במהלך השנים האחרונות גורמים שונים החלו להשתמש בתעמולה דתית נוצרית על מנת להסיט את דעת הקהל האירופאי והנוצרי נגד ישראל, ובתוך כך להפוך את הפלסטינים שרובם מוסלמים לסמל ישו שהיהודים צולבים והורגים בשנית. בשנת 2002, במהלך המצור של צה"ל על כנסיית המולד בבית לחם, הפיץ עיתון לה סטמפה איור בו טנק ישראלי מכוון על ישו התינוק, ששואל: "לוודאי, שהם לא מעוניינים להרוג אותי שוב?". העיתון "Het Nieuwsblad" הציג את אחמד יאסין, מנהיג חמאס, לאחר חיסולו על ידי ישראל, צלוב על כיסא גלגלים תחת הכיתוב: "ישראל הורגת מנהיג רוחני". על אותו נושא, ב"pro-Pasok daily, Eleftherotypia" הוצג איור בו אישה שואלת גבר: "מדוע הממשלה היהודית הורגת מנהיג דתי?" האיש עונה: "הם מתאמנים לקראת חג הפסחא."
רשימת חוקים מפלים מטעם הכנסייה.
לא כל החוקים הופעלו בבת אחת ובאותו המקום, אלא התרחשו בנקודות זמן ואזורים גאוגרפיים שונים בהיסטוריה (לרוב בעקבות בעיות פנימיות ובזמנים של שפל כלכלי).
היסטוריה של הנצרות
הדת הנוצרית נוסדה בארץ ישראל בראשית הספירה הנוצרית, והתבססה על דמותו של ישו ועל הבשורות של תלמידיו. במהלך ארבע המאות הראשונות לספירה, ובמיוחד אחרי הפיכת הנצרות לדת הרשמית של האימפריה הרומית במאה ה-4 לספירה, הפכה הנצרות לדת הדומיננטית באירופה ובעולם המערבי.
לידת הדת הנוצרית.
ההיסטוריה הקדומה של הנצרות אינה ידועה בצורה מושלמת. היא נסמכת על הכתוב באוונגליונים ("ספרי הבשורה") של הברית החדשה, אלא שאלו אינם ספרי היסטוריה, ותפקידם העיקרי הוא לעודד אנשים להאמין בדת החדשה. כמו כן, אין הם זהים זה לזה, וישנם הבדלים רבים, חלקם מהותיים וחלקם פחות. מקורות אחרים הם כתבי היסטוריונים רומיים וכתבי יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלאביוס), אולם גם בהם המידע אינו שלם, ויש היסטוריונים המטילים ספק באותנטיות של הקטעים העוסקים בנצרות בכתבי יוסף בן מתתיהו.
האוונגליונים בברית החדשה מספרים כי ישו, מייסד הדת, נולד בעיר בית לחם שבהרי יהודה בשלהי ימי מלכותו של הורדוס. שמו העברי המקורי היה ככל הנראה ישוע (הוא השתבש בעברית ובשפות אחרות, כנראה בשל היעלמות העיצורים הלועיים בפי תושבי צפון ארץ ישראל). אביו יוסף הוא, על-פי הבשורה על-פי מתי וכן הבשורה על-פי לוקאס, צאצא של דוד המלך, אולם הוא התגורר בנצרת שבגליל והיה נגר במקצועו. עובדת היותו צאצא ישיר מדוד לא מופיעה באוונגליונים האחרים, וגם השושלת המתוארת עד דוד המלך לא זהה בין שני האוונגליונים בהם היא מופיעה. אמו נקראה מרים (בלשונות אירופה: מריה). האוונגליונים המספרים על הולדתו, מתי ולוקאס, מספרים כי מרים לא התעברה מארוסה, אלא מרוח הקודש, כך שהיא נותרה בבתוליה על אף ההתעברות. כיוון שכך היא מכונה בנצרות "מרים הבתולה" (או פשוט: "הבתולה" או "הבתולה הקדושה"). היא שנייה בחשיבותה רק לישו עצמו, שכן היא האישה היחידה שלא נזקקה לחטא הקדמון כדי להתעבר, וכיוון שהיא נשאה ברחמה את "בן האלוהים". יוסף, שחשד תחילה כי אשתו הרתה לגבר אחר, ביקש לגרשה, אך אז חווה התגלות בחלומו שבה נאמר לו כי אשתו הרתה מרוח הקודש ולכן אסור לו לגרשה. כיוון שכך הוא אימץ את התינוק והפך בכך לאביו של ישו.
על פי הברית החדשה, חכמים שבאו מן המזרח (בחלק מהאוונגליונים הם נקראים 'אמגושים' או 'מָגים', כלומר חכמי דת זורואסטרים, באוונגליונים אחרים הם נקראים 'מלכים') באו לבקר את הרך הנולד ולהביא לו מתנות כיוון שראו בו את מלך היהודים החדש וייחסו ללידתו חשיבות רבה. הורדוס ששמע על כך הורה להוציא להורג את כל התינוקות בבית לחם, אולם יוסף הספיק לברוח עם משפחתו למצרים, וכך הציל את התינוק. ישו נולד לאחר מות הורדוס, נראה שהורדוס שמדובר עליו כאן הוא הורדוס אנטיפס, בנו של המלך הורדוס.
משמת הורדוס, חזר יוסף עם משפחתו לארץ ישראל. משהתבגר החל ישו להטיף, ואף אסף סביבו תלמידים, אולם המפנה הגדול בחייו חל כשפגש את יוחנן המטביל. על פי לוקאס הקשר בין השניים נוצר עוד בזמן ההיריון של אמותיהם שהיה במקביל, ובשני המקרים התרחש בנס, כיוון שאמו של יוחנן, אלישבע, הייתה זקנה. מתי לא מכיר את הסיפור הזה, אולם גם הוא סובר שבמפגש של ישו עם יוחנן התרחש משהו מיוחד, ועל פי הסיפור במתי, כאשר יוחנן מטביל את ישו יוצאת בת קול ואומרת: "זה בני אהובי אשר חפצתי בו". סיפור זהה מופיע גם בלוקאס.
משלב זה ואילך התחיל ישו להטיף את תורתו, בשינויים מסוימים בין הבשורות, אולם רב הדמיון ביניהם. ישו אסף שנים-עשר שליחים, שעזרו לו בהפצת תורתו. גם על פי הבשורות כולן, ישו לא בא להמציא דת חדשה. הוא יהודי לכל דבר, המעיד על עצמו שלא בא לגרוע אף לא במעט מהתורה, אלא להוסיף עליה. תורתו מטיפה כנגד הפרושים של תקופתו, וכנגד הכהונה והסנהדרין. הוא שם דגש מרכזי ביותר על אהבת הזולת, אף יותר מאהבת אלוהים. לגישה זו ישנן עקבות גם בדברי חז"ל. ישו מבצע ניסים רבים, כגון ריפוי חולים ונכים, האכלת אנשים רבים בחמש ככרות לחם ושני דגים, גירוש שדים ועוד. בשל תורתו הרכה, ובשל מעשי הניסים האלו זוכה ישו לפופולריות רבה, כזו שכנראה הרתיעה את הפרושים והכוהנים. זו הייתה תקופה בתולדות עם ישראל בה המשיחיות הייתה תופעה רחבה ביותר, רבים טענו להיותם משיחים, וברוב המקרים אירועים אלו הסתיימו בהתנגשות לא נעימה עם הרומים ששלטו בשנים אלו בארץ. בשל עובדות אלו, החליטו מנהיגי היהודים בירושלים, ראשי הסנהדרין והכהונה לשים סוף לסיפור. בזמן העלייה לרגל לירושלים, כאשר ישו הגיע לבית המקדש עם קהל מעריצים גדול, הוא הפך את שולחנות הסוחרים במקדש בתואנה שהם הפכו את המקדש למאורת שודדים. מספר ימים לאחר מכן, לאחר סעודת ליל הסדר, ישו נבגד על ידי תלמידו יהודה איש קריות אשר הסגיר אותו לידי הרומאים. כאשר הבין ישו שאפסו סיכוייו להינצל, קיבל הוא את גורלו בשתיקה אצילית, ולא ניסה להציל את עורו.
אין סיפורה של הנצרות שלם בלי סיפור תקומתו של ישו מן המתים. האוונגליונים מספרים, בווריאציות שונות, ששלושה ימים לאחר קבורתו של ישו, הוא קם לתחייה. מיד עם תחייתו קרא ישו לשליחיו, מסר להם את הבשורה, ושלח אותם לבשרה לעולם כולו.
תלמידיו של ישו ראו עצמם בשלב זה כיהודים, כת אחת ממגוון כתות שהיו ביהדות באותה תקופה. כת זו מכונה יהודים-נוצרים.
על פי הסיפור המובא ב"מעשי השליחים", לאחר מותו של סטפנוס, החלה הפצת הנצרות אל מחוץ לארץ ישראל. ראשוני המפיצים הגיעו לפיניקיה, קפריסין ואנטיוכיה. תחילה הפיצו את תורתם רק בקרב היהודים, אולם כמה מהם, שהגיעו מקפריסין ומקירנה, הגיעו לאנטיוכיה והפיצו את תורתם גם בקרב היוונים. בעיר זו קיבלו תלמידי ישו לראשונה את הכינוי "משיחיים" ("כריסטיאנים", ביוונית: Χριστιανοί).
גיבוש הנצרות בידי פאולוס.
על פי האמונה הנוצרית, שפותחה במיוחד על ידי פאולוס (שאול התרסי), ישו הוא בנו של האלהים (נקרא גם "שה האלוהים") שירד לגאול את האנושות על ידי מותו. לפי אמונה זו, צליבתו בידי הנציב הרומי פונטיוס פילטוס באה ככפרה על חטאי האנושות ועל החטא הקדמון. האוונגליונים מספרים כי ישו קם לתחייה שלושה ימים לאחר צליבתו, ועלה לשמים זמן-מה לאחר מכן. על פי האמונה הנוצרית יחזור ישו פעם נוספת על מנת לגאול את העולם באחרית הימים (אירוע המכונה "האפוקליפסה").
בתחילת דרכם, היו הנוצרים מפוזרים כתות-כתות. בשנת 180 לספירה כבר הוקמה כנסייה מרכזית רשמית. עם חלוף השנים והתגברות הצורך אוגדו סיפורי חייו של ישו - ה"בשורות", ואגרות שליחיו לעדות המאמינים בספר "הברית החדשה", והם מהווים את עיקרי האמונה הנוצרית יחד עם הברית הישנה - התנ"ך.
התנצרות האימפריה הרומית.
כאשר הגיעה הנצרות לרומא, חששו הקיסרים מפניה והוציאו בשנים 200–250 מספר צווים אימפריאליים כנגד הדת החדשה. בשנת 250, תחת שלטונו של דקיוס התחילה רדיפה מעשית של הנצרות ושל מאמיניה.
ב-24 בפברואר 303 אימץ דיוקלטיאנוס מדיניות של רדיפת הנוצרים כשהוציא את הראשון מבין מספר צוים הולכים ומחמירים כנגדם. בתחילה נדחקו מהצבא חיילים נוצרים. אחר כך הוחרם רכוש הכנסייה והושמדו ספריה. לאחר שתי שרפות שפרצו בארמונו החריף דיוקלטיאנוס את המדיניות האנטי-נוצרית עוד יותר: מי שלא הסכימו לזנוח את אמונתם הוצאו להורג. גלי הרדיפות נמשכו בעוצמה משתנה עד 313.
הרושם שהותירו הרדיפות על הנוצרים היה כה עז, שעלייתו לשלטון של דיוקלטיאנוס נבחרה כתאריך הפותח את עידן הקדושים המעונים למניין הכנסייה האלכסנדרית במאה הרביעית והחמישית. התקופה נקראה גם העידן הדיוקלטיאני.
ב-13 במאי 311, אחרי התנצרותה של הקיסרית אלכסנדרה (בהשפעת גאורגיוס הקדוש), הוציא הקיסר המזרחי, גלריוס, בעיר ניקומדיה (איזמיט של היום) שהייתה בירת האימפריה הרומית המזרחית, שטר מחילה (אינדולגנציה), בו הובטחה סובלנות דתית כלפי הנוצרים. אם כי התייחס אל הנצרות כאל איוולת שניתן למחול עליה, ולא כאל דת שוות־מעמד.
בשנת 313 הוציאו שני הקיסרים, הקיסר המערבי קונסטנטינוס והקיסר המזרחי ליקיניוס, בעת שהותם במילאנו את האדיקט של מילאנו, מסמך בו נקבע כי הדת הנוצרית הפכה לדת מותרת (Religio licita) באימפריה וכי יש לאפשר לבני הדת הנוצרית, ולבני כל הדתות אחרות, חופש לקיים את דתם בגלוי, מבלי שהדבר יוביל להתנכלות מצד מוסדותיה הרשמיים של האימפריה, ובכך אוסר על רדיפות על רקע דת.
שנה זו, 313 שנים לאחר הולדת ישו, נחשבת לתחילתה של הכנסייה הקתולית הרומית, ששלטה שלטון ללא מצרים באירופה במהלך אלף שנים הבאות, בתקופת ימי הביניים.
ב-380 הכריז תיאודוסיוס הראשון על הפיכת הנצרות מדת מותרת (Religio licita) לדת רשמית באימפריה הרומית.