לאחר מלחמת העולם השנייה נמצאו אלפי ילדים יהודים, ניצולי השואה, בידי נוצרים בכל רחבי אירופה, שקיבלו אותם מידי הוריהם והבטיחו לשמור עליהם עד תום המלחמה, בין אם תמורת תשלום או מתוך אלטרואיזם. רבים מההורים של ילדים אלה נרצחו בשואה. ארגונים יהודיים, בראשם הסוכנות היהודית, ביקשו להשיב ילדים אלה אל היהדות, וביקשו ליצור קשר עם נוצרים אלה ולבקש מידיהם את הילדים היהודיים. ב-1945 הוקם לשם כך ארגון יהודי-ציוני שנקרא "הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים", ארגון שמטרתו הייתה לפדות ילדים אלה בכסף מידי הנוצרים, לייסד למענם כפרי ילדים ולהעניק להם חינוך חלוצי (כולל לימוד עברית וחיי שיתוף). את הארגון יזם השליח הארצישראלי אריה לוי שריד, בתמיכה חלקית של המפלגות הציוניות, הג'וינט, הסוכנות היהודית ותנועות הנוער.
קשיים.
רבים מהילדים היהודים ראו את הנוצרים שהחזיקו בהם כהוריהם, מכיוון שבתחילת השואה היו צעירים מכדי לזכור את הוריהם. במקרים כאלה סירבו לעיתים הילדים לעזוב את הנוצרים שהחזיקו בהם. נוצרים רבים נקשרו מבחינה נפשית אל הילדים שהחזיקו, והתקשו להיפרד מהם. לעיתים שילמו הארגונים היהודיים כסף לנוצרים אלה, בין אם מתוך הכרת תודה, בין אם מכיוון שראו את מצבם הדחוק של הנוצרים לאחר המלחמה, בין אם מכיוון שהנוצרים דרשו זאת. לעיתים נקשרו הנוצרים לילדים וסירבו למסור את הילדים לידי הארגונים היהודיים, ובמקרים רבים נאלצו הארגונים לפנות לרשויות החוק או לבית משפט מקומי כדי לקחת את הילד.
בנוסף, ניסו הארגונים היהודיים להשיב ליהדות יתומים שהגיעו עם הפליטים ששבו מברית המועצות (רפטריאציה). הוריהם נספו במלחמה והם נמסרו לבתי יתומים מעורבים. חלקם שבו לפולין עם מחנכים יהודים, ונעשה ניסיון להעבירם לבתי ילדים בהנהלה ציונית.
תוצאות פעילות הקואורדינציה.
עד שנת 1946 נפדו רוב הילדים שביקשה הקואורדינציה לפדות. מעל לחמישים פנימיות הוקמו על ידי הוועד היהודי ובהן נקלטו כ-3,800 ילדים, רובם יתומים שנאספו לאחר ששרדו את השואה בכפרים, במשפחות נוצריות וביערות. בשנת 1947 ההצלחה התמעטה עקב מחסור במימון. בשנת 1949 נסגרה הקואורדינציה.
ארגונים נוספים שפעלו בנושא.
חוגי היהדות הדתית (בעיקר המזרחי) פעלו בנפרד ובאופן מצומצם יותר למען פדיון ילדים. ישעיהו דרוקר עסק בפדיון יתומים והקים שני בתי ילדים בשלזיה בעידודו של הרב דוד כהנא. הרב שלמה שנפלד מאנגליה הקים את "ועד החירום הדתי" והוציא מפולין 250 ילדים ובני נוער, באמצעות אשרות כניסה בריטיות. הרב הראשי לארץ ישראל, יצחק הרצוג, ערך מסע באירופה והפעיל רשת של אנשים שאיתרו ילדים והוציאו אותם ממשפחות וממוסדות, תמורת סכום של כ-50 דולר לילד. למעלה מ-500 ילדים כאלה הגיעו לארץ ישראל ברכבת שנקראה על שמו, "רכבת הרצוג".
סקטור כלכלי
מצוד
תומר גנון
תומר גנון (נולד ב־1 באוקטובר 1976) הוא עיתונאי, כתב פלילים ורגולציה בעיתון הכלכלי "כלכליסט" מקבוצת "ידיעות אחרונות". חשף כמה פרשות גדולות. התחקיר הידוע ביותר שלו החל את פרשת השימוש בתוכנת פגסוס במשטרת ישראל בינואר 2022.
קריירה בעיתונות.
תומר גנון החל את הקריירה העיתונאית ברשת שוקן, תחילה במקומון של אזור פתח תקווה, "מלאבס", כסגן עורך ובהמשך במקומון "צומת השרון". לאחר כארבע שנים בקבוצת שוקן, החל לערוך בעיתון הכלכלי גלובס. תחילה ערך במשך כשנתיים את מדור שוק ההון, ובהמשך ערך את מדור הספורט הכלכלי של העיתון. בה בעת שימש כתב ב"עין השביעית".
במרץ 2009 נבחר לשמש סגן העורך של המגזין "פירמה", ירחון אשר עסק בנושאי מדיה, פרסום ושיווק.
ביוני 2010 עבר לעיתון המתחרה, "כלכליסט", כרכז הכתבים של העיתון. לאורך שנותיו בכלכליסט עסק גנון בתפקידי כתיבה ועריכה שונים, תוך התמקדות בנושאי רגולציה ופלילים.
ב-2016 הגיש נגדו איש העסקים אמיר ברמלי, אשר בהמשך הורשע בעבירות הלבנת הון וגנבה, תביעה על סך מיליון שקלים בגין לשון הרע. התביעה הוגשה לאחר שגנון חשף שורה של כתבות שקשרו את ברמלי להעברות כספיות מול בר רפאלי בסינגפור, בעקבותן אף הגישה רפאלי תלונה על גניבת זהות. בכתב ההגנה שהגיש גנון טען כי מדובר ב"תביעת השתקה בריונית וכוחנית". ב-2018 מחק ברמלי את התביעה.
בינואר 2022 פרסם גנון סדרת כתבות שבהן חשף את פרשת השימוש בתוכנת פגסוס במשטרת ישראל. הכתבות, שפורסמו החל מ-18 בינואר 2022 ב"כלכליסט", פירטו כיצד השתמשה משטרת ישראל בתוכנה כדי לפרוץ מרחוק לטלפונים של אזרחים ישראלים שאינם עבריינים או חשודים, ללא צווי חיפוש או צווי האזנה. בין היתר טען גנון כי בעזרת התוכנה בוצעו מעקבים אחר פעילים במחאה נגד ראש הממשלה לשעבר בנימין נתניהו, עובדים בחברות ממשלתיות וראשי ערים. השימוש בתוכנה לא נמצא תחת פיקוח בית משפט, אך לפי המשטרה היה "תחת פיקוח ובקרה באופן רציף, על ידי היועץ המשפטי לממשלה וגורמים משפטיים חוץ-ארגוניים נוספים". תחילה הכחישה המשטרה נחרצות את הפרסום ובהמשך הודתה כי בוצעו כמה חריגות בשימוש בתוכנה. בעקבות חשיפתו של גנון הודיע השר לביטחון פנים עמר בר לב על הקמת ועדת בדיקה ממשלתית. הפרשה מסוקרת בהרחבה ובראש הכותרות בתקשורת הישראלית, וכן מעבר לים. צוות בראשות המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, עמית מררי, אשר חקר את פרסומיו של גנון מצא שרובם אינם נכונים. בעקבות כך קמה קריאה לגנון להציג בסיס כלשהו לטענותיו.
מנגד עלתה הטענה, בין השאר בעקבות הכחשת המשטרה, שגנון לא סיפק ראיות לביסוס הממצאים שפרסם ושייתכן שפרטים משמעותיים שפרסם אינם נכונים. העיתונאי מרדכי גילת כתב כי הפרסום ב"כלכליסט" "מסתמן כאחד הפלופים הגדולים של התקשורת בישראל מאז הקמת המדינה". העיתונאי בן כספית כתב על תחקיר כלכליסט: "מה היה לנו כאן? חריגה אחת, טכנית, שפירותיה לא הועברו ליחידה החוקרת אצל עד המדינה שלמה פילבר. חריגה שלא השפיעה בדרך כלשהי על עדותו. מה לא היה לנו כאן? לא הואזנו אזרחים, לא נחדרו או הודבקו אנשים חפים מפשע, המשטרה לא הדביקה שום דבר על מנכ"לי משרדים ממשלתיים, ואין כאן שטאזי."
תאודור פלרין
אסתר רמון
אסתר רמון (נולדה ב-28 ביולי 1924) היא מייסדת החברה הגנאלוגית הישראלית, ממניחות היסוד של הוראת הגאוגרפיה בישראל.
ביוגרפיה.
אסתר רמון (לבית וייל) נולדה בשנת 1924 בעיר זארבריקן שבחבל הסאר (אז בשליטת חבר הלאומים). היא עלתה לארץ בינואר 1936 והתיישבה עם משפחתה בחיפה.
לאחר לימודים ב"סמינר למורים בית הכרם" בירושלים (היום המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין) לימדה בקבוצת גבע בעמק יזרעאל. ב-1948 התגייסה לפלמ"ח ושירתה כמורה לחיילים עולים בגדוד הרביעי של הפלמ"ח. רמון לימדה עברית במשלטים בדרך לירושלים וליוותה את חיילי הגדוד בקרבות בנגב.
לאחר מלחמת העצמאות, בשנים 1949–1954, למדה היסטוריה, גאוגרפיה וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים. רמון נמנתה על המחזור הראשון שלמד לתואר מוסמך במחלקה לגאוגרפיה שהוקמה ב-1949 על ידי פרופסור דוד עמירן. במקביל, החל מ-1952, החלה ללמד היסטוריה, גאוגרפיה ואזרחות בתיכון בית הכרם (שנקרא בהמשך התיכון ליד האוניברסיטה – ליד"ה) עד לפרישתה בשנת 1984. במקביל היא הדריכה פרחי הוראה לגאוגרפיה, ומורים בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית. רמון חיברה חוברות לימוד להוראת המקצוע, ועבדה בפיתוח אמצעי המחשה במרכזיה הפדגוגית של משרד החינוך בירושלים.
בשנות ההוראה האחרונות שלה החלה לעסוק יחד עם תלמידיה בתיכון ליד האוניברסיטה בחקר שורשי המשפחות שלהם. בראשית שנות ה-80, היא הייתה בין המייסדים של החוג לחקר שורשי המשפחה בקהילת מבקשי דרך בירושלים, שהפך ב-1983 לחברה הגנאלוגית הישראלית. רמון נמנתה על העורכים של כתב העת של החברה "שרשרת הדורות", וחיברה ספר על תולדות משפחת הומבורגר מקרלסוהה שבגרמניה (משפחת אמה, אליס וייל לבית הומבורגר) שמתאר את תולדות המשפחה מן המאה ה-17 ועד 1990. היא הדריכה וסייעה לרבים בחקר שורשי משפחותיהן בין השאר באמצעות המחשב ובאמצעות שימוש בתוכנות חדשות.
רמון מתגוררת בירושלים, הייתה נשואה לשמואל רמון (נפטר ב-1999), אמא לשלושה ילדים וסבתא לתשעה נכדים. בנה, ד״ר אמנון רמון הוא היסטוריון, סגן ראש המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה ביד יצחק בן-צבי וחוקר בכיר במכון ירושלים למחקרי מדיניות.
אסתר רמון זכתה לתואר יקירת העמותה הישראלית לחקר שורשי משפחה (עיל"ם), אחת משתי העמותות שממשיכות את החברה הגנאלוגית הישראלית.
אם (כתב קירילי)
Primadonna
"Primadonna" (בעברית: פרימדונה) הוא שיר של הזמרת-יוצרת הוולשית מרינה אנד דה דיימונדס, מתוך אלבום האולפן השני שלה, "Electra Heart". השיר יצא ב-20 במרץ 2012 כסינגל המוביל הרשמי של האלבום. השיר הגיע לחמישייה הראשונה במצעדי המוזיקה של אוסטריה, אירלנד וניו זילנד, ולעשרים הראשונות בממלכה המאוחדת, הונגריה ושווייץ.
רקע וקונספט.
דיאמנדיס חשבה לראשונה על שם השיר ביולי 2011. "Primadonna" הוקלט באוקטובר 2011, והיה לשיר האחרון שהוקלט עבור האלבום, ולדבריה, 'בחר את עצמו כסינגל הראשון מהאלבום'.
דיאמנדיס הסבירה על השיר:
הרכב.
"Primadonna" הוא באורך של שלוש דקות ו-38 שניות. זהו שיר דאנס-פופ שמשלב ביטים של דיסקו ואלקטרופופ, ובעל אלמנטים של יורופופ. השירה של דיאמנדיס בשיר תוארה כאופרה.
ביקורות.
השיר זכה להצלחה וביקורות חיוביות בשעות הראשונות לאחר יציאתו לרדיו, על ידי מעריצים ומאזינים חדשים כאחד, במיוחד באתר הרשת החברתית טוויטר, בו הפך לנושא פופולרי.