במהלך תחילת העשור הראשון של המאה ה-20, כאשר תעשיית הקולנוע עדיין הייתה בתחילת דרכה, מהגרים רבים, בעיקר יהודים, מצאו תעסוקה בתעשיית הקולנוע האמריקנית בעיקר משום שרבים מהם לא הצליחו להשתלב בתעשיות האחרות בשל אפליה שהייתה קיימת באותה העת במקומות העבודה האמריקאים כלפי האוכלוסייה היהודית בארצות הברית. בתחילה התקיימו בעיקר הקרנות הסרטים בתיאטראות שזכו לכינוי "ניקלאודיאונים" (Nickelodeons), משום שמחיר הכניסה לסרט היה ניקל אחד בלבד (חמישה סנט). תוך מספר שנים, אישים כגון סמואל גולדווין, קארל למל, אדולף צוקור, ג'סי לסקי, לואי ב. מאייר והאחים וורנר (הארי וורנר, אלברט וורנר, סם וורנר וג'ק וורנר) החלו לעסוק בהפקת סרטים. במהרה הם עמדו בראש אולפני הסרטים של תעשיית הקולנוע האמריקאית. ראשי האולפנים סללו בהמשך גם את הדרך עבור יוצרי סרטים רבים שהיגרו לארצות הברית ממדינות אחרות על מנת לעבוד בתעשיית הקולנוע האמריקאית. בשנת 1924, מתוך רצון לשלוט על כל שרשרת הייצור של הפקה, הפצה והקרנה של סרטי קולנוע, רכש מרקוס לואו שלושה אולפני קולנוע מהוליווד: סרטי מטרו, סרטי גולדווין של סמואל גולדווין ואדולף צוקור ואולפני מאייר של לואי ב. מאייר. כך נוצרה חברת ההפקה מטרו גולדווין מאייר (MGM), כחברה בת של רשת בתי קולנוע לואוס. הדבר יצר שינוי מבני בתעשיית הקולנוע האמריקאית והפך אותה לאוליגופול הנשלט על ידי קבוצות ענק של חברות אולפנים שיש להם זרוע הפצה ורשת בתי קולנוע בבעלותן. ב-1948 החל הממשל הפדרלי להיאבק בתופעה המנוגדת לחוקי ההגבלים העסקיים ולפי פסק דין בית המשפט העליון של ארצות הברית United States v. Paramount Pictures, (Inc., 334 U.S. 131 (1948) שנקרא גם Hollywood Antitrust Case of 1948). פורקה ב-1959 חברת ההקרנה - בתי הקולנוע לואוס - מחברת ההפקה וההפצה MGM.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו מאירופה יוצרי קולנוע שונים בהם הבמאים ארנסט לוביטש, אלפרד היצ'קוק, פריץ לאנג, וז'אן רנואר והשחקנים רודולף ולנטינו ומרלן דיטריך. הם הצטרפו לשורה ארוכה של שחקני קולנוע ילידי ארצות הברית שחלקם הגדול נהר לאזור דרום קליפורניה מאזור מערב ניו יורק לאחר שהוצגו בה הסרטים המדברים הראשונים.
שנות ה־30 וה־40 – תור הזהב של הוליווד ודעיכתו.
בשנות השלושים ושנות הארבעים, במהלך התקופה שזכתה לכינוי "עידן הזהב של הוליווד", הפיקו אולפני הסרטים בהוליווד בעיקר סרטי מערבונים, סרטי סלפסטיק, סרטי "פילם נואר", סרטים מוזיקליים, סרטי אנימציה מצוירים וסרטים ביוגרפיים. באותה העת אלפי אנשים הועסקו על ידי אולפני הסרטים - שחקנים, מפיקים, במאים, כותבים, פעלולנים, אנשי מלאכה וטכנאים. בבעלותם של אולפני הסרטים היו מאות בתי קולנוע בערים שונות ברחבי ארצות הברית בהם הוצגו הסרטים שלהם.
נקודת השיא של תעשיית הסרטים האמריקאית הייתה במהלך אמצע שנות הארבעים כאשר אולפני הקולנוע הפיקו באותה העת כ-400 סרטים בשנה שהוצגו בפני קהל של 90 מיליון צופים אמריקאים מדי שבוע.
סרטים בולטים במיוחד שהופקו במהלך תקופה זו כוללים את "הקוסם מארץ עוץ", "חלף עם הרוח", "מר סמית הולך לוושינגטון", "קזבלנקה", "אלו חיים נפלאים", "קינג קונג" ו"אורות הכרך".
לקראת סוף שנות הארבעים של המאה ה-20 תם "עידן הזהב" של הוליווד בעקבות שני גורמים שונים:
מספר הסרטים שהופקו ירד באופן ניכר, אפילו כאשר תקציב ההפקה הממוצע לכל סרט עלה באופן משמעותי וכתוצאה מכך התעשייה נאלצה לשנות את האסטרטגיה העסקית שלה. כתוצאה מהשינויים החלו האולפנים להתמקד בעיקר בהפקת תוכני בידור אותם לא יכול היה המדיום הטלוויזיוני לספק לצופים - הפקות גדולות ומרהיבות. אף על פי שהטלוויזיה שברה את ההגמוניה שהייתה לתעשיית הקולנוע האמריקאית בענף הבידור האמריקאי, כתוצאה מכך חלו שינויים רבים שהועילו לתעשיית הקולנוע. הסיבה לכך היא משום שבמהרה דעכה דעת הקהל לגבי איכות התוכן הטלוויזיוני, בעוד שרבים החלו לראות בקולנוע לעומת זאת כמדיום אומנותי רציני יותר הראוי לכבוד.
משנות ה־60 לשנות ה־80.
עליית שוק הווידאו הביתי.
במהלך שנות השמונים ושנות התשעים התרחשה התפתחות משמעותית נוספת. בעקבות עליית הפופולריות של שוק סרטי הווידאו נפתחה בפני האולפנים הזדמנות להגדיל את הרווחים שלהם באופן משמעותי על ידי השכרתם או מכירתם של סרטי קולנוע שונים שזכו לתשבחות רבות לאורך השנים על אף שכשלו בקופות כאשר יצאו לראשונה לאקרנים.
תחילתם של "שוברי הקופות".
בהמשך נעשתה חלוקה ברורה יותר של ההפקות הקולנועיות האמריקאיות: סרטי שוברי קופות וסרטים עצמאיים. מאותה העת האולפנים החלו למקד את מירב המשאבים בקומץ הפקות יקרות מאוד שיצאו לאקרנים מדי שנה על מנת לשמור על הרווחיות שלהם. בדרך כלל ההצלחה של שוברי הקופות מסתמכת על כך שלסרט מלוהקים צוות שחקנים "כוכבים" ושיהיה לו פרסום מאסיבי על מנת שהסרט יהיה מסוגל למשוך לאולמות הקולנוע קהל עצום. סרט שובר קופות מוצלח הוא סרט שהצליח למשוך קהל גדול מספיק כדי שעלויות ההפקה יתקזזו ושהרווחים יהיו נאים.
בנוסף לסרטי שוברי הקופות האולפנים תומכים גם מדי שנה בעשרות הפקות עצמאיות שמופקים בתקציבים נמוכים ולעיתים קרובות באופן עצמאי ללא עזרת האולפן. סרטים שהופקו באופן זה, בדרך כלל שמים דגש על איכות מקצועית גבוהה במונחים של משחק, בימוי, תסריט ואלמנטים נוספים הקשורים בהפקה, בנוסף ליצירתיות וחדשנות.
במהלך שנות השבעים חל שינוי מהותי נוסף בתעשיית הקולנוע האמריקאית כאשר החלו להיכנס לתעשייה במאים צעירים שצמחו בבתי הספר לקולנוע ולמדו טכניקות שפותחו באירופה במהלך שנות השישים. במאים כמו פרנסיס פורד קופולה, ג'ורג' לוקאס, בריאן דה פלמה, מרטין סקורסזה, סטיבן ספילברג פיתחו את הז'אנרים והטכניקות הקולנועיות שהיו קיימות עד אז ולעיתים רבות הסרטים שלהם זכו לתשבחות רבות ולהצלחה קופתית רבה. קופולה, ספילברג ולוקאס נחשבים לבמאים בעלי השפעה רבה על המודל הנוכחי של סרטי שוברי הקופות האמריקאים, בעקבות ההצלחות הגדולות של סרטיהם "הסנדק", "מלתעות" ו"מלחמת הכוכבים". הסרטים הללו, שכל אחד מהם שבר את השיא הקופתי של כל הזמנים כאשר יצא לאקרנים, השפיעו על ההחלטה של האולפנים להתמקד אף יותר בניסיונות להפיק להיטי ענק קולנועיים.
משנות ה־90 ועד המאה ה־21.
מהפך מהותי נוסף שהתרחש בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים היה כאשר דור במאים נוסף בהם ספייק לי, סטיבן סודרברג וקוונטין טרנטינו החיה מחדש את הקולנוע העצמאי האמריקאי עם סרטים כגון "עשה את הדבר הנכון", "סקס, שקרים ווידאוטייפ" ו"ספרות זולה". מבחינת בימוי, תסריט, עריכה, ואלמנטים קולנועיים נוספים, הסרטים הללו היו חדשניים, לעיתים גסים, והצליחו להפריך את המוסכמות הקיימות של הקולנוע ההוליוודי עד אז. יתר על כן, ההצלחה הניכרת לה זכו בקופות הובילו לכך שהם זכו למעמד חשוב בתרבות הפופולרית האמריקאית והמחישו את היכולת הטמונה בסרטים העצמאיים שהופקו בתקציבים נמוכים לזכות להצלחה מסחרית רבה.
הגבלת ילודה
מנוע לינארי
אלישי כדיר
אלישי כדיר (נולד ב-4 בנובמבר 1987) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בקבוצת אליצור איתו אשקלון גובהו 2.03 מטר. במהלך הקריירה שיחק כדיר בעירוני רמת גן, הפועל גלבוע גליל, עמה זכה באליפות המדינה, מכבי תל אביב, מכבי חיפה, הפועל ירושלים, הפועל אילת, מכבי ראשון לציון, עירוני נס ציונה והפועל תל אביב. כמו כן שיחק כדיר בנבחרות הצעירות של ישראל ובנבחרת הבוגרת.
לאורך השנים שיחק כדיר בארבעה משחקי אולסטאר של ליגת העל: 2012, 2015, 2016 ו-2018. נכון ל-2019 מחזיק כדיר בשיא הנקודות למשחק אולסטאר בעקבות משחק האולסטאר ב-2012 בו קלע 40 נקודות.
קריירה.
תחילת הקריירה.
כדיר נולד וגדל ביבנה. בגיל שבע התגרשו הוריו ואמו גידלה אותו כאם חד-הורית. דרכו בכדורסל החלה במחלקת הנוער של אליצור יבנה. בגיל התיכון הצטרף לקבוצת הכדורסל של תיכון בליך ברמת גן. ב-2005 העפיל תיכון בליך לגמר ליגת העל לתיכונים שם הפסידה לתיכון עמק החולה (שם שיחק יוגב אוחיון). במקביל שיחק כדיר בקבוצת הנוער של מכבי רמת גן ובעונת 2004/05 נבחר לשחקן העונה של מחוז הדרום על ידי האתר ספסל.
בצעירותו שיחק כדיר בנבחרות הצעירות של ישראל. ב-2005 השתתף עם נבחרת הנוער באליפות אירופה שנערכה בסרביה, בה זכתה ישראל במקום השביעי, בה קלע כ-16 נקודות ונטל כ-7 כדורים חוזרים בממוצע למשחק. ב-2006 שיחק עם נבחרת העתודה באליפות אירופה שנערכה בטורקיה זה זכתה הנבחרת במקום ה-12 והעמיד ממוצעים של כ-12 נקודות וכ-4 כדורים חוזרים. ב-2007 שיחק שוב במדי נבחרת העתודה באליפות אירופה שנערכה בסלובניה בה זכתה הנבחרת במקום השישי והעמיד ממוצעים של 13 נקודות וכ-4 כדורים חוזרים.
ליגת לאומית וליגת העל.
כדיר החל לשחק בקבוצה הבוגרת של מכבי רמת גן בליגה הלאומית ושותף בארבעה משחקים במהלך עונת 2004/05 אשר בסיומה העפילה רמת גן לליגת העל. לאחר העפלתה לליגת העל החתימה רמת גן את כדיר על חוזה לשלוש שנים. בעונתו הראשונה בליגת העל לא זכה כדיר לדקות משחק משמעותיות (8.5 דקות בממוצע למשחק). בעונתו השנייה שיחק כ-13 דקות בממוצע למשחק וקלע כ-5 נקודות והעפיל עם הקבוצה לחצי גמר גביע המדינה. בעונת 2007/08 שיחק כ-15 דקות וקלע כ-7 נקודות.
לקראת עונת 2008/09 עבר כדיר להפועל גלבוע גליל. בעונתו הראשונה בקבוצה שיחק כ-22 דקות וקלע כ-9 דקות בממוצע למשחק והעפיל עם הקבוצה לחצי גמר הפיינל פור. בעונת 2009/10 היה כדיר שחקן חמישייה קבוע וממוצעיו עלו לכ-26 דקות וכ-14 נקודות. גלבוע גליל זכתה באליפות המדינה בתום העונה וכדיר נבחר לחמישיית העונה ושחקן העונה בליגת העל.