לפני 1920, היה נהוג לצפות מנשים שיכסו את רגליהן בציבור, לכל האורך כולל הקרסוליים. אורך השמלות והחצאיות אז היה בדרך כלל עד הרצפה. התחומים יוצאי הדופן היו בעיקר תחומי הספורט והבידור. בשנות העשרים של המאה העשרים החל אורך החצאיות והשמלות להתקצר, ורגליים נחשפו בדרך כלל עד הברך. אז נכנסו גרבונים לאופנה גם על מנת לשמור על כיסוי הרגל לכדי רמת חימום מסוימת. הגרבונים הפופולריים ביותר היו גרבונים שנעשו בתחילה ממשי או ממשי מלאכותי (באנגלית: rayon).
בשנת 1938 פותח על ידי חברת דופונט הניילון, ומאז החל להיכנס לשימוש בתהליך הכנת גרבונים.
גרבונים הגיעו לחנויות בשנת 1939 ונתקבלו בהתלהבות על ידי הקהל. כארבעה מיליון גרבונים נמכרו ביום אחד.
הביקוש היה גדול מאוד בחנויות, אך כאשר בשנת 1942 נכנסה ארצות הברית למעורבות בלחימה במלחמת העולם השנייה, חברת דופונט עברה לייצר אך ורק עבור צבא ארצות הברית והפסיקה לייצר גרבונים, משום שהניילון ששימש בתהליך הייצור הופנה לייצור מצנחים, כילות נגד יתושים לחיילים ושימושים דומים. גרבוני הניילון הפכו למעין סמל של הקרבה אזרחית למען המולדת והאימרה המקובלת הייתה: "תורידי אותם בשביל הדוד סם". אינספור גרביוני ניילון נאספו מהארונות והמדפים, מוחזרו והפכו בין היתר לגלגלים של מפציצים, שזכו לכינוי 'גרבונים מעופפים'.
באוגוסט 1945, עם תום הקרבות, חזרה דופונט למכור גרבונים לשוק האזרחי. כשחזרו הגרבונים למדפים, במקומות רבים בארצות הברית צבאו אלפי נשים על חנויות הבגדים. העיתונאים תיארו את מהומות הניילון תוך שימוש בז'רגון צבאי שהיה שגור עדיין בפיהם: "מכירה של גרביונים בשיקגו! אין הרוגים". רבים האשימו את דופונט שהיא אוגרת במכוון גרבונים ויוצרת ביקוש מלאכותי, ובדופונט טענו בתגובה שהחברה מייצרת שלושים מיליון זוגות גרביונים בחודש. בעקבות לחץ ציבורי דופונט העניקה רישיונות ייצור לגרבוני ניילון לחברות אחרות, ההיצע עלה ו"מהומות הניילון" שככו.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה העשרים, נהוג היה שמפיקים בתחומי התיאטרון והקולנוע יתפרו גרבונים לשחקניות והרקדניות שלהם.
בשנת 1953 פיתח אלן גנט מחברת גלן רייבן דגם מסחרי של גרבונים, אך הם החלו להימכר בשוק רק לאחר 1959. במהלך תקופה זו המציא ארנסט רייס גרבונים בעיצוב משלו, הדומים לאלו הנמכרים כיום בשוק. בשנת 1956 הוא הגיש בקשה לרישום פטנט של שילוב בין גרבונים ותחתונים, שהועתק על ידי חברות יצרניות רבות, מה שגרם לסכסוכים בבתי משפט בארצות הברית במשך שנים רבות לפני אישור הפטנט (זמן מה לאחר מותו של רייס).
עד לאותה תקופה, לא הייתה סיבה ממשית לנשים מחוץ לתחומי הבמה ללבוש גרבונים, מאחר שהמכפלות הארוכות אפשרו להם ללבוש גרביים עד מעל לברך שאובטחו בביריות. במהלך שנות השישים של המאה העשרים תהליכי ייצור הטקסטיל הלכו והשתפרו, מה שהפך את הגרבונים לזולים יותר. ייצור של טקסטיל אלסטי מלאכותי גם הפך אותם לעמידים ונוחים יותר.
הופעתה של חצאית המיני האופנתית, שחשפה את הרגליים מעל הברך, גרמה לנשים רבות צורך ברכישת גרבונים. לאורך שנות ה-70 וה-80 של המאה העשרים, הפכו הגרבונים למוצר מלתחה חיוני.
משנת 1995 החלה ירידה מתמדת במכירות הגרבונים ששיאה היה בשנת 2006, כאשר המכירות בארצות הברית היו פחות ממחצית בהשוואה לעבר. ירידה זו יוחסה לאופנת הרגליים החשופות, שינויים בקוד הלבוש במקומות עבודה, ופופולריות גוברת של מכנסיים לנשים.
בעוד המכירות של סגנונות גרבונים מסורתיים לא התאוששו, במהלך המאה ה-21 כן נצפתה עלייה במכירות של סגנונות מסוימים. גרבוני רשת, גרבונים בהדפסים וצבעים שונים, גרבונים אטומים, גרבונים בגזרה נמוכה וגרבונים לגברים: כל אלה חוו גידול במכירות. בשנת 2010 הפופולריות ההולכת וגדלה של טייצים אטומים בשילוב עם שמלות יומיומיות, החליפה את המקום שהיה לגרבונים באופנה, אף על פי שגרבונים כחלק מלבוש פורמלי נשארו פופולריים.
בעוד שגרבונים נחשבים לפריט לבוש נשי, גם גברים לעיתים לובשים אותם, חלקם מסיבות בריאותיות ואקלימיות. רוכבים במרוצי סוסים עשויים ללבוש גרבונים מתחת למדים שלהם, על מנת לאפשר להם להחליק בחופשיות בתנועה בקצב מהיר. בסוף שנות ה-90 של המאה העשרים הציגו יצרני אופנה גרבונים מעוצבים לגברים, כדי לספק את הצורך הנישתי לגרבוני גברים כפריט אופנה.
מבנה והרכב בד.
לגרבונים בדרך כלל מבנה סטנדרטי: החלק העליון באזור המותניים יהיה לרוב עשוי מחומר אלסטי עמיד יחסית. החלק המכסה את הירכיים ואת הישבן מורכב מחומר עבה יותר מאשר זה שבאזור הרגליים. החומר באזור הרגליים הוא לרוב הבד הדק ביותר, ותפור בצורה רציפה עד לבהונות. חלק זה יכול להיות מחוזק מעט על מנת למנוע שחיקה.
רוב הגרבונים עשויים מעירוב של ניילון וסטרץ', הרכב בד אשר מספק את הגמישות ואת הצורה המתאימה לרגל ואופיינית לגרבונים המודרניים. לאריג הניילון יש נטייה להיקרע מה שיוצר לעיתים קרובות את ה"רכבות" בגרביונים. גרבונים עשויים להיות מורכבים גם מחומרים אחרים כגון: משי, כותנה או צמר.
חסרונות הגרבונים.
בניגוד לכותנה, ניילון אינו חומר סופג. כתוצאה מכך, הזיעה אינה מתנדפת ונשארת במגע עם הרגליים ושאר האזורים המכוסים בבד וכך יכולה להיווצר התפתחות של חיידקים וריחות. חלק מהמוצרים מכילים שילוב של כסף על מנת למנוע הזעה של כפות הרגליים, ובכך הופכים את חוויית לבישת הגרבונים לנעימה יותר.
השלכתם של הגרבונים אינה יעילה סביבתית, ושריפה שלהם עלולה לפלוט חומרים רעילים לאטמוספירה. לפיכך חלק מהנשים בוחרות שלא ללבוש גרבונים מסיבות סביבתיות, מאחר שהם בדרך כלל אינם ניתנים למיחזור ואינם מתכלים.
מיחזור משביח לגרביונים.
גרביונים שנקרעו יכולים לשמש לעטיפת פירות על עץ כדי למנוע מציפורים לאכלם או כיסוי צמחים נגד חרקים, אריזת בגדים עדינים שלא רוצים שיסתבכו במכונת הכביסה בין בגדים אחרים, תליית סריגים לייבוש, סמרטוט לניקוי אבק וכיורים, מסננת לצבעים, אחסון בצלים ושומים, קשירה ועטיפת של בגדים באחסון, קשירת צמחים מטפסים, כמסנן אבק ועוד.
אנדריאה מנטניה
מנחם כץ
הרב מנחם כ"ץ-פרוסטיץ (בערך ה'תקנ"ה, 1795 - ט"ז באדר א' ה'תרנ"א, 1891) היה אב"ד צעהלים (דויטשקרויץ), שבשבע קהילות, מגדולי תלמידי החת"ם סופר.
ביוגרפיה.
נולד בפרוסניץ (פרוסטיץ) שבמוראביה לרב אליעזר כ"ץ וואנפריד ולהינדל. היה צאצא של רבי שמשון ורטהיימר. בילדותו למד אצל דודו הרב משה כ"ץ וואנפריד שכיהן בפרוסניץ והיה ידוע כאיש תנועת ההשכלה. בבחרותו נסע לישיבת פרשבורג ללמוד אצל החת"ם סופר, והפך לאחד מתלמידיו המובהקים. הוא מוזכר מספר פעמים בספרי רבו. תקופה מסוימת אף היה משמשו. בשל דבקותו ברבו סירב לשמוע הצעות שידוכים מחוץ לפרשבורג, ונישא להינדל, בתו של הרב ישכר בר פרנק, מנכבדי הקהילה. אף לאחר חתונתו המשיך ללמוד אצל רבו כאחד הבחורים והיה נכנס לכל השיעורים של החתם סופר, ורק בסוף היום היה מתחיל ללמוד את סדריו האישיים עד 2 בלילה. הרב ישכר שלמה טייכטל בעלה של נכדתו נחמה העיד, שלמרות רתיעתו של החתם סופר מעיסוק פומבי בקבלה, היה לומד אותה עם סבו. לאחר מספר שנים התאלמן מאשתו הינדל ונשא לאישה את אחותה ברכה. הוא סירב להצעות רבנות עקב רצונו להישאר בקרבת רבו, אך לאחר שהסתיימו שבע שנות ה"קעסט", בסביבות שנת ה'תקצ"ד (1834) הסכים לקבל את רבנות רגינדורף הסמוכה לפרשבורג. הוא החל לכהן בה עוד לפני שקיבל מרבו היתר הוראה.
לאחר פטירת החת"ס מונה לאב"ד צעהלים, שם כיהן למעלה מיובל עד מותו. בתפקידו זה פעל לחיזוק ערכי הדת, ובד בבד יעץ ועזר ליהודים בחייהם הפרטיים. יהודי הקהילה האמינו בו שהוא בעל מופת וסיפורי מופת רבים השתמרו בין תלמידיו ובני הקהילה. כמו כן הקים ישיבה בעיר, בראשה העמיד את חתנו הרב דוד פרידמן, לימים ממלא מקומו ברבנות.
בשנת תרכ"ד השתתף בישיבה בנירג'האזה נגד הקמת הסמינר לרבנים, יוזמתם של הנאולוגים והרב עזריאל הילדסהיימר. הוא היה חבר במשלחת שבעת רבנים שהתקבלה לראיון בווינה, אצל הקיסר פרנץ יוזף, והביאה לביטול התוכנית. במהלך הקמת הקהילות החרדיות בהונגריה, השתתף באספה האורתודוקסית בפשט, ביולי 1870 (אב תר"ל).
נפטר באדר א' תרנ"א. בלווייתו הספידוהו בנו רבי משה, חתניו הרב פרידמן והרב פלנר, הרב דוד אולמן רבה של לקנבך, הרב שלום קוטנא רבה של אייזנשטט, הרב שמחה בונם ארנפלד רבה של מטרסדורף, הרב מנחם גרינוולד רבה של שופרון, הרב וואלף כהנא רבה של טשורנא והרב קופל רייך רבה של בודפשט.
מתלמידיו היו רבי משה גרינוולד רבה של חוסט והרב אהרן חיים שיק (בנו של מהר"ם שיק). ספר חידושיו יצא לאור רק בשנת ה'תש"ן (1990).
צאצאיו.
הותיר אחריו חמישה בנים ושתי בנות:
הרב שמואל מאיר תלמיד הכתב סופר ומחבר ספר "שם משמואל" על הש"ס; יוסף; הרב גרשון; הרב משה שכיהן בבחרותו כדיין, מגיד מישרים ורב בצעהלים, ווינה, מגנדורף, טוקאי ובסוף ימיו כרב בנייטרא; הרב מרדכי; הינדל, אשת הרב שמעון סגל שפיצר דיין בצעהלים ובנישואיה השניים אשת הרב דוד פרידמן ממלא מקום חותנו; רבקה אשת הרב שמעון חיים סגל-פלנר, דיין בצעהלים ובהמשך רב בבעלעד.
נכדו הרב אברהם אהרן כץ, בן בנו הרב משה, מילא את מקום אביו ברבנות בנייטרא. נכדים נוספים היו הרב שלמה פרידמן רבה של באדען, הרב מרדכי רוטנברג רבה של אנטוורפן (חתן חתנו הרב דוד פרידמן) ונחמה, אשת הרב ישכר שלמה טייכטל.
נינו, הרב אליהו כץ, היה רב העיר באר שבע.
מנחם פרוסטיץ
מנחם כ&quot;ץ
מנחם כ&quot;ץ פרוסטיץ
מנחם כץ פרוסטיץ
היידי בת האלפים
הידי בת האלפים
100 החמים בקנדה
נושא רומח רכוב