הרשברגר נולדה בקינגספורט שבטנסי, וגדלה ביישוב בלומינגדייל שבצפון-מזרח המדינה. היא האדם הראשון במשפחתה אשר השלים לימודים תיכוניים. להרשברגר תואר ראשון מאוניברסיטת המדינה של צפון טנסי, ודוקטורט ברוקחות מאוניברסיטת מרסר השוכנת במייקון שבג'ורג'יה. מאז 1987 מחזיקה הרשברגר בתואר רוקחת מוסמכת, ולצד בעלה בוב היא מנהלת את בית המרקחת "פרמייר".
לקראת בחירות 2020 הודיע חבר הקונגרס המכהן פיל רו על פרישתו מהחיים הפוליטיים, ולאחר מכן הכריזה הרשברגר על התמודדותה לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס הראשון של טנסי. ב-5 באוגוסט 2020 זכתה הרשברגר זכה בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית, וביום הבחירות הכלליות גברה על בלייר ולסינגהם, מועמד המפלגה הדמוקרטית, ונבחרה אל הקונגרס ה-117 של ארצות הברית. עם זאת, ניצחונה בבחירות המקדימות סימן למעשה את היבחרה לקונגרס בנובמבר. מחוז הקונגרס הראשון בטנסי נמנה בין מחוזות הבחירה השמרניים ביותר בדרום ארצות הברית. הרפובליקנים איישו את המחוז ברציפות מאז 1861, זולת ארבע שנים בודדות, והדמוקרטים הצליחו לגרוף כ-40% מהקולות רק פעמיים מאז 1898.
כאשר הרשברגר הושבעה לתפקידה ב-3 בינואר 2021, נהפכה לאישה החמישית שנבחרה לבית הנבחרים האמריקאי מטנסי, אך רק לשלישית שלא נבחרה כממלאת מקומו של בעלה אחרי דיאן בלאק ומרשה בלקברן.
הרשברגר מיקדה את מסע הבחירות שלה לקונגרס בתיקון ההתמכרות לאופיואידים בארצות הברית, בעד חקיקה נגד הפלות ובהגנה על חופש הדת.
יחסי ארמניה–הפיליפינים
יחסי ארמניה–הפיליפינים הם היחסים הדיפלומטיים שבין ארמניה לפיליפינים. היחסים בין שתי המדינות השתפרו בהדרגה מאז היווצרותם ב-20 במאי 1992. שר החוץ הארמני אדוארד נלבנדיאן ביקר בפיליפינים בשנת 2012, והפך אותו לבכיר הממשלה הארמני הגבוה ביותר שביקר עד כה בפיליפינים. היחסים הארמניים והפיליפינים התחזקו עוד יותר בביקורו של השגריר הארמני רייסה ורדניאן אצל שר החוץ אלברט דל רוסאריו ב-19 במרץ 2015. ההתקשרות הדיפלומטית האחרונה כללה מחויבות להגדלת סחר, השקעות ושיתוף פעולה חינוכי ומדעי בין שתי מדינות.
בשתי המדינות ישנם כיום שגרירים שאינם תושבים. שגריר ארמניה הוסמך למנילה מהאנוי ואילו שגריר הפיליפינים הוסמך לירוואן ממוסקבה.
מבחינה היסטורית, ארמנים מילאו תפקיד משמעותי במסחר בפיליפינים. הכומר הישועי מורילו ולארדה ציין כי הארמנים יחד עם נוצרים אורתודוקסים אחרים היו נוכחים במנילה כבר בשנת 1618. במאה ה-18, ארמנים במנילה שחלקם הגיעו ממדרס בהודו בה קיימת קהילה ארמנית גדולה, אפשרו את הסחר בין הפיליפינים. איים והודו. אף שלא הוצהר על ידי הממשלה עצמה, כמה פוליטיקאים פיליפינים הביעו תמיכה בארמניה וברפובליקת ארטסך כנגד איומי אזרבייג'ן. לפיליפינים, ארמניה וארטסאק (נגורנו קרבאך) קשרי דת עמוקים דרך הנצרות.
יחסי סחר וכלכלה.
הנתונים בתרשים לעיל מראים את היקף הסחר בין ארמניה לפיליפינים בין השנים 2012 ל-2014.
הגירה.
על פי שגרירות הפיליפינים במוסקבה, ישנם לפחות 300 פיליפינים המתיישבים בירוואן, עיר הבירה של ארמניה, אך רק 70 רשומים בשגרירות בשנת 2018. מספר התיירים הפיליפינים בארמניה גדל גם הוא מ-674 בשנת 2014 ל-22,007 בשנת 2017, על פי ועדת התיירות במדינה.
בפיליפינים, הגעת התיירים הארמנים גדלה גם מ 84 בלבד בשנת 2012 ליותר מ-100 בשנת 2016.
ארמנים בפיליפינים.
מאז הכיבוש הספרדי בפיליפינים תועדו הארמנים והיוונים שהיו הנוצרים האורתודוקסים הראשונים בלוזון. מסמך מהמאה השמונה עשרה שנכתב על ידי פדרו מורילו ולארדה, היסטוריון ישועי המתאר את עבודת המיסיונר של מסדרם בפיליפינים, מתעד את נוכחותם של מתיישבים כאלה במנילה כבר בשנת 1618. אף על פי שמספר הארמנים בפיליפינים אינו ידוע, ההערכה הייתה בסביבות 114.
ניאו-פגאניזם גרמאני
נאו-פגאניזם גרמאני הוא שם כולל למספר רב של זרמים, שמאפיינם המשותף הוא שאיפה ל"שיקום" או הקמה מחדש של דתות פוליתאיסטיות גרמאניות שמלפני הנצרות (הפגאניזם הגרמאני). היעדר המקורות המהימנים על האמונות, הטקסים, המנהגים, הקוסמולוגיה ותפישות-העולם של העמים הגרמאנים שמלפני הנצרות מותיר את אלו שמנסים להחיות דתות אלו בעמדה שדורשת "בנייה מחדש דתית" (באנגלית: Religious reconstruction). כבר בראשית המאה ה-19 התנועה הרומנטית בגרמניה וסקנדינביה החלה לנסות לפתח אסתטיקה וקריאה לחזרה לדת גרמאנית אותנטית. אולם, תנועות אלו מעולם לא התגבשו לדתות ומערכות אמונה מבוססות. בראשית המאה ה-20 התנועה הפולקלוריסטית (גרמנית: Volkisch, עממי) החלה לבסס גרסה חדשה של דת גרמאנית, שמבוססת על איחוד בין הדת, הלאום, התרבות, הגזע והאל. בתגובה לביקורת על דת זו החלו לצמוח החל משנות ה-50 של המאה ה-20 זרמים חדשים בנאו-פגאניזם הגרמאני שמבקרים את ההנחות הגזעניות של התנועה הפולקלוריסטית.
תפוצה.
דתות נאו-פגאניות גרמאניות נפוצות בעיקר במדינות גרמאניות, כגון איסלנד, נורווגיה, שוודיה, דנמרק, גרמניה, אנגליה וארצות הברית, שם קיימת אוכלוסייה גדולה של קולוניאליסטים ממוצא גרמאני. לא קיימות הערכות מלאות של תפוצת דת זו, אך ההערכות הנמוכות עומדות על מספר עשרות אלפים. הערכה אחת מ-2014 טוענת כי רשומים לפחות 20,000 אנשים ברחבים העולם בארגונים דתיים שמשויכים לנאו-פגאניזם הגרמאני.
מערך הגיור
מערך הגיור הוא יחידה במשרד ראש הממשלה האמון על הגיור הממלכתי במדינת ישראל עבור תושבי קבע ואזרחים. המערך אחראי על ביצוע הליכי סיום גיור, פיקוח על מכוני הלימוד הקיימים וכן רישום לנישואין של המתגיירים..
משרדי המערך ממוקמים בירושלים, תל אביב, חיפה וקריית גת.
רקע.
הגיור בישראל עד הקמת המדינה.
בשנת 1927 נכנסה לתוקף בידי שלטונות המנדט הבריטי פקודת העדה הדתית (המרה) אשר קובעת כי המרת דת בפלשטינה תזכה להכרה רק כאשר אושרה בידי "ראש העדה הדתית" אליה נספח האדם. הרבנות הראשית לישראל והעומדים בראשה – הרבנים הראשיים לישראל – הוכרה בידי שלטונות המנדט כעומדת בראש העדה היהודית, וכיחידה שיכולה לאשר הליך של המרת הדת אל העדה היהודית, בידי אנשיה או בידי מי שהוסמכו מטעמה. הליך זה מכונה בהלכה היהודית – "גיור".
הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 לא שינתה מצב זה, ועד היום הרבנות הראשית היא המאשרת המרת דת ליהדות בישראל.
מהקמת המדינה ועד 1995.
מאז הקמת מדינת ישראל ועד שנת 1995 בוצעו גיורים בישראל בידי דיינים בבתי הדין הרבניים האזוריים.
בשנת 1977, לאחר ניסיונות של הראשון לציון הרב יצחק נסים שלא צלחו, הקים הרב הראשי הרב שלמה גורן מערך בתי דין ניידים לגיור, אשר ביקשו להקל בהליך הגיור וכן להקל על העומס והסחבת שנוצרו בבתי הדין האזוריים, העוסקים בעיקר בדיני מעמד אישי וממונות. במסגרת זו הוקמו בכל רחבי הארץ בתי דין אשר עסקו בגיור בלבד. בין הרבנים שהשתתפו במותבים אלה: הרבנים חיים דרוקמן, צפניה דרורי, דניאל שילה ואחרים. מערך זה פעל במקביל לגיור בבתי הדין האזוריים.
הקמת מערך הגיור הממלכתי.
בשנת 1955, על רקע העלייה מברית המועצות לשעבר וכן עליית ביתא ישראל, הקימה הרבנות הראשית בראשות הרב אליהו בקשי דורון והרב ישראל מאיר לאו את "מנהל הגיור", אשר פעל במסגרת מכון צומת וראשו הרב ישראל רוזן, ואשר הופקד על הגיור הממלכתי במדינת ישראל. במסגרת המנהל נוסדו ברחבי הארץ בתי דין לגיור. עם הקמת המנהל הוטמעו נהלים חדשים בהליך הגיור, דוגמת השתתפות דיין המוסמך לדיינות בכל הרכב, וכן מינוי שליח בית דין אשר יתווך בין בית הדין והמתגיירים.
ועדת נאמן.
בשנת 1997, על רקע חיכוכים הולכים וגוברים בין יהודי הארץ ויהדות התפוצות (בדגש על הזרמים הרפורמיים והקונסרבטיביים), התחושה ששאלת עלייתם ארצה של מי שאינם יהודים לא באה על פתרונה, וכן עתירותיהם של הזרמים הלא-אורתודוקסיים בישראל לבג"ץ בדרישה להכיר בגיורים שנעשים על ידיהם, החליט ראש הממשלה בנימין נתניהו על הקמת "ועדת נאמן", בראשות שר המשפטים יעקב נאמן.
הועדה כללה נציגים משלושת הזרמים, והמלצותיה – אשר הוגשו בידי נאמן בלבד – כללו הפרדה בין ההכנה לגיור (שתועבר בידי נציגי כל הזרמים) ובין הליך הגיור גופו (אשר יתבצע ויאושר בידי הרבנות הראשית בלבד). מועצת הרבנות הראשית פרסמה שלילה מוחלטת של מסקנות הוועדה ואלה מעולם לא נתקבלו בחקיקה. עם זאת, באפריל 1998 אימצה ממשלת ישראל ה-27 את המלצות הוועדה באופן חלקי, והקימה את המכון המשותף ללימודי יהדות (כיום: "נתיב – המרכז הלאומי לזהות וגיור"), אשר עורך לימודי הכנה למתגיירים לקראת גיורם בבתי הדין של הרבנות הראשית.
הקמת מערך הגיור הממלכתי.
בשנת 2000 סגרה ממשלת ישראל ה-28 בראשות אהוד ברק את "מנהל הגיור" אשר פעל במכון צומת, והקימה את "מערך הגיור הממלכתי" בתוך הנהלת בתי הדין הרבניים, תחת אחריותו של משרד הדתות. בשנת 2003 נסגר משרד הדתות בידי ממשלת ישראל ה-30 והוחלף ב"רשות לשירותי דת". במסגרת פירוק המשרד הכפיף ראש הממשלה אריאל שרון – אשר ראה בסוגיית הגיור "משימה לאומית" – את "מערך הגיור" אל משרד ראש הממשלה, והעמיד בראשו את הרב חיים דרוקמן, אשר שימש כראש מערך הגיור בין השנים 2004–2012.