הרב קוסטינר הוא תלמיד של הרב צבי טאו ותפיסתו ביחס למדינת ישראל היא ממלכתית. הוא בין המתנגדים לתנ"ך בגובה העיניים ולשיטת הרבדים. הוא מעודד את תלמידיו ללמוד "דף יומי", פרק יומי של משנה וכן לקרוא תהלים מדי יום.
אקרנס
אקרנס (באיסלנדית: Akranes) היא עיר נמל בוסטורלנד, מערב איסלנד, 25 ק"מ צפונית לרייקיאוויק. במפקד שנערך בשנת 2012 מנתה העיר 6,592 תושבים.
העיר נוסדה במאה ה-19 ככפר דייגים. עד היום משמש הדיג כמקור פרנסה עיקרי שאליו נוספה גם תעשייה, מפעל בטון החל לפעול ב-1950 ומפעל לאלומיניום ב-1998.
ב-11 ביולי 1998 נחנכה מנהרה ארוכה באורך של 5.5 ק"מ אשר מקצרת את המרחק אל הבירה ל-60 ק"מ בלבד.
אברהם דוב מאבריטש
בת עין (פירושונים)
בישול עכו&quot;ם
ניקולאי קליוייב
ניקולאי אלקסייביץ' קליוייב (ברוסית: Никола́й Алексе́евич Клю́ев,; 22 באוקטובר 1884 - בין 22 - 25 באוקטובר 1937) היה משורר רוסי, נציג זרם "המשוררים - האיכרים החדשים" בשירה הרוסית במאה ה-20.
קורות חייו.
ילדותו וצעירותו.
ניקולאי קליוייב נולד בכפר קושטוגה בגוברניה (מחוז) אולונצק ברוסיה הצארית, לא רחוק מהעיירה ויטרגה, בקצה הדרום-מזרחי של האגם אונגה. כבן לאלקסיי טימופייביץ' קליוייב, שוטר אחראי על שמירת עסק ליינות. חלק מאבותיו היו חסידי כת רסקולניקים, הקרויה גם נצרות אורתודוקסית לפי הפולחן הישן, אך הוא עצמו והוריו לא היו חברים מוצהרים בכת זאת, למרות מה שסיפר המשורר לעיתים קרובות.
ניקולאי קליוייב למד בסמינרים בויטרגרה ובפטרוזבודסק.
קליוייב השתתף באירועים המהפכניים של השנים 1905-1907 ונעצר פעמים חוזרות בגלל תעמולה בקרב האיכרים ובגלל סרובו להתגייס לצבא ממניעי מצפון.
כפי שציין בכתביו בעלי צביון אוטוביוגרפי Гагарья судьбина (גורלו של צוללן
מנעוריו הירבה לטייל ברחבי רוסיה. על טיוליו ומעשיו נהג קליוייב לספר פרטים מופלאים רבים פרי דמיונו הפורה.
למשל סיפר ששהה במנזרים באיי סולובקי בצפון הרחוק, או שחבר לכת הנוצרית הקרויה "היונים הלבנות של דוד המלך" וברח ממנה ברגע האחרון לפני שביצעו בו את טקס הסירוס הנהוג אצל חסידיה. קליוייב אהב לספר גם על היכרותו בקווקז עם עלי יפה-התואר, שהתאהב בו נואשות בלילת -אל -קדר, ב"ליל הגזירה" שנמשך אלפי חדשים, על פגישותיו עם גריגורי רספוטין ועם לב טולסטוי עו ישיבתו שלוש פעמים בבית סוהר.
תחילת הקריירה הספרותית.
עוד בעת שהותו בווירגה התכתב עם המשורר אלכסנדר בלוק ובעקבות התכתבות זאת נסע לבסוף לפטרבורג והכיר את חוגי הספרות שם. שיריו הראשונים פורסמו בשנת 1904. בסוף העשור הראשון של המאה ה-20 קליוייב לא נמשך לשירה המינורית של ה"משוררים לעם" במסורת של אי. ז. סוריקוב, אלא אימץ טכניקות סימבוליסטיות, יצר בהשראה דתית ותוך שימוש באוצר מילים מקומי. קובץ השירים הראשון שלו התפרסם בשנת 1911. מצא חן בעיני המשוררים המחדשים מאותה תקופה, לרבות אלכסנדר בלוק, ולרי בריוסוב וניקולאי גומליוב שמצד אחד השפיעו עליו, ומצד שני ראו בו "מבשר התרבות העממית".
ניקולאי קליוייב קשר מערכת יחסים סוערים עם המשורר הצעיר סרגיי יסנין אותו החשיב לתלמידו.
הקשר ביניהם ידע עליות וירידות רבות, אבל בשנים 1916-1918 הם בילו זמן רב ביחד והופיעו בערבי שירה משותפים (כולל לפני הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה). בהמשך דרכיהם נפרדו ונפגשו פעמים חוזרות.
משורר-נביא.
מוקדם בקריירה שלו, ראה קליויב את עצמו כמעין נביא. הצטרף לפרק זמן לקבוצה נוצרית בשם "גלגלתא" ובהשראתה כתב "שירי אחווה" bratskie pesni
בלוק עצמו התרשם מאוד מהיסודות הדתיים בזהותו וביצירתו של קליוייב ואמר לגביו לאשתו של המשורר גורודצקי: "ישו נמצא בינינו". Hristos sredi nas
בשנים 1917–1923 קליויב חי בויטרגה שם כתב שירים ליריים רבים. קיבל בהתחלה בברכה את המהפכה הבולשוויקית, שלח משיריו ללנין, ניסה לזהות באירועים משמעויות משיחיות והתקרב לקבוצת הספרותית "הסקיתים" בעלת זיקה לשמאל הסוציאליסטי רבולציוני. בבית ההוצאה של קבוצה זו בברלין הופיעו שלשה מקבצי השירים שלו. ועבר לגור תקופה לפטרוגרד שם חש יותר ויותר התנכרות כלפי הקו הספרותי הרשמי.
בסוף שנות ה-1920 עבר למוסקבה.
קליויב היה כותב פורה מאוד אבל עם התחזקות השלטון הסובייטי הפסיקו לפרסם את יצירותיו.
נקלע מהר למצוקה קשה למרות שבשנת 1924 פרסם קובץ שירים על לנין. הבקורת הרשמית התחילה להציגו כאידאולוג של ה"קולאקים" (כלומר ,של האיכרים העשירים).
בשנת 1926 כתב עקב התאבדותו של יסנין את השיר "קינה על יסנין" שהועלם מהר.
רדיפתו על ידי השלטונות הסובייטים.
המשורר משך מהר את שנאתו של הממסד הסובייטי. הוא נעצר לראשונה עוד בשנת 1920 כשבילה שלושה ימים ב"חדר האדים" של הבולשת OGPU בפטרוגרד ושוחרר.
בשנת 1934 והוגלה לסיביר. היו לכך כמה סיבות.
אחת מהן הייתה ככל הנראה נטייתו ההומוסקסואלית.
בשנת 1929 הכיר קליויב את האמן הצעיר אנטולי יאר-קרבצ'נקו אליו הקדיש את שירי האהבה והמכתבים מאותה תקופה. קליויב הופיע בשירתו כמעריץ גדול של היופי הגברי.
לפי זכרונותיו של איוואן גרונסקי, עורך כתב העת "נובי מיר" ,כאשר קליויב שלח לעיתון המנון אהבה המוקדש לגבר צעיר במקום לאשה, דרש העורך ממנו לכתוב שירים נורמליים, אך המשורר סרב. אז גרונסקי התקשר לראש הבולשת, גנריך יגודה וביקש "הרחקתו" של קליויב ממוסקבה. דבר שבוצע באישורו האישי של סטלין.
פרטים שסיפר בשיחות פרטיות הסופר מיכאיל בחטין, מצביעים גם הם על אהבת הגברים של קליויב כעל סיבה עיקרית לרדיפתו.
מצד שני, קליויב עצמו, במכתבים אל ידידיו סרגיי קליצ'קוב וויאצ'סלב שישקוב הציג כעילה עיקרית להגלייתו את הפואמה שלו Погорельщина שהובנה כפמלפט נגד הקולקטיביזיציה של החקלאות בברית המועצות וכהתנגדות למדיניות המפלגה הקומוניסטית ולשלטון הסובייטי. גם יצירות אחרות שלו, "שיר הגמאיון " Песня Гамаюна
ן" אילו השדים של הדבר, הצרעת והכולרה", ממחזור השירים הבלתי גמור "חורבן" Разруха
יכלו להיחשב עוינים לשלטון. באחד השירים הזכיר קליויב את חפירת התעלה הים הלבן - הים הבלטי שבו שועבדו בעבודת פרך אסירים פוליטיים רבים.
ב-2 בפברואר 1934 נעצר קליוייב כשהואשם רשמית ב"יצירה והפצה של ספרות אנטי מהפכנית" וב
5 במרץ נשלח לגלות סיביר, בקולפשבו, כפר שהיה בירת חבל נארימסק, שהוא כעת חלק מהאזור טומסק. בהתערבותו של גורקי הורשה לעבור אחר כך לגור בעיר טומסק. אחרי מעצרים חוזרים הוצא להורג על ידי הרשויות הקומוניסטיות בשנת 1937.
בגל נוסף של הטרור הסטליניסטי ב-5 ביוני 1937 המשורר נעצר שוב ובסוף חודש אוקטובר הוצא להורג בירי על ההר קשטאק סמוך לטומסק.
ניקולאי קליויב טוהר כחף מפשע על ידי השלטונות הסובייטים בתקופת הדה-סטליניזציה בשנת 1957, אבל רק בשנת 1977 הותרו שוב לפרסום בארצו יצירות פרי עטו.
ספריו.
שפורסמו בימי חייו.
(שירי אחווה -ספר שני) הארץ החדשה 1912. היו מכוסי יער.
קישורים חיצוניים.
SEEJ,vol 49 Nr 4, 2005 p.591-611 (מייקל מייקין - ניקולאי קליויב, נביא האובדן, ג'ורנל למחקרים סלבים ומזרח אירופים, כרך 49, מס 4 חורף 2005 )
Robert Conquest "The Great Terror
a Reassessment", Pimlico London 1996,
Marea Teroare, ed. Humanitas, Bucuresti, 1998, (תרגום לרומנית)
ניקולאי קלוייב
אייפשיץ
גולדשמידט
גולדשמידט או גולדשמיד או גולדשמיט או גולדסמיד (גרמנית: Goldschmidt) הוא שם משפחה יהודי-אשכנזי שמקורו בגרמנית ומשמעותו צורף.
הטבלה הגאוכימית של גולדשמידט
יצחק פרץ
כתובות מלכי גבל
כתובות מלכי גבל הן הכתובות הקדומות ביותר בכתב הפיניקי. הכתב הפיניקי התפתח מן הכתב הפרוטו-כנעני הפיקטוגרפי לכתב הקווי במהלך המאה ה-11 לפנה"ס. זמן קצר אחרי כן, במהלך המאה ה-10 לפנה"ס, אימצו את הכתב הזה מן הפיניקים גם העברים והארמים. הכתובות הפיניקיות הראשונות הן כתובות מלכותיות של מלכי גבל, כולן חקוקות באבן (כתובות לפידאריות). רק בשתים מן הכתובות יש נקודת אחיזה כרונולוגית המסייעות בתיארוך כל הקבוצה. כתובת אביבעל חקוקה על פסל של המלך המצרי שישק (מחצית שנייה של המאה ה-10 לפנה"ס); כתובת אליבעל חקוקה על שבר של פסל הנושא גם שִנוּ של אוסורכון הראשון מלך מצרים (מסוף המאה ה-10 וראשית המאה ה-9 לפנה"ס).
כתובת אחירם.
כתובת החקוקה על גבי ארון אחירם - סרקופג מאבן. הכתובת מתוארכת לשנת 1000 לפנה"ס לערך. הכתובת מסומנת כ-KAI 1 וכ-TSSI III 4.
הכתובת בעברית מודרנית
ארון זוּ עשה אתבעל בן אחירם מלך גבל לאחירם אביו כאשר השיתו (שׂם אותו) ב (בית ה)עולם
ואַל, מלך במלכים או סוכן בסוכנים או מפקד(?) צבא יעלה (על) גבל ויגלה ארון זה - ישבר חוטר משפטו, יתהפך כיסא מלכותו ונחת תברח מגבל, והוא - תימח כתובתו מלפני גבל!
כתובת יחמלך.
שם אביו של יחימלך אינו נזכר בכתובת. עובדה זו יכולה לציין שיחימלך הוא מייסד שושלת, כלומר אדם שתפס את השלטון בכוח הזרוע ולא ירש אותו מאביו, ובשל כך הוא מבקש לגיטימיות. השמות אל, בעל, בעלת הם שמות שלישיית אלי גבל. הכתובת מסומנת כ-KAI 4 וכ-TSSI III 6.
הכתובת בעברית מודרנית
בית זוּ בנה יחימלך מלך גבל.
הוא חִיַּה את כל מפולת הבתים
האלה. לוּ יאריכו בעל שמים ובעלת
גבל ופנתיאון אלי גבל
הקדושים את ימות יחימלך ושנותיו
על גבל כי מלך צדיק ומלך
ישר לפני אלי גבל הקדושים הוא.
כתובת אבבעל.
הכתובת נחקקה על פסל של שישק מלך מצרים (945-924 לפנה"ס). שישק ערך מסע צבאי לארץ ישראל בשנה החמישית לרחבעם (היא שנת 925 לפנה"ס). שישק לא הגיע לגבל. הפסל נשלח לאבבעל או שהובא על ידו כשהיה במצרים. הפסל נותן רק 'תאריך שאחריו'. הכתובת מסומנת כ-KAI 5, כ-RÉS 505 וכ-TSSI III 7.