בשנת 1978 כתב גלובוס את המוזיקה לאופרת הרוק "בני בום" מאת אהוד מנור, ממנו הצליח במיוחד השיר "ילד רע" בביצוע ריקי גל.
בהמשך חזר לארצות הברית שם החל קריירה שנייה בטיפול בציפורים, לאחר שפיתח טכניקה מיוחדת לאילוף תוכים.
נעירה
נְעִירָה (לעיתים גם נהיקה או הברסה) הוא הקול הייחודי שמוציאים החמורים והאתונות מגרונם ומנחיריהם.
תיאור.
החמור נוער כבר בקטנותו נעירות קצרות וחלושות ועם גדילתו גובר קולו ואורך נעירותיו. החמור מרים קלות את ראשו כלפי מעלה, פותח את פיו, חושף את שיניו ונוֹעֵר ברצף במשך כעשר שניות, לפעמים עד עשרות שניות. נעירת החמור נשמעת למרחקים של שלושה קילומטרים ואף יותר.
חוקרים הציעו כי הנעירה משמשת כאמצעי קשר בין חמורים. עוצמתה הגבוהה נועדה לשמירת הקשר למרחקים, ואוזניו הגדולות של החמור עשויות לקלוט מסרים מחמורים אחרים הנמצאים במרחקים. השערה נוספת היא שנעירת החמור נועדה לסמל את הטריטוריה ואת שליטת הזכר באתונות שבשטח זה, ולהדוף משם יריבים זכרים פוטנציאלים המתחרים על שליטה בגופן של האתונות.
פרד משמיע קול משולב בנעירה וצהלה, המבטא את הרכב הכלאיים שבו. בדרך כלל יתחיל בצהלה ויעבור לנעירה.
אמונות טפלות שיוחסו לנעירת החמור.
בימי הביניים, בעת העתיקה, נהגו ליחס לנעירת החמור דברים שונים, והאמינו למשל שנעירת בלתי צפויה של חמור זה סימן לביקור פתע והיכרות לא נעימה (עמ' 573). בנוסף לכך האמינו, שנעירת החמור באופנים מסוימים היא סימן לירידת גשמים קרובה.
אזורים
אזורים היא חברת בנייה ישראלית אשר הוקמה באפריל 1964 על ידי חברת שיכון ופיתוח הממשלתית והכשרת הישוב.
פעילות.
עד 1970 עסקה אזורים בעיקר בבניית דירות במסגרת השיכון הציבורי. בשנת 1969 החברה רשמה מעט מאוד פעילות ובנתה בעיקר בכפר שלם ובנתניה. בדו"ח מבקר המדינה באותה שנה נטען שפעילות החברה הייתה מועטה יחסית למטרותיה. מאז נכנסה החברה גם לבניית שטחי מסחר, משרדים, מלונות ודירות יוקרה. בין השאר הייתה שותפה בבניית מרכז כלל בירושלים, בבניית שכונת רמת פולג, דיזנגוף סנטר ובית מגדלור בתל אביב.
לאחר המכירה להרשי פרידמן בשנת 2011, החלה החברה להתמקד בנדל"ן למגורים. לחברה עסקים בהודו ובארצות הברית.
בעלות.
מיד לאחר הקמת החברה, במאי 1964, הנפיקה החברה מניות בשווי 8 מיליון לירות בבורסה, באחת ההנפקות הגדולות ביותר בבורסה הישראלית עד אז, והונה הכולל נקבע על 25 מיליון לירות. הכשרת הישוב ושיכון ופיתוח שילמו על מניותיהם בחברה בהעברת קרקעות לבעלות החברה. לאחר ההנפקה החזיקה שיכון ופיתוח 45% מהחברה וחלקה של הכשרת היישוב היה 23%.
בשנת 1969 מכרה הכשרת הישוב את החזקותיה בחברה ל"מניב", חברת בת של כלל. בשנת 1973 השתייכה אזורים לחטיבת הבנייה של כלל השקעות.
בשנת 1995 רכשה אזורים יחד עם החברה לישראל וחברת רנסאנס את חברת "שיכון ופיתוח" מידי מדינת ישראל במכרז. בשנת 1998 רכשה אזורים את חלקם של שותפיה, ומיזגה את אזורים ו"שיכון ופיתוח" לחברה אחת.
ביוני 2001, מכרה חברת אזורים את הנדל"ן המניב שלה (חברת "נכסי אזורים"), בכלל זה פארק אזורים, לחברת גנדן השקעות של נוחי דנקנר. באוקטובר 2003 מכרה גנדן את שליטתה ב"נכסי אזורים" תמורת כ-400 מיליון שקל לקרן ריט ישראל. בהמשך שונה שמה של חברת "נכסי אזורים" ל"בריטיש ישראל".
במרץ 2006 נרכשה אזורים על ידי שעיה בוימלגרין מידי קבוצת אי.די.בי, על פי שווי שוק של כ-2.2 מיליארד ש"ח. בספטמבר 2006 התפרסם כי בכוונת אזורים להתאחד עם דנקנר השקעות, אולם לאחר כשנה, בגלל צניחת שווי המניות של אזורים, העסקה בוטלה. בשנת 2009 מכרה אזורים את חברת הבת "אזורים תיירות", שהחזיקה אז 12 בתי מלון, לחברת פתאל ניהול מלונות. בעקבות רכישות כושלות של חברות שפעלו מחוץ לישראל, לא הצליח בוימלגרין לעמוד בהתחייבויותיו ובראשית שנת 2011 נמכרה השליטה בחברת אזורים, ביוזמת בנק מזרחי טפחות, להרשי פרידמן, יהודי קנדי. כיום אזורים היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסה תל אביב. בעל השליטה העיקרי הוא הרשי פרידמן, המחזיק כ-64% ממניות החברה.
רומנטית
מעשה ניסים
היטל על העסקת עובדים זרים
היטל על העסקת עובדים זרים נקבע בישראל בחוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל (שהוא "חוק ההסדרים" לשנים 2003 ו-2004). ההיטל הוטל על מעסיקו של עובד זר, באחוז מסוים מהכנסתו החייבת של העובד הזר. ההיטל בוטל החל מ-1 בינואר 2022.
בדברי ההסבר לחוק נאמר:
בקשת הממשלה להיטל בגובה 15% נתמלאה רק בחלקה והכנסת קבעה היטל בגובה 8%. בחוק נקבע שההיטל אינו חל על עובדים בתחום הסיעוד ועל עובדים מיהודה והשומרון וחבל עזה. לאחר שנה וחצי תוקן החוק למפרע ונקבע שההיטל לא חל על עובד מומחה המקבל משכורת גבוהה (הכנסתו החייבת היא לפחות פעמיים השכר הממוצע במשק) ועל עיתונאי חוץ וספורטאי חוץ. בתיקונים נוספים הוצאו מתחולת ההיטל קורבנות של סחר בנשים העובדים במהלך שהותם במקלט לקרבנות סחר, ועובד זר בעל אשרה ורישיון ישיבה שניתנו לו מכוח הסכם חופשת עבודה בין מדינת ישראל ובין מדינה אחרת.
בשנת 2010 עלה שיעור ההיטל ל-20% מההכנסה למרבית סוגי העובדים. בחקלאות ההיטל הוא בשיעור 10% בתעשייה ובבניין - 15% ובענף המסעדות האתניות בוצעה עליה מדורגת בשיעור ההיטל באופן הבא: שנת 2010 - 10.75%, שנת 2011 - 13.75% שנת 2012 ואילך - 15%.
בסעיף 45 לחוק נקבע כי "ההיטל לא ינוכה, במישרין או בעקיפין, מההכנסה של העובד הזר". ההיטל משולם על ידי המעסיק לרשות המיסים יחד עם מס ההכנסה שניכה מעובדיו.
פסק דין שניתן על ידי השופט אלטוביה מגן בבית המשפט המחוזי בתל אביב, דן בהגדרת המונח תושב וקובע כי המונח "עובד זר" יהיה בהתאם להגדרתו בחוק עובדים זרים (איסור העסקה שלא כדין והבטחת תנאים הוגנים), התשנ"א-1991, וכך תבחן סוגיית התושבות של העובדים הזרים.
בג"ץ פסק כי חוק ההיטל אינו פוגע בעקרון איסור ההפליה באמנות למניעת כפל מס, באמנת ארגון העבודה הבינלאומי, ובהסכמי הסחר של ישראל.
בתיקון ל"חוק ההסדרים" בוטל ההיטל מתחילת שנת 2022.
מפלצת בפריז
מפלצת בפריז הוא סרט אנימציה צרפתי בתלת מימד שיצא לאקרנים בשנת 2012.
תקציר העלילה.
העלילה מתרחשת בפריז שנת 1910, אחת מתקופות הזוהר של עיר האורות, העיר מוצפת בעקבות עליית נהר הסן על גדותיו בשיטפון 1910 בפריז. אמיל, בעל קולנוע ביישן וראול נהג שליחויות מעניין בעל מכונית מגניבה, מוצאים את עצמם במצוד אחר מפלצת שהם יצרו בעצמם ומטילה אימה על האזרחים. לעזרתם מתגייסת לוסיל כוכבת הקברט, וקוף חכם להפליא ורגזן בשם צ'ארלס השייך למדען נעלם, בשיאו של המצוד מתברר שהמפלצת היא בכלל פרעוש ענקי נחמד. הם מחליטים להציל את המפלצת ולעזור לה להימלט מראש העיר שנחוש לשים את ידו עליה על מנת להאדיר את שמו, ברגעים המרתקים של הסרט נפגשים הגיבורים במגדל אייפל הרטוב למרוץ ביניהם על גורלה של המפלצת.
יונס טורקוב
יונס (יונה) טורקוב (נכתב גם יונאס, בכתב יידי: יאנאס טורקאוו, בפולנית: Jonas Turkow, 1898 - 4 בדצמבר 1988) היה שחקן, מייסד תיאטרון יידיש, במאי וסופר יהודי פולני.
קורות חיים.
טורקוב נולד בוורשה (אז בירת גוברניית ורשה של האימפריה הרוסית). אחיו של השחקן זיגמונט טורקוב, השחקן והסופר יצחק טורקוב והעיתונאי מארק טורקוב ובעלה של השחקנית דיאנה בלומנפלד.
בשנת 1916 ארגן וביצע, יחד עם אחיו זיגמונט, את ה"DOS artistishe vinkele"(הפינה האמנותית). בשנים 1917–1920 שיחק ביידיש בתיאטרון של אסתר רחל קמינסקה. בשנת 1921 ארגן סיבוב הופעות ל"Dos baveglekhe dramatishe teater" בפולין וגליציה.
בשנת 1926 נשכר לביים את תיאטרון היידיש בקרקוב וקיבל מטעם המדינה את הסבסוד הראשון לתיאטרון יידי בפולין.
בשנת 1929 ייסד את ה"וואַרשעווער ניַיער יידישער טעאַטער" ("וְונִיט" – 'התיאטרון היהודי החדש של וורשה).
בשנות השלושים היה במאי תיאטרון ה"kleynkunst revi" בקובנה והופיע עם "אנסמבל" שהקים יחד עם אשתו.
בין השנים 1940–1943 היה אסיר בגטו ורשה. בגטו סייע להקמת הארכיון המחתרתי "עונג שבת" והיה מפעיליו; היה ראש ועד העזרה העצמית היהודית בגטו, ובמהלך שהותו כתב עיתון אותו ודברי זכרונות אותם הסתיר בין מסמכים אחרים ומצאם לאחר השואה. טורקוב נמלט מהגטו לאחר חיסולו בשנת 1943, תוך שהוא משתמש בתעודת זהות "ארית" מזויפת על שם יאן טטרקייביץ' (Jan Tatarkiewicz), והצטרף למחתרת הפולנית ארמייה קריובה.
בתום מלחמת העולם השנייה עבד ברדיו הפולני בלובלין, שימש חבר בוועד היהודי המרכזי של פולין וחקר 18 מקרים של שיתוף פעולה בין יהודים לגסטאפו.
שנתיים לאחר תום מלחמת העולם השנייה, טורקוב כתב את סיפור חיי היום יום של "הרובע היהודי" בורשה בשנים 1939-1943. בספרו "אזוי איז עס געווען", ציין כי היו כ-250 מקרי מוות בגטו כתוצאה ממגפה או רעב, זאת רק במשך שנה אחת. הוא ניתח את הטקטיקה הגרמנית בה שמרו בגטו לא רק על אווירה של אימה וטרור, אלא גם של כאוס ודמורליזציה. בנוסף, ציין את ספרי ה"ממורבוך" בהם יהודים ציינו ברשימות ארוכות את חללי משפחותיהם מאז תקופת ימי הביניים כדי להעביר את הזיכרון של הקהילות שהושמדו לדורות הבאים.
בשנת 1949 פרסם ביידיש בואנוס איירס את הכרך השני של זיכרונותיו "אין קאמף פארן לעבן" (המאבק על החיים) בו הוא מגולל את זיכרונותיו מאביב 1943 בסוף המלחמה. הוא כותב על הבריחה עם חיסול הגטו, הפעילות של היהודים והפולנים, מותם של יקירים וחיפוש הניצולים לאחר המלחמה.
בשנת 1950 עלה לישראל, עד לשנת 1966 התגורר בעיקר בארצות הברית, ולאחריה התגורר בתל אביב.
היה נשיא ארגון לוחמי גטו ורשה עם הקמתו בשנת 1963.