אף על פי שניתן למצוא מקורות לתנועת הציונות הנובעת משאיפת בניין פוליטי לאומי בזמנים קדומים במהלך ההיסטוריה היהודית, בעליית החסידים, עליית תלמידי הגר"א ועליית תלמידי רבי יהודה אלקלעי, האידאולוגיה עצמה התגבשה ככוח משמעותי בחיים היהודיים רק במהלך שנות השמונים של המאה ה-19. באותו עשור היגרו כ-15,000 יהודים, רובם מאזור דרום רוסיה, לארץ ישראל בכוונה לחיות בה – בניגוד לאלה שעלו כדי למות ולהיקבר בה – וחלק אף היגרו על מנת לעבוד בה בחקלאות, בניגוד לאלו שעלו במטרה ללמוד. גל העלייה הזה, במהלך שנות השמונים של המאה ה-19, נקרא "העלייה הראשונה".
הציונות נתפשת לרוב כסוג של לאומיות, אך לציונות היו באותה עת גם היבטים כלכליים ותרבותיים. הרעיון הכלכלי העיקרי שעמד בבסיס התנועה הציונית היה כי על היהודים לנטוש את המקצועות שאפיינו אותם, כגון פונדקאות, משכונאות ומסחר-זעיר, לטובת שיבה אל האדמה ועיבודהּ.
התנועה.
גרעין ההקמה של התנועה מנה כ-50 איש, רובם סטודנטים ממעמד חברתי גבוה ובעלי נטייה סוציאליסטית, אך רק מיעוטם עתיד היה להגיע לארץ. מרכז התנועה היה בתחילה בחרקוב, ולאחר מכן באודסה. בראשם עמד ישראל בלקינד.
קבוצות ביל"ויות נוספות נוסדו גם בערים פטרבורג, מוסקבה, מינסק, אודסה, ניקולייב ועוד. לקבוצת הביל"וים היה אופי חלוצי עם שאיפה לעלות לארץ ישראל ולסוריה ולחיות חיי שיתוף.
בה' בתמוז ה'תרמ"ב עזבו הביל"ויים הראשונים את רוסיה ויצאו לקושטא. שם הקימו משרד ביל"ויי, ושני חברים, משה מינץ ויהודה סנדמירסקי נשארו שם לנהל משא ומתן בסיוע לורנס אוליפנט האנגלי ועות'מאן פאשה גיבור פלבן, בדבר יסוד מושבת ביל"ו בארץ-ישראל על אדמת הממשלה העות'מאנית; מאמצים אלה נכשלו. גם פניות לאנשי ציבור נוספים העלו חרס.
אנשי ביל"ו החליטו לעלות לארץ ישראל, על אף שחבריהם ברוסיה סברו שמוטב שיגיעו לסוריה, שם ניתן היה לקבל קרקע בחינם. בי"ב בתמוז יצאו ארבעה עשר חברים ובראשם ישראל בלקינד באונייה "צרס" לארץ ישראל. ביניהם הייתה גם אישה אחת: דבורה סירוט. ב-6 ביולי 1882 ירדה הקבוצה בנמל יפו. משהגיעו לארץ ישראל, שאפו חבריה להשתלב בתחום עבודת האדמה. חברי הקבוצה פנו לבית הספר "מקוה ישראל", שבו נתקבלו לעבודה כפועלים במחיר של חמישה גרוש ליום. הם שכרו דירה בבית אנטון איוב, בפרדסים שבין יפו למקוה ישראל. הם היו קבוצת הפועלים היהודית השנייה בארץ (מלבד העלייה מתימן - אעלה בתמר), והם חיו חיי קומונה עם עזרה הדדית ותקנון משותף. הדירה ששכרו כללה שני חדרים, האחד עבור כל הגברים (13 במספר) והשני עבור דבורה סירוט. קליטתם במקום הייתה קשה, ובתחילה הם נעזרו על ידי קרל נטר שתמך בהם. במשך הזמן עלה מספרם ל-25. עם מותו של קרל נטר נותרו ללא משענת. התנאים הקשים והשכר הדל תרמו לסכסוכים ולחילוקי דעות בין רוב בני הקבוצה לבין ישראל בלקינד, שאותו ראו כשתלטן. בלקינד ואחיו נאלצו לעזוב את הקבוצה.
בנובמבר 1882 החלו לעבוד בראשון לציון, על אף התנגדות של חלק מבני המושבה שחששו מאופיים החילוני. הם עברו לגור במושבה זו בחודש שבט ה'תרמ"ג, והתקבלו שם בעקבות מכתב שכתב קרל נטר לברון. הם התקבלו לעבודה בשכר של פרנק ליום, בהשגחת הגנן הצרפתי דיגור, שמונה לסייע לתושבי ראשון לציון על ידי מנהל מקוה ישראל. מצבם הכלכלי היה קשה בשל היבולים הדלים והשכר הזעום ששולם להם. בקשותיהם לקבל סיוע, בין היתר מתנועת חובבי ציון, הושבו בשלב זה ריקם.
עד סוף 1884 נמנו בארץ 48 ביל"ויים, ואילו התנועה ברוסיה חדלה להתקיים. מצבם הכלכלי הוסיף להיות חמור ועל כך נוספו עתה גם מחלות וקשיים חברתיים, וחלק מהם התפזרו בתפוצות השונות כולל ארצות הברית. באותה שנה יסדו כמה מחברי ביל"ו את המושבה גדרה, כישוב שיתופי.
המעטים שנשארו הוסיפו להתמודד עם קשיים רבים, תוך שהם הופכים מודל ומופת לעליות שיבואו.
חלק מהבילויים הלכו לנחלת שבעה שבירושלים ויסדו בה קבוצה בשם "שהו" – שיבת החרש והמסגר – בראשות יחיאל מיכל פינס. קבוצה זו התפזרה אחרי כשנתיים. חלק מחבריה שבו לגולה, וחלק לראשון לציון.
חלק מהבילויים נשארו בראשון לציון לפי עצת מנהל מקוה ישראל, שמואל הירש, אשר הבטיח להם בשם הברון מפריז שיקבלו אחוזות קרקע כשאר האיכרים. שמות הבילויים אשר נשארו שם (לפי ספרו של מנשה מאירוביץ) היו: אבגוסטובסקי, ישראל בלקינד, פאני בלקינד, שמשון בלקינד, יואל דרובין, אלכסנדר הרכבי, חיים חיסין, פאניה חיסין-פריזר, דוד יודילביץ, מנשה מאירוביץ, חסיה צלליכין בינינסון, יהודה אידל צלליכין, ד"ר מנחם (מרק) שטיין.
קבוצה אחרת, לאחר שגורשה ממקוה ישראל, הקימה את המושבה גדרה, תוך שחבריה נעזרים ביחיאל מיכל פינס אשר רכש עבורם באמצעות "חובבי ציון" חלקת אדמה בת 3,300 דונם. הביל"ויים אשר הקימו את גדרה היו צבי הורביץ, שלמה זלמן צוקרמן, בנימין פוקס, דב ליבוביץ, יוסף ליס, יעקב שלמה חזנוב, יעקב מוהילנסקי, מנחם מנדל מוהילבסקי ואליהו סברדלוב. בסופו של דבר ישראל בלקינד הצטרף גם הוא לקבוצה.
תנועת ביל"ו הונצחה במושב שנקרא על שמה: כפר ביל"ו, אשר הוקם במבצע התיישבות האלף באזור רחובות, בשמו של צומת ביל"ו הסמוך למושב, דרומית לרחובות בילו סנטר ובשכונת הבילויים בדרום רמת גן. גם המושב תלמי ביל"ו הסמוך לעיר נתיבות, נקרא על שם התנועה, לציון שבעים שנים לעליית אנשיה לארץ ישראל.
היחיד מבין הביל"ויים שזכה לראות את הכרזת המדינה היה מנשה מאירוביץ (1860-1949) שעל שמו הוקמה חטיבת הביניים "אחרון הביל"ויים".
יש הרואים בעליית אנשי ביל"ו את "העלייה הראשונה" בהגדירם "עליה" כמגמה לשיבה אל קרקע המולדת כדי להאחז בה וליישב אותה. אחרים רואים בעליה זו כישלון קשה והם מונים כסיבות הכישלון: החילוניות המובלטת של הקבוצה, תנאי חיים קשים מאוד, ההתנגדות השמרנית ולעיתים החשוכה של היישוב הישן לאנשי ביל"ו, בירוקרטיה אכזרית ששלטה אז ביישוב הקיים בארץ ישראל, חוסר עזרה מיהודי הגולה וחילוקי דעות קשים בתוך הקבוצה עצמה.
המנון הבילויים.
בין השנים 1882 ל-1883 כתב הרב יחיאל מיכל פינס את השיר "חושו אחים חושו". בשנת 1884, כאשר הוקמה המושבה גדרה, החליטו הבילויים להפוך את השיר להמנון הבילויים והמושבה כאות תודה לפינס על עזרתו לתנועה.
אמנות ASCII
אמנות ASCII היא צורת אמנות ממוחשבת, בה משתמשים בתווי ASCII כדי ליצור ציורים שונים ולהציג תמונות ופריטי גרפיקה אחרים.
את אמנות ה-ASCII, המשתמשת ב-95 התווים הדפיסים הקיימים בקוד זה, ניתן ליצור באמצעות עורך טקסט פשוט ופרימיטיבי ולשמור כקובץ טקסט. כך אכן יצרו אומני ה-ASCII הראשונים את יצירותיהם. היות שהשיטה מתבססת על אלמנט בסיסי וראשוני בתחום המחשבים (הצגת תווים על מסך), החלה אמנות ה-ASCII את דרכה ממש במקביל להתפתחות המחשבים האישיים.
השיטה מנצלת את העובדה שתווי ASCII מיוצגים לרוב בעזרת גופן ברוחב אחיד, מה שמקל על העיצוב ומאפשר אחידות של הציור בין מחשבים ומערכות שונות.
כיום זמינות תוכנות רבות המקלות על יצירת אמנות ה-ASCII, זאת באמצעות אוטומציה של בחירת ומיקום התווים השונים. תוכנות אחרות מסוגלות לעבד תמונה רגילה (מפת סיביות, Bitmap) לתמונת ASCII.
אמנות ASCII נפוצה במיוחד בחתימות הממוחשבות של משתמשים שונים באינטרנט. גולשי אינטרנט המשתמשים בפורומים, דואר אלקטרוני, צ'אטים וכדומה נוהגים ליצור לעצמם חתימה שתקל על זיהויים ותוסיף נופך אישי להודעותיהם. חתימות אלו כוללות לעיתים קרובות, לצד פרטים מזהים כגון שם וכתובת, גם ציורי ASCII. בנוסף, שימוש ב ASCII נעשה כדי ליצור אנימציות, כאשר בכל תמונה שונה, כל סימן יכול לשנות מקום או להתחלף בסימן אחר, ובכך ליצור אנימציה.
ניתן אף לשלוח יצירות אמנות ASCII באמצעות מסרון סלולרי.
דוגמאות.
המילה "אי!" כתובה באותיות המילה:
אאא אא יייייי !!!!!!!
אא אא יייייי !!!!!!!
אא אאא יייי !!!!!
אא אא אא !!!!!
אאאאא אא !!!
אא אא
אא אא !!!!
אא אאא !!!!
הפרטה מדינית
הפרטה מדינית היא ביטוי להפרטה הנעשה במסגרת של כלכלה ברמת מדינה, הפוכה להלאמה. הפרטה זו מתקיימת בשני אופנים עיקריים:
הדגש הרב שניתן להפרטה בעשורים האחרונים של המאה ה-20 קידם את חקר ההפרטה והטביע את השימוש במונח זה.
הבסיס להפרטה המדינית.
ההפרטה שואפת לניהול החברה על ידי כוחות השוק ומעדיפה אותם על פני פעולות הממשלה.
גישה זו, המושתתת על הכרעה ערכית בדבר אינטרסים של הפרט כמניע עיקרי, מהווה את המניע המרכזי במגמת ההפרטה (גם אם לא תמיד באופן מוצהר). עיקרון זה נתמך בידי דעת קהל החוששת מהסקטור הציבורי ורואה בו מנגנון מנוון בלא תקנה או מאיים ואינו נתון לשליטת האדם.
עיקרון נוסף המניע לעיתים את ההפרטה, הוא תפיסת המערכת הכלכלית על-פי מדד היעילות כמדד מרכזי. תפיסה זו מציבה את העושר הכמותי כמרכז הכלכלה, ואינה מקבלת את הכלכלה כחלק מעיצובה הערכי של החברה. תפיסה זו באה לידי ביטוי כראיית ההפרטה כאמצעי לייעול המשק, ובהעדפת התפתחות אורגנית של החברה על פני הכוונה מגבוה.
מהות ההפרטה המדינית.
הפרטה היא המעבר לצורות שונות של רווחיות וחשיבה רווחית-אנוכית. לרוב בתהליך זה מועברים תחומי עיצוב של החברה מהמגזר הציבורי הטהור לשולי המגזר הציבורי, למגזר הפרטי או למגזר ההתנדבותי.
הפרטה מדינית מתייחסת לארגון ציבורי העובר הפרטה. במובן זה ניתן להפריט ממד אחד או יותר מבין הממדים הבאים: בעלות על הארגון, תיקצוב (מימון הפעילות הכוללת), תיקנון (קביעת מסגרת נוהליו), ניהול, ייצור, הספקה (של המוצרים לאוכלוסייה), תשלום (עבור יחידת מוצר מסוימת) ובקרה.
כל אחד מממדים אלו עשוי להיות ציבורי או אחר ובתהליך ההפרטה עוברת הפונקציה מרשות ציבורית לרשות פרטית או התנדבותית.