בשנים 1813–1814 ליווה את הצבא הרוסי במסעותיו בגרמניה ובצרפת. ב-1815 הוא הפך למורה באקדמיה, תפקיד שמילא עד מותו. בשנת 1820 הוא הצטרף למשלחת חקר בארץ ישראל, שתיעדה את המקומות הקדושים לנצרות. רוב העבודה הזו הייתה צריכה להיעשות בסתר כדי למנוע התערבות של השלטונות העות'מאניים המקומיים. מלבד ההריסות העתיקות, הוא גם צייר רישומים של ירושלים וים המלח וכן סצנות מאיסטנבול, סמירנה, יפו ומקומות נוספים בהם עבר. התוצאה הסופית הייתה אוסף של למעלה מ-90 דפי צבעי מים שישמשו בסיס לציורים רבים. הוא קיבל קצבה לכל החיים על עבודתו שם.
במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה הוא צורף לפמלייתו של הצאר ניקולאי הראשון כדי לשרטט ולצייר ציורים ממסעם, שכללו כמה סצנות מהמצור על ורנה.
אחרית ימיו.
לאחר מותה הפתאומי של אשתו קליאו בשנת 1840, הוא נקלע לתקופה של דיכאון כרוני ואלכוהוליזם שהובילו למחלה שבסופו של דבר הביאה למותו. התפוקה שלו ירדה מאוד, והורכבה בעיקר מסקיצות שנעשו מ-1844 עד 1846 בזמן שנסע דרך איטליה במאמץ לשכך את צערו. כאשר הוא נפטר, רוב ציוריו עדיין היו ברשותו או הועברו לחברים ומקורבים. רובם נמצאים כעת בארמונות או באוספים פרטיים.
כמה מתלמידיו הידועים ביותר היו לב לאגוריו, מיכאיל קלודט, אלכסיי בוגוליובוב ואיוואן שישקין.
בנו המאומץ, סוקרט וורביוב, הפך גם הוא לצייר נוף ומורה לאמנות.
מקסים וורביוב
וייה
קולי (רוטב)
קולי (צרפתית: Coulis) הוא רוטב עדין מאוד, העשוי מירקות או מפירות מרוסקים ומסוננים, שמקורו ב. לקולי מרקם נוזלי ביותר ומראה צלול, ללא חתיכות או גושים. במקורו שימש המונח לנוזלים שניגרו מבשר בעת הבישול ולמרקים שהוכנו על בסיס מחית.
הכנה.
רוב המרכיבים המשמשים להכנת קולי הם ירקות ופירות הניתנים לאכילה ללא בישול. להכנת קולי המבוסס על מרכיבים כאלה יעובדו המרכיבים למחית (בדרך כלל באמצעות ממחה), ולאחר מכן נסחטת המחית להוצאת הנוזלים ממנה. לעיתים בעת הכנת המחית יתווספו תבלינים או חומרים אחרים. כאשר הקולי עשוי מירקות הדורשים בישול, הירקות יבושלו בבישול הקצר ביותר האפשרי על מנת לרככם לצורך המחית.
שימושים.
קולי ירקות משמש בעיקר למנות בשר וירקות, ויכול לשמש גם כבסיס למרקים או לרטבים אחרים. קולי פירות משמש לרוב בקינוחים. במנות המוגשות במסעדות מקובל להשתמש בקולי גם כקישוט.
מיכאיל קלודט
מיכאיל קלודט (ברוסית: Михаил Константинович Клодт; 1832–1902) היה צייר רוסי אימפריאלי ריאליסטי.
ביוגרפיה.
מיכאיל קלודט נולד למשפחה האמנותית של הברונים קלודט פון יורגנבורג, אביו קונסטנטין קלודט היה חרט העץ הרוסי הראשון, דודו פיטר קלודט פון יורגנבורג היה פסל רוסי מפורסם.
הוא למד ציור בסנט פטרבורג, ולאחר מכן באקדמיה הקיסרית לאמנויות (1851–1858). לאחר שקיבל מדליית זהב גדולה הוא קיבל מלגה לשלוש שנים ללימודי ציור בצרפת, שווייץ ואיטליה אך נטש אותם תוך שנה. הוא התלונן שהנופים הזרים לא עוררו בו השראה ושאסכולת הציור הצרפתית והאיטלקית נחותה מהרוסית. לאחר חזרתו קיבל קלודט רשות להשתמש בשאר כספי המלגה למסעות ברוסיה.
בשנת 1863 קיבל קלודט הכרה על ציורו "דרך בסתו". שבחים רבים זכתה יצירתו "בשדה" (1872) ו"נוף היער בצהריים" (1878). מבקרים ציינו את התמסרותו לנוף הרוסי, תשומת הלב לפרטים קטנים ולפרספקטיבה הטובה. מנגד, מבקר האמנות ולדימיר סטאסוב ציין את הנטורליזם הקטנוני ואת "המעקב האובססיבי אחרי המציאות" ביצירות רבות של קלודט. כדוגמה לאובססיה כזו הוא ציין את הציור "פרות שותות" (1879). בהתמסרותו לנוף הרוסי והן בנטורליזם קלודט היה כנראה הושפע מהצייר איוואן שישקין.
מיכאיל קלודט היה חבר מייסד של תנועת הנודדים (פרדוויז'ניקי), אך הם לא ראו בו לחלוטין אחד מהם. הפער נבע בחלקו מהביקורות הנוקבות מצד קלודט ובחלקו בגלל שהוא שמר על פרופסורה באקדמיה הקיסרית לאמנויות (1871–1886). לאחר הביקורת הנוקבת במיוחד של קלודט על ארכיפ קוינג'י, קלודט נאלץ להיפרד מהנוודים. עד מהרה פרש גם מהאקדמיה.
קלודט לא צייר שום דבר בעל ערך לאחר שנות ה-70. הוא היה חצי עיוור ושבור כלכלית, ומת ב-1902.
אולימפיאדת המתמטיקה הבינלאומית
אולימפיאדות המדע הבינלאומיות
אפרית החמשן
אולימפיאדת הפיזיקה הבינלאומית
אולימפיאדת הכימיה הבינלאומית
האולימפיאדה הבינלאומית במדעי המחשב
אולימפיאדת הביולוגיה הבינלאומית
אולימפיאדת המדע הבינלאומית לנוער
מיכאל פרייליך
מיכאל פרייליך (Michael Freilich ; נולד באנטוורפן, 17 אפריל 1980) הוא פוליטיקאי יהודי-בלגי, חבר במפלגת הברית הפלמית החדשה (N-VA). בעבר היה עורך ראשי של הירחון היהודי הפלמי Joods Actueel .
ביוגרפיה.
פרייליך הוא בן לאב בריטי ולאמא בלגית, טרי דווידס, עורכת אחראית של העיתון Joods Actueel. פרייליך סיים את התיכון באנטוורפן, למד בישיבה בלונדון. אחר כך למד במכון לב בירושלים והשיג תואר בשיווק. אחר כך למד במכללת תומאס אדיסון בניו ג'רזי והשיג תואר בניהול עסקים.
קריירה.
משנת 2000 עד 2001, הוא היה דובר 'הוועדה העולמית לצדק ושלום'. בין השנים 2002–2004 היה מנהל פרויקטים בחברת הטלפונים הבלגית Tellink. בשנים 2004–2005 היה מנהל פיתוח עסקי בחברת הטכנולוגיה NDL.net. בין 2008 ל-2010 היה מנהל פיתוח עסקי בחברת הטכנולוגיה Europesales ובין 2009 ל-2011 מנהל תקשורת בחברת השיווק Infinity Belgium. ב-2012 הקים חברת חלונות, ווינדו פלייס, שפשטה את הרגל ב-2016. בין 2007 ל-2019 פרייליך היה העורך הראשי של Joods Actueel. בתפקיד זה הוצג לא פעם כדובר הקהילה היהודית.
קריירה פוליטית.
בבחירות הפדרליות בבלגיה של 2019, פרייליך הוצב במקום החמישי ברשימת הבית עבורמפלגת N-VA, לכן הוא התפטר מתפקידו כעורך הראשי של Joods Actueel. הוא נבחר עם 12,829 קולות העדפה וה-N-VA זכתה ב-24 מושבים, מה שהפך אותה לקבוצה הפוליטית הגדולה ביותר. פרייליך הפך בכך ליהודי האורתודוקסי המודרני הראשון בלשכת הנבחרים.
דעות פוליטיות.
הוויכוח הישראלי-פלסטיני: פרייליך הצהיר כי הוא אינו ישראלי, אך יש לו קשר רגשי ורוחני עם ישראל. פרייליך ציין שהוא פרו-ישראלי וגם פרו-פלסטיני. הוא גם מאמין שלפלסטינים יש זכות לשלום ולהגדרה עצמית, ולכן הוא בעד פתרון שתי המדינות.
איראן: פרייליך ידוע כמתנגד חריף לאיראן, וארגן הפגנות נגד משא ומתן של ממשלת בלגיה עם איראן על שחרור מחבל איראני.
חיים אישיים.
נשוי לאשה מבריטניה, ואב לארבעה.
ברעזין
ברזין
שמואל ברליאנט
שמואל ברליאנט (1905 - 26 בינואר 1972) היה רב אמריקאי ונשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה.
חייו.
נולד בריצ'מונד, וירג'יניה בשנת 1905. בשנת 1929 הוסמך לרבנות לאחר לימוד בישיבת רבי יצחק אלחנן בישיבה יוניברסיטי. למד תואר ראשון בקולג' העירוני של ניו יורק וסיים תואר שני בשנת 1938 באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1968 מונה לדוקטור לתאולוגיה בישיבה יוניברסיטי.
בשנים 1950–1952 כיהן כנשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה.
בזמן מלחמת קוריאה סייע בארגון גיוס מרצון של אנשי דת, הגיוס אומץ גם על ידי מוסדות אורתודוקסים גדולים. כמו כן שימש כחבר בוועדת הדת של . הוא גם היה יו"ר ועדת החברות של המועצה, ועדת הכשרות ובית הדין לכבוד.
הוא היה יושב ראש הוועדה היהודית לצופים וייעץ לוועדה הדתית של הצופים באמריקה.
הרב ברליאנט היה רבה של קהילת תפארת ישראל, ג'קסון הייטס, ניו יורק, במשך 38 שנים.
נישא למרים פלנצר (לשעבר) ונולדו להם בן ושתי בנות. נפטר ב-26 בינואר 1972 בניו יורק.
איכות המזון
היריבות בין ארגנטינה לבין ברזיל בכדורגל
היריבות בין נבחרת ארגנטינה ונבחרת ברזיל בכדורגל (מכונה "הסופר קלאסיקו של האמריקות", בספרדית: Superclásico de las Américas, בפורטוגזית: Superclásico das Américas) היא יריבות ספורטיבית בין נבחרות הכדורגל הלאומית של ברזיל וארגנטינה וקבוצות האוהדים שלהן.
משחקי ברזיל-ארגנטינה ידועים לרוב ברמת התחרותיות הגבוהה והכישרון של שתי הנבחרות. ברזיל וארגנטינה הן שתי הנבחרות עם ממוצע מד הכושר הגבוה ביותר בהיסטוריה, עם 1,994 ו-1,984 בהתאמה. שתיהן גם מדורגות באופן מסורתי בין עשר הנבחרות הטובות בעולם בדירוג העולמי של פיפ"א. שתי המדינות הוציאו שחקנים שנחשבו בזמנו לטובים בעולם, כמו אלפרדו די סטפנו, דייגו מראדונה וליונל מסי מארגנטינה, ופלה, רונאלדו ורונאלדיניו מברזיל.
היסטוריה.
מקורות היריבות בכדורגל בין ארגנטינה לברזיל נעוצים עוד בתקופה שלפני הפיכת הכדורגל לכה פופולרי בשתי המדינות. כיום, מעטים זוכרים מלחמות ועימותים פוליטיים אחרים בין שתי המדינות, ומה שנצרב באמת הוא הכדורגל. היריבות בין המדינות נמצאת כמעט בכל ענפי הספורט, אבל משחק כדורגל גברים בין ארגנטינה לברזיל הוא משחק שאף צד לא רוצה להפסיד, ולרוב מקבל חשיבות רבה יותר מהטורניר שבתוכו הוא מתקיים. כדי להמחיש את עוצמת היריבות הזו, אחרי התקריות ב-1946, שתי הקבוצות לא שיחקו זו מול זו במשך עשר שנים.
מאז המשחק הראשון שלהן ב-1914, הנבחרות שיחקו 109 משחקי ידידות, משחקי מונדיאל ותחרויות רשמיות אחרות (לא כולל משחקים בין נבחרות הנוער). ברזיל ניצחה 43 משחקים, ארגנטינה 40, ו-26 משחקים נגמרו בתיקו.
לפי פיפ"א, ארגנטינה כבשה במשחקים 162 שערים, בעוד שברזיל הבקיעה 166. במסגרת המונדיאל, ברזיל מובילה עם שני ניצחונות, תיקו אחד והפסד אחד. במשחקי הקופה אמריקה, ארגנטינה מחזיקה ביתרון עם 14 ניצחונות, 8 תוצאות תיקו ו-9 הפסדים..