תחת הכיבוש הגרמני בבלגיה, היה קליגר פעיל כבלדר במחתרת הבלגית וגם בתא מחתרתי של תנועות הנוער הציוניות שעיקר פעילותן הייתה להעביר ילדים וצעירים דרך צרפת לשווייץ הנייטרלית. בתפקידו זה היה קליגר איש הקשר עם המבריחים המקצועיים בגבול בלגיה-צרפת וצרפת-שווייץ. קליגר צויד במסמכים מזויפים כנער בלגי נוצרי בשם ג'וזף פלס, יליד בריסל. מכיוון שדיבר צרפתית בניב בלגי וגם פלמית, ומכיוון שנהג לנסוע על אופניים, לא עורר מעולם חשד כלשהו בסריקות הרבות שערכו הגרמנים.
למרות ההסוואה, נעצר קליגר באוקטובר 1942 על ידי הגסטפו, נשלח למחנה מעבר מכלן, וב־15 בינואר 1943 הועבר באחד המשלוחים לאושוויץ. במחנה היה בין היתר חלק מנבחרת מתאגרפים שהקים הנאצי היינריך שוורץ, לצד המתאגרף העולמי ויקטור פרץ (ולימים היה לו חלק בסרט שנעשה לזכרו). בלילה שבין ה־17 ל־18 בינואר 1945, יצא עם שרידי מחנות אושוויץ לצעדת המוות, שבסיומה הגיע למחנה דורה-מיטלבאו שליד נורדהאוזן, שם הועסק בייצור טילים מסוג V-1 ו-V-2. ב־4 באפריל 1945, יצא שוב לצעדה שנמשכה עשרה ימים עד למחנה ראוונסבריק, בו שוחרר ב־29 באפריל 1945.
מיד עם שובו לצרפת ובלגיה הוא פגש את הוריו, שנשלחו גם הם לאושוויץ, אך למקומות שונים, והתנדב כפעיל בארגון הבריחה של המוסד לעלייה ב'. קליגר נחשב לאחד היחידים ששרד את אושוויץ עם משפחתו. אחיו הבוגר, הרב יונתן קליגר, נשלח על ידי האב לישיבה באנגליה בשנת 1935 וכך ניצל.
העלייה לארץ ישראל.
לאחר המלחמה, החליט קליגר לעלות לארץ ישראל. בתחילה היה מפקד מחנה קאיול ב' , אחד ממחנות המעבר למעפילים ליד מרסיי, וב־10 ביולי 1947 עלה על הספינה "פרזידנט וורפילד" (לימים "אקסודוס"). רב־החובל יצחק (אייק) אהרונוביץ' ומפקד המבצע מטעם הפלי"ם יוסי הראל צירפו את קליגר לצוות הספינה . הוא היה ממפקדי הקרב בלב ים נגד חיילי הקומנדו הימי של הבריטים. בחיפה הועלה על אחת משלוש אניות הכלא עליהן הועמסו אלפי המעפילים בדרך למחנות המעצר בקפריסין.
האניות, אושן ויגר, ראנימיד פארק ואמפייר רייוול הפליגו בחזרה לצרפת, אך המעפילים סירבו לרדת מהן. הבריטים, תחת לחץ התקשורת, דעת הקהל ומדינות רבות ברחבי העולם, הסכימו להוציא את המעפילים מצרפת אבל הובילו אותם למחנות הסגר בגרמניה. בסופו של דבר עלה קליגר לישראל, השתתף במלחמת העצמאות ולאחר מכן התיישב בתל אביב.
קריירה עיתונאית.
קליגר דיבר שמונה שפות. במשך שנים שימש ככתב ספורט. בשנת 1957 הוא הצטרף למערכת העיתון ידיעות אחרונות. בין היתר היה עורך מוסף הספורט, עורך חדשות חוץ בדסק החדשות וכתב. בתפקידו זה הוא כיסה את כל המשפטים נגד הפושעים הנאציים, מאדולף אייכמן וג'ון דמיאניוק בירושלים, דרך משפט פושעי אושוויץ בפרנקפורט וכלה במשפט פושעי מיידנק וטרבלינקה בדיסלדורף. קליגר נחשב למומחה לתולדות השואה ולמלחמת העולם השנייה, ופרסם אלפי כתבות ומאמרים על נושאים אלה ואחרים במשך הקריירה בת עשרות השנים. הוא גם הרצה בישראל וברחבי העולם על נושאים הקשורים לשואה, להעפלה ולעיתונות. במשך השנים הוביל עשרות משלחות של ישראלים למחנות ההשמדה באירופה.
מאז 1953 כיהן קליגר ככתב בישראל של יומון הספורט הצרפתי ל'אקיפ, ושל השבועון פראנס פוטבול.
סיקור משפט דמיאניוק.
קליגר הורשע בבית המשפט השלום (יחד עם דב יודקובסקי והעיתון ידיעות אחרונות) בעבירה על חוק הסוב יודיצה בעת שסיקר את משפט דמיאניוק. ההעמדה לדין התאפשרה רק לאחר שהסנגור של המשפט, עו"ד יורם שפטל עתר לבג"ץ, לאחר שגם המשטרה וגם היועץ המשפטי לממשלה טענו כי לא בוצעה עבירה על החוק. בסיום ההליך המשפטי הממושך נגזרו על קליגר חודשיים מאסר על תנאי.
קריירה ציבורית בספורט הישראלי.
במשך 18 שנים, מ-1951 עד 1969, כיהן קליגר כיושב ראש מחלקת הכדורסל של מכבי תל אביב ומשנת 1970 ועד קרוב לשנת 2000 שימש בהפסקות כיושב ראש האגודה ומחלקת הכדורסל של מכבי רמת גן. במשך כ־20 שנה שימש קליגר כיו“ר ועדת התקשורת של פיב"א, ההתאחדות העולמית לכדורסל, וכן כנשיא איגוד עיתונאי הכדורסל, בהתאחדות העולמית של עיתונאי הספורט. על פעילותו הציבורית זכה להוקרה ולפרסים.
ייצוג.
בינואר 2017, היה קליגר הנואם המרכזי בטקס יום השואה הבינלאומי בעצרת הכללית באו"ם, כשהוא מלווה על ידי השגריר דני דנון, ונכדו החיל במדים .
מפגשי עדות.
במהלך חייו, קיים נח קליגר מעל לאלף מפגשים עם קהלים שונים מרחבי העולם, בהם נתן את עדותו וסיפר את סיפורו מימי מלחמת העולם השנייה. אחד המפגשים המיוחדים היה עם משרתי מספנת זרוע הים, כאשר נכדו, סמ"ר יובל קליגר, שליווה אותו בעשרות המפגשים והעדויות ואף בבימת האו"ם, הזמינו לבסיס שירת בבסיס.
חיים אישיים.
קליגר נפטר ב-13 בדצמבר 2018, אחרי שסבל מאי ספיקת לב בשנתיים האחרונות לחייו. ארונו הוצב בבית ידיעות אחרונות בראשון לציון, קהל רב חלק לו כבוד אחרון, אישי ציבור, וגם ראש ממשלת ישראל דאז, בנימין נתניהו
קליגר הותיר אחריו אישה, ז'קלין, ושתי בנות. הבת הצעירה, איריס ליפשיץ-קליגר, עיתונאית בידיעות אחרונות, אומצה על ידי קליגר לבת, ולכן היא נושאת את שמו.
בילי קונינגהאם
עמותה למען נוער וצעירים ערביים - בלדנא
עמותה למען נוער וצעירים ערביים, המכונה בלדנא (מערבית: بلدنا, "מדינתנו"), עמותה ערבית-ישראלית שהוקמה בסוף שנת 1999 ונרשמה כחוק אצל רשם העמותות בפברואר 2001.
מטרותיה המוצהרות של העמותה לפעול לקידום חשיבה והתנהגות דמוקרטית ופלורליסטית בקרב הנוער הערבי בישראל, וכן במטרה לעודד את בני הנוער לקחת חלק פעיל במעורבות חברתית בתוך הקהילה הערבית בישראל. העמותה פועלת נגד שירות לאומי של אזרחים ערבים.
הרקע להקמת ארגון הנוער הערבי.
הארגון הוקם מתוך המחסור במשאבים ובאנשי חינוך מיומנים במסגרת החינוך הבלתי פורמלי כגון מועדונים ופעילויות לנוער לאחר שעות הלימודים עבור בני המגזר הערבי בישראל. כמו כן, על פי הארגון, תוכני מערכת החינוך הפורמלית מושפעים מהחינוך היהודי-ישראלי והמערכת מנוהלת על ידי יהודים, מה שמוביל לכך שבני הנוער הערבים לא לומדים בצורה מספקת על זהותם ועל ההיסטוריה הפלסטינית. כך לדוגמה, תנועות הנוער הערבי הן בדרך כלל חלק מתוך תנועות נוער יהודי ישראלי. לתנועות אלו ישנם אידיאלים ישראלים יהודים, מה שמהווה בעיה עבור הנוער הערבי וזהותו. פעילותן של תנועות אלו במספר מצומצם של יישובים.
בנוסף, גופי נוער ערביים רבים משויכים למפלגות (ערביות). מפלגות אלו מסבסדות את הגופים הללו במטרה להשתמש בנוער בעת הצורך לענייניהם הפוליטיים, ואינן דואגות כלל, לדברי הארגון, להעברת תכנים חינוכיים לבני הנוער. מערכת החינוך הבלתי פורמלית גם אינה מטפלת בקונפליקטים הפנימיים הקיימים בחברה הערבית (בלבול זהות, מעמד האישה), מתוך חוסר יכולת להתמודד עימם או מתוך חשש.
בין הארגונים החברתיים הנוספים שקמו בשנות ה-90 על רקע דומה, ניתן למנות את עדאלה, אלסיוואר, מרכז מוסאוא ואחרים.
מקימי בלדנא.
על רקע נושאים אלו הוקמה בלדנא על ידי קבוצה של אנשים המייצגים את הדור החדש של ערביי ישראל. בין המקימים ניתן למצוא אקדמאים, אנשי חינוך, אמנים, משפטנים, עובדים קהילתיים, פמיניסטים פעילים ועיתונאים.
חלק גדול מהמקימים עבדו בעבר בארגונים מעורבים של יהודים וערבים, ובשל האכזבה מפעולותיהם פנו להקמת ארגון פלסטיני ישראלי.
המקימים צברו אומנם ניסיון בעבודה עם נוער, אך פרט לכך הם צברו גם תסכול רב ממערכת החינוך הבלתי פורמלית. לטענתם, מערכת החינוך הבלתי פורמלי בעלת יומרה להיות מערכת שוויונית המחנכת לפלורליזם, אך בפועל שומרת את עמדת השליטה והכוח ליהודים ובכך ממשיכה להנחיל את האג'נדה היהודית-ציונית ישראלית.
התפתחות העמותה.
בתחילת דרכה שימשה בלדנא כמקום מפגש עבור בני נוער ערבים – מקום שבו הם יכלו לדון בנושאים הקרובים לליבם כמו היותם מיעוט במדינת ישראל ומיעוט במזרח התיכון בעל השפעה רבה על הפוליטיקה במזרח התיכון.
עם השנים, בשביל למלא אחר ייעודה, הקימה בלדנא קבוצת נוער שבה היא מנחילה לצעירים ידע ורקע על הלאומיות שלהם ומיומנות לחשיבה ביקורתית. מקבוצות אלו צמחה קבוצת מנהיגות צעירה, ובכך מעצם קיומה של קבוצה מעין זו משמשת בלדנא לא רק כמקום שבו אפשר להביע דעה, אלא היא מטפחת בני נוער שיפעלו בתוך הקהילות הערביות השונות בארץ למען אותה מטרה.
פעילויות ופרויקטים.
העמותה מפעילה מספר קורסי הכשרת מדריכים בשנה, שבהם היא מכשירה כוח אדם מיומן לעבודה עם בני נוער. מדריכים אלו פועלים בהמשך בבניה ובהפעלת קבוצות מנהיגות צעירה בקרב בתי ספר תיכונים ערבים ברחבי הארץ.
מלבד קורסי הכשרת המדריכים וקבוצות מנהיגות צעירה, מקיימת העמותה מחנות קיץ בשיתוף עם פרויקטים של נוער מחו"ל, נוער פלסטיני מהשטחים וכן נוער יהודי ישראלי.
פרויקט מדיה.
פרויקט המהווה במה עבור הנוער הערבי בישראל, שדרכה באפשרותם להביע את דעותיהם ורעיונותיהם וליצור קשר עם כלל בני הנוער בעולם ובפרט עם הנוער מהשטחים.
הנוער עובר הכשרה והדרכה עיתונאית ובהמשך משתמש בכישורים אלו על מת לכתוב במגזין חודשי. במגזין זה עוסקים בני הנוער בסוגיות שונות המעניינות את בני גילם. בדרך זו מבטאים בני הנוער את דעתם וכן חווים מה זה להיות עיתונאי.
פרויקטים נוספים.
לאחר מספר שנים שבהן פועלת בלדנא במישור החברתי-קהילתי בקרב בני נוער וצעירם ערבים בישראל, הציבה לעצמה העמותה להרחיב את פעולותיה ולהיות גורם מייצג של הנוער הערבי אל מול גורמים ממשלתיים ואל מול הקהילה הבינלאומית.
לה טור דארז'אן
לה טור דארז'אן (בצרפתית: La Tour d'Argent, פירוש השם הוא 'מגדל הכסף') היא המסעדה העתיקה בפריז.
היסטוריה ורקע.