בשנת 1980 בעקבות ניסיון התנקשות שעשתה המפלגה בראש הממשלה לשעבר טארק עזיז, החל שלטון הבעת' להבין כי המפלגה מהווה איום משמעותי משחשב. במטרה לצמצם לפגוע ולצמצם את כוחה של המפלגה החליט שלטון הבעת' לנטרל את מנהיגה, מוחמד באקר א-סדר. לצורך כך הוצאה החברות במפלגה מחוץ לחוק ועונש מוות נקבע לכל מי שיורשע בפעילות במסגרתה. ב-9 באפריל 1980 נהרגו האייתוללה מוחמד באקר א-סדר ואחותו אמינה א-סדר בינת אל-הודא להורג, גופותיהם נמצאו לאחר שנמצאו עליהם סימני התעללות ואלימות קשים. א-סדר ובינת אל-הודא נהרגו ללא משפט ויש שדיווחו כי סאדם עצמו הוא שהרג אותם. השניים נקברו עוד באותו היום בעיר נג'ף. הוצאתם להורג לא עוררה ביקורת מצד מדינות המערב כיוון שא-סדר היה מתומכיו של האייתוללה האיראני רוחאללה ח'ומייני. בעקבות הוצאתו להורג של א-סדר נוצרו שני זרמים במפלגה: הראשון הושפע מהמהפכה האיראנית ודגל בייבוא המודל שלה, כרפובליקה אסלאמית בעלת השפעות שיעיות חזקות, לעיראק. האייתוללה ח'ומייני הפעיל באותה עת לחץ רב לאימות מודל זה ועוד לפני הוצאתו להורג, האייתוללה א-סדר עמד בפני לחצים רבים מצד גורמים מהפכניים מאיראן לשדר ברדיו מסרים חתרניים כנגד משטר הבעת', אך הוא סירב לעשות כן. מנגד, הייתה קבוצה שהתנגדה להשפעות האיראניות על עיראק ואחת מהצדקותיה לכך הייתה הטענה כי עיראק איננה איראן משום שהיא שונה במצבה הדמוגרפי ויש בה קבוצות מיעוטים גדולות וחזקות כדוגמת הכורדים והסונים ולכן המודל של המהפכה האסלאמית באיראן לא יהיה ישים עבורה.
המפלגה לאחר כניסתה לברית העיראקית המאוחדת.
עם פלישת צבא ארצות הברית לעיראק בשנת 2003, התבססו המפלגות השיעיות בפוליטיקה בתמיכתה של ארצות הברית ונוצרה הברית העיראקית המאוחדת, שהצליחה לנצח בבחירות 2005. בעקבות הניצחון חל שינוי בגישת המפלגה והיא הפכה ממפלגה אידאולוגית שיעית למפלגה מבוססת לאום וזהות אתנית, כלומר מפלגה אשר מבוססות על אג'נדה פוליטית ועל סמכותם של מנהיגי המפלגה, ולא על האידאולוגיה הדתית השיעית, וזאת משום שהשיעים הפכו לרוב השולט במדינה ומנקודה זו לא היה צורך בהנכחת הדרישה למדינה שיעית. בשנת 2005 ניצחה בבחירות "הברית העיראקית המאוחדת" שהייתה התאחדות של מפלגות שיעיות בעלות אידאולוגיה דומה שרצו להנחיל מדינה עיראקית ליברלית ופלורליסטית בהנהגתן. ראש המפלגה אבראהים אל-ג'עפרי מונה לראש "הברית העיראקית המאוחדת" ונבחר לתפקיד ראש ממשלת עיראק. ב-2006 נבחר לראשות ממשלת עיראק נורי אל-מאלכי, שהיה סגנו של אל-ג'עפרי והוא הוסיף לכהן בתפקיד עד שהוחלף בחיידר אל-עבאדי, שכיהן כראש ממשלה בין שנת 2014 לשנת 2018. מאוחר יותר עם כניסת מפלגת הדעווה אל הברית העיראקית המאוחדת ואל הממשלה, ניתן לראות כי הקבוצה שהתנגדה ליישום מודל המהפכה האיראנית היא זו שידה הייתה על העליונה בהשפעה על המפלגה. ניתן לראות זאת בהתנהלות המפלגה והאופי הפלורליסטי של הממשלה אשר תואמת יותר את השקפת העולם של הקבוצה שהתנגדה ליישום מודל המהפכה האירנית על עיראק.
המפלגה שבה ליציבותה רק עם פלישת הכוחות האמריקאים לעיראק בשנת 2003, ומרכזה השתנה מהעיר נג'ף לעיר נאסריה.
התנגשות אידאולוגית בין החוקה למציאות.
בעקבות כניסתה של מפלגת הדעווה לממשלה תחת "הברית העיראקית המאוחדת", היה עליה לעשות ויתורים רבים כדי להכיל את השלטון כשלטון דמוקרטי על כלל המדינה העיראקית ומיעוטיה. בעקבות כניסת המפלגה לממשלה תחת הברית העיראקית המאוחדת נכתבה חוקה חדשה. בחוקה נעשו מספר וויתורים מצד מפלגת הדעווה, ביניהם- כתיבת המילה דמוקרטית בתיאור המדינה החדשה אך וויתור על המילה אסלאמית. ויתור נוסף היה במעמדה של האסלאם בחוקה, היא הוכרה כדת הראשית במדינה אך חוקי השריעה לא שימשו כקו מתווה לחוקה כפי שהתחייבה המפלגה בחוקתה. בהתחייבותה של הברית המאוחדת לפלורליזם כחלק מהפרלמנט כדי להגיע ולייצג את כלל אוכלוסיית עיראק, נאלצה המפלגה לסגת באופן חלקי מהאידאולוגיה השיעית בכדי לתמוך במיעוטים במדינה. הפשרות בנושאים אלה יצרו מחלוקות רבות בנושאי דת ומדינה, הסיבות לכך הן סתירות חוזרות ונשנות בין חוקי השריעה לבין השאיפות הדמוקרטיות שהממשלה החדשה ניסתה להנהיג. המפלגה התקשתה לייצר מסגרת שלטונית ברורה המבוססת על עקרונות היסוד שעליהם קמה. חלק מתומכי המפלגה בעבר טענו כי המפלגה קיבלה על עצמה את עקרונות הדמוקרטיה אך לא את ההצדקות הפילוסופיות שלה, כמו כן רבים חשו כי המפלגה לא מייצגת את ערכי השיעה והאסלאם כפי שהתחייבה. כל אלה גרמו לרבים מחברי המפלגה להעביר ביקורת קשה ולהפסיק את תמיכתם במפלגה, המפלגה הואשמה בחוסר עמידה באידאולוגיה אשר התחייבה לה. את אחד הניסיונות הבולטים להתמודד עם המשבר בין הדת לדמוקרטיה הוביל ראש הממשלה אל-מאלכי שבחר בגישה לאומית בקמפיינים שלו בבחירות 2014. אל-מאלכי בחר להתמקד בלאומיות העיראקית בקמפיין שלו. אחת הסיבות לכך היא במטרה להתגבר על החסך אשר מייצרים חוקי השריעה כבסיס לניהול המדינה. השימוש בקמפיין בדגש על הלאומיות יצר בסיס להזדהות רחבה יותר של האזרחים עם מדינתם כמו גם ערכים המספקים צרכים נוספים שהאידאולוגיה הדתית לא יכלה לספק.
המפלגה כיום.
בעקבות חוסר הצלחתה של המפלגה לעמוד באתגר האיזון בין הסתירה של חוקי השריעה וחוקי המדינה כדמוקרטית, כמו גם המעבר מפוליטיקה אידאולוגית לפוליטיקת זהויות (שמשמעותה הזדהות עם מועמד פוליטי שעומד בראש מפלגה או עם תחושה לאומית כפי שעשה נורי אל-מאלכי ב-2014), נחלש כוחה של המפלגה ורבים מחבריה ותומכיה בעבר החלו להקים מפלגות חדשות. העזיבה של המפלגה כארגון לא נעשתה ממניע אידאולוגי ורבות מן המפלגות החדשות שהוקמו הזדהו עם ערכי מפלגת הדעווה וחוקתה, אך הוקמו כיוון שחשו כי המפלגה לא מייצגת אותם באופן בו היו מעוניינים. בנוסף, רבים חשו כי חוקי השריעה שהמפלגה דוגלת בהחלתם לא מספקים מענה מספק לצרכים המשתנים של מדינה דמוקרטית. למרות זאת, בימינו נחשבת מפלגת הדעווה לאחת מהמפלגות הגדולות בפרלמנט ותופסת תפקיד מרכזי בזירה הפוליטית בעיראק.
אדוארד גלייזר
אדוארד גלייזר (באנגלית: Edward Glaeser; נולד ב-1 במאי 1967) הוא כלכלן אמריקאי החוקר כלכלה עירונית; חבר סגל באוניברסיטת הרווארד.
ביוגרפיה.
גלייזר נולד במנהטן ללודוויג ואליזבת גלייזר. אביו, יליד ברלין, היה אדריכל ודוקטור להיסטוריה של האמנות ועבד כהיסטוריון של אדריכלות במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. אמו הייתה כלכלנית באקסון מוביל ובדלויט.
גלייזר קיבל את התואר הראשון שלו בכלכלה מאוניברסיטת פרינסטון ודוקטורט בכלכלה מאוניברסיטת שיקגו. ב-1992 הצטרף לסגל אוניברסיטת הרווארד שם הוא חבר במחלקה לכלכלה. נכון ל-2021 הוא מכהן כראש המחלקה לכלכלה. במסגרת כהונתו בהרווארד לקח חלק במספר מכוני מחקר בנושאי כלכלה עירונית. הוא עורך של סיטי ג'ורנל ובעבר היה עורך של ה-Quarterly Journal of Economics.
מחקריו האקדמיים.
עיקר כתיבתו של גלייזר היא בנושא כלכלה עירונית וערים. בפרט, עבודתו בוחנת את ההתפתחות ההיסטורית של מרכזים כלכליים, כמו מנהטן ובוסטון, וכיצד זו השפיעה על הכלכלה ועל הגאוגרפיה העירונית. עבודתו של גלייזר משתמשת בתאוריה כלכלית לנתח התנהגות כלכלית חברתית והתפתחות של ערים. מחקריו מנתחים נתונים מהעולם האמיתי ומאמתים את מימושם של המודלים הכלכליים התאורטיים.
גלייזר כתב טורים גם בעיתונות ובין היתר כתב בניו יורק סאן, הבוסטון גלוב, הניו יורק טיימס והניו ריפבליק.
במחקריו המוקדמים גלייזר הראה כיצד גיוון תעשייתי תורם יותר לצמיחה כלכלית מאשר התמחות בענפי תעשייה ספציפיים. במחקרו על אי-שוויון מ-1997 יחד עם דייוויד קטלר הם הראו איך להפרדה גזעית השפעות שליליות על אפרו-אמריקאים בארצות הברית, לרבות אבטלה, שכר נמוך, גישה לחינוך והיריון בגיל נעורים.
במחקרו מ-2000 בנושא השיעור הגבוה יחסית של עניים בערים, ביחס לפרוורים, טען גלייזר שעניים נמשכים לערים בשל ההזדמנויות הכלכליות וזמינות השירותים (כדוגמת תחבורה ציבורית) בערים וזאת בניגוד לתאוריות שגרסו שערים הן אלה שיוצרות אוכלוסייה יותר ענייה.
במחקר מ-2002 הסביר את עליית מחירי הדיור בארצות הברית בעליית תשומות הבנייה ובעיקר במגבלות על היתרי הבנייה שהגבילו את היצע הדירות. גם במחקריו מ-2008 ו-2011 ראה באיזור ורגולציה ממשלתית בנושא כגורם הגורם לעלייה במחירי הנדל"ן הפוגע בנגישות לדיור של אוכלוסיות מסוימות שהשוק אינו יכול לספק להן מענה.
באליי
Coming Home
פסגת פגמטייט
פסגת פגמטייט או פסגת פגמטיט (באנגלית: Pegmatite Peak) היא פסגה, באמצע המרחק שבין פסגות מדינה לבין הר סולסברי בהרי המלכה מוד, באזור חוף אמונדסן של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
גובה הפסגה 790 מטרים מעל פני הים.
הפסגה ממוקמת מצידו המערבי של קרחון קורוויץ.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הפסגה.
הפסגה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960 – 1964.
מקור השם.
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את האזור בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1969 – 1970.
השם תיאורי.
במצוקי הסלע, שבמדרונות הדרום - מזרחיים של הפסגה, מצויים סלעי פגמטיט - סלע יסוד בעל גבישים גדולים שצבעם לבן.
בי. ג'יי. בלאזקוביץ'