אחיו של כריסטוף מצלדר, מאלטה מצלדר, שיחק אף הוא בבורוסיה דורטמונד, אך את עיקר הקריירה העביר באינגולשטאדט 04, ששיחקה בתקופתו בליגות נמוכות.
למצלדר בת בשם אנה, שנולדה בשנת 2009, מחברתו יוליה גודיקה.
בספטמבר 2020, הכדורגלן לשעבר נעצר אחרי שנעשתה פשיטה על ביתו, לאחר שנחשד באחזקה והפצה של חומרים אסורים של פורנו שבו מעורבים קטינים.
שאמס א-דין חאפז
ארצ'ר (משחית טנקים)
הארצ'ר (Archer, מאנגלית: קַשָת), או בשמו המלא וולנטיין, תותח מתנייע 17 ליטראות, סימן 1, ארצ'ר היה משחית טנקים בריטי מתקופת מלחמת העולם השנייה. הארצ'ר נבנה על בסיס תובת טנק החי"ר הבריטי ולנטיין.
תכנון ופיתוח.
תותח ה-17 ליטראות פותח על ידי הבריטים על מנת לשמש כתותח לטנקים, אולם בעת כניסתו לשירות לא היה בידי הבריטים טנק בעל צריח שהיה גדול מספיק לשאת את התותח, מפאת ממדיו הגדולים ומשקלו הרב. היו מספר פרויקטים לכלים שנועדו לשאת את התותח החדש, בהם משחית טנקים חדש שהתבסס על טנק הצ'רצ'יל והסבה של משחית הטנקים האמריקאי M10 שזכתה לכינוי אכילס, אך פרויקטים אלה לא היו זמינים בעת כניסתו של התותח לשירות.
כדי לגשר על הפער המבצעי, הציגו הבריטים פרויקט נוסף אשר בחן את האפשרות לביצוע הסבה על בסיס תובות של טנקים מיושנים. במסגרת פרויקט זה נבחנו תובות של שני טנקים - הולנטיין, שנבחר בשל הצדודית הנמוכה שלו ואמינותו הגבוהה, והקרוסיידר, בשל יחס הכוח\משקל הגבוה שלו. בסופו של דבר נבחר טנק הוולנטיין מאחר שאף על פי שכבר נחשב מיושן כטנק, עדיין היה בייצור סדרתי.
התובה של הוולנטיין הייתה קטנה באופן יחסי, ולא אפשרה את התקנתו של צריח שיהיה גדול מספיק להכיל את תותח ה-17 ליטראות. עקב כך הוצב התותח בתוך מבנה עילי משוריין אשר היה חשוף בחלקו העליון, בדומה למשחיתי הטנקים הגרמניים מטיפוס פנצריאגר. ואולם המבנה של תובת הוולנטיין חייב את התקנת המבנה העילי המשוריין ממש בחזית הטנק, וכדי לשמור על איזון הכלי, חייבו גודלו ומשקלו הרב של תותח ה-17 ליטראות את התקנתו כאשר הוא פונה לאחור. מיקומו הלא שיגרתי של התותח אפשר אומנם לשמור את הארצ'ר קצר יחסית, אך בעת הירי היה מכנס התותח נהדף עד כדי ס"מ ספורים מראשו של הנהג.
בתחילה נתפסה התקנת התותח כשהוא פונה לאחור כמגבלה, אך זו התבררה במהרה דווקא כיתרון טקטי מרכזי. הצדודית הנמוכה של הארצ'ר אפשרה להסוותו בעמדת מארב בקלות, בעוד שהתותח הפונה לאחור אפשר לצוות לירות מספר פגזים, ולסגת במהירות מהעמדה, מבלי לבזבז זמן על סיבוב לאחור.
שירות מבצעי.
ייצורו של הארצ'ר החל באמצע 1943, והכלים הראשונים נמסרו לצבא הבריטי באוקטובר 1944. הארצ'רים עברו את טבילת האש שלהם במהלך הפלישה לאיטליה וכן לחמו בחזית המערבית, על אדמת אירופה. בסך הכל יוצרו כ-655 ארצ'רים עד לתום מלחמת העולם השנייה.
בשירות הצבא הבריטי, סווג הארצ'ר, כמו גם משחית הטנקים אכילס, כתותח מתנייע, ולכן הופעלו במסגרת חיל התותחנים המלכותי.
לאחר מלחמת העולם השנייה שירתו ארצ'רים בצבא המצרי, אשר הציב כלים מסוג זה בחצי האי סיני. במבצע קדש, הופעלו הארצ'רים המצריים כנגד כוחות צה"ל במהלך קרב אבו עגילה ומספר כלים נפלו שלל לאחר שצוותיהם נטשו אותם. בקרב סכר הרואיפה שממזרח לאבו עגילה, נתקלו כוחות חטיבה 7 במערך משולב של כלים נגד טנקים שביניהם היו גם 14 תותחים מתנייעים מסוג ארצ'ר. מספר ארצ'רים נלקחו שלל בידי צה"ל והוצגו במצעד צה"ל ביום העצמאות 1957.
כיום מוצבים מספר כלים ששרדו במספר מוזיאונים ברחבי העולם, בהם גם מוזיאון יד לשריון בלטרון.
הסגנון הארץ-ישראלי
הסגנון הארץ-ישראלי הוא סגנון ארכיטקטוני שנוצר בארץ ישראל על ידי ראשוני האדריכלים הציוניים שפעלו בה – אלכסנדר ברוואלד, יוסף ברסקי, עקיבא אריה ויס, ברוך פפירמייסטר ואחרים. סגנונם הארכיטקטוני, שהתפתח בעיקר בשני העשורים הראשונים של המאה העשרים, מתאפיין במאמץ לייצר סינתזה בין האדריכלות המערבית-אירופית לבין האדריכלות הערבית-מקומית. מאמץ זה ביטא את אמונתם של אנשי העלייה השנייה ביכולתם להתערות בארץ ישראל ולהפוך לחלק אורגני מהתרבות המקומית – אמונה שבאה לביטוי גם בלבושם הכמו-ערבי; באימוץ מקצועות "מקומיים" כמו שמירה, רעייה וחקלאות מקומית; בשאיפתם ללמוד את השפה ואת המנהגים; וכדומה.
שני המבנים הבולטים ביותר של התקופה (והסגנון) הם מבנה הטכניון בחיפה (ברוואלד) וגימנסיה הרצליה בתל אביב (ברסקי). הקומה הראשונה בביתו של עקיבא אריה ויס בפינת הרחובות הרצל ואחד העם בתל אביב מהווה דוגמה נוספת, וכן מבנים נוספים של ברסקי ושל ברוואלד: חצר מרחביה, בית הספר הריאלי וביתו הפרטי של ברוואלד; בית "הרצל" ביער חולדה ובתי התימנים בכרם בן שמן של ברסקי.
מאפייני האדריכלות של הסגנון הארץ-ישראלי הם:
לאחר הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל והפרעות ב-1921 חלה התרחקות מודעת מהסגנון הערבי המקומי, ונוצר "הסגנון האקלקטי", המלקט משלל מקורות השראה. מעטים בלבד מבין אדריכלי הסגנון האקלקטי המשיכו לשאוב השראה דווקא מהסגנון המקומי, והבולטים מבין אלה היו יוסף מינור (מתכנן בית ביאליק, שאיננו סימטרי) ויהודה מגידוביץ' בחלק מעבודותיו.
הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה
הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה (באנגלית: Gay &amp; Lesbian Alliance Against Defamation או בראשי תיבות: GLAAD) הוא ארגון אמריקאי העוסק בניטור אמצעי התקשורת בארצות הברית על מנת למנוע השמצה של הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) במדיה, וכן פועל לעידוד קבלה חברתית וסובלנות כלפי אלו. הארגון נוסד בשנת 1985 בניו יורק כתגובה לאופן שבו נעשה הכיסוי התקשורתי של מגפת האיידס. נשיא הארגון כיום הוא ג'ארט באריוס.
החל משנת 1990 עורך הארגון מדי שנה את טקס "פרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה" (GLAAD Media Awards) ובו מוענקים פרסים לאנשי תקשורת על מנת "להוקרם ולכבדם על הייצוג ההוגן והנכון של קהילת הלהט"ב ושל הסוגיות המשפיעות על חייהם".
היסטוריה.
הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה נוסדה בשנת 1985 בניו יורק כתגובה ישירה לכיסוי התקשורתי של מגפת האיידס על ידי הניו יורק פוסט, כיסוי שעורר סנסציה בקרב הומוסקסואלים שכן הוא נתפס בעיניהם כלא-מדויק, סטריאוטיפי ומשמיץ. הפגישות הראשוניות בנושא הקמת הארגון נערכו בבתיהם של כמה אקטיביסטים מניו יורק, וכן בשעות הערב ב-New York State Council on the Arts. קבוצת המייסדים כללה בין היתר את הקולנוען ויטו רוסו, גרגורי קולובקוס שהפך לימים למנהל בפועל של הארגון, דאריל ייטס ריסט, אלן ברנט וג'ולי גומז שהייתה הגזברית הראשונה של הארגון.
הפגישות הראשונות התמקדו בכיסוי התקשורתי של מגפת האיידס, והפעילים עסקו באיסוף גזירי עיתונים עם הכתבות הרלוונטיות ויצירת ארכיון מתאים. בהמשך הצליחו הפעילים לכנס את הפגישה הראשונה של עיתון גדול מניו יורק (הניו יורק פוסט) עם פעילים למען זכויות להט"ב. הקבוצה השקיעה ביצירת לחץ על אמצעי התקשורת וברשימת פעילים טלפונים אשר מחו בפני העיתונים בכל פעם שהתפרסמה כתבה הומופובית אשר השמיצה את קהילת הלהט"ב. השפעה של הקבוצה התפשטה במהרה ללוס אנג'לס, שם פעלה הקבוצה בשיתוף עם תעשיית הבידור על מנת לשנות את האופן שהו הוצגו הומואים ולסביות בקולנוע.
פעילות.
פעילותה של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה, מתמקדת בעידוד תיאורים חיוביים של להט"ב בתקשורת. היא מוחה כנגד תופעות של הומופוביה, אפליה ושנאה על רקע נטייה מינית וזהות מינית ומאז הקמתה פחת היחס הסטיגמטי והמזלזל כלפי להט"בים בעיתונות המיינסטרים באופן משמעותי, והייצוג התקשורתי בטלוויזיה גדל והשתפר.
ייעוץ ופיקוח.
הליגה מסייעת ומייעצת לעיתונאים, סופרים, חברות הפקה, חברות פרסום ויוצרים אחרים בשימוש בטרמינולוגיה שאינה מתארת את קהילת הלהט"ב בצורה סטריאוטיפית, כוללנית או פוגענית, ופועלת למיתון תכנים שיכולים להיתפס כפוגעניים.
הארגון גם יוזם התראות בעצמו על תכנים בטרם שידורם או פרסומם, ולעיתים אף נדרש לפתוח בהליכים משפטיים כנגד אמצעי תקשורת שונים. במקרה של פרסום פוגעני בדיעבד, דורש הארגון התנצלות או הבהרה ומונע שידור מחדש של התוכן. לדוגמה, בנובמבר 2010 דרש הארגון וקיבל מרשת MTV התנצלות רשמית על דברים פוגעניים, לטענת הארגון, שהובאו בסצנה באחת מתוכניות הריאליטי שלה. בתוכנית כונתה אישה "Tranny", מושג שנתפס כמבזה טרנסג'נדרים.
מעקב ומחקר.
הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה עוקבת אחר הסיקור התקשורתי ופרסומים שונים בארצות הברית הן ברמה אזורית והן ברמה הארצית בעיתונות, ברדיו, בטלוויזיה ובאינטרנט, וזאת במטרה לנתח את הסיקור והניראוּת של להט"ב בתקשורת. אחת לשנה מוציאה הליגה דו"ח המסכם את הייצוג התקשורתי של להט"בים בתקשורת באותה שנה. למשל, סקר שנערך בשנת 2010 מצא כי מאז השנה הקודמת חלה עלייה משמעותית במספר הדמויות הלהט"ביות בדרמות ובקומדיות בטלוויזיה, בעלייה של 3% לעומת הנתונים של השנה שעברה. לצד פרסום הנתונים ציינה הליגה כי עדיין פחות מחלקו של ציבור זה באוכלוסייה.
פרויקטים ממוקדים.
מאז שנת 2005 מפעילה הליגה פרויקט של מסע ציבורי מתמשך כנגד יחס הותיקן כלפי להט"ב. הפרויקט הושק לאחר שהוותיקן הוציא מסמך ובו קריטריונים לזיהוי אנשים בעלי "נטיות הומוסקסואליות עמוקות", ואיסור עליהם להשתתף בסמינרים ולקבל קידום מקצועי בתפקידם במסגרת הכנסייה הקתולית.
בשנת 2010 לאחר פרשת התאבדותו של טיילר קלמנטי והתאבדותם של צעירים נוספים שהיו קורבות של בריונות והומופוביה באינטרנט, השיקה הליגה נגד השמצה בפייסבוק שיתוף פעולה מיוחד שלה ושל האתר, שמטרתו למנוע הפצה של הומופוביה ברשת החברתית.
טקס פרסי המדיה.