לאחר ששרה מתפשטת בעבודתה תוך כדי שהיא הוזה שהיא במקלחת, היא מאושפזת בבית חולים פסיכיאטרי. שם, היא מזהה מטופלת כאישה מהחלום שלה. כששרה מתארת את החלום בפני האישה, האישה מגלה וחושפת שהן חולקות אלמנטים דומים בחלומן, למשל רמפה של חייזרים באמצע האוקיינוס. שרה לוקחת את זה כאימות לאמונתה שהן שתיהן נחטפו על ידי חייזרים וממהרת בשמחה לספר לעובד הסוציאלי שלה, שהיא לא הוזה. למרות הזמנת העובד הסוציאלי להמשיך את האשפוז, שרה משתחררת לאחר 72 שעות בבית החולים.
בביתה, שרה מתלבשת בשמלת סבתה. היא גונבת את וילו מחוות הסוסים והולכת איתה לתוך היער. בקרחת היער, שרה עוצרת ונשכבת על הארץ. מיד לאחר מכן מופיעה ספינת חלל. שרנהיא מרחפת אל עבר השמיים ונעלמת.
הפקה.
ביוני 2019 הוכרז שאליסון ברי תככב בסרט בבימוי של ג'ף באנה על סמך תסריט שהוא כתב יחד עם ברי. ג'יי דופלאס ומארק דופלאס שימשו כמפיקים בפועל תחת "האחים דופלאס הפקות", כאשר נטפליקס המפיצה.
שחרור.
הבכורה העולמית הייתה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-27 בינואר 2020. שוחרר לצפייה ב-7 בפברואר 2020 בנטפליקס.
ביקורת.
"דוהרת" קיבל 71% תמיכה בביקורות באתר Rotten Tomatoes על סמך 58 ביקורות, עם ציון ממוצע של 6.3 מתוך 10. כסיכום ביקורות נכתב ""דוהרת" מראה חוסר רצון או חוסר יכולת לחקור את הנושאים העמוקים בהם היא נוגעת, אך הדרמה יוצאת הדופן הזו נשענת על ביצועיה המסורים של אליסון ברי". לפי Metacritic, שדגמו 17 ביקורות וחישבו ציון ממוצע של 61 מתוך 100, הסרט קיבל "באופן כללי ביקורות אוהדות".
ניק אלן ב-"RogerEbert.com" סקר את הסרט בזמן הקרנת הבכורה שלו בפסטיבל סאנדנס ונתן לו 3 כוכבים: "הכנות שברי מביאה להגלמותה המלאה של מחלת נפש היא גדולה, ועוזרת ל"דוהרת" להתגבר על הסיפור המסובך שלה".
פרשת הבתים בשמעון הצדיק
פרשת הבתים בשכונת שמעון הצדיק היא שורה של הליכים משפטיים ופסקי דין העוסקים בדיני קניין, דיני חוזים, משפט בינלאומי ומעשה בית דין. נושא הפרשה הוא מתחם מקרקעין על יד קבר שמעון הצדיק שנרכש והוחזק כהקדש בידי יהודים מהיישוב הישן, ובעקבות מלחמת העצמאות שוכנו בו משפחות פלסטיניות. לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד ירושלים נרשמה הקרקע מחדש על שם בעליה, ומאז מתנהל בין בעלי המתחם לדיירים סכסוך משפטי. לפרשה השפעות פוליטיות נרחבות והיא נתפסת אצל חלקים בציבור ובתקשורת כקשורה לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
רקע.
מחוץ לחומות העיר העתיקה של ירושלים ניצבת מערת קבורה אשר על פי המסורת מוכרת כקבר שמעון הצדיק. מתחם הקבר היה שייך לערבי תושב ירושלים, שגבה תשלום מיהודים שביקשו להיכנס לבקר ולהתפלל בקבר. באמצע המאה ה-19, כחלק מתהליך היציאה מן החומות, החלה להתפתח בהדרגה שכונה מוסלמית בשם שייח' ג'ראח מצפון לעיר העתיקה, סמוך לקבר שמעון הצדיק. הקשר ההיסטורי והדתי למקום הביאו את הרבנים הראשיים לירושלים לפעול לקניית מתחם הקבר, ובהמשך הוקמו בסמוך לקבר שכונות יהודיות בשם שכונת שמעון הצדיק ונחלת שמעון.
העובדות.
בשנת 1875, בהיותם הרבנים הראשיים בירושלים, רכשו הרב אברהם אשכנזי והרב מאיר אוירבך חלקות בשטח של כ-17 דונם במתחם קבר שמעון הצדיק, ורשמו אותם כהקדש. הבעלות על חלקות אלו עברה לוועדים של הישוב היהודי הישן בירושלים: ועד עדת הספרדים בירושלים והוועד הכללי כנסת ישראל. עם קום מדינת ישראל ופרוץ מלחמת השחרור כבש הצבא הירדני את מזרח ירושלים ובתוך כך את שכונת שמעון הצדיק, והיהודים שגרו בשכונה נאלצו להימלט ממנה.
בתקופת הכיבוש הירדני, מי שהחזיק בחלקות אלו היה הממונה הירדני על נכסי האויב. בשנת 1954 השכיר הממונה את שטח החלקות למשרד השיכון הירדני, שבנה במקום 28 יחידות דיור. דירות אלו היו מיועדות, על פי חוזה שנחתם בין ממשלת ירדן לאונר"א, עבור פליטים פלסטינים שישכרו את הדירות מהממשלה הירדנית ובכך יפסיקו להיחשב לפליטים על ידי אונר"א. בחוזים שנכרתו בין משרד השיכון הירדני לבין המשתכנים בדירות נקבעה תקופת ניסיון של שלוש שנות שכירות, כאשר בשנים אלו המשתכנים צריכים לשלם מיסים ודמי שכירות ולטפח את המקום. סעיף 11 לחוזים אלו קבע שבתום תקופת הניסיון משרד השיכון הירדני יעביר את הבעלות על הדירות למשתכנים ללא תשלום. העברת הבעלות לא יצאה לפועל.
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד ירושלים, עברו הנכסים שהיו בידי הממונה הירדני על נכסי האויב לידי האפוטרופוס הכללי. על פי חוק הסדרי משפט ומנהל, על האפוטרופוס לשחרר את הקרקעות והנכסים שבידו לבעלים המקוריים שלהם, ואכן, בספטמבר 1972 שחרר האפוטרופוס את החלקות שבמתחם והבעלות על החלקות נרשמה על שם ועד עדת הספרדים בירושלים והוועד הכללי כנסת ישראל. בתעודת השחרור נכתב שהוא נעשה בכפוף לזכות צד ג' אם יש כזו, ושהשחרור אינו מהווה הוכחה לבעלות על הקרקע. בתחילת שנות ה-2000 מכרו הוועדים את זכויותיהם במתחם לנחלת שמעון בע"מ.
הליכים משפטיים.
שנות ה-70 - פסק דין אל איובי.
לאחר שחרור הקרקע והרישום על שמם, פתחו הוועדים בהליכים משפטיים ודרשו כי שלושה נכסים הרשומים על שמם יפונו מדייריהם (פסק דין אל איובי). הם לא טענו שהמשתכנים הם מסיגי גבול, אלא שכניסתם לקרקע הייתה שלא כדין. טענתם זו נשענה על כך שלא נמצא שום מסמך חוקי המקנה את שטחי המתחם לממונה הירדני על נכסי האויב, ולכן הוא לא זכה בנכסים אלו כדין וכל שרשרת החוזים שבוצעה לאחר מכן היא חסרת תוקף. בית משפט השלום דחה טענה זו, תוך שהוא נשען על חזקת התקינות - חזקה שרשות שלטונית מבצעת את פעולותיה על פי דין, ולכן עצם זה שהממונה הירדני חתם על חוזה להשכרת הנכסים מלמד על כך שהם הוקנו לו כדין. לבסוף קבע פסק הדין כי המתחם אמנם שייך לוועדים, אך כניסת המשתכנים אליו הייתה כדין ולכן אין לפנותם.
בערעור למחוזי הוכיחו הוועדים שהצו המקנה לממונה הירדני את הזכות על קרקעות אלו פורסם רק במרץ 1967, כ-13 שנה לאחר השכרת המתחם למשרד השיכון הירדני. למרות זאת, דעת הרוב דחתה את הערעור, כשגם היא מתבססת על חזקת התקינות, הפעם תוך הנחה ששר הפנים הירדני אישר לממונה הירדני על נכסי האויב את השכרת המתחם. השופט וייס סבר בדעת מיעוט שיש לקבל את הערעור ולפנות את המשתכנים, מפני שהחוזה שלהם עם משרד השיכון כולל סעיף לא חוקי לפי תועבר הבעלות על הנכסים למשתכנים (פעולה שאינה בסמכות משרד השיכון הירדני שהוא עצמו במעמד שוכר בלבד בקרקע).
הוועדים ערערו ברשות לבית המשפט העליון, שגם הוא דחה את תביעתם מהטעמים של הערכאות הקודמות. נשיא בית המשפט העליון משה לנדוי אמר כי בית המשפט לא נזקק לטענות הקשורות לסמכות הממונה הירדני על פי המשפט הבינלאומי, וכן לא לטענה בגין הסגת גבול, מפני שטענות אלו לא הועלו בתחילת התביעה. התוצאה המשפטית הייתה כי הבעלות על הקרקע מעולם לא הועברה למשתכנים, ולכן הוועדים הם בעלי הקרקע, אלא שהמשתכנים נכנסו לקרקע כדין על פי שרשרת החוזים שנכרתו ביניהם לבין משרד השיכון הירדני ובינו לבין הממונה הירדני על נכסי האויב.
שנות ה-80 - פסק דין חנון.
בשנות ה-80 דרשו הוועדים כי המשתכנים בנכסים שברשותם יפונו (פסק דין חנון). במסגרת תביעה זו חתמו הצדדים על הסכם דיוני לפיו הנכסים שייכים לוועדים. התביעה נדחתה בבית משפט השלום וגם בערעור למחוזי. בפסקי הדין קבעו השופטים על בסיס התשתית העובדתית ועל בסיס ההסכם כי הנכסים שייכים לוועדים, אך המשתכנים שכרו אותם כדין והם בעלי מעמד של דיירים מוגנים. בקשת ערעור לבית המשפט העליון נדחתה.
התקבעות ההסכם הדיוני.
בשנות ה-90, אגב הליכים משפטיים הנוגעים לדמי השכירות שעל המשתכנים לשלם לוועדים, כמה מהמשתכנים טענו שהוקף הוא הבעלים של הנכסים, וההסכם הדיוני שבפסק דין חנון נחתם בטעות. בית הדין לשכירות דחה טענה זו על הסף, מפני שפסק דין חנון נשען על ההסכם הדיוני, וממילא טענה לביטול ההסכם צריכה להיות מושתקת משום מעשה בית דין. עוד נקבע כי ההסכם תקף משום כך על כל הנכסים שבמתחם, ולא רק על אלו שעלו לדיון בפסק דין חנון. גם בית המשפט המחוזי דחה טענה זו וקבע שההסכם תקף. בקשה לערעור ברשות על פסק הדין נדחתה.
לאחר שחלק מהמשתכנים לא שילמו את דמי השכירות, דרשו הוועדים כי יתפנו מנכסיהם. חלק מהבקשות נענו, וחלקן נדחו כדי לאפשר למשתכנים לבקש את ביטול ההסכם הדיוני. המשתכנים אכן פנו למישור זה וביקשו מבית משפט השלום כי ההסכם הדיוני יוכרז כבטל, אך בית המשפט דחה את טענתם:
המשתכנים ערערו לבית המשפט המחוזי, שדחה את הערעור. באותן שנים הם ביקשו לבטל את ההסכם מספר פעמים נוספות, אך גם בקשות אלו נדחו.
בתחילת שנת 1999 פלשה משפחת קורד לקרקע השייכת לוועדים וסמוכה לדירה בה היא מתגוררת, ובניגוד לחוק בנתה עליה מבנה. בעקבות זאת תבעו הוועדים את משפחת קורד בגין הסגת גבול. משפחת קורד הודתה כי לא מדובר בדירה השייכת להם, אך טענה שאין היא בבעלות הוועדים. בין השאר טענו שהסכם קניית הקרקע על ידי הרבנים הראשיים בירושלים במאה ה-19 בוטל על ידי בית הדין השרעי באותה תקופה. בית המשפט דחה טענות אלו, וקבע כי על משפחת קורד להתפנות מהמבנה הבלתי חוקי:
התביעות לפינוי הבתים.
בשנים 2009 ו-2010 הגישה נחלת שמעון בקשה למתן צו פינוי עבור 4 נכסים שבבעלותה, בגין אי-תשלום דמי שכירות, בניה לא חוקית בנכסים ופקיעת זכותם של המתגוררים בנכסים על פי חוק הגנת הדייר. באוקטובר 2020 קיבל בית משפט השלום את התביעות והורה על פינוי הבתים מדייריהם. הדיירים ערערו על פסיקה זו לבית המשפט המחוזי. בפברואר 2021 נדחה הערעור, ובית המשפט קבע כי על הנכסים להתפנות עד מאי 2021.