עדת ישורון הייתה עדה שפרשה מהקהילה היהודית הממוסדת באמסטרדם ב-1796 והקימה לעצמה בית-כנסת משלה בו שונה קלות נוסח התפילה. על אף האופי המצומצם של התאמות אלה, שנעשו כחיקוי לנוהג שרווח אצל הקהילה הספרדית המקומית, קבוצה זו נחשבת בדרך כלל לסנונית הראשונה שבישרה את הופעתה של היהדות הרפורמית.
רקע היסטורי.
ב-1795 כבש הצבא הצרפתי את הולנד, והקים בה את הרפובליקה הבטאווית, שנעשתה לבעלת-ברית צרפתית במלחמה נגד בריטניה. לפי הדוגמה הצרפתית, הרפובליקה הבטאווית פרסמה "הצהרת זכויות האדם והאזרח" וב-2 בספטמבר 1796 העניקו שוויון זכויות ליהודי הולנד.
התארגנות עדת ישורון.
הקהילה היהודית של הולנד מנתה כ-50,000 נפש ומחציתה הייתה מרוכזת באמסטרדם, הקיבוץ היהודי העירוני הגדול ביותר באירופה של אותה תקופה. פרט לשלושת אלפים נפש, יתר יהודי אמסטרדם היו אשכנזים ודיברו ביידיש מערבית. הקהילה, שמרבית חבריה היו עניים, הונהגה על ידי ועד של שבעה פרנסים עשירים, שנהנו בעבר מזכויות יתר שהעניק להם המשטר הישן.
לאחר כיבוש הולנד על ידי הצרפתים, קמה קבוצה של יהודים צעירים ומשכילים, שרצו לערוך שינויים ברוח המהפכה הצרפתית. קבוצת היהודים, יחד עם כמה משכילים לא יהודים, הקימה אגודה פטריוטית פרו-צרפתית בשם Felix Libertate. הקבוצה פעלה למען אמנציפציה, שמה לה למטרה גם הכנסת שינויים בתפילת הציבור, ביטול הפיוטים והכנסת שינויים בתפילות שכללו תכנים היוצרים אנטגוניזם עם הסביבה הנוצרית. הקבוצה נכשלה בניסיונותיה להביא לשינויים בקהילה היהודית ובעקבות הכישלון יזמו 21 מחברי האגודה הקמת קהילה יהודית מתחרה, אגודה שנשאה את השם "עדת ישורון" וסיפקה לחבריה רב, בית כנסת, בית מטבחיים לשחיטה כשרה, מקווה טהרה ובית עלמין. עדת ישורון או "הקהילה החדשה" (כינוי שדבק בעדה), הנהיגה חידושים, כמו הלנת המת במשך שתי יממות שלמות.
פעילות הקהילה החדשה התאפשרה הודות למשטר החדש שהנהיג הפרדת הדת מהמדינה וביטל בכך את הסמכות שהייתה לפרנסי הקהילה על היהודים. הקהילה החדשה גדלה בהתמדה והגיעה למאה משפחות. בין שתי הקהילות התנהל פולמוס חריף שבמהלכו האשימו הפורשים את הפרנסים בניצול ועושק העניים ובמתן כיבודים חריגים בבית הכנסת לעשירי הקהילה. אלה האחרונים, מצדם, האשימו אותם בעבירות ואסרו להתחתן עמם.
שינויים בתפילה.
למרות שבני עדת ישורון התפללו מתוך הסידור הרגיל, רבם יצחק גראנבום הנהיג שינויים. הוא הסיר כמה חלקים משניים מהתפילה כדי להבטיח ריכוז בקהל, הקפיד שמילות הפיוטים ייהגו בקפידה ושינה את מתכונת הדרשה בשבת; מעתה הקשיבו המתפללים בדממה, מבלי להעלות שאלות כמקובל עד אז. כמו כן, הפסיק את המכירה הפומבית של העליות לתורה. מיכאל מאיר העריך כי תיקונים אסתטיים אלה הושפעו מהנהוג אצל הספרדים בעיר, אף כי ב"עדת ישורון" הוסיפו לדבוק בהגייה אשכנזית. השינוי היחיד שמאיר מצא לו "תוקף אידאולוגי" היה השמטת תפילת אב הרחמים, המבקשת נקמה בגויים. דוד פיליפזון כתב כי העדה הייתה הביטוי המעשי היחיד במאה ה-18 ל בעקבות התמורות הגדולות במעמדם ובתפישתם של היהודים; אך התיקונים שערכה עם זאת, מאיר ראה ב"עדת ישורון" ניסיון מאורגן ראשון לערוך שינוי באורחות בית-הכנסת וניצן מוקדם של המגמה שתוביל ליהדות הרפורמית. דן מיכמן ביקר היסטוריונים אלה על קישור העדה למגמה זו; הוא טען שהמדד היחיד לכך הוא השאלה אם היו להם מטרות דתיות אידאולוגיות בפני עצמן, ולא רק עניין פוליטי בהיפרדות. לכך, כתב, כמו כן, הצביע על כך שההנמקות לשינויים היו מהשיח ההלכתי המקובל והתבססו על כך שאין מניעה לאמץ מנהגים מהספרדים.
קץ העדה.
ביולי 1806 השתתפו שלושה צירים של עדת ישורון, כמשקיפים, בסנהדרין של פריז.
עלייתו של לואי בונפרטה לכס המלוכה של הולנד, זמן קצר לאחר מות הרב של עדת ישורון, שינה את המצב במדינה והמלך החדש ציווה על איחוד הקהילות היהודיות תחת קונסיסטוריה, כפי שנעשה הדבר בצרפת של נפולאון. אמנם בהנהגה החדשה של הקהילה היהודית של אמסטרדם שולבו חלק מראשי עדת ישורון, אך שינויי המנהגים והתפילות לא נמשכו ובמיוחד לאחר תבוסת נפולאון וחזרת בית אורנז'.
Ophrys Sphegodes
קלמנס האחד עשר
האפיפיור קלמנס האחד עשר (בלטינית: Clemens XI; 23 ביולי 1649 – 19 במרץ 1721) נולד כג'ובאני פרנצ'סקו אלבני (באיטלקית: Giovanni Francesco Albani) היה אפיפיור מ-23 בנובמבר 1700 עד מותו.
חייו עד מינויו לאפיפיור.
אלבני נולד בעיר אורבינו שבמחוז אומבריה (כיום באיטליה, אז חלק ממדינת האפיפיור) למשפחת אצילים שהיגרה לאיטליה מצפון אלבניה במאה ה-15, לאחר שבני המשפחה לחמו בצבא סקנדרבג כנגד האימפריה העות'מאנית. לאחר שנבחר כאפיפיור הזמין את כתיבת ההיסטוריה הנוצרית של חבל הארץ ממנו הגיעה משפחתו. סבו היה סנטור ברומא בזמנו של האפיפיור אורבנוס השמיני, ודודו היה אחראי על ספריית הוותיקן.
בגיל 11 נשלח ג'ובאני אלבני ללימודים בקולג' הרומאי. הוא הצטיין בלימודיו, ובגיל 18 תרגם ספרים מיוונית ללטינית. אלבני למד תאולוגיה ומשפט קאנוני וקיבל תואר דוקטור במשפטים. הוא התקדם במהירות בהיררכיה הכנסייתית ובגיל 28 הוסמך כבישוף, ומונה תחילה למושל העיר רייטי, ואחר כך למושל העיר סבינה ולבסוף למושל העיר אורבייטו. הוא הוחזר לרומא ומונה לכומר האחראי על בזיליקת פטרוס הקדוש. עם מותו של הקרדינל סלוסיו (Slusio), קיבל את תפקידו כאחראי על המסמכים האפיפיורים המכונים בריפים (brevis), אותו מילא במשך 13 שנים. ב-13 בפברואר 1690 הסמיך אותו האפיפיור אלכסנדר השמיני כקרדינל-דיאקון ואחר כך כקרדינל-כומר בתואר "סן סילבסטרו", וב-23 בנובמבר 1700 נבחר כאפיפיור במקומו.
שלטונו כאפיפיור.
קלמנס האחד עשר היה אחד האפיפיורים הבודדים בתקופתו שנמנע מנפוטיזם כלומר שלא ניצל את מעמדו לחלוקת משרות לבני משפחתו. אומנם אחיינו אניבלה אלבני (Annibale Albani) נבחר כחשמן, אך היה זה על בסיס כישוריו בלבד.
סמוך לעלייתו לכס הכהונה פרצה מלחמת הירושה הספרדית. ההחלטה של קלמנס לתמוך בפליפה החמישי, שהיה נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, כמלך ספרד הייתה הרת אסון. הוא נאלץ מאוחר יותר להכתיר את קרל, ארכידוכס אוסטריה כמלך ספרד, מכיוון שצבא האימפריה הרומית הקדושה כבש את רובה של צפון איטליה ואיים על רומא עצמה (ינואר 1709).
עד לחתימת הסכם אוטרכט, שסיים את מלחמת הירושה הספרדית, איבדה מדינת האפיפיור את ריבונותה על דוכסות פארמה ופיאצ'נצה לטובת אוסטריה ואיבדה גם את קומצ'יו. ממהלומות אלו לא הצליחה היוקרה ההולכת ונחלשת של מדינת האפיפיור להתאושש.
ב-1713 יצאה לאור הבולה "Unigenitus". הבולה גרמה למהומה בכנסייה העצמאית למחצה של צרפת (המכונה הכנסייה הגליקנית). הבולה הוקיעה 101 הצעות מעבודותיו של פאסקייה קנל (Pasquier Quesnel) ככפירה וזהות להצעות שכבר הוקעו על ידי האפיפיור בכתביו של קורנליוס יאנסן.
התנגדותם של רבים מאנשי הכמורה הצרפתיים וסירובם של ה"פרלמנטים" לאשרר את הבולה הובילו לחילוקי דעות שנמשכו לאורך המאה ה-18. כיוון שהממשלות המקומיות לא קיבלו את הבולה באופן רשמי, טכנית לא היה לבולה תוקף באזורים אלו. בתגובה על מחאתם של ארבעה בישופים צרפתיים כנגד הבולה, הודיע קלמנס על נידויים של הבישופים מהכנסייה. להחלטה זו לא הייתה משמעות מעשית, משום שבבישופים הייתה תמיכה עממית ותמיכה של מלך צרפת. פרשה זו היא דוגמה בולטת להתערבות המדינות בענייני הדת לפני המאה ה-20.
החלטה חשובה נוספת של קלמנס האחד עשר הייתה בנוגע למחלוקת על הטקסים הסיניים. קלמנס תמך במסדרים הנוצריים (בייחוד הדומיניקנים) שהתנגדו נמרצות לשילוב מסורות מקומיות בפולחן הדתי הקתולי בסין. ב-1704 הוציא קלמנס צו (decrees) בנושא. ב-1715 הוא פרסם את הבולה "אקס אילה דיא" (Ex Illa Die – "החל מיום זה") שבה אסר על המיסיונרים הישועים לקחת חלק בטקסים בהם הופגן כבוד לקונפוציוס או לאבותיהם של קיסרי סין, נוהג שקלמנס האחד עשר הגדיר כ"עבודת אלים וברבריות", או לכלול בשפה הנוצרית רעיונות פגניים תחת המסווה של ריצוי עובדי האלילים. החלטה זו הייתה הרת אסון למיסיון בסין. בתגובה הורה קָאנְגשִׂי, קיסר סין, על גירוש כל המיסיונרים מסין, והקהילות של המתנצרים הסינים נרדפו. החלטה זו עמדה בעינה עד 1939, אז ביטל האפיפיור פיוס השנים עשר חלקית את ההחלטות בבולה.
קלמנס האחד עשר מת ברומא ב-1721 ונקבר מתחת לרצפת בזיליקת פטרוס הקדוש.
בנייה ותרבות.
יוזמות הבנייה של קלמנס האחד עשר כללו שעון שמש, אותו הוסיף לכנסייה סנטה מריה דגלי אנג'לי אי דאי מרטירי, אובליסק שהוקם בכיכר שלפני הפנתאון ברומא (פיאצה דל פנתאון), ונמל נהר שנבנה על נהר הטיבר.
הוא הקים ועדה בראשות האמנים החביבים עליו, קרלו מרטה וקרלו פונטנה, שתפקידה להזמין את פסלי השליחים על מנת להשלים את קישוט בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו. הוא יסד אקדמיה לציור ופיסול בגבעה הקפיטולינית.
הוא העשיר את ספריית הוותיקן בקודקסים, ונתן חסותו לחפירות הארכאלוגיות הראשונות בקטקומבות ברומא. באורבינו, עיר הולדתו, שיפץ מספר מבני ציבור וייסד ספרייה ציבורית.
במהלך כהונתו כאפיפיור הוזמנה כתיבת ה"איליריקום סקרום" ("Illyricum Sacrum"), מחקר היסטורי מקיף בן 8 כרכים ו-5,000 עמודים על הנצרות באיליריה (החוף המזרחי של הים האדריאטי, כולל אלבניה). המחקר נכתב בעיקר על ידי דניאלה פרלטי (Daniele Farlati), וכיום הוא אחד המקורות הראשיים בחקר ההיסטוריה של אלבניה.
צירוף
נער החידות ממומביי (סרט)