כמו כן, הוביל פלד את פיתוחן של מספר מערכות אלקטרוכימיות ובהן: סוללת ליתיום-גופרית, ממברנות מוליכות-פרוטון ננו-נקבוביות, תא דלק מבוסס מתנול, תא דלק רגנרטיבי מבוסס מימן תלת-ברומי, וכן זרזים לתאי דלק המבוססים על ננו-חלקיקי פלטינה. קבוצתו פיתחה תאי דלק ייחודיים שרשמו שיאים עולמיים בתפוקת חשמל.
במרוצת השנים הנחה למעלה מ-70 תלמידי מחקר לתארים מתקדמים וחוקרים בתר-דוקטוריים. הוא היה למייסדן המשותף של שלוש חברות הזנק בתחום האנרגיה, המבוססות על טכנולוגיות שפותחו במעבדתו: Chemtronics, EnStorage, ו-Honeycomb. חברה נוספת, Silib, מבוססת אף היא על עבודותיו. רבים ממחקריו בוצעו בשיתוף עם פרופ' דינה גולודניצקי.
פלד פרסם מעל 190 מאמרים (עם למעלה מ-11,000 ציטוטים בכתבי עת מדעיים) ולזכותו רשומים 47 פטנטים.
בשנת 2019, ציינה ועדת פרס נובל לכימיה את מאמרו הראשון של פלד בנושא מודל פאזת האלקטרוליט כאחד מהמאמרים המשפיעים ביותר על פיתוח סוללת הליתיום-יון.
כריסטופל
כריסטופל (בצרפתית: Christofle) היא חברת צורפות וכלי שולחן, שנוסדה בפריז בשנת 1830 על ידי שארל כריסטופל.
החברה ידועה בכך שהציגה בצרפת הזהבה אלקטרוליטית וציפוי כסף בשנת 1842. החברה נקנתה בשנת 2012 על ידי אחד מבעלי המניות שלה, משפחת חלהוב (Chalhoub).
קריסטופל
כריסטיאנסהאון
כריסטיאנסהאון (בדנית: Christianshavn, שמשמעותה "הנמל של קריסטיאן") היא שכונה בעיר קופנהגן שבדנמרק.
השכונה נוסדה במקור בתחילת המאה ה-17 על ידי המלך הדני כריסטיאן הרביעי כאי מלאכותי למטרות הגנה במתחם הביצורים החדשים של העיר. במקור נוצרה השכונה בהשראת ערי סוחר הולנדיות, ולכן היא מכונה גם "אמסטרדם הקטנה". במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 פיתחה השכונה מוניטין בוהמי, ובעקבות כך עם השנים היא הפכה לחלק האופנתי והתוסס של העיר. אנשי עסקים, סטודנטים, אמנים, היפים ומשפחות מסורתיות עם ילדים חיים באזור כריסטיאנסהאון, זה לצד זה.
בשנת 2006 חיו בסודמאלם 10,140 אלף תושבים. המחוז משתרע על פני 3.43 קמ"ר.
מבחינה מנהלית שכונת כריסטיאנסהאון היא חלק ממחוז אינדרה בי, למרות שעד 2006 הייתה מחוז אוטונומי.
הרובע מחובר למרכז קופנהגן באמצעות גשר קניפלסברו. באזור כריסטיאנסהאון ישנה תחנת מטרו אליה מגיעים שני הקווים של המטרו של קופנהגן.
נורמאלם
נורמאלם (בשוודית: Norrmalm) הוא רובע מרכזי בעיר סטוקהולם שבשוודיה. אזור זה מכיל בין היתר מספר מוזיאונים, בתי מלון, מסעדות, מרכי קניות, קזינו, בית אופרה, אולם קונצרטים, וכמו כן ו ממוקמות באזור זה.
בשנת 1602 הפכה לעיר עצמאית בשם "Norra Förstaden" ("הפרבר הצפוני") עם ראש עיר ומינהל משלה. במהלך שנת 1635 שולב המחוז בתחנת הרכבת המרכזית. בסוף המאה ה-19, לאחר שהתחנה המרכזית של סטוקהולם הוקמה באזור נורמאלם, הפכה נורמאלם לאזור העמוס ביותר של סטוקהולם. במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 עברה נורמאלם התחדשות עירונית גדולה כאשר במסגרתה חלק ניכר מהמבנים הישנים הוחלפו במבנים מודרניים. כיום אזור נורמאלם מהווה את מרכז העסקים של העיר סטוקהולם.
נכון ל-2009 הרובע הכיל 65,731 תושבים. הרובע משתרע על פני 4.95 קמ"ר.
קרב אמבה אלגי (1941)
הקרב על אמבה אלגי התרחש במאי 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, חלק מהמערכה במזרח אפריקה. לאחר התבוסה האיטלקית בקרן באפריל 1941, הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה, החזיר את כוחותיו למעוז ההר באמבה אלגי. להר היו גלריות חצובות בסלע כדי להגן על הכוחות המגינים ולהחזיק תחמושת ומחסנים בשפע, והחיילים האיטלקיים חשבו שהם בלתי ניתנים לחדירה. אולם לפי מקורות אחרים, ניתן היה להתקיף בקלות את המבצר הודות למיקומו ולשטח ההררי, אך חסר מזון ומים, כך שהמרשל אנריקו קאוויליה מאוחר יותר מתח ביקורת על הדוכס על שבחר בו לקרב האחרון שלו, וכינה את אמבה אלגי "סלע ללא מים וללא אוכל".
הכוחות הלוחמים.
איטליה.
לפני הקרב מנו הכוחות האיטלקיים באזור כ-7,000 חיילים, בהם גדוד מקלעים, גדוד ארטילרי (40 תותחי הרים 65 מ"מ 65/17 דגם 1913) וגדוד חי"ר.
בעלות הברית.
מספר הכוחות הבריטיים היה 41,000, מתוכם 25,000 חיילים בריטים (הועברו מהודו) ו-16,000 אתיופים. כוחות אלו כללו גם את הדיוויזיה ההודית, חטיבה מדרום אפריקה ויחידות נפרדות נוספות. לאחר כיבושה של דסה, הצטרפה לכוחות בעלות הברית קבוצת גרילה אתיופית.
מהלך הקרב.
ההתקפות הראשוניות על הגישות לאמבה אלגי על ידי כוחות בריטיים בפיקודו של מייג'ור-גנרל מיין מצפון, החלו ב-4 במאי מהצד המזרחי והמערבי.
הייתה לחימה קשה בשטח ההררי המשונן, אך לחייליו של מיין הצטרפו ב-12 במאי גם הבריגדה הדרום אפריקאית הראשונה של בריגדיר דן פיאנאר, שכבשה את חיל המצב האיטלקי של דסי (20 באפריל) שנמצא 200 מייל (320 ק"מ) דרומית לאמבה אלגי, ועד 14 במאי אמבה אלגי הייתה מוקפת לחלוטין. תקיפה סופית תוכננה למחרת, אך תקיפה של פגז ארטילריה פגעה במזבלה של דלק איטלקי, ושלחה זרם נפט למי השתייה האיטלקים האחרונים שנותרו, ואילצה את חיל המצב לסיים את התנגדותו.
המפקד האיטלקי החל במשא ומתן על הפסקת אש ב-16 במאי 1941. הדוכס מאאוסטה וחיל המצב שלו נכנעו למפקד הבריטי, לוטננט-גנרל סר אלן קנינגהם, ב-19 במאי 1941. הדוכס וחיל המצב זכו לכבוד המלחמה. כניעה זו סימנה את סופה של כל שליטה איטלקית משמעותית במזרח אפריקה, אם כי כמה כוחות מצב ימשיכו להילחם עד 1943.
תוצאות הקרב.
חיילים איטלקיים נלחמו באומץ נגד הכוחות המוחלטים של בעלות הברית, אך בהיעדר אספקת מים ומזון, נאלצו להיכנע לכוחות בעלות הברית ב-17 במאי. למפקד המובס, אמדאו, נשללה הזכות לשאת נשק אישי מתוך הכרה בגבורתם של חייליו (אם כי ייתכן שהדבר נבע מהשתייכותו לשושלת המלוכה האיטלקית).
לאחר לכידתו של אמבה אלגי, הקבוצה העיקרית של החיילים האיטלקיים באתיופיה חדלה להתקיים. רק החיילים של פייטרו גאזטרי בדרום המדינה ובקונגו הבלגית (עד 6 ביולי) וגוגלילמו נאסי באזו בגונדר (עד 28 בנובמבר 1941) המשיכו להילחם בכוחות בעלות הברית. ב-5 במאי 1941, לאחר חמש שנות גלות, חזר היילה סלאסי הראשון לאתיופיה. המושל הכללי של מזרח אפריקה האיטלקית ומפקד הכוחות האיטלקיים באזור נכנעו. חלק גדול ממרכז וצפון אתיופיה שוחרר מהשלטון האיטלקי.
בתרבות הפופולרית.
הסרט סיירת אמבה אלגי, שצולם ב-1953 על ידי פלאביו קאוואלארה, מהלל את ההגנה האיטלקית מול הבריטים.
ואסאסטן
ואסאסטן (בשוודית: Vasastan) היא שכונה במרכז העיר סטוקהולם שבשוודיה. זהו המחוז השני בגודלו בסטוקהולם הן מבחינת גודל האוכלוסייה והן מבחינת צפיפות האוכלוסין.
השכונה הוקמה במקור בשנת 1926. הסופרת השוודית הנודעת אסטריד לינדגרן, אשר חיה בואסאסטן במשך כ-60 שנים, היא מהתושבים הנודעים ביותר שחיו בשכונה.
נכון ל-2018 השכונה הכילה 62,981 תושבים. השכונה משתרעת על פני 2.94 קמ"ר.
ישנן שלוש תחנות מטרו בשכונה - Odenplan, Rådmansgatan ו-St. Eriksplan.
ואסאסטן (סטוקהולם)
המפלגה הלאומית הרפובליקנית
המפלגה הלאומית הרפובליקנית (באנגלית: National Republican Party, נודעה גם בשם המפלגה האנטי-ג'קסונית - Anti-Jacksonian Party, או בפשטות הרפובליקנים - Republicans, הייתה מפלגה פוליטית בארצות הברית, שהתפתחה מסיעה של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שתמכה בג'ון קווינסי אדמס בבחירות לנשיאות של 1824.
אנשי המפלגה נודעו בראשית מערכת הבחירות של 1824 בשם "הרפובליקנים של אדמס וקליי", כבעלי בריתו של אדמס בקונגרס, וברמה המדינתית כ"אנשיו של אדמס" במהלך נשיאותו בשנים 1825–1829. כאשר אנדרו ג'קסון היה לנשיא, לאחר ניצחונו על אדמס בבחירות של 1828, הפכה קבוצה זו לאופוזיציה, והתארגנה כמפלגה האנטי-ג'קסונית. השימוש במונח "המפלגה הלאומית הרפובליקנית" החל ב-1830.
הנרי קליי היה מועמד המפלגה לנשיאות בבחירות לנשיאות של 1832, אך הוא הובס על ידי ג'קסון. המפלגה תמכה ב"שיטה האמריקאית" של קליי למימון פדרלי לעבודות ציבוריות ולהטלת מכסי מגן. לאחר הבחירות של 1832, התמזגו מתנגדיו של ג'קסון אל המפלגה הוויגית החדשה, שאליה הצטרפו גם אנשי המפלגה האנטי-מאסונית ואחרים.
היסטוריה.
לפני בחירתו של ג'ון קווינסי אדמס לנשיאות ב-1824, המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שהייתה המפלגה הפוליטית הארצית היחידה בארצות הברית במשך עשור, החלה להתפורר, ולאבד את התשתית והזהות שלה. אספות הבחירה שלה כבר לא התכנסו כדי לבחור מועמדים, שכן החלו אז להיות להם אינטרסים נפרדים. לאחר הבחירות של 1824, נוצרו סיעות של תומכי אדמס ושל תומכי אנדרו ג'קסון. הפוליטיקאים שייצגו את אדמס, שעליהם נכללו רוב אנשי המפלגה הפדרליסטית לשעבר, כמו דניאל ובסטר ואדמס עצמו, החלו בהדרגה להיות חברי המפלגה הלאומית הרפובליקנית, ואלו שתמכו בג'קסון סייעו מאוחר יותר להקים את המפלגה הדמוקרטית שקיימת עד היום.
לאחר תבוסתו של אדמס בבחירות של 1828, התארגנו תומכיו מחדש סביב להנרי קליי. כעת הם היו האופוזיציה "האנטי-ג'קסונית", ועד מהרה הם התארגנו כמפלגה הלאומית הרפובליקנית. בהנהגתו של קליי, החזיקה המפלגה בהשקפה הלאומית שלה ושאפה לעשות שימוש במשאבים הלאומיים כדי לכונן כלכלה חזקה. המצע שלה התבסס על "השיטה האמריקאית" של מימון פדרלי לעבודות ציבוריות והטלת מכסי מגן, שהיו אמורים לקדם פיתוח כלכלי מהיר יותר. יותר מכך, באמצעות כריכה יחדיו של אינטרסים מגוונים של אזורים שונים, התכוונה המפלגה לקדם את האחדות וההרמוניה הלאומית.