עבד א-רחמן וחיד (Abdurrahman Wahid, שמו בלידה - עבד א-רחמן א-דאח'ל, Abdurrahman Addakhil, המכונה גם "גוס דור", (Gus Dur), 7 בספטמבר 1940 - 30 בדצמבר 2009) היה פוליטיקאי ואיש דת מוסלמי אינדונזי, תאולוג ומחנך, נשיא אינדונזיה בין השנים 1999–2001. וחיד היה במשך שנים רבות יושב ראש התנועה הפוליטית-דתית הסונית "נהדלטול עולמה" Nahdlatul Ulama או Nahdatul Ulama (בערבית: نَهْضَة العُلَمَاءُ, נהד'ת אלעלמאא, קרי דומה ל"נהדת אלעולמאא"; במלאית / אינדונזית הגייה שונה במקצת) והיה לנשיא הראשון של ארצו שנבחר באופן דמוקרטי אחרי ההתפטרות בשנת 1998 של הנשיא הקודם, הגנרל סוהארטו, שעמד בראש משטר אוטוריטרי. קדם לו בתפקידו בחר-א-דין יוסף חביבי שעלה לנשיאות מתוקף תפקידו כסגן נשיא.
דמות חשובה של האסלאם האינדונזי, התבטא למען דת מתונה ומודרנית, התנגד לאלימות ולשנאה בשם האמונה ודגל בדו-שיח בין דתות ועמים. הגן על זכויות הקהילות והמיעוטים השונים בארצו ועל ההפרדה בין הדת ובין המדינה.
ילדותו ושנות לימודיו.
עבד א-רחמן ד-דאחל וחיד נולד בשנת 1940 בג'ומבנג במזרח האי ג'אווה, בימי השלטון הקולוניאלי ההולנדי בארצו, כבן בכור מבין חמשת ילדי הזוג עדבול וחיד חסים וסיתי סוליחה. קיבל את שמו לכבוד עבד א-רחמן הראשון, הבן לבית אומיה המכונה "אלדאח'ל" (קרי : "א-דאח'ל") ("המהגר") שכבש את חצי האי האיברי והקים בה אמירות אסלאמית.
משפחות הוריו היו בנות מעמד ויוקרה בתוך תושבי מזרח ג'אווה. סבו מצד האב, חסים אסיארי, היה מייסדה של תנועת "נהדת אלעלמאא", בעוד סבו מצד האם, ביסרי סיאנסורי, היה המחנך המוסלמי הראשון שהנהיג כיתות לימוד לנשים.
האב, וחיד חסים, היה פעיל בתנועה הלאומית והיה לשר הראשון לענייני דת של רפובליקת אינדונזיה העצמאית.
בשנת 1944, תחת הכיבוש היפני בימי מלחמת העולם השנייה, הילד עבר לגור זמנית בבירה ג'קרטה, שבה אביו היה פעיל במועצה המייעצת של המוסלמים האינדונזים, הכתיב מג'לס שורא מסלמין אנדוניסי ובקצור "מאשומי", שהוקמה על ידי השלטון הכובש.
אחרי הכרזת עצמאות אינדונזיה ב-17 באוגוסט 1945, המשפחה חזרה לג'ומבנג ונשארה שם במשך שנות המאבק בשלטון הקולוניאלי ההולנדי, הקרוי "המהפכה הלאומית האינדונזית". בתום המאבק הזה העקוב בדם, העם הצליח להשיג עצמאותו ואביו של וחיד, אחד מגיבורי המהפכה הלאומית, מונה בין השנים 1949–1952 לשר לענייני דת. בנסיבות אלו המשפחה עברה שוב לבירה, ג'קרטה. וחיד למד שם בבית הספר היסודי KRIS, אחר כך בבית הספר "מטרמאן פרווארי". אביו הרשה לו לקרוא גם ספרות לא מוסלמית - ספרים, כתבי עת ועיתונים שהרחיבו את אופקיו.
אחרי שנאלץ לעזוב את הממשלה, באפריל 1953 האב וחיד חסים נהרג בתאונת דרכים והילד בן ה-13 נשאר יתום.
בשנת 1954 נרשם לבית ספר תיכון אך משהתקשה ללמוד והיה עליו לחזור על שנת הלימודים החליטה אמו לשלוח אותו לפנימיה בעיר יוגיאקרטה. אחרי סיום התיכון הרגיל עבר לבית הספר המוסלמי ("פסנתרן" pesantren ) טרגלג'ו. כאן הצליח ללמוד בשנתיים את חומר הלימוד של ארבע שנים וחזר לעירו להמשך הלימודים ב"פסנתרן" מקומי בשם "טמבקבראס". עדיין בהיותו תלמיד שם, בשנת 1959 קיבל את המשרה הראשונה שלו כמורה ואחר כך היה למנהל מדרסה שהייתה מסופחת ל"פסנתרן". כמו כן התחיל לעבוד כעיתונאי בכתבי העת "הוריזון" ו"מג'אלה בודאיא ג'איא". משמעות השם במלאית: "שבועון תרבות מצליח".
לימודיו בחו"ל.
בשנת 1963, בגיל 23 עבד-א רחמן וחיד קיבל מלגה ממשרד הדתות על מנת ללמוד באוניברסיטת אל אזהר בקהיר. בנובמבר 1963 נסע למצרים. בהגיעו שם התברר לו שעליו לעבור קורס מכינה לערבית. בהתחלה לא נמשך ללימודים והעדיף לבלות, לראות סרטים אירופים ואמריקאים, לצפות במשחקי כדורגל ובמקביל להיות פעיל במסגרת איגוד הסטודנטים האינדונזים במצרים ולכתוב בעיתון של האיגוד.
עבר לבסוף את המבחנים לשפה הערבית והתחיל בשנת 1965 להשתתף בקורסים במסגרת המכון ללימודים אסלאמיים וערבים באוניברסיטה. היה מאוכזב מהשיטות המיושנות ללימוד בעל פה שהיו נהוגות במוסד ונכח לדעת שהכיר כבר עוד מאינדונזיה חלק גדול מהחומר.
מצא עבודה בשגרירות האינדונזית בקהיר. באותה שנה התחוללה ההפיכה הצבאית של הגנרל סוהארטו במולדת ודיכוי המפלגה הקומוניסטית החזקה שהואשמה בניסיון לתפוס את השלטון.
באיגוד הסטודנטים האינדונזים בקהיר התחיל ציד מכשפות ולפי מקורות ששימשו את הביוגרף שלו, ברטון, ווחיד עצמו נדרש מהממונים בשגרירות לסקור את הדעות הפוליטיות של התלמידים.
בנסיבות אלה, בעקבות אי שביעות רצונו משיטת הלימוד ב"אל אזהר", עבר וחיד, עם מלגה נוספת מהממשלה, להמשיך לימודיו בעיראק, באוניברסיטת בגדד. גם שם פעל במסגרת איגוד הסטודנטים האינדונזים במקום. בסיום לימודי ספרות ערבית בעיראק, בגיל 30, המשיך להולנד עם כוונה להירשם לאוניברסיטת ליידן. הדבר לא יצא לפועל מפני שלא השיג הכרה מספקת על בסיס חומר הלימוד שלמד בבגדד. אחרי ביקור בגרמניה ובצרפת חזר למולדת בשנת 1971.
שנותיו הראשונות כמחנך ועיתונאי משפיע.
בחזרתו לג'קרטה נעשה פעיל במכון למחקר, חינוך ומידע כלכלי וחברתי ארגון של משכילים בעלי השקפות מוסלמיות מתקדמות וסוציאל-דמוקרטיות ונמנה עם עורכי ביטאון המכון, "פריזמה". עשה סיורים רבים בתוקף פעילותו זו בבתי הספר המוסלמים "פסנטרן" ו"מדרסה" ברחבי המדינה. בתי ספר אלה עברו אז תקופת משבר תוך לבטים בין המשך הלימודים המסורתיים ובין הצורך לאמץ חומר לימוד חדש שנכפה על ידי הממשלה לצורך הפיכתם לסוכני שינוי לכיוון פתוחה הכלכלי של אינדונזיה.
וחיד התלהב מהנסיון לעזור למוסדות חינוך אלה להתמודד עם המצב ונטש את תוכניותיו לנסוע לחו"ל כדל ללמוד באוניברסיטת מקגיל במונטריאול.
בינתיים התפרסם גם כפרשן חברתי בתקשורת, על ידי מאמריו בכתבי העת "טמפו" ו"קומפס". עשה הרבה סיורי הרצאות וסמינרים תוך נסיעות רבות בין ג'קרטה ובין עירו ג'ומבנג.
עם זאת התקשה בהתחלה לפרנס את עצמו ואת המשפחה שהקים. היה עליו לעסוק בנוסף במכירת בוטנים וגלידה יחד עם אשתו. בשנת 1974 מצא משרה כמורה למשפט אסלאמי ב"פסנטרן" טמברבראס ותוך זמן קצר עשה לעצמו שם. כעבור שנה לימד גם את ספר החכמה הקלאסי הסופי "כתאב אלחכאם".
הקריירה שלו בהוראה עלתה מדרגה ובשנת 1977 התקבל לסגל של האוניברסיטה הקרויה על שם סביו, חסים אסיארי, כדקן של הפקולטה ללימודים אסלאמיים. עקב הצלחתו הנהלת האוניברסיטה ביקשה ממנו לפתוח קורסים חדשים על פדגוגיה, ההלכה האסלאמית - שריעה ועל מסיונריות מוסלמית. בו זמנית בחודש הרמדן הועסק וחיד במתן דרשות לקהילה בג'ומבנג.
בקדנציה הראשונה - בדרך לרפורמות.
פעמיים דחה וחיד בהתחלה את ההזמנה של המועצה הדתית המייעצת של התנועה "נהדלטול אולמא" N.U. ( שמובן שמה בתרגום חופשי "התעוררת חכמי האסלאם", כשלמילה הנפרדת "נהדה" משמעות של "התעוררות") שנוסדה על ידי סביו, להצטרף אליה. נענה לבסוף בלחץ סביו מצד אמו, ביסרי סיאנסורי. למטרה זו היה עליו להתיישב סופית בבירה, ג'קרטה.
בבחירות משנת 1982 פעל וחיד במסגרת מפלגת גג אסלאמית - PPP - המפלגה המאוחדת לפיתוח - שליכדה בתוכה ארבע סיעות מוסלמיות, לרבות מפלגתו "נהדלתול עולמאא" . הממשלה נקטה כלפי המפלגה החדשה אמצעי דיכוי ווחיד עצמו נעצר מעצר קצר. עזרו להשתחרר קשריו עם כמה מאנשי המשטר, כולל הגנרל בנימין מורדני.
במאי 1982 השכיל וחיד לתווך בתוך המפלגה בין המנהיג הוותיק, אדהם ח'אלד, שנדרש להתפטר, ובין "צוות השבעה" חסידי הרפורמה (שהוא עצמו היה חבר בו), ולהשיג פשרה מקובלת על שני הצדדים.
בהמשך ב-1983, אחרי בחירתו של סוהארטו בפעם הרביעית כנשיא על ידי הפרלמנט, הוביל וחיד קו פוליטי של הסכמה לתוכנית הנשיא לכפות את האידאולוגיה של חמשת העקרונות "פנצ'א סילא". וחיד מצא אסמכתה לצעד זה בקוראן וב"סונה".
וחיד הצליח להוציא את תנועת נהדלתול עולמאא ממסגרת המפלגה PPP ומהפוליטיקה המפלגתית - ולהפנות את פעילותה יותר אל המישור החברתי.
בקונגרס של "נהדלטול אולמא" משנת 1984 נבחר וחיד כיושב ראש התנועה אולם לא הצליח לבחור לעצמו צוות הנהגה כראות עיניו.
כראש התנועה, וחיד תמך לרוב במדיניות של הנשיא סוהארטו ובמשטר "אורדה בארו" - "הסדר החדש" שלו. ב-1985 ביקש ממנו סוהארטו לנהל את מדיניות הנהגת הדוקטרינה הרשמית "פנצ'א סילא".
לעמת זאת הסתייג מאוד מהפרויקט היומרני של הסכר "קדונג אומבו דאם" שעמד לקום באינדונזיה בעזרת הבנק העולמי.
בתקופה הראשונה שלו בראש "נהדלתול עולמאא" קידם וחיד רפורמה בבתי הספר הדתיים "פסנתרן" בכיוון העלאת רמת הלימודים כולל שיפור הקניית ידע במקצועות ליבה המשותפים עם בתי הספר החילוניים.
בכך צעד גם בעקבות אביו, שבזמנו הנהיג לראשונה בבתי ספר "פסנתרן" את מקצועות ההיסטוריה המודרנית והגאוגרפיה. הוא הקים בפרובולינגו, בג'ווה המזרחית, קבוצות עבודה לצורך הקמת פורום של אקדמאים בעלי השקפה פתוחה שידונו ויפרשו את כתבי האסלאם. יריבים מתחו עליו בקורת על כך והאשימו אותו אף כי בכוונתו להחליף את הברכה המסורתית בערבית "א-סלאם עליכום" ("שלום עליכם") בברכה האינדונזית החילונית "סלמאת פאגי" שמשמעותה "בוקר טוב" או "בוקר של שלום".
אופוזיציה מתונה למשטר - מאמצים בעד אסלאם מתון וסובלני ודו-שיח בי-דתי.
בשנת 1989 הקונגרס הלאומי של "נהדתול עלמאא" בחר מחדש בעבד א-רחמן וחיד כיושב ראש התנועה.