החוק הגדיר מחדש סוגים שונים של קרקעות ואת הזכויות שכל סיווג מקנה על הקרקע. בנוסף לקרקעות המולכ והמירי שנזכרו לעיל, החוק הגדיר אדמות לצורכי ציבור (מֶתְרוּכּה), אדמות הקדש או ווקף (מֶווקוּפה) ואדמות מתות (כלומר לא מעובדות), נטושות ומרוחקות מכל יישוב (מוואת). סוגי הקרקעות היו מוכרים גם לפני המאה ה-19, אך חוק הקרקעות איגד אותם בקוד משפטי וכאמור ניסח את החוק כדי לאפשר גביית מיסים רבים יותר על הקרקע, הפעילות הכלכלית בה (קנייה, מכירה, השכרה) ותוצרתה. זאת כדי להגדיל את התמורה למדינה, הן באמצעות הסדרת המיסוי והן על ידי הרחבת שטחי העיבוד החקלאי שבתורה תאפשר גביית מיסים רבים יותר על התוצרת. קרקעות בעלות חשיבות מיוחדת בהקשר של הרחבת שטחי העיבוד החקלאי היו הקרקעות המתות (מוואת), כיוון שאותן ניתן היו "להחיות" כלומר לעבד ולשנות את הסיווג שלהן. זה המקום לציין, שהחוק התיר לשנות את סיווגן של קרקעות מסוימות. כך למשל, אדמת מוואת שעובדה במשך עשר שנים, גם ללא אישור רשמי לכך מהשלטונות, הייתה יכולה להפוך לרכוש המעבד. מצד שני, החוק קבע הגבלה על מצב בו נותרת אדמה שאינה מעובדת ברשותו של המעבד. לפי סעיף 68, זכות הבעלות על אדמה שנותרה לא-מעובדת במשך שלוש שנים רצופות מתבטלת ועוברת למדינה. הסיבה לגמישות בסיווג מחד ולקשיחות בנוגע לאדמה לא-מעובדת מאידך הייתה מטרת-העל של החוק: הרחבת עיבוד הקרקעות ורישומן כדין על ידי המדינה כדי לזכות במירב ההכנסות ממסים.
יישום החוק.
ביטוי נוסף לפרגמטיות השלטונית העות'מאנית נמצא באופן יישום החוק ברחבי האימפריה. על אף שחוק הקרקעות יועד לכל מחוזות האימפריה, ללא הבחנה בין אזורים גאוגרפיים או קבוצות אתניות, יישומו היה מורכב מעט יותר. בדומה לעבר, נדרשה האימפריה העות'מאנית גם אחרי יישומו של חוק הקרקעות לאזן בין הרצון להסדיר חוקים אחידים לבין נסיבות פרטניות. למרות מגמת הריכוזיות התחשב השלטון באיסטנבול באוכלוסיות ייחודיות ביחסן לקרקע, וביניהן קבוצות נוודיות, שלעיתים הורשו לנהל את סוגיות הקרקע שלהן בהתאם לנוהג המקומי ולאו דווקא בהתאם לחוק המדינתי. בנוסף להתחשבות באוכלוסיות יוצאות-דופן נתן חוק הקרקעות מקום גם להסדרים בלתי-פורמליים כמו האפשרות לרשום קרקע מדינה (מירי) על שם המעבד אותה לאחר עשר שנות עיבוד, ללא אישור השלטונות לעיבוד מראש. גם בשטחים שהיו כפופים לחוק המדינתי, רישום הקרקעות לא הושלם במלואו במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. לחוסר הצלחת הרישום אבות רבים: בעלים של אדמות שמסרו מידע כוזב לרשויות כדי להימנע מתשלום מיסים וגיוס לצבא, מחסור במסמכים כתובים בסביבה אנאלפביתית, ונסיבות היסטוריות סוערות.
חוק הקרקעות אחרי נפילת האימפריה העות'מאנית.
חוק הקרקעות העות'מאני המשיך ללוות חלק משטחי האימפריה-לשעבר גם לאחר נפילתה. במדינת ישראל, למשל, הוויכוח על פרשנות חוק הקרקעות ויישומו עדיין מתנהל ויש לו השלכות מעשיות על עתיד הבדואים החיים בכפרים לא מוכרים בנגב. מדינת ישראל לא הכירה באוטונומיה המסוימת שניתנה לבדואים תחת השלטון העות'מאני והמנדטורי ופרשנותה לחוק העות'מאני נחשבת בעיני חלק מהעוסקים בנושא כמחמירה. עיקר המחלוקת בין מדינת ישראל לבדואים נסוב סביב הפרשנות באשר לאדמות מוואת והאפשרות להחייאתן. כפי שנכתב לעיל, חוק הקרקעות העות'מאני אפשר באופן ברור, תחת תנאים מוגדרים, "החייאה" של אדמות מוואת ותביעת בעלות על אדמות ש"הוחיו". החייאה התבטאה בעיבוד (ובתוך זה, זריעה, נטיעה, חריש), השקיה וגידור והקנתה למעבד בעלות על הקרקע. החייאה שלא באישור השלטונות התקבלה, אבל המעבד נדרש לשלם את ערך הקרקע בטאבו על-מנת להפוך לבעליה.
לעומת הבהירות היחסית באפשרות להחיות אדמות מוואת, הגדרת המונח "מוואת" עצמה בחוק העות'מאני לא הייתה אחידה. חוק הקרקעות הגדיר אדמות מוואת באופן הבא: קרקע נטושה שאינה שייכת או מוקצה לאיש, המרוחקת מרחק בו לא ניתן לשמוע קריאת אדם מקצה מקום היישוב הקרוב ביותר, מרחק של כ-1.5 מיל או כחצי שעה. החוק מביא שלושה מדדים אפשריים למרחק בו יכולה להימצא אדמה מסוג מוואת אך לא מציין סדר עדיפויות או מדרג מסוג כלשהו לגבי אותם מדדים. קריאת אדם יכולה להישמע או לא להישמע כתוצאה מנסיבות משתנות כתנאי השטח, קולו של האדם הצועק וטיב שמיעתו של האדם המודד. לא מצוין אם המרחק של חצי שעה הוא מרחק של חצי שעה בהליכה, רכיבה או נסיעה בכלי רכב. ייתכן שבאימפריה העות'מאנית העמימות הזו לא הייתה קריטית בגלל האידאולוגיה השלטונית העות'מאנית והרצון שעמד בבסיס הרפורמה הקרקעות, להביא לעיבוד באישור המדינה של כמה שיותר אדמות.
עבור מערכת המשפט הישראלית, יותר ממאה שנים מאוחר יותר, המצב היה שונה. מדינת ישראל שללה את אפשרות החייאת הקרקעות הבלתי-מעובדות בטענות פרוצדורליות שונות, שעיקרן חוסר העמידה של התובעים בנהלים החוקיים הדרושים. מערכת המשפט הישראלית בחרה במדד מרחק אחד מהיישוב הקרוב ביותר לאדמת מוואת, מרחק של 1.5 מיל, למרות שעל-פי החוק העות'מאני הוא לא עדיף על מדדים אחרים. ייתכן שבחירה זו נעשתה כיוון שקל יותר למדוד 1.5 מייל בלא שהמדידה תהיה כפופה לנסיבות משתנות. בנוסף, מערכת המשפט הישראלית קבעה דרישות שנוגעות לאופי היישוב ממנו נמדד המרחק לאדמת המוואת ומשך קיומו של אותו יישוב על הקרקע. במקרה זה, השינוי באידאולוגיה של הרשות המדינית בולט לעין. בעוד האימפריה העות'מאנית עודדה עיבוד אדמות, גם על-חשבון היצמדות לנהלים, ובלבד שכמה שיותר אדמות יעובדו, מדינת ישראל דווקא הדגישה את הפעולה לפי הנהלים כדי להצדיק את התנגדותה לתובעים. למרות הכיוונים המנוגדים, המטרה הראשונית שעמדה נגד עיני מחוקקי האימפריה העות'מאנית במאה ה-19, היא אותה מטרה במידה רבה של הרשויות הישראליות: ביסוס שליטה מדינתית איתנה על השטחים שברשות המדינה תוך רישום מדויק כדין.
Theatre of Tragedy
Theatre of Tragedy (אנגלית: "תיאטרון הטרגדיה") הייתה להקת מטאל גותי מנורווגיה, מהלהקות החלוצות בשירת היפה והחיה ושילוב זמרת בסצנת המטאל.
היסטוריה.
הלהקה הוקמה ב-2 באוקטובר 1993 בסטוונגר, נורווגיה, ושינתה פעמיים את שמה (במקור Suffering Grief ואחר כך La Reine Noir ובסוף Theatre of Tragedy). מייסדיה היו הזמר ריימונד אישטבן רוהוני (Raymond István Rohonyi), הגיטריסט Pål Bjåstad וטומי לינדל (Tommy Lindal). אליהם הצטרף המתופף היין פרודה הנסן. מאוחר יותר הם הזמינו את ליב קריסטין להיות זמרת אורחת למספר שירים אך מהר מאוד התרשמו ממנה והיא נהפכה לחברה קבועה בלהקה.
ב-1994 יצא לאור הדמו הראשון שלהם וב-1995 אלבומם הראשון Theatre of Tragedy (אלבום). הלהקה הוציאה עוד מספר אלבומים וב-1998 הוציאה את האלבום Aégis שנחשב לשיא היצירה שלהם. בתקופה זו ניגנה הלהקה מטאל גותי כבד המשלב בין שירת היפה והחיה לדום-דת'.
בשנת 2000 שינתה הלהקה את סגנונה וממטאל גותי עברה לנגן אינדסטריאל משולב ברוק גותי ואלקטרופופ. דבר זה התבטא באלבומם Musique וגרם להלם בקרב הרבה ממעריצי הלהקה.
ב-2003 הודיעה הלהקה על עזיבתה של ליב קריסטין, סולנית הלהקה, עקב "חילוקי דעות מוזיקליים שאינם ניתנים לגישור".
את קריסטין החליפה נל זיגלנד (Nell Sigland) שהצטרפה ללהקה ב-2004. ב-2004 ו-2005 יצא הלהקה למסע הופעות כאשר זיגלנד היא הסולנית המובילה. הלהקה הוציאה עוד מספר אלבומים אך שינוי הסגנון ושינוי הרכב הלהקה גרם לדעיכה ולירידה בכמות המעריצים.
ב-1 במרץ 2010 הודיעה הלהקה על החלטתה להתפרק ב-2 באוקטובר 2010. היא ערכה מסע הופעות אחרון בליווי להקת המטאל הגותי הסימפוני הנורווגית Where Angels Fall ובעזרת מימון המונים הוציאה סרט המתעד את ההופעה האחרונה שלהם.
סגנון מוזיקלי.
הלהקה התחילה כלהקת מטאל גותי/דום-דת' והשתמשה בשיטת שירת היפה והחיה: קול בס גברי ולעיתים אף גרואלינג לצד שירת סופרן נשי עדינה. בשלושת אלבומיה הראשונים דבקה הלהקה בסגנון זה ומילות השירים נכתבו באנגלית מודרנית מוקדמת.
החל משנת 2000 והאלבום Musique שינתה הלהקה את סגנונה באופן דרסטי לרוק אינדסטריאל המשלב רוק גותי ואלקטרופופ. המטאל הכבד נזנח ואיתו הגרואלינג והשירים נכתבו באנגלית מודרנית פשוטה.
בשני אלבומיה האחרונים, Storm ו-Forever Is The World, חזרה הלהקה לנגן רוק גותי ומטאל גותי.
דבורה דימאנט
ליבן
לִיבָּן (צ'כית: Libáň; גרמנית: Liban) היא עיירה במחוז הראדץ קראלובה שבצ'כיה. נכון לשנת 2012, חיו בעיירה 1714 תושבים: 826 גברים ו-888 נשים. הגיל הממוצע בליבן באותה שנה היה 41.3 (39.4 גברים ו-43.1 נשים). נכון לשנת 2014, שטח העיירה היה 1967 דונם.
שבוע הליכות ג'יין
קפה גלינה
קפה גלינה היה מבנה מפורסם בסגנון הבינלאומי שהיה ממוקם על שפת הים במתחם יריד המזרח שפעל בחצי האי הירקוני במהלך שנות ה-30. המבנה תוכנן על ידי האדריכלים ג'ניה אוורבוך, אלזה גדעוני ושלמה גינזבורג. המבנה הוקם בשנת 1934 במבנה סימטרי מעוגל בן שתי קומות כאשר קומת הכניסה פונה לכיוון מתחם היריד והקומה השנייה פונה אל הים. המבנה היה מוקף חלונות ראווה והיה מוקף רחבת דשא גדולה בצדו המזרחי עבור יושבי בית הקפה.
במהלך שנות פעילותו של קפה גלינה התקיימו בו ישיבות של הוועד הציבורי של היריד, ובין היתר התארחו בו אישים רבי מעלה כגון הנציב העליון באותה תקופה, ארתור ווקופ, שעל שמו קרוי גשר ווקופ הסמוך. בית הקפה פעל עד שנת 1949 שבה נסגר יריד המזרח באופן סופי ונהרס באופן חלקי. במהלך תקופת השיפוצים והפיתוח של חצי האי הירקוני בשנות ה-2000 נהרס המבנה באופן סופי לצורך הקמת מתחם שפך הירקון שבו קיימים מתחמי בילוי ומסעדות.
רות בייט מרום
קומסק
Comsec