מסירותו של טאקי האירי, חזקה ככל שהייתה, קיבלה תמיכה מעטה מאוד מחברי עולמא אחרים. מרבית המנהיגים הדתיים ובהם האייתוללות הבכירים היו מוכנים לתמוך ברפורמה פוליטית רק אם היא נותנת להם שליטה רבה יותר על חיי הציבור וסמכות בין הכוחות הגורמים לזירה המהפכנית מחשש לאובדן השפעה על האוכלוסייה הכללית לידי המטיפים הרדיקליים והאינטלקטואלים החילוניים. ביקורת חריפה על מנהיגי הדת על סטירתם, שחיתותם ושיתוף פעולה מאוחר יותר עם המלוכנים העמידו את אלה שביניהם היו אמביוולנטיים במגננה עוד לפני שהחלה המהפכה. יתר על כן, על ידי ניצול יריבויות בין המנהיגים הדתיים הצליחו אנשי הדת התחתונים לקטב את דעתה של הקהילה הפקידותית ולצבור תמיכה אזרחית נרחבת. הבידוד הפוליטי של טאקי האירי, לעומת מנהיגים שיעים שונים שחליו בעיראק (מספר ערי קודש שיעיות ממוקמות בעיראק ולערך 60% מאוכלוסיית המדינה היא שיעית), דאז האימפריה העות'מאנית, פגעו באחדותם של הפלגים הדתיים ובקשריהם.
חוסר ההתאמה של המנגנון השיפוטי והמנהלי המסורתי - הן בתי הדין הדתיים והן בתי הדין הממשלתיים - בהתמודדות עם תיקים מסחריים הביאו זמן רב הפסדים קשים לסוחרים. שום עבודה של פסיקה שיעית לא עסקה כראוי בבעיות של כלכלה מודרנית וסחר חוץ והיה על הממשל לתאם את בית הדין בחוקים מערביים כדי לספק את דרישותיהם של הסוחרים. היו אלה המטיפים דתיים בדרג הביניים שנהגו לרוב להביע את תלונות הסוחרים. רבים מהם תמכו בשיתוף פעולה מסחרי, בארגונים עסקיים ובצריכת מוצרים פרסיים לחיזוק הכלכלה הבייתית, במיוחד במסחר פנימי וייצוא של טקסטיל. רבים מהם העניקו תמיכה דתית לחידושים מסחריים, שיבחו את מוסר העבודה והתפוקה, וזיהו את העצמאות הכלכלית כדרך לשמור על האסלאם מפני חורבן. העיתונות ומוסדות החינוך המודרניים של התקופה סיפקו פלטפורמה חילונית, אלטרנטיבה למסגד ולמוסד הדתי. בהשראת מוסדות חינוך מערביים, סופרים ואינטלקטואלים, עוד לפני הדיון החוקתי, דרשו להכניס בתי ספר מודרניים למוסד החינוך המדיני ולהביא להדרכה במדעים מדויקים ובשפות אירופאיות; תנועה זו צברה כוח נוסף מתמיכתו של טאקי האירי וקהל מאמיניו. הקמת המועצה לחינוך והקמת בתי הספר המודרניים בחסותה היו בין הצעדים החשובים ביותר שהשפיעו על צמיחתה של האידאולוגיה המערבית בפרס. המועצה פעלה בצורה עצמאית ועשתה את התפקיד של משרד ממשלתי.
הקמת החוקה.
מחאת המשפטים.
בשנת 1905 טיול מלכותי מסביב לפרס הביא את האוצר המדיני לחוב נוסף אל מול האימפריה הרוסית. עם יצירת החוב הנוסף החלו פעילים רפורמיים לצאת לרחובות ולמחות נגד פעילות הממשלה ברחבי המדינה. הדרישה הראשונה של הפעילים האינטלקטואלים ותומכי הרפורמה הייתה להקים גוף ממשלתי שיקבע מחדש את חוקי הדין והצדק במדינה אל מול פשעים נגד הפרט. ההצעה הראשונה, המעורפלת במתכוון, הוגשה לממשלת השר הראשי און-י דולה במהלך 11 בדצמבר 1905. באותו היום מתנגדים שתבעו שינויים במערכת החקיקה והמשפט התכנסו במעון המגורים של השאה בעבד אל-ע'ים, ליד טהראן כצורה של מחאה נגד הממשלה, וקראו "לרפורמות בכל ענייני המדינה תוך התחשבות בזכויות העולמא. היה זה שיתוף פעולה נדיר בין אינטלקטואלים חילוניים לבין מנהיגי דת שמרנים. מטרתם של המוחים הוגדרה עד מהרה כדרישה להקמת משרד משפטים (או כפי שנודע בדבריהם: בית צדק) אשר ישלט על ידי הריבון מבחינה תאורתית אך היה עצמאי בהחלטותיו. רשימה מוקדמת של דרישות חוקתיות כללה "הקמת בית צדק בפרס עם סניפים בכל הערים לבחינת העתירות וההתדיינות המשפטית של הנושאים עם צדק והגינות" וכדי "ליישם את דין האסלאם (השריעה) ללא משוא פנים בקרב כל הפרטים וללא התחשבות אישית." המונח מג'לס (משמע פרלמנט) שימש לראשונה לאספה שאשררה את עתירת המפגינים במהלך ההתכנסות במעון השאה עבד אל-ע'ים, והקריאה הלאומית למען "תחיית איראן" נשמעה לראשונה באותה התכנסות.
השאה המכהן, מוזפר א-דין שאה קאג'אר, סגר חובות אל מול הבריטים במכירת כל זכויות הנפט של פרס וידע כי תידרש אחדות מדינית כדי למנוע את נפילתה של פרס למעגל ההשפעה של המעצמות האירופאיות. מוזפר א-דין הביע לבסוף את תמיכתו בקולות הרפורמיים וצו מלכותי מינואר 1906 הקים בית דין לצדק ומשפט ליישום פקודות השריעה והקלת חיי האזרחים בלי לבצע הבחנה בין כיתות האזרחים. אף כי צו זה הדהד את שפת הדרישות הקודמות, בפועל פירוש הדבר היה לא רק ארגון מחדש של משרד המשפטים. מוזפר ניתן רבות להשפעת השרים בממשלתו עקב חוסר המיומנות שלו, אך בעניין המחאה היה בעל חשיבות מרכזית בהבאת ההחלטות. הממשל הקאג'ארי הורכב לרוב מאריסטוקרטיה ומחברי השושלת השלטת ולכן אלו פעלו לשמור על תפקידם ולמנוע את עלייתו של פרלמנט הנבחר בעזרת קולות העם. הקול של מוזפר א-דין על כן נפגש בהתנגדות מצד הממשלה אך זאת הייתה חסרת ערך שכן בתור הריבון הייתה לו היכולת לעקוף את הממשלה ולהטיל וטו על החלטותיה.
דיוני החקיקה.
בחודשים הראשונים של שנת 1906 הוגדרו בהדרגה הסמכויות של המג'לס שתוכנן להיבחר בבחירות דמוקרטיות. בהקשר המסורתי צוין כינון חוק מנהלי, פיננסי וסדר עונשים מחוץ לתחום סמכותו. לאורך המאה ה-19 היו מספר ניסיונות של הממשל הפרסי להביא לרפורמה שלטונית כגון הטנזימאט שהתרחשו באימפריה העות'מאנית, אך לא צלחו בהחזקת סמכויותיו של השאה וחלוקתן. בשלב השני של המהפכה דאגו הכוחות הרפורמים שדנו עם ממשל השאה להביא לאימוץ מדיניות של חוקה סדירה וחלוקת סמכויות ובמהלך שלב זה הוסדרה סופית חלוקת הסמכויות בין המשפט והדין המדיני לבין השאה.
לאחר משא ומתן ארוך הסכים השאה באופן עקרוני להקמת המג'לס, וב-29 ביולי התפטר השר הראשי און א-דולה בעוד נקבעו חברי מג'לס חדשים שהיו תומכי הרפורמה ברובם. חלק ממבצעי המשא ומתן עם השאה התכוננו לעזוב עם התפטרותו של א-דולה, אך ראשי ההנהגה הרפורמית, ביניהם אישים כגון סולטאן עלי וזיר-י אפח'אם וחסן מוסתוופי אל-ממאלכ, יעצו להם להישאר בטהראן, שכן צוין כי התפטרותו של ראש הממשלה אינה כלל הרפורמה המהותית הנדרשת. התפתח מאבק בין השאה והרפורמים על האופי המדויק של המג'לס, והנושא המרכזי היה מידת החשיבות וההשפעה של החוק האסלאמי במג'לס החדש. העולמא בקום שלח מברק למוזפר א-דין שאה בו הוא ותומכיו הצהירו על דרישתם להקים את המג'לס כדי להבטיח צדק בכל מעמדות החברה, להגן על המדינה מפני התערבות זרה ולהנהיג רפורמות למודרניזציה בהתאם. הצעת החוק של 5 באוגוסט המעניק למג'לס אפשרות בחירת נציגים מכל המעמדות, נדחה על ידי קולות שונים בפלגים הרפורמים מכיוון שהם מצאו את הצעת החוק מעורפלת. לבסוף, בעקבות התייעצויות נוספות, כולל ראיון בין השר הראשי החדש, נסר אללה מושיר א-דולה, לבין עובדי מסחר, עברה הצעת חוק חדשה ב-10 באוגוסט שהעבירה את ניהול מדיניות הייבוא והייצוא של הממלכה לידי סמכויות המג'לס בלבד.
כעבור שלושה ימים התכנסה מועצה ממשלתית חדשה לעריכת צורת הארגון השל מג'לס; היא כללה חברים משלוש קבוצות נפרדות: רפורמיסטים נכבדים, כמה סוחרים ושמרנים בעלי פעילות במערכת הדין והצדק, הבולטים ביניהם עמיר בהאדור. בפרק הזמן שבין 19 באוגוסט ל-8 בספטמבר הקבוצה פעלה לגיבוש כללי הבחירות הדמוקרטיות. זכות ההצבעה נאסרה על בני פחות מ-25, נשים, תיירים, אנשים שנודעו בביצוע מעשי קונדס, בעלי רקע פלילי, משרתים בצבא ומספר קבוצות של פעילים פוליטיים שונים. טיוטה המבוססת על חוקי הבחירות בחוקה הבלגית הוגשה על ידי קבוצת הנכבדים הרפורמיסטים לעיון ודיון בפני שתי הקבוצות השונות. אף על פי שהשמרנים חששו שהטיוטה לא מעניקה קול מספיק בולט לדת ולשימור סמכויות השאה, הוצגה בסופו של דבר הטיוטה כפי שהיא בפני השאה. מוזפר א-דין חתם על חוקי הבחירות המוצעים ב-8 בספטמבר ללא התערבות ושינויים משלו וההחלטה הפכה לרשמית ביום למחרת. התקנות קבעו כי המג'לס הכלל מדיני (שכן הרעיון היה שהמג'לס יחולק בין פרלמנט מרכזי הממוקם בטהראן לבין מועצות אזוריות) יכלול 160 חברים; שישים מהם הוקצו לטהראן, על מנת לאפשר הקמה מהירה של המג'לס. מבין 60 חברי המג'לס שהוקצו לטהראן ייצגו שלושים ושניים את החברות הממשלתיות, עשרה את הסוחרים, עשרה את בעלי הקרקעות, ארבעה את מנהיגי הדת וארבעה את המלוכה הקאג'ארית. הבחירות הראשונות התקיימו ברחבי הערים הגדולות בפרס בתאריך 29 בספטמבר, ומספר המצביעים היה לא יותר מכמה מאות בכל אחת מחמש עמדות ההצבעה. טאקי האירי הצטרף אל המג'לס כדי ליצור קואליציה שלטונית. נסיך הכתר ומושל מזרח אזרבייג'ן, מוחמד עלי שאה קאג'אר, התנגד לדמוקרטיה החדשה ורק לאחר פרעות פרו-רפורמיות שאירעו בעיר תבריז הוא הסכים לפתוח את ההצבעה לציבור הרחב.
במהלך 5 באוגוסט 1906, הוצא לפועל צו מלכותי שנודע בהמשך בכינוי הצו החוקתי, סיפקה את הסמכות לכינוס המג'לס הראשון שהחליף את הממשלה המלוכנית שהוסדרה מתוך המקורבים לשלטון. לפי הצו, האריסטוקרטיה והריבון בראשה הסכימו לוותר על האבסולוטיזם הפוליטי בו אחזו קודם לכן והשושלת הקאג'ארית הפכה למונרכיה חוקתית. להלן הצו המלכותי (פירמאן) של מוזפר א-דין שאה קאג'אר מ-5 באוגוסט 1906: