האונייה נבנתה במספנות בפילדלפיה שבארצות הברית. לאחר כניסתה לשירות היא הייתה חלק מהצי שהתבסס בפורט ארתור. מפקד האונייה וסבולוד רודנב טען שעקב בעיות במערכת ההנעה האונייה לא יכולה להגיע למהירות המתוכננת, ולכן נשקל להחזיר אותה למספנות. במהלך התמרון בסתיו 1903 האונייה הגיעה למהירות המרבית המתוכננת.
בתחילת מלחמת רוסיה–יפן האונייה עגנה בנמל ג'מולפו (אינצ'ון של ימינו) שבקוריאה והייתה ברשות השגרירות הרוסית. הנמל היה שטח נייטרלי ועגנו בו אוניות של מדינות נוספות. בבוקר ה-8 בפברואר 1904 חסם הצי היפני שכלל מעל 10 אוניות קרב את היציאה מהנמל במטרה למנוע מ"וריאג" ומאוניית קרב רוסית נוספת, "קורייץ" ("קוריאנית" ברוסית), התערבות בנחיתת כוחות יפניים באזור. מאוחר יותר באותו יום, ניסתה "קורייץ" לעזוב את הנמל אך נכשלה וחזרה לתוכו.
ב-9 בפברואר קיבל מפקד האונייה אולטימטום מהיפנים שעליו לעזוב את הנמל עד לשעה 12, אחרת האוניות הרוסיות יותקפו בהיותן עוגנות בנמל. ההודעה נשלחה גם לקברניטי הספינות הנייטרליות שהיו בנמל. לאחר התייעצות שקיים רודנב עם קברניטי הספינות הנייטרליות, החליט לעזוב את הנמל ולנסות להגיע לפורט ארתור, תוך לחימה לפי הצורך. הקברניטים האחרים הודיעו למפקד הכוח היפני כי הם מסרבים להניע את ספינותיהם, עקב הנייטרליות של נמל ג'מולפו.
שני האוניות הרוסיות עזבו את הנמל וכעבור שיוט של 10 מיל החל קרב שנמשך 50 דקות. לפי הדיווח ביומן הספינה של "וריאג" הצליחו תותחיה לפגוע באונייה היפנית "אסאמה", אך ביומן "אסאמה" לא נרשמה פגיעה כזו. "וריאג" נפגעה קשות מאש התותחים היפנים, 31 מאנשי הצוות נהרגו וכ-200 נפצעו, ביניהם רודנב. ללא יכולת לפרוץ את הקו היפני או להמשיך בלחימה, החליט רודנב להחזיר את שתי האוניות לנמל ג'מולפו.
לאחר הערכת הנזקים החליטו הרוסים לפוצץ את ספינותיהם ולא להסגירן ליפנים. "קורייץ" הושמדה בפיצוץ אשר גרם לסיכון ספינות אחרות בנמל, וכתוצאה מכך הוחלט על הטבעת "וריאג" בשלמותה. לאחר טביעת האוניות, הימאים הרוסים עברו לאוניות של מדינות אחרות שעגנו בנמל ג'מולפו, וחתמו על התחייבות לאי-השתתפות בהמשך הלחימה. בעקבות כך, הם יכלו לחזור לרוסיה.
הצוות חזר לרוסיה במהלך מרץ-אפריל 1905. בדרך לסנקט פטרבורג הם עברו מספר ערים וקיבלו קבלת פנים של גיבורים על השתתפותם בקרב חסר סיכויים נגד כוח עודף. בהיותם בבירה הם התקבלו בארמון החורף וקיבלו מתנות מהצאר ועיטורים. מפקד האונייה וסבולוד רודנב קודם בדרגה וקיבל לפיקודו אונייה אחרת. הוא פרש מן השרות בשנת 1905 לאחר מהפכת 1905. רודנב נפטר בשנת 1913 בהיותו בן 57 בלבד.
בשנת 1905 היפנים שלו את הסיירת "וריאג" וקלטו אותה בצי היפני. בשנת 1907 קיסר יפן העניק למפקד האונייה רודנב עיטור האומץ על פיקוד בקרב. רודנב קיבל את העיטור אך לא ענד אותו מעולם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה יפן והאימפריה הרוסית היו בעלות ברית והאונייה הועברה לידי הרוסים בולדיווסטוק. היא קיבלה את שמה המקורי והפליגה לבסיס הצי במורמנסק. בפברואר 1917 היא הפליגה לליברפול לצורך ביצוע תיקונים תקופתיים. עם פרוץ מהפכת אוקטובר (בנובמבר 1917), חלק מאנשי הצוות ששהו על הספינה הניפו את דגל המהפכה וסירבו להפליג בחזרה לרוסיה. בדצמבר 1917 השתלטו חיילים בריטיים על הספינה והחל מפברואר 1918 היא שויכה לצי המלכותי הבריטי, אך לאחר כשנה נמכרה לגרמניה לצורך גריטה. היא טבעה בים האירי במהלך גרירתה לגרמניה.
בשנת 2003 ביצעה משלחת רוסית מספר צלילות באזור טביעת האונייה והצליחה לשלות חלקים ממנה. בשנת 2009 הוחזרו לרוסיה פריטים שונים מהאונייה שהיו במוזיאון באינצ'ון .
בשנת 2007 הוקמה אנדרטה בחוף סקוטלנד בקרבת מקום לאתר טביעת האונייה.
בשנת 2010 דגל האונייה שהיה שמור בעיריית אינצ'ון הועבר לידי נשיא רוסיה דאז, דמיטרי מדבדב, כמחווה לרגל 20 שנה לחידוש היחסים בין קוריאה לרוסיה. לפי החוק הקוריאני המגן על נכסי תרבות, ההעברה היא בהשאלה הניתנת לחידוש כל שנתיים.
הסיירת בתרבות.
סיפור קרב וריאג היה האירוע היחיד במהלך מלחמת רוסיה–יפן שנכנס לתרבות הרוסית. עד היום הוא מצוין כדוגמה לאומץ בקרב נגד כוח עודף. לקרב לא היו השלכות ממשיות על מהלך המלחמה אך הוא נכלל במורשת הצבאית של רוסיה כמעשה גבורה של אונייה בודדת נגד כוח עודף.
בשנת 1904 נכתב שיר לזכר סיפור הקרב. שיר זה מבוצע עד היום לזכר הימאים שנהרגו בקרב.
בשנת 1946 צולם סרט על מעשה הקרב. לזכר מפקד האונייה וסבולוד רודנב הוקמה אנדרטה בתקופה הסובייטית והוא אחד הבודדים בין הקצינים הבכירים מהצבא הצארי של תחילת המאה ה-20 שזכה לכך.
בשנת 1954 לרגל 50 שנים לקרב, 154 מהימאים קיבלו עיטורים ממפקד הצי הסובייטי האדמירל קוזנצוב.
ג'והן פורד
גטו לידא
גטו לידא היה גטו, שבו רוכזה בכפייה האוכלוסייה היהודית של העיר לידא ושל היישובים בסביבתה, בימי הכיבוש הנאצי של בלארוס במלחמת העולם השנייה. הגטו התקיים בין קיץ 1941 לספטמבר 1943.
כיבוש לידא והקמת הגטו.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 היהודים היוו אחוז ניכר מאוכלוסיית העיר לידא (לפי א.פ. קולש מנתה הקהילה היהודית כ־38% מאוכלוסיית העיר).
ב־27 ביוני 1941, לאחר הפצצות אוויריות כבדות על העיר, נכנס הוורמאכט ללידא. יום לאחר מכן נכנסה יחידת איינזאצגרופן של ה-ס.ס., ומשימתם הראשונה הייתה לבצע את "פקודת הקומיסארים" של ריינהרד היידריך, שהורחבה לחיסול מידי של ההנהגה והאינטליגנציה היהודית בכל מקום. חיילי ה-ס.ס. רכזו קבוצה גדולה של יהודים שנתפסו באחד מחלקי העיר, הובילו אותם לכיכר ברחוב סובאלסקה ושם ערכו מיון. את עורכי הדין, המהנדסים, המורים ואנשי המקצועות החופשיים ריכזו, ואת בעלי המקצוע האחרים שחררו. 96 אנשי האינטליגנציה הוצאו אל מחוץ, שם עונו למוות.
כשבוע לאחר כניסת הוורמאכט לעיר, הוזמנו מספר יהודים לנציגות ה-ס.ס., שהטילה עליהם לבחור מועצה יהודית (יודנראט). ליודנראט נבחרו 14 נציגים, ליו"ר נבחר המורה קלמן ליכטמן (מורה), ולסגנו נבחר התעשיין שמחה קוטיק. על היודנראט הוטל כינוס היהודים לאזורי עוני בפרברי העיר, שהיוו "גטו פתוח" שבו יכלו היהודים לנוע, תוך מגבלות.
לאחר כשבועיים, כוחות הוורמאכט המשיכו מזרחה, והעיר לידא וסביבתה ניתנו תחת שלטון אזרחי בראשות המושל האזורי (גביטסקומיסר) הרמן האנווג.
שטח הגטו כלל את השכונה שבין מסילת הרכבת ובין מולודצ'נו בצפון והשתרעה עד לרחוב פוסטובסקאיה בדרום, כשהגבול המזרחי היה הנהר לדיאה, והגבול המערבי היה רחוב סובייטסקאיה הנוכחי. הובאו לכאן יהודים מכל נפת (ראיון) לידא - מבריוזובקה (חבל הורדנה), בייליצה (חבל הורדנה), סלץ וישובים אחרים, סך הכל כ-7,000 יהודים. הצפיפות בגטו הייתה רבה, ופעמים רבות שוכנו כמה משפחות בדירה אחת.
על יהודי הגטו הוטלו עבודות כפייה שכללו את ניקיון רחובות העיר, פינוי ההריסות שהותירו ההפצצות הגרמניות, חטיבת עצים ועוד.
אקציות וחיסולים.
הוועדה הממלכתית המיוחדת הסובייטית להערכה ולחקירה של פשעי הכובשים הנאצים שהתכנסה בלידא ובנפת לידא בשנת 1944, לא יכלה להגיע למספר המדויק של הקרבנות. היא העריכה כי כל אחד מהקרבנות שנפל "בצפורני הכובשים הפשיסטים עבר דרך ארוכה וקשה עד שהגיע לקבר".
ההוצאות להורג של יהודים התחילו מן הימים הראשונים של הכיבוש. בימים 3–5 יולי 1941 נבחרו ונורו למוות 275 יהודים שנחשבו לבני האליטה המקומית. בחודשים הראשונים עינויי יהודים התקיימו בבית הסוהר ובשעות הלילה במטרת הסתרת המעשים מעיני התושבים. מאוחר יותר, כשהדיכוי והרדיפות עלו בהיקפם, הרציחות התקיימו בפוליגון הסובייטי לשעבר שעל יד העיר.
אחת הרציחות ההמוניות הראשונות אורגנה ב-23 באפריל 1942.
ב-2 במאי 1942 אחרי עינויים שגרמו לשברים מרובים, נורו למוות בבית הקברות 9 יהודים.
כעבור שבוע, ב-8 במאי 1942 אורגנה אקציה, כינוי שניתן על ידי הגרמנים למבצע הרצח ההמוני הגדול ביותר במקום. לפי עדי ראייה, בשעות הערב של ה-7 במאי, הוקף הגטו על ידי שוטרים וז'נדרמים מקומיים ולמחרת בבוקר העצורים הובאו לככר שליד הקסרקטין. נערכה סלקציה על ידי מפקד הגטו (ה"גביטסקומיסר") וסגנו. הנשים, הקשישים, החולים והילדים הופרדו מהגברים בעלי המקצוע ובעלי מלאכה בריאים. חולים וזקנים שלא היו מסוגלים לצאת או לצעוד בכוחות עצמם נרצחו במקום - בבתים וברחובות הגטו.
היהודים הוצעדו אל יער ושדה סמוכים לעיר. בדרך הוכו ואלה שלא עמדו בקצב הצעידה נורו למוות.
מקומות הרציחות ההמוניות היו, כאמור, שדה ויער הנמצאים כ-3 ק"מ מרחק מהעיר. הגרמנים ומשתפי הפעולה הבלארוסים ירו ביהודים ממכונות ירייה ומקלעים ליד שלושה בורות גדולים, לאחר שדרשו מקרבנותיהם להתפשט. הראשונים שנרצחו היו הילדים. הם הופרדו בכוח מאמותיהם, נזרקו לבורות ואחר כך הושלכו עליהם רימונים. חלק מהילדים נרצחו בעזרת כידונים.
הקבורה ההמונית נעשתה בשטח של 60 דונם שכלל תעלות ישנות באתר הפוליגון הסובייטי לשעבר ובמכתש ענק שנוצר בעקבות פיצוץ מחסן של אבק שרפה.
בסך הכל, ב-8 במאי 1942 נרצחו בלידא 5,670 מיהודי הגטו. ב-2 ביולי 1942 נרצחו 155 יהודים נוספים בתוך מרתפים עם אבק שרפה.
3,000 מתושבי הגטו הובלו בסתיו 1942 למחנה ההשמדה מיידנק שבפולין. במקום היהודים הנרצחים הובאו לתחום הגטו 800 יהודי היישוב וורונובו (מאזור הורדנה) ומכפרים אחרים. יחד עם אלו ששרדו בגטו, הם מוקמו בתוך 121 בתים, לקראת רציחתם הקרובה.
הגטו חוסל סופית ב-18 בספטמבר 1943. חלק מתושביו הובלו למחנה ההשמדה סוביבור.
ההתנגדות בגטו.