צורת הריבוי של סולו היא סולי. ביטוי זה משמש בעיקר במוזיקה קלאסית במשמעויות שונות:
מוזיקה קלאסית.
יצירות סולו.
יצירה הכתובה למבצע יחיד נקראת סולו. יצירות סולניות נפוצות במיוחד לכלים פוליפוניים כמו כלי מקלדת, גיטרה ונבל. כלים מונופוניים כויולה או חליל מלווים בדרך כלל בפסנתר, אך גם להם נכתבו יצירות סולו רבות, כמו הפרטיטות לכינור והסוויטות לצ'לו של באך. בעוד בתקופה הקלאסית מקובל היה לכתוב יצירות סולו רק לכלים מסוימים, מלחינים מודרניים רבים כתבו יצירות סולניות לכלים כטובה, טרומבון וכלי הקשה.
קונצ'רטו.
קונצ'רטו הוא יצירה לכלי או מספר כלים ולתזמורת. התפקיד או התפקידים המובחנים מן התזמורת נקראים סולו או סולי, בהתאמה. על אף שלעיתים מנגן הסולן לבד בקונצ'רטו, הוא מלווה בדרך כלל בנגינה תזמורתית. התבלטות התפקיד והפרדתו מן התזמורת הן שהופכות אותו לסולו.
פסוקים סולניים.
בדומה לקונצ'רטו, כל יצירה עשויה להכיל פסוקים מוזיקליים בהן מתבלט אחד מן הכלים, הנקראים לעיתים קרובות סולו.
סולו בסקציה.
הכלים בתזמורת מחולקים לסקציות, שהנגנים בהן מנגנים יחד בדרך כלל. כשמתבקש רק אחד מהנגנים מן הסקציה לבצע פסוק מוזיקלי בנפרד מן הסקציה, כשזו לא מנגנת כלל או מנגנת תווים שונים ממנו, נאמר שכלי זה מנגן סולו.
מוזיקה קולית.
לכל סוגי הסולו המוזכרים לעיל מקבילה במוזיקה קולית: יצירות לקול בודד, לעיתים בליווי פסנתר, יצירות לזמר או זמרת ומקהלה, וכן פסוקים סולניים במוזיקה למקהלה.
ג'אז.
נגינת סולו בליווי חטיבת קצב ולעיתים כלים נוספים, תופסת מקום נכבד בעולם הג'אז. הסולו, המאולתר בדרך כלל, מאפשר הבעה עצמית ומקובל להפגין בו סגנון אישי ויכולת טכנית גבוהה. נגינת סולו תופסת מקום גדול בהופעות והקלטות ג'אז, ולעיתים תופסת את רוב זמן הביצוע.
בהופעות ג'אז מקובל להביע הערכה לסולן במחיאות כפיים בסוף קטע הסולו שלו.
הביטוי סולי משמש בתזמורות ביג בנד באופן דומה לשימושו הקלאסי - קטע סולני באופיו הכתוב מראש למספר כלים מתוך התזמורת, לרוב מאותה משפחה, כמו סקסופונים או חצוצרה וטרומבונים.
רוק ומטאל.
ברוק ובמטאל יש מקום נכבד ביותר לקטעי סולו, במיוחד של גיטרה חשמלית, אך גם של קלידים או פסנתר, גיטרה בס או תופים.
הסולו מופיע לעיתים קרובות לקראת סוף השיר ומוביל לשיאו. לעיתים הסולו ארוך מאוד ומפתח את השיר לכיוונים חדשים, אך בדרך כלל בסופו הוא חוזר למבנה הקבוע.
קטעי סולו במטאל מתאפיינים במהירות ונגינה טכנית (שרדינג), ולרוב הם מאולתרים. עם זאת, קיימים גם קטעי סולו מלודיים או איטיים.
למרות הפופולריות של סולו גיטרה ניתן למצוא ברוק מקרים מפורסמים של נגינת סולו בכלים אחרים בהם סקסופון (למשל בביצועו של קלרנס קלמונס מן האי סטריט בנד, להקתו של ברוס ספרינגסטין), פסנתר (ג'רי לי לואיס; מייק גרסון, נגנו של דייוויד בואי), חליל (איאן אנדרסון, סולן להקת ג'תרו טאל), קלידים (קית' אמרסון, ריי מנזרק מלהקת הדלתות), גיטרה בס (למשל ג'ון אנטוויסל מלהקת The Who, ג'ון דיקון מQueen, אדם קלייטון מ-U2) או תופים (ג'ון בונהם מלד זפלין ואיאן פייס מדיפ פרפל למשל).
תולדות המוזיקה
תולדות המוזיקה היא העיסוק במיפוי מקורות המוזיקה בחברה האנושית והתפתחותה במשך הזמן.
מוזיקה זוהי אמנות שמיפויה ההיסטורי בעייתי, אך אין ספק שמקורותיה של המוזיקה נעוצים עמוק בתקופת האבן. נראה כי המוזיקה הראשונה שנוצרה הייתה מוזיקה קולית מלווה במחיאות כפיים, ומאוחר יותר גם בכלי הקשה, שכנראה היו כלי הנגינה הראשונים שנוצרו. עדויות לכלי נשיפה עתיקים מאוד נמצאו גם כן. התיווי, הדרך הפשוטה ביותר לתעד מוזיקה, הומצא רק לקראת סוף ימי הביניים על ידי הכנסייה הקתולית באירופה אשר גילתה כי המוזיקה יוצרת קשר עז בין התפילה למתפלל. עד אז לא הייתה כל דרך לתעד מוזיקה. בכל אופן, מוזיקה הייתה קיימת כמעט משחר ימי האדם, בתרבויות שונות במקביל.
לידתה של המוזיקה.
על פי האמור בתנ"ך, אבי המנגנים בכלי פריטה (כינור ועוגב) היה יובל בן למך: , כלומר אביהם של המנגנים וממציא אומנות הנגינה, או אומנות הפריטה - אומנות הנגינה הגבוהה יותר - לבדה.
גם המיתולוגיה הכנענית, כפי שזו משתקפת בכתבי אוגרית, מאזכרת אל שהמציא את אומנות הנגינה.
בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס היו פרשנים נוצריים שהציגו את פיתגורס ויובל כאבות המוזיקה.
מוזיקה פרה-היסטורית.
חוקרים מעריכים, בהתבסס על קיומה של מוזיקה בכל תרבויות העולם, כולל תרבויות החיות חיי ציידים-מלקטים, כי מקורה עתיק מאוד. קיימים ממצאים ארכאולוגיים ספורים של כלי נגינה פשוטים מהתקופה הפלאוליתית. הדוגמה העתיקה ביותר היא חליל עשוי על עצם ארוכה של נשר שנתגלה במערה בגרמניה מהתרבות האוריניאקית, לפני כ-40,000 שנה. הכינוי "מוזיקה פרה-היסטורית" (או לעיתים גם "מוזיקה פרימיטיבית") מתייחס לכל סוגי המוזיקה בתרבויות אשר לא פיתחו תיעוד בכתב של המוזיקה שלהן. אנתרופולוגים מעריכים כי המוזיקה התפתחה בתקופות מוקדמות, בתחילה כחיקוי לקולות של חיות. בתרבויות אשר לא פיתחו היסטוריה כתובה ושומרות על חלק מן המסורות של קבוצות הציידים-מלקטים (כמו למשל תרבות האבוריג'ינים באוסטרליה ותרבותם של חלק מן הילידים באמריקה), קיימת מוזיקה פרה-היסטורית; אם כי המונח מתייחס לעיתים קרובות להיסטוריה של המוזיקה באירופה לפני התפתחות הכתב ביבשת. במקרים רבים, מוזיקה של תרבויות במקומות אחרים מכונה "מוזיקת עולם", מוזיקה ילידית או "מוזיקה מסורתית".
מוזיקה עתיקה.
השלב הבא בהתפתחות המוזיקה הוא זה שבו היה קיים כבר כתב, ומצוין כ"מוזיקה עתיקה". ה"שיר" הכי עתיק בעולם הוא לטענת אן דראפקורן-קילמר שחקרה את הנושא, נכתב בכתב יתדות ומקורו באור לפני כ-4,000 שנים. דראפקורן-קילמר מצאה מקצב משולש (שנמצא גם בשירה מצרית עתיקה) שנכתב בסולם דיאטוני. יש מספר עדויות מן העת העתיקה המצביעות על שימוש בכלי נגינה שונים - ציורים על כדים ותיאורים כתובים של מוזיקה מצביעים על שימוש בכלי נגינה כמו צינורות כפולים, שהם כמו חמת חלילים פרימיטיבית, ועל פוליפוניה. תיאורים של התפתחויות דומות מופיעים גם בתרבות עמק האינדוס וגם בכתבי אריסטו.
בין כתבי אוגרית נמצא לוח חרס ועליו סימני יתדות המבטאים תווים, מהעתיקים בעולם. בכתבים נמצאו אזכורים גם לכינורות (לירות), מצלתיים ותופים. באוגרית נמצאו אף מספר כלי נגינה.
מוזיקה מערבית (קלאסית).
ההיסטוריה המתועדת של המוזיקה המערבית מתחילה במאה ה-8.
יצירות מוזיקליות מועברות ומובנות באופן הטוב ביותר כאשר הן נמצאות בקונטקסט המתאים ובמקום המתאים להן בהיסטוריה של המוזיקה. החלוקה לתקופות נעשית כך:
השנים שמצוינות למעלה הן כלליות ואינן מדויקות משתי סיבות: הראשונה, חלק מן הסגנונות היו פעילים במקביל. השנייה, קשה לקבוע מתי דועך לחלוטין סגנון אחד ונעשה פופולרי סגנון אחר.
מוזיקה מערבית (ג'אז וקלה).
קשה לסווג את המוזיקה המערבית הקלה, המבוססת על ג'אז ובלוז כמוזיקה מערבית טהורה. יש שיאמרו שלמעשה שורשיה של המוזיקה הקלה הם בבלוז ובג'אז - ואין ספק שהשורשים של אלו הם במוזיקה האפריקאית. בכל אופן, גם את תולדות המוזיקה הקלה והג'אז אפשר לחלק לתקופות (הרשימה על פי סדר כרונולוגי):
רוי ליכטנשטיין
רוי ליכטנשטיין (באנגלית: Roy Lichtenstein; 27 באוקטובר 1923 - 29 בספטמבר 1997) היה צייר ופסל יהודי-אמריקאי, מראשי זרם הפופ ארט. חלק ניכר מהאמנות שיצר הושפע מקומיקס ונועד "להיות מלאכותי ככל האפשר".
קורות חיים.
ליכטנשטיין נולד ב-1923, למשפחה יהודית מן המעמד הבינוני בעיר ניו יורק. עד גיל 12 הלך לבית-ספר ציבורי, ולאחר מכן לאקדמיה פרטית, שם החל להתעניין באמנות כתחביב. במקביל, החל להתעניין בג'אז וביקר לעיתים קרובות בקונצרטים בתיאטרון אפולו בהארלם; באותה תקופה צייר דיוקנאות של אמני ג'אז וכלי הנגינה שלהם.
אחרי שסיים את לימודיו ב-1940 עזב את ניו יורק על מנת ללמוד באוניברסיטת המדינה של אוהיו שהציעה בזמנו תואר משולב בעבודת סטודיו. ליכטנשטיין נאלץ להפסיק את לימודיו לטובת שלוש שנות שירות צבאי בזמן מלחמת העולם השנייה. בתום המלחמה שב לאוהיו והתקבל לבית הספר ללימודים גבוהים של האוניברסיטה. ב-1951 הציג את התערוכה הראשונה שלו בגלריה בניו יורק, שזכתה להצלחה מועטה בלבד.
ב-1951 הוא עבר לקליבלנד, שבה הוא גר כשש שנים, ועבד בעבודות שונות, כשרטט וכמעצב חלונות ראווה בין תקופות שבהן צייר. באותה תקופה סגנונו כלל פרשנות לציוריהם של אחרים. ב-1957 הוא עבר לצפון מדינת ניו יורק ושב ללמד. בתקופה זו הוא אימץ את סגנון האקספרסיוניזם מופשט, לאחר שהושפע יחסית מאוחר מסגנון זה; אך ציוריו שהוצגו ב-1959 קיבלו ביקורות פושרות.
תחילת ההצלחה.
ב-1960 ליכטנשטיין החל ללמד באוניברסיטת ראטגרס, שם הושפע מסגנונו של עמיתו לסגל המורים, אלן קארפו. עבודתו הראשונה שנשאה את סימן ההיכר של סגנונו הייחודי לאחר מכן, נקודות ה"בנדיי" (הצגת גוונים בהדפסה מסחרית באמצעות נקודות) הייתה "הבט מיקי" (Look Mickey), מ-1961 (מוצגת כיום בגלריה הלאומית בוושינגטון הבירה). באותה שנה הוא יצר גם שש עבודות אחרות עם דמויות מוכרות מסרטים מצוירים או עטיפות של מסטיקים. ב-1961, האספן וסוחר אמנות, לאו קסטלי החל להציג את עבודותיו של ליכטנשטיין בגלריה שלו, תערוכת יחיד ראשונה הוצגה ב-1962; היצירות שהוצגו בתערוכה זו נרכשו על ידי אספנים עוד לפני פתיחתה. בשנה זו, אחרי שליכטנשטיין הצליח לבסוף להשתכר ממכירת יצירותיו, הוא חדל ללמד. בשנת 1963 הוצגה במוזיאון לאמנות של לוס אנג'לס תערוכה של ליכטנשטיין לצד אנדי וורהול ומל ראמוס.
ליכטנשטיין כאמן מצליח.