בדוח נציב הדורות הבאים לשנת 2004 צוין (עמוד 122) "הצורך בשימור השטחים הפתוחים התחזק מאוד בעשור האחרון, עת הפכה ישראל לאחת מהמדינות הצפופות במדינות המפותחות (יחד עם הולנד, בלגיה, יפן וקוריאה הדרומית). שטחי הטבע של מדינת ישראל מצומצמים מאוד, וכל החלטה מוטעית לגביהם מהווה פגיעה אנושה ובלתי הפיכה. בהיעדר תכנון מתאים ושמירה מושכלת, ילך השטח הבנוי ויכסה את שטחי הנוף הפתוח."
חלק משטחים אלו מוגנים בישראל בתוכניות מתאר לפי חוק התכנון והבנייה, לרבות תוכנית מתאר ארצית תמ"א 8 לגנים לאומיים ולשמורות טבע, ותמ"א 22 ליער וייעור. חלקם מוגנים לפי חוק שמורות טבע וגנים לאומיים. בנוסף לכך קיימת הכרזה על שטחים חקלאיים, שכל פיתוח לא-חקלאי עליהם מחייב את אישור הוועדה לשמירה על קרקע חקלאית ושטחים פתוחים (ולקחש"פ) שליד המועצה הארצית לתכנון ולבנייה.
ישנה חשיבות לשימור שטחים פתוחים מכמה סיבות. מבחינת איכות הסביבה, שטח פתוח מאפשר חילחול מים לאקוויפר ולמי תהום, ויצירת אזורי חיץ בין אזורי מגורים לאזורי התעשייה והמסחר, וכך מספקים לאוכלוסייה הגנה מפני מפגעים סביבתיים. חלק גדול מהשטחים הפתוחים הם שטחים חקלאיים. שטחים פתוחים מספקים גם תנאים לפנאי ובילוי לאוכלוסייה המקומית ולתיירים, וחשיבות זו גדלה ככל שגדל הזמן הפנוי בעולם המערבי. כמו כן השטחים הפתוחים מהווים בית גידול למגוון מינים של בעלי חיים ושל צמחים, ומשמרים אתרים היסטוריים וארכאולוגיים. האחריות על אכיפת חוקי שמירת הטבע בשטחים הפתוחים בישראל נתונה בידי רשות הטבע והגנים.
ככלל, השטחים הפתוחים הם הבסיס לפיתוח בר-קיימא בעתיד, כך שאם הם לא יישמרו תחסר תשתית גאוגרפית מספקת להמשך הפיתוח בעתיד.
שטח פרטי פתוח.
שטח פרטי פתוח (שפ"פ) הוא שטח פתוח בבעלות פרטית אשר מחויב להישאר נגיש לציבור הרחב.
שטח ציבורי פתוח.
שטח ציבורי פתוח (שצ"פ) הוא שטח פתוח בבעלות ציבורית, לא בנוי, אשר מוגדר בחוק כשטח לרשות הציבור ולרווחתו. שטח ציבורי פתוח יכול להיות גן ציבורי, כיכר עירונית וכדומה. שטחים ציבוריים פתוחים, נקראים גם "שטחים ירוקים". במובן הרחב, מכלילים תחת מטריית השצ"פ ייעודים כגון יערות, גנים לאומיים ושמורות טבע, אך ע"פ נוהל מבא"ת (נוהל מבנה אחיד לתוכניות) כשפיסת קרקע כלשהי נצבעת בתשריט התוכנית בירוק בהיר הכוונה היא בעיקר לגן, חורש, רחבה, כיכר, שדרה או מעבר. ע"פ המדריך לתכנון שטחים פתוחים (לא מחייב מבחינה סטטוטורית), ההמלצות להיקף השצ"פים בעיר מדברים על 5 מ"ר לנפש ברמת השכונה, 2 מ"ר לנפש ברמה הרובע ו-3 מ"ר לנפש ברמה העירונית - סה"כ 10 מ"ר לנפש בעיר. למונח "שטח ציבורי פתוח" אין הגדרה חד משמעית אחת בחוק התכנון והבנייה או בכל דין אחר. תחומי התכליות והשימושים הכלולים בייעוד המקרקעין נגזרים מהגדרתם בתוכנית הרלוונטית, בה נקבע אותו ייעוד.
שטח בנייני ציבור.
שטח בנייני ציבור (שב"צ) הוא שטח ציבורי, אשר מוגדר כשטח לבנייני ציבור לפי תוכנית בניין עיר. נקרא גם "שטח חום" ומסומנים בתשריטים בצבע חום. שטחים אלה מיועדים להקמת מבני ציבור כגון בתי-ספר, קופות חולים, בתי כנסת, מתנ"סים וכו'. להבדיל משצ"פ, שטחים אלו אינם בהכרח פתוחים לכלל הציבור (לדוג' בתי-ספר), ומטרתם ייעוד קרקע למוסדות ציבור. יכול להיות מצב שבו תוכנית מסוימת תסמן מגרש כלשהו בחום, לדוגמה ספרייה, ויקיף אותה שצ"פ שיכול להיות בפועל גן משחקים לילדים.
ריאה ירוקה.
"ריאה ירוקה" הוא כינוי לשטח פתוח בתחומי שטחים עירוניים בנויים, כדוגמת פארקים וגינות ציבוריות. בריאות הירוקות מייצרים העצים והצמחים חמצן נקי בתהליך הפוטוסינתזה. הן חשובות גם בגלל מהצורך במניעת שחיקת הקרקע, ספיגת מי גשמים ושיפור הניקוז. העצים סופגים מזהמים וגזי חממה, מספקים הצללה (תורמים להפחתת החום העירוני), מהווים מחיצה לרעש ומקשרים בין העיר ובין בתי גידול חקלאיים או טבעיים מחוץ לעיר, ובכך מסייעים לשיור חיי הבר. בהיבט החברתי, שטחים אלה מאפשרים עיסוק בפעילות ספורטיבית בחינם, גינות ציבוריות מהוות מוקד למפגש וחיבור בין חברי הקהילה, ותורמות להפגת הניכור העירוני.
סטרופ
עיור
עיור (בלעז: אורבניזציה) הוא תהליך המתאר מעבר אוכלוסייה מיישובים כפריים ליישובים עירוניים. התהליך מתאר את התפתחות הערים והתרחבותן מבחינת שטח ואוכלוסייה.
היסטוריה.
בעת העתיקה.
עיר בעת העתיקה נחשבה ליישוב שגודלו 25 אלף תושבים ויותר. על אף שהאדם המודרני קיים כ-200 אלף שנה, החלו הערים להתפתח רק בעשרת אלפים השנים האחרונות. לגודל משמעותי הגיעו ערים לפני כ-6,000 שנים, באלף הרביעי לפני הספירה. באותה תקופה עלו הערים המסופוטמיות הראשונות, וביניהן ארך, הגדולה בערי שחר ההיסטוריה.
המאפיין החשוב ביותר של עיר בעת העתיקה הוא שהיישוב היה צפוף מספיק כדי לא לאפשר לתושבים לגדל את מזונם בעצמם. בגלל עובדה זו, לא היו קיימות ערים לפני המהפכה הנאוליתית. הנחה מקובלת היא כי התפקיד הראשון של העיר בתקופה החקלאית היה לספק ביטחון לספר החקלאי. העיר שימשה לאגירת מזון שיוצר בכפרים, אפשר היה לבצר אותה בקלות רבה, דבר שאיפשר לבצר שטחים חקלאיים וכן לרכז בה כוח צבאי, במקום לפצל ולפזר אותו.
לקראת סוף העת העתיקה, הייתה העיר תלויה עדיין ביכולת אגירת ושימור המזון, כמו גם בטכנולוגיות בנייה, לרבות טיפול בשפכים. רומא, העיר הגדולה ביותר בעת העתיקה, הייתה בת 450 אלף תושבים בסוף המאה הראשונה לספירה. היא שימשה כמרכז שלטוני לאימפריה הרומית (אם כי הכנסת צבא לעיר נאסרה בחוק). רומא סבלה באופן תמידי מבעיות עירוניות שכללו אספקת חיטה לתושבים (מסיציליה, דרך נמל אוסטיה), טיפול בשפכים, טיפול בשרפות ומניעת מהומות רחוב מצד הפלבאים.
בארץ ישראל.
בתנ"ך יש כאלף אזכורים של המונח "עיר" ונטיותיו, ואילו המונח "כְּפָר" מופיע בתנ"ך רק ארבע פעמים. מכך ניתן להסיק שהמגורים בעיר היו נפוצים בעת כתיבת התנ"ך, אולם התנ"ך מתייחס לערים השונות באופיין מהערים המודרניות: בעוד שהיום כפרים מתייחסים ליישובים חקלאיים, וערים ליישובים תעשייתיים ומסחריים בתקופת התנ"ך אנשים חיו בערים ועסקו בעיקר בחקלאות. (כיוון שהחקלאות טרם הייתה מפותחת דיה כדי לפתח עודפי ייצור כאלה שיאפשרו לאנשים בודדים בלבד לעסוק בייצור מזון) עיר תנ"כית משמעה ריכוז צפוף של בתי-מגורים (ולרוב ערים הוקפו בחומה).
לעיתים קרובות חרבו ערים, ועל חורבותיהן קמו ערים חדשות באותו המיקום, וכך נוצר תל כדוגמת תל מגידו.
עיור נמרץ החל בארץ ישראל בראשית האלף השלישי לפני ספירת הנוצרים, בתקופת הברונזה הקדומה.
ערים תנ"כיות בישראל הן קטנות בשטחן והשתרעו על 200 דונם או פחות, למעט חריגים דוגמת תל חצור ששטחה מוערך ב-820 דונם. במהלך תקופת בית שני, ערים אחדות התרחבו מעבר לגבולות הקיימים, הן מבחינת שטחן והן מבחינת מספר התושבים.
בתקופה ההלניסטית והרומית נוסדו בארץ ישראל מספר ערים בסגנון ההלניסטי שכונו "פוליס" (עיר - מדינה). בערים אלו נעשה שימוש בסגנון הבנייה והאדריכלות הרומית והן נחשבו למודרניות יותר ביחס לערים התנ"כיות. אחת הערים המפורסמות בארץ ישראל היא קיסריה, שנבנתה על ידי המלך הורדוס.
הגמרא הכתיבה כללים לפיהם ישוב יכול להקרא בשם: "עיר".
בימי הביניים.
רוב רובן של הערים הגדולות באירופה המרכזית והמערבית נוסדו בימי הביניים או שכבר היו קיימות בימי הביניים.
ערי ימי הביניים באירופה שונות מהערים בעת העתיקה בכך שלרוב לא היו כפופות לשלטון מרכזי (אם כי הסיבות להקמתן דומות). הערים עדיין היו תלויות ביכולת אגירת מזון שסופק להן מהכפר ובהגנה שסיפקו לו בתמורה. ברוב הערים היו גינות בהן גידלו מזון, אולם עיקר המזון הגיע מהמרחב הכפרי. בערים נעשה עיבוד התוצרת החקלאית וכן עסקו במסחר, דת, מלאכה, פקידות ופוליטיקה.
ערי אירופה היו ממספר סוגי ערים:
לונדון היא דוגמה לעיר שנבנתה ככפר גדול, המשמש כמשק חלקי אף כי גם היא נבנתה על בסיס מחנה רומי. במשק חלקי מגדלים בעלי חיים אך אספקת המזון של בעלי החיים מגיעה מהכפרים. יתרון המשק החלקי על פני המשק הכפרי הוא אי תלות בשדות תבואה צמודים ולכן ניתן להסתפק בשטח קטן יחסית.
בשנת אלף לספירה, הערים האירופאיות היו קטנות ביחס לערי העת העתיקה. קורדובה, תחת שלטון מוסלמי, הייתה העיר המערבית הגדולה ביותר עם 450 אלף תושבים.
בשנת 1500 לספירה, לא היו ערים אירופאיות בין הערים הגדולות בעולם, למעט פריז, עם 185 אלף תושבים.
בעת החדשה.
אוכלוסיית הערים בעולם גדלה מ-3% ב-1800 ל-6.4% עד 1850, והגיעה לכדי 13.6% ב-1900. ב-1950 התגוררו בערים כ-743 מיליון איש (29% מכלל אוכלוסיית העולם). ב-1970 הגיע נתח זה לכדי 38.6% מאוכלוסיית העולם וב-1985 התגוררו בערים 1.98 מיליארד תושבים (41% מכלל אוכלוסיית העולם). אוכלוסיית הערים העולמית בשנת 2008 כללה כ-3.4 מיליארד בני-אדם, המהווים כחצי מאוכלוסיית העולם. עד שנת 2030 היחס יהיה 2/3.
עיור בעקבות המהפכה התעשייתית.
בזמן המהפכה התעשייתית ולאחריה, עברו רבים מכפרי אירופה לחיות בערים. הסיבה לכך הייתה תוצאה עקיפה של המהפכה התעשייתית. לפי צו של הפרלמנט הבריטי משנת 1760 צורפו האדמות הציבוריות (שעד אז הורשה לאיכרים לרעות בהן את צאנם) לאדמותיהם של בעלי האחוזות. צו זה איפשר לבעלי אחוזות מעטים להחזיק שדות ענק, שעיבודם היה יעיל יותר מעיבוד שדות קטנים. תופעה זו חיזקה את בעלי האחוזות הגדולים שהפכו ליצרני המזון העיקריים. החקלאים, בעלי השדות הקטנים, לא היו יכולים להתחרות במחירים הנמוכים שקבעו בעלי האחוזות והם נאלצו לנטוש את עיסוקם ולעבור לעיר, שם הפכו לפועלים או לבעלי מפעלים.
עיור במדינות מתפתחות.