לעומתה, השיטה הריכוזית מוכרת בעיקר במדינות המשפט הקונטיננטלי ביניהן צרפת וגרמניה, ומתאפיינת בהפקדת סמכות לביקורת בידי טריבונל חוקתי נפרד החיצוני לשדרת השפיטה הרגילה, שכל סמכותו ומומחיותו בסוגיות חוקתיות. בתחילת שנות ה-2000 התפתח בישראל ויכוח נוקב סביב הצעת חוק שנפלה בסופו של דבר אשר תמכה בהקמת בית משפט חוקתי שיחליף את בית המשפט העליון בביצוע ביקורת שיפוטית על חוקיותם של חוקים.
התומכים בביקורת השיפוטית הביזורית קוראים לשופטי ערכאות הדיון להיכנס לעומקן של סוגיות חוקתיות, וככל הליך משפטי אחר- לעלות בדרג השיפוטי עד לבג"ץ כערכאת ערעור אחרונה. בנוסף, לטענתם באופן עקרוני אין הבדל בין שאלות העוסקות בתוקפו של חוק לשאלות פרשניות אחרות המאפיינות את פעולת השיפוט הרגילה של שופטי ערכאות הדיון. נוסף על כך, הטיעון הדמוקרטי להעדפת השיטה הביזורית מדגיש את חשיבות ההתדיינות המוקדמת בשיח החוקתי במהלכו נשמעים קולות שונים ומגוונים אודות הליכים המעצבים את הנורמות בישראל.
לטענת תומכי השיטה הריכוזיתנדרשת ערכאה ייחודית בעלת מומחיות בנושאים חוקתיים שתעסוק בביקורת שיפוטית, זאת בנוסף לשאר הנימוקים להעדפת השיטה הריכוזית (בין היתר: יעילות ההליך- על ידי ניהול הליך מקוצר ומופחת בעלויות, אמון הציבור בבית המשפט העליון המרכך את חומרת ההתערבות בתחומי הרשות המחוקקת, אחדות בפסיקה, המסורת החוקתית המעדיפה את השיטה הריכוזית ועוד).
האמנים הנמכרים ביותר בעולם
רעידת האדמה בנפאל
אסתר ניזנטל קריניץ
אסתר ניזנטל קריניץ (Esther Nisenthal Krinitz; 1927–2001) הייתה אמנית יהודייה אמריקאית, ילידת פולין, ניצולת שואה. יצרה סדרת עבודות אוטוביוגרפיות רקומות אודות חייה המתארות את ילדותה בפולין, את קורותיה בתקופת השואה ואת ההגירה לארצות הברית ושיקום החיים לאחר מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
אסתר ניזנטל קריניץ נולדה בשנת 1927 בכפר קטן בשם מנישק הממוקם לאורך הגדה המזרחית של נהר הוויסלה שבפולין. בהיותה בת שתים עשרה, בתחילת מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, נכנסו כוחות הצבא הגרמני לכפר. מאותו הרגע ועד אוקטובר 1942 חיו יהודי הכפר והסביבה תחת הטרור הגרמני. באוקטובר 1942 הורה מושל האזור ליהודים לעזוב את בתיהם ולהתייצב בתחנת הרכבת בקרשניק הסמוכה. היהודים לא ידעו לאן מועדות פניהם. ניזנטל קריניץ, שהייתה אז בת חמש עשרה, פחדה מאוד מהגירוש וגמלה בדעתה כי לא תצטרף למשפחתה. היא פנתה אל הוריה בבקשת עזרה, וביקשה מהם לנקוב בשם אחד האיכרים הפולנים שעמם היו בקשרי מסחר כדי שתוכל למצוא אצלו מחסה ולעבוד. ניזנטל קריניץ גם הפצירה באחותה הצעירה, מניה, בת השלוש עשרה להצטרף אליה. כך, ב־15 באוקטובר 1942 יצאה משפחתה של האמנית לדרך, והאחיות הצעירות נותרו לבדן. זה היה היום האחרון שבו ראו את משפחתן ומרגע זה ואילך הן נאלצו להסתדר בכוחות עצמן. הן התחזו לנערות כפר פולניות קתוליות וכך שרדו את המלחמה. לאחר המלחמה התחתנה ניזנטל קריניץ והיגרה לארצות הברית, ואחותה מניה עלתה לישראל.
יצירה אמנותית.
בשנת 1977, כשהיא בת חמישים, החליטה ניזנטל קריניץ לא להסתפק עוד בסיפור ילדותה ובסיפור השואה שהייתה נוהגת לספר לבנותיה בעל פה, אלא להראות להן את חייה בפולין ולספר את סיפורה באמצעות תמונות. ניזנטל קריניץ לא קיבלה הכשרה כאמנית ולעולם לא תפסה עצמה ככזאת, אך הייתה בטוחה בכישרונה בתפירה וברקמה. כבר שהייתה בת תשע היא אומנה כתופרת, ולפיכך הרקמה והתפירה היו בעבורה הכלים הטבעיים שבאמצעותם תיצור את התמונות. לאורך תקופה של עשרים שנה יצרה האמנית סדרה של שלושים ושש יצירות מפורטות עשויות בסגנון נאיבי המתארות את תקופת השואה ואת מהלך חייה. היצירות ראו אור בספר "Memories of Survival", שפורסם לאחר מותה על ידי בנותיה בשנת 2005.
הסדרה של ניזנטל קריניץ בנויה כסיפור מסע המתחיל הבנוי עם ילדות מאושרת בכפר בפולין, וממשיך בפרידה מהילדות, התבגרות בטרם עת, מאבק להישרדות ומסתיים בייסודם של חיים חדשים. רוב העבודות בסדרה נעשו לאורך שנות התשעים של המאה העשרים, כשהאמנית מתקרבת לגיל שבעים. לאורך הסיפור האמנית מציגה את זהויותיה המשתנות: בתחילה כילדה יהודייה בפולין הכפרית, לאחר מכן כילדה יהודייה הנאבקת לשרוד תחת השלטון הנאצי, רוב הזמן תחת זהות בדויה של נערה קתולית, ולאחר המלחמה כאישה אמריקאית וכאם. מרכיב אחד המאפיין את הזהות הפסיכולוגית שלה נשאר קוהרנטי לאורך כל הסיפור – האמנית מציגה את עצמה כדמות אמיצה ולא קונפורמיסטית הבוחרת לעצמה גורל אחר מזה של סביבתה.
אמנות וזיכרון (Art and Remembrance).
אמנות וזיכרון (Art and Remembrance) היא תערוכה נודדת של יצירותיה של ניזנטל קריניץ המוצגת מאז שנת 2011 במוזיאונים שונים בארצות הברית. בשנת 2011, צולם סרט תיעודי מטעם עמותת התערוכה בשם "דרך קוף המחט: האמנות של אסתר ניזנטל קריניץ" ("Through the Eye of the Needle: The Art of Esther Nisenthal Krinitz"). הסרט מספר על חוויותיה של האמנית במהלך השואה בפולין ומספר על יצירתן של עבודות הרקמה והקולאז' שלה. הסרט כולל ריאיון עם האמנית ועם בני משפחתה.
הוקי שדה במשחקים האולימפיים
הוקי שדה היה לראשונה ענף במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לונדון (1908), ומאז אולימפיאדת אמסטרדם (1928) נערך טורניר הוקי שדה כחלק מהמשחקים באופן קבוע. מאז אולימפיאדת מוסקבה (1980) נערך גם טורניר הוקי שדה לנשים.
היסטוריה.
באולימפיאדת לונדון (1908) השתתפו ארבע נבחרות הוקי שדה, בהן ארבע נבחרות מבריטניה עצמה (אנגליה, אירלנד, ויילס וסקוטלנד, שאף חלקו בארבעת המקומות הראשונים. באולימפיאדת סטוקהולם (1912) לא נערך טורניר הוקי שדה, ובאולימפיאדת אנטוורפן (1920) נערך טורניר בהשתתפות ארבע נבחרות בלבד. בעיות ארגון ותשתיות מנעו את קיום הטורניר באולימפיאדת פריז (1924), וכדי למנוע מקרים דומים בעתיד, הוקמה באותה שנה התאחדות ההוקי הבינלאומית.
החל מאולימפיאדת אמסטרדם (1928), נערכו תחרויות הוקי שדה כחלק מהמשחקים באופן קבוע. באותם משחקים השתתפו תשע נבחרות. משחקים אלו סימנו את ראשית שליטתה של נבחרת הודו, שזכתה בכל האולימפיאדות שנערכו עד שנות ה-50, ויחד עם נבחרת פקיסטן, המשיכה להיות דומיננטית גם בשנות ה-60. מאז שנות ה-70, התחלקו הזכיות בין מספר מדינות, רובן מדינות מערביות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), שסבלה ממיעוט משתתפים בשל השפל הגדול, השתתפו רק שלוש נבחרות, ובאולימפיאדת ברלין (1936) נערך טורניר רחב יותר, בהשתתפות 11 נבחרות. באולימפיאדת לונדון (1948) עלה מספר הנבחרות ל-13, באולימפיאדת הלסינקי (1952) השתתפו 12 נבחרות, ובאולימפיאדת רומא (1960) עלה שוב, ל-16. באולימפיאדת מונטריאול (1976) הופחת שוב מספר המשתתפות ל-12, והוא המספר הנהוג גם כיום. בפועל, באולימפיאדת מונטריאול עצמה השתתפו רק 11 נבחרות, בשל החרם שהטילו מדינות אפריקה על המשחקים. באולימפיאדת מוסקבה (1980) השתתפו רק שש נבחרות, בשל החרם שהובילה ארצות הברית על המשחקים, בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
אולימפיאדת מוסקבה הייתה גם הראשונה בה נערך טורניר הוקי שדה לנשים, בהשתתפות 6 נבחרות. באולימפיאדת סיאול (1988) עלה מספר נבחרות הנשים לשמונה, באולימפיאדת סידני (2000) עלה לעשר, ומאז אולימפיאדת בייג'ינג (2008) נערך טורניר בהשתתפות 12 נבחרות נשים, בדומה לטורניר הגברים. הנבחרות הבולטות בין נבחרות הנשים הן נבחרות אוסטרליה והולנד, שזכו כל אחת בשלושה מבין תשעת התארים האולימפיים שחולקו עד כה.
שיטת התחרות.
12 הנבחרות מחולקות לשני בתים שבהם שש נבחרות משחקות זו מול זו. הנבחרת שמנצחת מקבלת שתי נקודות, ובמקרה של תיקו, הנקודות מתחלקות ביניהן. שתי הנבחרות שסיימו במקומות הראשונית בכל בית מעפילות לשלב חצי הגמר. הנבחרת שסיימה ראשונה בבית הראשון משחקת בשלב זה מול הנבחרת שסיימה שנייה בבית השני, ולהפך. המנצחות בחצי הגמר מעפילות לשלב הגמר, והמפסידות משחקות על המקום השלישי, המקנה מדליית ארד. בנוסף, יתר הנבחרות ממשיכות למשחקי דירוג על מקומות 5 עד 12.
בשלבי חצי הגמר, הגמר ומשחקי הדירוג, אם תוצאת המשחק בתום המועד החוקי לסיומו היא תיקו, מתווספת הארכה. אם גם אז התוצאה היא תיקו, המשחק מוכרע בחבטות הכרעה.
מדליות.
לאורך השנים זכו נבחרות הוקי שדה מ-20 מדינות במדליות אולימפיות.
המצביעים הערבים נעים בכמויות אדירות לקלפי
"המצביעים הערבים נעים בכמויות אדירות לקלפי" (מוחלפת לעיתים בטעות ב"הערבים נוהרים לקלפיות") הייתה התבטאות של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ביום הבחירות לכנסת העשרים, 17 במרץ 2015. ההצהרה שכללה את ההתבטאות נמסרה בסרטון וידאו שפרסם נתניהו, במטרה לגייס מצביעים נוספים למפלגתו, הליכוד, באמצעות קמפיין געוואלד. ההתבטאות גררה ביקורת רחבת היקף נגד נתניהו, בישראל ומחוצה לה.
אמירתו של נתניהו העלתה לדיון ציבורי את השיח סביב הגדרת מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, זהותם הלאומית של ערביי ישראל ואופן ההתייחסות לזכות הבחירה לכנסת שלהם.
רקע.
במהלך מערכת הבחירות, אמר בנימין נתניהו כי מושקעים משאבים כספיים ניכרים הן בישראל והן מחוצה לה לשם הגדלת אחוזי ההצבעה בקרב ישראלים מצביעי שמאל, ובפרט בקרב ערביי ישראל, על מנת להביא לניצחונו של מחנה השמאל בבחירות, בתמיכת המפלגות הערביות. בריאיון ל"ישראל היום" אמר נתניהו:
ב-15 במרץ 2015, יומיים לפני הבחירות, נערכה בכיכר רבין עצרת המונים של ארגוני ימין. בנאומו בעצרת חזר נתניהו על מסרים אלו: