ויליאם ג'יימס תיאר את הפער בהבנת ההוויה: "איך מגיע העולם להיות כאן בכלל במקום הקיום הלא המהותי (nonentity) שאפשר לדמיין במקומו? ...מאין להוויה אין גשר הגיוני". ניסיון לגשר על הפער הזה נעשה לראשונה בהיסטוריה על ידי הפילוסופים הקדם-סוקרטיים במהלך תהליך התפתחות הסיווג של כל הישויות. אריסטו, שכתב אחרי הפילוסופים הקדם-סוקרטיים, מחיל את המונח קטגוריה (אולי לא במקור) על עשרה סיווגים ברמה הגבוהה ביותר. הם כוללים קטגוריה אחת של חומר (ousiae) הקיימת באופן עצמאי (אדם, עץ) ותשע קטגוריות של מאפינים, שיכולות להתקיים רק במשהו אחר (זמן, מקום, צורה). במטאפיזיקה של אריסטו כל דבר ניתן לאנליזה לשני מרכיבים אלו, אשר חיבורם יחד נותן לנו את הדבר עצמו. הצורה איננה המראה החיצוני של הדבר אלא היא מושג מופשט, המאפיין הכללי של הדבר, המגדיר את מהותו ואת הפונקציונליות שלו, בעוד החומר הוא המאפיין הפרטי שלו, המבדיל אותו מדברים אחרים בחלל ובזמן. כשמדובר בהוויה, המערכת לא מצליחה להגיע להגדרה מהסיבה הפשוטה שלא ניתן למצוא שום הבדל. הפתרון הטריוויאלי, שהוויה מתווספת לכלום, הוא טאוטולוגי: הוויה היא הוויה. אין מתווך פשוט יותר בין הוויה לאין הוויה שמסביר ומסווג את ההוויה.
ההוויה הטרנסצנדנטלית.
הפילוסוף הנוצרי מסוף תקופת פילוסופיית ימי הביניים, תומאס אקווינס, גם עסק בנושא. כמה מהצעותיו של אקווינס גונו על ידי אטיין טמפר, הבישוף של פריז (בשנים 1270 עד 1277), אך מסירותו לשימוש בפילוסופיה להבהרת סוגיות תאולוגיות הייתה כה חזקה, שהוא הוכרז לבסוף כאחד ממורי הכנסייה בשנת 1568. ומי שמאמצים את הפילוסופיה שלו נקראים תומיסטים.
ניבוי תומיסטי של הוויה.
אקווינס טען כי הוויה היא מהות, ומתרחק מהסיווג האריסטוטלי: "הוויה איננה סוג, מכיוון שאינה ניתנת לניבוי באופן חד-משמעי אלא רק באופן אנלוגי". אם החומר הוא הקטגוריה הגבוהה ביותר ואין חומר, ישות, אז יש לראות את האחדות הנתפסת בכל הישויות מכוח הקיים שלהם בצורה אחרת. אקווינס בחר באנלוגיה: כל היצורים דומים או דומים זה לזה בקיים. השוואה זו היא הבסיס לאנלוגיית ההוויה שלו. האנלוגיה יכלולה להתבטה בצורות רבות ושונות, אך המפתח לה הוא ההבחנה האמיתית בין קיום למהות. קיום הוא העיקרון המעניק מציאות למהות שאינה זהה בשום צורה לקיום. חומר יכול להיות אמיתי או לא. מה שהופך חומר אינדיבידואלי - אדם, עץ, כוכב לכת - לממשי הוא מעשה מובהק, "להיות", המפעיל את אחדותו. לכן אנלוגיה של פרופורציות אפשרית: "המהות קשורה לקיום כמו שהעוצמה קשורה למעשה".
הוויה בעידן הנאורות.
אף על פי שהתומיזם היה חידוש בתקופת ימי הביניים המאוחרת, הוא היה לדּוֹגְמָה בתקופת הרנסאנס. משנת 1277 עד 1567 בערך, הוא שלט בנוף הפילוסופי. הפילוסופים הרציונליסטים, שהביאו דגש חדש על התבונה ככלי לאינטלקט, הובילו את המסורות הקלאסיות והביניימיות לבדיקה מחודשת, תוך שהם מפעילים מושג חדש של ספק. בין "הספקנים החדשים" היו האמפריסטים, תומכי השיטה המדעית, ששמו דגש על ניסויים ותלות בהוכחות שנאספו מניסיון חושי.
עם תחילת עידן הנאורות הפילוסוף והמדען הצרפתי ברנאר דה פונטנל (1657-1757), שם את מושג ההוויה באור חדש באומרו Je souffre d'être ("אני סובל מלהיות"). במקביל למהפכות נגד המונרכיות האבסולוטיות המבוססות על דת, והחלפת האמונה בתובנה והיגיון, פילוסופים כריזמטיים כמו עמנואל קאנט וגאורג וילהלם פרידריך הגל פרסמו תפיסות חדשות של מטפיזיקה.
ספקות אמפיריסטים.
לרציונליזם ולאמפיריציזם היו הגדרות רבות, שעניינם בעיקר אסכולות ספציפיות לפילוסופיה או קבוצות של פילוסופים במדינות מסוימות, כמו גרמניה. באופן כללי הרציונליזם היא האסכולה השולטת בעידן הנאורות הרב-לאומי, הבין-תרבותי, שהחל במאה ה-17. על ידי מדענים ממדינות שונות, שבעידן הנאורות היו רציונליסטים. אמפיריקן מוקדם, תומאס הובס, פרסם בשנת 1651 את ספרו "לויתן", מסה פוליטית שנכתבה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, ובו מניפסט מוקדם של רציונליזם.
על פי הובס הנימוק הוא התהליך הנכון להסקת מסקנות מההגדרות. בהמשך הוא מגדיר שגיאה כסתירה פנימית להגדרה או מסקנות שאינן עוקבות אחר ההגדרות שעליהן הן אמורות להתבסס. מדע, לעומת זאת, הוא תוצאה של "הנמקה נכונה", המבוססת על "חוש טבעי ודמיון", סוג של רגישות לטבע, כ"שהטבע עצמו לא יכול להגיע אליה".
לאחר שהניח את היסודות לתפיסתו בקפידה, הובס פותח במתקפה אפיסטמולוגית על המטאפיזיקה. הפילוסופים המוקדמים הגיעו לתורת החומר והצורה מתוך התחשבות בפרדוקסים טבעיים מסוימים, שנחתמו תחת הכותרת הכללית של בעיית האחדות. לדוגמה, נראה שגוף הוא דבר אחד ובכל זאת הוא מחולק לחלקים רבים. מה זה, אחד או רבים? אריסטו הגיע להבחנה בין חומר וצורה, רכיבים מטאפיזיים שהחדירה שלהם מייצרת את הפרדוקס. האחדות כולה נובעת מהצורה המהותית ומההתפלגות לחלקים. הטמעת החלקים המעניקים להם יחידות ייחודיות באמת הן הצורות המקריות. אחדות ההוויה כולה מופעלת על ידי עקרון אחר באמת, הקיום.
ההוויה באקזיסטנציאליזם.
ישנם פילוסופים המכחישים כי למושג "הוויה" משמעות כלשהי, מכיוון שאנו מגדירים את קיומו של אובייקט רק ביחסו לאובייקטים אחרים, ולפעולות שהוא מבצע. למונח "אני" אין שום משמעות בפני עצמה; עליו להיות מצורף לפעולה או הקשר. זה בתורו הוביל למחשבה ש"הוויה" והלא כלום קשורים קשר הדוק, נושא שפותח בפילוסופיה של האקזיסטנציאליזם.
פילוסופים אקזיסטנציאליסטים כמו סארטר, הגל והיידגר, כתבו רבות על מושג ההוויה. הגל מבדיל בין הוויה של אובייקטים (להיות בפני עצמו) לבין הוויה של אנשים (Geist). הגל, לעומת זאת, בספרו "מדע ההיגיון", לא חשב שיש טעם לתת "משמעות" להוויה, מכיוון שהפשטה שלה היא פשוט כלום.
היידגר, בעבודתו העיקרית "הוויה וזמן", תהה כיצד ניתן לשאול באופן משמעותי את שאלת משמעות ההוויה, מכיוון שהיא גם הגדולה ביותר, שכן היא כוללת כל מה שיש, והכי פחות משמעותית, שכן לא ניתן לומר עליה שום דבר מסוים. הוא מבחין בין אופנים שונים של ההוויה: מצב פרטיבי נמצא בהישג יד, ואילו ישויות במובן מלא יותר מתוארות כמוכנות ליד. מי ששואל את שאלת ההוויה מתואר כ-Dasein ("שם / כאן-ישות") או להיות-בעולם. במחשבתו המאוחרת יותר, הוא מבקר את ההבחנה בין הוויה לבין ישויות, ומאחד אותם בתפיסה הכמו-פרה-אונטולוגית של ביינג. ביינג נחשף באירוע (Ereignis) של. ניכוס, כהתרחשות המקורית של הוויה. סארטר, שהבין את היידגר המוקדם באופן שגוי (הבנה הנתמכת במאמר "הכתב על הומניזם" של היידגר, המגיב לכתובתו המפורסמת של סארטר, "אקזיסטנציאליזם הוא הומניזם"), משתמש במצבי הוויה בניסיון לבסס את מושג החופש שלו באופן אונטולוגי על ידי הבחנה בין הוויה -על עצמה (דברים), ולהיות-לעצמה (אדם).
הוויה מובנת גם כ"מצב הוויה "של האדם, ומכאן שמשמעותה המשותפת היא בהקשר של חוויה אנושית (אישית), עם היבטים הכוללים ביטויים וביטויים שמקורם ב"ישות" מולדת, או באופי אישי. היידגר טבע את המונח "Dasein" עבור תכונה זו של ההוויה ביצירתו המשפיעה "הוויה וזמן", בו טען שהוויה או דסיין קושרת את תחושת גופו של האדם לתפיסת העולם שלו. היידגר, בין היתר, התייחס לשפה מולדת כבסיס ההוויה, הנותן אות לכל היבטי ההוויה.
קרב ז'מפס
יהודה הכהן אבן שושן
זוג מהעתיד (סרט)
זוג מהעתיד (ברוסית: Пара из будущего) הוא סרט קומדיה רוסי, בבימויו של אלכסיי נוז'ני בהפקת ניקיטה מיכאלקוב, לאוניד ורשצ'אגין ואנטון זלאטופולסקי. בכיכובם של סרגיי בורונוב ומריה ארונובה. הסרט הופק בסיוע אולפני T3 ורשת רוסיה-1 בתמיכת קרן הקולנוע הרוסי. אירוע הקרנת הבכורה נערך ב-1 במרץ 2021 והוא יצא להקרנות מסחריות ב-4 במרץ אותה שנה.
עלילה.
ניז'ני נובגורוד, שנת 2040. יבגני ואלכסנדרה נשואים 20 שנה, מערכת היחסים שלהם היא כמו משמש מיובש. גירושין גם לא עובדים, כי בעתיד גירושין הם שירות יקר. אבל הגורל מעניק להם הזדמנות: יבגני ואלכסנדרה נופלים לעבר, לפני 20 שנה, כאשר המאהב ז'ניה הצעיר הציע לסשה המקסימה. כזוג מהעתיד הם רוצים להפריד את עצמם בצעירותם.
הפקה.
צילומי הסרט נערכו בעיר ניז'ני נובגורוד בספטמבר 2020 ובזלנוגרד באוקטובר 2020.
מנצ'סטר ג'איינטס
מנצ'סטר ג'איינטס (באנגלית: Manchester Giants) היא קבוצת כדורסל אנגלית מהעיר מנצ'סטר המתמודדת בליגת העל הבריטית.
המועדון.
מנצ'סטר ג'איינטס היה המועדון הגדול ביותר בכדורסל הבריטי בסוף שנות התשעים, ומשך אליו קהל של עד 15,000 בכל משחק. המועדון נסגר בשנת 2001 והותיר צבא של אוהדים אסורים.
המועדון הוקם מחדש בשנת 2011 כדי להציע לכישרון 'ביתי' אפשרות 'לצאת למקצוענים' בעיר משלהם.
במפעלים השונים.
המועדון שיחק בשלושת המפעלים שיש בבריטניה: ליגת העל הבריטית, גביע הליגה הבריטי וגביע המדינה של בריטניה.
הר פריסטלי (קולומביה הבריטית)
הר פריסטלי (באנגלית: Mount Priestley) הוא הר ברכסי קיטימט, בהרי החוף של פרובינציית קולומביה הבריטית, שבקנדה.
גובהו של ההר 2,366 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 1,945 מטרים מעל סביבתו. הר פריסטלי הוא ההר ה-30 בהתנשאותו בקולומביה הבריטית, ה-44 בהתנשאותו בקנדה, וה-107 בהתנשאותו באמריקה הצפונית.
היסטוריה.
הטיפוס על ההר.
הראשונים שטיפסו לפסגת ההר היו דרו קופלנד (Drew Copeland), ג'ון גיל (John Gill), ו-ג'ורדן קרייבן (Jordan Craven), שעשו טיפוס בזה ב-20 ביוני 2017. הטיפוס החל ב-18 ביוני, ונמשך ארבעה ימים (עד 21 ביוני).
איימנבק