מציאת שפה אצל בעלי חיים אחרים תאפשר לחקור את תופעת השפה בנקודת מבט חדשה ולהבין אותה טוב יותר. החיפושים אחרי בעלי חיים בעלי שפה נעשים בכמה דרכים. הדרך הראשונה היא עריכת ניסויי שדה ותצפיות על קהילות של בעלי חיים חברתיים שונים – בעיקר כאלה שדומים לאדם, כאלה שיש יסוד סביר להניח שהישרדותם בטבע תלויה בכושר התקשורת שלהם וכאלה שיש להם מוח מפותח אך אינם דומים לאדם. עד כה טרם נאספו עדויות מספקות לשכנע את אנשי המדע שלמי מבעלי חיים אלה יש שפה בטבע.
דרך שנייה לחקר שפה בבעלי חיים היא ניסיונות הקניית שפה במעבדה. היכולת להקנות שפה לבעל חיים במעבדה יכולה ללמד על היכולת השפתית של בעלי החיים ותפיסתם השפתית של חיות המעבדה יכולה להסביר את תופעת השפה מזווית ראייה מעניינת. ניסיונות להקנות שפה לתוכים במעבדות (להבדיל מיכולת חיקוי של משפטים בודדים) הסתיימו בהצלחות חלקיות ביותר ופרטים שלהם הוקנתה שפה כזו לא הצליחו להשתלב בקהילת בני מינם. ניסיון של הוראת השפה ליונקים ימיים בעזרת הפעלת אביזרי מחשב נראה מבטיח יותר, אך עדיין לא ברורה מידת הצלחתו.
בעלי חיים שבבירור יכולים לרכוש שפה במעבדה הם גורילה, בונובו ושימפנזה. ניסיונות הקניית שפת סימנים לבעלי חיים אלה במעבדה נחלו הצלחות רבות וברורות (למשל עם השימפנזה וואשו והגורילה קוקו). זאת בניגוד לניסיונות הקניית שפה קולית, כתובה או שפה בסיוע מכשור. בניגוד לאדם, קבוצות בעלי חיים אלה לא ייצרו שפה באופן ספונטני, אך מי מהם שלמד שפה במעבדה יעדיף קשר חברתי ומיני עם פרטים נוספים שלמדו שפה במעבדה, וגם ידבר אל עצמו בשפת הסימנים כאשר הוא לבד.
דרך שלישית לחקירת שפה בבעלי חיים היא חיפוש עדויות ארכאולוגיות לשימוש בשפה. המדענים משוכנעים שלבד מהאדם המודרני, מינים בודדים נוספים מהסוג אדם שנכחדו היו בעלי שפה גם הם. המדענים משוכנעים שהאדם הניאנדרטלי דיבר בשפה קולית ושההומו ארקטוס היה בעל יכולת תקשורתית וקולית מפותחת באופן משמעותי מזו של השימפנזים, אך פחות מזו של האדם הנבון.
פילוסופיה מערבית
פילוסופיה מערבית הוא כינוי לחשיבה הפילוסופית שנוצרה ועוצבה בעולם המערבי, והושפעה מתרבות המערב. זאת בניגוד לפילוסופיה המזרחית, שכוללת מחשבה פילוסופית שנוצרה במזרח הרחוק, בהודו, בפרס וכדומה.
היסטוריה.
נהוג לראות את ערש הפילוסופיה המערבית בפילוסופיה היוונית, החל מהפילוסופים הפרה סוקרטיים וכלה בהגותם של סוקרטס, אפלטון ואריסטו. לפילוסופיה היוונית הייתה השפעה עצומה על החשיבה הפילוסופית ברומא העתיקה, הפילוסופיה הנוצרית, הפילוסופיה האסלאמית והפילוסופיה היהודית ובהמשך על פילוסופיית ימי הביניים.
החל מהמאה ה-16 וה-17 החלה הפילוסופיה המערבית להתנתק במובהק משורשיה היווניים, תוך דחיית טיעונים שנשענו על מטאפיזיקה ודת. פילוסופים רציונליסטים כגון רנה דקארט, ברוך שפינוזה וגוטפריד לייבניץ הטיפו ללימוד אפריורי על טיבו של העולם, כלומר באמצעות ההגיון ותוך שימוש בשכל הישר ולא דרך הסתמכות על החושים. כמו כן הושפעה המחשבה המערבית מגילויים חדשים בתחומי מדעי הטבע והמתמטיקה.
סוציולוגיה
סוֹצְיוֹלוֹגְיָה (או תורת החברה) היא ענף במדעי החברה העוסק בחקר היחסים האנושיים והסביבה האנושית; בדפוסי הקשרים החברתיים, הגורמים וההשלכות שלהם; ובהיבטים תרבותיים הקשורים בחיי היום־יום. שימוש בשיטות של מחקר אמפירי יחד עם ניתוח פרשני וביקורתי מאפשר את יצירת גוף הידע הסוציולוגי באשר למבנה החברתי, הסדר החברתי והשינוי החברתי. בעוד חלקים מהמחקר הסוציולוגי הם בעלי השלכות ישירות ומעשיות על הדיון והעשייה הפוליטית, ישנם חלקים אחרים הממוקדים בהבנה והמשגה של התהליכים והמבנים החברתיים. מושאי המחקר הסוציולוגי יכולים לנוע בטווח שבין רמת המיקרו – כמו האינטראקציה החברתית של האינדיבידואל – ועד רמת המאקרו – של מחקר המערכות החברתיות הכוללות.
הסוציולוגיה היא תחום משתנה שאינו שוקט על שמריו ומתפתח תדיר. בעוד מוקדי המחקר המסורתיים של הסוציולוגיה כללו לרוב נושאים כמו ריבוד חברתי, מעמד חברתי, ניידות חברתית, דת, חילון, חוק, מיניות, מגדר וסטייה חברתית. מכיוון שהפעילות האנושית הכוללת מושפעת מיחסי הגומלין שבין המבנה החברתי ובין האדם הפרטי, הרחיבה הסוציולוגיה באופן הדרגתי את טווח העיסוק שלה גם אל נושאים נוספים כמו בריאות ורפואה, צבא, משטר וממשל, ענישה, תקשורת, חינוך, הון חברתי, תרבות ומדע.
שיטות מחקר בתחום הסוציולוגיה הן רבות ומגוונות. ההתמקדות הרעיונית והמחקרית בשפה ובתרבות שהחלה לתפוס תאוצה באמצע המאה ה־20, פתחה שער לגישות פרשניות, הרמנויטיות ופילוסופיות יותר ויותר כלפי לחקר החברה. לעומת זאת, המאה ה־21 הביאה לפריחה של כלי מחקר חדשים ומדויקים אנליטית, מתמטית וחישובית, כגון מודלים מבוססי סוכנים (ABM) וניתוח של רשתות חברתיות.
מעבר לעיסוק אינטלקטואלי טהור, יש לסוציולוגיה ולמחקר הסוציולוגי השפעה רחבה על הפעילות האנושית – החל מבניית בסיס שיקולים וההחלטות של פוליטיקאים, בעלי תפקידים ומוסדות ציבוריים כמו ביצוע מחקרי הערכה (evaluation research) כדי להעריך מראש את היעילות והמחיר של כל תוכנית או מדיניות ציבורית שבכוונתם לנקוט בה ועד תכנון וביצוע של תוכניות מדיניות המשפיעות על חייהם של מילוני בני אדם; הכשרה למקצועות העוסקים ביחסים עם בני אדם (person professions) מגוון גדול של משרות בתחומים רבים דורש כיום הכשרה בנושאים סוציולוגיים: חינוך, בריאות, אכיפת חוק, פרסום, יחסי ציבור ותקשורת; עידוד של מודעות חברתית - בנקודה זאת קיימת מחלוקת בתוך הסוציולוגיה עד כמה הסוציולוגים אמורים לפעול בעצמם למען רפורמות חברתיות או שינוי חברתי.
אטימולוגיה.
מקורו של המונח הוא בהלחם של שתי מילים: "socius" (מלטינית – "חבר") ו־"logy" (סיומת יוונית [-λογία] שמשמעותה "תורה"); הוא נטבע לראשונה בשנת 1870 על ידי הפוליטיקאי והוגה הדעות הצרפתי עמנואל ז'וזף סיאייס בכתב יד שלא פורסם.
חידוש המונח מיוחס לפילוסוף והסוציולוג אוגוסט קונט בשנת 1938 – "sociologie" (בצרפתית), קונט שנחשב לאחד ממייסדי הסוציולוגיה כדיסציפלינה מדעית נפרדת וזהו השם שהעניק למדע חדש שפיתח.
היסטוריה.
היסטוריה קדומה.
כבר באלף השלישי לפני הספירה, סופרי החכמה במצרים העתיקה אפיינו התנהגויות חברתיות והעלו אותן על הכתב, בז'אנר הנקרא "הספרות הדידאקטית". הטקסט הקדום ביותר הידוע לנו הוא קובץ הוראות הווזיר פתחותפ, שושלת 5, שבו מאובחנת ההתנהגות האנושית בחברה המצרית עם הוראות דידאקטיות לגבי ההתנהגות הרצויה ביותר לקיומה של החברה.
ביוון העתיקה, הפילוסוף סוקרטס תהה על אופייה של החברה האנושית וניסח מספר הבחנות לגביה. כתבים הכוללים היבטים סוציולוגיים נכתבו כבר בימי יוון העתיקה – המשורר והפילוסוף קסנופנס מתח ביקורת בשירתו על התפיסה המקובלת של האלים כעשויים בצלמו ובדמותו של האדם. הוא טוען שכל עם מיחס לאלים את תכונותיו הגופניות שלו: התראקים מתארים את האלים כאדומי־שיער ותכולי־עיניים, ואילו האתיופים רואים אותם ככהי־עור ופחוסי־אף. הוא הוסיף כי לו היו לסוסים ולשוורים ידיים לפסל בהם אלילים, היו יוצרים אלו את אליהם בדמות סוסים, ואלו – בדמות שוורים.
אבן ח'לדון, היסטוריון ערבי, כתב במאה ה־14 את ה־"אקדמות למדע ההיסטוריה", אשר נחשב לאחד הספרים הראשונים המדברים על מדעי החברה, על לכידות חברתית וקונפליקט חברתי. הספר רחב היריעה נכתב כ־150 שנה לפני שבכלל צצו מדעי החברה באירופה, ועד היום רעיונות סוציולוגים רבים שמקורם בכתביו של אבן ח'לדון.
המאה ה־19 – ייסוד הסוציולוגיה המודרנית.
עידן הנאורות באירופה.
שורשיה של הסוציולוגיה נטועים בעידן הנאורות. פילוסופים רבים – ביניהם תומאס הובס, ג'ון לוק וז'אן-ז'אק רוסו – החלו לעסוק במבנה החברה, בסיבות צמיחתה ובאפשרות קיומה של חברה אחרת.
בשנת 1813 פרסם ההוגה והתאורטיקן קלוד-אנרי דה סן-סימון את "Physiologie sociale". סן-סימון היה מזרם הסוציאליזם האוטופי והקדיש חלק ניכר בהגותו לדרכים בהן ניתן לקדם את החברה האנושית. בכתביו הראשונים ביקש סן-סימון לייסד דת חדשה – "דת ניוטון", שתבוסס על חוק המשיכה ושכוהניה יהיו מדעני כל העולם. מאוחר יותר, החל דוגל ברעיון שמנהיגי החברה צריכים להיות "מעמד התעשיינים" שכלל בנקאים, מדענים, פועלים ובעלי המפעלים ולא האצולה, הכמורה והבירוקרטיה שנתפשו בעיניו כטפילים. בגלגולו השלישי, זמן קצר לפני מותו, החל סן-סימון מפתח חזון סוציאליסטי שבו מוקמת "נצרות חדשה" אשר מטרתה העיקרית הוא שיפור מצבם של המעמדות הנמוכים חברתית וכלכלית.
הרברט ספנסר היה סוציולוג ופילוסוף בריטי, שעסק בפוליטיקה תאורטית־חברתית. ספנסר פיתח רעיונות בדבר אבולוציה חברתית ותרבותית.
אוגוסט קונט והפוזיטיביזם.
אוגוסט קונט נחשב לאחד ממניחי היסוד לדיסציפלינה הסוציולוגית כמדע שיטתי ופוזיטיביסטי, והיה זה שטבע לראשונה את המונח "סוציולוגיה". נקודת המוצא של קונט היא שעל חברה להכיל הרמוניה בין תחושות, מחשבות ופעולות ורק מתוך הרמוניה שכזו, טען, החברה יכולה להתנהל בצורה בריאה. מתוך ההבנה הזו ניסח את "חוק שלושת השלבים" בשנת 1844, ששורשיו נובעים מעבודותיו של סן-סימון אצלו עבד קונט כמזכיר. במסגרת הכלל, החברה האנושית עוברת מבחינה תאורטית שלושה שלבים של התפתחות: התאולוגי, המטאפיזי והמדעי.
קרל מרקס והמטריאליזם ההיסטורי.