האייל האלדי מסווג כמין בסכנת הכחדה (EN) על ידי IUCN בשל ציד נרחב לבשרו ולקרניו. איילים אלה גם היו ניצודים בעבר למזון כדי להאכיל גדודי צבא במהלך מלחמות רבות באסיה (כגון מלחמת וייטנאם). ציד של איילים אלה נחשב לפופולרי בגלל קרניהם המרשימות, והם נמכרות בשוק השחור במכירים מפולפלים. גם הרס בתי גידול כתוצאה מהרחבת החקלאות הוא בעל השפעה גדולה על מין נדיר זה. מספריו של תת-המין המניפורי ירדו בעיקר בשל טיוב ביצות לחקלאות, מרעה ודגים, ואילו של הבורמזי והתאילנדי בעיקר מציד ובירוא יערות. בית הגידול המוגן ומתאים לאייל זה הוא מאוד קטן, ובקושי כ-1% מהיערות המוגנים בדרום-מזרח אסיה הם בעלי בתי-גידול המתאימים לו. אפילו בתוך אזורים מוגנים, האיומים הנזכרים עדיין ממשיכים. "אזור השימור צ'האטהין" ("Chatthin Wildlife Sanctuary") שבמיאנמר, הוא אחד ממעוזיו האחרונים של אייל זה, והיער בתוכו עדיין תחת לחץ גדול של כריתת עצים מתושבים מקומיים. בשל הפצה מאוד מקוטעת של מין זה, הוא גם בסיכון מהכלאות וסחף גנטי.
המצב כיום בהודו, בורמה, סין וקמבודיה עדיין סביר, ובלאוס, וייטנאם ותאילנד גרוע מאוד ועל סף הכחדה. להלן נתוני IUCN על תפוצת האייל האלדי במדינות הנזכרות, הכוללים איומים עיקריים, סיבות ירידה, מאמצי שימור ועוד:
מספרים.
מספרם של האיילים האלדים בטבע נאמד בכ-186 פרטים של אייל מניפורי (2004); 2,200 פרטים של האייל הבורמזי (אומדן האו"ם 1992); ולמעלה מ-1,000 פרטים של אייל תאילנדי (2004). נכון לשנת 2003, המספר המוערך של תת-המינים בגני חיות ובמכלאות הוא: 180 פרטים מתת-המין המניפורי; 1,100 פרטים מתת-המין הבורמזי; וכ-23 פרטים מתת-המין התאילנדי.
אייל פיליפיני
אייל פיליפיני (שם מדעי :"Rusa marianna") הוא מין של אייל בחנוני בסוג אייל רוסה המסווג במצב פגיע, ואחד משלושה איילים האנדמים לפיליפינים (השניים הנוספים:אייל אלפרד; אף הוא בסוג אייל רוסה, ואייל קאלאמיאן). מין זה מכונה גם סמבר פיליפיני בשל הדמיון בינו ובין אייל סמבר, או "אייל חום פיליפיני" כדי להבדילו מאייל האלפרד הקרוי גם "אייל נקוד פיליפיני.
מבין שלושת האיילים האנדמיים אייל זה הוא בעל התפוצה הרחבה ביותר בפיליפינים, ומסווג במצב הטוב ביותר מכל פרסתני הפיליפינים אף על פי שגם הוא איבד אזורים נרחבים מתפוצתו המקורית. החלק השני של שמו המדעי ("marianna") בא על שם גילויו לראשונה באיי מריאנה שבאוקיינוס השקט, שאליהם הובאה מהפיליפינים.
תיאור ותת-מינים.
האייל הפיליפיני הוא אייל בינוני בעל מבנה גוף קומפקטי, וקטן בהרבה מקרובו האייל הסמבר. אורך ראשו וגופו: 151-100 ס"מ; גובהו בכתפיים: 70-55 ס"מ; ומשקלו: 60-40 ק"ג. באופן כללי, פרוותו של מין זה היא בצבע חום כהה לחלוטין פרט לחלק התחתון של הזנב שהוא לבן. עם זאת, ישנן וריאציות אזוריות בצבע הכוללות חום אפרפר חולי, חום בהיר, חום כהה, ושחור-שוקולד. רגליו וזנבו קצרים, עיניו ואפו קטנים, ואוזניו עגולות ובינוניות. לזכרים זוג קרניים קצרות יחסית בעלות שלושה סיעופים, המגיעות לאורך של 20–40 סנטימטר בלבד. אוכלוסיות מסוימות של איילים פיליפינים גם שונות באופן משמעותי בגודל הגוף, וכתוצאה מכך אייל זה פוצל על ידי רשויות השימור לארבעה תת-מינים:
תפוצה, אקולוגיה ומחזור חיים.
האייל הפיליפיני נפוץ לאורך הפיליפינים ותפוצתו כוללת את האיים: "מינדורו", "לוזון", "סמר", "לייטה", "פולילאו", "קטנדואנס", "מינדנאו" ו"אסילן"; המין נכחד באי "יליראן" וכנראה גם ב"והול" ו"רינדוק". האיים שבהם הוא אינו מצוי הם: "יגרסו", "פאלאוואן", "פאנאי", "סולו", "באבויאן", "דינאגאט", "סיארג'או" וקבוצת איי "באטאנס" ו"קאלאמיאן". בנוסף לתפוצתו המקורית, האייל הפיליפיני הובאה לגואם על ידי המושל הספרדי מריאנו טוביאס בין שנות 1770–1774 לשם ציד שעשוע. למרות המחסור בתפוצתו המקורית בפיליפינים, הוא מאוכלס יתר על מידה בתחומים רבים בגואם, וגורם נזקים רבים לצמחייה על ידי רעיית יתר. כמו כן האיילים הפיליפינים הובאו לאיים באוקיינוס השקט: "סאיפאן" ו"רוטה" באיי מריאנה הצפוניים, והאי "פוהנפיי" באיי קרוליין, אך הם לא התרבו בכזאת הצלחה כמו בגואם. במאה ה-19 אייל זה הובאה גם לאי היפני "בונין" על ידי ספינות ספרדיות, אך ניצוד שם עד הכחדה ב-1925; לאחר מלחמת העולם השנייה הוא הובאה שוב לאי "בונין" מגואם אך כיום הוא אינו מצוי שם.
אייל זה תופס מגוון של בתי גידול מיוערים, החל משפלות וקרחות יער, ועד למדרונות הרים בגובה 2,900 מטר מעל פני הים. תת-המין במינדורו נפוץ גם במרעה פתוח.
האייל הפיליפיני נח במהלך היום מוסתר בצמחייה צפופה, ומתחיל את פעילותו מהערבים לאורך כל הלילה עד עלות שחר. פרוותו הכהה מספקת לו הסוואה מצוינת ביערות בשעות היום ובעיקר בשעות הלילה. במשך השנה הנקבות יכולות להתקבץ לעדרים של עד 8 פרטים, ואילו הזכרים נשארים בודדים ואגרסיביים. מין זה מעדיף בדרך כלל את קצה היער או קרחות יער, וניזון ממגוון רחב של צמחייה כגון: עשבים, עשבי תיבול, עלים ופרחים ופירות יער שנפלו. באזורים שאליהם הובאו, האיילים הפיליפינים גורמים נזק משמעותי למערכות אקולוגיות מקומיות, מונעים את התחדשות היער ואוכלים כמויות גדולות של יבולים.
עונת הרבייה מתרחשת בחודשי ספטמבר עד ינואר, ולאחר הריון של 220 ימים הנקבה ממליטה עופר אחד בעל פרווה כהה עם כתמים לבנים שנעלמים לאחרי מספר שבועות.
איומים ושימור.
איילים אלה מסווגים במצב פגיע על ידי IUCN בשל אובדן מתמשך של בית גידול והסגת גבול אנושית לחקלאות או לכריית מינרלים. האיילים הפיליפינים ניצודים גם באינטנסיביות לאורך כל תפוצתם עבור בשרם ועורם, (כמו גם לפוחלצים וקרניים לקישוט). למרות שיש מספר אזורים מוגנים בפיליפינים, במרביתם חסרה אכיפה רצינית למניעת ציד כריתת יערות וכדומה; כתוצאה מאיומים אלה, האוכלוסייה של האייל הפיליפיני מאוד מקוטעת ויורדת בחדות לכל אורך הטווח שלו. תת-המין במינדורו נחשב למאוים ביותר מבין תת-המינים ויחד עם הפרסתן השני באי (תאו הפיליפינים) סובל מבעיות דומות של גודל אוכלוסייה קטנה, ובעיקר בשל כריתת עצים נרחבת באי (למעלה מ-90% מהעצים באי נכרתו). דווקא באזורים שבהם האיילים לא היו מצויים באופן טבעי, יש חוקי ציד מחמירים (גואם ו"רוטה") או איסור ציד בכלל ("סאפיאן"). בטווח המקורי שלו, אין כרגע צעדים ספציפיים לשימורו מלבד חוות איילים בינוניות באי "לוזון".
אייל חזירוני
אייל חזירוני (שם מדעי: "Hyelaphus porcinus" בעבר "Axis porcinus") הוא מין אייל בינוני החי במדינות דרום אסיה ודרום-מזרח אסיה ומצוי בסכנת הכחדה. עד תחילת המאה ה-21, מין זה היה מסווג בסוג "Axis" לצד האייל הנקוד, אולם על פי מחקרים חדשים הוא הועבר לסוג אייל זהוב יחד עם קרוביו אייל קוהל (מאינדונזיה) ואייל קאלאמיאן (מהפיליפינים). למרות זאת בטקסונומיות רבות הוא עדיין מוכר בשם "Axis porcinus" או בשם "Cervus porcinus". המין קרוי לעיתים אייל חזירוני מצוי, הודי או תאילנדי כדי להבדיל משני המינים האחרים הקרויים גם בשמות אייל חזירוני אינדונזי ואייל חזירוני פיליפיני. פירוש החלק השני של שמו המדעי בלטינית (porcinus) הוא חזיר, והוא נקרא כך משום מראה גופו העגלגל והגוץ ומשום אופן ריצתו ביער.
תיאור.
פרוותו של האייל החזירוני משתנה למדי בצבעה על פני הטווח הנרחב של תפוצתו: לעיתים היא בצבע חום-אדמדם בהיר בכל הגוף, לעיתים חום כהה עם ראש בהיר ורגליים שחורות או חום-צהבהב בכל הגוף מלבד הרגליים והצוואר. הפרווה גם מתכהה עם הגיל. לעיתים קרובות מסביב לעיניו, אפו וגרונו יש כתמים צהבהבים-קרמים. למין זה יש ראש קצר ומשולש, ומבנה גוף מוצק וכבד; רגליו אף הן קצרות, והגפיים האחוריות גבוהות יותר מהקדמיות ומשוות לו מראה שפוף. אפו גדול ושחור, עיניו קטנות, ואוזניו בינוניות ועגלגלות. פס שחור עובר לאורך השדרה, ובדרך כלל יש כתם כהה בצורת V במצח; הזנב קצר וצידו האחורי לבנבן. למרבית המבוגרים יש נקודות מפוזרות על הבטן בקיץ. הזכרים בעלי קרניים בינוניות הצומחות מאזור המצח ובהם שלושה סיעופים בלבד. הזכרים כהים וגדולים במידה מועטת מהנקבות.
מידות גופו של האייל החזירוני:
גובה הכתפיים: 75-66 ס"מ.
אורך הראש והגוף: 115-105 ס"מ.
אורך הזנב: 20 ס"מ.
אורך הקרן: עד 60 ס"מ.
משקל הגוף: 50-36 ק"ג.
לאייל זה שני תת-מינים:
תפוצה ובית גידול.
מבחינה היסטורית, האייל החזירוני היה בעל תפוצה נרחבת: החל מפנג'אב שבפקיסטן, עובר דרך צפון וצפון מזרח הודו (כולל האזור שלמרגלות הרי ההימלאיה) ועד דרום סין (דרום מחוז יונאן) ומדינות הודו-סין. עם זאת כיום לאחר עשרות שנים של ציד, אייל זה קיים באוכלוסיות מקוטעות ביותר בפקיסטן, צפון הודו, נפאל, בהוטן, בנגלדש ומערב מיאנמר. המין הושמד כנראה לחלוטין באזור המזרחי הכולל את סין העממית, לאוס וייטנאם, ומלבד כמה עשרות איילים שנותרו ליד נהר המקונג במחוז קראטי ובמחוז קו קונג שבדרום מערב קמבודיה האייל הושמד גם בה לגמרי. האייל החזירוני נכחד והוחזר מחדש לתאילנד, והובאה לאוסטרליה, סרי לנקה וארצות הברית.