הכמות ההולכת וגדלה של ילדים שעברו התעללות מינית מעלה צורך בטכניקת התערבות ספציפית עבורם. יש הטוענים, כי טיפול קבוצתי הוא שיטה אפקטיבית ביותר עבור אוכלוסייה זו, כיוון שהוא מספק לילדים מפגש עם בני גילם, מאפשר להבין את "תחושת השונות" שלהם ולהתמודד עם התחושות השליליות שמתעוררות אצלם לאחר ההתעללות (Corder, Haizlip &amp; DeBoer, 1990). עם זאת, השתתפות בקבוצה לפרק זמן ארוך עלולה להביא לכך שהילדים ימשיכו להיות מזוהים כקורבנות. כלומר, הקבוצה תביא להנצחת תפקיד זה, במקום לקידום התפתחותם האישית של הילדים (Nelki &amp; Watters, 1989).
טיפולים קבוצתיים לילדים שעברו התעללות מינית נבדלים זה מזה במשכם ובאוריינטציה שלהם, החל במודל התנהגותי קצר מועד וכלה בגישה פסיכודינאמית ארוכת טווח. לדוגמה, יש קבוצות בהן הילדים רוכשים כלים להגברת ביטחונם, בתוך ומחוץ למשפחתם; לעיתים, הקבוצה מושתתת על שימוש בתוכנית מובנית מראש, שעשויה לכלול משחק תפקידים, שימוש במשחקים ועוד; הטיפול עשוי להתמקד בהשלכות הספציפיות של ההתעללות המינית, תוך התבססות על פורמט גמיש יותר ושימת דגש על ציור חופשי ושיחה; קבוצה באוריינטציה פסיכודינאמית מאפשרת אקספלורציה של רגשות עמוקים יותר ושימוש באינטרפרטציות, כאשר הקבוצה מתקדמת בהתאם לחומר שהילדים מעלים. אולם, המשותף לכלל הגישות יהיה דגש על חשיבות הצבת גבולות ברורים וסביבה (setting) מובנית, מבחינת מועד וסדירות המפגשים וקביעות המטפלים. במקרים מסוימים, נערכת במקביל לקבוצת הילדים קבוצה להורים או למטפלים (caregiver) של הילדים (Nelki &amp; Watters, 1989).
כדוגמה לטיפול קבוצתי להתעללות מינית בילדים, ניתן להתייחס לטיפול שנחקר בשנת 1990 על ידי Corder, Haizlip and DeBoer. חוקרים אלה התמקדו ביעד תרפויטי ספציפי - התפתחות מנגנוני הגנה שנמצאו משמעותיים להתמודדות של הילדים עם הטראומה ועם הלחץ (stress) המתמשך ולשליטתם (mastery) בסביבה. חוקרים אלה התבססו על מספר עבודות קודמות שתיארו מנגנוני הגנה אפקטיביים בהם עושים שימוש ילדים "שאינם פגיעים" ("invulnerable children"). באופן ספציפי, תצפיות על ילדים אלה העלו כי הם הציגו יכולת לשימוש באינטלקטואליזציה, תיוג-מחדש קוגניטיבי (cognitive re-labeling), פתרון בעיות אפקטיבי, יכולת לבקש עזרה ותמיכה מהסביבה ויכולת לשמור על הערכה-עצמית יציבה. מכאן, נגזרו מטרות הטיפול הקבוצתי: התפתחות מיומנויות התמודדות דומות בקרב ילדים שעברו התעללות מינית, תוך דגש על "שליטה" בחוויות ההתעללות.
הטיפול נועד לחולל שינויים שיעזרו לילדים להימנע מהתעללות נוספת בעתיד באמצעות למידת מיומנויות פתרון בעיות, הבנה אינטלקטואלית של ההתעללות, שיקום ההערכה העצמית ו"אימון" בבקשת עזרה מאנשים בסביבה. בהתאם לכך, הכלים בהם נעשה שימוש בטיפול נועדו להמחיש כי ישנם אנשים ואמצעים שמהווים משאבים לעזרה בהתמודדות עם ההתעללות ובהפסקתה, כי הילד אינו צריך להתמודד בכוחות עצמו עם ההתעללות, וכי ניתן ללמוד לחפש אחר מקורות עזרה.
Corder ושותפיו (1990) הציעו לערוך טיפול קבוצתי במשך מספר חודשים ולעסוק בנושאים הבאים: הכרות והצבת יעדים; מתן אינפורמציה לגבי מונחים, הגדרות וחוויות של התעללות מינית, שנועדו להביא להתפתחות של אינטלקטואליזציה ואוצר מילים לתיאור החוויות והתחושות של הילדים; שיתוף והתמודדות עם הרגשות שעלו ביחס להתעללות; התפתחות מיומנויות להתמודדות עם ההתעללות (למשל, מיומנויות פתרון בעיות, שיפור ההערכה העצמית, זיהוי מערכות תמיכה אפשריות); סיכום חוויות הטיפול בקבוצה ופרידה. לאורך השלבים השונים, ניתן לעשות שימוש במגוון חומרים ומשחקים תרפויטיים, כדי ליצור פורמט מעניין לילדים בו יוכלו לפתח מיומנויות אלה. לדוגמה, חוברות צביעה, כרטיסי רגשות, קומיקס, "מנטרות" חיוביות (למשל, "אני ילד טוב. אני גאה בעצמי, עברתי הרבה דברים, אבל..."), שיעורי בית עם הורים על חוויות מהקבוצה, שירים, סיפורים, ציור של הרגשות והעובדות הספציפיים לגבי ההתעללות שכל ילד עבר, חלוקת תעודות סיום ועוד (לתיאור מפורט של כלים אלו ראו Corder et al., 1990).
נראה כי טיפול קבוצתי זה מביא לתחושות חיוביות יותר בקרב הילדים-המטופלים לנוכח הידיעה כי אינם היחידים שעברו התעללות. כמו כן, טרם ההשתתפות בקבוצה, הילדים חשו אשמה ואחריות ביחס להתעללות, ולאחר מכן, הרגישו בטוחים יותר כיוון שרכשו כלים לשמירה על ביטחונם האישי בעתיד. אף הדמויות המשמעותיות בחיי הילדים (למשל, הורים, מורים) הבחינו בהשלכות החיוביות של החוויות בקבוצה, בין היתר, הפחתה ברמות החרדה ובחומרת הסימפטומים שאפיינו את הילדים בתחילת הטיפול. מעבר לכך, הטיפול מספק רפרטואר רחב של אמצעים לביטוי רגשות, חוויות ושאלות ביחס להתעללות המינית שעברו הילדים, שיכול לסייע להם לחלוק את הדרמה בעולמם הפנימי עם אנשים משמעותיים ולקבל תמיכה ועזרה.
מבוגרים שעברו התעללות מינית בילדותם.
מבוגרים בעלי היסטוריה של התעללות מינית מגיעים לעיתים לטיפול עם בעיות שהתפתחו בזמן שלא קיבלו טיפול, לרבות התמכרות לסמים ולאלכוהול, הפרעת אכילה, הפרעת אישיות, דיכאון, ובעיות במערכות יחסים רומנטיות ובין-אישיות.
לרוב הקווים המנחים לטיפול הם כי תחילה יש לטפל בבעיה הנוכחית, ולא בהתעללות עצמה. קיימות צורות טיפול מגוונות התלויות בבעיותיו הספציפיות של המטופל. לדוגמה, אדם עם היסטוריה של התעללות מינית הסובל מדיכאון חמור יקבל טיפול פסיכולוגי או תרופתי בגין הדיכאון. עם זאת, לעיתים יש לשים דגש על הטראומה שחווה המטופל ועל החזרה לשגרה. שיטות חדשניות כגון EMDR הוכחו כיעילות בטיפול בבעיות מסוג זה.
התעללות מינית קשורה לבעיות רבות שעתידות להופיע בשנים מאוחרות יותר בחייו של הקורבן. למשל, הפיכה של הילד לקורבן פעם נוספת בגיל ההתבגרות, בעיות מיניות, בעיות ביצירת קשרים רומנטיים, וחשיבה מעוותת על הנושא של התעללות מינית (למשל, שהיא נפוצה ושכולם חווים אותה). במפגש הטיפולי הראשון יכול המטופל להיות מודע לאירוע שעבר, אך הערכתו את מידת הנזק שנגרמה לו, היא לעיתים לא מידתית. למשל, ישנם מטופלים המאמינים שהאירוע אינו משמעותי או ראוי לציון (סוג של מנגנון הגנה). לעיתים הקורבנות אינם מודעים לקשר שבין ההתעללות שעברו לבין מצבם הפתולוגי הנוכחי.
הפוגעים.
תוקפים בוגרים.
דמוגרפיה.
רוב העבריינים הם מכרים או קרובי משפחה של הקורבנות שלהם, ומיעוטם זרים.
מחקר שבדק 430 אירועי תקיפה מינית של ילדים בשנת 2006 ו-2007, מצא כי 82% מעברייני המין הצעירים הכירו את קורבנותיהם (46% מכרים ו-36% קרובי משפחה).
מרבית העבריינים הם גברים, אם כי האחוזים משתנים ממחקר למחקר. אחוז אירועי התעללות מינית שבוצעו בידי נשים, ושהגיעו למערכת המשפט האמריקאית, נע בין 1% ל-4%.
מחקרים של התנהגות מינית פסולה בבתי ספר אמריקאים הציגו תוצאות מעורבות: בין 4% ל-43% הן תוקפות.
מחקר משנת 1993 שבדק מדגם של 4,402 פדופילים שהורשעו בדין, מצא ש-0.4% היו נשים.
היבטים פסיכולוגיים.
חלק מהעבירות נעשות בחסות עיוותים קוגניטיביים (כלומר, תפיסה שגויה של המציאות), כגון מזעור הנזק שנגרם, האשמת הקורבן, והצדקת המעשים באופנים שונים.
מחקרים ישנים משנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 החלו לסווג עבריינים על בסיס מניעיהם ותכונותיהם. מחקר משנת 1978 סיווגו עברייני מין בילדים לשתי קבוצות: "מקובעים" ("fixated") ו"נסוגים" ("regressed").
המקובעים הוגדרו כאנשים הנמשכים בעיקר לילדים ואילו הנסוגים שמרו, במידה רבה, על קשרים עם מבוגרים אחרים, ואף היו נשואים. בנוסף, המחקר הראה כי לנטייתו המינית של התוקף אין בהכרח קשר למינו של הקורבן. לדוגמה, גבר שהטריד מינית בנים יכול היה בו-בזמן להיות מעורב בקשר רומנטי עם אישה בת-גילו.
מחקר מאוחר יותר משנת 2002 הוסיף מספר סוגים של עברייני מין, על בסיס הפרופיל הפסיכולוגי של התוקפים. הם מחולקים כך:
גורמים סיבתיים של עברייני מין בילדים אינם מוחלטים וידועים לעומקם.
בעבר נהוג היה לחשוב שהיסטוריה של התעללות מינית עשויה להיות גורם בפני עצמו, אך מחקרים לא מצאו קשר סיבתי, שכן הרוב המכריע של הילדים שעברו התעללו מינית אינם הופכים לעברייני מין בעצמם, ורוב עברייני המין לא דיווחו על התעללות מינית בילדותם.
פדופיליה.
המונח "פדופיליה" מתייחס למבוגר או מתבגר שנמשך מינית לילדים בגילאי טרום גיל ההתבגרות, בין אם משיכה זו מומשה בפועל ובין אם לאו. אדם בעל משיכה זו קרוי "פדופיל".
במאמר שהוגבל לקורבנות מתחת לגיל 12 ולעבריינים מעל גיל 18, נמצא כי כ-95% ממקרי ההתעללות המינית בילדים מבוצעים על ידי עבריינים שעונים על קריטריונים להגדרתם כפדופילים.
עוד צוין כי הפדופילים מבצעים פי עשרה תקיפות יותר מאשר תוקפים שאינם מוגדרים כפדופילים. מאידך, במחקרים שבוצעו בשנים 1981 ו-1992, וכללו בחישוביהם הסטטיסטיים עבירות נגד מתבגרים ובני נוער, מרבית הנתונים הצביעו על כך כי הפדופילים מהווים מיעוט ביחס למספר העבריינים שהואשמו בדין ונכלאו.
בתחום אכיפת החוק, המונח "פדופיל" משמש לתיאור אדם שהואשם או הורשע בהתעללות מינית בילדים בהתאם להגדרות המשפטיות של "ילד" (לרבות ילדים בטרום גיל ההתבגרות ונערים מתחת לגיל ההסכמה); עם זאת, לא כל תוקף-ילדים הוא פדופיל ולא כל פדופיל תוקף ילדים.
פשיעה חוזרת.