דלתא גליל תעשיות בע"מ, המוכרת במותג ההלבשה התחתונה Delta, היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת בייצור ובשיווק של הלבשה תחתונה, גרביים, חולצות ובדים, בגדי ספורט, הלבשת פנאי (leisurewear) והלבשת ילדים ותינוקות. ניירות הערך של החברה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב ובורסת נאסד"ק בניו יורק. מניית החברה כלולה במדד תל אביב 125.
דלתא גליל מעצבת ומפתחת את מוצריה בעיקר בישראל ובארצות הברית, וייצור המוצרים נעשה בקבלנות משנה ובמפעליה של הקבוצה במזרח התיכון ובמזרח הרחוק. החברה משווקת את מוצריה בשלוש דרכים: ייצור עבור מותגים בינלאומיים (Private Label), ייצור ושיווק במסגרת הסכמי זיכיונות להם קיבלה החברה רישיון ושיווק בישראל תחת המותג "דלתא".
היסטוריה.
דלתא גליל נוסדה בשנת 1975 על ידי התעשיין ואיש עסקים דב לאוטמן, בשיתוף עם אליעזר פלג, בכרמיאל. כבר מיומה הראשון בנתה דלתא עצמה כחברה ליצוא. בהמשך הקימה רשת מתפרות בגליל.
בשנת 1982 הנפיקה החברה את מניותיה בבורסה לניירות ערך בתל אביב והפכה לחברה ציבורית. בשנת 1999 הנפיקה החברה את מניותיה גם בבורסת נאסד"ק בניו יורק.
במהלך שנות התשעים הקימה "דלתא" מפעלים בירדן ובמצרים, עם 2,000 עובדים בשני מפעלים במצרים ו-1,600 עובדים במפעל בירדן.
בשנת 2007 מכר דב לאוטמן את השליטה בדלתא לאייזיק דבח תמורת 25 מיליון דולר.
במרץ 2021 הנפיקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב את הפעילות בישראל כחברה בת נפרדת, דלתא ישראל מותגים.
לואיז גליק
לואיז אליזבת גליק (אנגלית: Louise Elisabeth Glück; נולדה ב-22 באפריל 1943) היא משוררת אמריקאית-יהודייה זוכת פרס פוליצר לשירה (1993), פרס הספר הלאומי ופרס נובל לספרות לשנת 2020.
קורות חייה.
גליק נולדה בעיר ניו יורק להורים מהגרים מהונגריה, וגדלה בלונג איילנד. למדה וסיימה לימודיה בתיכון, בשנת 1961, בבית הספר ג'ורג' וו היולט, ניו יורק. ולמדה לימודי המשך בקולג' שרה לורנס ומאוחר יותר באוניברסיטת קולומביה. גליק מתגוררת בקיימברידג', מסצ'וסטס, ומלמדת באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת בוסטון.
בספרה הראשון, "בכורה", המבטא עוצמה יוצאת דופן של זעם ואכזבה, ניכרות השפעות של משוררות וידוייות קודמות, ובייחוד השפעתה של המשוררת סילביה פלאת. לואיז גליק מרבה לטפל בכתיבתה בנושאי האובדן, הבידוד והדחייה. היא כותבת בשפה פשוטה, ישירה, אפילו בוטה לעיתים, ודייקנית מאוד. עם השנים השתחררה מהקדרות המאפיינת את רוב שיריה.
לואיז גליק פרסמה 11 ספרי שירה, בהם: "בכורה" (1968), שזכה בפרס אקדמיית המשוררים האמריקנים; "הגן" (1976); "ניצחון אכילס" (1985), שזכה בפרס הלאומי של חוג מבקרי הספרים; "אררט" (1990); "איריס הבר" (1992), שזכה בפרס פוליצר לשירה; "ויטה נובה" (1999); "שבעת העידנים" (2001); היא פרסמה גם ספר מסות חשוב, "הוכחות ותאוריות – מסות על שירה" (1994). בשנים 2003–2004 שימשה גליק כמשוררת הקונגרס של ספריית הקונגרס, תואר הידוע גם בתור "משוררת החצר האמריקאית".
קישורים חיצוניים.
משיריה בתרגום לעברית:
ל&quot;ה גיבורי גוש עציון (אוניית מעפילים)
אסטלת הנשרים
אַסְטֶלַת הַנְשָׁרִים (באנגלית: Stele of the Vultures) הוא השם שניתן במחקר הארכאולוגי-היסטורי למונומנט מתקופת השושלות הקדומה 3 במסופוטמיה (2600-2350 לפנה"ס), המהלל את ניצחון עיר המדינה לַגַשׁ על שכנתה אוּמָה. חקוקים בה תמונות קרב ונושאים דתיים שונים, והיא נקראת על שום הנשרים הנראים באחת הסצנות. האסטלה הוכנה מלוח אבן גיר אחד שלם, ממנו שרדו לימינו שבעה שברים בלבד. אלה נתגלו בשלהי המאה ה-19 בעיר השומרית הקדומה גירסו בדרום עיראק ומוצגים כיום במוזיאון הלובר בפריז.
גילוי האסטלה.
שלושת השברים הראשונים של האסטלה נתגלו בגירסו במהלך חפירות שערך הארכאולוג הצרפתי ארנסט דה סַרְזֵק בשנות ה-80 של המאה ה-19. שלושה שברים נוספים נחשפו בחפירה שנערכה במקום בשנים 1888–1889. הפיסה השביעית, שזוהתה מאוחר יותר כחלק מאסטלת הנשרים שמקורה בגירסו, נקנתה על ידי המוזיאון הבריטי בשוק העתיקות ב-1898. תחילה סירב המוזיאון הבריטי להעביר את החלק שברשותו לידי הלובר, אך ב-1932 נעתר לבסוף לבקשת הצרפתים לכלול אותו באסטלה המשוחזרת לצד השברים האחרים.
תוכן האסטלה.
גובהה של אבן הזיכרון השלמה, כפי ששוחזרה ומוצגת כיום בלובר, היה 1.80 מטרים, רוחבה 1.30 מטרים, עוביה 11 ס"מ ושפתה העליונה מעוגלת. היא נחצבה מטבלת אבן גיר אחת וחקוקים עליה תבליטים משני צדדיה. האסטלה משויכת למסורת הנצחת ניצחונות צבאיים על גבי אבני זיכרון שרווחה במסופוטמיה מאמצע עד סוף האלף השלישי לפנה"ס. מונומנט דומה לה הוא אסטלת הניצחון של נרם-סין, שנוצרה בתקופה האכדית מיד לאחר תקופת השושלות הקדומה 3.
על כל אחד משני צדדי האסטלה חקוקות תמונות שונות זו מזו, ועל כן סבורים החוקרים כי צד אחד של האסטלה נושא אופי מיתולוגי והשני אופי היסטורי. הצד המיתולוגי נחלק לשני רגיסטרים (רצועות). ברגיסטר העליון והגדול יותר נראית דמות גדולה של גבר המחזיק שרביט בידו הימנית ואנזו או נשר בעל ראש אריה בידו השמאלית. דמות זו מזוהה, על פי האנזו, כנינגירסו, האל-המגן של לגש. מתחת לאנזו נראית רשת-ציד גדולה מלאה גופות גברים עירומים. מאחורי נינגירשו עומדת דמות קטנה יותר של אישה, לראשה שביס בעל קרניים ומכתפיה מזדקרים שרביטים. דמות זו מזוהה כאלה נינהורסג. מצב השתמרותו של הרגיסטר התחתון, הקטן יותר, גרוע מאוד, אך על ידי השוואה עם ממצאים אחרים מאותה תקופה מניחים החוקרים כי התמונה המוצגת בו היא של האל נינגירסו ניצב על גבי מרכבה רתומה לחיות מיתולוגיות.
הצד ההיסטורי נחלק לארבעה רגיסטרים אופקיים. ברגיסטר העליון נראה אאנתום, מלך לגש, מוליך שורת חיילים אלי קרב, הרומסים תחת רגליהם את אויביהם המובסים. מעליהם מעופפים הנשרים שעל שמם נקראת האסטלה, אוחזים במקוריהם את ראשי האויבים המתים. ברגיסטר השני נראים חיילים חמושים בכידונים צועדים אחרי המלך, הנוסע במרכבת מלחמה ובידו כידון. ברגיסטר השלישי ניתן להבחין בחלק קטן של דמות, כפי הנראה יושבת. מלפנים לה נראים פרה קשורה באפסר אל מוט וכהן עירום הניצב על ערימת גוויות של חיות ונוסך נסכים על שני צמחים העולים מתוך כדים. משמאל לתמונה זו נראית ערימת גופות עירומות ומסביבה פועלים לבושי חצאיות וסלים על ראשיהם. מן הרגיסטר הרביעי נשתמר חלק קטן בלבד, ובו נראית יד אוחזת בכידון שחודו נוגע בראשו של חייל אויב. לשון הכתובת ליד חייל האויב, על פי הצעת השחזור של חוקרים אחדים, היא: "קלבום, מלך קיש".
הכתובות החקוקות על האסטלה מטושטשות מאוד. הן ממלאות את הרווחים "השקועים" שבין תבליטי התמונות, ונמשכות ברצף מצדה האחד של האסטלה אל צדה השני. הטקסט כתוב בכתב היתדות השומרי. מתוכנן של הכתובות אנו יודעים, כי האסטלה הוכנה במצוות אאנתום, מלך לגש, בסביבות 2460 לפנה"ס, ומתארת סכסוך עם אומה על חלקת אדמה חקלאית שהשתרעה בין שתי ערי המדינה. הסכסוך הגיע לסיומו לאחר קרב, בו ניצח אאנתום, המתואר כאהוב על האל נינגירסו, את צבא אומה. לאחר הקרב נשבע מלך אומה כי לא יפלוש שנית אל שטחה של לגש, אחרת ייענש על ידי האלים.
דלתא גליל
אלרוב
רמה מטסטבילית
דווייט אייזנהאור
פיודור רסקולניקוב
פיודור רסקולניקוב (ברוסית: Фёдор Фёдорович Раскольников; 28 בינואר 1892 - 12 בספטמבר 1939) היה פוליטיקאי סובייטי, מראשי הבולשביקים בתקופת מהפכת אוקטובר. בשנת 1938 סירב לחזור לברית המועצות מחשש לחייו, כתוצאה מהטיהורים הגדולים.
נולד בשם פיודור אילין בסנקט פטרבורג למשפחתו של כומר. בשנת 1909 החל ללמוד הנדסה במכון הפוליטכני בסנקט פטרבורג. בשנת 1910 נרשם למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית לפי המלצת ויאצ'סלב מולוטוב. באותה תקופה החליף את שם משפחתו ל"רסקולניקוב". בשנים 1910–1914 פעל במערכת של עיתון פראבדה.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, רסקולניקוב נרשם לקורסים לקציני ים. הוא סיים את הכשרתו בפברואר 1917. לאחר מהפכת פברואר, נבחר רסקולניקוב לסגן יושב ראש סובייט קרונשטאדט. בתפקיד זה פעל בקרב הימיים לטובת הבולשביקים. היה פעיל מאוד במהלך משבר יולי ונעצר עם סיומו. שוחרר ממעצר באוקטובר 1917 בעקבות פרשת קורנילוב.
מלחמת האזרחים ברוסיה.
עם פרוץ מהפכת אוקטובר רסקולניקוב השתתף בקרבות בסנקט פטרבורג ובמוסקבה. הוא נבחר לאספה המכוננת ובישיבתה הראשונה ב-6 בינואר 1918 הודיע שסיעת הבולשביקים עוזבת את האספה. רסקולניקוב מונה לסגן של לאון טרוצקי לענייני צי. ביוני 1918 הוא נשלח לנובורוסיסק כדי להטביע את האוניות הצי שלפי חוזה ברסט-ליטובסק היו צריכות לעבור לגרמניה. במהלך שנת 1918 רסקולניקוב מילא תפקידים שונים בפיקוד הצבא האדום.
ב-26 בדצמבר 1918 נלקח בשבי על ידי הבריטים כאשר אוניות הצי הסובייטי ניסו לתקוף את האוניות הבריטיות בנמל טאלין. רסקולניקוב הועבר ללונדון ורק ב-27 במאי 1919 הוחלף במספר אזרחי בריטניה.
ב-10 ביוני רסקולניקוב מונה למפקד כוחות הצי באזור הים הכספי. רסקולניקוב השתתף במספר מבצעים באזור ועל פעילות במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הוענק לו פעמיים עיטור הדגל האדום.
לאחר מלחמת האזרחים.
בשנת 1920 רסקולניקוב מונה למפקד הצי הבלטי. זמן קצא לאחר סיום כהונתו התרחש מרד קרונשטאדט. בשנת 1921 רסקולניקוב נשלח לאפגניסטן והיה השגריר הסובייטי הראשון. פעילותו באפגניסטן ספגה ביקורת קשה מצד בריטניה והם לחצו על הממשל הסובייטי להחליף את השגריר. בשנת 1923 רסקולניקוב חזר לברית המועצות. במשך 7 שנים הוא עסק בפעילות ספרותית והיה עורך ראשי של ירחון "מולודאיה גוורדיה".