הסכם פונטנבלו היה צעד דיפלומטי מבריק מצידה של צרפת; היא חילקה את הטריטוריה שלה בלואיזיאנה לשני חלקים: השטח שממזרח למיסיסיפי והשטח שממערב אליו. בנוסף הגדירה צרפת את השטח שכונה "האי של ניו אורלינס" כיחידה נפרדת שלא השתייכה לאף אחת משתי הטריטוריות, על אף שמבחינה גאוגרפית היא הייתה המשך רציף של הטריטוריה שממערב למיסיסיפי. מאחר שהבריטים גילו עניין רב בעמק נהר האוהיו האמינה צרפת שהיא תיאלץ למסור את השטחים שממזרח למיסיסיפי לידי בריטניה בהסכם העתידי. את השטחים שממערב למיסיסיפי וכן את ניו אורלינס, לעומת זאת, לגביהן לא גילתה בריטניה עניין מיוחד, שיערו הצרפתים כי יוכלו להעביר לקרובי המשפחה הבורבונים מספרד.
ההסכם הכיל תנאים ששירתו את היעדים ארוכי הטווח של צרפת בדבר ייסוד מחדש של העוצמה הקולוניאלית שלה בצפון אמריקה; על הספרדים נאסר להפקיע או למסור את שטחי לואיזיאנה, ובמשתמע מההסכם היה שאם צרפת תבקש את החזרת השטח, תחויב ספרד להשיב לידיה את הטריטוריות של לואיזיאנה ושל ניו אורלינס. מבחינתה של צרפת היה הסכם פונטנבלו אמצעי אסטרטגי שימנע מבריטניה להשתלט על הטריטוריה, אך גם יאפשר לה זכות גישה לשם לכשתרצה בכך בעתיד.
חילוקי דעות בצד הספרדי.
בקרב בכירי הממשל ספרדי התעוררו חילוקי דעות לגבי שאלת לואיזיאנה. ריקרדו וול, ראש השרים (מזכיר המדינה) בעל המוצא האירי, התנגד לחתימה על הסכם פונטנבלו וטען כי לואיזיאנה תהווה מעמסה פיננסית כבידה. למעשה, גם בשנים בהן הייתה קולוניה צרפתית, הייתה לואיזיאנה מעמסה כלכלית ולאו דווקא מקור רווח; על כך יש להוסיף את העובדה שבלואיזיאנה לא היו אוצרות טבע ידועים שימשכו את ספרד, שהתעשרותה באה לה כתוצאה מניצול אוצרות טבע ובייחוד זהב וכסף ברחבי הקולוניות שלה.
מנגד, שני פוליטיקאים בכירים צידדו בחתימה על ההסכם והאמינו שבסופו של דבר תהיה לואיזיאנה מועילה לספרד; הראשון הוא חרונימו גרימלדי, מי שהיה שגריר ספרד בצרפת בשנים 1761 - 1763 והממונה על המשא ומתן בין המדינות על חתימת "ההסכם המשפחתי". שגריר בריטניה בספרד באותה העת, ויליאם רוצ'פורד (Rochford), כתב עליו שהוא היה "כלי בידיו של שואזל, שר החוץ הצרפתי, יותר מאשר בידיו של הוד מלכותו הקתולי" [קרלוס השלישי].
השני הוא פאבלו פדרו אברקה דה בוליאה (de Bolea), מי שפיקד על הפלישה לפורטוגל ושעתיד לכהן גם הוא כמזכיר המדינה כשני עשורים לאחר מכן.
קרלוס השלישי החליט לבסוף לחתום על ההסכם ממספר סיבות: ראשית, לואיזיאנה תהיה הפיצוי על אובדן פלורידה. שנית, עדיף שספרד תשלוט על השטח מאשר שבריטניה תשתלט עליו. שלישית, לואיזיאנה תחצוץ בין העוצמה הקולוניאלית ההולכת וגדילה של בריטניה לאורך החוף האטלנטי לבין מושבותיה בספרד החדשה. ולבסוף, כעת תוכל ספרד לחסל את תופעת ההברחות בין לואיזיאנה למושבות הספרדיות.
אישור בריטי.
בריטניה, שניצחונה במלחמת הצרפתים והאינדיאנים היה ללא עוררין, יכלה להתנגד להסכם פונטנבלו. אך במקום זאת היא הסכימה לו במהלך חוזה פריז.
הסיבה לכך בראש ובראשונה נעוצה בעובדת סילוקה של צרפת מצפון אמריקה, ובכך שספרד לא היוותה איום ממשי על בריטניה. על כך יש להוסיף את העובדה שגם בריטניה ראתה בלואיזיאנה מעמסה כלכלית, וכן את הקושי שבשליטה על קבוצות אתניות ממוצא אירופי (צרפתים וגרמנים).
בריטניה האמינה שספרד תתייחס לתופעת ההברחות בלואיזיאנה, בייחוד בינה לבין הקולוניות הבריטיות, בחומרה יתירה מאשר צרפת, וקיוותה כי היא תילחם בה ביעילות.
אחרית דבר.
על פי חוזה פריז, הועברו שטחי לואיזיאנה הצרפתית שממזרח למיסיסיפי לידי בריטניה. הסכם פונטנבלו נותר בחשאיותו אפילו במהלך המשא ומתן על חוזה פריז. רק באוקטובר 1764 קיבל ז'אן-ז'אק בלז ד'אבדי (d'Abbadie), מושל לואיזיאנה הצרפתית, הודעה רשמית מממשלת צרפת על מסירת השטח לספרד.
ספרד נתקלה בקשיים רבים בייסוד קולוניה בלואיזיאנה, שכן התושבים המקומיים היו בלתי מרוצים מהעברת השטח לידי ספרד ועוינותם כלפיה הלכה וגדלה, וצלחה במשימה זו רק ב-1769.
שטחי לואיזיאנה הספרדית הושבו לצרפת כחלק מחוזה סן אילדפונסו השלישי בשנת 1800, לאחר ניצחונה במלחמה על הפירנאים כנגד ספרד ופורטוגל, אך ספרד המשיכה למשול בפועל על הטריטוריה. ב-1803 החליטה צרפת למכור את לואיזיאנה לארצות הברית תמורת 50 מיליון פרנקים צרפתיים (11,250,000 דולרים) בנוסף למחיקת חוב קודם בסך של 18 מיליון פרנקים צרפתיים (3,750,000 דולרים).
סימס (פירושונים)
צורות הקרב
תורת הלחימה
צורת קרב
Proatta
מרווה חרפק
מרווה חרפק (נולדה ב-12 ביוני 1988), היא שחיינית ישראלית בעבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה, אלופה ושיאנית המכביה השבע עשרה (2005), בעלת 3 מדליות מהן 2 זהב ורופאה בהווה.
ביוגרפיה.
חרפק בת לאבא מהנדס אלקטרוניקה ואמא אמנית, יוצרת הדפסים. בת שלישית במשפחה בת 4 ילדים. היא גדלה בקריית טבעון, למדה בתיכון אורט טבעון והתאמנה בקבוצת הפועל קריית טבעון בהדרכתו של כרמל לויתן בשנים 2002-2003 ולאחר מכן בהדרכת פאולו ולדימירסקי. בשנת 2006 היא החלה ללמוד ביוטכנולוגיה באוניברסיטה של נבדה לאס-וגאס (UNLV) והתאמנה בהדרכתו של קוניו קונו. בפברואר 2010 היא נפצעה בתאונת דרכים לאחר שרכב מסוג טנדר פגע בה כשנסעה באופניה.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-17 שנערכו בווינגייט ביולי 2005 זכתה חרפק ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם גלית רגב, סיגל סימסולו ומאיה פינקלר בשיא מכביה חדש של 3:58.62 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם סיגל סימסולו, ענבל לבבי ומאיה פינקלר בשיא ישראלי חדש של 8:39.71 דקות. מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:08.49 דקות, אחרי מאיה פינקלר שהשוותה את שיא המכביה של ליסה מרטין משנת 1993 בתוצאה של 2:04.24 דקות ודניאל ארד מארצות הברית (2:08.05 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות ארד, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 27.43 שניות, אחרי אניה גוסטומלסקי שקבעה שיא ישראלי חדש של 26.29 שניות ומאיה פינקלר (26.83 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.43 שניות, אחרי מאיה פינקלר (57.92) וקרן זיבנר (58.98 שניות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 2006 סיימה חרפק פעמיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.88 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:07.48 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2007 זכתה חרפק בשתי מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:07.47 דקות, אחרי אניה גוסטומלסקי שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:02.27 דקות ומאיה פינקלר (2:04.78 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:26.89 דקות, אחרי אולגה ברנסייבה (4:22.51 דקות) ומאיה פינקלר (4:26.38 דקות). נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 27.29 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.76 שניות.
אלופת ישראל.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף יולי 2008 זכתה חרפק ב-3 מדליות אישיות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:04.51 דקות, לפני קרן זיבנר (2:07.58 דקות) ואולגה ברנסייבה (2:08.80 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 4:24.58 דקות, לפני אולגה ברנסייבה (4:25.69 דקות) וקרן זיבנר (4:29.15 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.59 שניות, אחרי אניה גוסטומלסקי (55.16 שניות) ולפני קרן זיבנר (58.06 שניות).
שיאנית ישראל.
בתחרות שחייה שנערכה באוקלהומה בסוף חודש פברואר 2009 קבעה חרפק במשחה ל-100 יארד חופשי שיא ישראלי חדש של 50.00 שניות, (השיא הנוכחי, 2015) ובמשחה ל-200 יארד חופשי שיא ישראלי חדש נוסף של 1:46.94 דקות (השיא הנוכחי, 2015).
כוכבת אליפות ישראל.
באוניברסיאדה שנערכה בבלגרד ביולי 2009 סיימה חרפק במקום 16 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:04.20 דקות. בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אישי חדש של 2:02.99 דקות, במקום 17 במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 56.85 שניות ובמקום 35 במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 26.93 שניות. חודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט זכתה חרפק ב-3 מדליות זהב אישיות, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 26.42 שניות, לפני ניקול סמסוניוק ממכבי אשדוד (26.44 שניות) וקרן זיבנר (26.49 שניות), במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 56.39 שניות, לפני עמית עברי (56.62 שניות) וקרן זיבנר (57.53 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:03.21 דקות, לפני אפרת רוטשטיין מהפועל שחייני הנגב (2:04.59 דקות) וקרן זיבנר (2:05.55 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף יולי 2010 זכתה חרפק בשתי מדליות ארד, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 27.21 שניות, אחרי ניקול סמסוניוק (26.32 דקות) וקרן זיבנר (26.76 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:06.24 דקות, אחרי אפרת רוטשטיין מירושלים רבתי (2:05.60 דקות) ומרטינה מרקס ממכבי קריית אונו (2:05.78 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט הונגריה באוגוסט 2010 סיימה חרפק במקום 11 ביחד עם אנה וולצ'קוב, יוליה בנך ועמית עברי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:11.00 דקות. כשחיינית רביעית היא שחתה את סגנון החופשי בזינוק שליחות בתוצאה של 56.92 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 32 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:05.03 דקות, במקום 41 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.39 שניות ובמקום 48 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 27.10 שניות.