הספר אלגיות דואינו פורסם בידי הוצאת אינזל בעיר לייפציג שבגרמניה בשנת 1923. טובי המבקרים שיבחו את היצירה והשוו אותה באיכותה ליצירותיהם של הלדרלין וגתה.המבקר הנס רודולף מולר היה הראשון לתאר את האסופה, בשנת 1935, כ"מיסטית" מיסודה, ואת רילקה כמדריך רוחני "מיסטי".
באחד ממאמריו, מתאר הסופר הגרמני הרמן הסה (1877-1962) את דמותו של רילקה המתפתחת מתוך חקר הבעיות האקזיסטנציאליות: "פעם אחר פעם, בכל שלב, הפלא מתרחש: האדם השברירי, המהסס, הנוטה לחרדה נסוג, ודרכו מתנגנת המוזיקה של הקיום, וכמו אגן מים הוא נעשה כלי הנגינה והאוזן כאחד".
עם זאת, במהלך שנות העשרים, רבים מבני הדור הצעיר של משוררי וכותבי הגרמנית לא אהבו את אלגיות דואינו בשל הפילוסופיה והסמלים המעורפלים שאפיינו את השירים. המשורר הגרמני אלברט שפר (המשויך לחוג הספרותי של המשורר הגרמני שטפן גאורגה) התייחס לשירים בביטול כ"קשקוש מיסטי" וכינה את ה"תאולוגיה החילונית" המופיעה בהם "רכילות אימפוטנטית".
בישראל, הספר יצא לאור בשנת 1999 בהוצאת הקיבוץ המאוחד בתרגומו של שמעון זנדבנק.
ויליאם מקלור תומסון
__ללא_תוכן__
ויליאם מקלור תומסון (באנגלית: William McClure Thomson; 31 בדצמבר 1806, ספרינגדייל אוהיו, ארצות הברית – 8 באפריל 1894, דנבר, קולורדו, ארצות הברית) היה מיסיונר פרוטסטנטי אמריקאי, שחי קרוב ליובֵל שנים בלבנון ובארץ ישראל ופרסם ספר רב-תפוצה על ארץ המקרא.
קורות חייו ומעשיו.
תומסון היה בנו של כומר פרסביטריאני. למד באוניברסיטת מיאמי שבאוהיו ובסמינר התאולוגי בפרינסטון וב-1833 נשלח ללבנט. תחילה נחת בנמל ביירות, ואחרי שהייה במשך שנה בלבנון עבר עם אשתו לירושלים. באפריל 1834, כשפרץ מרד הפלאחים בארץ ישראל, הזדמן ליפו כדי לקבל את מטענו ונעצר בחשד לריגול. לירושלים חזר רק אחרי כיבושהּ בידי צבא אבראהים פאשא. בהיעדרו ילדה אשתו את בנו ונפטרה זמן קצר אחרי שובו. תומסון חזר עם בנו התינוק והשתקע בביירות שהייתה בסיס פעילותו באזור בשנים הבאות, בעיקר להעברת הנוצרים והיהודים לפרוטסטנטיות. ב-1835 הקים בביירות בית ספר לנערים, וב-1843 ייסד יחד עם הרופא והמיסיונר האמריקני קורנליוס ואן דייק סמינר לפרחי כמוּרה בעיירה עביי (عبيه) שבנפת עאליי בהר הלבנון. תומסון נמנה עם מייסדי המכללה הפרוטסטנטית הסורית שנפתחה ב-1866 ותיקרא ב-1922 בשם האוניברסיטה האמריקאית בביירות.
במהלך שהותו באזור היה תומסון עֵד מקרוב לאירועים קשים. ב-1837 הגיע לצפת כשבועיים לאחר רעידת האדמה ההרסנית בלוויית רופא והגיש סיוע לנפגעים. הדוח המפורט שמסר תומסון על האסון זכה לפרסום רב והועתק בספרים רבים. ב-1840, במהלך המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה, פוּנה עם יתר המיסיונרים האמריקנים לקפריסין למשך כחודש עד שהסתיימה הפגזת החופים. באותה שנה פרצו קרבות בין הדרוזים למארונים בלבנון שפגעו גם בעבודתו. ב-1845 חזרו והתגלעו באזור סכסוכי דמים בין הדרוזים למארונים, ותומסון היה מעורב בהשכנת השלום במקום. ב-1851 עקר לצידון ומשם ניהל את תחנת המיסיון בחאצביא. ב-1857 חזר לארצות הברית למשך שנתיים שבהן טיפל בהפקת ספרו על ארץ המקרא. ב-1860 פרצה מלחמת אזרחים בין הדרוזים למארונים בהר הלבנון שהייתה מלווה במעשי טבח. תומסון סייע לנפגעים בחלוקת מזון, ביגוד ותרופות וכן שימש יועץ לדיפלומט הבריטי, הלורד דפרין, במשלחת שחקרה את הגורמים לסכסוכים העדתיים הרצחניים בלבנון. תומסון כונה בפי המקומיים בשם "אבו טנג'רה" (ابو طَنْجَرَة, "אבי הסיר") בשל כובעו רחב השוליים. הוא חזר לארצו ב-1876, חי שנים אחדות בניו יורק ועבר ב-1890 לדנבר, קולורדו, שבה מת ב-1894.
הארץ וספר הספרים.
בפרק הזמן הארוך שבו שהה בלבנט למד תומסון להכיר היטב את ארץ ישראל. ארנסט רנאן, מחוקריו החשובים של המזרח, ציין כי תומסון ערך בארץ מספר סיורים רב יותר מכל חוקר בתקופתו. הודות לידיעתו את שפות המקום שימש תומסון כדרגומן לחוקרי מקרא שביקרו באזור. ב-1852 ליווה את אדוארד רובינסון, ממייסדי הארכאולוגיה המקראית, במסעו השני בארץ ישראל. חוקר הטבע הנרי בייקר טריסטראם הסתמך במסעו בארץ ישראל על ספרו של תומסון, שאותו כינה "זקן המיסיונרים בסוריה", וציין לא אחת ביומנו את תיאוריו וקביעותיו. השניים חשבו לקיים טיול לאורך הירדן, "מקום ש[תומסון] טרם הגיע אליו" ואף נדברו להיפגש "בקצה הדרומי של ים-המלח, כשהד"ר יחזור מסיני, מקום שהוא עמד לצאת אליו לשם הכנת חומר לכרך נוסף", אך תוכניתם לא יצאה לפועל.
הכרת ארץ ישראל באה לביטוי בספרו "הארץ וספר הספרים" (The Land and the Book) – ארץ ישראל והמקרא.
הספר, שראה אור לראשונה ב-1859, הופיע בארבעים השנים הבאות במהדורות שונות, בארצות הברית ובאנגליה, וזכה לתפוצה יוצאת דופן. נאמר שהיה בתקופתו הספר הנפוץ ביותר אחרי "אוהל הדוד תום" (ושלישי אחרי התנ"ך). סדר הפרקים במהדורה הראשונה (ובגירסות חוזרות שלה) ערוך כמעין יומן מסע שבו מדריך תומסון את בן לווייתו ועונה על שאלותיו. המסע, שאכן התקיים ב-1857, יוצא ברכיבה מביירות דרומה לצידון ולצור ומשם מזרחה לעמק החולה, עובר בצפת, בטבריה, בנצרת ובג'נין. משם פונה לקיסריה ויורד דרומה ליפו, אשדוד ועזה. מעזה חוזר המסע צפונה דרך בית גוברין, חברון ובית לחם ומסתיים בירושלים. הספר משופע באיורים רבים שעובדו לתחריטים על סמך ציורים שנלקטו ממקורות שונים, בהם אלה של ברטלט, דייוויד רוברטס וקרל ון דה ולדה . ציורים לא מעטים הופקו מתוך ספריו של אדוארד ליין.
בשנים 1880–1886 הופיע הספר במהדורה משופרת ומורחבת בשלושה כרכים: "דרום ארץ ישראל וירושלים", "מרכז ארץ ישראל ופיניקיה", "לבנון, דמשק ומעבר לירדן". סדר המסע במהדורה החדשה שוֹנֶה מזה שבמהדורות הקודמות, אם כי אלה המשיכו ונדפסו בשנים הבאות במתכונתן הקודמת. האיורים המלווים את הכתוב שונים מהתחריטים שהופיעו במהדורות המוקדמות, והרבה מהם מושתתים על תצלומים. תומסון הסביר את העריכה המחודשת והתכנים המורחבים של ספרו במידע שנאסף בשנים שעברו, בעיקר בתגליות הקרן לחקר ארץ ישראל, וכן בהתחדשות קהל הקוראים והלומדים ברבות השנים.
מגמתו של תומסון בספרו לא הייתה מחקרית. הוא עצמו העיד כי עבודתו כוּונה במהותה לקהל הרחב. לתפיסתו, אין להבין את ארץ ישראל ללא המקרא ואין להבין את המקרא ללא הארץ. ארץ ישראל הנוכחת מפָרֶשֶׁת את התנ"כ והברית החדשה, והספר נועד להמחיש לקוראיו את הכתוב המקראי מתוך התבוננות באנשים ובמנהגיהם, בטבע הארץ וביישוביה בהווה.
תומסון הוסמך לחבֵּר את דברי ההסבר המלווים את אסופת התצלומים של פרנסיס בדפורד, שליווה במצלמתו את נסיך ויילס אלברט אדוארד בסיורו במזרח הקרוב ב-1862. האסופה פורסמה ב-1864 לרגל התערוכה במוזיאון הבריטי שבה הוצגו התצלומים.
קישורים חיצוניים.
William M. Thomson, "The Land and the Book; or, Biblical Illustrations Drawn from the Manners and Customs, the Scenes and Scenery, of the Holy Land", New York: Harper and Brothers, 1859
ממשלת החילופים השנייה
אורתורקסיה נרבוזה
אורתורקסיה נרבוזה (המוכרת גם בשם אורתורקסיה) היא קטגוריה אבחנתית מוצעת להפרעת אכילה, המאופיינת בעיסוק אובססיבי באכילה של מזון בריא.[ רופא אמריקאי בשם סטיבן בְּרטמן הטביע את המונח, בשנת 1997. הוא הציע שאנשים מסוימים מקבלים על עצמם מגבלות תזונתיות, המיועדות לקידום הבריאות, ועלולות באופן פרדוקסלי להוביל לתוצאות שאינן בריאות, כגון בידוד חברתי, חרדה, אובדן היכולת לאכול באופן טבעי ואינטואיטיבי, הפחתת העניין בטווח רחב של פעילויות אנושיות בריאות אחרות, ובמקרים נדירים, תת-תזונה חריפה או אפילו מוות.
בשנת 2009, תיארה אורסולה פילפּוֹט, יו"ר ארגון התזונה הבריטי ומרצה בכירה באוניברסיטה "לידס מטרופוליטן", אנשים עם אורתורקסיה נרבוזה כ"אנשים המודאגים אך ורק מאיכות המזון שהם מכניסים לגופם, מטהרים ומגבילים את התזונה שלהם בהתאם לאמונתם ביחס למזונות שהם 'טהורים' באמת." הפרעה זו נבדלת מהפרעות אכילה אחרות, כמו אנורקסיה נרבוזה ובולימיה נרבוזה, בהן המתמודדים מתמקדים בכמות המזון שנאכל.
אורתורקסיה נרבוזה נבדלת מאנורקסיה נרבוזה גם בכך שהיא אינה משפיעה באופן לא פרופורציונלי על מין אחד. מחקרים מצביעים על כך שאורתורקסיה נרבוזה מופיעה בשכיחות זהה בגברים ובנשים ללא כל העדפה מובהקת על רקע הבדל מגדרי. יתר על כן, במחקר נמצא מתאם חיובי מובהק בין אורתורקסיה נרבוזה לבין נרקיסיזם ופרפקציוניזם, אך לא נמצא מתאם מובהק בין אורתורקסיה נרבוזה והערכה עצמית. ממצאים אלו מדגישים כי המתמודדים עם אורתורקסיה נרבוזה לרוב גאים בהרגלי האכילה שלהם מתוך אמונתם שהרגלים אלו בריאים יותר משל אחרים, אמונה זו היא הכוח המניע מאחורי האורתורקסיה שלהם, בניגוד לעיוות בדימוי הגוף שהוא הכוח המניע באנורקסיה.
האיגוד האמריקאי לפסיכיאטריה אינו מכיר באורתורקסיה נרבוזה כהפרעת אכילה, ומכאן, היא אינה מצוינת כאבחנה רשמית ב-DSM, ספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, שנמצא בשימוש נרחב.
סימנים וסימפטומים.