"המסורת הג'יין, המורה ראשון של הדת, רישאבהא, חי בתקופה השלישית של אבאסארפיני, שהייתה תקופה של ירידה. מכיוון שהרוע החל להתגלות, היה צורך במורה הקרוי טירתנקרה על מנת לאפשר לאנשים להתמודד עם בעיות החיים. בתקופה הרביעית, הרוע התרבה כך שהיה צורך ב-23 טירתנקרות נוספים על מנת ללמד אנשים איך לנצח את הרוע ולהגיע למוקשה. התקופה שאנו נמצאים בה היום, שהיא החמישית, היא "כולה רוע". כיום, אנשים לא חיים יותר מ-125 שנה, אך התקופה השישית תהיה גרועה עוד יותר. אורך חייו של אדם יהיה רק שש עשרה עד עשרים שנה, והוא יהיה נמוך כמו גמד... אך אז תתחיל התנועה האיטית כלפי מעלה כאשר החצי השני של המחזור, אוטסרפיני, יתחיל. תהיה השתפרות הדרגתית, עד שבתקופה השישית, הצרכים של האדם ימולאו על ידי עצמי משאלות, וגבוהו של אדם יהיה שישה מייל, ולא יהיה רוע בעולם".
עקרונות אלה משותפים לכל המאמינים. ישנו הבדל בין החובות המוטלים על ציבור המאמינים הפשוט, המחויב רק בשמירת עקרונות הדת ובהערצת מפלסי הדרך הקדומים והנזירים, לבין החובות המוטלים על מסדרי הנזירים והנזירות המכונים יאטי.
נדרי הנזירים.
דת הג'ייניזם ידוע במנהגי ההתנזרות הקיצוניים של נזיריה. הדת מורכבת משני זרמים עיקריים הנבדלים בעיקר ביחסם לנזירות. הסְוֵוטאמְבַּרה הוא הזרם הגדול מבין השניים ובו כ-80% מהמאמינים, והדיגַמְבַּארה הוא הזרם הקטן יותר. מנהגי הנזירות בשני הזרמים נחשבים קיצוניים גם בתרבות ההודית, הכוללים הימנעות מוחלטת מפגיעה בחי עד רמת כיסוי הפה כדי להימנע מבליעת חרקים, אך מנהגי הדיגמבארה קיצוניים אפילו יותר בכך שנזיריהם נדרשים להימנע מלבוש באופן מוחלט.
הנזירים מצווים בחמישה נדרים גדולים (פנקה-מהוורטה):
נדרים:
הנזירים הג'יניים חיים חיים מוסריים של צניעות, יושר והסתפקות במועט. עקרונות אי האלימות השפיעו השפעה רבה על תורתו של מהטמה גנדי ועל הינדים רבים אחרים. שמירת עקרון האי אלימות מגיעה לפעמים לדקדקנות רבה אצל חלק מהנזירים הג'יניים - הם כורכים בד סביב לפיהם כדי להימנע משאיפה בלתי רצונית של חרקים, ומשתמשים במטאטאים מיוחדים כדי לטאטא את הדרך בה הם הולכים או את המקום בו הם יושבים כדי להימנע ממחיצת חרק או יצור חי אחר.
הזרמים בג'ייניזם.
מקובל כי מקורם של שני הזרמים העיקריים של הג'ייניזם הוא באירועים שאירעו כמאתיים שנה לאחר מותו של מהווירה. באדרבאהו, בראש נזירי הג'יין, חזה תקופה של רעב והוביל את כל שהסכימו לבוא איתו (כ-12,000 איש) לדרום הודו. שתים עשרה שנים לאחר מכן, הם חזרו וגילו כי הוקמה עדת הסווטמברה (לובשי הגלימות הלבנות). חסידיו של באדרבאהו נודעו כדיגמברה (העירומים).
ההבדלים ביו הזרמים נובעים בעיקר מקיצוניות ההסתגפות אולם מתייחסים גם ללבוש, ליחס אל המקורות הכתובים ולמעמדה של האשה.
אך ההיסטוריונים מציינים, כי לא הייתה חלוקה ברורה עד למאה ה-5. תוצאת מועצת ואלאבי ב-453 הייתה הניסוח והעריכה של הכתבים על פי המסורת של סווטמבר.
חפירות במאטורה גילו פסלי ג'יין מתקופת קושאנה. בכולם הטירת'נקרות הוצגו כעירומים, ולכן יש המזהים אותם עם הגימנוסופיסטים, החכמים ההודים הערומים בהם נתקל אלכסנדר הגדול. בחלק מהם נראים נזירים עם חתיכת בד אחת העטופה סביב היד השמאלית שלהם. אלה מזוהים כמשתייכים לכת הארדה-פלקה המוזכרים בכמה מהטקסטים. מקורה של כת היפנייה כנראה מכת זו. חלק מאמונותיהם מזכירות את הדיגמברה, לדוגמה הדחיה של בגדים, אבל בנקודות אחרות מזכירים את הסווטאמברה.
במאה ה-18 הוקם זרם נוסף הידוע בשם סתאנקאוואסי (Sthanakavasi), שאימץ מן האסלאם את דחיית הצלמים והפסלים כחלק מן האמונה הדתית.
תזונה לקטו-צמחונית בג'ייניזם.
עבור כל הג'יינים, תזונה לקטו-צמחונית היא חובה המתחייבת מתוך נדר האהימסה שעל כל ג'יין לנדור. תזונה לקטו-צמחונית מאפשרת מזעור הידבקותם של אותם חלקיקי קארמה רעה שעל פי האמונה נמצאים בכל מקום ונדבקים לנשמה, בין היתר, בעקבות אלימות ובכך משפיעים על גורל הנשמה (נקראת "ג'יבה" בג'ייניזם) בחיים הנוכחיים ובגלגולים הבאים שלה. ביחס לתזונה בשרית ולפי האמונה הג'יינית, התזונה הלקטו צמחונית גם מאפשרת את הפחתת חלקיקי הקארמה הדבוקים לג'יבה, ובכך היא מקדמת אל עבר מוקשה.
לפי הג'ייניזם, ג'יבות נמצאות בכל דבר. בג'ייניזם, מסווגים כל הדברים לפי כמות החושים שמייחסים להם מחמישה חושים (שהם חוש המגע, הטעם, הריח, הראייה והשמיעה) המיוחסים לאדם, לחיות מסוימות ועוד, ועד חוש אחד (שהוא חוש המגע) המיוחס לצמחים, אבנים ועוד. ככל שישנם יותר חושים לדבר, כך מאמינים הג'יינים שמידת היכולת שלו לקלוט סבל גוברת. לכן, לפי הג'ייניזם, פגיעה מסוימת מושכת יותר חלקיקי קארמה רעה לג'יבה ככל שיש לדבר הנפגע יותר חושים.
בג'ייניזם, הכללים הלקטו-צמחוניים הם מחמירים. צמצום הפגיעה עבור כלל הג'יינים הוא ככל הניתן לצמחים (ויש נזירים שאף פגיעה זו מנסים לצמצם על ידי צומות, לדוגמה) משום שלפי הג'ייניזם הם בעלי הכי מעט חושים (אחד), ולכן הם מאמינים שפגיעה בהם מובילה לפחות סבל ופחות קארמה רעה מאשר פגיעה בחיות, למשל. לכן, מתבצעת גם הימנעות מפגיעה בחרקים וחיידקים (אשר בעלי שני חושים). משמעות צמצום זה עבור נזירים ונזירות היא, בין היתר, לבישת פיסת בד על הפה כדי לצמצם שאיפת אורגניזמים וטיטוא הרצפה עליה הם דורכים מפני חרקים. משמעות נוספת, עבור כלל הג'יינים, היא הימנעות מצריכת ירקות שורש, משום שתלישתם מהאדמה מלווה בפגיעה באורגניזמים שחיים בקרבת השורש באדמה ומובילה ל"הרג" של הצמח.
אי-מודעות באשר לשעוברות חיות בתעשיות משחקת תפקיד מרכזי בהמשך שימושם של ג'יינים בחלב, צמר ומשי. הארגון PETA וג'יינים טבעוניים פועלים כדי לקדם ג'יינים לעבר לקטו-צמחונות מלאה (אשר לא רק בגדר תזונה) ולעבר טבעונות באמצעות סיפוק מידע על התעשיות, ובכך הם, למעשה, מקדמים ג'יינים גם לעבר יישום נכון יותר של עקרון האהימסה.
ספרות ואמנות.
הנזירים הג'ייניים חיברו כמות גדולה של כתבים קדושים בסנסקריט ובשפות אחרות. הג'יינים בנו מקדשים רבים, חלקם במערות, המקושטים בצורה אמנותית מרהיבת עיניים, ומהווים את אחד השיאים של האמנות ההודית. בעיני מאמינים רבים, ה"טטוורת'ה סוטרה", או "ספר המציאויות", אשר נכתב לפני כ-1,800 שנה על ידי הנזיר-מלומד אוסמבטי, נחשב לספר החשוב ביותר.
מנהגים וסמלים.
כחלק מעמדתו כנגד אלימות, הג'ייניזם הולך מעבר לצמחונות בכך שהג'יין אינם אוכלים גם את רוב ירקות השורש ומאכלים אחרים שהם רואים כמזיקים. ג'יינים מסורתיים אינם אוכלים, שותים או נוסעים לאחר שקיעת השמש ותמיד קמים לפני זריחת השמש.
הטקסים של הג'יין לנישואין ולטקסי המשפחה האחרים ייחודיים לג'ייניזם. הג'יין בנו מקדשים ובהם הדמויות של הטירתנקרות. טקסי הג'יין מורכבים וכוללים הקרבה של חפצים סימבוליים ושבח לטירתנקרות בשירים. לג'יין יש כמה סמלים חשובים. סמל אחד הוא הגלגל על כף היד. הסמל הקדוש ביותר הוא הסווסטיקה.
הג'ייניזם מעולם לא התחרה עם ההינדואיזם על הבכורה ביניהם, ובדומה להינדואיזם אינו מקבל מומרים גברים. נשים יכולות להתקבל לדת עם נישואיהן לג'יין. אשה שהיא ג'יין שנישאת להינדי, ממשיכה להיות ג'יין. האתיקה והדת של הג'ייניזם מעורבים מאוד זה בזה, וכך גם האתיקה של ההינדואיזם והג'ייניזם.
מאמיני הג'ייניזם חוגגים במקביל ליום האחרון של פסטיבל הדיוואלי ההינדואי את החג המרכזי שלהם, המציין את יום הגעתו להארה של מאהאווירה.
טמפרטורת היתוך
נקודת רתיחה
נקודת רתיחה היא הטמפרטורה שבה לחץ אדים של חומר נוזלי כלשהו משתווה ללחץ האטמוספירי שמופעל עליו, ובכך הופך החומר מנוזל לגז.
הגדרות ותכונות פיזיקליות.
מכיוון שנקודת הרתיחה תלויה בלחץ האטמוספירי שבו מתרחש התהליך, ככל שהלחץ הסביבתי נמוך יותר טמפרטורת הרתיחה תהיה נמוכה יותר. (למשל טמפרטורת הרתיחה של המים שבגובה פני הים היא 100 מעלות צלזיוס, עולה בים המלח ל-101 מעלות צלזיוס ויורדת ל-71 מעלות באוורסט). כשמצוינת טמפרטורת הרתיחה של חומר מסוים, הכוונה היא לטמפרטורת הרתיחה בלחץ סביבתי של אטמוספירה אחת, שהוא הלחץ בגובה פני הים.
בסיר לחץ אוטמים את הסיר, כדי להגביר את הלחץ של האדים. פעולה זו מעלה את טמפרטורת הרתיחה בתוך הסיר ומאפשרת בישול מהיר יותר.
נקודת הרתיחה נקראת כך בדרך כלל כאשר דנים בחומרים המהווים מוצק או נוזל בטמפרטורת החדר. כאשר דנים בחומרים המהווים גז בטמפרטורת החדר, מתייחסים בדרך כלל לנקודת הניזול שלהם. למשל כאשר מדברים על חנקן.
נקודת הרתיחה היא גם נקודת העיבוי בעת קירור של אדי חומר.
האנרגיה הנדרשת כדי להפוך נוזל לגז בנקודת הרתיחה נקראת אנתלפיית אידוי.
נוזלים יכולים להפוך לגזים גם בטמפרטורות שמתחת לנקודת הרתיחה, על ידי התאיידות.
נקודות רתיחה של חומרים.
נקודת הרתיחה הנמוכה ביותר של חומר היא נקודת הרתיחה (ניזול) של ההליום; 269- מעלות צלזיוס, כמעט האפס המוחלט (273-).
נקודת הרתיחה של חומר תלויה בעוצמת קשרי ואן דר ואלס וקשר מימן שבין המולקולות שלו.
מדידה.
ניסיונית ניתן למצוא את נקודת הרתיחה של חומר בעזרת מַד רְתִיחָה (אֶבּוּלְיוֹמֶטֶר). המכשיר מוצא את הטמפרטורה של נקודת שיווי המשקל נוזל-גז, בתהליך איזוברי או איזותרמי. מד הרתיחה משמש כלי למדידת אחוז הכהל ביינות יבשים.
הכרונולוגיה הארכאולוגית של המקרא
עשרת הדיברות