לפי הערכת החוקרים הרווחים הגדולים של הסוחרים נבעו מהעובדה שקיבלו בלעדיות במסחר בבדים יקרים ובבדיל מהשלטונות באשור ובאנטוליה. בנוסף לכך השיגו הסוחרים שליטה בשווקים על ידי מידע עדכני שקיבלו בעזרת מערכת התכתבות ענפה. השלטונות באשור ניהלו מדיניות מרקנטיליסטית של עידוד היצוא והטלת מגבלות על היבוא. האשורים צברו כנראה את עודפי הכסף והזהב של העיר אשור במקדש של האל אשור.
מימון הסחר.
הסוחרים האשורים ניהלו מערכת מימון מורכבת מאוד. הם הפעילו מכשירי מימון ואשראי רבים. מכשיר ההשקעה המרכזי שלהם היה ה"שק". השק היה מכשיר הדומה בצורתו לשותפות מוגבלת הקיימת היום. הסוחר היה השותף הבלתי מוגבל באחריות שלו על הכסף בעסק והשותפים האחרים היו מוגבלים באחריותם להיקף השקעתם בשק. המימון נעשה על ידי מספר שותפים אשר חתמו על הסכם עם סוחר אשר היה סוחר פעיל. ההסכמים נחתמו בעיר אשור ובפיקוח השלטונות.
דוגמה לחוזה: 14 משקיעים השקיעו יחדיו 30 מנה זהב (15 ק"ג) אשר נמסר לסוחר ל-13 שנים. הסוחר רשאי בתום כל עסקה למשוך שליש מהרווח. שני שלישים מהרווח חולקו כרווחים לשותפים. המשקיעים היו זכאים למשוך את השקעתם רק בתום החוזה. אם המשקיע משך קודם לא היה זכאי לחלק ברווחים. ניתן היה להוריש את ההשקעה בשק ולמכור אותה לאחרים.
בנוסף לשק היו הלוואות לזמן ארוך של למעלה מעשר שנים שכנראה השתתפו ברווחים. מימון המסחר השוטף היה באשראי מסחרי לזמן קצר ובינוני. סוחרים קיבלו סחורות במשגור. סחורה שהתקבלה באשראי מחירה היה גבוה יותר ממחיר הסחורה בתשלום מידי. על הפיגורים בתשלום האשראי הייתה מוטלת ריבית. גובה הריבית השתנה בהתאם לאיכות הלווה. לווים עם סיכון גבוה שילמו ריבית גבוהה יותר.
הסוחרים עסקו גם בהלוואות למטרות אישיות (רכישת בתים למשל) ולמטרות מסחריות. ההלוואות היו לתקופות שונות ונשאו ריבית משתנה. הלוואות לקרובים נשאו ריבית נמוכה. הריבית הרשמית לפי הוראת השלטונות הייתה שקל וחצי למנה לחודש (30% לשנה). אולם הריביות לאשראי המופיעות במסמכים היו גבוהות יותר. הריביות הגבוהות ביותר היו לאשראי לתושבים המקומיים והגיעו ל-120% לשנה.
הסכמי ההשקעות והאשראי תועדו במסמכים בנוסח קבוע. המסמכים נכתבו על לוחות והלוחות כוסו בעטיפה שעליה נכתב תמצית ההסכם. השותפים להסכם והעדים חתמו על ההסכם והעטיפה. כאשר ההלוואה הוחזרה שברו את העטיפה והמסמך היה חסר ערך. החייב את הכסף היה חייב לשלמו למציג המסמך (אפילו אם הוא שונה מנותן ההלוואה). לכן המסמכים נשמרו בחדרי ביטחון בארגזים וכדים עם סימון מיוחד. להלוואות ניתנו ביטחונות והיו ערבים. במקרה של חילוקי דעות הובאו המקרים לבוררים ולבתי משפט. המשפט התנהל עם עדים תוך שימוש בכלי השבועה כהוכחה.
קץ הסחר.
בשכבה II בקילטפה זוהתה שכבת חורבן המתוארכת ל-1840 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה. יש שתי השערות לסיבות החורבן אשר כתוצאה ממנה הסחר פסק: השערה ראשונה שהחורבן הוא תוצאה של מאבקי פנים שהתחוללו באנטוליה בין מלכים יריבים. ההשערה השנייה שהחורבן נעשה על ידי החיתים הראשונים, עם ממוצא הודו אירופי אשר התיישב באזור באותה תקופה. 40 שנה לאחר מכן היישוב נוסד מחדש ונעשה ניסיון לחדש את הסחר, אבל באשור השתנו הנסיבות הפוליטיות. לשלטון עולה מלך חזק שמשי אדד הראשון, הכח הפוליטי שהתחלק לפני כן בין הסוחרים והמלך עבר למלך ולארמון. באנטוליה באזור קפדוקיה יש שלטון מאוחד תחת הנהגה חיתית, בדרום מזרח אנטוליה מתעצמות ממלכות חוריות, כתוצאה מכך נחסמו דרכי הסחר בין אשור לאנטוליה. המסחר הסתיים בסוף המאה ה-18 לפנה״ס.
ג'ון ברקו
ג'ון סיימון ברקו (באנגלית: John Simon Bercow; נולד ב-19 בינואר 1963) הוא פוליטיקאי בריטי שכיהן כיושב ראש בית הנבחרים הבריטי מיוני 2009 עד נובמבר 2019 וחבר בית הנבחרים מטעם מחוז בקינגהאם ממאי 1997 ועד נובמבר 2019. הוא היהודי הראשון שכיהן כיושב ראש בית הנבחרים.
תולדות חייו.
נולד באדג'וור שבצפון לונדון למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. אביו היה נהג מונית.
בצעירותו היה ברקו שחקן טניס, ואף דורג במקום הראשון בדירוג בני הנוער, אך לקה במחלת הנשיקה, דבר שהביא את קריירת הטניס שלו לידי סיום.
בזמן לימודיו באוניברסיטת אסקס, נבחר ליו"ר איגוד הסטודנטים של המפלגה השמרנית הבריטית.
לאחר לימודיו עסק בבנקאות ושדלנות.
קריירה פוליטית.
ב-1986 נבחר למועצת הרובע למבת' שבלונדון.
ב-1995 מונה ליועץ שר, ושימש בתפקיד תחת שר במשרד האוצר ושרת התרבות.
ברקו ניסה לרוץ לבית הנבחרים הבריטי ב-1987 ו-1992 אך לא זכה במועמדות מפלגתו באזור בחירה. לקראת בחירות 1997 שכר ברקו מסוק על מנת להשתתף בתהליכי בחירה בשני אזורי בחירה, שנערכו באותו היום ונחשבו בטוחים לזכייה. הוא אכן זכה במועמדות מפלגתו ונבחר לפרלמנט כנציג אזור הבחירה בקניגהאם בבקינגהאמשייר. הוא שב וזכה במושב זה בכל הבחירות שנערכו מאז עד שפרש מבית הנבחרים בנובמבר 2019.
ברקו התקדם במהירות במעלה סולם התפקידים שבפרלמנט. ראשית, היה אחראי על צוות התגובות לענייני חינוך ופנים ובהמשך צורף לממשלת הצללים כשר הצללים במשרדי האוצר, העבודה ופיתוח בינלאומי.
ב-2005 נבחר ברקו בידי ערוץ 4 הבריטי לחבר הפרלמנט המצטיין מן האופוזיציה.
לאחר התפטרותו של מייקל מרטין נבחר ברקו ב-22 ביוני 2009 ליו"ר בית הנבחרים בסיבוב ההצבעה השלישי. מינויו אושר על ידי המלכה אליזבת השנייה.
ברקו הוא יו"ר הבית היהודי הראשון וגם הראשון שלא חובש את הפאה הנוכרית המסורתית בעת שבתו על כס היו"ר. הוא גם ויתר על מכנסי הטייטס הצמודים שהיו חלק מהתלבושת, אך המשיך לעטות את הגלימה השחורה, המסמלת את מחויבותו לחוקי הפרלמנט.
בקיץ 2019 התפרסם במחאתו הצבעונית נגד ניסיונו הבלתי חוקי של ראש ממשלת בריטניה, בוריס ג'ונסון להשעות את ישיבות הפרלמנט.
משפחתו.
ברקו נשוי לסאלי אילמן מאז שנת 2002. אשתו שהייתה חברה במפלגה השמרנית, עברה לתמוך במפלגת הלייבור, דבר שהוביל לשמועות על עריקתו הפוליטית של בעלה, שמועות שהוכחשו.
לזוג שלושה ילדים. בנם הבכור אוליבר הוא אוטיסט.
עכבר העיר ועכבר הכפר
עכבר העיר ועכבר הכפר הוא משל המיוחס לאיזופוס.
תקציר העלילה.
במהלך הסיפור, עכבר העיר מבקר את בן דודו, עכבר הכפר. עכבר הכפר מציע לעכבר העיר ארוחה פשוטה של מזון כפרי, אך זה מסרב בלעגנות. הוא לוקח את עכבר הכפר לביקור בעיר כדי להראות לו את "החיים הטובים". ואולם, באמצע ארוחה של עוגות וריבה מתנפלים עליהם שני כלבים (בגרסה אחרת: חתולים), והעכברים נאלצים לנטוש את החגיגה ולרוץ למקום מבטחים. לאחר מכן, עכבר הכפר חוזר לכפרו, ובפיו מוסר ההשכל:
עיבודים מן העת החדשה.
הסיפור "עכבר העיר ועכבר הכפר" (112 בסיווג ארנה-תומפסון) זכה לעיבודים רבים.
אחד העיבודים המוקדמים הוא מהמאה ה-15, על ידי המשורר רוברט הנריסון שכתב אותו בסקוטית עתיקה. בגרסה זו העכברים הם ממין נקבה.
ביאטריקס פוטר עיבדה ואיירה את הסיפור בשנת 1918, וקראה לו "סיפורו של ג'וני, עכבר העיר."
אולפני דיסני זכו בשנת 1937 בפרס אוסקר לסרטים מאוירים קצרים על גרסה שלהם לסיפור, בשם "The Country Cousin" ("בן הדוד מהכפר").
ב-1945 כיכבו טום וג'רי בסרט אנימציה באורך מלא בשם "עכבר במנהטן", המבוסס על "עכבר העיר ועכבר הכפר".
הסיפור מוזכר רבות ביצירות אמנות, סרטים ויצירות מוזיקליות מן העת החדשה. כך למשל שירו המפורסם של מאיר בנאי ״וביניהם״, וכן העיתון הישראלי עכבר העיר אשר שאל את שמו מכותרת הסיפור.
מישר (פירושונים)
אצטדיון ג'וזפה מאצה
אברהם ברוידס
אברהם ברוידס (ו' בניסן תרס"ז, 19 במאי 1907, וילנה – ה' באייר תשל"ט, 2 במאי 1979, תל אביב) היה משורר ועורך עברי.
זוהה כ"משורר הנוער העובד". שיריו פורסמו בביטאון התנועה "במעלה". בעת פרעות תרפ"ט טבע ברוידס באחד משיריו את הסיסמה , שהייתה לסיסמת הנוער העובד (לימים הנוער העובד והלומד) עד היום.
ביוגרפיה.
ברוידס נולד בשנת 1907 בווילנה שבאימפריה הרוסית (בירת ליטא של ימינו) למשפחה ענייה. אביו, יצחק ברוידס (1879–1946), קרוב משפחתו של הסופר ראובן אשר ברודס, נולד בווילנה למשפחה המתייחסת לגר"א. בצעירותו הוסמך האב לרבנות בישיבת סלובודקה, אך הצטרף עד מהרה לתנועת ההשכלה ונמשך לציונות ולסוציאליזם, והיה דמות בולטת בחוגי הציונות בווילנה בשנים 1889–1924. בילדותו של אברהם, בין השנים 1912–1914, שהה האב לרגל השתלמות בברלין, ואברהם ואמו התגוררו בתקופה זו אצל סבו (מצד האם), שהיה סוחר עורות אמיד. סבו דאג לו בתקופה זו לחינוך דתי קפדני, משום שלא היה מרוצה מהמסגרת החינוכית החילונית שאליה הצטרף אביו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאלץ יצחק ברוידס לשוב לווילנה משום נתינותו הרוסית. בתקופה זו עסק בכתיבת סיפורים ומחזות ביידיש, ובתרגום ספרות מחקר בהיסטוריה מגרמנית לעברית. אברהם הצעיר סייע לאביו בהעתקת התרגומים.
אברהם למד בחדר מתוקן ובגימנסיה העברית בווילנה (ע"ש ד"ר אפשטיין) – מוסדות שדגלו בשיטת העברית בעברית. אביו היה מעורב מאוד במסגרות החינוכיות הללו, כנציג וועד ההורים. שירו הראשון שנתפרסם ("על אף הכל!") אף הפך להמנון הגימנסיה והולחן בידי א. תמרי. אברהם הצעיר החל להיות פעיל בביטאוני הגימנסיה "כוכב המזרח" ו"לפידים". הוא שימש כעורך הגיליונות (וכן ערך במשך תקופה מסוימת גם את עיתון הילדים "השחר"). בעיתונים אלה פרסם את שיריו הראשונים, פעמים רבות תחת שם העט "אבי"ב" (אברהם בן יצחק ברוידס).