בשנת תש"ח החל לשמש כראש "ישיבת בית אריה", שהפכה בהמשך לכולל. נהג למסור בביתו מידי ליל שבת 'חבורות' - שיעורים לעשרות מתלמידי ישיבת חברון. בשיעורים השתתפו תלמידים שהפכו לימים לראשי ישיבות בולטים, כמו הרב מרדכי שלמה ברמן, הרב ברוך מרדכי אזרחי והרב דוד כהן.
כיום עומד בראשות הכולל בנו הרב שלמה יהודה פלצינסקי.
בשנות השישים והשבעים שימש כראש ישיבת תומכי תמימים המרכזית בישראל של חב"ד בכפר חב"ד ובלוד. היה גם ראש ישיבה בישיבת הנגב (עזתה) שבראשות הרב יששכר מאיר וראש 'כולל רבנים בריטניה' שבגייטסהד, אנגליה.
בשנת תשכ"ב הוציא לאור את ספרו "שלום יהודה" הדן בסוגיות מסדר מועד. הספר זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית בשנת תשכ"ד. בשנת תשמ"ג פרסם כרך נוסף, על סדר נשים.
נפטר בליל שבת בראשית כ"ד בתשרי שנת תשס"ח (2007) בגיל 96 ונטמן בחלקת הנביאים שבהר הזיתים בירושלים.
בית שביתת הנשק
בית שביתת הנשק הוא מבנה חד קומתי ומעליו גג רעפים, הממוקם בקילומטר ה-95 בכביש מפלסים-עזה, מקום המעבר בין מדינת ישראל לרצועת עזה. מבנה זה שימש את משלחות ועדת שביתת הנשק הישראליות לפגישות עם מקביליהם המצרים. שופץ על ידי הקרן הקיימת לישראל ומשמש כאתר תיירות.
חוזה עומר
חוזה עומר (בערבית: اَلْعُهْدَة العُمَرِيَّة - "אלעֻהְדַה אלעֻמַרִיַה") הוא חוזה הכניעה של ירושלים לכובשים המוסלמים שנערך, על פי המסורת המוסלמית והנוצרית, בין הח'ליפה המוסלמי עמר בן אלח'טאב לבין פטריארך ירושלים סופרוניוס, ככל הנראה בשנת 638, בעת כיבוש ירושלים על ידי המוסלמים.
רקע.
לאחר שצבאות האסלאם ניצחו את הצבא הביזנטי בקרב הירמוך (636), נפתחה בפניהם הדרך לכיבוש "א-שאם" (סוריה הגדולה). על פי מסורות מוסלמיות ונוצריות הסכימו תושבי ירושלים להיכנע לאחר מצור ממושך על העיר אך ורק בתנאי ש"מלך המוסלמים", הלוא הוא הח'ליפה עומר בן אל-ח'טאב, יאשר את הסכם הכניעה ויחתום עליו. חלק מן המסורות מספרות כי החוזה הובא אליו לג'אביה שבגולן, שם חתם על החוזה, ואלו אחרות מספרות כי עמר הגיע לירושלים בכבודו ובעצמו.
המפגש בין עמר אלח'טאב וסופרוניוס פטריארך ירושלים.
במהלך המאה התשיעית נתגבשו מסורות המתארות את המפגש בין עמר לסופרוניוס. הן במסורת המוסלמית והן במסורת הנוצרית מתוארת כניסתו הצנועה של עמר לירושלים, כשהוא רכוב על גבי גמל ועוטה אדרת פשוטה. שני מקורות נוצריים בני המאה התשיעית מספרים אודות המפגש בין עמר וסופרוניוס. הפטריארך היעקוביטי דיוניסיוס מתל-מחרה (818 - 845 לספירה), מאמץ את המסורת המוסלמית ומספר כי סופרוניוס הציע לעמר, שבגדיו היו מאובקים ומלוכלכים, לקבל ממנו בגדים להחלפה, אך עמר בצניעותו סירב לקבל את הבגדים והסכים רק להשתמש בהם לזמן מה עד שבגדיו שלו יכובסו. גרסה עוינת של אותו סיפור עצמו מופיעה אצל ההיסטוריון הביזנטי תאופאנס (מת 813 לס') שמציג את עמר כשטן וכהתגלמותו של השקוץ המשומם בנזכר בספר דניאל.
גרסה אחרת המתארת את המפגש מופיעה אצל הפטריארך המלכיתי של אלכסנדריה אווטיכיוס (877 - 940 לס'). לאחר חתימת ההסכם התיישב עמר בחצר כנסיית הקבר וכשהגיע זמן התפילה הציע הפטריארך סופרוניוס לח'ליף להתפלל בחצר הכנסייה ואף בתוכה. אולם עמר סירב באומרו: "אלו התפללתי בתוך הכנסייה הייתה זו אובדת וניטלת מבין ידיך; המוסלמים היו לוקחים אותה ממך אחרי (זמני) והיו טוענים יחדיו: 'כאן התפלל עמר' ". לאחר מכן יצא עמר והתפלל בחוץ, על מדרגת כנסיית מר קונסטנטין, הלוא היא הבזיליקה הביזנטית של כנסיית הקבר. בהמשך התיאור מעניק סופרוניוס לעמר את הזכות לבנות מסגד על הר הבית, בתנאי שיבנה בעיר אך את המסגד הזה לבדו.
סיפור זה הוא סיפור נוצרי מגמתי שעניינו הדגשתה של ההתחייבות שנתן הח'ליפה המיתולוגי עומר בן אל-ח'טאב שלא לפגוע בכנסיית הקבר. הסיפור מסופר דווקא במצב של איום על זכויות הנוצרים במקום:
כפי שמדווח אווטיכיוס עצמו בהמשך, נבנה באותו מקום עצמו בתקופתו מסגד, והנוצרים ראו בכך פגיעה בזכויותיהם ובהבטחה ההיסטורית. לבנייתו של מסגד ממש במקום זה ישנם סימוכים ארכאולוגיים: כתובות ייסוד של מסגד שנבנה במאה העשירית באותו מקום עצמו נמצאה בסוף המאה ה-19 בתחומי ההוספיס הרוסי של אלכסנדר נייבסקי הסמוך לכנסיית הקבר ממזרח. מן המבנה המקורי שרד רק בסיס הצריח הקיים היום.
תוכן החוזה.
בהיסטוריה המוסלמית נשמר נוסח חוזה הכניעה, המוגדר כאמאן - כתב חסות, בצורת מכתב מאת הח'ליף לתושבי העיר. הנקודות העיקריות בחוזה הן:
החוזה מציין את הזכויות והחובות של תושבי ירושלים בעקבות כניעתם לכובשים המוסלמים. במסגרת החוזה הבטיחו הכובשים ביטחון לנפשם ולרכושם של תושבי העיר, ולצדו חופש דת וביטחון למבני הדת השונים. בתמורה קיבלו על עצמם תושבי העיר לשלם את מס הג'יזיה לכובשים. קיים ויכוח מתמשך בין החוקרים לגבי אמינותו של החוזה. יש מי שמפקפקים בעצם כתיבתו וחתימתו של ההסכם בזמן הכיבוש, אחרים מטילים ספק בפרטים רבים נוספים הקשורים בו. ספק מיוחד הוטל על ידי ש"ד גויטיין בסעיף המטיל איסור על ישיבת יהודים בירושלים.
למעשה השתמרה במסורת המוסלמית גרסה אחת של החוזה, שנוסחה המוקדם ביותר הוא זה שנמסר על ידי ההיסטוריון אלטברי (838-923) על פי סיף אבן עמר. בסיפור המסגרת של החוזה, המצוטט אצל טברי מפי סיף בן עמר, נכתב החוזה באל-ג'אביה (בירתם של הע'סאנים, המצויה כיום בדרום סוריה). גרסה זו של החוזה מקובלת בקרב קהלים רחבים בעולם המוסלמי כאמת היסטורית ודתית ומקובלת כאמינה גם על ידי חלק מן החוקרים.
להלן נוסח החוזה:
בחוזה מצוין איסור על יהודים לשבת בירושלים. המזרחן שלמה דב גויטיין התייחס לאיסור זה במאמר משנת תש"ם תחת הכותרת "האמנם אסר הח'ליפה עומר על יהודים לשבת בירושלים?" במאמרו מסביר גויטין מדוע הוא אינו מקבל את האותנטיות של איסור זה, בראש ובראשונה בשל העובדה ההיסטורית הידועה שזמן קצר אחרי כיבוש ירושלים בידי המוסלמים חזרו היהודים לשבת בעיר ונשארו בה ברצף עד הקמת ממלכת ירושלים הנוצרית בתקופה הצלבנית.
פרשנות ומשמעות.
מאמינים מוסלמיים רבים רואים בחוזה עמר הוכחה לבעלות המוסלמית על ירושלים ולדרך הצודקת שבה האסלאם נוהג בעמים שתחת חסותו. החוזה מוזכר בנאומיהם של מנהיגים פלסטינים והטקסט שלו נישא על ידי מפגינים. מקובל לראות את החוזה תלוי בבתי עסק רבים ברחבי הגדה המערבית (יהודה ושומרון) ובמזרח ירושלים.
מדברי יאסר ערפאת בנאומו בוועידת הפסגה הערבית באוקטובר 2000:
על ההצעה הישראלית לתת לפלסטינים את הרובע המוסלמי והמקומות הקדושים לנוצרים ולהשאיר את הרובע הארמני והיהודי בידי הישראלים הגיב סאאב עריקאת:
השיח' יוּסֻף אַלקַרְצַ'אוְי, מחשובי הפוסקים המוסלמים בדורנו, מציין בספרו "ירושלים - הבעיה של כל מוסלמי" ("אלקדס קצ'יה כל מסלם") את חוזה עומר כאמת היסטורית, אלקרצ'אוי מתייחס לחוזה בפרק הראשון של הספר:
פקארי מגוון
פקארי מגוון או פקארי צווארון (שם מדעי: "Pecari tajacu") הוא מין יונק מהסוג פקארי המצוי באזורי צפון-מרכז ודרום אמריקה. הוא ידוע גם בשם "חזיר מקסיקני" אך זו טעות נפוצה. למרות הדמיון הפיזי לחזיר, הפאקרי אינו שייך למשפחת החזיריים אלא למשפחת הפקאריים.
הפקארי המגוון מצוי באמריקה הטרופית. ניתן למצוא אותם בערים ובשטחים חקלאים ואף ישנן אוכלוסיות היכולות להתקיים בפרברים של פיניקס וטוסון שבאריזונה.
פקארי מגוון ניזון בעיקר מפירות, שורשים, פקעות, אגוזים, עשב, וחולייתנים קטנים. באזורים המיושבים על ידי בני אדם, הם ניזונים גם מצמחי נוי ופקעות של צבעוני.
פקארי מגוון נחשב כיצור יום, כלומר פעיל בעיקר בשעות היום. הוא חי בקבוצות של עד 12 פרטים (בממוצע בין 6 ל-9 פרטים). בדרך כלל ישנים במחילות או תחת שורשי עצים. אף על פי שבדרך כלל מתעלמים מהאדם, במקרה שחשים באיום ובסכנה הם עלולים לתקוף אנשים. בנוסף, יש להם ניבים ארוכים, שנשחזים בכל פעם שהפקארי פותח וסוגר את הפה, המשמשים להם כהגנה. לפקארי ישנו מנגנון נוסף, במקרה שהסכנה מאוד קרובה, הוא משחרר ריח מושק חזק.
גילברט קית' צ'סטרטון
חיים ליבוביץ
יורית'מיקס
יורית'מיקס (באנגלית: Eurythmics) היו צמד מוזיקלי בריטי, שנוסד ב-1980 על ידי אנני לנוקס ודייב סטיוארט. הצמד זכה להצלחה עולמית גדולה בשנות השמונים, הן מבחינה מסחרית והן בקרב מבקרי המוזיקה, מכר כ-75 מיליון אלבומים ברחבי העולם, זכה בפרסים רבים וערך מספר סיבובי הופעות עולמיים מצליחים. זהו הצמד המוזיקלי הבריטי המצליח ביותר בכל הזמנים. הצמד היה פעיל בשנים 1980–1990, ולאחר מכן התאחד וחזר לפעול בשנים 2005–1999.
היסטוריה.
1975-1982: הקמת הצמד והאלבום הראשון.
אנני לנוקס ודייב סטיוארט החלו לשתף פעולה עוד בשנת 1975, בהיותם שניים מתוך שלושת חברי להקת הפאנק רוק "The Catch" (בתרגום מילולי: "המציאה"). לאחר שהוציאו לאור סינגל אחד ב-1977, שלא זכה להצלחה, שינתה הלהקה את שמה ל-"The Tourists" ("התיירים"), והמשיכה לפעול תחת שם זה עד לפירוקה ב-1980. "The Tourists" הוציאה שלושה אלבומי אולפן וששה סינגלים, שניים מהם הגיעו ל-"10 הגדולים" במצעד הסינגלים הבריטי.