נשיא ארצות הברית ג'יימס סוייר (ג'יימי פוקס) מגבש יוזמה שנויה במחלוקת לפיה ארצות הברית תסיג את כוחותיה מהמזרח התיכון בתמורה לשלום. ג'ון קייל (צ'נינג טייטום), סמל לשעבר בצבא ארצות הברית שלחם באפגניסטן ועוטר על גבורתו בכוכב הכסף, עובד בוושינגטון בתור המאבטח של יושב ראש בית הנבחרים אלי ראפלסון (ריצ'רד ג'נקינס), לאחר שהציל את אחיינו במהלך שירותם באפגניסטן. קייל הגרוש מקווה להרשים את ביתו אמילי (ג'ואי קינג) בכך שהוא הולך לראיון עבודה על מנת להתקבל לצוות האבטחה של הנשיא, והוא מצליח להשיג לשניהם כרטיסים לסיור בבית הלבן. הוא מגלה שהמראיינת שלו היא הסוכנת המיוחדת קרול פינרטי (מגי ג'ילנהול), שמכירה אותו מלימודיו במכללה, והיא קובעת כי הוא אינו מתאים לתפקיד.
בינתיים, פצצה מתפוצצת בקפיטול וגורם לכיפה לקרוס והעיר וושינגטון כולה נכנסת לעוצר צבאי. פינרטי מלווה את ראפלסון למרכז פיקוד תת-קרקעי בפנטגון, בזמן שסגן הנשיא אלווין המונד (מייקל מרפי) מפונה למטוס האייר פורס 1. קבוצה של שכירי חרב תחת פיקודו של חייל כוח דלתא לשעבר אמיל סטנץ ג'ייסון קלארק), שהסתננו לבית הלבן במסווה של טכנאי וידאו, הורגים את מאבטחי הבית הלבן ומשתלטים עליו. קבוצת התיירים מוחזקת כבני ערובה בחדר הכחול על ידי הלאומן הלבן וחבר בקבוצת שכירי החרב קארל קיליק (קווין רנקין) אבל קייל מצליח לברוח על מנת לחפש את אמילי, שקודם לכן הופרדה מהסיור. ראש צוות האבטחה הפורש של השירות החשאי מרטין ווקר (ג'יימס וודס) מלווה את הנשיא סויר לבונקר שמתחת לבית הלבן, אבל כשהם עומדים להיכנס לבונקר, ווקר הורג את שאר המאבטחים של סויר וחושף את עצמו כמנהיג של שכירי החרב, המעוניין לנקום בסויר על מותו של בנו קווין במבצע כושל שסויר אישר באיראן שנה קודם לכן. קייל מצליח להרוג את אחד משכירי החרב, לוקח את הרובה ומכשיר הקשר שלו ומצליח לחלץ את סויר מידיו של ווקר והשניים נמלטים.
ווקר מביא עימו את האנליסט לשעבר של הסוכנות לביטחון לאומי סקיפ טיילר (ג'ימי סימפסון) על מנת לחדור למערכות ההגנה של מרכז המבצעים הנשיאותי לשעת חירום, אבל הוא צריך את סויר בחיים על מנת שיפעיל את הפוטבול הגרעיני. קיליק תופס את אמילי כשהיא מצלמת בפלאפון שלה את שכירי החרב ושולחת את התצלומים לערוץ היוטיוב שלה ולוקח אותה לחדר הכחול ביחד עם שאר בני הערובה. קייל וסויר יוצרים קשר עם מרכז הפיקוד באמצעות טלפון מוצפן במגורי הנשיא, בעוד שפינרטי משתמשת בערוץ היוטיוב של אמילי על מנת לגלות את זהותם של שכירי החרב. קייל וסויר מנסים להימלט דרך מנהרה סודית אבל מגלים שהיא ממולכדת בחומרי נפץ. הם בורחים עם הלימוזינה הנשיאותית אבל סטנץ ואנשיו רודפים אחריהם והם נופלים לבריכה הנשיאותית. מכיוון שקייל וסויר נחשבים כעת למתים, בכוח התיקון ה-25 לחוקה של ארצות הברית סגן הנשיא המונד הופך לנשיא. קייל וסויר, שנותרו בחיים, לומדים שהמונד הורה על פלישה מהאוויר לבית הלבן על מנת להשתלט עליו מחדש, אבל שכירי החרב מפילים את המסוקים באמצעות טילי קרקע אוויר. סטנץ לומד על זהותה של אמילי דרך הווידאו שהיא פרסמה ולוקח אותה לווקר בחדר הסגלגל. טיילר מצליח להתחבר למערכת של פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה ומשגר טיל מאוהיו למטוס הנשיאותי והורג את המונד ואת כל מי שהיה על המטוס. ראפלסון מושבע לנשיא ומורה על מתקפה אווירית על הבית הלבן.
סויר מסגיר את עצמו לווקר על מנת להגן על אמילי. ווקר, שמאשים את איראן במותו של בנו, דורש מסויר להשתמש בפוטבול הגרעיני על מנת לשגר מתקפה גרעינית על ערי איראן. סויר מסרב, וקייל מצית שרפה במספר חדרים בבית הלבן על מנת ליצור הסחת דעת. בינתיים טיילר, שמתכונן לבריחה, מפעיל בטעות את אחת מהפצצות במנהרה והורג את עצמו. בינתיים קייל מצליח להרוג את רוב שכירי החרב ולפוצץ את סטנץ ברימון יד ומגיע לווקר, ומגלה שהוא הספיק להשתמש בטביעת היד של סויר על מנת להפעיל את הפוטבול. ברגע האחרון קייל מצליח להתרסק לתוך החדר הסגלגל עם אחת מהמכוניות המשוריינות של אבטחת הנשיא ולהרוג את ווקר ולמנוע את המתקפה על איראן. אמילי רצה החוצה ומנופפת בדגל הנשיאותי ובכך מונעת את המתקפה האווירית על הבית הלבן.
קייל מבין כי ראפלסון הוא למעשה שותפו של ווקר, ושהוא פועל בשמן של חברות הנשק הגדולות שמעוניינות לעצור את יוזמת הנשיא במזרח התיכון. קייל נפגש עם ראפלסון מחוץ לבית הלבן ומספר כי סויר מת, ומאשים אותו בבגידה וגורם לו להתוודות במעורבות שלו במתקפה של ווקר, כשסויר מופיע ומורה על מעצרו של ראפלסון. סויר ממנה את קייל במקום למאבטח האישי שלו ומזמין אותו ואת אמילי לסיור במארין 1, שם הוא מקבל הודעה שצרפת, רוסיה, סין, ישראל ואיראן מאשרות את הסכם השלום שלו לאחר שהן למדו על המתקפה על הבית הלבן.
הפקה וביקורות.
הסרט צולם החל מיולי 2012 במונטריאול, קנדה ותחילה תוכנן כי ייצא לאקרנים בנובמבר 2013, אך לבסוף יצא ב-28 ביוני 2013.
הסרט זכה לביקורות מעורבות ממבקרי הקולנוע, כשאתר Rotten Tomatoes העניק לו 50 אחוזי טריות מהמבקרים.
מוזיקה.
את המוזיקה לסרט כתב והלחין הארלד קלוסר, המוזיקאי הקבוע של רולנד אמריך שהלחין את המוזיקה לסרטיו הרבים והקודמים של אמריך.
גישות ביקורתיות למשפט
גישה ביקורתית למשפט
הארט (להקה)
הארט (באנגלית: Heart) היא להקת רוק אמריקנית שזכתה לפופולריות לראשונה בקנדה ולאחר מכן בארצות הברית וברחבי העולם.
פעילות.
לאורך ארבעת העשורים שבהם הלהקה פעילה, היא עברה שלושה הרכבים שונים, כאשר האחיות אן וילסון (סולנית) וננסי וילסון (גיטריסטית) נשארות בלהקה בכל הרכב. הלהקה התפרסמה באמצע שנות ה-70 עם שירים שהושפעו מרוק כבד ומהבי מטאל לצד מוזיקת פולק. בראשית שנות ה-80 הפופולריות של הלהקה ירדה, אך ב-1985 היא חזרה לאור הזרקורים ואף חוותה הצלחה גדולה יותר בשנות ה-90 עם בלדות רוק מצליחות. בשנות ה-2000, באלבומיה "Jupiter's Darling" (2004), "Red Velvet Car" (2010) ו-"Fanatic" (2012), חזרה "הארט" לסגנון הרוק הכבד והפולק האקוסטי.
אלבומיה של "הארט" נמכרו במעל ל-30 מיליון עותקים ברחבי העולם, ובמעל ל-22 מיליון עותקים בארצות הברית. ב-2005 דורגה הלהקה במקום ה-57 במצעד "100 האמנים הגדולים של הרוק הכבד" של VH1. אלבומיה הגיעו לעשירייה הראשונה במצעד המכירות של בילבורד בשנות ה-70, ה-80, ה-90 ובעשור השני של המאה ה-21, והיא נמנית עם להקות הרוק הכבד המצליחות ביותר מבחינה מסחרית בתולדות הרוק. ב-2013 נכללה הלהקה בהיכל התהילה של הרוק אנד רול.
עם להיטיה המוכרים של הלהקה נמנים "Crazy on You" (1976), "Barracuda" (1977), "Never" (1985) ו-"Alone" (1987).
האלבום השמיני של הלהקה, "Heart", נמנה במקום 44 ברשימת NPR, "150 "האלבומים הגדולים בכל הזמנים שעשו נשים".
קרמן
אספת הרבנים (1910)
ב-1910, בבירת האימפריה הרוסית, סנקט פטרבורג, כונסה אספת רבנים, שנבחרו על ידי הקהילות היהודיות ב-42 מחוזות בחירה. האספה דנה בבעיות הנוגעות ליהדות רוסיה וגיבשה הצעות שהוגשו לנציגי השלטון.
בשנת 1848 התקבל החוק להקמת ועדת רבנים קבועה, שתתכנס מפעם לפעם. בהתאם לכך נתכנסו על ידי השלטונות ועידות בשנים הבאות: תרי"ב (1852), תרי"ז (1857), תרכ"ב (1861), תרל"ט (1879), תרנ"ד (1894-1893), תר"ע (1910). באספות הקודמות העדיפו השלטונות להזמין את ראשי הקהילות. הפעם העדיפו השלטונות לכנס אספה של רבנים, כדי שאלה יציעו שינויים בניהול החיים היהודים באימפריה הרוסית.
הוועדות המכינות ב-1909.
הרבנים השמרנים מכל הזרמים התכנסו ב-1909 בווילנה, לאספה שביקשו לכנס מזה כמה שנים ולא הצליחו להשיג רישיון מהממשלה הרוסית. כאשר נודע על האספה המתוכננת בפטרבורג ניצלו את ההזדמנות לקבל רישיון עבור אספה בווילנה כביכול כדי לתאם עמדות לקראת אספת הרבנים הקרובה. בוורשה, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית, התקיימה אספה דומה בראשותו של האדמו"ר מגור. האספות נמשכו כשבוע, והתקיימו בחודש אייר. במקביל ערכו הרבנים מטעם אספה בקובנה בשם "אספת העסקנים הציבוריים היהודיים".
החלוקה לנציגים הייתה לפי מפתח גאוגרפי. 32 נציגים מתחום המושב, 5 נציגים מפולין, 2 ממוסקבה, 2 מפטרבורג, ובנוסף גם ד"ר קרעבס "היהודי המלומד" מטעם משרד הפנים הרוסי.
האספה עצמה.
האספה עצמה נמשכה במשך חודש ימים, והתקיימה בין התאריכים ה-15 במרץ ל-15 באפריל 1910. יושב ראש הוועידה היה הרב יהודה לייב צירלסון, ומזכירה היה שניאור זלמן רובשוב (לימים, נשיאה השלישי של מדינת ישראל).
המושב הראשון של האספה נפתח בנאום של אדמו"ר הרש"ב שהיה הפעיל העיקרי מצד הרבנים החרדים. הנאום עסק בתולדותיה של יהדות רוסיה, ועל ההכרח הגמור להעניק סמכויות לרבנים שומרי התורה והמצוות ולהעדיף אותם על ה'רבנים מטעם'. בנאומו, טען הרש"ב כי דווקא בכוחם של הרבנים להביא לשיפור במצבה של יהדות רוסיה בדרכי נועם.
בהמשך, נחלקה הוועדה לארבעה ועדות מרכזיות שדנו בנושאים שעמדו על הפרק:
מנקודת מבטם של הרבנים משתתפי האספה, היה הנושא העיקרי ביטול הכפילות של רב רוחני ורב מטעם, ושאלת הדרישה מהרבנים שיהיה בידם תואר (צינז), או לכל הפחות ידיעה בשפה הרוסית.
ברוסיה הצארית הרבנים הרוחניים לא היו מוכרים בעיני הממשלה שהעמידה מטעמה רבנים רשמיים שנקראו 'רבנים מטעם' והם ניהלו את תעודות הלידה והנישואין. כל הנציגים היו בדעה אחת אחת שעל הממשלה לאשר את הרבנים הדתיים. במושב הרביעי והחמישי דנו בשאלות אלו אך נחלקו לשלוש דעות בפתרון:
א. דעת הרוב ובראשם הרב חיים עוזר גרודזנסקי מווילנא שדרושה לרב תעודת השכלה מצומצמת וידיעת השפה הרוסית וינהל גם את תעודות הלידה.