התבוסה הביאה למריבות ולסכסוכים בהנהגת מפלגת הבעת'. נוצרו שוב סיעות יריבות, אחת בראשות ג'דיד ואחת בראשות אסד. סיעתו של ג'דיד דגלה במדיניות סוציאלית בבית ובתמיכה במאבק השחרור הפלסטיני. אסד דגל בהשגת תוצאות, ולא בדוקטרינות. כשר ההגנה, אסד ניתב את המערכת הצבאית כך שתהיה תלויה בו לחלוטין, ויצר לעצמו תמיכה נרחבת בצבא. מעורבות לצד הפלסטינים בניסיון ההפיכה בירדן המכונה "ספטמבר השחור" הסתיימה אף היא במפח נפש, מכיוון שאסד ניצל את כוחו על מנת למנוע סיוע אווירי לכוחות הקרקעיים, והסורים נאלצו להסיג את צבאם מירדן. בנובמבר 1970 הצביעו אנשי מפלגת הבעת' על הדחת אסד מתפקידו כשר ההגנה, וזאת תוך האשמתו בהפסד לישראל במלחמת 1967. אף על פי כן, אסד אשר ביסס את שליטתו העמוקה בצבא, הצליח להשתלט על הממשלה בהפיכה בלתי אלימה, מהפכת התיקונים, וזאת כדי "לתקן את הליקויים" של יריביו, לטענתו. ב-13 בנובמבר 1970 הכריז חאפז אל-אסד כי ג'דיד מודח, וכי הוא שליטה של סוריה.
תקופת שלטונו של חאפז אל-אסד.
ב-22 בפברואר 1971 הכריז אסד על עצמו כ"נשיא", ו"משאל עם" שנערך כביכול, אישר ב-12 במרץ את בחירתו. לאחר מכן הכריז על חוקה, אשר אושרה במשאל עם בשנת 1973. החוקה החדשה כללה סעיף לפיו על הנשיא להיות מוסלמי, לשם כך השיג אסד פתווה מהאימאם השיעי מוסא א-צדר, שהכיר בכת העלווית כמוסלמים שיעים לכל דבר. בסיס הכוח של משטרו של אסד היה הצבא, וזאת מיום עלייתו לשלטון. הצבא נשלט בידי כת קטנה של קצינים ממוצא עלווי. העלווים מהווה כיום כ-12% מתושבי סוריה. התקוממויות עממיות כנגד משטרו של אסד דוכאו ביד קשה.
מלחמת יום הכיפורים.
ב-6 באוקטובר 1973 פתחה סוריה במלחמת יום הכיפורים אשר תואמה מראש עם הנשיא המצרי אנואר סאדאת, אשר עלה על כיסאו של נאצר לאחר פטירתו בשנת 1970. בתוך 24 שעות הצליחו כוחות סוריים לפרוץ את הקו הישראלי בנקודות רבות, וכבשו שטחים נרחבים ברמת הגולן, וכן את מוצב החרמון. רק לאחר קרבות בלימה קשים, והרוגים רבים, הצליחו הכוחות הישראליים להדוף את המתקפה, ולהעביר את הלחימה אל שטחה של סוריה.
הסורים ראו בכך הישג משמעותי. בפעם הראשונה מאז מלחמת ששת הימים, הצליחו להכות בצה"ל, להפתיעו, ולכבוש שטח ניכר של אדמה. הייתה זו זריקת עידוד עבורם ושבירת המיתוס מבחינתם של העוצמה הצה"לית הבלתי מעורערת, וסוף לנחיתות של הלוחם הערבי אל מול הלוחם הישראלי.
ב-21 בדצמבר 1973 התכנסה בז'נבה ועידת שלום, ביזמת מזכ"ל האומות המאוחדות, קורט ולדהיים, מזכיר המדינה האמריקני הנרי קיסינג'ר ושר החוץ של ברית המועצות אנדריי גרומיקו. סוריה לא התייצבה לוועידה זו. מצרים אשר התייצבה לוועידה החלה בשיחות שבסופן הגיעו הצדדים להסכם הפרדת כוחות שנחתם ב-18 בינואר 1974. אסד ראה בהשתתפותה של מצרים בוועידה, ובהסכם הפרדת הכוחות משום בגידה במאמץ המשותף. מסע דילוגים של קיסינג'ר בין דמשק לירושלים הסתיים בהסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה שנחתם ב-31 במאי 1974 בז'נבה. בהסכם נקבעה נסיגת ישראל מהשטח שכבשה בסוריה, "המובלעת", החזרת קוניטרה לשליטה מנהלית סורית, העברת מוצבי החרמון הסורי לשליטת האו"ם, ונקבע אזור הפרדה בשליטת האו"ם לאורך כל קו הגבול.
המעורבות בלבנון.
מלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1976 הביאה למעורבות סורית גוברת והולכת בענייניה הפנימיים של מדינה זו. ביוני 1976 נכנסו כוחות סוריים ללבנון על מנת להתערב במלחמה, כנגד ארגונים שמאליים ופלסטינים, ולטובת הנוצרים. התערבות זו הביאה להגדלת הקרע שבין מצרים וסוריה, ולניתוק היחסים הדיפלומטיים ביניהן, כמו גם להגברת התערבותה של ישראל בפוליטיקה הלבנונית, תוך ניסיון להביא את הנוצרים לתמיכה בישראל ולקבלת סיוע ממנה, במקום קבלת הסיוע מאסד. המעורבות הסורית גברה עם השנים, והביאה להצבת עשרות אלפי חיילים סורים בלבנון החל משנת 1976.
הסכם השלום בין ישראל ומצרים.
בשנת 1977 ביקר הנשיא סאדאת בישראל. אסד ביקש מסאדאת להימנע מצעד זה. ערב ביקורו בירושלים, ב-16 בנובמבר 1977, ביקר סאדאת בדמשק, וביקש מאסד להלוות עמו לביקורו. אסד סירב, ועמד מן הצד כאשר סאדאת ביקר בירושלים ב-19 בנובמבר ולאחר מכן קיים מגעים עם ישראל שהביאו לחתימת הסכם שלום במסגרתו קיבלה מצרים מישראל בחזרה את חצי האי סיני. סוריה נדחקה לשוליים, והייתה למדינה מבודדת בעולם.
התקוממות האחים המוסלמים.
האופוזיציה האסלאמית לשלטון הכת העלווית בסוריה, ולשלטונה של מפלגת הבעת' שהייתה בעלת אידאולוגיה חילונית, הביאה להתקפות טרור אסלאמי כלפי האוכלוסייה האזרחית בסוריה, ולמרידה שהלכה והתעצמה. ב-26 ביוני 1980 נחלץ אסד מהתנקשות, בה נהרג שומר ראשו, התנקשות שהייתה אך התחלתם של מהומות אלימות, שדוכאו ביד רמה, ברחבי סוריה. ההתקוממות הגיעה לשיא במהומות אלימות בעיר אל-חמאת, אשר נמשכה שבועות מספר וגבתה בין 3,000 (המספר שמסרה הממשלה הסורית) ל-20,000 (לפי הערכת מקורות אובייקטיביים) קורבנות אזרחיים. הרבעים העתיקים בעיר נחרבו עד היסוד, ומשפחות שלמות נהרגו על לא עוול בכפן. לאחר דיכוי זה, לא הייתה עוד תקומה להתנגדות למשטרו של אסד למשך כל ימי חייו.
מלחמת לבנון.
מעורבותן הגוברת של ישראל ושל סוריה בענייניה של לבנון הגיעה לשיא אלים בשנת 1982, כאשר קשריה של ישראל עם הנוצרים, בהנהגת משפחת ג'ומייל, הפכו לגלויים כמעט, והתנגשו עם האינטרסים הסוריים בעמק הבאקע, שם היו פרוסים כוחות צבא סורים שתמכו במיליציות הלבנוניות הנאמנות למשטר הסורי, ויריבות לאלו שהיו נאמנות לג'ומייל. ב-28 באפריל 1981 הפיל חיל האוויר הישראלי שני מסוקים סורים אשר הפציצו את הכוחות הנוצרים בלבנון. הייתה זו ההתערבות הגלויה הראשונה של ישראל במלחמה זו. למחרת הורה אסד על הכנסת סוללות טילים נגד מטוסים לעמק הבאקע. ראש ממשלת ישראל מנחם בגין הזהיר כי ישראל לא תסבול עוד זמן רב את הנוכחות הצבאית הסורית בלבנון, ובמיוחד את הטילים שהוצבו שם. נשיא ארצות הברית רונלד רייגן מינה מתווך, פיליפ חביב אשר ניסה לפתור את המשבר שנוצר. השליח הצליח ליצור הבנה בין הצדדים, והטילים נותרו במקומם, בהסכמה ישראלית.
ב-14 בדצמבר 1981 סיפחה ישראל בחוק את רמת הגולן לשטחה (חוק רמת הגולן). היה זה, לדעתו של אסד, איתות ברור על כך שפניה של ישראל למלחמה נוספת.
ב-5 ביוני 1982 פלשו כוחות ישראלים ללבנון, כתגובה על התנקשות פלסטינים בחיי שגריר ישראל בלונדון. פעולה זו, שכונתה "מבצע שלום הגליל", לא הייתה תגובה ספונטנית, כי אם מבצע מתוכנן ומאורגן היטב. ב-9 ביוני 1982 הושמדו סוללות הטילים הסורים בלבנון על ידי חיל האוויר, ועשרות מטוסים סורים הופלו. במקביל המשיכו הכוחות הישראלים בהתקדמותם בלבנון לעבר ציר ביירות דמשק, והיו עתה מעורבים במגע ישיר עם כוחות סורים. ב-11 ביוני השיג השליח חביב הסכם הפסקת אש בין הסורים והישראלים, אך ב-24 ביוני חודשו הקרבות, והחלה לחימה קשה באזור העיירה בחמדון. במהלך הקרבות נקלע כח שריון של צה"ל למארב באזור סולטאן יעקוב, ונסוג לאחר אבדות כבדות, תוך שהוא משאיר אחריו שבעה נעדרים, אשר גורלם של שלושה מהם (באומל, פלדמן וכץ) אינו ידוע עד היום.
אסד נאלץ לראות כיצד משתלטים הישראלים על ביירות, מגרשים ממנה את הכוחות הסורים והפלסטינים, ומשליטים על לבנון את נאמנם בשיר ג'ומאייל. ב-14 בספטמבר 1982 הרגה פצצה את הנשיא ג'ומאייל, ימים אחדים לאחר מינויו. מחליפו, אחיו אמין ג'ומאייל היה נוח בהרבה לאינטרסים הסורים בלבנון. ב-17 במאי 1983 חתמה ישראל על הסכם עם לבנון בעיר ח'אלדה ובקריית שמונה. ההסכם, שאחד מסעיפיו המרכזיים היה נסיגת כל הכוחות הסורים מלבנון, לא מומש מעולם. הקונספציה הישראלית בדבר ממשלה ידידותית בלבנון קרסה, והחלה מציאות חדשה, שהוכתבה במידה רבה על ידי האינטרס הסורי, של המשך המלחמה כנגד ישראל משטח לבנון על ידי ארגונים ומיליציות הנתמכים על ידי סוריה. ב-29 בפברואר 1984 הכריז הנשיא אמין ג'ומייל בדמשק, על ביטולו של ההסכם.
המגעים עם ישראל.
ועידת מדריד.
ב-1991 החליט אסד החלטה אסטרטגית, לעמוד לצד הקואליציה שריכזה ארצות הברית בלחימה בסדאם חוסיין במהלך מלחמת המפרץ. חיילים סורים השתתפו במלחמה לצד חיילים אמריקנים, ולקחו חלק בשחרורה של כווית מן הכיבוש העיראקי. הייתה זו סטייה מהקו האנטי אמריקני ופרו סובייטי בו נקט עד עתה. סירובו של אסד לשיחות כלשהן עם ישראל, שהחל מאי השתתפותו בוועידת ז'נבה בשנת 1974, פינה עתה את מקומו להבנה כי הזמן הבשיל לנסות ולקבל בדרכי שלום את מה שלא הצליח להשיג בכח. לאחר מלחמת המפרץ, נפתח "חלון הזדמנויות" ואסד הסכים להשתתף בוועידה בינלאומית שמטרתה השגת שלום במזרח התיכון.
ב-30 באוקטובר 1991 נפתחה במדריד הוועידה המכונה "ועידת מדריד". הוועידה החלה בנאומים טקסיים, כאשר הנאום הסורי גילה קו קיצוני ונטול פשרות. ישראל מצידה, תחת שלטון יצחק שמיר נגררה לוועידה כנגד רצונה, והוועידה לא השיגה כל מטרה מעשית שהיא. ב-10 בדצמבר 1991 נפתחו בוושינגטון שיחות דו צדדיות בין נציגי ישראל והמדינות הערביות, ובהן סוריה. אף שיחות אלו לא הובילו לתוצאה כלשהי, עקב עמדותיהם הקיצוניות של הנציגים הסורים והנציגים הישראלים כאחד.
המגעים עם יצחק רבין.
ב-23 ביוני 1992 ניצח יצחק רבין בבחירות במדינת ישראל, והחל בסדרה של מגעים חשאיים ופומביים עם סוריה. השיחות בוושינגטון התחדשו, תחת חסותו של הנשיא החדש ביל קלינטון. בספטמבר 1992 יצא רבין לביקורו הראשון בארצות הברית, והכריז כי הוא מוכן לדון עם סוריה על עתידה של רמת הגולן.