אחת הקללות המפורסמות במקרא היא אזהרה מרעב שיוביל לקניבליזם בתוך המשפחה: "ואכלתם בשר בניכם, ובשר בנותיכם תאכלו" (ויקרא כ"ו, כ"ט), וכן במגילת איכה, כתיאור המצוקה הקיצונית בזמן המצור על ירושלים בימי הבית הראשון, עליו נאמר "...נשים רחמניות בישלו ילדיהן...". ביטויים שאולים המאזכרים קניבליזם נמצאים באוסף הברכות בספר דברים "ואכלתם את אויביכם" () - במשמעות של ניצחון על האויבים, וכן בסיפור חטא המרגלים, יהושע וכלב אומרים לבני ישראל כי אל להם לפחד מ"עם הארץ", "כי לחמנו הם" - כנראה לחם במשמעות בשר (כפי שזה בערבית), כלומר ננצח אותם בקלות, כמו שאוכלים לחם, או בשר, בלי מאמץ.
התלמוד הבבלי (פרק יציאות השבת) מונה את השעות מזריחת השמש בה ראוי לאנשים לאכול את סעודת הבוקר:
ורש"י מסביר: 'לודים' - אומה, שקורין: קנליב"ש ואוכלי אדם הם, ורעבתנים.
סיפורים חסידיים מספרים על צדיקים שונים ששהו על אי בודד עם 'לודים', וניצלו בזכות צדקתם. בין היתר מסופר על הבעל שם טוב שבמסעו לארץ ישראל נתפס עם שני חבריו בידי אוכלי אדם. אלו קשרו אותם לעץ והחלו את סעודתם, כשכוונתם לבשל את הבעש"ט וחבריו מאוחר יותר. הבעש"ט שכח את כל תורתו ולא הצליח להיזכר בדבר, למעט אותיות האלף-בית. כשחזרו על רשימת האלף-בית בקול כמה פעמים, שבו ונזכרו בדברי התורה, ובעקבות זאת גם הגיעו אנשי משטרה מקומיים, ושחררו אותם.
המגיד ממזריטש הסביר את הגמרא על לודים, באופן אלגורי, כש'אכילת אדם' פירושה פגיעה חמורה באדם - והכוונה למי שמדבר 'לשון הרע'.
באסלאם.
במסורת המוסלמית הסונית מסופר על כמה אישים שאכלו את בשר אויביהם:
בהינדואיזם.
ברמה המיתולוגית האם הקניבלית המיתולוגית מוגדלת לממדים קוסמיים כדוגמת האלה ההינדית השחורה קאלי.
בתרבות.
אוכלי אדם קיימים באגדות העם מכל העולם. הדוגמה הבולטת ביותר היא המכשפה מהנזל וגרטל, הבוחנת את אצבעות הילדים, כדי לראות אם הם שמנים מספיק עבור ארוחתה. כך גם בסיפור יעקב והאפון בו הענק מזמר .
בספר הילדים העי"ג (ענק ידידותי גדול), הסופר רואלד דאל מתאר את הענקים המפחידים החוטפים ילדים בדרך קבע, ואוכלים אותם. הענק הידידותי מצליח להימנע מכך.
בדיחות על אוכלי אדם מצחיקות בגלל ההשתקה המקובלת בנושא. במרשתת קיימות רשימות ארוכות של 'בדיחות אוכלי אדם' או 'בדיחות קניבלים'. חלקן מתורגמות, אך רבים קשורים להווי הישראלי או היהודי או קשורים עם משחקי מילים בעברית.
בתחילת שנות השמונים פורסם הסרט האיטלקי 'Cannibal Holocaust' (שואת אוכלי האדם), המספר על צוות צילום היוצא לצלם שבט אוכלי אדם, באמזונס, ונעלם. צוות שני מוצא את מיכלי הסרטים וחושף אותם אט אט, למרות התנגדות השולחים. הסרט רווי אלימות ומיניות, מעשי אונס ורצח. הסרט גם מתעד פגיעה בבעלי חיים, באופן נרחב, כולל אכילת בעלי חיים בעודם בחיים. יוצר הסרט רוגרו דאודטו נעצר באשמת הפצת תועבה, מכיוון שהיו שמועות על כך שאנשים אכן נרצחו בעת ההסרטה אך הסתבר שמדובר בתרגיל שיווקי בלבד וההאשמות בוטלו. הסרט עדיין אסור להקרנה בארצות רבות ברחבי העולם בשל התוכן המזעזע והתעללות בבעלי חיים.
קניבליזם במאה ה-21.
במדינות דרום אפריקה עדיין מתקיימים טקסים ואירועים של קניבליזם, כשיש הרואים בבשר לבקנים בעל סגולה לריפוי.
בית ציוני אמריקה
בית ציוֹני אמריקה הוא מרכז תרבות ברחוב אבן גבירול פינת רחוב דניאל פריש בתל אביב.
הבניין נוסד ביוזמת ארגון ציוני אמריקה בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 והיה לאחד ממרכזי התרבות הראשונים בעיר. במקור נועד המוסד להתקיים כבית תרבות לשירות ציבור דוברי האנגלית ובעבר אף פעלו במקום האולפנים לעברית של עיריית תל אביב.
היסטוריה.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל מאיר הורמן, שבעקבות קשריו עם ארגון ציוני אמריקה, תכנן מספר פרויקטים לארגון, ובהם גם את כפר סילבר.
טקס הנחת אבן הפינה לבניין נערך ב-13 בינואר 1950 בהשתתפות יו"ר המפעל להקמתו, פרד מונוסון, נשיא המדינה חיים ויצמן, ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שגריר ארצות הברית ג'יימס מקדונלד, נשיא ההסתדרות הציונית באמריקה דניאל פריש וראש העירייה ישראל רוקח. לאחר מותו של דניאל פריש, נשיא ההסתדרות הציונית באמריקה, במרץ 1950 הוחלט לקרוא לבניין על שמו, וגם לרחוב הסמוך.
הבניין נחנך ב-13 במאי 1952. באירוע נכחו יו"ר הכנסת, שרים, חברי כנסת, ראש עיריית תל אביב וחברי הנהלת הסוכנות היהודית. ב-1960 הכריז ארגון ציוני אמריקה על תוכנית להקמת קומה נוספת למבנה ואולם הופעות.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הבניין התיישן והיה זקוק לשיפוץ. ארגון ציוני אמריקה החליט למכור אותו, אך לבסוף הוחלט לגייס תרומות לשיפוצו. בדצמבר 1986 הסתיים שיפוץ אולם ההופעות שבמבנה, שהוסב גם לשימוש כבית קולנוע עם 250 מושבים. במקביל החלה הקמת אולם נוסף בן 400 מושבים, במגרש שמאחרי המבנה הקיים, במימון חברת רסקו, שבנתה בחלק מהמגרש את מגדל דניאל פריש.
בשנת 1997 חתם ארגון ציוני אמריקה על הסכם עם חברת הנדל"ן "קלדש", מקבוצת "פועלים השקעות", על הסכם
לבניית מגדל מגורים בן 20 קומות מעל בית ציוני אמריקה. התוכנית אושרה בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה והועברה לאישור הוועדה המחוזית. לפי ההסכם הייתה אומרה לקבל 50% מתמורת המכירות של הדירות. ב-2002 החליט הארגון למכור את הבניין לחברת "קלדש", והוא נמכר בסוף 2003 תמורת 6 מיליון דולר. זמן קצר לאחר השלמת העסקה, במאי 2004, מכרה אותה חברת "קלדש" לאיש האופנה אלי טהרי תמורת כ-6.5 מיליון דולר. בכוונתו של טהרי הייתה להקים מגדל מגורים של 25 קומות, מעל למבנה הקיים המיועד לשימור; ולייעד את המבנה למרכז למעצבי אופנה ישראלית. בעקבות מכירת המבנה כמעט פסקה לחלוטין הפעילות התרבותית במקום.
בשנת 2006 מותג הבניין מחדש תחת השם "ZOA TLV", בנוסף חתם על הסכם לשיתוף פעולה עם ערוץ 8, במסגרתו קיים הערוץ את כל פעילויותיו באולמות הבניין, כולל הקרנות בכורה, הרצאות ותערוכות.
בקיץ 2009 הושלם שיפוץ הבניין, בעלות של 1.5 מיליון דולר, ותכנונו של מעצב הפנים האיטלקי מיקלה סימאונה.
בפברואר 2012 חזר לפעול בית הקולנוע שבמתחם, בשני אולמות, תחת השם "קולנוע אורלנדו", לאחר הפסקה של 15 שנים.
בינואר 2017 נפתח בקומת הקרקע של הבניין מתחם קולינרי.
פעילות.
בבית ציוני אמריקה נערכים על בסיס קבוע אירועים שונים, ביניהם מופעי תיאטרון, מופעי בידור, הקרנות סרטים, מועדון זמר, כנסים, סמינרים, סדנאות, פסטיבלים, ימי עיון, מפגשים ועוד.
בית ציוני אמריקה משתף פעולה עם משרד החינוך, משרד המדע והתרבות, המשרד לקליטת עליה, עיריית תל אביב ועם מפעלי תרבות שונים בישראל.
בין היתר, היה שותף לקיום הפסטיבל לתיאטרון אחר בעכו, פסטיבל הפסנתר, פסטיבל שישי אלטרנטיבי, פסטיבל הקומיקס. הגופים האמנותיים-תרבותיים הפועלים במסגרתו כוללים את התיאטרון האידי יידישפיל, התיאטרון הקאמרי, תיאטרון הפרינג' (תיאטרון השוליים), תיאטרון חיפה, תיאטרון באר שבע, תיאטרון החאן, אנסמבל רנה ירושלמי, המדרשה הליברלית, תערוכה ארצית לחובבי אמנות ועוד. בשנות ה-90 אירח בית ציוני אמריקה את סדרת מופעי הבידור הקומדי סטור, שלימים הפכה לתוכנית טלוויזיה מצליחה מאוד בערוץ 2.
בנוסף ממש הבניין לאירועים פוליטיים, דוגמת כינוסים מפלגתיים ובחירות מקדימות.
תיאטרון הפרינג'
בעל זבוב (ספר)
בעל זבוב (באנגלית: Lord of the Flies, בתרגום חופשי: "שר הזבובים") הוא רומן אלגורי שנכתב על ידי הסופר זוכה פרס נובל לספרות ויליאם גולדינג, בשנת 1954. הספר מתאר את קורותיה של קבוצת ילדים בריטיים שנקלעו על כורחם בעקבות התרסקות מטוס לאי בודד ללא קשר לעולם. עיקרה של העלילה בחברה המעוותת אותה בונים הילדים באי. שם הספר בעברית מתייחס לאל הכנעני בעל זבוב, שלפעמים משמש שם נרדף לשטן.
הספר הוסרט פעמיים: ב-1963 וב-1990. הופיע בתרגום עברי מאת אסתר כספי במסגרת 'ספריה לעם' של עם עובד (תשכ"ה 1965). ב-2011 יצא הספר בתרגום חדש מאת אמיר צוקרמן.
רקע.
בתקופה בה נכתב הספר הייתה נפוצה ספרות האיים באירופה. ספרים רבים נכתבו על פי דגם חוזר בו קבוצת ילדים נקלעת לאי בודד, מנותקת מהעולם המוכר לה, ומצליחה במשך הזמן ליצור באי "חברה" אוטופית המחקה ומיישמת את המודל המוכר של חברה מערבית דמוקרטית-נאורה. גולדינג בא להתריס כנגד אלו בספרו. החברה אותה בונים הנערים ב"בעל זבוב" שונה במהותה מן הדגם הטיפוסי. חרף חינוכם הטוב מתנתקים הנערים מהחברה התרבותית ונסחפים אחרי יצריהם לכדי יצירת חברה פראית בה האדם מתגלה כאויב הגדול של עצמו.
בנוסף, רומן זה יצא לאור בשנות ה-50, כשזוועות מלחמת העולם השנייה התפרסמו יותר ויותר. יש האומרים כי המחבר ערך ברומן זה מעין ניסוי מעבדה, המנסה לבדוק האם זוועות המלחמה, ובפרט אירועי השואה היו מקרה חד-פעמי או תוצאה של יצרו הרע וחסר התקנה של האדם.
עלילה.
הספר עוסק בקבוצת נערים שנקלעה לאי בודד בזמן מלחמה. בספר מתוארים החיים שהם מנהלים על האי, בהיעדר מבוגרים, מאבקי הכוח שמתנהלים על השליטה באי, והניסיון הכושל לכונן באי חיים תרבותיים וחברה מוסרית ויעילה. במשך הזמן הנערים מאבדים צלם אנוש ומתדרדרים להתנהגות שבטית ובלתי מוסרית, שתוצאותיה הן מותם של שניים מבני החבורה (סיימון וחזרזיר). הסופר ניסה לשקף בעזרת הספר את פניה של החברה האנושית על כל פגמיה, ועל כל הבעיות ששוררות בה.