הדמות הראשית בסדרה היא ארצ'י בנקר, שגולם על ידי השחקן האמריקאי קרול או'קונור. ארצ'י בנקר הוא גבר לבן בגיל העמידה, פועל צווארון כחול (מנהל עבודה במספנה שהשלים הכנסה בלילות כנהג מונית), ששירת בחיל האוויר של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה ולאחריה גר עם אשתו, בתו וחתנו בקווינס, ניו יורק. ארצ'י הוא טיפוס שמרני, נרגן, ציני, שוביניסטי, גזעני, פטריוטי ובעל דעות קדומות ביחס לקבוצות מיעוט רבות בארצות הברית. רוב הסדרה עסקה בעימותים של ארצ'י מול העולם: שכניו השחורים ("הג'פרסונים"), בתו הסכלה והבכיינית גלוריה (סאלי סטראתרס), אשתו הצייתנית אדית (ג'ין סטייפלטון) ובעיקר חתנו, מייקל סטיוויק (רוב ריינר), שאותו מכנה ארצ'י "ראש כרוב" (meathead). ארצ'י מפרנס גם את מייקל, המטיף לארצ'י על סוציאליזם, ומסמל את כל מה שארצ'י תעב: ליברליזם, צדקנות, סוציאליזם, אינטלקטואליות, שיער ארוך, ומוצא פולני.
דמותו של ארצ'י עוצבה בהשראת הדמות "אלף גארנט" - גיבורה הגזעני וצר המוחין של הסדרה הבריטית "עד שהמוות יפריד ביננו", עליה התבססה הסדרה "הכל נשאר במשפחה".
בישראל שודרה הסדרה במהלך שנות השבעים בערוץ הראשון, ובראשית שנות התשעים בערוץ 3 ובערוץ הילדים בכבלים.
ארצ'י בנקר.
יוצר ומפיק הסדרה, נורמן ליר, סבר כי ארצ'י יהיה דמות שהצופים יתעבו ויסתייגו ממנה. כך סבר גם שחקן הקולנוע ההוליוודי הוותיק, מיקי רוני, לו הוצע התפקיד. רוני דחה את ההצעה משום שחשב ש"הכל נשאר במשפחה" תכשל, אך גם כי חשש לדימויו בעיני הציבור. ליר ורוני טעו: ארצ'י הפך לדמות פופולרית בקרב קהל שמרני, שראה בו מודל מוקצן מאוד, אך משעשע, של פטריוט שמרני וגאה, וגם בקרב קהל ליברלי, שנהנה מהסאטירה על דמות השמרן הטיפוסית. מעבר לכך, נבעה החיבה חוצת הגבולות לארצ'י מהחירות הנדירה שהוענקה לדמותו: פועל המספנה הגזעני וצר האופק שנא ובז לכל, וביטא את הבוז שלו בשלל עלבונות גסים, שאף דמות טלוויזיונית אחרת לא הייתה חופשית לבטא.
עובדה נוספת שהוסיפה לחינו של ארצ'י הייתה העובדה שלמרות רגשותיו הגזעניים, ארצ'י בז לאלימות. כך, בפרק "ארצ'י וה-KKK", הזמין חבר את ארצ'י ל"מועדון נוצרי" שהתגלה כסניף המקומי של הקו קלוקס קלאן. ארצ'י דחה מיד את הקבוצה, באותו בוז בו דחה גם את שנואי נפשה, ואף ניסה למנוע ממנה לשרוף צלבים אל מול חלונו של מייקל.
האהדה לה זכה ארצ'י הובילה לריכוך הדרגתי בעמדותיו. ארצ'י המשיך להעליב ולעקוץ, אך חריפות שנאתו הלכה והתקהתה עם הזמן. בעונה התשיעית של הסדרה אימצו ארצ'י ואדית את אחייניתה היהודייה של אדית - אירוע שלא היה עולה על הדעת בעונה הראשונה של הסדרה.
השראה.
ארצ'י בנקר שימש השראה לדמותו של אל באנדי מהסדרה "נשואים פלוס", לדמותו משולחת הרסן של אריק קרטמן מ"סאות' פארק" ולסדרה הישראלית "איצ'ה" בגילומו של ספי ריבלין. שם הסדרה שימש השראה לסדרה הישראלית "הכל נשבר במשפחה" בכיכובם של ציפי שביט, עודד פז ודב רייזר.
ההולנדי המעופף (בובספוג)
ג'יימס וולסי
ג'יימס וולסי (באנגלית: Robert James Woolsey, Jr, נולד ב-21 בספטמבר 1941) היה ראש ה-CIA האמריקאי ה-16 במשך כשנתיים (5 בפברואר 1993 - 10 בינואר 1995), בתקופת נשיאותו של ביל קלינטון, וכיום חוקר מדיניות החוץ האמריקאית, עיתונאי ופובליציסט נאו-קונסרבטיבי.
קורות חיים.
וולסי נולד ב-1941, בטלסה, העיר השנייה בגודלה באוקלהומה, ארצות הברית, גדל בה וסיים בית ספר תיכון. למד לתואר ראשון באוניברסיטת סטנפורד וסיים ב-1963, בהצטיינות. קיבל את מלגת רודז ולמד בעזרתה לתואר שני באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה. קיבל את ה-MA כעבור שנתיים וחזר לארצות הברית. למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל, וב-1968 קיבל תואר ראשון נוסף במשפטים.
בתקופת לימודיו בייל היה וולסי פעיל מרכזי בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם. הוא אף ייסד והנהיג במשך כשנה את קבוצת אוהדי יוג'ין מקרתי, איש השמאל, בייל. הקבוצה תמכה במירוצו של מקרתי בפריימריס במפלגה הדמוקרטית, כנגד הנשיא הדמוקרטי המכהן לינדון ג'ונסון, לפני הבחירות של 1968 לנשיאות ארצות הברית.
בנוסף לפעילותו הפוליטית ולימודיו היה וולסי בתקופה זו גם עורך הג'ורנל המשפטי של ייל.
וולסי נשוי לסוזן לבית היילי, ד"ר לפסיכולוגיה (אוניברסיטת הרווארד), ומנהלת בכירה במסגרת האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) ויש להם שלושה בנים.
קריירה מקצועית.
עם סיום לימודיו באוניברסיטת ייל התגייס וולסי לצבא ארצות הברית והגיע לדרגת קפטן (סרן), כששירת בשנים 1969–1970 כיועץ למשלחת האמריקאית לשיחות עם הסובייטים בווינה ובהלסינקי על פירוק הנשק SALT-1. הוא המשיך כיועץ לוועדת השירותים המזוינים של הסנאט האמריקאי עד 1973, ואז פרש ועבר למשך כארבע שנים לשוק הפרטי, כעו"ד המתמחה במשפט אזרחי, במסגרת משרד עריכת דין גדול בוושינגטון. ב-9 במרץ 1977 מונה על ידי הנשיא ג'ימי קרטר לסגן מזכיר הימייה (התפקיד האזרחי השני בחשיבותו במשרד זה) וכיהן בתפקיד כמעט שלוש שנים, עד 7 בדצמבר 1979, עת חזר לאותו משרד עריכת דין בו החל את דרכו המקצועית והפעם כבר כשותף בכיר.
וולסי נשאר הפעם כעשר שנים במשרד עורכי הדין שלו, עד 1989, ובמקביל לעבודתו כעורך דין שימש בחלק מהתקופה (1983–1986) גם כיועץ למשלחות של הנשיא רייגן, לשיחות השונות עם הסובייטים, על פירוק הנשק (START, ועוד). ב-1989 מינה אותו הנשיא ג'ורג' בוש (האב) לשגריר ארצות הברית לשיחות פירוק הנשק הקונבנציונלי באירופה (CFE), תפקיד שמילא במשך כשנתיים ואז שוב חזר למשרד עריכת הדין שלו, למשך כשנתיים.
ראש ה-CIA.
ב-1993 הוחזר וולסי לשירות הממשלתי על ידי הנשיא הדמוקרטי החדש ביל קלינטון, הפעם כראש ה-CIA, תפקיד שמילא כשנתיים, עד 1995. המינוי נועד כנראה לקרב את הדמוקרטים הנאו-קונסרבטיביים אל הנשיא, לבל יערקו למפלגה הרפובליקנית. עם זאת, לדברי וולסי עצמו, בפועל לא רק שיחסיו עם קלינטון היו רעים, אלא שאף "לא היו קיימים". לדברי הסופר והעיתונאי ריצ'רד מיניטר, השניים לא נפגשו בארבע עיניים ולו פעם אחת במהלך כל תקופת כהונתו של וולסי בראשות ה-CIA.
פעילות מקצועית לאחר ה-CIA.
מיד לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 היה וולסי ממייסדי "המוסד להגנתן של הדמוקרטיות" - FDP, שהוקם כמכון מחקר המיועד למצוא דרכים להגנת הדמוקרטיה, המערב וישראל כנגד הטרור. וולסי מונה וממשיך לכהן עד היום כיו"ר מרכז החשיבה הזה, אשר בין חבריו ויועציו אישים כג'ו ליברמן, ניוט גינגריץ', פולה דובריאנסקי, רוברט מקפרליין, סטיב פורבס, אריק קנטור, צ'ארלס קראוטהאמר, ריצ'רד פרל, ויליאם קריסטול ואחרים. וולסי מכהן כיום גם כחבר מועצת היועצים של "מכון וושינגטון למדיניות המזרח הקרוב" - WINEP, הנחשב לפרו-ישראלי, חבר "אגודת הנרי ג'קסון" הבריטית, ומכהן כחוקר או יועץ בשורה ארוכה נוספת של ארגונים ומוסדות נאו-קונסרבטיביים, בדרך כלל פרו-ישראלים, ברחבי תבל.
ב-2008 היה וולסי יועץ לענייני ביטחון ואנרגיה לקמפיין לנשיאות של המועמד הרפובליקני ג'ון מקיין, שהתמודד מול הסנאטור דאז ברק אובמה.
דעותיו.
וולסי רואה את עצמו כדמוקרט–נאו-קונסרבטיבי, מהזן של אחד מראשוני הנאו-קונסרבטיבים בקרב המפלגה הדמוקרטית, הנרי ג'קסון, ובעלי דעות דומות שפעלו במפלגה זו לאחר מכן כמו ג'ו ליברמן: ניצי מבחינת מדיניות חוץ, ומאידך ליברל כלכלי-חברתי בהשקפותיו במדיניות פנים.
בתחומי האנרגיה והסביבה הוא מאמין שהאדם הוא הגורם העיקרי לתופעת ההתחממות הגלובלית. כמו כן, הוא דוגל במעבר למכוניות חשמליות ובמעבר מהפקת אנרגיה בתחנות כוח ענקיות, מנפט ופחם, אל תחנות כוח זעירות, רבות ומפוזרות וממקורות "ירוקים" ומתחדשים, כמו מקורות ביולוגיים, אנרגיית שמש, רוח, מים וכו'. סיבותיו הן בעיקר ביטחוניות ומתוך חשש מפני תלות של ארצות הברית בנפט מהמזרח התיכון.
וולסי כתב את ההקדמה לספר "War Footing: Ten Steps America Must Take to Prevail in the War for the Free World", שיצא לאור ב-2005 ואשר מחברו הראשי הוא פרנק גפני, מייסד ונשיא מרכז המחקר הוושינגטוני CSP, וכן את ההקדמה לספר "Fifty simple Steps to Save the Earth from Global Warming", אשר יצא לאור בהוצאת "פרידום" ב-2008. פרנק גפני הוא המו"ל ואף אחד המחברים של הספר "Shariah: The Threat To America: An Exercise In Competitive Analysis, Report of Team B II", שיצא לאור בהוצאת "CSP" ב-2010 ואשר גם ההקדמה שלו נכתבה על ידי וולסי. הספר טוען, בין השאר, שהג'יהאד האסלאמי מתגנב לתוך אמריקה, וכי מרבית המסגדים, כמו גם מרבית ארגוני הצדקה המוסלמיים בארצות הברית הם איסלמיסטיים רדיקליים.
ב-26 בינואר 1998 היה וולסי אחד מ-18 מראשי הנאו-קונסרבטיבים שחתמו על מכתב גלוי לנשיא ביל קלינטון, אשר קרא לנשיא להפיל את סדאם חוסיין מהשלטון בעיראק. לדעת רבים השפיע מכתב זה על הנשיא שלאחר קלינטון, ג'ורג' בוש (הבן), לעשות בדיוק את הפעולה הזו. באותה עת, חלק ניכר מהחתומים על המכתב כבר כיהנו במשרות שונות בממשל בוש (הבן). בנוסף לוולסי עצמו חתומים על המכתב אישים כמו רוברט קגן, ויליאם קריסטול, ריצ'רד פרל, ריצ'רד ארמיטאג', דונלד ראמספלד, פול וולפוביץ, רוברט זליק, ג'ון בולטון, פולה דובריאנסקי, אליוט אברמס, ויליאם בנט, פרנסיס פוקויאמה ואחרים.
אוהד ישראל.
במאמר שפרסם בוול סטריט ג'ורנל במאי 2006, כחודש וחצי לפני מלחמת לבנון השנייה, הביע וולסי התנגדות ל"התנתקות", שבוצעה שנה קודם לכן, ול"התכנסות" שתכנן ראש ממשלת ישראל דאז אהוד אולמרט. הוא טען ששתי הנסיגות החד-צדדיות הללו, גם זו שבוצעה וגם זו המתוכננת, שתיהן בגדר טיפשות.