דגם מתקדם יותר שמספרו 633 סופק במספר מועט של יחידות לפני המערכה על צרפת בה הובסה צרפת. מספר נוסף של יחידות סופק לרומניה וליוון. הרומנים השתמשו במטוס במלחמתם נגד ברית המועצות ואילו היוונים השתמשו בו במלחמת איטליה–יוון. מטוסים שהוזמנו על ידי סין הוחרמו על ידי הממשל הקולוניאלי הצרפתי בהודו סין ולחמו במלחמה כנגד תאילנד בשנת 1941. ייצורו של המטוס נמשך תחת הכיבוש הגרמני, והלופטוואפה השתמש בו למשימות אימון וקישור.
יותר מ-700 מטוסים סופקו לחיל האוויר הצרפתי, מתוכם הושמדו 220 במערכה על צרפת. המטוס שימש את חיל האוויר של צרפת של וישי במסגרת המערכה בסוריה ובלבנון, כמו גם את חיל האוויר של צרפת החופשית בלוחמה בצפון אפריקה.
המטוס נחשב נוח לטיסה, ובעל חימוש כבד יחסית, ויכול היה לספוג נזק כבד בטרם הושבת. עם זאת, בעיית המנוע הביאה לכך שלא יכול היה להתמודד עם מטוסים אחרים מדורו, והיה טרף קל למטוסי המסרשמיט, בדומה למטוסי הפיירי באטל והבריסטול בלנהיים הבריטים. בעיה נוספת היה דמיונו החיצוני למסרשמיט Bf 110 (שני מנועים, זנב כפול, חופת טייס ארוכה) שהביא לכך שמספר מטוסים הושמדו ב"אש ידידותית".
האופרה הארצישראלית העממית
האופרה הארצישראלית העממית הייתה להקת האופרה היחידה שפעלה בארץ ישראל בשנים 1941–1947, בתקופת המנדט הבריטי (לפניה פעלה "האופרה הארצישראלית" בשנים 1923–1940 ובסוף שנת 1947 הוקמה "האופרה הישראלית").
האופרה הארצישראלית העממית הוקמה בפברואר 1941 על ידי מרק לברי וגאורג זינגר. חבריה התארגנו על בסיס קואופרטיבי וכללו שלושה מנצחים ובמאים, 10 סולנים, 36 נגני תזמורת, 10 רקדניות ומקהלה בת שמונה זמרים. על חברי הקואופרטיב נמנו גם 15 עובדים טכניים. הרקדנית מיה ארבטובה שימשה ככוריאוגרפית. מרדכי גולינקין, מייסד האופרה הארצישראלית, לא נכלל בקואופרטיב, אלא עבד באופרה על תקן של "מנצח כבוד". בין הסולנים נמנו יוספה שוקן, פאולו גורין, יהודה הר-מלח ויוסף גולנד. חלק מן ההצגות הועלו בקולנוע מוגרבי.
כדי להתמודד עם המצוקה הכלכלית שבה הייתה האופרה נתונה, הוחלט בנובמבר 1942 על הקמת "חוג ידידי האופרה", שמטרתו העיקרית הייתה לרכז משאבים כספיים למימון מיזמים אומנותיים ואמור היה לשמש גשר בין האופרה לבין הציבור. על חברי החוג נמנו אישי ציבור מרבדים שונים, ביניהם אריה שנקר, יהודה מצב טוקטלי, האחים זכי ומשה שלוש ואחרים. על חברי הוועד הפועל של החוג נמנה גם שמחה אבן-זהר.
גולת הכותרת של אופרה זו הייתה הפקתה של האופרה העברית הראשונה, "דן השומר" (שהלחין מרק לברי, בבימויו של משה הלוי), בשנת 1945.
בנובמבר אותה שנה הגיעה לארץ זמרת הסופרן אדיס דה פיליפ, והיא הופיעה באופרה החל מדצמבר 1945 ועד יוני 1946. את הכנסותיה מן ההופעות תרמה לקופת האופרה.
בדצמבר אותה שנה ערכה גם קונצרט מיוחד בבזל, בעת כינוסו של הקונגרס הציוני ה-22, למען האופרה.
בין ההפקות הנוספות שהעלתה האופרה ניתן למנות את "לה טראוויאטה" ו"לה בוהם".
האופרה העממית נאלצה להפסיק את פעילותה עקב קשיים כלכליים בתחילת 1947. במהלך פעילותה העלתה 18 אופרות ואופרטות שונות בפני קהל של יותר מ-150 אלף צופים.
רבקה באסמאן
FontLab
אברהם לב
אברהם לֵב (בכתיב יידי: לעוו, 15 בדצמבר 1910 – 22 בפברואר 1970) היה משורר יידי ישראלי, איש קיבוץ גבעת השלושה, חתן פרס קסל לספרות יהודית יפה (1960).
בשבתו בווילנה השתייך לחבורת "יוּנְג וילנה".
ביוגרפיה.
לב נולד בפּיֶיסק (פּיעסק; בפולנית: Piaski) שליד וולקוביסק, ב"תחום המושב" היהודי של האימפריה הרוסית (בימינו במחוז לובלין שבמערב פולין). התגורר מספר שנים בקובנה שבליטא. בעקבות הגירוש במלחמת העולם הראשונה גלה עם הוריו לחארקוב שבאוקראינה. בשנים 1921–1928 התגורר בעיר וילנה, שהייתה אז מרכז יהודי חשוב. שם פנה לכתיבת שירה ביידיש, ושם התעצבה דרכו הספרותית. פרסומו הראשון היה בשנת 1925. בווילנה נמנה עם חברי החבורה הספרותית "יוּנְג וילנה" ('וילנה הצעירה').
בשנת 1929 הצטרף לתנועת "החלוץ", ונסע להכשרה במרכז ההכשרות של התנועה, "קיבוץ חוצבי האבנים" שליד העיירה קלוסובה (Kolosowo) בווהלין. בשנת 1932 עלה לארץ ישראל עם גרעין פועלים מההכשרה והצטרף עמו לקיבוץ גבעת השלושה. לב היה חבר הקיבוץ עד מותו. במשך שנים רבות עבד בחקלאות.
נישא לטייבלֶה (טובה), והיה אב לשלושה בנים: יגאל (1933), משה (1942) ונחום (1950).
בארץ זכה להכרה כמשורר לירי עדין, שהרחיב את תחומה של שירת יידיש בבטאו בשיריו את חוויותיו מעבודת האדמה, ההתבוננות בטבע ועולמו של הקיבוץ. הוא נמנה עם הקבוצה הקטנה של משוררי יידיש אנשי הקיבוץ, לצד אריה שמרי, צבי אייזנמן, יוסל בירשטיין, בן ציון אפשטיין ורבקה בַּסמן בן-חיים (למשך כמה שנים).
שיריו ראו אור מעל במות שונות בארץ ישראל ובתפוצות, בהן "די גאָלדענע קייט", "היימיש", "פרייהייט" ו-"מבפנים" (ביטאון הקיבוץ המאוחד).
כן פרסם ארבעה קובצי שירה: "אונטער בלויע הימלען" ('תחת שמים כחולים'; תרצ"ה), "אין דיַין טיר" ('בדלתך'; 1937), "היים און פעלד" ('בית ושדה'; תשי"ג 1953) ו-"ביימער אין וִוינט" ('אילנות ברוח'; 1960), ופואמה: "לייבל חלוץ" ('לייבל החלוץ'; 1938). הפואמה הופיעה בתרגום עברי מאת שמשון מלצר בשנת תש"ב. שיריו של לב שתורגמו לעברית כונסו בקובץ "זהורית ברוח" (תשכ"ה 1964).
בראשית שנת 1962 זכה בפרס קסל לספרות יפה של יהדות מקסיקו על קובץ שיריו "ביימער אין ווינט" ('אילנות ברוח'; 1960).
שבועות ספורים לאחר מכן נהרג בנו בתאונת דרכים כחצי שנה לאחר גיוסו לצה"ל, בגיל 18.
שנות חייו האחרונות היו בצל אבלו על מותו.
בשנת תשכ"ז התפרסם קובץ שיריו האחרון, "אין קלעם" ('במצוקה').
אברהם לב נפטר בפברואר 1970 בביתו, בן 59 במותו. נקבר בבית העלמין בקיבוצו. הותיר את אשתו ושני בניו.
ליום השלושים למותו הוציא הקיבוץ חוברת ובה דברי משוררים ודברי הערכה מאת חברי הקיבוץ.
בשנה שלאחר מותו ראה אור קובץ מסותיו "בלעטער פֿון קיבוץ" ('מכתבים מהקיבוץ'; תשל"א 1971).
בנו הבכור יגאל לב היה סופר ועיתונאי.
בשנת 2001 התפרסם ספרו "קדיש לאברהם", ובו כתב את תולדות המשפחה והביא את יומנו של אביו, שנכתב בשנים 1929–1954 והתגלה כעשרים שנה לאחר פטירתו.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
(פרק מתוך הפואמה "לֶיבל החלוץ")
אברהם לעוו
ז'וסלין לגארד
ז'וסלין לגארד (באנגלית: Jocelyne LaGarde; 1924 - 12 בספטמבר 1979) הייתה שחקנית טהיטית שזכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1966 על הופעתה היחידה בקריירה בסרט "הוואי".
לגארד נולדה וגדלה בעיר פפאטה, טהיטי.
היא נבחרה באקראי ללא כל ניסיון משחק בשנת 1965 על פי פניה ומבנה גופה לתפקיד המלכה מלאמה קנאקואה בעיבודו הקולנועי של הבמאי זוכה האוסקר ג'ורג' רוי היל לספרו המפורסם של ג'יימס מיצ'נר "הוואי".
לצורך התפקיד סיפק לה המפיק המצליח וולטר מירש מאמן אישי שלימד אותה אנגלית, מכיוון שלגארד הייתה דוברת צרפתית וטהיטית בלבד.
על אף שלגארד הייתה אלמונית לצד סוללת כוכבי הסרט ג'ולי אנדרוז, מקס פון סידוב, ג'ין הקמן וריצ'רד האריס, היא הצליחה לגנוב את ההצגה לאחר שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, היחידה מבין הקאסט שהייתה מועמדת לפרס אוסקר.
על הופעתה הקולנועית הראשונה והיחידה זכתה לגארד בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
לגארד הייתה ליחידה שזכתה בפרס גלובוס הזהב והייתה מועמדת לפרס אוסקר על הופעה בודדת כל הקריירה.
נפטרה בשנת 1979 בגיל 55 בביתה שבפפאטה, טהיטי.
גביע המלומדים העולמי
גביע המלומדים העולמי (באנגלית: World Scholar's Cup, בראשי תיבות: WSC) הוא תחרות אקדמית בינלאומית המיועדת לקבוצות תלמידים, וכיום משתתפות במסגרת התחרות יותר מחמישים מדינות, ביניהן גם ישראל. התחרות נוסדה בשנת 2006 בידי דניאל ברדיצ'בסקי, יהודי מלוס אנג'לס, מנהל ארגון "דמידק" () ואישיות ידועה בתחום החינוך העולמי. מנהל נוסף של התחרות כיום הוא זאק אלינגטון, חבר ילדות של דניאל. התחרות גדלה במהלך השנים הן בפופולריות שלה והן בהכרתה העולמית.
סימן ההיכר של התחרות הוא אלפקה והתלמידים המשתתפים בה מקבלים אלפקות כמזכרת מהתחרות.
מטרת התחרות היא "יצירת קהילה בינלאומית של משכילים ומנהיגים עתידיים", בעודה מקדמת את העובדה ש"התחרות מאפשרת לתלמידים לגלות חוזקות ויכולות שלא בהכרח ידעו שיש להם קודם". למרות התחרות שבו, מדגיש "גביע המלומדים העולמי" גם את הצד החברתי ומתמקד בהבאת תלמידים שונים מתרבויות שונות לדיון משותף בנושאים, בעיות ורעיונות המתקשרים להווה ולעתיד.
מבנה התחרות.
בתחרות, משתתפות קבוצות המורכבות משלושה תלמידים. הקבוצות בדרך-כלל בנויות מתלמידים מאותו בית-הספר, אך לא תמיד זהו המקרה: לתלמידים יש את האפשרות ליצור קבוצות "עצמאיות" שיכולות לכלול תלמידים מבתי-ספר אחרים או אף ממדינות אחרות. ישנה חלוקה לשכבות גיל בתחרות - בוגרים וצעירים. גילו של התלמיד מייעד אותו לשכבת גילו. תלמידים בגילאי 11-14 משתייכים לשכבת הגיל הצעירה, בזמן שתלמידים בני 15 ומעלה משתייכים לשכבת הגיל הבוגרת. תלמידים משכבת הגיל הצעירה החפצים להשתתף בשכבת הגיל הבוגרת יכולים לעשות זאת. שתי שכבות הגיל מתחרות במקביל, למרות שצעירים יכולים להתחרות אך ורק כנגד צעירים, בעוד בוגרים יתחרו אך ורק כנגד בוגרים.
לכל מדינה יש סיבוב אזורי בו היא משתתפת, והקבוצות הטובות ביותר בסיבוב האזורי עולות לסיבוב העולמי. התנאים לעלייה לסיבוב העולמי הם:
ישראל בתחרות.