מלך דנמרק כלל לא ידע על צבאותיו של ולנשטיין אלא רק על צבאותיו של הגנרל יוהאן ט'סרקלס פון טילי, ונאלץ לסגת לפני שישמידו שני הגנרלים את צבאו כליל. הצבא הדני הצליח להימלט אולם טילי השיג אותו בקרב לותר והשמיד אותו, צבאו של ולנשטיין המשיך להתקדם צפונה וכבש את מקלנבורג פומרניה ויוטלנד אולם העדר צי מנע ממנו לכבוש את עיר הבירה הנמצאת באי זילנד. ולכן החל לנוע לכיוון עיר הנמל שטרלזונד העיר היחידה שממנה יוכל להקים צי כדי לכבוש את האיים הדנים. מלך דנמרק ביקש עזרה מאנגליה, צרפת, סקוטלנד, סקסוניה ושוודיה סיוע, אולם מתוכם רק סקוטלנד ושוודיה שלחו סיוע.
מול כוחותיו של ולנשטיין שצרו על העיר עמדו תושביה, לצידם עמדו כ-9,000 חיילים סקוטים בפיקודו של רוברט מונרו וחיל מצב שוודי קטן בפיקודו של אלכסנדר לסלי. ולנשטיין הצהיר כי יכבוש את העיר בשלושה ימים אולם צבאו ספג אבדות כבדות ונאלץ לסגת. הקיסר החל להבין שלא היה משתלם להשקיע בוולנשטיין, וחתם על הסכם ליבק בו הפסיק כריסטיאן הרביעי את תמיכתו בפרוטסטנטים בגרמניה, ובתמורה תשמור דנמרק על ריבונותה. בשנת 1630 פיטר הקיסר את ולנשטיין, כי חשש שהוא מנסה לנגוס בעוצמתו הפוליטית.
אולם באותה שנה פלש צבאו של מלך שוודיה גוסטבוס אדולפוס לתחומי האימפריה, השוודים כמו הדנים חששו מהקתולים ורצו לחזק את שליטתם באזור, וללא צבאו של ולנשטיין נאלץ הקיסר להסתמך בעיקר על צבאות הליגה הקתולית בפיקודו של טילי. ב-1631 פלש טילי לסקסוניה במטרה למנוע מהסקסונים לאחד כוחות עם השוודים, מלך שוודיה ניצל את ההזדמנות ושכנע את הנסיך הבוחר של סקסוניה יוהאן גאורג הראשון להעמיד את כוחותיו לרשות צבא שוודיה טילי ערך את כוחותיו בברייטנפלד והתכונן לפגוש את גוסטבוס אדולפוס.
למרות יתרונם המספרי של הקתולים ניצחו הפרוטסטנטים. שנה לאחר מכן נפגשו טילי וגוסטבוס אדולפוס בקרב ריין, שוב הובסו הקתולים והפעם טילי עצמו נהרג. הקיסר שב ושכר את שירותיו של ולנשטיין אולם צבאו של ולנשטיין הובס בקרב ליצן, למרות שמלך שוודיה נהרג.
הקיסר איבד את האמון בו ורגש זה התחזק לאחר שנודע לו שוולנשטיין מנסה להשיג על דעת עצמו הסכם שלום עם הפרוטסטנטים. הוא כבר עמד לחתום על הפקודה להורגו אולם כמה קצינים אירים וסקוטים מצבאו של ולנשטיין מרדו בו ב-25 בפברואר בעוד הוא מחכה באגר לתשובה מהשוודים. ראשי המורדים היו סרן אירי בשם וולטר דברו ומפקדים סקוטים בשם וולטר לסלי וג'ון גורדון הם פרצו לטירתו של ולנשטיין העירו אותו משנתו ורצחו אותו.
למרות שבאופן רשמי הקיסר לא הורה על הרצח הוא שיבח את הרוצחים ותגמל אותם ביד רחבה.
רוברט פיל
סר רוֹבֵּרְט פִּיל הבן (באנגלית: Sir Robert Peel, 2nd Baronet 5 בפברואר 1788 – 2 ביולי 1850) היה מדינאי בריטי מהמפלגה השמרנית שכיהן כראש ממשלת בריטניה. לפני כן כיהן פיל כשר הפנים ובתקופת כהונתו בתפקיד זה הוא יצר את התפיסה המודרנית של משטרת בריטניה שלפיה נוצר טיפוס השוטר הידוע באנגליה כ"בובי" ("Bobby") ובאירלנד כ"פילר" ("Peeler") על שמו של פיל. בתקופת כהונתו הראשונה כראש ממשלה הוא הניח את היסוד להקמתה של המפלגה השמרנית ובתקופת כהונתו השנייה הוא דאג לביטולם של חוקי הדגן.
פיל היה בנו של מייצר כותנה עשיר בלנקשייר, שהיה גם חבר פרלמנט. אביו השאפתני הכין את פיל לפוליטיקה והקנה לו את מושבו בפרלמנט. פיל התחנך בכרייסט צ'רץ', אוניברסיטת אוקספורד, שם הצטיין. רק שנה לאחר סיום לימודיו נבחר פיל לתפקיד חבר פרלמנט ובמהלך שנותיו בפוליטיקה ייצג מספר רב של מושבי פרלמנט, כולל מושב אוניברסיטת אוקספורד.
הוא נחשב לתוך נחרץ של יוניוניזם, ובמקור התנגד לאמנציפציה לקתולים. על דעותיו הנחושות הוא זכה לכינוי 'קליפת תפוז'. בשנת 1822 מונה לשר הפנים, לאחר שהתפטר מרצונו מתפקיד השר לענייני אירלנד בשנת 1817. בתקופתו הציג מספר רפורמות חשובות במשפט הפלילי הבריטי; השינויים שלו בחוק העונשין הביאו לכך שכ-100 פחות פשעים היו בעלי דין מוות. הוא גם ערך רפורמה במערכת בתי הסוהר עם תשלום עבור סוהרים וחינוך לאסירים. פיל המשיך בתפקידו תחת ממשלת הדוכס מוולינגטון. במהלך תקופה זו הוא שוכנע לתמוך באמנציפציה לקתולים, ודחף את הצעת החוק לאמנציפציה דרך הפרלמנט, וטען כי ללא האמנציפציה ישנה סכנה מפני סכסוך אזרחי בבריטניה.
כמזכיר הפנים, הוא גם הקים את משטרת המטרופולין של הבירה לונדון בשנת 1829. עם התפטרותה של ממשלת הלורד גריי בשנת 1834 סירב פיל להזמנתו של המלך ויליאם הרביעי להקמת ממשלה. עם זאת, הוא קיבל את קריאתו החוזרת של המלך בשנה שלאחר מכן. בתקווה לזכות ברוב גדול, הוא קידם בחירות חדשות אך הרוב בו זכה בבחירות היה קטן על אף ציפייתו, ומספר תבוסות בפרלמנט הובילו להתפטרותו באפריל 1835. פיל מונה לראש ממשלה בפעם השנייה ביוני 1841. זו הייתה תקופה של סכסוכים כלכליים, עם אחוז אבטלה גבוהה וקשיים עבור הסחר הבינלאומי של בריטניה. פיל, אף שמעולם לא היה תומך בסחר חופשי בבחינה אידאולוגית, נקט צעדים לליברליזציה של הסחר, מה שיצר את התנאים להתאוששות.
פיל גם העביר כמה חקיקה פורצת דרך, כגון חוק המכרות משנת 1842 שאוסר על העסקת נשים וילדים בכרייה, וחוק בתי החרושת של 1844 שהגביל את שעות העבודה של ילדים ונשים בבתי חרושת. בשנת 1845, הוא התמודד עם האתגר המכונן בקריירה שלו. יבולים שנכשלו הביאו חלק ניכר מהאוכלוסייה לבקש לבטל את חוקי הדגן, שאסרו על יבוא דגנים זרים זולים. משבר זה הידרדר לכדי רעב תפוחי האדמה באירלנד. בשעת המשבר של הרעב ניסה פיל לבטל את החוקים. בעלי הקרקעות ראו בניסיון ביטול החקיקה התקפה עליהם, ומחו בחריפות בבית הנבחרים. המפלגה השמרנית של פיל לא תמכה בו והוויכוח נמשך 5 חודשים.
בסופו של דבר, ביוני 1846, חוקי הדגן בוטלו. עם זאת, ממש באותו היום, הוא פוטר בהצעת אי-אמון וממשלתו נפלה.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
רוברט פיל נולד בברי (Bury) שבמנצ'סטר רבתי. אביו, סר רוברט פיל האב, היה חבר פרלמנט ותעשיין, אחד מיצרני הטקסטיל העשירים בראשית המהפכה התעשייתית. ברי עצמה הייתה עשירה בייצור טקסטיל וכותנה. פיל הבן הראה כישרון עוד בשיעוריו הראשונים בחינוכו המוקדם, שנלקח עם הכומר ג'יימס הארגרייבס של ברי. ייתכן ופיל העדיף את ללמוד בחדרים סגורים על פני השטח הפתוח, שם שיערו האדום חשף אותו לעלבון. פיל היה בן שמונה כשאביו קנה את מפעל הטקסטיל בעיר דרייטון מנור, טאמוורת', בשנת 1796, והיה בן עשר כשהמשפחה עברה לגור בדרייטון. הוא הביא עמו מבטא של בן לנקשייר, שאותו ניתן היה לזהות במהלך נאומיו במהלך חייו. בדרייטון הוא התחנך במסגרת שיעוריו של הכומר פרנסיס בליק. מחוץ לבית הספר, הוא נהג לבלות בפארק העירוני. הוא למד לרכב, אך העדיף להתאמן בציד ברגל, עם רובה, מיומנויות שיטוט ונהג לצוד בירי גס. בשנת 1800, כשהיה בן שתים עשרה, היה אביו, תומך הממשל, לברונט (Baronet). בינואר 1801, כשפיל כבר היה בן 13, לאחר שסיים את בית הספר היסודי הוא התחנך בבית הספר הארו שבצפון-מערב לונדון.
פיל היה בלימודים בהארו במשך שנתיים, והיה בן חמש עשרה, כשאמו מתה. שנים לאחר מכן, הוא סיפר כי לא השקיע את רוב זמנו ופעילותו בלימודים בהארו, ובספר זיכרונותיו מספר פיל על טיולים ארוכים דרך הכפר עם רוביו, אותם שמר במחסן סמוך. על אף השקעתו המצומצמת בלימודים, הלטינית והיוונית הגיעו אליו בקלות, וחבריו לבית הספר רצו אליו לעזרה בתרגומיהם ובפסוקיהם. פיל עזב את בית הספר בחג המולד 1804, והתגורר כמה חודשים בבית אביו בלונדון ברחוב אפר גרוסבנור, השתתף בהרצאות במכון המלכותי והקשיב לוויכוחים בבית הנבחרים. ישנה שמועה לפיה ראש הממשלה ויליאם פיט הבן עצמו שאל את סר רוברט פיל האב מיהו הצעיר שצופה בדיוני הבית. פיל בילה את קיץ 1805 בדרייטון בלימודי מתמטיקה אצל מלומד מאוניברסיטת קיימברידג'. באוקטובר של אותה השנה החל פיל ללמוד בקולג' כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד וסיים שם תואר כפול בלימודים קלאסיים ובמתמטיקה. חונכו הראשון באוקספורד היה תומאס גייספורד וחונכו השני היה צ'ארלס לויד, לימים בישוף אוקספורד, שאיתו המשיך פיל להתכתב על נושאי הפרדת הדת מהמדינה עד מותו של לויד בשנת 1829. חברו הקרוב ביותר של פיל היה הנרי וואן, בנו ויורשו של לורד דרלינגטון, ולימים דוכס קליבלנד. לנוכח השקעתו הרבה בלימודיו פיל גם טיפח תדמית ציבורית בין הסטודנטים. פיל הוצב במקום הראשון בכיתתו בסיומן של הבחינות.
הוא שירת שירות צבאי חלקי בדרגת קפטן ברגימנט של מנצ'סטר של המיליציה ב-1808 ובהמשך כלוטננט ביחידת הפרשים של סטפורדשייר ב-1820.
תחילת המעורבות הפוליטית.
חבר פרלמנט מתחיל.
פיל נכנס לפוליטיקה ב-1809 בגיל 21 כאשר נבחר לפרלמנט כנציג מחוז הבחירה של קאשל (Cashel) שבמחוז טיפררי, אירלנד שהיה מחוז רקוב. כדי להיבחר הוא היה זקוק לתמיכתם של 24 בוחרים ומסע הבחירות שלו מומן על ידי מי שהיה אז המזכיר הראשי לאירלנד סר ארתור ולסלי, לימים הדוכס מוולינגטון, שהקריירה הפוליטית של שניהם תהיה קשורה במשך 25 השנים הבאות. פיל נכנס לתפקידו והתייצב בבית הנבחרים מיד לאחר בחירתו, אך לא נאם בפני הפרלמנט עד 23 בינואר 1810. פיל נשא את נאום הבכורה שלו בפרלמנט בראשית המושב של 1810, עת נבחר על ידי ראש הממשלה ספנסר פרסיבל להיות המגיב השני לנאום מן הכס. נאומו נחשב לסיפור הצלחה ותואר כנאום הבכורה הטוב ביותר מאז נאומו של ויליאם פיט הבן.