זהו רכס הרים אלפיני וגבוה (גובהו הממוצע 2,700 מטר מעל פני הים), הגבוה ביותר בבלקן. פסגתו הגבוהה ביותר, פסגת מוסלה, מתנשאת לגובה 2,925 מטרים. זהו רכס ההרים השישי בגובהו באירופה (אם מחשיבים רק את פסגתו הגבוהה ביותר של כל רכס), לאחר הרי הקווקז, הרי האלפים, הרי סיירה נבדה, הרי הפירנאים והר אטנה.
רובו של הרכס נמצא בתחומי הפארק הלאומי רילה.
על הרכס פזורים 120 אגמים קטנים (יש הטוענים שהמספר גבוה יותר), שנוצרו על ידי קרחונים, שכיסו את הרכס בתקופת הקרח האחרונה. בזכות האגמים היפים, הפך האזור לאחד מיעדי הטיול הפופולריים ביותר בבולגריה. מסלולי טיול מסומנים ובקתות הרים רבות משרתים את המטיילים. אחד ממסלולי הטיול הפופולריים ביותר הוא המסלול ל"שבעת אגמי רילה".
כמות המשקעים השנתית הממוצעת על הרכס היא כ-2,000 מילימטרים, כמחציתם הם שלגים, המכסים אותו החל מהסתיו ועד לאביב.
שלושה נהרות גדולים מנקזים את הרכס: מריצה היוצא מהר המוסלה, איסקר (Искър) ומסטה (Места).
בהרי רילה, בגובה של 1,147 מטרים, לרגלי המאליוביצה, שוכן מנזר רילה, המנזר הגדול והמרהיב ביותר בבולגריה, שנבנה במאה ה-10 על ידי תלמידיו של איוואן רילסקי, נזיר מתבודד שחי במערה לא הרחק משם. המנזר נהרס ושוקם מספר פעמים עד ששוקם במאה ה-19 אחרי שרפה שהתרחשה בו. המנזר והמוזיאון שלידו הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. היישוב העתיק ביותר בהרים אלו הוא בורובץ, המהווה נקודת יציאה בקיץ למטפסי-הרים ומרכז לספורט חורף.
לילות כביריה
לילות כביריה (באיטלקית: Le notti di Cabiria) הוא סרט קולנוע איטלקי מ-1957 בבימויו של פדריקו פליני. נחשב לאחד מסרטי הנאו-ריאליזם האיטלקי האחרונים ולמבשרי המעבר לדור החדש של הקולנוע האיטלקי.
סקירה כללית.
רעייתו של פליני, ג'ולייטה מסינה, מגלמת בסרט פרוצה תוססת אך תמימה בשם כביריה העובדת באוסטיה, נכון לאותה תקופה פרבר מוזנח בעיר רומא של אחרי מלחמת העולם השנייה. השם "כביריה" נשאל משמו של הסרט האילם "כביריה" מ-1914, בעוד שהדמות עצמה לקוחה מתוך אחת הסצנות מתוך סרט מוקדם יותר של פליני, "השייח הלבן". הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, ופליני ומסינה זכו בפרסים על עבודתם בסרט בפסטיבל קאן.
הסרט עוסק בחיפושיה של כביריה אחרי אהבה שמסתיימים לעיתים קרובות בשברון לב. היא מנוצלת בידי כמעט כל הסובבים אותה, עד שהיא פוגשת בגבר שמבטיח לה עתיד מהוגן ומתאהבת בו לחלוטין. לאחר סדרה נוספת של אירועים משפילים, כביריה נותרת פגועה אך בהיותה חיובית מטבעה, רוחה אינה נשברת.
"לילות כביריה" נחשב לסמן של תקופת מעבר של פליני, שבתחילת דרכו היה מיוצריו של "רומא עיר פרזות", מן הזרם הנאו-ריאליסטי הקודר לעשיית סרטים "זוהרים" וחופשיים ויזואלית יותר כמו "לה דולצ'ה ויטה".
מלחמת קווקז
הפלישה הרוסית לקווקז
מנדל הגר
נפת בורג'ומי
נפת בורג'ומי (בגאורגית: ბორჯომის მუნიციპალიტეტი, מילולית: בּוֹרג'וֹמיס מוניציפליטי) היא נפה במחוז סאמצחה-ג'אוואחתי שבדרום גאורגיה. הנפה ממוקמת באזור מחוז ההיסטורי תורי ומערב תריאלתי. הנפה גובלת מצפון בנפת חאשורי, צפון מזרח נפת כארלי ונפת גורי, מדרום מזרח בנפת צאלקה, מדרום הוא גובל בנפות אחלכלכי, אספינדזה ואחלציחה ומצפון מערב בנפת חרגאולי. במפקד האוכלוסין האוכלוסין שנערך ב-1 בינואר 2014, מנתה אוכלוסיית הנפה 25,214 נפש.
בתקופת שלטון האימפריה הרוסית, עד לשנת 1917, נכלל שטח הנפה במזרה של גורי שבפלך טביליסי של מלכות המשנה של הקווקז. בין השנים 1917–1930 נכללה באולכה של גורי, ומשנת 1930 נפה נפרדת. בשנת 1962 בוטל סיווגה כנפה נפרדת והיא נגללה בנפת חאשורי. ב-23 בדצמבר 1964 הוחזר סיווגה כנפה נפרדת.
העיר בורג'ומי מהווה המרכז המנהלתי של הנפה. בנוסף ישנן ארבע עיירות (דאבא): אחַלדַאבָּא, בָּקוּרִיאָנִי, בָּקוּרִיאָנִיס אנדֶזִיטִי, צָאר'ווֶרִי. כמו כן ישנם 37 כפרים ב-9 תמי: בַּלַנתָה, גווֵרדִיסאוּבַּנִי, גוּגַ'ארֵתִי, דווִירִי, טַבַּקצקוּרִי, טַאדזרִיסִי, טבַּא, קווִיבִּיסִי וצִיחִיסג'ווַארִי.
אנדרטת אגרוף ורומח
אנדרטת עוצבת אגרוף ורומח היא אנדרטה לחללי עוצבת אגרוף ורומח (חטיבה 27) שנמצאת ליד צומת גבעת כ"ח, מזרחית לכביש 444.
האנדרטה הוקמה בתחילה ליד רפידים שבסיני ובשנת 1980, לקראת פינוי סיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, הועברה לפאתי יער קולה. עם סלילת כביש 6 והשינויים באזור, הועברה האנדרטה לצומת גבעת כ"ח והורחבה. בעקבות הקמת מחלף בצומת גבעת כ"ח הועתקה האנדרטה כ-500 מטר מזרחה, לצד כביש 465. בניית האנדרטה החדשה הסתיימה לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשנת 2018.
האנדרטה כוללת טנק AMX-13 ושני זחל"מים שנפגעו בקרב עם המצרים בחניון לילה מערבית לרפידים במלחמת ששת הימים. בקרב זה נהרגו 25 לוחמים.
באנדרטה חקוקים שמותיהם של 147 חללי עוצבת "אגרוף ורומח" שנהרגו במערכות ישראל.
איריס וג'ון
בניית כינורות
בניית כינורות היא אמנות ואומנות עתיקה, שראשיתה במאה ה-16 בקרמונה שבאיטליה. אף על פי שחלפו למעלה מ-500 שנה מאז נוצרו הכינורות המודרניים הראשונים, נותר תהליך הבנייה כמעט זהה.
היסטוריה.
בונה הכינורות המודרני הראשון המוכר הוא אנדראה אמאטי, מייסד שושלת אמאטי, ששיכללה אמנות זו במהלך המאה ה-17 וה-18. הידוע בבני משפחת אמאטי הוא ניקולו אמאטי. (יש הטוענים, שהראשון לבנות כינור מודרני היה גספארו דה סאלו מברשה, שהקדימה את קרמונה כמרכז של בניית כלי קשת בתקופת הרנסאנס.) אנטוניו סטרדיווארי ואנדראה גוארנרי, בן למשפחת בוני הכינורות גוארנרי הנודעת, היו תלמידיו, אם כי לגבי אנטוניו סטרדיווארי יש מחלוקת בשאלה, אם אומנם היה תלמידו של אמאטי. כינורות מתוצרתם של רבי-האמנים הללו הם יקרי המציאות. לכל אחד מהם שם משלו והעברתם מיד ליד מתועדת ונרשמת. חלקם נמצאים ברשותם של גדולי הכנרים בעולם, אחרים מוצגים במוזיאונים שונים. בוני כינורות רבים ממשיכים במסורת קרמונה, אם כי אינם מגיעים לפסגת היוקרה של קודמיהם בני תקופת הרנסאנס והבארוק.
תהליך הבנייה.
חלק מהכינורות נבנים על ידי יחידים, מומחים בתחום, ואחרים על ידי חובבנים. אולם בנייתם של מרבית הכינורות כיום מבוצעת על ידי מספר אנשים שכל אחד מהם אחראי בתורו על פן שונה של הבנייה, ואשר מפוקחים על ידי מומחה בתחום. כינורות אלה הם אלו שנמכרים לרוב בחנויות לציבור הרחב.
המתאר החיצוני של הכינור הוא אחד ההיבטים החשובים ביותר בכלי והוא מעוצב על ידי בונה הכינור. מרבית הכינורות הנוצרים כיום עושים שימוש במתארים של בוני כינורות מומחים ידועים מתקופות העבר.
דרך הבנייה המסורתית מתחילה לרוב בכתיבת סדרה של תוכניות שכוללות בין היתר שרטוט של צורת הכלי. מתוכניות אלה מכינים תבנית הדומה לחצי כינור שטוח, ועשויה לרוב ממתכת דקה או מחומר אחר. התבנית מאפשרת את הכנת מסגרת הכינור העשויה לרוב מעץ דק. מסביב למסגרת המתקבלת מחברים את צלעות הכינור העשויות מפיסות עץ שטוחות, ונוצרות על ידי גילוף וחימום זהיר. לאחר מכן מגלפים את חלקו העליון והתחתון של הכינור ומחברים אותו למבנה. הצעד הבא כולל חיבור צוואר הכינור, המגולף מסוג עץ שונה משאר המבנה (לרוב עץ אדר), למקומו על מנת להשלים את המבנה הבסיס של הכינור. מיד לאחר מכן, המבנה כולו מקבל ציפוי של ורנית.
כינון הכלי חיוני על מנת לאפשר ניגון תקין עליו והוא הצעד הבא בבניה. הכינון כולל בין היתר התאמת זווית הצוואר, הלבשת המיתרים על השחיף בצורה הנכונה, חיבור ה"נשמה" (Soundpost), המוביל את תנודות הצליל מקדמת הכינור אל גבו, וחיבור הגשר, המעביר את הצליל לתיבת התהודה.
בסיום הכינון הכלי עובר בדיקות נגינה שונות על מנת להבטיח כי חלקיו השונים מתואמים נכונה למתח המיתרים. צליל הכינור הולך ו"נפתח" בשבועות הנגינה הראשונים, ותהליך כינון הצליל נמשך בצורה הדרגתית שנים אחר כך.
בניית כינורות בישראל.
בוני כינורות ישראלים חיים ועובדים בישראל זה עשרות בשנים ומנו כ-15 במספר בשנת 2008, חלקם ממשיכים במסורת משפחתית. הוותיקים בבוני הכינורות הישראלים הם שלמה רפפורט, שבנה כלים לרביעיית בודפשט המפורסמת ופעל בתל אביב בשנות המנדט הבריטי, ומשה ויינשטיין, אביו של אמנון ויינשטיין, בונה כינורות אף הוא ואב לבונה כינורות ישראלי בן הדור שלישי, שעובד עמו.
אסיה רודשטיין ולב סטרינקובסקי עלו שניהם מברית המועצות, אולם רודשטיין למדה את מקצוע בניית הכינורות עוד ברוסיה בעוד שסטרינקובסקי, כנר ובעל תואר שני במוזיקה מאוניברסיטה באזרבייג'ן, שעלה ארצה בשנות ה-70, החל את דרכו בישראל כנגן ורק בהמשך התקבל כשוליה אצל בונה כינורות ירושלמי ופתח בית מלאכה משלו בירושלים.
איל הופמקלר הוא בן למשפחת מוזיקאים, שלמד את מקצוע בניית הכינורות בפארמה שבאיטליה והשתלם גם בבניית גיטרות. בוני כלים נוספים - אייל וודניצקי, שלמה מויאל, יובל אדרת, בן-ציון מנחמי, אברהם עמר, עמית טיפנברון, אביטל יעיש, וכן בוני קשתות - אלכסנדר לפידוס, דוד סמואל ודניאל שמידט.
יונתן חי היה מהנדס במקצועו, מומחה לשימור מבנים היסטוריים, שהמשיכה לעבודה בעץ הביאה אותו להחליף כיוון ולהשתלם בקרמונה שבאיטליה בבניית כינורות, המקצוע שבו הוא עוסק כיום בישראל.
יעל רוזנבלום היא כנרת בעצמה, שלמדה את אומנות בניית הכינורות בקרמונה, שם היא מחזיקה סדנה משלה במקביל לסדנה שהיא מקיימת בתל אביב.
וירג'יניה סקוויירס