לפי האיליאדה ומקורות נוספים, לפני מלחמת טרויה שלח אל הים פוסידון מפלצת להתקיף את העיר. לאומדון, בנו של איליוס, ביקש להקריב את בתו הסיוני במטרה לפייס את האל. הרקולס אשר הזדמן לעיר, הסכים להרוג את המפלצת אם לאומדון יעניק לו את הסוסים שקיבל מזאוס בתמורה לחטיפת גנימדס. לאומדון הסכים אך חזר בו לאחר שהרקולס הרג את המפלצת. בתמורה חזר הרקולס אל העיר, בזז אותה והרג את כל בניו של לאומדון למעט אחד.
היוונים הקדמונים תיארכו את מלחמות טרויה למאות ה-14 (דוריס ), ה-13 (הרודוטוס) או ה-12 (ארטוסתנס) לפנה"ס. לפי האיליאדה הוקם המחנה היווני סמוך לשפך הסקמנדר, שנשפך אותה עת לים האגאי כחמישה ק"מ לכיוון פנים היבשה ביחס למיקומו כיום. הומרוס הזכיר את טרויה גם באודיסיאה, והיא נזכרה ביצירות יווניות אחרות, ובאיניאדה הרומית מאת ורגיליוס. הן היוונים והן הרומאים התייחסו אל מלחמת טרויה כאל עובדה היסטורית, וכך גם אל מיקומה של העיר באנטוליה כפי שקבע הומרוס. כך לדוגמה ביקר אלכסנדר הגדול באתר בשנת 334 לפנה"ס, והקריב קרבן לזכר גיבורי המלחמה אכילס ופאטרוקלוס.
ב-2001 פורסמו מסקנותיהם של גאולוגים מאוניברסיטת דלוור ומטריניטי קולג' בדבלין ולפיהן קיימת התאמה בין מיקומו של אתר טרויה כפי שזוהה על ידי שלימן ב-1870 לבין תיאורי האיליאדה ומקורות קלסיים אחרים, בעיקר הגאוגרפיקה של סטראבון.
התל הארכאולוגי.
שכבות התל.
העיר נוסדה באלף ה-3 לפנה"ס ושגשגה לאורך תקופת הברונזה, בין היתר בשל מיקומה החולש על הדרדנלים ועל המעבר הימי מהים האגאי אל הים השחור. שכבות התל מסומנות כטרויה I עד טרויה IX, עם מספר חלוקות משנה:
טרויה VII.
שכבת טרויה VII מקבילה לתקופת האימפריה החתית והממלכות החתיות החדשות (1300 עד 950 לפנה"ס). בתקופה זו הייתה העיר מוקפת חומה ובה מגדלים המגיעים לגובה של 9 מטר, ובסיסם בגודל של 18 מטר על 18 מטר. מנפרד קופמן (Manfred Korfmann) אשר חפר באתר בשנות ה-80 של המאה ה-20 העריך כי שטחה של העיר עמד על כ-200,000 מ"ר ואוכלוסייתה נעה בין 5,000 ל-10,000 תושבים, עובדה שבמושגי תקופתה העניקה לה מעמד של עיר גדולה וחשובה. עד לחפירות אלה נראה היה כי שטחה של העיר קטן פי עשרה, דבר שלא התאים לעיר בסדר הגודל שתיאר הומרוס, אלא למצודה גרידא. העיר נבנתה לאחר חורבנה של טרויה VI, ושכבתה המוקדמת (טרויה VIIa) שרדה משך יותר ממאה שנה, מ-1300 לפנה"ס ועד שחרבה ב-1190 או 1183 לפנה"ס, כחלק ממשבר תקופת הברונזה המאוחרת. זוהי כאמור השכבה המקושרת בדרך כלל למלחמת טרויה. ממצאים תומכים בכך שהעיר חרבה כתוצאה ממלחמה, ובמקום נתגלו שרידי שרפה. שכבה זו זוהתה בוודאות כווילושה (Wi-lu-ša) המופיעה במקורות חתים. לאחר החורבן נותרה העיר לא נושבת, וטרויה VIIb הוקמה כאשר היוונים החלו להתיישב באזור, דהיינו, יותר מחצי מאה לאחר מכן, בשנת 1120 לפנה"ס לערך ועם תחילת תקופת המעבר ביוון. נראה כי הן טרויה VIIb1 והן טרויה VIIb2 חרבו בשרפה. מאידך, טרויה VIIb3 ננטשה באמצע המאה ה-10 לפנה"ס, ושוב נותרה העיר בלתי מיושבת משך כ-200 שנה עד להקמתה של טרויה VIII.
עדויות חתיות ומצריות.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 טען השווייצרי אמיל פורר (Emil Forrer) כי ווילושה וטארוויסה שנזכרו בכתובות חתיות הן בעצם טרויה, וכי מלך ווילושה, אלכסנדרוס, הוא הנסיך אלכסנדרוס המוכר כפאריס. ממכתב של מלך חתי אלמוני אל מלך ה"אחיאווה", עולה כי האחרון שלט בעיר מילטוס וכי בינו לבין ווילושה היה בעבר מאבק. האחיאווה זוהו כאכאים, ותאוריה זו נחשבת כיום לדעת הרוב.
כתובת מצרית שנמצאה בדיר אל-מדינה מתעדת את ניצחונו של רעמסס השלישי על גויי הים, ובהם גם על טֶרֶש, ויש הקושרים בין עיר זו לטארוויסה הנזכרת אצל החתים, היינו טרויה. עם זאת סברה זו נותרת בגדר השערה.
מרידות
מהפכות
פר גינט
פֶּר גִּינְט (בנורווגית: Peer Gynt) הוא מחזה מאת הנריק איבסן המבוסס על סיפורי עם נורווגיים.
המחזה מספר על פר גינט, נורווגי בן 20 המתמודד עם סדרת אירועים והרפתקאות נועזות.
המחזה תורגם לעברית בידי לאה גולדברג, הוצאת דביר, שנת תשי"ד (1953). כמו כן תורגם בידי איתמר אבן־זהר בשנת תשל"א (1971) להצגה ב"הבימה". תרגום זה נעשה מהמקור הנורווגי.
עלילת המחזה.
בארמון מלך ההרים (מתוך המערכה השנייה).
בקטע הזה משלב איבסן את המציאות והדמיון כאשר הוא משתמש בדמויות מתוך הפולקלור הנורווגי – הטרולים. הטרולים נאספים באולם השמחות כדי לחגוג את חתונתה של הנסיכה (בתו של מלך ההרים). באותו הזמן, פר גינט מסתתר מאחורי הסלעים ומביט בשמחה הגדולה בארמון.
שירתה של סולויג (מתוך המערכה השלישית).
פרק זה חובר בנפרד מהסוויטה, והוא מתאר את שירתה של סולויג – ארוסתו של פר גינט שחיכתה לו שנים רבות כשהיה במסע. כשפר גינט חזר ממסעו הוא התחתן עם סולויג. השיר של סולויג מבטא את געגועיה לארוסה ואת שמחתה בזמן חזרתו.
מות אוסֶה (מתוך המערכה השלישית).
הפרק מתאר את מות אימו של פר גינט – אוסֶה. לאחר ימים ארוכים של מסע, פר מקבל בשורה המכריזה כי אימו – אוסה חולה במחלה קשה, והיא גוססת. פר ממהר וחוזר לביתו, ומספיק להגיע לרגעיה האחרונים של אוסה.
בוקר (מתוך המערכה הרביעית).
פר גינט, הנער, נמצא בנמל ומתבונן בים בזמן שהוא ממתין לאוניה שתגיע, ותיקח אותו למסע.
ריקוד אניטרה (מתוך המערכה הרביעית).
הפרק השלישי מספר את ריקודה של אניטרה – אישה בעלת יופי רב אותה פוגש פר גינט באחד ממסעותיו.
היצירה המוזיקלית.
הנריק איבסן פנה למלחין אדוורד גריג (במכתב בינואר 1874) שיחבר מוזיקת ליווי למחזה, וגריג נענה לבקשתו והלחין את המחזה בין השנים 1874–1875 (בתקופה הרומנטית).
באולם מלך ההר (מתוך המערכה השנייה).
המוזיקה מתחילה ברגיסטר נמוך, שקט ואיטי מאוד. ככל שהשמחה גדלה, כך גם המוזיקה הולכת והופכת יותר שמחה וסוערת. התפתחות המוזיקה מתבטאת בהרחבה במנעד, בעוצמת הנגינה ובמהירות. בהתחלה אופי הקטע כבד, אך הוא נהיה קליל יותר לקראת הסוף. המבנה המוזיקלי מורכב מאותו קטע החוזר על עצמו מבחינה מלודית בגבהים שונים.
שירתה של סולויג (מתוך המערכה השלישית).
פתיחת השיר מורכבת משני חלקים: חלק איטי המנוגן בכלי קשת, וחלק קצבי יותר שמנוגן בכלים בעלי רגיסטר נמוך יותר (בס). השיר עצמו מחולק גם־כן לשני חלקים: החלק האיטי, העצוב ומלא הגעגועים, מול החלק המז'ורי, השמח, והריקודי, המבטא את שמחתה של סולויג לקראת חזרתו של פר גינט מהמסע. המשקל מתחלף גם הוא: מארבעה רבעים לשלושה רבעים. פרק זה שייך לסוויטה מס' 2 של היצירה. גם סוויטה מס' 2 מורכבת מ־4 פרקים. שירתה של סולויג הוא הפרק השני.
מות אוסֶה (מתוך המערכה השלישית).
הפרק מבוסס על משפט מוזיקלי שחוזר על עצמו מבחינה מלודית וקצבית. בחלק הראשון של הפרק המנגינה עולה אחרי כל שני משפטים יחד עם קרשנדו (עלייה בעוצמה), ולבסוף מגיעה לפורטיסימו (עוצמה גבוהה מאוד). בחלק השני של הפרק משתנה כיוון המנגינה, והיא מתחילה לרדת. המוזיקה מתחילה ברגיסטרים נמוכים, בנגינת צ'לו וקונטרבס, ועולה באיטיות. לקטע אופי מלנכולי. קיימים ניגודים בין הפרק הראשון לשני בסולם, בעוצמה, במבנה, במפעם, בגובה ובאופי. ריבוי ניגודים זה מאפיין את הסוויטה.
בוקר (מתוך המערכה הרביעית).
המוזיקה מתארת את גלי הים הקטנים והגדולים, המתנפצים על הסלעים במזח. המלחין (גריג) משתמש בעוצמה כדי לתאר את הגלים (גלים קטנים – עוצמה נמוכה, גלים גדולים – עוצמה גבוהה). המוזיקה קיבלה את השראתה מהנוף הנורווגי שמורכב מפיורדים, הרים, איילות ושלגים והנוף האנושי המכיל את תושבי הכפר הפשוטים והעניים.
ריקוד אניטרה (מתוך המערכה הרביעית).
המוזיקה קלילה יותר מהמוזיקה בפרק השני ומתארת את ריקודה המרהיב של אניטרה.
אורי אבנרי
אוּרִי אַבְנֵרִי (10 בספטמבר 1923, כ"ט באלול ה'תרפ"ג – 20 באוגוסט 2018, ט' באלול ה'תשע"ח) היה עיתונאי, עורך, סופר, חבר הכנסת ופעיל שמאל רדיקלי ישראלי.
ב-1950 קנה את השבועון "העולם הזה", היה לעורכו הראשי במשך כארבעים שנה, הביא אותו לתפוצה רחבה והפך אותו לשם דבר בעיתונות בישראל. בתקופתו הפך "העולם הזה" לשבועון אנטי-ממסדי, שהתיימר לחשוף פרשיות שחיתות, תוך שימוש באמצעים של עיתונות צהובה: פרסום סנסציות, סיפורי מין, רכילות ותמונות עירום – דבר יוצא דופן בישראל של אותם ימים.
ב-1965 הקים והנהיג את תנועת "העולם הזה - כוח חדש", והיה חבר הכנסת מטעמה בכנסות השישית והשביעית. לאחר מכן היה שותף להקמת מחנה של"י, וחבר הכנסת מטעמה בכנסת התשיעית. היה שותף גם להקמת "הרשימה המתקדמת לשלום" והתנועה החוץ-פרלמנטרית "גוש שלום".
במסגרת פעילותו הפוליטית עסק בנושא זכויות האדם, נלחם נגד כפייה דתית, נגד אפליה עדתית, למען שוויון זכויות לערביי ישראל ולמען שלום והשתלבות של ישראל ב"מרחב השמי".
שנותיו הראשונות.
נולד בשם הלמוט אוסטרמן (בגרמנית: Helmut Ostermann) להילדה (חולדה) לבית אנגלשטיין ולאלפרד (אהרון), בנקאי, בעיירה בֵקום שבקרבת מינסטר, במחוז וסטפאליה שבגרמניה, כבן הזקונים מבין ארבעה ילדים למשפחה יהודית-גרמנית אמידה, וגדל בהנובר. בילדותו למד בבית הספר יחד עם רודולף אוגשטיין, לימים בעליו של השבועון המצליח "דר שפיגל". השניים חידשו את קשריהם בשנות ה-50.
כעשרה חודשים לאחר עליית הנאצים לשלטון, בנובמבר 1933, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. אביו, איבד את כל הונו בארץ בתוך שנה בעסקאות כושלות, פתח בתל אביב מכבסה שהפעלתה הייתה כרוכה בעבודה קשה ובפרנסה מועטה, ובה עבדה גם אמו.