טושיקי קאיפו (ביפנית: 海部 俊樹; 2 בינואר 1931 – 9 בינואר 2022) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-76 וה-77.
ביוגרפיה.
קאיפו נולד בנגויה ולמד באוניברסיטת ואסדה. הוא נכנס לבית הנבחרים של יפן ב-1960 מטעם המפלגה הליברלית-דמוקרטית, וישב שם במשך 16 כהונות רצופות שנמשכו 49 שנים. הוא היה שר החינוך של יפן לפני שהחליף את נובורו טקשיטה ואת סוסוקה אונו בנשיאות המפלגה, לאחר התפטרותם של השניים. הוא התמנה לראשות הממשלה ב-10 באוגוסט 1989, אך סיעתו הייתה חלשה מדי על מנת לקדם את הרפורמות שרצה להעביר, ושערוריות שונות הפריעו להתנהלות הממשלה. הוא נאלץ להתפטר מתפקידו בפברואר 1991, וקיאיצ'י מיזאווה החליפו.
קאיפו עזב את המפלגה הליברלית-דמוקרטית ב-1994, והקים את מפלגת האופק החדשה (新進党), אך חזר למפלגה הליברלית-דמוקרטית ב-2003. בבחירות הכלליות של 2009 איבד קאיפו את מושבו בבית הנבחרים כנציג מחוז אאיצ'י לטובת נציג המפלגה הדמוקרטית מיצונארי אוקמוטו. בעת הפסדו היה קאיפו החבר הוותיק ביותר בבית הנבחרים של יפן, והיה לראש הממשלה לשעבר הראשון שמאבד את מושבו בבית הנבחרים מאז 1963.
נפטר ב-9 בינואר 2022.
סוסקה אונו
STS-60
STS-60 הייתה המשימה ה-18 של מעבורת החלל דיסקברי, והראשונה בתוכנית מיר ומעבורות החלל, שנשאה בין היתר את סרגיי קריקאליוב, הקוסמונאוט הרוסי הראשון שטס במעבורת חלל. המשימה שוגרה מ-LC-39A, מרכז החלל קנדי, ב-3 בפברואר 1994. המשימה נשאה עימה את ניסוי ה-Wake Shield Facility ויחידת מעבדה של ספייסהאב (SPACEHAB). במהלך המשימה בוצעה שיחת וידאו בין צוות המעבורת לצוות ששהה באותה עת בתחנת החלל מיר.
גונטרם
מים לדוד המלך
מים לדוד המלך הוא פזמון שכתב והלחין עקיבא נוף לקראת פסטיבל הזמר והפזמון 1970, ושרה להקת הגשש החיוור. השיר לא נכלל בין שלושת השירים הזוכים, אך הוא הפך לאחד השירים המוכרים ביותר של הלהקה. הפזמון, שתוכנו מבוסס על מעשה בתנ"ך, מתאר כיצד שלושה מגיבורי דוד פשטו לעורף האויב על מנת להביא מים לדוד.
שמו של הפזמון נבחר לשמו של התקליט העשירי של להקת הגשש החיוור.
הסיפור המקראי.
הסיפור המקראי שהוא הבסיס לפזמון מופיע ב, הפלשתים שלטו בבית לחם. דוד התאווה למים מבור המים שבבית לחם, עיר הולדתו, וביטא את רצונו בקול. יש המפרשים זאת עקב החום ששרר, יש המפרשים זאת עקב כך שהמים שהיו באמתחתו לא היו ראויים לשתייה ויש המפרשים זאת מפני שרצה מים צלולים מעיר הולדתו:
בעקבות זאת, שלושה מגיבורי דוד יצאו לבית לחם להביא מים לדוד.
דוד, שהתחרט על שסיכן את חייליו בשבילו, לא הסכים לשתות את המים וניסך אותם לה'.
מבנה הפזמון.
הפזמון מרחיב את הסיפור המקראי הקצר למיתוס גבורה, פרי רוחו של מחבר הפזמון. הפזמון כולל שלושה בתים בני ארבע שורות כל אחד, בחריזה מסורגת (א ב א ב). לאחר כל בית מופיע פזמון חוזר, שמילותיו נתנו לשיר את שמו:
כל אחד מגיבורים מקבל חשיפה בשיר. הגיבור הראשון מתאר כיצד מוטט הר שעמד בדרכו, השני טען כי עצר נהר באמירה והשלישי לא אומר דבר, אלא נושא על גבו את הבאר כולה ממחנה פלשתים לדוד המלך.
לקראת סוף השיר, בקטע המסיים את הפזמון, המהווה פרודיה על השיר הרוסי "קלינקה", ניתן לשמוע את שייקה בתפקיד דוד המלך אומר לשלושת הגיבורים "אמרתי וודקה".
תלבושתם של חברי הלהקה.
השיר התפרסם בין השאר הודות להופעתם של חברי להקת הגשש החיוור, שהיו לבושים במעין טוניקות. בעת ביצוע הפזמון החוזר הניפו חברי הלהקה את ידיהם, ועקב כך בצבצו תחתוניהם. הדעות לגבי ההופעה היו חלוקות - חלק מהצופים תמכו בהופעה המפתיעה, וחלק ראו בה לא-ראויה. יצחק שמעוני, שהיה מנחה הערב בו הופיעה הלהקה עם החצאיות, אמר ש"השיר עומד לשיפוט ולא הביצוע". עד היום ההופעה הזו הפכה לשם נרדף לפזמון, ומזוהה איתו אף יותר מהמילים.
מסופר שכאשר ראש הממשלה, גולדה מאיר, צפתה בהופעתם, ביצעו השלושה את השיר בלי הטוניקות, שכן המארגנים סברו שזה לא יהיה מכובד להופיע כך. לאחר ההופעה הביעה גולדה את התפעלותה מהם, רק שאלה: "אבל למה לא הופעתם עם החצאיות?".
כביקורת לאלו שביקרו את ההופעה עם הטוניקות והעיבוד ההיתולי, כתבה נעמי שמר את הפזמון "למה צחקה מיכל" על הלעג שהביעה מיכל כלפי דוד כשרקד לפני ארון הקודש בעלותו ירושלימה.
קיאיצ'י מיזאווה
קיאיצ'י מיזאווה (ביפנית: 宮澤 喜一 ; 8 באוקטובר 1919 - 28 ביוני 2007) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-78.
ראשית חייו וקריירה פוליטית.
מיזאווה נולד בעיר פוקויאמה שבמחוז הירושימה, ולמד משפטים באוניברסיטת טוקיו. הוא הצטרף למשרד האוצר ב-1942 ונכנס לבית היועצים של יפן ב-1953, שם נותר עד שעבר לבית הנבחרים ב-1967.
מיזאווה מילא מספר תפקידים פוליטיים, בהם השר לסחר בינלאומי ולתעשייה (1971-1970), שר החוץ (1976-1974), מנהל הסוכנות לתכנון אנרגיה (1978-1977) והמזכיר הכללי לממשלה (1986-1984). הוא התמנה לתפקיד שר האוצר בממשלתו של נובורו טקשיטה ב-1987, אך נאלץ להתפטר בעקבות מעורבותו בשערוריית Recruit.
ראש הממשלה.
מיזאווה התמנה לראשות הממשלה ב-5 בנובמבר 1991, וזכה לחשיפה עולמית קצרה לאחר שנשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש הקיא עליו והתעלף במהלך ארוחת ערב שארגן ב-8 בינואר 1992. מיזאווה אף הציג תוכנית רפורמה כלכלית, שנועדה לסייע לבעיות הכלכליות שהחלו להתעורר ביפן באותה עת. בנוסף, ממשלתו העבירה חוק שאיפשר ליפן לשלוח חיילים למשימות שמירה על השלום ברחבי העולם, וחתמה על הסכם סחר עם ארצות הברית.
ב-1993 העביר הדיאט של יפן הצעת אי אמון במיזאווה, ובבחירות שהתקיימו לאחר מכן איבדה המפלגה הליברלית-דמוקרטית את הרוב בבית הנבחרים. בעקבות ההפסד התפטר מיזאווה מתפקידו.
לאחר ראשות הממשלה.
לאחר שהיה מהדמויות הבולטות בוועד השלישייה מהקמתו, התמנה מיזאווה לנציג היפני בוועד בשלהי 1993, והחזיק בתפקיד עד 1997. לאחר מכן שב מיזאווה לפוליטיקה, ואף שימש שר האוצר מ-1998 עד 2001 בממשלותיהם של קייזו אובוצ'י ושל יושירו מורי. הוא פרש מהחיים הפוליטיים ב-2003.
מיזאווה נפטר בנסיבות טבעיות בביתו שבטוקיו, ב-28 ביוני 2007.
יחזקאל קוטיק
יחזקאל קוֹטיק (ביידיש: קאָטיק; ח' בניסן תר"ז; 25 במרץ 1847 – ט' באב תרפ"א; 13 באוגוסט 1921) היה סופר ועסקן ציבורי.
קורות חייו.
קוטיק נולד ב-1847 נולד בקאמניץ ליטובסק, היא קמניץ (ליטא), למשפחת פרנסים וחוכרים אמידה. אביו משה היה בנו של גובה המיסים (סבורשצ'יק) העירוני, ואמו שרה הייתה בתו של הרב אליעזר הלוי מגרודנה. קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ואצל מורים פרטיים. סבו ומשפחתו מצד אמו היו "מתנגדים", אביו הפך לחסיד נלהב לאחר נישואיו, ונאמן לצדיקים מקוברין ומסלונים. יחזקאל הצעיר נמשך בצעירותו לעולמה של החסידות, אולם בבגרותו הפך מתנגד. עובדה שיצרה בינו לבין אביו קרע שהעיב על כל חייו. למן שנת 1861, בעקבות זעזועים חברתיים וכלכליים ברוסיה והמרד הפולני בשנת 1863, ירדה המשפחה מנכסיה. בשנת 1865 נשא קוטיק לאשה נערה יתומה מפינסק בשם לִיבֶּה, אותה ראה לראשונה בעת חופתו. כל חיו עמדו בצל המאבק המתמשך בין סיפוק תשוקתו לרכישת השכלה, לבין הצורך לפרנס את משפחתו. לאחר הנישואים ניסו בני הזוג, ללא הצלחה יתירה, להתפרנס כבעלי חנות. בשנת 1868 נולד בנם הבכור אברהם, לימים פעיל סוציאליסטי. קוטיק רקם תוכניות ללמוד בישיבת וולוז'ין וכן ללמוד רוסית, כדי לזכות במשרה של "רב מטעם הממשלה", אולם אביו הכשילו בכל פעם מחדש.
בראשית שנות השבעים עבר לכפר קטן בשם מקרובצי ליד העיר קריניק, בכפר זה חכר מחלבה ובית מרזח וזכה להצלחה כלכלית, שאפשרה לו לרכוש ספרים רבים, ולבלות את זמנו בקריאה. קוטיק התבלט בלמדנותו וידיעותיו הרבות, הוא ייסד בביתו מניין אליו הגיעו רבים מיהודי הסביבה. העיתונים העבריים, "המליץ" ו"המגיד" עליהם חתם, היו מקור משיכה ליהודים, ובית המרזח שלו היה למעין מועדון חברתי. באותן שנים נולדה לו בת. אשתו חלתה בשחפת ועסקיו החלו להדרדר, בשל הצורך לתור אחר רופאים ותרופות, והוא עזב את מקרובצי. סבו רכש עבורו אחוזה קטנה בשם קושלייוה בין קוברין לפרוז'נה. קניה זו הייתה מקח טעות שכן אדמת האחוזה הייתה גרועה ומתקניה הרוסים כמעט לחלוטין. בנוסף היה המקום מבודד מיהודים ואקלימו טחוב. בריאות המשפחה נהרסה והם לקו במחלת הטיפוס, ממנה נפטר בנם התינוק. שאר בני המשפחה נחלצו אך בקושי.
לאחר שלוש שנים (בשנת 1876 או 1877) מכר את האחוזה ועבר עם משפחתו לקייב. שם קנה מכולת קטנה באחת השכונות הנוצריות שבעיר, החנות לא הספיקה לפרנסת המשפחה. קוטיק נסה לתור אחר מקורות פרנסה חילופיים, עבד כמשגיח במאפיה, שכר דירה להשכרה ועסק במסחר בפירות יבשים, אולם לא ראה ברכה בעמלו. קוטיק נסע לחארקוב, בה היה לו דוד עשיר, שם ניסה את מזלו בעבודות שיפוץ, אך לא השתלב בעבודה ולאחר מספר חודשים שב למשפחתו בקייב. בקייב החל לעסוק בעשיית יין צימוקים ומכירתו, ולמרבה הפלא עלה עסקו יפה. ב-26 באפריל 1881 החל הפוגרום ביהודי קייב ופרווריה ("הסופות בנגב") שתואר בכתביו. באירועים השתתפו כ-4,000 פורעים, שרובם היו מי שכונו בוסיאקס, כלומר יחפנים - איכרים רוסים עניים שעזבו את כפריהם ונדדו לערים.