בשנת 2011, הצטרף למשלחת ישראלית במצעד החיים למחנות ההשמדה והריכוז בפולין, בהם אושוויץ ובירקנאו.
בשנת 2013 השתתף בוועידת הנשיא בהזמנת שמעון פרס.
בשנת 2014 יצא עם תלמידיו מאוניברסיטת אל קודס בירושלים, למחנה אושוויץ. עם חזרתם הואשם בבגידה, והאוניברסיטה התנערה מהביקור באופן רשמי. דג'אני גם סולק מאיגוד המרצים באוניברסיטה זו.
הוא אחיו של פרופסור מונזר דג'אני, ומתגורר בארצות הברית.
איליה מורומץ
איליה מוּרוֹמֵץ (ברוסית: Илья́ Му́ромец) הוא גיבור היסטורי של רוס של קייב, אחד משלושת הגיבורים האפיים (בוגאטירים) בסיפורי העם הרוסיים, יחד עם דובריניה ניקיטיץ' ואליושה פופוביץ'.
למרות שרוב עלילותיו הן כנראה בגדר אגדות עממיות, הוא עצמו כנראה היה דמות אמיתית של לוחם אביר במאה ה-12. הוא הוכרז כקדוש של הכנסייה האורתודוקסית ב-1643.
דמותו באגדות העם.
על פי האגדה, נולד איליה למשפחת איכרים בכפר קרצ'רובו, ליד מורום. הוא היה חולה מאוד בצעירותו ולא היה מסוגל לצעוד בכוחות עצמו עד גיל 33. בגיל זה הוא נרפא באורח נִסי על ידי שני עולי רגל והוענק לו כוח על אנושי, כדי לשחרר את קייב מעובדי האלילים. מאוחר יותר הוגבר כוחו עוד יותר על ידי האביר סביטאוגור הנוטה למות. בדרכו לקייב הוא הגן לבדו על העיר צ'רניגוב בפני נוודים והביס ביערות בריאנסק את מפלצת "הזמיר השודד" (Солове́й-Разбо́йник).
בקייב הוכתר איליה מורומץ לאביר על ידי הנסיך ולדימיר והגן על רוס מפני פלישות נוודים. מזגו היה נדיב ופשוט, אך גם קצר רוח, וסופר עליו שהרס את כל צריחי הכנסיות בקייב משום שהנסיך ולדימיר שכח להזמינו לחגיגה.
דמותו של מורומץ משמשת באגדות העם הרוסיות כמודל של כוח גופני רב יחד עם דבקות דתית ויושר אישי המוקדשים להגנת המולדת.
פוסייפר
פוסיפר
פוסיפר (Puscifer) הוא פרויקט צד מוזיקלי של סולן להקת טול וא פרפקט סירקל - ג'יימס מיינארד קינן. למרות שקינן נחשב לחבר הרשום היחידי בהרכב, בפועל נעשתה פעולה רחבה עם אמנים נוספים לאורך שנות פעילות הפרויקט.
רקע.
פוסיפר החלה את דרכה בשם זה רק ב-2007, ולמרות זאת הלהקה הייתה קיימת עוד מ-2003 בשמות שונים. ההרכב היה מעורב בהפקת פסקול לסרטים "המסור 2", הראשון בסדרת סרטי "מלחמת האופל" וסרטי ההמשך "" ו".
על פי הוגה הפרויקט, מיינארד, פוסיפר הוא "מגרש משחקים לקולות שבראשי", "זה הוא פשוט תהליך שקורה כאשר אתה נמצא בחברת מוזיקאים אחרים". מלבד היותו מוזיקלי, מגדיר מיינארד את הפרויקט גם כ- "מותג ופרויקט קולנועי", כאשר בעצם עם יציאת השירים יוצאים גם DVD המלווים אותם בעזרת סרטונים הנעשים על ידי שילוב של קטעי וידאו עם גרפיקה ממוחשבת.
את הפרויקט מאפיין גם הרבה הומור ובוטות, כאשר ניתן אפילו להגדיר אותו כ"פרודיה" לסוגות שונות של מוזיקה. כמובן חוץ מתוכן השירים, הרבה עניין סובב גם סביב הופעתם של האלבומים המלווים בעטיפות ציניות, ראינות קומיים של מיינארד, והופעות רוק בסגנון קברט.
דוגמה לכך ניתן למצוא בשיר Country Boner, פרודיה לשירי קאנטרי ידועים.
סך הכל הפרויקט הוציא כשני אלבומי אולפן, כאשר השני הוקלט יחד עם השחקנית והזמרת מילה יובוביץ'.
הופעות חיות.
מאז ההופעה הראשונה ב-2009, נהג להופיע מיינארד עם הרכב משתנה בהופעותיו עם פוסיפר על במות שונות בארצות הברית. הופעותה של פוסיפר ידועה לרוב בשל ססגוניותה המשתנה והשימוש הרב במצגים ומוניטורים אלקטרוניים על הבמה. ובכל זאת למרות הביקוש הרב להופעות חיות, לא נהג הפרויקט לצאת למסעות ברחבי העולם, אלא הסתפק בהופעות בודדות בתאריכים פעמיים ביעדים כגון לאס וגאס.
אמנים חוברים.
לפי חשבון המייספייס של מיינארד, האמנים אשר שותפים לפרויקט הם:
מיינארד ג'יימס קינן ודלת מסתובבת של אנשים מוכשרים. הרשימה העדכנית של מוזיקאים אורחים... הגיטריסט רנהולדר, מילה יובוביץ', ליסה ג'רמנו, ג'וש יוסטיס, סאטאנס מיוז, ועוד.
בנוסף לרשימה זאת, הקליט מיינארד גם עם טרנט רזנור (סולן Nine Inch Nails, ההרכב לאסטמורד, ג'וני פולונסקי, טים אלכסנדר, בראד ווילק, ג'ואי ג'ורדיסון, אנייג'ל איימי, טלפון תל אביב, גיל שרון, טריי גאן, ועוד אמנים רבים ואחרים.
פבלו כריסטיאני
פבלו כריסטיאני (Pablo Christiani או בפי הרמב"ן: פראי פול) היה יהודי בן המאה ה-13 בשם שאול, שהמיר את דתו לנצרות והפך לנזיר דומיניקני.
כריסטיאני קיבל חינוך יהודי הלכתי, כמקובל, ונשא לו אישה יהודייה, שממנה נולדו לו מספר ילדים. בהמשך, כאשר החליט להמיר את דתו לנצרות, לקח את ילדיו מאשתו והמיר גם את דתם. הוא הצטרף למסדר הדומיניקני, והיה מתומכיו של היהודי המומר ניקולס דונין במלחמתו נגד התלמוד.
ויכוח ברצלונה.
ב-1263 ייצג את העמדה הנוצרית בוויכוח ברצלונה – ויכוח שארגן המלך חיימה הראשון, מלך אראגון, אשר נועד "לקבוע את האמונה האמיתית" ובכך לגרום לכל יהודי הממלכה להמיר את דתם. יריבו בוויכוח היה הרמב"ן.
כריסטיאני קבע ארבע הנחות יסוד בטיעוניו: המשיח שהיהודים מחכים לו כבר בא, המשיח על פי הנבואות במקרא הוא אדם ואל, המשיח סבל עינויים למען גאולת האנושות, ועם בואו של המשיח כל חוקי התורה והמצוות בטלים ומבוטלים. כריסטיאני הביא ציטטות מהתלמוד כדי להוכיח את טיעוניו. הציטטה המרכזית הייתה שבתלמוד נאמר שהמשיח נולד ביום שחרב בית המקדש. הרמב"ן סתר אחת לאחת את הנחות היסוד של כריסטיאני, והביא פרשנות שונה לחלוטין לפסוקים מהתנ"ך והתלמוד שעליהם הסתמך כריסטיאני. הרמב"ן טען שבזמן שחרב בית המקדש ישו כבר היה מת. ישו נצלב, ככל הנראה בין השנים 29 ל-33 לספירת הנוצרים. בית המקדש נחרב בשנת 70 לספירה הנוצרית. כמו כן, הוא ביטל את האפשרות שבורא עולם עיבר אשה יהודייה והבן שנולד היה בן אלוהים – טענה המנוגדת לטבע ולשכל הישר. הרמב"ן גבר למעשה על כריסטיאני, אולם הכנסייה פרסמה הודעה שידו של כריסטיאני הייתה על העליונה, ואילצה את הרמב"ן לפרסם הודעה המאשרת זאת. חייו של הרמב"ן היו בסכנה לאחר הוויכוח, והוא נאלץ לברוח מספרד ב-1267 כדי להימלט ממאסר ולגלות לארץ ישראל.
לאחר הוויכוח.
למרות שנכשל בוויכוח מפורסם זה, לא פסק כריסטיאני מלפעול למען המרת דתם של היהודים. הוא נעזר במכתבי הגנה מאת המלך, ויצא למסעות מיסיונריים, תוך כדי אילוץ היהודים להקשיב לנאומיו ולשלם עבור מסעותיו.
למרות זאת, לא זכה כריסטיאני להצלחה רבה בהמרת הדת. הוא פנה אל האפיפיור קלמנס הרביעי, בטענה כי התלמוד היהודי מכיל כינויי גנאי על ישו ומריה. בשל כך קרא האפיפיור לבישוף טרגונה בדרישה להחרים את כל ספרי התלמוד לשם בדיקה מדוקדקת של הדומיניקנים הפרנציסקנים. כריסטיאני היה חבר בקבוצה זו שדאגה לצנזר את התלמוד, והם ביצעו מחיקה של כל הקטעים שלתפיסתם ביטאו יחס עוין כלפי הנצרות.
בשנת 1269 פעל עם לואי ה-9 מלך צרפת וקיבל את הסמכות להוציא לפועל את אכיפת הצו המחייב את כל היהודים לענוד סימן מזהה.
נולה צ'ילטון
פראי פול
ג'ון ויקליף
ג'ון ויקליף (באנגלית: John Wycliffe; 1331 - 31 בדצמבר 1384) היה כומר אנגלי ממבשרי הרפורמציה הפרוטסטנטית, שקראה תיגר על הכנסייה הקתולית.
קורותיו.
ויקליף נולד בצפון אנגליה בשנת 1331. לאחר שרכש השכלה, התמנה להיות פרופסור באוניברסיטת אוקספורד והפך לכומר הפרטי של המלך אדוארד השלישי.
ויקליף מתח ביקורת על תשלום המס השנתי לאפיפיור שכפה המלך ג'ון על האנגלים למעלה מ-150 שנה קודם לכן. הוא טען, כי הכמורה חייבת למשוך ידה מכל החזקת רכוש; חובה עליה להיות ענייה ולעסוק בעשיית מעשים טובים. הוא הפיץ את הרעיון כי כתבי הקודש הם קנה מידה קובע ויחידי בענייני דת, וכי כל אדם יכול להיגאל על ידי אלוהים במישרין, ללא עזרת הכמורה. כן האמין, שעל טקסי הפולחן בכנסייה להיות פשוטים וצנועים יותר.
תרגום התנ"ך.
ויקליף האמין שכתבי הקודש הם הדרך המהימנה להגיע לאמת אודות האל. אלא שרבים מבני עמו לא דברו לטינית, וודאי שלא עברית, יוונית וארמית, ולכן גישתם לכתבי הקודש הייתה עקיפה בלבד, ויודעי-הלטינית יכלו לשלוט בה כרצונם. זו הסיבה שהובילה את ויקליף ליטול חלק בתרגום המקרא מלטינית לאנגלית. אין ספק שוויקליף הוא שיזם את התרגום והנהיג את העוסקים בו, אך המזכה על התרגום הוענק באופן כללי לכל אלה שעסקו בו, ללא מדרג או ציון החלקים המסוימים שתרגמו, ולכן אין לדעת מה הייתה מידת השפעתו המדויקת של ויקליף על הנוסח הסופי.
לעומת התרגום הקודם של המקרא לאנגלית, שנערך על ידי ניקולס הירפורד, היה התרגום של ויקליף ועמיתיו בהיר וקריא יותר. הגהתו הסופית נעשתה על ידי אחיו הצעיר של ויקליף ב-1388.
נותרו שני כתבי יד של הגרסה הלא-מוגהת של התרגום. הדבר מעיד על הפופולריות של הספר במאה ה-15. אנשי סיעתו של ויקליף, שתמכו בגישתו בתרגום, כונו על ידי יריביהם "אנשי התנ"ך".
השקפותיו.
ויקליף סבר כי כתבי הקודש הם הדרך האמינה היחידה להכרת האל, וביקש לאפשר לכל הנוצרים להסתמך עליהם, מבלי להזדקק לאפיפיור ולאנשי-דת. הוא טען שאין כל בסיס מקראי למוסד האפיפיורות. דרשותיו הביעו אמונה עזה בגורל, אמונה שהביאה אותו להכריז על 'הכנסייה הבלתי נראית של הנבחר', שנועדה לאלה שנגזר דינם לחסד, להבדיל מהכנסייה הקתולית ה'נראית'. לפי ויקליף, הכנסייה היא כליל הטוב והברכה; לאבודים ללא תקנה, החוטאים הנצחיים, אין בה נחלה; ומעל לכל - אין כי אם כנסייה עולמית אחת, ומחוץ לה אין כל ישועה.