הזוועות שנגלו לעיניו הניעו את צ'ארלס קווארד לנקוט יוזמה ולפעול להצלת יהודים. קווארד, שנעזר במספר שבויים וביניהם יצחק פרסקי, יצר שיטה של קניית גוויות של אסירים יהודים שנספו בבירקנאו, בתמורה למצרכים של הצלב האדום שסיפק לשומרים הנאצים. את הגוויות הניח בצד הדרך למשרפות וחילץ מתוך הצועדים מספר שווה של אסירים יהודים, וכך הבטיח כי יישמר מניין האסירים ולא ייוודע חסרונם של האסירים שחולצו.
קווארד הבריח למחנה המוות מזון ומצרכים עבור האסירים ואף סיפק להם דינמיט כדי לפוצץ את המשרפות ותאי הגז. קווארד הצליח גם לשלוח לבריטניה מסרים מוצפנים במכתביו מן השבי, בהם העביר פרטים על מצבם של שבויי המלחמה הבריטים. באחת הפעמים שיחד קווארד קאפו שעזר לו לחדור למחנה המוות בבגדי אסיר על מנת לחפש בו רופא צבאי בריטי בשם ד"ר קרל שפרבר שנשבה מצוללת שטובעה, אשר בשל היותו יהודי הופרד מיתר השבויים. בחדירתו למחנה נוכח קווארד בתנאים האיומים בהם הוחזקו האסירים. תנאים אשר לימים יעיד עליהם במשפטי נירנברג. לאחר שעבר את הלילה הנורא באחד מצריפי האסירים חזר קווארד למחנה השבויים, מבלי שהצליח למצוא את הרופא בין אלפי האסירים.
בדצמבר 1944, כאשר כוחות הצבא האדום התקרבו לאושוויץ, הועבר קווארד עם יתר השבויים למחנה השבויים סטלאג B-IIV בלאמסדורף בדרום מערב פולין, ובינואר 1945 הוצעדו השבויים לבוואריה שם שוחררו על ידי כוחות בעלות הברית.
לאחר המלחמה.
לאחר שחרורו שב צ'ארלס קווארד ללונדון והחל לעבוד במפעל לייצור רהיטים. שמו של קווארד נתפרסם אז כמי שהצליח להציל כ-400 אסירים יהודים מבירקנאו. קווארד הופיע כעד מטעם התביעה במשפטי נירנברג. בעדותו תיאר את התנאים שררו במחנה מונוביץ, את היחס לשבויי המלחמה ואת מצבם האיום של האסירים היהודים ועל מיקומם של תאי הגז.
בשנת 1947 הגיע קווארד לביקור בארץ ישראל. יצחק פרסקי, חברו לשבי ביקש באותה עת משלטונות המנדט הבריטי לקבל רישיון לייבא עצים לארץ, אך נענה בסירוב. מששמע קווארד על כך הוא פנה לגורמים ממשלתיים בבריטניה וכעבור ימים אחדים זומן יצחק פרסקי למשרדי הממשל בירושלים שם נמסר לו כי ניתנה הוראה להעניק לו רישיון של יבואן.
בשנת 1953 הופיע קווארד כעד בתביעתו של נורברט וולהיים בה תבע וולהיים, אסיר יהודי משוחרר ממחנה מונוביץ שהועסק בעבודת כפייה בחברת אי גה פארבן, פיצויים מן החברה על העסקתו בתנאי עבדות. בית המשפט בפרנקפורט קיבל את תביעתו וחייב את החברה בתשלום פיצויים לוולהיים, דבר שהיווה תקדים לתביעות של אלפי עובדי כפייה אחרים שזכו אף הם בפיצויים.
בשנת 1960 שידר ה-בי בי סי פרק בתוכנית "אלה הם חייך" אודות צ'ארלס קווארד ובהשתתפותו.
בשנת 1965 היה צ'ארלס קווארד לאזרח הבריטי הראשון שזכה לתואר חסיד אומות העולם מטעם מוסד יד ושם.
הספר.
בשנת 1954 ראה אור בלונדון ספר המתאר את עלילותיו של צ'ארלס קווארד בשבי, שנקרא "הסיסמה היא גבורה" (The Password is Courage). מחבר הספר נקרא בשם ג'ון קסטל, שהיה שם עט לשני סופרים רונלד פיין וג'ון גארוד, אשר רשמו את מעשיו של קווארד כפי שתיאר אותם בפניהם בפיו. הספר זכה להצלחה גדולה ובמרוצת השנים הודפס במהדורות רבות. הספר ראה אור בעברית בשנת 1963. מכיוון שהספר מכיל את סיפורו של קווארד כפי שסיפר אותו למחברים, בחרה ההוצאה לציין את שמו של קווארד בעטיפת הספר כמחברו.
הסרט.
בשנת 1962 יצא להקרנה סרט הקולנוע הבריטי המתבסס על הספר. הסרט נקרא גם הוא בשם "הסיסמה היא גבורה" את תפקידו של צ'ארלס קווארד מילא בסרט השחקן הבריטי דירק בוגארד (Dirk Bogarde), מי שהיה אז אחד מכוכבי הקולנוע הבריטים הפופולריים ביותר. בסרט הופיע בהופעת קמע קצרה צ'ארלס קווארד עצמו, והוא גם שימש כיועץ טכני בזמן הפקת הסרט. הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בארץ בשנת 1963.
ביקורו במדינת ישראל.
בשנת 1962, במהלכה יצא להקרנה סרט הקולנוע "הסיסמה היא גבורה". כתבה אישה בריטית בשם אן רוס מכתב לנשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי בו הציעה להזמין את קווארד לביקור בישראל. המכתב הועבר למשרד ראש הממשלה ובהשפעתו החליטה הפדרציה הציונית בבריטניה לארגן את הביקור. שגרירות ישראל בלונדון דאגה למימון הנסיעה. ב-3 בנובמבר 1962 הגיע צ'ארלס קווארד לישראל. בנמל התעופה בלוד קיבל את פניו חברו לשבי יצחק פרסקי.
בבית סוקולוב בתל אביב נערכה מסיבה לכבודו של צ'ארלס קווארד בנוכחות השר יוסף אלמוגי, שהיה אף הוא שבוי מחיילי היישוב שנפלו בשבי הגרמנים ופגש את קווארד בשבי. אלמוגי ציין בדברי ברכתו לאורח כי אם 1,500 שבויי היישוב הצליחו לשמור בארבע שנות השבי על צלם האדם, הרי שיש לזקוף זאת לא במעט לזכות עמידתם ועזרתם של השבויים הבריטים. הוא ציין את עמידתם של השבויים הבריטים בלחץ הבלתי פוסק של התעמולה האנטישמית הגרמנית. במסיבה השתתף פסח בורשטיין יושב ראש ארגון אסירי הנאצים שציין כי חלק מחומר הנפץ לפיצוץ המשרפות באושוויץ סופק על ידי צ'ארלס קווארד באוגוסט 1944. באותו יום ערך יוסף אלמוגי סעודת צהרים לכבוד קווארד במלון דן בהשתתפות נציגי השגרירות הבריטית ורבים ממשוחררי השבי.
בהמשך התארח צ'ארלס קווארד בקיבוץ לוחמי הגטאות ונתקבל על ידי נשיא המדינה יצחק בן-צבי.
קווארד הופגש עם תלמידי הכיתות הגבוהות באחד מבתי הספר התיכוניים בתל אביב. במהלך הפגישה בחר שלא לתאר את עלילותיו בשבי, אלא דיבר על ענייני חינוך והתנהגות. התלמידים שאלו אותו על האנטישמיות בבריטניה ועל יחסו לגרמניה. אחד התלמידים שאל אותו על יחסו לגרמנים וקווארד השיב: "אני שונא את הגרמנים עד היום בגלל הזוועות שביצעו ביהודים. עבור שום סכום שבעולם ובשום פנים ואופן לא אוכל לסלוח להם".
בשל עבודתו במפעל לרהיטים בלונדון אירחה אותו המזכירות הארצית של פועלי העץ בבניין הוועד הפועל של ההסתדרות בתל אביב.
יושב ראש מוסד יד ושם ד"ר אריה לאון קובובי ערך בביתו ארוחה לכבוד צ'ארלס קווארד בהשתתפותם בין היתר של השר בכור-שלום שטרית, משה שרת יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית והיועץ המשפטי לממשלה גדעון האוזנר. ביקורו של צ'ארלס קווארד זכה אף לסיקור באחת מתוכניות הערב של קול ישראל, אמצעי התקשורת היחיד בישראל באותה תקופה.
ב-11 בנובמבר 1962 הגיע ביקורו של צ'ארלס קווארד לשיאו כאשר זכה להיפגש עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
בראשית דצמבר שב צ'ארלס קווארד ללונדון.
הוויכוח לאחר פטירתו.
צ'ארלס קווארד נפטר בשנת 1976. לאחר מותו החלו להישמע ספקות באשר לגודל פועלו בהצלת יהודים. הקושי נבע מכך שלא נותרו ניצולים להעיד על הצלתם בידיו של קווארד, ייתכן שחלקם נתפסו והומתו, ואחרים נתפזרו לארצות שונות. דעת המערערים על פעולות ההצלה שלו היא כי הציל מספר יהודים אך לא מאות. לעומת זאת, נמצאו במדינת ישראל עדי ראייה למעשיו של קווארד והם יצחק פרסקי, יוסף אלמוגי ופסח בורשטיין. בבריטניה נמצא להם עד ראייה והוא נורברט וולהיים שאף השתתף בתוכנית "אלה הם חייך" אודות קווארד ששודרה ב-BBC. גם העובדה כי מוסד יד ושם בודק היטב את הראיות והעדויות בטרם יעניק את התואר חסיד אומות העולם, מאששת את העובדה כי צ'ארלס קווארד היה אכן מצילם של יהודים רבים. ההיסטוריון מרטין גילברט הוא בין אלה המאמינים בפעולות ההצלה של קווארד. במאמר שפרסם בעיתון הגארדיאן בשנת 2006 הוא תיאר את צ'ארלס קווארד כגיבור שהציל לפחות 400 יהודים.
מועדון כדורסל הבקעה (כדורסל נשים)
עמך (פירושונים)
טארק בן זאיד
טאריק אבן זיאד
מוסא בן נציר
מוסא בן נציר (בערבית: موسى بن نصير; 640–716) היה מושל ומצביא ערבי בתקופת שלטון ח'ליף בית אומיה וליד הראשון.
מוסא בן נציר שלט על המחוזות המוסלמיים בצפון אפריקה (Ifriqiya), וניהל את הכיבוש המוסלמי של הממלכה הוויזיגותית בחצי האי האיברי.
הועלו השערות שונות באשר למוצאו: יש הטוענים שאביו היה שייך לשבט Lakhmid שבט נוודי בחלקו, שחי מזרחית לנהר פרת והיו בעלי ברית של האימפריה הסאסאנית, ואילו אחרים טענו שהוא השתייך לשבט בנו בכר.
מוסא אבן נוסייר
פרדוקס הערך
פרדוקס הערך הוא פרדוקס בתאוריה הכלכלית שמתבסס על ההבחנה בין ערך השימוש (use value) של מוצר מסוים וערך החליפין (exchange value) של אותו המוצר. הבחנה זו, שהייתה מקובלת כבר בעת העתיקה העלתה את השאלה מדוע למוצר אחד יכול להיות ערך שימוש גבוה מאוד וערך חליפין נמוך מאוד, בעוד שמוצר אחר נהנה מערך חליפין גבוה – על אף שאין לו שום ערך שימוש. בעוד שתאוריית כלכליות עד המאה ה-20 נטו להזניח את ערך השימוש ולהתמקד בגורמים הקובעים את ערך החליפין, תאוריות בנוגע לחשיבות המושג יעילות שולית בהליך הכלכלי, שהתפתחו בסוף המאה ה-19, הציעו פתרון לפרדוקס על ידי שילוב ערך השימוש בתוך המערכת התאורטית שהם הציגו.
על אף שפרדוקס הערך היה מוכר לכלכלנים עוד לפני אדם סמית, הוא נחשב הראשון שנתן לפרדוקס ביטוי מלא בספרו "עושר האומות" (1776). בפרק 4 בחלק הראשון של הספר הציע סמית גרסה לפרדוקס הערך שמתייחסת למים ויהלומים. סמית טען כי על אף שכל אחד זקוק למים כדי לחיות, המחיר שלהם נמוך למדי, בעוד שאיש לא באמת זקוק ליהלומים, אבל הרבה אנשים היו מוכנים לשלם המון תמורתם: