המהדורה הראשונה של הספר יצאה לאור בחודש אדר ה'תשנ"ח (1998). במהדורה זו קצ"ב עמודים ו-127 פסקאות. לא צוינו בה מקורות הפסקאות, והיא נחשבת נדירה. ארבע שנים לאחר מכן, באלול ה'תשס"ב (2002), יצאה לאור מהדורה שנייה, מתוקנת ומורחבת (תוספת של 37 פסקאות חדשות), ובה רל"ח עמודים ו-164 פסקאות. לראשונה, בסוף הספר צוינו המקורות לכל דברי הראי"ה. שש שנים לאחר מכן, באדר ה'תשס"ח (2008), נדפסה מהדורה שלישית, מתוקנת ומורחבת (תוספת של 22 פסקאות חדשות), ובה רס"ג עמודים ו-186 פסקאות.
מבנה הספר, תוכנו ואופיו.
בהקדמת הספר כתב העורך:
הספר כולל ארבעה חלקים ובהם חמישה עשר פרקים, שכותרותיהם נשאבו מכתבי הראי"ה, ובהם 186 פסקאות מלוקטות. להלן רשימת הפרקים לפי המהדורה השלישית:
פסקאות רבות אשר נדפסו בספר חושפות הרהורים אישיים עמוקים של הראי"ה קוק, על ייעודו הרוחני, התחבטויותיו, התמודדויותיו עם אתגרים רוחניים ומעשיים שונים, ועוד. בסוף הספר נדפס מחדש מאמרו של הרב צבי יהודה קוק "שירת הרב". לאחר מכן נדפסה רשימה ביבליוגרפית. במהדורה השנייה והשלישית נדפס פרק "על העריכה", ובו ביאור על שיטת גיבוש חלקי ופרקי הספר השונים.
הספר יצא לאור בפורמט קטן, כפנקס אישי (גובהו 18 ס"מ). זו הייתה הפעם הראשונה בה נדפסו תמונתו של הראי"ה קוק וחתימתו על כריכת ספר מכתביו.
שם החיבור.
שמו של הספר מבהיר את אופייו הייחודי – מבוא אל חדרי לבו של הראי"ה קוק. בעמוד השער נדפסו לשון הכתוב במגילת שיר השירים (): , ואחריו מדרש חז"ל () על פסוק זה: .
מקורות הספר.
כתבי היד של הראי"ה והעתקות הרצי"ה.
תלמידי ישיבת רמת גן, בראשם בועז אופן ורן שריד עורך הספר, נחשפו לכתבי יד מקוריים של הראי"ה, שטרם נדפסו באותה עת (תשנ"ח, 1998). ביניהם, שמונה קבצים, פנקס התשובה (אשר נדפס באורות התשובה), וכן העתקות של פסקאות שערך לעצמו הרב צבי יהודה קוק, בנו של הראי"ה. מתוך כתבי יד אלה נלקטו פסקאות רבות (במהדורה השלישית – 82 פסקאות מתוך העתקותיו של הרצי"ה, ו-7 מכתבי היד של הראי"ה). בשנים הבאות נדפסו מחברות רבות של הראי"ה – תחילה ב"שמונה קבצים" ובהמשך בפנקסי הראי"ה, ב"קבצים מכתב יד קדשו", ועוד – ומקור רוב הפסקאות נחשף בפני הציבור.
במהדורה השלישית של הספר נדפסו 186 פסקאות, 152 מתוכן מתוך כתבי היד של הראי"ה: 85 מתוך שמונה קבצים, 28 מתוך "קובץ מתקופת יפו־שווייץ" (נדפס ב"פנקסי הראי"ה", חלק שביעי), 19 מתוך פנקס "ירושלים הגדול" (שם, חלק שני), 10 מתוך פנקס "דגל ירושלים" (שם, חלק ראשון), 5 מתוך "פנקס הדפים" ג (נדפס ב"קבצים מכתב יד קדשו" כרך ב, ובפנקסי הראי"ה, חלק רביעי), 4 מתוך פנקס "ירושלים לג" ( נדפס ב"קבצים מכתב יד קדשו" כרך א, ובפנקסי הראי"ה, חלק ראשון), ופסקה אחת מפנקס "ירושלים תרפ"ו" (שם). נכון לשנת ה'תשפ"ב (2022) מקור 26 פסקאות טרם נדפס.
בהתאם להסתייגות המקובלת בחוגים אחדים ממהדורת "חדריו", בכרכי מהדורת "פנקסי הראי"ה" לא ציינו עורכי מכון הרצי"ה לפסקאות שנדפסו קודם לכן ב"חדריו", זאת בניגוד למדיניות המקובלת על ידם במהדורת "פנקסי הראיה", לציין כאשר פסקה נדפסה קודם לכן בחיבור מקובל.
פסקאות שלוקטו מתוך ספרי הראי"ה.
לצד הלקט מתוך כתבי היד, נלקטו אל הספר פסקאות אישיות מתוך כתבי הראי"ה השונים – אורות הקודש, אורות, אורות התשובה, אורות הראיה, אורות התפילה, ערפלי טוהר ואגרות הראיה, וכן ארץ חפץ, "כתר תורה" (בעריכת הסופר אז"ר), אוצרות הראי"ה והאלבום "מראה כהן" בעריכת הרב יעקב פילבר – וכן מתוך פרסומים ומאמרים שונים, בהם: אברהם מאיר הברמן, 'שירת הרב', בתוך: סיני יז, תש"ה; א"מ הברמן, "ברן יחד", ירושלים תש"ה; הרב יוחנן פריד, 'אורות האהבה', בתוך: "שנה בשנה", תשמ"ח; ועוד. וכן מתוך ספרי הרב משה צבי נריה: "בשדה הראי"ה", "טל הראי"ה", "מועדי הראי"ה" ו"ליקוטי הראי"ה" א-ג; וכן 'אורות מרן הרב', בתוך: "עיטורי כהנים" 153, אלול תשנ"ז.
האצילה ורה שלוגה
האצילה ורה שלוגה (ברוסית: Боярыня Вера Шелога) היא אופרה במערכה אחת מאת ניקולאי רימסקי-קורסקוב. רימסקי-קורסקוב כתב את הלברית, המבוססת על המערכה הראשונה של האופרה שלו, המשרתת מפסקוב, על פי מחזה מאת לב אלכסנדרוביץ' מאי. האופרה הולחנה ב-1898, על סמך הפרולוג שהלחין רימסקי-קורסקוב לגרסה השנייה של האופרה. בגרסה הראשונה והשלישית של המשרתת מפסקוב אין את הפרולוג.
היצירה הוצגה לראשונה במוסקבה ב-1898. מאוחר יותר היא שימשה כפרולוג למשרתת מפסקוב בהופעה ב-1901.
היסטוריה.
הצגת הבכורה של האופרה התקיימה במוסקבה ב-27 בדצמבר 1898 בתיאטרון סולודובניקוב. היא הוצגה מחוץ לרוסיה לראשונה בארצות הברית ב-9 במאי 1922 בניו יורק.
תפקידים.
איוון סמיונוביץ' שלוגה, בעלה של ורה- בס.
ורה דמיטרייבנה שלוגה, ילדה את אולגה- סופרן.
נדז'דה נסונובה, אחותה של ורה- מצו סופרן.
איוון הרביעי, באופרה מסופר כי הוא אדם אלמוני- בריטון.
תקציר עלילה.
מקום: פסקוב.
זמן: 1555.
בעלה של ורה נסע לתקופה ממושכת בענייני עבודה, ובינתיים ורה ילדה תינוקת מחוץ לנישואים. היא מתוודה בפני אחותה הרווקה, נדז'דה, כי חיזר אחריה אדם וכי התינוקת שילדה, אולגה, אינה של בעלה. (האיש שחיזר אחריה הוא איוון האיום, זה לא מתגלה בלברית של אופרה זו, אלא בזו של האופרה המשרתת מפסקוב).
כשהשיחה הזו מסתיימת, בעלה של ורה סוף סוף חוזר הביתה, מופתע מאוד מנוכחות התינוקת ואף ניכר כעסו. על פי דרישתו לדעת מאיפה הגיע התינוק, נדז'דה מחלצת את אחותה מהבושה בטענה שהתינוק הוא שלה ולא של ורה. (בגרסאות אחרות ורה מתוודה כי הילד שלה והמסך נופל).
קישורים חיצוניים.
הצגת האופרה.
הפתיחה לאופרה.
זאק הנקינס
זאק הנקינס (באנגלית: Zach Hankins; נולד ב-27 ביולי 1996) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד בהפועל ירושלים.
קריירה.
הנקינס החל לשחק כדורסל עבור אוניברסיטת פריס סטייט, האוניברסיטה היחידה שהציעה לו מלגה. בעונתו השנייה העמיד ממוצעים של 14.6 נקודות ו-10.5 ריבאונדים למשחק, כשבמהלך העונה הוא צבר גם 130 חסימות, מקום ראשון בליגה ושיא האוניברסיטה לעונה אחת. בעונתו השלישית העמיד ממוצעים של 15.1 נקודות, 9.7 ריבאונדים ו-3.3 חסימות למשחק, עם 128 חסימות לאורך העונה. לקראת עונתו האחרונה בליגת המכללות עבר לאוניברסיטת קסבייר ונרשם לדראפט 2019 ב-NBA, אך לא נבחר.
בקיץ 2019 הצטרף לסגל ליגת הקיץ של ה-NBA של פילדלפיה 76', ובהמשך הקיץ חתם בנימבורק הצ'כית, והעמיד ממוצעים של 12.8 נקודות, 6.4 ריבאונדים ו-1.6 חסימות למשחק. ב-19 במאי 2020 חתם במכבי ראשון לציון, שסיימה את העונה איתו כסגנית האלופה.
ב-1 באוגוסט 2020 חתם בגלאטסראיי (כדורסל) הטורקית, אך ויתר על חוזה לאחר עשרים ימים. ב-27 ביולי 2021 חתם בסאות' איסט מלבורן פיניקס, אך נפצע וחוזהו בוטל. ב-15 בנובמבר 2021 חתם בברמינגהאם סקוואדרון מליגת הפיתוח של ה-NBA. ב-10 באפריל 2022 חתם במטס דה גואינבו מליגת העל הפוארטו ריקנית. ב-28 ביולי 2022 חתם בהפועל ירושלים.
יחסי מיאנמר–סרביה
יחסי מיאנמר–סרביה (בסרבית: Odnosi Mjanmara i Srbije) הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של איחוד מיאנמר לרפובליקה של סרביה. מיאנמר והרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-19 בדצמבר 1950, והשגרירים הראשונים מטעם שתי המדינות מונו ב-1952. סרביה כמדינה היורשת של יוגוסלביה, מקיימת כיום יחסים עם מיאנמר, ולשתי המדינות יש שגרירים תושבים בכל אחת מן הבירות של השנייה.
היחסים בתקופת יוגוסלביה.
היחסים בין יוגוסלביה לבורמה החלו רשמית ב-1950, ולשתי המדינות הייתה מערכת יחסים קרובה בצורה יוצאת דופן במהלך המלחמה הקרה. ביולי 1947 ביקרו ביוגוסלביה קיאו ניין ופוליטיקאי בורמזי בכיר נוסף, וחוקת יוגוסלביה משנת 1946 הייתה הבסיס לחוקה הבורמזית מ-1947. שגרירות סין בראנגון תיארה את היחסים בין יוגוסלביה לבורמה בדו"ח סודי משנת 1958 ככאלה ש"נכללים בקטגוריה מיוחדת של יחסים...בעוד שאי אפשר להתעלם משיתוף הפעולה הפוליטי בין שתי המדינות".
ממשלת בורמה ראתה ביוגוסלביה דוגמה מצוינת לדרך הסוציאליסטית שהיא רצתה בורמה תלך, וכמה פוליטיקאים בורמזים רמי דרג, כולל קיאו ניין, הביעו את רצונותיהם להפוך את בורמה ל"יוגוסלביה של אסיה". גם בורמה וגם יוגוסלביה חלקו קווים משותפים רבים, ביניהם הקבוצות האתניות והדתות המגוונות, והשאיפה למדיניות של נייטרליות במהלך המלחמה הקרה.
ב-1952, זמן קצר לפני ששתי המדינות מינו שגרירים אחת אצל השנייה, פנתה ממשלת בורמה לשגרירות יוגוסלביה בפקיסטן כדי לבקש להוציא לפועל עסקת נשק בין שתי המדינות, והעסקה התגבשה מאוחר יותר במהלך ביקור ממלכתי בבלגרד. בעשורים הבאים הפכה יוגוסלביה לאחת מספקיות הנשק העיקריות של בורמה, אם לא לספקית הנשק העיקרית.
יחסים עכשוויים.
בשנת 2013, שגריר מיאנמר בסרביה, תרם פסל של גאוטמה הבודהה לאגודת הבודהיסטית "Middle Way Therawada" בבלגרד בשנת 2013, והשגרירות שם מארחת מגוון אירועי תרבות בודהיסטים.
הגנרל הבכיר הבורמזי, מין אונג הלינג, ביקר בשגרירות מיאנמר בבלגרד ובמצודת בלגרד בשנת 2015.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-553
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-553 (ורמאכט)
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-553 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
דיוויזיית הגרנדיר ה-553.
ב-11 ביולי 1944 הוקמה דיוויזיית הגרנדיר ה-553 באזור האימונים הצבאיים של מינסינגן, כחלק מגל הגיוס ה-29. הדיוויזיה הועמדה תחת פיקוד קורפוס האס אס ה-13 ולחמה בקרב נאנסי, איבדה הדיוויזיה את רוב כוח הרגלים שלה.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-553.