בינואר 1889 נערך הכינוס השלישי של ועדי הקהילות אשר בחר ברב דנקוביץ לתפקיד הרב הראשי. בפברואר 1889 אישר שר החוץ והדתות דימיטר גרקוב את הקמת הקונסיסטוריה היהודית והנהלתה הורכבה משלושה חברים ובכלל זה הרב דנקוביץ. בתקופת כהונתו של הרב דנקוביץ אירעו מספר תקריות אנטישמיות ובכלל זה עלילת דם. בעקבות התקריות הוציא לאור הרב דנקוביץ את ספרו "היהודים והדם" ובו הוא מפריך את המיתוס האנטישמי.
בספטמבר 1891 הוזמן הרב דנקוביץ לפתיחת מושב האספה הלאומית הבולגרית. הרב התיישב ליד ראש הכנסייה הבולגרית ולא במקום שהוקצה לו בתא הדיפלומטים הזרים, משום שסבר שכך ראוי יותר. שר החוץ והדתות דימיטר גרקוב התעמת עם הרב דנקוביץ, ולאחר ויכוח אשר גלש לטונים גבוהים הורה לרב לשבת במקום שהוקצה לו. למחרת תבע השר גרקוב מראשי הקונסיסטוריה לפטר לאלתר את הרב דנקוביץ. ניסיונות פשרה לא הועילו והרב נאלץ לעזוב את תפקידו ואת בולגריה.
ב-1891 התמנה הרב דנקוביץ למנהל בית הספר של הקהילה היהודית בטרנופול ולמטיף בבית הכנסת. שנה מאוחר עזב את טרנופול. סימון דנקוביץ נהרג בתאונת כרכרה בווינה ב-1910 ונקבר בחלקה היהודית בבית הקברות המרכזי בווינה, לצד רעייתו מארי (Marie) שנפטרה שבועיים לפני כן ובנו פיליפ (Philipp; 1898-1877).
סימון דנקוביץ'
הרמת משקולות במשחקים האולימפיים
תחרויות הרמת משקולות נערכו לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אתונה (1896). הפעם הבאה בה נערכו תחרויות אלו הייתה באולימפיאדת סנט לואיס (1904), ומאז אולימפיאדת אנטוורפן (1920) הרמת משקולות היא ענף קבוע במשחקים. תחרויות הרמת משקולות לנשים נוספו למשחקים האולימפיים רק באולימפיאדת סידני (2000).
היסטוריה.
באולימפיאדת אתונה (1896) נערכו שני מקצים של הרמת משקולות, האחד של הרמה ביד אחת והשני של הרמה בשתי ידיים. בניגוד למקובל כיום, התחרויות לא סווגו בהתאם למשקלם של המשתתפים. גם באולימפיאדת סנט לואיס (1904) נערכו שני מקצים, האחד של הרמה בשתי ידיים, והשני של הרמת משקוליות.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) החלו תחרויות הרמת המשקולות להיערך במתכונת המקובלת כיום, של חלוקת המשתתפים לפי קטגוריות משקל. באותם משחקים, סווגו המשתתפים לחמש קטגוריות משקל: משקל נוצה (עד 60 ק"ג), משקל קל (60 עד 67.5 ק"ג), משקל בינוני (67.5 עד 75 ק"ג), משקל קל-כבד (75 עד 82.5 ק"ג) ומשקל כבד (82.5 ק"ג ומעלה). באולימפיאדת לונדון (1948), נוספה קטגוריה נוספת, משקל תרנגול, בה התחרו מרימי משקולות שמשקלם עד 56 ק"ג, וקטגוריית משקל נוצה הצטמצמה למרימי משקולות שמשקלם 56 עד 60 ק"ג. באולימפיאדת הלסינקי (1952) נוספה קטגוריית משקל שביעית, בינוני-כבד (82.5 ק"ג עד 90 ק"ג), ובקטגוריית המשקל הכבד התחרו מי שמשקלם 90 ק"ג ומעלה.
באולימפיאדת מינכן (1972) נוספו שתי קטגוריות משקל נוספות: קטגוריית משקל זבוב (עד 52 ק"ג) וקטגוריית משקל סופר-כבד (110 ק"ג ומעלה). בהתאם לכך, הצטצמצו קטגוריות המשקל תרנגול וכבד. מספר התחרויות עלה בכך לתשע. שינוי נוסף נעשה באולימפיאדת מוסקבה (1980), אז פוצלה קטגוריית המשקל הכבד לשניים: במשקל כבד נותרו מרימי המשקולות שמשקלם 100 עד 110 ק"ג, ואלו שמשקלם בין 90 ל-100 ק"ג התחרו בקטגוריית משקל עשירית: משקל כבד ראשון.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) נותרו עשר הקטגוריות על כנן, אך סיווגן השתנה. באותם משחקים חולקו המשקלים כך: זבוב (עד 54 ק"ג), תרנגול (54 עד 59 ק"ג), נוצה (59 עד 64 ק"ג), קל (64 עד 70 ק"ג), בינוני (70 עד 76 ק"ג), קל-כבד (76 עד 83 ק"ג), בינוני-כבד (83 עד 91 ק"ג), כבד ראשון (91 עד 99 ק"ג), כבד (99 עד 108 ק"ג) וסופר כבד (108 ק"ג ומעלה).
מאז אולימפיאדת סידני (2000), הצטמצם מספר קטגוריות המשקל ל-8: תרנגול (עד 56 ק"ג), נוצה (56 עד 62 ק"ג), קל (62 עד 69 ק"ג), בינוני (69 עד 77 ק"ג), קל-כבד (77 עד 85 ק"ג), בינוני-כבד (85 עד 94 ק"ג), כבד (94 עד 105 ק"ג) וסופר כבד (105 ק"ג ומעלה). נשים החלו אף הן להתחרות בהרמת משקולות במשחקים אלו, והן מסווגות לשבע קטגוריות משקל: עד 48 ק"ג, 48 עד 53 ק"ג, 53 עד 58 ק"ג, 58 עד 63 ק"ג, 63 עד 69 ק"ג, 69 עד 75 ק"ג ו-75 ק"ג ומעלה.
שיטת התחרות.
התחרויות נערכות בסיבוב אחד, הכולל שני חלקים. החלק הראשון כולל הרמת משקולות בשיטת הנפה, והחלק השני בשיטת דחיקה. בכל שיטה נערכים שלושה סיבובים, והתוצאה הטובה ביותר שהשיג מרים משקולות בכל שיטה היא זו שנחשבת עבורו. מרים משקולות שנפסל בכל שלושת הניסיונות שלו בשיטת הנפה, לא מתחרה בשיטת דחיקה. סכום התוצאות הטובות ביותר של כל מתחרה בשתי השיטות מהווה את התוצאה הסופית שלו, ובהתאם לכך נקבע דירוגו.
מדליות.
לאורך השנים זכו מרימי משקולות מ-64 מדינות במדליות במשחקים האולימפיים.
מרימי משקולות ישראלים במשחקים האולימפיים.
המשלחת הישראלית כללה מרימי משקולות שבע פעמים, בהן נטלו חלק 12 ספורטאים, כולם גברים. את הישג השיא רשם אדוארד וייץ, שסיים במקום החמישי באולימפיאדת מונטריאול (1976).
סון וון
כילוניס (בת לאונידס)
כילוניס (ביוונית: Χιλονίς; המאה ה-3 לפנה"ס) הייתה נסיכה ספרטנית, בתו של לאונידס השני, אשתו של קלאומברוטוס השני, ואחותו של קלאומנס השלישי.
ביוגרפיה.
היא הייתה בתו של לאונידס השני מהשושלת האגידית, ושל אשה פרסית. היא נישאה לקלאומברוטוס השני, וילדה לו שני ילדים. אולם אביה התנגד לרפורמות שניסה ליישם אגיס הרביעי, ובן בריתו של אגיס ליסנדרוס ארגן את גירושו של לאונידס שנמלט לטגאה, מרחק יום מספרטה. קלאומברוטוס הוכתר כמלך במקום לאונידס, אולם כילוניס בחרה להתלוות לאביה במקום למלוך לצד בעלה. אולם כאשר אגיס יצא למסע מלחמה נגד האיטולים, ניצל זאת לאונידס כדי לתפוס את השלטון בספרטה. הוא רצה להוציא להורג את קלאומברוטוס, אולם כילוניס התחננה בפניו שלא יעשה זאת. במקום זאת קלאומברוטוס יצא לגלות, כשכילוניס ושני ילדיו מלווים אותו.
היו לה שני אחים, קלאומנס השלישי, ואאוקלידס. שניהם שימשו כמלכי ספרטה. אחד מנכדיה אגסיפוליס השלישי היה אחרון המלכים בשושלת האגידית.
לאון רייך
אראוס השני
אראוס השני, (ביוונית: Αρεύς Β; 262 לפנה"ס - 254 לפנה"ס) היה מלך ספרטה באופן רשמי למשך 8 שנים.
הוא היה בנו של אקרוטאטוס השני, אביו נהרג במלחמה נגד אריסטודמוס ממגלופוליס בשנת 262 לפנה"ס עוד לפני שנולד. על כן כאשר נולד מונה לאונידס השני בן קלאונימוס לעוצר, והוא זה שניהל את ענייני העיר בפועל. אראוס מת בגיל 8 ממחלה (שנת 254 לפנה"ס), ולאונידס ירש את הכתר באופן רשמי.
אולסטאר (NBA)
היום הלאומי של וייטנאם
היום הלאומי של וייטנאם (בווייטנאמית: Ngày Quốc Khánh) נחוג בווייטנאם ב-2 בספטמבר, בתאריך זה בשנת 1945 הוכרזה עצמאות וייטנאם מידי הצרפתים.
עד למלחמת העולם השנייה הייתה וייטנאם, יחד עם קמבודיה ולאוס, חלק מקולוניה צרפתית שנקראה הודו-סין. במהלך המלחמה נכבשה הודו-סין על ידי האימפריה היפנית. כשזו הובסה חזרה השליטה בהודו-סין לצרפת, אלא שהפעם המציאות הייתה שונה. בזמן הכיבוש היפני התארגנה מחתרת קומוניסטית, "וייט מין" בראשות הו צ'י מין, שהכריז עם סיום המלחמה על הקמת רפובליקת וייטנאם ובירתה האנוי שבצפון הארץ. הקיסר ה-13 והאחרון של שושלת נגויין, באו דאי (Bảo Đại) ויתר ב-1945 בטקס שנערך בהואה בארמון נו מון על תפקידו כשליט. ב-2 בספטמבר הכריז הו צ'י מין על הקמת "הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם".
מאז 2007 נעשו שינויים בתאריכי החגים המסורתיים שנקבעו ב-1945, אולם ה-2 בספטמבר נותר כחג העצמאות של וייטנאם.
אברהם הלוי (גינת ורדים)
מינור (אלגברה)
אליפות צרפת בטניס 1933
אליפות צרפת 1933 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-25 במאי והסתיימו ב-5 ביוני. זו הייתה האליפות ה-38 מאז ייסודה.
מרגרט סקריבן מבריטניה וג'ק קרופורד מאוסטרליה זכו בתחרויות היחידים וביחד זכו בתחרות הזוגות המעורבים.
התחרות.
תחרות הגברים.
בתחרות זו השתתפו 81 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
בגמר התחרות נפגשו אנרי קושה () (מנצח תחרות 1932) וג'ק קרופורד (). ג'ק קרופורד ניצח ב-3 מערכות. באותה השנה הוא ניצח גם באליפות וימבלדון, אליפות אוסטרליה הפתוחה ובאליפות ארצות הברית הפתוחה הפסיד בגמר.
תחרות הנשים.
בתחרות הנשים השתתפו 54 טניסאיות שחולקו ל-4 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות 1932 הלן וילס () לא השתתפה בתחרות. במשחק הגמר מרגרט סקריבן () שלא הייתה מדורגת ניצחה את סימון מאתיה () ב-3 מערכות ובכך זכתה בתחרות.
תחרות זוגות גברים.
בתחרות השתתפו מספר זוגות. במשחק הגמר פטריק יוז ופרד פרי () נפגשו עם אדריאן קוויסט וויוויאן מקגרת' () וניצחו ב-4 מערכות.
תחרות זוגות נשים.
בתחרות השתתפו 24 זוגות. מזוג מנצחות תחרות 1932 הלן וילס לא השתתפה השנה. במשחק הגמר סימון מאתיה () ואליזבת ריין () שיחקו נגד סילבי יאנג וקולט רוזמבר () וניצחו בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים.
בתחרות השתתפו 39 זוגות. במשחק הגמר מנצחי תחרות 1932 בטי נות'ל ופרד פרי () נפגשו עם מרגרט סקריבן () וג'ק קרופורד () והפסידו ב-2 מערכות.
סלילני קרניים
סלילני קרניים (שם מדעי: "Strepsicerotini"), הוא שבט של אנטילופות בינוניות עד גדולות בתת-משפחת הפרים, המצויות באפריקה שמדרום לסהרה בלבד.