נרינגנין (Naringenin) הוא סוג של פלבונואיד. הנרינגנין הוא חומר משבח טעם שמיוחסת לו פעילות ביוכימית המשפיעה לטובה על בריאות האדם. הנרינגנין הוא נוגד חמצון, למשל על ידי נטרול רדיקלים חופשיים וכך מעכב תהליכי בלייה בגוף. יש לו גם השפעה חיובית על מערכת החיסון כגון פעילות אנטי דלקתית והפחתת אלרגיה, ופעילות לאיזון מטבוליזם הפחמימות בגוף. נרינגנין נמצא באשכוליות ואחראי לטעם המריר שלהן.
במחקר שערך צוות חוקרים מאוניברסיטת מערב אונטריו שבקנדה נמצא שהנרינגנין מהווה נוגד חמצון רב עוצמה ומעורר את הכבד לשרוף עודפי שומן ולא לאגור אותם במצבורים. המחקר נערך על קבוצות עכברים. המחקר פורסם בכתב העת הבינלאומי למחקרי סוכרת. החוקרים המליצו על אכילה של לפחות חצי אשכולית ליום, לשם שמירה על משקל גוף, כולסטרול יציב והפחתת הסכנה של סוכרת מסוג 2.
ויליאם נורדהאוס
ויליאם דאובני נורדהאוס (; נולד ב-31 במאי 1941) הוא כלכלן יהודי אמריקאי, מבכירי הפרופסורים באוניברסיטת ייל וזוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 2018. נורדהאוס הוא מחברם של למעלה מ-20 ספרים ועשרות מאמרים, מחקריו הבולטים עוסקים בתחום הכלכלה הפוליטית, צמיחה כלכלית וכלכלה סביבתית.
קורות חייו.
נורדהאוס נולד באלבקרקי שבניו מקסיקו, לאב יהודי ואם נוצרייה. בעל תעודת בוגר מהמכון למדע המדינה פריז (Institut d'Études Politiques de Paris) ובוגר תואר ראשון באוניברסיטת ייל. את הדוקטורט בכלכלה שקיבל ב-1967 עשה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס כשהתזה שלו עסקה בתאוריה של שינוי טכנולוגי אנדוגני.
מאז 1967 חבר נורדהאוס בסגל אוניברסיטת ייל, ב-1970 קודם לפרופסור חבר וב-1973 לפרופסור מן המניין. בשנים 1979 עד 1991 החזיק בקתדרה על שם ג'ון מיוסר, כשבין 1986 ל-1988 היה פרובוסט האוניברסיטה. בשנים 1991 עד 2001 החזיק בקתדרה על שם אלפרד ויטני גריסוולד, כשבין 1992 ל-1993 היה גם סגן נשיא האוניברסיטה למימון ואדמיניסטרציה. ב-2001 מונה לפרופסור מובחר (Sterling Professor), הדרגה האקדמית הגבוהה ביותר שבאוניברסיטת ייל.
נורדהאוס הוא חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, החברה האקונומטרית ועמית כבוד באגודת הכלכלנים האמריקאית.
בשנים 1977 עד 1979 היה חבר במועצת היועצים הכלכליים של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר ומאז 1972 הוא עמית במכון ברוקינגס. משנת 2010 חבר במועצת המנהלים של הבנק הפדרלי בבוסטון.
נורדהאוס היה מהמבקרים של מלחמת עיראק וטען כי מדובר ב"איוולת כלכלית" שעלותה תזיק למשק האמריקאי.
ב-8 באוקטובר 2018 הודיעה האקדמיה המלכותית השוודית למדעים על זכייתו בפרס נובל יחד עם עמיתו פול רומר על שילוב שינוי האקלים והחדשנות הטכנולוגית בתוך ניתוח מאקרו כלכלי.
עבודתו.
לאורך הקריירה האקדמית שלו ועד 2009 פרסם נורדהאוס 22 ספרים, בהם ספר הלימוד רב המכר Economics, שמהדורותיו הראשונות נכתבו על ידי הכלכלן זוכה פרס נובל פול סמואלסון ומשנת 1985 במשותף עם נורדהאוס. ספרים אחרים שלו עוסקים בנושאי כלכלה סביבתית כגון היבטים כלכלים של שינוי אקלים והתחממות עולמית. בנוסף פרסם נורדהאוס כ-140 מאמרים בכתבי עת אקדמיים בהם עסק בסוגיות של כלכלה פוליטית, מחזורי עסקים, צמיחה כלכלית וכלכלה סביבתית. בשנת 1972 פרסם יחד עם עמיתו מאוניברסיטת ייל, ג'יימס טובין, מאמר שנקרא- "? Is Growth Obsolete", בו הציעו השניים מדד חלופי לתוצר המקומי הגולמי, לצורך מדידת רווחה בת קיימא.
ב-2001 זכה במענק דו-שנתי בסך של 1.3 מיליון דולר מטעם קרן גלייזר, על מנת לבנות מודל חשבונאות לאומית חדש לארצות הברית, בו יכללו גם השפעות שלא באות לידי ביטוי בחשבונאות הלאומית המסורתית, כגון השפעות על הסביבה, תרומות המגזר השלישי, ועוד. המלצותיו התפרסמו ב-2004 בספר A New Architecture for the U.S. National Account, שערך עם שניים מעמיתיו, דייל יורגנסון, וסטיבן לנדנפלד.
במאמריו בתחום כלכלת הסביבה, הציע נורדהאוס מודלים לתמחור השפעות פליטת גזי חממה. מודלים אלו מכונים DICE (Dynamic Intgrated Model of Climate and Economy), ומבוססים על תאוריית הצמיחה הכלכלית, מתבצעת בהם אופטימיזציה עם שימוש במשתנים, חלקם אקסוגנים כמו גודל האוכלוסייה, מלאי דלק מאובנים, וקצב השינוי הטכנולוגי, וחלקם אנדוגנים, הכוללים הון, פליטה וריכוז פחמן דו-חמצני, שינוי בטמפרטורת העולם ונזקים משינויי אקלים.
בהתייחסו לפרוטוקול קיוטו הדן בהתחממות כדור הארץ, קרא נורדהאוס להחליפו במס על פליטת פחמן ותקף את האפשרות שניתנה באמנה למדינות המתועשות "לרכוש" מכסות פליטה. עמדה זו הציג גם במאמרו "Life after Kyoto: Alternative Approaches to Global Warming" שבו השווה בין הגישות השונות להתמודדות עם ההתחממות העולמית וקבע כי מדיניות מבוססת מחיר (מיסוי) יעילה ואפקטיבית יותר ממדיניות מבוססת כמות (מכסות).
נורדאוס היה למעשה הראשון שיצר מודל כמותי המתאר את יחסי הגומלין בין אקלים לכלכלה. כבר בשנות ה - 70 התבהרה השפעת הזיהום על ההתחממות הגלובלית ומאז החל לחקור את הנושא.
חסם עורקים
Pubmed
Remingtonocetidae
דבלינאים
דבלינאים (באנגלית: Dubliners) הוא אוסף סיפורים קצרים שכתב הסופר האירי ג'יימס ג'ויס בשנים 1904–1907.
הקובץ היה אבן בוחן ליחס הקוראים והמבקרים ליצירתו של ג'ויס, ואף על פי שהיה מוכן כבר ב-1907, עוכב פרסומו מאוד עקב החשש של המוציאים לאור ובתי הדפוס מתביעות משפטיות, והוא יצא לאור רק ביוני 1914 לאחר מאבק ממושך.
הקובץ הוא ניתוח חודרני של הקיפאון והשיתוק של מעמד הביניים בחברה הדבלינאית, בשנים הראשונות של המאה ה-20. רבות מהדמויות המופיעות בדבלינאים מופיעות בתפקידים משניים גם ביצירתו "יוליסס".
האוסף כולל חמישה-עשר סיפורים, שהאחרון שבהם הוא גם המפורסם ביותר – "המתים". סיפור זה עובד גם לסרט קולנוע על ידי ג'ון יוסטון בשנת 1987.
הסיפורים הם אפיפאניים, כפי שהגדירם ג'ויס. "אפיפאניה", מונח נוצרי שבמקור פירושו "התגלות", מציינת אצל ג'ויס "גילוי רוחני פתאומי, בין בדיבור המוני בין בתנועה בין ברובד הזכירה של המוח עצמו". ג'ויס האמין שמתפקידו של הסופר להעלות על הכתב אפיפניות אלה בקפידה רבה, שכן מדובר ברגעים עדינים ויקרי-ערך החולפים מהר.
כתיבת הספר והוצאתו לאור.
ב-1904, כשעוד חי בדבלין, כתב ג'ויס לבקשת ג'ורג' ראסל את הסיפור הקצר "האחיות" שפורסם ב"אייריש הומסטד". לימים נכנס "האחיות" כסיפור הראשון בקובץ. הוא המשיך בכתיבת סיפורים קצרים, ובהם "אוולין" ו"לאחר המירוץ", והצהיר באוזני ידידיו כי הוא עומד לכתוב סדרה של עשרה סיפורים קצרים, שעל פיהם ניתן יהיה לראות את טיבו של "השיתוק שרבים רואים בו עיר". את יתר הסיפורים כתב כבר באיטליה, ובפברואר 1906 קיבל הסכמה מהמוציא לאור הבריטי גרנט ריצ'רד להדפיס את הקובץ על שנים-עשר הסיפורים שבו. הוא הוסיף סיפור אחד, "שני עגבנים", ואז נתקל לראשונה בצנזורה: מדפיס הספר מיאן להדפיס קטעים מסוימים מהספר, וכן התנגד להופעת המילה: bloody. ג'ויס לא הסכים לוותר, ובמכתביו למו"ל פירט את מניעיו:
ג'ויס לא ויתר. הוא הוסיף לספר עוד שני סיפורים, "עב קטנה" ו"המתים" שכתיבתו הסתיימה בספטמבר 1907. בעקבות המדפיס שלו נסוג גרנט ריצ'רדס מהוצאת הספר לאור, וג'ויס החל לחפש מו"לים אחרים. ב-1909, בעת ביקורו בדבלין, מצא את אשר חיפש - הוצאה לאור בשם מונסל שמנהלה, ג'ורג' רוברטס, הציע לו חוזה משופר.
בתחילת 1911 נראה היה שדרכו של "דבלינאים" סלולה, למעט אבן נגף אחת: בסיפור "בחדר הוועד ביום הקיסוס" כתב ג'ויס כמה קטעים על המלך אדוארד השביעי, והמוציא לאור רוברטס התעקש על הוצאתם מהספר. ג'ויס לא התעצל וכתב מכתב למלך ג'ורג' החמישי, ושאל אותו אם יש לו התנגדות לפרסום הקטעים העוסקים באביו. באוגוסט 1911 הגיעה התשובה מאחד ממזכיריו, כי למלך אין כל עניין בספר, וכי אין זה מכבודו להביע דעה בעניינים כגון אלה. ג'ויס, בניסיון נואש להשפיע על דעת הקהל, שלח מכתב לכמה מעיתוני אירלנד, ובו פירט את דרך החתחתים שעבר כדי להוציא לאור את "דבלינאים".
בקיץ 1912 ביקר שוב בדבלין בפעם האחרונה בחייו. הוא עשה ניסיונות נואשים להוציא את "דבלינאים" לאור, ואף הסכים לפצות את המו"ל רוברטס בסכום של 60 לי"ש אם יוחרם הספר. בתגובה קיבל מכתב מעורכי הדין של רוברטס ולפיהם הספר גדוש בביטויים, העלולים להוביל לתביעות אין ספור בגין לשון הרע. הם הציעו שיפקיד ערבות בסך 1000 לי"ש לכיסוי התביעות העתידיות, ולא - ייתבע על ידי רוברטס בגין הזמן שהושקע בכתב היד. ג'ויס הציע לרוברטס להחתים את המוזכרים בספר, בהם בעלי פאבים, על היתרים לפרסם את הנאמר בו. הוא הסכים למחיקות, לשינויים ולהחלפת שמות הפאבים בשמות בדויים, אך לשווא. המדפיס של רוברטס, פוקנר, הודיע כי בכוונתו להשמיד את העותקים שכבר הודפסו. בספטמבר יצא ג'ויס נסער ללונדון ויותר לא חזר לדבלין. בבוקר בו עזב הושמדו 1000 עותקים של הספר.
ב-1914 נמצא מי שיוציא לאור את דבלינאים: המו"ל גרנט ריצ'רד, שמשך ידו מהספר מספר שנים קודם לכן, הסכים לפרסמו. הספר יצא לאור ביוני, וזכה לביקורות חיוביות. בניגוד לאזהרת עורכי הדין, לא הוגשו כל תביעות שהן בגין הספר.
שמות הסיפורים.
דבלינאים כולל חמישה עשר סיפורים. בספטמבר 1905 שלח ג'ויס מכתב לאחיו סטניסלאוס בו פירט את סדר הסיפורים בקובץ:
ג'ויס מציין במכתבו רק עשרה סיפורים בשמם. שני הסיפורים הנוספים אותם הזכיר ללא שמם הם "ערבי" ו"חסד אלוהים", שהושלמו רק באוקטובר 1905. שלושת הסיפורים שלא אוזכרו הם "שני עגבנים", "עב קטנה" ו"המתים" שנכתבו רק בשנים 1906–1907.
אבי אנגל