גאליה בלגיקה הייתה החלק הצפוני ביותר בגאליה. היא חופפת פחות או יותר לשטחן של בלגיה, דרום הולנד וצפון צרפת המודרניות. השבטים באזור זה ידועים בשם "בלגים". קבוצות אלה, שהיו ממוצא גאלו-גרמאני מעורב והיו נתונות להשפעה גרמאנית גדולה, היו הקבוצות הלוחמניות ביותר מקרב הגאלים. ההשפעה הרומית בשטחם הייתה קטנה יחסית, ורבים מהם אסרו על יבוא מוצרים רומיים כמו יין. היישובים הבלגים היו מפותחים פחות מהיישובים של מרכז גאליה והמבנה השבטי היה נוקשה יותר. המלכים היו בעלי השפעה רבה יותר מאשר במרכז גאליה והמוסדות הייצוגיים היו מפותחים פחות.
רקע גאופוליטי.
הרפובליקה הרומית הייתה המעצמה הגדולה והחזקה ביותר באזור בתקופה זו. צבאה הצליח להכניע את שכנותיה החזקות והרפובליקה הייתה בתנופת התפשטות מתמדת. מושלים שנשלחו לפרובינקיות עשו שימוש תדיר בכוחות צבא שהיו מוצבים תחת פיקודם, ללא רשות מפורשת מהסנאט, לצורך הרחבת גבולות הרפובליקה, בעיקר לשם השגת תהילה אישית ולצבירת הון שנשדד מהאוכלוסייה המקומית. למרות כוחם העצום, חשו הרומאים מאוימים מה"ברברים הצפוניים". לחשש זה היו אמנם יסודות בהיסטוריה הרחוקה, אך בפועל לא נשקף מצדם של הגאלים כל איום של פלישה לרומא. יוליוס קיסר ניצל את יחסו השלילי של העם הרומאי ל"ברברים" כדי להצדיק את מעשיו נגד הגאלים, הגרמאנים והבריטונים. מעשיו לא רק שלא ספגו ביקורת ברומא (למעט מקרים יוצאי דופן), אלא להפך, זיכו אותו באהדה רבה בציבור.
המלחמה האחרונה של רומא נגד הברברים הגרמאנים, מלחמת הקימברים והטווטונים, שנמשכה למעלה מעשר שנים, התרחשה 50 שנים בלבד לפני מלחמת גאליה. המגע המלחמתי הראשון של רומא עם הגאלים היה בתחילת המאה ה-4 לפנה"ס, אז ניצחו הגאלים את הרומאים בקרב אלייה, פלשו לרומא והעלו אותה באש. מעשי האיבה בין הרומאים והגאלים נמשכו לסירוגין לאורך הדורות. הגאלים סיפקו חיילים לצבאו של חניבעל בעת המלחמה הפונית השנייה (218 - 216 לפנה"ס). גאליה טרנסאלפינה נכבשה בשנת 125 לפנה"ס כדי להבטיח את הקשר האסטרטגי עם הפרובינקיות הרומיות בספרד. על כן ראו הרומאים בגאלים אויבים מסורתיים וראו בעין יפה את מסע הכיבושים של קיסר בגאליה.
אף על פי שיוליוס קיסר התייחס לשבטים שניצבו מולו בשמות קיבוציים כמו "קלטים", "אקוויטנים", "בלגים", "גרמאנים" וכך הלאה, החלוקה האתנית הזאת היא בעייתית. היה ערבוב תרבותי רב בין השבטים האלה והגבולות לא חד משמעיים. התרבות הגרמאנית השפיעה מאוד על השבטים הגאלים שהתגוררו בגדה המערבית, ה"גאלית", של הריין והשפעתם הייתה גדולה עוד יותר באזור בלגיה.
אסטרטגיה.
כיבוש גאליה החל ללא תכנון מוקדם מצדו של יוליוס קיסר. בתום כהונתו כקונסול קיבל, כמקובל בפוליטיקה הרומאית, את הנציבות על הפרובינקיות של גאליה ואיליריקום עם תואר של פרוקונסול. קיסר היה זקוק למלחמה כדי להעלות את קרנו ברומא על ידי הצגת ניצחונותיו ובייחוד כדי לבזוז את העמים השכנים ולמלא את כיסיו שהידלדלו עד מאוד בעקבות מערכות בחירות יקרות שניהל בשנים שקדמו למלחמת גאליה. עם זאת, לא היה לו עניין לתקוף דווקא את הגאלים. בתחילה תכנן קיסר מערכה נגד בורביסטה הדאקי, אך האירועים הובילו אותו להתחיל את המערכה בגאליה. קיסר ניצל את ההזדמנויות שנקרו בפניו וכך מצא את עצמו בגאליה כשהוא מפיח כל פעם מחדש את רוחות המלחמה, כדי שאלה ישמשו קרקע פורייה לשאיפותיו. עם זאת, בהתאם לחוק הרומי, הוא לא יכול היה ליזום מלחמה תוקפנית ללא סיבה ולכן היה זקוק לתירוץ כלשהו כדי שיוכל לצאת לקרב.
במהלך המלחמה הפעיל יוליוס קיסר מערך מודיעין מורכב שהתבסס על ארבעה גורמים עיקריים:
יוליוס קיסר הקפיד על טיפוח קשרים טובים עם האליטה הגאלית. קשר זה היה חשוב במיוחד הואיל וחלק ניכר מצבאו, בייחוד חיל הפרשים, הורכב מבעלי בריתו הגאלים. בנוסף לחיילים סיפקו הגאלים אספקה לצבאו של קיסר, לעיתים על בסיס ידידותי, אך גם לעיתים נלקחה מהם בכוח, בייחוד כסוג של ענישה. לעיתים שיכן קיסר את חייליו במחנות חורף באזור שמרד לאחרונה, כדי למרר את חיי התושבים ולהטיל עליהם עול נוסף על ידי הצורך לספק לצבאו מזון בעונת שנה לא נוחה.
הצבא הרומאי הפעיל מערך לוגיסטי מסועף שכלל בהמות משא המסופחות לכל לגיון ומצבורי אספקה מסודרים, לרוב בערים בצורות. מערך לוגיסטי זה איפשר מסעות מהירים מאוד שהגיעו לכדי עשרות קילומטרים ביום. יכולת זו איפשרה פעמים רבות לקיסר להפתיע את אויביו.
לגאלים, לעומת זאת, לא הייתה אסטרטגיה כלשהי. לרוב הם רק הגיבו לתמרוניו של הצבא הרומי ולעיתים הרכיבו קואליציות שבריריות שלא הצליחו להגיע להסכמה אודות האסטרטגיה הרצויה. רק לקראת סוף המלחמה הצליח ורקינגטוריקס לאחד תחת פיקודו צבאות של שבטים גאלים רבים. התאגדות השבטים תחת פיקודו איפשרה לו לנקוט אסטרטגיה מסודרת. בגלל חולשתו הצבאית פנה לאסטרטגיית "אדמה חרוכה" ולוחמת גרילה, אך בסופו של דבר נטש אותה ובחר להתבצר באלסיה, שם הוכרע וההתנגדות הגאלית המאורגנת הסתיימה.
צבאות ופיקוד.
רומאים.
הצבא הרומי.
בתקופה זו היה הצבא הרומי צבא קבע מקצועי וחייליו ראו בשירות בו קריירה ארוכת שנים. המבנה המבצעי החשוב ביותר בצבא הרומי היה הלגיון, שנחלק לקוהורטות. בלגיון שירתו אזרחים רומאים בתפקידי חיל רגלים כבד. בעקבות הרפורמה המריאנית כלל הלגיון אך ורק חיל רגלים כבד ולא היו בו כוחות קלים כלשהם או פרשים. בנוסף ללגיונות שירתו בצבא הרומי חילות עזר שחייליהם גויסו מקרב עמים כבושים או מקרב שכירי חרב. חיילים אלו שירתו בחיל הפרשים וביחידות של חיל רגלים קל.
הלגיונר היה מוגן היטב בשריון שרשראות, מגן גדול שנקרא סקוטום ועל ראשו קסדה באיכות טובה. שריונו של הלגיונר היה טוב כמו שריונו של האריסטוקרט הגאלי, אך היות שהאריסטוקרטים היו מעטים היווה השריון הכבד של הלגיונר יתרון מכריע בקרב. לחימושו השתמש הלגיונר בחרב גלאדיוס שאורכה כ-50–65 ס"מ ונועדה בעיקר לדקירה, בפגיון כבד ובכידון הטלה כבד שנקרא פילום. הפילום היה יעיל לטווח של כמה עשרות מטרים והיה מסוגל לפלח את המגן של היריב ואף להוציא אותו מכלל שימוש. כך נותר הלוחם הגאלי חשוף ללא מיגון אפקטיבי כלשהו, נתון לחסדי הלגיונר המשוריין בכבדות.
בתקופה זו נחלק הלגיון ל-10 קוהורטות (סדר גודל של גדוד, 480-600 לוחמים), כל אחת בת שש קנטוריות (סדר גודל של פלוגה, 80-100 לוחמים) תחת פיקודו של קנטוריון. סביר להניח שבתחילת המערכה כלל כל לגיון כ-5,000 לוחמים, ובסופה נותרו בו כ-4,000 בגלל האבדות בקרבות. בנוסף, כל לגיון כלל יחידות ארטילריה אורגניות, כך שכל קנטוריה הייתה מצוידת בסקורפיון (סוג של בליסטרה קלה) ולכל קוהורטה נוספה בנוסף לכך בליסטרה כבדה יותר. לגיון בתקן מלא כלל 60 סקורפיונים ו-10 בליסטרות.
בגלל היעדר הפרשים בלגיונות נאלץ קיסר לגייס פרשים מקרב בעלי בריתו. מרביתם גויסו מקרב השבטים הגאלים שהיו נאמנים לו ומספרם השתנה משנה לשנה, אך בכל אופן לא היה גבוה במיוחד ועמד בממוצע על כ-3,000 עד כ-4,000 פרשים. בשנת 55 לפנה"ס דיווח קיסר בספרו שמשרתים בצבאו 5,000 פרשים, אם כי זה מספר חריג. בנוסף, שירתו בצבאו עוד כ-500 פרשים גרמאנים.
כוחות רגלים קלים סופקו על ידי חיל העזר. שמם מטעה מעט; אמנם רבים אכן היו חמושים באופן קל ללא מיגון כבד, אך חלקם היו מוגנים היטב בשריון. השם "קל" מצביע לא רק על סוג החימוש, אלא בעיקר על צורת הלחימה: לגיונרים נלחמו במערך צפוף ואילו חיילי העזר נלחמו במערך פזור יותר. כוחותיו הקלים של קיסר כללו קלעים מהאיים הבלאריים, מטילי כידונים מנומידיה ועוד.
יחסו של קיסר לחייליו היה טוב והוא הכיר רבים מהם בשמם הפרטי. מצד אחד דרש משמעת חסרת פשרות בשדה הקרב ובתמרון, אך איפשר אורח חיים נינוח יחסית בזמן שהחיילים לא עסקו בפעילות קרבית, קידם רבים מהם בסולם הדרגות ומינה רבים לקנטוריונים הן כדי להשלים את אבדותיו בקרבות והן כדי למלא את השורות בלגיונות החדשים שגייס. יתרה מכך, קיסר חלק עמם את השלל שנתפס והתיר להם ליהנות מהכסף שנתקבל מממכר העבדים בשוק. עם זאת, לא ויתר לחייליו ודאג לאימונים מפרכים שכללו צעדות ארוכות בציוד מלא כדי להביאם למצב של חיילות טובה.
בנוסף, דאג קיסר לטפח את רוח היחידה בצבאו, הפיח בחייליו גאווה על שירותם ביחידה מסוימת ואף העניק להם אותות הצטיינות רבים, בדרך כלל בדמות כלי נשק מעוטרים במתכות יקרות ובאבני חן. היחס הטוב שהפגין לחייליו, הדאגה המתמדת לרווחתם ואותות ההוקרה שהעניק להם גרמו לכך שעם הזמן פיתחו החיילים בצבאו הערצה כלפיו והיו נאמנים לו אישית, בצורה פנאטית כמעט.
כוחו של הצבא הרומי ששירת תחת פיקודו של קיסר בתחילת המערכה בגאליה לא היה גדול במיוחד. חיל המצב הראשוני בגאליה כלל שלושה לגיונות וטרנים, אליהם נתווסף עוד לגיון שגויס על ידי קיסר עצמו (הלגיון העשירי אקווסטריס). בהמשך גויסו לגיונות חדשים לצבאו של קיסר, אשר כלל בשיא כוחו תריסר לגיונות. מושל הפרובינקיה לא יכול היה, על פי החוק, לגייס כוחות חדשים ללא אישור הסנאט, אך קיסר התעלם מכך. קיסר לא קיבל מהאוצר הרומאי מימון לציוד או לתשלום שכרם של החיילים בלגיונות שגויסו ללא אישור הסנאט, ולכן היה צריך לדאוג לכך בעצמו. חלק מהלגיונות אוחדו, ואילו אחרים, דוגמת הלגיון הראשון, לא היו לגיונות אינטגרליים בצבאו של קיסר אלא הושאלו לצבאו על ידי פומפיוס וחזרו לחצי האי האיברי לאחר שפומפיוס דרש את השבתם לשירותו. עם התמשכות המערכה בגאליה פחת מספר החיילים ששירתו בלגיונות שנכללו בצבאו של קיסר והיה נמוך מהתקן הרשמי, שעמד על כ-5,000.
פיקודו של הצבא הרומי.