ידוע כי השתמשו בשיפוד בכמה אזורים בדרום אסיה, ביניהם באזור בנגל, שם הוא כונה שול (בנגלית: শূল), ובטאמיל נאדו העתיקה בהודו, שם הוא כונה Kazhuvetram.
שיפוד היה גזר הדין הקבוע בעוון בגידה במלך.
בנוסף השתמשו בשיפוד בקרלה של ימי הביניים כשיטת הוצאה להורג.
אירופה.
אנגליה.
עד תחילת המאה ה-19, קורבנות התאבדויות וכל מי שנהרגו במהלך ביצוע פשע שופדו לאחר מותם. הגוף נקבר במקום סודי, ללא טקס, בלילה, ושיפוד היה מוחדר דרך הלב של הגופה.
הדבר נעשה כדי להטיל בושה על מה שנראה כמעשה מחפיר, וכן כדי למנוע מרוחו של המת לרדוף את החיים.
בזמן שלטונו של המלך הנרי הראשון, אחד מאויביו, רוברט מבלמה, הידוע באכזריותו, העדיף לענות את האסירים שלו למוות, במקום לקחת מהם דמי כופר, כפי שהיה נהוג באותה עת.
בין הצורות האחרות של ענישה, החביבה עליו הייתה שיפוד.
האימפריה הרומית.
ברומא העתיקה, "צליבה" יכלה להתייחס גם למונח שיפוד. זה נובע בין השאר משום שהמונח היווני "סטאברוס" (בלטינית - crux) עבור חלק אחד של הצלב הוא שם נרדף למונח מוט, כך שכאשר נזכרת במקורות היסטוריים ללא הקשר ספציפי, השיטה המדויקת של ההוצאה להורג, בין אם בצליבה או בשיפוד, עלולה להיות לא ברורה.
גם המילונים של השפה היוונית של הברית החדשה מציינים את המשמעות הראשונית הזאת של המילה "סטאברוס", שציינה מאוחר יותר את הצלב המוכר בנצרות.
אצל הרומים ה-crux במובן של "מוט מחודד" נקרא לפעמים בלטינית "crux acuta" (בפי מקנאס באגרות י"ז, א,י של סנקה או crux simplex (מוט פשוט)
הסלאבים והאימפריה הביזנטית.
פרוקופיוס מקיסריה תיאר בשנת 550 לספה"נ ב"היסטוריה של המלחמות" שלו (ז, ל"ח, כ) את השימוש בעונש השיפוד על ידי הסלאבים שפלשו לשטחי האימפריה הביזנטית. השיפוד צוין כאחת השיטות להוצאה להורג של שבויי המלחמה:
. אחרים טוענים כי אטילה הביא שיטה זו של הוצאה להורג בפלישתו לאירופה בראש ההונים במאה ה-4 לספה"נ.
יש סבורים כי הביזנטים למדו את השיטה מהסלאבים. ההוצאות להורג הפומביות שהתקיימו בבירה קונסטנטינופול בהיפודרום או בככר אמאסטריאנום כללו העלאה על מוקד, עריפת ראש, תליה ושיפוד. בעונש השיפוד הוצא להורג ארסניוס, השומרוני, יליד בית שאן ואיש שלומה של הקיסרית תאודורה בפקודת מושל אלכסנדריה, ליבריוס.
גרמניה ואוסטריה.
עונש ההעלאה על שיפוד נפוץ בגרמניה ושרד באימפריה ההבסבורגית עד למאה ה-18.
רומניה.
במהלך המאה ה-15, ולאד המשפד, וויווד ולאכיה, נהג לשפד את קורבנותיו, והיה ידוע לשמצה על השימוש התדיר שלו בשיטה זו, ומכאן כינויו.
שימוש בשיפוד הייתה צורת העינוי וההוצאה להורג המועדפת עליו. ולאד לעיתים קרובות היה מסדר את הקורבנות בתבניות גאומטריות שונות. דפוס הפעולה הנפוץ ביותר היה טבעת של מעגלים קונצנטריים בפאתי העיר אשר הייתה היעד שלו. גובה החנית העיד על דרגת הקורבן; הגופות הושארו לעיתים קרובות במשך חודשים.
מספר עלונים גרמניים מסוף המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16 מציגים את ולאד סועד ב"יער של יתדות" עם קורבנותיו מחוץ לבראשוב, בעוד תליין סמוך חותך קורבנות אחרים. פורסם כי בשנת 1462 הסולטאן מהמט השני, כובש קונסטנטינופול, שהיה מוכר בטקטיקות הלוחמה הפסיכולוגית שלו, נסוג לקונסטנטינופול למראה 20,000 הגופות המשופדות מחוץ לעיר הבירה של ולאד, טרגובישטה.
הדפסי עץ מאותה תקופה מציגים את קורבנותיו משופדים מלפנים או מאחור, אך לא בצורה אנכית.
האימפריה העות'מאנית.
האימפריה העות'מאנית השתמשה בשיפוד כהוצאה להורג במהלך כיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453, אם כי ככל הנראה גם מוקדם יותר. בהמשך גם במהלך המאות ה-18 וה-19 החיילים העות'מאנים והרשויות השתמשו בשיפוד לעיתים קרובות באותו האזור, במיוחד במהלך הדיכויים האכזריים של מספר תנועות לאומיות, וכפעולות תגמול בעקבות התקוממויות ביוון ובמדינות אחרות בדרום מזרח אירופה.
בתקופת הכיבוש של יוון העות'מאנית, שיפוד הפך לכלי חשוב של לוחמה פסיכולוגית, שגרמה למורא באוכלוסיית האיכרים. עד המאה ה-18, שודדים יווניים שהפכו למורדי גרילה (המכונים klephts) הפכו למטרד מתעצם עבור האימפריה העות'מאנית. קלפטים שנתפסו שופדו לעיתים קרובות, וכך גם איכרים שהחביאו אותם או שסייעו להם. הקורבנות שופדו בפומבי ומוקמו בנקודות בולטות מאוד, וגרמו לכך שכפרים רבים לא רק שסירבו לסייע לקלפטים, אלא אפילו הסגירו אותם לרשויות. העות'מאנים פתחו במצוד אחר המורדים בשנים 1805-1806, ואף הצליחו לגייס את תושבי הכפרים היוונים, במצוד אחר בני ארצם פורעי החוק.
במהלך המהפכה הסרבית (1804-1835) נגד האימפריה העות'מאנית, כ-200 סרבים שופדו בבלגרד בשנת 1814, כעונש על ההתפרעות בעקבות המרד של Hadži Prodan.
בהמשך החמירו את ייסורי השיפוד באמצעות העלאה על המוקד: השיפוד משמש כשיפוד צלייה, כך שהקורבן המשופד יכול להיצלות בחיים. בין מעשי זוועה אחרים, עלי פאשה, אציל עותמ'אני יליד אלבניה, ששלט ביואנינה, גרם לכך שהמורדים, הפושעים, ואפילו הצאצאים של אלה אשר עשו לו או למשפחתו בעבר עוול, ישופדו וייצלו בחיים. במהלך מלחמת העצמאות היוונית (1821-1832), Athanasios Diakos, קלפט ומאוחר יותר מפקד צבא המורדים, נתפס לאחר קרב אלאמנה (1821), ליד תרמופילאי, ולאחר שסירב להתאסלם ולהצטרף לצבא העות'מאני הוא שופד, נצלה מעל לאש, ומת לאחר שלושה ימים. אחרים טופלו באופן דומה. Diakos היה לוחם למען עצמאות יוון וכובד מאוחר יותר כגיבור לאומי.
קישורים חיצוניים ומקורות.
Constantin Rezachievici "Punishments with Vlad Tepes - Punishments in Europe, Common and Differentiating Traits," Journal of Dracula Studies nr.8, 2006
"?Abdullah David &amp;Elias Karim Saifullah -"Crucifixion or Crucifiction in the Ancient Egypt
on the site Islamic Awareness, 1999-2009
גישה ב-6.2.2012
הפגישה בלשכת הקאנצלר
ועידת הרייכסלייטרים והגאולייטרים של המפלגה הנציונל-סוציאליסטית ב-12 בדצמבר 1941 (בגרמנית: Tagung der Reichs- und Gauleiter der NSDAP, 12. Dezember 1941) הייתה ישיבה בהשתתפות פקידים בכירים וראשי מחוזות ב שנערכה ביום האמור בברלין. מספר היסטוריונים סברו שבישיבה הזו נתן אדולף היטלר פומבי להחלטתו להשמיד את יהדות אירופה, ולכן היא מהווה את ציון הדרך בו הורה על "הפתרון הסופי", אם כי רוב החוקרים דוחים טענה זו.
הכינוס.
כינוס הגאולייטרים והרייכסלייטרים של המפלגה היה אחד הפורומים היוקרתיים ביותר (אך חסרי החשיבות הממשית בכל זאת) בממשל הפנימי הכאוטי של גרמניה הנאצית, שבו תהליך קבלת החלטות אחיד או מדרג סמכות ברור לא היו בנמצא, והיטלר, מוקף בכמה מקורבים בכירים, הפריד ומשל ביעילות משתנה בין סוכנויות ופקידים מתחרים שתחומי אחריותם חפפו. הפגישה האמורה נקראה ב-9 בדצמבר 1941, ונועדה להתקיים בתחילה ב-10 בו. היא נדחתה פעמיים בו ביום, ל-12 בחודש. הפגישה נפתחה לבסוף בשעה ארבע אחר הצהריים ונסתיימה בשבע, ונערכה בחדר האוכל בחדריו הפרטיים של היטלר בלשכת הקאנצלר הישנה, ברחוב וילהלמשטראסה 77 בברלין. כחמישים או שישים איש היו אמורים לנכוח בפגישה, ראשי המחוזות וראשי הארגון של מפלגת השלטון. אין פרוטוקול של הוועידה, ולכן אין אפשרות לקבוע בוודאות מי נכח, אך כמעט ואין ספק שלצד היטלר נמצאו במקום גם היינריך הימלר, יוזף גבלס, מרטין בורמן, פיליפ בוהלר, אלפרד רוזנברג, הנס פרנק, ארתור גרייזר, פריץ ברכט, פריץ זאוקל, הינריך לוזה ואריך קוך. הרמן גרינג וריינהרד היידריך לא נכחו בוודאות.