מודל נוסף של אהבה פותח בידי הפסיכולוג אריך פרום, שראה באהבה את הדחף החזק והמשמעותי ביותר באדם, להתאחד עם הזולת, ובה ראה את הפתרון האידיאלי לבעיית הבדילות הקיומית שהאדם חווה בחייו.
על פיו יש שלשה סוגים של אהבה:
היווצרות האהבה והימשכותה.
הפסיכולוגיות ברשייד וולסטר הסבירו את היווצרותה של האהבה הרומנטית תוך שימוש בתאוריית הריגושים הדו-גורמית של סטנלי שכטר. הן סוברות שעירור פיזיולוגי המיוחס לנוכחותו של פרטנר מתאים ליחסים רומנטיים מפורש כהתאהבות, גם כאשר הסיבה לאותו עירור שונה. כך, למשל, באחד הניסויים נמצא כי זוגות שצפו בסרט פעולה החליפו ביניהם יותר ביטויי אהבה ביציאה מהקולנוע בהשוואה לכניסה אליו, ואילו בקרב זוגות שצפו בסרט נייטרלי מבחינה ריגושית, לא נמצא כל הבדל בביטויי האהבה. עם זאת, אין לראות בתאוריית הריגושים אלא הסבר חלקי לתופעת ההתאהבות.
האהבה ובחירת הפרטנר לאהבה תלויות גם בהערכתו העצמית של האדם. הפרטנר צפוי להיות כזה המספק גמולים הדומים לאלו המסופקים לו. לשם דוגמה, גברים עשירים נוטים לחזר אחרי נשים יפות, אך אדם אשר אינו מרגיש כי יש לו תמורה הולמת להציע, יסתפק בבת זוג מושכת פחות. ניסויים הוכיחו כי אדם שהערכתו העצמית הועלתה באופן מלאכותי ובאמצעות פידבק שרירותי, הרשה לעצמו לחזר אחרי פרטנריות אטרקטיביות יותר.
לרעיון החליפין ההוגנים יש חשיבות גם בתוך הזוגיות עצמה, ולא רק בתחילתה. לתחושת בני הזוג שהצד השני מספק תמורה הוגנת להשקעתם יש חשיבות רבה, והעדרה של תחושה זו מסכן את הזוגיות.
בניגוד לקלישאה לפיה "ניגודים נמשכים", נראה שלהתאמה בין בני זוג יש תפקיד חשוב ביצירת קשר ובהמשכתו. התאמה זו צפויה להוות תנאי מוקדם להצלחת קשר, אך, מאידך, היא עצמה נובעת בחלקה מהקשר.
פסיכואנליזה פרוידיאנית של מושא האהבה.
פרויד התעסק רבות בהקשרים בהם הדחף המיני משפיע ומנהיג את ההתנהגות כמו גם בדרך בה הדחף המיני מתעצב על ידי חוויות ילדות. במאמר שפרסם בשנת 1910 מתאר פרויד טיפוס גברי מוקצן הנמשך רק לנשים אשר שייכות לאדם אחר בין אם חבר, בעל או ארוס; ושמתנהגות בצורה זולה ומתירנית מבחינה מינית. המשיכה לנשים שאינן פנויות משרת סיפוק לדחפים תחרותיים ועויונים כלפי בן הזוג של האישה, ואילו נשים המתנהגות בצורה מתירנית מינית מעוררות רגשות קנאה בטיפוס גברי זה כלפי בני זוג המזדמנים שלהן. על פי פרויד טיפוס גברי זה מונע מחוסר התגברות תקינה על התסביך האדיפלי. חלק בלתי נפרד של הדמות האימהית היא השתייכותה בקשר זוגי לאב, וקשר עם האם יכלול פגיעה באב. ההסבר למציאת בת זוג בעלת מאפיינים מתירניים מורכב יותר ומכילה ניתוח של תהליך גילוי המיניות בתחילת גיל ההתבגרות. בגיל זה הנער נחשף לראשונה ל"סוד חיי המין" המעורר בוז ומרדנות בד בבד עם הריסת הסמכות ההורית כתוצאה מחשיפת פעילותם המינית, שלרוב בתחילתו מודחק. בנוסף לחשיפת "סוד חיי המין" לרוב נחשף הנער גם לנשים אשר עוסקות בזנות, והוא מגיע למסקנה כי ביכולתן של נשים אומללות אלו להכניסו לסודות חיי המין. בשעה שבה הוא מבין כי הוריו פעילים מינית "הוא מציין לעצמו מתוך היגיון ציני, שבעצם אין הבדל גדול כל כך בין האם לפרוצה". דברים אלו מעוררים בו את הדחפים והתשוקות הנושנות מילדותו, והוא מתחיל לחשוק מחדש באמו. אם דחפים אלו אינם חולפים הם מועברים לעולם הפנטזיות הלא מודע של העלם. קבעון של פנטזיות אלו ישפיעו על העדפתו של הבוגר את בן הזוג, בנוסף פרויד מציין כי משיכה של גברים צעירים לנשים המבוגרות מהם נובעת גם היא מפנטזיית האם. בסיום המאמר מבהיר פרויד כי תהליכים אלו נפוצים בקרב בני אדם רבים אם כי בצורה חלקית או מוחלשת.
הסבר ביולוגי.
כימיקלים במוח האנושי הם מרכיב הכרחי להתאהבות. כימיקלים אלו פועלים במעגלים המוחיים המווסתים תגמול ומוטיבציה. בפרט ההורמונים אסטרוגן וטסטוסטרון מעורבים ביצירת התשוקה המינית; אדרנלין גורם לתחושת "פרפרים בבטן"; נוראפינפרין גורם להפעלת מערכת העצבים הסימפתטית אשר מאיצה את קצב פעימות הלב ומעלה את רמת העוררות לנוכח גירוי הקשור לבן הזוג; רמות נמוכות של הורמון הסרוטונין לאחר ההתאהבות גורמים לתסמיני התמכרות לבן הזוג. האפקט המשותף של הכימיקלים הללו בתוספת השפעתם של השינויים המעגליים במוח – גורם לאופוריה, תאווה, אובססיביות, יתר מרץ, חוסר שינה, חוסר תיאבון ותשומת לב ממוקדת באדם הנאהב.
המנגנונים הביולוגיים שמובילים את ההתנהגות נבדלות בין גברים לנשים. אצל נקבות ההורמון אוקסיטוצין, המופרש בין היתר בעת קיום יחסי מין, משחק תפקיד חשוב ביצירת ההיקשרות בין בני הזוג ובשימור הקשר לאורך הזמן כמו גם בהיקשרות עם ילד. כמו כן ההורמון מהווה את הבסיס ליצירת מערכת יחסים מונוגמית. לעומת זו אצל גברים ההורמון המרכזי בתחזוק ההתנהגות החברתית בין בני הזוג הוא וזופרסין, כאשר התנהגות אופייניות להגנה על בת הזוג והצאצאים מקושרת להורמון זה. כמו כן מולקולות אשר מזוהות על ידי קולטני הריח הנמצאים באף משפיעות גם הן על תהליכי ההתאהבות והאהבה. מולקולות אלו הנקראות פרומונים לוקחות חלק בהסבר הבדלים בין אישיים במשיכה ביו בני זוג, אך טיב המנגנון אינו ברור דיו עקב עדויות סותרות. (ראה.)
השפעת הכימיקלים שהוזכרו מתעמעמת לאחר תקופת זמן מסוימת, וכשזה קורה הקשר הופך להיות דומה לקשר בין רעים.
היבטים קוגניטיביים של אהבה.
מחקר שביצעו מדענים מאוניברסיטת מקוורי הראה כי המוח האנושי מפתח תודעת זיכרון משותפת במהלך ניהול מערכת יחסים זוגית ממושכת. במחקר נתנו לאנשים המצויים בקשר זוגי תרגילי זיכרון משותפים, ומצאו כי זוגות אוהבים שהקשר ביניהם הוגדר כאינטימי הצליחו להשתמש במערכת ידע משותפת, מבוססת זיכרון, כדי להעלות זיכרונות בצורה טובה יותר.
מחקר מוקדם יותר
שנעשה על ידי חוקרים מאוניברסיטת וירג'יניה מצא שלרגש האהבה אפקט נוירולוגי: אדם שאוהב אדם אחר, מחשיב אותו כחלק מעצמו. במחקר הנבדקים עברו סריקות מוחיות, fMRI שבאמצעותן נבחנה הפעילות המוחית שלהם בסיטואציות מאיימות. המחקר כלל שלוש סוגי סיטואציות: הראשונה, הנבדקים עצמם היו תחת איום, בשנייה אדם שהם אהבו היה תחת איום ובשלישית אדם זר. השוואת הסריקות המוחיות הראתה כי התגובות הרגשיות בזמן שהנבדקים היו נתונים באיום וגם בזמן שאדם שאהבו היה נתון באיום היו זהות. נתונים אלו תומכים בהשערה כי האדם מזהה את האדם שהוא אוהב כחלק מעצמו: וברגע שהוא נתון בסכנה, הוא ירגיש כאילו הוא נתון בסכנה גם.
בספרות ובפילוסופיה.
פילוסופים, משוררים וסופרים רבים הגו בשאלה מהי האהבה וכיצד ניתן להגדיר אותה. אפלטון הגדיר את האהבה בביטוי הממצה: "האהבה היא התשוקה להוליד בתוך היופי". הפילוסופים היוונים דנו רבות בשאלה מה מבדיל בין אהבת אמת לבין אהבת בוסר. הדיונים עסקו גם במיתוס של אריסטופאנס על הנפש התאומה, על פיו "בראשית חיו בני האדם מחוברים בזוגות, לכל יצור היו שני ראשים, 2 לבבות ו-4 רגליים ו-4 ידיים. ושתי הנפשות אהבו זו את זה אהבה גדולה ובילו את כל חייהם באושר שמיימי. אושר זה גרם להם לחטא ההיבריס וכתוצאה מכך נענשו על ידי האלים: זאוס חצה כל ייצור לשנים באמצעות חזיז הברק שלו והפריד כל איש מנפשו התאומה. ללא החצי השני, חייו של כל אדם היו מלאים כאב, וכדי להתגבר עליו הוא חיפש אחר החצי השני שלו - נפשו התאומה, על מנת שיוכל להתאחד עמה ולבלות איתה יחד." לפי מיתוס זה, המופיע ב"המשתה" של אפלטון - אהבת אמת אפשרית רק בין שתי נפשות תאומות ושאהבה אמיתית בהכרח הדדית.
בראשית העת החדשה הפילוסוף ברוך שפינוזה כתב כי לכל אדם שלושה רגשות בסיסיים: תשוקה, שמחה ועצב. מרגשות אלה נגזרת רגשת האהבה. לפי שפינוזה, "אהבה היא שמחה בליווי אידיאה של סיבה חיצונית". כלומר, אהבה היא תחושה של שמחה הנגרמת כל פעם שהנפש מעלה ברוחה סיבה חיצונית, כגון אשה יפה. שמחה, לפי שפינוזה היא "היפעלות (רגש) שעל ידו באה הנפש לידי שלמות מרובה מבתחילה", הגדרה זו היא הגדרה מאוד אגוצנטרית ומגדירה את האהבה לפי מידת השמחה שגורם מושא האהבה לאוהב, ולא לפי מידת הנכונות של האוהב להקריב למען מושא אהבתו (הגדרה אלטרואיסטית). לפי הגדרה זו של שפינוזה, דייג אכן אוהב דגים. לכן, סביר להניח שהשימוש שלו במילה "אהבה" איננו מיוחד ל"אהבה רומנטית". הפילוסוף הספרדי חוסה אורטגה אי גאסט ציין כי "לא היה בעבר פילוסוף גדול כלשהו, שלא ראה חובה לעצמו להעלות תורת אהבה משלו.".