ב-1929 מונתה פרקינס על ידי מושל ניו יורק החדש, פרנקלין דלאנו רוזוולט, לתפקיד נציבת התעשייה במדינה. בתקופת השפל הגדול הצליחה פרקינס להביא לשיתוף פעולה בין הפלגים הפוליטיים השונים, דבר שזיכה אותה בהערכה רבה. פרקינס הצליחה להציב את ניו יורק בראש המדינות שהעבירו רפורמות משמעותיות בניסיון להילחם במיתון שפשט במדינה. היא הגדילה את ההשקעה במפעלים, הקטינה את מספר שעות העבודה לנשים, ותמכה בחוקים שהבטיחו שכר מינימום והבטחת הכנסה.
ב-1933, לאחר היבחרו לנשיא, מינה רוזוולט את פרקינס למזכירת העבודה הרביעית של ארצות הברית. פרקינס החזיקה בתפקיד זה 12 שנה, והייתה האישה הראשונה בתולדות ארצות הברית שמונתה לשמש כחברת קבינט. רוזוולט תמך באופן קבוע בתוכניותיה של פרקינס דבר שנחשב חריג באותה עת, שכן ממשלו נודע בפשרנותו הרבה. פרקינס מצידה הייתה אחראית לרבות מחקיקות הניו דיל, והיה לה תפקיד משמעותי במיוחד בהעברת חוק הביטוח הלאומי בשנת 1935.
ב-1939 ספגה פרקינס ביקורת מצדם של מקצת חברי הקונגרס בעקבות חוסר נכונותה לתמוך בגירושו של הארי ברידג'ס, אחד ממנהיג ארגון העובדים הבולטים באותה תקופה, אשר נחשד כקומוניסט. ברידג'ס זוכה בסופו של דבר מכל אשמה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1945 לאחר תום כהונתה כמזכירת העבודה, התבקשה פרקינס על ידי הנשיא החדש, הארי טרומן, לשמש כנציבת השירות הציבורי. פרקינס שימשה בתפקיד זה עד שנת 1952, אז היא התפטרה לאחר מות בעלה. בתקופה זו פרסמה פרקינס ספר זיכרונות מתקופת עבודתה תחת ממשלו של רוזוולט שנקרא בשם "הרוזוולט שהכרתי" (The Roosevelt I Knew) שהציג נקודת מבט אוהדת על הנשיא המנוח.
בשנותיה האחרונות עבדה פרקינס כמורה וכמרצה באוניברסיטת קורנל. היא נפטרה ב-14 במאי 1965 בגיל 83. לכבודה, קרוי על-שמה בניין מטה מחלקת העבודה של ארצות הברית הנמצא בוושינגטון די. סי..
שלמנאסר
נימפאום
נימפאום (ביוונית νυμφαίον; בלטינית nymphaeum) הוא מבנה מקדש שהוקם ביוון העתיקה וברומא העתיקה לפולחן הנימפות.
בתקופות קדומות שימשו אתרי טבע בסמוך למעיינות, או בצוקי סלע שלרגלייהם מעיינות, אשר היוונים והרומים האמינו שהתגוררו באזורם נימפות, כמקדשים עבור הנימפות. בהמשך נבנו מבנים מלאכותיים ובהם מזרקות מים על מנת לשמש כמקדשים.
בין הדוגמאות הידועות למבנים מסוג זה ניתן למנות את הנימפאום שהתגלה בג'רש שבירדן, אשר נבנה בשנת 191. מבנה זה הוקם סביב מעיין, כאשר הקומה התחתונה צופתה בשיש, הקומה השנייה בטיח צבוע ומעל המבנה הייתה כיפה.
עוד בתקופת האימפריה הרומית הפך מבנה הנימפאום ממבנה מקודש למבנה חילוני שנבנה לצורכי נוי בבתי העשירים. דוגמאות למבנים אלו התגלו בפומפיי, הרקולנאום ובאוסטיה, וכן בוילה אדריאנה שבטיבולי שבאיטליה. שרידיהם של כ-20 מבנים מעין אלו התגלו בעיר רומא.
השימוש בנימפאום כמבנה נוי ופנאי נמשך גם בתקופת הרנסאנס ודוגמה למבנה מסוג זה הוא הנימפאום שנבנה בוילה ג'וליה שברומא על ידי ברתולומאו אמאנאטי בין השנים 1550–1553.
וילת הדריאנוס
סנטפדור
סנטפדור (בקטלאנית ובספרדית: Santpedor) היא עיירה בת כ-7,554 תושבים (נכון ל-2019) בקטלוניה שבספרד. העיירה נמצאת צפונית למנרסה, בפרובינציית ברצלונה. שם העיירה הוא גלגול של "Sant Pere d'Or" (בעברית - סן פדרו הזהוב), על שם הנהר העובר באזור, "ריו דה אורו" (נהר הזהב). רוב תושבי סנטפדור עוסקים בחקלאות. בסנטפדור יש גם אזורי תעשייה מתפתחים.
מתחילת המאה ה-21 החלו לעבוד על שימור הביצות שמדרום לעיירה, שם התגלה מין ציפור מעניין.
הפסטיבל העירוני נערך בשבוע השני של יוני. "פריה דה סן מיגל", שנקרא באופן רשמי "פירה דה סנט מיקל", נחגג ב-2 וב-3 באוקטובר.
אישים מפורסמים הנולדו בעיירה כוללים ביניהם את סנדרה סנג'או, סולן תזמורת כלי הזמר הצוענים של ברצלונה (BGKO) ופפ גווארדיולה, שחקן קבוצת הכדורגל ברצלונה לשעבר והמנהל הנוכחי של מנצ'סטר סיטי.
הזייה
בשר תותחים
בְּשר תותחים (באנגלית: Cannon fodder) הוא כינוי מחאתי לחיילים (לרוב זוטרים) שנשלחים בהמוניהם אל מותם בקרב אבוד מראש או חסר תכלית; הביטוי קורא תיגר על שולחיהם למוות ודאי, שכביכול מקריבים אותם באש האויב. דוגמה לכך היא מלחמת החפירות בימי מלחמת העולם הראשונה. במלחמה זו נשלחו חיילים בהמוניהם לחזית הקרבות, אף על פי שהיה ברור שרבים מהם ייהרגו ושהסיכוי לניצחון אפסי. הביטוי ממשיל את חיי החיילים למזון שצורכים כלי הנשק של האויב (כשם שחיות המשק ניזונות ממספוא (Fodder) כדי להתקיים).
הצירוף משמש גם במשמעות מושאלת למחאה על כל ביטוי של זילות בחיי אדם (גם אזרחים), בפרטיותו ובזכויותיו, לשווא או לטובת רווח אישי וזר. לפעמים הוא משמש שם כוללני ומזלזל לחיל הרגלים (בשונה מחילות "איכותיים יותר" כביכול, כמו חיל האוויר, שאינם פוגשים את האויב בקרב פנים אל פנים) או לקרבן חסר ישע, המצוי בעמדת נחיתות ברורה ועלול לספוג בשל כך הפסד, השפלה ופגיעה מהחזק ממנו.
מקור הביטוי.
המשלת חיילים ל"מזון שנצרך על ידי מלחמות" מתוארכת למאה ה-16, משום שהיא מצויה ביצירתו של ויליאם שייקספיר, הנרי הרביעי (בנוסח "food for powder" – מזון לאבק שרֵפה). התיעוד הראשון של הביטוי עצמו מצוי בצרפתית: פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, מחה בפמפלט שהוציא בשנת 1814 על זילות חיי החיילים בצבא נפולאון, לקראת סוף שלטונו של הקיסר הצרפתי. לביטוי זה מקבילות בצרפתית, בגרמנית (kanonenfutter), באנגלית (משנת 1983 לפחות; "Cannon fodder") ובפולנית. הביטוי קנה לו שביתה במלחמת העולם הראשונה.
חיים עוזר
מירה עווד
מירה אנואר עווד (בערבית: ميرا أنور عوض, תעתיק מדויק: מירא אַנְוָר עַוַצ'; נולדה ב-11 ביוני 1975) היא זמרת, שחקנית, מנחת טלוויזיה, מלחינה ופזמונאית ערבייה-ישראלית.
ביוגרפיה.
עווד גדלה והתחנכה בכפר ראמה שבגליל, והיא מגדירה עצמה גם כפלסטינית. אביה ערבי-נוצרי והוא רופא משפחה. אמה בולגרייה-נוצרית ומומחית לשפות סלאביות. הוריה נפגשו כאשר האב למד רפואה בבולגריה. בוגרת רימון בית ספר למוסיקה.
בדצמבר 2013 נישאה לקוסטה מוגילביץ', ישראלי ממוצא אוקראיני-יהודי.
קריירה.
כמוזיקאית.
את דרכה המוזיקלית החלה עווד בגיל 16 כסולנית להקת "סמאנה", להקה ששרה רוק מערבי בערבית.
בתחילת שנות ה-2000, הנחתה ב"זאפ לראשון" בערוץ הראשון.
ב-2002 השתתפה בפסטיגל, בשיר "צא אל המסע" שהגיע למקום השישי.
בשנת 2005 נטלה חלק באלבום "ממעמקים" של הפרויקט של עידן רייכל, שם שרה בערבית את השיר "عزﻳﻨﻲ" ("עזיני") שאת מילותיו כתבה בעצמה. בשנה זו השתתפה עווד בתחרות הקדם אירוויזיון עם השיר "זמן" אשר הגיע למקום האחרון.
בשנת 2009 נבחרה, ביחד עם אחינועם ניני, עימה היא משתפת פעולה בהופעות והקלטות לאורך שנים, לייצג את ישראל באירוויזיון 2009 שהתקיים במאי 2009 במוסקבה. השתיים שרו במשותף את השיר "עינייך", המוכר באנגלית כ-"There Must Be Another Way" ("חייבת להיות דרך אחרת") הנושא מסר של שלום וקיום משותף, שהגיע למקום ה-16 (מבין 25 מדינות). עווד היא הערביה הראשונה שייצגה את ישראל בתחרות זו. באוגוסט 2009 זכתה לאות הוקרה, ביחד עם אחינועם ניני, מראש עיריית לורד בצרפת.
ביוני 2009 הוציאה עווד את אלבומה הראשון, "בהלוואן" ("לוליינית"). את רוב שירי האלבום כתבה עווד בעצמה, חלקם בערבית וחלקם באנגלית. התקליט הופק על ידי הגיטריסט עמוס עבר-הדני. במקביל יצא גם אלבום דואטים משותף לעווד ולאחינועם ניני בשם "There Must Be Another Way", שכלל את שירי הקדם אירוויזיון, ביצוע לשירם של הביטלס "We Can Work It Out", ומספר שירים חדשים נוספים.
בשנת 2009 היא נבחרה ל"זמרת השנה בערבית" של קול ישראל לצד אליאס ג'וליאנוס שנבחר לזמר השנה, אלבומה זכה בתואר "אלבום השנה".
עווד הלחינה את המוזיקה להצגת היחיד בערבית "לא ספינת נוח" בבימויו של השחקן נורמן עיסא. על כך זכתה בפרס על המוזיקה הטובה ביותר בפסטיבל הצגות יחיד בערבית "מסרחיד".
ב-2010 חתמה על חוזה הקלטות עם תאגיד סוני להפקת שלושה אלבומים בינלאומיים, הראשון שבהם בשנת 2011.
באפריל 2011 יצא אלבומה השני, "All My Faces", שהופק בתאגיד סוני בשיתוף פעולה עם המפיק והיוצר קארלוס ג'ין. בשנה הזאת עווד שרה בטקס "מדליית החופש" בפילדלפיה ארצות הברית, בו ביל קלינטון העניק את מדליית החופש של שנת 2011 לטוני בלייר. ב-2011 עווד גם שימשה זמרת-אורחת במופע של זמר האופרה האיטלקי אנדריאה בוצ'לי שנערך במצדה.
בשנת 2013 שיתפה פעולה פעם נוספת עם עידן רייכל, כאשר שרה באלבום "רבע לשש" של הפרויקט של עידן רייכל את השיר "انا انا وانت انت" ("אנא אנא ואנתה אנתה", כלומר "אני אני ואתה אתה"). עווד כתבה את מילות השיר על פי לחן של רייכל.
ביוני 2013 שיתפה פעולה עם להקת המטאל הישראלית Orphaned Land כאשר שרה באלבומם "All Is One" את השיר "Through Fire And Water".
על במת התיאטרון.
לאחר לימודיה ב"רימון", בשנת 1998, החלה לשחק בתיאטרון. בשנת 2002 התפרסמה כשנבחרה לגלם את דמותה של לייזה דוליטל במחזמר, "גבירתי הנאווה", בתיאטרון הקאמרי לצדו של עודד קוטלר כפרופסור היגינס.
ב-2006 השתתפה במחזה המוזיקלי "מקום אחר ועיר זרה" ושנה אחר כך, בהצגה "זה הים הגדול" של התיאטרון הקאמרי.
בשנת 2008 נבחרה וצורפה ל"קרן למצוינות בתרבות" בקטגוריה שחקנית תיאטרון.
בטלוויזיה ובקולנוע.
בשנת 2003 הנחתה את התוכנית "שביל הסיפורים" בטלוויזיה החינוכית.
בשנים 2007–2013 שיחקה בסדרת הקומית "עבודה ערבית" בערוץ 2 אצל קשת, בה גילמה את דמותה של אמאל, עורכת דין פמיניסטית ערבייה העובדת באגודה לזכויות האזרח.