השערורייה גם עלתה למפלגה ביוקר: סירובו של קוהל לנקוב בשמות התורמים והפרת כללי המימון הפוליטיים הנוקשים במדינה בידי המפלגה, הובילו לסדרת קנסות כבדות נגדה שהגיעו לסך 6.5 מיליון מארק. שלוחת המפלגה במדינת הסן ספגה עונשים של יותר מ-41 מיליון מארק על ייזום הפרשה. מפלגת המדינה הודתה שהיא הפעילה חשבון שווייצרי סודי, הזרימה מיליונים בחזרה לקופת המפלגה והעבירה את הכסף באופן שקרי.
למרות החקירה שנמשכה שנתיים וחצי בעסקאות הפיננסיות העכורות של ה-CDU, יו"ר ועדת החקירה הפרלמנטרית המיוחדת אמר עם הזמן ששאלות מפתח בפרשה עדיין נותרו ללא מענה. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת הירוקים (שתי מפלגות השלטון באותה העת) הוקיעו את קוהל ולנוכח הלחץ הציבורי היה גם על מפלגתו שלו להוקיע אותו משורות הפוליטיקה הלאומית. המטרה של הדחת קוהל הייתה לנקות את שמה של המפלגה. ה-CDU הכחישה את ההאשמות על שחיתות, אך הפרשה חשפה גם נושאים מוקצים אחרים בתוך המפלגה. בתחילת ינואר 2000, ראש ה-CDU, וולפגנג שויבלה, יורשו של קוהל, הודה שקיבל תשלום של 100,000 מארק משרייבר. חלק מההאשמות נגדו מעולם לא הוכחו בבית המשפט אך הפרשה עלתה לשויבלה בעבודתו והוא הוחלף באנגלה מרקל.
במקרים רבים, בתי המשפט לא הצליחו להוכיח כי בעלי משרות רמות בשורות המפלגה אכן היו מעורבים בפרשה. ההליכים נגד הלמוט קוהל בבית משפט בבון הופסקו והרשויות באאוגסבורג ספגו מפלה בהליך החקירה כאשר יורג הילינגר, התובע הציבורי בחקירה של מפלגת ה-CDU במדינת סקסוניה נהרג בתאונת דרכים באפריל 1999. מותו הגיע זמן קצר לאחר שהחקירות חשפו עסקאות מפוקפקות במפלגת המדינה. עד היום, עדיין לא ברור אם מותו היה תאונה או רצח.
ערוב ימיו.
ביולי 2001, אשתו של קוהל, הנלורה, התאבדה בנטילת מנת יתר של כדורי שינה. היא סבלה מפוטודרמטיטיס, סוג של אלרגיה לשמש. בגיל 78, קוהל נישא בשנית. בני לוויה לשעבר אמרו כי אשתו החדשה של קוהל, מיייקה ריכטר, שמרה עליו בעין ערנית יתר על המידה, כשהיא לוקחת שליטה על חייו החברתיים בעוד בריאותו מתדרדרת. היחסים עם בניו של קוהל מנישואיו הראשונים הושפעו בדרכים דומות. כששערוריית הכספים של ה-CDU נמוגה בעיקרה מהשיח הציבורי, קוהל שוב קיבל הכרה ממפלגתו, כולל הקנצלרית מרקל, כמו גם מהקהילה הבינלאומית. לאחר 2007, קוהל חי יותר ויותר בהתבודדות ובמצב בריאותי ירוד. בינתיים, קודמו ואויבו המושבע, הלמוט שמידט, נהנה מהכרה ציבורית נרחבת מרחבי הספקטרום הפוליטי והאוכלוסייה הכללית בהיותו המדינאי המבוגר ביותר שכיהן כקנצלר בגרמניה.
שתי המורשות המדיניות שלו (גרמניה המאוחדת והאיחוד האירופי) הועמדו למבחן בהקשר של משבר החוב האירופי מאז 2009 ותפקידה של גרמניה בקידום מדיניות צנע, אשר בתורה הובילה להתעוררות הסנטימנט האנטי-גרמני בחלקים מדרום אירופה, במיוחד ביוון, שנקלעה למשבר החוב הקשה ביותר באירופה. לפי הדיווחים שונים, קוהל מתח ביקורת על מרקל וב-2011 צוטט באומרו כי "היא (מרקל) הורסת את אירופה שלי". יחסיו של קוהל עם מרקל התערערו עם השנים אך בסופו של יום הם שמרו על הערכה הדדית וחברות בערוב ימיו של קוהל. בשנת 2010, קוהל הישיש והחולה הצטרף למרקל בחגיגות לציון 20 שנה לאיחוד גרמניה מחדש, מהלך שנחקק בזיכרון הציבורי כהצלחה הגדולה ביותר שלו. במאי 2011 הוענק לו פרס הנרי קיסינג'ר על תרומה יוצאת דופן ליחסים הטרנס-אטלנטיים. נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון כינה אותו "המדינאי האירופי החשוב ביותר מאז מלחמת העולם השנייה". כמה שנים לפני מותו, ב-2012, זכה קוהל להוקרה נוספת בולטת כאשר הרפובליקה הפדרלית של גרמניה הנפיקה בול דואר מיוחד לכבודו. הוא מציג את פניו של קוהל, הפרושים על פני 12 סנטימטרים רבועים עם הכיתוב "קנצלר האיחוד מחדש - אזרח כבוד של אירופה".
קוהל, היהודים וישראל.
בשיח עם שר החוץ הישראלי דאז, יצחק שמיר, מ-1983, טען שמיר כי קוהל ראה את עול השואה כנחלת עבר וכי האחריות עליה לא מוטלת על בני דורו בשונה מקודמיו. ב-1984 ביקר קוהל בישראל, לראשונה בתפקידו כקנצלר. יום קודם ביקורו, ראש ממשלת ישראל מנחם בגין הודיע על התפטרותו, ושמיר החליף אותו.
באפריל 1987 היה חיים הרצוג לנשיא מדינת ישראל הראשון שביקר בגרמניה. קוהל אמר להרצוג "אנו נאלצים לחיות עם האמת האיומה של תקופת השואה" ובהמשך פרסם מטעמה של גרמניה: "אנו אחראים לביטחון ישראל."
ישראל וגרמניה דנו בבניית צוללות מסדרת דולפין מאז תחילת שנות ה-80, והן נבנו בגרמניה במידה רבה בגלל העדר אפשרות לבנות צוללות לא גרעיניות בארצות הברית. במהלך מלחמת המפרץ (1991), התברר כי חברות גרמניות מכרו לעיראק נשק רב, וסייעו לתוכנית הנשק הכימי של עיראק. כדי להרגיע את דעת הקהל בגרמניה ובישראל ולספק עבודה למספנות הגרמניות, החליט קוהל כי גרמניה תממן את עלות שתיים וחצי מהצוללות. ישראל נשאה בעלות חצי מהצוללת השלישית. שלוש הצוללות מדגם ה"דולפין" נבנו במספנות HDW בגרמניה. בשעת איחוד גרמניה, פוליטיקאים ישראלים בכירים, בהם ראש הממשלה שמיר ויו"ר הכנסת דב שילנסקי, הביעו חשש מפני האפשרות של עליית גרמניה המאוחדת. קוהל גינה בחריפות נאום של שמיר שבו השווה את גרמניה המודרנית בהנהגתו לגרמניה הנאצית. לאחר מכן השניים יישבו את ההדורים בהחלפת אגרות ושמיר שלח את שר החוץ מטעמו, משה ארנס, לבון, במטרה לוודא עם קוהל כי העניין סגור.
ב-1992, אמר קוהל כי לא היה נשיא אמריקאי שעשה יותר למען ישראל מאשר ג'ורג' בוש האב. באוטוביוגרפיה שלו, ראש הממשלה שמיר גינה את ההצהרה כ"חסרת שחר."
לאחר בחירתו של יצחק רבין לראשות הממשלה ב-1992, קוהל הזמין אותו לביקור ממלכתי ראשון של רה"מ ישראלי בגרמניה המאוחדת. רבין נענה וסייר במהלך הביקור במחנה הריכוז זקסנהאוזן. ממשלת גרמניה בהנהגת קוהל תמכה בהסכמי אוסלו ובמקביל אליהם הגבירה את שיתוף הפעולה הכלכלי שלה עם ישראל. קוהל קיים ביקור גומלין לישראל ב-1995 איפה שפגש ברבין, שר החוץ שמעון פרס, ראש עיריית ירושלים אהוד אולמרט ואחרים, וביקר ביד ושם.
לקראת הבחירות לנשיאות גרמניה ב-1994, קוהל קידם תחילה את הפוליטיקאי, משפטן ותאולוג סטפן היטמן כמועמד מטעם מפלגתו. אמרות שנויות במחלוקת של היטמן ביחס למעמד האישה, השואה ושנאת זרים עוררו תרעומת ציבורית כלפיו. כאשר הקונגרס היהודי העולמי פנה נגד המועמד, קוהל הכריז בפני הקונגרס: "אל תתערבו בפוליטיקה שלנו", אך בהמשך היה עליו לסגת מתמיכתו בהיטמן בעקבות ההתנגדות הציבורית למועמדותו. במקומו העמיד קוהל את רומן הרצוג כמועמד המפלגה לנשיאות, וזה ניצח בבחירות בהמשך השנה.
ב-6 בנובמבר 1995, ייצג קוהל, ביחד עם הנשיא רומן הרצוג ומספר שרים בממשלתו, את גרמניה בהלוויית יצחק רבין.
בחורף 1996 התארח נשיא ישראל עזר ויצמן בגרמניה, ונאם במושב הבונדסטאג בבון בנוכחות הקנצלר קוהל, הנשיא הרצוג, נשיאת הבונדסטאג וכלל חברי הבונדסטאג והבונדסראט (הבית העליון של הפרלמנט הגרמני).
חיים אישיים, משפחה וטרגדיה.
בשנת 1960 נשא לאישה את הנלורה רנר (1933–2001). מנישואין אלו נולדו לזוג שני בנים. לאורך תקופת פעילותו הפוליטית קוהל ומשפחתו יצגו מודל למשפחה גרמנית מסורתית, ורק לאחר ירידתו מהנהגת גרמניה החלו להתגלות שערוריות פנימיות בקרב משפחתו. כאמור, ב-2001 אשתו (אז בת 68) שמה קץ לחייה, לאחר שסבלה שנים ארוכות מאלרגיה הולכת ומחריפה לאור וקרינת השמש. בנו פטר התחתן באיסטנבול לאליפ סוזן, טורקייה-גרמנית. בנו השני, כריסטיאן, נישא לקוראנית-גרמנית קיונג-סוק קוהל.
לאחר שנישא לאשתו השנייה ועם התדרדרות מצבו הבריאותי, התבודד קוהל ונדמה היה שאשתו, מייקה ריכטר-קוהל, מנהלת את סדר היום שלו ואת התנהלותו. יחסיו עם בניו היו רעועים והופנו האשמות כלפי ריכטר שהיא מבודדת את בעלה מהעולם החיצוני. ב-2004 פרסם קוהל את החלק הראשון של זיכרונותיו תחת הכותרת "זיכרונות, 1930–1982", המקיפים את פרק חייו עד למינויו לקנצלר. החלק השני צפוי להתפרסם בשנים הקרובות.
הערכה, תדמית ומורשת.
קוהל היה אדם גדול ממדים ומרשים מבחינה פיזית - עת כיהן כקנצלר היה בגובה 1.93 מטר ושקל יותר מ-140 קילוגרם. הוא נשא אחריו מוניטין של אדם שרדף אחר האינטרסים הפוליטיים שלו ושל ארצו כקנצלר גרמניה בנחישות מתמשכת, שתוארה לעיתים אף כעיקשת. אחת תיאר את עצמו כאחד שעלול להיות "פיל בחנות חרסינה". הוא נודע כאישיות עליזה מחד ונועזת מאידך. קוהל נחשב להיות אחד מהפוליטיקאים המייצגים והמקדמים הגדולים של מצע הדמוקרטיה הנוצרית. בשנותיו כשר-הנשיא של ריינלנד-פפאלץ, התייחסו לקוהל בתקשורת כאל רפורמטור פרוגרסיבי במפלגתו שלו. תדמית זו השתנתה במהלך שנות ה-70 עם נטילת המנהיגות של קוהל במפלגה הפדרלית. הוא חווה עוינות יסודית של עיקר גורמי התקשורת בגרמניה כלפיו.
קוהל, דוגל מסור ב"אטלנטיזם", ראה ביחסים עם ארצות הברית מטרה נעלה, לצד חיזוק האינטגרציה האירופית, שחרור מזרח אירופה מהרודנות הקומוניסטית של הגוש המזרחי ואיחוד מחודש של גרמניה. לצד הישגיו, הוא הודח מכל משרותיו והורד מכל המדרגות של הפוליטיקה בעוד המוניטין שלו בשפל. גרמנים ממזרח וממערב זעמו על הבטחותיו הכלכליות חסרות יכולת הביצוע ב-1990. קוהל ניסה לקדם את תהליך הפיתוח והשגשוג של מזרח גרמניה במהירות שיא ובמקביל הבטיח שלא להעלות את המיסים עבור תושבי המערב. התשתיות שניסה לקדם עמדו בעלות של בין 2 ל-3 טריליון אירו. עם נסיגתו מהחיים הציבוריים, הופיע רק לראיונות נדירים. ב-2010 הועלה שמו כמועמד לקבלת פרס נובל לשלום על הקמת האיחוד האירופי, אך לבסוף לא נבחר.
משנתו ומורשתו.