רשת ה-WIDE התפתחה ותפסה את תשומת לבם של גופי מחקר ופיתוח אקדמיים ומסחריים נוספים. בתחילה, גופים אלו קושרו לרשת תחת הפרה של תנאי השימוש ב-NSF האמריקאית (שדרשו שימוש לא-מסחרי לטובת האקדמיה האמריקאית), אשר הייתה מקושרת אל ה-WIDE. בשנת 1990 החלה חברה בשם TWICS לשווק לראשונה שירותי דואר אלקטרוני אופן מסחרי, על בסיס קישור אל רשת ה-WIDE. זאת הייתה הפעם הראשונה ביפן, שמשתמשים שאינם אנשי אקדמיה (ולכן לא יכלו לקבל גישה בדרך אחרת אל הרשתות האקדמיות של WIDE ו-NACSIS) יכלו להשתמש בשירותי האינטרנט.
בשנת 1992 התקיים כנס INET 92 של איגוד האינטרנט העולמי בעיר קובה, בהשתתפות יותר מ-600 נציגים מרחבי העולם. מעבר לדיונים הטכניים, הוצגו שימושים שונים לרשת החדשה, וכך הוגברה עוד יותר השאיפה להשתמש באינטרנט מעבר לשימושים של אקדמיה ומחקר. בשנה זו החל הסניף המקומי של AT&amp;T לספק קווי תקשורת ייעודיים. חברת הזנק בשם IIKK פעלה לראשונה כספק שירותי אינטרנט, בהתבסס על השירות של AT&amp;T עם קישור לרשת של TWICS.
מסעו של שרמן אל הים
מערכת סוואנה
הרמן זרגל
הרמן זֶרגֶל (בגרמנית: Herman Sörgel; 1 באפריל 1885, רגנסבורג, ממלכת בוואריה - 25 בדצמבר 1952, מינכן, גרמניה המערבית) היה מהנדס ופילוסוף גרמני, הוגה פרויקט "אטלנטרופה".
קורות חייו.
הרמן זרגל נולד ב-1 באפריל 1885 בעיר רגנסבורג שבממלכת בוואריה. אביו, מהנדס במקצועו, היה חלוץ בהקמתם של מפעלי מים במדינתו, לצורך הפקת חשמל.
בילדותו נודע כילד מחונן, ובהגיעו לגיל 19, בשנת 1904, נרשם לבית הספר לאדריכלות של מינכן. תשע שנים לאחר מכן, שהוא בגיל 28, סיים את לימודיו והגיש את עבודת הדוקטורט שלו על האסתטיקה של האדריכלות, אך זו לא התקבלה, כמו גם עבודת הדוקטורט השנייה שהגיש חמש שנים לאחר מכן בשנת 1913. בשנת 1918 הוא הוציא את עבודת הדוקטורט הראשונה שלו כספר ("אסתטיקה אדריכלית", "Architektur-Ästhetik"). עוד קודם לכן, בשנת 1911, הוא מונה למורה הראשי בבית הספר לבנאים של במברג.
בשנת 1914 הוא עבר להתגורר במינכן, על-מנת לעבוד כעיתונאי עצמאי. בינואר 1925 הוא ייסד ירחון בנושא אדריכלות ("בנייה", "Baukunst"), שישמש לו גם כבמה להפצת רעיונותיו. בשנת 1929 הוציא זרגל ספר בשם "הנמכת הים התיכון והשקיית הסהרה - פרויקט פנרופה" ("Mittelmeer-Senkung, saharabewässerung, Panropaprojekt"). בספר הציג זרגל את פרויקט "פנרופה", ששמו שונה מאוחר יותר לאטלנטרופה. במרכז רעיון הפרויקט עומד הקמת סכר ברוחב של 35 קילומטר שיחסום את מצר גיברלטר, בין מרוקו לספרד, ובכך יבודד את הים התיכון מן האוקיינוס האטלנטי. על ידי סכר זה קיווה זרגל לגרום לפני הים התיכון לרדת בכ-200 מטר ובכך לחשוף כ-600 אלף קמ"ר של קרקע שיעמדו כעת לרשותה של אירופה, וישמשו לחקלאות, תעשייה ומגורים. סכר גיברלטר ייצר חשמל הידרואלקטרי שיספק אנרגיה לכל אירופה ואף מעבר לכך. לצד זה, זרגל רצה לסכור גם את נהר הקונגו, וליצור במרכזה של אפריקה שני אגמים מלאכותיים. מי אגמים אלו ישמשו להשקיית מדבר הסהרה, ובכך יהפוך לאזור פורה שיוכל לשמש לחקלאות. בנוסף לכך, ייבנה גשר בין סיציליה לתוניסיה, ובסופו של דבר ייווצרו שני מעברים יבשתיים שיחברו את אירופה לאפריקה: האחד בין תוניסיה לסיציליה והשני על-גבי סכר גיברלטר. בשני מעברים אלו יפרסו כבישים ומסילות ברזל. דבר זה יגרום לזרימה של מחצבים וגידולים חקלאיים מאפריקה לאירופה, מה שיצמי את התעשייה האירופאית בפרט ואת כלכלת היבשת בכלל. זרגל, האמין שהפרויקט יביא גם את השלום לאירופה המשוסעת, כשהיבשת כתוצאה מן הפרויקט תשפע במזון ובאנרגיה. בתקופה שלפני הוצאת ספרו של זרגל הוא קרא את ספרו של הסופר הרברט ג'ורג' ולס, "קווי המתאר של ההיסטוריה" ("The Outline of History"). בספר, כתב ולס על מרבצי המלח שהתגלו במקומות שונים לאורך חופי הים התיכון, והעלה את ההשערה שהם תוצר של התייבשות אפשרית של הים לפני כחמישים אלף שנה, בעידן הקרח האחרון. רעיון זה, שבעבר הרחוק הים התיכון היה יבש כולו, השפיעו על רעיונותיו של זרגל באשר לפרויקט אטלנטרופה. תוכנית זו, למרות שזכתה עם השנים להתעניינות מסוימת, לא יצאה בסוף אל הפועל.
ב-25 בדצמבר 1952, בעת שיצא זורגל מביתו רכוב על אופניו להרצאה אודות פרויקט אטלנטרופה, פגעה בו מכונית חולפת שברחה מייד מהמקום. זרגל נהרג, ונהג המכונית הפוגעת לא נמצא מעולם.
קלית יוסי
זמר זמר לך
זֶמֶר זֶמֶר לָךְ הוא שיר עברי שחיבר המשורר אברהם בן-זאב, אז חבר קיבוץ עין שמר, בשנות הארבעים. הלחן העממי חובר אל המילים, לפי עדות המשורר: "מנוער עולה מבולגריה. הם שרו את השיר הזה ורקדו לפיו הורה הם שרו זאת עם מילים כלשהן - "חבריה, בואו ונרקוד...".
המשורר ביטא בשיר את ערכי מפעל ההתיישבות הציונית, תנועת העבודה והחלוציות; הוא מהלל את הזמר והשירה, הריקוד והמחול, שהיו שכיחים אצל חלוצים וחלוצות בארץ ישראל במחצית הראשונה של המאה ה-20, ומעלה על נס את אהבת ארץ ישראל ואת העבודה החקלאית, שיסודה בחריש ובזריעה ונטיעה, בשורות ארוכות, "תלמים".
השיר המחורז כולל שלושה בתים ופזמון.
הבית הראשון מתחיל במילים: "זֶמֶר זֶמֶר לָךְ", אשר מוקדש לארץ ישראל, למולדת הרוחנית, ל"מכורה". הבית השני מתחיל במילים: "הוֹרָה הוֹרָה לָךְ", שמו של ריקוד המוקדש למולדת אף היא. הבית השלישי מתחיל במילים: "תֶּלֶם תֶּלֶם לָךְ" שאזכורם גם הוא מוקדש למולדת. הפזמון מדגיש את אווירת השירה, הריקוד הקצבי, והתקווה לבניין חיים חדשים:
"הֲרָרַיִךְ הֵמָּה יִשְׂמָחוּ
עֵת מְחוֹל הַהוֹרָה יִסְעַר
אֶלֶף פְּרָחִים לְפֶתַע יִפְרָחוּ
יְכַסּוּ אֶת עֵין הַמִּדְבָּר". "זמר זמר לך" נעשה אהוד מאוד וזכה לביצועים רבים במאה ה-20 וה-21, בין השאר, על ידי אהובה צדוק, הגבעטרון, דורית ראובני, עפרה חזה, וגאולה גיל. מקובל לנגנו בהרכבים תזמורתיים בחגיגות ובטקסים ממלכתיים וצבאיים בימי מועד וזיכרון.
מקור הלחן אינו ידוע. יש אומרים שמקורו מחסידות בויאן, ויש אומרים שמקורו מעולים מבולגריה או מטורקיה.
הימים חולפים
הַיָּמִים חוֹלְפִים הוא שיר עם גרמני קצר, שלחנו עממי.
תורגם לעברית במשקל שירי ובחריזה על ידי המשורר יעקב כהן. ובה נהגה בחלקו הראשון בהגיה מלעילית.
בשורה הראשונה מתאר הנוסח המתורגם לעברית של השיר את אירועי הזמן, הארעי, החולף והזורם:
ובשורה השנייה הוא מכריז על הקבוע, השריר והקיים בתודעה ובתרבות, שהיא מרכז מהותו של האדם ואותה מייצגת בשיר המוזיקה והמנגינה:
השיר נעשה אהוד ביישוב במיוחד בתנועות הנוער היהודיות הציוניות ונהגו לשיר אותו לרוב במקהלה או בקאנון.
אקי קאוריסמקי
אקי אולבי קאוריסמקי (בפינית: Aki Kaurismäki; נולד ב-4 באפריל 1957, באורימטילה, פינלנד) הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק פיני.
קריירה.
אחרי שסיים לימודי תקשורת באוניברסיטת טמפרה, החל לביים קאוריסמקי ביחד עם אחיו מיקה קאוריסמקי. שני האחים הקימו חברת הפקה והפצת סרטים. הם אחראים לחמישית מכלל היצירה הקולנועית בפינלנד מתחילת שנות השמונים. אקי קאוריסמקי ביים 23 סרטים במסגרת חברת ההפקה שלו, בחלקם הוא גם שיחק.
הפריצה שלו כבמאי עצמאי הייתה בשנת 1983 בסרטו "החטא ועונשו", עיבוד ליצירת המופת של דוסטויבסקי, אותה התאים הבמאי להלסינקי של תקופתו.
בשנת 1989 סרטו "לנינגרד קאובויס יוצאים לאמריקה" זיכה אותו בהכרה עולמית.
סגנון קולנועי.
סגנונו הקולנועי הושפע מהבמאים הצרפתיים ז'אן-פייר מלוויל ורובר ברסון, ומבקרי הקולנוע זיהו בו גם השפעה מהבמאי הגרמני ריינר ורנר פאסבינדר, אולם קאוריסמקי טוען שלא צפה באף סרט של פאסבינדר.
רוב סרטיו של קאוריסמקי עוסקים במעמד הפועלים בהלסינקי של שנות השמונים. גיבורי סרטיו חיים בשולי החברה, שותים למכביר ומתקשרים ביניהם בלקוניות גמורה. לשם העברת מסריו הוא מסתמך על משחק מינימליסטי ואמצעי מבע פשוטים וכן במינימום תנועות מצלמה. קאוריסמקי טען כי "ייתכן שסרטיי אינם יצירות מופת, אבל הם מתעדים את תקופתם. די לי בכך. איני יכול ליצור יצירות מופת, אף על פי שאני מנסה".
קאוריסמקי תופס את הלסינקי כעיר קרה, מנוכרת ונטולת רומנטיות, ולא פעם הדמויות בסרטיו מדברות על רצונן לעזוב אותה.
בסרטים שלו יש פן הומוריסטי יבש ונטול עוקץ שכמותו ניתן למצוא גם בסרטים של ג'ים ג'ארמוש, שאף משחק תפקיד קטן בסרטו של קאוריסמקי "לנינגרד קאובויס יוצאים לאמריקה". ג'ארמוש גם השתמש בחלק מהשחקנים הקבועים של קאוריסמקי בסרטו "מונית לילה", שחלקו מתרחש בהלסינקי.
פרסים ומחאות.
סרטו המצליח ביותר, "איש ללא עבר" (2002), זכה בפרס ה"גרנד פרי" ובפרס חבר השופטים בפסטיבל קאן בשנת 2002, ובשנת 2003 היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. קאורסמקי סירב להגיע לטקס האוסקר בטענה שהוא לא מסוגל לחגוג במדינה שנמצאת במצב מלחמה.
סרטו "אורות בין הערביים" (2006) היה אף הוא מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר, אך קאוריסמקי סירב שוב להשתתף בטקס וביטל את מועמדותו כצעד מחאתי כנגד הנשיא ג'ורג' בוש.
סרטו "הצד האחר של התקווה" (2017) זכה בפרס דוב הכסף (לבמאי הטוב ביותר) בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין (ה-67 במספר). באותו פסטיבל הודיע כי אין בכוונתו להמשיך ולביים סרטים וכי זה יהיה הסרט האחרון שלו כבמאי.
ב-2012 חתם על עצומה התומכת ב-BDS וקוראת להטיל אמברגו על ישראל בעקבות פעולותיה במבצע עמוד ענן.
Boyfriend (שיר של ג'סטין ביבר)