בדצמבר 1919 על הארמייה הוטלה משימה במהלך מתקפה נגד הצבא הלבן לחצות את שורותיה ולחלק אותה ל-2 חלקים שלא יהיו קשורים אחד עם השני. במהלך דצמבר 1919 המטרה הושגה וארמיית הפרשים הראשונה ביחד עם יתר היחידות של הצבא האדום הגיעה בינואר 1920 אל רוסטוב על דון. בפברואר 1920 הארמייה עברה לאזור צפון קווקז. בסוף פברואר היא השתתפה בקרב הפרשים הגדול במלחמת האזרחים ברוסיה בו נלחמו מעל ל-10 אלף פרשים מכול צד. לאחר ניצחון בקרב זה מצבו של הצבא הלבן באזור היה קשה ביותר.
באפריל 1920 ארמיית הפרשים הראשונה עברה לחזית של המלחמה הפולנית-סובייטית. תחילת המלחמה הייתה מוצלחת מאוד. יחידות הצבא האדום שחררו את קייב והתקדמו לכיוון אוקראינה המערבית, אך במהלך אוגוסט 1920 הארמייה הפסידה לצבא הפולני באזור לבוב ובקרבות נוספים. תקופה מסוימת היא אף כותרה אך בסופו של דבר הצליחה לפרוץ את המצור. ב-8 בספטמבר ארמיית הפרשים הראשונה הצליחה לחצות את נהר בוג המערבי ולבסס את הקו ההגנה על הגדה המזרחית של הנהר. בישיבת מטה שנערכה לצורך הערכת מצב התברר שמצבה קשה ביותר: קצינים רבים נהרגו, קיים בלאי גדול בציוד, נדרשת מנוחה לחיילים ולסוסים ויש צורך בתגבורות.
ב-26 בספטמבר 1920 הארמייה עברה לעתודה. בסוף ספטמבר 1920, באזור בו הייתה ממוקמת הדיוויזיה ה-6, החלו מעשי ביזה, עריקה ופוגרומים נגד אוכלוסייה יהודית באזור. ב-28 בספטמבר נהרג נציג המפלגה בדיוויזיה, שניסה להשליט בה סדר. בסופו של דבר סוכם לפרק את היחידות שהיו מעורבות בפרשה תוך שלילת כל העיטורים והדגלים. חלק מהמעורבים בפרשה נשפטו להוצאה להורג (בהמשך, לרגל חגיגות השנה השלישית למהפכה, הומר עונשם של חלק מהנשפטים בתקופת מאסר), וקצינים שלא התערבו הורדו בדרגה. מפקד הדיוויזיה, יוסיף אפנאסנקו, הודח מתפקידו.
בסוף 1920 ארמיית הפרשים הראשונה השתתפה במבצע פרקופ והיה לה חלק חשוב בניצחון. במהלך חורף 1921 הפרשים לחמו נגד תומכי נסטור מאכנו ולאחר סיום הקרבות עברו לצפון קווקז.
במאי 1921 החל פירוק הארמייה אך המטה שלה היה קיים עד לאוקטובר 1923.
מפקדים בכירים.
בפיקוד ארמיית הפרשים הראשונה היו קצינים שבהמשך עשו קריירה מרשימה בצבא האדום:
תיאור היחידה באמנות סובייטית.
תיאור הקרבות של הארמייה היה חלק חשוב בתעמולה סובייטית לאחר סיום מלחמת האזרחים ברוסיה ועד לתחילת מלחמת העולם השנייה. לארמייה הוקדשו יצירות של איסאק בבל, ניקולאי אוסטרובסקי ווסבולוד וישנבסקי שהיו בין לוחמיה. כמו כן הוסרטו מספר סרטים. לכבוד מפקדי ופרשי הארמייה נכתב מארש ("מארש של בודיוני) שהיה להיט בברית המועצות בשנות ה-20 וה-30.
בשנת 1939 הוקם מוזיאון על הארמייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה נפגעה התהילה של הארמייה, בין היתר לאור אי-יכולת של מפקדיה סמיון בודיוני וקלימנט וורושילוב לתת מענה הולם לורמאכט.
ימי שוויון
בלוואר
אריה אבילאה
אריה (לייב) (ליאו) אֲבִילֵאָה (ניֶיסבִיזְ'סקי) (נובמבר 1885, רוז'ינוי, פלך גרודנה, רוסיה – 1985, ירושלים) היה פסנתרן ומורה למוזיקה ישראלי, מראשוני הפסנתרנים והמורים לפסנתר בארץ, פרופסור לפסנתר בקונסרבטוריון של ז'נבה, בקונסרבטוריון 'שולמית' בתל אביב הקטנה ובאקדמיה למוזיקה בירושלים, מחלוצי המוזיקה הקלאסית בארץ ישראל.
ביוגרפיה.
אבילאה נולד בשם לייב (לייבל, לייבלי) נייסביז'סקי בנובמבר 1885 בעיירה רוז'ינוי בפלך גרודנה שברוסיה (רוסיה הלבנה), החמישי מששת ילדיהם של פייגה ואלכסנדר אליעזר זיסל נייסביז'סקי (1840–1906), חזן (פרסם ספר לחנים לתפילות בשם "המתפלל", 1903). שניים מאחיו הגדולים היו גם הם מוזיקאים.
כבר בילדותו גילה כישרון מוזיקלי ניכר. אביו, שהיה באודסה, הביא משם פסנתר בן כמאתיים שנה, בצורת שולחן מרובע, שהיה היחידי בעיירה. כשהיה בן חמש החל לנגן בפסנתר הישן, התגלה כבעל שמיעה אבסולוטית, למד במהרה לקרוא תווים ואהב לשיר. בגיל שש ערך את הקונצרט הראשון שלו, בעיר הפלך גרודנה, והתפרסם כילד פלא. בעזרתו הכספית של בעל בית חרושת לסיגריות שרשבסקי, שהביע את רצונו לתמוך בילד המחונן, הביאו אביו לעיר וילנה ללמוד בבית הספר למוזיקה. בווילנה זכה לתמיכה בתקופת לימודיו: הוא התקבל לביתה של משפחה מקומית, ששכרה לו מורה והכניסה אותו לבית הספר למוזיקה. המנהל הרוסי של בית הספר, טרסקין, פטר אותו משכר לימוד והשגיח מקרוב על חינוכו המוזיקלי. בקונצרט של בית הספר שנערך ב-14 במרץ 1893, שבו השתתפו תלמידים רבים (רובם יהודים), זכה אבילאה בן השמונה לתשואות רמות.
ואולם, חרף ההתפעלות מכישרונו, תמיכתם הכספית של רבים מתומכיו פסקה לבסוף. כתב העיתון היהודי-רוסי "ווסחוד" בווילנה תהה מעל דפי העיתון על עתידו של הילד. הוא עבר לעיר ורשה, לאחיו אפרים, שהיה מבוגר ממנו בכחמש שנים, ושם למד בקונסרבטוריון ניצוח על תזמורות צבאיות. כשהיה בן שלוש עשרה לקח אותו אחיו, לבקשתו, לנשף חנוכה שערכו הציונים, והוא נעשה לציוני. זמן קצר לאחר מכן שב לווילנה, שם למד נגינה בפסנתר אצל קלרה חונוביץ' (בתו של הצלם חונוביץ'), בוגרת טרייה של הקונסרבטוריון בבירה סנקט פטרבורג. הוא החל להתפרנס ממתן שיעורי פסנתר ולחסוך כסף כדי לנסוע ללמוד בפטרבורג.
בראשית שנת 1902, בטרם מלאו לו 15, התקבל לקונסרבטוריון הממלכתי בפטרבורג, ומיד קיבל מלגה מאת תורם אלמוני.
בפטרבורג למד אצל הפסנתרנית מארי בֶּנוּאָה (Marie Benois) (תלמידתו של תאודור לשטיצקי) והמלחינים ליאדוב וגלאזוּנוב, והיה אחד התלמידים הבולטים בקונסרבטוריון בזמנו.
בשנת 1908 נמנה עם מייסדי החברה למוזיקה עממית יהודית, ביחד עם יואל אנגל, יוסף אחרון, מיכאיל גנסין, לזר סמינסקי, זוסמן קיסלגוף, אלכסנדר ז'יטומירסקי, אלכסנדר קריין, מיכאל מילנר, שלמה רוזובסקי, אריה פרידמן-לבוב ועוד.
בשנת 1909 נסע לווינה לאחיו, שכיהן שם כמנצח על מקהלת בית הכנסת. לאחר מכן היה בבודפשט, שב לווינה, ולבסוף נסע לשווייץ להשלים את הכשרתו המוזיקלית אצל ברנהרד סטאוונהאגן , תלמידו של ליסט, בכיתת הווירטואוזיות שבקונסרבטוריון למוזיקה של ז'נבה.
ב-1911 נישא בז'נבה לפֶה (פיי) גֶלֶר, ילידת רוסיה, ובתוך חמש שנים היו בני הזוג להורים לשלוש בנות.
ב-1914 התמנה לראש המחלקה לפסנתר בקונסרבטוריון של ז'נבה, משרה שבה החזיק עד 1922.
ערך קונצרטים והופיע כסולן עם תזמורות באירופה, בחברת גדולי המוזיקאים של ראשית המאה.
בקיץ 1921 נפגש בשווייץ עם משה הופנקו, מנהל בית הספר למוזיקה 'שולמית' בתל אביב הקטנה (בית הספר למוזיקה הראשון בארץ ישראל), שהזמינו להצטרף לסגל המורים. וכך, בתום 13 שנות פעילות במערב אירופה, עזב את משרתו באקדמיה למוזיקה בז'נבה ועלה ארצה; הוא הפליג מטריאסטה ובינואר 1922 הגיע דרך מצרים ליפו. הוא התיישב בתל אביב והצטרף לבית הספר 'שולמית', שבו היה ממניחי היסוד לפדגוגיה המוזיקלית בנגינת פסנתר. במקביל, פתח בראשית אותה שנה סטודיו לפסנתר בשדרות רוטשילד. בין תלמידיו: המלחינים מרדכי סתר והרברט ברין .
זמן קצר לאחר בואו ארצה ערך רסיטל לפסנתר. בהפסקה ניגש אליו הזמר יהודה הר-מלח (בַּרגזַלץ), ידיד ותיק מפטרבורג, שעלה ארצה בקיץ 1920; איש מהם לא ידע שחברו בארץ, שכן שניהם פעלו בה תחת שמות מעוברתים. הפגישה הולידה שיתוף פעולה בין השניים. אבילאה הצטרף לצוות האופרה שייסד הר-מלח בעזרת הזמר אריה פרידמן-לבוב (בעצמו ידיד של השניים מפטרבורג), בתפקיד מנצח התזמורת. לקראת פסח 1923 (סוף חודש מרץ) הוחל בהצגת האופרה "פַאוּסְט" לגוּנוֹ, בתרגום אהרן אשמן ובליוויו של אבילאה, וזכתה להצלחה רבה (כך גם הוכשרה הקרקע לבואו של מרדכי גולינקין, שעלה ארצה באביב 1923 וייסד את האופרה הארצישראלית).
באפריל 1924 הגיע לביקור הכנר הנודע יוסף אחרון (שנמנה עם חברי החברה למוזיקה עממית יהודית בפטרבורג), והופיע בארץ עם אבילאה בסדרת רסיטלים שכללו סדרה ארוכה של קטעים וירטואוזיים לכינור.
אבילאה עשה רבות לקידום המוזיקה הקאמרית בארץ. כבר בשנת 1923 ארגן, לראשונה בתולדות היישוב, סדרה קצרה למנויים באולם גימנסיה 'הרצליה'. הסדרה, שכללה שלושה קונצרטים (שבהם הופיע גם אבילאה עצמו), הציעה תוכניות עשירות ומגוונות – מוזיקה קאמרית, מוזיקה ווקאלית ויצירות לפסנתר.
בביקורת שכתב א' זַכְּס על אחד הקונצרטים בגימנסיה הרצליה ב-1923, תיאר את אבילאה כ"בעל טכניקה נגינתית ממדריגה ראשונה, מלא אש וטמפרמנט עד כדי התרוממות נפש אמיתית, רגש עז ורך, לבת נגינה אדירה, המתפרצת בסער תשוקות תוססות וששות ומגיעה עד כדי התעלות טרגית מקסימה וליריות פיוטית מעודנת".
בסוף אותה שנה כתב יעקב ויינברג:
אבילאה ביקש להביא ארצה את המלחין, מבקר המוזיקה והפולקלוריסט הוותיק יואל אנגל (מייסד החברה למוזיקה עממית יהודית ברוסיה), שכן האמין שעלייתו "עשויה להעתיק את מרכז הכובד של הפעילות המחקרית והיצירתית בתחום המוסיקה היהודית לארץ-ישראל", והקים ביחד עם הר-מלח ועד מיוחד למטרה זו. מאמציהם נשאו פרי, וב-1924 עלה אנגל לארץ ישראל.