דאגה נוספת שהביעו מבקרי הג'ין היא שהשתייה בקרב העניים והעובדים גורמת להם להיות מפונקים ולהעדיף מותרות על פני מוצרי יסוד הכרחיים. מבקרים שמרנים חששו שהמשקה גורם לשבירת המחיצות המסרותיות בין המעמדות בעיר. לדוגמה, בחיבור שיועד לדחוק במחוקקים להגביר את הפיקוח על מכירת הג'ין, שאל הבישוף תומאס וילסון , "האם אין זה ידוע לשמצה שמותרות ואקסטרווגנטיות מעולם לא היו בולטות כבהווה, בקרב העובדים, ואפילו בקרב החלק העלוב ביותר של המין האנושי? במקום לשמוח בחלקם עם בירה או אייל שבושלו בבית... חייבים הם כעת לשתות תה או אלכוהול מזוקק במחיר גבוה פי שישה; וזאת מבלי להתייחס לכך שמשקאות אלה מרפים את ידם ומתישים את גופם, כך שהם לא יכולים יותר לסבול את הקשיים, שבעזרת הדיאטה הקודמת שלהם היו קלים עבורם". עם זאת, הנטייה של הטיפה המרה לטשטש את הבדלי המעמדות לא הייתה נושא לביקורת בלבד; בפואמה "ג'נבה", שחגגה את הג'ין ואת ביטול אחד החוקים שניסו להסדיר את צריכת הג'ין, נכתב:
החקיקה נגד מכירת ג'ין והתגובה לה.
הבהלה מהעלייה בצריכת הג'ין הביאה לשורה של חוקים שניסו להתמודד עם הבעיה. לפי רוד פיליפס היה זה הניסיון הראשון באירופה להשתמש במלוא כוחה של המדינה על מנת לשלוט בצריכת האלכוהול. החוק הראשון נכנס לתוקף ב-1729. החוק הגדיל את המס על מכירת משקאות מזוקקים פי 30, מ-2 פני ל-5 שילינג. בנוסף, נקבעו בו דמי רישוי שנתיים של 20 ליש"ט וקנס של 10 ליש"ט לרוכלים שייתפסו מוכרים ג'ין ברחוב. החוק עבר ללא התנגדות משמעותית בפרלמנט, ובתחילה גם חברת המזקקה הלונדונית תמכה בו, ככל הנראה מתוך מחשבה שהחוק יחזק את כוחה הכלכלי. עם זאת, החוק כשל, משום שלא היו לרשויות אמצעים לאוכפו. מספר קטן של עסקים הגישו בקשה לרישיון, חנויות הג'ין המשיכו לפעול מבלי לשלם מס וצריכת הג'ין המשיכה לעלות. גם המזקקה הלונדונית התחרטה על תמיכתה בחוק ויצרה שדולה לביטולו. החוק בוטל לבסוף, ארבע שנים אחרי שעבר, בתמיכה דו-מפלגתית.
זמן קצר לאחר ביטול החוק של 1729, החלו מבקרי הג'ין בקמפיין לחקיקה חדשה ואגרסיבית יותר. בפרלמנט, התומך המרכזי של החוק היה ג'וזף ג'קיל, חבר בית הנבחרים מהמפלגה הוויגית, ששאף לקדם רפורמה מוסרית בממלכה. ג'קיל ובני בריתו הציגו את שתיית הג'ין כגורם מרכזי לפשע ולניוון מוסרי ופיזי של המעמד הנמוך. הצעת החוק שהניח ג'קיל בבית הנבחרים הוגדרה על ידי אחד המחוקקים כ"אחד הניסויים הפוליטיים הנועזים ביותר שנעשו אי פעם במדינה" וכניסיון להשיג "כניעה וצייתנות מצד העם". ההצעה נתקלה בהתנגדות של ראש הממשלה רוברט וולפול ותומכיו, וחלקים מרכזיים בה קוצצו. עם זאת, החוק עבר בסופו של דבר והיה ל"חוק הג'ין של 1736". בין השאר, החוק דרש דמי רישוי של 50 ליש"ט ממוכרי ג'ין ומשקאות אלכוהוליים אחרים, סכום שאף מוכר מלבד הגדולים ביותר לא יכול היה לעמוד בו. בנוסף, החוק ניסה להתגבר על בעיות האכיפה באמצעות תשלום למודיעים שילשינו על מי שמוכר ג'ין ללא רישיון.
בימים שקדמו לכניסת החוק של 1736 לתוקף פרסה הממשלה, באישור המלכה קרולינה (שבהיעדר ג'ורג' השני שימשה כעוצרת) כ-500 חיילים ברחבי העיר, על מנת למנוע מהומות. בסופו של דבר, לא פרצו המהומות הצפויות, ובמקומן ארגנו מוכרי הג'ין ואוהדי המשקה תהולוכות הלוויה שביכו את "מותה של מאדאם ג'נבה". עם זאת, גורלו של החוק החדש היה דומה לגורל החוק הקודם - מעטים צייתו לדרישותיו וכמות זעומה של רישיונות הונפקה. ההמונים לא הגיבו כמצופה לפעילות המודיעים של הממשל, ולפחות ארבעה מודיעים הוכו למוות במהומות שפרצו בעקבות פעילותם. הרוכלים מצאו דרכים יצירתיות להתחמק מהחוק, והשוק השחור לג'ין שגשג. לדוגמה, בכל רחבי לונדון הוצבו מכונות ממכר שכונו "פוס אנד מיו" (puss and mew; בעברית: חתלתול ומיאו) - מאחורי מתקן בצורת חתול התחבא מוכר ג'ין; כשהגיע לקוח, הוא היה צריך להגיד "חתלתול"; אם למוכר היה ג'ין הוא היה עונה "מיאו", והקונה שלשל את מטבעותיו דרך פיו של החתול; כעבור מספר רגעים קיבל הקונה את המשקה בתמורה, דרך מגירה או צינור שחובר לחתול. השם "אולד טום", שניתן לסוג של ג'ין, מתייחס למתקן. הפרלמנט, בתגובה, ניסה לתקן את החוק ולשפר את אכיפתו ב-1737 וב-1738. הלונדון איבנינג פוסט דיווח ב-1738 שהתיקון לחוק "ישים סוף ל'חתלתול ומיאו' ולכל התחבולות והטריקים האחרים שנועדו להתחמק מהחוק". אך שום תיקון לא הואיל. ב-1739, כשפרצה מלחמת אוזנו של ג'נקינס עם ספרד, הממשלה שמלכתחילה לא אהדה את החוק החלה להתעלם ממנו בעצמה, והוא הפך לאות מתה.
מכירות הג'ין הגיעו לשיא בשנת 1743. שני עשורים קודם לכן יוצרו בבריטניה באופן חוקי כ-2.5 מיליון גלונים בריטיים של המשקה, ולפי הערכות הייתה לכל תושב בלונדון גישה לכ-3 גלונים של ג'ין בשנה. ערב כניסתו לתוקף של חוק הג'ין של 1736 יוצרו כ-6.4 גלונים חוקיים. ב-1743 יוצרו 8.2 מיליון גלונים חוקיים. לפי רוד פיליפס, אם לוקחים בחשבון שכמויות אלה אינן כוללות משקאות שיוצרו ונמכרו בשוק השחור, את העובדה ששתיית הג'ין הייתה תופעה לונדונית בעיקרה, ואת השוני בצריכה של גברים, נשים וילדים, ניתן להסיק שגברים בוגרים בלונדון שתו בממוצע בקבוק ג'ין מודרני אחד בכל שבוע. החל מאמצע שנות ה-40 החלה צריכת הג'ין לדעוך, גם ללא סיוע של חוקים נגד צריכה. סיבות אפשריות לדעיכה הן העלייה בפופולריות של סוג חדש של בירה - בירות פורטר בעלות ריכוז גבוה של אלכוהול - או תחילתה של תקופה קשה יותר לחקלאים שגידלו דגנים.
על אף שצריכת הג'ין כבר הייתה בדעיכה, ב-1748 החל קמפיין נוסף לחקיקה נגד ג'ין, אשר הסתיים בחוק הג'ין של 1751. בין הסיבות לדאגה המחודשת מהג'ין היה הסיום של מלחמת הירושה האוסטרית, ובעקבותיה החזרה ללונדון של כ-79,000 חיילים ומלחים. תושבי לונדון חששו מההשפעה של השבים מהמלחמה וצפו עלייה בפשיעה. ב-1750 הקים הנרי פילדינג את כוח המשטרה המקצועי הראשון בלונדון, ובמרץ 1751 הוא פרסם "מחקר לגבי הסיבות לעלייה האחרונה בפשעי שוד". הפופולריות של פילדינג וחיבורו מיקדו את תשומת הלב בפשיעה ובגורמים לה, כגון ג'ין. אחרים, כמו הוגארת והקריקטורות שלו, "משעול הג'ין" ו"רחוב הבירה", סייעו גם כן בהגברת קולם של המצדדים ברפורמה בשוק הג'ין.
החוק של 1751 היה מתון יותר מהחוקים שקדמו לו. דמי הרישוי שנקבעו בחוק היו 2 ליש"ט בלבד. בנוסף, הוגדל המס על מכירת המשקה, נאסר על מזקקים למכור בעצמם את המשקאות האלכוהוליים, וכדי להבטיח שחנויות הג'ין יהיו עסקים מכובדים, ניתנו רשייונות מכירה רק לבעלי עסקים שערכם הוערך ביותר מ-10 ליש"ט. ייתכן שהמתינות היחסית של החוק תרמה להצלחת המאמצים להפחית את צריכת הג'ין - צריכת הג'ין נשארה גבוהה יותר מבראשית המאה, אך היא התמתנה באופן משמעותי ביחס לשיא של שיגעון הג'ין. עם זאת, העובדה שהדעיכה בצריכת הג'ין החלה מספר שנים לפני שנכנס החוק החדש לתוקף מרמזת על תפקידם של גורמים כלכליים ותרבותיים שאינם קשורים לחוק.
פטר פלאצר
פטר פלאצר (בגרמנית: Peter Platzer; 29 במאי 1910 – 13 בדצמבר 1959) היה כדורגלן אוסטרי, ששיחק בעמדת השוער. היה שוערה של "נבחרת הפלא האוסטרית" בשנות ה-30.
ביוגרפיה.
פלאצר נולד באימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1910 והחל את הקריירה ב-AC בריגיטנאואר עמה כמעט זכה באליפות בעונת 1927/28 לאחר וסיימו במקום השני. הוא עבר בשנת 1929 לקבוצה AC פלורידסדורפר ולאחר חמש שנים בה חתם באדמירה ואקר. פלאצר הגיעה עמה להצלחות כשבעונתו הטובה ביותר ב-1933/34 זכה בדאבל וסיים כסגן גביע מיטרופה לאחר הפסד בגמר לבולוניה האיטלקית. בשנים הבאות היה אלוף אוסטריה שלוש פעמים נוספות וסיים את הקריירה בה בשנת 1940.
לאחר הפרישה ניהל בית קפה בארדברג מאמצע שנות ה-30. פלאצר נפטר ב-13 בדצמבר 1959 בגיל 49 ונקבר בבית העלמין המרכזי בווינה. משנת 1993 נקרא רחוב על שמו בשם פלאצרגאסה שבעיר וינה.
נבחרת אוסטריה.
בתקופה ששיחק בפלורידסדורפר הוא משך את תשומת ליבו של מאמן "נבחרת הפלא האוסטרית", הוגו מייזל. בשנת 1931 ערך פלאצר את הופעת הבכורה בתיקו 2–2 נגד הונגריה בבודפשט, כאשר שוערה הראשון רודי הידן נפצע לקראת סיום המשחק. משחק זה היה במסגרת גביע מרכז אירופה של 1931–1932 בו גם זכתה אוסטריה בסיום הטורניר. פלאצר הגיעה עמה למקום הרביעי במונדיאל 1934 לאחר שאליו הגיעו כפייבוריטית לזכייה. בחצי הגמר נגד המארחת איטליה הפסידו 1–0 משער שנוי במחלוקת. במהלכו קפטן וכוכב האיטלקים, ג'וזפה מאצה, התנגש עם פלאצר ובכך מנע ממנו סיכוי לעצור את אנריקה גואיטה שכבש את השער. בכל ארבעת משחקי הנבחרת בטורניר פתח כשוער הראשון.
הופעתו האחרונה במדיה הייתה ב-24 באוקטובר 1937 נגד צ'כוסלובקיה, ולאחר האנשלוס זומן לשחק עבור גרמניה הנאצית בשני משחקים נגד הנבחרות בלגיה ואיטליה בשנת 1939.
Tor2web
Tor2web היא תוכנה חופשית המאפשרת גישה לשירותים הנסתרים של Tor ללא צורך בדפדפן ייעודי.
התוכנה מבוססת קוד פתוח, נכתבה בשפת פייתון, ופותחה על ידי אהרון שוורץ (Aaron Swartz) ווירג'יל גריפית (Virgil Griffith) בשנת 2008.
שירותי Tor2web פועלים באמצעות שרתים המופעלים בהתנדבות על ידי קהילה פתוחה של אנשים וארגונים.
השימוש בתוכנה אינו אנונימי ולא מגן על המשתמשים חוץ מהעברת הנתונים באמצעות פרוטוקול HTTPS.
החל מגרסה 1.0, התוכנה ממומנת על ידי הקרן לטכנולוגיה פתוחה, ומתוחזקת על ידי מרכז הרמס לשקיפות וזכויות אדם דיגיטליות כחלק מפרויקט גלובליקס (GlobaLeaks).
אריאלה לבנשטיין