בחוק הנוגע להשבת בעלי חיים לטבע בישראל נאמר כי כל בעל חיים אשר ידוע שבעבר היה נפוץ בישראל הוא בר החזרה, כשיוצאי דופן הם תנין היאור והדוב החום הסורי, שבגלל מזגם והמחסור בשטח למחייתם- יש איסור לנסות ולהחזירם לנוף הארצישראלי.
חי בר
חי-בר הוא שטח המשמש לרבייה של בעלי חיים בישראל בסביבתם הטבעית. קיימים שני אתרים כאלה, חי-בר כרמל בהר הכרמל וחי-בר יטבתה הסמוך לקיבוץ יטבתה בערבה.
החי-בר הראשון הוקם ביטבתה ב-1968 על ידי אברהם יפה, מנהלה הראשון של רשות שמורות הטבע, ואורי צאן. הקמתו סימנה את תחילת תהליך השבתם לטבע של בעלי חיים שנעלמו מנופי ארץ ישראל. לצורך כך הוקמו שני גרעיני הרבייה, אחד לבעלי חיים שחיו בחורש הים תיכוני ואחר לבעלי חיים מדבריים. מטרת החי-בר היא ליצור סביבה טבעית מוגנת ומבוקרת, שתאפשר להגדיל את אוכלוסיותיהם של בעלי החיים שנבחרו ולהחזיקם עד להשבתם לטבע.
בשנת 1973 החלו לגדר שטח שמורה לחי בר כרמל באגן נחל גלים. שמורת חי-בר כרמל משתרעת על שטח של כ-6,000 דונם. מחי-בר כרמל שוחררו לטבע היחמור הפרסי ואייל הכרמל שנעלמו מנוף הארץ. מחי-בר יטבתה שוחררו לטבע הפרא הפרסי, היען והראם הלבן שנעלמו גם הם. בנוסף לכך משמש חי-בר יוטבתה למרכז רבייה של בעלי חיים נכחדים שלא חיים בארץ כמו ראם סהרה ששוחרר מהחי בר למדבריות סהרה.
מינים בחי-בר יוטבתה.
בשמורה הפתוחה:
גזעי כלבים
קיימים כיום בעולם מעל 500 גזעי כלבים שונים, אשר מוכרים במספר איגודי כלבנים בעולם. הגזעים מחולקים בדרך כלל על פי התפקיד והייעוד אשר לשמם נוצרו, אך גם לפי משפחות כלבים (מבחינה גנטית).
גזע הוא למעשה סוג מסוים של כלב אשר לו אופי ומבנה מסוימים, שהותאמו למילוי תפקיד ספציפי, שאותו מילא הכלב בעברו ולעיתים גם היום, כגון: ציד, עזרה בציד, נשיאת משאות, הצלה, שמירה, רעיית עדרים, לוויה, שעשוע ועוד. גזע כלבים מסוים יוליד צאצאים הדומים לו בצורה ובאופי.
השוני במאפיינים החיצוניים וההתנהגותיים נובע מהייעוד השונה של הכלב. על ידי הרבעות מכוונות הצליחו לבודד תכונות אופי ותכונות פיזיות שהיו הכרחיות לתפקוד יעיל של הכלב, לדוגמה: קבוצת כלבי הפוינטרים, אשר נועדו לעזרה בציד, הכרחי שיהיו בעלי חוש ריח מפותח, יצר רדיפה, ונתונים פיזיים של אתלטיות וכוח סיבולת.
בכלב גזעי, כבר בעת רכישת הגור ידועים פרטים רבים על אופיו, צרכיו, גודלו, פרוותו וצורתו המקלים על מציאת הכלב המתאים לבעליו.
חלק גדול מהגזעים כיום אינם עובדים בייעודם המקורי, ובמקום זה הם משמשים ככלבי לוויה כמו הבולדוג אנגלי שייעודו היה להילחם בשוורים וכיום הוא כלב משפחה בעל אופי ידידותי ביותר, ישנם גם גזעים שמשתמשים בהם ליעודים עכשוויים יותר, כמו הלברדור רטריבר והגולדן רטריבר שמתפקדים ככלבי נחיה לעיוורים .
לעומת זאת היו גזעים שנכחדו כמו הגרייהאונד האוסטרלי שהיה בעצם הרבעה מכוונת בין דינגו אוסטרלי לגרייהאונד אנגלי למטרת ציד קנגורו, ולאחר שנאסר ציד הקנגורו באוסטרליה, נעלם גם הגזע.
סיווג.
הסיווג הראשון של גזעי כלבים נעשה במאה ה-18 על ידי זואולוגים צרפתים. וחולק תחילה לארבעה טיפוסים שונים של גזעי כלבים.
לכל גזע ישנו תקן גזע שכולל בתוכו תיאור מדויק על אופי וצורת הכלב לפרטי פרטים: גודל, משקל, מידות איברים, סוג פרווה, צבע פרווה, נשיאת הזנב, אוזניים וכו'.
תקן הגזע נקבע על ידי ההתאחדות הכלבנית במדינה אשר נחשבת כמדינת המקור של הגזע. לדוגמה: תקן הגזע של הכלב הכנעני, נקבע על ידי ההתאחדות הישראלית לכלבנות.
הפדרציה הבינלאומית לכלבנות מחלקת את גזעי הכלבים לעשר קבוצות: כלבי בקר וצאן; פינצ'ר ושנאוצר, דמויי דוגה וכלבי הרים שווייצריים; טריירים; דאקלים; שפיץ וטיפוסים פרימיטיבים; ציידי ריח וקרוביהם; פוינטרים וסטרים; רטריברים, ספניאלים וכלבי מים; כלבי לוויה וזעירים; וכלבי רוח.
כלבת
כלבת היא מחלה נגיפית קטלנית, התוקפת את מערכת העצבים ביונקים.
לנגיפי הכלבת שני מאפיינים ייחודיים: הם אינם נהפכים לאלימים פחות במהלך האבולוציה (אף על פי שבדרך כלל עדיף לטפיל שהפונדקאי שלו ישרוד זמן רב יותר, כדי שיוכל לנצלו במשך זמן ארוך יותר) וטווח הפונדקאים שלהם (מספר המינים שהם יכולים לתקוף) רחב מאוד.
דרכי העברת הנגיף.
הגורם למחלה הוא נגיף המועבר במגע ישיר (כגון דרך חתך בעור או נקודות תורפה בגוף האדם, כגון הפה העיניים ועוד) עם רוק או רקמת המוח/מערכת העצבים של בעל חיים נגוע. דרכי ההדבקה הנפוצות ביותר הן בנשיכה או בליקוק.
הנגיף הגורם למחלה הוא נגיף RNA חד-גדילי מקבוצת "Rhabdoviriae", שצורתו דמוית קליע. הנגיף מתקדם במעלה מערכת העצבים אל המוח דרך סיבי עצב קרועים (ולא דרך מחזור הדם), דבר המקשה על אבחון המחלה. על פי ההערכות, הנגיף נקשר לתאי עצב באמצעות הקולטן אצטילכולין, לו תפקיד מפתח בהעברת האותות מהעצב לשריר. קצב ההתקדמות הוא כסנטימטר ביום, ועל כן תקופת הנשאות (החולפת בין רגע ההידבקות ועד התפרצות המחלה) תלויה במרחק שבין הנקודה בה חדר הנגיף לגוף לבין המוח. אף ששמה העברי הוא "כלבת", המחלה מידבקת לא רק בקרב כלביים, אלא גם בקרב פרות, כבשים, סוסים, חתולים, עטלפים, בני אדם, וכל יצור חי הומיאותרמי. בעלי חיים נגועים עלולים להיות וקטורים המעבירים את הנגיף, ולהדביק גם בני אדם הבאים עמם במגע. ייתכן שהנגיף יכול לעבור מאדם לאדם דרך מגע עם נוזלי הגוף, אך מקרים כאלה אינם ידועים. מקרה נדיר של העברת הנגיף מאדם לאדם התרחש לאחר השתלת קרנית של תורם נשא.
מהלך המחלה ותסמיניה.
הנגיף חודר למערכת העצבים המרכזית דרך האקסונים המובילים אליה, ותוקף אזורים במוח הגדול, המשפיעים על ההתנהגות. הוא חודר לתאי המוח ומזריק לתוכם חומר גנטי, שמורה להם לייצר ממנו עותקים נוספים. כאשר התא מתמלא בנגיפים הוא נהרס, והנגיפים שפורצים ממנו ממשיכים את שרשרת ההתפשטות בגוף. עם התקדמות המחלה מתמוססים אזורים שלמים במוח, בתהליך המכונה "נמק גבינתי" (בשל הדמיון בין הרקמה הפגועה לגבינה שווייצרית). הנזק המוחי מוביל לשיטיון (דמנציה), שעלול להחמיר לכדי דליריום.
לאחר התפרצותה, לרוב מובילה הכלבת למוות בתוך כעשרה ימים בממוצע.
אחד מהסימנים הראשונים של המחלה הוא שינוי התנהגותי. לדוגמה, כלב ידידותי נהפך לתוקפני כלפי סביבתו. שני סוגי התנהגות המאפיינים את המחלה:
חיות בר נזהרות בדרך כלל מבני אדם; התקרבות של חיית בר לבני אדם מיוזמתה עשויה להעיד על כך שהחיה נגועה במחלה. זוהי דוגמה לטפיל משנה התנהגות – ההדבקה בנגיף משפיעה על התנהגות בעל החיים הנגוע, והשינוי ההתנהגותי מגדיל את הסיכוי שהנגיף ידביק פרטים אחרים.
עם התקדמות המחלה הנגיף מתפשט דרך עצבי הפנים ומגיע אל בלוטות הרוק. משלב זה החולה מתחיל להיות מדבק על ידי הרוק (למשל בנשיכה). בשלב הבא הנגיף יורד אל שרירי הבליעה, והתוצאה היא פגיעה ביכולת הבליעה וריור מוגבר. בשל הכאב הכרוך בבליעה, יימנע החולה משתיית מים על אף צמאונו. הקושי בבליעה יכול להופיע אצל בני אדם ואצל שאר היונקים הנגועים והחולים במחלה. סימן אחר הוא פוטופוביה – תסמין של רגישות יתר לאור, ופחד או סלידה מאור השמש וממקומות המוארים באור חזק. הסובלים מפוטופוביה יחפשו על פי רוב מקלט במקומות חשוכים, וזאת בשל הפגיעה במערכת העצבים, שבעקבותיה אובדת היכולת לשלוט בהתרחבות האישונים ובהתכווצותם. אישוני החולים מורחבים כל העת, ולכן הם חוששים לצאת החוצה לאור השמש ולסביבה מוארת בשל הכאב שנגרם מהסינוור. השלב שמתפתח לאחר מכן הוא השלב האחרון של המחלה, והוא מתאפיין בשיתוק בכל הגוף, כולל שיתוק שרירי הנשימה, דבר המוביל לבסוף למוות.
הזמן שעובר מהידבקות במחלה ועד התפרצותה נע בין שבועות אחדים לשנה, וגורמים רבים אחראים להבדלי הזמנים בין נדבק לנדבק. מכיוון שהמחלה מועברת על ידי מערכת העצבים, על הנגיף לבוא במגע ישיר עם תאי עצב (יכולה להיות הידבקות בעקבות מגע בין תא עצב נגוע לתא עצב בריא, אך הסיכויים לכך קטנים). משך הזמן שעובר עד שהמחלה מתפרצת מושפע מעומק הנשיכה, ממספר הנשיכות, ממרחקן לעמוד השדרה או ממרחקן לראש.
חיסון וטיפול.
הכלבת מוכתרת בספר השיאים של גינס בתואר "המחלה הקטלנית ביותר". מלבד מקרים אחדים ומועטים ביותר, מרגע התפרצות המחלה הסיכוי למוות הוא קרוב ל-100 אחוז. עד כה ידוע רק על 14 איש ששרדו לאחר שפיתחו סימפטומים. אולם לאחר ההדבקה, ולפני הופעת הסימפטומים, אפשר למנוע את התפרצותה בעזרת חיסון. אפשר למנוע את המחלה גם לפני ההדבקה בעזרת חיסון, אך במרבית מדינות העולם מקובל לחסן מראש בפני כלבת רק בעלי חיים ולא בני אדם.
את החיסון לכלבת פיתח לואי פסטר, אבי המיקרוביולוגיה. בשנת 1880 מצא פסטר כי הגורם למחלה איננו חיידק. הוא החל לעשות ניסויים בכלבים נגועים בעזרת תרביות מוחלשות של הנגיף. פסטר בדק את השפעת החיסון בעזרת ארנבונים חיים, שהיה מכניס לכלוב ששהה בו כלב חולה. באחת הפעמים הבחין כי הכלב שבו טיפל מיאן לתקוף את הארנבת כהרגלו. לאחר ניסיון בתרכיבים רבים שפיתח, מצא לבסוף פסטר את התרכיב היעיל שחיפש. ב--6 ביולי 1885 הובא לביתו של פסטר הילד ז'וזף מייסטר שכלב משוטט נשכו בגופו בכתשעה מקומות שונים. בשעה שהזריק פסטר לילד את החיסון הניסיוני שלו, נאסף סביב הבית קהל זועם, המטיר על פסטר נאצות, וגידף את ניסוייו, אך בחלוף הימים התברר שחיי הילד ניצלו, ובכך הוכחה יעילות החיסון.
בשנת 1903 זיהה המיקרוביולוג האיטלקי אָדֶלְקִי נֶגְרִי את גורם המחלה, ואף תיאר גופיפים תוך־תאיים אופייניים במוחם של בני אדם ובעלי חיים נגועים אחרים. גופיפים אלו מכונים "גופיפי נגרי", והימצאם בבדיקה שלאחר המוות מאשש פגיעה בכלבת.