ביוגרפיה.
פריה היא בתו של האל ניורד, אחותו של האל פרייר ואשתו של אוֹד. לא ידוע רבות על אוד מלבד זאת שיצא למסעות ממושכים, וייתכן והיה בן תמותה. בהיעדרו בכתה פריה ודמעותיה היו זהב אדום.
פריה היא בעלת השרשרת בְריסינְגַמֶן (בתרגום חופשי: "תכשיט בוער" או "תכשיט זוהר"). עם השרשרת על צווארה, שום גבר – בן תמותה או אל – לא מסוגל לסרב לה. לפי מקורות מסוימים, קיבלה פריה את השרשרת מארבעה גמדים ובתמורה בילתה לילה עם כל אחד מהם. בנוסף, היו ברשותה גלימת נוצות שאיפשרה לה להפוך לנץ ומרכבה הרתומה לשני חתולים. ביתה נקרא פוֹלְקְוַנְג (בתרגום חופשי "מישור האנשים") וההיכל המרכזי בו נקרא סֵסְרוּמְניר (בתרגום חופשי "היכל המושב").
כחלק מהמאבק בין האלים לענקים ניסו הענקים לקחת את פריה מספר פעמים – על ידי חטיפה, כתשלום על מלאכה או באמצעות סחיטה. האלים הרשו לעצמם לנהל מערכות יחסים עם ענקיות אולם רצו לשמור על עליונות ולכן לא איפשרו לאלות להתחתן עם ענקים. מסיבה זו, כל ניסיון לגזול את פריה מהאלים גרם לחרדה ואלה עשו שימוש בכל האמצעים כדי להכשיל אותו, רובם נגמרו בהרג הענקים המעורבים.
פולחן דתי.
לפי עדויות שונות, בתקופה הוויקינגית היה נהוג לסגוד לפריה על ידי טקס פרוע בשם סיידר (Seidr). כותבים לטיניים שונים מזכירים את הטקס בקצרה, אולם מציינים שאופיו כה גס עד שלא ראוי לפרט עליו. ככל הנראה, כלל הטקס פולחן במסגרתו לבשו גברים בגדי נשים. באיסלנד, ידוע כי פריה מילאה תפקיד חשוב באמונתם הדתית של המקומיים. במאה העשירית, במהלך ויכוח בין נוצרים לפגאנים, משורר נוצרי קילל אותה ועקב כך הוגלה מהאי.
בתרבות.
כוכב הלכת המינורי שהתגלה על ידי היינריך לואי ד'ארה באוקטובר 1862 נקרא על שמה.
מערכות לא לינאריות
מערכות לינאריות
תשעה באב
תשעה באב הוא יום תענית מדרבנן ושיא תקופת האבלות של ימי בין המצרים. תענית זאת היא החמורה מבין ארבע התעניות על חורבן בית המקדש, ומתאבלים בה על אסונות שונים שאירעו לעם היהודי לאורך הדורות, בדגש על אסונות שהתחוללו סמוך ליום ט' באב. האירועים שהתחוללו, לפי המסורת, ביום זה, גרמו לגלות עם ישראל בתקופות שונות ולבסוף הובילו לגלות בת כאלפיים שנה.
בניגוד לשאר התעניות שהחובה להתענות בהן היא מדרבנן, תענית זו נמשכת מערב עד ערב (ולא מבוקר עד ערב) וכוללת את כל חמשת העינויים הנהוגים ביום הכיפורים. בנוסף, כוללת התענית מנהגי אבלות מיוחדים, כמו ישיבה על הרצפה ואיסור על לימוד תורה. עם תחילת התענית נהוג לקרוא בציבור את מגילת איכה, ולאורך היום לומר קינות על חורבן הבית ואסונות אחרים. במקרה שט' באב חל בשבת (כ־28% מהשנים), התענית נדחית מפניה לי' באב ומתחילה משקיעת החמה במוצאי שבת.
לפי המסורת, לאחר ביאת המשיח ובניית בית המקדש השלישי, יהפוך תשעה באב ליום של חג ושמחה, כשאר הצומות על החורבן. בתלמוד הירושלמי נאמר כי מלך המשיח נולד בתשעה באב.
צרות תשעה באב.
בתנ"ך.
הצום מוזכר שלוש פעמים בספר זכריה:
המונח "צום החמישי" מתייחס לחודש החמישי במניין החודשים המתחיל מניסן, הוא חודש אב.
על פי חז"ל.
הרקע לקביעת תענית בתשעה באב ודיני התענית מתוארים במשנה:
אירועים מאוחרים.
לאורך ההיסטוריה היהודית התרחשו אירועים טרגיים נוספים בתשעה באב. בדומה לחורבן בתי המקדש, שהאירועים שהובילו אליהם החלו לפני תשעה באב עצמו ונמשכו לאחריו וכן בשל החשש מסכנה, מנהגי האבלות מתחילים בהדרגה לפני תשעה באב ונמשכים לתוך עשרה באב. לאורך השנים גם אירועים שקרו בסמוך ליום עצמו נתפסו כחלק מהצרות של תשעה באב. בין האירועים המאוחרים:
בקינות לתשעה באב.
בכמה קינות לתשעה באב, לפי מנהגי העדות השונים, המקוננים מסבירים שרצוי שלא להוסיף "ימי צער", ולכן ביום זה בוכים על כל האסונות שקרו בעקבות החורבן והגלות, ובפרט על אסונות שהתחוללו בסביבת זמן זה.
לפי נוסחי מנהג האשכנזים צורפו קינות על הריגת יהודי שפירא ורמיזא ומגנצא במסעי הצלב, על שריפת התלמוד, ומאוחר יותר על פרעות ת"ח ות"ט.
סיפור חנה ושבעת בניה מופיע בקינות של יהודי ספרד והמזרח וסיפור עשרת הרוגי מלכות בקינות של יהדות אשכנז. בנוסחי עדות המזרח מופיעות קינות המזכירות את גירוש ספרד, וכן יש מיהודי ארצות האסלאם המוסיפים קינות על פרעות שאירעו במקומם.
כיום מקובל בקהילות רבות לומר קינות על השואה בתשעה באב ובשאר התעניות, ובעיקר בעשרה בטבת שבו מציינים את "יום הקדיש הכללי".
בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות, שהחל במוצאי תשעה באב, חוברו קינות מתאימות, בין השאר על-ידי הרב משה ביגל, הרב שלום דב וולפא, הרב יהושע בוך, הרב גבריאל קדוש, הרב יואל אליצור, נעם ארנון ועוד. לעומתם, הרב חיים נבון והרב יובל שרלו התבטאו נגד מנהג זה.
מועד התענית.
התענית בתקופת גלות בבל.
בית המקדש הראשון חרב בשנת 586 לפנה"ס, ולפי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית בשנת ג'של"ח, שהיא 422 לפנה"ס.
קיומו של צום בחודש אב שנקבע לאחר חורבן בית המקדש הראשון מוזכר כבר בספר זכריה (שזמנו מתוארך לסוף תקופת גלות בבל ותחילת ימי בית המקדש השני), אך ללא פירוט באיזה יום בחודש חל הצום. בספר מתוארת משלחת מבבל שנשלחה אל כהנים ונביאים בארץ ישראל עם שאלה לגבי עצם התענית בחודש אב, וזאת לאור התהליך ההפוך: שיבת ציון ובניית בית המקדש השני:
התשובה למשלחת היא סדרת נבואות ארוכה הכוללת דברי מוסר על חשיבות תיקון המעשים הרעים העולה בהרבה על חשיבות הצום, ונבואות נחמה על בניין ירושלים ויהודה. בסיום מופיעה נבואה על הפיכת הצומות לימי שמחה:
ההנחה היא שהצום המוזכר בספר זכריה התקיים בתשעה באב או בסמוך לו, בהתאם לכך שיום חורבן בית המקדש הראשון מתוארך לז' באב בספר מלכים, ולי' באב בספר ירמיהו. הגמרא במסכת תענית שדנה בסתירה זו בתאריך, מייחסת את החורבן לתקופה שבין שני תאריכים אלו, ואת עיקרו של החורבן ליום ט' באב.
התענית בתקופת בית שני.
הדעות חלוקות בשאלה האם צום תשעה באב התקיים במהלך תקופת בית שני.
בתקופת בית שני מוזכר התאריך תשעה באב בהקשר של יום קורבן עצים, אשר נחשב יום שמחה (מאוחר יותר נדחה קורבן עצים זה לט"ו באב מסיבות שונות) יש שכתבו שקרבן העצים נקבע ליום זה בכוונה, על מנת לקיים את נבואת זכריה על הפיכת ימי צום לימי שמחה. לעומת זאת, הרמב"ם כותב בפירוש המשנה כי צום תשעה באב נהג גם בזמן שבית המקדש השני עמד על תילו, אך רבים חלקו על דעה זו של הרמב"ם.
יש שהסבירו כי גם לשיטת הרמב"ם לא היה צום קבוע ביום תשעה באב בתקופת בית שני, אלא קיום הצום היה תלוי בנסיבות המדיניות: כאשר הייתה עצמאות לישראל לא נהג הצום, וכאשר אבדה העצמאות נהג הצום.
במשנה במסכת תענית (שנערכה בתקופה שלאחר מרד בר כוכבא וחורבן בית המקדש השני), מוזכר לראשונה התאריך "תשעה באב" כיום צום על חורבן בתי המקדש הראשון והשני. התלמוד בבלי מביא ברייתא המסבירה כיצד הוחלט על תאריך תשעה באב כיום חורבן בית המקדש הראשון, לאור המקורות הסותרים המציינים את יום החורבן כז' באב וכי' באב:
בניגוד להלכה שנקבעה, דעת רבי יוחנן הייתה שראוי היה לקבוע את התענית בעשרה באב, "מפני שרובו של היכל בו נשרף", אולם חכמים שחלקו עליו העדיפו את קביעת הצום ביום בו התחילה הפורענות, ולא ביום בו היה עיקר הפורענות. עם זאת, מנהגי אבלות מצומצמים נקבעו ליום י' באב.
יום הצום בלוח העברי.
על פי סדרו של הלוח העברי הקבוע, ט' באב חל תמיד באותו יום בשבוע שבו חל יום ראשון של פסח שלפניו, ועל כן הוא יחול רק בימים ראשון, שלישי, חמישי או שבת (כאשר חל תשעה באב בשבת, הוא נדחה ליום ראשון). צום תשעה באב נמשך משקיעת החמה של היום שלפניו ועד צאת הכוכבים בסופו, כלומר כ־24 שעות וחצי. מאחר שצום זה הוא מדרבנן ולא מהתורה, אין בו חובת תוספת לעיקר היום, בניגוד לשבת ויום כיפור הקבועים מהתורה, ולהם תוספת שבת ותוספת יום כיפור עוד טרם שקיעת החמה.
הלכות תשעה באב.
ערב תשעה באב.
ימי בין המצרים הם שלושת השבועות שמתחילים בתענית שבעה עשר בתמוז וממשיך בשבת חזון ומסתיימים בתשעה באב. במהלך תקופה זו נוהגים דיני אבלות שונים שחומרתם עולה ככל שקרב תשעה באב: החל מי"ז בתמוז, ראש חודש אב, השבוע שחל בו תשעה באב, ערב תשעה באב ולבסוף תשעה באב עצמו.
דיני סעודה מפסקת.
חז"ל אסרו לאכול בשר ולשתות יין בסעודה המפסקת (סעודה הנערכת סמוך לתחילת הצום) בערב תשעה באב. איסור זה מופיע כבר במשנה, אך ברוב עדות ישראל נהגו להחמיר ולא לאכול בשר או לשתות יין כבר מראש חודש אב (מנהג האשכנזים וחלק מהספרדים) או בשבוע בו חל תשעה באב (מנהג חלק מהספרדים). התימנים והעיראקים נמנעים מבשר ויין רק בסעודה המפסקת, כמו שכתוב במשנה.
בסעודה המפסקת אסור לאכול יותר מתבשיל אחד, וישנן דעות שונות להגדרת תבשיל בעניין זה. כמו כן יש להימנע מאכילה בקבוצה של שלושה אנשים ויותר ביחד, על מנת שלא להתחייב בזימון בברכת המזון.
ישנם רבים הנוהגים לאכול ביצה קשה בסעודה זו, ולשים עליה אפר – כמנהג אבלים. הביצה נחשבת כתבשיל, לפיכך הנוהגים מנהג זה אינם אוכלים תבשיל נוסף בסעודה. אחרים נוהגים לאכול אורז עם עדשים, הן משום צורתם העגולה של העדשים המסמלת את מעגל החיים, והן משום שעדשים נחשבים למאכל אבלים.
רבים נוהגים לאכול סעודה רגילה זמן מה לפני תחילת הצום, ומאוחר יותר, דקות לפני כניסת הצום, לאכול סעודה מפסקת סמלית לפי דיניה.
בשנה שבה חל תשעה באב במוצאי שבת (בין אם ט' באב חל ביום ראשון, ובין אם חל ביום השבת והצום נדחה למוצאי שבת), הסעודה המפסקת היא למעשה סעודה שלישית של שבת, ולכן מותר לאכול ללא כל ההגבלות הללו, היות שאין נוהגים מנהגי אבלות בשבת.
חמשת העינויים.