שיפרין מילא שורה של תפקידים ציבוריים באוניברסיטה ומחוץ לה. בין היתר עמד בראש בית הספר לתלמידי חו"ל באוניברסיטה העברית (1970-1968), כיהן כראש המכון למחקר ע"ש הארי ס' טרומן למען קידום השלום (1987-1979); והיה ראש קרן החינוך ארצות הברית-ישראל (קרן פולברייט, 1987-1980). כן התפרסם בפעילותו - במישור המקומי והבינלאומי - בנושא העלייה מברית המועצות ושחרור אסירי ציון. שיפרין היה עמית מחקר באוניברסיטת הרווארד (1963-1962) ובאוניברסיטת ברקלי (1989-1988), והוזמן להיות פרופסור אורח של האקדמיה הסינית למדעי החברה בבייג'ינג עוד בשנת 1982, עשור לפני כינונם של יחסים דיפלומטיים בין סין וישראל.
בשנת 2010 בחרה בו הספרייה הלאומית הסינית לאחד מ"מאה הסינולוגים הגדולים ביותר בכל הזמנים."
בשנת 2015 הוכרז חתן פרס ישראל למדעי המזרח הרחוק.
שיפרין היה נשוי לרות עד למותה ב-2022, ואב לשתי בנות.
מחקר.
שיפרין הוא מומחה בעל שם עולמי למהפכת שינהאי ששמה קץ לקיסרות הסינית ולסון יאט-סן (1866-1925 Sun Yat-sen 孙中山), אבי הרפובליקה הסינית ומייסדה של סין המודרנית. שיפרין מתמחה בהיסטוריה חברתית ואינטלקטואלית של סין המודרנית, במיוחד בתקופת המעבר שבין שלהי הקיסרות לרפובליקה וממנה לסין העממית (1949-1840).
א. סון יאט-סן ומקורותיה של המהפכה הסינית: במחקר זה משחזר שיפרין את חייו של סון (1925-1866) אבי המהפכה הסינית עד שנת 1905 בה הקים את מפלגת ה-טונג מן הוי וחיבר את מצעה הידוע כ"שלושת העקרונות של העם". שיפרין מציג את סון - בן איכרים שקיבל חינוך מערבי ולא חינוך סיני קלאסי - כמנהיג אינסטרומנטלי, שבכוח פעילותו המהפכנית המתמשכת והעובדה שמצעו טען שבאמצעות אימוץ ממשל רפובליקני מתקדם תצליח סין לא רק להדביק את פיגורה מול המערב אלא גם להשיגו - הצליח לזכות גם באהדת האינטלקטואלים הסינים. הספר משחזר את העולם המורכב של סין של שלהי המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים, על השושלת השוקעת, הכוחות הסיניים המקומיים וההשפעה הזרה בדרום סין, ומציג את פעילותו של סון (בסין, באירופה, ביפן, ובקרב"הסינים שמעבר לים") בהקשרה הפוליטי, החברתי והאינטלקטואלי. שיפרין היה החוקר המערבי הראשון שעשה שימוש בעיתונות שפרסמו הגולים הסינים ביפן, דבר שתרם רבות למחקרו. הספר זכה בפרס ע"ש גוהן קינג פיירבנק ללימודי מזרח אסיה מטעם החברה ההיסטורית האמריקאית לשנת 1969; יצא בסינית בסין ובטאיוואן והודפס מחדש - בארצות הברית ובסין - בשנת 2010.
ב. סון יאט-סן - מהפכן בעל כורחו: ספר ההמשך מהווה ביוגרפיה מלאה של סון יאט-סן, מנתח את תפקידו במהפכת 1911 ולאחריה כמקים מפלגת העם (הגואו-מין-דאנג Guomindang 国民党) ובוחן את מורשתו בסין העממית ובטאיוואן. גם כאן מנתח שיפרין את פעילותו של סון בהקשרה הרחב, ובוחן באמצעותה את עיקרי המאורעות בסין של ראשית המאה העשרים. הספר שמש במשך עשורים כביוגרפיה הסטנדרטית של סון, ונדפס מחדש בסין בשנת 2010.
ג. מהפכת 1911: בשני ספרים, שערך יחד עם המלומד היפני הנודע (Eto Shinkichi (2007-1923 כינסו השניים את מיטב החוקרים ממזרח וממערב והאירו פנים חדשות של תקופת המעבר שבין סין הקיסרית לרפובליקה, כולל התייחסות לאספקטים אידאולוגיים, חוקתיים, אתניים, כלכליים, פוליטיים וביוגרפיים, כמו גם להשפעת המהפכה ומנהיגה באזורים אחרים בעולם.
ד. מדינה וצבא באסיה המודרנית - קובץ מאמרים זה שערך שפרין ב-1976 בוחן את תפקיד הצבא במדינות הלאום שקמו באסיה במהלך המאה העשרים, ממזרח אסיה ועד למזרח התיכון, כשהוא מציג מקרי בוחן מאינדונזיה, יפן, סין, בורמה, מצריים וסוריה, וכן דיון השוואתי תאורטי. הספר משלב חיבורים של היסטוריונים וסוציולוגים מובילים מישראל ומהעולם. מאמרו של שיפרין עוסק באלי המלחמה בתקופת הרפובליקה הסינית (1949-1911).
נוסף על אלה פרסם שיפרין מאמרים רבים העוסקים בהיסטוריה הפוליטית והאינטלקטואלית של סין בראשית המאה העשרים, וכן מאמרים הדנים בסוגיות שונות בתולדות סין המודרנית, כגון יחסי חוץ, התפתחות הלאומיות הסינית, המדיניות הצבאית והכלכלית של סין, התפיסה הסינית את המערב, חיי האינטלקטואלים בסין העכשווית ועוד. שיפרין היה תורם חשוב למילון הביוגרפי הקלאסי ( Biographical Dictionary of Republican China, ed. H. L. Boorman, Columbia University Press, 1967). וכן היה עורך תחום סין באנציקלופדיה העברית, וכתב 50 ערכים לאנציקלופדיה זו.
מספריו.
• Sun Yat-sen and the Origins of the Chinese Revolution. Berkeley: University of California, 1968, rpt. 2010.
• Sun Yat-sen: Reluctant Revolutionary. Boston: Little, Brown, and Company, 1980.
• Military and State in Modern Asia. Jerusalem: Academic Press, 1976.
• With Eto Shinkichi. The 1911 Revolution in China: Interpretative Essays. Tokyo: Tokyo University Press, 1984.
• With Eto Shinkichi. China’s Republican Revolution. Tokyo: Tokyo University Press, 1995.
In Chinese:
• Schiffrin, Harold Z. [史扶邻]. 孙中山与中国革命的起源. Sun Zhongshan yu Zhongguo ge ming de qi yuan Sun Yat-sen and the Origins of the Chinese Revolution, Beijing: Zhongguo shehui kexue chubanshe, 1981.
• Schiffrin, Harold Z. [史扶邻]. 孙中山: 勉为其难的革命家 [Sun Zhongshan: mian wei qi nan de ge ming jia,]. Beijing: Zhongguo huaqiao chubanshe, 1996.
• Schiffrin, Harold Z. [史扶邻]. 孙中山与中国革命Sun Zhongshan yu Zhongguo geming Sun Yat-sen and the Chinese Revolution. Taiyuan: Shanxi renmin chubanshe, 2010, 2 vols.
969 (תנועה)
969 היא תנועה לאומית המתנגדת למה שהיא תופסת כהתפשטות האסלאם במיאנמר, מדינה בודהיסטית ברובה.
התנועה נתנה השראה לפעולות נרחבות בתוך ומחוץ לגבולות מיאנמר אשר נתפסות על ידיהם כפעולות לשימור הבודהיזם בתוך מלחמת תרבות עם האסלאם. בתקשורת העולמית התנועה זכתה ליחס צונן וביקורתי, ה "Straits Times" אף כינה אותה קבוצה נאו-נאצית אשר אחראית על הפצת רגשות אסלמופובים.
כמה חברי איחוד הפטריוטים של מיאנמר הם גם חברים בתנועת 969.
ויראת'ו.
אשין ויראת'ו, נזיר בודהיסטי בורמזי, נחשב להוגה דעות חשוב בתנועה. נאמר עליו שכאמצעי מאבק בהשתלטות אסלאמית, הוא תומך בחרמות כנגד חנויות בבעלות מוסלמים. ויראת'ו טוען כי למעשה הבודהיסטים הם הנרדפים על ידי האסלאם וכי תנועה 969 אינה אלימה כלל.
ביוני 2013, ויראת'ו הופיע על עמוד השער של TIME עם הכותרת הביקורתית "הפנים של הטרור הבודהיסטי". ויראת'ו טוען להגנתו כי "אתה יכול להיות מלא אהבה ואדיבות אך אינך יכול לישון לצד כלב שוטה ואכזר", בהתייחסו לבעיית אלימות מוסלמים בארצו.
מיאנמר ראתה בפרסום TIME פוגעני כלפי בודהיזם ככלל ואסרה על פרסום אותו גיליון בה.
ניו באסקט ברינדיזי
ניו באסקט ברינדיזי (באיטלקית: New Basket Brindisi), היא קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר ברינדיזי שבדרום איטליה, המתמודדת בסרייה A ובליגת האלופות בכדורסל.
היסטוריה.
הקבוצה נוסדה ב-1945 תחת השם "ליברטאס ברינדיזי" (משנת 1977 בשם "פלאקנסטרו ברינדיזי") והשתתפה לראשונה בסרייה A בעונת 1957/58. בסך הכל שתי קדנציות. בעונת 1986/87 התפרקה הקבוצה לאחר ירידה לליגה השלישית. בעונת 1991/92 הוקמה הקבוצה מחדש תחת השם הנוכחי והעפילה לליגה הבכירה בסיום עונת 2009/10 בה השתתפה במשך עונה אחת וירדה לליגה דואה מהמקום ה-16. בעונת 2011/12 זכתה הקבוצה בגביע של ליגה דואה (הליגה השנייה) בנוסף להעפלה לליגה הבכירה. בעונת 2013/14 סיימה הקבוצה במקום החמישי, בנוסף להגעה לחצי גמר הגביע האיטלקי. בעונת 2014/15 משתתפת הקבוצה לראשונה בשלב הבתים של היורוצ'לנג'. בעונת 2015/2016 מתמודדת הקבוצה במסגרת היורוקאפ.
אולם ביתי.
משחקיה הביתיים נערכים מאז 1981 בארמון הספורט פנטסוליה (Palazzetto dello Sport Elio Pentassuglia) (על שמו של כדורסלן הקבוצה בעבר), המכיל 3,534 מקומות ישיבה. הכינוי של הקבוצה הוא "כוכב הדרום" (Stella del Sud).
עדי אלטשולר
עדי אלטשולר (נולדה ב-23 בנובמבר 1986) היא אשת חינוך ויזמת חברתית ישראלית. מייסדת תנועת "כנפיים של קרמבו", תנועת הנוער לצעירים עם ובלי צרכים מיוחדים. מייסדת מיזם "זיכרון בסלון". בשנים 2013–2017 ניהלה את "Google for Education", ארגון החינוך של גוגל בישראל. לאחר מכן ייסדה את עמותת "אינקלו", המובילה את המהלך להקמת בתי ספר מכילים בשיתוף משרד החינוך, והיא משמשת כמנכ"לית העמותה.
בשנת 2014 נבחרה אלטשולר על ידי המגזין "טיים" לאחת ממנהיגי הדור הבא בעולם, ונאמה באו"ם כנציגת היזמות והיצירתיות הישראלית. ביום העצמאות ה-72 של מדינת ישראל נבחרה להשיא משואה.
ביוגרפיה.
אלטשולר נולדה בהוד השרון, להוריה ארז ודורית, בשנת 1986. אביה שירת כסגן-אלוף בסיירת מטכ"ל. ב-1998, כשהייתה כבת 12, החלה להתנדב בעמותת איל"ן. במסגרת התנדבותה הפכה לחונכת אישית של כפיר קובי, ילד בן 3 עם שיתוק מוחין שהיה עבורה כמו אח. דרך ההיכרות והחברות שצמחה עם כפיר נחשפה לעולם החינוך המיוחד ודרך הקשר עם משפחתו התעצבה תפיסת עולמה וגישתה לנושא. למדה בתיכון הדרים בהוד השרון ובאולפנת צפירה במושב צפריה.
בשנת 2002, כשהייתה אלטשולר בת 16, הצטרפה לתוכנית LEAD, ארגון לפיתוח מנהיגות צעירה, ובהשראת הקשר עם כפיר ומשפחתו ובתמיכת אמו קלאודיה קובי, החליטה להקים תנועת נוער חדשה בישראל: "כנפיים של קרמבו" - תנועת הנוער הראשונה בישראל לצעירים עם צרכים מיוחדים. עד שנת 2009 שימשה אלטשולר כמנכ"לית ויושבת ראש "כנפיים של קרמבו" ולאחר מכן הפכה לנשיאת התנועה עד לפרישתה בשנת 2014.