ישנם מספר כלים אחרים במשפחת האבוב. הנפוצים ביותר הם הקרן האנגלית (cor anglais), כלי בעל צליל עמוק ונמוך יותר משל האבוב בשל האפרכסת דמוית הנורה שכביכול "סוגרת" את הצליל. הקרן האנגלית נמוכה בקווינטה מן האבוב ופעמים רבות נוהגים להשתמש בה בתזמורת הסימפונית. בדרך כלל כותבים לקרן האנגלית בטרנספוזיציה. כמו כן ישנו אבוב ד'אמורה (oboe d'amore), שקטן יותר מן הקרן האנגלית ומכוון בטרצה קטנה מתחת לאבוב. כמו לקרן האנגלית גם לו כותבים בדרך כלל בטרנספוזיציה. באבוב הד'אמורה השתמשו בעיקר בסוף הבארוק בתחילת המאה ה-18 בגרסה עם חורים ומאוחר יותר בסוף המאה ה-19 ככלי מפותח יותר עם קלאפות. ישנם כלים נוספים ממשפחת האבוב, ביניהם אבוב פיקולו הקרוי גם אבוב מוזט, אבוב בס, הקלפון ואבוב דה קאצ'ה (oboe da caccia; באיטלקית: אבוב ציד).
אבוקדו
אָבוֹקָדוֹ (שם מדעי: "Persea americana") הוא עץ פרי סובטרופי ירוק-עד ממשפחת העריים, ולו כ-15 זנים. מוצאו של האבוקדו במרכז אמריקה, משם הפיצו אותו הספרדים, בתחילה לאמריקה הדרומית, ובהמשך לאפריקה וחלקים מאסיה. לארצות הברית הגיע האבוקדו רק בתחילת המאה ה-20.
גובהו של עץ אבוקדו בר יכול להגיע ל-15 מטר. הזן המתורבת קטן ממנו, ירוק-עד ובעל תפרחת לבנה. קטיף האבוקדו נעשה ידנית או כקטיף ממוכן באמצעות אפרון, אשר בעזרתו ניתן להגיע אל הפירות הצומחים בגבהים. מטעי אבוקדו נפוצים כיום במקסיקו, פרו, צ'ילה, ארגנטינה, ברזיל, ארצות הברית (פלורידה וקליפורניה), קניה, דרום אפריקה, אוסטרליה, ניו זילנד, ספרד וישראל.
נהוג לאכול את האבוקדו חי כשהוא רך. אבוקדו פתוח אינו נשמר, גם במקרר, ונוטה להשחיר. בישראל נמכרים ממרחי אבוקדו עם חומר משמר. מכיוון שהאבוקדו הרך נימוח וצורתו מתקלקלת, כמו גם קליפתו הנרקבת בקלות, הפרי בדרך כלל נמכר כשהוא עדיין קשה, והוא מתרכך תוך ימים אחדים. לשם הבשלת האבוקדו, ניתן לשמור אותו עטוף בנייר או בקרטון ביחד עם בננות או תפוחים. אלו מפרישים אתן המאיץ את תהליך ההבשלה של הפרי. ככלל, פרי האבוקדו אינו מבשיל על העץ, אלא רק אחרי קטיפתו.
המאכל המקסיקני גואקמולה שמקורו אצטקי עשוי מפרי האבוקדו.
האבוקדו משמש גם בתעשיית הקוסמטיקה לייצור תכשירי שיער כשמפו וקרמים טבעיים לעור, וזאת בשל אחוז השומן הגבוה בפרי.
אטימולוגיה.
שמו של האבוקדו בא מהשפה האצטקית, שבה קוראים לו "ahuacatl" משמעות המילה יכולה להיות גם אֶשֶׁךְ, כנראה בגלל הדמיון בצורה והאמונה שהפרי נותן סגולות מיניות. בספרדית קוראים לפרי aguacate, אך ברוב השפות הוא מכונה אבוקדו.
צמח ופרי האבוקדו.
צמח האבוקדו הוא חד-ביתי, ופרחיו קטנים ודו-מיניים. לאבוקדו אין יכולת האבקה עצמית, שכן החלק הנקבי והחלק הזכרי באותו פרח אינם מבשילים בו-זמנית. לכן עץ יחיד בדרך כלל לא יניב פרי, אלא אם כן יש בסביבתו עוד עצים. בדרך כלל במטעי אבוקדו נעשים מאמצים להגביר את סיכויי ההפריה על ידי שימוש בדבורים.
קליפתו של פרי האבוקדו היא בשרנית, וצבעה ירוק או שחור. ציפתו (החלק הבשרני בפרי) צהובה-ירקרקה, רכה, עתירת שומן, חלבונים וויטמינים B, A ו-C. גלעינו של האבוקדו יחיד וקשה. האבוקדו פורח בדרך כלל באביב והפרי מבשיל בחורף. השמן המופק מהפרי משמש בתעשיית התמרוקים. לצמח תפרחות רבות, וכל אחת מורכבת ממאות פרחים. ההאבקה אינה עצמית מאחר שהצלקת והאבקנים אינם מבשילים יחד אלא בהפרש של מספר ימים.
זני אבוקדו.
ישנם שלושה סוגי כנה של אבוקדו:
אבוקדו בישראל.
בתחילת המאה ה-20 ניסתה חברת פיק"א לאקלם את האבוקדו בארץ ישראל, אך גידולו כגידול מסחרי החל רק בתחילת שנות ה-60 של אותה מאה.
עצי האבוקדו הראשונים הובאו לארץ ישראל בשנת 1920 על ידי נזירים ממנזר השתקנים בלטרון. העצים המורכבים הראשונים הובאו בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 וניטעו באדמות בית הספר החקלאי "מקוה ישראל".
בישראל מגדלים זנים שונים של אבוקדו בהתאם לסוגי הקרקעות והאקלים באזורים השונים. האבוקדו נחשב כיום בישראל לפרי היצוא השני בחשיבותו אחרי ההדרים. האבוקדו הישראלי זוכה לפופולריות רבה בשוקי אירופה, ובייחוד בגרמניה ובצרפת.
לאבוקדו מספר זנים, בישראל מגדלים את הזנים הבאים:
בשנים האחרונות שוקדים בכירי ענף האבוקדו בישראל לשלב בין זנים מקדימים מאוד לבין זנים מאחרים. בישראל נטועים כ-55 אלף דונם אבוקדו, והיבול השנתי הוא בין 60 ל-120 אלף טון.
בהלכה היהודית מברכים על האבוקדו בברכה ראשונה בורא פרי העץ, אלא אם הוא מרוסק לגמרי, שאז ברכתו ברכת שהכל נהיה בדברו. בברכה אחרונה מברכים ברכת בורא נפשות.
מקדשי אבו סימבל
אבו סימבל (בערבית: أبو سمبل או أبو سنبل) הוא אתר ארכאולוגי ביישוב אבו סימבל בקרבת הגבול מצרים-סודאן, הכולל שני מקדשים מתקופת השושלת ה-19 במצרים העתיקה, אשר נחצבו בסלע בנוביה. המקדשים נבנו במאה ה-13 לפנה"ס על ידי רעמסס השני. האתר כולל מקדש גדול המוקדש לרעמסס השני ומקדש קטן יותר צפון מזרחית לגדול המוקדש לאשתו החשובה של רעמסס, נפרטרי ולאלה חתחור. אבו סימבל הוכר בשנת 1979 כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
בנייה.
מקדשים אלה הוקמו בידי הפרעונים סתי הראשון ורעמסס השני, בין השנים 1284 לפנה"ס ל-1264 לפנה"ס לערך. המקדשים הוקמו לזכר המלחמה עם החיתים בקרב קדש על האורונטס בשנת 1289 לפנה"ס לערך, שהסתיימה ללא הכרעה צבאית, אבל המצרים הציגו אותה כניצחון.
הקומפלקס המדובר הוא אחד משישה מקדשים חצובים בסלע שנבנו בנוביה במהלך כהונתו של רעמסס השני, אשר נבנו על-מנת להרשים את שכנותיה הדרומיות של מצרים וכן לחזק מחדש את הדת במצרים. האתר נחשף בשנת 1817 על ידי ג'ובאני בלזוני.
מיקום מחדש.
בשנת 1959 החל מבצע תרומות בינלאומי לשימור המבנים בנוביה. השרידים הללו, שהם הדרומיים ביותר לאותה ציוויליזציה מצרית עתיקה, נמצאו תחת סכנה ממשית בעקבות הצטברות מי הנילוס מדרום לסכר אסואן (אשר נבנה בדיוק למטרה זו – אגירת המים מדרומו).
מבצע ההצלה של מקדשי אבו סימבל החל ב-1964, ועלותו נאמדת בכ-40 מיליון דולר. בין 1964 ו-1968, האתר כולו נחתך לבלוקים גדולים, פורק וכונס מחדש באתר חדש – 65 מטר גבוה יותר ו-200 מטר הרחק מהנילוס על-מנת להצילו משקיעה באגם נאצר בשעה שזה הלך והתמלא מאחורי הסכר, באחד המבצעים שנמנה עם ההישגים הגדולים והחשובים ביותר של ההנדסה הארכאולוגית בימינו.
אחת התוכניות הראשונות לשימור המקדשים הייתה בנייה של חלון זכוכית ענק שיקיף את המקדשים מכל עבריהם ולתוכם אפשר יהיה להוריד תיירים דרך פתח עילי, אך התוכנית הזו לא מומשה מעולם.
אדריכלות.
המקדש הגדול באבו סימבל.
שער הכניסה למקדש נמצא בין שני פילונים. המעבר בין שני הפילונים היה כמו כניסה לתוך נקיק תלול ועמוק במדבר. בסמוך לפילונים מוצבים פסלים ענקיים המגדירים את הכניסה למקדש. אלה הם ארבעה פסלים של רעמסס השני כביכול. בין רגליו של הפרעה מוצגים בני משפחתו בגודל זעיר ביחס אליו, סמל לכך שפרעה נישא מכל אדם. מעל פתח הכניסה ישנו פסל של האל אמון (רע).
המקדש הקטן באבו סימבל.
מקדש זה הוקדש למלכה נפרטרי אשתו החשובה של רעמסס השני ולאלה חתחור. המקדש שוכן 100 מטר צפון-מזרחית למקדש הגדול. זו הייתה הפעם השנייה בהיסטוריה של מצרים העתיקה שמקדש הוקדש למלכה, הפעם הראשונה הייתה המקדש שאחנתון בנה לאשתו נפרטיטי. על אחת הקשתות במקדש רשומה הכתובת
על קשת אחרת רשומה הכתובת הבאה:
בחזית המקדש במרכזו נמצא הפתח למקדש, מכל צד ניצבים שלושה פסלים ענקיים בגודל מעל 10 מטר. במרכז של כל שלישית פסלים נמצא פסל ענק של נפרטרי, הפסלים זהים בגודלם לפסלי רעמסס השני. דמותה של נפרטרי מוצגת מחזיקה בידה כלי נגינה סיסטרום (רעשן), לבושה בשמלה ארוכה, ועל ראשה עיטור האופייני לאלה חתחור, קרני פרה המקיפים את גלגל השמש. בתוך המקדש נמצא היפוסטיל הנתמך על ידי שישה עמודים, המעוטרים על ידי סצנות המראות את נפרטרי משקשקת בסיסיטרום יחד עם האלים הורוס, ח'נום וח'ונסו ועם האלות חתחור, איזיס, מע'ת, מות ותאורת.
הערות שוליים.
אבו רודס
אַבּוּ רוּדֵס, או אַבּוּ רֻדִיס (בערבית: أبو رديس), היא עיירה במחוז דרום סיני במצרים על חופו המזרחי של מפרץ סואץ. ב-2006 מנתה אוכלוסיית העיירה, כולל היישובים הסמוכים אליה, 5,902 נפש. אבו רודס הוא גם שמם של שדות נפט הנמצאים באותו מקום, ביבשה ובים. שדות הנפט התגלו על ידי חברה איטלקית, והנפט הופק על ידה בשיתוף חברת הנפט הלאומית המצרית. שדות נפט אלה נחשבו לאחד ממאה השדות העשירים בעולם.
היסטוריה.
לראשונה כבשה ישראל את אבו רודס במהלך מלחמת סיני ב-1956. מיד נבדקה האפשרות לנצל את שדות הנפט לצרכיה של ישראל, אך הרעיון לא מומש עקב נסיגת ישראל מסיני.
במהלך כיבוש סיני על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים, נכבשה אבו רודס שנית, על ידי כוחות של חיל הים בסיוע כוח מבית הספר לצניחה. במהלך המלחמה פרצה דליקה באתר שבה נשרפו כמיליון חביות נפט. כחודש לאחר המלחמה כינסה ישראל מומחים מהארץ ומהעולם במטרה לכבות את הדליקה ולשקם את מתקני הנפט שנפגעו במלחמה. זמן קצר לאחר מכן החלו עבודות השיקום ושדרוג המתקנים, והשדה הופעל על ידי חברת "נתיבי נפט" הישראלית. ישראל המשיכה לפתח את השדה ובנתה שלוש בארות ימיות נוספות על ה-17 שהיו כבר בנויות. במקום הוקם יישוב בשם שלהבת, שבו התגוררו העובדים בשדות הנפט ובני משפחותיהם. בשנת 1970 הצליחה ישראל להפיק כ-100 אלף חביות נפט ליום מ-20 הבארות הימיות ומכ-100 בארות יבשתיות שבשדה, כמות שקרובה לתצרוכת הנפט של מדינת ישראל.