ב-2013 לוהקה לתפקיד ד"ר אלנה בלום בסדרה "חניבעל".
ב-2017–2018 כיכבה כדמות ראשית בסדרה מרי הורגת אנשים.
פאנק בלוז
פאנק בלוז או בלוז פאנק (מאנגלית: Punk Blues) הוא סגנון מוזיקלי המשלב מרכיבים של פאנק רוק ובלוז. מוזיקאים בסגנון פאנק בלוז משלבים גם מרכיבים מסגנונות קרובים, כגון פרוטו פאנק ובלוז רוק.
פאנק בלוז מייצג מוזיקה שנועדה להיות גולמית, פשוטה ורגשית, מאפיינים המשותפים לסגנונות הפאנק והבלוז, אך פאנק בלוז מעט מהיר יותר מהם.
מקורות סגנון זה הם בסגנון הגראג' רוק, שהתפתח בשנות ה-60 וה-70 בארצות הברית; סגנון המוזיקה הבלוזי באלבומיו הראשונים של זמר האוונגרד קפטן ביפהארט; וסגנון המוזיקה הגולמי באלבום הראשון של להקת "Gun Club" שיצא ב-1981. הרכבים מוזיקליים בולטים שהשתמשו בסגנון זה בסוף שנות ה-80 היו "Social Distortion" ו-"Rollins Band". בשנות ה-90 השתמשו בו הרכבים כגון "Jon Spencer Blues Explosion" ו-"The Oblivians". הסגנון זכה לחשיפה רבה בשנות ה-2000, לאחר שלהקת הווייט סטרייפס הפופולרית החלה לשלב אותו באלבומים שיצרוה. בתקופה זו היה הסגנון בשימוש גם בקרב להקות כגון "Soledad Brothers" ו-"The Von Bondies".
חפרפרת אירופית
חפרפרת אירופית (שם מדעי: "Talpa europaea"), הידועה גם בשמות חפרפרת מצויה וחפרפרת צפונית, היא מין בסוג חפרפרת ממשפחת החפרפרתיים בסדרת אוכלי החרקים הנפוצה בעיקר במרכז אירופה אך גם במערב אירופה ומזרח אירופה. היא תוארה בידי החוקר קארולוס ליניאוס ב-1758.
החפרפרת חיה במחילות מסועפות שאותן היא מרחיבה באופן קבוע. החפרפרות משוטטות במנהרותיהן ללא הרף אחר טרפן. הן ניזונות משלשולים, חרקים, נדלים ואפילו עכברים וחדפיים. הרוק שלה מכיל רעלן המשתק בעיקר את השלשולים.
גופה בצורת גליל ואורכו כ-12 ס"מ. הנקבות לרוב קטנות יותר מהזכרים. עיניה קטנות ומוחבאות מאחורי פרוותה. אוזניה קטנות ובולטות במקצת מעורה. פרוותה לרוב בצבע אפור כהה.
חפרפרת מצויה
גאיוס מוקיוס סקבולה
גאיוס מוקיוס סקבולה (בלטינית: Gaius Mucius Scaevola) הוא דמות אגדית רומית על צעיר שהתפרסם במעשה גבורה שעשה בזמן מצור אטרוסקי על רומא.
דמותו.
על פי המסורת, בשנת 508 לפני הספירה, בעת מלחמה בין רומא לבין העיר האטרוסקית קלוסיום (Clevsin) (בפרובינקיה האטרוסקית סיינה), המלך לארס פורסנה (Lars Porsena) הטיל מצור על רומא. מוקיוס, באישור הסנאט הרומי, התגנב לתוך המחנה האטרוסקי וניסה לרצוח את פורסנה. זה היה יום התשלום לחיילים. היו שם שני אנשים לבושים באופן דומה על במה מוגבהת מדברים אל החיילים. מוקיוס טעה בזיהוי והרג את הסופר של פורסנה במקום את המלך.
מוקיוס נתפס והצהיר: "אני גאיוס מוקיוס, אזרח רומי, באתי לכאן להרוג את אויבי, ואני מוכן למות כפי שאני מוכן להרוג. אנו הרומאים פועלים באומץ וסובלים באומץ." בנוסף, הוא אמר שהוא הראשון מתוך 300 רומאים צעירים שמוכנים לחרף את נפשם במטרה להרוג את המלך האטרוסקי.
מוקיוס, על פי המסורת הכניס את ידו הימנית לאש הבוערת והחזיק אותה שם מבלי להראות סימן לכאב. פורסנה, שהתרשם מהפגנת האומץ, שחרר את מוקיוס ואפשר לו לחזור לרומא, באומרו "לך לדרכך, הואיל ואתה גורם יותר נזק לעצמך מאשר לי".
במקביל, הוראטיוס קוקלס (Horatius Cocles) הצליח להגן על גשר הכניסה לעיר ולכן המלך פורסנה שלח שליח לרומא לשאת ולתת על הסכם שלום ועבר לתקוף את העיר אריקיאה (Ariccia) הסמוכה.
למוקיוס הוענקה אדמה על גדתו הימנית של הטיבר והוא אביה של משפחת (Gens) הפטריקים מוקיה (Mucia).
בלוז פאנק
Brothers in Arms (שיר)
Brothers in Arms הוא שיר מאת להקת הרוק הבריטית דייר סטרייטס שיצא כסינגל הרביעי מתוך האלבום Brothers in Arms שיצא לאור ב-1985.
אודות השיר.
מארק נופלר נוהג לנגן את השיר בגיטרת גיבסון לס פול (בשונה מהגיטרה הרגילה שלו "Stratocaster" של פנדר).
לשיר מספר גרסאות: גרסת האלבום שאורכו 7:00 דקות; גרסה קצרה יותר באורך 6:05 (התחלת השיר וסופו קוצצו מעט); הגרסה בעלת האורך הקצר ביותר - 4:55 - הופיעה באלבום האוסף "The Very Best of Dire Straits" שיצא ב-1998; הגרסה הארוכה ביותר לשיר נכללה באלבום ההופעה "On the Night", בו בוצע השיר ב-8:54 דקות, והוא כולל סולו המבוצע על ידי גיטרת "פדל סטיל".
השיר מדבר על מלחמת פוקלנד שהייתה בעיצומה כאשר נופלר כתב את השיר.
בוידאו קליפ של השיר נעשה שימוש בטכניקת "Rotoscoping" (טכניקות אנימציה משולבות). בשיר נראים חברי הלהקה מופיעים וברקע תמונות ממלחמת העולם הראשונה בשחור לבן. בעקבות ביקור הלהקה בישראל במאי 1985, הופק וידאו קליפ מיוחד על ידי תוכנית הטלוויזיה הבריטית The tube המחבר את השיר עם התרשמויות חברי הלהקה מהחיילים שראו ברחובות עריה.
הצלחה.
השיר זכה להצלחה רבה, ועם השנים נחשב לאחד השירים המזוהים ביותר עם להקת דייר סטרייטס. במצעד הסינגלים הבריטי הגיע השיר למקום ה-16 השיר אף זכה לגרסאות כיסוי רבות. (ראה: גרסאות כיסוי)
גרסאות כיסוי.
במשך השנים, זכה השיר למספר גרסאות כיסוי שבוצעו על ידי אמנים שונים, להלן הבולטים שביניהם:
פרוז'ני
פרוז'ני או פרוז'נה (בבלארוסית ורוסית: Пружаны, בפולנית: Prużana, ביידיש: פרוזשענע), היא עיר במחוז ברסט, בבלארוס. העיר נזכרת לראשונה בשנת 1487.
ב-1931 התגוררו בעיר 4,208 יהודים, שהיו יותר ממחצית 7,626 תושביה. בין רבני העיר כיהנו הרב אליהו חיים מייזל, הרב ירוחם יהודה לייב פרלמן והרב אליהו פיינשטיין, (דוד הרב משה פיינשטיין), שכיהן ברבנות בין השנים תרמ"ד (1884) - תרפ"ט (1928). נכדו של הרב פיינשטיין היה רבי יוסף דב סולובייצ'יק מבוסטון, שאף נולד בעיר זו.
ביוני 1941 נכבשה העיר בידי הנאצים, ובספטמבר של אותה שנה הוקם גטו אליו הובאו גם אלפי יהודים מביאליסטוק, ומעיירות בסביבת פרוז'ני. בינואר 1943, נשלחו היהודים למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחו רובם המוחלט. מתוך כ-10,000 יהודים שנרשמו במיפקד בנובמבר 1942, נותרו ביום השחרור רק כמאתיים.
ארקבוז
ארקבוז (Arquebus) הוא רובה בריח פתיל נטען לוע שהיה בשימוש נרחב מהמאה ה-15 ועד המאה ה-17.
לא ידוע היכן הומצא לראשונה רובה זה. בגרמנית הוא נקרא "Haken-büchse", מילולית, "רובה-קרס"; "Arca bousa" באיטלקית, מילולית, "קשת עם פה". מוסכם במחקר, שהמונח "Arquebus" שימש לתיאור רובה בריח פתיל בשפות שונות באירופה, מסוף המאה החמש-עשרה.
הנשק האישי לפני הארקבוז היה, למעשה, תותח קטן, שהופעל באמצעות הצתת פתיל שהוחזק ביד.
בריח פתיל, שבו הפתיל היה חלק אינטגרלי מהבריח, היה הרובה הראשון ששילב את שלושת המרכיבים של כל רובה מאז ועד היום: קנה, בריח וקת. לפני כן, כלי ירייה ידניים היו בעיקרם צינור מתכת (קנה) שהוחזק ביד ופתיל בוער הוצמד לפתח מיוחד בקנה ופעולה זו הציתה את אבק השריפה. שילוב שלושת המרכיבים העיקריים האלה אפשרה ליורה לכוון את הרובה וגם להחזיקו טעון לאורך זמן.
לרובה הארקבוז היו שני יתרונות לעומת כל סוגי הקשתות: האחד, עוצמת הירי. רק לקליע הרובה היה פוטנציאל לנקב כל סוג שריון. השני, נדרשו כשישים יום בלבד להכשרת מפעיל ארקבוז, לעומת חודשים ארוכים להכשרת מפעיל קשת. עם זאת, משקל הרובה היה כבד ממשקל הקשת, והיה לו קצב ירי איטי לעומת הקשת. קצב הירי של הארקבוז היה איטי. קַשָּׁת היה יכול לירות, לכל הפחות, פי שלושה יותר מהר מהרובאי.
בשל הקושי בטעינת הארקבוז תוך כדי רכיבה, נעשה בו שימוש מועט בקרב חיל פרשים של צבא האימפריה העות'מאנית, הסיפאהים, אשר התעלמו מהוראת צו משנת 1524, אשר לפיו עליהם להתחמש ברובה החדש. עם זאת, בחיל הרגלים העות'מאני (היניצ'רים), הפך השימוש ברובה לנפוץ כבר בסוף המאה ה-15.
השימוש הנרחב הראשון ברובים אלו, נעשה בהונגריה בתקופת המלך מתיאש הראשון, שהכניס אותו לקראת סוף המאה ה-15 לשימוש סדיר ב"ארמייה השחורה" . תפוצת רובי הארקבוז גדלה באופן ניכר תוך שנים ספורות. הנרי השביעי חימש את מחצית חילות משמר המלך (Yeomen of the Guard) ברובי ארקבוס מתוצרת פלמית. בנו, הנרי השמיני, רכש חמש-מאות רובי ארקבוז בשנת 1511.
התיעוד הראשון לקרב יבשתי, אשר הוכרע על ידי שימוש ברובי בריח פתיל היה בשנת 1503. הקרב נערך בצ'ריניולה (Cerignola) בדרום-מזרח איטליה, בין הצבא הספרדי לבין כוח צבאי צרפתי. חיל הפרשים הצרפתי, בגיבוי נושאי רומח מיומנים משווייץ נהנה מיתרון מספרי.
המצביא הספרדי גונסלו מקורדובה (Gonzalo de Córdoba, 1453–1515) נקט בתכסיס טקטי. אלפיים חיילים חמושים ברובי הארקבוז הסתתרו מאחורי מחפורות. בחזית הועמד הכן חיל פרשים, שהסתיר את הרובאים, כדי למנוע, בין השאר, מהכוח הצרפתי את ההזדמנות לפרוש מבעוד מועד את ארסנל התותחים. כאשר הפרשים ונושאי הרומח הסתערו קדימה, מטח הירי הספרדי הראשון גרם לבהלה, והמתקפה נבלמה. האנדרלמוסיה בכוח הצרפתי אפשרה למגנים לירות מטח ירי קטלני. הקרב הסתיים בנסיגת הכוח הצרפתי, שספג אבדות כבדות.
עם זאת, השימוש בטכנולוגיה החדשה לא הבטיח הצלחה בקרב. כך, למשל, בקרב נוברה בשנת 1513 השתמשו הכוחות הצרפתים שצרו על העיר בחמש-מאות רובי ארקבוז. אולם, הירי לא הרתיע את שכירי החרב השווייצרים החמושים ברומחים, שהניסו את החיילים הצרפתים. מסיבה זו הארקבוז ורובי הבריח פתיל נועדו לשבש את מערך האויב, אך לא שימשו כנשק אסטרטגי אשר יביא להכרעת הקרב. שילובם בתפישה הצבאית מבחינה תאורטית ומעשית היה איטי והדרגתי. כך, למשל, רק בשנת 1534, נמדדה כמות שווה של רובאים ונושאי רומח בחיל הרגלים הספרדי.