כאשר חזר לארצות הברית ניצל אבי את חוק החיילים המשוחררים האמריקנים (1944) על מנת לממן את לימודיו באוניברסיטת ניו מקסיקו, שבה קיבל תואר בוגר אוניברסיטה בפילוסופיה ואנגלית ב-1951 ומוסמך אוניברסיטה בפילוסופיה ב-1956. בתקופה שלמד באוניברסיטה התפרנס אבי ממגוון עבודות מזדמנות, כולל כתב בעיתון ומוזג בבר בעיירה טאוס בניו מקסיקו. בתקופה זו היו לו מעט חברים גברים והוא קיים קשרים אינטימיים עם כמה נשים. זמן קצר לפני קבלת תואר בוגר נשא אבי את אשתו הראשונה ג'ין שמצ'ל (Jean Schmechal) שהייתה גם היא סטודנטית באוניברסיטה. בהיותו סטודנט ערך את עיתון הסטודנטים שבו פרסם מאמר שכותרתו "כמה השלכות של אנרכיה". ציטוט בולט מהמאמר ש"יוחס בצורה אירונית ללואיזה מיי אלקוט" הכריז ש"האדם לא יהיה חופשי לעולם בטרם המלך האחרון ייחנק בעזרת מעיו של הכומר האחרון". רשויות האוניברסיטה החרימו את כל העותקים של הגיליון, ופיטרו את אבי מעריכת העיתון.
עם קבלת מכתב השחרור בכבוד מהצבא שלח אבי את המכתב בחזרה למשרד כשהוא כותב עליו "בחזרה לשולח". ה-FBI ציין עובדה זו בתיק שנפתח לאבי ב-1947 בגין הסתה לסרבנות אזרחית. בהיותו באוניברסיטה תלה מנשר שבו עודד צעירים להשמיד את צווי הגיוס שקיבלו. אבי היה ברשימת המעקב של ה-FBI מאז והארגון פקח עליו עין כל חייו. ב-1952 כתב אבי מכתב נגד הגיוס לצבא בזמן שלום ועובדה זו צוינה גם היא ברישומים של ה-FBI: "אדוארד אבי הוא נגד מלחמה וצבא". במהלך חייו בנה ה-FBI תיק על אבי, עקב אחרי תנועותיו וראיין אנשים רבים שהכירו אותו. בשלהי חייו למד אבי על העניין שהפגין ה-FBI בו ואמר "הייתי נעלב אם הם לא עוקבים אחרי".
לאחר סיום לימודי התואר הראשון נסעו אבי ואשתו יחד לאדינבורו שם למד אבי כשנה באוניברסיטת אדינבורו תוך ניצול מלגה מתוכנית פולברייט. בתקופה זו נפרדו אבי ושמצ'ל. ב-1951 ניהל אבי רומן עם ריטה דיאנין (Rita Deanin) שב-1952 הפכה לאשתו השנייה לאחר שהוא ושמצ'ל התגרשו. לדיאנין ואבי נולדו שני ילדים, ג'ושוע נ. אבי (Joshua N. Abbey) וארון פול אבי (Aaron Paul Abbey).
התזה של אבי לתואר שני דנה באנרכיזם והמוסריות של האלימות, כשהוא בוחן שתי סוגיות: "עד כמה מחויב הקשר הנוכחי בין אנרכיזם ואלימות?" ו"ובהנחה שקשר זה תקף, אילו טיעונים הציגו האנרכיסטים, ישירות או בעקיפין, להצדיק את השימוש באלימות?" לאחר קבלת תואר המוסמך שהה אבי ב-1957 באוניברסיטת סטנפורד בחוג לכתיבה יוצרת שניהל וולאס סטגנר.
עבודתו בשירות הפארקים הלאומיים.
בשנים 1956 ו-1957 עבד אבי כפקח עונתי במסגרת שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית במונומנט הלאומי ארצ'ס (Arches National Monument כיום הפארק הלאומי ארצ'ס), סמוך לעיירה מואב. אבי עבד בתפקיד זה מאפריל עד ספטמבר כל שנה, ובתקופות אלו תחזק שבילים, קידם את פניהם של המבקרים, וגבה את התשלום עבור השימוש באתר הקמפינג. הוא התגורר בקרוון שסופק לו על ידי שירות הפארקים, כמו גם במבנה ללא קירות (ramada) שבנה בעצמו. בתקופת שהותו בארצ'ס צבר כמות גדולה של רשימות ורישומים ששימשו אחר-כך בסיס לספרו העיוני הראשון "Desert Solitaire". בתקופה זו נולד ארון, בנו השני של אבי, באלבקרקי שבניו מקסיקו.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 עבד אבי כפקח עונתי במונומנט הלאומי אורגן פייפ קקטוס (Organ Pipe Cactus National Monument - קקטוס צינור העוגב) בגבול שבין אריזונה למקסיקו. ב-1961 צולמה בניו מקסיקו גרסה קולנועית של הרומן השני שלו "הבוקר האמיץ" ("The Brave Cowboy") שיצא לאור ב-1956. הסרט, על פי תסריט של דלטון טרמבו ובכיכובו של קירק דאגלס שרכש את זכויות ההסרטה של הספר והפיק את הסרט, יצא לאור ב-1962 כ"בודדים הם האמיצים" (Lonely Are the Brave). דאגלס אמר פעם שכשאבי ביקר באתר הסרט, הוא נראה וגם דיבר כל כך דומה לחברו גרי קופר שדאגלס היה מבולבל. עם זאת, יותר מ-25 שנים אחר-כך שאבי נפטר, כתב דאגלס שהוא מעולם לא פגש אותו, אלא התכתב איתו בלבד. ב-1981 עובד גם הרומן השלישי שלו "אש על ההר" ("Fire on the Mountain") לסרט טלוויזיה באותו שם.
ב-16 באוקטובר 1965 נשא אבי לאישה את ג'ודי פפר (Judy Pepper) שליוותה אותו בעבודתו כפקח שמורה עונתית באוורגליידס של פלורידה ואחר כך כצופה אש בפארק הלאומי הגעשי לאסן. פפר נפרדה מאבי למשך תקופות ארוכות כאשר למדה באוניברסיטת אריזונה על מנת להשלים את לימודיה לתואר השני. בתקופות אלו נהג אבי לשכב עם נשים אחרות והדבר נודע לפפר בהדרגה ופגע בנישואיהם. ב-8 באוגוסט 1968 ילדה פפר בת, סוזנה "סוזי" מילדרד אבי. אבי רכש למשפחה בית בקניון סבינו (Sabino Canyon), בסמוך לעיר טוסון באריזונה. ג'ודי פפר מתה מלוקמיה ב-11 ביולי 1970, אירוע שריסק את אבי, וגרם לו להיכנס ל"התקפים של דיכאון ובדידות" במשך שנים. הוא הקדיש לג'ודי את ספרו "שמש שחורה" ("Black Sun"). עם זאת, הספר איננו רומן אוטוביוגרפי על יחסיו עם ג'ודי, אלא סיפור על אישה שאבי ניהל איתה רומן ב-1963. אבי סיים את כתיבת הטיוטה הראשונה של "שמש שחורה" ב-1968, שנתיים לפני שג'ודי נפטרה, והיה זה "סלע מחלוקת בנישואיהם".
ספרו הרביעי של אבי "Desert Solitaire" היה ספרו העיוני הראשון והוא יצא לאור ב-1968. בספר תיאר אבי את תקופת שהותו בארץ הקניונים של דרום-מזרח יוטה בשנים 1956–1957. ספר זה נחשב בין הטובים בסוגת ספרות הטבע האמריקנית, והושווה לספרו של אלדו לאופולד (Aldo Leopold) "אלמנך מחוז סנד" (A Sand County Almanac ) ווולדן של הנרי דייוויד תורו. בספר מתאר אבי בצורה ססגונית את הנופים של דרום יוטה וההנאות שבבדידות כפקח שמורת טבע בכברת ארץ נידחת. בספר גולל אבי את ההרפתקאות שחווה בארץ הקניונים הסמוכה ובהרים, תקף את מה שכינה "תיירות מתועשת" והפיתוח שהביאה בכנפיה לפארקים הלאומיים ("מגרשי חנייה לאומיים"), יצא כנגד סכר קניון גלן ומתח ביקורת על נושאים מגוונים אחרים. ב-1973 נישא אבי לאשתו הרביעית רנה דאונינג (Renee Downing). אבל משום שנעדר תקופות ארוכות הם התגרשו אחרי ארבע שנות נישואים.
שנות חייו האחרונות.
אבי פגש את אשתו החמישית והאחרונה, קלארק קארטרייט (Clarke Cartwright) ב-1978, והתחתן איתה ב-1982. ביחד נולדו להם שני ילדים, רבקה קלייר אבי (Rebecca Claire Abbey) ובנג'מין ק. אבי (Benjamin C. Abbey).
ב-1984 חזר אבי לאוניברסיטת אריזונה על מנת ללמד. בתקופה זו המשיך לעבוד על ספרו "קדמת השוטה" ("Fool's Progress").
ביולי 1987 נסע למפגש שארגן "כדור הארץ תחילה!" (!Earth First), ארגון רדיקלי לשמירת הסביבה, בגדה הצפונית של הגרנד קניון. בהיותו שם ניהל ויכוח מר על דעותיו בנושא הגירה עם חברי קבוצה אנרכו-קומוניסטית המכונה "Alien Nation" (אומת הנכרים). אבי הקדיש פרק שלם בספר "היידיוק חי" (Hayduke Lives, ספר ההמשך ל"כנופיית המקלות בגלגלים") למאורעות שהתרחשו בזמן המפגש. בסתיו 1987 פרסם כתב העת "Utne Reader" מכתב ממארי בוקצ'ין שבו טען שאבי, גארט הרדין וחברים מהארגון "כדור הארץ תחילה!" הם גזענים ואקו-טרוריסטים. אבי נעלב עד עמקי נשמתו, תבע התנצלות פומבית, והצהיר שאיננו גזען או תומך בטרור. כל השלושה שבוקצ'ין כינה "גזענים" התנגדו להגירה בלתי חוקית לארצות הברית, בציינם שגידול באוכלוסייה יגדיל את הנזק לסביבה. בנוגע להאשמה ב"טרור אקולוגי", ענה אבי שהטקטיקות בהם תמך נועדו להגן כנגד הטרור שהוא חש שהופעל על ידי הממשל והתעשייה כנגד בעלי חיים והסביבה.
מוות וקבורה.
אדוארד אבי מת ב-14 במרץ 1989, בגיל 62, בביתו בטוסון שבאריזונה. מותו נבע מסיבוכים שמקורם בניתוח. הוא סבל במשך ארבעה ימים מדימום בוושט שמקורו בדליות בוושט (esophageal varices), בעיה חוזרת ונשנית בקבוצה אחת של ורידים. בהפגינו חוש הומור, הוא הותיר הודעה לכל מי שישאל על מילותיו האחרונות: "אין תגובה". אבי גם השאיר הוראות מה לעשות בגופתו. הוא רצה שגופתו תושלך על קרקעית של משאית ותיקבר מהר ככל האפשר. הוא לא רצה שיחנטו אותו או שיקברו אותו בתוך ארון מתים. הוא העדיף במקום זאת, שגופתו תוכנס לתוך שק שינה ישן, וביקש שחבריו יתעלמו מכל חוקי המדינה בנוגע לקבורה. וכך כתב: "אני רוצה שגופתי תדשן את האדמה ותסייע לצמיחתו של קקטוס או ורד הצוקים או לענה או עץ". לגבי טקס הקבורה עצמו הכריז אבי "נאומים רשמיים אינם רצויים, אם כי המנוח לא יתערב אם מישהו יחוש דחף לנאום. אבל דאגו שהכול יהיה פשוט וקצר". הוא דרש אש רובים ומוזיקה של חמת חלילים, טקס אשכבה עליז ורועש, "ומבול של בירה ואלכוהול! והרבה שירה, ריקודים, פטפוטים, צרחות, צחוקים והתעלסויות".
במאמר בכתב העת Outside, המוקדש לטיולים בחיק הטבע תואר כיצד כיבדו חבריו את בקשתו:
גופתו של אבי נטמנה במדבר קבסה פרייטה (Cabeza Prieta Desert – מספרדית "ראש כהה") במחוז פימה באריזונה, היכן ש"לעולם לא תמצאו אותו". החברים חקקו ציון על סלע קרוב, שבו נכתב:
&lt;poem&gt;
EDWARD
1927—1989
אין תגובה
&lt;/poem&gt;
בסוף מרץ התאספו כ-200 מידידו של אבי בסמוך למונומנט הלאומי סגווארו (Saguaro National Monument, חמש שנים אחר-כך הועלה לדרגת פארק לאומי) בסמוך לטוסון וערכו את טקס האשכבה כפי שביקש. טקס אשכבה נוסף גדול הרבה יותר נערך במאי בסמוך לפארק הלאומי ארצ'ס שהיה חביב על אבי, שבו נאמו אנשי איכות סביבה ידועים דוגמת ונדל ברי (Wendell Berry) וטרי טמפסט ויליאמס (Terry Tempest Williams).
יצירותיו.