רעילותה של עופרת ידועה כבר מהמאה ה-19, מחלוקת ציבורית ביחס לבטיחות החומר הופיעה כבר ב-1924 לאחר ש5 עובדים מתו ואחרים נפגעו בבתי זיקוק בניו ג'רזי. עוד קודם לכן הביעו מומחי בריאות דאגה מהשימוש בחומר. בשנת 1925 הושעה השימוש בחומר והתקיימה ועידה ביזמת המשרד לבריאות הציבור לבחינת הסיכונים. הועידה הסתיימה ללא תוצאות שכן הוחלט שבחינת חלופות לעופרת אינה בסמכותה. בשנת 1926 הודיע ראש שירותי בריאות הציבור של ארצות הברית כי אין עדויות על נזק בריאותי מהחומר. ב-1943 מצא Randolph Byers קשר בין חשיפה לעופרת לבעיות התנהגות אצל ילדים אך מחקר זה הושתק באיום תביעה מצד איחוד תעשיות העופרת.
בסוף שנות הארבעים גילה קלייר קמרון פטרסון עלייה בריכוז העופרת בסביבה והוכיח כי מדובר בזיהום חדש באמצעות מדידת ריכוזי עופרת בשכבות קרח בגרינלנד. פטרסון הפך לאחד המתנגדים החשובים לשימוש בחומר כתוסף דלק.
מחקרים קליניים ראשונים הקושרים את השימוש בחומר להרעלת עופרת באדם פורסמו בשנות השישים. בשנות השבעים מצא החוקר הרברט נידלמן (Herbert Needleman) מתאם שלילי בין חשיפה לעופרת אצל ילדים והישגים לימודיים. בשנת 1976 היה ריכוז העופרת הממוצע בדמם של ילדים 0.137 מיליגרם לליטר. בשנת 1973 הסוכנות להגנת הסביבה בארצות הברית פרסמה הנחיות להורדה הדרגתית של ריכוז העופרת בדלק. היצרנים ערערו על ההחלטה בתי משפט אך הפסידו במאבק המשפטי. בשנת 1985 הוחלט על הורדת השימוש בתוספי עופרת ב-91% עד סוף 1986. מחקר ב-1994 הראה ירידה של 78% בריכוז העופרת בדם בין 1976 ל-1991. ב-1995 ירדה צריכת הדלק מכיל העופרת ל 0.6% בלבד מכלל מכירות הדלק ובתחילת שנות ה-2000 נאסרה מכירת החומר לחלוטין בארצות האיחוד האירופי. ב 2011 הודיע האו"ם כי התוסף הוצא משימוש בכל רחבי העולם.
שהבאז שריף
מגדלי תיכון
ג'יימס סמית'
ג'יימס יאנגס סמית' (באנגלית: James Youngs Smith; 15 בספטמבר 1809 – 26 במרץ 1876) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל רוד איילנד ה-26 (בין 26 במאי 1863 ל-29 במאי 1866).
ביוגרפיה.
סמית' נולד בכפר פוקונוק בגרוטון, קונטיקט , לעמוס סמית' ופריסילה (מיטשל) סמית'.
בגיל שש עשרה סמית' כבר ניהל חנות בסאלם, קונטיקט . בשנה שלאחר מכן, הוא עבר לפרובידנס, רוד איילנד, שם עבד בעסק עצים בו מונה לבעלים עשור מאוחר יותר. הוא מכר את העסק הזה כדי לפתוח עסק ייצור עם אחיו ויחד הם הפכו למשקיעי הטקסטיל המובילים במדינה. היו בבעלותם מפעלים בקונטיקט וברוד איילנד.
ב-13 באוגוסט 1835 הוא התחתן עם אמילי בראון, בתו של תומאס בראון, יצרן כותנה. לאחר מכן עבר סמית להשקעה במפעלי כותנה במקום השקעה במפעלי עץ. היו להם שתי בנות ובן שמת בצעירותו.
קריירה פוליטית.
סמית' היה פעיל במפלגה הרפובליקנית. הוא היה ראש עיריית פרובידנס למשך שתי כהונות של שנה מ-1855 עד 1857. הוא היה חבר בבית הנבחרים של רוד איילנד. הוא התמודד ללא הצלחה על תפקיד המושל ב-1861, אך ניצח בבחירות שנתיים לאחר מכן. הוא ירש את ויליאם ס. קוזנס ב-26 במאי 1863. הוא נבחר שוב פעמיים, ולא התמודד שוב. ירש אותו הגנרל מלחמת האזרחים אמברוז בורנסייד , גם הוא רפובליקני, ב-29 במאי 1866.
שנותיו המאוחרות.
לאחר שעזב את תפקידו, סמית' עבד כיצרן עד מותו ב-1876. כמו כן הוא היה נשיא מועצת המסחר של פרובידנס. מנהל חברת הרכבות פרובידנס ווסטר וחבר בחמש ועדות בממשלת העיר. הוא היה יו"ר הוועדה לבניית בניין עיריית פרובידנס החדש.
מותו גרם לאבל ציבורי גדול. משרדים ציבוריים נסגרו, ומסע הלוויה של אבלים בכרכרות וברגל עקב אחרי הגופה למקום מנוחתה בבית הקברות של סוואן פוינט .
ג'יימס סמית
איליה קיבה
איליה ולדימירוביץ' קיבה (באוקראינית: Ілля Володимирович Кива; נולד ב-2 ביוני 1977) הוא דמות פוליטית, מדינית וציבורית אוקראיני. חבר הראדה העליונה של הכינוס ה-9 מסיעת פלטפורמת האופוזיציה - לכל החיים , חבר הוועדה לתמיכה חקיקתית בפעילות אכיפת החוק (2019–2022).
ביוגרפיה.
איליה קיבה נולד ב-2 ביוני 1977 בפולטבה. סבא פיליפ דניסוביץ' קיבה - גיבור ברית המועצות.
באוגוסט 2014 קיבה הפך לרב-סרן במשטרה, עמד בראש גדוד של שירות סיור מיוחד של המשטרה.
ב-10 בדצמבר 2014, בהוראת שר הפנים ארסן אבקוב, מונה איליה קיבה לסגן ראש משרד הפנים של אוקראינה במחוז דונייצק.
ב-30 ביוני 2015 מונה לסגן ראש משרד הפנים במחוז חרסון עם הקצאה מוקדמת של דרגת סגן אלוף במשטרה.
מ-22 באוקטובר 2015 עד 19 במאי 2016, קיבה עבד כראש המחלקה למלחמה בפשעי סמים של המשטרה הלאומית של אוקראינה.
מאוקטובר 2016 עד יוני 2017 עבד כיועץ לשר הפנים של אוקראינה. 6 באוקטובר 2017 נבחר לראש האיגודים המקצועיים של משרד הפנים של אוקראינה.
הוא תמך בפלישה הרוסית לאוקראינה, וקרא ל"שחרור אוקראינה מהכיבוש המערבי". ב-6 במרץ 2022, התובעת הכללית של אוקראינה, אירינה ונדיקטובה, הודיעה כי קיבה חשוד בבגידה מדינית ופגיעה בשלמותה הטריטוריאלית של אוקראינה. ב-15 במרץ 2022 נשלל ממנו מנדט חבר הפרלמנט, והוא הוכנס לרשימת מבוקשים בשל בגידה מדינית.
דוד בן יהושע הנגיד
קרבות מרץ בברלין
קרבות מרץ בברלין (בגרמנית: Berliner Märzkämpfe) היו סדרת קרבות שנערכו בברלין במרץ 1919, במהלך מרד הספרטקיסטים בין כוחות ממשלת רפובליקת ויימאר שנתמכו בידי מיליציות הפרייקור, לבין הכוחות הבדלניים שהשתייכו למפלגות השמאל הרדיקלי. הקרבות הסתיימו בדיכוי אכזרי של המרידה בידי כוחות הממשלה והפרייקור. הקרבות סימנו את סיומו של מרד הספרטקיסטים כמו גם את סיום המהפכה הגרמנית בכלל.
רקע.
באמצע 1918 כבר היה ברור שמלחמת העולם הראשונה לא מתקדמת היטב מבחינת הקיסרות הגרמנית. ב-29 באוקטובר התמרדו מלחים מהצי הקיסרי הגרמני כנגד הדרישה לצאת למשימת התאבדות. בהדרגה התפשט המרד בכל רחבי גרמניה. ב-9 בנובמבר התפטר וילהלם השני, קיסר גרמניה ונמלט להולנד. פרידריך אברט ופיליפ שיידמן הכריזו על הקמתה של "רפובליקה גרמנית", והקימו ממשלה זמנית שנודעה בשם "מועצת צירי העם". במועצת צירי העם היו חברות שתי מפלגות: המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (מפלגתו של אברט) והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית.
אברט ניסה להוביל ממשלת מרכז מתונה, אולם עד מהרה נגררה גרמניה לכאוס של ממש. מיליציות חמושות קיצוניות קמו משני צידי המתרס. יוצאי צבא מהימין הקיצוני-הריאקציונרי הקימו את הפרייקור, בזמן שחיילים מהשמאל הקיצוני הקימו את דיוויזיית הצי העממית שהייתה נאמנה לליגת הספרטקיסטים. כדי לשמר את הסדר בגרמניה, כרת אברט ברית עם הגנרל וילהלם גרנר שהבטיח לו את תמיכת הצבא במידת הצורך. בסוף השנה פתחה דיוויזיית הצי העממית במרד גלוי שנודע בתור "קרבות חג המולד". גרנר שלח כוחות צבא לדכא את המרד, אולם אנשיו נסוגו בבושת פנים לאחר מרחץ דמים אכזרי. בעקבות המרד, פרשו הסוציאל-דמוקרטים העצמאים מהממשלה של אברט, והספרטקיסטים הקימו מפלגה עצמאית - המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
הפיצול העמוק בשמאל הגרמני אילץ את אברט להסתמך יותר ויותר על תמיכתן של מפלגות הימין. בשמאל גבר הזעם כנגד אברט, ונציגי מעמד הפועלים דרשו שתעשיות המפתח יעברו הלאמה ושהצבא יעבור דמוקרטיזציה. אברט הסכים סדרת דרישות מרכזיות שנודעו לימים בשם "נקודות המבורג", ורצה לבצע אותן לאחר הבחירות הקרבות. בבחירות שנערכו בינואר 1919, זכו הסוציאל-דמוקרטים ברוב גדול, אולם לא הצליחו להרכיב ממשלה לבדם ונאלצו להקים ממשלת מרכז יחד עם מפלגת המרכז הגרמנית והמפלגה הדמוקרטית הגרמנית. לציבור הגרמני היה ברור שעם בני בריתו החדשים, אברט לא יוכל לעמוד בנקודות המבורג. תוך זמן קצר פרצו בכל רחבי גרמניה מהומות והפגנות שנודעו לימים כ"מרד הספרטקיסטים".
מהלך הקרבות.
השביתה הכללית בברלין.
באספה הכללית של מועצת הפועלים של ברלין, שנערכה בין 26–28 בפברואר, גינו הנציגים את ממשלת אברט ודרשו לקדם את נקודות המבורג. עם זאת, האספה ביקשה מהפועלים לא להיגרר לקרבות רחוב עם כוחות הממשלה או מיליציות הימין. הנציגים הקיצוניים יותר באספה דרשו לערוך הצבעה מיידית על שביתה כללית. הנציגים המתונים יותר הצליחו לדחות את ההצבעה עד 3 במרץ. כשהגיע התאריך המיועד, טענו חלק מנציגי העובדים כי השביתה כבר החלה בכמה מפעלים. ידיעה זו שכנעה כמעט את כל חברי האספה להצביע גם כן בעד שביתה כללית. יעדי השביתה היו קידום של נקודות המבורג, הכרה ממשלתית רשמית במועצות הפועלים, פירוק הפרייקור וכינון יחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות.
בעקבות הכרזת השביתה הכללית, הכריזה ממשלת פרוסיה כי ברלין נמצאת במצב מצור. שר ההגנה גוסטב נוסקה קיבל סמכויות נרחבות כדי לשבור את השביתה. הוא הוציא צו מיוחד האוסר על הפגנות והורה לסגור כמה עיתונים מהפכניים. תוך זמן קצר פרצו עימותים אלימים בין כוחות המשטרה לשובתים. ב-4 במרץ הגיעו דיווחים על חנויות שנבזזו בידי השובתים ועל נשק שנגנב מתחנות משטרה. מעשים אלו גונו בידי אספת הפועלים כ"פרובוקציות", אולם נוסקה השתמש בהם כתירוץ לבקש את עזרת הצבא והפרייקור.
תחילת הקרבות.
ב-4 במרץ הכניס נוסקה לברלין שתי דיוויזיות של הצבא הסדיר, דיוויזיית הפרשים של המשמר ודיוויזיית ההגנה הגרמנית. ולדמאר פאבסט מונה למפקד כוחות הצבא בברלין ובסביבתה. במקביל, מפקד הפרייקור בברלין, ולטר פון ליטוויץ העמיד לרשות הממשלה שני גדודי פרייקור: פרייקורפס ליצו ופרייקורפס הילסן. וילהלם ריינהרד נכנס לעיר עם רגימנט המתנדבים ריינהרד. מרבית כוחות הפרייקור היו יוצאי צבא, ובחלק מהמקרים הם היו גדודים שעזבו את הצבא בשלמותם על נשקם וציודם. הם נכנסו לברלין מצוידים בטנקים, מטוסים, ארטילריה, מרגמות ומקלעים.