עם זאת, הזיהוי המקובל של נחל זרד הוא בואדי חסה, ובהתאם בתקופה המודרנית כונה ואדי חסה בשם העברי נחל זרד. החוקר יוסף ברסלבי ביסס באריכות את הזיהוי הזה בין השאר על דמיון השם ערבי. בין השאר נטען שמדברים ב' משתמע שנחל זרד הפריד בין אדום למואב, עובדה התואמת את מיקומה של ואדי חסה. תומכי זיהוי זה מסבירים את הפסוקים בספר במדבר ככוללים באזור ממזרח למואב גם את האזור מדרום מזרח, וכך הפסוקים תואמים את הזיהוי עם נחל זרד. תמיכה נוספת בזיהוי זה נמצאה במפת מידבא, בה מופיע כיתוב הדומה לשם זרד ליד נחל הנשפך לים המלח ממזרח.
יואל אליצור טוען שההסתמכות על מפת מידבא בטעות יסודה. לטענתו, השם המצוין על גבי הנחל הנשפך לדרום ים המלח במפת מידבא הוא "AREA" ולא "ZARED" (האותיות D ו-A דומות ביוונית, אך ברור מהמפה שמדובר ב-A). לדבריו, השם AREA הוא כנראה קיצור של שם העיר היוונית AREAPOLIS ששכנה באזור, אשר התבסס בתורו על השם המקראי וההיסטורי של אזור דרום מואב - "עָר". בנוסף, טוען אליצור שהנחל המסומן במפת מידבא הוא בכלל נחל צפוני יותר מוואדי חסא, וייתכן שמדובר בוואדי כרכ.
ח. י. בורנשטיין
ולנטין סרוב
ולנטין אלכסנדרוביץ' סרוב (ברוסית: Валентин Александрович Серов; 19 בינואר 1865 - 5 בדצמבר 1911) היה צייר אימפרסיוניסטי יהודי רוסי. נחשב לאחד הציירים הרוסים המובילים של תקופתו.
קורות חיים.
נעוריו והשכלתו.
סרוב נולד בסנקט פטרבורג, בנו של המלחין אלכסנדר סרוב ורעייתו, המלחינה היהודייה ולנטינה סרובה.
בנעוריו למד בפריז ובמוסקבה תחת איליה רפין, ובין השנים 1880–1885 למד באקדמיה לאמנויות של סנקט פטרבורג אצל פאבל צ'יסטיאקוב.
יצירותיו המוקדמות.
בין עבודותיו הראשונות זכו לפרסום הדיוקנאות "נערה עם אפרסקים" (1887) ו"נערה בשמש" (1888) - בשתי עבודות מוקדמות אלה התמקד סרוב בציור ריאליסטי - ציור המראה שנגלה לעיניו תוך שימוש בצבעים ובאור, ויצירת דיוקן תמונתי, אולם ניתן לראות בהם מאפיינים של ראשית האימפרסיוניזם הרוסי. שתי יצירות מפורסמות אלה מוצגות כיום בגלריית טרטייקוב שבמוסקבה.
ציור דיוקנאות והצלחתו של סרוב.
החל משנת 1890 הפך ציור הדיוקנות לסגנון העיקרי בו התמחה סרוב. במסגרת עבודותיו ניסה להאיר ביצירות את עולמם הפנימי של מושאי ציוריו. הוא צייר שחקנים, אמנים, סופרים, ובהם את הדיוקנאות קונסטנטין קורובין (1891), יצחק לויתן (1893), ניקולאי לסקוב (1894) וניקולי רימסקי-קורסקוב (1898) - דיוקנאות אלה מוצגים בגלריית טרטייקוב שבמוסקבה.
בראשית התקופה צייר סרוב בצבעים כהים, בגווני שחור-אפור או חום, תוך שהוא נמנע מסגנונו של שנות ה-80 בו השתמש בצבעים בהירים רבים.
עבודותיו זכו לפופולריות רבה, ובשנת 1894 הצטרף לקבוצת פרדביז'ניקי. הוא המשיך וצייר דיוקנאות ובהן דיוקנו של הדוכס הגדול פאבל אלכסנדרוביץ' (1897), דיוקן המוצג כיום בגלריית טרטייקוב, וכן דיוקנותיהם של בוטקין (1899), ושל יוסופובה (1903) - שני האחרונים מוצגים כיום במוזיאון הרוסי בסנקט פטרבורג.
במקביל לציור הדיוקנאות החל סרוב לצייר תמונות של פנים חדר, בהם מתוארים בעיקר נשים וילדים. בציורים אלה ניסה להתמקד בפוזה ובתנוחה של מושאי הציור, ולהדגיש את הרגע הספונטני שנתפס בעיניו, ואת התום שבחיי הבית הפשוטים ובחיי הילדים. בין ציורים אלה ניתן למנות את "ילדים" (1899) המוצג כיום במוזיאון הרוסי, ואת "מיקה מורוזוב" (1901) המוצג בגלריית טרטייקוב.
סרוב השתמש בטכניקות ציור שונות ובהן צבעי מים, צבעי פסטל וליתוגרפיות.
בין השנים 1890–1900 צייר גם סצנות נוף רבות, בעיקר נופי כפר בסגנון רומנטי.
עבודות מאוחרות.
לאחר שנת 1900 הצטרף סרוב לתנועת "עולם האמנות". בתקופה זו נעלמו האלמנטים האימפרסיוניסטיים מסגנונו של סרוב, והוא החל לפתח את הסגנון המודרני ברוסיה; אולם על אף שינוי הסגנון, מושאי ציוריו נותרו עדיין דיוקנאות, והוא המשיך לצייר אמנים, שחקנים ומוזיקאים, ובהם מקסים גורקי (1904) - דיוקן המוצג במוזיאון גורקי במוסקבה; מריה ירמולובה (1905) ופאודור חאליאפין (1905) - שני דיוקנאות המוצגים כיום בגלריית טרטייקוב.
עמדותיו הדמוקרטיות באו לידי ביטוי במהלך המהפכה שאירעה בין השנים 1905–1907. בשנת 1905 התפטר סרוב מהאקדמיה לאמנות של סנקט פטרבורג (אליה התמנה ב-1903) לאות הזדהות עם הפועלים השובתים ועם משפחותיהם. באותה תקופה צייר את הציור ההיסטורי "פיוטר השני עוזב והקיסרית אליזבטה פטרובנה בעת ציד" (1900), המוצג במוזיאון הרוסי, וכן את "פיוטר הראשון" (1907), המוצג בגלריית טרטייקוב.
בשנות חייו האחרונות יצר ציורים המבוססים על נושאים מהמיתולוגיה היוונית והרומית, תוך מתן פרשנות אישית לתמות אלה.
סרוב נפטר במוסקבה ב-5 בדצמבר 1911, ונקבר בבית הקברות נובודוויצ'יה.
השפעתו של סרוב.
סרוב נחשב לאחד האמנים המובילים בתחום האמנות הרוסית הריאליסטית. בין השנים 1897–1909 הוא לימוד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה ובין תלמידיו היו פאבל קוזנצוב, נ.נ. סאפונוב, מרטירוס סאריאן, קוזמה פטרוב-וודקין, נ.פ. אוליאנוב וקונסטנטין יואון.
האסטרואיד סרוב.
בשנת 1978 נקרא על שמו האסטרואיד סרוב, שהתגלה על ידי האסטרונומית הסובייטית לודמילה ז'וראבליובה.
"המונה ליזה של רמת גן".
בשנת 1959 נתרם לעיריית רמת גן אוסף אמנות של שכלל במקור 95 יצירות והורכב בעיקר מעבודות של אמנים רוסים בולטים שפעלו בסוף המאה ה-19 ותחילת ה-20, ביניהם סרוב. באוקטובר 2014 חשפה העיתונאית אלה גברילוב באתר הישראלי בשפה הרוסית newsru.co.il כי עיריית רמת גן העמידה את אחת היצירות המרכזיות של האוסף למכירה בבית המכירות הפומביות כריסטי'ס, בלונדון. הציור היה דיוקנה של בעלת האוסף, מריה צטלין. עיריית רמת גן טענה שמטרתה של המכירה היה מימון שדרוג חלל התצוגה של המוזיאון לאמנות רוסית והנגשתו לציבור הרחב. הציור הופיע כפריט ראשי על שער הקטלוג של המכירה שהתבצע ב-24 בנובמבר 2014, תחת הקטגוריה "אמנות רוסית חשובה". ביום המכירה אולם בית המכירות היה מלא בחובבי אמנות ואנשי עסקים, חלקם הגדול ממוצא רוסי. הציור נמכר תוך דקות ספורות לאחר שמספר אנשים ביקשו לקנות את הציור, והמחיר זינק ל-14.5 מיליון דולר, לאחר שהוערך תחילה ב-2.5 מיליון דולר.
קלושר סן מקלו
מטוטרקסט
מטוטרקסט (Amethopterin) הוא תכשיר נוגד חומצה פולית אשר ניתן כתרופה כימותרפית, במטרה לסייע בטיפול בסוגים מסוימים של מחלת הסרטן, בהם סרטן השד, סרטן שלפוחית השתן וגידולים סרטניים בשלד, כמו-גם במספר סוגי לוקמיה. שימוש נוסף הוא לסיום היריון חוץ-רחמי, פסוריאזיס ודלקת מפרקים שגרונתית. התרופה משתייכת לקבוצת התרופות הכימותרפיות המטבוליטיות.
מינון נמוך של מטוטרקסט הוכח כיעיל מאוד עבור ניהול של דלקת מפרקים שגרונית, מחלת קרוהן ובטיפול בחולי פסוריאזיס, הסובלים מדלקת מפרקים פסוריאטית.
מבנה ואופן פעולה.
המבנה הכימי של מטוטרקסט מבוסס על מבנה המולקולה חומצה פולינית הנמצאת בגוף באופן טבעי, וחוסם באופן זה את יכולתם של התאים הסרטניים להתרבות בגוף. התרופה עשויה לפגוע גם בהתרבותם של תאי גוף בריאים, ולגרום למספר תופעות לוואי. לעיתים נותנים לחולה חומצה פולינית יממה לאחר מתן המטוטרקסט, כדי לסתור חלק מתופעות הלוואי. הטיפול במטוטרקסט נמשך בדרך כלל בין ארבעה לחמשה ימים בחולי סרטן, וכפעם בשבוע בדלקות מפרקים.
תופעות לוואי נפוצות.
תופעות לוואי אלה עשויות להופיע כשבוע מיום תחילת הטיפול, ובדרך כלל נעלמות תוך 3 עד 4 שבועות.
כנסיית סן מקלו
כנסיית סן מקלו (בצרפתית: Église Saint-Maclou) היא כנסייה קתולית בסגנון האדריכלות הגותית ברואן שבצרפת. הכנסייה הוכרזה כמונומנט היסטורי.
הכנסייה נבנתה באזור בו עמדו בתי עץ נורמנים בשנת 1200. היא נבנתה מחדש בסגנון גותי לוהב בשנים 1437-1521. מגדל המצלב, ועליו צריח מחודד גבוה, נבנה בשנת 1868 במסגרת גל התחייה הגותית על ידי ז'אק-אז'ן ברתלומיי (Jacques-Eugene Bartholomew). ב-4 ביוני 1944 ניזוקה הכנסייה מהפצצות מלחמת העולם השנייה (בתוך הכנסייה נמצא צילום המתאר את ההרס), אך היא שופצה ושוקמה לאחר מכן.
כנסיית סן מקלו היא דוגמה מצוינת לסגנון גותי לוהב (Flamboyant), בעיצובה, בעושר הקישוטים ובתחרת החלונות הזורמת דמוית הלהבות שלה. החזית היא בת שלושה שערים באותו גובה, הממוקמים בעומקן של 5 מבואות (porch) ועליהן קישוטים, תגליפים ותחרת אבן. גם הדלתות עצמן מעוטרות בתגליפים. המבואות מעוטרות ב-5 גמלונים (אחד לכל מבואה) ועליהם תחרת אבן בסגנון הלהבות. מסביב לכנסייה תמיכות דואות בנות שתי קומות, אותן ניתן לראות גם על החזית המערבית. פנים המבנה מכיל גם יצירות מסגנונות מאוחרים יותר, לרבות חדר תשמישי קדושה בסגנון הרנסאנס עם עמודי שיש מאיטליה, ותגליפי עץ בסגנון הבארוק בבית המקהלה. הצריח המחודד של הכנסייה, המתנשא לגובה של 88 מטר, נוסף במסגרת שיפוצי התחייה הגותית במאה ה-19, והוא אחד המראות הבולטים בעיר לצד קתדרלת רואן וכנסיית סנט אואן.
אוריאל פרוקצ'יה
אוריאל פרוקצ'יה (נולד ב-10 בספטמבר 1943) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים ובעבר היה פרופסור מן המניין בבית הספר למשפטים ע"ש רדזינר במרכז הבינתחומי הרצליה.
קורות חייו.