בבריטניה הקים הממונה על שוק ההון (FSA) גוף, שתפקידו פיקוח על פשטות השפה והשירות של החברות הפיננסיות המפוקחות על ידי – MoneyMadeClear. כבר ב-1979 הוקמה בבריטניה חברה פרטית (The Plain English Campaign) הפועלת לפישוט תהליכי שירות ושפה, ולהצבת תקן פישוט מוכר (The Crystal Mark). לקוחות החברה מונים כיום 70,000 ארגוני שירות ו-16,500 מהם נושאי תו התקן.
הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) הוציא מסמכי הנחיה בנושא אסטרטגיה לאומית לפישוט ניהולי, שמטרתה קיצוץ הבירוקרטיה, הפחתת הדרישות המופנות לאזרח, מספר הטפסים ומורכבותם.
מדינות אירופה (לדוגמה: איטליה, הולנד) וגופי המינהל של השוק האירופי גם הם ניסחו חוקים והנחיות שונים לפישוט ניהולי במערכות השלטון כחלק מן השמירה על זכויותיו הבסיסיות של האזרח מקבל השרות.
בישראל הוקם ב-2008 מיזם "דבּר פשוט" (בשיתוף ידע עם The Plain English Campaign הבריטית), הפועל לפישוט תהליכים ושפה בקרב ארגונים מסחריים, גופים פיננסיים ומשרדי ממשלה.
תאצ'ריזם
פוקסיה
פוקסיה (שם מדעי: "Fuchsia") היא סוג צמח ממשפחת נר-הלילה, הכוללת למעלה מ-100 מינים, מרביתם שיחים או מטפסים, שרבים מהם משמשים כצמחי נוי בשל פרחיהם הצבעוניים.
הבוטנאי הצרפתי שארל פלומיה הוא שהגדיר את הסוג בסוף המאה ה-17, וכינה אותו פוקסיה, על שם הרופא הגרמני לאונהארט פוקס (Fuchs; 1501–1566), ממייסדי מדע הבוטניקה.
תפוצה.
רוב מיני הפוקסיה נפוצים בטבע באמריקה הדרומית והמרכזית, מרביתם באזורי אקלים טרופי או סובטרופי, אולם קיים גם מין, פוקסיה מגלנית ("Fuchsia magellanica"), הנפוץ בארץ האש בעלת האקלים הממוזג. מינים נוספים מוצאם בניו זילנד ובטהיטי. הצמחים גדלים ביערות, באזורים מישוריים או בהרים עד לגובה 3,000 מטרים מעל פני הים.
תיאור.
מרבית מיני הפוקסיה הם שיחים או מטפסים ירוקי עד, שעליהם בדרך כלל נגדיים או מסודרים בדורים של עד 5 עלים. גודל הצמח במינים השונים נע מ-20 סנטימטרים ל-4 מטרים, למעט המין "Fuchsia excorticata" המצוי בניו זילנד, שהוא עץ, היכול להגיע לגובה 15 מטרים.
הפריחה בקיץ ובסתיו, ובאזורים הטרופיים במשך כל השנה. הפרחים בעלי עטיף כפול ושחלה תחתית. צורתם דמוית פעמון תלוי, שהאבקנים ועמוד העלי בולטים מתוכו כלפי מטה. הן הגביע והן הכותרת צבעוניים, ושונים זה מזה, בדרך כלל בגוונים שונים של אדום, סגול או ורוד, אך קיימים גם מינים בעלי פרחים לבנים ובגוני צהוב וכתום. הפרחים הצבעוניים מושכים אליהם ציפורים יונקות צוף (מיני קוליבריים), המסייעות בהאבקתם. הפרי ענבה ובחלק מהמינים הוא טוב למאכל אדם.
שימוש בתרבות.
בזכות פרחיהם הקישוטיים, בויתו מינים רבים של פוקסיה והופצו כצמחי נוי ברחבי העולם. כיום משווקים עשרות זני מכלוא שפותחו על ידי גננים ושתלנים, ושונים זה מזה בצבעי הפרחים וגודלם, ובמבנה הצמח - מטפסים, שיחים זקופים או כאלה שענפיהם שמוטים, המתאימים לשתילה בעציצים תלויים. הפוקסיה נפוצה בשימוש כצמח מרפסת ופאטיו, אך נשתלת גם בגינות מוצלות. הריבוי נעשה באמצעות ייחורים או זרעים. בזכות השימוש התרבותי בצמח, הפך המונח 'ורוד פוקסיה' גם לשמו של הצבע הוורוד-עז האופייני לפרחיו.
עלי בייבי
עֲלֵי בֶּיְבִּי (על פי האקדמיה ללשון העברית: עַלְעַלִּים) הוא השם המסחרי שניתן לתערובת של עלי מאכל צעירים, המכילים בדרך כלל עלי רוקט (ארוגולה), גרגיר הנחלים, מיזונה, סלק עלים אדום או תרד.
לתערובת עלי בייבי טריים יש טעם רענן, ולחלק מהתערובות יש גוון חרדלי פיקנטי. משתמשים בעלי בייבי בעיקר להכנת סלט ירוק, בדרך כלל עם חסה וירקות נוספים. כמו כן, משתמשים בו כמצע לתבשילים שונים, בזמן ההגשה.
עגור שחור-צוואר
עגור שחור-הצוואר (שם מדעי: Grus nigricollis, ידוע גם כעגור טיבטי) הוא מין בגודל בינוני של עגור מהסוג "Grus".
מאפיינים.
זהו עגור לבנבן-אפור עם ראש שחור, נקודת כתר אדומה על הראש, נקודת עור לבנה באחורי עיניו. הזכר והנקבה דומים. אורכו כ-139 ס"מ, מוטת כנפיו היא כ-2.35 מטרים ומשקלו כ-5.5 ק"ג.
העגורים שחורי-הצוואר ניזונים מפקעות גומאיים, שורשי צמחים, שלשולים, חרקים וחסרי חוליות אחרים. הם ניזונים לעיתים גם משעורה, שיבולת-שועל וכוסמת, ועלולים לפעמים גם לאכול תפוחי אדמה, גזרים ולפתות שהם חופרים מהקרקע.
העגורים שחורי-הצוואר מחפשים את מזונם על הקרקע בקבוצות קטנות, בדרך כלל כשאחד מהפרטים משמש כזקיף. חיפוש המזון לוקח כ-75% מזמנם של העגורים, כשזמני השיא מתרחשים מוקדם בבוקר ובאחר-הצהריים המאוחרים; בחיפושים אלה העגורים יכולים לעבור מרחק של קילומטרים ספורים ביום.
האוכלוסייה המוערכת של המין היא בין 8,800 ל-11,000 פרטים. האיום העיקרי להישרדותו הוא אובדן בתי הגידול שלו. גם פתיחת עמק לדאק לתיירים השפיעה על אוכלוסיית המין ישירות. העגור שחור-הצוואר מוגן בסין, הודו ובהוטן.
העגור שחור-הצוואר מסווג כפגיע על ידי איגוד השימור העולמי ורשום בנספח הראשון והשני באמנת וושינגטון.
פאלאצי בארבארו
פאלאצי בארבארו (באיטלקית: Palazzi Barbaro) המכונה גם פאלאצו בארבארו (Palazzo Barbaro) או קא' בארבארו (Ca' Barbaro) הוא ארמון הניצב על גדת התעלה הגדולה ברובע סן מרקו, בוונציה שבאיטליה.
הארמון נבנה על ידי משפחת בארבארו - ממשפחות האצולה של ונציה.
היסטוריה.
פאלאצי בארבארו מורכב משני ארמונות סמוכים. הראשון, נבנה בסגנון גותי-ונטי בשנת 1425 בתכנונו של האדריכל ג'ובאני בון. השני, הוקם בסגנון הבארוק בשנת 1694 בתכנונו של אנטוניו גאספארי.
במבנה שתכנן גאספארי נמצא אולם הנשפים של משפחת באבארו, המעוטר בעיטורי גבס האופייניים לסגנון הבארוק. באולם יצירות אמנות רבות בהן "חטיפת הסבינות" מעשה ידי הצייר סבאסטיאנו ריצ'י, וציור התקרה מעשה ידי ג'ובאני בטיסטה טייפולו.
בשנת 1885 נרכש הארמון הישן על ידי ג'ון סארג'נט קרטיס (קרובו של הצייר ג'ון סינגר סארג'נט), והארמון הפך למרכזם של אנשי האמנות והחברה הגבוהה שהגיעו לוונציה מארצות הברית וביקרו בביתו של קרטיס, ובהם הנרי ג'יימס, ג'יימס מקניל ויסלר, רוברט בראונינג, וכן קלוד מונה הצרפתי.
הנרי ג'יימס סיים את כתבת "מסמכי אספן" בעת ביקורו בארמון, ותיאר את אולם הנשפים של הארמון בספרו "כנפי היונה".
בשנת 1981 צולמה בארמון סדרת הטלוויזיה "Brideshead Revisited" בכיכובו של לורנס אוליבייה, ובשנת 1997 צולם בארמון הסרט "כנפי היונה" המבוסס על ספרו של ג'יימס.
לאסה הלסטרם
לארש סוון "לאסה" הָלְסְטְרֶם (בשוודית: Lars Sven "Lasse" Hallström; נולד ב-2 ביוני 1946) הוא במאי קולנוע ובמאי וידאו קליפים שוודי.
הלסטרם נולד בסטוקהולם. אמו הייתה הסופרת השוודית קרין ליברג (1907–2000).
הוא החל את דרכו ביצירת וידאו קליפים, וביים את רוב הקליפים של להקת אבבא, בהם עיצב סגנון חדשני בתחום.
לאחר ההצלחה הבינלאומית של הסרט "My Life as a Dog", שעליו גם היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, החל הלסטרם לעבוד בקולנוע האמריקני, ואף היה מועמד לפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר בפעם השנייה, עבור הסרט "תקנות בית השיכר". אחד הסרטים היותר מפורסמים של הלסטרם הוא "מה עובר על גילברט" בכיכובם של ג'וני דפ ולאונרדו דיקפריו.
להלסטרם שני ילדים – בן שנולד ב-1976 מנישואיו הראשונים לשחקנית מָלוּ הלסטרם (1941–2005), ובת שנולדה ב-1995 מאשתו הנוכחית, השחקנית לנה אולין.
משחקי הים התיכון
משחקי הים התיכון הוא אירוע ספורט רב ענפי, המתרחש אחת לארבע שנים, בו משתתפות בעיקר מדינות הגובלות בים התיכון, מאסיה, מאפריקה ומאירופה. הרעיון למשחקים הוצע באולימפיאדת לונדון ב-1948 על ידי מוחמד טהר פאשה, יושב-ראש המשלחת האולימפית המצרית, והמשחקים נערכו לראשונה בשנת 1951 באלכסנדריה שבמצרים. עשרת המשחקים הראשונים נערכו תמיד בשנה המקדימה את המשחקים האולימפיים. לעומת זאת משנת 1993 ואילך נערכים המשחקים שנה לאחר המשחקים האולימפיים.
במשחקים הראשונים שנערכו באלכסנדריה בחודש אוקטובר 1951 השתתפו 734 ספורטאים מעשר מדינות שונות שהתחרו ב-13 ענפי ספורט. מאותה שנה ואילך לא הופסקו המשחקים, והם נערכים באופן רציף מדי ארבע שנים. במהלך המשחקים השניים, שנערכו בברצלונה, עלה הרעיון להקים גוף שיפקח על המשחקים, סוג של ועדה ביצועית. ואכן, ב-6 ביוני 1961 הוקמה ה-ICMG (הוועדה הבינלאומית של משחקי הים התיכון - International Committee for the Mediterranean Games).
ב-2015 התקיים תחת הארגון טורניר משני בשם "משחקי החוף הים תיכון" בפסקרה באיטליה, ב-2019 התקיים בפטרס ביוון וב-2023 יתקיים בהרקליון ביוון.
ארגון.
על הכנת והרכבת משלחות הנציגים והספורטאים אחראית הוועד האולימפי הבינלאומי וועדת הספורט ההלני (HOC). כמו כן, מקום מושבה הקבוע של ה-ICMG הוא ביוון, ללא קשר לזהותו של נשיאה הנוכחי, ומזכירה הכללי הוא תמיד יווני.
דגל המשחקים.
סמל משחקי הים התיכון מורכב משלוש טבעות, המסמלות את שלוש היבשות שלחופי הים התיכון - אסיה, אפריקה אירופה. תחתית הטבעות נראית כמתמוססת במימי הים התיכון. הדגל הוצג לראשונה במשחקי ספליט בשנת 1979 כדגל המשחקים הללו, ולאחר מכן התקבל כדגלן של כל התחרויות. בסיום כל תחרות מועבר הדגל אל נציגי המדינה בה תיערך התחרות הבאה.
המדינות המשתתפות.
נכון למהדורה האחרונה של המשחקים שהתקיימו ביוני 2018, 26 מדינות משתתפות במשחקים:
המדינות היחידות הגובלת בים התיכון שאינן משתתפת במשחקים הן ישראל, הרשות הפלסטינית, הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין ובריטניה (דרך טריטוריית גיברלטר). ישראל אינה משתתפת בשל לחץ המדינות הערביות, למרות שנעשו ניסיונות לצרף אותה למשחקים, אפילו על ידי ה-HOC.