במהלך הקריירה המקצועית שלו, הכשיר אשר דסקל יהלומנים רבים וביניהם גם את אחותו אסתר דסקל, (באנטוורפן) ומאוחר יותר בישראל את שני אחיו: ישראל דסקל ושמואל דסקל, את בנו ירמיהו דסקל, ועזר לאחייניו מאיר ואריה כרמי לבית רוזנברג בראשית דרכם כיהלומנים.
החלום הציוני.
אנשל היה ציוני וחלומו היה לעלות לארץ ישראל. הוא חסך פרוטה לפרוטה ובשנת 1932, הפליג לארץ ישראל לראות את המכביה - האולימפיאדה היהודית הראשונה, וסייר בכל הארץ.
הביקור בארץ הקודש הצית במוחו את הרעיון להקים את תעשיית היהלומים בישראל.
ב-1934 הוא שיתף את בן דודו צבי רוזנברג ברעיון, אך צבי שהתכונן בעצמו לעליה לארץ עם אשתו וילדיו לא רצה לחכות לאנשל והרעיון נדחה.
בשנת 1935, שוב הגיע דסקל לארץ ישראל כתייר. ורכש חלקת אדמה ליד קלקיליה במגמה להיות חקלאי, לאחר שהובטח לו, כי במקום עומד לקום יישוב חדש.
עם שובו לארץ בשנת 1936 התברר, כי התכנית להקמת היישוב החקלאי לא תצא אל הפועל. למוד אכזבה מכר את האדמה ושינה את תוכניותיו. הוא חזר לאנטוורפן, והצטרף לקואופרטיב שעמד להקים בארץ תעשיית יהלומים. תוכניות הקואופרטיב לא נראו בעיניו, והוא פרש, וגם תוכניות הקואופרטיב בסופו של דבר לא יצאו לפועל.
בינתיים באנטוורפן, רכש אנשל דסקל מכונות וציוד לעיבוד יהלומים ולמד להפעיל ולתחזק אותן.
העלייה לישראל.
בשנת 1937 הצליח להשיג סרטיפיקטים לו ולמשפחתו, ועלה סופית, לארץ ישראל עם אשתו מרים, בתם התינוקת והביא עמו מכונות וציוד לעיבוד יהלומים.
מיד עם בואו הקים בפתח תקווה את מפעל היהלומים הראשון בארץ ישראל יחד עם בן דודו צבי הרשל רוזנברג. במפעל הכשירו דסקל ורוזנברג כ-34 תלמידים והעסיקו גם מספר יהלומנים מנוסים עולים חדשים מאנטוורפן. מרבית תלמידיהם הפכו למובילים בענף היהלומים בארץ ולכמה מהם הוענק אות יקיר התעשייה. אחדים מהשמות: יוסף נוימרק, אריה מולדבסקי, (דודו של בועז מולדבסקי- נשיא בורסת היהלומים) אליהו כהן וישראל בן שלום.
המעבר לנתניה (1939-1946).
בשנת 1939 נפגש עובד בן עמי ראש עירית נתניה עם דסקל ורוזנברג והציע להם להקים מפעל בעירו. דסקל ובן עמי נסעו לאנטוורפן להיפגש עם יהלומנים יהודים, קולגות של דסקל, בניסיון לשכנע אותם לעלות לארץ, ולהעביר את המפעלים שלהם לנתניה לפני שהמלחמה תגיע לבלגיה ויהיה מאוחר מדי לצאת.
יהלומנים ספורים בלבד נענו להצעה. בינתיים בישראל, רוזנברג צירף את מורגנשטיין לשותפות במפעל הראשון-אופיר, ודסקל יצא מהשותפות עם בן דודו-רוזנברג. לאחר המעבר של רוזנברג לנתניה, ומכיוון שפועלים רבים רצו להישאר בפתח תקווה, נשאר דסקל מספר חודשים במפעל בפתח תקווה, ורק מאוחר יותר באותה שנה הקים את מפעל אבן היסוד בנתניה. בשיא ההצלחה של המפעל הועסקו בו כ-200 עובדים.
כשנה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ב-1946 חל משבר בענף היהלומים, בעקבות פתיחתם מחדש של מפעלי היהלומים באירופה ואנגליה, מרבית המפעלים בנתניה נסגרו כולל אופיר ואבן היסוד.
טרום הכרזת העצמאות וקום המדינה 1946-1948.
בין 1945-1946 קנה דסקל מגרש של 5 דונם ברמת השרון ועליו נבנה בית בסגנון הבינלאומי. הבית תוכנן על ידי המהנדס שולבוף ונבנה על ידי הקבלן אריה אורבך עבור משפחתם של אשר אנשל דסקל ואשתו מרים דסקל (לבית אהרונוביץ׳), אשר התגוררו בו עם ארבעת ילדיהם עד 1952.
עם התארגנות המחתרות להקמת המדינה, נאספו נשקים מסליקים באזור, ואוכסנו במרוכז במרתף הבית בו הותקנו סורגים.
כיום בית הראשונים (רמת השרון) הוא מוזיאון גאולוגי, והוא אחד מאחרוני המבנים ההיסטוריים שנותרו על תילם ברמת השרון, והיחיד שמיועד לשימור בתוכנית מתאר. בנוסף למוזיאון שוכנים בו משרדי החברה להגנת הטבע בעיר.
עם קום המדינה.
במהלך השנים הראשונות לקום המדינה דסקל היה שותף במספר מפעלים בבני ברק עם אחיו ר' שמואל דסקל ובירושלים עם אחיו ישראל דסקל. בתחילת שנות הששים הקים מפעלים נוספים בבני ברק, קריית מלאכי ואשקלון. עד שנת 1987 עבדו במפעליו כשבעים וחמישה לוטשים.
המפעל בבני ברק נסגר בסוף שנות ה-80 ונמכר לתעשיות ד"ר פישר.
היהלום הראשון.
בשנת 1986 עם פתיחת מוזיאון היהלומים על שם הארי אופנהיימר במתחם הבורסה ברמת גן השאיל אשר אנשל דסקל למוזיאון את היהלום הראשון שנחתך ולוטש על ידו במפעל היהלומים הראשון בארץ ישראל בשנת 1937, בפתח תקווה.
היהלום היה בתצוגה במוזיאון מספר שנים והוצג בהדרכות כיהלום של דסקל.
היהלום הוחזר למשפחה על ידי מכון היהלומים הישראלי ב-2021.
הוקרה והנצחה.
בשנת 1988 אשר אנשל דסקל קבל מהתאחדות תעשייני היהלומים בישראל את אות יקיר תעשיית היהלומים בטקס הראשון, והוזמן גם לטקס השני ב-1989.
ב-1989 קבל גם את אות סוללי הדרך מבורסת היהלומים הישראלית, האות הוענק לו על ידי משה שניצר נשיא בורסת היהלומים (1967-1993).
ב-6 ביולי 1990 בגיל 82 הלך לעולמו.
ב-30 ביוני 2022 נערך טקס הנצחה לאשר אנשל דסקל בבורסת היהלומים ברמת גן.
אלז'בייטה ויטק
אֶלְזְ'בְּיֶיטָה ברברה וִיטֶק (בפולנית: Elżbieta Barbara Witek; לבית זבאנוך; נולדה ב-17 בדצמבר 1957, ביאבור) היא פוליטיקאית פולנייה ושרת הפנים והמינהל לשעבר, שכיהנה בתפקיד מיוני 2019 עד אוגוסט 2019.
מכהנת כיום כמרשל הסיים.
נבחרה לראשונה לסיים ב-25 בספטמבר 2005, והשיגה 7,476 קולות במחוז לגניצה 1 כמועמדת ברשימת חוק וצדק. היא נבחרה למרשל ב-9 באוגוסט 2019 לאחר שקודמה, מארק קוחצ'ינסקי, התפטר בשל הביקורת על השימוש שלו במטוסים ממשלתיים למטרות פרטיות.
המכון הלאומי לגנטיקה
המכון הלאומי לגנטיקה ("המכון היפני לגנטיקה" מכונה גם בקיצור NIG) הוא מוסד יפני שנוסד בשנת 1949, ונמצא במחוז שיזואוקה, יפן.
הוא מארח את בנק ה-DNA היפני.
רחל רביד
רחל רביד (נולדה בשנת 1937) היא שחקנית תיאטרון וקולנוע ישראלית.
ביוגרפיה.
רחל רביד נולדה בפולין, ולה אחות אחת. כשהייתה בת שלוש ברחה משפחתה לרוסיה ואביה גויס לצבא האדום.
בשנת 1942 ברחה המשפחה לגרמניה.
בגיל שבע עלתה עם משפחתה ארצה. הוריה התגוררו במעברה ליד רעננה, והיא עברה להתגורר אצל דודיה בקיבוץ יד מרדכי. מאוחר יותר עברה המשפחה להתגורר יחד ביפו, ורביד החלה ללמוד ב"תיכון חדש", שם השתתפה בחוג הדרמטי. שנה לאחר תחילת לימודיה עברה לקיבוץ ניר דוד. בגיל עשרים נישאה לחבר קיבוץ יפעת ונולדה לזוג בת, טל. רביד החלה ללמוד בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב והחלה לשחק ב"בימת הקיבוץ". כשהייתה בתה בת חמש, התגרש הזוג.
רביד החלה להופיע בתיאטרון "הבימה". היא נישאה למשורר והסופר חנן בן-חורין והשניים עברו להתגורר בירושלים. לאחר 4 שנים התגרשו השניים.
רביד עברה לתל אביב, שם פגשה, בתיאטרון הקומה השלישית, את השחקן אייל ברטונוב, בנו של שחקן הבימה שלמה ברטונוב ונכדו של אחד מוותיקי הבימה יהושע ברטונוב. השניים נישאו והתגרשו לאחר מספר שנים.
עבודתה המקצועית.
רביד הייתה חלק ממספר תיאטראות, בין היתר בימת הקיבוץ, תיאטרון סולן, תיאטרון הקומה השלישית, תיאטרון דגן, הבימה והקאמרי.
בין ההצגות, הסרטים והתוכניות בהן השתתפה:
אבידב
אבידוב
זייפרט
זייפרט הוא שם משפחה ממקור גרמני (Seifert).
גנאדי טימצ'נקו
גנאדי טימצ'נקו (ברוסית: Геннадий Николаевич Тимченко; נולד ב-9 בנובמבר 1952 בלנינקאן) הוא איש עסקים רוסי ופיני, אישיות ציבורית, הבעלים של תאגיד ההשקעות הפרטי וולגה גרופ .
טימצ'נקו הוא יו"ר מועצת המנהלים של ליגת ההוקי הקונטיננטלית ונשיא מועדון הוקי קרח סק"א סנקט פטרבורג. חבר בחברה הגאוגרפית הרוסית. קונסול הכבוד של סרביה בסנט פטרבורג.
נכון לדצמבר 2021, על פי מגזין פורבס הונו מוערך בכ-24.8 מיליארד דולר והוא האדם השביעי הכי עשיר ברוסיה ומספר 66 בעולם.
בעקבות סיפוח חצי האי קרים ב-2014 הוסיף הממשל האמריקאי טימצ'נקו לרשימת SDN והטיל עליו סנקציות שהביאו להקפאת נכסיו בארצות הברית ואיסור כניסה למדינה. ב-2022 בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה הטיל האיחוד האירופי סנקציות על אוליגרכים רוסיים המקורבים לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין בהם טימצ'נקו.
לטימצ'נקו קשרים עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין עוד מתחילת שנות התשעים של המאה ה-20. ב-1991 העניק פוטין לטימצ'נקו רישיון לייצוא נפט, ובהמשך הקים טימצ'נקו את חברת סחר הנפט גונבור.
פורוסלו
פורוסלו (בהונגרית: Poroszló) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם בפורוסלו מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 3,214 תושבים ובשנת 2021 רק 2,828 תושבים.
האזור מיושב מסביבות המאה ה-12, והוא מוזכר לראשונה בכתביו של אנונימוס.
יהודי פורוסלו.
יהודים חיו בפורוסלו במאה ה-18 ובמאה ה-19. לקהילה היהודית היה בית קברות יהודי משלהם. בשנת 1944 נשלחו 128 יהודים מהכפר לגטו בטיספירד מתוכם נרצחו 105 יהודים מהכפר באושוויץ בשואת יהודי הונגריה. בשנת 2021 הוחלט להקים לוח זיכרון לזכר יהודי הכפר שנרצחו.
משה כפרי
משה כפרי (נולד ב-1934) הוא אלוף-משנה (במילואים) בצה"ל שפיקד על סיירת אגוז, סיירת שקד ועל חטיבת הנגב.
קורות חייו.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1961, שובץ כפרי בנח"ל. הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בתום הקורס שב לנח"ל והיה למפקד מחלקה ולמפקד פלוגה בגדוד 906 של הנח"ל, אותה הוביל במלחמת ששת הימים בקרב אום-כתף בחזית המצרית. לאחר מכן שימש כמדריך בבה"ד 1 ובשנת 1972 מונה לסגן מפקד סיירת אגוז ולאחר מכן שימש כקצין מבצעים בפיקוד הצפון.