יש לציין שאוסטין עצמו שינה את ההבחנה המדויקת בין שלש הסוגים והתקשה בה, ואף שינה מעט את ההגדרות עם הזמן, ולכן רוב החוקרים נטשו את החלוקה הזו ונותרו עם הזיהוי של סיווג משני של משמעות הדיבור האילוקוציוני, כלומר החלוקה לסוגי כוונת הדובר, בין אם כוונתו התקיימה לבסוף או לא, ואף אם לא הובנה כראוי, או שהשתמעה ככוונה מסוימת בטעות. כוונת הדובר יכולה להיות מידע (טענה, הודעה), ציפייה מעשית (בקשה, דרישה), הכרזה וקביעת מצב, וכדומה
פעולות הדיבור על פי ג'ון סרל.
סיווג פעולות הדיבור.
הסיווג המפורסם ביותר של פעולות הדיבור נעשה על ידי הפילוסוף ג'ון סרל. סרל ממיין פעולות אלה לחמש קבוצות:
א. פעולות דיבור "טענתיות" (assertative): בפעולות אלה הדובר מתחייב לאמיתות דבריו. פעולות כגון: לתאר, לטעון, להסיק, להכחיש, לאשר.
ב. פעולות דיבור "הכווניות "(directive): בפעולות אלה הדובר מנסה לגרום לנמען לבצע דבר מה. פעולות כגון: לבקש, לדרוש, להמליץ, להזהיר, לשאול.
ג. פעולות דיבור "התחייבותיות" (commissive): פעולות אלה מחייבות את הדובר לפעולה עתידית מצדו. פעולות כגון: להבטיח, לאיים, להציע, להסכים.
ד. פעולות דיבור "הבעתיות "("e"xpressive): בפעולות אלה הדובר מביע מצב פסיכולוגי שבו הוא נמצא. פעולות כגון: להתנצל, לגנות, להודות, לברך, להשתתף בצער.
ה. פעולות דיבור "הצהרתיות "(declarative): בפעולות אלו הדובר גורם לשינוי מיידי במציאות "מוסדית". פעולות כגון: להכריז מלחמה, לתת שם, לגזור דין, לנדות, להינשא.
באמצעות שימוש במשפט כלשהו ניתן לבצע יותר מפעולת דיבור אחת, ופעולות הדיבור הללו יכולות להשתייך לקטגוריות שונות.
כך למשל, המשפט "תלמדו טוב למבחן!" יכול לשמש בו בזמן כדרישה, עצה או איום. המשפט "סלח לי, לא קלטתי את שמך" יכול לשמש כהתנצלות, כבקשה מהנמען לומר שוב את שמו או כשילוב של שתי הפעולות יחד.
תנאים לביצוע פעולות דיבור.
כבר אוסטין עומד על כך שמבע לשוני לא יהפוך לפעולת דיבור אם הוא אינו ממלא תנאים מסוימים. לדבריו, מבע לשוני לא יהפוך לפעולת דיבור אם הוא אינו נתון במסגרת של מוסכמות חברתיות מסוימות שמקנות לו את משמעותו ומביאות אותו לידי מימוש. כך למשל, כדי שהמשפט "הרי את מקודשת לי בטבעת זו כדת משה וישראל" יהפוך לפעולת דיבור הצהרתית אשר משנה את הסטטוס של זוג לנשוי על פי ההלכה, צריכים להתקיים תנאים שונים, למשל, ענידת טבעת, הימצאותם של עדים ועוד. פסק דין שלא יינתן על ידי שופט לא יהיה בעל תוקף וכן הלאה.
סרל ממשיך לפתח רעיון זה ומתאר ארבעה סוגים של תנאים שצריכים להתקיים כדי שניתן יהיה לבצע פעולה כלשהי באמצעות מבע:
א. "תנאי התוכן הטענתי:" ביצוע תקין של פעולת דיבור מותנה במאפיינים מסוימים של התוכן הטענתי המובע בפעולה זו. כך למשל, פעולת דיבור של הבטחה תכלול תמיד טענה הנוגעת למעשה עתידי כלשהו של הדובר. גם כאשר ההבטחה באופן מפורש נוגעת למישהו שאינו הדובר עצמו, למשל במשפט "אני מבטיח שהכלב שלי לא יהרוס לך את הפרחים", היא במובלע כוללת את התחייבותו של הדובר לכך ש"הוא" יעשה משהו עתידי שימנע מהכלב להרוס את הפרחים.
ב. "תנאים מקדימים": ביצוע תקין של פעולת הדיבור מותנה גם בידע קודם שהדובר והנמען חולקים יחד. כך למשל, כדי לאיים על מישהו, הדובר צריך לדעת שהנמען חושש מהתממשותו של האיום. אם האיום הוא: "תתנהג יפה או שלא תקבל את האוטו היום", אך הנמען כלל אינו מעוניין באוטו, הביצוע של פעולת הדיבור אינו תקין.
ג. "תנאי הכנות": ביצוע תקין של פעולת הדיבור דורש שלדובר יהיו האמצעים והכוונות למימושה. כך למשל, כאשר הדובר מבטיח משהו, הוא צריך להתכוון לבצע הבטחה זו ושיהיו לו האמצעים לביצועה. בלי כוונה ואמצעים, ההבטחה תהיה פגומה.
ד. "התנאי המהותי": תנאי זה הוא אילוץ כלשהו שפעולת הדיבור שמה על תנאי התוכן הטענתי, ואילוץ זה יכול להשתנות מפעולת דיבור אחת לאחרת. למשל, כדי שתוכן טענתי מסוים ייחשב להבטחה לא מספיק שהדובר יפרט מעשה עתידי שהוא יעשה, אלא יש צורך שתוכן זה ייחשב כהתחייבות לביצוע המעשה.
פעולות דיבור מפורשות ופעולות דיבור עקיפות.
מקובל להבחין בין פעולות דיבור ישירות לבין פעולות דיבור עקיפות. פעולות דיבור ישירות הן פעולות שבהן האקט הלוקציוני מעיד באופן מפורש על האקט האילוקציוני. כלומר, תוכן המבע מבטא באופן ישיר את כוונתו של הדובר. לעומת זאת, בפעולות דיבור עקיפות, תוכן המבע רומז רק בעקיפין לכוונתו של הדובר ולפעולה שהוא ביקש לבצע באמצעות המבע. כך למשל, המבע "אני מבקש שתעביר לי בבקשה את המלח" הוא פעולת דיבור ישירה של בקשה, ואילו המבע "אתה יכול להעביר לי את המלח?" הוא פעולת דיבר דיבור עקיפה של בקשה.
השימוש בפעולות דיבור עקיפות נובע לעיתים מכך שפעולות דיבור ישירות עשויות להתפרש כבוטות מדי וכסוטות מכללי הנימוס. אפשר למצוא דרגות שונות של 'עקיפות' בשימוש בפעולות דיבור. מידת העקיפות תלויה ביחסים בין המוען לנמען, במידת הפורמליות של הנסיבות, ובתפקיד החברתי של השותפים בשיח. כמו כן, היא משתנה בין תרבויות שונות, בייחוד בפעולות דיבור של בקשה והתנצלות. הגישה העקיפה בולטת גם בתעמולה ובפרסום, והיא נובעת ככל הנראה מהתחושה שיש מידה של חוסר נימוס בפנייה ישירה ושפנייה זו פחות יעילה ועשויה לעורר התנגדות.
כדי שהנמען יבין בצורה נכונה את פעולות הדיבור העקיפות הוא צריך להכיר את הקונוונציות הלשוניות של השיח שבו הוא משתתף וכן לפרש נכונה אימפליקטורה שיחתית. בעיית הפענוח בולטת במיוחד בתרגום של פעולות דיבור משפה לשפה. המתרגם צריך להבין לא רק את המשמעות העילית של המבע, אלא גם את המשמעות האילוקציונית שעומדת בתשתיתו. הבנה זו מחייבת ידע חוץ לשוני של נסיבות השיח, מאפייני התרבות ועוד.
יישומים בחקר החברה והתרבות.
דרך ההתבוננות בפעולות הדיבור ניתן לאפיין את הקודים התרבותיים של חברות שונות וכן למצוא הבדלים בין קבוצות ובין מעמדות המשתייכים לאותה חברה. מכך ניתן להסיק כי לימוד שפה זרה ומעבר בין חברות ותרבויות שונות כרוך, בין השאר, ברכישת המיומנות לבצע בצורה תקנית והולמת את פעולות הדיבור.
הבדלים מגדריים.
מחקרים שנעשו בארץ ובעולם מצאו שישנם הבדלים בין פעולות דיבור של נשים לבין פעולות דיבור של גברים. מקובל להניח כי סגנון הדיבור של נשים הוא עקיף יותר משל גברים, אך הנחה זו אינה מוכחת בכל המחקרים ובנוגע לכל פעולות הדיבור, ויש פעולות דיבור שבהן סגנון הדיבור של נשים היה ישיר יותר משל גברים בסיטואציות מסוימות. הבדלים בין גברים לנשים נמצאו למשל בפעולת הדיבור של התנצלות. ממחקר שנעשה בארץ עולה כי גברים הגיבו בהתנצלות קצרה ולעיתים אף בהומור ובאירוניה המבטאים אי קבלת אחריות למעשיהם כאשר עמדו בסיטואציה שבה נגרם נזק על ידיהם. לעומתם, נשים נטו להתנצל באריכות רבה, לקבל אחריות מלאה למעשיהם ולעיתים אף להגיב בהאשמה והלקאה עצמית. בלשון המחמאות של נשים נמצאו ביטויי העצמה רבים, בעוד שלשון המחמאות של גברים נמצאה מאופקת ולעיתים אף צינית. פעולות דיבור נוספות שנחקרו מבחינה מגדרית הן פעולות הבקשה והסירוב לבקשה. מקובל לחשוב שגברים מבצעים בקשות ישירות יותר מנשים, אך הנחה זו אוששה רק בחלק מהמחקרים ובחלק מהחברות. מכיוון שאחד המאפיינים של החברה הישראלית הוא הדיבור הישיר ("דוגריות"), ההבדל בין גברים לנשים לעניין זה עשוי להתבטל. מבחינת "דרכי הסירוב" לבקשות נמצא כי מבעי הסירוב של נשים היו עקיפים יותר. מבחינת ה"נטייה לסרב" לבקשות נמצא כי קיימים הבדלים בין גברים לנשים, אך הללו מותנים במידת ההשכלה של הנבדקים. בסיטואציות משפחתיות שונות נשים נטו להגיב בסרוב יותר מגברים כאשר רמת ההשכלה של הנבדקים הייתה גבוהה, בעוד שגברים נטו לסרב יותר מנשים כאשר רמת ההשכלה של הנבדקים הייתה נמוכה יותר.
הדעות הרווחות בציבור באשר לדרכי הבקשה והסירוב של נשים מובילות לפרשנויות מוטעות אשר עשויות להיות פוגעניות כלפי נשים. ביטוי לכך ניתן למצוא בשיר של דן אלמגור משנת 1963 "כשאת אומרת 'לא', למה את מתכוונת?", כאשר האקט הלוקציוני המגולם באמירת "לא" אינו מתפרש בהכרח כפעולת דיבור של סירוב, אלא כהסכמה ואולי אף כהזמנה.
הבדלים בין תרבויות שונות.
רוב פעולות הדיבור תלויות לא רק בכללי הלשון והשיח אלא גם בהקשר התרבותי שבתוכו הן מתבצעות, מכיוון שהן קשורות במוסכמות הנקבעות על ידי ערכי הדת, המוסר והאתיקה בכל חברה. על אף שפעולות הדיבור הן ברובן אוניברסליות ומשותפות לחברות שונות, מחקרים רבים מצאו הבדלים באופן הביצוע של פעולות אלה. הבדל משמעותי נמצא במידת הישירות של הדוברים בביצוע הפעולות. דוברים אמריקאים התגלו כישירים יותר מדוברים יוונים, ודוברים גרמנים ביצעו בקשות ותלונות באופן ישיר יותר מדוברים בריטים. במחקר נוסף, הושוו דפוסי התלונה במקומות עבודה במקומות שונים בעולם. המחקר מצא שבעוד שדפוס דומה של תלונה בין עמיתים לעבודה ("קיטור") נמצא בקרב בני לאומים שונים, דפוס של תלונה בפני בעל סמכות במטרה לשנות המצב הקיים, נמצא בעיקר בקרב גברים אירופים. הבדלים נוספים נמצאו בפעולות דיבור של סירוב, מתן מחמאות ועוד.
ישראלים בהשוואה לבני תרבויות אחרות.