בניו של המייסד, הפרופסור הרב עזרא ציון מלמד והרב יעקב מלמד-כהן, המשיכו את פעילות אביהם בבית הכנסת והפעילו בו מניינים קבועים. המניין הראשון התנהל על ידי הרב יעקב-חיים בו שימש כשליח ציבור, כבעל קורא, וכבעל תוקע. המניין השני התנהל על ידי הרב עזרא-ציון בו נשא באותם תפקידים כאחיו, אך גם הוסיף להעביר שיעורי תורה, בליל שבת, בשבת בבוקר, ובשבת אחר-הצהריים.
בשנת תש"ח חידשו האחים את מבנה בית הכנסת כבניין אבן, לעומת המבנה הראשון שהיה עד אז מחתיכות פח ועצים.
עד היום משמש בית הכנסת כמקום תפילה ולימוד, ומנוהל כיום על ידי נכדיו של המייסד: אריה-חיים ורחמים מלמד כהן - בניו של פרופ' הרב עזרא ציון מלמד, ודוד שר שלום - בנה של חנה שר שלום. בסמוך לבית הכנסת נמצא בית מדרש אביר יעקב שייסד הרב יעקב מלמד-כהן, בנו של המייסד.
כיום מנהל את פעילות בית-הכנסת נינו של המייסד - שחר-שמואל ששון, ובבית הכנסת מתקיימות תפילות בימות החול, שבתות וחגים וכן פעילויות מעת לעת.
מחשוב ענני
חישוב ענני
אחסון ענני
מלחמת השחרור האתיופית
מלחמת השחרור של אתיופיה
ראלדס
הוא הלך בשדות (פירושונים)
די צייט
די צייט (בגרמנית: Die Zeit - "הזמן") - השבועון הנמכר והנקרא ביותר בגרמניה. מביע בדרך כלל דעות פוליטיות מרכזיות, תוך פנייה בעיקר לקהל האינטלקטואלי. המוציא לאור הנוכחי שלו, החל משנת 2000, הוא יוזף יופה (פורמלית יחד עם הקנצלר לשעבר הלמוט שמידט עד למותו ב-2015). יופה היה מספר שנים גם העורך הראשי ומכהן גם כעורך עד היום.
היסטוריה.
השבועון "די צייט" נוסד בהמבורג שבגרמניה ב-21 בפברואר 1946, זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כשהעיר הייתה עדיין תחת שלטון בריטי ונדרש רישיון בריטי לצורך ההוצאה לאור. המהדורה הראשונה שלו יצאה ב-25,000 עותקים בלבד.
מייסדי ה"די צייט" היו מספר גרמנים תושבי המבורג, אנשי מרכז-ימין, שהתנגדו בדרך זו או אחרת לנאצים, בתקופת שלטונם של האחרונים, גם אם לא לחמו בשלטון הנאצי ישירות ולעיתים אף שירתו בצבא הגרמני בתקופת המלחמה.
המייסד העיקרי של השבועון ומי שהיה זה שקיבל בפועל מהצבא הבריטי את הרישיון להוצאתו לאור והפך עם השנים לבעל המניות היחידי בו, היה גרד בוצריוס. בוצריוס היה שופט גרמני, שהיה נשוי מאז 1932 ליהודיה, דיטה (גרטל) לבית גולדשמידט. אשתו ברחה לבריטניה ב-1938 ואילו הוא נשאר בגרמניה. תקופה מסוימת וכל עוד ניתן היה, הוא הגן על יהודים, כעורך דין, אפילו תחת השלטון הנאצי. בני הזוג התגרשו בדצמבר 1945, סמוך לאחר תום המלחמה.
מייסד אחר, ריכרד טינגל, לימים העורך הראשי למשך כעשור, היה האחראי על הבנייה בעיריית המבורג, הודח מתפקידו עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, ועבר את שנות המלחמה בברלין, כסופר ומתרגם. בנוסף לשניהם היו בין המייסדים עוד מספר תושבי המבורג, בעלי פרופיל דומה.
סמוך לאחר התחלת פעילותו של ה"די צייט", ב-1946 הצטרפה אליו העיתונאית והסופרת, הרוזנת מריון דנהוף. דנהוף הייתה בשעתו בין הקושרים כנגד היטלר ב-1944, במה שנודע כקשר העשרים ביולי, יחד עם גראף הלמוט ג'יימס פון מולטקה, גראף קלאוס שנק פון שטאופנברג, אדמירל וילהלם קנריס ואחרים. בניגוד להם, דנהוף שרדה בחיים, הצטרפה כאמור ל"די צייט" וקיבלה את התפקיד של העורכת הפוליטית. היא הפכה לסגנית העורך הראשי ב-1955, עורכת ראשית ב-1968 ומוציאה לאור ב-1972. דנהוף כיהנה כמוציאה לאור במשותף של ה"די צייט", עד יום מותה ב-2002.
ב-1979 זכה ה"די צייט" בפרס ארסמוס ההולנדי בגין תרומה משמעותית לתרבות או לחברה באירופה.
ב-2001 הקימה קרן די צייט את "מכון בוצריוס לחקר החברה וההיסטוריה הגרמנית בת זמננו", באוניברסיטת חיפה, על שם גרד בוצריוס.
השבועון כיום.
ההוצאה לאור של "די צייט" קרויה על שם המייסד העיקרי – "ההוצאה לאור של "די צייט" על שם גרד בוצריוס" – ומקום מושבה העיקרי הוא בהמבורג. ההוצאה לאור שייכת החל מ-1996 ל"קבוצת ההוצאה לאור של גאורג פון הולצברינק" משטוטגרט. הקבוצה העבירה ב-2009 מחצית מהבעלות ל"דיטר פון הולצברינק מדיה" , השייכת לאחד מיורשיו של איל התקשורת גאורג פון הולצברינק .
לשבועון יש משרדים ועורכים בפרנקפורט, בברלין, בדרזדן, בלונדון, בבריסל, בפריז, במוסקבה, באיסטנבול ובוושינגטון, וכתבים זרים קבועים בתל אביב, ביוהנסבורג, בניו יורק, בניו דלהי ובבייג'ינג.
ה"די צייט" יוצא לאור כל יום ה' בשבוע והוא ידוע בין השאר במאמרים הארוכים ומלאי הפרטים המופיעים בו ובפורמט הגדול מהמקובל של הדפים שלו. מספר עותקי השבועון הנמכרים מדי שבוע בממוצע עומד על יותר מחצי מיליון, כאשר מספר הקוראים נאמד בכשני מיליון קוראים מדי שבוע בממוצע. בהשוואה, "דר שפיגל", שהוא המתחרה העיקרי של השבועון, מוכר כארבע מאות אלף עותקים בשבוע (הנתונים נכונים לראשית 2012).
השבועון אמנם הופיע וממשיך להופיע בהמבורג, אבל העירייה סירבה להרשות לו, עם הקמתו, להשתמש בסמלה ולכן הוא נושא את הלוגו של עיריית ברמן הסמוכה, שהסכימה לכך.
ספורט ישראלי
איריס ארצישראלי
סוס שייר
סוס שייר (באנגלית: Shire horse) הוא גזע סוס עבודה כבד, אשר פותח באנגליה במאה ה-18, ומיועד למשיכת עגלות משא וציוד חקלאי ומכאן שיוכו לקבוצת סוסי ה"דראפט" ("draft" באנגלית אמריקנית, "draught" באנגלית בריטית). גזע סוסים זה קיים במגוון צבעים, כולל שחור, ביי (Bay; גוף בצבע חום-אדמוני, בעוד הרעמה, הזנב, שולי האוזניים וחציין התחתון של הרגליים ("גרביים") שחור) ואפור. זהו גזע סוסים גבוה, סוסות בגובה 163 ס"מ ויותר, וסוסי הרבעה בגובה 173 ס"מ ויותר. לסוס זה יכולת גבוהה מאוד למשיכת משאות. בתערוכה שנערכה בבריטניה בשנת 1924, צמד סוסי שייר משכו ממצב עמידה מטען במשקל 45 טון לפחות, אף שהמשקל המדויק לא נקבע כיוון שהיה מעבר ליכולת מכשיר המדידה במקום. אותו צמד סוסים משך משקל של 16.5 טון, בתערוכה מאוחרת יותר, כשהם עובדים על משטח חלקלק. סוסי שייר החזיקו בשיאי עולם לגודל סוס (גובה ומשקל). סוס השייר הגדול ביותר שתועד בהיסטוריה נולד ב-1848, התנשא לגובה 218 ס"מ ומשקלו הוערך ב-1,500 ק"ג. במאה ה-20 נרשם בספר השיאים של גינס סוס שייר בשם "גולית" (Goliath) שהתנשא לגובה 193 ס"מ והיה הסוס הגבוה בעולם עד מותו בשנת 2001.
במהלך שנותיו של הגזע, הוא הפך אהוד בציבור כיוון שסוסים אלה משכו עגלות משא של מבשלות והביאו את חביות הבירה לבתי המרזח. מסורת זו נשמרת עד היום במקומות אחדים בבריטניה ובארצות הברית. סוסי שייר משמשים אף ביערנות, לצורך רכיבה בשעות הפנאי ובמופעי ראווה ופרסום.
בשנת 1884 נוסד בבריטניה מרשם גזע סוסי השייר, הידוע היום בשם החברה הבריטית לסוס השייר (British Shire Horse Society), האגודה האמריקאית לסוס השייר (American Shire Horse Association) החלה בפעילות בשנת 1885. בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 יוצאו מבריטניה לארצות הברית סוסי שייר רבים, אולם השימוש בסוס זה פחת עם החדרת המיכון לתחום החקלאות ונקודת השפל של הגזע הייתה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. האהדה לגזע זה החלה לעלות שוב בשנות ה-70 ולאחריהן, אולם עדיין קיימים מעט מאוד סוסי שייר והקרן לשימור גזעים נדירים בבריטניה (Rare Breeds Survival Trust), כמו גם הארגון לשימור גזעי חיות משק האמריקאי (American Livestock Breeds Conservancy), הגדירו את סוסי השייר כגזע בסכנה.
איריס ארם נהריים
נתן שטרנפלד
נתן שטרנפלד (ידוע בכינויו הספרותי רבי מנדל; נולד בשנת תשכ"ז, 1967) הוא סופר ילדים חרדי ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד לנחמן שטרנפלד ולחיה, בתו של שמשון ברויאר.
גדל בחיפה ולמד בישיבת "משכן יעקב" בעיר ובישיבת פוניבז'. לאחר נישואיו החל לעסוק בהוראה. בעקבות עיסוקו יצר דמות ספרותית של מלמד בתלמוד תורה בשם "רבי מנדל", המרבה לספר לתלמידיו סיפורים וחד להם חידות, אותם הוא מעלה על הכתב. רבים מסיפוריו התפרסמו ביתד שלנו.
ספריו מאופיינים בשילוב של פרטים אמיתיים יחד עם דמויות פיקטיביות קומיות, כגון הפרופסור ביננשטיק "בעל הפטנטים" ומזכירו אפרים אופנבך, וכן פרופסור קליגולה ממציא "הפנינה האדומה".
מלבד ספרו הראשון, את ספריו מאייר דוד ביכמן.
מתגורר בבני ברק.
לאון גייה
לאון גִיֶיה (בצרפתית: Léon Guillet; 11 ביולי 1863 - 9 במאי 1946) היה מטלורג צרפתי, אשר, לאחר גילוי דגימה מקרית של סגסוגת ברזל, פחמן וניקל במפעל בו עבד, כתב מספר מחקרים מקיפים בנושא פלדות, הדנים באופן ייצורן ותכונותיהן המולקולריות. ב-1904, פרסם מחקר בנושא פלדות מרטנסטנטיות וב-1906 בנושא שימוש במתכת הניקל כדי לייצר פלדות בעלות מבנה מולקולרי אוסטנטי. מחקרים אלו הובילו להפקתם השכיחה של שני סוגי פלדות אל-החלד הנפוצות הללו מספר שנים לאחר-מכן ועד ימינו. לעיתים נודע בתור "אבי פלדות אל-החלד".
Evernote
Evernote היא תוכנה המאפשרת למשתמשיה לרשום הערות ולארכבן. ההערות שנשמרו מסונכרנות עם שרתי התוכנה, והמשתמש יכול לצפות בהערותיו שרשם דרך התוכנה (הנתמכת בפלטפורמות רבות, ביניהן Windows, Mac OS X, iOS ואנדרואיד) או לגשת אליהן דרך אתר האינטרנט של התוכנה. ההערות אותן ניתן להוסיף לתוכנה יכולות להיות בצורת טקסט, מקטע או דף אינטרנט שלם, תמונה, קובץ, הקלטה קולית או דיו אלקטרוני (תוך שימוש בחומרה המתאימה לכך). ניתן למיין את ההערות שנכתבו לתוך תיקיות, להוסיף להן תגיות, לערוך אותן, לערוך חיפושים במרחב ההערות שהוזנו, לשתף הערות ומסמכים עם משתמשים אחרים ולייצא אותם במספר פורמטים.
שירות האינטרנט של Evernote הושק לראשונה בגרסת בטא פתוחה ב-24 ביוני 2008, ונכון ליולי 2011, הגיע ל-11 מיליון משתמשים רשומים.