בקיץ 2015 הוצג בתחרות פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה סרטו של גנטלב "הרקדן", על ולרי פאנוב. פאנוב, מרקדני הבלט הגדולים של המאה ה-20. שבסופו של דבר החליט להשתקע בישראל ולהקים להקת בלט באשדוד.
בינואר 2016, הקרין ערוץ יס דוקו את סרטו "נשות האוליגרכים", על הנשים ברוסיה שמטרתם להתחתן עם אוליגרכים.
בנג'מין האריס ברוסטר
בנג'מין האריס ברוסטר (באנגלית: Benjamin Harris Brewster; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מניו ג'רזי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בשנים 1881–1885 בממשלו של הנשיא צ'סטר ארתור.
ראשית חייו.
רקע משפחתי.
בנג'מין ברוסטר נולד בסילם, ניו ג'רזי וגדל בפילדלפיה, פנסילבניה. הוא היה בנה של מריה האמפטון, בתו של דר' ג'ון תומאס האמפטון, שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית, וידיד קרוב של תומאס ג'פרסון. סבתו, מרסי האריס-האמפטון, הייתה בתו של בנג'מין האריס, שכונה "הקווייקר הלוחם" והשתתף גם הוא במלחמת העצמאות. בנג'מין האריס ברוסטר נקרא על שמו.
אביו של ברוסטר היה פרנסיס אנוך ברוסטר, צאצא של ויליאם ברוסטר, שהיה אחד מנוסעי המייפלאואר. הוא היה עורך דין נודע ומצליח מפילדלפיה שנטש את אמו של בנג'מין ברוסטר, מריה האמפטון, לטובת איזבלה אנדרסון, שאיתה הוא הביא לעולם שני ילדים מחוץ לנישואין. אחיו החורגים הללו של בנג'מין ברוסטר היו פרדריק קרול ברוסטר, לימים התובע הכללי של פנסילבניה, ואנוך קרול ברוסטר.
אחותו של בנג'מין ברוסטר, אן האמפטון ברוסטר , הייתה אחת מעיתונאיות החוץ הראשונות בארצות הברית, שפרסמה בעיקר בעיתוני פילדפיה, ניו יורק ובוסטון. היא הייתה "פורעת חוק חברתית" (כפי שאחד מידידיה תיאר אותה), שסירבה להינשא, המירה את דתה לקתוליות, עזבה את ביתו של אחיה הגדול בנג'מין כדי לחיות בגפה, עברה להתגורר ברומא, ומעל הכל כתבה על כל אלו, בתחילה כחובבנית, ולאחר מכן כאשת מקצוע עצמאית.
בצוואתו כתב אביהם את שמותיהם של שני בניו, פרדריק ואנוך קרול כנהנים היחידים. בנג'מין נאבק בשם אחותו על חלקה באחוזה המשפחתית ועל שינוי הצוואה בכלל, ובסופו של דבר הצליח בכך.
ב-1834 סיים ברוסטר את לימודיו בקולג' פרינסטון, שם הוא קיבל את התארים בוגר אוניברסיטה, מוסמך אוניברסיטה ודוקטור למשפטים. הוא למד משפטים במשרדו של אלי קירק פרייס, עורך דין נודע מפילדלפיה ורפורמטור משפטי שעמד בראש לשכת עורכי הדין של העיר. ב-5 בינואר 1838 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
נישואים.
ב-1857 נשא ברוסטר לאישה את אליזבת פון פיירבאך דה ריינפלדטס, אלמנתו של דר' שולטה מפריז. היא נפטרה ב-1868, אך ברוסטר המשיך לבלות את רוב חופשותיו עם הוריה של רעייתו המנוחה בגרמניה, בביתם שליד קלן. מנישואים אלו לא נולדו לו ילדים.
ב-12 ביולי 1870 נישא ברוסטר בשנית למרי ווקר, ילידת מיסיסיפי. היא הייתה בתם של רוברט ג'ון ווקר, מזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של ג'יימס פולק, ושל מרי בלצ'נדן בצ'י. מרי בצ'י הייתה בתם של סופיה דארל דאלס ושל ריצ'רד בצ'י הבן, ששירת בצי של רפובליקת טקסס ונבחר לבית המחוקקים של טקסס ב-1847. סופיה הייתה בתם של ארבלה מריה סמית' ואלכסנדר ג'יימס דאלאס, שכיהן כמזכיר האוצר בממשלו של ג'יימס מדיסון. היא הייתה נינתם של שרה פרנקלין בצ'י וריצ'רד בצ'י, שהיה המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, וצאצאית של בנג'מין פרנקלין. היא גם הייתה אחייניתו של ג'ורג' דאלאס, סגן הנשיא בממשלו של ג'יימס פולק.
טרם נישואיה לברוסטר הייתה מרי ווקר נשואה לאדריאן דסלונד, בנו של אנדרה דנסלוד, שבבעלותו היו מטעי סוכר בלואיזיאנה. אחותו, קרוליין דנסלוד, נישאה לפ.ג.ט. בורגארד, שהיה סופר, איש ציבור, יזם והגנרל הבולט הראשון של צבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים. דרך אחותו, מטילדה, הוא היה גיסו של ג'ון סלידל, סנאטור מטעם לואיזיאנה ובהמשך דיפלומט מטעם הקונפדרציה. אחותו של ג'ון, הייתה נשואה לקומודור מת'יו פרי, קצין בצי ארצות הברית שפתח את שעריה של יפן למערב בהסכם קנגאווה ב-1854.
לבנג'מין ולמרי היה בן אחד, בנג'מין האריס ברוסטר הבן, שנולד בפילדלפיה. נכדו של בנג'מין ברוסטר האב, דניאל באו ברוסטר, היה סנאטור מטעם המפלגה הדמוקרטית שייצג את מרילנד בשנים 1963–1969. הוא גם היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וחבר בית המחוקקים של מרילנד.
קריירה.
ב-1846 מונה ברוסטר על ידי הנשיא ג'יימס פולק כחבר בוועדת הבוררות לטענות שבטי הצ'רוקי. ב-1867 הוא מונה על ידי מושל פנסילבניה ג'ון גירי כתובע הכללי של המדינה.
ב-1881 מונה ברוסטר על ידי הנשיא צ'סטר ארתור כתובע הכללי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד לתום נשיאותו של ארתור. במהלך כהונתו בתפקיד זה הוא היה התובע הראשי בתיק של מעשי הונאה במחלקת הדואר של ארצות הברית. הוא גם היה מעורב בהעמדתם לדין של מרשלים ותובעים מחוזיים במעשי שחיתות.
בנג'מין האריס ברוסטר נפטר בפילדלפיה ב-4 באפריל 1888 ונטמן בבית הקברות וודלנדס שבעיר.
מלחמות רוסיה–פרס
מלחמות האימפריה הרוסית–פרס (בפרסית: جنگ‌های ایران و روسیه, ברוסית: Русско-персидская война) היו סדרת מלחמות בין רוסיה הצארית ומאוחר יותר האימפריה הרוסית לבין ממלכת פרס תחת שלטון האימפריה הספווית ומאוחר יותר השושלת הקאג'ארית. היו סך הכל 5 מלחמות, ורובן נסבו על השליטה בעבר הקווקז וצפון הקווקז. המלחמות נמשכו מהמאה ה-17 למאה ה-19, והסתיימו בניצחון רוסי והפיכת הקווקז לחלק מהאימפריה הרוסית. בסופו של דבר הביאו המלחמות לעליית ההשפעה הרוסית על פרס במובן הכלכלי ואף פוליטיקה הפנימית, כפי שנראה מאוחר יותר במהפכה החוקתית בפרס. להלן רשימת המלחמות:
רקע מעצמתי.
האימפריה הספווית אשר נוסדה בתחילת המאה ה-16 בידי שאה אסמאעיל הראשון שלטה בנתח מרכזי מהמזרח התיכון והייתה יריבה מרכזית של האימפריה העות'מאנית ובעלת ברית של מלוכת הבסבורג. תחת שלטונו של עבאס שאה הראשון "הגדול" הגיעה האימפריה לשיא התפתחותה בעוד התרבות הפרסית הייתה רבת השפעה על אזורים כגון מרכז אסיה, תת-היבשת ההודית, בלוצ'יסטן והקווקז. בתוך הקווקז היו לאימפריה הספווית מדינות חסות כגון צ'רקסיה וממלכת כארתלי, אשר חצצו בינה לבין הממלכות של מזרח אירופה על גדות נהר הוולגה. מצפון לשם, רוסיה הצארית החלה מסדירה את מעמדה העולמי בתור מעצמה. במהלך המאה ה-15 המאוחרת תחת שלטונו של איוואן השלישי "הגדול" הפכה נסיכות מוסקבה לגדולה בנסיכויות הרוסיות והשיגה ריבונות מלאה מידי הממלכות המונגוליות. בהמשך, תחת שלטונו של איוואן הרביעי "האיום", הפכה רוסיה לצארות והחלה במדיניות של התפשטות. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1568–1570), סובסד מעמדה של רוסיה בצפון הקווקז. יחסי איראן–רוסיה נוצרו רשמית בשנת 1521, בתקופת שלטונו של וסילי השלישי ברוסיה הצארית ושאה אסמאעיל הראשון בממלכת פרס.
1651–1653.
מדיניות ההתפשטות של שתי המעצמות הביא בסופו של דבר למאבק ביניהם. עבאס שאה השני היה בן לאם ממוצא צ'רקסי וחלק רחב ממדיניותו פעלה לחיזוק ההשפעה הפרסית על צפון הקווקז. בשנת 1651, בשביל לחזק את השפעתו בצפון הקווקז, הורה השאה עבאס השני על כוחות הצבא הפרסי-ספווי לתקוף ולכבוש את מוצב הכוחות הרוסים בסונז'ה (כיום באינגושטיה, רוסיה). מאז תקופת הצרות בתחילת המאה נחלשה רוסיה קשות. אלכסיי הראשון, צאר רוסיה פעל להביא לרפורמות ולחיזוק ממלכתו אך היה במאבק פנימי שנגע להמשך דרכה של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. עבאס השני ראה את הזמן כנכון לצאת למאבק נגד הרוסים. הכוחות הפרסים תחילה לא צלחו בהתקדמות צפונה נגד הרוסים. בשנת 1653 גויסו 20,000 חיילים לצבא הפרסי שחצו את הגבול הצפוני לתוך רוסיה הצארית. הכוחות הרוסים נסו מפני הפרסים שצרו על סונז'ה והשמידו את המוצבים הרוסים באזור. המלחמה נכנסה לסטטוס קוו לאחר נפילת המוצבים הרוסיים מכיוון ששתי המעצמות היו סבוכות במאבקים שונים; כוחות האימפריה המוגולית צרו על קנדהאר בעבר הפרסי של הגבול בעוד הרוסים החלו במלחמה נגד האיחוד הפולני-ליטאי (ראו מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667)).
1722–1723.
יחס קדם המלחמה.
בשנת 1717 תוכננה חתימה של חוזה מסחר שהיה אמור להעניק מונופול רוסי למסחר המשי של פרס הספווית. היחסים בין המעצמות הריעו כאשר זמן קצר מאוחר יותר, במסגרת ההתפשטות הרוסית למרכז אסיה, הגיעו כוחות מצבא האימפריה הרוסית לח'אנות חיווה ואיימו על ח'וראסאן הפרסית. הרוסים, ביודעין כי הפרסים היו בעת משבר, לא התייחסו לאזהרותיהם ברצינות. השושלת הספווית סבלה ממרד אדיר של פשטונים תחת מחמוד הותכ, כמו כן סבלה מגירעון כלכלי, חוסר מיומנות שלטונית ומרידות מרובות על רקע ההפרש הדתי-אזרחי. בשנת 1722, עם הקמתה של האימפריה הרוסית לאחר המלחמה הצפונית הגדולה, פיוטר הגדול, קיסר רוסיה, ראה את המשבר בפרס כהזדמנות פז להאדיר את ההשפעה הרוסית בעבר הקווקז. נוסף על כך, האימפריה העות'מאנית, תחת שלטונו של אהמט השלישי, ניצלה גם היא את החולשה הפרסית ופלשה לתוך פרס דרך הרי הזגרוס לעבר ימת אורמיה, דבר שחידש את המלחמות העות'מאניות–פרסיות ואיים על ההשפעה הרוסית בעבר הקווקז.
פלישת פיוטר הגדול.