בלילה שבין ה-18 במאי ל-19 במאי 1941 יצאה אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק, מלווה בסיירת הכבדה פרינץ אויגן לפשיטה באוקיינוס האטלנטי. לאחר שהטביעה את סיירת המערכה הבריטית אה"מ הוד ופגעה קשות באוניית המערכה אה"מ פרינס אוף וויילס בקרב מצר דנמרק ב-24 במאי, חמקה ביסמרק אל האוקיינוס האטלנטי. הצי הבריטי אסף כל יחידה אפשרית כדי לפגוע בביסמרק, שהיוותה סכנה חמורה לכל התעבורה הימית לבריטניה, וכן כדי להשיב את כבודו האבוד של הצי הבריטי. ב-26 במאי הצליחו מפציצי טורפדו מדגם פיירי סורדפיש, שהמריאו מנושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל לפגוע במערכת ההיגוי של הביסמרק; האונייה החלה לנוע במעגל גדול, ללא יכולת לשלוט על כיוון תנועתה, ומהירותה ירדה לשבעה קשרים.
רודני, שהייתה במשימת ליווי של אוניית הנוסעים בריטניק בדרכה לקנדה, הופנתה ב-24 במאי למפגש עם אוניית המערכה אה"מ קינג ג'ורג' החמישי, מפגש שהתרחש ב-26 במאי. בבוקר היום למחרת, ה-27 במאי, הגיעו שתי אוניות המערכה הבריטיות אל הביסמרק. בליווי שתי סיירות, נורפוק ודורסטשייר, החלו האוניות הבריטיות להפגיז את ביסמרק. האונייה הגרמנית השיבה אש אך לא הצליחה לפגוע באוניות הבריטיות, ואלה הלמו בה עד שהייתה חסרת אונים. רודני לא נותרה בזירה עד תום הקרב, ונאלצה לשוב לנמל עקב מיעוט הדלק במכליה. עד היום נטוש ויכוח מי הטביע בסופו של דבר את הביסמרק: האם הוטבעה כתוצאה מהאש הבריטית, או שהוטבעה בידי מלחיה שלה.
המשך השירות.
לאחר הקרב עם הביסמרק והתארגנות מחדש, הפליגה רודני לבוסטון, בארצות הברית, לצורך תיקונים במנוע. אף על פי שארצות הברית טרם הצטרפה למלחמה הייתה אהדתה נתונה לבריטניה, והעזרה שקיבלה רודני מעידה על כך. בספטמבר צורפה רודני ל"כוח H", שבסיסו היה בגיברלטר, כדי ללוות שיירות למלטה. בנובמבר הוחזרה לבריטניה, והוצבה באיסלנד למשך חודש. בחודשים הראשונים של 1942 עברה האונייה טיפול מקיף, ואז הוחזרה לכוח H; רודני המשיכה בליווי שיירות למלטה, והשתתפה בסיוע למבצע לפיד, נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה בנובמבר 1942. מאוחר יותר הייתה האונייה חלק מכוחות הסיוע לנחיתה בסיציליה ולסאלרנו. ביוני 1944 סייעה האונייה לפלישה בנורמנדי. בספטמבר 1944 ליוותה רודני למורמנסק.
במהלך המלחמה הפליגה האונייה קרוב ל-290,000 קילומטרים, ללא שיפוץ. האונייה גם לא עברה שדרוג כמו אחותה. בשל כך, ובשל בעיות מנוע חוזרות ונשנות, הושמה האונייה בעתודה בסקפה פלו החל מדצמבר 1944. האונייה נשארה שם עד שהוצאה משירות ונמכרה לגריטה בפברואר 1948.
סופרגול
סוּפרגוֹל הוא שמו של אלבום איסוף מדבקות מאת חברת P.M.I, בשיתוף עם ידיעות אחרונות, שיצא לאור בישראל מדי שנה מאז 1998 ועד ל-2018. האלבום מכיל את תמונותיהם של כדורגלני ליגת העל, כדורגלנים בכירים בעולם ועוד. האלבום שווק על ידי חברת בר שיווק והפצה. בנוסף לקלפים שהם נאספים באמצעות רכישת חבילת קלפים, יש גם קלפים מיוחדים המכונים "אסים" אותם ניתן להשיג בדרכים שונות, לרוב באמצעות רכישת מוצרים של חברות אשר מעורבות בתהליך האיסוף לצורכי פרסום. האלבום כולל גם תחרויות נושאות פרסים.
לאחר 20 שנים שבהם יצאו חוברת הסופרגול, בשנת 2019 לא הופק האלבום והוחלף על ידי גרסה ישראלית של אלבום Adrenalyn XL, מבית חברת Panini Group, אשר זכתה במכרז של מנהלת הליגות לכדורגל. אלבום זה הוחלף בשנה העוקבת בידי אלבום Football Stars.
S-tank
מבצע פולי
מבצע פולי (Operation Polly) היה פעולת הפינוי הראשונה של אזרחים בריטים מארץ ישראל לקראת סוף המנדט הבריטי.
בשנת 1946 התגברו פעולות המאבק המזוין של היישוב וארגוני המחתרת נגד שלטונות המנדט הבריטי. כוחות ההגנה והפלמ"ח תקפו את משטרות גבעת אולגה, שפרעם, כפר ויתקין ושרונה, פוצצו את מתקן הרדאר בחיפה וחיבלו באוניות הגירוש שהובילו את המעפילים שנתפסו לקפריסין, האצ"ל והלח"י תקפו את שדות התעופה תל נוף, קסטינה, כפר סירקין ולוד וביצעו את ההתקפה על משטרת רמת גן ושיא פעולתם היה פיצוץ מלון המלך דוד. לאחר תלייתו של דב גרונר ב-1 בינואר 1947 נוכחו הבריטים לראות כי ביטחונם בארץ אינו מובטח. ב-31 בינואר 1947 הודיעו שלטונות המנדט על הקמת "אזורי ביטחון" מבוצרים בערי הארץ (שכונו בפי אנשי היישוב "בווינגרד" על שמו של שר החוץ הבריטי ארנסט בווין) והכריזו על מבצע לפינוי הנשים והילדים של פקידי הממשל המנדטורי ושל גברים ששירותם אינו חיוני, מן הארץ. למבצע קראו הבריטים בשם מבצע פולי. כל הנכללים בקטגוריות אלו נדרשו לעזוב את הארץ ופינויים החל ב-31 בינואר 1947.
בתחילת המבצע רוכזו אלפי גברים, נשים וילדים בריטים במחנות מעבר בצריפין ובחיפה. חלקם הביעו את אי שביעות רצונם מן הפינוי הכפוי. 1,400 מן המפונים יצאו את הארץ ברכבות למצרים בדרכם לבריטניה. כ-500 מהם הוטסו למצרים במטוסי הליפקס של חיל האוויר המלכותי מבסיס האוויר בעקרון (כיום בסיס חיל האוויר הישראלי תל נוף). הנציב העליון אלן קנינגהם הגיע לבסיס כדי להפרד מן המפונים. אחרים טסו במטוסים אזרחיים משדה התעופה בלוד ללונדון. הפינוי הושלם עד 3 בפברואר 1947. אלו מבני המשפחות שהיו להם קרובים במצרים הורשו להישאר בה. פקידים בריטים שרצו למנוע את משלוח נשיהם וילדיהם מן הארץ העבירו אותם ללבנון עד יעבור זעם. אחרים הסתירו את נשיהם וילדיהם בבתים של אזרחים יהודים וערבים.
בראשית חודש יוני 1947 החליטה ממשלת המנדט להתיר את שובן ארצה של בנות הזוג המקומיות של הפקידים הבריטים, יהודיות וערביות וילדיהן. באמצע יולי הרחיבה ממשלת המנדט את ההיתר לחזור לארץ וכללה בו גם נשים בריטיות וילדיהן.
כשנתברר למשפחות הפקידים הבריטים שהועברו ללבנון אותם ללבנון כי שהייתם מתארכת והמצב בארץ לא חזר לקדמותו, נאבקו המפונים על החזרתם לארץ ו-17 מן הנשים והילדים החלו בראשית ספטמבר 1947 לקיים שביתת שבת במחנה צבאי נטוש בצד הלבנוני של הגבול ליד ראש הנקרה. בעליהן שנותרו בארץ הגישו עתירה להשבתן והעניין הגיע עד למשרד המושבות בלונדון ולבסוף ב-30 בספטמבר 1947 הוחלט להתיר לאלו מן המפונים הרוצים בכך, שנמצאו בבריטניה ובכל מקום אחר לשוב לארץ ישראל. בכללם היו הנשים והילדים ששהו בלבנון. הקבוצה הראשונה של 20 מן השבים הגיעה לנמל חיפה ב-4 בנובמבר 1947 על סיפון הספינה קורינתיה. בעיתונות הובעה הסברה כי ההיתר לשוב לארץ נועד להראות כי הבריטים אינם עומדים להסתלק מארץ ישראל.
מבצע פולי היה האקורד הראשון של עזיבת הבריטים את ארץ ישראל. בסופו של דבר לקראת הכרזת העצמאות עזבו אנשי הצבא והממשל הבריטים ובני משפחותיהם את הארץ. הנציב העליון אלן קניגהם עזב את הארץ ב-14 במאי 1948. כוחות צבא קטנים נשארו עדיין במובלעת במפרץ חיפה עד ל-30 ביוני 1948, מועד בו עזבו את הארץ והדגל הבריטי - היוניון ג'ק הורד מהתורן בנמל חיפה ונכנסו אליו חיילי חיל הים הישראלי. אחרון העוזבים היה הגנרל מקמילן. בזאת בא הקץ על 31 שנות השלטון הבריטי בארץ ישראל.
רוברט אנקה
רוברט אנקה (בגרמנית: Robert Enke; 24 באוגוסט 1977 - 10 בנובמבר 2009) היה שוער כדורגל גרמני, ששיחק בהצלחה בעיקר בהנובר 96 ובנבחרת גרמניה. אנקה סבל ממחלת נפש, ושם קץ לחייו כאשר קפץ אל מסילת ברזל בעת שעברה רכבת כאשר היה כדורגלן פעיל.
קריירת מועדונים.
אנקה החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של מועדון קארל צייס יינה בעיר הולדתו, ובעונת 1995/1996 צורף לראשונה לסגל הקבוצה הבוגרת. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-11 בנובמבר 1995 במשחק הבונדסליגה 2 מול הנובר 96. אנקה שיחק לאחר שהשוער הראשון מריו נוימן ספג 14 שערים בתוך שלושה משחקים, מה שגרם למאמן אברהארד פוגל להעדיף על פניו את השוער הצעיר. אנקה השתתף בשלושה משחקים בנובמבר, אך לאחר מכן איבד את מקומו בהרכב לנוימן ולא שיחק יותר באותה עונה.
בקיץ 1996 הועבר אנקה לבורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה. בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה הוא השתייך לסגל עד גיל 23, וצבר ניסיון משחק בליגות הנמוכות של גרמניה. ההזדמנות הראשונה שלו אירעה בעונת 1998/1999, כאשר השוער הבכיר אובה קאמפס סבל מפציעה והמאמן החדש פרידל ראוש החליט לתת לאנקה את הופעת הבכורה שלו. משחקו הראשון בבונדסליגה היה ב-15 באוגוסט 1998 בניצחון 3 - 0 על שאלקה 04, שבזכותו העפילה קבוצתו למקום הראשון. אולם, למרות יכולתו הטובה של אנקה מצבה של קבוצתו הלך והחמיר במשך העונה, ובסופה היא אף ירדה ליגה.
למרות ירידת הליגה של מנשנגלדבך הוחתם אנקה בבנפיקה ליסבון מפורטוגל, וזאת לאחר שהשלים את עונתו הראשונה המלאה כמקצוען. מאמן בנפיקה באותה תקופה היה הגרמני יופ היינקס, שמינה את אנקה לקפטן. תקופתו של אנקה בפורטוגל הייתה רצופה באירועים שליליים, לאחר שהמועדון החליף שלושה מאמנים בתוך שלוש עונות, סיים פעם אחת במקום השישי (הנמוך ביותר בהיסטוריה עד אז), לא זכה בתארים כלשהם, ואף סבל מקשיים כלכליים שגרמו לעיתים לעיכוב במשכורות השחקנים. למרות כל זאת זכה אנקה להתעניינות של המועדונים הבכירים ביבשת כגון ארסנל, אתלטיקו מדריד ומנצ'סטר יונייטד. לאחר שהמשא ומתן על הארכת חוזהו לא הצליח, החליט אנקה לקבל את הצעתה של ברצלונה, וביוני 2002 עבר לשם בהעברה חופשית וחתם לשלוש שנים.