ב-1945 השלים את לימודיו ב"מכון הלאומי לאגרונומיה".
עבודתו כאגרונום אפשרה לו לעבוד ברחבי העולם. במרוקו, מרטיניק, גוואדלופ וגינאה הצרפתית.
ב-1977 חתם רוב-גרייה על עצומה שניסח מישל פוקו בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים וביטול גיל ההסכמה (גיל ההסכמה בצרפת היה דאז, ונותר, 15).
ב-25 במרץ 2004 נבחר לחבר "האקדמיה הצרפתית" אך בטקס הענקת התואר סירב להכין נאום מראש וללבוש את הלבוש המקובל (פראק ירוק) כיוון שהחשיב אותו מיושן.
הוא היה נשוי לקתרין רוב-גרייה. נפטר בקאן בשל בעיות בלבו.
עבודתו.
ספרו הראשון של רוב-גרייה פורסם בשנת 1953, ובעקבות פרסומו הוא התמסר לחלוטין לכתיבה.
עבודתו המוקדמת זכתה לשבחים מהמבקרים הבולטים ביותר כגון: רולאן בארת ומוריס בלנשו. במקביל לפרסום הרומן השני שלו, הוא מונה ליועץ ספרותי של המגזין "Les Editions de Minuit" והמשיך בתפקיד זה עד 1985.
לאחר שפרסם 4 רומנים ב-1961 עבד יחד עם אלן רנה, וכתב את התסריט ל"אשתקד במרינבד" ולאחר מכן החל לכתוב ולביים סרטים משלו.
ב-1963 פרסם את "הרומן החדש", אוסף של כתבים תאורטיים לגבי תפיסת הרומן.
בין 1968-1966 היה חבר ב"וועדה העליונה להגנתה והרחבתה של צרפת", בנוסף הוביל את המרכז לסוציולוגיה של הספרות באוניברסיטה בצרפת, ובשנים 1995-1991 היה פרופסור באוניברסיטת ניו יורק והרצה על הרומנים שלו.
סרטיו.
רוב-גרייה זכור במיוחד בשל כתיבתו של הסרט אשתקד במרינבד, הסרט הפך לסרט פולחן ונחשב לאחד הסרטים הצרפתיים המשובחים ביותר שנעשו בשנות השישים. ב-1968 ביים את אדם שמשקר (1974), "Le jeu avec le feu" (משחקים באש, 1975), "La belle captive" (השבוייה היפה, 1983) ורבים אחרים. בניגוד להוקרה וההערכה לה זכה כסופר, הרי שסרטיו לא זכו להתייחסות רצינית ואף כשלו בקופות.
ספריו.
רוב גרייה כתב את הרומן הראשון שלו "רצח מלך" בשנת 1949, אך הוא נדחה על ידי גלימאר, בית הוצאה לאור גדול בצרפת, ופורסם רק מאוחר יותר, בתיקונים קלים, על ידי הוצאת Les Editions de Minuit בשנת 1978.
הרומן הראשון שלו שפורסם היה (Gommes), בשנת 1953. הרומן הוא רומן בלשי, אך הוא התבסס על סיפורו של אדיפוס. בלש מחפש את הרוצח ברצח שלא התרחש עדיין, רק כדי לגלות שזהו גורלו להיות הרוצח.
הרומן הבא המוערך ביותר שלו הוא המציצן (Le Voyeur), שפורסם לראשונה בשנת 1955 בצרפתית ותורגם לאנגלית בשנת 1958 על ידי ריצ'רד הווארד.
המציצן מספר את הסיפור של מתיאס, סוכן נסיעות שחוזר אל האי בו גדל במטרה נואשת. כמו רבים מן הרומנים שלו, העלילה סובבת סביב רצח לכאורה: לאורך הרומן, מתיאס מגלה גזיר עיתון על פרטי הרצח של נערה צעירה, וגילוי גופתה בין הסלעים על חוף הים.
הקורא לא יודע בוודאות אם מתיאס הוא רוצח או רק מפנטז על הרג. הרצח בפועל נעדר מן הטקסט. שורת הפתיחה של הספר מעידה על הנימה של הרומן: "זה היה כאילו אף אחד לא שמע".
לאחר מכן, הוא כתב את "הקנאה" בשנת 1957, אחד הרומנים היחידים שלו שלא מתרחשים בעיר, אלא במטע בננות. בשנה הראשונה שלאחר הפרסום נמכרו רק 746 עותקים, למרות הפופולריות של "המציצן". עם זאת, בחלוף הזמן, הפך גם "הקנאה" להצלחה ספרותית גדולה, תורגם לאנגלית על ידי ריצ'רד הווארד, ובהמשך תורגם גם לעברית על ידי אילנה המרמן. רוב גרייה עצמו טען כי הרומן מספר את הסיפור בגוף שלישי. בעל קנאי, מתבונן מהצד ביחסים המתפתחים בין אשתו (המכונה רק "א.") לשכנו פרנק.
מוחארק
מוחארק (בערבית: المحرق; בתעתיק מדויק: אלמחרק) היא העיר השלישית בגודלה בבחריין ושימשה, עד שנת 1923, כבירת המדינה. בשנת 2012 התגוררו בה כ-176,583 איש. העיר שוכנת על אי הנושא שם זהה – האי מוחארק, צפונית-מזרחית לבירה מנאמה שאליו היא מחוברת בשלוש סוללות נושאות גשרים. על האי, המהווה את אחד ממחוזות המדינה, שוכן גם נמל התעופה הבינלאומי בחריין.
במוחארק שכן יישוב אנושי בתקופת דילמון, לפני כ-5,000 שנים. היישוב הגיע לשיאו בתקופה הסלאוקית, אז שימשה מוחארק כמרכז פולחנו של "אוואל", האל הכריש, כאשר תושבי האי, שהיו תלויים בימאות ובמסחר לפרנסתם, הקימו לכבודו פסל גדול. במאה ה-5 הייתה מוחארק למרכז נוצרי-נסטוריאני, אשר התפשטה לאורך חופו הדרומי של המפרץ הפרסי, מחוץ להישג ידם של ביזנטים. כיום, ישנם מספר כפרים באי מוחארק הנושאים שמות המשמרים את המורשת הנוצרית של האזור.
לאחר שנכבשה על ידי הפורטוגזים ב-1521 ועל ידי הפרסים ב-1602, העניקו הבריטים את מוחארק לידי שושלת בית ח'ליפה ביחד עם כל האי בחריין בשנת 1820.
החל במאה ה-2 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20 שימשה העיר כמרכז לתרבות גידול, עיבוד והסחר בפנינים. בשנת 2012 הוכרזו אחד-עשר מבנים בעיר ושלושה אזורים בים הפתוח שמצפון לה, שבהם נישלו הפנינים, כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו בשם תרבות הפנינים בבחריין.
כלכלה.
המטה של גאלף אייר ממוקם במוחארק, והמטה של בחריין אייר היה בעבר במרכז מוחמד במוחארק.
רמון שמיטלן
רמון שמיטלן (בצרפתית: Raymond Schmittlein; 19 ביוני 1904 - 29 בספטמבר 1974) היה קצין ופוליטיקאי צרפתי, מאנשי צרפת החופשית במלחמת העולם השנייה ולאחריה שימש כחבר הפרלמנט הצרפתי והיה בין היתר סגן יושב ראש הפרלמנט הצרפתי, ושר בממשלת צרפת.
חייו.
שמיטלן נולד למשפחה ממוצא גרמני מאלזס. הוא גילה כישרון לשפות, ולמד גרמנית, פינית רוסית ואנגלית. לאחר שהשלים את לימודיו בפריז ובברלין שימש מספר שנים כמפקח על החינוך הצרפתי בחוץ לארץ. הוא לימד בקובנה, ריגה וסטוקהולם. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נקרא לשירות צרפת, וגויס להיות נספח צבאי בלטביה ולמעשה הממונה על שירותי הביון הצרפתי במדינות הבלטיות. עקב פעילות זו נעצר, וגורש לסטוקהולם, משם הצטרף לכוחות צבא צרפת שפעלו במסגרת המערכה בנורווגיה בקרב על נרוויק.
לאחר התבוסה הצרפתית במערכה על צרפת הצטרף אל כוחות צרפת החופשית במצרים. ב-1941 שהה בחיפה ושם הפעיל בשיתוף פעולה עם ההגנה ועם דוד הכהן תחנת רדיו בשם רדיו לבאנט צרפת החופשית ששידרה שידורי תעמולה לאנשי צרפת של וישי בסוריה ובלבנון. הוא שימש שם כשדרן ביחד עם פרנסואה קולה (Francois Coulet) שעלה לאחר מכן לדרגת גנרל, ופאול רפיטון-פרנף (Paul Repiton-Préneuf). לאחר המערכה בסוריה ובלבנון נשלח לברית המועצות ושימש שם אחד מנציגי צרפת החופשית. בין 1943 ל-1944 שירת במפקדתו של הגנרל דה גול באלג'יר. לאחר מכן שירת בדרגת ליטננט קולונל במערכה באיטליה, ובלחימה בדרום צרפת ובאלזס.
בין 1945 ל-1951 שימש כאחראי על ענייני החינוך והתרבות בשטח הכיבוש הצרפתי בגרמניה.
ב-1951 נבחר לחבר הפרלמנט הצרפתי מטעם המפלגה הגוליסטית "מצעד העם הצרפתי" (RPF). הוא עסק בייחוד בנושאי חינוך ובנושאים הקשורים למושבות. ב-1 ביוני 1954 שימש במשך יום אחד כשר לענייני הודו סין בממשלתו קצרת הימים של ז'וזף לניאל ובין 20 בינואר ל-23 בפברואר 1955 כשר לענייני צי הסוחר בממשלתו של פייר מנדס פראנס.
ב-1956 נחל כישלון במאמציו להיבחר מחדש, אך הצליח לשוב ולהיבחר ב-1958. ב-1962 נבחר לסגן יושב ראש האספה הלאומית. הוא מילא תפקיד זה עד 1967 שאז נחל תבוסה בבחירות ולא נבחר מחדש. ב-1973 ניסה להיבחר מחדש כחבר "תנועת הרפורמה", שהתנגדה לגוליזם, אך נכשל. ב-1974 מת.
שמיטלן היה מידידיה הטובים של מדינת ישראל בפרלמנט הצרפתי. קשרי הידידות שיצר כאשר שהה בארץ ישראל בתקופת ההכנה למערכה בסוריה ולבנון השפיעו עמוקות על יחסו למדינת ישראל הוא ייסד את אגודת הידידות הפרלמנטרית ישראל צרפת, ביקר פעמים רבות בישראל, ועמד לצידה במאבקיה לקבלת תמיכה במישור הבינלאומי.
ארוויד יאנסונס
ארוויד יאנסונס (בלטבית: Arvīds Jansons 10 באוקטובר 1914 - 21 בנובמבר 1984) היה מנצח לטבי, אביו של המנצח מאריס יאנסונס.
יאנסונס למד נגינה בכינור משנת 1929 עד 1935 בקונסרבטוריון של עיר הולדתו לייפאיה, ואחר המשיך בלימודי הלחנה וניצוח אצל לאו בלך בקונסרבטוריון של ריגה (1940 - 1944), במקביל לעבודתו ככנר בבית האופרה של ריגה. ב-1944 התמנה למנצח האופרה של ריגה ואחר למנצח תזמורת הרדיו של לטביה (1947 - 1952). ב-1952 התמנה למנצח מחליף ולמנצח סיור של הפילהרמונית של לנינגרד לצד יבגני מראווינסקי וקורט זנדרלינג.
יאנסונס היה מנצח אורח ראשי של תזמורת האלה משנת 1965. הוא התמוטט ומת בשעת ניצוח על קונצרט עם תזמורת האלה. הוא קבור בבית הקברות וולקובו בסנקט פטרבורג.
תזמורת צ'ייקובסקי של רדיו מוסקבה
תזמורת צ'ייקובסקי של רדיו מוסקבה (באנגלית: Tchaikovsky Symphony Orchestra of Moscow Radio
תזמורת הרדיו של מוסקבה ע"ש צ'ייקובסקי היא תזמורת סימפונית רוסית, שנוסדה בשנת 1930. בשמה המקורי, התזמורת הסימפונית של רדיו מוסקבה, שימשה כתזמורת הרשמית של רשת הרדיו של ברית המועצות. לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1993, שינה משרד התרבות הרוסי את שם התזמורת לאות הכרה בתפקיד המרכזי שממלאת המוזיקה של צ'ייקובסקי ברפרטואר התזמורת.
המנהל המוזיקלי הנוכחי של התזמורת הוא ולדימיר פֶדוֹסֵיֵיב, המחזיק בתפקיד זה מאז 1974.
רדיו לבאנט צרפת החופשית
רדיו לבאנט צרפת החופשית (בצרפתית - Radio Levant France Libre) הייתה תחנת רדיו חשאית שפעלה מחיפה בתקופת מלחמת העולם השנייה בשנים 1940–1941, והופעלה על ידי אנשי צבא צרפת החופשית בשיתוף פעולה עם אנשי "ההגנה".
היסטוריה.