ביוני 1957 החל בארטון לסבול מרעד משמעותי בידיו. כאשר החל מושב בית המשפט של 1957–1958, היה כבר כתב ידו קשה לקריאה, והוא החל לקחת לעצמו מנוחות ארוכות בשעות אחר הצהריים. האבחנה הרפואית למצבו הייתה מחלת פרקינסון, ובראשית 1958 התגבר עוד יותר הרעד בידו השמאלית. הוא החליט לפרוש מכהונתו, ובמרץ הודיע על כך לנשיא אייזנהאואר. מתוך דאגתו בנוגע לענייני החוץ והפנים, ביקש הנשיא מבארטון לשקול להישאר על כס השיפוט שנה אחת נוספת, מבלי להודיע דבר בפומבי. בארטון הסכים, ובינתיים נעשו סידורים למנות את עוזריו המשפטיים של בארטון לתפקידים במחלקת המשפטים של ארצות הברית למקרה שבארטון יפרוש לפני תום מושב 1958–1959 של בית המשפט.
מצבו הבריאותי של בארטון המשיך להחמיר, וביוני 1958 יעצו לו רופאיו לפרוש. הוא הודיע לוורן על החלטתו, ווורן הפציר בו להישאר בתפקידו לפחות עד ה-30 בספטמבר. שבוע לאחר מכן נפגש התובע הכללי של ארצות הברית ויליאם פירס רוג'רס עם בארטון כדי לדון עמו על השמועות על פרישתו. גם הפעם חזר בארטון על רצונו לסיים את כהונתו, וגם רוג'רס ביקש ממנו להישאר עד 30 בספטמבר. כמה משברים ואירועים מנעו מבארטון מלהיפגש עם אייזנהאואר עד ה-17 ביולי, ובמועד זה הודיע בארטון באופן אישי לנשיא על כוונתו לפרוש. ב-22 ביוני מלאו לבארטון 70, כך שהוא יכול היה לפרוש עם פנסיה מלאה.
אייזנהאואר ביקש מבארטון שלעת עתה ישמור את דבר התפטרותו בסוד. הסיבה לכך הייתה בין השאר שאייזנהאואר רצה שיעמוד לרשותו מספיק זמן כדי לשקול את זהות המחליף ללא לחץ ציבורי. בנוסף, אייזנהאואר היה מודאג שהתפטרותו של בארטון באותה עת עלולה הייתה ליצור סיבוכים בלתי נחוצים בבית המשפט העליון, שהסכים לשמוע את העתירה בפסק הדין "קופר נגד ארון" . תיק זה הוגש על רקע משבר ליטל רוק, שבו נמנע מתשעה תלמידים אפרו-אמריקאים להתקבל לבית הספר התיכון המרכזי של ליטל רוק על ידי מושל ארקנסו אורוול פובוס. ויליאם ג. קופר ושאר חברי מועצת החינוך של ליטל רוק טענו שלא יוכלו ליישם את החלטת בית המשפט העליון בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך בשל העוינות הציבורית ובשל התנגדותם של המושל פובוס ושל בית המחוקקים של המדינה. היה ברור שהמקרה יגיע לפתחו של בית המשפט העליון. בית משפט מקומי פסק לטובת מועצת החינוך, וה-NAACP עתר הן לבית המשפט של ארקנסו והן לבית המשפט העליון, שב-30 ביוני סירב לשמוע את העתירה עד שבית המשפט של ארקנסו יפסוק, אך הוא גם ייעץ לבית המשפט של ארקנסו לפסוק במהירות, עוד לפני פתיחת שנת הלימודים.
במושב קיץ מיוחד קיים בית המשפט העליון דיון ב-11 בספטמבר, וב-29 בספטמבר פרסם את החלטתו. בשלב זה כבר הודיע בארטון לצוות לשכתו ולשאר השופטים על החלטתו לפרוש.
ב-6 באוקטובר 1958 פורסמה הודעה רשמית על פרישתו של בארטון מבית המשפט העליון. בהודעתו הסביר בארטון על מחלת הפרקינסון ממנה סבל. הוא פרש בעצת רופאיו, שהסבירו לו שבהיעדר לחץ העבודה בבית המשפט, עשוי מצבו אף להשתפר. ב-13 באוקטובר סיים בארטון את כהונתו.
שנותיו האחרונות ומותו.
לאחר פרישתו מבית המשפט העליון, ישב בארטון במשך כמה שנים בהרכבי שופטים בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
הרולד בארטון נפטר ב-28 באוקטובר 1964 בוושינגטון די. סי. כתוצאה מסיבוכים של מחלת הפרקינסון ממנה סבל, מאי-ספיקת כליות ומחולי בריאות. הוא נטמן בבית הקברות היילנד פארק שבקליבלנד.
ב-1986 שונה שמו של גשר השדרה הראשית של קליבלנד ונקרא על שמו.
האספה הלאומית של מונקו
האספה הלאומית של נסיכות מונקו (בצרפתית: Conseil National de Monaco) היא הפרלמנט של נסיכות מונקו. האספה מורכבת מעשרים וארבעה חברים, שנבחרים מתוך מפלגות על ידי אזרחי מונקו. חברי המועצה מכהנים במשך חמש שנים. נסיך מונקו רשאי לפזר את האספה, בתנאי שבחירות יתקיימו תוך 3 חודשים.
המועצה נפגשת לפחות פעמיים בשנה בכדי להצביע על תקציב המדינה ועל הצעות חוק.
נשיא האספה הלאומית הנוכחי הוא סטפן ולרי.
היסטוריה.
האספה הוקמה בשנת 1911, לאחר המהפכה המונגסקית. בתחילתה, היא הורכבה מ-12 חברים ובנוסף, האספה לא בחרה את נשיאה, אלא הנסיך.
בשנת 1962 הוחלט שלאספה יבחרו 16 חברים, ובשנת 2002 הוחלט שלאספה יבחרו 24 חברים.
בשנת 2012 עברה האספה למטה חדש.
דוד כהן (היסטוריון)
דוד כהן (דבנטר, 31 בדצמבר 1882 - אמסטרדם, 3 בספטמבר 1967) היה חוקר תרבויות יוון ורומא העתיקות (קלאסיציסט) הולנדי ואחד משני יושבי ראש המועצה היהודית במהלך מלחמת העולם השנייה.
השכלה וקריירה עד 1940.
כהן היה מורה בהאג והפך למרצה פרטי באוניברסיטת ליידן. בשנת 1924 הפך לפרופסור במינוי מיוחד באותה אוניברסיטה. שנתיים לאחר מכן מונה לפרופסור מן המניין להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת אמסטרדם. כהן היה ממייסדי הרמנאוס - כתב העת החודשי לתרבות עתיקה, שהמהדורה הראשונה שלו הופיעה בשנת 1928, והיה עורך כתב העת.
מלחמת העולם השנייה ואחריה.
בשנת 1941 כהן ואברהם אשר מונו על ידי הכובשים הגרמנים כיושבי ראש המועצה היהודית באמסטרדם. בספטמבר 1943 נעצרו השניים והועברו למחנה המעבר וסטרבורק. מאוחר יותר גורשו משם. כהן גורש לגטו טרזין שם שרד את המלחמה.
לאחר המלחמה נמתחה ביקורת קשה על נשיאות המועצה היהודית. בשנת 1947 אסרה על כהן מועצת הכבוד היהודית למלא תפקיד בקהילה היהודית; החלטה זו בוטלה בשנת 1950. כהן שב לתפקידו לאחר המלחמה באוניברסיטת אמסטרדם, ופרש בשנת 1953.
משפחה.
כהן היה אביו של האדריכל הרמן כהן (2005-1914), שעזר מבוני ארץ ישראל ומדינת ישראל בין השנים 1939 - 1967. אחד מנכדיו הוא הרופא ופוליטיקאי מפלגת העבודה בהולנד רוב אודקרק. הוא היה אחיו של הסופר יוסף כהן.
בילי גראטי
ויליאם (בילי) גראטי (באנגלית: William Garraty; 6 באוקטובר 1878 – 6 במאי 1931) היה כדורגלן אנגלי, ששיחק בעמדת החלוץ. מלך שערי הליגה האנגלית לעונת 1899/1900, לאחר שכבש 27 שערים במדי אסטון וילה.
ביוגרפיה.
גראטי נולד ב-1878 בעיר ברמינגהאם, וכשהיה בן 19 החל לשחק בקבוצה העירונית, אסטון וילה. אחרי שתי עונות על ספסל הקבוצה, הפך גראטי ב-1899 לשחקן מפתח וכבר בעונתו הראשונה בהרכב הראשון זכה עם הקבוצה באליפות הליגה. באותה עונה, הוא אף כבש 27 שערים ב-33 משחקים וסיים כמלך השערים של הליגה. עד היום, הוא השחקן שכבש הכי הרבה שערים לעונה במדי אסטון וילה, למעט טום וורינג ב-1931.
ב-1903 ערך גראטי את הופעתו הראשונה והאחרונה במדי נבחרת אנגליה, במשחק נגד ויילס במסגרת אליפות הבית הבריטית. שנתיים לאחר מכן, בגמר הגביע האנגלי ב-1905, ניצחה אסטון וילה 0–2 את ניוקאסל יונייטד וזכתה בתואר בפעם הרביעית בתולדותיה. גראטי, שהיה אחד מחמשת החלוצים הפותחים של הקבוצה, נבחר לשחקן המצטיין של המשחק.
שנה אחרי הזכייה בגביע, איבד גראטי את מקומו בהרכב הפותח של אסטון וילה, וב-1908 החליט לעזוב ללסטר פוס. הוא שיחק רק 6 משחקים במדי הקבוצה, ובסיום אותה עונה ירד עימה לליגה השנייה. לאחר מכן עבר גראטי לוסט ברומיץ' אלביון, ששיחקה גם היא בליגה המשנה באותם ימים. במהלך שתי עונות במועדון, הוא כבש 22 שערים ב-53 משחקים. עונתו האחרונה של גראטי כשחקן הייתה ב-1911, בה שיחק בלינקולן סיטי ובסופה פרש מכדורגל.
גראטי הוא סבא רבא-רבא של ג'ק גריליש, קשרה של מנצ'סטר סיטי ונבחרת אנגליה כיום.
עימות תיגראי (אתיופיה, 2020)
Captain Disillusion
ליגת האומות בכדורעף
יחסי אורוגוואי–ברזיל
יחסי אורוגוואי–ברזיל מקיפים יחסים מורכבים רבים לאורך שלוש מאות שנים, החל משנת 1680 עם הקמת קולוניה דל סקרמנטו, עד היום, בין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לרפובליקה המזרחית של אורוגוואי. ברזיל ואורוגוואי הן מדינות שכנות באמריקה הדרומית, וחולקות קשרים פוליטיים, כלכליים ותרבותיים הדוקים. הייחודיות של היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות מקורם בקשר היסטורי חזק - בסימן אירועים חשובים, כמו הקמת הקולוניה דל סקרמנטו בשנת 1680, פלישת ברזיל למזרח הבנדה בשנת 1815 והקמתה של לאחר מכן "Província Cisplatina", ועצמאות אורוגוואי מברזיל בשנת 1828. היחסים הדו-צדדיים הוגדרו עוד יותר על ידי מלחמת האזרחים באורוגוואי (1839–1851) ומלחמת פרגוואי (1864–1870).
היחסים בסוף המאה ה-19 עד סוף המאה ה-20 הועמדו בצל הפוליטיקה הפנימית והביאו לתקופת התרחקות בין שתי המדינות. חתימת חוזה אסונסיון בשנת 1991 יזמה תקופה של קשרים פוליטיים, כלכליים ותרבותיים הדוקים יותר. כיום מגדירה ממשלת ברזיל את אורוגוואי כבת ברית אסטרטגית ומציבה את היחסים הדו-צדדיים בראש סדר העדיפויות של מדיניות החוץ. זה נתקל בהדדיות על ידי מונטווידאו. אורוגוואי תמכה בהצעה הברזילאית למושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם.
היסטוריה.
קולוניזציה.