המדינה העיקרית שעמדה כנגד מסקנות דוח ספאק הייתה צרפת. צרפת הייתה מוכנה לקבל את האירו אטום כל עוד היא יכולה להמשיך במחקר הצבאי שלה. היא העלתה את שאלת הקולוניות מעבר לים, אשר מספקות לה מוצרים בסיסיים ומהוות שוק למוצרים צרפתיים. נשאלה השאלה, האם התוצרים של אזורים אלו גם יצרכו להתחלק בין השותפות. כתוצאה מכך, מנהיגיה התעקשו לתת העדפה לאירו אטום, תוך כדי הצגת רשימת הסתייגויות רבות לשוק המשותף. גרמניה המערבית סירבה להשתתף, היא דגלה בוויתור קולקטיבי על ההתפתחות של אנרגיה אטומית (על פי אמנת פריז 1954 לגרמניה אסור להתחמש בנשק גרעיני). בנוסף ממשלת גרמניה התעקשה ששתי האמנות יחתמו יחדיו או ביחד או לא יחתמו. המשא ומתן הבין ממשלתי שספאק הוביל אותו התחיל בבריסל בסוף יוני ונמשך עד ספטמבר 1956. מה שהוביל להמשך קיום המשא ומתן הייתה ההבנה כי ישנם יתרונות רבים להסכמים הללו גם אם מסכימים לדרישות צרפת.
מטרות הסכמי רומא.
אמנת האירו אטום יצרה את קהילת האטום האירופית שהציבה לעצמה מספר מטרות ספציפיות. היא שמה לדגש את קידום המחקר ופיתוח של מידע טכנולוגי חדש. הקהילה יצרה תקני בטיחות אחידים בתעשיית הגרעין, הקימה מתקנים לפיתוח אנרגיה ומיסדה את ההשקעה במיזם הגרעין. על מנת לשמר את התנהלות הקהילה, האמנה הבטיחה אספקה שוטפת זמינה של אורניום לשותפים בה, ופיקוח על שימוש ראוי במוצרים אלו. הקהילה יצרה שוק משותף של מוצרים וציוד ובנתה קשרים עם מדינות נוספות וארגונים רלוונטיים.
לעומתה האמנה להקמת הקהילה הכלכלית האירופית קבעה מטרות אחרות. בניית הבסיס לאיחוד אף קרוב יותר בין אנשי אירופה, להבטחת קדמה כלכלית וחברתית ולהפחת פערים בין אזורים שונים בתוך תוחלת השטח של ההסכם. על ידי הקמה של שוק משותף וקרבה הדרגתית למדיניות הכלכלית של המדינות החברות, הקהילה תוכל לקדם את התפתחות הפעילות הכלכלית בהרחבה הדרגתית ומאוזנת. ההסכם יוביל ליצירת יציבות ועלייה ברמת החיים. על מנת להשיג מטרה זו, המדינות החברות הבטיחו לבנות איחוד מכסים ולבטל מכשולים בדרך לחופש תנועתי. הוחלט שלא להגדיר מדיניות מכסים חדשה, להפחית את התעריפים בכל פעילות כלכלית. נוצר אזור כלכלי אחיד עם תחרות חופשית בין המדינות ומדיניות מסחר בינלאומית משותפת ללא הגבלות. הקהילה הגדירה לעצמה יעד של 12 שנים למימוש איחוד המכסים יעד שחולק לשלושה שלבים במשך 4 שנים כל אחד. איחוד המכסים הושג ביולי 1968, 18 חודשים לפני היעד האופטימי ביותר. הגבלות על מעבר ותנועה של הון גם כן בוטלו, עד מימוש שלב המעבר.
על פי דרישת צרפת ולמרות התנגדותה של גרמניה, שולבה באמנה הכלכלית הצהרת כוונות לגיבוש מדיניות חקלאות משותפת- נבע מאינטרס כלכלי צרפתי מובהק. לכל אחת מהחותמות היו אינטרסים מדינתיים שהם פעלו כדי לקדם, פוטנציאל גרמני לרווח מתעשיות גרמניות, דרישת איטליה לכלול באמנה הבעת מחויבות לצמצום פערי פיתוח. מטרתה תהיה להגביר את אפקטיביות הייצור של החקלאות, ולהבטיח סטנדרטים הוגנים של הקהילה החקלאית. האמנה גיבשה את ששת המדינות כגוש פוליטי משמעותי בצורה שקהילת הפחם והפלדה לא עשתה. הקמת הקהילה הכלכלית מתואר לעיתים קרובות כאבן הראשונה בדרך לאיחוד אירופי כפי שאנחנו מכירים אותו כיום.
מוסדות.
הסכמי רומא הגדירו את יצירתם של ארבעה מוסדות שמהווים את המבנה העקרוני של האיחוד האירופי עד היום:
ההרכב המוסדי של הקהילה הכלכלית שילב על לאומיות יחד עם בין ממשלתיות. הנהלת הקהילה הייתה הנציבות, שתשעת המשתתפים שלה (2 מגרמניה איטליה וגרמניה ו1 משאר המדינות), היו מחויבים להיות עצמאים לחלוטין מהממשלות שבחרו בהן. תפקיד הנציבות להציע חקיקה חדשה, לפקח על שמירת האמנה כרגולטור כלכלי, ולקיים תחת פיקוח של המועצה משא ומתן על יחסי סחר לאומיים. לבית הדין האירופי לצדק היה תפקיד פוטנציאלי משמעותי, לעומת תפקידו בקהילת הפחם והפלדה שבה הוא נתן ביקורת שיפוטית רק על הסמכות הגבוהה, תחת הקהילה הכלכלית לבית המשפט הייתה יכולת לפסוק על הפרות של האמנה על ידי המדינות החברות.
מועצת השרים הייתה מוסד המפתח של חקיקה תחת הקהילה הכלכלית. הרבה מתחומי החקיקה לפחות בשלב הראשון היו חייבים להתקבל בפה מלא, בעיקר בתחום החקלאות. שאר ההחלטות התקבלו ברוב יחסי על פי גודל האוכלוסייה של המדינות (גרמניה צרפת איטליה קיבלו 4 קולות, בלגיה והולנד 2 קולות ולוקסמבורג 1). כלומר, בעוד שהאמנה נתנה את כוח ההצעה למוסד על לאומי ונתנה את המקום לביקורת שיפוטית, בכל זאת היא הפקידה את הסמכות הפוליטית באופן ישיר בידי המדינות החברות הפועלות בהסכמה וקונצנזוס לרוב (לגיטימציה). מוסדות הקהילה הושלמו על ידי האספה, שנציגיה נקבעו על ידי הפרלמנטים הלאומיים ומשימתם העיקרית הייתה לייצג את אזרחי אירופה. תפקידה המקורי על פי האמנה המקורית, היא היכולת ברוב של שני שלישים להביא להתפטרותה של הנציבות. הקהילה האטומית הקימה נציבות של 9 משתתפים, מועצה של שרים, אספה ובית המשפט של צדק שהיה שותף לקהילת הפחם והפלדה.
בניגוד לאמנת הקהילה הכלכלית, באמנת האטום לא עברו שינויים משמעותיים אשר עדיין פועלת ורלוונטית. קהילה זו לא אוחדה עם האיחוד האירופי לכן שומרת על זהות חוקית מופרדת יחד עם חלוקת אותם המוסדות עם האיחוד. האמנה שנחתמה ב-2007 שינתה הוראות מסוימת באמנת האירו אטום באמצעות "פרוטוקול מס 12 לתיקון האמנה להקמת הקהילה האירופית לאנרגיה אטומית". העניין באנרגיה גרעינית גבר בגלל הצורך להבטיח אספקה בטוחה של אנרגיה ודאגה משינוי אקלים.
בשנות השישים נחתמה אמנת המיזוג (אמנת בריסל) שאיחדה את המועצות של הקהילות האירופיות למועצה אחת ואת הנציבויות שלהן לנציבות אחת. כך נוצרה מסגרת מוסדית אחת לשלושת הקהילות. לכן ניתן להסיק שעד אמנת רומא לא נוצר מודל מוסכם של מוסדות הקהילות והאמנה הייתה שלב מכונן ביצירת מבנה והרכב מוסדי מוגדר.
חגיגות 50 ו60 שנה לציון החתימה על אמנת רומא.
במרץ 2007 בברלין, ראשי המדינות החברות יזמו פגישה לציון 50 שנה להסכמי רומא כדי לאמץ הצהרה בלתי מחייבת בדבר ערכי ויעדי האיחוד. ההצהרה נודעה בשם הצהרת ברלין. הצהרת ברלין הצהירה על נחישותן של המדינות החברות לגבש בסיס משותף עד הבחירות לפרלמנט האירופי.
ב-2017 חגיגות 60 שנה להסכמי רומא, התקיימו ברומא איטליה. הפגנות רחוב היו ברובם בעד איחוד אירופי ואינטגרציה. נשיא הפרלמנט אנטוניו טאיאני, מנהיגי הקבוצות הפוליטיות, סגני נשיאים הגיעו לרומא לקחת חלק מהחגיגות לאורך סוף השבוע. טאיאני יחתום על הצהרה האיחוד בשם הפרלמנט.
ראשי ממשלה והנהגה של האיחוד האירופי נפגשו ברומא איטליה, ב-25 במרץ 2017 לקראת חגיגות 60 השנים להסכמי רומא. מטרת האירוע לשקף את מצב האיחוד ולהביט לקראת עתיד של תהליך האינטגרציה. לאחר החגיגות המנהיגים אימצו וחתמו על הצהרת רומא המגדירה חזון משותף לשנים הבאות. בהצהרה, הודגש הייחודיות של האיחוד בעל מוסדות משותפים וערכים חזקים. האיחוד כקהילה של שלום, חופש, דמוקרטיה, זכויות אדם ושלטון החוק. המנהיגים הצהירו שהם מודעים לחששות של אזרחי האיחוד והם מתחייבים לעמוד באג'נדת רומא ולעבוד למען מספר מטרות. למען אירופה בטוחה, משגשגת ויציבה. למען אירופה חברתית ולמען חיזוק מעמדה של אירופה בזירה הבינלאומית .
אשרור האמנה.
נכון לאוקטובר 2017, 123 מדינות אשררו את האמנה, כולל כל מדינות דרום אמריקה וכמעט כל מדינות אירופה, אוקיאניה וכמחצית מדינות אפריקה. 31 מדינות נוספות חתמו על האמנה אולם לא אשררו אותה. ארבע מן המדינות שחתמו על האמנה - ישראל, סודאן, ארצות הברית ורוסיה - הודיעו למזכיר האו"ם כי אין עוד בכוונתן לפעול לאשרור האמנה והן אינן רואות עצמן מחויבות עוד להוראותיה. 41 מדינות החברות באו"ם לא חתמו על האמנה ואף לא הודיעו על מחויבותן להוראותיה, כולל סין והודו.
מדינת ישראל חתמה על האמנה ב-31 בדצמבר 2000, אולם לא אשררה אותה ואף הודיעה ב-28 באוגוסט 2002 כי לא תעשה כן. ארצות הברית הודיעה עוד לפני כן שאין בכוונתה לאשרר את האמנה.
ישראל החליטה לא לאשרר את האמנה לאחר שנוסף לאמנה סעיף 8(2)(ב)(8), הקובע כי העברתה של אוכלוסיית הכובש לשטח הכבוש במישרין או בעקיפין תיחשב כפשע מלחמה.
משרד החוץ פרסם שורה של הסתייגויות לגבי האמנה, ובהן התייחסה גם לסעיף זה:
בחודש נובמבר 2016 הודיעה ממשלת רוסיה כי אין בכוונתה לפעול לאשרור האמנה ואין היא רואה עצמה עוד כמחויבת להוראותיה, זאת לאחר פרסום דו"ח של בית הדין הבין־לאומי הרואה בסיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה פעולת כיבוש.
אינטגרציה אזורית
אינטגרציה אזורית היא תהליך בו מדינות שכנות קובעות הסכם על מנת לשדרג את שיתוף הפעולה באמצעות מוסדות וכללים משותפים. מטרות ההסכם יכולות להיות כלכליות, פוליטיות או סביבתיות, אך בדרך כלל הוא קיבל צורה של מדיניות כלכלית-פוליטית בה האינטרסים המסחריים הם הכלי להשגת יעדים חברתיים, פוליטיים וביטחוניים מורחבים יותר, כאשר מי שקובע אותם הן הממשלות הלאומיות. אינטגרציה אזורית מאורגנת על ידי מוסדות על-לאומיים, דרך קבלת החלטות בין-ממשלתיות, או דרך שילוב של שניהם.
אינטגרציה אזורית לעיתים קרובות מתמקדת בהסרת המכשולים למסחר חופשי באזור, על מנת להגביר את התנועה החופשית של כוח אדם, עמל, מוצרים והון דרך גבולות המדינה; צמצום הסיכוי של סכסוך מזוין; ואימוץ עמדות משותפות בנושאי מדיניות אזורית, כגון איכות הסביבה, התחממות עולמית והגירה.
הגדרה.