אדד-ניררי השני נחשב המייסד של האימפריה האשורית החדשה. הוא היה זה שחילץ את ארץ אשור סופית מאחיזתם של הארמים בצפון-מערב, והוא שפתח את הפרק האחרון והמזהיר ביותר בתולדותיה של ארץ אשור. המלחמה שהוא פתח בה וניצח, נחשבה בעיניו למלחמת שחרור לאומית. הוא לא חיכה להתקפות שכניו, אלא יזם בעצמו מסעות מלחמה נגדם. בכתובותיו, הדגיש אדד-ניררי את החידוש שבכיבושיו לאחר השפל המדיני בדורות שקדמו לו.
את סדרת מסעותיו הוא פתח במסע לכיוון הפרת על מנת לפתוח את הדרך עד חבור והמורדות הדרומיים של הרי ארמניה. הוא שלח משלחת עונשין נגד האח'למו והארמים שבארץ סוח'ו על הפרת התיכון האזור שפך החבור לפרת. כתוצאה מכך הביא לדיכוי פעילותם למשך מספר שנים. בצפון הוא ערך 7 מסעות נגד הארמים שבאזור הרי כשיארי (טור עבדין) – רכס געשי ממזרח למרדין (Mardin), אזור שממנו הם איימו על העיר נינוה – עד שלבסוף הוא הצליח להפוך אזור זה לפרובינציה אשורית. במלחמה זו הופיע אלמנט חדש, שהפך מאוחר יותר לדפוס קבוע אצל אשור: אדד-ניררי לקח גדודי רכב מהעמים הנכבשים וצירפם אל הצבא האשורי. אשור בנתה את כוחה, במידה רבה, תוך כדי ניצול כוח האדם שנלקח בשבי.
אדד-ניררי ערך צפונה יותר מסע אל כומאני בקפדוקיה, משם פנה לכיוון ארץ אררט, ובמסעו חזרה סיפח את ארץ כותמוח'י. באותו אזור הוא ערך מסעות נגד "ארצות נאירי", אם כי ככל הנראה לא הגיע לתוצאות של ממש. במזרח הוא יצא נגד ארץ לולומה (לולובים), באזור הרי הזגרוס, ונגד ארץ זמוא (Zamua; באזור סולימאניה כיום) באותו אזור. בדרום נלחם אדד-ניררי נגד ארץ בבל והנחיל שתי תבוסות לשמש-מודמיק, מלך בבל. כתוצאה מכך איבדה בבל רצועת קרקע גדולה צפונית לנהר הדיאלה ועיירות גבול על הפרת התיכון – את היט (Hit) וזנקו (Zanqu). מסע נוסף נגד נבו-שום-אוכין, יורשו של שמש-מודמיק, הסתיים ככל הנראה בלי הכרעה ובעקבותיו נחתם חוזה שלום בין אשור לבבל למשך כ-80 שנה.
סיכום מסעותיו של אדד-ניררי מראה כי הארמים גורשו מעמק החידקל וסולקו מהרי טור עבדין; אדד-ניררי החזיר לידי אשור גם מספר ערים במזרח הג'זירה – ערים שנלקחו בשעתו על ידי הארמים מידי אשור. במזרח פעל אדד-ניררי באזור כורדיסטן ודחק את יושביו של אזור זה חזרה למרומי ההרים. האשורים תקפו גם את דרומה של ארץ בבל.
מלבד הפעולות הצבאיות, דאג אדד-ניררי גם לארגון ממלכתו מבפנים – הוא ערך תיקונים במנהל וקבע בין השאר את סדרי הרוטציה במוסד ה'לימו', שלפיו נקראו ונמנו השנים בממלכת אשור. מימיו ואילך קיימות רשימות 'אפונים' סדירות שנמצאו בספריית אשורבניפל. בתחום המשק והכלכלה הוא המשיך בפעולותיו של אשור דן השני, ובדומה לו שכלל את מתקני החריש וההשקאה, והגדיל את יבולי התבואה. אדד-ניררי מתפאר גם על שהגדיל את מספר סוסיו.
תוכולתי-נינורתה השני
תֻכֻלתִ נִנֻרתַּ השני מלך באשור בשנים 891 עד 884 לפנה"ס.
תוכולתי-נינורתה שלט זמן קצר מכדי להספיק להרחיב את שליטת ארצו, אך ב-7 שנות שלטונו יצא ל-5 מסעות – 4 מהן נגד ארץ נאירי. נלחם נגד מלך בבל, ומינה מושלים מקומיים שהיו כפופים אליו. לאחר שהצבא האשורי עזב בסוף מהדורת האנלים היחידה שלו הוא מתפאר שמסעותיו הביאו לו 2,720 סוסים – נקודה חשובה להבנת התעצמותה הצבאית של אשור. גם הוא מתפאר במפעלי פיתוח שעשה בארצו ובהגדלת מספר האוכלוסייה שלה, ייתכן באמצעות הגליית אנשים לארץ אשור.
עם מותו הקיף אזור שלטונה של אשור את כל צפון עיראק של היום, מנהר החבור במערב ועד להרי הזגרוס במזרח, מנציבין בצפון עד לענה על הפרת התיכון וסמרה שעל החידקל (מעל נהר עדהם).
מוטו
מוטו הוא ביטוי קצר המתמצת רעיון, שאיפה או דרך־חיים, של יחיד או של קבוצה. ארגונים ומוסדות רבים, בהם לדוגמה יחידות צבאיות ומוסדות לימוד מחזיקים במוטו.
המוטו בהרלדיקה.
המוטו בהרלדיקה ייכתב בדרך כלל על קלף מתחת לשלט האצולה (או מעל הציצה בהרלדיקה הסקוטית) וברוב המקרים ייכתב בלטינית (אם כי שפות אחרות, כצרפתית, נפוצות אף הן). על פי מסורת ההרלדיקה האנגלית והסקוטית, המוטו לא מוענק יחד עם שלט האצולה וניתן לאמצו או לשנותו על פי רצונו של נושא השלט. למרות זאת ישנן מספר דוגמאות חריגות להופעתם של המגילה, המוטו או האותיות בבלאזון של שלטים אחדים.
המוטו בספרים.
בספרים, המוטו הוא אִמרה המופיעה בעמוד השער או בראש פרק, אמרה שמביעה עקרון המנחה את מחבר הספר או את העלילה. לדוגמה:
אשורנצירפל השני
אשורנצירפל השני (באכדית: "אשור נציר אפלי" = "אשור נוצר את היורש") מלך באשור בשנים 883 עד 859 לפנה"ס. הוא היה בנו של תוכולתי-נינורתה השני. לאחר מותו ירש אותו בנו שלמנאסר השלישי.
בעלייתו של אשורנצירפל השני חל שינוי ניכר באירועים ההיסטוריים ובכתיבתם. החל מזמן מלכותו קיימות כתובות רבות, אך עם זאת הופיע שימוש בדיאלקט האשורי (במקום הבבלי) לכתיבה היסטורית, ובכך היה ביטוי לגאווה הלאומית שצמחה עם ההצלחות הצבאיות. זו הייתה הפעם היחידה בהיסטוריה האשורית, בה השתמשו בניב האשורי לצורך זה, משום שיורשי אשורנצירפל חזרו להשתמש בניב הבבלי, ששימש לצורך כתיבת האנלים ומצבות הזיכרון. ביטוי נוסף לגאווה הלאומית ניתן לראות בחיבורי התפילות בניב האשורי, שכתב אשורנצירפל, וגם שינוי שמות הערים הכבושות לשמות אשוריים.
מעל הכול מתבלטת דמותו של מלך זה בתנופת מסעותיו: אשורנצירפל השני הוא שעשה את הצעד הראשון להפיכתה של ממלכת אשור לאימפריה. משנה לשנה גדלה עוצמת המסעות האשוריים ובאותה מידה גם אכזריותם. האנלים מתארים מלחמות בזו אחר זו, בתוספת תיאורי התאכזרות גבוהה, טכניקה ואינטנסיביות של לחימה שכמוה לא היו עוד באף מדינה במזרח הקדום. הוא שרף ערים על תושביהן, קצץ את ידי השבויים, חתך את אפם ואת אוזניהם, וניקר את עיניהם.
אשורנצירפאל העביר את עיר הבירה של הממלכה האשורית מהעיר אשור לכלח והרחיב אותה. בנוסף בנה מצפון לכלח במרחק 10 ק"מ ממנה עיר חדשה בשם אימגור-אנליל. העיר נבנתה על דרך המלך האשורית והייתה עיר מפוארת שכללה מקדשים, מבני ארמון ושערים מפוארים.
מסעות כיבושיו.
המסע הראשון שערך אשורנצירפל בתחילת שנת 883 לפנה"ס, היה נגד ארץ כירורי (בין נינוה לימת אורמיה; האזור מזוהה עם אזור Herir משני עברי הזב הגדול), ומשם הוא המשיך במעלה הזב הגדול עד ארץ ח'בח'ו. כאן הציב אסטלה בעיר שלה נתן את שמו: 'אל-אשור-נציר-אפלי'. ב-882 לפנה"ס הוא יצא שנית לאזור זה, ופעם נוספת ב-879 לפנה"ס. לאחר מכן לא חזר יותר אשורנצירפל לאזור עד שנת 866 לפנה"ס. אזור נוסף בחזית זו אליו יצא אשורנצירפל הוא ארץ זמוא, בסביבות נהר דיאלא (אזור סולימאניה כיום). לכאן הוא ערך שלושה מסעות – שניים בשנת 881 לפנה"ס והשלישי ב-880 לפנה"ס.
אזורים הרריים אלו היו קשים לכיבוש, ויותר מכך לשליטה. מאזור זה נשקפה לאשורים סכנה כפולה – סגירת נתיבי המסחר עם המזרח וסכנת פשיטות על אשור משבטי האזור. סופריו של אשורנצירפל מתארים מסעות אלו:
חלק מהשליטים ששמעו על אכזריותו של אשורנצירפל ונחרדו, מיהרו להיכנע בפניו; נגד אלו שסירבו להיכנע הוא המשיך במסע הדמים. לשיא אכזריותו במסע זה הוא הגיע כאשר תפס את שליט העיר נישתון, מולו הקרב היה הקשה ביותר: "שליט העיר נישתון – את עורו פשטתי מעליו בעודו בחיים בעיר ארבלה, ופרשתי את העור שלו על חומת העיר". את העיר העניש ב"משאת ומיסים, ונשיאת הסל הטלתי עליהם". הביטוי 'נשיאת הסל', משמעו חובת מס-עובד, שנכפתה על שליטי האזורים הנכבשים – הוטל עליהם לבנות את העיר כלח שאשורנצירפל הסב אליה את בירתו.
בשנת 881 לפנה"ס אנשי זמוא חזרו למרוד, ואשורנצירפל שלח אליהם ארבע משלחות עונשין. כדי לחזק את אחיזתו באזור, הוא הפך את אחת הערים, עיר בשם אטלילה (Atlila) למרכז אשורי פרובנציאלי בשם דור-אשור (Dur-Assur).
האזור השני שאשורנצירפל פנה לעברו היה מצפון לארץ אשור. ב-882 לפנה"ס הוא יצא לעבר הרי נאירי השוכנת צפונית לדיארבקיר. הוא שיקם את העיר טושקאן (Tushkan; כיום Kurh, כ-30 ק"מ דרומית לדיארבקיר), והפך גם אותה לבסיס אשורי. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 879 לפנה"ס, חזר לאזור זה והציב חילות מצב אשוריים בשני מבצרים נוספים – סינבו (Sinabu) וטידו (Tidu) שהיו בידי הארמים, לפיקוח על האזורים הכבושים. אדד-ניררי הרחיק לכת עד לארץ קוטמוהו (Kutmuhu) בעמק החידקל העליון (מזרח אסיה הקטנה), וקיבל את כניעתם של אנשי משך (Mushki) והפריגים שהחזיקו בעמדות ראשוניות על מורדותיהם הדרומיים של הרי הטאורוס. באזור זה הוא קיבל ידיעה על מרד של עיר ארמית בחבור התחתון. הדבר קרה באמצע הקיץ, אך למרות זאת הוא ערך מסע מהיר של 300 ק"מ וכבש את העיר המורדת. במשך שנות שלטונו הוא ערך מסעות לדיכוי מרידות בהרי טור-עבדין בצפון אשור, בארץ זמוא, ולעבר הפרת התיכון.
כאשר פסקו המרידות וחזר השקט לאשור, יצא אשורנצירפל במסע לעבר סוריה במטרה להגיע לים התיכון – יעד שהציב לראשונה המלך שמשי אדד הראשון במאה ה-18 לפנה"ס, וחזר עליו מאוחר יותר תגלת-פלאסר הראשון במאה ה-12 לפנה"ס. בשנת 878 לפנה"ס, פשט אשורנצירפל על הממלכה הארמית החשובה בית אדיני (בית עדן), ששכנה מערבית לנהר הבליח באזור הברך הגדולה של הפרת, והכניע אותה. שנה לאחר מכן, ב-877 לפנה"ס, חצה את הפרת מערבה לתוך סוריה, מכרכמיש למישור אנטיוכיה, ומשם, תוך חציית האורונטס ירד דרומה עד להר הלבנון ודרך פירצת חומס-טריפולי, הגיע עד ל'ארץ ממלכת אמורו' שעל חוף הים (שפלת נהר אל-כביר הדרומי, מצפון לטריפולי). בדרכו חזרה, עבר דרך הרי האמנוס, שם כרתו האשורים עצים להביאם לאשור והציבו אסטלה בהר.