הכנסת העשרים ושתיים.
ב-20 ביוני 2019 הודיעו המפלגות חד"ש, תע"ל, רע"ם, ובל"ד שירוצו במשך הבחירות לכנסת ה-22 יחד במסגרת הרשימה המשותפת, כאשר איימן עודה, יו"ר מפלגת חד"ש, יעמוד בשנית בראש הרשימה, לאחר שירדו בכוחם בכנסת ה-21 משלושה עשר מנדטים לעשרה מנדטים, אך ב-16 ביולי התגלה משבר בין הסיעות בשאלת הרכב הרשימה לכנסת. ב-27 ביולי הכריזו חד"ש, רע"ם ותע"ל על ריצה משותפת. למחרת הודיעה בל"ד כי היא שבה גם כן לריצה תחת הרשימה המשותפת.
הכנסת העשרים ושלוש.
הרשימה המשיכה גם לבחירות לכנסת העשרים ושלוש, והעלתה את כוחה ל-15 מנדטים. כלל מועמדיה המליצו בפני נשיא המדינה, ראובן ריבלין על בני גנץ לראשות הממשלה, וכתוצאה מכך העניק הנשיא לגנץ את המנדט להקמת הממשלה. באוקטובר 2020 הצביעה הרשימה נגד הסכם איחוד האמירויות הערביות–ישראל, הסכם שלום ונורמליזציה שנחתם בין מדינת ישראל לאיחוד האמירויות הערביות. איימן עודה ראש הרשימה המשותפת וחד"ש התייחס להסכם "כל עוד ישראל ממשיכה לשלוט במיליוני פלסטינים בשטחים הכבושים ימשיכו לחגוג אשליות של שלום על מדשאות בחוץ לארץ, בלי לתקן את המציאות פה בארץ".
במהלך כהונת הכנסת היה ויכוח ציבורי בין חד"ש, בל"ד ותע"ל לרע"ם ביחס לממשלת ישראל השלושים וחמש. רע"ם שאפה להיות לשון מאזניים בפרהסיה ובשל כך החליטה לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע להתפצל מהרשימה המשותפת ולרוץ באופן עצמאי.
הכנסת העשרים וארבע.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, חתמו מפלגות חד"ש, תע"ל ובל"ד על הסכם ריצה משותפת לאחר ימים בהם ניסו לשכנע את מפלגת רע"ם ואת העומד בראשה, מנסור עבאס להצטרף ולהקים רשימה משותפת. בעקבות הריצה הנפרדת של רע"ם, הייתה ירידה של הרשימה המשותפת בסקרי הבחירות לעומת 11 המנדטים שהיו לרשימה המשותפת בכנסת היוצאת. בבחירות הרשימה המשותפת זכתה ב-6 מנדטים בלבד, ירידה שנבעה מתחושה אכזבה בקרב הציבור הערבי.
בעת השבעת הכנסת ה-24, חברי חד"ש ובל"ד לא נשבעו אמונים בנוסח המקובל, אלא השתמשו בנוסח אלטרנטיבי שתואם את ערכי המפלגה (מאבק בכיבוש, מאבק בגזענות וכו'). הדברים עוררו ביקורת והחברי הכנסת נשבעו כדין שבוע לאחר מכן.
חברת הסיעה, עאידה תומא-סלימאן משמשת גם כיו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ושוויון מגדרי.
דייוויד זילברג
דייוויד זילברג (נולד ב-7 ביוני 1949) הוא מנהל ישראלי, לשעבר איש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, בו כיהן כראש אגף מבצעי.
ביוגרפיה.
זילברג נולד בוונצואלה. שירת בצה"ל כמפקד פלוגה בחטיבת הצנחנים. ב-1974 הצטרף ל"מוסד" ושירת בו במשך 27 שנים, עד שנת 2000. הוא עשה את רוב שירותו ביחידה המבצעית של הארגון כאיש מבצעים וראש חטיבת המבצעים של היחידה, ועבר לשרת באגף תבל שמופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים של הארגון. עסק במגעים לרקימת הסכם השלום בין ישראל לירדן והיה אחראי על תכנון וביצוע של המפגשים החשאיים של ראש הממשלה יצחק רבין עם מנהיגים ערביים נוספים במסגרת תהליך השלום. ב-1994 קיבל ציון לשבח מראש "המוסד" על מבצע יוצא דופן שהווה פריצת דרך במדינת יעד. במסגרת תפקידיו היה אמון על הקשרים של המוסד עם ממלכת ירדן, שירותי המודיעין שלה והמלך עצמו. בספטמבר 1997 הוזמן למפגש בארבע עיניים בארמון בעמאן על ידי חוסיין, מלך ירדן, זמן קצר לפני ניסיון ההתנקשות בח'אלד משעל. בתפקידו האחרון כיהן כראש אגף מבצעי בארגון.
לאחר פרישתו מהמוסד בפברואר 2000 מונה למנכ"ל בנק ההשקעות האמריקאי מרקטור קפיטל בישראל. שימש סגן נשיא בחברת IGAC (Israel Growth Partners Acquisition Corp) וב-2010 מונה למנכ"ל בחברת הנדל"ן הציבורית לנוקס השקעות בע"מ. בשנים 2000 עד 2003 כיהן כדירקטור בחברת "מקורות", עמד בראש ועדת הביטחון של מועצת המנהלים וחבר בוועדת הביקורת ובוועדת הפיתוח.
זילברג הוא בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב (1984), בוגר המכללה לביטחון לאומי, בעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה (1995) ובוגר תוכנית הניהול המתקדם ב-INSEAD (1999).
זילברג
שלוש עשרה המידות של רבי ישמעאל
הבחירות הפרלמנטריות ביוון, ינואר 2015
הבחירות הכלליות ביוון 2015 נערכו ב-25 בינואר 2015 ובמהלכן נבחרו כל 300 חברי הפרלמנט של יוון בהתאם לחוקה. הבחירות הוקדמו בעקבות כישלון הפרלמנט לבחור נשיא חדש ב-29 בדצמבר 2014 ונערכו על רקע משבר החוב של המדינה ומדיניות הצנע. "מפלגת השמאל הרדיקלי" (סיריזה), שמתנגדת לצנע, ניצחה בבחירות וזכתה ב-149 מושבים מתוך 300. מפלגת השלטון הדמוקרטיה החדשה של ראש הממשלה אנטוניס סמאראס ספגה מפלה כשאיבדה 53 מנדטים וזכתה ב-76 מושבים בלבד - התוצאה הגרועה שלה אי-פעם מבחינת מספר המנדטים שאיבדה. מפלגת הימין הקיצוני השחר הזהוב איבדה מעט מהתמיכה וקיבלה מנדט אחד פחות, אך עדיין הפכה למפלגה השלישית בגודלה עם 17 מושבים. ב-26 בינואר, יום אחרי הבחירות, הושבע יו"ר מפלגת סיריזה אלכסיס ציפראס לראשות הממשלה שאליה חברה גם מפלגת הימין היוונים העצמאים.
רקע.
בשלהי שנת 2009, כתוצאה מצירוף של נסיבות לאומיות ובינלאומיות (משבר האשראי העולמי ותקציב לאומי בזבזני), עמדה כלכלת יוון בפני המשבר החמור בתולדותיה מאז שיקומה של הדמוקרטיה היוונית בשנת 1974. בתחילת שנת 2010 התברר כי מספר ממשלות ביוון סילפו דיווחים באשר לנתונים הכלכליים הרשמיים של המדינה כדי שיתאימו להנחיות המוניטריות של האיחוד האירופי. דיווחים מעוותים אלה איפשרו לממשלות יוון להתחייב להוצאות מעבר ליכולתה הכלכלית של המדינה, בעודם מסתירים את גודלו האמיתי של הגירעון הלאומי מן המפקחים מטעם האיחוד האירופי. השילוב של הגורמים הללו יחד עם משבר החוב האירופי הוביל את יוון לסף חדלות פירעון במהלך 2010, בדומה לשאר מדינות ה-PIIGS (פורטוגל, אירלנד, איטליה וספרד).
במאי 2010 החליטו מדינות גוש האירו האחרות וקרן המטבע הבינלאומית על חבילת סיוע שהותנתה במדיניות קיצוב נוקשה כדי להשתלט על הגרעון. הוחלט כי על יישום התוכנית יפקחו הנציבות האירופית, הבנק המרכזי האירופי וקרן המטבע הבינלאומית. תוכנית הצנע גררה הפגנות רבות ביוון.
ב-27 באוקטובר 2011 החליטו מנהיגי גוש האירו להגדיל את היקף קרן החילוץ האירופית לכטריליון אירו. כמו כן, הוחלט לקצץ לפחות 40% מהחוב של יוון. ב-6 בדצמבר 2011 אישר הפרלמנט היווני את תוכנית הצנע ברוב של 258 תומכים מול 41 מתנגדים.
ב-10 בפברואר 2012 אישרה ממשלת יוון חבילת קיצוצים נוספת לאחר ששרי האוצר של גוש האירו התנו את העברת חבילת חילוץ נוספת בסך 130 מיליארד אירו בהעמקת היקף תוכנית הצנע. מחוץ לבניין הפרלמנט התקיימה הפגנה בהשתתפות כ-100,000 איש. במהומות אלימות שהתחוללו נפצעו עשרות בני אדם ועשרות בתי עסק הוצתו.
בנובמבר 2014 פורסם כי יוון נחלצה מהמיתון ובמהלך הרבעון השלישי של אותה שנה כלכלתה צמחה ב-1.9%.
הבחירות לנשיאות.
ב-8 בדצמבר 2014 הודיע ראש הממשלה סמאראס שהבחירות לנשיאות המדינה יוקדמו בכמה חודשים. הסיבוב הראשון נערך ב-17 בדצמבר, השני ב-23 בדצמבר והשלישי ב-29 בדצמבר. ב-9 בדצמבר, סמאראס הכריז כי מועמד מפלגת השלטון בבחירות לנשיאות הוא סטאוורוס דימס, שזכה לתמיכה גם מצד מפלגת פאסוק שהייתה חברה בקואליציה.
על פי חוקת יוון, במקרה שאין רוב מיוחס אחרי שלושה סיבובי הצבעה, על הפרלמנט להתפזר תוך עשרה ימים ויש לקיים בחירות בזק. מאחר שלקואליציה לא היו מספיק מושבים בפרלמנט כדי להבטיח את בחירת הנשיא בעצמה, הייתה סבירות גבוהה לכך שהמועמד שלה לא יזכה ועקב כך יוקדמו הבחירות.
אחרי שראש הממשלה סמאראס נכשל ב-29 בדצמבר 2014 להשיג את 180 הקולות הדרושים לבחירת נשיא חדש בסיבוב השלישי בבחירות, הוא ביקש מהנשיא היוצא קרולוס פפוליאס לפזר את הפרלמנט. ב-31 בדצמבר פיזר הנשיא באופן רשמי את הפרלמנט באמצעות צו וקבע כי בחירות הבזק יתקיימו ב-25 בינואר 2015 והפרלמנט יתכנס מחדש ב-5 בפברואר 2015.
הקמת הממשלה.
ב-26 בינואר, יממה אחרי הבחירות, סיכם מנהיג מפלגת סיריזה אלכסיס ציפראס עם מנהיג המפלגה השמרנית "היוונים העצמאים" פאנוס קמנוס על הקמת קואליציה. סיריזה זכתה ב-149 מושבים, שני מנדטים פחות ממה שהיה דרוש לה כדי להקים ממשלה לבדה ויחד עם "היוונים העצמאים" נשענת הממשלה על 162 מושבים.
בטאון זרוע היבשה
יוסף יהושוע
יוסי ורדי (ראש מועצה)
יוסי ורדי (נולד ב-26 בדצמבר 1948) הוא ראש המועצה האזורית עמק הירדן לשעבר, תפקיד בו כיהן בין השנים 2002–2015.
ביוגרפיה.
נולד ב-1948, בנם של הדסה ויהודה, נכדם של חיותה בוסל ויוסף בוסל מייסדי קיבוץ דגניה א'. הוא סיים את בית ספר תיכון בית ירח בשנת 1967, בצבא שירת בסיירת שריון, שימש גם כקצין מודיעין והשתחרר ב-1970 בדרגת סגן. ורדי המשיך לשרת ביחידת שריון בכוחות המילואים והשתחרר בשנת 1996 בדרגת סגן-אלוף.
בין השנים 1976–1978 למד במדרשת רופין לימודי הנדסאי תעשייה וניהול. בין השנים 1978–1980 היה מנהל היצור של מפעל "טולגל - דגניה". לאחר מכן שימש עד 1982 כמזכיר קיבוץ דגניה א'. לאחר שנתיים בתפקיד זה חזר לעבוד בטולגל דגניה כמנהל תפעול וכוח אדם. בין השנים 1989–1993 היה חבר פעיל במזכירות התנועה הקיבוצית. בשנת 1993 חזר לשמש כמזכיר קיבוץ דגניה א', וכיהן בתפקיד זה עד 1996.
בשנת 1999 מונה לתפקיד עוזר שר הביטחון להתיישבות בממשלות אהוד ברק ואריק שרון. בחודש דצמבר 2002 נבחר לתפקיד ראש המועצה האזורית עמק הירדן.