היודנראט ניסה כוחו בהצלה וכן עשו מאמצים יהודים פרטיים. כמה יהודים מאוראדיה נמלטו מהגטו וכ-40 משפחות ניסו להסתתר בבונקרים שחפרו בחיפזון בגטו עצמו. רובן נתגלו.
בראשית הגירושים ניסה היודנראט למונעם בטענה כי מגפת טיפוס פרצה בגטו במרכז העיר. את הרעיון העלה ד"ר שבסטיאן, ואולם, הצלחתם הייתה מצומצמת; הם קיבלו רשות לאפשר ל-18 חולים ואנשי צוות בלבד להישאר באוראדיה.
ניסיון אחר להציל עוד כמה יהודים עשה יעקב מיטלמן, ראש מחלקת הרווחה של היודנרט, ועמיתו קצנבאום, שקיבלו רישיונות עלייה (סרטיפיקטים) לארץ-ישראל. הם פנו בתמיכת היודנרט לשלטונות כדי לקבל שחרור בשבילם ובשביל בני משפחותיהם כנתינים בריטיים בכוח. בקשתם נדחתה והם גורשו.
עדויות לקהילת אוראדיה.
אחת מהעדויות המרכזיות של קהילת אוראדיה היא של נערה יהודייה תושבת העיר, שכתבה יומן במשך המלחמה, והיומן שרד. אווה היימן הייתה בת 13 כשהחלה לכתוב את יומנה, ב-13 בפברואר 1944, והיא המשיכה לכתוב עד 30 במאי 1944 - שלושה ימים לפני שגורשה לאושוויץ. אווה נרצחה באושוויץ ב-17 באוקטובר 1944. אמה של אווה, אגנס ז'ולט, שנותרה בחיים לאחר השואה, מצאה את היומן בנג'וורד ב-1945. ביומן מתארת אווה את קורותיה במלחמה ואת אובדנה המהיר של קהילת אוראדיה.
כאשר חששותיה הגרועים ביותר מתממשים, והגרמנים פולשים לעירהּ ב-19 במרץ 1944, כותבת אווה ביומנה קטע קורע-לב. 18 במרץ 1944:
סיפור חייה של אווה היימן מתועד בסרט בשם "הסטורי של אווה" שמתאר באריכות ובצורה מוחשית את הקורות אותה בימי השואה.
במרתף השואה בשכונת הר ציון בירושלים, שבו מונצחות קהילות רבות שהיו בשואה, מוקדשת אחת מהאבנים לזיכרון לעיר אוראדיה.
קורות הקהילה לאחר מלחמת העולם השנייה.
באוקטובר 1944 נלחמו כוחות הונגריים וסובייטים באזור אוראדיה. פעמים מספר עברה העיר מיד ליד, עד שב-17 באוקטובר שוחררה סופית בידי הסובייטים. אוראדיה חזרה לרומניה עם כול טרנסילבניה הצפונית. אחרי המלחמה עברו באוראדיה יהודים הונגרים ורומנים ששבו לבתיהם. גם ילדים יהודים רבים שניצלו בבודפשט הובאו לאוראדיה, שבה לא היה המחסור כה חריף.
ב-1945 לאחר השחרור, החלו לחזור לאוראדיה אחדים מהשרידים והחלו להתארגן להקמת מוסדות הקהילה מחדש, אך כעבור כמה זמן החלה העלייה לארץ ישראל. בישראל הוקם ארגון רב פעלים של יוצאי אוראדיה.
מ-1947 התיישבו כ-8,000 יהודים באוראדיה, ואפשר ש-2,000 מהם היו תושבי העיר לשעבר ששרדו. חיי הקהילה היהודית הוקמו מחדש. אחרי הקמת מדינת ישראל היגרו אליה רוב היהודים, וב-1976 התגוררו באוראדיה רק 920 יהודים.
קורות הקהילה אחרי השואה ועד היום.
כיום קיימת בעיר קהילה יהודית הכוללת כמה מאות יהודים. בניין הקהילה נמצא סמוך לבית הכנסת.
בעקבות שהותו של האדמו"ר מוויז'ניץ במשך תקופה בעיר אוראדיה וגם בזכות העניין שהיה קבור שם למשך תקופה ארוכה, נוהגים חסידי ויז'ניץ לפקוד ולהתפלל במקום שבו היה קבור בעבר. בשנים האחרונות התקיימה חנוכת האוהל שהיה מקום קברו של מרן הסבא קדישא מויזניץ בבית העלמין העתיק באוראדיה. מסביב האוהל נשארה עד היום חלקה בה טמונים מגדולי הרבנים והחסידים וגבאיו של הרבי. בנוסף להקמת האוהל הוקם על יד האוהל המוזיאון היהודי "בית מורשת יהדות גרוסוורדין", לתיעוד יהדות אוראדיה וערש חסידות ויז'ניץ ברומניה,
הקהילה האורתודוקסית.
הקהילה היהודית האורתודוקסית קיימת שנים רבות, הרב הראשון הידוע הוא הרב אברהם ליפחוביץ (תקע"ז), אחריו הרב אהרן יצחק לנדסברג (תרל"ט), הרב משה צבי פוקס, ובנו הרב בנימין פוקס. כראשי הקהילה שמשו משפחת אולמאן. בין דייני הקהילה היו הרב פנחס הלוי צימטבוים, וחתנו הרב יצחק יעקב וייס (לימים גאון אב בית הדין העדה החרדית בירושלים).
בתי הכנסת.
בית הכנסת הראשון של יהודי אוראדיה מוזכר לראשונה ב-1749, ב-Valenţa. ציור משנת 1769 מציין אותה על גדת נחל קריש, בקרבת הריסותיו של מנזר. מלאכת בנייתו של בית כנסת החלה רק ב-1794, כאשר הבן של הרב איסאק עוזר לווה למטרה זו 1,500 פלורינים. ב-1803 הוקם לבסוף בית הכנסת ה"אמיתי" הראשון של אוראדיה. בית הכנסת כונה "בית הכנסת הקטן" ונבנה בסגנון הבארוק. בקרבת בית כנסת זה הוקם ב-1805 בית כנסת גדול בעל אלף מושבים. שני בתי הכנסת האלה נהרסו ב-1950.
בתי כנסת אורתודוקסים.
מלבד בית הכנסת הגדול ברחוב מור פוקס (על שמו של הרב משה צבי פוקס), היה בסמוך לו בית הכנסת חברה ש"ס שבו התקיימו שיעורים מטובי העיר, וכן היה בית הכנסת פועלי צדק, וחינוך הנערים. כיום בית הכנסת הגדול עובר שיפוץ נרחב, והתפילות מתקיימות בבית הכנסת "חברה ש"ס" הסמוך, ביום יום התפילות מתקיימות באולם הקטן, והאולם הגדול משמש לאירועים גדולים.
הקרב על הקרח
הקרב על הקרח הידוע גם כקרב על אגם פייפסי, היה התנגשות צבאית בין רפובליקת נובגורוד לבין המסדר הליבוני, שהתרחש ב-5 באפריל 1242. הוא הסתיים בניצחון נובוגורוד וסיים את התפשטות המסדר מזרחה למשך המאה הבאה.
הפלישה של כוחות המסדר הליבוני לשטחי נובוגורוד החלה בשנת 1241. כוחות המסדר כבשו את העיר פסקוב וערים נוספות בסביבה. לאחר מכך, רוב הכוחות חזרו והשאירו בפסקוב חייל מצב קטן. הנסיך אלכסנדר נבסקי מנובוגורוד ניצל את העובדה שרוב כוחות המסדר השתתפו בקרבות נגד אורדת הזהב והחל במתקפה. בתחילת שנת 1242 הגיעו לאזור גם כוחותיו של אנדרי השני, נסיך ולדימיר. הכוחות המשותפים החלו בהתקפה על פסקוב וכבשו אותה מחדש. בתחילת אביב 1242 כוחות המסדר הליבוני נצחו בקרב כ-20 קילומטרים דרומית למבצר דרפוט והחלו בהתקדמות לכיוון הרפובליקה. נבסקי תמרן את הצלבנים להילחם במיקום המתאים לו - על הקרח ברצועת אדמה צרה בין האגמים.
הליבונים כללו כ-4,000 לוחמים - חברי המסדר, אבירים דנים ומיליציה מעיר טרטו. אויביהם מנו כ-5,000 לוחמים - צבאם של נבסקי ואנדרי וכ-1,000 אנשי נובגורוד. בהתאם לרשומות הנובוגורודיות, לאחר קרב של מספר שעות האבירים התעייפו והתקשו להילחם על הקרח החלקלק. הפעלת עתודה טרייה של פרשים מצד האויב הכריעה את הקרב.
מספר האבדות בקרב לא ברור. הרשומות מציינות "מספר רב של הרוגים" מצד בעלי-הברית האורתודוקסיים ללא ציון מספר מפורש. כמו כן נכתב שבקרב נהרגו 500 אבירים. המספר לא סביר כי במסדר כולו לא היו 500 אבירים. ככל הנראה סך ההרוגים הליבונים היה כ-500.
קיימת אגדה (שמצאה ביטוי גם בסרט שצולם על ידי סרגיי אייזנשטיין בשנת 1938) שהקרח על האגם קרס תחת משקל האבירים עוטי-השריון ורבים מהם טבעו. בהתחשב בכך שאביר לא היה כבד מפרש רוסי והקרח בתחילת אפריל עבה מאוד, נכונותה של אגדה זו מוטלת בספק.
אגם פייפסי
אגם פייפוס או פייפסי (ברוסית: Чудско-Псковское озеро, באסטונית: Peipsi-Pihkva järv) הוא אגם הנמצא בצפון אירופה, והוא חלק מהגבול בין רוסיה לבין אסטוניה. השם הגרמני "פַּיְפּוּס" משמש ברוב השפות האירופיות. זהו שם עתיק אך מקורו שנוי במחלוקת.
האגם הוא החמישי בגודלו באירופה, והגדול ביותר הנחשב למים בינלאומיים (גובל ביותר ממדינה אחת).
האגם מורכב מ־3 חלקים:
אורכו של האגם הוא 143 קילומטרים מצפון לדרום ורוחבו המקסימלי הוא 50 קילומטרים. 56% מכלל שטח האגם נמצאים בשטח רוסיה ו־44% שייכים לאסטוניה.
האגם מוזן על ידי כ־30 נחלים, אולם רק נהר הנרבה מנקז את האגם אל הים הבלטי. כחצי מנפח המים באגם מוחלפת בכל שנה.
עקב רדידות האגם (עומקו המרבי 15 מ'), טמפרטורת המים משתנה מאוד לאורך השנה. בחורף מי האגם קופאים, ועובי הקרח יכול להגיע עד 60 סנטימטרים במרץ. הפשרת השלגים באביב גורמת לעלייה במפלס המים בשיעור של עד מטר אחד ולעלייה בשטח הפנים של עד 780 קילומטרים רבועים. בקיץ, טמפרטורת המים מגיעה עד 22 מעלות צלזיוס.
האגם משופע בדגים ותנובת הדגה השנתית עומדת על כ־10,000 טונות. למרות קיומם של כמה אתרי מחנאות בסיסיים בחופו המערבי, האגם אינו יעד תיירותי משמעותי.
בשנת 1242 נערך על הקרח של האגם קרב בין אבירי המסדר הליבוני לרפובליקת נובגורוד, שנודע בשם הקרב על הקרח.
קיזילבאש
קִיזִילְבָּאש (בטורקית: Kızılbaş; בפרסית: قزلباش - Qızılbāš) הוא שם שהוענק לקבוצה רחבה של שבטים טורקמניים שיעיים, אשר שגשגו באנטוליה, בפרס ובכורדיסטן החל מסוף המאה ה-13 ומאוחר יותר, היוו את הבסיס להקמת האימפריה הספווית. פירוש השם: "בעלי הראש האדום" ומקורו בכיסוי הראש הייחודי בצבע ארגמן שנהגו בני שבטים אלו לחבוש.
נסיכות אק קויונלו הייתה מקור לעימותים מול העות'מאנים עוד בתקופת הסולטאן מהמט השני, אשר ב-1473 הביס את שליטם אוזון חסן. ב-1500 החל אסמאעיל ספווי, צאצא למשפחת שייח'ים מארדביל וקרוב משפחתו של אוזון חסן, ליצור לעצמו בסיס כוח באזור אק קויונלו. כמנהיג מסדר הטרודוקסי, הוא הרחיב את השפעתו לכל האזורים שבהם ישבו טורקמנים באנטוליה, על ידי שליחים שהטיפו לתורתו. אלפי נתינים עות'מאנים נהו אחרי אסמאעיל והוא הפך למנהיג הפוליטי והדתי של שבטים טורקמניים אלו.