בשנת 2006, ועידת האו"ם לחיסול אפליה נגד נשים הביעה דאגה לגבי תקופת המעבר שלאחר המלחמה, בה לא ניתנה עדיפות לקידום זכויות אדם לנשים ושוויון מגדרי. במיוחד מזרח המדינה תואר כ"בירת האונס של העולם" ושכיחות האלימות המינית תוארה כגרועה ביותר בעולם. נראה כי אלימות נגד נשים נתפסה בעיני מגזרים גדולים בחברה כנורמלית.
ביולי 2007, הוועידה הבינלאומית של הצלב האדום הביעה דאגה לגבי המצב במזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. החלה להתפתח תופעה בה אנשים ממהרים בלילה למקום מבטחים. לדברי יקין ארטורק, שליח מיוחד של האו"ם לעניין אלימות נגד נשים שביקר במזרח קונגו ביולי 2007, האלימות במזרח ומערב קיוו היא 'ברוטלית במידה שלא ניתן לדמיין'.
ביולי 2019 התקיים דיון באו"ם על זכויות הנשים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בו העלו את נושא האלימות נגד הנשים המדינה, שיעור התמותה הגבוהה שלהן ופער העוני בין נשים לגברים. על פי האו"ם, יותר ממחצית הנשים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו סבלו מאלימות ו-53 אחוז סבלו מאלימות במשפחה ואונס בנישואים, אשר עדיין לא הוצאו מחוץ לחוק.
ישראל ומובוטו.
בשנות ה-80 סיפקה ישראל תמיכה למשטרו של הרודן מובוטו ססה סקו. ישראל חימשה ואימנה את חטיבות העלית של מובוטו שענד בגאווה כנפי צניחה ישראליות. הנשיא חיים הרצוג, שר החוץ יצחק שמיר ושר הביטחון, אריאל שרון, ביקרו בזאיר וכמו כן הוזמן מובוטו לביקור בישראל.
חינוך.
מאז עצמאותה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הממשלה זיהתה את חשיבות מערכת החינוך. למרות זאת, שנים של אי יציבות פוליטית גרמו לירידה דרמטית בתקציב למטרה זו, וכתוצאה מכך – ירידה במספר הנרשמים. גורמים נוספים כמו גיוס צעירים לצבא ועקורים – גם כן תרמו למשבר החינוך.
ב-2002 הוקמה תוכנית להחזר הגישה לחינוך. חינוך יסודי הוא חובה ומתחיל בגיל שש, אך היה קושי באכיפת חוק זה בעקבות ניהול לקוי של כספי הציבור, חוסר בבתי ספר ומורים. חינוך על-יסודי, שמתחיל בגיל 12 ונמשך שש שנים, לא רשמית חוקק כחובה.
ב-1971 שלוש האוניברסיטאות קינשסה, קיסנגאני ולובומבאשי התאחדו ל"אוניברסיטה הלאומית של זאיר". אוניברסיטה זו התפרקה בחזרה לשלוש אוניברסיטאות אוטונומיות שונות ב-1981, על ידי מפלגת "התנועה הפופולרית של המהפכה".
אוניברסיטאות נוספות ברפובליקה הדמוקרטית הן אוניברסיטת קונגו ואוניברסיטת מבוג'י-מאיי שהוקמו שניהן ב-1990.
תרבות בקונגו.
בקונגו קיימות קבוצות אתניות רבות אשר במהלך השנים פיתחו מגוון רחב של אומנויות כגון ציור, ספרות, פיסול, מוזיקה, ריקוד ועוד.
פיסול ואומנות.
בתחום הפיסול ניתן לסווג את מקור היצירה על פי סגנונה, למשל יצירות מדרום מערב קונגו בדרך כלל מאופיינות בפסלים אשר נקראים פסלי "נקיסי" אשר מיוצרים על ידי אנשי קונגו ועל פי האמונה מכילים גורמים על-טבעיים. אזור זה ידוע מבחינה אומנותית בנוסף במסכות ודמויות של אנשי ה"יאקה". (1)
באזור "קובה" לעומת זאת, אשר ממוקם באזור הדרומי של מרכז המדינה סגנון הפסלים המקובל נקרא "נדופ" ואלו פסלים אשר מיוצרים כדי לסמל את אהדת המלך ומשמשים לעיתים כסמל להיעדרו.
סוג נוסף של אומנות אשר מקובל באזור הדרומי של מרכז הרפובליקה של קונגו הוא פסלים אשר מיוצרים על ידי קבוצה אתנית שנקראת "לובה". אומנות זו נקראת לעיתים "אומנות לובה" והיא מבטאת את ההשפעה של נשים בחברה על ידי פסלים שמתארים אימהות.
ספרות.
קיימים מספר סופרים וכותבים בולטים מקונגו שקיבלו הכרה בין לאומית וביניהם:
"קלמנטין פייק נזוג'י" – משוררת שנולדה ב 21 בינואר 1944 ב "טשופה" אשר במחוז "קבינדה" שבקונגו הבלגית.
"קמה סיור קמנדה" – סופר ומשורר דובר צרפתית אשר נולד ב"לואבו" במחוז "קאסאי" וזכה למספר רב של פרסים בתחומו. לקמנדה יצירות רבות אשר זכו לתהילה כגון היצירות: Kamada tales וגם "Les Contes des veillées africaines.(2)"
מוזיקה.
מוזיקה בקונגו היא אחד מענפי האומנות אשר מייחדים את המדינה יותר מכל ומזכים אותה בתודעה בין לאומית. ההשפעה של המוזיקה בקונגו מורגשת מאוד באזור שממוקם דרומית למדבר סהרה. סגנון מוזיקה שהשפיע אף על המוזיקה המערבית בצפון אמריקה ובאירופה הוא סגנון ה "ג'אז האפריקאי" הידוע גם בתור "אוקיי-ג'אז". סגנון זה פותח על ידי מוזיקאים מקונגו שמהבולטים ביניהם:
"פרנקו לוומבו" (1938 – 1989) אשר ידוע בתור ייחודו בסגנון הרומבה, וכינויו על ידי מעריציו "מכשף הגיטרה".
"פאפא וונדו" (1925-2008) שזכה להצלחה מסחררת שנמשכה שבעה עשורים. הוא ידוע מאוד בשל להיטו "מארי לואיז" משנת 1955. (3)
מרכזי תרבות בולטים.
אחד ממרכזי התרבות הידועים ביותר בקונגו הוא המכון הלאומי לאמנות אשר ממוקם בקינשאסה, עיר הבירה של קונגו. מכון זה הוקם ב 1967 במטרה ליצור זהות תרבותית בין השאר דרך מוזיקה. הוא מציע הכשרה בנושאים כמו ציור, פיסול, ארכיטקטורה ופיסול בקרמיקה. הוא גם מציע לימודי מוזיקה (קלאסית ומסורתית).
בנוסף למכון זה ממוקמים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו מוזיאונים וספריות רבות אשר נמצאים ברוב הערים הגדולות שלה.
ספורט בקונגו.
בשל קיומו של נהר הקונגו, שהוא נהר גדול ורחב התפתחו ענפי ספורט הקשורים לנהר כגון מרוץ סירות. בנוסף, ענף ספורט מקובל מאוד בקונגו הוא כדורגל. נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בכדורגל מכונה "הנמרים" והיא מוכרת על ידי "פיפא" כ "קונגו די אר". דורגה בשיאה במקום 28 בדירוגי פיפא והיא הקבוצה ה-סאב סאהרית (האזור שממוקם מתחת למדבר סהרה) הראשונה שהעפילה לגביע העולם של פיפא וזכתה פעמיים באליפות אפריקה.
כלכלה.
הכלכלה של הרפובליקה הדמוקרטית הייתה במשבר חמור החל מאמצע שנות ה-80. המלחמה שהתחילה באוגוסט 1998 פגעה עוד יותר בכלכלה. החוב החיצוני גדל, הרעב והמחלות פגעו בכלכלה.
ההשקעות הזרות הצטמצמו בשל הסכסוך, היעדר תשתיות ועבודה בסביבה קשה. המלחמה התעצמה בשל בעיות פנים חמורות. בין היתר שחיתות במערכת המשפט והשלטון, אינפלציה ועוד. התנאים השתפרו במידת מה בסוף 2002 עם נסיגת רוב הכוחות הבינלאומיים.
אף על פי שהיא נחשבת בין המדינות העשירות ביותר במשאבי טבע, נכון ל-2014, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו היא המדינה הענייה ביותר בעולם עם תמ"ג לנפש של $365 בלבד, ובעקבות כך "זכתה" להיות אחת משלוש המדינות העניות בעולם, ביחד עם בורונדי והרפובליקה המרכז-אפריקאית בדירוג של הבנק העולמי.
בשנת 2018 מצאה חברה קנדית בשם "אייבנהו מיינס", בעלת זיכיון לחיפוש אוצרות טבע בשטחים שונים ברפובליקה הדמוקרטית, שלושה מרבצים משמעותיים בעלי פוטנציאל מסחרי של נחושת. אחד מהם, מכרה קמואה קקולה, מכיל על פי הערכות כ-45 מיליון טונות של נחושת טהורה וניתן להפיק ממנו 300,000 טון מדי שנה, מה שהופך אותו לרביעי בגודלו בעולם.
תעשיית הכרייה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו
על אף היותה אחת מהמדינות העניות בעולם, קונגו היא אחת מן המדינות העשירות ביותר במשאבי טבע. הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו היא מהמפיקות המשמעותיות של קובלט, יהלומים, נחושת וזהב. תעשיית הכרייה היא נדבך חשוב בהכנסותיה של המדינה וכן מקור הייצוא הגדול ביותר של המדינה.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו היא היצואנית הגדולה ביותר בעולם של קובלט, כאשר היא מיצאת 55% מכלל היצוא בעולם, לפי דו"ח של המכון הגאולוגי האמריקאי שפורסם בשנת 2013. נכון ל 2012 הרפובלקה הדמוקרטית של קונגו אחראית ליצוא של 21% מכלל היהלומים התעשייתיים ולפניה רק מדינת בוטסוואנה האחראית על יצוא של 31% מכלל היהלומים התעשייתיים בעולם. בנוסף, בקונגו נמצאים מאגרי נחושת ברמת איכות גבוה מאוד, הרבה מעל הממוצע הבין לאומי. דבר זה מאפשר הכנסות גבוהות מכריית המחצב.בקונגו פועלות לערך 24 חברות כרייה שונות, ביניהן חברות בין לאומיות מאפריקה, אירופה, אמריקה והמזרח הרחוק.
למרות פעילות הכרייה הנרחבת, המתבצעת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מוערך שגלומים בבטן האדמה מחצבים בשווי של 24 טריליון דולר. זהו סכום שווה ערך לתל"ג השנתי של אמריקה ואירופה יחדיו. ישנן מספר סיבות לניצול הנמוך של משאבי הטבע. העיקריות שביניהן הן חוסר יציבות פוליטית וביטחון במדינה שפגעו בתשתיות בעבר ושמונעות כניסה של חברות בין לאומיות לפעילות במדינה. כמות המחצבים האדירה שקיימת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו מהווה גורם משמעותי ליריבות טריטוריאלית בין המדינה ובין שכנותיה. ב – 1998, שנה בלבד לאחר מלחמת קונגו הראשונה, פרצה מלחמת קונגו השנייה. מלחמה זו מכונה גם מלחמת העולם של אפריקה. בפרוץ המלחמה פלשו צבאותיהם של מדינות אוגנדה, רואנדה ובורודני כבשו שטחים נרחבים מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
לפי דו"ח האומות המאוחדות, במהלך הכיבוש התרחשה בזיזה בקנה מידה נרחב על ידי הצבאות הכובשים של מינרלים, משק החי, קפה, עצים ומשאבי טבע. המשאבים נלקחו על ידי הצבאות והועברו לארצות הכובשות ולארגוני המורדים ובהמשך לרחבי השוק הגלובלי באמצעות מסחר לא חוקי. הצבא המשיך להטיל אימה על השטחים הכבושים וניצל את משאבי הטבע למימון המלחמה ובמקביל חברות בין לאומיות סגרו עסקאות עם גנרלים מקומיים לבניית מכרות. אנשי עסקים מיהרו לרכוש בזול שטחים כבושים נרחבים שבהם היו מרבצים של משאבי טבע.