בימי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) בזימניצ'ה חצה הצבא הרוסי את הדנובה על מנת לגרש אחרי קרבות קשים את הצבא העות'מאני.
יש שמשערים כי בימי הדאקים נקראה העיר "זימנידאווה", שהפכה ב-1385 ל"דזימניקוס". העיר נחשבת ליישוב הקדום בכל דרום רומניה, לצידה של רושיורי דה וודה.
בתקופה הביזנטית נקראה העיר דמניציקוס, מאוחר יותר - דזימנס, דזימניקוס או דזימינקוס. העיר פרחה בימי הביניים כעיירת-סחר ששכנה סמוך לדרכי המסחר שקישרו את הבלקן עם מרכז אירופה.
במאה ה-14 מקורות היסטוריים מאשרים קיומו של כפר רומני על אתר היושב הגטי-דאקי הקדום.
שמה של העיר תועדה לראשונה בשנת 1385 ביומני מסע של עולי הרגל הנוצרים, פטר ספראנו ואולריך טנשטאט שחצו את הדנובה מסבישטוב אל זימניצ'ה בשובם מביקור בירושלים.
בשנת 1457 שליט ולאכיה, ולאד המשפד נאבק באימפריה העות'מאנית לאורך הדנובה, ועבר גם דרך בשנת 1595 שליט נוסף, מיכאל האמיץ ניהל כאן קרבות עם הטורקים.
בשנת 1791 מציינים בזימניצ'ה 116 בתים.
בשנת 1835 היו כבר 531 משקים והעיירה, הידועה גם כתחנת מכס וכמרכז מסחרי, נחשבה ה-12 לפי סדר הגודל בוולאכיה. מספר תושביה היה אז 2,650 והוא עלה בשלהי המאה ה-19 עד 4,500.
לפרק זמן קצר הייתה העיר בירת המחוז טלאורמן בין השנים 1838-1837 עד שנאלצה לוותר על המעמד לטובת העיר טורנו מגורלה. בשנת 1860 מצוינת שוב זימניצ'ה כתחנת מכס.
שוב הייתה העיירה בירת המחוז בתקופה קצרה בשנים 1878-1877. אז היא שיחקה תפקיד חשוב במלחמה העות'מאנית-, הקרויה גם מלחמת העצמאות של רומניה. היא ארחה את מפקדת הצבא הרוסי שלחם בטורקים בשטח בולגריה. על ארגון בניית הגשרים מעל הנהר היה אחראי הדוכס הגדול אלקסיי אלקסנדרוביץ', מפקד הכוחות הימיים הרוסים על הדנובה.
בשנת 1916, במלחמת העולם הראשונה, להפך, דרך זימניצ'ה חדרו משטח בולגריה חלק מהכוחות הגרמנים שתקפו את רומניה.
רעידת האדמה.
ב-4 במרץ 1977 לפי הצהרות השלטונות, 80% מן העיר נהרסה על ידי רעידת אדמה שמוקדה המרכזי היה בהרי וראנצ'ה. מאז עברה העיר תהליך של בניה מחדש. לאחר רעידת האדמה גם הרשויות המקומיות יזמו הריסות של בתים רבים מתוך כוונה לשנות את פני העיר. גרמניה ואוסטריה התגייסו לסייע במימון הבניה מחדש של העיר. אולם איכות הבנייה החדשה לא עמדה תמיד ברמה הנדרשת, וחלק ממנה נשארה בלתי גמורה עד היום. כתוצאה מכך יש אזורים רבים בעיר שאינם מאוכלסים.
סמל העיר.
בשנת 2010 הוחלט על שינוי סמל העיר.
הסמל בצורת מגן כולל חרבות מוצלבות המזכירות את הקרבות מבעבר ואת היות היישוב תחנה בדרך הטורקים אל קורטיה דה ארג'ש. יסוד אחר של הסמל הוא חומה המרמזת על המבצר הגטו-דאקי מן המאה ה-4 לפנה"ס, הנחשב המבצר הקדום ביותר בחבל ולאכיה (מונטניה). בחלק העליון ישנו כתר כסף עשוי קטע חומה עם שלשה מגדלים וחרכי ירי. בחוד התחתון של המגן רואים עוגן בצבע כסף המסמל את קיום הנמל ומצדיו שני דגים גם כן בצבע כסף, הרומזים על ענף בדיג המפותח בעיר.
דמוגרפיה.
שינויי האוכלוסייה בין השנים 1834–2006
הרכב התושבים לפי נתוני המפקד בשנת 2002:
לפי קבוצה אתנית:
לפי שפה:
לפי השתייכות דתית:
בימי הדיקטטורה של המרשל אנטונסקו כשאורגנו גרושים של בני המיעוט הצועני
לטרנסניסטריה, רבץ איום הגרוש גם על יד פתחם של תושבים צוענים בזימניצ'ה. באוקטובר 1941 127 תושבי העיירה כתבו עצומה לאנטונסקו עם בקשה שלא יגרש את בעלי המלאכה ממוצא צועני מן היישוב, בנימוק שמוצאם הצועני הוא כבר מרוחק, ושהם מועילים לכלכלת המקום.
תחבורה.
נמל זימניצ'ה.
הנמל נמצא במקום שבו הייתה קיימת נקודת מעבר, מכס ומסחר בתקופות הקודמות.
אחרי שנת 1918 נבנה רציף האבן של הנמל.
החל משנת 2000 הנמל ידע תחייה וצויד במתקנים מודרניים לפריקה-טעינה.
בין זימניצ'ה ובין סבישטוב שבבולגריה, קיים קו סדיר של מעבורות החוצות את הדנובה.
דרכים וכבישים.
דרך הכפר מס. 9 צומת עם הדרך הלאומית 51 A - ויאישוארה (5 ק"מ)
הדרכים לעיל אינן מכוסות אספלט, בנויות על אבן ויש להן תעלות משני הצדדים.
מסילות ברזל.
בשנת 1901 נחנכה תחנת הרכבת זימניצ'ה.
מסילת רכבת: זימניצ'ה נמל - זימניצ'ה - אלכסנדריה - רושיורי דה ודה (80 ק"מ). מתחנת רושיורי דה ודה מתחברים לקו הרכבת הלאומי מס. 9 בוקרשט צפון - טימישוארה.
כלכלה.
בתקופת השלטון הקומוניסטי הוקמו בעיר מפעלים רבים לצינורות מלבניים ומולחמים, רהיטים, לוחות טרומיים מבטון, בתחום הטקסטיל והמזון, תעשייה לניצול הזיבורית מבנייה, חממות לגידול ירקות וחוות לגידול בקר וצאן.
בזימניצ'ה קיימת תעשייה בתחום הרהיטים, הבטון, הטקסטיל, כמו כן ענף גידול בעלי החיים.
ב-2009 נבנה מפעל לדלק על בסיס צמחי - ביו-אתנול.
חלק רב מהמפעלים נסגרו אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי בגלל חוסר רווחיות. העיר פטורה ממסים מסוימים בגלל הימצאותה באזור הנחשב נחשל.
חינוך.
בעיר קיימות 9 יחידות חינוך כולל בית ספר תיכון עיוני (בשנים האחרונות של המשטר צ'אושסקו היה לו פרופיל אלטקרוטכני, מכני ומטלורגי), 4 בתי ספר (כולל בית הספר ע"ש מירון ראדו פאראסקיבסקו, ובית הספר ע"ש מרין פרדה) ו-5 גני ילדים.
בית ספר התיכון הוקם בשנת 1951. בניינו החדש הוקם בשנת 1977 בעזרת סיוע של ממשלת שווייץ, בעקבות רעידת האדמה שאירעה ב-4 במרץ אותה שנה.
תרבות.
בעיר קיים בית תרבות וספרייה עירונית שהוקם בשנת 1952 ונקרא החל משנת 1989 ע"ש המשורר "מירון ראדו פאראסקיבסקו". בספרייה אגף של 246 ספרים איטלקיים שנתרמו על ידי היישוב התאום באיטליה, פייבה אמנואלה.
אישים.
זימניצ'ה היא מקום הולדתו של המשורר והעיתונאי הרומני מירון ראדו פאראסקיבסקו.
(1971-1911).
בקרבות להגנת זימניצ'ה נהרג ב-10 בנובמבר 1916 במלחמת העולם הראשונה, מבקר הספרות ממוצא יהודי יון טריבאלה (בשמו האמיתי - יוסף נצלר).
ערים תאומות.
זימניצ'ה היא עיר תאומה של הערים:
היאם ע'באס
Damnatio memoriae
Damnatio memoriae הוא ביטוי לטיני אשר משמעותו המילולית היא "הכחדת הזיכרון", ומובנו – קביעה לפיה יש למחוק אדם מסוים מן הזיכרון. בימי הסנאט הרומי הייתה הכרזת Damnatio memoriae שמורה לבוגדים, או לאחרים שהמיטו קלון על רומא. הכוונה הייתה למחוק את זכרו של אדם מן התיעוד ההיסטורי, משימה אשר הייתה קלה יותר בימי קדם, כאשר תיעוד היה נדיר יותר.
סקירה כללית.
אטימולוגיה.
משמעות המונח Damnatio memoriae והסנקציה המלווה את הכרזתו היא מחיקת כל זכר לאדם מתולדות חייה של רומא, כאילו מעולם לא בא אל העולם, וזאת כדי לשמר את כבודה של האומה. סנקציה זו באה על רקע החשיבות שיוחסה ברומא לנראות חברתית, כבוד, והגאווה המלווה את מי שהוא בן רומא אמיתי; זאת כתנאי יסוד להיותו של אדם אזרח רומא. על רקע זה, הסנקציה של Damnatio memoriae הייתה העונש החמור ביותר שניתן להטיל על רומאי.
בחיי המעשה.
ברומא העתיקה נקיטת הסנקציה של Damnatio memoriae נעשתה לצורך גינוי בני המעמד העליון וקיסרים לאחר מותם. אם הסנאט, או קיסר מאוחר יותר, ביקש להתנער ממעשים של אדם, ניתן היה להחרים את רכושו, למחות את שמו ולשנות את פסליו. כיוון שממילא קיים תמריץ כלכלי בהחרמת רכוש ובשינוי פסלים, היסטוריונים וארכאולוגים נתקלו לא אחת בקושי לקבוע האם נקבעה לגבי אדם מסוים הכרזת Damnatio memoriae, אף שנראה כי צעד קיצוני זה ננקט לעיתים נדירות בלבד.
לעיתים, היסטוריונים עושים שימוש במונח "Damnatio memoriae דה פקטו" במקרים שבהם לא נקבעה הכרזה רשמית. בין המעטים שגונו בהכרזת Damnatio memoriae היו סיאנוס, אשר קשר נגד הקיסר טיבריוס בשנת 31, ומאוחר יותר ליווילה, לאחר שנחשף כי שיתפה פעולה במזימה. ידוע רק על ארבעה מקיסרי רומא אשר הוכרזו באופן רשמי Damnatio memoriae. היו אלה דומיטיאנוס, אשר מותו האלים בשנת 96 סיים את השושלת הפלאבית, פובליוס ספטימוס גטה, אשר זכרו נמחה על ידי אחיו קרקלה, לאחר שהאחרון רצחו בשנת 211, מקסימיאנוס, אשר נפל בשבי קונסטנטינוס והתאבד בעידודו של האחרון, ובנו של מקסימיאנוס, מקסנטיוס שהפסיד לקונסטנטינוס בקרב גשר מילביוס בשנת 312 והוכרז כ'עריץ' ו'אויב האימפריה'. בקרב היסטוריונים קיימות טענות כי אף הקיסר אלאגבאלוס הוכרז על ידי הסנאט Damnatio memoriae מיד לאחר מותו בשנת 222.
על פי ההגדרה, Damnatio memoriae שהוצאה לפועל במלוא משמעותה, לא ניתן יהיה לאתרה על ידי היסטוריונים מאוחרים יותר, שהרי משמעותה מחיקה מוחלטת וסופית של דמות האדם מן התיעוד ההיסטורי. אולם, כיוון שלכל דמות פוליטית קיימים בעלי-ברית, לצד אויבים, קשה עד מאוד ליישם במלואה הכרזה שכזו. לדוגמה, הסנאט הרומי ביקש למחות את זכרו של קליגולה, אולם קלאודיוס מנע זאת. נירון קיסר הוכרז אויב האומה על ידי הסנאט, אולם לאחר מותו נערכה לכבודו הלוויית ענק על ידי ויטליוס. בעוד שנמצאו פסלי קיסרים שעברו עיבוד מחדש לאחר מותם, נוצרו פסלים אחרים לכבודם. באופן דומה, מטבעות רבים הנושאים את הדמות, שאת זכרה ביקשו למחות, המשיכו להישאר במחזור. כך נותר מספר גדול של מטבעות עם דמותו של גטה.
קטי אנטוניוס
קטי אנטוניוס (בערבית: كاتي أنطونيوس; נפטרה ב-1984), ערביה-נוצרייה, אשת החברה הגבוהה בירושלים בתקופת המנדט הבריטי ובתקופת השלטון הירדני במזרח ירושלים. אנטוניוס הייתה פעילה למען העניין הפלסטיני.
ביוגרפיה.