הכנסייה הגדולה נחנכה בשנת 439 בנוכחותו של קיריליוס, הפטריארך של אלכסנדריה. במהלך הטקס העביר קריליוס לכנסייה באופן רשמי את שרידי עצמותיו של סטפנוס, שנשמרו מאז גילוין ב-415 בכנסיית ציון על הר ציון.
כעשרים שנה מאוחר יותר החליטה הקיסרית אאודוקיה להגדיל את הכנסייה, ולבנות בה מנזר המורכב ממספר בניינים. העבודה נמשכה לאורך שנים, ואאודוקיה, שחששה שלא תאריך ימים עד גמר המלאכה, ערכה טקס הקדשה רשמי ב-15 ביוני 460, בטרם הסתיימה המלאכה. היא מינתה את האח גבריאל, נזיר מלומד ששלט ביוונית, בלטינית ובארמית-סורית, לעמוד בראש המנזר. לאחר מותה של אאודוקיה באוקטובר אותה שנה, היא נקברה בקריפטה של הכנסייה.
בתקופה הפרסית והצלבנית.
בשנת 614 כבשו הפרסים את ירושלים והרסו את המקום. לאחר גירוש הפרסים בידי הביזנטים הקימו הנוצרים במתחם ההרוס קפלת תפילה קטנה, סמוך לאטריום (החצר הקדמית) המקורי, ששימשה מצורעים מקומיים.
מיד לאחר כיבוש ירושלים בידי הצלבנים בשנת 1099 שופצה הכנסייה מן היסוד, אולם במהלך כיבוש ירושלים ב-1187 על ידי צלאח א-דין, נהרסה הכנסייה שוב בידי צבאו, שביקש להשתמש בשטח הקרוב כל כך לשער שכם למטרת כיבוש העיר.
במאה ה-19.
המנזר נבנה מחדש בשלהי המאה ה-19 ביוזמה משותפת של האב אלפונס רטיסבון והרוזן דה פיילא עבור המסדר הדומיניקני. המקום נחנך ב-15 במאי 1900, במטרה לשמש גם את בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה (École Biblique et Archéologique Française), שהוקם על ידי הדומיניקנים ב-1890.
לבזיליקת סנט אטיין בנויה שלוש אפסידות קדמיות, בדומה לכנסייה רומנסקית קלאסית. עם זאת, שולבו בה מוטיבים אדריכליים מתקופות אחרות, מה שהופך אותה לאקלקטית בסגנונה: בגובה קירות אולם התווך קבועים חלונות עגולים הסוגרים על רוזטות ויטראז' בסגנון גותי; העמודים המפרידים בין אולם התווך והסטראות עשויים שיש אדום, ותומכים בקשתות המורכבות מתשליבי אבן אדומה ולבנה בסגנון אבלק מזרחי; הכותרות בראש העמודים הן בסגנון "העלים הנופלים" האופייני לאדריכלות הצלבנית; אלמנט צלבני נוסף הוא "קשתות החצי" בגובה אולם התווך, בו הקשת אינה מגיעה עד הרצפה, וכן "הקשתות הדואות" התומכות את המבנה מבחוץ, ואופייניות לקתדרלות צלבניות גותיות.
מול האפסיס המרכזי ישנה במה מוגבהת, תחתיה קבור האב מארי-ז'וזף לגראנז' (Marie-Joseph Lagrange), מייסד בית הספר הצרפתי למקרא וארכאולוגיה, שעבד במתחם במשך שנים רבות. בחזית האפסיס המרכזי מופיע טריפטיכון שנעשה בשנת 1997 ובו במרכז דמותו של ישו, משמאל - יוחנן המטביל ומימין - סטפנוס הקדוש. בראש האפסיס הימני ניצב פסל של המדונה והילד, ובראש האפסיס השמאלי ניצב פסלו של אב הבזיליקה הירונימוס.
בחזית הבזיליקה מבחוץ ישנו אטריום - חצר קדמית, המשמשת את הקהל בהיכנסו ובצאתו מן הבזיליקה. במרכז האטריום ניצב על עמוד גבוה פסלו של סטפנוס הכורע על ברכיו בעת סקילתו, כמתואר בברית החדשה בספר מעשי השליחים פרק ז':
ממצאים ארכאולוגיים.
המתחם החדש מן המאה ה-19 משלב בתוכו כמה פריטים ארכאולוגיים, בעיקר מן המאה ה-5, שנמצאו באתרם: האטריום החדש מכסה על בור מים ענק, שהשתמר כמעט במלואו, כולל הקשתות התומכות. בור זה, שחלק מריצופו המקורי מן התקופה הביזנטית עוד קיים, מתמלא עדיין במים, דבר המוכיח כי מערכת הניקוז שלו לא נפגעה, אף על פי שחלפו כ-1,500 שנה מאז נבנתה.
בתוך הבזיליקה, ברצפת האכסדרה הימנית (הדרומית) השתמר קטע פסיפס ביזנטי, המציג דגמים גאומטריים. קטע פסיפס זה מכוסה בשטיחים, אותם ניתן להרים כדי לראות את הפסיפס.
בחלק הצפוני של הבזיליקה השתמרה מצבת אבן הנושאת את הכיתוב היווני: "זהו קברו הפרטי של הדיאקון נונוס אונסימוס (Nonnus Onesimus), של כנסיית עליית אדוננו ושל מנזר זה."
מערות הקבורה.
בשנת 1885, במהלך הכשרת השטח לבנייתו המחודשת של המתחם, נחשפה במקום מערכת קבורה קדומה, המיוחסת לתקופת הברזל II על פי סגנון הקבורה. מדובר במערכת חללים רבועים תת-קרקעיים, שנחצבו כולם בסלע האם. סגנון החציבה המוקפד, תוך יצירת חדרים מסודרים וכוכי קבורה מפוארים, מעיד על עושרם הרב של הנקברים, אולם לא נתגלו כל כתובות המעידות על זהותם. המאפיינים האדריכליים של חדרי הקבורה כוללים אלמנטים שיובאו לארץ ישראל מאשור, דבר המסייע לתארך את מערכת הקבורה לסוף המאה ה-8 לפנה"ס. מערות הקבורה אלו הן מהגדולות ביותר הידועות לנו מתקופת הברזל II (תקופת המלוכה בארץ ישראל). שטחה של מערה מס' 1 הוא כ 78 מ"ר, וניתן היה לקבור בה 23 נפטרים בעת ובעונה אחת ואילו שטחה של מערה מס' 2 הוא כ-94 מ"ר, ובה מקום ל-28 נפטרים. מערות אלה כה מפוארות, עד כי חוקרים אחדים חשבו אותן למערות הקברים של מלכי יהודה המאוחרים.
עם גילוייה של מערכת הקבורה, היא הפכה לחלק בלתי נפרד ממתחם סנט אטיין. חללים חדשים נחצבו לצדה, ובתוכם נקברו רבים מחבריו של המסדר הדומיניקני.
פאלה ד'אורו
פאלה ד'אורו (באיטלקית: Pala d’Oro - "הבד המוזהב") הוא לוח מסתובב הניצב על המזבח המרכזי בבזיליקת סן מרקו שבוונציה.
לוח זה נחשב ליצירה המעוטרת ביותר ולשיאה של האמנות הביזנטינית.
תיאור היצירה.
בחלקו התחתון של הלוח, מתוארים חייו של מרקוס הקדוש על גבי לוחות אמייל. חלק זה של הלוח הוזמן על ידי הדוג'ה אורדלאפו פאליירי מקונסטנטינופול בשנת 1102. בשנת 1204, במהלך מסע הצלב הרביעי, נשדדה התמונה המתארת את המלאך מיכאל.
בשנת 1343 הורה הדוג'ה אנדרה דאנדולו לחבר את שתי היצירות במסגרת אחת, בסגנון גותי. לצורך המסגרת, יצר פאולו ונציאנו לוח עץ, אותו ציפה זהב ו-1,927 אבנים יקרות.
ונציאנו יצר דלתות אשר כיסו את הלוח ונפתחו רק בחגים מיוחדים. כיום הלוח מוצג כשהוא פתוח, אולם כיום הוא פונה אל אחורי הכנסייה, ומסובב לחלקה הקדמי רק במהלך טקסים דתיים עיקריים.
טורצ'לו
טורצ'לו (באיטלקית: Torcello) הוא אי בצפונה של לגונת ונציה שבאיטליה.
כיום האי כמעט ואינו מיושב, אולם בעבר היה אחד האיים הצפופים ביותר במרכזה של הרפובליקה של ונציה.
היסטוריה.
לאחר נפילתה של האימפריה הרומית, בעקבות הפשיטות הרבות של שבטים גרמניים על צפונה של איטליה, ובעיקר לאחר פשיטת אטילה ההוני והרס העיר אלטינום בשנת 452, נימלטו רבים מתושבי קו החוף לאי טורצ'לו והתיישבו בו.
אף שאזור ונטו היה חלק מהאימפריה הביזנטית, המשיכו פשיטות על האזור, ופליטים רבים, בהם הבישוף של אלטינו עברו לאיי לגונת ונציה. הבישוף הביא אל האי את שרידי הליודורוס הקדוש, שהפך לקדוש המגן של האי.
האי טורצ'ילו שמר על קשרי מסחר עם קונסטנטינופול והפך למעשה למוצב של האימפריה הביזנטית (על אף קרבתו היחסית לרומא).
במהלך השנים גדל היקף המסחר של האי, ובמאה ה-10 התגוררו באי כ-10,000 תושבים, שהתפרנסו בעיקר ממסחר.
התייבשות הלאגונה סביב האי והפיכתה לביצה הביאו לעזיבת האי. התגברות המלריה וסתימת התעלות מנעו מספינות הסוחר מלהגיע לאי, והאוכלוסייה עזבה אותו ועברה לאיי מוראנו ובוראנו ולעיר ונציה.
בשנת 1948 התגורר באי הסופר ארנסט המינגוויי ובעת שהותו באי כתב חלק מ"מעבר לנהר ואל תוך היער".
בראשית המאה ה-21 התגוררו באי כ-20 תושבים בלבד.
אתרים עיקריים.
במהלך שנות ירידת קרנו של האי, נהרסו הארמונות הרבים והמנזרים הרבים שהיו בו (בשיאו היו באי 12 מחוזות כנסייתיים ו-16 מנזרים). המבנים פורקו ונעשה בחומריהם שימוש על מנת לבנות מבנים בעיר ונציה.
האתר המרכזי באי הוא קתדרלת סנטה מריה אסונטה שנוסדה בשנת 639, וכנסיית סנטה פוסקה מהמאה ה-11.
בתוך שני ארמונות ששרדו מהמאה ה-14 (הפאלצו דל'ארקיבו והפאלאצו דל קונסיליו) ממוקם המוזיאון של האי.
הספרייה הלאומית (סינגפור)
הספרייה הלאומית (בסינית: 国家图书馆) בסינגפור ממוקמת על 11,304 מטר רבוע בשדרות ויקטוריה מס' 100. הבניין החדש, המונה 2 גושים של 16 קומות, החליף את הבניין הקודם שנסגר בשנת 2004. היא הספרייה הלאומית היחידה בסינגפור.
המבנה החדש, שאליו עברה הספרייה ב-22 ביולי 2005, הפך למבנה הדגל של מועצת הספריות הלאומיות של סינגפור, והוא מאגד בתוכו את ספריית העיון הנקראת גם ספריית לי קונג צ'יין, ואת ספריית ההשאלה הנקראת גם ספריית ההשאלה המרכזית (CLL) תחת גג אחד. כמו כן במבנה נמצא גם מרכז הדרמה שמנוהל על ידי מועצת האומנות הלאומית. נכון לשנת 2005, כלל אוסף הספרייה כ-8.9 מיליון פריטים.
המבנה הנוכחי.
המבנה הנוכחי מכיל 2 גושים של 16 קומות כל אחד ושלושה מרתפים. כל גוש מחובר לרעהו על ידי גשר בכל קומה. ספריית ההשאלה נמצאת במרתף 1, וספריית העיון נמצאת בקומות 7-13. בבניין נמצא מרכז לאמנויות הבמה, שמנוהל על ידי מועצת האמנות הלאומית בקומות 2-5. בקומה ה-16 קיים מתחם סגור לאירועים בשם The Pod. ממתחם זה יש מבט פנורמי על האי סינגפור, ועל האיים השכנים מלזיה ואינדונזיה. בקומה ה-14 מצויים המשרדים של מועצת הספריות הלאומית. בכל המבנה ישנן גינות מרובות, אולם רק שתיין מהן פתוחות לציבור. אחת מהן בקומה ה-5 והשנייה בקומה ה-10. את המבקרים משרתות 3 מעליות שקופות בעלות מבט פנורמי עלך העיר גם כן. בקומה הראשונה, מלבד הכניסה הראשית מצויים גם בית קפה ומתחם שמציג לפעמים מוצגים מהספרייה.
היסטוריה.
השנים המוקדמות.