בכל אחד משלוש הרגלים היו מביאים עולי הרגל, קורבנות יחיד, כגון עולת ראיה, שלמי חגיגה ושאר קורבנות שאין מקריבים ביום טוב. בפסח וסוכות הקריבו את הקורבנות שהביאו האנשים בשאר ימי החג שהם חול המועד, ובכל מקרה הם ימי חג ושמחה, אולם חג השבועות הוא יום אחד בלבד. לכן הימים שלאחריו שימשו להשלמת הבאת אותם קורבנות ולאכילתם של שלמי החגיגה (לפי דעת בית הלל), כך שבמיוחד ביום שלמחרת חג השבועות היו מובאים קורבנות רבים, ונחשבים ששת הימים שלאחר השבועות כימים מיוחדים. יש נוהגים שלא לומר בהם תחנון. ומפני שיום הקרבת קרבנות נחשב יום שמחה נוהגים לייחס ליום שלאחר שבועות יותר שמחה מימי אסרו חג האחרים, חשיבות זו באה לידי ביטוי באיסור להספיד ולהתענות בו.
כאשר שבועות חל בשבת (מה שאף פעם לא מתרחש בלוח הקבוע), אז ישנם קורבנות נוספים שלא ניתן להקריב וגם אז אפשר להקריבם עד שישה ימים לאחר שבועות.
בימי בית שני הייתה רגישות מיוחדת לימים שלאחר שבועות מפני המחלוקת עם הצדוקים שטענו בניגוד למסורת התורה שבעל פה שחג השבועות תמיד יהיה ביום ראשון. לכן היו דעות בחז"ל שאפשר לקבוע ביום ראשון שלאחר שבועות יום תענית כדי לבטל את דעת הצדוקים בנושא.
הופכי כפלי מודולרי
הופכי כפל מודולרי הוא מושג במתמטיקה ובפרט בחשבון מודולרי.
באופן כללי, הופכי של מספר formula_1 הוא מספר formula_2 כך שמתקיים שמכפלת שני המספרים היא 1: formula_3. למשל, עבור מספרים רציונליים ההופכי של formula_1 הוא formula_5.
כאשר עוסקים בחשבון מודולרי, שבו החשבון מתבצע עם מספרים שלמים בלבד, עדיין קיים מושג ההופכי, אך הוא שונה מעט. ההגדרה הבסיסית נותרת זהה: formula_6 הם הופכיים אם formula_3, כאשר הפעם הכפל הוא מודולרי.
על פי ההגדרה הפורמלית, a,b הם הופכיים כפליים מודולריים מודולו n, אם formula_8. לדוגמה, מודולו 9, ההופכי הכפלי של 2 הוא 5, מכיוון ש: formula_9. על כן ניתן להגיד ש:
formula_10. אפשר לבדוק ולהיווכח שאכן 5 הוא ההופכי של 2 בדוגמה זו, כלומר אחרי שנבצע פעולה והיפוכה נקבל בחזרה 3. מתקיים:
formula_11
ל-a יש הופכי מודולו n אם ורק אם a ו-n זרים. זאת מכיוון שחוג המספרים השלמים הוא תחום ראשי, עבור כל שני מספרים זרים a ו-n אפשר למצוא מספרים שלמים u ו-v כך ש- formula_12 (משפט Bézout). ניתן למצוא הופכי כפלי מודולרי באמצעות גרסה מורחבת של האלגוריתם האוקלידי. ההופכי של איבר בחבורת אוילר הוא ההופכי הכפלי המודולרי שלו.
בהופכי כפלי מודולרי משתמשים בפתרון קונגרואנציות (משוואת מודולריות), ובתחום ההצפנה, ביצירת מפתחות RSA.
ספוילר
ספוילר (שאילה מאנגלית: Spoiler - מקלקל, הורס; הצעת מונח עברי של האקדמיה ללשון העברית: קַלְקְלָן) הוא מידע אודות יצירה (ספר, סרט קולנוע, סדרת טלוויזיה וכדומה) החושף פרטי עלילה, ברמז או באמירה מפורשת, באופן שעשוי לקלקל את הנאת הקריאה או הצפייה.
ביצירות שבהן העלילה היא חלק משמעותי מהיצירה עצמה, מוצגים פרטי העלילה לקורא בצורה מחושבת, בהתאם לשיקול דעתו של היוצר. הקורא או הצופה מבין את העלילה בהדרגה, בהתאם למידע הנמסר לו. מתן פרטי עלילה, על ידי מי שכבר ראה את היצירה עד סופה, פוגע בתפיסת היצירה אצל הצופה, שהיא שונה מכפי שרקם אותה יוצרה, ובכך פוגע בהנאה של מי שטרם ראה את היצירה. גם הצפייה ביצירה המטפלת בנושא תיעודי ועלילתה חושפת אירועים שקרו בעבר, עלולה להיפגע על ידי ידע מוקדם על הדברים.
מידע מסוים על היצירה נמסר בדרך כלל בפרסומת לה, בסקירתה בעיתונים, בפורומים באינטרנט העוסקים בה ובשיחות עם חברים. לא תמיד ננקטת הזהירות הנחוצה כדי שלא למסור מידע שהוא בגדר ספוילר.
לעיתים ניתנת לקורא אזהרה מפורשת כי פרטי עלילה עומדים להיחשף בפניו, כך שהוא יכול להחליט להימנע מהמשך קבלת המידע.
ספוילר כאמצעי אמנותי.
סיפורו של ש"י עגנון, "הרופא וגרושתו" עוסק באהבתם של רופא ואחות, אהבה הנשלטת על ידי אובססיה של הרופא לפרט מסוים בעברה של האחות. הסיפור מתחיל בפגישתם הראשונה של השניים ממשיך בנישואיהם ומסתיים בגירושיהם. כותרתו של הסיפור, "הרופא וגרושתו" היא למעשה ספוילר, משום שעוד לפני קריאת הסיפור מספרת הכותרת את אחריתו. המסר לקורא בספוילר זה ברור: לא סופה של מערכת היחסים הוא העיקר בסיפור זה, אלא השתלשלות העניינים שהובילה אל סוף זה. דוגמה נוספת ניתן למצוא ברומן של גבריאל גארסיה מארקס "כרוניקה של מוות ידוע מראש", המתאר את השתלשלות האירועים עד למות אחת הדמויות.
מחזהו של טום סטופארד, "אינספקטור האונד האמיתי" משרטט שתי דמויות של מבקרי תיאטרון הצופים במחזה של תעלומת רצח באחוזה, ואחר כך נעשים מעורבים בעלילה עקב תאונה. הצופה רואה מחזה בתוך מחזה. במגע סטופארדי אופייני ביסס סטופארד את סיפור המתח, שבו צופים המבקרים, על עלילת המחזה "מלכודת העכברים" של אגתה כריסטי כשהוא יודע היטב שמפיקי מחזה זה (שעדיין מוצג בווסט אנד של לונדון) לא יוכלו להתלונן מבלי למשוך תשומת לב לעובדה שאותה הם רוצים להסתיר יותר מכל, שהמחזה של סטופארד (ואפילו שם המחזה בלבד) חושף את הסיום "המפתיע" של ההצגה שלהם.
שעות זמניות
שעות זמניות מוגדרות על ידי חלוקת היום (חלוקת זמן האור השמש שביממה) ל-12 חלקים וכן הלילה. בשונה מדרך חלוקת כל היממה ל-24 חלקים קבועים. מכאן ההבדלים באורך שעת יום ושעת לילה, וכן אורך השעה בין עונות השנה.
ביהדות.
ביהדות נהוגה שיטת חישוב זו למטרות הלכתיות, והתקבלה על דעת כל פוסקי ההלכה. שעות זמניות משמשות לחישוב זמנים של מצוות שונות כמו מועדי התפילות השונות, סוף זמן קריאת שמע, סוף זמן אכילת חמץ ועוד. רוב השעות המוזכרות בתלמוד, הן על פי שעות זמניות, כגון זמן מנחה קטנה ומנחה גדולה, וכן פלג המנחה ועוד. שכן הן נקבעות לפי חלקי היום. אך שעות שנאמרו כמדד לזמן אובייקטיבי הן שעות קבועות כמו שש שעות המתנה בין בשר לחלב. וכן השעות בהלכות קידוש החודש.
לפי ההלכה מחשבים את שעות היום על פי חלוקה של זמן האור ל-12 חלקים שווים, וכן את הלילה על פי חלוקה של שעות החשכה ל-12 חלקים שווים, כך שכל חלק מייצג שעה אחת.
דעות האחרונים בחישוב השעות.
בראשונים ובאחרונים אחרונים נחלקו מה נחשב יום לעניין זה, האם משעת הנץ החמה עד השקיעה, או מעלות השחר עד צאת הכוכבים.
לדעת בעל התניא והגר"א היום מתחיל בזריחת השמש (="הנץ החמה") ומסתיים בשקיעתה, וזמן זה יש לחלקו ב-12 שעות, כאשר כל חלק הוא שעה זמנית. אחת מטענותיהם היא שאם נחשב את הזמן שבין עלות השחר לצאת הכוכבים יהא היום ארוך מהלילה אפילו בימי השוויון באביב ובסתיו. שהרי כדור הארץ חציו מואר וחציו חשוך ובאזור הדמדומים שהוא המקום שבחצי החשוך עדיין האטמוספירה מוארת ואם הוא חלק מהיום לא ימצאו יום ולילה שווים באורכם פעמיים בשנה אלא רק בחורף. זה גם שיטת רב נסים גאון, רב האי גאון, רב סעדיה גאון, רבינו חננאל, והרמב"ם, והלבוש.
לדעת המגן אברהם יש לחשב את השעות מעלות השחר, ועד פרק זמן הזהה להפרש בין עלות השחר להנץ החמה, לאחר שקיעת החמה, יש 12 שעות זמניות. שיטה זו ידועה כ"שיטת המגן אברהם", אולם המגן אברהם (נח:א) כותב כן רק לגבי מצות קריאת שמע (המתחילה מעיקר הדין בעלות השחר), ואילו לגבי שאר זמני היום, אין מסקנא ברורה במגן אברהם. ברם, יש בוודאי פוסקים אחרים הנוקטים כשיטת "המגן אברהם" גם לגבי שאר זמני היום. זו גם שיטת התוספות, הרמב"ן, הרשב"א, הריטב"א, הרא"ה, והתרומת הדשן, וכן פסקו גם הב"ח, האליה רבה, והפרי חדש. לפי שיטה זו השעה הזמנית ארוכה יותר. לפי שיטת החישוב של בעל ה"מגן אברהם" גם ביום השווה, שעה זמנית ארוכה משעה רגילה בכ-10 דקות, וזהו הקושי העיקרי בשיטה זו.
לפי דעת רבי נחמן מברסלב יש להחשיב את השעות הזמניות בלילה בלבד החל מהשקיעה, ואילו ביום השעות מחושבות כדעת ה"מגן אברהם" .
עניינן של השעות הזמניות אינו מוזכר בתלמוד. הראשון שהתייחס אליו הוא רבי אברהם בר חייא, הרמב"ם הרחיב שיטה זו והפכה נחלת הכלל וכן סבר הרא"ש. מבין הראשונים יש שמוכח מדבריהם שהם לא גרסו חידוש זה, ולדעתם כל זמני ההלכה, כאכילת חמץ וזמן תפילה, מתייחסים לשעות רגילות. ביניהם רבי ישראל איסרלין, בעל "תרומת הדשן". כמה מהאחרונים קיבלו שיטה זו הלכה למעשה, והוכיחו כמותה מדברי ספר הזוהר ומדברי הש"ך, ביניהם רבי יעקב עמדין, הפני יהושע, בעל "משכנות יעקב", ורבי חיים אלעזר שפירא בעל "מנחת אלעזר". אך הלכה למעשה כמעט ולא התקבלה דעה זו, מלבד חסידות קומרנא הנוהגת בכך, על פי פסקו של רבם, רבי יצחק אייזיק ספרין, בספרו "שולחן הטהור" (סימן נח).
בתרבויות אחרות.
המוסלמים משתמשים עד ימינו בשיטת חישוב זו לקביעת זמנן של חמש התפילות הנאמרות בכל יום. באתיופיה משתמשים בשעות זמניות עד ימינו לציון השעה. מאחר שקו הרוחב של היישובים באתיופיה סמוך לקו המשווה, משך היום והלילה משתנה בפחות משישים דקות לאורך השנה. עם זאת, מבקרים זרים באתיופיה העידו על קושי בתיאום פגישות, מאחר שהשעה שש ביום משמעה חצות היום - מועד שבשעון המערבי מצוין בשעה שתים עשרה בצהריים.
ביפן היה נהוג זמן שחושב באמצעות שעות זמניות עד שנת 1873, שבה אימצה יפן את סגנון הזמן המערבי של שעות קבועות אחידות ואת הלוח הגרגוריאני.
חישוב השעות הזמניות.