בשנת 2009 הוענק לווינטון אות גיבור השואה הבריטי ובאוקטובר 2014, בגיל 105, קיבל מנשיא צ'כיה, בנוכחות שבעה מהילדים אותם הציל, את אות מסדר האריה הלבן, העיטור הגבוה ביותר בצ'כיה.
אקויליאה
פקיד בנק
יין נסך
יֵין-נֶסֶךְ הוא יין שנוּסַך לעבודה זרה, ועל כן אסור מדאורייתא בשתייה ובהנאה. השותה או הנהנה מיין-נסך נענש במלקות. תחולתו ההיסטורית של איסור יין-נסך, לפי התלמוד במסכת סנהדרין, היא רק לאחר סיפור הזניית בני-ישראל עם בנות מואב. אולם הרמב"ן סבור כי התלמוד מדבר אודות איסור סתם יינם ולא אודות יין-נסך, והאיסור על יין-נסך הוחל עם מתן תורה בהר סיני.
כהמשך לאיסור זה, תיקנו חכמים תוספת מאוחרת: איסור סתם יֵינָם או בפשטות יֵינָם; כלומר, כל יין של גוי - או אף אם רק נגע בו גוי באופן שאפשר לו לנסך את היין - נאסר כהרחקה מגויים ("על יינן משום בנותיהן"), ועל כן הוא אסור בשתייה ובהנאה מדרבנן.
מקורו ותוקפו של האיסור.
בתלמוד הבבלי.
במשנה נכתב:
ובתלמוד:
בהמשך התלמוד יוצר שרשרת של מקורות: איסור הנאה ביין נלמד מאיסור זבחי עבודה זרה, זבח לעבודה זרה נלמד מאיסור הנאה ממת, מת נלמד מעגלה ערופה, ועגלה ערופה מקדשים - כפי שמצוטט מדברי "דבי רבי ינאי".
שיטת הרמב"ם.
הרמב"ם כותב כי אף על פי שהפסוק המצוטט בתלמוד מתייחס רק בעקיפין, לכאורה, לאיסור יין-נסך, הוא מהווה מקור מקראי לאיסור, ואינו נחשב לאסמכתא בלבד, ומכאן שאיסור השתייה וההנאה מיין-נסך הוא מדאורייתא. כהמשך לשיטתו מונה הרמב"ם איסור זה במניין המצוות כמצוות לא תעשה עצמאית מדאורייתא, וזאת בנוסף למניית האיסור כחלק מהאיסור הכללי על הנאה ושימוש בתקרובת עבודה זרה. פסוק נוסף שהרמב"ם מצטט בהקשר זה הוא: .
שיטתו של הרמב"ם מתאימה לאחת מהגדרות המקרה המופיעות בי"ג המידות שהתורה נדרשת בהן שמנה רבי ישמעאל: דבר שהיה בכלל ויצא מן הכלל [ללמד], תפקידו הלוגי הוא: לא ללמד על עצמו יצא, אלא ללמד על הכלל כולו יצא. במקרה שלפנינו מיושם, לכאורה, עיקרון זה; איסור שתיית יין-נסך כלול באיסור הכללי של הנאה מעבודה זרה, אך בכל זאת התלמוד מונה פסוק בו נעשה היקש (גזרה שווה) נוסף בין המקרה הספציפי של יין-נסך לבין שאר תקרובתה של עבודה זרה.אם כך הם פני הדברים, יש למצוא דין נוסף אותו למדים מהמקור הספציפי ליין-נסך, ובכך להסביר את תוספת המקור המיותרת - לכאורה, אך הרמב"ם אינו מפרט אודות לימוד כזה.
שיטת הרמב"ן.
לעומתו סבור הרמב"ן כי "לא בא בו כתוב גלוי בביאור", ואין ראוי למנות איסור זה כאיסור עצמאי. לדעתו הסוגיה הנידונה בתלמוד מתייחסת רק לאיסור-ההנאה ולא לאיסור-השתייה, וקיימים שלושה איסורים נפרדים: האחד הוא איסור-ההנאה מעבודה זרה עצמה, והוא נלמד מהפסוק: . השני הוא האיסור אודות "תקרובת עבודה זרה", שהוא מלמד גם על איסור יין-נסך, ומקורו מהפסוק: , ו"זבח" זה המוזכר בפסוק, הוקש ליין-נסך על סמך הפסוק . כלומר, פסוק זה אינו מהווה מקור עצמאי לאיסור יין-נסך, אלא הוא מלמד את עצם העובדה שהפסוק שמהווה מקור לתקרובת עבודה זרה מלמד גם על יין-נסך. והאיסור האחרון הוא ההנאה מ"משמשי עבודה זרה", והוא נובע מהפסוק: .
שיטת תוספות.
בתוספות מוסבר כי המשנה נסובה אודות סתם יינם שאינו אלא תקנת חז"ל, והסיבה שהתלמוד מצטט את המקור המקראי, היא רק על מנת להסביר מה עומד בבסיס תקנת חכמים. מה שמוכיח כי איסור יין-נסך עומד כאיסור בפני עצמו - כשיטת הרמב"ם.
דעה נוספת שמובאת בתוספות - בהקשר של תקרובת עבודה זרה, אך משליכה ישירות על דינו של יין-נסך - מחלקת בין איסור אכילה (או שתייה, במקרה של יין), לבין איסור ההנאה. האיסור לאכול או לשתות הוא מדאורייתא, ונובע מהפסוק: , אך איסור ההנאה אינו אלא גזירת חכמים.
שיטות נוספות.
קיימות דעות שונות המבססות את איסור יין-נסך על פסוקים אחרים מאלו שהובאו לעיל, ושהתבססו על התלמוד הבבלי. בתלמוד ירושלמי הובא הפסוק: כמקור לאיסור יין-נסך. בנוסף כתב הרמב"ם כי קיים פסוק נוסף המהווה מקור: .
פרטי האיסור.
יין-הנסך שנאסר בשתייה ובהנאה הוא יין שנוסך בפני עבודה זרה, בין במקומות המיועדים לכך ובין אם על הרצפה. המשקה שנאסר הוא זה שנוסך, ולגבי החלק שנותר בכלי ולא נוסך קיימת מחלוקת בקרב הראשונים: יש שכותבים שכל המשקה מוגדר כעת כתקרובת לעבודה זרה ואסור כולו, לעומת זאת אחרים סבורים כי היין שנותר בכלי אינו מוגדר כיין-נסך ואינו נאסר, אך עם זאת פעמים שהוא ייאסר משום שנחשב כ"ניצוק" - מושג בהלכה בדיני טומאה וטהרה, המתאר העברת טומאה באמצעות המגע הקיים בעת השפיכה בין הנוזל שנשפך לנוזל שנשאר בכלי.
האיסור על שתיית יין-נסך הוא על כמות כלשהי - ואין שיעור מינימלי, וזאת מכיוון שיין-נסך נחשב ככל איסורי עבודה זרה שאין להם שיעור.
לדעת רבי יהודה בן בתירא, וכך גם פוסק הריטב"א, יין-נסך מטמא ב"טומאה חמורה", דהיינו בטומאת אוהל ובמשא - כדינה של תקרובת עבודה זרה, ושיעור הטומאה הוא כזית.
סיוע הומניטארי
טלגרמה
התקופה האפיפליאוליתית
תקנת חז&quot;ל
קיסר ביזנטיון
קינג
קִינְג (באנגלית: King) פירושו מלך; זהו שם משפחה נפוץ שמקורו אנגלי או סקוטי
פיינגולד
פיינגולד (בכתיב יידי: פיינגאלד; בגרמנית: Feingold) הוא שם משפחה יהודי שפירושו זהב איכותי.
בי-בי קינג
פולה בן גוריון
טייב
טייב הוא שם משפחה צפון־אפריקאי שפירושו "אדם טוב".
מסטיסלאב הראשון, נסיך קייב
מסטיסלאב הגדול (ברוסית: Мстислав; 1 ביוני 1076- 14 באפריל 1132), בנו של ולדימיר השני, היה נסיך קייב בשנים 1125–1132 והנסיך האחרון של המדינה המאוחדת ששלט על רוב שטחה. הנסיכים שבאו אחריו שלטו למעשה בנסיכות קייב בלבד ללא שליטה על הנסיכויות הרוסיות האחרות.
חיו.
מסטיסלאב נולד בשנת 1076. כבר בגיל 13 התמנה לנסיך נובגורוד שבה שלט בשתי תקופות: 1088–1093 ו-1095–1117. בתקופה זו הוכיח מנהיגות וחיזק את מעמדה של העיר. בשנים 1093–1095 היה נסיך רוסטוב. היה לו תפקיד מפתח במאבק הצבאי של אביו נגד אולג, נסיך תמותרקן. בקרב שנערך בשנת 1096 ניצח מסטיסלאב את הכוחות של אולג ובניו והם נמלטו מרוסיה.
בשנים 1117–1125 היה נסיך פריאסלאבל. עם מות אביו הפך נסיך קייב. השטחים בשליטתו לא היו החלק העיקרי של שטחי רוס של קייב, וארבעת אחיו הצעירים קיבלו לידיהם שטחים גדולים. תוך מספר שנים, כתוצאה ממלחמות פנימיות, עברו ערים חשובות אחדות לשליטתו.
בשנים 1125 ו-1127, תוך מלחמות עם נסיכות פולצק, השתלט על הנסיכות.
במדיניות החוץ המשיך בדרכו של אביו. הוא עשה כמה מהלכים צבאיים מוצלחים מול הקומנים. מערכות צבאיות שניהל בארצות הבלטיות ובליטא לא היו מוצלחות.
מסטיסלאב נפטר ב-14 באפריל 1132 ואחיו ירופולק הפך לנסיך קייב. בניו של מסטיסלאב ובני דודיו לא הכירו בעליונות של נסיך קייב והמדינה המאוחדת למעשה הפסיקה להתקיים.
ילדים.
מאשתו קריסטינה, בתו של אינגה הראשון, מלך שוודיה:
מאשתו בת אצולה מנובגורוד:
שנות ה־60 של המאה ה־20
לואר איסט סייד
הלואר איסט סייד (באנגלית: Lower East Side - "הצד המזרחי התחתון") היא שכונה בצידו הדרום מזרחי של רובע מנהטן בעיר ניו יורק, במדינת ניו יורק שבארצות הברית. אזור הלואר איסט סייד נודע בעיקר כמרכז מהגרים יהודים שהגיעו לאמריקה ממזרח אירופה.
גבולות השכונה הם הרחובות אלן, מזרח רחוב האוסטון, אסקס, קאנאל, אלדרידג' (Eldridge Street), מזרח ברודוויי ורחוב גרנד.
השכונה הייתה שכונת פועלים ענייה בראשית המאה ה-20, והפיכתה לאתר שימור לאומי של ארצות הברית בשלהי המאה ה-20 הביאה לשיקום השכונה.
מדרומית לשכונה נמצאת שכונת צ'יינהטאון, ממערבית לה שכונת נוליטה ומצפון לה שכונת האיסט וילג' (אשר בעבר נחשבה לחלק מהלואר איסט סייד).
היסטוריה.
הלואר איסט סייד היא אחת השכונות הוותיקות ביותר בעיר ניו יורק. אזור זה היה מאז הקמתו שכונת פועלים ענייה, אשר מרבית תושביה היו מהגרים חדשים שהגיעו אל העיר. קבוצות אתניות רבות התגוררו בשכונה ובהם מהגרים מאיטליה, פולין, אוקראינה וגרמניה.
אזור הלואר איסט סייד נודע בעיקר כמרכז מהגרים יהודים שהגיעו לאמריקה ממזרח אירופה. האוכלוסייה היהודית של השכונה עזבה אותה באמצע המאה ה-20, בשל העלייה ברמת החיים של המהגרים, אולם שרידים של יישוב יהודי זה ניתן לראות בחנויות לאורך רחוב הסטר , רחוב אסקס , רחוב דלאנסי ורחוב גרנד . בשכונה ממוקמת ישיבה אורתודוקסית ומקווה וכן חנויות יודאיקה ומעדניות המגישות אוכל יהודי - שהידועה שבהם היא המעדניה של כץ.
בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 התפתחה בשכונה תרבות יידיש ענפה שכללה תיאטראות רבים לאור מקטע השדרה השנייה העובר דרך השכונה. אזור זה נודע כ"ברודוויי הידית" ('Yiddish Broadway') בשל מספר התיאטראות הרב.
בשכונה מספר רב של בתי כנסת ובהם בית הכנסת ביאליסטוקר , בית המדרש הגדול, בית הכנסת אלדריג', בית הכנסת מזריץ' , קהילת חתם סופר , בית הכנסת קהילה קדושה יאנינה (בית הכנסת היווני היחיד ביבשת אמריקה), ומרכז אורסאנז - בית הכנסת הרביעי הכי עתיק בארצות הברית. בנוסף, מתיבתא תפארת ירושלים, ישיבתו של הרב משה פיינשטיין נמצאת בשכונה.
במחצית השנייה של המאה ה-20, עם התיישבות אוכלוסייה בנגלית בשכונה נבנה בה מקדש בודהיסטי. האוכלוסייה הסינית הרבה שהתיישבה באזור רחוב דלאנסי ורחוב אלן הביאה להקמת צ'יינהטאון של העיר.
בראשית המאה ה-21 הפכה השכונה לשכונה פופולרית, ונפתחו בה מסעדות וחנויות יוקרה רבות, וכן גלריות אמנות רבות.
מנגינת הלב 2