ניקולס גרין, אחותו, אלינור, והוריהם, מרגרט (מגי) ורג'ינלד (רג׳) גרין, יצאו לחופשה בקלבריה, שבדרום איטליה. הם נסעו על הכביש המהיר A3 - כביש סלרנו-רג׳יו קלבריה (Salerno - Reggio Calabria) ועצרו במסעדת ״אוטוגריל״ ( כאשר שני אנשים עֲטוּיֵי מסיכות החלו לעקוב אחרי רכבם. לדברי האב, רג׳ינלד גרין, הוא חש בסכנה עם התקרבות מכונית שעקפה אותם ולאחר מספר דקות סבר שהסכנה חלפה. אלא שהמכונית לא ביצעה עקיפה מלאה, היא נסעה במקביל אליהם ונוסעיה צעקו להם באיטלקית. רג׳ינלד ומרגרט סברו שנוסעי הרכב השני מבקשים מהם לעצור, אך הוא לא עצר אלא להפך האיץ, נוסעי הרכב האיצו גם הם. לפתע, נשמע מאחור קול ניפוץ זגוגית ומגי הֵסֵבָּה את פניה לאחור וראתה ששני ילדיה ישנים, במיוחד ניקולס שנראה ישן עמוקות. פעם שנייה נופץ חלון הנהג והמכונית השנייה נסעה וברחה.
לאחר הירי עצר רג׳ גרין את הרכב, וכשנדלק האור הפנימי הבחין שניקולס לא זז, ההורים הבינו שהנורא מכל קרה - בנם נפצע קשה. הם נסעו מיד לבית החולים בעיר הקרובה, ברם בית החולים המקומי לא היה ערוך להתמודדות עם פציעה כזו - ״מקרה ראש״. לפיכך הועבר ניקולס לבית החולים al centro neurochirurgico del Policlinico di Messina, שם שהה יומיים בתרדמת ולאחריהם נפטר.
מאוחר יותר נודע, שהרוצחים קיבלו מידע כי רכב של סוחר תכשיטים בעל לוחיות רישוי מרומא צפוי להגיע בלילה לאזור ולהעביר תכשיטים לסיציליה. הרכב שבו נסעה משפחת גרין היה גם הוא בעל לוחיות רישוי מרומא, והמתנקשים הניחו שזה הרכב המבוקש ואותו הם צריכים לשדוד.
המשפט.
בדרך כלל נמנעים העבריינים באיטליה לפגוע בילדים כיוון שהמשטרה במדינה נחושה לתפוס את הרוצחים בכל מחיר. ואכן, חקירת המשטרה שהתקיימה בנחישות וללא לֵאוּת הביאה למעצרם של שני הרוצחים לאחר 34 ימים: פרנצ'סקו מסיאנו (Francesco Mesiano) ומישל איאנלו (Michele Iannello), למרות שבתחילת החקירה לא היה ברור אם הם טעו בזיהוי ותקפו את הרכב הלא נכון. אך העובדה שאחד מהם העסיק את אחד מעורכי הדין הבכירים באיטליה, מעידה שייתכן והיו להם קשרים עם המאפייה.
הם נשפטו ונשלחו למאסר בשנת 1995, ושנתיים לאחר מכן שוחררו. באיטליה, קיימת אפשרות לערער על ההרשעות בפני בית המשפט הקונסטיטוציוני שהוא בית המשפט העליון. בעקבות כך, הוגש ערעור על שחרורם ובית המשפט לערעורים באסיס קטנזארו באיטליה, דן אותם למאסר: מסיאנו ל-20 שנות מאסר ואיאנלו למאסר עולם.
איאנאלו שהיה בעל עבר פלילי, הודה שהיה מעורב לא פעם באירועים אלימים והרג בהם, אולם הכחיש את הריגתו של ניקולס גרין. עדותו הובילה לכליאתם של אנשים נוספים שהשתתפו באירועים הללו והוא הֻכְלַל בתוכנית להגנת עדים, מסיאנו הכחיש כל התערבות באירועי שוד ורצח.
חבר המושבעים בבית המשפט, טען שבמשך 11 חודשי המשפט לא הופיעו ראיות חדשות בכדי להרשיע אותם. עם זאת, שני גורמים הביאו כנראה להטיית התיק במשפט הערעור שנמשך שבוע ימים והובילו שוב למאסרם: (1) אקדח שנמצא בבית אמו של איאנלו. אף על פי שהאקדח לא שימש ככלי הרצח באירוע, גילויו עִרְעֵר את אמינותו של איאנלו, שהעיד קודם לכן שאין לו נשק נוסף; (2) האזנת סתר ל-2 הנאשמים שייתכן שהודו שהם הרגו את ניקולס גרין. קלטת האזנת הסתר לא שימשה כראייה במשפט הראשון מכיוון שהניב (דיאלקט) הקלברי של השניים היה קשה להבנה (באיטליה קיימים מספר דיאלקטים), ומושבעים שמקום מגוריהם היה במרחק של כ-15 מייל לא יכלו להבין את שיחתם, משום שלא הבינו את הניב שדיברו בו. גורם זה עלה במשפט השני וייתכן שגרם לשופטי בית המשפט העליון לשנות את הכרעת הדין הקודמת.
תובעי בית המשפט העליון לא ידעו להצביע בבירור על שינוי פסק הדין שהביא להרשעה, הם שיערו שחבר המושבעים בהרכב זה בחן ביתר תשומת לב ובדקדקנות את העובדות והממצאים שהגיעו לידיו.
פסק הדין הובא לידיעת הוריו של ניקולס, אך לא הייתה בליבם כל שמחה, הם התבטאו בכך שהאחראים לרצח בנם צריכים לשאת בעונש ולשבת בכלא.
תרומת האיברים.
ניקולס נפטר, והוריו החליטו לתרום את איבריו. צוותי הבריאות האיטלקים ערכו את ההשתלות, ו-7 אנשים זכו לקבל את איבריו: (1) אנדריאה מונגיארדו (Andrea Mongiardo) קיבלה את הלב, אולם נפטרה ב-2017 (היא נפטרה מכישלון נשימתי ולא בשל היחלשותו של הלב); (2) פרנסיסקו מונדילו (Francesco Mondello), קיבל קרנית; (3) טינו מוטה (Tino Motta) קיבל כליה; (4) אנה מריה די-סגלי (Anna Maria Di Ceglie) קיבלה כליה; (5) מריה פיא פדאלה (Maria Pia Pedala) קיבלה את הכבד; (6) דומניקה גאלתה (Domenica Galleta) קיבלה קרנית; (7) סילביה קיאמפי (Silvia Ciampi) קיבלה את הלבלב.
תוצאות החלטת ההורים לתרומת האיברים.
הפרסום.
רג׳ינלד גרין שהיה בעברו עיתונאי, ידע שהעלאת המודעות לנושא תרומת האיברים חשובה מאוד ולכן יש לדאוג לפרסומה. הואיל וכך, כאשר הקיפו אותו ואת משפחתו כתבי העיתונות הרבים, החליט לתת להם את תמונת בנו, במטרה לגרום לקוראי העיתון לקשר בין הכתבה המופיעה בעיתון לניקולס, הילד, שאיבריו נתרמו לאחר מותו לחולים שהיו זקוקים.
מותו של ניקולס היה זָרָז ששינה צורת חשיבה של אומה שלמה בנושא תרומת איברים. הוא שִׁנָּה את היסטוריית ההשתלות באיטליה וברחבי העולם. באיטליה, לא היה נהוג לתרום את איבריו של המת לאחר תאונות דרכים, במיוחד כאשר הנפגעים היו ילדים, בשל החששות שהיו בקרב הציבור מפני המוות: המחשבה עליו וההתעסקות בו, כל שכן החתימה על כרטיס תורם.  כפועל יוצא מכך שיעור תרומת האיברים באיטליה היה באותה עת מהנמוכים באירופה.
נקודה נוספת, תחום השתלות האיברים הוא היחיד מבין כל תחומי הרפואה בו אין די במומחיות העוסקים בו או במכשור המתקדם הניתן בידיהם. קיימת גם אצילות הנפש ורוחב הלב של משפחות הנפטרים, הנקראים ברגע הנורא מכל, להתעלות מעל ליגונם ולהעניק את הסכמתם לתרומת האיברים של הקרוב היקר להם. מצד שני, ברפואה לא קיים תחום נוסף שהמהפך בגורלו של המטופל הינו כה דרמטי ומהיר, כמו זה המתרחש בתום כל ניתוח השתלת איבר - מצב של דעיכה גופנית מהירה וסכנת חיים מיידית הופך באחת ל״יום הולדת״ חדש למושתל ולתקווה גדולה לחיים חדשים.
תוצאת ההחלטה הביאה לכך, שתוך שבוע ימים חתם מספר רב של אנשים על כרטיס תורם ותרומת האיברים שכונתה ״אפקט ניקולס״ ("L'Effetto Nicholas") באיטליה עלתה פי 3 באותו עשור. ההחלטה מתייחסת לא רק לתרומת האיברים, אלא גם לרצונם הטוב של ההורים רג׳ינלד ומרגרט, שנבע מהאסון הנורא.
לאחר ההשתלות שנעשו במקצועיות רבה על ידי הצוותים הרפואיים, האהדה הציבורית כלפיהם הייתה רבה. נשיא איטליה אוסקר לואיג׳י סקאלפרו (President Oscar Luigi Scalfaro) הזמין אותם אליו לשיחה; אנשים הגיעו למלון שבו שהו והשאירו צעצועים לבתם אלינור; המשטרה פעלה בנחישות ועצרה את השודדים תוך מספר שבועות; מאמרים רבים נכתבו בעיתונות במטרה לגלות את האמת מאחורי ההתנקשות.
תת שר הבריאות באיטליה באותם ימים - ויטו דה פיליפו (Vito De Filippo), הביע בדבריו את הטרגדיה הנוראה שקרתה, וציין שיחד עם זאת היה זה סוג של מהפכה חיובית במערכת הבריאות הלאומית של איטליה. לדבריו, ניקולס גרין תרם תרומה מכרעת לקידום הפצת תרומות האיברים ולהגדלת ההשתלות. הוא הודה שאיטליה הייתה בפיגור בנושא זה, ולאחר תרומת האיברים הפכה המדינה לאחת המדינות המובילות באירופה בתחום.
באחד מהראיונות הרבים שנערכו איתו, אמר רג׳ינלד גרין, שלא פעם הרהר וחשב על כך, שאם גוף של ילד קטן יכול להעניק איכות חיים ולתת חיים ל-7 אנשים, מה יכולה לעשות תרומת איברים של אנשים רבים למען אחרים? לאור זאת, החל להופיע ולהרצות בכנסים על הנושא, לכתוב ספרים ומאמרים, לפרסם מאמרי דֵּעָה במדינות שונות ברחבי העולם, להעניק ראיונות ולהגיע לכל מקום שאליו הוזמנו הוא ומרגרט כדי לקדם את מטרתם - החשיבות לתרומת איברים. לדבריו "אנשים ברחבי העולם הבינו, חלקם בפעם הראשונה, את כוחה של תרומת איברים". בנוסף, הביע את רחשי ליבו באומרו שזו הדרך בה הוא מרגיש שבנו עדיין חי. לא פעם דיבר רג׳ על בנו באומרו ש״ניקולס היה ילד חביב שתמיד חיפש את הטוב ביותר בדברים ולכן, כשהיית איתו, תמיד רצית להיות במצב הטוב ביותר שלך״.
17 שנים לאחר הרצח רואיין רג׳ גרין ונשאל מה הן תחושותיו לאחר שעבר זמן כה רב. תשובתו הייתה שהוא נוהג לחשוב על בנו מספר פעמים ביום ותמיד קיימת אצלו תחושת האובדן. אובדן שלעולם לא יוכל לצאת עם בנו לטיול, לא ישמע אותו אומר "לילה טוב, אבא". אך עם כל זאת, הוא מופתע כל פעם מחדש שאחרי כל כך הרבה שנים עדיין זוכר אותו ציבור רב ברחבי העולם - כולל מיליוני איטלקים. איטלקים שהוא פוגש במסעותיו בהם הוא מרצה על חשיבות תרומת איברים ועל האסון שקרה להם, חשים שהם מכירים אותו. רבים מכנים את בנו ״ניקולס הקטן״ כאילו היה חלק ממשפחתם.
שאלה נוספת שהועלתה באותו ראיון היא, מה הביא אותם להחלטה לתרום את איבריו של בנם המת בארץ זרה, ענה שהאסון שקרה להם, יכול היה להתרחש בכל מקום בעולם, ולא עברה בהם אף פעם המחשבה שהעם האיטלקי לחץ על ההדק. וכשהביטו על גופת בנם המת, הגיעו שניהם למסקנה ולהחלטה שלניקולס כבר לא יהיה צורך באיבריו, אך איבריו יוכלו להציל את חייהם של אנשים אחרים.
שנים רבות אחר המקרה הנורא שקרה להם, החמיא האב לעם האיטלקי ואמר שהוא בספק אם מדינה אחרת הייתה מחבקת אותם כפי שאיטליה חיבקה אותם. לדבריו, הם עדיין מקבלים מיילים ומכתבים מרחבי העולם ממושתלים המציינים את העובדה, שהם חיים בזכות המקרה של ניקולס. אך גם מגיעים אליהם מכתבים ומיילים מאנשים שהמקרה נגע לליבם ובהם תמיד מופיע המשפט, שהפרשה נתנה להם תקווה לעולם טוב יותר.