שושנה אפרוים (1 בספטמבר 1927 - 9 בדצמבר 2015 ) הייתה ציירת אוסטרית של תקופת המודרניזם. אפרוים נסעה לעיתים קרובות והציגה את עבודותיה בעולם. במהלך מסעותיה ציירה אנשים מפורסמים רבים ואמנותה התפתחה לכיוונים שונים. יצירות האמנות של התקופה המוקדמת שלה היו בעיקר ריאליזם בטבע, והציגו נופים ודיוקנאות. מאוחר יותר התפתח סגנונה לאמנות מופשטת, שהושפעה מאוד מקליגרפיה אסייתית.
חַיִים אישיים.
יַלדוּת.
שושנה אפרוים נולדה בשנת 1927 כסוזן שולר בווינה, אוסטריה, למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. אחיה הצעיר מקסימיליאן נולד שנתיים אחריה. אביה, פריץ שולר, היה הבעלים של מפעל חֵפֶת ואמה, מרגרטה שולר, הייתה פַּסָּלת. שושנה למדה תחילה בבית הספר רודולף שטיינר, אך תוך זמן קצר עברה לבית-הספר "שוורצוולד". היא התחילה לצייר בגיל צעיר מאוד. אמה תמכה ביצירתיות של שושנה ואספה את עבודותיה.
בריחה מווינה.
בגיל אחת עשרה שושנה הייתה עדה לסיפוח אוסטריה.
המשפחה החליטה לעזוב את אוסטריה. לפריץ שולר, שנולד בברנו, היה דרכון צ'כי והיה הראשון לעזוב את ווינה. מרגרטה, שושנה ומקסימיליאן ברחו לשווייץ, משם פריז, שם המתין להם פריץ ולבסוף בשנת 1939 הם הגיעו ללונדון, שם נשארו שנתיים. שושנה למדה במכללת נורת'ווד ובשנת 1940 במכללה לאמנות ועיצוב צ'לסי, שם לקחה שיעורי ציור ולמדה על עולם עיצוב האופנה. בעקבות הבליץ, משפחת שולר נאלצה להיות במקלטים כמעט כל לילה. החוויה הייתה מאוד מלחיצה עבור שושנה, והיא ביטאה את הלחץ והרגשות שלה באמצעות ציורים.
הגירה לאמריקה.
אביה של שושנה ברח לספרד דרך טנג'יר, ולאחר מכן ניו יורק. בשנת 1941 הוא הצליח להשיג תצהיר למשפחתו והזמין שלושה כרטיסים ל- S.S. Madura, הספינה האזרחית האחרונה שתעזוב את אירופה. בשנת 1941 הגיעו שושנה, אמה ואחיה לאליס איילנד שבניו יורק. היא נרשמה לתיכון וושינגטון אירווינג והשתתפה בשיעורי ציור בהדרכתו של האמן בייס אפרוים, התובע העתידי-מערער אפרויים נ' רוסק.
המסע באמריקה.
בגיל 17 היא טיילה בניגוד לרצון הוריה עם בייס אפרוים באמריקה. כדי להתפרנס במהלך מסעות אלה השניים ציירו סופרים, מוזיקאים, מדינאים ומדענים כמו תומאס מאן, פרנץ ורפל, אוטו קלמפרר, ברונו ולטר, ליון פויכטוונגר, תאודור דרייזר והנס אייזלר.
כאשר ועידת האו"ם לארגון בינלאומי נפתחה במאי 1945 בסן פרנסיסקו, שושנה ובייס אפרוים ציירו נציגים ידועים, כגון סגן יו"רועדת התכנון הארצית של ברית המועצות ואסילי וסילביץ קוזנקוב.
ב־1945, שושנה ובייס התחתנו. ב־1946 ונולד להם בנם היחיד בניו יורק, לו קראו עמוס.
קובה והתערוכה הגדולה הראשונה.
עקב פעילותו של בייס במסגרת המפלגה הקומוניסטית, הזוג עזב את ארצות הברית ובילה תשעה חודשים בקובה, שם נערכה תערוכתה הראשונה של שושנה בשנת 1948 בסירקולו דה בלס ארטס, הוואנה. מאותה תקופה ואילך היא השתמשה בשם "שושנה", שם העט אותו העניק לה בייס. לאחר שהות קצרה בארצות הברית הזוג עבר לאירופה ולבסוף לישראל.
המשפחה הייתה ענייה ושושנה לא רצתה לחיות את חייה כעקרת בית. הם התגרשו בשנת 1950 בהסכמה הדדית. היא חזרה עם בנה להתגורר בווינה בשנת 1951.
וינה ופריז.
חזרה לוינה.
שושנה חזרה לווינה עם בנה, אך בסופו של דבר נתנה לבייס משמורת מלאה. בשנת 1951 נרשמה לאוניברסיטה לאמנויות יישומיות בווינה ובשנת 1952 לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, שם ציירה בהדרכתם של פרופ' סרגיוס פאוזר, אלברט פריס גיטרסלו ופרופ' הרברט בוקל. עקב אי שביעות רצון מעשיית האמנות האקדמית, היא עברה להתגורר בפריז בשנת 1952.
פריז.
לאחר המעבר לפריז, שושנה גרה ועבדה בסטודיו לשעבר של אנדרה דריין. בסופו של דבר היא עברה לסטודיו אחר בבית אפאסה רונסין ליד ברנקוזי. מאוחר יותר היא גרה בסטודיו אחר שהיה בעבר בבעלות פול גוגן.
שושנה נאבקה כלכלית, כאומנית במשרה מלאה בפריז. היא תיארה את זה כ"זמן מריר-מתוק". בתקופה זו היא התיידדה עם האומנים קופקה, אוגוסט הרבין, אוסיפ זאדקין, סזאר, פיניון, בזאין, מקס ארנסט, איב קליין, אלכסנדר קלדר, ויפרדו לאם, סם פרנסיס, ז'אן פול סארטר, אפנדי, ליין בנגל ומארק שאגאל. היא ראתה באלברטו ג'קומטי אחד מחבריה הטובים ביותר. בשנת 1953 פגשה שושנה את בעל הגלריה בציריך מקס ג. בולג, שהפך ליחצן העיקרי של עבודתה.
בפאריז שושנה הציגה מספר תערוכות בגלריה אנדרה וייל ובסלון ד'אוטומן, בסלון דה ריליטס נובלה ובסלון דה מאי, שם פגשה לראשונה את פבלו פיקאסו. הוא הזמין אותה לבקר אותו בווילה שלו בוולאוריס וצייר דיוקן שלה בשנת 1954.
מסע עולמי.
בשנת 1956 טיילה שושנה באסיה. היא ארגנה לעצמה הזמנה לתצוגה במשרד התרבות הסיני בבייג'ינג ובדרך לסין היא ביקרה בהודו, תאילנד, קמבודיה ויפן, שם התעניינה וקבלה השראה מהפילוסופיה ההודית, ההינדואיזם והבודהיזם. היא התרשמה מאמנות הקליגרפיה ולמדה טכניקות אמנות על נייר אורז מנזירים בודהיסטים בקיוטו ומציירים סיניים בהאנגג'ואו. אמנות הקליגרפיה נהייתה האומנות העיקרית שבו היא התעסקה. בשנת 1957 הגיעה לבייג'ינג, שם התקיימה תערוכתה בארמון הקיסר.
בשנת 1959 טיילה שושנה באפריקה, שם היא ציירה את אלברט שווייצר בלמברנה ובסופו של דבר חזרה לפריס.
באותה שנה היא הכירה את האמן האיטלקי פינו גליציו. השניים עבדו יחד בפריז ובאלבה דל פימונטה, איטליה.
דרך גליציו, שושנה יצרה קשר עם תנועת קוברה, בין היתר עם קרל אפל ואסגר ג'ורן. אך מכיוון שהיא אישה, הם לא קיבלו אותה כחברה מלאה בקבוצת האמנות.
לאחר דחייתה, שושנה פתחה בשיתוף פעולה עם הגלריה או'האנה בלונדון, שם הציגה שלוש תערוכות בשנים 1959, 1960 ו 1963. בשנת 1962 הייתה לה תערוכה בשאטו גרימלדי באנטיב.
מקסיקו.
בשנת 1964 נסעה שושנה למקסיקו לתערוכות שונות, והתגוררה חודשים רבים בקוארנאווקה,שהייתה מקלט לאמנים ואנשי רוח רבים של שנות השישים. היא התיידדה עם אמנים מקסיקניים כמו רופינו טמאיו, סיקיירוס, חוסה לואיס קואבאס ומתיאס גוריץ. בשנת 1965 הכירה את אדולף גוטליב בפעם הראשונה ובהמשך בניו יורק, הם פיתחו ידידות עמוקה. בשנת 1966 התקיימה תערוכה מעבודותיה של שושנה בפלאסיו דה בלאס ארטס.
מסע שני ברחבי העולם.
במהלך טיולה השני בעולם בשנת 1968 ביקרה שושנה בים הדרומי, באיים הקריביים, בתאילנד, באלי, באוסטרליה, בהודו, בסיקים, בנפאל, באפגניסטן, באיראן ובישראל. בשנת 1969, צ'וגיאל ביקש ממנה לצייר דיוקנאות של המלך ומלכת סיקים ובאותה שנה הפכה לחברה באגודה התאוסופית.
בשנת 1972 עברה שושנה לירושלים, שם תכננה ארבע תערוכות בגלריה יפו העתיקה. אך כשפרצה מלחמת יום כיפור, כולן בוטלו. שושנה עזבה את ישראל ועברה לניו יורק בשנת 1974.
ניו יורק.
בין השנים 1974 - 1985 היא גרה ועבדה בניו יורק. לפני שעברה לגור בסטודיו שלה בקווינס, היא שהתה במלון צ'לסי במנהטן, שם הצליחה לשלם את שכר הדירה שלה בעזרת מכירת ציורים. שושנה הכירה אנשים רבים מסצנת האמנות בניו יורק, כמו מארק רותקו, פרנצ'סקו קלמנטה, ג'וזף הירשהורן וחברה אדולף גוטליב. למרות שזכתה לתשומת לב בינלאומית על עבודתה והציגה לעיתים קרובות, שושנה חשה לא מרוצה ממצב המחיה שלה ולא הרגישה נוחות בניו יורק. היא חזרה לווינה בשנת 1985.
חזרה לוינה.
עם חזרתה לווינה, היא המשיכה לנסוע עד שנאלצה להפסיק עקב בעיות בריאותיות בשנת 2005. לאחר מכן עברה לבית אבות והמשיכה לצייר. היא נפטרה ב־9 בדצמבר 2015. בנה, עמוס, שימש כמנהל שלה. בשנת 2008 הספרייה הלאומית האוסטרית הפכה את נכסיה היצירתיים הכוללים כתבי יד, תמונות, מכתבים, מסמכים ועוד לנכס ציבורי.
הברית (שוודיה)
מעשי הטבח בילגבה
מעשי הטבח בילגבה היו סדרת מעשי טבח נגד האוכלוסייה היהודית בעיר ילגבה, לטביה, במהלך מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי ליטא, במחצית השנייה של יולי או בתחילת אוגוסט 1941. הרציחות בוצעו על ידי יחידות משטרה של גרמניה הנאצית בפיקודו של אלפרד בקו, עם שיתוף פעולה משמעותי של משטרת העזר הלטבית, שאורגנה על ידי מרטינס וגולנס.
רקע.
ילגבה היא עיירה בלטביה, כ-50 ק"מ דרומית לריגה. ילגבה הייתה בירת דוכסות קורלנד עד שמדינה רוסית-למחצה זו השתלטה על ידי האימפריה הרוסית בשנת 1795. זו העיר העיקרית באזור זמגלה בלטביה, אחד מארבעת האזורים הראשיים במדינה. שמה הגרמני של ילגבה הוא מיטאו (Mitau). יהודים החלו להתיישב בילגבה בתחילת המאה ה-16, מועד תחילת הנוכחות היהודית בלטביה. מנהיגים רבים של התנועה הציונית הגיעו מילגבה.
הכיבוש הגרמני.
ביום ראשון, 22 ביוני 1941, תקפו הכוחות המזוינים הגרמניים את ברית המועצות, כולל מדינות הבלטיות, אשר שולבו לאחרונה בכוח בברית המועצות. הגרמנים התקדמו במהירות דרך ליטא, נכנסו לטביה וכבשו את ילגבה ב־29 ביוני 1941.
השואה מתחילה בילגבה.
עם הפלישה לברית המועצות תכנן משטר הכיבוש הנאצי להרוג כמה שיותר אנשים "לא רצויים" בעקבות הפלישה. "בלתי רצויים" במדינות הבלטיות כללו קומוניסטים, צוענים, חולי נפש ובעיקר יהודים. הרציחות היו אמורות להתבצע על ידי ארבע יחידות אס אס מיוחדות אשר נודעו בשמן הגרמני איינזצגרופן . עבור המדינות הבלטיות היחידה האחראית הייתה איינזצגרופה A, בתחילה בפיקודו של פרנץ ולטר שטאלקר. הארגון הנאצי שריכז את מרבית כוח האדם לאיינזצגרופן היה האס דה (בגרמנית Sicherheitsdienst). ילגבה שוכנת על הכביש בין שיאוליאי שבליטא וריגה, בירת לטביה. כשנכנס איינזצגרופה A ללטביה, מפקדו, שטאלקר, עצר בילגבה זמן קצר לאחר לכידתה כדי לארגן יחידת לטבים שתבצע את תפקידי ה-SD הגרמני והאיינזצגרופן.