יושבי המערה חיו בעלטה מוחלטת. נרות ודלק היו יקרי מציאות, והיה עליהם לכפות על עצמם משמעת קיצונית בצריכתם, כך שהם הרשו לעצמם להאיר את המערה רק על מנת להכין את הארוחות כמה פעמים ביום. פפקלה בליצר, אחת הניצולות שהייתה בת ארבע כאשר היא ומשפחתה מצאו מקלט במערות מהנאצים, העידה לאחר מכן כי שכחה לגמרי את מראה השמש או אור יום. בסופו של דבר, בתחילת אפריל 1944, מצא אחד מהמסתתרים בקבוק על האדמה מתחת לכניסה למערה. בפנים היה מסר מאיכר אוקראיני ידידותי, אשר כתב: "הגרמנים הלכו". כמה ימים לאחר מכן, כל הקבוצה, שמנתה 38 אנשים, יצאה. רוב הניצולים מן המערה היגרו לצפון אמריקה, שם עדיין חיים צאצאיהם.
גילוי הסיפור ופרסומו.
הסיפור נשאר עלום עשרות שנים לאחר המלחמה ונתגלה במקרה בשנת 1993, כאשר צעיר אמריקאי בשם כריסטוס ניקולא חקר מערות באזור, וגילה סימנים לכך שאנשים מצאו בהן מקלט. הוא תחקר תושבים מקומיים, וקיבל רסיסי מידע שהובילו אותו לחקור את המערות, בהן מצא עדויות נוספות על היהודים שחיו שם. כשחזר לביתו בקווינס, ניו יורק, בילה ניקולא עשר שנים בחיפוש אחר מידע שיאמת את הסיפור. קצה החוט היה כשהצליח לאתר ניצול שגר כמה קילומטרים ממנו בקווינס, שהוביל אותו לפגישה עם ניצולים יהודיים שנותרו בחיים, והוא הקליט את חוויותיהם.
הדבר הוביל ליצירתו של סרט בשם "No Place On Earth", המספר את סיפורם של הניצולים, ואת סיפורו של ניקולא שהקדיש לנושא שנים מחייו. בנוסף התפרסם הסיפור בכתבה במגזין נשיונל ג'יאוגרפיק.
קוראים לי סטיבן
קוראים לי סטיבן (במקור: I Know My First Name is Steven) הוא סרט טלוויזיה בשני חלקים שהפיקה הרשת האמריקאית NBC בשנת 1989 המספר את הסיפור האמיתי של סטיבן סטיינר, ילד בן 7 שנחטף בדרכו מבית ספר והצליח לברוח אחרי 7 שנים בהן לא הצליחו למצוא אותו. את הסרט ביים לארי אליקן ושני הכוכבים הראשיים בו הם לוק אדוארד ששיחק את סטיינר בגיל 7 וקורין נמק ששיחק את סטיינר בגיל 14. נמק גם היה מועמד באותה שנה לפרס אמי על תפקידו.
עלילה.
סטיבן סטיינר (בגילומו של לוק אדוארד) הוא ילד בן שבע בודד ודי עצוב שמחפש חברים. הוא מתסכל את הוריו בבדידותו וכשהוא חורט את שמו על גדר הבית זה מכעיס אותם במיוחד. יום אחד, בלכתו חזרה הביתה מבית הספר נעצרים לידו שני אנשים, ארווין מרפי (בגילומו של פרויט טיילור וינס) וקנת פרנל (בגילומו של ארליס הווארד) ומציעים לו טרמפ הביתה. תחילה חושש סטיינר לעלות למכונית, אבל פרנל מספר לו שהוא כומר בכנסייה וזה משרה ביטחון על הילד שעולה לרכב.
השלושה לא נוסעים לביתו של הילד כי אם למקום רחוק יותר ובדרך מספר פרנל לסטיינר שהוא חייב להגיע הביתה ורק מאוחר יותר יחזיר את הילד. לאט לאט הוא מוציא מסטיינר את סיפור החריטה ומשכנע אותו שהוריו עדיין כועסים עליו ובעקבות העובדה שקשה להם לגדל חמישה ילדים הם מוותרים עליו ומעבירים אותו לחזקתו של פרנל.
כדי לטשטש את זיהויו של סטיינר מחליט פרנל לשנות את שמו של סטיבן לדניס ואת תאריך הלידה שלו ואף צובע את שיערו. הוא לא מתרגש מהדמעות של הילד שרוצה לחזור הביתה ומשכנע אותו לאט לאט ועם המון מניפולציות שהוא אביו החדש ואף מבקש ממנו לקרוא לו אבא. סטיינר, שעכשיו קוראים לו דניס פרנל גם מקבל מתנה מאביו החדש, כלבה קטנה כדי להקל על תחושותיו.
פרנל מתחיל לתקוף מינית את הילד (דבר שמתברר מאוחר יותר כשסטיינר מודה), מכריח אותו גם לקיים יחסי מין עם חברתו של פרנל ומאפשר לו לשתות אלכוהול ולעשן כבר בגיל 9. הוא רושם אותו לבית ספר תחת שמו ותאריך הלידה החדש שלו וסטיינר מתחיל להתרגל לחייו החדשים, בו בזמן שמשפחתו והמשטרה המקומית במחוז מרסד שבקליפורניה עושים את כל המאמצים כדי למצוא אותו.
שבע שנים מיום החטיפה, כשדניס כבר בן 14, חוזר הביתה פרנל עם ילד בן 5 ומספר לדניס כי זהו אחיו החדש. כמו במקרה של סטיינר, גם הילד החדש, טימותי וייט, עובר שינויים, שיערו הבלונדיני נצבע והוא מקבל מיד שם חדש. סטיינר, שרואה את ההיסטריה על פניו של וייט - שגם מספר לדניס את אותו הסיפור שהוא שמע מפרנל לפני שבע שנים על עצמו - מרגיע את הילד ומבטיח להחזיר אותו להוריו. שבועיים מאוחר יותר, באחד הערבים שפרנל עובד במשמרת הלילה לוקח דניס את וייט על גבו והשניים בורחים מהבית.
וייט לא זוכר במדויק היכן מתגוררים הוריו וסטיינר לוקח אותו לתחנת המשטרה. הוא מפחד להיכנס איתו מחשש שאכן לפרנל יש חזקה עליו והוא יוחזר לביתו, אבל שוטר שרואה אותם מחוץ לתחנה מכניס את שניהם. השוטר מזהה את וייט הקטן אך לא את סטיינר שמספר לו מי הוא. הוא אומר לשוטר שהוא יודע שהשם המקורי שהיה לו פעם זה סטיבן סטיינר והשוטר מבין שהתעלומה פוצחה. עוד באותו הלילה נעצר פרנל ושני הילדים חוזרים לחיק משפחותיהם, לא לפני שסטיינר מבקש לחזור לביתו של פרנל כדי לקחת את הכלבה.
הפקת הסרט ושידורו.
הסרט שודר בשני חלקים ב-21 וב-22 במאי 1989 ברשת NBC האמריקאית והיה להצלחה, בעקבותיה נמכרו הזכויות שלו לרשת הבריטית BBC והסרט שודר גם שם. סטיבן סטיינר עצמו נטל חלק בכל הפקת הסרט, עזר וייעץ באירועים ואף שימש כניצב בתפקיד אחד השוטרים שמחזירים את דמותו הביתה אחרי החטיפה. הרשת הבריטית הפיקה מאוחר יותר סרט באורך מלא על סמך הדרמה בשני החלקים ששידרה. ארבעה חודשים לאחר שידור הסרט נהרג סטיינר בתאונת אופנוע.
התסריט של מייק אקולס נכתב אחרי תחקיר ארוך אותו ביצע וכלל בין היתר גם מספר ראיונות עם סטיינר ועם קנת פרנל בבית הכלא. בשנת 1991 פרסם ספר עם שם זהה לסרט המתאר את הראיונות וסיפור האירועים.
כותרת הסרט והספר לקוחים מתוך ההצהרה שכתב סטיינר בתחנת המשטרה בעיירה אוקיה שבה התגורר וייט בשעות הבוקר המוקדמות של ה-2 במרץ 1980 ההצהרה בה הוא מספר מי הוא למרות שהוא טועה בכתיב של שם משפחתו.
סטיינר כתב:
"My name is Steven Stainer. I am fourteen years of age. I don't know my true birthdate, but I use April 18, 1965. I know my first name is Steven, I'm pretty sure my last is Stainer, and if I have a middle name, I don't know it."
איריס הביצות
איריס החרמון
איריס הלבנון
איריס הנגב
גילברט וג'ורג'
גילברט פרוש (Gilbert Proesch, נולד ב-17 בספטמבר 1943) וג'ורג' פסמור (George Passmore, נולד ב-8 בינואר 1942) הם זוג אמנים היוצרים יחד תחת השם גילברט &amp; ג'ורג'. הם ידועים ביצירותיהם המבוססות על תצלומים.
ביוגרפיה.
פרוש נולד בסן מרטין דה טור שבדרום טירול, צפון איטליה, ושפת אמו היא לדינית. הוא למד בבתי ספר שונים לאמנות באוסטריה ובגרמניה לפני שהיגר לאנגליה.
פסמור נולד בפלימות' שבבריטניה לאם חד הורית בבית עני. הוא למד אמנות באנגליה.
השניים נפגשו ב-25 בספטמבר 1967 כשלמדו פיסול ב St Martins School of Art. הם מספרים שהתחברו מכיוון שג'ורג' היה היחיד שיכול להבין את האנגלית הגרועה של גילברט. בראיון שנערך ב-2002 לדיילי טלגרף אמרו כי מדובר היה ב"אהבה ממבט ראשון". השניים נישאו ב-2008.
במשך שנים רבות גילברט וג'ורג' גרו ויצרו במזרח לונדון.
פסלים חיים ומזמרים.
במהלך לימודיהם יצרו גילברט וג'ורג' את הפסל המזמר (The Singing Sculpture) שהוצג לראשונה ב-Nigel Greenwood Gallery בשנת 1970.לצורך מיצג זה הם כיסו את ראשיהם וידיהם באבקה צבעונית, עמדו על שולחן ושרו ורקדו לצלילי השיר Underneath the Arches של פלנגן ואלן, לעיתים במשך יום שלם. החליפות שלבשו במיצג זה הפכו עבורם למעין מדים. רק לעיתים נדירות הם מופיעים בציבור כשאינם לבושים בחליפות. בנוסף, רק לעיתים נדירות אחד מהם מופיע בציבור שלא בחברתו של השני. הם מכנים עצמם "פסלים חיים" ומסרבים לנתק את האמנות מחיי היום יום, בטענה שכל דבר שהם עושים נחשב לאמנות.
התמונות.
הצמד מוכר בין השאר בזכות עבודות הצילום הגדולות שלו, הידועות בשם "התמונות" (The Pictures). היצירות המוקדמות בסגנון זה נעשו בשחור ולבן, ומאוחר יותר נצבעו ביד גם באדום וצהוב. לאחר מכן, גילברט וג'ורג' החלו לעבוד עם צבעים עזים יותר, ולעיתים השתמשו בתאורה או כיסו את היצירות בגריד שחור. היצירות עוסקות במגוון רחב של נושאים, ביניהם ניתן למנות דת ופטריוטיזם. שני האמנים עצמם מופיעים ביצירות לעיתים קרובות. הם תיארו אותן כ"מכתב אהבה מאיתנו לצופה".
בשנת 2007 פורסם על ידי מוזיאון טייט מודרן ספר בשם The Complete Pictures, 1971–2005, ובו מופיעות למעלה מאלף מיצירותיהם.
Jack Freak Pictures.
Jack Freak Pictures היא סדרת היצירות הנרחבת ביותר של גילברט וג'ורג' נכון ל-2012. שני המוטיבים המרכזיים ביצירות הם תמונותיהם של הצמד ודגל הממלכה המאוחדת. בתמונות משולבים מוטיבים רבים ממזרח לונדון.
עמדות פוליטיות.
גילברט וג'ורג' נחשבים ליוצאי דופן בעולם האמנות בשל דעותיהם השמרניות ואהדתם למרגרט ת'אצ'ר. בראיונות אמר ג'ורג' כי לעולם לא היה אנטי-ממסדי: "אסור להיות שמרן בעולם האמנות" וכי "השמאל הוא טוב. האמנות היא השמאל. כוכבי פופ ואמנים אמורים להיות כל כך מקוריים. אז איך ייתכן שכולם מחזיקים באותה דעה?... אנחנו מעריכים מאוד את מרגרט ת'אצ'ר. היא עשתה הרבה למען האמנות. סוציאליזם שואף לכך שכולם יהיו שווים. אנו רוצים להיות שונים."
גילברט וג'ורג' הם מונרכיסטים ואמרו כי "אנחנו מחבבים גם את נסיך ויילס. הוא ג'נטלמן."
לקריאה נוספת.
קטלוגים
יש עתיד