בבסיס מופעלת תחנת קליטה גרמנית שהוקמה ב-1991. חיישנים מסוג SAR הנמצאים בלוויינים מעל אזור הקוטב הדרומי מייצרים כמויות מידע רבות, ומידע רב שכזה אינו יכול להיות מאוכסן בלוויינים עצמם ויש להעבירו לתחנות קרקע אחרות. לשם כך נבנתה תחנת קליטה זו שמיקומה נבחר משיקולי תשתית קיימת, גאולוגיה של האזור ונוחות גישה לבסיס.
קיגומה (מחוז)
מחוז קיגומה הוא אחד מ-31 מחוזות מנהליים בטנזניה. הוא גובל במחוז קגרה בצפון, במזרח במחוזות שיניאנגה וטבורה, בדרום במחוז רוקווה, במערב באגם טנגניקה, אשר מהווה גם גבול טבעי עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ובצפון-מערב עם בורונדי.
על פי אומדן מ-2002, במחוז קיגומה מתגוררים 1,679,109 נפשות.
על החוף המערבי של אגם טנגניקה ובקרבת הגבול עם בורונדי שוכנת בירת המחוז קיגומה. העיר ההיסטורית אוג'יג'י נמצאת כ-6 ק"מ דרומית לקיגומה.
היכל התהילה של הכדורגל הישראלי
היכל התהילה של הכדורגל הישראלי הוא היכל התהילה לשחקנים הטובים ביותר בתולדות הכדורגל הישראלי, שיזם ערוץ הספורט בשיתוף פעולה עם ארגון שחקני הכדורגל בישראל, והוקם במימון המועצה להסדר ההימורים בספורט.
פאנל מיוחד של אנשי תקשורת המסקרים את ענף הכדורגל בישראל גיבש בחודשים מרץ ואפריל 2009 רשימה של חמישים שחקנים שנבחרו להיכל התהילה, מתוך רשימה התחלתית של מאה מועמדים. שמות השחקנים נכנסו להיכל התהילה כעבור חודש. את התוכנית לכל אורכה הנחה דני ענבר.
בין חברי הוועדה המיוחדת היו אנשי ספורט, שדרי ספורט, כתבי ספורט ואנשי תרבות בכירים, ביניהם: מוטי קירשנבאום, גברי לוי, דני דבורין, זוהיר בהלול, יורם ארבל, רמי וייץ, שגיא כהן, אבי מלר, שלומי ברזל, אמיר אפרת ועוד.
50 חברי היכל התהילה בחרו את מרדכי שפיגלר, אייל ברקוביץ', חיים רביבו, אלי אוחנה ואורי מלמיליאן כחמשת שחקני הכדורגל הישראלים הטובים ביותר בתולדות הכדורגל הישראלי. כמו כן, נבחר מרדכי שפיגלר כגדול שחקני הכדורגל בישראל, ושערו של אלי אוחנה במשחק מול נבחרת אוסטרליה במוקדמות מונדיאל 1990 נבחר כשער החשוב ביותר בכל הזמנים. בנוסף, המשחק של נבחרת ישראל מול נבחרת שוודיה במונדיאל 1970 נבחר כמשחק הטוב ביותר בהיסטוריה, ואילו עמנואל שפר שאימן את הנבחרת במונדיאל זכה בפרס מפעל חיים.
רוק פרוגרסיבי
בפטיסטינה 298
ארסנאלה
הארסנאלה של ונציה (באיטלקית: Arsenale di Venezia) היא המספנה ואזור מפעלי ייצור הנשק של הרפובליקה של ונציה. מבני המספנה ממוקמים ברובע קסטלו של ונציה שבאיטליה.
מקור השם והשפעתו.
ככל הנראה מקור השם "ארסנאלה" מערבית: "דאר אל סינא'א" (מספנה). לימים, בשל השפעתה וגודלה של הארסנאלה, הפכה המילה למונח מקובל בשפות אירופיות לאתר ייצור ואחסון כלי נשק (ארסנל).
היסטוריה.
המספנה הראשונה באתר זה החלה לפעול, ככל הנראה במאה השמינית, כאחת המספנות של האימפריה הביזנטית. מבני המספנה הקיימים עד ימינו החלו להיבנות בשנת 1104 בתקופת כהונתו של אורדלאפו פאליירו כדוג'ה.
מטרתה הראשונה של הארסנאלה הייתה לצורך בנייה ותחזוקה של ספינות פרטיות. בשנת 1320 הוקמה ה"ארסנאלה החדשה" (Arsenal Nuovo) אשר היוותה למעשה קו ייצור לבניית ספינות (הן ספינות קרב והן ספינות סוחר). בארסנאלה נבנו מפעלי ייצור חבלים ותחמושת, והוקמה במתחם המבוצר של הארסנאלה מבני מגורים עבור העובדים הרבים של המספנות והמפעלים.
קו הייצור של הארסנאלה הרשים כל כך את דנטה אליגיירי שהוא כלל התייחסות אליו בתיאור הגיהנום בקומדיה האלוהית.
במהלך המאה ה-16 הגיעה המספנה לשיאה, והועסקו בה 16,000 פועלים אשר ייצרו מדי יום ספינה חדשה על חימושה באמצעות קו הייצור היעיל והמהיר שלה.
מפעלי הארסנאלה עסקו בייצור כלי נשק שונים. כבר בשנות ה-70 של המאה ה-14 החלו בייצור בומבארד (מעין בליסטרא). בהמשך הוקמו באסנאלה מפעלים לייצור ארטילריה, והיה זה ברתולומאו קולאוני, מראשי הקונדוטיירי, שהגה לראשונה את הרעיון להציב את התותחים הקלים שיוצרו בארסנאלה על עגלות, וליצור ארטילרייה ניידת.
שער הכניסה של האסנאלה - "פורטה מאגנה" הוקם בשנת 1460 בסגנון קלאסי. ככל הנראה השער נבנה על ידי אנטוניו גאמבלו אשר התבסס על תוכניותיו של יאקופו בליני. בשנת 1687 הוצבו בשני צידי השער פסלי אריות שהובאו מיוון. אחד האריות - המכונה כיום "אריה פיראוס" כוסה גרפיטי במהלך המאה ה-11 על ידי שכירי חרב מסקנדינביה ששמרו על הארסנאלה.
בשנת 1473 הוקם אגף חדש של הארסנאלה - "הארסנאלה החדשה ביותר" ("Arsenal Novissimo") ובה קווי ייצור נוספים.
במאה ה-16 נבנו באסנאלה ספינות תותחים אשר לימים נעשה בהם שימוש בקרב לפאנטו.
מרבית הארסנאלה נהרסה בתקופת שלטונו של נפוליאון בונפרטה בעיר ונציה. לאחר הקמת איטליה המודרנית הפכו חלקים מהארסנאלה לבסיס חיל הים האיטלקי, וכן פועלים בה מכוני מחקר ומכון לשימור ספינות היסטוריות. חלק משטחי הארסנאלה משמשים את הביאנלה של ונציה.
נוף המכרות בקורנוול ובמערב דבון
נוף המכרות בקורנוול ובמערב דבון (באנגלית Cornwall and West Devon Mining Landscape) כולל עשרה אתרי מכרות, בעיקר של בדיל, נחושת וארסן, הנמצאים במחוזות קורנוול ודבון, בדרום מערב אנגליה. מכרות אלו היו מן המכרות החשובים בעולם במהלך המהפכה התעשייתית, והיוו כשלעצמם מהפכה טכנולוגית חשובה. המכרות הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 2006.
רקע היסטורי.
במאה ה-18 ובמאה ה-19 חלו שינויים גדולים בנוף המחוזות קורנוול (Cornwall) ודבון (Devon), בקצה הדרום מערבי של אנגליה. השינויים חלו עקב פעולות כרייה נרחבת, בעיקר בעורקים עמוקים של בדיל ונחושת. התפתחות המכרות הביאה אחריה בנייה נרחבת: מתקנים מעל פני הקרקע, בתי יציקה, ערים חדשות, נמלים, ותעשיות נלוות. עד תחילת המאה ה-19 הופקו באזור שני שלישים מכמות הנחושת העולמית. בסוף המאה ה-18 הוחל גם בכריית ארסן, ובמכרות במזרח דבון ומערב קורנוול הופקה חצי מהכמות העולמית של יסוד כימי זה.
המכרות בקורנוול ובדבון הובילו מהפכה טכנולוגית. מנועי קיטור חדשים, פרי המצאתם של ריצ'רד טרוויתיק וארתור וולף איפשרו כרייה לעומקים שלא ניתן היה להגיע אליהם לפני כן. מנועים אלה, בצד שיטת ההפעלה שלהם וכל דרך הפעלת המכרה, שהייתה חדשנית לאותה תקופה, יוצאו מקורנוול ודבון למכרות בכל רחבי העולם. "ייצוא" נוסף היה של כוח אדם: כבר מתחילת המאה ה-19 היגרו מספרים משמעותיים של כורים מן האזור לרחבי העולם, כדי לעסוק בכרייה במקומות שונים, תוך שימור המסורות האנגליות שלהם. קהילות רבות שנוסדו על ידי מהגרים מקורנוול ניתן למצוא כיום באוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, מקסיקו, איי הבתולה הבריטיים, ספרד, וכן בחלקים אחרים של אנגליה, ויילס, סקוטלנד, אירלנד, איי התעלה, והאי מאן.
תעשיית המכרות המשיכה להתקיים בקורנוול לאחר קריסת מחיר הנחושת בשנות ה-60 של המאה ה-19, והמוקד עבר לכריית בדיל. כריית מתכות בכלל הסתיימה בקורנוול ב-1998, עם סגירתו של מכרה הבדיל האחרון באירופה.
אתר מורשת עולמית.
שרידי המכרות בקורנוול ודבון הם עדות לתרומתם של מחוזות אלה למהפכה התעשייתית, שראשיתה בממלכה המאוחדת. מעבר לתרומה למהפכה התעשייתית, השפיעה הכרייה בקורנוול ודבון על הכרייה בעולם כולו: הטכנולוגיה שפותחה שם יוּצאה לעולם כולו.
ארגון אונסק"ו הכריז על המכרות בקורנוול ודבון כאתר מורשת עולמית, על פי שלושה מהמדדים שנקבעו:
סן ג'ורג'ו מג'ורה
סן ג'ורג'ו מג'ורה (באיטלקית: San Giorgio Maggiore) הוא אחד מהאיים המצויים בלגונת ונציה. האי, המהווה חלק מרובע סן מרקו של העיר, נמצא דרומית לרובע, ומזרחית לאי ג'ודקה.
היסטוריה.
סן ג'ורג'ו מג'ורה היה אחד האיים המיושבים הראשונים בלגונת ונציה. לאחר ייסודה של העיר כונה האי "איסולה ממיה" על שם משפחת ממו אשר התגוררה בו.
בשנת 829 הוקמה באי כנסייה המוקדשת לגאורגיוס הקדוש, ושם האי שונה ל"סן ג'ורג'ו מג'ורה" (סן ג'ורג' הגדול) על מנת להבדילו מהאי סן ג'ורג' אין אלגה שבמזרח הלגונה.
בשנת 982 נוסד באי מנזר סן ג'ורג'ו על ידי המסדר הבנדיקטיני בעקבות תרומת שטחי האי למסדר על ידי הדוג'ה של ונציה טריבונו ממו.
בשנת 1566 הוקמה באי כנסיית סן ג'ורג'ו מג'ורה בתכנונו של אנדראה פלדיו.
בעקבות נפילתה של הרפובליקה של ונציה נסגר המנזר, ובשנת 1812 הוקם באי נמל ובסיסים צבאיים.
כיום ממוקמים באי הנהלת קרן צ'יני ומרכז אמנות.
275 לפנה&quot;ס
טוטליטרי
ארבע חירויות
ארבע חירויות הייתה אוניית מעפילים, אשר הגיעה לחופי ארץ ישראל מאיטליה ב-23 באוגוסט 1946. על סיפונה הפליגו 1,024 ניצולי השואה. האונייה נלכדה על ידי הבריטים ומעפיליה גורשו למחנות המעצר בקפריסין. "ארבע חירויות" הייתה אוניית המעפילים הראשונה שנוסעיה גילו התנגדות למעצרה בלב ים.
שמה של האונייה נלקח מנאומו המפורסם של נשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט, אשר נישא בקונגרס האמריקאי ונקרא "נאום ארבע החירויות"; בו קרא להשתתת החברה האנושית על בסיס ארבע חירויות, המנחות את העולם החופשי: חירות הביטוי, חירות הדת, חירות ממחסור וחירות מפחד.
תולדותיה.
רכישה והכנה להפלגה.
האונייה נבנתה כאוניית נוסעים והייתה בעלת תפוסה של 650 טון ומנוע דיזל שאיפשר לה מהירות של 10 – 12 קשר (18.5 - 22.5 קמ"ש). שמה הראשון היה "Fede". אנשי המוסד לעלייה ב', בראשות יהודה ארזי, רכשו אותה באיטליה באמצעות אשת קש איטלקייה, אחת מבעלי חברת מספנה ובוני אוניות גדולה. הרכישה הייתה באמצעות מוסו, סוכן ומתווך אוניות מחברת "דאקו פרסו מוסו מרקוצ'י" ("Dacco Presso Musso Marcutchi"), מפעילי המפלגה הרפובליקנית באיטליה. הרכישה התבצעה במספנה בנמל אונליה באיטליה לחוף הים הליגורי, סמוך לגבול צרפת.