בינואר 1872 הגיע לאמריקה אלכסיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו של הצאר אלכסנדר השני. במהלך מסעו הוא ביקש לצוד ביזונים בערבות והופנה אל קודי כדי שיארגן את הציד. הציד היה מופע ראווה רחב היקף שכלל ליווי גדוד פרשים, תזמורת צבאית ומחנות אוהלים שהוקמו בלילות והתקיימו בהם מופעי קליעה ורכיבה להנאת פמליית הדוכס. במהלך ימי הציד ארגן קודי פגישה בין התיירים הרוסים לבין לוחמי שבט הסו. קודי ארגן לדוכס ולפמלייתו ציד נוח ואיפשר לו להרוג ביזון מקרוב ביריית אקדח.
קודי הבחין שהוא מוכשר במיוחד בהצגת חוויית המערב לתיירים, הן מבחינה ארגונית והן מבחינת טוויית עלילה מרתקת ורבת חוויות, חלקן אותנטיות וחלקן מבוימות והחליט ליצור מופע נודד שיציג את המערב הפרוע לאזרחים ותיירים.
מופע המערב הפרוע של באפלו ביל.
בדצמבר 1872 הופיע קודי לראשונה בשיקגו עם המופע שלו שנקרא "סיירי הערבה" (The Scouts of the Prairie). מדובר היה במופע בתבנית וודוויל מעורב בקרקס שנע סביב תמות של המערב הפרוע כגון בוקרים, מלחמה באינדיאנים ואורחות-חייהם, מופעי רכיבה וקליעה למטרה וציד ביזונים. קודי תיבל את האירועים המסעירים שהוצגו בזירה פתוחה בסיפורי עלילותיו. ב-1883 שידרג את המופע בנברסקה וקרא לו "המערב הפרוע של באפלו ביל". מאוחר יותר, כאשר קמו לו מתחרים וחקיינים רבים, הרחיב את המופע ל"מערב הפרוע של באפלו ביל וקונגרס הרוכבים הקשוחים העולמי". בהצגה נטלו חלק רוכבים מונגולים, גאוצ'וס מדרום אמריקה, אינדיאנים, ערבים ועוד. אחד משיאי המופע היה השתתפותם במופע של דמויות אמיתיות שעשו להם שם אגדי כמו המנהיג האינדיאני האגדי פר רובץ והצלפית אנני אוקלי.
ב-1886 הופיע בניו יורק בקיץ בסטטן איילנד ובחורף במדיסון סקוור גארדן.
ב-1887 לרגל יובל מלוכתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת יצא המופע לסיבוב הופעות בלונדון ובערים נוספות. המופע חנה במנצ'סטר במשך חמישה חודשים לפני שהמשיך לסיור נרחב באירופה. ב-1890 הופיע בפני האפיפיור לאו השלושה-עשר. כאשר חזר לארצות הברית הקים אוהלי מופעים לצד התערוכה העולמית של שיקגו (1893).
ב-1894 הסריט תומאס אלווה אדיסון סרט אילם שהנציח את יכולת הקליעה של אנני אוקלי בשם "The "Little Sure Shot" of the "Wild West" ("קליעה-בטוחה-קטנה מן המערב הפרוע") והפך לידיד אישי של אוקלי וקודי. הוא הקים עבור המופע תחנת כוח להפקת חשמל אשר הייתה, לדבריו, הגדולה בעולם באותה עת. בתמורה הופיעו אינדיאנים משתתפי המופע של באפלו ביל בסרטיו של אדיסון.
מספר עדויות טוענות שב-1876, במהלך סיור הופעות, קירקף קודי אינדיאני כנקמה על מותו של הגנרל ג'ורג' ארמסטרונג קסטר.
באותה עת היה באפלו ביל "הידוען האמריקאי המוכר ביותר בעולם".
חייו בוויומינג.
המערב הפרוע של באפלו ביל השתנה במהירות עם מסילות ברזל שחצו את הערבות, עדרי הביזונים שנמנו במיליונים נכחדו כמעט כליל והסדרים חוקיים ומדיניים הצרו את צעדי הרוכבים הפרועים. קודי הרוויח כסף רב במופעים והחליט להתיישב. בשנת 1897 רכש קודי עם שותפים את זכויות המים להשקיית אגן ביג הורן (Big Horn Basin) מנהר השושוני (Shoshone River). אולם לא היה די בכספם של השותפים על מנת להקים מאגרי מים ורשת תעלות והפרויקט הפרטי נתקע. ב-1903 שכנע קודי את הממשל הפדרלי להשקיע בהשקיית האזור באמצעות פיתוח פרויקטים להשקיה. היה זה אחד מפרויקטי המים הפדרליים הראשונים במערב. מהנדסי השקיה המליצו על בניית סכר בערוץ השושוני, הסכר הוקם בין השנים 1905–1910 ונקרא עם השלמתו "סכר באפלו ביל" (Buffalo Bill Dam).
ב-1895 ייסדו קודי וחבריו את העיירה קודי בצפון-מערב ויומינג. ב-1902 פתח בעיירה בית מלון בשם "Irma Hotel" על שם בתו, בתקווה לפתח את התיירות באזור, ולנצל את הגעת מסילת הרכבת למקום והסדרת הפארק הלאומי ילוסטון הסמוך לביקורי תיירים. בנוסף, עסק בגידול בקר.
מתוך היכרותו הבלתי אמצעית עם תרבות האינדיאנים ועם הטבע האמריקאי ובכללו עדרי הביזונים שטבח בצעירותו, נרתע מהשינויים שהביאה המודרניזציה והפך ללוחם למען זכויות האינדיאנים ושימור הטבע.
מותו.
בחורף 1917 נסע קודי עם משפחתו לאחותו בדנוור, קולורדו. הוא חש ברע וב-10 בינואר נפטר מכשל בכליות, הוא הוטבל לכנסייה קתולית על ערש דווי על ידי כומר מקומי. עם מותו קיבלה משפחתו תנחומים מג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, וילהלם השני, קיסר גרמניה, ונשיא ארצות הברית, וודרו וילסון.
בתרבות.
דמותו של באפלו ביל הפכה לייצוגית והופיעה בסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ומחזות זמר. בהם ניתן למנות את אנני אוקלי אשת לפידות, בוננזה, "שיעור ההיסטוריה של שור יושב" (סרט בבימויו של רוברט אלטמן ובכיכובו של פול ניומן כבאפלו ביל), "פוני אקספרס" (1953; גולם על ידי צ'רלטון הסטון). שירה של להקת הביטלס "The Continuing Story of Bungalow Bill" מושפע מדמותו.
דמותו של הנבל העיקרי בסרט שתיקת הכבשים גם קרויה "באפלו ביל", אך ללא קשר אליו.
קשר ימני
קשר שמאלי
נבסקי פרוספקט
נבסקי פרוספקט או שדרת נבסקי (ברוסית: Не́вский проспе́кт) היא הרחוב הראשי של העיר סנקט פטרבורג שברוסיה. אורכו 4.5 ק"מ מבניין האדמירליות עד למנזר אלכסנדר נבסקי. השדרה חוצה את נהר מויקה והפונטנקה (הגשר הירוק וגשר אניצ'קוב) וחוצה את תעלת גריבוידוב (על גשר קאזאן). רוחב השדרה נע בין 25 מטרים ל-60 מטרים בקטעים מסוימים.
שם הרחוב.
את השם "נבסקי פרוספקט" קיבלה השדרה בשנת 1781 ונובעת משם המנזר, מנזר אלכסנדר נבסקי שבקצה השדרה ובעצמה נקראת על שמו של הנסיך אלכסנדר נבסקי. קודם לכן השדרה שאיחדה את בניין האדמירליות עם מנזר אלכסנדר נבסקי כונתה "הדרך למנזר נבסקי" או "הדרך החלופית למנזר נבסקי" (בעיקר משנת 1718), לאחר השדרה שינתה את שמה מספר פעמים ונקראה "הדרך החלופית גדולה", "החלופה הגדולה של נבסקי" (משנת 1768) ורשמית החלה להיקרא שדרת נבסקי ("נבסקי פרוספקט") רק משנת 1781, אף שבשנים 1783–1785 כונתה גם שדרת נבסקי הגדולה.
באוקטובר 1918 השדרה כונתה שדרות ה-25 באוקטובר שנותר שם השדרה במשך רבע מאה, אך לאחר המצור על לנינגרד הוחלט להשיב את שמה ההיסטורי והחל מה-13 בינואר 1944 הושב לשדרה השם "נבסקי פרוספקט".
היסטוריה.
השדרה תוכננה עבור הצאר פיוטר הגדול על ידי האדריכל אלכסנדר ז'אן-בטיס לבלונד ונועדה להיות ראשיתה של הדרך בין סנקט פטרבורג לנובגורוד ולמוסקבה. השדרה משתרעת בין אזור בניין האדמירליות לבין תחנת הרכבת מוסקבה, כאשר היא מתפתלת בסמוך לכיכר המרי ולמנזר אלכסנדר נבסקי. מתחילה נועדה להוות לדרך הראשית מסנקט פטרבורג לנובגורוד והשתרעה משדרות ליגובקה ועד לגן טאבריד. בנייתה החלה בשנת 1705 ונועדה לשרת כדרך מוצא מהמנזר שהוקם (ויהפוך לימים למנזר אלכסנדר נבסקי).
בעת הקמתה נקראה השדרה "דרך הפרספקטיבה הגדולה", ולצורך הקמתה נכרתו יערות לאורך 4.5 ק"מ בשנת 1708. בשנים הראשונות, הייתה הדרך מבודדת, וזאבים חצו אותה לעיתים קרובות. בשנים 1721 ו-1777 הוצף האזור וניתן היה לשוט לאורך הדרך. הדרך התפתחה במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הופגז צד אחד של הרחוב בידי הגרמנים. שלט המנציח תקופה זו ניצב עד היום ליד בית הספר, בבית מספר 14 ברחוב.
לאורך השדרה נמצאים ארמון סטרוגנוב, קתדרלת קאזאן (הבנויה בסגנון נאו-קלאסי), חנות הספרים דום קניגי הבנויה בסגנון אר-נובו, חנות הכלבו הגדולה גוסטיני דבור, הספרייה הלאומית הרוסית, ארמון בלוסלסקי-בלואוזרסקי (שהוסב לבית חולים בזמן מלחמת העולם הראשונה) וגשר אניצ'קוב.
השדרה תוארה בסיפורו של ניקולאי גוגול, "נבסקי פרוספקט". בשנים שלאחר מהפכת אוקטובר נקראה השדרה בשם "שדרת ה-25 באוקטובר" על שם המהפכה, אולם תושבי העיר המשיכו להשתמש בשם השדרה שקדם למהפכה.
השדרה מהווה כיום כרחוב הקניות העיקרי של העיר, אתר תיירות ואתר בילויים וחיי לילה ובו נמצא מלון קורינתיה סנקט פטרבורג, מהמפוארים בעיר.
תחבורה.
לאורך שדרות נבסקי ישנן מספר תחנות של הרכבת התחתית: תחנת נבסקי פרוספקט, תחנת גוסטיני דבור, תחנת מאיאקובסקאיה, תחנת כיכר המרי, תחנת כיכר אלכסנדר נבסקי-1 ותחנת כיכר אלכסנדר נבסקי-2, תחנת האדמירליות (אדמירלטייסקאיה).
לאורך הרחוב עוברים מספר קווי אוטובוס (קווים מספר 3, 7, 15, 22, 24, 27, 46, 54, 58, 65, 181, 191) וקווי אוטובוסים חשמליים (קווים מספר 1, 5, 7, 10, 11, 16, 17, 22, 33).
מדצמבר 1907 עד 1952 נעו לאורך השדרה קווי רכבת קלה וישנם דיונים להשבת קו זה לשדרה כאמצעי תחבורה יחיד.
נתן דוד רבינוביץ' מפארצ'ב
נתן דוד רבינוביץ מפארצוב
באפלו ביל קודי
KSLV (משגר לוויינים)
וסילי ורשצ'אגין
וסילי וסילייביץ' ורשצ'אגין (ברוסית: Васи́лий Васи́льевич Вереща́гин; 26 באוקטובר 1842 - 13 באפריל 1904) היה צייר רוסי, הידוע בציורי הקרבות הריאליסטיים שלו.
קורות חיים.
שירות צבאי ולימודי אמנות.
ורשצ'אגין נולד בצ'רפווטס. אביו היה אציל רוסי, בעל אדמות רבות. בגיל 8 נשלח ורשצ'אגין לצארסקויה סלו לשרת כחניך במשמר הקיסרי. לאחר שלוש שנים התקבל לבית הספר של הצי בסנקט פטרבורג והפליג לראשונה בשנת 1858. ורשצ'אגין שירת על גבי המשחתת הרוסית "קמצ'טקה" והפליג לדנמרק, צרפת ומצרים.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר של הצי, עזב ורשצ'אגין את הצי והחל ללמוד ציור. כעבור שנתיים, בשנת 1863, זכה במדליה מאת האקדמיה הקיסרית לאמנות עבור יצירתו "יוליסס הורג את המחזרים". בשנת 1864 נסע לפריז שם למד תחת ז'אן-לאון ז'רום.
מסעותיו באסיה המרכזית.