בתי התכשיטים המבוססים של פריז בתקופה, קרטייה, שאומט, ז'ורז' פוקה, מאובוסין (Mauboussin), ואן קליף וארפלס (Van Cleef &amp; Arpels) יצרו כולם תכשיטים וחפצים לפי האופנה החדשה. חברת Chaumet יצרה קופסאות סיגריות גיאומטריות במיוחד, מציתים, פנקסים ומחברות, העשויות מאבנים קשות מעוטרות בירקן, לפיס לזולי, יהלומים ואבני ספיר. אליהם הצטרפו מעצבים צעירים רבים, כל אחד עם רעיונות הדקו שלו. ריימונד טמפלייה עיצב יצירות עם דוגמאות גיאומטריות מורכבות ביותר, כולל עגילי כסף שנראו כמו גורדי שחקים. ז'ראר סנדוז היה רק ​​בן 18 כשהחל לעצב תכשיטים ב-1921; הוא עיצב יצירות מפורסמות רבות המבוססות על המראה החלק והמלוטש של מכונות מודרניות. לתחום התכשיטנות נכנס גם מעצב הזכוכית רנה לליק, שיצר תליונים של פירות, פרחים, צפרדעים, פיות או בתולות ים מזכוכית מפוסלת בצבעים עזים, תלויים על חוטי משי עם עיטורי ציציות. התכשיטן פול ברנדט העמיד דגמים מלבניים ומשולשים, והטמיע פנינים בקווים על לוחות אוניקס. ז'אן דספרס יצר שרשראות בצבעים מנוגדים על ידי חיבור של כסף ולכה שחורה, או זהב עם לאפיס לזולי. רבים מהעיצובים שלו נראו חלקים מלוטשים במיוחד כמו חלקי מכונות התקופה. ז׳ן דונאנד קיבל גם הוא השראה ממכונות מודרניות, בשילוב גוונים בהירים של אדום ושחור, בניגוד למתכת המלוטשת.
אמנות זכוכית.
כמו בתקופת האר נובו המוקדמת, תקופת האר דקו הייתה יוצאת דופן עבור אמנות עדינה בזכוכית וחפצי נוי אחרים, שתוכננו להתאים לסביבתם האדריכלית. היצרן המפורסם ביותר של חפצי זכוכית היה רנה לליק, שעבודותיו, מאגרטלים ועד קישוטי מכסה מנוע למכוניות, הפכו לסמלים של התקופה. הוא עיצב למיזמים אחדים בתחום הזכוכית לפני מלחמת העולם הראשונה, ועיצב בקבוקים לבשמים של פרנסואה קוטי, אבל הוא לא החל בייצור בהיקף גדול של זכוכית אמנותית עד לאחר מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1918, בגיל 58, הוא קנה מפעל זכוכית גדול בקומבס-לה-ויל והחל לייצר חפצי זכוכית אומנותיים ושימושיים כאחד. הוא התייחס לזכוכית כאל חומר פיסולי, ויצר פסלונים, אגרטלים, קערות, מנורות וקישוטים. לרוב השתמש בחצי-גביש ולא בזכוכית קריסטל, כך שהחומר יהיה רך וקל יותר ליצירה ולפיסול, אם כי לא מבריק. לעיתים הוא השתמש בזכוכית צבעונית, אך לעיתים קרובות יותר השתמש בזכוכית אטומה, שבה חלקו או כולו של המשטח החיצוני הוכתם. לליק סיפק את לוחות הזכוכית הדקורטיביים, גופי התאורה ותקרות הזכוכית המוארות עבור האונייה האוקיינית ​​SS Île de France ב-1927 ו-SS Normandie ב-1935, ולכמה תאי השינה במחלקה הראשונה של הרכבות הצרפתיות. בתערוכה לאמנויות דקורטיביות ב-1925, היה לו ביתן משלו, והוא עיצב חדר אוכל עם עריכת שולחן ותקרת זכוכית תואמת עבור ביתן Sèvres, בנוסף עיצב מזרקת זכוכית לחצר ה-Cours des Métiers, עמוד זכוכית דק עליו נשפכו מים מהצדדים באופן קבוע והוא הואר בלילה.
יצרני זכוכית בולטים נוספים בסגנון אר דקו כללו את מריוס-ארנסט סבינו, שהתמחה בפסלונים, אגרטלים, קערות ופסלי זכוכית של דגים, עירום ובעלי חיים. עבור אלה, השתמש לעיתים קרובות בזכוכית אטומה שיכולה להשתנות בצבעה מלבן לכחול לענבר, בהתאם לאור אליה נחשפת. האגרטלים והקערות שלו הציגו אפריזים מעוצבים של חיות, עירום או חזה של נשים עם פירות או פרחים. עבודתו הייתה פחות עדינה אך צבעונית יותר מזו של לליק.
אמני זכוכית, בסגנון אר-דקו, בולטים אחרים כללו את אדמונד אטלינג, שהשתמש גם הוא בצבעים אטומים בהירים, לעיתים קרובות עם דפוסים גיאומטריים ועירום מפוסל; אלברט סימונט, אריסטיד קולוט ומוריס מארינו , שהיה ידוע בזכות בקבוקי הבושם והאגרטלים הפיסוליים בעלי החריטה העמוקה שלו. חברת דאום מהעיר נאנסי, שהתפרסמה בזכות אמנות הזכוכית בסגנון האר נובו שלה, ייצרה קו של אגרטלי דקו ופיסול זכוכית, מוצק, גיאומטרי בצורה שמנמנה. יצירות צבעוניות עדינות יותר נעשו בידי גבריאל ארז'י-רוסו, שייצר אגרטלים צבעוניים עדינים עם פרפרים ונימפות מפוסלות, ופרנסואה דקורשמון, שאגרטליו היו מפוספסים ומשישים. השפל הגדול הביא להרס של חלק גדול מתעשיית הזכוכית הדקורטיבית, שהייתה תלויה בלקוחות עשירים. בתקופה זו פנו מספר אמנים לעיצוב חלונות ויטראז' לכנסיות. בשנת 1937, חברת הזכוכית Steuben Glass Works החלה בהזמנת אמנים מפורסמים לייצר כלי זכוכית. לואי מג'ורל, שהתפרסם בזכות רהיטי האר נובו שלו, עיצב חלון ויטראז' יוצא דופן בסגנון אר דקו המציג פועלים מתחום תעשיית הפלדה, עבור משרדי Aciéries de Longwy, מפעל פלדה בלונגווי, צרפת.
בקתדרלת אמיין קיימת דוגמה נדירה של חלונות ויטראז' בסגנון אר דקו בקפלת הלב הקדוש, שנעשתה בשנים 1932–1934 על ידי אמן הזכוכית של פריז ז'אן גודין על פי רישומים של ז'אק לה ברטון.
אמנות מתכת.
אמני אר דקו ייצרו מגוון רחב של חפצים פרקטיים, עשויים מחומרים תעשייתיים. מברזל יצוק מסורתי ועד פלדה מצופה כרום. האמן האמריקאי נורמן בל גדס עיצב סט לקוקטייל דמוי גורד שחקים עשוי פלדה מצופה כרום. ריימונד סובס עיצב סורג מתכת אלגנטי לכניסה של פלה דה לה פורט דורה, החלק המרכזי של התערוכה הקולוניאלית של פריז ב-1931. הפסל הצרפתי ז׳ן דונאנד ייצר דלתות מפוארות כחלק מערכת נושא "הצייד", מכוסות עלי זהב וציור על טיח (1935).
אנימציה.
דמויות חזותיות בסגנון אר דקו שימשו סרטי אנימציה מרובים, כולל באטמן, Night Hood , All's Fair at the Fair , Merry Mannequins, Page Miss Glory, פנטסיה והיפהפייה הנרדמת.
שימור וניאו אר דקו.
בערים רבות נעשו ונעשים מאמצים לשמר ולהגן על מבני האר דקו שנותרו. בערים רבות בארצות הברית, אולמות קולנוע היסטוריים בסגנון אר דקו שומרו והפכו למרכזי תרבות. מבני אר דקו צנועים אף יותר נשמרו כחלק מהמורשת האדריכלית של אמריקה; בית קפה בסגנון אר דקו ותחנת דלק לאורך כביש 66 ב-Shamrock, טקסס מוגדר עם חשיבות של מבנה היסטורי. קיים שימור רחב ברובע האדריכלות של מיאמי ביץ' על כמה מאות בניינים ישנים, וישנה דרישה עירונית שמבנים חדשים, הנבנים ברובע, יתאימו לסגנון. בהוואנה, קובה, מבנים רבים בסגנון אר דקו הידרדרו ונזנחו קשות. קיימים מאמצים להחזיר את המבנים לצבעם ולמראה המקורי שלהם.
במאה ה-21, גרסאות מודרניות של אר דקו, הנקראות ניאו אר דקו, הופיעו בכמה ערים אמריקאיות, בהשראת מבני האר דקו הקלאסיים של שנות ה-20 וה-30. דוגמאות אלו כוללות את מגדל NBC בשיקגו, בהשראת מרכז רוקפלר בניו יורק; ומרכז סמית' לאמנויות הבמה בלאס וגאס, נבאדה, הכולל מאפייני אר דקו מסכר הובר, 80 ק"מ משם
דגל ערב הסעודית
דגל ערב הסעודית (בערבית: علم السعودية) הוא דגלה הלאומי של ערב הסעודית. עיצובו רקע ירוק, ועליו כתובת ה"שהאדה" בערבית וחרב המסמלת צדק, שניהם בצבע לבן.
הכיתוב הערבי על הדגל נושא את ה"שהאדה" - הצהרת האמונה האיסלמית:
لا إله إلا الله محمد رسول الله
ובתעתוק לעברית:
לַא אִלַּהַה אִלַּא (א)לְלַה מֻחַמַּד רַסוּל (א)לְלַה
שפירושן:
אין אלוהים מלבדי אללה ומוחמד שליח אללה
הפסוק נחשב לקדוש ולפיכך נאסרת הדפסתו של הדגל על אביזרי לבוש יומיים או עצמים אחרים. ברוח זו מחתה ערב הסעודית כנגד כוונת התאחדות הכדורגל העולמית (פיפ"א) להטביע את דגלה על כדורי רגל הכוללים את כל דגלי המדינות שהשתתפו בגביע העולם בכדורגל בשנת 2002. בעיטה בכדור ועליו הפסוק המקודש נתפסה כבושה למוחמד ולאסלאם ולכן כבלתי נסבלת. בנוסף, כיוון שהדגל נושא את "דבר האל", לעולם אינו מורד אל חצי התורן כסימן אבל, מעשה שיתפס ככפירה בפסוק. בניגוד לרוב הדגלים, מודפס הדגל הסעודי משני צידיו כך שכאשר הוא מונף ניתן תמיד לקרוא את פסוק השאהדה מימין לשמאל וחודה של החרב פונה שמאלה.
דגלים ירוקים הנושאים טקסט זה או טקסטים אחרים בערבית נפוצים ברחבי עולם האסלאמי (השווה, למשל, את דגל תנועת החמאס), ואין לבלבל בינם לבין דגל ערב הסעודית. יצוין, כי דגלים אלו לרוב אינם נושאים את סמל החרב.
צבעו הירוק של הדגל הוא הצבע המסורתי שמזוהה עם האסלאם, ובדומה לדגלים אסלאמיים אחרים, הצבע נגזר, על פי המסורת, מהגלימה הירוקה שעטה הנביא מוחמד. בגרסותיו המוקדמות של הדגל סימלה החרב את כיבושיו הנרחבים של אִבְּן סָעוּד, אבי שושלת המלכה הסעודית, בתחילת המאה ה-20.
דגל ירוק הנושא את ה"שהאדה" היה במקור הדגל של התנועה הוואהבית. לאחר שביסס את השליטה בנג'ד בשנת 1912, הוסיף אִבְּן סָעוּד לדגל את החרב. דגל זה אומץ כדגל הלאומי לאחר יצירת ממלכת ערב הסעודית בשנת 1932, והעיצוב הנוכחי אומץ בשנת 1938, ועודן מעט בשנת 1978.
ס. יזהר
ס. יזהר או יזהר סמילַנסקי (27 בספטמבר 1916 – 21 באוגוסט 2006) היה סופר עברי בולט, מחנך וחבר הכנסת, חתן פרס ישראל לספרות יפה וחתן פרס א.מ.ת לספרות.
את שם העט ס. יזהר נתן לו המשורר והעורך יצחק למדן כשפרסם את סיפורו הראשון של יזהר, "אפרים חוזר לאספסת", בכתב העת "גליונות" בשנת 1938, ומאז חתם יזהר על יצירותיו הבדיוניות בשם ס. יזהר, ועל כתביו העיוניים בשם יזהר סמילנסקי. נהוג לזהותו כחלק מסופרי דור תש"ח, אם כי הוא עצמו התנגד לזיהוי זה.
ביוגרפיה.
יזהר נולד לזאב ומרים סמילנסקי בחווה הניסיונית בחולדה, שם שהו הוריו במשך מספר שנים, יזהר נולד למשפחה של סופרים: אביו, זאב סמילנסקי (ז"ס) היה מראשי "הפועל הצעיר", דודו של אביו היה הסופר המפורסם משה סמילנסקי, ועוד נמנים עם משפחת הסופרים סמילנסקי גם מאיר-סיקו ודוד. זאב ומרים הכירו את יהודית הררי ברחובות וקראו לבנם השני יזהר בעקבות השם שיהודית העניקה לבנה בכורה.