ברוניי השתתפה במשחקים הפאראלימפיים פעם יחידה באולימפיאדת הנכים לונדון (2012), כששלחה למשחקים ספורטאי יחיד. במשחקי החורף לא נטלה ברוניי חלק מעולם.
המתחרה אותו שלחה ברוניי, התחרה בתחרות הטלת הכידון (קטגוריה F54/55/56) אך לא הצליח להגיע להישגים ספורטיביים משמעותיים, וסיים במקום השמיני במקצה שלו עם תוצאה של 26.17 מטרים.
אף על פי כן (אוניית מעפילים)
מלאגה (כדורסל)
ג'וזייגו
מופע שוליים
מופע שוליים (Sideshow) הוא מופע משני בקרקס, קרנבל או יריד.
סוגים.
ישנם ארבעה סוגים עיקריים של מופעי שוליים:
הפעלולים במופעי השוליים.
מופעי השוליים כללו לרוב פעלולים שונים שנועדו למשוך קהל וליצור פליאה והתלהבות אצל הצופים. פעלולים אלו כללו בליעת אש, בליעת חרבות, השלכת סכינים, שכיבה על מיטת מסמרים, טיפוס על סולם של חרבות, וכדומה.
היסטוריה.
מופעי שוליים החלו כבר באנגליה במאה ה-17 והיו פופולריים במיוחד בבריטניה בתקופה הוויקטוריאנית. הרפואה לא הייתה מפותחת, ובתקופות אלו "חריגי האנוש" נתפסו כתעלומות מוזרות, מדהימות ומאיימות. טום נורמן, שניהל מופעי שוליים באנגליה מאז שנות ה-70 של המאה ה-19, כתב באוטוביוגרפיה שלו כי "יכולתָ להציג כל דבר באותם ימים. כל דבר, החל ממחט ועד לעוגן, מפשפש ועד פיל, יכולת להציג דג מלוח כלווייתן. העניין לא היה מה שהצגת; אלא הסיפור שסיפרת".
בארצות הברית היו מופעי השוליים אלמנט מקובל ביותר במופעי קרקס, כמו קרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי. מופעי השוליים, ובהם מופעי המוזרויות, היו אלמנט מקובל בקרנבלים ובירידים באמריקה, והמשיכו להציג בבריטניה לאורך המאה ה-20.
קרנם של מופעי השוליים ירד עם חדירת הטלוויזיה, שהציגה את מוזרויות הטבע והעולם באופן זמין וזול. כיום מופעי מוזרויות, שמציגים אנשים בעלי עיוותים גופניים, אסורים לפי החוק במרבית המדינות המתוקנות, על אף מחאתם של חלק מהחריגים גופנית, שעבורם היו מופעים אלו הזדמנות לפרנסה. סיבה נוספת לירידה בפופולריות של מופעים מסוג זה היא שינויים בערכי התרבות - למשל, בעוד שבעבר נחשבו ה"פריקים" לתעלומות מסקרנות, כיום הידע הרפואי מלמד שהפרעות גנטיות ומחלות הן הגורמים לעיוות הגופני, ועל כן כיום מעוררים ה"פריקים" לרוב רגשות של אמפתיה, ולא של פחד, והשאיפה החברתית היא לשלב אותם אל החברה ולעזור להם. כיום מופעי שוליים ומופעי מוזרויות מעטים בלבד ממשיכים להציג.
דוגמה בולטת לאמן ידוע שהוצג במופעי שוליים כ"פריק" הוא ג'וזף מריק (1862–1890), שידוע בכינויו "איש הפיל", אשר סבל מעיוות גופני קשה.
גם ילדים בעלי חריגויות גופניות הוצגו במופעי שוליים. מירטל קורבין (1928-1868), שהייתה אישה מרובת רגליים, הוצגה באמצע המאה ה-19 כ"ילדה בעלת ארבע הרגליים מטקסס", אף שהייתה בת 13 בלבד.
בשנת 1932 ביים טוד בראונינג את סרט הפולחן "פריקס", על קורותיהם של "פריקים" במופע שוליים בקרקס, שנחשב היום לאחד מסרטי האימה החשובים בכל הזמנים.
ז'וזף פיטון דה טורנפורט
פיטר מיטשל
פיטר דניס מיטשל (באנגלית: Peter Dennis Mitchell; 29 בספטמבר 1920 - 10 באפריל 1992) היה ביוכימאי בריטי, שזכה בפרס נובל לכימיה ב-1978 על גילוי המנגנון הכימואוסמוטי (chemiosmosis) של סינתזת ATP.
ביוגרפיה.
מיטשל נולד בסארי שבאנגליה, לכריסטופר גיבס מיטשל ולקייט ביטריס דורותי טפלין. את התואר במדעי הטבע קיבל מאוניברסיטת קיימברידג', ובו התמחה בביוכימיה. ב-1942 החל לחקור במחלקה לביוכימיה של אוניברסיטת קיימברידג', וב-1951 קיבל דוקטורט על מנגנון הפעולה של פניצלין. ב-1955 הוזמן על ידי פרופסור מיכאל סוואן לסייע בהקמה של מחלקת מחקר חדשה, המחלקה לכימיה ביולוגית, באוניברסיטת אדינבורו, שם עבד עד 1963, אז פרש עקב בעיות בריאותיות.
בשנות ה-60, נמצא שה-ATP הוא מטבע האנרגיה של התא, אולם התאוריה הרווחת הייתה שה-ATP נוצר במיטוכונדריה באמצעות זרחון ישיר של PO3 במצע עשיר בזרחן. למיטשל הייתה תאוריה אחרת, שגרסה שה-ATP נוצר באמצעות אנרגיה פוטנציאלית הנובעת מריכוז שונה של מצע בשניי צדי הממברנה ובמעבר של הגרדיאנט האלקטרוכימי, תאוריה אותה פרסם ב-1961. המאמר שפרסם כלל תכנון לניסוי ראשון שיכול היה לבחון את ההשערה. בשנת 1965 אימץ חלק מבניין משוקם בקורנוול כמעבדת מחקר. הוא ועמיתתו למחקר, ג'ניפר מויל (Jennifer Moyle), הקימו ארגון למימון מחקריהם, Glynn Research Foundation, והם החלו לחקור תגובות של גרדיאנטים אלקטרוכימיים. התאוריה כולל צידוקים ניסויים לה, ובהם ממצאים של מעבדות שונות על משאבות פרוטונים שזירזו את יצירת ה-ATP ועל מפרי צימוד המעכבים את יצירת ה-ATP, פורסמה ב-1965 ומאוחר יותר פורסמה שנית ב-1966 וב-1968.
התאוריה של מיטשל הייתה הבסיס להבנת השלב האחרון של תהליך הזרחון החמצוני ובהבנת המנגנון של ATP סינתאז. מיטשל הבין שתנועה של יונים באמצעות הפוטנציאל האלקטרוכימי יכול לספק אנרגיה לצורך יצירה של ATP, השערה שנתמכה על ידי מידע שהיה ידוע בשנות ה-60 על הבדלי פוטנציאלים בין צידי הממברנה. הפוטנציאל האלקטרוכימי מושפע הן ממטען היונים, היוצר כוח חשמלי, והן מההפרש בריכוזם בשני צדי הממברנה וכוחות תרמודינמיים, היוצרים גרדיאנט כימי להשוואת הריכוז. הוא אף הראה שה-ATP סינתאז מצומד לתהליכי העברת האלקטרונים במיטוכונדריה. התאוריה שלו הוכחה כאשר התגלה המבנה של ה-ATP סינתאז. בהמשך, חקר מיטשל תהליכים הקשורים בתהליך הזרחון החמצוני, כגון העברת האלקטרונים בשרשרת מעבר האלקטרונים על ידי חמצון קווינול.
פיטון דה טורנפור
ז'רדן דה פלנט
אנטיקוריאט
פייר גסנדי
פייר גסנדי (בצרפתית: Pierre Gassendi או Pierre Gassend, בלטינית: Petrus Gassendi; 22 בינואר 1592 - 24 באוקטובר 1655) היה פילוסוף, תאולוג נוצרי, אסטרונום ומתמטיקאי צרפתי.
קורות חיים.
גסנדי נולד בשנת 1592 באלפים הצרפתיים. כבר בהגיעו לגיל 16 שנים התמנה בעיירה קטנה כמורה לרטוריקה. מאוחר יותר למד תאולוגיה והתמנה לכומר מטעם הכנסייה הפראנציסקנית. בהגיעו לגיל 25 התמנה לפרופסור לפילוסופיה ותאולוגיה באוניברסיטת אכס. בשנת 1645 כיהן כמורה למתמטיקה בקולז' המלכותי שבפאריס, שם פעל עד סוף ימיו (שנת 1655).
גסנדי היה אחד ממניחי אבני היסוד של המחשבה המודרנית, ומשום כך הוא נחשב לאחד מגדולי הוגי הדעות הצרפתיים של תקופת הרנסאנס.
פעילותו המדעית.
הפעילות המדעית העיקרית של גסנדי הייתה בביסוס התאוריה האטומיסטית של הפילוסופים היווניים- דמוקריטוס ואפיקורוס, אשר תוארה בפירוט על ידי המשורר הרומאי לוקרטיוס, תלמידו של אפיקורוס. לפי ההשקפה האטומיסטית האטומים נעים בחלל הריק בתנועה אקראית (תנועה תרמית), וכאשר הם "מתנגשים" פועלים ביניהם כוחות. התנועה האקראית של האטומים והכוחות הפועלים ביניהם הם שני הגורמים אשר יצרו ויוצרים את כל החומרים המוכרים לנו ביקום, כולל נוזלים, גזים, מוצקים ואפילו יצורים חיים. גסנדי תרם לביסוס התאוריה באמצעות ראיות המבוססות על תצפיות וניסויים. הוא היה הראשון שסיפק הסבר לשינויים במצבי הצבירה של החומר באמצעות התאוריה האטומית. פעילותו המדעית והפילוסופית בנושא זה סייעה לתחיית התאוריה האטומית לאחר שנזנחה במהלך כל תקופת ימי הביניים.
בתחום המכניקה ביסס גסנדי את חוק ההתמדה אשר נוסח לראשונה על ידי גלילאו גליליי. גסנדי אף הצליח להוכיח כי מהירות התפשטות גלי קול אינה תלויה במשרעת הגל או בתדירות הגל, אלא בתכונות התווך (החומר) שבו מתפשט הגל בלבד.
פעילותו בתחום הפילוסופי.
גסנדי היה אחד ממניחי כלי החשיבה המאפיינים כיום את המדע המודרני. הוא הושפע מגלילאו גליליי וביסס את מחקריו המדעיים על הניסוי ועל הניסוח המתמטי. כמו כן פעל כדי להפוך את המאפיינים הללו לחלק אינטגרלי והכרחי בכל תאוריה מדעית.
גסנדי טרח לשכנע את הכנסייה שאין כל סתירה בין התאוריה האטומית לבין האמונה באלוהים. הפילוסוף אפיקורס שילב את ההשקפה האטומיסטית בהשקפתו הפילוסופית הרחבה אשר שללה את קיומו של האלוהים, וכפרה באמונה בקיומה של נפש. אם האטומים נעים בתנועה אקראית והם נתונים להשפעתם העיוורת של הכוחות היסודיים שבטבע, אז לכאורה קיומו של האלוהים כישות המשגיחה ומקיימת את המציאות בכל רגע מיותר. מסיבה זו הוכרזה השערת האטומים ככפירה בדת הנוצרית, והיא "נשכחה" במשך אלף שנות ימי הביניים. גסנדי טען כי אין סתירה בין השקפה זו לבין ההשקפה הדתית הנוצרית, כיוון שגם אם הטבע פועל מעצמו ואינו זקוק להשגחה אלוהית תמידית, ישנו מקום לאלוהים כישות אשר יצרה את האטומים ואת הכוחות השולטים בהם ומכתיבים את התנהגותם בטבע. טענותיו של גסנדי סייעו להחלשת ההתנגדות של הכנסייה לתאוריה האטומיסטית ובכך הוא תרם תרומה חשובה לתחייתה של התאוריה אשר מהווה כיום את אחד מעמודי התווך החשובים של המדע המודרני.
מתוך אמונתו בתאוריה האטומית ככלי רב עוצמה לתיאור הטבע, תמך גסנדי בהשקפה הפילוסופית המטריאליסטית הרואה בחומר ובכוחות הפיזיקאליים אשר להם הוא כפוף את ההסבר הבלעדי להוויה כולה. הוא טען כי ההכרה האנושית (המחשבות, התחושות החלומות וכיוצא בזה) אינה תוצאת הפעולה של משהו נפרד מן החומר (נפש) אלא היא היבט מסתורי ובלתי מובן של החומר כאשר הוא מגיע לרמת מורכבות מסוימת. כמו אפיקורוס הוא טען כי הבעיה הפסיכו פיזית (בעיית גוף-נפש) בלתי מובנת לנו כיוון שהחשיבה שלנו והידע המדעי שלנו מוגבלים. הוא נמנע מלפתח תפיסה זו כיוון שחשש ככל הנראה מתגובת הכנסייה לרעיונות "כפירה" מעין אלו.
פעולותיו של גסנדי בתחום התאוריה האטומיסטית ובפילוסופיה של המדע מקנות לו מעמד של אחד מגדולי הוגי הדעות של תקופת הרנסאנס- התקופה שבה החלו ניצניו של המדע המודרני לפרוח.