פרנצ'סקו מאורוליקו או מאורוליקוס (באיטלקית: Francesco Maurolico, בלטינית: Maurolycus 16 בספטמבר 1494 - 21 או 22 ביולי 1575) היה איש אשכולות, אסטרונום ומתמטיקאי איטלקי ממוצא יווני מתקופת הרנסאנס. תרם תרומות משמעותיות בתחומי הגאומטריה, האופטיקה, חקר חתכי חרוט, מכניקה קלאסית, מוזיקה ואסטרונומיה.
מאורוליקוס נולד במסינה שבסיציליה, למשפחה ממוצא יווני (מברוליקוס) אשר התיישבה באי, כנראה לאחר כיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453. מאורוליקוס קיבל חינוך רחב. אביו, אנטוניו, היה רופא ולמד אצל החוקר היווני המפורסם קונסטנטין לסקאריס. כמו כן היה אחראי על ביצורי העיר מסינה. משפחת מאורוליקוס גרה בווילה בפאתי לעיר.
בשנת 1521 קיבל על עצמו מאורוליקוס את הדת הנוצרית הרומית-קתולית. בשנת 1550 הצטרף למסדר הבנדיקטינים והיה לנזיר במנזר סנטה מריה של פארטו (Santa Maria del Parto) בקסטלבואונו. בשנת 1552 מונה לראש המנזר שליד קתדרלת סן ניקולו במסינה.
הישגים מדעיים.
לאחר שאביו פרש מתפקיד האחראי על ביצורי העיר מסינה, מונה מאורוליקוס לתפקיד על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מאורוליקוס חינך את שני בניו של חואן דה וגה, סגן הקיסר בסיציליה, והיו לו פטרונים עשירים ורבי עוצמה. הוא גם התכתב עם מדענים אחרים בתקופתו, כמו כריסטופר קלאוויוס ופדריקו קומנדינו. בין השנים 1548 ו-1550 התגורר מאורוליקוס בטירת פולינה שבסיציליה, כאורח של המרקיז ונטימיליה, והשתמש במגדל שבטירה על מנת לבצע תצפיות אסטרונומיות.
בין תגליותיו בתחום האסטרונומיה ניתן למנות סופרנובה שהופיעה בקסיופאה בשנת 1572. טיכו ברהה תיעד תגלית זו ב-1574, והיא ידועה כיום בשם סופרנובה 1572 או הסופרנובה של טיכו.
בשנת 1569 התמנה מאורוליקוס לפרופסור באוניברסיטת מסינה.
מותו ומורשתו.
מאורוליקוס מת במסינה.
על שמו קרוי מכתש בולט על פני הירח.
בית האופרה - יד זיכרון לנופלים
בית האופרה - יד זיכרון לנופלים (אנגלית: The War Memorial Opera House) בסן פרנסיסקו, קליפורניה נמצא בצד המערבי של שדרות ואן נס, מול בית העירייה בצדו האחורי. המבנה הוא חלק מתשלובת יד הזיכרון לנופלים ומרכז אמנויות הבימה של סן פרנסיסקו.
פעילות.
הבית מכיל 3,146 מקומות ישיבה ועוד 200 מקומות עמידה. האופרה של סן פרנסיסקו שוכנת בו מאז ליל הפתיחה בשנת 1932.
התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו ביצעה באולם זה את רוב הקונצרטים שלה משנת 1932 עד 1980. כאן הקליטה RCA ויקטור את התזמורת, בניצוחו של פייר מונטה, משנת 1941 עד 1952. בשנותיה המאוחרות באולם השתמשה התזמורת בקונכייה אקוסטית מיוחדת, שהוצבה סביב הנגנים ושיפרה במידה רבה את האקוסטיקה בקונצרטים. הקונצרט האחרון של התזמורת באולם היה כולו יצירות בטהובן, בניצוחו של ליאונרד סלטקין, ביוני 1980.
באביב 1945 התקיימה כאן העצרת הראשונה של האומות המאוחדות. אמנת האו"ם נוסחה ונחתמה בהמשך בתיאטרון הרבסט השכן. כעבור שש שנים, ב-1951, נוסחה הטיוטה להסכם סן פרנסיסקו ונחתמה כאן ובתיאטרון הרבסט.
ב-1927 הונפקו 4 מיליון דולר במלווים עירוניים למימון התכנון והבנייה של בית האופרה הראשון בבעלות עירונית בארצות הברית. אדריכלי תשלובת הבניינים היו ארתור בראון הבן, שעזר בתכנון בית העירייה ב-1916, ו-ג'. אלברט לנסבורו, מעצב תיאטרון שהיה אחראי ל"אורפיאום" של סן פרנסיסקו ולאודיטוריום שריין בלוס אנג'לס.
הקומפלקס, שבניינו הושלם ב-1932, הוא אחד ממבני הבוזאר האחרונים בארצות הברית ומיישם את הסגנון הדורי-רומאי הקלאסי באיפוק המפוכח היאה לתפקידו, הנצחת הלוחמים במלחמת העולם הראשונה. סטיו של צמדי עמודים סוכך על חלונות ענק מקומרים מעל קומת יסוד הנושאת אופי כפרי, תוכנית ששאבה במידת מה מחזית המזרח החמורה של קלוד פרו בלובר.
פנים הבניין חגיגי הרבה יותר, עם אכסדרה מפוארת, בעלת תקרה גלילית מקומרת בתבנית משושים, במקביל לרחוב וגרמי מדרגות עם מישורות תצפית בכל אחד מקצותיה. על חלל התיאטרון חולשת נברשת לוח מאסיבית, עשויה אלומיניום וזכוכית, מתחת לכיפה כחולה, וקמרון קדמת הבמה מקושט במוטיב פיסולי פיגורטיבי מוזהב.
בשנותיו של קורט הרברט אדלר כמנהל כללי, התבררו חולשותיו של הבית בד בבד עם התארכות העונה. בפרט בלט בחסרונו מקום מספיק למשרדים ולחזרות. בשנת 1979 הורחב האזור שמאחורי הקלעים ובשנת 1981 נפתח אגף חדש, שנוסף אל הבית בצד הפונה אל שדרת פרנקלין. תוספת זו נתנה מקום לתפאורות, מאמנים ורקדנים, כמו גם למשרדי מנהלה. במקביל נפתח בסמוך אולם החזרות צלרבאך, עם במה שווה בגודלה לזו של בית האופרה, כחלק מן התשלובת, שכללה את אולם הקונצרטים על שם לואיז מ. דייוויס.
בשנת 1989 זעזע רעש האדמה העז של לומה פרייטה את אזור המפרץ וחולל נזק כבד לבית האופרה. במסגרת השיפוצים והחיזוקים שנערכו בבניין בשנת 1992 הוכנסו בו שיפורים נוספים, שכללו מערכת תאורה משוכללת ביותר, בניית חדרי שירותים מודרניים במקום שנועד במקור להתקנת עוגב, תוכנית שלא התממשה והתייתרה עם בניית אולם דייוויס לקונצרטים, ויצירת מקום מאחורי הבמה הראשית להרכבה ואחסון של תפאורות, המאפשר העלאת מחזור של שלוש אופרות שונות בשלושה ערבים רצופים.
הפקה של מפצח האגוזים מאת צ'ייקובסקי, עם להקת הבלט של סן פרנסיסקו, הוקלטה שם לאחרונה ומופצת על גבי קלטת די.וי.די. and is scheduled to be telecast by PBS on December 17, 2008.
בית האופרה ידוע גם כמקום בו נחתם בשנת 1951 חוזה השלום עם יפן, הידוע בשם חוזה סן פרנסיסקו.
האפוטרופוס לנכסי נפקדים
לנון
דרך ז'בוטינסקי
בניין דקוטה
בניין הדקוטה
ויל אייזנר
ויליאם ארווין "ויל" אייזנר (באנגלית: William Erwin "Will" Eisner; 6 במרץ 1917 בברוקלין - 3 בינואר 2005 בלודרדייל לייקס שבפלורידה) היה סופר ואמן קומיקס יהודי-אמריקני, כמו גם יזם, שנחשב לאחד מהתורמים החשובים להתפתחותו של המדיום.
אייזנר ידוע בעקבות יצירותיו "חוזה עם אלוהים" ו"הרוח" (The Spirit), שהשפיעו רבות להכרתו של הרומן הגרפי כיצירה ספרותית. נוסף על כך, תפקידו כיזם עזר לבסס את מדיום הקומיקס כמיזם חינוכי לכל דבר, לרבות הקמתם של אולפני הנפשה.
בשנת 1988, קהילת הקומיקס ערכה מחווה לאייזנר בכך שיצרה את פרסי תעשיית הקומיקס ע"ש ויל אייזנר, שנועדו להוקיר הישגים חדשים מדי שנה בתעשייה, בעידודו ובהשתתפותו של אייזנר.
קורות חיים.
תחילת חייו.
אייזנר נולד בברוקלין שבניו יורק למהגרים יהודיים. אביו היה צייר ויזם, לשעבר פועל אזור הבדים בשדרה השביעית ברובע מנהטן. אייזנר למד בתיכון ע"ש דה-וויט קלינטון. אחד מהמשפיעים הרבים עליו היה המאייר ג'וזף כריסטיאן ליינדקר. בין היתר, אייזנר אייר עבור עיתון בית הספר ועיצב תפאורות. הוא אף שקל להשתמש בכישוריו בתיאטרון.
לאחר סיום לימודיו למד אצל האמן הקנדי ג'ורג' ברנדט ברידג'מן למשך שנה, ובזכות קשריו ניתנה לו משרת מאייר פרסומי בעיתון ניו-יורקי נחשב. באותה עת, אייזנר אייר גם למגזיני פאלפ עבור סכום לא מבוטל של עשרה דולרים לעמוד.
בשנת 1936, חברו ללימודים בוב קיין (לימים יוצר באטמן) הציע לאייזנר בן ה-19 למכור את ציוריו לחוברות הקומיקס "Wow, What A Magazine!", שלמעשה היו מקבץ רצועות קומיקס שהודפסו מחדש בצבע. משנת 1935, שניהם החלו בהוספת חומר. מבין יצירותיו נמנה "Captain Scott Dalton", גיבור בדמותו של הנרי ריידר הגרד שטייל מסביב לעולם בחיפושו אחר ממצאים נדירים.
אייזנר ואייגר.
אייזנר והעורך הראשי של מגזין WOW, ג'רי אייגר, שיתפו פעולה ביניהם בשנים שלאחר מכן. לאחר ארבע חוברות בלבד של המגזין (חודשים יולי-נובמבר 1936), הצמד המשיך להוציא חומר מקורי להוצאות לאור כדוגמת Fox Comics, Fiction House ו-Quality Comics בין היתר. הייתה זו תקופת השפל הגדול, ורווחיהם עמדו על דולר וחצי לעמוד.
בשנת 1939 יצר אייזנר דמות בדיונית בשם Wonder Man עבור ויקטור פוקס, מו"ל שעבד בעבר עם DC קומיקס ועם Fox Comics, וזאת בעקבות דרישתו ליצור דמות סטייל סופרמן. אייזנר כתב ואייר את הגיליון הראשון של "Wonder Comics" תחת שם העט ויליס.
"הרוח".
בסוף 1939 פנו אל אייזנר מטעם ההוצאה לאור Quality Comics בבקשה להיכנס לתחום חוברות הקומיקס, שעתידות להתפרסם בעיתונים. ההחלטה לא הייתה קלה, מכיוון ששותפותו עם אייגר עדיין נשאה פרי. לבסוף, אייזנר מכר את חלקו בשותפות והתפנה לכתוב את "הספיריט", רצועות קומיקס שיועדו לקהל בוגר יותר. הפרסום הראשוני של הדמות החל ב-2 ביוני 1940 במוספים לעיתון בשם "The Spirit Section" ונמשך עד לשנת 1952. תיאורם הגס של הגיבור הראשי, שמפקדתו מצויה למרגלות המצבה לדמותו האמיתית, ושל החיים בעיר הגדולה שיקפו וכן השפיעו על סגנון הפילם נואר בסרטים ובמדיה הכתובה של שנות ה-40.
חוברות הקומיקס נודעו בעיקר בשל סיפורם של האנשים הפשוטים, כאשר לעיתים קרובות עלילת הגיבור הייתה מפנה עצמה לדרמה המתחוללת בעיר. נוסף על כך, מלבד השימוש באלימות ובפאתוס, חוברות "הספיריט" שאבו כוחן מהשימוש בהומור, כאשר הדמות הייתה שרויה לרוב בקיפאון נוכח הנשים היפות הסובבות אותו.