חלק אחרון זה, שבירתו הייתה אלבה יוליה (גיולאפהרוואר) כונה על ידי היסטוריונים הונגרים "ממלכת הונגריה המזרחית".
ב-29 בפברואר 1528 כרת זאפויאי ברית עם הסולטאן סולימאן המפואר שכבש את ארצו וקיבל ממנו ערבות כתובה לתמיכה.
החל משנת 1541–1542 האזור המכונה "פרטיום" נמצא בשליטת יאנוש סאפויאי. אחרי מותו של יאנוש, בנו יאנוש ז'יגמונד זאפויאי ויתר על טענתו לכתר הונגריה לטובת הקיסר ההבסבורגי מקסימיליאן השני שתבע אותו עוד מ-1563. לעומת זאת נשאר יאנוש השני ז'יגמנד נסיך טרנסילבניה בשנים 1571-1570.
בשנת 1571 בהתאם להסכם שפייר, הסכים יאנוש השני ז'יגמונד להתפטר מתפקידו כמלך הונגריה והומצאה בשבילו, בתור נסיך של האימפריה הרומית הקדושה, דוכסות חדשה שנקראה "חלקים מממלכת הונגריה" (Partium regni Hungariae), פרטיום, לפי נטיית המילה הלטינית "פארס" (חלק) ביחסת השייכות (גניטיב) רבים. (מן הביטוי dominus) Partium regni) (Hungariae, (שליט) של חלקים מממלכת הונגריה).
בדומה להסכם אוראדיה (נאגי וואראד) שקדם לו, הסכם שפייר תמך בעקרון אחדות הונגריה. פרטיום וטרנסילבניה נשמרו תחת שלטונו של יאנוש ז'יגמונד בתוקף תארו כאחד מנסיכי האימפריה. הפרטיום כבר נשלטו על ידי משפחת זאפויה עוד מקודם לכן אולם ההסכם נתן לאחיזתו של בית זאפויה גושפנקה נוספת, מול תביעות אפשריות של בית הבסבורג.
עקב התפטרותו של יאנוש ז'יגמונד הפסיקה "הממלכה ההונגרית המזרחית" להתקיים והיא הפכה לנסיכות טרנסילבניה.
נסיך טרנסילבניה שלט מכאן ואילך גם על אזור הקרוי "פרטיום".
ההיקף הגאוגרפי.
בהתחלה, כלל פרטיום את המחוזות (רוזנויות) ההונגריים דאז מרמורוש, סולנוק האמצעי (Közep Szolnók), קרסנה (Krászna) וביהר או
ביהור, וכן את אזור קוואר (Kővár, ברומנית Chiuar)
כחלק מממלכת הונגריה שהועברה באישור הסולטאן לשליטת בית סאפויה, גם הבאנות סוורין (באנאט), בעיקר האזור קאראש (בהונגרית: קראשו) ומערב מחוז אראד ומזרח חבל זאראנד נחשבו כחלק מפרטיום.
שטחים אלה נשלטו על ידי נסיך טרנסילבניה, מבלי שיהיו במקור חלק מנסיכות טרנסילבניה.
את הגבול ביניהם ובין טרנסילבניה המקורית נהוג למקם במעבר "פאסול קראיולוי" ברומנית: Pasul Craiului, בהונגרית: קיראי-האגו Király-hágó), הנחשב על ידי ההונגרים ל"שער של טרנסילבניה" (Erdély kapuja), הנמצא בגובה 582 מ', בימינו במערב רומניה, ביישוב בוצ'ה.
בעיני ההיסטוריונים הרומנים בימינו, אזורי פרטיום שבשטח רומניה, נחשבים עוד מימי הביניים המוקדמים לחלק מטרנסילבניה.
לפי הסכם שפייר מ-16 באוגוסט 1570 המחוזות (רוזנויות) שהשתייכו לפרטיום היו:
במהלך מאתיים השנים הבאות נסיכות טרנסילבניה, כולל פרטיום, היו בלי הפסקה תחת איום של כיבוש מצד העות'מאנים וההבסבורגים. בשנת 1660 פרטיום נכבש על ידי כוחות עות'מאנים, אך עד סוף המאה ה-17 חזרה לשליטה טרנסילבנית.
בשנת 1687 הוא סופח לאימפריה ההבסבורגית, סיפוח שהוכר רשמית על ידי הסכם קרלוביץ (1699).
בימי המרד של הנסיך פרנץ ראקוצי השני שוב היה פרטיום חלק מהנסיכות הטרנסילבנית.
בשנת 1718 לפי שלום פוז'ארוואץ (פאסארוביץ) הבאנות סוורין הופרדה ממנו, תחת השם באנאט.
אזורי אראד, ביהר ומרמורוש חזרו להיות חלק ממלכת הונגריה ההבסבורגית. אחרי 1733 אזורי קרסנה, קוורא, סולנוק אמצעית, העיר זלאו (בהונגרית:זילה) וזאראנד היוו "פרטיום" במובן צר של המושג, והיו כפופים בתחום המיסים לממלכת הונגריה ההבסבורגית, בעוד מבחינה מנהלית אוחדו בשנת 1765 עם טרנסילבניה.
בימי המהפכה ההונגרית ב-1848 נכנס פרטיום תחת שליטת הממשלה ההונגרית המהפכנית. בראש התהליך עמד במאי 1848 מיקלוש וסלני. אחרי דיכוי המהפכה השאירו האוסטרים את הפרטיום במובן הצר, מחובר לטרנסילבניה. ב-15 במרץ 1862 שוב הופרדו שטחים אלה מטרנסילבניה והועברו מנהלית להונגריה.
בשנת 1867, שנת הדואליזם האוסטרו-הונגרי (Ausgleich), שטחי פרטיום נכללו ל"טרנסליתניה", המרכיב הממלכתי ההונגרי של הקיסרות הדואלית.
בשנת 1876 בוצעה רפורמה מנהלית לפיה נוצר מחוז חדש בשם סילאג' על בסיס סולנוק האמצעי, קרסנה, העיר זלאו והמחוז הטרנסילבני דובוקה. הזאראנד חולק בין המחוזות הוניאד ואראד, והנפה קוואר חולקה בין המחוז החדש סולנוק-דובוקה ובין המחוז סטמאר.
בימינו.
עם התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית בסוף מלחמת העולם הראשונה, פרטיום פוצל גם הוא בהתאם להסכם השלום בטריאנון משנת 1920.- 60% ממנו עבר לרומניה, כ-20% - להונגריה ועוד כ-20%, זקרפטיה הידועה גם כרוטניה הסובקרפטית לצ'כוסלובקיה.
חלק אחרון זה עבר אחרי מלחמת העולם השנייה לאוקראינה.
החלק הרומני, שהוא הרוב, מורכב מחבל קרישאנה, מצפון באנאט, כמו כן מרבית שטחי מרמורש, והחלק המזרחי של המחוז סאטו מארה. החלק ההונגרי כולל את מחוז היידו-ביהר (מערב המחוז ביהר לשעבר) וחלקים קטנים מערביים מהמחוזות סבולץ'-סטמאר-ברג ובקש. החלק האוקראיני כולל את צפון מרמורש וחבל זקרפטיה
בימינו בשפה ההונגרית המושג "פרטיום" מתייחס בעיקר לאותם אזורי פרטיום הנמצאים ברומניה.
אישים.
עם האישים שנולדו באזור פרטיום ניתן לציין את המשוררים ההונגרים אנדרה אדי ויאנוש אראן ואת המלחין ההונגרי בלה בארטוק,
מרכז ההסברה
מרכז ההסברה - המטה לטקסים ולאירועים ממלכתיים היא הזרוע הביצועית של וועדת השרים לסמלים וטקסים ושל הממשלה בכל הנוגע לתכנון ולביצוע הטקסים והאירועים הממלכתיים. מרכז ההסברה נוסד על-מנת לקדם את הממלכתיות והמורשת הלאומית בישראל. המרכז משמש כגוף האחראי על הפקת כלל הטקסים, הלוויות, האזכרות והאירועים הממלכתיים במדינת ישראל והפקת כל הטקסים הקשורים לחגים הלאומיים בישראל: טקס הדלקת המשואות הנועל את אירועי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולנפגעי פעולות האיבה ופותח את חגיגות יום העצמאות, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולחללי פעולות האיבה (טקס נפגעי פעולות איבה, טקס עולי הגרדום וחללי המחתרות, טקס חללי ההעפלה) ויום ירושלים. ציוני תאריכים: אילת, תל חי ועוד… מרכז ההסברה אחראי על למעלה משלושים טקסים ממלכתיים וביניהם אירועי יום הזיכרון ליצחק רבין, אזכרות לראשי ממשלה ולנשיאים, לוויות על-פי נוהל חבצלת ועוד. כיום, משויך מרכז ההסברה למשרד התרבות והספורט.
החל משנת 2015 עומד בראש המרכז מושיק אביב אשר מכהן גם כיושב-ראש ועדת שרים לסמלים וטקסים וכן כיושב-ראש הוועדה הציבורית לבחירת משיאות ומשיאי משואות.
היסטוריה.
המרכז הוקם בשנת 1954 בתוך משרד ראש הממשלה על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון במטרה לקדם את הטמעת עקרונות הממלכתיות בקרב הציבור הישראלי.
המרכז הפך בהדרגה לגוף מטה גדול שפעל בחמישה מחוזות ארציים (ירושלים, תל אביב, חיפה, באר-שבע ונצרת). המרכז הוציא לאור מאות של פרסומים בנושאי מורשת שונים ובין השאר את סדרת הספרונים דע את עמך, שעסקה בהיסטוריה יהודית וישראלית; לצד זאת יצאו לאור מאות כרזות העוסקות בנושאים שונים אותם ביקשה המדינה לקדם ויועדו לתלייה במוסדות ציבור ובבתי-ספר. בנוסף קיים המרכז סיורי ידיעת הארץ לעולים חדשים והיה אחראי על מרכזי המבקרים בכנסת, בבית המשפט העליון ובבתי המשפט המחוזיים.
מבחינת שייכותו הארגונית עבר מרכז ההסברה מספר משרדים. לאחר הקמת המרכז הוא היווה יחידת-סמך של משרד ראש הממשלה באחריותו של זלמן ארן ששימש כשר בלי תיק. גם לאחר שארן היה לשר התחבורה הוא המשיך להיות אחראי למרכז וכשמונה לשר החינוך והתרבות הועבר למשרד החינוך והתרבות.
בשנת 1966 הוכפף המרכז לשר ישראל גלילי ששימש כשר בלי תיק האחראי על תחום ההסברה; בשנת 1974, עם הקמת משרד ההסברה, הועבר לאחריותו; ובשנת 1975 עם פירוקו הועבר אל משרד החינוך והתרבות. ב-2003, כחלק מתהליך ארגון מחדש במשרד החינוך קוצץ כח-האדם של המרכז והוא הועבר למשרד ראש-הממשלה.
בין השנים 2013–2020 שויך המרכז למשרד התרבות והספורט, עם הקמתה של ממשלת ישראל השלושים וחמש הפך המרכז לגוף ממשלתי עצמאי תחת אחריות משרד ראש הממשלה. בשנת 2021 עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש חזר המרכז, לאחריות משרד התרבות והספורט.
מרכז ההסברה מעביר את הטקסים בשידור ישיר באמצעות עמוד הפייסבוק שלו.
פלולה
כת לב טהור
האויב בתוכנו
האויב בתוכנו – סטארטרק
האויב בתוכנו – סטארטרק 2
מסע בין כוכבים לתוך אפלה
מגח בוסארד
מגח בוסארד הוא אמצעי תאורטי להנעה של חלליות.
השיטה נהגתה בשנת 1960 על ידי רוברט בוסארד (Robert W. Bussard). השימוש במגח התפרסם בספרו הפופולרי של פול אנדרסון "טאו אפס", ב"יקום המוכר" של לארי ניבן ובאחרים. עקרון השיטה הוא מנוע מגח סילון המשתמש בהיתוך גרעיני שמקור הדלק שלו יהיה המימן הנמצא בחלל. החללית אמורה לאסוף תוך כדי טיסה את המימן, להתיך אותו תוך יצירת דחף. באופן כזה החללית אמורה להגיע למהירות של כשליש ממהירות האור. באופן תאורטי, ככל שמהירות החללית תגדל כמות המימן שהיא תאסוף תגדל, כך שהדחף יגדל, אך גם החיכוך עם המימן אשר נמצא בחלל, עד להגעה למהירות שווי משקל.
להמחשה, לחללית בעלת מגח בוסארד במהירות מרבית ייקח 3 שניות להגיע מכדור הארץ לירח.
שיטה זו הועלתה כאחד מן הרעיונות להנעת חללית לצורך מסע בין-כוכבי.
ויאצ'סלב מנז'ינסקי
ויאצ'סלב מנז'ינסקי (ברוסית: Вячеслав Рудольфович Менжинский בפולנית: Wacław Mienżynski (19 באוגוסט (הלוח היוליאני, 31 באוגוסט לפי הלוח הגרגוריאני) 1874 סנקט פטרבורג - 10 במאי 1934 מחוז מוסקבה) מהפכן, ראש האו.ג.פ.או. לאחר פטירת פליקס דזרז'ינסקי.
ביוגרפיה.