באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט 1985 זכה פראדו בשתי מדליות. מדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:20.37 דקות ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:59.89 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בקובה, יפן בסוף אוגוסט 1985 זכה פראדו בשתי מדליות, מדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:19.83 דקות ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.92 דקות.
באליפות העולם שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 סיים פראדו במקום שביעי בתוצאה של 4:26.00 דקות ולא הצליח להגן על תוארו, המנצח היה תמאש דארני מהונגריה (4:18.98 דקות).
במשחקים הפאן אמריקאים שנערכו באינדיאנפוליס, ארצות הברית בשנת 1987 זכה פראדו ב-3 מדליות. מדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:03.75 דקות, שתי מדליות ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.94 דקות ובמשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:50.29 דקות.
חיים אישיים.
בשנת 2003 בגיל 38, עבר פראדו אוטם שריר הלב שלאחריו ניזקק לניתוח מעקפים.
בשנת 2007 עבד פראדו בוועדה המארגת של המשחקים הפאן אמריקאים שנערכו בריו דה ז'ניירו, בברזיל.
ביקור האפיפיור בנדיקטוס השישה-עשר בישראל
צינור הזנה (גאולוגיה)
צינור הזנה הוא מבנה גאולוגי, תעלה אנכית במרכזו של הר געש חרוטי, דרכו זורמת מאגמה מתוך תא מאגמה אל פני השטח במהלך התפרצות געשית. צינור הזנה עשוי להיות צר (מטרים ספורים) או רחב מאוד (800 מטרים), ובראשו נמצא לועו של הר הגעש. עומקו של צינור ההזנה תלוי במיקום תא המאגמה המצוי בתחתיתו.
היווצרות.
צינורות הזנה נוצרים כתוצאה מהתפרצות אלימה הנובעת מלחץ רב בתא המאגמה. בתוך המאגמה כלואים חומרים נדיפים (מים ובועות גז), וכאשר חומרים אלה אינם מצליחים להשתחרר מן המאגמה – גובר הלחץ בתא. חומרים אלה גורמים להגדלת נפח המאגמה, וכתוצאה מכך נוצר לחץ עז על סלעי הסביבה. הלחץ גורם לביקוע הסלעים, לחדירת המאגמה לתוכם ולהיווצרות דיְיקים. התארכותו של דייק והגעתו לפני השטח יוצרת צינור הזנה.
סלעי הקרום בשולי צינור ההזנה מתפרקים בשל הלחץ, נופלים לתוך המאגמה ומותכים בה, או שחלה בהם התמרת מגע המשנה אותם. שברי סלעים שאינם מותכים במגע עם המאגמה נסחפים עמה ונפלטים כקסנוליתים. הלחץ דוחק את הסלעים בעוצמה רבה, עד שנפער פתח בקרום – דרכו יכולה המאגמה להיפלט.
בין התפרצות אחת לשנייה עשויים הצינורות להיסתם במאגמה קרושה היוצרת פקק געשי. סתימה כזו עשויה להשתחרר במהלך ההתפרצות הבאה, בתנאי שעוצמתה מספיקה לדחוק את הפקק. במקרה של התפרצות שעוצמתה אינה עזה דיה, ייווצרו בהר הגעש צינורות הזנה משניים או מערכת סדקים שיאפשרו את פליטת המאגמה.
מוליכים נוספים.
בנוסף לצינור ההזנה המוליך מאגמה מתא המאגמה אל פני השטח, קיימים סוגים נוספים של מוליכים געשיים:
דיאטרם.
דיאטרם הוא צינור דמוי משפך שנוצר בהתפוצצות גזים והתמלא אחר-כך בסלעי ברקציה. דיאטרמים פורצים אל פני השטח ומייצרים חרוט טוף ומארים. דיאטרמים אינם פולטים לבה באופן משמעותי. חלק מהתפוצצויות הדיאטרם יכולות לנבוע מתגובה למגע של מאגמה לוהטת במי תהום וכתוצאה מכך נוצרת התפרצות פריאטית.
קימברליט.
צינור קימברליט נוצר כמבנה אנכי בתא מאגמה בעומק שבין 150 ל-450 ק"מ במעטפת. צורת הגזר האופיינית לו מקורה ביחסים הגבוהים של פחמן דו-חמצני ומים היוצרים התפרצויות אנכיות עזות. התפרצויות אלה יוצרות עמודים אנכיים של סלע קימברליט הנושאים מתחתית המעטפת התחתונה גבישי מינרלים כיהלום, גארנט, ספינל ופרידוט. צינורות קימברליט מהווים פוטנציאל מידע חשוב בנוגע לתרכובות הקיימות במעטפת התחתונה ולתהליכים המתרחשים בה. קוטרו של צינור קימברליט עשוי להגיע לקילומטר אחד.
למפרואיט.
צינורות למפרואיט דומים לצינורות קימברליט באופן היווצרותם ופעולתם, בהבדל אחד: המים והחומרים הנדיפים הנישאים בצינורות גורמים לשיתוך של הסלעים המצויים מעליהם, וכך הם יוצרים מעבר רחב אל פני השטח.
מרדכי גזית
מרדכי (מוטקה) גזית (5 בספטמבר 1922 - 29 במאי 2016) היה שגריר ישראל בצרפת, מנכ"ל משרד ראש הממשלה ומשרד החוץ, ממפקדי הכוחות הלוחמים בירושלים בזמן מלחמת העצמאות במסגרת "ההגנה". מהבולטים באנשי שירות החוץ בתקופת השיא של הדיפלומטיה הישראלית, ברבע המאה הראשון לקיום המדינה.
ביוגרפיה.
נולד בשם מרדכי ויינשטיין באיסטנבול לציפורה ואפרים, ממוצא מזרח אירופי, אחיו הבכור של שלמה גזית. בשנת 1932 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, בהיותו בן 10.
בגיל 14 הצטרף ל"הגנה" וסיים את קורס ההכשרה לקצינים בשנת 1943. ב-1946 נבחר להשתתף במחזור הראשון של בית הספר לדיפלומטים שהקימה הסוכנות היהודית.
במלחמת העצמאות שירת כקצין מודיעין ומפקד פלוגה בחטיבת עציוני (חטיבת חי"ש של "ההגנה") והיה ממפקדי הקרב על הקסטל, שאיפשר לפתוח באופן זמני את הדרך לירושלים. לאחר כיבושו של הקסטל ב-3 באפריל 1948, החזיקה בכפר פלוגה מגדוד "מוריה" בפיקודו של גזית.
גזית, ששהה לפני הקרבות עם כוחותיו במחנה שנלר (בית היתומים שנלר) סיפר על אותו בוקר:
סביב הקסטל היו מספר מוצבי חוץ ("המזרחי", דרומית-מזרחית לקסטל, "בועז", צפונית-מזרחית למחצבת צובה, "נחשון" מדרום למחצבת צובה). הגעת אנשי פלוגתו של גזית לקסטל הייתה בתנאי לחץ היות שהערבים תקפו באותו יום את המוצבים החיצוניים, ועד 6 באפריל 1948 הם נפלו בידי הערבים ורק כפר הקסטל נותר בידי אנשי "מוריה". הלחץ הערבי עליהם היה גדול, והתגבורת שהייתה אמורה להגיע מאנשי חטיבת הראל בקריית ענבים לא הגיעה.
גזית סיפר על זמן ההמתנה לתגבורת שלא הגיעה :
בתפקידו כמפקד הקסטל הוביל גם את הקרבות שהתרחשו בלילה שבין 7 ל-8 באפריל, הזכור בתולדות מלחמת העצמאות בשם "ליל עבד אל-קאדר אל-חוסייני". גזית הבין כי כוחותיו הרגו מפקד בכיר ביותר, שהיה מפקד הכוחות הערביים במרחב ירושלים ומצא לנכון לדווח על כך:
גזית נפגע במערכה על הקסטל אולם המשיך בתפקידיו בהובלת הכוחות הלוחמים. בהמשך המלחמה הוביל כוחות לוחמים במסגרת הקרבות בירושלים. ב-18 במאי 1948 הגיעה לימין משה יחידה שמנתה 80 איש, בפיקודו. בשעת לילה מוקדמת, בין 18 ל-19 במאי, עלה להר ציון כוח של הפלמ"ח יחד עם יחידתו של גזית, עמוסים בציוד צבאי ורפואי עבור הרובע היהודי. חבלנים פוצצו את שער ציון, ולאחר קרב קצר, נכנסה מחלקה של הפלמ"ח אל תוך העיר העתיקה. מיד לאחר הפריצה, הודיע "רעננה" (אליהו סלע), מפקד הכוח הפורץ, למרדכי גזית, שעליו להיכנס עם יחידתו לעיר העתיקה, ולאפשר את פינוי כוחות הפלמ"ח. גזית התנגד לכך משני טעמים: ראשית, הוא קיבל הוראה להחזיק בהר-ציון, ואיש לא הזכיר את האפשרות שייכנס לעיר העתיקה. הטעם השני היה, שאנשיו לא התאימו ללחימה נוסח זו שהתנהלה ברובע היהודי. בסופו של ויכוח סוכם שאנשי גזית ישמשו כ"סבלים" להעברת המטען אל הרובע, והייתה הבנה כי לאחר סיום תפקידם, יחזרו להחזיק בהר-ציון. ואמנם, יחידת גזית נכנסה לרובע והביאה את הציוד הכבד שנשאו אנשיה אותו לילה.
גזית עצמו נכנס למטה הרובע, קיבל הסברים על מצב העמדות, ובפקודת מפקד מחוז ירושלים - היה למפקד הרובע היהודי בעיר העתיקה. עם עלות השחר, יצא לסייר בעמדות ונפצע קשה מיריות שנורו לעברו.
עד לנפילת הרובע היה מוטל פצוע קשה בבית-החולים 'משגב לדך'. פציעתו סיימה את הקריירה הצבאית שלו והסתיימה באיבוד ריאה. הפציעה, כך אמר בהזדמנות, "נתנה לי דחיפה להיכנס ולהשפיע על התהליכים המדיניים".
המלחמה גם סיימה את שאיפות הקריירה האקדמיות של גזית, למרות שקיבל את תואר המאסטר שלו מהאוניברסיטה העברית בתחום הארכאולוגיה. המאבק המחריף עם מדינות ערב הוביל את גזית למסקנה שהוא חייב "להמשיך לשרת את המדינה החדשה מאשר להתעסק בנושאים האישיים", והוא נבחר כאחד מ-16 הצוערים שגויסו למחזור הראשון של בית הספר לדיפלומטים, בית ספר שהוקם על ידי המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, במסגרת ההכנות למדינה שתקום. למרות הקרבתו של המשך המחקר באקדמיה לטובת שירות דיפלומטי, גזית עדיין העביר הרצאות רבות בנושא יחסים בינלאומיים וכתב אין ספור מאמרים בנושא, כולל פרסום כמה ספרים.
ב-1949 הצטרף למשרד החוץ, אליו נקרא על ידי ולטר איתן, מנכ"ל משרד החוץ דאז. מאז ובמשך למעלה משלושים שנה - עשה בשרות המדינה, בתפקידים דיפלומטיים בחו"ל ובמשרד בארץ. הוא שרת בבורמה, בלונדון, בוושינגטון ובפריז. כיהן כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בלונדון, הממונה על הצירות ברנגון, מזכיר מדינה ומנהל הלשכה של שרת החוץ גולדה מאיר, ציר מדיני בוושינגטון (1960-1965 - בתקופת השגריר אברהם הרמן, במסגרתו השפיע רבות על גיבוש המדיניות הישראלית החדשה, שהעבירה את הדגש הדיפלומטי מצרפת לארה״ב), ממונה על תחום המזרח התיכון במשרד החוץ (1965–1967), יועץ במשרד החוץ, מנהל האגף לתפקידים מיוחדים והמשנה למנכ"ל משרד הקליטה (1969–1970), סגן מנכ"ל משרד החוץ, הממונה על היחסים עם ארצות הברית וקנדה, מנכ"ל משרד החוץ (1972–1973), ומנכ"ל משרד ראש הממשלה בשנים (1973–1975), בעיקר תחת גולדה מאיר (שמינתה אותו לתפקיד, לאחר שהכירה אותו מקרוב, 15 שנה קודם לכן, כשהיה המזכיר המדיני שלה כשרת החוץ), ותקופה קצרה תחת יצחק רבין. במסגרות אלה היה גזית מעורב רבות בניסיונות לקידום תהליכי השלום ובמגעים השונים שניהלה המדינה עם ארצות הברית ומדינות המזרח התיכון.
במסגרת תפקידו כציר מדיני בוושינגטון ריכז את המגעים המדיניים, אשר פרצו את הדרך לרכישת אמצעי לחימה לצה"ל, מארצות הברית. בין ההישגים הגדולים שלו בהקשר זה, היה האחריות לביצוע המשלוח הראשון של מטוסי הסקייהוק לחיל האוויר.