עתה התמקד גת בציורים בצבע-מים על נייר. ציורים אלה היו אינפורמליים – חסרי צורות מוגדרות כל שהן. הם היו מבוססים על כתמיות חופשית, על אפקטים של נזילות והתזות צבע. הקומפוזיציות שלהם היו חסרות כיוון מוגדר, ללא הבחנה בין למעלה ולמטה, ימין ושמאל. האזכור הפיגורטיבי היחיד בציורים אלה היה קיומו של אזור מרכזי, אינטנסיבי יותר מבחינה צבעונית, לעומת שוליים העשויים במידת אינטנסיביות פחותה. רמת ההפשטה של ציורים אלה הייתה קיצונית יותר מזו שאליה הגיעו רבים מציירי המופשט הוותיקים יותר בישראל. בציוריו האחרונים בטכניקה זאת התגלו כבר צורות גאומטריות שהזכירו שורות בתים לצופה שהיה אמון על ציוריו הפיגורטיביים הקודמים של גת. באותה תקופה הצטרף להתארגנויות אמנים שונות של ציירי מופשט. המרכזית שבהן הייתה תערוכת תצפי"ת (תערוכת ציור ופיסול ישראלית), שהתקיימה בשנת 1964 במוזיאון תל אביב.
תערוכת תצפי"ת נולדה מתוך התחושה שאמני המופשט חסרים חלל תצוגה מרכזי להצגת עבודותיהם. עם יוזמיה נמנו אמנים שזה מקרוב חזרו לארץ (כגון יגאל תומרקין), חברי "אפקים חדשים", אנשי קבוצת העשרה שעברו לציור המופשט ואחרים. על מאניפסט התערוכה חתמו מיכאל ארגוב, אליהו גת, יצחק דנציגר, מינה זיסלמן, זיוה ליבליך, אביגדור סטימצקי, יחזקאל שטרייכמן, משה פרופס, יחיאל שמי ויגאל תומרקין. המאניפסט קורא תגר על "השימוש באימפרסיות חיצוניות ותיאור חיצוני של עצמים ודמויות." הוא קובע ש"טשטוש ערכים ו'חזרה' לרגיונאליזם פולקלוריסטי, פזילה מחודשת לישראליות כביכול, יביאו לגיבוש קבוצת אמנים שבניגוד לנוסטאלגיה, אקזוטיקה טרויסטית ומסחר בתודעה יהודית, תהווה גרעין של אמנים המחפשים ערכים פלסטיים צרופים ההולמים את רוח תקופתנו. "ההתנגדות לריאליזם ולניסיון ליצור "ציור ישראלי" היא למעשה התנגדות לערכים שעליהם קמה בזמנו קבוצת העשרה.
הריאליזם של שנות השבעים והשמונים / נופים.
הנופים שצייר גת בשנות השבעים והשמונים הם תיאורי אתרים מזוהים שהאמן נוטה לחזור ולצייר אותם: נופי צפת, זכרון-יעקב, הרי ירושלים ונופי סיני.
זווית ההסתכלות גבוהה, כך שהנוף נפרש שטוח ופנורמי על-פני הבד, עם פס צר מאוד של שמים. זוהי קומפוזיציה שהייתה קיימת כבר בתמונותיו של גת משנות החמישים המאוחרות והתגבשה סופית בציורי "הנופים המופשטים" של אמצע שנות השישים. חיתוך דומה של תיאורי נוף נמצא בציוריהם של אמנים ישראליים אחרים כגון לאופולד קרקאואר, אנה טיכו ומרדכי לבנון.
אף על פי שציוריו של גת מעובדים בטכניקה אימפרסיוניסטית, בניגוד לציורי הנוף של ציירים אימפרסיוניסטים, אין גת מתאר נופים פיקטורסקים, ציוריים, נעימים, מושא לעיני תיירים עירוניים היוצאים לפוש בחיק הטבע. המודוס של תיאורי הטבע של גת הוא המודוס של הנשגב. הנופים שלו מבטאים את שכרון הטבע והאין-סוף, את ההתרגשות מן הטבע. הקרבה אל הנוף, החרות המתממשת בחוויית המרחב הפתוח, התמסרות הנוף לכיבושו של היוצר, היחסים הדו-סטריים בין הטבע לחווה אותו, כל אלה עומדים ביסוד החוויה האמנותית של גת. מבחינה זו כמוהו כבני דורו, הסופרים אנשי דור תש"ח – דור המנותק משורשיו ההיסטוריים, אך מבקש להגדיר את זהותו העצמית באמצעות חוויית ההשתייכות למקום, דור ש"הווייתו מגבילה את תודעתו" ואשר חווייתו העיקרית היא ההימלטות אל המרחב.
השמש מלהטת בציורי גת מתוך האדמה ומשאילה לה את אורה ולתוכה הוא נמלט (האור באדמה, השמים עופרת ולכן איני משאיר מקום לשמים," אומר גת).
קבוצת "אקלים".
אליהו גת נמנה עם מייסדי קבוצת האמנים "אקלים" שהתארגנה בשנת 1974. הקבוצה קמה בעקבות מלחמת יום הכיפורים "כתגובה על הלך הרוחות בקרב הציבור הישראלי". היא "שמה לה למטרה להצביע על ההכרח להעלות את תודעת הציבור הנאור כלפי הזהות הישראלית בכל שטחי התרבות".
המשתתפים בתערוכות השונות של הקבוצה מאז הקמתה ועד לשנת 1983 היו: אליהו גת, רחל שביט, אורי ריזמן, אברם רפאל, מיכאל גרוס, חנה לוי, טובה ברלינסקי, יחזקאל שטרייכמן, אברהם מנדל, צבי אלדובי, רן שחורי, חנה מגד, אברהם אופק, שמעון אבני, חנה אביתר, דוד בן-ישראל, ראובן כהן, צבי טולקובסקי, רות יקותיאל, יורם רוזוב, שמשון הולצמן. מהם שהשתתפו בתערוכה אחת או שתיים ואחרים שהשתתפו במרבית תערוכות הקבוצה.
אליהו גת ורחל שביט היו יוזמי הקבוצה והרוח החיה בפעילותה במשך כל תקופת קיומה. אורי ריזמן, חנה לוי ואברם רפאל היו היחידים שהשתתפו כמעט בכל תערוכות "אקלים".
ניתן לומר ש"אקלים", יותר משהנה קבוצת אמנים מגובשת, היא רעיון המאחד סביבו אמנים שונים בתקופות שונות.
תערוכות "אקלים" היו פלורליסטיות מבחנה סגנונית. העיקרון שאיחד את יצירת המשתתפים בהן היה השפעת הנוף המקומי או מרכיביו עליה.
מבחינת הגישה הפרטיקולריסטית של הקבוצה וזיקתה למושג ה"ישראליות", מבחינת התנגדותה מחד גיסא ל"ישראליות" ספרותית ומיתולוגית ולארכאיזם ומאידך גיסא לגישה אוניברסליסטית ואוואנגארדית – מבחינות אלו קרובה קבוצת "אקלים" לאידאולוגיה של קבוצת "העשרה".
מאוריציו ויטלה
מאוריציו ויטלה (1 באפריל 1907 - 30 באפריל 1985) היה תעשיין ישראלי, מייסד תשלובת הטקסטיל ויטלגו ומלון רמת אביב.
חייו.
ויטלה נולד בעיר ביאלה שבמחוז פיימונטה באיטליה, שם גר גם בימיו הבוגרים עם אשתו ויטוריה ושלושת ילדיו ברונו ריקרדו ואלדו. לאחר פלישת הגרמנים לצפון איטליה ב-1943, ברח ויטלה עם משפחתו, ועם המטפלת קרלוטה ריצטו לשווייץ. קרלוטה ריצטו הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם על הצלת הבן הבכור ברונו. המשפחה התגוררה בלוגאנו, שווייץ, עד לסיום המלחמה. ויטלה ומשפחתו חזרו לביאלה ב-1945. ב-1950 המשפחה עלו ארצה יחד.
מלון רמת-אביב הוקם מצפון לירקון בשנת 1951 על ידי ויטלה, יהודה ארזי, שהיה מראשי "ההגנה" ועדה סרני, שהייתה מראשי המוסד לעלייה ב' באיטליה ואלמנתו של הצנחן אנצו סרני. המלון פעל במשך כ-55 שנים והתארחו בו מפורסמים רבים כגון ראש הממשלה הראשון דוד בן-גוריון, ראש ממשלת בורמה או נו, שחקן הקולנוע דני קיי ואחרים. המלון הוקם כארבע שנים לפני שכונת רמת אביב. גולדה מאיר, לימים ראש ממשלת ישראל, הייתה תושבת שכונה מצפון לירקון שטרם נקבע שמה. מאיר פנתה לויטלה שיסכים כי השכונה תיקרא על שם המלון. מאוחר יותר עבר המלון לניהולה של חברת "נכסי אביב", המנוהלת על ידי בנו ראובן ויטלה. ב-2009 נהרס המלון ובמקומו הקימה חברת אפריקה ישראל להשקעות שכונה חדשה. אחד מרחובות השכונה נקרא על שמו של מאוריציו ויטלה.
ב-1960 הקים את תשלובת הטקסטיל "ויטלגו" ברמת החייל יחד עם רפאל סטרוגו. ב-1964 קנה את חלקו של סטרוגו במפעל. המפעל ייצר חוטים להלבשה עליונה ותחתונה, חוטי אריגה לבדי ריפוד וחוטים לסריגת יד. תוצרתו שווקה בישראל ובחו"ל. מאוחר יותר עברה התשלובת לבעלות בניו של ויטלה, ראובן, ברונו ואלדד. ב-2001 רכשה חברת "צמר טדי" את המפעל.
פרנו (מחוז)
מחוז פרנוּ (באסטונית: Pärnu maakond) הוא אחד מבין 15 מחוזות אסטוניה. המחוז ממוקם בחלקה הדרום-מערבי של המדינה, שוכן לחוף מפרץ ריגה וגובל בלטביה בדרום, מחוז ויליאנדי במזרח, מחוז יארבה בצפון-מזרח, המחוזות ראפלה ולאנה בצפון והים הבלטי במערב.
בירת המחוז היא פרנו, בירת הקיץ של אסטוניה, שעל שמה נקרא המחוז. מנהלת המחוז שוכנת אף היא בפרנו.
ממשלת המחוז.
בראש כל מחוז עומדת ממשלת המחוז (באסטונית: maakonnavalitsus) הנשלטת בידי מושל (maavanem), הממונה בידי ממשלת אסטוניה לקדנציה בת חמש שנים. משנת 1993 מאוישת משרת מושל המחוז על ידי תומאס קיבימגי (Toomas Kivimägi).
גאוגרפיה.
זהו המחוז הגדול בשטחו באסטוניה, בעל קו חוף באורך של 242 קילומטרים וכולל 177 איים ואיונים.
היסטוריה.
עד לרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 מנה המחוז 21 נפות, מתוכן 2 עירוניות והשאר כפריות.
נפות.
המחוז מחולק ל-7 נפות בהתפלגות הבאה:
נפות עירוניות (linnad):
נפות כפריות (vallad):
נפות כפריות לשעבר:
Horror Show
"Horror Show" הוא אלבומה הבי מטאל/פאוור מטאל של להקת המטאל "Iced Earth".
"Horror Show" הוא אלבום קונספט העוסק במפלצות וסיפורי אימה קלאסיים, ביניהם דרקולה, פרנקנשטיין ופנטום האופרה. השירים באלבום עוסקים בסיפורים מנקודת מבט ייחודית ולעיתים שונה מהמקובל (כגון דרקולה שנהפך לערפד בעקבות מות אהובתו כשיצא למסע צלב, והדואט המצמרר בין כריסטין לפנטום האופרה הרצחני). חלק מהשירים שואלים מילים וביטויים מתוך סרטי הקולנוע מהם קיבלו השראה, כגון המשפט "the blood is the life" מהשיר "דרקולה" שנלקח מהסרט דרקולה (1992) שהתבסס על ספרו של ברם סטוקר.
שירים.
בגרסת המיוחדת ישנו שיר בונוס, גרסת כיסוי לקטע האינסטרומנטלי Transylvania של Iron Maiden. ישנה גם גרסה בת 2 תקליטורים, בה בתקליטור השני מופיע שיר הכיסוי וכן ריאיון עם מנהיג להקת Iced Earth ג'ון שפר.
ניהול איכות תוכנה
ניהול איכות תוכנה (באנגלית: Software Quality Management, בראשי תיבות: SQM) הוא ניהול איכות תהליך פיתוח התוכנה ואיכות המוצר. בניהול איכות תוכנה, מוצר איכותי הוא מוצר שעומד בדרישות שאופיינו לו לשביעות רצון הלקוח.
שילוב תשתית לניהול איכות תוכנה במחזור חיי הפיתוח החל מהיום הראשון הוא קריטי להבטחת פיתוחו המוצלח של מוצר איכותי.
המדען Ian Sommerville מגדיר את המושג ניהול איכות תוכנה (SQM) כמושג-על המקיף את שלוש שכבות האיכות:
שכבת הבטחת איכות תוכנה (באנגלית: Software Quality Assurance, בר"ת: SQA).
מדריך איכות ברמת הארגון הכולל
שכבת תוכנית איכות תוכנה (באנגלית: Software Quality Plan, בר"ת: SQP).