פרלמן נולד בתל אביב בשנת 1926, וכילד החל את דרכו בקבוצות הילדים והנוער של מכבי רמת גן (כיום הכח עמידר רמת גן). כשהיה בן 14 עבר לקבוצת הנוער של מכבי נתניה, ששילמה עבורו סכום של 30 לירות. הוא החל לשחק במדי הקבוצה הבוגרת בגיל 16, וב-25 במרץ 1944 כבש את שער הבכורה שלו בליגה הבכירה, בניצחון 0–2 על מכבי פתח תקווה. הישג השיא של פרלמן במדי הקבוצה היה העפלתה לגמר גביע המדינה בעונת , בו הובסה 0–4 על ידי מכבי תל אביב. משחקו האחרון של פרלמן כשחקן היה ב-18 בינואר 1958, במשחק בו הפסידה קבוצתו למכבי תל אביב בליגה בתוצאה 1–3.
לאחר פרישתו החל פרלמן בקריירת אימון, בקבוצת הפועל אבן יהודה מליגה ב'. לאחר עונה אחת מונה למאמן הנוער של מכבי נתניה. הוא נותר בתפקיד עד לשנת 1968, כשבשנת 1964 שימש גם כמנהל הקבוצה הבוגרת. לאחר שנה בה אימן את נבחרת הנערים, ולאחר שאימן בין היתר גם את הפועל חיפה ומכבי הרצליה, חזר לתפקידו כמאמן הנוער במכבי נתניה.
בשנת 1975 קודם פרלמן לתפקיד מאמן הקבוצה הבוגרת של מכבי נתניה, ובעונת הוביל אותה לעונה הטובה בהיסטוריה שלה. נתניה, בה שיחקו באותה תקופה בין היתר מלך שערי הליגה עודד מכנס, גדי מכנס, משה גריאני, מרדכי שפיגלר, חיים בר, אלברט גזל ודוד לביא, זכתה באותה עונה בכל תואר אפשרי. היא זכתה באליפות המדינה, תוך שהיא מקדימה את בית"ר ירושלים בחמש נקודות, גברה על בני יהודה תל אביב בגמר גביע המדינה, וזכתה גם בראשות הבית שלה בגביע האינטרטוטו ובתואר אלוף האלופים.
אחרי הקדנציה הראשונה בנתניה, פרלמן הוסיף לאמן בליגה הראשונה, את הפועל חיפה ואחריה את מכבי יפו, אותה הדריך להישארות בליגה הבכירה. הוא חזר לאמן את מכבי נתניה בעונת . נתניה בהדרכת פרלמן הייתה הקבוצה האטרקטיבית ביותר בליגה, כשכבשה 63 שערים. היא ניצחה את מכבי תל אביב בתוצאה 0–6 ואת בית"ר ירושלים בתוצאה 1–6, מה שנתן לעונה זו של נתניה את הכינוי "עונת השישיות". למרות זאת, הקבוצה סיימה רק במקום השני, לאחר שבסיום העונה הפסידה את האליפות להפועל כפר סבא.
פרלמן עבר לאימון נבחרת הנוער למשך כשנתיים, והוסיף לאמן בליגות השונות עד לשנת 1989. בשנים אלו אימן בקבוצות הכח רמת גן, בית"ר נתניה, מכבי הרצליה והפועל יהוד. במהלך עונת מונה שוב למאמן מכבי נתניה, ובעונה שלאחר מכן הוביל את הקבוצה למקום השישי בטבלה.
פרלמן לא המשיך לעונה נוספת, אך שישה מחזורים לסיום עונת , לאחר שהקבוצה נכשלה תחת ויקו חדד ותחת מחליפו עודד מכנס, הוחזר פרלמן לקבוצה. פרלמן לא הצליח להשאיר את הקבוצה בליגה, והיא נשרה לליגה הארצית (אז ליגת המשנה). לאחר עונה זו לא חזר פרלמן לאמן שוב.
מותו.
ב-2 בספטמבר 2003, נפגעו פרלמן ורעייתו ציפורה ממונית בעת שחצו במעבר חצייה ברחוב שמואל הנציב בנתניה. הוא פונה לבית החולים לניאדו בעיר, ומשם הועבר לבית החולים בילינסון. לאחר שלושה שבועות, ב-23 בספטמבר, נפטר פרלמן מפצעיו בבית החולים. יומיים אחר כך הוצב ארונו של פרלמן באצטדיון הקופסה בנתניה, ולאחר מכן הובא למנוחות.
ב-16 בפברואר 2005 הורשע נהג המונית שפגע בזוג, יצחק בראנץ, בגרימת מוות ברשלנות. ביוני 2006 נחנכה ברחוב בו נפגע כיכר לזכרו, אותה מעטרת אנדרטה שהקים לזכרו בנו, צחי.
יוחנן טברסקי מטולנא
יוחנן טברסקי מטאלנא
דוד וולף מרקס
דוד בן זאב [וולף] מרקס (אנגלית: David Woolf Marks; ו' בכסלו תקע"ב, 22 בנובמבר 1811 – י"א באייר תרס"ט, 2 במאי 1909) היה ראש עדת "בית-הכנסת מערב לונדון" בבריטניה.
ביוגרפיה.
מרקס נולד בלונדון לסוחר בנימין זאב (וולף) מרקס ואשתו מרי. אביו מת ביולי 1821, ואמו שלחה אותו ללמוד ב'ח"ק תלמוד תורה וחינוך ילדים' (Jews' Free School) בבל ליין שבאיסט אנד. הוא התגלה במהרה כתלמיד מוכשר, ובילה את רוב זמנו בהוראת הילדים האחרים בעברית בעודו שוקד על חומר מתקדם יותר בלילות. הוא השתכר מאמירת קדיש אחר יהודי ערירי בשם קייזר ומקריאת תורה ומדרשים באוזני אשתו העיוורת של הרב הראשי האשכנזי שלמה הירשל, וכך נעשה למקורבו. כשמת מנהל הח"ק, מילא מרקס את חובותיו בפועל, ועל כך שולם לו סכום גדול של מאה ליש"ט, שמימן את שהותו כמורה-מתלמד בפנימיה של הירשל בהמרסמית במשך חמש שנים. הוא עזב את ההוראה ובטרם מלאו לו עשרים מונה לבעל קורא ומזכיר בבית-הכנסת האשכנזי בווסטמינסטר, וב-1833 קיבל את אותו התפקיד בקהילת ליברפול. בעת כהונתו גילה לראשונה דעות בלתי-מקובלות: הוא סירב לקרוא את התורה ביום טוב שני של גלויות.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19 רחשה בקרב יהודי אנגליה תנועה אינטלקטואלית קטנה שהושפעה מהחברה האנגליקנית האדוקה שהקיפה אותה. הנוצרים ייחסו קדושה לתנ"ך לבדו, ובזו ליהודים על יחסם לתלמוד. יעקב יוסף פטוחובסקי הצביע על כך שלרעיונות דומים היו שורשים עמוקים ביהדות בריטניה, עוד מהימים שאנוסים רבים שלא הכירו את התורה שבעל פה אילצו את חכם דוד ניטו לצאת להגנתה יותר ממאה שנה קודם לכן. ב-1833 חיבר אייזק ד'יזראלי מנשר בעילום-שם בו תיאר בבוז את התושב"ע כ"המצאה של חכמים תלמודיים" ושיבח את הקראים, אותם "פרוטסטנטים יהודים שמרדו בעריצות הרבנים." ב-1842, כשכותב שתמך בהשקפה הרבנית ציין כי לא ניתן היה לשמור את השבת ללא פירושי חז"ל לאיסורים, התפרסם בתגובה עוד מנשר אלמוני (שחובר על ידי אברהם בניש) כי יש קבוצה יהודית שהצליחה בכך בכל פזוריה: הקראים. רעיונות דומים חלחלו בשכבות הגבוהות. למרות ההתייחסויות של כמה מפעיליה לקראות, וההשוואות התכופות שערכו מתנגדיהם בינם להללו, היה הידע הבלתי-אמצעי שלהם אודותיה מועט יחסית.
מרקס הושפע מהשקפת עולם זו, וסירובו למלא את תפקידו ביום טוב שני, פרי הוראת חז"ל, נבע מכך. מעמדו בקרב הקהילה היה חזק, והפרנסים לא פיטרו אותו אלא דאגו למחליף באותם ימים. בליברפול פגש את הנער ג'ון סימון, יליד ג'מייקה אותו לימד עברית עם יתר ילדי הקהילה. כשבגר סימון הצטרף לקבוצה בלונדון שהונהגה בידי נציגים ממשפחת מוקאטה הספרדית וגולדסמיד האשכנזית, שהיו מחותנות זו עם זו. הם התמרמרו על הנהוג בבתי-הכנסת ותבעו שינוי באורחותיהם. העילות היו מעשיות בעיקרן: יצחק אריה גולדסמיד התלונן על אורך מי שברך, ובני מוקאטה דרשו לבטל תקנה מ-1664 שאסרה להקים מניינים בטווח של עשרה מילין מבית הכנסת בוויס-מרקס ואילצה אותם לצעוד מרחק גדול בשבתות. הם שאפו גם לסדר וליופי בתפילות ולנוסח משולב שיאפשר להם להתפלל ביחד. הרעיונות על קדימות התורה שבכתב רווחו בתודעה הציבורית היהודית, ולנגד עיניהם עמדה גם דוגמת בית-הכנסת הרפורמי בהמבורג, שמקימיו פרשו אף הם מהקהילה הישנה. ב-15 באפריל 1840, אחרי שנים של עימותים עם הממסד, התפלגה הקבוצה מבתי-הכנסת הרשומים והכריזה על כוונתה להקים מניין מאוחד. זה מוסד ל"בית-הכנסת מערב לונדון של היהודים הבריטים." ב-1841, בתיווכו של סימון, התפטר מרקס ממשרתו בליברפול והגיע לשמש כשליח הציבור ומנהל בית-הכנסת שלהם. הוא לא השתמש בתואר רב, גם משום שהרב הראשי העתידי נתן מרקוס אדלר הפקיע אותו לשימושו הבלעדי; כמו הש"צים בבתי-הכנסת הרגילים, נקרא "כהן דת" (Minister) או "נכבד" (Reverened).
פטוחובסקי ציין כי כמו רוב האוחזים בדעותיו באנגליה, ידע מרקס מעט על הקראים ואין עדויות לכך שהושפע מדרכם ישירות. הוא לא דחה כליל את התורה שבעל פה, אך סירב לראות בה קדושה: "חכמי התלמוד הסיקו את קביעותיהם מתוך יראת שמים ואמונה כנה... אך ספרים אלה הם יצירה אנושית, ועל אף שאנו מכבדים אותם כדרכי אבותינו... עבור בן ישראל ישנו אך חוק אחד שאין לשנותו – ספר התורה הקדוש שניתן מה' למשה להנחות את עמו ללא כל שיבוש וטעות עד קץ הימים." השקפתו הייתה קוטבית לזו שהנחתה את ראשוני היהדות הרפורמית שפעלו אז ביבשת: בעוד שהם העריצו את התנאים וראו בהם דוגמה לפיתוח מתמיד של הדת, מרקס שאף להחזיר את הגלגל אחור ליהדות קדם-תלמודית. במכתב לסימון מ-1840 קישר בין יחס הסביבה לדרכי היהודים: "לא נוכל ללחום בהאשמותיהם עד שהיהודי יתנער מכבלי הרבנים ויצעד קדימה במלוא תפארתה של תורת משה הנצחית.".
בשנים הבאות חיבר סידור תפילה לעדתו הקטנה, כמו גם הגדה של פסח. מרקס דחה רבות מההנהגות שמקורן רבני: הוא הקריא את עשרת הדיברות בכל שבת, ביטל את שתיית ארבע כוסות, שינה את נוסח ברכת נטילת לולב ל"אשר צונו על נטילת פרי עץ הדר וכפת תמרים וענף עץ עבות וערבי נחל" (אף כי לא ניסה לשנות את הרכב ארבעת המינים), השמיט את הברכות על הדלקת נרות חנוכה ומקרא מגילה בפורים ותרגם את הקדיש לעברית. הרפורמה המשמעותית ביותר שביצע, שהעלתה מיד את חמת הרבנות הרשמית, הייתה ביטול יום טוב שני. בקיץ 1841 פרסם הרב הירשל 'מודעת אזהרה' שהייתה למעשה חרם לכל דבר, אליה הצטרף גם ראב"ד הספרדים חכם דוד מילדולה. ועד שליחי הקהילות, בראשות משה מונטיפיורי, מנע הכרה חוקית בבית-הכנסת מערב לונדון במשך זמן רב. רק ב-1857 הצליח מרקס, בעזרת השפעתם של חברים בבית הלורדים, לאפשר בחוק להניח לו לערוך נישואין.
בנוסף לתפקידו כרב, ועל אף שלא הייתה לו כל השכלה אקדמית, מונה ב-1844 לפרופסור לעברית בקתדרה שמימן גולדסמיד בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. הוא החזיק במשרה עד 1898, ושימש אף כדקאן המוסד בין 1875 ל-1877. הוא היה גם פרופסור לעברית בקולג' ריג'נטס פארק שבאוניברסיטת אוקספורד, היה חבר הנהלה בקרן היברט האוניטרית. היברו יוניון קולג' העניק לו תואר דוקטור לתאולוגיה. מרקס היה ידוע כדרשן מחונן: בהספד הג'ואיש כרוניקל שנכתב לרגל מותו הוערך כי נשא כ-2,000 דרשות בימי חייו, כולל כמה מפורסמות במיוחד במלחמת קרים.