כמו הוצאת אקסל שפרינגר כולה, וכמו מייסדה אקסל שפרינגר עצמו, גם ה"בילד" מגלה תמיכה בלתי מסויגת בישראל. לדברי קאי דיקמן, עורכו הראשי של ה"בילד" מאז 2001: "היחסים עם ישראל חשובים לנו. יש לנו אחריות כלפי ישראל, בגלל ההיסטוריה שלנו. כל מי שמתייחס לאחריות הזאת ברצינות, צריך להיות היום בצד של ישראל... כשביטחונה של ישראל בסכנה - מחובתנו להיות שם לצדה... לאירופים קל למתוח ביקורת על ישראל ועל אזורים שבהם יש מלחמה, כי מאז מלחמת העולם השנייה שורר באירופה שלום. אבל מבחינתי, ישראל נתונה במלחמה של טרוריסטים נגד אזרחים. מלחמה לא סימטרית, שבגללה הרשויות והצבא בישראל צריכים לפעול... אני יכול להבין את המנהיגים בישראל, שבמשך שנים הבליגו על ירי הטילים מעזה, וטוענים שצריך לתת לכך תשובה. זה מה שאנשים בדמוקרטיה מבקשים... זו לא רק שאלה של היסטוריה. זו שאלה של העתיד. ישראל היא הדמוקרטיה היחידה באזור, כך שבעצם היא מגינה גם על הערכים שבהם אנחנו עצמנו מאמינים. זו מלחמה על הערכים האלה - שיהיו בה מנצחים ויהיו בה מפסידים. זו שאלה של הישרדות, לא רק של ישראל, אלא גם שלנו".
ב-2008 נמצאו בדירה נטושה בברלין 29 שרטוטים מקוריים של מבנים בְּאושוויץ-בירקנאו, שהוכנו ברובם בסתיו 1941. אחד השרטוטים אף נושא הערה בכתב ידו של הימלר וחתימתו. ה"בילד" רכש את השרטוטים, דאג לוודא את נכונותם, והעורך הראשי קאי דיקמן, החליט להעבירם למשמרת עולם בארכיון יד ושם. ב-27 באוגוסט 2009 התקיים בבית תאגיד אקסל שפרינגר בברלין טקס הענקת השרטוטים, בו העניק אותם דיקמן, לראש הממשלה בנימין נתניהו והחל מה-25 באוגוסט 2010 הם מוצגים בתערוכה "ארכיטקטורה של רצח - תוכניות הבנייה של אושוויץ-בירקנאו" ב"יד ושם".
עיתונים אחים.
במקביל ל"בילד" היומי יוצא בימי א', החל מ-1956, ה-Bild am Sonntag, אשר לו מערכת משלו וסגנונו הכללי מתון יותר מזה של העיתון הרגיל, היומי. כמו כן, מופיעות גם כ-30 מהדורות מקומיות של העיתון, בכל גרמניה והוא מופץ בכמעט חמישים מדינות ברחבי העולם.
קבוצת אקסל שפרינגר מוציאה לאור החל מ-1983 גם את שבועון הנשים של בילד - Bild der Frau, שהוא מגזין הנשים הנקרא ביותר באירופה (כ-6 מיליון קוראות) ומ-1986 גם את "אוטו בילד", ירחון המכוניות הנמכר ביותר באירופה - שבעה מיליון עותקים מדי חודש. כמו כן, מ-1988 מוציאה הקבוצה לאור את "ספורט בילד", שהוא כיום מגזין הספורט הנמכר ביותר באירופה ומ-1996 יוצא לאור "קומפיוטר בילד", שהוא מגזין המחשבים הנמכר ביותר באירופה. בנוסף, הקבוצה מוציאה לאור עוד שורה ארוכה נוספת של מגזינים, מהנפוצים והמצליחים ביבשת.
תמונות חשופות.
החל מ-1984, ולמשך 28 שנים, פרסם העיתון תמונות של דוגמניות בחזה חשוף על העמוד הראשון שלו. לפי הגרדיאן מדובר ביותר מ-5,000 תמונות. ב־2012, לרגל יום האישה הבינלאומי, החליט העיתון להפסיק לפרסם תמונות אלו בעמוד השער ולהסתפק בפרסומן בעמודים הפנימיים. במרץ 2018, הודיע העיתון תחת הכותרת "גברים, עליכם להיות עכשיו חזקים", שהנוהג יפסק כליל, וכי העיתון לא יפיק תמונות כאלה בעתיד, אך תמונות מסוג זה "שהמדינה מדברת עליהן" יוסיפו להופיע.
העורכים הראשיים.
רשימת העורכים הראשיים של ה"בילד" מאז היווסדו:
כלא ברזה קרטוסקה
כלא בֶּרֶזָה קַארְטוּסקָה (בפולנית: Miejsce Odosobnienia w Berezie Kartuskiej) היה כלא פולני בעיירה בברזה קרטוסקה (לימים חלק מבלארוס), אשר פעל בין השנים 1934–1939.
רקע.
קיים ויכוח על הגדרתו של המקום. יש שכינוהו מחנה ריכוז, אך פולין מתנגדת להגדרה זו. המבנה המרכזי, אשר שימש בעבר ככלא צארי, הוא בניין לבנים בן שלוש קומות. הכלא אוכלס בעיקר באסירים פוליטיים, הן מימין והן משמאל. האסירים, כמה אלפים בכל שנות קיומו וכמה מאות בזמן נתון, נכלאו בו בעקבות מעצרים מנהליים. בין אסיריו המפורסמים נמנו אדווארד אוחאב, בולסווב פייסצקי, רומן שוכביץ, שמעון דובז'ינסקי ועוד. הכלא נודע בתנאיו הקשים במיוחד. בין היתר, היו האסירים נתונים ברעב ובקור, נאלצו לבצע עבודות כפייה וסבלו מעונשים כבדים כגון שהייה בצינוק, השפלות, טרטורים ואלימות.
הספר המרכזי המתעד את קורותיו של המחנה, הוא Bereziacy, אשר יצא לאור בשנת 1965. תיעוד נוסף, הוא סרטו של יורי לוחובי משנת 2007.
מפקדים וסוהרים.
בין מפקדי המחנה, סוהריו והאחראים עליו נמנו ווצווב קוסטק־ביירנצקי (בפולנית: Wacław Kostek-Biernacki), יוזף קמאלה־קורהנסקי (Józef Kamala-Kurhański), וינצנטי רידזיק (Rydzik Wincenty) ובולסווב גרפנר (Bolesław Greffner). לפחות אחד המפקדים נשלח להשתלם במחנות הריכוז שהקים היטלר, ובשובו הנהיג את השיטות שלמד.
המרד הרפובליקני בפריז של יוני 1832
המרד הרפובליקני בפריז של יוני 1832 (בצרפתית: L’insurrection républicaine à Paris en juin 1832), היה התקוממות אנטי מונרכיסטית כושלת של רפובליקאים פריזאים, רובם סטודנטים, מהחמישה ביוני ועד השישה ביוני, 1832. המרד היה ניסיון של הרפובליקאים להפיל את המונרכיה של יולי. המרד היה גילוי האלימות האחרון שהיה קשור למהפכת יולי. ההתקוממות מתוארת לפרטים ברומן עלובי החיים של ויקטור הוגו.
הסיבות לפרוץ המרד.
לאחר מהפכת יולי עלתה ממשלת שמאל שביקשה להישען על שכבות רחבות בציבור ולתמוך בתנועות מהפכניות באירופה. אולם, משגברה התסיסה המהפכנית והרפובליקנית, פיטר המלך לואי פיליפ ממשלה זו ומינה ממשלה בעלת אופי ימני. בנוסף לדיכוי התנועה הרפובליקנית, הקציר הגרוע בשנים 1827–1832 גרם לבעיות כלכליות, מחסור במזון ועלייה ביוקר המחיה. גם מגפת כולרה שפרצה בפריז בקיץ 1832, אשר גרמה למותם של 18,402 מתושבי העיר ופגעה בעיקר בשכונות העניות, הוסיפה לחוסר היציבות וגרמה להמונים לחשוד שהממשלה הרעילה את הבארות. מן המגפה נפטרו קזימיר פייר פרייה ראש ממשלת צרפת והגנרל ז'אן מקסמליאן למרק, מראשי הרפובליקנים וציר באספה הלאומית. בזמן שפרייה זכה להלוויה ממלכתית, ארגוני האופוזיציה התכוונו להפוך את הלוויה של גנרל למרק, אשר היה ידוע בתמיכתו בשכבות הנמוכות וברעיון הרפובליקני, למפגן כוח נגד המלך. הממשלה לא התכוונה לתת לאופוזיציה להפוך את מסע הלוויה של הגנרל בפריז למפגן כוח והזרימה לעיר כוחות רבים של המשמר הלאומי.
מסע הלוויה של למרק.
ב-5 ביוני יצא מסע הלוויה של הגנרל למרק בליווי ראשי המפלגה הרפובליקנית, סטודנטים ופועלים. בגשר אוסטרליץ הניפו סטודנטים דגלים אדומים ויחידות המשמר הלאומי, שהוצבו ברחובות פריז בשביל לשמור על הסדר, ניסו להוריד את הדגלים. התערבות זאת של אנשי המשמר הלאומי הידרדרה לקטטה אלימה עם ההמונים שליוו את ארונו של הגנרל למרק. הצעירים שבאנשי האופוזיציה, הרפובליקאים, אשר כוונו על ידי אגודות חשאיות רפובליקניות, ניצלו את התערבות חיילי המלך במסע הלוויה ומלווים בגולים פולנים, איטלקים וגרמנים התכנסו סביב ארונו של הגנרל והתכוונו להכריז על הקמת רפובליקה.
ההתקוממות.
עם תחילת העימותים עם אנשי המשמר הלאומי הצליחו הסטודנטים ביחד עם המוני הפועלים שהצטרפו אליהם להשתלט על מזרח פריז. הם התחיל להקים בריקדות וביצורים ברחבי פריז לקראת ההתקפה הצפויה של כוחות המשמר הלאומי. המלך לואי פיליפ חזר במהירות לפריז כשהגיעו אליו הידיעות על ההתקוממות. המלך סקר מול ההמונים את יחידות המשמר הלאומי כדי לשדר שלווה ונחישות. בליל ה-6 ביוני פקד המלך על הגנרל ז'ורז' מוטון לשחרר את מזרח פריז מידי המתקוממים. בבוקר הגנרל נכנס לעיר עם כוחות המשמר הלאומי וכוחות צבא שהובאו לעיר בלילה והתחיל לצור על הבריקדות שניבנו ברחבי העיר. רוב הבריקדות נשברו במהירות אבל בקלוי סנט מרי התרחשו קרבות קשים שנמשכו לאורך כל היום, אשר עלו במחיר של שמונה מאות הרוגים ופצועים לשני הצדדים. בחמש בערב ראשי האופוזיציה פנו לגיבור הלאומי המרקיז דה לה פאייט בבקשה להתערב אצל המלך בשביל לעצור את שפיכות הדמים בבירה. לה פייט נענה לבקשה וביחד עם פרנסואה ז'אן דומיניק אראגו ואודילון בארו, ראש הממשלה נפגש עם המלך בשלוש וחצי בצהרים לאחר שהמלך חזר מסקירת הכוחות ברחבי העיר. המלך סירב לבקשת לה פייט ובארו ואמר שהמתקוממים הובסו ושלא יהיה משא ומתן.
עלובי החיים.
ברומן עלובי החיים של ויקטור הוגו ישנו תיאור של השבועות שהובילו להתקוממות ותיאור של המתרחש באחת הבריקדות שהמשמר הלאומי צר עליהן. מריוס, אחת הדמויות הראשיות ברומן, הוא לוחם באחת מהבריקדות. הרומן אוהד במיוחד את המהפכנים והם מוצגים בו באור רומנטי. המקור לתיאורים של ויקטור הוגו לא נשען על ניסיונו האישי במרד, שכן בזמן המרד הוא שהה אמנם בפריז אך לא לקח בו חלק פעיל. הוגו טען בספרו שהסיבה לפרוץ ההתקוממות היא מסע הלוויה של הגנרל למרק, אך ניתן לטעון שהלוויה הייתה רק התירוץ בה השתמשו המתקוממים כדי לפתוח במרד. הרומן הוא בין התיאורים הספרותיים היחידים של ההתקוממות.
בה&quot;ד 600
אבו קאמיל
משה פראוסניץ
משה (מקס) ו' פּרַאוּסניץ (Moshe W. Prausnitz; 8 בדצמבר 1922, ברלין – 1 ביולי 1998, ירושלים) היה ארכאולוג ישראלי שהתמחה בתחום הפרהיסטוריה.
ביוגרפיה.
פראוסניץ נולד בברלין בירת גרמניה ב-1922. עלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1937, בגיל 15, והתגורר על הר הכרמל בחיפה. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה למד באוניברסיטת אדינבורו שבסקוטלנד. בשנת 1953 נסע להשתלם באנגליה ולמד אצל הפרהיסטוריון הנודע ויר גורדון צ'ילד. את לימודי הדוקטורט עשה באוניברסיטה העברית. עבודתו עסקה ב"כלי צור נאוליתיים" היא יצאה לאור באנגלית כספר בשם "From Hunter to Farmer and Trader".