בחודשים שלאחר חזרתו לוורשה דיווח קרסקי לממשלות הפולנית, הבריטית והאמריקנית על המצב בפולין, במיוחד על אשר מתרחש בגטו ורשה ובמחנה ההשמדה בלז'ץ, שבו ביקר בחשאי (כיום רווחת הדעה שהמחנה בו ביקר קרסקי הוא מחנה מעבר שבו הוחזקו היהודים עד לשילוחם לבלז'ץ).
הידיעות שהעביר קרסקי פורסמו ב"ניו יורק טיימס" ב-25 בנובמבר ובעיתון ה"טיימס" הלונדוני ב-7 בדצמבר.
בדצמבר תיאר קרסקי את המצב בגטו לזיגלבוים, אשר שאל האם יש לו איזשהו מסר מהיהודים בגטו.
כמו שקרסקי תיאר לאחר מכן, היא העביר את הודעתו של לאון פיינר:
שבועיים לאחר מכן, דיבר זיגלבוים שוב ברדיו של ה-BBC בדאגה לגורלם של יהודי פולין: .
מחדל מצד בעלות הברית והתאבדותו של זיגלבוים.
ב-19 באפריל 1943 דנו נציגי ממשלות בריטניה וארצות הברית בועידת ברמודה במצב של היהודים בשטחים הכבושים על ידי הנאצים באירופה.
בצירוף מקרים, אותו היום ממש היה היום שבו ניסו הנאצים לחסל את שארית היהודים בגטו ורשה ונתקלו בהתנגדות בלתי צפויה, מרד גטו ורשה.
בתחילת חודש מאי התברר חוסר התועלת של הוועידה בברמודה. מספר ימים לאחר מכן קיבל זיגלבוים ידיעה על דיכוי מרד גטו ורשה וחיסולו הסופי של הגטו.
ב-12 במאי פתח זיגלבוים את הגז בדירתו שבלונדון ובכך התאבד כמחאה על המחדל מצד בעלות הברית על הנעשה בשואה.
במכתב ההתאבדות שלו, שהופנה לנשיא ולראש הממשלה הפולני, ציין שאף על פי שהנאצים הם אלה שאחראים לרצח יהודי פולין, לבעלות הברית חלק נכבד מהאשמה:
זיגלבוים ייחל שהמכתב יוודע לא רק לנשיא ולראש הממשלה הפולני בגולה; הוא כתב:
הנצחה.
זיגלבוים מונצח בלונדון, וורשה וחלם. בחודש מאי 1996 הוצב לוח זיכרון ליד ביתו בלונדון בפרויקט משותף של הבונד ושל הקבוצה הסוציאלית היהודית. בהסרת הלוט השתתפו בני משפחתו של זיגלבוים, השגריר הפולני וראש עיריית הסיטי של וסטמינסטר.
לוח זיכרון מגרניט נכלל בבניה של בית ברחוב דוביס 5 ברובע מורנוב שבוורשה – פרויקט בנייה שיצא לפועל לאחר המלחמה על הריסות גטו ורשה.
האתר שנראה מרחוב זמנהוף (שידוע רשמית כרחוב היהודים), נוצר משלושה אלמנטים: תמונה של אדם חסר פנים, אבן שבורה ותיאור בפולנית ויידיש.
המילים החקוקות הן ממכתב ההתאבדות "אינני יכול להמשיך לחיות בשקט כאשר שארית יהדות פולין...".
לוח זיכרון הוצב בחלם בבית בו התגורר עם משפחתו לפני המלחמה.
אפרו של זיגלבוים הובא לארצות הברית ונקבר בבית הקברות ברידג'ווד שבניו יורק. הקבר בעל גוון ורדרד וכולל אש נצחית. מצידיו מצוטט מכתב ההתאבדות בעברית, באנגלית וביידיש:
פרה דרדנוט
האמריקאים (ספר)
האמריקאים (באנגלית: The Americans) הוא שם ספר הצילום המשפיע והמוכר ביותר של הצלם והבמאי רוברט פרנק. הספר פורסם לראשונה בצרפת בשנת 1958 ויצא לאור בארצות הברית בשנת 1959. "האמריקנים" נחשב אחד מספרי הצילום החשובים ביותר שיצאו לאור מאז מלחמת העולם השנייה. הספר כולל 83 תצלומים שנעשו בעיקר בין השנים 1955 ל-1956, בעת שפרנק שוטט עם מצלמתו ברחבי ארצות הברית. הספר מציג את אמריקה של אחרי מלחמת העולם השנייה כמקום של חיים מפוספסים, מנוכרים, בודדים וחלולים מבחינה רוחנית. הספר מציג לא רק ביקורת פסיכולוגית-תרבותית, אלא גם נושאים פוליטיים בני הזמן מוצגים בו באופן ביקורתי, כגון תצלום האוטובוס שעיטר את כריכת הספר, ובו ניתן לראות את ההפרדה בין הלבנים, שיושבים בחזית הרכב, לבין השחורים שנאלצים לשבת בגבו.
יצירת הספר.
בשנת 1955 החל רוברט פרנק לתור עם משפחתו בכבישים ברחבי ארצות הברית, שיטוטים שנמשכו כשנתיים, במהלכם צילם 28,000 תמונות. פרנק שאף ליצור צילום דוקומנטרי חדש, ולצלם את ארצות הברית באופן שונה מזה בו היא תועדה בידי צלמי מנהלת החקלאות האמריקאית וצלמי העיתונות באותה התקופה. מסעו של פרנק לא היה ללא הפרעות; בזמן נסיעה דרך ארקנסו, פרנק היה בכלא לאחר שנעצר על ידי המשטרה; במקום אחר באזור דרום, נאמר לו על ידי השריף של העיירה כי "יש לו שעה לעזוב את העיירה".
זמן קצר לאחר חזרתו לניו יורק בשנת 1957, נפגשו פרנק והסופר ג'ק קרואק על המדרכה מחוץ למסיבה וזה הראה לו את הצילומים שלו נוסע ברחבי ארצות הברית.
יוצרים רבים ביניהם סופרים ואנשי תרבות חזותיים אחרים אשר הרגישו של זיקה עם ענינו של תצלומיו של פרנק המתעדים את המתחים בין האופטימיות של שנות ה-50 בארצות הברית לבין המציאות של החיים ואת ההבדלים גזעני.
פרנק בא להדגיש את האירוניה של התרבות האמריקאית ועושר שגובל במתח. הניגוד הזה נתן לפרנק הגדרה ברורה המבדילה אותו מצילום עיתונאי. פרנק עשה שימוש חריג בפוקוס, השתמש בתאורה נמוכה וחיתוך כיוון שזה סגנון הצילום שהכיר כצלם עיתונות. ההדפסות של תמונותיו, היו לעיתים גרעיניות מאוד, לא תמיד בפוקוס על הדברים המקובלים ולפעמים חורגות מהסברים על מה הוא מנסה לצלם בעצם. הצילומים הללו צולמו במצלמת 35 מ"מ ולכן נתנו לפרנק אפשרות לעשות צילומים מהירים מאוד (Snap Shot) ולפעמים חלק מצילומיו צולמו בצורה חשאית שהסובבים אותו לא ידעו שהם מתועדים כלל. לחלק מהצופים בעבודותיו של פרנק, נראה שהצילום שלו הוא כמו עבודת אמנות של ג'קסון פולוק- העבודות מכילות עוצמה רבה תוך כדי חופש ולקיחת סיכון בצילום. הצילומים הללו היו חריגה מן הסטנדרטים המודרניים של צילום ולכן היה לפרנק הקושי בתחילה בפרסום הפרויקט שלו בארצות הברית, כיוון שראו בצילום זה צילום שמאפיין בדרך כלל צילום עיתונות. כאשר ניסה פרנק, לראשונה, לפרסם ולהציג את עבודותיו בארצות הברית, נאמר לו כי כל המרכיבים של הצילום שלו הם מאוד "לא-אמריקאיים" ואינם רצויים. רק בתחילת שנות ה-60, אשר החל הציור של פולוק והאבסטרקט האמריקאי, החלו להבין את עבודותיו של פרנק והתירו לו לפרסם ולהדפיס אותם גם בארצות הברית.
הוצאת הספר לאור והצגת התערוכה.
הספר "האמריקאים" יצא לאור תחילה בצרפתית בשנת 1958, בהוצאת רובר דלפיר (Robert Delpire) הפריזאית, עם טקסטים שתרם אלן בוסקה (Alain Bosquet). רק בשנת 1959 יצא לאור הספר באנגלית, בהוצאת Grove Press, עם הקדמה מאת ג'ק קרואק. הטקסטים של בוסקה הוצגו לצד התצלומים, והציבו את הדימויים בהקשר חברתי ופוליטי חד ואנטגוניסטי יותר מהטקסט של קרואק שרוכז בהקדמה והותיר את התמונות עם כיתוב בלבד. בארצות הברית התקבל הספר תחילה בביקורת ניכרת. מכירות של התערוכה היו מעטות מאוד בהתחלה ולא ניכרה בהם התעניינות רבה. עם השנים, עבודתו של פרנק התחילה לעניין אמנים צעירים והחלה לגבור ההתעניינות בה, כיוון שהיא הביאה אל מול פניהם את התופעה שעדיין לא טיפלו בה בצורה כל כך ישירה לפני כן.
עם צילומים אלה מנבא ומחדש פרנק את הסמלים של אמריקה, וציין כי מכוניות, תיבות מוזיקה, תחנות דלק, דיינרס ואפילו את הדרך עצמה נהייתה סמל של החיים המודרניים. במשך הזמן ובאמצעות ההשראה שלה מאוחר יותר על אמנים, האמריקאים הפך לתמצית בסיס הצילום האמנות בהיסטוריה האמריקאית, והיא נחשבת העבודה המזוהה ביותר עם רוברנט פרנק עד היום.
בשנת 1961, הציג פרנק את תערוכת יחיד הראשונה שלו, תחת הכותרת: רוברט פרנק: צלם, בבית המכון לאמנות של שיקגו. הוא גם הציג שנה מאוחר יותר במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק בשנת 1962.
הספר זכה להשפעה עצומה על צלמים צעירים רבים, שיצאו בעקבותיו לשוטט ברחובות ובכבישים המהירים של ארצות הברית, ולחפש תמונות. הצלם ברוס דיוודסון טען שבספר "ראיתי אמריקה שצמצמה את החלום והחליפה אותו באמת נוקבת. היה לי קשה לשאת את התצלומים המרים והיפים הללו, משום שעדיין היה בי החלום לתקווה ולסמפתיה אותם מצאתי אצל האלמנה, הגמד והכנופיה".
התערוכה המחודשת לרגל 50 שנה ליציאת הספר.
לרגל חמישים שנה לציון יום השנה הראשון לפרסום הספר "האמריקנים", שוחררה בכל העולם ב -30 במאי 2008 מהדורה חדשה של הספר. רוברט פרנק דן עם השותף שלו, גרהרד סטיידהיל, ברעיון של ייצור מהדורה חדשה באמצעות סריקה מודרנית והדפסה חדשה של התמונות. בהדפסה החדשה שינה פרנק באופן משמעותי ביותר, כפי שהוא עשה עבור כל מהדורה של האמריקנים, את חיתוך של רבות מן התמונות, והוסיף יותר מידע על כל פריים. בנוסף, כלל שתי תמונות שהיו שונות לחלוטין מן המהדורה המקורית ב-1958 ו 1959 (הצרפתית והאקמריקאית). את יציאת המהדורה המחודשת ל-50 שנים ליציאת הספר חגגו בתערוכה חגיגית של האמריקנים שמוצגת ותמשיך להציג ב-2009 בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, במוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית, וכן במוזיאון המטרופוליטן לאמנות מודרנית בניו יורק.
פסק-דין
טושוסאי שאראקו
טושוסאי שאראקו (ביפנית: 東洲斎写楽) הוא אמן הדפסי עץ יפני שפעל במשך כעשרה חודשים בין השנים 1794 ל-1795, ויצר כמאה וארבעים הדפסים. יצירותיו נודעות בסגנונן הייחודי ובהבעתן מלאת העוצמה, אולם ההתעניינות בו נובעת גם מדמותו אפופת המסתורין, שזהותה אינה ידועה. מחקרים רבים הוקדשו לניסיון להבין מי היה שאראקו, ומדוע, לאחר תקופה קצרה אך פורייה זו, הפסיק באופן פתאומי את יצירתו ונעלם מעולם האמנות היפני.
יצירותיו של שאראקו.
מרבית עבודותיו של שאראקו הן הדפסי אוקיו (Ukiyo) המתארים שחקני קבוקי (Kabuki) מפורסמים משלושת התיאטראות הגדולים של העיר אדו (טוקיו של ימינו). Ibid.
משמעות המונח "אוקיו" (Ukiyo) היא "העולם המרחף", כלומר עולם התענוגות הארציים. התמונות הנושאות שם זה (אוקיו-אה, Ukiyo-E) תיארו את רובעי השעשועים בערים הגדולות ביפן, בהם התקיימו תיאטראות, בתי זונות ומקומות בילוי נוספים, והיו פופולריים מאוד בתקופת אדו (1615–1868.