במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, פעילות הומוסקסואלית הייתה נפוצה יחסית במזרח התיכון, בין היתר בשל הפרדה מגדרית נרחבת, שהקשתה על מפגשים הטרוסקסואלים מחוץ לנישואים. בכתיבתו, גאורג קלודה, מציין כי "אין ספור סופרים ואמנים כמו אנדרה ז'יד, אוסקר ויילד, א.מ. פורסטר וז'אן ז'נה עלו לרגל במאות ה-19 וה-20 מאירופה ההומופובית לאלג'יריה, מרוקו, מצרים ומדינות ערב שונות, בהן מין הומוסקסואלי הוגדר כלא רק נתון לאי אפליה או גטואיזציה תת-תרבותית כלשהי, אלא, בנוסף, כתוצאה מהפרדה נוקשה בין המינים, נראה היה זמין בכל פינה". הומוסקסואליות הוצאה אל מחוץ לחוק בלבנון בשנת 1943, כדי להתאים את עצמה לשלטון משטר וישי בצרפת. החוק ידוע כסעיף 543 בחוק העונשין של המדינה. באיראן, גברים יכלו להיות בעלי אינטימיות עם גברים אחרים מבלי להיות מוגדרים תחת מערכת יחסים רשמית. גברים צעירים ללא שיער פנים נחשבו לנאים וגברים מבוגרים היו נמשכים אליהם באופן רומנטי. רק במאה ה-19, כאשר האירופאים החלו לבקר באיראן, הפכה ההשקפה על יחסים בין גברים הומוסקסואלים לשלילית בעוד גברים אירופאים טענו שהיחסים הרומנטיים בין גברים איראנים "לא מוסריים". נקודת מבט אירופית זו אומצה באופן נרחב על ידי החברה האיראנית. תפיסה זו על קוויריות במזרח התיכון החמירה ככל שממשלות טוטליטריות, החל משנות ה-70, עלו לשלטון והצדיקו את יחסיהן נגד הנושא על רקע פונדמנטליזם אסלאמי.
טרנסג'נדרים התמודדו גם כן עם תגובה נגדית במזרח התיכון בסוף המאה ה-19 אשר נכללה בחשש כי מאחר שלא ניתן להבדיל בין גברים לנשים על סמך המראה החיצוני שלהם, נושא זה יגרום "לאי יציבות בחברה". אם כי לפני כן, ניתוחים להתאמה מגדרית הוכללו והפכו נגישים ונפוצים בקרב נשים טרנסג'נדריות באיראן. בשנת 1976, המועצה הרפואית של איראן הוציאה אל מחוץ לחוק את הנוהג לאחר שראתה את הגדלת מספר קיום ההליכים בקרב נשים טרנסג'נדריות. עם זאת, הפסיקה שונתה מאז בעוד איראן מדורגת כמדינה השנייה בעולם בכמות קיום הניתוחים לאחר תאילנד.
לפני קיום הגלובליזציה והתפשטותה במזרח התיכון, גברים הומוסקסואלים ונשים לסביות מהאזור שניהלו יחסים חד-מיניים לא ראו את עצמם כ-"הומוסקסואלים" או "לסביות". עקב חילופי הדברים בין המערב למזרח התיכון, הרעיון של המונח "הומוסקסואליות" הוצג לאזורים במזרח התיכון, ולאחר מכן התרחב השימוש בקרב תחושת שייכות והגדרה עצמית לצד המילים "לסבית" "הומו", "טרנסג'נדר" ו-"ביסקסואל". לפני השימוש במונחים אלה, חברי הקהילה לא סיווגו את מיניותם בצורה כזו.
המזרח התיכון בהווה.
באיראן, ערב הסעודית, קטר, איחוד האמירויות הערביות ותימן, חוקי העונשין קובעים כי אם אדם יימצא אשם בקיום פעילות מינית יחד עם אדם נוסף מאותו המין, יוטל עליו עונש מוות. על פי דוחות מטעם משרד החוץ האמריקאי על רקע זכויות אדם, דיווחים על אפליה רשמית וחברתית על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית נותרו לא ברורים במדינות אלה בשל לחץ חברתי חזק שלא לדון בנושאים של זכויות להט"ב. בעיראק, ניתן להאשים הומוסקסואלים על פי חוק "מגונה בציבור 401" המעניש הומוסקסואליות עם 6 חודשי מאסר בתוספת קנסות. לאורך השנים דווח כי אזרחי להט"ב במזרח התיכון מתמודדים גם עם הוצאות להורג, מכות, עינויים, התקפות על ידי המשטר, פסיקות נגד מטעם בתי דין שרעים, טיפולים פסיכיאטרים כפויים, הזרקות הורמונים כפויות, סירוסים כימיים, רציחות על רקע חילול כבוד המשפחה, ורדיפות מאת המדינה האסלאמית ללא קשר למעמדה החוקי של הומוסקסואליות בשטחי המדינה. ירדן ובחריין מוגדרות כמדינות הערביות היחידות שבהן הומוסקסואליות מוגדרת כחוקית באופן רשמי במזרח התיכון נכון למאי 2022.
לחלק ממדינות המזרח התיכון ישנה סובלנות מסוימת והגנות משפטיות כלפי טרנסג'נדרים. ממשלת איראן אישרה הכרה בשינוי מגדר עוד בשנת 1987 באישור רפואי וטורקיה ב-1988 לאחר העברת ניתוח להתאמה מגדרית, בעוד במשך השנים בסוריה, לבנון, בחריין וירדן הכרות בשינוי מגדר תועדו על ידי פסיקות שונות בבתי משפט. תנועות למען זכויות להט"ב הפכו לנוכחות ברמה הציבורית במדינות ערביות מסוימות במזרח התיכון, בהן טורקיה אשר מוגדרת כמדינה בעלת מצעד הגאווה הגדול ביותר בעולם המוסלמי באיסטנבול עם מעל 100,000 מפגינים לצד מצעדי אנקרה ואיזמיר ולבנון בה מתקיים מצעד הגאווה בביירות מאז שנת 2017. עם זאת, שינויים במצב חברי הקהילה הקיים הוגדרו כאיטיים בעוד התקפות נגד אירועים המכוונים עבור זכויות להט"ב העלו חששות לגבי חופש ההתאגדות והביטוי של חברי הקהילה במדינות אלה. ישראל ידועה כמדינה חריגה ובולטת בנושא, בהיותה מוגדרת כיחידה אשר מעניקה זכויות להט"ב שוות לחברי הקהילה בשטחה במזרח התיכון.
ישנן הערכות שונות של מצב זכויות להט"ב ברשות הפלסטינית. דו"ח של ארגון זכויות האדם "Human Rights Watch" ביחס לנטייה מינית וזהות מגדרית במזרח התיכון ציין באומרו בשנת 2017 כי, "פקודת החוק הפלילי של המנדט הבריטי, מס' 74 משנת 1936, נותרה בתוקף ברצועת עזה. בגדה המערבית, כולל מזרח ירושלים, חל חוק העונשין הירדני משנת 1960, אשר אינו מכיל הוראות האוסרות על התנהגות הומוסקסואלית בהסכמה בין מבוגרים. ברצועת עזה, קיום "מגע לא טבעי" בעל אופי מיני, המובן ככולל יחסים חד מיניים, הוא פשע שדינו עד 10 שנות מאסר. בפברואר 2016, הזרוע המזוינת של חמאס הוציאה להורג את אחד מלוחמיה לכאורה בגין "הפרות התנהגותיות ומוסריות", שאנשי חמאס הכירו שמשמעותן קיום יחסים חד מיניים".
השקפות ערביות ומוסלמיות על הומוסקסואליות כיצירה "מערבית" נחקרו בסרט "Dangerous Living: Coming Out in the Developing World" משנת 2003. קו ההתחלה של הדיאלוג במהלכו אשר נאמר על ידי גבר מצרי הומוסקסואל שטרם הוצג, הצהיר באומרו כי "האשמתי את עצמי בהתמערבות" לאחר גילוי נטייתו החד-מינית.
למרות שבמדינות רבות במזרח התיכון ישנם חוקי עונשין נגד מעשים הומוסקסואלים בהסכמה, אלה נאכפים לעיתים רחוקות בשל הקושי של הרשויות להוכיח את קיומם אלא אם כן נתפסו בני הזוג במהלכם. בערב הסעודית, נהוגה הפרדה מגדרית כדי לשמור על "טוהר הנשים", אשר כתוצאה מכך, חלק מהנשים והגברים יחפשו בגלוי חברות הומוסקסואלית במרחבים פתוחים כגון בתי קפה, משקי בית ושירותים ציבוריים. כדי לנווט את המיניות שלהם, גברים רבים העוסקים במעשים הומוסקסואלים בערב הסעודית אינם רואים בהם כמעשים הומוסקסואלים אלא אם כן הם מוגדרים בעמדה פסיבית, עמדה מינית הנחשבת "נשית יותר" בעת קיום יחסי מין בעוד שעמדה אקטיבית נחשבת "גברית". במזרח התיכון כיום במדינות רבות טרם ישנה קודיפיקציה של הומוסקסואליות כזיהוי של נטייה מינית.באיראן ישנה בינאריות מגדרית קפדנית בעוד הממשלה אוכפת את המדיניות על ידי דיכוי מידע על הומוסקסואליות ועידוד אנשים המפקפקים במיניות שלהם לעבור ניתוח להתאמה מגדרית. כיוון שהניתוח מקובל על ידי הממשלה והמוסדות הדתיים יחד עם קבלת מימון לביצועו מהממשלה, איראנים רבים הנמשכים לאותו המין רואים בכך דרך להכריז בפומבי על נטייתם המינית מבלי להירדף על ידי החברה והממשלה, אף על פי שאינם חווים דיספוריה מגדרית בפועל. כיוון שלחיות כהומוסקסואל גלוי זו לא צורת חיים המוצגת לאיראנים באופן בו יוכלו לחיות את חייהם ללא קבלת אלימות והטרדה, חלה עלייה בכמות האיראנים העוברים ניתוח להתאמה מגדרית אשר נטייתם המינית נמשכת באופן רומנטי לאותו המין. הליך זה מעודד על ידי אנשי דת, פסיכולוגים איראניים והממשלה שכן הומוסקסואליות מוגדרת כפלילית וניתנת לעונשים רבים בין הצלפת מלקות או הוצאה להורג. עם זאת, איראנים אשר עוברים הליך להתאמה מגדרית עדיין מוגדרים כמי שמנודים לעיתים קרובות ממשפחותיהם ומופלים לרעה בשוק העבודה, אשר כתוצאה מכך נאלצים לעבוד בזנות טרנסג'נדרית כפרנסה.
ארגונים לא ממשלתיים אזוריים.
להלן מספר ארגונים בעלי ברית אשר השפיעו במידה הרבה ביותר באזורים אלה במזרח התיכון בנוגע לתמיכה בזכויות להט"ב:
Rainbow Street
"Rainbow Street" - ארגון לא ממשלתי בעל מטרה לתמיכה באזרחי להט"ב באזור המזרח התיכון וצפון אפריקה בנושאים שונים הכוללים,
OutRight Action International
"OutRight Action International" - ארגון המקדם זכויות אדם של אזרחי להט"ב ברחבי העולם, כולל במזרח התיכון. הארגון מתמקד בדגש על שטחי עיראק, איראן וטורקיה, אך שותף גם עם קבוצות מקומיות נוספות באזור על מנת להקשיב לפעילי להט"ב מקומיים ולייצגם באו"ם.
"Helem" (בערבית: حلم) הוא ארגון לא ממשלתי שבסיסו בלבנון שהוקם בשנות ה-2000 אשר מטרתו העיקרית היא לבטל את סעיף 534 בחוק העונשין של לבנון המעניש "מגע מיני לא טבעי" המשמש לרוב עבור רדיפת אזרחים שאינם תואמים את מערכת הבינאריות המגדרית של החברה. מטרות נוספות של הארגון כוללות את הפיכתה של החברה הלבנונית לבעלת מודעת גבוהה יותר למגפת האיידס ולמחלות המועברות במגע מיני והגנה על זכויותיהם של אזרחי להט"ב לבנונים. שמו של הארגון, "Helem" הוא ראשי תיבות של המשפט "Himaya Lubnaniya lil Mithliyeen wal Mithliyat" - "הגנה לבנונית על הומואים ולסביות".
דעת קהל.