בשנות ה-90 של המאה ה-19 משפחת קרוהג עברה לברלין.
בברלין התאהבה אודה קרוהג בבמאי גונר הייברג ובשנת 1897 לקחה את אחד מילדיה, בנה פר ועברה להתגורר בפריז עם הייברג. בעלה נכנס לתפקיד מדריך אמנות באקדמיה קולארוסי בפריז זמן לא רב לאחר מכן ואודה השיגה סטודיו אמן במונפרנס.
תוך זמן קצר התוודעה לכמה מהאמנים המובילים בעיר, כולל אנרי מאטיס. בשנת 1903 הציגה בסלון דה פריז, וכעבור שנה קיימה את התערוכה הראשונה שלה בסלון הסתיו, שם המשיכה להיות מעורבת בקביעות עד 1909. במהלך תקופה זו היא הייתה בקשר עם המשורר ומבקר האמנות יאפה נילסן. אודה נפרדה ממנו וחזרה לבעלה. כעבור זמן קצר הם חזרו לאוסלו.
יצירה.
היא הייתה בעלת השכלה פורמלית מעטה באמנות, אבל קלטה במהירות את הידע של הסביבה האמנותית שהיא הייתה חלק ממנה. הופעת הבכורה שלה הייתה בשנת 1886 עם הציור העששית היפנית, הנמצאת כעת בגלריה הלאומית של נורווגיה. שנותיה הראשונות כאמנית נתפסות כדוגמה לציור רומנטי חדש. עבודות הדיוקן המאוחרות שלה יוצרות רושם חזק יותר. אודה קרוהג ידועה בנופיה, ועבודות אחרות. היא ציירה גם דיוקנאות של אסטה הנסטין, איוואר ארסניוס, גונאר הייברג, יוהנה דיבוואד וכריסטיאן קרוהג.
אודה הייתה גם דמות מרכזית בתנועה האנטי-תרבותית של הבוהמיינים בכריסטיאניה (הפכה לאוסלו משנת 1924) בשנות ה-80 וה-90.
הדימוי הציבורי שלה כנסיכה בוהמית טשטש במידה מסוימת את הרושם של ציירת מוכשרת.
אודה קרוהג הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
היא נקברה בבית העלמין הלאומי באוסלו.
הכח גלי-גיל רמת-גן
NordVPN
NordVPN היא ספקית שירותי רשת וירטואלית פרטית (VPN). יש לה יישומים עבור Windows, MacOS ולינוקס, אפליקציות לאנדרואיד ו-iOS, כמו כן, גם יישום ל-Android TV. התקנה ידנית זמינה עבור נתבים אלחוטיים, מכשירי NAS ופלטפורמות אחרות.
NordVPN ממוקמת בפנמה, מכיוון שלמדינה אין חוקי חובת שמירת נתונים, והיא אינה משתפת פעולה עם התאחדויות "חמש העיניים" או "ארבע עשרה העיניים".
NordVPN הוקמה בשנת 2012 על ידי "ארבעה חברי ילדות", כאמור באתר האינטרנט שלה. בסוף מאי 2016, היא הציגה אפליקציית אנדרואיד, ואחריה אפליקציית iOS ביוני באותה שנה. באוקטובר 2017, היא השיקה תוסף דפדפן עבור גוגל כרום. ביוני 2018 הושקה אפליקציה ל-Android TV. באוקטובר 2019 הפעילה NordVPN יותר מ-5,200 שרתים ב-62 מדינות.
הנרי דילוורת' גילפין
הנרי דילוורת' גילפין (באנגלית: Henry Dilworth Gilpin; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא מרטין ואן ביורן.
ראשית חייו ומשפחתו.
הנרי גילפין נולד בלנקסטר שבאנגליה לג'ושוע גילפין ומרי דילוורת', זמן קצר לאחר שובם לארצות הברית. אביו ערך סיור רחב בבריטניה ובאירופה בין השנים 1795–1801, שבמהלכו הוא אסף מידע על שיטות ייצור חדשות בתעשיית הנייר עבור מפעלי הנייר של המשפחה בברנדיוויין קריק שבדלאוור. אמו הייתה בת למשפחת דילוורת', משפחת קווייקרים מלנקסטר.
ב-1812 יצאה המשפחה לסיור נוסף באנגליה ושבה לארצות הברית ב-1816. במהלך תקופה זו למד הנרי בבית ספר ליד לונדון. לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה הוא למד משפטים בהדרכתו של ג'וזף אינגרסול וב-1822 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
קריירה.
בשנים 1831–1837 שימש גילפין כתובע הפדרלי של המחוז המזרחי של פנסילבניה, ולאחר מכן מונה כיועץ המשפטי של מחלקת האוצר של ארצות הברית. בתקופה זו הוא הצטרף לחברה הפילוסופית האמריקאית ובשנים 1833–1835 הוא היה חבר במועצת המנהלים של .
ב-1840 מינה הנשיא מרטין ואן ביורן את גילפין כתובע הכללי של ארצות הברית. הוא כיהן בתפקיד זה עד תום נשיאותו של ואן ביורן ב-1841 ובתקופה זו הוא ייצג את ממשלת ארצות הברית בתיק ארצות הברית נגד לה אמיסטאד שנדון בבית המשפט העליון.
שנותיו האחרונות.
בשנים 1852–1859 שימש גילפין כנשיא האקדמיה של פנסילבניה לאומנויות יפות וכסגן הנשיא וחבר חבר הנאמנים של החברה ההיסטורית של פילדלפיה. בשנים 1856–1858 הוא שימש כחבר חבר הנאמנים של קולג' ג'יררד. הוא גם היה המזכיר וחבר הדירקטוריון של חברת תעלת צ'ספיק ודלאוור.
הנרי דילוורת' גילפין נפטר בפילדלפיה ב-29 בינואר 1860. ונטמן בבית הקברות לאורל היל שבעיר.
המועצה הלאומית לספורט
המועצה הלאומית לספורט היא מועצה הכוללת חברים ממשרדי ממשלה, גופי ספורט ונציגי ציבור שתפקידה לייעץ לשר הספורט והאוצר בתחומי הפעילות הגופנית והספורט בישראל, ולהמליץ על גיבוש אסטרטגיה לאומית ארוכת טווח לצד חלוקת המשאבים הציבוריים המופנים לטובת הספורט בישראל.
היסטוריה ותפקידים.
המועצה הוקמה במסגרת תיקון 6 לחוק הספורט והחלה לפעול ב-2014.
תפקידיה כפי שנקבעו בחוק:
חברי המועצה.
על פי החוק נקבע כי המועצה תכלול 19 חברים:
חברי המועצה נכון ל-2020: אריק פינטו (יו"ר), קארין ישראלי (מרכזת המועצה), עופר בוסתן (ראש מינהל הספורט), גילי לוסטיג ויורם אורנשטיין (נציגי הוועד האולימפי בישראל), מעוז טל (נציג התאחדות אילת), אלי בירנבאום (נציג ההתאחדות לספורט נכים), משה פונטי (ראש איגוד הג'ודו בישראל), דפנה לנג (נציגת ציבור).
חוזה החלף
העמדה והערכה
העמדה והערכה הוא דין בדיני פדיון בהמה מקדושתה, הקובע כי כדי לפדות בהמה יש להעמידה על רגליה ולהעריך את שוויה.
דין זה מפורש בתורה עצמה:
העמדה.
אמנם בפסוק כתוב "וְהֶעֱמִיד", ומלמד שיש להעמידה על רגליה, אך לגבי ההעמדה נחלקו הדעות:
אולם, לדעת כולם, בהמה שנשברו או נחתכו רגליה, אף על פי שאינה יכולה לעמוד, מכל מקום נחשבת ראויה להעמדה והערכה.
לכתחילה או בדיעבד.
הראשונים נחלקו אם דין זה של העמדה והערכה נאמר רק לכתחילה אך אם בדיעבד פדה אפילו שמת, פדיונו נקרא פדיון כדעת הרמב"ם, או שהדין נאמר אף לעכב, שאם עבר ופדה בלי העמדה והערכה כשמת, אין פדיונו פדיון, וזו דעת התוספות.
אדוארד ה-2 (סרט)
המשבר הפוליטי בישראל (2019–2020)
משרד הפנים (ברית המועצות)
משרד הפנים (ברוסית: Министерство внутренних дел СССР) היה משרד ממשלתי בברית המועצות שהוקם כיורשת לנ.ק.ו.ד., במרץ 1946 כגוף לענייני שיטור וביטחון. בניגוד לנ.ק.ו.ד., פרט לתקופה של כ-12 חודשים, מאמצע מרץ 1953 ועד אמצע מרץ 1954, המשרד לא כלל יחידות (סוכנויות) העוסקות בפעילות חשאית (פוליטית), תפקיד זה הוטל על המשרד לביטחון המדינה וממרץ 1954 על הוועדה לביטחון המדינה (ק.ג.ב.).
היסטוריה.
משרד הפנים הוקם על בסיס הקומיסריון העממי לענייני פנים של ברית המועצות ב-15 במרץ 1946, כאשר כל הקומיסריונים העממיים הפכו למשרדים ממשלתיים. ב-15 במרץ 1953 שולב המשרד לביטחון המדינה בתוך משרד הפנים וכעבור שנה הוקמה הוועדה לביטחון המדינה כוועדה ממלכתית נפרדת, הק.ג.ב.
המשרד הוקם במקור כמשרד כללי שמטהו במוסקבה, אך בשנת 1960 ביטל חרושצ'וב, כחלק מרפורמה כללית של המשטרה, את המנגנון המרכזי של המשרד, שתפקידיו הועברו לידי משרדים פנים רפובליקניים, בכל אחת מ-15 הרפובליקות הסובייטיות.
בשנת 1962, משרד תוכנן מחדש כמשרד לשמירה על הסדר הציבורי (ברוסית: ). שינוי שם זה רמז על השינוי של המשרד הכל-יכול שיצר לברנטי בריה, כמו גם מגוון המשימות המצומצם יותר. השינויים לוו בביקורת גוברת על המשטרה בעיתונות הסובייטית ועל חוסר יכולתה להתמודד במאבק בפשע.
בעקבות הדחתו של חרושצ'וב, ברז'נייב עשה רבות להעלאת מעמד המשטרה הסדירה. בשנת 1966, לאחר שהציב את אחד מבני חסותו, ניקולאי א. שצ'ולוקוב, בתפקיד שר הפנים, החזיר ברז'נייב את המשרד למעמדו כמשרד פנים כללי. שנתיים לאחר מכן שונה שמו לאם.וה.דה, סמל לכאורה לסמכותו המוגברת. נעשו מאמצים להעלות את יעילות עבודת המשרד על ידי גיוס כוח אדם מוסמך יותר ושדרוג ציוד והדרכה. אולם מותו של ברז'נייב הותיר את המשרד חשוף ליריביו בכלל ולאנדרופוב בפרט. חודש בלבד לאחר מות ברז'נייב, הודח שצ'לוקוב והוחלף על ידי יו"ר הק.ג.ב לשעבר, ויטלי פיודורצ'וק. בהמשך נשפט שצ'ולוקוב באשמת שחיתות. גורל דומה קיבל חתנו של ברז'נייב, יורי צ'ורבאנוב, שהודח מתפקיד סגן שר הפנים בשנת 1984 ומאוחר יותר נעצר באשמת פלילים. לאחר שהכניס כמה פקידים מהק.ג.ב וממנגנון המפלגה למשרד הפנים, ביקש אנדרופוב להפוך אותו לארגון יעיל להשמדת השחיתות הנרחבת; גורבצ'וב המשיך במאמצים אלה.
בינואר 1986, כשפרש פיודרצ'וק, מונה אלכסנדר ולאסוב לראש המשרד. לולאסוב לא היה רקע במנגנון המשטרתי. בספטמבר 1988, ולאסוב הפך למועמד לחבר הפוליטביורו של הוועדה המרכזי במפלגה ובחודש שלאחר מכן הוא הוחלף בידי ואדים בקטין.
שר הפנים בוריס פוגו היה אחד המארגנים העיקריים של ניסיון ההפיכה הסובייטית בשנת 1991; כשההפיכה נכשלה הוא התאבד. את מקומו תפס ויקטור בראניקוב שהיה שר הפנים האחרון של ברית המועצות.
בשנת 1992 המשרד פורק והוחלף על ידי 15 משרדים עצמאיים ב-15 המדינות היורשות של ברית המועצות, כשהגדול שבהם היה משרד הפנים הרוסי.
משימות וארגון.
למשרד היו מגוון רחב של חובות. הוא היה אחראי לחשוף ולחקור פשע, ללכוד עבריינים, פיקוח על מערכת הדרכונים הפנימית, שמירה על הסדר הציבורי, מאבק בהפרות סדר, פיקוח על חניכים, ניהול בתי כלא ומחנות עבודה, מתן שרותי הגנה מפני אש ושליטה על התנועה והתחבורה.
עד תחילת 1988, המשרד היה אחראי גם על בתי חולים פסיכיאטריים מיוחדים, אך חוק שהתקבל בינואר 1988 העביר את כל בתי החולים הפסיכיאטרים לאחריות משרד הבריאות.
ביטחון פנים.