מורטון נולד בניו אורלינס למשפחה קריאולית, אביו היה ממוצא צרפתי ואמו אפרו-אמריקאית, הוריו לא נישאו רשמית והשם "מורטון" הוא שמו של אביו החורג. בגיל 14 כבר ניגן פסנתר בבית בושת וגר עם סבתו האדוקה, שגירשה אותו לבסוף מביתה כאשר גילתה שהוא מנגן "מוזיקה שטנית". הכינוי "ג'לי רול" (שפירושו המילולי לחמנייה בריבה) הוענק לו, לפי אחת הטענות, על ידי היצאניות. ב-1904 נדד ברחבי דרום ארצות הברית, כשהוא משתתף במופעי מינסטרל (סוג של וודוויל, המערב הצגות קומדיה ומוזיקה ובו הופיעו לבנים מחופשים לאפרו-אמריקאים באופן גרוטסקי). בתקופה זו הלחין כמה מהסטנדרטים המוקדמים ביותר של הג'אז כגון "Jelly Roll Blues" ו-"King Porter Stomp". ב-1910 הגיע לשיקגו וב-1911 לניו יורק, שם הפך לנגן פסנתר סטרייד (Stride Piano) וניגן לראשונה בלוז בצפון ארצות הברית. בשנת 1915 הדפיס את התווים של "Jelly Roll Blues" והלחן הפך בכך ללחן הג'אז הראשון שהודפס מעולם. ב-1917 הופיע בקליפורניה עם להקת ביג בנד והטנגו שהלחין "The Crave" הפך ללהיט בהוליווד. הוא גויס לתקופה קצרה עקב מלחמת העולם הראשונה אך שוחרר כעבור זמן קצר.
שיקגו וניו-יורק.
ב-1923 השתקע בשיקגו והחל לשווק את המוזיקה שלו בדפי תווים וסרטים מנוקבים (piano rolls) עבור פסנתר מכני, סוג של תיבת נגינה משולבת בפסנתר המנגן באופן אוטומטי את המוזיקה המנוקבת בסרט. כמו כן הקליט תקליטים כסולן ויחד עם להקה. ב-1926 החתימה אותו חברת התקליטים הגדולה ביותר בארצות הברית באותה עת, ויקטור טוקינג משין. חברת התקליטים מימנה הקמת תזמורת קבועה בשם "Jelly Roll Morton &amp; His Red Hot Peppers". בתזמורת ניגנו נגנים רבים שהיגרו לשיקגו מניו אורלינס ורמתה הייתה גבוהה.
ב-1928 נשא לאשה את מייבל ברטרנד ועבר לניו יורק. בניו יורק לא הצליח לשחזר תזמורת ברמתה של ה-"Red Hot Peppers" והתמקד בעיקר בנגינת סולו ובשלישייה עם קונטרבס ותופים. בניו יורק ניגן עם נגנים רבים, שהיו אז בתחילת דרכם בהם ארטי שו וסידני בשה וניהל אורח חיים ראוותני. בשל השפל הגדול בארצות הברית לא חודש חוזה ההקלטות שלו והוא נאלץ להתקיים מעבודות מזדמנות כסוכן הימורים ואיש מכירות נודד. ב-1934 קיבל תוכנית ברדיו והופיע עם פלטשר הנדרסון ובני גודמן.
וושינגטון די. סי..
ב-1935 עבר לוושינגטון די. סי. וניהל מועדון מוזיקה. ב-1938 שמע את נגינתו חוקר הפולקלור אלן לומקס והזמין אותו להקליט מספר ראיונות על המוזיקה שלו עבור ספריית הקונגרס. הראיונות במהלכם מורטון מסביר את המוזיקה החדשה ומדגים בנגינה בפסנתר התארכו לכדי למעלה משמונה שעות הקלטה. החשיבות ההיסטורית של הקלטות אלה רבה ביותר כיוון שהן מתעדות את היווצרות הג'אז מכלי ראשון. עם זאת אמינותם של הסיפורים שמספר מורטון מוטלים בספק כיוון שהוא נטה להדגיש את מקומו בבסיס היצירה של הג'אז, תוך "ניפוח" תרומתו לכל התפתחות הג'אז בניו אורלינס. ההקלטות, שפורסמו בשמונה CD ב-2005 זכו בפרס גראמי וזיכו את מורטון, 64 שנים לאחר מותו, בפרס גראמי למפעל חיים.
בין 1938 ל-1939 נפגע מורטון בקרב סכינים שהתרחש במועדון אותו ניהל. בית חולים "ללבנים בלבד" סירב לטפל בו והוא נאלץ לפנות לבית חולים ברמה ירודה שלא טיפל בפצעיו כהלכה. עקב כך סבל מחוסר נשימה כרוני בהמשך חייו. הוא נפטר כתוצאה מהתקפת אסתמה בלוס אנג'לס, בעת ששהה שם להופעות.
הוקרה והתייחסות תרבותית.
בברודוויי הועלו שתי הצגות מוזיקליות על חייו, "Jelly Roll" ו- "Jelly's Last Jam".
הוא מופיע כדמות בסרט מ-1998 "אגדת הפסנתרן", בגילומו של השחקן קלרנס ויליאם השלישי, כמי שעולה לאנייה בה מנגן הפסנתרן האגדתי "1900" (שנולד וגדל בה ומעולם לא ירד לחוף) על מנת להתחרות עמו בנגינה. בסרט הוא מנגן שלושה מהלחנים הידועים של מורטון בזה אחר זה: "Big Foot Ham", "The Crave" ו-"Finger Buster".
ב-1963 נבחר על ידי מבקרי דאון ביט להכלל בהיכל התהילה של הג'אז. הוא נכלל גם בהיכל התהילה של הרוקנרול ובהיכל התהילה של מדינת לואיזיאנה.
פרס אוסקר לבימוי הטוב ביותר
פרס אוסקר לבימוי הטוב ביותר (באנגלית: Academy Award for Best Director) הוא פרס אוסקר הניתן מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע בגין בימוי של במאי בסרט קולנוע, והוא מייצג את ההכרה שבימויו של הבמאי יוצא מן הכלל. המועמדים והזוכה בקטגוריה זו נבחרים על ידי חברי האקדמיה, וההודעה על הזכייה מתבצעת בטקס פרסי האוסקר.
רקע.
במשך 82 השנים שחלפו, בהתחשב במצבי שוויון וזכייה נשנית, האקדמיה האמריקאית לקולנוע העניקה 83 פרסי אוסקר ל-62 במאים שונים. הזוכים בפרס אוסקר מקבלים פסלון מוזהב המכונה "אוסקר". בטקס האוסקר הראשון הוענקו שני פרסי בימוי, אחד על בימוי לסרט קומדיה ואחד על בימוי לסרט דרמה. שנה אחר כך, פרס על בימוי לסרט קומדיה בוטל, ואכן מאז, ישנה העדפה מוחצת לסרטי דרמה. הזוכה הראשון בפרס אוסקר לבימוי הטוב ביותר לסרט דרמה, הוא פרנק בורזאג' על בימויו בסרט "הרקיע השביעי", והזוכה לסרט קומדיה הוא לואיס מיילסטון על בימויו בסרט "שני אבירים ערבים".
בשלוש השנים הראשונות לפרס אוסקר, שחקנים ובמאים היו מועמדים כ"טובים ביותר" לפי הקטגוריות שלהם, וכל עבודתם בתקופת הכשירות (בכמה מקרים אפילו שלושה סרטים) היו רשומים על הפרס. ובכן, בטקס האוסקר ה-3 (1930), רק אחד מן הסרטים האלו היה מצוין בפרס, אפילו אם למישהו מהבמאים הזוכים היו שני סרטים שזכו בהצבעות. בטקס האוסקר ה-4 (1931), המערכת המבלבלת והמסובכת הוחלפה במערכת הנוכחית, שבה במאי מועמד לפרס על בימוי בסרט אחד.
בשל הכרזתם ההחלטית של גילדת הבמאים האמריקאית, רק אדם אחד יכול לטעון לקרדיט לבמאי הסרט. (חוק זה נוסד על מנת למנוע את סוגיית הבעלות והזכויות, ושידולים מצד השחקנים והמפיקים לקבל קרדיט של במאי הסרט.) בכל אופן, ייתכן והגילדה תתקן יוצא מן הכלל לחוק זה - "במאי אחד לסרט אחד", אם שני במאים שותפים יבקשו לחלוק באופן שווה את הקרדיט לבמאי הסרט כ-"צמד מוכר". בקטגוריה זו היו מועמדים "צמדים מוכרים" רק 3 פעמים. רוברט וייז וג'רום רובינס (שזכו ב-1961, על הסרט "סיפור הפרברים"). וורן בייטי ובאק הנרי (היו מועמדים ב-1978 על הסרט "השמיים יכולים לחכות") והאחים כהן (זכו ב-2007 על הסרט "ארץ קשוחה").
שיאים.
מתוך 82 הבמאים שזכו בפרס הבמאי הטוב ביותר, אצל 61 מהם, זכה גם הסרט שלהם בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. רק ארבעה סרטים זכו בפרס מבלי שהבמאים שלהם היו מועמדים בקטגוריה זאת: "כנפיים" (1927/28)", "גרנד הוטל" (1931/32), "הנהג של מיס דייזי" (1989) ו"ארגו" (2012). שני במאים בלבד זכו בפרס, מבלי שהסרטים שלהם קיבלו מועמדות לפרס הסרט הטוב ביותר גם כן, והם: לואיס מיילסטון (1927/28) ופרנק לויד (1928/1929).
ג'ון פורד הוא הבמאי היחיד שזכה בפרס ארבע פעמים. ואחריו, פרנק קפרה וויליאם ויילר שזכו בפרס 3 פעמים.
שלושה במאים זכו בפרס פעמיים רצופות, והם: ג'ון פורד (1940, 1941), ג'וזף ל. מנקייביץ' (1949, 1950) ואלחנדרו גונסלס איניאריטו (2014, 2015).
שמונה אנשים היו מועמדים גם לפרס הבמאי הטוב וגם לפרס השחקן הטוב, על אותו הסרט, והם: וורן בייטי (עשה זאת פעמיים, ב"השמיים יכולים לחכות" ו "אדומים"), קלינט איסטווד (עשה זאת פעמיים ב"בלתי נסלח" ו"מיליון דולר בייבי"), אורסון ולס ("האזרח קיין")" לורנס אוליבייה ("המלט"), וודי אלן ("הרומן שלי עם אנני"), קנת בראנה ("הנרי החמישי"), קווין קוסטנר ("רוקד עם זאבים") ורוברטו בניני ("החיים יפים"). אף אחד לא זכה בשני הפרסים.
קתרין ביגלו היא האישה הראשונה שזכתה בפרס בקטגוריה זו, כשלפניה רק שלוש נשים היו מועמדות אליו: לינה ורטמילר, ג'יין קמפיון וסופיה קופולה.
אוצר המטילים של ארצות הברית
HammerFall
מלחמת צ'צ'ניה
איטרבי
איטרבי (Ytterby) הוא כפר באי השוודי רסארה (Resarö) שבמחוז סטוקהולם.
שם הכפר ניתן למכרות המפורסמים הנמצאים בקרבתו, שם התגלו רבים מיסודות נדירים שקיימים על פני כדור הארץ. לא פחות מארבעה יסודות קרויים על שם הכפר: איטריום, איטרביום, טרביום וארביום.
שמות של ארבעה יסודות נוספים נקבעו עקב גילויים הראשוני במכרות ליד הכפר: גדוליניום, הקרוי על שם המינרל גדוליניט שהתגלה במכרות איטרבי על ידי יוהאן גדולין; הולמיום, שמה הלטיני של סטוקהולם, המחוז בו נמצאים המכרות; סקנדיום, על שם סקנדינביה ותוליום, הקרוי על שם "תולה", שמם הלטיני של המדינות הנורדיות.
בשנת 1989 הציבה האגודה האמריקנית הבינלאומית למתכות שלט בכניסה למכרה המציין את המכרה כ"נקודת ציון היסטורית".
וודוויל
ווֹדְווִיל (Vaudeville) היה סוג של מופע בידור שהיה פופולרי בעיקר בצפון אמריקה בין 1880 ל-1930 ובמידה רבה גם באירופה. מופעי הוודוויל הועלו על ידי להקות נודדות באולמות ועל במות מתחת לכיפת השמים בערים ובעיירות ברחבי אמריקה. מופע וודוויל כלל סדרה של מופעים קצרים שהתפרסו על פני מספר שעות וכללו ריקודים, תיאטרון (בעיקר קומדיות אך גם דרמות), מעין סטנד-אפ (שנקרא אז "קומדיה"), קסמים, לוליינות ולהטוטנות, נאומים בנושאים שונים, הקרנת קטעי פנס קסם או ראינוע, הצגת חידושים והמצאות, מכירת תרופות פלא תוך הצגת מקרי ריפוי מופלאים ועוד. חלק מאמני הוודוויל היו כוכבים שריכזו סביבם התעניינות בדומה לידוענים כיום, והם ניחנו בריבוי כישרונות כגון שירה, ריקוד, נגינה, פעלולנות, נשיאת נאומים ספונטניים מבדחים וכדומה.
היסטוריה.