מונטרו חושש שסנטה אנה ינקום בו אם יגלה שהזהב שהוא אמור לקבל מהם על קליפורניה נלקח ממנו, ובעצתו של לאב הוא מתכנן לפוצץ את המכרה ולהרוג את כל העבדים כדי לא להשאיר ראיות. דה לה וגה מורה לאלחנדרו ללכת לשחרר את העבדים כדי שהוא יוכל לנקום במונטרו. אלחנדרו יוצא למשימה כשהוא חש נבגד לאחר שהוא גילה את המטרה האמיתית של דה לה וגה. דה לה וגה מגיע לאחוזה של מונטרו וחושף את זהותו האמיתית אבל מונטרו מצליח לשות אותו ומאיים לירות בו לפני עיניה של אלנה. דה לה וגה מצליח לשכנע את אלנה שהוא אביה האמיתי והיא מסייעת לו לברוח. השניים מגיעים למכרה, שם הם מסייעים לאלחנדרו להרוג את מונטרו ולאב ועל ידי כך לנקום את מותם של אספרנצה וחואקין. במהלך הקרב דה לה וגה נפצע אנושות אבל הם עדיין מצליחים לשחרר את כל העבדים ולהימלט לפני שהמכרה מתפוצץ. בנשימותיו האחרונות מעניק דה לה וגה את ברכתו לאלחנדרו ומותיר לו להינשא לביתו.
זמן קצר לאחר מכן, אלחנדרו ואלנה נשואים ומביאים לעולם ילד העונה לשם חואקין, על שם אחיו.
ביקורת.
הסרט קיבל בעיקר תגובות נלהבות, עם רייטינג של 83% באתר "Rotten Tomatoes".
האגדה של זורו
האגדה של זורו (באנגלית: The Legend of Zorro, נקרא בישראל "זורו 2") הוא סרט הרפתקאות משנת 2005 שבוים בידי מרטין קמפבל, ומככבים בו אנטוניו בנדרס, קת'רין זיטה-ג'ונס ורופוס סוול בתפקידים הראשיים. זהו סרט המשך ל"המסכה של זורו" משנת 1998. הסרט, שמתרחש במחוז סאן מתאו בקליפורניה, צולם במקסיקו ובולינגטון, ניו זילנד.
בקליפורניה של שנת 1850, תושבי העיירה מצביעים עבור הצטרפותה למדינות ארצות הברית. זורו (בנדרס) נקלע לתחבולה לאחר שפרצופו האמיתי זוהה בידי סוכני פינקרטון, ונאלץ למנוע השתלטות של רודן על אדמות העיר.
הסרט לא הצליח וקיבל תגובות שליליות, בעיקר לנוכח הצלחת קודמו, עם רייטינג של 25% באתר Rotten Tomatoes.
עלילה.
בשנת 1850 (תשע שנים לאחר עלילת הסרט הראשון) מצביעה קליפורניה על הצטרפותה למדינות ארצות הברית אבל כרטיסי ההצבעה נגנבים על ידי שכיר חרב בשם ג'ייקוב מק'גיבנס. זורו רודף אחריו ומצליח להשיב את הפתקים, אבל המסכה שלו יורדת והוא מזוהה על ידי שני סוכני פינקרטון. כשהוא חוזר לביתו, אשתו אלנה בטוחה שהוא יכול עכשיו, כשקליפורניה הצטרפה לאיחוד, להוריד את המסכה ולהפסיק להיות זורו. כשזורו (אלחנדרו) אומר לה שהוא רוצה להמשיך הם רבים והוא עוזב את הבית.
למחרת בבוקר הסוכנים פוגשים את אלנה, מעמתים אותה עם הידע שלהם בנוגע לבעלה ומכריחים אותה להתגרש.
שלושה חודשים אחר כך, אלחנדרו המדוכא מוזמן על ידי חברו, האב פיליפה, להשתתף במסיבה באחוזתו של רוזן חדש שהגיע לעיירה בשם ארמאנד. כשהוא מגיע למסיבה, הוא מגלה שאלנה במערכת יחסים עם הנסיך. זועם ושיכור הוא עוזב את האחוזה ורואה פיצוץ ענקי ליד האחוזה. הוא מנסה לשכנע את אלנה שתתרחק מארמאנד, אבל אלנה לא מקשיבה לו.
לאחר מכן, מק'גיבנס ואנשיו תוקפים בית של משפחת איכרים, חבריו של אלחנדרו. זורו מצליח לחלץ את האישה ובנה אבל מק'גיבנס הורג את הבעל ובורח עם שטר המכר. אלחנדרו הזועם יוצא בעקבותיו ומגלה שהוא היה צריך את הבית בשביל לבנות עליו מסילת רכבת. אלחנדרו מגיע לקניון ומגלה שבנו, חואקים, כבר שם. הוא מציל אותו ומגלה שהמטען שמעביר מק'גיבנס הוא חבילות סבון.
השגרירות הנוצרית
אגוטיזם
סינגפור במשחקים האולימפיים
סינגפור משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לונדון (1948), זמן קצר לאחר שהוכרזה כמושבת כתר נפרדת מיתר מושבות המצרים הבריטיות. בין 1963 ל-1965 הייתה סינגפור חלק ממלזיה, ובאולימפיאדת טוקיו (1964) השתתפו הספורטאים הסינגפורים כחלק מהמשלחת המלזית. מאז אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) משתתפת סינגפור במשחקים כמדינה עצמאית. היא השתתפה מאז בכל משחקי הקיץ למעט אולימפיאדת מוסקבה (1980), לאחר שהצטרפה לחרם האמריקאי על המשחקים בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. סינגפור מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
הספורטאי הסינגפורי הראשון שזכה במדליה אולימפית היה מרים המשקולות טאן הואו ליאנג, שזכה במדליית כסף באולימפיאדת רומא (1960). בפעם הבאה בה עמדו ספורטאים סינגפורים על הפודיום הייתה רק באולימפיאדת בייג'ינג (2008), אז זכתה נבחרת הנשים בטניס שולחן במדליית כסף. לי ג'יאוויי, שהייתה חברת הנבחרת, סיימה פעמיים במקום הרביעי בתחרות ליחידות, בבייג'ינג ובאולימפיאדת אתונה (2004). ספורטאית סינגפורית שבלטה בבייג'ינג הייתה השחיינית טאו לי, שסיימה במקום החמישי במשחה ל-200 מטר בסגנון פרפר, ואף שברה פעמיים את שיא אסיה במהלך המשחקים. שחקנית טניס שולחן ג'ינג ג'אן הונג השתתפה במשחקים בפעם השלישית.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו הספורטאים הסינגפורים בשתי מדליות ארד, שתיהן בטניס שולחן. פנג טיאנוויי עשתה זאת בטורניר היחידות, ובטורניר הזוגות הייתה שותפה לזכייה יחד עם ואנג יואגו. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה השחיין ג'וזף סקולינג במדליית הזהב האולימפית הראשונה בתולדות סינגפור, לאחר שניצח במשחה ל-100 מטר [פרפר, עם שיא אולימפי חדש - 50.39 שניות. נבחרת הנשים בטניס שולחן סיימה במקום הרביעי, ושתיים משחקניות הנבחרת, פנג טיאנוויי ויו מנגיו, הודחו ברבע הגמר בטורניר היחידות.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
טרובאדור
חילוט
חילוט הוא החרמה של נכסים בידי המדינה או גוף הפועל מטעמה. בדרך כלל מדובר בנכס שמקורו בעבירה פלילית (כגון גנבה או הלבנת הון) או בנכס שסייע לביצוע פשע או פעולות טרור (כגון כלי רכב שהסיע מחבל מתאבד). ישנן מדינות שמשתמשות במינוח "עיקול" (שמשמעותו בישראל שונה מחילוט) או "החרמה" במקום "חילוט".
בישראל מוקנית לבתי המשפט סמכות להורות על חילוט מכוחם של מספר חוקים ובהם:
מטרת החילוט היא הקטנת התועלת שמפיק העבריין מדבר העבירה וכיסוי נזק שנגרם במהלך ביצוע העבירה.
מאחר שבדרך כלל חלק משמעותי מנכסי העבריין הם נכסי מקרקעין, עשויה המדינה להידרש להמציא לבית המשפט שומת מקרקעין לצורך הערכת הפדיון הכספי צפוי ממכירת הרכוש והניהול הליכי החילוט. שומות אלה נערכות על ידי השמאי הממשלתי במשרד המשפטים.
שופט בית המשפט העליון, נעם סולברג הרחיב בעניין החילוט:
חילוט נכסים
ג'ון זרקובסקי
תדאוס ג'ון זרקובסקי (באנגלית: Thaddeus John Szarkowski, לפי ההיגוי הפולני: שַׁרקובסקי; 18 בדצמבר 1925 - 7 ביולי 2007) היה צלם, אוצר ותאורטיקן של הצילום. כיהן בתפקיד האוצר הראשי של המחלקה לצילום במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (ה"מומה") בין השנים 1962–1991. עם כניסתו לתפקיד הנהיג סגנון צילום חדש, "צילום אנטי-מסורתי", שהיה מקורי יותר, אינסטינקטיבי ואנרגטי.
ביוגרפיה.
ג'ון זרקובסקי נולד ב-18 בדצמבר 1925, באשלנד (Ashland), ויסקונסין. הוא החל לצלם בגיל 11, אז קיבל לראשונה בחייו מצלמה, ומאז הפך את הצילום לפעילותו העיקרית, יחד עם דייג ונגינה על קלרינט.
זרקובסקי החל ללמוד היסטוריה של האמנות באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, אך קטע את לימודיו כדי לשרת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם ה-2. בזמן לימודיו ניגן בקלרינט בתזמורת הסימפונית של מדיסון, אך בשל היעדרותו בעת המלחמה, החליפו אותו בנגן אחר. לאחר המלחמה השלים את לימודי התואר הראשון בהיסטוריה של האמנות בשנת 1947. זמן קצר לאחר סיום לימודיו התקבל לצוות של מרכז ווקר לאמנות במיניאפוליס, שם עבד כצלם המוזיאון בין השנים 1951-1948. במקביל פיתח את הקריירה שלו כצלם אמן, והציג במרכז ווקר תערוכת יחיד ראשונה ב-1949, לאחריה השתתף בתערוכות נוספות.
עבודתו כצלם.
בשנת 1954 זכה זרקובסקי לראשונה מבין שתי מלגות גוגנהיים שקיבל בחייו. עם מלגה זו החל לעבוד על פרויקט צילום הבניינים המפורסמים של שיקגו, בתכנונו של הארכיטקט לואיס סאליבן. השפעתו המוקדמת הייתה ווקר אוונס ואדוארד וסטון "ווקר על האינטליגנציה ווסטון על העונג", אמר זרקובסקי ב-1948. עבודה זו פורסמה בספר "The Idea of Louis Sullivan" שיצא לאור בשנת 1956. בין השנים 1958 ל-1962 חזר זרקובסקי לוויסקונסין הכפרית, ובעזרת מלגת גוגנהיים נוספת בה זכה ב-1961, צילם תמונות העוסקות בקשר של האדם והטבע. עבודה זו פורסמה בספר "The face of Minnesota" שיצא לאור ב-1958.
כשהגיע זרקובסקי לניו יורק ב-1962 כבר היה צלם מוערך. הוא פרסם שני ספרים של עבודותיו, זכה במלגות גוגנהים היוקרתיות, והתכונן לעבוד על פרויקט חדש, כשהוצע לו תפקיד אוצר מחלקת הצילום במוזיאון לאמנות מודרנית.
שנה לאחר הגעתו לניו יורק, התחתן עם הארכיטקטית ג'יל הנסון, ולזוג נולדו שתי בנות, נטשה ונינה ובן אחד, אלכסנדר, שנפטר בשנת 1972, בגיל שנתיים. ג'יל נפטרה בדצמבר 2006.
בשנת 2005, למעלה מעשור לאחר פרישתו מניהול המחלקה לצילום במוזיאון לאמנות מודרנית, העלה זרקובסקי תערוכה רטרוספקטיבית של תצלומיו, שנפתחה במוזיאון לאמנות מודרנית בסן פרנסיסקו, והוצגה גם במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ב-2006. תצלומיו של בניינים, מראות רחוב, חצרות אחוריות וטבע התאפיינו בתיאור בהיר וישיר, ובפשטות הטהורה על גבול הפיוטי, אותם קידם והעלה על נס בעבודתם של הצלמים בהם תמך כאוצר.
עבודתו כאוצר במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.