לאחר מותו של סטלין חשבו הסובייטים שהפתרון לבעיית הבריחה הוא מתן הקלוֹת בתנאי חייהם של תושבי גרמניה המזרחית, ועל ידי כך הפחתת התמריץ להגר. עם זאת, לא עלה בידם להביא לשיפור המקוּוה. בזמן שגרמניה המערבית, בתמיכת מדינות המערב, הפכה למדינה משגשגת (הנס הכלכלי של גרמניה), נשרכה שכנתה הקומוניסטית, בהנהגת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, מאחור. רמת החיים הלכה וירדה, והדיבורים על "בניית סוציאליזם" בצד מעשים שכללו הפקעת רכוש פרטי ואיסור על מסחר פרטי, הובילו לגל הגירה חסר תקדים: בשנת 1953 ערקו למערב קרוב ל-350 אלף איש, ובשנים הבאות התייצב מספרם על בין 200,000 ל-250,000 בשנה. משנת הקמת גרמניה המזרחית, 1949, ועד לבניית החומה ב-1961 ערקו על פי הערכות שונות, בין 2.7 ליותר מ-3 מיליון מזרח-גרמנים מהמזרח אל המערב - כשישית מתושביה. הייתה זו בריחת מוחות של ממש - רובם היו אקדמאים, מורים, רופאים, מהנדסים או בעלי מקצוע מיומנים; לא רק גרמנים ערקו - גם אזרחים צ'כים ופולנים, שהזדמנו לברלין המזרחית.
ב-1958 התבטאו מנהיג ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב, ועושה דברו המזרח-גרמני ולטר אולבריכט בחריפות בשאלת ברלין. אולבריכט, מנהיג גרמניה המזרחית, קבע שברלין על כל גזרותיה היא חלק מגרמניה המזרחית. חרושצ'וב התבטא כי "ברלין היא האשכים של המערב. בכל פעם שאני רוצה לגרום למערב לצרוח, אני לוחץ על ברלין". חרושצ'וב לא הסתפק במילים: ב-27 בנובמבר 1958 הוא העביר למערב אולטימטום לפיו על המערב לחתום על הסכם שלום עם גרמניה בתוך 6 חודשים ולהסכים להפיכת ברלין המערבית ל"עיר חופשית", נטולת "משטר כיבוש", ואם לא יעשה כן, תחתום ברית המועצות על הסכם שלום חד-צדדי עם גרמניה המזרחית ותעביר לה את כל הסמכויות הנוגעות לדרכי הגישה לברלין המערבית ביבשה, באוויר ובים. מועד האולטימטום פג, ודבר לא קרה.
בסוף 1960 נבחר ג'ון קנדי לנשיא ארצות הברית. כבר בראשית דרכו הנשיאותית נקלע לעימות עם הסובייטים - הפלישה הכושלת למפרץ החזירים בקובה באפריל 1961. ברית המועצות, נשענת על הישגיה בחלל ופיתוחיה בתחום הטילים והנשק הגרעיני, חשה ביטחון רב להגיע לסף עימות עם המערב. ב-25 ביולי 1961 נשא קנדי נאום לאומה בו ציין את הנחישות של ארצות הברית להילחם על הזכויות של מעצמות המערב בברלין ועל החופש של אוכלוסיית מערב ברלין:
קנדי נרתע, ככל הנראה, מעימות נוסף. ליועצו, וולט רוסטו, אמר כי "אם (חרושצ'וב) יאבד את גרמניה המזרחית, יאבד גם את פולין ואת יתר מזרח אירופה... יהיה עליו לעשות משהו כדי לעצור את זרם הפליטים - אולי חומה, ואנו לא נוכל למנוע זאת".
המזרח-גרמנים לא חדלו מלהעלות בפני הסובייטים את עניין הנהירה של תושבי המזרח למערב. שגריר ברית המועצות בברלין, מיכאיל פרווחין, דיווח במאי 1961 לממונים עליו כי
בינתיים החליטו שלטונות גרמניה המזרחית על קו נוקשה יותר במעברים בעיר, ובכלל זה הגבלות גם על כניסה של תושבי מערב ברלין, שנהגו להיכנס למזרח על מנת לבלות ולערוך קניות במחירים נמוכים, לעיתים מסובסדים.
בחודשים האחרונים שלפני בניית החומה החלו השלטונות להתנכל ל"חוצי הגבול" (בגרמנית: Grenzgänger) - תושבי העיר המזרחית שעבדו בחלק המערבי של העיר וחצו את הגבול מדי יום. הם זומנו לחקירה, ולעיתים הופעל עליהם לחץ לעזוב את מקום עבודתם ולעבור לעבוד במזרח. צעד נוסף נגד "חוצי הגבול" היה דרישה לשלם מראש ובמרקים מערב-גרמניים עבור שכר דירה, חשמל ומים.
באזורים הסמוכים לגבול בין ברלין המזרחית למערבית הופעלו גם חיפושים אקראיים ברחובות ובתחנות הרכבת, ביקורות פתע ופשיטות, מעצרים זמניים והחרמת תעודות זהות. תושבי המזרח שניסו לעבור למערב באופן בלתי חוקי (אף על פי שלא עבדו שם) ונתפסו, הוחזרו לבתיהם. עם זאת, השטאזי העריך כי בתקופה שמתחילת אפריל ועד 13 באוגוסט 1961, רק 15 אחוז מניסיונות אלה סוכלו וגם אלה שנתפסו - חזרו וחצו את הגבול.
שנתיים לאחר פקיעת האולטימטום של חרושצ'וב למערב, הלך קצב הבריחה מגרמניה המזרחית וגבר. במאי 1961 היגרו כ-18,000 איש, ביוני 19,200. הלחץ הגובר הפך את זרם הבורחים לשיטפון: ביולי 1961 הגיע מספר העוזבים ליותר מ-30,000, מספר שיא מאז יוני 1953, ובשבוע הראשון של אוגוסט ערקו כמעט 10,000 מזרח-גרמנים אל המערב - כ-1,500 ביום, ויותר מ-40,000 בקצב חודשי. ב-12 באוגוסט לבדו הגיע מספר הבורחים ל-2,400. רוב הפליטים שוכנו במחנה המעבר מריינפלדה (Marienfelde) עד לקליטתם במערב. מפעלים ומשרדים שלמים התרוקנו, וברור היה כי ללא צעד דרסטי לסגירת המעברים, גרמניה המזרחית כולה בסכנה. המזרח-גרמנים החלו במסע תעמולה, במסגרתו הציגו את ההגירה למערב כקונספירציה קפיטליסטית, שמשלבת גם חטיפות של אזרחים ופיתוים לערוק בתשלום.
בניית החומה.
התוכנית לבניית חומה נחשבה בגרמניה המזרחית לסוד מדינה. ב-15 ביוני 1961 התקיימה מסיבת עיתונאים, במהלכה נשאל ולטר אולבריכט, מנהיג גרמניה המזרחית, שהיה היוזם העיקרי לבניית החומה, שאלה שלא התייחסה כלל לחומה: "האם לדעתך הקמתה של עיר חופשית משמעה שהגבול המדיני יוקם בשער ברנדנבורג?". בתשובתו לשאלה זו, שהופנתה אליו מטעם כתבת העיתון המערב גרמני פרנקפורטר רונדשאו, נכשל אולבריכט בפליטת פה כשענה: "לאף אחד אין כוונה לבנות חומה".
האזהרות התכופות של אולבריכט נפלו על אוזניים קשובות. הסובייטים הסכימו עקרונית להקמת החומה, ואף גילו מעורבות עמוקה בתכנונה. עם זאת דחו הסובייטים את הצעתו של אולבריכט לסגור את המסדרונות האוויריים של שדות התעופה של ברלין המערבית, דרכם הוטסו הבורחים מערבה.
לאחראי על הפרויקט מונה אריך הונקר. בתחילת יולי מינה הונקר מטה, בו שותפו בין היתר אריך מילקה, השר לביטחון המדינה, והממונה על השטאזי, וכן שרי הפנים, ההגנה והתחבורה. מתחילת יולי עבד המטה בקדחתנות על התוכניות להקמת הגדר. שיתוף הפעולה של הסובייטים התבטא גם בהזרמת כוחות של הצבא האדום לגרמניה המזרחית, לשם אבטחת המבצע. בסוף יולי נקבע תוואי החיץ בין שני חלקי העיר על גבי מפה, ושר הפנים הוציא הוראות לתכנון וביצוע הפרויקט. החל מתחילת אוגוסט החלו גורמי הביטחון לרכז את הציוד להקמת החומה, ובכלל זה מעל 18,000 עמודי בטון ו-150 טון של תיל דוקרני. כ-400 משאיות שימשו להובלת הציוד, החומרים והעובדים שיועדו לעבוד בסגירת הגבול ובהנחת הגדר. המשאיות נשלחו בנתיבים מפותלים ולא ישירות לברלין כדי לא לעורר חשד. עד הרגע האחרון לא הבינו בשירותי הביון של נאט"ו את גודל האירועים הקרבים.
ב-3 באוגוסט טס אולבריכט לברית המועצות על מנת להשתתף בוועידה של מדינות ברית ורשה במוסקבה. בוועידה קיבל את ברכת הדרך הסופית להקמת החומה, תוך אזהרה שאל לו לנסות ולחדור לתחומי ברלין המערבית במהלך הבנייה. ב-7 באוגוסט הודיע אולבריכט לפוליטביורו של גרמניה המזרחית על האישור שניתן להקמת החומה, ועדכן אותם בתאריך היעד. המועד לביצוע "מבצע ורד", כפי שכונה בפי המזרח-גרמנים, היה הלילה שבין 12 ל-13 באוגוסט.
אוגוסט 1961: התחלת הבנייה.
ביום ראשון, 13 באוגוסט 1961, החלו המזרח-גרמנים בהקמת גדר, שהפכה אחר כך לחומה. "מבצע ורד" יצא לדרך.
החל מהשעה אחת בלילה סגרו כוחות צבא ומשטרה מזרח-גרמניים, שמנו כ-15,000 איש, ובהם אנשי קבוצות המאבק של מעמד הפועלים את הגבולות והמעברים בין החלק המערבי למזרחי, והחלו בהקמת מחסומים לאורך הרחובות. לוחות בטון שעליהם לבנים ותיל דוקרני נמתחו לאורך קו הגבול, לאורך 43 קילומטר בקו החיץ בין הרבעים המערביים לבין ברלין המזרחית, ועוד 112 קילומטר מסביב לרבעים המערביים לאורך הגבול עם מזרח גרמניה גופא. הפעולה כולה בוצעה בפיקוח צמוד של משקיפים צבאיים סובייטיים, אם כי הסובייטים שמרו את הכלים הצבאיים הכבדים במרחק. הסובייטים לא היו מעורבים במלאכת הקמת הגדר עצמה. המבצע נתקל בהתנגדות מעטה בצד המזרחי, ובהפגנות בצד המערבי שכללו יידוי אבנים וצעקות נגד המשטר הקומוניסטי.
קווי הרכבת והתחתית שקישרו בין המערב למזרח פוצלו לשניים, ולא התאפשר עוד לנוסעים מהמערב לרדת בתחנות שבחלק המזרחי של העיר (ראו בהמשך: החיים בצל החומה).
ברחובות מסוימים ששכנו באזור החיץ, כמו רחוב ברנאואר, עמדו המבנים בצד המזרחי בעוד הרחוב עצמו נכלל בצד המערבי. תושבי רחובות אלה חויבו להיכנס לבתיהם מהכניסה האחורית, כדי לא לעבור דרך הצד המערבי, והמרווחים בין הבניינים נאטמו בקירות של לבנים. חלק מהדיירים ניצלו את קרבתם למערב ונמלטו דרך החלונות הקדמיים. חלקם הצליחו; אזרח שניסה לקפוץ מהקומה השנייה של בית ברחוב ברנאואר, אל הקהל שעמד מצידו המערבי של אזור הגבול, נאחז בידיו על ידי שוטרים מזרח-גרמנים. צופים מהמערב אחזו ברגליו, ובכוח הכובד הצליחו לחלצו אל החופש; האירוע הונצח על ידי צלמים שעמדו מול החלון.
מזלם של אחרים שניסו להימלט דרך חלונות הבניינים לא שפר עליהם, והם נהרגו במהלך הבריחה (ראו בהמשך: ניסיונות בריחה).
עד אוקטובר 1961 פונו תושביהם של בניינים אלה, וחלונותיהם נאטמו. שנים לאחר מכן הם נהרסו ושטחם הפך לחלק מ"רצועת המוות".
הקורבן הראשון של החומה הייתה אידה זיקמן, בת 59, שב-22 באוגוסט 1961 ניסתה לקפוץ מחלון דירתה בקומה השלישית ברחוב ברנאואר אל השטח המערבי, ונהרגה. ב-24 באוגוסט נורה ונהרג גינתר ליטפין, בן 24, במהלך ניסיון בריחה, ובכך היה לאדם הראשון שנורה ונהרג בעת ניסיון לחצות את החומה. מקרי המוות לא הרתיעו את שלטונות המזרח. הממשלה המזרח-גרמנית הודיעה על צמצום מספר מעברי הגבול מ-12 לשבעה, החל מ-23 באוגוסט. בנוסף נדרש כל אזרח מערב גרמני לאשרת כניסה.
מגדר לחומה: 1962 - 1975.