בשנת 1950 הוציא את ספרו "לקורות היהדות בטרנסילבניה". במהלך העשור שלאחר מכן פרסם סדרה בת שישה כרכים, המכילה אוסף של רעיונות ודרשות על מועדי השנה. הוא קרא לסדרה בשם "בית אולפנא", ולכל אחד מן הספרים בסדרה הוסיף שם נלווה. הוציא שני ספרי פירושים על הגדה של פסח.
חתניו הם הסופר והעיתונאי ד"ר הלל זיידמן, אהרן זבלוצקי, תלמיד הכולל של ישיבת בית התלמוד בניו יורק שבראשות הרב לייב מאלין, לאחר פטירת אהרן זאבלצקי התחתנה אשתו שיינדל שנית למאיר יחיאל וולקנפלד והחתן השלישי גבריאל אויש.
בן ציון וזל
הרב בן ציון וזל (בכתיב יידי: וועזעל; י"ז בתמוז תרכ"ד, יולי 1864 - כ"ד באדר א' תרצ"ח, פברואר 1938) היה רבה של טורדה בטרנסילבניה במשך שלושים ושש שנים. כיהן כנשיא לשכת הקהילות האורתודוקסיות בטרנסילבניה.
תולדותיו.
נולד בטורדה, בנו של הרב כלב פייבל וועזעל, רבה של טורדה. למד תורה אצל אביו והוסמך להוראה על ידי הרב חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים, בעל "קדושת יום טוב", והרב מרדכי יהודה לעוו אב"ד אינטרדאם, בעל "גדולת מרדכי".
בשנת תרמ"ו (1886) נישא לשיינדל, בת הגביר אלימלך רוזנפלד מקיקילוספלאק. לאחר פטירת אביו, בשנת תרנ"ח (1898), סירב למלא את מקומו ולקבל את משרת הרבנות בטורדה. רק כעבור ארבע שנים, בשנת תרס"ב (1902), בעקבות בקשת בעל קדושת יום טוב, נעתר לבקשה והתמנה לרבה של טורדה.
בתקופת רבנותו פיתח את הקהילה ועמד בראש ישיבה מקומית. בין תלמידיו: הרב שמחה נתן גרינברג, אב"ד קזמארק, והרב שמואל ויינמן, אב"ד מראשאיליה. בשנת תרס"ה (1905) הוציא את ספרו של אביו "קריית ספר" על התורה.
בשנת תרפ"ו (1926) ארגן מחדש את "חברת מחזיקי הדת" של עשרה מחוזות בטרנסילבניה וכיהן כנשיא הארגון. בשנת תר"צ (1930) נבחר לנשיא "כנסת הרבנים". באותה שנה נלווה לרב חיים אלעזר שפירא ממונקץ' בביקורו בארץ ישראל.
בשנת תרצ"ב (1932) נבחר פה אחד לנשיא הלשכה המרכזית האורתודוקסית בטרנסילבניה, שאיגדה את הקהילות האורתודוקסיות בחבל-ארץ זה. הבחירה הייתה לקדנציה בת שש שנים, ובשנת תרצ"ז (1937) נבחר מחדש לכל ימי חייו. הרב וועזעל היה פעיל מרכזי בהנהגה האורתודוקסית בטרנסילבניה ונפגש פעמים רבות עם ראשי השלטון הרומני.
הרב וועזעל לקה בקוצר נשימה חריף, ובמשך תקופה נדד בבתי חולים שונים בבודפשט, קלויזנבורג, מרינבאד ועוד. נפטר בשנת תרצ"ח, בעת שהותו בבית חולים בקלויזנבורג, והובא לקבורה בטורדה. בהספדו אמר עליו הרב שלמה זלמן ערנרייך, אב"ד שימלוי: "אבידת הרב מטורדה בזמן הזה גדולה יותר מאבידת הנודע ביהודה בזמנו, כי אז עוד נשארו גאונים וצדיקים אבל בדור יתום כזה מי יהיה המנהיג שלנו אחריו". לאחר פטירתו מונה במקומו חתנו הרב יוסף אדלר כרבה של טורדה וכנשיא לשכת הקהילות האורתודוקסיות בטרנסילבניה.
היה אב לארבע בנות. חתניו הם: הרב זאב צבי הכהן קליין - אב"ד קראנשדט ואייזנשטדט, ולאחר מכן רב בברלין ובבואנוס איירס; הרב יוסף אדלר - רבה של טורדה, ולימים בירושלים; הרב דב פרידלנדר - אב"ד בראשא וסטאנביץ (נספה בשואה); והרב צבי יעקב אבראהאם - רב בטורדה ומנהל לשכת הקהילות האורתודוקסיות בטרנסילבניה.
גדליה פלדר
הרב גדליה פלדר (תרפ"א, 1921 – תשנ"א, 1991) היה רב ודיין בטורונטו, מחבר סדרת הספרים ההלכתיים יסודי ישורון ושו"ת שאילת ישורון.
תולדותיו.
נולד בשנת 1921 באוסטריק שבגליציה, במשפחה מחסידות סדיגורה, בנם של צבי ואסתר ליפשא פלדר. סבו, שעל שמו נקרא, הוא הרב גדליה שור מאוסטריק. על פי המקובל במשפחה, הם נכדי רבי גדליה מליניץ, מתלמידי המגיד ממזריטש. בהיותו בן שלוש נפטרה אמו. למד בישיבת "נצח ישראל" וישיבת "כתר תורה" ראדומסק בקרקוב. בשנת 1936 היגרה משפחתו למונטריאול והוא למד תורה בישיבת תורת חיים של הרב פרייס בטורונטו והוסמך לרבנות בידי הרב אברהם אהרן פרייס. למד גם אצל הרב יהודה לייב גרויברט. בשנת 1940. נישא להנא-אידל, בת הרב יששכר דב טייכנר מניו יורק.
שימש ברב בקהילות קטנות בקנדה: סרניה (1941–1943), בלוויל (1943–1945) ובראנטפורד (1945-1949). בשנת 1949 עבר לטורונטו לנהל את התלמוד תורה בית יהודה ובתחילת שנות החמישים התמנה לרבה של קהילת "שומרי שבת" בטורונטו. בתפקידו זה שימש כארבעים שנה. כיהן כדיין בטורונטו וכן כדיין בבית הדין של הסתדרות הרבנים בניו יורק. עמד בראש מערכת הכשרות העירונית בטורונטו. התכתב עם הרב משה פיינשטיין בענייני הלכה שונים. היה חבר המזרחי בקנדה וציין במסיבה וברכת שהחיינו את החלטת החלוקה של האו"ם על הקמת מדינה יהודית.
חיבר את סדרת הספרים "יסודי ישורון" על השולחן ערוך. התמחה בנושאי גיטין וכן עסק בהיבטים ההלכתיים של אימוץ ילדים וחיבר על שני נושאים אלו את ספרו "נחלת צבי".
הוציא מהדורה לספר "תניא רבתי", בתוספת חידושים וביאורים בשם "פרי ישורון".
בן דודו הוא הרב גדליה שור, ראש ישיבת תורה ודעת. בנו, הרב אהרן פלדר, הוא אב"ד פילדלפיה ומחבר הספרים "אהלי ישורון" ו"רשומי אהרן".
גדליה שור
הרב גדליהו הלוי שור (בכתיב יידי: שארר; תר"ע, 1910 – ז' בתמוז תשל"ט, 2 ביולי 1979) היה ראש ישיבת תורה ודעת בארצות הברית.
תולדותיו.
נולד בפשמישל שבגליציה, למשפחה מחסידות סדיגורה. סבו, שעל שמו נקרא, הוא הרב גדליה שור מאוסטריק. על פי המקובל במשפחה, הם נכדי רבי גדליה מליניץ, מתלמידי המגיד ממזריטש. בצעירותו היגרה משפחתו לניו יורק. היה מתלמידיה הראשונים של ישיבת תורה ודעת. לאחר נישואיו נסע לישיבת קלצק ובמשך תקופה למד אצל הרב אהרן קוטלר והיה לתלמידו המובהק.
לאחר חזרתו לארצות הברית התמנה לר"מ בישיבת תורה ודעת. במשך עשרות שנים כיהן כראש הישיבה. כמו כן שימש כראש ישיבת בית מדרש עליון. בהשפעתו קיבלו חלק מתלמידי ישיבות אלו השפעה חסידית, בהם בולט הרב משה וולפסון.
היה ממנהיגי הציבור החרדי בארצות הברית, מראשי אגודת הרבנים, מראשי אגודת ישראל בארצות הברית ופעיל למען החינוך העצמאי.
נפטר בשנת תשל"ט, באמצע סעודת שבע ברכות של תלמיד, דקות ספורות לאחר שסיים את נאומו לכבוד החתן. ארונו הועלה לארץ ישראל והוא נקבר בהר הזיתים בירושלים.
לאחר פטירתו יצאה סדרת ספריו "אור גדליהו" - על התורה, על מסכתות הש"ס וכן שיחות מוסר, שנערכו מתוך שיעוריו ושיחותיו בישיבה.
משפחתו.
היה אב לארבעה בנים וארבע בנות. בניו: הרב רפאל שור - רב בית המדרש "תפארת גדליהו" (הקרוי על שמו) ומחבר סדרת ספרי "משנת הלוי" על הש"ס; הרב ישראל שמחה שור - ראש ישיבת אור שמח בארצות הברית עורך ראשי בש"ס שוטנשטיין; הרב אברהם שור רב בית מדרש נזר גדליהו- מחבר הספרים "אורות אמונה", "הרחב דבר", "לקח ולבוב" ועוד; בנו הגדול הרב יצחק מאיר שור רב קהילת 'יוצאי תורה ודעת' - מחבר הספר "מגדל אור" על תולדות חייו (נפטר תשפ"ב 2021). אחד מחתניו הוא הרב משה זילברברג, נכדו של רבה של פיטסבורג הרב אברהם בנימין זילברברג ומחבר הספרים "זיכרון צבי מאיר" ובעבר ר"מ בישיבת בית מדרש עליון.
נכדו הוא הרב צבי מאיר זילברברג. נכדו הרב חיים יהושע שור נישא לבתו של האדמו"ר מגור הרב יעקב אריה אלתר.
בן דודו הוא הרב גדליה פלדר.
קלאופטרה השביעית, מלכת מצרים
צואמב
צואמב (Tsumeb, בשפת ההררו: Okavisume), היא עיר בת 19,275 תושבים והגדולה במחוז אושיקוטו (Oshikoto) שבצפון נמיביה. צואמב היא נחשבת ל"שער לצפון" של נמיביה. היא העיר הקרובה ביותר לפארק הלאומי אטושה (Etosha). צואמב הייתה בירת מחוז אושיקוטו עד שנת 2008, כאשר אומותיה (Omuthiya) הוכרזה כבירת המחוז החדשה. בעיר נמצא מכרה עמוק של מתכות ויהלומים.
היסטוריה.
מקובל להניח ששם העיר הוא בשפת עם הנאמה (Nama) ומשמעותו היא: "מקום האזוב" או "מקום הצפרדע". אולי בשל העובדה שבמקום הייתה גבעה ירוקה מהנחושת המחומצנת, עד אשר היא נחפרה והפכה למכרה. העיר נוסדה בשנת 1905 על ידי השלטון הקולוניאלי הגרמני.
המכרות.
צואמב ידועה בשל ערוץ המינרלים הגדול שהוביל להקמתה. מקורו של ערוץ זה שנוי במחלוקת והוא מגיע משכבות בעומק 1300 מ' לפחות. פעולות כריה שטחיות בוצעו במקום כבר בתקופות פרה-היסטוריות. רוב המחצבים במקום נוצלו במהלך המאה ה-20 וכללו נחושת, עופרת, כסף, זהב, ארסן, וגרמניום. במקום התגלתה גם כמות של אבץ, אך היו קשיים טכניים בכרייתו. ערוץ המינרלים ידוע בעושרו ונחצבו ממנו מיליוני טונות של מחצבים. אחוז גבוה מחומר הכרייה היה כה עשיר עד שהוא נשלח ישירות למפעל ההתכה שליד העיר במקום לעבור קודם לכן עיבוד ראשוני במפעל העשרת המינרלים. המכרה של צואמב ידוע בקרב אספני המינרלים בעולם. בין השנים 1905-1996 הופקו במכרה כ-30 מיליוני טונות מחצבים שמהם הופקו 1.7 מיליוני טונות נחושת, 2.8 מיליוני טונות עופרת, 0.9 מיליוני טונות אבץ ו-80 טונות גרמניום. במכרה נמצאו 243 סוגי מינרלים שמתוכם 56 ייחודיים למקום.
מאז הקמתה צואמב היא בעיקרה עיר מכרות. בעלי המכרה היו במקור חברת מכרות ומסילות ברזל גרמנית ובהמשך תאגיד מקומי עד אשר המכרות נסגרו עקב ניצול ערוץ המינרלים. הפיר המרכזי של המכרה התמלא במי תהום שנשאבו והובלו עד לבירה וינדהוק. מאז נפתח המכרה מחדש על ידי קבוצת יזמים מקומית שמצליח להפיק מחצבים מהשכבות העליונות במכרה, אם בעתיד לא ידוע אם יפתחו מחדש השכבות התחתונות. אתר חשוב נוסף בעיר הוא מפעל ההתכה. פסטיבל נחושת שנתי מתקיים במקום.
אגמי הבולענים והמטאוריט הגדול בעולם.