רכישת השפה והופעת הדיבור החיצוני משנות את התנהגות הילד מבחינה אינטלקטואלית. הודות לרכישת הלשון הילד מסוגל לשחזר את חוויותיו בעבר בצורת סיפור. באופן דומה הוא מסוגל גם לנבא או להתייחס לפעולות עתידיות על ידי תיאור מילולי. כתוצאה מכך מתאפשרת ההפנמה של הדיבור ושימוש בדיבור הפנימי לצורך חשיבה ועיבוד קוגניטיבי.
מבחינה התפתחותית, הדיבור הפנימי הוא שלב מתקדם יותר, המחליף בגיל בית הספר את הדיבור האגוצנטרי האופייני לילדים.
הילד הקטן לא מדבר רק באוזני הזולת, אלא גם אל עצמו. הוא עושה זאת בצורת מונולוגים מגוונים המלווים את פעילותו ומשחקיו. מונולוגים אלו דומים ללשון הפנימית המתמדת של המבוגר או המתבגר, אלא שהם נאמרים בקול רם ומשמשים אמצעי-עזר לפעולה המידית. זהו הדיבור האגוצנטרי. הדיבור האגוצנטרי ממלא עבור הילדים תפקידים מנטליים הדומים לאלו של הדיבור הפנימי. הוא מיועד לילד עצמו והוא מסייע לו בתהליכי החשיבה, ביצירת מודעות ובהתגברות על קשיים.
ההבדל העיקרי והבולט ביותר בין הדיבור האגוצנטרי לפנימי הוא שהדיבור האגוצנטרי הוא בעל ביטוי חיצוני בו המילים נהגות בקול ואילו הדיבור הפנימי נעשה ללא הגייה. עם התפתחות יכולה ההפשטה המאפשרת לילד לחשוב במילים במקום לבטא אותן, הדיבור האגוצנטרי הולך ומתפתח לדיבור פנימי. לאורך תהליך זה הוא הופך להיות מובדל יותר מהדיבור החברתי החיצוני. הוא מאבד בהדרגה את המאפיין הקולי שלו והתחביר שלו נשען יותר ויותר על הנשוא, תוך השמטה הדרגתית של נושא המשפט. הדיבור האגוצנטרי מהווה שליש מהשיחות הספונטניות בין בני שלוש וארבע והוא פוחת והולך בהדרגה עד לשנה השביעית.
מבחינה מחקרית, משום שהביטוי הקולי החיצוני של הדיבור האגוצנטרי ניתן לתצפית, אפשר להשתמש בו כדי להבין באופן מעמיק יותר את הדיבור הפנימי דרך המאפיינים המשותפים שלהם ברמת התפקוד והמבנה.
הגדרות שונות של הדיבור הפנימי.
בהיסטוריה ישנן התייחסויות רבות למושג הדיבור הפנימי ומאפייניו. אחת ההתייחסויות הראשונות המתועדות בספרות היא הגדרתו של אפלטון את החשיבה כ"שיחה שהנשמה מנהלת עם עצמה".
החוקר הראשון שעשה שימוש במונח "דיבור פנימי" הוא הבלשן הגרמני הומבולדט, שהגדיר את התופעה כ"צורה פנימית של דיבור".
החוקר שתרם את המגוון הגדול ביותר של ההגדרות למונח "הדיבור הפנימי" הוא החוקר המזוהה ביותר עם מחקר והגות הקשורים לתחום - לב ויגוטסקי. ויגוטסקי התייחס לתופעה במסגרת תאורטית הכוללת מכלול של תופעות סוציו-תרבותיות. ויגוטסקי התייחס ל"דיבור הפנימי" כעוד אופן בו תופעות סוציולוגיות משפיעות על תפקודים מנטליים גבוהים. הגדרותיו של ויגוטסקי את הדיבור הפנימי כוללות בין השאר: "טיוטה מנטלית", "תקשורת ללא מילים", "חשיבה במשמעויות טהורות" ו"חשיבה וורבלית".
de Guerrero ב-2005 סיכם את השימוש במונח דיבור פנימי בספרות המדעית באמצעות הגדרה הכוללת שלושה מאפיינים ייחודיים:
המרכיבים הללו הם הבסיס לרוב, אם לא לכל, ההגדרות למונח דיבור פנימי מהפילוסופים היוונים ועד ימינו. למרות ההגדרה הברורה והאופי האינטואיטיבי שלה, קשה לצמצם את המושג לכדי הסבר פשוט (de Guerrero, 2005). בהתאם לכך, נמצא בספרות מגוון של תיאורים וגישות להבנת מהות הדיבור הפנימי, התפתחותו, הקשר בינו לחשיבה, התיהלוך השפתי המעורב בו והפונקציות התפקודיות הרבות שבהם הוא בא לידי ביטוי.
יוזף הלמסברגר
בני שנון
בני שנון (Benny Shanon, גם בן-ציון שנון; נולד ב-1948) הוא פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה קוגניטיבית באוניברסיטה העברית בירושלים. שימש בעבר כראש החוג לפסיכולוגיה.
ביוגרפיה.
שנון, יליד תל אביב המתגורר בירושלים, למד פילוסופיה ובלשנות באוניברסיטת תל אביב והשלים דוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד. בשנת 2002 פרסם את ספרו "Antipodes of the Mind: Charting the Phenomenology of the Ayahuasca Experience" בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד אשר עוסק במחקר פנומנולוגי של חוויית השימוש בגפן הרוחות (Ayahuasca).
בשנת 2008 עלה שמו של שנון לכותרות בעקבות פרסום התאוריה שלו, הגורסת כי הן בראותו את הסנה הבוער, והן במעמד הר סיני היה משה בהשפעת קוקטייל פסיכדלי הדומה לגפן הרוחות. שנון טען כי הטקסים הדתיים של בני ישראל כללו שימוש בשני צמחים פסיכואקטיביים שהיו מצויים במדבר סיני ובנגב, ומשה עצמו השתמש בצמחים אלה.
אוטה דייכמן
אוטה דייכמן (בגרמנית: Ute Deichmann; נולדה ב-1951) היא היסטוריונית גרמניה של מדעי הביולוגיה והביוכימיה. משמשת כפרופסור חבר במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת בן-גוריון וראש מרכז ג'ק לייב לפילוסופיה והיסטוריה של מדעי החיים באוניברסיטה. בנוסף היא משמשת כחוקרת במכון לגנטיקה באוניברסיטת קלן בגרמניה ובעבר חקרה במרכז ליאו בק בלונדון לחקר תרבות יהדות גרמניה.
בין השנים 1970 ל-1975 סיימה לימודים המקבילים לתואר שני בביולוגיה באוניברסיטת בוכום בגרמניה. היא סיימה עבודת דוקטורט בשנת 1991 באוניברסיטת קלן בהדרכת פרופסור בנו מלר-היל (Benno Muller-Hill). נושא עבודתה, ההיסטוריה של הביולוגיה במשטר הנאצי, יצא כספר.
בשנת 1995 הוענק לה פרס לאדיסלוס לסט באוניברסיטת בן-גוריון ובשנת 2005 הוענקה לה מדליית גמלין ביילשטיין מהחברה הגרמנית לכימיה.
ג'אמיר נלסון
יוזף הלמסברגר האב
יוזף הלמסברגר, האב (בגרמנית: Josef Hellmesberger 3 בנובמבר 1828 - 24 באוקטובר 1893) היה כנר, מנצח ומלחין אוסטרי.
הלמסברגר נולד בווינה, בנו של המוזיקאי והפדגוג גאורג הלמסברגר (1800-1873). הוא למד נגינה בכינור אצל אביו בקונסרבטוריון של וינה. משפחת הלמסברגר מנתה דורות של מוזיקאים, שכללו את אחיו, גאורג הלמסברגר הבן (1830-1852) ובניו, יוזף הלמסברגר הבן (1855-1907) ופרדיננד הלמסברגר (1863-1940).
בשנת 1851 התמנה הלמסברגר לפרופסור לכינור בקונסרבטוריון של וינה, למנהל אמנותי ומנצח הקונצרטים של "עמותת ידידי המוזיקה" ובמקביל, למנהל הקונסרבטוריון הווינאי. אחרי פיצול התפקידים ב-1859 המשיך להיות מנהל הקונסרבטוריון ואילו יוהאן הרבק היה למנצח הקונצרטים. הלמסברגר עבד בהוראה עד 1877, אך המשיך כמנהל עד מותו בווינה.
ב-1860 היה לקונצרטמייסטר של תזמורת אופרת החצר ומילא משרות שונות בחיי המוזיקה של וינה.
יוזף הלמסברגר ייסד את רביעיית הלמסברגר בשנת 1849. בשנת 1870 הצטרף בנו, יוזף, לרביעייה ככינור שני. בשנת 1887 העביר לבנו את הנהגת הרביעייה ואת תפקיד הכינור הראשון.
בנו פרדיננד הצטרף לרביעייה בשנת 1888 כצ'לן.
אייאפיאטלאייגוט
דיק
דיק (Dick) הוא שם משפחה אנגלי. כשם פרטי, הוא משמש כשם חיבה של השם "".
ניקוי בהתזה
ניקוי בהתזה היא טכניקה שבה מתיזים בעזרת ציוד ייעודי חומר שוחק באמצעות אוויר דחוס או נוזל (בדרך כלל מים) במהירות גבוהה לעבר משטח אותו רוצים לחספס, לפסל, או לנקות. הסוגים הנפוצים ביותר של מכשירים להתזה נעזרים בגז דחוס, בדרך כלל אוויר דחוס, כדי להוביל את החומר המותז בעוצמה ובמהירות.
סוגי מכשירים להתזה.
קיימים שני סוגים עיקריים של שיטות לניקוי בהתזה, מערכות יבשות ומערכות רטובות.
מערכות להתזת גרגרים בעזרת אוויר דחוס.
בשיטה זו מתיזים גרגרים של חומר שוחק במהירות גבוהה תוך שימוש בגז דחוס (אוויר בדרך כלל) ככח מניע. שיטה זו מתאימה לניקוי משטחים מוצקים במיוחד כגון אבן או מתכת וכאשר ישנה אפשרות לאיסוף הגרגרים העשויים שבבי זכוכית, מתכת, או שבבים של חומר קרמי.
מערכת התזה פתוחה.
הגרגרים מוכנסים לתוך מכל ייעודי המעוצב בצורת משפך ובתחתיתו ברז קוצב חול. לאחר המילוי המכל נאטם ומדחס ממלא אותו באוויר דחוס. מערכת צינורות נוספת מורכבת מתחת למכל ולברז קוצב החול, קולטת את הגרגרים שיוצאים מהמכל במהירות. הגרגרים מואצים דרך צינור לחץ שבקצהו נחיר (דיזה) ומותזים לעבר המשטח. דיזות מיוצרות במגוון צורות וגדלים בהתאם לאופי העבודה הרצוי. הן עשויות בדרך כלל מבורון קרביד.
תא התזה.
תאי ניקוי פועלים בשיטת התזה בלחץ במעגל סגור כאשר המערכת כוללת בנוסף למכל החול מערכת מיחזור הכוללת מפוח צנטרפוגלי, שואב אבק צקלוני ומסנן אבק.
תאי ההתזה בנויים מפח מגולוון כאשר לעיתים הצד הפנימי שלהם מצופה ביריעות גומי להגנה. כפפות מגן ארוכות עד הזרוע, עשויות מבד מגופר העמיד בפני שחיקה ממוקמות בחזית התא מתחת לחלון בקרה משוריין המאפשר מבט מקרוב על פעולת ההתזה. מנגנון בטיחות מפסיק מיידית את מערכת ההתזה ברגע שאחת מהדלתות נפתחת.
ניקוי בסילון מים.
ניקוי בסילון מים הוא תהליך של ריסוס מים בלחץ גבוה עד 276 באר על גבי משטחים כדי להסיר חומר או מזהמים שנדבקו. כוח המים יכול להסיר מגוון רחב של חומרים, כולל גומי ממסלולי התעופה, צבע מקירות, אספלט ומשטחי מתכת, וזיהום מהמדרכה. בנוסף להיותו יעיל למדי בניקוי במגוון תעשיות, הוא גם בטוח לסביבה.
שימושים בענף הבנייה.
ניקוי בסילון מים בלחץ גבוה לניקוי תעשייתי הוא שיטה חשובה שאומצה בענף הבנייה, בעיקר להסרת לכלוך וחומרים לא רצויים אחרים ממשטחים ומבנים. שימוש נפוץ הוא להסרת ציפויים ישנים וחלודה,
השימוש בניקוי בסילון מים מסייע לביצוע משימות בנייה באזורים בהם אי אפשר להשתמש בשיטות שעלולות לגרום לבעיית בטיחות והתלקחות בסביבה עירונית ובמפעלים כימיים ובתי זיקוק .
שימושים כלליים.
ניקוי בסילון מים משמש להסרת לכלוך, עובש, שמן, טחב ושומן מסוגים שונים של משטחים ולהפוך אותם לנקיים עם מראה חדש.
יתרונות בטיחותיים.
היתרון החשוב בניקוי בסילון מים הוא שלא נוצרות רמות אבק חול וסיליקה כמו התזת חול, וגם הסביבה מקבלת פחות חומרים רעילים או מזהמים המובלים באוויר ומגדילים את הסיכוי לאלרגנים להישאף על ידי אנשים.
תיאור המכשיר.