הארגון יסייע לנאצים בפתרון שאלת היהודים על ידי פינויים לארץ ישראל בה תוקם מדינת היהודים בגבולותיה ההיסטוריים. הלח"י יסייע לגרמניה בתחום המדיני, הצבאי ובאיסוף מודיעין בארץ ישראל. כמו כן יכשיר הלח"י כוח אדם יהודי באירופה במסגרת יחידות צבא שתפעלנה לשם כיבושה של ארץ ישראל.
הלח"י יבטיח לגרמניה שברית כזו תחזק את היסודות המוסריים של הסדר החדש הגרמני בעיני האנושות.
פון הנטיג הבטיח העביר את התזכיר לשגרירות הגרמנית באנקרה בירת טורקיה ששלחה אותו למשרד החוץ בברלין, שם נגנז התזכיר ולובינצ'יק לא קיבל עליו תשובה.
בתום המערכה בסוריה ולבנון נתגלה לובינצ'יק על ידי הכוחות הבריטים בלבנון והועבר לארץ ישראל, נכלא המעצר ולאחר מכן הוגלה למחנה הירוש אריתריאה שם נפטר ממחלה.
אחרי מעצרו של לובינצ'יק החליט הלח"י כי יש לחדש את השליחות שנקטעה. בדצמבר 1941 יצא נתן ילין-מור בשליחות הלח"י לסוריה כדי להגיע משם לטורקיה הנייטרלית, כדי ליצור קשר עם הגרמנים, ולשכנעם להושיט עזרה ללח"י במלחמתו באויב המשותף, בריטניה. ילין-מור השתמש בסיפור כיסוי לפיו הוא מתעתד לעבוד עבור קבלן יהודי מארץ ישראל שבנה ביצורים בשדות תעופה בסוריה ובלבנון. בעיר חלב יצר קשר עם מבריחי גבול שהיו אמורים להעבירו לטורקיה. אז הגיעה אליו הוראה מאברהם שטרן לדחות את צאתו כי בדעת שטרן לצרפו למפקדת הלח"י כאחראי על מחלקת ההסברה. המודיעין הבריטי גילה את מקום הימצאו בינואר 1942, אסר אותו בעיירה ליד חלב, הביא אותו לארץ ישראל וכלא אותו במחנות מעצר עד שהצליח להימלט ב-1943.
לאחר שני ניסיונות אלה לא באו ניסיונות נוספים. הלח"י מצא עצמו באותה עת במצב קשה, רבים מאנשיו נהרגו, נפצעו או נתפסו בידי משטרת המנדט. הוכרזו פרסים בסכומים גבוהים על ראשי מפקדיו והשיא הגיע ב-12 בפברואר 1942 עם תפיסתו של אברהם שטרן בתל אביב והריגתו על ידי קצין הבולשת ג'פרי מורטון. הלח"י, לא זאת בלבד שאיבד את מייסדו והאיש שעמד בראשו, אלא שגלגל המלחמה התהפך אז ולאחר תבוסת הגרמנים בקרב אל עלמיין בנובמבר 1942 ובקרב סטלינגרד בפברואר 1943, לא הייתה ללח"י כבר כל תוחלת לנסות וליצור מגעים עמם וניסיונות אלה פסקו.
טנק שיוט סימן 1
טנק השיוט סימן 1 (A9) היה טנק שיוט בריטי אשר פותח בשנת 1936 והשתתף בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה. הסימן 1 שירת בצבא הבריטי החל משנת 1938 ועד שהחלפתו בדגמים מתקדמים יותר הושלמה בשנת 1941.
הסימן 1 פותח כחלק מהתפיסה של משרד המלחמה הבריטי, לפיה הכוח המשוריין התחלק לשני חלקים; "טנקי חי"ר" שהיו כבדים ואיטיים, ו-"טנקי שיוט" שנועדו לפרוץ ולאגף פרצות בקו ההגנה של האויב. הסימן 1, אשר פותח יחד עם הטנק שיוט סימן 2 ועוצב על ידי סר ג'ון קרדן מחברת ויקרס, היה הטנק הראשון בסדרת טנקי השיוט הבריטים שפותחו במהלך מלחמת העולם השנייה ומעט אחריה.
הטנק נכנס לשירות הצבא בינואר 1939, מספר חודשים לפני תחילת המלחמה. טנקים אלו השתתפו במערכה על צרפת, במערכה ביוון ובהמשך גם בקרבות המערכה בצפון אפריקה, במהלך הלחימה הוכיח עצמו הסימן 1 כטנק המסוגל להתמודד עם רוב השריון הגרמני והאיטלקי (בהם הפאנצר סימן 2 והסימן 3) זאת בזכות תותח ה-40 מ"מ 2 ליטראות שלו. מצד שני, השריון הדל של הסימן 1 הפך אותו למטרה קלה לטנקים ותותחי הנ"ט של האויב, בעיה נוספת הייתה האמינות המכנית של הסימן 1 ובמיוחד פריסות הזחל התדירות של כלים אלו.
הפעילות האחרונה בה השתתפו טנקי הסימן 1 לפני הוצאתם משירות היה מבצע צלבן בדצמבר 1941.
המצור השביעי על גיברלטר
המצור השביעי על גיברלטר (1436) היה ניסיון כושל של האציל הקסטיליאני אנריקה פרס דה גוסמן, דוכס ניאבלה, לכבוש את גיברלטר מיד המורים. דה גוסמן עצמו טבע במהלך המצור.
רקע.
גיברלטר הייתה תחת שלטון אמירות גרנדה מאז שנכבשה על ידם בשנת 1333 במהלך המצור הרביעי על גיברלטר. בשנת 1411 נכבשה גיברלטר על ידי אבו סעיד עות'מאן השלישי, הסולטאן המרוקני מפאס. יוסוף השלישי, סולטאן גרנדה הגיב במהירות כששמע על הידיעות הללו, החיש צבא לגיברלטר והטיל עליה מצור; גיברלטר נכבשה שוב על ידי אמירות גרנדה. המורים השתמשו בגיברלטר כבסיס לפשיטות ברחבי היבשת, שם דה גוסמן החזיק באחוזות רבות. המורים גרמו נזק רב לדייגי הטונה הקסטיליאניים.
אנריקה דה גוסמן הונע הן על ידי רצונו לעצור את הביזה של המורים, והן על ידי שאיפתו לכבוד ופרסום, שכן גיברלטר נכבשה ב-1309 על ידי מייסד בית האצולה שלו, אלונסו פרס דה גוסמן. ב-1436 ארגן כוח חזק של אבירים מקורדובה, אסיחה (Ecija) וחרס דה לה פרונטרה, וכן אניות ואספקה. בנו, חואן אלונסו דה גוסמן, דוכס מדינה סידוניה מונה למפקד הצבא היבשתי שמנה 2,000 פרשים ועוד מספר גדול של חיילי רגלים. מתקפה דו-ראשית תוכננה - על הכוח היבשתי היה להגיע מצפון ולכבוש את המצודה ואת הפסגות, ועל הצי היה לנחות בחוף החולות האדומים (Red Sands) שבדרום גיברלטר ולכבוש את העיר.
מהלך המצור.
המורים קיבלו אזהרה על המתקפה המתוכננת וערכו הכנות מתאימות. הם אגרו אספקה, הציבו כוחות צבא רבים מגרנדה ומרוקו בגיברלטר, והוסיפו ביצורים רבים בחוף החולות האדומים. דה גוסמן לא ידע על מוכנותם של המורים למלחמה, כיוון את קבוצת האניות לאזור חוף החולות האדומים. המורים לא מנעו מהחיילים לרדת על החוף, אך לאחר שירדו והאניות חזרו לכיוון הצי מצאו את עצמם הקסטיליאנים בחוף בין הים לבין חומת אבן גבוהה. הגאות בדיוק החלה ורצועת החוף הפכה לצרה, ואז החלו המורים להמטיר עליהם בליסטראות וחצים מראש החומה.
דה גוסמן שהיה על ספינתו קיבל את הדיווח שאנשיו נטבחים על החוף. מייד הוא הניע את אחת מאוניותיו אל החוף במטרה לחלץ את חייליו. הספינה נהייתה עמוסה מדי באנשים, והאונייה התהפכה וטבעה. דה גוסמן ועוד 40 אבירים טבעו. חואן דה גוסמן, מפקד הכוח הצפוני, נוכח לדעת כי המצודה לא ניתנת לכיבוש מצפון, ולכן הכין את אנשיו לעזרה לאביו בדרום כששמע על האסון. כשצבאו מדוכא ומבלי ששום פעולת תקיפה תצא לפועל, עזב דה גוסמן הבן את המצור.
המורים מצאו את גופתו של אנריקה דה גוסמן, שמו אותו בתוך סל ותלו אותו באחד מצריחי המצודה. בשנת 1445 מינה חואן השני, מלך קסטיליה את חואן דה גוסמן לדוכס של מדינה סידוניה. הדוכס הצליח לבסוף לכבוש את גיברלטר, במהלך המצור השמיני על גיברלטר בשנת 1462. רק אז, למרות מאמצים קודמים לפדות את הגופה, נתאפשר לנוצרים לקבור את שרידי הגופה. אחד מהשערים של גיברלטר נקרא "Barcina", ומשמעות השם היא "סל נצרים" כזיכרון לדבר.
הריינה
מלחמת הקסטלמרים
מלחמת הקסטלמרים (באיטלקית: Guerra castellammarese), שידועה גם בשם מלחמת העולם של המאפיה, הייתה מאבק רב דמים בין צוותו של ג'וזפה מסרייה לבין צוותו של סלבטורה מרנזנו על השליטה במאפיה האמריקאית בניו יורק בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. המלחמה נקראת ככה על שם העיירה קסטלמר דה גולפו בסיציליה, שם נולד מרנזנו. המלחמה הייתה אחד מהאירועים החשובים בתולדות הפשע המאורגן בארצות הברית, והסתיימה עם חיסולו של ג'וזפה מסרייה ב-15 באפריל 1931, והכתרתו של מרנזנו ל"בוס כל הבוסים" (מאטלקית: capo di tutti capi)- המנהיג העליון של המאפיה. למרות זאת, זמן קצר לאחר ניצחונו, נרצח מרנזנו על ידי לאקי לוצ'יאנו. לאחר הרצח, החליטו לוצ'יאנו וחברו מאיר לנסקי להקים את המועצה, גוף בו יושבים הבוסים של חמש המשפחות של המאפיה האמריקאית ותפקידה למנוע מלחמות דומות לתכלל את הפעילות הפלילית של כלל הארגונים.
בעקבות מלחמה זו המאפיה האמריקאית אורגנה מחדש במבנה בו היא מחזיקה כעת, כאשר מרנזנו נחשב האב המייסד של שיטת חמש המשפחות ולאקי לוצ'יאנו המייסד של המועצה. בזכות שיטה ארגונית זו המאפיה האמריקאית הפכה לאחד מארגוני הפשע החזקים בעולם.
הרקע למלחמה.
מתחילת שנות ה-20 של המאה העשרים, עמד ג'וזפה מסרייה בראש עולם הפשע המאורגן של האיטלקים בניו יורק. הוא צבר את כוחו במשך העשור, כאשר בסופו כבר היה השליט הבלתי מעורער של המאפיה, הרבה הודות לחיסולים הרבים שביצע. כאשר עלה בניטו מוסוליני לשלטון באיטליה ב-1922, הוא החל לרדוף את המאפיה הסיציליאנית - דבר שגרם לרבים מהמאפיונרים הצעירים (שרובם היו מבני קסטלמר) להגר לארצות הברית. זמן קצר לאחר הגירתם של הצעירים, נוצר בניו יורק פלג של המאפיה הסיציליאנית ששאף להדיח את מסרייה משלטונו. ב-1925, החליט הבוס הגדול של המאפיה בסיציליה - דון ויטו קאשו פרו, להרחיב את עסקיו ולשלוט גם על הארגון שפעל בניו יורק. לשם פעולה זו, הוא שלח לארצות הברית את סלבטורה מרנזנו, שכבר אז נחשב לבכיר מאוד בארגון. מרנזנו התיישב בברוקלין, שם כבר התמקמו חבריו מספר שנים קודם לכן, והחל לנגוס בשליטתו הבלעדית של מסרייה.
מהצד השני של המערכה ניצב לאקי לוצ'יאנו, מאפיונר צעיר ששימש כמפקד במשפחת מסרייה. לוצ'יאנו שגדל במנהטן, טיפח קשרים עם אנשים רבים בעולם התחתון הניו-יורקי, כשרובם היו בכלל יהודים ואירים. מסרייה, שהיה שייך לדור המאפיונרים הישן (כונו "הפיטים המשופמים" בשל שפמיהם המטופחים), התנגד ליצירת קשר עם מאפיונרים שאינם איטלקים - גישה שלוצ'יאנו וחבורתו (שכונו "הטורקים הצעירים") לא הסכימו לה. בנקודה זו, הפכה מלחמת הקסטלמרים בראש ובראשונה למאבק בין-דורי, ורק אחרי זה למאבק שליטה בין מסרייה למרנזנו. הטורקים הצעירים, שרצו להרחיב את עסקיהם ונעצרו על ידי הבוסים המבוגרים, החליטו לרקום בריתות עם שני הפלגים ושאפו להשתלט על אחד מהם.
מהלך המלחמה.
המערכה הראשונה.