בתחילת שנות ה-1880, בהשראת המקומות שראה בזמן חופשה על ספינת שייט, החליט טלבוט קלי לאמץ את המקצוע של אביו. הוא עזב את עבודתו ב-1882, נסע לצפון אפריקה, והתיישב במצרים ב-1883, רכש סטודיו בקהיר ולמד את השפה הערבית. הוא הסתובב ברחבי מצרים, כתב וצייר את האנשים והמקומות שעבר. הוא בילה זמן לא מבוטל עם השבטים הבדואים אותם תיאר ואייר בספרו משנת 1902. עם פרסומו הוא גם הרוויח מעבודות פרטיות שקיבל. הוא שהה במצרים עד 1915 ושמסיבות של בריאות וגיל חזר ללונדון - אם כי המשיך לצייר ללא הרף.
כאמור ספר המסעות המאויר הראשון שלו, ראה אור ב-1902 היה תיאור של רשמיו וחוויותיו במהלך שהותו הארוכה במצרים. באותה שנה התקיימה גם תערוכה של רישומיו במצרים באגודה לאמנות יפה. ציוריו וכתיבתו גילו אמפתיה וכבוד רב לאנשים ולתרבות המקומיים, במיוחד לזו של הבדואים המדבריים.
לפני פרסום ספרו על מצרים, קלי סיפק איורים לספר "אש וחרב בסודאן" של פון סלטין (1896).
בורמה.
קלי נסע לבורמה, עליה כתב וצייר בשני ספרים בהוצאת א.ס בלאק לונדון (1909). הספר הראשון הכיל רפרודוקציות של 73 מציוריו של קלי והשני 12 רפרודוקציות, שכולם הופיעו גם בספר הראשון.
בנסיעה שלו בבורמה ובציורים שהשאיר מהמסע, הייתה השפעה משמעותית לקלי על התפתחות המוקדמת של הציור הבורמזי. מאמינים שהוא פגש ולימד את יסודות הציור המערבי לכמה מציירי בורמה המקומיים, כמו מאונג מאונג גי (1890–1942) ובא און (בערך 1877- 1924) שמראים השפעה ברורה של סגנונו של קלי ביצירות מסוימות שלהם.
יצירה.
טלבוט-קלי עבד בעיקר בצבעי מים ובשחור-לבן. הוא היה חבר באגודה המלכותית לציירים בצבעי מים (RI), ובחברה המלכותית של האמנים הבריטיים (RBA), החברה המלכותית הבריטית הקולוניאלית לאמנים (RBC) והאגודה הגאוגרפית המלכותית (RGS).
הוא היה נשיא מועדון הרישום בליברפול ב-1917 וגם חבר במועדון האמנים ליברפול, שאביו, רוברט ג'ורג' קלי, היה בין מייסדיו.
מות.
קלי נפטר בלונדון בשנת 1934.
הוא היה נשוי והיה לו בן, ריצ'רד בארט טלבוט קלי (1896–1971), שהיה גם אמן, שהתמחה בציור ציפורים ובנושאים היסטוריים והיה מאייר צבאי במלחמת העולם הראשונה.
אינגבורג קלר
אינגבורג "אינגה" קלר (בגרמנית: ; 15 בדצמבר 1923 - 6 בפברואר 2017) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע גרמנייה, ואחת מהבולטות והחשובות ביותר ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית לשעבר. היא עבדה עם במאים כמו וולפגנג לנגהוף, וולפגנג היינץ, תומאס לנגהוף, פיטר שטיין ומייקל תאלהיימר. היא הייתה מוכרת במיוחד בתפקידה של לילי ווסט בסרט "איימי ווג'ואר" המועמד לפרס גלובוס הזהב, וזכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-36 באנטליה תפוז הזהב על השתתפותה בסרט "לולה וביילי הילד". בשנת 2006 הוענק לה אות הכבוד של העיר ברלין.
קורות חייה.
קלר נולדה בברלין-פרדינאו ב-1923 למשפחה אמידה. אביה היה יזם גרמני בעל מחצבה ואמהּ הייתה בתו של תעשיין עשיר. קלר הייתה האחות האמצעית, בין אחות גדולה ואח קטן. בעקבות המלצה מחברתה היא החלה ללמוד בבית הספר לדרמה ושם גילתה את אהבתה למשחק. בבית הספר התיכון נשרה מהלימודים ומעולם לא קיבלה תעודת בגרות, אך המשיכה ללמוד משחק עקב ההנאה שהפיקה מכך והתמיכה שקיבלה ממשפחתה.
בשנת 1952 נישאה קלר לקרל-אדוארד פון שניצלר, שהיה אז פרשן ב"ערוץ השחור" ברדיו GDR. נולדה להם בת בשם ברברה שניצלר אשר הלכה בעקבות אמה והפכה גם היא לשחקנית, אולם הנישואים נכשלו והם התגרשו כמה שנים לאחר מכן.
קלר נפטרה ב-6 בפברואר 2017 בגיל 93 בשנתה בבית אבות בברלין.
קריירה.
הופעה ראשונה.
ההופעה הראשונה של קלר הייתה ב-18 בנובמבר 1942 בתיאטרון אם קורפירסטנדאם (Kurfürstendamm). ב-1943 היא הפכה לחברה בקאסט תיאטרון המדינה של פרייברג, ושנה לאחר מכן עברה לתיאטרון קמניץ שנסגר ב-1944 בעקבות מלחמת העולם השנייה. כתוצאה מכך קלר איבדה את מעמדה כשחקנית (כמו שאר האמנים שלא היו ברשימת "מחונני האל") וזומנה לשירות העבודה של הרייך. קלר התחתנה בנישואים מזויפים על מנת להתחמק מהגיוס, והתגרשה זמן קצר לאחר מכן. בשנת 1947, לאחר המלחמה, חזרה קלר לברלין ושיחקה בתיאטרון הבל.
פריצת הדרך.
זמן קצר לאחר חזרתה לברלין, הבמאי בולסלב הרלוג התרשם ממנה וקיבל אותה לתיאטרון שלוספארק בשטגליץ, שם היא קיבלה את תפקידה הראשי הראשון - 'פוצצ'ן' ב’גנרל השטן’ ('Pützchen' in 'Des Teufels General'), אותו גילמה ב-250 הופעות. ב-1950 עברה לתיאטרון הדויטשס (Deutsches) ברלין.
שיא הקריירה.
במהלך הקריירה הארוכה שלה בתיאטרון הדויטשס (Deutsches), שיחקה קלר מגוון רחב של תפקידים. בשנת 1952, היא חגגה את ההצלחה הגדולה הראשונה שלה כאשר גילמה לראשונה את אליזה דוליטל בסרט "הפיגמליון של שו" שביים רודולף נולטה. היא הופיעה כדוליטל ב-472 הופעות לאורך השנים. מאוחר יותר, בשנת 1953, היא עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם וולפגנג לנגהוף (אבולי ב"דון קרלוס" של שילר) ועם וולפגנג היינץ (טטג'אנה ב"פיינדה" של גורקי), ובנוסף, עם בנו בסון (אלמיר ב"טרטופה "של מוליר). כמו כן, עבדה קלר יחד עם מנפרד וקוורת' (אליזבת ב"ריצ'רד השלישי" של שייקספיר).
בשנת 1961 קיבלה קלר את הפרס הלאומי של ה- מחלקה ראשונה לאמנות ולספרות, על השתתפותה בסדרת הטלוויזיה "מצפון בסערה”, וב-1962 היא ביצעה לראשונה את מה שתואר כ"תפקיד חייה"; דמות הכותרת באיפיגניה בטאוריס, אותה שיחקה ביצירת הבימוי האחרונה של וולפגנג לנגהוף. תפקיד זה, על פי כריסטוף פאנק "הפך את קלר למובילה ללא תחרות ביצירת דמויות נשיות חזקות ובעלות ביטחון עצמי".
בשנת 1977 הוענק לקלר הפרס הלאומי של ה-GDR, מחלקה שנייה לאומנות ולספרות, ובשנת 1981 היא הופיעה לראשונה באחד מתפקידיה הזכורים ביותר משנות השמונים, בתור אהובתו של דנטון - ג'ולי, בהפקת בוכנר של אלכסנדר לאנג ל-"מותו של דנטון". שנתיים לאחר מכן, היא הופיעה כגברת אלווינג בהפקת "רוחות הרפאים" של תומאס לנגהוף. קלר הצליחה גם בתחום הקולנוע, למשל בסרט העלילתי Die Ärztinnen (הרופאים), שזכה בפרס השחקן בפסטיבל הלאומי השלישי של גרמניה בשנת 1984.
קריירה מאוחרת.
בשנת 1999, גילמה קלר את לילי ווסט בסרט המועמד לגלובוס הזהב "איימי וג'ואר", ושיחקה את התפקיד הראשי קלייר, בהפקתו של תומאס לנגהוף ל"ביקור הגברת הזקנה". היא זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בפסטיבל הבינלאומי ה-36 באנטליה, על השתתפותה בסרט "לולה ובילי הילד". בשנת 2000 קלר קיבלה את פרס קרוליין נובר על "כישורי המשחק יוצאי הדופן שלה בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה".
קלר עזבה את תיאטרון Deutsches בשנת 2001 והפכה לחברת כבוד בו תוך שהמשיכה לשחק כאורחת. בשנת 2006 קלאוס ווברייט העניק לקלר את אות הכבוד של העיר ברלין ב־18 בנובמבר 2007 היא חגגה את יום השנה ה-65 להופעתה על הבמה בקריאה של "Die Marquise von O" של קלייסט בתיאטרון Deutsches. מ-2009, הופיעה קלר גם באנסמבל ברלינר בתור שייקספיר בהפקת הסונטה של שייקספיר, מאת רוברט ווילסון ורופוס ויינרייט. בסוף 2012, ביום בו ציינה 70 שנים על הבמה, כריסטוף היין כתב לה יצירה בשם "טילה", בה שיחקה את דוריו, ובשנת 2013 הוענק לה פרס התיאטרון FAUST על מפעל חייה. בנוסף, קלר הייתה חברה באקדמיה לאמנויות מאז 1999.
דיונה בראנד
דיונה בראנד (באנגלית: Dionne Brand; נולדה ב-7 בינואר 1953), היא משוררת, מחברת רומנים, כותבת מסות "(חיבורים עיוניים אשר מתאפיינים בגישה סובייקטיבית)" ומתעדת קנדית. דיונה הפכה לחברה במסדר קנדה, שזהו אות הכבוד השני ביוקרתו בקנדה, בשנת 2017.
בראנד היא קוויר מוצהרת.
קורות חייה.
בראנד נולדה בגויאגוואי, טרינידד, וכילדה חונכה בעיקר על ידי סבה וסבתה בזמן שאמה ודודתה עבדו מספר שנים באנגליה. לאחר שסיימה לימודיה בבית הספר לבנות בטרינידד, עברה בראנד בשנת 1970 להתגורר בטורונטו, קנדה. בשנת 1975, כשהיא בת 22, סיימה את התואר הראשון שלה בחוג לאנגלית ולפילוסופיה באוניברסיטת טורונטו. שלוש שנים לאחר מכן בראנד פרסמה את ספרה הראשון 'Fore Day Morning: Poems'.
בשנת 1989 סיימה תואר שני בפילוסופיה של החינוך, במכון ללימודי חינוך באונטאריו (The Ontario Institute for Studies in Education (OISE)).
קריירה.
שירה כתובה.
בראנד ידועה בכתיבת השירה שלה, אשר זכתה לפרסום במספר כרכים שונים.
'Land to Light On' אשר פורסם בשנת 1997, זכה בפרס Trillium Book Award for Poetry ובפרס ה-Governor General's Literary Award for Poetry . אשר פורסם בשנת 2002, זכה בפרס Pat Lowther Memorial, ו-'Ossuaries' משנת 2010, זכה בפרס Griffin Poetry של 2011.
כתיבת השירים שלה מאופיינת על ידי ניסויים פורמליים ולשוניים. כתיבה זו מבטאת את החוויה שלה כאישה שחורה המהגרת לקנדה. הכרך המפורסם שלה, 'No Language Is Neutral' משנת 1990, אשר נמכר ביותר מ-6,000 עותקים, מהרהר על "בריחתה" מטרינידד לקנדה, כאשר היא מתארת כיצד בטרינידד שפה יכולה להיות משעבדת לא פחות מעבדות.
ספרות-בדיונית.
כמו כתבי השירה שלה, חלק ניכר מכתיבת הספרים הבדיוניים של בראנד הוא לירי וחדשני, מלא בדימויים מפורטים והשקפות ברורות של טווח החוויות והמצבים האמוציונאליים בהם נמצאות הדמויות הראשיות שלה.