קופים אלו הם טפסנים מיומנים וחיים במרומי עצי הג'ונגלים בהם הם חיים. הם יכולים לחיות גם ביערות נשירים יותר וכן ביערות מוצפים ואף בסוואנות, אך מעדיפים לחיות בעומק היער. הם פלשו גם לדרומה של ברזיל ולארגנטינה שם הם גורמים לנזק אקולוגי ודחיקה של מיני חיות אחרים.
הם אוכלי כל ומזונם העיקרי הוא מוהל עצים, שהם מוצצים מצמחים וגם חרקים קטנים שהם חוטפים מבין העלים והענפים ביער.
ביאטריצ'ה ד'אסטה, מלכת הונגריה
המבורכת ביאטריצ'ה (השלישית) ד'אסטה (באיטלקית: Beatrice (Terza) d'Este, בהונגרית: Estei Beatrix magyar királyné 1215– לפני 8 במאי 1245) הייתה נסיכה איטלקייה מפרארה, מלכת הונגריה, אשתו השלישית של המלך אנדראש השני, מבורכת של הכנסייה הרומית-קתולית.
חייה.
ביאטריצ'ה הייתה צאצאית יחידה של המרקיז אלדוברנדיני הראשון לבית אסטה. שם אמה ומוצאה אינם ידועים. מכיוון שאביה מת בשנה הראשונה לחייה, גדלה ביאטריצ'ה והתחנכה בבית דודה, המרקיז אצו השביעי לבית אסטה.
בתחילת שנת 1234 מלך הונגריה, אנדראש השני, שהתאלמן בשנית בשנת 1233, ביקר בחצר משפחת אסטה והתאהב בנערה ביאטריצ'ה, שהייתה צעירה ממנו בכמעט ב-40 שנה, וביקש את ידה. הדוד שלה הסכים בתנאי אחד - ששניהם יוותרו על נדוניה ועל כל טענה לירושת אביה.
חתונתה נחגגה ב-14 במאי בעיר סקשפהרוואר בהונגריה. המלך אנדראש הבטיח בחוזה הנישואין שיעניק לכלתו מתנת נישואים בשווי 5,000 פאונד ושהיא תקבל בנוסף כ-1,000 פאונד כהכנסה שנתית.
עם זאת די מהר היחסים בין בני הזוג הלכו והתערערו.
אחרי מותו של המלך ב-21 בספטמבר 1235, כ-16 חדשים אחרי החתונה, עלה בנה החורג, בלה הרביעי על כס המלכות בהונגריה וביקש להגלות את ביאטריצ'ה מן הממלכה. יתרה מזו האשים אותה בבגידת בעלה והורה על מעצרה. ביאטריצ'ה הצליחה להימלט רק בעזרת שגריריו שך הקיסר פרידריך השני שהגיעו ללוויית בעלה המנוח.
היא הייתה באותה תקופה בהריון ובקרוב ילדה את הבן אישטוואן, שלא הוכר כבן לגיטימי של אנדראש על ידי אחיו למחצה. אחרי שילדה תכננה ביאטריצ'ה להתיישב בחצר דודה, אולם המרקיז אצו השביעי דחה את בקשתה.
היא נאלצה לנדוד ברחבי איטליה ולא ויתרה לרגע על זכויות בנה לכתר ולהכנסות מהונגריה.
על מנת להגן על בנה הסתתרה במנזר שהקימה דודתה, ביאטריצ'ה הראשונה ד'אסטה, על ההר ג'מולה בבאונה-פדובה. אף-על-פי כן ובניגוד לאמונות שרווחו היא לא הפכה מעולם לנזירה.
היא חיה בצניעות רבה והוכרזה ל "מבורכת" על ידי הכנסייה הרומית-קתולית.
ביאטריצ'ה ניסתה לשווא לשכנע את הרפובליקה של ונציה לתמוך בבנה בעת עימותיה עם הונגריה. אולם בהסכם השלום ב-30 ביוני 1244 הבטיחה ונציה למלך בלה הרביעי שלא תתמוך בתביעותיה ובתביעות בנה.
האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי החליט לעומת זאת לפצות אותה ואישר לה תגמולים מ-35 מנזרים באיטליה.
המלכה ביאטריצ'ה ד'אסטה נפטרה בגיל 30, בשנת 1245. היא הובאה לקבורה על ההר ג'מולה. גופתה נעלמה מהקבר ללא עקבות.
נישואיה ובנה.
ילדים:
לקריאה נוספת.
1996 ,Litografia Pironi, Broni
vol. II pag 994, 1962
טפיר קבומני
טפיר קבומני (שם מדעי: "Tapirus kabomani") הוא מין נדיר ומסתורי של טפיר שהתגלה למדע בשנת 2013 והוא מפריט הפרסה החדש ביותר שהתגלה במשך למעלה מ-100 שנה. הוא נחשב לקרוב לטפיר ברזילאי החי ביערות הגשם הטרופיים כמותו.
הוא מגיע למשקל 100 ק"ג והוא המין הקטן ביותר של טפיר היום. אורכו 130 ס"מ וגובה בכתפיים 90 ס"מ. הם בעלי עור כהה יותר מהטפיר הברזילאי וצבעם נוטה להיות חום כהה עד שחור עם רעמת צוואר מרשימה והרגליים קצרות הרבה יותר. הנקבות שוקלות יותר מהזכרים במקרים רבים.
רוב הרגליהם של טפירים אלה לא ידועים, אך כנראה שהם חיים בבדידות או בזוגות יחידים ומלחכים צמחים שונים בלילה על קרקע היער.
הם נפוצים בטבע בברזיל במדינות: אמזונאס, רונדוניה ומאטו גרוסו וייתכן שגם באמאפה, בקולומביה, בוליביה ובדרום גיאנה הצרפתית.
דוד אבן ביליה
דוד בן יום טוב אבן ביליה היה רב פילוסוף ומשורר בפורטוגל במחצית הראשונה של המאה ה-14.
חיבוריו.
דוד אבן ביליה היה מחבר פורה ונשתמרו חיבורים שלו בשלל נושאים:
ביסקופיצה
ביסקופיצה (בפולנית: Biskupice; ביידיש: ביסקיוויץ) הוא כפר במחוז סווידניק שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב.
היישוב נוסד באמצע המאה ה-15 בידי הבישוף של קרקוב, והיה בבעלות הכנסייה. ליישוב ניתנו זכויות עיר, ואלה ניטלו ממנו בשנת 1870.
יהודי ביסקופיצה.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים ביישוב הוא מאמצע המאה ה-18, אז נמנו במקום 16 משפחות יהודיות. טרם מלחמת העולם הראשונה התגוררו ביישוב כמה מאות יהודים.
לאחר מאורעות מלחמת העולם הראשונה, עזבו את היישוב רבים מיהודיו. בינואר 1922 פרצה ביישוב שרפה, שכילתה את בתי היהודים במקום. משנת 1924 ועד מלחמת העולם השנייה כיהן כרב הקהילה צבי פרידלינג.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו ליישוב פליטים יהודים ממערב פולין ומקרקוב, ובמרץ 1941 הגיע מספר היהודים בכפר לכ-650. בשל תנאי הצפיפות והרעב הכבדים שהתפתחו במקום נפטרו כ-200 מיהודי היישוב.
עד ראשית 1942 פעל ביישוב סניף של ארגון יס"ס. בינואר 1942 הוקם ביישוב גטו אליו הועברה האוכלוסייה היהודית, ובסוף מרץ 1942 גורשו כל יושבי הגטו למחנה השמדה, ככל הנראה מיידאנק.
ביסקיוויץ
רכבת הזהב ההונגרית
רכבת הזהב ההונגרית הייתה רכבת שהופעלה על ידי הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה על מנת להעביר רכוש גזול שנשדד בעיקר מיהודי הונגריה, מהונגריה לברלין בשנת 1945.
גם לאחר תפיסת הרכבת על ידי הצבא האמריקאי, לא הוחזר הרכוש לבעליו החוקיים, או ליורשיהם.
רקע.
עם הגעת הצבא הסובייטי למרחק של כ -100 קילומטרים מהונגריה, ב -7 במרץ 1944, הורה היטלר על מבצע מרגרטה - הפלישה להונגריה. הממשלה הפשיסטית של הונגריה, בראשותו של פרנץ סלשי - שיתפה פעולה עם הכובשים הגרמנים וכפו את 800,000 היהודים של הונגריה למסור את כל חפצי הערך שלהם לפקידי הממשלה. כולל אבני חן, תכשיטי זהב, טבעות נישואים, וכל דבר אחר בעל ערך כספי גבוה. הרכוש שהוחרם הונח בשקיות ותיבות עם שם הבעלים, והוצאו להם קבלות. לאחר שרוב היהודים ההונגרים נשלחו למחנות השמדה, בעיקר לאושוויץ-בירקנאו שבו נרצחו רובם, סידרו רשויות הונגריה מחדש את כל חפצי הערך ולמעשה ביטלו את האפשרות לשייך את הרכוש לבעליו.
רכבת הזהב ההונגרית.
בסוף שנת 1944, הצבא הסובייטי התקדם לכיוון הבירה ההונגרית בודפשט. פקיד ממשלתי שמונה על ידי אס האס (SS), ארפד טולדי (Árpád Toldi), רקח תוכנית לפינויו של השלל היהודי הרב מהונגריה. טולדי הטעין כמויות גדולות של רכוש יהודי גזול על רכבת משא שהייתה בדרכה לגרמניה.
על פי דיווחים שונים על הרכבת היו כמויות גדולות של זהב, תכשיטי זהב, אבני חן, יהלומים, פנינים, שעונים, כ -200 ציורים, שטיחים פרסיים, כלי כסף, כלי חרסינה, רהיטים, בגדים, מצעים, מצלמות, אוספי בולים, ומטבעות (בעיקר דולר ארצות הברית ופרנק שווייצרי). ארגונים יהודים והממשלה ההונגרית העריכו את השווי הכולל של תכולת הרכבת ב-350 מיליון דולר בשנת 1945 או כמעט 4 מיליארד דולר בשנת 2007 המותאמים לאינפלציה. (לפי הערכות אחרות שווי הרכבת ב- 1945 היה בין 50 מיליון ל-120 מיליון דולר השווים לסכום שבין 570 מיליון ל-1.7 מיליארד דולר בשנת 2007)
הרכבת עצרה מדי פעם לאורך הונגריה ואוסטריה והורידה חלק מהזהב למשאיות, גורלו של הזהב שהורד מהרכבת אינו ידוע.
במאי 1945 נתפסה הרכבת בקרבת העיר ורפן באוסטריה, על ידי כוחות בעלות הברית, בתחילה על ידי הצבא הצרפתי ואחר כך הצטרפו גם כוחות צבא ארצות הברית.
גורלם של חפצי הערך מרכבת הזהב.
מדיניות השבת הנכסים הרשמית בארצות הברית בשנת 1946 הייתה למכור נכסים ללא בעלים לטובת פליטים, לגבי יצירות אמנות הייתה המדיניות שונה, בהתאם להסכמים בינלאומיים ארוכי שנים, ונקטה כי יצירות אמנות ואוצרות תרבות שנבזזו, יוחזרו לממשלות המדינות שמהן נלקחו.
זמן קצר לאחר תפיסת הרכבת, הועבר רוב הרכוש למחסן של הממשל הצבאי בזלצבורג. הציורים, לעומת זאת, היו מאוחסנים בדירה בזלצבורג. עמדתה הרשמית של ארצות הברית, כפי שנקבעה על ידי מפקד צבא ארצות הברית ג'ורג' סי מרשל, הייתה שהחפצים יינתנו לארגוני סיוע לפליטים בהתאם להסכמי פיצויים בינלאומיים.
עם זאת, המועצה המרכזית של היהודים בהונגריה, ארגון המייצג את האינטרסים היהודיים בהונגריה, והממשלה החדשה של הונגריה, היו מודעים לתפיסה האמריקנית של הרכבת ופעלו להחזרת כל תכולת הרכבת לידי ממשלת הונגריה, כדי שתוכל לנסות להחזיר אותם לבעליהם החוקיים או בני משפחתם. אך ממשלת ארצות הברית התעלמה מהבקשות ההונגריות.
מרבית הנכסים שנותרו מהרכבת נמכרו דרך חנויות באירופה בשנת 1946 או במכירה פומבית בניו יורק בשנת 1948, כאשר ההכנסות מועברות לארגון IRO. על פי הניו יורק טיימס הכנסות המכירה הפומבית הסתכמו ב-152,850.61 דולר, או כ 1.3 מיליון דולר בשנת 2007. בנוסף, פריטי לבוש רבים חולקו במחנות העקורים באירופה על ידי כמרים.
חלק נוסף מהרכוש הגיע בסופו של דבר לרשותם של קציני צבא אמריקאים בכירים שהוצבו במרכז אירופה כדי לפקח לאחר מלחמה על מאמצי השיקום ותוכנית מרשל.
גורלם הסופי של כ -200 ציורים שנתפסו מהרכבת אינו ידוע. מכיוון שהם נחשבים "נכסי תרבות" הם היו אמורים להיות מושבים לממשלה ההונגרית לפי מדיניות הפיצויים הרשמית של ארצות הברית, אבל הציורים הגיעו איכשהו לידי ממשלת אוסטריה, ומקום הימצאם הנוכחי אינו ידוע.
התפתחויות מאז 1998.