רוסיפיקציה
רוסיפיקציה, ובעברית מיושנת ריסוּס (ברוסית: Русификация) היא צורה של הטמעה תרבותית, בה קהילה מקבלת על עצמה את השפה והתרבות הרוסית ואת האלפבית הקירלי, או שסממנים אלה נכפים עליה על ידי השלטון. הן האימפריה הרוסית והן ברית המועצות ביצעו רוסיפיקציה בקהילות אותן כבשו, בקהילות שהיוו מיעוט אתני בקרבן, או עליהן הייתה למעצמה הרוסית השפעה קרובה. הרוסיפיקציה בוצעה בדרך כלל בשתי זרועות - פוליטית ותרבותית. במישור הפוליטי נכנסו פקידי שלטון רוסים במקום ההנהגה המקומית וצורות שלטון מקומיות הוחלפו בצורת השלטון הרוסית (כפיפות לצאר בתקופת האימפריה הרוסית או הנהגה על ידי המפלגה הקומוניסטית בתקופת ברית המועצות). במישור התרבותי נאסרה הוראת שפה לאומית, ובמקומה הוכנסה הרוסית כשפה רשמית ונאכפה הסדרה וצנזורה על יצירה מקומית, על מנת שלא תגלה סממנים לאומיים שאינם רוסים. בנוסף, עודד השלטון המקומי התיישבות של רוסים אתניים בקרב קהילות ועל פני כל השטח שנשלט על ידי מוסקבה. באימפריה הרוסית נכפתה על הנוצרים גם הדת הפראבוסלאבית. גם במשטר ולדימיר פוטין נשמעות טענות נגד רוסיפיקציה ברפובליקות אסלמיות ובקרב מיעוטים אתניים, שנמנעת מהם לימוד שפה מקומית.
יתרונות וחסרונות.
מבחינת השלטון היה לרוסיפיקציה יתרון בחיזוק השליטה הריכוזית של האימפריה. הן באופן סמלי כשלטון החודר לכל רובדי הקיום והן באופן מעשי, כאשר קל יותר לשלוט ולפקח כאשר האוכלוסייה הומוגנית לפחות מבחינת השפה. הרעיון שמפינלנד ועד קוריאה, מעמי סיביר ועד עמי הקווקז כל האוכלוסייה מדברת בשפה אחת ואוחזת באותה מערכת שלטון, תרבות וערכים היה עקרון מוביל של השליטה במרחב כה גדול בשטחו וכה מגוון באוכלוסייתו.
מבחינת שכבות האוכלוסייה שאימצו אותה, היה לרוסיפיקציה יתרון בניעות חברתית, כדרך שהקלה על כניסה ללימודים אקדמאיים, למקצועות מכניסים ולשורות ההנהגה הפוליטית ברמה הארצית.
מבחינת ההנהגה המקומית והמסורתית של הקהילה ומבחינת השאיפה הלאומית לשימור השפה והתרבות - היוותה הרוסיפיקציה איום משמעותי. יצירה במסגרת השפה והתרבות הלאומית התבצעה פעמים רבות במחתרת והיוותה התרסה נגד השלטון המרכזי.
אורן פישר
אורן פישר (נולד ב־9 בפברואר 1984 בלוס אנג'לס, ארצות הברית). הוא אמן ואקטיביסט חברתי ישראלי. הוא ידוע בשל פעילותו האמנותית והחברתית במרחב הציבורי ובחללים הסגורים של הגלריות והמוזיאונים. על עבודותיו הוא חותם בשמו הפרטי בלבד "אורן" עם גרשיים. הוא ממקימי גלריית משונע והבית האדום. תערוכת יחיד של פישר המתפרשת על פני 3 קומות, נפתחה בחודש יוני 2021 בבית סותבי'ס בתל אביב-יפו, לאחר שזכה בפרס הפטיש בשנת 2019. עבודתו 'הסירה' העוסקת בהגירה ובפליטים, הוצגה בסוף שנת 2019 במוזיאון העירוני של קסטלבונו השוכנת ליד העיר פלרמו שבסיציליה. תערוכה זו הוצגה במסגרת שיתוף פעולה של מוזיאון ינקו דאדא שבעין הוד עם המוזיאון בסיציליה ועם מוזיאון העיר בדיסלדורף, גרמניה.
ביוגרפיה.
אורן פישר נולד בשנת 1984 בלוס אנג'לס לעופר ולאמי. כשהיה בן שנה עלתה משפחתו לישראל והשתקעה ברעננה. בשנת 1991 עברה המשפחה להתגורר בלאס וגאס ולאחר כשנה שבה לרעננה. למד בתיכון אוסטרובסקי. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל בגדוד 932 בתפקיד קשר. לאחר שסיים את שירותו הצבאי, נסע לעיר הולדתו לוס אנג'לס ועבד שם כשנה ולאחר מכן טייל במשך שנתיים בהודו, באוסטרליה ובבמדינות נוספות. עם חזרתו לארץ החל לעבוד בבניין כמנהל אתר בנייה. בשנת 2012 עבר להתגורר בקיבוץ שניר והחל ללמוד כלכלה במכללת תל-חי. באותה עת החל לדבריו לחטוא ב"אסקפיזם". הוא התחיל לפסל בביתו עבודות אמנות מחומרים שמצא בסביבת מגוריו ויצר אט אט, כך אמר, עולם פנטזיונרי שאליו ברח והתמכר. עבודות האמנות שיצר הוצגו לראשונה בהנרייטה פאב בכפר סאלד, ולאחר מכן בראש פינה, בקיבוץ איילת השחר ובמחניים. בחודש ספטמבר אותה שנה, יזם פרויקט שכונה 'צבעי בסיס', שמטרתו הייתה להביא את האמנות לבסיסים צבאיים נטושים. אחד הבסיסים היה בסיס סורי נטוש ברמת הגולן, שעליו "השתלטו" 17 אמני רחוב ובו הציגו את עבודותיהם. יוזמה זו הביאה את פישר להכרה כי הוא לא "רק אמן של סטודיו", אלא אמן שזקוק מעת לעת לשתף פעולה עם אמנים נוספים.
בשנת 2014, השתקע פישר בדרום תל אביב והחל לצייר ציורי גראפיטי ברחובות העיר ולהטביע את חותמו הייחודי על קירותיה ומרחביה השונים. בחודש אפריל 2014 חבר לאמן אנטון אברמוב, עמו הקים בבניין נטוש המיועד להריסה, ברחוב הרצל את משונע - גלריה לאמנות עכשווית שמטרתה הייתה לפי מייסדיה לשקף את הסביבה שבה היא פועלת. עם סגירת הגלריה בחודש אוקטובר 2017, החל פישר לשמש כאוצר וכמנהל פרויקטים קהילתיים של הבית האדום - מרכז לאמנות ותרבות בשכונת שפירא בתל אביב.
ציורי הגרפיטי.
ציורי הגרפיטי של פישר קנו להם אחיזה בשכונות הציוריות ובאזורי התעשייה של דרום תל אביב, ומקצתם ברחבי העיר הלבנה. ניתן לראותם על גבי קירות חשופים, על חזיתותיהם של מבנים נטושים, על תריסי המתכת המשמשים לנעילת חנויות, על שפת המדרכות ועל כל שטח חשוף שמזמן לו משטח ראוי לערכת הצבעים שהוא נושא עימו באופן תדיר. "אני לא זז מהבית בלי טוש. כשיש לי מסר חשוב להעביר, אני רושם באופן ספונטני. לעיתים אני יוצא בלילות שבת או בשעות בוקר מוקדמות. בהזדמנות אחרת אמר "ברחוב אני כמו תמנון, שולח זרועות, מפזר את עצמי. לא וונדליזם, לא מחאה, פיור כיף. זה ציור המערות שלי".
הוא הושפע מאוד מז'אן-מישל בסקיה, שהחל את דרכו האמנותית בשנות ה-80 של המאה ה-20, כאמן גרפיטי ברחובות מנהטן בניו יורק, ובהמשך כצייר נאו-אקספרסיוניסטי המציג את עבודותיו בגלריות ובמוזיאונים. אורן העיד כי הוא שותף לקו ולמחשבה של בסקייה שהנחו אותו להכניס את אמנות הרחוב אל חלל המוזיאון. לדבריו "זה רגע שמכיל בתוכו את הספק ואת שאלת קיומה של אמנות הרחוב כמהלך חתרני ואנטי ממסדי". לעיתים מוסיף פישר לציורי הגרפיטי שהוא יוצר, טקסטים קצרים, כמו הטקסט "סלפי לבד בשקיעה" המתלווה לציור של אדם האוחז טלפון נייד, על רקע שקיעת השמש בחוף הים של יפו. שלושת המילים הללו הולחנו על ידי ענבר חצרוני.
שיתופי פעולה עם יוצרים.
מאז שהחל פישר ליצור, הוא מעיד על הצורך שלו לשתף פעולה עם אמנים מתחומים שונים. "עברתי בעשור הזה כמה תחנות משמעותיות ושיתופי פעולה שהפרו אותי מכיוונים שונים. אני לא אמן שעובד רק בסטודיו על האמנות שלו. אני זקוק לקהילה. לשיתופי פעולה. ליצירה חברתית. וכן יש את זמן הסטודיו שהוא זמן התכנסות וריפוי אישי עבורי ואני מקדש אותו. אני צריך לחיות את שני העולמות האלו במקביל, כדי להרגיש שלם יצירתית".
צבעי בסיס.
במהלך חיפושיו של פישר אחר חומרי גלם לעבודותיו באזור הצפון, נקלע לבסיסי צבא נטושים שהעניקו לו השראה לאמצם כמשכן למיזם אמנותי קהילתי. לצורך ביצוע המשימה, שיתף פעולה עם ליאור אינס מקיבוץ שניר, פעיל בתחום התרבות והתקשורת ויחדיו הם הפיקו בשנים 2012 ו- 2013 שתי תערוכות רבות משתתפים שכונו 'צבעי בסיס 1' וצבעי בסיס 2' שהוצגו בבסיסים צבאיים נטושים. להפקת 'צבעי בסיס 2' הצטרפו עידו אורן ורועי אבירם. בדף הפייסבוק של המיזם כתבו המארגנים כי רוב ההפקות שלהם מתרכזות בקריאה לעשייה תרבותית שתשפיע על השוליים הגאוגרפיים והחברתיים בישראל. בהתייחסם לפרויקט 'צבעי בסיס' אמרו כי הם שואפים להוציא את האמן משגרת הגלריה והנוף האורבני, ולמקם אותו במרחב פתוח, חף מסטריליות, טעון בעבר ובלתי מוגדר בהווה", ובאופן הזה "לקדם יצירה אותנטית, כנה וחדה, אשר תפריח שיח אומנותי הדן בגבולות הפיזיים והמופשטים של חברתנו". מטרה נוספת של המיזם, הייתה להנגיש לאנשים שחיים בפריפריה ולמבקרים באזור, יצירות תרבות ואמנות שרווחים בעיקר במרכז הארץ.
צבעי בסיס 1.
הבסיס שנבחר להפקת 'צבעי בסיס 1', הוא בסיס נטוש שהיה בשימוש הצבא הסורי עד מלחמת ששת הימים, ועם תום המלחמה שימש את הצבא הישראלי כמתקן אימונים. הוא ממוקם לצד כביש 90 בצפון רמת הגולן, סמוך לגבול הסורי ולעיר הסורית הנטושה קוניטרה. לדברי פישר הבחירה במקום נבעה גם "בגלל ההיסטוריה שלו" וכן בגלל החללים המוארים שלו. בחודש אוגוסט 2012 נפתחה התערוכה למבקרים. 17 אמנים, בהם אמני גרפיטי, אמנים פלסטיים וצלמים השתלטו על החלל המרכזי של בסיס המפקדה הסורית והציגו את עבודותיהם על הרצפה, על התקרה ועל קירות המבנה. העבר הצבאי של המקום ומיקומו כיום תחת ריבונות ישראלית, באו לידי ביטוי בחלק מיצירותיהם של האמנים. באירוע הפתיחה נוגנה מוזיקה סורית ולבנונית. האירוע זכה לסיקור אוהד בתקשורת ולמבקרים רבים שנהרו למקום מכל רחבי הארץ. האירוע מומן כולו מכיסם של האומנים שלקחו בו חלק. הצלחת האירוע שימשה כמנוף להפקת אירוע נוסף - צבעי בסיס 2 שנערך שנה לאחר מכן.
צבעי בסיס 2.