ניתן לראות במפה כי רצף זה מופיע כקו ישר כמעט. בשנת 2000, תמך האזור, המהווה 2% מכלל שטחה של ארצות הברית, ב-49.6 מיליון תושבים, שהיוו 17% מאוכלוסייתה. צפיפות האוכלוסין הממוצעת באזור באותה שנה עמדה על 359.6 איש לקמ"ר בעוד שצפיפות האוכלוסין הממוצעת בארצות הברית כולה עמדה על 31.1 איש לקמ"ר. אוכלוסיית האזור צפויה לגדול ל-58.4 מיליון איש עד שנת 2025. הגאוגרף הצרפתי, ז'אן גוטמן, הגה את הביטוי בעקבות הוצאת ספרו, "מגלופוליס: העיור בחוף הצפון מזרחי של ארצות הברית" (Megalopolis: The Urbanized Northeastern Seaboard of the United States), שיצא לאור בשנת 1961. אחת ממסקנותיו הייתה שהערים הבונות את הרצף האורבני הגדול - במיוחד וושינגטון, בולטימור, פילדלפיה, ניו יורק ובוסטון - קשורות אחת לשנייה באופן מיוחד וסבוך בזכות פרבריהן הגובלים אלו באלו ומתפקדות למעשה כעיר ענק: מגלופוליס. מאז התפרסם ספרו של גוטמן צבר הרעיון חשיבות הן באקדמיה והן בתקשורת.
אוכלוסייה.
להלן חלק הארי של האוכלוסייה במגלופוליס לפי אזורים:
המטרו של שווייץ
המטרו של שווייץ הוא פרויקט תחבורה לאומי עתידני המבוסס על טכנולוגיה מסוג Vactrain, רכבת ריחוף מגנטי (מגלב) שנעה בתוך צינורות שבהם לחץ האוויר נמוך (100 מיליבר לערך). בזכות התנגדות האוויר הנמוכה הרכבת תוכל להגיע למהירות של 500 קמ"ש ולקצר באופן משמעותי את זמן הנסיעה בין מספר ערים מרכזיות בשווייץ. לדוגמה, זמן הנסיעה בין ברן לציריך יתקצר מ-60 דקות כיום ל-12 דקות.
אף על פי שנערכו מבחני הרצה סופיים על ידי המכון הטכנולוגי הפדרלי השווייצרי והפרויקט ישים מבחינה טכנית וכלכלית, הוא לא יכנס לשלב הביצוע בקרוב בגלל חוסר בתמיכה פוליטית שקיימת בנושא מאז 2009.
Vactrain
Vactrain (קיצור של Vacuum Tube Train) הוא רעיון עתידני לרכבת מהירה שתנוע בעזרת כוח אלקטרומגנטי (כמו מגלב) אך בשונה ממגלב תנועתה לא תתבצע באוויר הפתוח, אלא, בצינורות בהם לחץ האוויר יהיה נמוך מאוד כך שניתן להגדירו כריק. בזכות התנגדות האוויר הנמוכה, תתאפשר לרכבות מסוג זה לנוע במהירויות גבוהות מאוד, באופן תאורטי 8,800-6,000 קמ"ש (פי 6-5 ממהירות הקול), תוך השקעת אנרגיה קטנה יחסית. אם יתממש הרעיון, זמן הנסיעה מתל אביב לניו יורק יעמוד על שעה וחצי.
אולם, המחקר לפיתוח הטכנולוגיה הדרושה ליישום הרעיון נמצא עדיין בראשיתו וללא פיתוחים משמעותיים בתחום המנהור וטכנולוגיות אחרות, רכבות מסוג זה יהיו יקרות מאוד כך שלא יהיו כדאיות לבנייה. כדי להוזיל עלויות הוצעו בעבר צינורות חלולים מבטון שייבנו על פני הקרקע וישרור בהם לחץ אטמוספירי חלקי.
בשנת 2010 הודיעו חוקרים סינים מאוניברסיטת דרום מערב ג'יאאוטונג בעיר צ'נגדו, כי החלו לפתח טכנולוגיה שתאפשר בניית אב טיפוס לרכבת מסוג זה והיא תגיע למהירות של 1,000 קמ"ש. החוקרים טענו שהטכנולוגיה תהיה זמינה בעוד כעשור.
היסטוריה.
עד 1970.
הרעיון המודרני לרכבת מהירה שנעה בתוך צינורות בהם שורר ריק, הומצא ונחקר לראשונה על ידי המהנדס האמריקאי רוברט גודרד בעשור השני של המאה ה-20. גודרד תכנן באופן מפורט את הרכבת ולפי המצאתו הייתה אמורה לנוע במהירות ממוצעת של 1,600 קמ"ש, כך שתגמא את המרחק בין ניו יורק לבוסטון ב-12 דקות. תוכניות הרכבת נמצאו בביתו רק בשנת 1945, אחרי מותו, ואשתו רשמה עליהם פטנט.
בוריס וינברג, פרופסור רוסי, פירט גם הוא את רעיונותיו לרכבת מסוג זה בשנת 1914 בספר "תנועה ללא חיכוך (דרכים חשמליות ללא אוויר)" ואף בנה מודל המציג את רעיונו באוניברסיטת טומסק בשנת 1909.
2000-1970.
רכבות מסוג Vactrain הגיעו לתודעת הציבור רק בשנות ה-70 של המאה ה-20 כאשר רוברט סאלטר מתאגיד ראנד פרסם סדרת מאמרים הנדסיים מפורטים בשנים 1972 ו-1978. בריאיון עם סאלטר שהופיע בלוס אנג'לס טיימס בתאריך 11 ביוני 1972, טען והציג בפרוטרוט את דרך הפעולה בה הממשל הפדרלי של ארצות הברית יכול בקלות, בטכנולוגיות שהיו זמינות דאז, לבנות מערכת כזו לשימוש נרחב. פיתוח טכנולוגיה מסחרית למגלב באותה תקופה היה בראשיתו ולכן רעיונותיו של סאלטר התבססו על רכבת עם גלגלים.
בהמשך לרעיונותיו של סאלטר, תוכנן הקו הראשון במגלופוליס של צפון מזרח ארצות הברית שכלל תשע תחנות: וושינגטון די. סי., מרילנד, דלאוור, פנסילבניה, ניו יורק, רוד איילנד, מסצ'וסטס ועוד שתי תחנות בקונטיקט. בנוסף, רכבות פרווריות תוכננו לניו יורק ולסן פרנסיסקו. מסלולים אלו תוכננו לרכבות בעלות קיבולת גבוהה יותר ומשקל גבוה יותר כך שהנעתן תתבסס יותר על גרוויטציה ופחות על אוויר, בשונה מהרכבות הבין עירוניות. מערכת הרכבות שתוכננה לניו יורק כללה שלושה קווים שנגמרים ב-בבילון, פטרסון, הנטינגטון, White Plains, אליזבת וסט. ג'ורג.
סאלטר ציין שרעיונו יעזור בהפחתת הנזק לאטמוספירה בפרט והנזק הסביבתי בכלל, שנגרמים על ידי מטוסים וכלי רכב יבשתיים. הוא קרא לפיתוח מערכת תת-קרקעית וליישום מיידי של תחבורה מסוג Vactrain. רעיונותיו נשארו כתכנונים על הדף ומעולם לא עברו ליישום בשטח.
בשנות ה-70 המאוחרות ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, הוצעה בשווייץ מערכת הסעה שנקראת Swissmetro ועל-פי התכנונים התבססה על Vactrains והייתה אמורה לפעול במנהרות תת-קרקעיות.
שנות ה-2000.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלה חברת ET3 לעבוד על מערכת ה-ETT שמציעה מהירות נסיעה של כ-600 קמ"ש (בממוצע) בתוך קפסולה המכילה 6 איש.
ב-12 באוגוסט 2013, פרסם היזם אילון מאסק, אחד ממייסדי PayPal וחברת טסלה מוטורס, את חזונו לפרויקט הייפרלופ, אותו הוא מכנה גם "הדור החמישי של התחבורה". הפרויקט מציע נסיעה במהירות 610 קמ"ש בתוך קפסולה המכילה 28 איש.
שימושים נוספים בטכנולוגיה.
ד"ר ג'יימס פאוול, שהגה את המגלב שנעה באמצעות מוליכי על בשנות ה-60 של המאה ה-20, מוביל משנת 2001 את המחקר לשימוש במערכת המגלב עבור טיסות לחלל. ה-StarTram מציע מהירויות של 14,300 קמ"ש עד 31,500 קמ"ש כשההאצה מתבצעת בתוך מנהרה. עלות השיגור במערכת זו תהיה זולה מטילי שיגור של ימינו.
StarTram
StarTram היא הצעה למערכת שיגור לחלל המבוססת על טכנולוגיית מגלב.
מערכות הדור הראשון יוכלו לשאת מטען בלבד וישוגרו מפסגות הרים שגובהם 3-7 קילומטר. הערכות ראשוניות גורסות כי באמצעות שיטה זו ניתן יהיה להטיס בכל שנה 150,000 טונות לחלל. מערכות הדור השני יוכלו לשאת, בנוסף למטען, גם בני אדם. השיגור יתבצע כאשר החללית תאיץ בתוך צינור שבו ישרור לחץ אוויר נמוך (בדומה ל-Vactrain) המתחיל בקרקע וקצהו יסתיים בגובה 22 ק"מ מעל פני הקרקע. משם תצא החללית לאטמוספירה ותמשיך בדרכה לחלל. ניתן לדמות את החללית כקליע היוצא מלוע הקנה של רובה.
הפורום הבינלאומי למדעי החלל, הנעה ואנרגיה (SPESIF קיצור של Space, Propulsion &amp; Energy Sciences International Forum) טען בשנת 2010 כי ניתן יהיה להפעיל את מערכות הדור הראשון משנת 2020 ואילך, ומערכות הדור השני משנת 2030.
היסטוריה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הגה ד"ר ג'יימס פאוול יחד עם עמיתו, ד"ר גורדון דנבי, את רעיון המגלב שנעה באמצעות מוליכי על, ממנו התפתח התכנון למגלב המודרני. בשנת 1997, ייסד ד"ר פאוול את חברת StarTram בע"מ יחד עם ג'ורג' מייס, מהנדס אווירונאוטיקה שעבד במעבדה הלאומית ברוקאוון בין השנים 1974 ל-1997 ורכש ידע משמעותי בנושאי התרמודינמיקה בעת החדירה לאטמוספירה ועיצוב כלי טיס על קוליים.
תכנון ועיצוב מערכת ה-StarTram הראשונה התפרסמה כטיוטה בשנת 2001 ונרשמה כפטנט בארצות הברית. בטיוטה זו הוזכר ה-MagLifter, מערכת נוספת שפותחה בשנת 1994 על ידי ג'ון ס. מנקינס שהיה מנהל מחלקת מחקרי קונספט מתקדמים בנאס"א. ה-MagLifter התבסס על טכנולוגיית המגלב להמראה ולפי הערכות והתכנונים היה אמור להיות בעל נצילות אנרגטית של 90%. הבסיס הרעיוני של ה-StarTram שונה במהותו ממערכת ה-MagLifter.
SkyTran
SkyTran היא מערכת תחבורה אישית מהירה המבוססת על מסילה עילית, שעליה ינועו בעזרת טכנולוגיית ריחוף מגנטי קרוניות הנושאות שניים עד ארבעה נוסעים כל אחת. משקל הקרוניות ללא נוסעים כ-700 ק"ג כל אחת והן יוכלו לנוע במהירות של 100 עד כ-160 קמ"ש.
את הרעיון למערכת זו הציע לראשונה דאגלס מלאווקי בשנת 1990 והיא בפיתוח על ידי חברת .Unimodal Inc ואף נבנה אב טיפוס ראשוני המציג חלקית את פעולת המערכת. מנגנון הריחוף המגנטי נבחן על ידי חברת ג'נרל אטומיקס וקיים שיתוף פעולה של חברת .Unimodal Inc עם סוכנות החלל האמריקאית, נאס"א, כדי להמשיך את פיתוחה של המערכת ולבחון אותה לראשונה באופן מלא וכולל.
הניסוי הציבורי הראשון של המערכת היה אמור להיבנות בתל אביב אך לבסוף הוחלט כי לא תוקם המערכת בתל אביב, והפעלתו תוכננה לאמצע שנת 2014. ביולי 2014 פרסמה הנהלת החברה הודעה לפיה המערכת מוצגת בגודל מלא אצל התעשייה האווירית. ב־14 באפריל 2015 אושרה העברת כספים לטובת המיזם בהרצליה, דבר המקדם משמעותית את המיזם בישראל. עם זאת נכון ל-2020 המערכת עדיין לא בשלבי הקמה.
בשנת 2017 התפרסם במקומונים בנתניה כי פיילוט ראשון של הפרויקט שיחבר בין תחנת הרכבת ספיר לשכונת קריית נורדאו בעיר. ב-4 בספטמבר 2018 אישרה הוועדה המקומית בעיר את הקמת המיזם. אורך המסלול המיועד בשלב הפיילוט יהיה כ-600 מטרים.
ב-2019 פורסם כי המערכת הוצעה כחלופה זולה יותר לרכבת הקלה שהציעו לתכנן בין נמל התעופה רמון לאזור העיר אילת עם אפשרות הארכה דרך העיר עד למעבר הגבול בטאבה. עלות החלופה תהיה כחצי מיליארד דולר.
מדליית בנג'מין פרנקלין