במחקרו סיווג פארטו את הפעולות האנושיות לפעולות "הגיוניות" ופעולות "אל-הגיונית". כאשר סובייקט מתכנן רצף פעולות על מנת להשיג יעד מסוים וסדר זה תואם את הסדר המדעי-אובייקטיבי הנדרש להשגת אותו יעד, נקראות פעולותיו הגיונית. כאשר הפעולות אינן מתאימות להשגת היעד שבו מעוניין הסובייקט, נקראות הפעולות "אל הגיוניות". פארטו טען שרוב הפעולות האנושיות אינן "הגיוניות" ומקורן ברגש ולא בתאוריה מדעית. מכאן, שהמחקר הסוציולוגי, בניגוד לכלכלי, מתמקד בעיקר בסוג הפעולות ה"אל-הגיוניות".
עיקר פרסומו נובע מחוק פארטו. פארטו הבחין כי 20% מאוכלוסיית איטליה היא בעלת 80% מהרכוש. יחס זה התגלה במקרים רבים נוספים.
מדד פארטו משמש למדידת אי שוויון בחלוקת הכנסה.
פארטו קבע כי אם כל הפרטים מעדיפים הקצאה אחת על אחרת אז היא עדיפה עליה. לדוגמה, נגיד שא' "שולטת פארטו" על ב'- דבר זה נובע כי כולם מעדיפים את א' על ב' (אם חלק אדישים זה גם בסדר). מכאן ניתן להסיק כי "הקצאה יעילה פארטו" היא הקצאה שאין אף הקצאה אפשרית אחרת ששולטת עליה פארטו.
לכלל פארטו שתי הנחות סמויות:
השב&quot;כ
חביבה רייך
דגל אנגולה
דגל אנגולה הוא דגלה הלאומי של אנגולה. עיצובו מחולק במאוזן לחלק עליון אדום וחלק תחתון שחור. האדום מייצג את הדם האנגולי שנשפך במאבק לעצמאות, בעוד השחור מייצג את יבשת אפריקה. הסמל במרכז הוא גלגל שיניים חצוי ומצ'טה עם כוכב, שאמורים לייצג את העובדים. הסמל נועד להיות דומה גם לסמל פטיש והמגל שהיה על דגל ברית המועצות והוא סמל לקומוניזם.
בשנת 2003 הוצע דגל חדש בעיצובו של פסקל גרוס, אולם דגל זה טרם אושר או אומץ באופן רשמי. עיצוב השמש במרכזו אמור להזכיר את ציורי המערות שנתגלו במערת טכיטונדו-הולו. הדגל, שהוא שונה בתכלית מהדגל הנוכחי בעיצובו ובסמלים שהוא מייצג, שומר על אותו יחס ממדים: 2:3.
דגל אסטוניה
דגל אסטוניה (באסטונית: Eesti lipp) הוא דגלה הלאומי של אסטוניה. עיצובו הוא טריקולור המורכב משלושה פסים אופקיים: כחול (למעלה), שחור ולבן. הגודל הסטנדרטי של הדגל הוא 105 × 165 ס"מ.
הדגל בלט לראשונה כדגל איגוד הסטודנטים של אוניברסיטת טרטו באסטוניה, שנוסדה בשנת 1632, והוצג לראשונה בהיכל הכמורה של אוטפה ב-4 ביוני 1884. בסופו של דבר הדגל זוהה עם לאומיות אסטונית ושימש כדגל הלאומי כשאסטוניה קיבלה עצמאות ב-24 בפברואר 1918, ואומץ באופן רשמי ב-21 בנובמבר באותה שנה.
בעקבות פלישת ברית המועצות ביוני 1940 נאסרה הנפת והצגת הדגל. הדגל נלקח ממגדל פיק הרמן ב-21 ביוני 1940 כשאסטוניה הייתה עדיין עצמאית באופן רשמי. ב-22 ביוני הדגל הונף יחד עם הדגל האדום עד שנעלם ב-27 ביולי.
במהלך הכיבוש הגרמני 1941–1944 הוכר הדגל כדגל האתני של האסטונים אך לא כדגל לאומי. כשעזבו הגרמנים בספטמבר 1944, הדגל האסטוני הונף שוב. ב-22 בספטמבר הוסף הדגל האדום, אך עד מהרה נעלם שוב הדגל הכחול-שחור-לבן.
הדגל נשאר במסתור עד ימי הפרסטרויקה בשנות ה-80 המאוחרות, וב-24 בפברואר 1989 הונף הדגל הכחול-שחור-לבן שוב מעל מגדל פיק הרמן בטאלין. הדגל אומץ מחדש כדגל הלאומי ב-7 באוגוסט 1990 זמן קצר לפני שאסטוניה קבלה מחדש את עצמאותה המלאה.
הפירוש המקורי של צבעי הדגל:
באוטפה הוקם בשנת 1996 מוזיאון קטן המציג את תולדות הדגל.
רשת
דגל אפגניסטן
דגל אפגניסטן (בפשטו: د افغانستان بيرغ, בפרסית: پرچم افغانستان) הוא דגלה הלאומי של אפגניסטן. הדגל הנוכחי הוא דגל הטליבאן, המחליף את הדגל הקודם שאומץ על ידי ממשלת המעבר בשנת 2002. עד אוגוסט 2021 הדגל היה טריקולור המורכב משלושה פסים אנכיים בצבעים שחור, אדום וירוק. צבעים אלו הופיעו כמעט בכל דגלי אפגניסטן מלבד ב-20 השנים האחרונות. הסמל שממרכז הוא סמל אפגניסטן הקלאסי שבו הופיע מסגד שהמיחרב שלו פונה למכה.
בדגל הקדם-טליבני ודגל "הברית הצפונית" הופיע סמל זהה, אך על רקע פסים בצבעים ירוק, לבן ושחור. לאפגניסטן היו דגלים רבים בעבר. שתי דוגמאות: לפני המאה ה-20 היה לאפגניסטן דגל שחור כולו; מאוקטובר 1978 עד אפריל 1980, בזמן הרפובליקה הדמוקרטית של אפגניסטן השתמשו בדגל משמאל.
מחראב
מִחראב (מערבית: محراب; רבים: محاريب תעתיק מדויק: מִחראב, רבים: מחאריב) הוא גומחה בקיר מסגד המצביעה על הקיבלה - כיוון הכעבה אליו צריכים מוסלמים לפנות בעת התפילה. המחראב יוצר את הרושם של דלת או מעבר למכה, או את המעבר (שער) בין העולם הזה לעולם השמיימי. המחראב בדרך כלל מקושט וגודלו אינו קבוע.
מחראבים הופיעו לראשונה בעת שלטון הח'ליפה מבית אומיה וליד הראשון (705–715), כפי שניתן לראות במסגד הגדול של דמשק, במסגד אלאקצא, בח׳רבת אלמפג׳ר ובמסגד הנביא במדינה. הקיר בו מצוי המחראב נקרא "קיר הקיבלה". המחראבים הראשונים לא אופיינו בצורת גומחה, אלא היוו כינוי כללי למוקד קיר הקיבלה. רק בהמשך התפתח המחראב מוג׳אוואף (مجوف בערבית, ״הגומחה החלולה״ מילולית).
אטימולוגיה של המונח.
האטימולוגיה של המונח לוטה בערפל. מקור המלה יכול להיות حرب, "ללחום" או "להוביל למלחמה". כשם עצם ייתכן שמקור המילה ב"מלחמה", حرب או במילה حربة , "רומח", ״חנית״. ה-م (המ׳) בתחילת המילה מייצגת תחילית של מקום. محراب מוגדר כשדה קרב, במובן של "ג'יהאד א-נפס" (כלומר, הקרב נגד נשמתך שלך).
יש טענה הגורסת כי מוחמד הציב את חניתו במרכז קיר הקיבלה כדי לרכז את התפילה, דבר שרומז עליו מטבע אומיי בו מוצג מחראב עם חנית לפניו. לפי סברה אחרת, הגומחה נקראת "מחראב" משום שכל מי שנכנס למסגד היה מניח את חרבו במקום זה וכך לא יכלו לבוא לידי שפיכות דמים. המסגד הוא "חרם", מקום האסור בשפיכות דמים. על כן, אם היה קם אדם לחרבו היו הנוכחים יכולים למנוע בעדו מלהגיע לחרב כיוון שכולם מתפללים לכיוון זה ויכולים לזהות מי שיתקרב לכלי הנשק בזמן התפילה.
מקור אחר למילה הוא מהמילה ״מקראב״, שפירושה מקדש, או ״מיקארבה״ כינוייה של מכה.
מקור צורת המחראב.
צורת הגומחה עשויה להגיע מהמקום בו יושב השליט, כך שהופעתו במסגד לא קשורה לרעיון דתי אלא דווקא לרשות החילונית-פוליטית (ומכאן הקשר לחניתו של מוחמד, ששימש כראש הקהילה המוסלמית). סברה אחרת משייכת את מקור המחראב לאפסיס של כנסיות, גומחות של ארונות קודש בבתי כנסת ואף נישות פסלים במקדשים פגאניים.
מחרב
מינבר
המינבר (בערבית: منبر; תעתיק מדויק: מנבר) הוא דוכן במסגד שעליו עומד האימאם כדי לשאת דרשות ("ח'וטבה"). המינבר מעוצב בדרך כלל כמגדל קטן בעל גג מחודד ומדרגה המובילה אליו. לרוב הוא מעוצב ומעוטר, למרות שבגרסתו הפשוטה הוא רק משטח קטן שמספר מדרגות מובילות אליו.
המינבר ממוקם מימין למיחרב, הגומחה המצביעה על כיוון התפילה (לכיוון מכה). במסגדים מסוימים ישנו משטח ("מואזין מאפילי" בטורקית) ממול למינבר. זהו מקומו של עוזר האימאם, המואזין, אשר עומד שם במהלך התפילה. המואזין מדקלם את התשובה לתפילת האימאם.
המינבר האסלאמי ממלא תפקיד דומה לדוכן התפילה בכנסיות נוצריות.
מסגד
מסגד (ערבית: مسجد, תעתיק: מַסְגִ’ד מקום לסגידה ולפולחן, או جامع תעתיק מדויק: גַ'אמַע מקום התכנסות. "ג'אמע" מתייחס בדרך כלל למסגד ראשי בישוב) הוא בית תפילה של מאמינים מוסלמים. במסגד המוסלמים מתפללים בציבור ושומעים דרשות ביום שישי – היום הקדוש למוסלמים. בשעת התפילה פונים המתפללים לכיוון העיר מכה, העיר הקדושה ביותר לאסלאם. המסגד משמש גם לצרכים קהילתיים שונים.
לרוב המסגדים כיפה וצריח הקרוי "מינָרֶט". במסגד אין בדרך-כלל כמעט רהיטים, מלבד המנבר, דוכן הדרשות. אין בו ציורים או פסלים בגלל האיסור של הדת המוסלמית לתאר דמויות. עם זאת, ברוב המסגדים קירות המסגד מעוטרים בקישוטים גאומטריים ובכתובות בערבית.
שלושת המסגדים הקדושים ביותר לאסלאם לפי סדר קדושתם הם מסגד אל-חראם בעיר מכה, מסגד הנביא בעיר מדינה ומסגד אל-אקצא בעיר ירושלים (לסונים בלבד).
המסגד הראשון.
המסגד הראשון היה ביתו של הנביא מוחמד במדינה, עיר מצפון למכה אליה עברו חסידיו של מוחמד בשנת 622. שחזור ביתו של מוחמד מגלה חצר גדולה שהכילה בית קטן יחסית. לפי המסורת המוסלמית, לאחר שמאמינים רבים התלוננו על החום הגדול באמצע היום, מוחמד דאג לשתילת שורה של עצי דקל בצד אחד של החצר וגג של ענפי דקל נוצר בין שורת העצים והקיר החיצוני, מה שיצר אזור תפילה מוצל. מוחמד עצמו עמד בקצה אחד של המעבר המקומר הזה כדי להטיף את משנתו בפני שומעיו.
עם התרחבות האסלאם הוקמו מסגדים רבים נוספים ששימשו כמרכזי תפילה וכינוס למאמינים. מנהג שהייה של מספר ימים במסדר נקרא אעתכאף.
תפקידו של המסגד בחינוך נפש האדם.
כאשר הגיע הנביא מוחמד לאלמדינה, המעשה הראשון שהוא עשה זה בניית המסגד, וזאת בגלל חשיבות המסגד בבניית חברה תקינה ומושלמת. המסגד קיבל את שמו מרוב הסגידות וההשתחוויות בו.
כאשר המוסלמי נכנס למסגד, עליו להתנהג ברוב מוסר ואתיקה. בין הדברים שמוטלים עליו, הם:
1. ההתרחצות והטהרה בבית לפני ההליכה אל המסגד.
2. בכניסתו למסגד, להתפלל שתי רכעות שהן ברכת שלום למקום.
3. הימנעות מהרמת הקול אלא בתפילה, ובהקמת התפילה בדרשות.
4. הימנעות מקניות ומכירות בתוך המסגד.
5. הימנעות מוויכוחים או דיבורים אלא למה שנחוץ
חשיבות המסגד ותפקידו בחינוך הפרט והחברה:
וזה מכמה היבטים:
1. הצד הרוחני והמוסרי: המוסלמי, בלכתו למסגד, מקווה לקבל מאללה שכר וגמול רב. במסגד הוא יתפלל ויקבל שיעורים שיחזקו בו את האמונה וירחיקו אותו מעשיית רוע.
2. הצד החברתי: במסגד נפגשים המוסלמים, מדברים על בעיותיהם, ומתייעצים כיצד לפתור אותן, דבר שיביא לחיזוק הקשרים ביניהם.