החידוש העיקרי בחיבור זה הוא בחלוקה לסוגים ומינים במתכונת הדומה לזו שנמצאת בשימוש כיום. שמות רבים שהציג בוהין בספרו אומצו על ידי לינאוס, ונמצאים בשימוש גם כיום. בעוד שבתקופתו של בוהין, מיני צמחים תוארו במספר מילים, ואף במשפט, צמצם בוהין את התיאור ככל שניתן, לעיתים עד כדי מילה אחת, ובכך קיים דמיון בין לשיטה שאימץ לינאוס לאחר מכן.
השמות שהציג בוהין הם שמות תיאוריים, שמטרתם לעזור בזיהוי הצמח. בכך הם שונים מהשמות של לינאוס, שבחלקם הגדול הם שרירותיים- כדוגמת שמות צמחים שנקראו לכבוד שמות אישים.
חיבורים נוספים.
פרט ל-Pinax theatri botanici, תכנן בוהין לפרסם עבודה בוטנית מקיפה נוספת, בשם Theatrum Botanicum. בוהין סיים 3 מבין 12 החלקים שתכנן לחיבור זה. רק חלק אחד פורסם, בשנת 1658.
כמו כן תיאר בוהין את הצמחים בסביבות בזל, וערך והוסיף על עבודתו של הבוטנאי האיטלקי פיאטרו אנדריאה מטיולי (שעל שמו נקרא הסוג מנתור בלטינית). עבודתו העיקרית של בוהין בתחום האנטומיה היא "Theatrum Anatomicum infinitis locis auctum", ופורסמה בשנת 1952.
חוק הגנת הצרכן
חוק הגנת הצרכן התשמ"א-1981, הוא חוק מרכזי בדיני הגנת הצרכן, שנועד להגן על ציבור הצרכנים מפני הטעייה וניצול מצד העוסקים. החוק נוצר בעקבות התפתחות חיי המסחר וריבוי תלונות של ציבור הצרכנים בגין הטעייה וניצול. ביסוד החוק ניצבת מצוקת הצרכנים, שמצויים בנחיתות מבחינת כושר המיקוח והמידע שברשותם, לעומת כוחם הרב של העוסקים. חובות החוק חלות בעיקר על עוסק – שמוגדר: .
היסטוריה.
החוק אושר בקריאה ראשונה באוקטובר 1980 ואושר סופית באפריל 1981 ותחילתו נקבעה ל-1 באוגוסט 1981. בהסתדרות ראו בחוק חוק מסגרת שיש צורך להוסיף לו עוד סעיפים. לעומת זאת, עמוס שוקן טען שהחוק מהווה נסיגה מעקרונות השוק החופשי שיוסיף בירוקרטיה מיותרת ויגרום להתייקרויות.
תקנות.
החוק הסמיך את שר התעשייה, המסחר והתיירות (כיום שר הכלכלה והתעשייה) להתקין תקנות, ובהתאם לכך הותקנו במהךף השנים מקבצי תקנות רבים:
סוגיות נוספות.
במידה ובעל עסק עבר על אחד מהתנאים לעיל ביכולתו של הממונה על ההגבלים העסקיים להטיל עיצומים וקנסות על בית העסק, ואף עונש מאסר על בעל העסק.
גספרד בוהין
קספר בוהין
בלוטת ההיפופיזה
בלוטת היפופיזה
ק. מ. ויליאמס
קלווין מארק ויליאמס (באנגלית: Kelvin Mark. Williams, 19 באוקטובר 1956 קלארקסוויל, טקסס) הוא מוזיקאי בלוז וגוספל אמריקאי. ויליאמס הוא גם כומר והוא מכונה "The Texas Blues Preacher" - "מטיף הבלוז מטקסס".
קורות חיים.
הוא נולד ב־1956 בקלארקסוויל (Clarksville) כבנם של אדי ר.ט. ויליאמס (שידע לנגן בהרמוניקה) ושל סדי מיי סיזר. גדל על יד אייברי, מחוז "הנהר האדום", צפון מזרח טקסס, והחל ללמוד לנגן בגיטרה בגיל שבע, מבלוזיסט, שייתכן והיה אלמור ג'יימס, בדקאב (DeKalb), טקסס. אחרי שסיים לימודי תיכון בעיירת הולדתו בשנת 1975 שרת בשנים 1981-1975 בכוח הצוללות של הצי האמריקאי. בשנת 1980 התחזק באמונה הנוצרית הבפטסיטית. מה שלדבריו נתן לו השראה לבצע בלוז וספיריטואלז תוך נגינה בגיטרה ובהרמוניקה. בתום השרות הצבאי עבר לגור בקליבלנד, אוהיו. שם הקים משפחה והתחיל קריירה מוזיקלית, לרבות במסגרת מקהלות גוספל ורביעיות בפטיסטיות מקומיות.
בשנת 1995 הוסמך ככומר של הכנסייה הפנטיקוסטלית של הקדושה "Church of God in Christ" (כנסיית האלוהים במשיח).אולם תוך זמן קצר איבד את משרתו ובגלל קשייו לפרנס את המשפחה נאלץ להתגרש. בשנת 1996 בנוסף לעבודתו ביום (עסק בקבלנות משנה) הקים להקה בשם Chicago/Delta Blues Band והופיע איתה בלילות. המשיך גם לדרוש דרשות ברחובות קליבלנד ובמספר כנסיות שהיו מוכנות לארחו. אחרי שעסקו לא הצליח חזר לטקסס, זכה לסיוע מצד אמו והתיישב בדאלאס. שם התחתן בשנית. בהמשך הופיע עם הלהקה הקרויה Texas/Delta Blues Band וה-CD וה- DVD שהוציא סימנו פריצת דרך משמעותית בקריירה המוזיקלית שלו בארצו ומחוצה לה. הוא הושפע מהמוזיקאים ג'ון לי הוקר, וילי ג'ונסון העיוור, ר. ל. ברנסייד ועוד.
בשנת 2013 ק. מ. ויליאמס הופיע בתל אביב.
רוב האלבומים הוא הוציא תחת מותג פרטי, אך בשנת 2016 הוא הוציא אלבום בחברת תקליטים Cleopatra Records.
מצודת שורי
מצודת שוּרי (ביפנית: 首里城) היא גוסוקו (סוג מצודה אופייני לאוקינאווה) אשר נמצאת בעיר שורי במחוז אוקינאווה, יפן. המצודה הייתה ארמונו של שליט ממלכת ריוקיו. ב-1945, במהלך קרב אוקינאווה, הושמדה המצודה כמעט כליל, כאשר הייתה למעוז האחרון של הצבא היפני ומפקדתו. ב-1992 שוחזר המקום על בוריו למצב המקורי שלפני המלחמה על פי תמונות, תיעודים היסטוריים ועדי ראייה מקומיים. המצודה עלתה באש ב-31 באוקטובר 2019 ונשרפה כמעט לגמרי.
היסטוריה.
מועד הקמת המצודה לא ידוע במדויק, אך ידוע כי נעשה בה שימוש כטירה במאה ה-14 בתקופת סנזאן. במשך תקופה ארוכה הייתה קיימת הסברה שהמצודה הוקמה בתקופת גוסוקו, כמו יתר המצודות באוקינאווה. במהלך האיחוד של שלושת חלקי אוקינאווה על ידי המלך שו האשי וביסוס ממלכת ריוקיו, השתמש המלך במצודת שורי כמגוריו הרשמיים. בד בבד העיר שורי, בה שוכנת המצודה, פרחה וגדלה להיות עיר הבירה של הממלכה לדורות לבוא.
במשך 450 שנה, מתחילת המאה ה-15, נעשתה המצודה למרכז השלטון בממלכה. המצודה הכילה בתחומיה את בית המשפט המלכותי ומרכזי סחר, פולטיקה ותרבות, שהיוו את לב הממלכה.
על פי תיעודים שונים, נחרבה מצודת שורי מספר פעמים ושוקמה כל פעם מחדש. לפני מלחמת העולם השנייה הוכרזה המצודה כאתר מורשת ואוצר לאומי יפני, אולם במהלך קרב אוקינאווה הקים הצבא היפני את מפקדתו הראשית בחלקה התת-קרקעי של המצודה. ב-25 במאי 1945 החלה אוניית המערכה מיסיסיפי בהרעשה שנמשכה שלושה ימים. יומיים לאחר מכן פרצה שרפה והמצודה נשרפה עד היסוד. לאחר קרב הונף כאות של ניצחון במקום דגל הקונפדרציה שהיה שייך לאחד המפקדים רמי הדרג. הדגל נשאר במקום במשך מספר ימים עד שהורד בשל חילוקי הדעות לגביו ועל הייצוג של כל חלקי ארצות הברית בו.
לאחר המלחמה העבירה אוניברסיטת ריוקיו את מושבה לאתר המצודה ושם נשארה עד לשנת 1975. ב-1992 שוחזר המבנה הראשי של המצודה לפרטים. כיום כל האזור סביב המצודה הוכרז כפארק מצודת שורי. בשנת 2000, ביחד עם עוד כמה מבצרים באוקינאווה, הוכרז המבצר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
אתרים סביב המצודה.
בשל היותה של המצודה מרכזה של ממלכת ריוקיו, המקום מוקף במוקדים ובאתרים היסטוריים שונים, בהם שורימון, השער הראשי של המצודה, וטאמאודון, הקבר המלכותי שממוקם ממש בסמוך למצודה.
זמאמי, אוקינאווה
אוקינאווה (אי)
אוקינאווה (ביפנית: 沖縄本島) הוא האי הגדול ביותר מבין האיים בקבוצת האיים אוקינאווה שבקבוצת איי ריוקיו והאי עליו יושבת עיר הבירה של מחוז אוקינאווה, נהה. הוא שוכן כ-640 קילומטרים דרומית לאיי יפן הראשיים וגודלו כ-1,200 קילומטר רבוע.
היסטוריה.
האי אוקינאווה היה המקום בו התחוללה מרבית הלוחמה היבשתית בקרב אוקינאווה במהלך מלחמת העולם השנייה, על ידי חיילי צבא ארצות הברית שלחמו בקרב עקוב מדם כדי לכבוש את אוקינאווה על מנת שיוכל להוות בסיס מבצעי לקראת הפלישה המתוכננת לאיי יפן הראשיים. במהלך 81 ימי קרב נהרגו כ־100,000 חיילי הצבא הקיסרי היפני ו-12,510 חיילי צבא ארצות הברית ובנוסף נהרגו או התאבדו עשרות אלפי אזרחים מקומיים – כרבע מאוכלוסיית האי נהרגה או התאבדה.
במהלך הכיבוש האמריקני ביפן, שבא בעקבות כניעת יפן בספטמבר 1945, שלטה ארצות הברית באי אוקינאווה ובאיים סביבו. אלה נשארו תחת שלטון צבאי אמריקני עד ל-17 ביוני 1972, עם מספר רב של בסיסי רגלים, נחתים וחיל אוויר. מאז שנת 1972 נשארו כוחות אמריקניים באי, אך השלטון חזר לידי ממשלת יפן תוך חתימה על הסכם שיתוף פעולה בין המדינות.
בשנת היובל לסיום מלחמת העולם השנייה הקימו היפנים באוקינאווה אנדרטה משותפת לזכרם של החיילים היפנים והאמריקאים שנפלו בקרב על האי.
בפברואר 2010 פקדה את האי רעידת אדמה במגניטודה של 7 בסולם ריכטר.
דמוגרפיה.
נכון לספטמבר 2009, אוכלוסיית האי מונה 1,385,000 איש, לרבות אזרחים יפנים ואנשי צבא אמריקנים ומשפחותיהם. חלקו הצפוני של האי לא מיושב ברובו ובמרכז האי ודרומו נמצאים רוב המרכזים העירוניים, כגון נהה. רוב הנוכחות האמריקנית באי היא במרכזו, אולם קיימים מספר בסיסים קטנים גם בחלקו הצפוני.
גאוגרפיה.
אוקינאווה הוא האי החמישי בגודלו ביפן, עם שטח של 1,201.03 קילומטרים רבועים. חלקו הדרומי של האי מורכב מסלע שמקורו בשוניות אלמוגים, ואילו חלקו הצפוני מורכב בעיקר מסלע בזלת. הסלע קל התמס הגירי בחלקו הדרומי של האי גרם להיווצרות מערות נטיפים רבות. האקלים באי הוא אקלים אקלים סובטרופי אופייני, כאשר העונה הגשומה היא בסוף האביב.
כלכלה.
תיירות.
האי מושך אליו מדי שנה עשרות אלפי תיירים, בעיקר תיירות פנים מיפן. בצפון האי ניתן למצוא אתרים אשר ממחישים את התרבות המקומית ואת אורח החיים של המקומיים. בכל שנה מתקיימים שני פסטיבלים. אתרי משיכה נוספים כוללים גם את חוף הים, פארקים ומוזיאונים וצוק אוקינאווה שבעבר שימש כ"אתר התאבדות" לאוכלוסיית המקום וכיום משמש כאתר נוף.
צבא ארצות הברית.
באי ישנם כ-32 בסיסים אמריקניים של חיל האוויר, חיל הים וחיל הנחתים. לבסיסים נתח של 4%–5% מכלכלת האי. ב-2012 נחתם הסכם בין יפן וארצות הברית שלפיו ארצות הברית תצמצם את כוחותיה באי בהדרגה אך עדיין תישאר נוכחות אמריקנית.
תחבורה.