קראפט נולד בבראונשוויג שבגרמניה בשנת 1896. כשהיה בן 5 עברה המשפחה להאנובר, שבה גדל ובה השלים את לימודיו בגימנסיה על שם לייבניץ. אחר כך פנה ללימודים בברלין, שם הכיר בשנת 1915 את ולטר בנימין וגרשום שלום שאיתם עמד בקשר מתמשך לסירוגין. לאחר שירות צבאי במלחמת העולם הראשונה במחנה לפגועי הלם קרב בקרבת האנובר, המשיך בשנת 1919 את לימודיו בהמבורג ובפרייבורג בתחום הספרות הגרמנית, ספרות השפות הלטיניות ופילוסופיה. בשנת 1920 החל בלימודי ספרנות, בשנת 1922 התחתן ובשנים 1922 עד 1926 עבד בספרייה הלאומית הגרמנית בלייפציג. בשנת 1925 השלים את עבודת הדוקטורט על מוטיב האפיפיורית יוהנה בספרות הגרמנית. בשנת 1928 התקבל למשרת יועץ ב"ספרייה המחוזית המלכותית לשעבר" (כיום ספריית גוטפריד לייבניץ) בעיר ילדותו האנובר, שם התגורר עם אשתו ושני ילדיו. בתקופה זו הכיר גם את אלזה לסקר-שילר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, פוטר ממשרתו בשל יהדותו, ולאחר מסע נדודים הגיע בשנת 1934 לירושלים, שבה חי עד מותו בשנת 1991 כסופר, משורר ומסאי בשפה הגרמנית. עד שנת 1955 הועסק קראפט במוסדות ירושלמים שונים כספרן (במכון לתרבות צרפת, ברשות העתיקות, כעורך בהוצאת שוקן ועוד). במהלך שהותו בארץ ישראל המנדטורית, ואחר כך במדינת ישראל, נותר נאמן לתרבות ולשפה הגרמנית ולא התערה מעולם בתרבות העברית שבתוכה ישב. עם חוג ידידיו בירושלים (במיוחד בשכונת רחביה, בה התגורר) ובתל אביב נמנו אינטלקטואלים בולטים כמו מרטין בובר, אלזה לסקר-שילר, אריה לודוויג שטראוס, גרשום שלום ועקיבא ארנסט סימון. שמר על קשר הדוק עם אנשי רוח שונים בכל רחבי אירופה, וכתב במוסף התרבות וספרות של העיתון "Neue Zürcher Zeitung". שירתו התפרסמה בכתבי עת אירופיים שונים. לאחר מותה של אלזה לסקר-שילר ערך ופרסם את המחזה האחרון שכתבה בירושלים "אניואני". בשנת 1987, פרסם 56 מכתבים שכתב לו גרשום שלום.
לאחר שפרסם רומן ניסיוני בשם "Der Wirrwarr" ("הבלבול"), פרסם קראפט אוטוביוגרפיה בשם "Spiegelung der Jugend" ("השתקפות הנעורים"). מעבר לכך פרסם בעיקר קובצי שירה.
כחוקר ספרות התמקד בעיקר בגתה - נושא שליווה אותו כל חייו - אך גם בקרל קראוס וביוצרים שונים מהמודרנה הווינאית. פרסם מעל 30 ספרים, ובהם מונוגרפיות שהוקדשו ליצירותיהם של היינריך היינה, רודולף בורכארט, שטפן גאורגה, הוגו פון הופמנסתאל, פרנץ קפקא ואחרים.
קראפט נפטר בירושלים ב-1991, בגיל 95. נקבר בקיבוץ צרעה.
משפחתו.
אשתו, אֶרנָה לבית הלה (אחותה של טוני הלה), שלה נישא ב-1922, האריכה חיים אחריו בירושלים עד שנת 1996.
בתו עליזה, ממייסדי קיבוץ צרעה שבמועצה אזורית מטה יהודה, נישאה ליואב תיבון (פפרמן), שכיהן כראש מועצה אזורית גיזו ואחר-כך כסגן ראש מועצה אזורית מטה יהודה (ובנם של ד"ר עמנואל פפרמן, ממייסדי הספרייה הלאומית, וד"ר יוֹלָן אֶדליץ-פֶפֶרמן (Edlitz-Pfefferman), מרצה לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית בירושלים, מהמרצות הראשונות לכימיה באוניברסיטה זו).
בנה, נכדו של קרפט, הוא האלוף נעם תיבון.
בנו של קראפט, שאול קריב, סיים בשנת 1946 את המחזור הראשון של "בית הספר לדיפלומטים" שליד המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שהכשיר דיפלומטים של המדינה בדרך; בשנת 1949 התחיל לשרת במשרד החוץ ומילא תפקידים בארץ ובחוץ-לארץ והמשיך ברציפות עד שנת 1988 שבה פרש לגמלאות. הוא שירת בוושינגטון, תיאלנד, גוואטמלה וכיהן כשגריר בקובה, פנמה ונפאל. נפטר בשנת 2004.
פרסים.
גרמניה מולדתו, שממנה נמלט, העניקה לו החל בשנות השישים כמה פרסים:
ספריו.
בעברית ראה אור רק ספר אחד של קראפט:
ורנר קרפט
קלושרי
קלושרי (ברומנית: căluşar קלושר-רקדן בודד, ברבים căluşari, עם תווית-יידוע căluşarii קלושרי-הרקדנים) הוא הכינוי הרומני לרקדני המחול העממי căluşul קלושול. משמעות השם קלושול זה "הסוסון".
קלושול הוא ריקוד רומני מסורתי קדום שהיה נהוג בנסיכות מולדובה ובטרנסילבניה ועדיין נהוג במונטניה ובאולטניה. לריקוד יש מטרת ריפוי והוא מבוצע בשבוע שקודם לפנטקוסט (חג הנקרא ברומנית "רוסאלי" Rusalii). מבצעי הריקוד הם להקה עם דגל הנישא על מוט באורך 4–5 מטרים ובקצה אריג אדום או לבן, מספר ראשי שום ושיבולות חיטה כמספר רקדני הלהקה וגבעול לענה, הכל נקשר בחוט אדום. הדגל עובר טקס ברכה של מכשף/מכשפת הכפר. עם התאספות הלהקה נערך טקס השבעה של חברי הלהקה לנאמנות לראש הלהקה המכונה וטאף (vătaf). ללהקה יש גם טוטם המכונה "המקור של קלוש" (ciocul căluşului).
בשנת 2008 הכיר ארגון אונסק"ו בריקוד הקלושרי כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
תיעודים.
המנהג והמחול מוזכרים על ידי הסופר ההונגרי דניאל דוז'ה המתאר אותו כחלק מהטקסים שהתקיימו בפיאטרה קאפריי על יד אלבה יוליה לרגל הכתרת נסיך טרנסילבניה ז'יגמונד באטורי בשנת 1599.
גם קורנל-דן ניקולאיה מציין את הטקס הזה שבו, לדבריו, השתתפו כמאה קלושרים, שהיו לוחמים של ההיידוק באבא נובק, אחד ממפקדי מיכאי האמיץ.
מחול הקלושרים מוזכר גם באחד מכתבי המלחין והנזיר ממוצא רומני יוהנס קאיוני שחי בטרנסילבניה במאה ה-17.
כמו כן זכה המנהג לתיאור מפורט בספרו בלטינית של דימיטריה קנטמיר "תיאור מולדובה" (Descriptio Moldaviae) (1716)
ג'וזפה מאצה
ג'וזפה מאצה (23 באוגוסט 1910 – 21 באוגוסט 1979; באיטלקית: Giuseppe Meazza) היה כדורגלן איטלקי, שידוע בעיקר בזכות תקופתו הארוכה באינטר בשנות ה-30 של המאה ה-20. נחשב בעיני רבים לאחד משחקני איטליה הטובים ביותר. את הקריירה החל מאצה כחלוץ, אך בהמשך עבר לשחק בקשר התקפי, העמדה בה שיחק במשך רוב הקריירה שלו. מאצה היה מנהיג בעל בעיטות מצוינות וכדרור מעולה, ראיית משחק טובה ומשחק ראש יוצא מן הכלל, למרות גובהו הצנוע. מאמן הכדורגל שגילה אותו היה המאמן היהודי ארפד וייס שנספה בשואה.
מאצה היה הכדורגלן האיטלקי הראשון שקנה לו שם בעולם כולו, והראשון שתמכו בו ספונסרים. הוא היה ידוע בחיי הנהנתנות שניהל, שכללו משקאות חריפים, נשים ואף לינה בבתי בושת לפני משחקים. למרות כל אלה, והעובדה שהיה קם מהמיטה רק כשחבריו סיימו להתאמן, היה יוצא מאצה למגרש ומשחק אחרי משחק היה מבזה את גדולי הבלמים והשוערים, כששערים בהם היה לוקח את הכדור בקו מרכז המגרש, עובר את כל שחקני ההגנה וכובש בקלות הפכו לסימן ההיכר שלו. במשחקי חוץ, שחקני ההגנה היריבים היו מכשילים אותו ובועטים בו על מנת לחסוך את ההשפלה כשהיה עובר אותם.
שמו הרשמי של אצטדיון סן סירו הוא "אצטדיון ג'וזפה מאצה", על שמו.
ילדות.
מאצה נולד בפורטה ויטוריה במילאנו. בגיל 7 איבד את אביו, שנהרג במלחמת העולם הראשונה. הוא גדל במילאנו עם אימו, ארסיליה, ועזר לה למכור בשוק המקומי, למרות שחלומו הגדול היה להיות כדורגלן. מאצה, שאימו החביאה את נעליו על מנת שלא יבזבז זמן בכדורגל, נאלץ ללמוד לשחק יחף, ושיחק מגיל 6 בקבוצה שכונתית עם כדור סמרטוטים. רק בגיל 12 הרשתה לו אימו להגשים את חלומו ולשחק כדורגל, והוא החל לשחק עבור קבוצת גלוריה. בגיל 13, כאוהד מילאן, ניסה מאצה להתקבל לקבוצה, אך נדחה כיוון והיה רזה מדי. לעומתם, היריבה העירונית אינטר קיבלה אותו בזרועות פתוחות, לאחר שמגלה כישרונות צפה בו במשחקיו בשכונה. באינטר האכילו אותו כמויות גדולות של בשר על מנת שיגדל ויתחזק. בהתחלה שיחק מאצה כבלם, לחפות על חסרונם של שחקני הגנה פצועים, אך עד מהרה מאמן הילדים של אינטר העביר אותו לעמדתו הטבעית, בהתקפה.
מהלך הקריירה.
כבר בהופעת הבכורה שלו באינטר, בגיל 17, כבש מאצה שני שערים, וזכה לתשבחות רבות מהתקשורת. בעונת 1928/1929, עוד בטרם הוקמה הסרייה א' והכדורגל באיטליה שוחק בשתי ליגות (הצפונית והדרומית), שיחק מאצה 29 משחקים וכבש 38 שערים, כולל שתי חמישיות ושישייה אחת, וכל זה בגיל 18 בלבד. הוא עדיין מחזיק בשיא השערים לעונת הבכורה של שחקן בסרייה א', עם 31 שערים בעונתה הראשונה של הליגה, ב-1929/1930. יחד עם מאצה, זכתה אינטר (או בשמה תחת השלטון הפאשיסטי, אמברוסיאנה) ב-3 אליפויות איטליה (1930, 1938 ו-1940) לצד קופה איטליה (הראשון של אינטר) ב-1939. באליפות ב-1930, למרות שקבוצות טובות יותר מאינטר (כמו בולוניה, טורינו, יובנטוס וגנואה) התחרו על התואר, הצליחה אינטר לזכות באליפות ראשונה מאז 1920, כשבמשחק המכריע מול גנואה כבש מאצה שלושער במחצית אחת. מאצה סיים 3 פעמים כמלך השערים (1930, 1936 ו-1938).
במהלך 1933 התערב מאצה פעמיים עם ג'אנפיירו קומבי, שוער יובנטוס ומי שעתיד להיות קפטן אלופת העולם של 1934 איטליה. בהתערבות הראשונה טען קומבי כי אף שחקן, כולל מאצה, לא יוכל לעבור אותו ולכבוש. בהתערבות השנייה, שהתרחשה בעת אימון של נבחרת איטליה, לאחר שמאצה כבש נגד קומבי בבעיטת מספרת, טען קומבי כי מאצה לא יוכל לשחזר את השער במשחק רשמי. במשחק הבא בין אינטר ויובנטוס, ב-25 במאי 1933, כבש מאצה שני שערים לרשתו של קומבי: הראשון בבעיטת מספרת כמעט זהה לזו שכבש באימון הנבחרת, והשני לאחר שעבר מספר בלמים של יובנטוס (ביניהם בלם הנבחרת, לואיס מונטי) לפני שהטעה את קומבי, עבר אותו וכבש. לאחר השער קומבי קם ולחץ את ידו של מאצה.
ב-1937, ביום המשחק מול יובנטוס, שעה לפני המשחק מאצה עדיין לא הופיע. אנשי המועדון שלחו מעסה ומאמן של הקבוצה להביא אותו, ואלה מצאו אותו ישן, לאחר לילה פרוע. השניים הביאו אותו במהירות לאצטדיון, ומאצה מצידו כבש צמד שערים והיה למצטיין במגרש. אינטר ניצחה במשחק 1:2 וזכתה באליפות, בהפרש שתי נקודות מיובנטוס.