גרשון מסיקה (נולד ב-י"ז בתמוז ה'תשי"ב, 10 ביולי 1952) כיהן כראש המועצה האזורית שומרון משנת 2007 ועד למאי 2015, מועד בו השעה עצמו מהתפקיד לאחר שנחקר בחשד למעורבות בפרשת שוחד הקשורה במפלגת ישראל ביתנו והפך לעד מדינה.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1952 ליוסף וגיטה מסיקה. הוריו שעלו לישראל מלוב התגוררו תחילה במעברה בבאר יעקב ולאחר מכן היו מראשוני התושבים בעיר אשדוד. שני אחיו הגדולים מתו במחנה ג'אדו בלוב במהלך מלחמת העולם השנייה. מסיקה השתחרר מצה"ל בדרגת סרן, הוסמך כעורך דין וכמורה ועסק בהוראה ובעסקים לפני שפנה לפעילות ציבורית. בעל תואר במינהל חינוכי ובמשפטים.
מאז 1982 התגורר מסיקה באלון מורה. הוא שימש כיושב ראש מזכירות היישוב במשך עשר שנים, וכחבר מליאת המועצה האזורית שומרון. בתקופת כהונתו במזכירות היישוב אלון מורה גדל היישוב מ-60 משפחות ל-300 משפחות. במהלך השנים סייע בחילוץ מוסדות שנקלעו למשברים כלכליים, בהם ישיבה תיכונית חיצים, ישיבת כינור דוד והיישוב הר ברכה.
בשנת 2007 נבחר לראשות המועצה האזורית שומרון והחליף בתפקיד את בנצי ליברמן. בשנת 2012 נבחר מסיקה לתקופת כהונה שנייה, לאחר שאיש לא התמודד מולו על התפקיד.
בתקופת כהונתו הרבה לעסוק בפעילות הסברה בנוגע להתיישבות היהודית בשומרון. תחת הנהגתו אורגנו סיורים לאישי ציבור, עיתונאים ואזרחים מישראל ומהעולם בתחומי המועצה האזורית וביישוביה. פעילות זו נוהלה על ידי מנהל היחידה האסטרטגית דאז דוידי בן ציון. במסגרת זאת השתתף במספר כנסים ופגישות בעולם, בהם ביקור בניגריה, בבית הלורדים באנגליה ובכנס מפלגות ימין מאירופה שנערך בפרלמנט האיחוד האירופי ונשא שם נאום.
בשנת 2011 זכתה המועצה בראשותו בפרס מטעם פיקוד העורף על רמת מוכנות גבוהה למצב חירום ובשנת 2012 ב"פרס החינוך הארצי" של משרד החינוך. באותה שנה זכה מסיקה ב"פרס ירושלים" המוענק במסגרת כנס ירושלים של ערוץ 7, על פעילותו בתחום הבנייה והקליטה ברחבי המועצה ועל יוזמות ההסברה שנעשו בהנהגתו.
בדצמבר 2014 נעצר בחשד למעורבות בפרשת השחיתות בישראל ביתנו, במאי 2015 חתם על הסכם עד מדינה בפרשה והשעה עצמו מראשות המועצה.
ב-2015 חזר לעסקים והוא משלים תואר שני במגמה מסחרית באוניברסיטת בר-אילן.
ב-22 בנובמבר 2015 מנע פיגוע דקירה בצומת חטיבה מרחבית שומרון כאשר הבחין במחבלת חמושה בסכין מנסה לדקור שתי אזרחיות ודרס אותה ברכבו.
מסיקה הודיע כי יתמודד על ראשות המועצה האזורית שומרון בבחירות המוניציפליות בשנת 2018. על התמודדות זו נמתחה ביקורת על ידי בכירים במערכת המשפטית.
מסיקה ועמיתו יוסי דגן, החליטו ללכת להליך בוררות אצל הרב שמואל אליהו, על מנת לקבוע מי יהיה ראש המועצה. הרב אליהו פסק שיוסי דגן ימשיך בתפקידו כראש המועצה. מסיקה קיבל עליו את הדין ופרש מן המירוץ.
בשנת 2019 ייסד מסיקה את משרד עורכי הדין ברק-מסיקה-קייקוב, בשותפות עם עורכי הדין הלל ברק ומאיר קייקוב.
בשנת 2022 התמודד בהבחירות המקדימות לכנסת ה-25 בליכוד על מקום כנציג מחוז יו"ש ברשימה אך הפסיד לאביחי בוארון.
חיים אישיים.
גרשון היה נשוי לשושי (נפטרה ביולי 2015) והוא אב לחמישה. ביולי 2016 נישא לאילנה ירחי. כיום מתגורר ביישוב עץ אפרים.
נטוויז'ן 013
הסימפוניה השביעית (הצהריים) של היידן
סימפונית "הצהריים" בדו מז'ור (הובוקן 7/I) היא מן הסימפוניות המוקדמות שכתב יוזף היידן. היא נכתבה יחד עם הסימפוניות מס' 6 ("הבוקר") ומס' 8 ("הערב") זמן קצר לאחר שהיידן נשכר כעוזר קאפלמייסטר בחצר אסטרהאזי.
תיאור.
שלוש הסימפוניות הללו ידועות באופי הסולני והווירטואוזי שלהן. הריבוי הלא רגיל של קטעי סולו לכלים שונים אינו מיקרי; הנגנים בתזמורת החצר קיבלו "בונוסים" למשכורתם על הפגנת וירטואוזיות בנגינתם. נגינת סימפוניות אלה בוודאי גרמה לכך שהנגנים קיבלו יותר תוספות למשכורתם, דבר שהוביל לכך שהיידן התחבב על ידי נגני התזמורת, שאיתם רק התחיל לעבוד.
שלוש הסימפוניות הללו מתארות את מחזור היום. היצירות הוזמנו על ידי הנסיך אסטרהאזי בעצמו, שביקש שהיידן יכתוב את היצירות להרכב התזמורת שהייתה ברשותו. היצירה נכתבה בקרוב בשנת 1761, כאשר היידן זה אך הגיע לבית אסטרהאזי.
הרכב ומבנה.
היצירה כתובה לתזמורת הכוללת:
2 חלילים,
2 אבובים,
בסון,
2 קרנות יער ,
כינור ראשון,
כינור שני,
ויולות,
צ'לים,
קונטרבסים ו
צ'מבלו.
הסימפוניה כתובה במבנה הנפוץ של התקופה הקלאסית, ופרקי היצירה הם:
מקור הכינוי.
הכינוי של הסימפוניה (במקור Le midi) איננו מאת היידן, אך ניתן לה זמן קצר לאחר השמעתה הראשונה, כנראה על ידי הנסיך אסטרהאזי, שביקש מהיידן לכתוב יצירות שמתארות את מחזור היום: שמש, צהריים וערב. עוד סיבה לשם הזה היא בהקדמה: הפתיחה האיטית של הסימפוניה, שכנראה הזכירה למאזיניה הראשונים יום שטוף שמש, או שעת צהריים חמה.
רון כחלילי
רון כחלילי (נולד ב-8 בספטמבר 1958) הוא עיתונאי, במאי, תסריטאי, עורך ומפיק ישראלי והבעלים של חברת ההפקות "דוקודרמה".
ביוגרפיה.
רון כחלילי נולד במושב תאשור. כשהיה בן 8, עברה משפחתו לפתח תקווה וכעבור שנתיים לבת-ים. בגיל 13 עבר לפנימיית "הדסים", שם סיים את לימודיו התיכוניים. את שירותו הצבאי החל בחיל הים, משם עבר לגלי צה"ל. כעבור כששה חודשים עבר לשרת כזמר וכשחקן בלהקת פיקוד דרום, להקת הפיקוד האחרונה שנותרה לפני פירוק הלהקות על ידי הרמטכ"ל רפאל איתן.
עם שחרורו מהצבא, החל לעבוד כקופירייטר במשרד הפרסום "דחף". כעבור שנתיים מונה למנהל קריאטיבי במשרד הפרסום "פרסום אדמון", אחד ממשרדי הפרסום הגדולים והמשפיעים בישראל של אותה תקופה. בין היתר היה אחראי על מסעות הפרסום של "דובק" (סיגריות "אירופה", "טיים" ו"מונטנה"), חברות הבנייה "קלרין" ו"רסקו" ועוד. ארבע שנים אחר כך, התפטר מ"אדמון" ועבר לפרסום "קשר בראל", לצדם של אברי גלעד, ורד מוסנזון ויוסי אוחיון. בין היתר היה אחראי על פרסום חברת המכוניות "הונדה" ועל הסיסמה "הונדה, מציתה את הדמיון", שזכתה בפרסים רבים.
שנה אחרי כניסתו לעבודה ב"קשר בראל", הודיע כחלילי כי אינו מעוניין עוד לתת את שירותיו לחברות כלכליות גדולות ולתאגידים ופתח משרד לפרסום חברתי. בין היתר היה אחראי על מסע הפרסום הראשון של אגודת אל"י להגנת הילד, שבמסגרתו גייס את ארקדי דוכין ואת מאיר גולדברג להקלטת השיר "אנחנו שקי האגרוף של אבא ואמא", שהפך ללהיט, מסע הפרסום למען קבלת חולי הנפש בחברה, ועל מסע הפרסום של אל סם.
במקביל לעבודתו כפרסומאי, החל כחלילי לכתוב בעיתון "על המשמר", בעיקר במוסף, ביקורת על מסעות פרסום ישראליים ועל הקשר שבין פרסום לצריכה. טורו נקרא "רק-למה?". ב-1984 הצטרף לעיתון "חדשות", שם כתב במוסף "סגול" (בעריכת אורנה ננר) ובמוסף סוף השבוע (בעריכת רינו צרור וציפה קמפינסקי).
עבודה בטלוויזיה.
ב-1990 התפטר כחלילי מעבודתו בפרסום ובעיתונות והחל לעבוד במת"ב, הטלוויזיה בכבלים אשר שידרה לערים בת-ים, חולון, קריית שמונה ועוד. התוכנית הראשונה שביים וערך הייתה "שישי אישי", תוכנית ראיונות בהגשת מיקי חיימוביץ'. התוכנית עוררה תגובות רבות בערים שבהן שודרה. בין היתר התארחו בה הזמר עופר לוי (חשיפתו הראשונה בטלוויזיה), אייבי נתן, ג'ודי ניר-מוזס, תמי בן-עמי, דודו טופז, מוחמד בכרי והמשורר נעים עריידי.
במקביל החל לערוך ולביים את מגזין הילדים האקטואלי, "בננה בום", שמאוחר יותר שודר בכל רשתות הכבלים. משנפתחו שידוריו של הערוץ השני, ב-1993, שודר במסגרת שידורי "טלעד". את המגזין הגישו לסירוגין הילדים לביא זיטנר, מיכאל הנגבי, דפנה רובינשטיין, סיון רהב-מאיר ואושרי כהן. כמו כן, ביים וערך במקביל את "בחדרי חדרים" עם בילי מוסקונה-לרמן, אשר שודר במסגרת שידורי ערוץ 2 הניסיוניים, ואת כתבות החוץ של השעשועון "זה הסוד שלי" בהגשת טוביה צפיר, אשר שודר בערוץ הראשון.
ב-1996 ערך וביים סדרה דוקומנטרית בת 4 פרקים – "ים של דמעות" – אשר סקרה את תולדותיה של המוזיקה המזרחית בישראל, מראשית שנות השישים ועד אמצע שנות התשעים. הסדרה שודרה במסגרת שידורי "רשת", ערוץ 2 ועוררה פולמוס רחב. בין היתר פרסם המקומון "העיר" גיליון מיוחד שכותרתו הייתה "אשכנזים, לבונקר!".
ב-1999 הצטרף כחלילי לחברת הלוויין YES, כמנהל ערוץ מזרחי חדש, שלימים כונה "בריזה". הערוץ עלה לאוויר באוקטובר 2000 וזכה להצלחה, שכ-60% ממנויי YES רכשו את הערוץ. הערוץ, שייחד את שידוריו לציבור המזרחי, שידר שבעה ימים בשבוע, 24 שעות ביממה, מגוון של סרטי קולנוע ממצרים, מהודו, מטורקיה, מאיראן ומדרום אמריקה, סדרות ערביות מונומנטליות (כמו הסדרה "אום כולתום", אשר שודרה במקביל בשבע מדינות ערב), סדרת קונצרטים ערביים קלאסיים של אום כולתום, עבד אל-חלים חאפז, פיירוז ואחרים (בתרגומו של הסופר סמי מיכאל). כמו גם תוכניות מקוריות לרוב: "חריף באוזן" בהגשת אלי יצפאן ובעריכה בני תורתי, "המלך הבא" בהגשת נטלי עטיה וסמי הורי ואחר כך דידי הררי (התוכנית שבה הופיעו לראשונה נינט טייב, מירי מסיקה, הראל סקעת, רפי מרילא ואחרים), "הפועלות" (סדרה דוקומנטרית בהגשת חנה אזולאי-הספרי), "זמן שאול" (סדרה דוקומנטרית בהגשת העיתונאי שאול ביבי, שבדקה את הזהות המזרחית), "קול העם" (תוכנית פולמוסית יומית בהגשת ג'קי לוי, דידי הררי ויולי אדלשטיין), "הישראלים החדשים" (תוכנית ראיונות אישית בהגשת חנוך דאום, שאול ביבי, ענבל פטל ודורון צברי) ועוד. כחלילי פרש מעבודתו ב"בריזה" אחרי כארבע שנים והודיע על הקמת חברת תוכן עצמאית. ערוץ "בריזה" נסגר בתחילת 2004.