צעדו הראשון היה להחזיר את המפלגה למעמדה הקודם. הוא נפגש עם ראש הממשלה וילהלם מרקס, והבטיח לו שמעתה המפלגה הנאצית תפעל רק בדרך החוק. לאחר מכן, בפברואר 1925 ערכה המפלגה הנאצית את הכינוס הראשון הגדול שלה מאז הפוטש. לאחר שעתיים של נאום בפני הקהל המשולהב החל היטלר שוב לאיים על הממשלה, המפלגה הדמוקרטית, היהודים והמרקסיסטים. משום כך אסרה עליו הממשלה לשאת נאומים בציבור למשך שנתיים, דבר שגרם לו בעיה קשה, שהרי עיקר הצלחת המפלגה נבעה מיכולתו לנאום ולשלהב את הקהל. אולם היטלר כבר החל לארגן את המפלגה הנאצית מחדש.
מימוש תוכניתו של היטלר התחיל ברמה הארגונית. המפלגה חולקה לשני חלקים: על חלק אחד הוטלה המשימה להפיל את הממשלה הדמוקרטית וחלק שני תוכנן להקים ממשלת צללים - ממשלה נאצית מאורגנת, שעם סילוק השלטון הדמוקרטי תתפוס את המקום הריק. ממשלה זו הייתה מסודרת ומחולקת למשרדים בכל התחומים (חקלאות, פנים, אוצר, חוץ, משפטים, תרבות וכן גזע).
המפלגה החלה בפנייה לגילאים צעירים יותר. הוקמה תנועת "הנוער ההיטלראי", שהייתה חיקוי של תנועת הצופים ואליה יכלו להצטרף נערים בגילאי 15 - 18. בנוסף הוקמה אגודת הנערות הגרמניות ותנועת נשים.
כוחותיה הפרה-מיליטריים של המפלגה החלו להתפתח ולהתארגן. פלוגות הסער של האס אה חוזקו ואורגנו מחדש. הם הכו מתנגדים פוליטיים, פיזרו אספות יריבות, איימו, השחיתו רכוש, וסתם התקוטטו. לגופם לבשו מדים חומים (על כן כונו "החולצות החומות"), על זרועם סרט עם ציור צלב הקרס, לרגליהם מגפיים ולראשם כובע. מדים אלו היו כלי חשוב בזיהוי והכרה של האנשים ברחוב את תנועת הנאצים - במיוחד להשלטת פחד והרתעה.
בזמן הזה, 1926 הוקמה בתוך פלוגות הסער, יחידת עילית קטנה שחבריה היו מיועדים להיות שומרי ראשו של היטלר, אשר מקבלים פקודות ישירות ממנו. קראו לה יחידת המשמר, Schutzstaffel ובקיצור אס אס. האס-אס אימצו לעצמם מדים שחורים, מהם נגזר כינויים "החולצות השחורות", שהיו חיקוי למדי הפשיסטים האיטלקים. למפקד האס-אס מונה היינריך הימלר, שיהיה לאחד מהאנשים החזקים בגרמניה עם עליית הנאציזם לשלטון.
אולם למרות כל מאמצי המפלגה להתארגן, הם נתקלו בבעיה שפגעה בהצלחתם. המצב בגרמניה השתפר תחת הממשלה של שטרזמאן, שעלתה בסוף 1923 והצליחה לעורר את הכלכלה ולשפר את יחסי החוץ. לגרמניה היה כעת נשיא חדש, פאול פון הינדנבורג, שנבחר ברוב קולות על ידי השמרנים ומפלגות המרכז כדי להביא יציבות ושקט לרפובליקה. הפחתת האבטלה והיציבות הכלכלית הרסו את המוטיבציה לפנות לפוליטיקה רדיקלית. המפלגה סבלה מגידול איטי, ומספר חבריה היה 17,000 בתחילת 1926.
מעמדו של היטלר חוזק פעם נוספת כאשר הוכרז שנית כ"פיהרר". באותו זמן הוא פגש את יוזף גבלס, שהתגלה כבעל כישורים רטוריים. גבלס נשלח על ידי היטלר לברלין באוקטובר 1926, כדי לארגן את המפלגה שם מחדש ולהעלות את המפלגה הנאצית לתודעת הציבור. בברלין צבר גבלס, שר התעמולה לימים, ניסיון רב. הוא ארגן כינוסים, נאם נאומים, הוציא עיתון לאור ויצר פרובוקציות ועימותים עם הקומוניסטים. כמות החברים במפלגה החלה לעלות.
אולם בעיות חדשות צצו לאחר שאנשי האס אה הכו כומר זקן שהפריע באחד מנאומיו של גבלס. המשטרה הכריזה על המפלגה הנאצית בברלין כלא חוקית ועל איסור נשיאת נאומים בציבור בכל רחבי גרמניה הפרוסית. בסופו של דבר האיסור היה לזמן קצר בלבד. הוא הוסר בקיץ 1927, אז הגיע היטלר לברלין ונשא נאום בפני 5,000 תומכים.
ב-20 במאי 1928 התקיימו הבחירות בגרמניה. הנאצים קיבלו רק 2.6% מהקולות אשר העניקו להם 12 מושבים בפרלמנט, כולל אחד לגבלס ואחד לגרינג. התוצאות היוו מכה קשה להיטלר ולמפלגה. אחרי ארבע שנים של תעמולה אינטנסיבית, הם קיבלו 100,000 קולות פחות מהבחירות של 1924.
העלייה לשלטון.
לפני השפל הגדול ב־1929 היו למפלגה הנאצית כ־100,000 חברים במדינה של 60,000,000 תושבים. על אף שהייתה מפלגה קטנה יחסית, המפלגה הנאצית הייתה מאורגנת ביותר ומוכנה לפעול בין רגע, כשיגיע רגע הפקודה. גם בתקופה יחסית טובה זו כבר החלה האבטלה לגדול ובמקומות מסוימים בצפון גרמניה החלו לגלות עניין במפלגה הנאצית, לאור פשיטות רגל של איכרים קטנים שם ולאור מצבם של רבים שהאינפלציה הקשה של 1923 הרסה את חסכונותיהם ותוכנית היצוב לא פתרה את מצבם.
בזמנים קשים שבאו, האזרחים היו מוכנים לשמוע כל דבר ומכל אחד, בוודאי מדמגוג מוכשר כמו אדולף היטלר. המפלגה הנאצית פתחה במתקפת תעמולה שטרם נראתה כמוה בגרמניה. גבלס ניהל בצורה מבריקה את אלפי הפגישות, תהלוכות לפידים, כנסים, הדבקת מודעות והוצאת העיתון הנאצי וחלוקתו בכל רחבי גרמניה.
עבור היטלר, אמן הנאומים, ההזדמנות לשחרר את כישרונו הגיעה. הוא נסע לכל רחבי גרמניה, נשא נאומים בכל מקום, הגיע לכינוסים, לחץ ידיים, חתם על תמונות ואפילו נשק לתינוקות. בנאומיו הוא הציע לגרמנים את מה שהם היו צריכים - עידוד. הוא חילק להם הבטחות מעורפלות ועם זאת נמנע מלהיכנס לפרטים. הוא השתמש במשפטים קצרים וקליטים שוב ושוב. הופעותיו תוכננו בקפידה. הקהל תמיד נדרש להמתין כדי לתת למתח לגבור, רק כדי שיישבר עם כניסת לובשי החולצות החומות הנושאים דגלים מוזהבים, לצלילי מרש צבאי המנוגן ברקע ולבסוף כניסתו של היטלר לאולם כשברקע שאגת החיילים הייל היטלר. ההשפעה בתוך האולם הסגור עם כל הדגלים, המוזיקה והדקורציה הייתה מאוד חזקה ומהפנטת.
ראש הממשלה החדש, היינריך ברונינג, לא הצליח להשיג הסכמה לתוכניתו הכלכלית ולכן ביקש מהינדנבורג לערוך בחירות חדשות לרייכסטאג. ב־14 בספטמבר 1930 קיבלו הנאצים 6,371,000 קולות, למעלה מ-18 אחוזים מהבוחרים, ובכך זכו ב־107 מושבים בפרלמנט הגרמני. זה היה ניצחון גדול לנאצים שהפכו בין לילה מהמפלגה הקטנה ביותר, למפלגה השנייה בגודלה בגרמניה. פלוגות סער בבגדים אזרחים חגגו את ניצחונם באמצעות שבירת החלונות בבתי עסק, מסעדות וחנויות של יהודים.
חודש לאחר הבחירות, ב־13 באוקטובר 1930, לבושים במדיהם החומים, נכנסו הנבחרים הנאצים לבית הפרלמנט כבמסדר. כאשר נקראו בשמותיהם ענה כל אחד מהם: "נוכח! הייל היטלר". לנאצים לא הייתה כל כוונה לשתף פעולה עם הדמוקרטים, ביודעם שהמצב המתדרדר במדינה יהיה אך ורק לטובתם.
למפלגה הייתה כעת מפקדה חדשה במינכן, "הבית החום". כסף זרם למפלגה מכל הכיוונים. בעלי המפעלים הגדולים בגרמניה ראו בנאצים את גל העתיד, ותרמו כסף רב להיטלר בתקווה שיגיע לשלטון. בכסף זה השתמשה המפלגה לממן את תשלומי המשכורות למספר הגדל והולך של בעלי המשרות במפלגה ולממן את מכונת התעמולה הנאצית שבנה גבלס. גם ראשי שלטונות הצבא תמכו בהיטלר בתקווה שאכן יקרע את חוזה ורסאי כפי שהבטיח, ויבטל את הגבלת 100,000 החיילים שהוטלה על צבא גרמניה. היטלר גם הבטיח לגנרלים שברגע שיעלה לשלטון, הוא יעלה את הצבא הגרמני לגבהים חדשים, דברים אותם הגנרלים רצו לשמוע.
פלוגות הסער של המפלגה המשיכו להוות מוקד לצרות. הן השתוללו ברחובות, עשו מהומות, ודרשו להיות הצבא המהפכני החדש של גרמניה, למרות פקודתו של היטלר לשמור על פרופיל נמוך. היטלר נאלץ להשתמש בחיילי האס אס בפיקודו של היינריך הימלר עצמו כדי לדכא התקוממות קטנה של פלוגות הסער בברלין. היטלר הטיל על ארנסט רהם לארגן מחדש את פלוגות הסער, שמנו כעת למעלה מ-60,000 איש. אולם, חיילי פלוגות הסער וההנהגה שלהם עתידים להמשיך להוות בעיה להיטלר בשנים הבאות.
ויכוחים פוליטיים בפרלמנט בין כל המפלגות גרמו לשלטון מתנדנד. גם ההפרעות בדיונים בפרלמנט תחת הנהגתו של הרמן גרינג המשיכו את החתירה תחת השלטון הדמוקרטי בגרמניה. היטלר נפגש עם הנשיא הישיש, הינדנבורג, אבל לא הצליח להרשימו כלל.
בגרמניה, שנתיים לאחר תחילת השפל הכלכלי, היה המצב גרוע ביותר. סבל אנושי רב, מיליוני מובטלים, פשיטות רגל חדשות לבקרים, חסרי בית ישנים ברחובות, רעב. ברחובות אנשים נלחמו על כל דבר, הורגים אחד את השני, אך ממנהיגיהם הפוליטיים לא שמעו כלום. במספרים הולכים וגדלים בצרתם פנו כולם לאדם היחיד אשר המשיך להיות עקבי ולהציע פתרון, היטלר והבטחתו לעתיד טוב יותר.
בראשית שנת 1932 קיבל היטלר הזמנה מאת הנשיא הינדנבורג לבוא לברלין כדי לדון בהארכת תקופת כהונתו של הינדנבורג, דבר ששימח את היטלר מאוד. "כעת הם נמצאים אצלי בכיס! הם הכירו בי כשותף למשא ומתן איתם" - ציין היטלר לרודולף הס. היטלר נסע לפגישה בברלין, אך לא התחייב לכלום (לא הייתה לו כל סיבה להענות לבקשה ובכך לעזור לדמוקרטים להישאר בשלטון).
בפברואר 1932, הודיע הנשיא הינדנבורג בחוסר רצון כי הוא "רץ" לנשיאות פעם נוספת. היטלר החליט כי גם הוא ירוץ לנשיאות גרמניה. "חופש ולחם" זו הייתה סיסמת הבחירות של היטלר מול הנשיא העייף הינדנבורג. יוזף גבלס פתח במתקפת תעמולה רחבת היקף. נאומים נשאו באלפים. מפגשים וכנסים בכל יום ובכל עיר. חולקו מיליוני עלונים ועותקים של העיתון הנאצי. גבלס גם השתמש בטכנולוגיה החדישה, סרטים ותקליטים, כדי לתעד ולפרסם את נאומיו של היטלר.
הנשיא הינדנבורג לעומת זאת לא עשה דבר. הוא סמך על שמו וניסיונו כמו גם על קולות הגרמנים שרצו לשמור את הרדיקלים מחוץ לשלטון. יוזף גבלס קיווה שהיטלר ינצח בבחירות, אך להיטלר היו ספקות ביכולתו להסיר את הינדנבורג הזקן מכס הנשיאות. אולם התעמולה הייתה עוד הזדמנות לזכות בתמיכה נוספת לו ולמפלגה. רבים בגרמניה ראו במפלגה הנאצית את גל העתיד. לאחר הצלחת המפלגה בבחירות 1930 אלפים נרשמו כחברים במפלגה. בקיץ 1932 עם 6,000,000 מובטלים, אי סדר בברלין, רעב והריסות בכל רחבי המדינה, פני האנשים היו נשואות אל היטלר.