פלקוב תמיד קיבל סירוב, למרות פניות לנציגים רבים של הקהילה העולמית. בשנת 1967 הורשה לעזוב, ועלה לישראל ערב מלחמת ששת הימים.
בישראל.
לאחר עלייתו לארץ, פאלקוב התגרש מאשתו הפיקטיבית. הוא השתתף ב־8 בספטמבר 1969 במסיבת העיתונאים של העולים החדשים יחד עם יוסף קוזקובסקי, דב שפרלינג, לאה סלובינה, יוסף שניידר, דוד גרבר ומרדכי לפיד. במסיבת העיתונאים דיברו על התעוררות התודעה הלאומית בקרב יהודי ברית המועצות.
בישראל אריה פלקוב התיישב בירושלים ועבד בבנק דיסקונט. הוא התחתן בפעם השנייה עם שרה ממשפחה יהודית שעלתה מעיראק. פלקוב הפך לפעיל של ארגון "מעוז" לסיוע ליהודי ברית המועצות שנלחמו נגד המחנות הסובייטים ולמען חירותם של אסירי ציון. למד היסטוריה של ישראל הקדומה באוניברסיטת העברית.
אריה פלקוב הוא מחבר ספר הזכרונות "פתח לי את שערי הצדק", שפורסם בשנת 1999 בעברית (פלקוב, אריה. פתחו לי שערי-צדק. ירושלים: א. פלקוב, 1999.)
פרינס דאיה
פרינס דאיה (באנגלית: Prince Daye; נולד ב-11 באפריל 1978) הוא כדורגלן עבר ליברי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים.
דאיה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת ריאל רפובליקנס הגנאית, ממנה עבר לאינביקיבל אילבן הליברית.
בקיץ , דאיה חתם בבאסטיה הצרפתית והצטרף מיידית לקבוצת המילואים של המועדון. אחרי שנתיים בקבוצת המילואים, הצטרף לקבוצה הבוגרת.
בינואר , דאיה חזר לאפריקה וחתם בקלאב אפריקן מליגת העל התוניסאית, אך כעבור שנה חזר לאירופה חתם בבדחוס מהליגה השלישית בספרד.
לקראת עונת 2004/2005, דאיה חתם במכבי פתח תקווה מליגת העל.
בינואר , חתם בא-סאיליה מליגת העל הקטרית לאחר כשנה וחצי שלא שיחק כדורגל. בסיום העונה, פרש מכדורגל.
קריירה בינלאומית.
ב-23 ביוני 1996, דאיה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליבריה בניצחון 0–4 נגד . ב-8 ביוני 1997, דאיה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1–2 ל.
דאיה השתתף עם הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2002.
יעקב בעל הטורים
פנייה אל המוקצן
פנייה אל המוקצן (באנגלית: Appeal to Extremes) היא טקטיקה רטורית, שבאמצעותה מנסים להגחיך טענה סבירה על ידי כך שמקצינים אותה למצב בלתי אפשרי או נוגד את ההגיון.
מבנה הטיעון.
אם מאורע א' נכון אז גם מאורע ב' נכון. כאשר מאורע ב' הוא מקרה פרטי, קיצוני מאוד ולא סביר, של מאורע א'.
ניתוח.
השיטה היא כשל לוגי משום שהיא פוגעת ברצף ההגיוני של הדיון, ומסיטה אותו לדברים אבסורדיים שהטוען לא התכוון אליהם. בכך פעולתה דומה לפעולת השיטה הרטורית "איש קש".
שיטת טיעון זו נקראת לפעמים "אד אבסורדום", אך היא שונה מהשיטה הלוגית "אַדּ אַבְּסוּרְדּוּם" - שיטה שבעזרתה מוכיחים טענה על ידי כך שמראים שאם אינה נכונה, מגיעים לסתירה לוגית, או להפך - סותרים טענה לוגית על ידי כך שמראים שתחת ההנחה שהיא נכונה מגיעים לסתירה. השוני ביניהן נעוץ בכך שבניגוד לאַדּ אַבְּסוּרְדּוּם, בפנייה אל המוקצן התוצאה המוגזמת אינה נגזרת מהטענה.
The Baffler
The Baffler הוא כתב עת אמריקאי לניתוח תרבותי, פוליטי ועסקי. הוקם בשנת 1988 על ידי העורכים תומאס פרנק וקית' וייט, והמטה שלו היה בשיקגו, אילינוי, עד שנת 2010, אז עבר לקיימברידג', מסצ'וסטס. בשנת 2016 הועבר המטה לניו יורק. בגלגול הראשון של "The Baffler" היו עד 12,000 מנויים.
החל משנת 2016, המגזין ואוספי המאמרים שלו מופצים דרך חנויות ספרים בארצות הברית, קנדה ובריטניה.
היסטוריה.
המגזין פורסם לראשונה על ידי גרג ליין. המוטו שלו היה "כתב העת שמנקה את קצה החיתוך". היא נודעה בביקורת על "התרבות העסקית ועסקי התרבות" ועל כך שחשפה את המתיחות הגראנגיות שבוצעו ב"ניו יורק טיימס". מאמר מפורסם אחד שפורסם מחדש, "הבעיה עם המוזיקה" מאת סטיב אלביני, חשף את פעולתו הפנימית של עסקי המוזיקה בתקופת שיא הרוק האינדי.
לזכות המגזין סייעו בהשקת הקריירה של כמה סופרים, כולל העורך המייסד תומאס פרנק, אנה מארי קוקס וריק פרלשטיין.
נושאים.
המגזין פרסם באופן ספורדי, קודם כל פעם בשנה ואז לעיתים קרובות יותר, אבל זה הואט לאחר ששיקגו "לשכת Baffler" נהרסה בשריפה ב-25 באפריל 2001. הפרסום הפך לקבוע ותדיר יותר לאחר השקתו מחדש ועבר לקיימברידג 'בשנת 2011. ציר הזמן לפרסום:
"The Baffler" נמכר בערוצי הפצה רבים ושונים, הן כספר והן כמגזין; בנוסף ל-ISSN של הפרסום, לכל הגיליונות למעט הראשונים יש מספר ISBN אישי.
הפעלה מחדש והעברה.
בשנת 2009 החליט העורך המייסד פרנק להחיות את המגזין. הוא הושק מחדש עם כרך 2, גיליון 1 (מספר 18) בשנת 2010, עם מו"ל חדש, עורכים ועיצוב.
בשנת 2011, "The Baffler" העביר את המטה לקיימברידג ', וג'ון סאמרס נכנס לתפקיד העורך. המגזין חתם על חוזה פרסום ב-MIT Press, ולאחר עיצוב מחודש נוסף החל לפרסם שלוש פעמים בשנה. בשנת 2014 זה סיים את החוזה הזה והביא את פעולות הפרסום לבית. בשנת 2016 עבר המגזין ללוח זמנים רבעוני והעביר את מטהו לניו יורק. סאמרס עזב בשנת 2016 וכריס להמן לקח על עצמו את עריכת כתב העת. בשנת 2019 הלמן הלך "לרפובליקה החדשה" וג'ונאתון סטרג'ון הפך לעורך הראשי.
ה-"Baffler" גם ארגן אירועים ספרותיים ודיונים עם עורכיו התורמים.
בשנת 2017 החלו "The Baffler" ו-"CTXT", פרסום מקוון עצמאי ספרדי, בהסכם עריכה משותף.
אוספים וספרים.
בנוסף למגזין, "The Baffler" פרסם כמה אוספים של מאמריו וכתביו האחרים.
פודקאסטים.
"The Baffler" אירח בעבר את הפודקאסטים "White Vomit", מאת Amber A'Lee Frost ו-Sam Kriss; "חדשות משום מקום", מאת קורי פיין; ו"מלכודת הנוסטלגיה", מאת דייוויד פרסונס.
האגודה הפדרליסטית
האגודה הפדרליסטית (באנגלית: The Federalist Society for Law and Public Policy Studies או The Federalist Society) הוא ארגון של שמרנים וליברטריאנים, המקדמים פרשנות טקסטואלית ומקורנית של חוקת ארצות הברית. הארגון נוסד בשנת 1982, והוא אחד מהארגונים המשפטיים המשפיעים ביותר בארצות הברית.
לארגון, שרעיונותיו כוללים: "בקרה על הכוח הפדרלי, הגנה על חירות הפרט ופרשנות חוקת ארצות הברית במובנה המקורי", יש תפקיד מרכזי, והוא יצירת קשרים חברתיים והדרכת עורכי דין צעירים. על פי אמנדה הוליס-ברוסקי ('Amanda Hollis-Brusky'), מחברת הספר "Ideas with Consequences: The Federalist Society and the Conservative Counterrevolution" ומרצה למדעי המדינה בקולג' פומונה, האגודה הפדרליסטית "נהייתה שומרת השער דה-פקטו עבור עורכי דין ימין-מרכז השואפים לעבוד עבור הממשלה תחת נשיאים רפובליקנים". על פי פרופסור ניל דווינס מ- ופרופסור לורנס באום מאוניברסיטת אוהיו, הממשלים של רונלד רייגן וג'ורג' ו. בוש שאפו למנות שופטים שמרניים וחברים באגודה הפדרליסטית מתוך היצמדות לאידאולוגיה שמרנית. האגודה הפדרליסטית היוותה שחקן מרכזי בהצגת מועמדים לכס השיפוט עבור הנשיא דונלד טראמפ; האגודה בדקה את רשימת המועמדים עבור בית המשפט העליון של ארצות הברית, ו-43 מתוך 51 המועמדים לבתי המשפט לערעורים הם חברים באגודה.
באגודה יש מחלקות של סטודנטים, של עורכי דין ושל חברי סגל בפקולטות למשפטים. לאגודה יש סניפים ביותר מ-200 בתי ספר למשפטים בארצות הברית. מחלקת עורכי הדין מונה יותר מ-70,000 עורכי דין פעילים ביותר מ-90 ערים. המטה של האגודה שוכן בוושינגטון די. סי.. בנוסף להרצאות ולפעילויות אחרות, האגודה מספקת פורום למומחים משפטיים בעלי דעות מנוגדות ליצירת קשרים עם עורכי דין, חברי הרשות השופטת ואנשי אקדמיה.
בינואר 2019 נכתב בוושינגטון פוסט, שחברי האגודה הפדרליסטית הגיעו ל"פסגת כוח והשפעה חסרת תקדים". מתוך תשעת חברי בית המשפט העליון של ארצות הברית, שישה מהם (ברט קוואנו, ניל גורסץ', קלרנס תומאס, ג'ון רוברטס, סמואל אליטו ואיימי קוני בארט) הם חברי האגודה בעבר ובהווה.
במגזין פוליטיקו נכתב, שהאגודה הפדרליסטית "הפכה לאחד מארגוני המשפט המשפיעים ביותר בהיסטוריה - לא רק מעצבים את מחשבתם של סטודנטים למשפטים, אלא משנים את החברה האמריקנית עצמה, באופן מכוון, בשקדנות, משנים את מערכת המשפט של הארץ לימין".
בשנת 2019 הוקם בישראל ארגון "הפורום הישראלי למשפט וחירות" שפועל בהשראת האגודה הפדרליסטית.
הקמת הארגון.
הארגון נוסד בשנת 1982 בידי סטודנטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל, בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ובית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו. האגודה הפדרליסטית החל כארגון של סטודנטים שקראו תיגר על מה שנתפס בעיניהם כאידאולוגיה אורתודוקסית ליברלית המושרשת ברוב בתי הספר למשפטים. הפעילות הראשונה של הקבוצה הייתה סימפוזיון בן שלושה ימים תחת הכותרת: "סימפוזיון על פדרליזם: השלכות חוקיות ופוליטיות", שנערך באוניברסיטת ייל באפריל 1982. הסימפוזיון אורגן על ידי סטיבן קלאברסי, לי ליברמן אוטיס ודייוויד מקינטוש, והשתתפו בו כ-200 אנשים. בין הדוברים ניתן היה למצוא את אנטונין סקאליה, רוברט בורק ותיאודור אולסן.
ב-2018 נכתב במגזין פוליטיקו "אין זו הגזמה לרמוז שהייתה זו ועידת הסטודנטים האפקטיבית ביותר אי פעם - דגם, בדיעבד, כיצד יש לחבר התלהבות צעירה עם עוצמה אינטלקטואלית כדי להשיג תוצאות מרחיקות לכת". האגודה מצהירה כי "היא נוסדה על העקרונות שתכלית השלטון היא שימור חירות אזרחיו; כי הפרדה בין הרשויות היא חיונית לתפקודה של כל דמוקרטיה; וכי תפקידה וחובתה של מערכת המשפט לומר מהו הדין המצוי ולא מה צריך להיות הדין הרצוי."
רקע.