הקונסוליה המשיכה לפעול בבניינה ברחוב אגרון שבירושלים המערבית ששימש כמשרד לשירותים קונסולריים וכמעון הקונסול, ובמקביל נפתח בית קונסוליה נוסף במזרח ירושלים שתחת שלטון ירדן, במבנה בדרך שכם שנשכר ב-1952. עדיין הוצב קונסול כללי אחד לירושלים, שהתגורר במערב העיר ועבר מדי יום בין מערב העיר למזרחה דרך מעבר מנדלבאום.
בינואר 1956, במהלך הפגנה אלימה במזרח ירושלים במחאה נגד ברית בגדאד, ניסו מפגינים להסתער על מתחם הקונסוליה בדרך שכם ולפרוץ לבניין. בניסיון לפזרם, ירו חיילי הלגיון הירדני למוות בשישה מפגינים. גם סגן הקונסול, סלייטר בלאקיסטון, איש מארינס בעברו, ירה לתוך קבוצת מפגינים וגרם לפציעת נערה. מחלקת המדינה פעלה במהירות להחזיר את בלאקיסטון לוושינגטון ובכך למנוע משבר עם השלטון הירדני והאוכלוסייה הפלסטינית.
ירושלים המאוחדת.
לאחר איחוד העיר בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, כדי להימנע ממראית עין של הכרה דה-פקטו באיחוד העיר, החליטה מחלקת המדינה ששני מבני הקונסוליה ימשיכו לפעול במקביל בשני חלקי העיר. מתחם הקונסוליה ברחוב אגרון שבמערב העיר שימש כבית הקונסול הכללי וכמשרדי הנהלת הקונסוליה ומרבית מחלקותיה, והמחלקה הקונסולרית פעלה עד 2010 במבנה הקונסוליה שבדרך שכם (ובהמשך במבנה חדש בשכונת ארנונה). בהדרגה, התרחב תפקוד הקונסוליה מעבר לאספקת שירותים קונסולריים שגרתיים והיא הפכה לזרוע של מחלקת המדינה העוסקת בדיווח על המצב הפוליטי והכלכלי בשטחי ירושלים ויהודה ושומרון. בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 נבנו קשרי עבודה בין הקונסולים הכלליים לבין גורמים בהנהגה הפלסטינית שהיו מעורבים בהשתתפות בוועידת מדריד ב-1991, ולאחר חתימת הסכמי אוסלו והקמת הרשות הפלסטינית מינתה מחלקת המדינה את הקונסול הכללי בירושלים כאחראי על קיום דיאלוג מתמשך עם ההנהגה הפלסטינית הרשמית. החל מ-2002, משאימץ הנשיא ג'ורג' ווקר בוש את פתרון שתי המדינות כמדיניות רשמית של הממשל האמריקני, קיבלה הקונסוליה אחריות נוספת בסיוע להקמת מוסדות השלטון ומנגנוני הביטחון של מדינה מתוכננת זו, וכן קיבלה אחריות גם על שטח רצועת עזה מטעם מחלקת המדינה.
בשנת 2002 הודיעה הקונסוליה כי החליטה להעביר חלק מפעילויות הקונסוליה שלה במזרח ירושלים למתקן חדש שייבנה במערב העיר, בגלל הקשיים באבטחת הקונסוליה. הקונסוליה הגיעה להסכם לרכישת מגרש ברחוב דוד פלוסר 14 בשכונת ארנונה, חלק ממתחם מלון דיפלומט הסמוך. במקום ביקשה הקונסוליה לבנות בניין משרדים חדש, אך התנגדות התושבים הביאה לעיכוב בהשלמת המבנה. בשנת 2006, משהיה המתחם ברחוב אגרון צר מלהכיל את כל משרדי הקונסוליה ומחלקותיה, שכרה הקונסוליה את מבנה מנזר הלזריסטים השכן ומיקמה בו חלק ממשרדיה.
העברת הקונסוליה למבנה החדש הושלמה באוקטובר 2010. מלון דיפלומט עצמו שימש כמעון לעולים קשישים מאז 1991, וחוזה השכירות שלו חודש גם לאחר הקמת הקונסוליה. עם השלמת הבניין, עברה אליו המחלקה הקונסולרית מהבניין בדרך שכם, ובו התקיימה קבלת הקהל בענייני ויזות ושירותים קונסולריים אחרים. לשכת הקונסול, מעונו, הנהלת הקונסוליה ורבות ממחלקותיה המשיכו לפעול מן המתחם הראשי ברחוב אגרון.
סגירת הקונסוליה.
ב-6 בדצמבר 2017 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על כך שארצות הברית מכירה רשמית בירושלים כעיר הבירה של מדינת ישראל, ועל כוונתו להתחיל בהכנות להעברת שגרירות ארצות הברית בישראל מתל אביב לירושלים. ב-14 במאי 2018 התקיים טקס רשמי לציון מעבר השגרירות מתל אביב לירושלים, למבנה המחלקה לשירותים קונסולריים של הקונסוליה ברחוב פלוסר.
ב-18 באוקטובר 2018 הודיע מזכיר המדינה מייק פומפאו על כוונת מחלקת המדינה להכפיף את הקונסוליה בירושלים לאחריות השגריר בישראל, ולמזג את פעילותה לתוך פעילות שגרירות ארצות הברית החדשה בירושלים. על פי הודעתו, הקשר עם האוכלוסייה הפלסטינית בירושלים, ביהודה ושומרון וברצועת עזה יימשך באמצעות "המדור לעניינים פלסטיניים", שיפעל כיחידה בתוך שגרירות ארצות הברית בישראל ולא עוד כמשלחת דיפלומטית עצמאית. החלטה זו מומשה במרץ 2019, והמבנים ששימשו את הקונסוליה בירושלים עברו לשימוש שגרירות ארצות הברית בישראל. בראיון לאתר "זמן ישראל" הסביר השגריר דייוויד פרידמן כי מי שביקשו להיות מוצבים בקונסוליה בירושלים נטו לגלות אהדה רבה יותר כלפי הפלסטינים, דבר שהוביל לדיווחים "חד-צדדים" בנושאים הקשורים לזכויות אדם, להתנחלויות ולפלסטינים, לכן יזם את סגירתה.
ב-25 במאי 2021 הכריז מזכיר המדינה אנתוני בלינקן, במהלך ביקורו של בלינקן ברמאללה, כי "ארצות הברית תקדם את פתיחתה מחדש של הקונסוליה במזרח ירושלים. זאת במטרה לשרת את הפלסטינים בעיר ואת תושבי הגדה המערבית". אולם ביצוע ההחלטה התעכב. ב-28 באוקטובר 2021 אמר סגן מזכיר המדינה כי ארצות הברית תצטרך את הסכמת ישראל לפתיחת הקונסוליה שוב בירושלים. ב-6 בנובמבר 2021 אמר ראש הממשלה, נפתלי בנט, במסיבת עיתונאים כי "אין מקום לקונסוליה אמריקאית שמשרתת את הפלסטינים בירושלים". שר החוץ, יאיר לפיד, אמר כי "אם האמריקאים רוצים לפתוח קונסוליה ברמאללה, אין לנו בעיה עם זה אך לא בירושלים".
במהלך ביקור הנשיא ג'ו ביידן בישראל, ביולי 2022, נמסר כי ההחלטה על פתיחת הקונסוליה מחדש הוקפאה.
אוריאל
אוריאל הוא דמות יהודית מיתולוגית של מלאך, המופיעה בעיקר בקבלה היהודית וכן בתפילות שונות.
אוריאל הוא אחד מחמשת המלאכים הנכבדים ביותר לפני כיסא הכבוד, שהנוטריקון שלהם הוא ארגמ"ן: אוריאל, רפאל, גבריאל, מיכאל, נוריאל.
אזכורים ומהותו.
אוריאל הוא אחד מארבעת המלאכים המוזכרים בקריאת שמע על המיטה, כמגנים ושומרים על האדם:
בסדר זה מופיעים מלאכים אלה גם בפרקי דרבי אליעזר () כמי שמקלסים לקדוש-ברוך-הוא.
על-פי ספר הזוהר המלאך אוריאל הוא רב החוכמה ובעל דיוקן של אריה. הוא מניע את גלגל המזלות ואת הכוכבים המאירים בו.
על פי המסורת אוריאל הוא אחד מארבעת המלאכים: מיכאל, גבריאל, אוריאל ורפאל, העומדים לפני כיסא הכבוד ותפקידם להשגיח ולשמור על ארבע כנפות הארץ.
מתוך שבעת המלאכים העיקריים במיתולוגיה היהודית, רק שניים מוזכרים בתנ"ך בשמם: מיכאל וגבריאל. חמשת המלאכים הנוספים: רפאל, אוריאל, רגואל, שריאל, ירחמיאל מוזכרים בשמם רק החל מהמאה השנייה לספירה, בספר חנוך ב', וכן במדרשים.
שם המלאך.
במדרש מובא הטעם שנקרא שמו אוריאל: .
יש שכתבו שלאותן הדעות שמקורן של שמות המלאכים הוא בתפקידם, הרי שאוריאל הוא מלאך האחראי על אור האל שבעולם.
אוריאל בתרבות.
בסדרה "המלאך השומר שלי" אוריאל מוצג כמלאך מחונן, המשמש כמלאך השומר של יניב (בן אדם), ומגולם על ידי אורי בלופרב.
בסדרה לוציפר השחקן מייקל אימפריולי מגלם את דמותו של המלאך אוריאל, אחיו של לוציפר עצמו.
סולפג'
סוֹלפֵֿג׳ (לרוב נהגה בעברית כ-סוֹלפֵֿז׳ לפי ההיגוי הצרפתי; בכתיב צרפתי: Solfège) או באיטלקית: סוֹלפֵֿג׳וֹ (Solfeggio) הוא טכניקה בשירה ובהוראה מוזיקלית, המהווה בסיס לכל שירה מתווים, בניגוד לשירה משמיעה. שליטה בטכניקת סולפג' היא תנאי ללימודי שירה ברמה המצריכה קריאת תווים, אם לזמרים סולנים ואם במקהלה. מטרת הסולפג' היא להכשיר מוזיקאים לשירה מדויקת, בעיקר מבחינת גובה הצליל, אך גם מבחינת קצב, בלי קשר לטיב קולו וליכולות השירה האחרות שלו. סולפג' מהווה גם חלק אינטגרלי בשיעורי פיתוח שמיעה למוזיקאים מכל התחומים, והוא נפוץ מאוד בארצות אירופה, שהשפות המדוברות בהן מבוססות על לטינית, כגון איטליה, צרפת וספרד, ובמזרח אירופה, וכמו כן גם בישראל. בארצות אחרות (למשל, בגרמניה) שירת סולפג' כחלק מההכשרה המוזיקלית היא נדירה מאוד.
בנגינה לפי תווים, מסתייע הנגן במיקומם הקבוע של הצלילים בכלי הנגינה, אך שירה על פי תווים מחייבת גם שמיעה מוזיקלית ויכולת להפיק צליל בגובה הנכון. טכניקת השירה-קריאה בסולפג' מכשירה את התלמידים להפיק גובהי-צליל מדויקים, שאינם תלויים בשום גורם אחר – טקסט, דינמיקה, מבע רגשי, קצב וכו'.
השירה בסולפג' יכולה לעשות שימוש בשמות הצלילים (זהו אף מקור השם - "טוניק סול-פה"), אך בה במידה יכול המורה לדרוש מן התלמיד לשיר כל הברה אחרת הנראית לו, ובלבד שכל צליל יקבל הברה משלו. גישה מסוימת לסולפג' גורסת שירת שמות תווים שונים מאלה הרשומים, כדי לשחרר את התלמיד מן הקשר לתווים הכתובים ולגרום לו להתייחס למרווחים שבין התווים ולמיקומם על פני החמשה בלי קשר למפתח, אך גישה זו יוצרת בעיות אצל רוב קוראי התווים ומקשה ביותר על בעלי שמיעה אבסולוטית. גישה זו תופסת מקום בשיטת קודאי ויש לה תומכים רבים.
לימודי הסולפג' המתקדמים עושים שימוש נרחב במפתח דו, השונה ממפתחות סול ופה בכך, שמיקומו על החמשה איננו קבוע. בכל מקום שם הוא מוצב, יהיה התו הרשום על הקו שבין שני חצאי המפתח תמיד דו. תרגילי סולפג' לבקיאים בקריאת תווים עוברים כל כמה תיבות ממפתח למפתח, והתלמיד נדרש להתאים את עצמו למצב החדש ולהמשיך בקריאה רצופה וחלקה.