בהתאם לפקודות שקיבלו הפולנים מהפיקוד העליון הם לא נכנסו לקרבות משמעותיים נגד הסובייטים המתקיפים. התקדמות הצבא האדום הייתה מהירה. בעקבות כך, כבר ב-18 בספטמבר היה מורגש בצבא האדום המתקדם חוסר בדלק ונתק עם היחידות העורפיות.
ב-18 בספטמבר כוחות הצבא האדום הגיעו לפרברי וילנה שאז הייתה בתחומי פולין. תחילה התפתח קרב מקומי אבל עד מהרה מפקד פולני באזור החליט על עזיבת העיר ופינוי הכוחות לשטחי ליטא.
ב-18 בספטמבר כוחות נאצים באזור ביאליסטוק נפגעו מהפצצה סובייטית. בעקבות האירוע הפיקוד הגרמני נתן פקודה לכוחותיו בהתקרבות מטוסים סובייטים להתחיל בירי ברקטות תאורה ופריסת סימני אזהרה.
ב-20 בספטמבר יחידות הצבא האדום הגיעו לפרברי לבוב. יחידות פולניות נתנו לסובייטים להיכנס לעיר ויחידות גרמניות שהיו סביב העיר נסוגו בהדרגה. באזור זה עקב טעות בזיהוי התפתחו קרבות בין הסובייטים לבין הגרמנים.
ב-20 בספטמבר הסובייטים נכנסו להורדנה וב-22 בספטמבר לברסט ליטובסק.
ב-22 בספטמבר נפל בשבי ולדיסלב אנדרס.
התקדמות הכוחות הסובייטים נמשכה עד לסוף ספטמבר. בתחילת אוקטובר, בעקבות סיכומים בין הממשלה הסובייטית ולבין גרמניה הנאצית בוצעה נסיגה מאורגנת של כוחות הצבא האדום מזרחה לקו הגבול שסוכם.
לציון סיום מהלך הלחימה בברסט ליטובסק נערך מצעד צבאי בהשתתפות צבאות ברית המועצות (בפיקוד סמיון קריבושיין) וגרמניה (בפיקוד היינץ גודריאן).
תאום סובייטי-גרמני.
לאחר תחילת הפלישה הסובייטית במטה הגרמני החלה התארגנות לתאום קו הגבול העתידי. הצבא קיבל פקודה להתייצב בקו לבוב-ברסט ליטובסק-ביאליסטוק. עם זאת יחידות שכבר היו מעבר לקו זה קיבלו הרשאה להמשיך בביצוע מטלה שקיבלו. כיבוש לבוב היה מתוכנן ל-21 בספטמבר.
עם זאת היו מספר אי-הבנות בין הממשלות לגבי קו הגבול העתידי. במהלך 19 בספטמבר בפרברי לבוב היו התנגשויות בין הצבא האדום לבין הצבא הגרמני, כאשר כל צד טען שבידיו פקודה לכיבוש העיר.
ב-19 בספטמבר הגיעה משלחת גרמנית למוסקבה לתאום קו הגבול. בצד הסובייטי בשיחות השתתפו קלימנט וורושילוב ובוריס שפושניקוב. בערב 19 בספטמבר ויאצ'סלב מולוטוב הודיע לשגריר גרמני שבידיו מפה גרמנית לפיה לבוב נמצא בשליטה גרמנית וזאת בניגוד לסיכומים קודמים. לקראת בוקר 20 בספטמבר הגרמנים הכירו בסיכום והחלו בנסיגה באזור לבוב.
ב-20 בספטמבר אדולף היטלר הוציא פקודה חד-משמעית על נסיגת הכוחות של צבא גרמניה מערבה מקו הגבול שסוכם.
ב-21 בספטמבר סוכם על קו הגבול במוסקבה, נסיגה של הכוחות הגרמנים והתקדמות של הצבא האדום בהתאם. סוכם על שמירת מרחק של 25 ק"מ בין הכוחות הנסוגים לבין הכוחות המתקדמים וזאת במטרה למנוע חיכוכים מיותרים.
ב-23 בספטמבר שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ הודיע שהוא מעוניין להגיע למוסקבה לקיום שיחות, במיוחד בנושא ליטא. ב-27 בספטמבר השיחות החלו. ריבנטרופ ביקש מהסובייטים להבין את הצד הגרמני ולהרחיב את השטחים שיועברו לשליטתם באזור נהר סן, ביאליסטוק וכו'. יוסיף סטלין התנגד לכל שינוי בגבול שסוכם באזור אוקראינה אך היה מוכן בתמורה להעביר לגרמניה סחורות שונות. באזור ליטא סוכם על העברת שטחים מסוימים לגרמניה. בהקשר לעיר פשמישל לא הושגה שום הסכמה והיא הייתה מחולקת בין הצדדים כפי שסוכם בתחילת השיחות (גבול היה לפי תווי נהר סן).
ב-29 בספטמבר נחתם הסכם גבולות וידידות בין הצדדים. בנוסף לכך נחתם הסכם על העברת גרמנים משטח סובייטי לגרמניה, העברת ליטא לאזור השפעה סובייטי ובתמורה הסובייטים הסכימו להזזת הגבול באזור ורשה ולובלין לטובת הגרמנים והעברת חלק משטחה של ליטא לגרמניה.
בעקבות סיכום על קו הגבול כוחות הצבא האדום הוזזו מזרחה בהתאם לנדרש.
תגובת צרפת ובריטניה.
לאחר הפלישה הגרמנית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, צרפת ובריטניה הכריזו על מלחמה. אומנם מעשית לא היו פעולות צבאיות של ממש בחזית המערבית.
ממשלת בריטניה פעלה לטובת האינטרסים האסטרטגיים של המדינה כפי שהיא ראתה אותם בתקופה זו. הממשל רצה לשמור על הקשרים המסחריים עם ברית המועצות וראה בו בן ברית עתידי במערכה נגד גרמניה. לאחר פלישה סובייטית לפולין, האנגלים העבירו למוסקבה מסר לפיו הם לא יפעלו להחזרת השטחים לפולין. ממשלות המדינות המליצו לממשלת פולין בגולה לא להכריז מלחמה על ברית המועצות.
לאחר סיום הקרבות.
בעקבות הפלישה עבר שטח של כ-196 אלף קמ"ר (כ-50.4% משטח פולין טרם המלחמה) עם אוכלוסייה של כ-13 מיליון תושבים לשליטה סובייטית. בעקבות הסכם שנחתם בין ברית המועצות לבין ליטא ב-10 באוקטובר 1939 אזור וילנה עבר לליטא.
במהלך נובמבר 1939 נערכו בחירות בשטחים שעברו לשליטה סובייטית וכתוצאה מכך הם סופחו לבלארוס הסובייטית ואוקראינה הסובייטית בהתאם.
בידי הצבא האדום היו כ-240 אלף שבויים. כ-43 אלף שהתגוררו לפני המלחמה בשטח שעבר לשליטה גרמנית הועברו למקום מגוריהם. כמה עשרות חיילים שבויים שוחררו. לקראת 19 בנובמבר 1939 במחנות נ.ק.וו.ד היו כ-39,600 שבויים מהם כ-10 אלף קצינים וכ-5 אלף שוטרים. רוב הקצינים והשוטרים הוצאו להורג באפריל-מאי 1940 בקטין, חרקוב וקלינין.
בעקבות שינויים בקו הגבול הותרה העברת אזרחים. במהלך זה כמה עשרות אלפי אזרחים (בעיקר יהודים) עברו מזרחה לשטח שבשליטה סובייטית וכמה עשרות פולנים עברו לשטח שבשליטה גרמנית.
בנוסף לשבויים לידי הצבא האדום הועבר ציוד צבאי רב שכלל רובים, תותחים, מטוסים וציוד נלווה.
בנאום של יוסיף סטלין באביב 1940 הוא ציין שמערכה בפולין לא הייתה מלחמה של ממש וכך צריך להתייחס לתוצאות הקרבות והתקדמות מהירה.
בעבודות מטה שביצעו קצינים סובייטים צוינו ליקויים רבים בעבודת העורף, קשר רופף בין היחידות הקרביות והעדר תאום בין הזרועות השונות. סמיון טימושנקו ציין שעל סמך המסמכים שהיו מגיעים למטה היה קשה להבין מה בדיוק מתרחש בשדה הקרב. חלק מהקצינים ציינו שיהיה קושי גדול להתמודד עם אויב שיש לו יתרון באוויר ויחידות שריון חזקות.
סמיון טימושנקו שהיה מפקד של כוחות הצבא האדום בשטח אוקראינה בשנת 1940 מונה לשר ההגנה, אך נכשל בתפקודו במהלך הקרבות אחרי הפלישה גרמנית לשטח ברית המועצות.
מיכאיל קובליוב שהיה מפקד כוחות הצבא האדום בשטח בלארוס לא קודם. בשנת 1940 הוא מונה למפקד הכוחות באזור מעבר לאגם באיקל וכיהן בתפקיד זה לאחר הפלישה הגרמנית לשטח ברית המועצות בשנים 1941–1945. לקראת תחילת מבצע סערת אוגוסט הוא הועבר לתפקיד אחר ולא היה שותף ללחימה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה בוצעו תיקוני גבול קלים באזור ביאליסטוק ונהר סן כאשר שטחים הועברו לפולין. ממשלת פולין הכירה באופן רשמי בגבול החדש בינה לבין ברית המועצות. לאחר הקמת בלארוס ואוקראינה העצמאיות קו הגבול נותר בתוקף.
היסטוריוגרפיה.
בהיסטוריוגרפיה הסובייטית בתקופת יוסיף סטלין המערכה תוארה כ"מסע שחרור של העם האוקראיני והבלארוסי על ידי יחידות הצבא האדום משליטה של בורגנים פולנים תוך תמיכה נלהבת של האוכלוסייה העובדת המקומית". בשנות ה-60 הדגש ניתן ל"הגנת תושבי המקום מפני פלישה גרמנית קרובה". כמו כן צוין שברית המועצות התנגדה לאורך כל שנות ה-20 לקו הגבול בינה לבין פולין.
בשנות ה-70 המערכה נקראה "מסע השחרור" כצעד הגנתי מפני הגרמנים.
לאחר התפרקות ברית המועצות הממשל הסובייטי הכיר בקיום פרקים סודיים בהסכם מולוטוב ריבנטרופ ותאום עם הגרמנים במהלך הפלישה. עם זאת, היסטוריונים הרוסים רואים במהלך זה ניצחון של סטלין על היטלר בתקופה שלפני תחילת הלחימה בין המדינות.
היסטוריונים מערביים תיארו את המהלך כ"פלישה", "פלישה משותפת" ו"ברית סובייטית-גרמנית".
אביאלאה
אביאלאה (שם מדעי: Avialae; "אביס" מלטינית = "עוף"; "אלה" מלטינית = "כנף") היא ענף טקסונומי של דינוזאורים תרופודים, אשר כוללת את העופות (בני-ימינו ונכחדים) ומספר מיני דינוזאורים נכחדים, הדומים להם ביותר.
הכרה בקבוצה זו מבטאת, למעשה, את הקונצנזוס המדעי כיום בתחום הפלאונטולוגיה, לפיו העופות התפתחו אבולוציונית מדינוזאורים בתור היורה. אצל פלאונטולוגים בעיקר יש נטייה כיום להשתמש במיון טקסונומי המבוסס על האביאלאה כתחליף ל-"Aves", מחלקת העופות על פי המיון הישן של קארולוס ליניאוס. עם זאת, מיקומה הטקסונומי המדויק של האביאלאה וזהות המינים בשורש שלה עדיין שנויים במחלוקת ומתעדכנים מדי פעם, בעיקר כתוצאה מגילוי מאובנים חדשים למדע של דינוזאורים ועופות קדומים.
גילוי וסיווג.
את האביאלאה הגדיר הפלאונטולוג האמריקאי ז'ק גוטייה (Jacques Gauthier) בשנת 1986, כ"קבוצת כל הדינוזאורים אשר עפו בטפיחות כנפיים פעילות, והעופות שהשתלשלו מהם".
ברם, קשה להסיק מתוך מאובני דינוזאורים מנוצים מי מהם עף בטפיחות כנפיים פעילות, ולכן ישנן מחלוקות את מי מהם יש לכלול בין האביאלאה. סיבוך נוסף התעורר בשנים האחרונות, כאשר הועלתה האפשרות שהתעופה התפתחה יותר מפעם אחת אצל דינוזאורים מנוצים. למשל, למיקרורפטור היו אברות כנפיים וזנב מפותחות, וייתכן שהוא עף בטפיחות כנפיים פעילות, אך לדעת רוב הפלאונטולוגים הוא איננו שייך לאביאלאה, ומוצאו מן הדרומאוזאוריים, אשר נחשבים לקבוצה קרובה אך נפרדת של דינוזאורים תרופודים.
כתוצאה מכך, בפועל אביאלאה מוגדרת כיום בדומה לקבוצות טקסונומיות רבות אחרות, באופן פילוגנטי, כלומר על פי השתלשלותה האבולוציונית. הגדרה מקובלת היא "כל התרופודים אשר קרובים יותר לדרור הבית מאשר לדיינוניכוס". הגדרה זו משתמשת בדרור הבית כנציג טיפוסי של עופות בני-ימינו ובדיינוניכוס כנציג טיפוסי של דרומאוזאוריים.