שני הנושאים המרכזיים של הוועידה היו: ארגון ותרבות. אוסישקין העלה הצעות בדבר מבנה ארגוני-צנטרליסטי של התנועה. דעותיו לא התקבלו על רוב הנוכחים. כמו כן הוא הציע להקים תנועת צעירים שיקדישו זמן מסוים מחייהם לעבודה בגולה ובארץ, רק כעבור חמש-עשרה שנים הרעיון הזה יתממש. במשך שלושה ימים נמשכו הדיונים על נושא התרבות. צירים דתיים התנגדו לשילוב של עבודת התרבות בפעולה הציונית, נציגי הפרקציה הדמוקרטית הגנו על השילוב זה, ואילו נציגי המרכז התפצלו ותמכו בחלקם בדתיים ובחלקם בפרקציה הדמוקרטית. בוועידת מינסק סוכם על פיצול בין שני זרמים במערכת החינוך הלאומית: זרם דתי וזרם חילוני.
ועידת מינסק היוותה את מבחן הכוח הראשון בין ה"מזרחי" ל"פראקציה העממית". הייתה זו הוועידה הראשונה של ציוני רוסיה שהתכנסה על ידי השלטונות. ועידה זו עוררה עניין רב, ואף כונתה "הקונגרס של ציוני רוסיה". הוועידה דנה בבעיית היהודים, כאשר הנושא הנוסף המרכזי שנידון בוועידה היה נושא הקולטורה - היוזמה למקד מאמצי הציונות בהחדרת התודעה הלאומית במערכות החינוך היהודי בתפוצות - שעורר ויכוח סוער שנמשך שלושה ימים. הרב ריינס השתתף בוויכוח והגיע בנאומו עד לכדי דמעות. בדבריו אמר שמטרת הקונגרס הייתה למצוא בית לעם היהודי, אבל ה"קולטורה" לדידו הביאה רק צרות. הרב ריינס הגיע לקונגרס הציוני החמישי עם תמיכה מלאה של מפלגתו. קבוצה נוספת בקונגרס הייתה קבוצה חילונית שהתנגדה ל"קולטורה" מטעמים מדיניים. לדעתם יש לפעול באמצעים מדיניים להקמת מדינה יהודית. כל פעילות אחרת תגרע מהתוצאה המיוחלת. קבוצה זו הצטרפה לרב ריינס ולציונים הדתיים.
אנשי "הפראקציה העממית" תומכי העיסוק הציוני בקולטורה, חששו שתביעתם תידחה ופרשו מהקונגרס. הרצל שפחד שיחול פילוג בתנועה הציונית הלך ופייס בין הצדדים. הרב ריינס ראה שעל-פי רוב יש רצון להכניס את רעיון הקולטורה, והבין כי יציאה למאבק לבד לא תביא לתועלת דתית, ואף עלולה להביא לנזק. הריחוק לדידו עלול לקלקל מלתקן. סופו של הקונגרס היה בקבלת ההצעה, תוך הסכמה מפורשת שנעשתה בין אחד העם לרב ריינס, כי החינוך הדתי יישאר בידי הדתיים. כלומר, הרב ריינס קיבל את ההצעה בתנאי שיהיו שתי מערכות חינוך נפרדות- אחת ציונית חילונית בהשפעת הקולטורה ואחת ציונית דתית. בתום הקונגרס נבחרו הוועדות הארציות לתרבות.
משתתפים.
עם משתתפי הוועידה נמנו: חמדה בן-יהודה, שושנה יפה, חיים דוב הורביץ, צבי בלקובסקי.
בעקבות הוועידה.
הוועידה השלישית של ציוני רוסיה הייתה ועידת הלסינגפורס
טרזן וג'יין (מחזמר)
טרזן וג'יין - המחזמר הוא מחזמר ישראלי המציג את העלילה הכללית המתוארת בספרו של אדגר רייס בורוז - טרזן. המחזמר הוצג בתיאטראות ברחבי הארץ בשנת 2004.
במאי המחזמר היה חנוך רוזן.
עלילה.
הסיפור של "טרזן" עוקב אחר הרפתקאותיו של תינוק יתום, שאומץ על ידי משפחה של גורילות ובסופו של דבר התקבל כאחד משלהם. טרזן גדל ונעשה נער עם אינסטינקטים של כוח פראי וכוכב אתלטי. חייו משתנים לנצח כאשר הוא פוגש אנשים, הוא יוצר איתם קשר ומרגיש שהקרבה אינה מוסברת. טרזן מנסה למצוא את מקומו בין "שני העולמות": החיות שגידלו אותו והמשפחה האנושית שאליה הוא שייך, מכוח היותו אנושי.
טום הופר (במאי קולנוע)
תומאס ג'ורג' "טום" הוּפר (באנגלית: Thomas George "Tom" Hooper; ) הוא במאי קולנוע וטלוויזיה אנגלי זוכה פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לשנת 2010 על סרטו "נאום המלך" ופרס אמי לשנת 2006 על הסדרה שביים "אליזבת הראשונה".
ביוגרפיה.
הופר נולד בלונדון למרדית', סופרת אוסטרלית וריצ'רד הופר, איש עסקים אנגלי.
הופר הוא האמצעי מבין אחות המגישה תוכנית רדיו ברשת הBBC ואח משפטן.
בגיל 12 החליט להיות במאי לאחר שקרא ספר הדרכה לעשיית סרטים.
בגיל 13 צילם את סרטו החובבני הראשון לו קרא "בריחת הכלב" במצלמת בולקס אותה קיבל מדודו.
את הסרט צילם הופר ללא קולות רקע בשל העלויות שהיו כרוכות בכך.
בגיל 14 צילם את סרטו הקצר "ג'קט מפציץ", על מעיל הטייסים של סבו שהיה נווט של מפציץ ונהרג במלחמת העולם השנייה, הסרט הועמד לתחרות יוצרי הקולנוע הצעירים של רשת ה BBC.
כאשר היה בן 16 הופר החל לכתוב את התסריט לסרטו המקצועני הראשון, הסרט הקצר "פנים צבועות".
במשך כשנתיים ניסה הופר לפרסם ולקדם את עשיית הסרט, כשלבסוף הבמאי פול ויילנד החליט להשקיע בפרויקט ולספק לו ציוד מתאים.
מאמציו של הופר השתלמו בשנת 1992 לאחר שהסרט נמכר לערוץ 4 הבריטי והוקרן בפסטיבל הקולנוע של לונדון.
לאחר שסיים לצלם את סרטו הראשון למד הופר ספרות אנגלית ב"אוניברסיטת אוקספורד", שם הצטרף אל קבוצת דרמה וביים את המחזות "מראה מעל הגשר" בכיכובה של קייט בקינסייל ו"המשפט" בכיכובה של אמילי מורטימר.
הופר עזב את הלימודים לפני בחינות הגמר כדי לביים פרסומת ל"סוניק".
תחילת עבודתו בהפקות ה-BBC.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד ביים הופר פרסומות וקיווה לפרוץ לתעשיית הקולנוע.
את ההזדמנות הראשונה שלו בטלוויזיה הבריטית קיבל בסוף שנות ה-90 כאשר הבמאי מתיו רובינסון נתן לו לביים שני פרקי מפתח באופרת הסבון המפורסמת "איסטאנדרס" וארבעה פרקים באופרת הסבון "בייקר גרוב".
הופר גם זכה לביים שני פרקים בעונה השנייה של הדרמה הקומית "רגליים קרות".
ב-2001 ביים את המיני סדרת הדרמה "אהבה באקלים קר" בכיכובה של רוזמונד פייק, הפקה זו זכתה להערכה רבה מצד האקדמיה הבריטית.
ב-2003 זכתה מיני סדרת הדרמה התקופתית "דניאל דרונדה" בבימויו של הופר להצלחה רבה ולביקורות משבחות מצד האקדמיה הבריטית.
בשנת 2004 הועמד הופר לפרס אמי ולפרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה על עבודת הבימוי שלו במיני סדרת הדרמה המשטרתית "החשוד העיקרי 6".
שנות ההצלחה הראשונות.
לקראת סוף 2004 הוציא לאור הופר את סרטו המלא הראשון, דרמת הגזענות "אבק אדום" בכיכובם של זוכת שני פרסי האוסקר הילרי סוונק וצ'ואיטל אג'יופור.
הסרט לא זכה לחשיפה רחבה אך הוערך על ידי מבקרי הסרטים וזיכה את הופר בפרס בפסטיבל הקולנוע של הודו.
להצלחה הגדולה הראשונה שלו זכה הופר בשנת 2006 לאחר שזכה בפרס אמי על מיני סדרת המופת שביים "אליזבת הראשונה" אודות חייה האישיים והציבוריים של המלכה אליזבת הראשונה (הלן מירן).
ב-2007 זכתה מיני סדרת הדרמה שלו "לונגפורד" אודות סיפורו של משקם האסירים המושמץ לורד לונגפורד (ג'ים ברודבנט) בפעם השנייה ברציפות בפרס גלובוס הזהב למיני-סדרה הטובה ביותר.
בשנת 2008 זכה הופר לביים את הפקת הענק של טום הנקס "ג'ון אדמס" על חייו של נשיא ארצות הברית השני ג'ון אדמס (פול ג'יאמטי).
הסדרה זכתה להצלחה חסרת תקדים עם זכיות ב-13 פרסי אמי ובארבעה פרסי גלובוס הזהב, כולל מועמדות שלישית של הופר לפרס אמי.
ב-2009 הוציא לאקרנים את סרטו הגדול השני עליו עבד משנת 2007, דרמת הכדורגל "יונייטד המקוללת" אודות חייו של בריאן קלאף (מייקל שין) מנהלה של קבוצת "לידס יונייטד".
נאום המלך.
הופר הפתיע את עולם הקולנוע בשנת 2010 כאשר גבר בזכות הדרמה ההיסטורית שביים "נאום המלך" בקרב על פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר על הפייבוריט המוביל דייוויד פינצ'ר שזכה בפרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר על סרטו "הרשת החברתית".
הסרט אודות התמודדותו של המלך ג'ורג' השישי (קולין פירת') עם בעיית הגמגום הקשה שלו זכה להצלחה מסחרית גדולה ברחבי העולם עם הכנסות של
למעלה מ-414 מיליון דולרים.
הסרט זכה בשלוש הקטגוריות המובילות של טקס האוסקר: פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לקולין פירת'.
יהושע סופראסקי
הראג' הבריטי
הראג' הבריטי (באנגלית: British Raj) הוא השם שניתן לשלטון הבריטי בתת-היבשת ההודית והאזור סביבה בין השנים 1858–1947. החל משנת 1876, שלטון זה נקרא באופן בלתי רשמי האימפריה ההודית (באנגלית: Indian Empire). למרות שם זה האזור אשר נכלל בתחומי האימפריה ההודית כולל את ארבע המדינות הודו, פקיסטן, מיאנמר ובנגלדש של ימינו. בשטחי הראג' נכללו אזורים שבשליטה בריטית ישירה, וכן נסיכויות וממלכות בחסות השלטון הבריטי (כך, לדוגמה, ממלכת מייסור).
הראג' הבריטי הוא צורת שלטון של האימפריה הבריטית‎. הראג' נוהל על ידי מספר קטן מאוד של בריטים, בשיתוף עם האליטה המקומית. הבריטים הצליחו לשלוט על שטח גדול ביעילות, תוך שימוש והצבת מספר קטן יחסית של אנשי אדמיניסטרציה וכוחות שיטור בריטים, משום שבפועל שלטו באזור בשיתוף קבוצות האליטה מקומיות. הדוגמה הבולטת ביותר היא הודו־פקיסטן, בין השנים 1858-1947.
הראג' הבריטי הוקם לאחר שב-15 באוגוסט נחקק חוק פרלמנטרי שהעביר את השלטון בהודו ישירות לפרלמנט ולכתר הבריטי. עד לאותה העת, השלטון בתת-היבשת ההודית התנהל על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית, אך פרוץ המרד ההודי הגדול במאי 1857 הוביל לחוסר אמון ביכולת החברה לנהל מדינה. עם ביטול החברה כאמור עבר ניהול המדינה ישירות לפרלמנט הבריטי עם הקמת המשרד לענייני הודו ותפקיד מזכיר המדינה להודו. הראג' הבריטי הפסיק להתקיים עם קבלת הודו את עצמאותה מידי הבריטים, יחד עם המדינות הנוספות וחלוקת הודו, כל זאת ב-15 באוגוסט 1947.
היסטוריה של הראג' הבריטי.
הראג' הבריטי היה הפרק האחרון של הודו הבריטית וההיסטוריה של הודו לפני עצמאותה. פרק זה התחיל כאמור עם פירוק שלטון חברת הודו המזרחית הבריטית כחלק מתוצאות המרד ההודי הגדול, מרד שטילטל את הודו מהיסוד והביא את יחסי האוכלוסייה ההודית והבריטים לשפל. אם כן נקודת הפתיחה של שלטון הראג' הייתה שלילית במקצת ושינויים רבים נדרשו בשנים הראשונות כדי להבטיח את ההצלחה של השלטון הבריטי בהודו.