מאני פרסם מאמרים וספרים שחלקם השפיעו משמעותית, לתקופת מה, על תחום הפסיכולוגיה. עם זאת, מאוחר יותר נשללו חלק ממצאיו ובעיקר ניתוח המקרה הכוזב שלו של מטופלו דייוויד ריימר שהטיל אשמה במאני והתאבד אשר פורסם בספר שחיבר יחד עם הפסיכולוגית אנקה ארהרדט בשנת 1972 ששמו "Man &amp; Woman, Boy &amp; Girl", בו שטחו משנה מאורגנת וראשונית של הגישה האינטגרטיבית להבנת היווצרות הזהות המגדרית של האדם (אם כי בדגש קונסטרוקציוניסטי), תוך שהם נסמכים על מחקרים רבים שנעשו בתחום זה, עוד מראשית המאה ה-20.
כקלינאי ייעץ מאני להורים ליילודים אינטרסקסואלים, לגבי גידול ילדיהם, וההשמה המגדרית (Gender assignment) הנכונה להם לדעתו. כמו כן, טיפל בעברייני וסוטי מין.
מאני עסק רבות בטרמינולוגיה מגדרית, הוא פיתח את המונחים "זהות מגדרית, "תפקיד מגדרי", טבע את המונח "Gender identity-role" המתאר את האיזון בין שני אספקטים אלה של החוויה האנושית. ובדומה לאריק אריקסון, הוא הכיר בטענה שזהות המגדר בילדות וזהות המגדר בבגרות אולי יהיו שונות. מאני גם טבע את המונח "מפת אהבה" (Lovemap), המתאר את ההקשר הוויזואלי של הנטייה המינית. מאני הניח כי במוח האדם קיימות מעין "תמונות" כלליות של קטגוריות מגדריות דוגמת גברים או נשים או קטגוריות אחרות, וכי קיומן של ה"תמונות" האלה מכווין אותו (כפי שמפה מכווינה אדם למקום מסוים), להימשך מינית למראה הוויזואלי של עצמים מאותה קטגוריה.
מאני טיפל באנסים ופדופילים. הוא פרסם מאמרים, חלקם פסיכופרמקולוגיים, על הטיפול בהם הוא עסק גם בהתפתחות ובמניעה של פאראפיליות לא מקובלות כגון זואופיליה, חנק ארוטי ועוד, וטיפל באנשים עם נטיות מיניות אלה.
לקראת מותו, פרסם מאני מספר ספרים המסכמים את ממצאי מחקריו וניסיוני הקליני משנות ה-50, סוף שנות ה-90 ושנות ה-2000 המוקדמות. בין אלו נמנים: "Unspeakable monsters", "Principles of developmental sexology", וכן המקראה "Sin, Science, and the sex police", האוגדת מאמרים שונים שפרסם במרוצת השנים.
מאני ביקר את העולם האקדמי על כך שאינו מסדיר את לימודי הסקסולוגיה, וטען שכל עוד האקדמיות לא יתקצבו חוקרים בתחום זה, הדבר יסכן את כלל האנושות בשכיחותם של פשעי מין והפקרות מינית.
על פדופיליה.
מאני הדגיש את ההבדל בין פדופיליה סדיסטית כלפי ילדים, בה הוא ראה הפרעה חמורה הנזקקת לטיפול משולב של סירוס כימי ופסיכותרפיה; לבין התופעה של נערים המקיימים יחסים עם מבוגרים כאשר הדבר נעשה בהסכמה מלאה של שני הצדדים, וללא עבריינות.
הוא גרס שלאבהות (היות האדם אב) יש חלק פוטנציאלי בהתפתחות נטייה פדופילית (במידה וזו טרם התקיימה מסיבות אחרות שבהיסטוריה ההתפתחותית).
מחלוקות.
המחלוקת הידועה ביותר שעורר מאני נקשרת בטענה אשר יוחסה לו, שזהות המגדר נרכשת יותר בהשפעה פסיכו-חברתית מאשר הורמונלית-מארגנת. המחלוקת נסובה סביב טיפולו בתאומים דייוויד וברוס ריימר והייעוץ שנתן להוריהם. מחלוקת זו, הביאה לגינויים קשים נגד מאני, והשליכה רבות על הרפואה וההתנהלות עם תינוקות אינטרסקסואלים. כמו כן, יש לה מקום מרכזי בשיח הפסיכולוגי, בהיסטוריה, ובביקורת על הפסיכולוגיה המגדרית. סיפור זה אומץ לתוכניות טלוויזיה שונות, וכן נעשו עליו מספר סרטים דוקומנטריים ונכתבו עליו חיבורים רבים.
דייוויד ריימר היה קנדי אשר כתינוק סבל מפימוזיס והופנה לניתוח מילה לשם כך. בשנת 1966, בעודו תינוק בן 8 חודשים, הובא ריימר על ידי הוריו לבית חולים מקומי על מנת לעבור את התהליך. רופא בשם ד"ר יוט ביצע שיטה לא-קונבנציונלית לחיתוך העורלה ואיחוי הרקמות באמצעות צריבה חשמלית, ותקלה במכשיר גרמה לשריפת איבר מינו של ריימר. מספר חודשים לאחר מכן, כשהם המומים, וחושבים על פעילותם, צפו הוריו של ריימר בטלוויזיה בתוכנית בה התארח ג'ון מאני, אשר באותן שנים בנה מעמדו כחוקר בעל שם עולמי בחקר התפתחות המגדר בילדים, אחר שנזכרו כי כבר שמעו עליו בעבר, כמי שעוסק במקרים הדומים לאלה שבנם עבר, כתבו לו, והוא לא איחר להגיב בהזמינו אותם למשרדו בג'ון הופקינס להתייעצות דחופה לגבי המשך גידולו של בנם (אשר אז כבר הגיע לגיל שנתיים), לגדל אותו כילדה, ובנוסף, על ידי מספר הליכים כירורגיים, לשנות את איבר מינו, כך שיראה נקבי, בטענה שאם לא יעשו כך, ילדותו של דייוויד ריימר תהיה כואבת כבן המשולל מאיבר מין כזה של שאר בני גילו בסביבתו. בסופו של דבר הוריו הסכימו. ישנה מחלוקת לגבי טיב היחסים בין מאני להורים, ולגבי עמדותיהם של שני הצדדים לגבי הצלחת הניסיון, בשנותיו הראשונות.
לאחר חמש שנים, בשנת 1972 כשפורסם ספרו "Man &amp; Woman, Boy &amp; Girl", הוצג המקרה (באופן אנקדוטאלי) כהצלחה, ופרסום (שלימים התגלה כטראגי וכוזב) נקנה על ידי הקהילה הרפואית והפסיכולוגית, שאז יישמה אותו לגבי תינוקות אינטרסקסואלים. בגיל ההתבגרות ריימר גילה על כל זאת, שקע בדיכאון קליני, ממנו יצא בהדרגה, תוך כדי שהוא עמל להחזיר את עצמו למראה זכרי ומאמץ זהות גברית. עם השנים החל ריימר לתת הרצאות על מה שעבר, ומתראיין בנושא בתוכניות שונות. הוא אף השתתף בכתיבת ספר העוסק בסיפור חייו. ריימר גם התחתן עם ג'יין פונטיין, בחורה קנדית מאזור מגוריו, ואימץ את ילדיה. עם זאת, אחרי מספר שנות נישואין, ואחרי שאחיו התאום לקה בסכיזופרניה ומת (כנראה ממנת יתר של סמים או מהתאבדות), שם דייוויד קץ לחייו. התרחשות זו הגבירה את הביקורות כלפי מאני ואת הניסיונות להציגו כרשלן, ולא אתי. מאני מצידו נמנע מלהתייחס לנושא בצורה גלויה, בעיקר בטענה של חיסיון רפואי. אמנם, עם התעצמות הביקורות נגדו (שהחלה עוד בסוף שנות ה-90), רמז נגד מבקריו באחד מספריו המאוחרים. מאני נפטר בשנת 2006, שנתיים אחרי התאבדותו של ריימר.
ביקורת על מאני עלתה ממגוון אנשי מקצוע שחלקם עבדו עימו. ביקורת עלתה מן הביולוג האמריקני מילטון דיאמונד, מן האקטיביסט לחרטה על שינוי מגדרי וולט הייר (Walt Heyer) ואחרים.
משוואת קפוסטינסקי
משוואת קפוסטינסקי (באנגלית: Kapustinskii equation) היא משוואה הנותנת אומדן מקורב לערכה של אנרגיית הסריג (UL) עבור גביש יוני כלשהו. על מנת לקבוע באופן נסיוני את אנרגיות הסריג של גבישים יוניים, נדרשים תנאים פיזיקליים וכימיים יוצאי דופן. בכך מתגלה יתרונה של משוואת קפוסטינסקי הנותנת חישוב תאורטי לאנרגיות אלו וחוסכת את הצורך הניסויי. המשוואה נקראת על שמו של הכימאי הפולני או הרוסי אנטולי פדורוביץ' קפוסטינסקי (אנגלית: Anatoli Fedorovich Kapustinskii), שפיתח את הנוסחה ופרסמה בשנת 1956.
נוסחת המשוואה היא,
formula_1
כאשר,
ערכי הקבועים:
אנרגיית הסריג המחושבת על פי משוואה זו, נותנת אומדן טוב לגבי אנרגיית הסריג הנסיונית; ברוב המקרים, לא יעלה ההפרש שבין הערך המחושב לערך התצפית על 5%. אם ידועה אנרגיית הסריג הרלוונטית, ניתן אף לחלץ מתוך המשוואה את ערכי הרדיוסים היוניים.
רעות לאמנויות
בית הספר השש-שנתי "רעות לאומנויות" הוא בית ספר שש שנתי לאומנויות הפועל בחיפה. בבית הספר שבע מגמות: תיאטרון, מחול, אמנות פלסטית, מוזיקה, עיצוב חזותי, עיצוב אופנה וצילום.
היסטוריה.
בית הספר הוקם על בסיס איחוד חטיבת הביניים הוותיקה "רעות", עם בית הספר התיכון "ויצו" שפעל בתחומים דומים. האיחוד התבצע בשנת הלימודים תשע"א 2011/2010. שני חלקי בית הספר שוכנים בקמפוסים נפרדים, ובכוונת עיריית חיפה לבנות קמפוס אחד שיאכלס את כל אגפי בית הספר. החל משנת הלימודים תשפ"ב, ספטמבר [2021] מכהן שדמי אופיר כמנכ"ל בית הספר השש שנתי וכמנהל החטיבה העליונה.
המבנה הישן של "רעות" שימש בשנות השבעים חטיבת ביניים ללימודים עיוניים בשם "תיכון חדש". חטיבה זו הוקמה באמצע שנות השבעים עם סגירתו של בית ספר "תיכון חדש" אשר שכן ברחוב שבתאי לוי בעיר ומשמש משנת 1977 את מוזיאון חיפה לאמנות.
חטיבת הביניים.
חטיבת ביניים "רעות" נוסדה בשנת 1985 ושייכת למשרד החינוך ולעיריית חיפה.
החטיבה שוכנת בשכונת קריית אליעזר, ומיועדת לתלמידים בעלי נטייה וכישורים באחד מתחומי האומנות: מוזיקה, מחול, תיאטרון ואומנות פלסטית. בית הספר משלב בין מקצועות הלימודים העיוניים לבין מקצועות האמנות תוך כדי פעילות קהילתית ענפה ורבת עניין.
תוכנית הלימודים זהה לתוכנית הנהוגה בכל בתי הספר העל יסודיים העיוניים, ונוספת עליה הכשרה והתמחות התלמיד באחד מתחומי האמנות.
החטיבה העליונה.
תיכון "רעות" היה בעבר "תיכון לאמנות ולעיצוב" - "ויצו", והוא שוכן בשכונת הדר עליון בחיפה. הוא הוסב להיות בית ספר ממשיך לחטיבת הביניים רעות. בית הספר מציע לתלמידים שילוב בין תוכנית לימודים מלאה בתחום העיוני ותוכנית מגוונת בתחומי האמנות כולל תעודת בגרות מלאה.
הישגי בית הספר.
באוגוסט 2013 זכה בית הספר השש שנתי רעות להופיע בין 20 בתי הספר הערכיים לפי משרד החינוך.
אנדי קואן
אנדרו "אנדי" קואן (באנגלית: Andrew "Andy" B. Coan; 4 במרץ 1958 - 20 במרץ 2017) היה שחיין אמריקאי. אלוף עולם (קאלי 1975) בעל 3 מדליות זהב ושיאן עולם במשחה היוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי.
ביוגרפיה.
קואן נולד בפורט לודרדייל, פלורידה. התאמן בהדרכתו של ג'ק נלסון ולמד באוניברסיטת טנסי.
אלוף עולם.