ב-17 באוגוסט 1945 הכריזה אינדונזיה על עצמאותה. ב-14 בנובמבר מונה שהריר לראש ממשלת אינדונזיה על ידי הנשיא סוקרנו, בזכות מה שכתב שהריר את עלונו PERJUANGAN KITA (במלאית: "(ה)מאבק שלנו / מאבקנו"), וכנראה גם עקב כך שמועמד אחר לתפקיד היה בכיר ששמו היה סופריאדי היה בגדר נעדר בקרב מאז 14 בפברואר 1945 מאז "מרד בליטאר" נגד הכבוש היפני. שהריר שימש בתפקיד עד יוני 1947 וצלח את פרשת טן מאלאקא ב-3 ביולי 1946. בשנת 1948 ייסד את המפלגה האינדונזית הסוציאליסטית (Partai Sosialis Indonesia), אשר הוחרמה בהוראת הנשיא סוקרנו בשנת 1960. ב-16 בינואר או ב-17 בינואר 1962 נאסר שהריר ללא משפט. בעניינו אמר סובאנדריו "לאנשים כמוהו אין מקום בחברתנו". בשנת 1965 לקה שהריר בשבץ בכלאו. הותר לו לנסוע אל שווייץ לצורך טיפול רפואי. בשנת 1966 נפטר בהיותו בגלות בשווייץ.
פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע
פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע
סימור הרש
סימור "סיי" מיירון הרש (באנגלית: Seymour (Sy) Myron Hersh; נולד ב-8 באפריל 1937) הוא עיתונאי חוקר וסופר יהודי-אמריקאי תושב וושינגטון די. סי., זוכה פרס פוליצר.
הרש זכה לראשונה בפרסום עולמי לאחר שחשף בשנת 1969 את טבח מי ליי אשר התבצע במסגרת מלחמת וייטנאם, ואת ניסיונות הטיוח של אירוע זה. בשנת 1970 הוא זכה על תחקירו זה בפרס פוליצר. בשנת 2004 זכה תחקירו על התנהגות חיילי צבא ארצות הברית כלפי אסירים בכלא אבו גרייב לתשומת לב עולמית.
תולדות חייו.
הרש נולד בשיקגו למשפחה יהודית. הוריו היגרו לארצות הברית מליטא ומפולין. למשפחתו הייתה מכבסה לניקוי יבש באחד הרבעים האלימים והעניים בעיר. לאחר שסיים לימודיו באוניברסיטת שיקגו הוא החל בשנת 1959 לעבוד כעיתונאי בסוכנות הידיעות של שיקגו, למדור הפלילים המקומי. לאחר מכן הפך לכתב בדרום דקוטה של סוכנות הידיעות UPI. בשנת 1963 החל לעבוד ככתב סוכנות Associated Press בשיקגו ובוושינגטון הבירה. הוא שימש כמזכיר עיתונות של מסע הבחירות לנשיאות של הסנטור יוג'ין מקארתי בשנת 1968. בסוף אותה שנה החל לעבוד ככתב "הניו יורק טיימס" בבירה וושינגטון ושימש בתפקיד זה בין השנים 1972–1975 ובשנת 1979. בתקופה זו פרסם סימור הרש תחקיר לפיו סוכנות ה-CIA מבצעת מעקב אחר אזרחים, שהיה לאחד הגורמים להקמת ועדת צ'רץ' שחקרה את מבצע מוקינגברד.
בשנת 1983 פרסם את ספרו "מחיר הכוח: קיסינג'ר בבית הלבן של ניקסון" (באנגלית: The Price of Power: Kissinger in the Nixon White House) אשר זיכהו בפרס חוג מבקרי הספרים הלאומי ובפרס עיתון "לוס אנג'לס טיימס" לביוגרפיה. בשנת 1991 ראה אור ספרו "ברירת שמשון" על יכולתה הגרעינית של ישראל ועל מדיניות החוץ של ארצות הברית.
מדיום (סדרת טלוויזיה)
מדיום (באנגלית: Medium) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה בחמש עונותיה הראשונות ברשת NBC ובשתיים הנוספות ברשת CBS החל מ־3 בינואר 2005 עד שנת 2011. הסדרה מבוססת על סיפורה של , מדיום אמריקאית שטוענת כי עבדה בשיתוף פעולה עם ממשל ארצות הברית, וסייעה להם בפיצוח תיקים וסוגיות משפטיים. על משחקה בסדרה זכתה פטרישה ארקט בפרס אמי לשחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרת דרמה לשנת 2005, במועמדת נוספת אליו בשנת 2007 וכן בשלוש מועמדויות לפרס גלובוס הזהב.
השחקנית הראשית פטרישה ארקט ביימה בעצמה שני פרקים בסדרה.
תקציר.
אליסון דובואה (פטרישה ארקט) היא מדיום (בעלת יכולות על-טבעיות), אשר באמצעות חלומות ודרכים שונות ומיוחדות, מתגלה לדברים שיקרו בעתיד ושקרו בעבר. בעלה ג'ו (ג'ק וובר "אימה בטריניטי", "לפגוש את ג'ו בלאק"), הוא מדען טילים, אשר למרות היותו בעל היגיון וחשיבה קרה, מבין שלאשתו יש כישרון שונה, ותומך בה. אליסון משתמשת בכישרונה כדי לעזור לתובע המחוזי של העיר פיניקס שבאריזונה, מאני (מנואל) דוואלוס, ולמשטרת העיר, לחקור את מותם של אזרחים. לאליסון וג'ו שלוש בנות, אריאל (סופיה ווסילייבה "שומרת אחותי"), בריג'יט ומארי, שמהלך הסדרה מתגלה כי גם הן ניחנו באותן סגולות שמחזיקה אמן. לאליסון יש אח, מייקל, שגם הוא מדיום, אך לא מנצל את כישרונו. בדצמבר 2010 רשת CBS החליטו על ביטול הסדרה אחרי שבע העונות.
עונה ראשונה.
בתחילת העונה אליסון לומדת להכיר בכישרונה כמשהו טוב, ולא להתנגד לו. אליסון מקבלת "עבודה זמנית" במשרד התובע המחוזי, מנואל דוואלס, שמגלה את סודה של אליסון ולאחר פיענוח תיק, לוקח אותה כמעין "יועצת" תחת חסותו ושומר את סודה. על כישרונה הסודי יודעים דוואלס ובלש מקרי הרצח לי סקנלון שלמרות העובדות מתקשים להאמין ולסמוך על אליסון מבלי לפתוח עין אחת. העונה נגמרת בפרק סיום בעל שני חלקים שחלקו השני פותח את העונה הבאה.
עונה שנייה.
פתיחת העונה מתחילה בפרק המשך מהעונה הראשונה, ונסגר מעגל עם בעיותיו של קפטן פוש. אליסון מתמודדת עם חוויות שלא חוותה קודם בחייה, למשל כמו בפרק "אותו השיר" (2) שבו נתקע לאליסון שיר בראש ורק היא שומעת אותו או כמו בפרק "הטירוף שלו" (11) שבו נכנס לגופה של אליסון רוצח סדרתי.
עונה שלישית.
בתחילת העונה השלישית, פרק ההמשך הזוגי "ארבעה חלומות" פותח עונה בצורה נהדרת, שבו בריג'יט, ביתם האמצעית של אליסון וג'ו, חולמת חלומות מנחים יחד עם אליסון, ויחד מפענחות מקרי רצח של רוצחים סדרתיים. במשך העונה מתחזקת ההבנה שעניין היכולות העל טבעיות הוא תורשתי; אריאל ובריג'יט עוזרות לאליסון לפענח מקרי פשע, אף על פי שאין נלהבות כלכך, ומייקל אחיה של אליסון, רואה את היכולות שלו ככישרון ולא כמשהו שאלכוהול יכול לדחוק.
עונה רביעית.
העונה עוסקת במשפחת דובואה לאחר שסוד יכולתה של אליסון נחשף. לאחר שכתבת עיתון שמשמיצה את התובע המחוזי דוואלס עובדת על אליסון ובמרמה משיגה את סודה ומפרסמת אותו. כעת גם ג'ו וגם אליסון מחוסרי עבודה, אך אליסון מתחילה לעבוד עבור סינתיה קינר מ"אמרי טיפ", חברה שמתעסקת במקרי חטיפות והיעלמויות. במהלך העונה נחשף סוד כמוס בנוגע לבתה של סינתיה שנחטפה לפני כמה שנים בפרק כפול, בו אליסון חולמת על בתה של סינתיה ובכך מגלה מיהי החוטפת. סינתיה יורה בה והורגת אותה ובעקבות כך נכנסת לכלא.
כמו כן ג'ו ממציא משהו בתחום ההנדסה הירוקה ומקים חברה עצמאית. בסוף העונה דוואלס, שפוטר מעבודתו כתובע המחוזי, חוזר לעבודתו ומחזיר גם את אליסון. ג'ו מוצא עבודה בחברה גדולה שמעוניינת בהמצאתו.
עונה חמישית.
במהלך העונה אליסון מקבלת הצעת עבודה מכובדת מחברה שמעוניינת ביכולתה, ואליסון מקבלת אותה, אך ההצעה אינה תמימה כלל וכלל, וסודות ודברים אפלים גורמים לאליסון לפנות לדוואלס בנוגע לרוצח סדרתי שהם מחפשים. לבסוף אליסון חוזרת לעבוד עבור דוואלס במשרד התובע המחוזי.
בסוף העונה מתגלה אצל אליסון גידול בראש, היא מכריחה את ג'ו לדחות את הניתוח להוצאתו בשל חלום שחלמה. אליסון עוברת לבסוף את הניתוח שבמהלכו עוברת שבץ ונכנסת לתרדמת.
עונה שישית.
אליסון מתעוררת מן התרדמת משותקת בצידה השמאלי של גופה. תחילה נראה כי יכולתה העל טבעית אבדה, אולם בהמשך היא שבה אליה.
אליסון מחלימה מהשיתוק וממשיכה בעבודתה במשרד התובע המחוזי. ג'ו זוכה בעבודתו חזרה מן החברה שקנתה את המצאתו, אך מתפטר בהמשך כדי לטפל באליסון החולה. בנותיה של אליסון ממשיכות לגדול, אריאל מסיימת תיכון ומתכוננת למעבר למכללה בניו המפשיר למורת רוחה של אליסון. לבלש לי סקנלון ולבת זוגו לין נולדת בת, ובפרק האחרון של העונה הם מתחתנים.
עיתונאי חוקר
האינטלקטואלים של ניו יורק
האינטלקטואלים של ניו יורק (באנגלית: The New York Intellectuals) הוא כינוי לקבוצת סופרים, עיתונאים ומבקרים אמריקאים, ברובם יהודים, אשר ברובם צאצאי יוצאי מזרח אירופה, בני מעמד הפועלים, שגדלו ברובם בניו יורק והתחנכו ב"סיטי קולג' של ניו יורק" בין שנות העשרים לשנות החמישים של המאה העשרים והשפיעו רבות על החשיבה האידאולוגית האמריקאית במהלך כל המאה ה-20. בתחילת דרכם הם תמכו במדיניות השמאל הפוליטי, אך היו אנטי-סטליניסטים במובהק. הקבוצה מיזגה תאוריה מרקסיסטית וסוציאליסטית, עם חשיבה דמוקרטית וליברלית ודחתה באותה מידה של תקיפות הן את המקארתיזם והן את הקומוניזם הסובייטי כמודל פוליטי מעשי או מקובל. רבים מחבריה הפכו לאחר מכן למייסדי ומובילי הזרם הנאו-קונסרבטיבי בפוליטיקה האמריקאית.
מרבית חברי הקבוצה למדו אחרי הסיטי קולג' של ניו יורק, באוניברסיטת קולומביה וזוהו עם כתבי העת השמאליים, כל אחד של תקופתו. ניקולס להמן תיאר את הקבוצה כבלומסברי האמריקנית.
מי ומי בקבוצה.
על פי מיפוי מדוקדק שעשה דניאל בל, אחד מראשי הדור השני של קבוצת "האינטלקטואלים של ניו יורק", במאמרו "האינטליגנציה באמריקה", הקבוצה כללה בדור הראשון (התבגרו בסוף שנות העשרים - תחילת שנות השלושים של המאה העשרים) אישים יהודים - אמריקאים כמו: אליוט כהן (לימים עורכו הראשון של קומנטרי), סידני הוק, פיליפ ראב, ויליאם פיליפס, חנה ארנדט, ליונל טרילינג, דיאנה טרילינג, מאיר שפירו, ואחרים, ובנוסף גם מספר לא יהודים וכן כמה יהודים מ"בית כנסת אחר" כהגדרתו - מיכאל גולד, ג'וזף פרימן ועוד. כל אלה התרכזו בכתיבתם בדרך כלל ב"מנורה ג'ורנל", "ההמונים החדשים" הקומוניסטי, וה - Partisan Review הסוציאליסטי האנטי קומוניסטי.