ביולי 2013 חתם לארבע עונות בקבוצת הפועל באר שבע. ב-21 בספטמבר כבש את שערו הראשון במדי הקבוצה, בניצחון 2–1 על הפועל עכו. ב-3 בפברואר 2015 הושאל להפועל פתח תקווה עד לסיום העונה. אראל כבש שער אחד במדי הקבוצה בעונה זו, בהפסד 2–3 לבני סכנין, ובתום העונה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-2 באוגוסט 2015 חתם אראל בקבוצת ז'ימנסטיק טרגונה מהליגה השנייה בספרד, אך שותף רק בארבעה משחקי ליגה במדי הקבוצה, וב-10 בפברואר 2016 חתם לעונה וחצי בזבישה בידגושץ' מהליגה השנייה בפולין, עמה הגיע לחצי גמר הגביע הפולני, ובמדיה כבש שער אחד ב-12 הופעות ליגה עד תום העונה. בקיץ 2016 חזר אראל לישראל וחתם בהפועל רעננה. ב-9 בינואר 2017 חתם בהפועל עכו מהליגה הלאומית, ובתום העונה העפיל עמה העפיל לליגת העל.
לקראת עונת 2017/2018 חזר אראל לקבוצת נעוריו הפועל חיפה, ובעונה זו כבש ארבעה שערי ליגה ב-23 הופעות, והיה שותף להצלחתה של הקבוצה להעפיל לפלייאוף העליון, עת סיימה את העונה במקום הרביעי. בתום העונה זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב בניצחון 3–1 במשחק הגמר מול בית"ר ירושלים. בתחילת עונת 2018/2019 זכה עם הקבוצה בתואר אלוף האלופים, כאשר כבש את הפנדל המכריע בניצחון על האלופה הפועל באר שבע. בעונה זו כבש אראל חמישה שערי ליגה, כולם בפנדלים. בעונת 2019/2020 הבקיע גל אראל 6 שערים שוב כולם בפנדלים . בעונת 2020/2021 כבש אראל עוד שלושה שערים בפנדלים ובכך הפך לשיאן ישראל בכיבוש פנדלים רצופים ללא החטאה, 14 פנדלים בליגה ועוד 2 פנדלים בגביע רצופים. שיא שהוחזק על ידי אשר בלוט (הפועל תל אביב) שכבש 11 פנדלים רצופים . השיא החזיק מעמד 61 שנה.
תארים.
מחזיקת גביע הטוטו: 2012/13
תיאטרון רפרטוארי
הגירוש הגדול של מרץ
הגירוש הגדול של מרץ - שם למבצע של משרד לביטחון המדינה הסובייטי באסטוניה הסובייטית, לטביה הסובייטית וליטא הסובייטית במהלכו גורשו כ-100 אלף אזרחים לסיביר. המבצע נערך במרץ 1949.
רקע.
בעקבות מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה לאורך חוף הים הבלטי הוקמו מדינות עצמאיות אסטוניה, לטביה וליטא. בשנת 1940 כתוצאה מסיכומים של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב לשטחי מדינות אלו הוכנסו יחידות של הצבא האדום, משטרים דמוקרטיים הוחלפו בממשלות תומכות בברית המועצות ובסופו של תהליך המדינות סופחו לברית המועצות. כבר בתחילת יוני 1941 בוצע גירוש המוני של אזרחים לסיביר. במהלך מלחמת העולם השנייה השטח נכבש על ידי ורמאכט. תושבים לא מעטים הצטרפו לצבא הנאצי ולחמו נגד הצבא האדום. לאחר קריסת המשטר הנאצי ביערות הסתתרו מתנגדי הכיבוש הסובייטי ומספר שנים הם ניהלו מאבק מזוין נגד השלטון.
הכנות למבצע.
בהתאם להחלטת הממשל הסובייטי מ-29 בינואר 1949 החלו הכנות לגירוש איכרים מבוססים ומשפחותיהם, משפחות מתנגדי המשטר, תומכי מתנגדי המשטר וכו'. ב-12 במרץ הוצא צו שר הפנים של ברית המועצות על ביצוע הגירוש. המבצע היה באחריות משרד לביטחון המדינה בראשות ויקטור אבאקומוב ומשרד הפנים היה היחידה המסייעת. לצורך המבצע לאזור הובאו יחידות צבא נוספות בהיקף של כ-10 אלף חיילים. הגירוש עצמו בוצע על ידי יחידות של 9-10 איש שכללו שלושה סוכני ק.ג.ב, 2 חיילים ו-4-5 פעילים מקומיים. בניגוד למבצע גירוש של יוני 1941 המשפחות לא הופרדו וכול חברי המשפחה הובאו לאותו מקום הגליה.
תוצאות המבצע.
בסך הכול גורשו כ-94 אלף אזרחים, מתוכם 72% נשים וילדים. מאסטוניה גורשו 21,000 אזרחים, מלטביה 42,000 אזרחים ומליטא 31 אלף אזרחים. היקף המגורשים הגיע לכ-2-3% מכלל אוכלוסיית הרפובליקות. רוב הגירוש התרחש ב-25 במרץ, והשלמות קטנות התבצעו בימים לאחר מכן. כל המגורשים חתמו על מסמך לפיו קיבלו מעמד תושב מיוחד ללא זכות לחזור ועונש של 20 שנות עבודת פרך אם ינסו לברוח. הם היו צריכים להתייצב במשרד מקומי של משרד הפנים פעם בחודש. המגורשים התיישבו במחוז אמור, מחוז אירקוטסק, מחוז קרסנויארסק, מחוז נובוסיבירסק, מחוז אומסק ומחוז טומסק.
בהתאם לצו של הסובייט העליון קיבלו 75 עובדי מערכת הביטחון את עיטור הדגל האדום, ועוד 17 אנשים קיבלו עיטורים אחרים על הצטיינות בביצוע הגירוש.
לאחר פטירת יוסיף סטלין בשנת 1953 וקבלת הרשאה לחזור בשנת 1957 החל לזרום זרם חוזרים מסיביר ועד לתחילת שנות ה-60 חזרו כל המגורשים שנותרו בחיים. לפי הערכה כ-12% מהמגורשים נפטרו.
בתחילת המאה ה-21 נערכו באסטוניה משפטים נגד מבצעי הגירוש, והם נשפטו למספר שנות מאסר.
פרוסט/ניקסון
פרוסט/ניקסון (אנגלית: Frost/Nixon) הוא סרט דרמה היסטורי משנת 2008, שבוים והופק בידי רון הווארד, המבוסס על מחזה באותו שם מ-2006. המחזה עלה בישראל ב ב-2013, בבימוי של עודד קוטלר, בכיכובם של עודד תאומי ואקי אבני.
הפקה.
הסרט הופץ על ידי סרטי יוניברסל וקיבל חמש מועמדויות לפרס אוסקר, שבהן המועמדות לפרס הסרט הטוב ביותר, המועמדות לפרס השחקן הראשי הטוב ביותר והמועמדות לפרס הבימוי הטוב ביותר.
עלילת הסרט עוסקת בנשיא ארצות הברית לשעבר ריצ'רד ניקסון, בראיונותיו עם העיתונאי הבריטי דייוויד פרוסט. הראיונות, שהחלו כניסיון של ניקסון לזכות במחילה והבנה ואולי אף לסלול את דרכו בחזרה לחיים הפוליטיים, הפכו לחשבון נפש נוקב על חלקו בפרשת ווטרגייט.
הסרט הופץ בעותקי DVD ו-Blu-ray בשנת 2009. הסרט זכה בטקס פרסי אגודת מבקרי הקולנוע של לאס וגאס 2008, בפרס התסריט הטוב ביותר, הבימוי הטוב ביותר, השחקן הראשי הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר והסרט הטוב ביותר.
עלילה.
לאחר שערוריית ווטרגייט בשנת 1972 והתפטרותו הבאה ב-1974, 400 מיליון איש ברחבי העולם צפו בטלוויזיה כאשר ניקסון עזב את הבית הלבן. בין הצופים היה העיתונאי הבריטי דייוויד פרוסט, שהקליט אז תוכנית אירוח באוסטרליה, והחליט באותו יום לראיין את ניקסון.
סוכן הספרות של ניקסון, אירווינג לזר, מאמין שהראיונות יהוו הזדמנות עבור ניקסון להציל את המוניטין שלו ולהרוויח מבחינה כלכלית. לזר דורש 500,000 דולר ובסופו של דבר מבטיח סכום של 600,000 דולר.
לאחר ששכנע את חברו, המפיק ג'ון בירט, שהראיונות עשויים להיות הצלחה, פרוסט נוסע עם בירט לקליפורניה כדי להיפגש עם ניקסון. על המטוס, פרוסט מפלרטט עם צעירה בשם קרוליין קושינג, והזוג מתחיל במערכת יחסים כשהיא מתייגת לנסיעה.
פרוסט מתקשה למכור את הראיונות לרשתות אמריקאיות, ומחליט לממן את הפרויקט בכסף פרטי. הוא מתווך עסקאות משלו עם מפרסמים ותחנות טלוויזיה מקומיות בכדי לארגן את שידור הראיונות. הוא ובירט שוכרים שני חוקרים - בוב זלניק וג'יימס רסטון הבן - כדי לסייע לפרוסט בהכנות. פרוסט לא בטוח מה הוא רוצה מהראיונות; רסטון מעודד אותו לכוון להודאה של ניקסון.
ג'ק ברנן, פרוסט וניקסון יוצאים לשלושת מפגשי ההקלטות הראשונים. פרוסט מוגבל על פי מסגרת זמן מוסכמת, ולחץ על הצוות שלו, מנסה לשאול שאלות קשות. עם זאת, ניקסון שולט בדיון בנוגע למלחמת וייטנאם והישגיו במדיניות החוץ. מאחורי הקלעים, צוות המערכת של פרוסט עצבני לגבי יכולתו של פרוסט כעיתונאי, וכועס על כך שניקסון נראה כפטור את עצמו מחשיפה אמיתית.
ארבעה ימים לפני הראיון האחרון, שיתמקד בווטרגייט, פרוסט מקבל שיחת טלפון מניקסון. בניקס שיכור, ניקסון מצהיר ששניהם יודעים שהראיון האחרון יעשה או ישבור את הקריירה שלהם. הוא משווה את עצמו לפרוסט, ומתעקש ששניהם הגיעו מרקע צנוע ונאלצו להתאמץ כדי להגיע לפסגת שדותיהם, רק כדי להפיל אותם שוב. פרוסט זוכה לתובנה חדשה בנושא שלו, בעוד ניקסון מבטיח לפרוסט שהוא יעשה כל שביכולתו כדי להוציא אותו טוב בריאיון האחרון. השיחה גורמת לפרוסט לפעול. בשלושת הימים הקרובים, הוא עובד ללא הרף להתכונן כאשר רסטון ממשיך להוביל בספריית בית המשפט הפדרלי בוושינגטון.
עם תחילת הריאיון הסופי, פרוסט עורך מארב לניקסון, עם השמעת תמלילי שיחה בין ניקסון לצ'ארלס קולסון בוושינגטון. כשהצוות שלו צופה באימה מחדר סמוך, ניקסון מודה שעשה דברים לא אתיים ומוסיף: "כשהנשיא עושה את זה, זה אומר שזה לא חוקי". פרוסט ההמום נמצא על סף גרימת וידוי, כאשר ברנן פורץ פנימה ועוצר את ההקלטה. לאחר שניקסון וברנן עורכים דיון, הראיון מתחדש. פרוסט רודף באגרסיביות את קו החקירה המקורי שלו; ניקסון מודה כי השתתף בחיפוי הפרשה וכי הוא "איכזב את העם האמריקאי".
זמן מה לאחר ששודרו הראיונות, פרוסט וקושינג מבקרים בפרידה בניקסון בוילה שלו. פרוסט מודה לניקסון על הראיונות וניקסון, מודה בחסד בתבוסה, מודה לפרוסט בתמורה ומאחל לו בהצלחה. פרוסט נותן מתנה לניקסון, זוג נעליים איטלקיות זהות לאלו שפרסט לבש במהלך הראיונות. ברגע פרטי, ניקסון שואל על הלילה בו הוא התקשר בשכרות לפרוסט, מה שמרמז שאין לו זיכרון מהאירוע. בפעם הראשונה ניקסון פונה לפרוסט בשמו הפרטי. ניקסון צופה בפרוסט וקושינג עוזבים ומניחים את הנעליים על מעקה האבן של הווילה. הוא מביט בחגיגיות אל השקיעה כשהמסך דוהה.
טקסט מסכם על המסך קובע כי הראיונות היו מוצלחים במיוחד, וניקסון מעולם לא נמלט ממחלוקת עד מותו משבץ ב-1994.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
דייוויד פרוסט
סר דייוויד פרוסט (באנגלית: David Paradine Frost; 7 באפריל 1939 - 31 באוגוסט 2013) היה עיתונאי, סופר, קומיקאי, איש תקשורת ומארח טלוויזיה אנגלי, שנודע בזכות ראיונותיו עם אישים בכירים, ובפרט בשל ראיון מפורסם שקיים עם ריצ'רד ניקסון ב-1977.
ביוגרפיה.