בספרו תולדות השיגעון בעידן התבונה מסביר פוקו את יחסי הגומלין בין כוח לידע בעזרת הדגמת היחס למשוגעים: אם לפני התערבות רשת הכוחות בחברה זכה המשוגע ליחס הרמוני עם האוכלוסייה (לעיתים אף כמואר, או כנביא), היוולדו של תחום ידע חדש - הפסיכיאטריה - הביאה להגדרת המשוגע כמוקצה, לוותה בפרקטיקות חדשות, כוחניות, כלפי משוגעים, עד שהביאה לבידודם מהחברה בבתי משוגעים. הפסיכיאטרים, כקבוצה בחברה, שאפו לשלוט (כלומר, להחזיק בבלעדיות על שימוש בכוח) ביחס לקבוצה מסוימת אחרת (החולים) ולשם כך טענו כי עומד לרשותם ידע בלעדי והליכים ייחודיים להשגת ידע כזה, המאפשרים להם לקבוע את הגבול התוחם בין חברי הקבוצה הנשלטת ומי שאינם נמנים עמה. יתר על־כן, ובכך מתבטאת הגישה הפוזיטיביסטית-פרוגרסיבית של עידן הנאורות, הם התיימרו ליכולת ולידע כיצד להעביר אדם מקבוצת הנשלטים לקבוצת הבלתי נשלטים. כדאי לציין גם כי הכוח הזה ניתן לפסיכיאטריה, לפי פוקו, יותר אין אבסנטייה מאשר תוך מאבק כוח. כלומר, הוא ניתן לפסיכיאטריה בהתבסס על יומרתה לדעת כיצד להגדיר את התיחום וכיצד להעביר אדם מקבוצה לקבוצה.
הגוף והמיניות.
פוקו מנתח את מערכת היחסים שבין המוסדות ובין הגוף, וכיצד יחסי הכוח פועלים על הגוף. הוא מערער על ההנחות בדבר הזהות המינית ועל עצם המושג "מיניות". הוא הראה כיצד במאה ה-19 הוביל דיכוי הדיון המיני לתשוקה גדולה יותר לדבר על המיניות ולהפר את הטאבו; לייצר צורות התנהגותיות אפשריות, שקוטלגו כסוטות. פוקו מתאר כיצד פרקטיקה כדוגמת יחסי מין בין גברים, הפכה ל"הומוסקסואליות", כיצד פרקטיקה עברה להיות מכוננת אינדיבידואלים המסווגים כאנשים שנולדו אחרת. בכך תרם פוקו להבנת הקשר שבין העדפה מינית ובין זהות, וכיצד זהות איננה ישות מהותנית, אלא נוצרת במסגרת יחסי כוח/ידע ובמסגרת שיח מסוים. פוקו השווה את ההתייחסות ליחסי המין בין המינים השונים בתקופות יוון-רומא להתייחסות אליהם במאה ה-19 ובעידן החדש, השווה את המוסר שבעידן החדש מול המתירנות שבימי הביניים, את המילים הקשורות במיניות בימי הביניים שהתרכזו סביב המילה "תענוגות" ו"בשר" לבין המילים החדשות והרבות שנוצרו בעידן החדש החל מהמאה ה-19. ההשוואה מראה איך המוסר החמיר בדורות החדשים ואיך המיניות ההומוסקסואלית שהייתה "אהבת הנערים" נהייתה מוקצה מחמת איסור.
לפוקו היו דעות גם לגבי קיום יחסי מין עם ילדים. פוקו טען שבדומה למבוגרים גם ילדים יכולים לתת הסכמה ליחסי מין (ובכך שלל את רעיון "גיל ההסכמה") ואמר כי "הרעיון לפיו ילד לא יכול להסביר מה קרה ולא היה מסוגל לתת את הסכמתו...הוא דבר בלתי מתקבל על הדעת". פוקו נמנה עם קבוצת אינטלקטואלים שחתמו על אמנה שבה דרשו מממשלת צרפת לנרמל פדופיליה על ידי ביטול גיל ההסכמה.
שגעון ושפיות.
פוקו בוחן את הדרך בה משתנה ההבחנה בין שיגעון לשפיות וכיצד מחלת הנפש מומצאת ומובנית. הוא מציג עמדה אנטי-פסיכיאטרית, המראה כיצד הסובייקט הוא תוצר של יחסי כח/ידע. ראו תולדות השיגעון בעידן התבונה.
טענותיו של פוקו הפכו למרכזיות בזרמים פוסט מודרניים שונים. הוא אביהם הרוחני של הפוסט קולוניאליזם, חלקים מזרמים בפמיניזם העכשווי ומהנאו-מרקסיזם.
הסובייקט.
עבודתו של פוקו במסגרת המלים והדברים בוחנת את המצאת מושג הסובייקט כחלק מיצירת מדעי האדם (מהביולוגיה ועד לפסיכולוגיה). בחקירה זו, שמהווה תשתית לחקירות מאוחרות שיערוך באופן ממוקד יותר, מבקש פוקו להציג מתי וכיצד המוצא רעיון הסובייקט האוטונומי במערב. פוקו עושה זאת, מתוך שאיפה מוצהרת, לזכות ולראות ב"היעלמותו של קמט זה", שלטענתו מבטא גישה שגויה ובעייתית, מעל דפי ההיסטוריה.
ביקורת הנאורות.
הגותו של פוקו מהווה בסיס מרכזי להגות הפוסט-מודרנית המבקרת את הנאורות והמודרנה, מאחר שהיא עסוקה כולה בניסיון לחשוף את המובן מאליו של התקופה המודרנית. אמנם, ניתן לראות מספר אבני דרך שונות בהגותו של פוקו בסוגיית הנאורות - בראשית עבודתו (כפי שניתן לראות בספר תולדות השיגעון בעידן התבונה) פוקו מאמץ גישה ביקורתית הדומה בעיקרה להוגים מוקדמים יותר שעסקו בביקורת הנאורות כמו ניטשה, מקס ובר וקרל מרקס, הטומנת בחובה שאיפה לחזור לאידיליה פרה-מודרנית. בשלבים מאוחרים יותר (החל מהספר המלים והדברים), פוקו מתאר את העובדה שכל הפרויקט שלו עצמו נשען על אדני הביקורת המודרנית עצמה. נאמן לשיטתו, אין לדבריו דרך לדון במציאות שלו דרך ההבנות של הנאורות, גם אם ברצונו לבקר את הנאורות מתוך הבנות אלו. מאמרו האחרון של פוקו "הנאורות מהי?" שהתפרסם ב-1984, עוסק בחזרה למאמר של קאנט בעל אותו שם, ובהתייחס לשלוש הביקורות של קאנט. פוקו מתאר את עצמו ואת מכלול עבודתו כמי שממשיך ומפנה את ביקורתו של קאנט גם ביחס לנאורות עצמה. תכליתה של פעולה זו, לדבריו, היא לאפשר חריגה מהמבנה המגביל מתוך הבנה של הגבולות אותם המובן מאליו הקיים מייצר.
ביקורת על פוקו.
הוגים רבים ביקרו את פוקו, ביניהם נעם חומסקי, יורגן הברמאס, ז'אק דרידה, ז'אן בודריאר, סלבוי ז'יז'ק, צ'ארלס טיילור, היידן וייט ועוד אחרים. בעוד שכל אחד מהוגים אלו מתייחס לפנים אחרות בעבודתו של פוקו, נראה כי כל הגישות הללו חולקות כיוון משותף: הן טוענות כי פוקו דחה את הרעיונות והערכים הקשורים לנאורות, אך בו בזמן ובשקט הוא נשען עליהם בהגותו. הכשל הזה, נטען, הופך אותו לניהיליסט מסוכן, או שהוא הופך את עבודתו לחסרת ערך, משום שהוא מתכחש לערכים אותם הוא למעשה מניח מראש. עם זאת, התנהל ויכוח ער בנוגע לביקורת זו, ולא כל המבקרים מקבלים אותה.
פוקו עצמו הסביר לא פעם כי הוא מאמין בהחלט בשחרור האדם, וכי הפילוסופיה שלו בבסיסה היא פילוסופיה אופטימית, וכן שהוא מאמין שגם במצב הקשה ביותר ניתן לעשות תמיד משהו חיובי. יש לומר כי הגותו מכוונת למעשה להפרכת הטענה שההיגיון (או הרציונליות) הוא האמצעי היחידי לערוב לאמת ולתוקפן של שיטות מוסריות. מכאן, הביקורת על ההיגיון אין פירושה דחיית כל מושג של אמת או מוסר, כפי שסברו כמה מבקרים.
בשנת 2021 האשים הוגה הדעות גי סורמן את פוקו בפדופיליה, וטען כי בזמן שהותו בתוניסיה קיים פוקו יחסי מין תמורת תשלום עם קטינים מתחת לגיל ההסכמה.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:מישל פוקו|*]]
[[קטגוריה:פילוסופים של המאה ה-20]]
[[קטגוריה:להט"בים צרפתים]]
[[קטגוריה:סופרים צרפתים]]
[[קטגוריה:סופרים להט"בים צרפתים]]
[[קטגוריה:פילוסופים להט"בים]]
[[קטגוריה:סוציולוגים צרפתים]]
[[קטגוריה:פילוסופים צרפתים]]
[[קטגוריה:פוסטמודרניזם]]
[[קטגוריה:פוסט-סטרוקטורליזם]]
[[קטגוריה:סגל קולז' דה פראנס]]
[[קטגוריה:סגל אוניברסיטת קליפורניה בברקלי]]
[[קטגוריה:חוקרי רטוריקה]]
[[קטגוריה:סגל אוניברסיטת ליל צפון צרפת]]
[[קטגוריה:סגל אוניברסיטאות בפולין]]
[[קטגוריה:נספחי תרבות]]
[[קטגוריה:בוגרי אקול נורמל סופרייר]]
[[קטגוריה:סגל אוניברסיטת אופסלה]]
[[קטגוריה:פילוסופים אתאיסטים]]
[[קטגוריה:אתאיסטים צרפתים]]
[[קטגוריה:פילוסופים של תורת ההכרה]]
[[קטגוריה:היסטוריונים של המדע]]
[[קטגוריה:היסטוריונים כלכליים]]
[[קטגוריה:צרפתים שנפטרו מאיידס]]
[[קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1926]]
[[קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1984]]
חתולים
פתח תקוה
חבלי משיח
חבלי משיח ביהדות הם הייסורים שיקדמו לזמנו של המשיח, כמו "חבלי לידה". בזמן הגלות נמשלים ישראל לעובר בבטן אימו, ושלב המעבר הוא השלב של "צירי הלידה" וחבלי המשיח.
מקור.
המקור למושג זה נמצא בספר ישעיהו:
על פי חז"ל (סנהדרין צח ע"ב) הופעת הגאולה, לפני סיום הגלות אינה דווקא מהירה ופשוטה אלא יכולה לגרור בדרכה ייסורים רבים מסוגים שונים, כשם שיש כאבים ליולדת בזמן הלידה, כך יהיו כאבים לציון המנסה ללדת את עצמה מחדש, כל זה אם לא יחזרו בתשובה אז יעמיד מלך שגזרותיו כהמן הרשע עד שיחזרו בתשובה. על פי המסופר שם היו כמה מחכמי התלמוד כמו עולא ורבא שחששו מהייסורים עד שאמרו "יבוא [המשיח] (הגאולה) ולא אראנו" לעומתם אמר רב יוסף "יבוא [המשיח] (הגאולה) ואשב בצל צואת חמורו", ישנם פרשנים המסבירים שאין כוונת רב יוסף שישב בשלווה בזמן זה אלא יאבק.
מהות הייסורים.
ייסורים פיזיים.
לגבי מהות הייסורים פרשן התלמוד רש"י מפרש: "פחדים וחבלים שיהיו בימיו מחיל האומות". יש המביאים את הפסוק האפוקליפטי מספר דניאל כהסבר לחבלי משיח באסון גדול שיתרחש לעם ישראל באחרית הימים:
גם המלבי"ם קושר את חבלי משיח למלחמת גוג ומגוג: "בבוא זמן הגאולה שאז תשב היולדת על המשבר ויגיעו לה חבלים וצירים שהוא מלחמת גוג, אז יהיה לידתה באופן מופלא".
יש הרואים בעקבות ספר דניאל, בשואה ובצרות של תקופתנו חבלי משיח.
השקפה דומה הייתה ליהודים בעבר על אסונות כגון גירוש ספרד ופרעות ת"ח ות"ט.
ייסורים רוחניים.
על פי עולא, רבא ורב יוסף מדובר בייסורים רוחניים שעם ישראל יגיע לשפל המדרגה מבחינה רוחנית, שאותו מסמל "צל צואת החמור", וישתקע באופן מרובה בעשיה ובחומריות באופן מוגזם. וכן סבר הראי"ה קוק:
ייסורים מצפוניים.
על פי רבי יוחנן שם מדובר בייסורים מוסריים שגורמים לקיפאון ומצב בלתי אפשרי, כמו גבר שמנסה ללדת, על פי הפסוק: "שאלו נא וראו אם ילד זכר מדוע ראיתי כל גבר ידיו על חלציו כיולדה ונהפכו כל פנים לירקון". (ירמיהו ל, ו), שבהם אלוהים (ועימו האנשים המוסריים) אומר: "הללו [=האומות] מעשי ידי והללו [=ישראל] מעשי ידי, היאך אאבד אלו מפני אלו?". שם בתלמוד מובא משל "שכשהשור רץ ונופל, מעמידים במקומו סוס באבוס", שימלא את תפקידו וכאשר השור מתרפא, קשה להוציא את הסוס ששימש כממלא מקום, ולהחזיר את השור.
תרופה לייסורים.