בסיום המשחק, רואים את בטרוגר בצורת שד מפלצתי נורא בדמות דרקון. השם שלו כעת הוא המלדיקט (The Maledict) והוא ישמש בתור האויב הראשי של חבילת ההרחבה.
פיתוח.
כבר בשנת 2000 הכריז ג'ון קארמק על כוונתו לעשות רימייק למשחק הראשון בסדרת דום, בעזרת טכנולוגיית תלת מימד מתקדמת אותה כינה "הדור הבא". לאחר איומי פיטורין על קווין קלאוד ואדריאן קארמק (שני בכירים ב-id שהתנגדו לכוונת הרימייק) וההצלחה הטכנולוגית של המשחק Return to Castle Wolfenstein, הפיתוח של המשחק החל. זה קרה מייד לאחר שחבילת ההרחבה Team Arena למשחק Quake 3 שוחררה. גרסה נסיונית של המשחק הוצגה בתערוכת E3 של 2002 וזכתה לשבחים רבים. באותה שנה, שני עובדים בחברת כרטיסי המסך ATI הדליפו גרסת פיתוח של המשחק לאינטרנט. הכוונה הייתה לשחרר את המשחק בחג המולד של 2003, אך העניין נדחה עד לתאריך שחרורו הרשמי ב-2004.
טרנט רזנור ולהקת ניין אינץ' ניילז היו אמורים להלחין את הפסקול למשחק, כפי שעשו עבור המשחק Quake, אך עקב בעיות תקציביות הלחנת הפסקול הוטלה על אחרים ביניהם כריס ורנה, מי ששימש בעבר כמתופף של NIN ושימש באותה עת כמתופף של מרילין מנסון, שבין היתר הלחין את נעימת הנושא של המשחק.
מנוע המשחק.
id Tech 4, המנוע שפותח עבור דום 3 ושוחרר גם עבור Quake 4 ומשחקים אחרים מבית Id, תוכנן להוות שיפור למנוע id Tech 3 (ששירת משחקים כמו Quake 3 ובעצמו היה וריאציה של Quake Engine הוותיק) אך יצא שעל בסיס id Tech 3 נכתב מנוע כמעט חדש לחלוטין, ובכך יצר דור חדש של מנועי משחק מבית id. המנוע הציג 3 אפשרויות גרפיות חדשות: הצללה ותאורה מאוחדת (Unified lightning and shadows), אנימציות מורכבות שהוצגו בזמן אמת, ומשטחי-ממשק שבהם ניתן לקיים איתם אינטראקציות. ספר ההדרכה הרשמי של המשחק דיווח כי במשחק השתמשו במעל ל-25,000 קובצי תמונה ומעל ל-500,000 שורות קוד עבור הממשקים האינטראקטיביים הללו. עוד שיפורים כללו הדגשת טקסטורות, מערכת פיזיקה מתקדמת ותמיכה בסאונד היקפי של 5.1 ערוצים.
קוד המקור של המנוע שוחרר ב-2011 תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו.
קבלה וביקורות.
המשחק היה להצלחה מסחרית וקיבל ביקורות חיוביות, נכון ל-2007 עם מכירות של למעלה מ-3.5 מיליון עותקים, זהו המשחק המצליח ביותר אי פעם מסדרת המשחקים דום ולמשחק המצליח ביותר של id. רוב המבקרים דירגו אותו בביקורות חיוביות, שנעו בין 85% ל-94% ואף 100% וזיכו אותו בפרסים דוגמת משחק השנה של 2004 לצד Half-Life 2 ו Far Cry, וכן המשחק בעל הגרפיקה הטובה ביותר. עם זאת, הביקורות ציינו לרעה את המשחקיות שלא השתנתה ממשחקים קודמים (מבוססת מה שהם כינו "תירה עליהם לפני שהם יורים עליך!") ואף נטשה חלק מעקרונות העיצוב שלהם, האינטליגנציה המלאכותית הירודה יחסית של האויבים ומצב מרובה המשתתפים לא מספק של המשחק. הרבה גיימרים ציינו כי הגרפיקה במשחק מאוד כבדה ודורשת חומרה "מפלצתית" למיצוי האפשרויות של המשחק - לשם הבהרה, כדי להריץ את המשחק עם אפשרויות גרפיות ברמת ultra ועם כל הפילטרים במקסימום, נדרש היה כרטיס מסך עם לפחות 512 MB RAM, כרטיסים שהגיעו לשוק הגיימרים רק ב-2006 (בעוד רוב כרטיסי המסך ששווקו לשוק הגיימרים ב 2004 הכילו 128MB זיכרון).
בניגוד לקודמיו, דום ודום 2, המשחק לא הותיר חותם משמעותי בסצנת הגיימינג.
הסרט המבוסס על המשחק יצא באוקטובר 2005 בכיכובם של דוויין ג'ונסון ("דה רוק"), קארל אורבן ורוזמונד פייק. הסרט זכה לביקורות עלובות אך להצלחה בקופות בשבועות הראשונים ליציאתו.
המשחק הרביעי בסדרה, אשר מהווה אתחול מחדש, נקרא בשם דום והוא יצא לאור ב-2016 לאחר קשיים רבים בפיתוחו שגרמו לאיד לאתחל מחדש את כל תהליך הפיתוח ב-2012. איד השתמשה במנוע חדש לגמרי בשם id Tech 6.
הרחבות.
חבילת ההרחבה - Doom 3: Resurrection of Evil.
חבילת ההרחבה פותחה על ידי איד בשיתוף אולפן המשחקים Nerve Software למחשב האישי (Windows ולינוקס) ולקונסולת האקס בוקס. היא שוחררה ב-3 באפריל 2005 עבור המחשב ו7 חודשים מאוחר יותר עבור האקסבוקס (כמשחק נפרד, שאינו דורש את דום 3 המקורי כדי לפעול). המשחק כלל שינוי מרענן למשחקיות באמצעות רובה כוח המשיכה (The Grabber, רובה שאופן פעולתו דומה מאוד לגראביטי גאן מHalf-Life 2 אם כי איד ציינו שהרעיון פותח על ידם לפני שValve הוציאו את Half-Life 2), תריסר שלבים חדשים ושש מפלצות חדשות לקמפיין לשחקן יחיד, שמונה מצבי משחק נוספים למצב מרובה המשתתפים, ועוד שני כלי נשק חדשים: אבן הגיהנום (Hellstone) ורובה ציד דו קני, נשק שהוצג תחילה ב וחזר הפעם לחבילת ההרחבה.
מי שרכש את גרסת האקסבוקס של המשחק, קיבל בחינם גם את שני הכותרים הראשונים בסדרה: דום ו-, ביחד עם ההרחבה שלו Master Levels for Doom II.
עלילה.
המשחק מתרחש בשנת 2147, שנתיים לאחר התרחשות האירועים במשחק המקורי. חברת איגוד התעופה והחלל (UAC - The Union Aerospace Corporation) קולטת איתות בלתי מזוהה שמקורו באחד מהלווינים שסובבים סביב מאדים, ושולחת צוות לחקור את המקרה. הצוות מוצא חפץ מיוחד, אך עם מציאתו מתחדשת שוב פלישת השדים מהגיהנום במלוא העוצמה. השחקן, נחת ומהנדס קרבי שנשלח לשטח, חייב להילחם בשדים כדי להגיע לד"ר מק'נייל - חושפת שחיתויות שדיווחה על תוכניותיו הזדוניות של ד"ר בטרוגר קודם לכן. לאחר שהוא מוצא אותה היא אומרת לו שכדי לעצור את הפלישה הוא חייב להשיב את החפץ - אבן הגיהנום - בחזרה לגיהנום.
הנחת יורד לגיהנום, שם הוא נלחם נגד שלושה האנטרים - שדים שמחפשים אחרי אבן הגיהנום. הוא מביס אותם ושואב את כוחותיהם לתוך החפץ. לאחר לחימה בשדים הוא פוגש את ד"ר בטרוגר השטן - שד מפלצתי ונורא בדמות דרקון שנקרא המלדיקט (Maledict). לאחר קרב ממושך המלדיקט מסתער על הנחת ונושך אותו נשיכה קטלנית למדי, אך לפני שהמלדיקט מתכוון לאכול את הנחת, הנחת מפעיל את האבן ודוחף אותה אל תוך גרונו של המלדיקט מה שגורם להשמדתו, ולא נשאר ממנו זכר חוץ מהגולגולת. השמדת המלדיקט גורמת לעצירת הפלישה ובסוף המשחק השחקן מוצא את עצמו מתאושש בבסיס.
BFG Edition.
גרסה מחודשת למשחק (וגם לחבילת ההרחבה הראשונה) שיצאה ב-2012 ומכילה שיפורים גרפיים רבים למנוע המשחק וגם תמיכה בטכנולוגיית תלת-ממד, בעזרת משקפיים מתאימים. המשחק שוחרר בהתחלה אך ורק לסטים.
התקליטון הראשון
התקליטון הראשון (נקרא לפעמים גם התקליט הראשון) הוא כינויו של תקליט השדרים הרשמי הראשון של הזמר זוהר ארגוב שיצא בשנת 1977.
רקע.
בשנת 1977 החליט זוהר להוציא תקליט ראשון משלו שיכלול שני שירים "חיכיתי שנים" ו"כל יום שעובר". הוא פנה לאולפני "קוליפון" ביפו, שלימים הפך לאולפני "סיגמא". לפי יאיר שרגאי מנהל האולפן - זוהר הגיע אליו לאולפן והקליט את שני שיריו בתוך שעה אחת בלבד.
את המילים כתב חבר של זוהר - משה נגר, כאשר שרגאי עיבד אותם וניגן על הפסנתר והסינתיסייזר, על הגיטרות היה גרי אקשטיין, יוסי מנחם ניגן על הגיטרה בס ועל כלי ההקשה היה איקי לוי.
לאחר הקלטת השירים פנה זוהר למאיר ראובני, שמאוחר יותר נהיה מפיקו, והאחרון דחה אותו בטענה שהוא צריך להשתפשף עוד והגרון שלו צריך להתפתח.
בנוסף לפנייה למאיר ראובני, זוהר גם שלח 30 תקליטונים לרשתות רדיו שונות, אך רובן התעלמו מהם והשמיעו את התקליטון רק פעם בודדת בתוכנית "מחט בערימת תקליטים".
שני השירים מופיעים גם בקלטת "המלך והנסיכים" שהופקה על ידי טל הפקות.
קבורת בנימין זאב הרצל בישראל
קבורת בנימין זאב הרצל בישראל נערכה ביום רביעי, 17 באוגוסט 1949 (כ"ב באב תש"ט). ארונו של הרצל הובא מאוסטריה לישראל ב-16 באוגוסט, הוצב בכיכר הכנסת לחוף ימה של תל אביב ובירושלים ונקבר בטקס ממלכתי בפסגת הר הרצל.
צוואת הרצל וההכנות לקבורה.
הרצל נפטר בעיר וינה ב-3 ביולי 1904, והוא בן 44. הוא נקבר באחוזת הקבר של משפחת הרצל בבית העלמין דבלינג בווינה. בצוואתו הורה כי "רצוני להיקבר בארון של מתכת, באחוזת הקבר ליד אבי, לשכב שם עד שהעם היהודי יעביר את גופי לארץ ישראל". הרצל ציווה כי גם הוריו ואחותו יובאו לקבורה שם.
לאחר הקמת מדינת ישראל, בשלהי מלחמת העצמאות, ניגשו שלטונותיה לקיים את צוואת הרצל. לשם כך הוקמה בחודש נובמבר 1948 ועדה משותפת לממשלת ישראל, הכנסת, ההנהלה הציונית, הוועד הפועל הציוני, קרן קיימת לישראל, קרן היסוד וחברי הקונגרס הציוני הראשון. כיושב ראש הוועדה שימש שר הפנים יצחק גרינבוים ונשיא הכבוד שלה היה נשיא המדינה חיים ויצמן.
שאלה שעלתה על הפרק הייתה היכן ייקבר הרצל בישראל. היו שטענו כי רצונו של הרצל היה להיקבר על הר הכרמל, וזאת על פי מילים ששם בפיו של גיבור ספרו "אלטנוילנד". הוועדה המשותפת בחנה על סמך המקורות הנוגעים לדבר האם חפץ הרצל באתר קבורה מסוים בארץ ישראל, וקבעה כי הוא לא ביקש להיקבר באתר שכזה. הוועדה החליטה כי המקום הראוי לקבורתו הוא בבירת ישראל ירושלים. כאתר לקבורת הרצל בירושלים נבחרה פסגתו של ההר המתנשא ממערב לשכונת בית וגן, אשר קיבל את השם הר הרצל.
הסדרת העברת עצמותיו של הרצל לישראל הייתה כרוכה בהכנות ומגעים מרובים והבשילה רק באביב 1949. ב-17 ביוני קבעה הוועדה כי ארונו של הרצל ייטמן בירושלים ב-10 באוגוסט (מועד שנדחה לאחר מכן).
ב-10 באוגוסט 1949 הובאה לפני הכנסת הצעת חוק העלאת עצמותיו של הרצל והחוק נתקבל על ידה בו ביום. החוק קבע כי צוואת הרצל תקוים בירושלים ב-17 באוגוסט 1949.