דחיית גיל הפנסיה והגדלת המשמרות לא היו נושאי התרעומת היחידים, הכורים היו בלתי מרוצים גם מתנאיי המגורים שלהם ומהמבחר הדל בחנויות.
השביתה.
ב-1 באוגוסט, במכרה לופן (Mina Lupeni), התחילה השביתה. השובתים יצרו קשר עם יתר מכרות הפחם בעמק הז'יו (באותה תקופה פעלו שם 10 מכרות) ועם ערי הסביבה, כדי לרכז תומכים. בהדרגה התרכזו בחצר של מכרה לופן בין עשרת אלפים לארבעים אלף מוחאים. במקום נישאו נאומים ומעט האחראים שניסו להתנגד הושתקו בתקיפות. המוחאים רצו לשלוח נציגים לבוקרשט, לדון עם השלטון, אך הרעיון נפל במהרה, אולי משום שתנועת הרכבות באזור נפסקה אחרי פרוץ השביתה.
מבוקרשט, בירת רומניה נשלחו נציגים רמי מעלה כדי לשאת ולתת עם הכורים. השליחים היו איליה ורדץ, מזכיר המועצה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, גאורגה פאנה, שר העבודה וקונסטנטין בבלאו, שר המכרות, הנפט והגאולוגיה. בינתיים התחילו להגיע למקום אנשי סקוריטטה, שעדיין לא פעלו, אך התערו בתוך ההמון. התערות אנשי הסקוריטטה לא הצליחה, כי הכורים, שבאו מהעבודה, לבשו בגדי עבודה מלוכלכים, בעוד שאנשי הסקוריטטה, המחופשים לכורים, לבשו בגדי עבודה חדשים ונקיים וכך התבלטו והכורים התרחקו מהם. הכורים סירבו לנהל משא ומתן עם הנציגים, שהגיעו מבוקרשט ותבעו שיחה עם ניקולאה צ'אושסקו, שליט רומניה באותה תקופה. ורדץ נענה לדרישת הכורים ופנה טלפונית לצ'אושסקו, שנפש באותו זמן על חוף הים השחור, בנפטון. צ'אושסקו הפסיק את חופשתו והגיע למקום דרך קראיובה. הוא לקח את הפיקוד על אנשי כוחות הביטחון ועל הפקידות המקומית.
צ'אושסקו מול הכורים.
הגעתו של צ'אושסקו הכפילה את מספר הנוכחים במקום. אחד הכורים, Constantin Dobre (קונסטנטין דוברה), הקריא את תביעות הכורים, 26 תביעות שנגעו לעבודתם, למכסות, לפנסיות, לאספקה, לדיור ולהשקעות. מהקהל נשמעו סיסמאות מפייסות, דוגמאות "צ'אושסקו והכורים", אך כשהוא לא נענה לתביעות, נשמעו גם סיסמאות לוחמניות דוגמת: "הלאה צ'אושסקו", "הלאה הבורגנות הפרולטרית" ו"לופן 29" (רמז לשביתת הכורים משנת 1929). המתח גבר וגם צפיפות הקהל. צ'אושסקו טיפס על סולם מתכת ומשם דיבר אל הכורים, מנסה להרגיע אותם, אך הכורים, שהשמיעו את טענותיהם, לא נרגעו. כורה אחד, קטוע יד כתוצאה מתאונת עבודה, הכה שוב ושוב עם גדם ידו בסולם, תוך השמעת תלונות על הקצבה העלובה ואז פרץ דם מהגדם. כורים, שטיפסו על גדר, גרמו להתמוטטותה ברעש מחריש אוזניים. הרעש הבהיל רבים וכנראה גם את צ'אושסקו, ששינה את הטון שלו והתחיל להבטיח לכורים למלא את דרישותיהם. הכורים שמחו על כך ואחד הכורים הצעירים הציע להעניק לצ'אושסקו תואר של "כורה של כבוד". השביתה נגמרה, צ'אושסקו הצטלם עם כורים ונסע ליישוב אחר, שם חיכתה לו עצרת שיגרתית, רגועה, עם מחיאות כפיים, כפי שהיה רגיל.
הדיכוי.
מיד לאחר השביתה לא ננקטו אמצעי ענישה או דיכוי. הוחלט שעד 31 בדצמבר 1977 יוכלו הנכים העובדים להמשיך לקבל גם את הגמלה וגם את המשכורת. אורך משמרת העבודה הורד ל-6 שעות, ההספקה לחנויות שופרה, אך התביעות הנוגעות לגיל הפרישה מעבודה ולמכסה לא נענו.
לאחר חגיגות יום הכורים, שנחוג ב-8 באוגוסט, התחילו פעולות הדיכוי נגד משתתפי השביתה הפעילים יותר. תחילה אורגנו ישיבות מפלגה וארגון עובדים ובישיבות אלה גונו השובתים כיסודות אנרכיסטים, תלושים ממעמדם, אנשים חסרי ערך, פרחחים, עבריינים וכדומה. אותם שובתים שהיו חברים במפלגה הקומוניסטית נענשו או סולקו מהמפלגה.
כוחות הסקוריטטה והמשטרה באזור הוכפלו ולאחר 15 בספטמבר נפרשו באזור, בסביבת המכרות, יחידות צבא שכללו כוחות משוריינים. מנגנוני הסקוריטטה, המשטרה והתביעה הכללית נקטו באמצעים לזיהוי השובתים הפעילים על ידי זיהוים בתצלומים שנערכו בזמן השביתה. נחקרו לפחות שש מאות שובתים - חלק מהם הוכו בראשם או שעונו על ידי מעיכת אצבעותיהם בדלת. את הפעילות הזאת הנהיגו הגנרלים אמיל מאקרי (Emil Macri) וניקולאה פלשיצה (Nicolae Pleșiță).
הוכנו תיקים פליליים באשמת פגיעה בסדר הציבורי והתנהגות לא מוסרית ואף על פגיעות גופניות. הוכנו 150 תביעות וכתוצאה מהן אושפזו במוסדות פסיכיאטריים 50 איש ו-15 נידונו לעונשי כליאה בין שנתיים לחמש שנים. מי שנידונו לכליאה או אשפוז אולצו גם לעבור עם משפחותיהם למקום מגורים חדש ביישוב שנקבע להם, כך שהם גם הוגלו מבתיהם. פוטרו מעבודתם בין אלפיים לארבעת אלפים כורים. סוכני סקוריטטה נשלחו לעבוד במכרות, כדי להשגיח על הכורים ולאסוף מידע. הובאו לעבודה במכרות גם עבריינים לשעבר ואנשי צבא בשירות חובה.
תקופה ממושכת מנגנוני המפלגה הקומוניסטית השקיעו זמן ומאמץ ניכרים כדי לייצר אינדוקטרינציה של הכורים ברוח האידאולוגיה הקומוניסטית.
הנצחה.
בשנת 2010 הפיקה הטלוויזיה הרומנית סרט דוקומנטרי, בבימויו של גבריאל ג'אמנו (Gabriel Geamănu), בשם "אוגוסט שחור בעמק הז'יו".
מריאן בובוק ופרופסור מיכאי בארבו כתבו את הספר "!Strict secret. Lupeni 1977. Filajul continuă" (סודי ביותר. לופן 1977. המעקב החשאי נמשך!), ספר המשקף את אירועי שביתת לופן ב-1977, בעיני הסקוריטטה.
רוז'קה קורצ'אק מרלא
מארגרט טיילור
חזה חשוף
חזה חשוף אצל גברים הוא היעדר חולצה או לבוש עליון אחר, מהמותן ומעלה. בשפת הדיבור בעברית מודרנית נהוג לעיתים לומר את המושג האנגלי "שירטלס" (Shirtless), או "להיות בלי חולצה".
בחברות המתועשות, מקובל לראות גברים חשופי חזה באופן ניכר יותר מאשר נשים חשופות חזה (טופלס). זאת מאחר שחשיפת שריר החזה הגדול אצל גברים אינו נחשב טאבו כחשיפת חזה נשי. למרות זאת, בשני המקרים מדובר באזורים הנחשבים לעיתים קרובות כמושכים מינית ושתי הצורות נחשבות לסוג של עירום חלקי.
גברים שוהים לעיתים קרובות בלי חולצה בסביבה של ים, בריכה, פארק וככלל באווירה של חופשה ופנאי, וכן בבית, במיוחד סביב עונת הקיץ. שהיה בלי חולצה נחשבת לנוחה ונעימה יותר בשעת עבודה ופעילות פיזית, שיזוף, בסביבה רטובה או כשחם.
במדינות אירופאיות כגרמניה וצרפת, גם נשים שוהות לעיתים קרובות בחזה חשוף בסביבה של חופשה ופנאי, בדגש על שיזוף, ים וכו'.
בתרבות.
ביוון העתיקה הייתה חשיפת הגוף מקובלת. בתחרויות הספורט היווניות התחרו המתמודדים בעירום מלא. ברומא העתיקה, שירשה חלק מהתרבות היוונית העתיקה, היה יחס שונה לעירום, ועירום פומבי נחשב לא ראוי, מלבד במקומות מסוימים כמו בתי מרחץ, ועבור המתחרים באירועי תרבות כדוגמת תחרויות גלדיאטורים. עם התפשטות הנצרות במאה הרביעית, נעלמה בהדרגה האדרת הגוף, פסקו אירועים כדוגמת תחרויות הגלדיאטורים, והרומאים הנוצרים החלו לראות בעירום, ואף בעירום חלקי, חטא.
ככלל, יחס הנצרות לחזה גברי חשוף היה דו ערכי. מצד אחד, לא זו בלבד שדמות ישו על הצלב נחוותה כחשופת חזה, ואין-סְפוֹר ציורים ופסלים מנציחים אותה כך, אלא יש הגורסים כי באמנות הנוצרית המתארת את ישו, קיימת מידה רבה של ארוטיות. ומצד שני, התייחסו גורמים שונים בנצרות, בתקופות שונות, אף לחזה גברי חשוף כאל עירום חלקי שאינו מכובד.
עם זאת, בתרבות המערבית, לאורך ההיסטוריה תמיד הייתה עבודה של גברים בחזה חשוף מקובלת, בזמן העבודה, אצל פועלים פשוטים בתחומי החקלאות, המכרות, וכן במקרים אחרים בהם הצורך בקירור הגוף עלה על הצורך בהגנה מפני חשיפה לשמש.
דווקא בתקופה הוויקטוריאנית הוחמרה הגישה, וחזה גברי חשוף בציבור הפך לדבר מגונה אפילו בחופי רחצה. בתקופה זו נעשה שימוש בקרונות רחצה כדי להסתיר את הגוף העירום. בעשור הראשון של המאה ה-20 נחשבה עדיין חשיפת פטמות הגבר כלא ראויה בחלק מחופי הרחצה הציבוריים, ובמשחקים האולימפיים הראשונים לבשו השחיינים ביגוד מלא במהלך תחרויות השחייה.
בעשור השני והשלישי של המאה העשרים, אמנם המשיכה ההקפדה על כיסוי החזה הגברי בחופי הרחצה, אך בהדרגה הפכה התופעה למקובלת יותר. תקנות קוד הייז המחמירות, שאומצו רשמית בהוליווד ב-1930, לא התייחסו כלל להופעה בחזה גברי חשוף, ובשנות הארבעים והחמישים כבר מקובל היה לראות גברים חשופי חזה הן בחופי הרחצה ובמקומות בילוי שונים והן בסרטי הקולנוע. מאמצע המאה ה-20 ועד היום הפך החזה החשוף בתרבות המערבית לתופעה מקובלת. בימים חמים ניתן לראות ברחובות ואפילו בחנויות ובמרכולים גברים בחזה חשוף. עם זאת, גם כיום עשוי חזה חשוף להיחוות כלא עונה על קוד הלבוש המתאים, ובמקומות שונים כדוגמת כניסה לתיאטרון, או משרדים של עובדי צווארון לבן, כניסה בחזה חשוף אינה מקובלת.
באפריקה שמדרום לסהרה, נחשב בעבר חזה חשוף אצל גברים, במקרים רבים, כחלק מהופעה נורמטיבית ומכובדת. כניסת האסלאם למדינות מסוימות הפחיתה את התופעה. כניסת המודרניות למדינות אחרות באפריקה השוותה את היחס לכך לנורמות הקיימות במערב.
בחלק ממדינות מזרח אסיה, חזה חשוף, הן אצל גברים והן אצל נשים, אינו מקובל תרבותית, וחשיפת חזה בציבור, ואפילו בחופי רחצה, נחשפת כדבר פוגעני. בקוריאה הדרומית לדוגמה, גברים בוגרים רוחצים בים עם חולצה או בגד עליון המכסה את חזם. בחלק ממדינות דרום-מזרח אסיה המוסלמיות, קיים איסור חמור על נשים לחשוף את גופן, ודווקא שם אין איסור דומה על גברים. בהודו, אנשי הדת, ובעיקר המאמינים בהינדו, אינם לובשים חולצות. הבגד המסורתי הוא סוג של גלימה התלויה על הכתף וחושפת חלק ניכר מהחזה. במקרים מסוימים, הכניסה של גברים למקדשים הינדואיסטים מותנית בהורדת החולצה ובכניסה עם גלימה מסורתית תואמת או בחזה חשוף.
בעולם המוזיקה.