הגיליון הראשון של השבועון 'קול ישראל' פורסם ב-24 במרץ 1922. בארבע השנים הראשונות העורך היה הרב רפאל קצנלנבוגן שערך עד אז את הירחון. לאחר מכן ערך את השבועון במשך שבע שנים רבי עמרם בלוי, עד שבשנת 1933 לאחר שבלוי פרסם פשקוילים בגנותו של הרב קוק, הוטל עליו נידוי והציבור נקרא להחרים את 'קול ישראל'. כתוצאה מכך פרש בלוי מעריכת העיתון, ומאז כיהן כעורך ראשי אחיו, מנהיגה של אגודת ישראל משה בלוי, והעורך בפועל היה משה גליקמן פרוש. בשנת 1932 נוסף לכתב העת מוסף ספרותי - "הקול היהודי", שכלל שירים ויצירות ספרותיות של משוררים חרדים, שמעולם לא קיבלו הכרה בקרב הציבור הרחב וחוקרי הספרות העברית. חלק מהשירים הללו יצאו לאור בשנת 2008 בספרו של יוסף פונד - "ילקוט רעים חרדים: שירת משוררים אגודאיים צעירים בארץ-ישראל בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים". עם כותבי העיתון במשך שנות הופעתו בירושלים נמנו יצחק אשר קאמינקר, אביו של העיתונאי וחוקר היישוב שלמה נקדימון, וישראל מאיר. הגיליון האחרון של קול ישראל ראה אור ב-9 בדצמבר 1948.
בספטמבר 1942 החל לצאת לאור במקביל השבועון "הדרך" בעריכת יצחק ברויאר, שבאופן רשמי יצא כתוספת לקול ישראל, אך למעשה ביטא את עמדות המחנה האגודאי ביישוב החדש. בנוסף לשני עיתונים אלו, ייצגו כמה עיתונים נוספים את דרכה האידאולוגית של אגודת ישראל: דער איזראעליט שרכש יעקב רוזנהיים בשנת 1906; "דאס אידישע טאגבלאט" ו"דער איד" עיתון אגודת ישראל בפולין, "דגלנו", ביטאון צעירי אגודת ישראל בפולין; "העתיד" ו"שערים" - עיתוני פועלי אגודת ישראל.
בתקופת השואה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הרבה העיתון לעסוק בגורל יהודי אירופה. בתקופה זו הופיעו בעמודיו הראשיים המדורים "משדה המערכה", שכלל דיווחים צבאיים, ו"בגלות אירופה", שתיאר את רדיפת יהודי אירופה. במאמר המערכת מאמצע אוקטובר 1939 אף הוזכר המונח שואה בהקשר זה, ונכתב כי "החלק הגדול והעיקרי באסון כללי זה לאומתנו נופל בחלקה של היהדות החרדית". מאמרים רבים בעיתון קבלו על ההתעלמות מהמתרחש באירופה. עם זאת, החל מסוף נובמבר באותה שנה הועברו הכותרות שעסקו בשואה לעמודים הפנימיים של העיתון, ומאפריל 1940 חדל העיתון כליל מלעסוק בשואה, ככל הנראה בעקבות הצנזורה שהטילה ממשלת המנדט על העיתונות הארץ ישראלית, והאיסור לפרסם ידיעות על המצב באירופה הכבושה. בחלק מהידיעות אף נעשה מאמץ להסתיר את הרדיפות, כגון בעמוד הראשון של גיליון סוף אוקטובר 1941 שהוקדש כולו למותו של חבר מועצת גדולי התורה הרב יהודה לייב צירלסון, תוך דיווח שהרב נהרג "מפצצה שפגעה בו", אך בכל הגיליון אין כל אזכור לרצח היהודים שהתרחש מסביב.
בסוף שנת 1942, לאחר שהחלו לזרום ידיעות מארצות הברית על גודל האסון, והוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל הצהיר כי "אין צל של ספק שסכנת כליון גמור מאיימת באופן תכוף על מיליוני אחינו באירופה", תפס נושא השואה שוב את המקום המרכזי בעיתון. ב-3 בדצמבר 1941 התפרסם ווידוי מעל דפי השבועון על טעות הכחשת ההשמדה ההמונית שיטתית באירופה, ובלשונו:
ב-7 בינואר 1943 התפרסם בקול ישראל מאמר הכאה עצמית על חטא השתיקה שנמשכה שלוש שנים:
במאמר נוסף, שהופיע בעיתון "הדרך", הופיעו דברי תוכחה דומים:
בשנת 1943 פורסם בעיתון לראשונה הסיפור אודות תשעים ושלוש נערות חרדיות מ"בית יעקב", שהתאבדו כדי שלא להיאנס על ידי חיילים גרמנים בזמן השואה. מאוחר יותר העלו חוקרים ספקות לגבי אמיתותו של הסיפור.
קול ישראל בגולה.
בקיץ תש"ו (1946 פתח רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם את "מרכז אגודת ישראל בארץ אשכנז", גוף שיאגד את פעולות הדת והקליטה לפליטי השואה באירופה. בעצת מנחם פרוש, פתח הארגון את העיתון "קול ישראל בגולה" שהעביר את החומרים של קול ישראל ובנוסף סיקר את הפעילות החרדית באירופה. העיתון יצא במתכונת דו-שבועית במינכן, בשתי שפות, עברית ויידיש. לא ידועים פרטים על משך זמן פעילותו וככל הנראה הוא נסגר בסוף שנת 1947.
ויקטור פונטה
ויקטור ויורל פונטה (ברומנית: Victor Viorel Ponta; נולד ב-20 בספטמבר 1972 בבוקרשט) הוא פוליטיקאי סוציאל-דמוקרט רומני, משפטן בהכשרתו, שכיהן כראש ממשלת רומניה בשנים 2012–2015, יושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והחל מפברואר 2011, מנהיג הברית הסוציאל-ליברלית בין פברואר 2012 - פברואר 2014. ב-27 באפריל 2012 נתבקש על ידי הנשיא טראיאן בססקו להרכיב ממשלה חדשה אחרי ההדחה בהצבעת אי אמון של ממשלת מיכאי רזבאן אונגוריאנו ולקראת הבחירות לפרלמנט בנובמבר 2012. במרץ 2014 הרכיב ממשלה שלישית בתמיכת שלוש מפלגות אחרות: המפלגה הדמוקרטית של ההונגרים ברומניה UDMR, המפלגה השמרנית והאיחוד הלאומי לקדמת רומניה, בעוד המפלגה הלאומית ליברלית של קרין אנטונסקו עברה לאופוזיציה.
ממשלתו התפטרה בנובמבר 2015, בעקבות האסון מ-30 באוקטובר 2015 במועדון "קולקטיב" בבוקרשט. החל משנת 2004 פונטה הוא חבר בבית הנבחרים הרומני מטעם מחוז גורז'. ב-2012 נבחר לסגן יושב ראש האינטרנציונל הסוציאליסטי. הוא סולק מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית ובשנת 2018 הקים את מפלגת פרו-רומניה יחד עם דניאל קונסטנטין.
התחלת דרכו.
פונטה נולד בבוקרשט, במשפחה שמצד אמו (קורניליה נאום) היו לה שורשים ארומניים - מן היישוב ווסקופויה (מזמנו מוסקופולה) באלבניה, ולמד בבית הספר התיכון על שם "יון נקולצ'ה".
בשנת 1989 פונטה שיחק בקבוצת הכדורסל צ'.ס. "סטיאווה בוקרשט" שזכתה באליפות ליגת הנוער הרומנית.
פונטה הוא בוגר הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בוקרשט (1995) ושל האוניברסיטה הלאומית לביטחון על שם קרול הראשון בבוקרשט (2002). היה אסיסטנט של אדריאן נסטאסה בחוג למשפט בינלאומי.
בשנת 2000 שהה שישה חודשים באיטליה והשתלם בקורס למשפט פלילי בינלאומי באוניברסיטת קטניה בסיציליה.
מחצית הזמן עשה השתלמות בפרקליטות הלאומית אנטי-מאפיה ובשנת 2003 סיים דוקטורט במשפט פלילי בינלאומי באוניברסיטת בוקרשט, תחת הדרכתו של אדריאן נסטאסה.
עד שנת 1998 עבד כתובע בפרקליטות של הרובע 1 בבוקרשט, ובשנים 1998 - 2002 כתובע בבית המשפט הגבוה - מחלק המאבק בשחיתות, משפט פלילי והמאבק בפשיעה. בשנים 2000 - 2001 כיהן כמתאם של השלכה למאבק בהלבנת הכספים.
כשבחורף 1998, בתי המשפט סבלו מבעיות קשות של הסקה, הוביל פונטה את השביתה הראשונה של המשפטנים, ברובע 1 בבוקרשט, על מנת להשיג שיפור התנאים הפיזיים בעבודתם.
פעילותו הפוליטית.
נכנס לפוליטיקה בשנת 2001 לאחר שהוזמן על ידי אדריאן נסטאסה, שהציע לו את התפקיד של מזכיר מדינה, ראש גוף הבקרה ומאבק נגד השחיתות של הממשלה, שנקרא לאחר מכן גוף הבקרה של הממשלה. מילא תפקיד זה בין השנים 2001–2004 בשנת 2002 התקבל למפלגה הסוציאל-דמוקרטית. היה יושב ראש ארגון הנוער שלה בשנים 2003–2006, החל משנת 2003 סגן יושב ראש המפלגה, וכעבור שנתיים, בשנת 2004 בגיל 31 היה לשר הצעיר שבכל ממשלות רומניה שלאחר מהפכת 1989: השר האחראי על בקרת הקרנות האירופיות ויישום מדיניות האיחוד האירופי ברומניה.
בהתחלת דרכו במפלגה נאבק רבות על מעמדו בתוך המפלגה. בשלב מסוים הפסיד למרוץ לתפקיד של מזכיר הכללי של המפלגה ויריביו הוותיקים דרשו סילוקו מהמפלגה. יחד עם שאר מנהיגי מפלגתו נחל אכזבה גדולה כשהנשיא בססקו זכה במשאל העם בשנת 2007 והוחזר לתפקידו ממנו הושעה זמן מה קודם לכך על ידי הפרלמנט.
בשנים 2008 - 2009 היה לשר אחראי על הקשר עם הפרלמנט בממשלת אמיל בוק.
יחד עם שאר השרים הסוציאל-דמוקרטים התפטר בסוף שנת 2009 מממשלת בוק אחרי פיטוריו של סגן ראש הממשלה ושר הפנים דן ניקה.
בפברואר 2010 הביס את מירצ'ה ג'ואנה ב 856 קולות מול 781 בבחירות לתפקיד יושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בנובמבר 2011 מירצ'ה ג'אונה סולק מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-5 בפברואר 2011 כרת פונטה ברית עם המפלגה הלאומית ליברלית PNL בראשותו של קרין אנטונסקו ועם המפלגה השמרניות של הטייקון דן וויקולסקו במסגרת הברית הסוציאל-ליברלית. המפלגה PNL עזבה את הברית בפברואר 2014.
בשנת 2012 הועלו נגדו חשדות של פלגיאט חמור לגבי עבודת הדוקטורט במשפטים שכתב באוניברסיטת בוקרשט בשנת 2003 תחת הנהגתו של פרופ' דיאקונו. שתי ועדות שחקרו את הנושא העלו מסקנות סותרות. לדברי פונטה חשדות אלה היו חלק ממזימה נגדו מצד הנשיא בססקו.
בנובמבר 2015 התפטר, לאחר האסון במועדון "קולקטיב" בבוקרשט, והוחלף על ידי דאצ'יאן צ'ולוש.
אחרי שזוכה על בית המשפט העליות בשתי פרשות של האשמות בשחיתות, בשנת 2018 הקים פונטה את מפלגת פרו-רומניה יחד עם דניאל קונסטנטין.
חיים פרטיים.
ויקטור פונטה נשוי בשנית החל משנת 2006 לדצ'יאנה אוקטביה סרבו, חברה בפרלמנט האירופי. יש לו שני ילדים:
בן מנישואיו לאשתו הקודמת, רוקסנה, וילדה מנישואיו השניים. בגלל תווי פנים מסוימים המזכירים את שר החוץ הנודע של רומניה בין מלחמות העולם, ניקולאיה טיטולסקו, יש שכינו אותו "טיטולסקו הקטן".
קול ישראל (פירושונים)
אדם טל
אדם טל (12 באפריל 1932 - 3 באפריל 2010) היה מייסד העיר כרמיאל, יו"ר קבוצת הכדורגל הפועל באר שבע ומילא שורה של תפקידים ציבוריים.
ילדותו ונעוריו.
אדם טל נולד בפולין, ועלה לישראל בגיל 18. אחרי שהשתחרר משירות בנח"ל, החל למלא שורה של תפקידים ציבוריים במסגרת פעילותו במפא"י, בהם יו"ר מועצת הפועלים בנצרת עילית ועוזרו של השר פנחס ספיר.
הקמת כרמיאל.