היתרונות ברחצת ידיים המשלבת חומר מחטא התגלו באמצע המאה ה-19 על ידי איגנץ זמלווייס, שזכה בכינוי "מציל האמהות", כשבעקבות הנהגת רחצת ידיים במחלקת היולדות, הצליח להוריד לפחות מחמישית את תמותת האמהות. זמלווייס, שנחשב לאבי הגיינת הידיים, הבחין ב-1846 שבמחלקת היולדות בה התמחו סטודנטים לרפואה, הרבה יותר נשים לקו באלח דם ומתו, בהשוואה לנשים שילדו במחלקת הסמוכה, בה עבדו מיילדות. הוא החליט לחקור את הסיבה, והבחין שלא אחת רופאים וסטודנטים עברו למחלקת היולדות מיד אחרי שעסקו באוטופסיה, ושיער שהם נשאו על ידיהם "חלקיקים גווייתיים" שאותם העבירו לנשים. היה זה לפני גילוי החיידקים כגורמי מחלות. כתוצאה מכך, הנהיג זמלווייס נטילת ידיים בתמיסה של נתרן תת-כלורי ("אקונומיקה") לפני בדיקת היולדות. שיעור התמותה במחלקה ירד בצורה דרמטית והשתווה למחלקה השנייה. זאת הייתה הוכחה שרחצת ידיים מונעת זיהום. בכל זאת, זמלווייס נתקל בביקורת של המימסד הרפואי, שכן התאוריה שלו, שלא נתמכה על ידי הידע המדעי דאז, רמזה לקשר בין קדחת הלידה ובין גופות, רעיון שנתפס כדתי וכאמונה טפלה, והיוותה ביקורת על התנהלות הממסד הרפואי עצמו. הוא אף כונה "הטיפש ממחוז פֶּשט". דחיית הממסד הרפואי את ממצאיו של זמלווייס גרמה, במחדל, למותן של אלפי נשים.
בשנת 1981 פורסמו לראשונה בארצות הברית הנחיות להיגיינת ידיים על ידי המרכז לבקרת מחלות ומניעתן, ולאחריהן פורסמו מספר עדכונים על ידי גופים שונים ברחבי העולם. בסביבה ללא מים נקיים וסבון ניתן להשתמש בנוזל לחיטוי הידיים המכיל 60% כוהל לפחות.
בעשור השני של המאה ה-21, למעלה מ-160 שנה לאחר התגלית של זמלווייס, אי הקפדה על רחצת ידיים של הצוות הרפואי עדיין נחשבה לסיבה עיקרית לזיהומים בבתי חולים בישראל.
מודעות ציבורית.
במקומות רבים בעולם, מעסיקים מחייבים את עובדיהם לרחוץ ידיים ביציאה מהשירותים לפני החזרה לעבודה - ואף מפרסמים שלטים וסמלים המזכירים חובה זו. מחקרים הראו כי בין 64% ל-83% מהאוכלוסייה אכן רוחצים ידיים לאחר ביקור בשירותים, אך מעל ל-90% נוטים לדווח כי רחצו ידיים גם אם לא ביצעו פעולה זו. מחקר נוסף בארצות הברית הראה ש-95% מאלו שרוחצים את ידיהם, לא מבצעים זאת בצורה יסודית מספיק, ו-33% לא משתמשים בסבון במהלך רחצת הידיים.
ארגון הבריאות העולמי קבע את ה-5 במאי ליום להעלאת המודעות לרחצת ידיים. באמצע 2013 השתתפו מעל ל-15 אלף מרכזי בריאות מ-168 ארצות בעולם בתוכנית של ארגון הבריאות להעלאת המודעות לנושא זה, ומשתתפים בה גם 10 מרכזים רפואיים מישראל.
שטיפת ידיים חוזרת ונשנית היא אחת המאפיינים הנפוצים של הפרעה טורדנית-כפייתית ושל מיזופוביה.
רחיצת ידיים בדת.
רחצת ידיים הוטמעה במספר דתות, וביניהם נטילת ידיים ביהדות.
נהר אל-כביר
פפירוס אנאסטאזי א
פפירוס אנאסטאזי א הוא פפירוס מצרי עתיק, המכיל טקסט סאטירי, ששימש לאימון סופרים בתקופת הממלכה החדשה. הפפירוס מתוארך לתקופת השושלות ה-19 וה-20 המאות ה-13-14 לפנה"ס. בטקסט כותב סופר צבאי ששמו חורי, לחברו הסופר ששמו אמנמופה (Amenemope), בדרך השמה ללעג את טיב עבודתו חסרת האחריות של אמנמופה. הוא שואל אותו סדרת שאלות ולועג לו על חוסר יכולתו לענות לו. הפפירוס נקרא על שמו של סוחר ארמני שרכש אותו במחצית הראשונה של המאה ה-19. הפפירוס הוא חלק מאוספו של המוזיאון הבריטי ומספרו 10247.
המכתב נותן דוגמאות מה סופר אמור להיות מסוגל לעשות: לחשב את מספר המנות שצריך לחלק למספר מסוים של חיילים החופרים גם, או כמות הלבנים הנדרשות לבניית רמפה בגודל נתון. להעריך את מספר האנשים הדרושים כדי להעביר אובליסק או לבנות פסל ולארגן אספקה לצבא באמצעות לוח מזון צבאי.
בקטע אחר דן חורי בגאוגרפיה של חופי הים התיכון עד לבנון והבעיות המתגלעות לנוסעים במסע לשם.
פפירוס זה חשוב להיסטוריונים וחוקרי המקרא בגלל המידע שהוא מספק הכולל רשימה של ערים בגבולות השליטה של מצרים, בסוריה ובכנען בתקופת הממלכה החדשה. רשימת הערים המופיע בטקסט עוקבת אחר דרך הים על סעיפיה השונים. הסופר מתחיל בצפון מצומור עובר דרומה לאורך החוף הפיניקי עד עכו, משם ממשיך הסופר לכיוון חצור וינועם ששלטו על מעברי בקעת הירדן. משם עולה צפונה לבקעת הלבנון מגיע לקדש עולה לכיוון דמשק וחוזר דרך רמת הגולן לאזור בית שאן. משם פונה למגידו, עובר דרך נחל עירון ומגיע ליפו. בקטע האחרון של החלק הגאוגרפי של הפפירוס מתוארות דרכי המדבר בין הגבול המצרי ועד רפיח.
הערים מוזכרות במסגרת שאלות אותן שואל חורי, על הערים האלה, כדי להראות עד כמה הוא לא מכיר אותן ואת דרכי המעבר בכנען.
ברשימת ערים המוזכרות בפפירוס אפשר למצוא את מגידו, חצור, שכם, אדרעי, צומור, גבל, ביירות, צידון, צור, סרפטה (Sarepta), עכו, עזה וערים נוספות.
יצחק אילן
יצחק אילן (28 ביולי 1956 – 16 באוקטובר 2020) היה איש ביטחון ישראלי, ששירת בשב"כ בשנים 1982–2012 וכיהן בתפקידו האחרון כסגן ראש השב"כ בשנים 2010–2012.
ביוגרפיה.
יצחק אילן נולד בעיירה סוראמי במרכז גאורגיה ב-28 ביולי 1956 לשושנה ושלום ציצואשוילי.
בקיץ 1973 סיים בהצטיינות את בית ספר התיכון למחוננים למתמטיקה-פיזיקה בטביליסי, ומיד לאחר מכן, ב-17 באוגוסט 1973, עלה לישראל עם משפחתו והתגורר בירושלים.
בשנים 1976–1980 שירת בצה"ל, במערך הנ"מ בחיל האוויר. בתפקידו האחרון בצבא שימש מפקד סוללת תותחי נ"מ מונחי מכ"ם והשתחרר בדרגת סגן.
שירותו בשב"כ.
בינואר 1982 התגייס לשירות הביטחון הכללי והחל לעבוד במחלקה לסיכול ריגול רוסי.
באוגוסט 1985 עבר למגזר הערבי ולאחר סיום לימודי השפה הערבית באולפן והכשרתו כחוקר מודיעין, הוצב במחלקת חקירות של מרחב יהודה ושומרון בצוות רמאללה והתקדם לתפקיד ראש צוות חוקרים ברמאללה וסגן ראש מחלקת חוקרים ביהודה.
בין השנים 1995–1997 שירת אילן כראש דסק עזה, קצין המודיעין והמבצעים של המרחב. במסגרת תפקידו מילא תפקיד מכריע בפרויקט לחיסולו של "המהנדס", יחיא עייש.
אילן שירת 31 שנים בשב"כ בהן התקדם בסולם הדרגות וביצע מספר רב של תפקידים. מתוכם ניתן לציין את התפקידים הבולטים הבאים:
מפקד שב"כ בשומרון בשנות האינתיפאדה השנייה בשנים 2000–2003. בשנים אלו נערך מבצע חומת מגן והונחתו מכות קשות על תשתיות הטרור ביהודה ושומרון. בראיון שערך עמו אלכס פישמן בידיעות אחרונות בשנת 2013 ציין אילן ארבעה גורמים לדיכוי הטרור:
בהמשך מונה לראש אגף החקירות בשנים 2004–2006. כראש אגף החקירות עמד בין היתר בראש צוות החקירה המיוחד של השב"כ, משטרת ישראל וצה"ל שחקר את אלחנן טננבאום כשחזר משבי החזבאללה. בהיותו ראש אגף החקירות הוטל עליו, באופן חריג, לשמש משך שנה גם כראש האגף הערבי, שם ביצע רה־ארגון מקיף.
לאחר מכן מונה לראש האגף לסיכול טרור וריגול ערבי-איראני (האגף הערבי) בשנים 2006–2008.
תפקידו האחרון כראש אגף היה בראשות האגף לענייני ישראל וזרים בשנים 2008–2010. האגף מופקד על סיכול טרור באוכלוסייה יהודית, על סיכול הריגול הלא ערבי, על שמירת סודות המדינה ועל ההתאמה הביטחונית. בהיותו ראש האגף, היה אחראי בין היתר על תפיסתו של ג'ק טייטל.
בתחילת 2010 מונה לסגן ראש השב"כ וכיהן בתפקיד זה עד לספטמבר 2011.
אילן התמודד מול יורם כהן על ראשות השב"כ במרץ 2011, ובניגוד להערכות לא נבחר לראשות הארגון, למרות המלצתו של יובל דיסקין.
אילן שלט בחמש שפות והיה בעל תואר ראשון בהצטיינות בחוג המשולב למדעי החברה - לימודי כלכלה, מדעי המדינה וסוציולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בלימודי דיפלומטיה וביטחון מאוניברסיטת תל אביב.
לאחר פרישתו.
בעקבות צפייה בסדרת הטלוויזיה התיעודית "צל של אמת" (2016), חקר באופן עצמאי את תיק רצח תאיר ראדה, והגיע למסקנה כי רומן זדורוב איננו הרוצח. ב-2018 נפגש עם צמרת הפרקליטות על מנת להציג את ממצאיו. לטענתו את הרצח ביצעה נחקרת אחרת בפרשה, א"ק.
ב-2017 התמודד במכרז לראשות לשכת הקשר נתיב, אך הפסיד לנטע בריסקין. בראיון ששודר לאחר מותו, הביע אילן טענות לאי סדרים בבחירת וועדת המכרזים ואמר כי בעקבות המקרה הוא נוכח לדעת שהוא נמצא במדינה מושחתת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הצטרף למפלגת תל"ם והתמודד מטעמה ברשימת כחול לבן. הוא הוצב במקום 39 ולא נבחר לכנסת. גם בבחירות לכנסת ה-22 הוצב במקום ה-39 ברשימת "כחול לבן" ולא נבחר לכנסת.
לקראת הגשת רשימות לבחירות לכנסת ה-23 הועבר אילן למקום ה-45 ברשימת כחול לבן. בעקבות צעד זה הוא פרש מהרשימה. אילן טען כי הסיבה לסילוקו הייתה "מחווה וקריצה לרשימה המשותפת".
בנובמבר 2019 עבר בהצלחה ניתוח השתלת ריאה לאחר שחלה בפיברוזיס ריאתי אידיופתי. בחודש ספטמבר 2020 נדבק בנגיף הקורונה ואושפז במצב קשה. בהמשך, חלה הרעה במצבו והוא הורדם והונשם וב־16 באוקטובר נפטר כתוצאה מסיבוכי הנגיף. נטמן בבית העלמין באשדוד.
חיים אישיים.
יצחק אילן היה נשוי ללאה, ואב לשלושה. התגורר באשדוד.
אילן הוא נצר למשפחת רבנים ידועה מגאורגיה: סבו, הרב גבריאל דבראשוילי למד הלכות שחיטה בבריסק בפיקוחו של הרב חיים הלוי סולובייצ'יק שאף העניק לו כתב סמיכה. אחיו של סבו, הרב משה דברשווילי, היה תלמידו של הרב ישראל מאיר הכהן המכונה "החפץ חיים" בעיר ראדין וממנהיגי חידוש העלייה מברית המועצות בשנות ה-70. אח נוסף, הרב יעקב דבראשווילי היה הרב הראשי של יהדות גאורגיה בשנות ה-60. אח נוסף של סבו, מיכאל, עלה לארץ ישראל בשנות ה-20 של המאה ה-20.
השתלת יד