הגדילן המצוי מזכיר במראהו את הברקן הסורי, אבל שני המינים משתייכים לסוגים שונים.
הגדילן רעיל לצאן ולכן תפוצתו הרחבה פוגעת לעיתים באיכות שדות המרעה. זרעיו אהובים במיוחד על החוחית ומהווים חלק נכבד מתפריטה. חלזונות נוהגים להתקבץ בין קוציו למשך הקיץ.
גדילן מצוי שימש כצמח מרפא עוד מתקופת יוון העתיקה. ומיוחסות לו סגולות ריפוי של מחלות כבד, או אף של הכשת נחש ארסי או דיכאון. החומר הפעיל העיקרי בצמח נקרא Flavonol. מחקרים מודרניים, אם כי לא מדעיים, מספקים כביכול, עדויות על יעילות תמצית הצמח כטיפול תומך במחלות הכבד וניקויו מהצטברות רעלים. מזרעי הגדילן ניתן להכין "פופ-גדילן" בדומה לפופקורן, על ידי חימום הזרעים עד שהם מתפצחים.
הגדילן גדל כצמח בר בישראל ובמדינות אחרות במזרח התיכון. בשנים האחרונות גבר הביקוש לגדילן בתחום הרפואה הטבעית בישראל ומחוצה לה, לכן החל גידול חקלאי מסחרי של צמח המרפא.
סטיבן, מלך אנגליה
סטיבן (באנגלית: Stephen; סביבות 1095 - 25 באוקטובר 1154), היה אחרון המלכים הנורמנים בממלכת אנגליה, שלט מ-1135 עד ל-1154, ולאחר מכן ירש אותו הנרי השני, ראשון המלכים האנגווינים.
חייו.
סטיבן נולד בבלואה בצרפת, בנו של אטיין-אנרי, רוזן בלואה, ואדלה, בתו של המלך ויליאם הראשון. הוא נעשה רוזן מורטיין בסביבות שנת 1115, ונישא למתילדה, בתו של רוזן בולון בסביבות שנת 1125.
לפני מות המלך הנרי הראשון ב-1135, רוב ברוני אנגליה נשבעו אמונים לקיסרית מוד, הנקראת גם מתילדה, בתו של הנרי, והסכימו לתמוך בתביעתה לכס המלוכה. אולם סטיבן מבלואה, שטען כי הוא צאצא של ויליאם הראשון דרך אימו, אדלה, וגודל בחצרו של הנרי, תבע את המלכות לעצמו. תביעתו נתמכה על ידי רוב הברונים ועל ידי האפיפיור אינוקנטיוס השני. השנים הראשונות לשלטונו היו שקטות, אך עד 1139 כבר החלו לראות בו מלך חלש וחסר החלטיות, שמוביל את המדינה למלחמת אזרחים, שכונתה האנרכיה.
באפריל 1141 הובס סטיבן ונכלא בבריסטול. אשתו, מתילדה, נשארה נאמנה, וצבאה של מוד גורש מלונדון, אשר נותרה בשליטת אנשיו של סטיבן. המלחמה בין שני הפלגים המשיכה, אולם עם תפיסתו של הסגן הנאמן ביותר שלה, אחיה-למחצה הממזר, רוברט מגלוסטר , נאלצה מוד לשחרר את סטיבן משביו, והוא הוחזר לכס המלכות בנובמבר של אותה שנה. בדצמבר 1142 צרו על מוד באוקספורד, אך היא הצליחה להימלט.
סטיבן שמר על אחיזתו בכס למשך שארית חייו. עם זאת, בעקבות מות בנו ויורשו, יוסטס, ב-1153, שכנעו אותו להגיע לפשרה עם מוד, על פיה בנה, הנרי (מנישואיה השניים לז'ופרואה החמישי, רוזן אנז'ו), יירש את כס המלוכה לאחר מות סטיבן.
סטיבן מת בדובר, ונקבר בכנסיית פברשם, אותה ייסד.
מלבד יוסטס, היו לסטיבן ולמתילדה שני בנים נוספים, בולדווין (מת לפני 1135) ויליאם, רוזן מורטיין ובולון, ורוזן וארנה (Warenne) וסארי (Surrey). לסטיבן ומתילדה היו גם שתי בנות, מתילדה ומארי.
יחס ליהודים.
ב-1044 הייתה העלילת הדם הראשון בבריטניה אחרי מותו של ויליאם מנוריץ', עם תחילת מסעי הצלב בגרמניה והרצח ההמוני של היהודים בה, עצר המלך סטפן את המהומות באנגליה כמעט לגמרי, ויהודים רבים ניצלו ממוות.
הערכה.
ההערכה המודרנית של שלטונו של סטיבן מבוססת על תיאורים של כותבי היסטוריה שחיו באמצע המאה ה-12, או בסמוך אליה, ויוצרות תיאור עשיר יחסית של התקופה. רוב הכרוניקות בנות זמנו נושאות הטיה כלשהי בעד או נגד סטיבן, רוברט מגלוסטר או דמויות מפתח אחרות באנרכיה. אלה שכתבו עבור הכנסייה לאחר אירועי שלטונו המאוחרים של סטיבן, כמו ג'ון מסולסברי למשל, מציירים את המלך כרודן בשל הוויכוח שלו עם הארכיבישוף מקנטרברי; לעומת זאת, אנשי דת בדורהאם התייחסו לסטיבן כאל מושיע, בשל תרומתו לתבוסת הסקוטים בקרב הסטנדרד. כרוניקות מאוחרות יותר שנכתבו בתקופת שלטונו של הנרי השני היו בדרך כלל שליליות יותר: וולטר מפה, למשל, תיאר את סטיבן כ"אביר משובח, אבל מבחינות אחרות כמעט טיפש". במהלך שלטונו של סטיבן הוצאו מספר כתבי קודש, לעיתים קרובות נותנים פרטים על אירועים אקטואליים או שגרת יומיום, ואלה הפכו בשימוש נרחב כמקורות על ידי היסטוריונים מודרניים. היסטוריונים מודרניים מגוונים בהערכותיהם לגבי סטיבן כמלך. הביוגרפיה המשפיעה של ההיסטוריון R. H. C. Davis מציירת תמונה של מלך חלש: מנהיג צבאי מוכשר בשטח, מלא פעילות ונעים, אך "מתחת לפני השטח... חסר אמון וערמומי", בעל שיקול דעת אסטרטגי לקוי שערער בסופו של דבר את שלטונו. היעדר שיקול דעת המדיני של סטיבן וההתנהלות השגויה שלו בעניינים בינלאומיים, שהובילו לאובדן נורמנדי וכתוצאה מכך חוסר יכולתו לנצח במלחמת האזרחים באנגליה, מודגש גם על ידי ביוגרף אחר שלו, דייוויד קראוץ'. ההיסטוריון קית' סטרינגר מספק תיאור חיובי יותר של סטיבן, בטענה שכישלונו האולטימטיבי כמלך היה תוצאה של לחצים חיצוניים על המדינה הנורמנית, ולא תוצאה של כשלים אישיים.
סדנה
הנרי השני, מלך אנגליה
הנרי השני לבית פלנטג'נט (באנגלית: Henry II of England; בצרפתית: Henri Plantagenêt, "אנרי פלאנטאז'נה"; 5 במרץ 1133 - 6 ביולי 1189) היה רוזן אנז'ו ומלך אנגליה (1154–1189). כמו כן, בזמנים שונים, הוא שלט בחלקים מוויילס, סקוטלנד, מזרח אירלנד ומערב צרפת. כונה, בין השאר, "Curt Mantle" (מעיל קצר, בשל הגלימות הקצרות שלבש), "Fitz Empress" (בן הקיסרית), ולעיתים "אריה הצדק", כינוי שניתן אף לסבו הנרי הראשון. הוא נודע כראשון מבין שושלת מלכי פלנטג'נט. בניגוד לשלטונו הרה האסון של קודמו על הכס ובן דודה של אמו, המלך סטפן, שלטונו של הנרי היה יעיל יחסית והוא זכה להכרה כשליט מוכשר.
תולדות חייו.
הנרי נולד למתילדה הקיסרית, בתו של הנרי הראשון, ולבעלה השני, ז'ופרואה החמישי, רוזן אנז'ו (בנו של פולק מאנז'ו, מלך ממלכת ירושלים). הוא העביר את ילדותו באנז'ו וביקר בממלכת אנגליה ב-1142 כדי לעזור לאמו במאבקה על כס המלכות האנגלי נגד בן דודה סטפן שגזל ממנה את השלטון.
לפני שעלה על כס המלכות, כבר שלט הנרי על נורמנדיה ואנז'ו. נישואיו לאלינור מאקוויטניה ב-1152 הוסיפו לו את אדמותיה, כולל שטחים נרחבים בטוריין וגסקוניה. כתוצאה מכך, נעשה הנרי חזק יותר ממלך צרפת (אף שלהלכה עדיין היה וסאל שלו). כמלך, הוא הפך את אירלנד לחלק משטחי ממלכתו. כמו כן, היו לו יחסים חמים עם מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
באוגוסט 1152, אחרי שלחם בבעלה לשעבר של אלינור, לואי השביעי מלך צרפת ובבני בריתו, חזר הנרי אל אשתו והם בילו מספר חודשים יחדיו. לקראת סוף נובמבר של אותה שנה הם נפרדו: הנרי נסע לבלות כמה שבועות עם אמו, ולאחר מכן הפליג לאנגליה, והגיע לשם ב-6 בינואר 1153. כמה היסטוריונים מאמינים שילדם הראשון של הזוג, ויליאם רוזן פואטיה, נולד ב-1152. ייתכן שבשל כך הנרי חזר לביתו באותו זמן, והמסע שעשו דרך אדמות אלינור נועד לציין את הולדתו של היורש החדש - כלומר, שהצהרתם על כוונתם "להציג את הרוזן החדש" לעם התייחסה לרוזן ויליאם, ולא להנרי עצמו. אחרים מאמינים כי ויליאם נולד ב-1153, ומציינים כי ייתכן שהנרי עוד שהה עם אלינור תשעה חודשים לפני שויליאם נולד.
חקיקה וסדרי שלטון.
בזמן שלטונו של סטפן לפניו, חתרו האריסטוקרטים תחת החקיקה הקיימת במטרה לערער את שלטון המלך. הנרי ראה בניצחון עליהם תחנה ראשונה בדרכו להטות את מאזן הכוחות לטובתו. בימי שלטונו נוצרה שורת רפורמות, שנועדו במקור להגביל את כוחם של האריסטוקרטים, אולם הפכו, בסופו של דבר, לאחד מהבסיסים המשפטיים של אנגליה עד לימינו. טירות, שנבנו ללא אישור בזמן שלטון סטפן, נהרסו, וצורה מוקדמת של מיסוי החליפה את השירות הצבאי כחובתם הראשונה של הווסלים. שימור התיעוד שופר באופן דרמטי במטרה לתמוך במיסוי זה.
הנרי השני ייסד בתי משפט בחלקים שונים של המדינה, והיה המלך הראשון שהעניק לשופטים את הכוח לשנות בשם המלך החלטות חוקיות בטווח רחב של עניינים ציבוריים. תחת שלטונו נוצר ספר החוקים הכתוב הראשון. ספר החוקים שלו סיפק את הבסיס למשפט המקובל. בעקבות בית הדין של קלדרנון (1166) הפך משפט על ידי מושבעים לנורמטיבי. מאז הכיבוש הנורמני, הוחלפו בדרך כלל משפטי מושבעים במשפט על ידי ניסיון ומשפט על ידי קרב (שבוטל באנגליה רק ב-1819). שינויים אלו היו מתרומותיו העיקריות של הנרי להיסטוריה החברתית של אנגליה.
הנרי והכנסייה.
כתוצאה מהשיפורים במערכת המשפט, פחת כוחם של בתי המשפט הכנסייתיים. הכנסייה התנגדה לכך, ודוברה הבולט ביותר היה תומאס בקט, ארכיבישוף קנטרברי, אשר בתפקידו הקודם כלורד צ'נסלור היה חבר קרוב של הנרי. הנרי מינה את בקט לארכיבישוף מקנטרברי, בדיוק משום שרצה להימנע מקונפליקט. הסכסוך עם בקט החל בשל ויכוח על שיפוטם של כמרים שביצעו עבירה חילונית בבתי המשפט החילוניים. הנרי ניסה להחליש את בקט וחבריו לכנסייה על ידי חיובם להישבע לציית ל"מנהגי הממלכה", אך הייתה מחלוקת לגבי מהו תוכנם המדויק של אותם מנהגים, והכנסייה סירבה להיכנע.