זאמירסקי (קארל ווילהלם), אציל פולני שמפזר את הונו על הימורים ונשים הוא אורח קבוע בביתו של יצחק. באחד הימים פוגש האציל את רחל (ביטה אהרן), והיא מתאהבת בו. זאמירסקי ממשיך לשחק בקלפים בביתו של יצחק, מפסיד, וחובו גדל. הוא חש מיואש ורוצה להתאבד, אך רחל שרואה את מצוקת אהובה גונבת כסף מאביה ומביאה אותו לזאמירסקי. יצחק הלוי יושב באותה השעה ומתפלל, אך כשחוזר לביתו רואה את אשר עשתה רחל. הוא הולך לביתו של זאמירסקי ומתעמת איתו אך האציל הפולני מכחיש. יצחק מוצא על שולחנו של זאמירסקי פנינים מאוצרו ויצחק מתנפל עליו ומנסה להרוג אותו. זאמירסקי קורא לעזרה ויצחק מגורש מביתו ללא רחל. יצחק קורע את בגדיו מאבל ויושב "שבעה" על ביתו רחל. הוא מזניח את עסקיו ואת תרומתו לחברה, ומתחיל לחלק את כספו לעניים. ביתו הצעירה מרים (לאה רוזן) מנסה לנחם אותו אך הוא מכה אותה מפחד שאחרת היא תפעל כמו רחל.
יום הכיפורים מגיע ויצחק מתעלף בבית הכנסת. במקביל, רחל וזאמירסקי ברחו לברלין שם הוא חוזר להמר ומפסיד את כל הכסף שרחל גנבה מאביה. כאשר רחל מתלוננת לפניו על מצבה המר הוא מכה אותה.
רחל חוזרת לארץ מולדתה. בפתח בית הכנסת הקהילה ממתינה לשובו של יצחק ורחל יחד איתם. מרים ויצחק עוברים לידה. הוא לא מזהה את רחל, והיא לא מצליחה להביא את עצמה לבקש את סליחתו. מרים מביאה את רחל לבית אביהן, ושם על סף מותו אביה מקבל אותה חזרה באהבה.
קווי דמיון ל"הסוחר מוונציה".
ב"הסוחר מוונציה" וב"שיילוק מקרקוב" ישנם דמויות ואירועים אשר דומים. במחזה של שייקספיר מסופר על נוצרי בשם אנטוניו, המקביל לזאמירסקי, ועל שיילוק, המקביל ליצחק הלוי. כמו שזאמירסקי היה חייב כסף ליצחק, כך גם אנטוניו חב כסף לשיילוק. בנוסף, בדומה לכך שרחל גנבה כסף באביה וברחה עם אהובה הנוכרי, כך גם ג'סיקה, ביתו של שיילוק, גנבה כסף מאביה וברחה עם לורנצו, חבר של אנטוניו. אך בעוד שב"הסוחר מוונציה" שיילוק האנטגוניסט מוצג כסטריאוטיפ של היהודי הקמצן, התככן ומלווה בריבית בניגוד לגיבורי הסיפור האיטלקים, ולו הסיפור מסתיים רע, ב"שיילוק מקרקוב" היהודי הוא הפרוטגוניסט בעוד שהנוכרי מוצג כמהמר ובעל מכה. אמנם הסיפור מסתיים במותו של יצחק, אך סופו לא מר כשל שיילוק, שכן בתו חזרה אליו.
הפקה.
הסרט צולם באולפני יוניון באזור ברלין-טמפלהוף. הצילומים החיצוניים נעשו בקרקוב ולאחר מכן באוסטרו-הונגריה. הסרט עבר צנזורה ב-14 באוקטובר 1913 והוקרן יומיים לאחר מכן ב באלכסנדרפלאץ שבברלין.
הסרט שיילוק מקרקוב נחשב להיות הסרט הראשון שצולם של השחקן רודולף שילדקראוט.
המוזיקה שהושמעה בסרט נלקחה ממלחינים קלאסיים: "hebrew melodies", "fantasy about the jewess", "polish song", "rondo capriccioso", "serenade" ו-"troubadour".
לא ניתן למצוא מידע על הכנסות הסרט, הסרט נחשב אבוד ולא ניתן לצפייה.
ביקורות.
בעיתון "הזמן" פורסמה כתבה על הסרט על ידי אהרן חרמוני, ושם נכתב:
"...והעסק הצליח, הצליח יותר מכל הקומדיות, הטראגידיות והדראמות היהודיות של שניצלר ריסליר, שלום אש ונאמאנמון. לא פחות בשבעה קינותיאטרונים 'צחקו' - רק בברלין - באותו זמן משך יותר משבועיים, שלש-ארבע פעמים ביום את הדראמה 'שיילוק מקרקוב', והקינותיאטרונים לא יכלו לספק את סקרנותו הגדולה של כל הקהל, שהיה עומד צפוף ונדחק לשעריהם ומחכה לשעה המוצלחת, שבה ישיגו בממון רב כרטיס-כניסה."
בעיתון "אוסט אונד ווסט" כתב ארנו נדל:
"אם מפארים יותר מידי את החמימות של הבית היהודי ב"מאחורי קירות", זו קורה פי שניים (...) בסרט 'שיילוק מקרקוב'. הסיפור שונה כדי להראות, תחילה, כל מה שניתן לדמיין שיש לו קשר לחיי יהודים חסידים (ערבי שישי, יום כיפור, הלוויה, וכו'.), ושנית, כדי לתת לשילקראוט הזדמנות לתרגל כל מיני אומנויות ותעלולים. אבל השחקן הגדול הזה כל כך חזק שהוא חודר לכל מקום עם הפאתוס הטרגי שלו. איך שהוא יורד במדרגות במצוקת חנק, איך שהוא נלחם באל, בזמן שהוא נקרע מבפנים, איך שהוא נוקם באויביו, איך שהוא מגיע מחצר הכנסייה, קפוא וכואב, כל אלה דברים בלתי נשכחים, אשר אדם חייב לחוות, ובגללם הוא יתן 'למחבר הסרט' להתחמק. (...) התמונה הכי נוקבת היא שילדקראוט נופל במדרגות אחרי שביתו בורחת. הוא לא ימצא אותה יותר, הוא יודע שנבל שהלווה לו כסף, גנב את ביתו, הוא גם יודע שבפניו ניתן לקרוא את חוסר האונים ואת האימה של האומה המתרגשת."
באנגליה הסרט הופץ בשם "היהודי" (באנגלית: "The Jew")
איסור שמור
איסור שמור הוא איסור לקטוף, לקנות או לאכול פירות שביעית משדה שלא הופקר כהלכה. על פי מצוות התורה, התוצרת הקדושה בקדושת שביעית צריכה להיות הפקר, ובעל השדה צריך לאפשר לכל אדם לקטוף פירות כרצונו.
איסור שמור מתייחס למצב שבעל השדה מנע, שלא כדין, מאחרים לקחת את פירות שדהו. במצב זה, אסור לבעל השדה לקטוף את הפירות. בנוסף, אסור לכל אדם לקנות את הפירות מבעל השדה. לפי חלק מהפוסקים, אסור גם לאכול מהפירות. לגבי איסור אכילה, יש חולקים ואומרים שהאיסור הוא מדרבנן בלבד, או שאין איסור כלל.
מקורות בתורה.
לא תקצור ולא תבצור.
מקור הדין בתורה:.
מכינוי-השייכות במילים קצירך, נזירך ניתן ללמוד, שאסור לקצור ולבצור יבול השייך בלעדית לבעליו, כלומר, שלא הופקר לכולם: . לפי הספרא אסור לבצור פירות שמורים. לא כתוב בפירוש מה הדין אם מישהו בכל-זאת קטף פירות משדה שמור (כגון גוי או יהודי חוטא). לפי רבינו תם ורבי זרחיה הלוי הפירות הללו אסורים באכילה. אולם לפי רש"י ורמב"ן הפירות לא נאסרים באכילה. גם הרמב"ם לא אסרם באכילה, אולם כתב שאסור לקנות פירות מאדם שיש חשד שלא הפקיר על פירותיו.
שבת הארץ לאכלה.
מקור נוסף הוא בפסוק הבא:
מהמילים "והייתה שבת הארץ לכם לאכלה" ניתן ללמוד, שמותר לאכול רק יבול מקרקע ששבתה, כלומר שהתקיימו בה כל המצוות הקשורות להשבתת עבודת האדמה: . וכן פסק הרי"ד. אולם לפי רבי אליהו מזרחי, הפסוק מתייחס רק לפירות שגדלו כתוצאה ממלאכות אסורות, כגון זריעה וזמירה, המנוגדות לשביתת הארץ. איסור זה נקרא איסור נעבד.
מקורות בתלמוד.
פירות של עזיקה.
בתלמוד נדון גוי המוכר פירות בשוק, ואומר .
מנחת העומר.
מקור נוסף נמצא בדיון על מנחת העומר בשנה השביעית. מנחת העומר היא קרבן שמקריבים מהעומר הראשון של הקציר. בשנה השביעית הוא מגיע מה"ספיחים" - היבול שצמח מזרעים שנפלו לאדמה בזמן הקציר של השנה השישית. כדי לוודא שהעומר הראשון יישמר למנחה, מינו . כיוון שקרבנות חייבים לבוא מיבול המותר באכילה, ניתן לכאורה להוכיח ממקור זה שמותר לאכול מיבול שמור. האוסרים לאכול שמור מתרצים מקור זה בכמה דרכים:
פוסקי הדורות האחרונים.
בארץ ישראל נהגו להתיר אכילת פירות שנשמרו על-ידי גוי, אולם נחלקו לגבי פירות שנשמרו על-ידי ישראל.
אחת השאלות התלויות באיסור שמור נוגעת לכשרות התוצרת של היתר המכירה (לשיטת הסוברים שהמכירה לא הצליחה להפקיע, וחלה חובה להפקיר את השדות). מספר פוסקים סבורים שאף לדרך זו מותר לאכול את הפירות, וכן להשתמש באתרוג של היתר המכירה לארבעת המינים, בין היתר בהסתמך על שיטת הראשונים המתירים את ה"שמור" באכילה.
קברט וולטייר
קברט וולטייר היא להקת אינדסטריאל וטכנו משפילד, הקרויה על שם קברט וולטר שהוקם בציריך בידי האמן והמשורר הדאדאיסט הוגו באל.
היסטוריה.
הלקה נוסדה בשנת 1973 בשפילד על ידי סטיבן מלינדר, ריצ'רד ה. קירק וכריס ווטסון והייתה בעיקר פרויקט ליצירת צלילים ניסיוניים ולא לכתיבת שירים. בהופעתם הראשונה נתקלו חברי הלהקה בקהל עוין שדחה את הצלילים האלקטרוניים שלהם וציפה לרוקנרול. המוזיקאים אף הותקפו וסטיבן מלינדר שבר עצם חוליות.
קבלתם בציבור השתפרה רק עם הופעת הפאנק במחצית השנייה של שנות השבעים לאחר שהחותמו בחברת התקליטים Rough Trade Records.
בשנת 1978, זכו האלבומים הראשונים שלהם להצלחה במכירות. לאחר סיבובי הופעות מוצלחים באירופה, אמריקה ויפן, החליט כריס ווטסון לעזוב את הלהקה ב-1983. באותה שנה השתתפה הלהקה בפסקול הסרט ג'וני יסנו מאת פיטר קארי. במקביל, השתנה הסגנון המוזיקלי שלהם לכיוון מסחרי יותר. עם האלבום The Crackdown, שיצא בחברת וירג'ן רקורדס, הם השיגו את מיקומם הגבוה ביותר במצעד הבריטי, מספר 31. באלבומים ובסינגלים כמו I Want You ו Don't Argue.
הלהקה עירבה השפעות מטכנו, אינדסטריאל, סינתפופ ועוד. בשנת 1988 הקליטה הקבוצה את האלבום Groovy, Laid-Back and Nasty בשיקגו עם מרשל ג'פרסון. תחת השם Acid Horse, עבדו חברי הלהקה יחד עם הלהקה האמריקאית מיניסטרי. בשנת 1989. בשנת 1994 קברט וולטייר התפרקה לראשונה.
לאחר שקירק החיה את ההרכב ללא שני עמיתיו המקוריים, הופיעו שיתופי פעולה עם קורה ו"טיבולי "בשנים 2009 ו -2010. עם זאת, קירק שלל במפורש איחוד עם ההרכב המקורי בשנת 2011. ב 2020 יצא אלבום חדש של קברט וולטייר, Shadow of Fear, ב- Mute Records, אך ריצ'רד ה. קירק בלבד היה זה שיצר אותו בפועל. בספטמבר 2021 הלך ריצ'רד ה. קירק לעולמו.
מורשת.
חברי להקות כמו דפש מוד, סקיני פאפי, ניו אורדר, Front Line Assembly, Front 242 ובאוהאוס כינו את קברט וולטייר כהשפעה מוזיקלית חשובה. הקבוצה נחשבת גם מודל לחיקוי חשוב בסצנת הטכנו הבריטית. לדברי אל יורגנסן, קברט היה גם אחד הכוחות המניעים מאחורי התפתחות מוזיקת האוס בצפון אמריקה מסוף שנות השמונים ואילך.
אירנה פורמן
אירנה פורמן (בגרמנית: Irene Fuhrmann; נולדה ב-23 בספטמבר 1980) היא כדורגלנית עבר אוסטרית המאמנת את נבחרת הנשים האוסטרית בכדורגל.
קריירת משחק.
פורמן נולדה וגדלה ברובע פנצינג בעיר וינה, והחלה לשחק כדורגל בצעירותה בעקבות אחיה.