רשימת מייסדי מפלגת אל-וסט מנתה 74 איש, מתוכם 62 חברים מוצהרים לשעבר באחים המוסלמים, שהחזיקו בעמדות מפתח באיגודים מקצועיים, בראשם אבו אל-עלא מאדי (בערבית: أبو العلا ماضي), עצאם חשיש, עצאם סולטאן, עומר עבדאללה, מוחמד עבד אל–לטיף, וסלאח עבד אל-מקצוד. מסיבה זו, נתפסה המפלגה בראשיתהּ כניסיון של "האחים" להשיג הכרה פוליטית חוקית. ואולם בין מייסדיה היו גם כמה נשים ונוצרים קופטים. חברותם של קופטים נועדה להדגיש את תמיכתה של אל-וסט בעקרון האחדות הלאומית שבין מוסלמים ללא-מוסלמים (וטניה), וכן להבליט את אופייה האזרחי לעומת הדתי, האסור על פי החוק. מבין מייסדיה הקופטים בלט בעיקר רפיק חביב, דובר המפלגה, סוציולוג בהכשרתו ובנו של ראש הכנסייה האוונגלית הפרוטסטנטית.
אידאולוגיה ומצע.
הפרופיל האידאולוגי של אל-וסט מבשר חריגה בהיבטים מסוימים מזה של תנועת האחים המוסלמים. על פי מנהיגי אל-וסט, המפלגה מציגה אסלאם אחר, פתוח ומתון, בהתאם למונח וסאט אותו אימצה המפלגה כשמה, המצדד במערכת פוליטית פלורליסטית בלא מונופול על האמת הדתית וההיסטורית. מנהיג המפלגה אבו אל-עלא מאדי, שכיהן בעבר כסגן מזכ"ל איגוד המהנדסים המצרי, הצהיר כי העניין המרכזי של מפלגתו הוא בקידום צדק חברתי ופוליטיקה הוגנת. על אף היותה מפלגה אסלאמית, מדגיש מצע המפלגה דווקא את הצד הדמוקרטי של המפלגה:
הניסיונות לקבלת לגיטימציה.
במאי 1996 הגישו מייסדיה בקשה להכרה מהוועדה לענייני מפלגות, אולם בקשה זו נדחתה בנימוק שמצעה אינו ייחודי כפי שדורש חוק המפלגות הפוליטיות, וכי הרבה מהשקפותיה הפרוגרסיביות שאובות ממצע מפלגת השלטון. מאדי לא ויתר, ו-48 שעות לאחר דחיית הערעור הוא הגיש בקשה נוספת להקמת המפלגה. הפעם הוא שינה את שמה של המפלגה לאל-וסט המצרית וכן רענן את המצע ואת רשימת המייסדים: הפעם היא מנתה רק 24 פעילים לשעבר באחים המוסלמים מכלל 93. כל זאת כדי להתנתק מהאחים המוסלמים. עם זאת, בספטמבר שוב נדחתה בקשת הערעור. ב-2004 פנתה אל-וסט לבית הדין המינהלי, אולם בינואר 2007 נדחתה ההכרה ב-12 מפלגות לא-חוקיות, ובהן אל-וסט.
למרות הדחיות החוזרות של הממשל להכיר במפלגת אל-וסט, ב-2007 הצהיר מאדי בעיתונות כי הוא נחוש להשיג הכרה חוקית במפלגתו.
אל-וסט
אל וסט
מפלגת אל וסט
מפלגת המרכז (פירושונים)
קנדיאה
ברגהוף
ברגהוף (מגרמנית: Berghof) היה הכינוי לביתו הפרטי של היטלר במתחם הנופש, האירוח והשליטה הנאצי באוברזלצברג שבקרבת העיירה ברכטסגאדן שבבוואריה.
היסטוריה.
הבית הוקם על בסיסה של בקתת הרים בסגנון אלפיני שנבנתה בשנת 1916 כבית נופש עבור איש עסקים מצפון גרמניה, וכונתה "בית וכנפלד".
בשנת 1928 הושכר הבית להיטלר ולאחותו-למחצה, אנגלה, אשר שימשה בו כסוכנת הבית. אנגלה עזבה את הבית בשנת 1931 לאחר מות בתה גלי ראובל בדירתו של היטלר במינכן.
בשנת 1933 רכש היטלר את "בית וכנפלד" מכספים שקיבל ממכירת ספרו "מיין קאמפף".
בין השנים 1935–1936 בוצעו שיפוצים מאסיביים והרחבה משמעותית של בקתת ההרים המקורית. השינויים נעשו בתכנונם של האדריכל אלואיס דגאנו והיטלר עצמו, והמבנה המחודש קיבל את השם ברגהוף. למבנה נוספו מרפסת שמש גדולה, חדרי אירוח ועבודה, אולם קולנוע ומרתף. העיצוב הפנימי התאפיין בצבעוניות וקישוטיות מופרזת ובריהוט כבד, ובאופן כללי בראוותנות חסרת טעם.
בקיר המרכזי של חדר האירוח הותקן חלון גדול אשר השקיף לכיוון אוסטריה, מולדתו של היטלר. תחזוקת הבית הייתה נתונה בידי צוות גדול של עובדים, גננים וטבחים.
היטלר התגאה בברגהוף ובכל הזדמנות הזכיר כי רכש אותו בכספו הפרטי. הוא נהג לשהות בו מספר חודשים בכל שנה, גם בזמן המלחמה. בתקופת שהותו שם נהג לקיים בברגהוף פגישות ודיונים מדיניים וצבאיים, לצד אירועי תרבות מוזיקליים ואחרים.
הסביבה.
לאחר הקמת הברגהוף "נרכשו" שטחים נוספים בסביבה על ידי מקורביו של היטלר מידי התושבים המקומיים, אשר בעצם אולצו לוותר על נחלות שבהן החזיקו במשך דורות, וכל אחד מהם הקים לעצמו בית נופש ראוותני משלו. כך נבנו באזור אוברזלצברג שבקרבת הברגהוף מספר נוסף של מבני אירוח ונופש בבעלות הצמרת הנאצית. נוסף להם הוקמו מבני שירות לצוותי התחזוקה והשומרים, ומחסנים.
המפורסם שבמבנים אלה היה "בית התה" – היה בית תה במבנה מעוגל שנבנה במעבה החורש הטבעי במרחק של כקילומטר מהברגהוף. בשביל המוליך שביניהם נהג היטלר לטייל מדי יום כאשר שהה במקום, ובדרך כלל בחברת אחד מאורחיו, תוך כדי דיונים פוליטיים ופילוסופים.
כתוצאה מתהליך זה הפך האזור כולו בשנות ה-30 לאתר תיירות עממי, אשר חייב הגבלות תנועה וגישה אליו.
אחרית דבר.
ב-14 ביולי 1944 עזב היטלר את הברגהוף בפעם האחרונה, ועבר להתגורר באופן קבוע במפקדת החזית של מזרח פרוסיה – "מאורת הזאב".
אזור אוברזלצברג הופצץ קשות מן האוויר בתקופת המלחמה, וחלק מן ההפצצות גרמו נזקים קשים גם לברגהוף.
ב-4 במאי 1945, לאחר התאבדותו של היטלר, הציתו חיילי האס אס הנסוגים את הריסות המבנה, וחיילי בעלות הברית שכבשו את המתחם בזזו את שנותר ממנו.
בית התה המעוגל לא נפגע, אך נהרס בשנת 1951 בידי ממשלת בוואריה, על מנת למנוע ממנו מלהפוך למקום כינוס ועלייה לרגל לניאו נאצים. הריסות המבנים נותרו פזורים באזור עד שנת 2006, אז פונו ההריסות והשטח נוקה משרידי המבנים.
ממשלת בוואריה, אשר חששה מהפיכת המקום לאתר תיירות, נטעה עצים בשיפולי הגבעה על מנת לטשטש את המיקום המדויק, ולא סימנה אותו עד לשנת 2008, אז נקבע באתר שלט ציון.
כיום (2009) ניתן להבחין באתר הברגהוף בשרידי החומות ובסיסי הבטון של המבנה, אשר כוסו בצמחייה ובעצים.
באנו קורייזה
קורנת שהואן
גבוע
גבועה
רבוע
רונן
לואי ב. מאייר
לואי ברט מאייר (באנגלית: Louis Burt Mayer; 4 ביולי 1884 – 29 באוקטובר 1957) היה מפיק הוליוודי יהודי-אמריקאי, ממקימי האולפן "מטרו גולדווין מאייר" ונחשב לממציא "שיטת הכוכבים" בהוליווד.
קורות חיים.
נולד בשם לזר מאיר (Lazar Meir) למשפחה יהודית במינסק שברוסיה דאז (כיום בבלארוס). בגיל צעיר היגר עם הוריו לארצות הברית, ולאחר מכן השתקעה המשפחה בעיירה הקנדית סנט ג'ון, שם עסק אביו בעסקי מחזור מתכת.
בגיל 19 עבר לבוסטון, ולאחר זמן מה רכש תיאטרון בעיירה האוורהיל במסצ'וסטס. תוך חמש שנים השתלט על רוב עסקי הבידור במחוז.
בשנת 1918 עבר מאייר ללוס אנג'לס והתקדם בעסקי הסרטים. בשנת 1929 הפך למנכ"ל האולפן מטרו-גולדווין-מאייר. תחת הנהלתו הפך האולפן למצליח ביותר בעולם, והוא נותר רווחי גם בשנות השפל הכלכלי הגדול. למאייר היו מוניטין של איש עסקים קשוח ובוטה, וגישה שמרנית לנושאים בהם יכולים סרטיו לעסוק. היו לו קשרים פוליטיים ענפים, הוא היה פעיל במפלגה הרפובליקאית ואף שירת כיו"ר המפלגה בקליפורניה בתחילת שנות השלושים.
בשנות הגדולה של האולפן טיפח מאייר עשרות כוכבים ובמאים הוליוודיים, והיה נותן הטון בהתנהלות העסקית ובכיוון האמנותי של הוליווד. בשנים אלו היה מאייר מעורב במספר פרשיות בהן ניסה האולפן לטייח מעשי פשע הקשורים לכוכביו.
החל בסוף שנות הארבעים, עם הופעת הטלוויזיה ורגולציה מוגברת של פעילות האולפנים, איבד האולפן של מאייר ממרכזיותו, אם כי המשיך להרוויח. בעקבות 3 שנים ללא פרס אוסקר וסכסוכים עם בעלי האולפן על הכיוון האמנותי, פוטר מאייר ממשרתו ב-1951 ופרש מעסקיו. בשעות הפנאי טיפח מאייר סוסים. בשנת 1957 נפטר מאייר ממחלת הלוקמיה ונטמן בבית הקברות בית שלום במזרח לוס אנג'לס, בו טמונים גם אחותו הגדולה אידה מאייר-קמינגס ואחיו הצעירים ירמיה (ג׳רי) וראובן מאייר.
כבל (יחידת מידה)
כֶּבֶל היא יחידת מרחק ימית.
כבל אחד שווה ערך לעשירית של מיל ימי, כלומר 185.2 מטרים או לכ-100 פאתום. מקור יחידה זו הוא באורך הכבל של עוגני ספינות.
בדרך כלל נהוג לציין מרחק בין כלי שיט בכבלים. כך לדוגמה, אם המרחק בין שתי אוניות הוא חצי מיל, מקובל להגיד שהמרחק הוא 5 כבלים.
סרוגייט (סרט)
סרוגייט הוא סרט ישראלי עלילתי בן 57 דקות, בהפקת אלעד גביש ו"מרקר הפקות" ובבימויה של טלי שלום עזר. הסרט זכה בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות 2009 והוצג בפסטיבל ירושלים 2008. "סרוגייט" נבחר להשתתף בפסטיבל אדינבורו 2009 בתחרות הרשמית, בחירה שסביבה נוצרה סערה תקשורתית, בעקבות קריאתו של הבמאי קן לואץ' לחרם על הפסטיבל. יצא להקרנות מסחריות במאי 2009 בסינמטק תל אביב ובסינמטקים השונים ברחבי הארץ.
תקציר.
הסרט מגולל את סיפורו של איליי (אמיר וולף), גבר בן 32 המתקשה ביצירת קשרים עם נשים ופונה לטיפול סרוגייט (הגר, בגילומה של לנה אטינגר). הסרט מלווה את המפגשים האינטימיים והחושפניים של אילי והגר, ובמקביל, מאפשר לצופים להתבונן בהשלכות הטיפול על חייו האישיים של איליי. הצופה מתוודע ליחסים משפחתיים מורכבים עם אחותו (אדווה- ליאת גליק) ובנה (ירדן- יונתן סבירסקי) ובעיקר עם אמו (רוזינה קמבוס) ולתמורות החלות בהם.
הפקה.
"סרוגייט" הוא סרט עצמאי בהפקת "מרקר הפקות" בבעלותו של המפיק אלעד גביש, שהפיק גם את סרטה הקודם של טלי שלום עזר - "ליבינג רום". הסרט הופק בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב - פרויקט קולנוע, החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ובמסגרת שיתוף פעולה ישראלי-פולני בסיוע המכון הפולני לתרבות. הסרט צולם על ידי הצלם הפולני ראדק לאדצ'וק (Radek Ladczuk).
בנוסף קיבל הסרט את תמיכתם של גרוויטי בית פוסט, המועצה לתרבות ולאמנות של מפעל הפיס, מכון אדם מיצקביץ, ורשה, וקרן אנה הבאס.
הסערה התקשורתית סביב הקרנת הסרט בפסטיבל אדינבורו.