עם סגירת הישיבה בשבט ה'תרנ"ב (פברואר 1892) גורשו גם ראשיה מהאזור. סגירת הישיבה, בה השקיע את כל כוחותיו במשך 38 שנים, הרעה את בריאותו, כמו גם הדאגה מהחובות על סך 9,000 רובל שהותירה. מצבו הגיע עד לשיתוק. בריאותו הירודה מנעה ממנו להגשים את חלומו לעלות לארץ ישראל. כעבור כשנה וחצי, בבוקר ביום חמישי כ"ח באב ה'תרנ"ג (10 באוגוסט 1893) נפטר בהיותו בוורשה. הוא נקבר למחרת בבית הקברות היהודי בוורשה. מאוחר יותר נקבר לצדו בעל נכדתו ר' חיים סולובייצ'יק.
בנו ר' חיים ברלין שימש כרבה של מוסקבה וכשעלה לארץ ישראל לאחר פטירת אביו היה לרבה של קהילת הפרושים בירושלים לאחר פטירת ר' שמואל סלנט, ואילו בנו הרב מאיר בר-אילן, היה מדמויותיה הבולטות של הציונות הדתית וממנהיגיה. על שמו נקרא קיבוץ עין הנצי"ב ובו שלושה מעיינות על שמו, עין נפתלי, עין צבי ועין יהודה.
פעילותו בתנועת חיבת ציון.
הנצי"ב רחש אהדה רבה למפעל ההתיישבות בארץ ישראל, והיה חבר פעיל בתנועת חובבי ציון. הנצי"ב היה משוכנע כי ההתעוררות לעליה לארץ ישראל נובעת מרצון השגחה עליונה לגאולת ישראל. את רעיונות אלה, המפוזרים בספריו, הביע בקיצור בשני מכתבים משנת ה'תרמ"ו ששלח לאגודות "חובבי ציון". את העובדה שבראש בניין הארץ עומדים צעירים חילונים הקביל לעליית שיבת ציון בימי עזרא, שבה בין העולים היו מחללי שבת ונשואים לנוכריות. עם זאת הוא קבע כי יישוב הארץ עצמו חייב להיות מתוך שמירה על המצוות בכלל ועל המצוות התלויות בארץ בפרט, ושאלמלא כן כל מפעל ההתיישבות איננו ראוי.
אם אמנם לא חשב בתחילה הנצי"ב לפעול במסגרת התנועה, בשל עומס עבודת הישיבה, נמשך אט אט לתוך פעילות התנועה, עד שנבחר בועידת דרוסקניק (ה'תרמ"ז) לאחר משלושת "הגבאים היועצים" להנהגת התנועה. בשלהי השנה הוציאו מכתב חוזר לכל רבני הקהילות בעניין העמדת קופות צדקה לשם איסוף כספים ליישוב ארץ ישראל. מתוקף תפקידו פעל הנצי"ב להחדרת ערכי הדת בתנועה. במכתביו קבל על "תקלות" שאבחן בפעילות התנועה, ולא אחת עורר את זעמם של מנהיגי התנועה החילונים. למשל, כאשר רצו להעמיד בראש התנועה את יהודה לייב פינסקר התנגד נמרצות בשל ריחוקו מהדת. בייחוד סערה רוחו בעקבות השמועות שנפוצו על התנהגותם החילונית של חלוצי ביל"ו מתיישבי גדרה. הנצי"ב דרש לפעול באמצעים נגדם, עד כדי הוצאתם מהמקום. לבסוף, חזר בו מדרישה זו.
בוועידת "חובבי ציון" בוילנא בשנת ה'תרמ"ט, נבחר שוב לגבאי-יועץ. בראשית ה'תרנ"א קרא במאמרו "אחרית כבראשית" להתגייס לעבודת היישוב "אם בפעולה חומרית, בעבודת האדמה או בחרושת המעשה או במסחר, אם בפעולה רוחנית, היינו הדפסת ספרים מועילים לעניין הנשגב". כמו כן הדגיש את מחויבותם של גדולי ישראל לתהליך שיבת ציון.
כל פעילותו ב"חיבת ציון" התנהלה כולה מחוץ לכותלי הישיבה, כי הישיבה הייתה בעיניו קודש ללימוד תורה בלבד. לא לחינם הוקמו אגודות סתרים של חיבת ציון בישיבה שלו. הראשונה בשם "נס ציונה" שנוסדה בה'תרמ"ה (1885) שלא בידיעתו ונסגרה לאחר שהמשטרה גילתה אותה, והשנייה בשם "נצח ישראל" שנוסדה בה'תר"ן (1890) בידיעתו.
עמדות אחרות בענייני השעה.
הנצי"ב הדגיש את חשיבות האחדות, ויצא נגד הרבנים שקראו להקים קהילות נפרדות, כפי שנעשה בהונגריה ובגרמניה. כאשר ביקשו מנהיגים אורתודוקסיים לקדם רעיון זה גם בגליציה הוא כתב כי עצתם "קשה כחרבות לגוף האומה ולקיומה".
שיטתו בלימוד תורה.
יוצאת דופן הייתה התעסקותו במדרשים התנאיים, כמו הספרי ובספרות הגאונים. את חיבורו החשוב "העמק שְאָלָה" כתב על ספר השאילתות של רב אחאי גאון. בשיטתו היה קרוב לבית מדרשו של הגאון מווילנה (שבהשפעתו נוסדה ישיבת וולוז'ין) וכמוהו עשה שימוש רב בהגהות נוסח. בעוד שהלימוד הישיבתי לעיתים מנותק מפסיקה הלכה למעשה, היה הנצי"ב מפורסם גם כמשיב תשובות הלכתיות.
בהקדמותיו הארוכות לכל אחד מחלקי "העמק שאלה" פורש הנצי"ב את שיטתו בלימוד. לימוד התורה עשוי, לדבריו, משני יסודות: הקבלה (המסורת) והפלפול. (בלשונו - "אש-דת", הדת היא המסורת, והאש היא הפלפול המשתלהב). הגאונים, מתוך קרבתם לתקופת התלמוד "כל דבריהם דברי קבלה". לעומתם הראשונים נזקקו להגיע לפירושיהם מתוך היקש שכלי ופלפול. בלימודו שילב את שתי הדרכים, חתר אל יסודות הגאונים והשלימם בסברות הראשונים, אגב השוואות, ובירור עומקן של סברות והלכות בשכלו הפשטני. את יסודותיו תמך תמיד בשאלתות, בה"ג והרי"ף. השיבה לראשונים הקדומים באה אצלו מתוך הכרה ברורה, כי בדבריהם יש לחפש את המפתח להבנת ההלכה כולה.
העיון בדברי הראשונים הקדומים הביא אותו לחקר נוסחאות ולחיפוש אחריהן, ובתחום זה התגלה כבעל חוש מדעי מפתיע. בחיפושיו אחר הנוסחא המדויקת ביותר של השאילתות, רכש לעצמו כתבי יד שונים ונדירים.
יוצא דופן היה עיסוקו במקרא. בכל יום הוא לימד בישיבה את פרשת השבוע, מה שהפך לימים לפירוש "העמק דבר". לימוד זה היה לחידוש כלפי הנהוג בישיבות אז. הוא קבע כללים לפיהם ניתן להסיק דברים מהמקרא. נאמן לשיטתו המחברת את החידושים המאוחרים לטקסטים הקדומים, הסמיך את דברי חז"ל במדרשי ההלכה והאגדה אל התורה שבכתב, על ידי דקדוקים לשוניים וענייניים. בפירושו לתורה הוא מתגלה כבלשן מובהק. על חיבור זה אמר לימים בנו הרב מאיר בר-אילן: .
רעיונותיו מקוריים. בשיח על יהדות ומוסר חשוב הסברו על השם שניתן לספר בראשית - "ספר הישר", על היות האבות ישרים בדרכי העולם. בתיאור מגדל בבל הוא מציג חברה טוטליטרית, המבקשת להקים מגדל על מנת לאפשר תצפית ושליטה מהודקת על בני האדם. הוא מתאר כיצד חברה כזו תתפאר בשלום ובלכידות בתוכה, אבל למעשה תרדוף ותשפוך דמו של כל שיעז להתנגד.
כתביו.
בחייו התפרסמו ספריו "העמק שאלה" על שאילתות דרב אחאי ופירושו העמק דבר על התורה ו"רנה של תורה" על שיר השירים. בנוסף, כתב שו"ת בשם "משיב דבר", וספר חידושים על הש"ס בשם "מרומי שדה" (על פי הפסוק: "ונפתלי על מרומי שדה", שופטים ה, יח) שיצאו לאור לאחר פטירתו. בניו, המוציאים לאור את השו"ת, סירבו לכתוב את תולדות אביהם בפתח הספר, מאחר שהוא ראה בסיפורי קורות רבנים ביטול תורה ועל כן "עצת היצר".
משפחתו.
לנצי"ב היו חמישה ילדים. מאשתו הראשונה ריינה-בתיה, לה נישא מעט לאחר בר המצווה שלו, נולדו לו שלשה ילדים: הרב חיים ברלין, שרה-רשא אשת הרב רפאל שפירא ודרייזל שנישאה אף היא לרב רפאל שפירא לאחר פטירת אחותה. אשתו הראשונה נפטרה בסביבות שנת ה'תרל"ג–ה'תרל"ד, לאחר למעלה מארבעים שנות נישואין.
לאחר פטירת אשתו הראשונה נישא לבתיה-מרים (נפטרה בירושלים בשנת ה'תרצ"ג), בתו של אחותו וגיסו הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין (בעל "ערוך השולחן") אשר סייעה בעדו בניהול ענייניה הכספיים של ישיבת וולוז'ין. היא נישאה לו בהיותה בת 28 חרף פער הגילאים ביניהם, בשל רצונה להינשא לתלמיד חכם העוסק בתורה. לבני הזוג שני ילדים: יעקב ברלין והרב מאיר (ברלין) בר-אילן. נכדתו בת יעקב, טובה ברלין-פפיש, פרסמה מזכרונות משפחתה בספרה "ממוהילוב עד ירושלים".
הנצחתו.
רחובות בערים רבות בארץ קרויים על שמו, וכן קיבוץ עין הנצי"ב, בעמק בית שאן שנקרא על שם הרב.
לקריאה נוספת.
ספריו:
הנצי&quot;ב
הגאון מוילנה
אומיה
המאה ה-12
המאה ה-12 היא התקופה שהחלה בשנת 1101 והסתיימה בשנת 1200 (בין התאריכים 1 בינואר 1101 ל-31 בדצמבר 1200).
במהלך מאה זו התעצמו מלחמות הדת באירופה והמזרח התיכון. המדינות הצלבניות התבססו בארץ הקודש מתוך מאבק מתמיד במעצמות המוסלמיות העולות בסוריה ומצרים, ומסעי צלב חדשים יצאו מאירופה הנוצרית כדי לסייע להן. בחצי האי האיברי התקדמה בהתמדה הרקונקיסטה הנוצרית, ולעומתה קמו בצפון אפריקה אימפריות אסלאמיות משושלות המוראביטון והמוואחידון. באירופה גופה נמשך מאבק האינווסטיטורה, בין הכנסייה הקתולית למלכים החילונים.
בתרבות האירופית שלטו ערכי האבירות והאהבה הרומנטית, והחלה להתפתח האדריכלות הגותית. מסדרי נזירים ואבירים נוסדו באירופה ובארץ הקודש.
בעולם הערבי הגיעה לשיאה ההגות הפילוסופית והמדעית האריסטוטלית, והיהודים השתלבו בה בהצלחה רבה. ביהדות אשכנז התבסס בית מדרשם של בעלי התוספות ושיטת הפלפול שפיתח, ותורת הקבלה החלה לקבל את עיקר גיבושה ופרסומה.
השליח ממנצ'וריה
השליח ממנצ'וריה (באנגלית: The Manchurian Candidate) הוא סרט קולנוע משנת 1962 בבימויו של ג'ון פרנקנהיימר, על פי ספרו של ריצ'רד קונדון באותם שם.
הסרט יצא להקרנה בשנה שקדמה לרצח הנשיא קנדי. המוטיב העיקרי בסרט הוא הרעיון כי מאחורי רטוריקה סופר-פטריוטית, לאומנית ואנטי-קומוניסטית יכולה להסתתר למעשה חתרנות אנטי-אמריקאית. הסרט הציג מזימה קומוניסטית לגרום לבחירת נשיא ארצות הברית שיהיה סוכן המופעל בידי הסובייטים והסינים, על ידי הצגתו כמועמד פטריוטי תוך יצירת היסטריה לאומית. הספר והסרט טבעו את הביטוי "המועמד המנצ'ורי" (שם שסולף בגרסה העברית ל"שליח ממנצ'וריה") לתיאור מצב זה, והביטוי משמש עד היום לתיאור תרחישי התערבות פוליטית זרה בבחירות בארצות הברית.
עלילה.