בנוגע לישראל ולפלסטינים, עמדותיו לא היו ברורות. הוא טען שעמדותיו קרובות יותר לעמדות אייפק מאשר לעמדות "ידידי שלום עכשיו". אולם המועמד ג'ו ליברמן תקף אותו על אמירת כי "ארצות הברית אינה צריכה לקחת צד בסכסוך הישראלי-פלסטיני", וטען כי בכך הוא מאיים לפגוע בקשרים המיוחדים בין ארצות הברית לישראל. אולם דין דחה בתוקף את ההאשמות וטען כי הוא ימשיך את דרכו של ביל קלינטון בכל הנוגע לתמיכה בישראל.
דין תקף באופן חריף את מדיניותו הכלכלית של ממשל בוש, וטוען שהגרעון הגדול שהוא יצר באמצעות הורדת מיסים גבוהה מסכן את כלכלת ארצות הברית. הוא הבטיח שאם ייבחר הוא יבטל את הקיצוץ במיסים של ממשל בוש, שלטענתו מיטיב בעיקר עם בעלי ההון, בעוד ההטבות לאזרח הקטן מתבטלות על ידי עליה במיסים המדינתיים ובהוצאות המשפחה בתחומים שונים.
עוד תקף גם את תלותו של בוש בבעלי אינטרסים כלכליים שתורמים רבות למסע הבחירות הנשיאותי, ושרבים ממקורביו באים מהן. במיוחד שם דגש על חברות נפט שמשפיעות על מדיניות האנרגיה והמדיניות הסביבתית, חברות תרופות ובריאות שהלוביסטים שלהם העבירו רפורמה במערכת הבריאות שלטענתו פועלת לטובתם וכנגד האזרחים, וחברות שהרוויחו מכיבוש עיראק ומהחוזים לשיקומה. במהלך מסע הבחירות שלו הדגיש כי הסתמכותו על תרומות קטנות של אזרחים רבים הופכת אותו לבלתי תלוי בבעלי אינטרסים כאלה.
פעילותו אחרי הפרישה מהמרוץ.
אחרי שפרש דין מהמירוץ הוא לא המליץ על תמיכה באף אחד מהמועמדים שנותרו. אחרי שג'ון קרי נבחר הוא התגייס לתמיכה בו במיוחד בקרב מצביעי השמאל, וערך עימות רדיופוני עם ראלף ניידר שרץ בבחירות הכלליות וניסה לזכות בקולות מצביעים אלה.
דין הפך את הקהילה שבנה סביב למסע הבחירות שלו ולאתר האינטרנט שלו, לארגון שנקרא "דמוקרטיה לאמריקה" ("democracy for America"). במסגרת זו המליץ על כמה קבוצות של תריסר מועמדים דמוקרטיים למשרות ברמות שונות (החל משריפים וכלה במועמדים לסנאט של ארצות הברית) - רובם שייכים לאגף הליברלי, וכולם היו מתמודדים חדשים לתפקיד. מועמדים אלה זכו לתמיכה הן בבחירות המוקדמות והן בבחירות הכלליות. ביניהם היה הסנאטור ברק אובמה.
אחרי תבוסת המפלגה הדמוקרטית בבחירות הכלליות בנובמבר 2004, עלה שמו כמועמד ליו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית, תפקיד שבעיקרו מקביל למזכ"ל מפלגה בישראל. הוא הכריז על מועמדותו ב-11 בינואר 2005. מתנגדיו טענו שמינוי כזה עלול לתת למפלגה דימוי קיצוני. מנגד עמד לזכותו הישגו בבניין הארגון שצמח מהקמפיין שלו, עורר את "השטח" ונשאר פעיל לאורך זמן. כנגדו התמודדו מספר אישים, רובם חברי קונגרס לשעבר, אולם הם פרשו עד תחילת פברואר, וב-12 בפברואר הוא נבחר רשמית, לקדנציה של ארבע שנים. עם בחירתו הודיע שלא יתמודד על הנשיאות ב-2008, וכי יפעל לבניית בסיס תמיכה עממית רחב למפלגה לקראת הבחירות לקונגרס ב-2006 והבחירות לנשיאות ב-2008. במסגרת זו הוא הכריז על "אסטרטגיית חמישים המדינות" של בניית בסיסי כוח בכל מדינות ארצות הברית, כולל במעוזים רפובליקניים מובהקים. דבר זה הביא לחיכוך בינו לבין מנהיגים אחרים במפלגה ובראשם יושב ראש ועדת הקמפיין הדמוקרטי לבית הנבחרים, רם עמנואל, שרצו לרכז מאמצים באזורים בהם סיכויי הניצחון גבוהים יותר.
חייו האישיים.
אף על פי שגודל כנוצרי אפיסקופלי, עבר דין לכנסייה הקונגרגציונאלית. אשתו, ד"ר ג'ודית סטיינברג, היא יהודייה, ושני ילדיהם חונכו כיהודים. בניגוד למקובל, אשתו של דין המשיכה לעבוד כרופאה בעת הקמפיין שלו ב-2004, ולכן נעדרה ממנו.
פשיזם
פשיזם (באיטלקית: fascismo) היא אידאולוגיה ושיטת ממשל לאומנית טוטליטרית. האידאולוגיה הפשיסטית נוצרה באירופה, במיוחד בצרפת ובאיטליה, בשלהי המאה ה-19. כשיטת ממשל היא התקיימה באיטליה, בהנהגתו של בניטו מוסוליני, בתקופה שבין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה.
מקור המילה 'פשיזם' הוא סמל ה"פָאשֶס", או פסקס בלטינית - צרור זמורות שעוטף גרזן ושסימל ברומא העתיקה את הסמכות והעוצמה (האימפריום) של השלטון. סמל זה ביטא את הרצון להחזיר את איטליה לתפארת העבר. הוא צורף לסמלי הארגונים והמפלגות הפשיסטיות.
אטימולוגיה.
המונח האיטלקי "fascismo" נגזר מהמילה "פאסיו", צרור של מוטות, שנלקח מהטרמינולוגיה הלטינית. זה היה השם שניתן לארגונים פוליטיים באיטליה בשם "פאשי" (fasci) (השווה למילה faction) קבוצות דומות לגילדות או לסינדיקטים. על פי דיווחו של מוסוליני עצמו, המפלגה הפשיסטית המהפכנית ("Partito Fascista Rivoluzionario") נוסדה באיטליה בשנת 1915.
הפשיסטים קישרו את המונח עם הפסקס הרומי הקדום - צרור מוטות קשורים סביב גרזן, שהוא סמל רומי עתיק לסמכותו של השופט האזרחי הנישא על ידי משרתיו, המשמשים עבורו כמבצעי עונש המוות על פי דברו.
הסמליות של הפסקס העידה על חוזק באמצעות אחדות: מוט יחיד נשבר בקלות, ואילו צרור של מוטות קשה הרבה יותר לשבירה, כוחו באחדותו. סמלים דומים פותחו על ידי תנועות פשיסטיות שונות: לדוגמה, סמל הפלנחה הוא חמישה חצים המחוברים יחד על ידי אסל.
האידאולוגיה הפשיסטית.
האידאולוגיה הפשיסטית היא מקבץ רעיונות הטרוגני, ותווי הגדרתו כאידאולוגיה הם "נזילים" ושנויים במחלוקת בין חוקרים ממדעי הרוח והחברה; לדעת החוקר זאב שטרנהל הוא פרי "משבר הדמוקרטיה הליברלית ושל משבר הסוציאליזם", לאחר שנוסו משלהי המאה ה-19; הגם כי ניתן להצביע על אפיון עיקרי שלו: "לאומנות מופלגת ועל כן של פרטיקולריזם קיצוני" של קבוצה אתנית. לאחר מלחמת העולם הראשונה, הפשיזם כתפיסת עולם היה נחלתם של מגזרים מגוונים בחברה האירופאית; הוא "שגשג הן במרכזי התעשייה הגדולים של אירופה המערבית, והן בארצות הנחשלות באירופה המזרחית. הוא משך באותה המידה כמה מ האינטלקטואלים, כמו גם המוני איכרים אנאלפביתיים".
רעיונות עיקריים ששימשו במשנותיהם של הוגים ומדינאים פשיסטים הם:
אידאולוגיות הכוללות מספר עקרונות הכלולים באידאולוגיה הפשיסטית, התקיימו גם במדינות אחרות, כגון גרמניה הנאצית, ספרד תחת שלטון פרנקו, פורטוגל, יפן, עיראק ועוד. חוקרים אפיינו בהם מרכיבים פשיסטים, הגם שמשטרים אלה לא הזדהו בכל עם הפשיזם, ולא אימצו לעצמם את הכינוי "פשיזם" והתנועה הפשיסטית לא אימצה לעצמה את כל עקרונותיהם.
בין פשיזם לנאציזם.
הנאציזם הוא פשיזם שהתפתח בגרמניה ונוספו לו גם עקרונות גזעניים. הפשיזם במדינות אחרות הדגיש פחות את העקרונות הגזעניים. למעשה, עד לשנת 1936, אז קיבל עליו מוסוליני חלק מהעקרונות הגזעניים, הפשיזם הטהור סתר את העקרונות הגזעניים של הנאציזם מאחר שהוא קיבל לשורותיו את כל התושבים שהביעו רצון להצטרף אל הלאום המדיני, קיבלו עליהם את עקרונות המדינה, והיו מוכנים לשרת אותה.
הן הנציונל-סוציאליזם הגרמני, והן הפשיזם האיטלקי, היו תנועות לאומניות. שתיהן הציגו כיעד את השלמת האיחוד הלאומי - שלכאורה לא מומש קודם תחת בתי המלוכה, ושתיהן ראו בלאום קולקטיב נעלה יותר מסכום חלקיו, והתייחסו בבוז לאינדיבידואליזם המערבי. אולם, בעוד הנאציזם אימץ את התורה האתנו-ביולוגית, וראה בגזע ה"טהור" את הבסיס למדינת הלאום; הרי שהפשיזם, עד שנת 1936, התקיים על בסיס תפיסה לאומית פוליטית מכלילה. על כן, קבוצות מיעוט אתניות בתוך מדינות לאום, כגון היהודים במרכזיה העירוניים של איטליה, דוברי גרמנית בצפון איטליה, וקרואטים שנכבשו במלחמה, כולם נתפסו לפי עקרונות הפשיזם כחלק מהלאום האיטלקי, או כמי שיכולים ואמורים להצטרף אליו ללא אפליה, ואף נדרשו מהשלטונות הפשיסטים לנאמנות מוחלטת למדינה.
עם זאת, בשלב מסוים, בהשפעת הנאצים אימץ המשטר הפשיסטי באיטליה עקרונות גזעניים. בסוף שנת 1938 פרסמה המועצה הפשיסטית העליונה שורה של תקנות ביניהן איסור על נישואים בין בני גזעים שונים והרחקת התלמידים היהודים ממוסדות הלימוד הכלליים.
הגדרות של פשיזם.
הפשיזם ועקרונותיו הוגדרו על ידי הוגים ומדינאים שהגדירו עצמם "פשיסטים", כגון בניטו מוסוליני. במקביל, גורמים חיצוניים לתנועה הפשיסטית, ניסו להחיל הגדרת מונח זה גם על ארגונים וגופים שמעולם לא אימצו הגדרה זו ולעיתים אף התנגדו לפשיזם ולעקרונותיו ואף נלחמו בהם.
המפלגות הקומוניסטיות מתחו את הגדרת המושג "פשיזם" אל מעבר לאומות שנשאו את דגל הפשיזם בגאון כאיטלקים ובעלי בריתם, על משטרים ומפלגות ברי פלוגתא, ובהם גם תנועות דמוקרטיות. למשל, התנועה הסוציאל-דמוקרטית כונתה על ידם "סוציאל פשיסטית".
מבין ההיסטוריונים שהגדרתם את המונח "פשיזם" מרחיבה (מעבר להגדרה המקורית, ואף בניגוד לדעתם של נשואי ההגדרה המרחיבה) ניתן לציין גם את קווין פסמור, שהגדיר כך:
הפשיזם באיטליה.
רקע לעלייתו.
בתקופת כיבושי נפוליאון באיטליה, החלו לשגשג תנועות פטריוטיות, שקראו לאיחוד הנסיכויות והמדינות האיטלקיות השונות לעם איטלקי אחד, במדינת איטליה הגדולה. ב-1870 הפכה איטליה למדינה ריבונית מאוחדת, שבירתה רומא, שהופקעה משלטון האפיפיור. צורת השלטון במדינה הפכה למונרכיה חוקתית, תחת שלטונו של המלך ויטוריו אמנואלה השני, מאחד איטליה.
במלחמת העולם הראשונה הצטרפה איטליה אל צרפת ואל בריטניה כנגד ציר גרמניה - אוסטריה. למרות הניצחון, תבעה המלחמה קרבנות רבים, דבר שהציבור האיטלקי לא ציפה לו, אליו נוסף לו מיתון כלכלי כבד. השנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה התאפיינו בחוסר יציבות. ארגוני העובדים פתחו בשביתות תכופות ומשמעותיות שהשביתו את המשק והכבידו אף יותר על המצב הכלכלי ועל מצב הרוח הלאומי.