המשוכפל (באנגלית: Multiple Man) הוא דמות בדיונית של גיבור-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ואקס פקטור ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת "Giant Size Fantastic Four #4" מפברואר 1975 ונוצרה על ידי הכותבים לן ויין וכריס קלרמונט והמאייר ג'ון בוסימה.
המשוכפל הוא האלטר אגו של ג'יימס ארתור "ג'יימי" מדרוקס, מוטאנט בעל כוחות לייצר שכפולים של עצמו. דמותו הייתה משנית עד לפרסומה של מיני סדרה בשם "מלאכים נופלים" בשנת 1987. הדמות התפתחה תחת ניצוחו של הכותב פיטר דייוויד והפכה לחברה בקבוצת אקס פקטור למשך שנות ה-90 ושנות ה-2000. דמותו כיכבה במיני סדרה משלה תחת חותם "אבירי מארוול", שרצה למשך חמש חוברות בין נובמבר 2004 למרץ 2005.
מדרוקס נולד למשפחה שהתגוררה ליד המעבדה הלאומית לוס אלמוס בניו מקסיקו, ונרמז כי הרדיואקטיביות הסמוכה היא זו שגרמה למוטציה שבגופו. חבר המשפחה, פרופסור צ'ארלס אקסבייר, הציע שהמשפחה תעבור לגור בקנזס, טקסס כדי לגדל את הילד בשלווה. דוקטור דניאל מדרוקס, אביו של ג'יימי, יצר עבורו חליפה מיוחדת שסופגת אנרגיה קינטית הנפלטת מגופו וגורמת להיווצרות שכפוליו. לאחר הפצת ערפילי טריגן ברחבי כדור הארץ, מדרוקס הגיע לאי מיואר במטרה לחקור את השלכות הערפילים על גזע המוטאנטים. הוא גילה כי הערפלים רעילים למוטאנטים, ונהרג כתוצאה מחשיפה להם לאחר שיידע את האקס-מן בדבר ממצאיו.
כחלק מהרצת "תחייה מחודשת" של כותרי אקס-מן בשנת 2018, התגלה כי שכפול של מדרוקס נותר חי וקיים בבונקר במעבה האדמה ואינו נחשף לערפילי הטריגן. אותו שכפול הצטרף מאוחר יותר לקבוצה הראשית בהנהגתו של סייקלופס. מדרוקס עצמו הוקם לתחייה בידי קבוצת "החמישייה" של הופ סאמרס, והצטרף לאומת המוטאנטים על האי קרקואה. שכפול זה היה בין אחרוני האקס-מן אשר נהרגו בהתקפת זקיפי הסנטינל לקראת ההרצה המחודשת של כותרי האקס-מן בספטמבר 2019.
דמותו של המשוכפל הופיעה בסדרות האנימציה השונות של זיכיון אקס-מן, וכן בסרט הלייב אקשן "", אותו גילם השחקן אריק דיין.
מועדון הלפייר (קומיקס)
"מועדון הלפייר" (באנגלית: Hellfire Club, גם: "מועדון אש הגיהנום") היא קבוצה בדיונית של נבלי-על מוטאנטים המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הופעתה הראשונה הייתה בחוברת "Uncanny X-Men #129" מינואר 1980, והיא נוצרה על ידי כריס קלרמונט וג'ון ביירן. לפי קלרמונט וביירן, יצירתה של הקבוצה הבדיונית הושפעה רבות מפרק בסדרה הנוקמים. המונח "מועדון הלפייר" מתייחס למעשה לשם הפופולרי שניתן לרשת של מועדוני ג'נטלמנים במאה ה-18, שחבריהם ניהלו חיי אפיקורסות והוללות. בנוסף, היררכיית החוג הפנימי של מועדון הלפייר ממודלת לפי כלי שחמט, עם שני סטים (שחור ולבן) של מלכים, מלכות, צריחים ורצים.
על אף שהמועדון מאגד תחת קורתו מוטאנטים מהאליטות העשירות, הרי שהחוג הפנימי החשאי שבו שואף להשפיע על מאורעות העולם דרך האג'נדה הפרטית שלו. מועדון הלפייר והחוג הפנימי שלו הוצגו לראשונה ב"סאגת הפניקס האפלה", שם הם מנסים להטות את חברת האקס-מן ג'ין גריי לטובת מטרתם. גלגול זה של הקבוצה, שהורכב בעיקר מסבסטיאן שו (המלך השחור) ואמה פרוסט (המלכה הלבנה), נשאר קבוע למשך השנים הבאות. סניפי המועדון פזורים ברחבי העולם, במקומות כמו לונדון, הונג קונג, לוס אנג'לס, פילדלפיה, בוסטון וסן פרנסיסקו.
מועדון הלפייר הופיע בסדרות "", "וולברין והאקס-מן" ו"בעלי היכולות". חברי הקבוצה הופיעו בסרט הלייב אקשן "", ביניהם סבסטיאן שו (אותו גילם השחקן קווין בייקון) ואמה פרוסט (אותה גילמה ג'נוארי ג'ונס).
המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות
המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות (באנגלית: March on Washington for Jobs and Freedom. או "המצעד הגדול לוושינגטון" - "The Great March on Washington") הייתה הפגנה למען זכויות אדם ושוויון תעסוקתי לאפרו-אמריקאים בארצות הברית. המצעד התקיים ב-28 באוגוסט 1963, במלאת מאה שנה ל"הצהרת האמנציפציה" על ידי אברהם לינקולן. המצעד אורגן על ידי קואליציה של ארגוני זכויות אדם והיווה מפעל מרכזי במאבק התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית. שיא האירוע היה נאומו ההיסטורי של מרטין לותר קינג "יש לי חלום". במצעד השתתפו בין 200,000 ל-300,000 איש, רובם אפרו-אמריקאים והאחרים בני מיעוטים אחרים ולבנים. במצעד השתתפו גם ידוענים רבים בכללם ג'יימס בולדווין, מרלון ברנדו, צ'רלטון הסטון, סידני פואטייה, הארי בלפונטה, לנה הורן ועוד.
המצעד קידם את העברת חוק זכויות האזרח (1964) וחוק זכות ההצבעה (1965) בקונגרס שיזם ממשל קנדי ושהוצאו לפועל לאחר מותו על ידי ממשל ג'ונסון.
רקע.
ב-12 ביוני 1963 נשא הנשיא קנדי נאום בו ביקש להבטיח את זכותם של כל האזרחים לקבל שירות ולהשתמש בכל התשתיות, בכלל זה בתי מלון, חנויות, תיאטראות, מסעדות ומוסדות דומים ומימוש הזכות להצביע בכל המדינות. לאחר מכן, ב-19 ביוני, הגיש קנדי לקונגרס הצעת חוק לשוויון זכויות. החוק היה ניסיון לבער את תופעת ההפרדה הגזעית, בעיקר במדינות דרום ארצות הברית.
נאומו של קנדי בא לאחר שורת פעולות שערכו חברי התנועות למען שוויון זכויות לאפרו-אמריקאים על מנת לבחון את יישומן של החלטות של בית המשפט העליון של ארצות הברית בנוגע לחופש תנועה, שוויון תעסוקתי וכדומה. באותו יום בו נשא הנשיא את נאומו נרצח הפעיל מדגר אוורס (Medgar Evers) במהלך צעדת פעילי זכויות אזרח בג'קסון.
המצעד הגדול לוושינגטון אורגן על ידי שישה ארגוני זכויות אדם, בראש ההתארגנות ניצב א. פיליפ רנדולף, פעיל איגודי עובדים ונשיאם של ארגוני עובדים אפרו-אמריקאים. לצידו פעלו מרטין לותר קינג; ג'יימס פארמר (James Farmer), נשיא הקונגרס לשוויון גזעי; רוי וילקינס (Roy Wilkins), ראש העמותה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים (NAACP); ג'ון לואיס (John Lewis), יו"ר הוועדה המתאמת הלא-אלימה של הסטודנטים (SNCC) וויטני יאנג, נשיא הליגה האורבנית הלאומית (NUL). ששת ראשי הארגונים נקראו "ששת הגדולים" ("The big six").
הגדרת מטרת המצעד לא הייתה אחידה בקרב המשתתפים, ונותרה עמומה בכוונה. היו שראו בה הפגנת תמיכה בממשל קנדי ובצעד פורץ-הדרך של הנשיא לקידום חוק זכויות האזרח, היו שראו בה הפגנת מחאה חברתית וארגונים סוציאליסטים ביקשו להדגיש את נושאי השוויון התעסוקתי והכלכלי. עם זאת, כל הארגונים הסכימו שעליה להיות דוגמה לאי-אלימות. גם בקרב הציבור לא שררה תמימות-דעים בקשר להפגנה. ראש תנועת "אומת האסלאם", מלקולם אקס, סירב להשתתפות אנשיו בהפגנה וכינה אותה "פארסה", פיקניק ו"קרקס".
המצעד והטקס למרגלות אנדרטת לינקולן.
לקראת המצעד הגיעו מפגינים לוושינגטון די. סי. ב-2,000 אוטובוסים מיוחדים, 21 רכבות ייעודיות ו-10 קווי תעופה חכורים, זאת בנוסף למפגינים שהגיעו ברבבות מכוניות וכלי תחבורה ציבורית סדירים.
לפני המצעד נפגשו "ששת הגדולים" עם חברי קונגרס, בשעה שהמונים החלו להתקבץ בנקודת הפתיחה המתוכננת של הצעדה ליד אנדרטת וושינגטון. משהתמהמהו המנהיגים להגיע, החל ההמון לצעוד באופן ספונטני, מלווה בשירה לכיוון אנדרטת לינקולן.
לאחר התארגנות ארוכה של הקהל הרחב והמוזמנים למרגלות אנדרטת לינקולן החל טקס הסיום של המצעד בשירת המנון ארצות הברית על ידי הזמרת מריאן אנדרסון. לאחר מכן נמסרה הודעה על מותו של ההיסטוריון ופעיל זכויות האדם ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז (W. E. B. Du Bois), שנפטר בגאנה בגיל 95, במילים "ענק נפל". לאחר מכן נישאו דברים מפי פטריק או'בריין, הארכיבישוף של וושינגטון. את פרק הנאומים פתחה זמרת הג'אז ג'וזפין בייקר, כשהיא לבושה במדי צבא צרפת החופשית ועונדת את אות לגיון הכבוד ואת צלב המלחמה. אחריה הופיעה הזמרת מהליה ג'קסון.
בהמשך נאמו מנהיגי המצעד, "ששת הגדולים", כאשר נאומו של פארמר, שהיה במעצר בלואיזיאנה, הוקרא מהכתב על ידי אחר. כן נאמו כומר קתולי וכומר פרוטסטנטי והרבנים אורי מילר, נשיא התאגדות בתי הכנסת של אמריקה (Synagogue Council of America) ויואכים פרינץ, נשיא הקונגרס היהודי האמריקאי. הנואם האחרון היה מארגן המצעד, רנדולף, ולפניו נשא מרטין לותר קינג את נאומו "יש לי חלום". פרק הנאומים הסתיים בנגינת נעימת "We Shall Overcome" בעוגב ושירתה של ג'ואן באאז.
בפרק האמנותי הופיע בוב דילן בשירים "Only a Pawn in Their Game", שנכתב עקב הרצחו של הפעיל מדגר אוורס בג'קסון, "When the Ship Comes In" וביצע יחד עם באאז את השיר "Oh, Freedom" ממלחמת האזרחים האמריקנית. שלישיית פיטר, פול ומרי הופיעה בשירים "If I Had a Hammer" ("פטיש לו היה לי") ו-"Blowin' in the Wind" (שנחשב כמזוהה עם השלישייה באותה עת, יותר מאשר עם דילן).
התיעוד והייצוג במדיה.
תיעוד המצעד באמצעי התקשורת היה נרחב, והונפקו 1,600 אישורי-עיתונאים שהפכו את האירוע למסוקר ביותר בבירה האמריקאית מאז הלווייתו של רוזוולט. מצלמות טלוויזיה הוצבו כך שהראו את הקהל הגדול הנאסף. רשת CBS שידרה את האירוע כולו בשידור חי וכך גם ה-BBC הבריטי, שהפך את האירוע לאחד הראשונים שהועברו באמצעות לוויין התקשורת טלסטאר.
השפעת המצעד.
ההשפעה על הצועדים, בעיקר אלו שלא השתתפו קודם לכן בהפגנות, הייתה עמוקה. אפרו-אמריקאים רבים שהגיעו למצעד כתוצאה מהשתייכות לכנסיות ולאיגודי עובדים, נרתעו מהאלימות המשטרתית והגזענית ומייצוגים תקשורתיים של הפגנות, לא הביעו מחאה ציבורית פומבית ולא היו חלק מהתארגנות כלל-ארצית קודם לכן. עבור רבים מהם נחשבה הצעידה, בסולידריות יחד עם רבבות כמותם, לאירוע משמעותי מבחינת ההגדרה העצמית והכבוד העצמי.