מארטיאליס כלל בכתיבתו במיוחד את המכתם הסאטירי, ובמכתמים שלו יש גם כאלה שמצטיינים בעוקצנותם הבלתי מרוסנת ואף גסים ביותר. בין המכתמים שלו יש כאלה המכוונים נגד יהודים. מכתמיו השפיעו באופן ניכר, יחד עם המכתמים היווניים, על התפתחות המכתמים באירופה החל מהרנסאנס. במשך כמאתיים שנה כתבו כמעט כל המלומדים-המשוררים של הרנסאנס באירופה מכתמים לטיניים לפי דוגמת מארטיאליס או המכתמים היווניים, אך לקראת סוף התקופה החלו לכתוב מכתמים גם באיטלקית, בצרפתית ובאנגלית. משוררי איטליה וצרפת במאה ה-15 הושפעו מהמכתמים של מארטיאליס, ודרך צרפת חדרה השפעה זו במאה ה-16 גם לאנגליה. עניין רב מוצאים במכתמים שלו משוררי הקלאסיציזם ותקופת ההשכלה, ובכלל זה המשוררים העבריים (ראה להלן).
במאה הרביעית הופכים המכתמים לפופולריים שוב. אוסוניוס חיבר אסופה קצרה של מכתמים, חלקם תורגמו מיוונית או אומצו. הוא החזיר את השימוש במשקלים חדשים ואת הבדיון עם מעט רטוריקה ודידקטיות.
המכתמים הלטינים התאפיינו בהיותם קצרים, בדקדוקם, בשנינותם, במשלבם הנמוך, בהתעסקות במין ובחיי היום יום, בהתקפות פוליטיות ובמטרון. במאה החמישית לפני הספירה, הקומפלט האלגי שימש את המטרון עבור המכתמים היוונים. לעומת זאת, משוררים חדשים, בתקופות מסוימות החזירו את הגיוון למטרוינים. המכתמים הלטיניים הצטיינו בביטול הפרסונה של הסופר, עולמו האישי, אוהביו ושונאיו, תוך ניסיון לשחזר ולהציץ אל רגע מסוים מהעבר. כאמור, מהמאה השישית לפני הספירה, המכתם מתפתח לסאטירה שנונה ועוקצנית, בעיקר בשירה הרומית, ומכאן המשמעות של "מכתם" בעת החדשה, המוגבלת לשיר הקצר הממצה את העוקץ הסאטירי.
מכתמים בעת החדשה.
המכתמים בעת החדשה, שהופיעו החל מסוף המאה ה-16, החלו להצטיין בדרך כלל ביתר שנינות, הומור ורגש פיוטי. לפרסום גדול זכה האנגלי ג'ון אוון . באנגלית נכתבו מכתמים בין היתר, על ידי רוברט הריק , אלכסנדר פופ, ג'ונתן סוויפט ומ' פּרַיֶיר. בצרפת כתב מכתמים קלמאן מארו, ובעקבותיו הלכו פרנסואה דה מאלרב, ניקולא בואלו, וולטר ורבים אחרים. דוגמה למכתם עוקצני של וולטר מתוך מאות מכתמים:
ברוח דומה, סאטירית-עוקצנית, לגלגנית ואירונית, נוצרו מכתמים רבים באיטליה, בספרד ובארצות אחרות. המכתמים הגרמניים, לעומת זאת, היו בעיקרם דידקטיים ומוסריים-דתיים. הראשון בגרמניה שהצטיין בכתיבת מכתמים היה מרטין אופיץ , אך מפורסם יותר היה פרידריך פון לוגאו , שהמכתמים הסאטיריים שלו היו מכוונים בחלקם העיקרי נגד התופעות השליליות שהתלוו להידור החיצוני של חיי החצר בדוכסות שלזיה. גם הגרמנים גוטהולד אפרים לסינג, יוהאן גוטפריד הרדר, יוהאן וולפגנג פון גתה, פרידריך שילר ורבים אחרים ניסו את כוחם בכתיבת מכתמים.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 התמעטו כותבי המכתמים. באנגליה היו וולטר סוואג' לנדור, פרסי ביש שלי, ויליאם בטלר ייטס, הילייר בלוק , רודיארד קיפלינג ועוד. בגרמניה – פרידריך ריקרט, אוגוסט פון פלטן , פרידריך פון בודנשטט , פאול הייזה ואחרים.
מכתמים שהם בעיקר בעלי צביון דידקטי-מוסרי ודתי או פילוסופי היו מקובלים מאוד בספרויות המזרח התיכון (ערבית, פרסית) והמזרח הרחוק (הודית, סינית, יפנית). החל מן המאה ה-19 ניכרת השפעתם על הספרויות האירופאיות.
מכתמים בעברית.
במקרא, מכתם הוא אחד מסוגי המזמור בספר תהילים, והוא מופיע בכותרות של שישה מפרקי הספר (טז, נו, נז, נח, נט, ס). בתרגום השבעים תורגמה המילה כ-Στηλογραφία (סטילוגרפיה: כתובת חרוטה). פרשני המקרא בימי הביניים פירשו את המונח כ"אחד משמות מיני נעימות הזמר" (רש"י) או כנגזר מהמילה המקראית "כֶּתֶם" (זהב), "ורצה לומר שהיה המזמור הזה חביב לפניו ככתם" (מצודת ציון). הפירוש המקובל על חוקרי המקרא הוא שהמילה היא צורה תניינית של "מכתב", בדומה לכותרת מזמורו של חזקיהו (ישעיהו לח, ט): "מִכְתָּב לְחִזְקִיָּהוּ מֶלֶךְ יְהוּדָה".
בימי הביניים חיברו משוררים מכתמים על נושאים שונים. משה אבן עזרא כתב את "ספר הענק" הכולל מאות מכתמים כתובים בקופלטים (מבנים של שתי שורות) בחרוזי צימוד. המכתמים היו נפוצים בשירה העברית בימי הביניים, ובנוסף לאבן עזרא, גם שמואל הנגיד ואחרים כתבו מכתמים. ר' יהודה הלוי כתב מכתמים, ובהם כאלה שיש בהם הומור שנון, כמו למשל:
הבעל שם טוב, לא כתב את תורתו, והשרידים שהגיעו אלינו מתורתו בכתבי תלמידיו מעידים שתורתו נמסרה במדרשים, כנראה כביאורים דרשניים קצרים לפסוקים או למאמרי חז"ל. דבריו של הבעש"ט קוצרו במקומות רבים בכתבי תלמידיו עד כדי פתגמים או סיסמאות, וכך נוצר הרושם המדומה שתורת הבעש"ט נמסרה בצורת מכתמים חריפים שמשמעותם לעיתים סתומה.
בימינו המכתם העברי הוא שיר קצר של בין שתיים לשש שורות, על פי רוב מחורזות, המביע רעיון שנון. המכתם נועד במקרים רבים להקדשה ולמזכרת, והוא יכול להופיע בצורת מכתב או בצורת חריתה על לוח זיכרון ומצבה. המכתם משמש הן לגילוי יחס של כבוד והערצה והן להבעת זלזול ולעג. חנניה רייכמן היה משורר ומתרגם ישראלי שהיה ידוע במיוחד בכתיבה ובתרגום של מכתמים.
ארנה מרטון
ארנסט (ארנה) מרטון (בהונגרית: Ernő Márton) (שמו העברי: יחזקאל) (17 במאי 1896 - 28 באוגוסט 1960) היה רב, משפטן, עורך, היסטוריון ומנהיג יהודי ציוני ברומניה.
חייו.
ארנסט (יחזקאל) מרטון נולד לויכטה ולמרדכי, רב הקהילה, בדיצ'וסנטמארטון (Dicsőszentmárton,(ברומנית: טרנבן Târnăveni) שבטרנסילבניה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום במחוז טרגו מורש שברומניה.
בהתאם למסורת משפחתו, למד לימודי רבנות, אך במקביל סיים גם לימודי משפטים באוניברסיטת קלוז'.
ארנה מרטון הצטרף לקבוצת מקימי העיתון היהודי בשפה ההונגרית אוי קלט ותוך זמן קצר נבחר להיות העורך הראשי שלו. הוא נשאר בתפקיד זה עד סוף חייו, תחילה בקלוז' ולאחר מלחמת העולם השנייה בתל אביב.
היה ממייסדי המפלגה היהודית הרומנית ונבחר מטעמה, ב-1919, למועצת העיר קלוז' והיה סגן ראש עירייה. ב-1932 נבחר לפרלמנט הרומני.
בעקבות תכתיב וינה צורפה צפון טרנסילבניה להונגריה ב-1940. עקב כך, נאסרה הופעת העיתון אוי קלט ומרטון עבר לבודפשט, כדי לשמש כיו"ר הוועד הפועל של התנועה הציונית ההונגרית.
בעת איסוף יהודי קלוז' במחנה ריכוז לצורך שילוחם להשמדה באושוויץ באביב 1944, סייע לו הקונסול הרומני והבריח אותו ואת משפחתו במכוניתו לשטח רומניה.
הוא השתקע בבוקרשט, שם חידש את קשריו עם הפוליטיקאים הרומנים והכין תוכנית להצלת שארית יהודי הונגריה. לאחר שחרורה הוביל שיירת כלי רכב עם מזון שנועד ליהודים ששרדו.
ב-1946 עלה לארץ ישראל, התיישב בה וחידש את הופעת העיתון "אוי קלט". הוא ייסד את הפדרציה העולמית של יהודי הונגריה והיה נשיאה הראשון. נמנה עם מייסדי המפלגה הפרוגרסיבית.
ארנה מרטון נפטר בה' באלול תש"ך (1960) במערכת העיתון בתל אביב ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק. הותיר אחריו את רעייתו, ד"ר גיזלה לבית דויטש, סופרת ומבקרת ספרות, ואת הבן מיכאל.
בירושלים, תל אביב, באר שבע ורחובות נקראו רחובות על שמו.
אנדרי השלישי, נסיך ולדימיר
אנדרי (ברוסית: Андрей; סביבות 1255 - 27 ביולי 1304) בנו של אלכסנדר נבסקי ונסיך ולדימיר, אך כמו קודמיו לא ישב בעיר.
חייו.
בשנת 1264 הוקמה בשבילו נסיכות גורודץ והוא היה שליט העיר. בשנת 1281 בזמן מאבק בין אחיו דמיטרי לבין רפובליקת נובגורוד הוא נסע לחאן אורדת הזהב, דבר שהביא לפלישות חוזרות ונשנות של כוחותיה. כתוצאה מכך הוא קיבל כס נסיכות ולדימיר ואחיו גורש. בשנת 1283 דמיטרי הצליח להחזיר לעצמו את השלטון באמצעות כוחות של חאן נוגאי. האחים התפייסו ואף שיתפו פעולה במאבקי כח מול נסיכים אחרים.
בשנת 1293 אחיו דמיטרי גורש סופית מכס נסיך ולדימיר תוך תמיכת החאן טוטן ואנדרי חזר להיות נסיך ולדימיר.
בשנת 1301 ביחד כוחות נובגורוד ניהל מערכה צבאית מוצלחת נגד שוודיה.
נפטר בשנת 1304. היו לו שלושה בנים וכולם נפטרו לפניו.
מבלט רז'ב
מבלט רז'ב, היה השם שניתן למבלט גדול מזרחה בקו החזית הגרמני, שנוצר סביב הערים רז'ב, ויאזמה וגזצ'ק, כתוצאה ממתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה בחורף 1941/1942, במסגרת המערכה הצבאית בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. הגרמנים ביצרו היטב את שטח המבלט, והעבירו כוחות חזקים להחזיק בו. הפיקוד הסובייטי ייחס חשיבות רבה לחיסול המבלט, שקצהו הצפון-מזרחי היה מרוחק כ-180 ק"מ בלבד ממוסקבה, בגלל האיום שיצר קיומו על הבירה הסובייטית, ולכן ערך מספר מתקפות גדולות על שטחו. אחת מאותן התקפות הייתה מבצע מארס, שהתנהל במקביל לקרב סטלינגרד. כל המתקפות הסובייטיות על המבלט נכשלו, והצבא האדום ספג במהלכן אבדות כבדות מאוד. בסופו של דבר פונה המבלט ביוזמת הפיקוד הגרמני במרץ 1943, כדי לקצר את קו החזית ולשחרר כוחות לפעולה בחזיתות אחרות.
גבעת מאמייב
גבעת מאמייב (ברוסית: Мамаев Курган) היא גבעה שלטת בעיר וולגוגרד, רוסיה. בעבר היה האתר תל קבורה טטרי (לפי האגדה בתל קבור ממאי, מפקד צבאי בכיר באורדת הזהב). הגבעה שלטה על מרכז העיר ועל המעגנים שעל נהר הוולגה, ולכן הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית גדולה. במהלך קרב סטלינגרד בשנים 1942–1943, נערכו קרבות קשים שארכו חודשים סביב הגבעה, והיא עברה מצד לצד פעמים רבות. כיום ניצב על הגבעה אתר הנצחה גדול לקרב סטלינגרד, הכולל, בין השאר, את אחד הפסלים הגבוהים בעולם, אמא מולדת, המנציח את הקרב, ואת המוזיאון הפנורמי של קרב סטלינגרד.
בהתאם לצוואתם נקברו באתר ההנצחה שעל הגבעה: וסילי צ'ויקוב מפקד הארמייה ה-62 שהגנה על סטלינגרד וכן וסילי זייצב, צלף סובייטי נודע, שזכה לתהילה במהלך קרב סטלינגרד.
קופה איירליינס