השיר המחורז כולל שבעה בתים.
הבית הראשון פותח בהודעה על יצירת זיכרון, במילים: „הָיוּ לֵילוֹת, אֲנִי אוֹתָם זוֹכֶרֶת, אֲנִי אוֹתָם עַד סוֹף יָמַי אֶשָּׂא”. המשורר חוזר בו על מרכיב הנשיאה, או הסבל של הכלת הזיכרון על האהובים שאבדו, כגון בשירו אני נושא עמי.
הבית השני הפותח במילים: „וְהוּא נִגַּשׁ: שִׁמְעִי אֵלַי, קְטַנְטֹנֶת, / אֲנִי בָּנִיתִי בַּיִת לְשִׁבְתֵּךְ / אַתְּ תִּרְקְמִי בָּעֶרֶב לִי כֻּתֹּנֶת / אֲנִי אֶנְהַג בַּיּוֹם אֶת עֶגְלָתֵךְ...”. אפשר לפרש קטע זה כתיאור קונקרטי של חלוקת עבודה מגדרית - הגבר בונה בית ונוהג עגלה, האשה רוקמת כותנת - ושל יחסי רכוש בהם העגלה היא רכושה של האשה והיא מסמיכה את הגבר לנהוג בה. לחלופין ניתן לפרש את החלק הזה כתיאור מטאפורי של ההתחברות בין בני הזוג ואת הסדרת היחסים ביניהם, כאשר שמות העצמים "בית", "עגלה" ו"כותונת" הם מטאפוריים. צבעיה של הכותונת מפורטים בפסוק הבא: „כֻּתֹּנֶת שֶׁל תְּכֵלֶת עִם פֶּרַח זָהָב”.
הבית השלישי מתאר את העלם: „בָּהִיר וְגָבוֹהַּ כְּזֶמֶר”. ביטוי נדיר זה ששורשו בספרות הפיוט הארצישראלית בימי הביניים, נחקר על ידי חוקר השירה העברית אבשלום קור.
הבית הרביעי מתאר את מהות הקשר שנוצר בין הדוברת לבין אהובהּ, ובכללו נאמנות ובלעדיות, המובעות בהכרזתו של העלם: „וְהוּא אֶת הָעֵצִים בַּגַּן הֵעִיד, ... כִּי רַק אוֹתִי יִשְׁמֹר לוֹ לְתָמִיד.”; ומחשבה מתמדת על מושא האהבה, במילים בבית הבא: „הָיָה נוֹשֵׂא דְּמוּתִי מִמּוּל פָּנָיו”.
הבית החמישי פותח במחלתו של העלם, הקדחת, אשר הפילה חללים רבים בקרב חלוצים וחלוצות אנשים העליות הראשונות, ומספר על היעלמותו הפתאומית: "הָיָה הוֹלֵךְ וְשָׁב אֵלַי קוֹדֵחַ, / ... / הַגִּידוּ נָא, הֲיֵשׁ בָּכֶם יוֹדֵעַ / אֵי אָנָּה זֶה הָלַךְ לוֹ וְלֹא שָׁב?". ההעלמות המסופרת בלשון פואטית גבוהה ותוך כדי שאלה המופנית אל שומעיה של הדוברת, מוסרת כלליות של תפיסת המוות והאובדן של האהוב, באשר הם.
הבית השישי והבית השביעי מתארים את רגשותיה של הדוברת בעקבות אובדן בן הזוג האהוב. בזמן הקצר היא מתארת בכי ותדהמה כחלק מאבלות עמוקה. בזמן הארוך היא מתארת אי השלמה עם האובדן והחיפוש של האהוב במרחב הקיום הממשי והדמיוני: „בְּשָׂדוֹת רְחוֹקִים עוֹד הָלַכְתִּי אֵלָיו”; שמירה על הערכים והמסגרות המשותפות הממשיות שהוקמו עם בן הזוג, המובעת במטאפורת הכותנת במילים: „אָנֹכִי עוֹד נוֹשֵׂאת כֻּתָּנְתּוֹ הַמְּרֻקֶּמֶת”; ואת משא הזיכרון המתמיד, המכאיב והיקר, של האהבה הזוגית, המובע במילים: „אֲנִי אוֹתָם זוֹכֶרֶת, אֲנִי אוֹתָם עַד סוֹף יָמַי אֶשָּׂא”.
סשה ליסיאנסקי
יום ההיפוך הקיצי
יום ההיפוך החורפי
גסטאפו
ס.ל.א מרשל
בריגדיר גנרל סמואל ליימן אטווד מרשל (באנגלית: Samuel Lyman Atwood Marshall; 18 ביולי 1900 – 17 בדצמבר 1977) היה ההיסטוריון הקרבי הראשי של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה.
ביוגרפיה.
מרשל נולד בעיירה קטסקיל במדינת ניו יורק. במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא ארצות הברית בדיווזיית הרגלים 90, אולם לא השתתף בלחימה. בשנת 1919 הוסמך לקצונה.
במלחמת העולם השנייה שימש מרשל כההיסטוריון הקרבי הראשי של הצבא בדרגת בריגדיר גנרל. הוא סייר בזירות קרב רבות וראיין מאות חיילים וקצינים מהם גבה עדות על הקרבות בהם השתתפו. בין הקצינים שרואיינו על ידו ניתן למנות את ריצ'רד וינטרס ורוברט קול.
מחקרו החשוב ביותר פורסם בספרו "אנשים מול אש". בספרו קבע מרשל ש-75% מכלל לוחמי הרגלים בצבא האמריקני כלל לא ירו בנשקם במהלך הקרב, וכי יש לשפר את הכשרת הלוחמים הן בתחום השימוש בנשק החדיש והן בתחום ההתמודדות המנטלית וההסתגלות של הלוחמים לעוצמת האש שמפעיל האויב בקרב. מרשל מציע במחקרו כי החיילים יחונכו להרבות בירי בעת לחימה וכי על המפקד להקפיד ולהורות על אנשיו לפתוח באש ולהוסיף ולירות. הספר ניתן בצה"ל כשי לבוגרי קורסי פיקוד בחיל הרגלים, ובהם קורס קצינים וקורס מפקדי כיתות, וללוחמי ומפקדי יחידות מובחרות.
נויאן
נויאן או נויאון או נואן היה התואר הצבאי של מפקדי טומן או מינגאן בצבא האימפריה המונגולית. מאוחר יותר הוא הפך לתואר אצולה.
במהלך מסע הכיבושים של הצבא המונגולי הנויאנים מונו כמושלים של מחוזות שנכבשו, וכך התחילו לתפקד כאצולה ניהולית. עם הזמן קיבל התואר נויאן משמעות של תואר אצולה והוענק גם לצאצאי ג'ינג'יס ח'אן, גם אם לא היו מפקדי צבא בכירים או מנהלי מחוזות.
הנויאנים נשאו פאיצה מזהב, שהעידה על מעמדם. התואר, שניתן תחילה בהתאם לתפקיד הצבאי, הפך בהמשך לתואר העובר בירושה.
ארכיפלג גולג
ארכיפלג גולאג (ברוסית: Архипелаг ГУЛАГ) הוא ספר מאת אלכסנדר סולז'ניצין, המתאר את הגולאג - מערכת מחנות העבודה, שהנהיג המשטר הסובייטי בברית המועצות בשנים 1918–1956.
הספר מבוסס על חוויותיו האישיות של הסופר כאסיר במחנה עבודה בין השנים 1953–1945, לצד בחינה של מסמכים, החלטות ועדויות של כ-300 אסירים נוספים.
הספר נכתב במהלך השנים 1958–1968, והכרך הראשון בו ראה אור בשנת 1973 בפריז. בברית המועצות פורסם הספר לראשונה ב-1990, לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי (פרסטרויקה). הספר כולל שבעה חלקים, המופיעים ברוב המהדורות בשלושה כרכים (חלקים 1–2, חלקים 3–4, חלקים 5–7). שני הכרכים הראשונים בסדרה ראו אור בעברית.
עמית פולברייט
טכנולוגיות מידע ותקשורת
טכנולוגיות מידע ותקשורת (ICT - Information and Communications Technology) הן השימושים בטכנולוגיה לשם קליטה, הצגה ושידור של מידע באופן אלקטרוני. המונח מהווה מקבילה למונח טכנולוגיית מידע, אלא שמונח זה מדגיש את חשיבותם של אמצעי התקשורת בשימושים בטכנולוגיה לצורכי מידע.
מקור המושג.
הביטוי ICT היה בשימוש חוקרים באקדמיה החל משנות השמונים . הביטוי נעשה פופולרי משנת 1997 עקב דו"ח שהגיש דניס סטיבנסון לממשלת בריטניה. תוספת המילה "תקשורת" (Communications) למונח "טכנולוגיות מידע" (IT), נובע מהחשיבות ההולכת וגוברת של אמצעי התקשורת השונים, ובפרט רשת האינטרנט, בטיפול במידע. בעברית משמש למטרה זו המונח תקשוב - הלחם של תקשורת ומחשוב.
גישות ניתוח.
בחקר התקשורת, נהוג לנתח את טכנולוגיות המידע והתקשורת באמצעות שלוש גישות מרכזיות. הגישות הללו אינן תאוריות "קונבנציונלית" כמו התאוריה המבנית-תפקודית או תאוריות הקונפליקט השונות. הגישות מהוות דרך הסתכלות לתופעות ולתמורות בעולם הטכנולוגי.
דוגמה.
השימוש במערכות ניווט לוויני בעת נסיעה ברכב, ניתן לניתוח באמצעות הגישות השונות:
הגישה הטכנולוגית-תבחן כיצד השימוש ההולך וגובר בקרב אנשים פרטיים במערכות ניווט לוויני משפיע על החברה לטווח-הרחוק. הגישה תטען למשל, כי כושר הניווט העצמאי של הנהגים הולך ופוחת מאחר שהם מסתמכים יותר על מערכות הניווט.
הגישה החברתית-תטען, כי בני-האדם המציאו את הטכנולוגיה על-מנת לענות על צרכים שונים: קבלת מידע על תוואי-הדרך, קבלת מידע על זמן ההגעה המשוער אל היעד, הגעה אל היעד במהירות רבה יותר, קבלת מידע על אודות פקקי תנועה ועוד.
דוגמה נוספת היא שהגישה הטכנולוגית תראה בגידול בנגישות לאינטרנט כמדד מרכזי להשגת צמיחה בכלכלה ובחברה.
השפעות והתמודדות.
טכנולוגיות המידע והתקשורת הציפו את העולם בים של מידע. באמצעות האינטרנט מידע זה נגיש לכול וזמין בכל עת. הוא פתוח, חשוף אך גם פרוץ ובלתי מבוקר.
במצב של היצף מידע הכמות העודפת של המידע מפריעה לקבלת החלטה וליכולת להתעדכן.
אחד היעדים החשובים של מערכת החינוך הוא להכשיר את התלמידים לחיים בחברה תקשורתית ועתירת מידע, כך שיוכלו להפיק תועלת מן המידע הנגיש להם באופן בטוח.
המיומנויות הנדרשות לבוגר מערכת החינוך להשתלב בשוק העבודה של עידן המידע מכונות מיומנויות המאה ה-21.
תחומי מחקר.
מחקרה של הסוציולוגית אסתר הארגיטאי מתמקד בהשלכות החברתיות ובהשלכות של עיצוב מדיניות של טכנולוגיות המידע, בדגש על תרומתן של טכנולוגיות המידע לשוויונות או אי-שוויונות חברתיים. במחקרה אשר מקובל לשייך אותו לאסכולת פער הידע, העוסק בפער הדיגיטלי, חקרה הארגיטאי את הפערים בכישורי השימוש באינטרנט בין קבוצות דמוגרפיות שונות וקבוצות בעלות מאפיינים שונים אחרים באוכלוסייה. כמו כן היא חקרה את התפתחותם של מנועי החיפוש ואת השימוש הפוליטי הנעשה בטכנולוגיות מידע.
הסוציולוג פול דימאג'יו ועמיתיו מצאו שפערים בחברה הנמצאים "מחוץ" לגבולות האינטרנט משתקפים גם "בתוכו".
בישראל, מטרתו של המכון לחקר האינטרנט באוניברסיטת תל אביב היא "לחקור את מהפכת המידע בפרט והשלכותיה בכלל, הבנת תהליכיה וצפיית עתידה". המכון בוחן, בין היתר, את מאפייני השימוש באינטרנט בחברה הישראלית ומקיים שיתופי פעולה עם גורמי מחקר בישראל וברחבי העולם.
אורלוק
אורלוק היה, בתקופת האימפריה המונגולית, תוארו של נסיך או מפקד בכיר בצבא המונגולי (מפקדים של כוח צבא, שכלל שלושה טומנים או יותר).
אורלוק נשא פאיצה מזהב עם אריה מתחת לשמש וירח. לנסיכים הייתה פאיצה עם בז. פאיצה של אורלוק שקלה כ-1,500 גרם.
פאיצה
פאיצה היה לוח קטן עשוי ממתכת יקרה שהעיד על מעמדם של מפקדים בצבא של האימפריה המונגולית.
פאיצות של אורלוקים ושל נויאנים היו עשויות מזהב, עם משקל משתנה לפי דרגתם של בעלי הפאיצות. פאיצה של אורלוק שקלה כ-1,500 גרם ופאיצה של נויאן שקלה כ-600 גרם. הפאיצות של הדרגים הנמוכים יותר היו עשויות מכסף.
הפאיצות שמשו גם כתעודות מעבר ולצורכי קבלת שירותים שונים (סוסים רעננים לרכיבה, מזון וכו'). בנוסף לקצינים, גם שליחים שונים ובני משפחתו של ג'ינגיס חאן צוידו בפאיצות.