אייפון 13 פרו ואייפון 13 פרו מקס הם סמארטפונים, אשר פותחו ושווקו על ידי חברת אפל. הם מכשירי הדגל בדור ה-15 של סדרת מכשירי האייפון, ממשיכים את האייפון 12 פרו ואייפון 12 פרו מקס.
הסמארטפון נחשף ב-14 בספטמבר 2021 לצד האייפון 13 והאייפון 13 מיני באירוע של חברת אפל שנערך באפל פארק שבקופרטינו, קליפורניה.
מכשירי האייפון 13 פרו ואייפון 13 פרו מקס זמינים לרכישה מוקדמת בארצות הברית החל מ-17 בספטמבר 2021 ולרכישה מלאה החל מ-24 בספטמבר 2021.
עיצוב.
האייפון 13 פרו ו-13 פרו מקס זמינים לרכישה בארבעה צבעים: כסף, אפור, זהב וכחול. מבחינה חיצונית המכשירים כמעט זהים לקודמיהם בסדרה, אלא שהמצלמות האחוריות מכסות שטח גדול יותר מגב המכשיר בגלל עדשות מצלמה מוגדלות. בנוסף, המגרעת בחלק העליון של המכשיר, שכוללת חיישן זיהוי פנים, קטנה ב-20% ביחס לאייפון 12 פרו.
מפרט.
חומרה.
האייפון 13 פרו ו-13 פרו מקס, בדומה לאייפון 13, מכיל בתוכו את המעבד A15 Bionic של אפל. דגמי המכשיר מגיעים עם ארבע אפשרויות לאחסון פנימי: 128, 256, 512 ג'יגה או 1 טרה, וסך זיכרון RAM של 6GB. כמו כן, בדומה לדורות הקודמים, במכשיר אין שקע חיבור לאוזניות.
מסך.
האייפון 13 פרו מגיע עם מסך 6.1 אינץ' (15 ס"מ) עם רזולוציה של 2532x1170 פיקסלים, והאייפון 13 פרו מקס עם מסך 6.7 אינץ' (17 ס"מ) עם רזולוציה של 2778x1284 פיקסלים. שני הדגמים משתמשים בטכנולוגיית סופר רטינה XDR OLED. מסכי שני הדגמים תומכים בקצב רענון מסך של עד 120 הרץ (Hz), כדי לחסוך סוללה הטלפון מתאים את קצב רענון המסך.
מצלמות.
האייפון 13 פרו ו-13 פרו מקס מגיעים עם מערך של ארבע מצלמות: מצלמה קדמית אחת ושלוש מצלמות אחוריות – עדשה טלה-פוטו צרה, עדשה רחבה ועדשה אולטרה-רחבה. המצלמות האחוריות כוללות חיישנים גדולים יותר שמאפשרים ליותר אור להיכנס פנימה. העדשה הרחבה והאולטרה-רחבה כוללות צמצם גדול יותר, מה שתורם לצילומים בתנאי תאורה נמוכים. לעדשה האולטרה-רחבה יש לראשונה אפשרות של פוקוס אוטומטי. העדשה הצרה כוללת צמצם קטן יותר מאשר באייפון 12 פרו, אבל יש לה את היתרון של צילום במצב לילה. באמצעות העדשה הצרה אפשר להשתמש בזום דיגיטלי של עד 15x.
אפליקציית המצלמה כוללת מצב הסרטה קולנועי חדש המכונה "Cinematic Mode", המאפשר לבחור באיזו דמות למקד את הפוקוס כאשר מספר דמויות מופיעות בפריים בעת צילום הווידאו. המצב נתמך במצלמה הרחבה הקדמית ברזולוציית צילום של 1080p במהירות 30 פריימים לשנייה. אפל הכריזה גם על עדכון תוכנה שיוסיף את האפשרות לצלם באיכות Apple ProRes 4K במהירות 30 פריימים לשנייה בדגמים עם זיכרון של 256GB או יותר, בעוד שדגמי הבסיס עם 128GB יוגבלו לצילום באיכות Prores 1080p במהירות 30 פריימים לשנייה.
המצלמה כוללת מצב מאקרו שמאפשר להתפקס עד 2 ס"מ מאובייקט הצילום, תוך שימוש ביכולת הפוקוס האוטומטי של העדשה הרחבה כאשר המצלמה נמצאת בקרבת אובייקט הצילום.
סוללה.
קיבולת סוללת דגם הפרו 3,095 מיליאמפר ושל דגם הפרו מקס 4,352 מיליאמפר.
תוכנה.
אייפון 13 פרו ו-13 פרו מקס מגיעים עם מערכת ההפעלה של אפל, iOS 15.
השפעת גרמניה הנאצית על עיראק
האידאולוגיה הנאצית קנתה לה אחיזה בקרב קבוצות שוליים בזירה הפוליטית בעיראק כבר משנות ה-30 של המאה ה-20 והשפעתה ניכרה על פעולותיהם והמבנה הארגוני שלהם. בשנת 1941, עם עלייתה לשלטון של ממשלה פרו-נאצית במובהק ובמוצהר, בראשותו של רשיד עאלי אל-כילאני, הפכה השפעה זו גם לאידאולוגיה הרשמית של ממשלת עיראק. אמנם שלטונו של אל-כילאני היה אפיזודה קצרת-ימים שראשיתה במרד נגד השלטונות הפרו-בריטיים בתחילת אפריל 1941 וסופו חודשיים לאחר מכן, לאחר המלחמה האנגלו-עיראקית, עם הדחת הממשלה, אך היא עשתה רבות כדי להפיץ את האידאולוגיה הפרו-נאצית במדינה ולהרחיב את מעגלי השפעתה. אידאולוגיה זו הושפעה רבות מגורמים גרמניים ופרו-נאציים שפעלו בעיראק גם קודם לעליית הממשלה הפרו-נאצית של אל-כילאני והפיצו תעמולה נאצית, כדוגמת השגריר הגרמני פריץ גרובה ואיש התקשורת העיראקי יונס בחרי. התעמולה כנגד היהודים ששולבה בכל מערכות החינוך, השלטון והתקשורת הובילה לבסוף לפרעות "הפרהוד" נגד הקהילה היהודית.
האווירה בעיראק בשנותיה הראשונות לאחר הקמתה.
האווירה הכללית בעיראק בשנות ה-20 למאה הקודמת התאפיינה בהתעוררות לאומית עם עם סממנים פאן-ערביים. היחס אל היהודים בעיראק בשנים אלה מלמד על האווירה הכללית הזו. עד הקמת המדינה העיראקית בשנת 1921 לא נרשמו גילויי אנטישמיות בכלל כלפי היהודים בעיראק. היהודים אף נכללו בזהות האחידה שניסו ליצוק לתוך המרחב, זהות שהורכבה משלוש רגליים: ההיסטוריה הערבית, המסורות המקומיות הקדומות, כמו האכדים והבבלים, והלאומיות המודרנית, ששאבה השראה מהלאומיות שהתפתחה במערב. היהודים נחשבו לגזע מגזעם של הערבים, כמו גם עדות אחרות במרחב, וההיסטוריה הערבית הייתה משותפת להם כמו גם למוסלמים ולנוצרים במדינות ערב. ניתן לראות שגם כשהדי הציונות הגיעו לעיראק, עיראק כמדינה עודדה את היהודים שלא לשתף פעולה עם הציונות, כי זו נתפסה מערבית ואירופית, ובכך היוותה סכנה לעיראקיות, שהיהודים חלק ממנה.
ראשית השינוי ביחס אל היהודים בעיראק החל עם הצהרת בלפור ב-1917, שלאחריה החלו העיראקים להדהד גינויים שעלו בעיתונים פלסטיניים ומצריים נגד היהודים. ההתבטאות הראשונה המוכרת היא מהערות בעיתון מקומי שכתב חייל עיראקי אשר שירת בצבא העות'מאני בחזית הרוסית. דבריו נבעו מהספר "הפרוטוקולים של זקני ציון" שרווח ברוסיה באותה עת.
שינוי נוסף הורגש כאשר הדגש על פאן ערביות התעצם ובמקביל גם עלו רעיונות הנאציזם בגרמניה והגיעו לעיראק. ההתנגדות לבריטים שלא איפשרו את עצמאותה של עיראק, הובילה להתקרבות המגמות הלאומיות הפאן-ערביות אל המגמות האוטוריטריות והמיליטריזם שאפיינו את הנאציזם, ועל כן הנאציזם התקבל באהדה בעיראק. שילוב זה הוביל לגילויי אנטישמיות נגד היהודים בשנות ה-30 ולהקמת אגודות בעלות אופי לאומני שלא קיבלו לשורותיהן יהודים. אחת מהאגודות הללו הייתה אגודת "אל-מות'נא", מועדון לאומי פאן-ערבי שהוקם תחת שלטונו של יאסין אל-האשמי (1935–1936), ראש ממשלה שצידד במיליטריזם ותמך בשלטונות הטוטליטריים באירופה. מייסדי המועדון היו מחנכים עיראקיים וערבים, ובראשם ד"ר סאיב שווכת, יו"ר המועדון. המועדון דאג לטפח את הלאומיות הערבית והמיליטריזם, ולחזק את בני הנוער ברוח הערביות. אין מדובר במועדון פוליטי מעשי, אך מטרותיו ורעיונותיו היו פוליטיות מובהקות והתאפיינו בקריאה לקידום אחדות מדינית בין-ערבית. מעבר לכך, היו מעורבים בו פוליטיקאים וראשי ממשלות רבים. בנוסף, המועדון היה בעל אוריינטציה אנטי-בריטית ופרו-נאצית ואף קיבל סיוע כלכלי מהנציגות הגרמנית בעיראק. הפעילות האלימה נגד היהודים, שטיפחו מועדון "אל-מות'נא" ודומיו, ליוותה בהיקפים מסוימים את התקופה של שלהי שנות השלושים בואכה מלחמת העולם השנייה.
השפעת המשטר הנאצי בגרמניה על עיראק.
הקשר בין גרמניה ועיראק החל עוד בזמן מלחמת העולם הראשונה, כשהאימפריה העות'מאנית, שכללה את הטריטוריה שהפכה לימים לעיראק, נלחמה לצד גרמניה נגד מדינות ההסכמה. היחסים היו ידידותיים והדדיים ועודדו את השיח על מקומם של הבריטים והצרפתים במזרח התיכון. בשנות העשרים, שנותיה הראשונות של עיראק כמדינה בחסות בריטית, הגרמנים היו מעורבים מאוד במדינה העיראקית, על אף ניסיונות בריטיים להגביל את פעילותם. הם היו פעילים בעיתונות והשפיעו על דעת הקהל העיראקית, השתלבו בחינוך בבתי הספר העיראקיים, ואף מורים ונציגי מערכת החינוך העיראקית נסעו להשתלמויות חינוכיות בגרמניה.
העיראקים כמו גם הערבים בכלל רחשו אהדה למשטר הנאצי בגרמניה והפשיסטי באיטליה. אמין אל-חוסייני, המופתי הגדול של ירושלים, אף נפגש עם היינריך וולף, הקונסול הכללי הגרמני בירושלים בשנת 1933, ובהמשך עם היטלר עצמו (1941). בין השנים 1932–1939 עמד בראש השגרירות הגרמנית בעיראק השגריר פריץ גרובה. גרובה היה אחד מהגורמים המשפיעים ביותר על האחיזה שקנה הנאציזם בעיראק ועל השנאה הגדלה ליהודים. הוא נהג לפרסם מאמרים בשבח הנאציזם ותרומת האידאולוגיה לעיראק בעיתונים פרו-גרמניים שונים. רבים הושפעו מדבריו, ואפילו המלך ראזי (1912-1939) שיגר ברכה להיטלר לרגל החג הלאומי של גרמניה.
גורם מסית נוסף היה "רדיו ברלין" שנפתח ב-1939 בעיר גיסן מדרום לברלין, ושאיפשר לנאצים להעביר מסרים לעולם הערבי בשפה הערבית כולל הסתה נגד יהודים, בריטים ואמריקאים. מנהל התחנה היה יונס בחרי, עיתונאי עיראקי שברח לגרמניה והיה ידוע בדעותיו האנטי-בריטיות ומוכר בכינוי "לורד האו-האו הערבי".
כשגריר, פריץ גרובה קיבל פניות רבות לעזרה בהקמת תנועות ומפלגות נציונל-סוציאליסטיות במדינות ערב. בעיראק אחת הבקשות הייתה של עבד אל-גפור אל-בדרי, עורך העיתון העיראקי "איסתיקלאל". יוזמה עיראקית נוספת שלה סייע גרובה הייתה הקמת תנועת הנוער במדים "אל-פותווה". תנועת הנוער עוצבה על פי הדגם הפשיסטי והנוער ההיטלראי ואף קיימה אימונים צבאיים. בראש התנועה עמד סאמי שווכת, ששימש כמנכ"ל משרד החינוך העיראקי ושר החינוך בשנות ה-30 והיה אחיו של סאיב שווכת, יו"ר מועדון "אל-מות'נא".
כמדינה, גרמניה לא ששה לעזור לערבים ונמנעה מהתערבות בנושא הסכסוך הערבי-יהודי כדי לא ליצור בעיות מול בריטניה שנכחה מאוד במדינות ערב, אך הביעה תמיכה ואהדה לבקשות. אולם, גרובה ונוספים, אשר ביקשו ליצור אהדה בקרב הערבים, הזהירו מפני ההשפעה השלילית שיש לעלייה הציונית על היוקרה הגרמנית בעיני הערבים.