בשנות השלושים התנועה התנגדה למדיניות המנדט הבריטי של תוכנית החלוקה ("תוכנית פיל") ו"הספר הלבן" שהגביל את עליית היהודים לארץ ישראל. התנועה תמכה ב-1944 בהקמת מדינה יהודית בניגוד לעמדת חיים ויצמן באותה עת. בה' באייר תש"ח 1948 הציונות הדתית הייתה שותפה להכרזת המדינה והרב יהודה לייב פישמן מימון חתם על מגילת העצמאות וברך על כך שהחיינו. הציונות הדתית חוגגת את יום העצמאות בדגלי ישראל ותפילות חגיגיות. כמו כן מתפללים תפילה לשלום המדינה ותפילה לשלום חילי צה"ל בכל שבת וחג.
פעילות חינוכית.
בראשית המאה העשרים הרב יעקב ריינס, מיסד המזרחי, העלה את רעיון ההקמה של זרם חינוכי דתי לאומי בארץ ישראל והרב יהודה לייב מימון ביקר בארץ (1908) ואחר כך עלה (1913) לארץ כדי ליישם את הרעיון. המוסדות הראשונים היו תלמוד תורה "אחווה" שהפך ל"תחכמוני" ולרשת בתי ספר "תחכמוני", שניתן לראות בהם את ראשית החינוך הציוני דתי.
רק ב-1921 קם בארץ "זרם המזרחי" כחלק ממערכת החינוך של "הועד הלאומי". הוקמו ישיבות שהראשונה היא ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה שהוקמה ב-1939 על ידי הרב משה צבי נריה.
ב-1948 22.5% מהיהודים בארץ למדו בזרם המזרחי, שהיה השלישי בגודלו מבין הזרמים. זרם המזרחי חינך חינוך דתי אורתודוקסי בשילוב ציונות ומודרניזם. מטרתו הייתה הקניית חינוך לאומי-דתי ולימדו בו מקצועות חול - מדעיים, הומניים ושפות. בזרם המזרחי למדו רוב הדתיים ורבים מבני עדות המזרח.
בסוף-1953 הפך זרם זה לחינוך הממלכתי דתי (ממ"ד) במערכת החינוך של מדינת ישראל .התנועה גיבשה את חזון החינוך הדתי ודרך הפעלתו. הם גייסו תקציבים, הקימו מוסד להכשרת מורים מכללת ליפשיץ, גני ילדים, בתי ספר יסודיים ועל יסודיים והגדירו את הקווים המנחים להוראה של מקצועות החול כולל המדעים ומקצועות הקודש. לצורך היישום הם פעלו מול ההנהלה הציונית, הסוכנות היהודית, "הועד הלאומי" ואחרי הקמת המדינה עם הממשלה והכנסת. התנועה סבלה מקיפוח על ידי הגורמים השונים. השפעה חשובה על הציונות הדתית הייתה פיתוח החינוך הבלתי פורמלי בהקמתה של תנועת הנוער הדתית "בני עקיבא", אשר נוסדה כבר בשנת 1929, אך תפסה תאוצה בעיקר לאחר קום המדינה. התנועה חרתה על דגלה שילוב תורה ועבודה מתוך אידיאל והשתלבות במערכות המדינה.
חינוך דתי לעולים שבאו מרקע דתי.
החינוך לילדי העולים כמו העולים מתימן, מסוריה וילדי טהרן היה נושא למחלוקת חריפה.
הבעיה הייתה עם כלל העולים כולל יוצאי אשכנז (שארית הפליטה) ולא רק כלפי עדות המזרח.
עד-1950 היה עקרון של "חינוך אחיד" חילוני לכל העולים. הדבר עורר התנגדות רבה והציונות הדתית נאבקה כדי שיוכלו לקבל חינוך דתי, שהולם את מסורת משפחתם. הרב מימון התפטר ב-1951 מתפקידו כשר בממשלת ישראל והביא לפרוק הממשלה ולבחירות לכנסת השנייה על רקע זה. בנושא זה גם קמה וועדת חקירה ממלכתית, ועדת פרומקין. בארכיון המדינה כתוב ש"צייד נפשות לזרמים השונים התקיים באמצעות מאבקים, פיתויים ואיומים" מי שרצה לשלוח לזרם המזרחי אוים שלא יקבל עבודה ושיכון. מאבקי הכוח בין הזרמים הפכו למלחמה של ממש - המלחמה על הבית, כפי שניסחו זאת בתנועת העבודה. מתוך ידיעה שהחינוך יקבע את דמותה של המדינה בעתיד.
מוסדות רווחה.
מוסדות דתיים של עלית הנוער לשארית הפליטה מאירופה
הפעילות הציונות הדתית בשואה.
בהונגריה.
הציונות הדתית בהונגריה הצילה אלפי יהודים בשואה.
התנועות הציוניות בהונגריה החליטו ב 1944 עם השתלטות הגרמנים על ארצם להתמקד בהצלת יהודים ולא בהתקוממות נגד הנאצים. תנועות הנוער הציוניות והגדולה שבהן בני עקיבא עשו מאמצים אדירים להשיג ניירות מזויפים ליהודים ולשכן אותם בבתים מוגנים כדוגמת בית הזכוכית בבודפסט. עיקר פעולתם הייתה בבודפסט. בראש פעולות ההצלה עמד שמואל קראוס, חבר המזרחי שהיה ראש המשרד הארץ ישראלי בבודפסט. הוא יצר קשר עם קרל לוץ, סגן הקונסול השוויצרי, שייצג את האינטרסים של בריטניה בהונגריה. לוץ הנפיק שוץ פס (תעודה המכריזה על נושאה שהוא אזרח בחסות שוויצרית) ליהודים שהיה להם סרטיפיקט (אישור) לעליה לארץ אך עקב המלחמה לא מימשו אותו. בהשתדלותו של שמואל קראוס כל סרטיפיקט אישי הפך לסרטיפיקט משפחתי וכך מספר בני החסות גדל מאד. בהמשך הונפקו אישורים מזויפים לאלפי יהודים וכך ניצלו חייהם. הם התנגדו לישראל קסטנר שניסה להציל יהודים תוך שיתוף פעולה עם הנאצים. אנשי תנועות הנוער הציוניות כולל בני עקיבא פעלו במחתרת. הנפיקו תעודות מזויפות, שמרו על הבתים המוגנים והבטיחו את אספקת המזון אליהם. הם התחפשו לאנשי צלב החץ וכך הצילו יהודים שנתפסו על ידי הנאצים. פעילות זו מונצחת במוזאון בית העדות בניר גלים.
הפעילות של הציונות הדתית בגולה.
הציונות הדתית הקימה את רשת בתי הספר הדתיים "יבנה". ובחינוך הבלתי פורמלי שייכות תנועות הנוער הציוניות הדתיות כנסתהשומר הדתי, בני עקיבא, ברוריה, ברית חלוצים דתית בגרמניה (בח"ד) והכשרות לעליה לארץ ועליה לארץ להקמת יישובים והשתלבות ביישוב בארץ.
הקמת יישובים בארץ.
הציונות הדתית הקימה בארץ יישובים לדוגמה אמונים, בארות יצחק, כפר עציון, כפר הרא"ה, מצפה הגליל, משמר הגליל, רמת השומרון, נחלים, טירת צבי, שדה יעקב, קבוצת יבנה, מושב הזורעים, שלוחות וכפר אברהם.
הפעילות הביטחונית.
הציונות הדתית הייתה שותפה במחתרת ההגנה, בפלמ"ח חלקם בפלוגות הדתיות במלחמת העצמאות,בחי"ש, בגדנ"ע ומשמר העם.
הפעילות הכלכלית.
הקמת בנק המזרחי ודאגה לעבודה לעובד הדתי הדתי בלשכות העבודה.
הציונות הדתית אחרי קום המדינה.
גם בשנים שאחרי קום המדינה הציונות הדתית המשיכה להיות שותפה פעילה בתקומת עם ישראל בארצו. עם קום המדינה הייתה מפלגת המזרחי שותפה ל'חזית הדתית המאוחדת' ויוצגה בממשלה. ב-1955 התאחדה עם "הפועל המזרחי" למפלגה חדשה בשם מפד"ל - מפלגה דתית לאומית. מפלגה זו הייתה נוכחת מאז בכל מושבי הכנסת, ועד לשנות ה-70 של המאה ה-20 קיבלה את הקו המדיני של מפא"י, תוך התייחסות לצביונה הדתי של המדינה. ראשיה הבולטים בשנותיה הראשונות היו משה שפירא ד"ר יוסף בורג וזרח ורהפטיג.
לאחר מלחמת ששת הימים נקבע יום ירושלים כיום חג ממלכתי והציונות הדתית נוהגת לציין יום זה במנהגים הכוללים גם תפילות חגיגיות.
שינו חלקים נרחבים בציונות הדתית כיוון ופעלו בעוז, בהשפעת הרב צבי יהודה קוק, ישיבת מרכז הרב ותנועת גוש אמונים להיאחזות ברמת הגולן והקמת התנחלויות בחלקי יהודה שומרון ועזה. מגורם שהיווה מעין מפלגת לוויין של מפלגת העבודה, הפכה הציונות הדתית לגורם מוביל, שגרר אחריו ראשי ממשלות מכל המפלגות ליישום הרעיון של התיישבות בארץ ישראל השלמה.
תלמידיו של הרב צבי יהודה קוק הפכו לגורם מוביל בחינוך ובהובלת הציבור הציוני-דתי. הם הצטרפו כרבנים וכמורים במוסדות החינוך של הציונות הדתית, הקימו ישיבות ואף תפסו את מקומם כרבני ערים, לעיתים קרובות על חשבונם של בוגרי המוסדות החרדים. הקמת ישיבות תיכוניות ואולפנות, ישיבות ההסדר והמכינות הקדם צבאיות השפיעה מאוד על התנועה וחיזקה את רמתה הדתית.
לאחר מלחמת ששת הימים הוקמה ישיבת הר עציון, בראשות הרב יהודה עמיטל והרב אהרן ליכטנשטיין. הם הובילו קו מתון יותר מבחינה מדינית ופתיחות רבה יותר בנושאים כמו אקדמיה ומעמד האישה. גם בוגרי ישיבה זו והמוסדות שהוקמו ברוחה נטלו מקום מרכזי בציונות הדתית.
ב-2014 הוערך שאוכלוסיית הליבה של הציבור הדתי-לאומי מנתה כ-10% מהאוכלוסייה היהודית בישראל, וחפפה במידה רבה לאלו שהצהירו על עצמם כ"דתיים". 12% נוספים, בעיקר מסורתיים, הזדהו אף הם כדתיים-לאומיים.
תנועת הנוער המרכזית שבה מתחנכים היא בני עקיבא.
באלקאן
24 במרץ
24 במרץ הוא היום ה-83 בשנה (84 בשנה מעוברת), בשבוע ה-12 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 282 ימים.
5 בנובמבר
5 בנובמבר הוא היום ה-309 בשנה (310 בשנה מעוברת) בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 56 ימים.
19 בספטמבר
19 בספטמבר הוא היום ה-262 בשנה (263 בשנה מעוברת), בשבוע ה-38 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 103 ימים.
ציונות רוחנית
ציונות רוחנית היא זרם בתנועה הציונית, שגרס את התגשמות התחיה הלאומית של עם ישראל על ידי יצירת מרכז רוחני בארץ ישראל, שיהיה מרכז מחנך לתפוצות העם וישמש חוצץ מול סכנת ההתבוללות המאיימת על קיום העם. לדעת אחד העם (אשר גינצברג), אין ארץ ישראל באה לפתור את השאלה הקיומית או הכלכלית של היהודים, ואינה אמורה להיות מקלט פיזי מפני צרות הגלות, אלא מטרתה לפתור את בעייתו הרוחנית והתרבותית של העם.
רקע.
אחד העם - כינויו הספרותי של הסופר אשר גינצברג, היה מייסד הזרם והוגה הרעיונות העיקרי שלו. הכינוי אחד העם פירושו - אדם ממוצע, כל האדם. הוא נולד באוקראינה למשפחה חסידית והושפע בנעוריו ממחשבת הרמב"ם ומספרות תנועת ההשכלה, נטש את אורח החיים הדתי והפך לאחד מדובריה של תנועת חיבת ציון. אחד העם הוא החשוב במפתחי הזהות החילונית – לאומית.
בשנת 1889 פרסם את מאמרו "לא זה הדרך" שקרא לשינוי מהפכני בגישת תנועת חובבי ציון. הטיעונים העיקריים במאמר היו:
בהקשר זה השתמש אחד העם בביטוי "הכשרת הלבבות", שהפך במשך הזמן למושג ידוע. לדבריו, "הכשרת הלבבות" (קרי, חינוך) היא הפעולה העיקרית והראשונית שצריכה להיעשות על ידי חובבי ציון. הכשרה לפני עלייה, כתב אחד העם, אחרת אין תקווה להתיישבות החדשה בארץ-ישראל והיא תמשיך להיכשל עד להפסקתה המוחלטת.