השם אסקר נגזר מהמילה האירית eiscir (באירית עתיקה: escir) שמשמעו "רכס או מישור גבוה, במיוחד אחד שמפריד בין שני מישורים נמוכים". המונח שימש בעיקר על מנת לתאר רכסים ארוכים ומתפתלים, אשר כיום אנחנו מכירים אותם בתור רכסים שנוצרו ממי קרחונים שנמסו. הדוגמה הטובה ביותר לאסקר שכזה הוא Eiscir Riada, אשר משתרע כמעט לכל אורך אירלנד, מדבלין לגולוויי. "אסקר" הוא גם השם של שכונת מגורים בדרום גולוויי.
החיים על אסקרים.
צמחים מסוימים הגדלים על האסקרים, דוגמת חמוציות, מהווים מזון חשוב לדומים ולעופות מים נודדים. חיות כמו דובי גריזלי, זאבי טונדרה וסנאי אדמה יכולים להתחפר בתוך האסקרים כדי לשרוד חורפים ארוכים.
איטליה במלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה לחמה איטליה הפשיסטית בנאמנות לצד גרמניה הנאצית, והשתתפה בפלישות ליוון, למצרים, לברית המועצות ולצרפת. בשנות המלחמה האחרונות הייתה איטליה עצמה לשדה קרב בין בעלות הברית לבין גרמניה.
רקע.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה לחמה ממלכת איטליה לצד מדינות ההסכמה נגד הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו הונגרית. אולם אף על פי שאיטליה נכללה בצד המנצח במלחמה, חשו האיטלקים אכזבה מהמלחמה בגלל ההישגים המועטים־יחסית שהביאה להם, לעומת ההרס שגרמה. מעבר לעניין הרגשי, נזקי המלחמה – בנפש (חצי מיליון הרוגים וחצי מיליון נכים) וברכוש – גרמו לשפל כלכלי: אבטלה, חובות לאומיים, רעב, אינפלציה וכדומה. המצב הכלכלי הקשה וכישלונות נציגיה של איטליה בוועידות השלום אשר ויתרו על שטחים הביאו לעליית גורמים רדיקליים. פרץ משבר פוליטי: השמאל – קומוניסטים וסוציאליסטים אשר שלטו על מעמד הפועלים, מול הימין – לאומנים שדרשו החזרת שטחים וכבוד לאיטליה.
בשנת 1919 ייסד בניטו מוסוליני את המפלגה הפשיסטית בעלת אידאולוגיה לאומנית-פופוליסטית. הוא פנה אל העם הפשוט, בעיקר החלשים והעניים (שמספרם הלך וגדל). ב–1921 נכנסה המפלגה הפשיסטית לפרלמנט האיטלקי עם 35 מקומות (7 אחוז מהקולות). למפלגה הצטרפו כל שכבות החברה. בית המלוכה האיטלקי ומשטרת איטליה תמכו בה. ב–1922 הנהיג מוסוליני את "המצעד על רומא": הפיכה שקטה בה תפס את השלטון בפועל בעזרת לחץ כבד על השלטון. במצעד על רומא רוכזו כחמישים אלף מחברי המפלגה הפשיסטית בצמתים סביב הבירה רומא, לכאורה כמחאה על ניסיון הסוציאליסטים לארגן שביתה נוספת. למעשה הייתה זו הפגנת כוח ואמצעי לחץ על הממשלה, שאכן פעל: ראש הממשלה ג'ילוטי התפטר ופינה את מקומו למוסוליני, ששהה כל אותה עת במילאנו. ההפיכה התאפשרה רבות בזכות תמיכתם של המלך ויטוריו אמנואלה השלישי ורבים מקציני הצבא, שסירבו להפעיל את הצבא כנגד הפשיסטים.
ב–1929 חתם מוסוליני עם הוותיקן את הקונקורדאט בו הדת הקתולית הופכת לדת המדינה. הוותיקן הפך למדינה עצמאית. כך קנה מוסוליני את אחדות העם האיטלקי ואף את תמיכת הקתולים מחוץ לאיטליה. הוא הלהיב את עמו באמצעות דיבורים על שיבה לימי האימפריה הרומית, ושלט באיטליה כרודן.
כיבוש אתיופיה.
מוסוליני החליט לכבוש את האימפריה האתיופית. למסע מלחמה זה היו מספר סיבות, הראשונה הייתה העובדה שאתיופיה עשירה באוצרות טבע ושוכנת בנקודה אסטרטגית בין שתי מושבות איטלקיות באפריקה. השנייה הייתה הרצון למחוק את חרפת המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה, אז הפסידה איטליה לאתיופיה הפסד משפיל. למזלו של מוסוליני ולרוע מזלה של אתיופיה ב-1 בדצמבר 1934 קבוצת חיילים איטלקיים תחת פיקודו של אמיליו דה בונו התנגשה בקבוצת חיילים אתיופים תחת פיקודו של סאיום מאנגשה ב-וולואל. בתקרית נהרגו שני חיילים איטלקיים, מוסוליני החליט לנצל זאת כדי לפלוש לאתיופיה. לאור העובדה שגרמניה הנאצית מפרה ללא הרף את הגבלות חבר הלאומים ללא מפריע וכן לאור העובדה שצרפת ובריטניה היו זקוקות לאיטליה לצדן, היה ברור לו ששתי אלו לא תתערבנה. ואפילו האימפריה היפנית סרבה להפעיל את שגרירה באיטליה כדי למנוע את המלחמה.
הקיסר האתיופי היילה סלאסי גייס במהירות צבא שמנה כ-500,000 חיילים, אם כי חלקם היו חמושים בחניתות וקשתות בלבד, ומרבית הרובים והתותחים ששימשו את הצבא האתיופי היו מלפני 1900. חיל האוויר האתיופי כלל סך הכל 13 מטוסי קרב ותובלה וארבעה טייסים בלבד שעליהם פיקד קצין צרפתי. לצבא האתיופי היו 3,000 טנקים מיושנים מתקופת מלחמת העולם הראשונה, 234 תותחי שדה ומאה תותחי נ"מ. האיטלקים לעומת זאת הנחיתו באפריקה 685,000 חיילים לא כולל חילות המצב הרגילים באריתראה וסומלילנד שכללו גם כן כמה מאות אלפי חיילים. האיטלקים השתמשו ב-390 מטוסים וב-500 טנקים ומאות קני ארטילריה ומקלעים חדישים. הצי המלכותי האיטלקי הבטיח קשר רצוף עם אירופה, ומשאיות חדישות יחסית הניעו אספקה ותחמושת. בעוד שהאתיופים השתמשו לצורך זה בכרכרות רתומות לסוסים.
ב-3 באוקטובר 1935 פלשו יחידות איטלקיות תחת פיקודו של בונו מצפון, בעוד יחידות אחרות שכללו בעיקר מתנדבים אפריקאים תחת פיקודו של רודולפו גרציאני פלשו מדרום. שתי הפלישות נערכו ללא הכרזת מלחמה. בתגובה הכריזו האתיופים מלחמה, אולם בפועל הצבא האתיופי תחת פיקודם של מאנגשה וגוגאשה נסוגו ללא הרף. תוך פחות משלושה ימים לכדו האיטלקים את עדווה, כעבור עוד חמישה ימים נכנע כוח אתיופי גדול שכלל גם את גוגאשה עצמו. כעבור שלושה ימים הכריז בונו על ביטול העבדות באתיופיה. יום לאחר מכן בזזו האיטלקים את אקסום. בדצמבר של אותה שנה הוחלף בונו בפייטרו באדוליו בטענה שבונו זהיר מדי. האיטלקים המשיכו להתקדם בקלות באתיופיה עד שהקיסר החליט להוציא את כל כוחותיו למערכה, ב-31 במרץ 1936 התרחש קרב מייצ'ו בין 31,000 חיילים אתיופים תחת פיקודו של הקיסר בעצמו לבין 40,000 חיילים איטלקים תחת פיקודו של באדוליו, האיטלקים זכו בניצחון מוחץ ואדיס אבבה נפלה לאחר התנגדות נואשת. הקיסר נמלט. מעט לאחר סיום המלחמה, החלה איטליה להתערב במלחמת האזרחים בספרד, סה"כ נשלחו כמעט 75,000 איטלקים לשדה הקטל הספרדי, במסגרת "כוח גדודי המתנדבים". שתי המלחמות תרמו תרומה ניכרת לביסוס ביטחונו העצמי של מוסוליני.
כיבוש אלבניה.
אלבניה הייתה מעין גרורה איטלקית מאז מלחמת העולם הראשונה עת כבשה אותה איטליה והפכה אותה ל"פרוטקטורט", על פי הסכמה חשאית אליה הגיעה עם מעצמות ההסכמה. חלקים אחרים במדינה נכבשו על ידי יוון, סרביה והאימפריה האוסטרו הונגרית לאחר המלחמה נסוגו הצבאות הזרים, וב-1920 שבה אלבניה וקיבלה את עצמאותה. במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30, אלבניה, שהפכה לממלכה בה מלך זוגו הראשון, הפכה לתלויה יותר ויותר באיטליה מבחינה כלכלית ומבחינה מדינית. הלוואות איטלקיות הניעו את כלכלת אלבניה, צבאה של אלבניה אומן על ידי מדריכים איטלקיים, והגירה איטלקית לאלבניה קיבלה עידוד ממשלות שתי המדינות.
בשנת 1939 ניצל מוסוליני את העובדה שתשומת לב המעצמות הוסחה על ידי כיבושו של אדולף היטלר כיבוש צ'כוסלובקיה וב-25 במרץ 1939 שלח את שר החוץ שלו גליאצו צ'אנו עם רשימת דרישות שאפילו לדעתו של צ'אנו עצמו הייתה בלתי מתקבלת על הדעת. עם סרובו של המלך לקבל את התנאים, הודיע מוסוליני כי עליו להיעתר לדרישות עד ל-7 באפריל 1939, ולא, תפלוש איטליה לאלבניה. הגנרל אלפרדו גוצוני פיקד על כוח הפלישה שכלל שתי דיוויזיות וגדוד שריון, שנתקלו בהתנגדו מזערית, אף על פי שהתגלו בעיות רבות בתפקודו של הצבא האיטלקי. זוגו ומשפחתו נמלטו, ולאחר הצבעה בפרלמנט האלבני, הוחלט כי המדינה תאוחד באוניה פרסונלית עם איטליה, וכי ויטוריו אמנואלה השלישי ימלוך בשתי המדינות. ויטוריו אמנואלה, שכינה עצמו אף "קיסר אתיופיה", היה גם למלך אלבניה. אוניה פרסונלית זו הייתה אך מסווה לסיפוח אלבניה לאיטליה לכל דבר ועניין.
איטליה מצטרפת למלחמה.
ב-22 במאי 1939 חתמו גליאצו צ'אנו ויואכים פון ריבנטרופ, שרי החוץ של איטליה וגרמניה, על "ברית הפלדה" שהפכה באופן רשמי את שתי המדינות לבעלות ברית. למרות היחסים הטובים באופן יחסי ששררו כבר בין שתי המדינות, איטלקים רבים התנגדו לברית זו, בחשבם שבפועל היא מעשה התרפסות בפני גרמניה וביודעם שהאינטרסים האיטלקיים יזכו לעדיפות משנית בהסכם. הברית אף אילצה את איטליה להצטרף לכל מלחמה שגרמניה תיקח בה חלק בלי קשר אם לאיטליה יש מה להרוויח ממנה.
ב-4 בפברואר 1939, נשא מוסוליני נאום מפורסם בפני המועצה הפשיסטית העליונה (הנאום הזכיר מאוד את "ועידת הוסבאך" של היטלר). בנאום טען מוסוליני שאיטליה היא למעשה "אסירה של הים התיכון", הוא כינה את קורסיקה, מלטה, תוניסיה, וקפריסין, "סורגי הכלא הזה", ואת גיברלטר ותעלת סואץ, "סוהרים" (מדובר בשני בסיסים שבאמצעותם הבטיחה בריטניה את שליטתה בים התיכון). מדיניות החוץ הפשיסטית, לקחה כמובן מאליו את העובדה שיבוא היום והאימפריה הפשיסטית תיאלץ להתמודד מול הדמוקרטיות צרפת ובריטניה. לטענת מוסוליני רק לאחר שכל הבסיסים הנזכרים לעיל, יהיו מנוטרלים או בידיים איטלקיות, תהיה איטליה חופשית באמת ותקבל מעבר ישיר לאוקיינוס ההודי והאוקיינוס האטלנטי.