ייתכן שהאל זהה לאל "סַדִידוֹס" (ביוונית: Σαδιδος), בנו של אל-כרונוס, המוזכר פעם אחת בכתבי סכניתן (שתורגמו ליוונית על-ידי פילון מגבל).
מל קאונטס
מל גראנט קאונטס (באנגלית: Mel Grant Counts; נולד ב-16 באוקטובר 1941) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הפורוורד והסנטר במספר קבוצות ב-NBA מ-1964 עד 1976.
קריירה מקצוענית.
למרות גובהו הרב (2.13 מטרים) הוא נחשב לקלעי מצוין.
הוא היה בנבחרת הכדורסל האולימפית של ארצות הברית שזכתה בזהב באולימפיאדת טוקיו 1964. הוא שיחק במכללות באוניברסיטת אורגון סטייט ונבחר במקום ה-7 על ידי בוסטון סלטיקס בדראפט 1964. הסלטיקס זכו באליפות ה-NBA ב-1965 וב-1966 עם קאונטס, שהיה בעיקר גיבוי לביל ראסל, אבל הוא הועבר בטרייד לעונת 1967 לבולטימור בולטס. באמצע אותה עונה הוא הועבר בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס, יריבתה הנצחית של הסלטיקס, שעלתה לפלייאוף באותה שנה.
בשלוש העונות הבאות הגיעו הלייקרס וקאונטס לגמר ה-NBA, שם הם ישחקו ובסופו של דבר יפסידו שלוש שנים ברציפות. בגמר 1969, קאונטס שיחק בעקיפין תפקיד באחת מהחלטות האימון השנויות ביותר במחלוקת בתולדות ה-NBA. במשחק 7 המכריע של סדרת הגמר נגד הבוסטון סלטיקס, הסנטר הפותח של הלייקרס, וילט צ'מברלין, ביצע את העבירה החמישית שלו 6 דקות לסיום. דקה לאחר מכן, צ'מברלין ירד מהפרקט בצליעה והוחלף על ידי קאונטס כשהלייקרס פיגרו אחרי סלטיקס בתשע נקודות. הלייקרס הורידו את הפיגור לנקודה אחת, והמאמן בוץ' ואן ברדה קולף סירב להחזיר את צ'מברלין למשחק בדקות האחרונות אף על פי שווילט אמר שהברך שלו מספיק טובה כדי לשחק. הלייקרס הפסידו את המשחק, 108–106, ואת הסדרה, 4–3.
קאונטס שיחק עוד עונה אחת עם הלייקרס לפני שהועבר בטרייד לפיניקס סאנס כשהלייקרס החזירו את חבר היכל התהילה גייל גודריץ' (הוא התחיל בלייקרס אבל עבר לפיניקס בדראפט ההרחבה של 1967). לאחר מספר עצירות נוספות ברחבי הליגה, כולל חזרה ללייקרס ב-1973, סיים קאונטס את הקריירה שלו בניו אורלינס ג'אז ב-1976.
אלכסנדר בטלר
אלכסנדר (אלכס) בטלר (באנגלית: Alexander Battler; נולד ב-25 בינואר 1946) הוא מומחה למחלות לב, פרופסור אמריטוס לקרדיולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב; יו"ר המועצה הלאומית למניעה ולטיפול במחלות לב וכלי דם. ניהל את המערך הקרדיולוגי בבתי החולים סורוקה, בילינסון והשרון; כיהן כנשיא האיגוד הקרדיולוגי בישראל וכנשיא האיגוד הבינלאומי לטיפול תרופתי במחלות לב וכלי דם.
ביוגרפיה.
נולד בפתח תקווה. בשנת 1970 סיים את לימודיו כעתודאי בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה בירושלים. לאחר שסיים בהצטיינות את קורס קציני הרפואה הסדיר בפברואר 1972, שירת כרופא בסיירת שקד ובסיירת מטכ"ל. בשירות המילואים היה מ"פ ואחר כך מג"ד של בית חולים שדה מטכ"לי 8134 בדרגת סא"ל. השתתף במלחמת ששת הימים, במלחמת יום כיפור ובמלחמת לבנון הראשונה.
קריירה רפואית.
עם שחרורו משירות סדיר התמחה בקרדיולוגיה אצל פרופ' הנרי נויפלד במכון הלב שבמרכז הרפואי שיבא ואצל פרופ' ג'ון רוס ג'וניור במרכז הרפואי של אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. עם חזרתו לארץ שימש קרדיולוג בכיר במכון הלב של המרכז הרפואי שיבא.
אלכס בטלר היה מחלוצי השימוש בקרדיולוגיה גרעינית: ארגן כנס בינלאומי ראשון מסוגו לקרדיולוגיה גרעינית בתל אביב בשנת 1981, ועסק בפיתוחים לקרדיולוגיה גרעינית עם חברת אלסינט.
משנת 1989, פרופ' חבר בחוג לקרדיולוגיה בפקולטה לרפואה, אוניברסיטת תל אביב. בשנת 1990 הקים במרכז הרפואי שיבא, בשיתוף אוניברסיטת תל אביב, את המכון לחקר הלב ע"ש נויפלד, וניהל את המכון עד שנת 1993.
בשנים 1994–1998 הקים מחדש וניהל את המערך הקרדיולוגי בבית החולים סורוקה. כמו כן היה מנהל המרכז לחקר הלב, פרופ' מן המניין בקרדיולוגיה וברפואה פנימית ומופקד הקתדרה לקרדיולוגיה מונעת ע"ש אנדריי פהר בפקולטה לרפואה ע"ש גולדמן באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בין השנים 1999–2013 הקים וניהל את המערך הקרדיולוגי במרכז הרפואי רבין, הכולל בתוכו את המחלקות הקרדיולוגיות בבתי החולים בילינסון והשרון. במהלך תקופה זאת כיהן כפרופסור מן המניין לקרדיולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מופקד הקתדרה לקרדיולוגיה תאית ומולקולרית ע"ש דויד הלפרין, מנהל המעבדה לביולוגיה קרדיו-וסקולרית במכון למחקר רפואי ע"ש פלסנשטיין, ראש החוג לקרדיולוגיה וסגן דקאן.
כמנהל הקרדיולוגיה בבתי החולים סורוקה, בילינסון והשרון, הכשיר מתמחים בקרדיולוגיה וקידם רופאים לתפקידים בכירים בבתי החולים ובאקדמיה, חלקם מכהן כמנהלי יחידות או מחלקות.
אלכס בטלר מופיע כעד מומחה בבתי המשפט. בסדרת כתבות "רופאים להשכרה" בחדשות 13 נטען כי חוות דעת שהגיש לבית המשפט אינה עולה בקנה אחד עם מסמכים שבהם התייחס למקרה הנדון.
תגובתו של פרופ' בטלר לכתבה הייתה כי כל מה שמופיע כביכול בהתכתבויות קודמות, איננו רלוונטי לחוות הדעת שניתנת בסופו של דבר לבית המשפט, והיא הקובעת.
אלכס בטלר נשוי לשושנה ואב לשלושה. מתגורר בהרצליה.
פעילות מחקרית.
אלכס בטלר פרסם יותר מ-300 מאמרים מדעיים, בין היתר על תוצאות מחקריו החלוציים ברפואה קרדיווסקולרית רגנרטיבית. ערך עם פרופ' יוני ליאור ספר על טיפול גנטי ובתאי גזע במסגרת הרפואה הרגנרטיבית.
פרסומים.
ספרים:
מרווה צחורה
מַרְוָה צְחוֹרָה (שם מדעי: .Salvia leucantha Cav, שם נפוץ: Mexican bush sage) היא בן-שיח או עשב רב-שנתי, ריחני מאוד, אחד מ-986 מינים בסוג מרווה (.Salvia L) ממשפחת השִׂפְתָנִיִּים (Lamiaceae), שרובם הגדול נפוצים באזורים הסובטרופיים והממוזגים ברום 50 מ' עד 2,300 מ'. מרווה צחורה הובאה ממקסיקו, ארץ מוצאה, ומאמריקה הטרופית לישראל ולשאר העולם, כצמח גן ונוי, נוח לגידול. כל חלקי הצמח ובכללם הגביע והכותרת צמירים מאוד, מלבד הצד העליון של העלה, שמכוסה בצפיפות בשערות רב-תאיות. הפרחים, שצבעם סגול, מְשַׁוִּים לעמודי התפרחת הארוכים והזקופים מראה ויופי מיוחד. במקומות שונים בעולם צבע עלי הכותרת לבן או סגול ומכאן נגזר שמו (leucantha משמעותו פרח לבן, פרח צחור).
מאפיינים מורפולוגים.
מרווה צחורה היא בן-שיח או עשב רב-שנתי, שמפריש שמן אתרי נדיף וריחני, ושורשו הראשוני גדל ומסתעף. הצמח זקוף ומתנשא על פי רוב כדי מטר אחד ולעיתים רחוקות עד 2 מ', גבעוליו מסתעפים, מזדקפים ומשתפלים ושלוחים גם לצדדים לאורך 30 עד 50 ס"מ. העלים הנגדיים סדורים לארוך הגבעול בארבעה טורים, משום שכל עלה נמצא בזווית של 90 מעלות לעלה שמתחתיו או מעליו.
הגבעולים חומים בהירים, צמירים. הם מכוסים בשערות פשוטות, לבנות, ארוכות, רכות וצפופות וגם בבלוטות יושבות (ללא עוקץ). הגבעולים המעוצים עם ארבע פאות, ואילו הגבעולים הצעירים יותר כמעט גליליים, בשונה מבני מינם האחרים בסוג מרווה.
פטוטרת העלה פלומתית ואורכה על פי רוב עד 8 מ"מ ולעיתים אף יותר. הלוואים בבסיס הפטוטרת נעדרים.
העלים, נגדיים, פשוטים, קרומיים, אזמלים וארוכים. ראשם הארוך מחודד ובסיסם הקצר מעוגל, ואורכם 5 עד 15 ס"מ ורוחבם 0.8 עד 2 ס"מ. שפת העלה חרוקה, דהיינו השיניים מעוגלות ופונות לראש העלה. צדו העליון של העלה הוא ירוק כהה, שעיר ומקומט (כאילו מגובשש) על ידי העורקים המסועפים ומכוסה בצפיפות בשערות רב-תאיות שצבען לבן או צהוב. צדו התחתון של העלה צמיר ומלבין, שערותיו פשוטות ורב-תאיות והבלוטות ללא עוקץ. העורק הראשי שבצד התחתון פלומתי ובולט למגע. כאשר ממוללים את העלים האָרוֹמָטִיים (הבְּשָׂמְתִּיים), הבלוטות מפיצות ריח עז ואופייני – סימן ההיכר של המרווה. יש אפשרות, שקודקוד הצמיחה של עלים יצא מעמוד תפרחת (ראה בגלריה).
התפרחת אמירית (יוצאת מקצה הגבעול), על פי רוב ראשה כפוף ואורכה 12.5 עד 28 ס"מ. לכל אורך הציר ערוכים דורים מדומים של 4 עד 8 פרחים, במרחק של 3 עד 25 מ"מ זה מזה כשהתחתונים רחוקים זה מזה והעליונים סמוכים. הפרחים העליונים צעירים מן התחתונים.
עמוד התפרחת הוא החלק העליון ביותר מעל מפרק עם שני עלים נגדיים. אפשר שמחיק כל עלה יצמח גבעול עם עלים שיסתיים בעמוד תפרחת חדשה. ציר התפרחת, בדומה לגבעול פלומתי, לעיתים מפוספסת בפסים לבנים וסגולים במיוחד בחלקו העליון.
החפים שאורכם 9 עד 10 ורוחבם 3.5 עד 4 מ"מ, סגלגלים, מחודדים עם ציץ מאורך. הם קמלים ונושרים לפני הפריחה המלאה (הבגרות המינית) של הפרח. ניתן לראותם אך ורק בראש התפרחת.
הפרחים צמירים, לעיתים צבעם לבנים או סגול כהה, לא נכונים ובעלי סימטריה דו-צדדית, אורכם 20 עד 22 מ"מ, העוקץ קצר עד 2 מ"מ עם חריץ בצד העליון וכאמור נטולי חפים. הפרחים דו-מיניים, בעלי שחלה עילית ושני אבקנים. העטיף כפול, הן הגביע והן הכותרת בעלי שתי שפות, העליונה שבהן בולטת מעט. בפקעית (בניצן) עוטף הגביע את עלי הכותרת ועמוד העלי מכופף וצלקותיו אינן מוכנות להפריה. במהלך התפתחות הפרח פורצת הכותרת מן הגביע ואחר כך עמוד העלי מתבלט החוצה מן השפה העליונה, לאחר ההפריה הכותרת נושרת כיחידה אחת ואלו הגביע משתייר על עמוד התפרחת ומכסה את הזרעים.
הגביע לא נכון ובעל סימטריה דו-צדדית, דמוי פעמון ששפתו מסתיימת בשלוש אונות מחודדות וכולו מכוסה בפלומה צמרית צפופה שצבעה סגול-לבן. פנים הגביע ירוק ומעורק ב-9 עורקים (שלושת העורקים, שנמשכים עד השפה העליונה, אינם בולטים). אורך הגביע 9 עד 10 ורוחבו 5 עד 6 מ"מ. הגביע דו-שפתי. השפה התחתונה שסועה לשתי אונות מעוגלות, שקצותיהן מתחדדות ואורכן כ-3 מ"מ. השפה העליונה קטנה יותר, כ-2 מ"מ, מעוגלת וראשה מתחדד. הגביע משתייר לאחר נשירת הכותרת ועוטף את הזרעים.