לאחר שרוב "הצבא החדש" נפל במערכה בגרמניה, עמדו לרשות נפוליאון לא יותר מ-80,000 חיילים כדי להגן על 300 הקילומטר של גבול צרפת עם הקונפדרציה של הריין, לאורך נהר הריין. בתוך המדינות הגרמניות היו 100,000 חיילים צרפתים, אך הם היו מפוזרים או נצורים, ולא הצליחו להגיע לצרפת ולעבור את אויביהם. מעבר לריין, מול נפוליאון, עמדו 300,000 חיילי הקואליציה שהיו מוכנים לפלישה, המורכבים מצבאות רוסיה, אוסטריה ופרוסיה. בגבולות הדרום, הדף ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון את הצרפתים חזרה אל מעבר לגבול הצרפתי-ספרדי, ואילו חייליו של נפוליאון בחצי האי האפניני תמרנו ולא היו מסוגלים לסגת חזרה כדי להגן על המולדת הצרפתית.
גם בעלי ברית לשעבר של צרפת מקרב מדינות גרמניה וארצות השפלה החלו לנטוש את נפוליאון, כגון הולנד שהפכה לנסיכות הריבונית של ארצות השפלה. נפוליאון הוציא צו קיסרי לגיוס כללי. הוא זימן 900,000 מתגייסים, המשמר הלאומי הצרפתי ואפילו פקידי יערות שידעו לאחוז בנשקם. הוא דרש מהפרלמנט הצרפתי למצוא את הנשק והציוד הדרושים לכוח שנוצר בחיפזון. הוא הגדיל את משמרו הקיסרי המובחר, והציב מחדש את הקצינים המנוסים ביותר מבריגדות ישנות כדי להעניק לעצמו גרעין כוח אמין בין לגיונות המתגייסים החדשים והבלתי מנוסים. הצבא הצרפתי התמודד כעת עם צבאות גדולים בהרבה ממנו והכוחות היו נואשים לאזן את הסיכויים. נפוליאון הוציא לפועל מערכת תעמולה להפקת מאמצים גדולים יותר להגנתה של לה פטרי ('המולדת'); הוא קרא לכוחות מאיטליה וספרד וגייס צעירים שנתיים לפני גיל הגיוס הממוצע.
עם זאת, לא עמד נפוליאון ביעדיו. מתוך 900,000 שזומנו, רק 120,000 התגייסו לשירות. האוכלוסייה הצרפתית הכללית עייפת מלחמה סירבה לשלם מיסים. לא היו מספיק רובים או סוסים לפרשים ולתותחנים. גרוע מכך, ז'ואקים מירא, מרשל צרפת, שהיה באותה עת בממלכת נאפולי, ערק לצדן של בעלות הברית. עריקה זו שמה לאל את הסיכויים של נפוליאון לפעול מדרום צרפת ולכבוש את צפון איטליה על מנת לנתק את הכוחות האוסטרים מהמלחמה כפי שעשה במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה. נפוליאון פנה למישור הדיפלומטי והציע להחזיר אל הכס הספרדי את פרננדו השביעי, מלך ספרד, בתקווה שמהלך זה יפצל את אחדותם של בעלות הברית בדיונים קשים, אך התוכנית נכשלה. למרות חסרונותיו הרבים, המשיך נפוליאון לבצע חישובים אסטרטגיים שנשענו על כושרו הצבאי כמפקד. הוא דחה את ההכרה בעצמאות ארצות השפלה ופעל להסיג את היד העליונה בדיוני סוף המלחמה כדי שיוכל לשמור על הקיסרות ולפחות על חלק מגבולותיה. פלישת הקואליציה החלה בינואר 1814, עם שלושה מערכים של הכוחות: צפון ומרכז תחת פיקוד רוסי-פרוסי, ודרום תחת פיקוד אוסטרי, המכוונות לכיבוש פריז.
התנועה לפריז.
המפקד האוסטרי, קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג, עבר את הריין העליון עם 210,000 חיילים לעבר צרפת, ואילו ז'אן-בטיסט ברנדוט (מרשל צרפתי לשעבר, שפנה נגד נפוליאון כדי להיות מלך שוודיה) העביר 60,000 חיילים דרך ארצות השפלה. הפרוסים, בפיקוד פון בליכר, צעדו עם 75,000 איש דרך או-דה-פראנס. בתגובה, שלח נפוליאון חיל של 30,000 חיילים חסרי ניסיון נגד אגף אחד של צבא בליכר ב-29 בינואר 1814. הפרוסים היו חייבים לסגת כאשר אוימו מהאגף, אך בליכר יצא במתקפת נגד בלה רותייר ב-1 בפברואר; המתקפה כללה 116,000 חיילי קואליציה נגד 40,000 חיילים בפיקודו של נפוליאון. נפוליאון ניסה לחלץ את הצבא אך נאלץ להילחם בשלג הסוחף עד שהחושך איפשר לאנשיו לחמוק. סופת שלגים הקשתה על שמירת הכיוון ועל הלוגיסטיקה, וחלק מהיחידות נקטו בלחימה פנים אל פנים עם כידונים כאשר הרטיבות הותירה את אבק השריפה לח והנשק החם הפך חסר ערך. המאבק הקצר אך התוקפני עלה לשני הצדדים ב-6,000 נפגעים, ונפוליאון נפגע קלות בקרב. לאחר מכן חידשו בעלות הברית את צעידתן לפריז בביטחון מסוים.
המערכה.
החל מ-10 בפברואר החל נפוליאון בסדרת מבצעים נגד כל הכוחות התוקפים. הוא פגע תחילה בפרוסים, שכוחותיהם נמתחו בקו צעדה מורחב והיכולת הלוגיסטית שלהם נחלשה. הוא תקף את הגנרל זכר אולסופייב בשמפאובר, מזרחית לפריז, והסב לכוח שכלל 5,000 איש 4,000 נפגעים. ב-11 בפברואר תקף נפוליאון שני כוחות נוספים של צבא בעלות הברית במונמירייל, תחת פיקודם של הגנרלים לודוויג יורק פון וארטנבורג ודמיטרי סאקן. בתחילה היו לרשות נפוליאון רק 10,500 איש (שהורכבו מהמשמר הקיסרי עם כמה חיילים) נגד 18,000 בפיקודו של סאקן, אך בעת שהציב כמה חיילים לתצפית לקראת הגעתו של יורק, נפוליאון קרא לכל התגבורת הזמינה עד שגייס 20,000 איש בסך הכל, בעיקר תושבים מהאזור שהתגייסו מיד, ואז פתח במתקפה כוללת. סאקן תומרן לאחור ונאלץ בהמשך לסגת לעומת הצרפתים הקרבים, אך עם התקדמות הקרב הגיעו תגבורת של כוחות הקואליציה בפיקודו של יורק ותוכניתו של נפוליאון נראתה בסכנה, אך המרשל הצרפתי אדוארט מורטייה, הגיע עם תגבורת כדי להעסיק ולהרחיק את כוחו של יורק.
למחרת, רדף נפוליאון אחרי המערך האחורי של יורק עד לעיר שאטו-תיירי על נהר המארן. שם תקף מישל ניי, פילח את הקווים של בעלות הברית וכבש גבעות ועיירות ממזרח ומעבר להם. ההתקפה הייתה כה עזה, עד ששתי בריגדות שלמות של פרשים רוסים נותקו ונאלצו להיכנע, אם כי חיל הרגלים הפרוסי נמלט בזכות אש חיפוי ארטילרית. בשלושת ימי הלחימה ספגו כוחותיו של נפוליאון רק 3,450 הרוגים, ואילו בעלות הברית ספגו אבדות של למעלה מ-10,000 איש. כדי להבטיח ניצחון מכריע על הפרוסים, ביצע נפוליאון התקפה אחרונה נגד בליכר בכוונה לנטרל את המערך הפרוסי, והתכוון לאחר מכן לצעוד נגד שוורצנברג מדרום (שוורצנברג והכוחות האוסטרים נעו דרך בורגון-פראנש-קונטה).
נפוליאון יצא לאתר את בליכר ב-14 בפברואר בשעה 03:00, עם המשמר הקיסרי והחיל הפרשים בקדמת צבאו. החיל הפרוסי המוביל, בפיקודו של גנרל-אוברסט פרידריך פון קלייסט, מנה 20,000 איש והתעמת עם מאחזים צרפתיים בוואושאן בזמן שחיפש את מיקום גרעין ההנהגה של נפוליאון. הפרשים הפרוסים היו חייבים לסגת, אך הם לקחו אסיר צרפתי שהודיע לפון קליסט ולבליכר כי הכוח העיקרי של נפוליאון אכן נמצא באזור. בזמן שבעלות הברית התלבטו, נפוליאון כבר אסף במהירות את כוחותיו ברחבי או-דה-פראנס כדי לרכז 25,000 איש לעוד קרב מכריע נוסף. כשהתברר לבליכר כי לפרוסים אין עליונות מקומית במספרים, הוא החל לסגת. המרשל הצרפתי עמנואל דה גראוצ'י, שהוביל את עיקר פרשי נפוליאון, ניסה לרדוף אחרי הפרוסים הנסוגים כדי לנתק את קו הנסיגה שלהם, אך טקטיקת האדמה חרוכה שהונהגה בידי שני הצדדים האטה את התמרון כך שהפרוסים הצליחו להילחם בדרכם חזרה ולבסוף להימלט מהגעתם של כוחות צרפתים נוספים. עם זאת, הנסיגה המבולבלת עלתה לבעלות הברית בעוד 7,000 נפגעים ו-16 תותחים, ואילו אבדות הצרפתים מנו 6,000 איש סך הכל.
לאחר ששת הימים.
למרות הניצחונות הטקטיים הללו, פריז עדיין הייתה מאוימת על ידי כוח אוסטרי עצום, ונפוליאון נאלץ לצעוד בכוח למשך יומיים כדי להדביק את בעלות הברית בסן. אנשיו המותשים עברו 95 ק"מ בתנאי אמצע החורף, ובהגיעם נעו היישר לקרב.
ב-17 בפברואר בנאנגיס, חיל הפרשים של הקואליציה תחת הגנרל הרוסי לודוויג אדולף-פטר, נסיך ויטגנשטיין הופתע והונע לנסיגה עקב ההתקדמות הצרפתית האדירה, הכוחות הבווארים בחיל הפרשים איבדו סדרם. האוסטרים ניסו לבצע נסיגה, למרות מספרם הרב יותר, והשאירו כוח מכסה תחת הנסיך וירטמברג במונטרה. כל תקווה לנסיגה מאורגנת סוכלה, עם זאת, כאשר הצרפתים פתחו בתקיפה עם סוללת תותחים, ואז פתחו בפשיטה של חי"ר לעיירה מונטרה, שנפלה לאחר מאבק חריף. 2,500 צרפתים נוספים נהרגו או גססו בקרב על מונטרה, אך שוורצנברג שוכנע להחזיק את כוחו העיקרי 65 ק"מ אחורה, ונפוליאון קנה לעצמו קצת יותר זמן. אף על פי כן, לנפוליאון נודע במהרה כי בליכר וכוחותיו התאוששו וכי הפרוסים שוב בתנועה, כלומר הצרפתים יצטרכו להחליף את צירם בפעם השלישית. נפוליאון ניתק חלק מכוחו כדי לעכב את שוורצנברג, ואז מיהר אחרי בליכר שהיה בטווח של 40 ק"מ מהבירה. אבל שוורצנברג הבין את ההיגיון הבלתי פוסק של זמן, מספרים ועמדה: ברגע שנפוליאון עזב להתמודד עם הפרוסים, הוא חזר להתקדם לפריז.
כוח הכיסוי של נפוליאון הובס בבר-סור-אובה ב-27 בפברואר והכוחות של בעלות הברית המשיכו להתקדם במערכה לעבר הבירה הצרפתית עד לקרב על פריז.
פונצ'ולינג
פונצ'ולינג (בדזונגקה: ཕུན་ཚོགས་གླིང་) היא עיירה שנמצאת ליד גבול בהוטן–הודו, במחוז צ'וקה , בהוטן.
היסטוריה.
ב-5 באפריל 1964 נרצח ראש הממשלה ג'יגמי פלדן דורגי בפונצ'ולינג.
גאוגרפיה.
העיירה ממוקמת כ-73 ק"מ מבירת בהוטן, טהימפהו. העיירה נמצאת ליד הנהר טורסה .
אקלים.
הטמפרטורה הממוצעת היא 19 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אוקטובר (22 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא אוגוסט (14 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 4,062 מילימטרים בשנה. חודש יוני הוא החודש הגשום ביותר (964 מ"מ גשם), וחודש דצמבר הוא החודש היבש ביותר (4 מ"מ גשם).
מעבר גבול להודו.
בגבול קיימת גדר עם שער בהוטני אחד. מקומיים יכולים לעבור את הגבול לעיתים אף ללא הצגת מסמכים. תיירים מהודו, בנגלדש, והמלדיביים לא נדרשים לוויזה לבהוטן, אך נדרשים להציג תעודה מזהה ואישור כניסה לפונצ'ולינג. תיירים זרים אחרים נדרשים להציג ויזה שנרכשת על ידי מדריך תיירים.
פונקה
פּוּנָקָה (בדזונגקה: སྤུ་ན་ཁ་) היא עיירה במחוז פונקה , בהוטן. כק"מ מהעיירה, נמצאת פונקה דזונג , שמשמשת כמרכז הרוחני של תושבי המחוז.
גאוגרפיה.