בשנת 1961 הגיעו לסרנסק שלושה חוקרי ספרות צעירים ממוסקבה: סרגיי בוצ'רוב, גאורגי גאצ'ב וואדים קוז'ינוב לאחר שחיפשו במשך חודשים את מחבר הספר "סוגיות ביצירתו של דוסטויבסקי", אשר לא ידעו בתחילה אם הוא חי או מת והאם כתב בשם אמיתי או בשם עט. התוצאה של המפגש הייתה הוצאה מחדש של הספר, תוך קבלת היתר ממשטר חרושצ'וב והגעתו אל המערב, שם החל מיד לעורר הדים בקרב גולים רוסים ותורגם לצרפתית, לאיטלקית ורק אחר-כך לאנגלית. ב-1965 ראה אור גם הספר "יצירתו של פרנסואה רבלה והתרבות העממית של ימי הביניים והרנסאנס". שני הספרים הזניקו את בכטין לפופולריות והכרה בקרב הדור הצעיר הן ברוסיה והן בעולם (במיוחד בצרפת, וזאת גם על רקע מרד הסטודנטים בפריז במאי 1968).
ב-1969 עבר בכטין עם משפחתו למוסקבה. באותה עת התפרסמה גרסה מקוצרת של "צורות הזמן והכרונוטופ ברומן". סטודנטים ניסו לערוך הוצאה מסודרת של כתביו מתוך עשרות קטעים, טיוטות ורשימות אך נתקלו באדישות של בכטין ובחוסר רצון לערוך את הגותו כהרצאת דברים סדורה. עם זאת ערך בכטין מספר מאמרים ומהדורות חדשות של ספריו. הסיכום של עבודתו מפרי עטו לא היה בחיבור אקדמי מכל סוג אלא דווקא במסגרת תשובה לשאלה של מערכת עיתון "נובי מיר" משנת 1970 ה"תשובה" הזו נחשבת לזיקוק רעיונותיו. בשנת 1971 נפטרה אשתו האהובה ילנה וב-1975 נפטר בכטין עצמו. את עיזבון כתביו הוריש לסרגיי בוצ'ארוב, אחד משלושת הסטודנטים ש"גילו" אותו מחדש.
הגותו.
הגותו של בכטין משתרעת על מספר תחומי הגות ובהם ביקורת ספרות, ביקורת תרבות, פילוסופיה של הלשון, פילוסופיה של המוסר ועוד. כיוון שלא למד לימודים פורמליים הגותו מצטיינת במקוריות רבה ובשימוש במושגים שהמציא על מנת לתאר תופעות (כגון דיאלוגיזם, הטרוגלוסיה, קרניבליות וכרונוטופ). בחייו כמעט ולא ראו אור חיבורים שלו בפילוסופיה ולכן נחשב במשך שנים ארוכות כמבקר ספרות בעיקר. עם זאת, ככל שחולף הזמן מתגלה בכטין יותר ויותר כפילוסוף שהגותו מסייעת להבנת תופעות ומצבים תרבותיים ולשוניים.
חלוקה לתקופות.
רוב החוקרים מחלקים את חיי ההגות של בכטין לשלוש תקופות עיקריות (אם כי מורסון ואמרסון מחלקים גם לתתי-חלוקות): התקופה הראשונה, לפני הגלות, בה עסק בעיקר בשאלות של מוסר והיה מושפע מהפילוסופיה של עמנואל קאנט והרמן כהן. התקופה השנייה המתחילה עם פרסום הספר על דוסטויבסקי, בה עסק בחקר הרומן, פיתח את מושגי הדיאלוגיזם, ההטרוגלוסיה והקרנבליות והתקופה השלישית ("הכתבים המאוחרים") בה חזר לנושאים שהעסיקו אותו בעבר, שיכלל את חקירתם ואיחד אותם עם ביקורת תרבות ושיח באופן כללי.
קשה לשייך לעיתים עבודה לתקופה בשל שיטת עבודתו של בכטין שכמעט ולא כללה פרסום מוגמר אלא חזרה לטיוטות ושכלולן, חזרה לנושא תוך הרחבתו ושימוש באוצר מילים חדש. רעיונות חוזרים ועולים בצורות שונות לאורך השנים וכמובן, העובדה שהרשימות נעשו על ידיו לשימושו האישי ולרוב אינן מתוארכות.
ביקורת הרומן.
בכטין ניסה לשלב בין הפורמליזם הרוסי לבין המרקסיזם, ולתאר את עליית הרומן כאירוע היסטורי, הקשור לא רק לתופעות פנים ספרותיות (כפי שתיארו הפורמליסטים הרוסים. ראו גם: הזרה), אלא גם לתופעות חברתיות, ולשינויים ביחסים הבין מעמדיים. על פי בכטין, הרומן הוא ז'אנר, שביסודו מונח ה"דיאלוגיזם" - תיאור החברה לא כאחדות טוטאלית, אלא כריבוי שכבות של אידאולוגיות, רעיונות ושפות. ברומן מדברים יחידים, אך הם מייצגים, טוען בכטין, את המעמד והמקום החברתי אליו הם שייכים. ההתנגשות בין סגנונות דיבור שונים אינה רק התנגשות סגנונית, אלא יש לה גם משמעות תוכנית, היא הופכת להיות סינקדוכה, שמייצגת שכבות חברתיות שלמות.
קרנבליות.
במאמרו "רבלה וזמנו" מצביע בכטין על ההשפעה העצומה של הקרנבל על הספרות בכלל ועל זרם המניפאה (Menippea) בפרט. בכטין מרחיב את יסוד הקרנבל לרמה הבלשנית. לדידו מהות הקרנבל היא חציית הקווים המוכרים והפיכת הסימנים על פיהם. השולי הופך למרכזי: פעולות הגוף והפרשותיו נהיים מוקד עניין, המעמדות הנמוכים תופסים את מרכז הזירה, העבד מוכתר למלך. הקרנבל מוגדר על ידי המציאות היומיומית המשמימה ומשמש כאנטיתזה מאתגרת עבורה, בכך שהוא פותח לדיון מחודש את סמליה. בכטין טוען שהקרנבל מלא בסמלים אמביוולנטיים. "סמלים שמכילים דואליסטיות ומאחדים שני קטבים מנוגדים של שוני ואסון".
הקרנבל אליו התייחס בכטין היה החגיגה שלפני צום ששת השבועות, שמקדים את חג הפסחא הנוצרי. בכטין ייחס לקרנבל משמעות עמוקה על חיי הקהילה בהציבו אלטרנטיבה פרועה, משוחררת ומאתגרת לשגרת היומיום, המאופיינת בהיררכיה ובניכור חברתי. ה"אחר" משתחרר ותופס את מרכז הבמה. הכנסייה ומוקדי הכוח הפיאודליים הופכים ליעד של בוז, לעג ופרודיה. הקרנבל מאופיין על ידי מופעי ראווה חזותיים, קומדיה ופרדוקסים מילוליים. כל המחסומים החברתיים הרגילים נפרצים, הבדלי מין, גזע וגיל נמחקים. נותרת תקשורת חדשה בגובה העיניים שמבוססת על "מגע חופשי ומוכר".
הטרוגלוסיה.
המושג "הטרוגלוסיה" פירושו ריבוי קולות והשימוש שבכטין עושה בו הוא בתורת ביקורת הרומן שלו. ברומן ההטרוגלוסי (שהדוגמה אותה מביא בכטין היא החטא ועונשו של דוסטויבסקי) נשמעים קולות רבים של דמויות. ה"קולות" מאופיינים מעבר לתוכן הנובע מעמדה מוסרית, על ידי מעמד חברתי ורקע המתבטאים באמצעות סגנון ההתבטאות שלהם, השפה בה הם משתמשים, המושגים שלהם על העולם, הניסוח ומילות הלוואי (כמו פניה לדמויות אחרות, נימוס, מילים טפלות הנשמעות בדיבור ומקנות לו אפיון). דיונים שונים בין הדמויות מתקיימים במקביל וכך נוצר מארג של דיאלוגים רבי-רבדים.
דיאלוגיזם.
המונח "דיאלוגיזם" אינו מונח של בכטין עצמו אלא של חוקריו (בפרט צווטאן טודורוב וז'וליה קריסטבה). המונח בא לתאר תאוריה פילוסופית, השקפת עולם וכלי ניתוחי לפיו כל פעילות אנושית, ובפרט זו העוסקת בשיח, בין אם מדובר או כתוב, היא פעילות של דיאלוג בין אדם לזולתו. האדריכלות של העולם היא אדריכלות של קיום מול הזולת ולכן הגדרת ה"אני" היא מכלול כל הפניות שלי אל האחרים. התורה הדיאלוגית נובעת מכתבים פילוסופיים שונים שכתב בכטין במהלך חייו מ"לקראת פילוסופיה של המעשה" המוקדם ועד "סגנונות דיבר" ("Speech Genres") המאוחר. ניתוח המושג נעשה על ידי חוקרי בכטין בארצות הברית בשנות ה-80 מורסון, הולקוויסט ואמרסון ומשמש כתשתית למחקרים מודרניים.
כתוצאה מהיות פעילות אנושית דיאלוגית, מתקיימים בה מספר מאפיינים.
בכטין מסווג גם יצירות ספרות לפי מידת הדיאלוגיזם הטבעי שבהן, פנייתן הכנה של הדמויות לאחר. דווקא הדיאלוג האפלטוני מוצג על ידו כיצירה מונולוגית, שאין בה פניה ל"אחר" אמיתי אלא תכסיס רטורי כדי לחדד נקודה שבעיני הכותב היא האמת ואין בלתה. עם זאת היצירה האמיתית היא דיאלוגית.
בכטין מסכם:
כתיבתו של בכטין עצמו אינה מונולוגית, היא אוסף של אמירות לא-מוגמרות. אמירות המופנות אל קוראים ואל עצמו שאינן יוצרות אמירה מונולוגית והרצאת דברים. הדבר נובע הן מתוך העמדה העקרונית של חיים דיאלוגיים וכתיבה בסגנון המבטא בעצמו את הרעיונות הכתובים בו והן מתוך סגנון החיים בו חי בכטין, תרבות של דיונים בעל פה (מפחד להעלות על הכתב דברים מסוכנים מבחינה פוליטית).
כרונוטופ.
המונח "כרונוטופ" הוא הלחם מילים של המילים "זמן" (כרונוס) ו"מקום/מרחב" (טופוס) ביוונית. המקום-זמן מגדיר בהגותו של בכטין לגבי היצירה בכלל והרומן בפרט סוגה (ז'אנר) סגנוני. הכרונוטופ מגדיר מוסכמות חברתיות, מוסכמות לשוניות, מוסכמות לגבי מחוות והבעות לא-מילוליות וכדומה. יתרה מזו, הכרונוטופ ביצירה טומן בחובו יסוד ערכי ולאפיוניו ברומן על יד כל אחת מהדמויות יש מרכיב רגשי וערכי חשוב, שהוא-הוא המפתח ליצירה. הכרונוטופ משמש מונח-מעבר בין הדיאלוג הבודד לבין המכלול התרבותי בו הוא מתקיים. בכטין הגדיר למשל את כרונוטופ "הדרך" בו מתקיים למשל הרומן הפיקרסקי. את כרונוטופ "הטרקלין" המופיע ביצירות כמו מלחמה ושלום ובאנה קארנינה, הכרונוטופ של הקרנבל (הכרונוטופ של רבלה) ועוד. הכרונוטופ מאפשר למיין את הדוברים (או הגיבורים ברומן) לפי "טיפוסים" אופייניים (נוכל, אביר, ליצן וכדומה) לפי ה"קריאה" שלהם את הכרונוטופ. הכרונוטופ מציב את הקורא בנקודת מבט ייחודית כ"אדם השלישי" בדיאלוג. דוגמה בזעיר-אנפין לכרונוטופ היא הכרונוטופ של הגשר: גיבור ניצב בפני הכרעה גורלית ועליו לעבור על גשר עליו שומרת דמות עילאית (נציג של "האדם השלישי הנצחי", האל) עמה יש להתמודד (פיזית, כמו יעקב אבינו, או אינטלקטואלית כמו לענות על חידה שמציגה מפלצת כמו הספינקס באדיפוס). המקום-זמן הזה מגדיר שורה של מוסכמות ספרותיות שאינה שונה באופן מהותי מה"כרונוטופ של המסעדה" בה על הסועד למצוא מקום ישיבה, לנהל דיאלוג עם המלצר, לשלם וכו'. החשיבות והשוני המהותי של הכרונוטופ ברומן ביחס למתארי מרחב-זמן באופן כללי הוא היחס הרגשי-ערכי של המחבר והדמויות כלפיו.
פוליפוניה (רב־קוליות)
מונח שלקוח מתחום המוזיקולוגיה שפירושו ביחד ובו-זמני, ובעזרת מושג זה בכטין מסביר את היווצרות ויחודיות הרומן.