קראל שלמון הלחין יצירות רבות, בהן מוזיקה תזמורתית, מוזיקה ווקאלית, מוזיקה קאמרית, שירים ויצירות לפסנתר. כן עיבד יצירות רבות לרדיו. במוזיקה שלו ניכרה השפעה של תרבות יהדות ספרד שהייתה חביבה עליו; פיוטים של אברהם אבן עזרא, יהודה הלוי ואחרים שימשו בסיס לכמה מיצירותיו.
בכתיבתו של שלמון ניכרו שני יסודות בולטים - מאפייני השפה העברית, התנ"ך ונופי ישראל מצד אחד, ומסורת המוזיקה של מרכז אירופה, מן הצד השני. שלמון נטה חיבה למקצבים אסימטריים ולהרכבים בלתי שגרתיים וחוש ההומור שלו בא לביטוי במשחקי מילים ושעשועי לשון, שכולם מצאו מקום ביצירתו המוזיקלית. כן חיבב במיוחד את צורת הוריאציות.
בשנת 1930, כשחי עדיין בגרמניה, חיבר אופרת בובות בשם "דוד וגוליית" למילים של אלברט בר. היצירה, שאפשר לבצעה הן כאופרה בימתית והן כקנטטה, שודרה בשנת 1957 בטלוויזיה הגרמנית.
בשנת 1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, חיבר שלמון תוך ימים אחדים "סוויטה סימפונית על נושאים יווניים" כתחליף לתווים, שלא הגיעו בעוד מועד לקונצרט שתוכנן בירושלים לטובת הצלב האדום של יוון. יצירתו זו זכתה להצלחה רבה, לא רק בישראל אלא גם מחוצה לה.
בשנת 1950-51 קיבל קראל שלמון את פרס אנגל.
קראל שלמון נפטר בביתו שבבית זית שליד ירושלים, בינואר 1974.
בספרייה הלאומית שמור ארכיונו, ובו כתבי יד של יצירות מקוריות ועיבודים, סקיצות, מאמרים ספרותיים, הסברים ליצירות וליברטי, מכתבים, תוכניות, תמונות ועוד.
עיט לוחם
עיט לוחם (שם מדעי: "Polemaetus bellicosus") הוא העיט הגדול ביותר באפריקה והמין היחיד בסוגו.
תיאור.
זהו עיט גדול מאוד, אורכו נע בין 76 ל-96 ס"מ, משקלו 3.1-6.2 ק"ג ומוטת כנפיו היא 188–260 ס"מ. לבוגרים חלקים עליונים, ראש וחזה חומים. החלקים התחתונים לבנים ומנוקדים בשחור. האברות המשניות חומות, האברות הראשיות חיוורות והן גם מפוספסות בשחור. הנקבה בדרך-כלל גדולה מהזכר ומנוקדת יותר ממנו. הצעירים חיוורים יותר וחלקיהם התחתונים לבנים לגמרי.
תפוצה.
העיט הלוחם מצוי בכל אפריקה שמדרום לסהרה, בכל מקום שבו יש אוכל בשפע והסביבה מועדפת. הוא אף פעם לא שכיח, אבל צפיפויות אוכלוסין גדולות יותר קיימות באפריקה הדרומית, במיוחד בזימבבוה ובדרום אפריקה. באופן כללי, הוא נפוץ יותר באזורים מוגנים כמו הפארק הלאומי קרוגר והפארק הלאומי קגאלאדי בדרום אפריקה או הפארק הלאומי אטושה בנמיביה.
בתי הגידול במועדפים עליו הם תת-מדבריות וסוואנות פתוחות. הוא מתחמק בעיקר מיערות סבוכים אבל הוא זקוק לעצים לקינון. הטריטוריה שלהם יכולה להגיע לגודל של יותר מ-1,000 ק"מ עד לטריטוריות שהמרחק בין קן אחד למשנהו הוא 10 ק"מ. השוני הזה הוא בגלל הבדלים בכמות המזון.
תזונה.
תזונת העיט הלוחם משתנה בהתאם לזמינות הטרף. טרפם כולל עופות בגודל של חסידה אך גם עופות שוכנות-קרקע בגודל בינוני כגון פרנקולינים, פניניות וחובות. בכמה אזורים יונקים מרכיבים חלק גדול יותר מתזונתם, עם מינים כגון שפני סלע, בבונים צעירים, ארנבות, נמיות, אימפלות צעירות וצביונים בוגרים - עיט לוחם נצפה טורף צביון במשקל 37 ק"ג. העיטים תוקפים גם חיות משק, כולל תרנגול, טלאים ועזים צעירות, אבל הם לא מהווים חלק גדול מתזונתם. העיט הלוחם צד בזמן תעופה, כשהוא עף בסיבובים מעל הטריטוריה שלו, והוא רוכן בזווית חדה כדי לתפוס את טרפו בהפתעה.
קינון.
לעיטים לוחמים אין מעוף ראווה משלהם, אבל הם משמיעים צעקות רמות בעונת ההזדווגות. הם בונים את קיניהם בעצים אבל גם (בקארו בדרום אפריקה) על עמודי חשמל. הקן הוא מבנה ענק, שמשתמשים בו שנה אחרי שנה, קוטרו של הקן 2 מטר ועומקו 0.9 מטר. קצב התרבותם איטי - הם מטילים ביצה אחת כל שנתיים. הביצה מודגרת למשך 45 ימים, הגוזל פורח מהקן בגיל של כ- 100 ימים ונשאר עם ההורים עוד חצי שנה עד שנה.
שימור.
העיט הלוחם סובל מפגיעה על ידי הרעלה וירי, אבל גם איומים עקיפים, כגון התנגשות עם חוטי חשמל. עוד סכנה היא מאגרי מים שנבנים במקומות גבוהים, שבהם העופות יכולים לטבוע. בדרום אפריקה 20% מהאוכלוסייה נהרגה תוך שלושה דורות. באזורים בהם הוא בא במגע עם בני-אדם, אוכלוסיית העיטים קטנה, מפני שהאשימו אותם בהריגת חיות משק. במציאות, חיות משק מרכיבות רק חלק קטן מתזונתם. שימור העיטים תלוי בחינוך האיכרים, והגנה ישירה של אתרי הקינון.
דומניקו מיקלה
דומניקו מיקלה (באיטלקית: Domenico Michele; נפטר בשנת 1130) היה הדוכס ה-35 של ונציה. דומניקו כיהן כדוג'ה מנפילתו של קודמו, אורדלאפו פאליירו בקרב בזארה בשנת 1117 ועד פטירתו.
באוגוסט 1122 יצא דומניקו בראש צי ונציאני בן 100 ספינות, שכלל כ-15,000 לוחמים להגנה על ארץ הקודש. הצי הפליג תחת דגל פטרוס הקדוש (היינו, תחת דגל האפיפיור). במהלך החורף של אותה שנה צר הצי על קורפו, אולם המצור הוסר באביב לאחר שמלך ירושלים, בולדווין השני נפל בשבי המוסלמי, וצבא מצרי פאטימי פלש לארץ. הצי יצא לעבר ארץ הקודש והביס את הצי הפטימי בסמוך לחופי סוריה. לאחר ניצחונו הגיע מיקלה לירושלים ונחתם הסכם המעניק לוונציה זכויות סחר ופטור ממס, ואף בעלות מלאה בכמה ערים בממלכת ירושלים.
בשובו לוונציה צר הצי הוונציאני על רודוס ובזז אותה, וכן תקף את האיים סאמוס ולסבוס והרס את העיר מתוני .
מיקלה שב עם הביזה לוונציה ביוני 1125. מיקלה נפטר בשנת 1130. בעקבות ניצחונותיו נכתב על מצבתו "אימת היוונים, ותהילה לוונציאנים" ("terror Graecorum...et laus Venetorum").
צדוק אשל
צדוק אשל (5 באוגוסט 1920 – 22 באוגוסט 2005; תר"פ - תשס"ה) היה עיתונאי והיסטוריון.
קורות חיים.
אשל נולד בעיירה דוקשיצה שברוסיה הלבנה לאיטה לבית רוזוב ולאיסר אנשל'ס מרקמן. את שנות לימודיו הראשונות עשה בבית הספר העברי "תרבות" בעיירה. בשנת 1935, לאחר שגורש מבית הספר הממשלתי בו למד בעקבות פעילותו הציונית ב"שומר הצעיר", עלה לארץ עם הוריו ו-4 מאחיו ואחיותיו והמשפחה הצטרפה לקיבוץ איילת השחר, בו הייתה כבר חברה אחותו הבכורה.
אשל בוגר בית הספר החקלאי "מקוה ישראל". בשנת 1939 הצטרף להגנה ועבר קורס מפקדי כיתות שבסיומו שימש מדריך בקורסי ההגנה. במלחמת העצמאות צורף למנגנון הקבע של ההגנה כ"קצין תרבות וסעד" של גדוד 21 בחטיבת "כרמלי". במסגרת זו השתתף במבצע אהוד לשחרור הגליל המערבי ובקרבות בג'נין.
ב-1946 נישא לצפרירה בת רחל ופינחס גורביץ, ממקימי היישוב נשר, ולזוג נולדו שני ילדים. מ-1947 ועד יום מותו התגורר בעיר חיפה.
ב-1975 השלים תואר בוגר בחוג למדע המדינה באוניברסיטת חיפה.
עיתונות.
כקצין תרבות במלחמת העצמאות, בגדוד 21 בחטיבת כרמלי, החל אשל לעסוק בתחום העיתונות. במסגרת זו פרסם כתבות ב"במחנה" וכתב והוציא לאור את עלוני הקרב של החטיבה, שהעתקים מהם נהג להעביר לעיתון "מעריב". החומר הגיע לידיו של עורך מעריב הד"ר עזריאל קרליבך, שמצא אותו ראוי לפרסום ואף הזמינו להשתתף בכתיבת טור קבוע בעיתון. במשך שנים כתב מאות סיפורים קצרים שהתפרסמו באופן קבוע במוסף לשבת של "מעריב". במקביל כתב ופרסם מאמרים ומסות בעיתונים "על המשמר" ו"למרחב", איתם הייתה לו הזדהות אידאולוגית.
עם התפתחותה של העיתונות המקומית בחיפה השתלב גם בה באופן קבוע במקומונים "שחף", "כלבו", ו"קול חיפה".
פעילות ציבורית.
היה חבר בארגון חברי ההגנה ופעיל בהנהלתו בחיפה.
בין השנים 1965-1967 היה עובד מחלקת העלייה של הסוכנות בדרום אמריקה ושליחה בצ'ילה. במסגרת זו פעל להעלאתם של עשרות משפחות תוך שהסדיר עבורם מקום מגורים ועבודה בארץ עוד לפני הגעתם. מרבית המשפחות שסייע להן לעלות נקלטו בארץ בהצלחה.
היה מזכיר החבל הימי לישראל, אגודה לפיתוח הימאות העברית ולהפצת התודעה הימית בעם ישראל, בארץ ובעולם. במסגרת זו עסק בקליטת עשרות ימאים עולים באניות צי הסוחר הישראלי. בתפקיד זה שימש עד צאתו לגמלאות. כמו כן שימש חבר הדירקטוריון של בית הספר לקציני ים עכו.
בשנת 2005 נבחר על ידי הוועדה הממונה להימנות עם יקירי העיר חיפה לאותה שנה. בטקס, שנערך בעיריית חיפה בספטמבר ושכבר לא זכה להשתתף בו, נאמר: "העיטור "יקיר חיפה" מוענק למר צדוק אשל ז"ל כהוקרה על פעילות ציבורית רבת שנים בשירות המדינה בישראל ומחוצה לה. על היותו השופר באמצעותו הוא מעביר את הווייתה של חיפה לקהל הקוראים, מתאר את ההיסטוריה וההתפתחות של העיר תוך הבעת אהבה לעיר ולאנשיה".
ספרים ופרסומים מפרי עטו.
כתב וערך 12 ספרים, חלקם ספרים מוזמנים על ידי הארגונים נשואי הספר.
בנוסף הוציא לאור ביטאונים שונים כגון "ספנות", "הד סונול".
Radar (שיר)
Radar (בעברית: מכ"ם) הוא שיר של זמרת הפופ האמריקאית בריטני ספירס שנכלל באלבום החמישי שלה, Blackout, וכרצועת בונוס באלבום השישי שלה, Circus.
ב-22 ביוני 2009, הכריזה ספירס על הוצאת השיר כסינגל הרביעי מתוך האלבום Circus.
וידאו קליפ.
הקליפ צולם ב 27–28 במאי 2009 בחוות סוסים בצפון סנטה ברברה קליפורניה.
בקליפ ספירס משתמשת במכשיר GPS כדי לבדוק את מיקומה של חוות הסוסים ולאחר מכן יוצאת ממכוניתה. שם מחכה לה בן זוגה גבר נאה - רוכב סוסים. ספירס נראית מאוכזבת או ממורמרת מרגע שהגיעה, ולכן מעניק לה בן זוגה שרשרת יהלומים כדי לעודד את מצב רוחה.