דולב הוא יישוב קהילתי דתי ובו כ-260 משפחות, כ- 1,500 נפש. משפחות בוגרות וצעירות, בהן בוגרי ישיבות הסדר וישיבות גבוהות, בוגרות אולפנות ומכללות, עולים חדשים לצד ותיקים, בעלי מקצועות חופשיים, מקצועות טכניים ואנשי חינוך.
בעשור האחרון הוקמו שכונות חדשות ביישוב - כרמי דולב וגופנא, ובהן שילוב של דיור זמני ובתי קבע למשפחות צעירות.
מיקום.
דולב שוכנת במערב בנימין, בראש הר מיוער הצופה על שמורת הטבע נחל דולב מצפון, ונחל מז'ור מדרום ליישוב. היישוב שוכן מערבית לרמאללה וצפונית מזרחית למודיעין. במרחק נסיעה של 20 דקות ממודיעין וכ-45 דקות מירושלים ותל אביב. גובה כ-620 מטרים מעל פני הים. אקלים הררי. דולב משקיפה על שפלת החוף, גוש דן והרי ירושלים.
היישוב דולב שייך לשרשרת המזרחית של יישובי מערב בנימין, צפונית לנחל דולב ממוקמים היישובים טלמון, נריה, חרשה, כרם רעים, נחליאל, נווה צוף (חלמיש) ועטרת. דולב מוקפת בכרמים.
דרכי גישה.
מאז ייסוד דולב מצאו רבים מהתושבים את פרנסתם בירושלים. היישוב שגשג הודות לדרך הראשית הסמוכה אליו (כביש 443), שחיברה את ירושלים עם מישור החוף. לאחר הסכמי אוסלו וחסימת כביש ביתוניא לנסיעת יהודים, נפרץ ונסלל כביש עוקף ביתוניא המחבר לכביש 443. בשנת 2000 עם התפרצות האינתיפאדה השנייה נחסמה הגישה מהיישוב לכביש 443. עדי מינץ, אז מנכ"ל מועצת יש"ע ותושב דולב, עתר לבג"ץ לחייב את המדינה לסלול "כביש מרקם חיים" עבור תושבי גוש דולב-טלמונים. בג"ץ קבע כי המדינה חייבת לספק חלופה תחבורתית סבירה לכבישים הכולל כביש עוקף ליישוב שהיא מונעת מאזרחיה לנסוע בהם. פתיחת כביש 443 לתנועה פלסטינית אפשר מחדש לחבר את יישובי האזור לכביש 443.
אתרי טבע ועניין.
בתוך היישוב נתגלתה גת עתיקה, הכוללת משטח דריכה, בור שיקוע ובור איגום אשר שימשה את תושביו היהודים של אזור גופנה הסמוכה, בתקופת בית המקדש השני להכנת יין.
סביב היישוב נובעים מעיינות רבים שהמוכרים שבהם עין בובין ועין מזור. בקיץ 2016 נחנכה על ידי נוער דולב בריכה המכונה מעין דולב. הבריכה ממוקמת בעליה ליישוב.
את היישוב מקיפים שבילים רבים, חלקם מתאימים ל4×4, וחלקם לאופניים, אשר עוברים בין נקודות עניין ואתרי טבע, חלקם דרך החורש היפה שבאזור.
בצפון היישוב, קיים צניר מרשים במיוחד. בו הוקם מצפה אלישיב, לזכרו של אלישיב טיימנס שנהרג מול מקום זה בתאונת אופנוע.
ממזרח ליישוב הוקם על גבעה קטנה מצפה לזכרה של רינה שנרב שנרצחה בעין דני הסמוך, אשר צופה על כל המרחב.
באוקטובר 2005 נכרתו עצי הדולב שבוואדי בידי פלסטינים לצורכי הסקה. בפברואר 2006 ניטעו עצים חדשים תחתיהם על ידי תושבי היישוב.
מוסדות חינוך.
ביישוב הוקם בית ספר יסודי אזורי הקולט ילדים מכל גוש טלמונים. במשך הזמן פוצל בית הספר לבית ספר בנות "דרך יהודית" בדולב, ע"ש יהודית (אידה) אוסטרןאשר נרצחה בדרך מדולב בליל הושענא רבה תשנ"ג, ובית ספר בנים "אריאל" בטלמון. חלק מהבנים לומדים בתלמוד תורה בנריה. ביישוב פועל סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
בדולב קיימת גם אולפנה לבנות - חלקן ממשפחות במצוקה וחלקן בעלות בעיות קשב והתנהגות. הבנות מתארחות אצל משפחות ביישוב והתושבים שותפים בעבודה ובליווי חינוכי של הבנות. בשנת 2014 זכתה האולפנה בפרס יושב ראש הכנסת על פועלה בתחום "מניעת אלימות, שכרות ושימוש בסמים, בקרב ילדים ובני נוער".
שירותים לתושבים.
מכולת, ספרייה, שירותי בריאות במסגרת קופ"ח לאומית וטיפת חלב, מרפאת שיניים, אולם שמחות, חדר כושר, מגרש כדורסל ואולם ספורט, בריכת שחייה חצי אולימפית (שעות נפרדות לגברים ונשים), סניף של תנועת-הנוער בני עקיבא. את הנוער מלווים רכזי נוער ורכזי נוער צעיר. ביישוב חוות סוסים לרכיבה מערבית וטיפולית.
מפעל לייצור נייר טואלט, מסגריה, מפעל ליצור ומילוי טונרים למדפסות וכרם ענבים.
שירותי דת.
שני בתי-כנסת (בית-כנסת מרכזי בלב היישוב, בית-כנסת נוסף בשכונת כרמי דולב), מקווה, בית-מדרש עם ספרייה תורנית ובית חב"ד. ביישוב מתקיים אחת לחודש בית מדרש יישובי. רב היישוב הוא הרב יעקב ידידיה לוי.
יד יאיר.
ב-26 במרץ 1991 נרצח על ידי מחבלים יאיר מנדלסון, תושב היישוב, בדרכו לביתו. לזכרו הקימו התושבים מאחז כ-3 ק"מ ממזרח ליישוב, בדרך הישנה לרמאללה.
במקום הוקמה אנדרטה לזכרו של יאיר, וכן הוקם פארק, בית כנסת ומאחז צבאי.
בשנת 2003, הוחלט על ידי צה"ל להעתיק את המוצב הצבאי אל ההר ממול, ובשנת 2004, לאחר מאבקים משפטיים רבים מצד המתיישבים, פינה צה"ל את חייליו מהמקום, אך עדיין המשיכו להתפלל בבית הכנסת.
לאחר הפינוי בית הכנסת הושחת ואף הוצת מספר פעמים על ידי פלסטינים, ואף האנדרטה הושחתה. על אף ההצתות וההשחתות, דאגו התושבים לנוכחות קבועה במקום, ובעיקר לתפילות בבית הכנסת. ב-10 בספטמבר 2008 הגיע כח צה"ל למאחז על מנת לפנות גנרטורים. על פי גרסת "מטה המאבק בבנימין" החיילים הכו תושבים. על פי מקורות בצה"ל עשרות מתנחלים הגיעו למוצב סמוך, דחפו קצין שידו נשברה, וכלב של המתנחלים תקף קצין אחר. ב-18 בספטמבר 2008 עלו דחפורי המנהל האזרחי והרסו את רוב המאחז ואת האנדרטה. מכיוון שצה"ל הרס את המאחז בניגוד לצו בג"ץ, הוגשו ביולי 2009 תביעות נזיקין אזרחיות כנגד שלושת הקצינים שהורו על הפינוי, על סך של 432 אלף ש"ח. בינואר 2010 נקנסו כל אחד מהקצינים שנתבעו ב-1,500 ש"ח על ידי בית המשפט לאחר שנקטו בסחבת ולא הגישו כתב הגנה, ובנוסף בית משפט השלום הורה לצבא לשלם 432 אלף ש"ח לתושבי "יד יאיר" כפיצוי.
דגל צ'כיה
דגל הרפובליקה הצ'כית זהה לדגל צ'כוסלובקיה. הוא מכיל את שלושת צבעי הלאומיות הכלל-סלאבית: אדום-לבן-כחול שבסידורים שונים מופיעים ברוב דגלי המדינות הסלאביות: רוסיה, סרביה, קרואטיה, סלובקיה, סלובניה, יוגוסלביה. לאחר פירוק צ'כוסלובקיה, הסכימו המדינות החדשות צ'כיה וסלובקיה לא להשתמש בסמלים הלאומיים של המדינה לשעבר, אולם לאחר שנתקלה בקשיים למצוא דגל חדש, אימצה צ'כיה את הדגל הקודם.
אסטוניה
רֶפּוּבְּלִיקַת אֶסְטוֹנְיָה (באסטונית: Eesti Vabariik, בפינית: Viron tasavalta, ברוסית: Эстонская Республика) היא מדינה בצפון-מזרח אירופה, חלק משלוש המדינות הבלטיות, יחד עם לטביה וליטא. אסטוניה נמנית עם מדינות ברית המועצות לשעבר והפכה למדינה עצמאית ב-20 באוגוסט 1991. בשנת 2004 היא הצטרפה לברית נאט"ו ולאיחוד האירופי.
אסטוניה גובלת במערב בים הבלטי, בצפון במפרץ פינלנד, במזרח ברוסיה, ובדרום בלטביה.
היסטוריה.
אסטוניה יושבה לראשונה לפני יותר מ-11,000 שנה, בתום עידן הקרח. ליד העיר קונדה שבצפון אסטוניה נמצאו עדויות לקיומן של קהילות ציידים ודייגים בסביבות שנת 6,500 לפנה"ס. אבות אבותיהם של האסטונים היגרו ממפגש הנהרות וולגה וקאמה, מקום מוצאם של העמים הפינו-אוגריים, וחיו בשבטים, באיים הדרום־מזרחיים של הים הבלטי, לפני יותר מ־5,000 שנים.
בימי הביניים, היו רוב האסטונים בעלי שטחי קרקע קטנים ומשקים. השלטון האסטוני היה מבוזר, בעל חלוקות־משנה פוליטיות ומנהליות מאז המאה הראשונה לספירה. אוכלוסיית אסטוניה מנתה אז יותר מ־150,000 איש והתנצרה אחרונה באירופה הביניימית.
ב־1193 קרא האפיפיור סלסטינוס השלישי לערוך מסע צלב נגד הפגאנים בצפון אירופה. צלבנים גרמנים הקימו את מבצר ריגה בתחום לטביה של ימינו, והתחילו לפשוט על אסטוניה בעזרת שבטי לטביה. השבטים האסטונים התנגדו להתקפות, ולעיתים חמסו שטחי צלבנים. מאוחר יותר, צפון אסטוניה נכבשה על ידי צלבנים דנים, וב־1227 הביס מסדר צלבנים גרמני את אחרון מבצרי האסטונים.
לאחר הכיבוש אולצו האסטונים להתנצר וחיו במושבות; ניסיונות לשמר את העצמאות דוכאו, ואסטוניה חולקה בין המסדר הליבוני, בישופות טאלין ובישופות אוסל-וויק. אסטוניה הצפונית הייתה בבעלות דנמרק עד 1346.
ב-1343 פרץ מרד (התקוממות ליל ג'ורג' הקדוש) של תושבי אסטוניה הצפונית ותושבי האי סארמאה נגד השלטון של הגרמנים הבלטיים (הגרמנים המקומיים), אך הוא דוכא. למרות רצף של מרידות, של פשיטות רוסיות ושל פלישות ב-1481 וב-1558, הוסיפו הברונים הגרמנים המקומיים לשלוט באסטוניה.
ב־1561 נמסרה אסטוניה הצפונית לשלטון שוודיה, וב-1625 הייתה כל אסטוניה היבשתית תחת שליטת שוודיה. ב-1721 הביסה רוסיה את שוודיה במלחמה הצפונית הגדולה, והחוק הרוסי נכפה באזור.
ב-1819 היו המחוזות הבלטיים המחוזות הראשונים באימפריה הרוסית, שמעמד האצולה אִפשר בהם לאיכרים בעלות על האדמות והגירה לערים. נוסדה "הקרן לתרבות הלאומית של אסטוניה", שפעלה למען התעוררות לשונית ולאומית אשר דוכאה במשך יותר מ-600 שנות שלטון זר. התנועה הלאומית האסטונית עודדה את הכנסת האסטונית כשפת ההוראה בבתי הספר, עודדה ספרות לאומית בלשון האסטונית ומשנת 1869 ואילך התקיימו באופן סדיר פסטיבלי שירה אסטוניים.
המאה ה-20.