סגנונו של קרוהג הפך אותו לדמות מובילה במעבר מרומנטיקה לנטורליזם.
קרוהג היה המייסד והעורך הראשי של כתב העת "בוסטמיין כריסטיאניה", אימפרסיוניסט, משנת 1886 עד שנת 1890. לאחר מכן הוא הפך לעיתונאי בעיתון "אוסלו וורלד גאנג" בין השנים 1890 ל-1910.
הוא לימד באקדמיה קולארוסי בפריז משנת 1902 עד 1909. מאוחר יותר הוא הפך לפרופסור-מנהל באקדמיה הנורווגית לאמנויות מ-1909 עד 1925.
ישנם אוספי אמנות בולטים של כריסטיאן קרוהג במוזיאון הלאומי לאמנות, אדריכלות ועיצוב באוסלו ובמוזיאון סקאגן בדנמרק.
פרסים וכבוד.
כריסטיאן קרוהג קיבל פרסים לאומיים ובינלאומיים רבים במהלך הקריירה שלו. בשנת 1889 הוא קיבל תואר אביר בלגיון הכבוד הצרפתי ונכנס למסדר הבלגי של ליאופולד בשנת 1894. הוא כיהן כנציג הנורווגי בתערוכת הבינלאומית באנטוורפן בשנת 1894. וקיבל אותות נוספים במהלך חייו .
חיים אישיים.
הוא היה נשוי לאמנית אודה קרוהג (1860–1935). בשנת 1885 נולדה בתם ננה (1885–1974) ובשנת 1889 בנם צייר הקיר פר לסון קרוהג (1889–1965). בשנת 1897 לקחה אשתו את בנם פר ועברה לפריז עם המחזאי גונר הייברג. מאוחר יותר הם התפייסו.
בשנת 1914 הקים כריסטיאן קרוהג מקום מגורים ליד פרוגנר פארק, שם נפטר בשנת 1925.
אודה קרוהג נפטרה בשנת 1935.
שניהם נקברו בגרון וולנד פרלסרס באוסלו.
פסל ברונזה של קרוהג על ידי הפסלים פר הורום ואסבורגורג בורגפלט הוקם במעבר שער ליל גרנסן-קארל יוהנס באוסלו בשנת 1960.
וזיר אכבר ח'אן, אמיר אפגניסטן
וזיר אכבר ח'אן (בפשטו: وزير اکبر خان; 1816 – 1845) היה אמיר אפגניסטן בין השנים 1842–1845. אכבר ח'אן נודע כמצביא אפגני מוכשר שנלחם נגד האימפריה הסיקית ונגד האימפריה הבריטית ונשא את התואר ראזי. אכבר ח'אן הועלה לשלטון לאחר המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה הודות לנאמנותו לאימפריה הבריטית ונשאר בתפקיד עד מותו בשנת 1845 כאשר אביו, דוסת מוחמד ח'אן, החליף אותו.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
אכבר ח'אן נולד בשנת 1816 באימפריה הדוראנית, הבן השני של דוסת מוחמד ח'אן, מדינאי רב השפעה משושלת ברקאזי (על שם ברק בן אבינעם). בהיותו בן עשר, מלחמת אזרחים פרצה והרסה את האימפריה הדוראנית. אביו השתמש במצב והפך לאמיר (נסיך) אמירות אפגניסטן שנוסדה מתוך הריסות האימפריה הדוראנית.
אכבר ח'אן הפך למצביא מוכשר במלחמותיו נגד האימפריה הסיקית, שם הוכיח את עליונותו האסטרטגית והתכנונית. על גבורתו הצבאית ניתן לו הכינוי ראזי בשנת 1837 לאחר שהוביל את חיל הפרשים האפגני לניצחון בקרב על ג'מרוד נגד הסיקים (כיום באזורים השבטיים המנוהלים פדרלית.
מלחמה בבריטים.
עם תחילת המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה, היה על הכוחות האפגנים תחת אכבר ח'אן לסגת מהבירה קאבול אל הרי הינדו-כוש בשביל לארגן את הכוחות נגד צבא חברת הודו המזרחית הבריטית. כאשר בינואר 1842 נסוגו הבריטים מקאבול דרך ג'לאלאבאד, כוחותיו של אכבר ח'אן ארבו להם במאבק הררי וטבחו בבריטים באירוע שמנה אלפי הרוגים. האפגנים הותירו חייל בריטי אחד בלבד לברוח.
הכוחות האפגנים המשיכו להתקדם נגד הבריטים בג'לאלאבאד שם כוחם היה רב משל הבריטים בכמה אלפים. למרות כל המאמצים של האפגנים, הכוחות הבריטים היו בעלי עליונות צבאית וטכנולוגית. רוב הכוחות האפגנים עוד נהגו להילחם בעזרת חרבות ונפלו בקרב אל מול הנשק החם של הבריטים.
הבריטים, לאחר הניצחון בג'לאלאבאד, יצאו במשלחת שנייה לכיבוש קאבול, המשלחת צלחה אך לא החזיקה בעיר העוינת זמן רב. עם סיום המאבק הסכם הפסקת אש הוסדר. הבריטים לא הצליחו להפוך את אפגניסטן למדינת חסות כמשקל נגד להתערבות האימפריה הרוסית במרכז אסיה אך הדיחו את דוסת מוחמד ח'אן והסדירו את אכבר ח'אן, שנשבע אמונים לויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, בכס האמיר האפגני.
אמיר אפגניסטן.
אכבר ח'אן הפך לאמיר אפגניסטן במאי 1842 עם כיבוש מצודת קאבול. היה מאבק כוחות בין אכבר ח'אן לאחיו הבכור ואביו, אך העליונות הצבאית תרמה לשימור השלטון של אכבר. בתור אמיר, אכבר תכנן להביא למודרניזציה של הצבא ולפתוח את שערי אפגניסטן לקראת פיתוח מהמעצמות המערביות ברואו את תוצאותיה של המהפכה התעשייתית. אכבר לא הספיק למלא את חזונו ושלטונו הקצר שנמשך שלוש שנים בלבד הסתיים במותו בשנת 1845. במותו, אביו, דוסת מוחמד ח'אן, שב לכס המלוכה האפגני בתור אמיר ונותר בתפקיד עד למותו בשנת 1863, לאחר כמעט 20 שנה.
סוזנה השל
שושנה חיה (סוזנה) השל (באנגלית: Susannah Heschel; נולדה ב-15 במאי 1956) היא חוקרת יהודייה-אמריקאית ופרופסור למדעי היהדות בדארטמות' קולג'. מחקריה של השל מתמקדים באינטראקציות יהודיות-נוצריות בגרמניה במאות ה-19 וה-20, מחשבת ישראל, יחסי יהדות-אסלאם ופמיניזם יהודי. היא בתו של אברהם יהושע השל, מחשובי התאולוגים והפילוסופים היהודים במאה ה-20.
ביוגרפיה.
בשנת 1972 ביקשה השל מבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק לשקול את קבלתה לבית הספר לרבנות, אף שהמוסד טרם הסמיך נשים באותה תקופה.
השל קיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1989. עבודתה הייתה בנושא "אברהם גייגר ושורשי הנצרות". היא כיהנה כמרצה וכפרופסור ללימודי דת ב בין השנים 1988–1991, וכפרופסור באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בין השנים 1991 ל-1998. היא הייתה עמיתת רוקפלר במרכז הלאומי למדעי הרוח בשנים 1997–1998, קיבלה את מלגת קרן קרנגי בלימודי האסלאם בשנת 2008, ושהתה שנתיים במרכז למדעי הרוח באוניברסיטת טאפטס. בשנת 2013 הוענקה לה מלגת גוגנהיים.
בשנת 2005 קיבלה מלגה אקדמית מקרן פורד, במסגרתה נהגה לכנס סדרת כנסים בינלאומיים, שהתקיימו בדארטמות' קולג'. בכנסים אלו נפגשו חוקרים בתחומי מדעי היהדות ולימודי האסלאם כדי לדון במגוון נושאים.
בשנים 1992–1993 הייתה פרופסור באוניברסיטת פרנקפורט. היא לימדה גם באוניברסיטת אדינבורו, באוניברסיטת קייפטאון ובאוניברסיטת פרינסטון.
ספריה.
בין ספריה של השל, המונוגרפיה Abraham Geiger and the Jewish Jesus ("אברהם גייגר וישו היהודי", הוצאת אוניברסיטת שיקגו, 1998) זכתה בפרס אברהם גייגר של מכללת גייגר בגרמניה ובפרס הלאומי לספרים יהודיים לשנת 1988 בקטגוריית "יחסי יהודים-נוצרים".
ספר חשוב נוסף הוא The Aryan Jesus: Christian theologians and the Bible in Nazi Germany ("ישו הארי": תאולוגים נוצרים הביבליה בגרמניה הנאצית", הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 2008). הספר מתאר את הרקע ההיסטורי והאידאולוגי של קבוצת תאולוגים גרמנים פרוטסטנטים בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה ובמהלכה. אנשי דת אלה הגדירו מחדש את ישו כארי ואת הנצרות כדת הנמצאת במלחמה עם היהדות. בשנת 1939 הם הקימו את המכון לחקר ומיגור ההשפעה היהודית על חיי הדת בגרמניה (בגרמנית: Institut zur Erforschung und Beseitigung des jüdischen Einflusses auf das deutsche kirchliche Leben). המכון הפך לאיבר התעמולה החשוב ביותר של הנצרות הפרוטסטנטית הגרמנית והיה בעל השפעה נרחבת. המכון ניסח נצרות נאצית שהציבה את האנטישמיות בלב התאולוגי שלה. בספרה השל מתמקדת בארגון תאולוגי זה, ובוחנת את פעילותו, השפעותיו והנפשות הפועלות בו. "ישו הארי" מעלה שאלות חיוניות על העבר הקרוב של הנצרות ועל מקומה של היהדות במחשבה הנוצרית. הספר מבוסס על שנים של מחקר ארכיוני שביצעה השל, וזכה לביקורות אוהדות רבות.
ספר נוסף בתחום זה הוא Betrayal: German churches and the Holocaust ("בגידה: כנסיות גרמניות והשואה",עם רוברט פ' אריקסן, מיניאפוליס, 1999).
בנוסף השל ערכה מספר ספרים עם חוקרים אחרים. בין השאר ערכה את המקראה - On being a Jewish feminist ("להיות פמיניסטית יהודיה"), ניו יורק, 1983.
מאמרה על אביה בשם "אבי" תורגם לעברית בידי דרור בונדי ופורסם כאחרית דבר בספרו של אביה "אלהים מאמין באדם", בהוצאת דביר, בית מורשה ומכון שכטר למדעי היהדות (אור יהודה, 2011).
חיים אישיים.
השל היא בתו של אברהם יהושע השל. היא נשואה לג'יימס לואי (יעקב) אהרונסון, פרופסור אמריטוס למדעי כדור הארץ בדארטמות' קולג'. היא אם לשתי בנות.
מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי
מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי (באיטלקית: Stella della solidarietà italiana) הוא עיטור לאומי שניתן על ידי הנשיא הראשון של הרפובליקה האיטלקית, אנריקו דה ניקולה, בשנת 1947, לאזרחים ואנשי צבא גולים ולנתינים זרים, עבור תרומתם היוצאת דופן למען שיקום איטליה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2011 שינה נשיא הרפובליקה האיטלקית ה-11, ג'ורג'ו נפוליטנו את השם ומהות העיטור ל"מסדר כוכב איטליה", עבור שימור וקידום היוקרה הלאומית מחוץ לאיטליה, לקידום יחסי ידידות ושיתוף פעולה עם מדינות אחרות וקשרים עם איטליה.
מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי (1947–2011).
בשנת 2001 שונה הסמל ונשא את הכיתוב "Solidarietà Italiana" המכיל תיאור של השומרוני הטוב. העיטור ניתן על פי צו של נשיא הרפובליקה, ראש המסדר, בהמלצת שר החוץ האיטלקי.
מסדר כוכב איטליה (מנובמבר 2011).
חידוש נוסף בעיטור הוא סדר המחלקות, אשר עלה משלוש לחמש: אביר הצלב הגדול, קצין בכיר, מפקד, קצין ואביר, בתוספת המעמד המיוחד של אביר כבוד הצלב הגדול.
בשנת 2012 הוענקו 400 עיטורים:
נג'אצ'אד
נג'אצ'אד (בהונגרית: Nagyacsád) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בנג'אצ'אד מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 721 ובשנת 2020 רק 619 תושבים.
יהודי נג'אצ'אד.
בנג'אצ'אד חיו יהודים בתקופות זמן שונות. וחלק מתושביה נרצחו בשואה.
משחק קופסה שיתופי