מערכת מורשת יכולה להמשיך להיות בשימוש ממגוון סיבות, לעיתים גם זמן רב לאחר סיום תקופת התמיכה של הספק בה - דבר העשוי להוביל לאתגרי תמיכה ותחזוקה. יכול להיות שהמערכת עדיין מספקת את צורכי המשתמש, על אף שכבר קיימות טכנולוגיות או שיטות חדשות ויעילות יותר לביצוע המשימה. יחד עם זאת, ההחלטה לשמור על המערכת הישנה יכולה להיות מושפעת משיקולים כלכליים כגון אתגרים בהחזר השקעות, תלות במפיץ המקורי אשר עלולה לגרור עלויות גבוהות בניסיון לעבור ממנו (vendor lock-in), האתגרים הטבועים בשינויים במבנה של העסק, ומגוון סיבות אחרות שאינן פונקציונליות.
בעיות אפשריות בשימוש במערכות מורשת.
לדעת מהנדסי תוכנה רבים, מערכות מורשת הן בעייתיות מכמה סיבות:
שיפור תוכנות לגאסי.
היכן שלא ניתן להחליף מערכות מורשת באמצעות תהליך של הוצאתן משירות תוך שימור הגישה אל הנתונים ההיסטוריים השמורים בהן (application retirement), עדיין אפשר לשפר אותן או לעשות להן "מתיחת פנים". רוב הפיתוח מתמקד בהוספת ממשקים חדשים למערכת מורשת. הטכניקה הנפוצה ביותר היא לספק ממשק משתמש גרפי מבוסס ווב עבור יישומי מיינפריים מבוססי מסוף. דבר זה עשוי לפגוע בפרודוקטיביות של הצוות כתוצאה מזמני תגובה איטיים יותר ושימוש בפעולות מבוססות עכבר שיכולות להיות איטיות יותר. עם זאת, זה בכל זאת נחשב ל"שדרוג", מאחר שסגנון הממשק מוכר וקל לשימוש עבור משתמשים לא מקצועיים. שיטות כאלה לעיתים קרובות כוללות שימוש בתווכה.
פקודת מחשב
Legacy system
מתתיהו רוזין
מתתיהו רוזין (1916 – 1 במאי 1950) היה זמר פזמונים, בדרן, מגיש ושחקן עברי בתל אביב בימי היישוב. משחקני התיאטרון המוזיקלי "לי-לה-לו", ומטובי המבצעים של פזמוני נתן אלתרמן.
ביוגרפיה.
רוזין נולד ב-1916 בוורשה בירת פולין. יחד עם חבריו לתנועת הנוער הציוניות ביקש לעלות לארץ ישראל. הוא הגיע לארץ, אך היות שלא עלה בידו להשיג סרטיפיקט, לא הורשה להיכנס אליה, נסע לסוריה ומשם הוחזר לפולין. משם נסע עם להקות נודדות דרך הבלקנים והגיע לאיטליה. במאי 1935 רכשה חברת ספנות ארץ-ישראלית את האונייה "תל אביב", לשם הובלת נוסעים בקו טריאסטה–חיפה. רוזין עלה על האונייה כימאי במטרה לעלות ארצה באופן בלתי-לגאלי. בפעם הרביעית או החמישית שהגיע עם האונייה לנמל חיפה, ירד ממנה ונשאר בארץ.
הוא עלה לירושלים. תחילה עבד כפועל בניין ובסלילת כבישים. כעבור שנה החל לעבוד בלילות כאופה, ובזמנו הפנוי החליט לנסות את כוחו כזמר. הוא החל את דרכו בזמרה (עברית) בבתי קפה בחיפה שקיימו תוכנית אמנותית עבור הימאים הזרים והחיילים הבריטים: בקפה גינתי-אור שברחוב הרצל ובקפה כץ שבשדרות נורדאו. לאחר מכן התקבל לתיאטרון הסאטירי הקטן "כל הרוחות" שהוקם בראשית 1939 בתל אביב. בתום תוכנית אמנותית אחת, בראשית ימי מלחמת העולם השנייה, עזב את "כל הרוחות" ועבר לשיר בקברט "סמדר" שלחוף תל אביב, וכן בקפה גינתי-ים ובגן מלון סן רמו (גם הם בחוף), וכן בתיאטרון "המטאטא", ובמסיבות ובשמחות. בתל אביב הכיר את נתן אלתרמן, והלה התרשם מכישרונו והחל לכתוב עבורו פזמונים, שהולחן על ידי שמואל פרשקו ומשה וילנסקי. אלתרמן חיבר עשרות פזמונים שיועדו לרוזין, מהם כמה שהיו ללהיטים, כמו "מילא", "שיכור", "פרוטקציה", "יום-יומיים", "סטלה וגבריליקו", "מי לימון ומר צלחת", "אני רוצה רק להציץ", "אמנות הפיוס", "יוסל", ו-"אם אין לי מה שאני אוהב – אני אוהב את מה שיש לי...". "השניים השלימו זה את זה. אלתרמן היה זקוק למבצע טוב – ורוזין היה זקוק למחבר טוב." רוזין עצמו חיבר ב-1944 (בתקופת "סמדר") פזמון בשם "קָבָלֶרוֹ פלאפל".
בשנת 1945 הצטרף לתיאטרון המוזיקלי "לי-לה-לו" (בתוכנית השנייה שלו – "ריאיון בלי-לה-לו"), והפופולריות של פזמוניו הגיעה לשיאה. רוזין נחשב לאחד המבצעים הטובים ביותר של פזמוני אלתרמן. מייסד התיאטרון ומנהלו, משה ולין, סיפר לימים כי לדעתו רוזין הוא מבצעו הטוב ביותר של אלתרמן מאז ומעולם, והודה ששילם לו את השכר החודשי הגבוה ביותר בתיאטרון: 70 לא"י. את מרבית פזמוניו ביצע ב"לי-לה-לו". בנוסף לפזמונים שביצע לבדו, רוזין השתתף ב-11 מערכונים (רובם מוזיקליים), ככוכב הגברי, וזכה לתשבחות גם כשחקן.
מבקר התיאטרון דב בר מלכין כתב כי "רוזין הוא פרטנר קולגיאלי ביותר על הבמה, הוא עוזר לכל פרטנר שלו להוציא מעצמו את הטוב ביותר... רוזין – גוץ ומהיר תנועה. משחק את פזמוניו – וזה סוד ההצלחה והפופולריות שלו אצל הקהל". לדעת המבקר אורי קיסרי,
עם פרוץ מלחמת העצמאות נסגר התיאטרון, ורוזין התגייס ליחידה קרבית ב"הגנה". לאחר ההפוגה הראשונה הסכים לעבור לשרת במחלקת התרבות (מחת"ר) – גלגולו הראשון של חיל החינוך והנוער – בהמלצת ולין, שהיה קצין תרבות ביחידה. במשך שנה הופיע בצמד עם שמואל (שמוליק) פישר יותר מ-500 פעמים בפני חיילי הצבא בבסיסים, במשלטים, בבתי חולים צבאיים וביישובים בכל רחבי הארץ.
לאחר שחרורו מצה"ל בקיץ 1949 חזר רוזין להופיע ב"לי-לה-לו". אמרגן יהודי מניו יורק שביקר בארץ, הציע דרך הסופר ההומוריסטן יוסף שמעון גולדשטיין ("דער לוסטיגער פעסימיסט" – הפסימיסט העליז') לארבעה מאמני התיאטרון, אלכסנדר יהלומי, מינה בֶּרן, קלרה אימס ורוזין, לנסוע לארצות הברית לסיבוב הופעות בן שלושה חודשים. הנסיעה, שתוכננה לסתיו של אותה שנה, התעכבה, ובסופו של דבר נסעו יהלומי, ברן ורוזין, בחושבם שיוכלו להרוויח סכומי כסף ניכרים שיוכלו לשוב עמם לארץ. השלושה נסעו בחודש ינואר. רוזין וברן הופיעו בוודוויל היידי "נאשיונל טיאטר" בניו יורק עם מערכונים מחיי הארץ. הצגת הבכורה החגיגית זכתה לתשבחות, ובמהלך השבועות שלאחר מכן הוסיפו השניים להופיע, אולם כעבור כחודש נסגר התיאטרון, והם מצאו עצמם עומדים בפני שוקת שבורה. רוזין הצליח להופיע בנשפים קטנים ובהופעות לטובת המגבית היהודית המאוחדת, אך במקום לחסוך כסף לדירה לאשתו ובנו, הפסיד אלפי דולרים. מבין השלושה, רק יהלומי הצליח להרוויח דיו, והאריך את שהותו. (מינה ברן נשארה באמריקה לאחר שהכירה בן-זוג ונישאה לו.) באביב 1950, כעבור יותר מ-3 חודשים בארצות הברית, חש רוזין ברע, ניגש להיבדק אצל רופא ומת מהתקף לב באופן פתאומי עוד בטרם הבדיקה. בן 34 במותו.
גופתו הובאה לארץ (באוניית המשא "תל אביב"), והוא נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
רוזין הותיר אישה, יטקה, ואת בנם בן השנה וחצי, אברהם (לימים עברת שמו לרז).
ב-6 ביולי 1950 ערך תיאטרון "לי-לה-לו" ערב לזכרו, שההכנסות ממנו הוקדשו לאלמנתו.
האגם השקט
האגם השקט (באנגלית: Lake Placid) הוא סרט אימה קומי אמריקאי משנת 1999. את התסריט כתב דייוויד אי קלי שגם הפיק, וביים סטיב מיינר. הסרט מגולל את קורותיה של קבוצה לא מתפקדת של אנשים שנקלעו בעל כורחם למסע ללכידת תנין ענק רצחני, המאיים על שלוותה של עיירה קטנה במדינת מיין בארצות הברית.
הסרט הופק באולפני פוקס המאה ה-20 ואולפני סטן וינסטון (שהיה אחראי על האפקטים המיוחדים). הצילומים נערכו בקולומביה הבריטית שבקנדה. הסרט הופץ על ידי פוקס המאה ה-20 ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-16 ביולי 1999. למרות ביקורות מעורבות ושליליות הסרט נחשב להצלחה קופתית, והופקו לו שני סרטי המשך, ב-2007 וב-2010.
תקציר העלילה.
האנק (ברנדן גליסון), שריף של עיירה קטנה השוכנת על שפת אגם שלו במיין, מלווה סוכן של שירות הדגה וחיות הבר על מנת לסמן בונים באגם. הסוכן מותקף בעודו צולל, וגופתו נמשית מהמים כשהיא חצויה וחלקה התחתון חסר. בגופה נמצאת שן שנראית כשריד מאובן מתקופת הדינוזאורים, מה שמביא את הרשויות להודיע על כך למוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע. קלי סקוט (ברידג'ט פונדה), פליאונטולוגית במוזיאון שגילתה שהבוס שלה שהוא גם בן זוגה עזב אותה לטובת חברתה הטובה ביותר (מרישקה הרגיטאי) נשלחת למשימת האבחון בשטח על מנת להרחיקה ממוקד הסערה הרומנטית.
בהגיעה לעיירה פוגשת קלי את האנק ואת ג'ק וולס (ביל פולמן) שמונה כאחראי מטעם שירות הדגה וחיות הבר, דבר המוביל למתיחות על רקע תחום שיפוט בינו לבין השריף. השלושה פוגשים גם את דלורס ביקרמן (בטי וייט), תמהונית החיה לבדה על שפת האגם וטוענת שרצחה את בעלה.
למחנה שהקימו נציגי משרד השריף, שירות הדגה וחיות הבר וקלי, מגיע בהפתעה במסוק מיליונר אקסצנטרי בשם הקטור סיר (אוליבר פלאט) הטוען כי באגם מסתתר תנין, חיה אותה הוא מעריץ ולה הוא סוגד. בינו ובין השריף מתפתחת מתיחות מיידית מאחר שהמיליונר מזלזל בחוסר ההשכלה ובגישה הפשטנית לדבריו של השריף. בעודם חוקרים את האגם מותקפים הארבעה על ידי התנין, אך שורדים.
למחרת מותקפת המשלחת פעם נוספת ואחד מסגני השריף נהרג. האנק והקטור מתקוטטים ביניהם כשלפתע הם מותקפים על ידי דב גריזלי. ההתקפה נקטעת באיבה כשהתנין מזנק מתוך המים ומושך את הדב פנימה אל האגם. בעודם צופים באגם מגלים הארבעה את דלורס ביקרמן כשהיא שולחת את אחת מהפרות שלה כשעיניה מכוסות לכיוון האגם, שם ממתין התנין בפה פעור. החבורה חוקרת את דלורס ומגלה כי היא מאכילה את התנין באופן סדיר מאז שהוא עקב אחרי בעלה הביתה מספר שנים קודם לכן ואומץ על ידי בני הזוג כחיית מחמד פראית. מתברר שהתנין הרג את בעלה שניסה להציל סוס שברח מהבית לכיוון האגם. דלורס מושמת במעצר בית.