בתקופה זו התפשטו והתפתחו דתות הדאואיזם והבודהיזם, כשהן מתחרות זו בזו הן בצפון והן בדרום.
נערכו ויכוחים בין בני המלוכה והאצילים בשושלות השונות האם הבודהיזם צריך להמשך ולהתקיים.
לקראת סוף התקופה התמתנו העמדות הניציות, ומאמיני שתי הדתות גילו סובלנות הדדית, שלתפיסתן ממשיכה לאפיין את סין עד היום. הדתות זכו לפריחה, והתפשטו בכל רחבי סין.
התפצלות סין לצפון ודרום.
מלחמת שמונה הנסיכים היא מלחמת אזרחים הרסנית שפרצה במסגרת מאבקי כוח בתוך משפחת הקיסרות של שושלת ג'ין, בין השנים 291-306. הלחימה נערכה רובה בצפון סין, וגרמה נזקים קשים לקיסרות, פגעה בממשל המרכזי שלה, הביאה לבריחה המונית של אוכלוסייה סינית לכיוון דרום הנהר הצהוב, ולפלישת עמים נוודים לצפון סין (תוך ניצול החולשה של בני ההאן). במהלך הפלישה והמרידה בקיסרות, נרצחו הקיסרים הרביעי והחמישי של שושלת ג'ין המערבית. משפחת הקיסרות נאלצה להעביר פעמיים את בירתה.
כתוצאה מנסיגת שושלת ג'ין ובני העם הסיני (האן) מצפונה של סין עד קו הנהר הצהוב, השתלטו בהדרגה על השטח מספר שבטים נוודים לא-סינים (בעיקר טורקים, הונים, מונגולים וטיבטים) אשר הקימו קואליציה של שש-עשרה הממלכות עיקריות (שהתקיימו זמן קצר) ששלטו בין השנים 304-439 על צפון סין.
תחילת תקופת השושלות הדרומיות והצפוניות.
יש הרואים את תקופת שושלת ג'ין המזרחית משנת 317 עד 420, כחלק מתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות. משנת 317 שלטה שושלת ג'ין המזרחית (המחודשת) רק על האזור שמדרום לנהר הצהוב, בעוד שצפון סין נשלט על ידי שש-עשרה הממלכות הלא-סיניות.
השושלת שרדה עד שנת 420 לספירה, אז אולץ הקיסר גונג די סימה דוון (הקיסר ה-11 של שושלת ג'ין המזרחית או ה-16 של כלל השושלת) לפרוש, ונכנסה סין לעידן השושלות הצפוניות והדרומיות.
ניסיונות לאיחוד הצפון נעשו מספר פעמים, לשווא. ניסיון אחרון ומוצלח לאיחוד הצפון בוצע על ידי הקיסר טאו-בה-ג'יי, שהתחיל את סדרת השושלות הצפוניות בשנת 386, עם שושלת ווי הצפונית (386–534).
במקביל מתאפיינת תקופה זו בהתבוללות של המיעוטים לתוך בני ההאן. תופעה זו התרחשה הן בצפון והן בדרום. הדוגמה הבולטת ביותר היא זו של שושלת ווי הצפונית, שהייתה שושלת של בני שבט השְׂיָאובֵּיי. שושלת זו דגלה בהפרדה תרבותית בין השיאוביי לבין ההאן. בני ההאן הורחקו מעמדות מפתח, הם קיבלו משרות בתחומי הפקידות כמו גובי מיסים. אך הפרדה זו באה לקיצה עם עלייתו של הקיסר שְׂיָאווֵן, שהחל בשנת 497 ליישם תוכנית להתבוללות בקרב הסינים.
שש השושלות.
ארבע מהשושלות הדרומיות (לְיוֹ-סונְג, צִ'י, לְיָאנְג, צֶ'ן) נכללות ב"שש השושלות", ששנות שלטונן החל בנפילת שושלת האן המזרחית, והסתיימו בעת הקמת שושלת סווי.
ישנן שתי גרסאות לגבי שש השושלות:
השושלות הדרומיות.
בשנת 420 הקים הקיסר ווּ מסונג את שושלת סונג הדרומית, לאחר כניעת הקיסר האחרון של שושלת ג'ין. השושלת של סונג שרדה 59 שנים, עד שנת 479, וכללה 9 קיסרים.
לאחר חתירה תחת הקיסרים האחרונים של שושלת סונג, והקמת כוח פוליטי בשושלת סונג, אילץ גָאו את הקיסר האחרון של סונג שׁוּן למסור לו את כתר הקיסרות הדרומית בשנת 479. הוא הקים שושלת צ'י הדרומית, ששרדה 23 שנה בלבד, עד שנת 502, וכללה 7 קיסרים ונסיכים.
בשנת 502, לאחר הכנעת מרד האזרחי, בניית כח פוליטי חזק, וחיסול בני המשפחה של השושלת השלטת, נטל הגנרל שְׂיָאו יֵן את השלטון מהקיסר האחרון הֶה של שושלת צ'י הדרומית. הוא הפך לקיסר ווּ מליאנג. השושלת שרדה 55 שנה, עד שנת 557, וכללה 6 קיסרים ונסיכים.
בשנת 557, לאחר הפיכה נגד השושלת השלטת של ליאנג, נטל הגנרל צֶ'ן בָּה שְׂייֵן את השלטון מהקיסר האחרון, גִ'ינְג של שושלת ליאנג הדרומית. הוא הפך לקיסר ווּ הראשון של שושלת צ'ן. צ'ן החלשה שרדה 32 שנה, וכללה 6 קיסרים ונסיכים. בשנת 589 נפלה צ'ן לידי מקים שושלת סווי.
השושלות הצפוניות.
וֵיי הצפונית שרדה זמן רב, 148 שנה, משנת 386 עד שנת 534. היא כללה 15 קיסרים ונסיכים. וֵיי הצפונית נחלקה בשנים 534 עד 537 לשתי מדינות, וֵיי המזרחית ווֵיי המערבית.
וֵיי המזרחית הייתה שושלת בת קיסר אחד, ששרדה 14 שנה בלבד. שנת 550 הדיח גָאו יָאנְג את הקיסר היחיד של השושלת, והכריז על עצמו ון שׂוֵ'אן די, קיסר צ'י הצפונית הראשון.
בשנת 557 הדיח קיסר ג'וֹאוּ הצפונית הראשון את הקיסר האחרון של שושלת וֵיי המערבית. בשנת 577 השלימה ג'וֹאוּ משלימה את המהלך תוך כיבוש צ'י הצפונית. צ'י הצפונית שרדה רק 27 שנה, וכללה 6 קיסרים ונסיכים.
ב-581 הצליח הקיסר יָאנְג גְ'ייֵן וֶן גָאודְזוּ לכבוש את ג'וֹאוּ הצפונית. ג'וֹאוּ הצפונית כללה 5 קיסרים, ושרדה 24 שנה. ב-587 כבש הקיסר יָאנְג גְ'ייֵן וֶן גָאודְזוּ את ליאנג המערבית.
ב-589 הושלם איחודה של סין, על ידי הקיסר יָאנְג גְ'ייֵן וֶן גָאודְזוּ, מייסד שושלת סְווֵי. הוא כבש את שושלת צֶ'ן הדרומית, והפך את השליט האחרון של צ'ן, הלורד יָאנְג שׁוּבָּאו, לממונה תחתיו (בתפקיד לא חשוב, תוך עידוד נטייתו לשתייה חריפה). כך אוחדה סין, לראשונה מזה כ-300 שנה.
יהדות ג'רבא
דיני קדימה בברכות
תאוריית שליטת השער בכאב
תאוריית בקרת השער בכאב (Gate control theory of pain), הוצעה על ידי רונלד מלזאק (פסיכולוג קנדי), ופטריק דויד וול (רופא בריטי) בשנת 1962, טוענת כי תחושת כאב פיזי תלויה בנוסיצפטורים (סיבים מסוג Aδ ו- C, עצבים המוליכים אותות בעקבות גירויים מזיקים/מכאיבים), אך עשויה להיות מבוקרת על ידי הפעלת סיבי מגע רגיל (סיבי עצבים שמוליכים תחושות מגע- סיבי Aβ).
עקרון התאוריה הוא שתחושות הכאב ותחושות מגע רגיל (מגע לא מכאיב כגון ליטוף או שפשוף) "מתחרות" ביניהן על הכניסה אל המוח דרך "שער" שממוקם בחוט השדרה. בחוט השדרה ישנם סיבי L (גדולים) המגיבים למגע נעים, וסיבי S (קטנים) המתווכים ומגיבים לכאב. דוגמה טובה לשימוש יומיומי בעקרון זה היא שפשוף המצח או היד לאחר חבטה ובכך הפעלה של סיבי L. באופן סכמתי, המידע על גירוי מכאיב עובר דרך שלושה נוירונים: גירויים מזיקים בפריפריה (לדוגמה דקירה בעור) מפעילים את הנוירון הראשוני, הנוסיצפטורים (סיבי כאב Aδ ו- C), והם נכנסים לחוט השדרה ומעבירים את המידע העצבי לתא העצב השניוני. המידע בחוט השדרה עובר עיבוד מהיר ועולה אל הנוירון השלישוני שבמוח.
ישנו אזור במוח בו מתחילה הרגשת תודעה, מקום זה נקרא ה-PAG הממוקם בגזע המוח. גילו שכשאזור זה מופעל הוא עוצר את תחושת הכאב. אזור זה מלא ברצפטורים אופיאטיים (רצפטורים האחראיים על תחושת הכאב) הקולטים חומרים אופיאטיים כמו מורפיום, הרואין. ה-PAG שולח שלוחות לחלק הדורסלי בחוט השדרה ועושה אינהיביציה לפעולת התאים ובכך מונע מהכאב להגיע למוח.
על פי תאוריית בקרת השער, קיימים נוירונים בחוט השדרה אשר מקבלים את כל קשת עוצמות הגירוי, כלומר מעוצמה חלשה כמו ליטוף (Aβ) ועד עוצמות חזקות מכאיבות (Aδ ו C). במידה ומתקבל מידע מכאיב הוא יפעיל את הנוירון השניוני שיעביר הלאה את המידע למוח. אולם, אם בזמן גירוי מכאיב יגיע גם מידע לא מכאיב (Aβ) הנוירון השניוני יעבור דיכוי שיפחית את מעבר המידע המכאיב אל המוח. באופן זה, שפשוף הלחי אחרי סטירה משככת את הכאב.
ברכת המוציא לחם מן הארץ
בִּרְכַּת הַמּוֹצִיא לֶחֶם מִן הָאָרֶץ היא אחת מברכות הנהנין החשובות והידועות אותה מברכים על הלחם. ברכת המוציא פוטרת ברכות אחרות (כאשר אוכלים מאכלים אחרים באמצע הסעודה שעליה ברכו ברכת המוציא), אך לא ניתן להיפטר מחיובה על ידי ברכה אחרת. הברכה אחרונה שיש לברך לאחר אכילת לחם היא ברכת המזון.
הלחם כעיקר מאכלו של האדם.
הלחם עשוי מחמשת מיני דגן, ולכן לכאורה היה צריך לברך עליו "בורא פרי האדמה", כדרך שמברכים על כל המינים שצומחים מהאדמה. אלא שחכמים תיקנו לו ברכה מיוחדת, מפני חשיבותו המרובה, שהוא עיקר מאכלו של אדם, כמו שנאמר: .
חשיבות זו מתבטאת גם במצוות רבות אחרות שניתנו לגבי הלחם, בין אם זו מצוות הפרשת חלה, או ברכת המזון שלפי חלק מהדעות היא הברכה היחידה שחיובה מהתורה.
נוסח הברכה.
במשנה נאמר:
עם זאת, הגמרא ביארה שקיימת מחלוקת תנאים אודות נוסח הברכה: הדעה המצוטטת במשנה היא שיטת חכמים, ואילו לפי רבי נחמיה יש לומר דווקא "מוציא לחם מן הארץ" ללא ה"א, בדומה לפסוק לעומת זאת לפי שיטתו, הפסוק האחר, אינו בלשון הווה, אלא בלשון עבר, כלומר: כאשר אוציא אתכם ממצרים, אז תדעו שאני הוא שהוצאתי אתכם לפני כן ממצרים, וכאמור בפסוק: .
דיני הברכה.
ברכה זו מברכים על כל לחם, גם על פירורי לחם שאין בה כזית או כאלו שבושלו או טוגנו, ובלבד שיהיה עליהם "תוריתא דנהמא" - תואר לחם.
לעומת זאת, על מיני מזונות שנאפו באופן שנראה כי עשויים לשם אכילת עראי ולא לשם אכילת לחם - סעודת קבע, מברכים בורא מיני מזונות. אם כי, אדם הקובע עליהם סעודה חייב לברך עליהם ברכת המוציא.
מחמת מצוות 'וקדשתו' יש להקדים איש כהן לברך ברכת המוציא במקרה שמסובים כמה אנשים יחד.
מיד לאחר הברכה יאכל מן הלחם. ואם עבר ודיבר, אפילו מילה אחת, לפני שהתחיל לאכול, כיוון שהפסיק בדיבור – הפסיד את הברכה, וצריך לחזור ולברך שנית כדי לאכול. ואם עבר ודיבר לאחר שהתחיל ללעוס את המאכל ולפני שבלע ממנו, לא יחזור לברך 'המוציא'.
ואם דיבר בנושא הקשור לאוכל, כגון שבירך על הלחם וביקש שיביאו לו מלח או סכין, או ביקש שיביאו לאורח לחם – אף על פי שעשה שלא כדין, שאין לדבר כלל בין הברכה לאכילה, מכל מקום כיוון שדיבורו היה בנושא הקשור לאכילה, אין דיבור זה חוצץ בין הברכה לאכילה, ואינו צריך לחזור ולברך שנית.