ממשלת מוזמביק, כמו ממשלת פורטוגל עצמה, הייתה מאוד ממורכזת, הכוח התרכז ברשות המבצעת, וכל הבחירות, בהן התקיימו, נערכו בשיטות עקיפות. מלשכת ראש הממשלה בליסבון, הסמכות התפשטה עד לעמדות והרגדוריות המרוחקות ביותר של מוזמביק באמצעות שרשרת פיקוד נוקשה.
סמכותה של ממשלת מוזמביק הייתה מוגבלת בעיקר ליישום מדיניות שכבר הוכרעה באירופה. ב-1967 שלחה מוזמביק גם שבעה צירים לאספה הלאומית בליסבון.
הפקיד העליון במחוז היה המושל הכללי, שמונה על ידי מועצת השרים הפורטוגלית בהמלצת שר החוץ.
למושל הכללי הייתה גם סמכות מבצעת וגם סמכות מחוקקת. מועצת ממשלה ייעצה למושל הכללי בנושא ניהול המחוז.
הקבינט המתפקד כלל חמישה מזכירים שמונו על ידי שר החוץ בעצת המושל הכללי. למועצה מחוקקת היו סמכויות מוגבלות ועיקר פעילותה הייתה אישור תקציב המחוז. לבסוף, היה צריך להתייעץ עם מועצה כלכלית וחברתית על כל טיוטות החקיקה, והמושל הכללי היה צריך להצדיק את החלטתו בפני ליסבון אם יתעלם מעצתה.
מוזמביק חולקה לתשעה מחוזות, שחולקו עוד יותר ל-61 רשויות ו-33 תחומים. כל תת-מחלקה הורכבה אז משלושה או ארבעה משרות בודדות, המחוז מנוהל על ידי שלושה או ארבעה בעלי תפקידים שמהווים את השלטון המקומי אשר הוענקה להם הסמכות מהממשלה הפורטוגזית, עם ממוצע של 40,000 אפריקאים בכל תחום.
כל מחוז, למעט לורנצו מרקוס אשר נוהל על ידי המושל הכללי, היה בפיקוח של מושל. לרוב האפריקאים היה קשר עם הפורטוגלים רק דרך מנהל הדואר, שנדרש לבקר בכל כפר בתחומו לפחות פעם בשנה.
רמת המנהל הנמוכה ביותר הייתה הרגדוריה, יישובים שבהם מתגוררים אפריקאים החיים על פי החוק המקובל. כל רג'דוריה נוהלה על ידי רגולו, פקיד אפריקאי או פורטוגלי שנבחר בהמלצת תושבים מקומיים. לפי הרגולוס, לכל כפר היה ראש אפריקאי משלו.
לכל רמה של ממשלה יכולה להיות גם ועדה מייעצת או מועצה. הם הוקמו בעיריות עם יותר מ-500 אלקטורים, בעיריות קטנות יותר או במעגלים עם יותר מ-300 אלקטורים ובמשרות עם יותר מ-20 אלקטורים.
שתי מערכות משפט היו בתוקף - המשפט האזרחי הפורטוגלי והמשפט המנהגי האפריקאי. עד 1961, האפריקאים נחשבו לילידי מוזמביק (indígenas), ולא לאזרחי פורטוגל. לאחר 1961, חוקי הילידים הקודמים בוטלו והאפריקאים קיבלו אזרחות פורטוגלית אשר מעניקה להם זכויות שונות.
כלכלה.
מאז המאה ה-15 הקימה פורטוגל התנחלויות, עמדות סחר, מבצרים ונמלים בחוף אפריקה שמדרום לסהרה. ערים, עיירות וכפרים הוקמו בכל שטחי מזרח אפריקה על ידי הפורטוגלים, במיוחד מאז המאה ה-19. בתקופה זו, מוזמביק הפכה למושבה פורטוגזית, אך הממשל הושאר לחברות הסחר שקיבלו חוזי שכירות לטווח ארוך. באמצע שנות העשרים הצליחו הפורטוגלים ליצור כלכלת מתנחלים נצלנית וכופה ביותר, בה ילידי אפריקה נאלצו לעבוד על האדמות הפוריות שנשלטו על ידי מתיישבים פורטוגלים. איכרים אפריקאים ילידים ייצרו בעיקר יבולים המיועדים למכירה בשוקי פורטוגל. הם גידלו בעיקר כותנה, קשיו, תה ואורז. הסדר זה הסתיים בשנת 1932 לאחר השתלטות ממשלת אנטוניו דה אוליביירה סלאזאר על פורטוגל. אחר כך, מוזמביק, יחד עם מושבות פורטוגזיות אחרות, עברו לשליטתה הישירה של ליסבון. כלכלתה התרחבה בשנות החמישים והשישים ומשכה אליה הרבה מתיישבים פורטוגלים. ההתפתחות התעשייתית והחקלאית החזקה שהתרחשה בשנות החמישים, השישים ותחילת שנות השבעים התבססה על תוכניות פיתוח פורטוגליות, וכללה גם השקעות בבריטניה ודרום אפריקה.
מוזמביק הפורטוגזית היה השטח הראשון של פורטוגל, כולל היבשת האירופית, שהפיץ קוקה קולה. הזמינות הגדולה של הון ממוצא פורטוגזי ומבינלאומי, המפתח למגוון הרחב של משאבי הטבע והאוכלוסייה העירונית ההולכת וגדלה, הביאו לצמיחה מרשימה ופיתוח של הכלכלה.
מבחינה כלכלית, מוזמביק הייתה מקור לחומרי גלם חקלאיים. מתקני תחבורה פותחו כדי לנצל את סחר המעברים בדרום אפריקה, סווזילנד, רודזיה, מלאווי וזמביה, הייצור התעשייתי היה חסר משמעות יחסית אך התחיל לגדול בשנות ה-60. פורטוגל בדרך כלל לקחה את הרווחים לעצמה ולא השקיעה אותם בחזרה במוזמביק.
חברה.
החל משנת 1926, נטשו השלטונות הקולוניאליים של פורטוגל את התפיסות בדבר נחיתות מולדת של אפריקאים, והציבו למטרה פיתוח של חברה רב-אתנית במושבותיה האפריקאיות. הקמתה של חברה אזרחית כפולה וגזעית הוכרה רשמית ב-Estatuto do Indigenato (חוק האוכלוסיות הילידיות) שאומץ ב-1929, שהתבסס על התפיסה הסובייקטיבית של ציוויליזציה מול שבטיות. לדעת הממשל, המטרה של משימת הציוויליזציה תושג רק לאחר תקופה של אירופה או תרבות של קהילות אפריקאיות.
החוק קבע הבחנה בין האזרחים הקולוניאליים, הכפופים לחוקים הפורטוגזים וזכאים לכל הזכויות והחובות האזרחות החלות במטרופול, לבין האינדיגנאס (ילידים), הכפופים לחקיקה קולוניאלית ולחוקים אפריקאים נהוגים. בין שתי הקבוצות הייתה קבוצה שלישית קטנה, האסימילאדו, שכללה שחורים ילידים, מולאטים, אסייתיים ואנשים מעורבים, שהיו להם לפחות השכלה פורמלית כלשהי ולא היו נתונים לעבודת כפייה בתשלום. הם היו זכאים לכמה זכויות אזרחות, והחזיקו בתעודת זיהוי מיוחדת, ששימשה לשליטה בתנועות עבודת הכפייה. האינדיגנות היו כפופות לרשויות המסורתיות, שהשתלבו בהדרגה בממשל הקולוניאלי ומופקדות על פתרון מחלוקות, ניהול הגישה לאדמות והבטחת זרימת כוח העבודה ותשלום מיסים. כפי שציינו מספר מחברים, משטר האינדיגנאטו היה המערכת הפוליטית שהכפיפה את הרוב העצום של האפריקאים לרשויות המקומיות המופקדות על שלטון, בשיתוף עם הדרג הנמוך ביותר של הממשל הקולוניאלי, בקהילות הילידים שתוארו כשבטים והניחו שיש להם מוצא משותף, שפה ותרבות. השימוש הקולוניאלי בחוק המסורתי ובמבני הכוח היה אפילו חלק בלתי נפרד מתהליך השליטה הקולוניאלית.
משטר האינדינאטו בוטל בשנת 1960. מכאן ואילך, כל האפריקאים נחשבו לאזרחים פורטוגליים, ואפליה גזעית הפכה למאפיין סוציולוגי ולא חוקי של החברה הקולוניאלית. למעשה, שלטון השלטונות המסורתיים השתלב אפילו יותר מבעבר בממשל הקולוניאלי. מבחינה חוקית, בשנות ה-60 וה-70 ההפרדה במוזמביק הייתה מינימלית בהשוואה לזו בדרום אפריקה השכנה.
מרכזים עירוניים.
ערי החוף הגדולות ביותר, הראשונות שנוסדו או התיישבו על ידי תושבי פורטוגל מאז המאה ה-16, כמו הבירה לורנסו מרקס, ביירה, קווימן, נקאלה ואינהמבנה, היו נמלים קוסמופוליטיים מודרניים וכור היתוך של מספר תרבויות, עם השפעה דרום אפריקאית חזקה. התרבויות של דרום מזרח אפריקה והפורטוגזית היו דומיננטיות, אך הורגשה גם השפעתן של התרבויות הערביות, ההודיות והסיניות. המטבח היה מגוון, בעיקר בשל המטבח הפורטוגזי והמורשת המוסלמית, וגם פירות ים היו בשפע.
לורנסו מרקס תמיד הייתה נקודת עניין לפיתוח אמנותי ואדריכלי מאז הימים הראשונים להתרחבותה העירונית, והרוח האמנותית החזקה הזו הייתה אחראית למשיכת כמה מהאדריכלים בעלי החשיבה קדימה בעולם בתחילת המאה ה-20. בעיר היו יצירות מופת של עבודות בנייה מאת פנצ'ו גודס, הרברט בייקר ותומס הוני בין היתר. המאמצים האדריכליים המוקדמים ביותר ברחבי העיר התמקדו בעיצובים אירופיים קלאסיים כמו תחנת הרכבת המרכזית (CFM) שתוכננה על ידי האדריכלים אלפרדו אוגוסטו ליסבואה דה לימה, מריו ויגה ופרירה דה קוסטה ונבנתה בין השנים 1913 ל-1916 (לעיתים בטעות עם עבודתו של גוסטב אייפל), ומלון פולנה שעוצב על ידי הרברט בייקר.
לאורך שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, לורנסו מרק היה שוב במרכזו של גל חדש של השפעות אדריכליות שהפך לפופולרי ביותר על ידי פנצ'ו גודס. העיצובים של שנות ה-60 וה-70 התאפיינו בתנועות מודרניסטיות של מבנים נקיים, ישרים ופונקציונליים. עם זאת, אדריכלים בולטים כמו פנצ'ו גודס איחדו זאת עם תוכניות אמנות מקומיות שהעניקו לבנייני העיר נושא מוזמביק ייחודי. כתוצאה מכך, רוב הנכסים שהוקמו במהלך תנופת הבנייה השנייה מקבלים את רמזי הסגנון הזה.
חינוך.
האוכלוסייה הכפרית של מוזמביק הייתה אנאלפביתית ברובה. עם זאת, אלפי אפריקאים התחנכו לדת, לשפה פורטוגזית ולהיסטוריה של פורטוגל על ידי בתי ספר מיסיונרים, קתוליים ופרוטסטנטים שהוקמו בערים ובאזורים הכפריים.
בשנת 1930, בתי הספר היסודיים הפרידו בין גזעים. אפריקאים נאלצו להירשם לבתי ספר יסודיים באיכות נמוכה, ואילו הלבנים שכו לבתי ספר יסודיים טובים יותר.
בראשית שנות הארבעים של המאה העשרים הורחבה הגישה לחינוך בכל הרמות. אף על פי כן, "בתי ספר ראשוניים" שמרו על איכותם הירודה. בשנת 1956 היו 292,199 תלמידים אפריקאים שנרשמו לכיתה א'. מתוכם רק 9,486 עברו בהצלחה את כיתה ג 'בשנת 1959. עד שנת 1970 רק 7.7% מאוכלוסיית מוזמביק ידעו קרוא וכתוב.
רשת מקיפה של בתי ספר תיכוניים או בתי ספר לחינוך מקצועי יושמו ברחבי הערים והעיירות המרכזיות. עם זאת, הגישה למוסדות אלה אופשרה בעיקר ללבנים. בשנת 1960, רק 30 מתוך 1,000 תלמידים בבתי ספר אלו היו אפריקאים, אף על פי שהלבנים היוו רק 2% מאוכלוסיית מוזמביק.
ספורט.