בובאל קוקה מתאפיין בזוג קרניים גדולות וספירליות המתחלקות ל-3 צורות עיקריות: 1) צורת סוגריים ("{"), הקרן צומחת לכיוון מעלה באלכסון, מתעגלת וממשיכה לצדדים - אם כי לא בקיצוניות כשל בובאל סוואיני, ולבסוף מתעקלת כלפי מעלה ופנימה עם שפיצים לכיוון אחורה; זוהי הצורה הנפוצה. 2) צורת U רחבה, הקרן צומחת לכיוון מעלה וקדימה תוך כדי עיגול חד שמזכיר במקצת את קרני בובאל ליכטנשטיין; גם צורה זאת די נפוצה. 3) צורת ירח, הקרן צומחת בעיגול לכיוון הצדדים ומעלה בדומה לקרני דאמאליסק הסהר. כשני שלישים מהקרן עבים בצורה אחידה פחות או יותר, ואילו השליש האחרון הופך בהדרגה לצר עד שמסתיים בשפיץ חד. המרחק בין הקרניים משתנה בין הבסיס לקצוות ותלוי בעיקר במבנה הקרן: בצורת הסוגריים הן יהיו רחוקות פי-8 מהבסיס, בעוד שבצורות האחרות המרחק שווה בין הבסיס לקצוות. הקרן מחורצת בסביבות 14-10 טבעות גדולות במרווח גדול בין אחת לשנייה, ובחריצים דקים בבסיס הקרן; אזור השפיץ נשאר חלק. צבע הקרניים של תת-מין זה שחור-כחלחל, חלודה כהה\בהיר ואפור כהה\בהיר. אין הבדל בולט בין קרני הזכרים לנקבות.
הפרווה של בובאל קוקה חלקה ומבריקה, ומורכבת משערות קצרות ודלילות. צבע הפרווה בהיר למדי ונע בין חום צהבהב בהיר לחום אדמדם עד קפה עמוק בצדדי הבטן, המותניים והצוואר. החלק האחורי של הגב נוטה להיות כהה מן השאר. הגחון, החזה, והעכוז נוטים לצבע חיוור - צהבהב חולי או לבן קרמי. צבע הרגליים משתנה בין חום בהיר בצד החיצוני, ללבנבן בצד הפנימי, כשעל הברכיים יש לפעמים כתמים שחרחרים. הצבע של הזנב בהיר בתחילתו, ומסתיים בציצת שיער מברשתנית וארוכה בצבע שחור. ישנם פרטים עם צבע אחיד בכל הגוף.
צבע הראש של בובאל קוקה משתנה בין צהבהב באזור הלחיים, לחום בהיר\כתמתם\אדמדם כהה במצח והחרטום. הצבע מתפשט גם לאזור הלוע והשפתיים על פי רוב בגיל מבוגר. מעל העיניים יש קצוות שיער בהירות שיוצרות מראה של "גבות", ומזכירות קצת את הפס הלבן שאצל בובאל מערבי. מלבד זאת בובאל קוקה חסר סימוני פנים בולטים. הצד הפנימי של האוזניים לבנבן, והצד החיצוני חום או אדמדם בהיר.
כשאר תת-המינים, בובאל קוקה בעל גוף רחב וארוך, צוואר קצר, חרטום מוארך ו"עוקץ קרן" בולט וייחודי. יש לו גבנון קטן בכתפיים, רגליים ארוכות וחזקות, בלוטות ריח גדולות ואף מחורץ בצורת "U". הוא בין הקטנים שבתת-המינים. אין הבדל בולט בין הזכרים לנקבות.
מידות הגוף של בובאל קוקה.
גובה הכתפיים: כ-120 ס"מ.
אורך ראש וגוף: כ-245 ס"מ.
אורך הקרניים: 60 ס"מ.
אורך הזנב: 70-45 ס"מ.
משקל: 150-120 ק"ג.
בובאל קוקה מצוי בצפון ומרכז טנזניה (מחוזות: ארושה, דודומה, מניירה, קילימנג'רו, מארה, מבנזה, שיניינגה, סינגידה, טאבורה, טאנגה), ודרום קניה (מחוז החוף, מחוז עמק ריפט, מחוז ניאנזה, מחוז המערב ומחוז המזרח). בצפון מערב קניה במחוז עמק ריפט מצויה אוכלוסייה גדולה יחסית של הכלאיים "בובאל קנייתי".
כרוב תת-המינים, בובאל קוקה מאכלס אזורים מישוריים - בעיקר ב"סוואנות הסרנגטי" (סוואנות יבשות המאפיינות את דרום מרכז אפריקה) וכן חורשים דלילים וסוואנות שיחים דוקרניות. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 30-20 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת 1,000-250 מ"מ לשנה.
האקולוגיה שלו דומה לשאר תת-המינים: פעיל בקבוצות של 5 עד 20 פרטים, עם שיא של פעילות בשעות הבוקר והערב, ומנוחה בשעות הצהריים החמות. תזונתו מורכבת ברובה מעשבים ירוקים וטריים, אך בעונות יבשות בעשבים באיכות נמוכה יותר. במקומות בהם יש שפע במזון ניתן לראות עדרים של עד 300 פרטים. בדרך כלל בעונת היובש בובאלי קוקה מצטרפים לנדידה הגדולה מסוגה בעולם לאזורים עשירים במזון ומים לצד גנו כחול, זברה מצויה, צבי תומסון, איילנד מצוי, אימפלה, ועוד. הוא מסוגל לרוץ במהירות של עד 80 קמ"ש. הזכרים הבוגרים טריטוריאליים, ומנסים לתפוס לעצמם שטח אותו הם מסמנים בצואה, שתן, ובלוטות ריח. הריונה של הנקבה נמשך כ-8 חודשים לאחריהם נולד עגל יחיד השוהה בימיו הראשונים בסבך. צבעו חיוור אף יותר משל הבוגרים והוא דומה מאוד לעגלי דאמאליסק הסהר. עד גיל 3 חודשים קרניו מתחילות לצמוח, ופרוותו מקבלת גוון כהה יותר. הוא נגמל לאחר ארבעה חודשים, ומגיע לבגרות משנה וחצי עד שנתיים וחצי כשעד אז הוא צמוד בדרך כלל לאימו. תוחלת חייו כ-19 שנים.
בובאל קוקה מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC) ובכך הוא נחשב במצב הטוב ביותר מבין תת-המינים של הבובאל האיילי. עם זאת, הוא חווה בעבר הרס בית גידול נרחב שגורם למגמת אוכלוסייתו להיות בירידה. הוא מצוי כיום בעיקר באזורים מוגנים: אזור השימור נגורונגורו, הפארק הלאומי סרנגטי, "הפארק הלאומי טראנגירה" ו"הפארק הלאומי ארושה" בטנזניה, "הפארק הלאומי מזרח צאבו", "שמורת אמבוסלי", ושמורת מסאי מארה בקניה. אומדן האוכלוסייה העולמי של בובאלי קוקה נאמד בכ-42,000 פרטים.
טאר (יונק)
טאר הוא כינוי לקבוצה של אנטילופת-עז הכוללת שלושה מינים החיים באסיה, שבעבר השתייכו לסוג "Hemitragus", אך הופרדו לסוגים נפרדים בהתחשב בהבדלים רבים בגנטיקה שלהם. שלושת המינים חיים באזורים גאוגרפים שונים לחלוטין, וכולם אנדמיים לשרשראות הרים מסוימות. מקור השם "טאר" הוא בשפה הנפאלית. השם המדעי של הסוג נגזר מיוונית כדלהלן: ""Hemi" = מחצית, "tragus" = תיש; משמעות השם היא שלמרות שמצד אחד הטארים מזכירים מאוד את עיזי הבר יש להם מאפיינים ייחודיים משלהם הנעדרים אצל העיזים. שלושת המינים מאוימים כיום על ידי אובדן בית גידול נרחב, ומגמת אוכלוסייתם בירידה.
מאפיינים.
המאפיין העיקרי הנמצא אצל שלושת המינים הוא הקרניים שלהם שצומחות בצורת C, כאשר הקרן שטוחה משני צדדיה או מצד אחד - תלוי במין. הפרווה שלהם עבה למדי ומגינה עליהם מטמפרטורות קפואות בבית גידולם ההררי, ואורכה משתנה בין המינים. יש להם גוף ארוך, צוואר קצר, וראש קטן ביחס לגוף. אוזניהם קטנות למדי, וזנבם ורגליהם קצרים. יש להם פרסות קצרות וגמישות המאפשרות להם לטפס על סלעים וצוקים חלקים ואנכיים. הנקבות של מינים אלו דומות מאוד לנקבות של עיזי וכבשי בר. שלושת המינים מפגינים דו-צורתיות זוויגית מובהקת, כשהזכרים גדולים וכבדים מהנקבות, ויש להם סימונים ייחודים כדוגמת רעמה וזקן, או צבע פרווה כהה יותר. הפרווה מספקת להם בדרך כלל הסוואה מצוינת על הרקע המחוספס שבו הם חיים. בשעת סכנה הם רצים במהירות לאזורים גבוהים, ומדלגים בזריזות על צוקים וסלעים.
מינים אלו הם בעלי חיים הפעילים לאורך שעות היום, עם שיא של שעות פעילות בשעות הזריחה והשקיעה, ומנוחה בשעות הצהריים. הם תלויים מאוד במקורות זמינים של מזון ומים, ויבצעו נדידות בהיקף קטן כאשר יחסרו להם משאבי טבע. הם חיים בעדרים גדולים או בקבוצות קטנות, והזכרים המבוגרים נוטים לחיות בבדידות. אויביהם העיקריים של הבוגרים הם בעיקר מינים שונים של נמרים, ודורסי יום מהווים איום לגדיים. בית הגידול של הטארים הוא פסיפס של צוקים סלעים ומדרונות הררים בגבהים של 5,000-1,000 מטר מעל פני הים, והעדפות לגבהים ספציפיים משתנות בין המינים. כמות המשקעים באזורים אלה גבוהה בדרך כלל מן הרגיל. תזונתם מבוסס על עשבים, עשבי תיבול, עלים ושיחים.
טאר ההימלאיה
טאר ההימלאיה (שם מדעי: "Hemitragus jemlahicus"), הוא סוג של פרסתן מעלה גרה גדול דמוי-עז, האנדמי להרי ההימלאיה ומהווה מין יחיד בסוגו; הוא תואר לראשונה בשנת 1826 על ידי צ'ארלס המילטון סמית'.
טאר ההימלאיה הוא חלק משלושה מיני עזים הקרויים טאר, לצד טאר ערבי וטאר נילג'ירי. אלה נחשבו לבני אותו סוג ("Hemitragus") עד 2005 אך הופרדו עקב הבדלים, אך כיום השניים האחרים נחשבים כסוגים נפרדים ולכל אחד מהם יש קרבה גנטית לסוגים אחרים בתת-משפחת היעלים, כך שכיום הקבוצה אינה טקסונומית. כיום זהו המין היחיד בסוגו אף ששני מינים: "Hemitragus bonali" ו-"Hemitragus cedrensis" מהפליסטוקן נכחדו.
טאר ההימלאיה הוא קרוב משפחה של עזי הבר, ומותאם במיוחד לחיים במורדות ההרים הסלעיים של הרי ההימלאיה. יש לו פרווה עבה וכהה המחממת אותו בחורף. באביב כאשר הטמפרטורות עולות, חלק גדול מהפרווה נושר והופך להיות בהיר יותר בצבע. הפרסות מותאמות היטב לבית גידולם ההררי ומאפשרות להם לדלג ולרוץ בזריזות במדרונות וסלעים חלקים, מה שהופך את הטארים לטפסנים מעולים. הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים המחודדות בקצוותיהם, אם כי הקרניים של הנקבות קטנות יותר. קרניי הטאר צומחות בזווית לאחור ומתעקלות כלפי הגוף, מה שמונע פגיעה חמורה בקרבות בין הזכרים. הגדי דומה מאוד למבוגרים במבנה גופו, אולם פרוותו בצבע אחיד ורגליו שחורות. זכרים בוגרים נבדלים בקלות מהנקבות על ידי הצווארון המסולסל והרעמה הבולטת שלהם. בית גידולו הוא בעיקר במדרונות וצוקים, והוא פעיל ברוב שעות היום בקבוצות או עדרים גדולים.
השם המדעי נגזר מיוונית ומסנסקריט כדלהלן: "Hemi" = "חצי", "tragus" = "תיש"; מתייחס לכך שמצד אחד הטאר דומה מאוד לעיזי הבר, אך יש לו גם מאפיינים ייחודיים משלו. "jemlahicus" = "השייך לשלג", ומתייחס לבית גידולו ההררי והמושלג. הכינוי "טאר" הוא במקור שם נפאלי לפרסתן זה, והוא נמצא כבר בשימוש בכתבים אנגליים משנת 1835. אף על פי שבמבט חיצוני ניתן לחשוב שטאר ההימלאיה הוא הגדול ביותר מסוגי הטארים בשל רעמתו, בפועל הוא קטן במעט מהטאר הנילג'ירי, ושניהם נחשבים לגדולים ביחס לטאר הערבי.
אנטומיה.
קרניים.