טיסות הלילה הראשונה של הדואר החלו ב-1 ביולי 1924. בסך הכל נבנו 284 מגדלורים לאורך המסלול. עד יוני 1925 הושלם מסלול באורך 2,665 מייל בין ניו יורק לסן פרנסיסקו. ב-1927 הורחב הקו גם לניו יורק-סולט לייק סיטי, לוס אנג'לס-לאס וגאס, לוס אנג'לס-סן פרנסיסקו, ניו יורק-אטלנטה ושיקגו-דאלאס, בסך הכל 4121 מייל. ב-1933 כלל הנתיב 1500 מגדלורים ב-18,000 מייל.
כיום קיימים ופעילים עדיין 19 מגדלורים במונטנה.
מצד שער רמון
ראול בובאדייה
ראול מרסלו בובאדייה (בספרדית: Raúl Marcelo Bobadilla, נולד ב-18 ביוני 1987) הוא כדורגלן ארגנטינאי-פרגוואי המשחק בשפהאוזן הארגנטינאית בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים.
בובאדייה התחיל את הקריירה שלו בריבר פלייט בקיץ הושאל לקונקורדיה בזל ובכך התחיל את הקריירה האירופאית שלו. כבר בעונתו הראשונה הוא הבקיע 18 שערים ב-28 משחקי ליגה וסיים שלישי בטבלת מלכי השערים של ליגה. מאמן הקבוצה דאז מוראט יאקין הצטרף בסוף העונה לגראסהופרס ציריך ובובאדייה הלך יחד איתו. את העונת הוא סיים כסגן המלך השערים של הליגה והיה מועמד לשחקן העונה.
ב-11 ביוני 2009 חתם בבורוסיה מנשנגלדבך תמורת 4.2 מיליון אירו. בינואר הושאל לאריס סלוניקי. לאחר שלא הצליח להטביע את חותמו בגרמניה, הוא חזר בקיץ לשווייץ כאשר חתם ביאנג בויז ברן. ב-3 בינואר 2013, חתם בפ.צ. בזל ל-4 וחצי שנים.
ב-1 באפריל 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בבזל בניצחון 0-4 נגד לוצרן. ב-1 ביוני 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0-1 נגד סנט גאלן. בסיום העונה זכה עם בזל באליפות והגיע איתה לגמר הגביע השווייצרי.
בקיץ הסתבך בעבירות תנועה ובזל החליטה למכור את השחקן וב-15 באוגוסט 2013, חזר לגרמניה כאשר חתם באאוגסבורג ל-3 שנים. ב-17 באוגוסט 2017 חזר לבורוסיה מנשנגלדבך וחתם לשנתיים. ב-11 ביוני 2018 חזר לאחר 11 שנה לארגנטינה וחתם לעונה אחת בארחנטינוס ג'וניורס.
ב-1 בינואר 2020, בובאדייה הושאל לגואראני מליגת העל הפרגוואית.
ב-21 בפברואר 2022 בובאדייה חתם בשפהאוזן מליגת האתגר השווייצרית.
קריירה בינלאומית.
בפברואר בובאדייה התחיל בתהליך קבלת אזרחות פרגוואית מאחר שנולד להורים פרגוואים. ב-11 במרץ 2015 זומן לראשונה לסגל נבחרת פרגוואי, וב-27 במרץ 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 0-0 נגד .
צ'רבונוגראד
לובין
נינה פיילי
נינה פיילי (באנגלית: Nina Paley; נולדה ב-3 במאי 1968) היא קריקטוריסטית, קומיקסאית, מאיירת, אנימטורית, ופעילת תרבות חופשית אמריקאית.
היא כתבה, איירה וביימה סרט הנפשה באורך מלא בשם "סיטה שרה בלוז" (Sita Sings the Blues), שזכה לתשומת לב בין היתר בשל הפצתו תחת רישיון חופשי. היא חיברה סדרות קומיקס בשם "Nina's Adventures" ו-"Fluff", אבל מאז התרכזה בהנפשה. בין יצירותיה המפורסמות הוא הסרטון הקצר "This Land Is Mine" שיצא לאור בשנת 2012.
ראשית דרכה.
פיילי נולדה באורבנה שבמדינת אילינוי בארצות הברית, להייראם ולג'ין פיילי, יהודים אמריקאים. אביה היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, ואף שימש ראש עיריית אורבנה למשך כהונה אחת בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20.
בעת לימודיה בתיכון המקומי, איירה קומיקס בשם "History of the North Pole", שחיברה בשיתוף עם מורהּ להיסטוריה. לאחר מכן למדה אמנות באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין במשך שנתיים.
פיילי יצרה את יצירת ההנפשה הראשונה שלה בגיל 13, על גבי סרטי סופר 8. יצירת ההנפשה הראשונה שיצרה בבגרותה הייתה סיפור קצר בשם "Follow your Bliss". לאחר מכן יצרה הנפשת פלסטלינה בשם "I Heart My Cat", בעזרת מצלמת קראסנוגורסק. בשנת 2012, החליטה פיילי להגיש את היצירות הללו, יחד עם יצירה בשם "Cancer", תחת רישיון קריאייטיב קומונס.
קריירה.
בשנת 1988, עקרה פיילי לסנטה קרוז, קליפורניה, והחלה לכתוב ולאייר את רצועת הקומיקס "Nina's Adventures". בשנת 1991 עקרה לסן פרנסיסקו. בשנת 1995, החלה לצייר רצועת קומיקס בשם "Fluff" אשר עסקה בחתול וזכתה לסינדיקציה.
בשנת 1999, יצרה את "Pandorama", סרט ה-IMAX נטול-המצלמה הראשון בעולם. הסרט הקצר הוא יצירה מודרניסטית שהוצגה בפסטיבלים בשנים 1–2000.
בשנת 2001, יצרה את "Fetch!", סרטון מצויר שהתבסס על אשליות אופטיות, שזכה להצלחה.
לאחר מכן החלה לעבוד על סדרת יצירות בנושאים שנויים במחלוקת: אנטי-נטליזם והתפוצצות אוכלוסין. היצירה העיקרית בסדרה היא 'החסידה' (באנגלית: "The Stork"), שבה הטבע נהרס על ידי חסידות המטילות חבילות של תינוקות. הודות להצלחת הסרטון, שמתאר את המאבק בין הגידול באוכלוסיית העולם לבין הטבע שבו היא תלויה, הוזמנה פיילי לפסטיבל סאנדנס בשנת 2003. באותה תקופה היא אף יצרה כמה רצועות קומיקס באתר התנועה להיכחדות מרצון של האנושות, אשר זמינות שם. כסימן לחברותה בתנועה להיכחדות מרצון של האנושות ולבחירתה שלא להביא ילדים לעולם, עברה פיילי ניתוח לקשירת חצוצרות בשנת 2000.
בראשית שנת 2010 החלה פיילי לפרסם רצועת קומיקס בשם "Mimi &amp; Eunice", אותה היא מפיצה ברשת תחת רישיון חופשי. הקומיקס עוסק לא פעם בליברטריאניזם ובקניין רוחני וסתירותיו.
בשנת 2012 יצרה פיילי סרטון הנפשה שנקרא "This Land Is Mine". הסרטון עוסק בסכסוכים הטריטוריאליים במזרח התיכון לאורך ההיסטוריה, באתר Vimeo.
בשנת 2002, עקרה פיילי לטריוונדרום בהודו, בעקבות בעלה שהחל לעבוד שם. בעת נסיעת עבודה שלה לניו יורק, בעניין רצועת הקומיקס שלה "The Hots", בעלה יזם את סיום נישואיהם. פיילי השתקעה בברוקלין, ניו יורק. בעקבות סיום נישואיה, התעמקה בשירת הראמאיאנה ההודית העתיקה, ובהשראתה יצרה יצירה הנפשה קצרה שתיארה סיפור מתוך הראמאיאנה, וקראה לה "Mean To Me". לאחר מכן הוסיפה פרקים נוספים ליצירה, עד כדי שהפכה לסרט באורך מלא, שנקרא "Sita Sings the Blues", ועוסק בסיטה, אשת ראמה. הסרט המוגמר הופיע בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, בשנת 2008.
פיילי לימדה במכללת Parsons: The New School for Design. בשנת 2012 החלה לעבוד על יצירה בשם "Seder Masochism", סרט הנפשה על יציאת מצרים, כשבמקום קריינות יש הקלטות מקריאת הגדה של פסח בליל הסדר. הופקה סקיצה לסרט במימון-המונים.
פעילות למען תרבות חופשית.
לאחר שנתקלה בקשיים רבים בהסדרת רשות השימוש בהקלטות מוזיקה מסוימות עבור סרטה Sita Sings the Blues, החלה פיילי ליטול חלק פעיל בתנועת התרבות החופשית.
מאז 2009, היא משמשת אמנית-אורחת בארגון ללא מטרות רווח בשם QuestionCopyright.org, ופעילותה כוללת את מיזם "Minute Memes" ואת "מיזם הפצת סיטה". מיזם Minute Memes כולל סדרה של סרטונים בני דקה אחת אשר מציגים מגבלות של זכויות יוצרים וההשלכות שלהן על חופש אמנותי. פיילי חיברה וביצעה שיר בשם "העתקה אינה גנבה", שנועד לעבור רמיקסים בידי אחרים באופן חופשי. לצד סרטונים אחרים, שתיארו למשל איך כל יצירה היא "יצירה נגזרת", יצרה ואיירה גם מדריך לתוכן חופשי בשם "Understanding Free Content"
פיילי הכריזה על כוונתה לשחרר מחדש את יצירותיה המוקדמות תחת רישיונות חופשיים. לסרט Sita Sings The Blues יש אתר ויקי, שבו בין היתר נאגרים תרגומי כתוביות שתרמו חובבים מכל העולם. בראשית שנת 2013, הודיעה פיילי שהיא משנה את רישיון הסרט מרישיון חופשי עם ייחוס לרישיון CC0, השקול להצבת היצירה בנחלת הכלל.
בשנת 2010 זכתה פיילי בפרס IP3 של ארגון Public Knowledge, "עבור עבודתה בתחום הקניין הרוחני".
דפנה למיש
דפנה למיש (באנגלית: Dafna Lemish; נולדה ב-26 בספטמבר 1951) היא חוקרת תקשורת המונים ישראלית-אמריקאית ופרופסור מן המניין באוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי. מתמקדת בתחום הילדים, הנוער ותרבות הפנאי, וכן בדימויי נשים וגברים והבניית הזהות המגדרית במדיה. בעבר כיהנה כדיקנית הקולג' לתקשורת באוניברסיטת דרום אילינוי (SIU) וכחברת סגל בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
דפנה ברקאי- למיש נולדה בחיפה ב-1951 וגדלה בשכונת קריית שלום בתל אביב, שם למדה בתיכון עירוני ט'. בנעוריה עברה המשפחה לגבעתיים. בשנים 1969–1971, שרתה למיש בצבא ההגנה לישראל והשתחררה בדרגת סמל.
היא נישאה לפיטר למיש ב-1975. שנתיים לאחר מכן, בשנת 1977, החלו שניהם את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת המדינה של אוהיו: הוא בתחום החינוך והיא בתקשורת. שני הבנים הבכורים נולדו בארצות הברית במהלך חמש השנים ששהו שם. לאחר חזרתם לארץ נולדה בתם השלישית.
בשנת 1982, שבו למיש ובעלה לישראל עם שני ילדיהם וגרו בקיבוץ גלעד, ומשם עברו לרמת ישי. משנת 1983 עד 1990 עבדה למיש כמרצה במכללת אורנים, ובמקביל במכון לחקר תקשורת ומשפחה (ארגון קטן שהוקם ללא מטרות רווח כדי לקדם מודעות לתפקיד התקשורת במאבק לשוויון מגדרי; לימים הועבר לשדולת הנשים, נספג בתוכו ואינו קיים יותר). מאוחר יותר, כשעברו לגור בכפר סבא, הייתה שותפה להקמת בית הספר החדש לתקשורת של המכללה למינהל, שם גם לימדה. בשנת 1995, עברה לאוניברסיטת תל אביב להקמת החוג לתקשורת, בו שמשה גם כמרצה וכראשת חוג עד שנת 2010. במהלך תקופה זו, שהתה מספר פעמים בחו"ל במסגרת שבתונים שונים ומלגות מחקר.
בין השנים 2008–2010 הייתה בשבתון בארצות הברית באוניברסיטת הרווארד, במכון לחקר תקשורת ובריאות ילדים. בעת ההיא החליטו השניים להישאר בארצות הברית בעקבות ילדיהם שכבר חיו שם.
ב-2010 החלה לעבוד באוניברסיטת דרום אילינוי (SIU -Southern Illinois University Carbondale) כראש חוג, ולאחר שנתיים מונתה לתפקיד דיקנית הקולג' לתקשורת. היא עורכת-מייסדת של כתב העת "Journal of Children and Media".