הוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים של הסנאט של ארצות הברית (באנגלית: United States Senate Committee on Homeland Security and Governmental Affairs) היא ועדת הפיקוח הראשית של הסנאט של ארצות הברית. לוועדה תחום שיפוט וסמכויות בנושאים הקשורים אל המחלקה לביטחון המולדת ולסוגיות אחרות הנוגעות לביטחון המולדת של ארצות הברית, כמו גם לתפקוד הממשלה הפדרלית, כולל הארכיון הלאומי; אמצעי תקציב וחשבונאות פרט להקצבות; לשכת מפקד האוכלוסין; השירות הציבורי הפדרלי; ענייני מחוז קולומביה ושירות הדואר של ארצות הברית. בעבר נקראה "הוועדה לעניינים ממשלתיים של הסנאט" בטרם ענייני ביטחון המולדת נוספו לתחום סמכויותיה בשנת 2004.
נוסף על כך, מתפקדת הוועדה כמנגנון הפיקוח והחקירה הראשי של הסנאט. יושב הראש של הוועדה הוא היחיד מבין ראשי הוועדות בסנאט שביכולתו להמציא זימונים ללא הצבעה של כלל חברי הוועדה. יו"ר הוועדה הנוכחי הוא גרי פיטרס.
תולדות הוועדה.
בעוד שניתן לתארך חלק מיסודות הוועדה אל המאה התשע עשרה, מקורותיה המודרניים נטועים בייסוד "הוועדה להוצאות במחלקות הביצועיות" ב-18 באפריל 1921. שֶם הוועדה להוצאות במחלקות הביצועיות שונה ל"הוועדה לתפעול ממשלתי" בשנת 1952, שאורגנה מחדש כ"וועדה לענייני ממשל" במהלך 1978. לאחר העברת חוק הרפורמה במודיעין ומניעת הטרור 2004 , הפכה הוועדה ב-2004 ל"וועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים", תוך סיפוח סוגיות ביטחון המולדת אל סמכויותיה.
מבין חמש ועדות המשנה הנוכחיות של הוועדה, ועדת המשנה הקבועה לחקירות היא הוותיקה ביותר הן בשנים והן מבחינת פעילות והיסטוריה, שהוקמה במקביל אל "הוועדה לתפעול ממשלתי" ב-1952. לאחר הארגון מחדש של הוועדה ב-1978, הוקמה ועדת המשנה לפיקוח לפיקוח על הניהול הממשלתית, כוח העבודה הפדרלי ומחוז קולומביה. ועדת משנה נוספת, לניהול פיננסי פרלי, מידע ממשלתי וביטחון בין-לאומי, נוסדה ב-2003. לצד שלוש ועדת משנה אלה, בינואר 2007 הוקמו שתי ועדות-משנה אד הוק במטרה לשקף את סמכות השיפוט המורחבת של הוועדה לביטחון המולדת. היו אלה ועדות המשנה לשיקום אסונות טבע ו-ועדת המשנה למוכנות ושילוב של המגזר הארצי, המקומי והפרטי.
במרוצת השנים, הוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים וגלגוליה הקודמים דנה בסוגיות חשובות שונות, כולל אחריות ממשלתית, אתיקה בקונגרס, ענייני אסדרה ואבטחת מערכות מידע. ב-2003, לאחר שחוק ביטחון המולדת משנת 2002 ייסד את המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית, אימצה הוועדה פיקוח ראשוני על יצירת המדיניות, הפעולות והמבצעים של המחלקה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התמקדה הוועדה במיוחד ביכולתה של המחלקה לביטחון המולדת להגיב לאסונות גדולים כמו הוריקן קתרינה, עליית הטרור החקלאי בארצות הברית, ועיסוק בנקודות תורפה במערכות תשתיות של ארצות הברית כגון סכרים, מתקני מים, רשויות חשמל וכיוצא באלה. בפברואר 2014, הסגל של החבר הבכיר בוועדה טום קובורן פרסם דו"ח שהעלה חשש כי סיסמאות מסוימות המגנות על נתונים ממשלתיים רגישים מאוד "לא יתקבלו אפילו לחשבון הדוא"ל האזרחי הבסיסי ביותר".
קדיאטו הולם קייטה
קדיאטו קלאודין הולם קייטה (בשוודית: Kadiatou Claudine Holm Keita; נולדה ב-6 בספטמבר 2001) היא זמרת שוודית. קדיאטו נולדה בסטוקהולם, בירת שוודיה.
קריירה.
ב-7 בדצמבר 2018, קדיאטו התמודדה מול הזמר סבסטיאן וולדן בגמר האיידול השוודי והגיעה למקום השני. בשנת 2021, קדיאטו השתתפה בקדם השוודי לאירוויזיון 2021, עם השיר "One Touch", אשר נכתב על ידי לינאה וג'וי דב. ב-7 בפברואר קדיאטו השתתפה בחצי הגמר הראשון של התחרות. היא סיימה במקום השישי ולא העפילה לגמר.
מלכוד 22 (סרט)
אלן גינתון
אלן גינתון (נולדה ב-1951, בגדרה) היא אוצרת אמנות ישראלית.
ביוגרפיה.
אלן גינתון למדה תולדות האמנות והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים (1972–1976), והיא בעלת תואר ראשון בתולדות האמנות מאוניברסיטת תל אביב (1986).
גינתון החלה לעבוד במוזיאון תל אביב לאמנות בתפקיד עוזרת לאוצרת (של שרה ברייטברג סמל) בשנת 1977 ובשנת 1987 התמנתה לאוצרת לאמנות ישראלית במוזיאון. משנת 2008 ועד קיץ 2018 שימשה כראש המחלקה לאמנות ישראלית, כאוצרת בכירה וכחברה בוועדות פרסים, תערוכות ורכישות. משנת 2015 היא מלמדת את הקורס לאוצרות עיונית ומעשית במחלקה לתולדות האמנות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
גינתון מתגוררת בתל אביב. היא נשואה לאמן דוד גינתון ולהם שלושה ילדים: שלומית, לוטם ויהושע.
פעילות אוצרותית.
תערוכות תזה
לאורך שנות עבודתה במוזיאון תל אביב לאמנות אצרה אלן גינתון עשרות תערוכות יחיד מלוות בקטלוגים מחקריים, מיצבי פיסול ווידאו ותערוכות קבוצתיות. בלטה בהשפעתה על השיח המקומי תערוכת התזה הנוכחות הנשית (1990), שהייתה תערוכה מוזיאלית ראשונה המציגה אמירה פמיניסטית מקיפה, חלוצית ונחרצת על אמנות נשים בישראל. התערוכה הצביעה על הבדל סוציו־אמנותי בין מעמדן של נשים אמניות במערב לבין מעמדן בישראל. בעוד שבמערב הודרו אמניות מן השדה, כאן הן קיבלו ייצוג נרחב אבל אמנותן לא הוכרה כאמנות נשים משום שהמושג הזה נדחה. התערוכה הציגה את הביקורות שחשפו את מבני הכוח הארוגים בתרבות הלשונית והוויזואלית, ומנעו מהנשים גישה אל אמצעי הייצוג. בהסתמך על עבודתן פורצת הדרך של חוקרות באוריינטציה פמיניסטית ופסיכואנליטית, הדגישה התערוכה את המקום המרכזי של הכתיבה ושל הטקסט בציור של מרבית המשתתפות בתערוכה.
בתערוכתה זו טענה גינתון כי הממד הנשי הושתק ביצירתן של אמניות מרכזיות שהחלו לפעול בשנות ה־70, ביניהן יהודית לוין, סמדר אליאסף, דגנית ברסט, ג'ניפר ברלב, נורית דוד, תמר גטר, מיכל נאמן. גינתון הציעה להתבונן מחדש בעבודתן ולבחון את הסיבות להשתקה. בתערוכה השתתפה קבוצה מרשימה של 17 אמניות. בפתיחת קטלוג התערוכה כתב מנהל מוזיאון תל אביב לאמנות, מיכה לוין:""אין לטעות באופי התערוכה הנוכחות הנשית. אין זו תערוכה של נשים פמיניסטיות הלוחמות להשגת זכויות שוות לנשים בתחום האמניות הפלסטיות, אלא תערוכה המתעדת מצב קיים. הנוכחות הנשית בשנות השבעים והשמונים באמנות הישראלית היא משמעותית, כמותית ואיכותית כאחד". הייתה זו תערוכה פורצת דרך שהציבה בחזית את הזהות הנשית באמנות בישראל והשפיעה על תערוכות נוספות שעשו כן כמו מטא-סקס 94' (המשכן לאמנות בעין־חרוד" "1994) שאצרה תמי כץ־פרימן ושהפכה אף היא לציון דרך בהיסטוריה של תערוכות נשים ומגדר בישראל""."בשנים שאחרי הנוכחות הנשית אצרה גינתון תערוכות יחיד מקיפות לאמניות שהשתתפו בתערוכה, ביניהן ג'ניפר בר־לב (1992), דרורה דומיני: פסלים (1993), דיתי אלמוג: ציורים 2006-1994 (1994), פמלה לוי 1983-1994 (1994), פמלה לוי 1949-2004 (2017), אתי יעקובי: העולם המופלא 3 (1997), מיכל נאמן: ה׳ צבעים (1999), נורית דוד: אני שנולדתי סינית (2007), דגנית ברסט: המזימה של הטבע, עבודות 2013-1973 (2013).
תערוכה קבוצתית נוספת שאצרה גינתון הייתה שנות ה-70: 'העיניים של המדינה' – אמנות חזותית במדינה ללא גבולות" (1998). בתערוכה זו חזרה גינתון שוב אל שנות ה־70 והפעם על מנת להדגיש היבטים פוליטיים באמנות ישראלית של שנים אלה. התערוכה תיארה את החיבור בין המדיני והאמנותי בשנות השבעים בישראל, את הקשר שבין מחיקת הגבולות הפוליטיים של מדינת ישראל בעקבות מלחמת 1967 - מחיקת הקו הירוק - לבין האמנות המושגית מוחקת הגבולות שהגיעה לארץ בעקבות מלחמת ששת הימים. פריצת הגבולות המדיומליים, החברתיים, התרבותיים והמיניים של האמנות המושגית, הביאה להתעצמותה של האמנות הפוליטית בשנות השבעים.
בתערוכה הוצגו יצירות מושגיות, סביבתיות, ומיצגים, כמו פרויקט מצר-מסר (1972), פעולות בירושלים וברמת־הגולן של יהושע נוישטיין וג'ררד מרקס, נגיעה בגבול של פנחס כהן גן (1974), העבודות הפוליטיות של משה גרשוני כמו מי ציוני ומי לא (1978), ונחשפו מחדש העבודות שהוצגו ב"סדנא פתוחה" (מוזיאון ישראל, 1975) ועבודות חשובות של אפרת נתן מ־1973-1975. והעבודה העיניים של המדינה (1974) של מיכל נאמן שממנה נלקח שם התערוכה. קטלוג התערוכה הזו מהווה מסמך נדיר על רגעי השיא של האמנות הישראלית.
תערוכות יחיד
בין תערוכות היחיד הרבות שאצרה גינתון במוזיאון תל אביב לאמנות ראויות לציון הרטרוספקטיבות לאמנים: