נולד ב-9 בספטמבר 1899 בעיר בראשוב בדרום-מזרח טרנסילבניה, אז חלק מהונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית. עירו הייתה קרויה אז בהונגרית "בראשו" Brassó ובגרמנית "קרונשטאט". אביו היה הונגרי נוצרי קתולי, מורה לצרפתית בעל אותם השמות, גיולה הלאס האב, ואילו אמו מטילד הייתה בת למשפחת ורזאר (Verzár), משפחה ארמנית מיוחסת ומתבוללת בתרבות ההונגרית.
כשהיה בן 3, בשנת 1903, עברה המשפחה לגור במשך שנה בפריז, שם האב לימד בסורבון.
מאוחר יותר גיולה הצעיר, שאהב ציור ופיסול, למד באקדמיה לאמנויות של בודפשט. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה
התגייס ליחידת פרשים של הצבא האוסטרו-הונגרי ושרת בו לכל אורך המלחמה. אחרי סיום המלחמה, בדומה להרבה אינטלקטואלים
ששאפו לשינוי, הצטרף לכוחות השמאל הרדיקלי שהקימו בהונגריה את
הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הקיקיונית בהשראת הדוגמה הסובייטית. כלוחם בצבא של הרפובליקה, בעת מלחמת האזרחים נלקח בשבי על ידי הכוחות האנטי-מהפכניים וישב מספר חדשים במאסר.
בגלל "כתם" הפעילות הפוליטית הזאת לא יכול היה לקבל אשרת כניסה לצרפת כפי שביקש. בנסיבות אלה בשנת 1920 נסע לברלין ככתב של עיתונים הונגריים מטרנסילבניה וחידש שם את לימודיו באקדמיה לאומנות בשרלוטנבורג. בימים ההם הכיר
את הצלם בן ארצו, לאסלו מוהוי נאגי, את אוסקר קוקושקה
ואת וסילי קנדינסקי.
החל משנת 1924 השתקע בצרפת וחי בה 60 שנה.
למד צרפתית תוך כדי קריאה בספריו של מרסל פרוסט ובשיריו של ז'אק פרוור. המשורר פרוור, כמו משורר אחר, לאון פול פארג, והסופר האמריקאי הנרי מילר הפכו לידידיו הקרובים. ביחד נהגו לפקוד את המועדונים, בתי הקפה ומאורות הלילה של הרובע הארבעה - עשר (ה"ארונדיסמאן 14") ב שכונת מונפרנאס של פריז.
לאורך השנים בצרפת שמר בראסאי על קשר חם של מפגשים והתכתבויות עם הוריו.
פעילותו האמנותית.
לאחר שהתרשם מאוד מעבודות הצלם הצרפתי אז'ן אטז'ה (Eugène Atget), ובהשפעת עבודתו העיתונאית ובעידודו של ידיד, הצלם ממוצא יהודי-הונגרי אנדרה קרטס, משנת 1929 התחיל האמן לצלם במצלמת פויגטלנדר את פריז של הלילה, את וילותיה, גניה, את גדות הסן, ואת סמטאות שכונותיה העתיקות, אף בשעות גשם וערפל. (אחד מצילומיו המרשימים היה למשל זה של פסל המרשל נה בערפל, 1931)
כאמן הצילום, שהחשיב עצמו "טרנסילבני", אימץ לעצמו את השם "בראסאי" - מהשם בהונגרית של עיר מולדתו "בראשו". הפסוידונים שבחר, המבוטא בהונגרית "בראשאי" משמעותו "איש בראשו". באותה התקופה פעלו גם שני צלמים יהודים-הונגרים מוערכים נוספים: לסלו מוהולי-נג'י ואימרה קינסקי.
בשנת 1933 פרסם את אלבום צילומיו הראשון בשחור- לבן "פריז של לילה", בליווי טקסט של הסופר פול מוראן, שזיכה אותו בהצלחה גדולה, במיוחד בחוגים האומנותיים.
חלק מעבודותיו בתחום הצילום הקדיש לחברה הגבוהה, לסלבריטאים של אותה תקופה - אקדמאים, אנשי התיאטרון והאופרה. בין השאר צילם תמונות של סלבדור דאלי, פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס ואלברטו ג'אקומטי, של ז'אן ז'נה ו אנרי מישו, ז'אן-פול סארטר, סימון דה בובואר ואחרים.
בראסאי קלט בתמונותיו גם זוגות מאוהבים (למשל "מאוהבים בבית קפה קטן בשכונת האיטלקים" 1932,שנשיקתם משתקפת בראי הסמוך), דמויות של זונות בפינות רחוב, רקדניות חשופות חזה מה"פולי ברז'ר", מסיבות ריקודים של טרנסג'נדרים במועדון "Magic City", כנופיות של פרחחים וכו'.
בהשפעת הסוריאליסטים צילם גם את ה"פסלים שלא מכוונה" מהסביבה - צורות כמו-פיסוליות של כרטיסי טיסה, קופסאות גפרורים או אצבעונים, חתיכות סבון, וכו'.
בסדרתו "טרנסמוטציות" השתמש בתשלילי צילום כחומר גלם לציורים וחשף אותם שנית. זאת לאחר שבשנת 1932 באחד מבקוריו הראשונים בסטודיו של פיקאסו בראסאי שכח תשליל כזה שהפך אחר כך בידי פיקאסו לציור "אשה מול ראי".
בראסאי צילם צילומים רבים על שיטות העבודה של פיקאסו
צילומים של בראסאי ושל אמני צילום אחרים איירו את ספרו של
אנדרה ברטון, "אהבה מטורפת" Amour fou
החל משנת 1937 במשך 30 שנה עבד בשביל כתב העת האמריקאי Harper's Bazaar.
בעת הכיבוש הגרמני נאצי בפריז נמנע בראסאי מלפנות לשלטון החדש ולבקש ממנו רישיון עיתונאי או צלם ופנה לעיסוקו האהוב עליו מצעירותו - השרטוט והציור. צייר במיוחד עירום נשי בדרך כלל נשים בריאות-בשר כמו בתמונותיו של רובנס.
בשנות החמישים של המאה ה-20 עסק גם בפיסול סמי-פיגורטיבי של דמויות הדומות לפסלונים הציקלדיים.
בראסאי צילם גם "גרפיטי" שעל קירות הבתים בפריז כשהם עוררו בו אסוציאציות לציורי הקיר הקדמוניות שבמערות.
בראסאי נפטר ב-8 ביולי 1984 ביישוב אז במחוז
האלפים הימיים בריביירה הצרפתית ונטמן בבית העלמין של מונפרנאס בפריז.
כתביו.
בראסאי כתב 17 ספרים וכמו כן מאמרים רבים, בין היתר פרסם רומן ,
"סיפורה של מרי" (1948) ("Histoire de Marie") עם הקדמה של הנרי מילר.
בהוצאה לאור של אוניברסיטת שיקגו פורסם בתרגום "המכתב להורי"
ו"שיחות עם פבלו פיקאסו" (1964).
מכבי בנות אשדוד
מכבי "בן" בנות אשדוד היא קבוצת כדורסל ישראלית המתמודדת בליגת העל בכדורסל נשים ובטורניר היורוקאפ. אולמה הביתי של הקבוצה הוא "היכל טוטו הקריה" שבאשדוד.
היסטוריה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1974 על ידי מלכה ברש, (שחקנית מכבי תל אביב ונבחרת ישראל), שאספה קבוצת נערות בעיר והצליחה לגבש ולאמן אותן לקבוצה תחרותית במסגרת ליגה. הקבוצה נרשמה לראשונה בעונת 1975/1976 באיגוד הכדורסל תחת אגודת מכבי אשדוד.
בשנים הראשונות שיחקה הקבוצה בליגה א' (מחוז מרכז) והתבססה על שחקניות מקומיות כגון: המאמנת/שחקנית מלכה ברש, סיגל וצהלה סוגבקר, מרי אסייג, דניאלה אילוז, הלן סדרס, גלית אזוגי, שרון בנישתי, אידית כהן, שגית בן טובים ואיריס וקסמן.
בעונת העפילה הקבוצה לליגה הארצית.
בעונת (עם המאמנת מלכה ברש), העפילה הקבוצה לליגה הלאומית. השחקניות הבולטות היו: מירי ברוש, שרית פרג' ואירן אלקי.
בעונת (עם המאמן טל אריה) הגיע המפנה והקבוצה התמודדה מול מכבי תל אביב על הכרטיס לליגת העל וסיימה במקום הראשון בליגה הלאומית, אך "ויתרה" על השתתפותה בליגה הבכירה עקב בעיות תקציביות של המועדון.
בעונה שלאחר מכן (), עם צירופה של השחקנית ויקה רודובסקי, התמודדה הקבוצה שוב על הכרטיס הנכסף ושוב זכתה בו והפעם "אישרה" את השתתפותה, לראשונה בתולדותיה בליגת העל.
בליגת העל.
ניצחון הבכורה של הקבוצה בליגת העל הגיע רק במחזור ה-9 (54-71) מול קבוצת מכבי רעננה. למרות שמונה הפסדים בפתיחת העונה, עם המאמן טל אריה שחזר מרמלה, עשתה הקבוצה את הבלתי ייאמן והעפילה לחצי גמר הפלייאוף מול אליצור רמלה אך הפסידה בסדרה זו 3-2.
בעונת עלתה הקבוצה לשלב חצי גמר גביע המדינה, שם נוצחה על ידי קבוצת אליצור רמלה 84-64.
בתחילת עונת זכתה הקבוצה בטורניר אליצור כשניצחה במשחק הגמר את קבוצת אליצור רמלה 82-84. טורניר הפותח רשמית את עונת המשחקים, אשר התקיים ביישובי עוטף עזה. הזרה האמריקנית של אשדוד נטשה לייסי נבחרה ל-MVP של משחק הגמר. בהמשך העונה סיימה הקבוצה כסגנית אלופה, ניצחה בשלב רבע הגמר את קבוצת בנות השרון (3–0), בהמשך ניצחה בשלב חצי הגמר את קבוצת אליצור רמלה (3–1) והעפילה לראשונה בתולדותיה לסדרת גמר הפלייאוף על האליפות מול אלקטרה רמת השרון, שם נוצחה (3–1).
בעונת , עם המאמן עדני דגן, סיימה הקבוצה שוב כסגנית אלופה כשהפסידה בסדרת גמר הפלייאוף לאליצור רמלה (3–0).
בעונת זכתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בגביע המדינה, לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת אלקטרה רמת השרון 50-63. בסיום העונה זכתה גם לראשונה באליפות ליגת העל, לאחר ניצחון (2-3) בסדרת גמר הפלייאוף מול קבוצת אליצור רמלה ובכך השלימה "דאבל היסטורי" בתולדות המועדון.
ב-7 בפברואר 2013 זכתה הקבוצה, בפעם השנייה ב"גביע המדינה", לאחר שגברה על קבוצת הפועל פתח תקווה בתוצאה 68-95. באפריל הפסידה 2-3 בסדרת הגמר את האליפות לאליצור רמלה.
בתחילת עונת , בעקבות תמיכה כלכלית של קבוצת הכדורגל מ.ס. אשדוד, שינתה הקבוצה את שמה ל"מ.ס. בנות אשדוד". כמו כן שונו צבעי התלבושת והלוגו הרשמי לצבעי צהוב ואדום. ב-23 באוקטובר 2013 זכתה הקבוצה בפעם השנייה בגביע ווינר לאחר ניצחון בגמר 70-76 מול קבוצת אליצור רמלה.
באפריל 2014 זכתה הקבוצה באליפות המדינה בפעם השנייה בתולדותיה לאחר שגברה בסדרת הגמר 1-3 על אליצור רמלה.
באמצע חודש מרץ 2015 חזרה הקבוצה למרכז הספורט מכבי לאחר שנתיים תחת השם "מ.ס", בנוסף הוחלט להנציח את זכרו של חייל צה"ל בן וענונו שנפל במבצע צוק איתן.
בתאריך 16 באפריל 2015 זכתה הקבוצה באליפות ה-3 בתולודותיה לאחר שהביסה 3–0 בסדרת הטוב מ-5 את היריבה המושבעת אליצור רמלה.
ב-17 במרץ 2016 זכתה בפעם השלישית בגביע המדינה לאחר שהביסה בקלילות 70-49 את מכבי רמת חן.
ב-18 באפריל 2016 זכתה הקבוצה באליפות ה-4 בתולדותיה (והשלישית ברציפות) לאחר שגברה 3–2 על מכבי רמת חן בסדרת הטוב מ-5 והשלימה זכייה בדאבל שני בתולדותיה.
ב-20 באפריל 2017 זכתה הקבוצה באליפות ה-5 בתולדותיה (והרביעית ברציפות) לאחר שגברה 3–1 על מכבי רמת חן בסדרת הטוב מ-5.
ב-9 באפריל 2018 זכתה הקבוצה באליפות ה-6 בתולדותיה (והחמישית ברציפות) לאחר שגברה 0-3 על אליצור רמלה בסדרת הטוב מ-5 והשלימה זכייה בדאבל שלישי בתולדותיה.
במפעלים האירופיים.
בתחילת עונת אישרה הקבוצה את השתתפותה לראשונה בתולדותיה במפעל האירופאי, של גביע היורוקאפ ולא עברה את שלב הבתים.