ב-1921, הייתה דיק, קר'ס ליידיס כל כך מבוקשת בבריטניה, שפרנקלנד נאלץ לסרב ל-120 הזמנות למשחקים. בכל זאת, הקבוצה שיחקה 67 משחקים באותה שנה, אל מול קהל של 900,000 איש. יש לזכור, שכל השחקניות עבדו גם במשרות מלאות אחרות, ונאלצו לעבוד קשה מאוד כדי לשלב בין שני התחומים. שחקנית הקבוצה, אליס נוריס דיברה על בעיה זו: "זה היה לא פשוט, כי נאלצנו לעבוד בבוקר המשחק, משם לנסוע למשחק, אחר כך לחזור הביתה ולקום מוקדם בבוקר כדי להתחיל יום חדש בעבודה".
החרם של ההתאחדות לכדורגל.
למרות שדיק, קר'ס ליידיס שיחקה בעיקר במשחקי צדקה לארגוני חיילים מובטלים, היא ניסתה לעזור גם לעובדים המקומיים שסבלו מקשיים כספיים רבים. ענף שניזוק מאוד ממלחמת העולם הראשונה היה ענף הכרייה. במרץ 1921, החליטו בעלי חברות הכרייה לקצץ כ-50 אחוז משכר עובדיהם, ומי שלא הסכים לתנאים אלו פוטר מיידית. מספר גדול משחקניות דיק, קר'ס ליידיס הגיעו מאזורי כרייה כמו סנט הלנס, והן טענו שהקבוצה צריכה להתגייס לטובת הכורים ולגייס כסף למשפחות שנותרו ללא מפרנס. פיטורי הכורים השפיעו גם על מצב העובדים בווילס ובסקוטלנד, ולכן באפריל 1921 נערכו שלושה משחקים בקארדיף (18,000 איש), בסוונסי (25,000) ובקילמרנוק (15,000), שבהם דיק, קר'ס ליידיס ייצגה את אנגליה נגד נבחרות ווילס וסקוטלנד. שלושת המשחקים הסתיימו כשידה של דיק, קר'ס ליידיס על העליונה.
בעקבות התערבותה של דיק, קר'ס ליידיס במצב הכורים, פחדה התאחדות הכדורגל האנגלית שנשים יתערבו בעניינים פוליטיים, ולכן החלה לנקוט באמצעים מחמירים כנגד משחקי הנשים. החוק הראשון שחוקק נגדם היה איסור על נשים לשחק במגרשי ההתאחדות, בטענה שמשחקי הנשים חסרי טעם. רשויות הכדורגל הסקוטיות הוציאו צו דומה. אחדים טענו שההחלטה זו נבעה מקנאה בקהל הרב שמשחקי הנשים משכו. חוק זה פצע אנושות את קבוצות הנשים, משום שרוב משחקיהן אורגנו כדי לגייס כספי צדקה - דבר שהיה כמעט בלתי אפשרי ללא המגרשים הגדולים של ההתאחדות. בנוסף, אסרה ההתאחדות על שופטיה לשמש כשופטים וכקוונים במשחקי הנשים.
שחקניות והנהלת דיק, קר'ס ליידיס היו המומים מהחלטות ההתאחדות. אליס קל, קפטנית הקבוצה דיברה בשם רוב שחקניות הקבוצה ואמרה ש"אנחנו משחקות בשם אהבת המשחק ולכן החלטנו להמשיך לשחק". חברתה לקבוצה, אליס נוריס אמרה ש"כולנו המומות ומאוכזבות מהחלטת ההתאחדות, אבל נתעלם מהם כמו שהתעלמנו מהם כשהם טענו שכדורגל הוא לא משחק לנשים". מנג'ר הקבוצה, אלפרד פרנקלנד טען ש"הקבוצה תמשיך לשחק כל עוד ארגוני הצדקה יצטרכו תרומות, גם אם נשחק בשדות".
החרם הביא להקמת התאחדות כדורגל לנשים (ELFA), שאיחדה תחתיה את כל מועדוני הנשים באנגליה. אחת ההחלטות העיקריות של ה-ELFA הייתה האיסור על שחקניות לשחק בקבוצות הנמצאות במרחק של יותר מ-20 מייל מביתן. חוק זה גרם לקבוצות גדולות וחזקות, דוגמת דיק, קר'ס ליידיס, לאבד שחקניות מסוימות, אך חיזק מועדונים קטנים שיכלו להשקיע בשחקניות הבית שלהן מבלי חשש. מהר מאוד התגלה שהחוק החדש אכן משפיע, כאשר דיק, קר'ס ליידיס (שהייתה באותו הזמן בעלת מאזן מדהים של 99 ניצחונות, תיקו אחד וללא הפסדים) חילצה תיקו בדקה האחרונה מול קבוצה מברדפורד.
בעקבות החרם, יצאה הקבוצה בדצמבר 1922 לסיבוב משחקים בצפון אמריקה, כשלרשותה סגל מלא - למעט השוערת פגי מייסון שנשארה באנגליה עקב מות אמה. כשנחתו בקנדה, גילו הבנות שגם שם אסרו אליהן לשחק, ולכן הדרימו לארצות הברית. בארצות הברית הן שיחקו תשעה משחקים נגד מועדוני גברים, כאשר בסוף המאזן שלהן עמד על שלושה ניצחונות, שלושה משחקי תיקו ושלושה הפסדים. מלכת השערים של סיבוב המשחקים הייתה פלורי רדפורד, אך מי שמשכה את מלוא תשומת הלב של התקשורת האמריקאית הייתה לילי פר שזכתה בעיתונות לתואר "הכדורגלנית המבריקה ביותר בעולם". במהלך אחד המשחקים פגשה שחקנית הקבוצה, אליס מילס את בעלה לעתיד, ולאחר מכן חזרה לארצות הברית כדי להינשא לו.
תחילת השקיעה והשנים האחרונות.
זמן קצר לאחר מכן, תעשיות "דיק וקר" נמכרו לחברת הענק, אינגליש אלקטריק. למרות שהותר לקבוצה להמשיך ולשחק במגרשם הביתי, אשטון פארק, הודיעו מנהלי החברה שהם מפסיקים לסבסד במועדון. אלפרד פרנקלנד, מנג'ר דיק, קר'ס ליידיס עזב את עבודתו במפעל ופתח בפרסטון חנות למכירת דגים ביחד עם אשתו - דבר שלא מנע ממנו להמשיך לאמן את הקבוצה. בעקבות השינויים בהנהלה שינתה הקבוצה את שמה לפרסטון ליידיס. רוב שחקניות הקבוצה איבדו את עבודתן באינגליש אלקטריק, אך פרנקלנד, שתמיד תרם וארגן כספים לטובת בתי החולים בפרסטון, סידר להן מקומות עבודה שם.
במהלך השביתה הכללית ב-1926, הודיעה חברת אינגליש אלקטריק להנהלת פרסטון ליידיס שאסור להם לשחק יותר באשטון פארק. אליס נוריס אמרה על כך: "היינו באמצע אימון הלילה שלנו, ולפתע נאמר לנו שאסור לנו לא להגיע יותר לאשטון פארק. משהו בטוח קרה בין פרנקלנד להנהלת החברה". למרות איבוד האצטדיון והחסויות, המשיכה פרסטון להיות הקבוצה הטובה ביותר באנגליה, כאשר ב-1927, היא ניצחה את יריבתה המושבעת, "בלקפול ליידיס" 2-11 משערים של פלורי רדפורד, ג'ני האריס ולילי פר.
לקראת סוף העשור ותחילת העשור הבא, החלה הקבוצה לאבד שחקניות משמעותיות רבות דוגמת אליס קל (התחתנה), פלורי רדפורד (היגרה לקנדה), ג'ני האריס וכרמן פומייס שהחליטה לחזור לצרפת. למרות זאת, הכוכבת הגדולה של הקבוצה, ליל פר - שמעולם לא נישאה, המשיכה לשחק בקבוצה. ב-8 בספטמבר 1937, הביסה פרסטון ליידיס 1-5 בגמר "אליפות בריטניה והעולם" את הקבוצה הסקוטית, אדינבורו ליידיס, כאשר פר כובשת את אחד השערים. חגיגות הניצחון נערכו בבית קפה קטן בפרסטון. עד תקופה זו, גייסה פרסטון ליידיס כמאה אלף פאונד במשחקי צדקה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, הקבוצה סבלה מקשיים רבים ולא זכתה לשחק בהרבה משחקים. המנג'ר אלפרד פרנקלנד שירת ב"שירות ההגנה מפני מתקפות אוויר" (ARP Warden) ולא יכל לארגן לקבוצה משחקים רבים. בנוסף, תקציבי הדלק הזעומים לא איפשרו לקבוצה לנסוע לערים רחוקות כדי לשחק בהן.
ב-1955, הודיע פרנקלנד על פרישתו מאימון הקבוצה עקב בעיות בריאותיות. במקומו מונו לתפקיד קת' לאטם וקפטנית הקבוצה, סטלה בריגס. ב-9 באוקטובר 1957, נפטר פרנקלנד בגיל 75.
ההתאחדות האנגלית המשיכה להקשות על קבוצות הנשים, ולא חזרה בה מהחלטותיה הנוקשות כלפיהן. ב-1962, ביטלה ההתאחדות משחק צדקה בין פרסטון ליידיס לאולדהאם שאמור היה להיערך באצטדיון הלגיון הבריטי, ואף איימה בקנס על וויגן רוברס אשר השכירה את האצטדיון לקבוצות. מאמן הקבוצה, קת' לאטם היה מיואש מהמצב וב-1964, הקבוצה שיחקה תריסר משחקים בלבד. בנוסף, מעט מאוד שחקניות גרו בפרסטון ולכן הקבוצה לא יכלה לערוך אימונים סדירים, אלא רק להיפגש לטובת משחקים.
ב-1965, הצליח לאטם לארגן רק שלושה משחקים, כאשר כולם נערכו נגד קבוצת "הנדי אנג'לס" מהמידלנדס. המפגש האחרון ביניהן, שנערך ב-21 באוגוסט, היה המשחק האחרון של פרסטון ליידיס. במשחק ניצחה פרסטון 0-4, בדיוק באותה תוצאה בה ניצחה הקבוצה במשחק הראשון שלה אי פעם, כמעט 48 שנה לפני כן. מספר שבועות לאחר מכן, הודיע לאטם לשחקניותיו שהמועדון נסגר. במהלך השנים שיחקה הקבוצה 828 משחקים, כאשר לרשותה 758 ניצחונות, 46 תוצאות תיקו ו-24 הפסדים בלבד.
שנה לאחר מכן, נבחרת אנגליה זכתה במונדיאל. הזכייה ההיסטורית גרמה לזינוק רב במספר הנשים שהחלו לקחת חלק במשחק והעניין בו עלה. ארבע שנים אחר כך, ב-1970, הסירה התאחדות הכדורגל האנגלית את החרם על קבוצות הנשים, אחרי כמעט חמישים שנות דיכוי.
מאוריטניה במשחקים הפאראלימפיים
מאוריטניה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים סידני (2000), כששלחה למשחקים אצנית ומרים כוח ומאז השתתפה פעמיים נוספות, באתונה 2004 ובלונדון 2012. במשחקי החורף לא נטלה מאוריטניה חלק מעולם.
הספורטאים הנכים אותם שלחה מאוריטניה למשחקים מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
רוברט מרפי
רוברט דניאל מרפי (באנגלית - Robert Daniel Murphy; 28 באוקטובר 1894 - 9 בינואר 1978) היה דיפלומט אמריקאי שכיהן כתת מזכיר המדינה לעניינים מדיניים הראשון.
חייו.
מרפי נולד במילווקי שבוויסקונסין, ארצות הברית למשפחה ענייה ממוצא אירי. בשנת 1916, בגיל 22, השלים לימודים תיכוניים והחל ללמוד משפטים בוושינגטון. עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה גויס לצבא ארצות הברית. בגלל פציעה במשחק פוטבול לא גויס לתפקיד לחימה אלא נשלח לשרת בשירות המודיעין בברן למשך שנתיים. לאחר שירותו סיים את לימודיו והתקבל לעבוד במשרד החוץ של ארצות הברית. תחילה היה פקיד בציריך ולאחר מכן, בשנת 1923, בעת הפוטש במרתף הבירה, כיהן בקונסוליה במינכן. בחוות דעת שהנפיק אז טען שאדולף היטלר אינו מסוכן כי העם הגרמני לועג לו.
לאחר מכן כיהן בתפקיד זוטר בשגרירות ארצות הברית בפריז כשהוא מתמחה בנושאים הקשורים בצרפת. בשנת 1936 הוקפץ על ידי השגריר החדש בצרפת, ויליאם בוליט, לתפקיד קונסול כללי.