תודות לגובהם ויכולתם לזהות אויבים ביעילות לג'ירף הבוגר אין כמעט איומים מצד טורפים. אויבו העיקרי של הג'ירף הוא האריה. האיום הגדול ביותר של הג'ירף הוא האדם. על אף מאמצים לשימורם, הג'ירף ניצוד בשל עורו ושערו. השיער משמש לעשיית צמידים וחבלים ובסודאן אוכלים בשר ג'ירף. הג'ירף צריכים להתמודד עם זבוב הצה צה הנוחת עליו ומוצץ את דמם. הג'ירפים משתמשים בזנבותיהם החזקים כדי לחבוט בזבובים והם מנהלים מערכת יחסים סימביוטית עם מספר מיני ציפורים שהעיקרי שבהם הוא זרזיר הבקר. זרזירי הבקר עומדים על גב הג'ירף, אוכלים את החרקים, המזיקים ולכלוך ובכך שומרים על ניקיון הג'ירף ואף מתריעים על טורפים בצפצופים עזים. ישנן גם מחלות הפוגעות בג'ירפים. הנוראה שבהן לפי אן דג (Anne Dagg) הייתה ה-Rinderpest אשר קטלה מאות ג'ירפים ב-1880. לפעמים המחלה שוב מופיעה באזורים קטנים. מגפה כזו שהופיעה ב-1960, קטלה כמחצית מאוכלוסיית הג'ירפות של קניה.
דרום אפריקה במלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה דרום אפריקה בין המדינות הראשונות שהכריזו מלחמה על גרמניה הנאצית. חיילי דרום אפריקה, שהייתה דומיניון של בריטניה הגדולה השתתפו לצד מדינות אחרות מחבר העמים הבריטי בקרבות באפריקה, באירופה ובזירות קרב אחרות.
הכרזת המלחמה.
ערב מלחמת העולם השנייה, היה "האיחוד של דרום אפריקה" במצב פוליטי עדין. בעוד שבאופן רשמי, מאז חקיקת חוק וסטמינסטר בשנת 1931 היה האיחוד דומיניון של בריטניה הגדולה ולכאורה בעל בריתה הטבעי במצב של מלחמה, וראש המדינה היה ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת. ראש ממשלת דרום אפריקה היה ג'יימס ברי מוניק הרצוג שייצג את המפלגה הלאומית האנטי-בריטית. מפלגה זו הקימה מסגרת פוליטית משותפת שנקראה "המפלגה המאוחדת" ביחד עם המפלגה הדרום אפריקאית שהנהיג יאן סמאטס הפרו בריטי. מפלגה זו שלטה בדרום אפריקה מאז שנת 1934, כאשר הרצוג שימש כראש הממשלה, ואילו סמאטס כשר המשפטים.
ב-3 בספטמבר 1939 הכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה הנאצית, ולכאורה הייתה דרום אפריקה מחויבת, כדומיניון, ללכת בעקבותיה. הרצוג סבר שעל דרום אפריקה להישאר נייטרלית, ואילו סמאטס תמך בכניסת דרום אפריקה למלחמה לצד בריטניה. הרצוג הגיש הצעה לפרלמנט כי דרום אפריקה תישאר נייטרלית, ואילו סמאטס הגיש הצעת החלטה ולפיה מנתקת דרום אפריקה את קשריה עם גרמניה. הבית דחה את הצעתו של הרצוג וקיבל את הצעת סמאטס ברוב של 80 קולות מול 67. כיוון שכך, הרצוג ניסה לפזר את הפרלמנט ולהכריז על בחירות כלליות, אך המושל הכללי של דרום אפריקה, סיר פטריק דאנקן סירב לכך. הרצוג התפטר, וסמאטס מונה להקים את הממשלה החדשה. סמאטס הוכרז לראש ממשלת האיחוד של דרום אפריקה, וב-6 בספטמבר 1939, הכריז האיחוד מלחמה על גרמניה.
כוח אדם.
עם הכרזת המלחמה מנה צבא דרום אפריקה אך אלפים בודדים של חיילים בסדיר ובמילואים. הצבא לא היה ערוך להילחם מחוץ לגבולות דרום אפריקה. במדינה לא היה נהוג גיוס חובה, אך התנאים הכלכליים הקשים הביאו להתלהבות לשירות בצבא, ולהתגייסותם של מאות אלפים, משניתנה להם ההזדמנות.
מדיניות הגזע הדרום אפריקאית הקשתה מאוד על גיוס כוח אדם מתאים, בשל כך שהשחורים גויסו אך לתפקידים שאינם תפקידי לחימה. בסך הכל התגייסו לצבא 211,193 לבנים (מתוכם כ-24,000 נשים לבנות) ו-123,131 שחורים, צבעוניים והודים. בנוסף לכך שירתו 63,341 אנשים מכל הגזעים כמתנדבים בשירות חלקי.
יאן סמאטס.
במהלך המלחמה קנה לעצמו סמאטס מעמד מיוחד בקרב בעלות הברית. הוא היה הגנרל הלא בריטי היחיד שצ'רצ'יל נועץ בו לעיתים קרובות. סמאטס היה לחבר בקבינט המלחמה הבריטי ב-1939, ובמאי 1941 מונה לפילדמרשל בצבא הבריטי. סמאטס הוביל את דרום אפריקה לחברות בארגון האומות המאוחדות, ונחשב לאחד מהמנהיגים החשובים של בעלות הברית. עם כל זאת, הייתה השתתפותה של דרום אפריקה במלחמה נושא מפלג, ובמהלך כל המלחמה עשו אנשי האופוזיציה בראשות הרצוג ודניאל פרנסואה מאלאן מאמצים לפגוע במאמץ המלחמתי. יוקרתו האישית של סמאטס נפגעה בקרב עמו כתוצאה מתמיכתו במלחמה, ובשנת 1948 הביס מאלאן את סמאטס בבחירות.
תרומותיה של דרום אפריקה בלחימה.
דרום אפריקה וכוחותיה המזוינים תרמו בזירות לחימה רבות. התרומה העיקרית הייתה באספקת כוח אדם, נשק וחומרי גלם במהלך המערכה במדבר המערבי ובמהלך המערכה במזרח אפריקה, אך התרומה התבטאה גם במתן אפשרות לספינות בעלות הבריטית לעגון בנמל ידידותי בדרכם מהאוקיינוס האטלנטי אל האוקיינוס ההודי, במתנדבים רבים לשורות ה-RAF, ובלחימה במערכות רבות נוספות.
לוחמי צבא דרום אפריקה לחמו לצד לוחמים נוספים ממושבות בריטניה והדומיניונים, ורבים מהם זכו לעיטורים צבאיים בריטיים, ולכך ששמם יאוזכר בהודעות רשמיות של הצבא הבריטי, לצד לוחמים בצבאות כצבא הבריטי וצבא הודו הבריטית. כך, למשל, אוזכר קולונל סטיבן מלוויל שהיה לאחר מכן מפקד הצבא הדרום אפריקאי, בציון לשבח במזכר בריטי רשמי בשנת 1943
ואלו תרומותיה העיקריות של דרום אפריקה ללחימה:
קורבנות ואבדות.
מספר ההרוגים הדרום אפריקאים במלחמה היה 12,046, מספר הפצועים היה 14,363, ו-16,430 חיילים הוכרזו כנעדרים או נפלו בשבי. עם זאת, בניגוד למדינות אחרות שלחמו במלחמה זו, לא סבלה דרום אפריקה הרוגים מקרב האוכלוסייה האזרחית.
צבי שרפשטיין
צבי שַרְפְשטיין (נכתב גם שארפשטיין) (באנגלית: Zevi Scharfstein; 15 במרץ 1884 – ג' בחשוון תשל"ג, אוקטובר 1972) היה מחנך וסופר עברי, מחבר ספרי לימוד למקצועות היהדות וספרי הדרכה למורים, מילונאי ומו"ל יליד פודוליה שפעל רוב ימיו בארצות הברית. פרופסור בבית המדרש למורים בניו יורק שעל יד בית המדרש לרבנים באמריקה במשך ארבעה עשורים, מייסד ועורך הוצאת הספרים "שילֹה". בהוראתו בבית המדרש למורים ובעבודתו הספרותית הרים תרומה ניכרת להכשרת מורים עבריים ביהדות התפוצות.
קורות חיים.
שרפשטיין נולד בדונוביץ שבפלך פודוליה, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בנם של חנה לבית בוקסיר ודב שרפשטיין. בילדותו למד בעזרת מורים פרטיים תנ"ך, תלמוד וספרות.
כבר בגיל 17 החל לפרסם מאמרים בעיתונים "המליץ" ו"הצופה". בגיל 21 עבר לגליציה, שם לימד וניהל בתי הספר העבריים "שפה ברורה" בבז'ז'ני (1906) ובטרנוב (1909), ונבחר כמנהל הלשכה הפדגוגית של הסתדרות המורים העבריים באוסטריה עד לשנת 1914. שרפשטיין המשיך לפרסם מאמרים בשבועון "המצפה", שיצא בקרקוב.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, היגר לארצות הברית. שם נתמנה כעורך ספרי לימוד בלשכת החינוך של הקהילה היהודית בניו יורק. בנוסף, ערך ירחון לילדים בשם "שחרות".
שרפשטיין היה מחנך ופרופסור בבית המדרש למורים שעל יד בית המדרש לרבנים באמריקה, וכיהן בתפקיד זה במשך ארבעים שנה.
בניו-יורק ייסד שרפשטיין את הוצאת "שילה", שיוחדה לספרי לימוד. על הישגיו זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מבית המדרש לרבנים והמדרשה ללימודי יהדות בשיקגו. היה יושב ראש ועד התעודות למורים ולמנהלים עברים מטעם ועד החינוך הניו-יורקי, וערך את ביטאון מועצת המחנכים באמריקה "שבילי החינוך".
שרפשטיין זכה במספר פרסים, עבור האוטוביוגרפיה "היה אביב בארץ" זכה ב"פרס לואיס למד" בארצות הברית, עבור "גדולי חינוך בעמנו", זכה ב"פרס קסל" ממקסיקו.
משנת 1950 כיהן כנשיא כבוד של "מסד" - המחנות העבריים. משנת 1952 כיהן כנשיא אגודת פא"ן העברי.
שרפשטיין ביקר מספר פעמים בישראל. ספרו הגדול (בן חמשת הכרכים) "תולדות החינוך בישראל" זיכה אותו בשנת 1965 בפרס החינוך של עיריית תל אביב.
בשנת 1967 תרם את ספרייתו לבית הסתדרות המורים בתל אביב.
היה אב לשולמית ולבן-עמי שרפשטיין, פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל (תשס"ה).
שרפשטיין נפטר בשנת 1972, בשיבה טובה, בגיל 88.
ספריו.
זיכרונות:
לקריאה נוספת.
ביבליוגרפיה של פרסומיו:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
צבי שארפשטיין
מלחמת העבדים הראשונה
מלחמת העבדים הראשונה הייתה מרד העבדים הראשון שפרץ ברפובליקה הרומית בין השנים 132-135 לפנה"ס. הייתה זו המלחמה הראשונה מתוך שלוש מלחמות העבדים שכוונו כנגד האימפריה הרומית. המרידה החלה בעיר אֵנָּה שבסיציליה והתפשטה על פני כל האי. את הכוחות המורדים הובילו נביא בשם אֵאוּנוֹס ומצביא בשם קלֵאוֹן. ההסבר לפרוץ המרד נעוץ ביחס המזלזל של האדונים לעבדיהם באי סיציליה ששגשג באותה עת מבחינה כלכלית וגרם לכך שרבים מהאדונים חיו חיי מותרות והחלו להתנשא ולהתעלל בעבדים. המרד נגמר לאחר שהקונסול פּוּבּליוס רוּפּיליוס צר על העיר אנה וחיסל את ההתקוממות.
הרקע למרד.
הרפובליקה הרומית כבשה את סיציליה מקרתגו במהלך המלחמה הפונית השנייה בשנת 210 לפנה"ס. במשך מספר עשרות שנים הרומאים החלו ליישב את סיציליה והביאו לשינויים חברתיים ותרבותיים. כחלק מתוצאות המלחמה, רבים מתושבי רומא התעשרו מהניצחונות הצבאיים של רומא, ובמקביל עבדים חדשים רבים הגיעו לשטחי הרפובליקה הרומית כתוצאה מן המלחמה. עבדים רבים שכאלו הגיעו גם לבעלי אחוזות בסיציליה. חלק מהם, ובעיקר הצעירים יותר, עסקו ברעיית צאן, אך רבים אחרים הועסקו בעבודות חקלאיות קשות". היחס אל העבדים מצד האדונים נחשב לקשה מאוד, ורבים מן האדונים הואשמו בממשל לא תקין. האדונים העניקו לעבדים מעט מאוד מזון וביגוד, ולעיתים קעקעו את עורם כדי לסמן בעלות עליהם. כפי שמתאר ההיסטוריון היווני דיודורוס: