בילדותה עברה משפחתה לגור בצרפת, ואת מרבית חייה העבירה בן-דהאן בין צרפת לאלג'יריה. היא התחילה בפרסום שירים בכתבי עת ספרותיים מתחילת שנות ה-20. את ספר שיריה הראשון פרסמה בגיל 24, עם ספרה "La voile sur l’eau" ("המפרש על המים"; 1926) והמשיכה אותו עם הרומן הראשון והמפורסם ביותר שלה, "Mazaltob" ("מזל טוב"; 1930). שני ספרים אלו עוסקים בדמותה של נערה יהודייה במלאח של תטואן והתמודדותיה בעולם המסורתי בין נישואין בשידוך, אהבת נעורים סוערת, וסיפור חיים טרגי המסתיים במותה של הצעירה בדמי ימיה. על ספרה "מזל טוב" זכתה בלאנש בפרס מהאקדמיה הצרפתית.
ספרה של בן-דהאן "Poèmes en short" ("שירים במכנסים קצרים"; 1948), כולל שירים על המצב האנושי שתוארו כ"שובביים ופרובוקטיביים" וכציניים באופיים. הספר קיבל שבחים משורה של סופרים צרפתים וכן זיכה אותה בפרס האקדמיה להומור (prix de l'Académie de l'humour), ובכך הייתה לאישה הראשונה שזכתה בפרס זה לאחר שלושים שנות קיומו. ספר שירה נוסף שלה, "Poèmes du Mzab" ("פואמות של מזאב"; 1955) עוסק בחיים ובנופים במחוז מזאב של אלג'יריה, שבצפון מדבר הסהרה.
בשנת 1961 התפרסם ספרה "Messieurs, vous êtes impuissants" ("רבותי, אתם חסרי-אונים"), רומן אשר עלילתו מתרחשת בעתיד (שנת 2005) וסובבת סביב עתיד האנטישמיות. בשנת 1970 יצא לאור ספרה האחרון "Sous les soleils qui ne brilleront plus" ("תחת השמשות שלא זורחות יותר") שהוא בחלקו ספר זכרונות.
מלבד כתיבה ספרותית עסקה בן-דהאן גם בעיתונאות, מתן הרצאות ובפעילות ציבורית לעידוד ספרות וכתיבה. היא פרסמה מאמרים על סוגיות שונות באלג'יריה והתרבות המוסלמית בעיתונות הצרפתית ובנוסף היא ניהלה סלון ספרותי וכן מועדון תרבות באוראן שפעל לקרב בין העדות השונות בעיר. על פועלה הספרותי ועל מפעליה הציבוריים השונים היא זכתה לאורך השנים למספר פרסים נוספים ובהם "עיטור קצין השכלת העם" מממשלת צרפת, פרס שווייצרי-צרפתי ע"ש ז'אן מרטל ועוד. על שמה נוסד "פרס בלאנש בן-דהאן" לסופרים הכותבים על אלג'יריה. היא נפטרה בצרפת בשנת 1975.
נייג'ל פרג'
נייג'ל פול פרג' (באנגלית: Nigel Paul Farage, נולד ב-3 באפריל 1964) הוא פוליטיקאי בריטי, יו"ר "מפלגת הברקזיט". היה חבר הפרלמנט האירופי מטעם דרום-מזרח אנגליה מ-1999 עד שבריטניה עזבה את האיחוד האירופי ב-2020. בשנים 2006-2009 ו-2010-2016 כיהן כיושב ראש מפלגת העצמאות הבריטית (UKIP).
שייך לימין השמרני והוא ממנהיגי האירוסקפטים, מתנגדי האיחוד האירופי. עד למימושו של הברקזיט היה מראשי המטיפים לפרישת ארצו מהאיחוד ולפירוק האיחוד האירופי בכלל. בעת משאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי (2016) היה מחשובי הקוראים להצביע בעד הפרישה.
לאחר ניצחון האירוספקטים במשאל הוא פרש מהנהגת יוקי"פ, ובדצמבר 2018 עזב את מפלגתו לחלוטין בטענה שנעשתה ימנית ולאומנית מדי לטעמו. במרץ 2019 התמנה ליושב-ראש "מפלגת ברקזיט" האירוסקפטית.
פרג' התפרסם כמתנגד להגירה המונית לבריטניה, הן ממזרח אירופה והן מהעולם השלישי, כולל הגירת מוסלמים למערב אירופה. כמו כן הוא מסתייג מהרב-תרבותיות ומבקש להדגיש את הזהות הבריטית. במישור הכלכלי הוא תומך בקיצוץ עמוק בביורוקרטיה הממשלתית ובהורדת מיסים. נחשב כבעל דעות פרו-ישראליות.
קורות חיים.
פרג' נולד ב-1964 בדאון, בדרום מערב לונדון רבתי. אמו, ברברה פרג' (נולדה סטיבנס) גידלה אותו לבדה החל מגיל חמש, לאחר שאביו, סוכן מניות אלכוהוליסט בשם גאי יוסטוס אוסקר פרג', נטש את המשפחה. שם המשפחה פרג' בא ממוצאו הצרפתי של אחד מאבות אבותיו של פרג', ז'ורז', הוגנוט שנמלט מצרפת של לואי ה-14 הקתולי לאנגליה. בנוסף, יש למשפחת פרג' גם שורשים גרמניים רחוקים.
פרג' למד וסיים בית ספר תיכון בלבד וכבר בימי לימודיו הצטרף למפלגה השמרנית והיה פעיל בה. בלי לנטוש את הפעילות הפוליטית, בהיותו בן 18 החל לעבוד כסוכן מניות, בדומה לאביו לפניו, בעיקר בבורסת הסחורות של לונדון.
קריירה פוליטית.
פרג' הצטרף כאמור, למפלגה השמרנית כבר בראשית שנות ה-80, כשהיה עדיין בבית ספר תיכון. כעשור לאחר מכן, ב-1992 הוא פרש ממנה כאות מחאה על חתימת אמנת מאסטריכט על ידי ממשלת ג'ון מייג'ור השמרנית ושנה לאחר מכן היה בין מייסדי מפלגת העצמאות הבריטית - UKIP, מתחיל בכך בעצם את הקריירה הפוליטית הממשית שלו. קבוצה של פורשים מהשמרנים, בהשתתפותו, חברה לארגון בשם "הליגה האנטי פדרלית" ("Anti-Federalist League"), שהקים פרופסור (בית הספר לכלכלה של לונדון) אלן סקד. שתי הקבוצות הקימו ביחד את יוקי"פ ובחרו בסקד כמנהיגה של המפלגה החדשה.
פרג' רץ מטעמה של UKIP, לראשונה, בבחירות לפרלמנט האירופי ב-1994 והגיע בבחירות אלה למקום הרביעי במחוזו, עם כ-5% מהקולות. באותו יום השתתף גם בבחירות משנה מחוזיות, לפרלמנט הבריטי והפסיד גם בהן, כשזכה בקולותיהם של פחות משני אחוזים מהמצביעים. שלוש שנים אחר כך, ב-1997 הפסיד שוב בבחירות הכלליות לפרלמנט הבריטי, כשהגיע למקום הרביעי במחוזו, עם קצת פחות מ-6% מהקולות.
לקראת הבחירות לפרלמנט האירופי ב-1999 השתנתה לראשונה שיטת הבחירות לפרלמנט זה בבריטניה, לשיטה היחסית - אזורית, וכתוצאה מכך גם מפלגות קטנות יכלו לזכות בייצוג. מפלגת העצמאות הבריטית קיבלה בבחירות אלה כ-7% מהקולות, לא הרבה יותר ממה שהשיגה בדרך כלל בעבר, אולם הפעם נכנסו לפרלמנט האירופי שלושה נציגים מטעמה (כ-4% מהמושבים הבריטיים בפרלמנט האירופי). פרג' היה אחד מהשלושה. הוא נכנס לפרלמנט האירופי כאחד מנציגי מחוז דרום מזרח אנגליה ומאז שב ונבחר מטעם יוקי"פ, במשך כ-20 שנים, מדי מערכת בחירות לפרלמנט האירופי.
מערכת הבחירות האחרונה בהקשר זה הייתה מערכת הבחירות לפרלמנט האירופי 2014, עת נבחר לתקופת כהונה נוספת בת חמש שנים, כחלק מניצחונה הדרמטי של מפלגתו, בבריטניה (24 מושבים ל-UKIP מתוך 73 המושבים הבריטים, המפלגה הבריטית הגדולה ביותר בפרלמנט האירופי).
במקביל, בכל מערכת בחירות לפרלמנט הבריטי באותה תקופה, הוא נכשל שוב ושוב בניסיונותיו להיבחר, עקב השיטה הרובנית-אזורית (First Past the Post) המעניקה יתרון מובנה למפלגות הגדולות.
הבחירות הכלליות בבריטניה (2015) הביאו את UKIP לשיא כוחה בבריטניה עצמה, כשזכתה ביותר מ-12% מהקולות והייתה למפלגה השלישית בגודלה בבריטניה מבחינת מספרי המצביעים. עם זאת, עקב שיטת הבחירות האזורית-רובנית זכתה המפלגה לנציג אחד בלבד (מתוך 650 חברי פרלמנט) ופרג' עצמו הגיע רק למקום השני במחוז הבחירה שלו, אחרי השמרן פול מק'ינלי ולא נכנס לפרלמנט.
פרג' הודיע למחרת בחירות 2015 על התפטרותו מהנהגת UKIP, אך הוועד המנהל של המפלגה סירב לקבל זאת והוא חזר למשרת מנהיג המפלגה ב-11 במאי.
התחזקותה זו של יוקי"פ יחד עם ניצחונה בבריטניה בבחירות 2014 לפרלמנט האירופי היוו גורם חשוב בהחלטתו של ראש הממשלה דייוויד קמרון להבטיח כי יקיים משאל עם על חברות באיחוד האירופאי.
המשאל נערך ב-23 ביוני 2016, ופרג' ניהל תעמולה למען יציאה במשך כל החודשים שקדמו לו והואשם בגזענות נגד מהגרים ובאיום על הכלכלה הבריטית. לאחר שזכו מצדדי היציאה, הודיע שכל יעדיו הפוליטיים התמלאו וב-4 ביולי 2016 התפטר מתפקידו כיושב ראש המפלגה. הוא המשיך לכהן כחבר הפרלמנט האירופי עד יציאתה בפועל של בריטניה מהאיחוד בסוף ינואר 2020.
ב-4 בדצמבר 2018 פרש מיוקי"פ במחאה על מה שהגדיר כאיסלאמופוביה חמורה ותמיכה בעבריינים אלימים כטומי רובינסון מצד היו"ר ג'ררד באטן.
מנהיג מפלגת העצמאות הבריטית.
מנהיגה ומייסדה של מפלגת העצמאות הבריטית פרופסור אלן סקד, פרש ממנה ב-1997, ואחריו כיהנו בראשותה, בזה אחר זה, כמה אישים אחרים. בספטמבר 2006 פרש מתפקידו מנהיגה מאז 2002, רוג'ר קנפמן, בתום קדנציה אחת בלבד ופרג' התמודד לראשונה על ראשות יוקי"פ. בבחירות הפנימיות במפלגה הוא זכה ברוב יחסי של 44% מהקולות (הבא אחריו קיבל כ-23%).
פרג' כיהן כמנהיג המפלגה במשך כשלוש שנים, הוביל אותה להישג מסוים בבחירות לפרלמנט האירופי ביוני 2009, אף כי עדיין לא לניצחון. בספטמבר 2009 התפטר מתפקיד מנהיג המפלגה (ההתפטרות נכנסה לתוקף ב-27 בנובמבר 2009), מתוך מחשבה שיזכה במקום בפרלמנט הבריטי בבחירות הכלליות שהתקיימו במדינה במאי 2010. איש ממועמדי המפלגה לא זכה במושב בבחירות לפרלמנט.
בעקבות כישלונו החוזר להיבחר, ולאחר הפסקה של כשנה, שב פרג' והתמודד בנובמבר 2010 על ראשות מפלגתו. בבחירות אלה הוא ניצח שוב, הפעם עם כ-60% מהקולות, כשהמתמודד הבא אחריו זוכה בכ-20% מהקולות בלבד.
פרג' מכהן מאז כמנהיג המפלגה. במקביל, הוא מכהן גם כיו"ר משותף, יחד עם פרנצ'סקו ספרוני מ"הליגה הצפונית" האיטלקית, של קבוצת האירוסקפטים "אירופה לחירות ודמוקרטיה" ("Europe of Freedom and Democracy"), שהוקמה בפרלמנט האירופי ב-2009.
כמנהיג ה-UKIP הוביל פרג' את מפלגתו, ממעמד של המפלגה השלישית בגודלה בבריטניה, למעמדה, נכון למאי 2014, כמפלגה עם מספר המצביעים הגדול ביותר בבחירות לפרלמנט האירופי.