במקור, הסדרה התעתדה לעלות לשידור במהלך שנת 2020, אך נדחתה עקב פציעתו של צ'ו ובעקבות התפרצות מגפת הקורונה בארצות הברית. ב-23 באוגוסט 2021, נמסר כי הסדרה תעלה לשידור ב-19 בנובמבר 2021.
עיבודים למדיות נוספות.
נובליזציה וקומיקס.
באוגוסט 2021, הוכרז כי נטפליקס משתפת פעולה עם הוצאת "Titan Books" על מנת להוציא לאור מספר ספרים המבוססים על הסדרה, כאשר הספר הראשון, בשם "Cowboy Bebop: A Syndicate Story: Red Planet Requiem", עתיד לצאת לאור בשלהי שנת 2021. בנוסף, בינואר 2022, עתיד לצאת לאור ספר אמנותי שיכיל אמנות קונספט ותמונות מאחורי הקלעים מתוך הסדרה.
כמו כן, נמסר כי "Titan Books" תפרסם מיני-סדרת קומיקס בת ארבע גיליונות המבוססת על הסדרה, כאשר הגיליון הראשון שלה עתיד לצאת לאור בדצמבר 2021, ואוגדן מסחרי שיאגוד בתוכו את כל ארבעת הגיליונות עתיד לצאת לאור במאי 2022. מיני-סדרת הקומיקס נכתבה על ידי דן ווטרס, והיא אוירה על ידי למאר מאתורין.
הלילה האפל של הדחליל
Dark Night of the Scarecrow (בעברית: הלילה האפל של הדחליל) הוא סרט אימה טלוויזיוני אמריקאי משנת 1981 אשר בוים על ידי הסופר פרנק דה פליטה ונכתב על ידי ג'יי.די פייגלסון. במקור פייגלסון רצה לעשות סרט עצמאי אך בסוף הסרט נקנה על ידי רשת CBS ואף נערכו בו מספר שינויים.
עלילה.
בעיירה קטנה בדרום המדינה, צ'ארלס אליוט "בובא" ריטר, אדם מבוגר אך מאותגר נפשית מתיידד עם מרילי ויליאמס. חלק מתושבי העיירה מודאגים מהקרבה בין ויליאמס לריטר, כאשר הדוור המרושע אוטיס האזלריג הוא הגרוע ביותר. כאשר ויליאמס מותקפת על ידי כלב ושוכבת מחוסרת הכרה אצל רופא העיירה האזלריג מיד חושב שריטר ניסה להרוג אותה אף על פי שהוא זה שהציל אותה. כתוצאה מכך האזלריג ועוד מספר חברים נוספים שלו מחליטים לעשות לינץ' על ריטר. בינתיים אמו של ריטר מחפשת אותו לדחליל ומעמידה אותו במרכז החצר. באותו הזמן האזלריג וחבריו מאתרים את ריטר ויורים בו למוות. לאחר מכן הם מבינים שבעצם למעשה ריטר לא תקף את ויליאמס אלא באמת הציל אותה ומתחרטים על מעשיהם. אך במקום להסגיר את עצמם הם מחליטים להניח בידיו של ריטר קלשון כדי שזה ייראה כך כאילו ריטר ניסה לתקוף אותם והם ירו בו כתוצאה מהגנה עצמית. החבורה משקרת גם בחקירה משטרתית ועקב חוסר ראיות נגדם הם משוחררים מהמעצר.
ויליאמס שהתאוששה מהתקיפה, משתחררת מבית החולים ומתגנבת לביתו של ריטר על מנת לחפש אותו. היא פוגשת בבית את אמו של ריטר שמשקרת לה שריטר נעלם. ויליאמס יוצאת מהבית נסערת במטרה לחפש את ריטר בעוד אמו של ריטר רצה בעקבותיה. אך לבסוף ויליאמס מתיישבת במקום בו ריטר נרצח ושרה את השיר האהוב עליה. היא אומרת לאמו של ריטר כי היא מאמינה שהוא לא נעלם אלא בסך הכל מתחבא.
יום למחרת, הארליס הוקר, אחד המעורבים בפרשה, מוצא בחצר הבית שלו דחליל שנראה כמו הדליל שהתחפש אליו ריטר. הוא מספר את זה לאוטיס שטוען כי זה התובע המחוזי ששם את זה בכוונה בשביל להציק להם. בערב הדחליל נעלם בפתאומיות מהחצר של הארליס ולאחר מכן הוא שומע רעשים מתוך האסם שלו. הוא מתקרב לאסם בחשש ומוצא שם מכונת לחיטוב עצים שפועלת בכוחות עצמה. מהבהלה הארליס נופל לתוך המכונה ונהרג. אף על פי שנהרג בתאונה אוטיס וחבריו חושבים כי המוות של הארליס היה מכוון. הארליס מגיע לביתה של אימו של ריטר ומאשים אותה שהיא זו שהרגה את הארליס אך היא מכחישה את הטענות ורומזת שאוטיס פדופיל בגלל האובססיה שלו לוויליאמס ושבגללו הוא ברח.
במסיבת ליל כל הקדושים של הכנסייה המקומית בזמן שהיא משחקת מחבואים עם הילדים האחרים, ויליאמס מתעמתת עם אוטיס, שמנסה לגרום לה להאמין שימו של ריטר היא זו שעומדת מאחוריי האירועים האחרונים. ויליאמס לא מאמינה לאוטיס ואומרת לו שהיא יודעת מה הם עשו לבובה. לאחר מכן היא בורחת מהמסיבה בעוד אוטיס רודף אחריה אך המאבטח של המסיבה עוצר אותו ומורה לו לחזור למסיבה.
עד מהרה הדחליל מופיע שוב בחצר של אחד מחבריו של אוטיס. באותו הלילה אוטיס פורץ לבית של אמו של ריטר על מנת לעצור את המזימה שלה כביכול. אמו של ריטר שרואה את אוטיס בביתה נבהלת ומקבלת דום לב כתוצאה מכך. על מנת שלא יחשדו שיש לו קשר למקרה אוטיס מחליט לגרום לדליפת גז בבית שגורמת לפיצוץ הבית. כתוצאה מכך כולם חושבים שהפיצוץ היה תאונה חוץ מהתובע המחוזי שחושד.
למחרת בלילה, פילבי, אחד מחבריו של אוטיס אשר אצלו הוצב הדחליל בפעם האחרונה שומע המולה בכלוב החזירים שלו והולך לבדוק מה קורה. כתוצאה מכך פילבי נתקל בהתרחשויות מוזרות שגורמות לו לבהלה. מרוב הבהלה פילבי בורח מחצר ביתו ונכנס למכונית שלו שהוא לא מצליח להתניע אותה. כתוצאה מכך הוא בורח מהמכונית ומוצא מקלט בממגורה של תבואה. הוא נועל אחריו את הדלת אך כאשר הוא נכנס לממגורה הוא רואה כי מסוע עם כל התבואה עליו מתחיל להתקדם לעברו. פילבי מנסה לפתוח את הדלת הנעולה אך לא מצליח וכתוצאה מכך כל התבואה שעל המסוע נופלת עליו והוא נקבר בתוכה ונחנק למוות.
למחרת אוטיס מודיע לחברו סקיטר שפילבי נהרג וסקיטר מהפחד שהוא יהיה הקורבן הבא מחליט להסגיר את עצמו. אוטיס מתנגד לכך וטוען ששתי הרציחות האחרונות היו בסך הכל מתיחה של מישהו שמנסה לנקום את מוטו של ריטר אף על פי שהוא בכלל בחיים. סקיטר מציע לאוטיס שהם יפתחו את הקבר של ריטר מחדש כדי לראות אם הוא שם על מנת להפריך את הטענה שהוא עדיין בחיים וכך השניים עושים.
סקיטר פותח את הארון ומגלה שהגופה של ריטר עדיין שם. סקיטר המבוהל מחליט לברוח מבית הקברות בעוד אוטיס רודף אחריו ועוצר אותו. אוטיס אומר לסקיטר כי הוא יחליט לתמוך בכל מה שיעשה. הם חוזרים לקבר כדי לכסות אותו מחדש אך בזמן שסקיטר מכסה את הקבר אוטיס מחליט להגן על עצמו וכתוצאה מכך מכה את ראשו עם את חפירה והורג אותו. לאחר מכן אוטיס מכסה את הקבר בעצמו אך הפעם ביחד עם גופתו של סקיטר.
לאחר מכן אוטיס נוסע הביתה ונתקל בוויליאמס בדרך ומתחיל לרדוף אחריה עם האוטו שלו. כתוצאה מכך הרכב שלו מתרסק אך אוטיס לא מוותר ומחליט לרדוף אחריי ויליאמס ברגל. לאחר שהוא משיג אותה הוא מטיח בה האשמות שהיא זו שלמעשה גרמה לרציחות. תוך כדי הוויכוח ביניהם מכונה לחיטוב עצים מתחילה שוב לפעול מעצמה. אוטיס בורח מהמקום תוך כדי שהמכונה רודפת אחריו. בזמן המרדף אוטיס מגיע לדחליל שמחזיק את הקלשון שאיתו הוא הרג את ריטר. אוטיס נופל על הקלשון ונפצע אנושות עד שהוא מתמוטט ומת. ויליאמס שבזמן הזה הסתתרה שומעת צעדים מתקרבים, היא מרימה את מבטה ורואה את הדחליל מביט לעברה והיא מחייכת לעברו. הוא משיט לה פרח ואומר לה "תודה בובא" (בובא היה הכינוי של ריטר) ולאחר מכן ויליאמס אומרת לו שיש לו משחק חדש ללמד אותו וכך הסרט נגמר.
מחנה רסבדו
מחנה רסבדו (בצרפתית: Récébédou) היה מחנה מעצר לרפובליקנים ספרדים וליהודים, שהתקיים מפברואר 1941 עד ספטמבר 1942, בפורט-סור-גארון (Portet-sur-Garonne), דרומית לטולוז. עצירים הובלו ממחנה זה ברכבת דרך דרנסי לאושוויץ ולמחנות השמדה נוספים.
היסטוריה.
אזור רסבדו.
בסביבות 1560 היה האזור אדמתו של יהאן דה גילברט (Jehan de Gilbert), שהיה כונס פסקי הדין באזור ריווייר ורדן (Rivière Verdun). החווה המרכזית באזור נודעה כ"חוות הכונס" (באוקסיטנית: borda del recevedor או bordo del rebédou). האדמה, על גדות הגארון, מורכבת בעיקר מאדמות חקלאיות ויער. במהלך המהפכה הצרפתית הוחרמה האדמה כ-Biens nationaux ("לטובת האומה") ובשנת 1791 נרכשה על ידי בעל הפונדק דומון (Daumont) מטולוז, ששיפץ את מבני החווה, וזו הפכה לטירת קלרפון (Clairfont).
בשנת 1939 נרכשה הקרקע לשם בניית עיר עבור עובדי מפעל הנפץ הלאומי של טולוז. בעיר הוקמו 87 בניינים קטנים עם קומות לבנים שהציעו נוחות סבירה.
מחנה המעצר.
מרכז פליטים.
מלחמת העולם השנייה הביאה לשינוי בשימוש של העיר רסבדו בניהולה של עיריית טולוז. ביוני 1940 שימש המקום לשיכון פליטים, יהודים שגורשו מגרמניה ושהו עד אז בבלגיה ובצפון צרפת. ביולי, נוכח זרם פליטים רפובליקאים ספרדים ויהודים שנמלטו מהאזור הכבוש של צרפת, הפכה העיר למרכז קליטה של פליטים ונמלטים.
מחנה בית חולים.
בפברואר 1941 הוכפפה העיר למחוז גארון עילית והפכה למחנה בית חולים רשמי של עצירים זקנים וחולים, עם כוח עבודה מתוכנן של 1,400 איש. משטר וישי הפך אותו למוסד פתוח למחצה, שאפשר לעיתונאים ולארגוני צדקה לבדוק אותו. משטר וישי שקל להשתמש בו למטרות תעמולה.
בהתחלה התנאים היו סבירים, אך הידרדרו במהירות עקב מחסור בציוד רפואי, תרופות ומזון. בשנת 1941 היו במחנה 739 עצירים, מחציתם היו מעל גיל 60 וסבלו ממחלות קשות. במהלך החורף של 1941–1942, רעב, קור וחולי, הותירו 118 מתים, ובסך הכל מתו 314 בני אדם, בהם 254 יהודים.
כמה שיירות של מגורשים עזבו את רסבדו במהלך אוגוסט 1942. חלקם יצאו כבר ב-11 באוגוסט אך רובם יצאו בלילות 26–28 באוגוסט מפורט-סור-גארון בקרונות משא, והובילו את העצורים למחנה דרנסי בשלוש שיירות שיצאו משם לאושוויץ עם 349 יהודים מרסבדו.
מחאתו של הארכיבישוף.
ז'יל-ז'רו סאלייז', הארכיבישוף של טולוז מחה באופן פעיל על המדיניות נגד היהודים והתעקש על סגירת המחנות בנואה וברסבדו במכתב רשמי של הכמורה, שהוקרא בכל הקהילות של הדיוקסיות שלו ב-23 באוגוסט. פעולותיו, עם פעולותיהם של ארגונים הומניטריים כמו Cimade והצלב האדום, סיפקו תמיכה מסוימת לעצורים. מספטמבר 1942 הופנו העצורים בהדרגה לבתי חולים אחרים באזור, והמחנה סיים את פעילותו. המחנה נסגר רשמית באוקטובר 1942 בתואנה שהוא קרוב מדי לטולוז.