בן מאיר החל את דרכו בסקטור הציבורי בשנת 2006 כאשר הוא מונה לתפקיד מנהל אגף הכספים של רשות הטבע והגנים, בו הוא החזיק עד לשנת 2012.
מאז עזיבתו ועד היום משמש בן מאיר כחבר ועד מנהל בקרן לשמירת הטבע והמורשת, המגייסת כספים לפעילויות לשמירת הטבע, החינוך והמורשת בארץ.
בשנת 2012, בן מאיר החל לכהן כמשנה למנכ"ל וכסמנכ"ל כספים בחברה העירונית לתשתיות מוריה חברה לפיתוח ירושלים, העוסקת בפיתוח תשתיות בעיר הבירה, עם דגש על פרויקטים מבוססי תחבורה כגון הרכבת הקלה, כביש בגין דרום, מחלפים שונים וכן פרויקטים בתחום הבינוי כגון מרכז פיס "ארנה", היציע הדרומי באצטדיון טדי ועוד. בן מאיר החזיק בתפקיד עד שנת 2017.
באוגוסט 2017, החל לכהן כמנכ"ל של החברה הממשלתית נתיבי איילון. בתפקיד זה כיהן עד שנת 2021.
פעילות כמנכ"ל נתיבי איילון.
בן מאיר ניהל את החברה בעת הפיכתה לחברה ממשלתית בבעלות מלאה של משרד התחבורה, וכן בהגברת הפריסה הארצית במגוון פרויקטים אסטרטגיים במרחב העירוני-מטרופוליני.
בנוסף לתחומים אלו, בן מאיר פעל להרחבת פעילות החברה לעולמות נוספים:
בשנת 2021, הדו"חות הכספיים של החברה הציגו מגמת גידול במחזור ההכנסות שהגיעו ל-1.5 מיליארד ₪ בשנת 2021, העומד על שיפור של כ-500% בהשוואה לשנת 2017.
תארים ותעודות אקדמיים.
בשנת 2002, סיים בן מאיר תואר ראשון כמצטיין דיקן בחשבונאות וכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2011 השלים תואר שני כמצטיין דיקן בחשבונאות בחוג לכלכלה של אוניברסיטת בר-אילן.
החל משנת 2007, בן מאיר משמש גם כמרצה לניתוח דו"חות כספיים וחשבונאות פיננסית כחלק מהחוג למנהל עסקים ובתוכנית Executive MBA באוניברסיטה העברית בירושלים.
בנוסף לכך, משמש בן מאיר כמרצה בקורסי דירקטורים של המרכז להכשרת מנהלים באוניברסיטה העברית.
חיים אישיים.
בן מאיר מתגורר כיום ביישוב הר אדר, נשוי לנועה ואב ל-3 ילדים: דור, יונתן ועלמה.
אגרת הקודש
אגרת הקודש היא חיבור בענייני קדושת הזיווג מחברה אינו ידוע.
היסטוריה.
האגרת נדפסה לראשונה ברומא ה'ש"ו ואחריה במהדורות רבות.
החיבור הוכנס למספר חיבורים קדומים: מנורת המאור הקדמון, שבילי אמונה לרבי מאיר אבן אלדבי, וספר ראשית חכמה, האגרת תורגמה ללטינית וגרמנית ונדפסה פעמים רבות.
שמו המקורי של הספר אינו אגרת הקודש, הספר נודע גם בשמות: חבור האדם אל אשתו, חופת חתנים, מלמד לאדם לדעת, פתח הקודש, שער הקדושה, שערי צדק.
תוכן האגרת.
היחס ליחסי מין ביהדות בתקופה זו היה כדבר טכני הנצרך לצורך הבאת ילדים וכדבר מאוס ובזוי באדם, כך למשל כתב הרמב"ם בספר מורה נבוכים (חלק ב פרק לג): .
בתורת הקבלה אשר המקור הקדום לנושא זה הוא בספר אגרת הקודש היחס ליחסי מין מתהפך, ומתואר כדבר קדוש ונשגב, וכלשון המחבר בפרק א:
האגרת מתחלקת לחמישה פרקים, הקדמה וחמש דרכים: הקדמה למהות הספר ושיר פתיחה, דרך א במהות החיבור – ביאור ענייני החיבור על פי תורת הסוד, דרך ב בזמן החיבור – המלצות המחבר לזמן קיום החיבור, דרך ג במזון החיבור – המחבר ממליץ על מאכלים המועילים לחיבור, דרך ד בכוונת החיבור – המלצות על מחשבות קדושות בעת הזיווג, דרך ה באיכות החיבור – המחבר ממליץ שאדם ישמח את אשתו בעת הזיווג.
מחבר האגרת.
זהות מחבר האגרת אינה ברורה, הדעה המקובלת בעבר הייתה שמחבר האגרת הוא רמב"ן וכך כתב גם רבי ישראל אלנקווה בספר מנורת המאור.
כיום הוכח שמחבר האגרת אינו רמב"ן, המחקר העלה מספר טענות לכך:
גרשום שלום העלה מספר טענות: רמב"ן אינו משתמש כמחבר האגרת בשימוש כה נרחב במילה "סוד", ואין דרך הרמב"ן לבאר את סודותיו אלא רק בקיצור, עוד טען שהריקאנטי אשר בכל מקום שמצטט מהרמב"ן מביאו בשם אומרו, אך בהביאו את איגרת הקודש אינו מציין שהיא לרמב"ן,
טענתו העיקרית של רח"ד שעוועל היא שיחס המחבר ליחסי מין הוא כדבר קדוש וזה הבסיס העיקרי של האגרת, ויתרה מכך מתקיף את הרמב"ם שטען שהמין הוא חרפה לאדם ודבר מאוס, אך רמב"ן עצמו מסכים עם הרמב"ם וכותב בפירושו "כי המשגל דבר מרוחק ונמאס בתורה".
כך טען גם שדרך רמב"ן לצטט את דברי חז"ל בצורה מדויקת מה שלא נראה בספר, ואף הלשון "הקבלה הפנימית" המופיעה בספר אינה לשונו הרגילה של רמב"ן.
אחד מהאחים רבי עזרא ורבי עזריאל.
שעוועל יחס את האיגרת לאחד מהרבנים עזרא ועזריאל זאת מדברי הריקאנטי בספר טעמי המצוות אשר מביא קטע מאיגרת הקודש ולאחר מכן מביא קיצור של קטע זה בשם רבי עזריאל, כך הוכיח גם שרגא אברמסון מתוך מובאה בשם רבי עזרא בדרשות רבי יהושע אבן שועיב אשר נמצאת באיגרת.
רבי יוסף ג'יקטליה.
גרשם שלום שיער באופן לא ודאי שמחברה הוא רבי יוסף ג'יקטיליה, מתוך הסתמכות על דימויים בין האיגרת לספר טעמי המצוות, יהודה ליבס טען שמחקרו של שלום שנדפס מחדש לאחר מותו לא רלוונטי לאחר שהוכח שמחבר ספר טעמי המצוות הוא רבי יוסף הבא משושן הבירה, למעשה שלום כתב מפורש שחזר בו בספרו פרקי יסוד בהבנת הקבלה וסמליה.
אוראמאן
אוראמאן (בכורדית: هه‌ورامان, בפרסית: اورامان) הוא אזור הררי הממוקם בתוך הפרובינציות כורדסתאן וכרמאנשאה במערב איראן ובצפון-מזרח חבל כורדיסטן בעיראק. חלקו העיקרי של אזור אוראמאן נמצא באיראן ומקיף שני מרכיבים של העמק המרכזי-מזרחי (זווארו וטאחט, במחוז כורדיסטן); והעמק המערבי (להון, בפרובינציה כרמאנשאה). אופן מגורי האדם בשני עמקים אלה הותאם במשך אלפי שנים לסביבה ההררית הטרשית. תכנון וארכיטקטורה של מדרון תלול מדורג, חקלאות על טרסות מעוצבות באבן בבנייה יבשה, גידול בעלי חיים והגירה אנכית עונתית הם מהמאפיינים הייחודיים של התרבות והחיים המקומיים של בני העם הכורדי האוראמאי הנוודי למחצה, השוכנים בשפלה וברמות הגבוהות בעונות שונות של כל שנה. ב-27 ביולי 2021, חלק מאזור אוראמאן יחד עם אוראמאנט נוספו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו כאתר תרבותי תחת השם "הנוף התרבותי של אוראמאן/אוראמאנט".
באוראמאן יש הרבה מעיינות ונהרות שרוב המים שלהם זורמים בעיקר לנהר . מעיין ביל (או קני ביל) הוא אחד ממעיינות אלו שיש לו ספיקה של כ-3,000–4,000 ליטר לשנייה. הנהר הזורם ממעיין ביל הוא הנהר הקצר ביותר בעולם באורך כולל של 15 מטרים. בניית סכר דריאן בנהר סירוואן בין השנים 2009 ו-2015 יזמה את תוכנית ההצלה הארכאולוגית של סכר דריאן, שהובילה לגילוי אתרים ארכאולוגיים רבים לפני ההצפה של המאגר.
ארכאולוגיה והיסטוריה.
תקופות פרהיסטוריות.
העדויות הארכאולוגיות המוקדמות ביותר מראות שהאזור היה מיושב על ידי בני אדם מאז התקופה הפלאוליתית התיכונה (לפני יותר מ-40,000 שנה). עדות זו התגלתה על ידי ארכאולוגים ליד הכפר חג'יג'-אי בוזורג (حجيج بزرگ) ובין הכפרים נאו ואספרז בעמק סירוואן. הממצאים המוקדמים ביותר הללו כוללים כלי אבן שעובדו על ידי ניאנדרטלים או בני אדם מודרניים מוקדמים. עדויות ליישוב פלאוליתי מאוחר התגלו באתר מערה בשם קנאצ'ה בעמק פרדי מאלה. ממצאים ארכאולוגיים אלו נחשפו במהלך תוכנית ההצלה הארכאולוגית של סכר דריאן שערכה מספר עונות של סקרים וחפירות ארכאולוגיות בשטח המאגר שהובילו לגילוי מספר אתרים פלאוליתיים חשובים ואחרים יותר. האתרים העיקריים שנחפרו היו מחסה סלע דראי (התקופה הפלאוליתית התיכונה), מערת קנאצ'ה (התקופה הפלאוליתית העליונה), קבר רוואר (תקופת הברזל), סאר צ'אם (התקופה הכלקוליתית ותקופת הברזל), וברדה מר (המאה ה-19). פרט לאתר רוואר, כל שאר האתרים שנחפרו הוצפו בשנים 2015–2016. כמה אתרים פלאוליתיים תועדו בדרום אוראמאן, שבהם הציידים הפלאוליתים השתמשו בשני מחסות סלע למגורים עונתיים או קצרי טווח ליד הכפרים שמשיר וזרדוי בתקופה שארכאולוגים מכנים אותה הפלאוליתית התיכונה.
תקופות היסטוריות.
הכתובת של סרגון השני במעבר טאנג-אי ואר ליד הכפר טאנג-אי ואר, מצביעה על כך שהאזור נכבש על ידי אשור במהלך המסעות הצבאיים לתוך הרי זגרוס. כתובת מלכותית זו שייכת לסרגון השני, מלך אשור (721–705 לפנה"ס).
מגילות אוראמאן, קבוצה של שלושה מסמכים מהתקופות הסלאוקית והפרתית, נמצאו באזור בשנת 1909. הם התגלו במערה בהר קו-ה סלאן, ליד הכפר שהר אוראמאן, ולאחר מכן נשלחו ללונדון. המסמכים מתוארכים משנת 88/87 לפנה"ס עד 33 לספירה, כאשר שניים כתובים ביוונית ואחד בפרתית. הם מתעדים מכירה של כרם ואדמה נוספת, וכוללים את שמות הבעלים.
דתות עתיקות נהוגות גם ברחבי אוראמאן והאזור הוא ביתם של המקומות הקדושים העתיקים של אמונת יארסאניה. חלק מהחוקרים מאמינים כי לשם אוראמאן או חווראמן יש קשרים חזקים לאמונה הזורואסטרית העתיקה וטוענים כי ייתכן שהשם מקורו באהוראמאן או אהורא מזדא. אהורא מזדא הוא שמו של אלוהים בשפה האווסטית ההודו-איראנית העתיקה ומגיע מהאמונה הזורואסטרית העתיקה, שעדיין יש מספר קטן מאוד של מאמינים בה באזור. מאמינים שאזורים רבים בחבל אוראמאן היו אתרי עלייה לרגל עבור הזורואסטרים לפני הופעת האסלאם. אחת העדויות העתיקות ביותר מהתקופה האסלאמית היא קוראן נגל. קוראן כרוך בעור כתוב בכתב כופי עם שולי דפים מוזהבים, מתוארך למאה ה-10 לספירה (913 – 1009 לספירה) השמור במסגד בכפר נגל.
תרבות.