5 שנים לאחר מכן, בתה של דורה, נורמה, מתארסת לאיש בשם חוליאן ארגואז'ו, רודף שמלות מושבע, ויש לו סוכנות דוגמנות בשותפות יחד עם חברו הטוב, פנצ'ו..בינתיים, צוענייה זקנה בשם מיטרה מוצאת צעירה מחוסרת הכרה בחוף הים. מכיוון שהצעירה אינה זוכרת שום דבר מעברה, מיטרה מחליטה לקחת אותה לביתה ולגדל אותה. היא מעניקה לה את השם סיבינקה ("צוענייה") בלי לדעת שזו בעצם פלומה פרס קמפנה. יום אחד, "סיבינקה" פוגשת את חוליאן, ומתאהבת בו.
בבית משפחת הצועניים גרים מספר נפשות; מיטרה, ראש המשפחה, והאחראית על סדר הבית; קוליה, בנה הטיפש וגס הרוח של מיטרה, וסטייבה, בן הדוד של קוליה, אדם קר לב, אכזרי, ומאוד מחושב בלבו. הוא אדם אלים ומיטרה אינה רואה את הרוע שלו. "סיבינקה" תיאלץ לסבול את גסות הרוח של משפחת הצוענים שאימצה אותה אליה מבלי לדעת שהיא אינה שייכת למשפחה זו.
בינתיים, חוליאן מתערב עם חברו, פנצ'ו, שהוא ישכב אתה. פנצ'ו מנסה להזהיר את "סיבינקה" מפניו, אך היא לא מקשיבה לו. חוליאן מצליח במזימתו, ושוכב עם סיבינקה ונעלם בבוקר למחרת, כשהוא השאיר מאחוריו רק מכתב, בו הוא מודה לה על הלילה הנפלא. "סיבינקה" עצובה והמומה וחוזרת לביתה רק כדי לגלות שמשפחתה כועסת על מה שעשתה ואינה מוכנה להכניסה הביתה. בן דודה הצועני של "סיבינקה", סטייבה, שמאוהב בה, משכנע את מיטרה להרשות לה להישאר, אך בתור משרתת.
מעתה ואילך, מיטרה מתייחסת לסיבינקה באכזריות, מעליבה אותה ומשפילה אותה. יום אחד, סיבינקה נפגעת מרכב והיא נפגעת בראשה. כתוצאה מהמכה, לסיבינקה חוזר הזיכרון על חייה הקודמים, אך היא שוכחת הכל על חייה כצוענייה. כשהיא חוזרת לאחוזת פרס - קמפנה, היא מגלה שאחותה היא הבעלים של הכל, ושחוליאן הוא החבר של אחותה. בנוסף, היא צריכה להתמודד עם ארסיירו, בעלה החדש של דורה ויסקונטי, אדם אכזרי שרוצה את הכסף של החברה, עם דורה ויסקונטי, אשר לא סובלת את פלומה, ועם נורמה, שמתחרה איתו על חוליאן. היחיד שהיא מרגישה בנוח איתו הוא רודי, בנה של אבליה, המשרתת. לרודי יש סרטן ולכן הוא מתמודד עם קשיים רבים ולכן פלומה מעודדת אותו.
כאשר מיטרה והילדה נפגשות, נוצר קונפליקט בין שתי המשפחות - בין העולם הצועני לבין העולם המודרני. פלומה תיאלץ לנסות לגשר בין השתיים כאשר מיטרה מבינה שלמעשה ההתאכזרות שלה הייתה לא מוצדקת ולאחר שהיא מבינה שסטייבה אינו האדם שחשבה שהוא. חוליאן יצטרך להשיב את אהבתה של פלומה. גם לחוליאן יש בעיות משלו - נורמה הנודניקית, פנצ'ו "חברו" הטוב שמאוהב בנורמה, וכמובן - המלחמה שלו להשיב את פלומה אליו לפני שיהיה מאוחר מדי.
ויקיפדיה הערבית
ויקיפדיה הערבית (בערבית: ويكيبيديا العربية) היא הגרסה בשפה הערבית של אנציקלופדיית האינטרנט החופשית ויקיפדיה, המנוהלת ומתופעלת בידי קרן ויקימדיה. גרסה זו של ויקיפדיה החלה לפעול ביולי 2003.
נכון ל- ב ישנם בו ערכים ו- משתמשים פעילים..
אתר ויקיפדיה הערבית היה חסום לגישה בסוריה מאז אפריל 2008 ועד פברואר 2009 כחלק ממדיניות הצנזור של הממשלה הסורית. לא ניתן שום נימוק רשמי לחסימה ולהסרתה על ידי ממשלת סוריה (ויקיפדיות בשפות אחרות לא נחסמו).
בעבר, בניגוד לרקע הרגיל של הוויקיפדיות בשפות השונות, הרקע של הדפים בוויקיפדיה הערבית כלל דפוס ריצוף של ערבסקות, אך עם הזמן סגנון העיצוב יישר קו עם שאר הוויקיפדיות.
ב-2013 החל לגדול קצב הצמיחה של הכתיבה בוויקיפדיה זו, ובשבוע שבין 15 בדצמבר 2013 וה-21 בדצמבר 2013 חגגה הוויקיפדיה את הגעתה ל-250,000 ערכים.
קיימת גם גרסה של ויקיפדיה בדיאלקט המצרי של ערבית, שהחלה לפעול ב-2008.
ציור (1946)
"ציור" (באנגלית: Painting) הוא ציור מאת הצייר הבריטי פרנסיס בייקון משנת 1946. הציור, הנחשב לאחת מן היצירות החשובות שלאחר מלחמת העולם השנייה.
במרכז התיאור הסוריאליסטי של בייקון נמצאה תיאור של דמות, מופשטת למחצה, המוסתרת תחת מטריה שחורה. במקום בו אמור להימצא כיס החליפה שלה מתואר כתם צהוב. היא מוצבת על מעין בימה מעוגלת, חלל האופייני לציורים נוספים של בייקון. מאחורי הדמות מצויה גווייה פשוטת עור, התלויה בעזרת חבלים. הגווייה המאזכרת יצירות ידועות כגון "שור שחוט" (1655) מאת רמברנדט, או ציורו של חיים סוטין "בקר שחוט". צורות גרפיות בצבע ורוד בהיר מדגישות את תנוחת הגווייה והופכות אותה למעין תיאור של צליבה.
בייקון העיד בראיון עמו כי הציור והדימויים שבו נולדו מתוך מקריות ש"הצטברה" בציור.
האמן וידידו של בייקון גרהם סטרלנד (Graham Sutherland) ראה את הציור בסטודיו של בייקון והמליץ לסוחרת האמנות שלו, אריקה בראוזן (Erica Brausen), לצפות ביצירה. בראוזן ביקרה בסטודיו בסתיו 1946 ורכשה את היצירה תמורת 200 פאונד. היצירה הוצגה בכמה תערוכות קבוצתיות וביניהם בתצוגה הבריטית של "התערוכה הבינלאומית לאמנות מודרנית" ( Exposition internationale d'arte moderne), שהתקיימה ב-1946 במוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית (כיום מרכז ז'ורז' פומפידו).
בשנת 1948 קנה אוצר האמנות אלפרד באר (Alfred H. Barr) את הציור עבור המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. בייקון, ששהה באותה עת במונטה קרלו, כתב לסטרלנד וביקש ממנו למרוח פיקסטיב (ציפוי הגנה שקוף) על חלקי הפסטל שבציור לפני שישלח לארצות הברית, במטרה להגן עליו.
עאקיר
עאקיר (בערבית عاقر, תעתיק: עָאקֶר. נכתב גם עקיר ולעיתים מופיע בתור עג'ר), היה כפר ערבי בשפלת יהודה, כ-5 קילומטרים דרומית לרחובות וכ-2 קילומטרים מערבית למזכרת בתיה, בגובה 60 מטר מעל פני הים. במהלך מלחמת העצמאות הכפר נכבש, תושביו עזבו אותו, ולאחר המלחמה לא הורשו לחזור. שרידי הכפר נמצאים היום בתחום קריית עקרון.
עד מלחמת העצמאות.
על פי סקר הכפרים שבוצע בשנת 1945, מספר התושבים בכפר היה 2,480, שטח הכפר היה 15,825 דונם טורקי מתוכם, 11,322 דונם בבעלות ערבית, 3,222 דונם בבעלות יהודית ו-1,282 דונם בבעלות ציבורית.
באוקטובר 1883 נרכשו על ידי הברון היהודי אדמונד דה רוטשילד מפריז 2,660 דונם קרקע חקלאית מהכפר הערבי ואותה עיבדו 11 עולים מן העיירה פבלובקה שבבלארוס. העולים שעברו קודם לכן הכשרה חקלאית במקוה ישראל שכרו להם מגורים בכפר, ולאחר שהצטרפו אליהם בני משפחתם הקימו על אדמות הברון את הבתים הראשונים של המושבה עקרון. מאוחר יותר שונה שמה של עקרון למזכרת בתיה.
במהלך השנים, מהקמת המושבה ועד מלחמת העצמאות, היו יחסי שכנות טובה בין המושבה ובין הכפר, רבים מבני הכפר עבדו במושבה, והדרך אל המושבה עברה בעאקיר. במהלך המרד הערבי הגדול אירעו מספר תקריות בעאקיר אשר טופלו על ידי הצבא הבריטי בפשיטות על הכפר ובהריסת בתים.
בכפר פעלו שני בתי ספר יסודיים – בית הספר לבנים, שהוקם ב-1921, ובית ספר לבנות. כמו כן היו לכפר שני מסגדים.
בשנת 1941 הקימו הבריטים דרומית לכפר את RAF Aqir, שהיה שדה התעופה הצבאי הראשי של חיל האוויר המלכותי בארץ ישראל (כיום בסיס חיל האוויר תל נוף).
במלחמת העצמאות.
במלחמת העצמאות, בעקבות חסימתן של דרכים ישירות יותר לירושלים הנצורה, עברה עיקר התנועה היהודית דרך הכביש שעבר בתוך עאקיר וממנו המשיכה למזכרת בתיה, לחולדה ולעבר כביש מסמיה-לטרון (כיום מקטע של כביש 3). בתחילת המלחמה נמנעו ערביי עאקיר מלתקוף את התחבורה היהודית שעברה בכפר. אולם בפברואר 1948 הותקפו שיירות בכביש והערכת היישוב העברי הייתה שהתוקפים הגיעו ממע'אר ומעאקיר. ב-10 בפברואר נחסמה הדרך בכפר לתנועה יהודית. באמצע פברואר נורו יריות מכיוון הכפר אל מזכרת בתיה וקו הטלפון למזכרת בתיה נותק.
נוסעי השיירות נאלצו לעקוף את הכפר דרך פרדסי נען בדרכם למזכרת בתיה. במהלך מבצע כיתור ב-5 במאי 1948, נכבש הכפר על ידי גדוד 52 של חטיבת גבעתי ותושביו נכנעו ומסרו את נשקם. אולם אנשי המודיעין של ההגנה סברו ש-100 הרובים שנמסרו היו רק חלק מהנשק של הכפר ועל כן נלקחו 8 בני ערובה עד למסירת כל הנשק. פעילות ההגנה הופרעה על ידי כח של הצבא הבריטי, אולם עם עזיבתו חודשו המגעים עם אנשי הכפר שהבטיחו למסור את שאר הנשק למחרת היום. באותו לילה עזבו כמעט כל תושבי הכפר ליבנא ולמע'אר. כאשר נכנסו למקום חיילי גבעתי מצאו רק כ-30 ערבים ואלו גורשו לכיוון שאר אנשי הכפר שנמלטו. הגירוש זכה למחאות של אנשי מפ"ם אשר במשך שנים קיימה קשרים עם אנשי שמאל בעקיר. ביולי 1948 הכפר כבר היה נטוש. בהמשך עברו תושבי הכפר לעיירה איסדוד (היום באזור המושבים שדה עוזיהו ובית עזרא), משם למג'דל (היום אשקלון) ועם סיום המלחמה, לרצועת עזה.
התיישבות יהודית.
עוד בימי מלחמת העצמאות בחודש נובמבר 1948, יושבו עולים חדשים שהגיעו מארצות שונות בבתי הכפר. ראשונים להתיישב היו 60 משפחות מבולגריה, אליהם נתווספו עולים מתימן ובמידה פחותה מהונגריה, רומניה, פולין, מרוקו וארצות אחרות. באוגוסט 1949 כבר היו בכפר 1,300 תושבים. בינואר 1949 הוקם בדרום הכפר, המושב בית אלעזרי שנקרא בתחילה "עקיר החדשה". בשנת 1950 הוקצו חלק מאדמות הכפר להרחבת כפר ביל"ו. בהמשך הוקמו בסמוך לכפר מעברות שנקראו "מעברת עקיר", שקלטה עולים מעיראק ו"עקיר החדשה". היישוב בכפר עצמו, בו יושבו עולים חדשים, נקרא "כפר עקרון". בשנים 1953 ו-1958 צורפו "מעברת עקיר" ו"עקיר החדשה" לכפר עקרון. בשנת 1963 שונה שם היישוב לקריית עקרון.
מסדר האחיות הדיאקוניסיות
ירחמיאל וויס
חוק הפעפוע של פיק
סלטה (פרובינציה)