כפי שהובהר בפתיחתו של ערך זה, תנועת "הבריאתנות-הדתית" (Religious creationism) נשענת בעיקר על המקרא כיסוד לתפיסת עולמה. התנועה מכנה גישה זאת בשם "בריאתנות תנ"כית" (באנגלית: Biblical Creationism). והיות שהתנ"ך הוא הספר המרכזי שממנו שואבת התנועה את תפיסתה, היא הקדישה (ומקדישה) זמן רב מאוד לחקר התנ"ך, בניסיון להוציא מתוכו ראיות שתומכות בעמדתה: מציאות הבורא, היות היקום נברא, גילו הצעיר של העולם, התרחשותו של מבול כלל עולמי וכיוצא בזה. המחקר נשען בעיקר על תאולוגיה, פילולוגיה וההיסטוריה המקראית.
כבר בפסוק הראשון בספר התנ"ך, אנו למדים את עמדתו המובהקת: שיש בורא, ושהייתה בריאה. עם השתלשלות הפסוקים בפרק א' בספר בראשית, אנו עוד למדים שהשמיים וכל צבאם והארץ וכל אשר עליה נבראו בשישה ימים, ומדובר בתהליך של בריאה גמורה ולא הייתה מעורבת בה התפתחות משום סוג. לאחר חטאו של אדם הראשון, האלוהים העניש את אדם ואשתו, וכל הבריאה התנוונה יחד עם עונשו: האדמה קוללה, סבל ומוות באו לעולם. לאחר שסולקו אדם וחווה מגן העדן, המקרא מספר לנו על תולדותיהם, שכללו עשרה דורות: אדם, שת, אנוש, קינן, מהללאל, ירד, חנוך, מתושלח, למך ונח. בזמנו של נח, רבתה רעת האדם על הארץ, והאלוהים החליט למחות את כל היקום אשר עשה, והוציא לאור את מחשבתו בכך שהביא מבול לעולם ששטף את כל החי והצומח תחת שכבות רבות של קרקע. ה' החליט לחוס על נח ובני משפחתו, ששהו על תיבה (=ספינה) ששטה על המים, ונשאה בבטנה את כל החי, שארית של החיים מלפני המבול, שהיוו את הגרעין שאכלס את העולם מחדש לאחר המבול.
את גילו של היקום מחשבים על פי גילן של הדמויות המוזכרות במקרא, ואומנם יש מספר שיטות לחישוב ההיסטוריה המקראית, לכן נוצרו מספר גישות שמתארכות את גילו המדויק של העולם, כפי שהוזכר בפתיחתו של הערך דנן.
לעומת המוצג לעיל, האוחזים בתפיסת "בריאתנות גיל עולם זקן" מפרשים את המושג "יום" במקרא כפרק זמן ארוך, את האדם הראשון כאדם הנבון הראשון – בעוד שההומינידים היו סוג של יצורים חסרי תבונה (או נשמה) – ואת המבול כאירוע מקומי שהתרחש לשיטת המינימליסטים רק בסביבות מסופוטמיה והים השחור, ולפי השיטה השנייה המבול הגיע רק למקום יישובם של בני-אדם, ולא למקומות רחוקים שכף רגל אדם לא דרכה בהם.
ההיסטוריה של ה"בריאתנות-דתית".
בימי הביניים באירופה התקבל הסיפור התנ"כי כאמת הצרופה שאין עליה עוררין. גם בקרב מתיישבי העולם החדש פשטה האמונה בתיאור המקראי כאמת שיש לחנך ברוחה. עם הקמת "המדינות המאוחדות של אמריקה" (=ארצות הברית), דאגו מייסדיה לקבוע בהכרזת העצמאות של ארצות הברית את יסוד ההשקפה בדבר בריאת האדם, וכך הכריזו: "אנו סבורים שאמיתות אלה ברורות מאליהן, שכל בני האדם נבראו שווים, ושבוראם העניק להם זכויות שאין ליטול מהם". גישה זאת רווחה גם בקרב מוסדות רבים של ההשכלה הגבוהה שקמו בארצות הברית במאות ה-16–18, כגון: האוניברסיטאות הרווארד, פרינסטון, ייל, בראון, פנסילבניה, דארטמות', ומוסדות נוספים.
עם התפשטות הדאיזם והנאורות, רבים החלו לנטוש את הדוֹגמות של הדת, וניסו לפתח תשובות לשאלות בדבר גילו של העולם ומוצא האדם ברוח חילונית. תמיכה לשיטתם הם מצאו בתאוריות גאולוגיות מודרניות, שייחסו גילאים מופלגים לשכבות הקרקע של כדור הארץ. במיוחד השפיעה תאוריית עקרון האחידות (Uniformitarianism) של החוקרים ג'יימס האטון וצ'ארלס לייל. התאוריה גרסה שכל התהליך של התהוות פני כדור-הארץ והשכבות הגאולוגיות התרחש במשך מאות מיליוני שנים. תאוריה זאת השפיעה במיוחד על חוקר טבע צעיר בשם צ'ארלס דרווין. על יסוד תאוריית הגאולוגיה המודרנית בנה דרווין תאוריה, שגרסה כי כל עולם הצומח והחי התפתח בתהליך ארוך. התפתחותם של המינים נבעה מרכישת אותן תכונות הנצרכות כדי לשרוד בעולם, הברירה הטבעית הותירה את המתאימים לשרוד, והמינים הפחות מתאימים נכחדו. דרווין גם טען שמוצא האדם והקוף הוא מאב קדמון אחד.
בתחילת המאה ה-20 גברה ההכרה בתאוריית האבולוציה. חילוקי הדעות האידאולוגיים בין תומכי האבולוציה ותומכי רעיון הבריאה המקראית גברו, והמאבק הרעיוני הגיע לשיא בדמותו של מורה בשם ג'ון סקופס, שהועמד לדין בארצות הברית בשנת 1925, בטענה שלימד בכיתתו את תאוריית האבולוציה. להגנתו התנדב עורך דין נודע בשם קלרנס דרו, וקרוב ל-2,000 כתבים מרחבי העולם התאספו בסביבות המשפט, לדווח בעיתוניהם על ההתרחשויות. סקופס עצמו לא נחקר, מכיוון שמעשיו היו גלויים ולמעשה הבריאתנות עצמה עמדה למבחן משפטי. לאחר שמונה ימי משפט, ב-21 ביולי 1925, הורשע סקופס בעבירה על החוק וחויב בקנס נמוך בסך 100 דולרים בלבד. בהמלצת הפרקליט דרו, הוא סירב לשלם גם את הקנס הזעום והגיש ערעור בפני ערכאה גבוהה יותר, שם זוכּה בשל סיבה טכנית מהתשלום ונפטר מן הקנס. משפט זה, שכונה לימים "משפט הקופים", יצר תדמית שלילית כלפי התפיסה הבריאתנית. מהעת ההיא האבולוציה חזרה להיות שוב גורם דומיננטי, והשפעתה על הציבור גברה והלכה.
תולדות "מדע הבריאה".
בשנת 1946 יצא לאור ספרו הראשון של הנרי מוריס , דוקטור בהנדסה אזרחית מהמכון הימי "הגבול הבינלאומי לנציבות המים" – That You Might Believe. ובשנת 1951 ספרו השני, The Bible &amp; Modern Science. שני הספרים לא גרפו הצלחה. בשנת 1961 כתב מוריס ספר יחד עם סופר ותאולוג אמריקאי בשם ג'ון ויטקומב (Whitcomb). ספר זה – The Genesis Flood – נחשב עד היום למעשה כספר שציין את תחילתה של תנועת "מדע הבריאה" המודרנית. בספר פרסו בהרחבה מוריס וויטקומב את עיקרי המודל של "מדע הבריאה", שכוללים את דחיית תאוריית האבולוציה, ייחוס שכבות הקרקע והמאובנים לתקופת המבול, והתמודדות עם קושיות שונות על המקרא, כגון: איך נח הצליח להכניס את כל בעלי החיים לתיבה, ומהו מקור המים הרבים שכיסו את כדור הארץ במבול. בעת ההיא עוד היה קשר הדוק בין "הבריאתנות-הדתית" ל"מדע הבריאה", ורק מאוחר יותר שופץ המודל כך שלא יהיה צורך בשום הפניות למקרא לביאורו.
בשלב זה עבר מוריס לעסוק בנושא הבריאתנות במסגרת מלאה, וכך ב-1970, הוא הקים את "המכון לחקר הבריאתנות" (Institute for Creation Research), שתחת כנפיו חסו מאות מדענים וחוקרים מכל מקצועות המדע (גאולוגיה, ביולוגיה, כימיה וכיוצא בזה), ששמו לנגד עיניהם מטרה אחת ועיקרית – לפתח את המודל של "מדע הבריאה". נכון להיום, מלבד פעולותיו הרבות בהפצת הבריאתנות בציבור הרחב (הכוללות פרסום מגזין מדעי, פרסום ספרים, הרצאות, עימותים, הפעלת תשדירים בטלוויזיה, אתר אינטרנט ועוד), מפעיל המכון גם את "מוזיאון הבריאה וכדור הארץ" (Creation and Earth History Museum).
בנוסף לכל הפעולות הללו, כיהן ד"ר הנרי מוריס, גם כנְשיא "העמותה לחקר הבריאתנות" (Creation Research Society), שהוקמה כדי לתת למדענים וחוקרים ברחבי ארצות הברית אפשרות לפרסם את ממצאיהם, שהלכו יד ביד עם התיאור המקראי, והעמותה שימשה להם (ועדיין משמשת עד היום) כפלטפורמה להוצאה לאור.
במשך מהלך חייו הסתובב ד"ר הנרי מוריס ברחבי ארצות הברית, הרצה, וניהל עימותים על מנת לקדם את "מדע הבריאה". הוא הספיק לפרסם כ-60 ספרים, וביניהם שני ספרי יסוד של המודל: Scientific Creationism (בשנת 1974), ו-?What Is Creation Science (בשנת 1987), המבארים את תפיסותיה המדעיות-פילוסופיות של גישת העולם הבריאתנית.
בשנות ה-70, קולונל (Colonel) בצבא חיל האוויר האמריקני בשם ד"ר וולט בראון (Walt Brown), שכיהן כיו"ר המכון ללימודי המדע והטכנולוגיה ב-Air War College, התחיל להתוודע יותר ויותר לתנ"ך. תוך כדי לימודיו את הנושא, הוא התחיל לחפש תימוכין לתיאור המקראי בספרות המדעית. במיוחד עניין אותו תיאור המבול של נח. בשנת 1980, לאחר 21 שנים של שירות צבאי, הוא החליט לצאת לגמלאות ולהקדיש את כל כוחותיו לעיסוק הבריאתני. הוא פתח במסע הרצאות ברחבי ארצות הברית, ונאם בפני אנשים רבים על תפיסתו הבריאתנית. העבר העשיר שלו עזר לו להתקדם מהר מאוד.
בשנת 1985, לקח ד"ר בראון הפסקה מהמרתון של ההרצאות, ונרשם ללימודי תואר בגאולוגיה. תואר זה עזר לו מאוד לפתח את "תאוריית לוחות המים" (Hydroplate theory) – לא לבלבל עם טקטוניקת הלוחות (Plate tectonics) – שאותה הוא פרס בספרו: "בראשית: ההוכחה השלמה לבריאה ולמבול" (In the Beginning: Compelling Evidence for Creation and the Flood). התאוריה גורסת כי ישנם 17 מאפיינים מוזרים בכדור-הארץ, שאותם ניתן להסביר באופן סיסטמטי כתוצאה של מבול הרסני. ההסבר שלו מראה כמה מהר נוצרו הרים עיקריים, את הסחף היבשתי המהיר, נדידת היבשות המהירה, ושעל קרקעית הים ישנן תעלות עצומות ומאות הרי געש וקניונים. כמו כן הוא מסביר את היווצרות הרבדים הרב שכבתיים ומרבית המאובנים, את הממותות הקפואות ואת עידן הקרח, את הקניונים ביבשה, ועוד. ד"ר בראון גם הרצה על התאוריה שלו בקטע שהופיע גם בסרט הדוקומנטארי "הסודות של התנ"ך", שראה אור בהפקת ה-BBC. בין שאר פעולותיו, ד"ר וולט בראון עמד בראש "המרכז למדע הבריאה" (Center for Scientific Creation). עד היום הוא נחשב לדעת רבים בקרב התנועה הבריאתנית, לבריאתן הטוב ביותר בקרב התנועה.
מראשית שנות ה-90 ועד ימינו צמחו עוד מספר בריאתנים שיש לתת עליהם את הדעת:
אמונות בריאתניות מקובלות.