ד"ר חביב לוי (אוקטובר 1886–1984) היה פעיל ציוני והיסטוריון של יהדות איראן. חיבר את הספר "ההיסטוריה של יהדות איראן" (تاريخ يهود ايران) בן שלושה הכרכים שפורסם לראשונה בפרסית.
קורות חייו.
חביב לוי נולד בטהראן באוקטובר 1886 למשפחה יהודית בת מעמד הביניים. אביו רחמים היה צורף מומחה שעבד בין השאר עבור חצר השאה האיראני. חביב למד בבית ספר אליאנס בטהראן, ובהמשך נסע לפריז והשלים תואר ד"ר ברפואת שיניים. בשעה שלמד בפריז כבר החל בפעילות ציונית, וחבר לאישים כגון אלכסנדר מרמורק.
עם חזרתו לאיראן הוא היה לפעיל מרכזי למען עלייה לארץ ישראל והציונות, במיוחד בעקבות הצהרת בלפור בשנת 1917. בשנת 1920 הוא נבחר כחבר לוועד המנהל של התנועה הציונית באיראן, ובשנת 1926 מונה לסגן-נשיא התנועה. הוא כיהן גם כחבר הוועד המנהל של אליאנס בטהראן, ונמנה בין מייסדי בית הספר היהודי "כורש" בעיר. בית ספר זה שם דגש על לימודי עברית ופרסית, בניגוד לבתי הספר של אליאנס ששמו דגש על צרפתית. בשנת 1929 נסע ד"ר לוי לקונגרס הציוני בשווייץ בו התקבלה ההחלטה על הקמת הסוכנות היהודית ומרגע ששב לאיראן החליט לבקר בקביעות בארץ ישראל ולהשקיע בבנייתה. אחד מבניו עלה לארץ ישראל בשנת 1936.
במקביל הוא עסק במקצועו כרופא שיניים. החל משנת 1922 הוא עבד בבית החולים הצבאי בטהראן, ורזא ח'אן היה בין מטופליו. בהמשך הוא פתח קליניקה פרטית ועסק גם ביבוא תרופות לאיראן.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה פעיל במרכז "הצעירים היהודים של איראן" שנועד לעזור לפליטים יהודים מהשואה, וסייע בין השאר להעברתם של ילדי טהראן לארץ ישראל.
במהלך שנות ה-40 הוא הקים שני מועדונים קהילתיים יהודיים בטהראן. בשנת 1949 הוא היה בין המייסדים של עיתון יהודי-איראני בפרסית בשם "העולם היהודי" (عالم یهود).
מלבד עיסוקיו הציבוריים השונים, במשך 40 שנה ד"ר חביב לוי אסף חומר ושקד על כתיבת חיבור היסטורי מקיף על תולדות יהדות איראן. הספר פורסם לראשונה בשנת 1960 בפרסית בשלושה כרכים תחת השם "تاريخ يهود ايران" (ההיסטוריה של יהדות איראן), ובשנת 1999 הספר תורגם לאנגלית תחת השם " Comprehensive History of the Jews of Iran". ד"ר לוי שקד על כתיבת הספר, בעידוד יצחק בן-צבי, לאחר שסקירת הספרות על תולדות עם ישראל הביאה אותו לדעה שיהדות פרס לא נחקרה דיו. לצורך כתיבת הספר ד"ר לוי נסע בין מדינות שונות בחיפוש אחר חומר ארכיוני ומקורות ראשוניים על יהודי איראן והקים אוסף גדול של ספרים ומסמכים שעוסקים בתולדות יהודי איראן, אותו הוא תרם בצוואתו לאוניברסיטת תל אביב.
לאורך השנים הוא פעל גם כאיש עסקים, תרם למוסדות ציונים והקים מלונות בתל אביב וירושלים, כולל את מלון "ארמון המלך שלמה" בירושלים. בבעלותו היה גם בית המלון "קלינס" בטהראן שהיה מקום אירוח עבור קצינים ופוליטיקאים ישראלים שביקרו באיראן בשנות הפריחה של יחסי איראן–ישראל טרם המהפכה האסלאמית. לאחר המהפכה לוי ומשפחתו נטשו את איראן באופן סופי מחשש לחייהם.
הוא נפטר בלוס אנג'לס בשנת 1984 והובא למנוחות בירושלים. לזכרו אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס מעניקה מלגה לפרופסורים מבקרים העוסקים בחקר יהדות איראן. מרכז אליאנס ללימודים איראניים של אוניברסיטת תל אביב מנהל "תוכנית ע"ש ד"ר חביב לוי" אשר .
בשנת 2010 יצאה לאור האוטוביוגרפיה של ד"ר חביב לוי בתרגום מפרסית לעברית.
הוא היה נשוי לזוליכה בת שלמה שנאס"א, ולהם מספר ילדים.
דדון
דדון הוא שם משפחה הנפוץ בקרב יהודי צפון אפריקה ופירושו אינו ברור. יש הטוענים כי זוהי הגרסה הברברית לשם "דוד", ויש הטוענים כי השם מעיד על מוצא מהכפר "אולד דדון".
דדון משה אומן יהודי ישראלי מרוקאי
מנשרים קלו
קוברה (סוג)
קוברה (שם מדעי: "Naja") הוא סוג של נחש ארסי ממשפחת הפתניים. למרות שהשם הנפוץ קוברה ניתן לסוגים נוספים, מינים מהסוג (Naja) הם הנחשים המזוהים והנפוצים ביותר תחת השם קוברה. הסוג כולל בין 20 ל-22 מינים. הסוג עבר שינויים טקסונומיים רבים בשנים האחרונות, ומכאן המקורות השונים. תחום תפוצת הקוברה כולל את אפריקה, דרום-מערב אסיה, דרום אסיה והמזרח הרחוק.
תיאור.
מיני הקוברה השונים משתנים באורכם ולרובם גוף דק. מרבית המינים מגיעים לאורך של 1.8 מ'. הגודל המרבי של חלק מהמינים הגדולים יותר יכול להגיע אף ל-3 מ', כאשר קוברת היערות הוא המין הארוך ביותר. לכל המינים יש את היכולת להרים את הרבע העליון של פלג גופם ואת היכולת לשטח את צווארם ו"לנפח" אותו כדי להראות גדולים ומאיימים יותר לצורך הגנה.
ארס.
כל מיני הקוברות מסוגלים להכיש הכשה קטלנית לאדם. לרוב המינים ארס נוירו-טוקסי חזק, הפוגע במערכת העצבים וגורם לשיתוק, אולם לחלק גם יש ארס רעיל שגורם לנפיחות ונקרוזה. לחלק יש גם מרכיבים קרדיו-טוקסים הפוגעים בפעילות הלב.
לחלק ממיני הקוברה, המכונים קוברות יורקות, יש את היכולת לשלח ארס דרך הניבים הקדמיות, במקום לשחרר אותו בקצוות ניביהם כמרבית הנחשים. הפעולה דומה יותר להתזה מאשר ליריקה. הטווח והדיוק בו הם יכולים להתיז את הארס משתנה ממין למין, אך השימוש העיקרי שלו נעשה כהגנה.
מיקולאי אזארוב
על המדידה של המעגל
על המדידה של המעגל (ביוונית: Κύκλου μέτρησις, Kuklou metrēsis) הוא חיבור מאת ארכימדס. החיבור, שמכיל שלוש טענות, הוא רק חלק קטן שנותר ממה שהיה עבודה ארוכה הרבה יותר.
הטענות.
טענה אחת.
טענה אחת קובעת:
כל מעגל עם היקף c ורדיוס r שווה בשטחו למשולש ישר-זווית עם ניצבים c ו-r. ארכימדס מוכיח את הטענה הזאת בעזרת שיטת המיצוי.
טענה שנייה.
טענה שתיים קובעת:
טענה זו נובעת מן הטענה השלישית.
טענה שלישית.
טענה שלוש קובעת:
זה מקרב את מה שכעת אנו מכנים הקבוע המתמטי π. הוא מצא את החסמים האלה על ערכו של formula_1 על ידי חסימה במעגל וחסימת המעגל עם שני מצולעים משוכללים דומים בני 96 צלעות.
קירובים לשורשים ריבועיים.
טענה זו גם מכילה קירובים מדויקים לשורש הריבועי של 3 (אחד גדול יותר ואחד קטן יותר) ומספרים גדולים אחרים שאינם ריבועים מושלמים. אף על פי כן, ארכימדס לא נותן הסבר כיצד הוא מצא את המספרים הללו. הוא נותן את החסם העליון והתחתון ל-3√ כ-:
formula_2.
האומדן המצוין הזה ל-3√ מציע שארכימדס חזה את שיטת השברים המשולבים.
ווינסור מקיי
טריאומווירט הראשון
רונדל (תעופה)
רונדל הוא סמל המופיע לרוב בצורת עיגול, אך גם בצורות אחרות, המוטבע על גבי כלי טיס צבאיים ומיועד לזהות את שיוכו הלאומי של כלי הטיס או את הזרוע הצבאית לה הוא שייך. הרונדלים מעוצבים בצבעים שונים, לרוב בצירוף של שלושה עיגולים או יותר זה בתוך זה, בצבעים שונים שבדרך כלל מייצגים את צבעי דגל המדינה. הרונדל מוטבע בדרך כלל משני צדדיו של גוף המטוס, על גבי המשטח התחתון והעליון של הכנפיים ועל זנב המטוס. לעיצובם ולמיקומם של הרונדלים היו קיימות גרסאות שונות במשך השנים בחילות האוויר השונים. בהרלדיקה משמעות המושג "רונדל" הוא מטען עגול. הרונדל הוא אחד המטענים מהסוג העתיק ביותר שהיו בשימוש בשלטי האצולה, החל מהמאה ה־12 לפחות.
היסטוריה.
צרפת.
חיל האוויר הראשון שהוקם בעולם היה קודמו של חיל האוויר הצרפתי, "הזרוע האווירונאוטית של הצבא הצרפתי" (Aéronautique Militaire), שהוקם ב־1909. כוח זה הנהיג את השימוש ברונדל בשנת 1912. עיצובו של הרונדל היה מבוסס על ה"ציץ" הלאומי (cockade) בצבעי דגל הטריקולור הצרפתי אדום־לבן־כחול. הציץ היה נהוג החל מימי המהפכה הצרפתית, היה עשוי מסרטים בצבעי הדגל הקשורים יחדיו לעיטור בצורה עגולה והיה נהוג לענוד אותו על הכובע או על דש הבגד. בהמשך פשט המנהג לרבות מארצות העולם והפך למעין הצהרה של מי שענד אותו על השתייכותו או על השקפתו הפוליטית. נפוצו גרסאות בצבעים שונים, שהייתה להם זיקה לדגל או לסמל של המדינה או של הגוף הפוליטי שאיתם ביקש עונד הציץ להזדהות. היה זה אך טבעי שהסמל שאמור היה להיות מוטבע על המטוסים הצרפתים יהיה מבוסס על אותו סמל לאומי שענדו אנשי המהפכה. הרונדל נצבע על שני צדדיו של המטוס באמצע גוף המטוס. בנוסף נצבעו פסים מאונכים בצבעי דגל צרפת על זנב המטוס. הרונדל היה מורכב, בגרסה שקיימת עד היום, ממעגל חיצוני בצבע אדום, בתוכו מעגל בצבע לבן, שבתוכו עיגול בצבע כחול.
חיל האוויר המלכותי הבריטי במלחמת העולם הראשונה.
בראשית דרכו, בתקופת מלחמת העולם הראשונה הנהיג גיס התעופה המלכותי (הגוף שקדם לחיל האוויר המלכותי), סימון של דגל בריטניה (Union Jack) על גבי מטוסיו. הבעיה הייתה שממרחק הסימון הזה היה דומה מדי לצלב הברזל שהיה נהוג על גבי מטוסי שירות האוויר הגרמני (Luftwaffe). על מטוסי שירות האוויר של הצי המלכותי היה נהוג רונדל של מעגל חיצוני אדום ועיגול פנימי לבן, די דומה לזה של חיל האוויר של דנמרק, שבמלחמת העולם הראשונה הייתה מדינה נייטרלית. די מהר אימצו שני הכוחות האוויריים של בריטניה רונדל דומה לזה הצרפתי אך בסדר צבעים הפוך (מעגל חיצוני כחול, בתוכו מעגל לבן ובתוכו עיגול אדום). העיצוב המשותף של הרונדל של גיס התעופה המלכותי ושל שירות האוויר של הצי, שהתאחדו כחיל האוויר המלכותי (RAF) ב־1 באפריל 1918, נהוג עד היום עם שינויים קלים בפרופורציות של המעגלים ובגוונים שלהם.
ארצות הברית.