הנהגת של מר יוסוקה (ביפנית: ドライブ・マイ・カー) הוא סרט דרמה יפני משנת 2021. במאי הסרט הוא ריוסוקה המגוצ'י, שהיה גם שותף לכתיבת התסריט. הסרט מבוסס על סיפור קצר באותו שם מאת הרוקי מורקמי שנכלל באסופת הסיפורים הקצרים שלו "גברים ללא נשים" שראה אור בעברית ב 2021, וכולל שבעה סיפורים המתמקדים בחייהם של גברים שמוצאים את עצמם ללא נשים, כל אחד בדרך שלו. התסריט מבוסס על הסיפור הספציפי הזה אך שואב גם השראה מהסיפורים האחרים באותה אסופת הסיפורים. הסרט עוקב אחר חייו של יוסוקה, במאי תיאטרון צעיר (אותו משחק הידטושי נישיג'ימה), כשהוא מביים הפקה רב-לשונית של המחזה הדוד וניה בהירושימה, תוך כדי שהוא מתאבל על מותה של אשתו שנפטרה שנתיים קודם לכן.
הישגים.
הסרט זכה לשבחי המבקרים, שחלקם אף הגדירו אותו כאחד הסרטים הטובים ביותר של שנת 2021. הסרט הוצג בהקרנת בכורה עולמית בפסטיבל קאן, שם הוא התמודד על פרס דקל הזהב וזכה בשלושה פרסים כולל התסריט הטוב ביותר.
הסרט קיבל ארבע מועמדויות בטקס פרסי האוסקר ה-94
זהו הסרט היפני הראשון אי פעם שמועמד לפרס בקטגוריית הסרט הטוב ביותר באוסקר.
בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-79, הסרט זכה בפרס הסרט הזר הטוב ביותר. כמו כן, הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר.
עלילה.
יוסוקה קפוקו הוא שחקן תיאטרון הנשוי לאוטו, תסריטאית קולנוע. הזוג איבד בעבר ילדה בת ארבע עקב דלקת ריאות.
אוטו יוצרת את העלילה לתסריטים שלה במהלך סקס ומספרת אותם לבעלה, שזוכר את העלילה ומספר לה אותה למחרת בבוקר כשהוא מסיע אותה לעבודה.
אוטו מביאה שחקן צעיר שאיתו היא עובדת, קוג'י טקאצוקי, לראות את יוסוקה מופיע בהפקה של המחזה מחכים לגודו מאת סמואל בקט. טקאטסוקי מחמיא להופעה שלו ולשיטה החדשנית שבה שחקנים שונים מציגים בשפות שונות. יום אחד, הטיסה של יוסוקה מבוטלת בדרכו לכנס הוא חוזר הביתה מוקדם. הוא מוצא את אשתו בסיטואציה מינית בביתם עם גבר אחר והוא מבין שהיא מנהלת רומן עם בחור צעיר. נראה שאשתו והצעיר לא מבחינים ביוסוקה שעומד בפתח, והוא עוזב בשקט ונשאר במלון עד טיסתו שנקבעה מחדש. כשאוטו מתקשרת אליו באותו לילה, הוא מעמיד פנים שהוא כבר הגיע ליעדו.
שבועיים לאחר מכן, יוסוקה חוזר מהטיול שלו ומעורב בתאונת דרכים בנסיעה הביתה. אוטו פוגשת אותו בבית החולים, ונאמר להם שליוסוקה יש גלאוקומה בעין אחת, שגורמת לאובדן ראייה.
יוסוקה לא מספר לאשתו שהוא ראה אותה עם גבר אחר. שניהם ממשיכים לעבוד, ואוטו ממשיכה לספר לו את סיפוריה במהלך סקס. יום אחד, כשיוסוקה יוצא לעבודה, אוטו אומרת לו שהיא רוצה לדבר איתו באותו לילה כשהוא חוזר הביתה. כאשר יוסוקה חוזר מאוחר יותר באותו יום, הוא מוצא אותה מוטלת על הרצפה, ומסתבר שהיא נפטרה כתוצאה מדימום מוחי.
יוסוקה רואה את השחקן הצעיר טקאצוקי בהלוויה של אשתו והם מדברים עליה בקצרה. זמן מה לאחר מכן, יוסוקה מתמוטט באמצע ההצגה של המחזה "הדוד וניה" של צ'כוב ואינו מסוגל להמשיך את ההצגה.
שנתיים לאחר מכן, יוסוקה מקבל רזידנסי לתוכנית תיאטרון בהירושימה, שם יביים הפקה רב לשונית של הדוד וניה.
חברת התיאטרון דורשת שיוסוקה ילווה בנהגת, אישה בת 23. הוא מתנגד בהתחלה, רכושני כלפי הרכב סאאב 9000 האדום-בוהק שלו, ולא מוכן להפרעה הצפויה לטכניקת השינון שלו לתרגל את השורות שלו בזמן נהיגה, באמצעות קלטת שאוטו הקליטה עבורו עם השורות של הדמויות האחרות. הוא מתרצה לאחר שנסיעת מבחן מגלה שהנהגת מיומנת ולא תפריע לו בשינון. לאחר מכן העלילה מתפתחת, ושני האנשים השקטים יוצאים יחד לדרך הארוכה, במהלכה ילמדו להכיר אחד את השנייה, ואולי אף את עצמם.
הפקה.
הסרט אמור היה להצטלם במקור פוסאן, דרום קוריאה, אך הועבר להירושימה עקב מגפת הקורונה.
המגוצ'י ביקש לשלב בסרט את השיר של לקהת הביטלס Drive My Car, שעל שמו נקראים הסרט והסיפור אך לא הצליח להשיג את האישורים לכך ובמקום זה כלל בסרט ביצוע של רביעיית כלי מיתר למוזיקה של בטהובן, אליה יש התייחסות ישירה בסיפור המקורי של מורקמי.
שבחי המבקרים.
הסרט נבחר להתחרות בפסטיבל קאן 2021 שם זכה בשלושה פרסים כולל התסריט הטוב ביותר. בכך הפכו הבמאי והתסריטאי ליפנים הראשונים שזכו אי פעם בפרס התסריט הטוב ביותר בקאן. בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-79, הסרט זכה בפרס הסרט הזר הטוב ביותר. הוא נבחר כמועמד לסרט העלילתי הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-94 ולעוד מועמדויות, ביניהן פרס האוסקר לסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר. זהו הסרט היפני הראשון שמועמד לפרס הסרט הטוב ביותר. הוא הפך לסרט האחרון (והסרט הראשון שאינו בשפה האנגלית) מבין שישה שזכו בסרט הטוב ביותר משלוש קבוצות המבקרים הגדולות בארצות הברית (LA, NY, NSFC). חמשת הסרטים האחרים היו "החבר'ה הטובים", "רשימת שינדלר", "סודות אל איי", "הרשת החברתית" ו"מטען הכאב".
Extreme Rules
אמרה אוזדמיר
גרידת לימון
גרידת תפוז
מתקפת מז-ארגון
מתקפת מז-ארגון (הידועה גם כמתקפת יער מז-ארגון, קרבות מז-ארגון ומערכת מז-ארגון) הייתה חלק מרכזי במתקפה האחרונה של מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה שנמתחה לאורך כל החזית המערבית. היא נמשכה מ-26 בספטמבר 1918 ועד שביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918, בסך הכל 47 ימים. מתקפת מז-ארגון הייתה הגדולה ביותר בהיסטוריה הצבאית של ארצות הברית, בה היו מעורבים 1.2 מיליון חיילים אמריקאים. זהו הקרב הקטלני ביותר בהיסטוריה האמריקאית, שהביא ליותר מ-350,000 נפגעים, כולל 28,000 הרוגים גרמנים, 26,277 הרוגים אמריקאים ומספר לא ידוע של הרוגים צרפתים. ההפסדים של ארצות הברית הוחמרו בגלל חוסר הניסיון של רבים מהחיילים, הטקטיקות ששימשו בשלבים המוקדמים של המבצע וההתפרצות הנרחבת של התפרצות השפעת העולמית המכונה "השפעת הספרדית".
מתקפת מז-ארגון הייתה המעורבות העיקרית של חיל המשלוח האמריקני (AEF) במהלך מלחמת העולם הראשונה. זו הייתה אחת מסדרת התקפות בעלות הברית הידועות בשם מתקפת מאה הימים, שהביאה את המלחמה לסיומה. זה היה המבצע הגדול והעקוב מדם של מלחמת העולם הראשונה עבור ה-AEF גם אם בהתחשב בהיקף הקרבות האחרים בחזית המערבית, גודלו היה מוגבל והמבצע עצמו משני שכן הוא היה רחוק מהציר ההתקפי הראשי.
סקירה כללית.
ההכנות הלוגיסטיות למתקפת מז תוכננה על ידי הקולונל האמריקני ג'ורג' מרשל שהצליח להעביר יחידות אמריקאיות לחזית לאחר קרב סן-מייל (סן-מייל היא עיירה על נהר מז, מכשול המים החשוב ביותר בחזית המערבית). פריצות הדרך של בעלות הברית (צפונה, מרכז ומזרחה) לאורכו של קו החזית בספטמבר ואוקטובר 1918 - כולל קרב יער ארגון - נחשבות כיום כחלק ממה שזכור בדרך כלל בתור המתקפה הגדולה (הידועה גם כמתקפת מאה הימים) של בעלות הברית בחזית המערבית. מתקפת מז-ארגון כללה גם חיילים מצרפת, בעוד ששאר בעלות הברית, כולל צרפת, בריטניה וצבאותיה האימפריאליים (בעיקר קנדה, אוסטרליה וניו זילנד), ובלגיה תרמו לקרבות גדולים בגזרות צפון-מערביות יותר של החזית המערבית, כולל קו הינדנבורג.
לאחר מבצע מיכאל, המתקפה הגרמנית של 1918, החלה בצורה טובה אך הסתיימה באסון בריימס מול הצרפתים ובאמיין כנגד הכוחות הבריטיים. הצבאות הצרפתיים והבריטיים דחקו בשיטתיות צבא גרמני שיעילותו הלכה ופחתה במהירות. ההתקדמות הבריטית, הצרפתית והבלגית בגזרות הצפון-מערביות של החזית, יחד עם ההתקדמות הצרפתית-אמריקאית סביב יער ארגון, הובילה ישירות לשביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918. ב-26 בספטמבר החלו האמריקנים במתקפה צפונה לכיוון סדאן. למחרת, דיוויזיות בריטיות ובלגיות תקפו לכיוון גנט, בלגיה. צבאות בריטיים וצרפתים תקפו ברחבי צפון צרפת ב-28 בספטמבר. קנה המידה של המתקפה הכוללת, שחוזקה על ידי חיילי צבא ארצות הברית הטריים והלהוטים אך ברובם לא מנוסים וחסרי ניסיון, סימן על מרץ מחודש בקרב בעלות הברית ועמעם בחדות את התקוות הגרמניות לניצחון.
קרב מז-ארגון היה המחויבות הקדמית הגדולה ביותר של חיילים על ידי צבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, וגם הקטלנית ביותר שלו. הפיקוד היה מתואם, עם כמה יחידות (למשל חיילי באפלו מהדיוויזיה ה-92 והדיוויזיה ה-93) שצורפו ושירתו תחת פיקוד צרפתי (למשל הקורפוס ה-17 במהלך השלב השני).
רקע.
הכוחות הלוחמים.
הכוחות האמריקאים כללו בתחילה 15 דיוויזיות של הארמייה הראשונה של ארצות הברית בפיקודו של גנרל ג'ון פרשינג עד 16 באוקטובר ולאחר מכן לוטננט גנרל האנטר ליגט. הלוגיסטיקה תוכננה ונוהלה על ידי הקולונל ג'ורג' מרשל. הכוחות הצרפתיים שלידם כללו 31 דיוויזיות, כולל הארמייה הרביעית (תחת אנרי גורו) והארמייה החמישית (תחת אנרי מתייה ברטלו). הדיוויזיות האמריקניות של ה-AEF היו גדולות מדי (12 גדודים לכל דיוויזיה לעומת תשעה גדודים צרפתיים-בריטים-גרמנים לכל דיוויזיה), בגודל של עד פי שניים מהדיוויזיות של בעלות הברית האחרות שדוללו בקרבות, אבל הדיוויזיות הצרפתיות ושאר בעלות הברית התחדשו בחלקן לפני המתקפה הגדולה, כך שהתרומה של ארצות הברית וצרפת בכוחות הייתה ניכרת. כל הציוד הכבד (טנקים, ארטילריה וכלי טיס) סופקו על ידי בעלות הברית (בעיקר על ידי הצבא הצרפתי). עבור חזית מז-ארגון לבדה, זה כלל 2,780 כלי ארטילריה, 380 טנקים ו-840 מטוסים.