הבנק העות'מאני (בטורקית: Osmanlı Bankası; בטורקית עות'מאנית: Bank-ı Osmani) הוא בנק טורקי שפעל בעבר גם בארץ ישראל. הבנק הוקם בשנת 1856 או 1863 בשם "הבנק האימפריאלי העות'מאני" (Banque Impériale Ottomane) באיסטנבול שבטורקיה. ב-1924 החליף את שמו ל"בנק העות'מאני". בין השנים 1863–1914 היה הבנק הממלכתי של האימפריה העות'מאנית. בשנת 1996 נמכר הסניף שלו באיסטנבול לבנק טורקי פרטי, אשר הקים במקום מוזיאון להנצחתו.
הבנק פעל בארץ ישראל משנת 1905 עד שנת 1953. סניפו הראשי בארץ ישראל היה בירושלים, מבנה הבנק קיים עד היום ברחוב שלמה המלך 4, ועליו חרוט סמל הבנק.
תולדות הבנק.
בתקופה שקדמה לכניסת הבנקים המודרניים לתחומי האימפריה העות'מאנית, הפעולות הפיננסיות והבנקאיות היו בעיקר בידי קבוצות של סוחרים יוונים, ארמנים, יהודים יוצאי ספרד ונוצרים מהלבנט. היוונים היו פעילים במיוחד בבנקאות, כולל בעיר הבירה איסטנבול.
בשנת 1863 הקימו משקיעים בריטים, צרפתים וטורקים את הבנק האימפריאלי העות'מאני (Banque Impériale Ottomane), בשותפות עם ממשלת האימפריה. כבר בשנת הפעילות הראשונה נפתחו סניפים בלונדון ובפריז. במרוצת שבעים שנות קיומו פרש הבנק רשת סניפים ברחבי ארצות הבלקן והמזרח התיכון. "הפריחה המרשימה של עסקיו והתרומה העיקרית לרווח נזקפה לזכות הפעילות הממלכתית של שלטונות האימפריה".
בשנת 1864 נפתח סניף אלכסנדריה שבמצרים, אשר היה המקור החשוב ביותר במימון החקלאות במדינה. עוד הקים סניפים בתחומי השליטה של איטליה בלוב: טריפולי – 1906 ובנגאזי – 1911.
ב-1889 התמנה אדגר וינסנט, לורד ד'אברנון למנהל הבנק, וסחף אותו להרפתקאת השקעות במניות של מכרות בדרום אמריקה שנסחרו בבורסות אירופה. הבנק רכש מניות של חברות המכרות ובמקביל נתן אשראי נוח לאלפי תושבי קונסטנטינופול על מנת להשקיע במניות אלה, שערכן תפח והלך כתוצאה מהמסחר הער. ב-1895 התפוצצה הבועה, רוששה רבים מהמשקיעים וכמעט מוטטה את הבנק. ד'אברנון, מכל מקום, הצליח לגרוף רווח נאה.
באוגוסט 1896 השתלטה על בניין הנהלת הבנק, שרוב עובדיו היו אירופאים, קבוצת טרוריסטים ארמנים ואיימה לפוצצו, במטרה להעלות את מודעות העולם לבעיותיהם. המצור הסתיים כעבור 14 שעות, כאשר שגרירי המעצמות האירופאיות ומנהל הבנק הלורד ד'אברנון מבטיחים להעלות את "השאלה הארמנית" בפני ממשלותיהם. ההשתלטות על הבניין גבתה את חייהם של עשרה עובדי בנק אמריקאים וטורקים. כ-6,000 ארמנים נטבחו בהמשך ברחובות בהפגנות שדוכאו על ידי משטרת קונסטנטינופול.
עוד לפני הקמת סניף ירושלים, ב-1905, קיים הבנק נציגות בירושלים, אשר נוהלה על ידי המיסיונר יוהנס פרוטיגר ולאחר מכן על ידי שותפיו היהודים שלום קונסטרום ויוסף נבון. הבנק מימן בין היתר את מסילת הברזל יפו-ירושלים. בשנת 1905 נפתחו סניפים של הבנק בירושלים, ביפו ובחיפה (1906).
ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה נחשב הבנק לבעל הרשת הפיננסית בעלת מגוון העסקים הגדול ביותר במזרח אגן הים התיכון. לרשת היו כשמונים סניפים: 16 בחלק האירופי של טורקיה ובחצי האי הבלקני: אלבניה, יוון, בולגריה ורומניה. 37 סניפים ברחבי המזרח התיכון : איראן, עיראק, לבנון, סוריה (11 סניפים) מצרים (5 סניפים), קפריסין וארץ-ישראל ובמרכזים הפיננסיים של מצרים, קהיר ואלכסנדריה, שבהם היה ריכוז המוסדות הפיננסיים הגדול באזור.
מלחמת העולם הראשונה שמה קץ לפעילות הבנק כבנק ממלכתי, אם כי הוא פתח בשנת 1916 סניף אחד נוסף במרסיי שבצרפת. הבעלות על סניפי הבנק במזרח התיכון עברה לידי בנק Paribas (Banque de Paris et des Pays-Bas – "בנק פריז בהולנד")
בשנת 1922 נפתחו סניפים חדשים של בנק עותומן בערים בית לחם, רמאללה ושכם. בשנת 1953 הועברו נכסי הבנק בישראל לידי בנק מרכנתיל לישראל.
כליף
מרטי ונטולרה
מרטי ונטולרה אי פורט (בקטלאנית: Martí Ventolrà i Fort; 16 בדצמבר 1906 – 5 ביוני 1977) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדות החלוץ והקיצוני. הוא היה אחד מהשחקנים המובילים של ברצלונה בשנות ה-30, ונחשב לאחד מגדולי שחקני הכנף בתולדות המועדון. הוא ניחן ביכולתו לשלוט בכדור ולהבקיע שערים.
חייו.
ונטולרה נולד בברצלונה, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת אספניול בשנת 1924, בהיותו בן 18. הוא היה אחד מהשחקנים המרכזיים בקבוצה, שזכתה בגביע המלך הספרדי בשנת 1929. לאחר מכן הוא עבר לסביליה, ושיחק במדיה שלוש עונות, עד לשנת 1933.
בשנת 1933 עבר ונטולרה לברצלונה. הוא שיחק חמש שנים בברצלונה וערך 125 הופעות, במהלכן כבש 73 שערים – ממוצע של למעלה מחצי שער למשחק. אחד ממשחקיו המפורסמים ביותר הוא הקלאסיקו בשנת 1935, שבו הבקיע ארבעה שערים בניצחון ברצלונה על ריאל מדריד 0-5. עד היום, זהו מספר השערים הגבוה ביותר של שחקן יחיד במשחק קלאסיקו, יחד עם אילדפנסו סאנודו. למרות יכולתו הטובה, הוא לא זכה עם ברצלונה בתארים, למעט שתי זכיות באליפות קטלוניה.
ב-1937 עזב ונטולרה למקסיקו, בשל מלחמת האזרחים בספרד. הוא הצטרף לאטלנטה, ושיחק במדיה עד שנת 1949, אז פרש מכדורגל בגיל 43.
ונטולרה שיחק ב-12 משחקים עבור הנבחרת הלאומית של ספרד, והבקיע שלושה שערים. הוא השתתף עם נבחרת ספרד במונדיאל 1934 באיטליה וסייע לה להעפיל לרבע הגמר, שם היא הפסידה לנבחרת איטליה המארחת. הוא ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת בשנת 1936. מלבד נבחרת ספרד השתתף ונטולרה גם ב-12 משחקים של נבחרת קטלוניה.
מונוקולטורה
מונוקולטורה (מלטינית: monos = יחיד, cultura = עיבוד, גידול, בעברית נקראת לעיתים חד-זניות) היא שיטת עיבוד חקלאית בה משק חקלאי מתבסס על חזרה מעונה לעונה עם גידול אחד בלבד לאותו שטח אדמה גדול, תוך ניצול תנאי האקלים והקרקע. לדוגמה: מטעי קפה ותה באזורים הטרופיים, ו"חגורת החיטה" במרכז ארצות הברית.
זוהי שיטת העיבוד המודרנית הנפוצה ביותר, שדחקה לקרן זווית את החקלאות הרב-זנית האופיינית בעיקר לחקלאות המסורתית. אחד מיתרונותיה הוא האפשרות לשימוש במיכון, כדוגמת קומביין תבואות, שמקל על הגידול ולעיבודו. שיטה זו היא חלק מהמהפכה הירוקה המאפשרת להגדיל את כמויות היבול. על מנת לעמוד בחקלאות מונוקולטורית יש לספק (מלבד זרעים ומים) דשנים כימיים שיפצו על ניצול הקרקע המוגבר, וחומרים להדברת מזיקים.
השלטון הקולוניאלי השתמש בצורת עיבוד זו כמעט בכל מקום בו היה, למשל - מטעי כותנה בארצות הברית, מטעי קנה סוכר, קקאו וקפה באמריקה הדרומית, מטעי תה בהודו וציילון. מטעים אלו דרשו כוח עבודה רב לעבודות ידניות ולכן היו אחת הסיבות לעבדות ולניצול כוח העבודה המקומי. ביסוס הכלכלה המקומית על גידול אחד יצר תלות חזקה של המושבות באימפריות הקולוניאליסטיות ששלטו במסחר הבינלאומי, ייצאו את תוצרת המושבות וייבאו אליהן מוצרי מזון בסיסיים שחסרו בהן, ומוצרי תעשייה מוגמרים. במקרה של סין, הביאה בריטניה אופיום במטרה למוכרו לסינים בתמורה לתה, הסינים התנגדו לכך וניסו למנוע הצפת ארצם באופיום וכך פרצו מלחמת האופיום הראשונה והשנייה.
על פי התאוריה של יוהאן היינריך פון תינן (Johann Heinrich von Thünen), ככל שמתרחקים מהשוק צפויים להיות גידולים יותר אקסטנסיביים ויותר מונוקולטוריסטים.
חסרונות המונוקולטורה הם היות הגידול החקלאי רגיש לפגעי מזג אוויר ולתנודות מחירים בשוק העולמי, ובמקרה של מזיק שישמיד את היבול לא יהיה לחקלאי מה למכור בשוק (סיבה זו הייתה אחד מהגורמים לפרוץ רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד).
משק מונוקולטרי
חד זניות
חד-זניות
נאגפור
נאגפור (מראטהית: नागपूर) היא העיר הגדולה ביותר במרכז הודו, והשלישית בגודלה במדינת מהאראשטרה (אחרי מומבאי ופונה) אוכלוסייתה מונה כ-2.4 מיליון בני אדם.
גאוגרפיה.
נאגפור נמצאת ברמת דקאן. אבן דרך "אפס" הנמצאת בעיר מסמנת את המרכז הגאוגרפי של הודו. נאגפור נמצאת במיקום אסטרטגי בצומת של הכביש המהיר 7 העובר מצפון לדרום והכביש המהיר 6 העובר ממזרח למערב. תחנת הרכבת של נאגפור נמצאת אף היא בצומת חשוב של מסילות רכבת.
שם העיר נגזר משם נהר נאג, שהוא יובל של נהר Kanhan, שזורם דרך העיר העתיקה של נאגפור ולכן העיר נגזר שמה מן הנהר הזה, 'נאג' + 'פור'. "פור" היא סיומת נפוצה שניתן לערים, כפרים ועיירות ברחבי הודו, לעיתים קרובות הוא פשוט מתורגם ל"עיר". הנהר זורם דרך עקלתון ולכן את שמו, "נאג'", שהיא המילה המרטהי לנחש קוברה. חותם התאגיד העירוני נאגפור מתאר קוברה בתוך המים של הנהר. נאגפור מפורסם לגידול תפוזים שממנו נובע הכינוי עיר התפוז.
מרטהי, השפה הרשמית של מהאראשטרה היא השפה הנפוצה ביותר המדוברת נאגפור. הינדי גם מדוברת בנאגפור. נאגפורבשל מיקומו המרכזי הפך קוסמופוליטית באופייה עם תושבים רבים המגיעים מהמדינות השכנות מאדהיה פרדש, צ'האטיסגאר ואנדרה פרדש. בשנת 2001, האוכלוסייה העירונית הייתה 2,129,500 והיו בסביבות 410,000 משקי בית בעיר. 7,26,664 אנשים שחיו בסלאמס (שכונות עוני) עושה את נאגפור העיר השנייה הכי העניה במהאראשטרה אחרי מומבאי. היו 936 נשים לכל 1000 גברים. כ-99.4% מהאוכלוסייה עסק בפעילות לא חקלאית, המעידים על אופי האורבנית של העיר נאגפור. לפי סקר ב-2006 של הלשכה הלאומית, לנאגפור יש השיעור הגבוה ביותר של פשע במהאראשטרה בהשואה לערים בגודל דומה במדינה.
אקלים.
נאגפור מקבלת כ-1,205 מילימטר גשם בשנה אשר יורדים בחודשים יוני עד ספטמבר. כמות הגשמים היומית שנרשמה הייתה 304 מילימטר גשם ב-14 ביולי 1994. בשאר חודשי השנה האקלים יבשים. החורף הוא החודשים נובמבר עד ינואר והטמפטורה יורדת עד 10C. הטמפטורה הגבוהה ביותר נרשמה 48.6C ב-26 במאי 1954.
בית העלמין קרית שאול
בית הקברות קרית שאול
נגפור