ב-27 במאי 2014 הסירה הוועדה לעניינים חברתיים של האספה הלאומית את הצעת החוק שהוגשה על ידי משרד המשפטים בה נכללו הוראות הנותנות מעמד חוקי וחלק מזכויות הכרה עבור זוגות חד מיניים. ב-19 ביוני 2014 אושרה הצעת החוק על ידי האספה הלאומית אשר נכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2015 בעודה קובעת כי אף על פי שווייטנאם מתירה חתונות חד מיניות סמליות, זוגות חד מיניים אינם מוכרים ואינם מוגנים במסגרת החוק. ההצעה אינה מאפשרת בנוסף הכרה בשותפויות חד מיניות, אף על פי שהנושא היה פתוח לדיון במהלך ישיבות רבות.למרות ביטולה של וייטנאם על איסורם של נישואים חד מיניים, לחוק ישנה השפעה מוגבלת מאוד דה פקטו בעוד אם לא יוכרו הנישואים על ידי המדינה, לא יהיו מוגנים בחוק בנושאים כגון זכויות אישיות וזכויות רכוש. ג'יימי גילן, חוקר סוציולוגיה של האוניברסיטה הלאומית של סינגפור, הצהיר כי הרפיית העמדה של וייטנאם בנושא, "מנוגדת לשכנותיה של כגון סינגפור" בעוד כי הערכתו היא שמדיניות רגועה זו, "תמשוך הכנסות מתיירות כיוון שווייטנאם מנסה לקדם את עצמה כחברה סובלנית וידידותית".
זהות מגדרית.
בשנת 2009, פאם לה קיון טרם הפכה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה שהוכרה באופן חוקי על ידי הרשויות בווייטנאם כאישה. ככזו, היא הורשה להגדיר מחדש את מינה מזכר לנקבה ולשנות את שמה באופן חוקי. עם זאת, על פי דיווח מעיתון ההפינגטון פוסט, הכרתה הרשמית בוטלה בסוף ינואר 2013.
ב-24 בנובמבר 2015, וייטנאם העבירה חוק לראשונה בנושאי טרנסג'נדריות ברוב של 282–84, המעגן זכויות עבור אזרחים טרנסג'נדרים בעודו מתיר הכרה בהעברת ניתוח להתאמה מגדרית. פעולות אלה היו בעבר בלתי חוקיות במדינה, מה שאילץ וייטנאמים טרנסג'נדרים לנסוע לתאילנד הסמוכה להעברת ניתוח. החוק מאפשר למי שעבר התאמה מגדרית להירשם במין המועדף עליו. החוק נכנס לתוקף בינואר 2017.
עבור אכיפת החוק במלואו בפועל, נדרשת העברת הצעת חוק נוספת. הצעת חוק זו מכסה את הדרישות למועמדים להתאמה מגדרית ואת הדרישות למבצעים זאת. בנובמבר 2018, בהרצאה באירוע זכויות טרנסג'נדרים, הודיעו איגוד וייטנאם למדע וטכנולוגיה וראש מחלקת החקיקה במשרד הבריאות, כי האספה הלאומית צפויה לדון בהצעת החוק ב-2020. עם זאת, לאחר השפעות התפשטותה של מגפת הקורונה בווייטנאם באותה שנה, הצעת החוק לא נידונה באספה.
בשנת 2017, משרד הבריאות העריך שאוכלוסיית הטרנסג'נדרים של וייטנאם מונה 270,000-300,000 איש. במרץ 2019, סקר שנערך על ידי עמותות טרנסג'נדריות מקומיות מצא כי ישנם כמעט כ-500,000 טרנסג'נדרים במדינה. מחקר משנת 2018 מצא כי 67.5% מהטרנסג'נדרים שנשאלו סבלו מבעיות פסיכולוגיות, 60% ניסו להתאבד, 23% "נאלצו לקיים יחסי מין עם אחרים", 16% סבלו מאלימות מינית ו-83% חוו השפלה.
שירות צבאי.
כל אדם רשאי לשרת בכוחות העממים של וייטנאם ללא קשר לנטייתו המינית, בעוד השירות הצבאי מוגדר כהתנדבותי הן לגברים והן לנשים מגיל 18.
תנאי מחיה.
בשנת 2000, הרומן "עולם ללא נשים" של העיתונאי בואי אן טאן היה הספר הווייטנאמי הבדיוני הראשון שעסק בהרחבה במערכות יחסים הומוסקסואליות. ב-2007, הפך הסיפור לסדרת טלוויזיה.
בשנת 2002, התקשורת הממשלתית הכריזה כי הומוסקסואליות היא "רוע חברתי" הדומה לזנות, הימורים ושימוש בסמים בלתי חוקיים והבטיחה שתעביר חקיקה שתאפשר לממשלה להילחם בהומוסקסואליות ולעצור זוגות חד מיניים בעוד פרסומים שונים הצהירו על הומוסקסואליות כמחלה ו-"התנהגות סוטה שאינה עולה בקנה אחד עם המוסר הטוב והמנהגים הוותיקים של וייטנאם". עם זאת, בנובמבר 2002, עיתון הנוער הקומוניסטי "Newspaper" נשא סיפור על הומוסקסואליות שהצהיר כי "ישנם אנשים שנולדו הומוסקסואלים, בדיוק כמו שיש אנשים שנולדו שמאליים".
בספטמבר 2010, "Tuoi Tre Online", מהדורת האינטרנט של העיתון "Tuoi Tre", פרסמה מכתב של קורא בן 18 המתאר את תקופתו הנוקשה להתמודדות עם משפחתו לאחר שגילתה כי הוא הומוסקסואל. המכתב קיבל מאות תגובות תומכות מקוראים אחרים שהובילו את האתר לסיים אותו בראיון עם ד"ר הוין ואן סון, דקאן הפסיכולוגיה באוניברסיטה הפדגוגית של הו צ'י מין סיטי. לאחר קיום האירוע לראשונה, תקשורת ממלכתית גדולה הסכימה כי "הומוסקסואליות היא נורמלית".
בשנת 2013, יוצר הסרטים הווייטנאמי דאנג קואה, הפיק קומדיית מצבים בשם "My Best Gay Friends". הסדרה התפרסמה לאחר מכן באתר יוטיוב שכן שדרנים וייטנאמים לא התכוונו לשדר את הפרקים בשל תוכנם ההומוסקסואלי. קואה הצהיר כי התכוון את התוכנית כדי "להפריך את הסטריאוטיפים הקריקטוריים על הומוסקסואליות".
שנה לאחר מכן, הוצא לאור הסרט "המסע האחרון של מאדאם פונג" אשר סיפר על להקה טרנסג'נדרית וייטנאמית בבימויו של ת'אם נגוין ת'י. סרט להט"ב וייטנאמי נוסף אשר הוצא לאור במשך השנים הוא "מציאת פונג" בשנת 2017, דרמת ילדים בבימויו של טראן פוונג טאו וסוואן דובוס.
מחקר משנת 2015 גילה שכ-44% מסטודנטי הלהט"ב הווייטנאמים בגילאי 14–22 התמודדו עם סטיגמה, אפליה ואלימות בשל זהותם. מחקר נוסף משנת 2015 שנערך על ידי ארגון החינוך אונסק"ו מצא כי 19% מהתלמידים תפסו בריונות נגד סטודנטי להט"ב כ-"בלתי מזיקה", 70% מהורי האנוי הצהירו כי לא יאפשרו לילדיהם לדבר עם סטודנטים הומוסקסואלים, וחלקם האמינו כי טיפול המרה יכול לעזור "לרפאם". דו"ח של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) משנת 2014 הראה כי 54% מתלמידי הלהט"ב הצהירו כי בית הספר שלהם אינו מקום בטוח בעבורם בעוד רובם הוגדרו כנושרים. התלמידים הצהירו כי חוו אלימות ושליש חושבים להתאבד, בעוד כמחצית מתוכם ניסו זאת. 85% מהסטודנטים הטרנסג'נדרים הצהירו כי הם נשרו מלימודיהם בגלל תקיפה ובריונות.
שגריר ארצות הברית לשעבר בווייטנאם, טד אוסיוס, היה הומוסקסואל מוצהר וידוע בתמיכתו בזכויות להט"ב בווייטנאם, בעודו השתתף באירועי גאווה מקומיים עם בעלו.
בין 18 בספטמבר 2017 ל-24 בספטמבר התקיים מצעד הגאווה החמישי של הבירה האנוי. האירוע אירח אלפי אנשים, לעומת כ-100 בלבד בציוני הראשון ב-2012 וכלל את מופעה של מלכת הדראג האירית פנטי. ציונו שנה לאחר מכן התקיים בנובמבר 2018, בו השתתפו מעל 1,000 איש. המצעד כולל באופן ייחודי תומכים ומשתתפים הרוכבים על אופניהם עבור קידום זכויות טרנסג'נדרים ונישואים חד מיניים במדינה. מאז, נרשמו למעלה מ-35 אירועים דומים המתקיימים מדי שנה ברחבי וייטנאם בהם בערים הייפונג, תאן הואה, דה נאנג, קווי נהן, נאצ'אנג, ונג טאו, הו צ'י מין סיטי וקאנטחו בעודם משודרים על ידי מספר ערוצי טלוויזיה בבעלות ממשלתית בהם: "VTV4", "VTV6" ו-"VTV9".
פורץ הדרך
פורץ הדרך (באנגלית: Pathfinder) הוא סרט פעולה אפי אמריקאי משנת 2007 בבימויו של מרכוס ניספל ונכתב על ידי לאטה קאלוגרידיס. הסרט הופץ על ידי אולפני המאה ה-20.
הסרט מבוסס על סרט נורווגי משנת 1987 באותו השם. הסרט גם עובד לרומן גרפי על ידי דארק הורס קומיקס ב-2006.
תקציר העלילה.
הסרט מתרחש בעבר הרחוק כאשר הוויקינגים ניסו לכבוש את צפון אמריקה. זהו סיפור גבורתו של בנו של ויקינג, זאטוט שהושאר באמריקה וגודל על ידי אינדיאנים. כעבור שנים הוויקינגים חוזרים ומנסים לכבוש בצורה ברברית את אדמת השבט. הילד גדל להיות לוחם.
NS מורה
המונומנטים ההיסטוריים של קיוטו העתיקה
המונומנטים ההיסטוריים של קיוטו העתיקה (קיוטו, אוג'י ואוצו) מקיפים 17 אתרים ביפן בתוך העיר קיוטו ביפן ובסביבתה הקרובה שהוגדרו בשנת 1994 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. בשנת 794 העבירה המשפחה הקיסרית היפנית את הבירה להיאן-קיו. היאן-קיו ממוקמת בעיר קיוטו של ימינו, עיר המחקה את לוו-יאנג, בסין. האתרים נמצאים בשלוש ערים: קיוטו ו במחוז קיוטו, ו במחוז שיגה. אוג'י ואוצו גובלים בקיוטו בדרום ובצפון, בהתאמה. מתוך המונומנטים, 13 הם מקדשים בודהיסטים, שלושה הם מקדשי שינטו, ואחד הוא . האתרים כוללים 38 בניינים שהוגדרו על ידי ממשלת יפן כאוצרות לאומיים, 160 נכסים המוגדרים כ"נכסי תרבות חשובים", שמונה גנים המוגדרים כ"מקומות מיוחדים של יופי נופי", וארבעה גנים המוגדרים כ"מקומות של יופי נופי".
תהליך הבחירה.
בקיוטו יש מספר ניכר של מבנים היסטוריים, בניגוד לערים יפניות אחרות שאיבדו מבנים בפלישות ובמלחמות, והיא כוללת את הריכוז הגדול ביותר של נכסי תרבות מוכרזים ביפן. אף על פי שהושחתה על ידי מלחמות, שריפות ורעידות אדמה במהלך אחת עשרה מאות השנים שלה כבירה הקיסרית נחסך מקיוטו הרבה מההרס והסכנות של מלחמת העולם השנייה. היא ניצלה מהפצצות בפצצות התבערה של ערים גדולות אחרות ביפן, בין השאר כדי לשמר אותה כמטרה העיקרית של פצצת האטום. מאוחר יותר הוא הוסר מרשימת מטרות הפצצות האטומיות בהתערבות אישית של שר המלחמה הנרי סטימסון, שכן סטימסון רצה להציל את המרכז התרבותי הזה שהכיר מירח הדבש שלו ומביקורים דיפלומטיים מאוחרים יותר. כתוצאה מכך, נוספה נגסאקי כמטרה.
17 הנכסים של אתר המורשת העולמית מקורם בתקופה שבין המאה ה-10 למאה ה-19, וכל אחד מייצג את התקופה בה נבנה. החשיבות ההיסטורית של אזור קיוטו נלקחה בחשבון על ידי אונסק"ו בתהליך הבחירה.
רשימת האתרים.
הטבלה מפרטת מידע על כל אחד מ-17 הנכסים הרשומים ברשימת אתר המורשת העולמית:
זכויות להט&quot;ב במקאו