בט"ו בסיון תרנ"ה, 1895 דווח בעיתון הצבי תחת הכותרת "גדרה מייצרת קוניאק", ובהמשך הכתבה: .
בשנת 1912 הגיעו למושבה עוד 34 משפחות ממחוז שרעב בתימן, שעלו ארצה בעקבות קריאתו של שמואל יבנאלי. המשפחות הועסקו בבתי הביל"ויים האיכרים, ושכרם הזעום שולם מידי "המשרד הארץ ישראלי". אנשי גדרה אף קנו מכונה לניפוי חיטה, אשר מחירה נוכה במשך שנתיים משכרם של הפועלים התימנים, אף משעה שהמכונה התקלקלה. תושבים תימנים ראשונים אלו במושבה עזבו אותה בשנת 1924, לאחר שלא נתקבלו לחברות במושבה, ולא הוקצתה להם קרקע חקלאית. וכן בשל בדידותם מיתר בני העדה התימנים, והאופי החילוני של המושבה שלא תאם את אורח חייהם.
בשנת 1929 הקים הד"ר אריה בן גפן את בית החולים הראשון לחולי ריאה בארץ ישראל (ביל"ו) בגדרה. ב-1940 שכרו את המקום פרופ' גוידו אהרן מנדס ובנו מאור מאוריציו מנדס. שניהם מומחים למחלות ריאה שעלו שנה קודם לכן מרומא איטליה, והקימו סנטוריום לחולי ריאות שרכש מוניטין בין-לאומי ובו יישמו את שיטת מונלדי לטפול פולשני בחולי שחפת בטרם התגלתה תרופת הסטרפטומיצין.
בשנים 1933–1944 הגיעו לגדרה מספר קבוצות של עולים גרמנים, אשר רובם עלו כחלק מקבוצות של תנועת החלוץ. פלוגה של "הקיבוץ המאוחד", בת 200 אנשים, התיישבה במושבה, וגרה תחילה ברפתות האיכרים. הקבוצה עבדה בסלילת כבישים, בחקלאות, ונשות הקבוצה עבדו במשקי בית. לאחר מכן החלו בהקמת אוהלים ופחונים. חלק מחברי הקבוצה עברו לעין זרא בגליל העליון והקימו את קיבוץ כפר סאלד. קבוצה שנייה של יוצאי גרמניה הייתה של חברי פועלי אגודת ישראל שעבדו בתחילה במשק פטר הגדול. הקבוצה הקימה בגדרה אוהלים וצריפים, ומאוחר יותר הצטרפו אליה פליטים מליל הבדולח בגרמניה, קבוצת נוער של אגודת ישראל מפולין, וקבוצת ילדים מילדי טהראן. הקיבוץ השלישי שפעל תקופה קצרה בגדרה מנה 20 איש מ"הסתדרות האקדמאים הציונים" יוצאי פולין, אולם הוא התפרק תוך זמן קצר יחסית וחלק מחבריו נותרו לגור בגדרה. שכונת הקבע של העולים הגרמנית בגדרה הוקמה מדרום לגורן הביל"ויים ומכונה "השכונה הגרמנית". בתחילה היו העולים הגרמנים ותרבותם ללעג מצידם של הביל"ויים ותיקי המושבה, אולם אט אט שגשגו בתחום החקלאות, והשתלבו בחיי התרבות של המושבה.
לאחר קום המדינה.
בין השנים 1949–1953 הגיעו לגדרה בעזרתה של הסוכנות היהודית כשלושת אלפים עולים חדשים (פי שלושה מהאוכלוסייה הקיימת) ממדינות שונות: תימן, רומניה, עיראק, פולין, מצרים, מרוקו, תונסיה, הודו, פרס לוב ועוד..
רוב העולים הגיעו מתימן ( 38% מכלל המתיישבים בגדרה) בעליית מרבד הקסמים וכנפי נשרים.
העולים שוכנו ב־2 מעברות (מעברת גדרה) זמניות באזור הצפוני של המושבה למשך כשנה עד שלוש שנים. ולאחר מכן החלו באופן הדרגתי לעבור למבני קבע ביישוב הערבי הסמוך קטרה.
שלב סגירת המעברה באופן הסופי היה בשנת 1957.
בשנת 1950 הוקם בגדרה כפר אוריאל – מיזם לשילוב עולים עיוורים במסגרתו שוכנו העולים ובני משפחותיהם בשיכון מגורים מיוחד בתוך היישוב ובסמוך למפעל תעסוקה. המיזם פעל עד שנת 1967.
בסוף שנות השמונים, במסגרת עליית משה, הגיעו לגדרה עולים מאתיופיה אשר שוכנו ברובם בשכונת שפירא שבצפון היישוב. נכון לשנת 2006 חיו בגדרה כ-1380 בני העדה האתיופית.
החל משנות ה-2000 נבנו כמה שכונות חדשות במזרח גדרה. רוב דיירי השכונות החדשות הם זוגות צעירים ומשפרי דיור. הקמת השכונות החדשות הובילה לצמיחה משמעותית במספר התושבים ביישוב.
בינואר 2009, במהלך מבצע עופרת יצוקה, ספגה גדרה לראשונה פגיעות של טילי גראד שנורו מרצועת עזה.
באוגוסט 2019 במסגרת הקמת השכונות החדשות במזרח העיר נחנך ספורטק בגודל של כ-15 דונם.
ביוני 2022 הרסה הרשות לאכיפה במקרקעין את המתחם הבלתי חוקי של חמולת אבו עסא בגדרה, שנבנה כחמש שנים קודם לכן על קרקעות פרטיות הנמצאת בבעלות משותפת של חקלאים יהודיים באזור גדרה, רחובות, בסיס תל נוף והמושבים הסמוכים.
אוכלוסייה.
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה בגדרה:
חינוך.
בגדרה פועלים מספר בתי ספר, רובם נפתחו החל מתחילת המאה ה-21 עם בניית השכונות החדשות במזרח גדרה.
ג'וליס
ג'וליס (בערבית: جولس) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל. הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1967. כל תושבי ג'וליס הם דרוזים.
היסטוריה.
מקור השם כנראה בנומן "יוליוס" שהיה בשימוש על ידי הדיקטטור יוליוס קיסר ושלושת הקיסרים הראשונים של רומא: אוגוסטוס, טיבריוס וקליגולה, דבר אשר מעיד על תקופת הבניה הראשונה מאמצע המאה הראשונה לפנה"ס עד אמצע המאה הראשונה לספירה, או מהמילה "ג'לס" בערבית (جلس) שפירושה "ישב" היות שהיישוב "יושב" על אזור יחסית שטוח ונמוך לעומת ההרים המתנשאים ממזרח ובמיוחד היישוב השכן-ירכא.
בג'וליס התקיים יישוב בתקופת התלמוד ובימי הביניים. לפי תעודות בארכיון הטורקי, במאות ה-14 וה-16 הייתה בג'וליס קהילה יהודית. ב-1388 העתיק סעדיה בן יעקב את "ספר המספיק" מאת תנחום הירושלמי "בעיר ג'ולס דעל מי בורות הסמוכה לעכו, די על שפת הים". לפי יצחק בן-צבי קיומה של קהילה יהודית בתוך כפר חקלאי מובהק שאיננו מרכז מסחרי מעיד כי אנשיה עסקו גם הם בחקלאות.
היישוב הנוכחי הוקם במאה ה-16.
במסגרת תוכנית החירום הכלכלית של 2003 אוחדה ג'וליס עם שכנותיה, אבו סנאן, יאנוח-ג'ת וירכא לרשות מקומית אחת - גיי"א. תושבי הכפרים התנגדו לאיחוד ופעלו לסיכולו. כעבור כשנה בוטל האיחוד וג'וליס חזרה להיות מועצה מקומית עצמאית.
בג'וליס נמצא קברו של המנהיג הרוחני הקודם של העדה הדרוזית בישראל, השיח' אמין טריף, בבית שבו התגורר.
ג'וליס היא מקום מושבם של מחליפו נכדו השייח' מוואפק טריף שמכהן בתפקיד זה מאז וגר בסמיכות לבית סבו, ושל השייח' נעים כאמל הנו, קאדי בית הדין השרעי הדרוזי בישראל.
ב-5 בספטמבר 2016 ירה ראש המועצה סלמאן עאמר למוות בקבלן הגינון מוניר נבואני, לאחר שזה תקף אותו. האירוע כולו נתפס במצלמות האבטחה של בניין המועצה. כעבור יומיים הוצת מבנה עמותת "עמירים" בג'וליס. בעקבות האירוע עזבו זמנית את ג'וליס 30 מבני משפחת עאמר מחשש לנקמת דם. צו איסור פרסום הוצא על מהות הסכסוך בינו לבין נבואני.ב-28 ביולי 2020 הורשע בבית המשפט המחוזי בחיפה ברצח
בשנת 2018 נבחר בסיבוב השני וסאם נבואני כראש המועצה.
ג'לג'וליה
גַ'לְג'וּלְיָה (בערבית: جلجولية) היא מועצה מקומית במחוז המרכז בישראל, 3 ק"מ מזרחית לכפר סבא. ג'לג'וליה היא יישוב עתיק יומין ששמו נזכר בכתובים היסטוריים. בולטים בו שני אתרים היסטוריים: הח'אן מהתקופה הממלוכית שהיה חלק מרשת חאנים שהשתרעו לאורכה של הדרך שעקפה את מישור החוף, ששפע ביצות בתקופה ההיא (דרך הדואר), ומסגד "אבו אלעון", אחד ממפקדי הצבא של צלאח א-דין, שלאחר מכן הוסב למפעל להפקת סוכר, ועל כן נקרא ה"מסכרה". היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1957. כלל תושבי ג'לג'וליה הם ערבים-מוסלמים.
היסטוריה.
הכפר שוכן בצד "דרך הים" ההיסטורית. ביישוב נמצאו חרסים מתקופת הברונזה המאוחרת, תקופת הברזל, התקופה הפרסית, התקופה הערבית הקדומה, ומן התקופה הצלבנית.
יש חוקרים המזהים את המקום עם גלגל (שבשרון), אחת מערי הממלכה הכנעניות שכבש יהושע "מלך גוים לגלגל" (יהושע י"ב, כ"ג).
בתחומי היישוב שרידי חאן גדול מן התקופה הממלוכית, שנמצאים בחלקו הדרומי של הכפר. שטחו של החאן מוערך בלמעלה מ-5,000 מטרים רבועים, ובתקופת הביניים שימש תחנה חשובה בדרך השיירות ממצרים לסוריה. בכפר עברה גם דרך יפו - שכם, ואזור הכפר היה צומת בין שתי הדרכים.
ביישוב מצויים גם שרידי טחנת סוכר מן התקופה הצלבנית, שמאוחר יותר הפכה למסגד אבו אלעון. במתחם קבר קדוש מוסלמי המיוחס לשמס אלדין, שר צבא מפקודיו של צלאח א-דין. זהו מבנה פתוח לצד מערב, שייחודו בסגנונו הגותי. המבנה הוא מתקופת השלטון הצלבני בעבר חשבו שהמבנה שימש "מסכרה" - בית מלאכה להפקת סוכר מקנים שגידלו בסביבה. אך טענה זו הופרכה .
הסיבה למחשבה זו הייתה עקב דמיונו למסכרה צלבנית הנמצאת בטירת קולוסי שליד לימסול בקפריסין, מסכרה שנשתמרה בשלמותה. בג'לג'וליה לא נמצאו מתקנים לייצור סוכר כלל .
אוכלוסייה.
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
גן יבנה
גַּן-יַבְנֶה היא מועצה מקומית במחוז המרכז שבישראל, השוכנת מזרחית לאשדוד. נוסדה כמושבה בשנת 1931 על אדמות שנרכשו על ידי אנשי חברת "אחוזה א' ניו-יורק". הוחלט לקרוא לה כך בשל קרבתה לעיר ההיסטורית יבנה, אף על פי שהיישוב אינו גובל בה כלל. בעבר, כ-80% משטחיה היו מכוסים בפרדסים ומטעים. בשנת 1950 הוכרזה כמועצה מקומית.
עד שנת 2022 כלל בתי המגורים בגן-יבנה (למעט תשעה בניינים) היו וילות וקוטג'ים, וליישוב היה צביון כפרי. אולם, בעקבות פרויקט פינוי בינוי ותוכנית מתאר ארצית לבנייה רוויה (בתי מגורים רבי-קומות) בשנת 2021, החלה בגן-יבנה בנייה רוויה ובה בין היתר דירות מחיר למשתכן, ונסלל כביש גישה שלישי ליישוב.
היסטוריה.