בגיל 17 סיים גימנסיה ממלכתית בטורינו, ועדיין לא ידע דבר על הרצל ושאלת היהודים, אך הכיר את תקופת בית ראשון הקלאסית על בוריה. לאחר סיום לימודיו הגיע לפריז והתוודע לשאלה היהודית, והיה ברור לו שפתרונה הוא במסגרת 'התחייה העברית', אך הוא "לא נזקק ל'שאלה' לצורך ה'תשובה'", ו'התחייה העברית' הייתה לו למטרה כשלעצמה. בהגיעו לפריז החל ללמוד עברית מדוברת, ובשנת 1927 התיידד עם ערי ז'בוטינסקי, בנו של מנהיג התנועה הרוויזיוניסטית זאב ז'בוטינסקי, ידידות שנותרה בעינה שנים רבים וגם קרבה בין חורון לז'בוטינסקי האב. בשנת 1929 (שנת חשיפת לוחות אוגרית), החל ללמוד בלשנות שמית בסורבון. בלימודיו הושפע רבות מפרופסור אדולף לודס ומתפיסתו על תהליך המעבר מהפוליתאיזם העברי-כנעני של ימי השופטים והמלכים בישראל וביהודה, אל המונותאיזם היהודי, שמוצאו בגלות בבל, התפתחות פולחן יהוה האוניברסלי ואכיפת הדת החדשה של שבי הגולה על "עם הארץ". השקפותיו של לודס, וכתבי אוגרית בהמשך, השפיעו על תפיסתו של חורון לגבי 'אחדות לשונית ותרבותית עברית' בין ישראל הקדמון ועמי הסביבה, והיו יסוד בהשקפת עולמו ההיסטורית. בהמשך, הרחיב חורון את השכלתו ולמד גם היסטוריה משווה של הדתות, מתמטיקה וסוציולוגיה, ונרשם גם לבית הספר החופשי ללימודים גבוהים. אז פגש חורון את שארל וירולו , חושף לוחות אוגרית. וירולו, שהיה אשורולוג, לא היה בקיא בניבים שמיים מערביים, ולפענוח שפת הלוחות נעזר בתלמידו חורון. חורון לא היה אזרח צרפתי אלא החזיק בדרכון ננסן, ולכן לא היה זכאי להיות מועסק באוניבריסטה. בעקבות כך חלקו במלאכת הפענוח הוצנע, והטקסטים התפרסמו תחת שמו של וירולו, בתמורה להמשך העסקתו.
הידידות בין חורון וערי ז'בוטינסקי הביאה לקרבה לחוגים הרוויזיוניסטיים בפריז, ולפרק זמן אף שימש חורון כמזכירו האישי של ז'בוטינסקי. בשנת 1931 החל לפרסם מאמרים בראזסווייט הפריזאי שזיהו את הפיניקים והפונים עם העברים, עליהם חתם בכינוי "אל-ראיד" - 'הצופה' בעברית. ז'בוטינסקי האב התלהב מרעיונות אלה, ופרסם מאמר ביידיש (שתורגם לעברית בחזית העם ב-5 בפברואר 1932) בשם "ישראל וקרתגו", ובו המליץ על מאמריו של חורון והסביר את הרעיון לפיו אנשי קרת-חדשת דיברו עברית, הפיניקים מייסדי המושבות בעבר-הים היו בני העם העברי, וחניבעל היה גיבור עברי. ז'בוטינסקי סיכם זאת כך:
באותה שנה, בוועידה העולמית של תנועת בית"ר, דאג ז'בוטינסקי לתמיכה בייסודה של תנועה בשם "ברית נוער הים - צוּר רוֹדֵי-גל", אותה הקים חורון בסוף 1930 כדי ליצור גרעין של ימאים עבריים ולפתח את הרעיון הימי בקרב העם העברי "הנפוץ על גדות כל הימים". גרעין התנועה הראשון הוקם בתוניס, ליד חורבות קרת-חדשת. חברי התנועה אף תכננו לכבוש את האי טיראן כפתיחה להשתלטות על הארץ בכוח הזרוע, ותרגלו בדרום צרפת תמרונים לכיבוש ימי. לימים, בוגרי התנועה כמו ירמיהו הלפרן וזאב מלינוב (המכונאי הראשי בחברת צים) הביאו לידי ביטוי את יכולותיהם הימיות והובילו את הספנות בישראל. בשנת 1933 הציע לחורון "שלטון בית"ר" להוציא לאור כספר את סדרת מאמריו בראזסווייט, כיוון שחוברה "מתוך גישה לאומית הקרובה מאד לגישה הבית"רית בכל שלאות הלאום והמדינה", אך התכנית לא יצאה אל הפועל, בעיקר בשל חוסר יכולתו של חורון להשלים את החיבור בצורה מספקת בעיניו.
בשנת 1935 ייסד ז'בוטינסקי את "ההסתדרות הציונית החדשה", לאחר פרישתו הזועמת מן ההסתדרות ה"ישנה". בקונגרס היסוד הכריז ז'בוטינסקי על ברית עם היהדות הדתית. בנאומו כנגד ההחלטה אמר "עלינו להתנער מן הניסוחים הציוניים שאבד עליהם הכלח. אין להצניע מאחרי צעיף יהודי את מעש הולדתה של אומה חדשה, מתוך ניסיון לשכנע עולם-ומלואו כי סוף-סוף קורה דבר-מה יהודי בפלשתינה, שעה שקורה - סוף-סוף - דבר מה עברי בכנען", וחתם במשפט "אינני יהודי מיבנה אלא עברי משומרון!". לפי בנו ערי, ז'בוטינסקי האב ביקש שגם מתנגדי הדת יצביעו בעד ההחלטה כדי להדגיש את אופייה הטקטי ולא-מחייב; אולם חורון, יחד עם עוד אחד-עשר צירים בלבד, הצביע נגד ופרש מהתנועה. הקשר עם ז'בוטינסקי לא נותק, ובסוף המעשה אמר לו זאב "לך, אם כן, בדרך מצפונך; ואף אם עלינו להיפרד, תהיה כל הערכתי שמורה לך". התכתבויות ענפות בין חורון לז'בוטינסקי נשמרו אף משנת 1938.
מעט לפני פרישתו מהתנועה הרוויזיוניסטית, החל להתגבש סביב חורון חוג אינטלקטואלי הנקרא "שֵם". לצד חורון פעל בחוג במסירות ג'רוג' בלומברג, מהגר יהודי-רומני שנפגש עם חורון בתיווך בוריס סוברין. החוג כלל משכילים יהודים שדחו את היהדות הגלותית אך נדחו על-ידי הלאומיות בארצות מגוריהם (בעיקר צרפת), ומתוך כך הלאום העברי היה להם פתרון מוצלח. בלומברג אמר אז לחורון: "הודות לך אני שומע במקום צעקות רבנים את הפעמונים של פילי חניבעל!".
בקיץ 1936 סיים חורון תואר שני בבלשנות ובתולדות הדתות. הוא החל בכתיבת תזה לתואר דוקטור, אך פרוץ מלחמת העולם השנייה מנע ממנו את הגשתה. תקופה זאת הוא נתקל בקשיי פרנסה, והחליף תדיר מקומות עבודה.
בשנת 1938 פגש חורון את אוריאל הלפרין, המשורר שנודע לימים כיונתן רטוש. השניים נפגשו עוד בביקורו של אוריאל בפריז בשנת 1930, אך הפעם המפגש ביניהם הוליד ידידות מתמשכת. במפגש נחשף רטוש לתפיסה העברית, אליה יקדיש את חייו ומרצו, ולימים יתאר אותה כ"הלם משחרר". כך החלה הפריה הדדית בין השניים למשך שנה וחצי, עד שנקטעה בשל מלחמת העולם השנייה, עת רטוש מיהר לשוב לארץ וחורון התגייס לצבא צרפת, ושירת בו כקצין. לאחר תבוסת צרפת, הגיע חורון לארצות הברית באמצעות אחת מכ-5,000 האשרות שחילקה למלומדים, שם עבד כמרצה במכללות, ולאחר המלחמה גם ניהל משרד תרגומים במזכירות האו"ם.לאחר הקמת מדינת ישראל, עלה חורון לארץ והיה מקורב חורון לתנועה הכנענית ולביטאונה "אלף". בזמן זה, עזר לו ערי ז'בוטינסקי לקבל מעורך האנציקלופדיה העברית, ד"ר בן-ציון נתניהו, משרת כתיבה באנציקלופדיה. בשל בעיות קליטה, וכן בעיות כלכליות ורפואיות, חורון חזר במהרה לארצות הברית, שם הוא פעל ליצירת קשרים עם פעילים מרונים פיניקיסטים, וכן הקים את "מכון אסיה", שמומן על-ידי ממשלת צרפת, בין השאר משום שהתנגד לעצמאות אלג'יריה במסגרת מאבקו בפן-ערביות. באותה עת הסתכסך עם רטוש, שהוכיח אותו על פעילותו למען ארץ העברים דווקא מארצות הברית. אולם, כאשר רטוש החל למשוך ידיו מהחיים הציבוריים בשל משברים אישיים בשנת 1951, חזר חורון להוות גורם משפיע בתנועה. בשנת 1960 שב לארץ, בהשפעת דרישות אשתו ובעקבות קטיעת המימון הצרפתי ל"מכון אסיה".
החל מ-1960 השתתף במפעל תרגומי המדע הישראלי, במדור מדעי הקרקע והגאוגרפיה.
בשנת 1965 השתתף חורון ב"מועדון למחשבה עברית" - גוף קטן ביוזמתו של אהרון אמיר, ובו היו חברים גם משה אלימלך, עזרה זהר, איתמר אבן-זהר, יגאל בן-נון, יוסף בן-מנשה, דניאל הרמן, רעיה הרמן, חיים באר ועוד (אך לא רטוש או אחיו עוזי אורנן), ובו נדונו בעיותיה הפוליטיות, הכלכליות, החברתיות והתרבותיות של מדינת ישראל. אף בזמן הזה המשיך לשמור חורון על קשר עם רטוש, והשתדל לקרבו לנעשה ב"מועדון למחשבה עברית" וברבעון "קשת" שהקים בלעדיו אהרון אמיר.
כאשר חזר רטוש לחיים הציבוריים בשנת 1966 בהקימו את "הועד להדרכה עברית", והשיב את כתב העת "אלף" ב-1968, חבר אליו חורון ושב לפרסם מאמרים ב"אלף". באותה תקופה הכירו בו הכנענים, ובראשם רטוש, כשותף מלא ליצירת האידאולוגיה כנענית והנהגת התנועה. "הועד להדרכה עברית" הוציא לאור ב-1970 את ספרו של חורון "ארץ הקדם", ובו מפות ונתונים דמוגרפיים המשתדלים להפריך את התפיסה לפיה בסהר הפורה יושבת אוכלוסייה ערבית אחידה עצומה.
חורון נפטר ב-21 בספטמבר 1972 בתל אביב, ונטמן בראש פינה.
ב-1976 יצא לאור הספר "מניצחון למפולת", שהוקדש לזכרו של חורון "חושף עולם הקדם העברי". הספר הורכב ממאמרים קצרים של חברי התנועה הכנענית, בעיקר יונתן רטוש ועוזי אורנן, והכיל באחד מפרקיו את השלד לספרו המתוכנן של חורון שלא יצא אל הפועל, והיה אמור לגולל את תולדות העברים. אותו ספר הוצא לאור, בהתבסס על עזבונו, על ידי בתו מרגלית שנער, בשם "קדם וערב, כנען - תולדות ארץ העברים".
חיים אישיים.
במהלך שהותו בפריז, נישא חורון לעדה שטיינברג, לעתיד עדה גור, שהייתה בתו המאומצת של גיסו של ז'בוטינסקי. לזוג שתי בנות: עליזה, שנולדה בניס לפני מלחמת העולם השנייה, ומרגלית, שנולדה ב-1948. המשפחה חיה בארצות הברית ובישראל לסירוגין, ולבסוף השתקעה בישראל.
משנתו.
משנתו ההיסטורית.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, בפריז, פרסם חורון מאמרים רבים אשר יצרו תשתית רעיונית לתנועה הכנענית. את רעיונותיו, שנבעו הן מרעיונות מקוריים והן מתאוריות של ארכאולוגים וחוקרי מקרא רדיקליים, ניתן לסכם כך:
רעיונות אלו מהווים את הגרעין המחשבתי של התנועה הכנענית, וחורון היה הראשון להביעם. אף כי לא רבים קיבלו אותם כלשונם, הרי הייתה להם השפעה של ממש על רבים בארץ, ובמיוחד בחוגי האצ"ל.