הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל קאן, בו זכה בפרס חבר השופטים בקטגוריית "מבט מסוים". בנוגע למועמדותו לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, ראויה לציון העובדה כי בניגוד לסרטו הקודם של אבו אסעד, "גן עדן עכשיו", אשר האקדמיה האמריקאית לקולנוע הציגה אותו כנציג "הרשות הפלסטינית", מועמדות זו הוצגה כמועמדות של "פלסטין".
הסרט הושווה על ידי מבקרים שונים לסרט הישראלי "בית לחם", שעוסק בנושאים דומים והיה נציג ישראל במועמדות לפרס האוסקר לסרט הזר, אך לא נבחר כמועמד לפרס.
פס אל-באלי
דנדרמונדה
דנדרמונדה (בפלמית (הולנדית): Dendermonde, בצרפתית: Termonde - טרמונד) היא עיר ומוניקיפיום בבלגיה, חבל פלנדריה, במחוז פלנדריה המזרחית. באזור דנדרסטרק. המוניקיפיום כולל את העיר עצמה ואת העיירות הסמוכות - אפלס, באסרודה, חרמברחן, מספלארה, אאודחם, סכונארדה וסינט-חיליס ביי דנדרמונדה.
משמעות השם של היישוב הוא "הפה של דנדר", בגלל מיקומו על השפך של הנהר דנדר לתוך הסכלדה.
בימי הביניים לעיר דנדרמונדה היה סכסוך שנכנס לאגדה עם העיר אלסט, השוכן דרומית יותר על הנהר דנדר.
עמדה גאוגרפית.
דנדרמונדה נמצאת מדרומו של נהר סכלדה וממזרח לעיר גנט במרחק 33 ק"מ.
היא נחצית על ידי נחל דנדר. העיר שוכנת על השפך של הדנדר לתוך הסכלדה ונמצאת במרחק 28 ק"מ מבריסל, 30 ק"מ ממכלן ו-46 ק"מ מאנטוורפן.
היסטוריה.
ההתחלות המאה ה-15.
אזור הנהר סכלדה היה מיושב עוד בפרהיסטוריה, כפי מעידים הממצאים מתרבות לה טן שנתגלו באפלס. אתרי קברות מן המאה ה-2 ומאה ה-6 אחה"ס שרדו מהתקופה הגאלית-רומית ותקופת המרובינגים.
בשנת 843 לפי חוזה ורדן דנדרמונדה נכלל ללותרינגיה. אחרי פלישות הנורמנים בשנת 883, האזור נכבש על ידי בלדווין השני, רוזן פלנדריה וסופח לחלק הגרמני של רוזנות פלנדריה שהוקמה לא מכבר.
הקיסר אוטו השני ביצר את היישוב במאה ה-10 ועודד התיישבות בסביבה. בשנת 1233 היישוב זכה למעמד של עיר וגדלה הודות לשגשוג תעשיית הבדים. נבנו בה מנזרים, קפלות וכנסיות וכן חומת מגן. באמצע המאה ה-14 נבנו בככר השוק אולם למכירת בדים ומגדל פעמונים.
התחרות הקשה עם ערים אחרות כמו גנט הביאה להתקפות ומסעי שוד נגדה מצד שכניה. בשנת 1384 כל האזור נכנס לשליטת הדוכסים מבורגונדיה מבית ולואה.
מהמאה ה-16 ועד ימינו.
במאה ה-16 חלה הידרדרות בנכסיה של דנדרמונדה. ב-1572 העיר נכבשה על ידי הצבא הספרדי בפיקודו של אלסנדרו פרנסה, דוכס מפרמה, וכמעט נהרסה. כעבור כעשור, הספרדים בנו בה מבצר משלהם בין הנדנדר לסכלדה. ב-1667 העיר הותקפה על ידי צרפת. ובשנת 1706 הכוחות ההולנדים והאנגלים בפיקודו של ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו שהסבו לה נזק כבד ביותר.
האוסטרים ביצרו אותה שוב על מנת להגן עליה מפני שאיפות ההתפשטות של צרפת. אחרי מצור אחרון על ידי צבאו של לואי החמישה עשר, סוף סוף נשם היישוב לרווחה לתקופה ממושכת וביצוריה הוסרו כעבור מספר עשורים.
המחצית השנייה של המאה ה-18 הייתה בדרך כלל משגשגת, הודות למהפכה התעשייתית והתפתחות תעשיית כותנה מקומית. אחרי שנת 1800 מתקני הנמל עברו מודרניזציה והונחו מסילות הברזל הראשונות. בעיר הוקמו גם מפעלים לשמן, נעליים, עור וכו'.
מלחמת העולם הראשונה גרמה לעיר הרס רב אחרי ספטמבר 1914. נחלרבו יותר ממחצית הבתים וארכיוני העיר הופצצו ונשרפו.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 העיר מהווה מרכז מנהלי, מסחרי, חינוכי ורפואי המשרת את האזור מסביב.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית המוניקיפיום דנדרמונדה רבתי היא 43,347 תושבים, מהם 48,82 % גברים ו-51,18 % נשים. צפיפות האוכלוסייה היא 779 תושבים על ק"מ מרובע.
הפרישה לפי גילאים היא:
שיעור המובטלים בעיר הוא 8.24% (לפי הנתונים ב 1 בינואר 2006 )
אירועים בחדשות.
הזמר האיטלקי לוצ'אנו ליגאבואה הקדיש לקרבנות הפיגוע את השיר Quando mi vieni a prendere?, שנכלל באלבום שלו משנת 2010.
דוד אבישר
דוד אבישר (19 באוקטובר 1887, א' בחשון תרמ"ח - 12 בספטמבר 1963, כ"ב באלול תשכ"ג) היה איש חינוך, עיתונאי, משורר וסופר יליד חברון.
קורות חיים.
דוד אבישר נולד בחברון בשנת 1887, בן למשפחת אבישר (אגא-בבא) שעלתה לארץ ישראל מעיראק באמצע המאה ה-19 והתיישבה בחברון. אביו מאיר אבישר היה מלמד, חזן וגבאי בבית כנסת של ר' אליהו מני בחברון.
את ראשית חינוכו קיבל מאביו וממורים פרטיים. למד גם את השפה הערבית בחוגים שהפעילה חברת "למען ציון". בגיל 13 החל ללמוד בישיבתו של רבי חיים חזקיהו מדיני בחברון. למד בישיבה כארבע שנים, עד פטירתו של הרב, ואז עבר להתגורר בירושלים, שם קיבל הכשרה כמורה בבית המדרש למורים של חברת עזרה. בירושלים אבישר החל להיות פעיל בחוגים עבריים והקים ביחד עם חבריו אגודה בשם "מוריה" שפעלה להפצה וללימוד העברית. ביחד עם אישים כגון יהודה בורלא הוא נאבק בבתי הספר של המיסיון הנוצרי ופעל כדי להשיב תלמידים יהודים למוסדות חינוך יהודיים.
בשנת 1911 מונה למורה בתלמוד תורה בחברון. שנה לאחר מכן החל לעבוד בבית הספר "תחכמוני" בירושלים. בשנת 1913 ייסד תלמוד תורה ספרדי בתוך כותלי העיר העתיקה של ירושלים. במהלך מלחמת השפות שהתנהלה בתקופה זאת ביישוב היהודי הוא לקח צד ברור לטובת העברית. בשנת 1918 נמנה עם מייסדי הסתדרות חלוצי המזרח (שהפכה מאוחר יותר לתנועת ספרדים ועדות מזרח) למען מטרות לאומיות כגון יצירת אחדות בין הקבוצות השונות של היישוב היהודי והנחלת השפה העברית כשפת לאומית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גורש מארץ ישראל לטורקיה על ידי השלטונות העות'מאנים, אך הצליח לחזור אליה עוד במהלך המלחמה. הוא התיישב בגליל ולימד תורה ועברית.
בשנת 1921 נתמנה למדריך קורס המורים של כל ישראל חברים בירושלים. בשנת תרפ"ד (1923-4) יצא לשליחות מטעם קק"ל ביוון ומצרים, לשם גיוס תרומות מהקהילות היהודיות למען היישוב היהודי בארץ ישראל. הוא היה מוכר בתור מרצה כישרוני ונהג לערוך הרצאות גם בירושלים על נושאים היסטוריים או תרבותיים, בהן נכחו אלפי משתתפים לאורך השנים. משנת 1925 לימד בבית הספר העירוני לבנים בירושלים, והתגורר בשכונת זיכרון משה בעיר.
כאיש ציבור אבישר היה פעיל במוסדות רבים, וכיהן שנים רבות כחבר הוועד הלאומי ואספת הנבחרים. בפברואר 1932 נבחר לוועד הקהילה של ירושלים מטעם מפא"י. הוא היה חבר גם בוועד העדה הספרדית, ולאחר קום מדינת ישראל הוא שימש כיו"ר ענף הסתדרות המורים בירושלים. הוא היה ציר בארבעה קונגרסים ציוניים (13, 17, 18 ו-19). תמך בציונות סוציאליסטית והיה פעיל במוסדות המפלגתיים של פועלי ציון, אחדות העבודה ומפא"י, וכן פעל כדי לקרב אליהם את הספרדים ביישוב היהודי. היה פעיל גם בהגנה.
הוא המשיך לעבוד במשרות חינוך והוראה ולעסוק בפעילות ציבורית עד פטירתו בירושלים, בשנת 1963.
רעייתו, המחנכת מנוחה רדובילצקי-אבישר, נפטרה בשנת 1942 בלידת בנם יחידם.
יצירתו וכתביו.
לאורך שנותיו דוד אבישר חיבר שירה, ספרות ואף מחזאות. בין היתר התאים אבישר את השיר הנודע "יפים הלילות בכנען" של יצחק קצנלסון למנגינתו. רבים מכתביו פורסמו בעיתונות העברית והלדינו. הוא נהג לכתוב רבות גם על סוגיות הקשורות בחינוך ועל ענייני השעה. תחום עניין עיקרי של כתביו הם מסורתיהם וחייהם של יהדות ספרד והמזרח. לאחר חורבן קהילת יהודי חברון במאורעות תרפ"ט הוא כתב מאמרים רבים להנצחתה, במיוחד בשבועון "אחדות". הוא נפטר בעודו עובד על ספר המקבץ מאמרים לזכר קהילת יהודי חברון, ואת המשימה השלים אחיינו עודד אבישר שהשלים ופרסם את הספר.
דני סימן
Lebensohl
Lebensohl היא קונבנציה בברידג' הקרויה על שם המתמטיקאי האמריקאי Kenneth Lebensold, בשיבוש שמו. זוהי קונבנציה במצב בו לאחר פתיחה של 1NT, מתערב יריב בהכרזה. הקונבנציה מאפשרת למשיב (שותפו של הפותח) לתאר את ידו. משתמשים בקונבנציה גם לאחר Weak two bid של שחקן יריב. מרבית מומחי הברידג' התחרותי משתמשים בקונבנציה זו.
מקור הקונבנציה.
על אף שאדגר קפלן כתב ש Kenneth Lebensold המציא את הקונבנציה ועל אף שהקונבנציה קרויה על שמו, Lebensold הכחיש כל קשר לקונבנציה. מי שהגה את הקונבנציה הוא כנראה שחקן ברידג' מומחה ועורך עיתון ברידג' בניו יורק בשם ג'ורג' בוהם (1922-1993).
בכל מקרה לא נמצא מישהו שייחס את יצירת הקונבנציה לעצמו. קרוב לוודאי שהקטליזטור לבניית הקונבנציה היה מאמר, שפורסם באוקטובר 1965 במדור "Problem Forum" בעיתון The Bridge Journal. המאמר הראה עד כמה הטכניקות שהיו קיימות באותה עת, אינן מתאימות להתמודדות עם הבעיה שמציבה התערבות של שחקן יריב, אחרי הכרזת 1NT.
למה משמשת הקונבנציה?
התערבות טבעית באוברקול לאחר פתיחה של 1NT, מפריעה לשותפו של הפותח, משום שהיא גוזלת ממנו מרחב הכרזה ואינה מאפשרת לו הכרזות שהיו אפשריות לו לא התערב היריב במכרז. להלן תיאור הבעיות העיקריות הנגרמות בשל כך:
דוגמה: לאחר פתיחה של 1NT התערב שחקן יריב בהכרזת 2.
המשיב מחזיק יד עם אורך בסדרת ה-.
יד חלשה:
QJ987632
יד חזקה:
QJ987632
עם יד הראשונה המשיב מעוניין שהחוזה יהיה 3.
עם יד השנייה המשיב מעוניין במשחק מלא של 3NT או 5.
ללא שימוש בקונבנציית Lebensohl לא ידע הפותח להבחין בין שני המצבים, אם שותפו יכריז 3.
דוגמה: לאחר פתיחה של 1NT התערב שחקן יריב בהכרזת 2. אם למשיב יש ארבעה קלפים בסדרת ה- אין לו אפשרות להכריז 2 על מנת לברר האם לשותפו יש לפחות ארבעה קלפים בסדרה. קונבנציית Lebensohl מציעה הכרזה אחרת המהווה תחליף לקונבנציית סטיימן.