אפרים מרכוס נולד בשנת 1920 בעיר ברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב, בפולין). אביו, יוסף מרכוס, היה משפטן ומחנך, מייסד תנועת הנוער היהודית-גרמנית בלאו וייס. אמו, קֶטֶה אפרים מרכוס, הייתה ציירת ופסלת. בשנת 1930 עברה משפחת מרכוס לדיסלדורף, שם שר במקהלה בבית הספר והחל ללמוד נגינה בחלילית אצל המורה פראנץ יוליוס גיסברט. בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בבית הכרם בירושלים. אפרים למד בגימנסיה העברית רחביה ומאוחר יותר החל ללמוד באקדמיה למוזיקה בירושלים. בתקופה זו למד נגינה בחליל אצל אורי טפליץ ותאוריה מוזיקלית אצל יוסף טל. בתחילת שנות הארבעים היה מרכוס חלילן בתזמורת האופרה הארץ-ישראלית.
בשנת 1952 נסע לאנגליה להשתלם בנגינה בחלילית בארוק ובהדרכה של מקהלות ילדים. בישראל הקים את מקהלת הילדים "שרונית", ששיתפה פעולה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית במשך 18 שנים (1962–1980) ובין השאר השתתפה בשלוש זמריות עולמיות.
ב-1953 ייסד את "נגני רננים" – קבוצה של כ-12 תלמידים מצטיינים, בני 13–17, שניגנו בחליליות בגדלים שונים, מהסופרנינו ועד לסוב-בס. במשך השנים ערך אנסמבל זה שבעה סיורים באירופה וארצות הברית. לאחר כל סיור הקליט ההרכב תקליט, שבו 38 קטעי נגינה ישראליים מקוריים.
בשנות ה-60 וה- 70 לימד מוזיקה בתיכון עירוני י"א בתל אביב והקים שם תזמורת.
בשנים 1972–1985 לימד במדרשות למורים למוזיקה בסמינר לוינסקי בתל אביב ובסמינר עליה (למורים מהמגזר הדתי) בפתח תקווה.
מרכוס הופיע כנגן חלילית סולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם תזמורות קאמריות שונות בניצוחם של נעם שריף, גיל שוחט ועוד. כמו כן ניגן מוזיקה קאמרית. בין הקלטותיו: סונטות וטריו סונטות של באך וטלמן.
בשנות ה-80 הגיש תוכנית ללימוד הנגינה בחלילית בטלוויזיה החינוכית בשם "מי בחלילית" (15 פרקים).
ב-1992, לכבוד יום הולדת המאה של אמו של אפרים, האמנית קטה אפרים מרכוס, הסריטה הטלוויזיה החינוכית סרט עם 80 מפסליה, בליווי קטעי נגינה בביצוע "נגני רננים".
חוברות "רוני חלילית".
מרכוס כתב ארבע חוברות לימוד ועוד 14 חוברות נגינה, בהן ערך ועיבד מאות שירים ישראליים ויצירות קלאסיות – וכן יצירות ישראליות מקוריות לחליליות, שנכתבו במיוחד עבור החוברות – ללימוד ונגינה בחליליות, החל מהלימוד הבסיסי ועד הנגינה הקבוצתית ברמה המקצועית הגבוהה ביותר.
תקליטורים
מרכוס יצר גם סדרת תקליטורים, הכוללת אוסף ניגון "הרננים", יצירות מימי הרנסאנס ויצירות ישראליות ראה: "קישורים חיצוניים"
דב רוזן
דב (בריש) רוזן (ח' בטבת תרע"ד, 6 בינואר 1914 – כ"א בשבט תשמ"ט, 27 בינואר 1989) היה איש הפועל המזרחי, פקיד בכיר במשרד הפנים במשך שלושה עשורים (מנהל המחלקה למעברות וליישובי עולים, מנהל המחלקה למועצות אזוריות ומנהל המחלקה לעיריות ולמועצות מקומיות), סופר ועיתונאי בנושאי יהדות מחשבת ישראל ומחנך.
חתן פרס שפירא לספרות תורנית (תשמ"ה).
ביוגרפיה.
נולד בעיר שדליץ שבפולין ללאה מינדל ור' אברהם יהודה רוזן. בילדותו קיבל חינוך חסידי בחדר בפולין.
היה חבר ילדות של ברוך רבינוביץ (לימים האדמו"ר ממונקאטש, הרב הראשי לסאו פאולו שבברזיל והרב הראשי לחולון).
מגיל צעיר היה חבר פועלי אגודת ישראל (פא"י), ובקיץ תרצ"ג נסע להכשרה חלוצית מטעם התנועה באחוזה בכפר גונשֶרוב שליד מַלקין (Małkinie). בחורף תרצ"ד (ינואר 1934) עלה לארץ ישראל באונייה "פולוניה" עם הקבוצה הראשונה של התנועה, על יסוד מכסה ראשונה של סרטיפיקטים שקיבלה אגודת ישראל בפולין. הוא שימש כמעין שליש של מלווה הקבוצה, הרב פנחס (פיניע) לוין. מנמל יפו הגיע הישר לעבודה בפרדסי פתח תקווה. כעבור זמן קצר עבר לתל אביב, ושם עבד כפועל בבניין ובסלילת כבישים. עם פרוץ מאורעות תרצ"ו (1936) התנדב לקיבוץ היחיד של אגודת ישראל, מחנה ישראל שבעמק יזרעאל (שננטש לבסוף ב-1938).
משנת תרצ"ט כיהן כמזכירו האישי של הרב הראשי לתל אביב ויפו, הרב משה אביגדור עמיאל, מראשי תנועת המזרחי, וכמזכיר ישיבת היישוב החדש, שייסד עמיאל זמן קצר קודם לכן. בשנת ת"ש הצטרף לתנועת הפועל המזרחי, ולקח חלק פעיל בעסקנות ובארגון פעולות התרבות של התנועה.
לאחר קום המדינה ב-1948 הזמינוֹ חיים משה שפירא, שר העלייה והבריאות בממשלה הזמנית, לעבוד לצדו, ורוזן כיהן כמזכירו הפרטי, כקצין העיתונות וכסגן מזכ"ל המשרד. ב-1949, כאשר התמנה שפירא כשר הפנים, עבר איתו למשרד הפנים. רוזן עבד במשרד הפנים קרוב לשלושים שנה, עד שנת תשל"ט, ומילא בו שורה של תפקידים בכירים: בתחילה כיהן כמנהל המחלקה למעברות וליישובי עולים, אחר-כך כמנהל המחלקה למועצות אזוריות, ולבסוף כמנהל המחלקה לעיריות ולמועצות מקומיות.
במסגרת תפקידו היה מאדריכליו של איחוד הרשויות המקומיות.
בתוך כך סייע להקמתם של מוסדות דתיים – מקוואות ביישובי עולים, בית כנסת על הכרמל בחיפה, את ישיבת הכותל (שרוזן הוא שהציע את שמה), תיכון דתי בנהריה ועוד.
עם ייסודה של החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי לאחר מלחמת ששת הימים כיהן בדירקטוריון החברה, והיה חבר בה גם לאחר פרישתו לגמלאות, ועד פטירתו. במסגרת זו פעל לאכלוס העיר העתיקה במשפחות יהודיות, בעיקר של יהודים דתיים. הוא ראה בכך מפעל חיים, ואף ביקש בצוואתו לחרות על מצבתו "דאג לאכלוס העיר העתיקה".
לצד פעילותו העסקנית והפקידותית, רוזן שלח ידו בעבודה ספרותית ועיתונאית ענפה בנושאי יהדות ומחשבת ישראל.
בשנים תש"ג–תש"ד ערך את כתב העת של רשת החינוך התלמודי, "דו"ח ומאזן". בשנת תש"ה פרסם בהוצאת בני עקיבא ספר על רבי שניאור זלמן מליאדי.
פרסם לאורך עשרות שנים מאות מאמרים ביומון "הצופה", בביטאון הפועל המזרחי "נתיבה" ובביטאונים וספרים אחרים (לעיתים בשם העט "ד' זעירא").
ספריו ההגותיים החשובים: "עץ הדת: להשרשת תודעת היהדות" (ירושלים תשכ"ג) ו"שמע ישראל: לחיזוק התודעה היהודית" (ירושלים תשכ"ט).
לאחר הופעת הראשון זכה רוזן לשבחים רבים על עבודתו המקיפה מאישים בהם דוד בן-גוריון, אברהם קריב ואברהם שלונסקי.
בשנת תשכ"ד זכה בפרס היכל שלמה להסברה דתית על מאמרים בשנת תשכ"ג ועל ספרו "עץ הדת", שהופיע גם הוא באותה שנה.
בשנת תשמ"ה זכה בפרס למחשבת הציונות הדתית ע"ש חיים משה שפירא על ספריו "עץ הדת" ו"שמע ישראל".
גם ספרו "פסוק לי שמך: מדריך שמושי לבחירת שם פרטי" (ירושלים תשכ"ו) זכה להצלחה.
בשנת תשמ"ח-1988 פרסם את זיכרונותיו: "מיומנו של עובד מדינה: תש"ח–תשכ"ז".
דב רוזן נפטר בכ"א בשבט תשמ"ט, בגיל 75. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים. הותיר אישה, בת ציון (בת מלכה וקהת גכטמן; אחותו של הרב פינחס קהתי; נפטרה בתשנ"ז-1997, ונטמנה לצדו).
צאצאיו.
בין נכדיו:
כתביו.
יהדות ומחשבת ישראל:
משרד הפנים:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
דוב רוזן
ד. זעירא
ד' זעירא
התנגדויות לתורת האבולוציה
התנגדויות לתורת האבולוציה הועלו באופן שיטתי מאז שהקהילה המדעית החלה לגבש תאוריות אבולוציוניות עם ההתפתחות הנרחבת בחקר הביולוגיה במחצית השנייה של המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19.
חלק מהביקורת היה כנגד תאוריות אבולוציוניות מסוימות, חלקה כנגד כולן וחלק מן המבקרים שללו את רעיון קיומו של תהליך האבולוציה ככלל. להתנגדויות השונות היו תומכים רבים בתוך הקהילה המדעית ומחוצה לה.
ב־1859 פרסם צ'ארלס דרווין את ספרו "מוצא המינים", שבו טען בזכות אבולוציה והציע את תורת הברירה הטבעית. עם פרסום הספר רק מיעוט בקהילת הביולוגים קיבל את הטענה המרכזית בדבר מנגנון הברירה הטבעית, אולם רעיון האבולוציה עצמו התקבל בהדרגה בקהילה המדעית ובקרב הציבור הרחב. בשנות ה־30 וה־40 של המאה ה־20 יצרו מדענים את הסינתזה האבולוציונית המודרנית, אשר שילבה את תורת הברירה הטבעית של דרווין עם גנטיקה של אוכלוסיות. מאז, עצם קיומם של תהליכים אבולוציוניים, והיכולת של הסינתזה המודרנית להסביר מדוע וכיצד הם מתרחשים, אינם נתונים במחלוקת בקרב ביולוגים.
לאחר הסינתזה המודרנית, רובן המוחלט של הביקורות על האבולוציה באו ממקורות דתיים, ולא מהקהילה המדעית. למרות זאת, רוב הנוצרים מאמינים באלוהים כבורא, אך מקבלים את האבולוציה המדעית כתהליך טבעי.
מיעוט בקרב הנוצרים פסל את האבולוציה עוד מראשיתה כ"כפירה", אך רובם ניסו לפשר בין האבולוציה המדעית לבין סיפורי הבריאה התנ״כיים.
המוסלמים מקבלים את האבולוציה הטבעית של צמחים ובעלי חיים, אך הם בעלי דעות חלוקות לגבי מוצא האדם.
רוב מוחלט של הקהילה המדעית העוסקת באבולוציה ומקצועות קרובים אינו מקבל את תקפותן של ההתנגדויות הללו. טיעוני הנגד העולים מתוך הקהילה המדעית נוגעים בעיקר לאי־הבנות, לשיטתם, בקשר לעצם המושג של תורה מדעית; לקונצנזוס בקרב המדענים בקשר לקיום הראיות וליכולת ההפרכה של האבולוציה, ולפרשנות שגויה של החוקים הפיזיקליים כפי שמציגים אותם המתנגדים.
ההיסטוריה של ההתנגדויות.
בספרו של צ'ארלס דרווין מוצא המינים שפורסם בשנת 1859, הוצגה תאוריה חדשה בה שינויים של מינים לאורך זמן מתרחשים כתוצאה מהישרדותו של המתאים ביותר על ידי תהליך של ברירה טבעית. תאוריה זו עוררה ביקורת והתנגדות חריפה מצד גורמים שונים של החברה הוויקטוריאנית. התנגדות זו מובעת מאז ועד היום מצד חוגים שונים בחברה. היא מכילה טיעונים דתיים ומדעיים שלעיתים קשה להבדיל ביניהם.
טיעונים מדעיים.