הטניסאי אנדי מארי היה לטניסאי הבריטי הראשון מאז 1908 שזוכה במדליית הזהב בטורניר היחידים. מארי גבר בחצי הגמר על המדורג שני בעולם נובאק ג'וקוביץ' ובמשחק הגמר ניצח את המדורג ראשון רוג'ר פדרר. מיד לאחר ניצחונו השתתף מארי גם בגמר הזוגות המעורבים, עם לורה רובסון. השניים הפסידו לצמד הבלארוסי ויקטוריה אזרנקה ומקס מירני, וזכו במדליית כסף. בטאקוונדו זכתה ג'ייד ג'ונס במדליית זהב ולוטאלו מוחמד זכה במדליית ארד. בטריאתלון זכה אליסטר בראונלי במדליית הזהב, ואחיו הצעיר ג'ונתן זכה במדליית הארד. בתחרות הנשים סיימה הלן ג'נקינס במקום החמישי. בקליעה, זכה פיטר וילסון במדליית זהב בירי בצלחות חרס כפולות.
לראשונה מזה 100 שנה, זכתה נבחרת המתעמלים הבריטית במדליה אולימפית, מדליית ארד. בתחילה הוכרזו הבריטים כזוכים במדליית הכסף, אך ערעור שהגישו היפנים על הציון שקיבל קוהיי אוצ'ימורה התקבל, ובריטניה נדחקה למקום השלישי. כמה מחברי הנבחרת העפילו לגמרי גם בתחרויות היחידים. בסוס הסמוכות זכה לואיס סמית' במדליית כסף ומקס ויטלוק זכה במדליית ארד. קריסטיאן תומאס סיים במקום השביעי בקרב-רב ובמקום השמיני בתרגיל הקפיצות. בת' טווידל זכתה במדליית הארד בתרגיל על המקבילים המדורגים וסיימה במקום השישי עם נבחרת המתעמלות הבריטית.
הענף היחיד שבו לא עמדה המשלחת הבריטית ביעדים שהציב UK Sport היה השחייה. בעוד שהיעד היה בין 5 ל-7 מדליות, זכו השחיינים הבריטים ב-3 מדליות בלבד. מייקל ג'יימיסון זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה ורבקה אדלינגטון איבדה את תאריה במשחים ל-400 ול-800 מטר חופשי, ובשניהם זכתה במדליות ארד. דניאל פוג התחרה הן במשחה ל-1500 מטר חופשי, בו סיים במקום השמיני, והן במרתון ל-10 ק"מ במים פתוחים, בו סיים במקום החמישי. קרי-אן פיין התחרתה אף היא במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים, וסיימה במקום הרביעי. שחיינים בריטים רבים העפילו למשחי הגמר, אך לא זכו במדליות: אליזבת סימונדס (מקום רביעי ב-200 מטר גב), השליחים ב-100X4 מעורב (מקום רביעי), פרנצ'סקה הולסול (מקום חמישי ב-50 מטר חופשי ומקום שישי ב-100 מטר חופשי), האנה מיילי (מקום חמישי ב-400 מטר מעורב אישי ומקום שביעי ב-200 מטר מעורב אישי), ליאם טנקוק (מקום חמישי ב-100 מטר גב), ג'מה ספופורת' (מקום חמישי ב-100 מטר גב), השליחות ב-100X4 מטר חופשי וב-200X4 מטר חופשי (מקום חמישי), רובי רניק (מקום שישי ב-200 מטר חופשי), ג'מה לווה (מקום שישי ב-200 מטר פרפר), השליחים ב-200X4 מטר חופשי (מקום שישי), השליחות ב-100X4 מטר מעורב (מקום שישי), קייטלין מק'קלאצ'י (מקום שביעי ב-200 מטר חופשי), דייוויד קארי (מקום שביעי ב-400 מטר חופשי), ג'יימס גודארד (מקום שביעי ב-200 מטר מעורב אישי), אלן גאנדי (מקום שמיני ב-100 מטר פרפר) ואנדרו ויליס (מקום שמיני ב-200 מטר חזה).
שתי ג'ודאיות בריטיות זכו במדליות בלונדון, ג'מה גיבונס זכתה במדליית כסף וקרינה בראיינט זכתה במדליית ארד. סמנתה מארי זכתה במדליית כסף בקרב חמש מודרני. אחד הענפים שעוררו עניין רב בבריטניה היה הקפיצה למים, בזכות השתתפותו של הקופץ הצעיר טום דיילי, שנהנה מפופולריות רבה בממלכה. דיילי זכה במדליית הארד בקפיצה מ-10 מטרים, וסיים במקום הרביעי בקפיצה הסינכרונית יחד עם בן זוגו פיטר ווטרפילד. בקפיצה הסינכרונית מ-3 מטרים סיימו כריס מירס וניק רובינסון-בייקר במקום החמישי, ומירס גם סיים במקום התשיעי בקפיצות היחידים. שרה בארו וטוניה קאוץ' סיימו במקום החמישי בקפיצה סינכרונית מ-10 מטרים, ואלישיה בלאג ורבקה גאלאנטרי סיימו במקום השביעי בקפיצה סינכרונית מ-3 מטרים. נבחרת השחייה הצורנית סיימה במקום השישי, ונבחרת הסייפים ברומח רשמה הישג דומה.
ענפי כדור קבוצתיים.
בענפי הכדור הקבוצתיים, רק נבחרות ההוקי שדה קצרו הצלחות. נבחרת הנשים זכתה במדליית הארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לארגנטינה וגברה על ניו זילנד במשחק על המקום השלישי. נבחרת הגברים סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת הולנד בחצי הגמר ולנבחרת אוסטרליה במשחק על מדליית הארד. נבחרת הנשים בכדורגל הודחה ברבע הגמר בידי נבחרת קנדה, ואילו נבחרות הכדוריד, הכדורסל (כולל נבחרת הנשים), הכדורמים והכדורעף כלל לא עברו את שלב הבתים.
השתתפותה של נבחרת הכדורגל במשחקים עוררה פולמוס רב בבריטניה. לפי הכללים, בריטניה, כמדינה המארחת של המשחקים, זכאית לשלוח נבחרת למשחקים, ואולם אין לה נבחרת כזו, שכן לאומות הבית השונות במדינה, אנגליה, סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד, נבחרות נפרדות. סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד התנגדו להקמת הנבחרת, מחשש שהדבר יפגע במעמדן העצמאי של ההתאחדויות שלהן. השר הראשון של סקוטלנד, אלכס סאמנד, אף התבטא בעצמו נגד הרעיון. לאחר שנשיא פיפ"א ספ בלאטר התחייב בפני ההתאחדויות כי מעמדן לא ייפגע אם תוקם נבחרת בריטית, הודיעו ההתאחדויות של סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד כי אין להן התנגדות להקמת נבחרת בריטית שתהיה מורכבת משחקנים אנגלים בלבד. עם זאת, חמישה שחקנים ולשים הביעו את נכונותם לשחק בנבחרת, והם שולבו בסגל. השחקן הוולשי ראיין גיגס אף מונה לקפטן הנבחרת. גם לאחר תחילת המשחקים האולימפיים נותרה השתתפות השחקנים הוולשים בנבחרת נותרה שנויה במחלוקת, ופולמוס חדש התעורר בבריטניה לאחר ששחקני הנבחרת הוולשים נמנעו מלשיר את המנונה של בריטניה בעת שנוגן בתחילת המשחקים, וזכו לגינויים על כך ברחבי הממלכה. לקראת משחק הנבחרת מול אורוגוואי, שנערך באצטדיון המילניום בקארדיף בירת ויילס, עלה חשש שגם הקהל לא יכבד את ההמנון. אף שלא שרו בעצמם את ההמנון, קראו שחקני הנבחרת הוולשים גיגס וקרייג בלאמי לקהל לכבד את ההמנון בעת שינוגן. בסופו של דבר החששות התבדו, והקהל שר את ההמנון. בסופו של דבר הודחה הנבחרת בשלב רבע הגמר בידי קוריאה הדרומית, בדרך אופיינית לנבחרת אנגליה - בעיטות הכרעה.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
בניגוד למדינות אחרות שמגיעות לשיאן באולימפיאדה אותן הן מארחות, בריטניה הייתה למדינה הראשונה בהיסטוריה שהישגיה לא רק שלא ירדו באולימפיאדה שאחרי האירוח, אלא אף עלו במעט: מספר המדליות הכולל של הבריטים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היה 67, הגבוה ביותר מאז 1908, ו-27 מהן היו מדליות זהב. בנוסף, עברה בריטניה את סין בטבלת המדליות, ודורגה במקום השני אחרי ארצות הברית. משמעות נוספת בהקשר זה היא שבריטניה הייתה למדינה היחידה בהיסטוריה, פרט לאזרבייג'ן, שהישגיה עלו בהתמדה במשך חמש אולימפיאדות רצופות. הסיבה המרכזית להצלחת הספורטאים הבריטים, ש-20 שנה קודם לכן הסתפקו במדליית זהב אחת, נעוצה בהשקעות האדירות של ממשלת בריטניה ושל הלוטו הבריטי בספורט האולימפי, בהיקף של 274 מיליון ליש"ט, באופן המתגמל ענפי ספורט שבהן נרשמות הצלחות.
UK Sport הציב לפני המשחקים רף של לפחות 47 מדליות כמדד להצלחה במשחקים, רף שהמשלחת הבריטית עמדה בו. בענפי האופניים, ההתעמלות, הקפיצה למים והשחייה היו הישגי הבריטים אף גבוהים מהתחזיות האופטימיות ביותר של UK Sport. הענפים היחידים שבהם לא עמדו הבריטים במדד ההצלחה היו חתירה וקרב חמש מודרני.
אופניים.
ענף האופניים המשיך להיות הענף המצליח ביותר עבור הבריטים, עם 12 מדליות, מהן 6 מדליות זהב. ג'ייסון קני זכה בשלוש מדליות זהב. הוא ניצח במרוץ הקיירין, שמר על תוארו במרוץ הספרינט, ושמר על התואר הבריטי במרוץ הספרינט הקבוצתי, יחד עם קאלום סקינר (שזכה במדליית הכסף במרוץ הספרינט ליחידים) ופיליפ הינדס. בזכייתם קבעו שיא אולימפי חדש, 42.440 שניות. בתחרויות המקבילות לנשים זכתה בקי ג'יימס במדליית הכסף וקייטי מרצ'נט זכתה במדליית הזהב. ג'יימס זכתה במדליית כסף גם בקיירין. ארוסתו של קני, לורה טרוט, שמרה אף היא על תוארה מלונדון וזכתה במדליית זהב שנייה ברציפות באומניום. בנוסף, הייתה שותפה לשיא העולם שקבעה הנבחרת הבריטית במרוץ המרדף, 4:10.236 דקות. גם נבחרת הגברים קבעה שיא עולם במרוץ המרדף, 3:50.265 דקות. במרוץ האומניום לגברים זכה מרק קוונדיש במדליית כסף. כריסטופר פרום זכה במדליית ארד שנייה ברציפות במרוץ אופני כביש נגד השעון, וליזי ארמיטסטד סיימה במקום החמישי.
התעמלות.
הבריטים ציפו לזכות ב-3 עד 5 מדליות בהתעמלות, אך התעלו וזכו ב-7. מקס ויטלוק היה לבריטי הראשון בהיסטוריה שזוכה במדליית זהב אולימפית בהתעמלות, והוא עשה זאת הן בתרגיל הקרקע והן בסוס הסמוכות. בנוסף, זכה במדליית ארד בקרב-רב. לואיס סמית' זכה במדליית כסף שנייה ברציפות בסוס הסמוכות, נייל וילסון זכה במדליית ארד במתח וסיים במקום השמיני בקרב-רב וקריסטיאן תומאס סיים במקום השביעי בתרגיל הקרקע. ארבעתם היו שותפים למקום הרביעי בו דורגה הנבחרת הבריטי בקרב-רב לנבחרות. בתחרויות הנשים הפתיעה איימי טינקלר בת ה-16 כשזכתה במדליית הארד בתרגיל הקרקע. בנוסף, סיימה במקום החמישי עם הנבחרת הבריטית בקרב-רב.
בתחרויות הטרמפולינה זכתה בריוני פייג' במדליית הכסף, וקתרין דריסקול סיימה במקום השישי.
אתלטיקה.
באתלטיקה זכו הבריטים ב-7 מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
מו פארח שמר על שני תואריו, הן בריצת 5000 מטר והן בריצת 10000 מטר. בריצת 5000 מטר הוא היה לאתלט השני בהיסטוריה שרושם הישג כזה, אחרי לאסה וירן שניצח במרוצים במינכן ובמונטריאול. ג'סיקה אניס-היל איבדה את תוארה בקרב שבע, אך זכתה במדליית כסף. גרג רתרפורד איבד אף הוא את תוארו, בקפיצה לרוחק, וזכה במדליית ארד. במדליות ארד נוספות זכו סופי היטשון ביידוי פטיש ונבחרות השליחות בריצת 100X4 מטר ובריצת 400X4 מטר.