דג הזהב המצוי בטבע הוא דג בצבע אפור-כסוף בעל מבנה גוף פשוט, החי במים קרים. תת-המין השתנה משמעותית במשך השנים, בעיקר בעקבות התערבות חיצונית של האדם. דג הזהב המצוי הוא הזן הנפוץ ביותר של הדג. מבנה גופו שונה במקצת מהגזע הטבעי: גופו מוארך וסנפיריו וזנבו קצרים יחסית. הדג נוטה לגוון אדום-זהב אך יכול להופיע גם בצבע כחול, לבן ושחור. הוא יכול להגיע לאורך של עד 30–45 ס"מ ולשקול עד 3 ק"ג בטבע, אך מתקשה להגיע לגודל זה בצורתו המבויתת. הדג יכול להגיע לגיל של יותר מ-40 שנה בטבע, בעוד שבשבי הוא מגיע בדרך כלל לגיל של 6–8 שנים בלבד. בטבע הוא חי בנהרות ונחלים עד עומק מקסימלי של 20 מטר, וניזון מסרטנים, חרקים וחלקיקי אצות. דג הזהב מתרבה בתקופת האביב, כאשר חום המים עומד על 14 עד 16 מעלות. הזכר מגיע לבגרות מינית בגיל שנתיים לערך, בעוד שהנקבה מגיעה לבגרות מינית בגיל 3. הנקבות עגולות ומלאות יותר מהזכרים בתקופת הטלת הביצים (הביצים מוטלות בין צמחים מימיים).
בשרו של הדג אינו טעים ומלא בנימים, לכן הוא אינו משמש לאכילה בדרך כלל, ומוחזק בבתים ובגינות (פרטיות וציבוריות) לשם נוי בגלל מגוון צבעיו וצורותיו.
זיכרון.
לפי מיתוס נפוץ, לדג הזהב זיכרון קצר מאוד (שלוש שניות בלבד לפי גרסה רווחת של המיתוס). אולם אין למיתוס ביסוס מדעי או אחר. מחקרים מצאו כי דגי זהב זוכרים אירועים למשך חודשים ושנים. כך, מחקר אחד גילה שדגי זהב לא התקשו לזכור מה צבע הכלי שהכיל מזון גם לאחר שנה שלמה שבה לא נחשפו אליו. מחקרים גילו עוד, שדגי זהב מסוגלים להכליל על סמך זכרונות מרובים: כך למדו דגי זהב (וקרפיונים, בניסוי מוקדם יותר) להבחין בין יצירות מוזיקליות מז'אנרים שונים (קלאסית או בלוז).
זנים של דג הזהב.
כיום ישנם זנים רבים של דג זהב עקב הכלאה וברירה מלאכותית. ההבדלים בין הזנים הם בעיקר בצבע ובמבנה הגוף. כיוון שכל זני דג הזהב מגיעים מאותו מין ניתן לבצע הכלאות וליצור זנים חדשים של דגי זהב.
יש דגים רבים המושייכים לזן זה, ביניהם:
קומט.
הקומט (Comet) הוא זן שנתבדל מדג הזהב המצוי, והוא הקרוב ביותר למראהו המקורי מכל שאר הזנים, אך בהיר יותר מדג זהב מצוי בצבעו הצהבהב. ההבדלים בינו לבין דג הזהב המצוי, הם סנפיריו שאורכם לפחות כאורך הגוף של הדג. גופו דומה מאוד במבנהו לגוף דג הזהב המצוי, אך הוא דק יותר והידרודינמי (דבר המאפשר לו לשחות היטב במים). הקומט יכול להיות בצבע אדום או לבן-אדום (כיום ניתן למצוא גם גוונים אחרים של הדג).
מוצא הקומט מאמריקה, והוא התקבל אחרי כ-10 שנים של הכלאות על ידי הוגו מולרט (Hugo Mullert) בשנת 1880 לערך.
שובונקין.
מוצאו של הדג מיפן, ומקורו מזן דג זהב אחר הנקרא דמקין (Demekin).
השובונקין (Shubunkin) דומה במבנה גופו לקומט וכמוהו בעל זנב יחיד וגוף במבנה הידרודינמי. ההבדל העיקרי בינו לבין הקומט הוא בצבע עורו, הקרוי נקרוס (nacreous). הנקרוס היא הגדרה להימצאות קשקשים חצי שקופים בצבע מתכתי או בצבע הפנינה, ומתחתם נמצא מרקם מלנין (בשכבת האפיתל התחתונה) שהוא הגורם לדג להבהיק בצבעים אדום, כחול, לבן ושחור.
כיום קיימות 3 צורות שונות של דג השובונקין:
וואקין.
הוואקין (Wakin) הוא כיום דג הזהב הנפוץ ביותר ביפן. הוואקין דומה לדג זהב הבר, גופו רזה וארוך ובעל זנב קצר וכפול. צבעו בעל גוונים מתכתיים של לבן ואדום. מוצאו ביפן לפני כ-500 שנה, כנראה במוטציה של ה-"Carassius carassius".
ג'יקין.
הג'יקין (Jikin) דומה במראהו לוואקין, אך גופו וסנפיריו קצרים יותר. תכונתו הבולטת היא זנבו הקצר, המחולק לשני חלקים בעלי פינות מחודדות היוצרות כמעין "X" מאחור. בגלל זנבו המיוחד, הדג קרוי גם בשם "זנב טווס". צבעיו הם לבן ואדום אך קיימים גם דגים בעלי צבע כחול בגוון נקרוס.
מוצאו ביפן באזור נגויה (Nagoya) כנראה מהדג וואקין (אך יש החולקים על כך).
פנטאיל וריוקין.
יש רבים הרואים בפנטאיל (Fantail) ובריוקין (Ryukin) את אותו הדג אף על פי שמוצאם שונה וקיימים הבדלים בצורתם. זאת מכיוון שלשני הזנים הללו חסרות מספר חוליות בעמוד השדרה, המשותפות לכל שאר דגי הזהב. הריוקין בעל גוף קטן ומקומר, ויכול להופיע בכל גוני דג הזהב, דהיינו: אדום, כתום, לבן, שחור ועוד. מקור הריוקין הוא בסין המזרחית, באי ריוקין, ומשם הוא הגיע ליפן. לעומתו, גופו של הפנטאיל ישר יותר, ומוצאו מסין המערבית. אף הוא, בדומה לריוקין, יכול להימצא בכל צבעי דג הזהב. ההבדל העיקרי בין הריוקין לבין הפנטאיל הוא בצורת הזנב: בעוד שזנבו של הריוקין יכול להגיע עד לגודל גופו, זנבו של הפנטאיל גדול בהרבה ומסתיים בקצוות צרים מאוד המזכירים סרטים. מקורו אינו ברור, יש הטוענים שהוא נוצר מהכלאה בין הוואקין ובין הריוקין, מנגד, יש הטוענים שמקורו ישירות מדג הזהב הבר.
טוסאקין.
הטוסקין (Tosakin) בעל מבנה גוף עגלגל, ויכול להימצא, בדומה לריוקין, בכל גוני דג הזהב. תכונתו הבולטת היא זנבו המפותח מאוד, הנפתח למעין מניפה רחבה. הזנב מונע מהטוסאקין את האפשרות להתרבות, ולכן על מגדליו לבצע הפריה במבחנה (in vitro) על מנת להרבותו. כמו כן הזנב לא מאפשר לדג לבצע תנועות מסוימות, ומעייף את שרירי הגב ועמוד השדרה. מוצאו של הדג מהעיר קוצ'י שביפן.
בחברת בני האדם ובתרבות.
העדויות הראשונות לקיומו של דג הזהב הן מלפני כ-1000 שנה בסין בזמן שושלת סונג (960-1127). למרות שגם קודם לכן בזמן שושלת ג'ין (265–420) נמצאו אזכורים לקרפיונים שצבעם נוטה לאדום-צהוב יותר מאשר לאפור.
לפי האגדה, הדג נמצא לראשונה בהאנגג'ואו שבמחוז ג'ג'יאנג. הדג נחשב לחיה קדושה בגלל צבעו הזהוב, ולכן השלטונות הסינים אסרו את לכידתו.
בגלל מעמדו המיוחד, הורה קיסר סין לבנות בריכה בארמונו בהאנגג'ואו ולגדל בה מספר רב של דגים אלו. עם הזמן, מנהג זה פשט גם בקרב האצולה הסינית, והדג הגיע בהדרגה לכל מחוזות סין.
בתקופת שושלת מינג (1368–1644) כתב הרופא הסיני לי שיה צ'אן (1518–1593) בסיפרו "הספר הגדול של מדע הרפואה" שהנוהג לגדל דגי זהב פשט בקרב כל העם בסין.
בשנת 1502 הדג הגיע לראשונה מסין ליפן הסמוכה. הדג הגיע מסין לפורטוגל בשנת 1611, ומשם לשאר אירופה. שמו הנפוץ ניתן לו על ידי קארולוס ליניאוס בשנת 1758. בשנת 1850 לערך הדג הגיע לצפון אמריקה ועד מהרה הפך לנפוץ בכל שטחי ארצות הברית.
דג הזהב הוא האמצעי המניע את עלילת האגדה של אלכסנדר פושקין "הדייג ודג הזהב", המבוססת על האגדה "הדייג ואשתו" של האחים גרים. על פיה כתב המלחין לודוויג מינקוס את הבלט "דג הזהב".
שמואל בן יהודה אבן תיבון
שמואל בן יהודה אבן תיבון (1150–1230) הוא בנו של המתרגם הידוע יהודה בן שאול אבן תיבון. כמו אביו, גם הוא עסק ברפואה, וגם הוא נודע כמתרגם מצוין של יצירות חכמי ישראל בימי הביניים.
אבן תיבון נולד בלוניל שבפרובאנס, בדרום צרפת. הוא העריץ מאוד את הרמב"ם, ותירגם את ספרו "מורה הנבוכים" מערבית לעברית עוד בחייו של הרמב"ם, שעודד אותו לכך.
נפטר במרסיי בגיל 80.
בנו היה משה אבן תיבון. חתנו היה רבי יעקב אנטולי.
תרגומיו.
כתבי הרמב"ם: מורה נבוכים, שמונה פרקים לרמב"ם, פירוש למסכת אבות, איגרת תימן ומאמר תחיית המתים.
בחלק מכתבי היד יוחס לו גם התרגום לאיגרת לרבי יוסף בן יהודה אבן שמעון, אך חוקרים חשובים (ד"צ בנעט, אביעזר רביצקי) מטילים בכך ספק. בנוסף, רבי שלמה בן עכסאי מתרגם פירוש הרמב"ם לסדר נשים כותב בהקדמתו לתרגומו כי רבי שמואל אבן תיבון תרגם גם את פירוש הרמב"ם לפרק חלק, אבל לפי הידוע אין תרגום של אבן תיבון לפרק חלק.
ספרי מדע ופילוסופיה: פירוש עלי אבן רצואן על ספר הרפואה ("Ars Parva") לגלנוס, שלושה מאמרים של אבן רושד, התרגום של יחיא אבן בטריק לאותות השמים או אותות עליונות ("מטאורולוגיקה") לאריסטו. עיסוקו בתרגום המטאורולוגיקה ('ספר אותות השמים') של אריסטו, קשור גם באופן הבנתו את סודו של מורה הנבוכים, כי שמואל אבן תיבון ייחס לרמב"ם הסכמה עם העמדה האריסטוטלית המוצגת שם.
ספריו.
בשני הספרים נזכרו שני חיבורים נוספים שלו שאינם מצויים בידינו: פירוש על שיר השירים, ו"נר החופש" שנועד לפרש פסוקים בתורה על דרך הרמז. ייתכן כי אבן תיבון לא השלים את כתיבתם.
הערכה.
מלבד היותו המתרגם של מורה הנבוכים, היה אבן תיבון במובנים רבים גם הפרשן הראשון שלו, במיוחד בכתביו המאוחרים. בנושאים מסוימים אף נקט עמדה יותר אריסטוטלית מהרמב"ם עצמו.
הרד"ק, בהקשר לספיקותיו במורה הנבוכים, כתב כי "מעת אשר נאסף אל אבותיו אחינו החכם הגדול רבי שמואל אבן תיבון ז"ל, לא מצאתי עם מי אדבר בזה". גם רבי אברהם בן הרמב"ם סיפר כי בסוף ימיו של אביו הגיעו אליו אגרותיו (המוקדמות) של ר' שמואל אבן תיבון, "והעיד עליו הצדיק אבא מארי זצ"ל כי הוא ירד עד עומק סודות ספר מורה הנבוכים ושאר חיבוריו והבין כוונתו".
מן העבר השני, ר' שלמה מן ההר יצא במסע נרחב של התכתבות ושכנוע נגד הספר מורה נבוכים ותרגום זה בפרט, על כך שלדבריו אבן תיבון גילה ברבים סודות שהסתיר הרמב"ם, וכן תקף את שמואל אבן תיבון עצמו על פירושיו האלגוריים למקרא. שנים מועטות לאחר מתקפה זו, חיבר ר' יעקב בן ששת גם הוא ספר ביקורת קשה נגד "מאמר יקוו המים", ובפרט נגד פרשנותו הרדיקלית של אבן תיבון למורה הנבוכים. המאבק הוביל לחרמות הדדיים בין מצדדי הרמב"ם ומתנגדיו, ובשנת 1233 שלוש שנים לאחר מות אבן תיבון, הובילו ככל הנראה מאבקים אלו לשריפת הספר או החרמתו בידי הנוצרים.
אפיגנטיקה