ב-1994 התחולל מהפך בהסתדרות, כשחיים רמון הקים את סיעת "חיים חדשים בהסתדרות", התמודד בבחירות מול רשימת מפלגת העבודה, וניצח בהתמודדות על הנהגת ההסתדרות, שהפכה להסתדרות העובדים הכללית החדשה. הישארות רמון כחבר כנסת במסגרת סיעת העבודה אפשרה לו להוביל את חקיקת חוק ביטוח בריאות ממלכתי ב-1995, בגיבוי ראש הממשלה ושר האוצר. עוד ב-1994 גדלו ההשקעות במשק ב-17% והתוצר ב-7%. הישג כלכלי זה הושפע מהערבויות האמריקאיות, מדיניות הפחתת הוצאות הממשלה, שקעה נרחבת של תקציבים בתשתיות והסכמי אוסלו, שהובילו לפתיחתם של שווקים חדשים בפני ישראל. ב-1995 הוטל מס מיוחד על הבורסה, והכנסת והממשלה דנו בהרחבה על נושא הפרטת חברות ממשלתיות. הפגיעה בשוק המניות בעקבות הטלת המס, כמו גם שביתות עובדים מרובות, הובילו לאי שביעות רצון כללית בקרב הציבור מן המדיניות הכלכלית של הממשלה.
בשנים 1993–1994 ענף התיירות שגשג מאוד בארץ, וכן האינפלציה בישראל ירדה משנת 1992 ואילך. החל מתחילת 1995, רבין ניסה לפעול להעביר תקציבים שנועדו במקור לפיתוח התנחלויות והשטחים לצרכים חברתיים-כלכליים, בראש ובראשונה קידום רווחה והפחתת האבטלה. ב-1994 בלבד הוקמו 120,000 משרות עבודה חדשות. סך הכל, בשלוש שנות ממשלת רבין השנייה צמח המשק ב-20% והתמ"ג לנפש עלה ל-17 אלף דולר. במהלך תקופת כהונתו של רבין בראשות הממשלה המשיך גם העלייה ההמוני מברית המועצות שהחל תחת שמיר והודות למתן הערבויות האמריקאיות נפתר משבר הדיור עבור מאות אלפי עולים. המדיניות ספגה ביקורת מקרב האופוזיציה בעיקר בשל העלאת הגירעון התקציבי ועליית השכר במגזר הציבורי, שחייבו קיצוץ בתקציב ב-1997 (הקיצוץ נעשה בידי ממשלת נתניהו הראשונה). עוד הממשלה איפשרה להכפיל את תקציב המדען הראשי, להשוות קצבאות ילדים ותקציבי פיתוח במגזר הערבי, לחוקק את חוק חיילים משוחררים ולחולל מהפכה בתקצוב הרשויות המקומיות. בין החברות הציבוריות שהופרטו בתקופת ממשלת רבין השנייה מספנות ישראל, בנק מזרחי טפחות, כימיקלים לישראל ועוד.
לקראת השנה האחרונה לממשלת רבין המדיניות הכלכלית שלה זכתה לשבחים רבים בקרב הציבור. כ-70% מהציבור תמכו בשר האוצר שוחט. רבין קידם את הבטחת הבחירות שלו "לשנות את סדר העדיפויות הלאומי". בעיני רבים בשמאל, כוונתו הייתה מניעת תקציבים להתנחלויות. בעיני אנשים בימין, כוונתו הייתה פתיחת השוק לתחרות מוגברת. בתקופת רבין, שיחות השלום גרמו לפריחה כלכלית ולהגעה של משקיעים רבים לישראל. יפן השקיעה בישראל לראשונה, ישראל החלה לראשונה לייבא סחורות מסין, מקדונלד'ס נכנסה לשוק וגם אנשי עסקים ערבים ביקשו לנצל את שיחות השלום כדי לבצע עסקים עם מדינת ישראל. לראשונה, רמת השקעות החוץ במדינה עברה את מיליארד השקלים.
רצח רבין.
לנוכח ההפגנות הרבות של ארגוני ימין אופוזיציה המתנגדים להסכם השלום ולמשא ומתן שקיימה ממשלת רבין, הוחלט לקיים עצרת תמיכה בממשלה בכיכר מלכי ישראל בתל אביב. העצרת התקיימה בנוכחותם של מאות אלפי אנשים ובסופה רבין הצטרף לפרס ולזמרת מירי אלוני בשירת "שיר לשלום" עם כל קהל הנוכחים.
ב-4 בנובמבר 1995, אור לי"ב בחשוון ה'תשנ"ו בסביבות השעה 21:45, בתום עצרת התמיכה בהסכמי השלום, בעת שצעד לעבר מכוניתו, נורו שלוש יריות לעברו של רבין. רבין נורה מטווח קצר בעת שעמד להיכנס לדלת מכוניתו הפתוחה, ושני כדורים פגעו בו אנושות והוא התמוטט. הוא הובהל למרכז הרפואי תל אביב, שם נפטר כעבור כ-40 דקות מפצעיו, לאחר שנכשלו מאמצי החייאה של צוות רופאים שניסו לנתחו ולהצילו. בשעה 23:13 הקריא איתן הבר בשם ממשלת ישראל את ההודעה על מותו: "ממשלת ישראל מודיעה בתדהמה, בצער רב וביגון עמוק, על מותו של ראש הממשלה ושר הביטחון, יצחק רבין, אשר נרצח בידי מתנקש הערב בתל אביב. יהי זכרו ברוך."
הרוצח, יגאל עמיר, סטודנט למשפטים מאוניברסיטת בר-אילן דתי בן 25 מהרצליה, בעל השקפה ימנית רדיקלית, סבר כי הסכמי אוסלו הם סכנה קיומית למדינת ישראל, וקיווה שרצח רבין ימנע את מימוש ההסכמים. עמיר התכוון לרצוח את רבין ואת פרס יחדיו, אך דרכיהם נפרדו והוא החליט לרצוח רק את רבין ולא את פרס. עמיר נידון למאסר עולם ולעוד שש שנים (במצטבר), לאחר שהורשע ברצח ובפציעת מאבטחו של רבין. נוסף על כך, הורשע עמיר, יחד עם אחיו חגי ודרור עדני, בקשירת קשר. הוא נידון לחמש שנים נוספות ולאחר ערעור המדינה, הוחמר העונש ל-8 שנים.
לאחר הרצח הוקמה ועדת שמגר שחקרה את השתלשלות העניינים ותפקוד הגופים האחראים על ביטחונו ושלומו של ראש הממשלה ופרסמה את מסקנותיה. ב-28 במרץ 1996 פרסמה הוועדה את ממצאיה, ובהם כתבה על ראש השב"כ כרמי גילון מסקנה אישית: "במילוי תפקידו לא שקד במידה נדרשת ולא פיקח כנאות על הארגון, ההיערכות, הדריכות, הכוננות והפעולה התקינה של אגף האבטחה בכל הנוגע ליחידה לאבטחת אישים שבו, ובפרט בקשר לאבטחת ראש הממשלה המנוח", וציינה כי החלטתו להתפטר תוך כדי עבודתה "משקפת את דעתנו ואיננו רואים צורך בהמלצה נוספת". הוועדה הסתמכה ופרסמה את עדותו של הפרופסור גבי ברבש, מנהל המרכז הרפואי בתל אביב, שציין, שרבין הגיע למיון ללא דופק וללא לחץ דם, ועבר החייאה מידית. לפי ברבש: "...כדור אחד פגע בו בשכמה מימין, קרוב לעמוד השדרה. למעשה, אזור החדירה היה בממשק שבין הצלעות לבין עמוד השדרה, עם פגיעה בחוליה, והבחנו גם פגיעה כלשהי, שאנחנו לא יכולים להעריך אותה, בעמוד השדרה עצמו, בחוט השדרה עצמו..."
הלווייתו התקיימה בירושלים ביום שני, 6 בנובמבר 1995, בהשתתפות נציגים מטעם 78 מדינות, בהם נשיא ארצות הברית ביל קלינטון (בראשות משלחת של 39 אישים), חוסיין, מלך ירדן ונשיא מצרים חוסני מובארכ. מקרב משפחתו רק נכדתו, נעה בן ארצי, ספדה לו בעת ההלווייה.
לאחר רצח רבין התמנה שמעון פרס לראש הממשלה מתוקף היותו ממלא מקומו של רבין והקים את ממשלת ישראל העשרים ושש.
הנצחתו.
לאחר רציחתו, קבעה הכנסת ב-1997 את יום י"ב בחשוון כיום הזיכרון ליצחק רבין. מקומות ומוסדות שונים אימצו את שמו – היישוב צור יצחק, המרכז הרפואי רבין, כיכר רבין, מחלף רבין, דרך יצחק רבין ותחנת הכוח אורות רבין בחדרה. בסיס הקריה בתל אביב, נקרא גם הוא על שמו – מחנה רבין. יש מספר בתי ספר על שמו - תיכון חדש על שם יצחק רבין בתל אביב, תיכון רבין בכפר סבא, תיכון אורט רבין בגן יבנה, ואחרים. כמו כן הוקם על שמו בית כנסת ברחובות הנקרא "אוהל יצחק". כן הוקם להנצחת זכרו מרכז יצחק רבין לחקר ישראל. עיריית תל אביב הציבה שלט זיכרון בכניסה לביתו של יצחק רבין ברחוב רב אשי 5 בתל אביב. ביישוב מיתר הוקמה "שכונת רבין" על שמו, ובה רחובות רבים אשר שמותיהם קשורים לרבין (כדוגמת השלום, הראל, יפתח וכדומה) וכן פארק גדול - "פארק רבין".
גם ברחבי העולם ישנם מוסדות שונים שהנציחו את זכרו של רבין. רחובות, כיכרות ופארקים על שמו של רבין נחנכו בערים רבות ברחבי העולם, לרבות בבון, בברלין, בשיקגו, במדריד, במיאמי, בניו יורק, באודסה, במונטריאול, בפריז, בטולוז, ברומא ובלימה. באוטווה, בירת קנדה, בית ספר של הקהילה היהודית נקרא על שמו של רבין. קטע מהשדרה השנייה במנהטן נקרא "שדרת יצחק רבין". באוניברסיטת קיימברידג' מתקיים כנס אקדמי שנתי לזכרו של רבין. בשנת 2005 הוענק לרבין "פרס ד"ר ריינר הילדברנדט" לזכויות האדם שהעניקה אלכסנדרה הילדברנדט. הפרס ניתן מדי שנה בהוקרה על מחויבות יוצאת דופן שאינה אלימה לזכויות אדם.
משפחתו.
יצחק רבין פגש לראשונה את לאה לבית שלוסברג, אשתו לעתיד, ביום קיץ של שנת 1943 ליד דוכני גלידת "ויטמן" ברחוב אלנבי בתל אביב. לאה, ילידת קניגסברג שבגרמניה, שעלתה לישראל עם משפחתה בגיל חמש ומאז התגוררה בתל אביב, הייתה אז בת 15, תלמידת כיתה י' בתיכון חדש.
לאה ויצחק נישאו ב-23 באוגוסט 1948, במהלך מלחמת העצמאות. תחילה התגוררו בבית הוריה של לאה בשדרות רוטשילד פינת כרמיה בתל אביב. בבית זה נולדה בתם הבכורה, דליה. שנתיים לאחר מכן עברה המשפחה לשיכון הקצינים בצהלה, וב-1955 נולד בנם, יובל. לאחר ששבו מארצות הברית, כשסיים רבין את תפקידו כשגריר, עברה המשפחה לדירתם בשכונת נווה אביבים, שם גרו בני הזוג עד מותם.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו
מדבריו
ליקוי חמה בקנדהאר
ליקוי חמה בקנדהאר (בפרסית: ﺳﻔﺮ قندهار - מילולית: "מסע לקנדהאר") הוא סרט בהפקה איראנית-צרפתית מאת הבמאי האיראני מוחסן מח'מלבאף. המסע עצמו הוא מקגאפין - מכשיר עלילתי - אשר מאפשר לבמאי להכיר לצופה
את מדינת אפגניסטן תחת שלטון הטליבאן, על מכלול נופיה, מגוון תושביה, תרבותה הייחודית ומראות המלחמה שבה היא מצויה. הסרט הציג את המדינה, על תחלואיה, בפני הציבור שאינו מכיר את אפגניסטן ומקבל מידע עליה רק בחדשות.
הסרט מבוסס בחלקו בחלקו על סיפורה האמיתי של נילופר פאזירה, תושבת קנדה ילידת אפגניסטן, שאינה שחקנית במקצועה, אשר ביקרה שנה קודם במדינה על מנת להכירה.
הסרט זכה לתשומת לב רבה, היות שהוא הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ימים אחדים לפני פיגועי 11 בספטמבר 2001.
"ליקוי חמה בקנדהאר" זכה בפרס "Prize of the Ecumenical Jury" בפסטיבל הקולנוע בקאן.
עלילה.
תחילת הסרט בטיסה בהליקופטר, במבט ממעוף ציפור, מעל המדינה המדברית: הרים לצורותיהם, בקעות רחבות ידיים וכן מחנות לנכים . במטוס נאפס, עיתונאית היא נילופר פאזירה. העלילה מבוססת על מכתב שקיבלה מאחותה הנכה, העומדת להינשא. היא גרה בקנדהאר בירת מחוז והעיר השנייה בגודלה במדינה. במכתב היא הודיעה לה כי במועד ליקוי החמה היא עומדת להתאבד. האחות במרוץ נגד הזמן, ונותרו שלושה ימים למועד.