לדברי המחברים, הרמטכ"ל, רב-אלוף דני חלוץ, כמעט שלא נועץ בכלל בפורום המטה הכללי ולא טרח לכנסו. לפי הספר, מוצב הפיקוד העליון לא הופעל, ובדיונים לא היה מי שהעז לצייר לנוכחים את המצב נכוחה. ראש אגף המבצעים האלוף גדי איזנקוט, בעברו מפקד חטיבת גולני אשר שירת שנים ארוכות בלבנון, מצטייר מן הספר כאחד האלופים הבודדים במטה הכללי שהעזו לחלוק על הרמטכ"ל חלוץ, ועל המהלכים שהציע. ראייתו המפוכחת גרסה כי אין להגיב בלבנון מתוך כעס וכי יש לתקוף תשתיות לבנוניות ולהפעיל את תוכנית 'שוברת הקרח' שכללה תקיפה נרחבת של יעדי חזבאללה בלבנון. הספר סוקר בין השאר את התחקירים שביצע צה"ל לאחר המלחמה, ובהם התחקיר שביצע האלוף במילואים יורם יאיר לעוצבת הגליל, והדו"ח שהגיש האלוף במילואים עמירם לוין בנוגע לתפיסת ההפעלה של צה"ל במלחמה.
הפרשן הצבאי רון בן ישי מתח ביקורת על הספר וטען כי הוא מכיל מידע סודי שחשיפתו סייעה לחזבאללה.
ג'ף למיר
ג'ף למיר (באנגלית: Jeff Lemire, נולד ב-21 במרץ 1976) הוא אמן וכותב קומיקס קנדי. למיר הוא מחברם בין השאר של טרילוגיית Essex County וכן של Sweet Tooth, The Underwater Welder ו-The Nobody. למיר ידוע בכתיבה בעלת אווירה עגמומית ומאפיינים אנושיים וקודרים. אווירה עצובה זו, מגובה פעמים רבות באיורים משורבטים חסרי תחכום, לעיתים בקווים גסים שהולמים את העלילה. למיר מצייר את רוב יצירותיו בשחור לבן.
חייו האישיים.
מתגורר בטורונטו, נשוי ואב לבן.
ראשית חייו.
למיר נולד וגדל בעיירה כפרית קטנה במחוז אסקס, אונטריו בסמיכות לאגם Saint Clair. בתחילה למד קולנוע, אבל לבסוף בחר בקומיקס כשהבין שבימוי סרטים לא התאים לאופיו המתבודד.
קריירה.
אחרי שהוציא באופן פרטי בהוצאת Ashtray Press את Lost Dogs אשר זיכה אותו בפרס Xeric ב-2005 התחיל להוציא למיר את יצירותיו ב-Top Shelf Productions. בין 2008 ל-2009 הוא הוציא את טרילוגיית Essex County בהוצאה זו. הטרילוגיה הייתה מועמדת לפרס אייזנר ולפרס Harvey.
בהמשך הקריירה שלו החל למיר לכתוב רצועת מדע בדיוני בשם Fortress ברבעון UR Magazine.
ב-2009 ורטיגו פרסמו את יצירתו של למיר The Nobody, סיפור בשני צבעים אודות זהות, פחד ופרנויה בקהילה קטנה. באותה שנה המשיך את הקריירה שלו בוורטיגו בשעה שהתחיל להוציא סדרה חודשית בשם Sweet Tooth
בניגוד לסגנונו טרם סדרה זו, סדרה זו צוירה בצבעים מלאים. אחרי כתיבת סדרה זו, החל למיר לכתוב במסגרת יקום DC. הקומיקס הראשון שכתב במסגרת זו היה החוברת החד פעמית היום הבהיר ביותר עם הדמות של Atom. את החוברת צייר האומן הטורקי Mahmud Asrar והיא נועדה לשמש כקרש קפיצה לדמות על מנת שיכנס למכלול Adventure Comics. למיר גם השיק מחדש את סדרת Superboy בשיתוף הדמות של Conner Kent. במסגרת עלילת Flashpoint הוא כתב את פרנקנשטיין (דמות של DC) ומיני סדרה בשם Creature of the unknown שנכללת בתוך Creature Commandos. במסגרת האיפוס מחדש של יקום DC ב-2011 הוא כתב את הסדרה הרצה של Animal Man. כמו כן כתב את Frankenstein, Agent of S.H.A.D.E.
תומאס מולר
קוובנז'ניי ווליס
קְווָבֶנְזֵ'נֵיי ווֹלִיס (באנגלית: Quvenzhané Wallis; נולדה ב-28 באוגוסט 2003) היא שחקנית קולנוע אמריקאית.
ביוגרפיה.
ווליס נולדה בעיר הוּמָה שבלואיזיאנה לקולינדריה, מורה ולוונג'י ווליס, נהג משאית. כשהייתה בת חמש שיקרה ווליס לגבי גילה כדי לקבל את התפקיד הראשי של הילדה האשפאפי בסרט "חיות הדרום הפראי", משום שהתפקיד הוגבל להיות מגיל שש. היא שבתה את ליבו של במאי הסרט בן זייטלין, וגברה על כ-4,000 ילדות שהתמודדו על התפקיד. ווליס זכתה להצלחה מסחררת על הופעתה, ובשנת 2013 עשתה היסטוריה כאשר הועמדה על ידי חברי האקדמיה האמריקאית לקולנוע לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. ווליס בת ה-9 הייתה לשחקנית הצעירה ביותר בהיסטוריה שזכתה למועמדות לפרס אוסקר, לשחקנית הילדה האפרו-אמריקאית הראשונה שהייתה מועמדת לפרס זה, וכן לשחקנית הראשונה ילידת המאה ה-21 שהייתה מועמדת לפרס.
ווליס שיחקה גם בתפקיד הילדה מרגרט נורת'אפ בסרט "12 שנים של עבדות". בשנת 2014 כיכבה בתפקיד הראשי בסרט "אנני" - גרסה מחודשת לסרט "אנני" משנת 1982, לצד השחקנים קמרון דיאז, בובי קנאבלי, רוז ביירן, וג'יימי פוקס. באותה שנה דיבבה בסרט האנימציה "הנביא", המבוסס על הספר "הנביא" שכתב ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן.
בשנת 2016 דיבבה בסרט המצויר "טרולים". בשנת 2019 החלה לגלם את דמותה של קיירה בסדרת הטלוויזיה "שחור-כזה", בעונתה השישית שעלתה בספטמבר.
בשנת 2021 החלה ווליס לגלם את קריסטל ג'ארט, דמות מרכזית בסדרה הדרמה ""Swagger" מבית אפל TV פלוס."
מאיה פליסצקאיה
מאיה מיכאילובנה פליסצקאיה (ברוסית: Ма́йя Миха́йловна Плисе́цкая; נולדה ב-20 בנובמבר 1925 מוסקבה – 2 במאי 2015 מינכן, גרמניה) הייתה רקדנית בלט סובייטית-יהודייה, פרימה בלרינה אסולוטה. במשך שנים הייתה הרקדנית הראשית של תיאטרון הבולשוי. על פעילותה בתחום הבלט היא זכתה בפרס לנין, בתואר "אמן העם" (1959) וכן בתואר "גיבור העמל הסוציאליסטי". בשנת 2006 הוענק לה תואר "פרמיום אימפריאלה" היוקרתי. פליסצקיאיה נמנית בין הבודדות שהוענק להן עיטור ההצטיינות למען המולדת בכל ארבע הדרגות.
קורות חיים.
פליסצקאיה נולדה במוסקבה למשפחת יהודית ממוצא ליטאי. אביה, מיכאל, היה פעיל בכיר במפלגה הקומוניסטית ואימה, רחל, הייתה שחקנית קולנוע. בשנים 1932–1936 התגוררה המשפחה בסבאלברד ואביה היה ראש הנציגות הסובייטית באזור. בשנת 1938 נעצר אביה במסגרת הטיהורים הגדולים, ובאותה שנה הוצא להורג (טוהר מכל אשמה בשנות ה-50). אימה של מאיה נשלחה למחנה עבודה של נשות "אויבי העם". במשך מספר שנים מאיה פליסצקאיה התגוררה במשפחת דודתה שהייתה רקדנית בלט בתיאטרון בולשוי. בשנת 1941 קיבלה אמהּ אישור לחזור למוסקבה, אבל נאסר עליה לחזור לקריירת המשחק. בשנת 1943 סיימה מאיה פליסצקאיה לימודי בית הספר לבלט והתקבלה לתיאטרון בולשוי. תוך זמן קצר היא התחילה לקבל תפקידי מפתח. בשנות ה-50 רקדה פליסצקאיה במספר מופעים חדשים לפי כוריאוגרפיה של יורי גריגורוביץ'. בשנת 1956 יצא תיאטרון בולשוי לסדרת הופעות לאירופה ללא פליסצקאיה, שלא הורשתה להצטרף להופעות מסיבות פוליטיות ובשל היותה יהודייה. החל משנת 1959, פליסצקאיה הייתה בין הרקדנים שיצאו לסדרת הופעות והיא זכתה להכרה בינלאומית.
בשנת 1958 מאיה פליסצקאיה התחתנה עם המלחין רודיון שצ'דרין.
סוף שנות ה-50 ושנות ה-60 היוו את שיא הקריירה שלה כרקדנית. בתקופה זו הופיעה בתפקידים ראשיים באגם הברבורים, היפהפייה הנרדמת, ראימונדה ועוד. לאחר שגלינה אולנובה עזבה את הבמה, פליסצקאיה הייתה הרקדנית הראשית ללא עוררין במשך שנים.
בשנת 1972 היא הייתה רקדנית ראשית וגם כוריאוגרפית של בלט "אנה קרנינה" מאת בעלה, רודיון שצ'דרין. בעלה כתב עוד מספר בלטים בהם פליסצקאיה רקדה את התפקיד הראשי.
בשנות ה-80 התגורר הזוג תקופה ארוכה מחוץ לגבולות ברית המועצות. מאיה פליסצקאיה הייתה מנהלת אמנותית של בלט ברומא ובמדריד. החל משנות ה-90, הם התגוררו לרוב בגרמניה.
In Haze of Time
In Haze of Time הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק המתקדם הישראלית, טרספאס. האלבום יצא בשנת 2002. האלבום הוקלט והופק על ידי מנהיג וקלידן הלהקה, גיל שטיין. האלבום כולו הוקלט בביתו של שטיין, ללא עזרת חברת תקליטים מקצועית. לאחר ההקלטה, האלבום נצרב ונשלח באינטרנט לכל מיני חברות תקליטים בעולם. הלהקה קיבלה הצעות רבות מחברות תקליטים רבות ברחבי העולם כמו קרניום (Cranium Music) בניו זילנד, פרוגרס רקורדס בשוודיה, קודה רקורדז בפלורידה, יוניקורן רקורדז בקנדה, ולייבל אמריקני ששמו קינזיס קישרו את הלהקה לחברת מיוזיאה (Musea) הצרפתית. לבסוף מיוזיאה נבחרה להוציא את האלבום. האלבום זכה להצלחה לא רעה ובאינטרנט נכתבו עליו ביקורות טובות. הסגנון המוזיקלי באלבום, מתאפיין באלתורי ג'אז פיוז'ן לצד לחנים קלאסיים. רבים אומרים שהסגנון מזכיר באופן מפתיע את אמרסון, לייק ופאלמר. באלבום מנגנים שטיין על קלידים, חלילית וגיטרה, רועי בר טור מנגן על גיטרת בס, וגבי וויסמן על התופים. האלבום מכיל 7 קטעים שמתוכם 3 קטעים אינסטרומנטליים, וארבעה קטעים ליריים.
תוכנית הדגל הכחול
תוכנית הדגל הכחול מעניקה לחופי רחצה ולמרינות, העומדים בתנאי התוכנית, תו איכות סביבתי בינלאומי - הדגל הכחול. התוכנית נוסדה בצרפת ב-1985, הורחבה לעשר מדינות באירופה ב-1987, ופועלת ביבשות אחרות מאז 2001. עד 2013 זכו בדגל כ-3,850 אתרים ב-46 מדינות.
התוכנית היא וולונטרית, ומופעלת על ידי הקרן לחינוך סביבתי (FEE - Foundation for Environmental Education), ארגון לא-ממשלתי וללא כוונת רווח, אשר מקדם פיתוח בר קיימא באמצעות חינוך סביבתי.
תוכנית הדגל הכחול בישראל מופעלת על ידי עמותת אקואושן (EcoOcean) מייצגת בישראל את ארגון FEE. במהלך עונת הרחצה 2012, נערכה עונת הפיילוט להפעלת התוכנית בישראל.
חוף מקבל את הדגל הכחול אחרי שהוכיח כי הוא עומד בתקן הבינלאומי של התוכנית. הדגל ניתן לשנה אחת, וכל שנה יש לחדשו. כל חוף נבחן על ידי ועדה לאומית, שחבריה הם נציגים של משרדי ממשלה שונים, ארגוני מצילים וגורמים ירוקים. המלצותיה מועברות לוועדה בינלאומית במטה הקרן בקופנהגן, המוסמכת להעניק לחוף או למרינה את הדגל הכחול.
הדגל הכחול בישראל.