הברון ממדראש דיולה מדראשי-בק (במקור עד 1906 בק, בהונגרית: Madarassy-Beck Gyula; בודפשט, 18 באוגוסט 1873) – בודפשט, 19 בנובמבר 1939) היה בנקאי, בעל הון גדול, בנו של נאנדור מדראשי-בק, אביו של ז'וז'ה מדראשי, אחיינו של מיקשה מדראשי-בק ובן דודו של מרצל מדראשי-בק.
ביוגרפיה.
דיולה בק נולד במשפחה יהודית כבנם הבכור של נאנדור מדראשי-בק (1839–1909) בנקאי, כלכלן ושל לאורה שיין (1852–1911). הוא למד בעיר הולדתו, בעיר האלה ובקיימברידג', ולאחר מכן קיבל דוקטורט במדע המדינה מאוניברסיטת בודפשט. (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד). הוא התחיל בהתמחות במוסדות פיננסיים במערב אירופה. בשנת 1899 הצטרף לאחד הבנקים של אביו, "בנק החקלאות והקצבאות ההונגרי". משנת 1900 היה המזכיר הכללי של "בנק אשראי למשכנתאות הונגרי", ולאחר מכן משנת 1915 היה סגן הנשיא והמנכ"ל. במרץ 1918, לאחר מותו של הנשיא לשעבר של הבנק הרוזן קארוי קואן-הדרווארי, נבחר לנשיא ולמנכ"ל הבנק. הוא התפטר כמנכ"ל בשנת 1925, אך נשאר הנשיא. משנת 1903 נבחר לחבר מן המניין בוועדת החקיקה המטרופוליטית. בשנת 1905, כהוקרה לפעילותו הוענק לו מסדר כתר הברזל דרגה 3 על ידי מלך הונגריה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. בשנת 1906, כהוקרה על פועלו בתחום הכלכלה, זכה אביו בתואר הברון ההונגרי, לו היו זכאים גם יורשיו - ובכך גם דיולה מדראשי-בק.
בשנת 1910 נבחר כחבר האספה הלאומית של הונגריה עם תוכנית לאומית של פורשי המפלגת הליברלית. בין השנים 1920 לבין 1939 היה סגן נשיא "הבנק ההונגרי-איטלקי", נשיא "לשכת המסחר ההונרית" ונשיא "האיגוד הלאומי של הסיטונאים ההונגרי".
משפחתו.
רעייתו הראשונה הייתה הברונית עמליה לילי גוטמן מבלישצ'ה בתם של הברון וילמוש גוטמן (1847-1921) סיטונאי ובעל אחוזות ושל רוזה קראוס (1859–1932), איתה התחתן בבודפשט ב-24 באפריל 1900 והתגרש ממנה בשנת 1913.
אשתו השנייה הייתה הברונית לילי הטווני (1890–1967), סופרת. הם התחתנו ב-19 ביולי 1913 בבודפשט. התגרשו בשנת 1925.
ילדיו:
סטיוארט יודול
סטיוארט לי יודול (באנגלית: Stewart Lee Udall; ) היה פוליטיקאי ופקיד ממשל אמריקאי. לאחר שכיהן שלוש תקופת בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אריזונה, הוא כיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בשנים 1961–1969 בממשליהם של הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון.
ראשית חייו.
סטיוארט יודול נולד בסנט ג'ונס, אריזונה ללואיזה לי יודול וללוי סטיוארט יודול. היו לו חמישה אחים ואחיות, ביניהם מוריס "מו" יודול, גם הוא פוליטיקאי. כנער צעיר הוא עבד בחווה המשפחתית. אמו זכרה אותו כילד בעל אנרגיות עצומות וסקרנות בלתי נלאית.
יודול למד באוניברסיטת אריזונה במשך שנתיים עד לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. הוא שירת ארבע שנים בחילות האוויר של צבא ארצות הברית כתותחן במפציץ B-24 ליברייטור בשמי אירופה ביותר מחמישים משימות שיצאו מאיטליה במסגרת טייסת ההפצצה ה-736 של קבוצת ההפצצה ה-454 של חיל האוויר ה-15 של ארצות הברית, שירות שעליו הוא עוטר במדליית האוויר עם שלושה ענפי עץ אלון. ב-1946 הוא שב ללימודיו באוניברסיטת אריזונה, שם הוא למד בבית הספר למשפטים ושיחק כרכז בנבחרת הכדורסל של האוניברסיטה. ב-1947, יחד עם אחיו מו, הוא סייע להקים את הקפיטריה של האוניברסיטה. השניים היו בין הספורטאים האהודים באוניברסיטה ומו היה נשיא אגודת הסטודנטים. באחד הימים, בדרכם לארוחת הצהריים, הם ראו קבוצה של סטודנטים אפרו-אמריקאים סועדים את ארוחתם מחוץ לבניין. לסטודנטים השחורים הותר לקנות מזון בקפיטריה, אך לאכול אותו מחוצה לה. כאשר הזמינו סטיוארט ומו את מורגן מקסוול הבן, סטודנט שחור שנה ראשונה, להצטרף אליהם לשולחנם בקפיטריה, סייע הדבר להרגיע סוגיות בנוגע להפרדה הגזעית שזמן רב סערו מתחת לפני השטח.
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1948 סיים אודול את לימודיו והתקבל ללשכת עורכי הדין של אריזונה. זמן קצר לאחר מכן הוא החל לעסוק בעריכת דין בטוסון. בהדרגה הוא החל להיות פעיל בשירות הציבורי, כאשר נבחר ביוני 1951 לחבר במועצת החינוך של טוסון. כחבר מועצת החינוך, הוא השתתף בתהליכי ביטול ההפרדה הגזעית עוד לפני שבית המשפט העליון של ארצות הברית נתן את פסק דין בראון נגד מועצת החינוך. ב-1954 נבחר יודול לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השני של אריזונה. הוא כיהן בבית הנבחרים שלוש תקופות כהונה, והיה חבר בוועדת הפנים ובוועדת החינוך והעבודה של בית הנבחרים.
מזכיר הפנים של ארצות הברית.
בשנים 1961–1969 כיהן יודול כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשליהם של הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון. בהובלתו, קידמה מחלקת הפנים באופן משמעותי את הוצאות הממשל הפדרלי על קרקעות ציבוריות, וסייעה ביישום חקיקה סביבתית. בין הישגיו הרבים, פיקח יודול על הוספתם של ארבעה פארקים לאומיים, שישה מונומנטים לאומיים, שמונה חופי ימים ואגמים לאומיים, ו-56 שמורת טבע, כולל הפארק הלאומי קניונלנדס ביוטה, הפארק הלאומי צפון רכס קסקייד בוושינגטון, מערכת הפארקים רדווד בקליפורניה, שמורת הטבע הלאומית של הביצה הגדולה (Great Swamp National Wildlife Refuge) בניו ג'רזי ושביל האפלצ'ים המשתרע בין ג'ורג'יה לבין מיין.
יודול היה בעל תפקיד מרכזי ביישום חוקים סביבתיים כמו התיקונים לחוקי האוויר הנקי, איכות המים ושימור המים הנקיים, חוק אזורי הטבע הבראשיתי של 1964, חוק שימור המינים בסכנת הכחדה של 1966, חוק מימון שימור הקרקע והמים של 1965, חוק הפסולת המוצקה של 1965, חוק מערכת השבילים הלאומיים של 1968, וחוק נהרות הפרא הנופיים של 1968.
שבועות ספורים לאחר כניסתו לתפקיד, הודיע יודול לבעלי ה וושינגטון רדסקינס, ג'ורג' פרסטון מרשל, שעליו לשלב בקבוצה שחקנים שחורים, כפי שעשו הקבוצות האחרות ב-NFL, כתנאי לשימוש באצטדיון מחוז קולומביה (לימים אצטדיון רוברט קנדי ממוריאל), שנבנה אז והיה בבעלות הממשלה הפדרלית. ב-1962 החל מרשל לשלב בקבוצה שחקנים שחורים. ב-27 ביולי 1962 שלח יודול מכתב ליושב ראש מועצת הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בו הוא דן על מדיניות השימוש בכינויים אתניים פוגעניים (כמו Nigger) במפות הטופוגרפיות של הסקר. מהלך זה הוביל למדיניות מוסדרת רחבה יותר של הסקר בשימוש בכינויים פוגעניים כאלו בכל המפות שלו.
בספטמבר 1962, בעת שערך סיור בברית המועצות, זומן יודול במפתיע לפגישה עם מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב. בפגישה זו רמז חרושצ'וב את רמיזתו המפורסמת בנוגע להצבת הטילים הגרעיניים בקובה כאשר אמר ליודול: "עבר זמן רב מאז שיכולתם להכות אותנו בישבן כמו ילד קטן. כעת אנו יכולים להכות אותכם בישבן". הייתה זו ההקדמה למשבר הטילים בקובה.
יודול תמך בתוכנית של חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית לבנות את סכר טוקס איילנד כדי ליצור מאגר לטובת אספקת המים לעיר ניו יורק. לאחר שאולצו בעלי הבתים באזור לפנות אותם באמצעות רכישתם והריסתם, נזנחה התוכנית. הבתים שלא נהרסו הושארו פשוט במצב של הזנחה. במשך כל התהליך הזה פעלה הממשלה הפדרלית בחוסר רגישות כלפי אלו שנעקרו מבתיהם. לאחר בחירתו של רונלד רייגן לנשיאות נגנז המיזם.
יודול גם סייע לתחייה התרבותית בארצות הברית כאשר דחף ליוזמות שהובילו להקמתם של , , הקרן הלאומית לאמנויות, הקרן הלאומית למדעי הרוח ותיאטרון פורד המחודש. בהמלצת יודול, ביקש הנשיא קנדי מהמשורר רוברט פרוסט לקרוא משירתו בטקס ההשבעה שלו לנשיאות, ובכך יצר מסורת בטקסי ההשבעה.
כחלוץ של התנועה לשימור הסביבה, הזהיר יודול מפני משבר שימור הסביבה בשנות ה-60 בספרו שזכה לתפוצה נרחבת בנוגע לגישה הסביבתית בארצות הברית "המשבר השקט" (The Quiet Crisis) מ-1963. בספר זה הוא כתב על סכנות הזיהום, על שימוש היתר במשאבי הטבע, ועל התדלדלות השטחים הפתוחים. יחד עם ספרה של רייצ'ל קרסון "האביב השקט" (Silent Spring), ספרו של יודול יצר את המודעות בארצות הברית שהובילה לעליית התנועה הסביביתית. יודול היה תומך נלהב של קרסון ושל פועלה. הוא ציין פעם, "תוכניות להגנת האוויר, המים, הטבע ועולם החי הן למעשה תוכניות להגנת האדם".
יודל גם ראה את הנולד, כאשר כמזכיר הפנים הוא הוביל את השימוש בלוויינים של נאס"א להפקת תמונות של כדור הארץ מהחלל לצורכי מחקר מדעי, שהוביל את הפיתוח של מרכז התצפית והמדע של משאבי כדור הארץ (Center for Earth Resources Observation and Science) של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית. במשך יותר מארבעים שנה, מופה כדור הארץ במסגרת התוכנית, והראה שינויים פיזיים בו.
בערוב ימיו.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר הפנים ב-1969, לימד יודול במשך שנה בבית הספר ליערנות של אוניברסיטת ייל כמרצה אורח. בהמשך הוא הקדיש את זמנו לכתיבת ספרים ומאמרים בנוגע לסוגיות סביבתיות ולעריכת דין. ב-1971 הוא פרסם את הספר "אוצרות הטבע של אמריקה: המונומנטים הלאומיים והחופים הטבעיים" (America's Natural Treasures: National Nature Monuments and Seashores).
במהלך משבר האנרגיה העולמי של שנות ה-70 טען יודול לטובת שימוש באנרגיה סולארית כאחד מהפתרונות למשבר. באוקטובר 1972 הוא פרסם מאמר רב השפעה בכתב העת האטלנטיק, שכותרתו הייתה "פקק התנועה האחרון" (The Last Traffic Jam). המאמר כלל טיעונים להנחה ש"מעט זה יותר" וחזה את בעיות התחבורה ומדיניות האנרגיה של ארצות הברית ואת התחרות עם השווקים המתעוררים על המשאבים המצטמצמים. ב-1974 כתב יודול, יחד עם צ'ארלס קונקוני ודייוויד אסטרהאואט, את הספר "בלון האנרגיה" (The Energy Balloon), שדן במדינות האנרגיה של ארצות הברית.