אגם גרינל נקראת על שמו של ההיסטוריון, האנתרופולוג וחוקר הטבע, ג'ורג' בירד גרינל (George Bird Grinnell), אשר יזם את הקמת הפארק הלאומי גליישר.
שמו של האגם ניתן לו רשמית בשנת 1929.
לקריאה נוספת.
• Erik Molvar, Hiking Glacier and Waterton Lakes National Parks: A Guide to the Parks, P 152
• R. J. Secor, The High Sierra: Peaks, Passes, Trails, P 361
• David Archer, Montana Fly Fishing and Camping Guide, P 35
• Vicky Spring‏, Tom Kirkendall, Glacier-Waterton International Peace Park, P 165
לילי הטווני
הברונית לילי הטווני (בהונגרית: Hatvany Lili; הטוון, 8 ביוני 1890 – מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית, 7 באוקטובר 1968) הייתה סופרת, מחזאית ותסריטאית יהודייה-הונגרייה. בתו של הברון יוז'ף הטווני-דויטש.
ביוגרפיה.
לילי הטוואני נולדה במשפחה יהודית. אביה (שהוריו היו ברנאט דויטש (1826–1893) ולאורה וייס (1837–1904)). אביה למד בצעירותו בבית הספר הגבוה בווינה Hochschule für Bodenkultur והיה בן דודו הראשון של הברון שאנדור הטווני-דויטש. בשנת 1884 הפך לבעלים המשותף של החברה "דויטש איגנץ ובנו" ומשנת 1888 היה מנהל מפעל הסוכר בהטוון. לילי הטוואני, בתו, הייתה אשתו השנייה של הברון דיולה מדראשי-בק. הם התחתנו ב-19 ביולי 1913 בבודפשט, התגרשו בשנת 1925. ללילי היו עוד שלושה אחים/אחיות. אנדרה ברנאט ואנטוניה. בעלה השני היה ממשפחת פרוינד בעלי מפעלי האלכוהול, אימרה טוטסגי, שלמד אדריכלות ולאחר מכן היגר לאמריקה יחד עם לילי. שם הפך עם הזמן למזכיר הכללי של לשכת עורכי הדין בניו יורק. היא עבדה תחילה כמבקרת חיי התיאטרון בבודפשט בשנות ה-20 של המאה ה-20 ונסעה לארצות הברית עם בעלה כאמור בסוף שנות ה-30. הם התיישבו בניו יורק.
ביצירותיה הרבות היא מתארת בעיקר את חיי העשירים ועל אף שגיבוריה הם בעיקר דמויות בינלאומיות, אנשי העולם הגדול, ביצירותיה משתקפים החיים בבודפשט של אחרי מלחמת העולם הראשונה. הנושאים בהם ויצירותיה בכלל היו נועזים ופופולריים מאוד.
וולי היקל
וולטר ג'וזף "וולי" היקל (באנגלית: Walter Joseph "Wally" Hickel; ) היה איש עסקים, יזם נדל"ן ופוליטיקאי אמריקאי מאלסקה. הוא עבד כפועל בניין, ובסופו של דבר היה לבעלים והמנהל של חברת בנייה במהלך התקופה בה אלסקה הייתה טריטוריה. לאחר מלחמת העולם השנייה היה היקל מעורב מאוד בעסקי הנדל"ן, ובבניית בתי מגורים, מרכזי קניות ובתי מלון. בשנות ה-50 נכנס היקל לפוליטיקה במהלך מאבקה של אלסקה לקבלת מעמד של מדינה בארצות הברית ונותר פעיל בפוליטיקה כל ימי חייו.
היקל כיהן כמושל אלסקה השני, לאחר שניצח בבחירות את המושל הראשון ויליאם איגן ב-1966. הוא כיהן כמושל עד 1969, עת התפטר כדי לקבל על עצמו את תפקיד מזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון. בהמשך, בשנים 1990–1994, כיהן היקל כהונה שנייה מלאה כמושל מטעם מפלגת העצמאות של אלסקה.
ראשית חייו.
וולי היקל נולד בעיר אלינווד שבקנזס, כבנם של אמה פאולין (לבית זקה) ורוברט אנטון היקל. הוא גדל בחווה ששכרו הוריו באגן האבק במהלך השפל הגדול ליד העיר קלפין. באוקטובר 1940 עבר היקל לאלסקה לאחר שהפליג על סיפון הספינה "יוקון" יחד עם 95 נוסעים נוספים, שם הוא החל לעבוד בענף הנדל"ן. ב-1947 הוא הקים חברת בנייה מצליחה.
היקל הצטרף לדמוקרטים שקראו לקבלתה של אלסקה כמדינה בארצות הברית במהלך שנות ה-40 ושנות ה-50. ב-1958 חתם הנשיא דווייט אייזנהאואר על חוק לקבלתה של אלסקה כמדינה.
ראשית הקריירה הפוליטית.
בשנות ה-50 היה היקל יושב הראש הפיננסי של המפלגה הרפובליקנית וב-1952 הוא קיבל את הגיבוי של אנשי העסקים באנקורג' להיבחר כמושל הטריטוריה, אך תחת זאת מונה לתפקיד בנג'מין היינצלמן. ב-1953 נסע היקל יחד עם רעייתו ונציגים נוספים מאלסקה לוועידה המערבית של המפלגה הרפובליקנית בסן פרנסיסקו, ובהמשך הוא נבחר כראש המועדון הרפובליקני של אנקורג'. בדצמבר אותה שנה שלחו הינקל ו-18 רפובליקנים בולטים מאנקורג' מכתב למושל הינצלמן בו הם בקשו לפטר את רוברט דארמונד ולהחליפו בתושב אנקורג'. מאוחר יותר הם שלחו מברק למזכיר הפנים דאגלס מקיי וביקשו ממנו לבנות את תדמית המפלגה וכן ביקשו מהינצלמן לשקול מחדש את החלטתו ולהיפגש עמם.
תקופת כהונה ראשונה כמושל אלסקה.
ב-1966 נבחר היקל כמושל אלסקה בבחירות כלליות. בבחירות הוא ניצח את המושל המכהן, הראשון ממושלי אלסקה מאז היותה למדינה, הדמוקרטי ויליאם איגן. תקופת כהונתו הראשונה של היקל כמושל, השנייה בהיסטוריה של המדינה הצעירה, והראשונה בה כיהן מושל רפובליקני, עמדה בסימן גילוי שדות הנפט בפרודו ביי ב-1968, גורם שיוכח כמכריע מבחינה פוליטית בשנים הבאות. היקל, שהיה רפובליקני מתון, וסביבתן, לא דחף לניצול נרחב של משאבי הנפט. על כל פנים, במהלך החודשים הראשונים לכהונתו כמושל, אישר ממשלו מכירת זיכיונות נפט בשטחים של 37,000 אקר (150 קמ"ר) במדרון הצפוני של אלסקה על אף התנגדות מצד הילידים. בנובמבר 1968 החלה מחלקת התחבורה בממשלו של היקל לסלול כביש באורך של 400 מיל (640 ק"מ) מליוונגוד ועד פרודהו ביי שבהמשך זכה לכינוי "כביש היקל". באותה שנה מינה היקל את טד סטיבנס כסנאטור במקומו של בוב ברטלט שנפטר.
כמו קודמו בתפקיד, ויליאם איגן, שאף היקל לשפר את היחסים עם הילידים באלסקה בחיפוש אחר פתרונות לתביעות הקרקע שלהם. קבוצה של ילידים מהחלק הפנימי של אלסקה, כולל מוריס תומפסון ודון ג'ולס רייט, נטלו חלק מרכזי במערכת הבחירות של היקל ב-1966 ובתקופת כהונתו כמושל.
מזכיר הפנים של ארצות הברית.
בחירתו של ריצ'רד ניקסון כנשיא ארצות הברית ב-1968 הובילה להצעה להיקל לכהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית. בתחילה דחה היקל את ההצעה. ניקסון השיב שהחלטתו סופית. שנים לאחר מכן נזכר היקל שלאחר ההצעה הוא בכה והודיע שהוא יתפטר מכהונתו כמושל ויעבור לוושינגטון.
מינויו של היקל נתקל במה שהוא כינה מאוחר יותר כמסע "השמצה" בעיתון של "האשמות מטורפות" ושגויות שהוא בעל רקע מושחת ואנטי-סביבתני כמושל. ההתנגדות למינויו, שהובלה על ידי בעלי הטור המשפיעים דרו פירסון וג'ק אנדרסון. העיתונים שהתנגדו למינויו היו הניו יורק טיימס והלוס אנג'לס. לאישור מינויו בסנאט התנגדו בין השאר, הסנאטורים הדמוקרטים וולטר מונדייל וג'ורג' מקגוורן. מנהל מועדון סיירה דייוויד ברואר העיד נגד מינויו של היקל. בכל אופן, ב-23 בינואר 1969 אישר הסנאט את מינויו של היקל כמזכיר הפנים.
עם תחילת כהונתו בתפקיד, הוכיח היקל את עצמו כסביבתן, והוא תמך בתוקף בחקיקה שהטילה מחויבויות על חברות הנפט שהפעילו אסדות קידוח מול החופים וכן דרשה אמצעי הגנה סביבתיים בתעשיית הנפט הצומחת של אלסקה.
קולו המרכזי של היקל בממשל ניקסון הוביל אותו בסופו של דבר לעימותים עם הנשיא. ב-1970, בעקבות הטבח בקנט סטייט, כתב היקל מכתב ביקורתי בנוגע למדיניותו של ניקסון במלחמת וייטנאם והאיץ בו להתייחס יותר לביקורת של הצעירים בנוגע למלחמה, ובין השאר הוא כתב, "אני מאמין שממשל זה מוצא את עצמו היום מובך על ידי פילוסופיה שחסרה את הדאגה הראויה לגישתם של חלק גדול של האמריקאים - הצעירים שלנו". קריאת התנגדות זו של היקל משכה תשומת לב בתקשורת העולמית, וב-25 בנובמבר 1970 הוא הודח מתפקידו. ימים אחדים לפני הדחתו, אמר היקל בתוכנית 60 דקות של CBS שהוא לא יתפטר תחת לחץ ושהוא יפרוש רק בגלל "חץ בליבי, לא בגלל כדור בגבי". תתי-המזכירים שהיו כפופים להיקל, כמו לסלי גלאזגו, שהיה אחראי על הדגה, הטבע, הפארקים והמשאבים הימיים, הודחו אף הם. לאחר פחות משנתיים בוושינגטון, שב גלאזגו לאוניברסיטת מדינת לואיזיאנה, שם הוא היה פרופסור מומחה ללימודי חיי הטבע בביצות.
כהונה שנייה כמושל אלסקה.
בבחירות המקדימות שהתקיימו ב-28 באוגוסט 1990 נבחרה ארליס סטרגוליסקי, חברת הסנאט של אלסקה מאנקורג' מאז 1979, כמועמדת המפלגה הרפובליקנית למשרת מושלת אלסקה. מועמד המפלגה הדמוקרטית היה טוני נולס, שסיים שלוש שנים קודם לכן את כהונתו כראש עיריית אנקורג'.
הרפובליקנים בחרו את ג'ק קוגהיל כמועמדם למשרת סגן המושל, חבר הסנאט המדינתי מנננה. קוגהיל כיהן בסנאט המדינתי באופן בלתי רצוף מאז 1952, ובתקופת כהונתו הראשונה של היקל כמושל הוא שימש לזמן קצר כעוזרו המיוחד.
על סטרגוליסקי, שזכתה במועמדות המפלגה הרפובליקנית בפעם הראשונה ברציפות כנגד אופוזיציה שמרנית ברובה, נמתחה ביקורת על ידי הרפובליקנים על עמדותיה בסוגיות כמו הפלות ועונש מוות. לאחר פגישות ממושכות בין סטרגוליסקי ובין השמרנים הבולטים במפלגה הרפובליקנית, שהתקיימו בביתו של פעיל המפלגה דייוויד קאדי, חש קוגהיל שיהיה זה בלתי אפשרי מבחינתו להתמודד לצידה של סטרגוליסקי. לאחר שקוגהיל נפגש עם היקל ולאחר מכן עם אדגר פול בויקו, עלה הרעיון לריצה משותפת של היקל וקוגהיל מטעם . יושב ראש מפלגה זו, ג'ו וולג'ר, הגיע מיד מפיירבנקס לאנקורג' זמן קצר לפני המועד האחרון להגשת המועמדויות.
ג'ון לינדואר וג'רי וורד, שנבחרו מלכתחילה כמועמדי המפלגה (ושמונה שנים לאחר מכן נבחרו יחדיו כמועמדי המפלגה הרפובליקנית למשרות המושל וסגן המושל), ויתרו על מועמדותם, כשהסיבה הרשמית לכך הייתה מחלתה של אשתו של לינדואר. בבחירות הכלליות ניצחו היקל וקוגהיל.