ארגונים תומכי האיחוד טוענים כי קיים הבדל בין גרסתם לאיחוד לבין האירידנטה של תומכי מפלגת רומניה מארה, בכך שרומניה מארה מתעלמת מהתחיבויותיה הבינלאומיות של רומניה בקריאתה להשבת שטחים מעבר לגבולותיהן של רומניה ומולדבה בלבד. בניגוד לעמדה זו, תומכי תנועת האיחוד טוענים שהם מצמצמים את שאיפותיהם לאיחוד בדרכי שלום, של שתי המדינות בלבד.
רקע.
אזור בסרביה היה באופן מסורתי חלק מנסיכות מולדובה עד אשר סופח על ידי האימפריה הרוסית בשנת 1812. בעת המהפכה הרוסית בשנת 1917 הוכרזה עצמאות החבל וב-27 במרץ 1918 החליטה מועצת הארץ (ברומנית: Sfatul Ţării) על איחוד עם רומניה.
בשנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, רומניה נכנעה לאולטימטום שהוצב לה והעבירה את השליטה בחבל לידי ברית המועצות, אשר יצרה באזור זה את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית. הסובייטים רכזו מאמצים ליצור זהות לאומית מולדובנית ייחודית לתושבי הרפובליקה, שהיא שונה מזהותם הלאומית של הרומנים, אותם כינו בשם "מדכאים קפיטליסטים".
המדיניות הסובייטית הרשמית קידמה את הטענה כי השפה המולדובנית והשפה הרומנית הן שפות שונות וכדי להדגיש את השוני ביניהן נכתבה המולדבית באלפבית קירילי מיוחד (אלפבית קירילי מולדובני), אשר מקורו באלפבית הרוסי - שלא כמו רומנית, אשר נכתבה בעבר בכתב קירילי, אולם אימצה בשלהי המאה ה-19 גרסה משלה של האלפבית הלטיני, וכך אף בבסרביה עד לשנת 1918.
תחילתה של התנועה, 1990-1992.
בחודש ספטמבר 1989, עם גבור הליברליזציה בברית המועצות, הכריז הפרלמנט של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית כי מולדובנית היא השפה הרשמית במדינה וטען לקיום "זהות לשונית מולדו-רומנית" מובחנת.
ב-6 במאי 1990 הסירו רומניה והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית את ההגבלות על המעבר בין שתי המדינות, ואלפי אזרחים חצו את נהר פרוט שהיווה את קו הגבול בין המדינות. הציפייה ברומניה, ובמידה רבה אף במולדובה, הייתה כי בתוך זמן קצר תאוחדנה שתי המדינות, אולם חוסר היציבות בממשלת רומניה גרמה לזהירות רבה בשני עברי הגבול ולדחייה בתוכניות לחיזוק הקשרים בין המדינות.
נשיא מולדובה, אשר נשא נאום בפרלמנט הרומני בחודש פברואר 1991, דיבר על זהות משותפת למולדובנים ולרומנים, והתייחס ל"רומנים משני עברי נהר פרוט" ול"אדמות הרומניות המקודשות שנכבשו בידי הסובייטים". בחודש יוני 1991 אמר נשיא מולדובה כי מדינתו נעה לכיוון איחוד עם רומניה, והוסיף שברית המועצות איננה מתאמצת לעצור את המהלך. לאחר הכרזת עצמאות מולדובה, ב-27 באוגוסט 1991, נבחר דגל הטריקולור הרומני, עם סמל מולדובה במרכזו, כדגל הלאומי של המדינה. המנון רומניה הפך אף להמנון הלאומי של מולדובה.
אולם זמן קצר אחר כך, התגלעו חילוקי דעות בנושא האיחוד, בתוך תנועת החזית העממית של מולדובה, אשר הובילו לפילוג במפלגתו של נשיא המדינה בחודש אוקטובר 1991. בעוד שסופרים ואינטלקטואלים מולדובנים הביעו רצון ב"איחוד עם מולדתנו הרומנית", רגשות אלה לא זכו לתמיכה עממית רבה, ובהתאם לסקרי דעת קהל משנת 1992, כ-70% מן המולדובנים התנגדו לרעיון. למרות זאת, טרנסניסטריה עשתה שימוש בקיומה של תנועת האיחוד עם רומניה כאמתלה להכרזה על עצמאותה.
משאל העם המולדובני משנת 1994.
ב-6 במרץ 1994 נערך במולדובה משאל עם על השאלה האם על המדינה לשמור על זהותה העצמאית ועל גבולותיה הטריטוריאליים. לאזרחי מולדובה הוצגה שאלה אחת בלבד, אשר עליה היה עליהם להשיב בחיוב או בשלילה:
94.5% מאזרחי מולדובה שהשתתפו במשאל השיבו בחיוב לשאלה. שיעור ההשתתפות הכללי במשאל היה כ-75% מכלל בעלי זכות ההצבעה. אף שהשאלה במשאל העם לא הזכירה ולא התייחסה כלל לרומניה, אישים רבים בציבור המולדובני הציגו את התוצאות כמכה לתנועה לאיחוד רומניה ומולדובה.
סוף שנות ה-90 ותחילת המאה ה-21.
לאחר ששככה ההתלהבות הראשונית מאפשרות האיחוד עם רומניה, החלה מולדובה מסגלת לעצמה זהות עצמאית המתרחקת מזו של רומניה. החוקה המולדובנית שאומצה בשנת 1994 מתייחסת לשפה המולדובנית, ולא לרומנית, כמו כן שונה ההמנון הלאומי. ניסיון של נשיא מולדובה לשנות את השפה הרשמית במדינה לרומנית נדחה על ידי הפרלמנט בנימוק שצעד כזה מקדם שאיפות התפשטות רומניות.
"רעיון המדיניות הלאומית" אשר אומץ במולדובה בשנת 2003, מצהיר כי המולדובנים (דוברי השפה המולדובנית) הם עם נפרד מן העם הרומני, המתוארים כמיעוט אתני במולדובה. ככל שחלפו השנים מעת הכרזתה של מולדובה כמדינה עצמאית נראה היה שהסיכויים שיתקבל רעיון האיחוד הולכים ופוחתים. ברומניה, אף על פי שרוב המפלגות תומכות במידה פושרת ברעיון האיחוד, לפחות מן הבחינה התאורטית, מן הבחינה המעשית רבים מכירים בעובדה שאיחוד, אם יתרחש בעת הזו יטיל נטל כלכלי נכבד על הכלכלה הרומנית, היות שבעשור הראשון למאה ה-21 כלכלת מולדובה היא בין העניות באירופה. בשנת 2007 הצטרפה רומניה לאיחוד האירופי, עובדה המקשה עוד יותר על ישומו של רעיון האיחוד.
מנקודת מבטה של ממשלת טרנסניסטריה, איחוד של מולדובה עם רומניה יכול לכלול אך ורק את שטחה של מולדובה עד נהר דניסטר, ואילו כל האזור ממזרח לנהר אינו יכול להיות חלק מן האיחוד. רק בתנאים אלה מוכנים ראשי השלטון הטרנסניסטרי לתמוך באיחוד.
בינואר 2006 הצהיר נשיא רומניה טראיאן בססקו כי הוא תומך באופן גורף בבקשתה של מולדובה להצטרף לאיחוד האירופי וכי "מדיניות המינימום של רומניה היא איחוד האומה הרומנית תחת האיחוד האירופי." הביטוי "מדיניות המינימום" הוביל חלק מן הפרשנים לטעון כי קיימת בממשל הרומני אף "מדיניות מקסימום" שהיא איחוד רשמי בין שתי המדינות. ביולי 2006 טען נשיא רומניה בססקו כי הציע הצעת איחוד לנשיא מולדובה ולדימיר וורונין, אשר יאפשר את צירופן של רומניה ומולדובה לאיחוד האירופי כמקשה אחת. אולם, לדברי נשיא רומניה, הצעתו נדחתה וכי למרות זאת תמשיך רומניה לתמוך במאמצי מולדובה להצטרף לאיחוד.
אזרחות כפולה.
בסתיו 2006, עם התקרבות הצטרפותה של רומניה לאיחוד האירופי, הלך וגבר השיח הציבורי בשתי המדינות בנושא האיחוד, זאת על רקע אלפי מולדובנים אשר הגישו בקשות לקבלת אזרחות רומנית. בין השנים 1991–2006 קיבלו כ-95,000 מולדובנים אזרחות רומנית. על פי דברי נשיא רומניה בססקו, עד לסוף שנת 2006 הוגשו כ-530,000 בקשות אזרחות רומנית מאזרחי מולדובה. לדברי נשיא רומניה מספרם המדויק של מולדובנים מבקשי אזרחות רומנית הוא גבוה יותר מכיוון שבקשות רבות מוגשות בשם משפחות שלמות, ולא על ידי אדם בודד, לפיכך ההערכה היא שכ-800,000 מולדובנים הגישו בקשה לאזרחות רומנית. יחד עם זאת חשוב לציין כי עצם הגשת הבקשה לאזרחות רומנית אינה מעידה בהכרח על היות המבקשים תומכים ברעיון האיחוד. העיתונות הרומנית ציינה כי רבים מן המולדובנים תומכים בעצמאות מדינתם ורואים באזרחות רומנית רק אמצעי יעיל לכניסה ועבודה באיחוד האירופי.
פתחיה בר-שביט
פתחיה בר-שביט (16 בינואר 1940- 16 בינואר 2012) היה כלכלן ישראלי, שימש ככלכלן הראשי של בנק הפועלים.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים, בן יחיד ליעקב ושרה בר-שביט. כילד עבר עם משפחתו לרחובות, שם בילה את מרבית חייו ושם גר בבית ילדותו, עד מותו. התחנך בבית חינוך רחובות והיה מרכז אזורי של "התנועה המאוחדת". לאחר סיום לימודיו התגייס לשירות צבאי בגרעין נח"ל עבדת, איתו הגיע מאוחר יותר לקיבוץ האון שלחופי הכנרת, שם עבד במטעי הבננות וכיהן כמזכיר הקיבוץ. בקיבוץ האון הכיר את שלומית, לה נישא בשנת 1963. לזוג שני ילדים.
בשנת 1966 החל את לימודיו לתואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1972 סיים בהצטיינות יתרה את לימודיו לתואר שני בכלכלה, גם כן באוניברסיטת תל אביב. במקביל ללימודיו, עבד כמורה לפיזיקה ומתמטיקה באורט רחובות ובישיבת פורת יוסף. לאחר שסיים את לימודיו המשיך באקדמיה כמרצה לכלכלה במכללת תל חי ובאוניברסיטת תל אביב, שם הועסק גם כמתרגל.
בשנת 1973 החל לעבוד במחלקה הכלכלית של בנק הפועלים, אשר באותה תקופה הייתה מחלקה קטנה בניהולו של יוסי ריגר. כאשר פרש ריגר מתפקידו בשנת 1977 קודם בר-שביט לתפקיד מנהל המחלקה, המשמש ככלכלן הראשי של הבנק, תפקיד בו החזיק עד פרישתו מבנק הפועלים בשנת 2003. תחת ניהולו עסקה המחלקה בעיקר בעריכת תחזיות אינפלציוניות של ישראל. נושאים נוספים בהם הייתה מעורבת המחלקה הם דירוג סניפי הבנק על פי רווחיותם, תכנון פיננסי של הבנק, וסקירות מקרו-כלכליות של הכלכלה העולמית.
בר-שביט היה פעיל גם בנושא כביש חוצה ישראל וכתב מאמרים רבים בזכות הקמתו, אם כי במתכונת של "כביש אגרת צל" (בדומה לכביש 431).
בתחילת 2003, לאחר פרישתו מבנק הפועלים, נכנס בר-שביט לתפקיד הכלכלן הראשי של חברת "חיסונים פיננסים", חברה העוסקת במתן ייעוץ פיננסי וייעוץ בניהול סיכונים. בתפקיד זה עסק בר-שביט בניתוח וחיזוי המגמות המאקרו כלכליות, תוך דגש על הערכות בתחומים המוניטריים והפיננסיים. במקביל המשיך להיות פעיל בזירת הכלכלה הישראלית ולפרסם מאמרים בעיתונות הישראלית.
תפקידים נוספים בהם כיהן בר-שביט הם חבר בוועדות ההשקעה של "פעילים" (ניהול תיקים) ו"פקן" (קרן נאמנות), חבר בדירקטוריון בית ברל, "תגמולים" ו"יתר" (קופות גמל) ושל חברת "ברינקס" ויו"ר עמותת ידידי בית חולים קפלן.
בר-שביט אף פיתח משחקי הגיון וחשיבה, שהמוכרים שבהם הם "טקטיקס" ו"מטיקס" – משחקי לוח טקטיים המשווקים על ידי חברת "אורדע".
בסתיו 2011 הצטרף לצוות הכלכלי של ספיבק-יונה, הצוות המקצועי המסייע למחאה החברתית.
רצועת הניוד.