למרות זאת, הג'מייקנים קונים את לבם ואמונתם של אחרוני הספקנים כאשר הם נושאים את מזחלתם על כתפיהם ועוברים איתה את קו הסיום לקול תשואות הקהל. האפילוג לסרט מספר שחברי הנבחרת חזרו לג'מייקה כגיבורים, ולאחר ארבע שנים חזרו לאולימפיאדת החורף – כשווים בין שווים.
הסרט והמציאות.
הסרט מבוסס על סיפורה האמיתי של נבחרת המזחלות של ג'מייקה בתחילת דרכה. עם זאת, בין עלילת הסרט לבין המציאות ישנם מספר הבדלים משמעותיים.
הצלחת הסרט.
הסרט הפך כבר בעת הקרנתו המקורית ללהיט גדול, כשהוא מכניס למפיקיו למעלה מ-150,000,000 דולר. הוא יצר לעצמו מעמד של סרט פולחן, ובדרך קידם גם את סיפורה ופרסומה של נבחרת המזחלות של ג'מייקה, שממשיכה להתחרות בתחרויות בינלאומיות עד היום.
מותו של יקינתון
מותו של יקינתון (בצרפתית: La Mort de Hyacinthe) הוא שמו של ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי ז'אן ברוק. הציור, המתאר את גסיסתו של יקינתון בזרועות מאהבו, האל היווני אפולו, הוא הציור המפורסם ביותר של ז'אן ברוק.
הציור מתאר את הסיפור המיתולוגי היווני על מותו של יקינתון. לפי אגדה זו, יקינתון ואפולו שיחקו בזריקת דיסקוס, וכדי להרשים את יקינתון, אפולו זרק בכל כוחו את הדיסקוס, שפגע בטעות ביקינתון. יקינתון נפצע קשה, ובסופו של דבר מת. על פי גרסה אחרת, זפירוס, אל הרוח המערבית, שהיה מאוהב ביקינתון וקינא בשל כך באפולו, יצר משב רוח שהטה את הדיסקוס ממסלולו וגרם לו לפגוע ביקינתון ולהרגו. ניתן לראות בציור את הדיסקוס מונח על האדמה, בעוד יקינתון גוסס בזרועות אפולו.
הציור הוצג בתערוכה בסלון הפריזאי בשנת 1801. הציור נמכר לברון אוראס דמרסה, ובשנת 1899 נתרם על ידי אלמנתו למוזיאון של פואטייה שבחבל הארץ פואטו-שראנט שבצרפת. מאז, הציור הוצג במספר תערוכות בעולם:
איזי מן
איזי מָן (נולד ב-16 בפברואר 1957) שימש שדרן, עורך ומגיש תוכניות ברשת ב' ובכאן תרבות. הוא גם סופר, כותב מקאמות ומנחה אירועים.
קריירה רדיופונית.
בעבודתו בקול ישראל התמחה בפינות היסטוריות, ושידר אלפי פינות, בהן "המאה ה-20" (1538 פינות במשך חמש שנים, 1999-2004), "ימי הרדיו" (בשנת 1995, במלאת מאה שנה להמצאת הרדיו), "ישראל (כמעט) חמישים" (לשנת היובל למדינה), "שיעור מולדת", "ישראל חופשת", "ציונות בציון מאה", "היום הזה ממש", "רגע אחד – שישים שנה" (לשנת ה-60 למדינה) ו"רגע אחד – הפסקול של המדינה".
שנים רבות הוא ערך והגיש פינות ותוכניות מיוחדות ליום הזיכרון לשואה ולגבורה וליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. מן תיעד עשרות ניצולי שואה שסיפרו על הילדות בשואה, דרכי המחבוא שלהם, השתתפות בפעילות הפרטיזנים, ציד נאצים, חסידי אומות העולם ועוד. בימי הזיכרון הביא עדויות של חברים משדה הקרב (בתוכנית "הקרב האחרון"), אלמנות (ב"ולא מצאה מנוח") ואחים שכולים (בתוכניתו, "אחים בדם"). בנוסף, במשך חמש שנים ליווה את תוכניתה של נתיבה בן-יהודה "נתיבה מדברת ומקשיבה".
על אף שאינו נמנה עם הציבור החרדי, הגיש ברשת ב' את התוכנית השבועית "מלווה מלכה" שעסקה בציבור החרדי, מדי מוצאי שבת, מחצות ועד שלוש לפנות בוקר. משנת 1993 הוא אחד ממגישי התוכנית "אור ראשון" (סקירת עיתונים בשעה 05:00). משנת 2009 הוא עורך ומגיש את התוכנית "שאלה של פעם" (המשכה של התוכנית הוותיקה "שאלה של טעם").
בשנת 2006, במלאת לקול ישראל ולקול ירושלים 70 שנה, ערך והגיש (עם יואב גינאי) שחזור של שידור הרדיו הממוסד הראשון בארץ ישראל במלון פאלאס בירושלים, שבו נערך השידור הראשון. באותה שנה החל לכתוב את הספר "קול ישראל מירושלים – מדינה מאחורי המיקרופון" המתעד את תולדות השידור בארץ מ-1936. הספר ראה אור בפברואר 2008 ולווה בתקליטור קולה של המדינה, שבו 60 קולות בולטים מתולדות המדינה שערך. כמו כן, ערך את התקליטור "הרי החדשות" שכלל קטעי חדשות בולטים שקול ישראל שידר במשך 81 שנות פעילותו. התקליטור הופיע במסגרת סדרת התקליטורים "קול ישראל מירושלים" שיצאו לאור לקראת סגירת רשות השידור.
בכאן ב' הוא עורך ומגיש את התוכנית "מה שהיה השבוע לפני" ואת "הרגעים הגדולים של הרדיו". לשנת ה-70 של הכנסת הוא ערך והגיש את סדרת התוכניות "כנסת נכבדה". בכאן תרבות הוא עורך ומגיש את המדור לחיפוש קרובים.
על תוכניתו "מאה אחוז רדיו", תוכנית שערך והגיש עם גלי צה"ל במלאת מאה שנה להמצאת הרדיו, זכה בפרס מפקד גלי צה"ל לשנת 1997, וכך היה העובד היחיד של קול ישראל שזכה בפרס מטעם התחנה המתחרה. באפריל 2015 זכה בפרס מנכ"ל רשות השידור על שם אילן רועה (את הפרס הוא חלק עם צוות יומן הצהריים: העורכת אורית ברקאי, המגישה: אסתי פרז). בשנת 2015 קיבל, כעורך והמגיש של המדור לחיפוש קרובים בקול ישראל ובשמם של כל מי שעסקו בהכנת המדור במשך כל שנותיו, פרס מפעל חיים מטעם ארגון בני ברית העולמי.
בשנת 2021 סיים מן את עבודתו ב"כאן", תאגיד השידור הישראלי.
כתיבה והנחיה.
במרוצת השנים כתב יותר מ-4,000 מקאמות לאירועים ולטקסים ממלכתיים, לצה"ל, למשרד הביטחון, למינהל ההסברה ולקרן קיימת לישראל. מקאמות מפרי עטו הוקראו בטקס יום הזיכרון בכותל המערבי וכן במאות טקסים ממלכתיים וצבאיים. מקאמות רבות הודפסו בכתבי עת ובפרסומים שונים והוקראו בטקסי זיכרון, בחגי יובל, בטקסי חנוכה של אנדרטאות, באירועי מורשת ובתוכניות טלוויזיה. רבות מהמקאמות מפרי עטו מקריא מן בטקסים שהוא כותב ומנחה. 156 מהמאקמות שכתב קובצו בספר "על במותיך - מקאמות לזכרם של גיבורי ישראל", אשר יצא לאור בשלהי 2013 בהוצאת משרד הביטחון. במאי 2016 ראה אור ספרו "למען ביטחוננו" - מקאמות על צה"ל וחייליו.
במרוצת השנים חיבר המנונים לחילות ולפיקודים בצה"ל: חטיבת הנח"ל, חטיבת הקומנדו, פיקוד הדרום, חיל השלישות, חיל האיסוף הקרבי, מחלקת הנפגעים, מיטב, מרכז הציוד, חטיבת הנח"ל, חטיבת הקומנדו ועוד.
שירים שכתב זכו בפרסים ראשונים בפסטיבל ערד 1985 ו-1986.
משפחתו.
אחיו הם העיתונאי והחוקר פרופ' רפי מן ופרופ' יחיאל לימור. איזי מן נשוי לטלי רובוביץ מן, ד"ר לבלשנות וביבליתרפיסטית.
אלגו-טריידינג
אלגו טריידינג
הפיזיולוגיה של הכליה
חלוקת גרעין
חלוקת גרעין התא
אלג'מאעה אל-אסלאמיה
In the Pines
In The Pines (באנגלית - "בין עצי האורן") הוא שיר עם אמריקני הידוע גם כ-"Black Girl" ("נערה שחורה") או "" (היכן ישנת הלילה). השיר מוכר כבר משנות ה-70 של המאה ה-19, ונראה כי מקורו בהרי האפלצ'ים הדרומיים. זהות כותב השיר אינה ידועה, אך הוא הוקלט על ידי עשרות אמנים בסוגות מוזיקליות שונות. ב-1993 התפרסם ביצוע אקוסטי של להקת נירוונה מתוך ההופעה MTV Unplugged, והכיר את השיר לקהלים חדשים שטרם נחשפו אליו. בהופעה, קורט קוביין מציג את השיר כ"שיר של לדבלי", זמר עם אמריקני שהקליט את השיר מספר פעמים החל מ-1944, אך באופן בסיסי גרסתו של לדבלי אינה שונה באופן מהותי מגרסאות אחרות. עם זאת, מילותיו של השיר זכו לגרסאות רבות ושונות.
היסטוריה מוקדמת.
כשירי עם רבים אחרים "בין עצי האורן" עבר מדור לדור וממקום למקום כשהוא מושר ללא מסורת כתובה. הגרסה המודפסת הראשונה של השיר נכתבה על ידי חוקר הפולקלור הבריטי ססיל שארפ, והופיעה בכתובים בשנת 1917. היא כללה רק ארבע שורות ומלודיה:
מילות השיר.
ב-1925 הוקלטה הגרסה הראשונה של השיר על גבי צילינדר לפונוגרף על ידי חוקרי שירי עם. היה זה התיעוד הראשון של גרסה העוסקת גם ב"רכבת הארוכה ביותר". נראה כי ההתייחסות לרכבת החלה בשיר עם נפרד, שברבות הימים התמזג עם גרסת "היכן היית הלילה". גרסאות נוספות כללו התייחסות ל"מכרה הפחם של ג'ו בראון" ול"קו ג'ורג'יה", ונראה כי מקורה של התייחסות זו במנהגו של מושל ג'ורג'יה ג'וזף אי. בראון להעסיק אסירים בכריית פחם בתחילת העשור השמיני של המאה ה-19. גרסאות מוקדמות מציינות כי "ראשו של מישהו נמצא בין גלגלי הקטר", ומייחסות את העריפה לרכבת. גרסאות מאוחרות יותר מדברות על עריפה, ומייחסות לה גורם זדוני יותר.
חוקר המוזיקה נורם כהן בספרו "Long Steel Rail: The Railroad in American Folksong", משנת 1981 מספר כי בגרסאות השיר התגבשו שלושה אלמנטים "יער אורן", "הרכבת הארוכה ביותר" ו"עריפה". אחת או יותר מאלו מופיעה בכל גרסה של השיר.
משנת 1925 בה הוקלט השיר לראשונה, הוקלטו לו גרסאות מסחריות רבות בעיקר על ידי אמני פולק ולהקות בלוגראס. בשנת 1970 מצאה החוקרת ג'ודית מקולו 160 גרסאות שונות לשיר, המשלבות בצורות שונות את האלמנטים הבסיסיים, כגון מיהו האדם שנכנס ליער האורן, או מיהו שנערף. אלו מתוארים לעיתים כגבר או אישה, נערה מתבגרת, אשת איש, בעל או הורה. יער האורן מסמל, כפי הנראה, מיניות, מוות או בדידות. הרכבת הורגת את האהוב, או נושאת אותו למרחקים, או מסמלת את שהותו של העובד שכיר היום הנווד בתקופת השפל הגדול הרחק מביתו. בגרסאות בהן מופיע עימות, האדם שמתעמתים איתו הוא תמיד נערה, שנתפסה לרוב כשהיא עושה דבר מה אסור.
אזכורים בתרבות.
השיר מושר על ידי סיסי ספייסק בסרט "בתו של כורה פחם", שבו היא משחקת את זמרת הקאנטרי לורטה לין. גרסתו של לד בלי מופיעה בסרט האימה מ-1997 "אני יודע מה עשית בקיץ האחרון".
בעקבות הביצוע של נירוונה כתב הזמר עמיר לב שיר בשם "My Girl", ובו השורה "אני אשיר עם קורט My Girl", רמז לסולן הלהקה קורט קוביין. השיר נכלל באלבומו "פעם בחיים" מ־1998.
ג'מאעה אסלאמיה
אינוזיטול טריפוספאט
ליגאנד
גייז
אופנוע שטח
מאסימו טרואיזי
מאסימו טרואיזי (באנגלית: Massimo Troisi; 19 בפברואר 1953 - 4 ביוני 1994) היה שחקן, במאי קולנוע ומשורר איטלקי.