חריצותו ושקדנותו הפדגוגית הביאה אותו לפרסם מכתביו, וספרו הראשון, "ניב שפתיים" (1893), היה צירוף של מקראה וספר לימוד של השפה העברית. שטיינברג הדפיס ספר זה על חשבונו בברדיצ'ב. ספרו זה לא זכה להצלחה מיידית ושטיינברג נואש במאמציו למכרו מדלת לדלת. שטיינברג נואש מייעודו הספרותי והתרכז בעבודת המלמדות. אך הלפרן חברו קיבץ בלא ידיעתו את המשלים אותם כתב עבור תלמידיו. לבסוף שטיינברג ניאות לשלוח משלים אלו לוורשה עם עזריאל איידלמן. שם המשלים הגיעו לדוד פינסקי ובן אביגדור שהחליט לפרסמם בהוצאת "תושיה" בשם "בעיר וביער" (1896) כשבראש הספר כתב שיר המבטא את הלכי רוחו באותה שעה של התגלות כוחו הספרותי:
פרסום הספר היווה הצלחה גדולה והוא נעשה מיד לספר לימוד. ספרים אלו השאירו רושם עמוק על הקוראים והובילו להקמת אגודות ספרותיות בערים וורשה ואודסה.
שטיינברג נחשב לכותב פורה והיה מבוקש על ידי העיתונים הספרותיים ביידיש ובעברית, הוא פרסם מאות סיפורי אגדות על עולם החי והצומח, סיפורי חסידים, סיפורי ילדים, ובנוסף מקראות וספרי לימוד.
שטיינברג המשיך ללמד בבסרביה ובין השנים 1897-1905 התגורר בכפר הקטן ליאובו (Liovah), שם עבד כמורה בבתי עשירים, ויצר את מיטב יצירותיו. מצבו הכלכלי הוטב במקצת, אך מחלת הסרטן קננה בגופו.
בשנת 1905, עם מינויו ככתב-קורספונדנט מאודסה עבור העיתון היידי הניו-יורקי "די ווארהייט", עבר לגור באודסה וחדל מלעסוק בהוראה. שטיינברג התקבל באהדה על ידי עמיתיו הסופרים העברים בעיר אודסה. בהרגישו כי חייו קרבים לקיצם, כתב ללא לאות, ופרסם את "סיפורי חסידים", "שיחות חסידים", "שיחות ילדים". כן פרסם את סיפוריו ההיסטוריים - "בימי שפוט השופטים" ו -"בימים ההם" ( קורות נער יהודי הנחטף כדי לשרת בצבא הרוסי). מחלתו הלכה והחריפה, ורעיו באודסה - ובמיוחד חיים נחמן ביאליק, ואלחנן ליב לוינסקי - אספו סכום כסף גדול שאיפשר לשלוח אותו לניתוח בברלין, אך ללא הצלחה, ובשנת 1908 הוא נפטר.
ביאליק, לוינסקי ורבניצקי הוציאו את כל כתביו ב-4 כרכים המיועדים למבוגרים, ובשני כרכים לנוער, בין השנים 1910-1913. גם כל יצירותיו ביידיש פורסמו לאחר מותו.
ביצירותיו הוא משתייך לאסכולה הנאו-רומנטית, מיזוג הסיפור הריאלי - ההווי היהודי הממשי, עם הרומנטיות של ספרות התקופה. עבודותיו ידועות בתחכומן, ובשפה עשירה רבת רבדים. סיפוריו החסידיים, שהצטיינו בתמימותן בגישתן הרומנטית-עממית, העשירו את הספרות העברית החסידית החדשה. החסידות שלו הייתה עממית פשוטה בלי עמקות פילוסופית יתרה. העוסקת בהתחבטויות הנפש של האדם היהודי העומד בצומת עולם הדת מול עולם ההשכלה, אך ללא פריקת עול והמרת דת "להכעיס" .
תרומתו המרכזית של שטיינברג היא לעולם ספרות הילדים העברית. בסיפורים אלה הרחיב הסופר את החומר הסיפורי-דמיוני עם תובנות פנימיות לנפש בני-הנעורים, כאשר הסיפורים עצמם לקוחים מחוויות הילד היהודי, תוך עירוב מוטיבים יהודים היסטוריים עם פלאי הדמיון הפורה. הוא ראה את הספרות ככלי להוראה וחינוך.
לאחר מותו, חיים נחמן ביאליק, הוסיף למקראה "פסיעות קטנות", שהודפסה בשנת 1914, הקדמה, בעילום שם, בה הוא מהלל את האומן הנפלא של ספרות הילדים. בדברי ההספד אשר כתב עליו שמואל טשרנוביץ, הוא מסביר את כתיבתו לילדים: .
בנו, ד"ר משה הר-אבן, היה רופא פסיכיאטר, מראשוני תנועת הנוער בית"ר והצה"ר בארץ ישראל, מעורכי העיתון הרוויזיוניסטי "חזית העם".
דודנו, אליעזר שטיינברג (1880–1933) היה משורר וממשיל משלים יידי.
אהרן דוד מרקסון
אהרון דוד מַרקסון (1885 – 1933) היה מחנך וסופר יהודי אמריקאי ממוצא ליטאי.
תולדות חייו.
מרקסון נולד ב-1885 בעיירה פִּילוִוישוֹק שבפלך סובאלק שבאימפריה הרוסית (כיום בליטא). העיירה הייתה סמוכה לקו הרכבת שבין סנקט פטרבורג לברלין, וכך אפשרה לתושביה לקיים קשרי סחר נוחים, וחלק מיהודי המקום עסק ביצוא סחורות לגרמניה. אביו, יצחק, אדם דתי, היה אחד הסוחרים המצליחים בעיירה, אולם בקיץ 1887 פרצה בעיירה שרפה גדולה מאוד, שבעקבותיה התרוששו כ-300 משפחות יהודיות, ובהן גם משפחת מרקסון, ואביו החל לעבוד כדוור.
את חינוכו היסודי בעברית ובלימודי הדת קיבל כרגיל ב"חדר", וכבר שם התבלט במוחו החריף. עם הגיעו למצוות, שלחו אותו הוריו לישיבה בעיר סמוכה, שם למד גמרא, הלכה ופוסקים. במהרה התחבר לקבוצת משכילים יהודים צעירים שהונהגה בידי שמואל ליב גורדון, שהכיר את ידיעתו המקיפה של אהרון דוד בעברית והעריך אותה, והפקיד בידיו את ניקוד תרגומו ל"המלך ליר". מרקסון עבר לווילקי (Vilkija) הסמוכה לקובנה, שם גר עם אחיינו בנימין נחום סילקינר, שלימים היגר לארצות הברית והיה שם למשורר עברי בולט ומפורסם. בצימאונו הגדול לידע החליט מרקסון לעבור למרכז גדול יותר, לעיר וילנה, והקדיש את זמנו ללימודי דת וספרות יהודית ועולמית. הוא התפלל בבית הכנסת הגדול "שטאדטשול", שם שימש גרשון סירוטה כחזן. מרקסון הושפע מאוד משירתו של סירוטה, ותוך זמן קצר למד את ניגוניו והיה שר אותם בכל הזדמנות. לאחר זמן החליט לחזור לעיר הולדתו, ונעשה שם לפעיל בתנועת הנוער הציונית "דגל ציון".
בשנת 1904 היגר לארצות הברית. תחילה התיישב בניו יורק ולימד עברית בבתי ספר שונים, אולם לא שבע נחת מעבודתו. בשנת 1912 קיבל משרת הוראה באינדיאנפוליס, שבה פתח שנה קודם לכן הרב יצחק אלחנן נויישטט את בית הספר היהודי המאוחד. מרקסון מצא שפה משותפת עם הרב, ושניהם פעלו לקידום החינוך העברי לילדי היהודים בעיר. לאחר מותו של נויישטט עבר מרקסון לשיקגו. בשנת 1914 נשא לאשה את חנה אסתר כץ, גם היא ילידת פילווישוק, שהתגוררה בשיקגו. לזוג נולדה בת, חמדה. מבחינה מקצועית לא היה מרקסון מרוצה בשיקגו, ומאחר שידידו סילקינר התגורר בניו יורק, הוא החליט לחזור לשם. בניו יורק התאכזב מרמתם הנמוכה של הלימודים בבתי הספר העבריים, ועבר לדטרויט, שם נשאר עד מותו.
כמורה הצליח לרתק ולעניין מאוד את תלמידיו והיה אהוב עליהם. הוא היה מפורסם ומוערך גם בקרב אנשי קהילתו בשל ידענותו וכישרון ההוראה שלו.
בשנת 1933, בגיל 48, חלה מרקסון ונפטר לאחר זמן קצר. הוא נקבר בדטרויט.
פרסומיו.
בשנת 1937 ארגון דוברי עברית בעירו "קבוצת עברית", פרסם לזכרו ספר שנערך בידי דב בֶּר אייזיקס ודניאל פרסקי. בספר שלושה חלקים: בחלק הראשון, הקדמה מאת העורכים, ותולדות חייו שנכתבו על ידי ב. אייזקס. החלק השני מכיל את מרבית עבודותיו של מרקסון שפורסמו במקומות שונים, ועותק של תרגומו ל"בן המלך והעני" מאת מארק טוויין, שיצא לראשונה בוורשה בשנת 1923. החלק השלישי מכיל הערכות והספדים של תלמידיו וחבריו.
סויוז 9
סויוז 9 (רוסית: Союз 9) היא חללית סויוז שהמריאה ב־1 ביוני 1970 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן כשעל סיפונה שני הקוסמונאוטים אנדרייאן ניקולאייב וויטאלי סבסטיאנוב.
מטרת המשימה הייתה לבחון התנהגות הקוסמונאוטים במהלך טיסה ארוכה וזאת לקראת הפעלת תחנות החלל. אורך המשימה היה כ־18 יממות ושבר את השיא לאותה תקופה.
לאחר הנחיתה על כדור הארץ, היה קשה לקוסמונאוטים לחזור לשגרה. במשך 6 יממות הם לא יכלו ללכת באופן עצמאי. עם הזמן הם השתקמו, אך בוצעה הפקת לקחים לקראת שיגור צוותים נוספים למשימות ארוכות טווח.
האקדמיה לאמנויות הבמה של פראג
האקדמיה לאמנויות הבמה של פראג (בצ'כית: Akademie múzických umění v Praze) הוא בית ספר גבוה ברמת אוניברסיטה למוזיקה, תיאטרון, מחול, דרמה, קולנוע, טלוויזיה ולמודים רב-תחומיים. האקדמיה נוסדה בשנת 1945, ונכון לשנת 2017 למדו בה כ-1,470 סטודנטים.
שירזי
שירזי (شیرازی) הוא שם משפחה שמקורו בפרסית ומשמעותו משיראז.
מוזיאון התרבות הירמוכית ע&quot;ש יהודה רות
מוזיאון התרבות הירמוכית ע"ש יהודה רות הוא מוזיאון המוקדש לתרבות הירמוכית אשר שוכן בקיבוץ שער הגולן. המוזיאון נקרא על שם מייסדו יהודה רות, שהיה גם הראשון שגילה בשנת 1941 ממצאים השייכים לתרבות הזאת בזמן שביצע עבודות עפר להקמת בריכות דגים של הקיבוץ, ובכך חשף אתר ארכאולוגי מהגדולים בישראל השייך להתקופה הנאוליתית.
הקמת המוזיאון.
המתיישבים הראשונים בקיבוץ מצאו בשטחו ממצאים ארכאולוגיים שונים אותם נהגו לשמור בארגזים מתחת למיטותיהם. בעת מלחמת העצמאות נכבש היישוב והאוסף נשאר במקום בארגזים, המקום נכבש על ידי צבא סוריה, ותכולת הארגזים עם הממצאים הארכאולוגיים הושלכה על רצפת החדר אבל לא נשדדה. לאחר שתושבי הקיבוץ חזרו אליו הם ארגנו מחדש את הממצאים. אחת הצלמיות הקרויה "צלמית ונוס" נשרפה ומאז צבעה שחור. בשנת 1950 נפתח מוזיאון באחד ממקלטי הקיבוץ שריכז את כל הממצאים שנאספו במשך השנים על ידי חברי הקיבוץ, ובכך היה למוזיאון הראשון לפרהיסטוריה בארץ ישראל. בשנות ה-70 של המאה ה-20 עבר המוזיאון למקומו הנוכחי בצדו המזרחי של הקיבוץ במקום המשקיף על האתר הארכאולוגי ועל הירמוך שעל שמו נקראת התרבות שנמצאה. המבנה נבנה מכספי השילומים מגרמניה שקיבלו חברי הקיבוץ. האנתרופולוג רוברט ארדרי (Robert Ardrey ) תיאר את אוסף המוזיאון בספריו "הציווי הטריטוריאלי" ו-"ציידים כבני אדם".
בין השנים 1952-1949 נערכה באתר החפירה הארכאולוגית הראשונה בראשות משה שטקליס. שטקליס היה זה שכינה את התרבות בשם "התרבות הירמוכית" על שם נהר הירמוך שלגדותיו היא שכנה. חפירות נוספות באתר נערכו בין השנים 2004-1989 בראשות יוסף גרפינקל. הממצאים במוזיאון מבוססים על האוסף שנאסף על ידי חברי הקיבוץ ועל ממצאים מחפירות שטקליס.
בחזית המוזיאון הוצבו שלושה פסלים ממתכת בגובה של 3 מטר. הפסלים, שפוסלו על ידי תמרה ריקמן, עוצבו בהשפעת "צלמיות החלוקים" שנמצאו באתר.
התצוגה.