ג'ון ריצ'רד קייסיק (באנגלית: John Richard Kasich; נולד ב-13 במאי 1952) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו בשנים 2011–2019. קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1983–2001.
ביוגרפיה.
קייסיק נולד במקיז רוקס, עיירה קטנה ליד העיר פיטסבורג שבפנסילבניה. ב-1974 סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת המדינה של אוהיו. בעת לימודיו באוניברסיטה, כתב קייסיק מכתב הערכה לנשיא ריצ'רד ניקסון, בו ציין כי ברצונו לפגוש את הנשיא. המכתב הועבר לבית הלבן על ידי נשיא האוניברסיטה, ובדצמבר 1970 הוא זכה לפגישה בת 20 דקות עם ניקסון.
בגיל 26 התמודד ונבחר לסנאט של מדינת אוהיו, בו כיהן בשנים 1979–1982. לאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, מטעם המחוז ה-12 של אוהיו, שכלל חלק מקולומבוס. הוא ייצג את המחוז מ-1983 עד 2001. במהלך כהונתו בבית הנבחרים היה חבר בוועדת הכוחות המזוינים. הוא שירת במשך כשש שנים, בין 1995–2001, כיושב ראש ועדת התקציב של בית הנבחרים, ולקח חלק מרכזי בהעברת רפורמת הרווחה וב"חוק התקציב המאוזן" ב-1997 (שחייב הגעה לאיזון תקציבי תוך מספר שנים). בעת כהונתו בקונגרס הכריז על התמודדותו לבחירות לנשיאות ב-2000, אך פרש לאחר זמן קצר ביולי 1999 והודיע על תמיכתו בג'ורג' ווקר בוש.
לאחר פרישתו מהקונגרס הנחה תוכנית בערוץ השמרני פוקס ניוז, "Heartland with John Kasich", עד שנת 2007. הוא היה מעורב בדירקטוריון של מספר חברות, וכיהן כמנהל סניף ליהמן ברדרס בקולומבוס עד פשיטת הרגל של החברה ב-2008. הוא חיבר שלושה ספרי עיון ששניים מהם הגיעו לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
בנובמבר 2010 התמודד על משרת מושל אוהיו וגבר על המושל הדמוקרטי המכהן, טד סטריקלנד, כשהוא זוכה בתמיכתם של 49% מהבוחרים מול 47% ליריבו. בנובמבר 2014 נבחר לכהונה שנייה.
בתוך המפלגה רפובליקנית קייסיק נחשב למתון ולמרכזי בדעותיו. ביולי 2015 הכריז על התמודדותו בבחירות לנשיאות ב-2016. לקראת אסיפות הבחירה באיווה הודיע הניו יורק טיימס על תמיכתו בקייסיק והגדיר אותו בתור המועמד הסביר היחיד לרפובליקנים שמאסו בקיצוניות וחוסר ניסיון. לאחר הפריימריז באינדיאנה ב-4 במאי 2016, שבמסגרתם הבטיח מעשית דונלד טראמפ את מועמדתו, הודיע קייסיק על פרישתו מן המרוץ לנשיאות, יום אחרי פרישתו של טד קרוז. קייסיק סיים במקום הרביעי בפריימריז, כשהוא מחזיק ב-161 צירים וזכה במדינה אחת – מדינת הבית שלו, אוהיו, כשמטרתו הגלויה במרוץ לאחר הפריימריז באוהיו הייתה לזכות במועמדות דרך כנס מפלגתי פתוח; בתרחיש בו אף מועמד לא מבטיח את מספר הצירים הדרוש לזכות במועמדות.
במהלך הבחירות לנשיאות קיבל לפחות 2,188 במדינות בהם היה אפשר לכתוב את שמו. בהצבעת האלקטורים ב-19 בדצמבר 2016, אלקטור "סורר" ממדינת טקסס הצביע עבור קייסיק.
קייסיק נשוי בשנית לקארן וולדביליג מ-1997, ולזוג שתי בנות.
לואיס סטראוס
לואיס ליכטנשטיין סטראוס (באנגלית: Lewis Lichtenstein Strauss; מבוטא סטרוס 31 בינואר 1896 - 21 בינואר 1974) היה איש עסקים ופילנתרופ יהודי אמריקאי. איש ממשל אייזנהאואר וחבר הקבינט שלו. יו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית ומהדמויות המרכזיות בפיתוח תחום האנרגיה הגרעינית לצורכי שלום, והנשק הגרעיני של ארצות הברית.
קורות חיים.
סטראוס היה הכח המניע העיקרי שהוביל את החלטת מחלקת האבטחה של הוועדה לאנרגיה אטומית ב-1954 לבטל את סיווגו הביטחוני של רוברט אופנהיימר. ב-14 ביולי 1958 העניק לו אייזנהאואר את מדליית החירות הנשיאותית.
ב-1958 סירב להצעת הנשיא אייזנהאואר להגיש לאישור מחודש את מינויו כיו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית, מחשש שהאישרור יוכשל בידי הדמוקרטים. במקום זאת מינה אותו אייזנהאואר בנובמבר 1958 למזכיר המסחר כממלא-מקום. ביוני 1959 ניסה הנשיא אייזנהאואר למנות את סטראוס למזכיר המסחר כמינוי רשמי, אך הדמוקרטים בסנאט הכשילו את המינוי, וברוב של 49 מול 46 הוחלט שלא לאשר את המינוי. הייתה זו הפעם השמינית בתולדות ארצות הברית, בה נבחר מטעם הקבינט לא זכה לאישור הסנאט למינויו. יש המעריכים שסטראוס לא התאושש עד מותו ממכה פוליטית זו.
הוא נפטר ב-21 בינואר 1974 בווירג'יניה, ארצות הברית.
ג'ון קייסיץ'
עלילת אנטיוכיה
יוזף בלאטר
אוצ'קיב
אוצ'קיב (באוקראינית: Очаків) היא עיר במחוז מיקולאייב, אוקראינה.
היסטוריה.
אוצ'קיב הוקמה ב-1492 על ידי חאן מחצי האי קרים במקום שבו עמד פעם מבצר ליטאי שהוקם ב-1415. ב-1493 היישוב נכבש על ידי הקוזאקים.
ב-1526 אוצ'קיב עברה לידיה של האימפריה העות'מאנית.
ב-1737 הרוסים כבשו את אוצ'קיב, אך שנה מאוחר יותר היא חזרה לידיהם של העות'מאנים.
ב-1788 הרוסים שוב השתלטו שוב על העיר.
ב-1855 העיר נכבשה על ידי כוחות משותפים של בריטים וצרפתים בזמן מלחמת קרים, אך תוך זמן קצר הוחזרה לאימפריה הרוסית.
העיר נכבשה ב-21 באוגוסט 1941 על ידי הגרמנים ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-30 במרץ 1944.
עבודה סוציאלית בישראל
העבודה הסוציאלית בישראל מוסדרת בחוק העובדים הסוציאליים, התשנ"ו-1996. בהתאם לחוק זה, רק עובדת או עובד סוציאליים, הרשומים בפנקס העובדים הסוציאליים המנוהל במשרד הרווחה, רשאים לעסוק בעבודה סוציאלית. החוק קובע כי מידע על אדם שהגיע לעובד סוציאלי במסגרת מקצועו, חובה עליו לשמרו בסוד ואינו רשאי לגלותו אלא בתנאים הנקובים בחוק (חובת דיווח שזהה לחובתו של כל אזרח אחר).
בכל רשות מקומית או עיר בישראל קיימת "מחלקה לשירותים חברתיים" המספקת שירותי רווחה לתושבי האזור. לרב, קיימות מספר לשכות רווחה באותה רשות כאשר כל לשכה מופקדת על שכונות ואזורים שונים. כל אזרח רשאי לפנות ללשכת הרווחה אשר אחראית על אזור מגוריו לקבלת טיפול סוציאלי ללא תשלום.
בנוסף ניתן למצוא את מקצוע העבודה הסוציאלית בגופים ממסדיים אחרים בישראל (כגון מערכת החינוך, החברה למתנ"סים, מערכת הבריאות, שירות בתי הסוהר, המשטרה והצבא) ובארגונים של החברה האזרחית כגון עמותות ללא כוונות רווח, חברות פרטיות ומפעלים.
העובדות והעובדים הסוציאליים נחלקים לרוב לפי תחום התמחותם ומקום עבודתם: עובדת סוציאלית בלשכת רווחה (עם קשישים או משפחות), פקידת סעד, עובדת סוציאלית קהילתית, עובדת סוציאלית בשירותי הבריאות או בריאות הנפש, קצין מבחן לנוער או למבוגרים וכדומה.
היסטוריית העבודה הסוציאלית בתקופת היישוב העברי.
ההתפתחויות העולמיות של העת המודרנית, ביניהן המהפכה התעשייתית והשינויים הכלכליים, הדמוגרפיים והסוציולוגיים שבאו בעקבותיה, הובילו למיסוד הסיוע הסוציאלי והפילנתרופיה ולצמיחת מקצוע העבודה הסוציאלית כעיסוק העומד בפני עצמו ואשר הומצא ואויש ברובו על ידי נשים. תהליכים אלו שהתרחשו בעיקר באירופה וצפון אמריקה הגיעו בהמשך גם לאזורים אחרים. כך היגר המקצוע ליישוב העברי בעיקר באמצעות מספר נשים יהודיות שעסקו בתחום בארצות מוצאן והיגרו ליישוב בתחילת המאה ה-20.
בדומה לתרבויות רבות לאורך ההיסטוריה, שם ניתנה תמיכה סוציאלית כפעילות נלווית לתפקידים משפחתיים, דתיים וקהילתיים, גם בתקופת היישוב היהודי הישן ב היה הסיוע לנזקקים נטוע בקהילה המסורתית ובמסגרת המשפחתית המורחבת, דרך גמילות חסדים, חברה קדישא, ביקור חולים ועוד. אולם לקראת סוף המאה ה-19, עם התגבשות היישוב היהודי החדש אשר הביא עמו הלכי רוח ציוניים-חילוניים יותר באופיים, עלה הצורך במסגרות סיוע סוציאלי שאינן מסורתיות. כך נוסדו התארגנויות במסגרות הפוליטיות המתהוות, בעיקר עבור מעמד הפועלים, כגון הסתדרות העובדים, קופות חולים, לשכות עבודה ועוד. בנוסף, פעלו ארגוני נשים כגון הסתדרות נשים עבריות וויצו אשר בהמשך התאחדו, וכן הדסה, ארגון אמהות עובדות ומועצת הפועלות, אשר שאפו לתת סיוע סוציאלי לכלל אוכלוסיית היישוב ולהטמיע עקרונות של סיוע מקצועי וטיפול על ידי עובדות סוציאליות שהועסקו בשכר.
פעילותם של ארגוני נשים אלו הביאה בשנת 1931 להקמת המחלקה לעבודה סוציאלית בוועד הלאומי בראשה עמדה הנרייטה סאלד, אשת חינוך מארצות הברית וממקימות ארגון נשות הדסה. התפתחות זו הביאה להאצת תהליך התבססותה של העבודה הסוציאלית ביישוב.
בשנת 1934 נפתח בית הספר הראשון והספרייה המרכזית להכשרת עובדים סוציאליים בירושלים ביוזמתה וניהולה של סידי ורונסקי, אחת ממייסדות ומעצבות העבודה הסוציאלית ביישוב באותן שנים, כאשר בשנת 1940 נוסף אליו בית הספר לעבודה סוציאלית בתל אביב שהוקם בניהולה של ד"ר בלה שלזינגר. בשנת 1936 יוסד כתב העת הראשון של העובדות הסוציאליות - 'ידיעות העבודה הסוציאלית בארץ ישראל' ובשנת 1937 נוסד איגוד מקצועי לעובדות סוציאליות, שמטרתו לפתח את שירותי הרווחה, להעלות את מעמדו של המקצוע ולקבוע חוקת עבודה שתגן על עובדות סוציאליות.
בין החלטותיה הארגוניות של הנרייטה סאלד הייתה ההחלטה על הקמת "לשכת סעד" סוציאלית-חברתית (שכונתה בהמשך "לשכת רווחה", וכיום מכונה "מחלקה לשירותים חברתיים") בכל רשות מקומית, כשהרשות תהיה אחראית להפעלתה, ואילו הוועד הלאומי יספק סיוע כספי, וכן פיקוח מקצועי והכשרה מקצועית. אחת מהחלטותיה של סאלד הייתה כי בכל לשכה סוציאלית, אף אם היא מבוססת על מתנדבים, חייבת להיות לפחות עובדת סוציאלית אחת שרכשה הכשרה מקצועית ונתונה לפיקוח מקצועי ולהדרכה. עד שנת 1946 הוקמו 50 לשכות סעד סוציאליות שונות ברחבי היישוב בניהולן ובאיושן של עובדות סוציאליות מקצועיות מהדור הראשון כגון ז'ניה טברסקי, הילדא לוטן, צסי רוזנבליט, ציפורה בלוך, תיאה נתן ורבות אחרות.
לאחר הקמת המדינה.