המרכז בעכו הוקם בשנת 2010 בזכות שיתוף פעולה של מספר גופים - המרכז לטניס בישראל, עיריית עכו, חברת IDB והסוכנות היהודית - שתרמו על מנת שיהיה לראשונה מרכז טניס בעיר לרווחת התושבים ואנשי אזור הגליל המערבי. טקס חנוכת המרכז התקיים ב-6 ביוני 2010 בהשתתפות אלפי תושבים ואנשים מכובדים כגון נוחי דנקנר (יו"ר קבוצת IDB דאז), מיכאל ורעיה שטראוס, ראש העיר שמעון לנקרי, שאול מופז, אלן הופמן (מנכ"ל הסוכנות היהודית), טניסאית העבר אנה סמשנובה ובהנחיית דני רופ. במהלך הטקס התקיים משחק ראווה בין שחר פאר לעופרי לנקרי שגדלה בעכו ושיחקה בדצמבר 2013 בגמר אליפות ישראל לבוגרים.
הפעילות במרכז.
במרכז 13 מגרשי טניס מוארים ביניהם אצטדיון מרכזי המכיל 600 מקומות ישיבה. המרכז מקיים תוכניות טניס מגוונות לילדים, נוער ומבוגרים, תוכנית תחרותית מוצלחת והשכרת מגרשים. למרכז תוכניות מיוחדות למען הקהילה שממומנות בעזרת תרומות: תוכניות לאוכלוסיות בעלות צרכים מיוחדים, תוכנית מיוחדת לילדים ונוער בסיכון, תוכנית דו-קיום ותוכנית גנים תאומים, בה גן יהודי וגן ערבי משתפים יחד פעולה בפעילות ספורטיבית במרכז הטניס וגם מבקרים אחד את השני בגן. מנהל המרכז מיומו הראשון הוא אלעד רוט, יליד נהריה.
מאז פתיחתו, התקיימו במרכז הטניס בעכו בכל שנה תחרויות בינלאומיות לגברים ונשים, כאשר הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של העיר בה התקיימו תחרויות טניס בינלאומיות.
פרומין
פְרוּמִין הייתה חברה ישראלית לייצור ביסקוויטים ודברי מאפה. ב-1981 נמכרה לאסם השקעות ושולבה בהדרגה בפעילות אֹסם.
היסטוריה.
שנים ראשונות.
תחילת בית החרושת בבית קפה ומסעדה "בלפוריה" בבית פיינגולד ברחוב יפו בירושלים שהוקם בשנת 1924 ושיווק גם ביסקוויטים ועוגיות. תוצרת פרומין זכתה לפופולריות ופרומין הקים ב-1925 בית חרושת לייצור ביסקוויטים בגבעת שאול, ששיווק את תוצרתו ברחבי ארץ ישראל. בשנת 1932 העסיק בית החרושת כ-30 פועלים.
בית החרושת גדל במהלך מלחמת העולם השנייה, ובשנות ה-40 העסיק 160–180 עובדים.
בראשית ימי מדינת ישראל (תקופת הצנע) סבל בית החרושת מהפסקות חוזרות בעבודה בגלל מחסור בחומרי גלם.
העברת המפעל לבני ברק.
מאז 1948 נטען שבעל בית החרושת מבקש להעבירו מירושלים. במשך מספר שנים מנע זאת משרד התעשייה והמסחר, בהתנותו את מתן קצבת הסוכר הדרוש לבית החרושת בשימוש בו בירושלים. הבעלים הקימו מפעל נוסף בבני ברק בטענה שהוא מיועד לייצוא ולקראת השלמתו עלו טענות ב-1953 שיש כוונה לסגור את המפעל בירושלים שהוכחשו בידי הנהלת המפעל. המפעל בבני ברק נחנך רשמית בתחילת 1954. למרות ההבטחות שבית החרושת בבני ברק יעסוק בייצוא, עיקר תוצרתו הופנה לשוק המקומי ובמקביל לפתיחת המפעל צומצם באופן דרסטי היקף הייצור בירושלים. בשנת 1958 נותרו במפעל בירושלים 16 עובדים ובשנה זו פוטרו חמישה, כפשרה לאחר שההנהלה בקשה לסגור את המפעל. ההנהלה סגרה את המפעל סופית בסוף 1960.
שנים מאוחרות.
בסוף שנות ה-60 החלה פרומין לייצא בהיקפים משמעותיים ובעקבות זאת הרחיבה וחידשה את הציוד במפעלים. את השיווק בישראל ביצעה החברה דרך רשת של סוכנים עצמאיים שקבלו עמלות על פי היקף מכירות. באמצע שנות ה-70 נכנסה אסם לתחום הביסקוויטים, ופרומין הגיבה בהקמת מפעל לייצור פסטה בשדרות, בעידוד משרד המסחר והתעשייה שביקש לעודד תחרות. הקמת המפעל הכניסה את החברה לקשיים והיא חיפשה משקיע, שנמצא בדמות כור מזון. בשנת 1979 נחנך המפעל לייצור ופלים ופסטה בשדרות. פרומין סבלה בשנה זאת ובשנה שלאחריה מהפסדים כבדים והחברה נמכרה לאסם. מערכות הניהול של פרומין מוזגו לתוך אסם, אולם מוצרי המאפה של פרומין המשיכו להתנהל כמותג נפרד ושווקו על ידי מערכת מכירות נפרדת. בשנת 1999 איחדה אסם את מערכי המכירות וההפצה של פרומין ואסם.
מוצרים.
מוצרי הדגל של פרומין היו הביסקויטים (פתי בר), הקרקרים (קרם קרייקר) וופלים.
עם תום תקופת הצנע החל המפעל במדיניות של הרחבת מגוון מוצריו תוך ייצור מוצרים יוקרתיים בצד המוצרים הסטנדרטיים. החברה שיווקה מגוון ביסקוויטים וקרקרים, בהם "מרי", "ברונית", "ביסקפה", "אובלטים", "דק דק", ו"חלב ודבש".
שיווק הביסקויטים עבר משׂקים מהם נשקלו הביסקוויטים לצרכן, לאריזות הרמטיות שנארזו ללא מגע יד אדם ושמרו על טריות. בשנת 1967 זכתה החברה בפרס האריזה.
בתקופות מסוימות ייצרה החברה מוצרי אפיה, בהם אבקת אפיה, סוכר וניל ו"קמח סלתה" תופח מאליו.
בשנת 1979 החלה החברה לשווק פסטה תחת שם המותג "פרומנטי".
בית החרושת זכה למדליית כסף ביריד המזרח בשנת 1926 ולמדליית זהב בתערוכת החקלאות בחיפה ב-1927.
בעלות.
בית החרושת הוקם על ידי לייב פרומין ובניו. בסוף 1944 נמכר חלק מהבעלות בבית החרושת לאליהו פרומצ'נקו, שהיה הבעלים של עלית ופרימזון. בתחילת שנות ה-50 הייתה עיקר הבעלות בידי משפחת בן חיים ומרדכי בן חיים ניהל את המפעל. חלק מהמפעל היה בבעלות פישל רייז.
בתחילת 1979 רכשה כור מזון כמחצית ממניות החברה. בתחילת 1981, בעקבות הפסדי החברה, רכשו משפחות יושפה (הבת של בן חיים) ובן חיים את חלקה של כור בחברה במימון שקבלו מאסם, ואז מכרו את החברה כולה לאסם.
יחסי עבודה.
יחסי העבודה במפעל לוו בסכסוכים מדי פעם.
באוקטובר 1932 התקיימה בבית החרושת שביתה על רקע העסקת עובדת חדשה, חברת בית"ר, שלא דרך ההסתדרות, כאשר העובדים הקבועים במקום אינם מקבלים שבוע עבודה מלא.
מועצת פועלי ירושלים דרשה מבעל בית החרושת שיכיר בארגון הפועלים במקום ויפטר את הפועלת. פרומין סירב לפטרה והציע בוררות, אולם הצעתו נדחתה על ידי הפועלים. בעקבות זאת, פנה פרומין לארגון העובדים של הציונים הרוויזיוניסטים והזמין את פועלי בית"ר לעבוד במקום הפועלים השובתים. אנשי בית"ר טענו כי הדרישה שבית החרושת יעסיק פועלים מאורגנים בלבד מטרתה למנוע את עבודתם של בית"רים במקום, משום שההסתדרות לא הכירה בזכותם לקבל עבודה באמצעות ארגון נפרד, וכך נותרו בפניהם שתי ברירות: להצטרף להסתדרות על אף השקפותיהם הרוויזיוניסטיות, או לנסות למצוא עבודה באמצעות המעסיקים. הם הסכימו להפר את השביתה, בטענה כי היא פוליטית ולא כלכלית. זאב ז'בוטינסקי פרסם מאמרי תמיכה בהם ובהם גם מאמרו הידוע "כן, לשבור!", שהצדיק את הפרת השביתה במטרה לשבור את המונופולין של ההסתדרות בשוק העבודה. השביתה לוותה באלימות כלפי הפועלים שבאו להחליף את השובתים בבית החרושת ובחרם על מוצרי בית החרושת, ועוררה הדים רבים בתקשורת. פורסמו מאמרים חריפים ב"חזית העם" וב"דבר" והנושא עורר ויכוח חריף גם בגולה. לאחר שלושה וחצי חודשים נחתם הסכם ששם סוף לסכסוך והחזיר את הפועלים הקודמים לעבודה, תוך השארה לשנה של חלק מעובדי ארגון העובדים של הציונים הרוויזיוניסטים. שני הצדדים טענו לניצחון. לאחר 20 שנה, ציין אברהם ארסט את השביתה כנקודת זמן בה הוכרה ההסתדרות כבאת כוח יחידה של הפועלים וכנקודה בה הוכרה זכות הפועל המאורגן לשימוש בכוח הזרוע להדיפת התקפות עליו. לדברי ההיסטוריונית אניטה שפירא, "שביתת פרומין" הסתיימה בכישלון ההסתדרות, משום שנאלצה להשלים עם העסקתם של אנשי בית"ר במקום, ומשום שנתברר כי שליטתה של לשכת העבודה שלה התערערה כאשר קראו עליה תיגר.
בשנת 1947 אירע סכסוך עבודה בין עובדי המפעל הבית"ריים לבעל המפעל, דבר שזכה לגילויי שמחה לאיד ב"על המשמר", על רקע השביתה של 1932.
בשנת 1951 נערכה בבית החרושת שביתה ממושכת נוספת שארכה כ-4 חודשים.
בשנת 1963 נערכה בפרומין שביתה ארוכה נוספת. השביתה לא זכתה לגיבוי של ההסתדרות אך מבחינת הוועד הייתה מוצלחת והשיגה את רוב דרישותיו.
מול רשויות המדינה.
לאחר הקמת המדינה, ניסה משרד המסחר והתעשייה לכפות על המפעל למכור את מוצריו במחירים נמוכים ושלא להעלות את מחיריו. בשנת 1952 אף שלל המשרד את רישיון הייצור של המפעל לאחר שלא נענו דרישותיו.
בשנת 1970 יצא המפעל במאבק על זכותו לקבוע את מחירי מוצריו כרצונו, בלא אישור של ועדת המחירים הציבורית. החברה טענה שוועדת המחירים מנסה לכפות עליה להוריד את איכות מוצריה וכי לא תסכים לכך. במודעות פרסומת התייחסה החברה לתקופת הצנע וטענה שהצרכן מעדיף את האיכות הגבוהה של מוצרי פרומין, ומוכן לשלם על כך מחיר גבוה יותר.
מול המתחרים.
בשנת 1962 החל אחד מבני משפחת פרומין להקים מפעל ביסקוויטים בכפר סבא, בשם "פרו פרו". הביסקוויטים שווקו בידי חברה בשם "פרוביסק". פרומין פנתה לבית המשפט בבקשה לצו מניעה, בטענה שהשם "פרו פרו" ופרוביסק (קיצור של פרומין ביסקוויט) יטעו את הצרכן לחשוב שמדובר בתוצרת פרומין. תביעתם התקבלה לגבי השם פרוביסק וחברת פרו פרו המשיכה לייצר ביסקוויטים בשמות אחרים.
תחרות עזה קיים מפעל "פרומין" מול "אסם", כמתואר לעיל, תחרות שבה נגרמו ל"פרומין" הפסדים כבדים, ובסופה רכשה "אסם" את "פרומין".
באלי (פירושונים)
שירות העבודה (הונגריה)
שירות העבודה (בהונגרית היה שמו תחילה: Közérdekű Munkaszolgálat, כלומר "שירות עבודה למען הציבור", ובחקיקה מאוחרת יותר הוא נקרא Kisegítő Munkaszolgálat, קִישֶגִיטה מוּנְקַאסוֹלְגַאלַט, שפירושו "שירות עבודה של כוחות עזר"; בראשי תיבות KMSZ) היה גוף במשרד המלחמה ההונגרי שאליו הופנו מגויסים בלתי מהימנים, שהצבא לא היה מעוניין בהם כדי שישרתו ביחידות הרגילות, לוחמות או עזר. בפועל, שימשו יחידות אלה כדי לבודד גורמים שהיו מושא לעוינות השלטון, בראש ובראשונה יהודים. כ-42,000 מאלה נרצחו על ידי מפקדיהם או מתו בתנאים הקשים ששררו.
התחלה.