פארקר התלהב מהרעיון, גייס כספים רבים, ויצא בשנת 1909 לירושלים. כדי לחסום באיבן כל לשון רעה וביקורת שעלולות היו לצוץ בירושלים על המשלחת שהתנהלה בסודיות רבה, גייס פארקר למשלחתו את חוקר המקרא, תושב ירושלים האב לואי-איג וינסאן מבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה בירושלים. לוינסאן לא הייתה זכות החלטה בקביעת האסטרטגיה של החפירה, כלומר היכן בדיוק יש לחפור, אך הוא הורשה לתעד את השרידים שנמצאו בחפירות.
תחילה התרכזה העבודה בגבעה שמעל למעיין הגיחון ובסביבתו. במערכת מחילות שנחפרו בעפר נתגלו קברים קדומים, קטע מביצור עבה, ופריטים נוספים. כן נוקתה נקבת השילוח מן הטין שהצטבר בה מימי קדם, וכאן נחשפו גם מנהרות קצרות נוספות. המשלחת גם חפרה את פיר וורן.
משלא נמצאו האוצרות המבוקשים באזור המעיין פנו בשנת 1911 אל הר הבית עצמו. פארקר הצליח לשחד את מרבית שומריו המוסלמיים של המתחם הקדוש אך ככל הנראה לא את כולם. משעבדו בחשאי בלילות, גילה זאת מי מהשומרים שלא היה בסוד העניין והרים קול זעקה שהביאה למהומה רבתי של תושביה המוסלמים של ירושלים. פארקר ואנשיו נמלטו בעור שיניהם מן הארץ. הפרשה זכתה להדים בעיתונות המקומית והבינלאומית.
תגובה אחרת הייתה של הברון רוטשילד (הנדיב הידוע) אשר שנה לאחר מכן רכש חלקת קרקע גדולה על המדרון המזרחי של הגבעה ושלח את הארכאולוג היהודי הצרפתי ריימון וייל לחפור בה (1914-1913).
זמן קצר לאחר שוך הסערה הוציא האב וינסאן לאור את דוח החפירה, בשתי גרסאות צרפתית ואנגלית. למרבה האבסורד, מחפירה שערורייתית יצא דין וחשבון מדעי חשוב ביותר. כך יכול היה וינסאן לקבוע סופית כי הגבעה הדרומית מזרחית של העיר, שבה איתר קברים מתקופת הברונזה הקדומה I, היא אמנם הגבעה היחידה בכל הסביבה שיש בה שרידים כה קדומים, ולכן בהכרח יש לזהותה עם עיר דוד המקראית. ניקוי נקבת השילוח ובעקבות כך מדידתה המדויקת בידי וינסאן הייתה לתיעוד מדויק ביותר, המשמש את המחקר הארכאולוגי עד ימינו.
חזק ונתחזק
יצירה פוליפונית
רפרף
עמנואל דונאיבסקי
ממלכת ססקס
וילקווישקי
וילקבישקי
אכזיסטנציאליזם
אבנזה
אֶבֶּנְזֶה (בגרמנית: KZ Ebensee) היה מחנה ריכוז נאצי לעבודת כפייה, שמבחינה מינהלית נחשב אחד ממחנות-המִשנה (מחנות חוץ) של מחנה הריכוז מאוטהאוזן. המחנה הוקם על ידי האס.אס בנובמבר 1943 בקרבת העיירה אבנזה שבאוסטריה עילית (שאז נקראה "רייכסגאו של הדנובה העילית"), למרגלות הרי האלפים. רוב עובדי הכפייה בו, כ-20,000 אסירים, הועבדו בו למוות. עם הקמתו היו כשליש מהאסירים במחנה יהודים, במשך השנים, על אף שהיהודים סבלו מהתנאים הגרועים ביותר והתמותה בקרבם הייתה הגבוהה ביותר, עלה אחוז היהודים במחנה לכ-40%. האסירים האחרים היו צוענים, רוסים, פולנים, צ'כוסלובקים וגם אסירים פוליטיים מגרמניה ואוסטריה.
היסטוריה.
מטרת עבודות הכפייה במחנה הייתה חציבה ובנייה של מערכת מנהרות בצלע ההר, שנועדו למפעל לפיתוח טילי V-2 והרכבתם. חלק קטן של המנהרות שהושלמו היו בעומק של כמה קומות ובאורך של 250 מטר לעומק ההר, מדופנות בבטון. עבודת החציבה והעברת הסלעים הכבדים נעשתה באופן ידני, בכל תקופות השנה ובכל ימות השבוע, בתנאים לא הומניים של קור קיצוני, תת-תזונה ומחלות.
רוב האסירים הגיעו מהמחנה הראשי וממחנות-המשנה האחרים של מאוטהאוזן. במחנה היו 25 צריפי מגורים, שלכל אחד מהם הוכנסו 750 אסירים. בנוסף היו במחנה בנייני מינהלה ומשרפה. למרות הצפיפות, היה מספר האסירים גבוה מיכולת האכלוס, וחלק מהאסירים נדרשו לשהות תחת כיפת השמים ללא הגנה.
בתחילה נדרשו עובדי הכפייה במחנה לעבוד מ-04:30 בבוקר עד 18:00 בחציבת המנהרות והרחבתן. לאחר מספר חודשי עבודה הוחלט כי העבודה תיעשה במשמרות במשך כל שעות היממה. גם בחודשי החורף לא נעשה כל מאמץ להגן על האסירים מפני קור החורף האוסטרי שלמרגלות האלפים, והתמותה עלתה באופן מתמיד. האסירים לבשו כותנות אסיר מבד דק ונעלו כפכפי עץ, או הלכו יחפים לאחר שהכפכפים התפרקו, למרות הקור. לא הייתה כל אפשרות להיגיינה ולרחצת הגוף לאחר הפרשות. מנות המזון כללו: בבוקר חצי ליטר תחליף קפה; בצהריים: שלושת רבעי ליטר של מים חמים המכילים קליפות תפוחי אדמה; ובערב, 150 גרם לחם. למרות תזונה זו נדרשו האסירים לעבודה פיזית קשה וסיזיפית. הגופות נערמו בערימות, ואחת לשלושה ימים נלקחו למשרפה. האסירים לא הורשו ללכת לשירותים ונדרשו להמשיך לעבוד כשברקע, באופן קבוע, צחנת הגופות וההפרשות. אסירים שלא עמדו במכסות העבודה נרצחו.
בשבועות האחרונים של המלחמה עלה שיעור התמותה ל-350 מתים ליום. הקרמטוריום לא היה מסוגל לעמוד בקצב שריפת הגופות, וגופות עירומות נערמו מחוץ לצריף כשהן חוסמות את הקרמטוריום עצמו. כדי לצמצם את העומס נחפרה תעלה מחוץ למחנה, והאסירים נדרשו להשליך אליה את הגופות, לשורפן ולכסותן בסיד.
כוחות בעלות הברית הגיעו אל המחנה ב-6 במאי 1945. עבור חלק גדול מהאסירים היה זה מאוחר מדי, וחלקם נפטרו בשבועות שלאחר מכן עקב תת-תזונה ומחלות.
לאחר המלחמה.
באתר הוקמו אנדרטאות הנצחה ושלטי הסבר על המחנה. במלאת שבעים שנה לשחרור המחנה, התקיימו במאי 2015 טקסי זיכרון באתר המחנה.
וילקובישקי
בלבירה וקלמנה
עבודות פרך
וילקבישק
סוס מכונף
מנחם אמיר
מנחם אמיר (20 ביולי 1930 – 21 במאי 2015) היה חוקר בתחום הקרימינולוגיה וממייסדי התחום בישראל. כיהן כפרופסור מן המניין במכון לקרימינולוגיה (בפקולטה למשפטים) באוניברסיטה עברית בירושלים.
ביוגרפיה.
מנחם אמיר נולד בתל אביב לאסתר (לבית פייקש) וזאב מנדלבוים (פקיד). יחד עם שתי אחיותיו, נולד כאחד משלישייה, שהייתה השלישייה הראשונה ביישוב. למד בגימנסיה הרצליה. בנערותו היה חבר בארגון "ההגנה", ובגיל 16 נעצר לאחר שבעת חלוקת כרוזים מטעם הארגון נקלע לעימות עם ערבי.
במלחמת העצמאות לחם כחבלן בפלוגה ג', של הגדוד השלישי בחטיבת יפתח של הפלמ"ח ונפצע קשה. ב-1950 החל בלימודים גבוהים. סיים לימודי תואר ראשון בסוציולוגיה וחינוך (1953) ולימודי תואר שני בסוציולוגיה ופסיכולוגיה (1958) באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך לימודיו עבד כמדריך חבורות נוער וכמדריך במוסד לאבחון עבריינים. עבודת הגמר שלו עסקה בנושא "נוער עולה ועבריינות". בשנה שבה סיים את לימודי התואר השני הוחלט באוניברסיטה על הקמת מחלקה לקרימינולוגיה, ואמיר נשלח ללימודי תואר שלישי בתחום באוניברסיטת פנסילבניה (1959–1965). בשנת 1965 סיים את לימודי הדוקטורט. במקביל לכתיבת הדוקטורט, שימש כמרצה זוטר, וגם הועסק במשטרת פילדלפיה ובבתי סוהר באזור כדי לאסוף נתונים למחקרו. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא "דפוסי אונס: העבירה והמעורבים בה כתופעה חברתית-תרבותית ולא רק פתולוגית-אישית", והייתה למחקר הסוציולוגי הראשון בעולם בנושא אונס.
בין השנים 1966–1999 היה חבר סגל במכון לקרימינולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. תקופה קצרה הרצה בתחום גם באוניברסיטת תל אביב (1971–1972). בשנת 1989 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין. שלוש פעמים כיהן כראש המכון לקרימינולוגיה (1977–1982, 1983–1984, 1989–1991). כפרופסור אורח הרצה וחקר בארצות הברית, בקנדה ובאוסטרליה. עבודתו הקיפה מגוון נושאים בתחומי עבירות אונס, פשע מאורגן וטרור. עבודת הדוקטורט שכתב היוותה בסיס לחקר תופעת האונס בנסיבות שונות ולפיתוח תחום הוויקטימולוגיה ("תורת הקורבן").
חקר תופעות העבריינות והגורמים להן הביא את אמיר לשמש יועץ ומומחה למניעת עבריינות ולתוכניות שיקום טיפול בעבריינים. בין היתר היה מעורב בהקמת מרכזי טיפול לקורבנות באונס, ניהל תוכניות טיפול באסירים משוחררים, והורה בנושאי שיטור ואתיקה במשטרה. עבודתו עם אנשים בעלי התמכרות לסמים הניעה אותו להיות ממקימי האגודה לזכויות האזרח, הרשות למלחמה בסמים ואגודת "אל סם". כן עמד אמיר בראש ועדת מחקר במינהלת הרשות לשיקום האסיר והיה חבר בוועדות ציבוריות וממלכתיות לנושאי זנות, פשע מאורגן ומלחמה בסמים. בתחום הפשע המאורגן הועסק כיועץ לממשלת הולנד וערך מחקרים עבור האו"ם.
לאחר פרישתו לגמלאות כפרופסור אמריטוס המשיך להרצות ולהנחות תלמידי מחקר ושימש ראש התוכנית ללימודי תואר ראשון בקרימינולוגיה ואכיפת החוק בחוג למדעי ההתנהגות במסלול האקדמי המכללה למינהל.
בשנת 2003 זכה בפרס ישראל לחקר הקרימינולוגיה.
מנחם אמיר נפטר במאי 2015, בגיל 84 ותרם את גופתו למדע.
חיים אישיים.
היה נשוי לד"ר דלילה אמיר (משנת 1954) ואב לשתי בנות.
מחנה הריכוז אבנזה
רייכסגאו של הדנובה העילית
מחלק תה
מְחַלֵּק תה הוא אדם שתפקידו לחלק משקאות חמים (בדרך כלל תה או קפה) לעובדי משרד, לרוב באמצעות עגלת תה ובשעות קבועות.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20 החל מקצוע זה להיעלם מן העולם, שכן מנהלי החברות והגופים שבהם הועסקו מחלקי תה העדיפו לספק לעובדיהם שתייה חמה באמצעים זולים יותר כגון פינות קפה בשירות עצמי, מכונות אוטומטיות, או שהפסיקו לספק שתייה חמה כליל. בסקר שנערך בבריטניה בשנת 2005, נמצא כי רק 2% מהעובדים קיבלו את התה שלהם ממחלקי תה, בעוד 66% הכינו לעצמם את התה בקומקום חשמלי ו-15% רכשו אותו במכונת שתייה.
חלוקת תה נחשבת למקצוע של צווארון ורוד, שכן רוב העוסקים בו הן נשים (בבריטניה אף מכונה התפקיד "Tea Lady"). בקומדיות בריטיות התבסס סטריאוטיפ של הנשים העוסקות במקצוע כנשים כבדות משקל בגיל המעבר. המקצוע נחשב גם לסמל לבזבזנות ולאי יעילות במגזר הציבורי, ובפרט בהסתדרות. בסדרה "כן, אדוני השר" אחת הדרכים שהוצעו תדיר לחיסכון כלכלי הוא קיצוץ בתקציב חלוקת התה, אף שלאורך חמש עונות הסדרה, לא נראתה אף לא מחלקת תה אחת.