שתי ערים אלו תופשות למעשה את אותו מרחב גאוגרפי, אך באמצעות רצונן של אזרחיהן (ואיום הכוח הסודי המכונה ""הפרה"(Breach))" הן נתפסות כשתי ערים שונות. תושב עיר אחת חייב "להתעלם" בצייתנות (כלומר למחוק במודע או שהמידע פשוט מתפוגג ברקע) מהתושבים, הבניינים והאירועים המתרחשים בעיר השנייה - גם אם הם נמצאים סנטימטר אחד משם. הפרדה זו מודגשת על ידי סגנון הלבוש, האדריכלות, ההליכה והאופן שבו תושבי כל עיר נושאים את עצמם בדרך כלל. תושבי הערים לומדים מילדות להכיר דברים השייכים לעיר האחרת מבלי "לראות" אותם בפועל. התעלמות מההפרדה, אפילו במקרה, מכונה "פריצה" (breaching) - פשע נורא עבור אזרחי שתי הערים, אפילו גרוע יותר מרצח. המקור למצב מוזר זה אינו ברור מאחר שהוא התחיל בתקופה לא ברורה בעבר, אולי לפני ההיסטוריה האירופית שתועדה. תושבי הערים דוברים שפות שונות המשתמשות באלפבית מובחנות. בבזל משתמשים בכתיב הנגזר מיוונית האלפבית הדומה לקירילית בעוד השפה של אול קומה "אילתן" (Illitan), בעלת אותיות לטיניות. עם זאת, לשתי השפות יש שורש משותף והן חולקות מידה של הבנה הדדית. בערים יש גם דתות שונות: דת המדינה של בזל היא הכנסייה האורתודוקסית של בזל ויש קהילה יהודית ומוסלמית קטנה, ואילו אול קומה היא חילונית רשמית, אם כי דתות שאינן מקדשות את האור האלוהי נתונות לאפליה.
הערים התואמות מורכבות מ"שטחים חוצים", "שטחים אלטרנטיביים", ו"השטח הכולל". "השטח הכולל" הוא סך כל השטחים כולם בעיר אחת, העיר בה מתגורר הצופה כיום. "שטחים אלטרנטיביים" נמצאים לחלוטין בעיר האחרת, ויש להימנע ולהתעלם מהם לחלוטין. בין אלה ישנם "שטחים חוצים", אזורי הצלבה. אלה עשויים להיות רחובות, פארקים או כיכרות שבהם תושבי שתי הערים הולכים זה לצד זה, אם כי הם "בלתי נראים". אזורים שקיימים בשתי הערים לרוב עוברים תחת שמות שונים בכל אחת מהן. ישנו מקום בשם "מסדרון קופולה" (Copula Hall) אחד המקומות הבודדים שהיו קיימים בשתי הערים באותו שם ואשר מתפקד כגבול. זו הדרך היחידה בה ניתן לעבור באופן חוקי ורשמי מעיר אחת לעיר אחרת. מעבר במעבר הגבול לוקח מטיילים, מבחינה גאוגרפית, למקום המדויק ממנו הם התחילו - רק בעיר אחרת.
מבחינה פיזית, מעט מבדיל בין שתי הערים, למעט הבדלים קלים בארכיטקטורה, בכלי רכב ובסגנונות הלבוש שאזרחים ומבקרים מאומנים להכיר. מי שלא יודע על ההפרדה עשוי לראות באופן טבעי את שתי הערים כאחת. בגלל זה, יש צורך בכוח נוסף כדי לשמור על ההפרדה במקום: ארגון זה ידוע בשם "הפרה" Breach. כאשר מתרחשת 'פריצה' (של המכשול בין שתי הערים), הארגון בא לטפל בה. חברי הארגון משתמשים בכוחותיהם כדי לקחת את הפורצים בשבי ולהביא אותם לעונש לא ידוע. "הפורצים", נעלמים ולעולם לא נראים יותר. לעומת זאת ילדים ותיירים, זוכים ליחס קל יותר. ייתכן ויסלחו לילדים על הפרה קטנה. אם תיירים מפרים את המחסום הם מוצאים החוצה ונאסרים משתי הערים לנצח.
מרבית ההפרות מטופלות על ידי ארגון ההפרה באופן מיידי, אך יכולות המעקב שלו אינן מוחלטות. לעיתים יש להפעיל באופן ספציפי את הארגון לחקירת פשע שנראה כמקרה ברור של הפרה, כגון הפרה לשם הובלת הסחורה מעיר אחת לעיר אחרת. כדי להפעיל את הארגון, על המשטרה להציג את ראיותיה בפני ועדת פיקוח המורכבת מ -42 חברים, 21 מכל עיר. אם הראיות שהוצגו משכנעות מספיק, הוועדה מבצעת כל חקירה בנושא שהיא תמצא לנכון כדי לפתור את הספקות הנותרים שיש לחבריה.
אם בחקירה יתברר כי התרחשה הפרה, אז ורק אז היא תפעיל את הארגון "הפרה". הפעלת הארגון היא מוצא אחרון מכיוון שמדובר בכוח חייזרי ויש הרואים בהפעלתו כפעולה מסוכנת אשר יכולה לפגוע בריבונותן של שתי הערים.
במה וטלוויזיה.
הרומן העיר והעיר הפך למחזה מאת כריסטופר מ' וולש. המחזה עלה בפברואר 2013 בתיאטרון "Lifeline" () בשיקגו.
באפריל 2018 רשת הטלווזיה BBC2 () שידרו גרסה בעיבוד של טוני גריסוני (Tony Grisoni), עם דייוויד מוריסי (David Morrissey) כפקח טייאדור בורלו. החברה שהנפיקה את הסדרה היא מאמות' סקרין (Mammoth Screen) (). הסדרה כוללת ארבעה פרקים בני 60 דק'.
קישורים חיצוניים.
רשומת הספר העיר והעיר במאגר המידע האינטרנטי של ספרות ספקולטיבית ()
בית הספר הדביר החדש
בית הספר "הדביר החדש" הוא מוסד חינוכי חמש-עשרה שנתי (מגיל 6 ועד גיל 21), הממוקם בשכונת ארמון הנציב שבירושלים. בית הספר הוא ייחודי בארץ ופועל על פי התפיסה האנתרופוסופית "החינוך המרפא". בית הספר מיועד לתלמידים בעלי מוגבלויות שכליות והתפתחותיות מורכבות וכן תלמידים עם אוטיזם בתפקוד נמוך, ממגזרים ושכבות שונים.
היסטוריה.
בית הספר החל מחיבור של שתי יוזמות חינוכיות ייחודיות: האחת, כיתת "דביר", והשנייה, גן "אופק". את שתי היוזמות הללו יצרו הורים שהיו מעוניינים להעניק לילדיהם, בעלי הצרכים המיוחדים, חינוך ולדורף, ולא מצאו מסגרת מתאימה. בשנת 2004 התחברו יוזמות אלו והוקם בית הספר "הדביר החדש", בית ספר ממלכתי-ציבורי ייחודי. בית הספר עבר במהלך שנותיו בין מבנים שונים עד שבספטמבר 2019 עבר למשכנו הנוכחי בארמון הנציב, לאחר שהמקום שופץ והותאם לצרכים הייחודיים.
גישת החינוך המרפא.
בתחילת המאה העשרים הגה רודולף שטיינר את הגישה האנתרופוסופית אשר נוגעת בתחומי חיים רבים כגון: חינוך ולדורף, כלכלה, תרבות, תנועה, אדריכלות, רפואה, חקלאות ועוד. הנגיעה של האנתרופוסופיה לחינוך המיוחד באה לידי ביטוי בגישת החינוך המרפא. החינוך המרפא מבקש לפנות אל החלק הבריא בהווייתו של האדם המכונה "הגרעין התקין". על פי שיטה זו, אותו "גרעין תקין" קיים בכל אדם, ואין זה משנה אם האדם פגוע הן מבחינה שכלית והתפתחותית והן מבחינה מוטורית. השיטה מבקשת לאפשר לכל אדם לממש את מירב הפוטנציאל הטמון בו כדי להצליח לחיות חיים בעלי משמעות וסיפוק. בסיס התפיסה בחינוך המרפא הוא כי לכל אדם ישנם כוחות חיוביים הפועלים בו, אותם יש לחזק ולטפח. זאת לצד, מיצוי יכולותיו וכישוריו על מנת לבנות ולפתח בו כוחות חדשים. החינוך המרפא, על בסיס תפיסה זו, דוגל בטענה כי בית הספר מחויב לתת לכל תלמיד, גם בעל המוגבלויות, את שלל החוויות והאפשרויות הניתנות לתלמידים אחרים בני גילו על מנת לאפשר התפתחות תקינה בעבור רוחו הבריאה. התפיסה מוסיפה ואומרת כי לכל אדם פגוע יש ייעוד בעולם לצד תפקידו החשוב בעיצוב סביבתו וביכולת שלו להשפיע על האישיות של אלו הסובבים אותו. יתר על כן, התפיסה גורסת כי אותם הלקויות והקשיים שאנו מוצאים אצל האדם החריג והשונה, קיימים גם כן באדם הנורמטיבי, אך ההבדל הוא במינון ובדרכים בהם זה בא לידי ביטוי. בעולם קיימות קהילות הפועלות על פי התפיסה של החינוך המרפא הנקראות קהילות מרפאות . הן שמות להן למטרה לטפח ולחזק איכויות אנושיות אצל בני הקהילה כולם, רגילים כמיוחדים, כל אחד על פי מה שנכון ומתאים להתפתחות שלו ובהתאם ליכולת שלו להתחבר לקהילה. בישראל קיימות מספר מצומצם של קהילות, וביניהן קהילת "כפר רפאל", הממוקמת סמוך לבאר שבע, וקהילת "בית אורי", הנמצאת בגבעת המורה.
פעילות בית הספר.
בבית הספר לומדים 29 תלמידים והוא פעיל בין השעות שבע וחצי בבוקר ועד שש בערב. רוב תלמידי בית הספר ניידים או בעלי פוטנציאל ניידות, אולם הם זקוקים להשגחה מלאה ולסיוע בביצוע כל הפעילויות היומיומיות. התלמידים מחולקים לחמש כיתות רב-גילאיות: גפן, חיטה, תאנה, שושן ושקד כשטווח הגילאים המרבי בכל כיתה עומד על שלוש שנים. הצוות החינוכי מונה כארבעים עובדים ובהם מחנכים, סייעים, צוות פרה - רפואי, עובדים סוציאליים, רופאה ויועצת. בית הספר פועל על בסיס שתי תפיסות. האחת היא תפיסת החינוך המיוחד והשנייה, התפיסה האנתרופוסופית, דהיינו החינוך המרפא. תפיסת החינוך המיוחד באה לידי ביטוי במישור התפקודי ובמסגרתו דואגים להכין ולהכשיר את תלמידי בית הספר להשתלבות במסגרות תעסוקה מוגנות בעתיד. זאת, בדומה לשאר בתי הספר לחינוך מיוחד עם אוכלוסיית תלמידים דומה. כחלק ממישור זה מתקיימות בבית הספר מספר סדנאות וביניהן מחזור וייצור נייר ותוצרים נוספים מנייר ממוחזר, סדנת אפייה של לחמי מחמצת, סדנת גינון וסדנת מחזור והפרדת בקבוקים. התפיסה השנייה, היא תפיסת החינוך המרפא, אשר שמה דגש על גילו הכרונולוגי של התלמיד ובהתאם דואגת ללימוד והגשת תכנים המותאמים לגילו של התלמיד, כשקריקולום הלימוד (תוכנית הלימודים), זהה לזה של בית ספר ולדורף לילדים שאינם בעלי צרכים מיוחדים. כך, בית הספר "הדביר החדש" פועל על פי תוכנית הלימודים המיושמת בבית הספר אדם (בית ספר הפועל על פי חינוך ולדורף בי"ם). יש להדגיש כי שלל התכנים מעובדים באופן שהתלמיד בבית הספר לחינוך מיוחד יוכל להתחבר אליהם, הלמידה נעשית מתוך עשייה חווייתית הפונה אל החושים השונים. הלמידה היא הדרגתית ומעמיקה באמצעות שיעור מתפתח ובחלוקה לתקופות לימוד ונפרס לאורך כל התקופה בשיעורי המקצוע השונים, כפי שמתבצע בחינוך ולדורף רגיל. כדי להביא לידי ביטוי את שתי התפיסות במקביל, בכל כיתה פועלות שתי מחנכות, האחת מתחום החינוך המיוחד והשנייה מתחום החינוך המרפא.