אינטגרציה אזורית היא תהליך של ליברליזציה של יחסים מסחריים בין מדינות. החוקרים דה לומברדה וואן לנגנהובה הגדירו אותה כתופעה עולמית של מערכות אזוריות שמגבירה את האינטראקציה בין חלקיהן ויוצרת צורות חדשות של ארגון, בדו-קיום עם נורמות מסורתיות של הארגון בהיקפים לאומיים. יש חוקרים שרואים את האינטגרציה האזורית כתהליך שבאמצעותו מדינות בתוך אזור מסוים מגבירות את רמת האינטראקציה שלהם בתחומי כלכלה, ביטחון, פוליטיקה, חברה או תרבות.
בקצרה, אינטגרציה אזורית היא חיבור של מספר מדינות בתוך האזור לתוך מכלול גדול יותר. מידת האינטגרציה תלויה ברצון של מדינות עצמאיות וריבוניות לשתף את ריבונותן. אינטגרציה עמוקה שמתמקדת בוויסות הסביבה העסקית בהיקף כללי יותר מתמודדת עם קשיים רבים.
פונקציות של אינטגרציה אזורית.
לפי ואן לנגנהובה, אינטגרציה אזורית אמורה לבצע לפחות 8 פונקציות חשובות:
הסכמי אינטגרציה אזורית.
הסכמי אינטגרציה אזורית הובילו להתקדמות ביחסים בינלאומיים בין מדינות רבות, בדגש על תחום המסחר והשקעות. על כן רוב המדינות התעשייתיות לוקחות חלק בלפחות אחד מהארגונים הללו, ולעיתים קרובות - ביותר מאחד. מתוך 194 הסכמים, שנרשמו בתחילת שנת 1999, 87 נרשמו אחרי 1990. בשנים אחרונות חלו מספר שינויים כמותיים ואיכותיים בתחום האינטגרציה האזורית. שלושה שינויים משמעותיים ביותר הם:
הכרה באינטגרציה עמוקה.
הכרה באינטגרציה עמוקה היא הכרה בקונספט שחסמים נוספים נוטים לפלח את השוק, וזה מעכב את זרימת הסחורה והשירותים, יחד עם השקעות ורעיונות חדשים. לכן מוכר כעת כי מערכת מסחר מסורתית לא מתאימה לטיפול בחסמים אלו. פעם ראשונה אינטגרציה עמוקה יושמה בתוכנית שוק יחיד של האיחוד האירופי.
מודל פתוח.
המעבר מאזוריות סגורה למודל פתוח התרחש בעקבות העובדה שקטע של גושי מסחר שנוצרו בין מדינות מתפתחות בשנות ה-60 וה-70 התבססו על מודלים מסוימים, כגון החלפת יבוא. היתרון של המעבר הזה הוא שהתרחשו שינויים במבנה של הסכמים ישנים. ההסכמים נוטים להיות מכווניםיותר כלפי חוץ, וגם להראות מחויבות בקידום המסחר הבינלאומי במקום לנסות להגביל ולמסגר אותו דרך בקרה קפדנית.
גושי מסחר.
ההופעה של גושי מסחר נוטה להכניס שוויון מסוים בין מדינות תעשייתיות מפותחות ומדינות מתפתחות עם הכנסה הרבה יותר נמוכה בכך שכולן מהוות שותפים שווים תחת המערכת הזאת. הרעיון של שותפים שווים נבע מהקונספט של נתינת חיזור נוסף לכלכלות של המדינות השותפות. לאחר מכן המדינות מסכימות לסייע לכלכלות כדי לשמור על המאזן ולאסור את ההתערבות של שחקנים אחרים בעניין. דוגמה טובה לכך היא הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה, שנוצר בעקבות ההתרחבות של הסכמי סחר חופשי בין ארצות הברית לקנדה דרומה על מקסיקו ב-1994. עוד דוגמה טובה היא הקשרים שהאיחוד האירופי יצר כדי לשלב את כלכלות המעבר של מזרח אירופה באמצעות הסכמי אירופה. קבוצת המדינות ששיתפו פעולה כדי להשיג תוצאות כלכליות היא קבוצת וישגרד.
המועצה האירופית
המועצה האירופית (אנגלית: The European Council; ראשי תיבות: EUCO) היא גוף של האיחוד האירופי (EU) המורכב מנשיאי מדינות וראשי הממשלות של המדינות החברות, ונשיא הנציבות האירופית (הנציבות), בסיוע שרי החוץ של המדינות החברות וחבר הנציבות. תפקיד המועצה להגדיר את קווי המדיניות הכללים [General Political Guidelines] וסדרי העדיפויות של האיחוד. לכן גוף זה יכול להיחשב לסמכות הפוליטית העליונה של האיחוד האירופי, הממלא תפקיד מנהיגותי בכל תחומי הפעילות של האיחוד האירופי, אך במיוחד ביחסים בינלאומיים.
המועצה אינה בעלת סמכות חקיקתית, אלא משמשת כגוף אסטרטגי המכוון את האיחוד. דיוניה עוסקים באג'נדה הפוליטית של האיחוד, קווי המדיניות הכלליים וסדרי העדיפויות של האיחוד. לאחר ישיבותיה, מסקנות המועצה מפורסמות, חלקן בעלות תוקף משפטי מחייב וחלקן ללא תוקף משפטי מחייב, אך הן אלו והן אלו משמשות באורח קבע כבסיס להצעות חקיקה עתידיות.
המועצה מחויבת בפגישות לכל הפחות ארבע פעמים בשנה (לרוב בחודשים מרץ, יוני, אוקטובר ודצמבר), אך בפועל נפגשת בתדירות גבוהה יותר, כאשר כל פגישה מתמשכת כמספר ימים. המועצה נפגשת בבניין אירופה (Europa building) הנמצא בלב רובע האיחוד האירופי בבריסל, בלגיה (European Council, 2022). בפגישות המועצה, לבד ממנהיגי המדינות החברות, נוכחים גם נשיא המועצה ונשיא הנציבות, והנציג הגבוה (the High Representative). המועצה יכולה גם לזמן שרים מהמדינות החברות לישיבות ספציפיות הנוגעות בתחומי עבודתם.
היסטוריה.
הבסיס החקיקתי-משפטי למועצה האירופית: סקירה כרונולוגית.
המועצה האירופית החלה מפגישות פסגה לא-סדורות של מנהיגי המדינות החברות בפברואר [בפריז, צרפת] וביולי [בבון, גרמניה] בשנת 1961, והמשיכה להתקיים באופן לא-מוסדר עד לשנת 1974. בשנת 1974 נחתם הסכם המסדיר את פגישות המנהיגים, זאת בהתבסס על הודעה בלתי מחייבת משפטית בת חצי עמוד שפורסמה בתקשורת הצרפתית קודם לכן באותה השנה, הידועה בשם קומוניקט פריז. בשנת 1977 חתמו מנהיגי המדינות על הצהרת לונדון על המועצה האירופית ובשנת 1983 נחתמה ההצהרה החגיגית של שטוטגרט על האיחוד האירופי. במסמכים אילו, שאינם מחייבים מבחינה משפטית, שכן לא היו חלק מאמנות רשמיות, נקבע ונפרט בקצרה תפקיד המועצה האירופית. רק בשנת 1986, המועצה האירופית הוכנסה לאמנות המייסדות של הקהילות כאשר נכללה באמנת "אירופה האחת" [the Single European Act]. האמנה הקדישה רק סעיף אחד למועצה האירופית, בו הגדירה את הרכב המועצה ואת תדירות הפגישות לפעמיים בשנה, אך לא עסקה כלל בתפקידי המועצה. בשנת 1992, באמנת מאסטריכט (Treaty of Maastricht) הוגדרו באופן רשמי תפקידי המועצה ומשימותיה.
המועצה האירופית קיבלה מעמד רשמי כמוסד האיחוד האירופי רק באמנת ליסבון, בשנת 2007. האיחוד הושתת מעתה על שתי אמנות, האמנה על האיחוד האירופי (TEU) והאמנה על תפקוד האיחוד האירופי (TFEU), שהחליפו את האמנה להקמת הקהילה האירופית. האמנה העניקה אישיות משפטית לאיחוד האירופי, קבעה את הקמת הבנק המרכזי האירופי (ECB), ויצרה, או שמא יש לומר הכלילה לראשונה, את המועצה האירופית כמוסד רשמי של האיחוד האירופי. האמנה הסדירה את אופן התנהלות המועצה, הליך הבחירות לנשיאות המועצה, תפקידיה של המועצה ותפקידי המשמשים בה. גם לאחר אמנת ליסבון לא חל שינוי באופי ההחלטות המתקבלות במועצה, והן עודן לא בעלות תוקף חקיקתי-משפטי פורמלי אלא ממשיכות לשמש כקווים מנחים לפעילות האיחוד בלבד. עם זאת יש לציין כי בעת הצורך מנהיגי המדינות יכולים להיפגש גם כמועצת השרים ולקבל החלטות רשמיות ומחייבות בתפקיד זה.
פגישות המועצה – מפגישות לא סדירות, לפגישות מוסדרות, לפגישות מוסדיות.
כפי שצוין קודם לכן, פגישות לא-סדורות בין מנהיגי המדינות החברות התקיימו מאז תחילתו של תהליך האינטגרציה האירופי. לבד מפגישותיהם בשנת 1961, פגשת פסגה משמעותית נוספת התקיימה בהאג בשנת 1969. את הרעיון לפגישה הציע הנשיא הצרפתי הנכנס, ג'ורג' פומפידו [Georges Pompidou], בעיקר על מנת לדון בהרחבת הקהילה האירופית ובמדיניות החוץ של האיחוד. פומפידו לא התנגד באופן עקרוני כקודמו [שארל דה-גול] להצטרפותה של בריטניה לאיחוד האירופי והיה בעד סיום השיתוק שאפיין את הקהילה בגלל כמה מהעמדות הרדיקליות שנקט דה גול במספר נושאים אירופיים. בפגישה הגיעו מנהיגי המדינות להסכמה על קבלת הממלכה המאוחדת לקהילה, וכן יזמה המועצה שיתוף פעולה במדיניות חוץ - מנהיגי המדינות החברות הסכימו על פתיחת המשא ומתן בין הקהילה לארבע המדינות המועמדות [דנמרק, בריטניה, אירלנד ונורווגיה]. כמו כן, הונחו שרי החוץ לגבש דו"ח כיצד להתקדם באיחוד המדיני של הקהילה. כל אילו הצביעו על הגברת תהליך האינטגרציה אל מעבר לתחום הכלכלי, ואל עבר מדינות נוספות.
ההחלטה לקיים פגישות סדירות התקבלה בפסגה בפריז בדצמבר 1974, במטרה להבטיח התקדמות ועקביות כוללת בתהליך האינטגרציה. זאת לאחר שהקהילה, שבמשך מספר שנים עסקה בוויכוח על הצטרפות בריטניה, איבדה את הדינמיות והמומנטום הנדרש לקידום האינטגרציה, במיוחד לאחר שהפשרה של לוקסמבורג עיכבה את קבלת עקרון הצבעת הרוב. דו"ח טינדמנס [The Tindemans Report], שנוסח באותו הזמן והוא לאחר מכן [1976] בפני המועצה עצמה, הצדיק את הקמת המועצה האירופית בטענה כי "המבנים המוסדיים שהוקמו על ידי האמנות הראו את עצמם כחלשים מכדי לתת את המומנטום הפוליטי המתמשך הנדרש לבנייתה של אירופה". המהלך נתקל בהתנגדויות מקרב מדינות בהן הרכבי הממשל היו הרכבים קואליציוניים, ותפקיד ראש הממשלה מוגבל בבית הנבחרים [primus inter pares] והוא לרוב אינו מעורב במדיניות החוץ. להרגעת ההתנגדות תרמה מחויבותן הגדולה של המדינות הללו לתהליך האינטגרציה, וכן דעתו הפומבית של ז'אן מונה [Jean Monnet] שיש צורך בישיבות קבועות של מנהיגי המדינות. אף על פי כן, נשאר לאורך השנים, ובמידת מה גם כיום, אלמנט רתיעה מסוים בדיפלומטיה של המדינות החברות הקטנות מהאופי הבין-ממשלתי של המועצה האירופית. עם הסכמת המדינות, המועצה האירופית הראשונה [ברצף הפגישות הסדורות], נערכה בדבלין ב-10 וב-11 במרץ 1975.