במדינת ישראל התפתח מעמד הטייס – ובמיוחד טייס הקרב – למעמד בעל יוקרה מיוחדת, וזאת בשל מסלול ההכשרה הארוך והיסודי הנחשב לאחד התובעניים והקשים ביותר בשירות הצבאי בצה"ל, כזה שמנקז אליו את העילית שבחברה. התייחסות זו הודגשה על ידי מפקד חיל האוויר, עזר ויצמן, בסיסמה המוכרת: "הטובים לטיס". גורם נוסף למעמד היוקרתי של טייסי הקרב בישראל היא הצטיינותו של חיל האוויר הישראלי (הנחשב לאחד הטובים והמתקדמים בעולם) בקרב ובמלחמה, הן בביצוע משימות אסטרטגיות קשות ומורכבות, והן בקרבות אוויר רבים שברובם הגדול הייתה ידם של הטייסים הישראלים על העליונה, דבר שהתבטא באלופי הפלות רבים.
הכשרת טייסים בצה"ל נעשית בקורס טיס מטעם חיל האוויר הישראלי.
מאבקה של אליס מילר בבית המשפט העליון פתח את הדרך לקורס הטיס של צה"ל בפני נשים.
במדינות המערב המתקדמות מעמדו החברתי של הטייס אינו כה גבוה כמו מעמדו החברתי של טייס בישראל. קורס טיס פרטי נמצא בהישג ידם הכלכלי של מיליוני אזרחים אמריקאים, בעוד שבישראל קורס טיס פרטי יקר הרבה יותר ביחס להכנסה הישראלית הממוצעת. בנוסף, ממדיו הקטנים של עולם התעופה הישראלי (מבחינה גאוגרפית, כלכלית והגבלות בחוק המונעות תחרות חופשית) כמעט ואינם מאפשרים לפתח קריירה כטייס למי שלא שירת כטייס בחיל האוויר הישראלי, בעוד שבארצות הברית ישנם טייסים בכירים רבים בחברות התעופה המסחריות אשר עברו הכשרה מקצועית בשוק האזרחי.
היי-טק
היי־טק (מאנגלית: High Tech ולפעמים Hi-Tech, קיצור של High Technology; בעברית: טֶכְנוֹלוֹגְיָה עִלִּית, תַּעֲשִׂיָּה עִלִּית) הוא שמן הכולל של התעשיות העוסקות בטכנולוגיה מתקדמת (ולכן גם נקראת תעשייה עתירת ידע). המונח מתייחס פעמים רבות לתעשיות הקשורות לעולם המחשוב, אך גם לתעשיות האלקטרוניקה, הביוטכנולוגיה ואחרות.
היסטוריה.
ראשית הדרך.
תעשיית המחשוב קיימת כבר משנות ה-60. בשנות השבעים התפתחו בארצות הברית עסקי חומרה ותוכנה קטנים שנקראו "חברות חצר אחורית" משום שהוקמו במחסנים של בתים פרטיים בתקציב מינימלי. כמה מהחברות האלה הצליחו מאוד והמודל הצית את דמיונו של דור שלם של יזמים (לדוגמה, ממציא הגיליון האלקטרוני היה מיליארדר כבר בשנות ה-70).
שנות ה-90.
מושג ההיי־טק עצמו הפך שגור בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90, במקביל לגידול העצום בשימוש באינטרנט. בתקופה זו נוסדו חדשות לבקרים חברות היי־טק קטנות, רובן כיוזמה פרטית המבוססת על רעיון בודד לתוכנה או חומרה מסוימים. לעיתים, חברות אלו - חברות ההזנק (Startup) - נקנו על ידי חברות גדולות יותר, לעיתים תמורת כסף רב.
במחצית שנות התשעים נטבע מושג הכלכלה החדשה ומניות רבות הונפקו בציפייה לרווחים גדולים. ערכן "על הנייר" של חברות רבות היה גבוה בהרבה מערכן בפועל; עובדים גויסו והתחלפו בקצב מסחרר, אשר הצביע על הדינמיות הרבה של הענף. תופעות אלו הביאו לכינוי "בועת ההיי־טק" לדבוק בַתעשייה. בתחילת המאה ה-21, כשהתחזיות לא התממשו וכשהתברר ששוק האינטרנט מתפתח לאט מהמצופה, דוּבּר על "פיצוץ הבועה": חברות היי־טק רבות נסגרו ואלפי אנשי מחשבים צעירים (שכן בינתיים הפכו לימודי מדעי המחשב לתחום פופולרי ביותר באוניברסיטאות) מצאו עצמם מחוסרי עבודה. בשנת 2004 החלה התאוששות בתחום, וחברות היי־טק רבות החלו מחדשות את גיוסי העובדים.
מרכזי היי־טק.
מאז שנות ה-90 התפתחו בעולם מרכזי היי־טק, מקומות בהם נוצרו תנאים מסוימים שפיתו חברות היי־טק לפתוח מפעלים וסניפים בהם. הגורמים לכך משתנים ממקום למקום: בהודו (שבה מתרכזת תעשיית ההיי־טק באזור העיר בנגלור) ובמלזיה זהו כוח האדם הזול, באירלנד - הטבות מס משמעותיות לחברות אשר סייעו להתפתחות התחום, ובישראל - למרות כוח האדם היקר - המקוריות המחשבתית והתעוזה העסקית. בארצות הברית נחשב "עמק הסיליקון" שבקליפורניה למרכז תעשיית ההיי־טק, וחשיבותו בינלאומית; שם המקום הפך סמל לתעשיית ההיי־טק (כך, למשל: "בבנגלור נמצא 'עמק הסיליקון' של הודו"). הסיליקון שבשם המקום מתייחס לצורן, היסוד הכימי ממנו מייצרים טרנזיסטורים, אבני הבסיס של שבבי האלקטרוניקה. תעשיית ההיי־טק בישראל מרוכזת בעיקרה באזור גוש דן, אך היא משתרעת עד חיפה בצפון, ירושלים במזרח ובאר שבע בדרום. אזור זה זכה לכינוי סיליקון ואדי.
בישראל.
ראשית תעשיית ההיי־טק בישראל הייתה במסגרות ממשלתיות, בחיל המדע שלימים הפך לרשות לפיתוח אמצעי לחימה, בתעשייה האווירית לישראל ובגופים נוספים. אבן הדרך הראשונה של התעשייה הפרטית הייתה הקמתה של חברת אלרון על ידי עוזיה גליל, ובתמיכתו של דן טולקובסקי.
תעשיית ההיי־טק בישראל מרוכזת בעיקרה באזור גוש דן, אך היא משתרעת עד חיפה בצפון, ירושלים במזרח ובאר שבע בדרום. אזור זה זכה לכינוי סיליקון ואדי.
שנת 2021 הייתה שנת שיא להייטק הישראלי, עם היווצרותן של 30 חדי-קרן חדשים, ומעל 70 הנפקות - כולל 21 הנפקות בשווי של מיליארד דולר ויותר. אולם, בראשית 2022 חברות רבות שהונפקו ראו ירידת ערך חדה בשווי שלהן.
בנוסף, דו״ח של רשות החדשנות מצא כי חברות ההייטק מעסיקות כ-10% מכוח העבודה בישראל, אחראיות ל-15% מהתמ״ג ול-43% מהייצוא הישראלי, כמו גם ל-40% משווי החברות הנסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
משה דרורי
משה יאיר דרורי (נולד ב-29 באפריל 1949) הוא משפטן ישראלי שכיהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים. כיהן כשופט בבית משפט זה משנת 2001 עד פרישתו לגמלאות בשנת 2019. השופט דרורי נודע בפסקי הדין הארוכים שלו וכשופט המרבה לצטט מהמשפט העברי.
ביוגרפיה.
דרורי הוא בנם של יצחק (פריי) ובלה מרים דרורי (לבית גרוספלד). למד בישיבת נתיב מאיר בירושלים, ולאחר מכן למד משפטים במסגרת העתודה האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1970 סיים את לימודיו בהצטיינות. במסגרת לימודיו היה חבר מערכת כתב העת "משפטים", בשנים 1969–1973. שירת בפרקליטות הצבאית עד שנת 1975 (השתחרר בדרגת סרן; שירת במילואים, כקצין קרבי במסגרת חיל התותחנים, במשך 20 שנה). בשנת 1975 סיים בהצטיינות את לימודי התואר השני במשפטים, באוניברסיטה העברית.
בשנים 1976–2001 עבד כעורך דין עצמאי. במסגרת זו עסק במשפט אזרחי, דיני משפחה, משפט מנהלי, דיני השטחים המוחזקים, דיני בנקאות וחקלאות. הרבה להופיע בבתי המשפט ובבתי הדין הרבניים.
בשנים 1993–1998 שימש מורה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, משנת 1969 שימש אסיסטנט ומדריך במכון לחקר המשפט העברי באוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1974–1984, היה מרכז המערכת של שנתון המשפט העברי. משנת 1994 משמש כמורה מן החוץ בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית, משנת 2006 בדירוג שווה ערך לפרופסור. כן לימד דיני משפחה ואתיקה של עורכי דין במכללת אונו, בשלוחה הירושלמית, בתחילת העשור השני של המאה ה-21.
בשנים 1988–1996 שימש כנציג לשכת עורכי הדין בוועדה למינוי דיינים לבתי הדין הרבניים. היה חבר ועד מחוז ירושלים בלשכת עורכי הדין בשנים 1983–1987, חבר המועצה הארצית בשנים 1983–1995 וחבר הוועד המרכזי בשנים 1987–1995. בשנים 1988–1996 שימש כנציג לשכת עורכי הדין בוועדה למינוי דיינים לבתי הדין הרבניים. היה חבר ועד מחוז ירושלים בלשכת עורכי הדין, חבר המועצה הארצית וחבר הוועד המרכזי.
בספטמבר 2001 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי ובתחילת שנת 2012 מונה לסגן נשיא בבית משפט זה. הוא מרבה לעסוק במשפט העברי בפסיקתו והוא מהשופטים הבולטים בכך ביותר.
בשנת 2009 הועלתה לדיון בוועדה למינוי שופטים מועמדותו לכהונת שופט בבית המשפט העליון. נמתחה עליו אז ביקורת, בעקבות החשיפה שלה זכה פסק דין משנת 2008 שבו קיבל את המלצת שירות המבחן שלא להרשיע אברך חרדי שנמצא אשם בדריסתה במתכוון של אשה והפקרתה כשהיא פצועה, כדי לא לפגוע בסיכויי הנאשם להתמנות לבית הדין הרבני. בפסק הדין ציין דרורי בין השאר שהאירוע היטיב עם הנפגעת, ממוצא אתיופי, כיוון שכך השתלבה בחברה הישראלית, ועל כך עלו מחאות מצד ארגוני נשים ואישים בקהילה האתיופית. גלעד ארדן, חבר הוועדה, משך את תמיכתו במועמדות, בציינו שאינו תומך בגישה שיפוטית המתייחסת בסובלנות לעבירות של תקיפה אלימה בנסיבות מחמירות, ועל כן היא בוטלה. בית המשפט העליון הפך את החלטתו של דרורי והרשיע את הנאשם בעבירות של תקיפה הגורמת חבלה של ממש והפקרה לאחר פגיעה.
עבודתו כעורך דין.
במהלך עבודתו כעורך דין ייצג בין השאר ערבי שעתר לאיחוד משפחות, יהודי תושב חברון בסוגיית סמכות בית המשפט בירושלים בעניינו וחברה שטענה נגד תחולת דיני המיסים הישראלים על חברות הפועלות באזור יהודה ושומרון.
מספר תיקים שבהם ייצג דרורי כעורך דין הפכו לתקדימיים בדיני המשפחה. מהבולטים שבהם היה פסק הדין יעקובי נ' יעקובי, קנובלר נ' קנובלר, שבו אימצו שופטי העליון בהרכב מורחב של חמישה שופטים בראשות הנשיא מאיר שמגר את עמדתו של דרורי, שלפיה זכאיות נשים למחצית רכוש בעליהן, גם אם נישאו לאחר שנת 1974, שנת תחילת תוקפו של חוק יחסי ממון בין בני הזוג, אף אם הבעל סירב לתת גט לאישה. בשני פסקי דין נוספים שבהם הופיע דרורי כעורך דין נקבעו הלכות משפטיות שהרחיבו את זכויות הנשים לקבלת רכוש מבעליהן.
ממשרדו של דרורי יצאו מספר שופטים, שהתמחו אצלו באופן אישי או היו שכירים או שותפים במשרדו. הבולטים שבהם: משה סובל, שופט בבית המשפט המחוזי בירושלים; מוריס בן עטר, שופט בית משפט השלום בירושלים; ורבקה מקייס, סגנית נשיא בית המשפט למשפחה מחוז המרכז.
כהונה כשופט.