "קרב השמדה" תחת כסות של לוחמה בפרטיזנים. חיילים גרמנים שוחררו מאחריות אישית לפשעים שביצעו. משמעות הפקודה "לעקור מן השורש" את העומד נגד הוורמאכט כללה גם רצח יהודים. ב-8 ביולי 1941 אמר היינריך הימלר (בשיחה עם אנשי SS בביאליסטוק), כי "כל יהודי נחשב לפרטיזן באופן עקרוני". בשנת 1942 הוסלמה רמת האלימות בין הפרטיזנים לוורמאכט, והוורמאכט החל לרצוח גם את הנחשבים "מסייעים לפרטיזנים" או חשודים ככאלה. יתרה על כן, מכיוון שעברה כמעט שנה בין התקופה שבה קרא סטלין לפעולות פרטיזנים נגד הגרמנים (ביולי 1941) לתקופה שבה התארגנו יחידות פרטיזנים אפקטיביות, ברבים מן המקרים ניתן לומר שהייתה "לוחמה נגד פרטיזנים ללא פרטיזנים".
הפרטיזנים היהודים.
חוקר השואה יהודה באואר מציין כי אחוז היהודים בקרב הפרטיזנים היה גבוה מאחוזם באוכלוסייה הכללית. זאת, למרות שבמקומות רבים ליהודים לא הייתה מסורת או הכשרה צבאית כלשהי. חלק מן הפרטיזנים היהודים השתלבו ביחידות כלליות של פרטיזנים (למשל באיטליה), בעוד שבמקרים אחרים היו יחידות של יהודים בלבד. בנוסף לפעולות הצבאיות נגד הגרמנים עסקו יחידות פרטיזנים יהודים גם בפעולות הצלה ולעיתים הוקמו "מחנות משפחה" ביערות, בהם הסתתרו, לצד הלוחמים, גם משפחות שלמות.
מספר הפרטיזנים היהודים בשטחי מזרח אירופה נאמד בכ-20–30 אלף איש. בין העיקריים שבהם: היחידה היהודית על ־שם ז'וקוב שמנו כ-270 איש. מחנה המשפחות של ארבעת האחים לבית ביילסקי שמנו כ-1,200 איש, מחנה המשפחות בפיקוד זורין שמנו כ-800 איש, ותנועת הפרטיזנים שיצאה מגטו מינסק. בגטו וילנהפעל "ארגון הפרטיזנים המאוחד" והארגון היהודי הלוחם מילא תפקיד חשוב ביותר במרד גטו ורשה.
אחד ממפקדי הפרטיזנים היהודים המפורסמים והנועזים היה טוביה ביילסקי, שהנהיג בהצלחה מרובה ביחד עם שלושת אֶחָיו, קבוצת פרטיזנים יהודיים ביערות בלארוס שנקראה פרטיזני ביילסקי. הקבוצה פעלה כנגד הגרמנים ומשתפי הפעולה שלהם. הקבוצה מנתה בשיא פעילותה (בקיץ 1943) כ־1,200 איש, מהם כ-150 לוחמים פעילים. אחת מהמטרות העיקריות שלהם הייתה הצלת יהודים. בקיץ 1943 הצבא הגרמני פתח במבצע רחב היקף שמנה כ-60 אלף חיילים, כדי למגר את גדוד הפרטיזנים שלו, אך הגרמנים לא נחלו כנגדו הצלחה משמעותית, מכיוון שהוא העמיק לחדור לעומק היערות. בסך הכל בכל שנות המלחמה הקבוצה של ביילסקי איבדה כ-50 לוחמים, מספר שהיה נמוך משמעותית מאחוזי הנפגעים של הפרטיזנים האחרים.
ביוגוסלביה, אחוז הפרטיזנים בקרב היהודים ביחס למספרם היה למעלה מ-12%, הגבוה ביותר בכל ארצות אירופה הכבושה. על פי אומדנים שעולים ממחקרים עדכניים, בין 5000 ל-6000 יהודים מיהודי יוגוסלביה (כ-80 אלף איש לפני מלחמת העולם ה-2) שהצטרפו לצבא השחרור הלאומי של יוסף טיטו, לחמו או סייעו בקרבות מול הגרמנים, כשהם מסתתרים ביערות יוגוסלביה.
חלקם מונו על ידי טיטו עצמו למפקדים בכירים והצליחו בפעולות נועזות לשחרר את הבלקן מכוחותיו של מוסוליני.
יתירה מכך, כוחותיו של טיטו עמדו פעם אחר פעם מול יחידות העילית של הוורמאכט (הצבא הגרמני) והוואפן אס.אס - הכוחות המיוחדים של צבא הכיבוש הנאצי.
חלקן של הפרטיזניות היהודיות בכוחות הלוחמים לא היה מבוטל. חלקן כגון מאשה ברוסקינה לא זכו להנצחה בארצות מוצאן, אלא רק בישראל וחלקן כגון אסתר עובדיה הונצחו כגיבורות לאומיות.
קשיים בפעילות הפרטיזנים היהודים.
מספר בעיות עמדו בפני יהודים אשר היו מעוניינים להתנגד בכוח לנאצים. ראשית, מרבית היהודים היו
עירוניים. החיים בחיק הטבע היו להם זרים וקשים ולא היו להם הכלים להתמודדות עם המציאות הקשה שציפתה להם ביער. שנית, פרטיזנים יהודיים התקשו לעיתים למצוא משאבים בדמות אוכלוסייה אזרחית אשר תספק להם מזון, ידע ולעיתים גם מחסה. לעיתים, האוכלוסייה המקומית הייתה אנטישמית ופעלה נגד יהודים. בנוסף, מבחינה אישית, הפרטיזנים היו צריכים להיות צעירים ובריאים, וכפועל יוצא, במרבית המקרים הפרטיזן הותיר מאחוריו משפחה. בריחה של צעירים ליערות לוותה לעיתים קרובות בהרגשה מעיקה, שהם נוטשים את קרוביהם לגורל אכזר.
בעוד שבמערב אירופה הצטרפו היהודים לקבוצות פרטיזנים קיימות (לא-יהודיות), במזרח אירופה היו חלק מן הקבוצות הפרטיזניות הלא-יהודיות לאומניות קיצוניות ונגועות באנטישמיות. כך למשל, המחתרת הפולנית הימנית "ארמייה קריובה" סירבה ככלל לספק נשק ליהודים (והיו אף מקרים בודדים בהם יהודים נטבחו על ידי חברי המחתרת). מתחרתה העיקרית, המחתרת הסוציאליסטית ארמייה לודובה קיבלה יהודים לשורותיה.
קבוצות פרטיזניות נגד ברית המועצות.
אחרי כיבוש מזרח אירופה על ידי ברית המועצות, קמו בקרב האוכלוסיות האזרחיות במדינות אלו קבוצות התנגדות, חלקן קבוצות חמושות לא-סדירות שניתן לסווגן כקבוצות פרטיזנים. בלטביה, ליטא ואסטוניה, פעלו קבוצות שנקראו "אחי היער" (מכיוון שהם נלחמו מן היערות). קבוצות אחרות במזרח אירופה פעלו הן נגד הנאצים והן נגד הסובייטים, כמו צבא המרד האוקראיני, שלקראת סוף המלחמה שיתף פעולה עם הנאצים.
הנאצים עצמם התכוונו לארגן קבוצות פרטיזניות למקרה של פלישה סובייטית גם בגרמניה. קבוצות אלו, הנקראות וורוולף (המונח הגרמני לאדם זאב), קמו אך לא היו אפקטיביות מעבר לרמת התעמולה.
תגובת העולם לשואה
תגובת העולם לשואה במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאירועים שקדמו לה, מהווה חלק מסיפורה ההיסטורי של שואת יהודי אירופה.
במהלך המלחמה, כשידיעות על "הפתרון הסופי" הופצו בעולם, איש לא האמין להן בהתחלה. גם יהודים רבים, בתוך אירופה ומחוצה לה, סירבו להאמין לעדויות הנוראות. בדצמבר 1942 כאשר נודע לעולם על תוכנית ההשמדה הנאצית גינו אותה בעלות הברית בלשון חריפה, והודיעו כי יעמידו את האחראים הנאצים לדין. ההסבר שניתן בדיעבד ליחסן הסביל של המדינות לשואה הייתה עמדתן כי ניצחון מהיר במלחמה יביא גם לשחרור היהודים. לאחר תום המלחמה, ניתן סיוע לניצולים, אך הדיונים על פתרון בעיית הפליטים היהודים באירופה נמשכו זמן רב.
טרם פרוץ מלחמת העולם.
קליטת פליטים יהודים מגרמניה.
בוועידת אוויאן שהתכנסה ביוני 1938 לדון בבעיית הפליטים היהודים מגרמניה הנאצית לא הסכימו רוב המדינות השונות להרחיב את מספר הפליטים הנקלטים בהן מעבר למכסות ההגירה אותם קבעו. בעקבות הזעזוע שעורר ליל הבדולח בנובמבר 1938 בדעת הקהל העולמית הסכימה בריטניה לקלוט ילדים יהודים עד גיל 17 מגרמניה הנאצית בשטחה במבצע שכונה קינדר-טרנספורט. גם הולנד ושווייץ הסכימו לקלוט פליטים ילדים יהודים. בסך הכל 400,000 פליטים יהודים משטחי גרמניה הנאצית נקלטו במדינות שונות בעולם, בתקופה שבין עליית הנאצים לשלטון ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
תגובת המערב במהלך המלחמה.
ארצות הברית ובריטניה.
ב-17 בדצמבר 1942 עם היודע היקף מעשי הרצח ההמוני ביהודים שבוצעו על ידי הנאצים פרסמו בעלות הברית בראשות בריטניה, ארצות-הברית ומדינות נוספות את ההודעה הבאה לפיה מדינות אלה "מגנות בכל לשון של גינוי מדיניות חייתית זו של השמדה בקור רוח. הן מכריזות ואומרות כי מעשים כאלה אין בכוחם אלא לחזק את החלטתם של כל העמים אוהבי החירות למגר את העריצות הברברית ההיטלראית. הן חוזרות ומאשרות את החלטתן המקודשת להבטיח שהאשמים בפשעים הללו לא ימלטו מעונש".
בזמן מלחמת העולם השנייה הוקדשו רוב הדיווחים בעיתונות לקרבות בחזיתות השונות. היקף רציחות היהודים התברר רק בהדרגה. אמצעי תקשורת שונים בישראל ושאר העולם סיפרו על דיווחים שונים על מעשי טבח ביהודים, אך רק בשלב מאוחר יותר התבררה התמונה השלמה.
בריטניה קלטה בתחומה פליטים יהודים רבים אך לא רצתה לעודד קליטת פליטים בא"י ועשתה מאמצים לחבל בפעולות ההעפלה. ב-1942 סירבו הבריטים לאשר לאונייה "סטרומה", שיצאה מרומניה ועליה 769 נוסעים, לעגון בחופי הארץ, בטענה כי הנוסעים הם נתיני מדינת אויב. במהלך משא-ומתן הסכימו הבריטים לאפשר לילדים באנייה להגיע לארץ, אך היוזמה לא מומשה בזמן, מכיוון שהאונייה טובעה על נוסעיה בידי צוללת סובייטית במימי הים השחור. לקראת סוף המלחמה ניאותו הבריטים להפעיל יחידות בריגדה יהודיות, אך הן הוגדרו כחלק מצבא בעלות-הברית ולא כקבוצות שמטרתן להציל פליטים יהודים. אלפי יהודים בני היישוב התגייסו לבריגדה ונלחמו באירופה תחת פיקוד בריטי.
באפריל 1943 כונסה ועידת ברמודה הבריטית-אמריקנית, על-מנת לחפש פתרונות לבעיית יהודי אירופה המושמדים בשואה. בוועידת ברמודה הוחלט שיש לקיים ועידה בינלאומית (בדומה לוועידת אוויאן מ-1938) לדון בענייני הפליטים ולהקים בצפון אפריקה מחנה לפליטים שברחו מאירופה. מצד שני, נקבע כי אין באפשרותן של מעצמות המערב לעזור ליהודים, משום שהעזרה צריכה להינתן לכל הפליטים ולא רק ליהודים, ומעצמות המערב חסרות אמצעים להגשת עזרה בהיקף כזה. נטען כי מתן עזרה, כמו משלוח ספינות להוצאת הפליטים מאירופה, עלול לפגוע במאמץ המלחמתי ולהאריך את המלחמה.