בימי בית שני היו כתות רבות בישראל, אך בתקופת רבן גמליאל התמזגו רוב הכתות ואוחדו תחת הנהגה אחת. היו מקרים שהגיעו לידי מצבים קיצוניים, כאשר רבן גמליאל רצה - בתוקף סמכותו כנשיא הסנהדרין - לכפות את דעת הרוב על היחיד. כך למשל נהג בתקיפות כלפי רבי יהושע בן חנניה, מגדולי החכמים, והשתתף בהרחקתו של רבי אליעזר בן הורקנוס, שהיה תלמיד חכם גדול, משום שסירב לקבל את דעת הרוב (תנורו של עכנאי). בעקבות אחת המחלוקות עם רבי יהושע בן חנניה, החליטו החכמים להדיח את רבן גמליאל מתפקידו, ומינו במקומו את רבי אלעזר בן עזריה. אבל לאחר זמן קצר ביקשו החכמים את שובו של רבן גמליאל לכס הנשיאות.
רבן גמליאל היה החלטי בנושא תוקף החלטות הסנהדרין, ולא קיבל שיחלקו על ההחלטות שהתקבלו לפי הכרעת רוב החכמים. לרבן יוחנן בן זכאי היו שני תלמידים חשובים: רבי אליעזר בן הורקנוס ורבי יהושע בן חנניה. רבי אליעזר השתייך לגישת בית שמאי, ובדרך כלל דעתו לא התקבלה על החכמים. פעם אחת, בוויכוח בנושא תנורו של עכנאי, רבי אליעזר לא היה מוכן לקבל את דעת החכמים שרבי יהושע ייצגם, ואז החליטו החכמים, ובתוכם רבן גמליאל, לנדותו ולהרחיק אותו מבית המדרש.
מסופר כי לאחר הרחקתו של רבי אליעזר מבית המדרש, אימא שלום, אשתו של רבי אליעזר, שהייתה אחותו של רבן גמליאל, מנעה ממנו להתפלל נפילת אפיים, מחשש שתפילתו בשעת צערו תפגע באחיה, רבן גמליאל. ביום אחד הדבר נמנע ממנה בטעות, וכאשר ראתה את בעלה מתפלל בנפילת אפיים אמרה לו, "קום, הרגת את אחי" (בכוח תפילתך).
השתייכותו לבית הלל.
אף על פי שרבן גמליאל פסק תמיד כבית הלל, היו שלושה דברים שבהם היה מחמיר כדברי בית שמאי. החמיר בהלכות הטמנה מחג לשבת, בכך שאסר הטמנה למי שלא עירב עירוב תבשילין אפילו פת מועטת, וזאת בניגוד לדברי בית הלל שסוברים או שאסר הטמנה למי שלא עירב במיוחד בהטמנה כדעת בית שמאי לפי קבלת חנניה. בנוסף, החמיר לפי דעת בית שמאי ש בניגוד לדעת בית הלל, וממילא מנורה של פרקים שנפלה אסר להחזירה, וכן אסר אפיית פת עבה בחג משום טרחא יתירה.
המלחמה במינות.
כפי האמור, בתקופותו של רבן גמליאל, בתקופת חורבן בית שני ולאחריו, היו בקרב עם ישראל כתות שונות (פרושים, צדוקים, איסיים, בני הכת היהודית-נוצרית ועוד) שהחזיקו בתפיסות שונות ביחס לטיב האמונה הראויה, תפיסות שלעיתים היו לצנינים בעיני חכמים. רבן גמליאל וחכמי יבנה נתנו דעתם על הדבר, ולשם כך תיקנו ברכה נוספת על תפילת שמונה עשרה, היא "ברכת המינים", שבה נאמר: "למינים ולמלשינים אל תהי תקוה" המונח "מינות" כולל במשמעותו כפירה ביהדות ולחימה כנגד שמירת המצוות. יש מי שמייחס את היוזמה לתיקון ברכת המינים לרבן גמליאל דיבנה, אך אחרים טוענים שתוקנה ביוזמת סבו, רבן גמליאל הזקן (ראו בערך שמואל הקטן). שליח ציבור שדילג על הברכה הזו, נחשד מיד שהוא מין.
הלכות הקשורות למקדש.
כיוון שבית המקדש נחרב, היה צורך לקבוע הלכות שיוציאו את העם מהמשבר של החורבן. רבן גמליאל ושאר רבני הדור קבעו שהחגים, שבהם כל עם ישראל היה עולה לרגל בירושלים, ימשיכו להתקיים גם ללא העלייה לרגל ולמקדש.
בפסח, למשל, תיקנו לקרוא "וריאציה מסוימת" של ההגדה של פסח (כאמור במשנה פסחים, פרק י, משנה ה: "רַבָּן גַּמְלִיאֵל הָיָה אוֹמֵר, כָּל שֶׁלֹּא אָמַר שְׁלֹשָׁה דְבָרִים אֵלּוּ בַפֶּסַח, לֹא יָצָא יְדֵי חוֹבָתוֹ, וְאֵלּוּ הֵן, פֶּסַח, מַצָּה, וּמָרוֹר"). במקום הקרבת קרבנות בבית המקדש, קבעו תפילות בבית הכנסת ואפשר היה להתפלל גם תפילת יחיד, בימים שהקריבו קרבן מוסף כגון שבת וחג, היה חובה להתפלל גם תפילת מוסף. עוד תיקנו להתענות את כל התעניות שהתבטלו בימי בית המקדש השני, וגם לעלות לירושלים בתשעה באב ולבכות על חורבן המקדש.
הדחתו של רבן גמליאל.
בין רבן גמליאל לרבי יהושע בן חנניה אירעו מספר התנגשויות, בעקבות מחלוקות שנתגלעו ביניהם בהלכות בכורות, קידוש החודש ומעמדה של תפילת ערבית. בעקבות המקרה הראשון ישב רבן גמליאל ודרש בבית המדרש והורה לרבי יהושע לעמוד בשעת דרשתו, כיוון שהכחיש לכאורה את דבריו, ובמקרה השני כפה על רבי יהושע לבוא אליו במקלו ובתרמילו ביום הכיפורים שחל לפי חשבונו של רבי יהושע, שהיה מנוגד לחשבונו של רבן גמליאל, ובכך לחלל את יום הכיפורים לשיטת רבי יהושע.
בפעם השלישית, כאשר נחלקו רבן גמליאל ורבי יהושע על מעמדה ההלכתי של תפילת ערבית, שוב הורה רבן גמליאל לרבי יהושע לעמוד במשך כל הזמן בו ישב רבן גמליאל ודרש, כיוון שרבי יהושע שוב הכחיש לכאורה את דבריו. מאורע זה הגדיש את הסאה, לאחר המעשים הקודמים, והחכמים שנכחו באירוע זה החליטו להדיח את רבן גמליאל מהנשיאות ומינו במקומו את רבי אלעזר בן עזריה, שהיה כהן, חכם, עשיר ומיוחס לעזרא הסופר. רבן גמליאל קיבל עליו את דין חבריו, והמשיך לבוא לבית המדרש ולדון עם החכמים כחבר מן המניין. זמן לא רב אחר כך התפייס רבן גמליאל עם רבי יהושע, ובעקבות זאת הוחלט להחזיר את רבן גמליאל לתפקידו כנשיא, ורבי אלעזר בן עזריה כיהן בתפקיד במקביל אליו (אבל תחתיו). לפי המסופר בתלמוד, רבן גמליאל היה דורש שלוש שבתות, ורבי אלעזר בן עזריה ברביעית.
יש הטוענים כי רבן גמליאל לא הודח מהנשיאות אלא רק מראשות הישיבה, מכיוון שבאותה תקופה שלטו הרומאים בארץ והם שהחליטו מי יהיה מנהיג היהודים, ולכן כפי הנראה שלא היו מביאים לאדם שהם מאמינים בו וסומכים עליו להיות מודח.
קבר רבן גמליאל.
הקבר המזוהה כיום בטעות כקבר רבן גמליאל, הנמצא במערבה של יבנה, הוא למעשה מבנה מוסלמי מהמאה ה-13. מסורת מייחסת למקום זה את קברו של אבו הוריירה , מבני לווייתו של הנביא מוחמד, "צחאבי". זאת, על אף שידוע שהוא נקבר באל-מדינה. הבניין נבנה בשנת 1274 בידי ח'ליל בן שאור, מושל רמלה, בפקודת הסולטאן ביברס. כעשרים שנה אחר כך בנה הסולטן ח'ליל בן קלאון את מצבת הקבר המפוארת במקום, בהשתמשו לצורך זה בשרידי ארונות קבורה צלבניים בשימוש משני. בשנת 1403 נבנו במקום מקווה מים ותעלת השקיה. הבניין מתחלק לשני חלקים: אולם המבוא והאולם המרכזי, שבו נמצאת מצבת הקבר. האולם מקורה בכיפה גדולה.
ראדאר
קרל וילהלם שיל
מתחם שידור
מתחם שידור הוא טווח הכתובות ברשת מחשבים בו יכול מחשב אחד לתקשר עם אחר על פי הכתובת הפיזית שלו בלבד. באופן שקול, מתחם שידור הוא הקבוצה סגורה של מתחמי ההתנגשות ברשת.
כל מחשב (או ליתר דיוק כרטיס הרשת שלו), שומע את כל התשדורות שנמצאות במתחם ההתנגשות שהוא חבר בו. מאחר שתשדורות כאלו יכולות להגיע ממתחמי התנגשות אחרים, מפשטים ואומרים שכל מחשב שומע את כל התשדורות במתחם השידור. הציפייה היא שיתקיים שיתוף פעולה, כך שכל אחד מהמחשבים לא יתייחס לתשדורות שמיועדות לכתובת פיזית שאינה שלו. צורת תקשורת זו איננה יעילה כי המחשבים שומעים תשדורות רבות שלא מיועדות להם. בעיה מרכזית נוספת היא האפשרות של כל אחד מהמחשבים להפר את שיתוף הפעולה המצופה ולהאזין, ואף להגיב, לתשדורות שאינן מיועדות אליו. יתרונה הוא בפריסה הפשוטה שלה, בגלל שנדרש תווך יחיד.
על מנת לטפל בבעיית חוסר היעילות משתמשים לרוב ברכיבי רשת מסוג נתבים ומתגים, המאפשרים לפצל את הרשת למתחמי התנגשות נוספים. הצפנה עשויה למנוע ממחשב להבין את המשמעות של תשדורות שאינו יודע לפענח.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (בצרפתית: République Démocratique du Congo, נקראה זאיר בין שנת 1971 לשנת 1997; בין 1885–1908 היא נקראה מדינת קונגו החופשית, ובשנים 1908–1960 היא נקראה "קונגו הבלגית" או "קונגו לאופולדוויל"), היא מדינה במרכז אפריקה. לעיתים היא נקראת "קונגו-קינשאסה" על שם עיר בירתה, על מנת להבדילה מהרפובליקה של קונגו ("קונגו-ברזוויל").
המדינה גובלת ברפובליקה המרכז אפריקאית מצפון, דרום סודאן ואוגנדה מצפון מזרח, רואנדה, בורונדי ואגם טנגניקה ממזרח, זמביה ואנגולה מדרום, האוקיינוס האטלנטי והרפובליקה של קונגו ממערב.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו היא המדינה השנייה בגודלה ביבשת אפריקה לאחר אלג'יריה, כמו גם המדינה שגובלת במספר הרב ביותר של מדינות ביבשת.
מאז הקמתה המדינה היא זירה ערה של מאבקים אלימים, ובעקבות סדרה ארוכה של אסונות ומשברים לצד הזנחה של תשתיות, בתחילת שנת 2020 מדורגת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במקום השני ברשימת מעקב החירום העולמית של ארגון ה-IRC .
אטימולוגיה.
מקור השם קונגו לא ודאי, במהלך השנים הועלו מספר תיאוריות על משמעות השם ומקורו. לפי התיאוריה של סמואל נלסון, מחבר הספר קולוניאליזם באגן קונגו, מקור המילה קונגו הוא בביטוי מקומי שפירושו ״התאספות״ או ״התכנסות״. תיאוריה נוספת, שהוצעה על ידי אליסה לה גמא, אוצרת במחלקת האומנות של אפריקה, טוענת ששורש המילה קונגו הוא במילה ״אנקונגו״ שהייתה בשימוש באזור קונגו שפירושה המילולי הוא ״צייד״ אך לרוב שימשה ככינוי לאדם הירואי והרפתקן.
גרסה נוספת שהוצעה למקור השם, היא של דאגלס הרפר, שטען כי משמעות המילה היא ״הרים״ בשפת הבנטו, שהיא מקור השם של המדינות והנהרות העוברים דרך ההרים של אזור קונגו. השמות שניתנו למדינה הושפעו משמו של נהר קונגו אשר זורם בשטחה, מקור השם נהר קונגו הוא ממלכת קונגו שהתפרסה על שטחי הגדה הדרומית של הנהר, שם הממלכה הוא על שם אנשי הקונגו, שבמאה ה-17 היו ידועים כ"אסיקונגו".