אוספיסיו קבאניאס (ספרדית: Hospicio Cabañas), השוכן בגוודלחרה שבמקסיקו, הוא אחד ממתחמי בתי החולים (Hospicio) העתיקים והגדולים ביותר באמריקה הספרדית.
היסטוריה.
ב-1791 הורה אנטוניו אלקאלדה, הבישוף של גוודלחרה, להקים בית חולים עבור האוכלוסייה הענייה של העיר, ובצמוד לו לבנות בית יתומים ומבנה למגורי הסגל. הפרויקט בוצע על ידי חואן רואיז דה קבאניאס שירש את תפקיד הבישוף, והגיע לגוודלחרה בשלהי 1796. קבאניאס ביקש מהשלטונות הספרדיים להתיר לו להקים מבנה עבור חסרי בית, קשישים ויתומי העיר. קבאניאס הציע למלך קרלוס הרביעי לבנות את המבנה באזור יוקרתי מחוץ לגוודלחרה, בין השאר כיוון שהיה קל להסדיר את אספקת המים אליו. קרלוס הרביעי נתן את אישורו ב-5 בספטמבר 1803. בכתב ההיתר נכלל אישור להקמת מבנה עבור בית יתומים, קשישים, נכים, חולים כרוניים ובני משפחותיהם, ילדים מתחת לגיל 10 שהוריהם לא מסוגלים לכלכלם, ועולים לרגל עניים.
בעת ששהה במקסיקו סיטי פגש קבאניאס באדריכל בן וולנסיה מנואל טולסה. קבאניאס הציע לטולסה לתכנן את האוספיסיו, אך האחרון הטיל את המשימה על תלמידו חוסה גוטיירז, שביצע את כל התכנונים (למעט הקפלה) בין 1805 ל-1810.
העבודות על האוספיסיו לא היו סדירות בשל מלחמת העצמאות של מקסיקו. עד תום המלחמה ב-1821 שימשו המבנים הבלתי גמורים כקסרקטין וכאורווה, תחילה על ידי המורדים ובהמשך על ידי הכוחות המלוכניים. קבאניאס מת ב-1823, ומושל המדינה הפעיל את השפעתו הפוליטית על הכנסייה, על מנת שזו תזדרז ותסיים את העבודות. הן התחדשו ב-1828, והאוספיסיו נחנך שנה אחת לאחר מכן. בשנות ה-30 של המאה ה-19 היה האוספיסיו בשימוש צבאי פעם נוספת, אך הפעם לזמן קצר בלבד. ב-1842 התחוללה באזור סופה קשה שפגעה בכיפת הקפלה והיא שופצה. לאחר כניסתו לתוקף של חוק נכסי החוץ של הכנסייה ב-1853, שמר האוספיסיו על מעמדו הודות לתרומתם של נדבנים עשירים.
ב-1858 הפך האוספיסיו לקסרקטין בשלישית, ולאחר שצבא מקסיקו עזב את המבנה החליט הבישוף של העיר להעביר את ניהול המקום לידי קהילת "אחיות הצדה". בעקבות שינוי זה הוחלט לקיים טקס חניכה נוסף, ובמהלכו התקבלה ההחלטה להעניק לכל היתומים העתידיים את שם המשפחה קבאניאס. אירוע זה סימל את תחילת שגשוגו של המקום. ב-1872 שימש האוספיסיו בית עבור למעלה מ-500 איש, אך כעבור עשרים שנים גורשו האחיות וצומצמה התמיכה הכלכלית. בשל כך פחת מספר השוהים לכדי 250 ב-1880, אך כעבור שלוש שנים תוקנו תקנות חדשות וב-1910 עלה מספר השוהים במקום ל-672.
בעשרים השנים הראשונות של המאה ה-20 חל שגשוג במעמדה של התנועה המינימליסטית במקסיקו. בשנות ה-30 הזמינה ממשלת מחוז חליסקו את האדריכל חוסה קלמנטה אורוזקו לבצע עבודות במספר מבני ציבור בגוודלחרה, בהם גם האוספיסיו, והוא ביצע אותן בין 1936 ל-1939. הוא יצר מספר ציורי קיר בקתדרלת המתחם, ואלה שיקפו, בין היתר, את המגוון האתני של תושבי מקסיקו. בשנות ה-80 החליטה ממשלת המחוז להקים באוספיסיו את המכון התרבותי על-שם קבאניאס, ולהופכו למקום משכנם של בתי ספר לאמנויות ואומנויות, גלריות לתערוכות, להקצות שטחים לתיאטרון, מופעים מוזיקליים, וריקודים. לאחר מכן נוספו למקום ארכיון והמטה הראשי של מזכירות התרבות של המדינה.
תיאור המבנה.
צורת המתחם היא כשל מלבן שממדיו 164 על 145 מטרים, והוא בנוי בצורה סימטרית סביב 23 חצרות פנימיות. כל המבנים הם חד-קומתיים וגובהם 7.5 מטרים, למעט הקפלה והמטבח. קפלת האוספיסיו, שגובהה 15 מטרים, נבנתה במרכז המתחם והיא בולטת מעל גגות שאר המבנים. ביחד עם הכיפה שנבנתה בראשה גובהה הכולל הוא 32.5 מטרים. המבנה הגבוה הנוסף הוא המטבח, הנמצא על הציר המרכזי של המתחם, ובראשו גג מוגבה, כיפה ומבנה עם חלונות המפיצים אור ואוויר בבית.
גודל החצרות מגוון, ואורכן הוא בין תשעה לחמישים מטרים. ברוב החצרות יש ארקדות בשניים מצדדיה לפחות. הגישה האדריכלית שבה נקט טולסה בבואו לעצב את האוספיסיו הייתה שונה מהנהוג לגבי סוג זה של מבנים, והיא מבוססת על מתחמים כמו מנזר אל אסקוריאל בספרד והאינווליד בפריז.
למתחם מאפיינים מבניים אחדים שנועדו להקל על האוכלוסייה המיוחדת שעבורה הוא נבנה. בין המאפיינים הללו ניתן למנות את היות רוב המבנים בני קומה אחת, חללים רחבים לצורך תאורה ואוורור, ובנייתם של מעברים מקורים בין הבניינים ובסמוך לחצרות. צורת בנייה זו איפשרה להתאים את האוספיסיו למטרות הרבות שמילא מאז בנייתו.
המתחם ידוע גם בשל 53 ציורי הקיר של אורוזקו, הנמצאים על הקירות, הקמרונות וכיפת הקפלה. הם נועדו לייצג את הסמלים והמאפיינים של תרבות הילידים במקסיקו (אלים, הקרבת קורבנות ומקדשים) ואת המאפיינים של התרבות הספרדית (מלכים, נזירים, כנסיות). הציורים הללו עומדים בניגוד לציורים אחרים שבהם מתוארות סצנות אוונגליסטיות וסצנות של כיבוש. אחד הציורים המפורסמים ביותר בקפלה מכונה "The Man of Fire" (האיש בלהבות), ובו מתואר אדם אפוף להבות אש ולצידו ארבעה אנשים נוספים, המייצג ככל הנראה את שיעבוד האדם למכונות.
מארינו צורצי
מארינו צורצי (באיטלקית: Marino Zorzi; 1231 לערך - 3 ביולי 1312) היה הדוכס ה-50 של ונציה. צורצי כיהן כדוג'ה מה-23 באוגוסט 1311 ועד פטירתו, 11 חודשים לאחר מכן.
צורצי נחשב לנוצרי אדוק, וקודם לבחירתו כיהן כשגריר של ונציה למדינת האפיפיור. בחירתו נועדה להפיג את המתיחות שבין ונציה לבין האפיפיור בתקופת קודמו, מתיחות שהחלה בעקבות כיבוש העיר פרארה על ידי ונציה בשנת 1308.
במהלך הבחירות שנערכו לאחר מות קודמו, פייטרו גראדניגו, נבחר סטפאנו ג'וסטניאן לתפקיד הדוג'ה, אולם לאחר שגוסטיניאן סירב לקבל את התפקיד נערכו בחירות חוזרות ונבחר צורצי.
צורצי לא הצליח לשפר את הקשרים עם האפיפיור, ותקופת שלטונו הקצרה אופיינה במספר אסונות טבע.
מרינו צורצי היה נשוי לאגנטה קווריני.
פראנצ'סקו דאנדולו
פראנצ'סקו דאנדולו (באיטלקית: Francesco Dandolo; נפטר בשנת 1339) היה הדוכס ה-52 של ונציה. דאנדולו כיהן כדוג'ה משנת 1329 ועד פטירתו.
בתקופתו החלו נסיונותיה של לה סרניסימה להשתלט על שטחים ברחבי איטליה.
רקע משפחתי.
משפחת דאנדולו הייתה משפחת אצולה ונציאנית עשירה ורבת השפעה. פראנצ'סקו דאנדולו הוא אחד מארבעה דוג'ים שמקורם במשפחה זו (יחד עם אנריקו דאנדולו, ג'ובאני דאנדולו ואנדראה דאנדולו). כמו כן שתים מנשות המשפחה היו נשואות לדוג'ים: ג'ובאנה דאנדולו הייתה רעייתו של פאסקואל מאליפיירו, וזיליה דאנדולו הייתה נשואה ללורנצו פריולי.
קורות חיים.
דאנדולו היה אחד הדיפלומים הוונציאנים המוצלחים ביותר. הוא כיהן כשגריר ונציה אצל האפיפיור קלמנס החמישי ואצל האפיפיור יוחנן ה-22 באביניון ופעל לבטל את הנידוי שהוטל על העיר ונציה. במסגרת פעולתו זה זכה לכינוי "קאנה" (כלב) לאחר שהציג עצמו בפני האפיפיור שהוא לובש שרשרת לצווארו בניסיון לשכנע את האפיפיור להסיר את הנידוי.
דאנדולו היה נשוי לאייזאבטה קונטאריני ולזוג היו שלושה ילדים.
כהונתו כדוג'ה.
במהלך כהונתו כדוג'ה אירעו מספר רב של חיכוכים בין הוונציאנים לבין הטורקים במאבק על השליטה בסחר במזרח הים התיכון. כמו כן, ונציה נלחמה בעיר ורונה ובמאסטינו דלה סקאלה השני שעמד בראשה. ונציה לא הגיבה לכל פרובוקציה של ורונה אולם כאשר ורונה החלה להקשות על הסחר בנהרות צפון איטליה, תקפה אותה ונציה. בתקופה זו התפתחה הברית בין ערי צפון איטליה: פירנצה, פרוג'ה, סיינה ובולוניה בניסיונן להאבק בשליטה הוונציאנית במסחר בצפון איטליה.
על מנת להתמודד עם איומים אלה, ובניגוד למקובל באותה עת (לשכור צבא של שכירי חרב), גייסה ונציה גיוס חובה של אזרחיה בין הגילאים 20 - 60. הצבא שנאסף, בן 40,000 הלוחמים, יצא לתקוף את ורונה. למרות אבדותיו הכבדות הצליח הצבא הוונציאני להביס את מאסטינו, ובמרץ 1337, בעקבות משא ומתן ממושך, נחתם הסכם שלום בין הצדדים - ורונה קיבלה את השטחים שנכבשו על ידי הצבא הוונציאני, וונציה קיבלה מחדש את זכויות הסחר החופשי שלה בשטחים אלה.
מאסטינו, אשר סבר שההסכם פוגע בו, פנה אל קיסר האימפריה הרומית הקדושה לודוויג הרביעי אולם זה תמך בדאנדולו. ב-24 בינואר 1339 נחתם הסכם השלום בבזיליקת סן מרקו.
דאנדולו נפטר ביום כל הקדושים בשנת 1339 ונקבר בבזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי.
פרנצ'סקו דאנדולו
חסידות גלינא
חסידות גלינא הייתה חסידות בגליציה המזרחית (כיום אוקראינה). אבי החסידות היה רבי יחיאל מיכל מושקוביץ', נינו של רבי יוסף מיאמפולה, בנו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
תולדות החסידות.
רבי יחיאל מיכל היה חתנו של רבי מאיר מפרמישלאן. חותנו העיד עליו שהוא נוטר הברית. בשנת תרס"ט עבר לגלינא (כיום הליניאני) שם נהג באדמו"רות והתפרסם כצדיק ובעל מופתים. נפטר בשנת תרכ"ז. חיבר את הספר "קב ונקי". חתנו היה רבי לוי יצחק מנזון נכדו של רבי ישראל מרוז'ין.
בנו רבי בצלאל יהושע מילא את מקומו. נולד בשנת ת"ר. התפרסם כבעל צדקה שנהג בפזרנות והנהיג את חצרו בעשירות. בזיווג ראשון היה חתנו של דודו רבי חיים אברהם ממיקולייב ובזיווג שני היה חתנו של רבי חיים מצאנז. היה תלמידו של רבי אברהם יעקב מסדיגורה וכן נסע לצ'ורטקוב ולהוסיאטין. הקים בית מדרש בצפת. בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר לבולחוב שם נפטר בה' בתמוז תרע"ה במהלך קבלת שבת באומרו את המילים "אור זרוע לצדיק".
בנו (מאשתו השנייה) רבי חיים (תרמ"ח-תרפ"א) מילא את מקומו. היה חתנו של דודו רבי שלום אליעזר הלברשטאם מראצפרט. חתנו היה הרב יוסף מאיר רובין (בן רבי יעקב מסאסרגן).