הכתובות הפיניקיות-יווניות האתונאיות הן 18 כתובות עתיקות שנמצאו באזור אתונה (הידוע גם כאטיקה). הן הקבוצה השנייה בגודלה של כתובות זרות באזור אחרי הכתובות התראקיות (הכוללות 25 כתובות). 9 מהמצבות נושאות כתובת פיניקית-יוונית דו-לשונית. כמעט כולן נושאות את ציון עיר מוצאו של הנפטר, ולא רק את המוצא הכללי, כמו רוב הכתובות הלא יווניות האחרות באזור.
תוכן הכתובות.
כתובת עבדתנת.
הקבלה בין השמות היווניים לשמות הפיניקיים מעלה הקבלה בין ארטמיס לתנית ובן הליוס לשמש.
כתובת עבדעשתרת.
הכתובת כוללת בתחתיתה כתובת ארוכה יותר ביוונית. הכתובות הפיניקית דומה בסגנונה לכתובות אש נדר.
הקבלה בין השמות מעלה שהשם "שם" משמעו "מזכיר או מנציח את שם אבותיו", שכן השם היווני המקביל הוא . הקבלה נוספת היא בין אפרודיטה לעשתרת. השמות דעמצלח ודעמחנא לא תורגמו ליוונית, אלא הועתקו אליה בצורות Δομσαλως ו-Δομανω, כאשר האות ח' מושמטת.
כתובת בן-חדש מאתונה.
בכתובת הזאת מובאת שושלת בעל-הכתובת בפיניקית ומוצאו (כתיון), וביוונית רק שמו הפרטי ומוצאו.
כתובת הרנא.
הרנא (במקור Έἰρήνη, היוטא נשמטה בטעות) הוא שם יווני שפירושו שלום. אותה הרנא מתוארת כ"בעלת בזנתי", המקביל לתיאורי "בעלי ערים" שונים במקרא (בעלי שכם, בעלי יריחו), וכן לתארים דומים מהמושבות הפיניקיות.
כתובת בן-חדש מפיראוס.
הכתובת נחרטה על מזבח, בפיניקית בלבד. היא כוללת את שמו של מניח הכתובת ובסופה ברכה, בסגנון כתובות אש נדר.
כתובת אספת.
בכתובת הועתק שם המקדישה ליוונית, ולא תורגם. מציב הכתובת הוא "יתנבל... רב כהנם אלים נרגל". ייתכן ש"יתנבל" הוא שגיאה ואמור להיות "יתנבעל", אך נוכחותו של נרגל הבבלי בכתובת מעלה את הסבירת שיתנבל נקרא על שם בל ולא הבעל.
כתובת המרזח.
הכתובת כוללת ספרות פיניקיות. משמעות הכתובת לפי נחום סלושץ היא:
כתובת עבדאשמן.
הכתובת נמצאה על מצבה שרק חציה הימני שרד. קורפוס הכתובות השמיות משלים את תחילת השם האחרון ששרד כ"עב[דאשמן]".
מעבר איגליקה
מעבר איגליקה (באנגלית: Iglika Passage ; בבולגרית: проток Иглика) הוא מצר ים המפריד בין ארכיפלג איי זד, לבין האי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים שבבאנטארקטיקה.
רוחבו של מצר הים 1.53 קילומטרים (בין האי לסידרן לבין נקודת ויליאמס, בחצי האי וארנה שבאי ליווינגסטון).
היסטוריה.
מיפוי המעבר.
המעבר מופה לראשונה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009.
מקור השם.
המעבר נקרא על שם היישובים בשם איגליקה - האחד בצפון בולגריה, השני בצפון-מזרח בולגריה, והשלישי בדרום-מזרח בולגריה.
שימוש בילדים בפיגועי התאבדות פלסטיניים
שימוש בילדים בפיגועי התאבדות פלסטינים נעשה בתקופת האינתיפאדה השנייה על ידי ארגוני הטרור הפלסטינים. קבוצות מיליטנטיות פלסטיניות השתמשו בילדים לפיגועי התאבדות. קטינים גויסו לתקוף מטרות ישראליות, צבאיות ואזרחיות כאחד. גילם של הילדים והנערים הללו נע בין הגילאים 11 ל–17. ארגוני הטרור ניצלו את חזותם התמימה של הקטינים, שאינה מעוררת חשד, בכדי להיטמע ביתר קלות מחבלים במקומות הומי אדם. בנוסף ילדים ונערים אלו נתפסים על ידי מגיסיהם כנוחים להשפעה. ארגוני הטרור עוסקים בשכנועם של הילדים והנערים כי במותם הם יזכו לחיי אושר בעולם הבא. מעורבות מכוונת זו של ילדים בסכסוך מזוין גונתה על ידי ארגוני זכויות אדם בינלאומיים. יחד עם זאת, הרשות הפלסטינית התנערה מאחריות למצב בו מעורבים ילדים ונוער בפעילות שנאה וטרור כנגד ישראלים.
לפי נתוני צבא ההגנה לישראל, 29 פיגועי התאבדות בוצעו על ידי צעירים מתחת לגיל 18 בשנים 2000–2003.
היסטוריה.
על פי אמנסטי אינטרנשיונל, "קבוצות חמושות פלסטיניות הראו שוב ושוב התעלמות מוחלטת מזכויות האדם הבסיסיות ביותר, בעיקר הזכות לחיים, על ידי פגיעה מכוונת באזרחים ישראלים ועל ידי שימוש בילדים פלסטינים בהתקפות מזוינות. ילדים רגישים לגיוס על ידי מניפולציה או עלולים להידחף להצטרף לקבוצות חמושות מסיבות שונות, כולל רצון לנקום מות קרובי משפחה או חברים שנהרגו על ידי הצבא הישראלי". על פי "הדו"ח העולמי לשנת 2004 על השימוש בחיילים ילדים" של הקואליציה להפסקת השימוש הצבאי בילדים חיילים, תועדו לפחות תשעה פיגועי התאבדות בהם היו מעורבים קטינים פלסטינים בין אוקטובר 2000 למרץ 2004. עם זאת, בשנת 2004 דיווחה הקואליציה להפסקת השימוש בילדים חיילים כי "לא היו עדויות לגיוס שיטתי של ילדים על ידי קבוצות חמושות פלסטיניות". ארגון Human Rights Watch דיווח גם כי "לא היו ראיות לכך שהרשות הפלסטינית גייסה או השתמשה בילדי חיילים".
לפי המרכז הפלסטיני לזכויות האדם, באינתיפאדת אל-אקצא, ילדים שימשו כ"שליחים ובלדרים, ובמקרים מסוימים כלוחמים ומתאבדים בהתקפות על חיילים ואזרחים ישראלים". במהלך אינתיפאדת אל-אקצא פת"ח, חמאס, תנועת הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והחזית העממית לשחרור פלסטין היו מעורבים כולם בשיתוף ילדים בדרך זו. הנושא הובא לידיעת העולם לאחר תקרית ששודרה בטלוויזיה בה פורק מנשקו נער פלסטיני עם מוגבלות שכלית, חוסאם עבדו בילאל, במחסום חווארה. המחבל המתאבד הפלסטיני הצעיר ביותר שפוצץ את עצמו היה עיסא בדיר, תלמיד תיכון בן 16 מהכפר אל דוחא. הוא פוצץ את עצמו בפארק בראשון לציון והרג נער וקשיש.
לפי נתוני צבא ההגנה לישראל, בשנים 2000–2003 בוצעו 29 פיגועי התאבדות על ידי קטינים. ממאי 2001 בוצעו 22 פיגועי ירי ופיגועים באמצעות מטעני חבלה על ידי צעירים מתחת לגיל 18, ויותר מ-40 צעירים מתחת לגיל 18 היו מעורבים בניסיונות פיגוע התאבדות שסוכלו (שלושה ב-2004).
ב-24 במרץ 2004, שבוע לאחר לכידת פצצה בתיק של עבדאללה קוראן בן ה-12, חוסאם עבדו, פלסטיני בן 16, נלכד במחסום חווארה לובש חגורת נפץ. הנער הצעיר קיבל תשלום על ידי מיליציית התנזים כדי לפוצץ את עצמו במחסום. חיילי צה"ל שאיישו את המחסום חשדו בו ואמרו לו להתרחק מאנשים. מאוחר יותר הגיע צוות חבלה וסילוק פצצות ובאמצעות רובוט חבלה משטרתי הוסרה ממנו חגורת הנפץ. חוסאם הסביר כי הציעו לו 100 ש"ח ויחסי מין עם בתולות גן העדן אם יבצע את המשימה. הוא אמר בנוסף שהחברים שלו לעגו לו בכיתה. ב-30 במאי 2004 דיווח הניו יורק טיימס על האשמות ישראליות לפיהן גדודי חללי אל-אקצא משתמשים בילדים כדי לגייס את חברים לכיתה כמחבלים מתאבדים. בדו"ח צוין נחשף כי נער בן 15 משכם בשם נאסר עוורתאני, גייס ארבעה מחבריו לכיתה. אחד מהם היה חוסאם עבדו.
ב-16 ביוני 2004 נעצרו על ידי צה"ל שתי ילדות, בנות 14 ו-15, בגין תכנון פיגוע התאבדות. על פי הודעת צה"ל, הילדות גויסו על ידי פעילים מתנזים, הזרוע הצבאית של פת"ח, והודרכו על ידי חזבאללה.
ארגוני הטרור הפלסטינים גייסו נערים ונערות כדי להוציא פיגועים לפועל. זאת מתוך הערכה שלנערות יהיה נוח יותר לעבור את מחסומי צה"ל, ולהתקרב לחיילים.
ב-27 באוגוסט נעצר בצפון רצועת עזה נער פלסטיני בן 15 שנשא שני מטעני חבלה על גופו לאחר שניסה לבצע פיגוע נגד חיילים שרדפו אחרי משגרי רקטות קסאם על אזרחים ישראלים.
ב-11 באוקטובר נעצר נער פלסטיני בן 14 על ידי כוחות צה"ל. הוא אמר לחיילים שהוא נאלץ להסכים לבצע פיגוע התאבדות כאשר שני מחבלים מהתנזים איימו לרצוח אותו ולהפיץ עלון המאשים אותו בשיתוף פעולה, אלא אם יסכים. הם צילמו אותו עם אקדח ועם הקוראן והכריחו אותו לכתוב צוואה.
ב-1 בנובמבר 2004 עמר אל-פאר בן ה-16 ביצע פיגוע התאבדות בשוק הכרמל, לאחר שגויס על ידי ארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין.
אינדוקטרינציה.
לדברי פרופסור אמריטוס לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וירג'יניה, ומיק וולקן, רוב המחבלים המתאבדים במזרח התיכון נבחרים כבני נוער. הם מקבלים חינוך קַנָּאִי, ולאחר מכן נשלחים למלא את תפקידם כשהם בסוף שנות העשרה או בתחילת עד אמצע שנות העשרים לחייהם. ה"חינוך" יעיל ביותר כאשר גורמים הזהות הקבוצתית הדתית ניתנים כפתרונות לתחושות בושה, השפלה וחוסר האונים פרטיות. החלפת אלמנטים מושאלים שהוענקו על ידי אלוהים, עבור עולמו הפנימי של האדם, הופכת את אותו אדם לכל יכול ותומכת בנרקיסיזם של הפרט. לטענת וולקן אין קושי למצוא צעירים המעוניינים להפוך למחבלים מתאבדים ביהודה ושומרון וחבל עזה. הצעירים הפלסטינים חווים השפלה מאירועי העבר או מאירועים צפויים, מה שפוגע בהזדהות ההסתגלותית שלהם עם הוריהם, מכיוון שגם הוריהם מושפלים. וולקן מביא כדוגמה מכות, עינויים או אובדן של הורה, כאירועים משפילים אופייניים, אש עשויים להפוך אדם צעיר לרגיש יותר לגיוס כמחבל מתאבד. לאחר גיוסם, מעודדים את הקטינים להתנתק מ"עולם החומר" ונתונים לתוכנית אינטנסיבית של שינון וחזרה על הקוראן, אשר מבוססת יותר על צליל מאשר על משמעות. הטכניקה האופיינית ליצירת מחבלים מתאבדים במזרח התיכון כוללת שני שלבים בסיסיים: ראשית, "המורים" מוצאים צעירים שזהותם האישית כבר מופרעת ומחפשים "אלמנט" חיצוני להפנים כדי שיוכלו לייצב את עולמם הפנימי. שנית, הם מפתחים "שיטת הוראה" ה"כופה" את הזהות הקבוצתית הגדולה, האתנית ו/או הדתית, לתוך ה"סדקים" של הזהות האישית הפגועה של האדם. ברגע שאנשים הופכים למועמדים להיות מחבלים מתאבדים, החוקים והתקנות השגרתיים, כביכול, או הפסיכולוגיה האינדיבידואלית אינם חלים במלואם על דפוסי החשיבה והפעולה שלהם.
אן ספקרד, פרופסור משנה לפסיכיאטריה, במרכז הרפואי של אוניברסיטת ג'ורג'טאון ופרופסור לפסיכולוגיה, מכללת וסאליוס, האוניברסיטה החופשית של בריסל, כותבת: