אסכולת פער הידע היא אסכולה שהחלה להתפתח החל משנות ה-70, וניתן לשייכה למסורת ההשפעות החזקות של אמצעי התקשורת, וגם לתאוריות טכנולוגיות, בשל הדגש שהיא נותנת לפער הדיגיטלי. בבסיסה עומדת ההנחה ש"ידע הוא כוח". מי שיודע יותר יש לו יתרון על פני מי שיודע פחות, שכן ידע מעניק עוצמה, שליטה, מעמד, יוקרה חברתית, סטטוס וכו'. האסכולה נוסחה על רקע עידן המידע הגואה שבו מתרחשת מעין "התפוצצות מידע". אמצעי תקשורת ההמונים מזרימים כמויות עצומות של מידע, הרבה מעבר למה שאפשר לקלוט ולעכל. מצב זה יצר תחושה של זרימה חופשית ושוויונית של מידע, מצב האמור להטיב במיוחד עם מגזרים חברתיים נחותים, שסבלו עד אז מקושי להשיג מידע, ונוצרה ציפייה שתקשורת ההמונים תביא לצמצום פערי הידע בין השכבות השונות בחברה.
האסכולה בדקה על ידי מחקרים אמפיריים שונים האם ציפייה זו התממשה, והמסקנה הייתה שתקשורת ההמונים לא רק שלא הביאה לצמצום פער הידע, אלא גרמה במקרים רבים להרחבתו.
רקע היסטורי.
תאוריית פער הידע נוסחה באופן רשמי בשנות השבעים על ידי פיליפ ג. טיכנור, ג'ורג' א. דונואה וקלאריס נ. אוליאן, שלושה חוקרים מאוניברסיטת מינסוטה, אך רעיונותיה הופיעו בכתבי עת העוסקים במדיה עוד לפני כן. למשל, מחקר שנערך בשנות ה-20 על ידי גריי ומונרו, ומצא קשר בין רמת החינוך של האדם להעדפותיו תכנים "רציניים" על פני תכנים "לא רציניים" בעיתון. לאחר מכן, הייתה סברה שהמצאת הרדיו, שהאזנה לו לא דורשת כישורים מיוחדים או מאמץ קריאה, תסייע בהעלאת החשיפה לתכנים הרציניים בקרב האוכלוסייה הפחות משכילה.
פול לזרספלד, ראש המשרד למחקרי רדיו באוניברסיטת קולומביה ערך מחקר שמטרתו לבדוק את הזמן הכולל שאנשים מקדישים להאזנה לרדיו, ואת סוג התוכן שהם צורכים בהתאמה למעמדם החברתי. המחקר מצא שאנשים ממעמד חברתי נמוך נוטים להאזין לתוכניות הרדיו יותר, ובנוסף נוטים להאזין פחות לתוכן "רציני". כך הפריך המחקר את האמונה שרווחה באותו זמן שאימוץ הרדיו יסייע בנכונות האנשים מהמעמדות הנמוכים לאמץ תכנים ספציפיים ו"רציניים".
מחקר נוסף, שערכו סטאר והוגס (1950), ובדק את יעילות מסע ההסברה שניהל האו"ם במטרה לשפר את הידע של הציבור על הארגון ופעולותיו, מצא שהחשיפה למידע אכן קשורה לנתוני הרקע של הנמענים. נמצא שבעלי השכלה גבוהה, צעירים וגברים נחשפו למידע יותר ממבוגרים ובעלי השכלה נמוכה, שהתעלמו במופגן ממסע ההסברה.
עיקרי האסכולה.
על פי תצפיות ומחקרים שערכו, מנסחי האסכולה טיכנור, דונואה ואוליאן הגדירו את פער הידע כך: "ככל שזרימת המידע מתקשורת ההמונים לתוך מבנה חברתי נתון מתעצמת, אותם חלקים באוכלוסייה המשתייכים למעמד החברתי-כלכלי הגבוה יותר ירכשו מידע זה בקצב מהיר יותר מבני המעמד הנמוך יותר. מכאן, שפערי הידע בין פלחי אוכלוסייה אלה נוטים לגדול ולא להצטמצם".
בנוסף, טיכנור, דונואה ואוליאן מציעים מספר סיבות מדוע פער הידע מתקיים:
תנאים לצמצום פער הידע.
ישנן מספר אופציות שהוצעו לצמצום פער הידע, היוצאות מתפיסות שונות של הגורם לפער.
אופציות התופסות את הפער כקשור לנמענים.
אלו הגורסים כי פער הידע מקורו בנמענים, כלומר באנשים עצמם וברקעם, מציעים לפעול להעלאת רמת ההשכלה בקרב כלל האוכלוסייה על מנת לצמצם את הפער. ככל שרבים יותר רוכשים השכלה גבוהה ורמת ההשכלה עולה, כך עתיד הפער להצטמצם. לעיתים, גורם ההנעה (המוטיבציה) האישית לחיפוש מידע עשוי לטשטש את ההבדלים בין המעמדות. בני המעמד הנמוך בעלי ההנעה יכולים לצמצם את הפער ביניהם לבין המעמד הגבוה. למשל, במחקר שנערך בשנת 83 ובחן את השפעותיו של מסע הסברה על מחלות לב נמצא שלפני תחילת מסע ההסברה היה פער ידע בין בעלי השכלה גבוהה לבין חסרי השכלה גבוהה. בדיקה שנייה, שנערכה בסיום המסע, מצאה שבקרב אלו שסווגו כבעלי הנעה לחיפוש מידע על מחלות לב (למשל מבוגרים) צומצם הפער אל מול המעמד הגבוה.
אופציות התופסות את הפער כקשור למוענים.
הגורסים כי פער הידע קשור למוענים ולמכלול החברתי סוברים שאפשר לצמצם את פער הידע במקרים ספציפיים. למשל, נושאים שכמות המידע עליהם היא מוגבלת מאפשרים לשכבות החלשות לצבור את המידע הרלוונטי ולמצותו עד תום, אמנם באיטיות יחסית למעמדות הגבוהים, וכך להגיע לרמת שוויוניות בידע עם השכבות החזקות. בנוסף, נושאים שנתפסים כבעלי חשיבות גבוהה באקלים החברתי, כגון משבר פוליטי חריף או קונפליקט מדיני עשויים להעלות את רמת ההתעניינות הכללית ולהביא לצמצום פער הידע. ערוצי התקשורת הבין אישיים - שיחות ודיונים, מתרבים במקרים כאלו, חוצים מחיצות מעמדיות, מפילים חומות של אדישות מסורתית ומקלים על השכבות הנחותות לקלוט מידע.
יוזמות.
אפשר להקטין את פערי הידע באמצעות יוזמות שונות, הן של המוענים והן של הנמענים. בין היוזמות שננקטו והייתה להן הצלחה ניתן למנות מועדוני צפייה, שבמסגרתם מלבנים נושאים ושאלות שהתעוררו במהלך הצפייה, ומנחילים כישורים בסיסיים להבנת הנצפה. מועדוני צפייה נוסו בישראל והתגלו כאמצעי העשרה יעיל בקרב עולים חדשים וקשישים. יוזמות נוספות שזכו להצלחה הן תוכניות באמצעי התקשורת שנועדו להעשרה, כמו תוכנית ששודרה בטלוויזיה החינוכית על מושגי יסוד בכלכלה, או תוכנית הילדים רחוב סומסום.
ביקורת ודרכים למחקר עתידי.
על אף העובדה שרוב המחקרים תומכים בסברה שככל שעולה רמת ההשכלה, כך גדל הידע בנושאים שונים, אסכולת פער הידע טוענת שיש למדוד את רמת הפרסום שהנושא מקבל במדיה. עם זאת, כמה מחקרים שנערכו בהשפעת האסכולה מתייחסים לרמת הפרסום כדבר משתנה. ניתוח מגמות על פי זמן מצביע על הבדלי ידע שיכולים להשתנות במשך הזמן, ולכן מחקרים קצרי טווח עלולים לייצר תמונת מצב לא נכונה של פער הידע.
מחקרים חדשים באסכולת פער הידע מנסים להבין את תפקיד במשפחה בדפוסי החיברות הקשורים ללמידה. בנוסף, מכיוון שהחלטות של מדיניות היו בעלות תפקיד מרכזי בהגדלת אי השוויון, על חוקרים בנושא אסכולת פער הידע להגדיל את השיח עם קובעי המדיניות.
הדיוויזיה הראשונה של צרפת החופשית
הדיוויזיה הראשונה של צבא צרפת החופשית (בצרפתית - 1re division française libre) הייתה אחת היחידות העיקריות בצבא צרפת החופשית, והיחידה הראשונה בצבא זה שהגיעה לסדר גודל של דיוויזיה.
הקמה.
יחידות יבשה של צבא צרפת החופשית היו פעילות עוד בספטמבר 1940 במסגרות שונות, בייחוד באפריקה. יחידות אלו פעלו במסגרת הקרב על דקר, והקרב על גבון במסגרתו ניסו אנשי צרפת החופשית להעביר מושבות אלו לשליטתם. בריגדה שלמה המכונה "חטיבת המזרח" (Brigade d'Orient) בפיקודו של ראלף מונקלאר פעלה במסגרת המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה. יחידות אלו לא היו מאוחדות, ולא פעלו במסגרת אוגדתית. לקראת המערכה בסוריה ובלבנון במאי 1941 הגיעו אנשי יחידות אלו לקסטינה שבארץ ישראל ואוחדו ליחידה אחת, בפיקודו של פול לואי לז'נטיום. יחידה זו היא הראשונה שנקראה "הדיוויזיה הקלה הראשונה של צבא צרפת החופשית".
המערכה בסוריה ולבנון.
היחידה שהתאגדה בקסטינה תחת פיקודו של לז'נטיום כללה שבעה גדודים, פלוגת טנקים, סוללת תותחים, וכוחות עזר וסיור נוספים, ובסך הכל כ-8,000 חיילים. בין 8 ביוני ל-11 ביולי 1941 לחמה היחידה לצד יחידות נוספות של צבא בריטניה, וצבאות ממושבות בריטניה, כנגד אנשי צרפת של וישי בסוריה ובלבנון. הקרבות היו קשים, אך בסיומם נכנסו אנשי היחידה לדמשק, והשליטו את צרפת החופשית על הלבאנט הצרפתי.
המדבר המערבי.
באוגוסט 1941 פורקה היחידה, וצבא היבשה של צרפת החופשית נערך מחדש במסגרות חטיבתיות. אלו לחמו היטב במסגרת המערכה במדבר המערבי והצטיינו בקרב ביר חכים. בפברואר 1943, הוקמה הדיוויזיה מחדש בטוברוק בפיקודו של אדגאר דה לרמינא, ולחמה במסגרת המערכה בתוניסיה בחודשים אפריל ומאי 1943. מספר חודשים לאחר מכן שימשה היחידה בתפקיד חיל מצב בלוב.
הלחימה באירופה.
באפריל 1944 נשלחה היחידה אל המערכה באיטליה ולחמה שם. היא צוידה מחדש בציוד אמריקאי, ולחמה במערכה זו עד יולי 1944.
באוגוסט 1944 נחתה הדיוויזיה בחופי דרום צרפת כחלק ממבצע דרגון, כחלק מהארמייה הצרפתית הראשונה, והתקדמה צפונה לתוככי צרפת בלחימה נגד הגרמנים דרך פרובאנס והרי הווז', עד לחבל אלזס. בינואר 1945 עמדה הדיוויזיה במגננה דרומית לשטרסבורג, ולחמה כחלק מהקורפוס השני בקרב על כיס קולמאר.
במרץ 1945 עזבה הדיוויזיה את אלזס וירדה דרומה, שם הובילה מתקפה באזור האלפים וכבשה בחזרה את השטח שכבשו האיטלקים במסגרת המערכה על צרפת בשנת 1940.
פנדמיה
פַּנְדֶמְיָה (מיוונית: πᾶν – כל; δῆμος – עם, מגפה הפוגעת בכל העם; בעברית: מגפה עולמית) היא מגפה (אפידמיה), שהתפשטה על פני אזורים נרחבים, על פני מספר יבשות או בכל העולם.
מגפה בעלת תפוצה רחבה אך במצב יציב ונשלט אינה פנדמיה. שפעת עונתית, גם כשהיא בעלת תפוצה רחבה, אינה מוגדרת כפנדמיה בדרך כלל.
במהלך ההיסטוריה היו כמה אירועי פנדמיה כגון פנדמיית האבעבועות השחורות והשחפת. אחת הפנדמיות הקטלניות ביותר במהלך ההיסטוריה היא מגפת המוות השחור שקטלה לפי ההערכות בין 75 מיליון ל-200 מיליון אנשים במאה ה-14.
פנדמיה בולטת במאה ה-20 היא מגפת השפעת הספרדית שקטלה לפי ההערכות בין עשרים לחמישים מיליון אנשים ברחבי העולם בין השנים 1918 ו-1920, וכן מחלת האיידס, הנגרמת בעקבות הידבקות בנגיף ה-HIV, התפרצה החל מסוף שנות ה-70 וגבתה עד כה את חייהם של יותר מ-25 מיליון בני אדם.
ב-11 במרץ 2020 הכריז ארגון הבריאות העולמי על מגפת הקורונה כפנדמיה.
הגדרה.