לברקת יוחסו תכונות שונות, בעיקר סגולות מרפא: נגד מחלות הכיפיון (מחלת הנפילה) והדיזנטריה ונגד פגיעות בעיניים. נשים האמינו כי הברקת תסייע להן לעבור את הלידה בשלום. האצטקים ובני האינקה האמינו כי הברקת היא אבן קדושה והודות ההודיות מספרות על סגולותיה של הברקת כמשרת מזל ורווחה. לאורך ההיסטוריה ייחסו לברקת השפעות מיסטיות, כגון היכולת להגן על העונד אותה מרוחות רעות. במקומות שונים נחשבת הברקת אבן ההולדת של חודש מאי.
אריה אליאב
אריה לוֹבָה אליאב (21 בנובמבר 1921 – 30 במאי 2010) היה פעיל עלייה, התיישבות ושלום, חבר הכנסת, סופר והוגה דעות, חתן פרס ישראל על תרומה לחברה (1988).
ביוגרפיה ופעילותו הציבורית.
נולד בשנת 1921 בשם אריה ליפשיץ במוסקבה, השני משלושת ילדיהם של מתילדה לבית פרנס ויוסף ליפשיץ, וניתן לו שם החיבה לובה. אבי סב-סבתו היה הרב ברוך מרדכי אטינגר, רבה של העיר בוברויסק, מגדולי חסידי חב"ד. אליאב עלה לארץ ישראל בשנת 1924, ולמד בבית-הספר "הלפרין" בתל אביב, בגימנסיה הרצליה. בעקבות השתתפותו בתחרות חיבורים נקשר קשר מיוחד בין אריה ליפשיץ הילד ובין ביאליק בשנות חייו האחרונות (1932–1934), וביאליק ורעייתו מניה העריריים אמצוהו כמעין בן. באוניברסיטה העברית בירושלים למד היסטוריה כללית וסוציולוגיה.
בשנת 1936 הצטרף כנער לארגון "ההגנה". בהגיעו לגיל 18 עברת את שמו לאליאב, והסביר זאת: "'אליאב' פירושו אבי הוא אליעזר ליפשיץ יוסף". במלחמת העולם השנייה התנדב ליחידת תותחני החוף של הצבא הבריטי, ושירת בו בשנים 1941–1945. לאחר תום המלחמה גויס לשירות הידיעות של ההגנה (ש"י), ואחר כך למוסד לעלייה ב', שעסק בהעפלה. בשנים 1946–1948 שימש כעוזרו של שאול אביגור, ראש המוסד לעלייה ב', ועסק בשליחותו בתחומים שונים הקשורים להכנת ניצולים ופליטים יהודיים להעפלה לארץ ישראל. בדצמבר 1946 ובינואר ופברואר 1947 פיקד על מסע העפלה ארוך בן 5,000 ק"מ באוניית המעפילים "חיים ארלוזורוב" תחת דגל הונדורס, ושם הכיר את רעייתו לעתיד טניה.
במלחמת העצמאות היה מלווה שיירות בחזית ירושלים, גויס לחיל הים ומונה לראש כוח האדם בחיל (לימים - מספן כוח אדם). הוא השתחרר ב-1949 בדרגת סגן-אלוף (אז דרגה אחת מתחת לאלוף). לאחר שחרורו היה עוזרו של לוי אשכול, שכיהן באותה תקופה כראש המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית.
ב-1954, עם שובו מלימודיו באנגליה, התנדב לקלוט בארץ את העולים בני קהילת יהודי קוצ'ין וישב במושב נבטים, שם שימש קולט ומדריך של קבוצת העולים שהתיישבה במקום. בשנים 1955–1957 עמד בראש צוות ההקמה של חבל לכיש, קלט ויישב עשרות אלפי עולים. בימי מבצע קדש, גויס לעמוד בראש פעולת חילוץ יהודי פורט סעיד והצלתם, במסגרת פעולה זו, שכונתה מבצע תושייה, הצטרפו אליאב, אברהם דר וחייל נוסף לכוח הנחיתה הצרפתי, כשהם לובשים מדים צרפתיים. הם שכנעו 67 מיהודי פורט סעיד לעזוב את מצרים באמצעות שתי ספינות ישראליות שהתקרבו לנמל, ולעלות לישראל.
ב-1961 עמד בראש צוות ההקמה של העיירה ערד. בין שני תפקידים אלה שימש בשנים 1958–1960 כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל במוסקבה, תואר שהיה כיסוי לכך שהיה נציג "המוסד לעלייה". בתפקיד זה פעל ברחבי ברית המועצות הקומוניסטית.
ב־1963 עמד בראש צוות ישראלי מטעם תה"ל לשיקום חבל קאזווין באיראן לאחר שהתרחשה שם רעידת אדמה חמורה, שמוטטה גם את מערכת המים הקדומה. ב-1964 התבקש לצאת למרוקו ולייעץ למלך חסן השני בתחום הפיתוח האזורי בדרום המדינה. הוא החל את מסעו בעיר אגאדיר, שהוכתה ברעש אדמה חמור ודן עם מושל המחוז וראש העיר על בעיות שיקומה לאור ניסיונו בחבל קאזווין. משם המשיך לאזורים שבהם נדרש פיתוח נמרץ. הוא סייר בעשרות ערים וכפרים ונפגש עם מושלי המחוזות, ההנהגות המקומיות, המומחים המקומיים ועובדי רשויות הפיתוח. פרקי הדו"ח כללו בעיקר את תחומי התשתית והמים, התחבורה והקרקעות. נוסף על כך חזון פיתוחה של תיירות המדבר במרוקו. את הדו"ח המלא הגיש למלך בפגישת סיכום בארמונו. כעבור שנים, ב-1972, עמד בראש משלחת למנגואה, ניקרגואה, שגם בה אירע רעש אדמה קטלני.
כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י ומפלגת העבודה בשנים 1965–1975. בין השנים 1966–1967 שימש סגן שר במשרד המסחר והתעשייה.
ביוני 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, פנה לראש הממשלה לוי אשכול וציין בפניו שהעתיד ייקבע במידה רבה בערים ובמחנות הפליטים הפלסטיניים ומשום שהוא אינו מכיר את הנושא, ביקש להתפטר, כדי ללכת ללמוד אותו. לאחר התפטרותו, במשך כחצי שנה, סייר במחנות הפליטים ונפגש עם מנהיגים פלסטיניים. במהלך התקופה הזאת, עדכן את אשכול בממצאיו והתרשמויותיו. בסיום התקופה, בתחילת 1968, נפגש עם אשכול והציע לנסות לנצל את ההלם בו מצויים הפלסטיניים, כדי לקדם איתם משא ומתן לפתרון בעיית הפליטים. כאחרים תמך אליאב בעידוד הגירה מרצועת עזה, אבל קבע בתוקף שאסור להניח שההגירה תפתור את הבעיה הדמוגרפית. הוא ראה בסוכנות הסעד והתעסוקה לפליטים (אונר"א, UNRWA) "גוף סרטני", שינציח את בעיית הפליטים במקום לפתור אותה. לכן יש להכין תוכנית מקיפה. הוא גם ביקש לעמוד בראש רשות ארצית לפתרון בעיית הפליטים. אשכול התנגד ליוזמה ופטר את אליאב באמירה "שיברחו כולם". אליאב פנה למזכירת המפלגה, גולדה מאיר, אך זו אמרה לו ש"עניי עירך קודמים". בנסיבות אלה שב לפוליטיקה ובין השנים 1968–1969 שימש כסגן שר במשרד הקליטה. בינואר 1970 נבחר להיות מזכ"ל מפלגת העבודה. שבועיים לאחר בחירתו התפרסם בשבועון טיים מגזין ריאיון איתו שכלל ציטוטים שביטאו את עמדתו כלפי הסכסוך הישראלי-ערבי. גולדה מאיר, שהפכה בינתיים לראש הממשלה, ביקשה ממנו להכחיש את דבריו, אך הוא נשאר איתן בעמדתו הברורה נגד הקמת התנחלויות בשטחים שנכבשו וכך נוצר קרע עמוק בינו לבין גולדה מאיר ובכירים אחרים בהנהגת מפלגת העבודה. נתן אלתרמן יצא נגדו בלשון חריפה ללא תקדים, כינה הרצאה שאליאב נשא "שטחית ודוחה" והאשים אותו ב"יצירת עם ערבי פלשתינאי ובאחריות לחורבן הציונות". שהרי, לדבריו, "מאותו רגע נעשית הציונות כולה עניין של גזילת מולדת מידו של עם קיים (ובכך)... אנו מערערים יסודה ההיסטורי, האנושי של הציונות ומיישבים אותה על כידונינו בלבד". בקיץ 1970, לאחר כישלון שליחות השלום של נחום גולדמן לגמאל עבד אל נאצר, הועברה באמצעות מארק האלטר והקולונל אחמד חמרוש פנייה בשמו של נאצר לאליאב, והוא הוזמן למצרים לדון על הסדר בין ישראל למצרים. אליאב קיבל את אישורה של גולדה מאיר ואת הסכמתם של משה דיין וישראל גלילי אך מועד הפגישה נדחה שוב ושוב בשל אירועי ספטמבר השחור ומחלת הלב של נאצר, ובסופו של דבר לא יצאה לפועל לפני מותו של הנשיא המצרי בסוף ספטמבר 1970 באפריל 1971 הודיע אליאב במפתיע שלא יתמודד על קדנציה נוספת בתפקיד מזכ"ל מפלגת העבודה.
לאחר פרישתו מתפקיד המזכ"ל הקדיש את רוב זמנו לכתיבת "ארץ הצבי" (יצא לאור במאי 1972), שבו פרס את חזונו לעתיד ארץ ישראל. הספר עורר עניין רב וויכוח פוליטי, בעיקר על הפרקים המדיניים שבו. ב-15 בספטמבר 1973 כתב "משל קצר" (כהגדרתו האישית) - "השחף". המשל מספר על ספינת תענוגות, שמלחיה כבולים לשרשראות וחותרים ללא הרף, נוסעיה "מדושני עונג ומפוטמים" ועל גשר הפיקוד ניצבים קברניטיה "שיכורים מיין תהילתם" ו"בוטחים בעצמם ובמעמדם". רק שחף אחד המעופף מעל ראשיהם מנסה להזהיר אותם מפני השרטון שנמצא במסלול הספינה - לשווא. הוא ביקש לפרסמו בגיליון ראש השנה תשל"ד של "דבר", אך חנה זמר, עורכת העיתון, התנגדה תחילה לפרסם אותו, בטענה שהביקורת על מנהיגי "העבודה" והמדינה שקופה, וכי אליאב התנגש זה עתה חזיתית עם אותה הנהגה - מסמך גלילי. לבסוף הוסכם לפרסם את משל השחף בגיליון החג של שמחת תורה. מלחמת יום כיפור, שפרצה כעבור שלושה שבועות (ב-6 באוקטובר 1973), דחתה את מועד הפרסום עוד בכמה שבועות, עם פרסום העובדה שהמשל נכתב לפני המלחמה.
בעקבות מלחמת יום כיפור התחזק אליאב בדעתו כי מדינת ישראל לא תוכל להחזיק לאורך זמן בשטחים ובתושביהם. ב-1974 יצא עם שלושה חברי כנסת נוספים מהקואליציה ומהאופוזיציה, שלום לוין, שניאור זלמן אברמוב ובנימין הלוי, ב"מנשר הארבעה", שקרא לנכונות לפשרה טריטוריאלית "מתוך עמדת כוח" למען הסדר שלום. המנשר עורר סערה בליכוד בשל תוכנו וזהות כותביו, ועקב כך פרש הלוי ממפלגת "חרות" (וסיעת גח"ל שבראש הליכוד). באפריל 1975 פרש אליאב ממפלגת העבודה והקים סיעת יחיד בכנסת. ביוני באותה השנה הצטרף למפלגת רצ בהקמת יעד, ולאחר מספר חודשים פרש ממנה יחד עם חברת הכנסת מרשה פרידמן והקים את הסיעה הסוציאל-דמוקרטית. בשנים 1976–1977 קיים באירופה סדרת פגישות עם נציגי אש"ף וביניהם עיסאם סרטאווי. בבחירות לכנסת התשיעית התמודד במסגרת מפלגת של"י, שזכתה בשני מנדטים. בינואר 1979 פרש מהכנסת ופינה לפי הסכם את מקומו לחבר סיעתו אורי אבנרי. הוא נטל פסק זמן מפעילותו הציבורית והפוליטית ויצא לאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית. שם שימש בשנים 1979 - 1980 עמית מחקר במרכז לעניינים בינלאומיים ואחר-כך כפרופסור אורח בבית הספר ע"ש קנדי באוניברסיטה. שם הרצה בסמינר "האופציות הפתוחות בפני ישראל". במסגרת זאת הציג את חזון השלום שלו משני עברי הירדן, פדרציה שאותה כינה "יִש-פַל-אוּר" - ישראל-פלסטין-אורדון (ירדן). הוא הציג תוכנית כלכלית (תעשייתית, מדעית, תחבורתית), דמוגרפית, תשתיתית ומדינית-גאופוליטית במסגרת הסכם שלום משולש בין שלוש המדינות.