בין השנים תשל"ט-תשמ"ה, בעריכתו של הרב עזרא בצרי ובהוצאת מכון הכתב ירושלים, יצא גיליון בשם 'המאסף', כמין המשך למאסף המקורי, הגליונות כללו פרסום חוזר של מאמרים נבחרים מ'המאסף' המקורי וכן מאמרים חדשים ברוחו. בשנת תשס"ט (2009) שוב הופיע כתב עת בשם זה בעריכתו של הרב משה שפיר.
זכרו הונצח ברחוב על שמו בשכונת גבעת שאול בירושלים.
לקריאה נוספת.
בספרדית: לתולדות משפחות: קואינקה, פרדס, מזרחי, יהושע
קתדרלת פאולוס הקדוש (ולטה)
קתדרלת פאולוס הקדוש (במלטזית: Il-Pro katridral ta San Pawl, באנגלית: St Paul's Pro-Cathedral) בוולטה בירת מלטה, היא קתדרלה אנגליקנית, השייכת לדיוקסיה של גיברלטר, ומעמדה הוא של פרו-קתדרלה (כנסייה המשמשת כקתדרלה באופן זמני או במשותף עם קתדרלה אחרת). הקתדרלה מוקדשת לפאולוס הקדוש, אשר ביקר במלטה בשנת 60 לערך, והחל בניצורה.
הקתדרלה הוקמה ביוזמתה של המלכה אדלייד, אשתו של ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, אשר נוכחה בעת ביקורה באי, כי אין בו כנסייה אנגליקנית. היא ניצבת במקום בו עמדה קודם לכן "אכסניית גרמניה" שתכנן האדריכל ג'רולאמו קסאר עבור האבירים ההוספיטלרים יוצאי גרמניה (Auberge d'allemagne), ואשר נהרסה כדי לפנות מקום למבנה החדש. הקמת המבנה בסגנון האדריכלות הנאו-קלאסית החלה ב-20 במרץ 1839 והסתיימה חמש שנים לאחר מכן, בשנת 1844. הקתדרלה ניצבת סמוך לחופי נמל מרסמשט בצפונה של ולטה, והיא ניכרת במגדל פעמונים הנושא צריח מחודד, והמתנשא לגובה של 61 מטרים.
קאזה רוקה פיקולה
קאזה רוקה פיקולה (מלטזית: Casa Rocca Piccola) הוא ארמון ומוזיאון השוכן ברחוב הרפובליקה, רחובה הראשי של העיר ולטה, בירת מלטה.
מבנה.
בארמון התגוררו משפחות אצולה וגם כיום מתגורר בו המרקיז דה פירו, אשר פתח חלק ממנו למבקרים. במבנה חמישים חדרים בסך הכל, ואלה הפתוחים לקהל מציגים את אורח חייה של האצולה המקומית במשך 400 השנים האחרונות, החל מהקמת העיר על ידי ההוספיטלרים. המוזיאון מכיל אוסף עשיר של רהיטים, יצירות האמנות, כלי כסף, תשמישי קדושה, וכן תצוגת בגדים אופייניים.
במבנה שוכנת קפלה בסגנון פלדיאני. קירותיה עשויים עץ, אשר עובד כך שידמה לשיש. על קירות הקפלה תלויות תמונות גבירתנו של המכאובים וצליבת ישו, ומוצג בה פסלון קדוש שהוענק במתנה לאפיפיור לאו השמיני.
תקרת האולם הגדול (Sala Grande) היא הגבוהה במבנה, ותולה בה נברשת נרות מסוף המאה ה-18, אשר יוצרה בבוהמיה. באולם שמור שולחן עבודה מהמאה ה-18, שהוא למעשה קפלה נפתחת. קפלות כאלה נועדו להילקח עם בעליהן לבתי הנופש בעת חופשת הקיץ ולעיתים הועברו לחדר השינה לאחר לידה, כדי שהיולדת תוכל להיות נוכחת בטבילת הוולד.
בארכיון (Archivum de Piro) שמורים מסמכים משפחתיים ממאות ה-17 וה-18 בענייני תביעות משפטיות, עסקים, סחר בעבדים מוסלמיים ונישואין. בארכיון ניצב פסלו של פאולוס הקדוש, הקדוש המגן של מלטה.
תצוגת הביגוד כוללת כ-15 חליפות, ששימשו לנשפים, נישואין ולביקור בחצר השליטים, וכן אוסף של משקפיים, מקטרות, קופסאות לטבק הרחה, מקלות הליכה ועוד.
שלושת מרתפי המבנה, אשר שימשו כמקלטים בעת ההפצצות האוויריות על מלטה במלחמת העולם השנייה פתוחים גם הם לביקור. הם נחצבו בסלע ושמשו תחילה כמחצבה לאבן בנייה בעת הקמת המבנה, ולאחר מכן כבארות מים. ב-1940 נחפרו מנהרות בין המרתפים מתחת לבניין, ומנהרות אחרות קישרו בינו לבין מבנים סמוכים. המרתף הגדול בין השלושה היה נגיש גם מהרחוב, ויכלו להסתתר בו כ-150 איש. בזמן המלחמה הוא שימש ככנסייה בימי ימי ראשון, והוצב בו מזבח זמני.
יהודה ברנדס
הרב פרופסור יהודה ברנדס (נולד בתשי"ט, 22 בינואר 1959) הוא מחנך וחוקר תלמוד, ראש המכללה האקדמית הרצוג.
קורות חייו.
יהודה ברנדס נולד וגדל בתל אביב כבן יחיד לשמשון ואהובה, ניצולי שואה. הוא למד בישיבת נתיב מאיר בירושלים ולאחר מכן בישיבת הכותל. נשוי לעפרה ואב ל-6 ילדים. עמד בבחינות ההסמכה לרבנות של הרבנות הראשית לישראל. בהמשך למד תלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. את עבודת הדוקטורט שלו כתב על ראשיתם של כללי הפסיקה בהנחיית פרופ' יעקב זוסמן.
במקביל ללימודיו הדריך במדרשה בעפרה ולימד בתיכון הימלפרב בירושלים, שם שימש כמחנך ובהמשך כראש בית המדרש. בשנת תשמ"ד התמנה למורה בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית. בשנת תש"ן נמנה עם מקימי בית הספר מעלה לקולנוע ולטלוויזיה ולימד שם במשך מספר שנים. ניהל את בית ספר הימלפרב בין השנים תשנ"ב-תשנ"ז. במקביל החל להרצות במכללת הרצוג.
בין השנים תשנ"ח-תשע"ד הוא שימש כראש בית המדרש של בית מורשה. בשנת תשע"ד התמנה לראש המכללה האקדמית הרצוג בגוש עציון. בנוסף, הוא חבר בהנהלה החינוכית של רשת אמי"ת ויושב ראש מליאת ההנהלה הארצית של תנועת הנוער ציונית-דתית "בני עקיבא".
שיטת לימודו.
ברנדס מציע דרך חדשה בלימוד התלמוד. במאמרו "לקראת תוכנית חדשה בתלמוד ובתושב"ע" ובפולמוס פומבי שלו עם הרב אהרן ליכטנשטיין, ראש ישיבת הר עציון, הציב את יסודות שיטתו, המציעה גישה ייחודית ללימוד גמרא. גישה שהיא בבחינת אלטרנטיבה ללימוד הישיבתי הקלאסי. גישה זו דוגלת בשילוב דרכי העיון והפרשנות המסורתית של ראשונים ואחרונים, עם מחקר מדעי וקריאה היסטורית חברתית ואישית-קיומית. אחד העקרונות הבולטים בשיטת הלימוד שלו היא הלימוד הרציף של מסכת מתחילתה ועד סופה בקצב שהוא בין בקיאות ועיון. לתפיסתו, ללא היכרות עם המסכת כולה לא ניתן להבין את הרעיונות המרכזיים שבה, ויש חשש להיתפס לשאלות משפטיות צדדיות שאינן עניינה של המסכת. כפועל יוצא, הוא מציג באופן שיטתי ניתוח של סוגיות מרכזיות בכל מסכת. בדבריו קיימת מודעות לפערים בחברה, בתרבות ובדפוסי החיים מאז ימי המשנה והתלמוד ועד ימינו, ולהבדלים שבין התפוצות השונות שבהן חיו יהודים במשך כל הדורות שמאז ועד היום.
דוגמאות לדרך טיפולו בסוגיות תלמודיות ניתן לראות בספרו 'מדע תורתך' על מסכת כתובות שיצא בהוצאת המכון הישראלי לפרסומים תלמודיים. מעבר לאלו, יש לברנדס משנה סדורה בנוגע ללימוד אגדות התלמוד, חשיבותן ומעמדן בהתוויית פסיקת ההלכה בשאלות מורכבות ועדינות. שיטה זו נפרשה בספרו 'אגדה למעשה' שיצא בסדרת אגדתא של בית מורשה. נקודה חשובה ומרכזית בהגותו של הרב ברנדס היא משמעותו הקיומית של הנלמד. אחרי דיון שיטתי בכלים אקדמיים ובכלים ישיבתיים מסורתיים, יצביע על חיבור תכניה המרכזיים ופרטיה המעשיים של הסוגיה לחיי הלומד בן זמננו ובכל הדורות.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
על כתביו
ארמון הגראנד מאסטר
ארמון הגראנד מאסטר (במלטזית: Palazz tal-Gran Mastru) בוולטה הוא ארמון השוכן בעיר ולטה, והפונה אל כיכר הרפובליקה (Misraħ ir-Repubblika) שמדרום-מערב לו, ואל רחוב הרפובליקה וכיכר ג'ורג' הקדוש (Pjazza San Ġorġ) שמצפון-מערב לו. הארמון הוא המבנה החילוני הגדול בעיר, והוא ממוקם במרכזה הגאוגרפי. הוא שימש, בין היתר, כמקום מגוריו ועבודתו של הגראנד מאסטר של מסדר ההוספיטלרים במלטה, ומכאן שמו. עד שנת 2015 שכן במבנה הפרלמנט של מלטה, עת עבר למשכנו החדש, וכיום שוכנים בו לשכת נשיא המדינה, מוזיאון השריון ומשרדי ממשלה.
היסטוריה.
הקמת הארמון לפי תוכניתו של האדריכל ג'רולאמו קסאר (Gerolamo Cassar), החלה ב-1571. העבודות נשלמו ב-1575, והארמון שימש כמשכנם של 21 גראנד מאסטרים עד שההוספיטלרים גורשו מהאיים על ידי חייליו של נפוליאון ב-1798. במשך השנים נערכו בארמון שינויים ושיפוצים והוא עוטר ביצירות אמנות, עד שקיבל את מראהו הנוכחי באמצע המאה ה-18. ב-1798 בזזו הצרפתים את המבנה והסבו לו נזק, אך זה תוקן ברובו על ידי הבריטים, אשר כבשו את מלטה ב-1800, וקבעו בארמון את משכן המושל. ב-1860 הוכרז אוסף השריון והנשק במבנה כמוזיאון הציבורי הראשון במלטה. הפרלמנט הראשון של מלטה התכנס בארמון ב-1921, ולאחר שהמדינה זכתה בעצמאותה ב-1964 נקבע המבנה כמקום משכנו הקבוע. המבנה נפגע באורח לא קשה בעת ההפצצות האוויריות על מלטה במהלך מלחמת העולם השנייה, והנזקים תוקנו בשנים שלאחר מכן. מאז 1976 משמש הארמון גם כלשכת נשיא הרפובליקה (לרשותו שני ארמונות מגורים אחרים באי).
הארמון.
לארמון שתי קומות, וצורתו כשל מלבן באורך של 97 מטרים וברוחב של 83 מטרים. הבניין בנוי מאבן גיר ותקרותיו עשויות מעץ שהובא מאירופה. למעט שני פורטיצ'י בסגנון הבארוק הפונים אל רחוב הרפובליקה, חלונות שקועים בשתיים מחזיתותיו ומספר עיטורים קטנים נוספים, חזותו החיצונית פשוטה למדי.
קומת הקרקע שמשה בעבר לאורוות, לחדרי המשק ולמגורי העובדים, בעוד שהקומה שמעליה יועדה לגראנד מאסטר ולאבירים. כיום שוכנים בקומת הקרקע משרדים ומוזיאון השריון (להלן). בין שתי הקומות מקשרים שני גרמי מדרגות סימטריים בצורת חצי מעגל, ואשר גודלם מותאם לנשיאת אפריון. הקצה העליון של גרם המדרגות מוליך אל מסדרון הכניסה המקביל לרחוב הרפובליקה, ובו מוצגים דיוקניהם של מספר גראנד מאסטרים, ציורים אחרים ושריונים. לאורך קירות המסדרון קבועות לונטות שבהן מתוארות סצינות מקרבות שונים שהתרחשו בין ההוספיטלרים לבין העות'מאנים. בקצהו של מסדרון הכניסה שוכן מסדרון הנסיך מוויילס, שזכה בשמו ב-1862, לאחר ביקורו במלטה של אדוארד השביעי, אז עדיין נסיך. החדרים לאורכו של מסדרון זה שמשו בעבר כדירתו הפרטית של הגראנד מאסטר, וכיום הם משמשים את נשיא הרפובליקה. בלונטות שמעל לדלתות מתוארים הישגיהם הימיים של אבירי המסדר.
החצרות הפנימיות.
בארמון שתי חצרות פנימיות, אשר היו בעבר חצר אחת מדורגת, שבין שני חלקיה גרם מדרגות. הן הופרדו בשלב מאוחר יותר על ידי מסדרון השריון ושורת החדרים שלאורכו.