ההתיישבות באזור וינצ'סטר התחילה כבר בתקופה הפרהיסטורית, מאוחר יותר, בתקופת עידן הברזל המאוחרת, העיר הפכה לאופידום. אחרי שבריטניה נכבשה על ידי רומא, העיר נהייתה עיר הבירה של השבט המקומי, הידועים בתור הבלג'ים, עם גרמני-גאלי שחי בצפון גאליה על גדות נהר הריין שכבש חלקים נרחבים מדרום בריטניה.
העיר הייתה ידועה בשם ונטה בלגרום (Venta Belgarum), מה שאולי אומר "שוק" (Market) או "מקום המפגש של הבלג'ים". בתחילת המאה השלישית נבנו חומות אבן סביב וינצ'סטר.
בתקופה זו העיר השתרעה על שטח של 144 דונם, מה שהפך אותה לעיר החמישית בגודלה מבחינת שטח בבריטניה הרומאית.
התקופה האנגלו-סקסונית.
בשנת 686 הוחלפה וינצ'סטר כעיר הבירה של מחוז וסקס בכפר דורצ'סטר על התמזה (דה פקטו). הקדוש סויטהאן היה הבישוף של וינצ'סטר באמצע המאה התשיעית. הוא פוטר על ידי הדנים בשנת 860.
תוכנית הרחובות הסקסוניים שנקבעה על ידי אלפרד הגדול עדיין ניכרת: מערכת רחובות בצורת צלב, שמתאים לסטנדרטי בניית העיירות של היום.
העיר הייתה חלק מסדרה של ביצורים לאורך החוף הדרומי, שנבנו על ידי אלפרד הגדול להגן על הממלכה. חומות העיר מימי הביניים, שנבנו על החומות הרומיות העתיקות, נראות במקומות.
רק חלק אחד מהחומה הרומית המקורית נשמר. ארבעה שערים הוצבו בצפון, דרום, מזרח ומערב.
וינצ'סטר נשארה עיר הבירה של וסקס, ולאחר מכן של כל אנגליה, עד שקצת אחרי הכיבוש הנורמני על אנגליה, תואר הבירה נלקח מווינצ'סטר וניתן לעיר לונדון, שלימים הפכה לבירתה של כל הממלכה המאוחדת.
ספר יום הדין נערך בשלהי שלטונו של ויליאם הכובש, אך לא כיסה את העיר עצמה.
ימי הביניים וזמנים מאוחרים יותר.
בשנת 1141 פרצה בעיר שרפה קשה. אולם, ויליאם בישוף וינצ'סטר (1320-1404), שיחק תפקיד חשוב בשיקומה של העיר.
כבישוף של וינצ'סטר הוא היה אחראי לחלק גדול מהמבנה הנוכחי של קתדרלת וינצ'סטר, והוא ייסד את בית הספר שידוע בשמו- הקולג' של וינצ'סטר. בימי הביניים, העיר הייתה מרכז חשוב של סחר הצמר, לפני שהתחום נכנס לירידה איטית.
פעמון העוצר במגדל הפעמון עדיין נשמע ב-20:00 כל ערב. העוצר היה הזמן לכבות את כל מנורות הבית עד הבוקר.
צומת העיר ( של העיר) נבנתה במאה ה-15, וכוללת 12 פסלים של מריה הקדושה, ביחד עם קדושים אחרים בנצרות ואישים היסטוריים אחרים. כמה פסלים הוספו לאורך ההיסטוריה של המבנה.
בשנת 1770, תומאס דומר רכש את הבטרקרוס מאיגוד וינצ'סטר, מתוך כוונה להקים אותו מחדש בפארק קרנברי. כאשר פועליו של דומר הגיעו כדי לפרק את הבטרקרוס, אנשי העיר מנעו מהם מלעשות זאת, כש-"ארגנו מהומות במקום" על פי אנשיו של דומר.
הבטרקרוס עצמו שוחזר על ידי ג.ג. סקוט בשנת 1865, ועדיין עומד ברחוב הראשי. עכשיו הוא מונומנט רשום.
הסופרת ג'יין אוסטן מתה בוינצ'סטר ב-18 ביולי 1817 ונקברה בקתדרלה. המשורר הרומנטי ג'ון קיטס נשאר לגור בוינצ'סטר מאמצע אוגוסט ועד אוקטובר 1819.
קיטס כתב בוינצ'סטר את "Isabella", "St. Agnes' Eve", "To Autumn" ו-"Lamia". חלקים של "היפריון" והטרגדיה הפיוטית "אוטו הגדול" נכתבו גם הם בוינצ'סטר.
מידע נוסף.
מוזיאון העיר הממוקם בפינת רחוב גרייט מיניסטר והכיכר, מכיל מידע רב על ההיסטוריה של וינצ'סטר. המוזיאון היה אחד המוזיאונים הייעודיים הראשונים שנבנו מחוץ ללונדון.
מקומות אחרים בעלי עניין תרבותי כוללים את מוזיאון ווסטגייט (אשר מציג פריטים שונים של נשק), ומרכז משאבים היסטורי, המחזיק בשיאים רבים הקשורים להיסטוריה של העיר.
ממשל.
וינצ'סטר מיוצגת בבית הנבחרים על ידי סטיב בריין ממפלגת השמרנים. בבחירות הכלליות של 2010 ניצח בריין את מרטין טוד ממפלגת הליבור ב-5.4% יותר קולות בלבד.
אתרים בעלי חשיבות.
הקתדרלה.
קתדרלת וינצ'סטר, הקתדרלה הארוכה באירופה, נבנתה במקור בשנת 1079. היא מכילה ארכיטקטורה יפה מהמאה ה-11 עד המאה ה-16, והיא מקום הקבורה של רבים מהבישופים של וינצ'סטר (כגון ויליאם בישוף וינצ'סטר מוויקהאם), מלכים אנגלו-סקסונים (כגון אגברט מלך וסקס) ומלכים מאוחרים יותר כגון המלך קאנוט וויליאם רופוס, ואישים מפורסמים כמו ג'יין אוסטן. הקתדרלה הייתה מרכז צלייני חשוב.
הדרך הצליינית הארוכה מתחילה בוינצ'סטר ומסתיימת בקנטרברי. תוכנית הקתדרלה הישנה של וינצ'סטר (Old Minster) הייתה להתפרס על הדשא במתחם הקתדרלה. הקתדרלה החדשה (מקום הקבורה המקורי של אלפרד הגדול ואדוארד הזקן) עמדה בעבר לצד הקתדרלה הישנה.
בקתדרלה קיימות מקהלה לבנים ומקהלה לבנות ששרים באופן קבוע.
הקתדרלה מכילה מספר מבנים סגורים בעלי חשיבות היסטורית מהתקופה שבה הייתה מנזר. הקתדרלה הייתה מקום לידתו של ארתור, נסיך ויילס.
לא רחוק משם נמצא בית המשפט, בית עשוי קורות עץ מהמאה ה-15. מקום זה היה גם בית המשפט של הבישוף.
טירת וולוסי.
טירת וולוסי הייתה ארמונו של הבישוף הנורמני משנת 1110, אבל עמד באתר מבנה מהתקופה האנגלוסקסית הקודמת יותר. הארמון שופר על ידי הנרי דה בלואה בזמן שלטון האנרכיה של אחיו סטפן, מלך אנגליה. הטירה הייתה תחת מצור במשך כמה ימים. במאה ה-16, המלכה מארי טיודור ופיליפ השני, מלך ספרד שהו בטירה לפני חתונתם בקתדרלת וינצ'סטר. הטירה הרוסה כעת לחלוטין, אך מתוחזקת על ידי רשות המורשת האנגלית. הקפלה של הטירה שולבה בארמון חדש שנבנה ב-1680.
טירת וינצ'סטר.
וינצ'סטר ידועה באולם הגדול הנמצא בטירתה, שנבנתה במאה ה -12. האולם הגדול נבנה מחדש מתישהו בין 1222 ו-1235 ועדיין קיים בצורה זו. הוא מפורסם בזכות השולחן העגול של המלך ארתור, שהיה תלוי באולם מאז ימיו של המלך הנרי השמיני. בדיקות הוכיחו כי השולחן מתוארך למאה ה-13 ומכאן שלא נבנה בתקופת ארתור. למרות זאת הוא עדיין פריט היסטורי מעניין והוא מושך אליו תיירים רבים. השולחן לא היה צבוע במקור, אבל הוא נצבע בשנת 1522 לרגל ביקורם של קרל החמישי והנרי השמיני במקום. שמותיהם של 24 האבירים האגדיים החשובים ביותר של השולחן העגול נכתבו מסביב לקצה השולחן ומעל כיסאו של המלך ארתור. מול השולחן נמצאים "שערי החתונה" של הנסיך צ'ארלס. בשטח האולם הגדול נמצאת גינה מימי הביניים. למעט האולם, רק כמה שרידים שנחפרו מהמבצר שרדו. הבניינים הוחלפו בבית המלך הסמוך, הם שולבו בחצי האי באראקס שבו יש חמישה מוזיאונים צבאיים.
בית החולים סנט קרוס.
בית החולים הוקם על ידי הנרי דה בלואה בשנת 1130. הוא התחיל לפעול במאה ה-14 ועדיין פעיל. בית החולים נמצא בדרך הצליינית העתיקה לקנטרברי.
מבנים אחרים.
מבנים היסטוריים אחרים בוינצ'סטר הם: בניין העירייה שנבנה בשנת 1871 בסגנון גותי, בית החולים המלכותי של המפשייר שעוצב על ידי ויליאם בטרפילד וטחנת המים של וינצ'סטר שהונעה באמצעות נהר איצ'ן. הטחנה נהרסה ושוחזרה בשנת 2004, וכעת היא שייכת לקרן הלאומית.
על אף שווינצ'סטר נשארה ללא פגע אחרי הבליץ במלחמת העולם השנייה, כשלושים אחוזים מהעיר העתיקה נהרסו כדי לפנות מקום לבניינים מתאימים יותר לדרישות משרד מודרניות. מאז סוף שנת 1980 העיר ראתה החלפה הדרגתית של מבנים ברוטליים לאחר המלחמה למבנים מודרניים יותר.
וינצ'סטר בתרבות.
רמת ונטה בארץ אואטס שבאנטארקטיקה נקראת על שמה של העיר בתקופה הרומית.
לוחמת (סרט)
לוחמת (בגרמנית: Kriegerin) הוא סרט קולנוע גרמני משנת 2011 בבימויו של הבמאי הגרמני דייוויד וונדט (David Wnendt), העוסק בסיפורה של גלוחת ראש נאו נאצית בגרמניה, בכיכובה של השחקנית הגרמנייה אלינה לבשין.
עלילה.
סיפורה של מריסה מתחיל על ידי חינוכה הגזעני שקיבלה מהסבא אשר שירת כחייל במלחמת העולם השנייה בצבא הגרמני, עם השנים החולפות היא מפתחת אידאולוגיה קיצונית ומסתובבת בחברת גלוחי ראש נאו נאצים. בן זוגה בעלילה הוא נאו נאצי קיצוני אלים ביותר הסוחף את מריסה לחוויות אלימות נגד מהגרים ותושבים זרים בגרמניה, דבר הגורם למאסרו לזמן מה. במהלך הסרט נוצר קשר בין מריסה לרסול בחור צעיר ממוצא אפגני לאחר שזו תוקפת אותו ואת חברו בתאונת פגע וברח, מלווה ברגשות אשם עוזרת מריסה לרסול להתמודד עם קשיי היום יום יחד עם עזרה כספית למטרת הסעה לא חוקית דרך הים לשוודיה, שם מחכים קרובי משפחתו של רסול לאמצו אליהם כבן משפחתם. עם הזמן עובר במריסה שינוי בתפישת עולמה הקיצוני, ואט אט היא משנה את דרכיה הקיצוניות, ומתנערת מכל חבריה הקיצוניים.
פסטיבל הסרטים סאו פאולו.
הקרנתו הבכורה של הסרט נעשתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסאו פאולו בשנת 2011, שם זכתה השחקנית אלינה לבשין בפרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט.
אמנת סבאלברד
אמנת סבאלברד נחתמה ב-9 בפברואר 1920 בפריז, בין נורווגיה, ארצות הברית, דנמרק, צרפת, איטליה, יפן, הולנד, בריטניה ואירלנד. האמנה העניקה לארכיפלג סבאלברד מעמד משפטי בינלאומי, שכן עד אז הוא נחשב לשטח הפקר.
על פי האמנה, סבאלברד נמצאת תחת ריבונות נורווגית. אולם ריבונות זו מוגבלת במספר התניות. העיקרית בהן היא הזכות להתיישב במקום ולקיים פעילות כלכלית (בפועל בעיקר כריית פחם) הניתנת לאזרחי כל המדינות החתומות על האמנה. כמו כן סבאלברד הוכרה כאזור מפורז ונורווגיה מחויבת שלא להקים בה בסיסים ימיים וביצורים ולא להשתמש בה למטרות צבאיות.
ב-1925 נפתחה האמנה לכלל המדינות החברות בחבר הלאומים. כשהוקם האו"ם הועברה האמנה לפיקוחו ועד היום כל מדינה חברה באו"ם רשאית לחתום על האמנה.
דייב דבושר
דייוויד אלברט דבושר (נכתב גם: "דה-בושר"; באנגלית: David Albert DeBusschere; 16 באוקטובר 1940 - 14 במאי 2003) היה שחקן ומאמן עבר ב-NBA אשר שיחק בעמדת הפורוורד. הוא חבר ב-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA ובהיכל התהילה של הכדורסל על שם ג'יימס נייסמית'.
קריירת ה-NBA.