בנו של טוקוגאווה, הידטאדה, הוביל קבוצה נוספת בדרך נקסנדו, בדרכו להטיל מצור על טירתו של בעל בריתו של אישידה, סנדה מסיוקי. על אף היתרון המספרי ממנו נהנה טוקוגאווה לא הצליחו חיילו לפרוץ את הטירה המבוצרת היטב. באותה עת צרו כוחות גדולים ממחנה טויוטומי על טירתו של הוסוקאווה פוג'יקטה בקיאי. בשל שתי תקריות אלה נעדרו חיילים רבים משני הצדדים מקרב סקיגהארה.
לאחר שנודע לו שטוקוגאווה עושה דרכו לאוסקה, החליט אישידה להפנות את כוחותיו לסקיגהארה, ושני המחנות החלו להתפרס בשדה הקרב ב-15 בספטמבר. צבאו של טוקוגאווה מנה 88,888 חיילים וצבאו של אישידה מנה 81,890 חיילים. כעשרה אחוזים מכלל החילים בשדה הקרב נשאו רובים ונשק חם מסוגים אחרים.
נפילת הצבא המערבי.
אף על פי שצבאו של אישידה החזיק ביתרון הטקטי, טוקוגאווה גייס למחנהו רבים מהדאימיו של מערב יפן בהבטחות של מתן אדמות ויחס מועדף אם יחליפו צדדים. שניים מהדאימיו האלה היו קיקאווה הירואיאה וקובָּיַקאווה הידאקי, וצבאותיהם החזיקו בעמדות שאיפשרו להם לאגף את צבאו של טוקוגאווה משלושה צדדים. אולם קיקאווה האמין שטוקוגאווה עתיד לנצח בקרב ועל כן כרת איתו ברית סודית בה התחייב לא להשתתף בקרב. צבאו היווה את הקו הקדמי של צבא המערב ובעת הקרב טען קיקאווה שערפל מונע מצבאו להתקדם, ובכך בעצם שיבש את כל מערך ההתקפה של הצבא.
קוביקאווה, אף על פי שנענה לקריאתו של טוקוגאווה, נותר נייטרלי בשדה הקרב. בשלב מתקדם בלחימה הורה טוקוגאווה לרובאים שלו לירות לכיוון הגבעה עליה עמדו קוביקאווה וחייליו, וזאת על מנת לעודד אותו לצאת לפעולה. הפעולה צלחה וקוביקאווה הצטרף מיד לצדו של טוקוגאווה, בעוד צבאו מטה את הכף בקרב. אולם, מספר דאימיו מצבאו של טוקוגאווה ראו בפעולה זו של קוביקאווה בגידה, ועל כן החליפו צדדים במהלך הקרב, והטו את הכף פעם נוספת.
אף על פי כן, לאחר עריקתו של קוביקאווה החל הצבא המערבי להתמוטט, והמפקדים התפזרו ונסו משדה הקרב. חלקם נהרגו במנוסתם, חלק הצליחו להימלט חזרה לנחלותיהם, חלקם ביצעו ספוקו וחלקם, כמו אישידה מיצונארי, נשבו והוצאו להורג.
עליית שוגונות טוקוגאווה.
בתום הקרב חילק טוקוגאווה את האדמות מחדש, תוך שהוא מתחשב בבעלי בריתו על חשבון אויביו, מגלה שבטים רבים מנחלותיהם ההיסטוריות ונוטל לעצמו את מרבית נחלות טויוטומי לשעבר. לאחר הוצאתם להורג של אישידה ובעלי בריתו, הצטמטמה מאוד השפעתו של שבט אודה ונאמניו.
בזמנו נחשב הקרב לעימות פנימי בין יורשיו של טויוטומי, אך לאחר שהכתיר טוקוגאווה עצמו לשוגון, תואר שהתפנה מאז נפילת שוגונות אשיקאגה עשרים ושבע שנים לפני כן, והקים את שוגונות טוקוגאווה, שהחזיקה מעמד כמאתיים חמישים שנים, קיבל הקרב חשיבות רבה יותר. ההיסטוריון של שוגונות טוקוגאווה, היאשי גָהו, כתב ב-1664 שטוקוגאווה הביס את כל חורשי הרעות שממלכה, והשכין שלום שימשך עוד עשרות אלפי שנים.
זרעי פורענות.
בעוד שרבים מהשבטים היו מרוצים ממעמדם החדש לאחר הקרב, השבטים שהיו בצד המפסיד הפכו ממורמרים בעקבות הגלייתם מנחלות אבותיהם. שלושה שבטים הפכו להיות מרכז ההתנגדות לשוגונות טוקוגאווה:
צאצאי שלושת השבטים האלה עתידים לשתף פעולה בהדחת שוגונות טוקוגאווה שתיים וחצי מאות מאוחר יותר, במהלך שהוביל לרסטורציית מייג'י.
מורמילו
המורמילו (ברבים: מורמיליונס) היה היורש של הגלדיאטור הגאלי, שהספיק להשתלב בחברה הרומאית בתקופת הקיסרות הרומית, ועד ימי שלטונו של אוגוסטוס כבר לא היה רצוי לכנות אותו בשם שמתאר אותו כזר (מגאליה), ולכן מעמד הגלדיאטור "הגאלי" נעלם.
ציוד.
סימן ההיכר של המורמילו היה הקצה הגבוה של הקסדה שלו אשר ביחד עם השוליים הרחבים שלה, עוצבה במידה מסוימת כמו דג, ולכן נקרא מורמילו, מהשם היווני Murma - סוג של דג מים מלוחים.
מציודו:
בנוסף הוא לבש כיסוי חלציים (Subligaculum), חגורה (Cintus), עטיפות עבות מאוד בחלק התחתון של רגל שמאל שלו (שנועדו להגן על רגלו השמאלית מפני התקפה ומפני המגן שלו עצמו), וגייטר (gaiter) על רגלו הימנית.
סגנון הלחימה.
סגנון הלחימה של המורמיליונס היה מתאים לגברים כבדים עם כתפיים חזקות, שיעזרו להם לסחוב את המשקל של המגן שלהם. המורמילו היה תלוי בכוחו ובסיבולת שלו כדי לשרוד נגד יריבים שהיו מותאמים יותר להתקפה. המגן המלבני נתן לו יתרון בהגנה והגלאדיוס איפשר לו לתקוף את אויביו כשהיו בטווח קרוב, המורמיליונס אומנו לבעוט ביריביהם עם רגליהם שהיו מוגנות יחסית.
יריביו.
המורמילו בדרך כלל נלחם נגד התראקי או ההופלומכוס, עמו היה לו במשותף בכל הקשור לציוד (גלאדיוס, מאניקה, וקסדה בסגנון דומה).מספר מחברים עתיקים, כולל ולריוס מקסימוס וקווינטיליאנוס טוענים כי הוא גם נלחם באופן קבוע נגד הרטיאריוס. שילוב שבהחלט נחשב יוצא דופן, איטי אך משוריין בכבדות כנגד מהיר אך מאובזר באורח קל. עם זאת, שילוב זה שנוי במחלוקת, ותיאורים של מורמיליונס מראים אותם נלחמים כנגד התראקי או ההופלומכוס ולא כנגד הרטיאריוס.
דוגמאות של זיווג בין המורמיליונס לסוגי גלדיאטורים אחרים אפשר לראות בפרסקאות וגרפיטי בפומפיי. בדוגמה שהשתמרה היטב מורמילו בשם מרקוס אטילוס, אשר לזכותו קרב אחד וניצחון אחד, מתואר עומד מעל דמותו המובסת של לוציוס ראסיוס פליקס (Lucius Raecius Felix), שלזכותו 12 קרבות ו-12 ניצחונות. יריבו מוצג כורע, ללא נשקו וללא קסדתו. בגרפיטי נרשם כי פליקס שרד את הקרב וקיבל את חירותו (Manumission).
בלקא
מחוז בלקא (בערבית: محافظة البلقاء) הוא אחד משנים עשר מחוזות ירדן. הוא ממוקם בצפון-מערב המדינה ובירתו היא העיר סלט. בחלקו המערבי המחוז גובל בישראל, כאשר נהר הירדן מהווה גבול בינלאומי.
המחוז מחולק לחמש נפות. שטחו 1,120.4 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 409,500 נפש, דבר שהופך אותו למחוז הרביעי המאוכלס ביותר, וכן למחוז השלישי בצפיפות האוכלוסין שלו.
היסטוריה.
השם "בלקא" נוכח עוד מהמאה ה-7. לא ידוע אם שם זה נגזר משם הדמות המקראית בלק.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הצבא הבריטי בראשות הגנרל אלנבי נכנס למחוז ב -24 במרץ 1918 ובכך סיים שלטון עות'מאני 500 שנה.
ב־21 במרץ 1968, נערכה בעיירה כרמה שבמחוז פעולת כראמה בין ישראל לבין כוחות פלסטיניים(פת"ח, אש"ף) וצבא ירדן. זה היה אחד העימותים הצבאיים הגדולים באזור בשנים שבין מלחמת ששת הימים ל מלחמת יום הכיפורים.
נפות.
המחוז מחולק לחמש נפות:
ד&quot;ר שיניים
סרג'נט פלויד פפר
פלויד פפר
פלויד
סג'ט פלויד פפר
פפה (החבובות)
פפה מלך החסילונים
1990 בברית המועצות
1990 בברית המועצות הייתה השנה בה נחגגה השנה ה-73 למהפכת אוקטובר. בשנה זו נמשכה מדיניות הפרסטרויקה של מיכאיל גורבצ'וב שבסופה ברית המועצות התפרקה. המשבר הכלכלי העמיק ותנועות לאומניות ברפובליקות המשיכו בפעילותן. בראש הבדלנות עמדו הרפובליקות הבלטיות ובוריס ילצין שנבחר לראש הרפובליקה הרוסית. חולשת השלטון המרכזי בלטה באי-יכולת להשליט סדר ושימוש רחב בכוחות צבא בתוך הערים הגדולות.
אירועים בולטים.
אירועי תרבות.
החל משנת 1988 האקדמיה לאמנות הקולנוע מחלקת פרסי "ניקה" עבור הסרטים. עבור שנת 1990 הזוכים היו:
זוכי פרס לנין:
אינסומניה תורשתית קטלנית
פפואה גינאה החדשה במשחקים הפאראלימפיים
פפואה גינאה החדשה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984). במשחקי החורף לא נטלה פפואה גינאה החדשה חלק מעולם.
היסטוריה.
אל המשחקים הפאראלימפים של שנת 1984 שלחה פפואה גינאה החדשה משלחת של ארבעה ספורטאים, גברים בלבד, שהתחרו במקצועות האתלטיקה. פפואה גינאה החדשה נעדרה לאחר מכן משלושה טורנירים פאראלימפיים, וחיכתה עד לאולימפיאדת הנכים סידני (2000) בטרם שלחה משלחת נוספת. אל סידני שלחה המדינה משלחת של שלושה ספורטאים, שלושתם גברים, שהתחרו באתלטיקה והרמת כוח.
לאחר שנעדרו גם מאולימפיאדת הנכים אתונה (2004), שבה פפואה גינאה החדשה ושלחה משלחת של שני ספורטאים, בהם לראשונה גם ספורטאית אחת. הספורטאית, ג'וילין ג'פרי, התחרתה במרוץ ל-100 מטר (קטגוריה T12) ולא העפילה אל תחרות הגמר. האצן פרנסיס קומפאון זכה במדליית הכסף הפאראלימפית במירוץ ל-100 מטר עם תוצאה של 11.10 שניות, ובמירוץ ל-200 מטר לא הצליח להעפיל אל מקצה הגמר.
רטיאריוס
הרטיאריוס (בלטינית: Retiarius, ברבים: Retiarii, - "איש רשת" או "לוחם רשת") היה גלדיאטור רומי שלחם עם ציוד המבוסס על זה של הדייג: רשת (Rete, ומכאן שמו), טריידנט (Fuscina או Tridens), ופגיון (Pugio). הרטיאריוס היה ממוגן קלות, ולבש כיסוי חלציים (Subligaculum) שהוחזק במקומו באמצעות חגורה רחבה, או טוניקה קצרה עם ריפוד קל. הוא לבש מגן זרוע גדול מהרגיל (Manica) שהתארך עד הכתף ואל הצד השמאלי של החזה. הוא נלחם ללא הגנה של קסדה וללא נעליים, אך לעיתים לבש מגן מתכת לכתף (Galerus) כדי להגן על הצוואר.
הרטיאריוס נלחם באופן שגרתי נגד הסקיוטור החמוש בכבדות. לוחם-הרשת פיצה על היעדר ציוד המגן במהירות ובזריזות, בעודו מתחמק מהתקפות יריבו, ומחכה להזדמנות לתקוף. תחילה הוא ניסה להשליך את הרשת שלו מעל יריבו, במידה והצליח, היה דוקר אותו עם הטריידנט שלו בעודו סבוך. טקטיקה נוספת בה השתמש הייתה ללכוד את הנשק של יריבו ברשת, ולמשוך אותו מאחיזתו, כך נותר ללא יכולת התקפה.