חטיבת פסוקי דזמרא הייתה שונה מהמוכר כיום: בארץ ישראל נהגו לומר לפני פסוקי דזמרא שבח נקרא "תפלת השיר" והוא פיוט המדגיש את הכמיהה לבנין בית המקדש, ולאחריו נאמרו חלקם הראשון של פסוקי דזמרא הארצישראלים, שהם מזמורי תהלים ק"כ עד קל"ו (בשבתות וחגים הוסיפו עליהם את יתר המזמורים עד סוף הספר, פרק ק"נ). בין פרקי התהילים שולבו פסוקים מהמקרא, פסוקים שתוכנם זהה לנאמר במזמורים. פסוקים אלו נקראים 'פסוקי שרשור'. (מנהג זה שרד בנוסח ארם צובא, ושרידים מפסוקים אלו במחזור ויטרי לפני "אשרי" ו"תהלה לדוד", וכן בנוסח הרומניוטים. בעלי התוספות התנגדו לאמירת פסוקים אלו).
לאחר חטיבת המזמורים הראשונה נאמרה ברכת פתיחה לחלק השני של פסוקי דזמרא (מקבילה לברוך שאמר) הנפתחת בברכה זו: "ברוך... אשר בחר בדויד עבדו ורצה בשירי קדשו לפארו להללו ולרוממו ולתקפו על כל גבורותיו, ברוך...אלקי דויד מצמיח ישועה שלימה וקרובה לעמו ישראל ובונה [ברחמיו את] ירושלים". גם נוסח זה נשתמר בנוסח ארם צובא, אך בלא ברכה. ברכה זו אמרו גם לפני קבלת שבת ויו"ט במזמורי תהלים ושיר של יום. אחר ברכה זו באים פסוקי "יהי כבוד" בנוסח מעט שונה מהמקובל כיום ופסוקי "הודו לה" עד "אמן והלל לה". לאחר מכן נאמר מזמור שיר של יום, ובשבתות וחגים המזמורים המיוחדים לאותו מועד.
בשבתות וחגים נוספו בתוך חטיבה זו ברכת התורה, פרשת התמיד ועשרת הדיברות, כאשר בשלב זה נהגו להקיף את בית הכנסת בשירת מזמורים "לה' הארץ ומלואה" וכן מזמור כט "הבו לה בני אלים" (מנהג ששרד עד היום בקהלות אשכנז והספרדים בעת הכנסת ספר תורה). מנהג זה נקרא: 'תהלוכת ספר השיר'. לבסוף סיימו באמירת נשמת כל חי וברכת החתימה (מקבילה לישתבח של ימינו): "נהללך עזרינו לעולם ועד, נשירה ונזמרה לשמך מחסינו ברוך... מהולל ברוב התושבחות". חתימה אחרת היא ברכת "יהללוך" הקרובה לברכה החותמת את ההלל כיום, ואחריה נאמרה שירת הים, כמנהג הדור דעה (דרדעים) בימינו, ששירת הים נאמרת לאחר ישתבח.
מנהג מורחב זה הוא מאוחר יחסית וככל הנראה לא היה בתקופת התלמוד. התנא הארצישראלי רבי יוסי בן חלפתא אומר "יהי חלקי מגומרי הלל בכל יום". הכוונה לאמירת פרקי ההללויה (פרקים קמו-קנ) שאנו אומרים כיום בפסוקי דזמרא. קריאת עשרת הדיברות לכאורה מנוגדת לדברי הירושלמי .
תחנונים.
בתחילה נאמרו תחנונים בתוך תפילת העמידה, לרוב בתוך ברכת סלח לנו, ובשלב מאוחר יותר אחר התפלה בנוסח אישי. יש הסבורים כי "תפילת מנשה" מן הספרות החיצונית היא למעשה תחנון שכזה שנפל לידי הנוצרים ושולב על ידם בטעות בספרות החיצונה, כהקשר לספור המקראי על הגליית מנשה לבבל.
הפיוטים בנוסח ארץ ישראל.
תופעת אמירת הפיוטים בתפילה החלה כנראה סביב המאה ה-5 לספירה בשלהי העת העתיקה. הפייטנים הראשונים המוכרים לנו בשמם הם יוסי בן יוסי, יניי, הדותה, שפעלו בטווח שבין המאה ה-5 ועד לרבי אלעזר בירבי קיליר שזמנו היה ככל הנראה סוף המאה ה-7. בתחילה, רווחה במחקר הסברה, כי מנהג הפיוטים החל כתוצאה מתקופת שמד והיחלשות בה בוטלו תפילות הקבע והיה הכרח למצוא אלטרנטיבה. קביעה זו התחזקה לנוכח גילוי של הוראה מאת יוסטנינוס קיסר משנת 553 לבטל את ה"דיאוטרוזיס" – כנראה קריאת התורה בזמן התפילה, והסברה הייתה כי בעקבות הגזירה פנו היהודים "להסתיר" את לימוד התורה על ידי שילוב הפיוטים בגוף התפילה. אך השערה זאת תמוה, בהתחשב בכך שגם הפיוטים נאמרו בתוך תפילת הקבע, ולא במקומם. חשיפת העושר העצום והמעמיק של פיוטים מהגניזה, ביססה את הדעה כי לא ייתכן לראות במנהג אמירת הפיוטים תוצאה של גזירות שמד וצמצום, אלא תקופה של יצירה פורחת ומשגשגת. מן המאה ה-9 ואילך זכה המנהג לתפוצה נרחבת ומשמעותית.
המאפיין המיוחד של הפיוטים הוא הנטייה לא להסתפק בתפילת הקבע של היחיד ולהוסיף לתפילת הציבור נופך חדש ומעמיק. על כן יוחדו הפיוטים וחיבורם דווקא לתפילות של זמנים מסוימים ולענייני התפילה המיוחדת לאותו היום. כמו כן, תוכן הפיוט היה קשור באופן קבוע לקריאה בתורה של אותו המועד או הפרשה, כך שהפייטן חיבר את תוכן הפיוט לעניינה של שבת מסוימת אחת בשנה ובכך נוצרה תפילה חיה ומשתנה משבת לשבת וממועד למשנהו.
בניגוד לארץ-ישראל, בה התפשטו מנהג אמירת הפיוטים וכתיבתם, בעולם ההלכה הבבלית התקבלו פיוטי התפילה בספקנות ובתהליך ארוך ומורכב. רק במאה ה-9 אנו פוגשים לראשונה פייטן שאינו בן ארץ-ישראל. בנוסח אשכנז, נוסח איטליה ונוסח רומניא נוהגים לומר פיוטים, בעיקר במועדים ובשבתות מיוחדים, אך פיוטים אלו התקבלו באופן קבוע איזה פיוט לומר באיזה תפילה. לעומת זאת, הפייטנים הארץ-ישראלים נהגו לפייט פיוטים חדשים בכל הזדמנות, ונועד לגוון את נוסח הקבע. בנוסף, הפיוטים בארץ ישראל הקלאסית החליפו חלק גדול מנוסח הקבע, לעומת בקהילות אירופה שאומרים את הפיוטים בנוסף לנוסח הרגיל.
הנהגת נוסח ארץ ישראל בימינו.
בעשור האחרון עוסק הרב דוד בר חיים, ראש "מכון שילה", ביישום מסורת ארץ ישראל הלכה למעשה.
סדור תפילה הקרוב לנוסח ארץ ישראל העתיק פורסם על ידי יאיר י. שאקי, בשנת ה'תשס"ז בשיתוף אחרים, כגון: הרב בר חיים, הרב יהושע בוך, הרב ישראל אריאל, והרב דן בארי. כיום מתפללים בנוסח זה בדרך קבע קבוצה קטנה של תלמידיו של הרב בר חיים. סידור זה לא לגמרי אמין לנוסח ארץ ישראל, ועושה כמה פשרות, כגון שכולל אמירת קדושה בכל יום.
לאחר מכן, בשנת ה'תשע"ח יצאה מהדורה שנייה מורחבת עם מקורות, בעריכת הרב אליהו ובר, הרב יהושע ינקלביץ, ודוד מונק. עם מבואות ודברי ברכה מהרב דוד חי הכהן, הרב משה צוריאל ועוד. במקביל, ישנם מספר אנשים העובדים על הוצאה לאור של סידורים בנוסח ארץ ישראל, כגון אורן בן שעיה.
מיל.
מגילת ואן-אמון
ילדות רעות (סרט)
ילדות רעות (באנגלית: Mean Girls) היא קומדיית נעורים משנת 2004 בכיכובן של לינדזי לוהן ורייצ'ל מקאדמס. הסרט נכתב על ידי הקומיקאית והשחקנית טינה פיי שאף משתתפת בו, בהתבסס על הספר לעזרה עצמית "Queen Bees and Wannabes" של הסופרת רוזלינד וייסמן, בספר מסופר על חברויות בין בנות בתיכון וההשפעות המזיקות שיכולות להיות להן על בנות.
הסרט היווה את שיא הקריירה של לוהן, הפריצה הגדולה של מקאדמס וההופעה הקולנועית הראשונה של אמנדה סייפריד, במהלך השנים הסרט הפך לסרט קאלט, סצנות ומשפטים רבים מהסרט מוזכרים ומצוטטים בתרבות הפופולרית והוא מהווה השראה לסרטי קולנוע רבים אחרים.
סרט ההמשך "ילדות רעות 2" מ-2011 הוא סרט טלוויזיה העומד בפני עצמו, ללא השחקניות הראשיות מהסרט הראשון, ועלילתו אינה ממשיכה את אירועי הסרט הקודם.
תקציר העלילה.
קיידי הרוi (לינדזי לוהן) היא נערה בת 16 לשני הורים זואולוגים (אנה גאסטייר וניל פלין). עם חזרתה לארצות הברית לאחר שערכה מסע למטרת מחקר באפריקה שנמשך 12 שנים, משפחת הרון מתמקמת בעיר אוונסטון שבאילינוי, וכעת קיידי, שעד עתה למדה בחינוך ביתי במסגרת השהייה הממושכת באפריקה, צריכה ללכת לבית הספר בפעם הראשונה בחייה.
קיידי חוברת לראשונה לג'ניס איאן (ליזי קפלן) ודמיאן (דניאל פרנזיסי), חבריה לכיתה, ואלו מנחים אותה ביומה הראשון בתיכון; איפה נמצאות כיתות המגמות השונות, מה הם סידורי הישיבה בקפטריית בית הספר, היכן כדאי שלא להתיישב בשיעור, והכי חשוב, הזהירו אותה להימנע מקליקת הבנות הכי בלעדית ומקובלת בבית ספר - ה"פלסטיקס". בנות החבורה הן קארן סמית' (אמנדה סייפריד) - נערה יפהפייה אך רפת שכל ומעופפת, גרטשן ווינרס (לייסי שאבר) - נערה עשירה ורכלנית שיודעת הכול על כולם, עשירה בשל העובדה שאביה המציא את מאפה הטוסטר שטרודל, ומנהיגת החבורה רג'ינה ג'ורג' (רייצ'ל מקאדמס) - מלכת הדבורים, הנערה הכי יפה ועשירה, אם כי גם המרושעת ביותר בכל בית הספר. אולם למרות אזהרותיהם של חבריה, קיידי מוצאת עצמה יושבת לצדה של הקליקה בארוחת הצהריים והיא הופכת בהדרגה לאחת מבנות הפלסטיקס. אמנם לג'ניס יש תוכניות אחרות; היא מחליטה לנצל את המצב לטובתה האישית, כאשר עד מהרה עולה במוחה רעיון לתוכנית נקמה כנגד רג'ינה, זאת באמצעותה של קיידי אשר הופכת למרגלת.
כבת חבורת הפלסטיקס, נחשפת קיידי ל"ספר השרופות" - ספר ובו שמועות, סודות ובעיקר ריכולים מרושעים על כל הבנות בשכבה, ובנוסף על מספר מורים. במקביל מתאהבת קיידי בתלמיד כיתה י"ב בשם ארון סמואלס (ג'ונתן בנט), חברה לשיעורי המתמטיקה בהם היא מצטיינת מרוב אהבתה הגדולה למקצוע, שבמקרה מחזיק בתואר החבר לשעבר של רג'ינה ג'ורג'. גרטשן מלמדת את ה"פלסטיק" החדשה - קיידי - על חוקי הקליקה, בהם קוד לבוש נוקשה במיוחד, וכשקיידי מספרת לה במי היא התאהבה מזהירה אותה גרטשן לסמן אותו אל מחוץ לתחום מפאת העובדה שהוא יצא עם רג'ינה בעבר. עם זאת, גרטשן הרכלנית מיידעת את רג'ינה על העניין, זאת אף על פי שהבטיחה שלא תעשה כן. מאותו הרגע מתחילה רג'ינה לשחק עם קיידי משחק כפול כאשר היא משוחחת איתה על העניין, ולהפתעתה של קיידי מאשרת לה לצאת איתו, אם כי רק כדי לגנוב אותו בחזרה במסיבת ליל כל הקדושים אליה הוזמנה קיידי באופן בלעדי על ידי ארון.