בשיא פריחתה בשנת 1834, ייצרה תחנת אוטאקו 310 טונות שמן לוויתן בשנה והפכה למרכז רשת שכללה שבע תחנות והקימה מפעל רווחי ביותר עבור האחים ולר. התחנה העסיקה עד 85 אנשים באוטקו בלבד. מבסיס אוטאקו הוולרים הסתעפו לתעשיות מגוונות כמו: עץ, פשתן, תפוחי אדמה, דגים מיובשים, חפצי אומנות ואפילו קעקועים, דברים אלה היו מבוקשים מאוד ורווחים מאוד בסידני. עם זאת, בתחשב בכך שמושבת ניו זילנד לא תוכרז עד 1840, התייחסו לוולרים כסוחרים זרים והושפעו ממכסיי יבוא בריטיים על שמן לוויתן. בשנת 1835, השנה בה מת ג'וזף ולר באוטקו, השתכנעו האחים בצורך לנטוש את התחנה גם כשהסתעפו ברכישות אדירות של אדמות בניו זילנד, שהסתכמו בכמעט 3,000,000 דונם עד 1840. הצלחתם של האחים ולר בתעשיית צייד הלווייתנים הייתה חולפת. הם הוכרזו כפושטי רגל בשנת 1840 לאחר ניסיונות כושלים לרכישת קרקעות רחבות היקף בניו סאות' ויילס. תחנת אוטאקו נסגרה בשנת 1841. בשנת 1841 קבע בית המשפט לתביעות בניו סאות' ויילס כי רכישת הקרקעות בניו זילנד של האחים ולר אינה תקפה מבחינה חוקית. לאחר מכן האחים ולר "נעלמו כלא היו" מדפי ההיסטוריה הניו זילנדית. עם זאת, צייד הלווייתנים בניו זילנד נמשך עד שנות השישים של המאה העשרים.
תקציר השיר.
מילות השיר מתארות ספינת ציד לווייתנים בשם "Billy o' Tea" והמצוד שלה אחר לווייתן מסוג אובלנה. השיר מתאר כיצד צוות הספינה מקווה שה"וולרמן" תגיע ותביא להם אספקת מותרות, כאשר המקהלה תצהיר "בקרוב הוולרמן תגיע ותביא לנו סוכר, תה ורום". העובדים בתחנות ציד הלווייתנים לא קיבלו שכר אלא שולמו במשקאות חריפים, טבק ובגדים. בתעשיית צייד הלווייתנים בניו זילנד של המאה ה-19, היו האחים ולר בעלים של ספינות שמכרו מזון לסירות צייד לווייתנים. המקהלה ממשיכה את צוות הספינה כשהם שרים את תקוותם "יום אחד תגמר הלשון, נקח את עצמנו ונלך". המונח "תגמר הלשון" מתייחס למנהג חיתוך רצועות של סומק לוויתן והפיכתן לשמן. השורות הבאות מפרטות את נחישותו של הקפטן להביא את הלוויתן המדובר, גם כאשר הזמן חולף וסירות ציד לווייתנים רבות הולכות לאיבוד בניסיון למצוא אותו. בשורה האחרונה של השיר מתאר המספר כיצד ה-Billy o' Tea עדיין נמצאת במאבק מתמשך עם הלוויתן, כאשר "ולרמן" מבצע "שיחות עידוד" לקפטן והצוות.
היסטוריה.
ההערכה היא שהשיר נכתב בניו זילנד בסביבות 1860–1870. על אף שלא ידוע מי המחבר של השיר, ייתכן שהוא נכתב על ידי מלח בגיל ההתבגרות או צייד לווייתנים אשר שירת בחוף. כמו כן ייתכן שהוא שימש כשיר "גזירת הלוויתן", אותו היו הציידים שרים כשהם שוחטים את הלוויתן. במקור נאסף השיר בסביבות 1966 על ידי מורה למוזיקה מניו זילנד ומהדר שירי העם "נִיל קוֹלקהוּון" (באנגלית: Neil Colquhoun) כשהיה בשנות השמונים לחייו, שמע את השיר מדודו, כמו כן גם את השיר "ג'ון סמית' א.ב.". השיר הודפס בגיליון "העלון" בשנת 1904, שם הוא יוחס לאדם בשם ד"ה רוג'רס. ייתכן שרוג'רס היה דודו של וודס וכי רוג'רס עבד כמלח בגיל העשרה או כצייד לווייתנים בחוף באמצע המאה ה-19, והלחין את שני השירים בשנותיו המאוחרות ובסופו של דבר העביר אותם לאחיינו כשהזדקן. בשנת 1973 נכלל "בקרוב הוולרמן תגיע" בספרו של ניל קולקהוון "שירי עם ניו זילנדים".
הקלטה.
השיר בוצע והועתק לעיתים קרובות, עם למעלה מעשרה עיבודים שהוקלטו בין 1967 לבין 2005. בשנת 1990 הקליטה להקת פולק מניו אינגלנד שכללה את גורדון בוק, אן מאיו מיור ואד טריקט קאבר לשיר, בשביל האלבום שלהם "And So Will We Yet". בשנת 2013 הקליטה ה-Wellington Sea Shanty Society גרסה לשיר. ביצוע ידוע במיוחד לשיר בוצע על ידי להקת זמרים בריטים הקרויה The Longest Johns שבסיסה בבריסטול. הקאבר נכלל באלבומם "Between Wind and Water", שכלל גם את אוסף השירים הימיים שלהם, ויצא בשנת 2018. בעקבות ההתעוררות של השיר ברשת המדיה החברתית "טיקטוק" חבר ב-Wellington Sea Shanty Society העיר כי ההקלטה שלהם חוותה פרץ חדש של פופולריות.
חולץ לשון
חולץ לשון משמש לחילוץ ותפיסת לשון המטופל במגוון מצבי חירום רפואיים.
שימוש בחולץ לשון יתבצע אך ורק על ידי איש צוות רפואי המוכשר לכך – פרמדיק או רופא.
מקרים בהם נדרש שימוש בחולץ לשון.
החייאה.
אחד המצבים הנפוצים בהם נעשה שימוש בחולץ לשון הוא טרם ביצוע הנשמות במהלך החייאה במטופל.
לאחר שהמטופל מחוסר ההכרה הועבר למקום בטוח, התרשמנו מנשימתו וממצב הכרתו, ואם התחלנו בביצוע עיסויים בהתאם לסכמת ההחייאה,
יש לבצע הנשמות בעזרת מנשם (מסכת החייאה, מפוח, מנשם מציל, בלון חמצן וכדומה).
עם זאת, טרם ביצוע הפעולה, יש להיעזר בחולץ הלשון על מנת להקל על המטפל לבצע סילוק הפרשות וגופים זרים מחלל הפה והלוע, ועל מנת למנוע מהלשון להיבלע
(צניחת בסיס הלשון) כתוצאה מאובדן טונוס השרירים, מה שיכול להוביל לחנק אצל המטופל.
אינטובציה (צנרור אוויר).
כמו כן, מצב נפוץ נוסף בו נעשה שימוש בחולץ הלשון הוא טרם ביצוע אינטובציה (צנרור אוויר), במטרה להבטיח מעבר אוויר חופשי אל הריאות ומחוצה להן,
כאשר אין זה מתאפשר באופן טבעי (כתוצאה מטביעה, חנק, משוק אנאפליקטי שעשוי להתרחש בעת התקף אלרגיה חריף, ועוד).
טרם ביצוע אינטובציה בעזרת מכשיר לרינגוסקופ, חשוב לפנות את חלל הפה מהפרשות ולחלוץ את הלשון על מנת לפתוח נתיב אוויר לביצוע הפעולה.
נטרול חנק.
לעיתים, ניאלץ להיעזר בחולץ הלשון במקרים חריגים של חנק כתוצאה מעצם זר. במקרים אלה נשתמש בחולץ הלשון על מנת לאפשר את הסרת העצם הזר בעזרת פינצטה.
במקרים נדירים יותר, ניאלץ להשתמש בחולץ לשון כאשר המטופל סובל מכוויות בחלל הלוע. כוויות חום או כוויה כתוצאה ממגע עם חומרים בעלי רמת חומציות גבוהה
(לדוגמה: פעוט ששותה בטעות חומר ניקוי על בסיס חומצה).
כוויות חמורות בחלל הפה והלוע יכולות לגרום לרפיון שרירים הדרגתי, שעשוי לגרום לצניחה פתאומית של בסיס הלשון.
לכן, במקרה שיש חשש לכוויות בחלל הפה והלוע, גם אם נראה שהלשון אינה "נבלעה" יש להקדים תרופה למכה ולקבע אותה מחוץ לחלל הפה באמצעות החולץ.
שימוש בחולץ לשון יתבצע אך ורק על ידי איש צוות רפואי המוכשר לכך – פרמדיק או רופא.
סטפניה טורקביץ'
סטפניה טורקביץ' (באנגלית: Stefania Turkevych-Lukiianovych; 25 באפריל 1898, לבוב, אוקראינה - 8 באפריל 1977, קיימברידג', אנגליה) הייתה מלחינה, מוזיקולוגית, פסנתרנית ומורה למוזיקה אוקראינית-אנגלייה. נחשבת לאישה המלחינה הראשונה באוקראינה.
ביוגרפיה.
את לימודי המוזיקה שלה החלה עם אימה, שהייתה תלמידתו של המלחין קרול מיקולי. מאוחר יותר רכשה השכלתה בקונסרבטוריון לבוב שבלבוב בהנחיית המורה ואסיל ברבינסקי , ולאחר מלחמת העולם הראשונה, המשיכה לימודיה באוניברסיטת לבוב ביחד עם אדולף שיבינסקי . מאוחר יותר, עברה לאוסטריה בה למדה באוניברסיטת וינה לצד גידו אדלר . לאחר מכן למדה באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה עם יוזף מרקס. בשנת 1919, הלחינה את היצירה הראשונה שלה The Liturgy המנציחה את קורבנות מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1925, עברה לברלין עם בעלה, האמן רוברט ליסובסקי והמשיכה ללמוד בה מוזיקה עם פרנץ שרקר וארנולד שנברג. לאחר מכן, המשיכה לימודיה בפרג עם זדנק ניידלי , אוטאקאר סין וויטסלב נובק . בשנת 1934, השלימה לימודי דוקטורט במוזיקולוגיה, שבה לאוקראינה והחלה ללמד הרמוניה ופסנתר בקונסרבטוריון לבוב. בין השנים 1940–1944, הרצתה בקונסרסטוריון לבוב.
בשנת 1946, נמלטה מהסובייטים והיגרה לאנגליה. באנגליה, עסקה בהלחנה אולם יצירות רבות שלה לא הוצגו לציבור. יצירותיה הוחרמו באוקראינה ונשכחו מלב, עד שהוצגו לציבור בלבוב בשנת 1994.
הבחירות למועצה המחוקקת באוגנדה 1961
הבחירות למועצה המחוקקת התקיימו באוגנדה ב־23 במרץ 1961.
לראשונה, זו הפעם הראשונה באוגנדה שנערכו בחירות ישירות למועצה המחוקקת ברחבי המדינה כולה. התוצאה הייתה ניצחון של המפלגה הדמוקרטית, שזכתה ביותר מחצי מכלל המושבים, המפלגה קיבלה כ-43 מתוך 91 המושבים, הבחירות סבלו מהחרמת הבחירות על ידי ממלכת בוגנדה לאחר שהאחרונה טענה כי ברצונה לבחור בעצמה את הנציגים, בעקבות החרם התקיימו שוב בחירות לאחר שנה.
רקע.
הבחירות התקיימו לאחר מתן אישור בחודש מרץ של אותה שנה מהממשלה הקולוניאלית של הממלכה המאוחדת (שהיא למעשה הזרועה המבצעת של השלטונות הבריטים באוגנדה) ששלטה באותן שנים באוגנדה.
חובת שקיפות מחירים ברשתות קמעונאיות
הראד מלנדסברג
הראד מלנדסברג (בלטינית Herrada Landsbergensis; 1130 – 25 ביולי 1195) הייתה נזירה מאלזס, אם מנזר הוהנבורג שבהר סנט אודיל (בהרי הווז'). נודעה כמחברת האנציקלופדיה המאויירת "גן התענוגות" ("Hortus deliciarum").
תולדות חייה.
נולדה בטירת לנדסברג שבחבל הריין התחתון באלזס, כבת למשפחת אצולה מקומית. כבר בגיל צעיר נכנסה כנזירה למנזר הוהנבורג. המנזר, שהיה תחת חסותו של פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, נהנה ממעמד בכיר ועוצמה רבה. הראד זכתה במסגרתו לחינוך הרחב והטוב ביותר שיכלה אשה לרכוש באותה עת. בשנת 1167 התמנתה לאם המזנר, לאחר שהייתה אחראית על החינוך במנזר. היא שרתה כאם מנזר 28 שנים, עד מותה.
גן התענוגות.
בשנת 1159 יזמה הראד העלאה על הכתב של אוסף מרוכז ומאוייר של כל הידע התאולוגיה, מדעי, ספרותי, הגותי והיסטורי שהגיע לידיה, במטרה להפוך אותו לספר לימוד מוסר עבור חניכות מוסדות החינוך של המנזר. העבודה הושלמה, יחד עם צוות נזירות, לאחר כשלושים שנה, ב-1185. התמה המרכזית בספר היא התמודדות המידות הטובות מול יצר הרע, השטן והמידות הרעות. הספר כולל גם פואמות והמנונות שחיברה הראד.