מהירה ועסקנית, בניגוד חריף לווריאציה שתבוא אחריה. פון בילוב מציין את "הדיאלוג הקנוני בין שני הקולות". השם שנתן ברנדל לווריאציה זו הוא "ערבוביה" (Helter-skelter)
וריאציה 20: בקצב הליכה איטי (אנדנטה)
וריאציה חריגה באיטיות תנועתה, הבנויה כמעט כולה מתווים שלמים מנוקדים במשלבים נמוכים - עומדת בניגוד מדהים לווריאציות הסמוכות, לפניה ואחריה. המלודיה של דיאבלי ניתנת בקלות לזיהוי, אבל המהלכים ההרמוניים (ראו תיבות 9–12) חורגים מן המקובל והטונאליות בכללותה דו-משמעית. פון בילוב, שהציע את הכותרת "אורקל", ממליץ על "אפקט המרמז למשלבים המצועפים של עוגב". קינדרמן כותב, "בווריאציה הנפלאה הזאת, האיטית והחידתית, מס' 20, אנו מגיעים למרכז הדומם של היצירה... מבצר של, שלווה פנימית'". טובי מגדיר אותה "מן הקטעים משרי הכבוד ביותר במוזיקה". ברנדל מתאר את הווריאציה ה-20 כ"התבוננות פנימית היפנוטית" ומציע לכנותה בשם "מקדש פנימי". ליסט קרא לה "ספינקס". המבנה הדו-חלקי של דיאבלי נשמר כאן, אך ללא חזרות.
וריאציה 21: מהירה ומשולהבת - מהירה פחות - חזרה לקצב ההתחלתי (Allegro con brio – Meno allegro – Tempo primo)
ניגוד קיצוני לאנדנטה הקודם. תחילתן, באנליזה של קינדרמן, של וריאציות המשיגות "התעלות", המעלה במחשבה את "מלוא היקום המוזיקלי כפי שהכיר אותו בטהובן". האקורדים המלווים, החוזרים פעמים רבות כל כך בפתיחתו של כל קטע והטרילים החורים מן המשלב הגבוה ביותר עד לנמוך ביותר מגזימים ללא רחם מאפיינים בנושא של דיאבלי. טובי מתאר את הווריאציה הזו כ"מפתיעה", אבל מציין, שהיא נאמנה בבירור למלודיה של דיאבלי ו"משתנה מקצב רגיל מהיר למקצב משולש איטי יותר כל אימת שהיא משחזרת את רצפי המעברים... בנושא". ברנדל כינה וריאציה זו בשם "משוגע ומקונן". אוּהְדֶה מקבץ יחדיו את מס' 21–28 כ"קבוצת הסקרצו", ולפוגטה העדינה (מס' 24) הוא מקצה את תפקיד ה"טריו".
וריאציה 22: במהירות רבה, בסגנון "לילה ויום עמל וטורח’" של מוצרט ( Allegro molto, alla ‘Notte e giorno faticar’ di Mozart)
אזכור לאריה של לפּּוֹרֶלו בתחילת דון ג'ובאני של מוצרט. במוזיקה יש הומור גס למדי. בשל תלונתו של לפורלו, כי ניטל עליו "לעבוד יומם ולילה", יש אומרים, שבטהובן רוטן כאן על העמל שהשקיע בווריאציות האלה. עוד נאמר, שבטהובן מנסה לאמור, שהנושא של דיאבלי נגנב ממוצרט. הכינוי שנתן ברנדל לווריאציה הזו הוא "לילה ויום עמל וטורח (לדיאבלי)"
וריאציה 23: מהירה מאוד, אלגרו אסאיי
מבחינת פון בילוב, עוד וריאציה וירטואוזית, החותמת את מה שפון בילוב רואה כחלק העיקרי השני של היצירה. בעיני קינדרמן, פרודיה על תרגילי אצבעות שהוציא לאור יוהאן באפטיסט קרמר (שבטהובן דווקא העריך מאוד כפסנתרן, אך לא כמלחין). טובי מתייחס אל "הברק התזמורתי והמקצב הקפריזי" שלה. הכותרת של ברנדל לווריאציה זו היא "הווירטואוז בנקודת רתיחה (לקרמר)". הוא מאפיין את מס' 23, 27 ו-28 כ"מוחות חד-כיווניים בהלך נפש מרוגש", ברמז לגישה אירונית.
וריאציה 24: פוגטה (אנדנטה)
לירית ויפהפייה, עומדת בניגוד בולט לווריאציה שקדמה לה, מזכירה בעקיפין את באך. טובי מתאר את הווריאציה הזו כ"רשת צלילים מפליאה בעדינותה ובמסתורין שבה, על תבנית הנרמזת בחלקה בקול העליון ובחלקה בבס של ארבע התיבות הראשונות של הנושא. בטהובן משתמש כאן ברמז שקיבל מן המחצית השנייה של הנושא של דיאבלי, ומביא אותו בהיפוך במחצית השנייה של הפוגטה." קינדרמן משווה את הווריאציה לפוגה החותמת את הפרק האחרון של הסונאטה לפסנתר בלה מינור, מס' 31, אופוס 110 של בטהובן ולהלך הנפש של "כמה קטעי תפילה שקטים במיסה סולמניס של בטהובן". הן הסונאטה והן המיסה סולמניס חוברו באותה תקופה. ברנדל כינה וריאציה זו "רוח טהורה".
וריאציה 25: מהירה (אלגרו)
אקורדים פשוטים ביד ימין מעל תבנית פעלתנית ללא הפוגה ביד שמאל. טובי מציין, שהווריאציה משחזרת את פתיחתה של כל מחצית בנושא של דיאבלי בפשטות גמורה, אף כי היתר חופשי מאוד, ומוסיף כי "לעומת הפוגטה, המרשימה באופייה המהורהר והשלו, בווריאציה זו ניכר אפקט הומוריסטי מובהק".
ברנדל הכתיר וריאציה זו בשם "טוֹיְצֶ'ר" (ריקוד גרמני).
וריאציה 26: בנעימות ((Piacevole)
השם שנתן ברנדל לווריאציה זו הוא "טבעות על המים"
וריאציה 27: מהירה ומלאת חיים (Vivace)
השם שנתן ברנדל לווריאציה זו הוא "להטוטן". הוא מרמז לגישה אירונית, המאפיינת את מס' 23, 27 ו-28 כ""מוחות חד-כיווניים בהלך נפש מרוגש"
וריאציה 28: מהירה (אלגרו)
פון בילוב רואה וריאציה זו כחותמת את החלק העיקרי השלישי של היצירה: "לביצוע הווריאציה זו... יש להלום בקלידים בפרץ רגשות, כמעט בסערה... גוון עדין יותר לא יהיה במקומו - לפחות בחלק הראשון". (פון בילוב)
טובי כותב:
ברנדל מציין, כי נכון לשנת 1819 הייתה וריאציה יחידה בדו מינור (מס' 30) וכי התוספות המאוחרות של מס' 29 ו-31 הרחיבו את השימוש בסולם ל"אזור דו מינורי רחב יותר". השם שנתן ברנדל לווריאציה זו הוא "חמת זעם של לץ-מקפץ".
וריאציה 29: לאט, אבל לא יותר מדי (Adagio ma non troppo)
כראשונה בסדרה של שלוש וריאציות איטיות, נראית וריאציה כזו כתחילת הסוף: "המלחין מעביר אותנו אל מפלס רגשות חדש, כבד-ראש יותר, אפילו מלנכולי. אפשר להתייחס אליה כראשית פרק האדג'ו של הסונאטה-וריאציות הזו; מן האדג'ו הזה אנו נישאים חזרה, באמצעות הפוגה הכפולה הגדולה, וריאציה 32, אל תוך הספירה הזוהרת המקורית של הפואמה הסימפונית, שאופייה הכללי מאושר ונחתם במינואטו-פינאלה רב-החן". (פון בילוב) הכותרת של ברנדל לווריאציה זו היא "אנחות כבושות" (קונרד וולף)
וריאציה 30: בקצב הליכה, שירתי מאוד (Andante, sempre cantabile)
"מעין קינה בארוקית" (קינדרמן). איטית ועתירת רגש, כמו הווריאציה שתבוא אחריה. התיבות האחרונות שלה מוליכות במעבר נטול-זעזועים אל וריאציה 31. פרשנים נוקטים במילים חזקות וברורות בבואם לדון בפרק המסכם. טובי מתאר אותו כ"פסוק שיישמר בזיכרון, כך שגם אם בטהובן איננו חוזר על כל פרקי הווריאציה הזו, הרי את ארבע התיבות האחרונות הוא מסמן כמיועדות לחזרה." פון בילוב אומר, "אנו יכולים לזהות בארבע התיבות הללו את הזרע המקורי שממנו נבטה כל הרומנטיקה של שומאן"
וריאציה 31: באיטיות ובהרחבה, ברגש עז (Largo, molto espressivo)
מעמיקת רגשות, גדושה קישוטים וטרילים, יש בה נקודות דמיון רבות ל"ארייטה" של הסונאטה לפסנתר מס' 32, אופוס 111, של בטהובן. גם כאן משתמש טובי בתיאורים מפליגים: "הווריאציה השלושים ואחת משתפכת בעושר אדיר של מלודיה עתירת קישוטים, שבני תקופתו של בטהובן ודאי התקשו לפענח אך אנו, שלמדנו מבאך כי רגש של אמן דגול עמוק יותר, במקרים רבים, במקום שביטויו מעוטר ביותר, יכולים להכיר כי לפנינו אחד הביטויים עזי המבע והריגוש ביותר בכל המוזיקה כולה."
פון בילוב מעיר, "היינו רוצים לכנות את הקטע הזה, מהורהר וענוג כאחד, התחדשות האדג'ו של באך, כפי שהפוגה הכפולה שבהמשך היא אחד מפרקי האלגרו של הנדל. כשאנו מצרפים יחדיו את הווריאציות האחרונות האלה, שאפשר לראותן כלידה מחדש, כביכול, של המינואט ההיידני-מוצרטי, יש בידנו, בשלוש הווריאציות הללו, מכלול המקיף את כל תולדות המוזיקה." סיום הווריאציה הזו, ספטימה דומיננטית ללא פתרון, מוביל בטבעיות אל הפוגה הבאה. ברנדל מכתיר וריאציה זו בשם "לבאך (לשופן)" המבנה הוא צמצום מוקפד של הנושא של דיאבלי.
וריאציה 32: פוגה: אלגרו
בעוד שבמערכי וריאציות מסורתיים הפוגה משמשת במקרים רבים לחתימת היצירה, הפוגה של בטהובן משמשת אותו כדרך להגיע לשיא אדיר, שאחריו יבוא מינואט שקט לסיום. הפוגה של וריאציה 32 נבדלת מן האחרות בסולם הזר שלה, מי במול מז'ור. מבחינה מבנית, הווריאציה נוטשת את המקור הדו-חלקי של דיאבלי. מבחינה מלודית, היא מבוססת על הקוורטה היורדת של דיאבלי, שהייתה בשימוש ברבות מן הווריאציות הקודמות, כמו גם, באופן המרשים ביותר, בחלק מעוט-ההשראה, הפחות מבטיח בנושא של דיאבלי, הצליל החוזר עשר פעמים. הבס בתיבות הפתיחה לוקח את התבנית העולה של דיאבלי ומציג אותה ברצף יורד. מתוך החומרים הקלושים הללו, בונה בטהובן את הפוגה המשולשת הכבירה שלו.
הנושאים מוצגים במגוון הרמוניות, הקשרים, אורות וצללים, ועל ידי שימוש בטכניקות הפוגליות המסורתיות של היפוך וסטרטו. בערך לאחר שני שלישים, מגיע שיא בפורטיסימו ואז, לאחר שתק, מתחיל קטע מנוגד בפיאניסימו, שבו משמשת תבנית במהירות גוברת והולכת כנושא הפוגלי השלישי. לבסוף, שני הנושאים המקוריים של הפוגה בוקעים ויוצאים שוב ברמה והיצירה דוהרת ללא מעצור אל שיאה המסיים, אקורד מתנפץ ושטף אדיר של ארפג'י, עלה ורדת פעמיים לכל אורך המקלדת.
המעבר אל המינואט הנשגב היוצר את הווריאציה האחרונה מורכב מסדרה של אקורדים שקטים, ממושכים, שמשיגים אפקט יוצא מגדר הרגיל. במילותיו של סולומון, "הווריאציה השלושים ושלוש מתחילה בפוקו אדג'ו, השובר את התנופה הנסערת של הפוגה ומוביל אותנו לבסוף אל סיפו של חוסר תנועה מוחלט, כפרגוד להפריד בין הפוגה לבין המינואט." הסיום מרשים כל כך, שפרשנים נוטים לא אחת לתיאורים מפליגים. ג'רלד אברהם מכנה אותו "אחד הקטעים המוזרים ביותר שבטהובן כתב מעודו". קינדרמן מתאר את המעבר כ"אחד הרגעים הקסומים ביותר ביצירה".
וכך מתאר טובי את הרגע הדרמטי הזה:
הכותרת של ברנדל לווריאציה זו היא "להנדל"
וריאציה 33: בקצב מינואט מתון (Tempo di Menuetto moderato)
נעילה שמיימית ליצירת מופת מוזיקלית, נשגבת כרבות כל כך מיצירותיו המאוחרות של בטהובן. כמאמר טובי,
הכותרת שנתן ברנדל לווריאציה זו היא "למוצרט; לבטהובן" והסביר,