עם כניסתו של הרב רקובסקי לתפקיד, הוא קיבל על עצמו להשתדל ללכת לנחם כל משפחת חולה שנפטר בבית החולים, ועמד על כך שבית החולים יאפשר לכל מבקר שיחפוץ לבוא ולבקר את החולים המאושפזים בבית החולים. פעם היה מקרה שהופץ פוסטר המעודד הנקת תינוקות עם תמונה שאינה צנועה, ומיד העלה הנושא בדרכו העדינה בפני הנהלת בית החולים וזו הבינה את המורכבות ודאגה לטפל בעניין.
לאורך כל שנותיו כרב בית החולים זכה ליטול חלק באירועים היסטוריים משמעותיים, כגון: ברית מילה שארגן לבנו של פצוע מלחמת ששת הימים, במסיבות נישואין שנערכו בין כותלי בית החולים, באזכרה לתלמידי בית הספר לרפואה בהדסה, בתפילות חג העצמאות ויום ירושלים שארגן, בהלוויית לוי אשכול, הארי טרומן, ודוד בן-גוריון, בהכנסת ספר תורה לזכר חללי הל"ה, בחנוכת בית כנסת שאגאל ועוד אירועים רבים ומגוונים שקצרה היריעה מלהכיל.
כמו כן היה דואג להעביר לפני חגים שיעורים לחולים במערכת שמע פנימית המשודרת לחולים.
רפואה והלכה.
הרב רקובסקי דגל בשילוב שבין רפואה והלכה, וידע להתנהל מול הרופאים והחוקרים בנושאים בעלי משמעות דתית ואתית, כמו ניתוחי מתים, קביעת רגע המוות, השתלות ועוד. משרדו היווה תמיד כתובת להתייעצויות גם בנושאים רפואיים המשיקים לנושאים הלכתיים שלעיתים אף היו רגישים, כגון: השימוש בפורמלין שהוא בגדר חמץ לשימור הגופות בפסח.
הלכה וטכנולוגיה.
כחלק מההבנה כי בית החולים צריך להיות מוסד מתקדם ומוביל, ידע הרב רקובסקי לשלב פתרונות טכנולוגיים והלכתיים. כך למשל היה הראשון שדאג להכניס מעליות שבת בבתי החולים ודלתות חשמליות לפתרון בעיית טומאת המת, כדי לאפשר לכהנים (חולים, מבקרים ואנשי צוות) לשהות בבתי החולים.
ספריו.
"ארוכת בת עמי" - 7 כרכים, המקיפים בתוכם נושאים רבים ומגוונים ובהם :
פי. ג'יי. קלארק'ס
פי. ג'יי. קלארק'ס (באנגלית: P. J. Clarke's) הוא באר-מסעדה ותיק בניו יורק. הוא נמצא בשדרה השלישית 915 בפינה הצפונית-מזרחית של הרחוב 55 מזרח במנהטן. הוקם בשנת 1884. כונה "הוותיקן של הבארים" (the Vatican of saloons) על ידי העיתון "הניו יורק טיימס". הבאר ידוע בעיקר בתפריט ההמבורגרים שלו.
היסטוריה.
הבניין העשוי לבנים אדומות נבנה בשנת 1868 במקום שנודע עד אז ברישומים כ"הצריפים של הפולשים".
בשנת 1884 נפתחה בו מסבאה ראשונה של אדם בשם ג'נינגס, ששימשה פועלים אירים רבים שעבדו בסביבה.
הבעלים השני היה אנגלי בשם דאנין שהעסיק החל משנת 1902 ברמן אירי בשם פטריק גוזף קלארק.
אחרי עשר שנות עבודה, בשנת 1912 קנה קלארק את הבאר ושינה את שמו לשמו הנוכחי.
למרות שבמהלך השנים השכונה השתנתה ודייריה הוחלפו על ידי אנשי המעמד הבינוני, הבאר המשיך לפעול ללא שינוי משמעותי באופיו. נבנתה לא רחוק משם ככר רוקפלר ממנה נהרו אל הבאר עובדי משרדים, מוציאים לאור, עיתונאים, ובעלי תפקידים בכירים מעולם התקשורת.
הבניין שב נמצאת המסעדה הוא holdout שאינו למכירה והוא מוקף על ידי גורד שחקים בעל 47 קומות. בשנת 1948, שנת מותו של פי. ג'יי. קלארק, מכרה משפחתו את המקום לאחים לאווצו, סוחרי עתיקות ומשפצים שניהלו את העסק מהקומה השנייה.
האחים לאווצו חתמו עסקה לפיה הבניין המאכסן את המסעדה נמכר תמורת 1 מיליון וחצי דולר והוחכר ל 99 שנה לחברה Tishman .Realty and Construction
עם זאת בגלל קשיים כלכליים, לבאווצו נאלצו למכור בסופו של דבר את חלקם לקונסורציום שכלל את ג'ורג' סטיינברנר, טימותי האטון ואחרים. לפני מעצרו בשנת 2008 גם ברנרד מאדוף, שמשרדיו התמקמו לא רחוק מן הבאר, נמנה עם המשקיעים.
במקור הבניין היה מבנה בעל ארבע קומות. הוא איבד את שתי הקומות העליונות כשהוקם גורד השחקים בשנות ה-1960 המאוחרות.
בשנים 2003-2002 המסעדה נקנתה על ידי פיליפ סקוטי וארנולד פנר, שסגרו אותה לשנה לשם שיפוצים. בקומה השנייה הוקם בשנת 2003 באר-מסעדה נפרד בשם סיידקאר. בהמשך "פי. ג'יי. קלארק'ס" פתחה עוד חמישה סניפים - על ההאדסון, בכיכר לינקולן, על יד הבית הלבן בוושינגטון, בסאו פאולו ובלאס וגאס.
מבקרים מפורסמים.
בשנות ה-40 היה הבאר כבר ל"מוסד".
בין המבקרים של באר המסעדה ניתן לציין ידוענים רבים, וביניהם: אריסטוטליס אונאסיס, ז'קלין קנדי-אונאסיס, ארנסט בורגניין, אתל מרמן, איש הרדיו והטלוויזיה דיק קלארק, שהיה מתארח בבאר אחרי העבודה, כולל אחרי תוכנית השנה החדשה, נט קינג קול, ג'וני דפ, קית' ריצ'רדס, באדי הולי, טד קנדי, הדי לאמאר, ג'ייק למוטה, יוג'ין לוי, לייזה מינלי, ברוק שילדס, פרנק סינטרה, ג'וני מרסר ולואי ארמסטרונג.
"פי. ג'יי. קלארק'ס" בתרבות.
קולנוע וטלוויזיה.
צ'ארלס ג'קסון, מחבר הרומן לפיו הופק הסרט, נמנה עם מבקריה הקבועים של המסעדה
לילית שלג
כביש חוצה יהודה
המוזיאון היווני-רומי באלכסנדריה
המוזיאון היווני-רומי באלכסנדריה (בערבית: المتحف اليوناني الروماني) הוא מוזיאון בעיר אלכסנדריה במצרים אשר מכיל אוסף של ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה ההלניסטית-רומית בעיקר מאזור העיר אלכסנדריה וסביבתה. המוזיאון הוא בבעלות המדינה.
היסטוריה.
המוזיאון נוסד ביוזמתו של הארכאולוג האיטלקי ג'וזפה בוטי (Giuseppe Botti). הוא נחנך ב-17 באוקטובר 1892 על ידי הח'דיו עבאס חלמי השני שהיה הח'דיו האחרון של מצרים. מקומו הראשון היה בדירת 5 חדרים בבניין קטן ברחוב "רוזטה" (שלאחר מכן שונה שמו לחוריה). בשנת 1895 הועבר המבנה לבניין גדול ליד רחוב שנודע לאחר מכן בשם רחוב גמאל עבד אל נאצר. בתחילה הכיל המוזיאון 11 חדרים המהווים את אגפו המערבי. מאוחר יותר נבנו תוספות לבניין שעצבו את מראהו הנוכחי. מבנה המוזיאון הוא מבנה היסטורי שבחזיתו ששה עמודים וגמלון עליו נמצאת כתובת גדולה ביוונית MOYΣEION. בתוך המבנה 27 אולמות וגינה פנימית שבה מוצגים פסלים מאוסף מהמוזיאון.
המוזיאון נסגר לשיפוצים בשנת 2008 כשמטרתם היא לארגן את אוסף המוזיאון בסדר כרונולוגי, נכון לינואר 2013 המוזיאון עדיין סגור.
אוסף המוזיאון.
אוסף המוזיאון כולל אלפי פריטים שמקורם בתרומות של אזרחים עשירים של העיר אלכסנדריה וכן חפירות ארכאולוגיות שאורגנו ונוהלו על ידי מנהלי המוזיאון. פריטים אחרים התקבלו מארגונים בקהיר העוסקים בעתיקות במיוחד אלה מהתקופה הפרעונית. וכן מחפירות ארכאולוגיות שנערכו בתחילת המאה ה-20 באזור פיום.
בין המוצגים במוזיאון מספר פריטים חשובים מהמאה ה-3 לפנה"ס כגון פסל גדול של האל אפיס השור שהיה מקודש על המצרים בעת העתיקה, מאבן גרניט שחורה שנמצא באלכסנדריה ומתוארך לשנים 117–138 לספירה. פסל גדול של האל הורוס כבז, פסל של תלמי השנים עשר שנמצא בפיום, מומיות, סרקופגים ושטיחים וממצאים נוספים המאירים את התרבות היוונית-רומית בהקשר של מצרים העתיקה.
ליידיוסוכוס
ליידיוסוכוס (שם מדעי: "Leidyosuchus") הוא סוג של תנינאי שחי באמריקה הצפונית בגיל הקמפן בקרקטיקון העליון. הוא נתגלה ב-1907 על ידי לורנס למבה ונקרא על שם ג'וזף ליידי.
הליידיוסוכוס ידוע ממספר פרטים מהפארק הפרובינציאלי דינוזאור. הוא היה תנינאי דמוי אליגטור בינוני בגודלו עם גולגולת באורך של קצת יותר מ-40 ס"מ. במהלך השנים סיווגו פלאונטולוגים מספר מינים נוספים של ליידיוסוכוס בנוסף למין המקורי "Leidyosuchus canadensis" שגילה למבה. מחקר שערך כריסטופר ברוצ'ו ב-1997 גילה שסיווגים אלה שגויים: 3 מינים הועברו לסוג חדש בוריאלוסוכוס ("Borealosuchus"), עוד מין הועבר לסוג חדש ליסטרוגנתוסוכוס ("Listrognathosuchus"), מין נוסף זוהה כמין קיים ומין אחר בוטל בטענה של מאובנים חלקיים מידי.
נג'יב אל-הלאלי
שריקי
שריקי ("CHERIQUI", "CHERIKI") הוא שם משפחה יהודי-ספרדי על שם מבצר שריקה שבין סרגוסה לולנסיה. שמו הערבי של היישוב הזה הוא שאריקה. גרסאות נוספות של שמות המשפחה האלה כוללות את שריקי, סרקי וסריקי. שריקי מתועד כשם משפחה יהודי במרוקו במחצית הראשונה של המאה ה-16.
בנוסף, שריקי ("SHRIKI", "SHRIQUI", "CHRIQUI") הוא גרסה של המילה הערבית אשרקי שפירושה "מזרחי". בחצי האי האיברי, שם זה התייחס לאזור המכונה בערבית שרקיה, הנמצא במזרח ספרד ומכסה את המחוזות אליקנטה, אלמריהמ וקרטחנה בספרד המודרנית. במסמכים ספרדיים מימי הביניים, שני השמות הערביים האלה מופיעים בצורה אשרקי ואשרקינו. צורות חיבה של השם הזה כוללות את אשריקי ושריקי.
פגינציה
כריסטוס
פנטוקרטור
גדוד 75
שינייד אוקונור
תומאס בלאט
תומאס "טויבי" בלאט (באנגלית: Thomas "Toivi" Blatt, בפולנית: Tomasz Blatt; 15 באפריל 1927, י"ג בניסן ה'תרפ"ז - 31 באוקטובר 2015, י"ח בחשוון ה'תשע"ו) היה דובר וסופר אמריקאי יהודי יליד פולין. בהיותו בן 16 היה מבין הניצולים היחידים ממחנה המוות סוביבור ששרדו את ניסיון המרד והבריחה באוקטובר 1943, אירוע שבו ברחו 300 אסירים ממחנה ההשמדה. רובם נרדפו, נלכדו והוצאו להורג על ידי הגרמנים.
סוביבור.
בלאט נולד בשנת 1927 למשפחה יהודית בעיירה איזביצה שבפולין, אחד מבן שני אחים.
בשנת 1942, בלאט ומשפחתו יחד עם כ-400 יהודים נוספים מעיירתו נשלחו על ידי הגרמנים בטרנספורט לסוביבור. כל משפחתו נספתה במחנה ההשמדה וכן רובם המוחלט של בני העיירה. במחנה סוביבור נרצחו כ-250,000 יהודים מפולין, צרפת והולנד וכן כ-1,000 אזרחים פולנים.
הבריחה מסוביבור.