שפנגלר זכה לביקורות רבות על התאוריות שהציג אך בצידן גם לתומכים רבים. השינויים הפוליטיים, החברתיים והכלכליים הגדולים אשר התרחשו במחצית הראשונה של המאה ה-20, תאמו במידה רבה את התחזיות והתאוריות שהציג בכתביו.
השפעתו.
רעיונותיו של שפנגלר היו בעלי השפעה משמעותית על מלומדים אחרים ובהם ההיסטוריון הבריטי ארנולד טוינבי, אשר בספרו "מחקר ההיסטוריה" מעלה רעיונות דומים במיוחד. גם העתידן האמריקני הרמן קאהן ממכון ראנד, עשה שימוש במונחים הייחודיים שטבע שפנגלר, בספרו "שנת 2000". גם בספרו של סמואל הנטינגטון, התנגשות הציוויליזציות, ניתן למצוא את ההשפעה המשמעותית של שפנגלר וכתביו והרעיונות העיקריים שהועלו בהם.
אנשי זרם "דור הביט" באומנות כגון אלן גינסברג, ויליאם ס. בורוז וג'ק קרואק אימצו בעיקר את הרעיון של המעגל הטבעי של התרבות, וראו בעצמם את תחילתה של עליית תרבות חדשה אשר תחליף עם הזמן את זו הקיימת כיום. בין האמנים והסופרים הרבים שהושפעו משפנגלר היו הסופרים הנרי מילר, סקוט פיצג'רלד והקולנוען פריץ לאנג.
גם בתחום הפוליטי והמדיני ניכרת השפעת רעיונותיו של שפנגלר. בנוסף לנאצים שבחרו לעשות שימוש מעוות ברעיונות כפי שהתאימו לצרכיהם, הרי שגם אחרים התבססו עליהם ובהם ג'ורג' קנאן, הנרי קיסינג'ר והמהפכן מלקולם איקס.
כיום מוכר שפנגלר גם כשם העט בו משתמש ההוגה השמרני והכלכלן כמחווה לפילוסוף הגרמני.
צ'אראס
ים של שלמה
ים שעשה שלמה
טרבל (כדורסל)
אליפות אירופה עד גיל 21 בכדורגל
עקרון ההפרכה של פופר
הוצאות משפט
הוצאות משפט הן סכום כסף שנקבע על ידי בית משפט או טריבונל אחר, ומוטל, בדרך כלל, על הצד שהפסיד בתובענה לשלמו לצד שזכה בה, ככיסוי חלקי או מלא של הוצאותיו בניהול המשפט.
החוקים במדינות שונות נבדלים לגבי פסיקת הוצאות משפט, והיקפן. ישנן מדינות, כמו ישראל, אנגליה, איטליה, שוודיה, קנדה ואוסטרליה, בהן נפסקות הוצאות משפט לטובת הצד שזכה במשפט כדבר שבשגרה. במדינות אחרות, כמו ארצות הברית נפסקות הוצאות לטובת הצד הזוכה רק במקרים מיוחדים. גם במשפט העברי כל צד נושא בהוצאותיו ואין הצד המפסיד נדרש לשלם הוצאות משפט לזוכה. ישנן מדינות, כמו שווייץ וגרמניה, בהן הצד המפסיד נדרש לשלם הוצאות לאוצר המדינה למימון מערכת המשפט.
קיימות גישות שונות לגבי גובה ההוצאות שראוי לפסוק, האם הן צריכות להיות ריאליות ולשקף את ההוצאות בפועל של הצד שזכה בהליך או שהן צריכות להיות חלקיות. לכל גישה יש חסרונות ויתרונות.
בארצות הברית.
הכלל הבסיסי בארצות הברית הוא שכל צד משלם את הוצאותיו ובית המשפט איננו מחייב את הצד המפסיד לשלם הוצאות לצד הזוכה. עם זאת, ישנם חריגים לכלל זה. אלו כוללים:
בישראל.
משפט אזרחי ומנהלי.
בישראל נהוג באופן שגרתי להטיל הוצאות משפט על הצד שהפסיד. כללי קביעת הוצאות במשפטים אזרחיים ובעתירות לבג"ץ מוסדרים בסעיפים 511–519 של תקנות סדר הדין האזרחי. בקביעת גובה ההוצאות שוקל בית המשפט:
על פי סעיף 512 לתקנות, לא יפחת סכום ההוצאות מהתעריף המינימלי שנקבע לעניין שכר טרחת עורך דין בכללי לשכת עורכי הדין. אולם לא תמיד בית המשפט נוהג כך ופעמים רבות נפסק סכום הוצאות נמוך יותר. עתירה לבג"ץ שדרשה קביעת תקנות לפסיקת הוצאות מינימליות נדחתה, כדי לאפשר לבתי המשפט גמישות בפסיקת הוצאות.
ככלל, ערכאת ערעור אינה נוהגת להתערב בפסיקת הוצאות אלא במקרים חריגים.
התנהלות בלתי ראויה.
כאשר אחד הצדדים מתנהל באופן בלתי ראוי, רשאי בית המשפט לקחת עובדה זאת בחשבון בפסיקת ההוצאות.
אם הצד שנהג באופן בלתי ראוי הוא הצד הזוכה, רשאי בית המשפט לפסוק לו הוצאות נמוכות מהרגיל. הציג את הדברים השופט חנן מלצר: "בעל דין שזכה בדינו, אך זאת לאחר שניהל את ההליכים בדרך בלתי ראויה, גרם להתמשכות ההליך, או השתלח בבעלי הדין האחרים לא יזכה במלוא הוצאותיו, אם בכלל." היו אף מקרים בהם הוטלו הוצאות על הצד הזוכה. כך למשל, בתביעת רשלנות רפואית שהחלה לאחר שלא נמצאו מסמכים רפואיים חשובים בתיק הרפואי, פסק בית המשפט המחוזי 50,000 ש"ח הוצאות משפט על בית החולים, אף על פי שבסופו של יום התברר שלא הייתה רשלנות של בית החולים והתביעה נדחתה.
אם הצד שנהג באופן בלתי ראוי הוא הצד המפסיד, ייטה בית המשפט לפסוק הוצאות על הצד הגבוה. אמר על כך השופט אשר גרוניס: "בעל דין שאינו נוהג באופן יעיל וגורם להארכה שלא לצורך של ההליך, עלול למצוא עצמו נושא בשכר טרחה בשיעור גבוה מן המקובל, אם הפסיד בסופו של יום." אולם, הוצאות לצד שכנגד אינן יכולות להיות עונשיות, אלא לכל היותר שומת הוצאות ריאליות על הצד הגבוה.
ישנם מקרים בהם בית המשפט מטיל הוצאות משפט המשולמות לא לצד שכנגד אלא לידי אוצר המדינה, למשל כאשר נקבע שנעשה שימוש לרעה בהליכי משפט. כך למשל, הוטלו הוצאות לטובת אוצר המדינה על פונים שהגישו כתבי טענות שנתפסו כארוכים באופן מוגזם. נימוקים אחרים שנתנו להשתת הוצאות לטובת אוצר המדינה כוללים:
שימוש לרעה בהליכי משפט הוביל לפסק דין של בית המשפט העליון שבו חויבו המערערים לשלם למשיבים הוצאות משפט בגובה חריג של 100,000 ש"ח.
הימנעות מפסיקת הוצאות.
ישנם מקרים בהם השופטים נמנעים מלהטיל הוצאות משפט. בהם:
מחיקת תביעה תמורת ביטול הוצאות.
בתי המשפט נהוגים כדבר שבשגרה להמליץ לתובעים שסיכויי התביעה שלהם קלושים, למשוך את תביעתם, תוך הבטחה שאם יעשו זאת לא יפסקו להם הוצאות. ישנם גם מקרים בהם שופט מודיע לתובע שאם ימשוך את תביעתו יזכה ל"הנחה" בהוצאות.
פיצויים לעותר שעתירתו נמחקה.
האגודה לזכויות האזרח עתרה נגד רשות שדות התעופה, השב"כ ומשרד התחבורה בטענה כי הבדיקות שעוברים אזרחי המדינה הערבים בנמלי התעופה בישראל מחמירות יותר, בדרך כלל, מאלה שעוברים אזרחי המדינה היהודים. העתירה לא התקבלה ונמחקה. למרות זאת קבע הנשיא (בדימ') גרוניס: " נוכח תרומתה של העתירה לקידום השינויים בתחום הבידוק הביטחוני בנמלי התעופה בישראל, יישאו המשיבים בהוצאות לטובת העותרת בסכום של 30,000 ש"ח.
תובענה ייצוגית.
בשנים האחרונות הוחל בפסיקת הוצאות על תובעים בתובענות ייצוגיות שתביעתם נדחתה. בית המשפט העליון מיתן מגמה זו כאשר כתב השופט ג'ובראן: "ככל שלא מדובר בתובענת סרק שהוגשה בחוסר תום לב, אני סבור כי יש מקום להימנע מהטלת הוצאות אשר עלולות להרתיע תובעים פוטנציאליים מלנסות להגן על אינטרסים ציבוריים".
משפט פלילי.
באופן כללי, אין נפסקות הוצאות על הצד המפסיד במשפט פלילי. נאשם שהורשע אינו נדרש לשלם לקופת המדינה את הוצאות המדינה במהלך משפטו, ונאשם שזוכה אינו זכאי באופן רגיל לכיסוי הוצאות משפטו. אולם סעיף 80(א) לחוק העונשין קובע:
בפסק דין של השופט אהרן ברק נקבע שהבחינה האם לא היה מקום להאשמה נעשה על פי המבחן ה"אם חומר החקירה שהיה בפני התביעה עובר להגשת כתב האישום היה מעלה אצל תובע סביר ציפייה כי יש בו ראיות לכאורה לבסס ההרשעה"?
במקרים בהם הוטלו הוצאות משפט בהליך פלילי, התערב השופט יוסף אלרון מבית המשפט העליון וקבע כי אין להטיל הוצאות משפט על נאשם בהליך הפלילי אלא במקרים חריגים שבהם נפל פגם בהתנהלותו הדיונית; וכי "אין מקום להטיל הוצאות על נאשם רק בשל כך כי בית המשפט הדן בעניינו לא מצא ממש בטענותיו". זאת, בין היתר "לנוכח האינטרס הציבורי שבמיצוי זכותו של הנאשם להליך הוגן, בחשיבות הרבה הגלומה בהימנעות מהרשעת חפים, ובצורך לאפשר לנאשמים להעלות את טענותיהם בלא מורא שמא עצם עמידתם הלגיטימית על זכותם להליך הוגן תגרור צעדים עונשיים כלפיהם".
בעתירות אסיר, בהיותן נובעות מההליך הפלילי בהן נדון האסיר למאסר, נמנע בית המשפט על פי רוב מהטלת הוצאות משפט.
בית הדין לעבודה.
בבית הדין לעבודה נהוג שלא לפסוק הוצאות משפט, מתוך נקודת מבט שהעובד הוא הצד החלש. עם זאת, בתביעות שנראות מופרכות מלכתחילה נפסקות הוצאות גם בבית דין זה.
בית הדין הרבני.
גם בבית הדין הרבני נהוג שלא לפסוק הוצאת משפט, יחד עם זאת. פסיקות חדשות יותר של בתי הדין הרבניים מעידות שבמקרה שבעל דין מתנהג באופן בלתי ראוי ומשקר לבית הדין או מנסה לרמותו, בית הדין הרבני לא מהסס ופוסק הוצאות משפט גבוהות.
הפקדת ערבון.
בעת הגשת ערעור, נדרש המערער, באופן כללי, להפקיד ערבון שעיקר מטרתו להבטיח את תשלום הוצאות המשפט במקרה של דחיית הערעור. במקרים בהם לא נהוג לפסוק הוצאות, כמו במשפט פלילי, לא נהוג לחייב את המערער בהפקדת ערבון.
אלירו אליה
גדעון שפסקי
גדעון (גידי) שפסקי (28 במרץ 1932 – 10 בדצמבר 2017) היה כימאי ישראלי, שכיהן כפרופסור לכימיה פיזיקלית באוניברסיטה העברית ובשנים 1975–1979 כיהן כרקטור האוניברסיטה.
חייו.
נולד בברלין לוולטר שפסקי, שהיה רופאו האישי של משה זמורה. בהיותו בן שנתיים עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בירושלים. למד בתיכון בית הכרם (מחצית משכר הלימוד מומנה על ידי זמורה, לאחר מות האב בחטף). בראשית שנות החמישים למד כימיה ופיזיקה באוניברסיטה העברית וקיבל מלגה מטעם חברת החשמל. שפסקי קיבל תואר שני מהאוניברסיטה העברית ב-1956 וסיים דוקטורט ב-1960, באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופסור גבריאל שטיין.
לאחר מספר שנים פוסט דוקטורט מחוץ לישראל מונה למרצה בכיר באוניברסיטה העברית שנת 1964, ובשנת 1966 הוא הועלה לדרגת פרופסור חבר בכימיה פיזיקלית. בשנת 1970 מונה לפרופסור מן המניין.
שימש כמנחם של מדענים רבים, כולל חתן פרס ישראל לכימיה אברהם ניצן.