במשך שנים רבות ניסו אמנים רבים לעבד את הרומן האפי לאופרה, אך רק בשנת 1976 הרים אלן בובליל את הכפפה. הוא קרא לשותפו קלוד-מישל שנברג לקרוא את הספר, ואחר הם החלו במלאכה. אחרי שנתיים של עבודה הם הוציאו תקליט קונספט באורך של שעתיים. האלבום זכה להצלחה גדולה ובשנת 1980 הועלתה ההפקה הראשונה של המחזמר "עלובי החיים" בצרפתית.
המחזמר זכה להצלחה מסחררת אך הציג רק 100 פעמים, משום שהתיאטרון התחייב להפקות אחרות.
בברודוויי ובווסט אנד.
במאי אנונימי יחסית בשם פיטר פארגו הקשיב להקלטה הצרפתית והתאהב בה. הוא קרא לחברו קמרון מקינטוש להקשיב להקלטה. קמרון התאהב גם כן מיידית ושניהם התחילו במלאכת התרגום. ההפקה עלתה בווסט אנד בשנת 1987 וזכתה גם היא להצלחה מסחררת וענקית. המחזמר המקורי רץ ברציפות בווסט אנד מאז.
בברודוויי ההפקה עלתה לראשונה בשנת 1987 וירדה מן הבמות בשנת 2003. חודשה בשנת 2006 ושוב ב-2014.
עיבוד קולנועי.
בשנת 2012, הבמאי טום הופר (נאום המלך) ואלן בובליל הפיקו את הסרט המבוסס על המחזמר. הסרט עטור כוכבים הוליוודים כגון יו ג'קמן, ראסל קרואו, אן האת'וויי, הלנה בונהם קרטר, סשה ברון כהן ואמנדה סייפריד. אך גם מביא לקדמת הבמה שחקנים חדשים יחסית כגון אדי רדמיין, סמנתה בארקס וארון טבייט. הסרט זכה גם הוא להצלחה גדולה והרוויח כ-400 מיליון דולר בקופות.
משקל (מוזיקה)
משקל (בלועזית: מֶטרוּם) הוא מונח במוזיקה המתאר את ארגון הפעמות בקבוצה (הנקראת תיבה) בעלת מספר קבוע של פעמות והטעמות, החוזרת במהלך היצירה המוזיקלית. המשקל בא לידי ביטוי בכך שחלק מהפעמות מודגשות (או מוטעמות), וחלק אחר מוחלשות. במוזיקה המערבית, המשקל מצוין (בתיווי) על פי "חתימת זמן". למעשה, המילה "משקל" מתארת את הקונספט הכללי של מדידת יחידות קצביות, אך בשפה המדוברת הוא משמש גם לקביעה ספציפית של מקצב של יצירה מסוימת. לדוגמה: "היצירה הזו כתובה במשקל של 4/4 (ארבעה רבעים)".
מקורו של המשקל וחשיבותו.
מקורו של המשקל בהליכה של בני אדם ובריקודים, בהם שמו לב האנשים שמנגנים או רוקדים שיש צעדים כבדים יותר וצעדים קלים יותר במשך הריקוד החוזרים על עצמם באופן חוזר ונשנה. כל פעם שבא צעד כבד, הוחלט שתתחיל תיבה חדשה. בתקופות מאוחרות יותר, הרעיון השתנה מעט ונוספו כלים ריתמיים כמו סינקופות.
לתיבה במוזיקה המערבית שתי מטרות מרכזיות: האחת, תחימת מספר פעמות (המכילות תווים) לתוך "בלוק" אחד; השנייה, חלוקת פראזות (משפט מוזיקלי) ל"בלוקים" המרכיבים אותן. המשקל עשוי להוות תוכן מוזיקלי, כאשר הוא משנה את הפעמות המודגשות בכל תיבה ומכתיב את ה"רגש" שבו ינוגן הקטע. בנוסף, לאדם שאינו בעל השכלה מוזיקלית, המשקל מאפשר לרוב להבחין במרכז הצלילי של היצירה.
סוגי משקלים.
משקלים פשוטים.
במוזיקה המערבית ישנם סוגים מוגדרים של משקלים. להלן הנפוצים שבהם:
המשקל המשושה הנפוץ הוא שש שמיניות. זהו בעצם משקל זוגי כאשר כל תיבה מכילה שלוש שמינות. דוגמה למשקל זה יש בשירי הטרנטלה ("יש בחיפה חתיכה...").
משקלים מורכבים.
בנוסף, קיימים גם משקלים מורכבים יותר ונפוצים פחות, בעיקר בשל היותם א-סימטריים. משקלים אלה נפוצים בעיקר במוזיקה ערבית, במוזיקת הג'אז, ברוק מתקדם וכן במוזיקה קלאסית של המאה ה-20. להלן מספר משקלים כאלה:
ניתן לזהות בשירים שונים גם משקלים מורכבים יותר, כגון מקצב 13 שמיניות (בחלוקה של 3-3-3-4), המופיע בפתיחת השיר "Golden Brown" של The Stranglers. קיימים גם שירים בהם המשקל משתנה תכופות במהלך השיר, כגון השיר "אגדה יפנית" שכתב אהוד מנור והלחין אריאל זילבר.
בעבר, היה נהוג שהמשקל ביצירה מסוימת נשמר לאורך כל היצירה, אך במוזיקה המודרנית ניתן לזהות שירים או יצירות בהם כל מקטע הוא בעל משקל שונה. לדוגמה:
המשקל בתיווי.
בתיווי, המשקל מתורגם לשבר הנכתב בתחילת המקטע המוזיקלי. רוב המוזיקה הפופולרית כתובה ומנוגנת במשקל 4/4 (המייצג משקל מרובע), 2/4 (המייצג משקל זוגי) או 6/8 (המייצג משקל משושה). במוזיקה הקלאסית המסורתית נהגו לדבוק במשקלים כמו 4/4, 3/4 ו-6/8, לעיתים גם נראו וריאציות של המשקלים האלה כמו 3/2 או 6/4. בימי הביניים, בניסיון להלל או לשבח את השילוש הקדוש, היה נהוג להשתמש במשקלים משולשים שסימנו אותם בעיגול שלם, זאת בניגוד למשקלים זוגיים שסומנו בעיגול לא שלם. כיום, נהוג לסמן את המשקל 4/4 על ידי עיגול לא שלם ואת המשקל 2/2 בעיגול לא שלם עם שני קווים שחוצים אותו. בג'אז מסורתי נהוג להשתמש במשקל 4/4, אך לעיתים נעשה שימוש גם ב-3/4 (ג'אז וואלס).
MP40 (ראשי תיבות מגרמנית: Maschinenpistole 40, "תת-מקלע 40"; ידוע גם בשם "שמייסר") הוא תת-מקלע הגרמני הסטנדרטי שהיה בשימוש במלחמת העולם השנייה. הנשק עוצב בשנת 1940 על ידי היינריך פולמר, וזכה לכינויו הנפוץ "שמייסר" בקרב חיילי בעלות הברית על שמו של הוגו שמייסר אשר למרבה האירוניה לא היה לו חלק בתכנון הנשק, אלא עזר בעיצוב הגרסה MP41 (ישנן מספר סברות לשאלה מדוע הוגו שמייסר זכה לקבל את הכינוי לנשק זה).
נשק זה היה אחד מכלי הנשק המועדפים על קציני האס אס בזכות גודלו הקטן וקצב היריה המהיר שלו. נחשב לחדשני מאוד עקב השימוש שנעשה בייצורו בעיקר בחלקי מתכת ופלסטיק. כתוצאה מכך הנשק היה זול ליצור מפני שחלקיו יוצרו על ידי מכונות.
חיקויים ושימוש לאחר המלחמה.
עיצוב ה-MP40 נתן השראה ובחלק מהמקרים הועתק לתת-מקלעים שונים כמו:
ה-MP40 היה בשימוש לאחר מלחמת העולם השנייה כתת-המקלע הסטנדרטי בצבא הישראלי. הוא נשאר תת-המקלע הרשמי של הצנחנים בצה"ל עד שנת 1956 כאשר הוחלף על ידי העוזי.
התבדלות
התבדלות (בלועזית: איסוֹלַציוניזם) היא גישה של קבוצה חברתית (שבט, קבוצה אתנית, דת או מדינה) המעדיפה להסתגר או לסגור את שעריה (להגירה) כדי לשמר את תרבותה משינויים תרבותיים או דמוגרפיים. מטבעה, ההתבדלות מצמצמת את הפתיחות ושיתוף הפעולה עם גורמים שונים בסביבתה.
לפעמים משתמשים במונח בדלנות או בדלנות מדינית לתיאור גישה זו, אבל המונח "בדלנות" מתייחס לגישה אחרת (בלועזית: סֶפָּרָטיזם).
התבדלות בינלאומית.
במישור היחסים הבינלאומיים, התבדלות היא מדיניות הדוגלת באי-מעורבות של מדינה בבריתות עם מדינות אחרות. רוב המדינות חסרות את הכוח להתמיד במדיניות כזו לאורך זמן.
שני המקרים הידועים ביותר של התבדלות הם שווייץ, שבמשך מאות שנים ועד לימינו אלה נוקטת מדיניות בדלנית, וארצות הברית, שעד מלחמת העולם השנייה החזיקה רשמית בעמדה זו למעלה ממאה שנים קודם לכן, כאשר הנשיא מונרו הכריז על כל יבשת אמריקה כמחוץ לתחום לכל מעצמה אירופית.
הפילוסוף עודד בלבן מאוניברסיטת חיפה הציע בספרו "Politics and Ideology" מטא-תאוריה פוליטית (המכונה "בלבניזם") המחלקת את הפוליטיקאים למתבדלים ומשתלבים.
התבדלות בארצות הברית.
מאז מלחמת העצמאות האמריקאית, השפיעו הזרמים הבדלניים מאוד על הדיפלומטיה האמריקאית. אך הביטוי של מדיניות זו החל בשנת 1823, אז הכריז הנשיא ג'יימס מונרו על דוקטרינת מונרו. מונרו קבע כי "במלחמתן של המעצמות האירופאיות, בעניינים הנוגעים להן עצמן, לעולם לא נשתתף, ואין זה תואם את מדיניותנו לעשות כך. רק כאשר זכויותינו מופרות או נתונות בסכנה חמורה, רק אז נתכונן להגנתנו".
ואכן, במהלך רוב המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20 הצליחה ארצות הברית לשמור על מדיניות זו ולא להתערב במלחמות פנים-אירופאיות. מעטות המדינות שהצליחו לשמור על התבדלות לאורך תקופה כה ארוכה. היסטוריונים מצביעים על מיקומה הגאוגרפי של ארצות הברית כגורם שאיפשר לה להצליח בכך.
השאלה מתי בדיוק חדלה הדוקטרינה מלהתקיים שנויה במחלוקת. יש שיציינו את מלחמתה של ארצות-הברית עם ספרד ב-1898, כתוצאה משאיפות אימפריאליסטיות לכיבוש הפיליפינים, כציון-דרך. אחרים מציינים את מלחמת העולם הראשונה, בה אוימה מדיניות הבדלנות על ידי מלחמת הצוללות חסרת האבחנה של גרמניה (ראו: מברק צימרמן). עובדה זו עזרה לנשיא וודרו וילסון לשכנע את עמו להיכנס בסוף למלחמה, ועקב כך שלחה ארצות הברית חיל משלוח גדול לאירופה, התערבות שהיטתה את מאזני הלחימה כנגד מעצמות המרכז ותרמה לניצחון מדינות ההסכמה במלחמה. בתום המלחמה הכריז וילסון על החלפתה של דוקטרינת מונרו בדוקטרינת וילסון, התומכת במעורבות פעילה של ארצות הברית במערכת הבינלאומית ובחבר הלאומים, אך מבחינה מעשית חזרה ארצות הברית לעמדתה הבדלנית וברוח זו הקונגרס אף מנע את כניסתה של ארצות הברית לארגון חבר הלאומים שאותו הגה הנשיא.
רק המתקפה היפנית בפרל הארבור בשנת 1941, שהביאה להצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, ניפצה סופית את מדיניות ההתבדלות של ארצות הברית, שהחלה להיקרע בתקופת האמנה האטלנטית, ולאחר מעורבותה במלחמה זו המשיכה להיות מעורבת כמעצמה במערכת הדיפלומטית העולמית על פי העקרונות שנוסחו בידי הנשיא טרומן.
מאז מלחמת העולם השנייה ארצות הברית הייתה שחקנית מרכזית בשני קונפליקטים בין-לאומיים רחבי היקף, המלחמה הקרה מסוף מלחמת העולם עד 1991 והמלחמה בטרור מ-2001 עד היום.
כיום קיימים כוחות פוליטיים אמריקאיים מכל רחבי הקשת הפוליטית הקוראים לחזרה למדיניות של התבדלות: מפרוגרסיביים (ראלף ניידר) ועד שמרנים (פט ביוקנן). המפלגה הבולטת ביותר בתחום זה היא המפלגה הליברטריאנית.
קרקלה
מַרְקוּס אוֹרֶלְיוּס אַנְטוֹנִינוּס (בלטינית: Marcus Aurelius Severus Antoninus Augustus), המכונה קַרַקַלָּה (Caracalla; 4 באפריל 188 – 8 באפריל 217), היה קיסר רומא משנת 211 ועד למותו.