במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 פעל מועדון סיירה בעיקר כארגון שהעניק שירותי נופש ושירותים חברתיים לחברי המועדון, ארגן טיולים בטבע, שיפר שבילי הליכה, ובנה בקתות נופש בהרי הסיירה נבדה. פעילות שתדלנית כללה מאמץ ממושך להרחיב את הפארק הלאומי סקוויה (מטרה שהושגה ב-1926) ועבודה שנמשכה שלושה עשורים להגן ולשמר את הפארק הלאומי קינגס קניון (הוקם ב-1940). ההיסטוריון סטיבן פוקס ציין "בשנות ה-30 היו מרבית שלושת אלפים חברי המועדון רפובליקנים בגיל העמידה".
הניו דיל גרם לרבים משומרי איכות הסביבה להצטרף לדמוקרטים, ורבים מהדמוקרטים הצטרפו לשורות שומרי איכות הסביבה. בין המנהיגים שהחיו מחדש את מועדון סיירה לאחר מלחמת העולם השנייה היו עורכי הדין ריצ'רד לאונרד (Richard Manning Leonard; 1993-1908) ובסטור רובינזון (Bestor Robinson; 1987-1898), צלם הטבע אנסל אדמס ודייוויד ברואר (David Brower; 2000-1912), לעתיד מנכ"ל המועדון.
ברואר היה בן 21 כשפגש את אדמס בעת שטייל בשביל בהרי הסיירה נבדה ב-1933. אדמס נתן את חסותו לקבלת ברואר כחבר במועדון מאוחר יותר באותה שנה, והוא צורף למערכת כתב העת "עלון מועדון סיירה" ("Sierra Club Bulletin") ב-1935. לאחר מלחמת העולם השנייה חזר ברואר למשרתו בהוצאה לאור של אוניברסיטת קליפורניה, ומונה לעורך הראשי של "עלון מועדון סיירה" ב-1946.
ארגון לאומי.
ב-1950 היו במועדון סיירה כ-7,000 חברים, מרביתם בחוף המערבי. באותה שנה הוקם הסניף האטלנטי של הארגון, הסניף הראשון מחוץ לגבולות קליפורניה. דירקטוריון פעיל שהורכב ממתנדבים הפעיל את הארגון, כשהוא נעזר בצוות פקידים מצומצם. ברואר מונה למנכ"ל הראשון ב-1952, והמועדון החל להשיג את ארגוני שימור הסביבה הגדולים דוגמת חברת אודובון הלאומית (National Audubon Society), הפדרציה הלאומית לחיות הבר (National Wildlife Federation), חברת אזורי הטבע הבראשיתי (The Wilderness Society) וליגת אייזק וולטון (Izaak Walton League) שהפעילו סגל מקצועי במשך שנים רבות.
בשנות ה-50 זכה מועדון סיירה לתהודה לאומית במאבקו כנגד צמד הסכרים המתוכננים על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית על הנהר גרין, היובל העיקרי של חלקו העליון של נהר הקולורדו: בפארק אקו (Echo Park) ובהר ספליט (Split Mountain). שני הסכרים היו עתידים להציף יותר מ-180 קילומטרים של קניונים באזור המונומנט הלאומי דינוזאור (Dinosaur National Monument) במדינת יוטה המוגן על ידי הממשל הפדרלי על פי החלטת נשיא ארצות הברית. ברואר הוביל את המאבק כשהוא נסמך על תמיכתם של ארגוני שימור הסביבה האחרים. הרקע של ברואר בעולם הדפוס הוכח כמכריע. בעזרת של המו"ל אלפרד קנופף (Alfred Abraham Knopf, Jr. 2009-1918), הבעלים של הוצאת קנופף (כיום בבעלות רנדום האוס) ותומך נלהב בשימור הטבע, יצא לאור במהירות הספר "זהו דינוזאור" ("This Is Dinosaur"), שנערך על ידי הסופר וולאס סטגנר (Wallace Earle Stegner; 1993-1909) ובו פרקים שנכתבו על ידי ברואר, קנופף ואחרים ותמונות מהאתר. הספר נשלח לכל אחד מחברי הקונגרס בתוספת איור של עמק הץ' הצ'י המוריק לפני הקמת הסכר ותמונות עדכניות מחופו הבוצי המכוער. בעקבות פעילותם של שתדלני מועדון סיירה הוסר אתר פארק אקו מחוק מיזם אגירת מי נהר הקולורדו כפי שאושר ב-1956. ניצחונו של מועדון סיירה במאבק נגד סכר פארק אקו גרם להכפלת מספר החברים במועדון.
עם זאת, ההסרה הושגה תוך הסכמה של לשכת הטיוב שלא לבנות שני סכרים אלו בתנאי שתוכל להקים את הסכרים האחרים המוצעים במסגרת המיזם, בנקיק פליימינג (Flaming Gorge Dam) ובקניון גלן מבלי שתהיה התנגדות לסכרים אלו. בפועל תמכו ברואר ומועדון סיירה בהרחבת הסכר בקניון גלן על מנת להוסיף למאגר את המים שהיו אמורים להיות מאחורי הסכר בפארק אקו. הדבר היחיד ממנו חששו שוחרי איכות הסביבה לגבי סכר קניון גלן היה שגובה פני המים במאגר המתוכנן אמור היה להציף את המונומנט הלאומי ריינבו ברידג' (Rainbow Bridge National Monument). ברואר שלא טייל בקניון גלן קודם להסכם הפשרה, התחרט אחרי שביקר במקום כשעבודות הקמת הסכר כבר עמדו להסתיים ותיאר זאת "כשגיאה הגרועה ביותר של הקריירה שלי" ו"החטא הגדול ביותר שביצעתי".
ההדים מפרשת פארק אקו הפכו את מועדון סיירה לארגון שימור סביבה לאומי, ותומכי שימור הסביבה החלו ליטול יוזמה במאבקים בתוכניות פיתוח של אזורי הבר. החל מ-1949 ארגן המועדון יחד עם חברת אזורי הבר כנסים הדו-שנתיים בשם "כנס אזורי הטבע הבראשיתי" (Wilderness Conference) שהיו כוח מניע חשוב במסע התעמולה שהוביל לחקיקת חוק אזורי הטבע הבראשיתי (Wilderness Act) ב-1964.
סדרת ספרים.
ב-1960 יזם ברואר הוצאה לאור של סדרת ספרים בפורמט גדול שכותרתה "זו היא האדמה האמריקנית" ("This Is the American Earth"), וב-1962 סדרה נוספת שכותרתה "שימור העולם הוא באזורי הבר" ("In Wildness Is the Preservation of the World") עם תמונות צבע מרהיבות מעשה ידיו של אליוט פורטר (Eliot Furness Porter; 1990-1901). ספרי מתנה מהודרים אלו שהודפסו באמצעות חטיבת ספרי מועדון סיירה, הכירו לציבור נרחב את מועדון סיירה. בארבע השנים הראשונות נמכרו כ-50,000 עותקים והמכירות עלו על 10 מיליון דולר. ברואר החל להדפיס שני כותרים חדשים בפורמט של ספרי מתנה כל שנה, אבל לא כולם זכו להצלחה של "שימור העולם". אף שהספרים היו הצלחה בכך שהביאו את מועדון סיירה ואת נושא שימור אזורי הבר לידיעת הציבור האמריקני, הם גרמו הפסד כספי לארגון, כ-60,000 דולר מדי שנה לאחר 1964. הניהול הכספי של הארגון הפך לנושא למחלוקת בין הדירקטוריון של הארגון לבין ברואר.
מערכת הגרנד קניון.
מסע הצלב המפורסם ביותר של מועדון סיירה בשנות ה-60 היה במאמץ לעצור את התוכנית של לשכת הטיוב לבנות שני סכרים שהיו אמורים להציף חלקים מהגרנד קניון במסגרת מיזם המכונה Pacific Southwest Water Plan (תוכנית המים של דרום מערב הפסיפיק). המועדון פרסם מודעה על פני עמוד שלם בניו יורק טיימס ובוושינגטון פוסט ב-1966 בכותרת "הפעם הם רוצים להציף את הגרנד קניון" ושאל "האם אנו צריכים להציף את הקפלה הסיסטינית על מנת שהתיירים יתקרבו לתקרה?" המודעות יצרו גל של מכתבי מחאה לקונגרס, והמריצו את מס ההכנסה האמריקני, ה-IRS, להודיע על השעיית ההגדרה של מועדון סיירה כמוסד ללא כוונת רווח שהתרומות לו פטורות ממס (במינוח של מס ההכנסה האמריקני ארגון מסוג (c)(3)501) עד תום החקירה בעניינו. דירקטוריון הארגון נקט אמצעי זהירות כנגד צעד כזה כשהקים את "קרן מועדון סיירה" כארגון מסוג (c)(3) ב-1960 לשם קבלת מענקים ותרומות לפעילות חינוך ופעולות שאינן קשורות בשתדלנות. למרות זאת, הייתה ירידה בתרומות למועדון, שהחמירו את הגרעון התפעולי השנתי. החברות בארגון לעומת זאת טיפסה בחדות בתגובה לחקירה על תוקף הגדרת המיסוי של המועדון על ידי ה-IRS מ-30,000 ב-1965 ל-57,000 ב-1967 ו-75,000 ב-1969.
ההתנגדות הציבורית למיזם עצרה את התוכנית לבנות סכרים בגרנד קניון. המטרה העיקרית של סכרים אלו הייתה הפקת חשמל, ומכיוון שהתוכנית נפלה היה צריך למצוא מקור אחר לחשמל. ההחלטה נפלה על הקמת תחנת כוח פחמית בשמורת הנאוואחו בסמוך לעיירה פייג' (Navajo Generating Station). הפעילות הציבורית הנוכחית של מועדון סיירה היא כנגד השימוש בפחם משום היותו מזהם ובגלל פליטת גזי החממה. באופן אירוני, דווקא פעילות הארגון בשנות ה-60 הגבירה במקרה זה את השימוש בפחם.
סוף תקופת ברואר.