יש מחלוקת בין המלומדים המוסלמיים באשר למידת הפרשנות של מוחמד על הקוראן. יש הטוענים, כי מוחמד פירש את כל הקוראן, ויש לעומתם הטוענים כי רק על חלקו (למשל: אל-ע'זאלי). התפסיר של מוחמד לוקט מאוחר יותר באופן עצמאי לספר, בנוסף הם לעיתים מודפסים בספרי חדית' תחת הנושא "תפסיר" לצד סיפורים נוספים על מוחמד.
צחאבה.
לאחר מותו של מוחמד, אלו שהכירו אותו באופן אישי, והיו למעשה המוסלמים הראשונים (נקראים בערבית "צחאבה"), לקחו על עצמם את משימת פרשנות הקוראן, והדבר פתח עידן חדש של התפסיר. רוב אנשי ה"צחאבה" כולל אבו בכר נמנעו מלהעיר הערות משל עצמם אלא רק סיפרו על הערות של מוחמד. אחרים ובכללם אבו עבאס כן השתמשו בידע האישי שלהם בשפה הערבית כדי לפרש את הקוראן. בשלב זה הקוראן עדיין לא פורש במלואו, ולא נפוצו גם פרשנויות באופן נפרד מספרי החדית' לא מעט משום שהקוראן עצמו היה עדיין בהתגבשות ובכתיבה.
היורשים.
בדורות שאחרי הצחאבה התאבעין (יורשי הצחאבה) החלו להשתמש בקשת רחבה של מקורות לכתיבת התפסיר. כל הקוראן פורש, וסיפורים על מוחמד הופרדו מהתפסיר לספרים נפרדים. הסברים דקדוקיים ומידע היסטורי הוכנסו לספרים, ונכתבו פרשנויות אישיות והצדקות ודחיות עליהם.
שיטות פרשנות.
ריוואיה.
הריוואיה היא פעילות פרשנות הקוראן תוך שימוש במקורות מסורתיים. שיטה קלאסית זו מוסכמת על כל המלומדים המוסלמים. רוב התפסיר בהיסטוריה נכתב על פי שיטה זו, בחלק מהמקרים בגלל ביקורות על שיטות אחרות, הכוללות את הטיעונים הבאים:
דוגמאות לתפסירים חשובים:
המקורות לתפסיר מסוג ריוואיה הם:
הקוראן.
זהו המקור הראשון להבנת ההלכה. הפרשן חייב להתבונן היטב ולקבץ את הפסוקים הקשורים לעניין, להשוות בין כל הפסוקים הרלוונטיים, כדי להגיע להבנה נכונה. פרשנות תפסיר של הקוראן באמצעות הקוראן עצמו מצויה מאוד, בשל יחסי הפירושים של איות הקוראן אחד עם השני. פסוקי הקוראן מסבירים אלו את אלו, ודבר זה מוביל מוסלמים רבים לחשוב כי מבנה זה מעיד על הרמה הגבוהה ביותר של אותנטיות ואמיתות הספר. הן פירוש מילים והן פסוקים בו מובהרים על ידי פסוקים בהמשך. דוגמה לתפסיר מסוג זה היא תפסיר אל-מיזאן .
חדית'.
שימוש בסיפורים אודות הנביא כדי לפרש את הקוראן. נקראת גם המסורה הנבואית (א-סונה א-נבאּויה), והיא נחשבת למאומתת בדרגה הגבוהה ביותר. על פי גישה זו, הסיוע החיצוני לקוראן החשוב ביותר לפרשנותו, הם המסורות שהועברו בעל-פה אודות התנהגות הנביא, ועליהם ביססו המלומדים המוסלמיים את ההיסטוריה וההלכה המוסלמיים. הקוראן מצהיר שמוחמד הוא האחראי להדרכה והוראת ההתנהגות הנכונה. חלק מדברי מוחמד נחשבים כבעלי מקור התגלותי, וחלק נחשבים כמסקנות שהסיק מוחמד על דעתו. היבט חשוב של מסורות אלו הוא מקורם, לשימוש בסיפורי חדית' בתפסיר, ובאופן כללי, יש להשתמש רק בסיפורים בעלי סיווג אמינות הנחשב לגבוה.
אלצחאבה ואל-תאבעין.
הפרשנות בסונה היא הפרשנות של הקוראן ממה שהועבר מהנביא ומהצחאבה (מלווי הנביא הקרובים) והתאבעין (היורשים שלהם), והיא מבוססת על העברת המסר הישיר דרכם או דרך הבנתם בפירושים. אם הפרשן לא מוצא כל התייחסות בקוראן עצמו או בחדית', הוא פונה למקורות ולהערות שכתבו הצחאבה ויורשיהם על איות בקוראן. הערותיהם נחשבות לחשובות יותר מאשר סתם היגיון פשוט, משום שהם שהו עם מוחמד זמן רב בקרבתו, ואף שאלוהו פעמים רבות אודות משמעות פסוקים ומילים בהתגלויותיו, ובנוסף היה להם ידע רחב בשפה הערבית ובמחשבה המוסלמית.
ספרות ושירה ערבית.
השירה הערבית הקלאסית וטקסט הקוראן, שניהם מהוים מקור טוב, בהפניות אשר נועדו לוודא משמעות של מילים וביטויים ציוריים, מהחלקים הנותרים ללא משמעות בקוראן על פי המקורות שהוזכרו. שימוש בשירה הערבית להגדרת מילים בשפה, מהווה פרקטיקה נפוצה עד כי ניתן לומר שאין מלומדים שאינם משתמשים בכך
אסראיליאת.
האסראיליאת הם אוסף המסורות היהודיות והנוצריות. אין מדובר בטקסטים תנ"כיים אלא במדרשים המסבירים (לעיתים קרובות באמצעות סיפורים) את התנ"ך. מדרשים אלו מוסיפים מידע נוסף אודות סיפורים ואישים המופיעים בתנ"ך. מלומדים החל מה"אלצאחבה" והלאה למדו מקורות וסיפורים אברהמיים נוספים, כדי לפרש ולהסביר פסוקים בקוראן, ובפרט משלים בו. על פי האסלאם חלק ממדרשים אלו יכולים להיות מדויקים, אך בגלל שאינם עומדים בקריטריוני האמיתות של החדית' הם אינם משתווים להם ונחשבים למקור ברמה פחותה יותר, ובאופן כללי לא מחבבים להשתמש בהם.
דיראיה.
הדיראיה היא השימוש בחשיבה ובסיבתיות, כדי להגיע למסקנות. אין המדובר בחשיבה בלבד משום שזו אסורה על פי האסלאם, אלא בדעה המבוססת על מקור קוראני. הפרט החשוב ביותר בדרך זו, היא החשיבה האובייקטיבית של כותב התפסיר המשתמש בדיראיה.
תפסירים חשובים שנכתבו בדרך הדיראיה הם:
תפסיר אסור.
זוהי פרשנות של הקוראן דרך הדעה של המפרש, בהתבססו באופן ישיר על תנאים ברורים, אך לפי הדעה שלו. יש מוסלמים המאמינים כי אסור ליצור פרשנות לקוראן תוך שימוש בדעה אישית בלבד, והם מתבססים על חדית' מאומתת המצהירה בשם מוחמד: . למרות זאת, יש המפרשים את חדית' זו באופן אחר, ואומרים שמשמעות הכתוב היא שאין לפרש את הקוראן ללמדו לאחרים, ולשאת דרשות בו, ללא למידה ועיון מעמיקים קודמים.
בין התנאים לפרשנות זו:
בין הספרים הבולטים של פרשנות זו נמנים:
לימודי תפסיר.
בפועל קיימים מרכזי לימוד רבים לתפסיר, וכל אחד מייצג את נקודת ראותו הן ברמת היחיד והן ברמת השייכות השבטית קבוצתית. התפסירים הידועים יותר לפי קבוצתם הם:
סוני קלאסי.
התפסיר הישן והרחב ביותר. מאופיין על פי רוב בשיטת הריוואיה.
מועתזילה.
תפסיר המאופיין בחשיבה רציונלית בולטת, ומהווה חלק חשוב בפרשנות הדייארה.
תפסיר שיעי.
תפסיר הנכתב ולעיתים מדגיש את תפיסת העולם השיעית.
אחמדייה.
תנועת האחמדיה עוסקת בהוצאה לאור של תפסירים, הכתובים בשפות אנגלית ואורדו.
דרמטוגליפיקה
הדרמטוגליפיקה (נקראת גם "תורת כתב העור") היא מדע העוסק בחקר רכסי עור באצבעות האדם, ומלמד על התכונות הפיזיולוגיות והאישיותיות דרך טביעת האצבעות שלו.
דרמטוגליפיקה היא מדע צעיר יחסית, שפותח בשנת 1892, כאשר אחד הביולוגים המבטיחים ביותר בתקופתו ואחיינו של צ'ארלס דרווין, סר פרנסיס גלטון, הוציא לאור את מחקרו (שנחשב למחקר קלסי בתחום) בנושא טביעות האצבעות. אומנם כבר בתחילת המאה ה-17 מופיעים תיאורים של ציורי טביעת אצבעות בכתבי עת אנטומיים ידועים, ובראשית המאה ה-19 כתב החוקר הצ'כי יאן אוונגליסטה פורקינייה את החיבור "תורת הסיווג הפונדמנטלי של טביעות האצבע" (1823). הן סר גלטון והן המדענים האמריקאים קאמינס ומידלאו, הנחשבים לאבי שיטת הסיווג המקובלת כיום, עשו שימוש בתורת הסיווג הבסיסי של פורקינייה. ב-1901 פיתח סר אדוארד ריצ'רד הנרי (Henry) את "סיווג הנרי", שיטה לסיווג ולמיון טביעות אצבעות, הנמצאת בשימוש רשויות החוק (בשינויים קלים) עד ימינו אנו. שיטת הסיווג של הנרי מעמיקה ומורחבת יותר מן הקודמות לה, והיא גרמה לפיתוח תחום מדעי נוסף, הדרמטוגרפיה (ניתוח טביעות האצבעות), הנמצא בשימוש בעיקר לצורכי כוחות הביטחון. לטביעות האצבעות צורות רבות ושונות. טביעות האצבעות אינן מושפעות מגורמים סביבתיים ואינן משתנות עם הזמן.
אר ולואר
אר ולואר (צרפתית: Eure-et-Loir) הוא מחוז בחבל סאנטר-עמק הלואר שבצרפת. בירת המחוז היא שארטר, שטחו 5,880 קמ"ר ומתגוררים בו (נכון ל-2010) 428,933 תושבים.
אר ולואר הוא אחד מ-80 המחוזות המקוריים שנוצרו בעת המהפכה הצרפתית ב-4 במרץ 1790. המחוז נוצר מחלקי פרובינציית אורליאן שהפכה לחלק מן הרפובליקה הצרפתית במהפכה, כמו גם חלקים מאיל-דה-פראנס ופרש.
קתדרלת שארטר הנמצאת בבירת המחוז, נחשבת בעיני רבים לאחת הדוגמאות הטובות ביותר של האדריכלות הגותית. העיירה "קומברה" שבספרו של מרסל פרוסט "בעקבות הזמן האבוד", מתארת את העיירה אילייר שבמחוז, בה שהה פרוסט בילדותו. כמחווה לכך שונה שם העיירה ל"אילייר-קומברה". גם הסופר אמיל זולא בספרו "האדמה" מתאר את העיירה רומי-סור-אגר (Romilly-sur-Aigre) שבמחוז.
מינוי (רכישה)
מינוי הוא הצטרפות, פעמים רבות תמורת תשלום, לקבלת שירות מסוים, כגון קבלת עיתון, שאילת ספרים בספרייה, קבלת זכות גישה לאתר אינטרנט, קבלת זכות לשירות תיקונים, קבלת משלוח של לחמניות מדי בוקר וכדומה. המינוי הוא לתקופה קצובה מראש או מתחדש מדי תקופה. ניתן להבחין בין מינויים לפי משך הזמן של המינוי: מינוי יומי, מינוי שבועי, מינוי חודשי, מינוי חצי שנתי, מינוי שנתי, מינוי חודשי מתחדש, ומינוי לכל החיים. מינוי חודשי מתחדש הוא מינוי בו מדי חודש נלקח כסף מחשבון הבנק של בעל המינוי, בהתאם להרשאה שניתנה מראש. מינוי לכל החיים הוא המינוי הארוך ביותר ומחירו בדרך כלל הגבוה ביותר.
המינוי בנוי על מודל עסקי לפיו הלקוח מתחייב לשלם מינוי כדי לקבל גישה למוצר או שירות. חלוצי המודל היו המגזינים והעיתונים, אולם השיטה התפתחה לתחומים רבים ולאתרי אינטרנט. שירותים שונים, כגון קבלת עדכון יומי בדואר אלקטרוני או ב-RSS, ניתנים פעמים רבות חינם, אך דורשים הרשמה.
בדרך כלל מוצר או שירות הנמכר למנויים ניתן גם לרכישה בודדת, אך יש שירותים הניתנים למנויים בלבד. מבחינת משווק המוצר, מכירה למנוי מבטיחה לו התחייבות רכישה לתקופה ארוכה (בהשוואה לרכישה בודדת), ולכן מאפשרת לו להציע מחיר נמוך יותר למינוי, מחיר ההולך ופוחת ככל שהתחייבות המינוי היא לטווח ארוך יותר. מבחינת הצרכן, המחיר הנמוך הופך את רכישת המינוי לאטרקטיבית.