צי מים חומים זהו צי שפועל בפריפריה של החוף ולאורך נתיבי מים פנימיים, שאליהם לא ניתן להיכנס בקלות עם ספינות ימיות גדולות יותר. צי מים חומים מורכב בעיקר מספינות משמר, קורבטות קטנות, נחתות לבני אדם ולכוחות שריון. בקטגוריה זו נמצאות למעשה רוב מדינות העולם.
תפקידי חיל ים.
לחיל ים ישנן יכולות מגוונות בהתאם לגודלו וחוזקו מהקל לכבד:
ארגון ימי.
ספינות.
מבחינה היסטורית, ספינות חיל הים נועדו בעיקר ללוחמה. הם תוכננו לעמוד בפני נזקים ולהסב אותו, אך נשאו רק אמצעי לחימה ואספקה למסע (ולא מטען סוחר). לעיתים קרובות, ספינות אחרות שלא נבנו במיוחד ללוחמה, כמו הגליאון או ספינות הסוחר החמושות במלחמת העולם השנייה, אכן נשאו חימוש. בתקופה האחרונה, ספינות חיל הים התמחו יותר וכוללת ספינות אספקה, הובלת חיילים, ספינות תיקון, מכליות נפט וספינות תמיכה לוגיסטיות אחרות כמו גם ספינות קרב.
ספינות קרב מודרניות של חיל הים מחולקות בדרך כלל לשבע קטגוריות עיקריות: נושאות מטוסים, סיירות, משחתות, פריגטות, קורבטות, צוללות וספינות תקיפה אמפיביות. יש גם ספינות תמיכה ועזר, לרבות ספינת תדלוק, שולת המוקשים, ספינת הסיור, ספינת הסקר ההידרוגרפית והאוקיינוגרפית וספינת העזר. במהלך עידן המפרש, קטגוריות הספינות חולקו לספינת הקו, הפריגטה ואוניית המלחמה.
שמות ספינות חיל הים מקבלים בדרך כלל קידומת של קיצור המציין את הצי הלאומי שבו הן משרתות. לרשימה של הקידומות בשימוש עם שמות אוניות.
כיום הספינות מהירות משמעותית מאשר בשנים עברו, הודות למערכות הנעה משופרות בהרבה. כמו כן, יעילות המנועים השתפרה, מבחינת דלק, ומבחינת מספר המלחים הנדרשים לתפעולם. במלחמת העולם השנייה, ספינות נזקקו לתדלוק לעיתים קרובות מאוד. עם זאת, כיום ספינות יכולות לצאת להפלגות ארוכות מאוד ללא תדלוק. כמו כן, במלחמת העולם השנייה, חדר המכונות נזקק לתריסר מלחים כדי להפעיל את המנועים הרבים, אולם כיום, יש צורך בכ-4-5 בלבד (בהתאם לסוג הספינה). כיום, קבוצות תקיפות ימיות במשימות ארוכות יותר, נעקבות תמיד במגוון של ספינות תמיכה ואספקה המספקות להן כל דבר, החל מדלק ותחמושת, ועד לטיפול רפואי ושירותי דואר. דבר המאפשר לקבוצות תקיפה וספינות קרב להישאר בים מספר חודשים בכל פעם.
סירות.
המונח "סירה" מתייחס לכלי שיט קטנים המוגבלים בשימושם בגודלם ולרוב אינם מסוגלים לבצע הפלגות עצמאיות ממושכות בים. הפתגם הישן של חיל הים להבדיל בין ספינות לסירות הוא שסירות מסוגלות להינשא על ידי ספינות.
חיל הים משתמש בסוגים רבים של סירות, החל מסירות 2.7 מטר ועד לספינות נחיתה באורך 41 מטר. הם מונעים על ידי מנועי דיזל, מנועי בנזין חיצוניים או מנוע סילון ימי. רוב הסירות בנויות מאלומיניום, פיברגלס או פלדה. נעשה שימוש גם בסירות מתנפחות בעלות גוף קשיח. סירות סיור משמשות לסיורים באזורי חוף, אגמים ונהרות גדולים.
נחתות מיועדות לשאת חיילים, כלי רכב או מטען מספינה לחוף בתנאי לחימה, לפרוק, לסגת מהחוף ולחזור לספינה. הם קשיחים, בעלי מנועים חזקים, ובדרך כלל חמושים. ישנם סוגים רבים בצי של ימינו כולל רחפות. סירות אלו נישאות לעיתים על ידי ספינות גדולות יותר.
סירות המשמשות בתפקידים לא קרביים כוללות סירות הצלה, סירות דואר, סירות טיפול בקו, סירות מצוף, סירות הצלה של מטוסים, כלי שיט לסילוק מטעני נפץ, סירות שירות, סירות צלילה וסירות עבודה. סירות משמשות גם לעבודות סקר, טיפול בצוללנים, ושליית מוקשים, ולהובלת מטענים וכוח אדם.
חי"ר ימי.
חיל רגלים ימי, הידוע בכינויו נחתים, הם קטגוריה של חיל רגלים המהווים חלק מכוחות חיל הים של מדינה ומבצעים תפקידים ביבשה ובים, כולל פעולות אמפיביות, כמו גם תפקידים ימיים אחרים. הם גם מבצעים משימות אחרות, כולל לוחמה יבשתית, בנפרד מפעולות ימיות. כח נוסף הם יחידות מיוחדות ומובחרות של קומנדו ימי שמאומנים ללוחמה תת-ימית ופשיטות חשאיות.
במהלך עידן האימפריה הרומית, כוחות הצי כללו לגיונרים ימיים לפעולות עלייה ימיות. אלה היו חיילים שאומנו בעיקר בלוחמה יבשתית, ולא היו צריכים להיות מיומנים בטיפול בספינה. הרבה יותר מאוחר בעידן השיט, מרכיב של נחתים שימש תפקיד דומה, בהיותם חיילים נישאים בספינות ששימשו לצליפות מדויקות או בפשיטות לאורך קווי החוף.
חיל הרגלים הימי הספרדי נוצר בשנת 1537, מה שהופך אותה לכוח הימי העתיק ביותר בעולם. הנחתים המלכותיים הבריטיים משלבים את היותם כוח מושט שגם מאומנים בפעולות וטקטיקות בסגנון קומנדו, הפועלים בחלק מהמקרים בנפרד משאר הצי המלכותי. לנחתים המלכותיים יש גם יחידת כוחות מיוחדים משלהם.
ברוב המדינות, הכוח הימי הוא חלק בלתי נפרד מהצי, אך ישנן וריאציות כגון קבוצות ימיות הצרפתית שהיא למעשה חלק מהצבא הצרפתי. חיל הנחתים של ארצות הברית הוא שירות חמוש נפרד בתוך מחלקת חיל הים של ארצות הברית, עם דרג פיקודי משלו.
חיל רגלים
חיל רגלִים (בראשי תיבות: חי"ר) הוא החיל העתיק ביותר ובדרך כלל הגדול ביותר בחילות הלוחמים בצבא המודרני. שמו של חיל זה נובע מאופן התקדמותו של החייל בשדה הקרב, הנעשית ברגל. חימושו העיקרי של רגלי מודרני הוא רובה או נשק אחר שמתאים להפעלה על ידי לוחם בודד או קבוצה קטנה של לוחמים.
היסטוריה.
העת העתיקה.
חיל רגלים כחיל מובחן הופיעו עוד בתקופה הפרה היסטורית, כאשר כל הלוחמים, היו למעשה חיילים רגלים. עד ביותו של הסוס והפיכתו לבהמת מלחמה היה זה החייל העיקרי וכמעט היחיד, למעט שימוש שעשו מדי פעם בבהמות משא אחרות שנרתמו למרכבות פרימיטיביות. חיל הרגלים הראשון היה נטול שריון משמעותי, למעט שריונות עור ומגני עץ.
עם הזמן התהוו מדינות שהקימו חיל רגלים מסודר. ברוב ארצות העולם העתיק, חיל הרגלים היה החיל הדומיננטי והמכריע, אם כי במדינות המפותחות של העת העתיקה צורף אליו חיל המרכבות באלף השני לפנה"ס ומאוחר יותר, באלף הראשון לפנה"ס צורף אליו חיל הפרשים.
עם התחלת עיבוד המתכת, בהתחלה נחושת ומאחר יותר ארד וברזל הופיעו שריונות חזקים עשויים ממתכת. השריון היה יקר מאוד ורק האריסטוקרטים העשירים יכלו להרשות לעצמם לרכוש שריון זה. בדרך כלל העשירים שרתו בחיל המרכבות ומאוחר יותר בחיל הפרשים, אך בארצות מסוימות, דוגמת יוון האריסטוקרטים התגייסו לחיל רגלים.
כלי הנשק בתקופה זו היו קרים בלבד וכללו מיני חניתות, רמחים, חרבות, אלות, פגיונות ועוד.
כלי הנשק והשריון הכתיבו את הטקטיקה. חיילים החמושים בחניתות סודרו לרב במערכים צפופים שכן לדקירת חנית לא צריך מרחב רב ואילו חיילים החמושים בחרבות דורשים מקום רב כדי שיוכלו להניף בקלות יחסית את החרב והמערך שלהם מעט יותר משוחרר. גם השריון שיחק תפקיד חשוב בפריסה הטקטית. חיילים שעטו שריון רב והיו חמושים במגנים גדולים התייצבו בדרך כלל בגושים צפופים מאוד כך שהמגן של הלוחם הגן גם על חברו משמאל. טקטיקה בסיסית זו קיבלה תנופה גדולה ביוון העתיקה ובה נוצר מערך פלנקס שהביא אמנות זו לשיאה. טקטיקה זו עברה התפתחויות רבות אך נותרה בשימוש עד אמצע המאה ה-19, עת שכלול בכלי נשק חם ביטל את הצורך במערך צפוף.
הרומאים פנו לכיוון אחר וזנחו את שיטת הפלנקס. חיל הרגלים הרומי סודר במבנה רופף יותר ובעל גמישות רבה יותר. הלגיון הרומאי הצליח להביס את הפלנקס המסורבל ובעזרתו כבשו הרומאים את אגן הים התיכון.
לצד לוחמים שסודרו במערכים מוגדרים היו מיני מטילים כידונים, קשתים, קלעים וכיוצא באלה שלרב הגיעו מתרבויות קצת פחות מתקדמות מבחינה טכנולוגית שלא הייתה להם יכולת טכנית או שלא הייתה להם נטייה תרבותית ליצור מערכים סדורים בשדה הקרב. יחידות אלה הטילו מורא גם על החיילים הממושמעים ביותר והיה ביכולתם להביס גם את המערכים הנוקשים ביותר.
ימי הביניים.
תחילת ימי הביניים באירופה התאפיינו בסילוקה של האימפריה הרומית מהזירה הבינלאומית. העמים הברברים שכבשו אותה, רובם ממוצא גרמאני עשו שימוש נרחב מאוד בחיל רגלים, אך התפתחויות טכנולוגיות, דוקטרינה צבאית שדגלה בשימוש בחיל פרשים ושיטת הפיף במסגרתה קיבל האציל קרקע מהמלך כתשלום על שירותיו גרמו לכך שחיל הרגלים נדחק במקומות רבים מהזירה המרכזית של הלוחמה בימי הביניים.
עם זאת, אפילו בשיאם של ימי הביניים היו רגלים נפוצים מאוד בשדות הקרב. היו להם תפקידים שונים: מצור, משמר, איוש חילות מצב, טיפול באבירים, גיוס למיליציה מקומית ועוד.
כמו כן, אזורים אחדים באירופה שמרו על חיל רגלים בתור החיל הדומיננטי. מערכים משולבים של נושאי חניתות ונשקי מוט אחרים בשילוב עם קשתים היו נפוצים מאוד באירופה. הקשתות היו יעילות מאוד ויכלו לנקב אפילו את השריון החזק ביותר ממרחק ניכר. השימוש בקשתות נעלם במאה ה-17 עם התפתחות כלי הנשק החמים.
ידועים בעיקר השווייצרים שחומשו בהאלברד ארוך, בני ג'נובה שהיו ידועים בשימוש הנרחב שעשו בקשת המוצלבת, הקשתים האנגלים והוולשים עם הקשת הארוכה ורבים אחרים.
העת החדשה.
בעת החדשה (המאה ה-15 עד המחצית הראשונה של המאה ה-19) החי"ר לא היה מוגן בשריון כלל, פרט לקסדה עד המאה ה-17, אחרי זה גם הקסדה נעלמה.
עם הופעת הנשק החם במאה ה-14 והופעת כלי הירייה הראשונים התחילה דרך החזרה של החי"ר לעמדת הבכורה. במאה ה-15 הופיע הארקבוז. זהו רובה פרימיטיבי מאוד, משקלו הגיע ל-5–6 קילוגרמים. הרובה היה מאוד לא מדויק, אך יחד עם זאת, אימון החיילים היה קצר הרבה יותר מאשר אימון הקשתים, לכן הם התחילו לדחוק את רגליהם. ארקבוזרים סודרו במערכים צפופים של כמה שורות והיו להם נושאי חניתות להגנה נגד הפרשים וחיילים אחרים. הסיבה לצורך בהגנה הזאת הייתה בקצב הירי האיטי של הארקבוז (בערך כדור לדקה).