סכר ערוץ סלמון (Salmon Creek Dam) הוא סכר הקשת בעל רדיוס משתנה הראשון בעולם. הוא נבנה בתחילת המאה ה-20 בסמוך לג'ונו באלסקה. סכר ערוץ סלמון נבנה כך שבמרכז פני הסכר שבמעלה הזרם (הפן המעלי) הייתה התעבות שהקלה את הלחץ על הקשתות שבסמוך למשענות. החלק התחתון של הסכר במורד הזרם (באנגלית toe) היה ארוך יותר והקל בכך על הלחץ על החלק התחתון של הסכר במעלה הזרם (באנגלית heel). תכנון מדויק זה חייב בנייה בבטון במקום בלבנים כמקובל עד אז. הטכנולוגיה והיתרונות הכלכליים של סכר ערוץ סלמון אפשרו לתכנן סכרים ארוכים יותר וגבוהים יותר. טכנולוגיית הבנייה של סכר זה הייתה מהפכנית בתקופתה, והיא אומצה על ידי בוני סכרים רבים מסביב לעולם, בייחוד על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית.
מתכנני סכרי קשת המשיכו לבדוק את הגבולות האפשריים ולנסות תכנונים חדשים, כדוגמת סכר בן שתי קשתות או סכר מרובה קשתות. בשנות ה-60 של המאה ה-20 פיתחו המהנדס השווייצרי אלפרד סטוקי (Alfred Stucky) ולשכת הטיוב של ארצות הברית, שיטת בנייה חדשה לסכרי קשת של חלוקת עומס יעילה יותר. בשיטה זו נבנו כל הסכרים בגל האחרון של בניית סכרי קשת בארצות הברית, דוגמת סכר נקודת מורו (Morrow Point Dam), סכר בעל קשת כפולה באורך 143 מטרים, הסוכר את נהר הגניסון, אשר נבנה כחלק ממיזם אגירת מי נהר הקולורדו. לקראת סוף המאה ה-20 הגיע תכנון סכרי הקשת ברחבי העולם, במידה רבה, לידי אחידות. נכון ל-2013, סכר הקשת הגבוה ביותר הוא סכר שְׂיָאווָאן, סכר הבנוי משתי קשתות על נהר המקונג ביונאן שבסין שהושלם ב-2010 וגובהו 292 מטרים. הסכר הארוך ביותר מרובה הקשתות ובעל תמוכות הוא סכר דניאל-ג'ונסון (Daniel-Johnson Dam) בקוויבק שבקנדה. גובהו 214 מטרים ואורכו 1,314 מטרים. הסכר הושלם ב-1968 והופעל ב-1970. ב-2014 השלימה סין את סכר ג'ינפינג 1 בסצ'ואן, סכר הקשת הגבוה בעולם (305 מטרים).
תכנון.
על מנת לתכנן סכר קשת חובה להקדים ולנתח את רמות הלחץ ועוצמת המים. הכוח העיקרי הפועל על סכר קשת הוא הלחץ ההידרוסטטי של המאגר שמאחורי הסכר, בנוסף יש להתחשב בכוח עילוי – לחץ המים מתחת לסכר, משקל הסכר, ושילוב של כל הכוחות. כוחות נוספים המשפיעים על הסכר כוללים, שימוש משני בסכר (למשל כגשר עבור מכונית), טמפרטורה, תגובות כימיות, שקיעה של הסכר, הצטברות סחף מאחורי הסכר ורעידות אדמה.
סכר קשת בנוי בדרך כלל מבטון מזוין או בטון דרוך כשהוא סוכר עמק בצורת האות הלטינית V. בסיס הסכר והמשענות של סכר קשת חייבים להיות יציבים מאוד יחסית לבטון.
קיימים שני דגמים בסיסיים לסכר קשת:
את הבטון נהוג לחזק באמצעות מוטות פלדה (בטון מזוין) או בכבלי מתיחה מפלדה, הלוחצים את הבטון באופן אקטיבי יותר (בטון דרוך). להקמת סכר קשת נדרשת כמות קטנה יותר של בטון מאשר להקמת סכר כבידה או סכר קשת-כבידה. מכיוון שסכרי קשת נבנים בדרך כלל באזורים הרריים ומרוחקים, יש לחסכון בכמות החומרים יתרון רב, היות שההובלה לאזורים אלו היא קשה ויקרה.
בדרך כלל מסווגים סכרי קשת על פי היחס בין עובי בסיסם לבין גובהם כדלהלן:
בתקופות קדומות היה עובי הסכר בבסיס שווה לעובי הסכר בקודקודו, אבל כיום בדרך כלל היחס הוא חצי, כלומר עובי הבסיס הוא כפול מעובי קודקוד הסכר.
חווקה פולמן רבן
חווקה (חווה) פוֹלמן רַבָּן (בפולנית: Ewa (Chawka) Folman-Raban; 19 באפריל 1924, קיילצה – 9 בינואר 2014, קיבוץ לוחמי הגטאות) הייתה חברה בתנועת "דרור" בפולין ומחברי הארגון היהודי הלוחם בו שימשה כקשרית. בישראל הייתה ממייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות, מחנכת ומדריכה בבית לוחמי הגטאות ובמרכז הלימודי על שם צביה לובטקין ויצחק צוקרמן ופעילה בהנחלת זיכרון השואה בישראל ובשאר העולם.
ילדות ונעורים.
נולדה ב-19 באפריל 1924 בקילצה שבפולין לרוזליה (שושנה) לבית קצנגולד ולאברהם-בנימין פולמן. הצעירה מבין שלושה ילדים, אחות לוולף (וֶוֶק) ומרדכי (מארק) אשר היוו חלק גדול בגיבוש זהותה האידאולוגית. אביה התפרנס מתחזוקת בתי מגורים וניהולם. הוא גדל בבית מסורתי, בעוד אמה לא הקפידה על קיום מצוות, הזדהתה עם הציונות וערכי תנועות הנוער החלוציות ובשל כך הייתה חלוקה עם האב בנושא חינוך הילדים. כשהייתה כבת שנה עברה המשפחה לוורשה.
בהיותה בכיתה ז' עברה המשפחה לגור ברחוב דז'לנה 43, מול דז'לנה 34, שם שכן מרכז תנועת "החלוץ", עובדה שתרמה לבחירת המשפחה להיות מעורבים בפעולות התנועה עם בניית גטו ורשה. באותה שנה החלה ללמוד בגימנסיה "יהודיה" בה לשון ההוראה הייתה פולנית והיו שיעורים ומקצועות יהודיים. מספר רב של מורים ידועים לימדו בגימנסיה, ביניהם ד"ר עמנואל רינגלבלום, לימים יוזם ארכיון "עונג שבת" בגטו ורשה. בהשפעת אחיה מארק, שהיה חבר בתנועת "דרור", הצטרפה בשנת 1939 לקבוצה קטנה של בני נוער, שהייתה לחוג הנוער הלומד של תנועת "דרור".
פעילות בתנועת "דרור".
פעילות חינוכית בתנועת "דרור".
כשהתפרסמה הפקודה על הקמת הגטו בוורשה עם כיבוש פולין על ידי הנאצים, משפחת פולמן לא היו צריכים לעבור דירה משום שהרחוב שלהם היה כלול בגבולות הגטו. מורי הגימנסיה ניסו להמשיך את הלימודים במסגרת חוגים מחתרתיים, אולם הדבר לא החזיק מעמד והיא החלה ללכת יותר ויותר לדירה ברחוב דז'לנה 34 שם נפגשה עם חבריה מתנועת "דרור". לקראת שנת הלימודים של שנת 1940 הגו מארק פולמן ויצחק צוקרמן את הקמת הגימנסיה של תנועת "דרור" בגטו ורשה, בית ספר תיכון במחתרת בניהולו של מארק פולמן, בה היו בחינות ושיעורים לכל מקצוע וגם לימודים ייחודיים של תנועות הנוער. עם המורים נמנה המשורר יצחק קצנלסון. הגימנסיה התקיימה עד קיץ 1942, האקציה בגטו היא זו שהביאה לסיומה. בשנת 1941 עברה חווקה פולמן מבית הוריה לגור בבית "דרור" שם חלקה חדר עם חנצ'ה פלוטינצקה, אחותה הצעירה של פרומקה פלוטניצקה וצעירות נוספות. צביה לובטקין ויצחק צוקרמן שהיו בין המדריכים בבית עיצבו את דרכה בחיים והשפיעו על התנהגותה בימי המלחמה ואחריה, כאשר דחפו להקמתו של קיבוץ לוחמי הגטאות והיו ממעצבי דמותו. ביולי 1940 השתתפה בסמינר הכשרה של תנועת "דרור" שבסיומו יועדה לתפקידי קישור ושליחות מחוץ לגטו.
כאסירה בחווה החקלאית בצ'רנוב.
בשנת 1941 הוצבה לעבודה בחווה חקלאית בצ'רנוב, בחבל אוסטרוביץ פודולסקי. אחד מתפקידיו של הממשל הצבאי הגרמני בשטחי הכיבוש היה לתרום למאמץ המלחמתי בצד המשקי- כלכלי, לכן התירו הנאצים ליהודים לעבוד במשקים חקלאים שנלקחו מהפולנים לשם ייצור מזון. התנועות החלוציות נאחזו בזה וקיימו במשקים אלו קיבוצים. העבודה הייתה בתנאי אריסות והמשגיחים הפולנים ניצלו את העובדה שעובדיהם יהודים, שילמו להם שכר אפסי והכו את הגברים היהודים. על התנאים הקשים התלוננו חברי הקיבוץ ושלחו משלחת בה הייתה גם חווקה פולמן לבעל האחוזה שיעלה להם את השכר, אך ללא הועיל. לאחר מספר ימים נקראה על ידי התנועה לצאת לשליחות בוורשה ועזבה את החווה שהתפרקה מספר שבועות לאחר מכן.
כקשרית בארגון היהודי הלוחם.
בשנים הראשונות של המלחמה ניסו תנועות הנוער בפולין לפרוץ את חומות הגטאות ולקיים קשרים ארציים ומסגרות ארציות באמצעות רשת של שליחים- קשרים ובעיקר קשריות. במסגרת פעולותיה כקשרית העבירה חווקה פולמן פרסומים תנועתיים ומסרים לחברי התנועה במקומות שונים ברחבי גנרלגוברנמן. פרסומי המחתרת הודפסו במכונות שכפול ידניות על נייר דק, כדי לאפשר את הטמנת העיתונים במקומות סתר על גופן של הקשריות. הדבר שאפשר לה לעשות זאת היה המראה החיצוני שלה, כשל נערה פולנייה, בלונדינית כחולת עיניים ודוברת פולנית שוטפת ובעגה ורשאית. היציאה מהגטו המוקף חומות והשמור לא הייתה פשוטה. היא נהגה להיצמד לאחת מקבוצות הנשים היהודיות שיצאו לעבודות כפייה ובהימצאותן בצד הארי, בהמולת הרחוב הסואן, הסירה את הטלאי הצהוב וחמקה לדרכה. סכנה נוספת ארבה מצד מלשינים שארבו כדי לזהות יהודים ולסחוט מהם שוחד בשביל שאלו לא יסגירו אותם. גם לאחר שיצאה מהגטו ציפתה לה דרך קשה שהרי כל יציאה מתחומי הגטו כדי לעבור ברחובות העיר עד הרכבת הייתה מסוכנת. אם מראה הפנים היה עצוב היו מזהים זאת, אם היו מסתכלים לעברה והייתה משפילה את מבטה היו רואים זאת כסימן ליהדותה.
בהמשך צוידה במסמכים מזויפים ונעה בדרכים בשם הבדוי אמה מרצ'יניאק. בשל גילה הצעיר לא נשלחה מעבר לגבולות הגנרלגוברנמן. בנסיעותיה הראשונות לקרקוב העבירה חומרים להכנת מסמכים ותעודות, לרוב לידיו של אברהם לייב לייבוביץ' (לאבאן), מנהיג תנועת "דרור" בקרקוב. לפני הנסיעות תודרכה על ידי בכירים בתנועה, יצחק צוקרמן ומרדכי טננבוים־תמרוף. מפעם לפעם נדרשה גם להתלוות לחברים, שמראם או הלשון שבפיהם היו עלולים להסגירם. שליחותה הראשונה כקשרית הייתה עם צביה לובטקין לחוות ההכשרה צ'רניאקוב. עקב קרבתה לוורשה, שימשה החווה כתובת בטוחה לקשרים ולקשריות שבאו לגטו או יצאו ממנו, וכן נערכו בה מפגשים בין יהודים ופולנים בענייני המחתרת. היות שבידי הגרמנים הייתה רשימה מדויקת של העובדים בחווה, הכניסה והיציאה חייבות היו להיעשות בהתגנבות וצביה לובטקין, שיהדותה ניכרה במראה פניה, נזקקה לליווי.