נטלי מארי אנדרי ביי (בצרפתית: Nathalie Marie Andrée Baye; נולדה ב-6 ביולי 1948) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון צרפתייה. לאחר שרכשה השכלה בדרמה ובריקוד, החלה ביי להופיע ב-1970. היא שיחקה בלמעלה משבעים סרטים וזכתה בארבעה פרסי סזאר על תפקידיה בסרטים: הילוך איטי (Sauve qui peut (la vie (1980), Une étrange affaire (1981), זעם בסמטאות (La Balance) (1982), ו- Le Petit Lieutenant (2005). היא הייתה מועמדת לפרס חמש פעמים נוספות.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
נטלי ביי נולדה במנוויל, אר, נורמנדי לזוג הציירים קלוד ביי ודניז קוסטה.
בגיל 14 היא הצטרפה לבית הספר לריקוד במונקו. שלוש שנים אחרי כן עברה לארצות הברית. עם שובה לצרפת היא המשיכה לרקוד אבל נרשמה גם לבית הספר למשחק Cours Simon והתקבלה לקונסרבטוריון הלאומי הגבוה לאמנויות הדרמה, אותו היא סיימה ב-1972 כשהיא קטפה את הפרס השני בקומדיה, קומדיה דרמטית ובתיאטרון זר.
קריירה.
השנים הראשונות.
הופעתה השנייה בקולנוע הייתה בסרט Two People (1973), בבימויו של רוברט וייז. היא זכתה לפרסום בשל תפקידה כנערת התסריט בסרט לילה אמריקאי בבימויו של פרנסואה טריפו. במהלך שנות השבעים היא שיחקה בקולנוע ובטלוויזיה בתפקידי בת הזוג הטובה או הנערה הכפרית החביבה.
ב-1981 היא זכתה בפרס סזאר הראשון שלה, לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט הילוך איטי (Sauve qui peut (la vie של ז'אן-לוק גודאר. אחריהם הגיעו שובו של מרטין גר וזעם בסמטאות (La Balance).
היא זכתה בשני פרסי סזאר נוספים כשחקנית הטובה ביותר בסרט Une étrange affaire, וכשחקנית הטובה ביותר בסרט זעם בסמטאות (La Balance) מ-1982. מערכת יחסים בת ארבע שנים עם ג'וני האלידיי הפכה את השניים לזוג ידוענים. בתם לורה היא השחקנית לורה סמט.
אחרי שעברה לתפקיד מסוג חדש כשגילמה את דמותה של יצאנית בסרט זעם בסמטאות (La Balance), היא הרחיבה את מגוון התפקידים שלה לדמויות פחות ברורות, כמו בסרטים J'ai épousé une ombre ו-En toute innocence. ב-1986 היא שבה לתיאטרון והופיעה בתפקיד אדריאנה מונטי.
ב-1999 היא נבחרה לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה עבור תפקידה בסרט יחסים פורנוגרפיים (Une liaison pornographique), על אשה המחליטה לממש פנטזיה מינית, ומפרסמת מודעה בעיתון. היא נענית ומיפגש אחד בבית המלון מוליד מיפגשים נוספים. בין שני הזרים מתפתחת מערכת יחסים.
בשנות ה-2000.
בשנת 2000 כיכבה בסרט זוכה הפרסים "ונוס ביוטי" (Venus beauté) שביימה טוני מרשל. בה כיכבה לצד, סמואל לבהיאן, בול אוז'ייה, מתילד סינייה ואודרי טאטו. הסרט, שזכה בארבעה פרסי סזאר, עוקב אחר הרפתקאות רומנטיות ומיניות של שלוש עובדות במכון קוסמטיקה, ודרכן סיפורים על התבגרות ואהבה.
בשנת 2002 שיחקה בסרט "תפוס אותי אם תוכל" דרמת מתח בבימויו של סטיבן ספילברג, בכיכובם של לאונרדו דיקפריו, טום הנקס וכריסטופר ווקן.
בשנת 2003, כיכובה בסרט "פרח הרוע", סרטו של קלוד שברול.
בשנת 2004, שיחקה בסרט "מחכה לך", דרמה רומנטית שהייתה סרטו הראשון של תיירי כליפה, עיתונאי ומבקר קולנוע ותיק שהחליט לעבור לעבוד מאחורי המצלמה.
בשנת 2006 שיחקה במותחן "אל תגלה", המבוסס על רומן מאת הרלן קובן.
בשנת 2007 כיכבה בסרט "לאהוב את מישו", דרמה היסטורית על מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
בשנת 2009, שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "ג'יגולו צרפתי", על אשה מבוגרת ומצליחה שנוהגת לשכב עם זונות ממין זכר, ומתאהבת באחד מהם
בשנת 2016 שיחקה לצד מריון קוטיאר בסרט "זה רק סוף העולם" של הבמאי הקנדי קסבייה דולן.
בשנת 2017 שיחקה בסרט "אליבי. קום", ובסרט התקופתי "השומרות".
בשנת 2022 תשחק בסרט הבריטי ""; אשר מבוססת על הדרמה התקופתית אחוזת דאונטון.
חיים אישיים.
בשנת 1972, בגיל 24, ביי שיחקה בהופעת הבכורה שלה בקולנוע ופגשה את אהבתה הגדולה הראשונה, פיליפ ליוטארד, שעזב את אשתו וילדיו עבורה. בני הזוג נפרדו בשנת 1982.
בתוכנית טלוויזיה באפריל 1982 פגשה את ג'וני האלידיי, הרומן שלהם הפתיע את הסובבים אותם. בנובמבר 1983 נולדה בתם לורה סמט, שהייתה בת שנתיים כשהוריה נפרדו.
בשנות התשעים היא הייתה בת זוגו של ז'אן לואי בורלו, שהיה אז ראש עיריית ולנסיין.
טנשיוס די
הזמרת הקרחת
הזמרת הקרחת (לעיתים קרוי הזמרת בעלת הקרחת; בצרפתית: La Cantatrice Chauve) הוא מחזהו הראשון של המחזאי אז'ן יונסקו. המחזה, מסוגת תיאטרון האבסורד, נכתב בצרפתית והוצג לראשונה בפריז ב-11 במאי 1950.
מאז 1957 המחזה מוצג בקביעות בתיאטרון Théâtre de la Huchette בפריז.
תולדות המחזה.
יונסקו כתב שירה וביקורת ספרותית עוד בשנות העשרים לחייו ברומניה, אך לתחום המחזאות, שעליו תהילתו, נכנס בשלב מאוחר, כשכתב ב-1948 את "הזמרת הקרחת". הדבר החל כאשר בגיל 40 החליט יונסקו ללמוד אנגלית בשיטת "אסימיל" (Assimil) – העתקת משפטים שלמים ושינונם. תוך קריאה חוזרת ונשנית של המשפטים הבנאליים הוא גילה להפתעתו שהוא אינו לומד אנגלית כלל וכלל, אלא מגלה אמיתות מדהימות על החיים, כגון העובדה שישנם שבעה ימים בשבוע, או שהתקרה נמצאת למעלה בעוד הרצפה נמצאת למטה. דברים אלה הוא ידע כבר, אך הם היממו אותו בהיותם מטופשים לחלוטין, ועם זאת נכונים מעל לכל ספק.
תחושה זו התחזקה בו עם הפגישה בשיעורים מתקדמים יותר בדמויות מר ומרת סמית'. לתדהמתו, מרת סמית' הודיעה לבעלה כי יש להם שבעה ילדים, כי הם מתגוררים בסביבות לונדון, כי שמם הוא סמית', כי מר סמית' הוא זבן, וכי יש להם משרתת, מרי, שהיא אנגלייה כמותם. מה שמדהים במרת סמית', חשב יונסקו, היא השיטה המוקפדת שבה עורכת מרת סמית' את חיפושה אחר האמת. עבור יונסקו, הקלישאות והאמיתות הידועות של ספר הלימוד התפרקו לקריקטורה ופארודיה, ופירקו איתם גם את השפה עצמה לפירורי ביטויים ומילים.
יונסקו החל להעתיק משפטים מספר הלימוד ולהופכם למחזה, שנכתב תחילה בשפת האם של יונסקו, רומנית, ותורגם על ידו לצרפתית, למחזה בשם "L'anglais sans peine" ("אנגלית ללא יגיעה"). השם "הזמרת הקרחת" ניתן למחזה בעקבות פליטת פה של אחד השחקנים במהלך החזרות.
יונסקו ראה את המחזה כעגום וקודר, והופתע לגלות כי חבריו, כמו הקהל שיבוא בהמשך, מצאו את המחזה מצחיק עד דמעות. המחזה הוצג לראשונה ב-1950 בבימויו של ניקולא באטיי. ההצגה הייתה כישלון מוחלט, ולא זכתה לכל תשומת לב ציבורית, עד אשר קמו מספר מבקרים וכותבים מוכרים וציינו את גדולתו של המחזה.
תמצית העלילה.
מר ומרת סמית', זוג אנגלי המתגורר בפרוור של לונדון, מארחים את מר ומרת מרטין. אליהם מצטרפים במהלך הביקור מרי, המשרתת של מר ומרת סמית', ומפקד הכבאים, המתגלה כמאהבה של מרי. תחילה, קודם שמר ומרת מרטין מגיעים, מנהלים מר ומרת סמית' שיחה טרחנית על זוטות כגון הארוחה שאכלו. אגב שיחה על אדם שמת בעקבות ניתוח, אומר מר סמית': "רופא בעל מצפון חייב למות יחד עם החולה אם הם לא יכולים להתרפא ביחד. הקברניט יורד למצולות עם הספינה, לא מאריך ימים אחריה."
מר ומרת מרטין מנהלים ביניהם שיחה כאילו הם שני זרים שנפגשו זה עתה, ובמהלכה מתברר להם שיש ביניהם הרבה מן המשותף. "כמה מפליא! כמה מוזר! ואיזה צירוף נסיבות!" הם קוראים עם כל פרט משותף שמתגלה להם. לאחר שהם מגלים שלכל אחד מהם יש בת שלה עין אחת לבנה ועין אחת אדומה, הם מגיעים למסקנה שהם נשואים זה לזה, מסקנה שאליה הגיע הצופה זמן רב קודם לכן. בשלב זה מגיעה מרי ומסבירה לצופים שהמסקנה משוללת יסוד: אמנם לכל אחד מהם יש בת שלה עין אחת לבנה ועין אחת אדומה, אך לבתו של מר מרטין עין אדומה משמאל, ואילו לבתה של מרת מרטין עין אדומה מימין. מרי מסכמת: "למי, אם כן, יש עניין להתמיד בבלבול הזה? אין לי מושג. כדאי שלא ננסה לדעת. כדאי להניח לדברים כמות שהם."
נשמע צלצול בדלת, אך כשמרת סמית' פותחת אותה היא מגלה שאין איש. לאחר שלושה ניסיונות כושלים כאלה, היא מסרבת לגשת אל הדלת בצלצול הרביעי ומסבירה: "הניסיון מלמד אותנו שכאשר שומעים צלצול בדלת אף פעם אין שם איש". מר סמית' ניגש ומגלה שבפתח ניצב מפקד הכבאים, הטוען שעמד שם חצי שעה, אך צלצל רק פעם אחת ולא ראה איש מלבדו. מפקד הכבאים מצטרף לשיחה, אך כאשר מרי מנסה להצטרף אף היא, הנוכחים דוחים אותה, שהרי היא רק משרתת. לפתע מתברר שמרי היא אהובתו של מפקד הכבאים. קודם עזיבתו שואל מפקד הכבאים, במנותק מכל הקשר: "א-פרופו, מה עם הזמרת הקרחת?" ומרת סמית' עונה לו: "עדיין יש לה אותה תסרוקת".
לאחר עזיבתו של מפקד הכבאים השיחה הופכת לרצף של משפטים חסרי קשר ביניהם, ולעיתים אף חסרי היגיון פנימי, כגון "אני מעדיף ציפור בשדה על זוג גרביים בתלת אופניים".
בתום המחזה מציינות הוראות הבימוי שיש להתחיל את המחזה מחדש, תוך שמר ומרת סמית' מתחלפים בתפקידיהם עם מר ומרת מרטין (ההנחיה לחילופי התפקידים נוספה רק לאחר שהמחזה הועלה 100 פעמים).
פרשנות.
רחל אורן ציינה ב"דבר" כי במחזה . בסקירה אחרת ב"דבר" תואר המחזה כ"חסר עלילה לחלוטין", שגיבוריו "אינם עושים דבר בלתי אם מדברים. הם מדברים על הכל - ועל שום דבר". אף שיונסקו הגדיר את יצירתו כ"אנטי-מחזה", מוצא "דבר" כי זהו "מחזה, אם כי מוזר. אפילו מוסר ההשכל לא נעדר ממנו ועיקרו - מחאה נגד השאננות והטמטום המחשבתי המחריד, האופייני לחוגים מסוימים של החברה המודרנית".
מור פרנק, שביימה את המחזה בתיאטרון החאן, מתארת את מעמדה של מרי, המשרתת:
על הבמה העברית.
בשנת 1957 הוצג המחזה לראשונה בעברית, בשם " הזמרת בעלת הקרחת", בתיאטרון זירה, בתרגומו של מיכאל אלמז. את הדמויות גילמו יהודה פוקס, יוסף ספרא, עדנה שביט, שלומית קפלנסקי, אליעזר יונג ורות גלר.