בשנת 2005 חלה בסרטן האשכים ממנו החלים. ולאחר החלמתו בין השנים 2006–2010 עסק בהלחנת מוזיקה לסרטים ולהצגות תיאטרון.
קריירה מוזיקלית.
אלבום הבכורה שלו, "אלון עדר", יצא בפברואר 2011 בהוצאה עצמית והכיל 15 שירים שהלחין, עיבד והפיק. שמונה מתוך שירי האלבום הם שירי משוררים. בדצמבר של אותה שנה יצא אלבומו השני, "אלון עדר ולהקה", שכלל 13 שירים שאת רובם הוא כתב ושאת כולם הלחין.
בשני האלבומים ניכר סגנון ההלחנה והעיבוד של עדר, המושפע מהרוק המתקדם של שנות השבעים בישראל. בשנת 2012 יצא המיני אלבום "Casio מטונף", שכלל שישה שירים שכתב והלחין על אורגני "Casio". בניגוד לאלבומיו הקודמים, הטקסטים באלבום זה הם בעלי אופי חברתי־מחאתי.
בספטמבר 2014 יצא האלבום "סיכום החיים עד עכשיו", שגם עליו חתום ההרכב "אלון עדר ולהקה". חברי הלהקה אף השתתפו בכתיבה וביצוע של חלק מהשירים. בהשוואה לאלבומים הקודמים של עדר ולהקה ניכר שימוש רב יותר בכלים אלקטרוניים. בנובמבר 2014 השתתף בקליפ איך אפשר שלא של ג'יין בורדו.
בשנת 2015 הוציא אלבום נוסף בשם "Casio זעם", אלבום וידאו שבדומה לקודמו התבסס על נגינה באורגני קסיו בלבד וכלל שירי מחאה.
באותה שנה הוציאה הזמרת נומקה את המיני אלבום "Its ok I'm Alone". את האלבום הפיק בשיתוף הזמר אלן מון. השירים זכו להשמעות רבות ברדיו.
בינואר 2017 יצא אלבומו השישי של עדר, "השמרנים שוב באופנה", השלישי במספר שנוצר במסגרת שיתוף הפעולה עם הלהקה. לאלבום קדמו הסינגלים "הרבה להגיד", "אל תעזבי אותי" ו"שיר לאמא", שזכה להצלחה בתחנות הרדיו. באותה שנה השתתף עדר בשירה ובנגינה באלבום שירי הילדים "ריח של חלומות", שאותו יצרו דנה דובדבן ונירוס. באותה שנה השתתף בפסטיבל אינדינגב ה-11. באותה שנה הוא הופיע גם בפסטיבל יערות מנשה..
בנובמבר 2018 יצא אלבומו השביעי של עדר, "משתלבים בנוף", שהוא הרביעי שנוצר במסגרת שיתוף הפעולה עם הלהקה. האלבום זכה בפרס אקו"ם להישג השנה על שם עוזי חיטמן. שבועיים לאחר יציאת האלבום הלהקה הוציאה אלבום נוסף, "מחשבות על הדרך". באותה שנה כתבו עדר ובת זוגו שני גבאי את אופרת הרוק "רובי גע בעולם". את המופע ליוותה תזמורת המהפכה במשכן לאומנויות הבמה בתל אביב.
באוקטובר 2019 יצא אלבומו התשיעי של עדר, "סקיצות 1", אלבום סולו שמרכז סקיצות אישיות של עדר מ־2004 ועד 2019. בסוף 2020 יצא לאור בחברת "הליקון" האלבום "שרים תפילילה", שהוא גרסה מולחנת ומושרת לספר הילדים המצליח "תפילילה". עדר הלחין וביצע באלבום את השיר "כל הילדים בעולם", וכן שר עם אסתר רדא את השיר "מנגינה מתחילה" שהלחין יוני רכטר, והשתתף בביצוע שיר הנושא "זמן תפילילה" שהלחין גיא מרוז.
בפברואר 2021 יצא לאור ספרו ובו מנגינות שיריו, "אלון עדר ולהקה - סיכום השירים עד עכשיו (ספר אקורדים)", בהוצאת תקליטי יהלום.
ביוני 2021 יצא לאור "בקול גדול", הסינגל הראשון מתוך האלבום החדש של אלון ולהקה. באוקטובר 2021 יצא הסינגל השני, "דרך הזהב", בהשתתפות מקהלה וכל חברי הלהקה. בדצמבר 2021 יצא סינגל נוסף בהשתתפות חוה אלברשטיין בשם "אין לך זכות חנינה בעולם", שכתבה לאה גולדברג. בפברואר 2022 יצא אלבומו העשירי של עדר, "כן כן כן כן!", שהוא האלבום החמישי ביחד עם הלהקה, "אלון עדר ולהקה". באלבום חברי הלהקה אף השתתפו בכתיבה וביצוע של חלק רב מהשירים בהשוואה לאלבומים הקודמים של עדר ולהקה. הסינגל "בתנועה במבט", אותו כתב והלחין עדר, קיבל ביקורות חיוביות וזכה להשמעות רדיו רבות לאחר שנכנס לפלייליסט של גלגלצ. ביולי 2022 הוציא עדר עם תומר ישעיהו אלבום משותף בשם "סוכר טלוויזיה".
חיים אישיים.
עדר היה בזוגיות עם שני גבאי, במאית שביימה והפיקה חלק גדול מהווידאו קליפים שלו כגון "שיר לאמא", ו"קריית שמונה". לזוג שלושה ילדים. הזוג נפרד באוקטובר 2021.
מתגורר בפרדס חנה-כרכור.
אגודת הפועלים הערבית הפלסטינית
אגודת הפועלים הערבית הפלסטינית (תעתיק: ג'מְעיַת אל-עֻמאל אל-ערבּיה אל-פלסטיניה) הוקמה בשנת 1925 ופעלה עד 1947.
רקע כללי.
עד ראשית תקופת המנדט הבריטי הייתה החברה הפלסטינית חברה חקלאית בעיקרה. בתקופת המנדט השתנה מצב זה בהדרגה כאשר הפעילות הכלכלית התרחבה לתחומים נוספים. בעקבות תיעוש והשקעות בתשתיות צמחה שכבת הפועלים הערבים בארץ. איגוד משותף לפועלי הרכבת היהודים והערבים, הוקם ב-1919. כעבור שנה הצטרפו אליו עובדי הדואר והטלגרף. איגוד זה הצטרף להסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל ובעקבות זאת פרשו ממנו הפועלים הערבים והחליטו להקים איגוד עצמאי.
ארגון הפורשים נקרא בראשיתו "ועדת האחווה של הפועלים הערבים" (אל-לַגְ'נַה אל-אַחַ'וִיַה לִלְ-עֻמַאל אל-עַרַבּ). הפועלים הערבים השתכרו מפחות מפועלים יהודים והודרו במידה רבה מן המשק היהודי. על רקע נחיתות זו הגה עבד אל-חמיד חַיְמוּר, פועל בחברת הרכבת יליד סוריה, את הקמת הוועדה על מנת להגן על זכויות הפועלים הערבים. בתחילה הצטרפו לחַיְמוּר שישה עובדים בלבד כי עובדים אחרים חששו מפיטורין. במסגרת הוועדה דנו בבעיות היומיומיות בעבודה ובאי השוויון בינם ובין הפועלים היהודים.
תחילת הפעילות.
ב-1923 פנו חברי הוועדה לרשויות המנדט בבקשה לקבל אישור להקמת אגודת פועלים וב-1925 התקבל האישור לפעילותה של אגודת הפועלים הערבית הפלסטינית (אפע"פ).
ב-1925 נוסדה האגודה בחיפה על ידי נציגי המחנה החוסייני והוועד הפועל הערבי.
האגודה הצהירה כי לא תעסוק בדת ופוליטיקה ומטרותיה הן לשפר את מעמדם ומצבם של הפועלים ותנאי העסקתם: הגדרת מסלול קידום, הגבלת שעות העבודה, קביעת שכר מינימום, תשלום עבור ימי חופשה, תשלום בעבור שעות נוספות ופיצוי במקרה של פציעה. בנוסף, ביקשו סיוע להוצאות מגורים, הוצאות לחינוך ילדיהם וביטוח בריאות. אפע"פ הצהירה כי תפעל לקבוע זכויות אלה בחוק המנדטורי.
אפע"פ נאבקה מול מעסיקים פרטיים וגם מול ממשלת המנדט, שהייתה המעסיק הגדול בארץ, כדי להגביל את שעות העבודה של הפועלים, להעלות את שכרם ולחייב את המעסיקים לשלם פיצויים במקרה של פציעה או פיטורין. מאבק זה כלל שביתות שאפע"פ ארגן בכמה מקומות עבודה, כגון במחצבות בחיפה, במפעל הסיגריות של קרמאן, דיק וסלטי, במפעל אריגה במג'דל ועוד.
ב-1929 נעשה ניסיון שני להקים את האגודה, ביוזמת חוגי החוסיינים והוועד הפועל, שהיו אז במאבק קשה עם המחנה הנשאשיבי. בהזדמנות זו חודשה האגודה בחיפה ונוסדו אגודות נוספות ביפו ובירושלים. בשנה זו החלה גם תחרות בין חיפה ויפו. ב-1930 קיימה האגודה קונגרס ארצי ראשון בחיפה שנכחו בו כשישים נציגים של הפועלים הערבים בארץ, מחצית מהם היו נציגי פועלי חיפה ורובם מקרב פועלי הרכבת.
ב-1935 נעשה ניסיון שלישי לחדש את האגודה. ביפו החל לפעול פח'רי נשאשיבי, שניסה להרחיב את השפעתו גם על חיפה, ובכך גבר המאבק המפלגתי בין האגודות בשתי הערים, שפעלו כל אחת באופן עצמאי.
בשנות השלושים פעלו סניפיה המרכזיים של האגודה בירושלים, עכו, יפו וחיפה. עד 1940 היו לאפע"פ סניפים נוספים בכפרי מישור החוף והגליל. עיקר הפעילות הייתה במטרה להפנות את תשומת הלב לבעיות הפועלים ולצרף חברים נוספים לאגודה.
התרחבות הפעילות בשנות הארבעים.
בשנות הארבעים התרחבה מאוד שכבת הפועלים בארץ כתוצאה מהתפתחות בתיעוש ובעקבות הצרכים של הצבא הבריטי שחנה בארץ באותה תקופה, וכתוצאה ישירה מכך התרחבה גם אפע"פ. מספרם הכולל של החברים באיגוד אשר לא עלה על 2,000 ב-1939, הגיע ל-4,500 עד 1943 ובסופה של אותה שנה זינק ליותר מ-9,000 חברים. רוב המצטרפים החדשים היו צעירים בגילאי 25-30. סניפים קטנים נוספים היו ממוקמים בכפרים ליד עכו, סרפנד (צריפין), צפת, וקלקיליה. ב-1945 הגיע מספר חברי אפע"פ ל-15,000.
ב-1946 אפע"פ דרשה בתוקף לשנות את תקנות התאגיד המוניציפלי בנוגע לזכויות ההצבעה ומחתה במיוחד על כך שתקנות אלו התנו זכות ההצבעה לרשויות המוניציפיאליות בתשלום של אגרת רישום שנתית בסך 1 פאונד. אפע"פ ביקשה להוריד את האגרה לסכום סמלי של 100 מיל.
באוגוסט 1946 כינסה בחיפה אפע"פ את קונגרס הפועלים השני. לתפקיד יושב ראש הקונגרס מונה עַבּד אל-חַמיד חַיְמוּר וסאמי טַהַ מונה למזכ"ל האגודה. בכינוס נכחו נציגים מטעם 42 זרועות ואיגודים. בקונגרס הוחלט כי סוציאליזם הוא מטרת הפועלים הערבים הפלסטינים וכי האיגוד הוא האמצעי הנכון להגעה למטרה זו. חג' אמין אל-חוסייני מינה את סאמי טַהַ לנציג הפועלים במשלחת הפלסטינית שיצאה לוועידת לונדון ב-1947.
ב-1947 כינסה אפע"פ בחיפה קונגרס שלישי שנכחו בו 120 נציגים אשר ייצגו 120 אלף פועלים ערבים מכל הארץ. הלך הרוחות בקונגרס הושפע מהצעת החלוקה שעתידה הייתה לעמוד להצבעה באו"ם. החלטות קונגרס זה נגעו לסוגיה הפוליטית של חלוקת הארץ. בקונגרס הוחלט לסרב לחלוקת הארץ. כמו כן הוחלט כי עם סיום המנדט תוקם בארץ מדינה ערבית-פלסטינית דמוקרטית. יהודים שחיו בארץ לפני 1918 וצאצאיהם יוגדרו כאזרחים שווי זכויות במדינה הפלסטינית לכשתוקם.
פיצולים באגודה.
במרוצת הזמן, בעיקר בשנות ה-30, הצטרפו אליה חברים בעלי אידאולוגיה קומוניסטית וסוציאליסטית, אולם אלה לא הצליחו להתברג בהנהגה. אי לכך אירעו שני גלי פרישה מהאגודה: האחד ב-1934 והשני בשנת 1945. הפילוג השני אירע עקב מחלוקת על זהותם של נציגי האגודה לכנס איגודי פועלים בינלאומי בלונדון. חברי האגודה הקומוניסטים התנגדו לכך שנציגי האגודה בקונגרס יהיו מזכיר אפע"פ, סאמי טַהַ, ועורך הדין חנא עַסְפוּר. משום כך פרשו הקומוניסטים מאפע"פ והקימו את "קונגרס הפועלים הערבים" (מֻאְתַמַר אל-עֻמאל אל-עַרַבּ).
רצח סאמי טַהַ ודעיכת הארגון.