ב-28 באוקטובר 2013 חתם דייוויס בפילדלפיה 76'. משחק ה-NBA הראשון שלו היה ב-2 בנובמבר 2013 נגד שיקגו בולס, והוא קלע שתי נקודות בשתי דקות משחק. ב-18 בינואר 2014 הוא שבר את הזרת הימנית, ונדרש לניתוח וחודש של שיקום.
ב-5 בנובמבר 2014, קלע דייוויס שיא קריירה של 20 נקודות בהפסד 89–91 לאורלנדו מג'יק.
ברוקלין נטס (2014–2015).
ב-11 בדצמבר 2014, דייוויס הועבר בטרייד לברוקלין נטס בתמורה לאנדריי קירילנקו, חורחה גוטיירז, בחירת הדראפט בסיבוב השני של הנטס ב-2020 והזכות להחליף בחירות סיבוב שני ב-2018. ב-6 בינואר 2015, הנטס ויתרו עליו לאחר שהופיע בשבעה משחקים.
אלאן שאלון (2015).
ב-12 בינואר 2015, דייוויס חתם באלאן שאלון מהליגה הראשונה של ה-LNB הצרפתית לשארית עונת 2014/15 וסייע לקבוצה להעפיל לפלייאוף הליגה.
פלקנסטרו וארזה (2015–2016).
באוגוסט 2015 חתם דייוויס בפלקנסטרו וארזה מליגת העל האיטלקית לעונת 2015/16.
מונקו (2016–2017).
ביולי 2016 חתם דייוויס במונקו מליגת העל הצרפתית וליגת האלופות.
ז'לגיריס קובנה (2017–2019).
בקיץ 2017 שיחק דייוויס בטורניר ה-TBT ב"טים פרדט". הוא קלע 20 נקודות ולקח שבעה ריבאונדים במשחק הסיבוב הראשון של הקבוצה, אותו הפסידו לטים יוטה 100–97.
ב-23 ביוני 2017, דייוויס חתם על חוזה של שנה עם אופציה לשנה נוספת בז'לגיריס קובנה הליטאית מליגת העל הליטאית והיורוליג. במהלך שתי העונות שלו בז'לגיריס, דייוויס עזר לקבוצה להשיג הצלחה רבה, במיוחד ביורוליג. ב-9 במאי 2019, דייוויס נבחר לחמישיית העונה ביורוליג לעונת 2018/2019, והפך לשחקן ז'לגיריס הראשון שזוכה בפרס זה 15 שנים מאז ארווידאס סאבוניס ב-2004.
ברצלונה (2019–2022).
ב-4 ביולי 2019, דייוויס חתם על חוזה לשנתיים במועדון הספרדי ברצלונה, מליגת ה-ACB והיורוליג. במשחקו השני בלבד בקבוצה, רשם דייוויס 24 נקודות ו-11 ריבאונדים בניצחון 95–87 על סאסקי בסקוניה.
אולימפיה מילאנו (2022-הווה).
ב-24 ביוני 2022 חתם דייוויס באולימפיה מילאנו האיטלקית מהסרייה א' והיורוליג.
קריירה בנבחרת הלאומית.
במקביל למעבר שלו לברצלונה, קיבל דייוויס דרכון אוגנדי, מכיוון שלפי הסכם קוטונו שחקנים אפריקאים אינם כפופים לאותן מכסות מגבילות בליגת העל הספרדית כמו שחקנים אמריקאים. כחלק מההסדר, ברצלונה הסכימה לשחרר את דייוויס לשחק בנבחרת אוגנדה, ובנובמבר 2021 הוא שיחק בשלושה משחקי מוקדמות מונדיאל 2023 בבנגולה.
חיים אישיים.
דייוויס הוא חבר בכנסייה המורמונית. הוא התחתן עם לנזי קוויסט בינואר 2015. יש להם בת, שנולדה בקיץ 2016.
גונסקירכן (מחנה ריכוז)
מחנה הריכוז גונסקירכן (בגרמנית: KZ-Außenlager Gunskirchen) הידוע רשמית בשם Wels II, היה אחד מתתי המחנות הקטנים יותר של מחנה הריכוז מאוטהאוזן בגרמניה הנאצית בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה. למרות שלא הוקם כמחנה עבודת כפייה או מחנה השמדה, הוא עדיין גבה אלפי קורבנות במהלך קיומו הקצר.
מיקומו.
המחנה היה ממוקם במחוז אוברדונאו (Oberdonau), כלומר במחוז דנובה העילית ברייך השלישי (כיום באוסטריה בשם אוסטריה עילית), ליד העיירה ולס, דרומית מערבית ללינץ, בין העיירה גונסקירכן לבין אדט שבלמבך. שטחו היה מכוסה ביער אורנים צפוף, ומכאן כונה גם "ולדאגר"; (Waldlager), כלומר "מחנה יער" והיה מוקף בגדרות תיל ובמגדלי שמירה.
היסטורִיה.
Wels II, תת-המחנה האחרון של מערכת מחנות הריכוז מאוטהאוזן, נוסד ב-27 בדצמבר 1944, ובהנחייתו של אוגוסט אייגרובר הגאולייטר (מנהל מחוז) של דנובה העילית. המחנה החל להיבנות על ידי 500 אסירים. הוא נפתח רשמית ב-12 במרץ 1945. מספר העצורים בתחילת אפריל היה 2020. כאשר הופעל ב-13 באפריל 1945, הושלם ה"מחנה היער" רק באופן חלקי, למשל לא נבנתה מערכת מים.
השימוש בו הוצדק בסופו של דבר על ידי המצב הצבאי הגרמני. עקב התקדמות הכוחות הסובייטים, הגרמנים העבירו תחילה מערבה את השבויים שנותרו בחיים באושוויץ ובמחנות ריכוז אחרים, כולל מאוטהאוזן והסביבה. מסוף מרץ, בנו עובדי כפייה יהודים-הונגרים חלקים מסוימים של מה שנקרא "עמדת ההגנה של הרייך הגרמני". אלה היו בעיקר מה שנקרא יהודים "מושאלים" וכללו המוני יהודים הונגרים שנמסרו ל-SS על ידי ההונגרים באמצעות צעדות מוות בודפשט-הדיישהאלום (סתיו 1944) וכן כללו האסירים גם אנשי שרות העבודה לשעבר (עובדי כפייה של יהודים הונגרים עבור הצבא ההונגרי שכבר התפרק אז).
עד מהרה התמלא באסירים "מחנה האוהלים" (Zeltlager) של המחנה הראשי במאוטהאוזן, שהוקם בדצמבר 1944. יהודים אלה עברו עינויים קשים עד לשם. ב-14 באפריל 1945 החליטה הנהגת המחנה לשלוח את החדשים שהגיעו למאוטהאוזן למחנה גונסקירכן. הראשונים, 5,000 איש בערך, יצאו ב-16 באפריל בצעידה ממאוטהאוזן. הקבוצה השנייה ב-26 באפריל, השלישית ב-28 באפריל (לפי מקורות אחרים, הצעדות הגיעו למחנה ב-16, ב-18 וב-24), כולם ברגל. המסע הארוך של 55 ק"מ מהמחנה הראשי נערך בשלושה, שלושה וחצי ימים, עם מעט מאוד מזון. הסוהרים שליוו את הצעדות ירו במקום באסירים שהתמוטטו מעייפות.
קבוצות עבודת כפייה נשלחו גם ישירות לגונסקירכן מבלי להגיע תחילה במאוטהאוזן. בסוף אפריל, אוכלוסיית הכלואים במחנה מוערכת בעשרת אלפים והיא כללה על פי רוב יהודים הונגרים. סבולץ' סיטה, החוקר ההונגרי בנושא, מחשיב את 15 000 האנשים שפרסם החוקר האוסטרי הנס מרשאלק כמוגזמים).
ביער האורנים נבנו 13 צריפים בשטח של 800 מ"ר כל אחד. לפי מקור אחר, באפריל עמדו רק 6–7 צריפים גמורים למחצה (עם רצפות קרקע ואבן) ושני צריפי עזר נוספים. מגורשי הקבוצות שהגיעו בזה אחר זה נדחסו לתוך צריפים אלה, ובהם גם יותר מאלף נשים וילדים.
תנאי החיים היו גרועים במיוחד. האסירים ישבו על האדמה הבוצית שהייתה מכוסה במחטי אורן או שכובים זה על גבי זה בצריפים. הרעב הפך לקבוע. פעם ביום הביאה משאית כיבוי את מי השתייה למחנה כ-1500 ליטר בלבד והוא חולק פעם ביום ממיכל זמני. הפרות של כללים נענשו לעיתים על ידי מניעת מי שתייה. במחנה הייתה מערכת אחת בלבד של בתי שימוש (20 תאי מחראות) והאסירים נאלצו לעמוד בתור שעות, מה שגרם לסבל במיוחד לאנשים הרבים עם מחלות קיבה, דיזנטריה וטיפוס. כל מי שיצא מהקו כדי להקל על עצמו נורה למוות מייד.
כבר לא הייתה עבודת כפייה במחנה, גם לא קרמטוריום וגם לא הוצאות להורג המוניות. רובם המכריע של האסירים מתו כתוצאה מרעב, צמא, מחלות, חוסר טיפול מינימלי ותשישות. המתים נקברו תחילה בקברי אחים, אך בסופו של דבר הגופות כבר לא נקברו והיו מוטלות על הארץ בכל מקום.
שחרור.
חיילים אמריקאים פינו את אזור וולס מהגרמנים ב-5 במאי 1945, אך נכנסו למחנה גונסקירכן יום קודם לכן. שומרי האס אס ברחו עד אז.
בזמן השחרור, האמריקאים תיעדו 5,419 ניצולים. ההערכה היא שביום (או בימים) לפני הגעתם, 3,000 איש כבר עזבו (ברחו) את שטח המחנה. מניין המתים בשלושת השבועות של קיום המחנה היה כנראה כ-4,000 עד שחרורו. נתונים מדויקים אינם ידועים.
לאחר שחרור המחנות של אוסטריה עילית, צוותי הבריאות של ארצות הברית עשו רבות כדי לטפל ולהבריא את האנשים השבורים פיזית ונפשית על ידי הקמת מחנות חולים ואספקת מזון ותרופות בכמויות גדולות. לא ניתן היה להציל רבים מהם. רוב האסירים החולים של גונסקירכן הושמו בבתי החולים הזמניים של העיירות הרשינג וולס. בין הסופרים היהודים-הונגרים נפטרו בהרשינג אנדור אנדרה גלרי זולטן קרמנדי. הסופרים גזה הגדוש ואנדרה וסי, היו בין ניצולי גונסקירכן.
ראפה מיר
רפאל מיר ויסנטה (בספרדית: Rafael Mir Vicente; נולד ב-18 ביוני 1997) המכונה בקצרה בשם ראפה מיר, הוא כדורגלן ספרדי, המשחק בעמדת החלוץ בסביליה מהלה ליגה.
קריירה.
קריירה מוקדמת.
מיר, יליד במורסיה, החל את הקריירה שלו ב-CD Javalí Nuevo. לאחר תקופה בה כבש 120 שערים ב-ElPozo Murcia FS, הוא החל לשחק בראנרו, בה כבש 57 ו-84 שערים בעונותיו בהתאמה לפני שהצטרף לברצלונה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים הבוגרת, ולנסיה ב', ב-1 במרץ 2015 בהפסד 1–2 לל'הוספיטלט. בסך הכל ערך 2 הופעות ליגה בקבוצה הבוגרת של המועדון בטרם נמכר.
וולברהמפטון וונדררס.
ב-3 בינואר 2018 חתם מיר בוולברהמפטון וונדררס מהצ'מפיונשיפ. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו שלושה ימים לאחר מכן בסיבוב השלישי של הגביע האנגלי מול סוונסי סיטי. ב-13 בינואר 2018 ערך הופעת בכורה בליגה בתיקו 0-0 מול בארנסלי.
ב-23 ביולי 2018 הושאל ללאס פאלמאס מהליגה הספרדית השנייה. ב-19 באוגוסט ערך הופעת בכורה בניצחון 0–2 על ראוס דפורטיו. ב-1 בספטמבר כבש שער בכורה בתיקו 1-1 נגד ריאל סרגוסה.
ב-30 ביולי 2019, חזר לצ'מפיונשיפ והושאל לנוטינגהאם פורסט. הוא ערך את הופעת הבכורה ב-3 באוגוסט בהפסד 1–2 לוסט ברומיץ' אלביון.
ב-13 בינואר 2020 הושאל לוסקה. הוא ערך את הופעת הבכורה ב-19 בינואר בתיקו 1-1 עם ריאל אוביידו. ב-25 בינואר כבש שער בכורה בניצחון 1–2 על דפורטיבו לוגו. בסך הכל כבש 22 שערים ב-56 הופכות ליגה בקבוצה.
סביליה.
ב-20 באוגוסט 2021 חתם על חוזה לשש שנים בסביליה.
ב-23 באוגוסט ערך הופעת בכורה בניצחון 0–1 על חטאפה. ב-22 בספטמבר כבש שער בכורה בניצחון 1–3 על קבוצתו לשעבר ולנסיה. ב-23 בנובמבר כבש שער בכורה במסגרת אירופית, כשכבש שער בניצחון 0–2 על וולפסבורג בליגת האלופות. בעונתו הראשונה בקבוצה רשם 10 שערי ליגה.
נבחרת ספרד.
מיר היה שותף לזכייה באליפות אירופה 2019 עם נבחרת ספרד עד גיל 21, ובמדליית כסף עם הנבחרת האולימפית באולימפיאדת טוקיו 2020.
חיים אישיים.
מיר הוא בנו של כדורגלן העבר מגין מיר.
מרק ברנשטיין
רייגן (סרט)