ב-1923 סייע המשביר להקמת "החברה השיתופית לעבודות ציבוריות", ממנה צמחה לימים חברת סולל בונה. באותה שנה, הקים ברל כצנלסון (שהחליף את רוטברג בהנהלת המשביר) את מערך השיווק הקולקטיבי של משק החלב ובעיבוד מוצרי חלב. בתום שנתיים גדלה כמות החלב ששווק באמצעות המשביר פי ארבעה ורווח היצרנים על פי-140%. וגם משקים שלא השתייכו להתיישבות העובדת כמקווה ישראל ובנימינה הצטרפו לשיווק דרך המשביר עד הקמת תנובה ב-1927 עסק המשביר בשיווק התוצרת החקלאית של היישובים ואף פתח חדרי אוכל לפועלים.
המשביר פעל מול גורמים רבים ושונים ממזכירויות של משקים וגרעיני התיישבות, דרך קבלנים בערים ועד פועלים בודדים במושבות. ריבוי הגורמים גרם לקושי רב בהתנהלות ולחוסר יעילות, כפילות אספקה מצד אחד וחוסרים מאידך.
ביקורת.
בעיתונות הופיעו ביקורות שונות נגד הנהלת המשביר. היו שטענו שמחיריהם אינם זולים ממחירי השוק. אחרים התלוננו על רכישת תוצרות חוץ בעוד ניתן לקנות סחורה לא פחות טובה מיצרנים בארץ ישראל. חוגים דתיים התלוננו על שחנות המשביר מכרה חלב בשבת.
ולטר פרויס טען שהמשביר המרכזי, כחברת הספקה, צריך לפעול על פי שלושה עקרונות: חלוקת עודף לפי מידת הקנייה, מכירה במחיר השוק והימנעות ממתן אשראי. לטענתו, המשביר בשנת 1923 הפר את כל שלושת העקרונות ועל כן הוא כושל מבחינה כלכלית.
ארגון מחדש - המשביר המרכזי.
הרחבת הפעילות של המשביר וטשטוש האבחנה בין תחומי פעילותו, יחד עם המשבר הכלכלי העולמי גרמו לסכנה של קריסה כלכלית וחייבו פעולות תיקון.
ב-1930 הוקמה חברה בשם המשביר המרכזי - חברה קואופרטיבית להספקה של העובדים העבריים בארץ ישראל בע"מ' . מטרת החברה הוגדרה כריכוז האספקה הסיטונאית למשקים החקלאיים ולקואופרטיבים על בסיס קיבוצי ולא אישי כאשר בערים ובמושבות הוקמו אגודות פועלים לצרכנות אשר זכו לאספקה סיטונאית ריכוזית אותה מכרו לפועלים המאוגדים.
כל משק, קואופרטיב או אגודת צרכנים רכש מניות של המשביר המרכזי ועל ידי כך הבטיח את חברותו בארגון ונציגות בוועד המנהל. הוועד התנהל באופן דמוקרטי לפי ייצוג שווה-זכויות של בעלי המניות.
ההון של המשביר היה שייך למעשה לחברת העובדים, ארגון הגג של ההסתדרות הכללית, לפיכך חברת העובדים שלטה כגוף ריכוזי ומפקח על הנהלת הארגון. על מנת לערוך שינוי יסודי בתקנון נדרשה הסכמת חברת העובדים ולחברת העובדים ניתנה זכות וטו באספה הכללית של 'המשביר המרכזי'.
המשביר לצרכן, שנוסד ב-1947 איגד את כל האגודות הצרכניות בערים ובמושבות והקים רשת חנויות כלבו לממכר קמעונאי.
במהלך השנים הוקמו חברות-בת של המשביר המרכזי ובהן 'המשביר המרכזי - מימון והשקעות בע"מ', 'מעבר בע"מ' - חברה לעמילות מכס, 'המשביר המרכזי - יבוא מספוא בע"מ'; 'הזרע' - חברה לגידול זרעים, 'אורז אשדוד', 'שיווק בטנים וכותנה בע"מ' ועוד.
יחד עם המשביר לצרכן נפתחו מפעלים רבים שנועדו לייצר תצרוכת מזון לחנויותיו שנכללו תחת חברת "המשביר תעשיות", שנמכרה ב-1973 לכור תעשיות.
מבנה ארגוני.
המוסדות הנבחרים מורכבים מועידה, שציריה נבחרים על ידי המוסדות החברים בארגון (בעלי המניות) אשר בוחרת במועצה ובמועצת מנהלים, מועצת המנהלים היא זו שבוחרת בראשי האגפים ובמנכ"ל.
המטה כולל שלושה אגפים - מנכ"ל, כספים ומינהלה. תחת המנכ"ל מופעלים שישה אגפים מסחריים:
הניהול השוטף מתבצע על ידי הנהלה שכוללת מנכ"ל, ראשי האגפים ונציג של העובדים.
ארתור האצ'ינס
ארתור האצ'ינס (אנגלית: Arthur Hutchins; 15 בספטמבר 1890–1948) היה כדורגלן אנגלי.
קריירה.
האצ'ינס נולד בעיירה בישופס ולת'אם שבהמפשייר, ובתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה שיחק עבור המועדון החובבני קרוידון קומון. בזמן המלחמה הוא השתתף כשחקן אורח בכ-100 משחקים של ארסנל, ולאחר חידוש המשחקים הרשמיים ב-1919 הוא חתם על חוזה קבוע במועדון, שקודם בחזרה לליגה הראשונה של הפוטבול ליג. האצ'ינס ערך את הופעת הבכורה במשחק מול סנדרלנד ב-13 בספטמבר, והיה למגן השמאלי הקבוע במהלך עונת 1919/1920, לאחר שתפס את מקומו של פרנק ברדשו שעבר לעמדת החלוץ השני.
האצ'ינס המשיך להופיע בהרכב ארסנל בקביעות גם בעונת 1920/1921 ובעונת 1921/1922, והחמיץ רק שלושה וחמישה משחקי ליגה בהתאמה. אולם, הוא השתתף בעשרה משחקים בלבד בעונת 1922/1923, ולאחר מכן איבד את מקומו בהרכב לאנדי קנדי. הוא לא הצליח לזכות במקומו בהרכב בחזרה, וביולי 1923 עבר לצ'רלטון אתלטיק. הוא השתתף ב-108 משחקים במדי ארסנל, והבקיע שער אחד.
הוא שיחק בצ'רלטון (אז בליגה השלישית הדרומית) במשך שלוש עונות, וב-1926 פרש מכדורגל.
אריח
אריח או מרצפת הוא לוח המיוצר מחומרים עמידים כגון קרמיקה, חרס, אבן, צפחה, חרסינה וזכוכית, ומשמש לחיפוי רצפות וקירות, וכן חפצים כגון המשטח העליון של שולחנות.
סוגים נפוצים של אריחים:
מוזיאון המחתרת ההולנדית
מוזיאון המחתרת ההולנדית (בהולנדית: Verzeetsmuseum) שבאמסטרדם הוא מוזיאון היסטורי המספר את סיפורו של העם ההולנדי בזמן מלחמת העולם השנייה, מ- 14 במאי 1940 עד 5 במאי 1945.
במוזיאון מבקרים כ-15,000 ילדים מדי שנה.
תולדות מוזיאון המחתרת.
המוזיאון נוסד ב-1984 ועבר למיקומו הנוכחי בבית פלנסיוס (Gebouw Plancius) ב-1999. ב-2013 הורחב ונוסף לו מוזיאון ילדים מיוחד Verzetsmuseum Junior.
בלינוס
בלינוס הגדול (באנגלית: Belinus the Great) היה מלך בריטניה על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
אין כל תיעוד היסטורי למלכותו, והוא נחשב לאחד המלכים האגדיים של בריטניה.
על פי ג'פרי, בלינוס היה בנו של דאנבאלו מולמאטיוס ואחיו של ברניוס. ככל הנראה מקור שמו בשם האל הברטוני בלנוס.
עלייתו לשלטון.
לאחר מותו של אביו, דאנבאלו, פרצה מלחמת אזרחים בינו לבין אחיו ברניוס, ואף אח לא גבר על משנהו. לבסוף הוסכם על פשרה לפיה תחולק הממלכה - בלינוס ימלוך בדרומה וברניוס ימלוך בצפונה.
חמש שנים לאחר שהושגה הפשרה ברניוס נשא לאישה את בתו של מלך נורווגיה בלי הסכמתו של בלינוס. בלינוס פלש לנורת'מברלנד לשם הגיעו באניה אשתו לעתיד של ברניוס ובלינוס כלא אותה ואת אביה. ברניוס בתמורה פלש לממלכת אלבה ודרש השבת אדמותיו ושחרור אשתו.
שתי הצבאות נלחמו ביער קאלאטריום (Calaterium) ולבסוף בלינוס הביס את ברניוס, שנמלט לגאליה. בלינוס שב בראש צבא מגאליה אולם אימם שכנעה את הבנים לחתום על הסכם שלום ולשוב ולחלק את הממלכה ביניהם.
הפלישה לגאליה ולאיטליה.
בעקבות הסכם השלום איחדו שני האחרים את צבאותיהם ופלשו לגאליה וכבשו אותה, ולאחר מכן יצאו בראש צבא אשר שילב בתוכו כוחות גאליים לאיטליה במטרה לכבוש את רומא. בהגיעם לרומא הם פגשו את הקונסולים הרומים גאביאס (Gabias) ופורסנה (Porsenna) אשר שילמו להם מס וחתמו על הסכם שלום איתם. בלינוס וברניוס קיבלו את המס וחתמו על ההסכם ויצאו עם צבאם לעבר גרמניה. בצאת הצבא צפונה הפרה רומא את הברית ותקפו את צבאות בלינוס וברניוס. ברניוס גילה את המזימה ותקף את הצבא האיטלקי בעת שהיו בלתי מוכנים וניצח בקרב. בלינוס וברניוס שבו לרומא וצרו עליה ולבסוף פרצו את חומות העיר ובזזו אותה.
לאחר כיבוש רומא וביזתה שב בלינוס לבריטניה, וברניוס נשאר לשלוט ברומא. בלינוס ייסד את העיר קארלאון שעל הנהר אסק.
לאחר מותו של בלינוס עלה לשלטון בנו גארגויט בארבטרוק.
ראיות היסטוריות.
אף שלמרבית האירועים המתוארים בספרו של ג'פרי חסרה אסמכתא היסטוריות, ישנם תיאורים על כיבוש העיר רומא ב-18 ביולי בשנת 390 לפנה"ס על ידי כוחות ברטונים שבראשם מצביא בשם ברנוס (Brennus).
אונס ליווה הר אופ סולדר
מוזיאון אמסטלקרינג הוא בית ברובע התעלות באמסטרדם, הולנד, בלב רובע החלונות האדומים, המחביא בתוכו כנסייה משנת 1661, שבה נאלצו הקתולים לערוך את טקסיהם בחשאי. הכנסייה נקראת "אדוננו אשר בעליית הגג" (בהולנדית: Onze-Lieve-Heer-op-Zolder). בית התעלות היה שייך לקתולי יאן הרטמן (Hartman).
המקום נפתח כמוזיאון ב-1888, ומאז הוא לא מקיים פעילות כנסייתית. הוא המוזיאון השני הוותיק באמסטרדם (אחרי רייקסמוזיאום), ומבקרים בו כיום כ-85,000 איש בשנה.
במוזיאון ניתן לצפות גם בבית עצמו כשהוא מרוהט כשם שהיה במאה ה-18.
הסיפור המופלא של בנג'מין באטן
הסיפור המופלא של בנג'מין באטן (באנגלית: The Curious Case of Benjamin Button) הוא סרט פנטזיה דרמטי אמריקאי משנת 2008 בבימויו של דייוויד פינצ'ר אשר מבוסס על סיפור קצר בעל אותו השם מאת סקוט פיצג'רלד משנת 1921. העלילה מספרת אודות אדם שנולד כזקן מבחינה פיזית, אך הולך ומצעיר עם השנים. הסרט היה מועמד ל-13 פרסי אוסקר וזכה בשלושה: על העיצוב האומנותי, האיפור והאפקטים החזותיים.
עלילה.
דייזי (קייט בלאנשט), היא אישה זקנה שגוססת בבית חולים בניו אורלינס כשסופת ההוריקן קתרינה מתקרבת. דייזי מספרת לבתה קרוליין (ג'וליה אורמונד) סיפור על שען עיוור בשם מר גאטו שיצר שעון לתחנת הרכבת של ניו אורלינס. לאחר קבלת הידיעה על מות בנו היחיד במלחמת העולם הראשונה, הוא המשיך לעבוד על השעון, אך עיצב אותו כך שינוע לאחור, בתקווה שזה יחזיר את אלו שמתו במלחמה וביניהם בנו. לאחר הסיפור, דייזי מבקשת מקרוליין לקרוא לה מתוך יומן המכיל תמונות וגלויות שנכתב על ידי בנג'מין באטן (בראד פיט).