שיידמן נולד בווהרדן שבהולשטיין. אביו היה נגן עוגב הן בווהרדן והן בהמבורג וסביר להניח, שהיה מורו הראשון של היינריך. שיידמן למד אצל סוולינק באמסטרדם בשנים 1611 עד 1614, ונראה שהיה בין התלמידים שזכו להערכתו המיוחדת, כפי שאפשר להסיק מן הקאנון שסוולינק הקדיש לו לפני שובו לגרמניה. בשנת 1629, ואולי קודם לכן, עבד שיידמן בהמבורג כנגן עוגב בכנסיית קתרינה (קתריננקירשה), משרה שבה התמיד למשך יותר משלושים שנים, עד מותו בהמבורג בראשית 1663, במגפת הדבר שפרצה בעיר.
מוזיקה והשפעה.
שיידמן עשה לו שם כנגן עוגב ומלחין, כפי שמלמדת התפוצה הנרחבת של יצירותיו; כמות המוזיקה לעוגב ששרדה מיצירותיו של שיידמן עולה על זו של כל מלחין אחר בן זמנו. שלא כמלחינים גרמנים אחרים בראשית הבארוק, כמו פרטוריוס, שיץ, שיידט ושיין, שכולם כתבו ברוב הסוגות והסגנונות שרווחו אותם ימים, שיידמן כתב כמעט אך ורק מוזיקה לעוגב. שירים בודדים שרדו, כמו גם כמה יצירות לצ'מבלו, אבל אלה מגומדים לנוכח עשרות היצירות לעוגב, רבות מהן מרובות פרקים.
תרומתו הקיימת ועומדת של שיידמן לספרות העוגב, ולמוזיקת הבארוק בכלל, היא המוזיקה שכתב לכוראלים לותרניים, בשלושה סוגים כלליים: כתיבה כוראלית לקנטוס פירמוס, סוג מוקדם של כוראל פרלוד; כוראלים "מונודיים", חיקוי לסגנון המונודיה של אותם ימים - סולו ווקאלי מעל בסו קונטינואו - אבל לעוגב סולו; ופנטסיות כוראליות משוכללות, המצאה חדשה, מבוססת על סגנון המקלדת של סוולינק אבל עושה שימוש במלוא המשאבים של פיתוחי עוגב הבארוק הגרמני. נוסף לעיבודי הכוראלים שלו, כתב גם מגניפיקטים, הכתובים לא רק בחלקים אחדים אלא גם בצורה מחזורית, המייעדת אותם לשימוש ליטורגי לסירוגין עם המקהלה בתפילות הערבית, טכניקה של מבנה מוזיקלי רב-פרקים, שתחזור ותופיע שוב במלוא עוצמתה רק במאה ה-19. בין תלמידיו היו יוהאן אדם ריינקן, ממשיכו בכנסיית סנטה קתרינה בהמבורג ודיטריך בוקסטהודה.
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
בית הקברות היהודי בהר הזיתים הוא בית קברות יהודי המתפרש במדרונותיו של הר הזיתים, ממרגלותיו שבנחל קדרון ועד פסגתו הצופה על העיר העתיקה והר הבית. זהו אחד מבתי הקברות היהודיים הקדומים ביותר, המכיל קברים מתקופות שונות, בהם קברים רבים של אישים ידועים בהיסטוריה היהודית.
קבורה יהודית על הר הזיתים החלה עוד בתקופות הבית הראשון והשני, במערות קבורה ברחבי ההר ובהפסקות מסוימות, נמשכת עד היום. חשיבותו של בית הקברות עלתה עם השנים, וקבורים בו אף אנשים רבים שלא ישבו כלל בארץ ישראל, אלא עלו בזקנתם, או שארונם הובל לאחר מיתתם לקבורה בהר.
הרצון להיקבר דווקא בהר הזיתים נבע בין היתר מיתרונות מיסטיים שיוחסו לקבורה בו, על פי מקורות שונים. על פי המדרש, באחרית הימים תתרחש ראשית תחיית המתים על הר הזיתים, והיהודים שקבורים בו יהיו הראשונים שיקומו מן הקבר ויזכו לחיי נצח. כמאמר חז"ל: "עתידין צדיקים שמבצבצים ועולים בירושלים, שנאמר ויציצו מעיר כעשב השדה – ואין עיר אלא ירושלים".
בית העלמין הולך וגדל, כיום הוא משתרע על פני כ-600 דונם והוא מהגדולים בישראל.
היסטוריה של בית הקברות.
הר הזיתים מאופיין בסלע גירי רך יחסית, המאפשר חציבת מערות קבורה וקברים בקלות יחסית. עובדה זו מחד, והמסורות הקשורות להר מאידך, הביאו לקבורה הרבה בהר במשך הדורות. כבר תושביה הקדומים של ירושלים, בתקופת הברונזה, קברו את מתיהם בהר, ומערות קבורה מימי בית ראשון וימי בית שני, מפוזרות לאורך הרכס. מבני הקבורה הבולטים ביותר שהשתמרו מתקופות קדומות אלו, הן מצבות נחל קדרון, בשיפוליו של אזור בית העלמין המודרני.
מהמאה ה-1 ועד המאה ה-10, אין מידע על הקבורה היהודית בירושלים - ארכאולוגית, קברים בני התקופה לא נמצאו והיסטורית, כתבי התקופה אינם מתייחסים לנושא. בחלקים מתקופה זו הייתה הקהילה הירושלמית מצומצמת למדי, או אף נאסר עליה להתקיים כלל וכלל, אך גם בתקופות משגשגות יותר, נותר הנושא לוט בערפל. בתאוריהם של נוסעים לארץ הקודש בימי הביניים מתואר ההר ללא ציון קיומם של קברים, ואם מצוין מקום קברותיהם של היהודים, הרי זה בשיפולי הר המוריה, במורדותיו המזרחיים או הדרומיים של הר הבית. רק בשנות ה-80 של המאה ה-15 עברו היהודים לקבור בתוך עמק יהושפט ושטחי הקבורה החלו להתפשט במעלה ההר, כפי שכותב רבי עובדיה מברטנורה : "ועמק יהושפט הוא עמק קטן מאד בין הר הבית להר הזיתים ושם קברות היהודים עתה. הקברים הישנים תחת הר הבית, בשיפוע אצל העמק, והגיא ביניהם. וסמוך להם תחת הר הזיתים המערה של קבר זכריה". בשנת 1523 כתב הנוסע היהודי רבי משה באסולה: "למטה מזה יש קברי ישראל, בשיפולי הר הזיתים מלא וקצת בשיפולי הר ירושלים".
חידוש הקבורה היהודית בהר הזיתים, ותחילתו של בית הקברות כפי שמוכר היום, החלו ככל הנראה בתקופת השלטון הממלוכי, שבמהלכה התרבה היישוב היהודי בירושלים ובית הקברות גדל והתפשט אל צדו השני של נחל קדרון, במורדות הר הזיתים. המצבה המתוארכת הקדומה ביותר מתקופה זו היא משנת 1636.
הנוסע והגאוגרף הגרמני אולריך יאספר זטצן תיאר את הר הזיתים בשנת 1806. לדבריו, קברי היהודים תופסים שטח גדול, הנמצא למרגלות הר הזיתים ובעמק יהושפט, ויהודים עשירים מכל העולם נקברים במקום. החוקר הבריטי רובינסון מספר בשנת 1838:
דרך יריחו עוברת בהר הזיתים, ומחלקת את בית הקברות ממערב למזרח. הכביש נסלל על ידי השלטונות העות'מאניים של ירושלים על תוואי של שביל עפר צר בסוף המאה ה-19. בעיתון "הצבי" מסופר כדלקמן: "בימים אלו התחילו לעשות הדרך ליריחו והדרך עובר בין קברות היהודים. וידאגו הרבנים ראשי העדה פן יגרום הדבר לחילול הקברים. ויפנה האדון נסים בכר לכבוד מהנדס העיר [...] ויען כי גם כבוד הפחה אינו חפץ להביא לידי חילול קברי מתים וגם הוא לא יחפוץ בזה, וישתדל למצוא עצה להדבר. וביום השני הלך כבוד המהנדס [...] ויחליט לבנות שלש כיפות ממעל לקברים אשר הדרך נוגע בהם, ועפר הקברים לא יזיזו ממקומותיהם."
סכסוכים ועימותים.
עם השנים, צצו ועלו סכסוכים עם הערבים ובין העדות השונות. במכתב שנשלח מירושלים בשנת 1782 מתלוננים רבני ירושלים על פגיעה בקברים בידי הערבים:
הקבורה על הר הזיתים הניבה הכנסות נאות לחברה קדישא ולקהילה הקטנה בירושלים, שהתפרנסו מדמי קבורת תושבי חוץ שבאו לירושלים על מנת להיקבר בה. עם התגברות זרמי העולים במאה ה-19, היוו הכספים הקשורים לקבורה וההכנסות הנובעות ממנה מוקד חיכוך בין העדה הספרדית לבין העדות השונות. עם יסודה מחדש של הקהילה האשכנזית בירושלים בתחילת המאה ה-19 והגידול במספר היהודים האשכנזים הלכו החיכוכים והחריפו. העדה הספרדית גבתה דמי קבורה גבוהים, בסך 30 פרנק, ומשלא עמדו החייבים בתשלום החוב היו פרנסי חברה קדישא הספרדית מעכבים את הקבורה. כך, למשל, עוכבה קבורתו של אברהם שלמה זלמן צורף. דבר זה יצר סכסוכים בין הקהילה הספרדית לקהילה האשכנזית, והוביל להקמת חברה קדישא אשכנזית ולרכישת שטח אדמה לקבורה ב-1856.
שכניו הערביים של בית הקברות, נהגו לגבות דמי חסות מהקהילה היהודית או לערוך מעשי שוד של האבלים לאור היום. ירושלמי בן התקופה מספר על "הוצאות תמידיות על העדה אל אנשי הכפר סילואן... בעד שמירת הבית חיים אשר על הר הזיתים הסמוך לכפר הזה [...] לערך י' אלפים טאליר".
הקונסול הבריטי בן התקופה רשם במכתב לממונים עליו במשרד החוץ הבריטי:
העדות הנוצריות שפעלו בירושלים היו אף הן בסכסוכים מתמידים עם העדה היהודית על הזכויות בהר, לאור חשיבותו לנצרות, המקומות הקודשים שעליו והדרכים המובילות ביניהם. כנסיות ומוסדות דת נוצריים הוקמו במהלך המאה ה-19 על מורדות הר הזיתים. נוסעים ומיסיונרים בני התקופה מתארים סדרת מאבקים בין המסדרים הנוצריים השונים ליהודי העיר על רכישת שטחים על ההר, ועל ניהול טקסים דתיים. מתיאורים אלו עולה תמונה של קהילה יהודית לוחמת על זכויותיה במקומות קדושים לה, מול שליחי הכנסיות הנוצריות.
השלטון הטורקי דרש אף הוא תשלום עבור זכות הקבורה. בהערה בספרו כותב נוסע נוסף בשם ייטס - בשנת 1843:
"כשיהודי מגיע לירושלים בפעם הראשונה הוא מתייצב לפני המוסתלם זאת אומרת המושל, כדי לקנות רישיון לבחור חלקת קבר. שלושה דברים בעיקר מנחים אותו בעניין זה, החלקה צריכה להיות בעמק יהושפט קרובה במידת האפשר לקבר זכריה ובצל המקדש... מובן שעליו לשלם בהתאם לכך והמחיר הוא לפעמים ניכר"
נוסע נוסף - אולין, מציין בכתביו משנת 1840 כי בעבר היו היהודים צריכים לשלם לשלטונות מס עבור הרשות לקבור ולהקבר בהר הזיתים. הוא מוסיף כי אין הוא יודע אם הדרישה עדיין בתוקף.
למרות הקשיים, הסכסוכים והעימותים, הלך בית הקברות והתפשט, ועם הגידול במספר הקבורות התפצלה הקבורה בין חברות קדישא חדשות. עם תום המאה ה-19 מספר על רכישת קרקעות בהר הזיתים עבור כולל חב"ד שנפרדו מחברה קדישא של עדת הפרושים וייסדו להם בתי קברות - כל כולל עבור עצמו.
גד פרומקין מתאר את סדרי הקבורה ואת הפיצול בחלקות הקבורה על ההר
"רושם קשה מאד שמור עימי מימי ילדותי מהעיסוק במתים בירושלים. חוץ מחברות הקדישא הגדולות של הפרושים והחסידים והספרדים, היו כמה עשרות חברות לפי העדות והכוללים השונים, ולכמה מהם גם חלקות אדמה מיוחדות על הר הזיתים. כל אחת ראתה כעין מונופולין על אלה המשתייכים לכולל או לעדה שלה, ולא נתנו לחברה אחרת לגעת במת, שנראה להם כאילו נכס הוא שהם בעליו." בהמשך מוסיף ומתאר פרומקין את סדרי הלוויה והקבורה הלא מכובדים של אותה תקופה.
מלחמת העצמאות.