בתום שלוש שעות, כוח מסיירת מטכ"ל, שבו היו בין השאר מוקי בצר, שי אביטל, נחמיה תמרי וגיורא זוסמן, פרץ לדירה, שדלתה הייתה חסומה בשולחן, והרג את שלושת המחבלים. בחילופי האש נהרג גם אבי המשפחה יהודה ביבס.
תגובת האזרחים.
לאחר שנהרגו המחבלים ותמה הפעולה, נכנסו מספר תושבים נזעמים לדירה, מבלי שהמשטרה וצה"ל הצליחו לעצור בהם, והשליכו מן החלון את גופות המחבלים. ההמון הרב שפך עליהן בנזין והצית אותן. גופת אחד הקורבנות הוצתה בטעות גם כן. ההתעללות בגופות המחבלים גונתה על ידי שר הביטחון, שמעון פרס והרב הראשי לישראל, שלמה גורן, שהשתתפו בהלווית הקורבנות.
על שם הרוגי הפיגוע נקרא רחוב ראשי בבית שאן "שדרות הארבעה" ובית הכנסת "היכל הארבעה" בעיר.
אל-ואת'ק
אל-ואת'ק באללה (מילולית: האדוק באל, בערבית: الواثق بالله) היה שם שלטונם של מספר ח'ליפים מבית עבאס.
אל-מעתצם הראשון
אל-מתוכל
אל-מֻתַוַכִּל עלא אללה (מילולית: הנסמך על האל, בערבית: المتوكل على الله) היה שם שלטונם של מספר ח'ליפים מבית עבאס.
אל-מסתנג'ד
אל-מסתנג'ד באללה (מילולית: המבקש עזרה מן האל, בערבית: المستنجد بالله) היה שם שלטונם של מספר ח'ליפים מבית עבאס.
אל-קאאם
אל-קאא'ם באמר אללה (מילולית: המחייה במצוות האל, בערבית: القائم بامر الله) היה שם שלטונם של מספר ח'ליפים מבית עבאס.
אל-מסתכפי
אל-מסתכפי באללה (מילולית: המבקש את צרכיו מן האל, בערבית: المستكفي بالله) היה שם שלטונם של מספר ח'ליפים מבית עבאס.
50 מ&quot;ל של אוויר העיר פריז
"50 מ"ל של אוויר העיר פריז" או "אוויר העיר פריז" הוא רדי מייד מאת האמן האמריקאי יליד צרפת מרסל דושאן. העבודה מכילה אמפולת זכוכית ועליה מדבקה עם הכיתוב בצרפתית "Serum Physiologique" (בעברית: סרום פיזיולוגי). ליצירה נוצרו העתקים בשנת 1949, 1960 ו-1963, ומהדורה נוספת בת שמונה פריטים בשנת 1964.
מרבית הפרשנים נתנו לאובייקט זה פרשנות מינית. ארטורו שוורץ, לדוגמה, קושר את היצירה לנישואיה של סוזאן, אחותו של מרסל דושאן. אחרים ראו ביצירה מעין גרסה של ה"כלה" והצביעו על חוש הריח, כבעל תפקיד אסוציאטיבי באובייקט זה.
אל-מעתדד
אל-מעתדד באללה (תעתיק מדויק: אל-מעתצ'ד; מילולית: האוזר כוחו האל; בערבית: العتضد بالله) היה שם שלטונם של מספר ח'ליפים מבית עבאס.
אל-מסתעצם
אל-מסתעצם באללה (מילולית: המבקש מחסה באל, בערבית: المستعصم بالله) היה שם שלטונם של מספר ח'ליפים מבית עבאס.
אירלנד במלחמת העולם הראשונה
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה אירלנד חלק מהממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, אשר נכנסה למלחמה באוגוסט 1914 כחלק ממדינות ההסכמה לצידן של צרפת והאימפריה הרוסית כנגד מעצמות המרכז אשר כללו את האימפריות הגרמנית, האוסטרו-הונגרית, העות'מאנית וממלכת בולגריה.
הזיכרון הקולקטיבי האירי חלוק ומורכב, שכן בתחילת המלחמה הן היוניוניסטים (תומכי האיחוד עם הממלכה המאוחדת) והן הלאומנים (תומכי הפילוג ממנה) תמכו ביציאתה של בריטניה למלחמה וסייעו במאמצי המלחמה, ותומכיהם (הפרוטסטנטים והקתולים בהתאמה) שירתו במסגרת הצבא הבריטי והצי המלכותי הבריטי במיוחד ביחידות ייעודיות. מעל 200,000 חיילים אירים לחמו במלחמה, במספר זירות וחזיתות, וכ-30,000 חיילים נהרגו במהלכה. אולם, קבוצה קטנה ורדיקלית של לאומנים ניצלה את המלחמה ופתחה במרד מזוין כנגד השלטון הבריטי תוך סיוע גרמני, ובנוסף לכך, ניסיונות בריטיים לאכוף גיוס חובה על אוכלוסייתה של אירלנד ב-1918 גרמה להתנגדויות עזות אשר גרמו לאי אכיפת הגיוס. בסיומה של המלחמה פקדה את אירלנד תקופה של חוסר יציבות פוליטית וגלי אלימות בין השנים 1919–1923 אשר הובילו לפילוגו של האי אשר רובו נפרד מהממלכה המאוחדת ובשטחו הוקמה מדינת אירלנד החופשית.
ההקדמה למלחמה.
האקלים הפוליטי באירלנד.
מלחמת העולם הראשונה פרצה לאחר פרוץ משבר פוליטי חריף באירלנד סביב שאלת השלטון העצמי תחת חסות הכתר הבריטי. חוק שלטון הבית השלישי אושר ונחתם בצו מלכותי ב-18 בספטמבר 1914, אולם ישומו בפועל של החוק, אשר כלל שלטון עצמי לאירלנד במסגרת האימפריה הבריטית, נדחה עד לסיומה של המלחמה. אופוזיציה חזקה ליישומו של החוק כללה את ה"יוניוניסטים" אשר ברובם התרכזו באזור אלסטר ויזמו הקמת מיליציה חמושה, מתנדבי אלסטר, בשנת 1913 אשר מטרתה הייתה למנוע את ישומו של החוק או להכליל את אלסטר מחוץ להסדר (ובכך להשאירו תחת חסות הממלכה המאוחדת). בתגובה להקמת המיליציה הקימו הלאומנים מיליציה יריבה, המתנדבים האיריים, אשר תפקידה היה וקיום לחץ מתמיד על ממשלת בריטניה לקיום ההבטחה לשלטון בית. אירלנד הייתה על סף עימות חמוש בין שני הצדדים הניצים בחודשים הראשונים של שנת 1914, אולם פרוץ המלחמה דחה את פרוץ המשבר.
תגובות היוניוניסטים.
אדוארד קרסון, מנהיגם של היוניוניסטים הבטיח לממלכה המאוחדת כי יינתן גיבוי מלא מצדם למאמצי המלחמה של בריטניה. תגובה זו נבעה משני מניעים:
בזמן זה שקד שר המלחמה הבריטי הוריישו קיצ'נר על הקמתו של הצבא החדש במטרה לחזק את הצבא בריטי הסדיר של טרם המלחמה וליוניוניסטים הוקצתה דיוויזיה ייעודית בעבורם - הדיוויזיה ה-36 (אלסטר) אשר לה היה סגל פיקוד אורגני משלה, ולשורותיה קרא קרסון למתנדבי אלסטר להתגייס. קריאתו של קרסון פורסמה ב-3 בספטמבר 1914, כחודש לאחר הכרזת המלחמה הבריטית על הקיסרות הגרמנית.
תגובות הלאומנים.
עם פרוץ המלחמה הכריז מנהיגה של המפלגה הפרלמנטרית האירית ג'ון רדמונד בנאום מול בית הנבחרים הבריטי כי ממשלת הוד מלכותו יכולה להסיג את כוחותיה מאירלנד וכי היא יכולה להסתמך על בני אירלנד החמושים כי יגנו על חופיה מפני פלישה. הצהרתו של רדמונד זכתה לתשבחות מרוב המתנדבים האיריים. לאחר קריאתו של קרסון היוניוניסט לגיוסם של היוניוניסטים לשורות הצבא הבריטי ולאחר העברתו של חוק שלטון הבית השלישי, היה רדמונד תחת לחץ כבד מצד הבריטים לגלות נאמנות ותמיכה בבריטניה ובמלחמה, וב-20 בספטמבר 1914 קרא למתנדבים האירים להתגייס לשורות הרגימנטים האירים של הצבא הבריטי ובכך לסייע למאמצי המלחמה של מדינות ההסכמה. רדמונד האמין כי הגמוניה בראשותה של הקיסרות הגרמנית והתרחבותה הצבאית על אדמת אירופה מאיימת על חירותה של אירופה, וכי חובתה של אירלנד, לאחר שהגיעה לידי שלטון עצמי נראה לעין,
הצהרתו של רדמונד נשמעה בעת שגעשו הרוחות לאחר פלישתה של גרמניה לשטחי בלגיה הנייטרלית והאיום הנראה לעין על פריז, והצהרתו וקריאתו של רדמונד גובתה על ידי חברי פרלמנט נוספים מטעם המפלגה הפרלמנטרית, כמו גם בידי הכנסייה הקתולית של אירלנד אשר יצאה בקריאה .
על אף ביטויי התמיכה הללו, הפלגים הקיצוניים והרדיקליים של הלאומנים, אשר כללו את השין פיין, מיעוט מקרב המתנדבים האיריים, והאחווה הרפובליקנית האירית החשאית, התנגדו להצטרפותה של אירלנד לצד בריטניה במלחמה. הם התנגדו לגיוס באופן גלוי והכינו את הקרקע להתקוממות מזוינת כנגד המשך השלטון הבריטי באי האירי.
לאחר הקמתה של הדיוויזיה ה-36 אשר אוישה בידי מתנדבי אלסטר, ביקש רדמונד ממשרד המלחמה שיתיר הקמת בריגדות אשר יוקמו על טהרת מתנדבים אירים מן המחנה הלאומי. הממשלה הבריטית היססה שכן רדמונד הצהיר באוזני המתנדבים האירים כי יחזרו בסיומה של המלחמה כצבא אירי מאומן לאירלנד על מנת להתנגד לאופוזיציה האלסטרית לשלטון הבית. בסופו של דבר הוקמו שתי דיוויזיות של מתנדבים אירים, הדיוויזיה ה-10 (האירית) וה-16 (האירית), אולם שלא כמו ה-36, הדיוויזיות הללו הונהגו על ידי קצינים בריטים (למעט ברנרד היקי אשר פיקד על הדיוויזיה ה-16 בסוף 1915)).
הגיוס האירי לכוחות המזוינים של האימפריה הבריטית.
סך הכל שירתו 206,000 חיילים אירים בשורות הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה:
הירידה במספר המתנדבים.
הירידה במספר המתגייסים לאחר 1916 נבעה ממספר גורמים: הראשון היה כמות הנפגעים הגדולה מקרב היחידות האיריות, השני היה גינויה של המלחמה על ידי הכנסייה הקתולית האירית וקריאתם של הבישופים הקתולים לרדמונד להסיר את התמיכה האירית במלחמה בעקבות אנציקליקה של האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר בשנת 1915, והגורם השלישי והחשוב ביותר היה תוצאותיה העקובות מדם של מרידת חג הפסחא בשנת 1916 אשר בה נהרגו כ-500 אירים ברחובותיה של דבלין. שלא כמו בממלכה המאוחדת, באירלנד לא הונהג גיוס חובה בזמן המלחמה, וכאשר הוצע רעיון גיוס החובה באירלנד לאחר מתקפת האביב הגרמנית של 1918, הוביל הדבר למחאה ציבורית חריפה שהונהגה בידי הלאומיים.
אל-מסתנצר
אל-מסתנצר באללה (מילולית: המבקש ניצחון מן האל, בערבית: المستنصر بالله) היה שם שלטונם של מספר ח'ליפים מבית עבאס ומהשושלת הפאטמית.
עיצורים דו-שפתיים
עובד סוציאלי (פירושונים)
עיתונות מפלגתית בישראל
העיתונות המפלגתית הייתה האשכול המרכזי של העיתונות הכתובה בישראל בתקופת היישוב ועם קום המדינה, לצד העיתונות העצמאית שהיקפה וחשיבותה הייתה נמוכה. כבר מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 וביתר שאת מאז מלחמת יום כיפור חל פיחות במעמדם כעיתונים בעלי רמת סיקור מהימנה וגבוהה והידרדרות לגירעונות כבדים. נכון ל-2014 קיים מיעוט משמעותי של 5 ביטאונים מפלגתיים בעברית, בתפוצה דלה, כולם דתיים, בנוסף רואים אור ארבעה עיתונים מפלגתיים בערבית.