המשך פעילותו האקדמית.
בעשורים שעברו אחרי הרחקתו מארגון המיינסטרים של היהדות האורתודוקסית האנגלית "יונייטד סינאגוג", הייתה לרב ג'ייקובס עדנה בתחום כתיבת ספרי עיון וספרים פופולריים בנושאי יהדות. כתיבתו כוללת נגיעות בתחומי ידע רחבים כמו פילוסופיה של ימי הביניים, תאולוגיה, חקר התלמוד, השו"ת, הקבלה, המיסטיקה היהודית, והחסידות.
בשנת 1985 נקרא הרב ג'ייקובס על ידי חסידי חב"ד כעד מומחה בתורות החסידות במשפט הספרים, בסוגיה אם מתנות שמקבל אדמו"ר הן רכושו הפרטי או שייכות לכל החסידות. (ג'ייקובס אכן התמחה בתורת חב"ד, ופירסם בשנת 1966 ספר על חייו ותורתו של ר' אהרן מסטרשלה, תלמידו הגדול של בעל התניא).
לימד כמרצה אורח באוניברסיטת לסטר ובבית הספר ללימודי דת של אוניברסיטת הרווארד.
בדצמבר 2005, בסקר של העיתון "ג'ואיש כרוניקל" בקרב מנוייו, שבו השתתפו אלפיים קוראים, ד"ר גיי'קובס נבחר על ידיהם כ"יהודי הבריטי הגדול ביותר" ב-350 שנות ההיסטוריה של יהדות אנגליה. תגובתו של ג'ייקובס הייתה כי "זהו כבוד גדול בשבילו, אבל הוא מרגיש די מטופש".
זמן קצר לפני מותו בשנת 2006, הוא תרם את אוסף הספרים הגדול שלו לספריית לאופולד מולר שבמרכז אוקספורד ללימודים עבריים ויהודים.
נפטר בלונדון שבועיים לפני שמלאו לו 86 שנה.
יעקב ויידנפלד
הרב יעקב ויידנפלד (כתיב ביידיש: וויידענפעלד; ת"ר, 1840 – כ"א בשבט תרנ"ד, 1894) היה רבה של הרימאיליב שבגליציה.
קורותיו.
נולד בסטניסלב שבגליציה לרב אליעזר ויידנפלד, תלמידו של הרב יעקב לורברבוים מליסא ומחסידי החוזה מלובלין ורבי משה יהודה לייב מסאסוב. בצעירותו למד בישיבה המקומית בסטניסלב, בראשות רב העיר הרב משולם יששכר הורוביץ. נישא לרחל, בת הרב שבתי רפופורט, אב"ד דומברובה, צאצאו של רבי שבתי כהן, הש"ך.
במשך עשרות שנים כיהן כרבה של הרימאיליב. היה מחסידי הוסיאטין. נפטר בשנת תרנ"ד, בגיל 54.
בנו הרב דוב בריש, שכיהן כרבה של טשיבין, הקים בעירו את ישיבת כוכב מיעקב, על שם אביו. הישיבה חרבה בשואה. לאחר עלותו ארצה הקים הרב מטשיבין את ישיבת כוכב מיעקב בירושלים.
משפחתו.
בניו:
אחת מבנותיו, לאה, נישאה לרב שרגא פייבל טירקל. נכדם הוא השופט יעקב טירקל.
מינריאדה
מינריאדה (ברומנית: Mineriadă) הוא השם שניתן ברומניה לפעולות אלימות של המוני כורים שהגיעו לבוקרשט, לכיכר ויקטוריה ולכיכר האוניברסיטה כדי לדכא הפגנות המוניות נגד השלטון.
המינריאדות התחילו זמן לא רב לאחר המהפכה הרומנית, בתגובה לתסיסה ולהפגנות המוניות. יון איליאסקו הזמין את הכורים של עמק הז'יו לבוא לבוקרשט ולעזור בהשבת הסדר על כנו, ואלפים מביניהם באו מצוידים באלות ובכלי עבודה. הכורים הטילו מורא על המפגינים ואף הכו בם עד לפיזור ההפגנות. במהלך שנות התשעים של המאה ה-20 התקיימו שש מינריאדות, שלוש במהלך שנת 1990, אחת במהלך שנת 1991, ושתיים בשנת 1999.
השם "מינריאדה" נגזר מהמילה הרומנית ל"כורה": Miner (מינֶר).
חפרפרת הכיס
אריאל פלקסין
אריאל פלקסין (נולד ב-4 באפריל 1981, ברחובות) הוא עיתונאי, פובליציסט וסאטיריקן ישראלי.
ביוגרפיה.
פלקסין הוא בוגר בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים. לאחר שירותו הצבאי החל לשמש כמבקר ספרים ואוכל בעיתון מקור ראשון. בהמשך כתב גם עבור כל העיר, מעריב, עכבר העיר ירושלים, מגזין Time Out ירושלים, ושימש ככתב כדורסל בפורטל ynet.
פלקסין נמנה עם צוות כותבי תוכניות סאטירה טלוויזיוניות שונות: עד כאן! (בה עשה גם הופעת אורח בעונה הראשונה), מדינת הגמדים, ח"י ברשת ועוד. במקביל, כתב למדורי סאטירה בהארץ ומקור ראשון.
מאז 2017, עובד פלקסין ב"כאן", תאגיד השידור הישראלי ומשמש כמבקר אוכל כשר באתר "הארץ".
יואל ולבה
ד"ר יואל וַלבֶּה (Walbe; 23 בספטמבר 1898, שפטיבקה, פלך ווהלין, רוסיה (אוקראינה) – 4 במרץ 1982, תל אביב) היה מלחין, מורה למוזיקה ומוזיקולוג ישראלי, איש העלייה השלישית. חיבר שירי ילדים ושירי חגים, שירים אמנותיים ומוזיקה קונצרטית. חתן פרס אלקוני ליצירה קולית לשנת 1955.
ביוגרפיה.
ולבה נולד בעיירה שפטובקה (Шепетовка) שבפלך ווהלין שבדרום-מערב רוסיה (באוקראינה), בנם של חיה-הינדה ושלום ולבה. כבר בגיל צעיר הראה נטייה למוזיקה, למרות התנגדות אביו. לאחר פרעות פטליורה חלה התעוררות ציונית בקרב הצעירים, ובשפטובקה התגבשה קבוצה שעלתה לארץ ישראל ב-1920.
ולבה עלה עם קבוצתו וקבוצות נוספות להתיישב ב"הר כנרת" (כיום ליד מעין עין פוריה), והקימו את קבוצת הר כנרת. המתיישבים נתקלו בקשיים רבים במקום והחלה עזיבה. ולבה עזב את המקום ב-1924 וניסה לפתח משק חקלאי קטן בחדרה, ללא הצלחה. עבד כשומר וכפועל בניין. ב-1925 התיישב בתל אביב.
השלים את לימודיו לקבלת תעודת בגרות, וקיבל שיעורי מוזיקה אצל המורה הדסה ביריביס.
שירו הראשון "שיר לשתיל" ("גם בעיר וגם בכפר...") פורסם ב-1927.
הוא הלחין כמאה שירים למילותיהם של מיטב המשוררים. משיריו המפורסמים: "שיר הספנים" ("הלכה ספינתי בלילה כחול"), "שיר השבת" ("עוד מעט ירד אלינו יום שבת הטוב") "הורה מדורה", "הורה סחרחורת" ועוד.
הלחין שירים רבים לילדים: "כד קטן", "סוכתי", "שה וגדי" ועוד.
עבד עשרות שנים כמורה למוזיקה בבית המדרש למורים וגננות ע"ש לוינסקי בתל אביב. לימד גם בבית הספר אחד העם בעיר. בשנים 1933–1937 נסע לווינה, שם השלים את לימודי המוזיקה בקונסרבטוריון. למד אצל האנס גאל ואריך ולטר שטרנברג.
לימים נסע שוב לווינה להשתלם כחוקר באקדמיה האוסטרית למדעים ובפקולטה למוזיקולוגיה של אוניברסיטת וינה, וב-1964 קיבל תואר דוקטור במוזיקולוגיה על הדיסרטציה "זמרת ישראל למקורותיה: פרקים בזמרה הדתית" ("Der Gesang Israels und seine Quellen‎. ein Beitrag zur Ausführung der religiösen Gesänge"). עבודתו עובדה לספר, שראה אור בשנת 1975.
ולבה חיבר גם יצירות קונצרטיות – שתי סימפוניות, יצירות קאמריות, יצירות למקהלה ותזמורת ועוד.
ב-1955 זכה בפרס אלקוני ליצירה קולית (המוענק במסגרת פרס אנגל) על ה"קנטטה לשבת".
יצירתו "שלישייה לפסנתר, כינור וצ'לו" זכתה בפרס אקו"ם ב-1984 (לאחר מותו).
בשנת 1931 נישא לצילה פולק, בוגרת גימנסיה רוסית, אחות בבית החולים הדסה בתל אביב (נפטרה ב-1973). בשנת 1935 נולדה בתם, אילה יפתח ולבה.
בראשית שנות ה-40 התגרשו השניים, ולאחר מכן נישא ולבה לעדינה קפלן (1910–1979), בתו של המחנך העברי ועסקן הציבור ישראל קפלן. בשנת 1946 נולד בנם, ישראל יובל.
ולבה התגורר ברח' זמנהוף בתל אביב.
נפטר ב-1982, ונקבר לצד אשתו בבית עלמין הדרום.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
ספריו.
תווים.
לאחר מותו:
מוריס וינצ'בסקי
מוריס וינצֶ'בסקי (וינטשבסקי) (ביידיש: מאָריס ווינטשעווסקי; באנגלית: Morris Winchevsky; 1856, יאנובה, רוסיה (ליטא) - 1932, ניו יורק) היה משורר יידיש חשוב, אידאולוג סוציאליסטי, עיתונאי ופולמוסן שהיה גם קומוניסט, מתרגם ליידיש ומסאי עברי. מראשוני הסוציאליסטים היהודיים.
ביוגרפיה.
נולד ביאנובה שליד קובנה, ברוסיה (ליטא), והתחנך וגדל בעיר קובנה, שאליה עברה משפחתו. למד ב'חדר' יחד עם המלומד א. מ. לונץ. המשיך ללמוד בבית ספר רוסי. בשנת 1870 עבר לעיר וילנה לשם לימודים בבית המדרש לרבנים שבעיר, אך לאחר זמן קצר שב לקובנה והתמסר לחילוניות, לסוציאליזם ואף לניהיליזם. בווילנה פרסם ב-1873 את מאמרו העברי הראשון בעיתון "המגיד". הוא הושפע משירו של י. ל. קנטור, שיר סוציאליסטי ראשון לשירה המהפכנית היהודית אז. לפרנסתו השתקע בעיר אוריול שברוסיה ועבד שם בפקידות. וינצ'בסקי למד גרמנית ורוסית תוך עבודתו, ופרסם מאמרים בהמגיד. בשנת 1875 שב לקובנה והצטרף לזמן קצר לתנועה החברתית הרוסית הנארודניקים.
בשנת 1877 יצא לעיר קניגסברג שבגרמניה ונפגש עם ראשוני הסוציאליסטים היהודים אלכסנדר פורט, משה לייב לילינבלום, אהרן שמואל ליברמן ואליהו וולף רבינוביץ'. וינצ'בסקי כתב לעיתונים הסוציאליסטיים "הקול" (בעברית), "קול לעם" (ביידיש) ועוד, מאמרים רבים, וייסד עם אחרים כתב עת לסוציאליזם יהודי בעברית בשם "אספת חכמים", 1877. לצורך עבודתו בכתב העת וכדי לחתום על שיריו בעילום שמו, בחר וינצ'בסקי בשם העט "בן-נץ". פעילותו נאסרה על ידי המשטרה הגרמנית, הוא נרדף נעצר ונכלא, ובסיוע ידידים יצא מקניגסברג לקופנהגן, ומשם המשיך לפריז וללונדון. כל העת כתב עברית ודבריו נתפרסמו אפילו בארץ ישראל, בכתב העת "חבצלת" שיצא בירושלים.
בשנות ישיבתו בלונדון התערה בחבורות הסוציאליסטים היידיים, הסב את שמו מ-וינצ'בסקי לכתיב יידי - וינטשבסקי, הפך את עיקר כתיבתו לכתיבה ביידיש, והחל להתרחק מהכתיבה בעברית. בשנת 1894 היגר לארצות הברית והיה בין ראשוני הסוציאליסטים היהודים באמריקה. הוא השתתף בפעילות פובליציסטית נרחבת, גם אצל האנרכיסטים ושב עת קצרה אל מקורו העברי-ציוני, עם הצהרת בלפור ב-1917. עם המהפכה הקומוניסטית ברוסיה הפך לאוהד מושבע של הקומוניסטים ושל ברית המועצות, ואפילו ביקר ביקור גדול ומסוקר שם בשנת 1924. עם שובו לארצות הברית בשנת 1925 נפרד מהממסגרות הסוציאליסטיות שפעל בהן וחבר למיעוט זניח של קומוניסטים יהודים בארצות הברית.
באחרית ימיו שב אל הכתיבה בעברית, השתתף בכתבי העת האמריקאים העבריים התורן והדאר, ואפילו כתב את טיוטת זכרונותיו בעברית. וינצ'בסקי נפטר בשנת 1932 ונקבר בניו יורק.
לאחר מותו של מוריס וינצ'בסקי, שלחו אלמנתו, בנו ובתו למערכות העיתונים היהודים באמריקה גילוי-דעת נגד הקומוניסטים האומר:
ספריו.
מכתביו של מוריס וינצ'בסקי נדפסו ביידיש כ-20 כרכים, ובהם מאמריו, שיריו מסותיו כתבותיו הסאטיריות הפיליטונים שלו וכו'.