בהיותו סטודנט, פעל כחידונאי, כתב 5 ספרי חידות, ובשנים 1957 עד 1962 הגיש תוכנית חידונים ב"קול ישראל". ב-30 ביוני 1965 עבר תאונת דרכים שבה נפצע קשה. חרף זאת המשיך בלימודיו באוניברסיטה העברית וכתב דוקטורט בתחום מדע המדינה, נושא מחקרו היה השלטון המקומי בישראל, אותו השלים בהדרכת פרופ' עמנואל גוטמן בשנת 1969. בשנת 1975 זכה אף בפרס מטעם המרכז לשלטון מקומי על מחקריו במדיניות מוניציפלית והקים את המחלקה ללימודי חוץ בתקשורת באוניברסיטת חיפה.
עם קבלת תואר הדוקטור, הפסיק וייס לעסוק בחידונים, והחל משמש מרצה בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת חיפה (שם גם שימש כראש החוג למשך שנתיים). ובמקביל החל לעסוק בפוליטיקה: היה חבר מועצת עיריית חיפה בשנים 1969–1981, חבר בוועדת הכספים, בוועדת התרבות ובהנהלת תיאטרון חיפה.
וייס שימש חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה כ-18 שנים (בשנים 1981–1999). בכנסת העשירית נבחר לראשונה ושימש חבר בוועדת חוק, חוקה ומשפט ובכנסת ה-11 כיהן גם כחבר בוועדת המשנה לעניין בחירת נשיא אוסטריה קורט ולדהיים ובוועדות הכנסת ובועדת החוץ והביטחון, בהן היה חבר גם בכנסת ה-12. שימש כיו"ר הכנסת ה-13. במהלך כנסת זאת, נרצח ראש הממשלה יצחק רבין, ששבח וייס היה מתומכיו המובהקים. את התקופה הסוערת לפני הרצח ואת האווירה המתלהמת בכנסת תיאר בהמשך בספרו "השלום והבלהות". בכנסת ה-14 כיהן כחבר בוועדת הכנסת, שימש משקיף מטעם הכנסת במועצת אירופה, והיה בין יזמי חוק הדיור הציבורי.
לאחר שבבחירות המקדימות במפלגת העבודה דורג במקום נמוך ברשימתה לכנסת, לא נכנס לכנסת ה-15. לפיכך, משהתפנה מהעיסוק הפוליטי, מונה לשגריר ישראל בפולין, מדינת הולדתו.
בשנת 1995 זכה בתואר "יקיר התנועה לארץ ישראל יפה" ובשנת 2001 הוענק לו פרס התנועה לאיכות השלטון. קיבל את פרס הסובלנות מטעם ממשלת פולין בשנת 2002. בשנת 2003 זכה באות הכבוד הגבוה ביותר בפולין מטעם נשיא המדינה, "מצליח הנשר הלבן". בין השנים 2000–2006 שימש יו"ר מועצת יד ושם.
שבח וייס חיבר למעלה מעשרים ספרים בתחומי התמחותו המדעית ותחומי החידונים. בשל פועלו רב השנים למען העיר חיפה, מדינת ישראל, זיכרון השואה והייצוג המכובד בפולין, הוענק לו התואר יקיר העיר חיפה בשנת 2004. באותה שנה, ייסד את הקתדרה ללימודי ישראל באוניברסיטת ורשה וקיבל תואר דוקטור לשם כבוד בשנת 2006 מטעם אוניברסיטת ורוצלב.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-114 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת, ובבחירות לכנסת ה-19 שובץ במקום ה-116 ברשימתה.
חיים אישיים.
וייס היה נשוי לד"ר אסתר וייס, מנהלת בית הספר המחוזי להשתלמויות עובדי הוראה וחינוך בחיפה, עד פטירתה ב-2005. לזוג נולדו שני ילדים: פרופ' יפעת וייס ונועם וייס. אחיו הוא היסטוריון השואה אהרון וייס.
וייס הוא אוהד מושבע של קבוצת הכדורגל הפועל חיפה.
דוד וגוליית
סיפור דָּוִד וְגָלְיָת הוא סיפור מקראי על קרב אלופים המתרחש ברקע מלחמה בין ישראל לפלשתים בעמק האלה. דוד, נער רועה צאן, גובר על גוליית, ענק ממחנה הפלשתים שגידף את ישראל ואלוהיו. במערכה זו מתגלה דוד כגיבור בעל עוז רוח, וכמנהיג שאינו חושש ללחום בחזית בשם האל בחירוף נפש, כתגובה לפגיעה באמונות להם הוא קנא, תוך הבעת ביקורת על העם והמלך העומדים מנגד, סופגים קללות וגידופים, ולא עושים דבר. סיפור דוד וגָּלְיָת הפך לשם נרדף למצב שבו בעימות בין שני צדדים מנצח הצד הנראה חלש, בזכות צדקתו, חוכמתו או אמונתו. הסיפור מובא בספר שמואל א בפרקים ו.
הסיפור המקראי.
רקע.
ההתמודדות בין דוד לגולית מתרחשת בעמק האלה תוך כדי מלחמה שפתחו הפלשתים נגד ישראל, בתקופת מלכותו של שאול. הפלשתים אשר יושבים בשפלת החוף מצליחים לכבוש חלקים נרחבים מהארץ, ומגיעים לאזור עמק האלה בסמוך לאזור בית שמש. שני המחנות ניצבים על ההרים זה מול זה, כאשר רק העמק חוצץ ביניהם. ניכר כי הגעה לאזור זה אשר נמצא עמוק בממלכה הישראלית מעיד על היקף פגיעה משמעותית בישראל, ועל עליונותו צבאית של הצבא הפלשתי.
העליונות הצבאית גורמת לענק הפלשתי גָּלְיָת לפתוח בהזמנה לקרב ראווה, שתוצאותיו יקבעו את עתיד שני העמים - עמו של המנצח בקרב ישעבד את עמו של המנוצח. יש הטוענים כי פעולה זו נועדה למנוע פגיעה מיותרת בחיי אדם באמצעות קרב ביניים מצומצם הקובע את המלחמה. יש הטוענים כי קרבות בעת העתיקה, מלבד ניצחון טריטוריאלי ביטאו גם ניצחון דתי בין האלים של המחנות הנלחמים, תוך הנחה שתוצאות הקרב בין שני העמים נקבעו בהתאם לתוצאות הקרב בין שני האלים. באמצעות קרב ביניים, בו כל לוחם מייצג את האל של העם שלו, והלוחם המנצח קובע את האל המנצח, ניתן לבדוק את הכרעת האלים לגבי המלחמה בלי לערוך אותה. בין כך ובין כך ניתן לראות אי סימטריה בניסוח הזמנת גוליית את ישראל לקרב הביניים, המתבטאת בהוספה המילים "ועבדתם אותנו" המעידה מראש על הגישה של גולית לגבי עליונות הפלשתים בקרב. גולית חוזר על קריאה זו בכל בוקר וערב במשך ארבעים ימים כנראה כדי לבזות את ישראל על פחדנותם.
הגעת דוד לאזור המערכה.
לאחר תיאור הרקע למערכה, פותח המקרא בסיפור על דוד בן ישי. דוד מתואר כרועה צאן, הנשלח על ידי אביו לשדה הקרב על מנת להביא ציוד לשלושת אחיו הגדולים שהיו חלק מהלוחמים הנמצאים בשדה הקרב.
בהיות דוד במחנה בבואו לדרוש את שלום אחיו הוא שומע את גָּלְיָת מעלה הצעתו שוב, ובני ישראל בתגובה החלו לנוס מפניו. בין הקולות נשמע 'איש ישראל' אשר אומר כי מי שיהרוג את גלית יקבל ממון רב, את בת המלך לאישה, ופטור ממטלות המלוכה. יש המזהים איש זה כשר בכיר המביא את דבר המלך, או כאיש צבא אשר מדבר עם חבריו לנשק. שמועה זו פושטת בקרב העם. דוד שואל את האנשים במערכה במה יזכה מי שיהרוג את גלית, תוך הבעת זלזול בגוליית ופליאה על שהעז גוליית לדבר כך על אלוהי ישראל.
אליאב אחי דוד רואה אותו במערכה ונוזף בו על שעזב את הצאן בשביל לצפות בקרבות. דוד עונה כי הוא לא רואה פסול במעשיו, ועצם זה שהוא ירד זה דבר גדול. יש המפרשים כי כבר בשעה זו דוד נמלך בדעתו להילחם בגלית.
הסכמת שאול לשליחת דוד.
דברי דוד מגיעים לאוזני שאול המלך, אשר מבין כי דוד הוא איש בעל עוז רוח ומקנא לה'. שאול מזמן אליו את דוד ומתפתח דין ודברים בין דוד לשאול בנוגע ליכולתו של דוד להילחם עם איש צבא מנוסה כגולית. כדי להוכיח את יכולתו דוד מספר כי בעודו רועה צאן הוא נלחם בארי ודב אשר היו באים תדיר לטרוף את הכבשים והוא גבר עליהם וכך גם יגבר על גולית.
יש הרואים בעובדה שלאחר דברי דוד הראשונים מסתיימת הפרשה, ומתחילה פרשה חדשה במילים 'ויאמר דוד', כי דוד דיבר אל שאול אך זה לא ענה, ורק לאחר שהזכיר כי ההצלה הייתה מאת ה' נענה שאול ונתן את ברכתו לדוד.
כהכנה לקרב נותן שאול את מדיו שלו: שריון, קובע נחושת וחרב; אשר התאימו לנער דוד אף על פי ששאול תואר כגבוה מכל העם משכמו ומעלה. דבר זה מרמז לפי התלמוד על ייעודו למלוכה או להיותו איש חשוב, אך יש פרשנים הנוטים לומר כי מדי המלך עוצבו כך שניתן יהיה להתאימם לממדי גופו של דוד. לאחר לבישת הבגדים דוד אומר לשאול כי לא יוכל ללכת עם לבוש זה, והסיר מעליו את המדים.
מן הפשט נראה כי דוד עשה זאת עקב חוסר הניסיון בשימוש בלבוש מלחמה כבד, ובטכניקת קרב בכלים שניתנו לו. או שהיה זה תירוץ להסרת בגדי המלחמה הכבדים, הואיל ודוד היה מעוניין להשתמש ביתרון הזריזות והקלילות שהיו לו על גולית. אחרים מפרשים כי דוד הבחין בצרות העין של שאול על שהתאימו הבגדים אליו והחליט להסירם בעקבות כך. ובניגוד לפרשני הפשט יש מפרשים הדורשים דבר זה, תוך התבוססות על תרגום יונתן. תרגום יונתן מתרגם את תגובת דוד למילים "ארי לית בהון ניסה" כלומר "אין בהם נס", וניתן להסיק מכך כי דוד נקט בפעולה זו משום שנס הניצחון יהיה פחות ניכר בבגדי מלחמה מן המעולים.
לבוש הלוחמים וטקטיקת הלחימה.
לאחר סירובו של דוד ללבישת מדי שאול, הוא לוקח מקל רועים, חמש אבני נחל אשר שֹם אותן בכלי הרועים וקלע.
גלית מתואר כענק בגובה "שש אמות וזרת", יש הטוענים כי תיאור זה מופלג, ובא לפאר את ניצחון דוד, תוך התבססות על ממצאים ארכאולוגיים מאזור הקרב ועל התיאור הנמצא במגילת שמואל מקומראן בה גרסו "ארבע אמות וזרת", אחרים מייחסים לגוליית את הגובה המקורי ומסבירים כי הוא נבע מבעיות הורמונליות. בנוסף לגודלו העצום, גוליית משוריין מכף רגל ועד ראש. כליו ההתקפיים הם חנית מעובה, שמטרתה הטלה מקרוב באופן שיחדור שריון ברזל ואף את מגן הלוחם; חרב הנועדת לשיסוף והכאה המופיעה רק בסוף הקרב כאשר דוד משתמש בה לעריפת ראשו של גוליית, חרב זו נשארת בנדן במהלך הקרב כיוון ששימושה הוא רק לאחר הבסת היריב. בנוסף לחרב, בידי גוליית היה כידון אשר נשאר ביד הלוחם בעת הקרב, ואדם שנושא מגן שהולך לפניו. נושא המגן נעלם בתחילת הקרב שכן הקרב הוא בין שני לוחמים בלבד, ותפקידו היה להגן על גוליית בעת קריאותיו לישראל לשלוח נציג לקרב הביניים, מפני הקשתים והקלעים הישראלים.
משה דיין תיאר את עליונותו של דוד על גוליית בלחימה מכמה היבטים. ראשית, לגוליית לא היה נשק ארוך טווח כיוון שהתכונן לקרב לוחמים פנים אל פנים. שנית, גולית היה מסורבל בעקבות מערכת המיגון שנשא, ובנוסף לזאת המערכת ביטאה חרדה לגופו אשר השפיעה על תפקודו בקרב. דוד לעומת זאת לא נשא מערכת מיגון כלל, תקף מרחוק והיה חופשי ליזום את פעולותיו.
הלך הקרב ותוצאותיו.