בעוד שמונטגומרי ובראדלי העדיפו להתקדם ישירות לגרמניה (כאשר מונטגומרי ובראדלי כל אחד מציע להיות חוד החנית של תקיפה כזו), הגנרל אייזנהאואר לא הסכים. במקום זאת, הוא בחר באסטרטגיית "חזית רחבה", שאפשרה לבעלות הברית לתפוס שטחים מהגרמנים המוכים בכל הגזרות, אפשרה לכוחות בעלות הברית המתקדמים לתמוך זה בזה.
ההתקדמות המהירה דרך צרפת גרמה למתח לוגיסטי ניכר, שהחמיר בשל היעדר כל נמל מרכזי מלבד שרבור הרחוקה יחסית במערב צרפת. אף על פי שאנטוורפן נתפסה כמפתח לפתרון בעיות הלוגיסטיקה של בעלות הברית, הנמל שלה לא נפתח לשייט של בעלות הברית עד ששפך הסכלדה היה נקי מכוחות גרמנים. ככל שהתקדמה המערכה, חשו כל הלוחמים, בעלות הברית כמו גם הגרמנים, את ההשפעות של היעדר תחליפים מתאימים לכוחות החזית.
היו שני מכשולים הגנתיים גדולים בפני בעלות הברית. הראשון היה המחסומים הטבעיים שנוצרו על ידי הנהרות של מזרח צרפת. השני היה קו זיגפריד, שנפל תחת פיקודו, יחד עם כל כוחות הוורמאכט במערב, של גנרל-פלדמרשל גרד פון רונדשטט.
לוגיסטיקה ואספקה.
אף על פי שהפריצה מנורמנדי ארכה זמן רב מהמתוכנן, ההתקדמות עד ספטמבר עלתה בהרבה על הציפיות. לבראדלי, למשל, עד ספטמבר היו 4 דיוויזיות יותר מהמתוכנן וכל כוחותיו היו לפני מיקומם הצפוי. אחת ההשפעות הייתה שלא ניתן היה לספק אספקה מספקת לחזיתות השונות כדי לשמור על ההתקדמות: הביקוש עלה על הצרכים הצפויים.
עדיין היה צורך להביא ציוד לחימה רב אל החוף על פני חופי הפלישה ודרך נמל מאלברי האחד שנותר (השני נהרס בסערה של התעלה האנגלית). אף על פי שנמלים קטנים, כמו איסיני, Port-en-Bessin ו-Courcelles, היו בשימוש, הנמלים הקדמיים הגדולים כמו קאלה, בולון, דנקרק ולה האבר נשארו בידיים גרמניות כ"מבצרים" או נהרסו באופן שיטתי. הזמינות של שרבור הייתה בעלת ערך עד לפריצה, אבל אז המחסור בהובלה לשאת אספקה לארמיות שהתקדמו במהירות הפך לגורם המגביל.
אף על פי שהדלק נשאב בהצלחה מבריטניה לנורמנדי דרך צינור פלוטו, זה עדיין היה צריך להגיע לחזיתות, שהתקדמו מהר יותר מכפי שניתן היה להאריך את הצינורות. מסילות הברזל נהרסו ברובן על ידי התקפות בעלות הברית והיה צורך במאמץ רב כדי לתקן אותן, ולכן היה צורך בציי משאיות בינתיים. בניסיון להתמודד עם המחסור החריף הזה בתחבורה, שלוש דיוויזיות חיל רגלים אמריקאיות שזה עתה הגיעו - ה-26, ה-95 וה-104 - הופשטו ממשאיותיהן כדי לגרור אספקה. דיוויזיות מתקדמות של קבוצת הארמיות ה-12 השאירו את כל הארטילריה הכבדה שלהן וחצי הארטילריה הבינונית שלהן ממערב לסן, ושחררו את המשאיות שלהן כדי להעביר אספקה ליחידות אחרות. ארבע חברות משאיות בריטיות הושאלו לאמריקאים. 1,500 משאיות בריטיות אחרות נמצאו עם תקלות מנוע קריטיות ולא היו שמישות, מה שהגביל את הסיוע מאותו רבעון. ה-Red Ball Express עשה ניסיון לזרז את התובלה באמצעות משאיות, אך הקיבולת לא הייתה מספקת לנסיבות.
קבוצת הארמיות ה-6 שהתקדמה מדרום צרפת קיבלה אספקה מספקת מטולון ומרסיי מכיוון שהיא כבשה נמלים שלמים ומערכת הרכבות המקומית נפגעה פחות. מקור זה סיפק כ-25% מצרכי בעלות הברית.
בשלב זה קווי האספקה הראשיים של בעלות הברית עדיין חזרו לנורמנדי, והציגו בעיות לוגיסטיות חמורות. הפתרון היה לפתוח את נמל אנטוורפן. הנמל הגדול הזה נכבש ב-90% בשלמותו ב-4 בספטמבר, אבל הכיבוש של אנטוורפן לא הספיק מכיוון שקבוצת הארמיות ה-21 לא הצליחה להשיג גישה לים על ידי פינוי שפך הסכלדה. אז לא ניתן היה להשתמש בנמל עד 29 בנובמבר לאחר מערכה ממושכת של הארמייה הקנדית הראשונה; בתחילה שפך הנהר הוחזק בצורה חלשה, אך הארמייה הגרמנית ה-15 הצליחה להתחפר שם.
העיכוב באבטחת אזור זה הוטל על גנרל אייזנהאואר כמפקד קבוצת הארמיות ה-21, פילדמרשל מונטגומרי העדיף את מבצע מרקט גארדן ופתיחת נמלי התעלה הצרפתית על פני ניקוי הגישות לנמל אנטוורפן בקרב שפך הסכלדה. עם זאת, גם אם שפך הסכלדה היה מאובטח מיד בתחילת ספטמבר, נמל אנטוורפן לא יפתור את משבר האספקה באותו חודש, שכן הגישות מוקשו על ידי הגרמנים חודשיים קודם לכן, וכאשר ננקטו לבסוף זה לקח חודש שלם לפנות את זה.
כוח אדם.
הארמיות הגרמניות איבדו מספר רב של חיילים בנורמנדי והמרדף שלאחר מכן. כדי לנטרל זאת, כ-20,000 אנשי לופטוואפה הוקצו מחדש לצבא הגרמני, כוחות לא כשירים גויסו מחדש לקו החזית ויחידות פולקסשטורם הוקמו תוך שימוש באזרחים בקושי מאומנים.
משאבי כוח האדם הבריטיים הוגבלו לאחר חמש שנות מלחמה ובאמצעות התחייבויות כלל עולמיות. המחליפים כבר לא הספיקו לכסות את ההפסדים וכמה יחידות פורקו כדי לשמור על כוחם של יחידות אחרות. לקנדים היה גם מחסור בכוח אדם, עקב חוסר רצון לדרוש ממגויסים לשרת מחוץ לקנדה. זה נבע ממשבר הגיוס של 1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה; כדי למנוע בעיות דומות במלחמת העולם השנייה, חוק גיוס המשאבים הלאומיים משנת 1940 אסר לשלוח מתגייסים לחו"ל. עם זאת, הוראה זו של החוק הוסרה מאוחר יותר, והובילה למשבר הגיוס של 1944.
האבדות של האמריקאים יצרו ביקוש ישיר למחליפים ישירות מארצות הברית. לעיתים קרובות הם היו חסרי ניסיון ולא רגילים לתנאים הקשים של החלק האחרון של המערכה. היו גם תלונות על האיכות הירודה של החיילים ששוחררו לחיל הרגלים מחלקים אחרים של צבא ארצות הברית. בשלב מסוים, לאחר שהקרב על הבליטה הדגיש את המחסור בחיילי רגלים, הרפה הצבא את האמברגו שלו על השימוש בחיילים שחורים ביחידות קרביות. מתנדבים שחורים הופיעו היטב לאורך השלב והביאו לשינוי קבוע במדיניות הצבאית.
קבוצת הארמיות הצפונית (קבוצת הארמיות ה-21).
נמלי התעלה.
נמלי התעלה היו נחוצים בדחיפות כדי לשמור על אספקת ארמיות בעלות הברית. עד שבריסל שוחררה, היה קשה לספק לקבוצת הארמיות ה-21 בצורה מספקת. ואכן, קורפוס אחד - הקורפוס ה-8 - הוצא משירות פעיל כדי לשחרר את ההובלה שלו לשימוש כללי. על הארמייה הראשונה הקנדית הוטל לשחרר את הנמלים במהלך התקדמותה לאורך החוף הצרפתי. הנמלים המעורבים היו לה האבר, דייפ, בולון, קאלה ודנקרק בצרפת, כמו גם אוסטנדה בבלגיה. אדולף היטלר העריך את ערכם האסטרטגי. הוא הוציא צו פיהרר שהכריז עליהם כ"מבצרים" שחייבים לקבל ציוד הולם למצור ולהחזיק בהם עד אחרון הלוחמים.
דייפ פונתה על ידי הגרמנים לפני שהתקבלה פקודתו של היטלר, וכתוצאה מכך, הקנדים לקחו אותה במעט לחימה ועם מתקני הנמל שלמים ברובם. אוסטנדה הושמטה מצו הפיהרר וגם היא לא הייתה מוגנת, אף על פי שהריסות עיכבו את השימוש בה. עם זאת, הנמלים האחרים זכו להגנה בדרגות שונות, והם דרשו לחימה משמעותית כדי להכניס אותם לשימוש, מלבד דנקרק שנותרה בידי הגרמנים עד סוף המלחמה.
מבצע מרקט גארדן.
המבצע הראשון של המערכה על הריין, מבצע מרקט גארדן, היה בפיקודו של מונטגומרי ונועד להבטיח ראש גשר מעל הריין בצפון, בארנהם, אשר יעקוף את קו זיגפריד.
למרקט גארדן היו שני חלקים נפרדים. מרקט היה אמור להיות המבצע המוטס הגדול בהיסטוריה, וכלל הנחתת שלוש וחצי דיוויזיות של צנחנים אמריקאים, בריטים ופולנים כדי לכבוש גשרים מרכזיים ולמנוע את הריסתם על ידי הגרמנים. גארדן הייתה מתקפה קרקעית של הארמייה השנייה הבריטית מעבר לגשרים. ההנחה הייתה שהכוחות הגרמניים עדיין לא התאוששו מהמערכה הקודמת וההתנגדות לא תהיה נוקשה במיוחד לאף אחת מהפעולות.
אם יצליחו, יהיה לבעלות הברית נתיב ישיר לגרמניה שיעקוף את ההגנות הגרמניות העיקריות וגם יתפסו שטח שממנו שיגרו הגרמנים טילי V-1 ו-V-2 נגד לונדון, אנטוורפן ועוד.
הגנרל אייזנהאואר אישר את מרקט גארדן. ב-10 בספטמבר הוא נתן עדיפות אספקה לקבוצת הארמיות ה-21 והחליט להסיט את הארמייה הראשונה לצפון הארדנים כדי לבצע התקפות מוגבלות כדי למשוך מגנים גרמנים דרומה, הרחק מאתרי היעד.
המבצע יצא לדרך ב-17 בספטמבר. בהתחלה המבצע הלך טוב. הדיוויזיות המוטסות האמריקאיות ה-101 וה-82 תפסו את מטרותיהן באיינדהובן, וגהל וניימכן. עם זאת, הדיוויזיה ה-82 לא הצליחה לכבוש את מטרותיה העיקריות, גשרי ניימכן, ובמקום זאת התמקד מפקדה ברמת גרוסביק. אף על פי שהמטרה הייתה לתפוס במהירות את הגשר באנרהם, אזורי הנחיתה של הדיוויזיה המוטסת הבריטית היו במרחק מה מגשר ארנהם ורק בצד הצפוני של הנהר. הבעיות התעוררו כאשר הדיוויזיה הבריטית המוטסת הראשונה איבדה ציוד חיוני - ג'יפים ותותחי נ"ט כבדים - כאשר דאונים התרסקו. הייתה גם הערכת חסר חמורה של הכוח הגרמני באזור. כדי להחמיר את המצב, מזג אוויר גרוע מנע חיזוקים אוויריים והפחית באופן דרסטי את האספקה מחדש. ההתנגדות הגרמנית לכוחות שנסעו לארנהם הייתה יעילה ביותר, ועותק של תוכנית הקרב של בעלות הברית נתפס.
בסופו של דבר, מבצע מרקט גארדן לא הצליח. גשר ארנהם לא נכבש והצנחנים הבריטיים ספגו אבדות אדירות - כ-77% עד 25 בספטמבר. הכישלון של הדיוויזיה ה-82 לכבוש את גשרי ניימכן במהירות גרם לכך שכוחות היבשה הבריטיים שנועדו להקל על הדיוויזיה המוטסת הראשונה בארנהם עוכבו ב-36 שעות, שכן דיוויזיית המשמר המשוריינת, למרות הגעתם לניימכן לפני המועד, נאלצה לשלוח כוחות כדי לכבוש את הגשרים, במקום פשוט לעבור, כפי שתוכנן. בעלות הברית הצליחו להחזיק במבלט בתחילת אוקטובר על ידי הדיפת מתקפת נגד גרמנית.
קרב שפך הסכלדה.