רוזן נולד וגדל בחולון, בנו של החידונאי שמואל רוזן. בצעירותו היה כתב נוער ב"מעריב לנוער", ואת כתבתו הראשונה ערך במסגרת המדור "התפוח מראיין את העץ", כאשר ראיין את אביו. הוא בוגר תיכון אילון שבחולון. שירת בצה"ל ככתב עיתון "במחנה". במלחמת לבנון הראשונה נלווה לחטיבת הצנחנים ולמפקדה יורם יאיר, שנחתה בשפך נהר האוואלי והתקדמה בציר ההררי עד ביירות.
קריירה.
לאחר סיום שירותו הצבאי ושנת קבע החל לשמש עורך עמודי חדשות בעיתון "מעריב". בשנת 1987 קיבל את תפקיד הפרשן הצבאי של העיתון. בשנת 1993, עם הקמתו של ערוץ 2, עבר לחברת החדשות של הערוץ ככתב ופרשן מדיני, הגיש את "אולפן שישי" לצידם של גדי סוקניק ואושרת קוטלר, ועוד.
בשנת 2002 הצטרף אל צוות הקמת ערוץ 10 והחל לשמש פרשן מדיני ומגיש תוכנית התחקירים "זה הזמן" ו"בעקבות הגביע האבוד".
בשנת 2004 נבחר לחתן פרס פראט בקטגוריית רדיו וטלוויזיה.
בדצמבר 2006 עזב את ערוץ 10 והצטרף לזכיינית ערוץ 2, "רשת", ובפברואר 2007 החל להגיש את תוכנית האקטואליה "השורה התחתונה", יחד עם בן כספית ודנה וייס. בתחילת 2008 הגיש את תוכנית התחקירים "קופסה שחורה" בערוץ לצד ענת גורן. בדצמבר 2008 החל להנחות את המגזין "תיק תקשורת" במקום חיים זיסוביץ'. משנת 2010 הוא הנחה את התוכנית "נדבר על זה בבית" במסגרת "שידורי קשת" בערוץ 2.
בפברואר 2010 החל להגיש את תוכנית האקטואליה "חמש בערב", לצד בן כספית, ברדיו ללא הפסקה.
לאחר שפוטר רוזן מערוץ 2 ב-2012, שב לחדשות 10, והוא שימש כפרשן המדיני של הערוץ.
בנוסף לקריירה שלו כעיתונאי וכפרשן, הגיש מאז 1997 את התוכנית "גומרים הולכים" ברדיו תל אביב, ובהמשך הגיש את התוכנית "שישי ב-9" ב"רדיו 99", לצד דנה ברגר ואיתי מאוטנר. משמש כתב בירחון "בלייזר", וכותב טור פרשנות קבוע באתר הספורט "ONE".
ב-2008 הגיש רוזן תביעת דיבה נגד אלעזר שטרן, שטען שרוזן ביקש ממנו "לסדר" לבנו שירות בדובר צה"ל. פרקליטות מחוז ת"א הגישה תביעת לשון הרע בשם שטרן נגד רוזן. הסכסוך הסתיים בפשרה שבה משכו שני הצדדים את תביעותיהם.
ב-2012 נעצר רוזן בלוב ונחקר פעמיים, כשהגיע לשם במסגרת סרט תיעודי "ההסתבכות בלוב" שצילם על המדינה שאחרי עידן קדאפי.
רוזן פרסם פרשנויות וכתבות צבע במגזין ליברל מהקמתו במאי 2014 ועד אוגוסט 2016.
בסוף שנת 2016 יצר רוזן את הסרט התיעודי "לילך: החיים שאחרי" שמביא את סיפורה הטראגי של לילך שם טוב, ששלושת ילדיה נרצחו בידי אביהם, ועוקב אחרי חייה החדשים ולידת בתה שי לי.
טענות נגדו על הטרדה מינית.
בשנת 2012 הגישה עובדת בחברת החדשות של ערוץ 2 תלונה למנהליה על הטרדה מינית מצד רוזן. ועדת בדיקה בראשות קרן מרציאנו מצאה שרוזן התנהג באופן בלתי הולם כלפי העובדת ומנכ"ל החברה אבי וייס החליט לפטרו. על פי חברת החדשות העניין נשמר בדיסקרטיות לאור בקשתה של המתלוננת והוראות החוק.
באפריל 2013 פרסם תא העיתונאיות קריאה לנשות תקשורת, שהוטרדו מינית על ידי איש תקשורת בכיר, למסור עדות על כך. ב-26 באפריל הצטרף עיתון "הארץ" למהלך זה, ופרסם שבידו עדויות של יותר מעשר נשים הטוענות שרוזן הטריד אותן מינית. אף אחת מהנשים לא התלוננה במשטרה. לאחר פרסום התחקיר, פנה תא העיתונאיות להנהלת ערוץ 10 בדרישה להשעות את רוזן עד לבירור העניין. בעקבות זאת הודיע רוזן על יציאתו לחופשה עד לבירור העניין, והכחיש את הטענות נגדו. נוסף לכך, יצא לחופשה גם מהגשת "תיק תקשורת" בטלוויזיה החינוכית ומתוכניתו ב"רדיו ללא הפסקה". ב-6 במאי הודיעה המשטרה על פתיחת חקירה פלילית נגד רוזן בחשד לעבירות מין. במרץ 2014 הודיעה הפרקליטות כי תיק החקירה נגד רוזן נסגר מחוסר ראיות.
פעילות בדרום סודאן.
באוקטובר 2016 נטען שרוזן שוהה בדרום סודאן ומעורב שם בעסקיה של חברת "גלובל סי.אס.טי" שבבעלותו של ראש אג"מ לשעבר האלוף (מיל') ישראל זיו.
חיים פרטיים.
רוזן היה נשוי לאשת התקשורת טלי רוזן, ומנשואים אלו יש לו שני בנים.
בפברואר 2014 נישא בשנית לשדרנית הרדיו עדי הדר ולזוג בת. בני הזוג מתגוררים בהוד השרון.
נצרות קופטית
הכנסייה הקופטית-אורתודוקסית (קופטית: Ϯⲉⲕ̀ⲕⲗⲏⲥⲓⲁ ⲛⲣⲉⲙ̀ⲛⲭⲏⲙⲓ ⲛⲟⲣⲑⲟⲇⲟⲝⲟⲥ, "טיקְלֶסִיַה נְרֶמנכֶמִי נוֹרתוֹדוֹכּסוֹס") היא כנסייה עצמאית המשתייכת לנצרות האוריינטלית שבסיסה במצרים. הכנסייה היא הזרם הנוצרי הגדול ביותר במדינה ומזוהה בעיקר עם הקבוצה האתנית הקופטית, צאצאי המצרים הקדומים שלא התאסלמו ולא הסתערבו
אלא שימרו את דתם הנוצרית ואת שפתם הקופטית. מלבד זאת, לזרם יש נוכחות חזקה באפריקה ובמזרח התיכון ושלוחות ברחבי תבל, בתפוצת המהגרים הקופטית ומחוצה לה.
הכנסייה, כזרם אוריינטלי, דוגלת בכריסטולוגיה מיאפיזיטית - כלומר, מאמינה כי הטבע האנושי והטבע האלוהי של ישו התמזגו לאחד. הכנסייה התפלגה מיתר הנצרות במאה השישית עקב סירובה לקבל את החלטות ועידת כלקדון, שפירטו את אנושיותו המלאה ואלוהותו המלאה של ישו, הצלע השנייה של השילוש הקדוש. מבחינה פולחנית, הכנסייה מתנהלת לפי המנהג האלכסנדרוני הישן ובשפה הקופטית. הכנסייה מונהגת על ידי הסינוד הקדוש שבראשו עומד אפיפיור אלכסנדריה, אותו היא רואה כיורש הלגיטימי של כס מרקוס המבשר, הנחשב במסורת לאבי הנצרות במצרים ולפטריארך אלכסנדריה הראשון. הנצרות הקופטית מונה לפי הערכות בין עשרה לעשרים מיליון מאמינים, רובם במצרים. האפיפיור מאז 2012 הוא תוואדרוס השני.
אטימולוגיה.
השם קופטים ("Copt") נגזר מהכינוי שנתנו היוונים למצרים: אייגיפטוס ("Αίγυπτος"). יש שתי השערות לגבי מקורו של הכינוי: לפי ההיסטוריון היווני סטראבון, הכינוי נגזר מהביטוי היווני "מתחת לים האגאי ("Aἰγαίου ὑπτίως"); לפי סברה אחרת, הכינוי הוא שיבוש של הביטוי המצרי "חות-קא-פתח" שמשמעו "מקדשו של האל פתח", שהוא אחד האלים המצריים המרכזיים. במקור היה משמעה של המילה "קופטי" פשוט "מצרי", אך היום מתייחסת מילה זו אל האוכלוסייה הנוצרית של מצרים. בלשון חז"ל נקראו הקופטים "גיפּטים" (), בעוד הכינוי "קופטים" שבעברית מודרנית הושפע מכינויָם בשפות המודרניות הזרות.
היסטוריה.
הנצרות במצרים.
הקופטים רואים עצמם כיורשים הלגיטימיים היחידים של הנצרות במצרים. לפי המסורת, דת ישו הובאה לארץ על ידי מרקוס המבשר, שהיה גם הפטריארך הראשון של אלכסנדריה. הקהילה היהודית העצומה וההלניסטית של העיר (רעיונותיו של פילון, למשל, משפיעים עמוקות על הנצרות עד היום) סיפקה כר נוח להתפשטות האמונה החדשה, ומשם התרחבה גם למצרים וליוונים המקומיים. במאות השנייה והשלישית סבלה הכנסייה מרדיפות הקיסרים הרומיים. כבר ב-180 נוסדה באסכולת אלכנסנדריה, אחת משתי החשובות בעולם הנוצרי לצד האנטיוכית, שדגלה מראשיתה בכריסטולוגיה שהדגישה את אחדות הטבעים האנושי והאלוהי באישיות ישו. כמו כן, פעלו בשמה כמה מגדולי המסורת הנזירית, ובראשם אנטוניוס הגדול. הם נודעו כ"אבות המדבר".
במאה החמישית זועזעה הנצרות על ידי מחלוקות כריסטולוגיות קשות, שהציר המרכזי שעליו נסובו היה המחלוקת בין האנטיוכים לאלכסנדרונים. הראשונים תבעו להדגיש את הבידול בין האלוהי והאנושי כדי להבהיר שהאל איננו מושפע מבריאתו ומצוי מעבר לה, והאחרונים דרשו את ההפך כדי לוודא שטבע האדם החוטא נעטה כולו על ידי ישו ולכן נגאל. לשני הצדדים היו חסידים קנאים שהוכרזו ככופרים על ידי הקונצנזוס הכנסייתי. הפטריארך קירילוס האלכסנדרוני, נציג נאמן של האסכולה בעירו, מילא תפקיד מרכזי בהוקעתו של נסטוריוס וגינוי תורתו ששללה את התואר "מולידת האלוהים" ממרים הבתולה כדי לחדד את הבידול בין הטבעים. ועידת אפסוס ב-431 עמדה בסימן הדומיננטיות של האלכסנדרונים והשפלת האנטיוכיים. המלחמה בנסטוריים הביאה את אב-המנזר אוטיכס לנסח משנה כריסטולוגית קיצונית במיוחד, המונופיזיטיות, שקבעה כי לישו היה טבע אחד בלבד בו התאחדו האלוהי והאנושי. רעיונותיו של אוטיכס עוררו מחאה קשה אף מאלו שישבו בין המשפתים עד אותה עת. בוועידת אפסוס השנייה שנערכה ב-449 כבר הגדישו האלכסנדרונים את הסאה: כשהם מגובים בהמון זועם ותוך שליטה מלאה באירועים, הם הובילו לזיכויו של אוטיכס מכל אשמה בכפירה ולהדחתם של תאודורט מקירוס ובישופים אנטיוכיים אחרים.
כלקדון והקרע.
ב-451 הגיעה תגובת-הנגד לאפסוס השנייה, כשוועידת כלקדון נערכה בהשגחה קיסרית צמודה ותחת משמר חיילים שנועדו למנוע התפרעויות. האנטיוכיים החבולים זכו בבעל-ברית מכריע, בישוף רומא לאו הראשון, והצליחו להביא לגינוי גורף של המונופיזיטיות ולקבלת הגדרה כריסטולוגית אודות שני טבעים. אולם, המסקנות של המועצה נדחו על ידי רבים מהנוצרים בשולי האימפריה הביזנטית: מצרים, סורים, ארמנים ואחרים. אלו ראו בכך נסיגה לעמדות של נסטוריוס. מנקודה זו והלאה, באלכסנדריה היו שני פטריארכים: הפטריארך האימפריאלי, הידוע כיום כאפיפיור המזרחי-אורתודוקסי, והפטריארך הלאומי המצרי הלא-כלקדוני, הידוע כאפיפיור הקופטי. כמעט כל האוכלוסייה המצרית דחתה את המסקנות של מועצות כלקדון. אלה שתמכו בהגדרה הכלקדונית נותרו כחלק מהכנסייה השלטת ברומא וקונסטנטינופול. הפלג הלא-כלקדוני פרש מאלו והיה לחלק מהנצרות האוריינטלית שהתפלגה על רקע החלטות הוועידה.