מארגני מצעד הגאווה במוסקבה תבעו את הרשויות הרוסיות בשנת 2008 על איסורן להתיר לקיים הפגנות שלוות על רקע הפרה של חופש ההתאגדות בדומה למצעד הגאווה בבירת פולין, וורשה, אשר כונה במקום כ-"צעדת השוויון", אשר נאסרה על ידי ראש העיר, לך קצ'ינסקי בשנים 2004–2005. מארגניה הציגו תביעה בנוגע לאיסור בבית הדין האירופי לזכויות אדם בשטרסבורג. פולין, המיוצגת על ידי לך קצ'ינסקי, נמצאה כאשמה על ידי בית הדין בהפרת זכויות אדם בסיסיות הקשורות לחופש ההתאגדות במעשי איסורו (ראו: פסק דין בונצ'קובסקי ואחרים נגד פולין).
ב-17 בספטמבר, בית הדין האירופי לזכויות אדם נתן לרוסיה עד 20 בינואר 2010 לענות על סיבת האיסורים של ההפגנות ב-2006, 2007 ו-2008. מאוחר יותר, לבקשת השלטונות הרוסיים, הוארך מועד זה עד 20 בפברואר. מזכר השלטונות הרוסיים עומד על כך שכל הפעילויות הציבוריות של ההפגנות נאסרו תוך התאמה מלאה לדרישות האמנה האירופית לזכויות אדם וחירויות יסוד. התזכיר ציין כי "שלטונות מוסקבה לא היו מסוגלים להבטיח את שלומם של המשתתפים שהוכרזו על אירועים פומביים בקשר לעובדה שיש להם התנגדות של רוב האוכלוסייה".
בפנייתם לבית הדין האירופי לזכויות אדם עמדו התובעים על כך שהאיסור על ההפגנות ב-27 ביוני 2007, ואישורו הנוסף בבתי המשפט ברוסיה, הפרו מספר סעיפים של האמנה האירופית, לרבות סעיף 11 (הזכות לחירות האספה) סעיף 14 (איסור על אפליה) בצירוף סעיף 11 וסעיף 13 (זכות להגנת בית המשפט).
ב-21 באוקטובר 2010 פרסם בית הדין האירופי לזכויות אדם את פסק דינו. ההחלטה הוגדרה כפה אחד אשר קבעה כי התרחשה הפרה של סעיפים 11, 13 ו-14 של אמנת זכויות האדם האירופית מצד הרשויות הרוסיות. בית המשפט הדגיש כי אם מימוש הזכות לאספה והתאגדות בדרכי שלום על ידי קבוצת מיעוט היה מותנה בקבלתה על ידי הרוב, הדבר לא יעלה בקנה אחד עם ערכי האמנה. בית המשפט קבע כי על רוסיה לשלם לניקולאי אלכסייב כ-12,000 אירו בגין נזק לא ממוני ו-17,510 אירו עבור הוצאות משפט.
נראות.
מצעד הגאווה במוסקבה העניק לפעילים גישה רחבה לתקשורת המונים או לסיקור תקשורתי מסיבי. אנדי תאיר, מרשת השחרור הגאה בשיקגו, הצהיר לפני ואחרי אירוע הגאווה במוסקבה 2009 באומרו,
מהדורת המצעד הרביעית זכתה להצלחה בלתי מסויגת, כאשר הנקודות הפוליטיות של מארגניו שודרו ברחבי העולם. פיטר טאצ'ל דיבר כלפי מטרותיו בנראות התקשורתית,
יום ראשון העקוב מדם (1921)
יום ראשון העקוב מדם של 1921 (בגרמנית: Bozner Blutsonntag) הוא כינויו של יום רווי אלימות ב-24 באפריל 1921, בו תקפו פשיסטים איטלקים את משתתפי תהלוכת תלבושות מסורתית בבולצנו שבנפת דרום טירול, איטליה, שרוב תושביה הם ממוצא גרמני.
האירוע.
נפת דרום טירול סופחה לאיטליה אחרי מלחמת העולם הראשונה, ורוב תושביה הם ממוצא גרמני.
ב-24 באפריל 1921 נערך במדינת טירול (השייכת לאוסטריה) משאל עם לגבי אנשלוס לרייך הגרמני. הפשיסטים, שהיו באותה תקופה כוח צבאי למחצה שהיה מעורב במקרי אלימות ברחבי איטליה, ראו את הפתיחה המקרית של יריד האביב בבולצנו באותו יום כפרובוקציה הקשורה במשאל העם, והחליטו לשבש את מצעד התלבושות המסורתי שנערך במהלך היריד. למרות האזהרות, השלטונות האיטלקיים לא נקטו באמצעי אבטחה כדי להגן על האוכלוסייה המקומית.
בבוקר 24 באפריל 1921 הגיעו לתחנת הרכבת בבולצנו כ-290 פשיסטים, והצטרפו לכ-120 תומכי התנועה הפשיסטית מקומיים. במהלך תהלוכת התלבושות המסורתית תקפו הפשיסטים את המשתתפים והצופים באלות, אקדחים ורימוני יד. כ-50 אזרחים נפצעו, חלקם באורח קשה. פרנץ אינרהופר, מורה מעיירה סמוכה, נורה למוות בעת שניסה להגן על ילד.
הצבא האיטלקי התערב רק כדי ללוות את התוקפים לתחנת הרכבת, שם הם הצליחו לצאת ללא פגע. בקשתו של ראש ממשלת איטליה ג'ובני ג'וליטי לעצור לאלתר את העבריינים ולהעמידם לדין הביאה למעצרם של שני פשיסטים מקומיים, אך השניים שוחררו ב-1 במאי לאחר שבניטו מוסוליני איים כי יגיע עם 2,000 פשיסטים ויכפה את שחרורם בכח.
הנצחה.
במקום בו נורה למוות אינרהופר הוצב לוח הנצחה המתעד את מאורעות אותו יום. ב-25 באפריל 2011, 90 שנים לאחר מותו, נקראה על שמו כיכר במרכז העיר.
מצעד הגאווה בפורטו
מצעד הגאווה בפורטו (הידוע גם כ-"Porto Pride") הוא שמה של מסיבה אשר הפכה עם השנים למצעד גאווה עבור שיפור מעמד זכויות להט"ב בפורטוגל הנערכת בפורטו, פורטוגל, ביולי מדי שנה. מסיבת הגאווה הראשונה של פורטו הייתה ביולי 2001, אשר כ-1000 איש השתתפו במהלכה בעוד מספר זה הוכפל במהדורת 2008. המסיבה היא אירוע הנתמך על ידי גופים מסחריים. הוא כלל צד קהילתי, שבו קידמו עשרות עמותות וקבוצות את פעילותן, וכן פעילות צדקה. חלק ניכר מהכנסותיה נתרמות למוסד מקומי. ב-2007 היקף התרומה הייתה כמעט כ-4,500 אירו.
מאז 2006 מתקיים לצד חגיגות המסיבה מצעד גאווה בעיר אשר בשנתו הראשונה כלל כ-500 צועדים.
דיסקציה של האאורטה
יחסי אוסטריה–עומאן
יחסי אוסטריה–עומאן הם יחסי החוץ בין אוסטריה ועומאן.
סקירה כללית.
בשנת 1998 פתחה עומאן את שגרירותה בווינה. בספטמבר 2021 ביקר שר החוץ האוסטרי אלכסנדר שלנברג במדינות המפרץ, ובין היתר נפגש עם עמיתו שר החוץ העומאני, סייד בדר אלבוסאידי, ודן עמו על העמקת שיתוף הפעולה בין המדינות בענייני ביטחון, התמודדות עם ההשלכות הכלכליות של מגפת הקורונה ושיתוף פעולה כלכלי.
אה&quot;מ טאקו (N38)
אה"מ טאקו הייתה צוללת בריטית מסדרה T שנבנתה על ידי קאמל לירד, בבירקנהד. בנייתה החלה ב־18 בנובמבר 1937, הופעלה ב-3 באוקטובר 1940.
שירתה בתקופת מלחמת העולם השנייה במים הטריטוריאליים הבריטים, בים התיכון ובאזור סקנדינביה.
פעילות בים התיכון.
הוצבה בים התיכון ב-1941, שם הטביעה מספר רב של אוניות, בהן:
כמו כן הצוללת נסתה לתקוף את ספינת הסוחר הגרמנית Menes והמכלית האיטלקית Cerere, אך לא פגעה בהן.
פעילות בסקנדינביה.
הוצבה מול חופי סקנדינביה בשנת 1944.
אה"מ טאקו נפגעה ממוקש ימי באפריל 1944.
בנובמבר 1946 נמכרה לגריטה ופורקה בדרום ויילס.
הדיוויזיה הרב-לאומית מרכז-דרום
הדיוויזיה הרב-לאומית מרכז-דרום (בפולנית: Wielonarodowa Dywizja Centrum-Południe) הידועה גם בראשי התיבות MND-CS, הייתה דיוויזיה של ברית נאט"ו אשר לקחה חלק חשוב במלחמת עיראק. הדיוויזיה כללה חיילים מ-23 מדינות, אולם הכוח המשמעותי ביותר בה היה של צבא פולין, ולפיכך קיבלו הפולנים את הפיקוד על הדיוויזיה ואת ניהול האזור שעליו שלטה, אשר נודע בתור האזור הפולני בעיראק. באזור זה נמצאה אוכלוסייה של כ-5 מיליון תושבים הפרוסים על פני 65,632 קמ"ר. בהדרגה הוציאו מרבית המדינות את חייליהן מעיראק, והפולנים נאלצו להעביר את האזור בהדרגה לשליטת צבא ארצות הברית. ב-2008 פורקה הדיוויזיה באופן רשמי והחיילים הפולנים עזבו את עיראק.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-2003, וכללה בתחילה 2,500 חיילים מהדיוויזיה הממוכנת ה-12 של צבא פולין. עד מהרה צורפו אל הדיוויזיה חיילים מ-23 מדינות שונות. אוקראינה שלחה את הבריגדה הממוכנת ה-5 אשר מנתה 1,656 חיילים. ספרד שלחה 1,300 חיילים, וצרפה אותם אל עוד 1,200 חיילים שהגיעו ממדינות מרכז אמריקה, לבריגדה אחת שנקראה בריגדת פלוס אולטרה. מכיוון שמספר החיילים הפולנים בדיוויזיה היה הגדול ביותר, הרי שמפקדיה היו פולנים. עם זאת, החיילים מכל המדינות נותרו כפופים למטות הכלליים שלהם, וכל החלטה הייתה צריכה לקבל אישור מכולם. כתוצאה מכך הייתה התנהלות הדיוויזיה מסורבלת מאוד.
הדיוויזיה שימשה ככוח כיבוש בעיראק, והייתה ממונה על אבטחת המחוזות אל-קאדסיה, כרבלא, באבל וואסט. מכיוון שהפולנים פיקדו על הדיוויזיה, הרי שהם גם ניהלו את אזור הכיבוש שנודע בתור האזור הפולני בעיראק. באזור זה נמצאה אוכלוסייה של כ-5 מיליון תושבים הפרוסים על פני 65,632 קמ"ר. כוחות נאט"ו עסקו בלוחמה בטרור, אך גם באימון כוחות סדירים של צבא עיראק. עם זאת, ב-2004 החליטה ספרד להסיג את כל כוחותיה מעיראק, ובעקבות כך הסיגו גם מדינות מרכז אמריקה את חייליהן. בשל כך, נאלצו הפולנים להעביר את נג'ף לשליטת צבא ארצות הברית. בהדרגה החלו עוד ועוד מדינות לעזוב את האזור, וב-2006 נאלצו הפולנים להעביר גם את באבל לאמריקנים. בהדרגה הוציאה גם פולין את כל אנשיה מהאזור. ב-2008 עזב אחרון החיילים הפולנים את עיראק, והדיווזיה פורקה באופן רשמי יחד עם אזור הכיבוש.
רשימת המדינות.
המדינות אשר שלחו חיילים לדיוויזיה:
אנומליות בנרתיק
אנומליות בנרתיק (באנגלית:Vaginal anomalies) הן מבנים חריגים שנוצרים (או מבנים נורמליים שלא נוצרים) במהלך ההתפתחות הטרום-לידתית של מערכת הרבייה הנשית והן פגמים מולדים נדירים הגורמים לנרתיק לא תקין או נעדר. כאשר הם נמצאים, הם נמצאים לעיתים קרובות עם הפרעות ברחם, בשלד ובשלפוחית השתן. הסיבה לכך היא שמבנים אלה, כמו הנרתיק, רגישים ביותר להפרעות בתקופות קריטיות של יצירת האיברים ולכן הסיכוי לאנומליות מסוג מסוים עולה.
סימנים וסימפטומים.
אנומליות מבודדות.
ישנן אנומליות המתגלות בבדיקה זמן קצר לאחר הלידה או במקרים בהם התפתחות מאפייני מערכת המין אינה מתקדמת כצפוי. מומים אשר מונעים דימום ווסתי בעת המחזור החודשי מתגלים במקרים של אל-וסת.
תסמונות.
זיהוי של תסמונות עשוי לקחת זמן רב מכיוון שהן נדירות ולעיתים קרובות כרוכות בבעיות בחילוף החומרים. קושי נוסף בזיהוי נובע מהעובדה שתסמונות רבות חולקות את אותם הסימנים והתסמינים עם תסמונות אחרות.
מומים ברחם.
מומים ברחם עשויים להיות מלווים באנומליות בנרתיק: