החל מ-16 ביולי החלו להגיע לאזור יחידות רגלים מהארמיות הרביעית והתשיעית, כדי לסייע לפעולות הכוחות הניידים של קבוצת ארמיות מרכז (קבוצות הפאנצר השנייה והשלישית). הפיקוד הגרמני העריך, שניתן יהיה להמשיך בהתקדמות מזרחה גם ללא תמיכת כוחות השריון. בהתאם לכך, סוכם להפנות דרומה את קבוצת הפאנצר השנייה בפיקוד היינץ גודריאן ולהמשיך בהתקדמות לכיוון מוסקבה באמצעות כוחות הארמיות השנייה והתשיעית.
הצבא האדום לאור הכישלונות בקרב החל בהקמת חזית עתודה והכנסתו של יחידותיו לקרב. ב-19 ביולי הגרמנים כבשו את העיר וליקיה לוקי במחוז פסקוב, אך כבר ב-21 ביולי נאלצו לעזוב את העיר. ב-21 ביולי פרנץ הלדר כתב ביומנו שלאחר הסתבכות באזור העיר סיכויי הצלחה אסטרטגית במבצע פחתו.
ב-21 ביולי הצבא האדום החל המתקפה לכיוון סמולנסק במטרה לשחרר את הארמיות המכותרות באזור. אומנם מתקפה הוכנה בחופזה, לא היה תאום בין היחידות המתקיפות ולכן לא היה ניתן להגיע לפרברי העיר.
יחידות ורמאכט נוספות שהגיעו לאזור לאחר כיבוש מינסק הכריעו את המערכה. במהלך 4 - 5 באוגוסט חלק מהכוחות המכותרות יצאו מהכיתור אך סמולנסק נותרה בידי הגרמנים.
ב-17 ביולי החלו קרבות סביב מוהילב וגרמנים החלו במתקפה כוללת על העיר. תוך זמן קצר יחידות הארמייה ה-13 היו מכותרים בתוך העיר. לצורך אספקת תחמושת החל לפעול גשר אווירי, אך לאור עליונות של הלופטוואפה היקף האספקה היה מוגבל. סטבקה דרשה ממפקד האזור לעמוד במתקפה ולא לעזוב את העיר. ב-23 ביולי החלו קרבות רחוב בתוך העיר וליחידות הארמייה ה-13 בתוך העיר לא היה קשר עם המטה של הארמייה. מתקפה של הצבא האדום שמטרתה היה לפרוץ את המצור מבחוץ לא צלחה. ב-26 ביולי מפקדי היחידות המכותרות סוכמו על עזיבת העיר. סטבקה הגיבה על ההחלטה והמפקד הבכיר שהיה נוכח בישיבה הודח מתפקידו, גם מפקד הארמייה ה-13 הודח. הכוחות שניסו לפרוץ את הכיתור לא הצליחו במשימה. הם התפצלו ליחידות קטנות ורוב החיילים והקצינים נפלו לשבי. יחידות גרמניות שלחמו סביב העיר הועברו מייד לחלקים אחרים של החזית.
הסובייטים ראו את התמונה בחיוב - למרות הנסיגה הם הצליחו לייצב את החזית ולעכב התקדמות גרמנית.
הגרמנים היו מודעים לעיכוב מסוים בהתקדמות. בהתחשב בנפילה לשבי של 300 אלף חיילים סובייטים, תפישת כ-3,000 טנקים ומספר דומה של תותחים הם ראו בהתקדמות קבוצת ארמיות מרכז הצלחה. לאחר הערכת מצב מחודשת סוכם להעביר את היחידות השריון לטובת מתקפה בצפון ובדרום ולהמשיך לכיוון מוסקבה על ידי ארמיות רגלים בלבד. לדעת מפקדים גרמנים החלטה זו הייתה טעות אסטרטגית שהביאה להאטה להתקדמות לכיוון מוסקבה ובסופו של דבר לקריסת הצבא הגרמני במהלך המלחמה.
השלב השלישי ( 21-3 באוגוסט).
החל מסוף יולי 1941 קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית עברה למגננה בחלק המרכזי של המערכה. באגף הדרומי סוכם על מתקפה מוגבלת באזור רוגצ'וב ובהמשך לכיוון הומל. המתקפה הייתה מוצלחת וב-19 באוגוסט הומל נכבש על ידי הצבא הגרמני. יחידות שריון של גודריאן קיבלו פקודה להמשיך דרומה לטובת קבוצת ארמיות דרום.
בחלק הצפוני הגרמנים התכוננו למתקפה מחודשת בסביבות העיר וליקיה לוקי. המתקפה לא צלחה והעיר נותרה בידי הצבא האדום.
ב-8 באוגוסט הצבא האדום החל במתקפת נגד במרכז המערכה בשטחי מחוז סמולנסק. המתקפה לא הביאה לתוצאות הרצויות אך החלה להדאיג את הגרמנים. פרנץ הלדר כתב ביומנו שלמרות התבוסות ואבדות קשות בנפש ובציוד לצבא האדום יש עוד יכולת לייצר מתקפות נגד ולהילחם.
לאור הארכות החזית סטבקה החליטה להקים חזית חדשה - חזית בריאנסק תוך העברת יחידות מחזית המרכז. המטרה הייתה לשפר יכולות פיקוד ושליטה על הכוחות הלוחמות.
השלב הרביעי (22 באוגוסט-3 בספטמבר).
ב-22 באוגוסט סטבקה נתנה פקודה לכוחות להמשיך במתקפה שהחלה עוד ב-16 באוגוסט אך ללא הצלחה של ממש. המטרה הייתה לייצר לחץ על וורמאכט ולא לתת להפנות את הכוחות לטובת קבוצת ארמיות דרום הגרמני. במסגרת זו חזית המרכז פורקה באופן סופי ויחידותיה הועברו לטובת חזית בריאנסק. על אנדריי יריומנקו הוטלה משימה לנהל את המתקפה שבמידה והייתה מצליחה יכולת לשנות את המצב בחזית כולו. אומנם הצבא האדום לא הצליח במטלה ולא הייתה התקדמות של ממש.
בחלק הצפוני של החזית הגרמנים המשיכו ללחוץ באזור וליקיה לוקי וב-25 באוגוסט כבשו את העיר תוך כיתור חלק משמעותי של הארמייה ה-25 הסובייטית.
ב-10 בספטמבר פעולות התקפיות של שני הצדדים הופסקו והחזית התייצבה לתקופה מסוימת.
השלכות המערכה.
קרב סמולנסק היווה נקודת מפנה חשובה במלחמה בחזית הגרמנית-סובייטית. למרות שהצבא האדום ספג במהלכו אבדות כבדות שהגיעו לכ-760 אלף הרוגים, פצועים שבויים ונעדרים, הוא הצליח, בפעם הראשונה מאז פתיחת מבצע ברברוסה, לבלום את הבליצקריג הגרמני, ולעצור את התקדמות הצבא הגרמני לכיוון מוסקבה למשך כחודשיים וחצי. לעיכוב זה הייתה השפעה מכריעה על כישלון התוכנית הגרמנית לכבוש את מוסקבה ולהכריע את המלחמה נגד ברית המועצות בשנת 1941 לפני תחילת "החורף הרוסי"
התקפות הנגד שהנחיתו ארמיות העתודה הסובייטיות במהלך הקרב על כוחות קבוצת ארמיות מרכז נכשלו ברובן, ועלו לצבא האדום במחיר אבדות כבדות. הן לא היו מתוכננות כראוי, נערכו ללא תמיכה מספקת של שריון, חיל אוויר וארטילריה, ונוהלו בצורה כושלת. אך הן גרמו לגרמנים אבדות ניכרות, ריתקו את כוחותיהם, והפריעו לגרמנים לרכז את הכוחות הדרושים לחידוש המתקפה לכיוון מוסקבה. חיסול מבלט ילאניה הגרמני וכיבושה מחדש של העיר ילאניה על ידי כוחות הצבא האדום בשלבים האחרונים של המערכה, קיבלה תהודה רחבה בתעמולה הסובייטית של אותם הימים, שניפחה הצלחה טקטית מקומית של הצבא האדום והפכה אותה לסמל. הייתה זו הפעם הראשונה במהלך המלחמה, שהצבא הגרמני נאלץ לסגת משטח משמעותי, שנכבש על ידו. בסתיו 1941 החליטה הסטבקה להתחיל להעניק תואר "יחידת משמר" ליחידות המצטיינות, שהוכיחו עצמן בשדה הקרב. בהתאם לצו מה-18 בספטמבר קיבלו 4 דיוויזיות חיל רגלים, שלחמו באזור סמולנסק, את התואר "דיוויזיית חיל רגלים של המשמר" (гвардейская стрелковая дивизия).
לדעת ההיסטוריון הצבאי דייוויד גלאנץ, שכתב מחקר עדכני ומעמיק על קרב סמולנסק, האבדות הכבדות שספגה קבוצת ארמיות מרכז במהלך המערכה במרחב סמולנסק, ובמיוחד האבדות שספגו הכוחות הניידים, שפעלו תחת פיקודה החלישו מאוד את כוחה, והיה להם השפעה ניכרת על הכישלון הסופי של מבצע ברברוסה, ועל תבוסת קבוצת ארמיות מרכז במהלך מתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה. גלאנץ אף כותב במסקנות המחקר שלו, שהתקפות הנגד הסובייטיות באזור סמולנסק, באוגוסט ובמיוחד בראשית ספטמבר 1941, גרמו לגרמנים נזק הרבה יותר משמעותי ממה שהעריכו מחקרים קודמים, שעסקו בקרב סמולנסק.
לאחר השמדת הכוחות הסובייטיים במרחב קייב חידש וורמאכט את המתקפה לכיוון מוסקבה בסוף ספטמבר 1941, ורוב הכוחות הסובייטיים שלחמו באזור סמולנסק הושמדו בשלבי הפתיחה של מבצע טייפון. אולם למרות זאת, קרב סמולנסק מילא, בסופו של דבר, תפקיד חשוב בניצחון הסובייטי בקרב מוסקבה ובכישלון מבצע ברברוסה.
אזורי פינלנד
פינלנד מחולקת ל-19 אזורים הנקראים בפינית: Maakunta ובשוודית: Landskap, ונמצאים תחת ניהול ופיקוח של מועצות אזוריות. משימותיהן העיקריות של המועצות האזוריות הן פיתוח התשתיות והחינוך באזור הנתון לניהולן. האזור היחיד בו מתקיימות בחירות למועצה האזורית הוא קאינו. שאר המועצות נבחרות על ידי המועצות העירוניות כאשר כל עירייה שולחת מספר נציגים ביחס לגודל אוכלוסייתה.
המועצה האזורית אחראית על הגברת שיתוף הפעולה בין העיריות לשם גיבוש מדיניות ותכנון אזוריים. המועצות האזוריות גם עובדות בשיתוף פעולה עם 15 מרכזים לפיתוח כלכלי, תחבורה וסביבה (בפינית: elinkeino-, liikenne ja ympäristökeskus) הפזורים ברחבי המדינה. מרכזים אלו, המוכנים בקיצור מרכזי ELY (בפינית: ELY-keskukset), אחראים על הוצאה לפועל של מדינות ממשלת פינלנד באזורים השונים בענייני פנים שונים כגון תעסוקה, תחבורה, תשתיות והגנה על הסביבה.
עד שנת 2010 חולקה פינלנד לשישה מחוזות, אולם ב-1 באוקטובר אותה השנה נכנסה לתוקף רפורמה שחילקה את המדינה מחדש לאזורים.
PlayStation 4
מארק רוטה
מארק רוטֶה (או ריטה, בהולנדית: Mark Rutte; נולד ב-14 בפברואר 1967) הוא פוליטיקאי הולנדי המכהן משנת 2010 כראש ממשלת הולנד. משנת 2006 הוא משמש מנהיג מפלגת המרכז-ימין מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה בהולנד. הוא ראש ממשלת הולנד בעל הכהונה הארוכה ביותר.
ביוגרפיה.
מארק רוטה נולד בשנת 1967 בעיר האג, במחוז דרום הולנד, במשפחה הולנדית רפורמית (קלוויניסטית). הוא הבן הצעיר והשביעי של איזאק רוטה (1988-1900), סוחר במקצועו. אמו היא אשתו השנייה של אביו, הרמינה קורנליה לבית דילינג (ילידת 1923), מזכירה במקצועה. האב עבד בחברת מסחר, קודם כיבואן באיי הודו המזרחיים (כיום רובם באינדונזיה), ואחר כך כמנהל בהולנד.
אשתו הראשונה, שילדה לו את שלושת ילדיו הראשונים, מתה בשבי היפני. מנישואיו השניים נולדו עוד ארבעה ילדים.
בשנים 1965-1979 למד רוטה הבן בתיכון בהאג במגמת אמנויות. שאיפתו המקורית הייתה להירשם לקונסרבטוריון ולהיות פסנתרן קונצרטים.