פרט הוא הומוזיגוט (או הומוזיגוטה) לגן כלשהו אם שני האללים של הגן המצויים בו זהים. כלומר, הוא נושא שני עותקים של אותו אלל, האחד מקורו באב, והשני - באם. פרטים שהם הומוזיגוטים בכל הגנום נקראים זן טהור. ניתן לקבוע אם פרט הוא הומוזיגוט בכל אתר בגנום (לוקוס) שהוא פולימורפי, כלומר בעל יותר ממופע יחיד של האלל, ולאו דווקא באזורים המקודדים המכונים גנים.
נוליזיגוט.
יצור הוא נוליזיגוט בעל אלל אפס (או נוליזיגוטה) לתכונה מסוימת, אם שני האללים לאותה התכונה מוטנטים. מעצם היות שני האללים מוטנטים, נגזר השם "נול" ("null") שמשמעו "אפס". מכאן נובע שהומוזיגוט אפס ונוליזיגוט הם מושגים זהים.
המיזיגוט.
המיזיגוטה ביצור דיפלואידי הוא כאשר יש כרומוזום שקיים רק עותק אחד שלו, כלומר אין לו כרומוזום הומולוג. במצב כזה, התא או האורגניזם השלם נקראים "המיזיגוטים". ניתן לראות תופעה זו כאשר עותק אחד של הגן נמחק, או כאשר מדובר בגן הנמצא על כרומוזומי המין במין הטרוזיגוטי (שיש בו כרומוזומי מין שונים, כמו X וY). באורגניזמים בהם הזכר הוא הטרוזיגוטי, כמו אצל בני אדם, כמעט כל הגנים שיש להם תאחיזה ל-X הם המיזיגוטים בזכרים, מכיוון שיש להם רק כרומוזום X אחד, ורק מספר מועט של גנים זהים על כרומוזום ה-Y. כדוגמה קיצונית ניתן להסתכל על דבורת הדבש, בהם הזכר הוא המיזיגוטי לחלוטין. הם מתפתחים מביצה שלא עברה הפריה, והגנום שלהם האפלואידי לגמרי, בשונה מנקבות הדבורה, שהן דיפלואידיות.
עכברים טרנסגנים שהחדירו להם DNA חיצוני מעובר גם כן נחשבים ליצורים המיזיגוטים, מכיוון שהאלל שהוחדר צפוי להשתלב בעותק אחד בלבד של כל לוקוס. עכבר מהונדס כזה יכול לגדול מאוחר יותר להומוזיגוטה, ומתוחזק כקו מולד כדי להפחית את הצורך לאשר את גנוטיפים של כל המלטה.
בית (סרט, 1994)
בית הוא סרט ישראלי עלילתי-תיעודי קצר שיצא ב-1994.
בית הוא סרט הגמר של הבמאי והתסריטאי דוד אופק בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים. סרט זוכה פרסים, אשר נבחר כאחד מעשרת סרטי בית הספר הטובים ביותר בכל הזמנים.
הסרט מתאר אירועים מתקופת מלחמת המפרץ (שהתרחשה כשלוש שנים לפני הפקת הסרט) בבית הוריו של אופק ברמת גן כאשר סבתו באה לשהות איתם בתקופת המלחמה. בין האזעקות והשהיה בחדר האטום בני המשפחה צופים בתמונות המלחמה מעיראק, ומנסים לזהות את בית המשפחה הישן בבגדאד מצילומי האוויר של ההפצצות, ותוך כדי כך מעלים זכרונות על הבית ועל עזיבתו עם העלייה ארצה.
הסרט דן בנושאים של הזהות של הישראלים שעלו מארצות ערב ומשפחותיהם, ויחסם לארץ מוצאם, כמו גם של זיכרון ושחזורו. בסרט הדמויות של הוריו וחברתו של אופק משוחקות על ידי שחקנים (שושה גורן, ששיתוף הפעולה שלה עם אופק המשיך אחר כך בסדרה "בת ים ניו יורק", משחקת את אימו, ואריה אליאס את אביו), אבל הוא וסבתו מופיעים בתפקידי עצמם, והסרט צולם בבית הוריו. ערבוב זה של סרט עלילתי ודוקומנטרי ושל שחקנים מקצועיים ואנשים שמשחקים את עצמם מוסיף גם הוא נדבך לעיסוק של הסרט בנושא הזיכרון והתיעוד.
פרסים.
הסרט נבחר כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, במסגרת חגיגות יום ההולדת ה-15 לבית הספר, והוא מופיע במהדורת ה-DVD המיוחדת בהוצאת גלובוס-יונייטד ובית הספר סם שפיגל: "10 הסרטים הנבחרים".
קו מולוטוב
קו מולוטוב (ברוסית: Линия Молотова) היה מערך מתוכנן של ביצורים שנבנה על ידי ברית המועצות בשנים 1940–1941 לאורך גבולה המערבי, לאחר פלישתה למדינות הבלטיות, מזרח פולין ובסרביה, פלישה שנבעה מהסכם ריבנטרופ מולוטוב, ומכאן כינויו "קו מולוטוב". שם זה לא היה שמו הרשמי של קו הביצורים אך הפך למושג מקובל בעיקר הודות לספרו של ויקטור סובורוב, "בוקע הקרח".
הקו השתרע מהים הבלטי ועד להרי הקרפטים, והורכב מ-13 אזורים מבוצרים באורך של כ-100 ק"מ כל אחד. היה זה חלק ממערך הגנה סובייטי רחב יותר בגבול המערבי שהשתרע מהאוקיינוס הארקטי ועד לים השחור.
כל אחד מהאזורים המבוצרים כלל מערכות של בונקרים שהכילו מקלעים, תותחי נ"ט וארטילריה. הבונקרים נבנו בקבוצות שאפשרו חיפוי הדדי, כשכל קבוצה מהווה "מרכז התגוננות". לכל קבוצת בונקרים הוקצתה יחידה צבאית קבועה, שהורכבה מחיילים תושבי האזור.
חלוקת הקו לאזורים.
בתחומי ליטא היו 4 אזורים של הקו, בהם נבנו עד ליום הפלישה 101 בונקרים, אך בשל בנייתם הלקויה הם נוטרלו במהלך הפלישה בקלות יחסית, תוך השלכת רימוני יד או הבערתם באמצעות דלק שהוחדר לתוכם דרך האפיסקופים:
הקו במלחמת העולם השנייה.
על קו הגבול הישן של ברית המועצות בחזית המערבית הגן קו ביצורים, שנודע בשם קו סטלין. לאחר סיפוח מזרח פולין והמדינות הבלטיות, בשנים 1939–1940 נאלצו הסובייטים לבנות את קו מולוטוב כקו הביצורים החדש מול גרמניה, בבניית קו הביצורים החדש נעשה שימוש בחומרים ובציוד שפורקו מ"קו סטלין".
כאשר פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה ב-22 ביוני 1941 רוב הקו המתוכנן עדיין לא נבנה וגם רוב המבצרים שכבר נבנו עדיין לא חומשו אורגנו ואוישו בלוחמים, ולכן הקו היווה אך מכשול זניח עבור הכוחות הפולשים. רק ארבעת האזורים הדרומיים שבניית חלקים מהם הושלמה הצליחו לעכב את התקדמות הוורמאכט למספר ימים. כאמור מיד עם תחילת הקמת קו מולוטוב החלו הסובייטים בפירוק קו סטלין לשם העברת ציודו וחימושו לקו מולוטוב - כך שגם קו מולוטוב שהגן על הגבולות החדשים של ברית המועצות (גבולות 1939) וגם קו סטלין שהגן על הגבולות הישנים לא היו בפעולה, דבר שהקל על היטלר בפלישה לברית המועצות. יש הסבורים שהיה זה חלק מהאסטרטגיה הגרמנית בהסכם ריבנטרופ-מולוטוב להזיז את הכוחות הסובייטים מקו סטלין המבוצר כדי לתקוף את ברית המועצות קודם שיוקם קו ביצורים חדש.
שרידי הקו.
כיום ניתן למצוא שרידים של ביצורי הקו, רבים מהם שמורים היטב, בליטא, פולין, בלארוס ואוקראינה. בשל ההבדלים בתוואי הגבולות כיום נמצאים חלק משרידים אלו במקומות נוחים לגישה. חלקים אחרים מצויים לאורך גבולות מדיניים בין פולין ואוקראינה, פולין ובלארוס, ליטא ורוסיה, באזורים אליהם עשויה הגישה להיות מוגבלת מטעמי ביטחון גבולות.
פאלמדייל
פאלמדייל (באנגלית: Palmdale) היא עיר בקליפורניה. העיר שוכנת צפונית ללוס אנג'לס, בחלקו הצפוני ביותר של מחוז לוס אנג'לס ומופרדת מהעיר לוס אנג'לס על ידי רכס הרי סן גבריאל. נכון למפקד האוכלוסין של מדינת קליפורניה בשנת 2018 חיים בעיר מעל 156,667 תושבים.
היסטוריה.
המתיישבים האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור והקימו יישוב היו ממוצא גרמני-שווייצרי. בשנת 1886 הגיעה קבוצה של אירופאים וקנו את הקרקע. נאמר להם שהשטח קרוב לאוקיינוס בגלל עצי הדקל שעמדו שם. האירופאים, שמעולם לא ראו עצי דקל חשבו שעצי יהושוע הם דקלים ולכן קראו ליישוב שהקימו "פאלמנטל" (בתרגום מגרמנית: עמק הדקלים).
היישוב הוכר רשמית ב-17 ביוני 1888. חוסר ניסיון בחקלאות באזור מדברי-צחיח ומיקומו של היישוב הרחק מכל דרך ראשית ומסילת רכבת גרמו להגירה שלילית מהיישוב, עד שבשנת 1889 נותרה משפחה אחת בלבד. רוב התושבים שעזבו התיישבו יחדיו והקימו יישוב חדש לא הרחק, ליד מסילת הרכבת של חברת סאותרן פסיפיק. היישוב החדש נקרא בשם 'פאלמדייל' והוקם במקום בו כיום נמצא מרכז העיר.
תוך זמן קצר הוקמה תחנת רכבת ביישוב על מסילת הברזל של חברת סאותרן פסיפיק שקישרה בין לוס אנג'לס לסן פרנסיסקו, מה שתרם רבות לכלכלת היישוב ולגידול האוכלוסייה.
עם גידול האוכלוסייה נוצרה בעיית מחסור במים. באותה תקופה נאלצו להביא מים על עגלות רתומות לסוסים, והמחסור גרם למים להתייקר מאוד. רק בשנת 1913 הסתיימה בנייתו של 'מוביל מים קליפורניה-לוס אנג'לס'. לאחר שהושלמה בנייתו, כל אזור לוס אנג'לס החל לצמוח במהירות ושטחים מדבריים החלו להתמלא ביבולים של פירות, בעיקר תפוחים ואגסים.
בשנת 1915 יצא לאור לראשונה העיתון המקומי 'פליימדייל פוסט', כיום הוא נקרא 'אנטילופה ואלי פרס'.
בשנת 1921 נפתח כביש סלול בין לוס אנג'לס לפאלמדייל. הייתה זו פריצת דרך בתחום התחבורתי באותה תקופה והיה הכביש הראשון מלוס אנג'לס לאחת העיירות בקרבתה. כיום הכביש נקרא כביש סיירה.
בשנת 1924 הושלמה בנייתו של 'סכר ליטלרוק' ו'מאגר הרולד' אשר נבנו על מנת להבטיח כמות מים מספקת לאוכלוסייה הגדלה של פאלמדייל, לתעשייה ולחקלאות. כיום 'מאגר הרולד' נקרא אגם פאלמדייל.
חקלאות היוותה כמקור פרנסה העיקרי של תושבי פאלמדייל ושכנתה הצפונית לנקסטר עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. בשנת 1933 נבנה בסיס חיל האוויר של הצבא מוּרוֹק' (כיום שמו "בסיס חיל האוויר אדוארדס") 10 ק"מ צפונית ללנקסטר.
בשנת 1952 הוסב נמל התעופה האזרחי ששירת את תושבי פאלמדייל למרכז חקר החלל, מחקר וניסויים של חיל האוויר האמריקני. כתוצאה מכך הוסבה התעסוקה העיקרית של האזור למתקנים אלו, והחקלאות נדחקה הצידה. בבסיס הניסויים נוסו מספר כלי טיס של חיל האוויר, בהם: B-2 ספיריט, X-15, F-117 נייטהוק, F-35 לייטנינג II ועוד.
ב-24 באוגוסט 1962 הוכרזה פאלמדייל רשמית כעיר. שטחה הכולל אז היה 5 ק"מ רבועים בלבד.
בשנת 1980 חיו בעיר 12,000 תושבים, ועם בנייתו של כביש מהיר שחיבר אותה ללוס אנג'לס האוכלוסייה החלה לצמוח במהרה. במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 חלה צמיחה משמעותית באוכלוסייה. החלו להיבנות יותר ויותר שכונות יוקרה, ופאלמדייל הפכה לעיר פרבר אטרקטיבית לעובדים בלוס אנג'לס. במהלך שנות ה-90 הייתה פאלמדייל העיר עם שיעור הצמיחה הגבוהה ביותר במדינת קליפורניה, והשנייה בארצות הברית.
העיר כיום.