הארי טרומן היה אדם נוח מזג ונעים הליכות ובעל אישיות עממית. הוא לא נהג להפגין הומור, ובזיכרון האמריקאי הוא נודע כ"Give'em hell Harry" ("כסח אותם, הארי"), עקב אישיותו הישירה, כנותו והעובדה שלעיתים השתמש בשפה בוטה, כשהנסיבות הצדיקו זאת, גם בעת מגעים דיפלומטיים, ובעיקר כאשר התעמת מול אישי ממשל סובייטיים בכירים. ערכי העבודה הקשה והאחריות הציבורית היו נר לרגליו, בעיקר כלקח מעשר שנות חייו כחקלאי באינדפנדנס, מיזורי, בחווה של אביו, וכמפקד גדוד ארטילריה במלחמת העולם הראשונה, חוויות שאחד הביוגרפים שלו, רוברט פרל (Ferrell) טען כי עיצבו את אישיותו.
עם סיום כהונתו ב-1952, המחלוקת הפנים מפלגתית, המלחמה הקרה והמצב הכלכלי הובילו לטענה שלא קידם את המדינה. בתחילת כהונתו של טרומן, רבים ניבאו לו תחזיות לא מוצלחות ביחס לכהונתו, בטענה כי הגיע לתפקיד כמעט במקרה וללא הכנה – באחת התקופות הסוערות ביותר בתולדות ארצות הברית ובעולם בכלל. עם זאת, הוא התעלה על הציפיות הנמוכות שהושמו לו והוכיח עצמו מנהיג נחוש שניהל את ענייני המדינה ביעילות. מידת אהדתו לא הייתה גבוהה כשפרש מנשיאותו ב-1953, והוא החליט שלא להתמודד על קדנציה שלישית, על אף שחוקת ארצות הברית אפשרה זאת באותו הזמן. הוא זכה לתמיכת 22% מהציבור, פחות אף מ-24% של ריצ'רד ניקסון באוגוסט 1974, החודש בו התפטר, אולם כמו מידת האהדה לניקסון בינואר 1974, שפל של כל הזמנים.
ברם, עם השנים גדלה האהדה הציבורית כלפיו, כשהוא זכה לראות זאת עוד בחייו; כבר בסקר ב-1962, שנערך בידי 75 היסטוריונים בעלי שם, דורג טרומן בסמוך לנשיאים "הטובים ביותר". לאחר מותו גובש שיקום חלקי של מורשתו בקרב המומחים והציבור. במבט לאחור מקובל בקרב היסטוריונים וחוקרי מדע המדינה לציינו כאחד מגדולי הנשיאים שקמו לארצות הברית. בסקרים עצמאיים שנערכו, בקרב אנשי מקצוע ליברלים ושמרנים כאחד, דורג תמיד טרומן בין תשעת הנשיאים הטובים שהיו לארצות הברית בכל הזמנים. טרומן הלך לעולמו כשארצות הברית הייתה שקועה במלחמת וייטנאם ובפרשת ווטרגייט, ומותו הביא גל של תשומת לב לקריירה הציבורית שלו. הוא כבש את דעת הציבור בראשית ואמצע שנות השבעים כמעט כמו במהלך נשיאותו ב-1948, כאשר בעת זו הסתמן כגיבור עממי פוליטי, וכנשיא שנחשב למי שהדגים יושרה ואחריות שנעדרו מנשיאותו של ריצ'רד ניקסון. הערכתו של הציבור מחדש על טרומן התעצמה גם בשל ספר זכרונות שנכתב בשנת 1961 על ידי העיתונאית מרל מילר, איתה הוא סיכם על יציאתו לאור רק לאחר מותו.
טרומן היה האחרון מבין נשיאי ארצות הברית שלא החזיקו בתואר אקדמאי, והוא זכור גם בזכות השלט שנח על שולחנו בחדר הסגלגל, בו נכתב: "The Buck Stops Here" – "גלגול האחריות נעצר כאן". הביטוי מתייחס לעובדה כי על הנשיא לקבל החלטות והכרעות חשובות, וכך גם עליו מוטלת בסופו של דבר האחריות בשל החלטות אלה.
לטרומן היו מבקרים גם לאחר מותו. רבים טענו שהוא התעלם מהסכנה במרגלים קומוניסטים והוא נחשב לנשיא שנוי במחלוקת. נפילת ברית המועצות הובילה להתעוררות תמיכה בטרומן, בכך שהצליח למנוע מלחמה גרעינית עם תחילת המלחמה הקרה.
הנצחתו.
ב-1953, קיבל טרומן פרס על שירות לציבור מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. כמו כן, מכון טרומן באוניברסיטה העברית קרוי על שמו. בישראל נקרא על שמו המושב כפר טרומן, וכן רחובות בשכונת רמות שבירושלים, רמת גן, נתניה, קריית אונו ובקרית-חיים שבחיפה.
במהלך ביקור באירופה בשנת 1956 לצד רעייתו, נפגש טרומן באנגליה עם וינסטון צ'רצ'יל והוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במשפט אזרחי מאוניברסיטת אוקספורד. לאחר מותו הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס ב-1984, והוא זכה לאותות כבוד רבים ולמבנים הקרויים על שמו במדינתו, מיזורי. מוסדות, מבנים ומתקנים קרויים של שמו גם ברחבי ארצות הברית. המשרד הראשי של מחלקת המדינה של ארצות הברית בוושינגטון קרוי על שמו. בית הספר לעניינים ציבוריים של אוניברסיטת מיזורי קרוי גם כן על שמו. נושאת המטוסים הארי ס. טרומן (USS Harry S. Truman CVN-75) קרויה על שמו. המרפסת בקומה השנייה של הבית הלבן מעל למרפסת הדרומית נבנתה בעת נשיאותו, ועל כן קרויה על שמו – "מרפסת טרומן" (Truman Balcony). ביתו שבקנזס סיטי הוא אתר היסטורי המופעל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
ישימונית מצויה
ישימונית מצויה (שם מדעי: "Stenodactylus sthenodactylus") היא שממית קטנה, שאורכה עד 10 ס"מ. בקיץ היא פעילה בלילה, ובחורף היא פעילה לעיתים אף באמצע היום.
הישימונית המצויה חיה בשטחי מזרח התיכון וצפון אפריקה.
בישראל נפוצה הישימונית בנגב, במדבר יהודה, בכיכר ים המלח ובבקעת הירדן. היא מופיעה גם באדמות החוליות של מישור החוף, עד מפרץ חיפה.
הישימונית המצויה היא שוכנת קרקע. בחוליות היא מתחפרת במשך היום, ובמדבר היא נחבאת מתחת לאבנים.
ניזונה מחרקים ומפרוקי-רגליים אחרים.
בתחילת חודש מאי הנקבה מטילה ביצים בחול או מתחת לאבן. בכל תטולה 2ביצים. הצעירים בוקעים מהביצים שהם באורך 5סנטימטרים.
לטאה זריזה
לטאה זריזה (שם מדעי: "Phoenicolacerta laevis"), היא זוחל, מין של לטאה בסוג .
הלטאה הזריזה ידועה במהירותה ויכולת התמרון שלה בעת ריצה, ומכאן קיבלה את שמהּ. יכולתה להשיר את זנבה (אוטוטומיה) מאפשרת לה להימלט לעיתים מאויביה. פעילה ביום ובלילה.
תפוצה עולמית: תפוצתה העולמית של הלטאה הזריזה מצומצמת - מדרום טורקיה עד ירדן, ישראל והאי קפריסין.
בישראל שוכנת הלטאה הזריזה ברוב חלקי החבל הים-תיכוני, והיא מן הלטאות השכיחות בארץ.
מקום חיות אופייני: סלעים, חורשים, חומות בתים ועצים שהיא מיטיבה לטפס עליהם. שכיחה במקומות יישוב. רוב הזמן מסתתרת בקליפות עצים, בסדקי סלעים ומתחת להם.
ניזונה מחרקים ומשאר חסרי חוליות קטנים, ולעיתים אף מלטאות קטנות.
רבייה.
הזכר מחזר אחרי הנקבה מציג לראווה את צבעיו העזים ומבליט את גרונו הצבעוני. באביב הנקבה חופרת גומה בקרקע או מתחת לאבן ומטילה בה 2-5ביצים. כעבור 3 חודשים בוקעים הצעירים.
עגור אפור
עגור אפור (שם מדעי: "Grus grus") הוא עוף ממשפחת העגוריים.
מאפיינים.
אורך גופו של העגור האפור נע בין 120 ל-140 סנטימטרים. מוטת כנפיו היא 220 - 245 סנטימטרים. הוא נוהג לקנן בצפון אירופה ובאסיה.
מקומות חיותם של העגורים הם שטחי ביצות נרחבים וקרקע טובענית. עם בוקר עפים העגורים לשדות המרעה. הם אוכלים נבטים בשדות ואף ירקות. הם ניזונים גם מבעלי חיים שונים המזדמנים להם: דו-חיים, זוחלים, ציפורים חולות וחלשות, מכרסמים וחרקים. בארץ הם נהנים מאוד בעיקר מגידולי הבוטנים והתירס באדמת הכבול, באזור אגמון חולה. הם יוצרים בעיה גדולה לחקלאים, לכן מפנים עבורם שטחים מיוחדים לאזורי האכלה.
העגור האפור דוגר על אדמות ביצה ביערות הצפון, בחישות קנים באגמים או לאורך נהרות באזורים מיוערים, בעיקר באזורים נידחים. זהו עגור גדול מאוד, בעל רגליים וצוואר ארוכים ודקים. צבעו כחול-אפור בהיר בעיקרו.
בישראל חולף העגור המצוי בחורף במספרים גדולים מאוד, ומצוי בעיקר בעמק החולה (ולרוב באגמון חולה בו מתקיימת האכלה יזומה של עגורים), ובמידה פחותה בעמק יזרעאל, בעמק חפר ובצפון מערב הנגב. מספרי העופות הגדולים מושכים מצידם טורפים כמו תנים ועופות דורסים.
צב יבשה מצוי
צב יבשה מצוי (שם מדעי: "Testudo graeca") הוא מין קטן של צב יבשה מסדרת הצבים החי סביב אגן הים התיכון (כולל בארץ ישראל) ובאזור איראן. למין זה מספר תת-מינים החיים בארצות שונות, ומראם שונה מתת-מין לתת-מין (בייחוד בדוגמאות שעל השריון ובגודל הגוף).
בישראל, צב היבשה המצוי הוא חיית בר מוגנת, ולקיחתו מהטבע, גידולו בבית או בחצר הם עבירה על החוק שדינה עד שנתיים מאסר.
צב היבשה הוא מין סוליטרי, חי לבדו ומתאחד עם פרטים אחרים בעונת הרבייה לצורכי הזדווגות. הזכרים במין זה אינם טריטוריאליים. מקום חיוּתו הוא בבתי גידול שונים המתאפיינים בצמחייה מגוונת, בעיקר שיחים ובני שיח ים-תיכוניים (אלת המסטיק, סירה קוצנית, בר-זית בינוני) בצפיפות לא גבוהה, עם אזורי קרקע חשופים. צב היבשה המצוי מאריך ימים וגילו עד כ- 60 שנה בטבע, הוא ניזון בעיקר מעלים אך מגוון גם בתולעים וחרקים קטנים.
שימור וגורמי סיכון.
גורמי סיכון והפרעה:
הפעולות הנדרשות לשימור המין בארץ:
הצב כחיית מחמד לא חוקית.
צב היבשה המצוי הוא חיית בר מוגנת, ועל כן נמצא תחת הגנת החוק להגנת חיות הבר. אסור לגדלו בבתים, בחצרות, בגני ילדים, או בכל מסגרת שאינה פינת חי או גן חיות מורשה עם היתר מרשות הטבע והגנים. המנהג הנפוץ בארץ של לקיחת צבים מהטבע והחזקתם בבתים וחצרות הוא אחד הגורמים המרכזיים להיעלמותו ההדרגתית של מין זה מנופי ארץ ישראל.
רבייה.
הצבים מזדווגים בשתי עונות: בסתיו לקראת אוקטובר ואז הנקבה שומרת את הזרע ואינה מפרה את הביצים. עונה עיקרית נוספת באביב שלאחר מכן הנקבה מתחילה לחפש מקום לבניית הקן וההטלה. הנקבה מטילה 1–3 מחזורי הטלה. בכל תטולה 3–5 ביצים. לאחר ההטלה, הנקבה מכסה את הביצים בקרקע. לאחר 3 חודשים נסדקת הביצה, והצבים הקטנים מגיחים ממנה. הצבים הקטנים נוהגים לאכול את החול שסביבם, ויש פרשנויות שונות הגורסות שאכילת החול מספקת לצבים ארוחה של חד-תאים שהם זקוקים להם.
ביצי הצבים, בשונה מביצי עופות, ממוקמות באדמה ואינן זזות, היפוך של ביצת צב תגרום לעובר שבביצה למות.
לכול צב סביבת מחיה קבועה, והוא שב ופוקד את אותם מקומות קבועים.
קביעת הזוויג (זכר או נקבה) בצבי יבשה.