למרות היותם תושביה הילידים של הארץ, סבלו האבוריג'ינים מאפליה והיעדר זכויות, כך שעד אמצע המאה ה-20 הם כלל לא נחשבו לאזרחים אוסטרלים. בסוף שנות ה-50 החלו להתארגן תנועות מחאה אבוריג'יניות שדרשו הגדרה עצמית לקבוצתם, יצאו כנגד האפליה וקראו לחירות ושוויון זכויות. המפורסמת מבין התנועות הייתה "תנועת הסטודנטים למען האבוריג'נים" (SAFA), שהוקמה על ידי האקטיביסט צ'רלי פרקינס – האבוריג'יני הראשון שסיים את לימודיו באוניברסיטה. תנועה זו, בהשראת רוכבי החופש האמריקאים, ערכה את "נסיעת החופש" שבמהלכה סיירו חבריה באוטובוסים בעיירות בניו סאות' ויילס, במטרה לחשוף ולהעלות את מודעות הציבור בנוגע לאפליה ולסגרגציה שהתקיימה בין המתיישבים הלבנים ובין האבוריג'ינים המקומיים בפועל, ולעודד ולתמוך בילידים לצאת למאבק כנגד אפליה זו. מצעד זה זכה לתפוצה רחבה והפך ידוע בציבור. הוא העלה את המודעות אודות תופעת האפליה הגזעית באוסטרליה והניח תשתית לקמפיינים של תנועות המחאה הילידיות שהיו ואלה העתידות לבוא. בעקבות פעילויות אלה והמאבק ארוך השנים, ב-1962 הוכרו האבוריג'ינים באופן פורמלי כאזרחים במדינה וזכו להצביע בבחירות. כמו כן, ב-1967 הוחלט לערוך משאל עם בדבר שינוי סעיפי החוקה שהפלו את האבוריג'ינים וקבעו כי אין להחיל על אוכלוסייה זו את החוקים המקובלים ברמה הפדרלית. 90% מן המצביעים תמכו בשינוי והחלטה זו הפכה לסמל להצלחת מאבקם של האבוריג'ינים ונחשבת לנקודת מפנה במאבק להשגת שוויון זכויות. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 השתנתה גישת הממשלה בעניין האבוריג'ינים. מעתה רווחה התפיסה כי יש להכיר בהם ולאפשר להם הגדרה עצמית ואוטונומיה ולא לנסות להטמיע אותם בכוח בחברה, מאחר שניסיונות אלה נחלו כישלון. בעקבות כך הוקמה ועדה המורכבת מבני ילידים, שתפקידה לייצג את המיעוט הילידי ולדאוג שנוכחות חבריו בפיתוח, רפורמות, דיונים וחקיקה הנוגעים להם תגדל ותתרחב.
היחס אל האבוריג'ינים ותיקון העוול כלפיהם הפך לנושא מרכזי בשיח הפוליטי באוסטרליה בעשורים האחרונים. מאז 1998 מצוין במדינה מדי שנה "יום ההתנצלות" על עוולות אלה. במיוחד עורר כעס סירובו של ראש הממשלה ג'ון הווארד להתנצל על פרשת "הדור הגנוב". המחאה נגד סירובו זה הובעה גם בטקס הנעילה של אולימפיאדת סידני בשנת 2000 על ידי להקת Midnight Oil שעל בגדיהם הופיעה המילה "סליחה".
אמנות אבוריג'ינית.
במשך זמן רב היה הבומרנג אחד הדברים היחידים מהתרבות האבוריג'ינית שהתפרסמו מחוץ לאוסטרליה. אולם בעשורים האחרונים נחשף העולם גם לתרבות האבוריג'ינית, הן למוזיקה ולכלי הנגינה כדוגמת הדידג'רידו והן לציור, המבוסס על שימוש בנקודות צבע, שבמקורו נועד למטרות פולחניות ולהעברת מסורות "זמן החלום".
החל משנות ה-70 החלה ההתעוררות של האמנות האבוריג'ינית המודרנית, לאחר שג'פרי ברנדון, מורה לאמנות מסידני, הגיע לפאפוניה על מנת להקים בית ספר לאמנות. ברנדון לא כפה על הילידים את סגנון הציור המערבי, אלא עודד אותם לצייר מוטיבים מסורתיים בצבעי אקריליק. בשנות ה-80 החלו האמנים המבוגרים יותר להעביר את הטכניקות החדשות לדור הצעיר, ולראשונה גם נשים החלו לצייר.
המפגש בין האמנות האבוריג'ינית לאמנות המערבית יצר קונפליקטים שנובעים מהתפיסות השונות של היצירה והיוצר בשתי התרבויות. בעבר שימשו היצירות לפולחן הדתי של השבטים האבוריג'יניים, וחלו עליהן "זכויות יוצרים" שאפשרו רק לאנשים נבחרים מתוך השבט להעתיקן. מהרגע שהיצירות והסמלים האבוריג'ינים נמכרו והוצגו במוזיאונים, השליטה בהם הופקעה מידי השבטים. אחד המקרים הקיצוניים התרחש כאשר אמן אבוריג'יני בשם טרי יומבולול מכר ברשות שבטו את זכויות השעתוק של "כוכב הבוקר" – אביזר המשמש בטקסי הלוויות של אנשים חשובים, והכנתו חייבת להתבצע על פי כללים דתיים. הסוכנות שלה מכר את "כוכב הבוקר" מכרה בתורה את זכויות השעתוק של הסמל לבנק המרכזי האוסטרלי, וזה הדפיס אותו על שטרות בערך של עשרה דולרים במהדורה מיוחדת. האבוריג'ינים נהגו למרוח על גופם קווים ונקודות בלבן ואדום. האמנות האבוריג'ינית מתבססת על סיפורים עממיים וסמלים מסורתיים שמספרים את סיפור בריאת העולם ואת ההיסטוריה של השבט האבוריג'יני. מאחר שלאבוריג'ינים לא הייתה מעולם שפה כתובה, האומנות שלהם היא חלק מאוד משמעותי בתרבות שלהם מכיוון שכך הם משמרים את ההיסטוריה והאומנות מספרת את הסיפורים מדור לדור. כל סמל הוא בעל חשיבות רבה.
הציורים משלבים מוטיבים של נקודות מתוך אמונה באלים ובנוסף, שימוש בנקודות איפשר להם להחביא מידע ולהסוות ידע שרצו לשמור לעצמם.
אומנים אבוריג'ינים מסורתיים חייבים לבקש רשות על מנת לצייר ציור שמספר את ההיסטוריה של התרבות שלהם. אסור להם לספר סיפור שלא שייך לבני משפחתם.
רוב האומנות המקורית צוירה על אבנים וקירות, בעוד היום מציירים האומנים על קנבס ומוכרים את יצירותיהם באלפי דולרים. גלריות ומוזיאונים רבים מחזיקים ביצירות אמנות אבוריג'יניות.
שפות אבוריג'יניות.
כ-250 שפות אבוריג'יניות היו מדוברות בפי העמים הילידיים של אוסטרליה, וכיום כמעט כולן מצויות בסכנת הכחדה. נכון ל-2016, רק 5–6 שפות אבוריג'יניות מדוברות על ידי יותר מ-1,000 אנשים. לפי נתונים של הסקר הראשון של המכון האוסטרלי לשפות ילידיות משנת 2004 היו קיימות 145 שפות מדוברות, מתוכן 110 בסכנת הכחדה ו-18 "חזקות". כעבור 10 שנים, בסקר השני, מספר השפות החיות ירד ל-120, מתוכן רק 13 נראו "חזקות".
קישורים חיצוניים.
ציטוט מ -R.Broome "The struggle for Australia:Aboriginal-European warfare 1770-1930"
in M McKernan and M Browne (eds) "Australia: Two Centuries of War and Peace", Canberra: Australian War Memorial/Allen and Unwin 1988, pp 92-120, quotes from pp 93,95,97, 119,104.
ט&quot;ו בשבט (מועד)
ט"וּ בשבט, חמישה-עשר בשבט, ראש השנה לאילנות או ראש השנה לאילן (בלשון המשנה) הוא מועד בלוח העברי המצוין ביום ט"ו בחודש שבט, ומציין את ראש השנה למניין השנים של פירות האילן בארץ ישראל.
לציון זמן זה כראש-שנה ישנה השפעה על קיום המצוות התלויות בארץ, הנוהגות
בפירות האילן. חלקן תלויות בגיל העץ, כגון ערלה ונטע רבעי, וחלקן תלויות בשנה באופן כללי, כגון ביכורים, מעשר שני ומעשר עני. בשל מרכזיותו של התאריך בהקשר לחיבת הארץ וקדושתה זכה יום זה למשמעויות רבות לאורך השנים.
נהוג לאכול ביום זה מפירות ארץ ישראל, במיוחד מפירות שבעת המינים, ויש הנוהגים לערוך בו "סדר ט"ו בשבט" (על פי נוסח "תיקון פרי עץ הדר", נוסחים מודרניים או מסורות קהילתיות אחרות).
מאחר שמאפייניו ההלכתיים של החג ייחודיים לארץ ישראל, הם לא באו לידי ביטוי בקהילות ישראל בגולה אלא ברמז וסימן בלבד, יש שנהגו לאכול פירות שגדלו בגולה המזכירים את פירות הארץ ולכוון לפירות ארץ ישראל או לאכול מפירות שהובאו משומרים מהארץ כגון בצורת פירות יבשים.
בתקופת העליות שלפני קום המדינה היה בט"ו בשבט רושם מיוחד של חגיגה בסימן התעוררות האומה לתחיית היישוב בארץ ישראל. כיום מצוין ט"ו בשבט גם כמעין חג טבע, ורבים נוהגים לציין אותו בנטיעת עצים ובעיסוק בענייני איכות הסביבה.
הגדרת היום.
ראש השנה לאילנות.
המקור הראשון שבו מוזכר ט"ו בשבט הוא המשנה, במחלוקת בין בית הלל לבין בית שמאי לגבי זמנו של ראש השנה לאילן – באחד בחודש שבט או בחמישה עשר בחודש:
אף על פי שכל ראשי השנים האחרים חלים בראש חודש, הרי כבמרבית המקרים שבהם יש ויכוח בין בית הלל לבית שמאי, נקבעה לבסוף ההלכה כבית הלל. בתלמוד הבבלי מופיע ברייתא המעלה אפשרות שרבי עקיבא לא הכריע במחלוקת, ונהג לחומרה לשיטת שתי הדעות: , אך האמוראים לא קיבלו אפשרות זו.
בתלמוד הבבלי מובא טעם לבחירת התאריך כדברי בית שמאי, הסוברים שראש השנה לאילן הוא באחד בשבט:
בתלמוד הירושלמי מופיע טעם דומה, לפיו רוב גשמי השנה כולה כבר ירדו, ולכן ודאי שפירות המופיעים מעתה ואילך חיים ממי השנה החדשה:
בדומה לדברי הירושלמי, מפרש רש"י כי משעברו רוב גשמי השנה העץ מתחיל בתהליך הצמחת הפרי:
כלומר הפירות שאנו רואים על האילנות לאחר ט"ו בשבט, הם ודאי פירות שגדלו מהמשאבים הטבעיים של השנה החדשה ולכן הם פירות חדשים (בשונה מפירות המופיעים באילנות לפני ט"ו בשבט שאומרים עליהם שהם גידול של השנה הקודמת). בית הלל מסכימים לעיקרון זה אך סבורים שיש להתחשב בעיקרון נוסף התלוי בחום השמש: מבחינה זו מחמישה עשר בשבט ניתן לומר שרוב תקופת טבת כבר חלפה, ואף שאלו עדיין ימי קור, ניתן לומר שהטבע מתחיל להתקרב אל ימי האביב שיהיו ימי הלבלוב של השנה החדשה.
כיום שמחה.
במקורות חז"ל לא נזכר ט"ו בשבט במפורש כיום שמחה או כמועד, מלבד מה שצוין כראש-שנה לאילן. גם בתקופת הגאונים לא נמצאו אזכורים של יום זה כיום שמחה, לא בכתבי גאוני בבל, ואף לא במדרשים הארץ-ישראליים או בפיוטיהם של חשובי הפייטנים בני התקופה. ככל הנראה גם אז הוא לא נתפס כמועד אלא כציון הלכתי בלבד. אמנם, באופן חריג נמצאו בגניזת קהיר שני פייטנים שכתבו קרובות י"ח לט"ו בשבט, וכנראה היו קהילות שציינו יום זה בחגיגיות מיוחדת בתפילה. אחד מהם, ר' יהודה הלוי ברבי הלל, שחי כנראה סביב שנת 1000, חיבר ליום זה שתי קרובות חלופיות: "" ו"ראש אמרתך אמת במללך". על פי קרובות אלה שיער מנחם זולאי כי הייתה גם ספרות מדרשית לט"ו בשבט, שאבדה. אולם, כאמור, לדברי אליצור, פיוטים אלה ייחודיים, ובאופן כללי נראה כי ט"ו בשבט לא נחשב בעיני מרבית הפייטנים כיום ראוי לציון.