בתחילת 1947 עברה לווינה והופעת הבכורה שלה באופרה של וינה הייתה בפברואר אותה שנה בתפקיד אאידה, הופעה שזיכתה אותה בשבחים רבים. צאדק נשארה בבית אופרה זה למשך עשרים שנה. בשנת 1948 הופיעה לראשונה בפסטיבל זלצבורג, שם שרה את דונה אנה בדון ג'ובאני וויטליה ב"חסדו של טיטוס", שתיהן של מוצרט, ואת אריאדנה ב"אריאדנה בנקסוס" של ריכרד שטראוס. הרפרטואר שלה כלל גם את אלזה בלוהנגרין ואוה ב"מייסטרזינגר מנירנברג" של וגנר, איפיגניה ב"איפיגניה בטאוריס" של גלוק, טוסקה של פוצ'יני ועוד. היא השתתפה בהבאתה לעולם של "אנטיגונה" מאת קרל אורף ב-1949 ושרה בתפקיד מגדה סורל בבכורה המקומית בווינה של "הקונסול" מאת מנוטי ב-1950. עוד הופיעה באופרה של מינכן והאופרה של ברלין.
הילדה צאדק שרה בהופעות אורח בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, בפסטיבל גליינדבורן ובפסטיבל הולנד, באופרה של פריז, בלה מונה בבריסל, בלה סקאלה במילאנו, במאג'ו מוזיקלה פיורנטינו בפירנצה, בתיאטרון בולשוי במוסקבה ועוד.
צאדק שרה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בעונת 53–1952. כמו כן הופיעה באופרה של סן פרנסיסקו ובתיאטרו קולון בבואנוס איירס.
משנת 1967 לימדה הילדה צאדק באקדמיה למוזיקה של וינה והגישה כיתות אמן. היא פרשה מן הבימה ב-1971.
קולה האפל וסגנון שירתה הדרמטי בתפקיד דונה אנה הונצחו בהקלטה נודעת לתהילה של האופרה "דון ג'ובאני" בשלמותה, בניצוח רודולף מוראלט ולצד הזמרים ג'ורג' לונדון, לאופולד סימונה וסנה יורינאק.
נפטרה ב-21 בפברואר 2019, בגיל 101. נטמנה בבית העלמין המרכזי בווינה.
בשנת 2020 העלתה תזמורת סימפונט רעננה מופע על חייה בשם "האמת של הילדה" בניצוחו של דוד זבה. המופע מתווה את הקריירה של צאדק למן הולדתה בגבול פולין-גרמניה, בריחתה לירושלים עם עליית הנאצים וחזרתה לווינה אחרי שנות המלחמה, הפיכתה לפרימדונה וכמורה נודעת לשירה.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:זמרות סופרן ישראליות]]
[[קטגוריה:זמרות ישראליות]]
[[קטגוריה:זמרים ישראלים]]
[[קטגוריה:זמרות יהודיות גרמניות]]
[[קטגוריה:זמרות יהודיות אוסטריות]]
[[קטגוריה:זמרות השרות בעברית]]
[[קטגוריה:זמרים השרים בעברית]]
[[קטגוריה:זמרות ישראליות במוזיקה הקלאסית]]
[[קטגוריה:זמרי אופרה גרמנים]]
[[קטגוריה:זמרי אופרה יהודים]]
[[קטגוריה:זמרות במוזיקה הקלאסית]]
[[קטגוריה:אחיות ישראליות]]
[[קטגוריה:אחים ישראלים]]
[[קטגוריה:ישראליות שהגיעו לגיל מאה]]
[[קטגוריה:גרמנים שהגיעו לגיל מאה]]
[[קטגוריה:יהודים שהגיעו לגיל מאה]]
[[קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1917]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1917]]
[[קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-2019]]
[[קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2019]]
[[קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-2019]]
[[קטגוריה:נשים שהגיעו לגיל מאה]]
שיבולת (בוטניקה)
לופיטל
סלימה
סלימה (במלטזית: Tas-Sliema - "טאס-סלימה") היא עיר בצפון-מזרחו של האי מלטה במלטה. היא שוכנת על חצי אי קטן המפריד בין נמל מרסמשט מדרום לבין הים התיכון מצפון, ושטחה 1.3 קמ"ר. תחילתה של העיר ככפר דייגים, אך כיום היא אחת הערים הגדולות במלטה, ובשנת 2005 מנתה אוכלוסייתה יותר מ-13,000 תושבים.
שם העיר.
במאה ה-17 כונה האזור בו שוכנת העיר בשם "אורטין" (Qortin), ושמה של העיר בא מהקפלה שניצבה בה ואשר הייתה מוקדשת לבתולה. הקפלה והאזור בו שכנה נזכרו במספר מסמכים מהמאה ה-17 וה-18, ובין היתר נודעו בכינויים "Beata Virginis ta’ Qortin Sive ta’ Sliema" (הבתולה הברוכה של אורטין, המסע הבטוח) או "Beata Vergine Sotto il titolo della Sliema" (הבתולה הברוכה בסימן השלום). מאוחר יותר כונה האזור בשם "סלימה" או "טאס-סלימה" (Tas-Sliema - "של השלום"). שם זה עלה בקנה אחד עם מיקומה של העיר בפתחו של נמל מרסמשט, ועל כן כונתה גם "הנמל הבטוח" או "נמל השלום" (Porto Salvo).
היסטוריה.
כנסיית "גבירתנו מאורטין" הוקמה לאחר המצור הגדול שהטילו העות'מאנים על מלטה בשנת 1565. הכנסייה הקטנה נהרסה עם השנים אך הוקמה שוב ב-1741, ושוב לאחר שנהרסה על ידי צבאו של נפוליאון שפלש למלטה ב-1798. קצהו של חצי האי עליו קמה לימים העיר, זכה לאחר המצור לשם "נקודת דראגוט" (Dragut Point) על שמו של טורגוט ראיס (Turgut Reis), אחד ממפקדי הצבא העות'מאני. טורגוט הציב במקום את סוללות הארטילריה שלו, וטיווח באמצעותן את מבצר סנט אלמו שמעברו השני של נמל מרסמשט, השוכן כיום בבירה ולטה, ובמקום זה נפצע באורח קטלני מאש האבירים ההוספיטלרים. באתר הקימו ההוספיטלרים באמצע המאה ה-18 את מבצר טיגנה (Fort Tigne) וזה הורחב על ידי הבריטים במהלך המאה ה-19. רוב מבני המבצר נהרסו בשנת 2001 כדי לפנות מקום לפיתוח המקום.
בשנת 1855 נחנכה בעיר כנסיית גבירתנו של כוכב הים, או "סטלה מאריס", וזו זכתה ב-1878 למעמד של כנסיית רובע. כינוי זה הוא אחד מכינוייה המקובלים של הבתולה כמדריכתם של ספנים בדרכם, ומסיבה זו מופיע כוכב בסמלה של העיר. בתקופה זו החלו עשירי ולטה ובכירי השלטון הבריטי לבנות בתי נופש לאורך טיילת החוף (Ix-Xatt) של העיר, שאורכה כשלושה קילומטרים, והניחו בכך את היסודות להפיכתה לאתר נופש ותיירות. עם השנים נהרסו רוב בתי הנופש שנבנו בסגנון ויקטוריאני, כדי לפנות מקום לבתי מלון מודרניים. עם תחילת התפתחותה המואצת של מלטה כיעד תיירותי, במחצית השנייה של המאה ה-20, גדלה העיר במהירות, ועל כן אמצה את לה למוטו את המשפט הלטיני "Celer ad Oras Surgo" (עולה מהחוף במהירות).
העיר כיום.
העיר היא מרכז תיירותי חשוב ולאורך חופיה כמו גם במרכזה שוכנים מספר בתי מלון. תעשיית התיירות עודדה את התפתחות חיי המסחר, ובעיר חנויות, מסעדות ובתי אוכל רבים, וכן בתי ספר לצלילה וללימוד אנגלית. קו מעבורת נוסעים מקשר בין סלימה לוולטה המרוחקת ממנה מרחק של כ-300 מטרים בלבד מעברו האחר של נמל מרסמשט, ומהעיר פועלי שירותי אוטובוס לעריה העיקריות של מלטה. בשל הפיתוח המהיר וריכוז האוכלוסייה הגדול על פני שטח כל כך קטן, סובלת סלימה מצפיפות ומתנועה כבדה.
כנסיות הרובע וימי חג.
בשל ממדיה, שוכנות בעיר שלוש כנסיות רובע נוספות:
מיני דרייבר
אמליה פיונה "מיני" דרייבר (באנגלית: Amelia Fiona "Minnie" Driver; נולדה ב-31 בינואר 1970) היא שחקנית וזמרת-יוצרת אנגלייה-אמריקאית. הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרט "סיפורו של ויל האנטינג" משנת 1997.
ביוגרפיה.
דרייבר נולדה במרילבון, לונדון שבממלכה המאוחדת, למשפחה נוצרית-אנגלית בעיקרה עם שורשים סקוטיים ואירים. הוריה הם גיינור צ'רצ'וורד (לבית מילינגטון), מעצבת אופנה ודוגמנית הוט קוטור לשעבר, וצ'ארלס רונלד דרייבר, איש עסקים יליד-ויילס. יש לה אחות, קייט דרייבר, דוגמנית ומפיקה. אמה של דרייבר הייתה פילגשו של אביה, ואשתו לא הייתה מודעת למשפחתו האחרת. היא גדלה בברבדוס, ולמדה בבית ספר פרטי אשר ליד פיטרספילד שבמחוז המפשייר, ובאקדמיית ובר דאגלס לאמנות הדרמה שבלונדון.
קריירה.
משחק.
בתחילת הקריירה שלה, לפני שהיא קיבלה הכרה בינלאומית, היא הופיעה בסדרות קומדיה בריטיות ידועות, וכן שחקה בתפקידים מינוריים בסדרות דרמה. פריצת הדרך של דרייבר הייתה עם משחקה בסרט "מעגל של חברים" משנת 1995, וכן המועמדות שלה לאוסקר לשחקנית המשנה על משחקה בסרט "סיפורו של ויל האנטינג" משנת 1997. ב-2003 וב-2004 שיחקה בתפקיד חצי קבוע בסדרה "ויל וגרייס", כלורן פינסטר, יריבתה הנקמנית של קארן ווקר (מייגן מולאלי), ובתו של אהובה של קארן, לייל פינסטר (ג'ון קליז). בנוסף עבדה דרייבר על כמה סרטי אנימציה, בהם: "טרזן" - הגרסה של חברת וולט דיסני משנת 1999, בה דיבבה את דמותה של ג'יין, והסרט היפני "הנסיכה מונונוקי", בה דיבבה לאנגלית את דמותה של הגבירה אבושי. בשנת 2004 שיחקה בסרט "הקסם של אלה" בתור מינדי, פיית הבית.
ב-12 במרץ 2007 עשתה את החזרה שלה למסך הטלוויזיה בסדרת הדרמה "הנובוריצ'ים" של ערוץ FX Networks, שם שיחקה לצידו של אדי איזרד. בשנת 2007 היא קיבלה על משחקה מועמדויות לפרס אמי ופרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 2012 התארחה למספר פרקים בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו.
בשנים 2016–2019 כיכבה בסיטקום האמריקאי "ללא מילים" ברשת ABC, בתפקיד מאיה דימאו, אם משפחה חסרת מעצורים וגבולות. בסדרה כמו במציאות הדמות אותה מגלמת היא בריטית.
מוזיקה.
בתחילת הקריירה שלה הייתה דרייבר חברה בלהקה שנקראה "Puff, Rocks and Brown"; הלהקה חתמה על חוזה עם חברת Island Records שבו התחייבה החברה לקדם ולשווק את הלהקה, אך בסופו של דבר לא הוציאה החברה תקליט כלשהו.
היא חזרה לעבודה במוזיקה בפרופיל נמוך בשנת 2000, ובשנה לאחר מכן חתמה עם חברות התקליטים: EMI ו-Rounder Records, ובנוסף גם הופיעה בפסטיבלי SXSW. בשנת 2004 יצא אלבומה הראשון, "Everything I've Got in My Pocket", שהגיע למקום ה-43 במצעדי המכירות של הממלכה המאוחדת. באלבום אחד-עשר שירים, ומתוכם כתבה דרייבר עשרה, והשיר הנותר היה גרסת כיסוי לשיר "Hungry Heart" מתוך האלבום "The River" של ברוס ספרינגסטין.
ב-2004 שחקה בסרטו של ג'ואל שומאכר "פנטום האופרה" את דמותה של קרלוטה. עקב הדרישות הקוליות של התפקיד, הייתה דרייבר השחקנית היחידה בצוות השחקנים של הסרט שקולה דובב. מצד שני, היא תרמה את קולה בשיר "Learn to be Lonely" שנכתב על ידי אנדרו לויד ובר במיוחד עבור גרסת הסרט למחזה שלו (השיר נוגן במהלך קרדיטים בסיום הסרט).
ביולי 2007 יצא אלבומה השני של דרייבר, "Seastories".
חיים אישיים.