האזור ההררי הוא אזור צחיח והתאפיין בתנאים קשים לחקלאות. רק 2% מהקרקע מתאים לחקלאות ולרוב נדרשת בניית טרסות בכדי שיתאפשר עיבוד קרקע זו. הטמפרטורות באזור נמוכות ובלתי יציבות ושינויי טמפרטורה חדים פוגעים ביבולים. כמויות המשקעים לא סדירות והפיזור הבלתי אחיד של המשקעים יוצר תקופות יבשות שעלולות לפגוע קשות בגידולים. הגידולים העיקריים היו תירס וקינואה לצד גידול בהמות. ככל שעולים בגובה תנאי האקלים התאימו יותר לשטחי מרעה לאלפקות ולמה ופחות לגידול יבולים. בגבהים שמעל 4000 מטר מעל פני הים רעו עדרים גדולים ששימשו לצריכת בשר וייצור חומרי גלם לתעשיית הטקסטיל וגלליהם שימשו כדשן. בעלי חיים קטנים יותר כשרקנים ועופות גודלו במשקי הבית ושימשו למאכל.
התנאים לחוף האוקיינוס השקט חייבו התמחות של הקהילה בדיג או בגידול יבולים. החקלאות הייתה מוגבלת לעמקים בהם זורמים הנהרות היורדים מהאנדים כאשר שאר השטח צחיח ומדברי. על אף שהאדמה פורייה מיעוט המשקעים הצריך פיתוח מערכת מורכבת של תעלות השקיה בסמוך לנהרות. מערכת זו דרשה השקעה גדולה של כח אדם בבנייתה ובתיחזוקה.
בעוד שבעולם הישן היה נפוץ השימוש בבהמות כסוסים ובקר לעיבוד השדות, בעלי חיים אלה היו זרים לאמריקה הדרומית ובעלי החיים המקומיים כגון למות ואלפקות היו קטנים וחלשים מכדי שאפשר יהיה לנצלם לחקלאות. בהיעדר בהמות מתאימות לעיבוד השדות העבודה נעשתה באופן ידני בשימוש בכלים מותאמים לשטח ההררי ולגודלן המוגבל של הטרסות. בין הכלים האלו מחרשת דריכה (Chaki taklla ), מעדר (Rawk'ana) ואלה לתיחוח הקרקע (Waqtana).
מסחר.
כפועל יוצא של התכנון המרכזי של הכלכלה התייתר הצורך בשווקים ולא התקיים מעמד סוחרים. לחקלאים ובעלי מלאכה לא היה צורך לשווק את תוצרתם ולצרכנים לא היה צורך או אפשרות לקנות מוצרים. את מקום המסחר תפס ויסות סחורות ומזון שנוהל בידי השלטון וסחר חליפין בהיקף קטן. מסחר התקיים בצורה מצומצמת רק עם גורמים מחוץ לאימפריה.
מטבע.
תכנון המרכזי של כלכלת האינקה, לפיו סופקו צורכי התושבים על ידי הממשל ומנגד תשלום המיסים נעשה באמצעות עבודה, ייתר במידה רבה את הצורך בשימוש במטבע. גם היקף המסחר הקטן, שנעשה בסחר חליפין, לא יצר צורך במטבע.
אייו.
מרבית אוכלוסיית האינקה חיה בקהילות קטנות שנקראו "אייו" (Ayllu ) שהתבססו על קרבה משפחתית. הבעלות על הקרקעות הייתה בידי האייו ואלו חולקו בין חברי הקהילה מדי שנה בהתבסס על הצרכים וגודל התא המשפחתי.
מיסוי ועבודה קולקטיבית.
בהיעדר מטבע ואמצעי תשלום מיסים נגבו בשני אמצעים עיקריים - עבודה ותוצרת חקלאית:
מינקה (Minka, עבודת צוות) – עבודה לשירות הקהילה, לדוגמה בניית טרסות חקלאיות וניקוי תעלות השקיה. "מס" שהוטל על ידי הקהילה ולא על ידי השלטון המרכזי.
מיט'ה – מס לאימפריה ששולם באמצעות עבודה בשירות ישיר של השלטון – שירות צבאי, בנית דרכים וביצורים, שליחים, עיבוד חלקות אדמה. כל גבר בגיל 15–50 נדרש לשרת מספר ימים בשנה.
הקהילה (אייו) העלתה מס לשלטון המרכזי ביבול, בהמות, טקסטיל ומוצרים אחרים.
כלכלת מתנה.
ערך חשוב בתרבות האינקה הוא "אייני" (Ayni ) – הדדיות ועזרה לחבר קהילה אחר. אין תמורה מידית אך מצופה מהנתרם לסייע בתורו לחברי קהילה אחרים. לדוגמה, בתחילת העונה החקלאית יעובדו שדות של זקנים ושל לוחמים שנעדרים מהכפר ראשונים לפני החלקות הפרטיות וחלקות המדינה, או התגייסות של הקהילה לעזרה בבניית בית.
קיפו.
בדומה לתרבויות שקדמו להם באזור, גם לבני האינקה לא הייתה מערכת כתב. כדי לנהל את הרישומים הדרושים לניהול האימפריה פותח הקיפו - מערכת מיתרים וקשרים לתיעוד מידע מספרי. הקיפו מורכב מחבל ראשי עליו קשורים מיתרים. על המיתרים נקשרו קשרים מסוגים שונים כאשר סוג הקשרים ומיקומם על המיתר ביחס לחבל הראשי מייצג ערך מספרי. קיפו שימשו את פקידי האימפריה בין היתר למעקב אחר מיסים, ייצור חקלאי וגודל האוכלוסייה.
רשת הדרכים.
תפקיד משמעותי בכלכלה היה שמור למערכת הדרכים של האינקה - רשת דרכים משמעותית ונרחבת (כ-40,000 ק"מ) שנבנתה בצורה מרכזית על ידי אימפריית האינקה, בדומה לרשת הדרכים של האימפריה הרומית. רשת הדרכים התבססה על חיבור של נתיבים קיימים ופריצת חדשים. עיקרה של הרשת הוא שתי דרכי אורך בכיוון צפון-דרום, האחת לאורך המישור שלחוף האוקיינוס השקט והשנייה מזרחית לה לאורך רכס הרי האנדים.
תנאי השטח באזורים ההרריים הצריכו יישום פתרונות הנדסיים שונים כבניית גשרי חבלים, קירות תמך, מדרגות ומערכות ניקוז. לאורך הדרכים מוקמו מחסני סחורות ותבואות (קולקה) ופונדקי דרכים (טמפו) ששימשו את השלטון לוויסות האספקה ולחלוקה מחדש של סחורות ברחבי האימפריה.
מטמון כסף
מטמון כסף או מצבור כסף (Silver hoard) מתאר ממצא ארכאולוגי של מצבור פריטי כסף ושברי תכשיטים האסופים יחד ומונחים, לרוב, בתוך פכי חרס. מטמוני הכסף נמצאו, בחלקם, מתחת לרצפות או שכבות מגורים ומכאן שמם. מיקומם של מטמוני הכסף שונה ממצא לממצא, ויכול להיות חצר או מבנה, באזור דומסטי או ציבורי. פריטי הכסף במטמונים נשמרו בצרורות ובמשקלים לא אחידים.
מטמוני כסף נמצאו בארץ ישראל, במזרח הקרוב ובמצרים. בארץ ישראל נתגלו כארבעים מצבורים, כמות חריגה בהשוואה לשאר המקומות בעולם. ארבעה מהם (תל כיסאן, תל דור, עכו ועין חופז) התגלו באזור הצפון, בקרבת החוף, אזור הניתן להגדירו כדרום פיניקיה בתקופת הברזל. בארבעה מטמוני כסף אלו, ישנו דמיון טיפולוגי בין פריטי הכסף, בפרט טיפוס מאפיין הנקרא "בצע כסף" הנמצא במספר רב של מצבורים.
השימוש במטמוני כסף היה נפוץ בתקופת הברונזה והברזל (600–2000 לפנה"ס) כאשר מרבית המטמונים בארץ ישראל מתוארכים לתקופת הברזל ומיעוט לתקופת הברונזה התיכונה. מצבורי הכסף פרוסים מצפון לדרום הארץ ונפוצים באזורים גאוגרפיים שונים, אזור החוף והשפלה, הרים, מדבר יהודה ובנגב. במסוטפוטמיה נתגלו שנים עשרה מטמוני כסף המתוארכים לתקופות שונות, שישה לתקופה האכדית (מקבילה בארץ ישראל לתקופת הברונזה הקדומה), אחד לתקופת הברונזה התיכונה וחמישה לתקופת הברזל.
סוגי מטמוני כסף.
במחקר ניתנו שלוש סיבות עיקריות לצבירה והטמנת כסף. הסיבה הראשונה, "מטמון יסוד", מטמון שהוטמן מתחת ליסודות מבנה ציבורי חשוב, כגון מתחם מקודש, בפינה, או מתחת לרצפת חדר ולכן, ככל הנראה יש לקשרו לפולחן דתי ומתחמים מקודשים. בקטגוריה זו זוהו שני מטמוני יסוד בבית שאן, במקדש הצפוני ובמקדש הדרומי, המתוארכים לראשית תקופת הברזל. מטמון נוסף זוהה בתל מקנה, המתוארך למאה ה-7 לפנה"ס, שנמצא מתחת לרצפה בהקשר ציבורי, במתחם מקודש וייתכן כי הוטמן כמטמון יסוד. בכדי לסווג מטמון כמטמון יסוד יש צורך להראות שהוא הוטמן ביסודות של מבנה ציבור, פולחני או אדמיניסטרטיבי. סיבה שנייה להטמנת כסף, "מטמון של חרש", כאשר יש עדויות על המצאות בית מלאכה בקרבת מקום. מטמון של חרש זוהה בנהריה ומתוארך לתקופת הברונזה התיכונה א (1750–1850 לפנה"ס). סיבה נוספת להטמנה, "מצבור כספת", מצבור שהוסתר ולעיתים אף הוטמן, לא תמיד בעומק רב, אלא הונח ככספת במקום מסתור, כך שתהיה גישה חוזרת אך עם זאת נסתרת בגלל ערכם הרב. סיבה זו הובנה בעקבות תכולת המצבור ועומק ההטמנה שמצביע על כסף ששימש למסחר.
את הכסף שנאסף במצבורי כספת ניתן לחלק לשמונה טיפוסים, בהם שתי קבוצות עיקריות: טיפוסי "currency" הכולל בצע, כסף שבור ונתכים. וטיפוסי "scrap" שכללו עלים, אסימונים, שברי תכשיטים, חוטים דקים חוטים עבים אשר שמשו למסחר משני. פריטי הכסף במטמוני הכסף נשמרו בצרורות ובמשקלים לא אחידים.
שיטת תשלום קדומה.
בתחילת המאה העשרים כונו מרבית מטמוני הכסף "silversmith’s hoard" ויוחסו לעבודת החרש, גם ללא ממצאים נוספים המעידים על בית מלאכה במקום . עם ריבוי ממצאי מטמוני הכסף גדלה ההבנה כי הסבר זה שמטמוני הכסף הם מטמון של חרש או מטמון יסוד של מבנה ספציפי (יחוס המצבורים בצורה מקומית) אינה נכונה וישנה תופעה רחבה המאפיינת את ארץ ישראל בתקופת הברונזה התיכונה והברזל. כך התפתחה הגישה הרואה את מטמוני הכסף עדות להתפתחות כלכלית, כאשר הכסף נסחר כאמצעי תשלום, על פי משקל, כחלק ממערכת סחר עולמית, למשל בקרב הפיניקים שהובילו סחורות מהמערב לממלכת אשור. על פי גישה זו השימוש במתכת כסף התפתח כשלב ביניים בין מערכת הסחר חליפין, לבין השימוש במטבעות. על פי סברה אחת המסחר התנהל בעזרת בצעים, בעלי משקל אחיד, שהוכנו מראש ומנתכים ששימושו כחומר גלם ליצירת בצעים אלו. מצד שני, נטען כי שיטת התשלום בצע כסף נעשה על פי משקל, ערכו של הכסף היה גבוה מה שהצריך מערכת שקילה מדויקת. אופן תשלום זה ייתר את הצורך בתכנון משקל הבצעים או משקל הצרורות אך הקשה על היכולת לאזן את המאזניים למשקל הרצוי. בכדי לאזן את המאזניים בצורה מדויקת נעזרו בבצעי כסף זעירים במשקל קטן מחצי גרם. לבצעי הכסף הקטנים לא היה ערך בפני עצמם בגלל חוסר היכולת לשקול אותם אך שימושם לצורך איזון ובקרה היה מרכזי בסוג מסחר זה. בחלק מהמטמונים בצעי הכסף נצררו באריג ולעיתים נדירות הצרורות נחתמו בבולות, ייתכן כבקרה על איכות הבצעים. משקל הצרורות משתנה ממטמון למטמון ואיננו אחיד.
מטמוני הכסף מעידים על עולם מסחר המתפתח בתקופת הברזל, התפשטות הפיניקית מערבה (הפקת כסף במערב ומסחר בו במזרח). בנוסף, ההרכב הכימי והאיזוטופי מתחקה אחר מקורו ותיארוכו שווה לתיארוך ההתפשטות הפיניקית מערבה (ראה מטה).
בצע כסף.