משה וינברגר פעל לארגון הסעד ליהודי טרנסילבניה, ללא הבדל זרם, והזעיק את הנהגת יהדות רומניה, כדי לסייע ליהודי טרנסילבניה, ששילוחם למחנות המוות החל. הוא נפגש עם הרב אלכסנדר שפרן, עם דוקטור וילהלם פילדרמן ועם אברהם לייב זיסו ובעקבות פניותיו פנה הרב שפרן לנציג האפיפיור (בעקבות זאת פנה האפיפיור להורטי וביקש ממנו להפסיק את שילוח היהודים, אך ללא הועיל), פילדרמן פנה לשגרירויות ארצות הברית, ברית המועצות ובריטניה וליווה את משה וינברגר עד למרכז הצלב האדום בבוקרשט, כדי להציג שם את פנייתו. בעקבות פנייתו לזיסו, ארגן האחרון, ברשות השלטונות הרומניים, הפלגות לארץ ישראל מנמלי רומניה עבור הפליטים היהודים מטרנסילבניה. בעזרת חסיד אומות העולם, ראול שורבאן יצר קשר עם המדינאי הרומני יוליו מאניו וזה סיפק לו 1,200 תעודות מעבר עבור יהודים מטרנסילבניה.
וינברגר השתמש בעצמו במסלול זה ובשנת 1944 עבר לרומניה ומשם, בספינה קזבק לארץ ישראל.
התקופה הישראלית.
לאחר קום המדינה, בשנים 1948–1950, שירת במשרד החוץ, בקונסוליה הישראלית בבודפשט. בהמשך שב ארצה ומילא תפקידי ניהול שונים, מנהל בית ספר יסודי, מנהל בית ספר תיכוני וסגן מנהל מינהל החינוך בעיריית נתניה.
התקופה האמריקאית.
בשנת 1957 הוצעה לו משרת פרופסור בישיבה יוניברסיטי, לכן עבר לארצות הברית. עד 1975 הוא לימד שם מדעי היהדות בבית הספר למדע היהדות ובית הספר לפסיכולוגיה.
משה כרמלי-וינברגר חיבר 250 מאמרים ו-15 ספרים בתחומי ההיסטוריה, ביקורת ספרותית ואמנות יהודית. אוניברסיטת בודפשט העניקה לו את דיפלומת הכבוד שלה ואת הפרס הספרותי "Károly Roboz". אוניברסיטת Babeş -Bolyai של קלוז' קראה על שמו, ב-1990, את המכון ללימודי יהדות והעם היהודי והעניקה לו, ב-1997, תואר דוקטור לשם כבוד. ב-1996, המכון למחקרים יהודים של האקדמיה המדעית של הונגריה העניק לו את המדליה על שם Wilhelm Bacher. ב-2003 הוענק לו תואר נוסף של דוקטור לשם כבוד, הפעם על ידי הסמינר התאולוגי היהודי של ארצות הברית. לרגל יום הולדתו ה-85 הפיקה האוניברסיטה העברית כרך על תולדות חייו.
שורי השמש
במיתולוגיה היוונית, שורי השמש או הבקר של הליוס, הם עדרי הבקר של אל השמש הליוס, אשר רעו באי תרינקיה (Thrinacia), שסבורים כי הוא האי סיציליה.
לפי המיתוס, להליוס, אל השמש, היו שבעה עדרי בקר ושבעה עדרי כבשים, בכל עדר 50 ראשים. על פי האודיסיאה, נשמרו העדרים בידי בנותיו של הליוס, למפטיה ופאתוסה.
אודיסאוס הוזהר מראש על ידי הנביא טֵיירֶסִיאַס, ועל ידי קירקה, שלא לבקר באי, אך מלחיו, בראשות אוּרילוֹכוֹס, דרשו ממנו לעגון שם ואיימו במרידה. אודיסאוס הסכים בתנאי שיימנעו מגעת בשווריו וכבשיו של אל השמש. הם נאלצו להישאר במשך חודש באי בשל הרוחות העזות שנשבו בים. לאחר שאזלה צידתם, ובהיעדרו של אודיסאוס, שהתבודד כדי לשאת תפילה לאלים, שחטו המלחים מספר בני בקר מעדרו של הליוס, וצלו את בשרם. למפטיה הודיעה לאביה על האירוע, והוא איים על האלים כי יחשיך את אור השמש. זאוס הבטיח לו כי יתנקם באודיסאוס ואנשיו.
משחזר אודיסאוס למקום, היה זעמו גדול מנשוא, אך את הנעשה לא היה ניתן להשיב. לאחר מספר ימים הפליגו הוא וצוותו לדרכם. זאוס עמד בדיבורו. הוא שילח את ברקיו וניפץ את ספינתם לרסיסים. הספינה טבעה ועימה כל המלחים, למעט אודיסאוס שניצל והמשיך במסעו.
בספרו של ג'יימס ג'ויס, יוליסס, נקרא , המתרחש בבית חולים ליולדות, בשם זה.
פהר ויקטור אדמן
רפא בניטס
אלפי קוהן
קירקי
אבי דיסקין
יוסף לוין
יוסף לוין (22 בנובמבר 1935 - 11 בדצמבר 1998) היה מדען, מהנדס מכונות ומהנדס מערכות ישראלי. ראש פרויקט הטיל "פופאי" ומנהל חטיבה ברפא"ל, מחלוצי תחום הנדסת המערכת בישראל וחתן פרס ביטחון ישראל לשנת 1986.
ילדות.
יוסף (יוסי) לוין נולד ברמת גן, בנם היחיד של דב ושפרה לוין. יוסף נקרא על שם אביה של שפרה, יוסף יוטשנקה, שנרצח בילדותה בידי קוזאקים בעיירה חמיילניק שבפולין.
בשנת 1939 בהיותו בן שלוש, נסע לוין עם אמו לביקור אצל סבו וסבתו הורי אימו בעיר קיילצה, ולאחר שהייה של מספר חודשים שם חששה אמו להישאר בפולין, ועל אף בקשתם של הוריה שתישאר, חזרו לארץ ישראל באחת האוניות האחרונות שיצאו מפולין, לפני סגירת הגבולות בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה
לוין למד בבית ספר עממי "לדוגמה" על שם הנרייטה סאלד בתל אביב ואחר כך בתיכון עירוני א'.
צבא.
בשנת 1953 התגייס לחיל השריון, שם שירת שלוש שנים וסיים בדרגת סמל ראשון. במסגרת מבצע קדש נלחם לוין ביחידת שריון כסייר. במהלך המלחמה נפגע הטנק שלו מפגיעה ישירה של פגז. כל אנשי הצוות בטנק נהרגו לוין היה היחיד שלא נפגע. אירוע טראומטי זה היווה אירוע משמעותי שהשפיע רבות על האמונה של לוין.
במלחמת ששת הימים (בשנת 1967) נלחם יחד עם יחידת השריון שלו ברמת הגולן.
לימודים אקדמיים.
בשנת 1956, החל לוין ללמוד הנדסת מכונות בטכניון וסיים בהצטיינות בשנת 1959. בשנת 1960, במקביל להצטרפותו לרפא"ל, החל ללמוד לתואר שני בהנדסת מכונות בטכניון. בשנת 1970 נשלח מטעם רפא"ל לאוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה ללימודי תואר השלישי בהנדסת אווירונאוטיקה. הוא התמחה בתחום המתמטי שנקרא "משחקים דיפרנציאליים". את לימודי הדוקטורט סיים בהצטיינות.
עבודה.
לוין עבד ברפא"ל בשנים 1960 ל-1990. במהלך שנים אלו היה מעורב בפיתוחים ביטחוניים רבים ותוך כדי עבודתו התקדם מתפקיד של מהנדס זוטר לראש פרויקט פיתוח הטיל "פופאי" ולתפקיד של מנהל חטיבה. במהלך עבודתו ברפא"ל ניהל למעלה מאלף מהנדסים.
במהלך שנות עבודתו ברפא"ל פיתח והוביל לוין את מתודולוגיית ניהול פרויקטי פיתוח, ניהול הסיכונים, והיה מחלוצי תחום הנדסת מערכות ברפא"ל ובתעשיות הביטחוניות ובישראל.
בשנת 1986 זכה לוין בפרס ביטחון ישראל.
בשנת 1990 החליט לוין לפרוש מרפא"ל, לאחר שתפקיד מנכ"ל רפא"ל הוצע למשה (מוסה) פלד.
עם סיום עבודתו ברפא"ל הקים לוין חברת ייעוץ עצמאית. במסגרת החברה ייעץ בתחומי התמחותו להרבה מגופי התעשייה, הצבא, והביטחון במדינה. שמו של לוין נודע בתעשייה כאחד המומחים בתחום ניהול מחקר ופיתוח והנדסת מערכת. לאור זאת הכנס השנתי בנושא הנדסת מערכת בשיתוף התעשייה האווירית ורפא"ל נקרא על שמו, וכן נקרא על שמו אחד מהאולמות הגדולים ברפא"ל.
אקדמיה.
במהלך השנים פרסם לוין עבודת תיזה לתואר השני בתחום המכניקה, עבודת דוקטורט בתחום משחקי "רדיפה" (תת תחום של משחקים דיפרנציאליים), ספר בתחום המשחקים הדיפרנציאליים המשמש כספר לימוד באוניברסיטאות בעולם (בשם "Theory and Methods for Solving Game
Problems with Singular Surfaces, יצא לאור בשנת 1994 בהוצאת Springer Verlag) וכן ארבעה עשר מחקרים ופרסומים נוספים בכנסים וירחונים מדעיים בתחומי הנדסת מכונות ומשחקים דיפרנציאליים.
החל מ-1975 שימש כפרופסור אורח בטכניון, והחל מ-1990 גם כפרופסור אורח באוניברסיטת תל אביב, לוין העביר קורסי מוסמכים בנושאים: :משחקים דיפרנציאליים, ניהול פרויקט מחקר ופיתוח, ניהול תהליך החדשנות, בעיות נבחרות בניהול הייצור.
במישור האישי.
לוין התחתן בשנת 1960 עם שרה ולזוג נולדו 4 ילדים.
על אף שלוין היה חילוני, רחש כבוד רב למסורת היהודית. באופן עצמאי קרא ולמד מדרשים והרבה להתעניין בנושאי היהדות והמקרא. לוין הרבה לשלב בין המדרשים לבין העבודה וההוראה האקדמית. דבר שהפך עם השנים לעוד אחד מסימני ההיכר שלו.
קיפניס
קיפניס (באוקראינית: Кіпнiс) הוא שם משפחה יהודי אשכנזי שמקורו ככל הנראה הכינוי האוקראיני "קירפוניס"- שמשמעותו
"פחוס אף", "חרומאף".
גגולאשווילי
יצחק גאגולאשוילי
יצחק גאגולאשווילי
נישואיה של מריה בראון
נישואיה של מריה בראון (בגרמנית: Die Ehe der Maria Braun) הוא סרט קולנוע גרמני משנת 1979, הראשון מבין טרילוגיית הסרטים המערב גרמנים (BRD) בבימויו של ריינר ורנר פאסבינדר אשר עסקו כולם בחיים בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה דרך עיניהן של גיבורות נשיות.(אחריו באו "ורוניקה ווס" ו"לולה") הסרט יצא ב-1979 וזכה להצלחה רבה בקרב הקהל. בעקבות כך הפך לגורם חשוב ומשפיע בהתעצבותו של הקולנוע הגרמני החדש.
סיפורה של מריה בראון הוא סיפורה של החברה הגרמנית המשתקמת בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה. חיילים רבים נעדרים, חלקם מתגלים כמתים וחלקם חוזרים אל נשותיהם המצפות לשובם. מריה מאבדת תקווה וממשיכה את חייה, גם לאחר שבעלה, שנחשב למת, מופיע בפתח ביתה. לאחר שהיא עצמה הורגת את מאהבה האמריקאי, בעלה מקבל על עצמו את עונשה, ובזמן שהוא מרצה את מאסרו, היא מפתחת קריירה ובמקביל מנהלת רומן עם מנהלה.
על אף שהסרט כולו עוסק בחייה הפרטיים והסוערים של מריה אי אפשר לנתק אותו מההקשר ההיסטורי והחברתי בו הוא מתרחש, בעיקר לאור העובדה שהוא נפתח בתמונתו של היטלר, ששמו לא מוזכר בסרט ולו פעם אחת. החברה הגרמנית ובה מריה עסוקה בהתמודדות עם קשיי יום-יום, עוני ומחסור וציפייה לחיילים שגורלם לא נודע עוד, ולא בדין וחשבון או רפלקסיה על שנות המלחמה.
עלילת הסרט.
פתיחה - טקס הנישואים של הרמן ומריה בראון.
הסרט נפתח עם דיוקנו של אדולף היטלר התלויה על קיר. פיצוץ פתאומי מנפץ את התמונה לרסיסים וחושף את מריה והרמן בראון העומדים להנשא. טקס הנישואין מופר על ידי ההפצצות המאסיביות כאשר תוך כדי מתעקשים הרמן ומריה לסיים את הטקס ולקבל את תעודת הנישואים החתומה. תחת מחסה מן ההפצצות חותם הכומר על התעודה.
נקודת הפתיחה לסרט היא שלהי מלחמת העולם השנייה, כאשר גרמניה על סף התבוסה. כך מלווה הסרט את מריה ואת גרמניה בתקופה שתבוא לאחר המלחמה, משיקום ההריסות ועד הנס הכלכלי.
חלק ראשון - מריה נותרת לבדה.