חלק מתערוכותיו של המוזיאון מתחלפות וחלקן קבועות. רבות מהתערוכות שבו, ממחישות עקרונות מתחום איכות הסביבה ומתחום האקולוגיה, בהיותן מעוצבות כגן שעשועים לילדים. אולם, המיצג המפורסם ביותר של המוזיאון, למעשה, אינו מוצג מוזיאוני, אלא כזה שמתאים לגן חיות; מיצג זה הוא חממה לגידול פרפרים. חממה זו מטפחת מעל למאתיים מינים של פרפרים ומשמשת מקום מחקר על אודותיהם ובסיס לשיקום אוכלוסיות פרפרים מקומיות.
המוזיאון היה מוזיאון הטבע הראשון בשיקגו וחלק גדול מאוסף המיצגים המקורי שלו נשרף בשרפה הגדולה של שיקגו, בשנת 1871. המוזיאון נבנה מחדש אך עוקל במשבר הכלכלי של שנות השמונים, של המאה התשע עשרה. הוא נבנה השלישית ונפתח בשנת 1898, במבנה שמשמש כיום את הנהלת גן החיות של פארק לינקולן.
אלכסנדר רגולין
אלכסנדר פאוולוביץ' רגולין (ברוסית: Александр Павлович Рагулин; 5 במאי 1941 -17 בנובמבר 2004) היה שחקן הוקי קרח סובייטי בעמדת המגן, מהכוכבים הגדולים של צסק"א מוסקבה ונבחרת ברית המועצות איתה זכה 3 פעמים במדליית זהב אולימפית. בסך הכול באליפויות אולם ואירופה רגולין זכה ב-22 מדליות, יותר מכל שחקן הוקי קרח סובייטי אחר. נחשב בעיני רבים לאחד המגינים הטובים ביותר בתולדות ההוקי קרח הסובייטי.
אלכסנדר רגולין נולד במוסקבה כחלק משלישיית אחים. שלושת האחים למדו כולם מוזיקה בילדותם, אך בסופו של דבר עברו לאימוני הוקי קרח. בשנת 1957 רגולין החל לשחק עבור מועדון חימקי מעיר ווסקרסנסק (מחוז מוסקבה) ובשנת 1962 עבר למועדון המעוטר ביותר של ברית המועצות, צסק"א מוסקבה.
בשנת 1961 נכלל רגולין לראשונה בנבחרת ברית המועצות בהוקי קרח וזכה במדליית ארד באליפות העולם. במדי הנבחרת זכה רגולין באליפות העולם ברציפות עד לשנת 1971. בנבחרת שיחק ליד ויטאלי דבידוב ו-ויקטור קוזקין ושלושתם זכו ב-3 מדליות זהב אולימפיות. באליפות העולם בשנת 1966 זכה בתואר "המגן המצטיין של האליפות".
במדי צסק"א, ששלטה באופן מוחלט בליגה הסובייטית, זכה רגולין ב-10 אליפויות ברית המועצות.
ב-1972 שיחק רגולין במדי הנבחרת בסדרת הפסגה מול נבחרת קנדה שהורכבה לראשונה מכוכבים מקצוענים מליגת ה-NHL. רגולין שיחק בשישה משמונת משחקי הסדרה.
בשנת 1973 פרש רגולין ממשחק פעיל והחל לאמן ילדים. בנוסף היה פעיל בארגוני ספורטאים ותיקים ובממסד הספורטיבי של רוסיה.
ספרסודונטה
ספרסודונטה (שם מדעי: Sparassodonta) היא סדרת יונקים טורפים שנכחדה. מיני הסדרה חיו בדרום אמריקה והם דומים לטורפים שיליניים שהתפתחו ביבשות אחרות, דבר שמהווה דוגמה לאבולוציה מתכנסת. הם חיו מסוף הקרטיקון עד הפליוקן וחלקו את הגומחה האקולוגית לטורפים גדולים בעלי דם חם עם עופות הטרף ממשפחת הפורוסרקוסיים. עם פלישת טורפים מפותחים יותר מצפון אמריקה במהלך ההחלפה האמריקנית הגדולה, נכחדו מיני הסדרה.
גודלם היה מגוון ונע בין 80 ס"מ לגודלם של חתולים גדולים והגדול מכולם היה התיילקוסמילוס. למשפחת התיילוקוסמיים היו ניבים ארוכים במיוחד ומבנה גולגולת שאפשר לנשוך עם שיניים כאלו, ובשל כך הם נכללים בקבוצת השן חרביים.
המיון הראשון של סדרה זו נקבע על ידי פלורנטינו אמגינו (Florentino Ameghino) בשנות ה-90 של המאה ה-19 תחת מחלקת יונקי הכיס. מאוחר יותר השתנה המיון והם משויכים לקבוצה מטאתריה, בה מצויים יונקי הכיס המודרניים.
מוזיאון הטבע של שיקגו
כף מטפן
כֵּף מָטָפָן (ביוונית: Κάβο Ματαπάς – 'קאבו מָטָפָּס', או Ματαπά – 'מָטָפָּה' בניב המניוטי) נמצא בקצה חצי האי מאני ביוון. בעת העתיקה נקרא "כף טָינָרוֹן" (Ακρωτήριον Ταίναρον), על שמו של הגיבור המיתולוגי טַיינָרוֹס, אשר העניק את שמו גם לעיר טיינרון הסמוכה. ביוונית מודרנית הוא נקרא "כף טֶנָארוֹ" (Ακρωτήριο Ταίναρο, אקרוטיריו טנארו). השם "מטפן", שמקורו אינו ידוע, ניתן לו בתקופת השלטון הפרנקי ביוון, שתחילתו במאה ה-13.
כף מטפן הוא הנקודה הדרומית ביותר של ארץ יוון, ומפריד בין המפרץ המסיני במערב לבין המפרץ הלקוני במזרח.
תולדותיו.
לכף מטפן היסטוריה ארוכה בת אלפי שנים. בקצה הכף מצויה מערה, אשר על פי המיתולוגיה היוונית הייתה ביתו של האדס, אל השאול. הספרטנים בנו כאן מקדשים אחדים לפולחנם של כמה אלים. על הגבעה מעל המערה מצויים שרידי מקדש עתיק לפוסיידון, אל הים (Νεκρομαντεῖον Ποσειδῶνος). תוקידידס מספר, כי הספרטנים הוציאו פעם מבית המקדש של פוסיידון בטיינרון כמה הלוטים מבקשי חסות ורצחו אותם נפש, וכי הם "עצמם סבורים שהרעש הגדול בספרטה בא עליהם בגלל הדבר הזה." בתקופה הביזנטית הוסב המקדש לכנסייה נוצרית, שהפולחן בה מתקיים עד עצם ימינו. כף מטפן היה המקום בו המתינו שכירי חרב כדי שישכרו את שירותיהם.
ב-1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הטביעו צוללות גרמניות ליד כף מטפן את אוניית הקיטור "קליפורניין", מי שהייתה בסמיכות מקום ל"טיטניק" בעת טביעתה ב-1912 אך לא נחלצה להצלתה. במרץ 1941, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, התחולל מול חופי כף מטפן קרב ימי גדול בין אוניות הצי המלכותי הבריטי לאוניות הצי המלכותי האיטלקי. הקרב הסתיים בניצחון מכריע של הבריטים ושיתק כמעט לגמרי את פעילות הצי האיטלקי במזרח הים התיכון.
על הכף נבנה לימים מגדלור, שכיום אינו בשימוש יותר.
בשל היותו הנקודה הדרומית ביותר של חבל הבלקן מצוי כף מטפן על נתיב נדידת הציפורים העושות דרכן אל אפריקה.
ואלרי ריומין
ואלרי ריומין (ברוסית: Валерий Викторович Рюмин; 16 באוגוסט 1939 – 6 ביוני 2022) היה קוסמונאוט סובייטי ורוסי שטס לחלל בארבע משימות חלל כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6 ולמעבורת החלל דיסקברי. ב-2 מהמשימות שהה ריומין בחלל כשישה חודשים בכל אחת מהן.
ואלרי ריומין נולד בעיר קומסומולסק על אמור שבמחוז חברובסק. לאחר מספר שנים עברה משפחתו להתגורר במחוז מוסקבה. עם סיום בית הספר הוא למד בבית הספר לטכנאים ועם סיום לימודיו גויס לצבא. לאחר שירותו הצבאי למד ריומין הנדסת אלקטרוניקה וסיים את לימודיו בשנת 1966.
ריומין התחיל לעבוד בתעשיית החלל הסובייטית והשתלב בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה. הוא עבד על החלליות שהיו מיועדות לשיגור לכיוון הירח. בשנת 1973 ריומין נכלל ביחידה להכנת קוסמונאוטים סובייטים.
את טיסתו הראשונה לחלל ביצע ריומין על סיפון חללית סויוז 25 באוקטובר 1977. החללית הייתה צריכה להתחבר לתחנת חלל סאליוט 6, אך עקב בעיות טכניות החיבור בוטל והחללית חזרה לכדור הארץ.
ב-25 בפברואר 1979 טס ריומין לחלל על סיפון חללית סויוז 32. החללית התחברה לתחנת החלל סאליוט 6. ב-15 באוגוסט ריומין יצא לחלל הפתוח לצורך ביצוע עבודות תחזוקה ותיקונים. הוא חזר לכדור הארץ ב-19 באוגוסט 1979 על חללית סויוז 34 לאחר שהות של 175 ימים בחלל.
ב-9 באפריל 1980 טס ריומין לחלל על סיפון חללית סויוז 35. החללית התחברה לתחנת החלל סאליוט 6. הוא חזר לכדור הארץ ב-11 באוקטובר 1980 על חללית סויוז 37 לאחר שהות של 185 ימים בחלל.
ב-28 באוקטובר 1987 עזב ריומין את יחידת הקוסמונאוטים וחזר לעבוד בתעשיית החלל הסובייטית.
ביולי 1997 סוכם לשלב אותו בטיסת מעבורת החלל דיסקברי במשימה מספר STS-91, ובמשך חצי שנה ריומין עבר תוכנית הכנה בארצות הברית. הטיסה בוצעה במהלך יוני 1998 כאשר החללית התחברה לתחנת חלל מיר. את טיסתו הרביעית ביצע ריומין כשהיה בן 58 ובכך הוא היה הקוסמונאוט הרוסי המבוגר עד שבשנת 2013 פאבל וינוגרדוב עבר אותו.
עם חזרתו מהטיסה הרביעית פרש ריומין לגמלאות מיחידת הקוסמונאטים והמשיך את עבודתו בתעשיית החלל. על תרומתו בפיתוח מערכות חלל הוענק לריומין פרס ברית המועצות בשנת 1982 ופרס הפדרציה הרוסית בשנת 1999.
ריומין נפטר ב-6 ביוני 2022. הותיר אחריו אישה, הקוסמונאוטית ילנה קונדקובה, את בתם המשותפת ואת ילדיו מנישואיו הראשונים.
בינת הנחיל
Particle Swarm Optimization
סרבנות מצפון
אטרופיה
אהרן ניר
אהרן ניר (פוליבוי) (1900 – 15 במרץ 1955) היה סופר והוגה ישראלי.
ביוגרפיה.
אהרן בן לוי יצחק פוליבוי היה נינו של ר' יעקב ורטמן אב"ד טרנובקה (בן ר' אברהם אב"ד טרנובקה, וחתנו של ר' רפאל מברשד), שעלה לארץ ישראל בשנת תרכ"ו (1865). היה מראשוני מוסמכיה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנות ה-20 שימש במשך מספר שנים כמזכירו של ח"נ ביאליק.
בשנת תרפ"ח-1928 פרסם בהוצאת "כתובים" מונוגרפיה קצרה על שניאור זקש, שנולדה מתוך מחקר שערך בלימודיו במסגרת סמינר לספרות העברית החדשה אצל פרופ' יוסף קלוזנר.
פרסם פרקי הגות בכתבי עת ספרותיים בארץ.
בשנת תשי"ד-1954 פרסם בהוצאת "דביר" ספר הגות ומחשבה בשם "בין השעיפים" – מחרוזת הגיונות על אמונה ולבטי אמונה, המוות ותודעת המוות, האישה כניגוד לתורשת המוות, היצירה והיוצר.
אהרן ניר נפטר באביב 1955 בתל אביב לאחר שנים של מחלה.
נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הותיר כתבים בכתב יד.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
אהרון ניר
אהרן פוליבוי
אהרון פוליבוי
פרשנות לקלאסיקה של הנהרות
פרשנות לקלאסיקה של הנהרות (סינית מסורתית: 水經注, פיניין:Shuǐ jīng zhù) היא יצירה כתובה, העוסקת בגאוגרפיה העתיקה של סין. זוהי גרסה מוערת ומורחבת מאוד של טקסט קדום יותר, שכבר אבד - "הקלאסיקה של הנהרות".
על הבסיס ליצירה.
הגרסה המקורית של הקלאסיקה של הנהרות תיארה 137 נהרות בסין ועל פי המסורת נכתבה בידי סָאנְג צִ'יןבתקופת שושלת האן.
מלומדי שושלת צ'ינג תיארכו אותה, על בסיס שמות המחוזות ואזורי השליטה, לתקופה מאוחרת יותר - תקופת שלוש הממלכות. על פי תיארוך זה נכתבה היצירה על ידי המלומד גְווֹ פּוּ, בן שושלת ג'ין.
על היצירה.