האימפריה העות'מאנית שמרה על נייטרליות בחודשיים הראשונים למלחמה, אף על פי שלמעשה קיימה ברית סודית עם גרמניה. עם זאת, היא נקטה מיד בכמה צעדים חריפים בארץ-ישראל, ביניהם ביטול הקפיטולציות. צעד זה הבהיר לכל בעלי הנתינות הזרה לאן מועדות פני השלטון העות'מאני: לגרום להם להתעת'מן או לעזוב את הארץ. במשך החודשיים הראשונים עדין קיוו רבים כי האימפריה העות'מאנית תישאר נייטרלית, אך ב-30 באוקטובר 1914 היא הצטרפה רשמית למלחמה לצד "מעצמות המרכז". צעד זה הפך את כל נתיני "מדינות ההסכמה" בארץ לנתיני אויב, על כל המשתמע מכך, והדילמה "להתעת'מן או לא להתעת'מן" הפכה לשאלה גורלית עבור עשרות אלפי אנשים. כל בחירה נשאה אתה מחיר כבד: התעת'מנות פירושה היה גיוס חובה לצבא העות'מאני; אי-התעת'מנות פירושה עזיבת הארץ, מרצון או בכפייה.
ועדי ההתעת'מנות.
רבים ממנהיגי היישוב היהודי (הישן והחדש) תמכו בהתעת'מנות, כל אחד מסיבותיו שלו. בעקבות זאת הוקמו ברחבי הארץ "ועדי התעת'מנות", שנועדו לסייע לציבור בהליך הביורוקרטי הנדרש. בנוסף, ניהלו הוועדים תעמולה נמרצת בעד אימוץ האזרחות העות'מאנית ונגד עזיבת הארץ. הוועד הראשון הוקם ביפו ביוזמת מנחם שיינקין, בראשית נובמבר 1914, כמה ימים לאחר הצטרפות טורקיה למלחמה. תוך ימים ספורים נרשמו כאלף איש בלשכת הרשות המוסמכת, אצל החכם באשי הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל. הבעיה העיקרית הייתה, שהשלטון דרש מכל מתעת'מן תשלום מס עבור התהליך, ולרבים לא נמצא הכסף הדרוש. מנהיגי היישוב פנו בעניין זה לשלטון העות'מאני, ובסיוע לחץ של גורמים יהודיים בחו"ל יצאה הודעה מהשלטון כי המס יופחת ובמקרים מסוימים אף יבוטל. אך בפועל הדבר לא התקיים, והוועד נאלץ לגייס תרומות בחו"ל כדי לממן את תשלום המס לרבים מהנרשמים. האישים המרכזיים שטיפלו בתהליך ההתעת'מנות ביפו היו מאיר דיזנגוף, יוסף אליהו שלוש והרב עוזיאל עצמו.
אופן פעולת הוועד מתואר בכתובים כך: "הוזמנו לבלרים יהודים... נדפסו טופסי בקשות ופנקסי שוברות, הוכנו בולים... האדם נכנס לסריה, נרשם, מוסר תעודותיו, משלם את המס, יוצא וקונה תרבוש לראשו – ושב לתל אביב עות'מאני". ועד דומה הוקם בירושלים, וגם בו היה ייצוג לזרמים השונים בעיר. בין חבריו היו יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון, מנהיגי מפלגת "פועלי ציון". שניהם התאמצו לעשות נפשות לרעיון ההתעת'מנות ברחבי הארץ מתוך שכנוע עמוק כי עזיבת המונים תוריד לטמיון את המפעל הציוני. המסר העיקרי שלהם היה, כי יש להאחז בארץ בכל מחיר, גם אם פירוש הדבר קבלת אזרחות עות'מאנית.
הצלחתם של כל הוועדים הייתה חלקית בלבד, למרות פעילותם הנמרצת. לאחר הגל הראשון של הנרשמים בלשכות חלה ירידה תלולה במספרם. לעומת זאת, למרות התעמולה הנרחבת, אלפי אנשים עזבו את הארץ, מתוך שיקולים כלכליים או משפחתיים או בשל אי-הוודאות והחרדה לגורלם לאחר ביטול הקפיטולציות.
גירוש יפו והשפעתו.
הדחיפה המשמעותית להתעת'מנות הגיעה מצד מושל יפו, בהא א-דין, באירוע שכונה "גירוש יפו": ב-17 בדצמבר פרסם א-דין על דעת עצמו פקודת גירוש לכל הנתינים הרוסיים שטרם התעת'מנו. המשטרה, שהוכנה מראש, פשטה מיד על חוצות יפו ועצרה מאות אנשים, שרוכזו בנמל לבדיקת מסמכים. מי שנמצא בעל נתינות רוסית הועלה מיד בכוח על אניה, וזו הפליגה תוך כמה שעות לאלכסנדריה. רוב המגורשים יצאו בחוסר כל, כיוון שלא ניתנה להם שהות להסדיר את ענייניהם. לכאורה, היה זה טיפול בנתינים זרים של ארץ אויב, אך בפועל, כל 700 המגורשים שבאניה היו יהודים. הידיעות על גירוש-הפתע זעזעו את הציבור היהודי, וגרמו למפנה: אלפים צבאו על לשכות ההתעת'מנות ביפו ובירושלים כדי לשנות את אזרחותם. אמנם, פקודת הגירוש של בהא אל-דין בוטלה במהרה, אך מגורשי-יפו לא הורשו לחזור ולא פוצו על רכושם. מאירוע זה ואילך לא חדלו היהודים בארץ לחרוד לגורלם.
בסך הכל נאמד מספרם של המתעת'מנים ביישוב היהודי בכ-15 עד 18 אלף איש. כ-18,000 איש נוספים, רובם נתינים רוסיים, עזבו את הארץ או גורשו.
בספר "עד ירושלים", רומן תקופתי מאת אהרן ראובני, נפרשות בהרחבה תלאותיהם של המתעת'מנים בארץ-ישראל, וגם תיאור של גירוש יפו.
ג'ק טראמל
ג'ק טראמל (באנגלית: Jack Tramiel; 13 בדצמבר 1928 – 8 באפריל 2012) היה איש עסקים יהודי יליד פולין וניצול שואה, שייסד את חברת המחשבים "קומודור" ואת מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, והיה בעליה של חברת המחשבים "אטארי".
ביוגרפיה.
ג'ק טראמל נולד ב-1928 בעיר לודז' בפולין, בשם יאצק טרצמיל, וסיים חמש שנות לימוד בבית הספר. בגיל 11 נלקח עם משפחתו לאושוויץ שם עבר מיון על ידי ד"ר מנגלה, נחקק על זרועו מספר, והוא נשלח למחנה עבודה בו שהה עד שחרורו בסיום מלחמת העולם השנייה.
ב-1947 היגר לארצות הברית ושירת בצבא האמריקאי, בו עסק בתיקון מכונות כתיבה. לאחר שחרורו מהצבא בתחילת שנות ה-50 ניהל עם חבר את סוכנות מכונות הכתיבה של זינגר ברובע הברונקס שבניו יורק. הוא נשא לאשה את הלן, ונולדו להם שלושה ילדים.
ב-1956 עבר עם משפחתו לקנדה, שם רכש את חברת "קומודור", אז סוכנות קטנה למכונות כתיבה ידניות. חברת קומודור, שעברה לפעול בפאלו אלטו, ידעה תהפוכות עסקיות רבות מאז הוקמה, אך עיקר פרסומה נבע מייצור המחשב השולחני הראשון, ומייצור סדרת מחשבים שנמכרו ברחבי העולם.
ב-1984 נאלץ להתפטר מהחברה אותה יסד. הוא הקים חברת השקעות ובאמצעותה רכש את חברת אטארי שהייתה במשך שנים יצרנית משחקי וידאו ומחשב פופולריים משנות ה-70 ובשנות ה-90. תחת הנהלתו שיווקה החברה סדרת מחשבים אישיים, ופעלה עד 1996, אז התמזגה עם חברה המייצרת דיסקים למחשבים.
טראמל נמנה עם מייסדי מוזיאון השואה האמריקני שהוקם ב-1993, בוושינגטון ומשמש עד היום כמפעל הנצחה למיליוני יהודים ובני עמים אחרים שנספו בשואה.
טראמל נפטר מאי-ספיקת לב בגיל 83.
I Am the Walrus
I Am the Walrus (בתרגום: אני הוא הניבתן) הוא שיר של הביטלס, שנכתב ב-1967 על ידי ג'ון לנון, אך נחתם על ידי לנון-מקרטני. השיר הופיע בסרט הטלוויזיה ובמיני אלבום של הביטלס מ-1967 Magical Mystery Tour.
השיר.
לנון קיבל מכתב מתלמיד תיכון Quarry Bank, התיכון בו לנון למד, ובמכתב סיפר התלמיד כי בשיעורי אנגלית מנתח המורה את מילות שירי הביטלס. לנון, שהיה משועשע מכך שהמורה משקיע מאמץ בניסיון להבין את משמעות המילים בשירי להקתו, החליט לכתוב את השיר המבלבל ביותר שניתן.
לנון ביקש מחברו, פיטר שוטון לעזור לו להיזכר במילותיו של שיר ששרו כילדים. המילים היו:
לנון לווה כמה מילים מהשיר והוסיף רעיונות משלו והתוצאה הייתה "I Am the Walrus". לנון הסביר חלקים מהשיר בראיון שהעניק לפלייבוי ב-1980:
השיר מכיל צירופי מילים ומשפטים בסגנון אי-גיון (נונסנס) המושפעים מכתבי לואיס קרול ושנכתבו תוך "טריפים" של LSD. לטענת לנון בראיון עמו, השיר נכתב ברוחו של בוב דילן לפיה "אל תגיד שום דבר באופן פשוט כשאפשר לומר אותו באופן מסובך" ולפיכך הוא מכיל רמזים מעורפלים. מבחינה מלודית והרמונית השיר נע בין מספר מוקדים ובשיאו קיימת שבירה מקטע רוק-גיטרות, דרך אקורד המנוגן על ידי תזמורת למנגינה שונה לגמרי בה מושרת השורה "יושב בגן אנגלי, ממתין לשמש שתבוא/ אם השמש לא תבוא אתה תשתזף מהגשם האנגלי". אריה הים מתייחס לשיר של לואיס קרול "אריה הים והנגר". לנון הביע מורת רוח על שגילה באיחור כי אריה הים היה הנבל בשיר. שלושה רעיונות בשיר נלקחו מתוך שירים אחרים שלנון עבד עליהם. הרעיון הראשון נכתב בהשראת סירנת משטרה שלנון שמע כשהיה בביתו בוויברידג'. לנון כתב את השורה "Mis-ter cit-y police-man" בהתאם לקצב של הסירנה. הרעיון השני היה שיר על כך שלנון יושב בגינתו, ואילו השלישי היה שיר שטותי אודות ישיבה על קורנפלקס. כיוון שלא הצליח לסיים את שלושת השירים שהתבססו על רעיונות אלו, איחד אותם לשיר אחד.
ברוח הגישה להמשיך ולפתח את השיר בקודה, לאחר סיומו, מוכפלת בסוף שיר מספר פעמים רב השורה "Ha Ha Everybody got one", המעורבלת יחד עם קולות רדיו שהיה פתוח בתחנת BBC ששידרה את "המלך ליר" של שייקספיר.
אחת השורות מתייחסת לשיר "Lucy In the Sky With Diamonds" מהאלבום הקודם של הביטלס.
באחד הקונצרטים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, סיפר המנצח ג'ורג' מרטין שג'ון סיפר לו פעם כי הוא אינו מצפה להיכנס לבר בספרד ולשמוע מישהו מזמזם את השיר.
הפקה.
ג'ון לנון ביקש מהמפיק שלהם ג'ורג' מרטין שיעשה לו פרטיטורה לשיר.
הוא ביקש שיוסיף כלי נשיפה ברקע ומיתרים, ומעבר לזה, שמרטין יחליט בעצמו.
מכיוון שמרטין חשב שהשיר משונה, הוא הוסיף המון דברים שלפי מרטין נחשבים משונים כגון רעשים מוזרים ברקע ומהקהלה ששרה מילים כמו "חה חה חה, חי חי חי".
מרטין סיפר שבפעם הראשונה שלנון שמע את השיר הוא התגלגל מצחוק.
קאברים.
להקת הבריטפופ אואזיס הוציאה גרסת כיסוי לשיר הנכללת באלבומם הראשון "Definitely Maybe".
חמי רודנר ביצע קאבר לשיר ביחד עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של ג'ורג' מרטין.
רון עמיר
רון עמיר (Ron Amir) (נולד ב-4 במרץ 1973) הוא צלם ישראלי. עמיר יוצר בצילום סטילס ווידאו, עיקר עבודתו עוסקת בפרויקטים חברתיים ארוכי טווח.
ביוגרפיה.
עמיר נולד בקיבוץ יחיעם. הוא למד אמנות וצילום במדרשה לאמנות בבית ברל ובשנת 2003 סיים בהצטינות את לימודיו. עבודותיו מאותה עת כללו תצלומי צבע תיעודיים ובהם היבטים אתנוגרפיים ופוליטיים של החיים של תושבי ג'סר א-זרקא. עמיר מצלם בפורמטים גדולים ובינוניים ובצילום אנלוגי.