בכתבים נוצריים מוצגת דמותה של דוקוז כמיטיבה גדולה עם הנצרות והנוצרים. כאשר שליחים נוצרים נשלחו לאירופה, הם ניסו לנצל את נצרותה של דוקוז לטובתם בטוענם שהיא בתו של הכומר יוחנן האגדי. דוקוז ובעלה נפטרו שניהם בשנת 1265.
מ.ק. 20
מ.ק. 20 (נקרא בצבא האמריקני 300-SCR ובארץ גם בשם מ.ק. 300) היה מכשיר קשר נייד לשימוש צבאי באמצעות נשיאה על הגב. זה היה המכשיר האמריקני הנייד המבצעי הראשון. נעשה בו שימוש רב בחזיתות השונות. הופיע בסרט "להציל את טוראי ריאן".
פיתוח וייצור.
פיתוח המכשיר החל בשנת 1940 על ידי צוות קטן של מהנדסים בחברת מוטורולה בארצות הברית. החברה קיבלה חוזה ממשרד המלחמה בו התבקשה לפתח ולייצר מכשיר קשר נייד עבור חילות הרגלים שיפעל על סוללות ויהיה בו זמנית משדר וגם מקלט. צוות של ארבעה מהנדסים בראשותו של דן נובלה החל בעבודה. נובלה האמין שניתן לפתח מכשיר קטן ונייד שיענה לדרישות. הוא שכנע את קולונל או-קונל ביכולת של מוטורולה לפתח את המכשיר ובעקבות זאת העביר הצבא הזמנה לחברה. צוות קטן של ארבעה מהנדסים הצליח להתגבר על מכשולים רבים ופיתח מכשיר שהפתיע לטובה ביכולות שלו את קציני החי"ר והקשר של הצבא שהציבו מגבלות של עמידה בזעזועים, תנאי טמפרטורה קשים ולחות גבוהה. המבחנים עברו בהצלחה מלאה והחברה החלה בייצור סדיר. בסך הכל ייוצרו בשנות המלחמה כ־50.000 מכשירים.
למרות שבהשואה למכשירים ניידים של שנות האלפיים הוא גדול וכבד יחסית, הרי הכנסת המכשיר לפעילות מבצעית של כוחות הקרקע הייתה מהפכה בנושא שליטה תיאום הכוחות והבקרה.
מלחמת העולם השנייה.
המכשירים הראשונים שייוצרו הוטסו כדי להשתתף בפלישה לאיטליה. חלק גדול נשלח לזירת האוקיינוס השקט, אולם להערכה הגדולה ביותר זכו המכשירים בפלישה לנורמנדיה במסגרת מבצע "אוברלורד".
מלחמת העצמאות.
המכשירים הראשונים הגיעו לארץ ישראל בתחילת 1948. המחסור למכשירים היה גדול והדרישה הייתה רבה. כך למשל בהתקפה שביצע הגדוד השלישי של חטיבת יפתח על משטרת נבי יושע ב-20 באפריל 1948 קיבלו רק 3 יחידות מתוך חמש שיצאו את המכשירים. המחסור במכשירי קשר גרם לא פעם לאבדות ולכישלון פעולות.
כך למשל בתגבורת שנשלחה על ידי חטיבת הנגב לעזרת קיבוץ יד מרדכי שכללה 8 משוריינים, היה רק מכשיר אחד במשורין הראשון. התגבורת התפצלה בעקבות התקלות עם יחידות מצריות ללא יכולת להתקשר ובסופו של דבר הנתק הפיזי מהתגבורת וללא קשר אתם, הוביל להחלטה על נסיגה.
למכשירים אלה הייתה חשיבות מכרעת בקרב על הגנת צפת שערך הגדוד השלישי של חטיבת יפתח. באותו קרב היו בשימוש הגדוד 6 מכשירים ששמשו את מפקדי הפלוגות. חלק קטן של הכוחות הפורצים השתמשו במכשירים קטנים (3 מכשירים) מסוג ווקי טוקי.
גם בפעולה הבאה של הגדוד השלישי מחטיבת יפתח בכיבושי משלטים סביב לטרון ב-11 ביוני השתמש הגדוד ב-5 מכשירי מ.ק. 20 בלבד.
בליל ה-12/13 ביולי יצאה פלוגה מגדוד 55 של גבעתי לפעולת הטרדה לאזור המערך הצפוני של הצבא המצרי באשדוד. לצורך פעולה זו התקבלו לראשונה שני מכשירי מ.ק. 20 כאשר אחד עמד לרשות המג"ד ושני לרשות מפקד הפלוגה. הקשר בין המ"פ לשאר המחלקות בוצע באמצעות רצים.
במרחב חטיבת הנגב צוידו חלק מהיישובים במכשיר זה. (ראו תמונה משמאל - המכשיר של קיבוץ בארי).
הדור הבא.
מכשיר המ.ק. 20 שימש את צה"ל עד תחילת שנות ה-60 כאשר הוחלף במכשיר קטן וקל יותר בעל תכונות משופרות: מ.ק 10.
את מכשיר המ.ק. 10 החליף בשנות השבעים המכשיר מ.ק. 77.
לקריאה נוספת.
זיוה ארבל, הנערה עם האקדח, ספריית הפועלים, 1999.
אוויר דחוס
אוויר דחוס הוא אוויר שנדחס ללחץ הגבוה מלחץ אטמוספירי, ומשמש בדרך כלל ככוח מניע - כאמצעי הנעה למכשירים מכניים בתעשייה ובתחבורה, או כאמצעי לפיזור חלקיקים בכוח רב. דוחסים אוויר לצרכים אלה מאחר שזמינותו בלתי מוגבלת (ואין צורך לשלם בעבור השימוש בו), הוא אינו רעיל, אינו מזהם ואינו דליק כחלופות אחרות. החיסרון העיקרי בשימוש באוויר דחוס הוא שבלחצים הנמוכים יחסית בהם משתמשים בו (כעשרה בר) הוא אינו נוזלי ונפח האחסון שלו גדול. לכן, ביישומים בהם נדרש נפח גדול של אוויר דחוס מותקנת לרוב משאבה בצד מיכל האחסון, שדוחסת את האוויר למיכל כשהלחץ בו יורד.
במדינות אירופה, 10% מכל המכשור הנמצא בשימוש בתעשייה מונע על ידי אוויר דחוס.
שימושים.
אוויר דחוס משמש למטרות רבות ומגוונות כגון:
כל השלום
כל השלום היא תחנת רדיו ישראלית-פלסטינית המשדרת
בעברית, בערבית ובאנגלית ומקדמת על פי הצהרתה "רעיונות של שלום, כבוד הדדי, דו קיום, פלורליזם, צדק וסולידריות חברתית". כמו כן, הרדיו "מסקר את פעילותם של ארגוני שלום ישראלים ופלסטינים ומשמש במה לקולות אלטרנטיביים, שאינם מקבלים ביטוי באמצעי התקשורת הקיימים". התחנה משדרת 24 שעות, ושידוריה כוללים ראיונות, תוכניות אקטואליה, תרבות, לימוד שפה, תוכניות נוער, ספורט ומוזיקה.
היסטוריה.
היוזמה להקמת התחנה החלה ב-2003 כהמשך לתחנת קול השלום של אייבי נתן. הפרויקט הוא יוזמה משותפת של הארגון הפלסטיני "בילאדי" ו"המרכז היהודי-ערבי לשלום" בגבעת חביבה. מנהלי הערוץ הם מייסה בראנסי-סניורה (נכדתו של חנא סניורה) ומוסי רז. הרדיו בבעלות משותפת של "קרן חבצלת" של השומר הצעיר ותנועת בילאדי בראשות חנא סניורה. מנהל התוכן הישראלי ברדיו הוא העיתונאי רן אדליסט.
התחנה משדרת 24 שעות ביממה בשלוש שפות: עברית, ערבית ואנגלית באינטרנט מוזיקה, חדשות ואקטואליה מאולפנים ברמאללה ומשכונת שייח' ג'ראח שבמזרח ירושלים אל מדינות המזרח התיכון. עד שנת 2011 שידרה בתדר 107.2 FM, שידורים שנקלטו בישראל וברשות הפלסטינית זאת על מנת להניע דו-שיח דו-צדדי, ישראל-פלסטיני. אך משטרת ישראל ומשרד התקשורת הפסיקו את שידוריה בטענה שם משודרים באופן פיראטי. מנהלי הרדיו טוענו שהמשדרים שלהם, המצויים בשטחי הרשות הפלסטינית, אינם כפופים לחוק הישראלי כי אם לזה הפלסטיני, ולכן אין למשרד התקשורת סמכות לסגור אותו.
עתירה לבג"ץ נגד סגירת התחנה נדחתה ומאז היא משדרת רק באינטרנט.
מרקסיסט
יעקב ישראל דיהאן
טלפון שדה EE-8
טל 8 (נקרא בצבא האמריקני EE-8) הוא מכשיר טלפון שדה אמריקאי ששמש לתקשורת בקשר קווי.
המכשיר פותח בתקופת מלחמת העולם השנייה ושימש את הצבא האמריקאי באותה תקופה עד לשלהי מלחמת וייטנאם.
מכשירי טלפון השדה הראשונים פעלו כבר בתקופת מלחמת העולם הראשונה. אולם את הדחיפה הגדולה לפיתוח ולהפצת המכשיר עשה הצבא האמריקני בתקופת מלחמת העולם השנייה.
מבנה והפעלה.
המכשיר פעל על סוללות בנות 1.5 וולט וכן בעזרת מחולל שגרם לצילצול בצד השני של הקו.
הטלפון נישא בתוך נרתיק עור עבה שהוחלף בהמשך לברזנט וב-1967 לניילון. הטלפון תוכנן לפעול על בטריות באופן עצמאי וכן על סוללות משותפות ממכשיר אחר. טווח הדיבור והצילצול היה תלוי בסוג החוטים, מצב החוטים (לח, יבש, לוהט וכדומה), וכן תלוי אם החוטים היו מונחים על האדמה או באוויר.
בשימוש בסוללות עצמאיות טווח הדיבור היה למרחק של 20–31 ק"מ, טווח שהתאים לדרישות חיל הקשר האמריקני. הטלפון נתון בתוך נרתיק מעור עבה וקשיח. שני הדגמים EE-8A וכן EE-8B שונים מהדגם המקורי EE-8 בכך שבדגמים אלה מכסה העור חתוך כך שמאפשר מקום לשפופרת להיות מוצבת על המפסק הקפיצי שמנתק את המעגל ואת האפשרות לדבר.
בחלקו העליון של המכשיר נמצאת קופסת החיבורים אליה ניתן בקלות ובמהירות לחבר את החוטים. לידה נמצא המפסק. על המפסק מונחת השפופרת. משקל השפופרת גורם לו להיות לחוץ ולהישאר במצב פתוח. הרמת השפופרת גורמת להתרוממות המפסק ולסגירת מעגל ואז ניתן ליצור קשר. בתוך המכשיר נמצא מחולל שמופעל באמצעות ידית קטנה בצידו הצר של המכשיר. סיבוב המחולל יוצר מתח של 90–100 וולט בתדר של 20 הרץ.
המכשיר הופעל בדרך כלל כיחידת קצה שהתחברה למרכזיית טלפון קצה בת 6 קווים מסוג BD-71 או למרכזיית טלפון שדה בת 12 קווים מסוג BD-72
פרטים טכניים
מלחמת העולם השנייה.
תנאי החום והלחות של זירת האוקיינוס השקט הכתיבו ליצרנים לספק לזירה זו טלפונים באריזת ברזנט עבה. (ראו תמונה משמאל).
מלחמת העצמאות.
המכשיר הובא לארץ בתחילת 1948 ושימש לקשר בין מערך עמדות במשלטים, מערכי עמדות בקיבוצים ועוד.
ככלל, הצבת טלפונים בעמדות שהיו בהיקף מערכי הגנה במשלטים ובקיבוצים היווה תשובה טובה מאוד לקשר הפנימי. אולם המכשירים היו בצימצום והיה מחסור רב בהם. כך למשל לא בכל העמדות בהיקף ההגנה של קיבוץ נגבה היו טלפונים והקשר נעשה והושלם באמצעות רצים. על מנת לאפשר מערכת תקשורת תקינה בכל מערך של עמדות עם מספר טלפונים הייתה במקלט המטה מרכזייה שהופעלה על ידי קשרים וקשריות. מערכת כזאת למשל הייתה בקיבוץ יד מרדכי. הייתה זו מרכזיית טלפונים פשוטה עם 12 שלוחות.
החיסרון הגדול של המערכת היה בכך שהקשר היה תלוי בחיבור זוג חוטים שנמתחו מהמרכזייה לכל השלוחות. חוטים אלה שהיו מונחים על האדמה או שהוטמנו בעומק לא רב, היו פגיעים מאוד להפצצות ונותקו פעמים רבות באותם יישובים שהותקפו.
הטלפון שימש את צה"ל עד שלהי שנות השישים. בשלב זה הועבר להגנה המרחבית עד שיצא כליל מהשרות עם הכנסת טלפון השדה האמריקני מסוג TA-312/PT. למרות זאת ניתן היה למצוא את הטלפון הזה ביחידות צה"ל עד סוף שנות השבעים.
כמו כן היו בשימוש יחידות צבאיות וקיבוצים בתש"ח בכמויות קטנות גם טלפונים מתוצרת בריטית מסוג טלפון שדה בריטי DMK-V. זה היה הטלפון הנפוץ ביותר ביחידות הבריטיות במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדגם שהחליף בצבא האמריקני ובצה"ל את טלפון ה-EE8 היה טלפון שדה TA-312.
סעודת יתרו