התחרות כללה את סבב המוקדמות (שחולק לשניים) ואת הגמר עצמו. לאחר שלב המוקדמות, נבחרו עשר המתעמלות יבגניה קנייבה, דריה דמיטריבה, אליה גאראייבה, סילביה מיטבה, לובוב צ'רקשינה, סון יאון-ג'יי, אלינה מקסימנקו, יואנה מיטרוש, נטע ריבקין ואנה ריזטדינובה להתמודד אחת כנגד השנייה בגמר.
במהלך הגמר, ביצעו המתעמלות ארבעה מקצים (כדור, חישוק, קלאבים וסרט), כשהציונים נספרו וחוברו לסכום סופי.
ירי תחרותי במשחקים האולימפיים
פיסמייקר (קומיקס)
פיסמייקר (באנגלית: Peacemaker, בתרגום חופשי: "משכין השלום") הוא דמות בדיונית של גיבור-על ונבל-על שהופיעה תחילה בחוברות הקומיקס של חברת צ'ארלטון קומיקס ולאחר מכן של חברת DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת "Fightin' 5 #40" מנובמבר 1966, ונוצרה על ידי הכותב ג'ו גיל והמאייר פאט בויאט.
פיסמייקר הוא אלטר אגו אותו חלקו שתי דמויות מרכזיות, כריסטופר סמית' ומיטשל בלאק. פיסמייקר, לוחם מיומן וקטלני, מתהדר בכך שהקדיש את חייו למען השלום. הוא מונע בידי גרסה קיצונית של פציפיזם, לפיה השלום מקדש את האמצעים להשגתו - ובכך, פיסמייקר מוכן להרוג בשם אהבתו לשלום. הגרסה הראשונה של כריסטופר סמית' נוצרה בתחילה כדיפלומט פציפיסט שפועל נגד דיקטטורים באמצעות כלי נשק לא קטלניים. גרסאות מאוחרות יותר של הדמות התפתחו לכדי פורעי חוק אלימים יותר, שמוכנים להקריב קורבנות למען "טובת הכלל" והשכנת השלום.
עם רכישת הזכויות לדמות בידי חברת DC קומיקס, נוסף לה סיפור מקור טרגי, שנועד להסביר את הקונפליקט בין מניעיו ובין מעשיו בפועל. בגרסה זו, כריסטופר סמית' הצעיר פיתח מחלת נפש כתוצאה מהבושה שסבל הודות לאביו, שפעל כמפקד נאצי במחנה השמדה במלחמת העולם השנייה. הוא מאמין שרוחו של אביו רודפת אותו ללא הרף, ומדמה לעצמו שרוחות האנשים שהוא הורג, או שנהרגים בסביבתו, נאספות בתוך הקסדה שלו ויכולות להציע לו עצות ופרשנויות.
בנוסף לכריסטופר סמית' פעלו ביקום DC שני "פיסמייקרים" נוספים. פיסמייקר השני הופיע בחוברת אחת בלבד, ולחם בליגת הצדק. מיטשל בלאק היה מנתח שגויס ל"פרויקט פיסמייקר" בחסות ממשלת ארצות הברית, ופעל כגיבור-על בטרם נהרג בחוברות "המשבר האינסופי". ביקום DC המחודש שלאחר אירועי "פלאשפוינט", כריסטופר סמית' חבר ביחידת המתאבדים.
דמותו של פיסמייקר היוותה השראה לדמותו של "הקומיקאי" בחוברות "Watchmen". את דמותו של כריסטופר סמית'/פיסמייקר ב מגלם השחקן ג'ון סינה. הדמות הופיעה לראשונה בסרט הלייב אקשן "יחידת המתאבדים" משנת 2021, ובסדרת טלוויזיה מבית HBO Max שעלתה בינואר 2022.
נקאלה
נקאלה (באנגלית: Nacala) הידועה גם בשם נקאלה או פורטו (נקאלה עם הנמל) היא עיר בחוף הצפוני של מוזמביק, במחוז נמפולה . בשפת שבט ה- eMakua המקומי העיר נקאלה-פורטו נקראת "מאיה Maiaia". העיר ממוקמת בצידו הדרומי מזרחי של מפרץ פרנאו ולוסו , יש הקוראים למפרץ מפרץ נקאלה. בצידו הדרום מערבי של מפרץ נקלאה נמצאת העיר נאקלה-א-ולחה "נקאלה הישנה/העתיקה" ("Old Nacala"), יש הטועים בין שתי הערים.
נמל נקאלה הוא הנמל הטבעי העמוק ביותר בחוף המזרחי של אפריקה. נקאלה משמשת כמסוף ראשי של מסילת הרכבת נקאלה , בקו הרכבת למלאווי הנמצאת בפנים יבשת אפריקה ללא מוצא לים. מדרום לנאקלה נמצא האי מוזמביק, בו שכנה בעבר בירת מוזמביק הפורטוגזית, הוא אתר אתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
נקאלה נוסדה כעיר נמל קטנה והתפתחה לעיר נמל של מים עמוקים ומרכז תעשייתי, חקלאי ליבוא ויצוא. בתקופה האחרונה של שלטון הפורטוגזי שהסתיים באמצע שנות השבעים, בין התעשיות העיקריות שהתקיימו בעיר היו תעשיית המלט, תעשיית הסיסל ואגוזי הקשיו. מעסיקים חשובים נוספים שהיו, נמל הים, בית החולים המודרני הקטן ושירותי בנקאות, ביטוח ומינהל.
באמצע שנות התשעים של המאה ה-20 סופת ציקלון הרסה את מתקני נמל נקאלה. הנמל שוקם והוצבו בו מתקני נמל מודרניים .
אקלים.
האקלים בנאקלה מסווג כטרופי. בחורף, יש פחות גשמים מאשר בקיץ. האקלים מסווג כ- Aw על פי סיווג Köppen-Geiger. הטמפרטורה הממוצעת השנתית של C° 25.4 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים השנתית היא 951 מילימטרים.
תיירות.
עד לחניכתו של שדה התעופה הבינלאומי של נקאלה ושיפור הכבישים במסדרון נקאלה ההגעה לאזור הייתה קשה, והתיירים היו בעיקר תרמילאים.
כביש אספלט אחד מוביל לאזור. בנוסף, מצפון לעיר נמצא שדה תעופה הבינלאומי של נקאלה. לאורך החופים כפרים נידחים שבהם חיים בני שבט המקואה eMakua המקומי. אנשי השבט מתקיימים מחקלאות. החוף בתולי עם קילומטרים של חופים חוליים המגובים במנגרובים ובשיחים סובטרופים. קו החוף נקי ולא מזוהם. בים קרוב לחופים יש שוניות ואניות טרופות שטרם צללו מתחת לפני הים. לווייתנים נודדים באזור מיולי עד ספטמבר ורואים דולפינים לעיתים קרובות.
ישנם באזור שלושה אזורים עיקריים לתיירות האי מוזמביק שהוכרז על ידי אונסקו, כאתר מורשת עולמי - Ilha de Mocambique, שמורת הטבע לה ורנדה ( La Veranda Nature Reserve ) וחצי האי Baixo do Pinda .
האי מוזמביק.
האי מוזמביק (פורטוגזית Ilha de Moçambique) הוא אי השוכן בין מצר מוזמביק למפרץ מוסוריל (Baía de Mossuril) במחוז נמפולה (província de Nampula) בצפון-מזרח מוזמביק. האי שימש משך כ-400 שנים כנמל פורטוגזי חשוב באוקיינוס ההודי וכבירת האימפריה הפורטוגזית במזרח אפריקה. הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1991. ניתן להגיע לאי בנסיעה ברכב על גבי גשר העבר מחוף על גבי הים ועד לאי. על האי נמצאת עיר קולוניאלית פורטוגזית ישנה, הידועה בכינוי "עיר האבן" בגלל המבצר שנבנה בחלק הצפוני של האי. בעיר נמצאות כנסיות ישנות, מסגדים, מקדש הינדי, בתי מסחר, בית חולים ועוד. חלק מהבניינים שהתפוררו שוחזרו. בקצה הדרומי של העיירה נמצא כפר גדול משתרע עד החוף אזור זה מכונה "עיר הקנים" .
אליהו שייד
אֵלִי (אֱלִיָּהוּ) שֵייד (Elie [Eliyahu] Scheid; 25 באוקטובר 1841 – אוקטובר 1922) היה המפקח הראשי על המושבות בארץ ישראל מטעם הברון רוטשילד, מאז פרש עליהן הברון את חסותו, בסוף שנת 1883, ועד שהעביר אותן לניהול יק"א בדצמבר שנת 1899.
ראשית חייו.
אלי שייד נולד במשפחה יהודית באגנו (Haguenau), אשר שוכנת בחבל אלזס. הוריו היו שרה לבית מוֹך (Moch) ושמעון אברהם. אביו (יליד 1770 לערך) נולד בכפר שִׁירוֹפֶן (Schirrhoffen), לא רחוק מאגנו. באגנו שכנה באותה תקופה קהילה יהודית גדולה אשר התבססה במקום החל מראשית המאה ה-18. לאחר שהיגר האב לאגנו, עבד כרוכל ולאחר מכן כסוחר ברזלים. לפני נישואיו לאמו של אלי, היה נשוי לרינה לבית קַרְפְּ (Reine Carpe, ילידת 1761 לערך), ומנישואים אלו נולדו לו 3 ילדים. לאחר שהתאלמן, נשא לאשה את שרה לבית מוך, בת למשפחה ותיקה באגנו, שהייתה צעירה ממנו בכ-35 שנה (ילידת 1876); כשנישא לה, היה שמעון בן 60 והיא בת 22. פרט לאלי, נולדו לבני הזוג 8 ילדים, מהם 6 הלכו לעולמים בגיל צעיר ונותרו בת אחת, מארי אן (Marie Ann, ילידת 1835), ובן אחד, וולף (Wolf, יליד 1844).
ראשית עבודתו המקצועית ופעילותו הציבורית.
לאחר שהשלים את לימודיו בהצטיינות בבית הספר היהודי, המשיך אלי ללימודים בבית הספר התיכון המקומי. בתום יום הלימודים, למד אצל מורה לגמרא וגם אצל הרב המקומי. בגיל 17, נפטר אביו (בשנת 1858), והוא בן 89. כדי לסייע בפרנסת משפחתו, עזב את בית הספר ואת הלימודים הדתיים, הלך ללמוד הנהלת חשבונות, וכבר בשנת 1860 החל לעבוד כפקיד. ארבע שנים לאחר מות אביו, נפטרה עליו אמו (בשנת 1862).
באותה התקופה, במקביל לעבודתו כפקיד וכמנהל חשבונות, החל לעסוק בעסקי ציבור. תפקודה של חברה קדישא לאחר מותם של אביו ואמו לא מצא חן בעיניו, ולכן הקים חברה קדישא חדשה וקרא לה "חברת עם סגולה". הוא שימש מזכיר החברה ואחר כך יושב ראש שלה, תפקיד שנשא עד שנת 1883, כשעזב את אגנו. כמה שנים קודם לכן, התמזגה החברה הוותיקה עם זו החדשה.
כשפרצה מלחמת צרפת–פרוסיה, התמנה למזכיר באגודה לעזרה לפצועי המלחמה בצרפת, וכשחזר לעירו - היה חבל אלזס שייך לגרמניה. הוא נבחר לפרנס העיר, ובהמשך גם כחבר מועצה באגנו. עד מהרה נעשה מזכיר העיר והיה גם חבר בוועדת הכספים ובהנהלת קופת החיסכון של העיר. הוא נבחר למועצה שוב ושוב, עד שעזב את העיר.
בשנת 1874 הקים, ביחד עם שותף, עסק למסחר בכשות, וזאת במסגרת תעשיית הבירה שהייתה מפותחת מאוד באלזס. לאחר כמה שנים, בשנת 1882, פקד משבר את ענף הכשות, והוא ירד מנכסיו ושוב חזר לעבוד כפקיד. שמו של שייד הגיע לאוזניו של הברון בנימין אדמונד דה רוטשילד, שהיה אז יושב ראש הוועד לגמילות חסדים בפריז. שייד הוזמן לראיון עם הברון בראשית 1882, וזה האחרון הציע לו לארגן מחדש את הוועד תמורת משכורת שנתית ודירת שרד. ביוני 1883 יצא שייד לפריז, ועד שענייני משרתו החדשה הוסדרו ועד שאשתו וילדו הצטרפו אליו, ריכז מסמכים וכתבים שצבר במשך השנים וארגן חיבורים מסודרים על תולדות יהודי אגנו ואלזס.
באותה העת הגיע לאוזניו של הברון רוטשילד מידע על יהודים שעלו לארץ ישראל והגיעו לחרפת רעב, והוא ביקש משייד לסדר שם את העניינים. רוטשילד הבטיח לשייד כי המשימה תארך 6 שבועות בלבד וכי בזמן הזה יחליף אותו עובד אחר בוועד לגמלות חסדים. בפועל, הוא החל אז בתפקיד חדש שיעסיק אותו במשך 15 שנה, ואת מקומו בוועד מילאו בקושי 3 פקידים.
פועלו כמפקח ראשי על מושבות הברון.