כדי להיחלץ מאזור הכלא ולאתר את סרז', נעזר גוסטב ב"אחוות המפתחות המצטלבים" - אחווה סודית של קונסיירז'ים בבתי מלון יוקרתיים ברחבי היבשת. חברי האחווה דואגים לחילוצם של גוסטב וזירו ומאתרים את מקום מחבואו של סרז', במנזר מבודד בהרים. גוסטב וזירו שמים פעמיהם אל המנזר ומאתרים את סרז', המגלה להם שקיימת צוואה נוספת של מאדאם ד., שתוכננה להיכנס לתוקף במקרה בו תירצח. בטרם מגלה להם סרז' את מיקומה של הצוואה השנייה, הוא נרצח בידי ג'ופלינג, שעקב אחרי גוסטב וזירו למנזר. ג'ופלינג נמלט מהמנזר בסקי, וגוסטב וזירו רודפים אחריו על מזחלת שגנבו. כאשר הם מתעמתים על קצה צוק, משליך זירו את ג'ופלינג לתהום וכך, מציל את גוסטב ממוות. השניים נמלטים מכוח המשטרה של הנקלס המגיע למקום.
גוסטב וזירו חוזרים למלון בעוד זוברובקה נמצאת על סף מלחמה. כאשר הם מגיעים, הם מגלים כי הצבא השתלט על המלון והפך אותו למחנה צבאי. גוסטב, המאוכזב מדעיכת העולם התרבותי כפי שהכיר אותו, נשבע לא לדרוך יותר במלון. אגתה מצטרפת אל גוסטב וזירו ונכנסת למלון כדי לחלץ ממנו את הציור, אך שם נתקלת בדמיטרי. קרב יריות מתפתח וסוחף במהרה גם את החיילים במלון, היורים ללא אבחנה אלה באלה; במהלך ניסיונה של אגתה להבריח החוצה את יצירת האומנות, נקרע נייר העטיפה מעל הציור, ומתגלה המעטפה שהטמין סרז' בגב הציור. מתברר שהמעטפה מכילה את צוואתה השנייה של מאדאם ד. גוסטב מנוקה מאשמת רציחתה של מאדאם ד., ומהצוואה מתברר כי הורישה לו, בנוסף לציור, גם חלק נכבד מרכושה, וכן את המלון, שמתברר שהיה בבעלותה.
בינתיים פורצת המלחמה, ולאחר זמן קצר, זוברובקה נכבשת על ידי צבא זר. חיילי הכיבוש עולים לרכבת בה נוסעים גוסטב וזירו. הם אינם מכירים במסמכיו הזמניים של זירו החתומים על ידי הנקלס, ואחד מהם מכה את זירו בקת רובהו. גוסטב, בניסיונו להגן על זירו, מורד מהרכבת על ידי החיילים.
שוב בשנת 1968, מספר זירו המבוגר לסופר הצעיר שגוסטב הוצא להורג בשל ניסיונו להתנגד לחיילים, ושאגתה מתה שנתיים לאחר מכן ממחלה, יחד עם ילדם הפעוט. זירו מחליט להמשיך ולהחזיק בכל מחיר במלון, אותו קיבל לבעלותו כיורשו של גוסטב. זאת, כדי לשמר את זכרם של אגתה וגוסטב ואת זכרה של תקופה שהייתה ואיננה עוד, על אף שהוא טוען שהכיר בכך שעולמו של גוסטב למעשה נעלם כבר מזמן, עוד בטרם החל הוא עצמו לעבוד במלון.
שוב בזמן ההווה, הנערה על הספסל שליד האנדרטה מסיימת לקרוא את הספר.
הפקה.
הסרט, שהוא הפקה בריטית-גרמנית, צולם כולו בגרמניה. צילומי החוץ נעשו בברלין וברחבי מדינת סקסוניה, בעיקר בעיר גרליץ. צילומי פנים המלון נעשו למעשה בבניין ששימש בעבר את חנות הכלבו הגדולה "גרליצר וארנהאוס", בניין בסגנון ארט נובו בעל מבואה ענקית ששימשה בצילומים כקומת הלובי של המלון. הצילומים התקיימו בין ינואר ומרץ 2013. עיצוב המלון נעשה בהשראת מלונות ותיקים קיימים במרכז אירופה, ובצילומי חזית המלון והנוף הסובב אותו נעשה שימוש רב במיניאטורות.
הסרט יועד לצאת לאקרנים במרץ 2014, אך יציאתו הוקדמה ל-6 בפברואר על מנת שיפתח את פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. הוא התקבל בביקורות נלהבות. בין השאר זכה לציון 92% באתר הביקורות Rotten Tomatoes.
מועמדויות ופרסים.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב ל"סרט הטוב ביותר לקומדיה או מחזמר". מלבד זה, הוא היה מועמד בשלוש קטגוריות נוספות בתחרות:
הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אוסקר וזכה בארבעה:
הסרט היה מועמד לאחד עשרה פרסי באפט"א וזכה בחמישה:
פרסים נוספים בהם זכה הסרט, היו בין היתר:
ברנרד קרוסל
ברנרד הנריק קרוסל (בהולנדית: Bernhard Crusell; 15 באוקטובר 1775 - 28 ביולי 1838) היה נגן קלרינט, מלחין ומתורגמן שוודי-פיני.
שנים ראשונות.
קרוסל נולד באושיקאופונקי (Uusikaupunki), פינלנד, למשפחה ענייה שעסקה בכריכת ספרים. סבו ברנהרד למד את המקצוע בטורקו, לאחר מכן התיישב בפורי שם נולדו תשעת ילדיו בהם ג'ייקוב אביו של קרוסל. לאחר שג'ייקוב סיים את התמחותו ב-1765, הוא עבר לאושיקאופונקי שם נשא לאישה את הלנה ילנדר, אך שנה מאוחר יותר היא נפטרה. בשנת 1769 הוא נשא בשנית את מרגרטה מסמן לאשה, מנישואים אלו נולדו ארבעה ילדים, אך ברנהרד היה היחיד מביניהם להגיע לבגרות. קרוסל תיאר מאוחר יותר את תקופת חייו זו כשהוא משתמש בגוף שלישי:
"בעיירת הולדתו הקטנה היה אדם אחד בלבד שהיה פעיל מוזיקלית, עוזר חנות שבערבים ניתן היה לשמוע אותו מנגן בחליל להנאתו. לילה אחד, ברנרד בן הארבע ישב ברחוב, נשען על הקיר, מרגיש על גג העולם ומעריץ את המנגינות המתוקות. ההורים, שחיפשו אחרי בנם זמן רב, נזפו בו קשות, אבל את הילד זה לא עצר מלחזור בערב שלמחרת לפינתו האהובה. הפעם הוא גם קיבל מכות עבור חוסר הציות. אך דבר לא הועיל וההורים נאלצו להשלים עם "השגעון" מקווים שכשהחליל ישתתק הבן יחזור הביתה."
בהיותו בן שמונה, עברה המשפחה לנורמרבי (Nurmijärvi), עיירה הממוקמת 23 קילומטרים צפונית להלסינקי. העניין שלו במוזיקה המשיך והוא למד לנגן משמיעה בקלרינט של חבר. זמן קצר אחרי זה הוא החל לקבל את ההדרכה הראשונה שלו מנגן, חבר בלהקה צבאית.
ב-1788 כשהוא בן 13, חבר של המשפחה שהיה מודע ליכולותיו הטבעיות של הנער, לקח אותו לסואומנלינה לפגוש את סרן ולנסטירנה. סואומנלינה היא מצודה שוודית שבנויה על חמישה איים למול חופי הלסינקי. הקצינים המשכילים שבמצודה היוו השפעה משמעותית על העיר מבחינה תרבותית ופוליטית. הסרן התרשם עמוקות מנגינתו של ברנרד הצעיר, ומיד הזמינו להתגייס כמתנדב לתזמורת הצבאית שהייתה במקום. משפחתו של ברנרד קיבלה מקום מגורים במצודה, והוא עצמו קיבל חינוך מוזיקלי לצד לימודים בבית ספר לשפות.
ב-1791 ולנסטירנה עבר לסטוקהולם ולקח איתו את פרי טיפוחיו לשוודיה. למרות שקרוסל חי את רוב חייו בשוודיה, הוא תמיד ראה עצמו כפיני, ובמכתבים מאוחרים הוא כינה את עצמו איש פינלנד, כמו כן את יומני המסע שלו כתב בפינית.
קריירה כקלרינטן.
בסטוקהולם המשיך בלימודי הקלרינט וביסס את עצמו כסולן, ב-1792 כשהוא בן שש עשרה הוא מונה למנהלה של להקת החטיבה שלו, שנה לאחר מכן הוא מונה לנגן הקלרינט הראשון בתזמורת המלכותית (Kungliga Hovkapellet) שנוהלה על ידי המורה שלו באותו זמן המלחין הגרמני אבה פוגלר. בשנת 1798 הוא קיבל מלגה לשם נסיעה לברלין להשתלם בנגינה אצל נגן הקלרינט הידוע פרנץ טאוש (1762–1817). בבית הספר לקלרינט שטאוש הקים, הדגישו את איכות ויופי הצליל על טכניקה. קרוסל התקדם מהר, ולפני שחזר לשוודיה, ניגן בקונצרטים בברלין ובהמבורג, וזכה לביקורות חיובית בעיתונים.
קרוסל חי את שארית חייו בשוודיה, רק פעם אחת חזר לפינלנד למסע קונצרטים ביולי 1801.
בעקבות הכרות עם שגריר צרפת בסטוקהולם הוא נסע ב-1803 לפריז, שם הוא למד עם Jean-Xavier Lefèvre בקונסרבטואר של פריז. בהמלצתו רכש קרוסל פייה של Michel Amlingue וקלרינט בדו של ז'אן ז'אק באומן בעל שישה מנופים.
עד סביבות 1800 היה קרוסל מנגן עם העלה בצד העליון של הפייה, ייתכן בשל מחסור בשיניו העליונות.
בזמן זה התפנתה משרת הקלרינטן הראשון בתיאטרון האיטלקי בפריז, גוסטב אדולף הרביעי מלך שוודיה דחה את עתירתו להארכת החופשה, וקרוסל נאלץ לחזור לסטוקהולם, כפיצוי הוא קיבל את המינוי כמנהל להקת גדודי שומרי הראש, הוא המשיך לנגן עם התזמורת המלכותית של שוודיה עד 1833.
ביוני 1811 נסע קרוסל שוב לגרמניה, בברלין פגש את טאוש, בלייפציג פגש בתורמים ובדרזדן רכש קלרינט של הנריך גרנסר בעל 11 מנופים. ב-1822 הוא נסע שוב לדרזדן וקנה קלרנטים נוספים. במוזיאון כלי הנגינה בשוודיה ישנם חמישה קלרינטים מתוצרת גרנסר.
במהלך הקריירה שלו הפך קרוסל לסולן מפורסם, לא רק בתחומי שוודיה אלא אף בגרמניה ואנגליה. הוא ניגן יצירות מאת בטהובן, קרומר, מוצרט ועוד רבים. מתוך כחמישים ביקורות בעיתונים אף לא אחת הייתה שלילית. קרל אברהם מנקל (1802 - 1868) היה מבקר המוזיקה של עיתון חדשות שוודי, תיאר את הצליל העגול של קרוסל, את אחידות הגוון לכל אורך המנעד ואת נגינת הפיאניסימו המיוחדת שלו.
קריירה כמלחין.
בין 1791 ל-1799 למד קרוסל תורת המוזיקה והלחנה עם אבה פוגלר ועם מורה גרמני נוסף תושב סטוקהולם דניאל בוריץ. ב-1803 בעת שהותו בפריז למד בקונסרבטואר עם פרנסואה ז'וזף גוסק והנרי ברטון.
הוא הלחין יצירות קאמריות וקונצ'רטי, חלקם עבור עצמו אבל גם עבור נגנים עמיתים בתזמורת המלכותית בכלי נשיפה כדוגמת בסון. ב-1811 הוא ניצל את שהותו בלייפציג ליצירת קשרים עם המו"לים הגדולים שם.
בין השאר הוא הלחין שירים מאת משוררים שוודים כטגנר (Esaias Tegnér), יצירות למקהלת גברים, מוזיקה לתיאטרון ועיבודים לתזמורת צבאית לקטעים מאת רוסיני, שפוהר וובר.
בהיותו במקביל בלשן מוכשר, תרגם קרוסל את האופרות האיטלקיות, הצרפתיות והגרמניות משל מוצרט ורוסיני לשוודית, והכינם לביצוע בשודיה. על עבודתו זו זכה במדליית זהב של האקדמיה השוודית.
פסטיבל קרוסל.
מאז 1982 מתקיימת בכל שנה בקיץ שבוע קרוסל בעיר הולדתו אושיקאופונקי, הפסטיבל מוקדש ליצירות לכלי נשיפה מעץ, המנהל האומנותי הוא ג'וזי סרקה.
כריס דה בורג
מיכאל בן-נפתלי
מיכאל (מישקה) בן-נפתלי (26 בנובמבר 1921 – 24 בפברואר 2008) היה ספורטאי ספורט נכים ישראלי. הוא בנה את עגלת ספורט הנכים הקרויה על שמו (מב"ן).
ביוגרפיה.