המושג נטבע לראשונה על ידי הפסיכיאטר והסקסולוג האוסטרי-גרמני ריכרד פון קְרַאפְט-אֶבִּינג וקרוי על שמו של לאופולד פון זאכר-מאזוך אשר תיאר בספרו חוויות רבות המבוססות על הצורך לסבול כאב והשפלה כדי להגיע לגירוי, לאקט מיני ולאורגזמה. בעוד המרקיז דה סאד (על שמו נקראת התופעה ההפוכה - סאדיזם) מתאר את החוויה בלבד, מדגיש מאזוך בתיאור חוויותיו את הנאתו הרבה. המזוכיסט מוצא לו בן/בת זוג שיביא לסיפוק כשם שמאזוך מצא לו אשה ושתי פילגשים שסיפקו אותו. לעיתים משולבת סטייה זו בפטישיזם או במציצנות.
המשותף למזוכיזם עם הסאדיזם הוא הכאב כתנאי לגירוי מיני. בסאדיזם מדובר בהכאבה אקטיבית ובצורך לעיתים בשליטה ואילו במזוכיזם מדובר בקבלה פסיבית של כאב מהזולת, ולעיתים בצורך בהשפלה ובמילוי בקשותיו, גם אם אין הן הגיוניות, של השולט.
מערכת יחסים של סאדיסט ומזוכיסט לא בהכרח תהיה קבועה מבחינת התפקידים. כלומר ייתכן כי יתקיימו חילופי תפקידים בין השניים. לרוב יש עדיפות לאחד מהשניים ולעיתים היא גבולית, אך בכל מימוש מערכת יחסים של סאדיסט ומזוכיסט אחד חייב להיות זה שמכאיב בצורה אקטיבית.
לעיתים מדובר לא רק בשליטה ובהכאבה גופנית, אלא שליטה על התודעה, רמת דיכוי 2 ואפילו 3 בסולם של מרקוזה.
יש האומרים כי מאחורי העדפה מינית שכזו מסתתר עבר נפשי מעורער, כלומר ילדות עם אב או אם מתעלל (פיזית או נפשית). לעיתים קרובות הצורך לשליטה פיזית נובע מהעובדה שלאדם אין שליטה על חייו. ובהתאם, הצורך שישלטו בפרט נובע מהעובדה שמדובר באדם עם התלבטויות רבות בחייו ויש לו צורך לפתור אותן והעובדה שבמערכת היחסים המינית יישלטו בו מרצה את הצורך. עמדה זו היא בעיקר עמדתם של המחקרים שנערכו על ידי קראפט-אבינג (1886) ופרויד. מחקרים מודרניים שנערכו החל משנות ה-70 של המאה ה-20 (פאוורס 2007, Santilla et al., 2000; Brame, 2000; Moser, 2002 ואחרים) לא מצאו תימוכין לטענות אלו, וניתן לומר כי הן הופרכו לחלוטין
החברה נותנת הרחבה לתופעה זו, גם בהקשר הלא מיני, לאנשים שמפיקים הנאה כל שהיא מסבל, מכאב ומהשפלה.
בתרבות.
מזוכיזם הוא מוטיב נפוץ בספרות. עמוס עוז משתמש ביסודות מזוכיסטיים בספרו קופסה שחורה. הגיבורה אילנה, בהתנהגותה המינית, מתוארת כזקוקה לסאדיזם, זקוקה למכות ואונס מצד בעלה כדי לספק את תאוותה המינית. הסופרת האמריקאית אן רייס, המוכרת בשל ספרה ראיון עם הערפד, כתבה את הטרילוגיה בעלת היסודות המזוכיסטיים "היפהפייה הנרדמת" תחת שם העט א.נ. ואת "היציאה מעדן" תחת שם העט אן רמפלינג.
גם בשירה יש התייחסות ענפה למזוכיזם. סילביה פלאת' משתמשת לעיתים בשיריה בתיאורים העלולים לרמוז על מזוכיזם (למשל, בשירה "Daddy", בו היא מתארת השתוקקות למגף אכזרי של גרמני). הלהקה דפש מוד הוציאה ב-1984 את השיר "Master and Servant". הזמרת ריהאנה הוציאה שיר בשם "S&amp;M", קיצור של Sado-Masochism. השיר Falling In Love של להקת Aerosmith עוסק בנושא, ובקליפ של השיר יש סצנות רבות המתארות יחסי שליטה. בקליפ של השיר Last Cup of Sorrow של להקת פיית' נו מור יש סצנה שבה רואים אדם מזמין מלכת סאדו לביתו. להקת הפאנק רוק Sum 41 מתארת צרכים מזוכיסטיים בשיר Jessica kill .
יצחק בשביס-זינגר
יצחק בשביס-זינגר (בכתיב יידי: יצחק באַשעוויס-זינגער; באנגלית: Isaac Bashevis-Singer 21 בנובמבר 1902 או 14 ביולי 1904, ורשה – 24 ביולי 1991, מיאמי) היה מגדולי סופרי היידיש; סופר יהודי פולני, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1978. חי בפולין ולאחר מכן בארצות הברית.
תולדות חייו.
יצחק זינגר נולד בתחילת המאה ה-20 בכפר לאונצין שבפולין וגדל ברחוב קְרוֹכְמַלְנָה 10, ברובע יהודים עני בוורשה הבירה. הציג את 14 ביולי 1904 כתאריך הולדתו, אך ההערכה היא שהוא נולד מוקדם יותר, ב-21 בנובמבר 1902 או ב-11 בנובמבר 1903.
הוריו היו חרדים: אביו ר' פנחס מנדל היה רב וראש ישיבה ואמו בת שבע הייתה בתו של הרב מבילגוריי, רבי יעקב מרדכי זילברמן; אך אֶחָיו, ישראל יהושע זינגר ואסתר קרייטמן, עזבו את הדת והיו סופרים יידישאיים בזכות עצמם. לוורשה עבר זינגר עם הוריו בגיל שש, אך בשל מצוקת הרעב עזב בגיל 16 עם אמו לבילגוריי, עיר הולדתה של האם, בה שימש אבי האם ברבנות. עד גיל 12 לא קרא כלל ספרות חול, אך בשנותיו הראשונות בוורשה גברה ספקנותו הדתית והחלה התעניינותו במדעים, בפילוסופיה ובספרות העולמית.
בגיל 20 שב זינגר לוורשה בהזמנת אחיו, הסופר ישראל יהושע זינגר, שהציע לו לגזוז את פאותיו ולהחליף את הקפוטה בלבוש מודרני. את סיפוריו הראשונים כתב בעברית, אך עד מהרה עבר ליידיש - השפה שרוב העם היהודי במזרח אירופה ובארצות הברית הבין וקרא באותה תקופה. לאחר מכן החל זינגר לעבוד בהגהות בעיתון ספרותי ובתרגום ספרים מגרמנית ליידיש.
בזכות אחיו הסופר, בשנת 1923, נכנס זינגר לסביבת איגוד הסופרים והעיתונאים היהודיים ברחוב טְלוֹמֵצְקְיֶה 13 שכונה בפי חבריו "המלונה" ("די בודע"). על רקע המחסור והרעב שידע בוורשה, מצא באיגוד מעין "בית שני" באותה עת התקבצו שם מגוון סופרים ועסקנים "יידישיסטים והבראיסטים, רוויזיוניסטים וטריטוריאליסטים". איגוד הסופרים נותר מרכזי כל כך בחיי זינגר, עד ששני רומאנים קרא על שמו, ואת ידידיו הקרובים הכיר ממנו, בהם אהרן צייטלין וי"י טרונק, זינגר חבר לצייטלין בשנת 1932 לעריכת כתב העת היידי "גלובוס", והיה מושפע מהאפיקורסיות של טרונק.
ג'נט האדה, ביוגרפית של בשביס-זינגר, מוסיפה שהוא רצה גם להתרועע עם הנשים המנוסות שפגש במועדון, בעיקר מפני ששכנע את עצמו שהמגע הזה נחוץ לו כסופר יידיש מודרני; עם זאת, חש מגושם ומתוח, והחשש כי הן מביטות בו "בצחוק כבוש" ריפה את ידיו.
בוורשה היה זינגר מגיה של מוסף ספרותי וכן עסק בתרגום ספרים מגרמנית לשפת היידיש, שהחשוב ביניהם הוא Der Zauberberg (בעברית מתורגם כ"הר הקסמים") מאת תומאס מאן. בשנת 1935 היגר אחיו הגדול לאמריקה ויצחק הצטרף אליו, שם עבד עם אחיו בעיתון היידי "פארווערטס".
את השם "בשביס" אימץ לעצמו כדי להנציח את שם אמו בת-שבע שנספתה בשואה. כן השתמש בשמות עט בנוסף לבשביס-זינגר – ורשבסקי וד. סגל. ספריו תורגמו לעשרות שפות וכמה מהם הפכו למחזות וסרטים, כמו "העבד", "שונאים סיפור אהבה" ו"ינטל" על פי סיפורו "ינטל בחור ישיבה".
שנים רבות הוא גר באפר איסט סייד (הצד המזרחי העליון) – שכונה ברובע מנהטן שבעיר ניו יורק.
יצחק בשביס-זינגר נפטר במיאמי שבפלורידה ב-24 ביולי 1991, ונקבר בבית קברות קטן בצפון ניו ג'רזי. במיאמי נקראה שדרה על שמו לאחר מותו. בחודש ינואר 2008, כסלו תשס"ח, לאחר מאבק רב שנים של בנו, ישראל זמיר, במטרה להנצחת שם אביו, נחנך רחוב על שם בשביס זינגר בשכונת הגוש הגדול בתל אביב.
ישראל זמיר, בנו של יצחק בשביס-זינגר, חי בקיבוץ בית אלפא, והיה עורך המוסף השבועי של העיתון "על המשמר".
יצירתו.
בשביס-זינגר הכריז שהמטרה שלו הייתה, ותמיד תהיה, לספר סיפור. לדבריו בשיחה עם ריצ'רד בורגין "הסיפור הוא המסר". הוא חזר ואישר כי הוא יכול לאהוב ספרות בלי לחפש מסרים וסמלים בכל ספר שהוא קורא, ומודה שחייו-שלו נמצאים בכל ספריו בדרך זו או אחרת. "הצרה היחידה במחצית השנייה של המאה העשרים היא שאין בה די סיפורים, ובאין סיפור, המילים נעשות קלישאות חסרות משמעות".
בכתיבתו באה לידי ביטוי דמותו כאיש מאמין אף על פי שעוד מילדות לא הקפיד על שמירת מצוות. אחד המוטיבים החוזרים הנפוצים בכתביו הוא התהייה של הדמויות על קיום האלוהים וכן שאלות על מהות הבריאה והקיום האנושי.
בספריו, לעיתים קרובות הגורם לתהיות הוא השטן ממש, שמנסה לפתות בדרכים שונות יהודים שומרי-תורה לחטוא, להאמין כי "אין דין ואין דיין" או להתנצר. התהיות האלה גורמות לדמויות לפתח סטיות ושיגעונות. בשביס-זינגר הירבה לתבל את כתיבתו בתערובת של אמונות יהודיות, כשפים ומושגים מהקבלה, כולל גלגולי נשמות ושמות של מלאכים ושדים כגון קטב מרירי, כל זאת על רקע חיים יהודיים פשוטים. תיאור של קיום מצוות יומיומיות כגון תפילות, תפילין, כשרות ושבת תופס לרוב חלק מהעלילה.
השכלתו הרחבה של בשביס-זינגר שבסיסה ספרות קלאסית שקרא בילדותו "תחת השולחן", כגון ספריהם של טולסטוי ודוסטויבסקי, יחד עם ספרי פילוסופיה, ניכרת בכתיבתו שמצטיינת בעומק מחשבה השזורה בעלילה. הוא הושפע רבות משופנהאואר, מברוך שפינוזה, מעמנואל קאנט ומפרידריך ניטשה, והדבר ניכר ביצירותיו הספרותיות.
בכתיבתו מתקיים מוטיב מרכזי של מאבק אידאולוגי בין אמונה ודת לרציונליות, והתייחסותו לדת היהודית היא מזווית של אדם מודרני, אך עם קורטוב של געגוע לחיים יהודיים ישנים על-פי התורה. כך הוא מוצא את עצמו מתריס נגד אלוהים על חוסר הצדק בעולם ועל האכזריות השלטת בו. הוא מגדיר את עצמו כיהודי מרצון ולא מכורח גורל, והתשובה לשאלה "מיהו יהודי?" קשורה למה שכל אינדיבידום חש ולאיזו לאומיות ברצונו להשתייך.