'מצורע מוסגר' הוא מצורע שהכהן רואה בו צרעת, אך לא נראים בו סימני הטומאה כפי המפורט בתורה, במקרה כזה הכהן 'מסגיר' את האדם שכלפיו קיים החשש - בבית, למשך שבוע, וחוזר לאחר שבוע לראות שוב את הנגע, במקרה והנגע התפשט ונראים בו סימני צרעת, הכהן מכריז עליו כטמא, אם לא, הכהן מסגירו לשבעה ימים נוספים, אם אף לאחריהם לא נראים בו סימני טומאה, הכהן מטהרו.
בכל אותם הימים שהמצורע 'מוסגר', דינו שווה ברוב הדברים למצורע מוחלט וחייב לצאת אל מחוץ למחנה, ומטמא בכל אופן שבו המוחלט מטמא, מלבד זה שאינו צריך לקרוע את בגדיו, ותהליך טהרתו מסתיים בטבילה במקווה בלבד ללא קרבנות, וכך אמרו במשנה:
מצורע מוחלט.
מצורע מוחלט הוא מצורע שהכהן פסק לגביו שהנגע שעל גופו הוא אכן צרעת. במצורע זה חלים כל דיני המצורע.
משך זמן הטומאה.
אורכה של תקופת הסגרו של המצורע המוחלט מחוץ למחנה אינה קצובה, אלא תלויה במשך זמן המצאות הצרעת בעורו. אם חלפה הצרעת, מובא הכהן לבדוק את המצורע ולהכריז על הסרת נגע הצרעת. כשמתרפא מצרעתו, קבעה לו התורה תהליך טהרה מורכב, הכולל גילוח כל שערו, טבילה במקווה, הזאה מדם ציפור בעודו מחוץ למחנה, והבאת סדרת קורבנות מיוחדים.
תהליך טהרת המצורע.
תהליך טיהור מצורע מופיע בספר ויקרא (פרק יד) בפרשת מצורע, ואורך שבעה ימים. הליך היטהרות מצורע שהתרפא מתחלק לארבעה שלבים: א. הזאה ביום הראשון שנרפא הנגע. ב. גילוח וטבילה ביום הראשון. ג. גילוח וטבילה ביום השביעי. ד. הבאת קרבן המצורע.
הזאה.
ביום שבו הכהן קובע שהמצורע נרפא מצרעתו, עליו להביא שתי ציפורי דרור (חופשיות, כלומר לא מבויתות) וכלי חרס חדש ובו מי מעיין ("מים חיים"). הכהן שוחט ציפור אחת, כך שדמה יישפך אל תוך המים שבכלי החרס, וקובר אותה. לאחר מכן לוקח הכהן את הציפור החיה, ומצרף אליה ענף של עץ ארז וענף מצמח האזוב, בתוספת צמר צבוע בתולעת שני. את כל אלה טובל הכהן במים המעורבים בדם, ומתיז ("מזה") על המצורע שבע פעמים. לאחר מכן הכהן שולח לחופשי את הציפור החיה.
טהרת המצורע שוה להליך טיהור הבית פרט להזאה שנעשית על גוף המצורע ולא על משקוף הבית.
גילוח וטבילה.
ביום הראשון לאחר ההזאה, הכהן מגלח את שער כל גופו של הנטהר על ידי תער ולאחר מכן עליו לטבול במקווה הוא ובגדיו.
במשך השבוע שלאחר הטבילה והגילוח המצורע נקרא "מצורע בימי ספרו". הוא נחשב עדיין "אב הטומאה", המטמא אדם וכלים במגעו (לכן מטביל בגדיו גם ביום השביעי), אך לא בדרגת חומרתו הקודמת, והוא מותר להיכנס לעיר.
ביום השביעי עליו לעבור שוב תהליך של גילוח וטבילה הוא ובגדיו כמו ביום הראשון, כאשר לאחר הטבילה הוא נהיה ככל אדם במצב טבול יום שמותר באכילת מעשר שני. בהמשך כאשר מעריב שמשו הוא מותר באכילת תרומה, כדי לאכול מבשר קורבנות עליו להביא את קרבנותיו שלו.
קורבנות המצורע.
קורבן המצורע, כולל: עולה, אשם (שני כבשים זכרים), וחטאת (כבשה נקבה), והנסכים שלהם - הם שלושה עשרוני סולת, ועם כל אחד מהם רביעית ההין יין ורביעית ההין שמן, בתוספת לוג שמן נוסף שימשח בו המצורע את תנוך אוזנו ובהונותיו. אם המצורע עני, הוא רשאי להחליף את החטאת והעולה בעופות. כל עוד המצורע לא מביא את קרבנותיו הוא נחשב מחוסר כיפורים.
תהליך הקרבת האשם.
לאחר תהליך הטהרה ביום השמיני על המצורע לטבול שוב כאשר טבילה זאת נעשית בלשכת המצורעים, ולאחר מכן הוא עומד בפתח העזרה (כיוון שאסור לו להיכנס כל עוד הוא מחוסר כיפורים) והכהן לוקח את אשם המצורע ואת לוג השמן ומניף אתם, בשיתוף פעולה של הכהן ושל המצורע.
לאחר מכן המצורע סומך את ידיו על האשם (כאשר רק ידיו בתוך העזרה), שוחטים את האשם וכהן אחד מקבל את דמו במזרק וזורקו במזבח, וכהן נוסף ומקבל חלק מדמו בכף ידו. מדם זה הוא מורח על חלקים מסוימים מגופו של המצורע שהם: תנוך האוזן הימנית (תנוך האוזן הוא הסחוס שבמרכז האוזן, הממוקם מול פתח תעלת השמע.) ובהונות היד והרגל הימניות.
בסיום, שופך הכהן מלוג השמן ויוצק לכפו וטובל את האצבע בשמן ומזה לכיון קודש הקדשים, ונותן מהשמן על אותם המקומות שנתן את הדם, ומה שנשאר מהשמן שבכף ידו, הכהן שופך על ראש המצורע. וכך מתואר בפסוק:
ב מופיעה מחלוקת למקרה שבו אין למצורע אוזן, בוהן יד או בוהן רגל ימניים: על פי חכמים לא יהיה ניתן לטהרו לעולם, ואילו על-פי רבי יהודה, רבי אליעזר ורבי שמעון ניתן לטהרו בכל זאת. הרמב"ם פסק שבמקרה שאין אחד מהאברים אין לו טהרה לעולם, אולם לדעת התוספות זה דווקא כאשר בתחילת התהליך היה לו את האיברים ורק באמצע התהליך הם נכרתו.
בזמן הזה.
המשמעות ההלכתית של הנגוע בצרעת כרוכה בהלכות טומאה וטהרה, מה שלפי הרמב"ם נוהג בזמן הזה. הגם שהאזכור האחרון בספרות ההלכה של נגע הצרעת נמצא בספרות הגאונים, יש הסבורים כי שלושת סוגי נגעי עור אדם ('שאת', 'ספחת' וה'בהרת') קיימים גם בזמן הזה. אחרים סבורים כמו כן שנגעי הראש והזקן (צרעת ה"נתק") קיימים בזמן הזה.
אמנם יש חולקים וסוברים שהלכות טומאת הצרעת אינן נוהגות בזמן הזה. הסיבות לכך הן שתיים:
מצורעים מפורסמים במקרא.
משה רבנו.
הראשון במקרא שבגינו מוזכר נגע הצרעת הוא משה רבנו. נאמר:
התלמוד מפרש שה' בחר דווקא באות זה, כדי להעניש את משה על שהטיל דופי בעם ישראל.
מרים הנביאה.
מרים הנביאה נענשה על שדיברה סרה במשה אחיה, ולקתה בצרעת. המקרא מספר:
העם - והתורה מדגישה עובדה זאת - הפגין נאמנות למרים ולא התקדם בהליכה במדבר, עד שיכלה מרים אף היא להמשיך בדרכה.
נעמן.
בתחילת ספר מלכים ב', מסופר על נעמן, שר צבא ארמי, שחלה בצרעת. על פי מסורת, זהו החייל הארמי שהרג את אחאב. לא מסופר במקרא מדוע קבל נעמן צרעת זו.
נערה ישראלית שנלקחה בשבי ושימשה כשפחה אצל אשת נעמן סיפרה לה על איש אלוהים מופלא שביכולתו לרפא צרעת. מלך ארם שלח מכתב למלך ישראל, בו דרש לרפא את נעמן מהצרעת. מלך ישראל נבהל וקרע את בגדיו, אך הנביא אלישע שמע על כך והסכים לקבלו.
נעמן הגיע אל פתח בית הנביא והתקבל על ידי שליח שהורה לו לטבול שבע פעמים בנהר הירדן, וכך יירפא. נעמן הופתע מתשובה זו וכעס:
בסופו של דבר שכנעו אותו נעריו לנסות את דברי הנביא. הוא הסכים ואכן נרפא מהצרעת. נעמן חזר לנביא והודיע שהוא מכיר בה' כאלוהים, ובכך נתקיימו דברי הנביא מתחילת הפרק:
לאחר מכן ביקש נעמן להעניק לאלישע תגמול אך הנביא סירב בתוקף לקחת דבר. נערו של אלישע, גיחזי, חמד מהממון ואחרי שעזב נעמן רדף גיחזי אחריו וביקש ממנו דברים מספר. אלישע שם לב לכך וקילל את גיחזי שצרעת נעמן תדבק בו ובזרעו.
מצורעי שומרון.
עוד מסופר בספר מלכים, כי בעת המצור הארמי על העיר שומרון שהו ארבעה מצורעים מחוץ לעיר, והם היו שותפים בהצלת התושבים ממוות ברעב. המצור הכבד שהעיר הייתה נתונה בו גרם לרעב נורא זה. אלישע הנביא ניבא ליהורם מלך ישראל, שהגיע אליו לדון בהשלכות המצור, כי למחרת יהיה בעיר שפע עצום של מזון והוא יימכר במחירים אפסיים. אכן, בלילה השמיע אלוהים למחנה ארם קול מרכבות וסוסים רבים, והם דימו שחיל מצרים וחיל החתים נחלצו לעזרת תושבי שומרון. עזבו הארמיים את המחנה שלהם וברחו לארצם, בהשאירם בו מזון ורכוש רב. ארבעת המצורעים הבחינו בדבר, סיפרו אותו לשומרי העיר, ולאחר בדיקה שנעשתה מטעמו של המלך, יצא העם ובזז את מחנה ארם הנטוש. החיטים והשעורים נמכרו בשקלים בודדים, כנבואת אלישע.
על פי דברי רבי יוחנן בתלמוד, ארבעת המצורעים הללו הם גיחזי ושלושת בניו.
עוזיהו המלך.
מצורע נוסף שמסופר עליו בספר מלכים הוא המלך עוזיהו. עוזיהו ביקש להקטיר קטורת בבית המקדש, תפקיד השמור לכהנים. הכהנים ניסו למנוע ממנו לעשות זאת, ללא הועיל. כאשר המשיך המלך בניסיונו להקטיר את הקטורת, פרחה הצרעת במצחו והוא נשאר מצורע עד יום מותו. על אף שרשמית הוא נשאר המלך, עברה המלכות בפועל לבנו יותם.
משמעותה הרוחנית של הצרעת.
לתופעת נגע הצרעת יש משמעות רוחנית. הנגע המתואר במקרא הוא למעשה פגיעה בקשר בין האדם והחברה. חז"ל מבארים כי הנגעים באים על האדם כעונש על לשון הרע. בגמרא, מסכת ערכין ט"ו, ב, נאמר:
הרמב"ם הבחין בין הצרעת בגוף האדם, שהיא מחלה טבעית, לבין צרעת הבגד והבית, שהיא מחוץ לגדר הטבע:
טומאת זיבה
בהלכות טומאה וטהרה, טומאת זיבה היא שם כולל לטומאה של מספר אנשים שטומאה יוצאת מגופם וטומאתם שוה: טומאת זב - (בזכר) וטומאת זבה (בנקבה) טומאת נידה וטומאת יולדת, שהן טומאות מהתורה, וטומאת גויים שעליהם גזרו חכמים טומאה כזבים.
למרות שדיני הטומאה של הזב הזבה הנידה והיולדת שווים לכל דבר ועניין, אופן חלות הטומאה בהם שונה. הזב נטמא רק על ידי הפרשה שנחשבת "זיבה" הנגרמת על ידי מחלה שפוגעת בכלי הזרע ושונה במהותה מנוזל הזרע וכן בסימניה, הזבה והנידה היא אישה שיצאה ממנה דם מצוואר הרחם, ההבדל בין דם נידה לדם זיבות נעוץ בזמן בו הוא יוצא מהגוף, כאשר הוא בא בתחילת המחזור החודשי ועד שבעה ימים (זמן הווסת), הוא נחשב דם נידה (כיוון שהוא טבעי), ולאחר שבעת ימי הנידה, ישנם אחד עשר ימי זיבה ובימים אלו אם ראתה האישה דם (שזו צורה פחות טבעית), היא נחשבת לזבה. טומאת יולדת לעומת זאת נגרמת מכל סוג של לידה אף ללא דם, וכן גם מהפלה בכל צורה שהנפל או הוולד יוצא מבית הרחם חוץ מבניתוח קיסרי.
דיני הטומאה והטהרה.
התורה קבעה על הזב והזבה הנידה, והיולדת סדרת חומרות מיוחדות. חומרות אלו אינן קיימות אפילו בטומאת מת: