שלושת סוגי המאגמה שונים בתכונותיהם והם נפוצים בחלקים שונים של כדור הארץ.
מאגמה בזלתית.
מאגמה בזלתית דלה יחסית בסיליקה (55-45%) ועשירה במגנזיום ובברזל. הרכבה הכימי נע בין מאפי לאולטרה-מאפי, והיא יוצרת סלעי יסוד פלוטוניים וגעשיים דוגמת בזלת תולאיטית – סוג הבזלת הנפוץ ביותר בקרום, בזלת פיקריט, גברו, סקוריה, טוף, קומטיט, בוניניט, טרכיט ופלגוניט.
צמיגותה הנמוכה של המאגמה הבזלתית מאפשרת הימלטות גזים המומסים בה. פליטתה של המאגמה אינה אלימה, והיא מתבטאת בזרימה שקטה של לבה ובהתפרצויות הוואיניות, סטרומבוליאניות ווולקניות בעוצמה של 2-0 VEI.
מאגמה בזלתית אופיינית לרכסים מרכז-אוקייניים, לנקודות חמות ימיות ולסביבה של העתקים.
בזלות של קרקעית האוקיינוס.
בזלות נפוצות בקרקעית האוקיינוסים, והן בונות קרום אוקייני בשוליים הפעילים של הלוחות הטקטוניים ברכסים מרכז אוקייניים. המאגמה נוצרת כתוצאה מהפרדה בין שני לוחות, המאפשרת לסלעי פרידוטיט מהמעטפת לעלות ולהינתך. פרידוטיט מורכב מאוליבין, אורתופירוקסן, קלינופירוקסן ומינרלים של אלומיניום דוגמת פלגיוקלז, ספינל או גארנט, והתכתו יוצרת מאגמה בזלתית.
התכה מתחת לרכסים האוקייניים מתרחשת בטווח עומקים רחב ותלויה בטמפרטורה של המעטפת. הנתך נקרש ויוצר קרום, או מתפרץ לקרקעית האוקיינוס ויוצר "MORB" (ראשי תיבות באנגלית של Mid Ocean Ridge Basalt, בזלת של רכס מרכז אוקייני) בדגם כרים. סוג זה של בזלת דל בנתרן ומכיל כ-50% סיליקה, ובמגעו בקרום הקר הוא מתקרר ומתקרש.
בזלות של איים געשיים.
תהליך שני בחשיבותו להיווצרות מאגמה בזלתית מתקיים מתחת לאיים אוקייניים געשיים דוגמת הוואי, טהיטי, אי הפסחא והאיים האזוריים. הרי געש אלה מרוחקים מרכסים מרכז אוקייניים, ונמצאים באזורים פנים-לוחיים מעל נקודות חמות או בסמוך לשולי לוח פעילים, שבהם אין התכה של סלעי קרום או ליתוספירה אלא התרוממות של מעטפת חמה.
התהליך מתחיל בנקודה חמה כאשר תימרת מעטפת שולחת "אצבעות" של חום המגיעות לחלק העליון של האסתנוספירה. בגבול בין האסתנוספירה והליתוספירה נוצרת נקודה חמה – מקום שבו מותכים סלעים ונוצרת מאגמה של איים אוקייניים (OIB – Ocean Island Basalts). המאגמה החמה פחות צמיגה מסלעי הקרום, והיא פורצת דרכם אל פני השטח. תימרות מעטפת מתרחשות מתחת לליתוספירה ימית ויבשתית כאחת, והן חלק אינטגרלי מזרימה של מסה וחום במעטפת. מקורן בעומק רב, במקרים רבים סמוך לתחום אי הרציפות וייכרט-גוטנברג, המהווה גבול בין המעטפת לגלעין, ומכיוון שהמעטפת בתוך התימרה העולה חמה יותר מאשר המעטפת הסובבת אותה – היא יכולה להתחיל התכה כתוצאה מירידת לחץ בעומק גדול יותר מאשר מתחת לרכסים המרכז אוקייניים. עם זאת, שלא כמיקומם של רכסים מרכז אוקייניים, חלקו העליון של אזור ההתכה מוגבל בעובי של הלוח או של הליתוספירה שמעליו. לכן בזלות OIB נוצרות בעומק ממוצע גדול יותר מאשר בזלות MORB, וכמות הנתך המיוצרת קטנה יותר. כתוצאה מכך, בזלות של איים נוטות להיות עשירות יותר במתכות אלקליות ובברזל ודלות יותר בסיליקה בהשוואה לבזלות MORB.
על-אף שינוי זה במשטר ההתכה, איים גדולים מעל תימרות מעטפת (למשל הוואי), ואיים מעל תימרות מעטפת המתרוממים בשוליים פעילים של לוחות (למשל איסלנד), שניהם מייצרים בזלות תולאיטיות. לעומתם, איים שנמצאים מעל תימרות קטנות יותר או מעל ליתוספירה אוקיינית עבה ועתיקה, מאופיינים במגוון בזלות בעלות תכולת סיליקה נמוכה יותר ותכולה גבוהה יותר של תחמוצות נתרן (Na2O) ואשלגן (K2O) מאשר בזלות תולאיטיות. בזלות כאלה נקראות "בזלות אוליבין אלקליות" או בקיצור "בזלות אלקליות". שני הסוגים נוצרים במקביל באיי הוואי.
הגיוון המינרלוגי של בזלות אלקליות רב, ונובע מהורדת תכולת הסיליקה ומעליית תכולת האלקלים ויסודות קורט אחרים. נטייה זו לעלייה בתכולת האלקלים יוצרת בנוסף הרכבי מאגמה מחוץ לתחום הבזלות האלקליות, הנקראות בדרך-כלל בסניטים (Basanites) ופוידיטים (Foidites). אלה נוטים להיות תוצאה של התכה חלקית מצומצמת יותר מזו האחראית ליצירת בזלות אלקליות, ובמקרים נדירים משקפת את השפעת הפחמן הדו-חמצני על התכת המעטפת בעומק רב. סוגי הסלעים הנוצרים בדרך זו כוללים בסניט, נפליניט, לוסיט ומליליט, המצויים לרוב באיים אוקייניים קטנים או בשלבים הסופיים של פעילות געשית באיים גדולים.
בזלות של קשת איים.
מקום אוקייני שלישי שבו נוצרות בזלות הוא אזורי הפחתה, במקום שבו ליתוספירה אוקיינית כבדה וקרה נוחתת לתוך המעטפת מתחת ללוח אחר. כתוצאה מכך, זרימת החום באזורי הפחתה נמוכה במבט ראשון, ונדיר שתתרחש בהם התכה. עם זאת, הלוח הנוחת נושא עמו מים הלכודים בסלעי משקע שנוצרו על-פניו. מים אלה מתחממים כשהם באים במגע עם המעטפת החמה, ונוצרת התכת שטף הנובעת מהורדת נקודת ההתכה של הפרידוטיט במעטפת. הבזלות הנוצרות בסביבה זו נוטות להיות תולאיטיות, והן בונות קשתות איים. במקומות בהם נוחת לוח אוקייני מתחת ללוח יבשתי, המאגמה הבזלתית עשויה להיכלא מתחת לקרום עבה בצפיפות נמוכה. כתוצאה מכך מתפתחת מאגמה בזלתית עם תכולת ברזל נמוכה, הנקראת מאגמה אנדזיטית.
בזלות יבשתיות.
בלוחות יבשתיים, כמו בלוחות אוקייניים, נוצרת בזלת תולאיטית ובזלת אלקלית לאורך בקעים גאולוגיים (שקעים צרים ומוארכים הנוצרים לאורך העתקים), דוגמת הבקע הסורי-אפריקני, בהם נפוצות בזלות אלקליות, בסניטיות ונפליניטיות. באזורים אלה הקרום והליתוספירה נמתחים, ונוצרים בהם העתקים ובקעים. התפשטות הקרום והליתוספירה במקומות אלה מועטה, והיווצרות המאגמה מהתכת המעטפת מוגבלת לעומקים הדומים לאלה שמתחת לאיים געשיים, אך התכה זו מתרחשת מתחת לליתוספירה יבשתית עבה יותר מזו האוקיינית. כתוצאה מכך, המאגמה והלבה הבזלתיות באזורים אלה דומות לאלו של איים אוקייניים, הרכבן של הבולטות בהן אלקלי, ונוצרים מהן סלעים דוגמת טרכיט ופונוליט.
בניגוד להן, שפכי בזלת יבשתיים (CFB – continental flood basalt) יוצרים משטחי בזלת נרחבים, המכילים בזלת תולאיטית בנפח גדול (&gt;106 ק"מ מעוקב), והם היו עשויים להתפרץ במשך תקופת זמן קצרה יחסית במונחים גאולוגיים: 2-1 מיליון שנים. שפכי בזלת אלה מייצגים אירועים קטסטרופיים, ובמקרים אחדים נחשדו כקשורים לאירועי הכחדה המונית – כפי שהוצע קשר בין הכחדת קרטיקון-שלישון לפני כ-65 מיליון שנים לבין התפרצות מדרגות דקאן (Deccan Traps) בהודו. שפכי בזלת אלה עשויים להיות קשורים להתפרקות של יבשות-על ולהתפתחות אגנים אוקייניים חדשים. רבים מהם מתרחשים על קרקעית אוקיינוס סמוך, בסופו של רצף הנובע מנקודה חמה – מיקום המצביע על קשר לתימרת מעטפת. באופן כללי, לנפח העצום נחוצה טמפרטורת מעטפת גבוהה במיוחד, ולכן מתבקש קשר בין היווצרות שפכי בזלת לבין תימרות מעטפת.
הבדלים בנפח, בהרכב ובמשך ההתפרצות של שפכי בזלת שונים עשויים להצביע על כך שמקורות המאגמה והסיבות להתכה החלקית שונים מאחד לשני, וכי מקור ההתכה והמאגמה בחלק המעטפת של הליתוספירה היבשתית. המעטפת הליתוספרית, המצויה מתחת לקרום ומשתרעת לעומק שבין 100–200 ק"מ, היא החלק הקר והקשה יחסית של המעטפת. כמו הליתוספירה האוקיינית, גם המעטפת מתחת לקרום היבשתי נחשבת לשריד של התכה חלקית, ולכן אינה מסוגלת לייצר מאגמה נוספת. עם זאת, אם היא מכילה כמות קטנה של מים הכלואה בפאזה נוזלית של מינרלים דוגמת אמפיבול או נציץ, יש בכך להוריד את נקודת המוצקות של המעטפת, כך שיכולה לחול בה התכה במקרה שהליתוספירה מתחממת. תימרת מעטפת הנושקת לבסיס הליתוספירה עשויה לספק את החום הדרוש באמצעות הסעת חום, כאשר שחרור של חומרים נדיפים – בעיקר מים – מבטיח את היווצרותה של מאגמה תולאיטית באמצעות התכת שטף. לכן, שפכי בזלת עשויים להיווצר גם בתהליך של הסעת חום בשלבים מוקדמים של מתיחה והיפרדות יבשת, באמצעות התכה בתהליך אדיאבטי המתרחש ללא מעבר חום בתוך תימרות המעטפת באזורי ההשקה בינן לבין אזורי המתיחה המידקקים של הליתוספירה, או באמצעות התכה של אזורי חום חריג במעטפת, הקשורים להתפתחות תימרת המעטפת.
מאגמה אנדזיטית.
מאגמה אנדזיטית – הנקראת על-שם הרי האנדים, שם נחקרה לראשונה – אופיינית לקשתות געשיות מעל אזורי הפחתה. מאגמה זו מצויה בצמיגות בינונית המאפשרת הימלטות חלקית בלבד של גזים, כך שנותרים בה מספיק גזים ליצור התפרצויות מתפוצצות וולקניות, פלאניות ופליניאניות, בעוצמה של 7-2 VEI דוגמת אלה שהתרחשו בהר סנט הלנס, בפינטובו, בסופרייר הילס ובטמבורה. כמות הגזים המעורבים קובעת את עוצמת ההתפרצות.
מאגמה אנדזיטית נחשבת מבחינת הרכבה הכימי כ"בינונית" – בין פלסית לבין מאפית. תכולת הסיליקה במאגמה 65-55%, תכולת החמרן נמוכה מאוד ולרוב היא עשירה במגנזיום ובברזל. במאגמה זו ניתן למצוא פנוקריסטים קטנים – גבישים נראים לעין, לרוב אמפיבול ופירוקסן, שהתגבשותם החלה בתוכה. מאגמה בהרכב זה יוצרת סלעי אנדזיט ודקיט.
במקומות בהם מופחת לוח אוקייני מתחת ללוח יבשתי, עשויה המאגמה הבזלתית להיכלא מתחת לקרום עבה שצפיפותו נמוכה. מאחר שהמאגמה הבזלתית צפופה מהקרום היבשתי ואינה יכולה להתרומם מעליו, נוצר מפגש בין גבולות בעלי צפיפות שונה – כמו תחום אי הרציפות מוהורוביצ'יץ' בין המעטפת לקרום או גבולות בתוך הקרום. בנוסף, המאגמה עשירה במים הספוגים בסלעי משקע ימיים בליתוספירה המופחתת, יותר מאשר בזלות OIB או MORB. להבדלים אלה בהרכב ולתהליכי ההתגבשות ההדרגתית המתרחשים בה השפעה עמוקה על הרכב המינרלים המתגבשים בתוכה, וכתוצאה מכך נוצרת מאגמה בזלתית שיורית בעלת תכולה נמוכה של ברזל.