לפני העלייה לרכבת הלבישו את הילדים בבגדים נקיים והדריכו אותם איך להתנהג ולהתנהל. בערים בהם עצרה הרכבת פורסמו כרזות המודיעות שהרכבת מגיעה. כשהגיעו לערים בהם עצרה הרכבת, אנשי האגודה היו לוקחים את הילדים למפגשים בהם היו באים אנשים כדי לאמץ את הילדים. המשפחות המאמצות בדקו האם הילדים כשירים לעבודה לפי רצונם. המשפחות חויבו לגדלם כמו את ילדיהם, לדאוג להם לחינוך, לאוכל ולקורת גג, אך לא כל המשפחות נהגו בדרך זו. בנוסף היו משפחות שיחסם לילדים היה כאל משרתים. בחלק מהמשפחות הילדים חוו התעללויות ולעולם לא התקבלו בצורה מלאה. פעולת הרכבות הופסקה בשנת 1929 מסיבות שונות, בעקבות ירידת הביקוש בעבודה חקלאית ועליית מערכת הרווחה ותמיכתה הכספית במשפחות. הפעולה העיקרית שהובילה להפסקת פעילות הרכבות התחילה כאשר מדינות חוקקו חוקים האוסרים על העברת ילדים יתומים לאימוץ בין מדינות שונות.
בניגוד לרקע ההיסטורי הסופרת בחרה להתעלם מסיום פרשת הרכבות, ומייסד האגודה לסיוע למען הילד.
ביקורת.
רובן של הביקורות שיבחו את הספר ואת כתיבתה הקולחת של הכותבת. הקוראים התייחסו לרומן ההיסטורי והתקשו להאמין שרובו קרה באמת. הביקורות שיבחו את העלילה הלא פשוטה, הסוחפת והמרגשת, המעבירה מסרים בצורה ברורה ויפה. מצד שני, ישנן ביקורות אחרות שטענו כי כתיבת הספר נעשתה בצורה פשוטה ואף ילדותית, התיאורים העצובים אינם באמת מרגשים. בנוסף, טענו הביקורות שסיפור המסגרת מיותר והיה אפשר לקצר את הספר.
משפחת וסלי
משפחת וסלי (באנגלית: Veseli) היא משפחת אלבנים, שהצילה שתי משפחות יהודיות במהלך השואה מידי הנאצים, משפחת מנדיל ומשפחת בן יוסף. הם היו האלבניים הראשונים שהוכרו בתואר זה על ידי "יד ושם". המשפחה התגוררה בכפר קטן הנקרא קרויה (Kruja) שבאלבניה. לאחר המלחמה המשפחה הוכרה כחסידי אומות עולם.
פועלם של משפחת וסלי במהלך השואה.
בקיץ 1943 כאשר נודע על הגעת הגרמנים לאלבניה, חמיד וסלי בן ה-25 עזב את כפרו ועבר לטירנה במטרה לפתוח חנות בגדים, אחיו הצעיר רפיק בן ה-17, הגיע איתו ומצא עבודה בחנות צילום. שם הוא הכיר את מוסא (משה) מנדיל, רפיק שאל את אביו אם יכול להחביא את משפחת מנדיל בביתם בקרוג׳ה, וסל מיד הסכים ובא אל טירנה כדי להביא את משפחת מנדיל לבית משפחת וסלי.
ג’מאל, בן הזקונים, שהיה אז בן 14, הבריח את הורי משפחת מנדיל בלילה תוך כדי הליכה על צוקים ודרכים צדדיות כדי שהגרמנים לא יתפסו אותם, ובמשך היום הם התחבאו במערות. באותה התקופה לקח חמיד וסלי תחת חסותו את משפחת בן יוסף, אחיו ג׳מאל נסע גם הוא לטירנה כדי לעזור לו להביא את משפחת בן יוסף לביתם שבקרוג׳ה..
משפחת וסלי הגנה על משפחות מנדיל ובן יוסף בחדר קטן מעל אסם, ההורים היו מתחבאים בו בשעות היום ומדי פעם בלילות היו יוצאים לנשום אוויר. הילדים השתלבו עם ילדי כפר קרוג׳ה וכך יכלו לשחק ולהעסיק את עצמם בכל מיני דברים מהנים. למרות הקשיים הרבים, כל משפחת וסלי דאגה לצרכיהם היומיומיים של שבעת היהודים שהסתירו ולא הסגירו אותם. גם חלק מתושבי אותו כפר החביאו יהודים, ואלו שלא החביאו אותם, לא סיפרו דבר..
לקראת סוף המלחמה החלו קרבות השחרור של הפרטיזנים האלבנים מול הגרמנים, והחיפושים אחר היהודים והפליטים מיוגוסלביה נעשו חמורים ואינטנסיביים יותר ויותר. גברא מנדיל (הבן הבכור במשפחת מנדיל) מספר שווסל וסלי בעל הבית נהג להרגיע אותם כשאמר ״רק על גופתי המתה יוכלו להגיע אליכם ולפגוע בכם...״
תשעה חודשים לאחר מכן, לקראת סיום המלחמה ב-1944 עזבו שתי המשפחות את ביתם של משפחת וסלי.
לאחר השואה.
לאחר המלחמה משפחת וסלי איבדה קשר עם משפחת בן- יוסף. רפיק ביקר את משפחת מנדיל ביוגוסלביה לאחר המלחמה ואף לקח שיעור צילום אצל משה. לאחר שמשפחת מנדיל עלו לארץ, הקשר נשמר בין שתי המשפחות.
מעשי הצלה נוספים של משפחת וסלי.
ארבע פעמים משפחת וסלי הצילה אנשים שהיו נתונים בסכנה:
בפעם הראשונה, הצילו יוונים בזמן הרעב במלחמת העולם הראשונה. בפעם השנייה, הצילו חיילים איטלקים שנקלעו למצוקה לאחר שהובסו על ידי האויב ב-7 באפריל 1939 בזמן הפלישה האיטלקית לאלבניה.
בפעם השלישית, הצילו יהודים בזמן הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה. בפעם הרביעית, הצילו פליטים אלבניים מקוסובו שנמלטו מהסרבים.
חמיד וג'מאל סיפרו בעבר שרק היהודים הביעו הכרת תודה על מעשי ההצלה של המשפחה.
הכרה במשפחת וסלי כחסידי אומות עולם.
43 שנה לאחר סיום המלחמה, ב-23 בדצמבר 1987 הכיר מוסד "יד ושם" במשפחת וסלי כחסידי אומות עולם. הם היו האלבניים הראשונים שהוכרו בתואר זה על ידי "יד ושם". ב-23 במאי בשנת 2004 זכו להוקרה האחים חמיד וג'מאל וסלי כחסידי אומות העולם.
באותו הזמן הייתה המדינה בה חיו קומוניסטית, מנותקת ומבודדת, אך גברא מנדיל שלח מכתב לנשיא אלבניה וביקש ממנו להרשות למשפחת וסלי לנסוע להשתתף בטקס ב"יד ושם". כך כתב לנשיא: "בימים ההם, כאשר סכנה ומוות איימו עלינו מכל עבר, הוכיח העם האלבני, הקטן והאמיץ, את גדולתו. בשקט וללא בקשה לתמורה כלשהי, מילא העם האלבני את חובתו האנושית הבסיסית והציל את חייהם של פליטי היהודים".
נשיא אלבניה אישר לרפיק ולאשתו לנסוע להשתתף בטקס.
כשניפגש שנית
כשניפגש שנית הוא רומן, שנכתב על ידי קריסטין הרמל ויצא לאור בשנת 2017. הספר מספר על סיפור אהבה בלתי אפשרי בין שבוי מלחמה גרמני לבין אזרחית אמריקאית.
על מחברת הספר.
קריסטין הרמל נולדה בשנת 1979 בניוטון ומתגוררת כיום באורלנדו, ארצות הברית. היא סופרת אמריקאית. ספרים רבים שכתבה תורגמו לשפות רבות ברחבי העולם. ביניהם המתיקות שבשכחה, החיים שנועדו לי, הדירה ברחוב אמלי ועוד.
תקציר העלילה.
הסיפור הוא עלילה בתוך עלילה ומתרחש בשתי תקופות במקביל. סיפור המסגרת הוא על עיתונאית לשעבר (אמילי) שמתגוררת באורלנדו. היא מקבלת תמונה מסתורית מגרמניה, ובעקבות התמונה מתחילה במסע חיפושים על עברה ומתחקה אחר מי שהעביר לה את התמונה. (בתמונה היה ציור של סבתא שלה והיה כתוב "סבא שלך אהב את סבתא שלך אהבת נצח")
בעקבות המסע חיפושים של אמילי היא מגלה את הסיפור של סבתא שלה. הסיפור מתחיל בכך שפיטר (שבוי גרמני) פגש את מרגרט ( סבתא של אמילי) בשדות שליד מחנה המעצר בלנדינג שבפלורידה, והתאהב בה אהבה ממבט ממבט ראשון. לעיתים רחוקות הם גם נפגשו בסתר. בסיום המלחמה פיטר הועבר למחנה באנגליה והם נאלצו להיפרד. לאחר כמה שנים פיטר חזר הביתה וגילה שמרגרט שלחה לו מכתבים שהיא בהריון (אביו הסתיר ממנו את המכתבים). הוא ניסה לחפש אותה, אך אמרו לו שהיא מתה ולכן הפסיק. בהמשך חייו הוא גילה את כישוריו בתור אומן והתחיל לצייר את מרגרט. לאחר כמה שנים התחתן עם מישהי אחרת,אך לעולם לא הפסיק לאהוב את מרגרט ולחשוב עליה. בסוף הסיפור, יום לפני שפיטר ומרגרט מתו, הם דיברו בשיחת טלפון. הם שיתפו האחד את השנייה בקורות חייהם והביעו עצב רב על כך שלא יכלו להיפגש לעולם.
חיילים גרמנים בשבי האמריקאי.
במהלך מלחמת העולם השנייה ארצות הברית שבתה כ-371 אלף שבויים גרמנים, 51 אלף שבויים איטלקים וחמשת אלפים שבויים יפנים. רבים מהם הובאו לארה”ב באוניות מסע, בצפיפות גבוהה ובתנאים קשים ושהו עד סוף המלחמה במחנות מעצר בשטחי ארה”ב. האזרחים האמריקאים ציפו לראות את השבויים הגרמניים שהיו חלק מה"מפלצת הנאצית"
המחסור בכוח אדם במשק האמריקאי, הוביל לכך ששבויי המלחמה נשלחו לעבודה בחוות, וקיבלו יחס טוב מבעלי החוות. זו הייתה תקופה בה אזרחים אמריקאים נאלצו להסתפק בהקצבות מזון, וכאשר הציבור גילה על היחס הטוב והשפע שמקבלים השבויים הם מאוד כעסו על כך. שדרן רדיו בארצות הברית הוביל מחאה ציבורית כנגד התנאים המפנקים שהשבויים זוכים להם. הסיבה לתנאים הטובים עבור השבויים הייתה שכך ניתן היה ליצור תמריץ עבור האויב לדאוג לתנאים טובים עבור החיילים האמריקאים השבויים בידיו. לא לקח זמן רב עד שבארה”ב גילו שלא כך המצב. תנאי המחיה עבור אמריקאים שנשבו בידי הגרמנים היו קשים. אף על פי כן, הממשל בארה”ב החליט להמשיך לספק לשבויים תנאים נאותים.
מחנה בלנדינג.
מחנה בלנדינג הוא מחנה מעצר של שבויים גרמנים, איטלקים ויפנים ובו היו כ-190 אסירים בזמן מלחמת העולם השנייה. הוא נמצא בפלורידה שבארצות הברית, וממוקם ליד עיירת בל קריק וליד אגם אוקוצ'ובי. מפקד המחנה אל"ם לואי א. קונציג.
ביקורות.
הביקורות על הספר היו בסך הכל טובות ומחמיאות. הן אמרו שהספר מעניין, סוחף, מרגש ומרתק והמליצו לקרוא אותו. מנגד היו כמה ביקורות שאמרו שהספר צפוי ואין טעם לקרוא אותו עד הסוף.
ברבורה סימנובה
ברבורה סימנובה (בצ'כית: Barbora Seemanová; נולדה ב-1 באפריל 2000) היא שחיינית צ'כית, אלופת אירופה (בודפשט 2021) במשחה ל-200 מטר חופשי.
ביוגרפיה.
סימנובה נולדה וגדלה בפראג.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה סימנובה במקום 31 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.26 דקות. נוסף לכך, היא השתתפה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, אך הרביעייה פסלה.
באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) שנערכה בבואנוס איירס, ארגנטינה באוקטובר 2018 היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.14 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 54.19 שניות ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.25 דקות.