צ'ארלס למב נולד בלונדון לאליזבת פילד וג'ון למב. הוא היה הצעיר מבין שלושת הילדים ששרדו מתוך שבעה; ג'ון ג'וניר היה גדול ממנו ב-12 שנים, ומרי ב-10 שנים. אביו שימש כעורך דין באזור המשפטי של לונדון, דבר שאפשר לבנו לבלות שם את נעוריו. דמותו של אביו מעוצבת באחת המסות של למב. הוא למד ב-Christ Hospital () - שם הוא הכיר את קולרידג', עמו שמר על קשרים קרובים מאוד במהלך חייו.
בשנת 1790 החל לעבוד כפקיד, ובשנים 1792 - 1825 עבד ב"חברת הודו המזרחית".
למב ואחותו כאחד סבלו מהפרעות נפשיות. במכתב ששלח בשנת 1795 לחברו קולרידג', הוא מספר לו על אשפוזו לתקופה קצרה בבית חולים פסיכיאטרי. מחלתה של מארי הייתה דרסטית יותר, ובאחד מהתקפיה הפסיכוטיים היא הרגה את אמה, וצ'ארלס הוא זה שנאלץ להוציא את סכין המטבח מידה. הוא אשפז אותה במוסד פרטי באיזלינגטון וקיבל אחריות על הטיפול בה עד יום מותו, גם כשחזרה מחלתה. תודות לו היא שוחררה מהמוסד ושניהם היו פעילים מאוד מבחינה חברתית בחוגים הספרותיים של לונדון. הם התגוררו באותו הבית וסלון ביתם הפך למעין מועדון חברתי של היוצרים הגדולים בספרות ובתיאטרון.
צ'ארלס למב נפטר בשנת 1834 מזיהום של חיידק סטרפטוקוקס בפניו כשהיה בן 59. מארי למב נפטרה כתריסר שנים אחריו.
יצירתו.
בשנת 1798 פרסם למב בשיתוף עם צ'ארלס לויד קובץ שירים בשם Blank Verse (חרוזים לבנים), ממנו זכור במיוחד The Old Familiar Faces (הפנים המוכרות משכבר). באותה שנה פרסם גם את יצירתו A Tale of Rosamund Gray, שמבוססת על חייו האישיים.
בראשית המאה ה-19 החל למב לעבוד בשיתוף פעולה עם אחותו, וב-1809 פרסמו צ'ארלס ומארי למב את ("מסיפורי שייקספיר") שהודפס פעמים רבות מספור ויצא במהדורות שונות. הספר כולל תקצירים בפרוזה אמנותית של כמה מהמחזות הידועים והאהובים ביותר של המחזאי ויליאם שייקספיר. הספר היה מיועד לכאורה לילדים אך נקרא גם על ידי מבוגרים. העבודה נחלקה בין האח ואחותו, כשצ'ארלס היה אחראי על מדור הטרגדיות, ואילו מארי, על הקומדיות.
לאחר מכן פרסם ספר ביקורות על מחזאים מתקופתו של שייקספיר, ובכך הוא תרם, לדעתו, לפרסום המחזות.
בשנת 1820 החל לפרסם מאמרים בכתב העת החדש London Magazine (מגזין לונדון) תחת השם Elia, ובכך מצא את ייעודו. הוא שילב בהם עובדות אוטוביוגרפיות עם סיפורים בדיוניים וכתב בצורה קריקטורית על הזרויות באנשים השונים. בשנת 1823 הוציא את ספרו: Essays of Elia, (חיבורים של אליה) ובשנת 1833 הוציא את החלק השני: The Last Essays of Elia (החיבורים האחרונים של אליה).
סגנונו של למב במאמרים אישי ומיוחד. החיבורים והמכתבים של למב מעלים לעיתים זכרונות ומכרים ישנים בהומור ולפעמים גם בפאתוס. הקלילות החיצונית כביכול שלהם טומנת בחובה את הביטוי לתנועה הרומנטית, לא פחות ממה שעשו זאת קולרידג' ווורדסוורת' בשיריהם. עיסוקו בעיר ובפרבריה מטרימים מבחינת הנושא את ספריו של צ'ארלס דיקנס.
"מכתביו של למב אל גדולי הרוח של תקופתו הם מיצירות המופת של הספרות האנגלית בתחום זה".
צ'ארלס לאמב
תאוריית הרב-מערכת
תאוריית הרב־מערכת (The Polysystem Theory) היא מודל כללי להבנה, ניתוח ותיאור של התפקוד וההתפתחות של מערכות ספרותיות. התאוריה פותחה על ידי תאורטיקן הספרות והתרבות הישראלי איתמר אבן־זהר במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20. אבן-זהר נמנה עם בית הספר ללימודי תרגום בתל אביב, כחלק מקבוצת חוקרים (בהם גדעון טורי, זהר שביט ורקפת שפי) שעסקו בניתוח של סוגיות תרגום דרך עדשה סמיוטית ותרבותית, בהקשר של ספרות עולם ושל ספרות עברית.
מחקריו של אבן־זהר שעסקו בתאוריה פורסמו בצורה מוגמרת תחת הכותרת "לימודי רב־מערכת" (Polysystem Studies), בגיליון של כתב העת "Poetics Today" משנת 1990.
רקע תאורטי.
קבוצת החוקרים נצמדה תחילה לגישה פונקציונליסטית־דינמית, בעקבות עקרונות של הפורמליזם הרוסי על התנהגות מערכתית, ותפסה את תחום הספרות כמבנה סמיוטי הטרוגני. מדובר במערכת דינמית והיררכית, קשורה באופן הדוק לתרבות, לשפה ולחברה, והיא מוסדרת על ידי חוקים דומים. נקודת המבט הפונקציונלית־דינמית לוקחת בחשבון את הצמתים השונים של המערכת לאורך זמן, ובכך משלבת את שני הצירים הסוסריאניים - הסינכרוני והדיאכרוני - ומאפשרת תיאור של מבנים מורכבים יותר וניתוח היחסים בתוך מערכת נתונה לאורך זמן.
מנקודת מבט היסטורית זו, העברות ממלאות תפקיד מפתח בשמירה על התפוקה של המערכת הספרותית ובכך מבטיחות את המשכיותה. תאוריית הרב־מערכת שואפת להסביר את הסיבות להעברות ספציפיות, וכיצד הן ממומשות במערכת הספרותית.
תיאור המודל.
אבן-זהר מגדיר רב־מערכת כמערכת מרובה של מערכות שונות המצטלבות זו בזו וחופפות חלקית, תוך שימוש באפשרויות שונות בו־זמנית, אך שמתפקדות כמבנה שלם, שחלקיו תלויים זה בזה. תפיסתו מתבססת על סכימת התקשורת של רומן יאקובסון, ומגדירה מחדש את המונחים שטבע הפורמליסט הרוסי (אבן־זהר 1990, עמ' 31). לפיכך, ה"צרכן" ("consumer") עשוי לצרוך "מוצר" ("product") המיוצר על ידי "יצרן" ("producer"), אך על מנת שייווצר "המוצר" (כגון "טקסט"), יש צורך בקיום של רפרטואר ("repertoire") משותף, ששימושיו נקבעים על ידי מוסד ("institution") כלשהו. חייב להתקיים "שוק" ("market") בו ניתן להעביר סחורה כזו.
מושגי יסוד.
המושג "מוסד" פועלת כמסגרת מערכתית כללית, לא רק התייחסותית כפי שהיה ה"הקשר" של יאקובסון. אלא כמסגרת תרבותית המְוָוסֶּתֶת באופן פעיל. המוסד כולל לפחות חלק מהמפיקים, 'מבקרים', הוצאות לאור, כתבי עת, מועדונים, קבוצות סופרים, גופים ממשלתיים (כמו משרדי שרים ואקדמיות), מוסדות חינוך (בתי ספר, אוניברסיטאות), כלי תקשורת, ועוד. בנוסף, טובע אבן־זהר את מושג ה"רפרטואר", מורכב מאותם פריטי תרבות בהם עושים שימוש המפיק או הצרכן ליצירה או להבנה ופענוח של המוצר בהתאמה. כלומר, הכללים המסדירים את הייצור והצריכה הספרותיים. הם ממלאים תפקיד רגולטיבי ושל סטנדרטיזציה שפועל על החומרים או המודלים הזמינים לייצור. אבן-זהר מבדיל בין שלוש רמות ברפרטואר:
(1) רמת האלמנטים הבודדים: כוללת פריטים נפרדים בודדים, כמו מורפמות או לקסמות.
(2) רמת הסינטגמות: כוללת כל צירוף עד לרמה של "משפט".
(3) רמת הדגמים: כוללת חלקים פוטנציאליים של מוצר שלם, כלומר, שילוב של אלמנטים + כללים + היחסים הסינטגמטיים הניתנים ליישום על מוצר.
מרכז ושוליים.
מרכז המערכת מורכב מהרפרטואר הקנוני (החוקים והחומרים היוקרתיים והמקובלים ביותר), שמצוי בניגוד לרפרטוארים שוליים או פריפריאלים, כך שיש ביניהם מתח מתמיד. הדיכוטומיה בין מרכז לשוליים מתבטאת בהתנגדות בין רפרטואר "ראשוני" ו"משני " – חדשנות לעומת שמרנות, בהתאמה.
כאשר המערכת יציבה, המודלים המשניים (השמרניים) מווסתים את הרפרטואר הקנוני, ואילו אפשרויות ראשוניות (חדשניות) קיימות בשוליים. תהליך של שינוי בדרך כלל נובט מחוסר יציבות רגעית בתוך המערכת, שמאפשר העברה של רפרטואריים ראשוניים אל המרכז. כאשר רפרטואר ראשוני מחלחל למרכז הוא יכול להידחות לשוליים שוב או להתקבל כמודל יצרני. במקרה כזה, כאשר רעיון חדשני ראשוני עובר למרכז, הוא יווסת על ידי כללי המוסד ויעבור תהליך של קנוניזציה, יהפוך לחלק מהרפרטואר המשני (שמרני) ובאופן כללי ישתלט על מרכז המערכת. המודל הראשוני, אפוא, עובר הפשטה עד הפיכתו לאפיגונה. תהליך זה של העברה, שינוי ונורמליזציה, משקף את שני הכוחות המנוגדים שפוקדים על המערכת, שאיפה ליציבות וחתירה לשינוי. היחסים שתוארו זה עתה מתארים קשרים בין-מערכתיים בכל הרמות.
ספרות מתורגמת ברב-מערכת.
ספרות מתורגמת, אם כי לעיתים קרובות נתפסת כמערכת שולית, ממלא תפקיד מפתח בהעברת מאפיינים ממערכת אחת לאחרת. ספרות מתורגמת עשויה להציג מודלים של מציאות, שפה פואטית וטכניקות קומפוזיציה חדשים, בין היתר. לפיכך, הטקסטים לתרגום נבחרים בדרך כלל על פי צורכי מערכת היעד.
על מנת להעריך את טבעה של העברה דרך תרגום, אבן-זהר מונה שני משתנים עיקריים: (1) עקרונות הבחירה של הטקסטים שמתורגמים ו- (2) האופן שבו אותם תרגומים מאמצים או מיישמים חומרים מסוימים ביחס למערכת היעד (שקולטת לשורותיה את התרגום). העברה מסוג זה, לפי אבן-זהר, יכולה להיווצר כאשר המערכת הספרותית נמצאת באחת משלושה מצבים לא יציבים, בכל אחד מהמקרים ספרות מתורגמת עשויה לתפקד כגורם שמאיץ חדשנות ושינוי, ובכך ממלא תפקיד מרכזי:
(1) במערכת צעירה שהקאנון שלה טרם התהווה (לדוגמה, מערכת הספרות העברית בתחילת המאה ה-20).
(2) במערכת בשולי רב-מערכת גדולה, שהיא חלשה ביחס למערכות ספרות הסובבות אותה או תלויה בהם (לדוגמה, המערכת הספרותית הבלגית או הקנדית ביחס למערכת הספרותית הצרפתית).
(3) במערכת במשבר, בנקודת מפנה, או מה שאבן-זהר כינה "ואקום ספרותי" (לדוגמה, המהפכה הרוסית של 1917 או שתי מלחמות העולם).
בתנאים רגילים של יציבות במערכת, הספרות המתורגמת נוטה לתפוס עמדה שולית ולהיצמד למודלים שמרניים (רפרטואריים משניים). על ידי שחזור אפיגוניים, ספרות מתורגמת הופכת למנגנון של שימור, לפי אבן-זהר: בעוד שהספרות המקורית העכשווית עשויה להמשיך ולפתח נורמות ומודלים חדשים, ספרות מתורגמת עומדת בנורמות שנדחו לאחרונה, או הרבה לפני כן, על ידי המרכז וכבר לא שומרת על קשרים חיוביים עם הכתיבה המקורית.