בשנותיה המאוחרות הייתה מוציו שרויה במצוקה כלכלית, בגלל הפסדי כספים ניכרים עקב בזבזנותו של מנהל העסקים (ועל פי השמועה, מאהבה) ואחר נפילת הבורסה בשפל הגדול. היא נישאה בשנת 1929 לרנאטו ליבראטי, שהיה צעיר ממנה בשבע-עשרה שנים. ב-1930 החלה לסבול בעיות בריאות מסוימות, אבל המשיכה לשיר ולהקליט. ב-24 במאי 1936, אחרי מחלה קצרה, מתה בבית מלון ברומא, כנראה כהתקף לב. בת 47 הייתה במותה. כתב הטיימס הלונדוני דיווח: "מותה התקבל כאן בצער רב, מחמת ההערכה הגבוהה שזכתה לה, הן כזמרת והן כשחקנית."
קלודיה מוציו נקברה ב"צ'ימיטארו דל וראנו" ברומא.
שכונת הארגזים
שכונת הארגזים היא שכונה בדרום-מזרח תל אביב. שטחה 0.13 קמ"ר, והיא גובלת בדרך לח"י ובית יעקב בצפון, בלבנה במזרח, בפארק מנחם בגין ונחל איילון בדרום ובשכונת עזרא במערב.
היסטוריה.
השכונה נמצאת בשטח בו שכנה עד מלחמת העצמאות העיירה סלמה, שנכבשה במבצע חמץ. לאחר קום המדינה, התיישבו בבתי העיירה תושבים יהודים, שנשלחו על ידי הסוכנות היהודית או הגיעו בעידודה. חלק מהתושבים הקימו בתים חדשים על הקרקע. במשך השנים, הוקמו בשכונה בתים נוספים, חלקם בידי בניהם של התושבים הראשונים וחלקם בידי תושבים חדשים, בהם קבוצת אסירים משוחררים שהתיישבו במתחם המכונה "מתחם אסמל". ב-1991 הוקמו בשכונה 56 מגורונים, בהם שוכנו עולים מברית המועצות וזוגות צעירים.
תושביה הראשונים של השכונה לא הורשו לרשום את נכסיהם, ולא הוכרה כל זכות קניין שלהם בבתים. התושבים שהגיעו בהמשך התיישבו במקום ללא היתר לכך, ומשכך, גם הם נעדרי זכויות קניין במקום. התרחבות השכונה נעשתה באופן עצמאי, ללא שהוקמו התשתיות לכך. מרבית רחובותיה אינם אלא שבילים צרים ולא סלולים, אין בה בתי ספר או גני ילדים, פינוי אשפה מוסדר החל רק בראשית המאה ה-21, ובהיעדר מערכת ניקוז מסודרת, היא סובלת מהצפות כמעט מדי חורף. בביקורו בשכונה ב-1992, אמר ראש הממשלה יצחק רבין כי השכונה מזכירה לו את מחנה הפליטים ג'באליה.
ניסיונות הפינוי.
ב-1993, המליץ מינהל מקרקעי ישראל על ביצוע תוכנית פינוי-בינוי בשכונת הארגזים. תוכנית זו נכשלה, לאחר שרק תושבים בודדים נענו להצעה שניתנה להם, וחלקם אף שבו ותפסו קרקעות בשכונה. בעקבות כישלון התוכנית, פרסמו ב-1994 המינהל ועיריית תל אביב-יפו מכרז למכירת הקרקע וזכויות להקמת 860 יחידות דיור. לאחר שהתב"ע שונתה כך שתאפשר הקמת 1,200 יחידות דיור, פורסם מכרז חדש ב-1996. שתי התארגנויות מקומיות של תושבים עתרו לבג"ץ נגד קיום המכרז, ודרשו לאפשר להן למכור את הקרקעות בעצמן. במהלך הדיונים בעתירות שונו תנאי המכרז, והפיצוי המוצע למפונים הוגדל. השופט חשין דחה את העתירות, תוך שציין ששינוי המכרז לטובת התושבים נעשה בזכות מאמצי העותרים.
במכרז שיצא לפועל בסופו של דבר זכתה חברת "נידר", אך היא נסוגה ממנו לאחר שמטען חבלה הונח מתחת לרכבו של הבעלים. חברת "מצלאווי חברה לבניין", שבאה בעקבותיה, החלה בהחתמת התושבים על חוזי הפינוי, אך בסופו של דבר גם היא חזרה בה. בעקבות זאת, פורסם ב-1998 מכרז חדש.
שני קבלנים ניגשו למכרז החדש, והזוכה היה ישעיהו חכשורי, שהציע סכום של 1.2 מיליון שקלים חדשים עבור הקרקע, ששוויה הוערך עבור מס רכישה בכ90 מיליון שקל, תוך שהוא לוקח על עצמו לממן את הפיצויים לתושבים (הקבלן השני הציע לא לשלם כלל). בראשית 2001 החל הקבלן החדש בהחתמת התושבים על חוזים, ונגד תושבים שסירבו לחתום על החוזים הוגשו תביעות לסילוק יד. לאחרונים לא הוצעו עוד החוזים המשופרים, כי אם פיצויים בשיעור נמוך יותר, התואם את המכרזים מ-1993. החברה של חכשורי הגיעה להסכם פינוי עם 85 משפחות, ובניין מגורים ראשון ובו 17 קומות ו-66 יחידות דיור הוקם בחלקה הדרומי של השכונה. מאז, הואט הפינוי, ובניינים חדשים לא הוקמו. בשנת 2007 מכר חכשורי את הקרקע לקבוצת דנקנר.
בינואר 2022, אישרה עיריית תל אביב את התוכנית להקמת שכונת מגורים חדשה בחלק הצפוני של השכונה, הכוללת מתווה לפיצוי המחזיקים במקום. במקום הפחונים יוקמו 1,800 דירות חדשות בשטח ממוצע של 80 מ"ר, ו-200 מתוכן יוקצו עבור מחזיקים בקרקע שנקבעו כזכאים. התוכנית איפשרה לבעלי הקרקע, החברות אלעד ישראל, פרידמן חכשורי ואביוד נכסים, לפנות את המבנים הבלתי מוסדרים הרבים בשטח.
דניאל הרשקוביץ'
מגדל דניאל פריש
מגדל דניאל פריש (מכונה באופן רשמי "המגדל" ומוכר גם כ"מגדל הקיבוץ הארצי", בעבר היה ידוע גם כ"מגדל רסקו") הוא מגדל משרדים הנמצא ברחוב דניאל פריש 3 בתל אביב-יפו. תוכנן על ידי משרד איתן-גושן (דן איתן וערי גושן) ונחנך בשנת 1986.
המבנה.
במגדל 29 קומות והוא מתנשא לגובה של 92 מטר. הוא מלבני בצורתו ומעוצב בסגנון מודרני. קומת מבואת המגדל כפולה בגובהה משאר קומות המגדל ונמצאת על פלטפורמה במפלס פלוס אחת ביחס לרחוב דניאל פריש, כך שמחוצה לה נוצרת רחבה מוגבהת. מעטפת הבניין כהה ואחידה והוא עוטה זכוכית בגוון שחור לכל גובהו, כאשר בקצהו מחופה המגדל ברשת סרגלי פלדה מושחרת. מופע המגדל האחיד נקטע רק בארבע פינותיו, בהן נמתחים "פסים" מאונכים לבנים מאבן טרוורטין מוחלקת. במרוצת השנים התלכלכו פסי האבן מפיח ואבק, במיוחד הפסים לכיוון צפון-מזרח ודרום-מזרח, ובשנת 2003 שויפו ונוקו והוחזרו למצבם המקורי. מאז, נכון לשנת 2017, חזרו פסי אבן אלו והתלכלכו וטרם נוקו מחדש.
פרויקט הבנייה החל ב-1980 על ידי חברת רסקו, אך היא נקלעה לקשיים כלכליים ומכרה את הפרויקט ב-1982 תמורת 23 מיליון דולר לקיבוץ הארצי שתכנן לאכלס את משרדיו בחלק מקומות המבנה. לקראת סיום הבנייה ב-1985 החליט הקיבוץ הארצי שלא לעבור למגדל, ולהשכיר את הקומות שיועדו עבורו. עם חנוכת המגדל ב-1986 אכלסו את המגדל בין השאר חברות תנובה ואיי די בי.
ברחבת הכניסה לבניין ניצב פסל של הפסל דב אורנר. הפסל עשוי מפלדת אל-חלד והוא עושה שימוש באנרגיה סולארית כדי להניע את המים הזורמים בו. בבניין שוכנות, בין היתר, שגרירויות גרמניה, אירלנד, פורטוגל, ספרד, יוון וגאורגיה בישראל, ובקומת הכניסה שלו מוצגות תערוכות. בצמוד למגדל שוכנים בית ציוני אמריקה, לונדון מיניסטורס ובניין מחוז תל אביב של לשכת עורכי הדין בישראל.
גוף קירור
עמנואל סקל
עמנואל סקל (נולד ב-10 באוגוסט 1940) הוא אלוף בצה"ל בדימוס, כיהן כמפקד מפקדת חילות השדה, קיבל את עיטור העוז במלחמת יום הכיפורים.
קורות חיים.
סקל נולד במושב בית יוסף שבעמק בית שאן, בן לאב יליד דמשק ואם ילידת פולין. בדצמבר 1945 עבר עם משפחתו לחולון. ב-1958 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם וכקצין בחטיבת גולני. את טבילת האש שלו עשה במבצע חרגול. השתחרר בדרגת סגן ב-1961. סקל למד גאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים את לימודי המוסמך שלו ב-1967.
במלחמת ששת הימים גויס למילואים ושירת כמפקד מחלקת תול"ר בסיירת חטיבת קרייתי, עימה השתתף בקרבות בחזית הירדנית.
ב-1968 חזר לשירות קבע בצבא, קיבל דרגת סרן ועשה הסבה לשריון. בחיל השריון שירת תחילה כסגן מפקד פלוגה בגדוד 82 של חטיבה 7 וכמפקד פלוגה בגדוד 77 של החטיבה. לאחר שנתיים של שירות השתחרר שוב מהצבא, אך החליט להתגייס פעם נוספת. סקל הוצב בחטיבה 14, בה שירת כמפקד פלוגת הסיור וכסגן מפקד גדוד 9, גדוד החרמ"ש. במאי 1972 מונה למפקד גדוד 52 בחטיבה 14, תפקיד בו כיהן בזמן מלחמת יום הכיפורים.
ערב המלחמה היה הגדוד בפיקודו ממוקם בתעוזים באזור ראס סודר בגזרה הדרומית של החזית המצרית, כשהוא מאויש במלואו. עם פרוץ הקרבות עבר הגדוד לפיקודה של חטיבה 401, בפיקודו של דן שומרון, השתתף בקרבות הבלימה ובמתקפת הנגד, וצלח את התעלה עד שהתמקם בקילומטר ה-101; בקרבות ספג הגדוד אבדות כבדות. סקל קיבל את עיטור העוז על תפקודו במהלך ימי הלחימה: על כך שהגדוד בפיקודו סיכל מאמץ צליחה של המצרים בדרום האגם המר, השמיד כמעט כליל גדוד שריון מצרי, ועל כך שנחלץ לעזרת גדוד שכן במסגרת התקפה חטיבתית לאורך ציר המיתלה תוך שהוא חוצה מערך אויב של כוחות שריון וחי"ר.
בהמשך הקריירה הצבאית שלו מונה סקל למפקד חטיבה 691, חטיבת טנקי טירן, בשנים 1975–1977 פיקד על חטיבת שריון 401, לאחר מכן שימש ראש מחלקת תו"ל במחלקת ההדרכה. פיקד על עוצבת "בני חיל" (בית הספר לשריון), פיקד על אוגדה 252, אותה הנהיג בזמן הלחימה בגזרה המזרחית במלחמת לבנון הראשונה, ולמפקד גיס 441. פרש מצה"ל אך חזר לבקשתו של הרמטכ"ל אהוד ברק. בשנים 1990–1994 כיהן כמפקד מפקדת חילות השדה.
לאחר שפרש משירותו הצבאי, מונה סקל ב-1995 למנכ"ל חברת קו צינור אילת אשקלון (קצא"א), תפקיד בו שימש עד 2005. כיהן כמנכ"ל חברת פוספטים בנגב וקיבל על ניהולו את פרס קפלן. בשנים שלאחר שיחרורו מתח ביקורת על מינויו של דן חלוץ לרמטכ"ל ועל תופעת ההשתמטות משירות צבאי. לאחר מלחמת לבנון השנייה שב לשירות מילואים כחונכו של מפקד זרוע היבשה, האלוף בני גנץ.
ב-2010 הוענק לו הדוקטורט במדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן על עבודתו "הסדיר יבלום? החמצת ההכרעה בקרב המגננה במערב סיני במלחמת יום הכיפורים", על פיה פרסם גם ספר באותו שם בהוצאת מעריב שראה אור בשנת 2011. על ספרו זה זכה בשנת 2012 בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
הוא חוקר במרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת בר-אילן, ומרצה מן החוץ במרכז הבינתחומי הרצליה.
סקל מתגורר ברחובות, נשוי לעדנה ואב לשלושה; בנו הבכור, , שירת בסיירת גולני ונהרג ב-1986 במהלך מבצע בדרום לבנון.
יולי הסן
או אקסקלוסיבי
הלבנת שיניים
הלבנת שיניים היא טיפול אסתטי להבהרת צבע הבסיס של השן. בישראל ביצוע הלבנת שיניים מותר רק לרופא שיניים.
רקע - השפעות על צבע השן.