במרכז צורת הספירלה הגדולה של הגלקסיה NGC 1300, נראה בליבה המבנה המרשים ויוצא הדופן של צורת ספירלה שקוטרה כ-3,300 שנות אור. נראה כי רק גלקסיות בעלות מוטות גדולי ממדים כוללות בתוכן מבנה דומה של ספירלה בתוך ספירלה. מודלים תאורטיים מציעים כי ייתכן שהגז במבנה המוט זורם אל תוך הספירלה הפנימית ומסתחרר אל מרכז הגלקסיה, שם הוא יכול, באופן עקרוני, לתדלק חור שחור על-מסיבי. אולם ל-NGC 1300 לא נצפה גרעין גלקטי פעיל, דבר שיכול להצביע על היעדר חור שחור במרכזה, היעדר דיסקת ספיחה סביב חור שחור קיים, או קיום חור שחור שאינו סופח חומר מסיבה אחרת.
סנבטיון
בריאן דה פאלמה
הכנסת הגדולה של יהודי ארץ ישראל
איתמר ורהפטיג
הרב איתמר ורהפטיג (נולד ב-תש"ג, 1943) עומד בראש צוות המחקר במכון "משפטי ארץ" בעפרה, מעביר שיעורים בדיני ממונות, מכהן כאב בית דין פרטי לממונות הפועל במעלה אדומים, וכרב קהילת "מעלות דוד" בעיר. מרצה למשפט עברי באוניברסיטת בר-אילן, ומעורכי כתב העת "תחומין".
ביוגרפיה.
איתמר ורהפטיג נולד למשפחת משפטנים. אביו היה השר ד"ר זרח ורהפטיג, ודודו, ד"ר שילם ורהפטיג, כיהן כיועץ למשפט עברי במשרד המשפטים. בצעירותו למד בישיבת ההסדר כרם ביבנה, נפצע במלחמת ששת הימים בעת כיבוש מוצב ג'לבינה ברמת הגולן.
בשנת 1973 קיבל תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית ובשנת 1977 קיבל תואר דוקטור למשפטים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודה שכותרתה "למהותו של החוזה במשפט העברי". למד בישיבת הר עציון ובשנת 1980 עם הקמת כתב העת "תחומין", היה לעורכו.
הרב איתמר ורהפטיג נחשב לאחד המומחים לנושא המשפט העברי ואפשרות שילובו בחקיקה בישראל. יוזמה, אשר החלה בטרם הקמת מדינת ישראל על ידי הרב הראשי דאז, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. בפועל היא היא נשארה בתחומי לימודי המשפט העברי באוניברסיטאות, בבתי הדין לממונות וכמקור השראה ב"חקיקה הישראלית".
מסגרת עבודתו חקר את כתבי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג ואף הוציא לאור חלק מכתביו. כיום הוא מגדיר עצמו משומעי לקחו של הרב זלמן נחמיה גולדברג. נכון לאפריל 2016, יצאו לאור 11 ספרים פרי עטו, וכן מאות רבות של מאמרים.
קישורים חיצוניים.
ממאמריו:
טשו סולומוביץ'
טשו סולומוביץ' (ברומנית: Teşu Solomovici; נולד ב-1 בינואר 1934) הוא עיתונאי, סופר, עורך והיסטוריון רומני-ישראלי.
ילדות וצעירות.
נולד בפוקשאן בשם הרשקו סולומוביץ' וכשהיה בן 13 עבר עם משפחתו לבוקרשט. הוא למד בתלמוד תורה ובבית ספר תיכון יהודי ובבית ספר טכני בתחום הטקסטיל. ב-1953 עמד לצאת ללנינגרד כדי להיות שם סטודנט בפקולטה להסנדת טקסטיל, אך התחיל לעבוד כעיתונאי בעיתון Scânteia Tineretului 1953-1952 (ביטאון הנוער של המפלגה הקומוניסטית) תחת שם העט טשו מילקובאנו וכך נשאר ברומניה ועבד כעיתונאי 11 שנים עד לעלייתו לישראל. בינתיים למד בלשנות באוניברסיטת בוקרשט, ועם מוריו נמנו אל.ק. קונסטנטינסקו, ואסילה דומיטרסקו, סשה מושאט וטודור ויאנו.
היה אחראי על מחלקת הספרות של העיתון "מונקה" (Munca - העמל) (1957-1954), כתב ב"גזטה ליטרארה" (Gazeta Literară - העיתון הספרותי), בכתבי העת Flacăra (הלהבה) ו-Contemporanul (בן זמננו). בשנת 1957 גורש מן האוניברסיטה ומאיחוד הנוער הקומוניסטי בעקבות השתתפותו בפעילויות סטודנטית בהשפעת המרד ההונגרי בשנת 1956. איבד אז גם את מקום עבודתו בעיתונים ונאסר עליו לפרסם.
בשנת 1963 התקבל בחזרה ללימודיו באוניברסיטה, אחרי התערבות ראש מחלקת התרבות של כתב העת "פלאקרה", טראיאן סטויקה. חזר לכתוב גם בעיתונות תחת שמות העט טשו מילקוביאנו ואל. ניקיטה.
המשך פעילותו בישראל וברומניה.
עלה לישראל בסתיו 1964.
במשך 12 שנים עבד בספרייה של אוניברסיטת תל אביב בעריכה והפקה של ספרים ופרסומים אחרים בשפה הרומנית. לאחר מכן עבד בעריכת כתבי עת ישראלים בשפה הרומנית ושימש במקביל ככתבם בישראל של עיתונים רומנים שונים ("רומניה ליברה","אוונימנטול זיליי", "קוטידיאנול","זיוואה" "אינדפנדנט","קרוניקה רומנה") ושל ערוצי טלוויזיה "ריאליטאטיה TV", ו"פרימה", היה פרשן בערוץ "אנטנה 3".
ב-1991 ייסד בבוקרשט את ההוצאה לאור הקרויה על שמו ומאז עוסק בכתיבה, עריכה והוצאה לאור ברומנית של ספרים על ישראל, יהדות רומניה ויהודים. בשנים 1965–1975 עמד בראש "האיגוד לידידות וקשרי תרבות בין ישראל לרומניה", ובשנים 1991–2007 היה יושב ראש קרן "המרכז לתרבות הישראלי-רומני" בתל אביב.
בנובמבר 2011 יצא לאור ברומניה ספר של סולומוביץ' בו מוצגת הביוגרפיה של מרשל יון אנטונסקו. סביב תוכנו של הספר פרצה מחלוקת קשה בין המחבר ובין החוגים היהודים ברומניה ובישראל, כולל היסטוריונים ידועים, כמו ז'אן אנצ'ל ואדריאן צ'יופלנקה. הספר גם צוטט על ידי הפוליטיקאי הרומני דן שובה, שהכחיש את פרעות יאשי וטען שבמהלכן נהרגו רק 24 יהודים על ידי גרמנים והרומנים לא היו מעורבים בכך.
מירב מילר
מוזיאון מונמארטר
מוזיאון מונמארטר (בצרפתית: Musée de Montmartre) השוכן ברחוב קורו (rue Cortot) שברובע מונמארטר ברובע ה-18 של העיר פריז, בירת צרפת, מציג את ההיסטוריה והאמנות שהתפתחה בשכונה.
המוזיאון שוכן במנזר מהמאה ה-17. המבנה המרכזי של המוזיאון מכונה כיום "בית רוזימון" (Manoir de Rosimond) על שם קלוד דה לה רוז (רוזימון), מחזאי ושחקן בקומדי פראנסז. במבנה קבעו את האטלייה שלהם בעבר אמנים כסוזאן ואלאדון ובנה מוריס אוטריו, וינסנט ואן גוך, ראול דופי, והמוזיקאי אריק סאטי ואילו פייר-אוגוסט רנואר יצר באטלייה שלו שם כמה מיצירות המופת של התקופה האימפרסיוניסטית שלו.
בחצר המבנה יקב פעיל.
אוסף המוזיאון כולל יצירות אמנות וכתבי יד שנוצרו על ידי אמנים שהתגוררו ברובע, וכן מציג תערוכות מתחלפות של אמנים שהתגוררו ברובע.
פרס האחים שול
פרס האחים שול (גרמנית: Geschwister-Scholl-Preis) הוא פרס ספרותי המחולק ביזמת עמותת "אגודת בוואריה" (Landesverband Bayern) והעיר מינכן ביריד הספרים השנתי של בורסת סוחרי הספרים הגרמני (Börsenverein des Deutschen Buchhandels).
בכל שנה נבחר ספר "המפגין עצמאות אינטלקטואלית, ומתאים לקידום חירות אזרחית, אומץ מוסרי, אינטלקטואלי ואסתטי, ולתת דחיפה חשובה למודעות העכשווית לאחריות" ("...das von geistiger Unabhängigkeit zeugt und geeignet ist, bürgerliche Freiheit, moralischen, intellektuellen und ästhetischen Mut zu fördern und dem gegenwärtigen Verantwortungsbewusstsein wichtige Impulse zu geben").
הפרס נקרא על שם האחים הנס שול וסופי שול, שהיו פעילים במחתרת הוורד הלבן בזמן השלטון הנאצי, חילקו עלונים הקוראים להתנגדות לנאציזם, והוצאו להורג בשל כך. הפרס עומד כיום על סך 10,000 אירו, והוא מוענק בטקס חגיגי באוניברסיטת מינכן.
סבטינו
קרב פארסכור
קרב פארסכור הוא קרב שנערך ב-6 באפריל 1250, בין הצבא הצלבני של מסע הצלב השביעי לבין הצבא המצרי. הקרב היה המשכו הישיר של קרב אל מנצורה, ובסיומו הושמד לחלוטין הצבא הצלבני, מסע הצלב הגיע לסופו ולואי התשיעי, מלך צרפת נפל בשבי.
הקרב סימן גם את סוף השלטון האיובי במצרים ותחילת התקופה הממלוכית.
רקע.
מסע הצלב השביעי, בפיקודו של לואי התשיעי, מלך צרפת, החל את השלב הצבאי בנחיתה בדלתא של הנילוס וכיבוש העיר המבוצרת דמיאטה. לאחר עיכובים של חצי שנה יצא הצבא הצלבני לכיוון קהיר ונעצר בסמוך לעיר המבוצרת אל מנצורה.
בקרבות שנערכו ב-8 בפברואר בתוך העיר אל מנצורה וב-11 בפברואר מחוץ לחומות העיר הצליחו הצלבנים להיאחז במחנה מבוצר מחוץ לעיר ולהדוף את ההתקפות של הצבא המצרי, אותן הובילו כוחות של פרשים ממלוכיים הידועים בשם אלבחרייה אלצאלחיה המורכב משם אדונם המנוח אלצאלח ולמקום הקסרקטינים שלהם על האי אל בח'ר בדלתת הנילוס.
בסיומם של הקרבות של חודש פברואר, נותר הצבא הצלבני בעמדתו מבלי לגלות כל יוזמה או ניסיון להכריע את המערכה או לחלופין – לבצע ארגון מחדש על מנת להשיג להכריע את המערכה.
סגורים במחנה הנתון להתקפות בלתי פוסקות מצד כוחות מצרים קטנים, חשופים למחלות ובמחסור מתמיד של מזון ותחמושת החל הצבא הצלבני לאבד את כוחו ואת הנכונות ליטול יוזמה. רעב, דיזנטריה, צפדינה, טיפוס ומורל ירוד עשו את שלהם במחנה שהיה "בשל" למכת החסד שתגאל אותו מייסוריו. האביר וההיסטוריון הצרפתי ז'אן דה ז'ואנוויל שלחם בקרבות מסע הצלב השביעי מתאר את הדרך בה טיפלו הרופאים מנתחים שבמחנה בהסרת הבשר הנרקב מהחניכיים של החולים:
מרץ 1250.
ההיסטוריון המוסלמי אל-מקריזי מספר בכרוניקה על מסע הצלב על החלפת השלטון במצרים:
כך, כשלושה שבועות לאחר קרב אל-מנצורה, ב-28 בפברואר, תפס את הפיקוד על הצבא יורש כס הסולטנות תוראן שאה. תחילה לא היה תחת פיקודו הכוח שיאפשר התקפה חזיתית על המחנה הצלבני, עקירת אחיזתם באזור מול העיר אל מנצורה והסרת האיום הפוטנציאלי על קהיר והוא פנה לאסטרטגיה של מצור והתשה.
המחנה הצלבני – בעמדת איום על אל מנצורה וקהיר הדרומית לה לא היה מסוגל לממש את עמידתו בשערי עיר הבירה המצרית וסבל מקשיי אספקה הולכים וגדלים.
ייתכן ועמידתו של הצבא הנוצרי ניזונה מתקווה קלושה שמחלוקות הולכות ומתרבות בצמרת הצבא המצרי בין הסולטאן החדש (אותו הגדיר פרופסור יהושע פראוור כ"רב מרץ ובלתי פופולרי") ואנשיו ובין המנהל של הח'ליפות הישנה ובראשם הממלוכים יתפתחו לכלל מלחמת אזרחים והתפוררות הצבא המצרי – תחזית שלא הייתה רחוקה מהמציאות אך לא הביאה כל תועלת לצבא הצלבני.