דוגמה הפוכה: מהרבה בחינות, הערבית הקלאסית היא השפה הדומה ביותר למודל השפה הפרוטו-שמית. למשל, מכלל השפות השמיות, דווקא הערבית הקלאסית שמרה על מרבית עיצורי הפרוטו-שמית. זאת אף על פי שלפי ממצאים ארכאולוגיים, הערבית הקלאסית התגבשה בסביבות שנת 500 לספירה הנוצרית – זמן רב אחרי שהרבה שפות שמיות (כגון האכדית, הפיניקית או העמונית), שפחות דומות למודל המקור, כבר התפתחו ואפילו מתו. ההסבר של תורת הגלים הוא שהערבית הקלאסית התפתחה במקום בו היה לדובריה מגע כמעט אך ורק עם דוברי להגים שמיים רבים ושונים. דהיינו, לפי תורת הגלים, הערבית הקלאסית היא השפה השמית המובהקת ביותר, בשל חוסר השפעות חיצוניות, לעולם הלהגים השמיים.
קיימות גם דוגמאות חסרת עוררין לשינויים דומים בשפות שונות לחלוטין, בשל השפעה משותפת של שפה שלישית. דוגמה אחת היא השפעת העברית על להגים שונים בתכלית של היהודים ברחבי העולם. דוגמאות אחרות הן השפעת שפות הכובשים על נכבשים שונים, השפעת שפות הנכבשים על כובשים שונים, והשפעת שפות מהגרים ופליטים על קולטיהם. השפה האנגלית מדגימה היטב את שלוש התופעות. האנגלית הושפעה מאוד משפות העמים שהאנגלים כבשו (למשל, שאילת מילים רבות מצרפתית במלחמת מאה השנים), משפותיהם של עמים שכבשו את אנגליה (השפעה לטינית חזקה מצבאו של ויליאם הכובש), ומשפותיהם של בני עמים רבים, שהיגרו אל ארצות הברית.
מעבר לטענה כי מידת הדמיון בין שפות אינה מעידה בהכרח על מרחק התפתחותי משפת האם המשותפת וגם אינה מעידה בהכרח על קיום אם משותפת, תורת הגלים טוענת ששפות אינן בהכרח נוצרות מפיצול ומהיבדלות זו מזו, אלא גם מאיחוד להגים. על פי טענה זו, יש לראות הרבה מהשפות המוכרות כאיחוד של מספר שפות קדומות. דוגמאות לשפות שיצירתן מדגימה היטב תהליך של איחוד שפות הן האנגלית (ראו אנגלית עתיקה), הסואהילי והמרוקאית היהודית.
תורת הגלים מטילה גם ספק בתדירותו של הליך הפיצול כהליך בודד ליצירת שפות חדשות. לדוגמה, תורת הגלים טוענת ששלל השפות הרומניות המוכרות לנו אינן רק תולדה של פיצול הקהילה דוברת הלטינית, אלא גם תולדה של איחוד תת-הקהילות שלה עם קהילות אחרות. כך, למשל, הצרפתית הושפעה מהקלטית והספרדית הושפעה מהמורית ומהערבית.
מבחינת איורי הסכמות של היווצרות השפות, בעוד דימוי אבולוציית השפות לאבולוציה הביולוגית נותן השראה לאיורים אילן יוחסין של מוצא השפות, תורת הגלים נותנת השראה לאיורים דמויי אדוות מעגליות שהאירועים שבמרכזן משולים לזריקת אבן למים שקטים. מרכזו של מעגל כזה יכול להיות גיבוש האסלאם או התפתחות מודל הפוליס היווני, שהפיצו שינויים תרבותיים ולשוניים ניכרים במזרח התיכון.
מין טקסונומי
דברי גד החוזה
דברי גד החוזה הוא כתב יד תימני מקוצ'ין, שנמצא בספריית אוניברסיטת קיימברידג' המכיל בין היתר חזיונות אלוהיים של גד הנביא, נבואתו של חירם, ועוד. רובו הגדול של החיבור עוסק בדוד המלך השופט החכם צוואתו, וגבורתה של בתו תמר.
גלגולו של כתב היד.
דברי גד החוזה הועתק בקוצ'ין באמצע המאה ה-18 בידי סופר ממוצא תימני (כפי שניכר מכתב היד). כתב היד היה שייך לר' יחזקאל רחבי, אף הוא ממוצא תימני. בכך תואם כתב היד את מסורתם של יהודי קוצ'ין לפיה מוצאם מתימן ובבואם מתימן להודו הם הביאו עימהם את נבואות נתן, גד, אחיה ושמעיה. ב-1806 כומר אנגליקני ממוצא סקוטי בשם קלאודיוס ביוקאנן קיבל כתבי-יד של יהודים בבית הכנסת בקוצ'ין. את כתבי היד תרם ביוקאנן לספריית אוניברסיטת קיימברידג' ובשל כך עוטר בתואר דוקטור בלימודי דתות (DD) מאוניברסיטת קיימברדיג' (שהצטרף לתואר זהה שקיבל מארבע אוניברסיטאות אחרות קודם לכן).
בתנ"ך.
בפעם היחידה מוזכר 'דברי גד החוזה' בתנ"ך כאשר מחבר ספר דברי הימים דיווח לקוראיו על מקורות חיבורו, עם סיימו לתאר את קורות חייו של דוד המלך (דברי הימים א' כט, כט): "ודברי דויד המלך הראשונים והאחרֹונים הם כתובים על דברי שמואל הרֹאה ועל דברי נתן הנביא ועל דברי גד החֹזה". כלומר, מחבר ספר דברי הימים מודיע לקוראיו כי לצורך כתיבת ספרו השתמש הוא בשלושה חיבורים (לפחות): דברי שמואל הרואה, דברי נתן הנביא ודברי גד החוזה.
מחקרים ראשונים על כתב היד.
במאה ה-18 יהודי מומר בשם ליאופולד יעקב עמנואל ואן-דורט הגיע לקוצ'ין שבהודו ושאל את יהודי המקום לתולדותיהם. הם ספרו לו שאבותיהם גלו מארץ ישראל לתימן, ולאחר זמן עברו מתימן להודו. במסעות נדודיהם הביאו עימם הגולים, בין היתר, את 'נבואת גד, ונתן, שמעיה, ואחיה', אף כי המספרים לא ידעו דבר על קיומם של ספרים אלו ביניהם. הידיעה הזו הגיעה לפרופ' גוטפריד אייכהורן (1752 – 1827), וב-1790 הוא פרסם זאת במבואו למקרא. בזמן קצר תורגמו הדברים לעברית ופורסמו על ידי נפתלי הירץ ויזל (1725 – 1805), מבני חוגו של משה מנדלסון, ועדיין לא ראה איש מהרשומים לעיל את הספר. מן הסתם סיווגו המלומדים ידיעה אקזוטית זו כסוג של זיכרון היסטורי או אולי פולקלור מקומי, ולמרות שהדברים פורסמו בעברית פעמים נוספות, עדיין היה הספר בבחינת חיבור אבוד.
שלמה זלמן שכטר (1849 – 1915), מגדולי החוקרים במדעי היהדות בזמנו, הוא האיש אשר פרסם את טיבה של הגניזה הקהירית. ב-1890, עוד קודם שנתפרסמה הגניזה, הגיע שכטר לקיימברידג', לימד שם, ועסק בחקר הספרות הרבנית. ב-1894 פרסם שכטר מאמר על כתבי-יד יהודיים שנרכשו בקוצ'ין במאה ה-19. במאמר תיאר שכטר כמה כתבי יד רבניים, אשר הוא העיד עליהם כי אין להם חשיבות מרובה. לקראת סיום המאמר הוא מספר על כתב יד של ספר בשם דברי גד החוזה, ותיאר אותו קצרות. לטענת מאיר בר-אילן, חוקר ומרצה באוניברסיטת בר-אילן, שכטר תיאר את כתב היד באופן לקוי, לא עמד על טיבו של כתב היד, ולא פחות חשוב: הוא לא קישר את הספר שבידיו עם הספר אשר יהודי קוצ'ין טענו כי היה מצוי בקרבם. כל מה ששכטר ידע לקבוע היה כי מדובר בספר חיצוני, והוא שיער שמדובר בחיבור בן ימי הביניים. תלמידו של שכטר, י' אברהמס (1858 – 1925), הקדיש לספר מחקר בן כמה עמודים ומאמר דו-לשוני שיצא לאור לאחר מותו ולא הותיר שום רושם. גילויו והדרתו מחדש של כתב היד נעשה על ידי פרופ' מאיר בר-אילן. בשנת תשע"ח פרסם החוקר הרב משה הלל את ספרו 'מגילות קוצ'ין', בו טען שואן-דורט זייף את החיבור כחלק ממאבקו במסיון.
צורת הכתיבה.
דברי גד החוזה הוא ספר דמוי מקרא: העברית שלו מקראית, או לפחות כך נדמה לקורא במבט שטחי. מבחינה חיצונית, הספר מחולק לפסוקים, ומעוטר במסורה הדומה למסורה המקראית. כלומר, יש בספר זה אותיות קטנות וגדולות, מ"ם סתומה באמצע תיבה, שש פעמים כתוב בחיבור זה "כה אמר ה'" ועוד. שם ה' כתוב בספר ככתבו וכפי שהוא נכתב בספר תורה. כל פסוק בכתב היד מסתיים בנקודתיים, ומספרו באותיות מופיע בגיליון.
כתב היד מכיל 14 פרקים בהם למעלה מ-5200 מילה. ה', בשמותיו השונים, מוזכר בחיבור למעלה מ-170 פעם, אך הבריח התיכון של הספר הוא דוד המלך, אשר מוזכר בחיבור 89 פעם (ופעם נוספת כ'בן ישי').
תוכן החיבור.
שני גיבורים ראשיים לספר: דוד המלך וגד החוזה. המסר של הספר הוא דתי: הברית שכרת ה' עם דוד עבדו לנצח קיימת. כך, למשל, אחד מפרקי החזון מסתיים במילים: 'אשר הוא אמת ודברו אמת וחותמו אמת'.
דוד המלך מתגלה בספר בצורה הדומה, גם אם שונה, לאופן בו הוא מוצג במקרא, ובין היתר הוא מתואר כשופט חכם (בסיפור אשר אופיו דומה למשפט שלמה), דרשן ועוד.
בכתב היד פרקים בעלי אופי אפוקליפטי (מיוונית: התגלות, או חיזיון אלוהי). כך למשל, מלאכים מראים לחוזה מראות שמימיים, והחוזה מתאר שירה של שׂה שמימי, שׂה המסמל את עם ישראל, המאדיר את ה' ומהללו: 'אודך ה' כי אנפת בי ותשוב' (בדומה לישעיה יב,א), וממשיך השׂה ומהלל עוד את ה' (פרק א'). חזון אחר מתייחס למשפט השמימי בו שופט ה' את בריותיו בראש השנה (פרק י"ד). מתואר בפירוט כיסא ה' והמשפט השמימי, ולא נותר לקורא אלא להשוות בין החזון בדברי גד החוזה לבין הכתוב במסכת ראש השנה (בשם רבי כרוספדאי אמר ר' יוחנן בדף טז ע"ב).
תקציר החיבור.
פרק א': התגלות לגד ואמירתה לדוד.
גד הנביא רואה חזון שבו דמויות שונות בעלות משמעות סמלית: צמד בקר, חמור, גמל, שמש, ירח ועוד. קול אלוהי הסביר לגד כי מצבו הקשה של עם ישראל נובע מכמה חטאים: בגידה, השחתת הקודש, הצגת הטומאה כטהרה ועוד. בחזונו ראה גד את הא-ל בדמות רועה הנושא על שכמו שׂה אשר קונן על מר-גורלו. השׂה הקריב זבח שלמים על המזבח השמימי ושר שיר תודה לה'. מלאך לבוש בדים ציווה את גד לכתוב את חזונו ולומר לדוד את תוכנו, אשר עיקרו: הברית בין ה' לבין דוד ועם ישראל עדיין בתוקף. כשדוד שמע זאת הוא הילל את ה' ובירך את גד על שה' גילה לו סודו, וגד בירך את דוד.
פרק ב': חזון אחרית הימים.
בחזונו ראה גד את אשר יקרה באחרית הימים, לעם ישראל ולאומות העולם. עם ישראל יכונס אל ארצו, ולא יהיה בהם ארור וטמא. כל העמים יקיימו את התורה ו'כולם ידברו בלשון היהודים לשון הקדושה'. לאחר הנחמה תבוא הנקמה – ה' יילחם את מלחמות ישראל. תחילה יעניש ה' את אדום, וכן את הטוענים כי ה' גירש את עמו. לאחר מכן יעשה ה' כלה בספרד, צרפת, אשכנז וגרמניה. מיכאל השר הגדול יתגבר על סמאל שר העולם, וה' יושיע את ישראל אם יעשה 'את כל אשר צויתיך בתורת משה עבדי'.
פרק ג': מואבי מבקש מדוד להתגייר.