ב-2003 השתתפה בהגשת תוכנית האירוח "הצנועות והחסודות" בערוץ התכלת. הייתה מראיינת אורחת קבועה בתוכנית הבוקר של מרב מיכאלי בערוץ 10, ובעלת טורים פובליציסטיים באתר nrg ובאתר ynet. עד סוף 2010 עבדה כעיתונאית ב"מקור ראשון". עסקה בכתבות תחקיר בנושאים חברתיים, בין השאר בסוגיות רגישות בחברה הדתית כמו הפלות יזומות, גירושים, חשיפת כתות, העתקות בבחינות בגרות, רצח נשים אתיופיות והרחקה של תלמידים מישיבות תיכוניות.
לאחר שציפי חוטובלי נבחרה לכנסת, ארליך החליפה אותה כחברת פאנל קבועה בתוכנית "מועצת החכמים" בערוץ עשר. באוגוסט 2010 פרשה מן התוכנית.
ארליך השתתפה בהגשת פינה על פרשת השבוע בתוכנית "בחצי היום" ברשת ב' ומשתתפת ב"ועדה המסדרת" בתוכנית "סדר יום" של קרן נויבך.
בנובמבר 2010 הצטרפה לצוות 360, תוכנית תחקירים של "רשת", כחברת מערכת, כתבת ותחקירנית. היא השתתפה במשך כמה חודשים בפגישות של "נשות השאלים". כתבתה בנושא הייתה התחקיר הפותח של 360.
בכתבה נוספת ראיינה ארליך בכלא את אחת המנהיגות של קהילה זו, ברוריה קרן מבית שמש, אשר כונתה בתקשורת "אמא טליבאן" והורשעה בהזנחת ילדיה. בראיון התנצלה קרן לראשונה על כך שפגעה בילדיה.
תחקיר עיתונאי נוסף של ארליך חשף, על רקע המתיחות בעמנואל בין אשכנזים לספרדים, טענות שמנהל תלמוד תורה האשכנזי פגע מינית בילדים ספרדים. מאוחר יותר הורשע המנהל בפרשה.
במהלך שנת 2011 שבה לפרסם כתבות תחקיר ומגזין ב"מקור ראשון" ובהמשך גם ב"מעריב". היא פרסמה תחקיר המשך לכתבה שפרסמה עוד קודם ועסקה בתעלומת מותו של הרב משה טלבי, שנמצא ירוי בצומת ברבבה. התחקיר הוביל לפתיחת התיק בידי הפרקליטות ולהכרת משרד הביטחון בטלבי כנפגע טרור.
פרסמה תחקיר גם על קהילת "לב טהור" בקנדה, ובו תיארה התעללות וחטיפת ילדים. תחקיר נוסף עסק בשחיתות ומינויים פוליטיים בקרן למפעלי שיקום, ובעקבותיו הודח צוות הניהול של הקרן.
בשנת 2014 עזבה את "מקור ראשון" והצטרפה כעיתונאית חוקרת לתוכנית "המערכת עם מיקי חימוביץ'" בערוץ 2. במקביל החלה לכתוב ב"ידיעות אחרונות" טורי דעה באמצע השבוע וכתבות מגזין ותחקיר במוסף השבת.
ביולי 2015 פרסמה תחקיר ב"ידיעות אחרונות" על שוחד בבית הדין הרבני בירושלים, שהוביל למעצרם של מזכיר הרכב ומקורב לדיין הרב אליהו אברז'ל.
באוקטובר 2015, בגיליון מיוחד לציון 20 שנה לרצח רבין של "ידיעות אחרונות", פרסמה כתבה על מרגלית הר-שפי, שבה נחשף כי עמדתו הרשמית של השב"כ, שנוסחה בכתב ונאמרה בעל פה לפרקליטות המדינה, הייתה כי הר-שפי לא העלתה בדעתה שיגאל עמיר ירצח את רבין.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת נבחרה על ידי ועדה ציבורית מטעם מפלגת הבית היהודי למקום השלישי ברשימת המפלגה בבחירות, ששוריין לאישה. כשבוע לאחר מכן פרשה מהרשימה, לאחר מחלוקת עם בכירי המפלגה, באומרה שלא תסכים לרוץ ברשימה אחת עם חברי עוצמה יהודית.
אחרי כחודשיים של צינון, באפריל 2019, שבה ארליך לכתיבה העיתונאית ב"ידיעות אחרונות", ככתבת במוסף לשבת וכפובליציסטית במדור הדעות. בפברואר 2021, על רקע המשבר הכלכלי שעבר "ידיעות אחרונות", סיימה את עבודתה בעיתון.
במרץ 2021 הצטרפה לצוות הכותבים של "ישראל היום".
ספריה.
בפברואר 2017 יצא לאור ספרה הראשון, "מה יקרה אם אמות מחר בבוקר" - סיפור חייה של דפנה מאיר, שנרצחה בפיגוע בעתניאל, המשלב גם טקסטים שכתבה מאיר.
באוגוסט 2017 יצא לאור ספר הפרוזה הראשון שלה, "כמה מוכר, כמה זר". הספר קושר בין סיפור אהבתם בהווה של מתנחל וקראית, לבין סיפור הקראים בשואה.
באוגוסט 2019 יצא לאור ספרה השלישי, "שמיים שאין להם חוף", המתאר את סיפור חייו של רב-סרן בניה שראל, מפקד פלס"ר גבעתי שנהרג בקרב רפיח במהלך מבצע צוק איתן.
חיים אישיים.
לאחר נישואיה התגוררה במשך שש שנים במאחז עמונה. מאז פברואר 2006, לאחר הריסת תשעת הבתים בעמונה, מתגוררת עם משפחתה בעפרה.
נשואה ואם לחמישה.
מקס פיין (מנהיג פועלים)
מקס פיין (באנגלית: Max Pine; 1868–1928) היה מזכיר איחוד האיגודים המקצועיים היהודים בארצות הברית (ה"געווערקשאפטען") בראשית המאה ה-20.
חייו.
נולד בלובביץ' שברוסיה הצארית, נתייתם בגיל צעיר.
בשנת 1890 היגר לארצות הברית, שם עבד בתחילה כמוביל פחם ולאחר מכן היסב את מקצועו לחייט.
בתקופה זו חלה במקצוע החייטות "אבטלה סמויה", ופיין מצא לעצמו זמן לחשוב על תנאי העבודה של החייטים ותוך זמן קצר נהיה למנהיג אהוד באיגוד החייטים.
ב-1897 החל לעבוד במערכת העיתון היידי פארווערטס, וב-1901 נכנס לעסקי הדפוס. במקביל החל לארגן פגישות פועלים שבהן הוחלט להקים את המפלגה הסוציאליסטית בעיר ניו יורק והיה המועמד הראשון של המפלגה למועצת העיר.
ב-1906 נטש את עסקיו לטובת משרת מזכיר ב. התפטר ממשרה זו בסיום שביתת האופים וחזר לעסקי הדפוס יחד עם בנו, ובמקביל עודד פעילות התאגדותית ומעמדית במגזרים השונים. במהרה הפך למנהיג תנועת העבודה היהודית בארצות הברית .
מסע לווייתו יצא ממערכת העיתון פארווערטס, והגיעו אליה עשרות אלפי פועלים. הוא נקבר בבית העלמין היהודי "מאונט כרמל" בקווינס שבניו יורק, סמוך לקברי שלום עליכם, מאייר לונדון ועוד.
מקס פיין והציונות.
בראשית דרכו היה פיין מקורב לתנועת הבונד, ששללה את הציונות וראתה בהשתלבות היהודים בארצותיהם את הדרך להמשך חיים יהודיים, בד בבד עם שמירת תרבות היידיש. אולם בשנת 1921, לאחר סדרת פגישות אישיות עם ברל כצנלסון, אשר נועדו לבסס את הקשרים בין פועלי ארץ ישראל לפועלים היהודים בגולה, שינה את דעתו והפך לתומך בציונות ולפעיל בסניף האמריקאי של מפלגת פועלי ציון. בהמשך אף ניהל את מגבית ההסתדרות בארצות הברית אשר גייסה הון שהציל את ההסתדרות מקריסה בשנות העשרים.
הנצחה.
לזכרו של פיין הוקמו בנוער העובד חדרי מלאכה להכשרה מקצועית, בהנהגתו של שמואל מסטצ'קין, שנקראו "חדרי המלאכה ע"ש מקס פיין". בתל אביב הפך חדר המלאכה לבית הספר המקצועי הראשון בארץ ישראל, בשנת 1929, בסיועו של המהנדס משה פלדשטיין. בית הספר הראשון קרוי היום מכללת מקס פיין. מפעל זה גדל ברבות הימים והיה לרשת בתי הספר המקצועיים עמל של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
הכנסייה האנגליקנית (נצרת)
הכנסייה האנגליקנית או כנסיית ישו או כנסיית הגואל (אנגלית: Christ church) היא כנסייה אנגליקנית השוכנת בלב העיר נצרת.
הכנסייה נבנתה לאחר שימאים בריטים שביקרו בעיר בשנת 1861, לא מצאו בה כנסייה אנגליקנית, ופנו בעניין אל הארכיבישוף מקנטרברי. שנה לאחר מכן ביקר בעיר יורש העצר הבריטי, לימים המלך אדוארד השביעי, ותרם את הכספים הדרושים להקמת המבנה.
הכנסייה תוכננה על ידי האדריכל השווייצרי פרדיננד שטאדלר (Ferdinand Stadler) בסגנון התחייה הגותית, והייתה עבודתו האחרונה (הוא נפטר ב-1870 לפני שהושלמה). היא נבנתה בין השנים 1869- 1871 על ידי "החברה המיסיונרית הכנסייתית". כאשר נחנכה ב-1 באוקטובר 1871, הייתה לכנסייה האנגליקנית השנייה בארץ ישראל לאחר זו שבירושלים. בשל מחסור במימון נותר המבנה ללא הצריח המחודד שתוכנן לו. בשנת 2014 שופצה הכנסייה ונבנה הצריח.
ב-26 בספטמבר 1937, נרצחו במדרגות הכנסייה, מושל הגליל הבריטי לואיס אנדרוס ושומר ראשו - רצח שזיעזע את היישוב ובעקבותיו נערכו מעצרים רבים והוצא צו מעצר נגד המופתי של ירושלים וראש הוועד הערבי העליון, חאג' אמין אל-חוסייני.
באר מרים
מהירות הימלטות
בזיליקת הבשורה
התעוררות בירושלים
התעוררות בירושלים היא תנועה פוליטית. בראשות התנועה עומד עופר ברקוביץ, סגן ראש העירייה לשעבר.
היסטוריה.
תנועת התעוררות נוסדה בשנת 2008 על ידי קבוצת צעירים ירושלמים, חילוניים ודתיים, במטרה לקדם את האוכלוסייה הצעירה והיצירתית של ירושלים ולחזק אותה כ"עיר ציונית פלורליסטית ויצרנית". עד מהרה התמודדה בבחירות המקומיות בשנת 2008 ברשימה משותפת עם סיעת ירושלמים בראשות רחל עזריה. התנועה המשותפת זכתה בשני מנדטים. כל אחת מן הרשימות זכתה במנדט אחד, כאשר נציגי התעוררות במועצה היו עופר ברקוביץ' ומירב כהן שהתחלפו במסגרת הסדר רוטציה.
בחירות 2013.
בבחירות המקומיות שנערכו בשנת 2013 התמודדה התנועה עצמאית. בבחירות המקומיות שהתקיימו ב-22 באוקטובר 2013 זכתה התעוררות בארבעה מנדטים, והייתה לשלישית בגודלה במועצת העיר. יו"ר התנועה עופר ברקוביץ' קיבל את סגנות ראשות העיר, וכן את תיק הפיתוח הכלכלי והתעסוקה, תיק מרכז העיר ותיק התרבות. מספר 2 בתנועה, חנן רובין קיבל את תיק הצעירים והמשפחות, יו"ר ועדת התמיכות העירונית, וחבר הוועדה המקומית לתכנון ובנייה. מספר 3, עינב בר את תיק קידום העסקים הקטנים, ואלעד מלכא את תיק הנוער. במהלך הקדנציה התבצעה רוטציה ואת מלכא החליף יואב ייבין. בספטמבר 2017 הודיע חבר המועצה חנן רובין על התפטרותו מתפקידו, ובמקומו חזר למועצה חבר המועצה בעבר אלעד מלכא. במרץ 2018 פרש יואב ייבין מחברותו במועצה ובמקומו נכנס דן אילוז. אילוז לא התמודד ברשימת התעוררות למועצה והחל את פעילותו בהתעוררות ב-2016.
ב-30 בספטמבר 2014 ביקר מבקר המדינה יוסף שפירא את התנהלותה התקציבית של הסיעה במהלך בחירות 2013. על פי דו"ח המבקר, מאזן הוצאות הסיעה היה גבוה מסך הכנסות הסיעה במהלך קמפיין הבחירות, זאת בנוסף לעובדה שהסיעה העלימה מהדו"ח שהגישה למבקר המדינה את מלוא הוצאותיה במהלך קמפיין הבחירות. בעקבות כך, המבקר קנס את התעוררות בכחצי מיליון שקלים.