משפחת שונצינו הייתה משפחת מדפיסים עבריים מפורסמת, שייסדה והפעילה את בית הדפוס העברי הראשון שהתמיד במשך עשרות שנים. אבי המשפחה היגר במאה ה-15 מגרמניה והתיישב בעיר סונצ'ינו שבצפון איטליה. בניו הקימו בעיר בית דפוס ב-1484, והספר הראשון שהדפיסו היה מסכת ברכות, המסכת הראשונה של התלמוד הבבלי שיצאה בדפוס. ב-1488 הוציאו לאור את התנ"ך השלם והמנוקד הראשון. הם אימצו את שם העיר כשם למשפחתם ולבית הדפוס שלהם, אולם נאלצו לנדוד ברחבי איטליה והפעילו את בית הדפוס בערים שונות, בהן נאפולי ורימיני. ב-1528 עזבו את איטליה, ולאחר שהות קצרה בסלוניקי השתקעו בקונסטנטינופול ב-1530, שם המשיכו להפעיל את בית הדפוס שלהם עד אמצע המאה ה-16. בעשרות שנות פעילותם הדפיסו בני שונצינו מעל 200 ספרים יהודיים וכ-100 ספרים ביוונית, בלטינית ובאיטלקית. שמם הפך שם נרדף לדפוס איכותי, וכמה בתי דפוס ובתי הוצאה לאור יהודיים באירופה אימצו אותו.
דניאל בומברג.
דניאל בומברג היה מדפיס נוצרי בן ונציה, שהדפיס ספרי קודש עבריים, בהם תלמוד בבלי הידוע כש"ס ונציה, תלמוד ירושלמי ומהדורת מקראות גדולות של התנ"ך. ב-1515 בערך פתח, בהשפעת יהודי מומר בשם פליקס פראטנסיס, בית דפוס ובו הדפיס בשנים הבאות כמאתיים ספרים עבריים. הוא גם הראשון שהדפיס את התוספתא, את הקונקורדנציה "מאיר נתיב" של רבי יצחק נתן ועוד עשרות חיבורים יהודיים. בסביבות שנת 1540 הפסיק להדפיס.
המדפיסים ממשפחת פואה.
המדפיסים ממשפחת פואה (Foa) החלו לפעול במקצועם בשנת ה'שי"א (1551) בסביונטה ליד מנטובה בצפון איטליה. המניע לתחילת עבודתם היה סגירת בתי הדפוס העבריים בוונציה ומעבר חלק מהעובדים מוונציה לדפוס של טוביה פואה בסביונטה. תחילה, הדפוס היה בבית המגורים שלו, אך אחר-כך הוקם בית מיוחד לכך. עם עלייה במספרם של הספרים שהודפסו בעיר ניתן למקום התואר: "אשר משם תצא תורה לכל ישראל".
במאה ה-18 והמאה ה-19 פעלו בני המשפחה בוונציה ובפיזה והדפיסו 121 ספרים.
דפוס סלאוויטא.
דפוס סלאוויטא (ידוע גם בשם דפוס האחים שפירא), בית דפוס עברי בעיירה סלאוויטא בתקופת האימפריה הרוסית.
בית הדפוס נוסד בשנת 1791 בידי משה שפירא, בנו של רבי פנחס מקוריץ, ונוהל על ידו ועל ידי בניו שמואל ופנחס. הדפוס נודע במיוחד במהדורות המפוארות של התלמוד הבבלי שהודפסו בו, שאפילו מתנגדים לא היססו להשתמש בהן על אף ה"זהות" החסידית של הדפוס. הדפסת התלמוד הבבלי הייתה כרוכה בעלויות גבוהות, וכדי לאפשרה קיבלו בני משפחת שפירא בשנת 1807 אישור מרבנים מחשובי הדור (בהם רבי שניאור זלמן מלאדי, האדמו"ר הראשון של חב"ד) כי הזכויות להדפסתו ישמרו להם למשך 25 שנה.
דפוס ראם.
דפוס ראָם (כתיב יידיש; יש לקרוא: רוֹם), המוכר יותר בשם דפוס והוצאת האלמנה והאחים ראם (לפעמים גם סתם דפוס וילנה, וגם בכתיב וילנא, ווילנא או ווילנה), הוא בית דפוס יהודי והוצאת ספרים שפעלו בווילנה מסוף המאה ה-18 עד תחילת המאה ה-20. הדפוס מפורסם בעיקר בזכות מהדורת התלמוד הבבלי שהוציא לאור בשנים תר"מ-תרמ"ו (1880 - 1886), מהדורה המשמשת יסוד לכל הדפסות התלמוד הבבלי עד היום.
הדפוס נוסד ברישיון השלטונות הרוסים בידי ברוך בן יוסף ראם בשנת תקמ"ט (1789) בעיירה אזאר שליד גרודנו (הורודנא), והיה הדפוס העברי הראשון בליטא. ב-1799 העביר ברוך ראם את הדפוס לווילנה.
בנוסף לתלמוד הבבלי הדפיס דפוס ראם עוד ספרי קודש רבים נוספים, בהם תלמוד ירושלמי, מדרש רבה, סידורי תפילה, משניות, עין יעקב ועוד. מלבד זאת הדפיס גם ספרי חול וספרי משכילים, כגון הרומנים העבריים של אברהם מאפו ותרגומיו של קלמן שולמאן.
כשנפטרה האלמנה ראם ב-1903 החל הדפוס לרדת מגדולתו. הוא נמכר מיד ליד עד שהוחרם בידי הרוסים ב-1940.
דמיאן
דמיאן הוא רומן חניכה מאת הרמן הסה, אשר ראה אור לראשונה בשנת 1919 (הפרולוג לסיפור נכתב ב-1960). דמיאן פורסם לראשונה תחת השם "אמיל סינקלייר", הדובר והדמות הראשית בסיפור ושמה של דמות שהייתה נערצת על ידי הסה. הרומן נכתב תוך שלושה שבועות בלבד.
תקציר העלילה.
אמיל סינקלייר הוא נער צעיר שגדל בבית בורגני אשר מתואר כ"שיינוולט". "שיינוולט" הוא משחק מילים המתאר בו זמנית את עולם האור ואת עולם הדמיון. במהלך הרומן, בעוד אמיל מלווה על ידי חברו המסתורי לכיתה מקס דמיאן, הוא מורד באידיאלים השטחיים של האנושות עד שלבסוף הוא מתעורר להכרה בעצמיותו.
תמות מוטיבים וסמלים.
תמות.
הדואליות.
תמה ראשית ברומן היא כוחות מנוגדים והרעיון ששניהם נחוצים. הניגודיות בסיפור איננה מוחלטת על אף הפערים המודגשים בין ההפכים. לדוגמה: העולמות השונים השוכנים בעיר אותם מתאר דמיאן שוכנים בקרבה אחד לשני, ועל אף היותם של מקומות מסוימים מוגדרים בהחלט כ״רעים״ או ״טובים״ האנשים המשמשים בהם שייכים לעולמות מנוגדים. כמו כן בכמה דמויות מוצגת ניגודיות השוכנת במשותף, עוזרת הבית "שייכת לשני העולמות" וכן אמיל מתאר את האמביוולנטיות השוכנת בתוכו כאשר לפעמים הרע משתלט עליו (קרומר) ולפעמים הטוב (משפחתו).
הארה רוחנית.
הרומן משתמש ביסודות מהגנוסיס ובעיקר של האל אברקסס וכך מראה את ההשפעה שהייתה לתאוריה של קרל גוסטב יונג. הסה אמר שהסיפור הוא של התייחדות יונגיאנית, תהליך של היפתחות לתודעה העצמית.
האישה כאידיאל.
לאורך חייו של סינקלייר הוא מדבר על נשים שונות כעל אידיאל. כנער צעיר הוא ערך השוואה בין אחיותיו שמתאימות ל"עולם האור", לבין העוזרת של המשפחה אשר חיה חיים כפולים. בימי לימודיו הוא ראה באישה יפה בשם דנטה ביאטריס אידיאל שבו השתמש כדי להיחלץ משקיעה מוסרית ורוחנית. לבסוף כאיש צעיר הוא פוגש בגברת אווה אשר בה רואה את פסגת כל שאיפותיו. כל הנשים הללו הם יותר סמלים מאשר דמויות בעלות אופי. הנשים משמשות כדי לעצב את ההשקפות של הפרוטגוניסט אודות מהות האידיאל.
קין והבל.
לאורך הסיפור משתמש הכותב רבות בסיפור התנ"כי על מנת להציג את הניגודיות ״טוב-רע״ ו״חזק-חלש״. דמיאן מציג את רעיונותיו והלכי מחשבתו בפני אמיל סביב הסיפור. אמיל מתאר את סביבתו הטבעית ה״טובה״ כהבל ואת סביבתו הרחוקה ה״רעה״ כקין.
סמלים.
האל אברקסס.
האל אברקסס הוא סמל לאור הטקסט. הוא עושה אידיאליזציה לכל הטוב ולכל הרע שבעולם. דמיאן טוען שהאל הקתולי אינו מספיק שכן הוא חולש על כל דבר אשר שלם בעולם אבל יש גם חצי אחר לעולם. הסמל של אברקסס מופיע ברומן כציפור הנחלצת מביצה או מגלובוס.
סגנון.
למרות שזו יצירה מוקדמת, הסגנון אופייני ביותר להרמן הסה. הסה עושה דרמטיזציה מהירה של מוסר ותאולוגיה באמצעות מחשבותיו של הגיבור הראשי והאינטראקציה שלו עם מוריו לחיים. מורשתו של הסה היא היכולת ליצור דרמה שממוקדת כולה בגילוי ישיר שעשוי היה להיות מאיים עבור קוראים בראשית המאה ה-20.
יודית שחר
יודית שחר (נולדה ב-17 במאי 1959) היא משוררת ישראלית.
קורות חיים.
יודית שחר נולדה בגבול שכונת התקווה וכיום מתגוררת בפתח תקווה עם שני ילדיה כאם חד הורית. שחר היא בוגרת בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, עשתה הסבה לחינוך מיוחד בסמינר הקיבוצים ועובדת כמורה לחינוך מיוחד בכיתות 'אתגר'. בנוסף היא מנחה קבוצות נוער ומבוגרים בתחום החברתי. &lt;BR&gt;
שחר כתבה ופרסמה שירה פוליטית וחברתית בכתבי עת ספרותיים רבים, בהם הליקון, מטעם, מעין, קשת החדשה ועמדה, וכן באנתולוגיות, בהן 'אדומה' ו'עקלקלות'. שיריה התפרסמו גם במוספי הספרות של העיתונים היומיים החשובים.
יודית שחר זכתה בפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ז 2017.
&lt;BR&gt;
הספר "זו אני מדברת".
ספר השירים הראשון של שחר, "זו אני מדברת", ראה אור בהוצאת בבל בתחילת 2009. הספר עוסק בנושאים פוליטיים וחברתיים דרך סיפורה האישי של המחברת. השירים עוסקים בילדותה של המחברת ובחיי האהבה שלה כבוגרת. הספר יצא בסיוע מפעל קסת לספרות ביכורים, ובעקבותיו זכתה שחר בפרס טבע לשירה לשנת 2009.
הספר זכה בפרס עיריית חולון ומשפחת לויתן ל"שירת ביכורים" בקיץ 2011. הפרס על שם המשורר דוד לויתן והתחרות בשיתוף אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל.
הספר "לכל רחוב משוגעת משלו".
ספרה השני של יודית שחר, "לכל רחוב משוגעת משלו", יצא לאור בהוצאת קשב לשירה בשנת 2013 ובו 53 עמודים. הספר עוסק במצוקות האדם הקטן בעידן הניכור הפוסט מודרני.
זו אני מדברת
יאסא הגדול
גבעת התיתורא
גבעת תיתורא
מוזיאון בתי האוסף לתולדות צה&quot;ל
מוזיאון בתי האוסף היה מוזיאון שעסק בהיסטוריה הצבאית של מדינת ישראל, וכלל אמצעי לחימה שונים ששימשו את המחתרות בתקופת המנדט ואת צה"ל. המוזיאון השתרע על פני 22 דונמים ברחוב אילת מספר 50 פינת רחוב אליפלט בתל אביב, בצמוד אל "מתחם התחנה" במבנים ששימשו את תחנת הרכבת יפו עד 1948. המוזיאון נוהל בידי יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון. המוזיאון נסגר ב-1 בינואר 2019 והתצוגה תועבר ליד לשריון בלטרון.
היסטוריה.
היסודות להקמת המוזיאון הונחו ב-1959, אז הורה דוד בן-גוריון להקים מוזיאון לתולדות צה"ל. כלי נשק ואמצעי לחימה שונים שחלק רב מהם היו שלל שנאסף בחזיתות מלחמות ישראל, נאספו ונאגרו במחסני הרכבת, כדי שניתן יהיה להשתמש בהם לכשיוקם המוזיאון. מחסנים אלה שימשו באותה העת כבסיס צבאי בו שכנו, בין היתר, הארכיון והמתפרה של צה"ל.
לקראת חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל הוחלט להציג את הפריטים שנאספו לציבור, ונפתחה תערוכה זמנית במבנים באפריל 1988. קהל רב נהר לצפות בתצוגה, ועקב כך הוחלט להפכה לתצוגת קבע. המקום הוכשר למבקרים, וב-1991 נחנך המוזיאון.
המעבר אל משכן הקבע.