עמק ביקוע (באנגלית: ) הוא שקע קווי בין כמה רמות או רכסי הרים שנוצר כתוצאה מבקע גאולוגי או העתק. פעולות אלו מתבטאות כהתרחבות של קרום כדור הארץ, התפשטות של פני השטח, שהועמק אחר-כך באמצעות פעילות סחיפה. עוצמת כוחות המתיחה כה גדולה עד שהם גורמים ללוח הטקטוני להיקרע, ואז הגוש המרכזי צונח יחסית לגושים שמצידיו תוך יצירת עמק שקירותיו זקופים וקרקעיתו שטוחה המכונה גראבן ("תעלה" בגרמנית). אף שאין הגדרה רשמית להבדל שבין גראבן לעמק ביקוע מקובל לכנות בשם גראבן עמק ביקוע קטן. ככל שתהליך זה מתמשך העמק מתרחב, עד שהוא הופך לאגן נרחב, המתמלא במשקעים מקירות הבקע ומהסביבה. אחת הדוגמאות הטובות ביותר לתהליך ארוך זה הוא הבקע המזרח אפריקאי. עמקי ביקוע יכולים להיווצר בכל הגבהים, מקרקעית הים עד לרמות ורכסי ההרים. הם יכולים להתרחש בקרום היבשתי כמו גם בקרום הימי. לעיתים קרובות מסתעפים עמקי ביקוע משניים מתוך עמק ביקוע ראשי והם נחשבים חלק ממנו.
סוג עמק זה שונה מעמק נהר או מעמק קרחוני בכך ששני האחרונים הם תוצאה של סחיפה שבעוד שעמק ביקוע הוא תוצאה של פעילות טקטונית.
מרבית עמקי הביקוע מצויים בקרקעית הים. עמק הביקוע הנרחב ביותר שוכן לאורך קו הרכס של מערכת הרכס המרכז אוקייני והוא תוצאה של התפשטות קרקעית הים, שבה הלוחות הטקטוניים נפרדים וסלע מותך עולה מהמעטפת מתקשה במגע עם מי הים ויוצר קרום ימי חדש בתחתית עמק הביקוע. דוגמאות לסוג עמק ביקוע זה כוללות את הרכס המרכז-אטלנטי, שהוא תוצר של תהליך היפרדות היבשות, שהחל לפני כ-180 מיליון שנה. תהליך זה, הנמשך גם כיום, מביא להתרחקותם של הלוח האפריקאי מהלוח הדרום-אמריקאי ושל הלוח הצפון-אמריקאי מהלוח האירואסייתי, וזאת בקצב של כ-2.5 ס"מ בשנה. הרכס המרכז-אטלנטי יצר עמקי ביקוע שרוחבם כ-15 קילומטרים. עמקי ביקוע גדולים נוספים נוצרים על ידי הרכס המזרח-פסיפי (East Pacific Rise) שבו הלוח הפסיפי נפרד מהלוח הצפון-אמריקאי, לוח ריביירה, לוח קוקוס ולוח נסקה. נביעות הידרותרמיות רבות פעילות לאורך רכס זה בשל הפעילות הגאולוגית מתחת לעמקי הביקוע התת-ימיים.
עמקי ביקוע יבשתיים רבים הם תוצאה של שלוחה לא פעילה (בקע כושל) של צומת משולש, בקע שלא התפתח ליצירת אוקיינוס, אם כי יש שני עמקים, הבקע המזרח אפריקאי וימת באיקל, שפעילים כיום, וייתכן שקיים גם עמק שלישי פעיל, הבקע המערב אנטארקטי. במקרים אלו, לא רק הקרום, אלא גם כל הלוחות הטקטוניים מצויים בתהליך שבירה שבו נוצרים לוחות חדשים. אם העמקים ימשיכו להתרחב יהפכו עמקי הביקוע היבשתיים בסופו של דבר לעמקי ביקוע ימיים.
עמקי ביקוע אחרים הם תוצאה של התעקלויות או התנתקויות בהעתקים הנעים אופקית (העתק הסטה אופקית). אם התעקלויות או התנתקויות אלו הן באותו הכיוון של התנועה היחסית לאורך ההעתק מתרחשת התארכות. לדוגמה, עבור העתק הסטה אופקי ימני התעקלות ימינה תגרום להתמתחות ועקב כך לשקיעה באזור שבו התרחשה ההתעקלות. גאולוגים רבים סוברים כיום שים המלח שוכן בבקע שהוא תוצאה של התנתקות שמאלית בהעתק הסטה אופקי שמאלי של בקע ים המלח. כאשר העתק מתפצל לשני גדילים, או ששני העתקים פועלים קרוב האחד לשני עלולה להתרחש גם התמתחות של הקרום ביניהם, כתוצאה מההבדלים בתנועתם. שני סוגי ההתמתחות שנגרמה מהעתקים מתרחשים בדרך כלל בקנה מידה קטן, תוך יצירת תופעות כדוגמת גלישת קרקע או את סוג האגם המכונה באנגלית "sag pond".
אגמים בעמקי ביקוע.
אגמי המים המתוקים הגדולים ביותר בעולם, למעט אגם ויקטוריה, שוכנים בעמקי ביקוע. ימת באיקל בסיביר, אתר מורשת עולמית, שוכנת בעמק ביקוע פעיל שבו לוח אמור הולך ונפרד באיטיות מהלוח האירואסייתי, ותהליך זה נמשך כבר כ-25 מיליון שנים. ימת באיקל היא גם אגם המים המתוקים העמוק ביותר והעתיק ביותר בעולם, עומקה 1,637 מטרים והיא הולכת ומעמיקה כל שנה. בתחתיתה יש שכבה של משקעים רכים שעומקה כמה קילומטרים. הקרקעית האמיתית של הבקע שבו נמצאת ימת באיקל מצויה בעומק של כ-10 קילומטרים מפני השטח. ימת באיקל מכילה 20% מכלל המים המתוקים במצב נוזלי בעולם הנפח הגדול ביותר (יותר מהנפח הכולל של הימות הגדולות).
אגם טנגניקה, מקום שני בשני הקריטריונים דלעיל, שוכן בבקע האלברטיני, הזרוע המערבית של הבקע המזרח אפריקאי. ימת סופיריור באמריקה הצפונית, אגם המים מתוקים הגדול ביותר בעולם בשטחו, שוכן בבקע מרכז היבשת הקדום והרדום. ייתכן שהאגם התת-קרחוני הגדול ביותר בעולם, ווסטוק באנטארקטיקה שוכן בתוך עמק ביקוע קדום. אגם ניפיסינג ואגם טימיסקאמינג באונטריו וקוויבק שבקנדה שוכנים בתוך עמק ביקוע הקרוי: גראבן אוטווה-בונשר (Ottawa-Bonnechere Graben). ת'ינגוואטלאוואטן (Þingvallavatn), האגם הטבעי הגדול ביותר באיסלנד הוא דוגמה לאגם בעמק ביקוע.
שריונית BA-20 (ברוסית: БА-20) היא רכב קרבי משוריין שפותח בברית המועצות ב-1934 והיה בשימוש הצבא האדום עד לשנת 1945. לפי הסיווג לשריוניות שהונהג בצבא האדום, הוגדרה BA-20 כשריונית קלה.
פיתוח וייצור.
BA-20 פותחה בשנת 1934 במשרד תכנון של חברת גא"ז. היא נבנתה על בסיס מרכב של מכונית GAZ-M1 שהייתה בעלת הנעה 2X4. היא מוגנה בלוחות שריון משופע. עובי לוחות השריון הקדמי 9 מ"מ, ועובי לוחות שריון הצד 6 מ"מ. עובי שריון צריח הרכב – 9 מ"מ. חימוש השריונית כלל מקלע 7.62 מדגם DT, שהותקן בצריח המסתובב. צוות השריונית הורכב משני אנשים – מפקד (שתפקד גם כמקלען) ונהג. בדגם המשופר (BA-20M) התווסף איש צוות שלישי – קשר.
השריונית יוצרה בשנים 1936 – 1942 במפעלי חברת גאז בשלושה דגמים עיקריים:
בסך הכל יוצרו 2,114 רכבים מכל הדגמים.
שימוש.
השימוש הקרבי הראשון בשריוניות BA-20 היה בקרב חלקין גול בשנת 1939. השריוניות השתתפו בכל הקרבות והמבצעים של הצבא האדום בשנים 1939 – 1941 כרכבי סיור או רכבי פיקוד. רוב השריוניות אבדו בקרבות עם הגרמנים כבר בשנת 1941. ביחידות הצבא האדום שהיו מוצבות במזרח הרחוק של ברית המועצות (ולכן לא השתתפו במלחמה עם הגרמנים) שריוניות BA-20 המשיכו לשרת עד לסוף שנת 1945 ואף נעשה בהן שימוש במהלך הקרבות עם הכוחות היפנים בסין ובקוריאה.
הצבא הגרמני והצבא הרומני השתמשו בשריוניות BA-20, שנפלו שלל לידיהם, כרכבי שיטור ואבטחה בשטחים הכבושים.
הצבא הפיני השתמש בכ-20 שריוניות BA-20 (גם הן רכבי שלל שנלקחו מהצבא האדום) כרכבי פיקוד עד לשנת 1957. אחד מן הרכבים הללו מוצג כיום במוזיאון השריון בעיר פרולה, פינלנד.
חזית ההצלה הלאומית (מצרים)
חזית ההצלה הלאומית (או החזית הלאומית להצלת המהפכה; ערבית: جبهة الإنقاذ الوطني) היא ברית של מפלגות פוליטיות מצריות, שנוסדה כדי להביס את ההצהרה החוקתית של ה-22 בנובמבר 2012 של הנשיא מוחמד מורסי. לחזית הלאומית להצלת המהפכה יש סך הכל יותר מ-35 קבוצות שמעורבות בפעילות. עם זאת, פרשנים חוששים כי החזית לא תוכל להפוך לכוח פוליטי מגובש. הקבוצות השונות מסכימות בעיקר על ההתנגדות לנשיא מורסי, אך רק על מעט נושאים מעבר לכך.
יואנסו
יואנסו (בפינית: Joensuu, "שפך הנהר" על שם נהר פייליסיוקי, שהעיר שוכנת בשפכו) היא עיר במזרח פינלנד, בירת אזור צפון קרליה, והעיר הגדולה בו. העיר שוכנת לחופי אגם סאימה.
יואנסו מדורגת במקום ה-12 ברשימת הערים הגדולות בפינלנד, בעיר שנוסדה בשנת 1848, התגוררו ב-2013 74,187 תושבים.
יואנסו היא עיר צעירה ותוססת, הודות ליותר מ-15,000 הסטודנטים הלומדים באוניברסיטת מזרח פינלנד, ו-4,000 הסטודנטים הלומדים באוניברסיטת צפון קרליה למדעים.
היסטוריה.
יואנסו הוקמה בשנת 1848 על ידי הצאר ניקולאי הראשון. בשנת 1860 הוסרו הגבלות שהיו על התעשייה, והמנסרות המקומיות החלו לשגשג.
בשנת 1856 נפתחה תעלת סאימה, המחברת את אגם סאימה למפרץ הפיני. כתוצאה מכך, החל מסחר ער בין אזור צפון קרליה לסנקט פטרבורג ולמרכז אירופה. בסוף המאה ה-19, הייתה יואנסו אחת מערי הנמל הגדולות בפינלנד.
בעשורים האחרונים התפתחה יואנסו מעיירה חקלאית קטנה, למרכז מחוזי חיוני. הגורמים להתפתחותה של העיר היו השקעה ניכרת בחינוך, וסיפוח עיירות סמוכות.
באוניברסיטת מזרח פינלנד השוכנת בעיר, שמונה פקולטות. האוניברסיטה נחשבת לאחד מעמודי התווך של העיר ושל האזור.
קרבתה לגבול עם רוסיה, הייתה גורם חשוב להתפתחותה של העיר. בעיר שוכן מכון היעור האירופי.
תחבורה.
ביואנסו תחנת רכבת ממנה יוצאות רכבות להלסינקי, נורמס, לאפנראנטה, פייקסמקי, וקואובולה. הקו להלסינקי הוא הקו המחושמל היחיד.
אוטובוסים פנימיים מובלים לכל חלקי העיר, ולכמה ערים ועיירות באזור. מנמל התעופה של יואנסו פועלות טיסות סדירות לנמל התעופה הלסינקי-ונטה, המופעלות על ידי חברות התעופה פינאייר ו-Flybe נורדיק.
ספורט.
מועדון הכדורסל של העיר קטאיה יואנסו, משחקת בליגה הפינית וביורוצ'לנג'.
ערים תאומות.
ליואנסו שש ערים תאומות:
טוליארה
טוליארה (במלגשית: Toliary) היא עיר נמל הממוקמת בדרום מערב האי מדגסקר כ-936 ק"מ דרומית-מערבית לבירה אנטננריבו.
העיר היא בירת מחוז טוליארה ושל חבל אטסימו-אנדרפאנה. העיר שוכנת על חוף מצר מוזמביק ועל פי הערכה משנת 2007 יש בה 114,400 תושבים.
העיר נקראה על ידי הצרפתים טוליאר (Tuléar) אך שמה שונה לטוליארה ב-1970, במסגרת החלפת כל שמות הערים מהשפה הצרפתית לשפה המלגשית לאחר תום השלטון הצרפתי ב-1960.
קטאיה יוהנסו
תומאס הזקן
תומאס הזקן (באסטונית: Vana Toomas) הוא פסל המהווה חלק מהשבשבת שבראש הצריח של בניין עיריית טאלין ההיסטורי, המצוי בכיכר העירייה בעיר טאלין שבאסטוניה.
הצריח מהווה אחד מסמליה של העיר טאלין, ונחשב ל"מגן העיר".
היסטוריה.