גלקסיית גלגל הרוח הדרומית היא אחת מגלקסיות המוט הספירליות הקרובות והבהירות ביותר, עם בהירות נראית מדרגה 7.6 היא ניתנת לצפייה בקלות באמצעות משקפת. טלסקופ חובבים מאפשר להבחין בליבה הבהירה ובהיקף החיוור יותר וכן שצורתה אליפטית מעט, אבל רק באמצעות טלסקופ בינוני ניתן להבחין בספירליות של הזרועות. גלקסיית גלגל הרוח הדרומית נמצאת כ-7.23 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב π (פיי) בנחש מים וכ-7.8 מעלות מדרום-מזרח לכוכב γ בנחש מים, סמוך לקו המחבר אותו עם הכוכב θ בקנטאור.
תכונות.
גודלה הזוויתי של גלקסיית גלגל הרוח הדרומית הוא כ-12 דקות קשת השקולות לקוטר של כ-55,000 שנות אור, ומסתה של הגלקסיה מוערכת בכ- מסות שמש (כחמישית ממסת שביל החלב). מישור הגלקסיה נטוי בזווית של 24 מעלות ביחס לקו הראייה אליו כך שצורתה מעט אליפטית, אבל ניתן לראות בקלות את מבנה הזרועות. הזרועות מכילות צבירים של כוכבים צעירים וכחולים בעוד שהליבה והמוט המרכזי מכילים בעיקר כוכבים זקנים וצהובים יותר. בשנת 2005 פורסם מחקר שהראה כי בגלעינה של הגלקסיה נמצאים שני חורים שחורים, ככל הנראה כתוצאה של מיזוג בינה לבין גלקסיה אחרת שטרם הושלם. ב-16 ביוני 2008 גילו מדענים שחקרו באמצעות הלוויין Galaxy Evolution Explorer מספר רב של כוכבים חדשים באזורים החיצוניים של הגלקסיה. עד אז סברו כי אזורים אלה חסרים את החומרים הדרושים ליצירת כוכבים.
הגלקסיה מתרחקת משביל החלב במהירות של 513 ק"מ לשנייה.
גלקסיית גלגל הרוח הדרומית ביחד עם קנטאור A הן חלק מקבוצת הגלקסיות קבוצת קנטאור A (נקראת גם קבוצת M83) שמכילה כ-80 גלקסיות. גלקסיית גלגל הרוח הדרומית וקנטאור A הן שתיים מתוך 12 גלקסיות גדולות אשר מקיפות את הקבוצה המקומית ומכונות "מועצת הענקים", האחרות הן מאפיי 1, מאפיי 2, IC 342, גלקסיית הפסל, M64, M81, M82, M94, NGC 4945 וגלקסיית המחוגה.
NGC 5236
אסכולת נוטרדאם
אסכולת נוטרדאם (באנגלית: Notre Dame school או "האסכולה הפוליפונית של נוטרדאם") הוא כינויה של קבוצת מלחינים, שעבדה בקתדרלת נוטרדאם בפריז או בשכנותה, מ-1160 בקירוב עד 1250. הכינוי מתייחס גם למוזיקה שחיברה קבוצה זו.
המלחינים היחידים ששמם עבר במשך הדורות והגיע עד ימינו הם לאונין ופרוטין. שניהם נזכרו בכתבי סטודנט אנגלי אלמוני,
הידוע בכינויו "אנונימוס IV", שעבד או למד בנוטרדאם בהמשך המאה ה-13. נוסף לכך שנקב בשמות שני המלחינים ותיאר אותם כ"מלחיני האורגנום הטובים ביותר", והוסיף וציין, כי ערכו את ספר האורגנום הגדול, הידוע בשם "מגנוס ליבר אורגני", הוא מביא אי-אילו פיסות מידע מעוררות סקרנות על המוזיקה והעקרונות שהיו כרוכים בחיבור האורגנום. פרוטין הוא המלחין הראשון של "אורגנום קוודרופלום" - פוליפוניה בארבעה קולות - או לפחות הראשון, שהמוזיקה שלו שרדה, שכן הסיכויים למצוא כתבי יד שלמים של מוזיקה כתובה בתווים מתקופה זו קלושים, במקרה הטוב.
לאונין, פרוטין ועוד מלחינים אלמונים, שהמוזיקה שלהם שרדה עד ימינו, מייצגים את התקופה הידועה בתולדות המוזיקה האירופאית כארס אנטיקווה. המוטט פותח לראשונה במהלך תקופה זו מן הקלאוזולה, שהיא מטיפוסי היצירה השכיחים ביותר ב"מגנוס ליבר אורגני".
מוזיקה בכתב תווים שרדה בכמויות ניכרות, אך פרשנות למוזיקה זו, בייחוד בכל הנוגע למקצב, עודנה נתונה במחלוקת. שלושה תאורטיקאים של מוזיקה מתארים את נוהל התקופה: יוהאנס דה גרלנדיה, פרנקו מקולון ואנונימוס IV; עם זאת, כולם כתבו שני דורות ויותר אחרי חיבור המוזיקה, וייתכן שכפו את הנוהל של זמנם, שהלך והתפתח במהירות, על מוזיקה שהובנה אחרת. בחלק גדול מן המוזיקה של אסכולת נוטרדאם הקולות התחתונים שרים ערכי תווים ארוכים בעוד שהקול או הקולות העליונים שרים קווים עתירי קישוטים, המרבים להשתמש בתבניות חוזרות של תווים ארוכים וקצרים, הידועים בשם "מודוסים ריתמיים". בכך צוינה ראשיתו של כתב תווים, המסוגל להציג משכי זמן יחסיים של תווים בתפקידי קולות וביניהם (הופין 1978, עמ' 221).
מלחינים בני ימינו, כמו סטיב רייך וארוו פרט, מציינים את המוזיקה של אסכולת נוטרדאם כהשפעה על יצירתם.
הערות שוליים.
דומיניקה סיבולקובה
דב שיאון
דב שיאון (18 באוקטובר 1920–22 במרץ 2003) היה תת-אלוף בצה"ל, שימש כדובר צה"ל וראש הוועדה המשותפת לישראל ומצרים לאכיפת הסכם השלום בין המדינות.
ביוגרפיה.
נולד בשם דב שטייגר ב-1921 באוז'הורוד שבטרנסקרפטיה, אז בצ'כוסלובקיה. בגיל 20 עלה לארץ ישראל, התנדב לארגון "ההגנה", ובמלחמת העולם השנייה שירת בצבא הבריטי. במלחמת העצמאות השתייך לחטיבת עציוני, ולחם עמהּ בקרבות בירושלים. לאחר המלחמה סיים את קורס הקצינים הראשון שנערך בצה"ל. ב-1951 יצא לשנת לימודים באנגליה, ואחר כך מילא תפקידי מטה והדרכה. במלחמת סיני שירת במטה חטיבת הצנחנים בפיקודו של אריק שרון.
ב-1959 יצא שיאון לשליחות מטעם משרד החוץ בשגרירות ישראל בלונדון, תפקיד שבו כיהן עד 1963. לאחר שובו ארצה למד במכללה לביטחון לאומי ושירת בהּ כמדריך. שימש כקצין הקישור לכוחות האו"ם ובמלחמת ששת הימים הצטרף למטה אוגדה 38 בפיקודו של שרון. לאחר המלחמה מונה לנספח צבאי בבלגיה, הולנד וצרפת. ב-1972 מונה לעוזר ראש אגף התכנון. לאחר מלחמת יום הכיפורים שימש עוזרו של אהרן יריב בדיוני הפרדת הכוחות עם מצרים בק"מ ה-101 והיה סגנו של מוטה גור במשלחת הישראלית לועידת ז'נבה (1973).
שיאון התמנה לדובר צה"ל ביוני 1974 לאחר שקודמו בתפקיד אפרים פורן נקרא לשמש כמזכיר הצבאי של ראש הממשלה הטרי יצחק רבין.
ב-1976 חזר להדריך במכללה לביטחון לאומי וב-1979 התמנה לסגן מפקד המכללה. לאחר החתימה על הסכם השלום בין ישראל למצרים מונה שיאון לעמוד בראש הוועדה המשותפת לישראל ומצרים לאכיפת ההסכם. ב-1984 מונה למפקד יחידת הקישור לכוחות זרים של צה"ל. השתחרר ב-1986.
שיאון היה נשוי ליעל דיין, שאותה הכיר בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים כששירתה באוגדת שרון. חתונתם נערכה ב-14 ביוני 1967, ימים ספורים לאחר תום המלחמה, ובאותו אירוע נישאו גם אהרונה ואסי דיין. את החופה ערך הרב הצבאי הראשי שלמה גורן. נולדו להם בן ובת.
שיאון נפטר ב-2003 לאחר שסבל שנים ארוכות ממחלת פרקינסון.
המלחמה נגד הלגיון הערבי בתש"ח - מחקר.
שיאון כתב בשנות ה-50 את ה"תיאור היסודי והמפורט ביותר של המלחמה נגד הלגיון הערבי במלחמת העצמאות". "במחקרו זה שהופקד בארכיון צה"ל ומעולם לא פורסם" נקט שיאון עמדה נחרצת ולפיה בניגוד לפחד של ההגנה כי הלגיון מתכוון להתקדם אל ירושלים ואף עלול לתקוף את ירושלים המערבית ואת ישראל עצמה ובכך לסגת מהבטחתו של עבדאללה, מלך ירדן לגולדה מאיר בפגישתם הראשונה, פחד שהניע את מתקפות ההגנה בירושלים באמצע מאי 1948, הרי עבדאללה וגלאב פאשא, מפקד הלגיון, ולו בשל נחיתותו המספרית של הלגיון, לא תכננו את כיבושה של העיר כשם שלא תכננו כל מלחמה יזומה כנגד ישראל וכל מגמתם בפלישה לארץ ישראל הייתה לתפוס את השטחים במרכז הארץ שהוקצו לערבים בהתאם לתוכנית החלוקה.
Levi's
רויזין
ימה ירחית
המיסיונים הישועיים של הגוארני
במהלך המאות ה-17 וה-18 הקימו הישועים כ-30 מיסיונים ורדוקסיונים באזור הנהרות אורוגוואי ופרנה, שנועדו לבני הגוארני ועמים נוספים שהתגוררו באזור. רוב שרידי המיסיונים מצויים כיום בשטחה של ארגנטינה (מרביתם בפרובינציית מיסיונס הקרויה על שמם ומקצתם בקוריינטס), והיתר בברזיל ובפרגוואי. ב-1983 ו-1984 הכריז אונסק"ו על חמישה מהם כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
המיסיונרים הגיעו ליבשת אמריקה בהזמנת הספרדים בראשית המאה ה-17, במטרה לסייע בהמרת דתם של הילידים, והיו ביניהם ישועים, פרנציסקנים ודומיניקנים. הישועים התמקדו בשני אזורים עיקריים: צ'יקיטוס שבמזרח בוליביה של ימינו, והאזור הכולל את דרום ברזיל, צפון-מזרח ארגנטינה ומזרח פרגוואי של ימינו. באזורים אלה הקימו המיסיונרים רדוקסיונים - יישובים שבהם רוכזו הילידים, והתקיימה פעילות המיסיון. מלבד לימודי התרבות הספרדית ועקרונות הנצרות, סיפקו הרדוקסיונים רווחה כלכלית וכן הגנה מפני סוחרי העבדים הספרדים והפורטוגלים.
ב-1750 נחתם חוזה מדריד ששינה את הגבולות באזור, ונהר האורוגוואי נקבע כגבול בין האימפריה הפורטוגזית לבין האימפריה הספרדית. ממזרח לנהר, עתה בשטחה של ברזיל, נותרו שבעה רדוקסיונים ישועיים באזור המכונה מיסיונס אוריינטאלס ("המיסיונים המזרחיים"). ב-1756 התקוממו תושבי הרדוקסיונים נגד הסיפוח לברזיל, ופרצה מלחמת הגוארני. כוח משותף לספרד ולפורטוגל נשלח לאזור והביס את התושבים המקומיים. בשיאם, התגוררו ב-30 הרדוקסיונים כ-84 אלף תושבים. בגדול שבהם, סאו מיגל דאס מיסואס התגוררו כ-6,600 תושבים.
ב-1759 הורתה ממשלת פורטוגל, בהשראתו של שר הממלכה סבשטיאאו דה מלו, על סגירתם של כל המיסיונים הישועיים שבשטח ברזיל. באותה העת חלק ניכר ממיסיונס היה חלק מברזיל, וגם מיסיונים אלה נסגרו. ב-1767 גורשו הישועים גם מהטריטוריות הספרדיות. רבים מבני הגוארני ששהו ברדוקסיונים היו לעבדים העובדים במטעים. הרדוקסיונים עצמם ננטשו מיושביהם, מבניהם התפוררו וצמחייה כיסתה אותם. במהלך המאה ה-20 הוחל בשיקומם ובשחזורם של כמה מהם.
ב-1983 הכריז אונסק"ו על סאו מיגל דאס מיסואס במדינת ריו גראנדה דו סול שבברזיל כאתר מורשת עולמית. שנה לאחר מכן הצטרפו לסאו מיגל ארבעה שרידי רדוקסיונים נוספים בארגנטינה: נואסטרה סניורה דה לורטו, נואסטרה סניורה דה סנטה אנה, סן איגנסיו מיני וסנטה מריה לה מז'ור. חמשת האתרים מהווים יחד אתר מורשת עולמית אחד. סאו מיגל דאס מיסואס וסן איגנסיו מיני נחשבים לשמורים מביניהם.
ריזן
יון תומרקין