חמישי. בשנת 1895, כקצין שלישי, עזב את חברת הספנות הניו זילנדית והצטרף לשירות אוניות הקיטור של ממשלת ניו זילנד. מינויו הראשון היה כקצין שני על סיפון ה"טוטאנקאי", אוניית קיטור ששייטה בין איי האוקיינוס השקט. הוא נחשב לקצין טוב ומנוסה, אך לא טמן ידו בצלחת כשהזדמן לו מעשה משובה. באחת ההפלגות בשנת 1899, עגנה ה"טוטאנקאי" בנמל אפיה, עיר הבירה של סמואה הגרמנית. אותו לילה חמק וורסלי אל החוף ולקח במשיכה את דגל גרמניה הקיסרית, שהתנוסס על תורן הקונסוליה הגרמנית על הרציף. עם גילוי הגזלה, חשד הקונסול בצוות ה"טוטאנקאי", אוניית הסוחר היחידה בנמל אותו זמן. הוא צירף אליו קבוצת ימאים מן האוניה "פאלקה", שעגנה גם היא בנמל אותו זמן, ועלה אל סיפון ה"טוטאנקאי" לחפש את הדגל הגזול. רב החובל הגיש מחאה והגרמנים עזבו בלי למצוא את הדגל. גם כשנודע לאחר זמן לרב החובל כי וורסלי היה אחראי למעשה, לא השפיע הדבר על קידומו. הוא הועבר ל"הינמואה", גם היא אוניית קיטור ממשלתית, כקצין ראשי.
ביוני 1900 ניגש וורסלי לבחינה לתעודת רב-חובל זר. הוא עבר את הבחינה בציונים טובים והיה אחד משני סטודנטים שזכו לשבח על מאמציהם. עכשיו היה רב-חובל מוסמך והאונייה הראשונה שקיבל לפיקודו הייתה "הרוזנת מרנפרלי". הייתה זו אונייה תלת-תרנית בשירות ממשלת ניו זילנד, שהפליגה בנתיבי סחר בדרום האוקיינוס השקט, בעיקר בסביבות איי קוק ונְיוּאֵה, שהיו אז בחסות ניו זילנד.
בשירות הצי המלכותי.
כמפקד "הרוזנת מרנפרלי" התגייס וורסלי לכוח המילואים של הצי המלכותי (RNR) וב-1 בינואר 1902 התמנה לסג"ם. ב-1904 נמכרה אונייתו והוא נשאר ללא אונייה לפקד עליה. הוא התפטר משירות האוניות הממשלתי של ניו זילנד והחליט לחפש עבודה בחו"ל. בסידני מצא מינוי כקצין ראשי באונייה "ספָּרואו", שהייתה בהפלגת העברה לניו זילנד, לאחר שנרכשה זמן קצר קודם לכן על ידי הממשלה. כשה"ספרואו" הגיעה אל ולינגטון במרץ 1905, נבחר וורסלי לפקד על האונייה בעת הסבתה לספינת אימונים. מלאכת ההסבה לא הושלמה עדיין כשוורסלי יצא לאנגליה בראשית 1906.
עם הגעתו לאנגליה במרץ 1906, התייצב וורסלי לאימונים נוספים בצי המלכותי. הוא הוצב לאונייה "פסיכה" וקיבל הכשרה מיוחדת בטורפדו, תותחנות וניווט. בחודש מאי שלאחר זאת קודם לדרגת סגן. וורסלי שירת על מספר רב של אוניות הצי המלכותי, בכלל זה 12 חודשים על "סוויפטשור", במהלך השנתיים הבאות. לאחר זאת חזר לצי הסוחר ומצא עבודה באוניות הקיטור של קו אלאן בשירות הדואר המלכותי, ששייטו בקביעות בין אנגליה לקנדה ודרום אמריקה. מדי פעם במהלך השנים הבאות נקרא לשירות בצי המלכותי, שכלל חודש על סיפון ה"ניו זילנד" ב-1911.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית.
בשנת 1914 החל חוקר הארצות ארנסט שקלטון להכין משלחת, שיעדה היה להשלים את החצייה הראשונה של יבשת אנטארקטיקה. כישלונו של רוברט פלקון סקוט להביס את הנורווגי רואלד אמונדסן במירוץ אל הקוטב הדרומי בשנת 1911 נחשב לכתם על המוניטין של בריטניה בחקר הקטבים. משלחתו של שקלטון התעתדה להחזיר את בריטניה לחזית המאבק לכיבוש אנטארקטיקה. הוא קבע את המטה שלו בדרך ברלינגטון בלונדון ושם ראיין מועמדים למשלחת. אחד התפקידים הפנויים היה זה של רב חובל לספינת המשלחת ה"אנדיורנס".
וורסלי, שהיה בלונדון בהמתנה לתפקיד חדש הצטרף למשלחת כתוצאה מחלום, שבו ניווט אונייה סביב קרחונים במורד רחוב ברלינגטון. הוא ראה בכך אות לבאות, ולמחרת הלך אל רחוב ברלינגטון, שם ראה את השלט של משרדי המשלחת, הציג את עצמו והתקבל לאחר שיחה בת דקות ספורות עם שקלטון.
ה"אנדיורנס" עזבה את אנגליה ב-8 באוגוסט 1914. פניה היו מועדות לבואנוס איירס, שם היה שקלטון, שנסע בנפרד, אמור להצטרף למשלחת. יציאת המשלחת הייתה בעייתית; הציפייה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה גרמה לכמה חברים, בהם וורסלי, שהמתינו להיקרא לצי המלכותי, לדחות את המסע. ואולם, האדמירליות יעצה לשקלטון להמשיך בתוכניותיו גם לאחר שאנגליה הכריזה מלחמה על גרמניה הקיסרית ב-4 באוגוסט. ממש לפני יציאת ה"אנדיורנס" פנה וורסלי לרשויות ונענה, שצוות קציני הצי לא ייקראו הפעם לשירות. במהלך המסע על קיטור אל דרום אמריקה, אזל הדלק והקרשים, שנועדו לבניית צריפים בבסיס המשלחת באנטארקטיקה, שימשו להסקת כבשן המנוע. וורסלי פיקד על ספינתו ברגיעה יחסית, כמעט ללא משמעת או פיקוח על צריכת אלכוהול. ארבעה אנשי צוות נכנסו בתגרת שיכורים כשירדו לחוף במדיירה. במהלך העגינה במדיירה, נמל נייטרלי, התנגשה אונייה גרמנית במעגן סמוך ב"אנדיורנס" וגמרה לה נזק. וורסלי, אחוז חימה, עלה אל סיפון האוניה הגרמנית עם עוד כמה מחברי המשלחת וכפה על צוותה לתקן את הנזק שחוללו.
בשקלטון, שקיבל דין וחשבון על הנהגת וורסלי את המסע כאשר הצטרף למשלחת בבואנוס איירס, החלו לכרסם חששות באשר לבחירתו כרב חובל. וורסלי נועד לפקד על משלחת האספקה לקבוצה שתחרוף באנטארקטיקה, אבל שקלטון התחיל להטיל ספק בכך שכישורי ההנהגה שלו מספיקים לביצוע המשימה. אחרי ההצטיידות מחדש בבואנוס איירס, הפליגה ה"אנדיורנס" ב-26 באוקטובר אל האי הנידח ג'ורג'יה הדרומית, בדרום האוקיינוס האטלנטי. היא הגיעה כמתוכנן אל תחנת גריטוויקן, מוצב ציידי לווייתנים נורווגיים, ב-5 בנובמבר. הנורווגים אישרו דיווחים ראשוניים מבואנוס איירס, לפיהם התפשט הקרח האנטארקטי הדחוס הרבה צפונה מן המקובל. שקלטון קיבל את עצת הנורווגים להשהות את יציאתו עד מועד מאוחר יותר בקיץ, וכתוצאה מכך, לא הפליגה ה"אנדיורנס" דרומה אל ים ודל לפני ה-5 בדצמבר.
מלחמת העולם הראשונה ואחריה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה פיקד וורסלי על האונייה PC.61, שנועדה לתקוף צוללות גרמניות במסווה של אוניית סוחר. הוא היה אחראי לנגיחתה והטבעתה של הצוללת הגרמנית SM UC-33, בתמרון נגיחה מיומן ב-26 בספטמבר 1917. על תפקידו בהטבעת הצוללת, קיבל וורסלי את אות השירות המצוין (DSO). בשלב מאוחר יותר של המלחמה עבד וורסלי בהובלת אספקה ברוסיה האנטארקטית ובמאבק של צפון רוסיה נגד הבולשביקים, על כך זכה בפס נוסף לעיטור השירות המצוין שלו. בשנים 1921 ו-1922 השתתף במשלחת האחרונה של שקלטון לאנטארקטיקה כרב החובל של ה"קווסט". בין תקופות שירות בצי הסוחר עמד בראש משלחת לחוג הארקטי והשתתף בצייד אוצר באי קוקוס. כמו כן כתב ספרים אחדים בנושאי התנסויותיו בחקר הקטבים וקריירת הים שלו. בשנות מלחמת העולם השנייה שירת תחילה עם הצלב האדום בצרפת ובנורווגיה. ב-1941 זייף את גילו כדי שיוכל להצטרף מחדש לצי הסוחר. כשגילו האמיתי נודע לרשויות הצי, שוחרר וורסלי מתפקידו. הוא מת מסרטן ריאות בשנת 1943, באנגליה.
הנרי וורסלי.
במלאת 100 שנה למשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, יצא הנרי וורסלי, קרוב רחוק של פרנק וורסלי, למסע יחיד בעקבות מסעו המתוכנן של שקלטון מקצה אנטארקטיקה אל הקצה השני, שנכשל בגלל טביעת ה"אנדיורנס". הנרי וורסלי הצליח להגיע למרחק 48 ק"מ מיעדו, אז הכריעה אותו דלקת הצפק, יחד עם תשישות כללית, והוא נאלץ להזעיק עזרה. מסוק לקח אותו לבית חולים בצ'ילה, שם מת לאחר ניתוח.
קאנטרי בלוז
קאנטרי בלוז (באנגלית: Country blues, מילולית: בלוז כפרי), או פולק בלוז הוא מונח המתאר סוג של מוזיקת בלוז שגיטרה היא המרכיב המרכזי שלה. הקאנטרי בלוז משלב אלמנטים ממוזיקת הגוספל וסגנונות עממיים נוספים. המוזיקה הופיעה בשנות העשרים והשלושים בדרום העמוק של דלתת מיסיסיפי. יש לו שורשים עמוקים בתרבות אמריקאית מוקדמת ושירים שמושרים על ידי עבדים על המטעים הדרומיים העצומים. מרבית נגני הבלוז הכפרי היו אפריקאים אמריקאים, ורבים מהם היו מטיילים, כלומר הם טיילו באזורים של הדרום האמריקני, שרו במקומות כמו כנסיות, אולמות חברתיים, ג'וי-ג'וי, או אפילו פינות רחוב. חלקם הוציאו מחיה קטנה עם המוזיקה שלהם בעוד אחרים התפרסמו וחגגו. לכל מבצע היה סגנון שירה ונגינה ייחודי משלו, ורובם כתבו שירים משלהם.
בשנות השישים של המאה העשרים חוותה מוזיקת הקאנטרי בלוז תחייה בקרב קהל חדש, שלא נחשף לא עד אז, צעירים לבנים מן המעמד הבינוני. את המגמה הובילו אמנים כביג ביל ברונזי וסאני בוי ויליאמסון.
שמואל מפלייזא
רבי שמואל בן שלמה מִפָלַייזָא, הנקרא רבינו שמואל משַּׁאטוֹ טְיֶיר, היה מבעלי התוספות בצרפת במאה ה-13. כינויו בצרפתית היה שִׂיר מוֹרֶל (או: מוֹרִיאֵל, מוֹרְיֶיל) ובשם זה הוא מכונה לעיתים קרובות גם בספרות הרבנית.
תולדותיו.
ר' שמואל היה תלמידם של רבי יהודה שירליאון, רבי ברוך בעל התרומה ורבי שלמה מדרויש, ומתלמידיו היו רבי פרץ בן אליהו ומהר"ם מרוטנבורג.
בשנת 1240 נאלץ להשתתף יחד עם רבי יחיאל מפריז וחכמים נוספים בוויכוח פומבי מול ניקולס דונין, ויכוח המכונה משפט פריז. בעקבות הוויכוח נשרף התלמוד בשנת 1242 ברחבי צרפת, ור' שמואל נאלץ לכתוב את חיבוריו ללא ספרים. הוא מתאונן על כך באחת מתשובותיו בדברים הבאים: "אזל רוחי ותש כחי ואור עיני אין אתי, מחמת המציק אשר גברה ידו עלינו ומחמד עינינו לקח ואין בידינו ספר להשכיל ולהבין".
ממשפחתו ידועים שני נכדיו שחיברו פירושים לתורה הראשון הוא רבי חיים מפלייזא שפירושו עודנו מצוי בכתב יד והוא מזכיר בו את פירושי סבו והשני רבי יצחק בן יהודה הלוי מחבר הפירוש "פענח רזא".
כפי הנראה נקבר בצרפת.
חיבוריו.
חיבורו הידוע ביותר הוא פירושו לפיוט לשבת הגדול אלהי הרוחות לכל בשר של רבי יוסף טוב עלם שנדפס בחלקו בספר אור זרוע ולאחרונה בשלמותו על פי כתבי יד.
כמו כן חיבר תוספות לכמה מסכתות ומהן הגיעו לידינו תוספותיו למסכת עבודה זרה מעובדות על ידי תלמידו רבינו פרץ והם התוספות הנדפסות בדפי התלמוד.