שיגולה שיחקה בסרטים צרפתיים, איטלקיים ואמריקאיים. בשנות ה-90 נודעה בנוסף כזמרת שאנסון איכותית. היא ביצעה מספר שירים בסרט הדוקומנטרי "Life, Love And Celluloid" של ג'וליאן לורנז, על פאסבינדר ונושאים קשורים בו.
ב-2002 הופיעה במופע של האמנית ונסה ביקרופט, בשם "VB51". ב-2007 הופיעה בסרט "The Edge Of Heaven", שבוים על ידי פאטי אקין; הסרט זכה להצלחה. באותה שנה קיבלה את "פרס הכבוד" בפסטיבל הסרטים "תפוח הזהב" באנטליה. ב-2010 קיבלה את פרס הכבוד של דב הזהב בפסטיבל הסרטים בברלין. בשנת 2013 פרסמה ספר אוטוביוגרפי.
שיגולה מתגוררת בפריז משנת 1981 ובנוסף גם בשכונת שרלוטנבורג בברלין משנת 2011, שם היא חולקת דירה עם שני שותפים הצעירים ממנה בכשלושים שנה.
דרדרה
דרדרה היה היישוב היהודי היחידי בצד המזרחי של אגם החולה. היישוב הותקף על ידי הצבא הסורי במלחמת העצמאות וננטש מספר שנים לאחריה.
שנים ראשונות.
בנובמבר 1934 רכשה חברת הכשרת היישוב את 'זיכיון החולה' שכלל את האגם והביצות. נחום הורביץ, מנהל הזיכיון, תבע לרכוש גם את השטח בין האגם לגבול עם סוריה כדי להבטיח שליטה על החולה. בשנים 1937–1939 רכשה הקרן הקיימת את אדמת דרדרה, כ-1,300 דונם לחקלאות ומרעה.
בחורף 1942 הציעה הקרן הקיימת לחברי חולתה שישבו ללא אדמות ממערב לחולה, לעבד את אדמות דרדרה. אנשי חולתה בנו מגדל בזלת לביטחון ומזח לסירות, סיקלו שטחים לגן ירק ולמספוא, הקימו רפת, החזיקו עדר צאן ומכוורת. כן הקימו, עבור המתיישבים, אוהלים למגורים, צריף למטבח והקיפו את הנקודה בחומת אבן.
בקיץ 1943 החליט הקיבוץ לבנות את בית הקבע שלו במערב האגם אך המשיך להחזיק בדרדרה עד שיימצא גרעין אחר שייתישב במקום.
דרדרה הייתה נקודה חשובה בעלייה ב של הפלמ"ח, מאות ילדים ומבוגרים הגיעו לשם בלילות מסוריה, הושטו בסירות לחולתה ומשם לפנים הארץ.
ב-1946 החליטו המוסדות המיישבים כי גרעין אייל של הנוער העובד, אשר כלל את ההכשרה הראשונה של עולים בפלמ"ח, יחד עם עולים מבולגריה שקיבלו הכשרתם בגבת - יישב בדרדרה. ביולי 1947 העבירו חברי חולתה את דרדרה לחברי אייל. בינואר 1948 פוצץ גשר בנות יעקב בידי ההגנה ובעקבות זאת נסגרה תחנת המשטרה בגשר בנות יעקב, והדרכים היבשתיות לדרדרה נותקו.
במלחמת העצמאות.
חודשי המלחמה הראשונים.
המתיישבים בדרדרה היו מודעים היטב למצבם כנקודה בודדת, מעוטת אוכלוסין, לנוכח הגבול הסורי, אשר הקשר שלה עם העורף רופף. כיוון שכך, הם התבצרו כמיטב יכולתם לקראת אפשרות של מלחמה בגזרתם. הביצורים כללו תעלות קשר עמוקות ובונקרים, חלקם עם חיפוי ראש. כן הונחו מוקשים בנתיבים מועדים להתקפה במבואות הקיבוץ. לצורך מגע עם העורף, נקבעו סידורי קשר אלחוטי עם חולתה. כיבוש משמר הירדן על ידי הצבא הסורי, ב-10 ביוני 1948, הגביר את בידודה של דרדרה. בין היתר, שיט הסירות על האגם נחשף כעת גם לירי אגפי.
ההתקפה הסורית.
ב-11 ביולי 1948, במהלך מבצע 'ברוש', הסתער גדוד סורי, ממזרח ומדרום, בסיוע תותחים, על דרדרה. בנוסף, שני מטוסים סוריים הפציצו את הנקודה, ולמעשה, הרסו אותה כליל. ביישוב נמצאה מחלקה של חטיבת כרמלי, אשר פינתה במהלך מבצע 'ברוש' את משלט 'הדבשת' הסמוך, וטרם חצתה חזרה את ימת החולה. בקרב קשה שארך יום שלם הדפו חברי הקיבוץ והמחלקה מ'כרמלי' את ההתקפה. אבדות המגינים היו שלושה הרוגים, מהם חייל 'כרמלי' אחד, ו-12 פצועים. על פי דיווחים ישראליים, היו לסורים כ-30 הרוגים באותו קרב. על פי דיווחים סוריים, נהרגו להם במקום שמונה חיילים.
כיישוב ספר.
בהסכם שביתת הנשק עם סוריה נשארה דרדרה בתור שטח מפורז בתחום מדינת ישראל. בפועל, הצבא הסורי לא כיבד את הגבולות שנקבעו, דבר שהחמיר את מצבה כיישוב ספר. והשטח המצומצם, ריבוע שצלעו כ-100 מ' בקירוב, הפך הקמת יישוב של ממש לבלתי אפשרית. גרעין אייל עזב את המקום ב-1949 והקים את קיבוץ אייל ליד קלקיליה.
באוקטובר 1949 הגיעה למקום הכשרת "הגוברים". הם גרו במקום מספר חדשים ואחר כך עברו להקים את קיבוץ הגוברים (לימים - גדות). הם המשיכו לשלוח למקום קבוצות לשמירה בתורנות שבועית עד אפריל 1951. חלק מאדמות דרדרה נמסרו לאיכרי מטולה כפיצוי על אובדן אדמותיהם בעמק עיון.
באוקטובר 1952 עלתה למקום היאחזות נח"ל של נחלאים ד', והמקום נקרא בשם אשמורה (מקור השם: "באשמורות אהגה בך", תהילים ס"ג, פסוק ז'). בשל הצטמקות האגם בגלל עבודות הייבוש אי אפשר היה להגיע למקום בסירות. כיוון שכך, צה"ל בנה גשר צף על גבי חביות ובסתיו 1953 בנה צה"ל סוללת אבנים מעל האגם הרדוד. הגשר מעל האגם נקרא גשר החמישה לזכר חמישה חיילי צה"ל שנהרגו במקום ב-1952 בעת פינוי מוקשים כהכנה לעליית ההיאחזות. שנים רבות זה היה גשר ביילי אך הוא בוטל, וכיום יש גשר קבוע צפונה משם, ליד יסוד המעלה שבצידיו לוחות זיכרון לחמישה.
במרץ 1954 בוטלה היאחזות אשמורה והמקום הפך למוצב צה"לי. ב-2 ביולי 1958 הופגזה אשמורה על ידי הסורים.
במלחמת ששת הימים ואחריה.
ב-6 ביוני, היום השני של מלחמת ששת הימים תקפו הסורים את המוצב המחלקתי בדרדרה בסיוע אש מהמוצבים מעליו. רבים נפגעו והקשר נותק. הועלה חשד שדרדרה נפלה. כוח שהגיע למקום מנע את השתלטות הסורים. בבוקר ה-9 ביוני, בעת ההבקעה לרמת הגולן, פרצה החטיבה המרחבית 3 מדרדרה כפעולת הסחה ובקרבות שהתפתחו נכבשו תל הילאל, דרדרה המזרחית וג'לבינה. לחטיבה 3 נפלו 22 חיילים בקרבות סביב דרדרה ביום זה.
במלחמת יום הכיפורים פוצצו החומה ומגדל האבן מחשש שכוחות קומנדו סורים יתבססו במקום.
ב-1998 הוקם במקום בעזרת עמותת ותיקי "אייל", חניון ואתר זיכרון. במקום מוצבים שלטים המספרים את סיפור המקום וכן אנדרטה לשלושת חברי "אייל" שנפלו במקום במלחמת העצמאות.
פיוס העשירי
האפיפיור פיוס העשירי (בלטינית: Pius X, נולד כג'וזפה מלכיור סארטו, באיטלקית:Giuseppe Melchiorre Sarto ; 2 ביוני 1835, רייזה, ממלכת לומברדיה-ונציה – 20 באוגוסט 1914, קריית הוותיקן, רומא, ממלכת איטליה) היה האפיפיור ה-257 של הכנסייה הקתולית, כיהן בתפקידו משנת 1903 ועד מותו בשנת 1914. כהונתו עמדה בסימן שמרנות חסרת פשרות ופעילות לשימור ריבונותה של הוותיקן אל מול גורמים חיצוניים. בצו האפיפיור נכתבה קטכיזה אחידה הכוללת בתוכה את כל הכתובות המשפטיות-תאולוגיות של הכנסייה. 40 שנה לאחר פטירתו עבר תהליך בירוך והוכר כקדוש נוצרי.
פיוס העשירי התנגד נמרצת לפרשנויות מקלות ראש של הדוקטרינה הקתולית, קידום רפורמות ליטורגיות וחינוך פילוסופיה ותאולוגיה סכולסטית. פיוס העשירי סירב לקבל את בקשתו של בנימין זאב הרצל לתמוך בתנועה הציונית. פיוס העשירי פעל למנוע את פריצתה של מלחמת העולם הראשונה ולנוכח משבר יולי בריאותו התדרדרה והוא לקה במלנכוליה. פיוס העשירי נפטר זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה.
ביוגרפיה.
קורות חייו טרם בחירתו לאפיפיור.
פיוס העשירי נולד ב-2 ביוני 1835, כג'וזפה מלכיאור סארטו בעיירה רייזה (Riese), אשר השתייכה למחוז ונטו, לומברדיה-ונציה, ועד 1866 הייתה תחת שלטון האימפריה האוסטרית. פיוס היה בנם של משפחת חקלאים קשת יום והיה הבכור מבין תשעה ילדים. לאחר שנתיים בבית הספר היסודי ברייזה, הוא נשלח לגימנסיה בקאסטלפרנקו, ונטו. ג'וזפה היה התלמיד המצטיין בכיתה שלו בבית הספר התיכון. כשהיה בן 11, הוא אמר לאביו שהוא רוצה להיות כומר. אביו, בעזרתו של כומר הקהילה המקומי שלהם, שלח את ג'וזפה לבית ספר תיכון קתולי ידוע במרחק של כעשרה קילומטרים מחוץ לעיירה. ג'וזפה סיים את לימודיו הראשון בכיתתו בתיכון בגיל 15 ומיד נכנס לסמינר קתולי בפדובה.
הוא סיים את הסמינר הראשון בכיתתו בשנת 1858 והוסמך לכומר, דון סארטו. הוא הוקצה לטומבולו, כפר חקלאי, כעוזר כומר במשך תשע שנים. סארטו הקפיד על כל פועלו והיה מסור להטפה דתית ובעיקר לחינוך של צעירים. כילד המבוגר ביותר ממשפחה ענייה ורבת ילדים, הוא ניחן ביחס מיוחד לנוער העני בקהילה שלו. הוא קידם תוכנית חינוכית לצעירים לאחר בית הספר בטומבולו כדי לעזור לילדים ללמוד יותר על אמונתם ולפתח את כישורי הקריאה והכתיבה שלהם. הוא גם התחיל תוכנית דומה שנערכה בין הערבים למבוגרים בעקבות התמיכה בתוכנית המקורית לצעירים.
לפיוס העשירי מיוחס לעיתים קרובות פיתוח היסודות של קטכיזם מודרני ותשתיות חינוך מבוגרים שעדיין מתקיימות בקהילות קתוליות כיום. בשנת 1867 הוא היה כומר הקהילה בסלצאנו. הוא נודע בסיוע לחקלאים עניים ובעלי חוות בקר. הוא עזר לממן בתי ספר ותמך כספית בבית החולים המקומי כאשר התפרצות מגפת הכולרה פגעה בבני הקהילה שלו. סארטו זכה לכינוי "מכונה בתנועה מתמדת ("Perpetuun Mobile") על פועלו. ב-1875 הוא מונה לקאנון בטרוויזו בידי הבישוף העירוני. בשנת 1884 הוא מונה לבישוף מנטובה. כבישוף, הוא עודד כמרים משכילים ונמרצים. סארטו אימץ את שיטות ההוראה והפילוסופיה התאולוגית של תומאס אקווינס, שבה דגל במשך כל חייו. בתוך שש שנים, הפך מחוז מנטובה הדל לדיוקסיה תוססת של הכנסייה. ב-1893 הוא מונה לארכיבישוף ולפטריארך ונציה. במקביל מינה אותו האפיפיור לאו השלושה-עשר לחשמן. סארטו שב במהרה לעיירת הולדתו רייזה כדי לחגוג מיסה עבור אמו, משפחתו וחבריו. אמו נפטרה זמן קצר לאחר שעזב לוונציה. בעודו חשמן, סארטו המשיך לעודד קידום של מערכות החינוך ובמקביל גם גייס כסף לחולים.
אפיפיור (1903–1914).