ב-1898 יצא לאור הכרך הראשון בעבודת חייו, "ההיסטוריה של אוקראינה-רוס", שעל עשרת חלקיה עמל עד מותו וכיסתה את תולדות הארץ מימי קדם ועד לאמנת הדיאץ' ב-1658. לצד האיסוף של מקורות ראשוניים מרובים, לסדרה היה הרבה יותר מאשר תפקיד אקדמי גרידא. הרושבסקי הציג בה היסטוריוגרפיה לאומית אוקראינית מקיפה ומפורטת. עד אותה עת, שלט בכיפה הנרטיב ששרטטו היסטוריונים ממסדיים רוסיים, ראש וראשון להם וסילי קליוצ'בסקי. הם תיארו רצף לאומי-תרבותי שנמשך מרוס של קייב בימי הביניים, ושהתגלם באומה רוסית אחת נצחית, שהתפצלה לשלושה ענפים עקב כיבושים זרים: רוסיה רבתי, רוסיה הקטנה (היא אוקראינה) ורוסיה הלבנה. נסיכות מוסקבה, היורשת הלגיטימית של רוס הקדומה, איחדה מחדש את האומה כולה למן המאה ה-14, במה שלא היה תהליך התפשטות אלא שחרור חבלים שקרע האויב. הרושבסקי ערער כליל תמונת עבר זו והפכה על פיה. אוקראינה תוארה עתה כישות נבדלת, כהמשך עצמאי וישיר יותר של רוס הקדומה, והיו לה אינטרסים משלה. השפה האוקראינית לא הייתה ספיח נשחת של הלשון הרוסית; סיפוח נחלותיה המזרחיות לשלטון הצאר לא היה "איחוד מחדש" אלא כיבוש, וקציני הקוזאקים שהתנגדו לכך במאות ה-17 וה-18 לא היו בוגדים אלא ייצגו את שאיפות העם. ב-1904 פרסם הרושבסקי את עיקרי השקפתו זו, ואת התנגדותו לנרטיב הרוסי, בחשוב שבמאמריו, "אודות המתווה המקובל של ההיסטוריה 'הרוסית' (הגרשיים במקור) ושאלת המבנה ההגיוני לתולדות הסלאבים המזרחיים."
מהפכת 1905 רופפה את דיכוי התנועה הלאומית האוקראינית בידי הצאר, והורשו קיומם של מוסדות וארגונים פוליטיים. הרושבסקי חזר לרוסיה והחל בפעילות פוליטית נמרצת. הוא ייסד בסנקט פטרבורג את ביטאונה השבועי של אספת הצירים האוקראיניים בדומה. מן הבירה הקיסרית עבר לקייב, בה התמצב כמנהיגה, ולו האינטלקטואלי, של התנועה הלאומית. ב-1908 היה ממקימי "אגודת האוקראינים המתקדמים", גוף פוליטי חשאי שהיה הרוח החיה בה ותיאם את פעולות הארגונים השונים. הוא ייסד חוג משכילים לפי הדגם של "אגודת שבצ'נקו" והקים מספר כתבי-עת, שהוא היה כותב קבוע בהם. כדי לקדם את התודעה האוקראינית בקרב המוני האיכרים, החל להוציא לאור ב-1909 עיתון עממי ונגיש, "בכפר". בנוסף לפעילותו בחבלים בשלטון רוסיה, לא זנח את גליציה. ב-1910 מונה לראש אספת המורים האוקראינים בחבל, ופעל גם להקמת אוניברסיטה אוקראינית בלמברג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, השלטון הצארי הכביד שוב את ידו על הלאומנים האוקראינים. הרושבסקי נאסר לחודשיים, ואז הוגלה לסימבירסק, לקאזאן ולבסוף למוסקבה. הוא שוחרר לאחר מהפכת פברואר 1917, ושב לקייב כדי להנהיג את התביעה לריבונות, שמצדדיה ביקשו תחילה אוטונומיה במסגרת כלל-רוסית. הרושבסקי מונה מיד ליושב-ראש הראדה (מועצה) המרכזית, הפרלמנט המתהווה של אוקראינה, ונמנה עם סיעת הרוב בתוכה, "מפלגת המהפכנים הסוציאליסטים האוקראינים". בנובמבר, הוכרזה הרפובליקה העממית של אוקראינה. באפריל 1918 מונה לנשיא הראדה המרכזית של המדינה החדשה. מעורבותו בממשל באה לקצה מיד לאחר כן, עם ההפיכה שהעלתה לשלטון את המנהיג הסמכותני פבלו סקורופדסקי. הרושבסקי היגר מאוקראינה, יחד עם גולים פוליטיים אחרים ממפלגת המהפכנים הסוציאליסטים. בגלות, המשיך במפעלותיו האקדמיים, ובין היתר החל בחיבור היסטוריה כללית של הספרות האוקראינית.
מלחמת האזרחים הסתיימה בניצחון הבולשביקים ובסיפוח הטריטוריה של הרפובליקה העממית לברית המועצות. בניגוד לרוב הגולים הפוליטיים שנמלטו מאוקראינה באותן שנים, הרושבסקי הביע בכתביו נכונות הולכת וגדלה לקבל את השלטון החדש. הוא התעודד במיוחד ממדיניות הקורניזציה, שטיפחה את הלאומים והעניקה אוטונומיה תרבותית משמעותית. הסובייטים גמלו לו: ב-1923 נבחר לחבר באקדמיה הלאומית הכל-אוקראינית למדעים, וב-1924 שב לקייב הסובייטית. הצעד ספג ביקורת חריפה מחוגי הגולים. הוא הופקד על מחלקת ההיסטוריה באקדמיה, וחזר לעיסוק נמרץ גם בפולקלור ובאתנוגרפיה. מאמרים וספרים פרי עטו התפרסמו בקצב, ודור נוסף של מלומדים הוכשר על ידו באוניברסיטאות. ב-1926 נחוג יום הולדתו השישים כיום חג לאומי. אך ההתנגדות לגישתו ההיסטורית, שלא קיבלה את הפרשנות המרקסיסטית הדוגמטית ולא ביטאה בהכרח את העבר במושגים של מלחמת מעמדות, גררה בהדרגה עוינות כלפיו. החל מ-1929, עם הידוק השליטה של סטלין בברית המועצות, הוא הוקע והוצג כהיסטוריון לאומני וריאקציונרי. בעוד שהרושבסקי עצמו לא נעצר מעולם, כל כתבי-העת והמוסדות שהקים נסגרו, ורבים מתלמידיו נאסרו. הוא המשיך בעבודתו גם תחת התנאים האלו, ומאמרו האחרון פורסם זמן קצר לפני מותו
בקיסלובודסק מזיהום לאחר ניתוח.
ההיסטוריוגרפיה של הרושבסקי הייתה לטאבו בברית המועצות, וכמעט לא ניתן היה להשיג את ספריו. בפזורה האוקראינית באירופה ואמריקה, שרק בה המשיכה האסכולה של ההיסטוריה הלאומית, היא הייתה הגישה הבלעדית. עם נפילת הקומוניזם, הוכר הרושבסקי באוקראינה העצמאית כהיסטוריון הלאומי.
ווסיליבסקי (אי)
עמק סנטה קלריטה
עמק סנטה קלריטה (באנגלית: Santa Clarita Valley) הוא אזור ממוקם במחוז לוס אנג'לס. מרכז האוכלוסייה העיקרי של עמק סנטה קלריטה היא העיר סנטה קלריטה.
אטימולוגיה.
היו אלו מגלי ארצות ספרדים שנתנו לנהר סנטה קלרה את שמו על שם נקרא על ידי על שם הקדושה האיטלקייה קלרה מאסיזי. העמק נודע מאוחר יותר בשם "סנטה קלרה הקטנה", על מנת שיודגש כי מדובר במיקום שונה מהעיר סנטה קלרה . עם הזמן, "סנטה קלרה הקטנה" הפכה ל"סנטה קלריטה".
שריפות יער.
סנטה קלריטה מכילה גבעות יבשות רבות אשר מכוסות בצ'פארל, ועל כן מתרחשים בה מעת לעת שריפות בר. למרות ששריפות בר הכי שכיחות במהלך עונת קיץ ובמהלך עונת הסתיו, הן יכולות להתרחש בפועל לכל אורך השנה כל עוד שיש תנאי בצורת (כגון בדצמבר 2017). הסיכון להיווצרות של שריפות הוא הכי גבוה כאשר רוחות סנטה אנה נושבות לעבר אזור סנטה קלריטה מכיוון מדבר מוהאבי.
שריפות בולטות בעמק סנטה קלריטה לאורך השנים כוללות את השריפה של שנת 2007 , השריפה של שנת 2016 , השריפה של שנת 2017 , השריפה של שנת 2019 , והשריפה של 2019 .
אקולוגיה.
מינים בעלי חיים בולטים באזור עמק סנטה קלריטה כוללים בין היתר את השונר המצוי (בובקט), זאב הערבות, ואת העקב אדום הזנב.
אגאטו
אגאטו (באנגלית: Agattu) הוא אי באלסקה, אי בקבוצת איי ניר בקצה המערבי של האיים האלאוטיים. שטח האי 221.59 קילומטרים רבועים. אגאטו הוא אחד מהאיים הבלתי מיושבים הגדולים באיים האלאוטים. זהו האי השני בגודלו באיי ניר, אחרי האי אטו. הוא אי וולקני והררי במידה ניכרת. האי חסר העצים והשטחים הפתוחים שלו מכוסים בצמחייה דמוית טונדרה . גובה ההרים מגיע לשיא של 632 מטרים מעל פני הים. אורך האי 19.7 קילומטרים והרוחב כ-30 קילומטרים.
סביבה.
האי אגאטו הוכר כאזור קינון ציפורים חשוב (IBA) על ידי הארגון BirdLife International . באי ישנן שבע מושבות עופות ים גדולות, ואוכלוסיית העופות באי מוערכת בכ־66,000 פרטים. כ-1% מהאוכלוסייה העולמית של הקורמורנים אדומי-פנים ותוכי ים פסיפיים מקננים על האי, כמו גם עופות מסוגים אחרים כגון: חופיות, שחיינית צרת-מקור, פרוש רוסי אפור-כתר ורוד, גיבתון השלג ואחרים. אווזים אלאוטיים מסוג אווז מקרקר הושבו לאי לאחר שחוסלו השועלים מהאי בשנות ה-70 של המאה העשרים. חיסול השועלים באי אפשר גם להחזיר עופות מסוגים אחרים.
גאולוגיה.
האי אגאטו הוא ייחודי מבין האיים האלאוטיים הוולקניים בהיותו מורכב כמעט כולו מסלעי משקע המורכבים בעיקר מסיליקה אמורפית ודטריטוס עדין שמקורו באזור געשי.
אוכלוסייה.
חפירות ארכאולוגיות גילו עדויות ושרידים של אלאוטים שחיו באי אגאטו כבר בשנת 760 לפני הספירה. בהתבסס על מספר האתרים הארכאולוגיים המיושבים בו-זמנית באי, העריכו מומחים כי ייתכן שהאוכלוסייה העתיקה הגיעה למספרים של 500–1000 פרטים.. האי התגלה על ידי משלחת בראשות אלכסיי צ'יריקוב בשנת 1741, אך הם לא ירדו לחוף. לאחר שהגיעו הסוחרים הרוסים לאיים האלאוטים בשנת 1751 ונפגשו עם האוכלוסייה המקומית האלוטית, פחתה האוכלוסייה באגאטו. הסוחרים הרוסים שהו מספר שנים באיי ניר למטרת ציד לוטרות ים. האינטראקציות עם האלאוטים היו לפעמים אלימות. נווט רוסי נהרג על ידי המקומיים באגאטו בשנת 1761. בשנות ה-60 של המאה ה-20, כל תושבי איי ניר עברו לכפר אחד באי אטו. במהלך מלחמת העולם השנייה, תושבי הכפר אטו נלקחו לשבי ביפן, ובסיום המלחמה יושבו הניצולים מחדש באי אטקה .
וילהלם הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג
וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג (בערך 1270 - 30 בספטמבר 1292), היה דוכס בראונשווייג-לינבורג, אשר שלט לזמן קצר בחלק מהדוכסות.
ביוגרפיה.
וילהלם היה בנו השלישי של אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג. עם מותו של אלברכט ב-1279, שלושת האחים הגדולים ירשו אותו, אך הועמדו תחת אפוטרופסותו של קונרד, הנסיך-בישוף של ורדן. לאחר שהגיעו לבגרות, הם חילקו את השטח ביניהם בשנת 1291: וילהלם קיבל את החלק הצפוני של מדינת אביהם, כולל בראונשווייג, שונינגן, הרצבורג, סיסן וקונגסלוטטר. האחים לא הסכימו לגבי השליטה בעיר בראונשווייג.
שנה לאחר מכן, וילהלם מת, ואחיו חילקו את הטריטוריה שלו בין שניהם.
משפחתו.
וילהלם התחתן עם אליזבת מהסן, בתו של היינריך הראשון, רוזן הסן, אך לא היו להם ילדים.
שמואל אריאל
קרחון דייטר
קרחון דייטר (באנגלית: Dater Glacier) הוא קרחון עמק תלול, ברכס ורגאבה ברכס סנטינל, בהרי אלזוורת', בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גאוגרפיה.