בשנת 1809 התפשט רעיון העצמאות בפרו העליונה כמו בכמה מדינות אחרות ברחבי אמריקה הספרדית. במאי 1810 אירעה מהפכה בבואנוס איירס ששלטה בשטח פרו העליונה והובילה למלחמת העצמאות הארגנטינאית בהנהגתו של הגנרל חוסה דה סן מרטין. זה הוביל למלחמת גרילה בשנת 1811 בפרו העליונה המכונה מלחמת הרפובליקות. לוחמי הגרילה הובסו בסופו של דבר על ידי כוחות המלוכה.
בשנת 1822 נכנסו לפרו כוחות השייכים לסימון בוליבר, חוסה דה סן מרטין ואנטוניו חוסה דה סוקרה והביסו את הכוחות הספרדים במדינה. זמן קצר לאחר מכן נכנסו כוחות בראשות אנטוניו חוסה דה סוקר לפרו העליונה ונלחמו נגד כוחות המלוכנים. בשנת 1825, פרו העליונה הייתה חופשית מסמכות ספרדית. במקור, בוליבר רצה שפרו העליונה תצטרף לפרו או ארגנטינה, אולם אנשי פרו העליונה שכנעו את בוליבר וסוקר להעניק אוטונומיה לשטח וב-6 באוגוסט 1825 הכריז הקונגרס על עצמאות המדינה והיא נקראה בשם "בוליביה" לכבוד סימון בוליבר ובירתה כונתה "סוקרה" לכבוד אנטוניו חוסה דה סוקרה.
לאחר העצמאות.
ביולי 1847 בוליביה וספרד חתמו על חוזה שלום וידידות ובכך כוננו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. בשנת 1866 הכריזה בוליביה מלחמה נגד ספרד במהלך מלחמת איי צ'ינצ'ה שכללה גם את פרו, צ'ילה ואקוודור.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד, נציגויות דיפלומטיות בוליביות בספרד הציעו מקלט ליותר מ-300 אזרחים ספרדים והנפיקו אשרות לאזרחי ספרד כדי לברוח לצרפת או לבוליביה. בוליביה קיימה יחסים דיפלומטיים עם ספרד בכל תקופת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו. בראשית שנות ה-50 הגיע אנטוניו גרסיה בארון, חבר בטור דורוטי וניצול מחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן לבוליביה שם עבר לג'ונגל הבוליביאני והקים קהילה אנרכיסטית.
במאי 1987 ערך חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד את ביקורו הרשמי הראשון בבוליביה, ביקורו הראשון מתוך שלושה במדינה. בשנת 2006 מונה אבו מוראלס לנשיא בוליביה. היחסים בין שני העמים היו מינימליים במהלך ממשל הנשיא מוראלס. במאי 2012, הלאים הנשיא מוראלס את החברה הספרדית רד אלקטריקה דה אספניה, חברת רשת חשמל הפועלת בבוליביה, ובדצמבר 2012 הלאים הנשיא מוראלס גם את חברת החשמל הספרדית איברדרולה. בפברואר 2013 הלאים הנשיא מוראלס את חברת התשתיות הספרדית, אברטיס, מה שהוביל למתיחות דיפלומטית מוגברת בין בוליביה לספרד.
ביולי 2013, בדרכו חזרה לבוליביה מביקור ברוסיה, נאלץ מטוסו של הנשיא מוראלס לנחות באוסטריה לאחר שמייסד ויקיליקס, ג'וליאן אסאנג', הדליף מידע כוזב לפיו המדליף אדוארד סנודן היה על סיפון מטוסו של הנשיא מוראלס לבוליביה. ספרד, צרפת ואיטליה אסרו כי הנשיא מוראלס יטוס במרחב האווירי שלהן, ולכן נאלץ מטוסו של הנשיא לנחות באוסטריה. לאחר חיפוש יסודי במטוס, הגיעו למסקנה כי אדוארד סנודן לא היה על הסיפון.
משבר פוליטי בבוליביה 2019.
במהלך הבחירות הכלליות בבוליביה 2019 ערך ארגון מדינות אמריקה ביקורת שמצאה "מניפולציה ברורה" בבחירות ואי סדרים משמעותיים עליהם פיקחה ועדת הבחירות. בעקבות המחאה, הסכים הנשיא מוראלס לקיים בחירות חדשות ב-10 בנובמבר 2019; עם זאת, זמן קצר לאחר מכן התפטרו הנשיא מוראלס וסגנו, אלווארו גרסיה לינרה, מתפקידם לאחר שאיבדו את תמיכת המשטרה והצבא. שניהם עלו על מטוס של חיל האוויר המקסיקני וקיבלו מקלט במקסיקו. זמן קצר לאחר מכן, שגרירות מקסיקו בלה פאס פתחה את מעון השגריר בפני מקורבים שונים לשעבר של אבו מוראלס, והדבר הביא למחאות מצד בוליביאנים זועמים המתנגדים לנשיא לשעבר. בדצמבר 2019, שני דיפלומטים ספרדים ערכו ביקור נימוסין במעון השגריר המקסיקני. הממשלה הבוליביאנית הזמנית ראתה את הביקור כעלבון והאשימה את הדיפלומטים במניעים "עוינים" נסתרים. ב-30 בדצמבר גירשה בוליביה את שני הדיפלומטים הספרדים מהמדינה, יחד עם שגריר מקסיקו. באותו יום הגיבה ממשלת ספרד בראשות ראש הממשלה פדרו סנצ'ס על המהלך בגירוש שני דיפלומטים בוליביים מספרד.
היחסים בין שתי המדינות.
במהלך השנים, שתי המדינות חתמו על הסכמים רבים כגון הסכם להכרת תארים אקדמיים (1903); הסכם על אזרחות כפולה (1961); הסכם תרבות (1966); שיתוף פעולה טכני (1971); אמנת ההסגרה (1990); הסכם למניעת כפל מס (1997); הסכם על אימוץ (2001); הסכם לקידום והגנה על השקעות (2001) והסכם תחבורה אווירית (2010).
הגירה.
בשנת 2011 התגוררו בספרד כ-250,000 אזרחים בוליביאנים. רוב הבוליביאנים עזבו את מדינת מוצאם לספרד כדי להימלט מעוני ואי יציבות פוליטית. בשנת 2011, אזרחי בוליביה בספרד שלחו סכומי העברה של מיליארד דולר לבוליביה. בשנת 2014 התגוררו בבוליביה כ-10,000 אזרחים ספרדים.
תחבורה.
מתקיימות טיסות ישירות בין בוליביה לספרד באמצעות חברות התעופה הבאות: אייר אירופה ו-BOA-בוליביאנה דה אביאסיון.
יחסי סחר.
בשנת 2016 הסתכם המסחר בין בוליביה לספרד ב-215 מיליון אירו. באותה שנה היו לספרד השקעות בסך 192 מיליון אירו בבוליביה. ספרד היא המשקיעה הזרה הישירה הגדולה ביותר בבוליביה. חברות רב לאומיות ספרדיות כמו Mapfre ו-Repsol פועלות בבוליביה.
שנטל בלאק
הפצצת בית הספר בבחר אל-בקר
הפצצת בית הספר בכפר בחר אל-בקר התרחשה ב-8 באפריל 1970 במהלך מלחמת ההתשה, כאשר מטוס פנטום של חיל האוויר הישראלי הפציץ בית ספר בכפר בחר אל-בקר שמדרום לפורט סעיד במצרים. בתקיפה נהרגו כ-46 ילדים ונפצעו יותר מ-50 ילדים. בית הספר עצמו הוחרב לאחר שפצצות ושני טילי אוויר-קרקע פגעו בקומה הראשונה של בית הספר, שהכילה שלוש כיתות לימוד.
ההתקפה נחשבת לגורם תורם להחלטת ישראל להשעות תקיפות עומק אחרות שתככנה במסגרת מבצעי פריחה.
התקיפה.
המתקפה התנהלה במסגרת סדרת תקיפות לעומק מצרים בשם מבצעי פריחה, שכללה גם את ההפצצה המוקדמת של מפעל אבו זעבל, שם נהרגו 80 עובדים. בעוד שממשלת ישראל הודתה באופן מיידי בהפצצת המפעל, הפצצת בית הספר הוכחשה שוב ושוב על ידי שר הביטחון, משה דיין ושגריר ישראל באומות המאוחדות, יוסף תקוע. תקוע ודיין טענו כי המודיעין הישראלי אסף תמונות של בית הספר באמצעות לוויין ריגול ועל פי הממצאים שלהם בית הספר היה ממוקם בתוך בסיס צבאי.
בין שני הצדדים, כמו גם בעלי בריתם, קיימת מחלוקת ביחס למניע ההתקפה וכתוצאה מכך לייעודה המתאים. בעוד שהצד המצרי ובעלי בריתם הערביים טוענים כי מדובר בפשע מלחמה שמטרתו הייתה לכפות על המצרים הפסקת אש ,מקורות ישראליים ובעלי בריתם מהמערב רואים בכך טעות אנוש שנבעה מכך שישראל חשבה שבמיקום בו שכן הבית ספר היה בסיס צבאי של מצרים.
אחרית דבר.
ב-2016 דווח כי ישראל שילמה פיצויים בגין האירוע וזאת כדי לקדם את היחסים בין המדינות.
האגור
עבד אל-רחמן בן עוף
עבד אל-רחמן בן עוף (בערבית: عبد الرحمن بن عوف, 580-652) היה אחד מהצחאבה, ואחד מהעשרה שהובטח להם גן עדן.
משפחה.
אביו היה עוף בן עבד עוף, ואמו הייתה אל-שפאא בנת עוף.
אחים ואחיות.
אחיו היו עבד אללה ואל-אסווד, ואחיותיו היו עאתכּה והאלה.
נשותיו.
עבד אל-רחמן נשא כ-15 נשים, ובניהן היו אום כלת'ום בנת עוקבה וחביבה בנת ג'חש.
בניו.
בניו היו סאלם אל-אכבר, מוחמד, אבראהים, חמיד, אסמאעיל, מען, עומר, זיד, ערווה אל-אכבר, סאלם אל-אסע'ר, אבו בכר.
בנותיו.
בנותיו היו אום אל-קאסם, חמידה, אמת אל-רחמן, אמת אל-רחמן אל-סוע'רא, אמנה, מרים, אום יחיא, ג'וויריה.
פטירה.
עבד אל-רחמן בן עוף נפטר בגיל 72, באל-מדינה.
פיאט טיפו
ג'סטין פרישמן
ג'סטין אלינור פרישמן (נולדה ב-16 בספטמבר 1969) היא אמנית ומוזיקאית אנגלית. היא הייתה הסולנית של להקת בריטפופ Elastica, לפני שפרשה מתעשיית המוזיקה ופיתחה קריירה כציירת.
שנים מוקדמות.
פרישמן נולדה ב־16 בספטמבר 1969 בקנסינגטון, לונדון, בתו של וילם פרישמן, ניצול שואה הונגרי, מי שהיה יו"ר חברת פלש פרישמן של מהנדסים יועצים ואם רוסית .
הוריה שניהם יהודים. היא גדלה בטוויקנהאם, לונדון, ולמדה בבית הספר לבנות סנט פול, לפני שלמדה בבית הספר לאדריכלות בארטלט באוניברסיטת קולג 'בלונדון .
קריירה.
אומנות.
פרישמן אמרה, "הנושאים והרעיונות שאיתם אני עובדת קשורים ישירות לנרטיב אישי מתמשך. השאלות הגדולות באות לידי ביטוי בבחירות שאני עושה באמנותי ... [כולל] מערכת היחסים שלי המתפתחת עם הרוחניות שלי. אני חושבת שהגישה והאסתטיקה שלי חושפים מאבקים פנימיים ומדברים עם המקורות וההיסטוריה של המשפחה שלי. "
בשנת 2005 עברה פרישמן לבולדר, קולורדו, שם למדה אומנות חזותית באוניברסיטת נרופה, מכללה קטנה לאומנויות ליברליות בודהיסטיות.
בשנת 2012 נכנסו יצירותיה לרשימת המועמדים לפרס Marmite בבריטניה לציור.
מוזיקה.
פרישמן החלה לכתוב וללמוד מוזיקה בגיל אחת עשרה.
היא הייתה חברה מייסדת בלהקת סווייד עם ברט אנדרסון, אותו הכירה ב- UCL בשנת 1988. היא עזבה את הלהקה באוקטובר 1991. בסרט התיעודי משנת 2018 "The Insatiable Ones" אנדרסון מציין אותה כהשפעה עצומה על אלבומה הראשון של הלהקה.
בהמשך הקימה פרישמן את הלהקה שלה, Elastica . אלבומם הראשון, "Elastica", שיצא בשנת 1995, הפך לאלבום הבכורה הנמכר ביותר בתולדות בריטניה. הם הוחתמו ב Deceptive Records בבריטניה, ובהמשך עם גפן רקורדס באירופה ובארצות הברית. בשנת 1994 נבחרה אלסטיקה על ידי קוראי ה- NME כלהקה החדשה הטובה ביותר. בשנת 1995, אלסטיקה הייתה מועמדת לפרס המוזיקה של מרקורי על אלבומם "Elastica" . האלבום המשיך למכור יותר ממיליון עותקים ברחבי העולם. בשנת 2001 הודיעה הלהקה על פרידה ידידותית, תוך שהיא מצטטת, בין השאר, שחיקה מסיבוב הופעות מפרך.