ביולי 2010 ייסדו חוסה מריה אסנאר, ראש ממשלת ספרד לשעבר, ואצלב האוול ראש ממשלת צ'כיה לשעבר, פיאמה נירנשטיין סגנית יו"ר ועדת החוץ של הפרלמנט האיטלקי, מרצ'לו פארה לשעבר יו"ר הסנאט האיטלקי, אלחנדרו טולדו נשיא פרו לשעבר, דייוויד טרימבל זוכה פרס נובל לשלום ותומכי ישראל אחרים ממנהיגי אירופה, ארצות הברית והעולם, את "יוזמת ידידי ישראל" - "", ארגון שמטרתו להילחם בניסיונות לעשות דה-לגיטימציה למדינת ישראל ולפעול למען זכותה של ישראל לחיות בשלום בגבולות מוכרים ובטוחים.
ב-2014 פרסמה הליגה נגד השמצה (ADL) את מדד האנטישמיות בעולם, מחקר שנתי שבודק את רמת האנטישמיות בעולם ובודק מגמות ופילוחים שונים.
בעקבות שורה של הפגנות פרו-פלסטיניות נגד מבצע צוק איתן ב-2014, שהפכו למהומות אנטישמיות אלימות נגד יהודים, אסרה ממשלת צרפת על קיום הפגנות פרו-פלסטיניות מחשש לשלום הציבור.
בעקבות גל תקריות אנטישמיות בצרפת ב-2019 אמר נשיא צרפת עמנואל מקרון שצרפת "תגדיר אנטי-ציונות כצורה מודרנית של אנטישמיות". ב-3 בדצמבר 2019 אישר הפרלמנט הצרפתי החלטה הקובעת שאנטי-ציונות ושנאת מדינת ישראל הן סוג של אנטישמיות.
ביקורת.
הדעות חלוקות לגבי מקורה ויסודותיה הרעיוניים של האנטישמיות החדשה, ולגבי היותה המשך רציף של האנטישמיות המודרנית במסווה חדש, מטמורפוזה רעיונית של האנטישמיות המודרנית, או תופעה נפרדת לחלוטין שצמחה מיסודות שונים.
כמו כן, קיימת התנגדות פוליטית למונח בטענה שישראל ותומכיה משתמשים בתווית האנטישמיות כדי להשתיק ביקורת לגיטימית על ישראל ומדיניותה, על ידי תיוגה כאנטישמיות והצגת המבקרים כאנטישמים, בפרט בכל הנוגע לסכסוך המתמשך עם הפלסטינים. לטענתם, ביקורת על ישראל ואפילו אנטי ישראליות ואנטי ציונות אינן התבטאויות אנטישמיות כי אינן כוללות שנאת יהודים אלא ביקורת פוליטית על מעשים של גופים פוליטיים.
"אנטישמיות החדשה כדרך להשתיק ביקורת על ישראל".
נורמן פינקלשטיין טוען שארגונים כמו הליגה נגד השמצה העלתה האשמות על אנטשמיות מספר פעמים מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 "לא כדי להילחם באנטישמיות אלא לנצל את הסבל ההיסטורי של היהודים כדי לחסן את ישראל מפני ביקורת כלפיה." הוא כותב שרוב הראיות המעידים על אנטישמיות חדשה נלקחו מארגונים הקשורים באיזשהי צורה לישראל, או "בעלי עניין בלהפריז בממצאי האנטישמיות", ושתקריות אנטישמיות שדווחו בשנים האחרונות לא התרחשו או לא זוהו נכון. כדוגמה לשימוש לא-ראוי במונח "אנטישמיות" הוא מצטט את הדו"ח מ-2003 של ה-European Monitoring Centre on Racism and Xenophobia (המרכז האירופאי למעקב אחר גזענות וקסנופוביה), שכלל הצגת דגלי פלסטין, תמיכה באש"ף ובהשוואת ישראל לאפרטהייד ברשימת הפעולות והתפישות האנטישמיות.
בנוסף הוא כותב שמה שנקרא "האנטישמיות החדשה" מורכב משלושה רכיבים:
הוא טוען שהמצדיקים של ישראל שללו יחס סיבתי בין המדיניות הישראלית לעוינות כלפי יהודים, מאחר ש"אם מדיניות ישראלית, ותמיכה רחבה בה בקרב היהודים, גרמה לעוינות כלפי יהודים, זה אומר שישראל ותומכיה היהודיים הם אלה שאולי גורמים לאנטישמיות; ושזה ייתכן שהם עושים זאת כי ישראל ותומכיה היהודיים הם בצד הלא נכון."
טאריק עלי, היסטוריון ופעיל פוליטי בריטי-פקיסטני, טוען שהמושג של האנטישמיות החדשה הוא לא יותר מניסיון לאלף את השפה לצורכי האינטרסים של מדינת ישראל. הוא כותב שהקמפיין "האנטישמיות החדשה לכאורה" באירופה המודרנית הוא "תרמית צינית של ממשלת ישראל לחסום המדינה הציונית מכל ביקורת על הברוטליות הרגילה והעקבית שלה כנגד הפלסטינים... ביקורת על ישראל היא לא ואינה צריכה להיות מושווה עם אנטישמיות." הוא טוען שרוב הקבוצות הפרו-פלסטיניות ואנטי-ציוניות שהופיעו אחרי מלחמת ששת הימים היו זהירים כדי לשמור על ההבחנה בין אנטי-ציונות לאנטישמיות.
"אנטישמיות, אבל לא חדשה".
יהודה באואר, פרופסור ללימודי השואה באוניברסיטה העברית בירושלים, מחשיב את התפישה של "אנטישמיות חדשה" כשגויה, שכן זו למעשה האנטישמיות הישנה שנשארה וצצה על פני השטח בכל פעם כאשר יש לה תירוץ להתפרץ. לפי תפישתו, התירוץ הנוכחי הוא המצב הישראלי, ואם פשרה הייתה מושגת אז האנטישמיות הייתה דועכת אך לא נעלמת. באואר רואה בגל החדש של האנטישמיות סכנה אמיתית, מאחר שהשמאל האירופאי חובר בגלוי לאסלאם הקיצוני ולאחמדינז'אד בקריאה להשמיד את ישראל, דבר שעלול לגרום לחיסול רוב האוכלוסייה היהודית בה.
דינה פורת, פרופסור באוניברסיטת תל אביב אומרת שבזמן שבעיקרון אין אנטישמיות חדשה, אפשר לדבר על אנטישמיות בתלבושת חדשה. למעט הבחנה זו, פורת מדברת על צורה חדשה ואלימה של אנטישמיות באירופה המערבית שהתחילה אחרי האינתיפאדה השנייה.
הווארד ג'ייקובסון, סופר ועיתונאי בריטי, קורא לתופעת "האנטישמיות החדשה" בשם "שנאת יהודים פשוטו כמשמעו, שנאת היהודים שרבים מאיתנו חשדו בה הוא ההסבר היחיד לגועל שמעוות את הפנים כאשר המילה ישראל עולה בשיחה."
"אנטישמיות חדשה, לא המשך של האנטישמיות המודרנית".
דני גוטוויין רואה באנטישמיות החדשה תולדה של ההבניה התודעתית של הנאו-ליברליזם. לדבריו, כחלק ממאבקו במדינת הרווחה, פועל הנאו-ליברליזם לשחוק את הלגיטימציה של המדינה כמווסת של השוק, דבר המוביל אותו לשלילת מדינת הלאום, כגילוי בולט של מדינת הרווחה ושל ויסות השוק כאחד. בשלהי המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21, ישראל היא אחד הגילויים הבולטים של עקרון מדינת הלאום, ותמיכת היהודים בארצות המערב מאשררת את עקרון הלאומיות, אותו חותר הנאו-ליברליזם להחליף ברב-תרבותיות. המתקפה על ישראל ועל היהודים במדינות המערב מזינה אפוא את המאבק הנאו-ליברלי בעקרון המדינה.
לדברי גוטוויין האנטישמיות החדשה אינה גילוי נוסף של האנטישמיות המודרנית, אלא תופעה חדשה שיש להסבירה מתוך נסיבות התפתחותה, ובעיקר הכלכלה הנאו-ליברלית ופירוק מדינת הרווחה, והפוסט-מודרניזם כ"הגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר". על העדר הרציפות מלמדות, לדבריו, שתי תופעות בולטות: האחת, האנטישמיות המודרנית התפתחה לאחר שכשני דורות לאחר השואה נחשבה האנטישמיות ללא תקינה פוליטית במערב, והשנייה, התקבלותה הרעיונית הנרחבת של האנטישמיות החדשה בקרב חוגי השמאל הביקורתי, השולל את האנטישמיות המודרנית.
דום (תואר)
דום הוא תואר כבוד הקודם לשם הפרטי (נכתב לרוב רק באות D). מקור התואר הוא מהתואר דומינוס ("Dominus") הלטיני.
בפורטוגל ובברזיל דום משמש כתואר כבוד, במיוחד עבור צאצאי שושלת המלוכה או בישופי הכנסייה הקתולית, הצורה הנשית "דונה" הוא תואר כבוד נפוץ לנשים.
התואר היה בשימוש גם בצרפת, כמו דום פריניון, וכן שימש את האפיפיורים מאביניון, בדומה לתואר דון האיטלקי והספרדי.
התואר מיועד כיום עבור נזירים בנדיקטינים וקרתוזיאנים, ועבור חברי קבוצות מסוימות מתוך מסדרי כמורה. הגרסה הנשית המקבילה לתואר זה באנגליה היא "דיים" (Dame).
בפורטוגזית, התואר דונה (או יותר בנימוס, "גברת דונה"), נפוץ כשמדובר באשה שאיננה מחזיקה בתואר אקדמי. מקובל להתייחס לאשת ראש הממשלה או הנשיא כדונה.
היו מקרים בפורטוגל ובברזיל, שבהן התואר דום (או דונה) היה בשימוש, ואף נקנה (בצורה חוקית), על ידי אנשים שלא היו ממשפחת המלוכה.
שכונת סנהדריה
שירלי סטריקלנד
שירלי ברברה סטריקלנד דה לה הנטי, חברה (באנגלית: Shirley Barbara Strickland de la Hunty, MBE; 18 ביולי 1925 - 11 בפברואר 2004) הייתה אצנית אוסטרלית. היא אלופה אולימפית בעלת שבע מדליות, שלוש מהן זהב, וכן שיאנית עולם כולל בריצת 100 מטר. הייתה לאתלטית היחידה במשחקים האולימפיים שזכתה פעמיים ברציפות בריצת 80 מטר משוכות.
ביוגרפיה.
סטריקלנד נולדה בגילדפורד, פרבר של פרת', במערב אוסטרליה. בת יחידה, השנייה במשפחה בת חמישה ילדים. אביה, דייב היה אצן מקצועני שהחמיץ את המשחקים האולימפיים בפריז 1900 מאחר שלא היה די כסף לממן את הנסיעה. ואמה, ויולט, ילידת ארצות הברית בת לאבא מהנדס כריית פחם בריטי ולאמא נורווגית. היא גדלה בחווה המשפחתית בפיתרה, מערב אוסטרליה. היא בוגרת תואר ראשון במדעים בשנת 1946 מאוניברסיטת מערב אוסטרליה.
מלחמת העולם השנייה פגעה באימונים של סטריקלנד שבחרה להצטרף למאמץ המלחמתי. לאחר מכן היא התאמנה בהדרכת אוסטין רוברטסון.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה סטריקלנד ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 47.6 שניות, אחרי הולנד (47.5 שניות) ולפני קנדה (47.8 שניות). מדליות ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.2 שניות, אחרי פאני בלנקרס-קואן מהולנד (11.9 שניות) ודורותי מנלי מבריטניה (12.2 שניות) ובריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 11.4 שניות, אחרי פאני בלנקרס-קואן (11.2 שניות) ומורין גרדנר מבריטניה (11.2 שניות). נוסף לכך, אף על פי שסיימה במקום שלישי היא דורגה במקום רביעי בריצת 200 מטר (25.3 שניות) ולא זכתה במדליית ארד.
במשחקי האימפריה הבריטית שנערכו באוקלנד, ניו זילנד בשנת 1950 זכתה סטריקלנד ב-5 מדליות, מהן 3 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב בריצת 80 מטר משוכות (11.6 שניות), בריצת שליחות 110+220+110 יארד (47.9 שניות) ובריצת שליחות 110+220+110+220 יארד (1:13.4 שניות). מדליות כסף בריצת 100 יארד (11.0 שניות) ובריצת 220 יארד (24.5 שניות).
אלופה אולימפית.