שושלת צ'ין שאפה להקים מדינה בעלת שלטון ריכוזי, שבו המדיניות נקבעת ישירות בידי הקיסר ("חואנג-די"), שמעמדו היה גבוה בהרבה מאשר מלכי השושלות הקודמות (שאנג וג'ואו), ונחשב לדמות אלוהית כמעט. מדיניותה הכלכלית של השושלת הייתה פעלתנית מאוד, ואופייניים לה מיזמים ראוותניים כמו קברו של הקיסר הראשון (בו נמצאו צבא הטרקוטה ומרכבות הברונזה) שהיקף חלקו החיצוני היה כ-6.5 ק"מ, איחוד החומות מימי המדינות הלוחמות לחומה הגדולה של סין, בניית תעלה המחברת בין היאנגצה לבין נהר הפנינה וסלילת דרכים בכל רחבי הקיסרות באמצעות כוח עבודה שמנה מאות אלפי איכרים. כמו כן, בימי צ'ין נכבשו חלקים מהערבה שמצפון לסין מהשיונגנו וחלקים מצפון וייטנאם של היום. בימיה של השושלת אוחדו המידות, המשקולות, המטבעות והכתב. בירתה של שושלת צ'ין, שׂייֵנְיָאנְג, הייתה ממוקמת בסמוך לשיאן של ימינו.
השיטה הפילוסופית שהנחתה את השושלת הייתה הלגליזם , "אסכולת החוק", מיסודו של שאנג יאנג . אסכולה זו העלתה על נס את חשיבותם של השלטון המרכזי היציב, הכבוד לקיסר, החקלאות והמלחמה (שנחשבו ל"עיסוקים המועילים" לעומת העיסוקים ה"לא מועילים" כגון הטקסים, הלמדנות והמוזיקה), ואת ה"חוק" האחיד, הקשוח והבלתי-מתפשר, לפיו תתנהל המדינה. מדיניות זו התבטאה, כביכול, בשריפת הספרים וקבירת המלומדים הקונפוציאניים, שאמנם ספק אם התקיימה, אך היא בכל זאת מייצגת במידה מסוימת את הקו שנקטה השושלת.
מותו של הקיסר הראשון היה נקודת המפנה של השושלת; הקיסר השני, שעלה לכס בזכות תככיו של כמה מיועצי הקיסר, והסכסוכים ביניהם הובילו בסופו של דבר למותם, למות הקיסר ולקריסת השושלת. המרד שפרץ כנגד השושלת הצליח, והמצביא ליו באנג תפס את השלטון בשנת 207 לפנה"ס וייסד את שושלת האן המערבית.
היסטוריה של השושלת.
מדינת צ'ין בראשיתה.
לפי מספר מקורות היסטוריים, מדינת צ'ין הייתה קיימת כבר במאה השמינית לפנה"ס, ולרשותה עברה עיר הבירה המערבית של שושלת ג'ואו; עם זאת, צ'ין הפכה לגורם משמעותי מבחינה פוליטית רק במאה השישית לפנה"ס; בהדרגה, הרחיבה צ'ין את תחום שלטונה מערבה, אל השבטים הלא-סיניים שישבו לאורך עיקולו של הנהר הצהוב. בספרים רבים מתקופת המדינות הלוחמות צ'ין מתוארת כמדינה "נוכרית", אך לא ברור האם שליטיה אכן היו "לא-סיניים" במידה מסוימת, או שטענות אלו הומצאו על ידי יריביה לצורכי תעמולה. מכאן ואילך ירדה צ'ין מעל במת ההיסטוריה של התקופה, עד המאה החמישית.
צ'ין בתקופת "המדינות הלוחמות".
בשנת 480 לפנה"ס התחילה בסין תקופה הנקראת תקופת המדינות הלוחמות, בה אמנם שושלת ג'ואו המזרחית שלטה בסין דה יורה, אך למעשה סין הייתה מחולקת למספר מדינות עליהן לא הייתה לקיסר השפעה; שליטי שבע המרכזיות שבהן נטלו לעצמם את תוארם של שליטי ג'ואו - "ואנג", שמשמעו "מלך" - אך לא טענו שמנדט השמיים נמצא ברשותם, או נטלו מקיסר ג'ואו את תפקידיו הטקסיים.
ייחודה של מדינת צ'ין נבע ממספר גורמים. ראשית, היא אימצה את הפילוסופיה הלגליסטית של המדינאי שאנג יאנג, שקידשה את המלחמה וכתוצאה מכך הביאה לרפורמות מעמיקות בשלטון שנמשכו בין 361 לפנה"ס עד מותו, ב-338 לפנה"ס. כחלק מהרפורמות ירד קרנה של האצולה התורשתית, יוסדה שיטת קידום המתבססת על הצטיינות בשדה הקרב או על תשלום מס גבוה מהדרוש, והצבא התחזק משמעותית. שנית, מיקומה - הרחק מהמישור המרכזי עליו נלחמו המדינות האחרות זו בזו - גרם למיעוט ניסיונות פלישה אליה, ואפשר לה גמישות פוליטית וכלכלית ביחס למדינות האחרות בתקופתה, שירשו מתקופת ג'ואו המערבית מערכת פיאודלית נוקשה. שלישית, שילובם של מלומדים ממדינות אחרות הביא אל צ'ין רעיונות חדשים.
כיבוש המדינות הסובבות והקמת הקיסרות.
אמנם בתחילה צ'ין הובסה בידי המדינות הסובבות אותה, אך עד מהרה התהפך הגלגל - תחת פיקודו של השר פָ'אן סוּי הלכו והתרחבו השטחים שתחת שליטתה של צ'ין, והחלשתה של מדינת ג'או אפשרה את הבסתה ב-257 לפנה"ס. ב-256 לפנה"ס נכבשה נחלת מלכי ג'ואו, וכך בא לסיומו שלטונה של השושלת (ה"מדינה" הזעירה בה החזיק מלך ג'ואו האחרון, חוי, סופחה ב-249 לפנה"ס).
ב-247 לפנה"ס עלה לשלטון המלך ג'נג, לימים קיסרה הראשון של השושלת, ובשנת 237 הדיח את יועצו לוּ בּוּ וֶיי וכך נטל את המושכות לידיו. תוכנית שהגה וֶיי לָאו, אחד מיועציו של הקיסר (וכללה מתן שוחד לשליטי המדינות שסירבו להצטרף לברית נגד צ'ין והתנקשות באלו שהצטרפו אליה), אפשרה לו לפורר ביעילות את ברית המדינות שהופנתה נגדו.
כמוצא אחרון כנגד המדיניות האגרסיבית של צ'ין, שליטי יֶאן ניסו להתנקש בחיי המלך ג'נג. לארמונו נשלח המתנקש גִ'ין קָה, בתואנה של הבאת מפות הממלכה למטרת כניעה בפני המלך. לתוך הארמון לא ניתן היה להיכנס עם כלי נשק, ולכן הוסתרה החרב בתוך המפות. המתנקש קר הרוח הצליח להיכנס לארמון ולהתקרב למלך ג'נג, ואז שלף בפתאומיות את החרב והטיח אותה לעברו. המלך הצליח להתחמק, ולרוע מזלו החרב ננעצה באחד מעמודי הארמון. בסופו של דבר, הקיסר הצליח להרוג את המתנקש.
המלך ג'נג החל במסע כיבושים נרחב בו נכבשו כל המדינות אליהן התפצלה סין. האחרונה מביניהן, צ'ִי, הובסה ב-221 לפנה"ס, השנה בה הוכרזה רשמית השושלת החדשה. על מנת להבדיל את עצמו משליטי המדינות אותן כבש, המלך ג'נג המציא לעצמו תואר חדש, "חואנג-די" (מתורגם כ"קיסר"), שהורכב מהמילים "חואנג" - שם-תואר לשמיים ולאלים - ו"די", שמו של אל השמיים, תארם של שלושת המלכים וחמשת הקיסרים, וכן תארם של מלכי שושלת שאנג לאחר מותם. תואר זה ישמש את שליטי סין במשך כאלפיים וחמש מאות שנה, עד לנפילתה של שושלת צ'ינג ב-1911.
שלטונו של הקיסר הראשון.
המלך ג'נג - או, כפי שנקרא מאז הכריז על עצמו כקיסר סין, צ'ין שה חואנג-די - פתח בסדרה של פעולות שנועדו לאחד את האימפריה. בימיו אוחדו הכתב הסיני, המטבעות ויחידות המדידה. הקיסר הראשון יצר בסין שלטון מרכזי ממשלתי, וחילק את המדינה למחוזות ותתי מחוזות, עליהם שלטו פקידים. בימי שלטונה של השושלת, הלגליזם (שנקרא גם "החוקתיות" או "אסכולת החוק") הפך לאידאולוגיה השלטת. הוקמה מערכת מסודרת של חוקים, לפיהם אדם קיבל שכר או עונש. מערכת חוקים זו נגעה לכל אדם בקיסרות, ללא קשר למעמדו.
פרויקטים ראוותניים והתפשטות טריטוריאלית.
קיסר סין הראשון הוציא לפועל פרויקטים רבים, בין השאר הקמת החומה הסינית הגדולה על ידי איחוד קטעים של חומות מתקופות קדומות יותר; פיתוח מערכת נרחבת של כבישים ותעלות; בניית תעלת מים באורך יותר מ-1000 ק"מ, למטרת העברת סיוע ואספקה לצבאו במלחמה באזור וייטנאם של ימינו, ובניית ארמונות ענק וקבר מפואר עבורו. לצורך מימון מיזמי הבנייה השאפתניים והמערכת הפקידותית, הקיסר הטיל על נתיניו מיסים כבדים. מי שלא עמד במיסוי הכבד נשלח לעבודת כפייה באתרים השונים בהם נבנתה החומה, או לאחד ממפעלי הבנייה המפרכים האחרים שיזם הקיסר הראשון. במסגרת שלטונו צ'ין שה-חואנג, העתיק אוכלוסיות לאזורי ספר, במיוחד לכיוון אתרי בניית החומה. הראוותנות והתנאים הקשים בהם נבנתה החומה הפכו אותה לסמל שנוא של התקופה, ומסופר שמי שנהרג במהלך העבודות נטמן בחומה כחומר לביסוסה.
תקופת שלטונו של הקיסר הראשון אופיינה בהתפשטות טריטוריאלית. בשנת 214 לפנה"ס, שלח הקיסר הראשון כ-500,000 חיילים מצבאו דרומה. במערכה נכבשו רוב אזור סצ'ואן, אך בהמשכה חיילי צ'ין הובסו בידי השבטים המקומיים במלחמת גרילה שגבתה את חייהם של 100,000 מחייליה; למרות זאת, בניסיון הכיבוש השני, הוספו לתחום שלטונה של השושלת שטחים נרחבים בדרום (שהגיעו עד אזור האנוי), ביניהם סביבות גואנגג'ואו, פוג'ואו וגווילין. כ-100,000 אסירים ופושעים הוגלו לאזורים אלו כדי לפתחם.
למרות שכבר מתחילת שלטונה ערכה השושלת מסעות צבאיים צפונה, היא לא הצליחה להחזיק בטריטוריות שכבשה במשך זמן רב, ושבטי השיונגנו שישבו באזור האורדוס ערכו פשיטות על שטחי סין. במערכה עליה הופקד המצביא מֶנג דיאָן, אזור האורדוס נכבש ב-215 לפנה"ס, והועברו אליו אוכלוסייה על מנת לפתח אותו מבחינה כלכלית; עם זאת, האיכרים לא היו מרוצים מהתנאים להם זכו באזור זה, ובסופו של דבר מרדו כנגד צ'ין. על מנת להגן על חלקה הצפוני של הקיסרות מפלישותיהם של השבטים הנוודים, נבנו באזורים החדשים שנכבשו חלקים מהחומה הסינית הגדולה.
רדיפת המלומדים ורדיפה אחרי האלמוות.
לפי מספר מקורות, ביניהם רשומות ההיסטוריון מתקופת האן, הקיסר שְׁה חְוָאנְג רדף את המלומדים הקונפוציאניים, הוציא להורג מאות מהם, ופקד על שריפת כל הספרים שלא עסקו בנושאים "שימושיים", כגון חקלאות, או שנקודת המבט בהם הייתה לא-לגליסטית. לא ברור אם אירוע כזה אכן קרה, אך זהו פשע שזוכרים לו רבים.