תחילה, התואר הנסיך הגדול היה שייך רק לנסיך קייב. כל הנסיכויות הרוסיות היו כפופות לנסיך קייב. במהלך המאה ה-12, עם התפרקות רוס של קייב, הוקמו 4 נסיכויות גדולות נוספות: נסיכות ולדימיר, נסיכות גליץ', נסיכות צ'רניגוב ונסיכות ריאזן. כל אחד מהן הייתה עצמאית. כמו כן, היו מספר נסיכויות זוטרות שכפופות לנסיכות הגדולה. הנסיך הגדול היה ממנה נסיכים לנסיכויות הזוטרות.
החל ממחצית המאה ה-13, הנסיכים הגדולים היו כפופים לחאן של אורדת הזהב ואספו מיסים לחאן מהנסיכים האחרים. בתקופה זו נסיכות סמולנסק קבלה סטאטוס של נסיכות גדולה. החל מתחילת המאה ה-14 הנסיך ולדימיר הוסיף לתואר שלו "נסיך רוסיה" בשביל לייצג את העליונות של נסיכות ולדימיר.
במחצית המאה ה-14 הוקמו נסיכויות גדולות בסוזדל ובטבר. העיר ולדימיר למרות שנשארה באופן פורמלי להיות מרכז הנסיכות הגדולה הועברה לשליטת נסיכי מוסקבה. עם סיום ריכוז האדמות הרוסיות סביב מוסקבה, רק נסיך מוסקבה היה רשאי לשאת בתואר הנסיך הגדול - זאת בנוסף לדוכס הגדול של ליטא.
בשנת 1547 הנסיך הגדול של מוסקבה איוואן הרביעי קיבל על עצמו תואר צאר ובשנת 1721 הצאר פיוטר הראשון החל להיקרא "קיסר רוסיה". יחד עם זאת, התואר הנסיך הגדול נשאר כחלק של השם המלא של ראש המדינה במסגרת רשימה של אדמות שבשליטתו "... צאר קאזאן אסטרחן וסיביר, הנסיך הגדול של סמולנסק וטבר..."
החל משנת 1797 ילדים ונכדים של קיסר רוסיה היו מקבלים תואר הנסיך הגדול, לעיתים קרובות מתורגם בשפות זרות כ"דוכס הגדול" (הנסיכה הגדולה או בהתאמה, הדוכסית הגדולה). לפי החוקים, הם היו רשאים לרשת את הקיסר.
בשנת 1917 היו 17 נסיכים או דוכסים גדולים, 9 מהם נהרגו בשנים 1918–1919 במהלך המהפכה. אחרון הנסיכים או הדוכסים הגדולים - אנדרי ולדימירוביץ', נכדו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, נפטר בפריז בשנת 1956.
תוכנית קמ&quot;ע
תוכנית קמ"ע (ראשי תיבות: קליטת מדענים עולים) היא תוכנית ישראלית לקליטת מדענים עולים. התוכנית פעילה משנת 1998. במסגרתה מועסקים באוניברסיטאות ובמוסדות מחקר אחרים בארץ כ-500 מדענים, כמעט כולם עולים ממדינות ברית המועצות לשעבר.
מדענים עולים מקבלים סיוע ראשוני בהשמה מקצועית ("תוכנית שפירא") מן המרכז לקליטה במדע במשרד העלייה והקליטה. לאחר שלוש שנים נקלטים המדענים המצטיינים ב"תוכנית גלעדי", שמשך ההעסקה במסגרתה מוגבל לשנתיים. תוכנית קמ"ע מיועדת לעולים שמיצו את אפשרות התעסוקה במסגרת תוכנית גלעדי (ע"ש פרופ' אליעזר גלעדי), והיא נועדה לאפשר העסקת המדען לטווח ארוך, בדרך של העברת תשלומים למוסד המעסיק, על-פי תנאי שכר מקבילים בעיקרם לאלו של חברי הסגל האקדמי הבכיר במוסד. תקציבה השנתי של התוכנית בשנים 2002–2005 עמד על 75–100 מיליון ש"ח לשנה.
באמצע שנת 2009, סמוך להצבעה על התקציב של אותה שנה, הוחלט לצמצם את תקציב התוכנית בשיעור שיחייב פיטורי 200 מדענים. מאז נמצאה דרך להשלים את התקציב לשנים 2009
ו-2010
, אולם עתידה התקציבי של התוכנית נותר לא ברור.
אולפני אילינג
אולפני אילינג הם אולפני טלוויזיה וקולנוע הפועלים בשכונת אילינג במערב לונדון. האולפנים החלו את פעולתם בשם "אולפני אילינג" בשנות ה-30, וידעו תקופת זוהר בה ייצרו קומדיות הנחשבות כיום לקלאסיות, בשנות ה-50. בסוף שנות ה-50 הופסק ייצור הסרטים תחת השם "אולפני אילינג" אך חודש לקראת אמצע שנות ה-90, והוא ממשיך אף כיום (2009).
היסטוריה.
האולפנים הם בין אולפני הסרטים הוותיקים בעולם. במקום פעלו מפיקי קולנוע שונים וביניהם ויל בארקר מחלוצי הקולנוע הבריטי, שהקים את האולפנים במקום בשנת 1896 ובזיל דין, שרכש את האולפנים בשנת 1929. בשנת 1931 החל דין להסריט במקום סרטים במסגרת חברת "אולפני אילינג". בשנת 1933 הוחלף שם החברה ל-"Associated Talking Pictures" (סרטים מדברים מאוגדים), ובמקום הוסרטו כ-60 סרטים עד לשנת 1938 בה רכש את החברה איל הקולנוע מייקל בלקון בשיתוף עם חברת MGM. בלקון החל מחדש להשתמש בשם "אולפני אילינג". בשנת 1944 נרכשה החברה על ידי תאגיד ראנק, אך המשיכה בפעילותה הקולנועית תחת שמה.
בשנות ה-30 ושנות ה-40 הפיקה החברה בעיקר קומדיות בהשתתפות בדרנים כג'ורג' פורמבי שהיה ידוע כזמר ונגן יוקולילי-בנג'ו, וויל היי שרכש את פרסומו על במת המיוזיק הול. כן עסקה החברה בהסרטת סרטי תעודה. החברה הייתה חלוצה בשימוש בבמאי תעודה ליצירת סרטי מלחמה בעלי מראה ריאליסטי.
לאחר המלחמה החלה אילינג בייצור קומדיות, שהפכו לסימן ההיכר של האולפן, ונקראות עד היום "קומדיות אילינג". אלו היו לעיתים סאטיריות באופן קליל ונראו כמשקפות מאפיינים שונים של האופי הבריטי והחברה הבריטית. הקומדיות התבססו על מספר במאים קבועים וביניהם צ'ארלס קרייטון, אלכסנדר מקנדריק וצ'ארלס פרנד, ומספר כוכבים קבועים, ובראשם אלק גינס. הראשונה שביניהן הייתה הקומדיה "Hue and Cry" משנת 1947, והאחרונה "Barnacle Bill" משנת 1957. בין הטובות שבקומדיות היו "Whisky Galore!" (1949), "דרכון לפימליקו" (1949), "דם כחול" (1949), "The Lavender Hill Mob" (1951), "The Man in the White Suit" (1951), "The Titfield Thunderbolt" (1953 ו-"הרוצחים והגברת" (1955). סרטים אלו נחשבים כיום כקלאסיקה של הקולנוע הבריטי, וכלולים בין הקומדיות המשובחות ביותר שהופקו מעולם. הקומדיות זכו במספר פרסי אוסקר ומספר פרסי באפט"א ופרסים נוספים.
בשנת 1955 רכש ה-BBC את האולפנים, על אף שהפקות הנושאות את הכותרת "אולפני אילינג" המשיכו להיווצר באולפני MGM באלזטרי למשך שנתיים נוספות. ה-BBC השתמש באולפנים לצילומי סדרות טלוויזיה ידועות כגון "הבלש המזמר" (1986) וסדרות רבות נוספות.
בשנת 1995 נרכשו האולפנים על ידי בית הספר הלאומי לטלוויזיה וקולנוע, ובאמצע שנות ה-2000 נרכשו על ידי קבוצת אנשי עסקים בראשות אורי פרוכטמן, ברנבי תומפסון, הארי הנדלסמן וג'ון קאו. בשנת 2001 החל האולפן ביצירת סרטים בכותרת "אולפני אילינג" והוא ממשיך בכך עד היום.
הקומדיות של אילינג.
בטבלה זו מרוכזים פרטים באשר ל"קומדיות של אילינג" שנוצרו בתקופה שבין 1947 ל-1957 והקנו לאולפנים את עיקר פרסומם.
מפת קמבריי
מפת קמבריי היא מפה של העיר ירושלים בתקופה הצלבנית. המפה היא חלק מכתב יד מהמאה ה-12 ובו אסופת מסמכים המתייחסים לבחירת בישוף לעיר קמבריי שבצרפת. מפה זו היא בעלת מאפיינים ייחודיים המבדילים אותה ממפות אחרות של ירושלים מאותה תקופה. האלמוני שצייר את המפה הכיר את ירושלים היטב ועובדה זו משתקפת בתיאור הנאמן של אתרים בתוך העיר ומחוצה לה.
תיאור כללי.
התקופה הצלבנית הביאה שפע של כתבי יד ומפות המתארים את ירושלים. מפות אלו לא נועדו לצורכי ניווט או מחקר, אלא נועדו לתאר את ירושלים כעיר נוצרית, אליה נושא העולם את עיניו. המפות מאופיינות בתיאור סכימתי ולעיתים פרי דמיונו של המחבר, שבמקרים מסוימים לא ראה כלל את ירושלים. האתרים המצוינים בהן קשורים בעיקר למסורת המקראית והנוצרית ובהן משמשים בתערובת של זמנים - ירושלים בתקופת בית שני בה חי ישו וההווה - ירושלים בתקופה הצלבנית.
התאריך המדויק בו צוירה המפה לא ידוע אך ככל הנראה היא שורטטה בסמוך לשנת 1150.
מפת קמבריי יוצאת דופן ממספר בחינות ממפות אחרות המתארות את ירושלים הצלבנית, בעוד רובן המכריע של המפות האמורות מציג את ירושלים בצורת עיגול צורת ירושלים במפה זו הוא מעוין שראשו מצביע לכוון צפון-מערב, בעוד המפות העגולות פונות לכוון מזרח. במפה יש תיאור מפורט של ירושלים וסביבתה והדרכים המובילות אל העיר.
האתרים המיוחדים זוכים לתיאור ציורי מפורט, טיפול דומה מקבלים ביצורי העיר המתוארת כמוקפת חומה משוננת. על החומה הצפונית מופיע צלב במקום בו פרצו הצלבנים אל תוך העיר, אך בניגוד למפות אחרות לא מופיעים אזכורים לאירועים בחייו של ישו כמוזכר בברית החדשה.
הטכנאי הצעיר
הטכנאי הצעיר הוא ירחון למדע פופולרי לנוער ולמבוגרים, שיצא לאור בשנות ה-40 ובשנות ה-50 של המאה העשרים. חוברות כתב העת אוגדו והופיעו כסדרת כרכים, 10 במספר.
בכתב העת הופיעו מאמרים אודות מדע וטכנולוגיה, סיפורים, חידות שעשועונים והוראות בנייה למכשירים שונים. כתב העת התאים גם להדיוטות שאינם בקיאים ברזי המדע ולווה בתמונות ותרשימים ייחודיים.
כתב העת הטביע את חותמו על בני הדור שקדם למדינה וגדל בשנים הראשונות לקיומה. הוא היווה השראה למהנדסים, מדענים ואנשי אקדמיה ישראלים שגדלו בשנות ה-50 וה-60.
כיום, מלבד הערך הנוסטלגי, מלמד כתב עת זה על התפתחותם של המדע והטכנולוגיה, החינוך הטכנולוגי ותחביבי הילדות. מה גם שמרבית הערכים עדיין רלוונטיים לשוחרי מדע ודעת.
היסטוריה.
"הטכנאי הצעיר" ("הטכנאי הצעיר: טכניקה ומדע לנוער ולעם") החל להופיע כירחון בשנת 1945, על ידי הוצאת יבנה ועורכו היה חיים רוז.
עורכים נוספים היו אינג'ינר י' פיינסוד (כרכים ב' ו-ד'), א' בוכנר (כרך ד'), י' לוינטון (כרך ד') ושמואל שיחור השותף לעריכה.
בין הכותבים היו יוסף שחורי וזאב גלילי.
הכתבות והמדורים התבססו בעיקר על תרגומים מן העיתונות המדעית הלועזית וחלקם חומר מקורי, המבוסס בין השאר על ראיונות שקוימו עם מדענים ישראליים.
המוציאים לאור של כתב העת תכננו אותו מראש כך שהחוברות ייכרכו לספרים. מספור העמודים לא החל בכל חוברת מחדש אלא היה רציף. כך שכאשר כרכו את החוברות הן נראו כספר לכל דבר.
כתב העת הפסיק להופיע באמצע שנות ה-50, והחל להופיע מחדש לתקופה מסוימת בסוף שנות ה-50.
כתב העת החל להופיע כסדרת ספרים בשנת 1951. הספרים זכו להצלחה עצומה ונמכרו שנים רבות אחרי שכתב העת הפסיק להתקיים.