המקור לכך שניתן להסיק מסקנות על פי הרוב, [ברובא דליתא קמן] הוא מהפסוק "מכה אביו ואמו מות יומת", האומר שהמכה את אחד מהוריו חייב מיתה, וזאת למרות שהעובדה שאביו של המכה הוא אכן אביו הביולוגי נתונה בספק, שכן אין שום עדות על כך, ומכאן ניתן ללמוד שמכיוון שלרוב מי שידוע כאביו של האדם הוא אכן אביו הביולוגי, ניתן להסיק כי הוא אכן אביו. כלל זה נקרא רוב בעילות אחר הבעל. הגמרא מקשה: אולי ייתכן שחיוב המיתה על מכה אביו ואמו הוא אכן רק כאשר אביו ואמו של המכה היו אסורים יחד בבית הסוהר, וידוע כי לא התייחדו עם אדם נוסף. על כך משיבה הגמרא כי לא ניתן לסמוך בנושא זה על הסוהרים והכללים הרגילים האומרים כי הם אכן היו אסורים יחד ולא נכנס אדם נוסף לשם גם אם לפי חוקי בית הסוהר הדבר היה אסור, שכן בנושא עריות אין אפשרות להבטיח הימנעות של אדם ( למשל, הסוהר) מעבירה.
ביטול ברוב.
תערובת שנמצא בה איסור והיתר, או שני מאכלי היתר שאסורים בתערובת (כמו בשר וחלב), גם בתערובת זו אנו נפסוק על פי הרוב, כלומר המיעוט שהתערבב עם הרוב יתבטל ודין התערובת יהיה כדין הרוב.
מן התורה כל דבר בטל בכל רוב שהוא, אפילו אחד בשניים. אך מדרבנן יש כמה חילוקים: א. בתערובת לחה קבעו חכמים שהביטול הוא אחד בשישים, כלומר צריך שיהיה פי שישים כנגד המיעוט כדי שהוא יתבטל. ב. בדבר שיש לו מתירין, כלומר בדבר שיש אפשרות להתיר אותו מאוחר יותר, האיסור לא בטל כלל. ג. בחמץ החמירו חכמים ביותר, שאפילו באלף אינו בטל.ד. "בריה" כלומר איסור שהוא שלם כמו נמלה שלמה וכדומה אפילו באלף לא בטלה.ה. "דבר שבמנין" ו"חתיכה הראויה להתכבד" כלומר דבר שרגילים למכור אותו ביחידות וכן חתיכה חשובה שדרך להגישה בפני אדם חשוב כגון מנת עוף שלמה, אפילו באלף לא בטלים.
תוקף.
בוודאותו של הרוב נחלקו האם יחסינו אליו הוא כבירור, כלומר ודאי לי שהחתיכה של הבשר היא כשרה כי רוב החנויות כשרות. או שהוא הנהגה, כלומר כך אנו נוהגים כי התורה לא אסרה חתיכה הקיימת בצורה כזו, אבל אין אנו מתייחסים כאילו שזו המציאות האמיתית. אך בכל אופן אפילו אם הרוב הוא בירור יש דברים שיותר מבררים את המציאות ממנו, כמו עדים, כך שאם יש עדים שמעידים נגד הרוב, אנו נפסוק כדברי העדים ולא כדברי הרוב. אך במציאות של רוב נגד קרוב אנו פוסקים דווקא כמו הרוב.
מחצה.
לעיתים, ניתן להחשיב גם מחצה כרוב. כך למשל נחלקו חכמי הגמרא במסכת חולין בדין שחיטת שני הסימנים בבעל חי שהם קנה ווושט או סימן אחד בעוף, שההלכה היא שיש לשחוט את רוב ה"סימן", האם די במחצית או לא. באופן דומה נחלקו חכמי המשנה בכלי חרס שנטמא ונחצה, האם נחשב הכלי לשלם מכיוון שמחציתו קיים או לא.
ישנם האומרים, שגם שיטתו של רבי שמעון בן אלעזר בשם רבי מאיר, שעם ישראל צריך להביא קרבן חטאת הקהל במקרה שמחצית משבטי העם חטאו, קשורה לדין זה.
מיעוט המצוי.
על אף הכלל 'הלך אחר הרוב', לעיתים חששו חכמים גם ל'מיעוט המצוי' (מיעוט ניכר) וקבעו שכאשר ישנם מיעוט ניכר של פריטים אסורים, חובה לבדוק כל פריט ופריט ולוודא שאינו נמנה עם אותו מיעוט. בין הדברים המרכזיים הנכנסים תחת קטגוריה זו הם: בדיקת ריאת הבהמה מסירכות, ובדיקת מאכלים מן הצומח משרצים.
בנוסף לכך, כאשר קיימת עדות על אדם שטבע בים או אדם שהוטל גוסס על ערש דווי, אין מתירים את אשתו להינשא לאדם אחר על סמך עדות זו, מאחר שישנו מיעוט ניכר של אנשים שאינם מתים מטביעה או מגסיסה.
הכרעת רוב בדיינים.
הכרעת הדין על פי רוב הדיינים היא אחת מתרי"ג מצוות במשפט העברי הקובעת כי במחלוקת בין דיינים מוכרע הדין על פי דעת הרוב.
מקור הדין הוא בפסוק: . הרמב"ם במשנה תורה כותב .
בדומה לכלל בדיינים, למדו מכאן חכמים גם את הדין של יחיד ורבים הלכה כרבים, הכלל היסודי בפסיקת הלכה.
הכרעת רוב בדיינים ועקרון הרוב בהלכה.
מדברי הפסוק "אחרי רבים להטות" למדו חז"ל את העקרון הכללי של רוב בהלכה, שמהווה מקור להיזדקקות לרוב בהכרעת ספקות מסוגים שונים - לא רק בהכרעה בין דיינים. הכרעה על פי רוב הדיינים היא איפוא היישום הראשי והדוגמה המרכזית לעקרון הכללי של רוב בהלכה.
קבוע.
כל קבוע כמחצה על מחצה דמי הוא כלל האמור ב, האומר כי כאשר הרוב מכריע ומבטל דבר שהוא קבוע ומקומו ידוע ומיוחד לו, אין הולכים אחר הרוב.
What You're Doing
What You're Doing (מה שאת עושה) הוא שיר רוק של להקת הביטלס מהאלבום Beatles for Sale, שנכתב בעיקר על ידי פול מקרטני, אך הקרדיט ניתן ללנון-מקרטני.
ניתוח מוזיקלי.
השיר מתחיל, באופן יוצא דופן מבחינת הלהקה, עם הקדמה של תופים. הוא ממשיך בחלק של גיטרה שמתנגן כמו באוסטינטו, ומתמשך אחרי כל בית. האטמוספירה של השיר היא בצורת סינקופות כבדות ומזכירה אווירה ג'אזית. ההשפעה מבאדי הולי מורגשת בשיר.
השיר הוא נטול פזמון, לכן הבתים הופכים לפוקוס המלודיה שלו. בחציו הראשון של הבית, צורת האוסטינטו ממשיכה להתנגן והמילה הראשונה של כל שורה מפוסקת על ידי קולות הרקע. חציו השני של הבית יוצר הרמוניה, וצורת האוסטינטו מתחילה לפני שהשורה האחרונה מסתיימת. החפיפה של צורת האוסטינטו תורמת לבלבולו של השיר במקצת. כל בית מסתיים עם חזרתה של הפסקה:
""Look, what you're doing
I'm feeling blue and lonely
Would it be too much to ask of you
What you're doing to me"".
גרסאות כיסוי.
לשיר בוצעו 3 גרסאות כיסוי על ידי CuppaJoe, James Husband ו-The Fantastic Deejays.
פטריק דה גייארדון
פטריק דה גייארדון (בצרפתית: Patrick de Gayardon de Fenoyl. 23 בינואר 1960 - 13 באפריל 1998) היה צנחן צרפתי.
דה גייארדון התפרסם בכך שבחן את גבולות הצניחה: הוא היה צנחן עטור פרסים, מאבות הבייס וגלישת שמיים (Skysurfing). דה גייארדון פיתח את גלישת השמיים והוסיף לה תרגילים רבים.
דה גייארדון פיתח את חליפת הכנפיים וכך גם מצא את מותו. במהלך ניסוי של פריט ציוד חדש, בעת צניחה עם חליפת כנפיים בהוואי, התרסק דה גייארדון ומת.
דה גייארדון ביצע כ 12,000 צניחות חופשיות במהלך חייו. הוא היה אלוף צרפת פעמיים, אלוף העולם והוא מחזיק עדיין בשיאי גובה רבים. לפני עיסוקו בצניחה עסק בטניס, גולף, סקי ולמד משפטים.
פלקנסטרו טרוויזו
ג'ורג' ברידג'טוור
ג'ורג' אוגוסטוס פולגרין ברידג'טוור (באנגלית: George Augustus Polgreen Bridgetower, 1778 - 29 בפברואר 1860) היה כנר וירטואוז ממוצא אפרו-פולני, שרוב חייו עברו עליו באנגליה. הוא נולד בביאצה שבפולין, שם עבד אביו אצל הירונימוס וינצנטי רדזיוויל והוטבל בשם הירונימו היפוליטו דה אוגוסטו ב-11 באוקטובר 1778
ראשית הקריירה.
אביו של ג'ורג', ג'ון פרדריק ברידג'טוור, היה כנראה בן איי הודו המערבית (אולי מברבדוס), משרת בבית הנסיך ההונגרי ניקולאוס אסטרהאזי, איש חסדו של יוזף היידן, אף כי במקביל טען להיותו נסיך אפריקאי. אמו הייתה ילידת שוואביה, כנראה משרתת בביתה של סופי פון טורן וטאקסיס. ג'ורג' הראה כישרון מרשים בילדותו והופיע בנגינת כינור בקונצרטים בפריז, לונדון, באת' ובריסטול בשנת 1789. יורש העצר הבריטי, (בהמשך ג'ורג' הרביעי, שמע אותו ב-1791, גילה בו עניין ופיקח על המשך הכשרתו המוזיקלית. בהנחיית הנסיך, למד אצל פרנסואה-היפוליט ברתלמון (ראש האופרה המלכותית, אצל המלחין הקרואטי-איטלקי איבן ירנוביצ'י, ואצל תומאס אטווד (נגן עוגב בקתדרלת סנט פול ופרופסור באקדמיה המלכותית למוזיקה). הוא הופיע בכ-50 קונצרטים בתיאטראות לונדון - קובנט גארדן, תיאטרון דרורי ליין ותיאטרון היימרקט - בשנים 1789 ל-1799, וניגן בתזמורת של הנסיך בברייטון ובלונדון.
הפגישה עם בטהובן.
ב-1802 קיבל ברידג'טוור חופשה לביקור אצל אמו ואחיו (צ'לן) בדרזדן, ואף הופיע שם בקונצרטים. בשנת 1803 ביקר בווינה, שם ניגן עם בטהובן. בטהובן התרשם והקדיש לברידג'טוור את הסונאטה הגדולה שלו, מס' 9 בלה מז'ור, אופוס 47 לכינור ופסנתר. ההקדשה הלבבית נשאה אופי היתולי: "סונאטה פר אונו מולאטיקו לונאטיקו". מיד עם השלמתה, זכתה היצירה לביצוע פומבי ראשון בתיאטרון אוגארטן ב-24 במאי 1803, עם בטהובן ליד הפסנתר וברידג'טוור בכינור. ברידג'טוור נאלץ לקרוא את תפקיד הכינור מן העותק של בטהובן, מעל כתפו. הוא הכניס בתפקידו תיקון קל, שבטהובן קיבל בתודה, קפץ ממקומו והכריז, "Noch einmal, mein lieber Bursch!" ("עוד פעם, בחורי היקר!"). בטהובן גם העניק לברידג'טוור את הקולן שלו, השמור עכשיו בספריה הבריטית. כעבור זמן קצר הסתכסכו השניים, כשברידג'טוור העליב אישה, בבלי דעת שהיא ידידתו של בטהובן; בטהובן ניתק את כל קשריו עם ברידג'טוור ושינה את ההקדשה לסונאטה החדשה לכנר הווירטואוז רודולף קרויצר, שלא ניגן אותה מעולם בטענה, שהיא כבר בוצעה פעם והיא קשה מדי לביצוע. זו היצירה המוכרת מאז כסונאטת קרויצר. המשוררת ריטה דאב הנציחה את הקשר בין בטהובן לברידג'טוור בסיפור לירי-דרמטי ארוך, "סונאטה מולאטיקה" (נורטון, 2009).
השיבה לאנגליה.
ברידג'טוור חזר לאנגליה, שם נשא לאישה את מרי ליץ' לק בשנת 1816 והמשיך בקריירה המוזיקלית שלו, בהוראה ובנגינה. הוא נבחר לאגודת המוזיקאים המלכותית ב-4 באוקטובר 1807 וביוני 1811 קיבל תואר ראשון במוזיקה באוניברסיטת קיימברידג'. הוא ניגן עם תזמורת האגודה הפילהרמונית המלכותית ובהמשך יצא למסעות קונצרטים מחוץ לאנגליה, בעיקר באיטליה, שם חיה בתו. הוא מת בלונדון.
יצירות.