formula_7ניתן להכליל את הלמה של רימן-לבג לפונקציות אינטגרבליות ולאו דווקא רציפות.
הוכחה.
הוכחה עבור פונקציות רציפות ומחזוריות formula_8לכל formula_9 קיים פולינום טריגונומטריformula_10 כך ש- formula_11נובע מיידית ממשפט פייר כיוון שממוצע סאזרו הוא פולינום טריגונומטרי לכל f (מקדמי פורייה של פולינום טריגונומטרי מקיימים : formula_12).
טקאו מיקי
טקאו מיקי (ביפנית: 三木 武夫; ) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-66.
ביוגרפיה.
מיקי נולד במחוז טוקושימה, ולמד משפטים באוניברסיטת מייג'י. לאחר מכן למד באוניברסיטת דרום קליפורניה, משם קיבל תואר דוקטור לשם כבוד בשנת 1966.
מיקי נבחר לבית הנבחרים של יפן ב-1937, והחזיק במושבו עד מותו ב-1988. הוא החליף את קקואיי טנאקה בראשות הממשלה ב-9 בדצמבר 1974, לאחר שהאחרון נאלץ להתפטר בעקבות פרשיית שחיתות בה היה מעורב. מיקי נבחר להחליף את טנאקה בגלל תדמיתו ה"נקייה" משחיתות, ומכיוון שלא הנהיג סיעה חזק, כמו קודמו בתפקיד.
לאחר היבחרו, ניסה מיקי לערוך רפורמה במפלגה הליברלית-דמוקרטית, וקידם את חקירת המעורבים בפרשיות שחיתות נוספות, ובכך קנה לעצמו אויבים בתוך מפלגתו שלו. אף על פי שתדמיתו הציבורית הייתה חיובית, המפלגה סבלה נזק תדמיתי בעקבות פרשיות השחיתות, ובבחירות של שנת 1976 היא איבדה את הרוב בדיאט של יפן, ונאלצה לצרף אליה מפלגות קטנות על מנת להישאר בשלטון. בשל אובדן הרוב בבית התפטר מיקי מתפקידו ב-24 בדצמבר 1976, וטקאו פוקודה החליפו.
משפחת אוסטרוגסקי
משפחת אוסטרוגסקי (בפולנית: Ostrogscy, בליטאית: Ostrogiškiai, באוקראינית: Острозькі-Ostroz'ki, ברוסית: Острожские -Ostrozhskie) הייתה משפחת אצולה מרכזית בדוכסות הגדולה של ליטא ובאיחוד הפולני-ליטאי. שם המשפחה נגזר מהעיר אוסטרוה שנמסרה לדניילו דמיטרוביץ' (Danylo Dmytrovych) מאת מלך ממלכת גליציה-ווהלין באמצע המאה ה-14. דמיטרוויץ' היה ככל הנראה נצר לשושלת רוריק.
בנו, הנסיך פיודור דמיטרוביץ' אוסטרוגסקי (Feodor Danilovich Ostrogski) היה מאנשיו של הדוכס הגדול ולדיסלב השני יגיילו, שהעניק לו את טירת אוסטרוה, את קורץ ואת תואר מושל ווהלין ב-1387. נחלת המשפחה גדלה וכללה 24 ערים, 10 עיירות ומעל 100 כפרים ושטחים חקלאיים נרחבים בווהלין, פודוליה וגליציה.
אחד מצאצאיו של פיודור דמיטרוביץ' היה קונסטנטי (Konstanty Ostrogski) שמונה להטמאן הגדול של ליטא ופיקד על צבאה בקרב אורשה (1514) נגד נסיכות מוסקבה. גם צאצאיו נשאו בתואר ההאטמאן הגדול של ליטא.
בניגוד לבתי אצולה עילית אחרים (מגנאטים) מן האזור דבקו בני אוסטרוגסקי בנצרות יוונית-אורתודוקסית ולא המירו דתם לנצרות קתולית ובכך נמנעו מהפכתם לפולנים. המשפחה טיפחה את השפה הרותנית ואת תרבותה ומימנה בתי ספר בהם נלמדה השפה. ב-1581 הודפס במימון המשפחה "תנ"ך אוסטרוג" (באוקראינית: Острозька Біблія; ברוסית: Острожская Библия), בסלאבית כנסייתית עתיקה ובאותיות קיריליות, תרומה חשובה לביסוסה של הכנסייה האורתודוקסית באזור.
הצאצא האחרון של המשפחה היה יאנוש (Janusz Ostrogski ;1554–1620). נחלות המשפחה עברו דרך קשרי נישואין למשפחת לובומירסקי.
ניסוי הסדק הכפול
טקאו פוקודה
טקאו פוקודה (ביפנית: 福田 赳夫; 14 בינואר 1905 – 5 ביולי 1995) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-67.
ביוגרפיה.
פוקודה נולד במחוז גונמה ולמד באוניברסיטת טוקיו. לפני מלחמת העולם השנייה שירת פוקודה כבירוקרט במשרד האוצר, ולאחר מכן היה המזכיר הכללי של הממשלה.
פוקודה קיבל מושב בבית הנבחרים של יפן ב-1952, ובו יצג את המחוז שלו. הוא נבחר למזכיר המפלגה הליברלית-דמוקרטית ב-1957 וכיהן במספר תפקידים, בהם שר החקלאות, היערנות והדיג (1959–1969), שר האוצר (1971–1973), והמנהל הסוכנות לתכנון כלכלי (1974–1976). הוא היה מועמד לראשות הממשלה ב-1972, אך הפסיד לקקואיי טנאקה.
הוא קיבל את נשיאות המפלגה הליברלית-דמוקרטית צידי טקאו מיקי, לאחר אובדן הרוב בבית הנבחרים בבחירות של 1976. המפלגה נותרה בשלטון, אך נאלצה להסתמך על תמיכת מפלגות קטנות יותר, שהקנו לה רוב מוחלט. אף על פי שהיה ידוע בתור נץ פוליטי בתחום יחסי החוץ, ספג פוקודה ביקורת על כך שנכנע לדרישות הטרוריסטים מהצבא האדום היפני שחטפו את טיסה 472 של ג'פאן איירליינס.
במאמץ למזער את תופעת הסיעתיות בתוך המפלגה, הנהיג פוקודה בחירות מקדימות. בבחירות הראשונות, שנערכו בסוף 1978, הביס אותו מסיושי אוהירה והתמנה לנשיא המפלגה, בעוד פוקודה נאלץ להתפטר. הוא פרש מהחיים הפוליטיים ב-1990.
בנו הבכור, יסואו פוקודה, התמנה לתפקיד ראש ממשלת יפן בספטמבר 2007, לאחר התפטרותו של שינזו אבה, ונותר בתפקיד במשך שנה. בכך היה בנו הראשון של ראש ממשלת יפן המכהן כראש הממשלה בעצמו. בנוסף, ראש הממשלה ג'ונאיצ'ירו קואיזומי החל דרכו הפוליטית בתור מזכירו של פוקודה, והשניים נותרו בקשר לאורך השנים.
איילת מרגלית
איילת מרגלית (נולדה ב-26 ביולי 1961) היא שחקנית ישראלית.
קורות חייה.
איילת מרגלית נולדה בקיבוץ גבים, ובהיותה בת שלוש עזבה עם הוריה את הקיבוץ והם עברו לתל אביב. אחרי 12 שנה בעיר השתקעה המשפחה במושב כפר הנגיד. מרגלית למדה בתיכון אזורי מקיף גבעת ברנר. עם שחרורה מצה"ל ולאחר טיול של שנתיים בחו"ל, החלה ללמוד משחק ב"הסטודיה" בהדרכת אמיר אוריין, אלי הוז ויצחק (בבי) נאמן. לימים הפכה "הסטודיה" ל"תיאטרון החדר" והוא שוכן באותו מקום עד היום, בניהולו של אמיר אוריין (2012). מרגלית למדה ושיחקה בתיאטרון החדר במשך שלוש שנים. במסגרת "תיאטרון החדר" ביצעה קבוצת השחקנים מיצגים חברתיים רבים. מרגלית השתתפה ב-1984 באירוע שחולל הד רב בשם: "ארוחת ערב – שיעור בהלכות שולחן ערוך". ההצגה שילבה טקסטים משולחן ערוך ומהמקורות, וכללה שחיטה כשרה של תרנגולת ובישולה במקום, כאשר הקהל התכבד בסוף ההצגה בתבשיל. המבצעים היו ארבע שחקניות ושחקן.
במקביל החלה איילת מרגלית בלימודי משחק בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, שם למדה בהדרכת נולה צ'לטון, עדנה שביט, רם לוי ועוד.
לקראת סוף לימודיה לוהקה ביחד עם עמוס לביא, להצגה "ציד העכברושים", מחזה לשני שחקנים, בתיאטרון החאן, (זאת הייתה הופעתה הראשונה על במה מקצועית).
מחזות נוספים במסגרת האנסמבל של "החאן" בהם שיחקה מרגלית היו "האביב מתעורר" של פרנק ודקינד, בו גילמה את דמותן של מרתה (ילדה) וגברת ברגמן. אחר-כך בתפקיד מונה בהצגה "מי תהום" של הלל מיטלפונקט, לצידם של עמוס לביא, גיל פרנק, גילי בן-אוזיליו, איצ'ו אביטל ויעקב בנאי. היא שיחקה גם בהצגות "ינתי פרז", שכתב אלדד זיו וביימו זיו ועתי ציטרון; "נולדו אשמים" של ג'ורג' טבורי ועוד.
ב-1989 נסעה איילת מרגלית לניו יורק ולמדה במשך שנתיים בבית הספר לתיאטרון מחול "ADAPTORS"-movement theatre school. במקביל לקחה קורסים בכיתות משחק לשחקנים מקצועיים ב-H.B STUDIO, שם למדה אצל ויליאם היקי, ששיחק את הסבא, דון קוראדו פריצי, בסרט "הכבוד של פריצי".
בתום מלחמת המפרץ שבה איילת מרגלית לישראל. עמית גזית מנהלו האמנותי של בית ליסין ליהק אותה להצגה "גפרורים" שהופיעה גם בפסטיבל עכו 1991. ההצגה פרי עטו של יאיר טריבלסקי ובבימויו של עמי דיין, עסקה בארבעה פועלים שפוטרו ממפעל, ומאיימים לשרוף את עצמם ואת המפעל אם לא יחזירו אותם לעבודה. לצידה של מרגלית שיחקו אורי גבריאלי, רונא דוד-טוטו וגל זייד. אחר-כך שבה לשחק בחאן בהצגות "עלילות עקביה", "האזור החופשי", "דון קישוט", "אהבת מוות" של ענת גוב, בבימויו של אלדד זיו "האם הטובה" ועוד.
היא השתתפה בהפקת "רומיאו ויוליה", קופרודוקציה של החאן ותיאטרון אל-קאסבה, בבימוים של ערן בניאל ופואד עווד. בקבוצת בית מונטאגיו שיחקו שחקנים פלסטינים ובקבוצת קאפולט שיחקו שחקנים יהודים. מרגלית גילמה את דמותה של ליידי קפולט, אמה של יוליה, בתפקיד מר קפולט שיחקו לסירוגין אלכס פלג ובוריס אחנוב; אורנה כץ הייתה יוליה; עליזה רוזן האומנת; ח'ליפה נאטור היה רומיאו; בהצגה שיחקו גם מוחמד בכרי ובסאם זועמוט. מרגלית עשתה עם ההצגה סבב הופעות בחו"ל: בפריז שבצרפת, בברגן שבנורווגיה, ובציריך שבשווייץ.
מרגלית שיחקה ב"זהב של שוטים" (1994), סדרת טלוויזיה דרום אפריקאית שעובדה לעברית ושודרה בערוץ המסחרי החדש 2. מרגלית גילמה בה את דמותה של גלי, אחד התפקידים הראשים, זמרת נוירוטית שאמה היא הסוכנת שלה ומנהלת את חייה.
בתיאטרון הפרינג' שיחקה מרגלית במחזה "הטיפול", עבור תפקידה בהצגה זו קיבלה את פרס השחקנית על-שם משה שטרנפלד מטעם תיאטרון הפרינג'.
מרגלית עזבה את עולם הבמה למשך שנתיים ועבדה במשרד פרסום, עם גיחות לפרסומות ותפקידי אורח קטנים.
ב-1998 איילת מרגלית ביימה את ההצגה "פריחת ההדרים" לתיאטרונטו, הצגה שהוזמנה לפסטיבל הצגות יחיד בסופיה, בולגריה. כותב ההצגה ומבצעה היה אחיה אלון מרגלית. אירוע נוסף שמרגלית ביימה היה "בבושקה" - מופע תיאטרלי מוזיקלי על-פי ספרו הראשון של ערן בר-גיל, שהוצג במועדון הבארבי, בהשתתפותם של רונית רולנד ולהקתה, יולי הרגיל, אודי בן-משה, אילן פופקו ועוד
ב-1999 שיחקה מרגלית בסרט הטלוויזיה "איש משטרה", בבימויו של רם לוי. היא גילמה את דמותה של מושבניקית, אישה מוכה (שבעלה - מיכה סלקטר) המעורבת בתעלומת רצח במושב, מכרם ח'ורי שיחק את חוקר המשטרה.
ב-2000 נולדה לה ולבן זוגה בתם מיה.
ב-2003 היא שיחקה בסדרת הטלוויזיה "משחק החיים" בתפקיד נירה ברגר אשתו התככנית של מנהל התיאטרון שאול ברגר (דן תורן).