ריפנשטאהל שיחקה בהרבה מסרטי ההרים של הבמאי ארנולד פנק כאישה צעירה, הרפתקנית ומושכת. במהלך הצילומים רכשה מיומנויות טיפוס, ואף למדה טכניקות עבודה בצילום. היא המשיכה בקריירה פורה בסרטים אילמים, והייתה פופולרית בקרב הקהל הגרמני ומוערכת מאוד בקרב במאים. ב-1930 הפסידה תפקיד ראשי בסרט "המלאך הכחול" בבימויו של יוזף פון שטרנברג למרלן דיטריך. תפקידה האחרון כשחקנית לפני שהפכה לבמאית היה בהפקה משותפת של ארצות הברית וגרמניה בבימויים של ארנולד פנק (בשפה הגרמנית) וטאי גרנט (בשפה האנגלית), בסרט "S.O.S Eisberg". הסרט צולם סימולטנית והופק על ידי "Universal Studios". היה זה סרטה הראשון והאחרון של ריפנשטאהל שבו שיחקה באנגלית. אחד המעריצים האדוקים שלה באותה התקופה היה אדולף היטלר. ריפנשטאהל התלוותה לארנולד פנק למשחקי החורף האולימפיים לשנת 1928 בסנט מוריץ, ושם החלה להתעניין בצילום אתלטי והסרטה.
משניתנה לה ההזדמנות לביים את הסרט "האור הכחול", היא לקחה אותה מיד. היא השתחררה מהסגנון של ארנולד פנק שאופיין בסיפורים ריאליסטיים בסט קסום והררי, ואת הסרט הפיקה וביימה (יחד עם קרל מאייר והרברט באואר) כסיפור רומנטי ומיסטי שהתאים יותר לשטח לדעתה. היא כתבה לתסריט, ביימה, כיכבה והפיקה את הסרט תחת שמה "Leni Riefenstahl Productions". "האור הכחול" זכה במדליית כסף בפסטיבל ונציה והוקרן ברחבי אירופה, אך בשאר העולם לא התקבל בזרועות פתוחות לרווחה, וריפנשטאהל האשימה בכך את המבקרים היהודים. ביציאה המחודשת לאקרנים של הסרט ב-1938, הושמטו מהכתוביות שמם של התסריטאי השותף הרברט באואר, והמפיק הארי סוקל, שניהם יהודים. ישנן טענות המאששות כי זו הייתה פקודתה של ריפנשטאהל. מאוחר יותר העבירה הבמאית את שמו של התסריטאי השותף לתועמלן הנאצי יוליוס שטרייכר. ריפנשטאהל קיבלה הזמנה מהוליווד להגיע וליצור סרטים, אך היא דחתה את ההצעה בטענה שהיא רוצה להישאר בגרמניה עם בן זוגה.
תעמולה וסרט תיעודי.
ריפנשטאהל שמעה את המועמד לראשות ממשלת גרמניה אדולף היטלר נואם בכנס ב-1932, והייתה מהופנטת מכישרונו כדובר ציבורי. היא תיארה את החוויה בספר הזכרונות שלה:
על פי העיתון "Daily Express" בתאריך ה-24 באפריל 1934, לני ריפנשטאהל קראה את "מיין קמפף" בזמן הפקת הסרט "האור הכחול", מאמר העיתון מצטט את תגובתה:
היא כתבה להיטלר בבקשה להיפגש עמו, ולאחר פגישתם הוצעה לה ההזדמנות לביים את הסרט "Sieg des Glaubens" ("ניצחון האמונה"), פיצ'ר שאורכו כשעה, על כנס המפלגה הנאצית החמישית בנירנברג בשנת 1933. ריפנשטאהל הסכימה לביים את הסרט, לאחר שתשוב מהפקת סרט בגרינלנד. הקטעים המעטים ששרדו, כנראה בשל השמדתו המכוונת לאור הופעתן בסרט של דמויות מפתח שחוסלו ב"ליל הסכינים הארוכות", מציגים אנדרלמוסיה קולנועית מבולבלת בה נעדר סנכרון בין המצלמה והמצולמים.
משהתרשם מכשרונה של ריפנשטאהל, ביקש ממנה היטלר שתצלם את הכנס הבא בנירנברג ב-1934. תחילה, על פי ספר הזכרונות של ריפנשטאהל, היא סירבה ולא הייתה מוכנה ליצור עוד סרטים בעלי תוכן נאצי, ובמקום זאת הציעה לביים סרט המבוסס על האופרה האהובה על היטלר "Eugen d'Albert's Tiefland". ריפנשטאהל קיבלה מימון פרטי להפקה, אך הצילומים בספרד הורדו מהפרק. היטלר הצליח לשכנע אותה לצלם את הסרט "Triumph" במקום, בתנאי שהיא לא תתבקש ליצור עוד סרטים למען המפלגה. היא אף ביקשה מהיטלר את החופש לשוב ולשחק בסרטים:
הסרט "ניצחון הרצון" מתעד את ועידת המפלגה הנאצית בנירנברג. הסרט צולם בידי 36 צלמים וכלל למעלה ממאה אלף ניצבים. סרטה של ריפנשטאהל, בשונה מהסרטים התיעודיים הנאציים הקודמים, לא היווה פרץ אידאולוגי בוטה. היא הצליחה להציג כינוס מפלגתי משמים בצורה סדורה. הכינוס לא היה רגיל, אלא נערך תוך כדי מחשבה מתמדת לגבי האספקט התיעודי. במידה רבה, נוצרה האחדה מסוימת בין בימוי הסרט ובימוי הכינוס שנעשה במידה רבה לטובת הסרט. השילוב יצר מפגן מפואר ומאורגן והעביר היטב את הכיוון הטוטאלי החדש של האמנות המגויסת ואת חשיבות השימוש במדיום הקולנוע ובצילום הפוטוגני כדי להגיע אל הציבור. הצלחה נוספת של ריפנשטאהל בסרט זה הייתה יישום עקרונות האידאולוגיה הנאצית באופן אמנותי: הפיהרר מועלה למדרגת אל כאשר הוא מצולם בתחילת הסרט בהגיעו לנירנברג במטוס לשמחתו של הקהל הבלונדיני. זוויות הצילום הנמוכות, הלונג שוטים המציבים את הפיהרר במרכז ההמון המסודר בשורות, כל אלו מאדירים את הפיהרר ומעבירים את המסר כי דמותו היא אייקון שסוגדים לו, שכן הפיהרר הוא המדינה. תצלום הפתיחה של הסרט, עננים אשר מתוכם מגיח מטוס הנושא את היטלר, מדגיש בבירור את עליונתו. מטוסו חג מעל העיר ומעל הצועדים שלמטה, אשר נראים קטנים. את הפתיחה מלווה יצירתו של המלחין ריארד ואגנר, הנערץ על היטלר.
"ניצחון הרצון" הוכר כיצירה אפית וחדשנית בתחום הסרט התיעודי, הסרט הפך ליצירה הפועמת והמצליחה בגרמניה, אך נאסר לצפייה בארצות הברית מכיוון שהיה סרט תעמולה של המפלגה הנאצית. עותק של הסרט נשמר במוזיאון לאמנות מודרנית ונחשף בפני אנשים בודדים בלבד. הסרט זכה במספר פרסים בינלאומיים כדוגמה לשובר מוסכמות בתעשיית הקולנוע ואף נחשב לאחד מסרטי התעמולה המשפיעים ביותר אי פעם. הסרט הפך את לני ריפנשטאהל לבמאית הראשונה שקיבלה הכרה בינלאומית. בראיונות לסרט "The Wonderful, Horrible Life of Leni Riefenstahl" שנעשה ב-1993, ריפנשטאהל מכחישה בכל תוקף שהתכוונה לעשות סרט פרו נאצי, ושהיא הזדעזעה מהשימוש שנעשה בסרט.
למרות הנדר לא ליצור סרטים נוספים למפלגה הנאצית, ב-1935 צילמה ריפנשטאהל את הסרט "18Minute Day Of Freedom: Armed Forces" על הצבא הגרמני. כמו סרטי המפלגה הקודמים, גם סרט זה צולם בכנס המפלגה הנאצית בנירנברג. בכנס נירנברג בשנת 1934 הגיעו כמיליון אזרחים לכנס, ובכל שנה נוספו עוד ועוד משתתפים. כנס נירנברג ב-1935 נודע בעיקר בשל ההצהרה על מצב היהודים בגרמניה, חוקי נירנברג, שבשביל היהודים באירופה יהפכו לעניין של חיים ומוות בעתיד לבוא. ריפנשטאהל הכחישה את עשיית הסרט, עד אשר נמצא עותק ב-1971.
ב-1936 הזמין היטלר את ריפנשטאהל לצלם את המשחקים האולימפיים בברלין. היא אף נסעה ליוון לצלם את האתר המקורי של המשחקים האולימפיים - אולימפיה, ושם סייע לה צלם יווני. חומרי הצילום הפכו במהרה לסרט מפורסם אחר, "אולימפיה", שתיאר את המשחקים האולימפיים שנערכו בשנה זו בברלין. הסרט, שהופק בשיתוף שר התעמולה יוזף גבלס, מאדיר את הנאצים כיורשי יוון הקלאסית ומציג את גרמניה כמדינה נאורה, המקדמת את הספורט באופן שוויוני. זו הייתה מטרתה של ריפנשטאהל, אשר כיוונה אל דעת הקהל במדינות אירופה המערבית. הסרט הוא שיר הלל לפולחן הגוף הנאצי ומוקיר את האתלטיות אותה ייחסו הנאצים לגזע הארי. סרט זה השפיע מאוד על הצילום המודרני של ספורט. ריפנשטאהל צילמה מתחרים רבים, לרבות האפריקאי האמריקאי ג'סי אוונס, שאחר כך יהפוך לצילום מפורסם מאוד .
הפרמיירה של הסרט "אולימפיה" נערכה ביום הולדתו ה-49 של היטלר, ב-1938. ריפנשטאהל חברה לסיור פרסום אמריקאי על מנת שהסרט יתקבל גם שם. היא הגיעה לניו יורק בנובמבר 1938, 5 ימים לפני ליל הבדולח, וכאשר החדשות על המאורע הגיעו לארצות הברית ריפנשטאהל טענה כי ידו של היטלר אינה במעשה. ב-18 בנובמבר קיבל אותה הנרי פורד בדיטרויט, והסרט "אולימפיה" הוקרן במועדון המהנדסים של שיקגו יומיים אחר כך. בהוליווד קיבל אותה הקונסול הגרמני ג'ורג' גיסלינג ב-24 בנובמבר. היא נפגשה עם וולט דיסני ב-8 בדצמבר, והוא לקח אותה לסיור בן 3 שעות של הפקת הסרט "פנטזיה".
לאחר שהתגלו יומני גבלס, גילו החוקרים שריפנשטאהל הייתה מיודדת עם יוזף גבלס ועם אשתו מגדה, יחד הם בילו באירועים והלכו לצפות באופרה לעיתים, אך גבלס היה מתוסכל מכך שריפנשטאהל עצרה את התקדמותו במפלגה וקינא בהשפעתה על היטלר, הוא ראה בה איום. גבלס אמנם העריך את ריפנשטאהל כיוצרת, אך לא הסכים עם התקציב המוגזם שהמפלגה הנאצית הוציאה על ההפקות של סרטיה.
מלחמת העולם השנייה.
במהלך הפלישה לפולין, צולמה ריפנשטאהל לבושה במדי צבא גרמני ובחגורתה אקדח, בחברת חיילים גרמניים. היא שהתה באתר המלחמה על תקן כתבת. ב-12 בספטמבר 1939, היא הייתה בעיירה קינסק בזמן ששלושים אזרחים הוצאו להורג שם כנקמה על מרד שביצעו לכאורה בחיילים גרמניים. לפי ספר זכרונותיה, ריפנשטאהל ניסתה לעצור את המתרחש אך חייל גרמני זועם איים עליה באקדח שיירה בה במקום. היא טענה כי לא ידעה שהקורבנות היו יהודים. ב-5 באוקטובר 1939 חזרה ריפנשטאהל לפולין לצלם את תהלוכת הניצחון של היטלר. כשעזבה את פולין החליטה לא להפיק יותר סרטים הקשורים בנאצים אחרי הסרט הזה. ב-14 ביוני 1940, הוכרזה פריז כעיר פתוחה על ידי הצרפתים, והוחזקה בידי גדודים גרמניים. ריפנשטאהל כתבה להיטלר מברק:
שנים רבות לאחר מכן, ניסתה ריפנשטאהל לעדן את הדברים הללו וטענה כי:
חברותם של ריפנשטאהל והיטלר נמשכה 12 שנים, והתשובה לשאלה האם הייתה ביניהם גם מערכת יחסים, משתנה. לפי ארנסט האנפשטנגל שהיה חבר קרוב של היטלר בין שנות העשרים המאוחרות לשנות השלושים המוקדמות, ריפנשטאהל ניסתה להתחיל מערכת יחסים עם היטלר בשלב מוקדם, אך הוא דחה אותה. מערכת היחסים שלהם הידרדרה משנת 1944, כאשר אחיה נהרג במלחמה בחזית הרוסית.