כנציג רומניה נצרך אנג'לסקו להגן את מדיניות ממשלתו בסוגיית היהודים שהיו המיעוט היהודי היחיד באירופה שלא קיבל עדיין אזרחות. באותה שנה היה אנג'לסקו סגן יושב ראש המועצה הלאומית לאחדות הרומנים שקמה בפריז בהנהגתו של טאקה יונסקו.
מאוחר יותר היה לשר החינוך בממשלות ה"ליברליות" בראשותו של יון י.ק. ברטיאנו ויון ג. דוקה.
תקופתו ביצע אנג'לסקו רפורמות חשובות בכיוון מודרניזציה של מערכת החינוך ברומניה, בהמשך לשינויים שהונהגו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 על ידי מורו ורבו והדוד שלו דרך הנישואים, ספירו הארט.
אחרי הרחבת הממלכה הרומנית בתום מלחמת העולם הראשונה, דאג אנג'לסקו להשגת אחידות מערכת החינוך בכל השטחים שאוחדו עם רומניה. סיסמתו הייתה:
אנג'לסקו השתתף בעריכת הטקסט החוקתי בנוגע לחינוך, מ-29 במרץ 1923, המושתת על עקרונות חופש ההוראה, חינוך יסודי חובה ובחינם. אנג'לסקו תרם לחקיקת חוק החינוך היסודי הממלכתי והחינוך הנורמלי-יסודי מ-26 ביוני 1924. בשנת 1925 הוא הנהיג ברומניה את בחינות הבגרות (bacalaureat).
עם הזמן יחסיו עם ברטיאנו התהדקו. אנג'לסקו נמצא לצידו של ברטיאנו בתקופת הקשר להתנקשות נגדו וגם בבית החולים, בשעות האחרונות לחייו, כאשר השגיח על תהליך האיבחון והטיפול הכירורגי.
בשנת 1930, לגיונר ארומן בשם גאורגה בזה, התנקש בחייו ביריות אקדח על רקע הסדרת חקיקת הקרקעות בקדרילטר, אנג'לסקו נפצע והחלים.
אחרי רצח ראש הממשלה דוקה, אנג'לסקו התמנה לראש ממשלה זמני, אבל המלך קרול השני מיהר להחליפו עם גאורגה טטרסקו. למרות רתיעתו ההתחלתית, אנג'לסקו הסכים לכהן כשר החינוך הלאומי (לפעמים גם שר הדתות) בממשלות בראשותו של טטרסקו.
בימי הדיקטטורה המלכותית של קרול השני בשנים 1940-1938, אנג'לסקו מונה לשר מזכיר מדינה בממשלת מירון קריסטיה ואחר כך יועץ מלכותי. בשנת 1940, התנגד לכניעה בפני האולטימטום הסובייטי בנוגע לבסרביה צפון בוקובינה ויחד עם דינו ברטיאנו, התנגד אף לתכתיב וינה שבעקבותיו נאלצה רומניה למסור את צפון טרנסילבניה לידי הונגריה.
פעיל במישור התרבות בארצו, אנג'לסקו מילא במשך 24 שנה (1947-1923) את תפקיד היושב ראש של האתנאום הרומני, כמו כן בשנים 1941–1947 היה יושב "ברית התרבות" (Liga culturală).
ב-24 במאי 1934 נבחר לחבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית.
לפי מקורות אחדים, בשנת 1943 יחד עם ד"ר ניקולאיה לופו, פנה לשלטונות עם הצעה להחזיר לרופאים היהודים את הזכות לעבוד חופשית במקצועם, זכות שבוטלה בחקיקה האנטישמית משנת 1940. בספטמבר 1948 אנג'לסקו נפטר בבית החולים הצרפתי ע"ש ונסאן דה פול בבוקרשט. המוות פטר אותו ממעצר ומשליחתו לבתי הסוהר הקומוניסטי.
בתו, אליסבטה, הייתה נשואה למתמטיקאי אלכסנדרו גיקה. בנו, קונסטנטין ק. אנג'לסקו-מונטיאורו (2000-1905) היה פרופסור למשפטים, דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת יאשי. בימי הדיכוי הסטליניסטי ברומניה נשלח לעבודות פרך בתעלת דנובה-הים השחור. ילדיו הם יואנה אנג'לסקו, שעבדה ב"רדיו אירופה החופשית" והאבובן ג'ורג'ה אנג'לסקו.
בשנת 2007 צאצאיו וצאצאי משפחת גיקה הצליחו אחרי משפטים ארוכים לזכות בהחזרת המלון בבוקרשט, שהולאם על ידי השלטון הקומוניסטי, לידיהם.
Jewrhythmics
גרוניס
כנסיית מיקולאש הקדוש (העיר העתיקה של פראג)
כנסיית מיקולאש הקדוש (בצ'כית: Kostel sv. Mikuláše) היא כנסייה בכיכר העיר העתיקה בפראג בפראג, צ'כיה. המבנה משמש ככנסייה הראשית של התנועה ההוסיטית הצ'כית.
המבנה הנוכחי עומד במקום בו עמד המבנה הראשון שהיה מן העתיקים ביותר בעיר ונזכר לראשונה ב-1273. הכנסייה נבנתה מספר פעמים; הפעם האחרונה הייתה בשנים 1732–1737 לפי תכנונו של האדריכל האדריכל קיליאן איגנאץ דינצנהופר בסגנון הבארוק. בכניסה הראשית עומד פסל שנתנה על ידי אנטונין בראון והפרסקו נוצר על ידי פטר אזאם. בהיכל הפנימי מצופה הזהב נמצא אורגן וויטראז'ים המתארים את ואצלב הקדוש ומיקולאש הקדוש. בתקרת הכנסייה תלויה נברשת בדולח, שניתנה לכנסייה כמתנה על ידי הצאר הרוסי ניקולאי השני בזמן שהכנסייה הייתה בשכירות הכנסייה הרוסית הפרבוסלאבית. הנברשת נוצקה באחד ממפעלי הזכוכיות המפורסים באותה תקופה וצורתה בצורת כתר הצאר.
בכל חג מולד ופסחא פרבוסלאביים עוברת תהלוכת צלב מסביב לכנסייה.
טייסת 1
טייסת א
סאליוט 6
סאליוט 6 היא תחנת חלל סובייטית שפעלה בשנים 1977–1982 כחלק מתוכנית סאליוט. תחנת החלל הייתה מיועדת להמשך ביצוע ניסויים ומחקרים שהחלו בתחנות חלל סובייטיות קודמות. לתחנה הוסף ציוד שלא היה בתחנות החלל הסובייטיות הקודמות כגון:
במהלך תפקודה פעלו בה 5 צוותים קבועים ובקרו בה 10 משלחות. בפעם הראשונה הגיעו לחלל קוסמונאוטים שלא היו אזרחי רוסיה או ארצות הברית. בסך הכול ביקרו בתחנה 26 אנשים מהם 5 פעמיים. במהלך היותה פעילה, עגנו בה 17 חלליות מאוישות ו-15 בלתי מאוישות. משך שהיית הצוות בתחנת החלל גדל בהדרגה מ-96 יממות של הצוותים הראשונים ל-184 יממות בסוף. לצורך תחזוקה ומחקרים שונים נערכו 3 הליכות חלל במשך כולל של כ-5 שעות. בסך הכול התחנה הייתה מאוישת במשך 683 ימים.
המכשיר העיקרי של התחנה היה טלסקופ BST-1M שהיה יכול לפעול בתחום אינפרה אדום, אולטרה סגול והאור הנראה. בנוסף לכך היא הייתה מצוידת במצלמה מתקדמת מדגם MKF-6M שהייתה מסוגלת לצלם שטחים בגודל 165 × 220 ק"מ עם רזולוציה של 20 מ'. בנוסף הותקנה בתחנה מצלמת KATE-140 לשם ביצוע צילומים טופוגרפיים של שטחים בגודל 450 × 450 ק"מ עם רזולוציה של 50 מ'. בתחנה היו מכשירים נוספים שאפשרו לבצע מגוון רחב של ניסויים.
טייסת תל אביב
ממלכת טרביתיה (ספר)
ממלכת טרביתיה (באנגלית: Bridge to Terabithia) הוא רומן לנוער מאת הסופרת האמריקנית קתרין פטרסון משנת 1977. הספר זכה במדליית ניוברי ולו שני עיבודים קולנועיים בעלי אותו שם.
עלילה.
ג'ס ארונס בן האחת עשרה, גיבור הספר, מתאמן כל הקיץ כדי להיות אלוף כיתות ה'-ו' בריצה. ביום הגדול בו התקיימה התחרות, הגיעה בתם של ג'ודי וביל ברק, לזלי. לזלי היא טיפוס של טום בוי, וזריזה מאוד. היא משתתפת בהשפעת ג'ס בתחרות, ולמורת רוחו אף מנצחת. ג'ס ולזלי מתיידדים, ונהיים שליטיה של ממלכה פרי דמיונם, טרביתיה, שם הם מנצחים כל אויב, אמיתי או מומצא, ואף עוזרים לילדה הכי מפחידה מכיתה ז' להתחמק מעלבון. לאחר שלזלי נהרגת מעל לנחל המוביל ל"טראביתיה" ג'ס מבין כמה כוח ואומץ העניקה לו לזלי.
הסרטים.
לספר שני עיבודים קולנועיים בעלי אותו שם:
Green fluorescent protein
ויליאם א. ב. ד. בויס
ויליאם א. ב. דו בויז
ויליאם א. ב. ד. בויז
ו. א. ב. דו בויז
ו. א. ב. דו בויס
סותם סדקי
סדקי סותם
איוואן פירייב
איוואן פירייב (ברוסית: Иван Пырьев; 17 בנובמבר 1901 - 7 בפברואר 1968), במאי ותסריטאי קולנוע סובייטי.
ביוגרפיה.
אוויאן פירייב נולד בכפר קמיין במחוז אלטאי במשפחת איכרים. בשנת 1904 אביו נהרג והוא הועבר למשפחת סבו. בסוף שנת 1915 הוא התגייס לצבא והשתתף בקרבות מלחמת העולם הראשונה. הוא נפצע מספר פעמים וקיבל עיטורים על גבורה בקרב. בשנת 1918 פירייב התגייס לצבא האדום. לאחר סיום מלחמת האזרחים פירייב החל ללמוד משחק בעיר יקטרינבורג. באותה תקופה הוא נפגש עם גריגורי אלכסנדרוב ובשנת 1921 החברים החליטו לעבור למוסקבה. בשנת 1923 פירייב סיים את בית הספר למשחק. הוא שיחק בהצגות שבוימו על ידי סרגיי אייזנשטיין ווסבולוד מיירהולד.
בשנת 1925 הוא החל לעבוד כתסריטאי באולפני קולנוע במוסקבה, בשנת 1926 החל לביים קומדיות. הוא זכה בפופולריות רבה עם קומדיות מוזיקליות בהם הציג את החיים של הקולחוז הסובייטי. בכל סרטיו מאותה תקופה בתפקיד מפתח הצטלמה אשתו השנייה - מרינה לדינינה. לאחר מות סטלין על סרטיו של פירייב נמתחה ביקורת רבה עקב כך שאורח החיים שהוצג בסרטים לא היה דומה כלל למציאות הכפר הסובייטי. הקרנת הסרט "הקוזאקים של קובאן" הופסקה כליל. בשנת 1968 החלה הקרנה של הגרסה המחודשת של הסרט ממנה ירדו מספר קטעים הקשורים ליוסיף סטלין. זו הגרסה שמוקרנת עד היום בטלוויזיה הרוסית.
בשנת 1954 הוא התמנה למנהל אולפני הקולנוע מוספילם והמשיך בתפקיד זה עד לשנת 1957. בשנים 1957–1965 הוא היה ראש ארגון הקולנוענים הסובייטי.
לאחר פטירת יוסיף סטלין, פירייב התרכז בבימוי סרטים על בסיס יצירות של פיודור דוסטויבסקי. הסרט האחרון ("אחים קרמזוב") לא הושלם עקב פטירתו והפרק אחרון הושלם על ידי שחקנים קיריל לברוב ומיכאיל אוליאנוב.
בשנת 1967 הוא התחתן בפעם השלישית עם שחקנית צעירה ממנו ב-37 שנים.
פירייב נפטר מהתקף לב והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
עבור יצירותיו הוא קיבל שש פעמים את פרס סטלין (1941 ,1942 ,1943 ,1946, 1948, 1951), פעמיים עיטור לנין (1938, 1948) וארבע פעמים עיטור הדגל האדום (1944, 1950,1951, 1961). בשנת 1948 הוענק לו תואר אמן העם.
מוחמד בן ראשד אאל מכתום
מוחמד בן ראשד אאל מכּתום (בערבית: محمد بن راشد آل مكتوم; נולד ב-15 ביולי 1949), הידוע כשייח' מוחמד, הוא המונרך (אמיר) של דובאי, ראש ממשלת איחוד האמירויות הערביות וסגן נשיא איחוד האמירויות הערביות.
ביוגרפיה.