מכיוון ששלבי ההתפתחות והטכניקות המייצגות אותן קשורים זה לזה ונובעים זה מזה, נדרשים המטפלים בפסיכודרמה לא רק להכיר את הטכניקות השונות ולהשתמש בהן באופן אקראי, אלא גם להבין את ההקשר אליו הן שייכות ולהיעזר בהן מתוך האוריינטציה של התאוריה ההתפתחותית של מורנו. זאת כדי ליצור סביבת צמיחה המאפשרת לחברי הקבוצה לעבור תהליך התפתחות בעצמם.
השבועה האולימפית
השבועה האולימפית היא הבטחה שנישאת במהלך טקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים. השבועה נאמרת על ידי ספורטאי מייצג אחד מהנבחרת המארחת של המשחקים בשם כל הספורטאים המשתתפים, וכן על ידי נציג מהשופטים בתחרויות ונציג המאמנים. במהלך השבועה אוחזים הנשבעים בקצה הדגל האולימפי.
היסטוריה ונוסח השבועה.
לראשונה נישאה השבועה באולימפיאדת אנטוורפן (1920) על ידי הבלגי ויקטור בוין, כשהוא אוחז בידו השמאלית בדגל בלגיה. באולימפיאדת מינכן (1972) נוספה שבועת השופטים והחל מאולימפיאדת הנוער סינגפור (2010) נוספה לטקס גם שבועת המאמנים. האישה הראשונה לשאת את השבועה הייתה הגולשת האלפינית האיטלקייה ג'וליאנה מינוצו , באולימפיאדת החורף קורטינה ד'אמפצו שנערכה בשנת 1956. באולימפיאדת מינכן, שנערכה בשנת 1972, האתלטית הגרמניה, היידי שילר הייתה האישה הראשונה לשאת את השבועה באולימפיאדת קיץ.
נוסח השבועה המקורית חובר על ידי פייר דה קוברטן ומאז שונה מספר פעמים על מנת להתאימה לרוח התקופה. נוסח השבועה הראשונה שנישאה ב-1920 היה: "אנו נשבעים לקחת חלק במשחקים האולימפיים ברוח האבירות, למען כבוד למדינתנו ולתהילת הספורט". ב-1961 שונתה השבועה כך שתסיר אלמנטים דתיים ולאומניים: "אנו מבטיחים לקחת חלק במשחקים האולימפיים ברוח האבירות, למען כבוד לנבחרתנו ולתהילת הספורט".
כיום נוסח שבועת הספורטאים הוא: "בשם כל המתחרים, אני מבטיח/ה שניקח חלק במשחקים אולימפיים אלו כשאנו מכבדים ומצייתים לחוקים שנקבעו, מתחייבים לספורט נקי מאמרוץ וללא סמים, ברוח ספורטיבית, למען תהילת הספורט וכבוד נבחרתנו".
נוסח שבועת השופטים: "בשם כל השופטים ובעלי התפקידים, אני מבטיח שנשפוט במשחקים אולימפיים אלו ללא משוא פנים, כשאנו מכבדים ומצייתים לחוקים שנקבעו ברוח הספורטיבית האמיתית."
נוסח שבועת המאמנים: "בשם על המאמנים ושאר חברי הנלווים למשלחות הספורטאים, אני מבטיח שנקדיש עצמנו לכך שהרוח הספורטיבית והמשחק ההוגן ישמרו על בסיס עקרונות היסוד האולימפיים"
חוק בל יעבור
שיטת רישום זכויות במקרקעין בישראל
פרידריך בר
פרידריך סמואל בֵּר (בגרמנית: Samuel Friedrich Beer; גם פרדריק (בצרפתית: Frédéric); 1 בספטמבר 1846 – 17 באוקטובר 1912) היה פסל יהודי אוסטרי שפעל בעיקר בפריז.
ידידו של תאודור הרצל וממשתתפי הקונגרס הציוני הראשון.
ביוגרפיה.
בר נולד בעיר בּרין (ברנו) שבמוראביה, אוסטריה (כיום בדרום-מזרח צ'כיה), בנו של סוחר מפּרוֹסניץ (כיום Prostějov). בגיל צעיר התייתם, וגדל אצל קרוביו. בנעוריו החל ללמוד בבית הספר למסחר בפרוסניץ, עד שבגיל 15 היה לשוליה של מגלף במירשַאוּם בווינה הבירה. משנת 1865 ועד 1870 למד באקדמיה לאמנויות היפות בווינה, תחילה אצל טובע המדליות קארל רדניצקי (Radnitzky; 1818–1901) ואחר-כך אצל הפסל פרנץ באואר (Bauer; 1798–1872).
על צמד פסליו "אכילס ופנתסיליאה" קיבל ב-1870, לפי הצעתו של האדריכל הדני-אוסטרי תיאופיל האנסן (Hansen), אז פרופסור באקדמיה, את מלגת רומא (Rom-Stipendium). ברומא השתלם במשך שלוש שנים בסדנה בארמון ונציה. ב-1873 שב לווינה, וב-1875 התיישב בפריז, שם קנה לעצמו עד מהרה שם כדיוקנאי. הוא יצר בשיתוף עם הקריקטוריסט והפסל אלפרד גרֶוָואן (Grévin) דיוקנאות ופסלונים (צלמיות) נשיים משעשעים. במרוצת שנות ה-80 של המאה ה-19 זכו פסלוני הילדים שלו לפופולריות רבה, בהן בפרט דימוייהם של מרטין לותר ואלברכט דירר כילדים.
בנוסף, השתלם בלימודי כימיה, ופיתח חומרים סינתטיים ליצירת מודלים.
בשנות ה-90 התיידד עם תאודור הרצל ומקס נורדאו, מראשי התנועה הציונית במערב אירופה. בסוף שנת 1894 יצר פרוטומה של הרצל. בעקבות היכרותם יצר גם כמה פסלים בנושאים יהודיים וציוניים, בהם הפסל "שמע ישראל" (1903). ב-1897 השתתף כציר לקונגרס הציוני הראשון. לרגל כינוס הקונגרס הציוני השני עיצב מדליית זיכרון.
בשנת 1902 עבר לעיר פירנצה שבטוסקנה, איטליה, שם חי עד מותו בסוף שנת 1912, בגיל 66. היה אב לילדים.
פרדריק בר
ארטיום ארשנסקי
מגדל השלום Imagine
בוריס קצמן
Der Spiegel
פאולוס פאגיוס
פאולוס פאגיוס (גרמנית: Paul Fagius; 1504–1549) היה רפורמטור והבראיסט גרמני, בעל בית דפוס שהתמחה בכתבים עבריים.
חייו.
פאולוס פאגיוס נולד בריינצאברן שבגרמניה לאב ששימש כמורה וכפקיד מועצה. ב-1515 יצא ללמוד באוניברסיטת היידלברג וב-1522 עבר לאוניברסיטת שטרסבורג, שם למד עברית מפי הרפורמטור הגרמני וולפגאנג קפיטו. ב-1527 זכה במשרת הוראה באיזנא שבוירטמברג, ושימש שם כמורה עד 1535, אז חזר לשטרסבורג והקדיש את עצמו ללימודי תאולוגיה.
ב-1537 חזר פאגיוס לאיזנא ככומר והקים בה בית דפוס שהתמחה בכתבים עבריים. הוא הזמין לאיזנא את אליהו בחור, כדי שישמש לו מורה לעברית ויסייע לו בניהול בית הדפוס. באותן שנים תרגם פאגיוס שניים מחיבוריו של הבחור ללטינית: "ספר התשבי", מילון ללשון חז"ל והעברית הרבנית, ו"המתורגמן", מילון לארמית של תרגומי המקרא. נוסף לכך תרגם פאגיוס ללטינית את מסכת אבות, התקין מהדורה לטינית של ספר טוביה על בסיס גרסה עברית שהגיעה לידיו, וחיבר מסה פרשנית על הפרקים הראשונים של ספר בראשית. פאגיוס תרגם ללטינית גם חיבור מאת יהודי מומר, שהסתמך על מקורות יהודיים בניסיון להוכיח את אמיתות האמונה הנוצרית. יחד עם אליהו בחור ערך פאגיוס את המילון העברי-יידי-גרמני-לטיני "שמות דברים".
ב-1542 העתיק את מושבו לקונסטנץ, ושם פרסם את חיבורו על יסודות הדקדוק העברי ותרגם ללטינית את פירוש תהלים לרד"ק. ב-1543 התמנה פרופסור להוראת הברית הישנה באוניברסיטת שטרסבורג, וב-1546 מונה על ידי הנסיך פרידריך השני מפפאלץ לקדם את הרפורמה באוניברסיטת היידלברג. מאמציו של פאגיוס נתקלו בהתנגדות כה עזה, שנאלץ לפרוש ממשרתו ולשוב לשטרסבורג.
במחצית השנייה של שנות הארבעים, עם ניצני הקונטרה-רפורמציה, פוטר פאגיוס ממשרתו בשטרסבורג והעתיק את מושבו לאנגליה. ב-1549 הוא קיבל משרה כמרצה לעברית באוניברסיטת קיימברידג', ובאותה שנה חלה במחלת המלריה כתוצאה מהדבקות בטפיל "Plasmodium malariae" והלך לעולמו. בתקופת הרסטורציה הקתולית של המלכה מרי הראשונה הוצאו עצמותיו מקברן והועלו על המוקד במשפט ראווה. ב-1560 הוקמה מצבת זיכרון לזכרו.
בהקדמה לספר התשבי כתב עליו אליהו בחור: "ובאמת ראוי הוא שבני עמו יקראו עליו כמו שאנו קוראין על רבינו משה בן מיימון 'ממשה עד משה לא קם כמשה' - כך יאמרו עליו 'מפאולוס עד פאולוס לא קם כפאולוס'".
טקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים
טקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים הוא האירוע שבו מוכרזת באופן רשמי פתיחתם של המשחקים האולימפיים, לרבות משחקי חורף והמשחקים הפאראלימפיים. בדרך כלל, כולל הטקס אלמנטים המאפיינים את העיר המארחת את המשחקים, תוך שמירה על מסגרת של אלמנטים קבועים שהתפתחו כמסורת לאורך השנים, כגון מצעד המשלחות, הדלקת הלפיד האולימפי, השבועה האולימפית, ועוד. מאז אולימפיאדת אטלנטה הטקס מתקיים בימי שישי בשעה 20:00 לפי אזור הזמן של העיר המארחת.
טקס הפתיחה נחשב כיום לחלק בלתי נפרד מהמשחקים, אך לא תמיד היה הדבר כך. באולימפיאדת פריז (1900) לא נערך טקס פתיחה, ובאולימפיאדת סנט לואיס (1904), שהייתה משנית לתערוכת רכישת לואיזיאנה, נערך טקס צנוע.
אף שהטקס מהווה את פתיחתם הרשמית של המשחקים, לעיתים נפתחות התחרויות עצמן כמו במשחקי הכדורגל ימים ספורים לפניו, בשל אילוצי לוחות זמנים.
האלמנטים המרכיבים את הטקס.
הטקס כולל מספר אלמנטים, המבוצעים בסדר הבא:
דגל המדינה המארחת והמנון המדינה המארחת.
בראשית הטקס מונף דגלה של המדינה המארחת, ומנוגן המנונה הלאומי.
התוכנית האמנותית.
התוכנית האמנותית היא מופע שבו מציגה המדינה המארחת לראווה היבטים בולטים בתרבותה ובהיסטוריה שלה. למשל, בטקס הפתיחה של אולימפיאדת לונדון (2012) הוצגו קטעים המתייחסים למהפכה התעשייתית, שראשיתה בבריטניה, ונטלו בו חלק דמויות מוכרות בתרבות הבריטית, בין היתר פול מקרטני, רואן אטקינסון ודניאל קרייג, המגלם את דמותו של ג'יימס בונד. באולימפיאדת סיאול (1988) ביצעו מאות משתתפים תרגילי טאקוונדו. בחלק מהמקרים, מציגות לראווה המדינות המארחות את עוצמתן הטכנולוגית. באולימפיאדת מוסקבה (1980) בירכו את הספורטאים אנשי צוות תחנת החלל סליוט 6, וברכתם שודרה באצטדיון. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) נעשה שימוש בתרמיל ריחוף.
ככל שחלפו השנים, הפכו התוכניות האמנותיות בטקסי הפתיחה למורכבות ויקרות יותר. על פי ההערכות, עלתה הפקת טקס הפתיחה של אולימפיאדת בייג'ינג (2008) כ-100 מיליון דולרים.
מצעד המשלחות.
משלחות הספורטאים נכנסות בזו אחר זו כאשר אחד הספורטאים צועד בראש כל משלחת כשהוא נושא את דגל המדינה, ולצדו אדם מקומי נושא שלט עם שם המדינה. הספורטאים אינם חייבים להשתתף במצעד, וספורטאים שהתחרויות שהם משתתפים בהן נערכות בסמוך לטקס, מעדיפים לעיתים לוותר על ההשתתפות בטקס, כדי שלא לפגוע בהכנתם לתחרות.