המעקב אחר פשעי שנאה אנטישמיים מתבצע על בסיס שיטות שפותחו והומלצו על ידי מכון בריסל, הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה (OSCE). במסגרת עבודת הניטור שלו, מכון בריסל מתעד ומנתח תופעות אנטישמיות על בסיס מידע הנמסר ממקורות סטנדרטיים שונים. הרקע המקצועי, הניהול והפיקוח על פעילויות המחקר והניטור של מכון בריסל, כולל את ד"ר אנדראש קובאץ', סוציולוג, פרופסור באוניברסיטה המרכז-אירופאית (CEU) ויועץ מדעי למכון לחקר מיעוטים אתניים-לאומיים של האקדמיה ההונגרית למדעים, את ד"ר אילדיקו ברנה, סוציולוגית, מרצה בכירה במחלקה למתודולוגיה של החוג למחקר חברתי באוניברסיטת אטווש לוראנד ואת אנדרו סרולביץ' (Andrew Srulevitch), מומחה למזרח אירופה של הליגה נגד השמצה (ADL).
אנשי מקצוע העוסקים באיסוף ומחקר נתונים רכשו בעבר את הידע והניסיון שלהם כמתנדבים, תוך ליווי מקצועי, במהלך שנים של מחקר. באמצעות הקמתו של TEV, למכון קשרים בינלאומיים ענפים עם המוסדות האזרחיים הנודעים ביותר בתחום. זה יוצר הזדמנות לפרסם תוצאות מחקר אותנטיות ומדויקות בהשוואה בינלאומית ופותח את הדרך להפוך לסדנה המקצועית החשובה ביותר, בהתחשב בכך שאחת המשימות החשובות ביותר של הקרן הייתה לספק מידע אותנטי, מבוסס מדעית על אנטישמיות ועמדות אנטישמיות. עבודה חסרה זו, שטרם נעשתה, יכולה להוות בסיס לדיאלוג לאומי הונגרי משמעותי בנושא.
בעקבות עבודתה של הקרן לפעולה והגנה, האקדמיה ההונגרית למדעים הצהירה של"באלינט הומן" היה תפקיד רציני בעידן האנטישמי וימני קיצוני של עוצר הונגריה בין שתי מלחמות העולם מיקלוש הורטי והייתה לו מעורבות אישית בפיתוח מערכת הדיקטטורה.
סיפורי יהודים.
סדרת הסרטונים שכותרתה "סיפורי יהודים" מציגה 54 סרטים קצרים (6-2 דקות) עם: אמנים ידועים ומוכרים, אישי ציבור, אנשי מדע ואינטלקטואלים על המשמעות של היהדות עבורם או אילו זיכרונות או ניסיון ישיר יש להם בקשר עם היהדות. רוב המרואיינים אינם בעלי זהות יהודית-דתית ויש להם דעות שונות על קהילות וזהויות יהודיות, אך חוויותיהם ודעותיהם מהסרטים בשום אופן אינן חריגות, מקוממות או שליליות. ההקלטות צולמו באחד מבנייני הטלאי הצהוב לשעבר בתקופת השואה בניין אחר לכל דמות. כל המוזמנים להופיע היו חיוביים לגבי הפרויקט, ואף אחד לא סירב להשתתף תוך ציון סיבות עקרוניות.
מבנה ארגוני.
נשיא הקרן הוא דניאל בודנר. חברי חבר הנאמנים הם גרגיי גובה, נשיא "שים שלום", ד"ר אנדראש בהם, סגן נשיא EMIH (קהילות הסטטוס קוו אנטה) ואנדראש מג'רי.
זכויות להט&quot;ב בצרפת
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בצרפת מוגדרות כשוות לאלו של הטרוסקסואלים ובין המתקדמות ביותר בעולם. אף על פי שפעילות הומוסקסואלית הייתה מוגדרת כפשע הנושא עונש מוות שהביא לעיתים קרובות להוצאות להורג במהלך המשטר העתיק, כל חוקי "מעשי הסדום" בוטלו בשנת 1791 במהלך המהפכה הצרפתית (1789-1799) בעוד ז'אן דיוט וברונו לנואר היו להומוסקסואלים האחרונים אשר הוצאו להורג בשנת 1750. עם זאת, חוק "חשיפה מגונה" פחות מוכר, שכוון לעיתים קרובות לתושבי להט"ב צרפתיים, הוכנס ב-1960 אשר בוטל עשרים שנה לאחר מכן.
גיל ההסכמה עבור זוגות הומוסקסואלים שונה יותר מפעם אחת לפני שהשוותה לזוגות הטרוסקסואלים בשנת 1982 תחת הנשיא פרנסואה מיטראן. לאחר שהעניקה לזוגות חד מיניים הטבות במסגרת הכרה בשותפות במשפחה הידועה כ-"הסכם סולידריות אזרחית" בשנת 1999, צרפת הפכה למדינה ה-13 בעולם שמכשירה נישואים חד מיניים בשנת 2013. חוקים האוסרים על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית נחקקו בשנת 1985 ו-2012, בהתאמה. בשנת 2010 הפכה צרפת למדינה הראשונה בעולם שהוציאה את סיווגה של דיספוריה מגדרית כמחלת נפש. בנוסף, מאז 2017, טרנסג'נדרים רשאים לשנות את מינם החוקי מבלי לעבור ניתוח להתאמה מגדרית או אבחנה רפואית כלשהי.
צרפת מוכתרת לעיתים קרובות כאחת המדינות הידידותיות ביותר לקהילת הלהט"ב בעולם. סקרים בעשורים האחרונים הצביעו על כך שבשנת 2013 כ-77% מהאוכלוסייה הצרפתית הצהירה כי הומוסקסואליות צריכה להתקבל על ידי החברה, אחת התוצאות הגבוהות מ-39 המדינות אשר נשאלו, בעוד סקר ב-2019 מאת "Eurobarometer" קבע כי רוב של 79% מהמשיבים הצרפתים סברו שיש להכשיר נישואים חד מיניים ברחבי אירופה, בעוד 15% התנגדו לצד 85% אשר האמינו כי הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים צריכים ליהנות מאותן זכויות כגון הטרוסקסואלים. הבירה פריז הוכתרה על ידי פרסומים רבים כאחת הערים הידידותיות ביותר ללהט"ב בעולם, בעוד המארה, פיגאל ויער בולון מחזיקות בגיי ויליג'ים הכוללים מועדונים, ברים וחיי לילה משגשגים בקרב חברי הקהילה המקומית והבינלאומית.
מעמד בחוק.
חוקי סדום.
לפני קיומה של המהפכה הצרפתית, "מעשה סדום" אשר כלל הומוסקסואליות הוגדר כפשע חמור. ז'אן דיוט וברונו לנואר ידועים כהומואים האחרונים שנשרפו למוות על המוקד ב-6 ביולי 1750 כתוצאה מהחוק. המהפכה הצרפתית הראשונה העבירה אי-הפללה עבור פעילות הומוסקסואליות לאחר שחוק העונשין משנת 1791 לא כלל יחסים חד מיניים בתוכנו. מדיניות זו נשמרה בחוק העונשין משנת 1810 ובוצעה במדינות ובמושבות צרפתיות שאימצו את הקוד. עם זאת, הומוסקסואליות וקרוס-דרסינג המשיכו להיתפס באופן נרחב כבלתי מוסריים, ותושבי להט"ב צרפתיים היו נתונים להטרדה משפטית על פי חוקים שונים הנוגעים למוסר והסדר הציבורי. מספר תושבי להט"ב צרפתיים מאזורי אלזס-לורין, שסופחו לגרמניה הנאצית ב-1940, נרדפו ונכלאו במחנות ריכוז. אזרחי להט"ב צרפתיים נרדפו גם כן תחת משטר וישי, אף על פי שלא היו חוקים המפלים הומוסקסואליות.
גיל הסכמה.
גיל ההסכמה הונהג ב-28 באפריל 1832 בעודו נקבע ל-11 שנים לשני המינים ולאחר מכן הועלה ל-13 שנים ב-1863. ב-6 באוגוסט 1942, ממשלת וישי הנהיגה חוק מפלה בחוק העונשין אשר כלל את סעיף 334 (והועבר לסעיף 331 ב-8 בפברואר 1945 על ידי הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית) שהעלה את גיל ההסכמה ל-21 עבור זוגות הומוסקסואלים ו-15 עבור זוגות הטרוסקסואלים. גיל ה-21 הורד ל-18 בשנת 1974, שהפך לגיל הבגרות החוקי. חוק זה נשאר בתוקף עד 4 באוגוסט 1982, אז בוטל תחת הנשיא פרנסואה מיטראן אשר השווה את גיל ההסכמה לגיל 15 הן עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד.
חשיפה מגונה.
חוק מפלה הומוסקסואלים פחות מוכר אומץ ב-1960, והכניס לחוק העונשין (סעיף 330, שורה 2) סעיף שהכפיל את העונש על "חשיפה מגונה בגין פעילות הומוסקסואלית" בעוד פקודה זו הצהירה כי נועדה לדכא סרסרות. הסעיף נגד הומוסקסואליות אומץ עקב רצון של הפרלמנט, כדלקמן: "פקודה זו אומצה על ידי הרשות המבצעת לאחר שהוסמכה על ידי הפרלמנט לנקוט באמצעי חקיקה נגד נגעים לאומיים כמו אלכוהוליזם. פול מירגה, חבר האספה הלאומית, חש שגם הומוסקסואליות היא "מכת מדינה", ולכן הציע תיקון משנה, המכונה לפיכך תיקון מירגה, המטיל על הממשלה לנקוט צעדים נגד הומוסקסואליות, אשר אומץ. הסעיף בוטל בשנת 1980 כחלק ממעשה אשר המגדיר מחדש מה הן עבירות מין.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות.
הסכמי סולידריות אזרחית, סוג של שותפויות מקומיות רשומות, נחקק ב-1999 עבור זוגות חד-מיניים על ידי ממשלתו של ליונל ז'וספן. לזוגות המתקשרים זה עם זה בחוזה ההסכם מוענקות רוב ההגנות, הזכויות והחובות המשפטיות של נישואים. עם זאת, הזכות לאימוץ ולהזרעה מלאכותית נשללת משותפים בהסכמים (ומוגבלת במידה רבה לזוגות נשואים). בניגוד לזוגות נשואים, זוגות במסגרת ההסכמים לא הורשו להגיש דוחות מס משותפים רק לאחר שלוש שנים, אם כי מצב זה שונה ב-2005.
ב-14 ביוני 2011, האספה הלאומית של צרפת הצביעה 293–222 נגד הכשרת נישואים חד מיניים. חברי מפלגת הרוב, האיגוד למען תנועה עממית, הצביעו בעיקר נגד הצעד, בעוד שנציגי המפלגה הסוציאליסטית הצביעו בעיקר בעד. חברי המפלגה הסוציאליסטית הצהירו כי הכרה בנישואים חד מיניים בצרפת תעמוד בראש סדר עדיפויותיהם אם יזכו ברוב בבחירות 2012.ב-7 במאי 2012 זכה פרנסואה הולנד בבחירות, והמפלגה הסוציאליסטית ושותפיה הקואליציוניים זכו ברוב המושבים באספה הלאומית. באוקטובר הוגשה הצעת חוק להכרה בנישואים חד מיניים על ידי הממשלה. ב-2 בפברואר 2013 אישרה האספה הלאומית את הסעיף הראשון של הצעת החוק, ברוב של 249 קולות מול 97 נגד. ב-12 בפברואר 2013 אישרה האספה הלאומית את הצעת החוק כולה בהצבעה של 329 בעד ו-229 נגד ושלחה אותה לסנאט המדינה. כל חברי המפלגה הסוציאליסטית השולטת הצביעו בעד ההצעה (בעוד כי ארבעה מחבריה הצביעו נגד) ואילו רוב מפלגת האופוזיציה השמרנית, האיגוד למען תנועה עממית, הצביעו נגדה (בעוד כי שניים מחבריה הצביעו בעד). ב-4 באפריל 2013, הסנאט החל בדיון על הצעת החוק וחמישה ימים לאחר מכן אישר את המאמר הראשון של תוכנה בהצבעה של 179–157. ב-12 באפריל, הסנאט אישר את הצעת החוק בתיקונים קלים, אשר התקבלו על ידי האספה הלאומית ב-23 באפריל.
ערעור על ההצעה הוגש על ידי מפלגת האיגוד למען תנועה עממית למועצה החוקתית בעקבות ההצבעה. ב-17 במאי 2013 קבעה המועצה כי החוק הוא חוקתי, בעוד יום למחרת, הנשיא הולנד חתם על ההצעה, אשר פורסמה רשמית למחרת בעיתון הממשלתי של הרפובליקה הצרפתית "Journal Officiel". טקס החתונה הרשמי הראשון בין זוגות חד מיניים בצרפת לאחר חקיקת החוק התקיים 11 ימים לאחר מכן ב-29 במאי בעיר מונפלייה.
הורות ואימוץ.
זוגות חד מיניים רשאים באופן חוקי לאמץ ילדים במשותף מאז מאי 2013, אז נכנס לתוקף חוק ההכרה בנישואים חד מיניים. האימוץ המשותף הראשון על ידי זוג חד מיני התרחש ב-18 באוקטובר 2013.