לקראת אולימפיאדת לונדון 2012 שבה ועלתה שאלת קיומה של נבחרת בריטית. לפי הכללים, בריטניה, כמדינה המארחת של המשחקים, זכאית לשלוח נבחרת למשחקים. הוועד האולימפי הבריטי הודיע כי נבחרת בריטית תשתתף במשחקים, והחל במגעים לקראת הקמת הנבחרת. התאחדות הכדורגל הסקוטית סירבה להשתתף בשיחות, מחשש שקיומה של נבחרת מאוחדת יפגע במעמדה העצמאית של ההתאחדות במסגרות אחרות. ההתאחדויות של ויילס וצפון אירלנד פרשו מהמשא ומתן במהלך 2007. הסוגיה עוררה עניין ציבורי רב. ראש ממשלת בריטניה גורדון בראון הביע את תקוותו כי נבחרת בריטית תשתתף במשחקים, בעוד השר הראשון של סקוטלנד, אלכס סאמנד, התבטא נגד הרעיון. לאחר שנשיא פיפ"א ספ בלאטר התחייב בפני ההתאחדויות כי מעמדן לא ייפגע אם תוקם נבחרת בריטית, הודיעו ההתאחדויות של סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד כי אין להן התנגדות להקמת נבחרת בריטית שתהיה מורכבת משחקניות אנגליות בלבד. עם זאת, השחקניות הסקוטיות הביעו את נכונותם לשחק בנבחרת, ושלוש מהן אף שולבו בסגל. למשרת המאמן מונתה מאמנת נבחרת אנגליה - הופ פאוול, ואילו קייסי סטוני מונתה לקפטנית. בהיבט הספורטיבי, הודחה הנבחרת בשלב רבע הגמר אחרי הפסד 0–2 לקנדה.
עתיד הנבחרת.
העתיד של נבחרת בריטניה לוט באפלה כרגע, משום שהנבחרות של ארבע המדינות המרכיבות את הממלכה המאוחדת ימשיכו להשתתף בגביעי העולם ובאליפויות אירופה בנפרד. אחרי ההופעה באולימפיאדת לונדון, מאמנת הנבחרת - הופ פאוול, הביעה את תקוותה שהנבחרת תמשיך להשתתף באולימפיאדות הבאות. ביוני 2013, הגישה התאחדות הכדורגל האנגלית הצעה לוועדת המשחקים האולימפיים בבית הלורדים, המוכנה להקים נבחרת נשים בריטית למשחקים האולימפיים הבאים, אם אחת מארבע הנבחרות הבריטיות תעמוד בקריטריון ההעפלה (לסיים כאחת משלוש הנבחרות האירופאיות הראשונות בגביע העולם).
סגל השחקנים.
סגל הנבחרת ששיחק במשחקים האולימפיים בלונדון 2012. הסגל מכיל 16 שחקניות מאנגליה, שתי שחקניות מסקוטלנד ואף לא שחקנית אחת מווילס ומצפון אירלנד.
המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים (2013–2014)
המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים בשנים 2013–2014 היה משא ומתן ישיר וגלוי בין ישראל לרשות הפלסטינית שמטרתו הייתה להביא לחתימה על הסדר קבע ובכך לקדם את השלום בין ישראל, הפלסטינים והעולם הערבי ובכך להביא לקיצו את הסכסוך הישראלי-פלסטיני והסכסוך הישראלי-ערבי. משך המשא ומתן נקבע לתשעה חודשים, בין אוגוסט 2013 ועד מאי 2014.
המשא ומתן נפתח לאחר שלוש שנים ללא שיחות רשמיות או מגעים גלויים בין הצדדים, מאז המשא ומתן בשנת 2010. תהליך המשא ומתן התנהל באמצעות מגעים חשאיים, והושהה באפריל 2014.
גיבוש ההבנות לפתיחת המשא ומתן.
עם בחירתו של ברק אובמה לכהונה שנייה כנשיא ארצות הברית מינה אובמה את ג'ון קרי לתפקיד מזכיר המדינה. קרי פעל עם מינויו להבאת הצדדים לשולחן המשא ומתן לאחר נתק של שלוש שנים בין הצדדים. לבסוף הושגו ההבנות הבאות, על ידי הצדדים, שהובילו לפתיחת המשא ומתן.
שחרור מחבלים.
ב-13 באוגוסט 2013 שחררה ישראל 26 אסירים פלסטינים, בהם 14 אסירים מרצועת עזה ו-12 מיהודה ושומרון. מרבית האסירים (17) נשפטו על רצח ממניע לאומני, ומיעוטם על סיוע לרצח. מרבית המקרים (21) הם של רצח וסיוע לרצח ישראלים, שני מקרים הם של רצח חיילים, מקרה רצח אחד הוא של תיירת, ושני מקרי רצח של פלסטינים שנחשדו כמשת"פים. כל מקרי הרצח (למעט שניים) אירעו בין השנים 1989–1994, מקרה רצח אחד ב-1985, ואחד ב-2001. בחלק מהמקרים מדובר בשחרור מוקדם זמן לא ארוך קודם לזמן השחרור שנקבע קודם למשא ומתן: שניים מהאסירים היו אמורים להשתחרר תוך חצי שנה, ועוד 8 - תוך 3 שנים, שלושה אסירים נוספים היו מיועדים להשתחרר בעוד 9 - 12 שנה, והיתרה (13) היו במאסר עולם שלא נקצב. שחרור המחבלים לווה במחאה חריפה, בעיקר מצד המשפחות השכולות והארגונים ישראל שלי ואלמגור - ארגון נפגעי טרור.
הפעימה השנייה של שחרור המחבלים הייתה ב-29 באוקטובר 2013, בה שחררה ישראל 26 אסירים פלסטינים. גם במקרה זה השחרור לווה במחאה חריפה ובהפגנות, בעיקר מצד המשפחות השכולות והארגונים ישראל שלי ואלמגור - ארגון נפגעי טרור, בין השאר בהפגנת אלפים ליד כלא עופר. הפעימה השלישית של שחרור המחבלים הייתה ב-31 בדצמבר 2013, בה גם בפעם הזאת שחררה ישראל 26 מחבלים.
הפעימה הרביעית, הייתה אמורה לצאת לפועל בשבוע שבו חל ה-1 באפריל, אך לא התקיימה מכיוון שהפלסטינים לא הסכימו להאריך את המשא ומתן. בעקבות הפיצוץ בשיחות, ג'ון קרי טס לביקור בזק במדינת ישראל, בו נועד עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בירושלים, ועם סאיב עריקאת, שליח הרשות הפלסטינית למשא ומתן, ברמאללה. הוא ניסה לשכנע את נתניהו באמצעות שחרור יונתן פולארד תמורת שחרור מאות מחבלים פלסטינים, אך מהלך זה לא יצא אל הפועל. בעקבות הפרת ההתחייבות הפלסטינית לא לפנות לארגונים בינלאומיים אחרי שאבו מאזן הגיש בקשה להצטרפות ל-15 ארגונים, כולל של האו"ם, ביטלה ישראל את הפעימה הרביעית של שחרור המחבלים.
השיחות בין הצדדים.
השיחות החלו ב-30 ביולי 2013, סבב השיחות הראשון נערך בוושינגטון. בראש המשלחת הישראלית עמדה השרה ציפי לבני, כאשר עו"ד יצחק מולכו מוגדר כשליח ראש הממשלה לשיחות. בראש המשלחת הפלסטינית עמד סאיב עריקאת. שליח ארצות הברית למשא ומתן הוא הדיפלומט מרטין אינדיק.
סבב השיחות השני היה אמור להיערך ב-26 באוגוסט ביריחו, אולם הפלסטינים ביטלו את השתתפותם בעקבות מות שלושה פלסטינים במהלך מהומות עם כוחות צה"ל.
נטען כי במשך המשא ומתן פעלו הפלסטינים לקדם חרם על ישראל בזירה הבינלאומית, אף על גב הצהרת אבו מאזן כי איננו תומך בחרם על ישראל.
על פי המתווך האמריקאי מרטין אינדיק, במהלך השיחות הסכים הצד הישראלי לוויתורים "בטווח שמאפשר הסכם", אך הצד הפלסטיני התחמק מלספק תשובה על ההצעה הישראלית עד התפרקות השיחות.
באפריל 2014 התפוצץ המשא ומתן לאחר שישראל עיכבה את הפעימה הרביעית של שחרור מחבלים ובתגובה פנתה הרשות הפלסטינית ל-15 מוסדות של האו"ם, בניגוד להתחייבותם. כתנאי להמשך השיחות דרשו הפלסטינים הכרה במדינה פלסטינית בגבולות 67' ומזרח ירושלים כבירת פלסטין ושחרור 1,200 מחבלים בהם מרואן ברגותי, אחמד סעדאת ופואד שובאכי. ישראל סירבה לדרישות אלה וביטלה את שחרור המחבלים שתוכנן לפעימה הרביעית. בסוף אפריל, בעקבות הסכם הפיוס בין החמאס לפת"ח, החליטה ישראל להשעות את המשא ומתן המדיני עם הפלסטינים ולהטיל עליהם סנקציות כלכליות.
באפריל 2014 חשף ותרגם יהונתן דחוח-הלוי מסמכים פלסטיניים שחיבר בחודש מרץ סאיב עריקאת, הממונה על המשא ומתן מטעם הרשות הפלסטינית, ובהם נכתב שהפלסטינים מתכוונים להפר את התחייבויותיהם ולפנות לאו"ם ולמוסדות בינלאומיים אחרים למרות המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים וללא קשר לתוצאותיו. במאי אותה שנה, מכון מבט לתקשורת הפלסטינית חשף פוסט בפייסבוק שכתב דובר חמאס לשעבר איהאב אל-רסין, ובו טען כי בפגישות פרטיות שמקיים אבו מאזן עם אנשי חמאס הוא מבהיר להם שכאשר הוא מצהיר שממשלת האחדות "מכירה בישראל", מילים אלו רק נועדו למעשה "להוליך שולל את האמריקאים ואת הכיבוש (ישראל) - לא בשביל חמאס".
במרץ 2017 חשף מייק הרצוג כי לשיחות אלו קדם ערוץ חשאי שהיה פעיל כשנתיים. במאמר דעה שפרסם יוסי ביילין בעקבות הפרסום, הוא טוען כי המעבר לשיחות גלויות הוא בין הסיבות שהובילו לכשלונן.
שחר אדום (2012)
שחר אדום (אנגלית: Red dawn) הוא סרט קולנוע משנת 2012 בבימויו של דן ברדלי על פי תסריט מאת ג'ון מיליוס, קרל אלסוורת', ג'רמי פסמור ובכיכובם של כריס המסוורת', אדריאן פאליקי, ג'וש האצ'רסון, ג'וש פק, איזבל לוקאס, ג'פרי דין מורגן וקונור קרוז.
עלילה.
תושבי עיר אמריקאית מתעוררים למחזה סוריאליסטי שבו צנחנים מארץ זרה ממלאים את השמים. הם מגלים כי באופן מפתיע, קוריאה הצפונית פלשה לארצות הברית והעיר שבה הם גרים היא היעד המרכזי לפלישה. התושבים מוצאים את עצמם אסירים תחת כובשים זרים. קבוצה של פטריוטים צעירים בורחים ליערות במטרה להילחם בחזרה והם מתארגנים לקבוצת גרילה. הם קוראים לעצמם ה"וולברין" לפי שמו של סמל קבוצת בית הספר שלהם והם יוצאים להילחם בפולשים ולהשיג מחדש את החופש שלהם.
Epic Meal Time
Epic Meal Time (בעברית: זמן ארוחה אֵפִּית) היא תוכנית בישול קנדית מקוונת באתר יוטיוב הידועה בהכנת מאכלים עתירי קלוריות בעיקר ממוצרי בשר (בייקון בפרט) שמרבים להכיל אלכוהול. הפרק הראשון בתוכנית הועלה ליוטיוב על ידי הארלי מורנשטיין באוקטובר 2010 ומאז הועלה פרק בכל יום חמישי.
התוכנית מונחית על ידי מורנשטיין וחברים נוספים (אלכס פרולט, טיילר למקו, דייוויד היוף, ג'וש אלקין, אמיר אטארי). ב-2011 זכתה Epic Meal Time בפרס שורטי בקטגוריית האוכל. רוב פרקי התוכנית מצולמים בקוויבק, קנדה, אך מספר פרקים צולמו בקליפורניה על מנת לארח ידוענים אמריקאים בתוכנית.
ירוסלאב באקו
ג'ורג', נסיך קיימברידג'
שירלי עודד
שירלי עודד (בעבר שירלי עודד-דורן; נולדה ב-26 במאי 1975) היא שחקנית, במאית, אשת עסקים, פעילה חברתית וחברת מועצת העיר חדרה לשעבר. בשנת 1998 הקימה את בית ספר למשחק "יצירתי".
ביוגרפיה.
נולדה בשכונת חפציבה בחדרה שם גדלה עד לגיוסה לצה"ל, בו שירתה כחובשת בנח"ל. נשואה למנהל אישי אביתר דורן ולהם שני ילדים.
לאחר שחרורה מצה"ל החלה לשדר ברדיו אמצע הדרך שרק עלה לאוויר באזור השרון. היא שידרה במגוון תוכניות, ובמקביל שימשה בתפקידי עריכה והפקה.