ב-27 בינואר שיגר חזבאללה שתי רקטות 107 מ"מ מסוריה אל עבר רמת הגולן. הרקטות נפלו בשטחים פתוחים וצה"ל השיב באש ארטילרית אל עבר המשגר. למחרת התרחש המארב בהר דב כאשר 5 מחבלי חזבאללה ירו טילי נ"ט על שיירת כלי רכב של צה"ל סמוך לכפר ע'ג'ר. מהירי נהרגו שני חיילים מחטיבת גבעתי ועוד 7 נפצעו. בנאום שנשא מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, הוא התייחס בהרחבה לתקיפה הישראלית ולתגובת חזבאללה.
רינה גלוק
רינה גלוק (נולדה ב-14 בינואר 1933) היא אמנית, רקדנית, יוצרת, מחנכת, חוקרת, ממייסדי להקת בת שבע ומעמודי התווך של הפקולטה למחול באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
ביוגרפיה.
רינה גלוק נולדה בניו יורק ארצות הברית, להורים מהגרים מאירופה. שם חיה עד לשנת 1954 עת עלתה לישראל. בגיל שלוש שנים החלה לרקוד בהמלצת רופא המשפחה, שהתרשם מתת משקלה, ומאז לא הפסיקה. מגיל שש עד שלוש עשרה למדה אצל בלאנש אוונס מחול יצירתי. כשהייתה גלוק בת 13, הבינה אמה שהיא זקוקה להכשרה מקצועית כדי שתוכל להיות לרקדנית, ולכן הפסיקה את לימודיה עם בלאנש והצטרפה ל"ניו דאנס גרופ", הסטודיו הניו יורקי למחול מודרני. ב"ניו דאנס גרופ" למדה גלוק "טכניקת גראהם" עם סופי מסלו, את "טכניקת המפרי ווידמן" עם נונה שורמן, בלט עם רוני אאול, עם פרל פרימוס ג'יין דאדלי ועם איב ג'נטרי, שהזמינה את גלוק להצטרף ללהקתה. גלוק גם הוזמנה להצטרף ללהקת מסלו, דאדלי וביילס, שנקראה גם היא "New Dance Group Company".
בגיל 14, לאחר שנה ב"תיכון ג'וליה ריצ'מן" ובעודה רוקדת ב"ניו דאנס גרופ", התקבלה מבין מאות תלמידים ללימודי השנה השנייה, בבית הספר היוקרתי למחול, שאך זה נפתח- HIGH SCHOOL OF PERFORMING ARTS. לימודיה כללו בלט קלאסי, טכניקות מודרניות, רפרטואר וכוריאוגרפיה (לבאן), היסטוריה של המחול, דרמה וכמובן כל המקצועות העיוניים על פי דרישות משרד החינוך בניו יורק. בשנת 1948, בגיל 15 בלבד, זכתה בפרס "Audition Winners", שניתן לרקדנים ולכוריאוגרפים מצטיינים. פרס זה זיכה אותה בהופעה מקצועית פומבית ראשונה באולם ימה"א ברח' 92, בריקוד שחיברה, "Johnny Has Gone For a Soldier".
בית הספר ג'וליארד.
בשנת 1951, עם סיום לימודיה של גלוק בבית הספר התיכון לאמנויות הבמה ועם הקמתה של המחלקה למחול בבית הספר ג'וליארד - בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה, זכתה להתקבל, שוב מבין פונים רבים. במהלך לימודיה בג'וליארד יצרה מספר מחולות, ביניהם הדואט על רות ונעמי, "רות" ו "עקורה משורש", שינקו ממוטיבים תנ"כיים, היו חדורי מודעות חברתית, התבססו על שירי עם וביטאו הזדהות עם המוחלש. יצירות אלה הועלו במסגרת "הבמה לרקדנים" ובמסגרת "קונצרטים למחול ישראלי" בניהולו של פרד ברק, בימה"א ברח' 92 בניו יורק. באותה שנה, התחדש הקשר בין גלוק למורתה בלאנש, בעקבות מחלתה של בלאנש והזדקקותה למורה מחליפה. בהדרכתה של בלאנש עברה גלוק הכשרה להוראת מחול.
ביולי 1948 נסעה גלוק לקורס הקיץ שהתקיים בקולג' של קונטיקט, הודות לעזרתה של מרתה היל, שסידרה לה מלגה. את היל הכירה גלוק, כשופטת בתחרות בה השתתפה ומאז נשארו בקשר. ב-1951 החלה ללמוד אצל מרתה גרהם במסגרת "ג'וליארד" והייתה לתלמידתה המובילה של גראהם. השיעורים אצלה נשאו אופי של מופע על הבמה. גראהם התמקדה בחומר בסיסי ובתפיסת יסוד שפיתחה, תוך הקפדה על ביצוע מדויק של כל תרגיל. הטכניקה של גראהם דיברה ישירות אל עמקי נשמתה של גלוק. כיוון לימודיה הקודמים של גלוק היה שונה. בלאנש אוון התנגדה לתרגול הטכני והמסוגנן של גראהם ולכן ביקרה בחריפות את החלטתה של גלוק ללמוד אצלה.
בנובמבר 1951, הכירה רינה גלוק את משה מורביץ, אמן וכנר, ולאחר פחות משנה, נישאה לו. עם סיום לימודיה ב"ג'וליארד", ולאחר ביצוע מופע מחול משלה, הוענק לה תואר בוגרת במדעים. במופע רקדה גלוק את הדואט "רות" וקטעי סולו שונים משלה. המורה של גלוק לבלט היה אז אנטוני טיודור, שהדרכתו הייחודית ודרך הוראתו הם שעוררו בה את האהבה וההערכה לבלט הקלאסי. משיעוריו הבינה גלוק שאין זה משנה באיזו טכניקה או סגנון ריקוד בוחרים לרקוד, חשוב רק אם יש לריקוד משמעות, אם הוא מקרין כנות ועושר של דימויים פנימיים. גלוק כבר הייתה בפיתחה של קריירה כאחת הרקדניות הצעירות המובילות בניו-יורק, אך בשנת 1954 החליטו היא ובעלה לעזוב את ארצות הברית ולעלות לישראל.
בישראל.
רינה גלוק ומשה מורביץ התמקמו בדירה קטנה בתל אביב והתחילו להתכונן בנפרד להופעות ההיכרות הראשונות שלהם עם הקהל הישראלי. האתגר הראשון שעמד בפני גלוק, אותו צלחה, היה מציאת רקדנים וסטודיו לאימונים וחזרות. גלוק התקבלה על ידי קהיליית המחול בישראל בזרועות פתוחות והוזמנה ללמד ולערוך חזרות בסטודיו של מיה ארבטובה ושל דבורה ברטונוב, שם היו רצפות עץ- מצרך נדיר בימים ההם.
הופעת הבכורה של גלוק נערכה במרץ 1955, באולם תיאטרון האהל בתל אביב, היה זה ערב של קטעי סולו ודואטים, ישנים וחדשים שיצרה גלוק בארצות הברית ובארץ. הביקורות היו חמות, ובעקבות כך הוזמנה גלוק להופיע בקיבוצים ובערים ברחבי הארץ.
לאחר שנה של מגורים בתל אביב, עבר הזוג לקיבוץ בית אלפא, שם עבר מורביץ תקופת הכשרה טרם פגישתו עם גלוק במהלך לימודיו ב"ג'וליארד". את בימות המחול של ניו-יורק החליפה גלוק בבמות שאילתרו נגרי הקיבוצים והמושבים, בהופעות בחללים קטנים, בבתי-עם שבישובים הפריפריאליים: מדן ועד רביבים, מעפולה ועד באר שבע וירושלים. גלוק הופיעה עם יצירות היחיד שלה ובהמשך עם להקתה. היא הביאה עימה להופעותיה את ציוד הקול, המוזיקה והתאורה ולעיתים גם רצפת עץ ניידת. קודם שלבשה את בגדי הריקוד, עסקה בהכנת האולם להופעה המקצועית. לאחר שנה חזר הזוג לתל אביב.
גלוק הייתה חלוצת המחול המודרני בישראל, בכך שהביאה את טכניקת המחול של גראהם ארצה, והנגישה אותה לרקדנים וליוצרים כאן, באמצעות הופעותיה בכל הארץ עם מחולות שיצרה (חלקם בהשראת המקורות) בפני קהלים הולכים וגדלים, שהיו צמאים לאוצרות התרבות שהביאה. היא הקימה סטודיו למחול בתל אביב, שם, בנחישות ובתנאים פיזיים קשים השרישה את רוח המחול האמריקאי, שהציב דרישות מחמירות, שהיו בלתי מקובלות באותה תקופה. בזכות מקצועיותה ויסודיותה, ביקשה אותה גראהם ללמד את הטכניקה שלה. בסיועה של הברונית בת שבע דה רוטשילד, פתחה גלוק סטודיו מאובזר בתל אביב, אליו הצטרפו רקדנים נוספים מרחבי הארץ. הסטודיו של גלוק הפך למרכז הוראת הטכניקה וגיבש כוח אמנותי תוסס, שלימים היווה את שדרת המייסדים של להקת בת שבע. בשנת 1957 יזמה גלוק במשותף עם נעמי אלסקובסקי ורינה שחם פרויקט חדשני - "בימת מחול", מסגרת ראשונית שנוצרה כדי לאפשר מפגש פורה בין כוריאוגרפים ורקדנים ישראלים. שיתוף פעולה סביב יצירת שפה תנועתית ויצירתית, תוך צמצום התחרות המגבילה ומתוך תקווה להקים להקה מקצועית.
בשנת 1958, ארבע שנים לאחר עלייתה ארצה, כשהייתה בת 25, הוזמנה גלוק על ידי פרופ' חסיה לוי-אגרון, ללמד באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בירושלים ועל ידי שרה לוי-תנאי, ללמד את רקדני ענבל, את יסודות המחול המודרני.
בפעילויותיה הרבות והמגוונות בעשור הראשון לעלייתה ארצה (1964-1954) הכשירה גלוק גם את הקהל שוחר המחול לצפייה ביצירות בעלות רוח שונה מזו אליה הורגל - צפייה במופעי ריקוד בסגנון אירופאי. שפת המחול המודרני שהביאה יצרה קרקע בשלה להופעותיה בעתיד של להקת בת שבע ושל להקות מחול מודרניות נוספות, שהוקמו ושהגיעו לכאן עם השנים.
להקת בת שבע.
באוקטובר 1963, הוזמנה גלוק רשמית על ידי בת שבע דה רוטשילד להצטרף ללהקה החדשה. האודיציות לרקדנים נערכו בנובמבר 1963 וגלוק התבקשה לתת את השיעור שהיווה את האודיציה, כאשר מרתה גרהם, בת שבע דה רוטשילד, האמן דני קרוון ואחרים, היו צוות השופטים.
מועד תחילת פעילותה של הלהקה נקבע לאביב 1964. גלוק התבקשה לאמן את הרקדנים בטכניקה של גראהם. ב-16 בדצמבר של אותה שנה קיימה להקת בת שבע את הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הבימה בתל אביב. באותה הופעת בכורה, רקדה גלוק את תפקידה של מרתה גרהם ביצירה "הורודיה". הקהל היה נלהב וכן הביקורות. הייתה זו התחלה בלתי נשכחת ומבטיחה טובות, ציון דרך ממשי. מאז ואילך דובר על המחול בישראל במושגים של "לפני או אחרי הקמת להקת בת שבע".
רינה גלוק הייתה בין סוללות הדרך ומייסדי להקת בת-שבע ובמשך 18 שנים הייתה מעמודי התווך שלה – רקדנית מלאת אנרגיה, בעלת נוכחות בימתית ייחודית, שרקדה ביצירותיהם של גדולי הכוריאוגרפים של אותה תקופה: גראהם, מק'קייל, כהן, טטלי, רובינס ואחרים. היא קיבלה את תפקיד הסולנית (בחלקם תפקידיה של גראהם עצמה) בריקודים רבים וביניהם "הורודיה", "נבכי הלב", "הציידים האגדיים", "תנועות", "הכרם של מרתה", "חזרה...?" "שעשועי מלאכים" ובעוד רבים אחרים.
גלוק יצרה שש כוריאוגרפיות ללהקה: "נשים באוהל", "בבואות", "לעת ציפייה", "משחקים שאנו משחקים", "דמויות" ו"מסע", כאשר ברובם שיתפה פעולה עם המובילים שבמלחינים הישראלים: פאול בן-חיים, גארי ברתיני, נעם שריף, מרדכי סתר, עדן פרטוש ועם הפסל דני קרוון, שהתעניין אז בעיצוב תפאורה.
במהלך שנות עבודתה בבת -שבע, שימשה גם כמנהלת חזרות וכמנהלת אמנותית-עמיתה של הלהקה והשפיעה על דרכה האמנותית. היא ליוותה את הלהקה בשיאיה, כמו גם בתקופות השפל שלה, כאשר מול עיניה עמדו הרצון והחובה לשמור את קיום הלהקה. היא עבדה ללא לאות כדי לגשר על פערים בין הרקדנים, הלהקה ומממניה, וכל אלה תוך שמירה על ערכיה שלה ועל יוקרת הלהקה.
לימים אמרה הברונית בת שבע דה רוטשילד, כי הקימה את להקת בת שבע עבור "שתי הרינות"- רינה גלוק ורנה שיינפלד, תלמידתה.