בשנת 1643 אסר המלך הפולני ולדיסלב IV על יהודים להתגורר בעיר. היהודים התיישבו בכפר שכן בשם Bugaj. כמו בערים אחרות, הם עסקו במסחר בעיר, אבל בערב היו צריכים לעזוב אותה. בראשית המאה ה-19, אוחד הכפר עם העיר, אך יהודים המשיכו לגור רק בשטחי הכפר לשעבר. בשנת 1827 הגיע מספר התושבים בעיר לכאלף ושמונה מאות, מתוכם שלוש מאות ושבעים יהודים. האיסור לישיבת יהודים נשאר בתוקף עד לשנת 1862, אז החלו יהודים להתיישב גם בחלקי העיר האחרים. אוכלוסיית היהודים מנתה מעל 5,000 איש (41% מהתושבים) בשנת 1897.
בשנת 1921 היו ברדומסקו 18,732 תושבים, 7,774 מהם יהודים. בבחירות למועצת העיר בדצמבר 1927 נבחרו 8 יהודים מתוך 24 חברי מועצה.
בגלל היערות הרבים בסביבת העיר, התפרנסו רבים מהתושבים ובכללם היהודים מתעשיית רהיטים ומוצרי עץ.
בהיסטוריה היהודית נודעה העיר בשל חסידות ראדומסק.
אחת המשפחות היהודיות המפורסמות בעיר הייתה משפחת גרינשפן. הוריו של הרשל גרינשפן היו ילידי העיר.
הקהילה היהודית בשואה.
רדומסקו הופצצה מהאוויר כבר ב-1 בספטמבר 1939, הגרמנים נכנסו לעיר ב-3 בספטמבר.
ב-12 בספטמבר 1939 אספו הנאצים את הגברים היהודים בכיכר השוק. הם אולצו, תוך הכאות בשוטים, לכסות בידיהם תעלות שנחפרו קודם המלחמה כהגנה בפני טנקים גרמניים. הגרמנים השכיבו את היהודים במשך שעות בכיכר תוך איום לירות במי שיזוז. מאוחר יותר, הובלו היהודים לנחל רדומקה והוכרחו לייצר בגופם גשר בעוד אחרים צועדים על "הגשר החי" מגדה לגדה. מקצת היהודים הוכנסו לדוודי מים והושארו שם עד שלא יכלו לנשום.
בשני מקרים, בספטמבר ובנובמבר, נדרשו היהודים לשלם כופר לאחר שכמה מנכבדי הקהילה נתפסו כבני ערובה.
גטו רדומסקו היה השני שהוקם בפולין. ב-20 בדצמבר 1939 הודיעו הגרמנים כי תוך יום אחד נדרשים היהודים להיכנס לתוכו. בהמשך קלט הגטו גם פליטים מלודז וישובים אחרים ברכבות. הפליטים הוסעו מספר ימים ללא מזון והגיעו באפיסת כוחות לתחנת הרכבת ברדומסקו. אנשי היודנראט היו צריכים להוריד אותם על כפיים מהרכבות ולסחוב אותם לגטו.
ב-12 בנובמבר 1939 נצטווה יו"ר הקהילה, משה ברגר, להקים יודנראט. במאי 1941 החליף אותו ויקטור גוטשטט בתפקיד היו"ר. אנשי היודנראט הקימו בין היתר מטבח ציבורי. בגטו הוקם גם, בתמיכת היודנראט, בית יתומים ובו כשישים ילדים בני 3-6.
תושבי הגטו סבלו התעללויות, עבודות כפייה ומשלוחים לאושוויץ ולמחנות כפייה. בגטו רדומסקו התרחשו 2 אקציות: הראשונה ב-9-12 באוקטובר 1942. האקציה כללה כ-10,000 מיהודי הגטו וכן 4000 יהודים שהגיעו באותם ימים מפשדבוז' ופלאוונו. הם נשלחו ברכבות לטרבלינקה. בגטו נותרו 321 יהודים, בכללם 7 מאנשי היודנראט, אנשי המשטרה היהודית, 8 רופאים ורופאי שיניים וכן בעלי מקצוע שונים. בחודשים לאחר מכן, רוכזו בגטו יהודים מכפרים ועיירות בסביבות העיר. ב-6 בינואר 1943, נשלחו כ-4,500 יהודים לטרבלינקה. בתום האקציה השנייה, החלו הגרמנים ועוזריהם לצוד יהודים שהסתתרו בגטו. מאות מהם נרצחו ונקברו בבית הקברות היהודי.
ראו גם.
נערה בגיטו - יומן מתקופת השואה
אאלפוולד
אלפוולד
מערות לוזית
מערות לוזית הן סדרה של מערות פעמון, השוכנות על גבעה שטוחה בגובה של 210 מטרים מעל פני הים, כקילומטר דרומית-מזרחית ליישוב לוזית שבשפלת יהודה. רוב המערות מחוברות ביניהן ויוצרות אולמות וחללי ענק. הן אינן מוסדרות לביקור בדומה למערות בית גוברין, אך הגישה אליהן נוחה.
לפי ההערכות, המערות נחצבו והיו בשימוש החל בתקופה ההלניסטית ולפחות עד התקופה הערבית. בחלק מהן נחצבו קולומבריה, תאים מרובעים ומשולשים בקירות המערה, אשר נועדו, ככל הנראה, לגידול יונים. עוד השתמרו במקום כתובות וסימני צלב שנחרטו על קירות המערות בידי החוצבים, וכן כתובת של חייל רומי מימי מרד בר כוכבא. הירידה אל המערות אפשרית ברגל או באמצעות סנפלינג. עוד נמצאים בסמוך למקום רשת של מערות זחילה ושל מעברים תת-קרקעיים, ושרידי באר אנטיליה בעומק של 30 מטרים, בריכת אגירה ומספר מבנים הרוסים.
על הגבעה בה שוכנות המערות שכן עד 1948 היישוב הערבי דיר דבאן ("מנזר הזבובים") והתגוררו בו כחמש מאות איש. הועלתה סברה שאין לה תימוכין, כי הכפר שימר בשמו את שמה של העיר המקראית "דיבון" שנזכרה בספר נחמיה.
קק"ל הכריזה על האתר כלא בטוח וסגור למבקרים.
נדב לויתן
נדב לויתן (21 באפריל 1943 – 10 בינואר 2010) היה סופר, פזמונאי, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי.
תולדות חייו.
נולד בקיבוץ כפר מסריק. רוב כתיבתו עוסקת בהווי חיי הקיבוץ.
לאחר שירותו הצבאי עזב את הקיבוץ ולמד באוניברסיטת תל אביב פילוסופיה, ספרות ותיאטרון. בהמשך עבד כעורך בעיתון "מעריב", פרסם שירים וסיפורים, לימד משחק ותולדות התיאטרון ב"בית צבי" ו"ניסן נתיב", שימש עוזר-במאי (בין-השאר להיי קיילוס) ולאחר מכן ביים כמה הצגות בעצמו. כמה מההצגות שביים בראשית שנות ה-70 היו ללהיטים, בהן "השטן ואשת האיכר" ו"אני פשוש" (לפי שירי ע. הלל), והקומדיה "שיר ערש". במקביל ייסד יחד עם מולי שפירא את מחלקת התרבות של גלי צה"ל, ועבד בה כעורך תוכניות תרבות ובידור במשך 7 שנים.
באמצע שנות ה-70 עבר לקולנוע ולטלוויזיה, כאשר כתב וביים שני סרטים קצרים ("אישה בגן" ו"החוצה"). לאחר מכן כתב וביים ברציפות 8 סרטים דוקומנטריים, כולם באורך של כ-50 דקות, עבור רשות השידור ושירות הסרטים הישראלי.
ב-1991 ביים לויתן לטלוויזיה את הסרט "רצח בשבת בבוקר", על פי תסריט של בתיה גור. השתתפו בסרט: ארנון צדוק כמיכאל אוחיון, והשחקנים אבנר חזקיהו, גילת אנקורי, צופית גרנט, מילי אביטל, דן תורן ואחרים. הסרט שודר בשני הפרקים בתחילת שנת 1992 ב.
בשנת 2006 זכה בפרס אופיר על מפעל חיים.
על עבודתו כתב בני מר: "הטבעיות היא סגנונו המובהק ביותר, ובשיריו הוא נשאר יומיומי ומתרחק ככל האפשר מחגיגיות."
נפטר ב-10 בינואר 2010, עקב מחלת ריאות קשה. נטמן בבית העלמין ברמת השרון והותיר אחריו את רעייתו, שני ילדים וארבעה נכדים.
משפחתו.
לוויתן היה גרוש פעמיים (בגיל 23 הוא התגרש מאשתו הראשונה יהודית לוסטיג לה היה נשוי שנתיים, אשתו השנייה הייתה השחקנית מיכל נדיבי לה היה נשוי שבע שנים).
לימים, לויתן היה נשוי לזמרת חוה אלברשטיין, שאותה הכיר ב-1981 במהלך צילומי סרטו הראשון באורך מלא, "סיפור אינטימי", בו שיחקה בתפקיד הראשי. היא שיחקה גם בסרטו "אין שמות על הדלתות". כמו כן כתב את מילות כל השירים בתקליטיה "טבע האדם" (2008) ו-"מוצאי חג" (2003), ומספר שירים בתקליט "קוקוס" (2005) ובתקליט ״ברוך הבא (2010).
אחיו הוא המשורר עמוס לויתן. נדב לויתן פרסם שלושה ספרים.
סרטיו.
ברוב סרטיו היה תסריטאי, במאי ומפיק.
שלח (צמח)
שֶׁלַח (שם מדעי: "Erucaria") הוא סוג קטן במשפחת המצליבים, המאופיין בפרחים ורודים. בארץ ישראל גדלים בר ארבעה מינים מסוג זה.
תיאור הסוג.
זהו סוג קטן, הכולל עשבים חד-שנתיים זקופים, בעלי פרח ורוד. פריחתם הבולטת חלה בעונת האביב, ולעיתים יוצרת מרבדים צפופים. תכונה זו בולטת במיוחד במין שלח הערבות, הנוטה ליצור מרבדי פריחה מרהיבים בחבל הספר- המעבר בין החבל הים-תיכוני לחבל המדברי בארץ ישראל.
השם העברי של הסוג רומז על צורת הפרי; 'שלח' הוא מילה נרדפת לחרב קצרה, ואכן צורת הפרי האופיינית לסוג דומה במקצת לצורת חרב. כמו כן 'סליח' הוא אחד השמות הערביים לצמח זה ולקרוביו. השם הלטיני, Erucaria, נגזר משם סוג קרוב במשפחה, Eruca, שבעברית נקרא 'בן-חרדל'.
השקפות סיסטמטיות שונות.
קיימות השקפות סיסטמטיות מנוגדות באשר להגדרת הסוג, ונדמה שנדרשת חקירה נוספת של מיני סוג זה והקרובים לו, כדי להביא לאבחנה חדה ביניהם. על-פי השקפה אחת, מדובר בסוג שכולל 16 מינים, שתפוצתם באזור הסהרו-ערבי ובאירנו-טורני. על פי השקפה שונה, הסוג כולל 6 מינים בלבד ותפוצתו באזור הים-תיכוני.
סוגים אשר מגלים קרבה לסוג שלח הם 'בן-שלח' (Reboudia) שכולל שני מינים, אחד מהם- 'בן-שלח מנוצה'- נחשב כיום כשייך לסוג שלח, אך שמו העברי נשאר זהה לשם הקודם. סוג קרוב נוסף הוא Bunias, שנבדל ממנו בפרחיו הצהובים. יש לציין בהקשר זה, שקיימים סוגים במשפחה בעלי שם דומה, כדוגמת 'שלחלח' (pseuderucaria), ו-Eruca בן-חרדל. שמות אלה מעידים על דמיון חיצוני בלבד, וצמחים אלו אינם קרובים פילוגנטית לסוג שלח.
תיאור מורפולוגי.
על סוג זה נמנים עשבים חד-שנתיים חסרי שיערות, שלרוב גדלים בצורה זקופה. עלי הצמח מנוצים- כלומר, מחולקים לעלעלים בצורה המזכירה סידור נוצה. הפרח אופייני למשפחה ובולט- עלי הכותרת כפול מאורך עלי הגביע. צבע הכותרת לרוב ורוד, ולעיתים רחוקות סגול או לבן. הפרחים ערוכים בתפרחת מטיפוס אשכול.
לשלח פרי אופייני. הפרי הוא מטיפוס תרמיל, ונחלק לשני חלקים: החלק הקרוב לגבעול מחולק לשני מגורות, ומכיל 2–8 זרעים. חלק זה נפתח עם ההבשלה. החלק השני מרוחק מן הגבעול, הוא מכונה 'מקור' בשל דמיונו למקור הציפור. הוא מכיל 1–3 זרעים. לרוב, הפרי תפוח ורחב במקומות בהם יש זרעים, וצר יותר במקומות בהם אין זרעים; מראה זה נקרא ' פרי משונץ'.
שלח (פירושונים)
שלח
סדר ענק
גלעד חן
גלעד חן (נולד ב-4 ביוני 1971), הוא פרופסור להתנגות ארגונית, שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה שהשתתף באליפות העולם בשחייה (פרת' 1991) במדי נבחרת ישראל. בעל שתי מדליות כסף מהמכביה השלוש עשרה (1989).
ביוגרפיה.