לפי המילון הערבי הקדום ביותר, כתאב אל-ע'ין , ח'וואל הייתה מילה נרדפת למשרת או עבד. ייתכן שנרכשו או היו שלל מלחמה, אבל בניגוד לעבדים, הח'וואל לא נחשבו רכוש בעליהם.
בערבית מצרית מודרנית השם הוא כינוי גנאי להומוסקסואל, במשמעות של התנהגות פסיבית.
היסטוריה.
גברים החלו מופיעים לבושים בגדי נשים לאחר שמוחמד עלי אסר על נשים לרקוד בפומבי, זאת במטרה לפייס את אנשי הדת במצרים, אבל גם בתגובה לביקורת האוריינטליסטית נגד מצרים וכחלק מתוכניות המודרניזציה שיזם.
רקדני ח'וואל חיקו רקדניות על ידי שימוש בקסטנייטות, עיטור ידיהם בחינה ושזירת חרוזים בשערם הארוך. הופעתם כנשים הייתה דומה מאוד לזו של רקדניות בתשלום, שכונו ע'וואזי (בערבית "כובשות", על שום שכבשו את ליבם של הצופים).
ח'וואלאת נשארו בתלבושות ובמנהגים נשיים גם בחיי היומיום שלהם. הם נעו בחופשיות במרחבים ציבוריים ונהנו מעדיפות בביצוע ריקודים על פני רקדניות, במיוחד בסביבה מסורתית. הם נבדלו מנשים על ידי ערבוב פריטי לבוש גבריים ונשיים. הם הופיעו באירועים שונים, כמו חתונות, לידות, בריתות ופסטיבלים שונים.
ח'וואלאת הוצגו לעיתים בפני מבקרים זרים שהגיעו למצרים במהלך המאה ה-19, מה שעורר לעיתים קרובות זעזוע, שאט נפש או להבדיל, עניין הומו-ארוטי.
איברוספינוס
איברוספינוס (שם מדעי: "Iberospinus"; מילולית: "קוץ איברי") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הספינוזאוריים שהתקיים בתחילת הקרטיקון של פורטוגל לפני 129.4 עד 125 מיליון שנה מזמננו. מאובני הדינוזאור התגלו ב-1999 בתצורות בפורטוגל לצד משלחות שיצאו ב-2004 ו-2008. ב-2011 החליטו רוב החוקרים לסווג את העצמות לסוג בריוניקס שחי באירופה בתקופתו, אך ב-2022 החליטו החוקרים אוקטביו מתאוס ודריו אסטרביס-לופז (Darío Estravis-López) לסווג אותו לסוג נפרד. הסוג כולל מין יחיד - "Iberospinus natarioi", לכבוד קרלוס נטאריו, מגלה הממצאים.
החוקים רואים באיברוספינוס דינוזאור קדום למשפחות הנמצא בין הספינוזאורים דמויי-הספינוזאורוס הענקי בעל המפרש לבין הבריוניקיים דמויי-הבריוניקס הקטן וחסר המפרש, כשהוא נחשב לסוג ללא מקור במשפחתו.
הוא הגיע לאורך של 7 עד 8 מטרים, לפי הנחה מהממצאים והיה בעל גפיים גדולות ולסת תחתונה בעלת חיישנים רגישים לתנודות במים, כל עוד הלסתות או השיניים הונחו במים וישנה מחלוקת אם היה לו מפרש בדומה לספינוזאורוס, בהתאם לחיבור חוליות הגב. מבנה העצמות מרמז שחי באופן אמפיבי וכנראה שניזון מדגים וטרף דומה.
מצב כפיוני
ניתוק כפיוני
פרשת השימוש בתוכנת פגסוס במשטרת ישראל
חנא ספייא
חנא ספייא (1979-1910) היה צלם פלסטיני.
ביוגרפיה.
חנא ספייא נולד בשנת 1910 במשפחה ערבית-נוצרית בשכונת מוסררה בירושלים. כבר בנעוריו החל לעסוק בצילום. בשנות ה-30 של המאה ה-20 שימש כשוליה של הצלם אריק מטסון (Matson) ובשנת 1936 החל לעבוד כצלם עבור סוכנות הצילום של המושבה האמריקאית בירושלים. בשנות ה-40 עבד עבור שלטונות המנדט הבריטי. בשנות ה-50 של המאה ה-20 פתח סטודיו ברחוב א-זהרה במזרח ירושלים. בנוסף, צילם יצר סרטי קולנוע ויומני חדשות. בשנת 1967 נפרץ ונבזז הסטודיו שלו בירושלים. עיקר יצירתו של ספייא היה בתיעוד היסטורי של הסכסוך היהודי-ערבי, לצד תיעוד של חיי היומיום.
ריטוט שרירי
Se Acabó El Amor
אלה ליטביץ
אלה ליטביץ (נולדה ב-1982) היא אמנית רב-תחומית ישראלית.
ביוגרפיה.
אלה ליטביץ נולדה בחיפה בשנת 1982. בין השנים 2005–2009 למדה לתואר ראשון בצילום באקדמיה לאמנות בצלאל, ולאחר מכן בשנים 2014–2015 בתוכנית של בית הספר הגבוה לאמנויות היפות בגנט, בלגיה. זכתה במספר פרסים, ביניהם פרס מיטשל פרסר (2009), פרס האמן המבטיח ע"ש יגאל אהובי ביריד צבע טרי ב-2013, ופרס קרן גוגנהיים שווייץ ב-2018. ליטביץ הציגה את עבודותיה בישראל, אירופה וארצות הברית.
חיה ויוצרת בתל אביב.
יצירתה.
עבודתה של ליטביץ מבוססת מחקר מולטידיסיפלינרי ונוגעת בין השאר בנושאים של נוף ולאומיות. היא יוצרת מיצבים העוסקים בטריטוריה, עם חיבור להיסטוריה, תרבות ופוליטיקה.
בשנת 2017 הציגה בתערוכת היחיד במוזאון פתח תקווה לאמנות מיצב בשם "קפיצת הדרך". ליטביץ חקרה את ההיסטוריה של העיר ימית בחצי האי סיני מהקמתה ועד לפירוקה. מחקר זה הוביל אותה לעסוק גם בתנאי הסביבה ובעיקר בתופעת החולות הנודדים הנוצרים ומתפרקים במהירות בדומה לעיר ימית עצמה. המיצב של ליטביץ הורכב משני חלקים: האחד, קיר בטון באורך שישה וחצי מטרים הוצב ברחבת הכניסה – קיר טרומי מפירוק העיר ששכב בעשורים מאז פירוק ימית באזור חבל שלום שיועד לשיירי העיר המפורקת. חלקו השני של המיצב הוצב בחלל הגלריה: דיונת חול ש"הונשמה" באמצעות מאווררים תעשייתיים, ובדומה לדיונה טבעית היא השתנתה ועוצבה מחדש בחלל לאורך התערוכה. באותה שנה הציגה מיצב בשם "נדידה" בגלריה האוניברסיטאית לאמנות. עבודה זו הורכבה מ-17 מפות רקומות המבוססות על תוכניות של מבני טחנות קמח ומבטשות צמר לאורך נחל עמוד ששוחזר על ידי רשות העתיקות. ליטביץ לקחה את תוכניות הטחנות המהוות זכר וסימן להיסטוריה ארוכה של הגירה ונדידת עמים במהלך המאה ה-16, תרגמה אותן בשרטוט לכדי קומפוזיציה מופשטת, ולמרות ההפשטה הרכיבה מחדש את הקווים מחדש ליצירת מבנים. את הרישומים המופשטים העבירה לקבוצת נשים פלסטיניות שגרו בקרבת נחל עמוד, שרקמו אותן ברקמה פלסטינית מסורתית. ליטביץ השאירה בידיהן את הפירוש לשרטוט כראות עיניהן והן תרגמו את הקווים הגאומטריים לצורות דקורטיביות, הוסיפו פרטים מהחי, הצומח ודגלי לאום; אך כל זאת, תוך שמירה על הגרעין המבנה האדריכלי.
בשנת 2021 הציגה בתערוכה "ספק סביר" (אוצר: סרג׳יו אדלשטיין) במרכז לאמנות עכשווית בתל אביב עבודות שנוצרו במהלך מסעות מחקר תקופתיים לגבול ירדן-ישראל, בחלקו הדרומי של נהר הירדן, הממוקם בין שני לוחות טקטוניים מתנגשים. ליטביץ התמקדה בייחוד באזור קאסר אל-יהוד שמהווה לפיה צומת של דתות, גאוגרפיות ופוליטיקות וכן של אדמה מים ושמים. בתערוכה הציגה ליטביץ אובייקטים שליקטה באזור, שמשמעותם נובעת מהמיקום המקורי של הצבתם, ואילו בגלריה הפכו למוצג מוזיאלי, כגון חביות מחוררות מירי כדורים, ואבני סימון שבילים, וכן אובייקטים שהיא העניקה להם משמעות סמלית כמו בד שהוטבל בקאסר אל-יהוד, שני מגדלים עשויים סבון משכם ובוץ מקאסר אל-יהוד, ויציקת ברונזה של אדמה. עוד הוצגו עמוד ספרים שכותרותיהם נוגעות בנושאים שונים הקשורים להיסטוריה, לפוליטיקה ולביטחון מדינת ישראל, ויציקות ברונזה של צמחים מקומיים כחלק מפרויקט הקטלוג שלה של צמחי הארץ.
יערות הגשם והביצות הקולכיים
יערות הגשם והביצות הקולכיים (בגאורגית: კოლხეთის ტროპიკული ტყეები და ჭაობები) הם אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בגאורגיה שהוכרז בשנת 2021. אתר המורשת מורכב משבעה שטחים לאורך פרוזדור בן 80 קילומטרים מצפון לדרום לאורך החוף המזרחי של הים השחור. באותו אזור שכנה בעבר ממלכת קולכיס הנחשבת ישות גאורגית מוקדמת, המקור לשם האתר. בשטחים באתר יש מערכות אקולוגיות טיפוסיות לאקלים הממוזג-חמים והלח באופן קיצוני של האזור, וגובהם נע בין פני הים לגובה של 2,500 מטרים. המאפיין מערכות אקולוגיות אלו הם יערות גשם נשירים וביצות מסוגים שונים: ממים עומדים דרך אדמה ספוגה במים (percolation bogs) ובוץ טובעני (mire). יערות הגשם מכילים מגוון גדול של בעלי חיים וצמחים הכוללים מינים אנדמיים ורליקטיים, ששרדו את עידן הקרח של השלישון.
תיאור.
יערות הגשם והביצות הקולכיים הוכרזו כאתר מורשת עולמית סדרתי באזור הקווקז הכולל שבעה אזורים בשטח כולל של 312.53 קילומטרים רבועים המוקפים באזור חיץ בשטח כולל של 268.5 קילומטרים רבועים. האתר משתרע לאורך פרוזדור בן 80 קילומטרים מצפון לדרום לאורך החוף המזרחי של הים השחור, בתחומי שלושה ממחוזות גאורגיה: אג'ריה, גוריה וסמגרלו וסוואנתי עילית. להלן האזורים הכלולים:
אזור מספר 1 (קינטרישי-מטירלה) הוא האזור הגדול ביותר בין שבעת האזורים, וגבולו המזרחי מרוחק 27 קילומטרים מחוף הים. גובה השטח מ-250 ועד 2,750 מטרים מעל פני הים. רוב השטח הוא 23 חורשות וסבך ירוק-עד. באתר יש נחלים, פלגים וצמחייה תת-אלפינית מעל לקו העצים. החורשות כוללות 48 מיני עצים, 8 מיני מטפסים ו-64 מיני שיחים. שאר ששת האזורים צמודים לחוף וגובהם נע מפני הים ועד 10 מטרים והם תערובת של ביצות ושל יערות. הם אינם כוללים שטחים בים וכל המים בהם מתוקים.
בסך הכל נמנו באזורים אלו כ-1,100 צמחים וסקולריים, ושאינם וסקולריים, כולל 41 מינים בסכנת הכחדה, ו-500 מינים של בעלי חוליות: 67 מיני יונקים, 15 מיני זוחלים, 10 מיני דו-חיים, 55 מיני דגים, ו-327 מיני עופות, שמתוכם 123 מקננים באתר. בסך הכל 33 מינים של בעלי חוליות הם אנדמיים. בין היונקים הבולטים: דוב חום, זאב מצוי ושונר צפוני. 19 מינים מופיעים ברשימה האדומה של IUCN, כלומר הם מוגדרים על ידי ה-IUCN בסכנת הכחדה. שישה מיני חדקן, שמהם ארבעה מתרבים באזור, מוגדרים בסכנת הכחדה חמורה, ובהם "חדקן קולכיס" ("Acipenser colchicus") האנדמי.
קלנקורה
קלנקורה (שם מדעי: Kelenkura) הוא סוג נכחד של יונק דלשינאי מקבוצת הגליפטודוניים שהתקיים בערבות אמריקה הדרומית של סוף המיוקן לפני 9.64 עד 8.8 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו התגלו בפטגוניה, ארגנטינה בשכבות סלעים ב-"Arroyo Chasicó Formation" וב-"Loma de Las Tapias Formation".