אנדרו אבוט (באנגלית: Andrew Abbott; נולד ב-16 בנובמבר 1948) הוא סוציולוג אמריקאי, אחד הסוציולוגים הבולטים בתחום חקר המקצועות.
בשנת 1970 קיבל אבוט תואר בוגר בהיסטוריה מאוניברסיטת הרווארד. בשנת 1975 הוא קיבל תואר מוסמך בסוציולוגיה, ובשנת 1982 קיבל תואר דוקטור בסוציולוגיה, שניהם באוניברסיטת שיקגו.
בשנים 1991–1978 לימד אבוט סוציולוגיה באוניברסיטת ראטגרס, ומשנת 1991 הוא משמש כפרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת שיקגו.
משנתו.
התאוריה המרכזית של אבוט היא אודות "המאבק על תחומי שיפוט" בין קבוצות מקצועניות שונות. לפי התאוריה של אבוט, המאבק בבסיסו הוא על ידע ועל הזכות לייצר תאוריות ולהעניק שירותים מקצועיים עבור בעיות אשר יש ביקוש לפתרונן בחברה. במידה ומקצוע מסוים משתלט על אופן הטיפול בבעיה ספציפית, הדבר בהכרח יבוא על חשבונו של מקצוע אחר.
דוגמה לכך אפשר למצוא במאבק על תחומי שיפוט בין הרפואה כמקצוע לפסיכולוגיה. לפני שהתחילה הפסיכולוגיה למסד עצמה כמקצוע, הרופאים היו אלו שהיו אחראיים על הטיפול במחלות נפש. משהחלה הפסיכולוגיה לבסס עצמה, החל מאבק בין שני מקצועות אלו כדי שהטיפול בנפש יוכלל במסגרת תחום השיפוט של הפסיכולוגיה ולא של הרפואה הכללית (כיום יש התמחות ברפואה של פסיכיאטריה).
הביקורת העיקרית כלפי אבוט מצד סוציולוגים אחרים היא שההתייחסות שלו למערכת של מקצועות היא כבלתי ניתנת לשינוי. לפי אבוט קיימת מערכת - מבנה תחומים עליו נאבקות קבוצות מקצועניות שונות. לפי אבוט, המערכת הזו היא קבועה ואינה משתנה; בעוד שבמציאות, מקצועות סופגים לתוכם תחומי אחריות ומוציאים מתוכם אחרים. או, שמתגלות טכנולוגיות חדשות ונפתחות אפשרויות לחקר תחומים חדשים. למשל, אם קיימת טכנולוגיה חדשה, מתגלה ידע חדש וכדומה, לא בהכרח ניתן יהיה לנתח מקצוע זה לפי המסגרת הקבועה של מאבק על תחומי שיפוט. משמע, מערכת הפרופסיות, משתנה בהתאם למבנה החברתי ואינה קבועה מראש.
מאוחר יותר, אבוט הסכים כי יש מקום לחקור לא רק מקצועות אלא גם ישויות מקצועיות (שעדיין לא התגבשו לכלל מקצוע) ואת גבולותיהן.
אקליפטוס
אֵיקָלִיפְּטוּס (שם מדעי: Eucalyptus) הוא סוג מגוון של עצים (לעיתים רחוקות שיחים) ירוקי־עד ממשפחת ההדסיים (Myrtaceae). הסוג מונה כ־892 מינים שמוצאם בעיקר מאוסטרליה. מינים שונים של העץ ניטעו בהצלחה במקומות רבים בעולם ובהם ארץ ישראל, שבה היה לו תפקיד חשוב. מקור השם ביוונית עתיקה. לפי האקדמיה ללשון העברית שם העץ בעברית הוא אֵיקָלִיפְּטוּס האות יוד אחרי האות אלף.
תפוצה.
רובם הגדול של מיני האקליפטוסים, כ־800 במספר, הם אנדמיים לאוסטרליה. קיימים כ־12 מינים הגדלים במקור מחוץ לאוסטרליה, במקומות כגון גינאה החדשה, טימור ואיי מאלוקו, אך רק שניים מהם אינם מצויים באוסטרליה. אחד מהם, אקליפטוס האיים ("Eucalyptus deglupta"), הגדל בגינאה החדשה, בחלקים של אינדונזיה, ובדרום הפיליפינים, הוא האקליפטוס היחיד שגדל באופן טבעי בחצי הכדור הצפוני.
האקליפטוס נפוץ מאוד באוסטרליה, ומצוי כמעט בכל גומחה אקולוגית ביבשת: באזורים התת־אלפיניים, ביערות החוף הלחים, ביערות הממוזגים ובפנים היבשת הצחיח. למעשה הסביבה היחידה שבה אין מוצאים את האקליפטוס היא יער גשם טרופי.
האקליפטוס התאקלם היטב במקומות שונים בעולם, וגדל בהצלחה כמעט בכל היבשות. צמיחתו המהירה, גודלו ויופיו הם מאפיינים ששכנעו רבים לשתול אותו. הוא גדל היטב בתנאים סביבתיים דומים לאלו שבמקום גידולו המקורי, שהם באופן כללי בין טרופי למחצה למדברי למחצה. המקומות הבולטים שבהם גדל האקליפטוס כיום מחוץ לאוסטרליה הם: קליפורניה, ברזיל, פורטוגל, דרום אפריקה וישראל. המינים הנפוצים ביותר הם "אקליפטוס כדורי" ("Eucalyptus globulus") ו"אקליפטוס המקור" ("Eucalyptus camaldulensis"). העץ שירת את האנושות בדרכים רבות: כמקור לדלק, כמקור לתעשיית הנייר, כשובר רוח להגנה על יבולים ובעלי חיים וכמקור לתרופות. בעבר האמינו אנשים שהאקליפטוס משפר את האטמוספירה המקומית ובכך משפר את איכות החיים. עם זאת, ישנם מקומות שבהם פלישה של מינים מסוימים של אקליפטוס גרמה לבעיות והפרה את האיזון האקולוגי המקומי.
עלי האקליפטוס מכילים שמן אתרי המשמש כתרופה נגד שיעול אם הוא ניטל במנות קטנות, אך רעיל בכמויות גדולות. בימים חמים מתאדה שמן האקליפטוס מעל הסבך ויוצר אובך כחול האופייני לנוף האוסטרלי. שמן האקליפטוס דליק ביותר ושריפות יכולות לנדוד באמצעות האוויר הטעון אדי שמן של צמרות העצים, בעוצמה כזו שאין לכבאים אפשרות לעשות דבר. למרות פגיעותם לאש, רוב האקליפטוסים תלויים בה לצמיחה ולהתחדשות, הן מנביטת ניצנים רזרביים המצויים מתחת לקליפה, והן מזרעים שהאש גורמת להם לנבוט מתוך האפר.
היסטוריה.
מאובנים של מיני אקליפטוס נתגלו בניו זילנד, בסין, בהודו ובארגנטינה, מקומות שבהם העץ לא שרד עד ימינו, ובאוסטרליה. המאובן העתיק ביותר התגלה בלגונה דל ונקו (Laguna del Hunco) בפטגוניה בארגנטינה שבאמריקה הדרומית וגילו הוערך לתחילת האאוקן, לפני 51.9 מיליון שנים. באתר זה נתגלו כמה מינים שונים של אקליפטוס. אתרי מאובנים אלו מוכיחים כי הסוג אקליפטוס היה קיים לפני שגונדוואנה (יבשת העל הדרומית) התפרקה. תיעוד המאובנים של האקליפטוס באוסטרליה דל למדי. המאובן הוודאי העתיק ביותר תוארך לשלהי האוליגוקן (לפני למעלה מ-25 מיליון שנים). עם זאת, חקר המאובנים באוסטרליה גילה כי התפשטותם מקבילה להתגברות משקעי הפחם המאובנים (כאמור, אחת מתכונות האקליפטוס היא התחדשות לאחר שרפה), אך עצים אלו עדיין היוו מרכיב משני ביער הגשם השלישוני עד לפני כ־20 מיליון שנה, כשהיבשת הפכה צחיחה יותר והידלדלות חומרי המזון בקרקע הובילה להתפתחות היער הפתוח, המורכב בעיקר מעצי שיטים וקזוארינות. כשהופיע האדם באוסטרליה לפני כ־50,000 שנה, גברה שכיחות השריפות והאקליפטוסים חסיני השריפות הפכו עד מהרה לעץ הדומיננטי (עד כ-75% מכמות העצים) ביער האוסטרלי.
גילוי האקליפטוס על ידי האירופאים.
הפעם הראשונה שבה מופיע עץ האקליפטוס בכתובים היא במהלך מסע המחקר של מגלה הארצות ההולנדי אבל ינזון טסמן. ברישום ביומנו מה-2 בדצמבר 1642, כשהיה באי טסמניה הנושא כיום את שמו, נכתב כי משלחת סיור דיווחה כי "הם ראו שני עצים ברוחב 2.5 פאתום וכי הם מדדו מרחק של 20–22 מטר בין הקרקע לענפים הנמוכים". הם היו מסוקרנים במיוחד מהשרף דמוי הגומי שהפריש העץ, והביאו דוגמיות לספינה.
ההופעה הבאה של עץ האקליפטוס הייתה ברישום משנת 1688 ביומנו של ההרפתקן האנגלי ויליאם דמפייר, בעת ששהה במפרץ ברונסוויק בדרום ויילס החדשה שבאוסטרליה. כך כתב: "רוב העצים שראינו היו עצי דרקון כפי ששיערנו; וגם אלו היו העצים הגדולים ביותר שראינו. הם גדולים יותר מעצי התפוח ובערך באותו גובה. הקליפה בגוון שחור ומחוספסת למגע. לעלים יש גוון כהה; השרף מטפטף מהקשרים או הסדקים שבגזע."
מגלה הארצות האנגלי, הקפטן ג'יימס קוק, היה הכותב הבא שהתייחס לאקליפטוס. כך כתב ב-1 במאי 1770 בהיותו במפרץ בוטאני שליד סידני, אוסטרליה: "מצאנו שני סוגי שרף, האחד כמו שרף הדרקון, והשני כמו השרף דמויי הלכה שגילה טסמן. שרף זה נלקח מהעץ הגבוה ביותר ביער". הבוטנאי ג'וזף בנקס, שהיה במשלחת קוק, רשם באוגוסט 1770: "העץ היחיד הגבוה בעל עלים צרים הדומים לעלי הערבה היה בכל מקום שבו היינו.. דומה ל-" Sanguis Draconis"... אני משער שזהו השרף שהוזכר על ידי דמפייר... וזה מה שגם טסמן ראה".
ההתייחסות הנשנית אל האקליפטוס כאל "עץ הדרקון" נבעה מהיכרותם של הבוטנאים עם העץ "Dracena draco" (עץ הדרקון), הגדל באיי מדירה ובאיים הקנריים, עץ המפריש שרף דמוי גומי.
השרף שמפריש האקליפטוס מספק הגנה טבעית כנגד חרקים, בכך שהם טובעים בתוכו. גם טסמן וגם דמפייר צדקו כשזיהו את ההפרשה האקולוגית כ"גומי". אך היה זה הקפטן ארתור פיליפ שהיה הראשון להשתמש במילה "גומי" בהתייחסות לסוג העץ. במכתב מסידני ב-15 במאי 1788 כתב כך: "שלחנו את כל הזרעים שיכולנו לאסוף לסר ג'וזף בנקס, וגם את הגומי האדום שנאסף מעץ הגומי הגדול בעזרת חריצה בעץ".
העץ מקבל את שמו.
במסעותיו אסף בנקס דגימות של צמחים, סימן אותם, הביא אותם לאנגליה ואחסן אותם על מנת לזהותם מאוחר יותר. איש לא טיפל בדגימות האקליפטוס עד שנזדמן לבוטנאי צרפתי שביקר באנגליה לבחון אותם. שרל לואי ל'הרטיה דה ברוטל (Charles Louis L'Héritier de Brutelle; 1800-1746) בחן את הדוגמאות ובחר בשם המדעי "אקליפטוס" שהוא חיבור בין שתי מילים ביוונית. eu – "היטב" ו־kalypto "אני מכסה", כלומר "מכוסה היטב". הכיסוי מתייחס למכסה (operculum), ניצן פרח האקליפטוס המושלך ברגע המתאים על מנת לאפשר לפרח ללבלב.
צורת המכסה של הפרח שונה בכל מין של אקליפטוס, וצורה זו קובעת במקרים רבים את החלק השני של השם המדעי. לדוגמה, השם המדעי של ה"אקליפטוס הכדורי" הוא "Eucalyptus globulus". השם Globulus מתאר את צורת המכסה הדומה לכפתור מעיל, עגולה או דמוית גלובוס.
היה זה בוטנאי צרפתי נוסף, ז'ק-ז'וליאן הוטו דה לה בילארדיה (Jacques-Julien Houtou de la Billardière; 1855-1754) שב־1791 זיהה את ה-"Eucalyptus globulus" ונתן לו את שמו המדעי המלא, שבו נעשה שימוש עד היום. למעשה, בילארדיה היה הראשון שהתייחס למין בכתב כאל "אקליפטוס". בהיותו בטסמניה התלונן "לא הצלחתי לקבל פרחים מהמינים החדשים של האקליפטוס".
הפצת בשורת העץ.