למרות הכרזה זו, נישא קלאודיוס בפעם הרביעית, ונישואין אלו הם שהביאו למותו. אחייניתו אגריפינה הצעירה היא שהפעילה עליו את קסמיה הנשיים, על אף שעבדיו המשוחררים חיפשו מועמדות שונות, וראויות יותר. נראה כי למרות קסמיה הנשיים של אגריפינה, המניע של קלאודיוס מאחורי הנישואין היה פוליטי. ניסיון ההפיכה של סיליוס הראה את חולשת השושלת היוליו-קלאודית, אשר הדלדלה משנים של רציחות בתוך המשפחה. קלאודיוס עצמו התייחס אל הקו הקלאודי בתוך המשפחה, אך לא אל השושלת היוליאנית. לחולשה זו התווספה העובדה כי לא היה לו יורש ראוי, בהיותו של בריטניקוס אך ילד. אגריפינה הייתה אחת מן הצאצאים היחידים של אוגוסטוס שנותרו בחיים, ובנה, לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס, היה אחד מן הזכרים האחרונים שנותרו בשושלת. בן זה יהיה ידוע לימים כנירון קיסר. יש הטוענים כי הסנאט הוא שהביא לנישואין על מנת לסיים את מאבק הדמים בין הקו הקלאודי והקו היוליאני, אשר שיאם היה במאבק בין אגריפינה, אשתו של גרמניקוס ואמה של אגריפינה הצעירה, ובין טיבריוס לאחר מותו של אוגוסטוס. נראה כי עם נישואיו של קלאודיוס לאגריפינה ועם אימוצו של בנה על ידי קלאודיוס לבן וליורש, תם סכסוך זה.
אגריפינה הייתה אדם תאב כוח. נירון הושא לאוקטביה, בתו של קלאודיוס, אומץ לבן על ידי קלאודיוס, ומונה ליורש בצוותא עם בריטניקוס הקטין. הסדר זה לא היה יוצא דופן. כך, למשל, מינה אוגוסטוס בשלב מסוים את נכדו, פוסטומוס ליורש במשותף עם טיבריוס, וכך מונה קליגולה על ידי טיבריוס כיורש בצוותא עם נכדו של טיבריוס, גמלוס. אימוצם של בגירים או נערים היה מסורת עתיקה ברומא, כאשר יורש בגיר ראוי לא היה בנמצא. זה היה המצב בעת שקלאודיוס הלך והזדקן, ובריטניקוס טרם הגיע לבגרות.
אישיותו.
ההיסטוריון סווטוניוס מתאר את פגמיו של קלאודיוס בפירוט רב. על פי סווטוניוס היו ברכיו של קלאודיוס חלשות, וכרעו תחת כובד משקלו. ראשו רעד, הוא היה מגמגם ודיבורו מבולבל. הוא הזיל ריר ואפו נזל כאשר התרגש. סנקה מתאר את קולו של קלאודיוס כקול שאינו שייך לאף יצור חי, וידיו היו אף הן חלשות. עם כל זאת, סווטוניוס מציין שקלאודיוס "לא חסר היה הוד והדרת-פנים" ומתאר אותו כגבר גבוה, בנוי היטב, אשר פגמיו לא ניכרו לעין בעת שהיה ישוב ורגוע, אם כי החמירו בעת רוגז. ההיסטוריונים מסכימים כי מעת עלייתו לשלטון חל שיפור במצבו. קלאודיוס עצמו טען כי הגזים בפגמיו על מנת להציל את חייו.
רופאים מודרניים חלוקים בדבר האופי המדויק של מגבלותיו של קלאודיוס. לפני מלחמת העולם השנייה נטו לייחסן לשיתוק ילדים. כך, למשל, הייתה זו הדיאגנוזה שמסר הסופר רוברט גרייבס בספרו "אני, קלאודיוס" אשר פורסם בשנות ה-30. עם זאת שיתוק ילדים כשלעצמו אינו נותן מענה לכל התסמינים שתיארו בני זמנו של קלאודיוס. מחקרים מאוחרים מייחסים לקלאודיוס שיתוק מוחין כסיבה העיקרית למגבלותיו.
מבחינת אופיו מתואר קלאודיוס כנדיב וצנוע, אדם המתבדח באופן המוני המבליט את לקות הדיבור שלו שנחשבה למכוערת, צוחק ללא שליטה וסועד לעיתים בחברת הפלבאים. כן מתואר קלאודיוס כצמא דם, אכזר, ומהיר לרגוז. קלאודיוס מתואר כקל לשליטה ותלותי, המנוצל על ידי נשותיו ועבדיו המשוחררים, ובה בעת כפרנואידי וחושש לחייו. עבודותיו הנרחבות של קלאודיוס, שנמנה עם מלומדי זמנו, מציגות אדם אינטליגנטי, מנהלן מוכשר, ומלומד רב ידע. כך, הופכת אישיותו של קלאודיוס לחידה. מאז גילויו (בשנת 1912) של "המכתב לתושבי אלכסנדריה" שכתב קלאודיוס נעשתה עבודה רבה בניסיון להביא לרהביליטציה של קלאודיוס ולנסות להגדיר מחדש את אישיותו, מתוך הבנה כי ההיסטוריונים העתיקים היו נגועים בנטייה פוליטית, שכן כתומכי הרפובליקה והסנאט הרומי אל מול מוסד הפרינקפס, מצאו לנכון להשחיר את דמותו במודע או שלא במודע.
עבודותיו המדעיות והשפעתן.
קלאודיוס היה כותב פורה במהלך ימי חייו. בתקופה בה היה שיא הקריירה הספרותית שלו, תקופת שלטון טיבריוס, לא ניתן היה לכתוב על קורות הרפובליקה הרומית, על מנת שלא להיחשד בטינה למשטר הפרינקפס. לפיכך עסקו ההיסטוריונים בתיאור אירועי הזמן האחרון, או אירועים ארכאיים שכמעט ונשכחו. קלאודיוס עסק בשני הנושאים. פרט להיסטוריה של שלטון אוגוסטוס, אשר כתיבתה גרמה לו נזק אישי כה רב, עבודותיו כללו היסטוריה של העם האטרוסקי ושמונה כרכים על ההיסטוריה של קרתגו, כמו גם מילון לאטרוסקית, וספר על המשחק בקובייה. למרות הצורך הפוליטי להתעלם מתקופת דמדומי הרפובליקה, כתב ספר המגן על קיקרו בפני האשמותיו של אסיניוס גאלוס, שלדעת סויטוניוס "נכתב בבקיאות לא מעטה".
קלאודיוס הציע רפורמה באלפבית הלטיני, וצירף שלוש אותיות נוספות, המכונות "האותיות הקלאודיות". את הצורך באותיות אלו הציע עוד בטרם עלה לשלטון, ולאחר עלייתו הביא לשימוש בהן על ידי הציבור הרחב. האות הראשונה הייתה האות C הפוכה, אשר שימשה לתאר את צירוף האותיות BS או PS, כשם שהאות X מתארת את הצירוף KS. אות נוספת הייתה מעין F הפוכה, אשר ייצגה U עיצורית. אות בצורת חציה השמאלי של האות H שימשה לייצג תנועת Y. אותיות אלו לא שרדו לאחר תקופת כהונתו, אם כי סווטוניוס, אשר חי מספר עשרות שנים לאחר מותו של קלאודיוס, ציין כי בימיו עדיין ניתן למצוא אותן מעת לעת במסמכים ציבוריים וחקוקות על גבי אנדרטאות.
כן כתב קלאודיוס אוטוביוגרפיה בשמונה כרכים, אשר סווטוניוס העיד עליה כי היא "בלא טעם רב אך בסגנון נאה". מכיוון שבנאומיו נהג קלאודיוס לבקר את קודמיו ואת קרוביו, ניתן לשער מה היה תוכנו של החיבור עליו מתח סווטוניוס את הביקורת.
אף אחת מעבודותיו של קלאודיוס לא שרדה. ישנם מקורות משניים המצטטים חלקים מהם. סווטוניוס מצטט את קלאודיוס פעם אחת במפורש, ונראה כי הסתמך על האוטוביוגרפיה של קלאודיוס בכתיבת ספרו. טקיטוס משתמש בטיעוניו של קלאודיוס כשהוא עוסק בצורך בשינוי האלפבית בתקופתו. ייתכן והשתמש בחלק מחיבוריו לכתיבת עבודותיו. פליניוס הזקן השתמש בחלק מן החיבורים עבור ספרו "תולדות הטבע".
השפעת המחקר ההיסטורי בן זמנו על קלאודיוס כשליט ברורה. רבות מעבודותיו הציבוריות היו פרויקטים בהם החל יוליוס קיסר. כאשר שימש בתפקיד הקנסור נראה כי פעל ליישום מדיניות המבוססת על מדיניות שנקטו אבותיו ששימשו בתפקיד, ובמיוחד אפיוס קלאודיוס קאקוס. הרפורמות הדתיות עליהן שקד, ומאמצי הבנייה שלו נראו כרצון ליישם בפועל את שהשיג בלמדנותו. כך, למשל, ידע כי קאקוס השתמש במשרת הקנסור על מנת להכניס לאלפבית הרומי את האות "R”, ונראה כי הדבר שימש לו כהשראה להשתמש במשרותיו על מנת להכניס לשימוש את האותיות שהמציא.
אהבתו לתיאטרון.
אחד מתחביביו העיקריים של קלאודיוס היה לצפות בתיאטרון אלא שלא בהופעה תרבותית, כי אם בקרבות גלדיאטורים, קרב בין שני אנשים בעלי כושר הישרדות גבוה, המשתתפים יוצאים לקרב עם מגן ראש, חרב או חנית, מגן יד ומגני ברכיים. המטרה הייתה לפגוע בחזה של היריב ולהפילו. כאשר אחד נופל, הקיסר מורה לגלאדיאטור לשסע בסכין את חזהו של האחר. אם אין רשות של הקיסר, לא ממשיכים בקרב. קרבות פושעים אשר התקיימו ללא חפצים מגנים ובה המטרה פשוטה, להרוג אחד את השני.
עוד מופע מיוחד שאהב הוא הוצאה להורג על ידי חיות טרף. המוצא להורג נכנס לזירה עם חרב קצרה ואיתו עוד 4 חיות פרא כגון אריות ונמרים שהובאו במיוחד מאפריקה בעבור הון עתק.
קלאודיוס בתרבות ובאומנות.
דימויו של קלאודיוס שאוב במידה רבה מן הרומנים ההיסטוריים "אני, קלאודיוס" (1934) ו"קלאודיוס האל" (1935), מאת רוברט גרייבס. הספרים, הכתובים בגוף ראשון, נותנים לקורא את הרושם המוטעה כי אכן הם מהווים את האוטוביוגרפיה של קלאודיוס, אשר נתגלתה לא מכבר. גרייבס השתמש בכוונה תחילה בידיעותיו ובכישרונו, על מנת ליצור רושם זה. דוגמה לכך היא פיסקה הכלולה בספר "אני, קלאודיוס", לפיה ניבא האורקל כי זיכרונותיו יתגלו אלף ותשע מאות שנים לאחר כתיבתם.
בשנת 1937 נעשה ניסיון כושל להסריט את הספרים, על ידי הבמאי יוזף פון שטרנברג בו כיכב צ'ארלס לוטון כקלאודיוס. השחקנית הראשית מרל אוברון נפגעה בתאונה, והסרט מעולם לא הושלם. בשנת 1965 הוקרן סרט תיעודי המראה את הצילומים שצולמו, ומציג משחק משובח של לוטון כקלאודיוס.
בשנת 1976 הפך ה-BBC את שני הספרים לסדרת טלוויזיה בת שלושה עשר פרקים, בשם "אני, קלאודיוס", בה השתתפו כמה מן הגדולים בשחקני התיאטרון והטלוויזיה בבריטניה. דרק ג'קובי שיחק את קלאודיוס. קלאודיוס על פי הספר והסדרה היה אדם נבון, חריף שכל, אשר השתמש בפגמיו הגופניים על מנת לשרוד בזמנים קשים, ואשר עלה לשלטון כנגד רצונו, כאשר כל רצונו היה להשיב לחיים את הרפובליקה שגוועה.
קלאודיוס והיהודים.
עלייתו לשלטון של קלאודיוס סימנה רגיעה ביחסים שבין האימפריה ונתיניה היהודים. בניגוד לקודמו קליגולה שרצונו שעמי האימפריה יסגדו לו כאל כמעט הביא להתפרצות מרד יהודי שנמנע רק עם רציחתו, פעל קלאודיוס לתיקון הנזק וליישוב הסכסוך בין היהודים והיוונים באלכסנדריה ולפי בקשת חבריו אגריפס הראשון והורדוס הוציא צו שבו הוא מאשר את זכויותיהם של כל תושבי האימפריה היהודים.
בשנת 41 הרחיב קלאודיוס את ממלכתו של אגריפס על ידי סיפוח הפרובינקיה יהודה לתחום שלטונו ובכך איחד את ממלכתו של הורדוס תחת מלך יהודי. כמו כן העניק קלאודיוס את ממלכת כלקיס לאחיו הורדוס.
עם מותו של אגריפס, בשנת 44, הגיע קיצה של ההנהגה היהודית בארץ יהודה. השליטה עברה לנציב מטעם רומא ובכך נפתחה תקופת הנציבות הרומית השנייה.