כתב יד קהיר (Codex Cairensis) הוא כתב יד עתיק של הנביאים (מִצְחָף) שהשתמר בבית הכנסת הקראי העתיק, "בית הכנסת על שם משה דרעי" בשכונת עבאסיה שבמזרח קהיר. בניגוד לכתוב בקולופון שבסופו, שלפיו הוגה הספר על ידי "משה בן אשר", (אביו של אהרן בן אשר), ב (שנת 895 לספירה), בדיקות תיארוך פחמן 14 קבעו שזמנו של הספר הוא מהמאה ה-11 לספירה. מיקומו של כתב היד אינו וודאי, אם כי נטען שכתב היד נמצא בספרייה לאומית. אמנם בספרייה הלאומית קיימת מהדורת פקסימיליה ומיקרופילם.
תיאור כתב היד.
כתב יד זה דומה יותר לשיטתו של בן נפתלי, שהיה בר פלוגתא של אהרן בן אשר – עובדה שעמדה אף היא בסתירה לכתוב בקולופון, המייחס את מלאכת הגהת הספר לאביו של אהרן בן אשר, אחרים רצו לאמר שאביו של אהרן בן אשר נטה לדעתו של בן נפתלי; אולם, כאמור, בדיקות התיארוך גילו כי הקולופון מזויף.
כתב היד מכיל את כל ספרי הנביאים, המתפרסים על פני 570 גיליונות, לפי סדר המסורה: ספר יהושע, ספר שופטים, ספר שמואל, ספר מלכים, ספר ישעיה, ספר ירמיה, ספר יחזקאל, הושע, יואל, עמוס, עובדיה, יונה, מיכה, נחום, חבקוק, צפניה, חגי, זכריה ומלאכי. כאשר כולם כתובים שלושה טורים בגיליון, למעט בקטעי השירה, כנהוג בכתבי היד של המקרא מאותם זמנים (כתר ארם צובא, כתב יד לנינגרד, ועוד).
הספר מנוקד בניקוד הטברני ומסומן בטעמים. הספרים מופיעים זה אחר זה, כאשר בין ספר לספר מפריד טור מועטר בעיטורים, עם כיתוב נלווה על מניין הפסוקים הכולל שבספר הקודם. בין פסוק לפסוק יש סימון (כמין נקודתיים או קן אנכי קטן), אולם הפסוקים אינם ממוספרים לאורך הגיליון, ורק בסוף כל ספר מופיע מספרם הכולל. הפרדה בין פסקאות קיימת רק בין ה"פרשיות" – הפרדה היא של שורה או של חלק ממנה, לפי סוג הפרשה, "פתוחה" או "סתומה". יש לזכור שחלוקת ספר שמואל וספר מלכים לשניים היא חלוקה שבוצעה לראשונה בתרגום השבעים היווני, ובעקבותיו בוצעה במהדורות המודפסות של התנ"ך, אולם היא אינה חלוקה מקורית. כמו כן, גם החלוקה לפרקים היא חלוקה מודרנית שבוצעה לראשונה על ידי תאולוגים נוצרים במאה ה-12 לספירה.
הקולופון.
הספר מכיל בסופו קולופון הנפרש על פני 5 גיליונות, אשר כולל ספירה מלאה של סך כל הפסוקים שבכל ספר וספר מסִפְרי הנביאים ומתן סימנם, רשימת ומאמר קצר על .
כמו כן מכיל הקולופון מספר הקדשות. ראשית, הקדשה המספרת כי . לאחריה, הקדשה של הסופר עצמו: . ולאחריה, חותם את כתב היד הקולופון (המזויף) .
המאה השש-עשרה
לקוטי תורה
ירחם פישל לחובר
איסי מיאקי
איסי מיאקה (ביפנית: 三宅 一生, 22 באפריל 1938 - 5 באוגוסט 2022) היה מעצב אופנה יפני שנודע בזכות ביגוד בעיצוב טכנולוגי, תצוגות אופנה, ובשמים.
תולדות חייו.
מיאקה נולד בשנת 1938 בהירושימה, יפן. כילד בן שבע היה עד וניצל מן הפצצה הגרעינית שהופלה על העיר ב-6 באוגוסט 1945. הוא למד עיצוב גרפי באוניברסיטה לאמנות טאמה בטוקיו וסיים לימודיו בשנת 1964. עם סיום הלימודים החל לעבוד בפריז ובניו יורק. הוא שב לטוקיו בשנת 1970 וייסד את סטודיו לעיצוב מיאקה.
בסוף שנות ה-80 החל לבצע ניסויים בשיטות חדשות ליצירת פְּליסֶה אשר תאפשרנה גמישות בתנועה ללובש הבגד לצד קלות בכביסת הבגד ובייצוגו. ניסיונותיו הובילו בשנת 1993 לפיתוח שיטת פליסה חדשה לבדים, שבה ראשית הבד נגזר ונתפר, ואחר כך מהודק בין שכבות נייר ונדחס למגהץ קיטור חם לצורך יצירת הפליסה. "זיכרון" הבד משמר את הפליסה גם לאחר סיום הגיהוץ בתבנית הנייר וניתן ללובשו. בשיטה זו יצר בגדי פליסה לבלט של פרנקפורט.
למיאקה הייתה ידידות ארוכת שנים עם אמנית החרס לוסי רי. בעזבונה היא הותירה לו את אוסף הקרמיקה הגדול שלה ואוסף כפתורי חרסינה שאותם שילב בעיצוביו והציגם בתצוגותיו.
בשנת 1994 העביר מיאקה את תחום עיצוב אופנת הגברים לידי נאוקי טקיזאווה, ובשנת 1999 העביר לידיו אף את תחום אופנת הנשים, זאת כדי שיוכל להפנות את מלוא מרצו למחקר. בשנת 2007 הפך נאוקי טקיזאווה למעצב עצמאי בקבוצת איסי מיאקה, ודאי פוג'יווארה מונה למנהל בית האופנה איסי מיאקה.
בדומה לבתי אופנה גדולים אחרים, גם איסי מיאקה שיווק בשמים. הבושם הראשון שלו, L'eau d'Issey (מילולית: "מי איסי"), שווק לראשונה בשנת 1992. שמו של הבושם הוא משחק מילים, כיוון שבצרפתית הוא נשמע זהה למילה "אודיסאה". הבקבוק, שעוצב על ידי מיאקה, מבוסס על מראה הירח הנשקף מאחורי מגדל אייפל, כפי שהוא נצפה מדירתו בפריז. בשנת 1994 הוציא מיאקה אף בושם לגברים (L'eau d'Issey Pour Homme).
ב-1998 נפתחה ב- התערוכה "Making Things" של איסי מיאקה שהציבה לעצמה למטרה לחקור דרך חדשה להבין בגדים, בה הדמיון משתלב עם הטכנולוגיה החדשנית ביותר. דרך עיצוב חלל חדשני, התערוכה שרטטה את עבודתו של מיאקה דרך ארבעה חללים: חופש ותנועה, היחסים בין אופנה לאמנות, מחקר חומרים ודרכי ייצור חדשות והבגדים של העתיד.
מיאקה נפטר ב-5 באוגוסט 2022.
רדוקציה (מוזיקה)
רדוקציה (מאנגלית: Reduction) היא פעולה של צמצום תפקידי הכלים בפרטיטורה תזמורתית לביצוע בפסנתר. התוצאה מאפשרת לקורפטיטור או לפסנתרן חזרות לעבוד עם סולנים, בין אם נגנים, זמרים או רקדני בלט לקראת הופעה.
פרטיטורה ווקאלית, או פרטיטורה לפסנתר וקול, היא פרטיטורה של אופרה, או של יצירה ווקאלית או מקהלתית עם תזמורת, כגון אורטוריה או קנטטה. בפרטיטורה כזאת תפקידי השירה כתובים במלואם אך הליווי מצומצם ומותאם לכלי מקלדת (בדרך כלל פסנתר). על פי רוב מצמצמים את המוזיקה לשתי חמשות, אבל קיימים גם עיבודים לחמשות רבות יותר, לפסנתר בארבע ידיים או לשני פסנתרים, לפי הצורך.
יש שני סוגים עיקריים של פרטיטורות קול-פסנתר. הסוג הראשון כולל אותן פרטיטורות שהמלחין יוצר בתהליך ההלחנה, בדרך כלל כמפה הרמונית של היצירה לתזמור בעתיד. בסוג השני כלולים עיבודים או עריכות, שנעשו לאחר השלמת היצירה, בדרך כלל בידי אדם אחר, לא המלחין.
פרטיטורות קול-פסנתר נוצרות לרוב מסיבות מעשיות בלבד, כגון חזרות עם זמרים או לימוד המבנה בקומפוזיציוני של היצירה. לפני שהקלטות נעשו זמינות לציבור הרחב, היו פרטיטורות קול-פסנתר נמכרות לביצוע ביתי או באולם קטן, שאינו מאפשר הכנסת תזמורת מלאה.
אתה חברה שלי
טחנות עליל
Hells Angels
Hells Angels (מילולית: מלאכי הגיהנום) הוא ארגון בינלאומי המתמקד בתרבות הרכיבה על אופנועים ויש רשויות שהגדירו אותו כארגון פשע. שמו המלא הוא: Hells Angels Motorcycle Club (ראשי תיבות HAMC) (מילולית: מועדון האופנועים מלאכי הגיהנום). חברי המועדון רכובים אך ורק על אופנועי הרלי-דייווידסון. בארצות הברית ובקנדה הארגון Hells Angels התאגד בחברה הנושאת את שמו. המוטו של הארגון הוא: "כאשר אנו עושים טוב, איש אינו זוכר. כאשר אנו עושים רע, איש אינו שוכח."
ה-FBI האמריקאי ושירות המודיעין הקנדי לחקירות פשעים מסווגים את הארגון כאחת מארבע כנופיות האופנועים הגדולות, וטוענים כי חברי הארגון מבצעים פשעי אלימות, סחר בסמים, הברחת סחורות גנובות ומעשי סחיטה. מנגד, חברי הארגון טוענים לאורך שנים כי כל פעילותם מתמקדת באהבתם לתרבות האופנועים, ומתוך פעילות תרבותית זו הם מארגנים מסעות אופנועים משותפים, אירועים חברתיים, מסעי התרמה ומסיבות.
היסטוריה.
תחילתו של ארגון Hells Angels אפופה במסתורין והדעות עליה חלוקות. תרמו לכך העובדות, כי אנשים שונים טענו לזכות המייסדים של הארגון, וכן קוד השתיקה שלו מתחייבים חבריו. חברי הארגון אינם נקראים בשם משפחתם, אפילו בעת שהם פונים לעמיתיהם, אלא בשמם הפרטי בלבד, או לעיתים קרובות בכינויים.
הארגון נוסד באופן רשמי בשנת 1948 בעיר פונטנה בקליפורניה לאחר איחוד של חברים ממספר מועדוני אופנועים אחרים. מקור השם הוא ככל הנראה בכינוי שניתן לטייסות חיל אוויר נועזות במלחמת העולם הראשונה והשנייה, כפי שתוארו למשל בסרטו של הווארד יוז משנת 1930: Hell's Angels. על פי אתר הבית של הארגון, מקור שם הארגון הוא בהצעת חבר של המייסדים, שהיה טייס במלחמת העולם השנייה.
שנותיו הראשונות של הארגון לוטות בערפל, אולם במהלך שנות ה-50 נוסדו לשכות לארגון בערים שונות בקליפורניה, בהן אוקלנד וסן פרנסיסקו.
פסטיבל אלטמונט.
במהלך הופעתם של להקת הרולינג סטונז, במסגרת פסטיבל אלטמונט שהתקיים בשנת 1969, רצחו חברי הארגון בדקירות סכין אדם שחום עור בשם מרדית' הנטר.
הפסטיבל היה אירוע מועד לפורענות והמשטרה לא הסכימה לאבטח אותו, וכך שכרו חברי הרולינג סטונז (בהמלצת הגרייטפול דד) את חברי ה-Hells Angels, שבראשו עמד אז ראלף "סאני" ברגר, לאבטחת האירוע. מקורות מסוימים טוענים שה"מלאכים" נשכרו תמורת תשלום מזערי של 500 דולר בלבד ובירה חינם, טענה שזכתה לסתירות מצד דיק קרטר (בעלי המקום) וראלף ברגר כאחד. האירוע עצמו התאפיין באי-סדר ואלימות בקהל שהובילה לפציעות רבות ולמותם של ארבעה, וככל שגברו המהומות הפכו חברי ה-Hells Angels לאלימים ומשולחי רסן יותר ויותר, ככל הנראה בעקבות שתיית אלכוהול מופרזת ושימוש בסמים. ה"מלאכים" נקטו בשיטה של הדיפת המתפרעים על מנת לשלוט בקהל, ולאחר שאחד מהאופנועים של הכנופיה נרמס, התגברה האלימות והתבטאה אף בתקיפת המוזיקאים על הבמה. מרטי באלין מג'פרסון איירפליין נחבט עד אובדן הכרה בעקבות מריבה עם אחד מחברי הכנופיה, כפי שניתן לראות בסרט הדוקומנטרי על המופע, Gimme Shelter. בעקבות האירועים במהלך המופע שהגיעו לשיאם בתקיפת באלין, סירבו חברי הגרייטפול דד לעלות לבמה.