מלבד כתובת החזרה, בחלק מהסביבות יכול להיות צורך לשמור מידע אודות המצב של התוכנה או המכונה, אותו צריך יהיה לשחזר כאשר חוזרים משגרה. זה יכול להיות מידע אודות רמת הרשאות (privileges), טיפול בחריגות, מצב חישוב אריתמטי, וכדומה. במידת הצורך, אלה יכולים להיות מאוחסנים במחסנית הקריאות באופן דומה לאחסון כתובת החזרה.
מחסנית קריאה
Call stack
לואי מרשל
לואי מרשל (באנגלית: Louis Marshall; 14 בדצמבר 1856 - 11 בספטמבר 1929) היה מגדולי מנהיגי יהדות ארצות הברית. בחייו היה פעיל תאגידי וחוקתי, עורך דין לזכויות אזרחיות ופוליטיות, ומגשר. מרשל היה ראש הקהילה היהודית, ועבד על מנת להבטיח חופש דתי, פוליטי ותרבותי לכל קבוצות המיעוט. הוא היה ממייסדי הוועד היהודי-אמריקני ופעל למען זכויות, ואף על פי שלא היה ציוני הוא תמך בהצהרת בלפור ובהקמת הסוכנות היהודית המורחבת. מרשל האמין בתנועה לשימור הטבע (), והיה אחד מהיוזמים שהביאו להקמתה מחדש של בסירקיוז.
ביוגרפיה.
מרשל נולד בסירקיוז, ניו יורק להורים מהגרים מגרמניה. אביו הגיע ב-1849 מבוואריה, ואימו הגיעה מוירטמברג ב-1853. מרשל היה המבוגר מבין ששת הילדים. היו לו אח אחד וארבע אחיות. מגיל צעיר ידע מרשל גרמנית ודיבר עם אמו רק בשפה זו. לאחר מכן למד אנגלית ולימד עצמו יידיש.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים הצטרף מרשל לעורך הדין ויליאם רגר. מאוחר יותר הוא החל לעבוד עם חברו לכיתה סמואל אונטרמאייר.
ב-6 במאי 1895, הוא נישא לפלורנס, בת דודתו של שותפו סמואל. לזוג נולדו ארבעה ילדים: ג'יימס, רות, רוברט וג'ורג.
ב-1905, מונה מרשל ליושב ראש בית המדרש לרבנים באמריקה. ב-1906, הוא הקים עם חבריו יעקב שיף וסירוס אדלר את הוועד היהודי-האמריקאי.
ב-1914, מרשל היה חלק מהצוות המשפטי שייצג את ליאו פרנק, שהואשם ברצח של נערה בת 14 בבית החרושת לעפרונות אותו ניהל. הוא יזם את הערעור לבית המשפט העליון של ארצות הברית. בנוסף הוא היה פעיל בתחום זכויות האזרח והגנה על מיעוטים מטעם ארגון NAACP.
בסוף מלחמת העולם הראשונה, השתתף מרשל בועידת השלום בפריז (1919) כנשיא הוועד היהודי-האמריקאי וכסגן נשיא של הקונגרס היהודי האמריקאי. הוא נלחם בהצעה של המרכז לסטטיסטיקה אמריקאית להגדיר את היהודים כגזע. על אף שהיה חלוק בדעותיו עם פוליטיקאים ציונים, הוא סייע בהקמתה של מדינת ישראל. לנוכח עליית כוחם של הנאצים בגרמניה בשנות ה-20, העריך מרשל ב-1924 שאין "שמץ של סיכוי שתוכניתם [של הנאצים] תתבצע אי פעם ולו במידה מועטה שבמועטה".
מרשל הגדיר עצמו כרפובליקני.
מרשל נפטר ב-1929, בעת שנכח בכנס ציוני בציריך, שווייץ, על אף שהגדיר עצמו אנטי-ציוני. הוא הגיע לכנס על מנת לקיים את המפגש הראשון של הסוכנות היהודית שהוקמה על ידו ועל ידי חיים ויצמן.
הוא נטמן בבית הקברות היהודי בברוקלין "שדות שלם".
הנצחה.
בערים סירקיוז ותל אביב, יש רחובות על שמו של מרשל, ובברוקלין יש בית ספר יסודי על שמו.
טייס מטוס קל
טייס מטוס קל או טייס מטוס קישור תפקיד שהיה קיים בעבר בחיל האוויר. מתחילת שנות החמישים ועד תחילת שנות השישים התקיים קורס טיסי מטוסים קלים במסגרת טייסת 100 (הגמל המעופף).
אל הקורס הזה היו מגיעים לרוב נופלי קורס טיס. בסיום הקורס החניכים היו מקבלים דרגות רב"ט בלבד וסיכת כנפי טיס עם אות קו"ף.
הטייסים מטייסות השונות היו נשלחים לטייסת 100 בתור עונש על עבירות משמעת, לכן המוניטין של הכנפיים עם האות קו"ף היה נמוך.
רן פקר כשהיה מפקד בית הספר לטיסה (בין השנים 1970-1968) העלה בדיוני מטה חיל האוויר ב-1969 את סוגיית החלפת הכנפיים עם האות קו"ף לכנפיים רגילות. ובשנת 1974 הכנפיים האלו הוחלפו לכנפיים רגילות עם מגן דוד באמצע.
באותה תקופה חלק מקציני צה"ל בכירים שלא מחיל האוויר, גם היו מסיימים את הקורס הזה. שני קציני יבשה ידועים שסיימו את הקורס וענדו כנפי טייס עם האות קו"ף הם הרמטכ"ל השמיני רב-אלוף חיים בר-לב והרמטכ"ל ה-11 רב-אלוף רפאל איתן, הם ענדו כנפי טייס בצד ימין וכנפי צניחה בצד שמאל, הפוך מהמקובל אצל טייסי חיל האוויר. רפאל איתן החליף את הכנפיים לכנפיים עם מגן דוד רק בתחילת שנות השמונים כשעבר קורס הטסת מטוס פוגה-מגיסטר (צוקית).
מריה ונטורה
מריה אריסטיצה ונטורה (ברומניה ידועה גם כ"מריוארה ונטורה", ברומנית: Maria Ventura או Marioara Ventura;
בצרפתית: מארי ונטורה - Marie Ventura; 13 ביולי 1886 בוקרשט – 3 בדצמבר 1954 פריז) הייתה שחקנית תיאטרון רומנייה וצרפתייה ממוצא יהודי. הצטיינה במיוחד כשחקנית טרגדיות ודרמות. הייתה גם שחקנית ראינוע.
רקע משפחתי ושנותיה המוקדמות.
נולדה ב-1886 בשם אריסטיצה מריה לשחקנית התיאטרון הרומנית לאה פאנשטה ורמונט, מתוך קשר רומנטי עם המחזאי, מבקר התיאטרון והעיתונאי הרומני גריגורה ונטורה (1909-1840) ובשנת 1890 כשהוריה התחתנו קיבלה את שם המשפחה של אביה. מריה ונטורה נשמה תיאטרון מילדותה בבית ההורים. כפי שהתבטאה עמיתתה לימים, לוצ'יה סטורדזה בולנדרה, מהוריה ירשה ונטורה "תשוקה בלתי מנוצחת לתיאטרון ולחיים".
כסנדקית הטבילה אותה השחקנית המפורסמת ולימים מורתה, אריסטיצה רומנסקו. לעיתים קרובות פקד את בית המשפחה השחקן קונסטנטין י. נוטארה שבא לעשות חזרות עם אמה. בן בית היה גם הדוד, הצייר ניקולאיה ורמונט.
כשהיא הייתה בת 9 אמה נפטרה מאי ספיקת כליות.
את השנים הראשונות של לימודי התיכון עשתה ונטורה בתיכון "נגוייסקו" בבוקרשט אולם אחר כך עברה ללמוד בתיכון "למרטין" בפריז ובמקביל בקונסרבטוריון פרטי.
ההצלחות הראשונות ברומניה ובצרפת.
בשנת 1898, בגיל 12, נרשמה ללימודי משחק בקונסרבטוריון בבוקרשט, בו למדה, בין השאר אצל אריסטיצה רומנסקו. כשסיימה את לימודיה בשנת 1901 הופיעה לראשונה ב-12 בפברואר על במת התיאטרון הלאומי בבוקרשט ב" L'enfant naturelle" ("הילדה הבלתי חוקית"), מחזה מאת אביה. בגיל 15 הופיעה שוב על אותה במה בתפקיד זאנטו ב- Le Passant מאת פרנסואה קופה. בין השנים 1903 -1905 למדה בקונסרבטוריון של פריז, בעזרת מלגה ממשלתית, אצל אז'ן סילבן ופול מונה (Mounet). בעת קבלתה לקונסרבטוריון יש אומרים כי המחזאי ויקטוריין סארדו הצהיר: "הופיעה ראשל חדשה"!, תוך התייחסות לשחקנית הבמה היהודיה המפורסמת מן המחצית הראשונה של המאה ה-19.
במהלך הזמן שיכללה את מבטאה הצרפתי עד שמוצאה הזר לא היה ניכר בדיבורה. עוד בימי הלימודים הצטיינה במשחקה במחזה "ג'וקונדה" מאת ד'אנונציו על במת ה"תיאטר דה ל'אוור" ושמה נישא בפי כל בסלונים הספרותיים של פריז. שיחקה לצידם של אדואר דה מקס ושל שרה ברנאר והושפעה מאמנותם.
בשנת 1903 ליוותה את שרה ברנאר בסיור הופעות בארצות הברית. שיחקה אז כמה תפקידים קטנים ב"פדרה" ו"אנדרומקה" מאת רסין וב"פדורה" ו"טוסקה" מאת ויקטוריין סארדו.
זמן מה היה לה קשר רומנטי עם אדואר דה מקס, שהיה גם הוא יליד רומניה וממוצא יהודי. יחד איתו השתתפה בפסטיבל חוגי הסטודנטים הרומנים בפריז ב-25 באפריל 1903, שבו השתתף גם הכנר והמלחין ג'ורג'ה אנסקו. ונטורה ודה מקס הופיעו ביחד בצרפתית גם ברומניה, למשל ב"ארֶנֶלה רומאנה", תיאטרון תחת כיפת השמיים בפארק קרול בבוקרשט, בהצגות קלאסיות כמו "בריטניקוס" ו "אנדרומקה" מאת רסין, "המלט" מאת שייקספיר, ב Le Passant מאת קופה, וב"איסופוס" מאת תאודור דה בנוויל, ברסיטלים של שירה. ונטורה שיחקה באותה הזדמנות גם ברומנית על במת התיאטרון הלאומי בבוקרשט ב-4 - 13 באוקטובר 1904.
בסיום לימודיה בפריז, ב-27 ביולי 1905 זכתה מריה ונטורה בפרס הראשון למשחק בטרגדיות ובפרס השני במשחק בקומדיות. בדומה לדה מקס בזמנו, הצטרפה באותה שנה ללהקת התיאטרון "אודיאון" בפריז.
בסתיו 1905 שיחקה לראשונה על במת תיאטרון זה ב"ברניס" מאת רסין. הצטיינה שם גם ב"אנדרומקה", ב"גלטיני" מאת קטול מנדס וב "La gloire" (התהילה) מאת דה בנוויל.
ברומניה שיחקה גם התיאטרון של הזוג בולנדרה בבוקרשט ב"Îndrăgostita" (המאוהבת) ו ב"Omul de altădată", ("האדם של פעם") מאת פורטו-ריש וב"Marşul nupţial" (La Marche nuptiale - מארש החתונה) מאת אנרי באטאי
וב"Să divorţăm" (בוא נתגרש) מאת סארדו.
אצל שרה ברנאר ורז'אן, ושוב ב"אודיאון".
שרה ברנאר הזמינה את ונטורה לשחק בתיאטרון שלה, אולם לכוכבת הצעירה לא היה קל להסתגל לסמכותיות ושיטות העבודה של הדיווה והיא עזבה במהרה לטובת להקתה של גבריאל רז'אן.
בשנים 1908-1907 הופיעה לצדן של שרה ברנאר ושל רז'אן בהפקות של "יון גבריאל בורקמן" מאת איבסן, ב"L'or" (הזהב) מאת רנה פיטר ורוברט דנסי.
ב-1908 ירשה את תפקידה של שרה ברנאר, מרגריט גוטייה, ב""גברת עם הקמליות" מאת דיומא הבן. אחרי הגעתו בשנת 1910 של אנדרה אנטואן להנהגת התיאטרון אודיאון חזרה ונטורה לשחק שם ואף הפכה למאהבת של המנהל החדש.
הרשימה בתפקידיה במחזות "אנטאר" מאת שוקרי ג'אנם הלבנוני, ב"מדמואזל מולייר" מאת ללואר וננגאר, ב"משוחררים" מאת מארי לנרי, ב"רומיאו ויוליה" מאת שייקספיר, ב"בריטניקוס" מאת רסין, שבו שיחקה בתחפושת את תפקידו של נירון, ב"אסתר, נסיכת ישראל" מאת אלכסנדר דיומא האב. בשיתוף פעולה עם שרה ברנאר גילמה את הרמיונה ב"אנדרומקה" מאת רסין.
ימי מלחמת העולם הראשונה.