תחילת דרכה בתחום האסטרונומיה הייתה רצופת מהמורות, שכן , הפרופסור אשר הנחה אותה ופיקח עליה, האמין שלנשים אין כל יכולת לתרום במחקר תאורטי, ובנוסף האמין שנשים העוסקות בתחום האסטרונומיה לא אמורות לפתח המצאות משמעותיות כלל. לכן, התחום היחיד בו יכלה ברני לחקור היה מעשי בלבד. ברני התייחסה לשנות המחקר שלה באסטרונומיה כאל השנים השמחות ביותר בחייה, אך רגזה על כך שמעמדה ושכרה היו נמוכים בהרבה מאלו של גבר עם יכולות וכישורים דומים.
בשנת 1922 הצטרפה ברני לצוות מצפה הכוכבים של אוניברסיטת ייל. באותה התקופה בה החלה לעסוק באסטרונומיה, חלה התקדמות מהירה מאוד בתחום המדידות האסטרונומיות, כיוון שאוניברסיטאות רבות החלו ליזום פרויקטים אדירים בתחום. פרויקטים אלה התאפשרו הודות לשני גורמים: מימון מוגבר והיכולת החדשנית להתקין מצלמות מיוחדות לטלסקופים. בהנחייתו של פרופסור פרנק שלזינגר, ברני החלה לעבוד על פרויקט מקיף שנעשה במטרה למדוד כוכבים על לוחות צילום ולקבוע את מיקומם.
הידע המתמטי הרב שרכשה במהלך לימודיה תרם לה מאוד בביצוע העבודה המייגעת והמפרכת של מדידת על לוחות צילום - עבודה שתרמה לדיוק רב יותר של מדידות אסטרונומיות. לאחר שמדידותיה הניבו תוצאות, היא השוותה את תוצאות מדידותיה עם אלו המופיעות בקטלוגים ישנים של כוכבים כדי לבחון תנועה עצמית של גרמי שמיים. עבודה מסוג זה נחשבה למפרכת, אך למרות זאת נאמר על ברני שהיא לבטח נהנתה מביצועה.
באמצעות שיטות אלה, ולאחר עמל רב במשך 23 שנים, סיימה ברני את יצירת מרבית 22 הכרכים המציגים את מיקומם, גודלם ותנועתם העצמית של כ-400,000 כוכבים, מתוכם כ-147,000 פרי עבודתה של ברני. את הנתונים המופיעים בכרכים גילתה וניתחה ברני בעצמה לאחר מדידות רבות שביצעה. לכל אורך התהליך פעלה כמחברת או כעוזרת המחבר וכתורמת ראשית לכתיבת הערכים והנתונים המצויים בכרכים אלה. שמה נחתם גם על הכרכים האחרונים שעוד היו בתהליך כתיבתם בזמן פרישתה מהעולם האקדמי בשנת 1955, עד סיום כתיבת האחרון שבהם בשנת 1959. עבודה זו הייתה עבודת חייה.
תרומתה לתחום כוללת גם מדידת תמונות שצולמו על ידי מצלמות המוצמדות לטלסקופים וביצוע חישובים מתמטיים הדרושים להמרת מיקומי הכוכבים לקואורדינטות שמיימיות. שלזינגר, מנחה של ברני, פיתח בשנת 1933 אמצעי מדידה חדש, התורם למהירות ולדיוק של מדידות במיקרוסקופ. לאחר פרישתו בשנת 1941, החלה ברני לנהל את הפרויקט באופן מלא, והייתה המחברת היחידה של הכרכים הנותרים. תחת ניהולה, הועברו המדידות של לוחות הצילום ל-IBM Watson Scientific Laboratory, שם הושלמו ושופרו באמצעות מכשיר אלקטרוני חדש. השימוש במכשיר זה, מכשיר מרכז-תמונות אוטומטי (Automatic Image-Centering Device), הביא לדיוק מרחבי רב יותר והפחית תשישות עינית (Eye fatigue). השיטות החדשניות שפיתחה ברני וכל גילוייה השונים תרמו רבות לידע האסטרונומי של האנושות, לדיוק ולמהירות של השיטות הנהוגות במחקרים בתחומים אלה. בנוסף, המספר הרב של חישוביה ומדידותיה עודנו תקף ומוערך מאוד, ובזכות דיוקו הרב ועושרו של קטלוג הספרים שיצרה, כרכיו עודם מהווים חלק מלימודי התנועה העצמית של כוכבים ומלימודי אסטרונומיה כלליים.
פרסים והוקרה.
בשנת 1952, זכתה ברני בפרס אנני ג' קאנון, פרס שניתן על ידי כל שלוש שנים, לנשים שתרמו תרומות יוצאות מן הכלל לתחום האסטרונומיה.
בנוסף, האסטרואיד Barney (5655) שהתגלה ב-29 בספטמבר 1973 ב-Palomar נקרא על שמה.
תוכנית פרגוואי
תוכנית פרגוואי הייתה יוזמה סודית מ-1969 בין ממשלת גולדה מאיר והממשל הדיקטטורי בפרגוואי, להעברתם ויישובם של 60,000 מתושבי עזה במדינה זו. התוכנית הייתה אחת מבין מספר תוכניות שנידונו בתקופה זו בגלל הצורך של קובעי המדיניות להפחית את האתגר הדמוגרפי שיצר כיבוש השטחים הנוספים, על אוכלוסיותם, במהלך מלחמת ששת הימים ב-1967. בעוד שדיוני "קבינט השטחים" עסקו בהצעות שונות בפומבי, פרטי התוכנית נתבררו רק לאחר פרסומו של פרוטוקול מישיבה שהתקיימה במאי 1969 על ידי ערן סיקורל בתוכנית השעה הלאומית ברשת ב' ששודרה באוגוסט 2020.
נסיבות ותוצאות.
ראש המוסד, האלוף צבי זמיר, העריך כי התוכנית ברת ביצוע הודות ליציבות משטרו של הרודן הפשיסטי אלפרדו סטרסנר (שהיה בן לאב גרמני) ומצבה הכלכלי הרעוע של פרגוואי. הוא דיווח כי ממשלתה הסכימה להצעה לקלוט במשך כארבע שנים (לכל הפחות) כ-60 אלף ערבים (פלסטינים) מוסלמים, כל עוד הם "אינם קומוניסטים". בתמורה, ישראל נדרשה לממן את העלויות הכרוכות בהבאתם אל היעד. זמיר העריך כי עלות התוכנית במשך מספר שנים לאחר מכן תהיה כ-20 עד 30 מיליון דולר. הממשלה התחייבה לשלם לפרגוואי 350,000 בעבור קליטתם של 10,000 איש. מלבד הוצאות הנסיעה, כל נפש קיבלה כ-100 דולר לצורכי מחייה.
הסיבות להסתרת התוכנית, שכבר זוהתה בעבר עם אגף המבצעים של המוסד והוראה של לוי אשכול, קשורות בעמדתה הרשמית של מדינת ישראל בנוגע לרדיפת פושעים נאצים באמריקה הדרומית והבאתם למשפט. מדיניות כזו התקיימה עד 1968, אבל מ-1969, השנה בה נחתם ההסכם עם פרגוואי - מדינה בה התגוררו אז אלפי פושעים נאצים בחסות הממשלה, ובהם גם יוזף מנגלה - הגיעה מדיניות זו לסיומה, כפי שמעידה ככל הנראה דחיית בקשתו של צייד הנאצים טוביה פרידמן לפעול ללכידת מנגלה. בראיון לטלוויזיה הגרמנית בשנות ה-80 אמר שגריר ישראל בפרגוואי, בנו (בנימין) רון, כי בכל פעם שביקש עזרה נאמר לו ש"תפקידו הוא לשמש דיפלומט ולא צייד נאצים".
התוכנית נחשבת לכישלון מבחינת הוצאתה לפועל. רק 30 פלסטינים היגרו במסגרתה לפרגוואי, ועד מהרה התרוששו. שניים מהם הגיעו לשגרירות ישראל באסונסיון כדי לתבוע כסף שטענו שלא שולם להם, ירו למוות במזכירת השגרירות משום שחשבו שהיא מתקשרת למשטרה, ופצעו עובדת נוספת. במהלך המשפט טענו השניים כי פותו להגר מעזה לפרגוואי, וכי הובטח להם שישראל תסייע להם במציאת מקום עבודה ובלימוד ספרדית. הם יצאו לדרכם לאחר קבלת תעודות מסע, 25 דולר דמי כיס וכרטיסי טיסה מישראל דרך לונדון וריו דה ז'ניירו. בפרגוואי גילו כי הוליכו אותם שולל וההבטחות שניתנו להם לא קוימו. ממשלת ישראל הטילה את האשמה על אנשי פת"ח, אבל הארגון הכחיש מעורבות. העסקה כולה בוטלה לבסוף.
צום תשעה בטבת
צום תשעה בטבת הוא תענית ביום ט' בטבת המופיעה ב"מגילת תענית בתרא", רשימת צומות עתיקה המופיעה לראשונה בספר הלכות גדולות. יחד עם שאר הרשימה, יום ט' בטבת מופיע כיום שראוי להתענות בו ב. אולם, בניגוד לשאר התעניות ברשימה, שניתן להם טעם על שם אירוע היסטורי מעציב שהתרחש בהן או על שם פטירת דמות חשובה בתולדות עם ישראל, על תענית זו נאמר "לא כתבו רבותינו מה היא הצרה שאירעה בו".
עובדה זו הביאה חכמים וחוקרים לאורך הדורות להעלות השערות שונות על מה תוקנה תענית זו.
בהיסטוריה.
ט' בטבת מוזכר כיום צום, ברשימה של כ-20 ימי צרה המכונה "מגילת תענית בתרא" המופיעה בספר הלכות גדולות, והועתקה ממנו לשולחן ערוך.
דברי בה"ג נכנסו לפרק האחרון במגילת תענית. תוספת זו הביאה כמה אחרונים לטעון שהתענית הוזכרה בחז"ל, אך היעב"ץ בהגהותיו למגילת תענית הוכיח שזוהי תוספת שהוכנסה למגילה מדברי בה"ג, כך גם מקובל במחקר.
בניגוד לשאר הימים ברשימה לא מובאת בשולחן ערוך סיבה לצום זה, אלא מצוין: . היו שהסבירו שזה נובע מכך שחז"ל לא ידעו את סיבת הצום, ואחרים כתבו שחז"ל ידעו את סיבת הצום אך הסתירו אותו.
הקביעה ש"לא כתבו רבותינו על מה הוא" הראית כמסתירה אחריה סוד, מה שסקרן רבים והביא להשערות רבות.
בהלכה.
בעל הלכות גדולות כתב בתחילת הרשימה, שבתעניו אלו מתענים "מן התורה", כותבים רבים השמיטו את מילים אלו, בעל מנורת המאור כתב שמקצת חסידים מתענים בו, רבי מנחם בן זרח בספרו צידה לדרך כתב שבעלי נפש מתענים בו, רבי יעקב חזן מלונדון כתב שרשימת התעניות בוטלה לגמרי, בספר התדיר כתב שלא גוזרים גזירה שהציבור לא מסוגל לעמוד בה ועל כן לא צריך לצום, רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין כתב שלא גוזרים תעניות לאחר חתימת התלמוד, בעל ספר האשכול התייחס אל רשימה זו בביטול מפני שלא ידוע מי מחברה, רבי יוסף קארו בשולחן ערוך סיכם שראוי להתענות בימים אלו.
סיבות לצום.
במהלך הדורות ניתנו סיבות שונות לצום. אלו כוללים:
מות עזרא הסופר.
מות עזרא הסופר. היו שהסבירו את סיבת העלמת הסיבה בכך שעזרא היה דומה למשה רבנו עליו נאמר: "ולא ידע איש את קבורתו".
רבי יוסף מולכו העיר בספרו שולחן גבוה שבסליחות לעשרה בטבת בנוסח עדות המזרח נכתב שעזרא נפטר בעשרה בטבת, וכך כתב גם רבי אברהם זכות בספר יוחסין, בספר בית דוד יישב את הסתירה בין העדויות וכתב שנפטר בי' בטבת אך מכיוון שכבר יש צום בי' בטבת הקדימו את הצום על מותו לט' בטבת.
היו שטענו שלא נהוג כלל לקבוע צומות על מות אנשים ועל כן דחו פירוש זה.
מות ר' יהוסף הנגיד ופרעות בגרנדה.
מותו של רבי יהוסף הלוי לספר הקבלה ופרעות גרנדה בשנת 1066, בספר הקבלה של הרב אברהם אבן דאוד נכתב: "ועמד על כנו ר' יהוסף הלוי בנו (של רבי שמואל הנגיד) ...ויקנאו בו סרני פלשתים עד שנהרג ביום השבת בתשעה בטבת שנת ד'תתכ"ז הוא וקהל גרנאטה וכל הבאים מארצות הרחוקות לראות תורתו וגדולתו ואבלו היה הולך בכל מדינה ומדינה ובכל עיר ועיר. ומימי רבותי' ז"ל הקדמונים שכתבו מגילת תענית וגזרו תענית בט' בטבת ולא ידעו על מה הוא ומכאן ידענו שכוונו ברוח הקדש ליום זה."
ישנם עדויות סותרות לגבי התאריך המדויק של האירוע היו שכתבו כ' בטבת והיו שכתבו י' בטבת, דבר שמקשה על הסבר זה.
רבים תמהו על דברים אלו, שכן לא סביר שייקבע צום ברוח הקודש על מקרה שייתרחש בעתיד.