להבדיל מתוכנות מערכת, תוכנות המאפשרות למשתמשים לעשות דברים כמו יצירת מסמכי טקסט, לשחק במשחקים, להאזין למוזיקה ולגלוש באינטרנט נקראות יישומי מחשב.
פריאסלאב
פריאסלאב (באוקראינית: Переяслав, עד 2019 נקראה פריאסלאב-חמלניצקי (Переяслав-Хмельницький)) היא עיר עתיקה במחוז קייב במרכז אוקראינה הממוקם במקום חיבור הנהרות אלטה (Альта) וטרוביז' (Трубі́ж) כ-95 ק"מ דרומית לקייב.
מספר התושבים בעיר מוערך ב-30,000 איש. יש בעיר מעל 20 מוזיאונים והעיר מתוארת, לעיתים קרובות, כ"מוזיאון חי".
בעיר הייתה קהילה יהודית גדולה והיא מקום הולדתו של שלום עליכם.
היסטוריה.
פריאסלאב מילאה תפקיד חשוב בהיסטוריה של אוקראינה. היא נזכרת לראשונה בטקסט של חוזה רוס-ביזנטיון עם האימפריה הביזנטית (911) כפריאסלאב-רוסקי, כדי להבדיל אותה מפריאסלאבץ (Переяславец) בבולגריה. ולדימיר הראשון, נסיך קייב, בנה בה ב־992 את המבצר הגדול כדי להגן על הגבול הדרומי של רוס של קייב מפני פשיטות הנוודים מן הערבות של מה שהיום הוא דרום אוקראינה. העיר הייתה בירתה של נסיכות פריאסלאבל ממחצית המאה ה-11 עד החרבתה על ידי הטטרים ב־1239 בזמן הפלישה המונגולית לרוס של קייב.
אוקראינה הקוזאקית.
במחצית השנייה של המאה ה-16 נעשתה פריאסלאב לעיר של "הקוזאקים הרשומים" האוקראינים. בעיר זו קיים בוגדן חמלניצקי את מועצת פריאסלאב שבה הצביעו הקוזאקים האוקראינים בעד ברית צבאית עם נסיכות מוסקבה והסכים לקבל את חוזה פריאסלאב. החוזה הוביל להקמת ההאטמאניות הקוזאקית של אוקראינה של הגדה השמאלית (Левобережная Украина) תחת שלטון האימפריה הרוסית ולפריצת מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667).
בזמן השלטון הסובייטי.
עם תום מלחמת העולם השנייה השלטון הסובייטי, שהיה להוט להאדיר את חוזה פריאסלאב כבסיס לכפיפותה של אוקראינה לרוסיה, שינה ב־1943 את שם העיר מפריאסלאב לפריאסלאב-חמלניצקי כדי להדגיש את תפקידו של בוגדן חמלניצקי באותו אירוע. מאוחר יותר הוכרה העיר כמוזיאון ומרכז תיירות.
המאה ה-21.
ב-30 באוקטובר 2019, לבקשת מועצת העיר, שינה הפרלמנט של אוקראינה את שמה של העיר בחזרה לפריאסלאב.
אטרקציות תיירות.
ציוני הדרך החשובים ביותר בפריאסלאב הם:
הקהילה היהודית.
ידוע על יהודים בעיר לפחות משנת 1620, עת תושבי העיר הנוצרים התלוננו למלך זיגמונט על הגידול במספר היהודים והשפעתם. בפרעות ת"ח–ת"ט של חמלניצקי יהודי העיר היו מראשוני הנפגעים.
הסופר היידי שלום עליכם נולד בעיר ב-1859. הוא גדל בעיירה וורנקיב אך בהיותו בן 13 חזרה המשפחה לפריאסלאב.
בעת הפוגרומים של 1881–1882 (הסופות בנגב) נפגעה הקהילה ובפרט יהודים שנמלטו מקייב.
שמואל אהרנפלד
גריזרס
גריזרס (באנגלית: Greasers), כינוי לחבורות או כנופיות של צעירים שהחלו להתפתח בשנות ה-50 בארצות הברית. הסגנון של תת-תרבות זו הפך לפופולרי בקרב אנשים רבים כביטוי למרד נעורים.
היסטוריה.
בשנות ה-50, ה-60 וה-70, צעירים אלה היו ידועים בתור "בריונים" וכיום הם מכונים לעיתים קרובות "רוקבילי". רבים ראו בהם כבני אדם עילגים ואלימים עם רצון מאצ'ואיסטי לזעזע, שסיגלו לעצמם מנטליות של אנשי כנופיה עם קודים של כבוד גברי. השם "גריזרס" נבע מהתספורת המשומנת שלהם, שהייתה כרוכה בסירוק השיער לאחור בשמנים שונים שנדמו לגריז (לגריזרס מגזעים שונים היו תסרוקות שונות, להרבה מקסיקנים ואפרו-אמריקאים למשל, היה שיער מתולתל). המונח שב והופיע בעשורים מאוחרים יותר, כחלק מהתחייה של התרבות הפופולרית של שנות ה-50. אחד מביטוייה הראשונים הייתה פרסומת טלוויזיונית למשקה מ-1971.
למרות שתת-תרבות זו הייתה רווחת בעיקר בקרב בני הנוער בצפון אמריקה, היו תופעות דומות בבריטניה, אוסטרליה, איטליה, יפן ושוודיה. הגריזרס הבריטים נקראו "Ton-up boy" בשנות ה-50, ו"רוקרים" בשנות ה-60, והם עצמם, גלוחי ראש ואחרים, מכנים את הגריזרס בפשטות בשם "גריז".
הגריזרס בצפון אמריקה היו ידועים בשנות ה-50 באהבתם למכוניות "הוט רוד" (מכוניות אמריקאיות שקל היה לשנותן ואפשר היה לקנותן במחיר נמוך), לאופנועים ולמוזיקת רוק אנד רול ורוקבילי. הם לבשו לרוב חולצות טי שרט צבעוניות (לעיתים קרובות עם השרוולים מופשלים), חולצות איטלקיות סרוגות, חולצות בייסבול וחולצות באולינג, מעילי עור וג'ינס ליוויס שחורים או כחולים עם שרשראות מגולגלות בכל מקום. נעליהם היו מגפי-אופנוע שחורים או נעלי שפיץ וכמן כן הרבו לענוד בנדנות, כובעים שטוחים וארנקי-שרשרת. תסרוקתם הייתה מסורקת לאחור במקום בעזרת משחה, שעווה או קרמים לשיער כגון שמן שיער.
ה"גריזרס" מצטיירים לעיתים קרובות כבני מעמד פועלים עירוני אתני, אמריקאים-איטלקים או היספנים. למעשה, המונח "גריזרס" או "גריז" שימש גם להשמצות על רקע אתני כלפי אמריקאים-איטלקים או אמריקאים ממוצא היספני, בשל סטריאוטיפים שונים.
במדיה.
ייצוגם של הגריזרס במדיה לא תמיד תאם את הסטריאוטיפ או את ההשתייכות האתנית שייחסו להם, והם הוצגו לפעמים באור אוהד. כך למשל סרטי קולנוע כמו "הפרא" (1953) ו"מרד הנעורים" (1955) הציגו גרסה של גריזרס אמריקאים לבנים (מרלון ברנדו וג'יימס דין) שהוו מודל למתבגרים ה"בועטים", המורדים בהורים ובממסד כאות למצוקה פנימית. ייצוגים אחרים שהתייחסו לגריזרס כללו סרטים כגון "אמריקן גרפיטי" (1973), "שבילי הזעם" (1973), "אני והחבר'ה" (1986), הספר והסרט "נערי הכרך", המחזמר "גריז" (1971) והסרט באותו שם (1978), דמותו של "פונזי" בסדרת הטלוויזיה "ימים מאושרים" (1974-1984) ועוד.
חיים בן-שימול
חיים בן-שימול (בצרפתית: Haïm Benchimol; 1834–1915) היה עיתונאי, איש עסקים ופילנתרופ, מראשי הקהילה היהודית בטנג'יר, מרוקו.
קורות חיים.
חיים בן-שימול נולד בשנת 1834 בטנג'יר. כמו אחרים מבני משפחתו הוא עבד תחילה כמתורגמן ומתווך של המשלחת הדיפלומטית הצרפתית בטנג'יר, וכתוצאה ממעמד זה נהנה מקפיטולציות והגנה. בהמשך חייו הוא היה למנהל המקומי בטנג'יר של "הבנק הטרנס-אטלנטי" ("Banque Transatlantique") וכן שימש בתור נציג מקומי של חברות מסחר בינלאומי כגון "Paquet". בזכות תפקידיו אלה הוא צבר הון רב במהלך חייו. עבור שירותו למשלחת הדיפלומטית הצרפתית בטנג'יר הוא קיבל את אות לגיון הכבוד. בן שימול היה ידוע גם בתור אחד ממייסדי אגודת הבונים החופשיים במרוקו.
בשנת 1886 הסופר הצרפתי אדוארד דרימון בספרו האנטישמי כנגד יהדות צרפת ("La France juive") האשים את חיים בן-שימול בתור מי שהיה בעל השפעה בזויה על המשלחת הדיפלומטית הצרפתית בטנג'יר. בן-שימול מצדו ניהל קמפיין כנגד דרימון והתעמולה האנטי-יהודית שלו.
בשנת 1888 רכש בן-שימול את העיתון "Le Réveil du Maroc", העיתון הראשון במרוקו בשפה הצרפתית, לאחר פטירתו של עורכו הקודם עו"ד אברהם לוי-כהן. העיתון בניהולו לא היה עיתון יהודי באופן מוצהר, אך פעל למען מטרות יהודיות. כמו כן העיתון המשיך את המגמה הפרו-צרפתית הברורה שהונהגה בו מראשיתו. בנוסף לעיתון זה בן-שימול שימש בתור עיתונאי מקומי עבור סוכנות הידיעות הצרפתית והעיתון "La France".
בשנת 1890 נבחר לעמוד בראש ועד הקהילה היהודית בטנג'יר ("הח'ונטה"), וכמו כן היה ליושב ראש הוועד האזורי של כל ישראל חברים. הוא היה מהמנהיגים הבולטים של קהילות יהודי מרוקו כולן באותן שנים. בנוסף עסק רבות בפילנתרופיה ונהג לתרום למוסדות הקהילה היהודית, וכיושב ראש הקהילה הנהיג בהן רפורמות שונות.
נפטר בטנג'יר בשנת 1915 ונזכר כאחד מהמנהיגים הבולטים של קהילת יהודי טנג'יר.
בית החולים בן שימול.
אחד ממפעליו הגדולים ביותר של חיים בן שימול היה הקמת בית חולים יהודי מודרני בטנג'יר. הוא הקדיש את המוסד לזכר אשתו, בת למשפחת טולידנו, שנפטרה כמה שנים לפני כן. בית החולים הוקם בשנת 1905 בתוך מבנה גדול, והתפרס על פני שטח של כשני קילומטרים רבועים. משימתו העיקרית הייתה להעניק טיפול רפואי חינם ליהודים נזקקים שאין ביכולתם לשלם עבור טיפול רפואי לעצמם, אך הוא העניק לעיתים טיפול רפואי גם למוסלמים עניים.
חיים בן שימול עבד רבות כדי לשכלל את בית החולים והביא ציוד וכוח אדם מתקדם. אחד מהרופאים הבולטים בבית החולים היה ד"ר משה מני, יליד חברון בן למשפחת מני הידועה, שחי עוד קודם לכן במרוקו ועבד במוגדור בתור רופא של שליט מרוקו מולאי חפיז. לאחר הדחתו של המלך חפיז עבר ד"ר מני לטנג'יר, ניהל קליניקה פרטית, ולאחר הקמת בית החולים החל לעבוד בו.
בית החולים בן שימול ("Hospital Benchimol") המשיך לפעול עשרות שנים לאחר פטירתו של חיים בן שימול בשנת 1915, וטיפל באלפי חולים מדי שנה. חיים בן שימול הוריש לבית החולים חלק ניכר מנכסיו, ששוויים נאמד במיליוני פרנקים, והם שימשו למימון פעילותו לאורך שנים ארוכות. מבנה בית החולים עמד על תילו עד אפריל 2010, אז הוא נהרס על ידי הרשויות המרוקאיות, 105 שנה לאחר הקמתו. צעד זה עורר ביקורת רבה בקרב חוגים יהודיים במרוקו ומחוצה לה.
אורי כרמל
אורי כרמל (נולד ב-1965 בערך) הוא עורך דין ישראלי, כיהן בתפקיד ראש המחלקה לחקירות שוטרים (מח"ש) בין השנים 2011–2018.
ביוגרפיה.
כרמל הוא בעל תואר ראשון ושני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד במסגרת תוכנית קרן וקסנר.