בשנת 2008 היה שאהין ממייסדי חברת הביוטכנולוגיה ביונטק - BioNTech, שבסיסה במיינץ, גרמניה, ומאז משמש כמנכ"ל החברה. ביונטק מתמקדת בפיתוח וייצור של אימונותרפיה פעילה, לגישה ספציפית למטופל, בטיפול בסרטן ומחלות קשות אחרות. המוקד העיקרי של עבודתו במחקר הוא גילוי תרופות מבוססות mRNA לשימוש כטיפול חיסוני בסרטן בהתאמה אישית, כחיסונים נגד מחלות זיהומיות, וכטיפול החלפת חלבונים למחלות נדירות. מאז אפריל 2020 פיתחה ביונטק חיסון כנגד מחלת נגיף קורונה 2019 בהובלת שאהין ואשתו אוזלם טורצ'י, שהיא גם חברה בדירקטוריון החברה. שאהין מחזיק בכמה פטנטים שרשם בשיתוף עם ביונטק.
על רקע הוויכוח על הפצת חיסון פוטנציאלי, הצהיר שאהין כי מפתח אחד במאבק נגד COVID-19, כחלק משיתוף פעולה בינלאומי. אין "שום דיון" אם חיסון זמין רק עבור מדינות בודדות. יש להעמיד תמיד את היעילות והבטיחות של חיסון, כולל תופעות לוואי, בשקיפות. הוא מחויב להבטיח שהדבר ייעשה שוב ושוב באופן אמין ומושכל לציבור הרחב. בסתיו 2020 הוא נכנס לשותפות עם חברת התרופות פייזר האמריקאית ותכנן לקבל אישור לחיסון לפני סוף 2020. בנובמבר דיווחה החברה על יעילות של 95 אחוזים בחיסון.
פרסים והוקרה.
בשנת 2019 הוענק לשאהין "פרס מוסטפא", פרס דו שנתי למדע וטכנולוגיה של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
במרץ 2021 הוענק לשאהין צלב מפקד האבירים של מסדר הכבוד, אחד מאותות ההצטיינות הגבוהים ביותר שמעניקה גרמניה.
חיים אישיים.
שאהין הכיר את אשתו לעתיד, אוזלם טורצ'י, במהלך עבודתו בבית החולים האוניברסיטאי בהומבורג, שם סיימה את שנת הלימודים האחרונה שלה. הזוג התחתן בשנת 2002; יש להם בת אחת. הם דורגו בין מאה האנשים העשירים ביותר בגרמניה. נכון לינואר 2021 העריך פורבס את שוויו הנקי ב-4.6 מיליארד דולר.
שטח חיוני
"שטח חיוני" (1976) היא יצירת אמנות מאת יהושע נוישטיין.
תיאור.
העבודה "שטח חיוני" (באנגלית: Territorial Imperative) מהווה פעולה אמנותית. מונח זה שימש בשנות ה-70 של המאה ה-20 להגדיר עבודות בעלות היבטים של מיצג ומיצב, שלא היו באותה עת בשפה האמנותית הישראלית. העבודה בוצעה לראשונה על ידי נוישטיין בשנת 1976, ובה האמן הסתובב עם כלב בשטח קיבוץ מרום גולן שברמת הגולן, בקרבת גבול ישראל-סוריה. במקומות בהם השתין הכלב, פעולה שבה הכלבים גם מסמנים את הטריטוריה שלהם, תלה האמן כרזה ועליה תצלום של הכלב עם הטקסט "שטח חיוני". תיעוד של העבודה הוצג בתערוכה "האדמה הזאת", שהוצגה בבית האמנים בתל אביב-יפו במרץ-אפריל באותה שנה.
מספר חודשים לאחר הביצוע הראשוני, תועד נויישטיין מבצע שוב את העבודה עבור צוות צילום של רשות השידור. תיעוד זה הוקרן ב-16 באפריל 1976, במסגרת תוכנית טלוויזיה על אמנות מושגית.
ביצוע נוסף התקיים בעיר קרוזה (Kruså), שעל גבול דנמרק-גרמניה (1977), במסגרת התערוכה "עשרה אמנים מישראל", שהתקיימה במוזיאון לואיזיאנה בדנמרק. כמן כן בוצעה בבלפסט (1978). העבודה הייתה מוזמנת לביצוע נוסף בקאסל, במסגרת התערוכה "דוקומנטה 6" (ינואר 1977). נוישטיין התכוון לבצע אותה על הגבול שבין גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית, אולם ברגע האחרון בוטלה ההזמנה בגלל חששות פוליטיים של מארגני התערוכה.
תיעוד העבודה הוצג פעמים רבות. בהן בתערוכות "גבולות" (מוזיאון ישראל; 1980), בתערוכה "עובדי אדמה - אמני שטחים" (גלריה בוגרשוב, 1993); "העיניים של המדינה: אמנות חזותית במדינה ללא גבולות" (מוזיאון תל אביב לאמנות, 1998) ועוד.
ג'וזף גרינברג
ג'וזף הרולד גרינברג (באנגלית: Joseph Harold Greenberg; 28 במאי 1915 – 7 במאי 2001) היה בלשן אמריקאי, שנודע בעיקר בזכות עבודתו הבלשנית הנוגעת לטיפולוגיה ולמיון גנטי של שפות.
חייו.
ראשית חיים וחינוך.
ג'וזף גרינברג נולד ב-28 במאי 1915, להורים יהודים בברוקלין, ניו יורק. בנערותו התעניין במוזיקה, וכבר בגיל 14 ניגן קונצרט לפסנתר, והמשיך לנגן בו לעיתים קרובות במשך כל חייו.
את המסלול האקדמי שלו התחיל באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. בשנת לימודיו האחרונה בתואר הראשון, השתתף בקורס שהעביר פרנץ בועז בנושא שפות ילידי אמריקה. בתמיכת מכתבי המלצה מבועז ומרות בנדיקט, גרינברג התקבל ללימודי דוקטורט באנתרופולוגיה, בהנחיית מלוויל ג'יי הרסקוביץ באוניברסיטת נורתווסטרן בשיקגו. במהלך לימודיו לתואר השני עשה גרינברג מחקר שדה בקרב בני ההאוסה בניגריה, שם למד את שפת האוסה. נושא עבודת הדוקטור שלו היה השפעת האסלאם על קבוצת האוסה מסוימת, שבניגוד לרוב הקבוצות האחרות בעם, לא התאסלמה.
במהלך 1940 החל בלימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ייל. לימודיו נקטעו במהלך מלחמת העולם השנייה, אז שירת בחיל האותות בצבא ארצות הברית כמפצח קוד והשתתף במבצע לפיד בקזבלנקה. טרם יציאתו לאירופה ב-1943, התחתן עם סלמה ברקוויץ, שאותה הכיר בתחילת התואר הראשון שלו.
קריירה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, לימד גרינברג באוניברסיטת מינסוטה, ולאחר מכן חזר לאוניברסיטת קולומביה ב-1948 כמרצה לאנתרופולוגיה. בזמן מגוריו בניו יורק הכיר את הבלשנים רומן יאקובסון ואנדרה מרטינה. הם הציגו לו את אסכולת פראג הסטרוקטורליסטית, שהשפיעה על עבודתו.
ב-1962 עבר גרינברג למחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה, שם המשיך לעבוד כל חייו. ב-1965 כיהן גרינברג כנשיא הארגון האמריקאי ללימודי אפריקה. ב-1996 הוא קיבל את הפרס הגבוה ביותר עבור בלשן: מדליית הזהב לפילולוגיה.
תרומתו לבלשנות.
טיפולוגיה לשונית.
גרינברג נחשב למייסד של הטיפולוגיה המודרנית בבלשנות, תחום שהוא הֶחיה עם פרסומיו בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים. המוניטין של גרינברג נשען בחלקו על תרומתו לתחום הבלשנות הסינכרונית ועל ההתחקות אחר אוניברסלים לשוניים. לקראת סוף שנות החמישים, החל גרינברג לבחון שפות בתפוצה גאוגרפית וגנטית רחבה. הוא איתר כמה אוניברסלים אפשריים מעניינים ונטיות בין-לשוניות חזקות רבות.
בפרט, גרינברג הגה את הרעיון "implication universal" ("אוניברסל משתמע/מונח"), שמשתמש בתבנית: "אם יש בשפה מבנה א', אז גם חייב להיות בה מבנה ב'". לדוגמה, אם מבנה א' הוא "תנועות מעוגלות כמעט-קדמיות" (למשל [ʏ]), ואילו מבנה ב' הוא "תנועות מעוגלות קדמיות גבוהות" (לדוגמה [y]), אז האוניברסל המשתמע יהיה: "אם יש בשפה תנועות מעוגלות חצי-קדמיות, אז גם חייבות להיות בה תנועות מעוגלות קדמיות גבוהות". חוקרים רבים אימצו בעקבות גרינברג סוג כזה של מחקר, שנותר חשוב בבלשנות הסינכרונית.
כמו נועם חומסקי, גרינברג ביקש לזהות את המבנים האוניברסליים שעליהם מבוססת השפה האנושית. בניגוד לחומסקי, הגישה של גרינברג הייתה פונקציונליסטית ולא פורמליסטית. פישור בין השיטות של גרינברג ושל חומסקי ניתן למצוא בספר "אוניברסליים לשוניים" ("Linguistic Universals", 2006), בעריכת ריקרדו מאירל וחואנה גיל.
רבים המתנגדים נחרצות לשיטות מיון השפות של גרינברג (ראו להלן) עדיין מכירים בחשיבות עבודתו הטיפולוגית. ב-1963 פרסם גרינברג מאמר בעל השפעה עצומה: "כמה אוניברסלים של דקדוק, ובמיוחד אלה הנוגעים לסדר רכיבי המשמעות" ("Some universals of grammar with particular reference to the order of meaningful elements".).
"השוואה המונית", או "השוואה רב-כיוונית".
גרינברג דחה את הדעה שרווחה בקרב בלשנים מאז אמצע המאה העשרים, ולפיה שחזור השוואתי הוא השיטה היחידה לגלות קשרים בין שפות. הוא טען כי מבחינה מתודולוגית, מיון גנטי צריך לבוא לפני שחזור השוואתי, או לפחות להיות השלב הראשון בשחזור: "לא ניתן לעסוק בשחזור השוואתי של שפות עד שיודעים אילו שפות להשוות (1957: 44).
גרינברג גם מתח ביקורת על הדעה הרווחת, שלפיה השוואה מקיפה של שתי שפות בכל פעם (שלרוב לוקחת שנים לבצע) מאפשרת להסיק משפחות-שפות מכל גודל. הוא טען כי גם אם לוקחים 8 שפות בלבד – יש לא פחות מ-4,140 דרכים למיין אותן למשפחות מובחנות, ולפיכך עבור 25 שפות יש 4,749,027,089,305,918,018 דרכים למיון (1957: 44). לשם השוואה, מניחים כי במשפחת השפות ניז'ר-קונגו יש כ-1,500 שפות. הוא חשב שיש להקים משפחות-שפות בכל סדר גודל בשיטות מחקר אחרות שאינן השוואה דו-כיוונית. תאוריית ההשוואה ההמונית שלו היא ניסיון להמחיש שיטות כאלה.
גרינברג טען שיש יתרונות של מחקר רוחב על פני מחקר עומק. הוא דגל בהגבלת כמות החומר להשוואה (לאוצר מילים בסיסי, למורפולוגיה ולשינויי צלילים במסלולים מוּכּרים בבלשנות היסטורית) ובהגדלת מספר השפות להשוואה עד כדי כל השפות באזור הנחקר. בשיטה זאת ניתן להשוות בין שפות רבות באופן אמין. עם זאת, תהליך כזה עלול לגרום לקישור בין מקרי דמיון אקראיים כתוצאה מהמספר העצום של השפות הנסקרות. ההסתברות המתמטית שקווי הדמיון הם אקראיים יורדת מאוד עם הפחתת מספר השפות הנסקרות (1957: 39).
גרינברג יצא מנקודת ההנחה ששאילת אוצר מילים בממדים המוניים אינה תופעה מוּכּרת. הוא טען שכאשר שאילה מתרחשת, היא מתרכזת באוצר המילים התרבותי ובקבוצות מילים התחומות ל"אזורים סמנטיים מסוימים", מה שמקל על זיהויהּ של השאילה (1957: 39). כיוון שהמטרה היא לקבוע דפוסים נרחבים של קשר בין שפות, השיטה אינה התחקות נכונה אחרי כל מילה ומילה, אלא זיהוי דפוסים. כבר בתחילת הדיון בתאוריית ההשוואה ההמונית שלו, הסביר גרינברג מדוע דמיון מקרי ושאילה מקרית אינם מכשולים להיות התיאוריה שימושית. אף על פי כן, מבקרים סוברים כי תופעות אלה מקשות על קבלת התיאוריה.