החברה הוקמה בשנת 2011 על ידי שלומית קוגלר, ששימשה כמנכ"לית החברה, ארז שפץ, ששימש כסמנכ"ל טכנולוגיות, טל צבי נתנאל ואסף ורטהיימר. עם המשקיעים בחברה נמנו אנשי העסקים איתן ורטהיימר, אריה סבן ויואב חרל"פ, והדוגמנית בר רפאלי, שעסקה גם בפרסום האפליקציה שפיתחה החברה.
החברה פיתחה אפליקציית ארנק דיגיטלי לתשלום בבתי קפה, במסעדות ובתחנות דלק. האפליקציה הושקה תחילה בישראל, ובהמשך פתחה החברה משרדים בניו יורק, בלונדון ובברזיל. לאחר שגייסה 20 מיליון דולר פיתחה אפליקציה לתשלום והזמנת שירותים בבתי מלון, מסעדות ועסקים אחרים.
בסוף 2017 החברה נקלעה למשבר כספי והגישה בקשה להקפאת הליכים. חובותיה לספקים, לעובדים לרשויות המס, היו כ־4.7 מיליון ש"ח. בית המשפט המחוזי בתל אביב אישר את הבקשה לשם מציאת רוכש לחברה. במרץ 2018 נמכרה החברה תמורת 4.6 מיליון ש"ח לחברת OG tech, שבשליטת איש העסקים אייל עופר. על פי הסדר הנושים בשלושה מיליון ש"ח מסכום זה נועדו לתשלום חובות לעובדים, והיתר לתשלום חובות לספקים, כך שנמחקה השקעתם של בעלי המניות הקודמים.
במאי 2019 נמכרה החברה לחברת שיג'י גרופ הסינית. שלומית קוגלר וארז שפץ המשיכו בתפקידיהם הניהוליים בחברה, והוסכם שתינתן להם אוטונומיה ניהולית עד סוף 2020. עם שני מייסדים אלה נחתמו הסכמי בונוס, ובפסק בוררות בין המייסדים לבין הבעלים נקבע שקוגלר תקבל בונוס של 3.8 מיליון דולר ושפץ יקבל בונוס של 2.7 מיליון דולר. חברת שיג'י גרופ פנתה לבית המשפט המחוזי בתל אביב בבקשה לביטול פסק הבוררות, ובית המשפט פסק שיש להקטין את הבונוס ל-1.25 מיליון דולר לקוגלר ו-0.9 מיליון דולר לשפץ.
מישור הנסיך אנדרו
מישור הנסיך אנדרו או רמת הנסיך אנדרו (באנגלית: Prince Andrew Plateau) היא רמה מישורית מכוסה קרח, המהווה את הקצה הדרומי של רכס המלכה אליזבת, חלק מרכס המלכה אלכסנדרה שבההרים הטראנס-אנטארקטיים, הממוקם באזור חוף שקלטון, של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
אורכה של הרמה 74 קילומטרים, ורוחבה של הרמה 28 קילומטרים.
הרמה ממוקמת מדרום להר רבוט.
שלוחת דיץ' משתרעת מן הרמה לכיוון מזרח.
פסגת באלץ' מהווה את הקצה הצפוני של השלוחה היורדת מהרמה לכיון צפון.
שיטחה של הרמה 1,295 קילומטרים רבועים.
גובהה הממוצע של הרמה - 2,700 מטרים מעל פני הים; הרמה היא האתר ה-523 בגובהו באנטארקטיקה.
היסטוריה.
מקור השם.
שמה של הרמה ניתן לה על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1961 – 1962.
הרמה נקראת על שם הנסיך אנדרו, דוכס יורק, בנה של המלכה אליזבת השנייה, מלכת בריטניה.
פוטר סטיוארט
פוטר סטיוארט (באנגלית: Potter Stewart; היה עורך דין ושופט אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1958–1981. במהלך תקופת כהונתו על כס השיפוט הוא תרם בין השאר תרומות חשובות לרפורמה במשפט הפלילי, לתחום זכויות האדם, לנגישות האזרח לבתי המשפט ולשיפוט על פי התיקון הרביעי לחוקה.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל ב-1941, שירת סטיוארט במלחמת העולם השנייה בכוחות המילואים של צי ארצות הברית. לאחר המלחמה הוא עסק בעריכת דין ושימש כיועץ המשפטי של עיריית סינסינטי. ב-1954 מינה הנשיא דווייט אייזנהאואר את סטיוארט כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השישי. ב-1958 מינה אותו אייזנהאואר כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של השופט הרולד בארטון, ובשנה שלאחר מכן אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית. בתקופה בה כיהן כנשיא בית המשפט העליון ארל וורן, מצא סטיוארט את עצמו לעיתים תכופות במיעוט, אך בתקופת נשיאותו של וורן ברגר הוא היה ללשון המאזניים. סטיוארט פרש מכהונתו ב-1981 ובמקומו מונתה סנדרה דיי או'קונור.
סטיוארט כתב את חוות דעת הרוב בפסקי דין שהיו ציון דרך, כמו פסק הדין "ג'ונס נגד חברת אלפרד ה. מאייר" , פסק הדין "כץ נגד ארצות הברית" , פסק הדין "צ'ימל נגד קליפורניה" ופסק הדין "סיירה קלאב נגד מורטון" . הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסקי דין כמו פסק הדין "אנגל נגד ויטאל" , פסק הדין "בעניין גאולט" , ופסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" . חוות הדעת המשלימה שלו בפסק הדין "ג'קובליס נגד אוהיו" טבעה את המשפט "אני מזהה את זה כאשר אני נתקל בזה" .
ראשית חייו.
פוטר סטיוארט נולד בג'קסון, מישיגן, כאשר שהתה שם משפחתו בחופשה. הוא היה בנם של הארייט (לבית פוטר) וג'יימס גרפילד סטיוארט. אביו, איש המפלגה הרפובליקנית מאוהיו, כיהן כראש עיריית סינסינטי במשך תשע שנים, ובהמשך כשופט בבית המשפט העליון של אוהיו.
סטיוארט קיבל מלגת לימודים שבזכותה הוא למד בבית הספר הוטצ'קינס היוקרתי, שאת לימודיו בו הוא סיים ב-1933. לאחר מכן הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם הוא היה חבר באחוות דלתא-קאפא-אפסילון ובאחוות הגולגולת והעצמות. ב-1937 הוא סיים את לימודי התואר הראשון בהצטיינות. הוא שימש כיושב ראש עיתון הסטודנטים Yale Daily News. לאחר שלמד משפט בינלאומי באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה במשך שנה, הוא החל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל, וב-1941 סיים את לימודיו בהצטיינות. בעת לימודיו בבית הספר למשפטים, הוא היה עורך עיתון הסטודנטים Yale Law Journal וחבר אחוות פי-דלתא-פי. בין חבריו לספסל הלימודים באותה תקופה נמנו ג'רלד פורד, פיטר דומיניק, וולטר לורד , , סרג'נט שרייבר, סיירוס ואנס וביירון וייט. זה האחרון יהיה לימיו עמיתו של סטיוארט על כס השיפוט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
במלחמת העולם השנייה שירת סטיוארד בכוחות המילואים של צי ארצות הברית על סיפונן של מכליות נפט. ב-1943 הוא נשא לאישה את מרי אן ברטלס. לזוג נולדו בת ושני בנים. לאחר המלחמה הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי במשרד עורכי הדין "דינסמור ושוהל" בסינסינטי. בראשית שנות ה-50 הוא שימש כיועץ המשפטי של עיריית סינסינטי.
שופט פדרלי.
ב-6 באפריל 1954 מונה סטיוארט על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השישי במקומו של השופט קסנופון היקס שנפטר. ב-23 באפריל אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית. בתפקיד זה הוא כיהן עד 13 באוקטובר 1958, עת מונה לבית המשפט העליון.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
מינויו.
ב-14 באוקטובר 1958 מינה הנשיא אייזנהאואר את סטיוארט כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במינוי פגרה במקומו של השופט הרולד בארטון שפרש מכהונתו. ב-17 בינואר 1959 הוגשה מועמדותו לאישור הסנאט, וב-5 במאי היא אושרה ברוב של 70 תומכים מול 17 מתנגדים. כל המתנגדים היו סנאטורים דמוקרטים מהדרום. במשך כל תקופת כהונתו בבית המשפט העליון, כיהן סטיוארט במקביל כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השישי ומאוקטובר 1972 ועד ינואר 1972 כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב החמישי. הוא כיהן בבית המשפט העליון עד לפרישתו ב-3 ביולי 1981.
פסיקותיו.
סטיוארט הגיע לבית המשפט העליון שנשלט אז על ידי שני פלגים אידאולוגים שנאבקו זה בזה ומצא את עצמו במרכז. פסק דין שניתן בראשית ימי כהונתו על כס השיפוט ושהמחיש את תפקידו כלשון המאזניים היה פסק הדין "אירווין נגד דאוד" .
מבחינת מזגו נטה סטיוארט להיות בעל עמדות מתונות ופרגמטיות, אך לעיתים קרובות הוא ניצב בעמדת מיעוט בתקופה בה כיהן ארל וורן כנשיא בית המשפט העליון. סטיוארט האמין שהרוב בבית המשפט אימץ מעבר לכוונתם של מנסחי החוקה את הפירוש לסעיף ההתאגדות שבתיקון הראשון (בפסק הדין "אנגל נגד ויטאל" מ-1962 ובפסק הדין "בית הספר המחוזי של אבינגטון נגד שמפ" מ-1963), את החיסיון מפני הפללה עצמית של התיקון החמישי (בפסק דין מירנדה נגד אריזונה מ-1966), וסעיף ההגנה השווה של התיקון ה-14 (בפסק הדין "ריינולדס נגד סימס" מ-1964). בפסק הדין אנגל נגד ויטאל לא מצא סטיוארט שום תקדים לבטל את האפשרות לתפילות במסגרת הלימודים בבתי הספר, ובפסק הדין אבינגטון נגד שמפ הוא סירב לפסול את הנוהג של בתי הספר הציבוריים לקריאת התנ"ך. סטיוארט היה השופט היחידי שכתב חוות דעת מיעוט בשני פסקי דין אלו. בפסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" מ-1965 כתב סטיוארט חוות דעת מיעוט על בסיס הטענה שבעוד שהחוק של מדינת קונטיקט שאסר על השימוש באמצעי מניעה נראה לו "חוק מטופש באופן בלתי רגיל", לא עלה בידו למצוא לכך זכות לפרטיות כללית בסעיף ההליך הראוי של התיקון ה-14.
לפני מינויו של וורן ברגר כנשיא בית המשפט העליון, שיערו רבים שהנשיא ריצ'רד ניקסון יקדם את סטיוארט לתפקיד. סטיוארט, על אף שראה את ההצעה להתמנות לתפקיד כמחמאה, לא היה מעוניין לעבור שוב את תהליך אישור המינוי בסנאט, ותוך כדי כך לחשוף את משפחתו. הוא גם לא היה מעוניין לקבל את תחומי האחריות המנהליים שהיו כרוכים בתפקיד נשיא בית המשפט העליון. לפיכך, הוא נועד בשיחה בארבע עיניים עם הנשיא וביקש ממנו ששמו לא יילקח בחשבון כמועמד לתפקיד.