קטע 11 כלל 170 קילומטרים מויאוויאוסיה לאלטו דה לה פראפונה, עלייה באורך של 18.5 קילומטרים בשיפוע של 5.7%, מלבד זאת בקטע נכללו עוד 3 עליות מקטגוריה 1, ועלייה בפתיחת הקטע מקטגוריה 3. במהלך הקטע יצאה קבוצת בריחה שכללה בין היתר את מנצח קטע 2, מארק סולר, ומוביל קטגוריית ההרים, גיום מרטן. כשנותרו 5 קילומטרים לסיום התקיף סולר מקבוצת הבריחה, דויד גאודו (Groupama–FDJ) גישר אליו והמשיך לניצחון בקטע לאחר שהתקיף את סולר כשנותרו מאות מטרים לסיום הקטע וחצה את קו הסיום 4 שניות לפניו. מייקל סטורר (סאנווב) סיים שלישי, 52 שניות אחרי גאודו, כשהוא חוצה את קו הסיום לצד בן קבוצתו הבריטי מארק דונובן. מרטן סיים חמישי, בפער של 55 שניות מגאודו וחיזק את הובלתו בקטגוריית ההרים עם 50 נקודות. דן מרטין, רוגליץ', קאראפאס, ואנריק מאס חצו את קו הסיום בדבוקה אחת במקומות 7–10, 1:03 דקות אחרי גאודו, כשאלכסנדר ולאסוב הרוויח עליהם 5 שניות במקום השישי. במהלך הקטע פרשו חמישה רוכבים, קוונטין ז'ארגווי (AG2R La Mondiale), יאקוב מרצ'קו, מת'יו לדניו (Groupama–FDJ), הקטור סייז (Caja Rural - Seguros RGA) וניק דלאמיני (NTT Pro Cycling), כשלפני תחילת הקטע פרש סטיבן ויליאמס (בחריין מקלארן).
קטע 12.
קטע 12 היה הקטע ההררי והקשה ביותר במרוץ, שנחשב ל"שלב המלכה" במהדורה הזו, כשהוא הסתיים על העלייה המיתולוגית לאלטו דה אנגלירו, אחת מהעליות הידועות בוואלטה אספניה לאורך השנים. עלייה באורך של 13.2 ק"מ על 9.4% שיפוע ממוצע, כשבקטעים מסוימים השיפוע עובר את ה-20%, העלייה בקטגוריה HC, אחת משתי העליות היחידות בשנה הזו של המרוץ בקטגוריה הזו. מלבד האנגלירו, הקטע כלל ארבע עליות מדורגות אחרות, שתיים מקטגוריה 3 והשתיים האחרות מקטגוריה 1. בקטע ניצח יו קארת'י, לאחר שהתקיף 1.2 ק"מ לסיום על האנגלירו, והפך לרוכב הבריטי הראשון לנצח על העלייה, כשהוא מקדים את ולאסוב, מאס, וקאראפאס שחצו את קו הסיום כ-16 שניות אחריו. רוגליץ' סיים במקום החמישי, 26 שניות אחרי קארת'י, כשהוא חוצה את קו הסיום לצד בן קבוצתו האמריקאי ספ קוס ודן מרטין במקומות ה-6 וה-7 בהתאמה. בעקבות כך עלה קאראפאס בחזרה להוביל את המרוץ, כשהוא מקדים ב-10 שניות את רוגליץ' במקום השני. יו קארת'י חלף על פני מרטין ותפס את המקום השלישי, בפער של 32 שניות לעומת 35 שניות של מרטין.
קטע 13.
אחרי קטע 12, הרוכבים נכנסו למחרת ליום המנוחה השני והאחרון במרוץ, קטע 13 התקיים יומיים אחרי קטע 12 והיה קטע נגד השעון היחיד במרוץ, 33.7 ק"מ ממורוס למיראדור דה אזארו, הקטע היה מישורי עד לעלייה האחרונה שעלייה הסתיים נגד השעון, עלייה באורך של 1.8 ק"מ ובקטגוריה השלישית אך בשיפוע ממוצע של 14.2%. בעקבות כך, רוב הרוכבים החליפו חזרה מאופני נג"ש לאופני כביש עבור העלייה. בקטע ניצח פרימוש רוגליץ', שהשיג את הניצחון הרביעי שלו במרוץ, מקדים את וויל בארטה (CCC) בשנייה ואת נלסון אוליביירה (מוביסטאר) ב-10 שניות. קארת'י סיים רביעי את הקטע, בפער של 25 שניות מרוגליץ', כשקאראפאס סיים שביעי, 49 שניות מרוגליץ', בעקבות כך חזר רוגליץ' להובלת המרוץ בפער של 39 שניות מקאראפס ו-47 שניות מרוגליץ', דן מרטין, שסיים את הקטע במקום ה-12 בפער של 1:12 דקות מרוגליץ', התבסס במקום הרביעי הכללי בפער של 1:42 דקות מרוגליץ', כשמאס סגר את החמישייה הראשונה בפער של 3:23 דקות.
קטע 14.
קטע 15 כלל 204.7 קילומטרים מלוגו לאורנסה, בתוואי גבעי ושלוש עליות מדורגות בקטגוריה 3. זה היה קטע נוסף לקבוצת הבריחה לאחר ששבעה רוכבים נכללו בה, ביניהם רוכבים שכבר ניצחו קטעים במרוץ, כמו וודס, ולנס וסולר. הקטע הסתיים במאוץ על גבעה, בו השיג ולנס את הניצחון השני שלו בקטע במרוץ, מקדים את וודס ואת זדנק שטיבר (דקונינק קוויק-סטפ) במקום השלישי. במהלך הקטע פרשו אלכסיס רנאר (Israel Start-Up Nation), אלכסנדר קאמפ (טרק-סגפרדו) ומרטין סלמון (סאנווב).
קטע 15.
קטע 15 היה הקטע הארוך ביותר במרוץ, 230.8 קילומטרים ממוס עד לפוובלה דה סנבריה, הקטע היה בתוואי גבעי וכלל כחמש עליות מדורגות, כולן בקטגוריה 3 שלא פירקו או דיללו רוכבים בפלוטון, והקטע הסתיים בספרינט רב משתתפים בניצחונו של יספר פיליפסן (יו. איי. אי. אמירטס), מקדים את שני הגרמנים, פסקל אקרמן ויאניק שטיימלה (דקונינק קוויק-סטפ). במהלך הקטע פרשו גרבן תייסן, פים ליחטארט (טוטאל דיירקט אנרז'י) והארי טאנפילד (AG2R La Mondiale), מה שהשאיר את הקבוצה הצרפתית עם שלושה רוכבים בלבד.
קטע 16.
קטע 16 כלל 162 קילומטרים מסלמנקה לקיודאד רודריגו, הוא כלל 2 עליות מדורגות, אחת בקטגוריה 2 והשנייה בקטגוריה 1 והיה בתוואי גבעי, גם הקטע הזה הסתיים בספרינט רב משתתפים, בו ניצח מגנוס קורט (EF Pro Cycling) לאחר שהקדים את רוגליץ' ורוי קושטה, אך הפורטוגלי נפסל על ידי חבר השופטים ואת מקומו בשלישייה תפס דיון סמית' (מיצ'לטון - סקוט). במהלך הקטע פרש אנדראה באג'יולי, כשלואיס לאון סאנצ'ס (אסטנה) לא זינק אליו.
קטע 17.
קטע 17 כלל 178 קילומטרים מסקוורס לעלייה באלטו דה לה קובילה, הקטע ההררי האחרון במרוץ. האלטו דה לה קובילה הייתה העלייה השנייה במרוץ מלבד האנגלירו שהיא בקטגוריה HC, כשהיא באורך של 11.7 ק"מ בשיפוע ממוצע של 6.9%. מלבדה, בקטע היו עוד חמש עליות מדורגות, אחת בקטגוריה 1, שלוש בקטגוריה 3 ואחת בקטגוריה 2, מה שהפך את הקטע לאחד משני הקטעים הכי הרריים במרוץ, ביחד עם קטע 12. בקטע ניצח דויד גאודו, שהשיג את הניצחון השני שלו בקטע במרוץ לאחר שהתקיף מתוך קבוצת הבריחה בקילומטרים האחרונים על האלטו דה לה קובילה, מקדים ב-28 שניות את ג'ינו מאדר (NTT Pro Cycling) וב-1:05 דקות את יון איסאגירה. פרימוש רוגליץ' אומנם הפסיד 21 שניות לריצ'רד קאראפאס שסיים 8 את הקטע בפער של 2:35 דקות מגאודו המנצח, בעוד רוגליץ' עצמו סיים במקום העשירי, בפער של 2:56 דקות מגאודו, אך זה לא היה מספיק לאקוודורי שנאלץ להסתפק במקום השני הכללי, 24 שניות מרוגליץ, בעוד קארת'י סגר את הפודיום במקום ה-3, 47 שניות מרוגליץ'. דן מרטין סיים רביעי כללי, 2:43 דקות מרוגליץ', בעוד הפער של אנריק מאס במקום החמישי עמד על 3:36 דקות. גיום מרטן הבטיח את ניצחונו בקטגוריית ההרים עם 99 נקודות, בעוד פרימוש רוגליץ' הבטיח ניצחון שני ברצף גם בקטגוריית הנקודות, בה הוביל מתחילת המרוץ, עם 204 נקודות.
קטע 18.
קטע 18 היה הקטע האחרון במרוץ, 139.9 קילומטרים מהיפודורמו דה לה זארזוולה עד למדריד, בתוואי מישורי. הקטע היה ממלכתי, וכמו כל קטעי הכביש האחרונים בג'ירו, או בטור, הוא קטע בלי התקפות או מהלכים על הדירוג הכללי. הקטע הסתיים בספרינט רב משתתפים בניצחון שני במרוץ של פסקל אקרמן, לאחר שהקדים את סם בנט ואת מקס קאנטר. דווידה פורמולו (יו. איי. אי. אמירטס) לא זינק לקטע בשל לידת אשתו.
הלן שפיצר טיכאואר
הלן שפיצר טיכאואר (בהונגרית: Helen Spitzer Tichauer; 10 בנובמבר 1918 – 6 ביולי 2018) הייתה מעצבת גרפית, ניצולת השואה, שהייתה חברה בתזמורת הנשים באושוויץ ועובדת זכויות האדם.
ביוגרפיה.
טיכאואר נולדה בפוזוני, הממלכה האוסטרו-הונגרית (כיום ברטיסלאבה, סלובקיה).
מעצר האס אס.
בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה, היא נעצרה על על ידי האס אס והייתה אחת הנשים הראשונות שנשלחו למחנה אושוויץ בתחילת 1942. לאחר זמן מה גילו רשויות מחנה אושוויץ את כישוריה של טיכאואר כמעצבת גרפית, מה שמנע ממנה להישלח לתאי הגזים, ואף אפשר לה לעיתים להסתובב חופשי במחנה, ואפילו טיולים מזדמנים, מחוץ למחנה.
טיכאואר ניגנה בתזמורת הנשים באושוויץ על מנדולינה, בזמן שאסירי אושוויץ הוצעדו לתאי הגזים. התזמורת הייתה מנגנת מוזיקה מרגיעה, כדי שאסירי המחנה לא ידעו שהם עומדים למות.
שלטונות המחנה ניסו לפנות את המחנה ולהשמיד ראיות לפשעיהם. כאשר הצבא האדום התקרב למחנה, טיכאואר וחברה הצליחו להימלט מהשומרים שלהם במהלך צעדת מוות למחנה אחר.
לאחר המלחמה.
היא נישאה לארווין טיכאואר, ראש האבטחה של פליטים יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה במחנה העקורים פלדאפינג.
פרויקטים של האומות המאוחדות, וחיים עם ארווין טיכאואר.
בני הזוג הועסקו על ידי האו"ם בפרויקטים הומניטריים מרובים.
הטיכאוארים השתתפו בפרויקטים של האומות המאוחדות בפרו, בוליביה ואינדונזיה. בכתבה שהתפרסמה בעיתון הניו יורק טיימס נכתב כי לאורך כל הנסיעות שלהם, המשיכה הלן טיכאואר ללמוד שפות חדשות, ולהשתמש בכישורי העיצוב שלה, כדי לעזור לאוכלוסיות במצוקה, במיוחד לנשים בהריון ואמהות טריות. לטיכאוארים מעולם לא היו ילדים.
ארווין טיכאואר שימש גם כפרופסור להנדסת ביוטכנולוגיה, באוניברסיטת ניו סאות' ויילס ואוניברסיטת ניו יורק.
טיכאואר חיה עמו עד מותו ב-1996.
מערכת יחסים עם דייוויד וישנייה.
בדצמבר 2019 פרסם הניו יורק טיימס כתבה על היבט שלא תועד בעבר בחייה של טיכאואר באושוויץ. לטיכאואר בת ה-25 היה מאהב בן 17 באושוויץ, דייוויד וישנייה. הזוג הצליח לנהל קשרים חודשיים, ותכנן להיפגש ולהינשא אם הם ישרדו את המלחמה. עם זאת, הם איבדו זה את זה, במשך כמה שנים, וכשנודע להם אחד על השני, שניהם כבר היו נשואים.
וישנייה, אולץ להוריד גופות אסירים שהתאבדו בריצה על גדרות התיל במחנה. לאחר זמן מה נודע לנאצים שהוא יודע לשיר. הוא התחיל להופיע בפני שומרים הנאצים, וקיבל עבודה בבניין שכונה במחנה "הסאונה". וישנייה נדרש לחטא את בגדי האסירים.
במשך חודשיים הם עזרו זה לזה. בגלל הסיכון הרב שכרוך בפגישותיהם, הם ידעו שזה לא יימשך לאורך זמן. הם נדרו כי אם ישרדו את המלחמה הם ינשאו.