בחודש אלול ה'תש"י עלה הרב גורדון לארץ והתיישב בפתח תקווה. הוא התמנה לראשות הישיבה בפתח תקווה מיסודה של לומז'ה לצידו של ראש הישיבה רבי ראובן כץ, כמו כן הקים "בית מוסר", על פי שיטתו של רבי ישראל מסלנט. שיעורו במוסר התקיים בכל יום שלישי בערב, ואליו הגיעו בנוסף לתלמידי הישיבה גם מבני העיר.
בהגיעו לגיל 80 חלה במחלת הסרטן. נפטר בי"ג בטבת תשכ"ה. מסע ההלויה יצא מביתו דרך ישיבת לומז'ה, בית הכנסת הגדול בפתח תקווה לבית הקברות סגולה. הספידוהו הרב יחזקאל לוינשטיין, הרב יחזקאל סרנא, הרב איסר יהודה אונטרמן ועוד.
בנו, (תרע"ו-תרצ"ט, 1916–1939), הצטרף לתנועת הנוער "תורה ועבודה בפולין". בהמשך עלה לארץ ולמד בישיבת חברון. הצטרף לשורות ההגנה ולחיל הנוטרים ונהרג מפליטת כדור בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
דרכו בלימוד.
שיעורי הרב גורדון הצטיינו בבהירות ובסבלנות, כשהוא מדגיש הבנה מעמיקה על פני חידושים ותגליות. בדרך זו הוא כתב את ספרו נתיב ים - על דברי הרמב"ם הקשורים למסכתות יבמות, כתובות, נדרים, גיטין, קידושין, בבא קמא ובבא מציעא, תמצית מהשיעורים שלימד בישיבה בפתח תקווה.
Dummy הוא אלבום הבכורה של להקת הטריפ הופ הבריטית פורטיסהד. האלבום יצא בשנת 1994 ושנה לאחר מכן, ב-1995, זכה בפרס מרקיורי היוקרתי. בנוסף, בשנת 1997 הגיע Dummy למעמד של אלבום זהב בבריטניה.
הפקה.
ההצלחה הרבה שנחל ה-EP, "Numb" שקדם לאלבום, סייעה לבסס את בריסטול, שם פעלו פורסיטהד, כבירת הטריפ הופ העולמית בעוד הז'אנר עצמו רק החל להתפתח בשנים אלה ועדיין נקרא "הסאונד של בריסטול". במובן זה, נחשב Dummy לאחד האלבומים החשובים יותר בהתפתחות הטריפ הופ. האלבום מאופיין בקולה המלנכולי של סולנית הלהקה בת' גיבונס ובצלילים אפלים ודרמטיים. כמו כן ניכרים בו מקצבי טריפ הופ קלאסיים ועבודת סקראצ'ינג.
עטיפת האלבום מציגה תמונה של גיבונס, מתוך סרט קצר שיצרה הלהקה בשם "To Kill a Dead Man" ולו גם חיברה הלהקה פסקול מקורי. מלבד Numb הוליד האלבום שני סינגלים נוספים: "Glory Box" (שהיה לימים משיריה המוכרים ביותר של הלהקה) אשר הגיע למקום ה-13 בבריטניה בהוצאתו המחודשת ו-"Sour Times" שהגיע אף הוא למעמד זהה, גם בהוצאה מחודשת.
ב-3 בדצמבר 2008 הוציאה חברת Universal Music Japan מחדש ובמהדורה מוגבלת את שני האלבומים הראשונים של פורטיסהד בפורמט SHM-CD, המאפשר האזנה באיכות שמע גבוהה יותר.
דירוג במצעדי מכירות.
Dummy מכר מעל לשני מיליון עותקים באירופה והגיע למקום השני במצעד מכירות התקליטים הבריטי.
המהפכה האתניסטית
נחלת אחים
נחלת אחים היא שכונה בירושלים, הכוללת מבחינה מוניציפלית שתי שכונות היסטוריות שנבנו בסמוך אליה לאחר הקמתה ומהוות הרחבה של שטחה: "נחלת יעקב" (1927) ו"זיכרון אחים" (1929). בצפונה גובלת השכונה המורחבת ברחוב בצלאל, במערבה ברחובות כפר ברעם ושדרות בן-צבי, בדרומה ברחוב נרקיס ובמזרחה ברחוב אוסישקין. נחלת אחים נמצאת בגובה כ-790 מטרים מעל פני הים, וסמוכות אליה השכונות נחלת ציון, נחלת צדוק, נווה בצלאל, שערי רחמים ושערי חסד.
השכונה נוסדה בשנת 1924 על ידי התימנים שעלו לירושלים בשנות ה-20 של המאה ה-20 על אדמת טרשים בשיפולים המערביים של קו פרשת המים. שמה מסמל את שאיפת בוניה לחיי אחווה בנחלה זו. בין התורמים העיקריים לייסוד השכונה היה הרב נסים אלישר, שתרם חלקת אדמה שהייתה ברשותו כדי להנציח את בנו שנפטר בגיל צעיר, והיוזם העיקרי של השכונה היה הרב חיים שלמה עראקי, החתום על ייסוד השכונה יחד עם יעיש נדאף.
רוב רחובות השכונה, כרוב רחובות הנחלאות, נקראים על שם ערים בצפון הארץ, כגון צפת, ציפורי וטבריה.
רוב תושבי השכונה בשנותיה הראשונות היו אורפלים, יהודים יוצאי העיר אורפה שבמזרח טורקיה, יוצאי תימן וכורדיסטן. על כך מעידים בתי הכנסת של יוצאי אותן גלויות אשר פזורים ברחבי השכונה. בית הכנסת אור זרוע - לעדת המערבים, נחלת אחים. הוקם בשנת תרפ"ז (1926) על ידי הרב עמרם אבורביע, שכיהן כרב של נחלאות עד לשנת 1951. עיריית ירושלים הכריזה על בניין בית הכנסת אור זרוע כאתר מורשת לשימור.
אוכלוסיית השכונה כיום מעורבת ומורכבת גם מעולים חדשים מארצות המערב. בין התושבים שגדלו ברחובות השכונה ניתן למנות את הרב יוסף קאפח ואשתו הרבנית ברכה קאפח, יהודה עמיחי, האלוף עוזי נרקיס, הרב שאר ישוב כהן, אחותו הרבנית צפיה גורן, עוזי ברעם, חיים ברעם, יאיר צבן, שמוליק קראוס, והקריין יצחק איתן.
קרל הרביעי
הסיפור המופלא של בנג'מין באטן (סרט)
עמנואל נוי-מאיר
עמנואל נוי-מאיר (Imanuel Noy-Meir; 2 בפברואר 1941, אביגדור, אנטרה ריוס, ארגנטינה – 6 באוקטובר 2009, חיפה) היה בוטנאי ואקולוג ישראלי.
ביוגרפיה.
נוי-מאיר נולד בשם עמנואל נוֹיְמַאיֶיר (Neumeyer) ב-1941 בקולוניה החקלאית אביגדור (Avigdor) שבמחוז אנטרה ריוס בארגנטינה לאלכסנדר קארל נוימאייר (1910–1989), יליד גרמניה, בנו של עורך הדין ושופט בית המשפט העליון בבוואריה אלפרד נוימאייר (1867–1944), ממנהיגי הקהילה היהודית בבוואריה, שהצטרף לבנו בארגנטינה ב-1941.
בשנת 1950 עלה לישראל. בשנים 1959–1961 שירת בצה"ל.
בשנת 1965 סיים לימודיו לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1966 קיבל בה תואר שני בבוטניקה. בשנת 1970 קיבל תואר דוקטור בביוגאוגרפיה מהאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה בקנברה. חזר לאוניברסיטה העברית ומונה בה למרצה בפקולטה לחקלאות. בשנת 1976 עלה לדרגת פרופסור חבר, ומשנת 1979 היה פרופסור מן המניין, מינוי בו החזיק עד פרישתו לגמלאות בשנת 2007.
נפטר בחיפה ב-6 באוקטובר 2009, במהלך ניתוח החלפת מסתם בלב.
תפקידים נוספים.
שיתף פעולה עם האקולוג, פרופסור בריאן ווקר (Brian Walker) בהגדרת שיטה אוניברסלית לסיווג כל שינוי באופיים של חברות צמחים בעקבות תהליכים טבעיים, רעייה או התערבויות של בני אדם. כיום זו השיטה המקובלת בארצות הברית לניתוח השינויים בצומח בשטחים פתוחים, בעיקר במערב החצי שחון.
הפעילות הבינלאומית של עמנואל נוי-מאיר לא צמצמה את התעניינותו בנושאים אקולוגיים בארץ. הוא ערך סקר מקיף של בעיות היעור של קק"ל בארץ, ניהל את הוועדה שחקרה את המשמעויות של שריפות ענק ביערות ובחורש הטבעי בכרמל, חקר את תופעת ההתפרצות של נברנים בגליל המזרחי ובגולן, חקר את בעיות השימור של "אם החיטה" בגליל, הקים את המרכז לחקר הגולן, היה שותף מבוקש במחקרי מרעה בכרי דשא בגליל ובחוות מגדה בנגב הצפוני.
ביתן פיליפס
ביתן פיליפס הוא מבנה אשר הוקם על ידי חברת פיליפס ההולנדית לכבוד התערוכה העולמית של בריסל (1958). במבנה ביקרו כשני מיליון איש, אך הוא נהרס עם תום התערוכה. הביתן תוכנן על ידי משרדו של לה קורבוזיה והמתכנן הראשי היה יאניס קסנאקיס.
יצירתו של הביתן.
ב-16 בינואר 1956 פנתה חברת פיליפס לאדריכל לה קורבוזיה בבקשה שיתכנן עבורה ביתן לתערוכה העולמית בבריסל בשנת 1958. תערוכה עולמית זו הייתה הראשונה המשמעותית שנערכה לאחר מלחמת העולם השנייה. מאחורי הפנייה עמד לואי קאלף (Louis Kalff) - המנהל האמנותי של החברה. קאלף הוא שהגה את הרעיון לבנות ביתן שיציג יצירה המבוססת על הטכנולוגיות שהיו קיימות בפיליפס. פיליפס הייתה בין החברות המובילות בזמן זה בהקלטת קול ובשליטה על אמצעי הקרנה ותאורה. היצירה לפי קאלף הייתה צריכה לכלול חלל, אור, צבע ומוזיקה. גישה זו לתצוגה בביתן תערוכות הייתה שונה מן הגישה המסורתית, לפיה בביתנים מציגות החברות לראווה את מוצריהן.
התצוגה.
למרות שקאלף רצה בתחילה שהמוזיקה עבור הביתן תולחן על ידי בנג'מין בריטן, לה קורבוזיה עמד על כך שהמלחין יהיה אדגר וארז. קאלף רצה כי האמן אוסיפ זאדקין יהיה מעורב בהכנת התצוגה אולם גם רעיון זה לא יצא אל הפועל.
מי שעמד בפועל בראש צוות היצירה של התצוגה היה לה קורבוזיה. המעורבים בהכנתה היו: וארז שהלחין את היצירה המוזיקלית, לה קורבוזיה עצמו שתכנן את ההקרנות השונות בעזרתו של הצלם פיליפ אגוסטיני וטכנאים מחברת פיליפס שהיו אחראים על הסנכרון.
היצירה נבנתה במיוחד עבור חלל הביתן וגם להפך - מבנה הביתן תוכנן על מנת ליצור מקום מיטבי עבור יצירת המולטימדיה. היצירה המוזיקלית שהושמעה בחלל הייתה "הפואמה האלקטרונית" (בצרפתית: Poème électronique) שחוברה על ידי וארז במיוחד עבור הביתן. אורכה של היצירה המוזיקלית, וכן של מערך המולטימדיה הכולל, הוא 480 שניות בדיוק. היצירה הוקלטה בשלושה ערוצי קול אשר חולקו בין כ-350 רמקולים שפוזרו על קירות המבנה. חלוקת ערוצי השמע בין מערכים שונים מתוך כלל הרמקולים יצרה נתיבי קול (sound routes). מערכת שליטה פרסה את ערוצי הקול לחליפין לאורך עשרה נתיבי קול שונים. כך הפכה היצירה המוזיקלית לקשורה באופן אמיץ עם החלל בו היא הושמעה.
בין המוטיבים הוויזואליים שהוקרנו על הקירות בסנכרון עם המוזיקה היו: לידה, מסיכות מן התרבות האפריקאית, פצצות אטום, עצמות אדם וערים.
יצירת המולטימדיה נחשבת עם ידי חוקרים לפורצת דרך בכך שהייתה הראשונה ששילבה אדריכלות, קולנוע, אור ומוזיקה ויצרה פתח לסוג חדש של אמנות.
פרקי היצירה.
היצירה מורכבת משבעת הפרקים הבאים - הן במוזיקה והן בצד החזותי:
המבנה הפיסי.