בית החולים גריידי ממוריאל נבנה בשנת 1890, כעשור אחרי בית החולים הראשון של אטלנטה, "סנט ג'וזף" ונפתח ב-1892 כאגף של Atlanta Benevolent Home. היו בו 100 מיטות מחולקות שווה בשווה בין המחלקות ל"לבנים" ול"שחורים",על סמך מדיניות של "הפרדה גזעית" (מדיניות "ג'ים קרואו"). לבית החולים היו 18 עובדים, חדר ניתוח אחד ואמפיתיאטרון להרצאות והצגות מקרים. מלכתחילה נועד בית החולים לשרת בעיקר את האוכלוסייה החלשה..
הבניין הראשון המכנה "ג'ורג'יה הול" והנמצא ברחוב באטלר 36 מוכר כמורשת היסטורית לאומית. הוא מאכסן בימינו את מחלקת כוח האדם של בית החולים. הבניין הבא שבו שכן בית החולים נפתח בשנת 1912 ושמו "באטלר הול". בזמנו שימש למטופלים "לבנים" בלבד, בעוד ה"שחורים" טופלו בנפרד, במכללה הרפואית של אטלנטה. המוסד עבר בהמשך לבניין הקרוי "הירש הול" ומשם למקומו הנוכחי. בשנים 1892–1941 המוסד נוהל על ידי עיריית אטלנטה ובשנים 1945–2008 המוסד נוהל על ידי רשות בתי החולים של המחוזות פולטון ודיקלב. החל משנת 2008 בית החולים מנוהל על ידי עמותה "גריידי ממוריאל הוסיפטל קורופוריישן" במימון בעיקר ממחוזות פולטון ודיקלב.
גם הבניין הנוכחי נבנה בזמנו בשנים 1954–1956 לפי חוקי ההפרדה הגזעית, עם חלק ששרת את ה"לבנים" (האגפים A' ו B') וחלק אחר ששימש את האפרו-אמריקאים (האגפים C ו-D), מנגד. משום כך, למרות שמדובר בבניין אחד ושני החלקים מחוברים על ידי מסדרון משותף (אגף E) לאורך השנים האנשים קראו לבית החולים "גריידיס" (Gradys) ברבים.
בשנת 1962 בעקבות תביעה משפטית ופסק דין של בית משפט התחיל תהליך של ביטול ההפרדה הגזעית. בשנת 1963 התקבל המתמחה האפרו-אמריקאי הראשון.
ב-14 במרץ 2008 בנייני בית החולים ניזוקו קלות על ידי סופת טורנדו. בבניין ההיסטורי ג'ורג'יה הול נשברו השמשות, נפלה מעשנה וניזוקה מערכת המים.
קישורים חיצוניים.
"19/11/2011 "Rebecca Burns - Structure of the Week: Grady Memorial Hospital" "Atlanta Magazine
טרנספורט הילדים
מדליית השישה באוקטובר
מדליית השישה באוקטובר היא מדליית מערכה של סוריה עבור השתתפות במלחמת יום הכיפורים.
המדליה נוסדה ב-15 בפברואר 1974, היא הוענקה לחיילי הכוחות המזוינים של סוריה שהשתתפו בלחימה בין 6-24 באוקטובר 1973, כמו גם לאזרחים סורים וממדינות נוספות שתרמו למאמץ המלחמתי.
תיאור העיטור.
העיטור מורכב ממדליה בקוטר 44 מ"מ שבמרכזה עיגול המצופה אמייל לבן ובו איור של מדינות העולם הערבי. סביב העיגול המרכזי ישנן חמש קבוצות של שלוש קרניים היוצאות כלפי חוץ וביניהם קישוטי פרחים. המדליה תלויה על ידי אבזם עם עוגן, זוג חרבות סימיטר ותותח, בראש האבזם ניצב העיט הסורי.
האבזם מחבר את המדליה לסרט אדום בעל פס לבן ברוחב 4 מ"מ שמשני צידיו פסים שחורים ברוחב דומה. סרט זה הוא גם תצורתו של אות העיטור (גרסה מוקטנת של העיטור אשר נענדת באירועים לא פורמליים).
נערה מברלין
נערה מברלין (באנגלית: The English German Girl) הוא ספר מאת הסופר האנגלי ג`ייק ווליס סימונס. הספר, אשר עלילתו מתרחשת בין השנים 1933–1947, ובחלקו הגדול בתקופת מלחמת העולם השנייה, מספר את סיפורה של נערה יהודיה, רוזה קליין, אשר נולדה וגדלה בגרמניה, ובגיל 15 נשלחת לבדה על ידי הוריה לאנגליה, במסגרת הקינדר-טרנספורט, על מנת להציל את חייה. הספר, אשר ממשיך ומתאר את חייה החדשים של הנערה באנגליה, ואת קשיי התאקלמותה בארצה החדשה, מתאר גם את הרקע ההיסטורי לעלילה, לרבות ההידרדרות המהירה במצבם של יהודי גרמניה החל מעלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933, וכן את האווירה ששררה בבריטניה הגדולה במהלך מלחמת העולם השנייה.
עלילת הספר.
העלילה נפתחת בתיאור חייה של משפחת קליין, משפחה אמידה ממוצא יהודי המתגוררת בברלין בשנת 1933. אבי המשפחה, אוטו קליין, הוא רופא מנתח מכובד ובעל משרה יוקרתית בבית חולים בברלין, המגדל יחד עם אשתו אינגה קליין את שלושת ילדיהם: היינריך, הבן הבכור, רוזה, הבת האמצעית, והדי, הבת הצעירה. עלילת הספר מתחילה בתאריך 31 בינואר 1933, יום עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון, ובהמשך מתארת כיצד החקיקה הנאצית מובילה לפיטורו של האב מעבודתו, באמתלה כי "טובת החולים דורשת זאת". בהמשך מתואר כיצד ככל שעובר הזמן הולכים בני המשפחה וחשים כיצד המציאות סוגרת עליהם, וכל אחד מהם מפתח אסטרטגיה אחרת לצורך הישרדות. אף שבתחילה אבי המשפחה מסרב לשקול את האפשרות להגר למדינה אחרת, בטענה כי בסופו של דבר הדברים עתידים להסתדר, בסופו של דבר, בעקבות אירועי ליל הבדולח, ושליחתם של האב והבן הבכור למחנה הריכוז זקסנהאוזן, אשר משם חולצו על ידי ידיד גרמני המשרת במשטרת ברלין, משתכנעים בני המשפחה כי הדרך היחידה לשרוד היא להגר מגרמניה. עם זאת, בני המשפחה מגלים כי כמעט כל הדרכים האפשריות להגר נחסמו זה מכבר, והאפשרות היחידה בנמצא היא לשלוח את בתם האמצעית, רוזה בת ה-15, לבדה לאנגליה במסגרת הקינדר-טרנספורט, שם תתארח אצל בן דודה של אביה. חרף חוסר רצונה להתנתק ממשפחתה, לבסוף רוזה מסכימה לנסיעה, ומטרתה היא לחפש באנגליה אחר מעסיק אשר יהא מוכן להוציא ויזת עבודה עבור בני המשפחה, וכך לחלצם מגרמניה.
לאחר הגעתה לאנגליה, נאלצת רוזה להתמודד עם קשיי התאקלמותה במדינה הזרה, אשר את שפתה אינה מבינה, ובנוסף עם יחסיה של הוריה המאמצים, אשר מתייחסים אליה כאל משרתת בביתם. בסופו של דבר, רוזה מתאהבת בבנם, סמואל, ונכנסת להיריון, מה שמוביל לשרשרת אירועים אשר בסופה בורחת רוזה מביתם, ויוצאת לחפש את מזלה בלונדון. בסופו של דבר, רוזה מתחילה לעבוד כאחות סיעודית בבית חולים בלונדון, ומתאחדת עם אהובה סמואל, כאשר ברקע היא מתמודדת עם געגועיה לבני משפחתה, אשר המכתבים המגיעים מהם מתארים את מצבם ההולך ומתדרדר בגרמניה הנאצית. העלילה מסתיימת בשנת 1947, כאשר רוזה, אשר עדיין לא גיבשה לחלוטין את זהותה, מגלה לבסוף את גורלם של בני משפחתה, ומקימה משפחה משלה.
תרגום לעברית.
הספר תורגם לעברית בידי ניצה פלד, ויצא לאור בשנת 2012 במסגרת הוצאת "פרוזה".
מוצרטאום זלצבורג
מוצרטיאום זלצבורג
זלצבורג (פירושונים)
נועם גיל-אור
נועם גיל-אור (נולד ב-6 בספטמבר 1964) הוא שדרן רדיו. גיל-אור ערך והגיש תוכניות בקול ישראל והנחה תוכניות בערוץ הראשון עד לסגירת רשות השידור ב-2017.
ביוגרפיה.
גיל-אור נולד לרבקה, אשת חינוך ומנהלת סניף ויצו רמת גן, ולאברהם גיל-אור. למד והתחנך ברמת-גן. את שירותו הצבאי עשה בתיאטרון צה"ל. לאחר שיחרורו עבר קורס קריינים והחל לעבוד ב"קול ישראל".
בשנת 1985 הופיע בתפקיד ש.ג בבסיס הטירונות בסרט בנות.
גיל-אור היה אחד המנחים של תוכנית הטלוויזיה "להיט בראש" בערוץ הראשון בשנים 1992-1988. הגיש בשנים 1992–1995 ברשת ג' את תוכנית מצעד הפזמונים "מקום בצמרת". כן הגיש את תוכניות הרדיו "ארוחת בוקר" "בדרכי נועם" "מופע אולפן"
בין השנים 2008 - 2012 ניהל את רשת ג' ואת חטיבת הבידור ב"קול ישראל".
ערך והגיש את התוכנית "ציפורי שיר" ברשת ג' והגיש יחד עם אלי לפיד את התוכנית "מציאות" ב-88 FM.
בעל תואר ראשון בתקשורת ומדע המדינה ותואר שני במינהל ציבורי מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
מורה לדיבור ושפה בבית הספר לאומנויות הבמה בית צבי.
בשנת 2018 הגיש בערוץ 24 ובשידורי קשת יחד עם עינת שרוף את התכנית 'חוזרים לשבעים' שהוקדשה לשירים הישראליים בשבעים שנות המדינה ומשתתף באירועי מחווה לגדולי היוצרים בזמר העברי.
גיל-אור מנחה טקסים ממלכתיים וטקסי התייחדות בהיכל הזיכרון הלאומי בהר הרצל בירושלים, ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולנפגעי פעולות האיבה ובטקסי אזכרה והתייחדות בצה"ל.
נשוי ללילך. מתגורר בתל אביב.
נועם הוא צאצא של הרב מרדכי אקלר רבם של אנוסי משהד.
ילנה בלובה
ילנה בלובה (נוביקובה) (ברוסית: Еле́на Дми́триевна Бело́ва; 28 ביולי 1947) הייתה סייפת סובייטית. אלופה אולימפית אישית (מקסיקו 1968 ו-3 פעמים בתחרות קבוצתית, בעלת 8 מדליות זהב באליפויות העולם אישיות וקבוצתיות.
קריירה.
ילנה נוביקובה (בלובה) נולדה בעיירה במחוז חברובסק. היא החלה להתאמן בסיף בגיל 13 כאשר המשפחה כבר התגוררה במינסק אצל מאמנת ידעה שבין חניכיה היו אלופים רבים. ילנה נוביקובה התאמנה קשה מאוד אך בלחץ המאמנת סיימה מכון פדגוגי ורכשה מקצוע.
בשנת 1968 ילנה נוביקובה (בלובה) השתתפה בהצלחה גדולה באליפות ברית המועצות ונכללה בנבחרת האולימפית של ברית המועצות. באותו קיץ היא גם התחתנה ושינתה את שם המשפחה ל"בלובה", תחת שם זה היא השתתפה בתחרויות במהלך כל הקריירה בינלאומית שלה. באולימפיאדה זו בלובה זכתה ב-2 מדליות זהב (אישית ובתחרות קבוצתית). בהמשך היא השתתפה באולימפיאדות נוספות ובסך הכול זכתה ב-6 מדליות מהם 4 זהב.
בשנת 1971 בלובה זכתה באליפות עולם בתחרות אישית. בתחרויות אליפות עולם אישיות זו הייתה מדליית זהב היחידה שלה, אך בתחרויות קבוצתיות נבחרתה זכתה במספר מדליות זהב.
לאחר אולימפיאדת 1980 במוסקבה בלובה עזבה את התחרויות. תחילה היא התמסרה לחיי המשפחה - בגיל 40 נולד לה ילד שני מבעלה השני.
היא מתגוררת כיום במינסק ומלמדת באקדמיה לספורט.
משחקים אולימפיים.
משחקי מקסיקו סיטי 1968 היו האולימפיאדה הראשונה של ילנה בלובה. במהלך האימונים היא נפצעה ברגל אך הייתה כשירה להשתתף בתחרויות לאחר טיפול תרופתי. במהלך תחרות אישית בלובה הפסידה לגלינה גורוחובה אך בהמשך היו לה קרבות מוצלחות והיא הצליחה להגיה למדליית זהב אישית. גם בתחרות קבוצתית נבחרת ברית המועצות זכתה בתחרות.
בשנת 1972 בלובה הגיע בתחרות אישית רק למקום ה-5 אך זכתה במדליית זהב בתחרות קבוצתית.