באמצעות תהליך בסמר, לקח בין 10 ל-20 דקות להמיר שלושה עד חמישה טון ברזל לפלדה - קודם לכן נדרשו לפחות יום שלם של חימום, ערבוב וחימום מחדש כדי להשיג זאת.
חמצון.
הזרמת אוויר דרך הברזל הגולמי המותך מכניסה חמצן לתהליך המסה, מה שגורם לחמצון, הסרת זיהומים המצויים בברזל הגולמי, כגון סיליקון, מנגן ופחמן בצורה של תחמוצות. תחמוצות אלו בורחות כגז או יוצרות סיגים מוצקים. הבטנה האדישה של הממיר גם משחקת תפקיד בתהליך ההמרה - מתמשים בשכבת חרסית כאשר יש מעט זרחן בחומר הגלם - זה ידוע כתהליך בסמר חומצתי. כאשר תכולת הזרחן גבוהה, דולומיט, או לפעמים מגנזיט, מונחים בבטנות בתהליך אבן הגיר ההבסיסית של בסמר. אלה ידועים גם כממירי גילקריסט-תומאס, על שם הממציאים שלהם, פרסי גילקריסט וסידני גילקריסט תומאס. על מנת לייצר פלדה בעלת תכונות רצויות, ניתן להוסיף לפלדה המותכת תוספים כגון שפיגלייזן (סגסוגת פרומנגן), לאחר הסרת הזיהומים.
ניהול התהליך.
לאחר שנוצרה הפלדה הנדרשת, היא נוצקת למצקות ולאחר מכן מועברת לתבניות בעוד הסיגים הדקים נותרים מאחור. תהליך ההמרה, שנקרא "המכה", מושלם תוך כ-20 דקות. במהלך פרק זמן זה, התקדמות החמצון של הזיהומים נראית לפי הופעת הלהבה הנפלטת מפיו של הממיר. השימוש המודרני בשיטות פוטו-אלקטריות לרישום מאפייני הלהבה סייע רבות למפוח בשליטה על איכות המוצר הסופי. לאחר המכה, המתכת הנוזלית מחולקת מחדש למקומות הרצויים ונוספים חומרי סגסוגת נוספים, בהתאם למוצר הרצוי.
ממיר בסמר יכול לטפל ב"חום" (אצווה של מתכת חמה) של 5 עד 30 טון בכל פעם. הם מופעלים בדרך כלל בזוגות, כאשר באחד מוזרם אוויר והאחר ממולא או מרוקן מתכולתו.
תהליכים קודמים.
בתחילת המאה ה-19 תהליך ה-puddling היה נפוץ. עד שההתקדמות הטכנולוגית אפשרה לעבוד בחום גבוה יותר, לא ניתן היה להסיר לחלוטין זיהומי סיגים, אך תנור הדהוד איפשר לחמם ברזל מבלי להכניסו ישירות לאש, מה שהציע מידה מסוימת של הגנה מפני הטומאה של מקור הדלק לחימום. לפיכך, עם כניסתה של טכנולוגיה זו, הפחם החל להחליף את פחם העץ. תהליך בסמר אפשר לייצר פלדה ללא דלק, תוך שימוש בפירוק הזיהומים של הברזל כדי ליצור את החום הדרוש. זה הפחית את עלויות ייצור הפלדה באופן רב, אך חומרי גלם בעלי המאפיינים הנדרשים היו קשים לעיתים להשגה.
פלדה איכותית נוצרה בתהליך הפוך של הוספת פחמן לברזל יצוק נטול פחמן, מיובא בדרך כלל משוודיה. תהליך הייצור, שנקרא תהליך צמנטול , כלל חימום מוטות מברזל יצוק יחד עם פחם עץ לתקופות של עד שבוע בקופסת אבן ארוכה. זה ייצר פלדה מבועבעת. פלדה זו ​​הוכנסה לכור היתוך עם ברזל יצוק והותכה, ויצרה פלדת כור היתוך. עד 3 טונות של קוק יקר נשרפו עבור כל טון פלדה שהופקה. פלדה כזו כשיועדה לסורגים נמכרה ב-50 עד 60 לירות שטרלינג (כ-3,390 ל-4,070 לירות שטרלינג במונחים כלכליים של 2008) לטון ארוך. עם זאת, החלק הקשה ועתיר העבודה בתהליך, היה ייצור ברזל יצוק שנעשה בבתי החרושת בשוודיה.
תהליך זה שוכלל במאה ה-18 עם כניסתה של טכניקות ייצור פלדת כור ההיתוך של בנג'מין האנטסמן, שהוסיף עוד שלוש שעות לזמן החימום ודרש כמויות גדולות נוספות של קוק. בהכנת פלדת היתוך, מוטות הפלדה המבועבעת ​​נשברו לחתיכות והותכו בכור היתוך קטן, שכל אחד מהם הכיל 20 קילוגרמים לערך. היה זה הגורם לייצור פלדת כור היתוך באיכות גבוהה יותר אך גם הגדיל את עלותה. תהליך בסמר צמצם את הזמן הדרוש לייצור פלדה באיכות זו לכחצי שעה תוך שהוא מצריך רק את הקוק הדרוש לתחילת התהליך כדי להמיס את הברזל הגולמי. ממירי הבסמר המוקדמים ביותר ייצרו פלדה תמורת 7 לירות שטרלינג לטון ארוך, אף על פי שהיא נמכרה בתחילה בסביבות 40 לירות שטרלינג לטון.
תהליך בסמר בסיסי לעומת חומצי.
סידני גילקריסט תומאס, לונדוני שגדל לאב וולשי, היה כימאי תעשייתי שהחליט להתמודד עם בעיית הזרחן בברזל, שהביאה לייצור פלדה בדרגה נמוכה. הוא האמין שגילה פתרון, הוא יצר קשר עם בן דודו, פרסי גילקריסט , שהיה כימאי במפעל הברזל בלאנבון . המנהל דאז, אדוארד מרטין, הציע לסידני ציוד לבדיקות בקנה מידה גדול ועזר לו לערוך פטנט שנרשם במאי 1878. ההמצאה של סידני גילקריסט תומאס כללה שימוש בבטנות דולומיט או לפעמים אבן גיר עבור ממיר בסמר ולא בטנה חרסיתית, והוא נודע כתהליך בסמר ה'בסיסי' ולא כתהליך בסמר ה'חומצי'. יתרון נוסף היה שהתהליכים יצרו יותר סיגים בממיר, וניתן היה להשתמש בהם ולהגדיל את הרווחיות על ידי מכירתם כדשן פוספט.
חשיבות.
בשנת 1898, פרסם הסיינטיפיק אמריקן מאמר בשם "פלדת בסמר והשפעתה על העולם" ("Bessemer Steel and its Effect on the World"), המסביר את ההשפעות הכלכליות המשמעותיות של הגדלת ההיצע של פלדה זולה. הם ציינו כי הרחבת מסילות הברזל לאזורים מיושבים בדלילות של המדינה הביאה לעידוד ההתיישבות באזורים אלה, והפכה את הסחר בסחורות מסוימות לרווחיות, שבעבר היו יקרות מדי להובלה.
תהליך בסמר חולל מהפכה בייצור הפלדה על ידי הקטנת עלותו, מ-40 לירות שטרלינג לטון ארוך ל-6–7 לירות שטרלינג לטון ארוך, יחד עם הגדלת היקף ומהירות הייצור של חומר הגלם החיוני הזה. התהליך גם הפחית את דרישות העבודה לייצור פלדה. לפני שהוצגה, הפלדה הייתה יקרה מדי לייצור גשרים או מסגרות לבניינים, ולכן נעשה שימוש בברזל יצוק לאורך המהפכה התעשייתית. לאחר כניסתו של תהליך בסמר, פלדה וברזל יצוק זכו למחיר דומה, ומספר צרכנים, בעיקר מסילות ברזל, פנו לבנייה בפלדה. בעיות איכות, כגון סדקים הנגרמים מהחנקן שבאוויר המוזרם בתהליך, מנעו מפלדת בסמר לשמש ליישומים מבניים רבים. פלדה עם אח פתוח הייתה מתאימה יותר ליישומים אלו.
פלדה שיפרה מאוד את היעילות ועלויות התחזוקה של מסילות ברזל. מסילות פלדה החזיקו מעמד פי עשרה ממסילות ברזל. מסילות פלדה, שהפכו כבדות יותר עם ירידת המחירים, יכלו לשאת קטרים כבדים יותר, שיכולים למשוך רכבות ארוכות יותר. קרונות רכבת היו ארוכים יותר כעת והצליחו להגדיל את היחס בין משקל המשלוח למשקל הקרון מ-1:1 ל-2:1.
כבר בשנת 1895 בבריטניה צוין כי תקופת הזוהר של תהליך בסמר הסתיימה וכי שיטת האח הפתוח שולטת בשוק. ב-Iron and Coal Trades Review נמסר כי התהליך "במצב חצי גווע. משנה לשנה, התהליך לא רק שמפסיק להתקדם, אלא נסוג לחלוטין". הוצע, הן באותה תקופה והן לאחרונה, כי הסיבה לכך הייתה היעדר כוח אדם מיומן והשקעה בטכנולוגיה ולא כל דבר מהותי לתהליך עצמו. לדוגמה, אחד הגורמים העיקריים לדעיכתה של חברת הענק לייצור הברזל Bolckow Vaughan ממידלסברו היה כישלונה בשדרוג הטכנולוגיה שלה. התהליך הבסיסי, תהליך גילקריסט-תומאס, נשאר בשימוש זמן רב יותר, במיוחד ביבשת אירופה, שם עפרות ברזל היו עם תכולת זרחן גבוהה ותהליך האח הפתוח לא הצליח להסיר את כל הזרחן; כמעט כל פלדת הבנייה הזולה בגרמניה יוצרה בשיטה זו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. בסופו של דבר היא הוחלפה על ידי ייצור פלדת חמצן בסיסית .
התיישנות.
בארצות הברית, ייצור פלדה מסחרי בשיטה זו הופסק בשנת 1968. הוא הוחלף בתהליכים כמו תהליך החמצן הבסיסי (לינץ-דונוביץ), שהציע שליטה טובה יותר בהרכב הכימי הסופי. תהליך בסמר היה כל כך מהיר (10–20 דקות לחימום) שהוא איפשר מעט זמן לשינוי כימי או התאמה של יסודות הסגסוגת בפלדה. ממירי בסמר לא הסירו זרחן ביעילות מהפלדה המותכת; ככל שעפרות דלות זרחן התייקרו, עלויות ההמרה גדלו. התהליך איפשר למחזר רק כמות מוגבלת של גרוטאות פלדה, מה שהגדיל עוד יותר את העלויות, במיוחד כאשר הגרוטאות היו זולות. השימוש בטכנולוגיית תנורי קשת חשמלית ייצר תחרות עזה לתהליך בסמר וכתוצאה מכך הוא החל להתיישן.
ייצור פלדת חמצן בסיסית היא בעצם גרסה משופרת של תהליך בסמר (פירוק על ידי הוספת חמצן כגז לחום במקום שריפת הפחמן העודף על ידי הוספת חומרים נושאי חמצן לחום). היתרונות של פיצוץ חמצן טהור על פני פיצוץ אוויר היו ידועים להנרי בסמר, אבל הטכנולוגיה של המאה ה-19 לא הייתה מתקדמת מספיק כדי לאפשר ייצור של כמויות גדולות של חמצן טהור הנחוצות כדי להפוך אותה לחסכונית.
A24 היא חברה פרטית אמריקאית להפקת סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה. סרטיהם הבולטים של החברה הם כיתה ח', הכל בכל מקום בבת אחת, X, האביר הירוק, אור ירח ליידי בירד ומידסומר.
היסטוריה.
החברה נוסדה ב 20 באוגוסט 2012 על ידי שלושה מתמחים בקולנוע; דניאל כץ, ג'ון הודג'ס ודוד פנקל.
תחילה, תאגיד הבידור גוגנהיים פרטנרס סיפק מימון עבור החברה. החברה בהפקת תכנים "מנקודת מבט שונה ויצירתית יותר", והחלה בהפקת שני התכנים הראשונים שלה: סרט בשם "הצצה לתוך מוחו של צ'ארלס סוואן השלישי" שיצא ב 2013 ותוכנית טלוויזיה בשם "fireside chat with ehster" שתוכננה לצאת בסביבות סוף 2013 ולבסוף יצאה בתחילת 2014 (התוכנית התבטלה ארבע שנים בדיוק לאחר מכן). חודשיים לאחר הקמתה, מונתה מנהלת למחלקת פרסום בחברה.
מקור השם.
כאשר דניאל כץ חשב על להקים את החברה, בזמן נהיגה, הוא נסע בכביש מהיר איטלקי בשם "A24", והחליט לקרוא לחברה על שם הכביש.
פרנץ לאנג
פרנץ "פרנצל" לאנג (בגרמנית: Franz "Franzl" Lang; 28 בדצמבר 1930 – 6 בדצמבר 2015) הידוע גם בתור "מלך היודל" (בגר': Jodlerkönig) היה זמר יודל אלפיני מבוואריה, גרמניה. לאנג שר רק שירי מוזיקה עממית גרמניים, לאנג שר לרוב בדיאלקטים הבוואריים הכפריים.
קריירה.