ריצ'רד אלן "ריק" סטנגל (באנגלית: Richard Allan "Rick" Stengel; נולד ב-1955, בניו יורק) הוא סופר, עיתונאי ועורך עיתונות אמריקאי, המכהן החל מ-11 בפברואר 2014 כסגן שר החוץ של ארצות הברית. קודם לכן כיהן כעורך הראשי השישה עשר של טיים מגזין. ב-2010 הציב אותו השבועון המתחרה "ניוזוויק" במקום ה-41 ברשימת 50 האנשים המשפיעים ביותר בעולם.
קורות חיים.
נולד בניו יורק, ב-1955. למד באוניברסיטת פרינסטון, שבניו ג'רזי וסיים תואר ראשון בהצטיינות, ב-1977. קיבל את מלגת רודז ובעזרתה למד באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה, ספרות והיסטוריה. שימש תקופה מסוימת, בנוסף לעבודתו העיתונאית גם כמרצה באוניברסיטת פרינסטון.
נשוי למרי (לבית פפאף), ילידת דרום אפריקה ואב לשני בנים. נלסון מנדלה הוא הסנדק של הבן הבכור.
עיתונאי.
סטנגל הצטרף למגזין החדשות טיים, כעיתונאי, ב-1981 והתקדם בהדרגה עם השנים. עם זאת, הוא הירבה לכתוב כתבות ומאמרים גם לעיתונים אחרים ובהם הניו יורק טיימס, רולינג סטון, הניו יורקר, הניו ריפבליק, ואחרים, והופיע בטלוויזיה כפרשן, ב-MSNBC ועוד. ב-1999 עשה הפסקה קצרה מעיסוקיו העיתונאיים, כשהצטרף למרוץ הכושל של ביל בראדלי למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית. משנכשל בראדלי במירוץ, חזר סטנגל ב-2000, לטיים, הפעם כבר כעורך בכיר. הוא עשה הפסקה קצרה נוספת בקריירה שלו בטיים, כשמונה במרץ 2004 למנכ"ל ארגון "מרכז החוקה הלאומי", המפעיל מוזיאון בשם זה ומטרתו לקדם את המודעות לחוקה האמריקאית, אך חזר כעבור כשנתיים, ביוני 2006, לטיים, הפעם בתור העורך הראשי השישה עשר של המגזין, תפקיד בו כיהן עד פברואר 2014.
סופר ומפיק.
סטנגל היה סופר הצללים שכתב יחד עם נלסון מנדלה את האוטוביוגרפיה של האחרון, שיצאה לאור ב-1993 בהוצאת ליטל, בראון - "Long Walk to Freedom". הספר יצא לאור גם בישראל, בתרגום לעברית בהוצאת כתר, ב-1994. כשנתיים מאוחר יותר, ב-1996 היה סטנגל מפיק שותף של הסרט הדוקומנטרי "מנדלה", שהיה מועמד לפרס אוסקר.
בנוסף, סטנגל כתב גם שלושה ספרים, שלא כסופר צללים אלא תחת שמו -
בפוליטיקה.
ב-1999 עשה סטנגל הפסקה קצרה מעיסוקיו העיתונאיים, כשהצטרף למרוץ הכושל של ביל בראדלי למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית, בתור יועץ בכיר וכותב הנאומים. העמדה הפוליטית הכללית של בראדלי הייתה שמאלית יותר מזו של אל גור, והאחרון ניצח אותו וזכה במועמדות (גור עצמו הפסיד בסופו של דבר לג'ורג' בוש (הבן) בבחירות הכלליות). משנכשל בראדלי במירוץ, חזר סטנגל ב-2000, לטיים.
במירוץ לנשיאות ארצות הברית ב-2008, בעימות באוניברסיטת קולומביה בין שני המועמדים לנשיאות, ברק אובמה וג'ון מקיין, היה סטנגל אחד משני המנחים.
ב-11 בפברואר 2014 מונה על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה לתפקיד סגן שר החוץ לדיפלומטיה ועניינים ציבוריים, תחת שר החוץ ג'ון קרי.
L טרומינו
חולדאי
מאטסושימה
איטסוקושימה
מקדש השינטו באיטסוקושימה
סקרלט ויץ'
אחוות המוטאנטים הרשעים
ראובן אבינעם
שילוקים
שילוקים (באנגלית: Shilluk) הם קבוצה אתנית במחוז מדינת הנילוס העליון שבדרום סודאן. בני השילוק משתייכים לעמים הנילוטיים החיים במזרח אפריקה באזורים הסמוכים לנהר הנילוס. הם חיים בעיקר סביב העיר מלקאל ושפתם היא שילוקית. לפני מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה בני השבט חיו גם במספר יישובים בגדה הצפונית של נהר סובט.
השילוקים הם השבט הרביעי בגודלו בדרום סודאן אחרי הדינקה והנואר. רובם נוצרים ומיעוטם משתייך לדת האפריקאית המסורתית.
ראובן גרוסמן
Abductor pollicis brevis
Flexor pollicis brevis
Opponens pollicis
נאום ה-18 ביוני
נאום ה-18 ביוני (בצרפתית - "L'Appel du 18 Juin") הוא נאום שנשא שארל דה גול ברשת ה-BBC מלונדון ביום 18 ביוני 1940. בנאומו הכריז דה גול כי על אף תבוסת צרפת במערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה, אין בכוונתו להיכנע, ובכוונתו להמשיך את המאבק עד לניצחון הסופי על הנאצים. נאום זה היווה השראה ללוחמי הרזיסטאנס בצרפת הכבושה, וללוחמי צרפת החופשית מחוץ לצרפת.
רקע היסטורי.
בתחילת יוני 1940, לאחר התבוסה הצרפתית במערכה על צרפת, ונפילת פריז בידי הנאצים, עקרה ממשלת צרפת מפריז לבורדו. על הפרק עמדו הצעות להמשך המאבק. חברי הממשלה התקיפים, בהם ז'ורז' מנדל, הציעו כי הממשלה תעקור למושבות צפון אפריקה ותמשיך משם את הלחימה. אחרים העדיפו להיכנע. ראש הממשלה הצרפתי, פול ריינו, לא עמד בלחץ של חברי ממשלתו, וב-16 ביוני 1940 נשבר ריינו והכריז על התפטרותו, מול רוב בממשלתו אשר תמך ב"שלום נפרד", ביטוי שפירושו היה למעשה כניעה.
עוד באותו הלילה קרא נשיא צרפת אלבר לברן למרשל פטן, והודיע לו כי הוא מטיל עליו את תפקיד ראש הממשלה. אנשי הקו התקיף בממשלה החלו להימלט משהסתבר כי הממשלה החדשה אינה מוכנה לסבול התנגדות. שארל דה גול, שהיה סגן שר ההגנה, נמלט בעזרת ידידו, הגנרל הבריטי אדוארד ספירס, אשר העלה אותו, ב-17 ביוני, באופן חשאי על מטוס שהטיס אותו ללונדון. דה גול עוד תלה תקוות בחברי הממשלה כמאנדל, והמושלים הקולוניאלים במושבות כשארל נוגס, שימשיכו את המערכה מחוץ לגבולות צרפת, אך כאשר נמלט, היה ברור לו כי עליו, באופן אישי, לשאת קול רם וברור למען המשך הלחימה וכנגד מגמת הכניעה של הממשל החדש המתגבש, שנודע לאחר מכן בכינוי "צרפת של וישי".
נשיאת הנאום.
מיד לאחר הימלטותו, ב-18 ביוני 1940, נשא דה גול נאום ברדיו הבריטי, אשר נקלט היטב אף בצרפת. צ'רצ'יל העמיד לרשות דה גול את ה-BBC, וסיכם עמו כי נאומו יושמע כאשר תבקש ממשלת צרפת שביתת נשק מן הגרמנים, דבר שקרה עוד באותו יום, וחייב את דה גול להבהיר כי למרות התפתחות זו, יש צרפתים שבכוונתם להמשיך את המאבק.
תוכן הנאום.
בנאומו פנה דה גול אל העם הצרפתי במילים אלו:
דה גול סיים את נאומו בקריאה לכל צרפתי נושא נשק המסוגל להמשיך בלחימה, לחבור אליו ולהגיע אליו ללונדון לשם המשך המאבק. את הנאום סיים בהבטחה כי גם למחרת ישא דברים ברדיו מלונדון.
לאחר נשיאת הנאום.
עם סיום הנאום חש דה גול כי הוא מבודד, ובמילותיו "בגיל ארבעים ותשע שנה נכנסתי להרפתקה, משל לאדם שהגורל הטילו אל מחוץ לכל גדר." מעטים הם ששמעו את הנאום כשנישא ברדיו, אך בימים שלאחר מכן הודפס תכנו של הנאום בכמה עיתונים צרפתים מקומיים, והשמועה אודותיו נישאה מפה לאוזן. נוסחו של הנאום מותן על ידי דה גול בכוונה, על מנת שלא להכעיס את הממשלה הבריטית שעדיין לא ניתקה את יחסיה עם ממשל וישי, אך דה גול הצליח להביך את מארחיו הבריטים בכך שהכריז במסגרת הנאום כי ימשיך וישא דברים ב-BBC גם למחרת, ובכך שהנאום כלל, למרות הכל, התקפה חריפה על ממשלת בורדו, שהבריטים טרם גיבשו יחסם אליה. בימים שלאחר מכן נשא דה-גול עוד שני נאומים ב-BBC, האחד ב-19 ביוני, והשני ב-22 ביוני. הנאום שימש כתמריץ להתגייסות לתנועת צרפת החופשית ולרזיסטאנס, ובעקבותיו נדון דה גול על ידי בית דין צבאי בווישי לגזר דין מוות שלא בפניו.
הערכה היסטורית של הנאום.
רבים מעריכים כי נאום זה הוא בין הנאומים החשובים שנישאו במלחמת העולם השנייה, וכי שימש בסיס חשוב לפעילותה של צרפת החופשית. ההיסטוריון אנטוני ביוור מכנה את הנאום "נאום מהפנט", ואומר כי על אף שהוא נישא במועד הלא נוח של יום השנה לקרב ווטרלו בו ניצחו הבריטים את נפוליון, הרי שהוא שימש כקריאת התעוררות לצרפת המובסת.
Guero הוא אלבומו התשיעי של האמן האמריקאי בק, אשר יצא לאור במרץ 2005 על ידי אינטרסקופ רקורדס. הוא הופיע לראשונה במצעד הבילבורד במקום השני. עד לתאריך זה, זהו המקום הגבוה ביותר שהשיג בק במצעד הבילבורד. האלבום מהווה חזרה לסגנון אלבומו Odelay משנת 1996, בעיקר בגלל שיתוף הפעולה עם צמד הDust Brothers, בדומה לOdelay. האלבום גם מזכיר את אלבומו של בק Mutations בקטעים בהם יש השפעות ברזילאיות.
רקע.
האלבום יצא לאור בשלושה פורמטים שיצאו בו זמנית: גרסת CD ללא בונוסים, גרסת PlayStation Portable UMD, וגרסת CD + DVD. הCD בגרסה האחרונה כולל קטעי בונוס בנוסף לשירי האלבום הרשומים למטה, והDVD כולל את 13 רצועות האלבום במיקס של 5.1 סראונד ביחד עם קליפים אבסטרקטיים מרובי זוויות, בנוסף יש ב-DVD תוספות מיוחדות.
מאוחר יותר בשנת 2005, הוציא בק אלבום רמיקסים של שירי האלבום בשם Guerolito.
שם האלבום גזור מהסלנג המקסיקני "Güero" (נשמע כמו ware-roh) שמשמעו אדם בלונדיני וחיוור. בק ציין שבילדותו הרבה פעמים פנו אליו כאל "Güero".
באלבום מתארח ג'ק וייט מהוייט סטרייפס שמנגן בבס בשיר "Go It Alone". בנוסף גם כריסטינה ריצ'י מתארחת בדיבור בשיר "Hell Yes".
השיר "Broken Drum" הוקדש לזכרו של אליוט סמית' שנפטר באוקטובר 2003.
1849 במדע
קתדרלת מר אליאס
כנסיית מר אליאס
שניוני הפה
שניוני הפה (שם מדעי: Deuterostomia דאוטורוסטומיה, מיוונית: Deutero - שני, stomia - פה) היא על-מערכה של בעלי חיים רב תאיים אמיתיים מהקבוצה בילטריה. קבוצה זו התפתחה בתור הקמבריון ומכילה בעיקר מינים ימיים, למעט המיתרניים מקבוצת בעלי ארבע רגליים שהחלו לעלות ליבשה.
טקסונומיה.