למחרת נודע לחיילי המחלקה על עלייתם צפונה, ומובטח להם שאם יסיימו את ההתארגנות מוקדם הם יזכו ל"" בירושלים. בנסיעה מתגלע ויכוח פוליטי עז בדבר המוות בצבא והמלחמה בלבנון. חברו הטוב של יונתן, עידו, מתנגד לכניסתם ללבנון, ואילו חיילים אחרים להוטים "להרוג ערבים". יונתן מתכנס בעצמו ופותח חלון. המ"מ מפסיק את הוויכוח, ובשקט שמשתרר מבקש אחד החיילים מיונתן לנגן בגיטרה "שיר שמח, משהו בשביל הלב". יונתן מבצע את "זמר אהבה לים".
בהגיעם לירושלים עולה עידו בגורל ונותר לשמור על האוטובוס של המחלקה. הוא מבקש מיונתן ליצור קשר עם חברתו, שירה, ולבקש ממנה לבוא לאוטובוס. יונתן מבקש להיפגש עם אימו, אך אינו מצליח להשיגה בטלפון. הוא פוגש בחבריו למחלקה וחובר אליהם לישיבה בבית קפה, שם הם מתחילים עם מספר בחורות אמריקאיות. יונתן נראה טרוד ואינו מעוניין בבנות. הוא מנסה לחייג מבית הקפה אך מקבל צליל תפוס.
החבורה מבקשת להגיע לאכסניית אגרון, אך אין מקום במונית לכולם. יונתן, ירושלמי במקורו, מתנדב ללכת ברגל. הוא מגיע לטלפון ציבורי ומנסה ליצור קשר עם שירה. שותפתה לדירה, אותה רצה עידו לשדך ליונתן, משיבה לו, ולא מתחייבת כי תספיק להעביר את ההודעה מעידו בטרם תעזוב את הבית. ניסיון נוסף ליצור קשר עם אימו כושל.
יונתן נכנס לגן העצמאות, מתיישב על ספסל וצופה בגברים שעוברים במקום. מולו מתיישב אדם מבוגר ובוחן אותו. יונתן מבחין בארז נכנס לגן, וממהר לקום ולהתחבא. תחילה יושב ארז על אותו ספסל, ולאחר שהמבוגר מתיישב לצידו הוא עוזב את המקום ומחל בקרוזינג. יונתן עוקב אחריו ואחר בחור נוסף, ונכנס בעקבותיהם לשירותים הציבוריים שבגן. מתאו הסמוך לשלהם הוא עד ליחסי המין שהשניים מקיימים.
עם תום האקט בתא הסמוך ממהר יונתן לעזוב את המקום. תלמיד תיכון עוצר אותו ונותן לו תעודת חייל שמצא על רצפת השירותים. יונתן שב לאוטובוס, שם הוא משתהה לצד עידו ושירה ומאחר למסדר. הוא מספיק לשמוע מרחוק את ארז מספר לסמל כי אבדה לו תעודת הקצין. הוא בודק את התעודה שניתנה לו ומגלה שהיא של ארז.
עם היכנסו למסדר מוציא אותו ארז, שואל לפשר האיחור ולאחר שלא נענה מורה לו לרדת לשכיבות שמיכה. הוא עוצר אותו לפרקים, שואל שוב ומשלא נענה מורה לו להמשיך. הדבר נמשך עד שיונתן מוציא את התעודה מכיסו וצועק "די!". ארז מבחין בתעודה שבידו, מורה לחיילים לעלות לאוטובוס ומעניש את יונתן ב"שבת בבסיס". המחלקה עולה לאוטובוס. ארז ניגש ליונתן וללא מילים לוקח את התעודה שלו.
באוטובוס ישנים כל החיילים מלבד יונתן וארז. ברדיו נשמע "זמר אהבה לים", ארז מבקש מהנהג להגביר ושואל את יונתן האם הוא שומע את השיר. יונתן לא משיב ופניו שלוות. בתמונה הנועלת את הסרט נראה האוטובוס כשהוא נוסע לאורכה של גדר המערכת.
עדי שורק
עדי שורק (נולדה ב-1970, נס ציונה) היא סופרת ישראלית, חוקרת ספרות יהודית ועורכת-מייסדת של סדרת הפרוזה "ושתי" בהוצאת רסלינג.
ביוגרפיה.
בילדותה ובנעוריה התגוררה בנס ציונה, בקיבוצים אלומות ועין גב, בחיפה ובעיירה פייר לון (Fair Lawn) שבמדינת ניו ג'רזי בארצות הברית. משנת 1992 היא מתגוררת בתל אביב. במשך כעשור התפרנסה מצביעה אמנותית ("שתי צבעיות"). בגיל 27 החלה בלימודי ספרות באוניברסיטת תל אביב, שאותם סיימה בהצטיינות. במקביל ערכה פעילות תרבותית וערבי קריאה במועדון "הגדה השמאלית".
בשנת 2001 ראה אור ספרה הראשון "שבע מטרוניתות", זוכה המקום השני בפרס מוזס. בשנת 2004 יסדה את "ושתי" – סדרה לפרוזה סיפית מתורגמת בהוצאת רסלינג. הסדרה מתמקדת ביצירות הבוחנות את גבולות הכתיבה, מערבות נושאי טאבו ומאתגרות סוגות ספרותיות. בשנה זו אף ראתה אור הנובלה "חללים" פרי עטה. בשנת 2005 ראה אור ספרה "תיירות פנים", בשנת 2013 התפרסם "לפעמים מאבדים אנשים", זוכה פרס לייב גולדברג, ובשנת 2018 ראה אור הרומן "נתן". בשנת 2019 זכתה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בשנת 2014 שבה ללימודים גבוהים לתואר שני, אותם סיימה בהצטיינות יתרה. שם עבודת המחקר שכתבה בחוג לספרות: "ערימה ופקעת – עירוב הגוף והכתב ביצירתו של ש"י עגנון". העבודה דנה בתצורות מורכבות של איסוף ידע בספרות. תצורות אלו קשובות למובנים חושניים (גופניים) שאינם ניתנים לביטוי פשוט במילים והן דומות לערימה (ערימת ספרים, למשל) או לפקעת חוטים. בשנת 2018 החלה בכתיבת דוקטורט בנושא "הספרות כעיר מקלט – קריאה תלמודית ביצירות של ש"י עגנון וז'ורז' פרק" (בית הספר לתרבות, המחלקה לספרות, אוניברסיטת תל אביב, מנחה: פרופ' גלילי שחר).
פרסמה עד כה ארבעה ספרי פרוזה ונובלה אחת. מלבדם, סיפורים ומסות פרי עטה ראו אור בכתבי עת ובאנתולוגיות שונים כגון: "אורות", "סטודיו", "רסלינג", "הכיוון מזרח", "גרנטה", "מעבורת". לצד פעילותה הספרותית, השתתפה והציגה מספר מיצבי-כתב ופעולות אמנותיות.
בת זוג לעידן צבעוני ולהם בן ובת, מתגוררת בתל אביב.
יצירה בפרוזה.
"נתן", רומן, כתר, (עורך: עודד וולקשטיין) 2018 – נתן, איש עסקים מצליח שאיבד את פרנסתו והסתבך בחובות כבדים, משאיר את משפחתו בישראל ונוסע לאמריקה לחפש עבודה. הוא ישן אצל ידיד בברוקלין וחולם להתקבל לריאיון אצל איל ההון האל גריפית', שבכוחו – כך מספרים לו – לשנות הכל. בעיר הגדולה נחשפת בפני נתן חברת השפע, בה היה עד לא מזמן שותף מצליח. אך לא רק אמריקה – כסימן לעולם חדש ולתקווה – נחשפת בפניו באופן מתעתע, אלא גם ישראל, מולדתו, שמובנת לו לפתע כמרחב רווי סדקים ופערים. זוכה פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2019.
"לפעמים מאבדים אנשים", ידיעות ספרים, (עורכת: נוית בראל) 2013 – בדירות שעוברים מהן ונעלמים בהן, מתוך הכרה כואבת על בית ותקופה שאבדו, מבעד לרגעים שוליים לכאורה, נוצק "לפעמים מאבדים אנשים" – ספר שבמרכזו מבט על סיטואציות ממשיות ומדומיינות כאחת. זוכה פרס לייב גולדברג לשנת 2012.
"תיירות פנים", קובץ סיפורים, ידיעות ספרים, (עורכת: מיכל בן-נפתלי) 2005 – מקבץ מספר סיפורים קצרים וכן שלושה מחזורים הערוכים על פי סדר הא"ב: "אלף-בית תל אביב", אלף-בית אישה" ו"אלף בית חיפה". לכל מחזור חוקיות כתיבה משלו הקובעת את נושאי הערכים – המרכיבים את הלקסיקון שהוא מייצר. תנועת השפה במקרה זה יוצרת מעברים בין טקסטים אינטימיים לבין טקסטים בעלי אופי לאקוני ורוקמת מעין מילון ומפה פרטיים-ציבוריים.
"חללים", רסלינג, 2004, בתוך "חללים, שדות תעופה, קניון – סיפור ושתי מסות" בשיתוף עם עידן צבעוני ועודד מנדה-לוי – מתאר מסע פרגמנטרי בבתים שונים המצויים במהלך בנייתם וכן במגדלי עזריאלי שאף הם הולכים ונבנים. הגיבורה, צבעת המתמחה בצביעה אמנותית, מתארת את מפגשיה עם פועלים, בעלות-בית, עובדים זרים וארכיטקטים. הטקסט כתוב באופן המשלב מסה ופרוזה.
"שבע מטרוניתות" רומן, ידיעות ספרים, (עורכת: לילי פרי) 2001 – מורכב משתי עלילות מקבילות: האחת מתארת אישה צעירה המתגוררת בדרום תל אביב וכושלת לביים סרט והשנייה מתארת פרגמנטים של זכרונות ילדות. לקראת סוף הרומן מתלכדות העלילות והגיבורות נפגשות בבית חולים שבו הייתה מאושפזת הילדה. איגנץ, הקבצן מספרו של עגנון "אורח נטה ללון", הוא אחת הדמויות בספר – לצד שבע מטרוניתות, פועלים זרים הגרים בסמוך ועוד. זוכה המקום השני בפרס מוזס לכתבי-יד בשנת 1999.
יצירה בין-תחומית.
"עיר מקלט" מיצב-כתב ("המקרר", תל אביב 2019) אוצרות: איריס פשדצקי. במרכז המיצב מרצפות טקסטואליות התלויות במכסים של ארגז ארכיב. הן מהדהדות יומן-מקום שנכתב בידי האמנית בכיכר התרבות (כיכר הבימה) בתל אביב, במשך שנה (סתיו 2014 – קיץ 2015) ומתמודדות עם תהום המקלט העצום החפור תחת הכיכר, ועם כיסוייו: דלתות סתרים מרוצפות, הנפתחות בעת מלחמה ומובילות אליו. המבנה הגרפי של העבודה מתכתב הן עם המרצפות המחפות על המקלט בכיכר הבימה והן עם צורת דפי תלמוד העוסקים בערי מקלט. המארג שנוצר מבקש לבדוק מהו מקלט כמבנה לשוני-תרבותי – מתוך עמידה על פערים וזיקות בין עיר המקלט שנועדה למנוע מעגלי דם, לבין המתרחש בתל אביב כיום.
"המבקש לחם" מיצב-כתב ("המקרר", תל אביב 2018) אוצרות: גילי זיידמן ואיריס פשדצקי. במרכז המיצב עומדת עגלת-קניות גדושה בטיוטות ובנירות קמוטים. בה חבויים פרגמנטים המתעדים את הוויית דרי-הרחוב בתל אביב, שברי-ציטוט המתייחסים למצבי עוני וחוסר-בית במסורת היהודית ופסוק-שיר בערבית שניטל מבית עתיק. הם מערבים מארג תרבותי שנוצר בהוויית גלות ייחודית, עם המתקיימים במרחב היום-יום, כגולים בעירנו. מן הצד עורב משקיף על שברי המילים וערֵב להן, כדר-רחוב קדום ועכשווי.
"מואזין" מיצב-סאונד (פסטיבל מוסררה מיקס, 2013) הנחיה והשתתפות בשיתוף עם ליאור פינסקי וסטודנטים מהמחלקה לניו מדיה בבית-הספר מוסררה לאמנות. אוצרים: שרון הורודי ושראון פז. עיבוד מוזיקלי לטקסטים שנוצרו בעת קריאת המואזין בידי סטודנטים שהשתתפו בשיעור כתיבה. צליליו התערבו במעשה ידם והיוו לו השראה משנעתרו לנוכחות המיוחדת במרחב.
"פורנוטומיה" מיצג בין-תחומי ("הבימה", 2001) יחד עם האמנית ורה קורמן והאופנאית נאית רוזנפלדר. אוצרת: נטעלי בראון.
"ושתי" מיצב-כתב (אוניברסיטת תל אביב 2000) יחד עם האמניות רחל מוזס וורה קורמן.
"כפרה" צעדה (רחובות תל אביב, אוקטובר 2000) יחד עם האמנית רחל מוזס, הסופר והעורך עידן צבעוני, אמנים נוספים ואקטיביסטים.
מבחר ספרים בעריכתה – סדרת ושתי.
ספרים מתורגמים:
ספרי מקור
קישורים חיצוניים.
על יצירתה:
הפסגה לביטחון גרעיני 2012
פארק איביראפוארה