על צוות הכתיבה של המדריך נמנים עורך ראשי, עורך משנה, סגן עורך בכיר ועוד 14 חברי מועצת העורכים. כמו כן ישנם עוד 8 יועצים מקצועיים מהתחומים השונים ברפואה. בנפרד מצוות הכתיבה של המדריך תרמו לו עוד כ-180 רופאים ומדענים מתחומי הבריאות, איש איש בתחומו.
מבנה המדריך ותוכנו.
המדריך מחולק לעשרים וארבעה חלקים וכולל איורים רבים. חלקם מקיפים את מערכות האיברים השונות כגון: העור או הלב, חלקם מקיפים סוג מסוים של התמחות רפואית כגון: מחלות זיהומיות ושלושה מהפרקים מיוחדים לבריאות המשפחה: "בריאות הגבר", "בריאות האישה" ו"בריאות התינוק והילד".
כל חלק מפרט את האנטומיה והפיזיולוגיה הרלוונטיות, את המחלות או הפגיעות הגופניות האפשריות ולעיתים, גם בדיקות רפואיות אבחוניות מרכזיות.
הצבא הסלאוקי
הצבא של הממלכה הסלאוקית היה המכשיר העיקרי שבאמצעותו הפעיל השלטון המרכזי את סמכותו. בשיאו היה זה אחד הצבאות הגדולים והחזקים ביותר במזרח התיכון. היו בו עשרות אלפי פרשים, עשרות אלפי רגלים ומאות פילים. צבא זה ידע עליות ומורדות בהתאם למצבה של הממלכה הסלאוקית.
מקורות כוח האדם הלכו והתדלדלו במהלך המאה ה-2 לפנה"ס. האוטונומיה ביהודה ולאחר מכן ניתוקה הסופי מהשלטון המרכזי, בגידת מושלים במזרח ומרידתם במלכות, הלחץ הפרתי ובעיקר הסכסוכים מבית, רצח המלכים על ידי אחיהם וקרובי משפחתם, מלחמות אזרחים עקובות מדם כל אלה החלישו את הממלכה הסלאוקית וגדעו את יכולתה הכלכלית. האויבים הרבים קמו עליה וקרעו לחתיכות את הממלכה. בסופו של דבר כבש פומפיוס את השאריות שנותרו מהממלכה בשנת 63 לפנה"ס והן הפכו לפרובינקיה רומית בשם סוריה.
יחידות קבועות, מספרן וחימושן.
הצבא המלכותי גויס מקרב המתיישבים הצבאיים. אלה שירתו היוו את הגרעין החשוב ביותר של הצבא. לוחמים אלה שירתו בעיקר בחיל הרגלים הכבד ובחיל הפרשים הכבד.
רגליים.
פלנקס.
במקורות חיילים אלה נקראים לרוב "פלנקס" או "מקדונים", אך לפעמים גם סריסופורים (כלומר, החמושים בסריסה - הרומח של חיילי הפלנקס), פזטיירוי (בדומה לפלנגיטים המקדונים) ו"הכוחות הכבדים", אם כי נראה ששני השמות הראשונים הם הנפוצים. חיילים אלה השתמשו בסריסה ארוכה באורך כולל של בערך 6.5 מטר ובמשקל שהגיע עד למעלה מ-6 ק"ג, שהוחזקה בשתי הידיים. להגנתם לבשו ככל הנראה שריון גוף כלשהו והשתמשו ב"פלטה" - מגן עגול לא גדול בקוטר של כ-45 ס"מ, שהוצמד בלולאה אל המרפק. החיילים היו מצוידים בקסדת מתכת להגנה על ראשם ובמגיני רגליים. חיילים אלו היו עמוד השדרה של הצבאות ההלניסטיים. היחידה הבסיסית של הפלנקס "הלוכוס" כללה 16 לוחמים. היחידה הטקטית הקטנה ביותר הייתה "סינטגמה" שכללה 16 טורים של 16 לוחמים (256 לוחמים בסך הכל) שהתפרסה לרוחב של כ-14.5 מטר, והיחידה הגדולה ביותר "הסטרטגיה" כללה 256 טורים של 16 לוחמים (4,096 לוחמים בסך הכל) שהתפרסה לרוחב של כ-232 מטר. ביניהן היו הפנטקוסירכיה (32 טורים), החילירכיה (64 טורים), והמררכיה (128 טורים).
למול עוצמתו של מערך הפלנקס שהיווה מעין קיפוד גדול ולא חדיר (אף לסוסים), לפלנקס היה מספר נקודות תורפה, במיוחד בתחום של קרב פנים אל פנים. הסריסה העסיקה את שתי ידיו של הלוחם, במקרה של פריצת חייל אויב למערך, עזיבתו את הסריסה לשם הגנתו הייתה יוצרת פרצה. המערך היה חייב לשמור על צפיפות ורווחים קבועים, דבר שבא על חשבון הדינמיות וכושר התמרון שלו, במיוחד בשטחים מבותרים והררים, שם ירדה יעילותו. האגף של הפלנקס היה חשוף לתקיפה כאשר הוא הועסק מלפנים, והיו צריכים להיות פרשים או חיילים אחרים שישמרו את אגפיו.
רגליים קלים.
יחידות אלו כללו כוחות רגלים: קשתים, קלעים, ומטילי כידונים.
הקשתים החזיקו בקשת חד-קימורית או דו-קימורית, שלה היה טווח גדול יותר. הקשת שהשתמשו בה הייתה קשת מורכבת, והייתה עשויה מחומרים שונים: עץ, גידים וחלקי קרן ועצם. החץ היה עשוי מעץ ולו ראש מתכת, וזנב מנוצות לשם שווי משקל. אורכו היה בין 40 ל-100 ס"מ. החצים היו נתונים בתוך אשפה. טווח הקשת הייתה בין 60 ל-160 מטר.
הקלעים היו חיילים שהחזיקו בידם קלע, ובאמצעותו הטילו אבן או כדור עופרת. כף הקלע היה עשוי מעור וקשור בשני חבלים מצדיו. החייל היה מסובב את הקלע מספר פעמים, עד שהוא משיג תנופה מרבית. טווח הקלע שנורה בדרך כלל כתלול מסלול, יכל להגיע עד ל-200 מטר, אך לא היה מדויק במיוחד.
הכוחות הללו הוצבו בחזית הפלנקס ותפקידם היה דומה לתפקיד הארטילריה של היום. לבצע "ריכוך" של כוחות הפלנקס לפני ביצוע המתקפה העיקרית. תפקידם היה לשבש את מערכי הפלנקס ולנסות ליצור בהם פרצות. ולאפשר לפרשים או כוחות בינוניים לחדור לתוכם ולפורר אותם מבפנים. כוחות אלו היו פחות יעילים כאשר שני צבאות הלניסטים נלחמו זה בזה, כיוון שכל כוח ביטל את חברו.
החשיבות העיקרית של הקלים עלתה בשטחים קשי עבירות, שם לעיתים הם יכלו להכריע את הקרב. בשדות קרב מבותרים, כוחות הפלנקס הושארו מאחור, והקרב הוטל למעשה על הכוחות הקלים
ארגירספידים.
ארגירספידים (בעלי מגני הכסף), שמקורם עוד בהיפספיסטים (שם היחידה בצבא מוקדון במאה ה-4 לפנה"ס) בתקופתו של פיליפוס השני באמצע המאה ה-4 לפנה"ס, היו יחידה מובחרת בצבא הסלאוקי. גם הם נלחמו במערך הפלנקס. לכאורה, חימושם אמור להיות דומה לזה של הפלנגיטים, אך המקורות מציינים שהם היו בעלי כושר ניידות גבוה יותר ולכן ייתכן שחימושם היה קל יותר. בדומה לפלנגיטים גם מקורם של האגירספידים במתיישבים הצבאיים. מספרם היה 10,000. אחרי הרפורמות של אנטיוכוס הרביעי, מחציתם חומשו בסגנון רומאי עם שריון שרשראות, מגן גדול וחרב כבדה.
ארגירספידים תפקדו כיחידות עלית בקרב והוטלו עליהם המשימות הקשות ביותר. בין הקרבות היו הארגירספידים מוצבים באופן קבוע במרכז הממלכה מוכנים לכל פקודה ולא מגויסים בעתות משבר בלבד בדומה לפלנקס. המקורות לא מוסרים כיצד נשמר המספר הקבוע של 10,000 לוחמים, אך סביר להניח שהיו אלה מגויסים טריים שעדיין לא ירשו את נחלת אביהם וכך היו יכולים לפנות את זמנם לשירות קבע. כמו כן, סביר להניח שהם שירתו ביחידה זו רק פרק זמן מוגבל וכך אפשרו למגויסים חדשים להצטרף ליחידה בלי לתת לה להתנוון. לאחר השחרור מהיחידה, עברו הלוחמים, ככל הנראה, לכוחות מילואים ובמלחמה היו מצטרפים לפלנגיטים.
בחיל רגלים הסלאוקי לא מצויה יחידה שהייתה נפוצה בכל העולם ההלניסטי, הלא היא האגמה - יחידת עלית שחבריה המשמשים, בין היתר כשומרי ראשו של המלך. ייתכן שההפיספסיטים המוזכרים במקורות הוא לא שם נרדף לאגרירספידים, אלא יחידה בתוך אגרירספידים שהייתה מורכבת מהעלית של העלית. כמו כן, ייתכן שחלק מהפלטסטים המוזכרים במקורות, אם לא פלטסטים רגילים, כלומר חיילים קלי חימוש, אלא זה שם נרדף לארגירספידים.
פרשים.
פרשים קלים.
הצבא הסלאוקי החזיק כוחות פרשים קלים, שיעילותם הייתה בניידותם והיוו תשובה טובה לפרשים קלים של יריביהם מהמזרח.
פרשי המשמר.
פרשי המשמר היו פרשים כבדים שהורכבו משתי יחידות ההיטיירוי (לפעמים נקראים גם האילה &lt;גדוד או פלוגה&gt; המלכותית), שמקור שמם בפרשים הכבדים של מוקדון והאגמה, שתיהן בנות 1000 רוכבים כל אחת. ההיטיירוי גויסו מהמתיישבים הצבאיים היוונים והמקדונים ואילו האגמה בעיקר מבני מדי. חימושם היה דומה וכלל שריון גוף מעור או מתכת ורומח ארוך בשם קסיסטון. בניגוד למקובל במוקדון בתקופתו של אלכסנדר הגדול ופיליפוס, האגמה לא הייתה יחידת עלית בתוך ההייטרוי, אלא יחידה דומה לה בעלת חימוש דומה ללא העדפה כלשהי בסטטוס.
ייתכן שגם פרשי המשמר תפקדו באופן דומה לארגירספידים והוצבו במרכז הממלכה וחייליה גויסו לתקופות קצרות יחסית.
פרשי צבא הקבע.
הפרשים האחרים של צבא הקבע שלא נהנו מסטטוס מיוחס של אגמה או האילה המלכותית גויסו גם הם מקרב המתיישבים הצבאיים. בדומה ליחידות פרשי העלית גם הם ירשו את ציודם מההיטיירוי המקדונים. חימושם של אלה היה דומה בהתחלה לחימוש האילה המלכותית וכלל שריון עור או מתכת, רומח הקסיסטון וכיוצא באלה. ההבדל העיקרי בין הפרשים הכבדים של צבאות הדיאדוכים להיטיירוי היה המגן שהדיאדוכים הוסיפו לפרשיהם.
בעת מסעו מזרחה (210 - 206 לפנה"ס) נתקל אנטיוכוס השלישי בקטפרקטים הפרתים. קטפרקטים פרשים המוגנים בשריון קשקשים או שרשראות כבד וגם סוסיהם מוגנים בשריון מתכת כבד. אנטיוכוס הבין את עדיפות הציוד הזה על הציוד שבו השתמשו פרשיו הכבדים ושינה את חימוש פרשיו לזה של הקטפרקטים, אם כי פרשי העלית שמרו על השריון הקל כדי לאפשר להם ניידות גבוהה יותר בקרב.
היחידה הקטנה ביותר של הפרשים הייתה אילה, שכללה 8 טורים כפול 8 שורות, כך שהיו בה 64 פרשים.
היחידה הבינונית הייתה היפרכיה שכללה 64 טורים כפול 8 שורות ששירתו בה 512 פרשים.
היחידה הגדולה ביותר של הפרשים הייתה הכיליארכיה המורכבת משתי היפרכיות, כאשר כל היפרכיה כללה 8 אילות.
פילים ומרכבות.