רבי שלמה יהודה ליב טבק (ה'תקצ"ב, 1832 - י"א בטבת, ה'תרס"ח, 16 בדצמבר 1907) היה ראב"ד סיגט, מגדולי פוסקי הונגריה בתקופתו. נודע בספרי השו"ת שלו, ערך ש"י ותשורת ש"י.
ביוגרפיה.
נולד בסיגט, מחוז מרמורש לרב פסח צבי טבק, בגיל צעיר נסע ללמוד בגורליץ אצל הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים, ה"ייטב לב"; ואחר כך אצל רבי אברהם יהודה שוורץ מחבר "קול אריה". כשחזר לסיגט למד בישיבת המצטיינים של הרב יהודה מודרן בעיר.
נישא לצביה בת הגביר מרדכי ישראל מקריווה הסמוכה לסיגט. בשנת ה'תרי"ח (1857), התמנה רבו ה"ייטב לב" לרבה של סיגט, ומינה אותו לצידו לדיין ראשי. הוא כיהן בתפקידו זה חמישים שנה עד פטירתו. הוא נחשב לאחד מגדולי הלמדנים בעיר. לפי הרב דוד שפרבר, החשיב הרב מאיר אריק את הרב טבק כגדול חכמי דורו.
בכ"ט בכסלו ה'תרל"ה נפטרה אשתו הראשונה, והוא נישא בשנית למרים רובין, בתו של הדיין והמקובל הרב צבי אריה רובין, מחבר "אמרי בינה" על שיר השירים.
עשרת ספריו רחבי היקף מבחינה הלכתית, אך השמטת שמות השואלים ותאריכי כתיבת התשובות, אינה מאפשרת כמעט שימוש מחקרי-היסטורי בספריו.
צידד בגיור של נכריות הנשואות ליהודים בנישואים אזרחיים בשל החשיבות הגדולה של הצלת יהודים מהתבוללות. לצד זאת, בשאלה של גיור לשם אישות עבור יהודי דתי שלא היה חשש שיתבולל הוא החמיר, ולא הסתפק בהערכה של בית הדין שהגיורת עתידה לשמור מצוות כראוי, מפני שבלתי אפשרי לקבוע דבר כזה בלי רוח הקודש.
עצלן דו אצבע של ליניאוס
ארמדיל ענק
ארמדיל ענק (שם מדעי: "Priodontes maximus"; לעיתים משתמשים בשם זה כדי לתאר מינים גדולים יותר שנכחדו) הוא הארמדיל הגדול ביותר שחי כיום (למרות שבעבר התקיימו זנים כגון גליפטודון ודואדיקורוס שהיו גדולים הרבה יותר). בעבר הארמדיל הענק היה נפוץ בכל רחבי דרום אמריקה, אך כיום גבול תפוצתו הדרומי ביותר הוא צפון ארגנטינה. הארמדיל הענק ניזון מפרוקי רגליים כמו רוב הארמדילים, ומעדיף טרמיטים ונמלים כמזון. לעיתים קרובות הם אוכלים קיני טרמיטים שלמים (עשרות עד מאות אלפי טרמיטים). הם ניזונים גם מתולעים קטנות, ומיצורים גדולים יותר כמו עכבישים, נחשים ולעיתים צמחים.
הארמדיל הענק מאופיין בגודלו הגדול. אורך גופו מגיע עד למטר וחצי, כולל הזנב. ומגיע למשקלים של עד 32.5 קילוגרם בדרך כלל, למרות שנתפס פרט בטבע במשקל 52 קילוגרם ובגני חיות היו פרטים במשקל של 80 קילוגרם. גוף הארמדיל מגיע לאורך של מטר אחד, והזנב מוסיף בערך חצי מטר. לארמדיל הענק יש 80–100 שיניים, יותר מכל יונק יבשתי אחר, ויש לו טפרים גדולים ארוכים במיוחד, כולל טופר אמצעי בצורת מגל. על גופו יש 11–13 לוחות שריון, ועל הצוואר יש 3–4 לוחות נוספים. השריון הוא בצבע חום בהיר, עם רצועה צהובה בהירה בשולי השריון.הארמדיל חי ביערות גשם כמו יער האמזונאס.
האיום העיקרי עליהם מצד האדם הוא ציד בלתי חוקי. כיום יש תוכניות שימור להצלתם.
הפגנות יוצאי אתיופיה
הפגנות יוצאי אתיופיה הן סדרת הפגנות שנערכו בישראל על ידי ישראלים יוצאי אתיופיה ובהמשך גם על ידי צאצאיהם. בעשורים הראשונים התרכזו המחאות בעניין עליית יהדות אתיופיה וההכרה בה. בהמשך, הופנו המחאות כנגד גזענות, ואלימות משטרתית.
עלייה והכרה ביהדות אתיופיה.
עליית יהדות אתיופיה.
באפריל 1974 יצא ועד הפעולה להצלת יהודי אתיופיה בקריאה לממשלת ישראל ולארגונים היהודים בתפוצות להיחלץ להצלתה של הקהילה היהודית באתיופיה הנתונה למצוקת רעב ולהתקפות. בהתאם נערכה אספת מחאה בתל אביב ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
ב-7 בינואר 1979 התרחשה הפגנה למען עליית יהודי אתיופיה ויישום הנתיב הסודאני וזאת לאחר פגישה של ראשי התאחדות יהודי אתיופיה בישראל עם ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, יומיים לפני כן. בדצמבר 1981 עשרות מיוצאי אתיופיה ערכו צעדת מחאה מקיבוץ צובה אל משכן הכנסת בדרישה להעלות את יהודי אתיופיה לישראל. לטענת משה בר-יודא הופסקו הפגנות אלה לבקשת מזכירו הצבאי של מנחם בגין, אפרים פורן, מחשש כי ההפגנות ישבשו את הטסת יהודי אתיופיה ממדבריות סודאן.
בספטמבר 1990 הפגינו מאות מיוצאי אתיופיה מול משרד ראש הממשלה בתביעה להעלות 18 אלף יהודים שתרכזו באדיס אבבה, ובינתיים לשלוח סיוע רפואי נוכח התמותה הגוברת של הממתינים לעלייה. המפגינים חסמו את התנועה למספר שעות. השוטרים, אשר הזדהו עם המחאה, נמנעו מלפזר את המפגינים. שר הקליטה יצחק פרץ אמר למפגינים כי "שערי רוסיה היו נעולים מעל 70 שנה - והם ממתינים מספר חודשים", המפגינים השיבו בזעם כי "הם ממתינים כבר 2,500 שנה". בתום ההפגנה נפגשו נציגי המפגינים עם מזכירו הצבאי של ראש הממשלה עזריאל נבו. פעילי העדה הודיעו כי אם לא יהיה שיפור במצב - הם יוציאו אלפים לרחובות.
באוגוסט 2013 עם תום מבצע כנפי יונה, תנועת המחאה מטה המאבק להעלאת יהודי אתיופיה קיימה הפגנה מול משרד ראש הממשלה במחאה על סגירת העלייה, שכללה כ-700 מפגינים. בנובמבר 2016 כמחאה על הקפאת החלטת הממשלה להעלאת שארית יהודי אתיופיה, מטה המאבק יצא ב"צעדת החירות" יחד עם מספר חברי הכנסת ברחבי ירושלים, שכללה כ-1,500 מפגינים.
במרץ 2018, כמחאה על עיכוב המשך העלייה, הפגינו מאות מפעילי המאבק מול הכנסת, בהפגנה השתתפו חברי הכנסת. ב-29 ביולי 2018 הפגינו אלפים מול משרד ראש הממשלה נגד העיכוב במימוש החלטות הממשלה בנוגע לעלייה מאתיופיה.
הכרה ביהדות אתיופיה והדרישה לגיור לחומרה.
בשנת 1973 אישר הראשון לציון עובדיה יוסף אודות יהדותם של ביתא ישראל ועודד את עלייתם. עם זאת, בדומה לרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג לפניו, נדרש מרן יוסף להתמודד עם חששו של רדב"ז כי קידושיהם של ביתא ישראל תקפים בעוד שנוסח הגט המשמש אותם אינו תואם את תיקוני חז"ל, מצב המעורר חשש לקיומם של ממזרים בקרב ביתא ישראל. הרב הרצוג התיר ספק הלכתי זה באמצעות הוספת ספק נוסף על גביו לגבי כשרות הליך הגיור שנהגו ביתא ישראל לעשות למצטרפים אליהם. פתרון הלכתי זה אפשר לחתן את העולים מאתיופיה עם שאר הציבור היהודי בישראל, אולם היה כרוך בהליך של גיור לחומרא, הכולל טבילה במקווה והטפת דם ברית, ללא ברכה מאחר שכל ההליך נעשה מחמת הספק בלבד. ראשוני העולים מאתיופיה ובהם העולים מאזור תיגראי עברו גיור לחומרא ללא תרעומת. עם התגברות העלייה מאזור בגמדר במבצע משה התעוררה תחושת השפלה בקרב חלק מהעולים מכך שגיירו אותם בלא ידיעתם ובניגוד לרצונם, במסווה של חיסון רפואי. תרמו לתחושות אלה חשיפת מבושיהם של הגברים והדרישה לטבול כלפי ציבור שהקפיד על טהרה בחומרה יתרה מכפי שהייתה נהוגה בישראל. בעקבות זאת קיימה קבוצת עולים בהנהגת אדיסו מאסלה הפגנות ממושכות מול בניין הכנסת ומול מועצת הרבנות הראשית בהיכל שלמה בחודשים מרץ-אוקטובר 1985. הפגנות אלה תוארו בשיר עבודה שחורה הפותח את האלבום אהוד בנאי והפליטים.
ב-2 באוקטובר 1985 נאם ראש הממשלה שמעון פרס בפני המפגינים והבטיח לטפל במשבר הגיור. לפי עדותו של משה בר-יודא, ציפו המפגינים כי הבטחת ראש הממשלה תקוים בדומה להחלטות הקיסר באתיופיה, ולכן הפרת ההבטחה הממשלתית הביאה להסלמה בהפגנות לכדי שביתת רעב באורך 32 יום. באותה העת עלה לישראל ליקה כהנת הדנה טקויה, שהוביל קו מתון של הידברות מול הרבנות הראשית, הגיע עמה להסכמה וקרא למפגינים לשוב לביתם. בירור הלכתי שעשה הרב שלמה משה עמאר עמו ועם בנו, הרב יוסף הדנה, אפשר לו לבטל את החשש לממזרות בקרב ביתא ישראל, מאחר "שאין ממש בקידושין שלהם, שמעולם לא נותן החתן דבר מה לידי הכלה (...) ואין אומרים שום דבר של קנין או קידושין כלל ועיקר (...) ומכל מה ששאלתי בזה לא ראיתי דבר ששייך בו עניין של קידושין, לא במעשה הנתינה ולא בדיבור הראוי לקידושין". מאמציהם של טקויה, בר-יודא והמפגינים הביאו להפסקת הטפת דם הברית, אולם מונה רשם נישואין ארצי לבדיקת יהדותם של בני זוג בעת רישום נישואין.
ביולי 1989 נערכה מחאה מול הכנסת על ידי עשרות מיוצאי אתיופיה, כנגד הרבנות הראשית ומשרד הדתות בתביעה לאפשר לבני העדה להינשא ללא טבילה. לטענת המוחים מאות זוגות שנישאו לפי מנהגי העדה - לא מוכרים כנשואים על ידי המדינה. מחאות אלו הביאו בהדרגה לידי הסרת דרישות הרבנות דה–פקטו מבלי שהרבנות שינתה את דרישתה באופן רשמי. חוות-דעת הלכתית של הרב מנחם ולדמן משנת 1990 ופסיקה הלכתית של הראשון לציון שלמה משה עמאר משנת 2003 ביטלו את החשש לממזרות בקרב ביתא ישראל, מאחר קידושיהם ממילא אינם תקפים להלכה. בשנת 1991 פסק הרב משה פיינשטיין כי מבחינת הדין העולים מאתיופיה "אינם באיסור ממזרות... שהרי יש בהם כמה וכמה ספקות", אף כי הוסיף לעמוד על הדרישה לגיירם, לצד החובה לקרב אותם לכלל עם ישראל.
הכרה במעמד הכהנים.
כהני ביתא ישראל בישראל לא קיבלו מעמד רשמי עם הגיעם לישראל, גם בגלל הטלת הספק ביהדותה של קהילת יהודי אתיופיה כולה. באתיופיה הכהנים הנהיגו את הקהילה, הורו לציבור כיצד לנהוג בדרכי התורה, ערכו חתונות, לוויות, גירושים ושחיטה. עם הגעתם לישראל לא הכירה הרבנות בטקסים שערכו הכהנים וחתרה לערער את מעמדם. בסתיו 1992 ארגנו קבוצות של פעילים ישראלים אתיופים סדרת הפגנות בדרישה להכרה בכהנים כעורכי טקסים דתיים על ידי המדינה וכן לשלם להם שכר כרבני קהילות.
גזענות.
פרשת הדם.