בתקופה זו נשמעו טענות על כך שההכרה לא אובדת מיידית, בשל מהירות החיתוך, ואנשים העידו שראו ראשים שקרצו אליהם או ניסו לומר דבר מה. בעוד שבתלייה עוצמת הנפילה גורמת לרוב למוות מיידי כתוצאה משבירת המפרקת, עריפת הראש המהירה בגיליוטינה מצמצמת את החבלה הגופנית המיידית הנגרמת למוח. הירידה הפתאומית בלחץ הדם המגיע למוח מביאה כעבור מספר שניות לאובדן הכרה.
הגיליוטינה לאחר המהפכה.
הגיליוטינה השנויה במחלוקת המשיכה לשמש גם בתקופת נפוליאון בונפרטה ונפוליאון השלישי. במיוחד עוררה התנגדות גוברת ההילולה והפולחן סביב ההוצאה להורג, מה גם שלעיתים הפכה פושעים לגיבורים.
ב־1870 הוצא להורג ז'אן-בטיסט טרופמן, רוצח משפחה שלמה בת שמונה נפשות. ההוצאה להורג הפכה להילולת שיכורים, והצופים טבלו את מטפחותיהם בדם, כפי שעשו בשעתו בעת ההוצאה להורג של לואי ה־16. הממשלה הוציאה מספר תקנות חדשות כדי למנוע את הישנות הביזיון הזה. ההוצאה להורג המשיכה להיות בכיכר אך הבמה בוטלה. הגיליוטינה שהייתה לרוב אדומה נצבעה בחום. הלהב נצבע בשחור כדי להפחית את הברק ונצנוץ השמש עליו. ומעל הכול בוטלה משרת המוציא להורג בכל צרפת, ונמסרה באופן בלעדי לאדם אחד. הזוכה במשרה היה לואי דובלר ובנו בכורו.
עוזר-תליין ונגר בשם ליאון ברגר שכלל את הגיליוטינה והוסיף מנגנוני עזר כגון ידית לשחרור הלהב, מושב-גופה מתקפל ומגן שנועד למנוע התזת דם על התליין ועוזרו. הלהב עם הברגים שקל כ-40 ק"ג ואילו גובה הקורות היה כ-4 מטרים.
אותו לואי דובלר לקה בהתמוטטות עצבים לאחר שאישה נידונה התפשטה לפניו בפתאומיות לפני הגיליוטינה. הוא הודיע שלא יערוף עוד נשים. לאחר מכן ניתז זרם דם על פניו, והוא לקה בהמטופוביה, פחד חולני מדם. במקביל גם רדפו אותו אנרכיסטים והומניסטים וניסו לחטוף אותו ולחסלו. הוא פרש, וירש אותו בנו אנאטול דובלר.
אנאטול דובלר ערף 300 ראשים, האחרון בהם בשנת 1939. לאחר מותו של אנאטול בשנה זו התבצעה הוצאה להורג של אז'ן וידמן, רוצח סדרתי ב־17 ביוני 1939 ברחוב בפתח בית הסוהר סן פייר בוורסאי. האירוע הפך להילולה גדולה ובזויה, והוחלט שמעתה הגיליוטינה תוצב בתוך בית הכלא, ורק פקידי הכלא ועורך הדין של הנידון למוות יהיו נוכחים בה.
ההוצאה להורג האחרונה שנערכה באמצעות גליוטינה, בצרפת ובכלל, הייתה ב-10 בספטמבר 1977 כאשר חמידה ג'נדובי, מהגר מוסלמי, הוצא להורג בעוון עינוייה ורציחתה של אליזבת בוקט.
ב־1981 בוטל עונש המוות בצרפת.
הגיליוטינה בגרמניה הנאצית.
גם בגרמניה הנאצית השתמשו בגיליוטינה להוצאה להורג של פושעים פליליים, ומתנגדי המשטר הנאצי. כך, למשל, נערף בשנת 1941 מוריס באבו, צעיר שווייצרי שניסה להתנקש בחייו של היטלר, ונערפו גם אנשי תנועת הוורד הלבן שהפיצו כרוזים אנטי-נאציים במינכן בשנת 1943. באמצעות הגיליוטינה הוצאו להורג כ-20,000 איש בידי הנאצים.
וילי הרולד, שנשפט על ידי הבריטים על פשעי מלחמה, הוצא להורג בגיליוטינה.
מבנה הגיליוטינה והשימוש בה.
המתקן החדש היה מורכב משתי מסילות עץ אנכיות, שביניהן נע להב מתכת חד ומשופע. צורתו החדשה של הלהב נועדה "לחתוך" את הצוואר בקלות ובמהירות, ולא לחבוט בכוח בראש, כמו במתקנים הישנים, על מנת לכרות אותו.
ערב ההוצאה להורג היה עורפו של הנידון מגולח, והוא היה מגיע אל אתר ההריגה במרכבה מסורגת. הנידון היה עולה אל הגיליוטינה כשפניו אליה, ידיו קשורות מאחורי גבו, ועיניו גלויות. הוא היה מוצמד ברצועות קשירה אל משטח עץ אנכי שהגיע עד חזהו. משטח העץ נסב על ציר ועבר למצב מאוזן, כשצווארו של הנידון הוכנס לתוך ה"לונט" (ירח קטן בצרפתית), עיגול בקוטר צוואר אדם, שאחז בו לבל יזוז. הסכין החדה הייתה יורדת במהירות וחותכת חיתוך מהיר ונקי את הצוואר, והראש היה נופל לתוך סל, שנקרא באירוניה "סל הפיקניק". מאחר שהלב עדיין פעם היה פורץ זרם דם חזק. צוות ההוצאה להורג היה מכוסה דם מכף רגל ועד ראש, ועל פי העדויות הצחנה במקום הייתה גדולה וכלבים היו נאספים בלילות ללקק את הדם.
מפעיל הגיליוטינה היה אוחז בשערו או באוזניו של הנידון ומציג את ראשו לציבור הנוכח.
גיליוטינה בתרבות.
הגיליוטינה מופיעה בספר עלובי החיים של ויקטור הוגו המתאר אותה כייצור מפחיד, ה את קורבנותיו בתאוות דם נקמנית. זוהי בעצם אלגוריה למערכת הצדק הצרפתית של אותה תקופה, שמתוארת בהרחבה בהמשך הספר ומגולמת בדמותו של איש המשטרה המפקח ז'אבר.
בסרט "האלמנה מסן פייר" מתוארת סיטואציה, שבה אנשי אי צרפתי בודד מחכים חודשים רבים לבואה של הגיליוטינה, על מנת שיוכלו להוציא להורג רוצח.
בספר "סקרלט פימפרנל", בהמשכיו ובעיבודים הרבים שנעשו לו, מסופר סיפורו של אציל אנגלי בימי המהפכה הצרפתית, שבעזרת קבוצה קטנה של שותפים (שאינם מודעים לזהותו האמיתית) מציל צרפתים מאימת הגיליוטינה. הספר נפתח בתיאור קודר ואפל של שגרת פעולתה של הגיליוטינה.
האופרה "אנדרה שנייה" של אומברטו ג'ורדאנו מתרחשת בימי המהפכה הצרפתית, ומגוללת את סיפורו של המשורר ולוחם החופש אנדרה שנייה (30 באוקטובר 1762 - 25 ביולי 1794), שהוצא להורג באמצעות גיליוטינה בהוראת רובספייר. הוא היה מאחרוני המוצאים להורג במהפכה הצרפתית. שלושה ימים לאחר מותו, נאסר רובספייר, ראשו נערף ובכך בא הקץ לטרור המהפכני.
בספרי "חומריו האפלים" של פיליפ פולמן, מופיעה "הגליוטינה הכסופה" המשמשת לניתוק האדם מהדמון שלו, המייצג חלק מרכזי בנפשו של האדם.
להקת המטאל Kreator כתבה והלחינה שיר בשם Under The Guillotine העוסק בהוצאה להורג באמצעות גיליוטינה.
באחת ממהדורות המשחק , העוסק במהפכה הצרפתית, ניתן באריזת המשחק פסלון להרכבה של גיבור המשחק (ארנו) כשמאחוריו גיליוטינה מגואלת בדם.
הזמר אליס קופר השתמש בגיליוטינה באחד משירי הרוק שלו: במהלך השיר מוציאים אותו להורג על חניקה.
במסגרת הביאנלה בהרצליה בשנת 2007 הועמדה במרכז האירועים בהרצליה גיליוטינה ענקית של האמן אריאל קליינר, שנבנתה על פי שרטוטים של גיליוטינה מקורית.
שימושים אחרים.
בימינו משתמשים במונח זה כשם למתקן לחיתוך נייר (טְרִימֶר, או מַחְתֵּכָה), אשר נמצא בבתי דפוס ופועל בדרך דומה לגליוטינה, ובהשאלה למתקנים ביתיים לחיתוך נייר. יש גם "גיליוטינות" המשמשות לחיתוך פחי מתכת בבתי מלאכה לפחחות ומסגרות ובסדנאות צורפות.
ניווט באתר אינטרנט
ניווט באתר אינטרנט הוא מכלול הכלים העומדים לרשות הגולש באתר אינטרנט לשם התמצאות באתר, כך שיוכל להגיע במאמץ מזערי לכל אחד מדפי האתר המעניינים אותו.
בחירתם של כלי הניווט בעת עיצוב האתר היא חלק מהתכנון הכולל, של מבנה האתר ודרכי התנועה הרצויות בין מרכיביו.
סרגל ניווט.
כלי הניווט המקובל ביותר הוא סרגל ניווט – פס אנכי או אופקי, שבו יש קישורים לדפי האתר העיקריים. באתרים הכתובים אנגלית מקובל לשים את סרגל הניווט האנכי בצד שמאל של הדף. באיזה צד נשים אותו באתר הכתוב עברית? אפשר לחקות את האנגלית וגם באתר עברי למקם את סרגל הניווט בצד שמאל, ואפשר להתחשב בכך שכיוון הקריאה בעברית הפוך מאשר באנגלית, וגם באתר עברי למקם את סרגל הניווט בצד שבו מתחילים לקרוא, כלומר בצד ימין. מוצא פשוט מהתלבטות זו הוא בחירה בסרגל ניווט אופקי. דוגמה לסרגל כזה מופיעה באתר נענע:
באתר מורכב מקובל להשתמש בסרגל ניווט כפול. דוגמה לכך ניתן לראות באתר של עיריית רמת גן: בחלק העליון של כל דף מופיע סרגל הניווט הראשי, ובצד שמאל מופיע סרגל ניווט משני המפרט את מרכיביו של הפרק שנבחר בסרגל הניווט הראשי (בדוגמה שלפנינו: תרבות, אמנות ואירועים בעיר):
סרגל הניווט נועד לאפשר לגולש התמצאות באתר בעת שהוא גולש בו, אך הסרגל מיותר כאשר הגולש מעוניין להדפיס את הדף שבו הוא נמצא. אתרים רבים מאפשרים יצירת גרסה להדפסה של הדף, שממנה מסולק סרגל הניווט (ורכיבים נוספים המיותרים בעת הדפסת הדף). שני הצילומים הבאים מאתר ynet ממחישים את ההבדל.
מפת האתר.
מפת האתר מאפשרת לגולש המגיע לאתר חדש לקבל תמונה מלאה, על רגל אחת, של מבנה האתר. באמצעות המפה ניתן להגיע בקליק אחד לכל אחד מדפי האתר, כך שהיא מהווה אמצעי ניווט נוח לגולש הנחפז. מפת האתר אינה מחליפה את סרגל הניווט, אלא מהווה אמצעי ניווט נוסף. הנה דוגמה למפת האתר של רכבת ישראל:
דרך פשוטה יותר להצגת מפת האתר היא באמצעות קישורים טקסטואליים פשוטים, המציגים, בצורה של רשימה, את כל הדפים הראשיים היוצאים מדף הבית, ואת כל הדפים המשניים היוצאים מכל אחד מהדפים הראשיים. הנה קטע ממפת האתר של עיריית רמת-גן.
מפת תמונה.
כלי ניווט נוסף, הוא מפת תמונות (imagemap) – תמונה או סדרת תמונות שלחיצה על מקומות שונים בו מובילה לדפים המתאימים. בשימוש במפת תמונה יש להתחשב בנקודות הבאות:
להלן דוגמה למפת תמונות – ניתן ללחוץ על תמונה של כוכב לכת ולהגיע לערך המתאים באתר.
להלן אותה תמונה ללא מפת התמונות – כאן לא ניתן ללחוץ על הכוכבים ולהגיע לערך המתאים. במקום זאת, לחיצה על כל נקודה בתמונה תוביל למידע נוסף הרלוונטי לתמונה זו.
בדוגמה זו, השימוש במפת תמונה מלאכותי במקצת. בשתי הדוגמאות הבאות מפת תמונה הוא כלי ניווט טבעי, כמעט מתבקש מאליו.
בדוגמה הבאה המושג "מפת תמונה" מתפרש כפשוטו: מפה של אזור מסוים, המשמשת לניווט אל דפים העוסקים באתרים המוצגים במפה זו.
תרשים ארגוני, המציג בצורה ויזואלית את מבנהו של ארגון מסוים, כך שכל יחידה ארגונית מיוצגת באמצעות במלבן שגבולותיו מדויקים וחד משמעיים, מאפשר ניווט נוח בין הדפים המתארים את יחידות הארגון - קליק על כל אחד מהמלבנים יעביר לטקסט המתאר את היחידה המתאימה.
גנטיקה