מחלב נסע בנימין מערבה לראקה "והיא כלנה בארץ שנער החולקת בין מלכות התוגרמים ומלכות שנער, ובה כמו שבע מאות יהודים... ושם כנסת מבניין עזרא הסופר...". משם הגיע לחרן (לימים בטורקיה) "ובאותו מקום שהיה שם ביתו של אברהם אבינו עליו השלום אין עליו בניין והישמעאלים מכבדים אותו...", ולנציבין (בגבול טורקיה ועיראק), ומשם אל הר אררט "למקום שנחה שם תיבת נח, אבל אבן-עמר בן אל-חטאב לקח את התיבה מעל ראש שני ההרים ועשה אותה כנסת לישמעאלים... וביום תשעה באב באים היהודים מן המדינה להתפלל שם".
בנימין שב דרומה אל בבל, והגיע למוסול "ושם כמו שבעת אלפים יהודים ובראשם רבי זכאי הנשיא מזרע דוד המלך ... ובמדינת אשור כנסת עובדיה הנביא וכנסת יונה בן אמיתי וכנסת נחום האלקושי... ובינה ובין נינוה הגשר לבד". הוא תיאר את חורבות נינוה העתיקה, כרכמיש, והגיע לפירוז שבור (כיום במחוז אל-אנבר, סמוך לפלוג'ה). בפירוז שבור ישבה עדיין ישיבת פומבדיתא העתיקה והמפורסמת, "ושם כמו שלשת אלפים יהודים ובהם תלמידי חכמים ... ושם קבר רב יהודה ושמואל ... ושם קברו של בסתנאי הנשיא וראש הגולה, ורבי נתן ורבי נחמן בר פפא". ככל הנראה חשב בנימין את פירוז שבור לעיר פומבדיתא עצמה.
מפירוז שבור המשיך מערבה לכיוון בגדאד, "היא העיר הגדולה ראש ממשלת כליפות אמיר אל-מומינין (אמיר המאמינים) אל-עבאסי ממשפחת מוחמד המשוגע הנביא שלהם, והוא הממונה על דת הישמעאלים...". בנימין תיאר בפרוטרוט את סדרי הממשל של הח'ליף העבאסי בבגדאד, ואת היחס הטוב שהוענק ליהודים תחת השלטון העבאסי. לדברי בנימין "בבגדאד יש כמו ארבעים אלף יהודים והם יושבים בשלווה והשקט תחת המלך הגדול, ובהם חכמים גדולים וראשי ישיבות מתעסקים בתורה. ושם בעיר עשר ישיבות, הרב שמואל בן עלי הוא ראש הישיבה הגדולה "גאון יעקב", והוא לוי ומיוחס עד משה רבנו עליו השלום... ורבי אלעזר בן צמח ראש הסדר והוא ואחיו יודעים לנגן הזמירות כמו שהיו המשוררים נוגנים בזמן שבית המקדש היה קיים...". הוא הוסיף ותיאר את הכבוד הרב שקיבל ראש הגולה דניאל בן חסדאי מהשלטונות, ואת שלטונו המוחלט בכל קהילות ישראל ברחבי הממלכה.
מבגדאד עזב בנימין דרומה ועבר ברסן ובחורבות בבל הקדומה, "ועדיין ארמון נבוכדנצר מצוי שם חרב... וקרוב משם מהלך מיל יושבים שלשת אלפים מישראל ומתפללים בכנסת ועליית דניאל ע"ה...". הוא עבר בקבר יחזקאל הנביא שליד הפרת ותיאר באריכות את החגיגות ותפילות שהיו עורכים יהודי בבל במתחם הקבר. לאחר מכן ביקר בקברים נוספים בדרום עיראק, קברי חנניה, מישאל ועזריה, ובקבר יהויכין המלך שבנג'ף. בנג'ף ציין בנימין גם את קברו הקדוש למוסלמים השיעים של עלי בן אבי טאלב.
מנג'ף הדרים בנימין עוד לאורך הפרת עד לסורא, וציין את בית הכנסת "שף ויתיב" הסמוך לה: "ושם הכנסת שבנו ישראל מעפר ירושלים ומאבניה וקראו אותה שף-יתיב אשר בנהרדעא".
מבבל נסע בנימין לתימן: "ומשם דרך המדבר לארץ שבא הנקראת אל-ימן... מהלך עשרים ואחד יום במדבר". תיאור ססגוני של חיי השבטים העצמאיים במדבריות תימן השתמר בכתביו. הוא מספר על עוצמתם וגבורתם, על יחסיהם החמים עם יהודי בבל ועל תרומות כספיות שהיו שולחים לארץ ישראל. מצנעא שב בנימין צפונה וביקר בח'ייבר, בה פגש יהודים שטענו כי הם צאצאי עשרת השבטים, ומשם נסע בחזרה לבבל עד לבצרה.
בבצרה ציין בנימין את מיקומו של קבר עזרא הסופר, שהיה מוקד עלייה לרגל של יהודים ומוסלמים כאחד. מבצרה עבר לפרס וציין את חורבות שושן המקראית וקבר דניאל שבה. על קבר דניאל מספר בנימין כי קברו של דניאל היה בחלקה האחד של העיר, ותושבי אותו הצד התעשרו באופן מפתיע בעוד בני החלק השני של העיר היו עניים, והעניים באו בטענה כי העושר נגרם לבני החלק השני של העיר בשל קבר דניאל שאצלם ודרשו להעביר את הקבר אל חלק העיר שלהם. בין בני העיר פרץ מאבק ממושך, שבסופו נהגתה פשרה מקורית: ארון הקבורה הוצא ממקומו והועבר אחת לשנה מחלק אחד של העיר לחלקה השני, ובכל חלק שהה הארון שנה אחת, ואכן בני כל העיר התעשרו. הסדר זה נהג שנים רבות, עד אשר בא לעיר השאה סינג'אר, שהוא לדברי בנימין 'המולך במלכות פרס על ארבעים וחמישה מלכים שהם תחת ידו והוא שולטאן אל-פארס אל-כביר בלשון ערב, והוא מולך משער נהר סאמארא עד עיר סמרכנת ועד נהר גוזן ועד מדינת ניסבור והרי הפתון ועד מדינת טיבת שנמצא ביערות שלה חיות שיוצא מהם המור וממשלתו מהלך ארבעה חודשים וארבעה ימים'. השאה התרעם על מנהג העברת ארונו של דניאל הנביא וראה בו בזיון חמור. הוא הורה להפסיק לאלתר את העברת העצמות, וציווה לתלות את הארון באמצע הגשר שבין שני חלקי העיר ולבנות במקום בית-תפילה לבני כל הדתות בשווה.
פרס, הודו, עד מצרים.
בנימין נסע ברחבי פרס, ביקר ברודבאר ובנהוונד והגיע למעוזם של בני החשישיון אותם פגש כבר בביקורו בלבנון. הוא ביקר בעמדיה והותיר תיאור מרתק על פרשת דוד אלרואי שאירעה כעשר שנים קודם לביקורו, תיאורו מהווה את הידע העיקרי שבידינו באשר לפרשה זו. הוא ביקר בהמדאן אספהאן ושיראז, ולאחר מכן שב צפונה והגיע עד לסמרקנד.
מסמרקנד נסע בנימין לטיבט, ביקר בהרי אפגניסטן ופגש בבני שבטים שונים שטענו כי הם צאצאי עשרת השבטים והותיר תאורים מרתקים וססגוניים שלהם, אולם הוא מעיד כי את מרבית הסיפורים עליהם שמע מפי יהודים תושבי פרס, ובהם יהודי בשם משה מאספהאן, וספק אם אכן ביקר בעצמו באזורים נידחים אלו. ברור שמאספהאן נסע בנימין ישירות להודו (אלא שספק אם קודם לכן ביקר בסמרקנד, טיבט, והרי אפגניסטן).
תיאוריו של בנימין על הודו חשובים מאוד, מאחר שהם התיאורים הראשונים של נוסעים מהמערב אל המזרח (בנימין קדם בכמאה שנה למרקו פולו). הוא ירד באוניה לאורך המפרץ הפרסי, ביקר במספר איים עד שהגיע להודו, והותיר תיאור מפורט ומרשים על פולחני ההודים. בתום מסעו הגיע לציילון, ממנה הפליג לעדן שבתימן, על היהודים באתיופיה מספר שהם בעלי שלטון עצמי והם רבים מאוד "ובה הרים גדולים ושם מישראל הרבה ואין עליהם עול גוים ולהם ערים ומגדלים בראשי ההרים", לאחר מכן הוא חצה את ים סוף לאפריקה ואת המדבר עד לאסואן, שם התוודע בנימין לשוק העבדים המשגשג של השבויים מאתיופיה וסודאן. הוא נסע צפונה לחלואן וסיפר על מדבר הסהרה הגדול, והגיע עד למצרים עצמה, לאזור אסמאעיליה וקהיר.
על יהודי קהיר מספר בנימין: "ובה כמו שני אלפי יהודים, ושם שני בתי כנסיות אחד לאנשי ארץ ישראל ואחד לאנשי ארץ בבל, וקורין לכנסת אנשי א"י כנסייה אל-שאמיין ולכנסת אנשי בבל כנסייה אל-עראקיין. ואינם נוהגים כולם מנהג אחד... ויש ביניהם רבי נתנאל שר השרים וראש הישיבה... ושם אמיר אל-מומינין אבן אבו טאליב, וכל בני ארצו נקראים עלוויים אשר מרדו באמיר אל-מומינין אל-עבאסי אשר בבגדאד וביניהם קנאה עד עולם" (מתיאור זה משתמע כי ביקורו בקהיר קדם לשנת 1171, בה נפלה קהיר בידי צלאח א-דין). הוא מוסיף לספר על נפלאות ארץ מצרים באריכות, עד הגיעו לנמל אלכסנדריה.
בחזרה לאירופה.
מאלכסנדריה הפליג בנימין "דרך הים עשרים יום למסינה היא תחילת ציקיליא... ושם מתקבצים רוב התועים לעבור לירושלים". הוא עבר בפלרמו ולאורך סיציליה עד טרפאני וסיפר על האלמוגים שבה, וממנה יצא אל איטליה.
מאיטליה נסע בנימין צפונה לגרמניה. מאחר שאת ספרו כתב בנימין לבני אירופה, הוא קיצר בתיאורי אירופה עצמה, וטרח רק לציין את הערים בהן עבר. מדבריו עולה כי עבר בכל גרמניה ובוהמיה, נסע מזרחה לרוסיה עד קייב ושב לצרפת וממנה לעירו טודלה.
ספר מסעותיו בדפוס.
ספר מסעותיו של בנימין מטודלה יצא לאור בכשלושים מהדורות שונות, הרשומות בספרייה הלאומית. הספר נדפס בארצות שונות, על ידי מדפיסים שונים ובתאריכים שונים. כאן רק כמה דוגמאות.
ספר המסעות תורגם לראשונה ללטינית (אנטוורפן, 1575), על ידי המלומד הספרדי בניטו אריאס מונטאנו. תרגום זה שימש בסיס לתרגומים לשפות אירופיות נוספות במאות השש-עשרה והשבע-עשרה.
זכרו של בנימין מטודלה.
שמו של בנימין מטודלה נזכר בהיסטוריה היהודית כנוסע המפורסם ביותר, וכמקור לתולדות ישראל בימיו.
בהשפעתו כינה עצמו "בנימין השני" הנוסע ישראל יוסף בנימין, שכתב שני ספרי זכרונות ממסעותיו במאה ה-19. בעקבות שניהם, ב-1878, כתב מנדלי מוכר ספרים את הספר מסעות בנימין השלישי, סאטירה על נוסע יהודי בסגנון דון קישוט.
גיל אלדמע עבד לחן בשם בנימין מטודילה,
בישראל הונצח שמו בקריאת רחובות בשמו בערים ירושלים, תל אביב, באר שבע ועכו. המשורר נתן אלתרמן כתב את השיר "מסעות בנימין מטודלה" אשר הולחן על ידי נעמי שמר ובוצע על ידי הגשש החיוור. בצוע מוקדם יותר לשיר היה של שמעון בר.
בשנת 1998 הנפיקה ממשלת ספרד סדרת בולים להנצחת ההיסטוריה היהודית בספרד, ובול אחד הוקדש לדמותו של בנימין.
יצחק ברמן
יצחק בֶּרמן (3 ביוני 1913 – 4 באוגוסט 2013) היה פוליטיקאי ומשפטן ישראלי, כיהן כשר האנרגיה והתשתית, חבר הכנסת וכיושב ראש הכנסת.
קורות חיים.
יצחק ברמן נולד ב-1913 בברדיצ'ב (אז בשטח פולין), בנם של מרים לבית רוזנבלום והרב יעקב ברמן. בשנת 1920 עלה לארץ ישראל עם הוריו. למד בבית המדרש למורים העברי בירושלים, וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת לונדון ובאינר טמפל והוסמך כעורך דין.