התקליט הוקלט בתוך פחות מחודש באולפני "טריטון" ויצא בחברת התקליטים CBS Records (כיום: אן אם סי).
ההצלחה.
התקליט היה להצלחת ענק. תוך שמונה ימים הגיע למעמד של אלבום פלטינה (40 אלף עותקים) וכעבור שלושה חודשים נמכר כבר ב-80 אלף עותקים. עד סוף שנת 1983 נמכרו ממנו 125 אלף עותקים וזאת למרות ששיר הנושא שלו היה בעייתי להשמעה ברדיו. השיר כלל את המילה (שלא נשמעה לפני כן מעולם בשיר זרם מרכזי בעברית) "זיונים". תחנות הרדיו השמיעו את תקליט השדרים המקורי של השיר, שכלל בשביל הצנזור צליל אלקטרוני קצר ("פיפס") בקטע בו נאמרת המילה הזו, והדבר עורר סקרנות ודיון ציבורי (כיום, משמיעות תחנות הרדיו את השיר ללא צנזור). הפקת הרוק של שירים ספרדים סנטימנטליים הצליחה לגשר בין דורות מאזינים ובין קהלים רבים ושונים. שירים רבים מהתקליט הפכו ללהיטים ששודרו תכופות ברדיו, בהם "האשה שאתי", "סיגליות", "טיו אלברטו", "כמו שאת" ועוד.
ההצלחה הפכה את ברוזה לזמר מוכר ואהוד ביותר והקנתה ללואי להב מעמד של מפיק מהשורה הראשונה. במרץ 1984 יצא לאור האלבום "ברוזה", שכמו "האשה שאיתי" הורכב גם הוא ברובו מתרגומים של יהונתן גפן לשירים ספרדיים.
בעקבות הצלחת התקליט, בספטמבר 1984, הגיעה מחבר השיר "האשה שאתי", ז'ואן מנואל סראט, לסיבוב הופעות בישראל.
השירים.
כל השירים תורגמו על ידי יהונתן גפן ועובדו על ידי דויד ברוזה ולואי להב.
הוצאות מחודשות.
בשנת 1994, לרגל הגעת האלבום לפלטינה מרובעת (160 אלף עותקים) הוא הוצא במהדורה מוזהבת.
ביוני 2009 הוצא האלבום יחד עם הקלטת ההופעה האחרונה במסע ההופעות שביצע ברוזה בהמשך לאלבום, במהדורה הכוללת 3 תקליטורים. ב-5 באוגוסט 2009 הופיע ברוזה בהופעה בהיכל התרבות "האשה שאתי - 25 שנים אחרי". בסיום המופע הוענק לברוזה עיטור כבוד מטעם מלך ספרד חואן קרלוס עבור פועלו הרב במוזיקה הספרדית ופועלו למען השלום.
האישה שאתי
האישה שאיתי
אוונחלינה סוברדו
אביטל (פירושונים)
אסי אביטל
מנחם מיכאלי
מנחם מיכאלי (באזרית: Mirzə Xəzər – מירזה כוזר, 29 בנובמבר 1947 - 31 בינואר 2020) היה איש תקשורת ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה.
מיכאלי שהיה מוכר גם בשם מירזה מיכאלי, והיה יהודי במוצאו, נולד באזרבייג'ן, אז חלק מברית המועצות. הוא היה נכדו של הרב ג'אומשואד מיקאילוו מההתנחלות היהודית של מאוג'יהאפטאראן במחוז יסמאיילי באזרבייג'ן.
מיכאלי השלים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטה הממלכתית של אזרבייג'ן בשנת 1973. הוא עבד כעורך דין בין השנים 1973 ותחילת 1974.
ביוני 1974 עלה לישראל, והשתתף בקורסים למשפטים באוניברסיטת תל אביב. הוא שירת בצה"ל בין יוני 1975 וינואר 1976.
מיכאלי תרגם את התנ"ך (הברית הישנה) והברית החדשה לאזרית לבקשת המכון לתרגום תנ"ך בסטוקהולם. מיכאלי החל את עבודת תרגום הברית החדשה לאזרית בשנת 1975 והשלים אותו בשנת 1984. בשנים האחרונות הודפס התרגום חמש פעמים. ב-1984 סיים גם את תרגום התנ"ך, אולם תרגום זה טרם ראה אור (נכון לשנת 2009).
מיכאלי עבד כסגן העורך הראשי של השירות האזרי ברדיו אירופה החופשית במינכן בין השנים 1976 ו-1985. ב-1985 עבר לוושינגטון, ושימש שם עורך ראשי של השירות האזרי ברדיו קול אמריקה. בשנת 1987 הוא חזר לרדיו "אירופה החופשית" בגרמניה ושם עבד עד 2003. בתחילת 2004 הקים עיתון "קולו של מירזה חאזר" בבאקו, בירת אזרבייג'ן. במהלך שנת 2005 הנחה תוכנית טלוויזיה עצמאית, הראשונה ששודרה באזרבייג'ן ממדינה זרה. בדצמבר 2005 השיק תחנת רדיו באינטרנט. קולו ושמו של חאזר היו מוכרים לרוב האזרים בתוך ומחוץ לאזרבייג'ן.
מאמרים של חאזר שעסקו במצבה הפוליטי והכלכלי של אזרבייג'ן ומדינות ברית המועצות לשעבר התפרסמו בטורקיה, בצ'כיה ובמדינות נוספות.
במהלך ינואר השחור (20 בינואר 1990) הצליחו מיכאלי וצוותו לשדר דיווחים יומיים מבאקו והיו למקור החדשות היחיד לאזרים בתוך ומחוץ למדינה.
שמו של חאזר נכלל בספר "מאה אזרבייג'נים גדולים" שחובר על ידי החוקרת האזרית עליזה ניג'ט ויצא לאור בבאקו בשנת 1999. שמו הופיע ב"אנציקלופדיה של יהודי ההרים". הספר הודפס בחיפה ב-2006.
מאוגוסט 2009 ועד למותו, ניהל חאזר את העיתון באינטרנט בשלוש שפות: אזרית, אנגלית ורוסית.
חאזר התגורר במינכן.
חיים בוגר
שושנת לנקסטר
שושנת יורק
בנות פסיה
בנות פסיה הייתה להקת דראג שפעלה בישראל בין השנים 1995–2001. הלהקה זכתה לפופולריות רבה, סייעה להכנסת הדראג למיינסטרים הישראלי, ותרמה לקידום המודעות והשיח התרבותי בארץ בנושאי מגדר, הומוסקסואליות וטרנסג'נדריות.
רקע.
"בנות פסיה" הוקמה בשנת 1995, לאחר שארבעה מבוגרי החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב העלו הופעת דראג בפורים, במועדון "זמן אמיתי" בתל אביב. הופעתם זכתה לפופולריות רבה והפכה לקאלט במסיבות של קהילת הלהט"ב. בעקבות ההצלחה יצרו חברי הלהקה מופע קומי שלם שהוצג באולמות ברחבי הארץ, לאחר שחלק מהתוכן הבוטה, שאפיין את המופעים הראשונים שהתקיימו בפני הומוסקסואלים, הוסר או רוכך.
ההשראה לשם הלהקה לקוחה מחנות ותיקה ללבני נשים, ברחוב המלך ג'ורג' 31 בתל אביב, בשם זה.
ההרכב המקורי של הלהקה כלל ארבעה גברים שגילמו את דמויותיהן של ארבע אחיות:
פעילות.
הלהקה יצרה והופיעה במערכונים ושירים קומיים, בהם גרסאות כיסוי ופלייבקים לשירים כגון "אני חולם על נעמי", "לעולם בעקבות השמש", "אמור שלום", "אלף בית" ו"דו רה מי".
חשיפתה הראשונה של הלהקה הייתה בקדם אירוויזיון 1996. באותה השנה כתבו חברי הלהקה מחרוזת שירי תוכניות ילדים שאיתה הופיעו בתוכנית "שובו של השריף", ויצאה בדיסק האוסף "החברים של קישקשתא" לציון שלושים שנה לטלוויזיה החינוכית.
ב-1997 הוציאה הלהקה אלבום אולפן בשם "לא יכול להיות", ובו גרסאות כיסוי לשירים ידועים, כגון "אהבה חדשה", "חשמל בכפות ידיך", "הנשיקה הראשונה", "לא עובדת בשביל אף אחד" (שבוצע כ"ראפ פמיניסטי" בתוספת מילים של הלהקה), "זה טוב זה טוב", ו"שתי אחיות", בהשתתפות זהבה בן. בנוסף נכללו באלבום מספר שירים מקוריים שכתבו חברי הלהקה. באותה תקופה הופיעה הלהקה בפינה קבועה בתוכנית הטלוויזיה השבועית "סוגרים שבוע" של אמנון לוי בערוץ הראשון. בחנוכה של אותה שנה השתתפו חברי הלהקה, לצד מיכל ינאי ויאיר לוטן, במחזמר שביים אורי פסטר שנקרא "הכל אגדה", שכולו פרודיה על אגדות ילדים.
ב-1998, לאחר שהתוכנית "סוגרים שבוע עם אמנון לוי" עברה לשידורי טלעד בערוץ 2, עברו איתו גם "בנות פסיה". באותה שנה השתתפו במסע פרסום של חברת "סודה-קלאב" (שפעלה אחר כך בשם "סודהסטרים").
ב-1999 הופיעה הלהקה בתוכנית "דוז פואה" לקראת האירוויזיון שנערך בישראל במחרוזת שירים. באותה השנה פרש כהן מהלהקה לקריירה טלוויזיונית משלו, והחל סכסוך משפטי בינו לבין שלושת החברים האחרים. השלושה תבעו לאסור עליו להשתמש בקטעים מתוכנית הלהקה, ואילו כהן תבע שהלהקה תשנה את שמה. בעקבות זאת הופיעו שלושת חברי הלהקה בפסטיבל הזמר של שנת 2000 בשם "הלהקה שאסור לומר את שמה", עם השיר "רחב", שזכה במקום החמישי. בסיום הסכסוך המשפטי באותה השנה, הצטרפה ללהקה הזמרת מיטל סלקמון במקום כהן, והלהקה יצאה בתוכנית בידור בשם "האישה באדון". ב-2001 השתתפה הלהקה במערכון שירים לקראת אירוויזיון 2001.
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכתה הלהקה להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
רוסי דה פאלמה
חיים אדלר (חזן)
חיים אדלר (נולד בכ"ג בתשרי ה'ת"ש, 6 באוקטובר 1939) הוא חזן ובעל תפילה הנחשב לאחד מגדולי חזני יהדות אשכנז בעולם. בעבר היה חזן ראשי של בית הכנסת הגדול בתל אביב והחזן הראשי של בית הכנסת הגדול בירושלים.
אדלר מתאפיין בקול טנור לירי חזק במיוחד, עם רוחב קו של טנור דרמטי. הוא ממשיך את מורשת רבו החזן לייב גלנץ שמתאפיינת במתן דגש רב על מילות התפילה ובנעימות רצ'יטטיב. נוסחו משלב גם מוטיבים מעולם התפילה החסידי שבו גדל עם נוסח התפילה של ישיבת חברון. אדלר מרבה להופיע בקונצרטים מסביב לעולם.
מפורסם גם בשורת אלבומי מוזיקה של קלאסיקות וקטעי תפילות מעולם החזנות של כל הזמנים, אלבום מיוחד לניגוני חסידות ראדומסק וכן אלבומים של שירי עם ביידיש.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב ללאה ולרב צבי אדלר, תלמיד חכם שחיבר את סדרת ספרים על הלכות שחיטה וניקור ולצד לימודיו שימש גם כשליח ציבור בימים הנוראים.
כילד בן 7 הוצב ליד עמוד התפילה וסייע לאביו בקטעי השירה. המלחין והמנצח של חסידות גור הרב יעקב תלמוד קיבל את אדלר למקהלה ששרה בבית מדרשו של האדמו"ר רבי ישראל אלתר מגור. באותה תקופה גם נקרא לשיר במקהלתו של החזן הראשי בבית הכנסת הגדול בתל אביב שלמה רביץ.
בשנת 1954 עבר ללמוד בישיבת חפץ חיים בכפר סבא, אצל רבי אהרן יהודה לייב שטיינמן, בערוב ימיו של הרב שטיינמן נקרא אדלר לשורר מנעימות רוח ימי הישיבה. בשנת 1958 עבר לישיבת חברון בירושלים.
בשנת 1962 אחרי נישואיו לשושנה הלפגוט בתו של הרב שמחה יעקב הלפגוט (סבו של החזן יצחק מאיר הלפגוט), שירת בצה"ל בחיל שריון.
אדלר נפגש עם החזן לייב גלנץ שהתרשם מביצועיו והעניק לו לימודים חינמיים בבית הספר לחזנות שהקים בתל אביב.
עוד לפני שסיים את תקופת הלימודים וההכשרה המקצועית, התקבל אדלר לשמש במשרת חזנות. בתחילה שימש כחזן בבית הכנסת איחוד שיבת ציון בתל אביב. לאחר מכן היגר לארצות הברית שם שימש במשך כחמש עשרה שנה כחזן בית הכנסת ישראל הצעיר בפורסט הילס ניו יורק. לאחר מכן עבר ללונדון שם שימש בבית הכנסת הגדול בפינשלי.