על אף שהמיליציה פעלה באופן רשמי בדרום לבנון בלבד, נטען כי לוחמי המיליציה השתתפו בטבח סברה ושתילה במחנות פליטים פלסטיניים בביירות. במאמר שהתפרסם ב-21 בספטמבר 1982 בעיתון "א-ספיר" נטען שסעד חדאד, מפקד צבא לבנון החופשית נמנה עם הנאשמים בטבח בנוסף ל"נאשמים" העיקריים - הפלנגות הנוצריות וצה"ל. סוכנות הידיעות הצרפתית מסרה כי תושבי האזור דיווחו כי "בערב יום חמישי ולאחר הצהריים ביום שישי נראו כוחותיו של סעד חדאד עוברים בפרברים לכיוון ביירות". עדויות אלה הוכחשו על ידי רוברט חתאם, שומר ראשו לשעבר של אלי חבייקה, מפקד הפלנגות לשעבר שחוסל, ואימת את הדעה הרווחת כי הטבח בוצע על ידי כוחות הפלנגות בלבד. כמו כן, ועדת כהן קבעה כי לצבא לבנון החופשית לא היה קשר לטבח ואין להזהיר את סעד חדאד, מפקדה.
לאחר מבצע ליטני קיבלה המיליציה שליטה על השטח מדרום לנהר הליטני אשר זה עתה "נוקה" מטרוריסטים, אויבי המיליציה. המיליציה התפרסה בשטח וב-18 באפריל 1979, הכריז חדאד על השטח שבשליטתו כ"מדינת לבנון החופשית", להבדיל משאר לבנון, שלדבריו "אינה חופשית כל עוד לוחמי אש"ף פועלים בה". הצהרה זו לא זכתה להכרה בינלאומית והכעיסה רבות את הממשלה הלבנונית, שיחסיה עם חדאד היו מעורערים במילא והביאו לניתוק כמעט מוחלט בין הממשל לצבא לבנון החופשית; בעקבות ההכרזה, סלים אל-חוס הסוני, ראש ממשלת לבנון, פיטר את חדאד מהצבא, הפסיק את תשלום משכורתיהם של כל לוחמיו והרשיעו בבגידה שלא בפניו. חדאד ערער על ההחלטה במועצה המייעצת של הממשלה וזו ביטלה את החלטת הנשיא וקבעה כי יש להשיב את חדאד לתפקידו. עם זאת, ממשלת לבנון מעולם לא ביצעה את ההחלטה וחדאד מעולם לא הושב לתפקידו בצבא לבנון, אך המשיך ליהנות מתמיכה גורפת בקרב לוחמיו והאוכלוסייה המקומית, ובשלב זה ישראל הפכה לתומך העיקרי של המיליציה.
הלחימה ברצועת הביטחון.
לאחר נסיגת ישראל מרוב השטח אותו כבשה במבצע שלום הגליל, הוקמה רצועת הביטחון. מטרת רצועת הביטחון הייתה ליצור הפרדה בין יישובי גבול הצפון ובסיסי המחבלים של אש"ף בדרום לבנון, ובכך להרחיקם מגבול ישראל. לאחר הקמת רצועת הביטחון, החל ללחום צבא לבנון החופשית לצד צה"ל והתפרס במוצבים שהוקמו בדרום לבנון. במקביל, החל גיוס לוחמים מוסלמים (שיעים וסונים) ודרוזים לצבא לבנון החופשית, שעד כה הייתה מיליציה נוצרית, על-מנת להביא לייצוג כל עדות דרום לבנון במיליציה. מהלך זה הגדיל משמעותית את המיליציה וזו הפכה לצבא קטן המורכב מלוחמים מכל עדות לבנון, כאשר הנוצרים, עדיין, מהווים רוב.
לאחר הקמת רצועת הביטחון המיליציה הפסיקה ללחום באויביה ה"מקוריים" - צבא לבנון הערבי ויחידות של אש"ף. צבא לבנון הערבי התפורר וחדל מלהתקיים ואילו אש"ף הורחק מהשטח ומאוחר יותר גורש לתוניסיה. במקום מיליציות אלו, החלה להתבסס בדרום מיליציה שיעית פונדמנטליסטית חדשה - חזבאללה, בה נלחם הצבא עד לנסיגה המלאה של ישראל משטח לבנון, בשנת 2000. הלחימה בחזבאללה הסבה לצבא אבדות קשות ובהן אחד ממפקדיה הבכירים, עקל האשם.
במשך הזמן, התפתחו מחלוקות פנימיות בהנהגה המיליציה. חדאד, יליד מרג' עיון, הסתכסך עם אנשי כפר קליעה, שראו עצמם כמייסדי המיליציה ואת חדאד כמנסה להשתלט עליה. כמו כן, חילוקי דעות בין קצינים בכירים, בהם סגנו של חדאד, רס"ן סמי שידיאק הביאו, בעידוד ישראל, לעזיבתו של שידיאק את המיליציה. שידיאק עזב את לבנון, עבר להתגורר בנהריה ונישא ליהודייה תושבת המקום. מאוחר יותר היגר לצרפת והתגורר שם עד מותו. בנוסף לכך, עליית מספר המתגייסים הלא-נוצרים למיליציה הביאה לערעור במאזן הכוחות והחלו מאבקים עדתיים. הנוצרים, מייסדי המיליציה, חששו מאיבוד שליטה בה, היות שמספר השיעים במיליציה הלך וגדל, ובשלב מסוים הם אף הפכו לרוב זעום בה. אם כי הפיקוד הבכיר תמיד היה בידי הנוצרים.
תחת פיקודו של אנטואן לאחד.
ב-14 בינואר 1984, נפטר חדאד לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן. במקומו התמנה לפקד על הצבא הגנרל אנטואן לאחד, ששינה את שמו של צבא לבנון החופשית לצבא דרום לבנון - צד"ל. תום מלחמת האזרחים בלבנון, בשנת 1990, ופירוקן של המיליציות החמושות בלבנון (למעט חזבאללה) מנשק בעקבות הסכם טאיף הביא לגל נוסף של גיוס לוחמי מיליציות נוצריות, שהבולטים שבהם היו לוחמי שומרי הארזים של אטיין סאקר. לוחמים אלה, אשר בעבר שיתפו פעולה עם צבא לבנון החופשית, התגייסו לצבא דרום לבנון והמשיכו ללחום במסגרת המיליציה. הלוחמים, אשר באידאולוגיה שלהם ראו לבנון נקייה מארגוני טרור, השתלבו במיליציה, היות שגם זו נוסדה על אותו העיקרון. בשלב מאוחר יותר, בעקבות חילוקי דעות בין אטיין סאקר, מנהיג מפלגת שומרי הארזים, לאנטואן לאחד, מפקד צד"ל, עזבו את המיליציה חלק מלוחמי צד"ל ששמרו על נאמנותם למפקד "שומרי הארזים".
הנסיגה מרצועת הביטחון ואחריה.
צבא דרום לבנון פעל בשם זה במשך כל שהותו של צה"ל על אדמת דרום לבנון, עד לנסיגה הסופית בשנת 2000. במאי 2000, החלו מוצבי צד"ל ליפול. חזבאללה הגביר את פעולותיו נגד צבא דרום לבנון. חזבאללה פעל הן באמצעות תקיפת המוצבים והן באמצעות צעדות (בעיקר צעדות נשים) שארגנו תומכיו ועלו אל מוצבי צד"ל, וגרמו לרבים מהמוצבים ליפול וללוחמים להימלט. ב-23 במאי 2000 קרסו מרבית מוצבי צד"ל ולוחמיהם החלו להימלט אל כפריהם ואף אל מוצבי צה"ל בסביבה. ממשלת ישראל החליטה להקדים את הנסיגה מרצועת הביטחון, שתוכננה לחודשי הקיץ באותה השנה, ל-23 במאי. הידיעה על הנסיגה הגיעה לקצינים הבכירים, אך מרבית הלוחמים לא ידעו זאת, וחלקם אף לא הספיקו לארוז את חפציהם בעודם נמלטים אל שער פאטמה בתקווה להיקלט כפליטים בישראל. חלק נוסף, בעיקר החיילים ה"פשוטים", הסגירו עצמם לשלטונות בביירות, נשפטו ורובם הגדול נאסרו לתקופה קצרה, מה שנחשב לעונש קל יחסית.
כעבור שנה, בשנת 2001 החל גל חזרה של משפחות לבנוניות ללבנון (בעיקר של הנשים והילדים) בעידוד מדינת ישראל, כמו כן מספר משפחות היגרו לחו"ל, בשנותיהם הראשונות בארץ טענו יוצאי צד"ל לאפליה מצד הרשויות בישראל. רובם המוחלט של יוצאי צבא דרום לבנון מרוכז בערי הצפון הגדולות, כאשר הקהילה הגדולה ביותר מתגוררת בנהריה. ביישובים נוצריים בדרום לבנון הוקמה לאחר פירוק צד"ל "החזית למען לבנון החופשית", ארגון המזדהה כממשיך דרכו של צבא לבנון החופשית ולו תנועת נוער.
הכלה מופשטת על ידי הרווקים
סופי סיילס
סוּפִּי סיילס (אנגלית: Soupy Sales, 8 בינואר 1926 - 22 באוקטובר 2009) היה קומיקאי, שדרן רדיו ושחקן יהודי-אמריקאי. סיילס, אשר שמו המקורי הוא מילטון סופמן, הנחה מספר תוכניות ילדים החל בשנות ה-50 של המאה ה-20 וצבר לעצמו מוניטין כקומיקאי פרובוקטיבי לעיתים. סיילס זכה לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד ב-2005.
ביוגרפיה.
אביו היגר לארצות הברית מהונגריה, נישא והתיישב עם אשתו בפרנקלינטון שבצפון קרוליינה והוליד שלושה ילדים, הצעיר שבהם סיילס. סיילס למד בתיכון בווירג'יניה המערבית וסיים את חוק לימודיו ב-1944. לאחר מכן התגייס לחיל הים האמריקני ושירת על אוניית סוחר חמושה בקרבות מלחמת העולם השנייה באוקיינוס השקט. במהלך שירותו התחבב על חבריו הימאים בזכות בדיחות אשר נהג לספר ומתיחות שערך, להן נפלו קורבן.
לאחר סיום המלחמה למד סיילס עיתונאות באוניברסיטת מרשל וסיים עם תואר שני בתחום לימודיו. באותה העת החל להופיע במועדוני לילה כבדרן וזמר. לאחר שסיים לימודיו החל לעבוד כדי ג'יי ותסריטאי בתחנת רדיו מקומית בהנטינגטון. ב-1949 עבר לסינסינטי, שם החל להופיע גם בטלוויזיה. סיילס הנחה באותו הזמן תוכנית ריקוד כמו גם תוכנית אירוח לילית.
לאחר שתוכניותיו בוטלו לבסוף עבר סיילס לקליבלנד, ולאחר מכן לדטרויט, לשם הגיע ב-1953. בכל אחת מהערים המשיך להנחות תוכניות טלוויזיה ורדיו וכן להופיע במועדוני לילה. בדטרויט עבד עבור רשת השידור ABC ולתקופה קצרה אף ניסה לפתח קריירה מוזיקלית, לאחר שהוציא סינגל דרך אולפני ההפקות של מוטאון.
הצלחתו בטלוויזיה.
תוכניתו הידועה ביותר של סיילס הייתה "צהריים עם סופי סיילס", שלאחר מכן נקראה בפשטות "המופע של סופי סיילס". התוכנית עלתה לשידור לראשונה ב-1953 בתחנת טלוויזיה מקומית של ABC בדטרויט, והחל ב-1959 זו שודרה ברשת הארצית. לאחר כשנה וחצי התוכנית ירדה מהרשת הארצית וחזרה לרשת מקומית, הפעם בלוס אנג'לס. ב-1964 עבר סיילס עם תוכניתו לניו יורק, שם חזר לצבור פופולריות.
התוכנית כללה מערכוני סלפסטיק ושאר אמצעים קומים, בשילוב עם בובות ושחקנים. בין הבדיחות הקבועות בתוכנית הייתה הטחת עוגת פאי מצופה קרם קצפת בסיום רבים מהמערכונים בפרצופו של סיילס. הבדיחה הייתה כה פופולרית בקרב צופיו עד שסיילס חזר עליה שוב ושוב לאורך כל שנות שידור הסדרה וזו הפכה לסימן ההיכר שלו. לימים יטען סיילס כי בפניו הוטחו יותר מ-25 אלף עוגות עבור מערכוניו. בשיא הפופולריות של התוכנית, בשנות ה-60 בניו יורק, סיילס אירח באופן קבוע אמנים בולטים בתוכנית למערכונים והופעות מוזיקליות. כך בין השאר התארחו אצלו סמי דייוויס ג'וניור, פרנק סינטרה ולהקת הסופרימס.