בנוסף, בחג הסוכות התקיים גם ניסוך מים. מיקום הנקבים לניסוך היה בפינה המערבית-דרומית של קרן המזבח. המים נשפכו בנקב המערבי והיין בנקב המזרחי.
כמות הנסכים.
כמות היין הסולת והשמן משתנה על פי בהמת הקורבן:
כבש
רביעית הין יין , עשרון סולת , ושמן בכמות זהה לזו של היין:
איל (כבש בוגר, בן שנה ומעלה)
שליש הין יין , שני עשרונים סולת , ושמן בכמות זהה לזו של היין:
בקר
חצי הין יין , שלושה עשרונים סולת , ושמן בכמות זהה לזו של היין:
קרבנות עם נסכים מיוחדים.
כבש העומר
רביעית הין יין , שני עשרונים סולת , ושמן שליש הין .
כבשי המצורע
ביום טהרת המצורע הוא מביא איתו שלושה כבשים עולה חטאת ואשם, ועם כל אחד משלושתם הוא מביא נסכים כמו של כבש רגיל
מקור רכיבי הנסכים.
לנסכים נבחרו גידולי האזורים המובחרים ביותר. היה אסור להביא יין מבושל. בבית המקדש היה ממונה מיוחד שתפקידו הוא לקניית הנסכים ובדיקת איכותם. הנוהג המקובל היה שבעל הקרבן רוכש את הנסכים במקדש מהממונה על הנסכים ששמו היה יוחנן בן פינחס, אבל אם הביאם מביתו- הרי הם כשרים, וסומכים עליו ששמרם בטהרה. . גוי המביא קרבן עולה אינו מביא נסכים, אלא גזברות המקדש מספקת אותם עבורו.
הקרבנות שלהם מצורפים נסכים.
עולת בהמה והשלמים טעונים נסכים, בין אם היה זה קרבן יחיד ובין אם היה זה קרבן ציבור, כגון קרבן התמיד. שאר הקרבנות פרט לעולה ושלמים (חטאת, קורבן אשם, בכור, מעשר בהמה ופסח), וכן עולת העוף, אינם טעונים נסכים. יוצאים מכלל זה חטאת המצורע ואשמו, בהם קבעה התורה תוספת נסכים. הדבר נובע מן העובדה שקרבנות אלו אינם באים על חטא, ולכן יש בהם ביטוי של שמחה.
זמן הבאת הנסכים.
בדרך כלל נסכי הקרבן מוקרבים יחד עמו. בשעת הקרבת קרבן התמיד הייתה שיירה של כהנים מוליכה את חלקי הקרבן למזבח, וביניהם גם שני כהנים הנושאים את הנסכים. בשעת ניסוך היין של קרבן התמיד היו הלויים שרים שיר של יום, מכיוון שהיין מבטא את השמחה. עם זאת, הבאת הנסכים אפשרית גם בלילה שלאחר הבאת הקרבן, או כעבור מספר ימים.
בבית המקדש השלישי.
בנבואת יחזקאל לא מוזכר אודות מצוות ניסוך היין כפי שהוזכר בתורה. לפי פירוש הרמב"ם השיעורים שהוזכרו הם רק בקרבנות ה שיהיו בחנכת המזבח בבית השלישי, כשם שבקרבנות המילואים שבתורה הנשיאים הקריבו דברים שלא נוהגים לדורות. ולפי רש"י הקרבנות המתוארים ביחזקאל הם מה שהקריבו בחנוכת הבית שבימי עזרא (פרק ח). אולם לפי פירושו של אליעזר מבלגנצי, ייתכן כי בבית המקדש השלישי לא יוסך יין בעת הקרבת התמיד בגלל הכשלת העם ביין בעת בית המקדש הראשון. אולם בהקרבת קרבנות השבת, חג וראש חודש כן יוסך היין כדין.
ארטמיזיה ג'נטילסקי
ארטמיזיה ג'נטילסקי (באיטלקית: Artemisia Gentileschi ; 1593–1653 לערך) הייתה ציירת איטלקייה, אחת מהציירות הבולטות של איטליה בתקופת הרנסאנס. היא נודעה גם בעקבות משפט האונס שעברה - היא נמנתה עם המעטות שהצליחו לתבוע את האנס שלהן ולזכות במשפט.
ביוגרפיה.
ארטמיזיה נולדה בעיר רומא. אביה, אורציו ג'נטילסקי, היה אמן פורה בתקופת הבארוק, שיצירתו הושפעה רבות מקאראווג'ו. ארטמיזיה למדה אמנות מאביה והגיעה להישגים אמנותיים מרשימים כבר בגיל צעיר (את ציורה "שושנה והזקנים" ציירה כבר בגיל 17). את ציוריה ייחדה העובדה שהרבתה לתעד נשים, תחום שציירים אחרים בני אותה התקופה כמעט ולא תיעדו.
לאחר שנדחתה על ידי מספר אקדמיות לאמנות, ביקש אביה מאגוסטינו טאסי, חברו ושותפו למספר יצירות, לשמש לה למורה. על פי פרוטוקולים משפטיים, בשנת 1612 הגיש אורציו תביעה נגד טאסי על גנבה אמנותית ועל אונס ארטמיזיה. טאסי, שהתבקש לשאת את ארטמיזיה לאחר שחילל את תומתה, סרב.
המשפט עורר סנסציה באיטליה של אותו הזמן, וישנן לא מעט עדויות מהמשפט. כך לדוגמה, נשמרו עדותן של עובדות משק הבית שהעידו נגד טאסי והצהירו כי ג'נטילסקי הייתה במחזור בזמן האונס.
עם תום המשפט השיא אורציו את ארטמיזיה לפייר אנטוניו סטיאטסי, עמו עקרה לפירנצה, שם המשיכה את לימודיה באקדמיה והייתה האישה הראשונה שהתקבלה כחברה באקדמיה. לארטמיזיה וסטיאטסי נולדו שתי בנות - האחת נפטרה בגיל צעיר ואילו השנייה המשיכה לתחום האמנותי בעקבות אמה.
ארטמיזיה, בדומה לאביה, הושפעה רבות מיצירתו של קאראווג'ו. יצירתה מאופיינת בדרמה ועזות רבה, שימוש עשיר באור וצל לצד גישה אישית מתוך נקודת מבט נשית. במהלך "המהפכה הנשית" של שנות ה-60 של המאה ה-20 אומצה דמותה של ארטמיזיה כסמל לכוח נשי, וסיפורה לצד אמנותה "התגלו מחדש". מחקרים פמיניסטיים רבים חוקרים את יצירתה בהקשר של האונס שחוותה, ואכן, ניתן לראות ביצירתה התייחסות רבה לנשים חזקות כגון קלאופטרה ויהודית העורפת את ראשו של הולופרנס (סצנה אותה תיארה בשני ציורים טנבריסטים, הראשון בנאפולי והשני בפירנצה) לצד דמויות נשים המופיעות במקורות כאובייקט המאוים מתשוקתם של גברים, כגון שושנה, לוקרציה ובת שבע.
ארטמיזיה ג'נטילסקי מתה, ככל הנראה, ב-1653 לאחר קריירה פורייה כאמנית אשר פרצה בעשייתה האמנותית דרך לאמניות רבות שבאו בעקבותיה.
פעילות על טבעית
תגובה גרעינית
נהר אדום (סרט)
נהר אדום (באנגלית: Red River) הוא מערבון בבימויו של הווארד הוקס שיצא לאקרנים בשנת 1948. בסרט מככבים ג'ון ויין, מונטגומרי קליפט, ווולטר ברנן. הסרט מתאר את המסע הראשון של הובלת הבקר כל הדרך מטקסס ועד לקנזס, וכמו כן מתוארים בסרט הקונפליקטים הנוצרים בין אב לבנו. זהו המערבון הראשון שביים הבמאי הווארד הוקס.
תקציר.
תומאס דונסון הוא בוקר עקשן, שחלומו הוא להקים את החווה הגדולה ביותר בטקסס. בדרכו לטקסס, אהובתו נרצחת על ידי האינדיאנים. דונסון ויד ימינו גרות נאדין, מוצאים ילד יתום שהצליח להימלט מהאינדיאנים, שמו של הילד הוא מתיו גארת'. לאחר שהם מגיעים לטקסס, הסרט קופץ ארבע-עשרה שנה קדימה לתקופה שבה לדונסון יש יותר בקר מכל אחד אחר בטקסס, וגארת' הפך לשולף המהיר בטריטוריה. אך דונסון חייב, בשביל לא להפסיד את כל כספו, להעביר את כל הבקר למיזורי, שם יוכל למכור אותם. לשם כך עליו לחצות את הנהר האדום.
את המסע למיזורי אף אחד לא הצליח לעשות לפניו ולכן הרעיון נחשב למטורף. במשך המסע הבוקרים מתחילים להתמרד, ורוצים לקצר את דרכם, ולהגיע רק עד לעיירה בקנזס בשם אבילין שיש שמועה שעוברת שם רכבת, אבל דונסון מטפל בהם ביד קשה והורג אותם. הקבוצה השנייה שמתמרדת מחליטה לברוח, אבל דונסון מחזיר אותם ודן אותם לתלייה, בשלב זה בנו המאומץ, גארת', מתערב, ולוקח את כל האנשים תחת פיקודו. הוא משחרר את המורדים ומשאיר את אביו לבדו עם סוס בשממה, בשלב זה דונסון מבטיח שכשהוא יפגוש את גארת' בפעם הבאה הוא יהרוג אותו.
מכאן מתנהל מרוץ נגד הזמן, כשגארת' צריך להגיע לאבילין עם כל הבקר, לפני שדונסון יספיק לאסוף אנשים וישיג את העדר. בהמשך השביל גארת' וחבורתו פוגשים חבורת מהמרים ונשים, ושם גארת' מתאהב בטס מיליי, אישה שנוסעת עם שיירת המהמרים, והוא מספר לה את כל הסיפור עם אביו ועל התסבוכת שנקלע אליה. יום לאחר מכן דונסון מגיע למקום, אהובתו של גארת', מיליי, מנסה לשכנע את דונסון שלא יהרוג את גארת' אבל דונסון לא מסכים. מיליי מבקשת מדונסון שייקח אותה איתו, הוא נזכר באהובתו שהשאיר מאחוריו ונהרגה במהלך התקפת האינדיאנים, ולכן הוא לוקח את מיליי איתו.
גארת' מגיע לאבלין ומוכר את הבקר, כשמיליי מגיעה ומזהירה אותו שאביו מגיע הוא לא מנסה לברוח. דונסון מגיע לאבילין, פוגש את בנו גארת' שולף את אקדחו ומתחיל להתגרות בו, אך כשגארת' מסרב להגיב, דונסון עובר לקרב אגרופים, גארת' לא שותק ומחזיר לאביו מנה אחת אפיים. בשלב זה מיליי מתערבת, יורה באוויר, מפסיקה את הקרב ואומרת לשניהם ש"ברור שאתם אוהבים האחד את השני", האב ובנו מתפייסים ודונסון נותן לגארת' שותפות בעסק.
ביקורות ופרשנויות.
הז'אנר המערבוני מאופיין לרוב בדמויות טוב ורע שהן הדמויות המרכזיות, וביניהן גם ניטש הקרב המכריע בסוף. בשונה ממערבונים אחרים, "נהר אדום" לא מציג אף-אחד משני הגיבורים כרע או כטוב, שניהם נמצאים בתחום האפור. אפילו הקרב בסיום שאמור להכריע ביניהם, לא מגיע לקצו, ויש שלום בין שני הצדדים.
ישנם מקרים שהבן עושה כל מה שאביו אומר לו, ומכבד אותו (במשך כל הסרט גארת' מגלגל סיגריות לדונסון), אך יש ומגיעה נקודה ובה הוא אינו מסכים עם השקפת אביו, וכאן נוצר הקונפליקט, וסרט זה מראה בצורה טובה את הקונפליקטים ואת מערכת היחסים שבין אב לבן.
הווארד הוקס השתמש לעיתים רבות בסרטיו במוטיב של איחוד הניגודים. בין המערבונים השונים שהווארד הוקס ביים נמצאים גם "ריו בראבו", "ריו לובו" ועוד אחרים. "נהר אדום" נחשב לקלאסיקה מערבונית וקולנועית.
הסרט נבחר בסקר AFI למקום החמישי ברשימת המערבונים הטובים של כל הזמנים.
יונה פוגל
יונה פוגל (נולד ב-26 במרץ 1954) הוא מנהל ישראלי שכיהן כמנהל הכללי של קבוצת "פז", יו"ר דירקטוריון פז בית זיקוק אשדוד ויו"ר דירקטוריון פז תעשיות, מאז אוקטובר 2007 ועד סוף 2019.
ביוגרפיה.
פוגל נולד ברחובות בשנת 1954, בעל תואר שני בפסיכולוגיה, התמחות בייעוץ ארגוני.
סיים את שירותו הצבאי כפסיכולוג חיילי בדרגת רב-סרן. עד שנת 2007 מילא שורה של תפקידים בבנק לאומי: חבר הנהלת בנק לאומי, ראש החטיבה הבנקאית, סמנכ"ל בכיר וראש מערך שיווק ופיתוח אסטרטגי, אחראי על אי-ביזנס ו-E-VENTURING בבנק, יו"ר דירקטוריון לאומי קארד.