עם תחילת נובמבר 1942 הביסה הארמייה השמינית את כוחותיו של רומל בקרב אל-עלמיין השני, והמשיכה במרדף אחרי הכוח המובס לאורכה של לוב, עד לקו ביצורי מארת, בגבול תוניסיה, אליו הגיעו כוחות מדינות הציר בפברואר 1943. בשלב זה הצטרפה הארמייה השמינית, שתקפה ממזרח, לארמייה הראשונה שתקפה ממערב ולחמה באזור תוניס מאז נובמבר 1942, ליצירת קבוצת הארמיות ה-18. במרץ 1943 איגפה הארמייה השמינית את קו ביצורי המארת, ולאחר לחימה נוספת הסתיימה המערכה בתוניסיה בכניעת כוחות מדינות הציר באפריקה במאי 1943.
איטליה.
הארמייה השמינית הייתה אחת היחידות העיקריות שהשתתפו במערכה באיטליה. תחת פיקודו של מונטגומרי, חברה הארמייה לארמייה האמריקנית השביעית וביולי 1943 השתתפה במבצע האסקי, הוא הפלישה לסיציליה. לאחר כיבוש סיציליה המשיכה הארמייה והשתתפה בפלישת בעלות הברית לאיטליה כאשר יחידותיה נחתו ב"עקב" המגף האיטלקי ב"מבצע בייטאון", ובטאראנטו, ב"מבצע סלפסטיק". לאחר שחברה אל הארמייה האמריקנית החמישית שנחתה בסאלרנו, בחופה המערבי של איטליה דרומית לנאפולי, המשיכה הארמייה את דרכה צפונה, בחזית המזרחית של כוחות בעלות הברית.
בסוף שנת 1943 הועבר מונטגומרי לבריטניה, על מנת שיטול חלק בהכנות למבצע אוברלורד, הוא מבצע נחיתת בעלות הברית בנורמנדי, ולויטננט גנרל אוליבר ליס קיבל את הפיקוד על הארמייה.
לאחר שלושה כישלונות של הארמייה החמישית של צבא ארצות הברית לתקוף את קו החורף שהציבו הגרמנים באיטליה, הועברה הארמייה בחשאי אל חוף הים האדריאטי באפריל 1944, על מנת לרכז את מרבית הכוחות בצידם המערבי של הרי האפנינים לצידה של הארמייה החמישית של צבא ארצות הברית, במטרה להבקיע את הקו ולהגיע עד לרומא. לאחר הקרב על מונטה קסינו, הצליחה הארמייה השמינית במבקע למרכז איטליה, ואפשרה את כניסת הארמייה החמישית לרומא בתחילת יוני.
לאחר כיבוש רומא, המשיכה הארמייה בלחימה בכיוון צפון דרך מרכז איטליה במטרה לכבוש את פירנצה. הכוחות הגרמנים נערכו בקו מגננה שכונה "הקו הגותי". הארמייה השמינית שבה אל החוף האדריאטי והצליחה בהבקעת הקו הגותי, אך לבסוף כשלה בניסיון לפרוץ אל עמק הפו לפני תחילת החורף, שבו לא ניתן היה ליזום מתקפות משמעותיות. במהלך אוקטובר הועבר הגנרל ליס לדרום מזרח אסיה, והוחלף בלויטננט גנרל סיר ריצ'רד מקרירי.
באביב 1945 התעוררה הארמייה שוב לפעולה, ופתחה ראשונה בפעולות במסגרת מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה.
עד לשעות הבוקר המאוחרות של ה-12 באפריל הגיעה הדיוויזיה ההודית ה-8 לצדה השני של סאנטרנו, והדיוויזיה הבריטית ה-78 החלה להסתער על ארגנטה. בינתיים חטיבת המשמר הבריטית ה-24 שהייתה חלק מהדיוויזיה הבריטית ה-56 (לונדון), פתחה במתקפה אמפיבית על פתחת ארגנטה, אולם אף על פי שהשיגה דריסת רגל במעבר, עדיין עוכבה בעמדות של פוסה מרינה בליל ה-14 באפריל, והדיוויזיה ה-78 עוכבה באותו היום גם היא על נהר רנו בבאסטיה אומברה. הארמייה ניתקה והשמידה חלקים ניכרים של צבאות הגרמנים באזור בולוניה ולאחר מכן התקדמה במהירות דרך צפון מזרח איטליה לאוסטריה. ב-2 במאי 1945 נכנסו כוחות הארמייה לטרייסט ובכך סיימו את תפקידם במלחמת העולם השנייה.
להקת מנגו
קרב אל-עלמיין
ליאו קסטנברג
ליאו קֶסטֶנברג (Leo Kestenberg; 27 בנובמבר 1882, רוזנברג, סלובקיה – 13 בינואר 1962, תל אביב) היה יהודי גרמני ולאחר מכן ישראלי, שכיהן בתפקיד שר לענייני תרבות בממשלת פרוסיה אחרי מלחמת העולם הראשונה. המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית, ממייסדי המדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה בתל אביב ומנהלה הראשון, וחתן פרס אנגל לשנת 1958, על הישגיו בתחום הפדגוגיה המוזיקלית.
ביוגרפיה.
קסטנברג היה בנו של חזן יהודי ברוז'ומברוק , אז בממלכת הונגריה של מלוכת הבסבורג. כשהיה בן ארבע, עברה המשפחה לפראג ומשם ליברץ כעבור שנתיים. קסטנברג קיבל את שיעורי הפסנתר הראשונים מאביו ולאחר מכן בין 1894-1895 מהמנצח המקומי גוסטב אלברכט בזיטאו . לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה, החל בגיל 15 ללמוד נגינה על פסנתר בברלין אצל פרנץ קולאק . בשנת 1898 הוא פגש את פרוצ'ו בוזוני, מה שהוביל לידידות של השניים, שנחשבה לנקודת מפנה בחייו האמנותיים. לאחר לימודי פסנתר אצל כמה מורים, השתתף קסטנברג בכיתת האמן של בוזוני בויימאר בשנת 1900, ושם נתוודע למוזיקה מאת באך, שומאן ומעל לכל ליסט. הוא הצטרף ללהקה הצבאית ביוזפשטאדטבאותה שנה והחל את קריירת הקונצרטים שלו ברייכנברג כסולן. הופעת הבוכורה שלו הייתה עם הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של ליסט.
הוא הפך למוזיקאי הראשי של התיאטרון המקומי פולקסבינה, והפך למורה לפסנתר הן בקונסרבטוריון שטרן והן בקונסרבטוריון קלינדוורת-שארוונקה . הוא החל לכהן בוועדה החינוכית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה , שאליה הצטרף בשנת 1900, והחל לפרסם בכתב העת הירחון הסוציאליסטי . בנוסף, קסטנברג היה מורה בכיר בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין ולאחר מכן שר בממשלת פרוסיה. עם עליית הנאצים לשלטון בחר לעזוב את גרמניה ולעבור לפראג, שם המשיך בפעילותו המוזיקלית. תמונתו הוצגה והוא גונה קשות בסרט הנאצי היהודי הנצחי משנת 1940.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל והתמנה למנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית שייסד ברוניסלב הוברמן שלוש שנים קודם לכן. בשנת 1945 ייסד עם עמנואל עמירן-פוגצ'וב את המדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה בתל אביב והיה מנהלה הראשון. בין תלמידיו הייתה שרה פוקסון.
בשנת 1958 זכה פרופ' ליאו קסטנברג בפרס אנגל על הישגיו בתחום הפדגוגיה המוזיקלית.
נפטר ב-1962, בגיל 79. הותיר אישה, גרֶטֶה לבית קרוּסֶל, ושתי בנות.
נקבר בבית העלמין נחלת יצחק בהלוויה רבת-משתתפים.
אלמנתו נפטרה ב-1969 ונטמנה לצדו.
ב-1921 פרסם בגרמנית את ספרו "חינוך מוזיקלי וטיפוח מוזיקלי" ("Musikerziehung und Musikpflege").
ב-1961 ראה אור ספר זיכרונותיו, אף הוא בגרמנית.
שומרי המפרץ
שומרי המפרץ הוא ארגון נוער מקומי, בו שותפים בני נוער מאילת ומישובי חבל אילות. שומרי המפרץ נוסד בשנת 2004 על ידי עמותת "מדבר וים אילת" - עמותה סביבתית אילתית.
מטרת הארגון והדגשים שלו.
מטרת הקמת שומרי המפרץ הייתה לחנך ולגבש בני נוער מבתי ספר באילת ומחבל אילות ולהכשיר אותם להיות פעילים למען הסביבה, החברה והמדינה.
לאורך שנת הלימודים מתקיימים מפגשים שבועיים בהם עוסקים המדריכים והחניכים בארבעה תחומי עניין עיקריים:
פעילות.
המפגשים השבועיים נערכים ב-"כיפת שומרי המפרץ" (כבש"ה) במרכז איזידור באילת, במהלך מפגשים אלו לומדים החניכים להכיר את הים וסביבתו, את מקצוע הצלילה כדי שיוכלו לעזור לגופים הירוקים ולעיריית אילת, בשמירה על מפרץ אילת הן בדרך של צלילות ניקיון, והן במבצעי ניקיון והסברה לקהל ולקהילה.
חלק נוסף בהכשרת "שומרי המפרץ" עוסק בהכנה לקראת הגיוס לצבא. בפרק זה, בשיתוף עם בסיס חיל הים שמאמץ את "שומרי המפרץ", "שומרי המפרץ" חווים הווי צבאי, מורשת קרבות וסיפורי לוחמים. כל אלו כדי להקל עליהם את הגיוס ולהפוך אותם לחיילים ואזרחים שומרי סביבה טובים יותר.
בתוכנית ההדרכה ותפעול הארגון שותפים: חיל הים הישראלי, החברה להגנת הטבע, רשות הטבע והגנים, המשרד להגנת הסביבה, מועדוני הצלילה באילת, חיל החינוך, מועדוני הצלילה באילת – "מנטה" ו "מרינה דיוורס", קבוצת ריף הדולפינים, קצא"א, המצפה התת-ימי והיחידה לאיכות הסביבה אילת – אילות.
הפעילות ב-"שומרי המפרץ" מוכרת כיעד במסגרת מחויבות אישית לתלמידי כיתות י' ו"בגרות חברתית" לתלמידי כיתות י"א - י"ב.
לאחר תקופת ניסיון והתמדה, מוענק לחניכים קורס צלילה של "כוכב 1". עם סיום קורס הצלילה, החניכים הצעירים מצטרפים לצלילות הניקיון שנערכות מדי כחודש וחצי במהלך שנת הלימודים.
פעילותם ההתנדבותית של שומרי המפרץ כוללת מבצעי ניקיון תת-ימיים הנעשים מדי חודש, כמו כן מדי שנה בחג פסח וחג סוכות, עורכים "שומרי המפרץ" מבצעי הסברה בחופים בנושא החשיבות של שמירת הניקיון בים ובחופים. חלק בלתי נפרד ממבצעי ההסברה הוא התמקדות בבעלי החיים שמתקיימים במפרץ אילת ומטרתם של מבצעי הסברה אלו הוא, העלאת המודעות בקרב הציבור לנזקים אפשריים לחיות הבר ולעולם התת-ימי כתוצאה מאי שמירה על הניקיון.
לדוגמה, באחת מצלילות הניקיון הוציאו כ-30 צוללים מהים כ-1000 ק"ג פסולת באזור חוף קיסוסקי.
קשיים בהמשך פעילות הארגון.
בשנת 2015, ארגון שומרי המפרץ נתקל בקושי להמשיך בפעילות הסדירה של צלילות ניקיון חודשיות. הארגון טען כי עיריית אילת החליטה לקצץ את המשאבים הכלכליים שניתנו לארגון עד עתה ובכך פגעה קשות ביכולתו להמשיך בפעילות. שומרי המפרץ השיקו קמפיין לגיוס כספי המונים ב-HeadStart, על מנת לנסות ולצבור את הסכום החסר, אולם נכשלו בגיוס הכספים ונאלצו לצמצם את פעילותם בשנת 2016.
נולד בארבעה ביולי
נולד בארבעה ביולי (באנגלית: Born on the Fourth of July) הוא סרט קולנוע אמריקני משנת 1989 המבוסס על האוטוביוגרפיה רבת המכר של החייל רון קוביק, שנלחם במלחמת וייטנאם, הקרויה גם היא "נולד בארבעה ביולי". בסרט, טום קרוז גילם את קוביק וזכה על כך בפרס גלובוס הזהב.
אוליבר סטון, שהיה בעצמו חייל שנלחם בווייטנאם, כתב את התסריט ביחד עם קוביק וביים והפיק את הסרט. סטון רצה לצלם את הסרט בווייטנאם, אך בגלל היחסים בין וייטנאם לארצות הברית, הסרט צולם בפיליפינים. "נולד בארבעה ביולי" הוא חלק מה"טרילוגיה" של אוליבר סטון על מלחמת וייטנאם לצד "פלאטון" ו"שמיים וארץ".
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר על הבימוי הטוב ביותר ועריכת הסרט הטובה ביותר, וכן בארבעה פרסי גלובוס הזהב.