ביוני 1840 הגיעו חובותיו של בלזק ל-262 אלף פרנק. בית המשפט הוציא צו עיקול על ביתו של בלזק בז'רדי, והוא נאלץ לעבור לדירה ברחוב באס (Basse) בשכונת פאסי (Passy), שאותה שכר מקצב בשם אטיין־דזירה גרנדמן (Étienne-Désiré Grandemain). באותה תקופה החליט בלזק לנסות את מזלו שוב בתחום העיתונות, ובשותפות עם ארמאן דוטאק (Armand Dutacq), שניהל כבר כמה עיתונים, ייסד כתב עת בשם "לה רוו פריזיאן" (La Revue parisienne), ירחון בן 125 עמודים שנמכר תמורת פרנק אחד. גם הרפתקאה זו הסתיימה בכישלון צורב, וכתב העת נסגר בספטמבר 1840, לאחר שיצאו שלושה גיליונות בלבד.
ב-16 באוגוסט 1840 נבחר בלזק לנשיא כבוד של אגודת הסופרים שקמה זמן קצר קודם לכן. במסגרת תפקידו ניסה לאחד את סופרי התקופה למאבק משותף בנוגע לזכויות היוצרים על כתביהם, במטרה להניע את השלטון לתקן את החוקים בתחום זה. המאבק נכשל ובלזק ביקש להתפטר מתפקידו, אך אגודת הסופרים סירבה לקבל את התפטרותו.
ב-2 באוקטובר 1841 חתם בלזק על הסכם לפרסום כל כתביו תחת הכותרת "הקומדיה האנושית". כותרת זו עלתה במוחו ובמכתביו כבר בעבר, אבל זו הפעם הראשונה שהיא הוזכרה בחוזה רשמי. החוזה עצמו היה לתקופה של שמונה שנים, כשהמהדורה הכוללת תודפס ב-3,000 עותקים ובלזק עצמו יהיה זכאי ל-50 סנט מהמכירות של כל כרך. בנוסף, קיבל בלזק מקדמה של 15 אלף פרנק.
בנובמבר 1841 מת בעלה של הרוזנת האנסקה. בלזק, שהצטער על מותו של הרוזן אך שמח שאהובתו חופשייה לבסוף מקשרי הנישואים שכבלו אותה עד כה, כתב לאלמנה הטרייה:
ב-19 במרץ 1842 עלה בתיאטרון אודאון קומדיה של בלזק בשם "קינולה בעל ההמצאות" (Les Ressources de Quinola). בהצגת הבכורה היה האולם ריק למחצה, והביקורות קטלו את היצירה. המחזה ירד מהבמה לאחר 19 הצגות בלבד. באותה שנה הוא השלים את הנובלה "צעד ראשון בחיים" (Un début dans la vie) ואת הרומן "אלבר סווארוס" (Albert Savarus), ופרסם בהמשכים את "המוזה של המחוז" (La Muse du département) בכתב העת "לה מסאז'ה" (Le Messager), ואת "אונורין" (Honorine). שתי היצירות האחרונות זכו להצלחה רבה, שבעקבותיה תכנן בלזק להגיש את מועמדותו לאקדמיה הצרפתית, רעיון בו הירהר כבר בעבר. עם זאת, החובות שצבר הסופר הרתיעו את חברי האקדמיה מלקבלו לשורותיהם.
ביולי 1843 יצא בלזק למסע לרוסיה, כדי לפגוש את הרוזנת האנסקה. הוא נסע לדנקרק, ועלה על ספינה אנגלית שהפליגה לסנקט פטרבורג. לקראת סוף החודש הוא הגיע לעיר, שם שכרה עבורו הרוזנת חדר צנוע סמוך למקום מגוריה. הוא עזב את רוסיה לכיוון גרמניה בספטמבר, והגיע לברלין באוקטובר 1843, שם התאכסן במלון בשם "רוסיה". בברלין הוא נפגש עם חוקר הטבע ומגלה הארצות אלכסנדר פון הומבולדט. מברלין המשיך בלזק ללייפציג, ומשם לדרזדן ולמיינץ. במיינץ עלה בלזק על ספינת נהר לקלן, ולאחר מכן המשיך לבלגיה. רק בסוף אותה שנה חזר לביתו ברחוב באס שבפריז.
בדצמבר 1843 כתב בלזק לרוזנת האנסקה כי הוא עדיין מקווה להתמנות לאקדמיה הצרפתית, וכי הוא "עושה מאמצים רק כדי שיידעו כי אני מעוניין להיבחר". לרוע המזל, אחד מחברי האקדמיה שבלזק סמך על תמיכתו נפטר בינואר 1844, והאקדמיה בחרה בסופר סן מארק ז'יררדן (Saint-Marc Girardin).
באותה תקופה חתם בלזק על חוזה להוצאת שני רומנים נוספים, "מודסט מיניון" (Modeste Mignon) ו"הזעיר-בורגנים" (Les Petits Bourgeois). הראשון מבין השניים החל להופיע באפריל 1844 בעיתון "לה ז'ורנל דה דֶבָּה" (Le Journal des débats), עוד לפני שבלזק סיים ללטש את כתב היד הסופי, וזכה לתגובות שליליות מצד הקוראים. על רקע הטענות מיהר העיתון להודיע כי יחל בקרוב לפרסם את "הרוזן ממונטה כריסטו" מאת אלכסנדר דיומא, צעד שפגע בכבודו העצמי של בלזק. הרומן "האיכרים" (Les Paysans), שהחל להתפרסם ב"לה פרס" באותה שנה, זכה לביקורות קטלניות, ובין היתר נטען שבלזק מבזה את חיי הכפר ומציג את עובדי האדמה כעלובי נפש.
1844 - 1850.
הכנות לנישואים עם הרוזנת האנסקה.
ב-1844 עדיין קיווה בלזק לשאת לאישה את הרוזנת האנסקה. בזמן שחלף הצליחה הרוזנת להסדיר את העניינים הנוגעים לירושת בעלה, אולם כעת ביקשה להשיא את בתה אנה לאציל פולני, וחששה שקשריה עם בלזק עלולים לפגוע בתוכניות אלה. בלזק ניסה להניא אותה מכוונה זו, וטען כי "בתנאי הפוליטיקה העכשוויים, טוב יותר להינשא לבן שלזיה מאשר לפולני".
במהלך שנת 1845 בילה בלזק במסעות עם הרוזנת האנסקה, בתה אנה וארוסה, הרוזן יז'י מְנִישֶׁך (Jerzy Mniszech). באפריל יצא מפריז לדרזדן ונפגש עם השלושה. משם המשיכו לבאד הומבורג ומשם לשטרסבורג. בשטרסבורג נפרדו בלזק, האנסקה ובתה ומהרוזן מנישך, ובתחילת יולי יצאו בכרכרת דואר לפריז. לאחר ביקור קצר בעיר המשיכו לטייל באזור הכפרי של צרפת, ומשם פנו להולנד ולבלגיה, שבהן ביקרו בהאג, באמסטרדם, באנטוורפן ובבריסל. מבריסל המשיכו הרוזנת האנסקה ובתה לקלן, ואילו בלזק שב לפריז. אולם בסוף ספטמבר נסע שוב, הפעם לבאדן-באדן, ובילה עם הרוזנת שישה ימים נוספים. לקראת סוף אוקטובר נסע לפגוש את הרוזנת האנסקה שוב, הפעם בשאלון-סור-סון, עיר בחבל בורגונדי, אליה הגיעו הרוזנת, אנה והרוזן מנישך מבאדן-באדן. משם המשיכו הארבעה למרסיי, ובתחילת נובמבר 1845 עלו על ספינה והגיעו לנאפולי. עם זאת, בשל חובותיו הכספיים הדוחקים, בילה בלזק בנאפולי שלושה ימים בלבד, וב-8 בנובמבר חזר למרסיי והמשיך בכתיבתו.
כהשתתפות מצדה בהוצאות הכרוכות בהשתקעות הזוג בפריז, העבירה הרוזנת האנסקה לבלזק סכום של 100 אלף פרנק, שאותם השקיע במניות של חברת מסילת הברזל הצפונית, שלפי השמועות בקרב מביני עניין, ערכן אמורות לעלות באופן ניכר בשנים הקרובות. במהלך דצמבר 1845 ערך בלזק ביקור ארוך ויסודי בבית הכלא לה קונסיירז'רי, כחלק מהכנותיו לכתיבת הרומן "זוהר ושקיעה של יצאניות צמרת". ב-22 בדצמבר נכח באירוע חברתי במלון פִּימוֹדָן (Pimodan) בפריז, שבו השתתפו גם גוטייה ושרל בודלר. באירוע עישנו כמה מהנוכחים חשיש. בודלר טען לאחר מכן כי בלזק סירב לגעת בחשיש, אולם במכתב שכתב לרוזנת האנסקה יום למחרת טען בלזק כי דווקא כן ניסה את הסם, אך הצליח "להתגבר" על השפעתו:
בפברואר 1846 הזמינה הרוזנת האנסקה את בלזק לבקר אותה ברומא, משם ימשיכו לטייל ביחד. לקראת הנסיעה ניגש בלזק לחייט שלו בפינת הרחובות רישלייה ומונמארטר, אך ביציאה מהחנות מעד בשלולית מים וקרע שריר ברגלו. הפציעה דחתה את הנסיעה בשבועיים, ורק באמצע מרץ הוא יצא למרסיי, ועלה על אונייה לאיטליה. ב-25 במרץ הגיע לרומא, ובילה עם הרוזנת האנסקה, בין היתר, בביקור בחנויות לממכר עתיקות ואצל סוחרי חפצים נדירים. אחרי שלושה שבועות עלו בלזק, הרוזנת האנסקה, בתה אנה והארוס מנישך על אונייה שהפליגה לג'נובה, שם רכש בלזק מיטת אפריון. מג'נובה המשיכו הטיילים לז'נבה, וממנה לברן, שם התארחו אצל שגריר רוסיה, הברון פאוול דה קרידנר (Павел де Крюденер). לאחר מכן ביקרו בבזל, בסולר ובהיידלברג. ב-28 במאי 1846 שב בלזק לפריז.
ביוני 1846 הודיעה הרוזנת האנסקה לבלזק כי היא בהיריון. על אף התנגדותו המוקדמת לגידול צאצאים, וניסיונותיו "לנהוג בזהירות", שמח מאוד בלזק לקבל את הבשורה. הוא היה משוכנע כי ייוולד לו בן, ותכנן לקרוא לו ויקטור-אונורה. במכתבים מאותה תקופה כתב לרוזנת האנסקה:
הרוזנת האנסקה סבלה בתחילה מדיכאון בשל ההיריון, וכדי לעודד את רוחה נסע בלזק ונפגש עמה בפנסיון סמוך לפרנקפורט, שם שהו גם אנה וארוסה. מהפנסיון המשיכו הארבעה למיינץ. בלזק חזר לפריז ב-15 בספטמבר 1846, אך נסע שוב באוקטובר לוויסבאדן כדי להשתתף בחתונתה של אנה האנסקה והרוזן יז'י מנישך.
לאחר שובו לפריז רכש בלזק כבית לו ולרוזנת האנסקה בניין ישן ברחוב פוֹרטוּנֶה (Fortunée) 14 (לימים רחוב בלזק). תמורת הבניין שילם בלזק 32 אלף פרנק במזומן, ועוד 18 אלף פרנק במניות של חברת מסילת הברזל הצפונית. בלזק השקיע עוד כמה עשרות אלפי פרנקים בשיפוצים, ורכש בין היתר ריהוט מפואר ותמונות אמנות לקישוט הבית. ההוצאות הכוללות היו מעל מעבר למה שציפה בלזק, ונותני השירות שהעסיק בעבודות התחילו לדרוש את פרעון חשבונותיהם. על מנת להחזיר את חובו לווה בלזק סכום כסף מהברון ג'יימס דה רוטשילד, ובתמורה משכן לטובתו את מניות חברת מסילת הברזל הצפונית שנותרו בידו. בעקבות קשיים אלה החליטה הרוזנת האנסקה לדחות את נישואיהם בשנה נוספת, החלטה שעוררה התנגדות חריפה מצד בלזק – אך ללא הועיל.
באותה תקופה החל להופיע הרומן "הדודנית בט" (La Cousine Bette) בהמשכים בעיתון "לה קונסטיטוסיונל" (Le Constitutionnel), וזכה לביקורות חיוביות. השמחה לא נמשכת זמן רב, וב-1 בדצמבר 1846 קיבל בלזק בשורה קשה: הרוזנת האנסקה כרעה ללדת טרם זמנה, והתינוקת מתה במהלך הלידה. "איני יכול לתאר את כאבי במילים", כתב בלזק לרוזנת מיד לאחר שנודע לו על הטרגדיה, "כולי המום ומבולבל. רציתי כל כך בילד ממך! הוא היה כל חיי!".
בסוף 1846 סיים בלזק את "גלגולו האחרון של ווטרן" (La dernière incarnation de Vautrin), שנועד להוות את החלק האחרון ברומן "זוהר ושקיעה של יצאניות צמרת", ועבד במרץ על "הדודן פונס" (Le Cousin Pons), שאמור להיות הרומן המשלים ל"דודנית בט". בלזק תכנן לפרסם את שני הספרים תחת הכותרת המשותפת "הקרובים העניים" (Les Parents pauvres).