בשנת 1972 היא עזבה את הקריירה הספורטיבית והחלה לאמן. היא הייתה המאמנת של מריה מזינה, אלופה אולימפית בשנת 2000.
נפטרה ב-27 במרץ 2022.
דומא (סרט)
דומא ( בערבית: دمى، שמשמעותו "בובות"), הוא סרטה התיעודי של הבמאית עביר זייבק חדאד משנת 2011. זהו סרט מסע בעקבותיה של הפגיעה המינית המודחקת בחברה הערבית והסרט התיעודי הראשון שנעשה אי פעם בארץ ובעולם בנושא הפגיעה המינית בנשים ערביות. "סרט פורץ דרך על אלימות מינית וקורא לנשים הערביות שנהפכו לקורבנות האלימות לצאת מתוך האפילה" (ד"ר רעיה מורג "הארץ").
עלילה.
עביר, יוצרת הצגת תיאטרון בובות שנושאת את השם 'דומא' ועוסקת בנושא הפגיעה המינית בקרב החברה הערבית בארץ. היא מחליטה לקחת מצלמה ולצאת למסע מצפון הארץ ועד לדרומה לתיעוד סיפוריהן של נשים ערביות נפגעות אלימות מינית, זאת לאחר שהפנימה כי הקהל הדיר את רגליו מההצגה בגלל היות הנושא טעון. ארבע גיבורות מעזות לחשוף את סיפוריהן הכמוסים ואת האלימות המינית שחוו במעגל המוכר של משפחותיהן ומכריהן. כולן מחפשות את הדרך לבטא ולנפץ את מערכות ההשתקה שהופעלו עליהן מצד משפחותיהן והחברה כולה.
פרסים ופסטיבלים.
הסרט השתתף בפסטיבלים רבים ברחבי הארץ והעולם והוקרן באוניברסיטאות ובמכללות בישראל ומחוצה לה, בסינמטקים, במרכזי תרבות ובבתי ספר ערבים, שם הצליח לעורר דיון סביב הנושא של הפגיעה המינית ככלל. הסרט ממשיך להיות מוקרן עד היום (נכון למאי, 2013) ביישובים שונים ברחבי הארץ ועתיד להיות מוקרן בהמשך השנה במספר מדינות בעולם לאחר שהגיע למומביי, הולנד, בלגרד, מדריד ואיסטנבול.
מקמילן TAC-338
מקמילן TAC-338 (באנגלית: McMillan TAC-338) הוא רובה צלפים אמריקאי בקליבר 0.338 לפואה מגנום. הרובה תוכנן ומיוצר על ידי חברת נשקי מקמילן והוא חלק ממשפחת רובי צלפים המתבססת על מקמילן TAC-300. הרובה נחשב למדויק ביותר בטווחים ארוכים ויכול לפגוע בדיוק של כחצי דקת קשת בטווחים של עד 1600 מטר. בשל ביצועיו הרובה יקר מאוד ולכן נמצא בעיקר בשימושם של כוחות מיוחדים.
רובה המקמילן TAC-338 נמצא בשימוש מספר צבאות אך עיקר תהילתו באה עקב היותו רובה הצליפה לטווח רחוק של יחידת אריות הים (Navy SEALs), יחידת העילית של חיל הים האמריקאי. המקמילן TAC-338 היה רובה הצלפים העיקרי של הצלף המעוטר וגיבור המלחמה האמריקאי כריס קייל, שבעזרתו רשם את רוב ההריגות שלו מתוך 160 הריגות בצליפה שנזקפו לזכותו במלחמת עיראק, כולל צליפה אחת בה הרג מחבל מטווח 1920 מטר (2100 יארד). רובה המקמילן TAC-338 נמצא בשימוש גם בכוחות המיוחדים של ישראל.
מקמילן Tac-338
מק'מילן TAC-338
ציפוי בפחי נחושת
ציפוי בפחי נחושת (באנגלית: copper sheathing) הייתה שיטה להגנה על גופי האוניות שמתחת לקו המים מפני תולעי אוניות (shipworm) ו"זקן" (fouling). היא פותחה והונהגה לראשונה בצי המלכותי הבריטי במאה ה-18, בעידן המפרשים, והוסיפה להתקיים עד היעלמן של אוניות עשויות עץ בשלהי המאה ה-19.
"תולעת האוניות" וה"זקן".
התבלות מעטפת הגוף של אונייה עשויה עץ הייתה בעיה רבת-חשיבות בתקופת אוניות המפרשים. גופי האוניות שמתחת לקו המים היו חשופים להתקפה בלתי פוסקת של תולעת האוניות ושל בלוטי ים. תולעת האוניות חדרה אל תוך לוחות העץ וגרמה לרקבונם ולהתפרקותם. בלוטי הים, שנצמדו אל תחתית האונייה והצטברו עליה שכבות-שכבות, האטו בצורה משמעותית את מהירות האונייה והיקשו על ניהוגה. השיטות הנפוצות ביותר לטיפול בבעיות אלה היו ציפוי מעטפת הגוף בְּנִסְרֵי עֵץ (לוחות עץ דקים) ולעיתים בפחי עופרת. נסרי העץ המתכלים העניקו לאונייה הגנה יעילה מפני תולעת האוניות, מפני ששימשו טרף לשיניה במקום חלקי הגוף עצמם. את נסרי העץ האכולים או החסרים ניתן היה להחליף בקלות במבדוק בפרקי זמן קבועים. ה"זקן", צִמְדַת האצות ובלוטי הים, היה יריב קשה יותר, מכיוון ש"צמח" במהירות והאט את מהירות האונייה. פחי עופרת הגנו אומנם מפני תולעת האוניות, אך חסרונם היה במשקלם הרב, קשה היה לחברם היטב ללוחות התחתית, ובשל היות העופרת רכה - הם השתחררו ממקומם ונפלו, במיוחד בים סוער.
לפני הנהגת הציפוי בנסרי עץ או פחי עופרת היו מורחים את מעטפת גוף האונייה בחומרי מגן שונים. העיקריים שבהם היו: "חומר לבן" (White stuff), תערובת של שמן לווייתנים, קולופוניום וגופרית; "חומר שחור" (Black stuff), תערובת של עטרן וזפת; ו"חומר חום" (Brown stuff), שהיה בעצם "חומר שחור" שהוסיפו לו גופרית. נהוג היה לצפות תחילה את מעטפת הגוף בנסרי עץ ועליהם למרוח את החומר הלבן, אך השתמשו גם בחומר השחור..
הרעיון להשתמש בפחי נחושת הועלה לראשונה ב-1708 על ידי צ'ארלס פרי (Perry), אך מנהלת הצי המלכותי דחתה את הצעתו בשל העלות הגבוהה ובעיות התחזוקה הצפויות. ניסויים ראשונים בפחי נחושת נעשו בשלהי שנות 1750, אז ציפו בהם את התחתית והצדדים של השדריות והשדריות המדומות של אוניות אחדות.
ב-1761 הורחב הניסוי, ושלטונות הצי הורו לצפות בפחי נחושת את כל תחתית הגוף של הפריגטה "אלארם" (32 תותחים), כמענה למצב הגרוע בו נמצאה כששבה משירות באיי הודו המערבית. מכתב שנשלח ב-1761 אל האדמירליות מספר כי תולעי האוניות כרסמו ואכלו חלק ניכר מגוף האונייה. לפני הנחת פחי הנחושת מרחו את התחתית ב"חומר רך" (Soft stuff), מרקחת של שיער, נעורת חבלים ונייר חום. הנחושת מילאה את תפקידה היטב הן בהגנה על הגוף מפני חדירת תולעת האוניות הן במניעת הצטברות "זקן", שכן במגעה עם מים היא מתעטפת בציפוי דק ורעיל, הדוחה את האורגניזמים הימיים הללו. זאת ועוד, מאחר ששכבה דקיקה זו היא מעט מסיסה, היא נשטפת עם הזמן ולכן אינה מאפשרת לבלוטי הים להיאחז בגוף האונייה. אלא שעד מהרה התברר, כי לולבי הנחושת, שחיברו את פחי הנחושת לגוף, הגיבו ללולבי הברזל וגרמו לשיתוכם. ב-1766 הוסרו פחי הנחושת מ"אלארם" בשל מצבם הגרוע של לולבי הברזל.
בשל הקורוזיה הגלוונית הבלתי צפויה כתוצאה מן הריאקציה בין הנחושת לברזל והעדר הידע באותו זמן כיצד להתמודד עמה שבו בצי לערוך ניסויים עם פחי עופרת. התוצאות היו גרועות אף יותר, שכן פחי העופרת נטו להשתחרר וליפול ממקומם – בשל אותה סיבה – לאחר זמן קצר ביותר. ב-1768 צופתה תחתיתה של אונייה בשם "דולפין" בפחי עופרת והפליגה שנים אחדות סביב העולם. בבדיקה שנערכה עם שובה נתגלה כי מחברי הברזל שותכו במידה כזו שלא הייתה ברירה אלא להחליפם. ב-1769 נעשה ניסיון נוסף בציפוי בפחי נחושת, אך הפעם נעשה הדבר באונייה חדשה שחלקי הגוף שלה חוברו בלולבים עשויים סגסוגת נחושת. התוצאות הפעם היו טובות לאין שיעור יותר, אך בשל המתיחות עם המושבות באמריקה ומלחמת העצמאות האמריקנית שפרצה בעקבותיה נאלץ הצי לדחות את יישום השיטה בשאר אוניות הצי.
הנהגת השיטה.
הצי המלכותי החל לצפות את התחתיות של אוניותיו בפחי נחושת בעיצומה של מלחמת העצמאות האמריקנית. הסיבה הייתה הצטרפותן למלחמה של צרפת (1778), ספרד (1779) והולנד (1780): בריטניה ניצבה למול שלוש מהגדולות שביריבותיה, וציפוי אוניות הצי המלחמתי איפשר להן לשהות בים תקופות ממושכות יותר ללא צורך בניקוי ותיקון חלקי הגוף שמתחת למים. שיטת הציפוי בפחי נחושת הייתה אפוא אטרקטיבית מאוד, גם אם יקרה.
למזלם של הבריטים, מכרה הנחושת Parys Mountain באנגלסי שבויילס החל זה לא כבר לפעול במלוא תפוקתו וסיפק לשוק הבריטי נחושת זולה; אך עדיין היה מדובר בעלות גבוהה – הציפוי בפחי נחושת של אוניית קו נושאת 74-תותחים מדרגה שלישית עלה 1500 ליש"ט, בעוד שהציפוי בנסרי עץ עמד על 262 ליש"ט. ברם, יתרונות תוספת המהירות והשהות בים הצדיקו בעיני האדמירליות את ההשקעה, ובמאי 1779 יצאה הוראה לצפות בפחי נחושת את כל האוניות, כולל אלו הנושאות 32 תותחים, עם עלייתן הקרובה למבדוק. ביולי הורחבה ההוראה וכללה גם אוניות הנושאות 44 תותחים ומטה. אחר כך הוחלט לצפות את כל אוניות הצי, בשל הקשיים לתחזק צי שחלק מאוניותיו מצופות ואחרות לא. עד 1781 צופו תחתיותיהן של 82 אוניות-קו, 14 אוניות נושאות 50-תותחים, 115 פריגטות ו-182 ספינות לא מדורגות. כשהסתיימה המלחמה, ב-1783, התגלו שוב בעיות קורוזיה של הלולבים המחברים את חלקי הגוף. הפתרון נמצא בסגסוגת של נחושת ואבץ (פליז), ולמרות העלות העצומה החליט הצי ב-1786 להחליף את הלולבים בכל אוניות הצי וכך פתר סופית את הבעיה.
שיטת הציפוי בפחי נחושת הועתקה לא רק על ידי ציים מלחמתיים אחרים, אלא גם על ידי אוניות סוחר. היא קסמה לבעלי האוניות בשל החיסכון בעלויות הפעלת כלי השיט, אך בשל מחירה הראשוני הגבוה רק חברות ספנות מבוססות יכלו להרשות זאת לעצמן. פחי הנחושת נעשו סימן לאונייה שמורה ומתוחזקת היטב, והדבר בא לידי ביטוי בהפחתת פרמיות הביטוח הימי שגבתה חברת לוידס של לונדון בעבור אוניות שכאלה.
ציפוי תחתיות האוניות בפחי נחושת הוסיף להתקיים עד היעלמותן של אוניות העץ והמצאת הצבע נגד צמדה (אנטי פאולינג) בשלהי המאה ה-19.
ישי שריד
ישי שריד (נולד ב-1965) הוא סופר ועורך דין ישראלי.
ביוגרפיה.
ישי שריד נולד בשנת 1965 בתל אביב לדורית ויוסי שריד. למד בבית הספר היסודי א.ד. גורדון בתל אביב. בשנים 1974–1977 התגורר עם משפחתו בקריית שמונה ולמד בבית הספר "מצודות". למד בתיכון עירוני ה' בתל אביב.
את שירותו בצה"ל עשה כקצין מודיעין ביחידה 8200 והגיע לדרגת רב-סרן במילואים. למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1994 התקבל כחבר בלשכת עורכי הדין בישראל. בשנת 1999 קיבל תואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד.