בקיץ 2017 פרץ משבר חריף בין התנועה לבין ראש העיר ניר ברקת על רקע ביקורתה של התנועה על תוכניתו של ברקת לחלוקת שכונות ירושלים לחרדים, לדתיים ולחילונים. במהלך המשבר, ברקת איים על חברי המועצה מטעם התעוררות בתביעת דיבה אם לא יחזרו בהם מהאשמותיהם נגדו.
בחירות 2018.
בנובמבר 2017 פרשה הסיעה מהקואליציה העירונית בעקבות חילוקי דעות עם ראש העירייה ניר ברקת. בנוסף, הכריזה הסיעה כי תריץ את יו"ר הסיעה עופר ברקוביץ לתפקיד ראש העירייה בבחירות 2018. בחירות שהתקיימו ב-30 באוקטובר זכה ברקוביץ ב-29% מהקולות והתמודד בסיבוב שני, שנערך ב-13 בנובמבר, מול משה ליאון, על ראשות העירייה. ב-13 בנובמבר הפסיד ברקוביץ בבחירות לאחר שזכה ב-49.15% מהקולות לעומת 50.85% למשה ליאון.
באוגוסט 2018 חשפה התנועה את חברי הרשימה שלה לבחירות 2018, ביניהם מספר חברי הליכוד. בבחירות 2018 זכתה ל-46,310 קולות, שהם 7 חברי מועצה, והייתה למפלגה הגדולה ביותר במועצת עיריית ירושלים. התעוררות ניהלה משא ומתן לכניסה לקואליציה, אך לבסוף החליטה המפלגה להישאר באופוזיציה.
ביוני 2021 הדיחה התנועה שני חברי מועצה מטעמה, ימית אלה יואלי ואבישי כהן, לאחר שהראשונה סירבה להתפטר ממועצת העיר וכהן תמך במהלך הקואליציה לתת לה מקומות בוועדות העירייה על חשבון הקואליציה, לאחר שברקוביץ' נישל את השניים מתפקידיהם. השניים הקימו יחדיו סיעה בשם "יחד בירושלים" והצטרפו לקואליציה של משה ליאון.
פעילות.
מעבר לפעילות של הנציגים במועצת העיר, התעוררות היא תנועה חברתית המורכבת מ-14 צוותים העוסקים בתחומים השונים, כגון חינוך, תעסוקה, דיור, תרבות ועוד, המורכבים כולם ממתנדבים. כמו כן לתנועה תא סטודנטים באוניברסיטה העברית.
התנועה מארגנת אירועי תרבות רבים. התנועה פעלה והצליחה למנוע את סגירתו של קולנוע "לב- סמדר" והביאה לשימורו. בנוסף, הקימה התעוררות את מינהלת הקולנוע, לעידוד הפקות קולנוע בעיר.
בתחום הדיור הובילה התנועה את המאבק להכפלת מיסוי הארנונה על דירות רפאים, וכן מובילה פרויקטים נוספים להוזלת מחירי הדיור בעיר על ידי בנייה בשטחים ציבוריים מעל מבני ציבור וקבוצות רכישה יחד עם רוח חדשה. עוד בתחום הכלכלי, נאבקת התנועה להשארת משרדי הממשלה בירושלים ולהחזרתם של משרדים רבים לתוך הבירה בהתאם להחלטות הממשלה ו. בין היתר, נאבקה התנועה להבטחת מיקומו של תאגיד השידור הציבורי החדש בירושלים ובמאי 2016 פעילי התנועה אף חסמו את כביש מס 1 בכניסה לעיר במחאה. בנוסף, הצליחה התעוררות בהובלת המאבק הלאומי להכנסת קריטריון "מיצוי כושר השתכרות" לפרויקטים המוזלים של "מחיר למשתכן" מאת משרד השיכון והבינוי. חשיבותו של הקריטריון היא בכך שהוא מאפשר לצעירים הירושלמים לצבור נקודות זכות לצורך קבלת ההטבה, אך מעצם העובדה כי הם עובדים לפרנסתם.
בתחום התעסוקה פועלת התנועה לקדם יזמות עסקית ויזמות טכנולוגית בעיר בשיתוף פעולה עם הרשות לפיתוח ירושלים. כמו כן, מסייעת התנועה להקלת הביורוקרטיה העירונית העומדת בפני עסקים קטנים ובינוניים והובילה להחלטת מועצת העיר על העדפת ספקים ונותני שירותים ירושלמים במכרזים עירוניים.
התעוררות פעילה גם בתחום יחסי דתיים וחילוניים בעיר. היא נאבקה כדי לאפשר לעסקים שונים להפתח גם בשבת, בין היתר סינמה סיטי ירושלים, ובית הקפה בגן העצמאות. התעוררות גם יזמה את פרויקט "בליבה חומה", אשר במסגרתו חונכים סטודנטים באוניברסיטה העברית סטודנטים חרדים, כדי להקל עליהם את הקליטה בקמפוס ולסייע להם לימודיהם.
נטאלי קליפורד בארני
נטאלי קליפורד בארני (; 31 באוקטובר 1876 - 2 בפברואר 1972), הייתה סופרת ומשוררת אמריקאית שהתגוררה בפריז.
ביוגרפיה.
נטאלי קליפורד בארני נולדה בדייטון שבאוהיו למשפחה עשירה של יצרני קרונות רכבת. כאשר הייתה בת שש בילתה את הקיץ עם הוריה בלונג איילנד שבמדינת ניו יורק, שם הופיע אוסקר ויילד כחלק ממסע הרצאות. ויילד הציע לאמה, אליס, ללמוד ציור. מאוחר יותר, אליס למדה אצל הציירים קארולוס דוראן וג'יימס מקניל ויסלר, וציורים שלה מוצגים במוזיאון לאמנות אמריקאית בוושינגטון.
בארני נסעה לצרפת בחברת אמה ואחותה, לורה קליפורד ברני, ולמדה שם צרפתית בבית ספר לבנות. כתוצאה, דיברה צרפתית שוטפת וכמעט כל יצירותיה נכתבו בלשון הצרפתית. מאוחר יותר, החליטה להשתקע בפריז.
כבר בהיותה בת שתים עשרה שנה הייתה מודעת לנטיותיה המיניות, אך החליטה לא להסתירן. ב-1899 פגשה בשחקנית הצרפתייה המפורסמת ליאן דה פוגי והפכה למאהבתה. ב-1901 פרסמה דה פוגי רומן מפתח בשם "אידיליה סאפית" (על שם סאפפו מלסבוס) שבו תיארה את יחסיה עם נטאלי בארני. ספר זה הפך לשם דבר בפריז והודפס מחדש 69 פעמים בשנה הראשונה. נטאלי בארני עצמה תרמה פרק לספר זה שבו היא מתארת את ביקורה בחברת מאהבתה במחזה "המלט" בכיכובה של שרה ברנאר היא משווה את גורלן של הנשים לזה של המלט וכותבת: "איזה חופש פעולה נשאר לנשים אם הגורל אסר אותן בכבלים? הגורל עשה אותנו נשים בעוד שרק חוקי הגברים מוכרים." היא כתבה נובלה משלה על יחסיה עם דה פוגי, שאם כי לא זכתה לפרסום, נודעה בשל התייחסותה להומוסקסואליות, שאותה ראתה נטאלי בארני כטבעית לחלוטין בדומה ללבקנות: "ההומוסקסואליות שלי איננה פשע, היא איננה נעשית מתוך כוונה ואינה פוגעת באיש."
בנובמבר 1899 פגשה ברנה ויוויאן - משוררת בריטית שכתבה בלשון הצרפתית ברוח תנועת הסימבוליזם - והפכה למאהבתה. כמודל של אהבה בין נשים הן העריצו את סאפפו מלסבוס ולמדו יוונית כדי לקרוא את מה ששרד משירתה של משוררת יוונייה עתיקה זו בשפת המקור. שתיהן כתבו מחזות על חייה של סאפפו. הן נסעו לאי לסבוס שביוון והקימו שם בית ספר לשירה לנשים, כפי שעשתה זאת סאפפו 2500 שנה לפניהן.
ב-1902, עם מות אביה, השתמשה בכספי הירושה כדי לקנות בית בנואי-סור-סן (כיום פרבר של פריז). ב-1909 עברה להתגורר בגדה השמאלית של פריז (רו ז'אקוב 20). בבית זה ניהלה במשך כשישים שנה חוגים ספרותיים שבהם השתתפו במשך הזמן אוגוסט רודן, ריינר מריה רילקה, ג'יימס ג'ויס, קולט, פול ואלרי, פייר לואיס, אנטול פראנס, גרטרוד שטיין, ז'אן קוקטו, עזרא פאונד, סומרסט מוהם, מקס ז'אקוב, אנדרה ז'יד, פול קלודל, סינקלר לואיס, טרומן קפוטה, פרנסואז סאגאן, מרגריט יורסנאר ורבים אחרים.
לנטאלי בארני היו שורשים יהודיים, והיות שבילתה את תקופת מלחמת העולם השנייה באיטליה עם מאהבתה, הציירת הבריטית רומן ברוקס, הייתה סכנה שתילקח למחנה ריכוז. כדי להוכיח שהיא נוצרייה ביקשה מאחותה לשלוח לה מכתב המעיד על כך שעברה טקס קונפירמציה. היא האמינה בתעמולה הנאצית שתיארה את בנות הברית כתוקפניות. בתקופה זו כתבה מאמר, שלא פורסם, שהצביע על תמיכתה באנטישמיות והכיל ציטוטים מדבריו של היטלר. ייתכן שעשתה זאת על מנת להתכחש לשורשיה היהודיים, או משום שהאזינה לשידורי הרדיו האנטישמיים של עזרא פאונד. מאידך, עזרה לזוג יהודי להימלט מאיטליה לארצות הברית. עם סיום המלחמה שינתה את דעתה וראתה בצבא בנות הברית כוח משחרר. אחרי המלחמה סירבה רומן ברוקס לשוב לפריז ונשארה באיטליה, אך הן ביקרו זו אצל זו לעיתים קרובות. באמצע שנות החמישים פגשה נטאלי בארני במאהבתה האחרונה - ז'נין לאובארי - שהייתה אשתו של דיפלומט רומני.
נטאלי קליפורד בארני מתה בפריז ב-1972 כתוצאה מהתקף לב.
יצירתה.
ב-1904 כתבה את ספרה "אני זוכרת" בפרוזה ובחרוזים המתארים את יחסיה עם מאהבתה רנה ויוויאן. ב-1910 פרסמה את הספר "תפזורת" - לקט של אמרות ופתגמים. לקט זה הבטיח את פרסומה הספרותי ומשך את תשומת לבו של הסופר והמשורר הצרפתי רמי דה גורמון, שהתאהב בה וכתב לה מכתבי אהבה נלהבים שנודעו בשם "מכתבים לאמזונה". ב-1920 פרסמה את הספר "מחשבותיה של אמזונה" שבו פיתחה את נושאי הפמיניזם והפציפיזם ותיארה את המלחמה כהתאבדות קולקטיבית. ב-1939 פרסמה את הספר "מחשבותיה החדשות של אמזונה". ב-1960 הופיע ספרה "זיכרונות" וב-1963 - הספר "דמויות". בשני ספרים אלה היא מתארת את חייהם ואת יצירותיהם של סופרים שהכירה. אחרי מותה נשכחו יצירותיה, אך הייתה לה השפעה על הספרות באמצעות החוגים הספרותיים שקיימה בביתה בפריז. סופרים רבים מתארים אותה ביצירותיהם.
דגל המרד הערבי
דגל המרד הערבי הוא הדגל אותו הניפו הלאומנים הערבים במהלך המרד הערבי כנגד האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה. עיצובו הוא עיצוב של שלושה פסים אופקיים בצבעי שחור, ירוק ולבן בתוספת של משולש אדום צמוד לתורן.
היסטוריה.
הדגל עוצב בידי מארק סייקס, דיפלומט בריטי, במטרה לקדם תודעה כלל-ערבית ובכך לתרום להצלחתו של המרד הערבי. אף על פי שהמרד הערבי היה מוגבל בהיקפו וחשיבותו בעיני הבריטים הייתה גדולה יותר משל הערבים עצמם, הצליח דגל זה להשפיע על עיצובם של דגליהן הלאומיים של מדינות ערב אשר קמו לאחר סיומה של המלחמה.
הפסים האופקיים מייצגים את ח'ליפויות בית עבאס (שחור), בית אומיה (לבן) והשושלת הפאטמית (ירוק) ואילו המשולש האדום את השושלת ההאשמית. שילוב צבעים זה נודע כצבעי הלאומיות הכלל-ערבית.
השושלת ההאשמית.