בפקולטה פועלים מכונים ומרכזי מחקר רבים.
המכון ללימודים עירוניים ואזוריים.
המכון ללימודים עירוניים ואזוריים הוא מוסד אקדמי ללימוד ומחקר בתכנון עירוני שהוקם בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 במסגרת המחלקה לגאוגרפיה של הפקולטה.
ראובן טרוסטלר
ראובן (רודולף) טרוסטלר (1908- 1999) היה אדריכל ישראלי שתכנן מאות מבנים בישראל, בעיקר מבני תעשייה ומשרדים כמו מגדל ירושלים, בניין הטלוויזיה הישראלית ברוממה ובית סולל בונה ירושלים.
קורות חיים.
טרוסטלר נולד בווינה בשנת 1908, למשפחה של נגרים ורפדים. בגיל 14 הצטרף לניהול בית העסק המשפחתי והחל ללמוד נגרות בבית ספר מקצועי. בהמשך למד אדריכלות בבית הספר לאומנויות שימושיות בווינה, שם הכיר את האדריכל אוסקר סטרנד והחל לעבוד במשרדו. סטרנד עזר לטרוסטלר לקבל את תעודת ההסמכה על אף היותו יהודי. לאחר הלימודים, שאותם סיים בהצטיינות, המשיך לעבוד עוד זמן מה במשרדו של סטרנד עד שפתח משרד עצמאי. משרדו עסק בתכנון תפאורות ותלבושות לתיאטרון ובנה גם מפעלים קטנים.
בשנת 1938 עלו טרוסטלר ואשתו לארץ ישראל והתגוררו בתל אביב, שם עבד במשרדו של זאב רכטר. לאחר זמן קצר עברו לירושלים, שם קיבל עבודה במשרד לעבודות ציבוריות של המנדט הבריטי. הוא היה פעיל גם בתנועת הבונים החופשיים ותכנן עבורם היכל עולמי בירושלים, תוכנית שלא בוצעה.
החברה הכלכלית לירושלים בחרה בטרוסטלר כאדריכל המועדף על החברה, והוא תכנן עבורה עשרות מבני תעשייה בעיר, בהם מלטשת יהלומים שהוסבה לבניין הטלוויזיה, ומפעל לחוטים שהוסב לאולפני הרדיו של קול ישראל. בנוסף תכנן מפעלים באזורי התעשייה בגבעת שאול ובתלפיות. מחוץ לירושלים תכנן מבני תעשייה בעיירות פיתוח בדרום כמו דימונה ואופקים.
בשנת 2020 נערכה בגלריה בבית האדריכל תערוכה המוקדשת ליצירתו ואותה ליווה הספר "האדריכל רודולף ראובן טרוסטלר - שישה עשורים על ציר וינה-ירושלים".
הערות שוליים.
[[קטגוריה:אדריכלים ישראלים]]
[[קטגוריה:אדריכלים יהודים אוסטרים]]
[[קטגוריה:ישראלים ילידי אוסטריה]]
[[קטגוריה:אדריכלים ביישוב]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1908]]
[[קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1999]]
רודולף טרוסטלר
ביאולף
פרנקו בזאלייה
פרנקו בזאלייה (באיטלקית: Franco Basaglia; 11 במרץ 1924 - 29 באוגוסט 1980) היה פסיכיאטר ונוירולוג איטלקי שהביא לביטול בתי החולים הפסיכיאטריים הממשלתיים באיטליה, חלוץ התפיסה המודרנית של בריאות הנפש, מנהיג ומחולל רפורמה בפסיכיאטריה האיטלקית, המייסד והמוביל של "פסיכיאטריה דמוקרטית", הוגה ויוזם של חוק איטלקי ושמו 180 (או "חוק בזאלייה"), שהוביל לפירוקם של בתי החולים הפסיכיאטריים הממשלתיים באיטליה ולסגירתם; היה הפסיכיאטר האיטלקי בעל ההשפעה הרבה ביותר במאה ה-20.
קורות חיים.
נולד בוונציה. סיים לימודי רפואה באוניברסיטת פדובה ב-1949, והתמחה בפדובה בבית הספר לפסיכיאטריה. שם התוודע לרעיונותיהם של קרל יאספרס, לודוויג בינסוונגר (Ludwig Binswanger) ויוג'ין מינקובסקי (Eugène Minkowski), שהציתו בו עניין בפילוסופים פנומנולוגיים כדוגמת אדמונד הוסרל, מרטין היידגר ומוריס מרלו-פונטי. מאוחר יותר ניתח עבודות סוציולוגיות והיסטוריות שביקרו את הפסיכיאטריה כדוגמת אלה של מישל פוקו וארווינג גופמן.
ב-1979, שנה לפני מותו ושנה לאחר העברת החוק שנקרא על שמו, מונה בזאלייה לראש מערכת בריאות הנפש של מחוז לאציו שבירתו היא רומא.
ב-1980 חלה ומת מסרטן מערות האף.
רעייתו פרנקה אונגרו (Franca Ongaro) פעלה לצדו, ולאחר מותו המשיכה את דרכו, בעיקר ברמה הפוליטית. מ-1984 עד 1991 כיהנה כסנטורית בבית המחוקקים האיטלקי, ובתפקיד זה הנהיגה את המאבק הפרלמנטרי ליישום העקרונות של הרפורמה הפסיכיאטרית שהנהיג בזאלייה. ב-2005 – שנת מותה - יצא לאור ספר ביוגרפי של פרנקו בזאלייה בעריכתה - "האוטופיה של המציאות".
עבודתו והשקפותיו.
פעילותו של פרנקו בזאלייה מתמקדת בשלוש תקופות: תקופת לימודיו שהניעה בו את התהליך של ביקורת הפסיכיאטריה כמדע שאמור לרפא בני אדם ולשחררם, אולם בפועל מדכא אותם; שלילת המיסוד בתקופה שבה ניהל בית חולים פסיכיאטרי בגוריציה (1962–1968); ואל-מיסוד (deinstitutionalization) בתקופה שבה ניהל בית חולים בטריאסטה (1971–1979).
כשהגיע בזאלייה לגוריציה, התוודע לנורמות הטיפול המקובלות במוסדות הפסיכיאטריים בימים ההם, והתחלחל עמוקות. דלתות הברזל הכבדות לא חסמו לחלוטין את קולות הבכי והצרחות של החולים, שרבים מהם שכבו עירומים וחסרי אונים בתוך הפרשותיהם.
בזאלייה הבחין כי התגובה המקובלת לכל הסבל האנושי הזה הייתה התעללות פיזית, כותונות כפייה ("כותונת משוגעים"), כריות קרח, אמצעי ריסון (קשירות למיטה), בידוד, הזרקת אינסולין עד רמה של כניסה לשוק היפוגליקמי ובהמשך לתרדמת עמוקה או קלה – כל אלה לכאורה כדי להרגיע, אך למעשה כדי לזרוע אימה ולהשליט שקט ומשמעת בקרב החולים.
בזאלייה טען כי חלק גדול מהסטיגמה ומהדעות הקדומות נובע מתנאי האשפוז הקשים במוסדות, ושלא נשקפה מצד החולים סכנה אמיתית שאותה אמורים היו לחסום קירות בתי החולים. היא ייחס דיכוי למוסדות הפסיכיאטריים והשווה ביניהם לבין בתי כלא – הן מבחינת שלילת החירות וכפיית הטיפול והן משום שבשני המוסדות נהוגים כללי ענישה. החולים וגם הצוות משועבדים ברמות שונות לתהליכים אלה של מיסוד. בזאלייה הבחין כי מאפיינים רבים של חוליו, שנחשבו כביטוי של מחלתם, כגון דיבור מבולבל, היעדר הבעה, התנועות והמחוות החזרתיות – כל אלה נעלמו כששהו מחוץ למוסד. תצפיות אלה הובילו אותו למסקנה שלא ניתן ללמוד על אודות מחלות נפש כל עוד הצוות והחולים שבויים באמונות, בגישות ובפרקטיקות השוררות במוסדות.
בזאלייה חשש כי אם המוסדות לא ייסגרו לגמרי, הנורמות שלהם יזלגו החוצה לעבר הקהילה, וכי כל עוד יימשך הריתוק המוסדי, תישאר בעינה הגישה הפטרונית של אנשי המקצוע, והחולים ימשיכו לראות עצמם תלויים בחסדיהם של הרופאים.
לפי בזאלייה, מחלת הנפש היא במידה רבה תוצאה של תהליכי הרחקה והוצאה מהכלל ומהסדר החברתי. הוא טען כי מחלת הנפש אינה הסיבה והמקור, הכיוון אמור להיות הפוך: לא לאבחן ולסווג התנהגויות חברתיות אלא לבחון מה בסדר החברתי ובסתירותיו גורם לניכור הגורר צורך להתגונן מפניו. הקטגוריות החברתיות והנורמות הקשוחות יוצרים קונפליקטים, והקונפליקטים יוצרים שינוי בכימיה של המוח שמובילה להופעת סימפטומים. בזאלייה וחבריו האמינו כי הפסיכיאטריה שימשה כעלה תאנה רפואי לצורך שליטה חברתית של הממסד. הסטנדרטים של נורמליות ושל סטייה מנורמליות הובילו להשקפה דכאנית כלפי קבוצות חברתיות מסוימות. מדובר בגישה בלתי רפואית במהותה שנועדה לשמר שליטה חברתית באמצעות מדיקליזציה של התנהגויות חריגות ושל בעיות חברתיות.
פרסומו החשוב הראשון היה "פירוק המוסד הפסיכיאטרי כמקום של מיסוד". הוא הציג אותו בקונגרס הבינלאומי הראשון של פסיכיאטריה חברתית בלונדון ב-1964. בפרסום זה כתב: "דומה כי הפסיכיאטר בימינו גילה לפתע כי הצעד הראשון לריפוי החולה הוא הוצאתו לחופשי מהמוסד הסגור". ואלה היו שבע הנקודות שבעזרתן רצה לקדם את רעיון החופש של החולה:
ב-1968 יצא לאור הספר שלילת המוסד (L’istituzione negata) שאותו ערכו בזאלייה ורעייתו פרנקה אונגרו. הספר הכה הדים ברחבי איטליה. ספר זה לא רק תיעד וניתח את השינויים שחלו בגוריציה, אלא גם העביר את המחלוקת בנושא האל-מיסוד לתחומים אחרים כגון: מפעלים, אוניברסיטאות ובתי ספר.
בחלק השלישי של לקט מאמריו שכותרתו "תרגול הידע: מחשבות על תפקידו של האינטלקטואל" (לקוח מהספר "פשעים בימי שלום", 1971, שכתבו בזאלייה ורעייתו פרנקה אונגרו) נכתב:
הרפורמה והחוק שהנהיג.
ב-1961 ביטל בזאלייה את נוהל קשירת המאושפזים במוסד לחולי נפש בגוריציה. כמו כן ביטל את נוהל הבידוד. פעולות אלה עוררו מחלוקת ציבורית ערה ברחבי איטליה, הן מבחינה תאורטית והן מבחינה מעשית. הוויכוח הציבורי הניב ב-1978 הצעת חוק לרפורמה כללית בתחום האשפוז הפסיכיאטרי. ההצעה כללה פירוק הדרגתי אך רדיקלי של בתי החולים לחולי נפש באיטליה עד לסגירתם.
לחוק בזאלייה קדמה תקופה ממושכת של פיילוט בכמה ערים באיטליה: גוריציה, ארצו, טריאסטה, פרוג'ה ופררה. הפיילוט החל ב-1961 והסתיים ב-1978. הניסוי הוכיח כי ניתן להחליף ביעילות ובהצלחה את האשפוז בבתי החולים במסגרות אלטרנטיביות בקהילה, כגון, הוסטלים ברמות טיפול שונות, מעונות יום, קלאבהאוס, דירות לוויין, תאגידים המנוהלים על ידי נפגעי נפש בלבד ועוד.
ב-1978 שכנע בזאלייה את הממשלה האיטלקית להעביר את חוק בזאלייה. החוק עבר ב-13 במאי 1978, והוציא אל מחוץ לחוק אשפוזים חדשים במוסדות הפסיכיאטריים. החוק כלל הנחיות לסגירתם ההדרגתית של כל בתי החולים, לפתיחתן של מחלקות פסיכיאטריות בבתי חולים כלליים ולצמצום למינימום של האשפוזים הכפויים.
ב-1979 מונה בזאלייה לראש מערכת בריאות הנפש של מחוז לאציו הכולל בתוכו את העיר רומא. שנה לאחר מכן מת מסרטן מערות האף שאובחן שישה שבועות בלבד לפני מותו. בעקבות כך נוצר מצב בעייתי ושנוי במחלוקת. בעשור הראשון שלאחר יישום החוק טענו רופאים רבים כי בתי הכלא הפכו למקום האכסון של החולים הקשים, וכי הם מצאו עצמם חסרי אונים מבחינה תרפויטית בהתמודדות מול חולי סכיזופרניה פרנואידית, חולים מאניים או קטטונים. טענות אלה אומצו במהירות על ידי גורמים פסיכיאטריים שהיו להוטים לחשוף את האיוולת כביכול של זניחת השיטה הקונוונציונלית. עם זאת, בהדרגה התפתחה פעילות יעילה ונמרצת של מרכזים קהילתיים קטנים - גם לטיפול בשלב האקוטי של המחלה - שהחליפו בהצלחה את המערכת הישנה.