רוח המחאה החברתית, שהתקיימה בישראל טרם הפקת הסרט ובמהלך הפקתו, ניכרת בסרט. לדברי מבקר הקולנוע מרט פרחומובסקי, "בלב 'לצוד פילים' עומד חוסר הנחת הכלכלי-חברתי בישראל בשנים האחרונות".‫‬
הסרט מציג את הבנק כגוף חמדן ונצלן, המקפח את שאריו של דניאל, שנפטר בעת עבודתו בבנק (ובמידה מסוימת - עקב עבודתו), ומונע מהם פיצויים בנימוק שכך כתוב ב"אותיות הקטנות". במנהל סניף הבנק, דדי עטיה, מתקיים מאמרו של הלל הזקן, "על דאטפת אטפוך", ובסוף הסרט הוא מאבד את משרתו ללא פיצויים, אף זאת עקב "האותיות הקטנות". בהצגה זו מתעלם הסרט מזכויות המוקנות לעובדים במסגרת חוקי מדינת ישראל, כגון קצבת תלויים הניתנת לשארים של נפגע עבודה או פנסיית שארים הניתנת כחלק מהביטוח הפנסיוני שחובה לבטח בו כל עובד, ומציג את שאריו של דניאל כחסרי כל.
בעיה חברתית נוספת מוצגת דרך ניק, שראייתו נפגמת אך מחוסר תקציב לא ניתן לטפל בפתרון הבעיה.
שתי בעיות אלה הן מניע עיקרי לשוד הבנק, המוצג בסרט לא כפשע הנובע מתאוות בצע, אלא כדרך פרטית להגשמת צדק חברתי.
צדק עממי.
במסגרת הסרט הקהל מצטרף באהדתו ל"נקמה" ב"רשעים" - הבנק נשדד, הזקנים מצליחים להראות לעולם ולנכד את כוחם, מנהל הבנק בא על עונשו, האישה הדפוקה וחסרת ההשכלה בסופו של דבר מתבררת כשומרת על כבודה, דואגת לבנה, וביודעין "מכניסה חיים" בדמיונם של קבוצת זקנים אשמאים, תוך כדי חיבה אמיתית ביניהם. המנקה העלובה היא זו המובילה את הלורד האנגלי לפתרון אופן השוד. הילדים המציקים והאלימים חוטפים. הפקידים הטפשים, ואנשי הביטחון הנוקשים נופלים בפח. הזקן המשוגע מתברר כאמיץ ומתוחכם המוכן למסור את נפשו. הנכד ואמו נפדים מגורלם המר, והכסף שהגיע לאב השומר - מושב ליורשים. הקהל מזדהה עם האנגלי ותלונותיו המתוחכמות על מזג האוויר הנפלא של ארצנו, בלי להפוך את זה ל"שנאת ישראל". והחשוב מכל - כמו בסרטים המצוירים של פעם: אף אחד לא באמת נפגע.
סימבה מלך הג'ונגל
סימבה מלך הג'ונגל (באיטלקית: Simba: è nato un re) היא סדרת טלוויזיה איטלקית בת 52 פרקים שהופקה על ידי חברת Mondo TV בשנת 1995. בישראל שודרה הסדרה בערוץ הילדים בשנת 1996, ומהדורה מיוחדת שלה שודרה בשנת 2000. עלילת הסדרה משלבת אלמנטים ודמויות מהסרטים מלך האריות, ספר הג'ונגל ובמבי, אך כוללת גם דמויות מקוריות.
עלילה.
עלילת הסדרה נסובה סביב כפיר בשם סימבה ועופר בשם במבי שהתייתמו מהוריהם ואשר אומצו על ידי משפחה של זאבים (שלפי העלילה היא אותה משפחה שאימצה את מוגלי) סימבה ובמבי לומדים את דרכי וחיי הג'ונגל בהדרכתם של הדוב באלו, הפנתר באגירה ודמויות נוספות של חיות אשר מדריכות ושומרות עליהם. לאחר התבגרותם, סימבה ובמבי נודדים יחד עם חבריהם לסוואנה, וסימבה הופך למנהיג החבורה ובמבי ל"סגן" שלו. בסוף הסדרה סימבה מתגבר על שירקאן, טיגריס מרושע שהרג את הוריהם של סימבה ובמבי בעזרתם של ציידים. לאחר מכן סימבה הופך למלך הסוואנה, מתחתן עם הלביאה פרנה ולשניים נולדים שני כפירים בשם ג'וניור ולוסי. במבי הופך למלך היער השחור ומתחתן עם האיילה במבינה ונולד להם עופר בשם קוקיאולו.
סדרות המשך.
החברה המפיקה של הסדרה, Mondo TV, יצרה בעקבותיה שתי סדרות המשך. הראשונה, שנקראה "סימבה ג'וניור" (באיטלקית: simba jr re del football) כללה 26 פרקים ושודרה באיטליה בשנת 1998 ובישראל בערוץ הילדים באותה שנה. מהדורה מיוחדת של הסדרה שודרה בשנת 2000. עלילת סדרה זו עוסקת בדור ההמשך של הדמויות מהסדרה המקורית - בנו ובתו של סימבה, ג'וניור ולוסי, ובנו של במבי, קוקיאולו, שבניסיונם להציל כלב שנחטף בידי בני-אדם מגיעים לניו יורק וחווים הרפתקאות שונות.
סדרת ההמשך השנייה, אשר שודרה באיטליה בשנת 2004, נקראה winner e il bambino della va profezia וכללה 26 פרקים גם כן. בסדרה זו מסופר על בתו של סימבה, לוסי, שאימצה ילד בשם ארי. ארי הוא נסיך יתום, אשר הוריו נהרגו על ידי מכשפה ולאחר התבגרותו הוא מתגבר עליה והופך למלך. הסדרה לא שודרה בישראל.
ארמון סטרוגנוב
ארמון סטורגנוב (ברוסית: Строгановский дворец) הוא ארמון הממוקם במפגש נבסקי פרוספקט עם הנהר מויקה במרכז סנקט פטרבורג שברוסיה.
הארמון נבנה בסגנון הבארוק המאוחר, בתכנונו של האדריכל ברתולומאו רסטרלי עבור הברון סרגי גריגורייביץ' סטרוגנוב ממשפחת סטרוגנוב, בין השנים 1753–1754.
פנים המבנה עוצב על ידי אנדרי וורוניכין בראשית המאה ה-19.
היסטוריה.
משפחת סטרוגנוב התגוררה במבנה במיקומו של הארמון מאז שנת 1720 לערך, במבנה חד קומתי. בשנת 1740 לערך בנה האדריכל מיכאיל זמצוב קומה שנייה למבנה.
בשנת 1752 הזמין הברון סטרוגנוב את בניית הארמון מהאדריכל האיטלקי ברתולומאו רסטרלי. רסטרלי עבד באותה עת על הקמת ארמון יקטרינה ומנזר סמולני עבור הצאריצה יליזבטה, אולם בשל מעמד המשפחה לא יכל רסטרלי לסרב להזמנת העבודה.
בין השנים 1787–1791 עיצב האדריכל דמרצוב את מבני הסמך הצמודים למבנה הראשי וכן עיצב מחדש כמה מחדרי הארמון.
בראשית המאה ה-19 הוזמן האדריכל אנדרי וורוניכין (מתכנן קתדרלת קאזאן) לעצב מחדש את פנים המבנה בסגנון ניאו קלאסי.
אחת מדירות הארמון עוצבה עבור אגלאידה פרבלובנה סטרוגנוב על ידי האדריכל קארלו רוסי בשנת 1820.
לאחר מהפיכת אוקטובר בשנת 1917 עזבו בני משפחת סטרוגנוב את רוסיה, ומבנה הארמון הולאם.
השלטון הסובייטי הפך את מבנה הארמון למוזיאון תעמולה שמטרתו להציג את האופי הדקדנטי של אורך חיי האצולה ברוסיה. בשנת 1929 נסגר המוזיאון, ויצירות האמנות שבו עברו למוזיאון ההרמיטאז'. מבנה הארמון עבר בחלקו למכון הבוטני של סנקט פטרבורג, ומשרד בניית האוניות עשה שימוש במבנה החל משנת 1939 ועד 1988.
במהלך המצור על לנינגרד במלחמת העולם השנייה ספג המבנה נזק רב. המבנה שוקם בין השנים 1948–1956 ועבודות שיחזור נוספות בוצעו בשנים 1966–1967.
בשנת 1988 הועבר המבנה לרשות המוזיאון הרוסי והפך לאחד מאגפי המוזיאון, המציג תערוכות מתחלפות. בשנת 1991 עבר המבנה שחזור במטרה להביאו מחדש למצב בו היה עת התגוררה בו משפחת סטרוגנוב. קירות המבנה שוחזרו לעיצובו של רסטרלי (ונצבעו שוב בצבע ורוד, במקום בצבע הירוק הקהה בו נצבעו באמצע המאה ה-20).
תיאור המבנה.
חזית המבנה פונה לנבסקי פרוספקט. לכיוון זה יצר רסטרלי חזית בסגנון צרפתי אימפריאלי, בדומה למראהו של ארמון וורונצוב שנבנה על ידי רסטרלי בין השנים 1744–1750. חזית המבנה המרשימה כוללת שער מרכזי ומצדדיו עמודים קורינתיים שמטרתם עיצובית בלבד (אין לעמודים אלה משמעות ארכיטקטונית, וכל מטרתם היא להדגיש את כיפת המבנה ואת סמל משפחת סטרוגנוב המופיע עליו).
רסטרלי שילב במבנה אלמנטים בארוקיים, כך לדוגמה חלונות הקומה השנייה והשלישית מחוברים יחדיו על מנת ליצור מראה מודגש לחלונות אלה.
מתחת לחלונות החזית מופיע פרופיל של אדם, כאשר ישנה סברה לפיו זהו פרופיל הברון סטרוגנוב, אולם יש הסוברים כי מדובר בדיוקנו של רטסרלי עצמו.
טירת מיכאיל הקדוש
יעקב הנס דוידסון
יעקב הנס דוידסון (בגרמנית: Jakob Hans Davidsohn, 16 במאי 1887 בברלין - 1942 בסוביבור), המוכר בשם העט מבוסס האנגרמה יעקב ואן הודיס (גרמנית: Jakob van Hoddis) היה משורר יהודי גרמני, מראשוני הזרם האקספרסיוניסטי בגרמניה. מוכר בשל שירו הידוע "סוף העולם", שפורסם בינואר 1911 בכתב העת 'הפעולה' (Die Aktion) ונחשב כשיר האקספרסיוניסטי הראשון. שירו היווה השראה למשוררים אקספרסיוניסטים רבים והיווה השראה לכותבים נוספים לכתיבה בסגנון גרוטסקי. הוא גם מוכר כאחד היוצרים הסוריאליסטי הגרמנים היחידים. ב-1942 נשלח הנס-דוידסון על ידי הנאצים למחנה ריכוז. תאריך מותו אינו ידוע, אולם ההשערה הרווחת היא שהדבר קרה באותה שנה.
שירתו של הנס דוידסון נלמדת במערכת החינוך הגרמנית כחלק מתוכנית הלימוד בספרות.
קורות חיים.
הנס דוידסון נולד במאי 1887 להרמן דוידסון, רופא, ואשתו דוריס בברלין שבגרמניה. דוריס דוידסון ילדה תאומים, אולם העובר הנוסף נולד מת. להנס דוידסון היו ארבעה אחים ואחיות: מארי, אנה, לודוויג וארנסט. הוא היה תלמיד פיקח אך לא הצליח בלימודים לאור מזגו החם. בשנת 1909 ייסד את Der Neue Club ("המועדון החדש") האקספרסיוניסטי יחד עם עמיתו קורט הילר. בשנה שלאחר הייסוד, הוצגו רעיונותיהם בערבי קברט. הנס-דוידסון כתב שירים גרוטסקיים עבור הקברט. במועדון נוסד "הומור שחור" והיו חברים בו משוררים אקספרסיוניסטים רבים, מייסדי הזרם והמובילים בו כגון גיאורג היים, גוטפריד בן, ארנסט בלאס ואלזה לסקר-שילר. הקברט האחרון, תשיעי במספר, התרחש באביב 1912 והיווה מחווה למותו הטראגי של גיאורג היים, אשר טבע בגיל 25 באגם. ערבי הקברט היו מאוד פופולרים, ומשכו מאות צופים. באחד מערבים אלו דוקלם השיר "סוף העולם" של הנס דוידסון ועורר התרגשות רבה בקרב הקהל. משוררים רבים זכרו מאוחר יותר את השפעת שני בתי השיר עליהם. שיריו של הנס דוידסון באותה תקופה הביעו רגשות חרדה קיומית לא רק אישית אלא גם עולמית. הוא החל להתעניין במיסטיקה קתולית ובהמשך התנצר.