פרטים של גזרת הבגד, צבעו, אופן התפירה ואף אופן לבישתו ודוגמאות בלבוש מסורתי עשויים להעיד על מעמד חברתי, מצב אישי או על השתייכות לתת-קבוצות. לעיתים מספיקה רק בעלות על תלבושת מסורתית כדי להצביע על מעמד מכובד בקהילה. הדבר אמור במיוחד לגבי התלבושות הייחודיות לכוהנים, אצילים, וכדומה.
התלבשות בבגדים מקומיים ומסורתיים נחשבת לחלק ממנהגי פולקלור. ישנן תלבושות המיועדות לחיי היומיום (למשל כובע לבד וחליפה שחורה בקהילה היהודית חרדית). תלבושות אחרות מיועדות ללבישה רק באירועים מיוחדים חתונות, חגים (למשל שטריימל בקהילה היהודית-חרדית), או פסטיבלים לאומיים.
תלבושת לאומית ישראלית.
בישראל אין תלבושת לאומית מעצם היותה מדינה צעירה שמרבית אזרחיה הם מהגרים (עולים ממדינות שונות או צאצאים של מהגרים ממדינות שונות. אך יש כאלו שמשווים את הלבוש המסורתי היהודי למעין לבוש ישראלי עקב היותה של מדינת ישראל מדינה יהודית בעלת רוב יהודי. עם זאת, יש לישראל כמה פריטים שהפכו עם השנים לפריט לבוש ישראלי, כובע הטמבל שאף הונצח בקריקטורה של דוש על ראשו של שרוליק, בגדי חאקי, בגדי אתא ומדים של חיילים. להקות ריקוד לבושות בדרך בשלל תלבושות המחקות לבוש של עמים אחרים או של קבוצות שחיות במדינה.
טוגה
הטוֹגָה, היא סוג של בגד שלבשו הרומאים. הטוגה לא הייתה אלא חתיכת אריג צמר דק בצורת אליפסה, שנלבשה מעל לטוניקה.
הטוגה נתלתה מעל כתף שמאל, הקיפה את הגב, ומשם הובאה מתחת לזרוע ימין ונזרקה שוב מעל הכתף והזרוע השמאלית.
הטוגה הייתה לבוש אופייני לאזרחים רומיים ממין זכר, תושבי רומא שלא קיבלו אזרחות לא הורשו ללבוש את הטוגה, ומקורה כנראה באטרוסקים. הנשים לבשו בגד מקביל בשם סטולה.
בימי המלוכה הרומית והרפובליקה הרומית, הייתה הטוגה לבגד מלחמה, אולם הוכחה כלא נוחה לשימוש בעת קרב ולכן ננטשה כבגד קרבי. כתוצאה זוהתה הטוגה עם השלום. הטוגה הפכה במהרה לצורת לבוש הכרחית למכהנים במשרות ציבוריות, והמשיכה להיות כזאת גם בימי האימפריה הרומית, כאשר הפכה הטוגה לצורת לבוש ארעית. כתביו של מרקוס טוליוס קיקרו מכילים את האימרה "קֵדַנט אַרמַה טוגה" ("ייפול הנשק לטובת הטוגה"), משמע "יהי והשלום יחליף את המלחמה". האימרה הפכה למוטו מדינת ויומינג בארצות הברית.
מינים שונים של טוגות נלבשו על ידי בעלי תפקידים שונים, לדוגמה:
סארי (בגד)
סארי הוא בגד הודי מסורתי לא תפור אלא נכרך על הגוף מיריעת בד מלבנית שאורכה בין 4.5 ל 9 מטרים, ורוחבה הוא בין 60 ל-120 ס"מ. היא נכרכת מעל חולצה וחצאית או מכנסיים ומהווה בגד מעטפת. הכריכה מתחילה במותן, עוברת מעל כתף אחת ונכרכת סביב יתר הגוף, המכוסה כולו על ידי הסארי. הסארי נעטף פעם אחת סביב הגוף, ואז מקפלים את רובו קדימה ואחורה בקפלי אקורדיון ודוחפים אותו פנימה לתוך המותניים בחזית. החלק האחרון של הבד עוטף את הגוף ומושלך מעל כתף שמאל.
בעבר היה נהוג ללכת גם עם סארי שאורכו 9 מטרים, שבחלקו התחתון נכרך בין הרגליים כמכנס.
ניתן למצוא את הסארי במגוון רחב של בדים, סינתטיים וטבעיים ושלל גוונים ודוגמאות. הבד הוא בדרך כלל דק מאוד משום שרב השנה חם בהודו, ובתקופת המונסון ובחודשים שלפניה הטמפרטורות מגיעות למעל 40 מעלות צלזיוס ברב תת-היבשת ההודית. סארי עולה בין 150 רופיות (כ-15 ש"ח) לבד כותנה או לבד סינתטי פשוט עם הדפס, ועד לעשרת אלפים רופיות (כ-1000 ש"ח) ויותר לסארי ממשי עם רקמה עבודת יד.
כיום עדיין לובשות נשים רבות בהודו ובנפאל את הסארי, אף שצעירות רבות מעדיפות את השלוואר קמיז, הכולל טוניקה, מכנס וצעיף. באירועים חגיגיים ילבשו הנשים סארי יוקרתי ממשי.
בדרום קראנקטה ישנו אזור שבו נהוג ללבוש את הסארי הפוך, כך שקצה הסארי מושלך קדימה ולא לאחור.
ישנו אף נוהג, שנשים לבושות בסארי אדום הן נשים נשואות ואלה הלבושות בלבן הן אלמנות וירוק לחינה.
מיחזור משביח לבד הסארי.
בגלל גודלו והעבודה הרבה הכרוכה ביצירת הבד ויופיו, אין זורקים בד שנפגם, אלא ממחזרים אותו. למשל בבנגלדש נהוג לתפור שכבות של סארי זו על גבי זו , לתפור או לרקום בתכים שונים שיטת קנטה ולהפכם לשמיכות דקות או פיסות כריות דקות.
קריאה בכף היד
קריאה בכף היד או כירולוגיה היא שיטה פסאודו-מדעית המתיימרת לגלות פרטים על אופיו או עתידו של אדם, על-פי התעמקות במאפייני כף ידו. לפי שיטה זו, מחולקת כף היד לאזורים שונים, בהתבסס על קווים אופייניים; ככל שהקווים בולטים יותר, כך חזקים יותר ההיבטים שהם מייצגים, כביכול, בתכונותיו של האדם.
אין ראיות התומכות באבחנות הכירולוגיות. יתר על כן, שיטות שונות של קריאה בכף היד סותרות זו את זו.
כירולוגיה בראי ההיסטוריה.
האזכור הכתוב הראשון לכירולוגיה נמצא בהודו, בכתבים ה"אנגה וידיה" בסנסקריט, שהאגדה מייחסת לאלת הים סמודרה.
ההודים האמינו כי הבודהה זוהה על ידי החכמים לפי סימנים מיוחדים בידיו וברגליו.
היוונים והרומאים כינו את התורה בשם כירומנטיה (ניחוש לפי היד כשהכוונה – לכל היד)
אך הידע העתיק והמקיף אבד עם השנים. ניתן למצוא התייחסות אל השיטה בכתבי דמוקריטוס ואריסטו. גם היפוקרטס ופיתגורס עסקו בה.
אנטוניוס קיסר העסיק כירומנט אישי בשם ארטמידור, שהובא מארץ לוד (באסיה הקטנה).
חסיד נלהב לשיטה זו היה יוליוס קיסר שנהג לבדוק את ידי הקרובים לו ואת ידי מתחריו.
כוהני מקדש אוגורוס ברומא למדו את תורת היד כעניין שבחובה.
מהמאה הרביעית אסרה הכנסייה כל שימוש בתורה זו, והעובר על האיסור נחשב לכופר באל שדינו ברוב המקרים – מוות.
בימי הביניים הובאה התורה לאירופה על ידי הצוענים.
תקופת הרנסאנס החזירה עטרה ליושנה כאשר חיזוי העתיד הפך למשני ביחס לאבחון אופיו וכישוריו של הנבדק.
אצל הסינים קימים עד היום ההקשרים הפילוסופיים שבין הכירומנטיקה לאי צ'ינג, כאשר כף היד מחולקת לשמונה אזורים, כל אחד מהם מקושר לאחת משמונה הטריגרמות של האי צ'ינג.
מושגי יסוד בכירולוגיה.
על-פי הכירולוגיה, לצורת כף היד, למבנה, אורך ועובי האצבעות, גמישותן, עובי כף היד, קווים בתוך כף היד, איכות העור ותלמיו – יש כדי ללמד על מאפייניו של האדם, עברו, אישיותו הבסיסית, ונתיבי גורלו. כף היד על פיה נעשית הקריאה היא היד החזקה, כאשר היד שאינה בשימוש מסמלת לעיתים את התת-מודע, או את הפוטנציאל איתו נולד האדם. לקריאה בכף יד יש מספר מאפיינים בהם, האצבעות, הבליטות (גבעות) וקווי המתאר של היד.
הקווים החורצים את כף היד.
קווי משנה:
רכות ונוקשות כפות הידיים.
בקריאה בכף היד, גם לרכות ונוקשות כפות הידיים יש משמעות.
הרכות בכפות הידיים משקפת את רמת העייפות אצל האדם, אם יש חוסר באנרגיות הידיים נהפכות לרכות במיוחד. כף יד רכה מעידה גם על רמת המופנמות של האדם. כף יד רכה מעידה על פוטנציאל אנרגטי נמוך וחלש. כף יד רכה אצל אדם מבוגר מעידה על שחיקה ועייפות. כף יד רכה מופיעה גם אצל אנשים שחולים לאורך זמן.
לאדם עם כפות ידיים רכות במיוחד יש קושי בהפעלת מאמצים פיזיים או נפשיים או יכולת להתמיד במשהו. אדם כזה מקדיש יותר זמן לחשוב במקום לעשות. תכונה נלווית היא תלות – אדם כזה צריך שיניעו אותו.
כף יד רכה יכולה להופיע גם אצל מי שמפעיל מניפולציות על אחרים כדי לפעול. רכות אצל אנשים צעירים בכפות הידיים מראה שדרוש הרבה מאמץ למימוש עצמי ולהביא את עצמם לדינמיות.
כפות ידיים קשות מזוהות עם אנשים שיש להם מאגרים רבים של אנרגיה פיזית. אדם בעל כפות ידיים קשות הוא אדם של עשייה, שחייב לתת ולעשות. אדם שצריך לשחרר אנרגיה טעונה.
בעלי כף יד קשה הם עקשנים, ולעיתים גם שמרניים. קשה להם להסתגל לרעיון או תפישה השונה משלהם. לעיתים הם מדחיקים רגשות, צרכים ודחפים, ונוטים לפרש נסיבות ואירועים בצורה שתהייה מתאימה ומקובלת עליהם.
ביהדות ובקבלה.
ביהדות אין התייחסות לקריאה בכף יד, מלבד בתורת הקבלה וענפיה השונים אשר מוזכר בה אודות הכירולוגיה, למשל ברעיא מהימנא שבספר הזוהר פרשת יתרו, אשר אף מובאים שם בתמצות כמה פענוחים של כף היד.
פסיכוכירולוגיה.
גישה טיפולית העושה שימוש בכירולוגיה למטרת אבחון אישיותי.
אחת הנשים שקידמה את התחום בישראל היא הפסיכותרפיסטית היונגיאנית יעל האפט-פומרק.
הכירולוגית תלמה בריל קידמה את ההכרה בתחום הכירולוגיה באמצעות מחקרים שקיימה במרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל וכן בקרב האוכלוסייה החרדית. המחקר באברבנאל פורסם בכתב העת הרפואי - Israel Journal of Psychiatry.
ראו גם.
קריאה בכף הרגל
התנקשויות פוליטיות
על משמעותן של התנקשויות פוליטיות ראו בערך רצח פוליטי.
רשימה זו ממוינת בסדר כרונולוגי עולה. רציחות של נשיאי ארצות הברית מופיעות ברשימה נפרדת בהמשך ערך זה.
התנקשויות פוליטיות שלא הסתיימו במוות.
ניסיונות התנקשות בחיי נשיאים בארצות הברית.
הנשיא אנדרו ג'קסון.
ניסיון ההתנקשות הראשון בנשיא ארצות הברית התרחש ב-30 בינואר 1835, כשריצ'רד לורנס, אמריקאי בעל הפרעה נפשית, ניסה להתנקש בחייו של הנשיא ג'קסון בעת שביקר בהלווית סנאטור מקרוליינה הדרומית. בתחילה תכנן לורנס לירות בו עם כניסתו לטקס, אך לא הצליח להתקרב אליו במידה מספקת. לאחר שעזב ג'קסון את ההלוויה, התחבא לורנס מאחורי עמוד. מכשהגיע הנשיא, יצא לורנס ממחבואו וירה לעבר גבו של ג'קסון, אך היה מעצור בנשק. במהרה הוציא לורנס את אקדחו השני, אך גם איתו כשל. מאוחר יותר התברר כי אקדחיו לא היו עמידים דיים בפני לחות, ובאותו יום מזג האוויר היה לח בצורה קיצונית. מעשיו של לורנס משכו את תשומת לבם של הנוכחים, ובמהרה נתפס והוכנע, אף בעזרתו של הנשיא ג'קסון, שהכה אותו מספר פעמים עם מקל ההליכה שלו.
הנשיא תאודור רוזוולט.