בדיקת ABR היא אחת מתוך בדיקות רבות אשר נמדדות לאחר ייצור פוטנציאל פעולה באזור המוח. החיישנים המונחים על פני המטופל מודדים את הפרש האותות אשר מתקבלים מכל חיישן. חיישן אחד יונח באזור בו ישנה פעילות גבוהה וחיישן שני יונח באזור פעילות נמוכה. כאשר החיישנים פוגשים במטענים שונים הנוצרים בשל כניסה ויציאה של נתרן ואשלגן לתאי השיערה, במכשיר הABR נרשמים לגלים עולים ויורדים.
חלקו העולה של הגל יתקבל בעת כניסת מטען חיובי כגון נתרן לפנים התא, ואילו חלקו היורד של הגל יתקבל בעת יציאת מטען חיובי כגון אשלגן מפנים התא. צורת ה"וי" (V) המתקבלת בבדיקה נובעת עקב מרחקן של האלקטרודות אחת מהשנייה וחזרת מדידת פוטנציאל הפעולה לאפס בין האלקטרודות.
בעת שליחת קול אל האוזן, תתקבל במכשיר הABR קליטה של רכיב אות ורכיב רעש. אותות עם רעשים גדולים יפסלו בבדיקה ואילו אותות המכילים כמות קטנה של רעש יקבלו משקל רב יותר בטכניקה הנקראת Bayesian weighting. בבדיקת EEG למשל, מתבצעת קליטה רחבת טווח של אותות מהמוח. אולם, בבדיקת ABR יפסלו אותו מסוימים העלולים לפגוע בפירוש הבדיקה. מדובר למעשה באותות EEG אשר נפסלים, הן על פי טווח התדרים הרלוונטי לבדיקת ABR, והן לפי עוצמת רכיב הרעש ורכיב האות.
על מנת ליצור בדיקת ABR מהימנה, נקבע ערך המביע את היחס בין רכיב האות לרכיב הרעש, ערך זה נקרא FMP. ערך FMP גדול מ7 בקרב תינוקות או גדול מ-3.1 בקרב מבוגרים יאפשר בדיקה מדויקת ב-99%. ערך ה-FMP נקבע בבדיקה מקדימה לבדיקה עצמה ובה יקבע היחס בן האות לרעש הנקרא הרעש הנותר (Residual noise באנגלית).
כמו כן, מתבצע סינון אותות שונים הקיימים במוח אשר אינם חלק מבדיקת ABR. על כן, משתמשים בטכניקת "Signal filtering", אשר מסננת אותות בתדרים נמוכים מאזור הפעילות של ABR ואף תדרים גבוהים מאזור פעילות זה. טווח קליטת התדרים בבדיקה נקרא "window of acceptance".
בבדיקה זו, הגירוי נעשה לרוב בתצורה של קול (ראה הרחבה תחת סוגי גירויים). בבדיקת ABR, מתקבלים שבעה גלים שונים אשר מיוצרים כתגובה של חלקים שונים במוח. שלושת הגלים הראשונים נובעים מאזור שבלול האוזן והעצב האקוסטי (עצב קרניאלי מספר 8), ואילו גלים 4 ו-5 נובעים מגזע המוח כאשר גל מספר 5 הוא החשוב ביותר מבחינה קלינית לקביעת סף שמיעה. שני הגלים האחרונים אינם משמשים כיום לניתוח תוצאות בדיקת ABR כיוון שאינם בעלי משמעות קלינית.
בבדיקות רבות שיטת הגירוי הנפוצה ביותר לשימוש היא על ידי השמעת תדר ספציפי הנקראת צליל נקי. אולם, גירוי זה אינו מתאים לשימוש בבדיקת ABR. על כן, נעשה שימוש בגירויים מסוגים שונים היוצרים טווח תדרים:
מבחן נקישות (באנגלית: Click sitmulation)– שיטה בה מייצרים גירוי בטווח רחב של תדרים, החל מ-250 Hz ועד 4000 Hz. בדיקה זו מסוגלת לייצר ABR בטווח רחב אך אינה מדויקת לתדר ספציפי. בבדיקה זו נשלחים מספר רב של תדרים אל האוזן בבת אחת.
CE chirp- שיטה נוספת אשר מייצרת גירוי בטווח תדרים רחב, אך בשונה משיטת click stimulation, שיטה זו מסוגלת לארגן מחדש את התדרים באזור הגירוי עצמו כך שיתאים לעיכוב נדידת הגל לאורך שבלול האוזן. בשיטה זו התדרים הנמוכים ייצאו אל תוך האוזן ראשונים והתדרים הגבוהים אחרונים. זמן המחזור של תדרים נמוכים הוא ארוך יותר, ובשיטה זו יקבלו התדרים הנמוכים את הזמן המרבי כדי להגיע ליעדם. שיטה זו מסוגלת לייצר גירוי חזק פי שניים.
אולם, בדיקת ABR משמשת כדי למדוד תגובה מגובה תדר ספציפי ולא מטווח רחב של תדרים ועל כן נעשה שימוש בשיטות גירוי נוספות.
Tone burst ABR- שיטת גירוי אשר מייצרת טווח מצומצם יותר של תדרים אך מייצרת גל פחות מדויק בתוצאות ה-ABR.
NB CE chirp- שיטה זו מעט רחבה יותר מבחינת טווח התדרים שלה בהשוואה לTone burst, אולם מייצרת משרעת ברורה יותר המתבטאת בגל מספר 5 גדול יותר.
כיום השיטות הנפוצות ביותר אשר בשימוש הן CE Chirp ו-NB CE chirp.
פירוש תוצאות.
כל גל ABR נוצר על ידי הפעלה של רכיב שונה במסלול השמיעה. הגלים יוצרים זמן הופעה מתחילת הגירוי, המכונה זמן השהיה מוחלט. הפרש הזמן בין הופעת כל גל נקרא טווח או השהיה בין טווחית. לפיכך, הפרשנות של ABR נעשית על ידי ניתוח השהיות המוחלטות, מרווחי השיא, המורפולוגיה והמשרעת של הגלים שנוצרו.
גל מספר 5 הוא המרכיב החשוב ביותר בתוצאות בדיקת ABR ומקורו בגזע המוח אך תלוי בתהליכים היקפיים בעצב השמיעה ושבלול האוזן. הסממן המהימן ביותר לפגיעה שמיעתית הוא הבדל בזמני השהיה של הופעת גל 5 כאשר באוזן פגועה זמן השהיה של גל 5 יתארך.
טרם פירוש התוצאות, בעת הסתכלות על תוצאות ממכשיר הABR, תחילה יש לקבוע האם גל מספר 5 קיים בבדיקה, האם זמן ההשהיה של גל מספר 5 תואם את גיל המטופל וכי האמפליטודה תואמת לגודל בדיקת ABR (כ-0.1 מיקרו וולט). שנית, יש לבדוק כי הבדיקה חוזרת על עצמה על ידי ביצוע בדיקה נוספת. לבסוף, יש לוודא כי היחס בין רכיב האות לרכיב הרעש (FMP) עומד בקריטריונים לבדיקת ABR תקינה.
כדי לקבוע את סף השמיעה של מטופל יש לקבל מספר מדדים בתוצאות הABR. הבדיקה עצמה תתבצע בקביעת עוצמות שונות של צליל אשר יושמעו למטופל. עוצמה ראשונית סטנדרטית היא 40db מעל הסף החשוד. יש לקבל מדד Clear response מעל הסף החשוד, בו יוצג גל 5 ברור אשר עומד בקריטריונים לבדיקה תקינה. לאחר מכן, יש למצוא את מדד Response absent מתחת לסף החשוד, בו יוצג במכשיר הABR קו ישר ללא גלים ברורים.
במקרים בהם בדיקת ABR אינה תקינה ניתן לבצע בדיקות נוספות כגון CT (טומוגרפיה ממוחשבת של אזור האוזן והמוח) או בדיקות MRI של המוח במקרים מורכבים.
מגבלות הבדיקה.
הבדיקה מסייעת באבחון היכולת של מערכת השמיעה הפריפרית, קרי עצבי השמיעה בגזע המוח. כך שמנקודת מבט נוירולוגית, ABR הוא כלי שימושי רק במטופל עם שבלול ועצבי שמיעה מתפקדים. בשל הכוונת הבדיקה למערכת העצבית, האבחון באמצעותה מוגבל מסיבות שונות, להלן :
התאמת מכשירי שמיעה.
בדיקות שמיעה שונות מאפשרות לקבוע את ספי השמיעה התחתונים, המהווים את עוצמת הקול הנמוכה ביותר אליה מגיב הנבדק. כאשר הסף התחתון נמוך מסף הנורמה מתאימים לנבדק מכשיר שמיעה, שישמש על פי רוב להגברה של התדרים הנמוכים.
במקרים מסוימים כאשר לא ניתן לקבוע סף התנהגות, סף ABR יכול לשמש להתאמת מכשירי שמיעה. סף התנהגות הוא מדד שמיעתי שנבחן באמצעות תגובת הנבדק להשמעת קול. סף זה נמוך יותר ביחס ל-ABR, המתאר קשרים עצביים דומים לו, ולכן מתאפשר מעבר בין הספים. המעבר נעשה באמצעות מספר רב של פקטורי תיקון לאור טווח לקויות השמיעה הרחב.
לדוגמה, סט מסוים של פקטורי תיקון מנמיך את סף ה-ABR מאזור Hz 4,000 לאזור 500 Hz המתאים לטווח של סף התנהגות.
בשלבים מוקדמים יותר, מבחני שמע מגזע המוח נשענו על השוואת משרעות נורמליות (ללא לקות שמיעה) אל מול משרעות פתולוגיות במטרה למצוא את נקודת הגברת השמע המתאימה. שיטה זו מבוססת על ההנחה כי משרעת פוטנציאל הפעולה בגזע המוח קשורה באופן ישיר לתפישת עוצמת הקול. כלומר לפי הנחה זו, כאשר גזע המוח מקבל גירוי באמצעות מכשיר השמיעה, המשרעת שתתקבל תהיה קרובה למשרעת אצל אדם ללא לקות שמיעה.
סף ABR לא בהכרח משתפר באמצעות מכשיר השמיעה, וכן לא מהווה בהכרח כלי מדויק להתאמת מכשיר שמיעה, בשל הקושי לעבד מספר רב של גירויים מעוררי תגובה.
יתרונות בהתאמת מכשיר שמיעה באמצעות ABR:
חסרונות בהתאמת מכשיר שמיעה באמצעות ABR:
נהר הסום
תסלם
נווה-אילן
טקסס-הולדם
מכבי עכו
Panzerhaubitze 2000
Panzerhaubitze 2000, או בקיצור PzH 2000, הוא תותח מתנייע (תומ"ת) הוביצר בקליבר 155/L52 מ"מ תוצרת גרמניה (פותח על ידי Krauss-Maffei Wegmann). ה-PzH 2000 נחשב לתומ"ת המתקדם ביותר בשימוש בעולם. בעל יכולת ליצור אש בקצב מהיר של 3 פגזים ב-9 שניות, או 10 פגזים ב-56 שניות. מגיע לטווח של 30 ק"מ ועד 40 ק"מ עם תחמושת לטווח ארוך. בעל 5 אנשי צוות וטעינה אוטומטית. חוץ מהצבא הגרמני משמש התומ"ת גם צבאות יוון, אוקראינה, הולנד ואיטליה.
פיתוח.
ב-1986 איטליה, הממלכה המאוחדת (בריטניה) וגרמניה הסכימו לבטל את תוכנית הפיתוח של התותח המתנייע PzH 155-1 SP70 עקב בעיות באמינות הכלי וליקויים בתכנון (למשל, היותו מותקן על תובת טנק מוסבת). כתוצאה מכך הוקמה מועצה בשם Joint Ballistics Memorandum of Understanding (JBMOU) שהציבה תקנים לקנה תותח בקליבר 155 מ"מ/52 (אורך של כ-8 מטר) שהתבסס על הצעתה של בריטניה. המועצה ביקשה מהתעשייה הגרמנית פתרונות ותכנונים לתותח שיענה על הדרישות של JBMOU. התכנון של קראוס-מאפי וגמן (Krauss-Maffei Wegmann) נבחר.
חברת רהיינמטאל תכננה את הקנה בקליבר 155 מ"מ ואורך 8 מטר לפי דרישות ה-JBMOU, עם קווי כרום לכל אורכו ובלם לוע בקצהו. התותח משתמש במערכת חנ"ה (חומר נפץ הודף) מודולרית בעלת 6 מטעני חנ"ה (5 מהם זהים) כדי לשלב וליצור מטען הודף אופטימלי לירי לטווח מסוים. התחל מוטען בנפרד, באמצעות חגורת הסעה. כל שלבי הטעינה מבוצעים באופן אוטומטי. הטווח המקסימלי של התותח הוא 30 ק"מ עם פגז L15A2 התקני (שתוכנן במקור על ידי בריטניה עבור FH-70 והוסב בגרמניה עבור ה-M-109G וה-FH-70), 35 ק"מ עם פגזים בעלי Base bleed להקטנת הגרר, ומעל 40 ק"מ עם פגזים הנעזרים בהנעה רקטית. באפריל 2006 ירה התותח PzH 2000 פגזי V-Lap (הנעזרים בהנעה רקטית) של דנל למרחק של 56 ק"מ, עם טווח ירי מרבי של כנראה 60 ק"מ. לתותח יש אפשרות לירי פגזים במתכונת MRSI (ירי מתותח יחיד כך שמספר פגזים שנורו אחד אחרי השני יפגעו במטרה באותו זמן).