זמן קצר לאחר כניסתו של אדריאנוס לתפקיד, פלש דסידריוס מלך הלומברדים לשטח מדינת האפיפיור, ואדריאנוס נאלץ לבקש את עזרתו של קרל הגדול מלך הפרנקים, שהגיע לסייע בראש צבא גדול. קרל כיתר את כוחותיו של דסידריוס וצר על עיר הבירה הלומברדית, פאביה. ב-774 הכניע את העיר, הגלה את המלך למנזר בצרפת ונטל לעצמו את התואר "מלך הלומברדים". קרל הגדול אישר את מתת פפין והעניק למדינת האפיפיור את האקסארכיה של רוונה, שכללה את הפנטאפוליס ("חמש ערים" ברצועת החוף של הים האדריאטי בין רימיני לאנקונה). אדריאנוס חגג את המאורע בהטבעת מטבעות על שמו ובהתאם למגמת ההתנתקות מהאימפריה הביזנטית ששלטה אז במערב אירופה, לא חתם עוד על מסמכיו במניין השנים של שנות שלטון הקיסר המזרחי, אלא של קרל הגדול. כמו כן, בנה אדריאנוס אחוזה מפוארת בצפון ויי, שממנה הנהיג את דוכסות רומא, והיא נקראה Domusculta Capracorum. האחוזה מתוארת בליבר פונטיפיקליס, אך שרידיה נמצאו רק בשנות ה-60 של המאה ה-20.
בתחרות שהתנהלה כל העת בין קרל הגדול לבין האימפריה הביזנטית ולבין דוכסות בנוונטו הלומברדית, נותר אדריאנוס בעל ברית נאמן לקרל, למרות חילוקי הדעות בנושא הסגידה לאיקונין שהיו ביניהם. אדריאנוס תמך בגישתה של הכנסייה המזרחית להתיר את האיקונין, ואף הביע את דעתו בעניין באמצעות נציגיו בוועידת ניקיאה השנייה ב-787.
אדריאנוס תחזק את אמות המים הרומיות שהובילו מים לרומא, ושיפץ כנסיות רבות, בהן בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו, כנסיית סן מרקו וכנסיית מריה הקדושה בקוסמדיני. במותו, בגיל 95, היה האפיפיור בעל הכהונה הארוכה ביותר, עד שפיוס ה-11 שבר את שיאו זה.
אלכסנדר בק
אלכסנדר אלפרדוביץ' בק (ברוסית: Александр Альфредович Бек; 3 בינואר 1903 - 2 בנובמבר 1972) היה עיתונאי וסופר סובייטי.
ביוגרפיה.
אלכסנדר בק נולד בעיר סראטוב. אחד מאבות משפחתו הובא לרוסיה על ידי הצאר פטר הגדול כדי לייסד בקיסרות את שירות הדואר הראשון. אמו נפטרה כשהיה ילד, ואביו - רופא צבאי ממוצא גרמני - נהג להכותו לעיתים קרובות. בגיל שלוש-עשרה ברח מהבית. ב-1919, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, התנדב הצעיר לצבא האדום והוא בן שש-עשרה. הוא נשלח לחזית בהרי אורל, שם השתתף בקרבות נגד הלבנים ונפצע. עורך העיתון הצבאי באוגדה בה היה מוצב ביקש ממנו לפרסם טור אצלו. כך החלה הקריירה שלו ככותב. בק התקבל ללימודים ע"ש יעקב סברדלוב במוסקבה, מוסד שהכשיר רבים מפעילי המפלגה, משם סולק עקב בעיות משמעת. עקב כך, בוטלה גם חברותו במפלגה הקומוניסטית. הוא נדד בארץ, חצה את הגבול לאסטוניה, אך חשש להיעצר על ידי המשטרה כמהגר בלתי-חוקי ולכן חזר לברית המועצות. הוא שב למוסקבה והחל לעבוד במפעל לעיבוד עורות.
בהדרגה, חזר לעסוק בכתיבה. ב-1923, במקביל לעבודתו, החל לפרסם טורים בעיתון "פראבדה". ביקורות ספרים פרי עטו הופיעו בעיתונים 'ליטראטורניה גאזטה' ו'אוקטובר'. לבסוף, קיבל משרה בעיתון 'וגראנקה'. בק זכה לפריצת דרך בשנת 1931, כשהוזמן להשתתף בכתיבת ההיסטוריה רבת-הכרכים של הקמת המפעלים בברית המועצות, מיזם שבראשו עמד מקסים גורקי. הוא חיבר את תולדות התשלובת המטלורגית בעיר קוזנצק שממערב לסמרה. ב-1934 כתב את ספרו הראשון, "קוראקו", על תולדות חייו של מטלורג סובייטי שעליו שמע במהלך העבודה בקוזנצק.
בקיץ 1941, לאחר תחילת מבצע ברברוסה, הצטרף בק לפלוגה ג' בגדוד הראשון של אוגדת המתנדבים 'קרסניה פרסנאיה', אחת מתריסר עוצבות מיליציה שהוקמו בבירה כחלק מ של אנשים נטולי הכשרה צבאית. הוא הועבר לשמש ככתב צבאי בטרם השתתפה יחידתו בלחימה. ככזה, סיקר את הקרב על מוסקבה.
במרץ 1942, כשליח השבועון ", הגיע בק לאוגדת המשמר ה-8 ע"ש איוואן פאנפילוב, שנטלה חלק בלחימה סביב הבירה. שם הכיר מפקד גדוד קזחי בשם באורג'ן מומיש-אולי, אותו שכנע להשתתף בכתיבת ספר על הקרבות. כתבתו הראשונה של בק שהתבססה על זכרונותיו של מומיש-אולי הופיעה במהדורת מאי-יוני 1943 של 'זנאמיה' תחת השם "אנשי פנפילוב בקו החזית". כעבור שנה, יצא לאור ספרו "כביש וולוקולמסק" (בעברית: "אנשי פנפילוב"), שזכה להצלחה רבה. מומיש-אולי עצמו האשים את בק בסילוף זכרונותיו ולא חדל מלתקוף אותו במשך שארית חייו. הוא כתב על הסופר: "אם החזית הספרותית הייתה חזית אמיתית, בה מוצאים הפחדנים להורג, חייו היו מסתיימים מזמן."
בק המשיך לסקר את הלחימה באירופה עבור ירחונו. הוא הגיע לברלין עם הצבא האדום, והעביר בעיר את הימים האחרונים שלפני כניעת גרמניה. באוגוסט, ליווה את הכוחות שפלשו למנצ'וריה. לאחר המלחמה, חיבר מספר ספרים בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי, שעסקו בעיקר בחייהם של פועלים וממציאים. ב-1956 הצטרף למערכת האלמנך הספרותי 'ליטראטורניה מוסקבה'. בשנת 1965 חיבר ספר בשם "מינוי חדש" בהשראת חייו של הוהבנס טבוסיאן, מי שהיה שר בממשלתו של יוסיף סטלין. אלמנתו של טבוסיאן הצליחה למנוע את פרסום הכרך בטענה שהוא חושף פרטים אישיים רבים מדי על חיי משפחתה. "מינוי חדש" יצא לבסוף לאור בגרמניה המערבית בשנת 1972, והודפס בברית המועצות רק ב-1986, בתחילת הפרסטרויקה. ספרו האחרון של בק, אותו לא זכה להשלים, נקרא "ביום אחר" ונסוב על נעוריו של סטלין.
בק היה נשוי פעמיים: אשתו הראשונה, ממנה התגרש, הייתה הסופרת לידיה טום. אחר כך התחתן עם נטליה לויקו, שילדה את בתו טטיאנה, מבקרת ספרות. הוא נפטר ב-1972 ונקבר בבית העלמין גולובינסקו שבמוסקבה.
משפט המיניסטריונים
משפט המינסטריונים (באנגלית: Ministries Trial) ובשמו הרשמי ארצות הברית נגד ארנסט פון וייצזקר ואח' (באנגלית: ) היה המשפט האחרון מתוך שנים-עשר משפטי נירנברג הנוספים, אשר נערכו בפני בית דין צבאי של ארצות הברית בהיכל הצדק בנירנברג, גרמניה, לאחר תום מלחמת העולם השנייה. הנאשמים במשפט היו בעיקר בכירי ממשל בגרמניה הנאצית, חלק ניכר מהם עסקו ביחסי החוץ של המדינה הנאצית, כגון שרים, שגרירים, ופקידי ממשל אחרים.
משפט המיניסטריונים מכונה אף "משפט וילהמשטראסה", כיוון שלשכת הקצנלר ומשרד החוץ הגרמני ניצבו בוילהלמשטראסה בברלין. הנאשמים במשפט היו עובדים בנציגויות שונות של הרייך הגרמני והואשמו על מעשיהם בתקופת גרמניה הנאצית, בהשתתפותם ובאחריותם לפשעים שונים שבוצעו בגרמניה ובמדינות שכבשה במהלך המלחמה.
שופטי בית הדין היו ויליאם כריסטיאנסן ממינסוטה, רוברט מגווייר מאורגון, ולאון פאוארס מאיווה. התובע הראשי במשפט היה טלפורד טיילור. האישומים הוגשו ב-15 בנובמבר 1947 ואילו הליכי המשפט התנהלו החל מ-6 בינואר 1948 ועד 18 בנובמבר 1948. פסק הדין, אשר הכיל 833 עמודים, נכתב במשך חמישה חודשים וניתן ב-11 באפריל 1949. גזרי הדין ניתנו ב-13 באפריל 1949. היה זה המשפט הארוך ביותר מבין שנים-עשר משפטי נירנברג הנוספים. מתוך 21 הנאשמים, שניים זוכו, והאחרים הורשעו לפחות באישום אחד מכתב האישום וקיבלו עונשי מאסר הנעים בין שלוש ל-25 שנים. גזר דינם של חלק מהנאשמים, שהורשעו במשפט, הומתק זמן קצר לאחר סיומו, וכולם שוחררו מהכלא עד סוף שנת 1951.
קריירה שנייה
אחיעמץ בן צדוק
טיפול ממוקד-פיתרון
טיפול ממוקד פתרון
טיפול ממוקד פיתרון
אברהם נתנזון
אלי ביז'אווי
אלי ביז'אווי (Eli Bijaoui; נולד ב-24 באוקטובר 1978) הוא מתרגם, במאי תיאטרון ותסריטאי ישראלי. זוכה פרס התיאטרון למתרגם השנה 2015, 2016, ו-2017. זוכה פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה לשנת 2020.
ביוגרפיה.
אלי ביז'אווי נולד וגדל ברמת אביב. הוא הבכור מבין שלושה ילדים. אמו, סילביה פוגל-ביז'אווי, במקור מצרפת, היא פרופסור לסוציולוגיה ואביו, אילן ביז'אווי, יליד תוניסיה, הוא דוקטור לכלכלה. למד בתיכון "אליאנס" במגמה הספרותית. בנערותו היה חבר בלהקת הנוער "השכנים של צ'יץ'".
במהלך שירותו הצבאי יצר עם המוזיקאי עמית צח, עיבוד מוזיקלי לאדיפוס של סופוקלס ("משפט האלים"). ההפקה עלתה בפסטיבל עכו 2000 בבימויו של צדי צרפתי וזכתה לארבעה ציונים לשבח: ביניהם על הלברית (לביז'אווי) ועל המוזיקה (לצח).
ביז'אווי למד בימוי והוראת תיאטרון בבית הספר לאמנויות הבמה של מכללת סמינר הקיבוצים, ובמקביל עשה את צעדיו הראשונים כבמאי ומתרגם ב"בית-צבי", בעידודו של גרי בילו. תרגומו הראשון לתיאטרון היה "מלחמת טרויה לא תפרוץ" של ז'אן ז'ירודו, בבימויו של עידו ריקלין בתיאטרון הספרייה (2001). במסגרת זו גם ביים לראשונה את "בדלתיים סגורות" של ז'אן-פול סארטר (2004).
במסגרת "בית צבי" תרגם וביים ביז'אווי מגוון מחזות, מחזות זמר וערבים מוזיקליים. ביניהם תרגם וביים את המחזמר "תשוקה" של סטיבן סונדהיים (2006), הפקה עליה נכתבה ביקורת נלהבת ב-'SONDHEIM REVIEW', כתב העת הרשמי של סונדהיים היוצא לאור בניו יורק.
במסגרת "בית צבי" עיבד וביים ביז'אווי גם את "פיאף" של פאם ג'יימס. ההפקה עשתה דרכה לתיאטרון באר שבע והפכה לאחת ההצגות המצליחות בתולדותיו ולראשונה שטסה להופיע מטעמו בחו"ל. ההצגה הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי כ"העלאה המחודשת הטובה ביותר" ויונית טובי, שגילמה את פיאף, זכתה על משחקה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2009.