מבצע שלום הגליל, שהחל ביוני 1982, נהנה בתחילה מתמיכת רוב גדול בציבור הישראלי, אך בהמשך, בעקבות התמשכות הלחימה והתרחבותה מעבר לאמור בפקודת המבצע, החלה להישמע ביקורת ציבורית הולכת וגוברת על המלחמה, שנתפסה בעיני חלקים גדולים בציבור כ"מלחמת ברירה". ב-16 בספטמבר אותה שנה, במסגרת השתלטות צה"ל על מערב ביירות, הוכנסו למחנות הפליטים הפלסטינים סברה ושתילה כוחות הפלנגות הנוצריות, שתפקידם היה לטהר את המחנות מלוחמי אש"ף שנותרו בהם. תוך זמן קצר החלו לוחמי הפלנגות לטבוח ללא הבחנה בתושבי המחנות והרגו מאות מהם כנקמה על רצח בשיר ג'ומאייל, לפני שעזבו את המחנות בבוקר ה-18 בספטמבר. הטבח, שישראל נתפסה כמעורבת בו, הביא לתגובות חריפות כלפיה בעולם, ובהן האשמה באחריות לו מצד נשיא ארצות הברית רונלד רייגן. בישראל הביא הטבח את ההתנגדות הציבורית למלחמה לשיאה. זו התבטאה בדרישה, לה היו שותפים גורמים בקואליציה ואף במפלגת השלטון, הליכוד, להקמת ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת נסיבות הטבח, אך דרישה זו נדחתה על ידי ראש הממשלה מנחם בגין.
מהלך ההפגנה.
את ההפגנה, שנקבעה למוצאי שבת, 25 בספטמבר 1982, ארגנה תנועת השמאל החוץ פרלמנטרית שלום עכשיו, שקראה להקמת ועדת חקירה ממלכתית, להתפטרותם של בגין ושר הביטחון אריאל שרון ולהסגת כוחות צה"ל מביירות. במודעה שפרסמה התנועה לקראת ההפגנה נכתב: "די לחרפה! על מה מכסה הסירוב להקמת ועדת חקירה? ממשלת הליכוד האחראית למחדל הנורא חייבת ללכת! בואו להפגנת ענק של כל מי שאינם יכולים להשלים עם הדמות שממשלה זו משווה למדינה". לקריאה הצטרפו תנועות נוספות, בהן מפלגת האופוזיציה המרכזית, המערך (שכללה אז גם את מפ"ם ורצ), שינוי, הפנתרים השחורים ותנועות הנוער השומר הצעיר, הנוער העובד והלומד ומחנות העולים.
ההפגנה נקבעה לשעה שמונה בערב, ובעיתון מעריב דווח למחרת כי "שעתיים לפני המועד הרשמי לתחילת ההפגנה כבר הצטופפו בכיכר רבבות בני אדם". המפגינים נשאו שלטים וקראו קריאות בגנות הממשלה, בהן גם "בגין רוצח". את האירוע הנחתה השחקנית חנה מרון, ובין הנואמים בו היו יו"ר מפלגת העבודה שמעון פרס, ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין, חברי הכנסת שולמית אלוני (רצ) וויקטור שם-טוב (מפ"ם), הסופר ס. יזהר, המשורר יהונתן גפן וכן אברהם בורג, אז פעיל בתנועת "חיילים נגד שתיקה" שהתנגדה למלחמה. הדוברים מתחו ביקורת חריפה על בגין ושרון. רבין אמר כי "עלינו לפנות לראש הממשלה ולממשלה ולומר להם: שאו באחריות למחדל הנורא, פנו מקומכם", ואלוני קראה להם: "החזירו את המנדט ולכו. לכו לבקר פצועים, לכו לנחם אבלים". הנואמים הדגישו את הנזק שגרמו המלחמה והטבח לתדמיתה של ישראל בעולם. "מדיניות זו - זה לא אנחנו", קרא פרס והוסיף: "אנחנו לא רוצים להיות בודדים כדרום אפריקה".
במהלך ההפגנה עצרה המשטרה עשרים אזרחים תומכי הממשלה, שניסו לשבש את מהלך האירוע והתעמתו עם המפגינים.
במקביל להפגנת 'שלום עכשיו' בכיכר מלכי ישראל, כ-2,500 איש הפגינו ברחובות פריז נגד מדיניות ישראל. גם בבון התקיימה הפגנה נגד אירועי הטבח.
מספר המפגינים.
מקור המספר ארבע מאות אלף (כעשירית מאוכלוסיית ישראל באותו זמן) נמצא בדבריו של צלי רשף, מראשי שלום עכשיו, שהצהיר במהלך ההפגנה כי "יש כאן ארבע מאות אלף איש" (בדיווח במעריב נאמד מספר המפגינים ב"מאות אלפים"). מספר זה התקבע בתודעה הציבורית, אף שרבים התייחסו אליו בספקנות וטענו כי הכיכר כלל אינה יכולה להכיל מספר כזה של מפגינים (אורי אבנרי העריך את מספר המפגינים בכ-200 אלף, והיו שטענו כי היה אף נמוך יותר). כיום מקובל להניח כי מספר המפגינים המוצהר היה מוגזם.
השפעה.
הסערה הציבורית הביאה להקמתה בנובמבר 1982 של ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת נסיבות הטבח, בראשות נשיא בית המשפט העליון יצחק כהן. הוועדה, שפרסמה את מסקנותיה בפברואר 1983, קבעה כי לא הייתה מעורבות ישירה של ישראל בטבח, אך המליצה כי שר הביטחון שרון יועבר מתפקידו ולא יחזיק עוד בתיק זה (שרון סירב להתפטר, אך כעבור שבוע הועבר בעקבות החלטת הממשלה לתפקיד שר בלי תיק). כמו כן מתחה הוועדה ביקורת על תפקודם של ראש הממשלה בגין, שר החוץ יצחק שמיר ובכירי הצבא, בראשם הרמטכ"ל רפאל איתן.
ההפגנה הביאה להכרה ב"שלום עכשיו", שהוקמה ארבע שנים קודם לכן ופעלה מאז בשולי השיח הפוליטי, ככוח משמעותי בשמאל הישראלי.
עדי רבן
אתי (עדי) רבן הייתה קריינית חדשות בקול ישראל.
ביוגרפיה.
רבן החלה לקריין חדשות בשנת 1970 והגישה מהדורות חדשות בקול ישראל במשך 35 שנה. בשנת 1976 הייתה מהמגישות הראשונות של רשת ג'.
בשנת 2005 פרשה מקול ישראל במסגרת תוכנית הפרישה המיוחדת שהנהיג משרד האוצר לעובדי רשות השידור.
אחת ממהדורות החדשות הזכורות בקריירה שלה היא הכרזתה על הצלחת מבצע יונתן בשנת 1976.
קולה זוהה עם הגשת החדשות, והיא זכתה לאהדת המאזינים.
המאורעות בוואחאקה שבמקסיקו ב-2006
סן לואיג'י דיי פראנצ'זי
כנסיית סן לואיג'י דיי פראנצ'זי (באיטלקית: San Luigi dei Francesi; בצרפתית: Saint Louis des Français)
כנסייה קתולית ברומא, בקרבת פיאצה נבונה והפנתיאון. הכנסייה הלאומית של צרפת ברומא. הכנסייה מוקדשת למרים הבתולה, לסנט דניס ולמלך צרפת לואי התשיעי הקדוש של הכנסייה הקתולית. הכנסייה נבנתה בשנים 1589-1518. עבודות הבניה הושלמו תודות לסיועה הכלכלי הנדיב של קטרינה דה מדיצ'י מלכת צרפת.
בכנסייה מספר פסלים וציורים של קדושים וגיבורים לאומיים המיצגים את מורשת האמונה הקתולית בצרפת: קרל הגדול, המלך כלוביס, הקדושה קלותילדה והקדושה צ'יצ'יליה.
בכנסייה נמצאות 3 יצירותיו הידועות של הצייר קראווג'ו מחייו של הקדוש מתיאו.
מרטין לותר התאכסן בכנסיית סן לואיג'י במהלך המשפט שנערך לו בקרבת מקום, בכנסיית סנטה מריה סופרה מינרווה.
קו קולצביה
קו קולצביה (ברוסית: Кольцева́я ли́ния, הקו הטבעתי) הוא קו במערכת הרכבת התחתית של העיר מוסקבה, בירת רוסיה. הוא קו מעגלי, המקיף את מרכזה של מוסקבה, וממלא תפקיד חיוני במעבר נוסעים בין קווי הרכבת התחתית בה. הקו, שמספרו הוא 5, נבנה בשנים 1950–1954 באורך כולל של 19.4 קילומטרים. הוא המפורסם שבקווי הרכבת התחתית, בעיקר בשל תחנותיו, שנבנו בשיאה של תקופת האדריכלות הסטאליניסטית.
תולדות הקו.
התוכנית המקורית להקמת המטרו של מוסקבה לא כללה הקמה של קו מעגלי. התוכנית כיוונה לכך שמספר קווים יחצו את מרכז העיר לאורכו ולרוחבו, והמעבר ביניהם ייעשה בתחנות המצטלבות שלהם. למרות זאת התברר כבר ב-1938 לאור העומס בתחנות אלו כי לא יהיה די בשיטה זו כדי להתמודד עם העלייה במספר הנוסעים במטרו לכשיתפתח עוד יותר. בעת תכנון הקו נשקלה האפשרות שנתיבו יחפוף את זה של טבעת הגנים, שדרה מעגלית במרכז מוסקבה. לבסוף הוחלט על חפיפה חלקית, כאשר בחלקו הצפוני יחרוג נתיב הקו מזה של הטבעת, באופן שהוא יקושר אל מרבית תחנות הרכבת של מוסקבה.
הקמת הקו נדחתה עקב מלחמת העולם השנייה והחלה מיד אחריה. הקו הופעל בשלושה שלבים:
הקמת הקו איפשרה הכנסת שינויים גדולים בארגון התנועה בקווי המטרו והניחה בסיס לפיתוח עתידי שלו. בעת הפעלת הקו התפצלו ממנו שבעה קווים כחישורי גלגל כלפי חוץ, וארבעה מהם חוברו בהמשך כדי ליצור קווים החוצים את העיר לרוחבה.
התחנות בקו.
הקו איננו כולל תחנות המשתייכות לו לבדו. כל אחת מ-12 התחנות מקשרת בינו לבין קו אחר, ושלוש מהן מקשרות אותו עם שני קווים אחרים כל אחת. בסך הכל מחברות התחנות בין הקו לבין תשעה מ-11 הקווים האחרים של הרכבת התחתית:
תוכניות פיתוח.
הקו הוא אחד העמוסים ביותר במערכת המטרו, ועבודות פיתוח מתמידות נדרשות על מנת שיעמוד במספר הנוסעים הגדל והולך החולף דרכו. עבודות אלו כללו בעבר שיפוץ של הקו (כמו גם של התחנות ויצירות האמנות המוצגות בהן). ב-1998 נפתחה כניסה שנייה לתחנת בלורוסקאיה וחפירת כניסה שנייה מתוכננת לשתי תחנות נוספות.
בתוכנית נמצאת גם פתיחת שתי תחנות נוספות בקו - בחלקו הצפוני ובחלקו הדרום-מערבי - על מנת לחבר בינו לבין שני קווים חדשים (המשכיהם של קו 8 וקו 10) האמורים לחצות את מרכז העיר לרוחבו. בניית התחנה החדשה הראשונה החלה אך מתעכבת בשל קשיי מימון, ותסתיים בשנת 2025. בניית התחנה השנייה בוטלה בשלב זה (נכון ל-2021).
חז&quot;פ
שמואל צרפתי
שמואל צרפתי (31 בינואר 1813 - 23 ביוני 1866) היה רופא, כימאי, פילנתרופ ואיש עסקים יהודי. נודע בעיקר כמתכנן העיר אמסטרדם, הולנד.
הקים את המפעל הראשון ליצור לחם בהולנד שייצר 90,000 כיכרות לחם בשבוע. הוא בנה את מלון אמסטל.
לזכרו הוקם צרפתי-פארק (Sarphatipark) בלב אמסטרדם הכולל פסל של שמואל במרכזו. כמו כן בעיר רחוב הנושא את שמו.
קרב גיאלו
קרב גיאלו או קרב סאספנש (הונגרית: A Gyalu csata או A szászfenesi csata, ברומנית ג'ילאו Bătălia de la Gilău ) התקיים ב-22 במאי 1660 בין נסיך טרנסילבניה גיירג' ראקוצי השני ובין הביילרביי הטורקי מבודה, סיידי אהמט פאשה, שליווה את הנסיך החדש של טרנסילבניה, שמונה על ידי הסולטאן.
הצבא העו'תמאני כלל חילות מצב מן היישובים אינאו וטמשוואר (טימישוארה) וחיילים נוצרים שגויסו במחוזות ביהר, קרסנה וסולנוק. העות'מאנים עלו בהרבה במספרם על הצבא של ראקוצי, שהתכוון לסגת לאוראדיה ולהמתין שם לתגבורות מהונגריה. אולם קציניו ששו לקרב וביקשו להילחם. על מנת להשיג עוד כוח לחימה העניק ראקוצי חנינה ל-600 פושעים מן המחוז קולוז' (קלוז') וארגן אותם ליחידה בפיקודו של הכומר הרומני גאורגה מן היישוב צ'ורילה.