דופן הקיבה עשויה שלוש שכבות של שרירים והיא עבה למדי. שכבות השרירים הן: שרירים אלכסוניים, שרירים טבעתיים ושרירים אורכיים (מפנים החוצה). בו זמנית, מתכווצת כל שכבה מכיוון אחר וכך מתבצע תהליך לישת המזון יחד עם ערבובו במיצי הקיבה. כלפי החלל הפנימי של הקיבה קיימים הרבה קפלים, ובצד זה נמצאת הרירית. ברירית יש בלוטות רבות הנמצאות במעין גומות והן מפרישות את מיצי הקיבה.
הגנת דופן הקיבה.
דופן הקיבה עשויה בעיקרה מחלבונים, אולם היא אינה מתפרקת מהפעילות הפרוטאזית ומהחומצה המלחית.
קיימים שלושה מנגנונים אשר מונעים את פירוקה של הקיבה:
תפקידי הקיבה.
הפירוק הכימי בקיבה.
מיץ הקיבה מורכב מחומצה מלחית, מריר ומאנזימים. במשך 24 שעות, 2.5 ליטרים של מיץ קיבה מופרשים מבלוטות הרירית. החומצה הרירית יוצרת רמת pH נמוכה מאוד, הנמוכה בגוף האדם, של 2–3. הסביבה החומצית המסופקת על ידי החומצה המלחית היא הדרושה לפעילות אנזימים המפרקים חלבונים המצויים בקיבה. לחומצה תפקיד נוסף בחיטוי בכך שהיא משמידה חיידקים שאינם רצויים אשר חדרו לקיבה יחד עם המזון. לולא חומצה זו, המזון אשר שהה בקיבה היה מתמלא בחיידקים מזיקים.
התהליך הכימי העיקרי המתרחש הוא פירוק כימי אנזימטי של חלבונים על ידי האנזימים פרוטאזים המופרשים על ידי תאים בבסיסי הבלוטות. הפרוטאז העיקרי המופרש בקיבה הוא הפפסין. הפפסין מפרק קשרים פפטידיים בין מיני חומצות אמיניות, כך שנוצרים חלקי חלבונים קטנים יותר הנקראים פפטונים, אלו הם חומצות אמיניות קשורות, מעין שרשראות. בהמשך תהליך העיכול הן מפורקות לחלקים בסיסיים יותר. נוסף על כך, מופרש האנזים ליפאז שמפרק חלקית שומנים המגיעים לקיבה על אף שרוב תהליך פירוק השומנים מתבצע במעי.
ויסות פעילות הקיבה.
עיבוד המזון על ידי הקיבה אינו מתבצע באופן רציף והוא משתנה על פי הצורך. עיבוד זה מתבצע בשתי פעילויות אינטגרליות מהתהליך. הפעילות הראשונה מתבצעת על ידי הפרשת אנזימים שונים, חומצה מלחית ונוזלים. אלו מפרקים כימית את המזון ומביאים לסיכתו. הפעילות השנייה היא פעילות פיזית של השרירים הלשים ודוחפים את המזון לכיוון התריסריון.
כשיש מזון בקיבה, גוברות שתי הפעילויות; השרירים פועלים ביתר מרץ וההפרשה מוגברת וכשאין מזון בקיבה הפעילות מצטמצמת. החוקר פבלוב גילה דרך ניסויו עם כלבים שקליטת מזון דרך חושים יכולה לגרום אף היא להתגברות פעולת הקיבה על ידי טעימתו, ראייתו וכן מחשבה עליו.
מערכות הוויסות הן אלה שקובעות מתי תאי דופן הקיבה יפרישו את מיצי העיכול ומתי יפסיקו. מערכת הוויסות מורכבת ממערכת העצבים ומערכת ההורמונים, הן אלו שמגיבות לשינויים החלים בסביבות שונות של הגוף ופועלות בהתאם לצרכיו.
מיני תאי חישה מגורים וכך דחפים עצביים מתעוררים ועוברים מן המוח דרך מערכת העצבים האוטונומית והעצב התועה אל חלקים במערכת העיכול. התגובות של שרירי האיברים ובלוטות ההפרשה הן בלתי רצוניות. זרם הדם "מסיע" את ההורמונים אל חלקי מערכת העיכול, ויחד עם העצבים מווסתים את פעילותה של מערכת העיכול.
הפרשת פפסין וחומצה מלחית.
דחף עצבי עובר דרך עצב הוואגוס אל הקיבה. דחף זה נוצר בעקבות גירוי חוש הטעם וחוש הריח, בין אם על ידי הרחתו או אכילתו. הקיבה מגיבה לגירוי בשני מישורים: תגובה ישירה של תאי בלוטות הרירית לדחף העצבי, המתבטאת בהפרשת פפסין ו-HCl, ובתגובה עקיפה, הדחף העצבי גורם לתאי ה-G הנמצאים באזור השוער להפריש את ההורמון גסטרין לזרם הדם, משם מגיע לקיבה. בקיבה, הגסטרין מגרה את תאי הרירית שבדופן להפריש עוד HCl ופפסינוגן.
מיצי הקיבה מפרקים את החלבון המצוי בקיבה לפפטידים שמגרים את תאי ה-G ומביאים להפרשה נוספת של גסטרין. יתר על כן, הימצאות מזון בקיבה מביאה את דופן הקיבה למצב של הימתחות והתרחבות, ומעוררת גירויים מכניים של תאים באזור השוער שמביאים להעברת דחף עצבי לתאי ה-G המביאה להגברת הפרשת הגסטרין.
ניתן להבחין שקיימים שלושה גירויים המשפיעים על תאי ה-G. הפפטידים גורמים לגירוי כימי, לחץ המזון על ידי הקיבה הגורם לגירוי מכני וכן קיים הגירוי העצבי. כתוצאה משלושת אלה, מגבירים תאי ה-G את הפרשת הגסטרין אשר מגרה את דופן הקיבה לעוד הפרשה של פפסינוגן וחומצה מלחית.
רמת ה-pH משפיעה על הגירוי המכני של תאי ה-G. כאשר רמת ה-pH עולה, התגובה נעשית אינטנסיבית יותר, וכאשר רמת ה-pH יורדת והסביבה חומצית יותר, עלולה להיפסק הפרשת הגסטרין וכתוצאה מכך גם הפרשת הפפסין וה-HCl.
הפרשות הקיבה מושפעות גם ממצבים נפשיים שונים. הפרשת HCl מוגברת כתוצאה מעצבנות, אך מתעכבת כתוצאה מדיכאון. אלכוהול וקפאין עלולים להביא להפרשה אינטנסיבית מדי של גסטרין בכך שהם מגרים בעצמם את תאי ה-G. כאשר אלו מתרחשים כשאין מזון בקיבה, אין בקרה וחומציות המזון יכולה להתגבר ולגרום לאולקוס.
התרוקנות הקיבה.
התרוקנות הקיבה מתבצעת על ידי התכווצות של שרירי הקיבה ודחיפת המזון לכיוון התריסריון. מצב המזון בקיבה ובתריסריון קובע את קצב פעילות שרירי הקיבה.
התריסריון הוא בעל מידות קטנות ובעל נפח קטן הרבה יותר מאשר הקיבה. אי לכך, המזון מגיע אליו מהקיבה בכמויות קטנות ובמרווחי זמן להם הוא זקוק. תפקיד מרווחי הזמן הוא לווסת את הבדלי החומציות בין המזון שבקיבה לתריסריון. בנוסף, בזמן זה, בליל המזון מתערבב עם מיצים שונים וכן עובר מזון מהתריסריון למעי. בין יתר המיצים נמצא נוזל המרה, נוזל המופק בכבד, ומופרש דרך כיס המרה אל התריסריון. נוזל זה מסייע בפירוק שומנים. בנוסף הנוזל בעל pH בסיסי, בין 7.8 ל-8.6, ובכך הוא גם מסייע לסתירת החומציות הרבה שבקיבה.
בנוסף קיים הורמון המופרש מתאי k בתרסריון, בשם GIP (Gastric inhibitory polypeptide) שבעבר יחסו לו תפקיד בעיכוב פעילות הקיבה, אך היה זה נכון רק בנוכחות כמויות גדולות של הורמון זה, דבר המתקיים רק בתנאי מעבדה. אך ב-1992 פורסם כי תפקידו הוא בשחרור אינסולין מתאי בטא בלבלב. כאשר יש נוכחות של גלוקוז בטרסריון משתחרר מתאים k הGIP הגורם לשחרור אינסולין המוביל את הגלוקוז לתאים. GIP משמש כ-incretin בכך הוא נקשר לקולטני תאי בטא באיי לנגרהאנס ומעודד הפרשת אינסולין.
בשנים האחרונות משמש כתרופה פורצת דרך לטיפול בסכרת.
בעיות.
אולקוס.
בעבר נהוג היה להאמין כי חומציות יתר בקיבה גורמת לכיב פפטי (אולקוס). כיום ידוע כי בחלק מהמקרים חיידק ההליקובקטר פילורי הוא הגורם למחלה זו. הכיב מתפתח כאשר קורסים מנגנוני ההגנה של דופן הקיבה או התריסריון שתפקידם להגן עליה מפני החומצות. הסיבות לקריסה אינן ידועות. כל בני האדם מייצרים חומצות קיבה אך רק אצל אחד מכל עשרה מתפתח כיב קיבה. בעבר סברו שהסיבה היא דפוס ההפרשה של החומצה אצל החולה (בני אדם נבדלים בדפוסי הפרשת החומצה; ישנם כאלה המפרישים כמויות גדולות וכאלה המפרישים נמוכות), אך מחקר סטטיסטי של החולים הראה שדפוס ההפרשה אינו הסיבה העיקרית. המחקרים האחרונים מראים כי הגורם לכיב קיבה ברוב המקרים הוא חיידק ממשפחת הליקובקטר (Helicobacter). זהו אחד החיידקים הבודדים המסוגל לסבול את רמת ה-pH הנמוכה השוררת בקיבה.
צרבת.
אם חומצות הקיבה עולות במעלה הוושט נוצרת צרבת. הכאב מתחיל בדרך כלל בבטן ועובר לצוואר ולגרון. הצרבת נובעת מעלייה של חומצות קיבה בוושט. צרבת היא בדרך כלל תופעה חולפת, אף כי פגמים בסוגר הקיבה עלולים להפוך את התופעה לכרונית. הצרבת מתחילה בדרך כלל לאחר אכילת מזון שומני או רב. נשים בהריון מועדות לצרבת, ושתיית משקאות מוגזים (המבוססים על חומצה פחמתית) עלולה אף היא לעודד צרבת. צרבת כרונית עלולה להעיד על כיב פפטי.
מחזיקות גביע המדינה בכדורגל
אדם טבע ודין
אדם טבע ודין - אגודה ישראלית להגנת הסביבה היא עמותה ישראלית העוסקת בשימור והגנת הסביבה. העמותה משלבת גורמים מדעיים, משפטיים, תכנוניים ומקצועיים ומכוונת לשימור אינטרס השמירה על איכות הסביבה בישראל. העמותה עובדת לצד אזרחים, חברות ועמותות נוספות ופועלת לגיבוש תוכניות לאומיות בנושאים סביבתיים, במתן שירותי הסברה, חקיקה של חוקים חדשים ווידוא תחולתם של חוקים קיימים, קידום מאבקים משפטיים ופעילות לצד הקהילה בנושאים סביבתיים שונים.
היסטוריה ומבנה ארגוני.
העמותה הוקמה בשנת 1990 על ידי פרופ' אלון טל, לצד אנשי מקצוע נוספים מתחומי המדע והמשפט. טל, משפטן יהודי-אמריקאי שעלה לישראל בשנת 1980, ניהל את העמותה במשך שש שנים ובנה קריירה פוליטית וסביבתית אותה פיתח גם לאחר שעזב את תפקידו. העמותה חרתה על דגלה לפעול בתחום החברתי, המדעי והמשפטי למען קידום הגנת הסביבה בישראל.
סגל העמותה מורכב מעורכי דין, מדענים ועובדים אדמיניסטרטיביים.
מטרות.
בראש מעייניה של העמותה עומדות שמירה על הסביבה ועל זכויות הציבור לסביבה ראויה, נקיה ובריאה. היא פועלת בדרכים משפטיות והסברתיות לפתרון מחדלים סביבתיים ממגוון תחומים, בעיקר כאשר העניין נוגע לגופים פרטיים מזהמים או נגרם כתוצאה מרשלנות של המדינה. בין דרכי פעולתה השגרתיות ניתן למנות ניהול ותמיכה במאבקים משפטיים וקידום חקיקה בנושאי איכות הסביבה, כגון הטלת רגולציות ושימור מערכות אקולוגיות. באמצעים אלה חותרת העמותה, המייצגת את האינטרס הציבורי להגנת הסביבה, להגדלת זכויות הפרט על סביבתו. בהתאם, מטרותיה המוצהרות של העמותה מתמקדות בהגברת שקיפות המידע הנחשף לציבור, שיפור בריאותו באמצעות הגנה על הסביבה והגנה על משאבי הטבע השייכים לו.
תחומי פעילות.
הסברה וממשל.