מרניסי הדגישה את התפקידים האסטרטגיים הבולטים שמילאו נשותיו של הנביא מוחמד ונשים אחרות בשנים הראשונות לאסלאם, כמו כן את הזכות לקניין רוחני ושוויון שהוענקו לנשים בתקופה זו. היא בחנה את השורשים ההיסטוריים בין דת האסלאם לדיכוי החברתי של נשים והדיכוי של הדמוקרטיה במדינות מוסלמיות. היא אומרת: "אני סבורה כי השימוש בחג'אב היה דרך לשליטה מינית, כדי להגן על שכבה של נשים חופשיות על חשבון שכבה נוספת; שפחות". ספרה צונזר, אך דבר זה לא מנע ממנה לפעול בכל המרץ למען האישה והשגת זכויותיה.
ספרה האוטוביוגרפי "חלומות נשות ההרמון" (Dream of trespass Tales of harem girlhood) יצא לאור בחמש עשרה מדינות אירופאיות והתקבל באהדה ובהצלחה במיוחד בספרד ובאיטליה. מרניסי התחילה בזיכרונותיה על ילדותה אותה בילתה באחד ההרמונות, באחת הערים המרוקאיות העתיקות. בסקרנות ובמרדנות של ילדה קטנה הזמינה את הקוראים לצלול לעולמן המוגן של נשים. היא הציגה מודלים שונים של אותן נשים: החל מהאדוקות השמרניות הדבקות במנהגים, וכלה בתומכות בנשים והקוראות לשחרורן. הספר משלב באמנות את סוגת הרומן וסוגת האוטוביוגרפיה. הוא כתוב בסגנון מרתק, מושך ושובה לב השאול מצורת המעשייה, בו מרניסי תיארה את ילדותה בחברה הערבית, הפטריארכאלית, דתית אסלאמית. היא שילבה מציאות ודמיון שיוצרים פנטזיה ייחודית הטומנת בחובה קומדיה וטרגדיה בכפיפה אחת. הספר מתאר את הביוגרפיה של הסופרת, אך משקף את חיי המשפחה המרוקאית בכלל בכל הקשור למותר ולאסור לנשים. מרניסי הדגישה את חשיבות שחרורה של האישה הערבית מעטיית הרעלה, היא הבליטה את זכותן של נשים לנוע ממקום למקום בחופשיות ללא שמירה או קבלת רשות מאף אחד. היא קראה לנשים לצאת ללמוד ודורשת ביטול ריבוי נשים. היא הבליטה את החשיבות במתן זכויות שוות לגברים ונשים דרך סיפורי "אלף לילה ולילה" בהם מצליחה שהרזאד בחוכמתה ובינתה להציל את עצמה ונשים רבות מהחרב של המלך שהריאר. גם באחד הסיפורים מרניסי תיארה הנסיכה "בדור" אשת הנסיך "קמר אל זמאן" שהתחפשה לבעלה וכך ניצלה ממוות מבלי שאף אחד ירגיש, ואלה הוכחות על יכולותיה של האישה ועל הצורך לתת לה זכויות שוות. מרניסי הזכירה גם את הזמרת "אסמהאן" כסמל לאישה הפתוחה והמשוחררת שאוהבת לשיר, לרקוד ולבלות במועדוני לילה כשהיא מאופרת ולבושה במיטב הבגדים, יושבת עם גברים, ויוצאת נגד מנהגי החברה האסלאמית. מרניסי הדגישה שנשים רבות חיקו את אסמהאן דבר שגרם להן סיפוק רב והנאה. והבינו שכל מה שמביא להן אושר וסיפוק נאסר עליהן. היא ציינה שהדעה השוררת בחברה היא שניידות האישה תגרום לגברים לרדוף את הנשים ולחפש אותן, דבר שיפגע בעבודתם ויביא לחרפת רעב ומצוקה חברתית כלכלית. מרניסי טענה כנגד דעה זו שהאישה הוכנעה לכללי התרבות הפטריארכאלית שהגבר תכנן אותם בקפידה, כך שישמשו את מטרותיו ומדיניותו. הגברים הם אלה שקבעו הגבולות בין המותר והאסור, כאשר האיסורים חלים רק על נשים ובו בזמן לגברים הכל מותר. מרניסי הופיעה כחוקרת שאינה חוששת לחטט בטאבואים ולחשוף האמת המסתתרת מאחוריהם. היא העמידה באור הזרקורים כל מה שעד אז נשמר בצל ובאפלה. מרניסי ניסתה לתקן את המנטאליות המוטעית ולתרום ביצירת עולם טוב יותר.
בספרה היא דנה בתופעת העבדות שהייתה רווחת במרוקו, ומציינת שהאסלאם שחרר את העבדים והתייחס לתופעה כנוגדת ערכי האנושות.
היא מעלה את סיפורם של יהודי מרוקו שברחו מהאינקוויזיציה שקיפחה אותם. ומצאו במרוקו ארץ פורייה שיכולים לחיות בה. במרוקו התקבלו באהדה רבה ובחמלה, אפשרו להם לבנות שכונות שנחשבו מהיוקרתיות במיוחד, גם בנו בתי כנסת וקיימו הטקסים הדתיים. לכן עזיבתם של יהודי מרוקו והגירתם לישראל עוררה צער, מאחר שסיבתה אינה ידועה למרוקאיים.
מיניותן וגופן של נשים בתפיסה האסלאמית נתפסים כ"מסוכנים". תפיסת מיניות הנשים באסלאם, טוענת מרניסי, דומה לזו אצל פרויד; בשתי התפיסות על הגבר להיזהר ממה שמוחבא בפנימיות המזוכיסטית ופרועה מינית של האישה. כדי להוכיח הסתכלות זו מצטטת מרניסי את הקוראן והחאדית'ים ואת הפרשנויות של האסלאמים הקלאסיים. מרניסי טענה שהפרשנויות הנפוצות הן גבריות ושוללות כל הסתכלות חיובית למיניות הנשים. אחת הדוגמאות המעניינות שמרניסי הביאה עולה מהתרבות והפולקלור המרוקאי שבו מסופר על שדה בשם "עאישה קנדישה" המתוארת כמפחידה ושופעת תשוקות ולה יש שדיים גדולים ושפתיים מלאות, הידועה בתקיפת גברים בלילות כאשר היא מאלצת אותם לשכב איתה, כתוצאה מכך היא חודרת לגופם ולא עוזבת אותו לנצח. דמות זו מגלמת את סיוטו של כל גבר מדמות אישה פעילה מינית, כאשר ההנחה הטמונה בכך שגברים לא מסוגלים לספק את תשוקותיהן של נשים, כתוצאה מכך הם ממשטרים מיניות זו, כדי שלא תתרחש אנרכיה מינית.
מרניסי ביקרה את מצב האישה במזרח, והכירה בהישגים של האישה במערב, אך היא טוענת שהנשים במערב שבויות תאוות הגברים ורצונותיהם, עד כדי כך שהאישה מכפיפה את עצמה, כדי לספק את תשוקותיו ורצונותיו ומשנה את צורתה ומסכנת את בריאותה כדי לרצותו. זו הפעם הראשונה שהיא מותחת ביקורת נוקבת על מצב האישה המערבית.
המערכה במרחב וורונז'-וורושילובגרד
המערכה במרחב וורונז'-וורושילובגרד הייתה סדרה של קרבות בין הצבא הגרמני והצבא האדום, שהתנהלו באזור במהלך קיץ 1942. מבחינה גרמנית הם היו חלק של מתקפת הקיץ. הקרבות הסתיימו בניצחון גרמני, אבדות קשות לצבא האדום ופתיחת דרך לורמאכט לסטלינגרד והרי הקווקז.
המערכה כללה שתי תת-מערכות:
הצדדים היריבים.
הצבא הגרמני.
לקראת קיץ 1942 הפיקוד העליון של הוורמאכט עיבד את "תוכנית בלאו" שמטרתה היה לתקוף בחלק הדרומי של החזית על ידי כוחות של קבוצת ארמיות דרום בפיקוד פדור פון בוק. הכוחות התוקפים כללו את:
הצבא האדום.
מהצד הסובייטי של החזית הכוחות היו תחת פיקוד של מספר חזיתות:
מהלך הקרבות.
מבצע הגנתי של חזית בריאנסק וחזית הדרום-מערבית (28 ביוני-6 ביולי).
ב-28 ביוני כוחות הורמאכט בפיקוד גנרל מקסימיליאן פון וייכס שכללו את הארמייה השנייה, ארמיית הפאנצר הרביעית והארמייה ההונגרית השנייה החלו במתקפה נגד הכנף השמאלי של חזית בריאנסק בפיקוד של פיליפ גוליקוב. המתקפה התרכזה בקו ההגנה של הארמייה ה-13 והארמייה ה-40 הסובייטיות. חיפוי אווירי של כוחות וורמאכט בוצע על ידי קורפוס האוויר השמיני בפיקוד וולפרם פון ריכטהופן. לקראת סוף היום הגרמנים הצליחו לפרוץ את קו ההגנה הסובייטי ולהתקדם בעומק של 8–15 ק"מ.
כבר בערב ה-28 ביוני, החליטה הסטבקה על העברת תגבורות לאזור הלחימה. לטובת חזית בריאנסק הועברו מספר קורפוסי שריון שהיו תחת פיקוד של החזית הדרום-מערבית ובעתודה. מפקד חזית בריאנסק פיליפ גוליקוב החליט לפעול לעצירת המתקפה הגרמנית בקו ההגנה לאורך נהר קשן.
במהלך 29 ביוני כוחות שריון גרמני הצליחו לפרוץ את קו ההגנה השני של הארמייה ה-40 הסובייטית. מספר טנקים גרמנים נצפו בקרבת מטה הארמייה. מפקד הארמייה ה-40 מיכאיל פרסגוב נכנס ללחץ, פינה את המטה ולמעשה איבד את הפיקוד על יחידותיו. ב-3 ביולי הוא פוטר מתפקידו ולא שותף יותר בלחימה נגד הורמאכט.
טנקים של ארמיית הפאנצר הרביעית שפרצו את קו ההגנה הסובייטי התקדמו כבר לעומק של 35–40 ק"מ אך הדבר לא היווה סכנה של ממש עקב הערכות של קורפוסי שריון סובייטים למתקפת נגד. עם זאת, פיליפ גוליקוב החליט לאפשר ליחידות הארמייה ה-40 לסגת לקו הביצורים המשני. הסטבקה לא הסכימה עם החלטתו. בפניית הסטבקה צוין שאם הוא לא יצליח להגיע ליצירת קשר מתמיד עם הארמייה ה-40 וקורפוסי השריון הוא לא יהיה מסוגל להבין נכון את המצב בחזית הלחימה.
במטרה לארגן מתקפת נגד על ידי כוחות השריון לאזור נשלח מפקד המטה הכללי אלכסנדר ואסילבסקי. כמו כן הוקמה יחידה מבצעית מיוחדת בפיקוד מפקד חיל השריון שכללה 3 קורפוסי טנקים. הכוונה הייתה למתקפת שריון מתואמת תוך שימוש בכוח שריון גדול במיוחד. אומנם עקב בעיות בהעברות כוחות שריון לאזור, הגייסות לא החלו את המתקפה בו-זמנית. הקורפוס ה-4 החל את המתקפה ב-30 ביוני והקורפוסים ה-17 וה-24 רק ב-2 ביולי. בנוסף לכך, דיוויזיית גרוסדויטשלנד הגרמנית הייתה מצוידת ברק"מ שטוג סימן 3 שהיה יעיל מאוד נגד הטנקים הסובייטים.
נקודת מפנה במתקפת הנגד הסובייטית התרחשה כאשר החלה המתקפה של הארמייה השישית הגרמנית בפיקוד פרידריך פאולוס. תוך זמן קצר היא פרצה את הקו הסובייטי בתפר בין הארמייה ה-21 לבין הארמייה ה-28. כתוצאה מכך במהלך ערב 2 ביולי יחידות רבות של הארמייה ה-40 הסובייטית כותרו. במטרה לשפר את המצב במרחב הלחימה נשלחו קורפוס הטנקים ה-18 ולראשונה ארמיית הטנקים החמישית שהוקמה רק עתה. למרות זאת, השטח המכותר הורחב ונכללו בו גם יחידות הארמייה ה-21 הסובייטית. ב-4 ביולי החלו קרבות בפרברי וורוניז'. תוך זמן קצר העיר נכבשה וקרבות בתוכה הסתיימו ב-7 ביולי. בכך הפיקוד הגרמני ראה בסיום המשימה והוחלט להעביר את ארמיית הפאנצר הרביעית דרומה.
במקביל החלו להגיע למרחב הלחימה יחידות של ארמיית הטנקים החמישית הסובייטית. אומנם הכנסת יחידותיה לקרבות נפרסה למספר ימים, הקורפוס ה-7 החל את הלחימה ב-6 ביולי והקורפוס ה-2 רק ב-10 ביולי. הטנקים הסובייטים היו צריכים לעמוד באש גרמנית חזקה ולא היו יכולים לשנות את המצב חוץ מלעצור את המתקפה הגרמנית ולעכב החלפת יחידות שריון גרמניות ביחידות חיל רגלים.
סיכום השלב הראשון.
יחידות השריון הסובייטיות ספגו מכה קשה, למרות עדיפות מספרית. ב-15 ביולי ארמיית הטנקים החמישית פוזרה. ב-25 ביולי מפקדה נכנס לטנק והחל במתקפה שבמהלך הטנק שלו נפגע והוא נהרג.