לאחר שציר הזמן חזר לקדמותו, בקוויט מנסה שוב להימלט דרך מערבולת הזמן, אך הפעם שומרי הנצח טמנו לו מלכודת: הוא מוצא את עצמו על כוכב לכת שהופך לסופרנובה, ורגע לפני שהוא מת בלהבות, הוא נמשך אחורה בזמן, ונאלץ לחוות את מותו המייסר שוב ושוב, לעולם ועד.
הסצנה האחרונה הייתה שקט בין קירק וספוק, שבו ספוק מתייחס בחמלה אל הקפטן שלו, אומר לו כי "לאף אישה אחרת לא הוצע היקום בתמורה לאהבתה". כמו כן, הוא פונה אליו בשמו הפרטי "ג'ים", בעוד בכל הפעמים האחרות הוא נשאר רשמי, וקורא לו "קפטן".
טריטמנט מ-13 במאי 1966.
טריטמנט זה מתחיל עם הסבר של קפטן קירק על איך דעתו של אחד מאנשי הצוות עלולה להשתבש, על אף שהצוות עובר כל הזמן בדיקות פסיכיאטריות. הפשע הראשוני הוא זהה. אך בקוויט נמלט מיידית אל פני כוכב הלכת, עם קירק, ספוק, ראנד ועוד חמישה אנשי צוות בעקבותיו.
הכוכב הוא אותו הדבר, ושומרי הנצח שומרים על מערבולת הזמן. קירק וספוק עדיין מגלים כי ה"אנטרפרייז" הפכה לספינת הפיראטים "קונדור", למצוא אך משאירים את ראנד וחמשת אנשי הצוות מאחור, לשמור על חדר הטרנספורטר. השניים חוזרים אל פני השטח, ולא מקבלים שום הסבר ברור אודות המהות של השינוי. השומרים מדברים בחידות -- "הוא ימצא את זו שחייבת למות, וייתן לה חיים. עצרו אותו", ו-"כחול זה יהיה. כחול כשמיים של כדור הארץ הישן, ובהיר כמו האמת. והשמש תשרוף את זה, ושם המפתח".
קירק וספוק נלקחים לניו יורק, 1930. המון זועם תוקף אותם, מזהה אותם כזרים האחראים על לקיחת מקומות עבודה מאמריקאים טובים. השניים בורחים ומסתתרים במרתף. האפוטרופוס מוצא אותם ומסייע להם למצוא עבודה. ספוק נתקל באחות אדית קילר בפינת רחוב, מטיפה למען אהבה ותקווה. היא לובשת גלימה כחולה עם סיכה בצורת השמש. כמו כן, שמה קשור למפתח, והוא מבין שקילר היא האחת.
שאר העלילה ממשיכה כמו בטריטמנט הראשון.
טיוטה ראשונה, 3 ביוני 1966.
העלילה היא אותו הדבר כמו בטריטמנט השני, פרט לכך שקירק וספוק כבר יודעים כי כוכב הלכת הוא מוזר, עם שעונים שרצים. חוליית הנחיתה מורכבת קירק, ספוק, ראנד, ועוד שישה אנשי צוות. בריחתו של בקוויט, הפיכתה של ה"אנטרפרייז" ל"קונדור" תקרה כמו בעבר, והשומרים נותנים להם את אותם הרמזים.
האירועים ראשוניים בניו יורק הם גם אותו הדבר, פרט לכך שספוק משתמש בקורא הנתונים שלו כדי לנסות לאתר את השינוי המדויק. המכשיר נשרף. אז הוא מבחין באחות אדית קילר ומבין את הרמז. לאחר מכן הוא מצליח חלקית לתקן את קורא הנתונים. הוא גם מעלה את הספקולציה הראשונה, מדוע אחות אדית קילר צריכה למות: ההצעה הראשונה שלו היא שהיא עלולה ללדת ילד שיהיה דיקטטור; ההצעה השנייה שלו היא שאולי היא יכולה להשאיר את אמריקה מחוץ למלחמה למשך עוד שנתיים ארוכות, ובכך לאפשר לגרמניה לשכלל את הנשק האטומי שלה.
כמו כן, אנו נתקלים בדמות נוספת - אדם קטוע רגליים, יוצא מלחמת העולם הראשונה, הידוע בשם "טרופר". הם שוכרים אותו כדי למצוא בקוויט, והוא עושה כן. קירק וספוק מנסים להכניע את בקוויט, אשר יורה בנשק פייזר לעברם והורג את טרופר. הם חשים סימפתיה, אך תוהים אם הוא היה בעל חשיבות בנוגע לרצף ציר הזמן.
כמו בעבר, בקוויט עומד להציל את אדית, קירק לא מסוגל לפעול, אבל ספוק מגן עליו והם חוזרים. השומר מבטיח להם כי הזמן חידש את צורתו. ספוק שואל: "מה בנוגע למותו של הנכה?", והשומר עונה: "הוא היה זניח."
כמו בעבר, הפרק מסתיים בשיחה בה ספוק פונה אל קירק בשמו הפרטי - ג'ים. הפעם קירק מעיר כי ספוק מאז ומעולם פנה אליו רק כ-"קפטן" בעבר. כמו כן, קירק מציין כי בקוויט, למרות שהיותו רוצח לא מוסרי, עדיין היה מוכן לנסות להציל את האישה, תוך סיכון חייו שלו. הוא רואה את זה כסימן של תקווה: "הגרוע ביותר שבקרבנו עושה דבר גדול".
טיוטה שנייה מתוקנת סופית, 1 בדצמבר 1966.
בעת שהאנטרפרייז מתקרבת אל כוכב לכת שלא נחקר מעולם, ד"ר מקוי ננשך על ידי בעל חיים רעיל (שבאופן בלתי מוסבר - נעשה צעיר יותר ויותר ככל שהזמן חולף, עם התקרבותם אל כוכב הלכת המסתורי), מה שגורם לו לאבד את שפיות הדעת ולשגר את עצמו אל פני הכוכב. למעשה, הוא משתלט לגמרי על התפקיד של בקוויט בשינוי העבר על ידי הצלת חייה של אדית קילר. השומרים משתנים מדמויי-אדם לשומר יחיד, המתואר כ-"כדור אור מנצנץ... כמו מלוא החופן של ערפל...", ששומר על מערבולת הזמן של הקדמונים.
שינויים מאוחרים יותר.
בעיבודו של הסיפור לספר "Star Trek 2", ג'יימס בליש הסביר לקוראים כי הוא ניסה לשמר את האלמנטים הטובים ביותר הן של התסריט המקורי של הרלן אליסון והן של התסריט, בגרסתו המשוכתבת והסופית. בגרסתו של בליש, קירק מאפשר לאדית למות, כאשר לאחר מכן ספוק אומר לו: "לאף אישה אחרת מעולם לא כמעט הוצע היקום בתמורה לאהבתה".
מחלוקת.
התסריט הוזמן בתחילת 1966 מהרלן אליסון. על פי ספרם של יוסטמן וסולאו "Inside Star Trek", התסריט הוגש באיחור.
צוות ההפקה חשב כי התסריט של הרלן אליסון הוא מעולה (למרות שהבמאי ג'וזף פנבי אמר של"הרלן לא הייתה שום תחושה של תיאטרון ... ברגעים הדרמטיים של התסריט המקורי, הוא מפספס בגדול"), אבל היה להם כמה חששות. כפי שנכתב במקור, הפרק היה ארוך מדי עבור תוכנית של שעה, יקר מדי לבמה, עם יותר מדי דיאלוגים ואפקטים מיוחדים משוכללים. כמו כן, מספר אלמנטים עלילתיים - כגון חבר צוות הסוחר בסמים ונכונותו של קירק להקריב את צוותו על מנת להיות עם אדית - הובילו את המפיקים להחלטה שהתסריט של אליסון, בפשטות, "איננו מסע בין כוכבים". אליסון עשה מספר שכתובים בעצמו, וסיפק טיוטה שנייה מתוקנת וסופית בדצמבר 1966. הסיפור עדיין נחשב ליקר מדי מכדי לצלם אותו כפי שהוא כתוב, ובמקום זאת הוא שוכתב לחלוטין, על ידי מספר עורכים, לרבות סטיבן ו. קרבטוס, ג'ין ל. קון, ד.ס. פונטנה ואפילו ג'ין רודנברי בעצמו. אליסון לא היה מרוצה מהשכתובים, ושקל להתכחש לתסריט שכתב, על ידי החלפת שמו בשם בדוי.
חלק מהסיבה למחלוקת זו היה שינוי עדין, אך חשוב, בדמותה של אדית קילר. בתסריט המקורי היא הייתה עובדת סוציאלית עם נטיות פילוסופיות היפי מעורפלות; ואילו, בגרסה הסופית, היא השתנתה למפגינה אנטי-מלחמתית נלהבת. הגרסה של הפרק ששודר בסופו של דבר נשאה את המשמעות כי תנועות אנטי-מלחמתיות הן מזיקות לעתיד האנושות. (קירק: "היא צדקה, השלום הוא הדרך". ספוק: "היא צדקה... אבל בזמן הלא הנכון.") כאשר המפיק-שותף רוברט יוסטמן נשאל האם בכוונה הפרק נועד "לכלול את ההתנגדות של אותה התקופה למלחמת וייטנאם כסאבטקסט", הוא ענה: "כמובן". אלמנט תימתי חדש זה, אשר עלול להתפרש כביקורתי כלפי התנועה האנטי-מלחמתית, היה מנוגד לדעותיו של אליסון נגד המלחמה (דעות אשר מבוססות ברבים מכתביו).
על פי אליסון, ג'ין רודנברי מאוחר יותר טען כי בתסריט המקורי של אליסון היה זה סקוטי שסוחר בסמים, אולם סקוטי לא מופיע כלל שבתסריט. רודנברי מאוחר יותר הודה כי כשהוא העיר את ההערה, זה היה לאחר שלא קרא את הטיוטה של אליסון מזה שנים. אליסון פרסם את הצד שלו בסיפור בספר שיצא לאור בשנת 1995, בשם ""The City on the Edge of Forever: The Original Teleplay that Became the Classic Star Trek Episode", המכיל שתי טיוטות של קווי העלילה של סיפורו, והמערכה הראשונה של הטיוטה השנייה המתוקנת והסופית (מדצמבר 1966).
צילומי פרק זה החלו ב-3 בפברואר 1967, והסתיימו ב-14 בפברואר 1967. פרק זה צולם במשך שבעה ימים וחצי, זמן רב יותר מאשר מקובל, על פי "Inside Star Trek"", כאשר עלותו הכוללת הסתכמה בכ-250,000 דולר אמריקאי, בעוד עלותו של פרק ממוצע הייתה כ-185,000 דולר בלבד.
עיצוב פני כוכב הלכת כחורבות עתיקות ("Ruins", באנגלית) היה תוצאה, לכאורה, של קריאתו השגויה של התסריט של אליסון, המתאר את העיר כ"מכוסה ברוני" ("Runes", באנגלית).
לפני שנדפס בספרו של אליסון בשנת 1996, התסריט המקורי של ""The City on the Edge of Forever" יצא לאור בשנת 1976 ב-"Six Science Fiction Plays", בערכית רוג'ר אלווד ().
ב-13 במרץ 2009, הרלן אליסון הגיש תביעה נגד רשת הטלוויזיה CBS-סרטי פרמאונט, בדרישה לקבלת תשלום של 25% נטו מתקבולים משיווק, פרסום והכנסות אחרות מהפרק מאז 1967; התביעה גם מציינת את גילדת התסריטאים האמריקאית על כישלונה החוזר, לכאורה, לפעול בשמו של אליסון בעניין זה. ב-22 באוקטובר 2009 התביעה יושבה עם אליסון, שטען כי הוא מרוצה מהתוצאה.
צילומים של הפרק.
למעט חומר ארכיון של העיר ניו יורק שנעשה בו שימוש בפרק זה (שבו ניתן לראות את גשר ברוקלין, כמו גם רחוב מול הדירה בה התגוררו קירק וספוק), כל צילומי החוץ שנעשו בפרק זה צולמו באולפני דסילו, בקולבר סיטי, קליפורניה. פרקים קודמים שצולמו שם היו: "Miri" ו-"The Return of the Archons". המיסיון שברחוב 21 היה חלק מסט תפאורה המכונה "Main Street"", אליו התייחסו במקור ב-"מופע של אנדי גריפית'" כתיאטרון הגדול. בנוסף, במהלך הסצנה שבה קירק ואדית מטיילים ברחוב ומשוחחים על הכוכבים, המילים ""Floyd's Barber Shop"" נראים בבירור על חלון הראווה של אחת מהחנויות.
מוזיקה.