את מדינת ישראל לא ראה כ"מדינת היהודים", אלא כשלב בתחייה הלאומית של כנען, בהיותה מולדת העברים עוד לפני הולדת היהדות. חורון ייעד את המדינה לשקם את ילידי הארץ והמהגרים אליה, המחולקים לעדות, דתות וכתות, ולשם כך דרש הפרדה בין דת ומדינה, ושויון זכויות וחובות, כולל חינוך לאומי חילוני בעברית לכולם ושירות בצבא. חורון קרא למדינת ישראל לשתף פעולה עם כל הגורמים באזור שאינם ערבים, לרבות המרונים והדרוזים, ליצירת פדרציה. את יחס ישראל כלפי העולים מארצות המזרח ביקר חורון בחריפות, וכינה את מדיניות ההפרדה לערי פיתוח "גיטאות". הוא טען שמדינת ישראל העלתה מארצות אלה בעיקר "מקרי סעד", מבלי להתחשב במרקם בייווצר בעקבות העלאת העניים בלבד, ושהפתרון נעוץ בפיזור ועירוב בין העולים החדשים לוותיקי הארץ.
פרסומיו.
חורון תרם רבות לפענוח האוגריתית ולפרסום כתבי אוגרית על-ידי שארל וירולו, אך כאמור לעיל, מטעמים משפטיים תרומתו הוצנעה.
בשנים 1931–1932 פרסם חורון סדרת מאמרים בראזסווייט, בהם פירט את משנתו המוקדמת: "על אודות ההיסטוריה: מקורות השבט העברי", "העברים בכנען", "הפיניקים - רשימה היסטורית", "האימפריה העברית לפני שלושת אלפי שנים", "ירושלים וקרתא-חדתא" ו"היהדות ערב ההתנגשות ברומא". בסדרה העלה את האפשרות שכיבוש כנען לא נעשה מן המדבר בלבד, ולמדבר עצמו חדרו עממים מצפון מזרח. הוא טען שהאמורים היו עברים, ושהתפשטותם מזרחה תרמה להתפתחות ארץ הנהריים יותר משארץ זאת תרמה לתרבותם, וכן שכנען תחת שלטונם הייתה מפותחת יותר ממזרח מסופוטמיה. לדעתו, החוק התנ"כי וחוקי חמורבי דומים בשל מקורם העברי המשותף, ושפתם שונה מאחר שהאמורים אימצו את האכדית במשך ישיבתם הממושכת במסופוטמיה. רק אחרי התפוררות הממלכה האמורית, הופיעה ברית השבטים העברית ישראל. הברית הישראלית היא שהצליחה לשחרר את הארץ מהכיבוש המצרי. הוא הוסיף כי ב'ארץ כנען' התקיימה רציפות תרבותית, אתנית ולשונית, והפירוד בה היה מדיני-שבטי בלבד. השם "עברים" התייחד כאתני-לשוני, בעוד שמות כגון ישראל, אדום, מואב, עמון, צידון וכו' שימשו לציון התאגדויות שבטיות-מדיניות. בין ישראל לערי החוף (גבל, צידון וצור בראשן) התקיים קשר הדוק, והם פעלו יחד כנגד הפלשתים. המוני העם התקשו להסתגל למהפכה המדינית הזאת, והנביאים פעלו נגדה. הם ניסו ליצור לברית בסיס רוחני חדש בדמות אמונה באל אחד, אך עד שהצליחו בניסיונם, עברה העת לכונן מחדש את הברית, והאשורים כבשו את הארץ. תנועת בית"ר הציעה לו לפרסם כספר את סדרת המאמרים, אך הדבר לא יצא אל הפועל.
במסגרת תנועת רודי גל, חורון חיבר לתנועה המנון והדפיס רבעון בשם Le Cran (השם בעל דו-משמעות בצרפתית: גם "העזה", וגם שם של כידון שחובר לספינת עתיקות לצורך ניגוח ספינות אויב). לרבעון יצאו שלושה גליונות, והוא עסק בימאות, ושנים לאחר מכן הוא שימש את התעמולה הבית"רית לעידוד הרעיון הימי.
ב-1938 סיכם חורון סדרת הרצאות שהעביר במועדון Renaissance בפריז, בחוברת ששמה Canaan et les Hébreux (כנען והעברים). החוברת נשלחה לז'בוטינסקי, והוא החל להתכתב עם חורון על תכנה.
ב-1939 הדפיס ארבע הרצאות שנשא בשם Perspectives du Mouvement National Hébreu (השקפות התנועה הלאומית העברית). בחוברת נותחו המצב במזרח התיכון ושאלת היהודים, והבריטים זוהו כאויב הראשי לתקומה העברית. העמדות המובאות פותחו בהשפעת המפגש עם יונתן רטוש. באותה שנה הוציא, יחד עם החוג האינטלקטואלי "שֵם", את כתב העת Shem - revue d'Action hébraïque (שם - בטאון הפעולה העברי), בו נטען כי הארץ שמשניעברי הפרת היא ארץ העברים, ומבחינה לאומית על התנועה העברית להילחם בפן-ערבאות - כי גורלנו קשור בגורל 'ארץ-הפרת' כולה. בכתב העת כתב חורון שני מאמרים, ובהם עסק בעבר העברי של היהודים, בהופעת היהדות, ובשאלה היהודית בתקופת כתיבת המאמר. כאשר היה אורי אבנרי כתב בירחון "החברה", הוטל עליו לכתוב ביקורת על כתב העת "שם". ביקורתו היללה את החוברת ורעיונותיה, ובעקבעות פרסום הביקורת יצר בנימין תמוז, שהיה מקורב ליונתן רטוש, קשר עם אבנרי. בכך נחשף לראשונה לרעיונות התנועה הכנענית, ממנה הושפע בשארית חייו. במסגרת הניסיונות לשיתוף פעולה בין יונתן רטוש ואברהם שטרן עת התפלג מהאצ"ל, נתן רטוש לשטרן "חוברות שגורביץ' הוציא בפריז" כדי לשקף לשטרן את עמדותיו.
מ-1950 תרם בקביעות לכתב העת הכנעני "אלף" מאמרים היסטוריים-אידאולוגיים. לאחר עלייתו לארץ, כתב את כל הערכים הפרהיסטוריים באנציקלופדיה העברית. כשהיגר לארצות הברית יצר קשרים עם פעילים מרונים פיניקיסטים ואף כתב בביטאון פיניקיסטי שיצא לאור בדטרויט בשמות ערביים בדויים. "מכון אסיה" שהקים בארצות הברית הוציא לאור עיתון תעמולה נגד עצמאות אלג'יריה, במימון ממשלת צרפת.
בעידוד אהרון אמיר (אף הוא חבר התנועה הכנענית) פרסם חורון במרץ 1964 ב"האומה" מאמר בשם "ישראל והמיתוס הערבי". בשנים 1965 עד 1966 פרסם חורון סדרת מאמרים בשם "עולם בהשקפה עברית" ברבעון "קשת", בהוצאת אהרון אמיר. במאמרים אלו הבדיל בין השקפת עולם כללית - ה"איזמים" למיניהם, שטיבה שהיא אוניברסלית, נעלה וחסרת אחיזה בקרקע, ובין השקפת עולם "לאומית" שהיא עובדתית ונטועה במקומה. במאמריו שאל מהי השקפת העולם העברית, והשיב כי את התשובה לכך יש לחפור (פשוטו כמשמעו) מאדמת הארץ, ולהשיב לחיים את "הד הגדולה הכנענית". בניגוד לעמדת רוב התנועה הכנענית, הוא לא התנגד ניגוד מוחלט ליהדות, ואף כתב "היהדות, במידה שאכן שמרה ומסרה את ידיעת השפה העברית כ'לשון קודש', וגם טיפחתה כלשון-ספר תרמה בזה אולי תרומה ראשונה-במעלה לתחיית לאום עברי בימינו; אף כי התעוררות השפה כדיבור חי נזומה לא על-ידי יהודים חרדים דווקה אלא להפך - על-ידי מתמרדים בכבלי היהדות".
"הועד להדרכה עברית" שהקים יונתן רטוש הוציא לאור ב-1970 את ספרו של חורון "ארץ הקדם", ובו מפות ונתונים דמוגרפיים המשתדלים להפריך את התפיסה לפיה בסהר הפורה יושבת אוכלוסייה ערבית אחידה עצומה.
חורון חידש בחייו מספר מילים בעברית, ביניהן דאון ותעוזה.
בשנת 2000 יצא לאור בהוצאת דביר ספרו "קדם וערב", המהווה תמצית של עיקרי תורתו בתחום המחקר, בעריכת בתו מרגלית שנער, עם הקדמה מאת אהרן אמיר.
גדוד קרקל
סלמאן רושדי
סר אחמד סלמאן רושדי (באנגלית: Salman Rushdie; בקשמירית: अहमद सलमान रुशदी; נולד ב-19 ביוני 1947) הוא מסאי וסופר בריטי ממוצא הודי. עלילות ספריו מתרחשות לרוב בתת-היבשת ההודית.
ב-12 באוגוסט 2022 נדקר על ידי אסלאמיסט שיעי פרו-איראני ונפצע באורח קשה.
ביוגרפיה.
רושדי נולד וגדל בבומביי (כיום מומבאי) למשפחה מוסלמית ממוצא קשמירי. אביו לא היה מרוצה מצורת הלימוד בהודו ושלח את רושדי בן ה-13 ללמוד באנגליה למרות התנגדות האם. בינואר 1961 החל ללמוד בבית הספר "ראגבי" וסיים בהצטיינות. ב-1965 לאחר המלחמה בין פקיסטן והודו על חבל קשמיר עברה משפחתו לגור בפקיסטן ורושדי חזר לבית הוריו. לאחר זמן קצר חזר שוב לאנגליה, לדבריו היה זה כי הרגיש לא שייך בפקיסטן. באנגליה, התקבל לקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג' וסיים בהצטיינות בשנת 1969. באותה השנה הכיר את מי שהייתה אשתו הראשונה קלריסה לוארד. למרות המעמד הגבוה של לוארד, עבד רושדי במשרד פרסום ולטענתו שנא את עבודתו.
מצבם הכלכלי של הזוג הצעיר היה עגום והם נאלצו להשכיר חדר בדירתם. לחדר הצטרפו מי שעתידה להיות המו"לית של בלומסברי פרס, ליז קולדר. את ספרו הראשון, ספר פנטזיה בשם "גריימוס", סיים לכתוב בשנת 1975. הספר לא זכה באהדת המבקרים, שחלקם מחו על היעדר הרלוונטיות שלו לעם הבריטי.
בשנת 1979 נולד בנו הבכור זאפאר. שנה לאחר-מכן כתב את הרומן "ילדי חצות" וזכה בפרס בוקר היוקרתי באנגליה. בהמשך אותה שנה התגרש רושדי מאשתו קלריסה.
סגנונו הנרטיבי, המשלב מיתוס ופנטזיה יחד עם החיים האמיתיים, תואר כקשור לז'אנר הריאליזם המאגי.
פסוקי השטן.
בספטמבר 1988 פרסם רושדי את ספרו "פסוקי השטן", שזכה בפרס ויטברד. הספר עורר את זעמם של מוסלמים רבים בשל הדרך שבה מוצגת בו דמותו של הנביא מוחמד, בעת יציאתו נאסר הספר לפרסום בהודו, בעיקר בשל לחצו של סייד שאהבודין, חבר מפלגת הג'אנאטה. בפברואר 1989 נאסר הספר לפרסום ולהפצה בכל מדינה מוסלמית. ב-14 בפברואר 1989, בעקבות פרסום הספר, הוציא מנהיג איראן, האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, פתווה הקוראת לרצח רושדי, ורושדי נכנס לעשור בו חי במחתרת והסתובב עם מאבטח צמוד. לפי דברי רדיו טהראן הובטח פרס של ארבעה מיליון דולר למי שירצח את רושדי. בפקיסטן ובהודו התנהלו הפגנות נגד הספר בהן השתתפו אלפים, ונהרגו שישה אנשים.
במרץ 1989 הגיע הספר לראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
ב-1998 שוקמו יחסי ממשלות איראן ואנגליה בין השאר בתנאי שהפתווה לא תיאכף (מאחר שלא הסכימו לבטלה). עם זאת, מוסדות מוסלמיים לא ממשלתיים קבעו פרס כספי גבוה למי שיפגע בסופר, כך למשל ב-2012 קבעה קרן דתית איראנית פרס של 3.3 מיליוני דולר למי שיהרוג את רושדי. ב-2005 הודיע המנהיג הדתי של איראן עלי ח'אמנאי על החזרת אכיפת הפתווה מטעמו ומשמרות המהפכה האסלאמית אישרו זאת.
המשך הקריירה.
ב-6 באוקטובר 2006 רושדי הצטרף למחלקה לספרות אנגלית של אוניברסיטת אמורי.
רושדי חבר באגודת הספרות המלכותית, ובעל עיטור מפקד מסדר האמנויות והספרות של צרפת.
השנים הרבות במחתרת לא ריפו את ידיו מלהמשיך לעסוק בנושא. בשנת 2015, הוא הוציא ספר חדש העוסק בדמויות מהאסלאם בשם: "שנתיים, שמונה חודשים ועשרים ושמונה לילות". כחודש אחרי הוצאת הספר, הוא נאם בפתיחת יריד ספרים בפרנקפורט, ואמר שם, בין היתר: .