מכשלה נוספת, חמורה מאוד, בגיוס לוואפן אס אס היה יחס אנשי הארגון הגרמניים למתנדבים הזרים. במקרים רבים העליבו והתעללו מדריכים גרמניים את הטירונים, במיוחד הפלמיים שבהם. מתנדבים זרים היו גם העריקים הראשונים מהוואפן אס אס, עובדה שמשכה ביקורת רבה על הטיפול במתנדבים
עד 1942 התגייסו ללגיונות וליחידות הוואפן אס אס השונות כ-10,000 גרמאנים. הוואפן אס אס שינה את גודל היחידות, כדי להתאימן ללחימה בחזית המזרחית, שם התברר כי מסגרות קטנות כמו לגיון (שווה ערך לכמה גדודים), אינן נחשבות בהיקף הלחימה הנרחב ששרר בחזית זו. הלגיונות אוחדו לאוגדה אחת – Nordland שמה, ואחר כך הוקמו מסגרות נוספות. ב-1943 הועבר כל נושא הלגיונות לוואפן אס אס, שצירף אליו כעת גם את המתנדבים הצרפתים, הוואלונים, והספרדים ליחידות שונות, כאשר הצרפתים הופכים לאוגדת Sharlaman והוואלונים הופכים לאוגדת Wallonia, בפיקודו של דגרל. סה"כ שירתו בוואפן אס אס 125 אלף מערב אירופים וסקנדינביים.
גיוס חיילים לא ארים לוואפן אס אס.
למרות שתשומת לב ניתנה בדרך כלל למתנדבים המערב אירופים והסקנדינבים לוואפן אס אס, הרי שבפועל שירתו בוואפן אס אס יותר חיילים ממוצא מזרח אירופי. כיבוש הבלקנים באפריל–מאי 1941, והפלישה לברית המועצות ביוני 1941 חשפו בפני הוואפן אס אס קבוצות שונות באוכלוסייה הכבושה, שהיו מוכנות להצטרף למאמץ המלחמה הנאצי.
מקור ראשון לגיוס היה בבוסניה והרצגובינה, שם מצאו הגרמנים אוכלוסייה מוסלמית, שונאת סרבים. הנאצים קיוו להשתמש בחיילים אלו כדי שילחמו בפרטיזנים הסרבים, וכן כאמצעי לגיוס העולם הערבי לצד גרמניה. האוגדה הבוסנית הוקמה ב-1943, וניתנו לה כמה פריבילגיות מיוחדות: אימאמים צמודים לכל יחידה (וזאת למרות האופי האנטי-דתי של האס אס), ולבוש מיוחד – כובעי "פאז" (Fez) גבוהים. אולם הציפיות שתלו הגרמנים בהקמת היחידה המוסלמית נכזבו: היחידה החדשה, דיוויזיה הררית מס' 13, חאנדיאר אס אס שמה, התמרדה בעת אימוניה בדרום צרפת והסכימה לשרת בבוסניה בלבד; גם שם הגבילה עצמה לטבח, אונס וביזת כפריים נוצריים, ולא ללחימה בפרטיזנים. תופעה זו חזרה על עצמה בשתי אוגדות מוסלמיות נוספות שהוקמו על בסיס האוכלוסייה האלבנית מחבל קוסובו, דיוויזיה הררית מס' 23, קאמא אס אס ודיוויזיה הררית מס' 21, סקנדרבג אס אס שמן. כל היחידות הללו פורקו במהלך 1944, ונשקם הועבר ליחידות ואפן אס אס יעילות יותר.
יחידה אחרת, שגם היא גויסה מתוך רגשות אנטי-בריטיים, הייתה יחידה הודית (הלגיון ההודי), שאנשיה גויסו מבין שבויי המלחמה ההודים, ששירתו בצבא הבריטי. בראשה עמד סובהאז צ'נדרה בוסה, מנהיג הודי קיצוני שעמד בראש הארגון האנטי-בריטי ה"צבא ההודי הלאומי". יחידות של צבא זה נלחמו היטב מול הבריטים במזרח הרחוק בשירות היפנים, אך לאכזבת הגרמנים אותן יחידות לא ששו להילחם עבור לבנים אחרים, נגד אדוניהם לשעבר.
לאחר הפלישה לברית המועצות מצאו הגרמנים עמים שונים שגילו התלהבות ראשונית ורצון לסייע להם, ובעיקר באוקראינה, במדינות הבלטיות ובקווקז. שבועות ספורים לאחר הכיבוש הגרמני של לטביה ואסטוניה, ארגנו הוורמאכט והוואפן אס אס גדודי "אבטחה" (Schutymanns Batallion). גדודים אלו סייעו לצבא הגרמני בשלטון על ארצות הבלטיות, וברצח היהודים, מעשה אותו ביצעו בהתלהבות רבה. הוקמו שלוש אוגדות, אחת אסטונית ושתיים לטביות, כאשר חלק מן החיילים בהן גויסו בכפייה. למרות מאמצי הגרמנים ליטאים סירבו להתגייס לוואפן אס אס, ובשל כך כמה עשרות מהם נורו למוות על ידי הגרמנים. שלוש האוגדות הבלטיות לחמו עד סוף המלחמה ביעילות רבה (כולל על חורבותיה של ברלין, מעל הבונקר של היטלר), ולאחר המלחמה הוסגרו שרידיהן לסובייטים, שהוציאו להורג את רובם והגלו את השאר למחנות בסיביר.
מקור אחר לגיוס הגיע מן הקווקז, שנכבש (חלקו הגדול) באוגוסט 1942. בני עמים שונים – צ'צ'נים, קלמיקים, טטרים, קוזאקים, גאורגים (גרוזינים), ארמנים ועוד – הצטרפו למלחמה כנגד ברית המועצות, והגרמנים אף יצרו שתי אוגדות קוזאקים, ששירתו בוואפן אס אס (אוגדה מספר 15). מלבד בני הקווקז שירתו בוואפן אס אס גם טורקמנים, בולגרים, הונגרים ורומנים. הסובייטים התנקמו לאחר המלחמה בכל העמים הללו (ראו גם: הלגיון הגאורגי (1941 - 1945)).
למרבה התמיהה, גויסו גם סלאבים לוואפן אס אס. גיוס מי שנתפסו על פי האידאולוגיה הנאצית כ"תת האדם הסלאבי" התאפשר לאחר ההסכמה לגיוס מוסלמים לוואפן אס אס, ולאחר מצוקתה הגוברת והולכת של גרמניה מול התעצמותה של ברית המועצות. אוגדה אוקראינית ושמה "גליציה" (Galicia) אורגנה באמצע 1943; הגרמנים ניצלו ניצול ציני את שאיפות האוקראינים לעצמאות, ומנהיגיהם גילו נאיביות רבה מול הצעות הגיוס הגרמניות. האוגדה הופעלה בתחילת 1944, בדרום רוסיה, בדיכוי המרד הסלובקי, באוקטובר 1944, ואחר כך נגד הפרטיזנים של טיטו, בצפון מערב יוגוסלביה. גם חיילי אוגדה זו הוסגרו לסובייטים לאחר המלחמה, והם הוציאו את אנשיה להורג. גם צבאו של הגנרל הסובייטי לשעבר, אנדריי ולאסוב, שהורכב מחיילי הצבא האדום ממוצא אוקראיני, שנפלו בשבי הוורמאכט והסכימו לשרת נגד הצבא האדום צורף לוואפן אס אס החל מ-1943. גם אלה הוסגרו לסובייטים לאחר המלחמה, וגורלם היה דומה.
לקראת סוף המלחמה אף גויסו צוענים ישירות ממחנות הריכוז לשירות בוואפן אס אס להגנת ברלין.
יחידות הוואפן אס אס.
דיוויזיות האס אס שירתו לרוב בתוך קורפוסים של האס אס, או כיחידות נפרדות אשר שולבו עם יחידות ורמאכט. בוואפן אס אס הוקמו שתי ארמיות בלבד, אשר התקיימו לפרק זמן קצר יחסית. בנוסף הוקמו לאורך המלחמה בתקופות שונות, סך הכל 18 קורפוסים ו-38 דיוויזיות ואפן אס אס. הדיוויזיות היו עמוד השדרה של האס אס, כל אחת בעלת מבנה אורגני, מסורת ויוקרה משלה. לעומת הדיוויזיות, הקורפוסים והארמיות הוקמו ופורקו במהלך הלחימה ובדרך כלל כללו מבנה פיקודי חלול, כאשר דיוויזיות שונות נהגו לעיתים לנוע בין מהארמיות והקורפוסים השונים.
ראינוע
ראינוע (או סרט אילם) היה שלב ראשוני ומשמעותי בהתפתחות הקולנוע, בו הוקרנו יצירות מצולמות של קטעי תנועה, אך ללא צליל מוקלט מראש. המצאת הראינוע מיוחסת לאחים לומייר שהחלו לצלם ולהקרין סרטי ראינוע בסוף המאה ה־19. עד שלהי שנות ה-20 של המאה ה-20 היו כל הסרטים סרטים אילמים, על אף שנעשו ניסיונות להתאים צליל לתנועה, ההתפתחות הטכנולוגית אפשרה זאת רק לקראת סוף שנות ה-20. סיום תקופת הראינוע והמעבר המוחלט אל הקולנוע התרחש לאורך שנות ה־30 של המאה ה־20, כשלמשך תקופה מסוימת הופקו במקביל סרטים משני הסוגים. בנוסף, היו יוצרים שהפיקו סרטים עם פסקול מוקלט שכלל מוזיקה בלבד, אך ללא צלילים דיאגטיים הנובעים מההתרחשויות עצמן. אחד הסרטים האלו הוא אורות הכרך של צ'ארלי צ'פלין.
ההבחנה בין קולנוע וראינוע אינה מוחלטת, היו יוצרים כמו רנה קלייר שראו בקולנוע אמנות נפרדת בעלת מאפיינים משלה. בדומה לקלייר, גם סרגיי אייזנשטיין ראה בשילוב הקול יחד עם תמונה פגיעה באמנות המבוססת של הסרט האילם, שנראתה כסוג נפרד ושונה של אמנות. צ'ארלי צ'פלין, מגדולי יוצרי הראינוע התקשה גם הוא עם המעבר מהראינוע אל הקולנוע ועסק בכך (גם באופן עקיף) ביצירותיו. עם זאת מרגע הקרנת הסרט המדבר הראשון, "זמר הג'אז" בכיכובו של אל ג'ולסון בשנת 1927, גברה הדרישה הציבורית להפקתם של סרטי קולנוע עד היעלמותו המוחלטת של הראינוע.
מאפיינים.
מהירות הצילום וההקרנה.
עד לשנת 1925 צולמו הסרטים האילמים במהירות נמוכה יותר מזו של סרטי הקולנוע. בדרך כלל צולמו הסרטים במהירות של 16 תמונות לשנייה. מהירות הצילום הסטנדרטית בקולנוע היא 24 תמונות לשנייה. סרטים אילמים מקוריים המוקרנים במכונת קולנוע רגילה (בעלת מהירות קבועה של 24 תמונות לשנייה) ייראו בהקרנה כקופצניים ומהירים בצורה בלתי טבעית, דבר שמגביר את ניכורו של הצופה המודרני מן המתרחש על המסך. מאחר שמכונות עם מהירות הקרנה משתנה הן נדירות, הותאמו במעבדות סרטים אילמים להקרנה במכונות קולנוע רגילות.
עם זאת, כמה סצינות צולמו במתכוון במהירות נמוכה יותר, על מנת ליצור רושם מכוון של פעולה מהירה וקופצנות, טכניקה שהייתה נהוגה במיוחד בקומדיות הסלפסטיק של הבמאי מאק סנט. יש סרטים שאין לדעת מהי המהירות בה צולמו, וכיוון שהצילום נעשה באופן ידני, ייתכנו אף שינויים לאורך אותו סרט עצמו. ישנם חילוקי דעות בין מומחים לקולנוע בנושא מהירות ההקרנה של סרטים מתקופה זו, במיוחד אלו ששוחזרו והועלו לפורמטים מודרניים כגון DVD (הסרט "מטרופוליס" משנת 1927 הוא דוגמה לסרט בו קיים ויכוח מסוג זה).
טכניקות משחק.
הסרט האילם דרש הדגשה של שפת הגוף והבעות הפנים, כדי שהקהל יבין מה חש השחקן, ומה הוא אומר. צופים בני ימינו חשים בנוח יותר עם קומדיות אילמות מאשר עם סרטים דרמטיים, משום שהמשחק המוגזם נתפס כטבעי יותר בתחום הקומדיה. עם זאת, יש סרטים אילמים עם משחק ברמה גבוהה גם בקנה מידה מודרני.
שימוש בכתוביות.
כיוון שבסרט האילם לא התאפשרו דיאלוגים מדוברים, נעשה שימוש בכתוביות שהוצגו בין הסצינות על מנת לקדם את העלילה, ולייצג את דברי הדמויות או המספר. אמנות יצירת הכתוביות היא אמנות בפני עצמה, ו"כותב כתוביות" היה איש מקצוע לכל דבר, שמלאכתו הייתה שונה מזה של "כותב סצינות" שיצר את התסריט עצמו. הכתוביות כללו לעיתים גם אלמנטים גרפיים, איורים או עיטורים מופשטים, וסייעו לאווירה אותה רצה במאי הסרט להעביר.