הבת הבכורה, צייטל, רוצה להינשא לאהוב לבה מוטל, חייט עני וצעיר. לעומת זאת, ינטה השדכנית משכנעת את אשתו של טוביה לשדך את בתם לקצב אלמן, מבוגר ועשיר בשם לייזר וולף. טוביה נקרע בין שני הצדדים, ולבסוף נכנע לדמעותיה של צייטל ומתיר לה להינשא למוטל החייט. בתו השנייה של טוביה, הודל, מעמידה אותו באותו מצב כשהיא מתאהבת בסטודנט צעיר המאמין במהפכנות וסוציאליזם בשם פרצ'יק. פרצ'יק נאסר על ידי השלטונות ונשלח לסיביר, והבת מתחננת בפני אביה שיתיר לה ללכת אחריו. ושוב, על אף התנגדותו, הוא נעתר לדמעותיה של בתו ומתיר לה ללכת אחריו.
הניסיון הקשה מכולם מגיע כשבתו השלישית של טוביה, חוהל'ה, אותה הוא אוהב במיוחד, מבקשת כאחיותיה הגדולות להנשא לגבר אותו היא אוהבת. הבעיה היא, שאהובה הוא בחור בשם פיידקה, גוי רוסי נוצרי. לעומת המקרים הקודמים, הפעם לא מוותר טוביה על אמונתו ועקרונותיו ואוסר על בתו להינשא לאהוב לבה. חוהל'ה כתגובה בורחת מן הבית ונישאת לפיידקה בכנסייה בחשאי. מעתה מסרב טוביה להזכיר את שמה של בתו ו"קורע קריעה" עליה, כשם שנהוג לעשות על אדם שמת.
חיי משפחתו של טוביה בעיירה אנטבקה נגדעים כשמתקבל צו גירוש, המחייב את כל יהודי העיירה למכור תוך שלושה ימים את רכושם ובתיהם ולעזוב את העיירה. טוביה ומשפחתו יוצאים לארצות הברית, ינטה השדכנית לירושלים, וחוהל'ה ופיידקה אף הם עוזבים, מתוך התחושה שאינם יכולים להתגורר במדינה המגרשת חלק מתושביה.
הסיפור משקף את סוף המאה ה-19 ברוסיה, שבה נאלצו יהודים רבים לנטוש את בתיהם וכפריהם בעקבות הפוגרומים והגירוש, ולהגר אל מחוץ לרוסיה. רובם יצאו לאמריקה ולארצות אחרות באירופה. בסיפור בולטות מגמות שהיו נפוצות באותה תקופה כגון חילון, התבוללות, מודרניזציה וגם הסוציאליזם, שהחל להראות את סימניו הראשונים.
הפקת הסרט.
צילומי הסרט נערכו ביוגוסלביה, בכפר לקניק (כיום בקרואטיה), שעבר מתיחת פנים על מנת לדמותו לכפר "אנטבקה" שבו מתרחשת עלילת הסרט, ותושבי הכפר ביימו את יהודיה של "אנטבקה". לפני הפקת הסרט ביקר הבמאי נורמן ג'ואיסון בישראל ונפגש עם יהודים חסידים על מנת ללמוד על מנהגיהם ומסורתם. קטעי נגינת הכינור בסרט נוגנו בידי הכנר היהודי הנודע אייזק שטרן.
הקרנה.
הסרט התקבל בהתלהבות רבה באולמות הקולנוע, והוקרן במדינות רבות בעולם. בשנת 1974 הושעתה הקרנתו לזמן מה בצ'ילה כדי לוודא שהסרט אינו מכיל מסרים קומוניסטיים.
פרסים.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר.
כמו כן היה מועמד בעוד חמש קטגוריות בהם הסרט הטוב ביותר, נורמן ג'ואיסון בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר, חיים טופול בקטגוריית השחקן הטוב ביותר ולאונרד פריי בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר
הסרט זכה גם בשני פרסי גלובוס הזהב:
אתחול.
ב־28 במאי 2020 נודע כי MGM והמפיקים דן ג'ינקס ואהרון הרניק יפיקו עיבוד מחודש למחזה, עם תומאס קייל (שידוע בעבודתו על "המילטון" ו"פוס/ורדון") שיביים ויפיק במשותף עם סטיבן לבנסון כתסריטאי.
דלילה (טיל)
דלילה הוא טיל שיוט מונחה אוויר-קרקע וקרקע-קרקע לטווח בינוני מתוצרת התעשייה הצבאית. הטיל פותח תחת מעטה סודיות החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 והוצג באמצע שנות ה-80 תוך הטעיה מכוונת ככלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) ליצירת מטרת דמה למערכות נגד מטוסים (נ"מ). כיום (2009) מציגה אותו התעשייה הצבאית כטיל תגובה מהירה אלקטרו-אופטי לטווח רחוק להשמדת מטרות איכות ניידות, כגון טילי נ"מ ומערכות נ"מ אחרות.
היסטוריית פיתוח.
במהלך מלחמת יום הכיפורים ומלחמת ההתשה שקדמה לה, נפגעו קשות מטוסי חיל האוויר הישראלי ממערכות נ"מ. אחד הפתרונות לבעיה שנבחן על ידי חיל האוויר היה שימוש במטרות דמה, שהן למעשה כלי טיס בלתי מאוישים (כטב"מים) שימשכו אליהם את אש מערכות הנ"מ והקשב שלהן ויאפשרו למטוסי תקיפה גישה בטוחה יחסית להשמדתן, בדומה ל-BQM-74 צ'אקר האמריקאי (כטב"ם המשמש כמטרה אווירית, בעיקר לצורכי אימון). בשנת 1978 החל החיל בפרויקט "רם לבב" לפיתוח טיל שיוט לשיגור מהקרקע, בעל מאפיינים המחקים מטוס קרב. אנשי הפרויקט שיגרו בהצלחה מספר אבות-טיפוס, אלא שעלות הפרויקט ובחירה בגישה של ירי-מנגד שישמיד את מערכות הנ"מ על פני תקיפה ישירה תחת מעטה של סביבה רוויה במטרות דמה, גרמו לחיל האוויר להעביר את הפרויקט לידי אחת התעשיות הביטחוניות.
התעשייה הצבאית קיבלה על עצמה את המשך פיתוח הטיל. הקונספט של פיתוח מטרת דמה המחקה מטוס קרב נזנח, ובמקומו הוחל בפיתוח טיל שיוט מונחה משוגר-מנגד מהאוויר, ארוך טווח, חמוש בראש נפץ, שיתקוף בעצמו את מערכות הנ"מ. לצורך הפיתוח קלטה התעשייה רבים מאנשי חיל האוויר שהשתתפו בפרויקט "רם לבב".
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 נערכו ניסויי שיגור מלאים של דלילה ממטוסי F-4 פנטום ("קורנס"). בשנת 1994, לאחר שהניסויים הוכתרו בהצלחה, נכנסו לשימוש חיל האוויר הישראלי טילים מבצעיים, המכונים בחיל האוויר "חנית", וב-2004 פורסם קיומו של דגם קרקע-קרקע מבצעי. הטיל הותאם גם לשיגור ממטוסי "קורנס 2000" (השבחה ישראלית של ה-F-4 פנטום) ו-F-16C/D ("ברק"). כמו כן, אחד השינויים שנערכו במטוסי ה-F-16I ("סופה") לפי דרישות חיל האוויר הישראלי, היה התאמה מראש לנשיאת ה"דלילה".
במלחמת לבנון השנייה (2006) נעשה ירי מבצעי ראשון של הטיל, כאשר מטוס F-16D של חיל האוויר השמיד באמצעותו משאית תחמושת שיועדה לחזבאללה, בעודה עושה את דרכה מסוריה לדרום לבנון.
מאפיינים.
הטיל מורכב ממספר מקטעים. בחלקו הקדמי מצויים אנטנה וראש ביות עם יכולות יום ולילה, מאחוריו מערכות הנחיה ובקרת טיסה הכוללות טייס אוטומטי ומערכת ניווט משולבת (מערכת ניווט אינרציאלית — INS, וניווט מבוסס GPS). מאחורי מקטע האלקטרוניקה מצויים ראש נפץ במשקל 30 קילוגרם ומכל דלק. בחלקו האחורי של הטיל מצויים משטחי היגוי ומנוע טורבו-סילון עם דחף של 165 ליברות מתוצרת מנועי בית שמש, המאפשר לטיל להגיע למאך 0.9 (כ-1100 קמ"ש) ולרום-שיוט מקסימלי של כ-30,000 רגל.
הטיל מנווט את דרכו למטרה דרך נקודות ציון וגבהי טיסה שהוזנו בו מראש. הוא נע במהירות תת-קולית ובגובה מקסימלי של 30,000 רגל ויכול להגיע לטווח של 300 קילומטר. ראש הביות של הטיל כולל מערכות צפייה ליום וללילה, חיישנים אלקטרואופטיים לרכישת מטרות המאפשרים לטיל לפגוע במטרות נעות. ניתן לזהות מטרות בטווח של 16 קילומטר מהטיל.
לדלילה מספר מאפיינים המייחדים אותו בהשוואה לטילי שיוט אחרים. קו תקשורת אלחוטי בין הטיל למשגרו מאפשר לו לשוטט באזור המטרה לשם איסוף מודיעין חזותי, איתור מטרות או הערכת פגיעה במטרות. בנוסף, יכול מפעיל הנשק לבטל את היעף הסופי של הטיל למטרה בעודו בעיצומו ולחולל תהליך אוטומטי של "הליכה-סביב", כלומר נסיקה של הטיל בחזרה לגובה שיוט וביצוע תקיפה נוספת לפי הצורך.
דגמים.
דלילה השתנה לאורך השנים, ופותחו דורות יותר ויותר מתקדמים שלו, אך מסיבות ביטחוניות כונו כל הדגמים בשם דלילה, ללא תוספת ספרור שתעיד על מעבר דגם.
בנוסף לדגמים לירי מהאוויר המכונים כולם "דלילה", יצרה התעשייה הצבאית טילים המצוידים ברקטת האצה שניתן לשגרם ממסוקים, מהקרקע או מכלי שיט. הדגם לירי מהקרקע מכונה Delilah-GL (GL הם ראשי תיבות של ground-launched) והדגם לירי מכלי שיט מכונה Delilah-SL (ship-launched).
חוק זכויות האזרח (1964)
חוק זכויות האזרח (באנגלית: Civil Rights Act) נחקק על ידי הקונגרס של ארצות הברית ב-2 ביולי 1964. הוא היה ציון דרך חשוב בחקיקה האמריקנית כנגד ההפרדה הגזעית שהייתה נקוטה ברחבי ארצות הברית בין אזרחים לבנים לבין אזרחים ממוצא אפרו-אמריקאי. במסגרת ההפרדה לא הורשו אזרחים אפרו-אמריקאים להתארח בבתי מלון ומסעדות, ללמוד בחלק מבתי הספר, להשתתף בשוק התעסוקה ולקבל שירות במוסדות ציבוריים רבים אחרים.
את החקיקה הוביל תחילה נשיאה הצעיר של ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי, ולאחר מותו המשיך במשימה יורשו, לינדון ג'ונסון. החוק אסר על אפליה בתשתיות הממשלתיות, בגישה לתעסוקה, כשהוא מוציא מתוקפם את חוקי ג'ים קרואו אשר עקפו את התיקונים לחוקת ארצות הברית ובכך הכשירו צורות מסוימות של אפליה כלפי אזרחיה האפרו-אמריקאים של ארצות הברית, ובכלל זה שלילת זכותם להצבעה בבחירות לבתי המחוקקים המקומיים והפדרליים, כמו גם לנשיאות. החוק החדש אסר לחייב הפרדה גזעית בבתי הספר, בדיור או בתעסוקה. סמכויות האכיפה שניתנו לחוק היו חלשות מלכתחילה, אולם הן חוזקו ברבות השנים.
החוק הוצג על ידי הנשיא קנדי בנאומו ב-11 ביוני 1963, נאום בו הוא ביקש להבטיח את זכותם של כל האזרחים לקבל שירות ולהשתמש בכל התשתיות, בכלל זה בתי מלון, חנויות, תיאטראות, מסעדות ומוסדות דומים, וכן הזכות להצביע. לאחר מכן, ב-19 ביוני, הגיש קנדי לקונגרס הצעת חוק שתנסה להשתוות להצעת חוק זכויות האזרח (1875).
הצעת החוק של קנדי כללה כלים לאיסור אפליה בדיור ציבורי ואפשרה לתובע הכללי של ארצות הברית להצטרף לתביעות כנגד ממשלי מדינות בארצות הברית אשר מקיימות הפרדה גזעית במערכות החינוך שלהן. עם זאת, הצעת החוק של קנדי לא הכילה את הכלים שנתפסו כחיוניים על ידי פעילי זכויות אזרח לפעולה כנגד אלימות משטרתית, הפסקת אפליה בתעסוקה במגזר הפרטי, או הענקת סמכויות למשרד המשפטים להגיש תביעות כנגד הפרדה גזעית או אפליה בתעסוקה.
רק ב-1967 בוטלו סופית במדינות רבות בארצות הברית כל החוקים שנותרו עד אז נגד נישואים בין-גזעיים של לבנים עם צבעוניים (אפריקאים או אינדיאנים).
בעית פשיטת רגל
אסקדרון
אסקדרון הוא יחידת משנה בכוח צבאי, שיש בה חלוקה פנימית נוספת.