המדינה הראשונה שנענתה במידה כלשהי לקריאה זו הייתה בריטניה. לעיתים מרצון ולעיתים מאונס, הפחיתה בריטניה את מסי המעבר, המכסים והגבלות הסחר שהטילה. הצלחתה העצומה של בריטניה יוחסה על–ידי אומות אירופה גם לשינוי במדיניות הסחר שלה. בריטניה הפכה בתוך כמאה שנה, מאמצע המאה השמונה עשרה ועד אמצע המאה התשע עשרה, ממדינה ככל המדינות למעצמה שכוחה הכלכלי היה שקול כנגד זה של אירופה כולה. שינוי זה נתפש כסכנה, ואירופה כולה חשה לחקות את מדיניותה של בריטניה, במיוחד באמצעות כינון הסדרי סחר בלא חסמים, כמו הצולפראיין (Zollverein, איחוד מכסים) במדינות הגרמניות. במקביל, המשיכו להתקיים זרמים וחשיבה מרקנטיליסטיים, כפי שאפשר ללמוד מהמדיניות הפרוטקציוניסטית שניסה לכונן הנרי קליי בארצות הברית, או רעיונותיהם של פרידריך ליסט בגרמניה וג'ון סטיוארט מיל באנגליה לפיהם יש להגן על "תעשיות צעירות" או לא מפותחות עד שיבשילו.
לקראת סוף המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים החלו התפישות התומכות בסחר חופשי לשקוע לטובת האוחזים במדיניות פרוטקציוניסטית ומרקנטיליסטית. ביסמרק בגרמניה אימץ מדיניות המתנגדת לסחר בין-לאומי, ומדיניות דומה נפוצה גם בארצות הברית. מדינות אחרות, שהבולטות בהן היו בריטניה וצרפת, פנו למסלול של כיבוש קולוניאלי, שעמד אף הוא בניגוד לרעיונות הסחר הבין-לאומי וביקש שווקים "מובטחים" לסחר כזה.
המאה ה-20.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, עלו בכמה מדינות באירופה, שהבולטות בהן היו איטליה, גרמניה ורוסיה משטרים שדגלו באוטרקיה: קיום עצמאי שאינו נסמך כלל על סחר בין-לאומי. את עושרן ביקשו אותן מדינות לקיים באמצעות ניצול השטחים הבלתי מנוצלים בתוך מדינתן (כמו ברוסיה) או כיבוש שטחים המכילים אוצרות טבע דרושים (גרמניה).
אחרי מלחמת העולם השנייה התמוטטו המשטרים הפשיסטיים באירופה, אך המשטר הקומוניסטי של ברית המועצות הושלט בחלק ניכר ממדינות מרכז ומזרח אירופה, ובהמשך בסין ובחלקים מדרום מזרח אסיה. מדינות אלו ביקשו להתקיים בלי סחר בין-לאומי כלל, ובמקום ניסו לכונן מערכות חלופיות להשגת עושר כמו ניצול מדינות כבושות, סחר פנימי בין מדינות קומוניסטיות, עבדות (מחנות עבודה וגולאגים), או אימוץ חלקי של שיטות הסכמי הסחר הבין-לאומי (קומקון). שיטות אלו התמוטטו החל מאמצע שנות השבעים וכיום רק מדינות ספורות עדיין נוקטות גישה המתנגדת באופן קטגורי או כמעט קטגורי לסחר בין-לאומי.
במדינות המערב הגיעו אחרי מלחמת העולם השנייה למסקנה כי אחת הסיבות הבולטות לפריצתה הייתה קיום מחסומי סחר ומכסים. במיוחד, נטען, גרמו חוקי מכסים שכוננו בארצות הברית ונטישתה את תקן הזהב להתמוטטות הסחר הבין-לאומי ותקן מטבעי משותף. הסכם ברטון וודס והסדרים בין-לאומיים כמו גאט"ט (הסכם כללי על מכסים וסחר) מהשנים הראשונות אחרי המלחמה, הקמת ארגון הסחר העולמי, כמו גם הליברליזציה בסחר שכונן לודוויג ארהארד בגרמניה, והשינוי ביפן ממדינה "כובשת" למדינת סחר בין-לאומי מובהקת, היוו תרומה משמעותית לפתיחת שערי הסחר הבין-לאומי בשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה.
משנות החמישים ואילך הלך הסחר הבין-לאומי והתרחב, כשהוא דוחף מדינות להתארגן בגושים של סחר חופשי כמו נפט"א, האיחוד האירופי, פטא"א ומרקוסור. במקביל, הלך הסחר הבין-לאומי המתחזק ושחק את יכולתן של מדינות לקיים מדיניות, ובמיוחד מניפולציה בשערי המטבע ומכסים הוגבלו מאוד בשימוש. גופים כמו מיט"י ביפן, שקיימו מדיניות שער חליפין נמוך במכוון, כדי לעודד את הייצוא היפני, איבדו את השליטה בשער החליפין, ויכולתן של מדינות לקיים הגנת מכסים אפקטיבית הוגבלה אף היא.
ביגוד
בגדים הם כיסוי גוף, אשר בניגוד לכיסוי גוף טבעי, כפרווה או נוצות, מיוצרים באופן מלאכותי.
בהתאם להגדרה של חוקרות הלבוש היגינס ואייכר לבוש הוא אוסף של התאמת צורה של פרטים וחומרים לגוף האדם ותוספות לגוף. (כגון: משקפיים).
בגדים משמשים לכיסוי חלקי הגוף, להגנה מפני קור וחום וכן לנוי ולהתחפשות.
ביגוד כאמצעי זיהוי.
במהלך ההיסטוריה הייתה לביגוד השפעה הולכת וגוברת על תדמית הלובש. במשך השנים שימש סמן של המעמד החברתי, לפיו ניתן היה לקבוע את מצבו הכלכלי והחברתי של האדם על פי בגדיו. בעבר היו משתמשים בבדים מיוחדים, או בצבעים קשים להשגה על מנת לסמן עושר, כיום נפוץ השימוש במותגים כסמל סטטוס. לבגדים יש קשר חזק לתרבות, לכל תרבות יש ביגודים מסורתיים, ובעבר אפשר היה לזהות את מוצאו ומעמדו של כל אדם על פי לבושו. כיום בהיווצרות הכפר הגלובלי קשה יותר לדעת את מקורו ואת תרבותו של אדם על פי בגדיו, עם זאת ישנם מקומות (לדוגמה אזורים רחבים באפריקה) בהם עדיין לובשים את הביגוד המסורתי.
לבוש מבדיל גם בין דתות שונות. כך למשל נשים מוסלמיות לבושות בצורה שונה מאוד מנוצריות וגם ליהודים דתיים יש לבוש הייחודי להם. בנוסף להשפעת פריט הלבוש כמאפיין המבדיל בין הדתות השונות, תפקידו גם להגדיר מעמד ומוצא בתוך הקהילה הדתית עצמה. ביהדות, למשל, אפשר לזהות הבדלים אלה בהשוואת המגזר החרדי לחילוני על ידי צפייה בנתוניהם החיצוניים בלבד.
גם בתוך קבוצה חברתית אחת ישנם הבדלי לבוש למשל בין גברים ונשים, חלוקה שהפרה שלה יכולה להיחשב קרוס-דרסינג. כמו כן קיימת קטגוריה נפרדת לבגדי ילדים.
היסטוריה.
יצירת בגדים, או כיסוי גוף בפרוות או מיני אריגים, מופיעים כבר בתקופות קדמוניות, בחברות ה'לקטים'. באתרים מהתקופה הפלאוליתית העליונה נמצאו מחטים ומחרוזות של צדפים, שמראים ידע מסוים בתפירה. כמו כן נמצא בצרפת פסלון פאליאוליתי של 'ונוס' שלובשת חצאית עשויה מחבלים קלועים. במערת לאסקו בצרפת נמצא חבל שזור מאובן שתוארך ל-15.000 שנים לפני הספירה.
הבגדים העתיקים, היו בעיקר פיסות אריג גדולותשאותן כרכו על ומסביב לגוף קפלו וקשרו במקומות שונים כדי שאפשר יהיה לנוע עמם בלי להסתבך ולהיתקל בהם. על פי ציורי קיר וציורים על כדים ניתן לראות כיצד עשו זאת.
ב-539 לפני הספירה כשהפרסים כבשו את מסופוטמיה, על פי ציורים שנותרו הם כבר לבשו מכנסיים ומעילים תפורים ולא כרוכים על הגוף, כנראה מעורות.
התפתחות הביגוד מחוברת גם לרוחבי הנולים. עמים נודדים ארגו בדים על נולים צרים, או נולי מותניים, שיכלו לפתוח בכל מקום, לגול, לארוז ולהמשיך באריגה. אצל עמים יושבי קבע, נעשה שימוש בנולים שרוחבם נקבע על פי המרחק שבו אורג יכול לזרוק את הבוכייר מיד אחת לשנייה, ולכן גם הבדים רחבים יותר. רוחב הבדים השפיע על צורת הבגדים. את הבדים הצרים היה צריך לתפור אחד לשני כדי שאפשר יהיה ללבשם. צורות החיבור התפתחה לבגדים עשויים ממלבנים, ועם הזמן למדו להוסיף משולש או ריבוע להרחבת בתי השחי והמפשעה, שבהם מורגשות רוב התנועות של לובשי הבגדים.
כל סוג בגד התפתח בצורה אחרת,
ביגוד כאמצעי הגנה.
ביגוד תרמי.
ביגוד תרמי נועד לווסת את טמפרטורת הגוף. מטרתו להשאיר את הספורטאי יבש, לא לתת לקור לחדור אך לאפשר לחום להתנדף.
תלבושת אחידה.
מדים הם מערכת של פריטי לבוש הנלבשים על ידי חברי ארגון בזמן השתתפות בפעילות של הארגון.
בספורט.
נהוג מאוד להבדיל בין קבוצות שונות בספורט תחרותי על ידי תלבושות שונות. החל ממספרים המודבקים על גבי הבגדים, ועד תלבושות בצבע וצורה שונים לחלוטין.
בכוחות הביטחון.
מדי צבא מבדילים בין חייל ואזרח, על פי אמנות ז'נבה כל אדם הלובש מדים הוא חייל (אם כי לא בהכרח לוחם) וצריך להתייחס אליו ככזה, לעומת זאת כל אדם שאינו לובש מדים אינו חייל אלא אזרח. לכן אם ייתפס אדם בגבולות מדינה עוינת, זכויותיו שונות מאוד בתלות בבגדיו.
בבתי-ספר.
בבתי ספר רבים ישנה תלבושת אחידה שאותה צריכים ללבוש כל התלמידים. תלבושות אלו מזהות את התלמיד עם בית ספרו. בארגונים נותני שירות נהוגה לעיתים תלבושת אחידה, כדי לאפשר זיהוי קל של העובדים, וליצור אצלם תחושת גאווה והזדהות.
לבוש מסורתי.
הלבוש החרדי היא צורת לבוש של יהודים חרדים המשויכים לזרם האורתודוקסי ביהדות. הלבוש החרדי הוא כמעיין סמן הבדל מכל מיני קבוצות הנמנות עם היהדות החרדית. נהוג להבדיל ולשייך אדם חרדי/חסידי כבר מראייה חיצונית של לבושו. ישנם אף חסידויות ביהדות החרדית שניתן לזהות אדם אם הוא נשוי או רווק על פי גריבת גרביונים שחורים או לבנים ובקבוצות אחרות ניתן לזהות זאת לפי חבישת השטריימל.
הלבוש החסידי ירושלמי הוא צורת לבוש יוצאת דופן מן צורת הלבוש החרדית הכללית. צורה זו מתאפיינת באפיון ייחודי הנשמר אך ורק לה, כמו כן חסידויות וקבוצות חרדיות מעטות משתמשות בצורת לבוש זו כדרך הביגוד שלהם. כמו לגברים כך ניתן לזהות נשים וילדים לקבוצות חרדיות ע"פ לבושם ומראם החיצוני.
ביגוד כמזהם סביבתי.
תעשיית הביגוד היא אחת המזהמות הגדולות של הסביבה. פעם אנשים תיקנו את בגדיהם והתאימו אותם לשינויי הגוף והאופנה. הגלובליזציה של ייצור ומכירת הבגדים האופנה המהירה [fast fashion] הביאו לכך שאנשים מתייחסים לבגדים כאל מוצר חד פעמי, ובהתאם לכך הם לובשים אותו מעט פעמים וזורקים. מתחילת המאה ה-21, התחילו מדענים הסביבה להתייחס לבעיה זו ויש עידוד לשימור בגדים, תיקוני בגדים, לבישת בגדים מיד שנייה, ומיחזור משביח לבגדים כאשר לוקחים בגד שאין בו חפץ ומשנים אותו בתפירה או צביעה, בגריעה או בהוספת חלקים. לעיתים תופרים יחד שני בגדים ליצירת בגד שונה לחלוטין.
מטבע חוץ