מרכז המוזיקה של לוס אנג'לס (באנגלית: Los Angeles Music Center; שמו הרשמי - מרכז אמנויות הבמה של מחוז לוס אנג'לס, Performing Arts Center of Los Angeles County) הוא ממרכזי אמנויות הבמה הגדולים בארצות הברית, שממוקם במרכז העסקים של לוס אנג'לס. מרכז המוזיקה כולל את דורותי צ'נדלר פביליון, תיאטרון אהמנסון, פורום מארק טייפר ואולם הקונצרטים על שם וולט דיסני. המרכז מושך מעל 1.3 מיליון מבקרים מדי שנה, שבאים כדי להאזין ולצפות בהופעות של ארבעה מוסדות תרבות בעלי שם בינלאומי שמשכנן במרכז: התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, האופרה של לוס אנג'לס, מקהלת האמנים של לוס אנג'לס וסנטר ת'יאטר גרופ, לצד הופעות של להקת התיאטרון המצליחה של גלוריה קאופמן שפועלת אף היא במרכז. המרכז אף מארח מופעים קהילתיים, פסטיבלי אמנות, הופעות רחוב, פעילויות אמנות אינטראקטיביות וסדנאות, וכן תוכניות לימוד.
היסטוריה.
רקע.
באפריל 1955, דורותי צ'נדלר, רעייתו של מפיץ לוס אנג'לס טיימס נורמן צ'נדלר, החלה לאסוף תרומות להקמת בית קבע לתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס. צ'נדלר הצליחה לגייס כמעט 20 מיליון דולר מתרומות פרטיות; מחוז לוס אנג'לס הקצה את האתר שבו יוקם האולם וגייס 14 מיליון דולר נוספים להשלמת הפרויקט על ידי שעבוד איגרות חוב מוניציפליות.
בנייתו של ה"דורותי צ'נדלר פביליון", שיועד להיות ביתה של התזמורת הפילהרמונית, החלה ב-9 במרץ 1962, והושלמה ב-27 בספטמבר 1964. לצדו הוקמו מבנים נוספים, פורום מארק טייפר ותיאטרון אהמנסון, שבנייתם הושלמה ב-19 וב-12 באפריל 1967, בהתאמה.
כאשר הדורותי צ'נדלר פביליון פתח את שעריו ב-6 בדצמבר 1964 הוביל את התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס זובין מהטה הצעיר, בן ה-28, במופע שכלל גם את הכנר יאשה חפץ וביצועים של הפנפר של ריכרד שטראוס והקונצ'רטו לכינור בדי מינור של בטהובן. פורום מארק טייפר פתח את שעריו עם הופעה פרובוקטיבית של מחזהו של ג'ון וייטינג "The Devils" ("השטנים"), ותיאטרון אהמנסון נפתח עם הופעה של "איש למנשה" בביצועה של להקת סיוויק לייט אופרה (Civic Light Opera). עונת המחזות הראשונה של תיאטרון אהמנסון כללה העלאה של המחזה "אחוזות מפוארות יותר" (More Stately Mansions) מאת יוג'ין או'ניל בכיכובה של אינגריד ברגמן, על מנת להדגיש את הכוונה של התיאטרון לשתף פעולה עם מחזאים ושחקנים מהשורה הראשונה.
מאז פתיחתו ב-1964, אירח מרכז המוזיקה את הופעות הבכורה האמריקאיות של סיימון ראטל ואסה-פקה סאלונן, את הצגות הבכורה העולמיות של ילדים חורגים לאלוהים ומלאכים באמריקה בפורום מארק טייפר, והופעות של ג'סיקה טנדי, יום קרונין, קתרין הפבורן ומגי סמית' בתיאטרון אהמנסון. במסגרת פעילותן במרכז שיתפו התזמורת הפילהרמונית ומקהלת האמנים של לוס אנג'לס פעולה כדי ביצירת פסקול לסרט האילם הקלאסי של סרגיי אייזנשטיין "אלכסנדר נבסקי". ב-1987 הייתה העונה האחרונה של הסיוויק לייט אופרה במרכז המוזיקה, אך ב-1986 הוקמה "האופרה של מרכז המוזיקה של אנג'לס" (Los Angeles Music Center Opera). עם הפקותיה ניתן למנות את "טריסטן ואיזולדה" של ריכרד וגנר בבימויו של ג'ונתן מילר עם עיצוב תפאורה של דייוויד הוקני.
בניית אולם הקונצרטים על שם וולט דיסני.
ב-23 באוקטובר 2003 נפתח במרכז המוזיקה אולם הקונצרטים על שם וולט דיסני, שאותו עיצב פרנק גרי, ובכך התרחב שטחו של המתחם ל-45 דונם. אולם הקונצרטים בן 2,265 המושבים משמש משכנן של התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס ושל מקהלת האמנים. האולם כולל את אודיטוריום התיאטרון על שם רוי ועדנה דיסני/קאל-ארטס (REDCAT) בן 266 המושבים, ושטחי הופעות פתוחים כולל אמפיתיאטרון הילדים של קרן W. M. Keck, הכולל 250-300 מושבים ואמפיתיאטרון נאדין ואד קרסון הכולל 120 מושבים.
ניהול.
מרכז המוזיקה מנוהל על ידי דירקטוריון בראשות ליסה ספק (Lisa Sphect), נכון ל-2013. נשיא המרכז ומנהל התפעול הוא סטפן ד. ראונטרי (Stephen D. Rountree), נכון ל-2013. מחוז לוס אנג'לס הוא הבעלים של מרכז המוזיקה ומספק מימון לתחזוקה, תפעול ואבטחה. הרווחים מהפעלת החניון של המרכז מכסים על הוצאות אלו. מרכז המוזיקה וארבעה מוסדות התרבות הפועלים בו אחראים להפקות המוצגות בתיאטראות ובאולמות. מרכז המוזיקה מתפעל את המבנים ואת שטחי המתחם ומפקח על החזקת התיאטראות, המסעדות וארכיוני מרכז המוזיקה.
פסלים במתחם.
"שלום על פני האדמה".
ב-4 במאי 1969 נחנך במתחם המרכז הפסל "שלום על פני האדמה" ("Peace on Earth") בפיסולו של ז'אק ליפשיץ. הפסל מתאר יונה שיורדת לארץ עם בשורת השלום, שמיוצגת על ידי מריה שעומדת בתוך חופה בצורת דמעה, הנתמכת בבסיסה על ידי טלאים שכובים. לורנס א. דויטש ולויד ריגלר תרמו 250 אלף דולר להזמנת העבודה, שהוצבה בתוך מזרקה.
האדריכלים של מרכז המוזיקה, ולטון בקט (Welton Becket) ושות', התנגדו להצבת הפסל בכיכר שבין הדורותי צ'נדלר פביליון לפורום מארק טייפר. אולם, לאחר חיפוש יצירה מתאימה במשך שנתיים, החליטה לבסוף ועדת האמנות של מרכז המוזיקה להזמין את פסלו של ליפשיץ. כיום, זוהי יצירת האמנות הציבורית המצולמת ביותר בלוס אנג'לס.
"דלת הריקודים".
פסל הארד "דלת הריקודים" (The Dance Door) נוצר ב-1978 בידי רוברט גרהם ונתרם למרכז המוזיקה ב-1982 על ידי פרדריק ומרסיה וייסמן. הפסל מורכב מדלת ארד מעוטרת בגודל בן-אדם. הדלת חלולה וכוללת מסגרת בלבד. היא נוצרה מ-7 פאנלים מרותכים של ארד בכל צד. על הדלת מעוטרים דמויות רקדנים.
יוהן גאורג רמזאואר
יפים ברזובסקי
יֵפִים מַטְבֵיֶיבִיץ' בֵרֵזוֹבְסְקִי (ברוסית Ефи́м Матве́евич Березо́вский; 8 בפברואר 1913 - 19 בדצמבר 2011) היה קצין יהודי סובייטי אשר השתתף במלחמת העולם השנייה וזכה לאות גיבור ברית המועצות על חציית הנהר דנייפר והרחבת השליטה בצידו המערבי במהלך הקרבות.
קורות חיים.
נולד במשפחת איכרים יהודית. התגייס לצבא האדום מ-1935 עד 1938, לאחר מכן סיים את לימודיו במכללת הרכבות במוסקבה ב-1941 והתחיל לעבוד כמכונאי-חשמלאי ראשי בתחנת יסינובאטאיה באובלסט סטלינסקאיה (כעת אובלסט של דונצק).
גויס חזרה לצבא האדום ב-1941 והצטרף לקרבות בפברואר 1942. הצטיין בחציית הדנייפר, היה בין הראשונים לחצות את הנהר ב-28 בספטמבר 1943 קרוב לכפר ליוטז' בהיותו אז לייטננט ראשון ומפקד הסוללה ה-2 ברגימנט הארטילריה מס' 692 באוגדת ירי של הארמייה ה-38 של הצבא האדום בחזית וורונז', נתן גיבוי ליחידות אחרות והצליח להדוף 11 מתקפות נגד. על כך ב-10 בינואר 1944 הוענק לו אות גיבור ברית המועצות וכוכב הזהב מס' 2243.
סיים שרותו ב-1945 וב-1949 סיים את לימודיו במכון לנינגרד למהנדסי תחבורת הרכבות. בהמשך התגורר במוסקבה ועבד באיגוד מסחרי כלל ארצי למפעלי תוצרת חשמל-מכנית.
עזרא מיקר
עזרא מנינג מיקר (באנגלית: Ezra Manning Meeker; 29 בדצמבר 1830 - 3 בדצמבר 1928) היה חלוץ אמריקאי יליד אוהיו שחצה בנערותו את ארצות הברית ממזרח למערב באמצעות שביל אורגון, ופעל במשך ימי חייו לשימורו ולתיעודו. התיישב לחופי האוקיינוס השקט, והקים את העיירה פיואלפ בוושינגטון.
ילדותו.
הוריו של מיקר, התגוררו בדרום-מערב אוהיו, בסמוך לעיירה הונטסוויל. עזרא היה הרביעי משישה ילדים, והמשפחה התפרנסה מחווה קטנה. ב-1839 עברה המשפחה להתגורר באינדיאנה, כשעזרא (אז בן 9) ואחיו הקטן צעדו את כל הדרך - 320 ק"מ - ברגל. המשפחה התפרנסה בדוחק, ועזרא יצא לעבוד בצעירותו, בין השאר עבד בתור השטן של המדפיס ב"אינדאנפוליס ז'ורנל", ובעבודות נוספות. ב-1845 קיבלה אמו של עזרא, פובי מאביה, סוחר מסינסינטי 1,000$ מתנה, ובכסף זה קנתה המשפחה חווה, כשעליה הופקד עזרא, והמשפחה המשיכה להתפרנס מטחינה.
המסע מערבה.
במאי 1851 מיקר נישא לבת האזור, והם שכרו חווה באיווה. אולם, מזג האוויר הקשה והקושי להתפרנס באזור הניעו את מיקר ואשתו הטריה, יחד עם אחיו לצאת במסע לאורך שביל אורגון, במטרה להגיע לאדמות הפקר עליהן יוכלו להקים חווה, באזור ממוזג יותר. באפריל 1852, רק חודש לאחר לידת בנם הבכור, יצאו הזוג לדרך בת 3,200 הקילומטרים.
בחלק מן הדרך התלוותה אליהם קבוצה גדולה של אנשים בדרכם לקליפורניה, אולם חלק מן הדרך עשתה המשפחה הקטנה לבדה. הם הגיעו לפורטלנד ב-1 באוקטובר 1852. ולאחר כחצי שנה, הם ישנו לראשונה תחת קורת גג. למרבה הפלא, כל בני החבורה הגיעו בשלום ואף רכושם נשאר שלם, רק פרה אחת נסחפה בעת חצייתם את נהר מיזורי.
בינואר 1853, מיקר הכריז על חלקת אדמה כ-64 ק"מ מפורטלנד כנחלתו, אולם לאחר חודשים ספורים עבר צפונה.
מלך הכשות של העולם והנפילה הכלכלית.
לאחר תקופה שאר משפחתו הצטרפה אליו (אמו ואחד מאחיו מתו בדרך), והמשפחה כולה התיישבה באזור והוקמה העיירה פיואלפ, שמיקר היה ראש העיר הראשון שלה. ב-1865 התפרסם מיקר כמי שהחל לגדל כשותנית (המהווה מרכיב מרכזי בתעשיית הבירה) בכמות מסחרית, וכונה בשל כך "מלך העולם של הכשות".
מיקר שהתעשר, החל להשקיע זמן ומאמצים בפיתוח האזור. הוא תרם נכסים וכסף עבור בניית מוסדות ציבור ופארקים, ופתח בתעמולה לשכנוע צעירים לעבור להתגורר באזור. ב-1880 הוא נחשב כהאיש העשיר ביותר בטריטוריית וושינגטון כולה. הוא בנה לעצמו בית מפואר במיוחד, כולל הבאת אמן איטלקי שעיטר את הבית בציורי קיר.