השיר מדבר על דואליות ביחסי אהבה, "האובססיה ואיך הם מוכנים לשעבד את עצמם אם זה מה שנדרש כדי לזכות במישהו המיוחד הזה." על פי הכותב דמיאנו דייוויד, השיר "מתאר בגסות את כל היבטי המיניות וכיצד הם יכולים להשפיע בחיי היומיום. הכנסנו כמה ניגודים: 'אני השטן, אני עורך דין, אני רוצח, אני בחורה בלונדינית', אנחנו רוצים להעביר את הרעיון שאנחנו לא צריכים להיות עם זהות אחת, לכולם יכולות להיות פנים רבות."
וידאו קליפ.
ב-5 ביולי 2021 הודיעה הלהקה על קליפ רשמי, אשר שוחרר בערוץ היוטיוב שלה ב-15 ביולי.
הצלחה מסחרית.
השיר הגיע למקום הראשון בפינלנד ובסלובקיה, והגיע גם לעשירייה הראשונה באיטליה, ארץ מוצאם של הלהקה, וכן באוסטריה, צ'כיה, דנמרק, גרמניה, יוון, אירלנד, ליטא, הולנד, ניו זילנד, נורווגיה, שוודיה. ושווייץ. עד 15 ביוני 2021, השיר הוזרם 5.8 מיליון פעמים בבריטניה על פני השמעת שמע ווידאו, ויותר מ-61 מיליון פעמים בספוטיפיי. ב-21 ביוני, השיר הפך לשיר השני של הלהקה שהגיע היישר אל העשירייה הפותחת של הבילבורד גלובל 200. השיר היה בראש מצעד שירי הרוק הכבד בארצות הברית ב-26 ביוני 2021. מלבד תוארי הפלטינה באיטליה והזהב באוסטריה ויוון, השיר זכה בתוארי הזהב באירלנד, פולין וטורקיה.
הבחירות לאספת הנבחרים השנייה
הבחירות לאספת הנבחרים השנייה התקיימו ב-6 בדצמבר 1925. תוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות באספת הנבחרים השנייה. אחדות העבודה בראשות דוד בן-גוריון נותרה המפלגה הגדולה ביותר. בנוסף לכך, כמחצית מהקולות בבחירות הלכו לרשימות הקשורות לאיגודים עובדים.
מספר המושבים של האספה צומצם מ-314 מושבים ל-221 מושבים.
מערכת הבחירות.
גם לאחר הבחירות הראשונות לאספת הנבחרים נמשך הוויכוח בנושא מתן זכות הבחירה לנשים. ב-1923 קראו אנשי תנועת המזרחי לערוך משאל עם (לגברים בלבד) האם לתת לנשים זכות הצבעה, ואיים לפרוש מהנהגת היישוב אם משאל שכזה לא התקיים. בסופו של דבר החליט הוועד הלאומי בנובמבר 1925 לערוך משאל עם, אך גם נשים היו אמורות לקחת חלק במשאל. בעקבות כך, המפלגה החרדית "אגודת ישראל" קראה להחרים את המשאל, בסופו של דבר תנועת המזרחי והוועד הלאומי הסכימו לבטל את המשאל.
מספר בעלי זכות הבחירה עלה מכ-26,000 לכ-64,764. עם זאת, אחוז ההצבעה עמד על כ-57% בלבד וזאת ככל הנראה בעקבות החרם של אגודת ישראל, עיכובים בהליך הבחירה ואי ההיכרות של חלק מהנשים עם ההצבעה וחוקי הבחירות.
ישיבת רבנו יעקב יוסף
ישיבת רבנו יעקב יוסף (או מרכז התורה רבי יעקב יוסף. ידועה בראשי התיבות באנגלית RJJ) היא ישיבה חרדית - אמריקאית הקרויה על שם "הרב הכולל" (הרב הראשי) של ניו יורק - הרב יעקב יוסף (חריף). הישיבה הוקמה בניו יורק על ידי הרב שמואל יצחק אנדרון בלואר איסט סייד של מנהטן, בתחילת המאה ה-20. בשנת ה'תשל"ו (1976) עבר בית הספר היסודי שלה לסטטן איילנד שבניו יורק, ואילו הישיבה נמצאת כיום בניו ג'רזי. הישיבה כוללת שני קמפוסים ובהם מאות תלמידים, והיא מהישיבות הוותיקות ביותר בארצות הברית בפרט ובעולם כולו בכלל.
היסטוריה.
הרב שמואל אנדרון, שהיגר לארצות הברית מדינבורג, סירב לשלוח את ילדיו לבתי הספר המקומיים, כיוון שנלמדו שם תכנים הקשורים בחגי הנצרות. הדבר היה מנוגד לחוקי חינוך חובה והוא זומן לבית משפט. בבית המשפט הוא הצהיר על כוונתו להקים תלמוד תורה שאליו יוכל לשלוח את ילדיו, ובשל כך הקים את ישיבת רבנו יעקב יוסף. בתחילה לא היה המוסד "ישיבה" במובנה הרגיל של המילה, דהיינו מוסד מתקדם ללימוד גמרא, אלא תלמוד תורה לנערים מתחילים. בהמשך נוספו לו ישיבה תיכונית וישיבה גדולה - ה"מתיבתא".
בניית הישיבה החלה בחורף ה'תרע"א (נובמבר 1910), והיא נחנכה סביב שנת ה'תרע"ד (1914) כשבה עשרות אנשי צוות ומאות תלמידים, בבניין מפואר יחסית לתקופה. חנוכת הבית נערכה ברוב עם, בהשתתפות אלפי אנשים ובראשם רבנים, ראשי ישיבות, אדמו"רים זקני הציבור ובעלי בתים חשובים.
לאחר מלחמת העולם השנייה התמנה לראש הישיבה רבי מנחם מנדל קרביץ, מתלמידי רבי אהרן קוטלר בישיבת קלצק. בתפקיד זה שימש עד לעלייתו לארץ ישראל בשנת ה'תשמ"ב. ראש הישיבה בארבעים השנים שלאחר מכן היה הרב יעקב בוסל - חתנו של הרב ברוך סורוצקין, בתחילת שנת ה'תשפ"א הוא נפטר מנגיף הקורונה.
The Waste Land
ויליאם בליס בייקר
ויליאם בליס בייקר (באנגלית: William Bliss Baker; 27 בנובמבר 1859 - 20 בנובמבר 1886) היה אמן אמריקאי, שהחל לצייר כאשר אסכולת נהר ההדסון שקעה.
הוא נפטר בגיל 26 כשרק החל להוביל כצייר נוף. הניו יורק טיימס אמר כי מותו "שלל מאמריקה את אחד האמנים המבטיחים ביותר שלה".
ביוגרפיה.
בייקר נולד ב־27 בנובמבר 1859, בעיר ניו יורק, בנם של בנג'מין פרנקלין בייקר והארט לואיזה בייו. הארט הוא צאצא של ההוגנוטים בעלי אמצעים שעברו מצרפת לניו יורק לפני מלחמת העצמאות האמריקאית. סבו היה אליס בייקר (1793–1873), מנהל בנק העיר אולבני, חברת הביטוח ההדדי אולבני, וחברת אוניות הקיטור של פיפל ליין, וכן מייסד בית העלמין של אלבני ובית החולים אלבני.
בנג'מין שימש במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית כאלוף-משנה בגדוד 43 של מתנדבי מדינת ניו יורק. לאחר המלחמה שימש כחבר באספת מדינת ניו יורק בין השנים 1880–1882.
אחיו הידוע ביותר של ויליאם היה קפטן גיא אליס בייקר, שהתחתן עם לואיזה אירנה פלמה די צסנולה, בתו של הגנרל לואי פלמה די צסנולה. בין אחיו האחרים נכללו בנג'מין הנרי, ג'ורג' קלינטון ואשלי ביי. בייקר בילה את רוב ילדותו בעיירה באלסטון ספא, ומשפחתו רכשה את הנכס שבו יבנה את סטודיו הקיץ שלו, "הטירה", על שפת אגם בלסטון.
לימודים וקריירה.
במשך ארבע שנים החל משנת 1876, למד בייקר באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק, שם למד אצל אלברט בירסטדט ומוריץ דה האס. בשנת 1879 הוא זכה בפרס אליוט במהלך התערוכה הראשונה שלו. בשנת 1885 זכה בייקר בפרס הולגרטן.
בשנת 1881 בנה בייקר סטודיו קיץ בשם "הטירה" בצד המזרחי של אגם בלסטון בעיירה קליפטון פארק, צפונית לאולבני, ניו יורק. הסטודיו תוכנן כך שיציע נוף מרהיב של הרי קטסקיל וברקשייר, והיה בעל תאורה טבעית מצוינת. ועדת השימור ההיסטורית של פארק קליפטון סימנה את "הטירה" עם לוח היסטורי. לבייקר היה גם סטודיו בבניין קיקרבוקר בניו יורק.
מוות.
בייקר רק החל להתפרסם כצייר נוף בתנועת הריאליזם כשנפטר ב־20 בנובמבר 1886 בגיל 26 משפעת בבית אביו.
בייקר השלים מעל 130 ציורים במהלך הקריירה הקצרה שלו.
הוא נקבר בחלקה משפחתית בבית העלמין באלבני במננדס, ניו יורק.
יאנושהלמה
יאנושהלמה (בהונגרית: Jánoshalma) היא עיירה במחוז באץ'-קישקון, המרכז של נפת יאנושהלמה.
מיקום.
העיירה ממוקמת במפגש רכס הלס של מחוז באצ'קה ושל קישקונשאג (Kiskunság). היא ממוקמת כ-20 ק"מ מקישקונהלש לכיוון באיה. האזור הכפרי של אילאנץ' מספק את ערכי הטבע.
יאנושהלמה, שהפכה לעיר בשנת 1989, משתרעת על שטח של 132,200 דונם, מתוכם כ-15% הם שטח פנימי, 25% יער, 60% הם שטח חקלאי. סביבתה מוקפת חוות חקלאיות. חלק מבתי המגורים הפכו לאירוח כך שתושבי הערים או הזרים שמבקרים שם יוכלו להכיר את אורח החיים, המנהגים והטעמים של החוות החקלאיות והמשקים מסביב.
יאנושלה הוא יישוב חד-מרכזי אופייני. המוסדות ממוקמים בעיקר בסביבת כיכר בקה, ומחוברים למרחב המרכזי ולמערכת הרחובות כקווים ליניאריים לאורך צירי התנועה.
תחנת הרכבת יאנושאלמה ממוקמת על הרכבת של MÁV באטאסק–באיה–קישקונהלש. 98% מרשת הכבישים באזור הפנימי מרוצפת (אספלט), 75% מהרחובות כוללים מדרכות בטון משני הצדדים.
היסטוריה.
יאנושהלמה קיבלה מעמד של עיר רק לפני כמה שנים, אך העבר של היישוב מתוארך לכיבוש הקדם-טורקי. חפירות ארכאולוגיות מוכיחות שעמי רועים נודדים חיו במקום: סרמטים, הונים ואווארים.
אחרי הפלישה המונגולית לאירופה וגם להונגריה התיישבו הקומנים בין ההונגרים ששרדו בכפר והכפר שלהם נקרא צ'ספה. האזור הפך לנחלת משפחת הוניאדי בשנת 1439. הכפר התפתח אז ונקרא ינקוסאלאלש (Jankószállás). במהלך 150 שנות השלטון הטורקי שבא לאחר מכן, האוכלוסייה כמעט נכחדה והוחלפה בסרבים ואחר כך באחרים. משנת 1731 התגוררו ביישוב הונגרים קתולים, וגם סלאבים דרומיים וסלובקים. הכפר, שנקרא גם ינקובאץ מאז הטורקים הפך משנת 1799 לנחלת צמיתים של משפחת אורצי. בשנת 1807 הוא זכה לדרגת עיירת שוק עם זכות לערוך ירידים והוא שמר על כך עד 1886. שמו שונה ליאנושהלמה בשנת 1904 על פי הצעתו של פרנץ קלאנסקי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם היווצרות קו הגבול ההונגרי-סרבי, נותרה מקום מושבם האדמיניסטרטיבי של מחוז באצ'-בודרוג עד לפינוי באיה על ידי הסרבים באוגוסט 1921.
הקהילה היהודית.
יהודים התיישבו בעיירה ב-1840. הם התפרנסו ממסחר ומלאכה. הקהילה התארגנה ב-1850 עם ייסוד החברה קדישא ובניית בית הכנסת. אגודת הנשים טיפלה בפעולות סעד והיו במקום מוסדות חינוך עממיים. בשנת 1930 ישבו ביאנושהלמה 382 יהודים.
תקופת השואה.
מצבם של היהודים בהונגריה הפרו-גרמנית הורע עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה (1 בספטמבר 1939), עם החלת "החוקים היהודיים" (1938 ואילך ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) שהיפלו את היהודים לרעה בתחומי הכלכלה, החברה והתרבות ביאנושהאלמה נשללו רישיונות העבודה של בעלי המלאכה היהודים והוטלו הגבלות על מכירת סחורות על ידם. ב-1941 גויסו הגברים היהודים לשרות העבודה (עבודות כפייה עבור הצבא ההונגרי). 42 יהודים נשלחו לחזית אוקראינה, שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים, והיהודים הועסקו בבניית גשרים, פינוי מוקשים, סלילת דרכים ועוד בתנאים תת-אנושיים. רובם נספו.