בשנת-1957 עלה לישראל והתגורר שנתיים וחצי בקריית חיים, בביתם של הסופר מרדכי הלל קרושניץ ורעייתו מינה, שהכירו אותו מיהדות שארית הפלטה באזור האמריקני בגרמניה. בשנת 1958 השתתף בתערוכה ראשונה של עולים חדשים. בשנת 1960 עבר לגור בקריית האמנים בצפת, לשם הגיע כעבור מספר שנים אף האמן יעקב מיטלר שהיה מורה-הציור של שיליס בלודז'. השניים היו מעמודי התווך של קהילת האמנים בצפת.
שיליס חי בצפת עד ליום מותו ב-1987. ערך תערוכות-יחיד בתל אביב, בחיפה ובצפת. ציוריו כוללים רישומי דיוקנאות, טבע דומם ונופים, כמו-גם ציורים רבים מגטו לודז' וממלחמת העולם השנייה אותם צייר מתוך הזיכרון. ציוריו נמצאים באוספים פרטיים ובמוזיאונים, ביניהם במוזיאון יד ושם, בבית לוחמי הגטאות, במכון ההיסטורי היהודי בוורשה (Jewish Historical Institute in Warsaw) במוזיאון ברוקלין ובמוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
מוחמד זריף
בית הספר המיוחד לעבודות ציבוריות
בית הספר המיוחד לעבודות ציבוריות לבנייה ותעשייה (בצרפתית: École Spéciale des Travaux Publics, du bâtiment et de l'industrie), הוא בית ספר טכני ברובע התשיעי של פריז.
היסטוריה.
בית הספר הוקם בשנת 1891 על ידי ליאו איירול, והוכר רשמית על ידי ממשלת צרפת בשנת 1921. הוא אחד מבתי הספר הכלליים להנדסה כחלק מהגרנד אקול, במשך השנים הכשיר בית הספר כ-24,000 מהנדסים וכ-7,000 מנהלי אתרי בנייה. בין בוגרי בית הספר: משה פלדנקרייז והרב מנחם מנדל שניאורסון, הרבי מחב"ד.
המוסד מציע קורסים לתואר בהנדסת בניין, הנדסה אזרחית, טופוגרפיה והנדסת חשמל, בני שנתיים ושלוש שנים.
בית הספר היה ממוקם בשדרות סן ז'רמן ברובע הלטיני שבפריז, ובשנת 2011 עבר לקמפוס חדש בקאשן (פרוור בדרום פריז).
המכללה פתוחה לדוברי אנגלית שרוצים ללמוד הנדסה בשיתוף עם צרפתים.
מייקל ונטריס
מייקל ג'ורג' פרנסיס ונטריס (באנגלית: Michael George Francis Ventris; 12 ביולי 1922 לונדון - 6 בספטמבר 1956) היה בלשן אוטודידקט ואדריכל בריטי, מגיל צעיר הוא הקדיש את עצמו לחקר התרבות המינואית והמיקנית ויחד עם ג'ון צ'דוויק ואליס קובר הביא לפיענוחו של הכתב הליניארי ב', כתב קדום שנמצא בקנוסוס על ידי ארתור אוונס. ונטריס נהרג בתאונת דרכים שבועות אחדים לפני פרסום מאמרו הראשון בתחום - "מסמכים ביוונית מיקנית".
ילדותו ונעוריו.
מייקל ונטריס נולד בלונדון בשנת 1922 כבן יחיד למשפחה מבוססת של אנשי צבא. אביו, אדוארד פרנסיס ורקר ונטריס הגיע לדרגה של לוטננט קולונל (סגן-אלוף) בצבא הבריטי בהודו ("הצבא ההודי") אך נאלץ לפרוש אחרי שחלה בשחפת. הסב מצד האב, המייג'ור ג'נרל (אלוף) פרנסיס ונטריס כיהן בסוף הקריירה הצבאית שלו כמפקד הכוחות הבריטים בהונג קונג. האם, אנה דורוטה (דורה) לבית יאנאש, הייתה בתו של בעל אחוזות אמיד ממוצא פולני שהיגר לאנגליה.
שם משפחת ונטריס ידוע באנגליה החל מן המאה ה-12, ומקורו במילה "Adventurous" ("הרפתקני") שבאה מצרפתית ולטינית.
מייקל ונטריס ספג תרבות עוד בבית הוריו. הוא ביקר במוזיאון הבריטי ונסע לארצות רבות. משיקולי בריאות (מייקל היה חולה אסתמה מילדותו) המשפחה שהתה לאורך כשמונה שנים בשווייץ, שנחשבה לארץ בעלת אוויר בריא ושהייתה עתירת בתי הבראה (ספא). הוא התחיל את לימודיו בבית ספר בגשטאט, שבו שפות ההוראה היו גרמנית וצרפתית.
הוא למד את שתי שפות אלה על בוריין ובנוסף את הניב האלמאני האופייני לשווייץ.
בגלל כישרונו לשפות הגיע תוך זמן קצר לשלוט בתריסר שפות, ביניהן הפולנית, שפת אמו ושוודית אותה רכש בעת שהות בת כמה שבועות בשוודיה. כבר בגיל 8 קרא את ספרו של אדולף ארמן, ההירוגליפים (Die Hieroglyphen) בגרמנית.
בשנת 1931 חזרה המשפחה ללונדון. הוריו של מייקל נפרדו בפועל בשנת 1932 והתגרשו רשמית ב-1935 כשהילד היה בן 13. מצב בריאותו של האב הלך והידרדר עם השנים. הבן המשיך את הלימודים בבית הספר ביקלי היל בסטו אחר כך זכה למלגה בפנימיית "סטו סקול", ששכנה בקינגהאם, בקינגהמשייר, בבית אחוזה מן המאה ה-18. שם למד הנער לטינית ויוונית קלאסית. כבר באותה תקופה התחיל לעסוק באינטנסיביות בכתב הליניארי ב', לפעמים עד השעות הקטנות של הלילה, לאורו של פנס כיס. בימי החופשות גר עם אמו בבתי מלון על החוף ואחרי שנת 1935 בבתי דירות המודרניסטים "הייפוינט" שבנה ברתולד לובטקין בהייגייט. בעזרת רווחיה מהאחוזות בפולין ניהלה האם בדירתם סלון תרבותי אותו פקדו באותן ימים אמנים וסופרים רבים, ביניהם בן ניקולסון, הנרי מור, נאום גאבו .
התעלות על משברים.
ונטריס האב הלך לעולמו בשנת 1938 כשמייקל היה בן 16. דורה ונטריס לקחה לידיה את ניהול אחוזת המשפחה. באו זמנים קשים. בעקבות הפלישה הנאצית לפולין האם איבדה את אחוזות המשפחה וכל הכנסותיהן. בשנת 1940 מת גם אביה. המשפחה הידרדרה לעוני. דורה ונטריס שקעה בדיכאון קליני ובלעה מנה קטלנית של ברביטורטים.
אחרי אובדן אמו הצעיר אימץ לעצמו סגנון חיים נמרץ ותוסס שקנה לו ידידים רבים. מצד שני, לפי עדותם, היה אכול לא פעם בלבטים וליוותה אותו הרגשה שהוא "זיוף" ולא גאון אמיתי. ידיד המשפחה, הפסל היהודי יליד רוסיה נאום גאבו, לקח אותו תחת חסותו. מאוחר יותר סיפר ונטריס כי גאבו העניק לו את ההרגשה האמיתית ביותר של משפחה. בבית הפסל התחיל ללמוד רוסית. באותה תקופה החליט ללמוד אדריכלות ונרשם לבית הספר לאדריכלות של אגודת האדריכלים. שם פגש והתחתן עם לואיס (או כפי שהיא אהבה להיקרא - בטי), צעירה יפה וחברותית, "בת טובים", שטיילה כמוהו באירופה והתעניינה באדריכלות.
בחיל האוויר המלכותי.
ונטריס לא יכול להשלים את לימודיו בגלל מלחמת העולם השנייה. הוא גויס בשנת 1942, לפי בחירתו, לחיל האוויר המלכותי. העדיף להיות נווט מאשר טייס, ובמטרה זו עבר אימונים מייגעים בקנדה. ב-1944 סיים אותם בנווט אוויר עם דרגת סרג'נט (סמל). באותו זמן שכלל גם את לימודי הרוסית שלו.
שרת בהמשך על מטוס הנדלי פייג' הליפקס בטייסת 76, בהתחלה בבסיס ברייטון ואחרי כן בהולם-און-ספלדינג מור.
במסגרת שירותו השתתף בהפצצות האוויריות על גרמניה. אחרי תום המלחמה נשלח לשרת עד סוף השירות על הקרקע בגרמניה, דווקא בזכות ידיעתו את השפה הרוסית. לא ידוע בבירור מה היו משימותיו. חבריו הניחו שאלו היו משימות מודיעין.
עד ימינו אין הוכחה לכך, כפי שאין כל עדות למעורבותו בפיצוח קודים של האויב, שלא כמו במקרה של צ'דוויק.
רבים בציבור האמינו שפיצוח קודים בצבא הכין אותו להישגיו בפיענוח הכתב הליניארי ב'.
אחרי המלחמה.
אחרי המלחמה ונטריס עבד לזמן קצר בשוודיה ולמד מספיק שוודית כדי שיוכל לתקשר בשפה זו עם עמיתים חוקרים. אחר כך השלים בהצטיינות יתרה את לימודי האדריכלות בשנת 1948. כאדריכל קיבל תפקידים ניהוליים וזכה למלגת מחקר של כתב העת "Architects' Journal".
יחד עם לואיס אשתו התחיל לעבוד כאדריכל: עיצב בתי ספר עבור משרד החינוך. יחד עם אשתו עיצב אף בית משפחתי עבור עצמם בהמפסטד. במקביל הגביר את מאמציו בנושא הכתב הליניארי ב'.
בסופו של דבר בשיתוף פעולה עם צ'דוויק גילה כי מדובר בכתב יווני. איש לא חשד עד אז, אף הוא עצמו, כי הייתה זו הצורה הקדומה ביותר של כתב יווני.
הפיענוח.
בהתחלת המאה ה-20 הארכאולוג ארתור אוונס התחיל את חפירותיו בקנוסוס, עיר עתיקה באי כרתים. במהלכן הוא גילה כמות גדולה של לוחות כתובות בכתב לא ידוע. חלקן היו עתיקות יותר וכתבם נקרא ליניארי א'. רובן היו מתקופה יותר מאוחרת וכתבם כונה, ליניארי ב'". אוונס ניסה במשך עשורים לפצח כתבים אלה ולא הצליח.
בשנת 1936 אוונס אירח תערוכה של ארכאולוגיה מכרתים בבית ברלינגטון בלונדון, שהוא מושב האקדמיה המלכותית.
התערוכה נפתחה לרגל מלאת יובל (50 שנה) לבית הספר הבריטי לארכאולוגיה באתונה שהיה אז הבעלים של האתר קנוסוס וניהל אותו. בית הספר קיבל את האתר מידי אוונס שנים אחדות קודם לכן. וילה אריאדני, ביתו של אוונס שם, הפך לחלק מבית הספר. תלמידי בית הספר "סטו סקול" השתתפו אז בהרצאה ובביקור בתערוכה בהדרכתו של אוונס עצמו, שהיה אז בן 85.
מייקל ונטריס, בן 14, נכח בסיור וזכר איך אוונס התהלך בעזרת מקל. זה היה ללא ספק אותו מקל הקרוי פרודג'ר בו השתמש אוונס כל חייו כדי שיעזור לו משום קוצר ראייתו וקשייו בראיית לילה. בעת הסיור המודרך, הראה אוונס לתלמידים לוחות כתובים בכתבים הליניארים המסתוריים. בשיחה שהתקיימה אחרי ההרצאה הצהיר ונטריס שידוע לו כי הכתב הליניארי ב' עוד לא פוצח ושהוא נחוש לעשות זאת.
ההשערה הראשונית של אוונס הייתה כי הכתב הליניארי ב' צריך להיות קשור לכתב האטרוסקי וקשר זה עשוי לספק מפתח לפתרון. אף על פי שהסתבר כי השערה זו הייתה שגויה, הקשר בין שני הכתבים המשיך להיחקר עד שנות ה-1950 המוקדמות.
זמן קצר אחרי מותו של אוונס חוקרת בשם אליס קובר גילתה כי למלים מסוימות בכתב הליניארי ב' יש סיומות שונות, ככל הנראה לפי הטיה דומה לזו שביוונית או בלטינית. בעזרת כלי זה בנה ונטריס סדרות של טבלאות שבהן צירף סמלים מן הלוחות הקדומות אל עיצורים ותנועות. עדיין טיבם של עיצורים ותנועות אלה נותר לא ידוע. אך ונטריס למד כבר הרבה על מבנה השפה הכתובה הזאת כדי שיוכל לתת ניחושים.
כמה מהלוחות בכתב ליניארי ב' נתגלו ביוון היבשתית (למשל על ידי קארל בלגן בפילוס), והיה ניתן לשער כי שרשראות סמלים מסוימות שהופיעו בלוחות ציינו שמות של מקומות או אנשים. ונטריס שם לב כי שמות מסוימים הופיעו רק בלוחות מכרתים. הוא העלה את הסברה שהתבררה כנכונה כי שמות כאלה מציינים ערים באי. בעזרת סמלים שהצליח לפצח בשיטה זו, עלה בידו של ונטריס לפענח טקסטים נוספים.