בניגוד למולקולות קטנות כמו גזים וגלוקוז הנעים בתא בפעפוע, מולקולות גדולות, בועיות, ואברונים אינם יכולים לנוע בפעפוע. לצורך כך, הם נקשרים לזנב החלבונים המוטוריים, במקרה זה דינאין ציטופלזמתי, אשר נע על גבי המיקרוטובולים. בכל צעד של הדינאין על המיקרוטובול נצרכת האנרגיה המתקבלת מהידרוליזה של מולקולת ATP אחת. הדינאינים נעים רק בכיוון אחד, רובם מקצה הפלוס לקצה המינוס, כלומר מאזור קרום התא לכיוון הגרעין, וזאת בשל הקוטביות של מולקולת המיקרוטובול.
הדינאינים האקסונמיים משתמשים באותו מנגנון תנועה על גבי המיקרוטובולים, אך הם אינם משנעים מטען. תנועתם על גבי המיקרוטובולים באקסונמה גורמת לכיפוף האקסונמה, דבר שמוביל לתנועת הריסון או השוטון כולו לכיוון אחד במעין חבטה.
השלד התאי
פיוטר שפירוב
פיוטר שפירוב (ברוסית: Пётр Павлович Шафиров; 1669 - 1 במרץ 1739) היה יהודי-פולני שמשפחתו התנצרה. היה דיפלומט רוסי בולט בתקופת פיוטר הגדול ואחריו.
שפירוב היה בן למשפחה יהודית שהתגוררה בסמולנסק והתנצרה לאחר כיבוש העיר על ידי הרוסים בשנת 1654. בשנת 1691 החל אביו לשרת במשרד לענייני חוץ הרוסי כמתורגמן. בשנת 1704 קודם לתפקיד סגן-קנצלר והופקד על ענייני החוץ. הוא ליווה את פיוטר הגדול במסעותיו לאירופה ובחתימת חוזים בינלאומיים. בשנת 1711 הצליח להשלים משא ומתן עם הטורקים שסיים את מלחמת רוסיה-טורקיה (1711-1710) תוך שהוא ובוריס שרמטייב נשארים בני ערובה. חזר לרוסיה בשנת 1714 והמשיך בפעילות דיפלומטית. השתתף בעריכת כל החוזים הבינלאומיים של רוסיה. בשנת 1716 בהתאם להנחיית פיוטר הגדול כתב ספר "על סיבות המלחמה" (Рассуждение о причинах войны) בו הציג את מלחמת הצפון הגדולה כחובה שהייתה נדרשת לטובת המדינה הרוסית.
בשנת 1719 הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה ברוסיה הצארית.
בשנת 1723 בעקבות פרשת שחיתות נשפט להוצאה להורג תוך שלילת כל תואריו ורכושו. בהתאם לצו של פיוטר הגדול עונש המוות הומר לגלות לסיביר. בדרך לסיביר קיבל רשות להישאר בניז'ני נובגורוד.
יקטרינה הראשונה עם תחילת שלטונה החזירה אותו תוך מתן חנינה מלאה והחזרת רכושו ותואריו. בתאום עם אנדריי אוסטרמן נשלח לארכנגלסק לקידום המסחר. עם נפילת אלכסנדר מנשיקוב הוחזר לחצר וחזר לפעילות דיפלומטית והיה פעיל בתחום זה עד סוף ימיו.
על שמו "שדרת שפירוב" בסנקט פטרבורג
דמותו מתוארת בספר של דוד מרקיש "יהודי של פיוטר הגדול".
איזלינגטון
איזלינגטון (באנגלית: Islington) היא שכונה במרכז רובע איזלינגטון של העיר לונדון, בירת אנגליה.
בעבר הייתה השכונה כפר קטן הממוקם לצד הגדולה (Great North Road). לימים, עם גדילתה של העיר לונדון, הפך האזור לחלק מהעיר, והכפר נתן את שמו לשם הרובע בו הוא נמצא.
האזור שסביב תחנת הרכבת התחתית איינג'ל נחשב לעיתים לשכונה בפני עצמה הנקראת איינג'ל ("המלאך").
מקור השם.
האזור בו היה הכפר כונה על ידי הסקסונים בשם "גיסלדון" ("Giseldone", על פי תעוד משנת 1005). לימים שונה השם ל"גיסלאנדן" ("Gislandune", תעוד משנת 1062) שמשמעו "גבעת גיסלה".
שם זה שונה במהלך השנים ל"איסלדון" ונותר בשימוש עד המאה ה-17, עת נוצר השם הנוכחי.
היסטוריה.
במהלך ימי הביניים עברו בסמוך למקום בו ממוקמת כיום השכונה דרכים עתיקות שנקראו בשם "רחובות" ("streets"), בהשפעת נוהג מהתקופה הרומית לקרוא לדרכים בשם זה. כיום לא ידוע המיקום המדויק של דרכים אלה. במהלך המאה ה-14 התפתחה הדרך הצפונית הגדולה שהובילה מאלדרסגייט ועברה בסמוך לעמדת תשלום בגבעת הייגייט. עמדת תשלום נוספת עמדה באזור איינג'ל, והכפר איזלינגטון השתרע בין שתי עמדות תשלום אלה. דרך נוספת, צדדית (שעברה במיקומה של דרך ליברפול של ימינו) שימשה בעיקר למעבר בקר שהובא לסמית'פילד שבעיר לונדון. לאורכה של דרך צדדית זו נבנו מכלאות בקר.
הכפר איזלינגטון מוקם על אדמותיו של הבישוף של לונדון ואדמות קתדרלת סנט פול. רישום משנת 1548 מתעד כי בכפר התגוררו 440 משפחות, ובמקום היו בתי אחוזה רבים של עשירי לונדון.
באזור איזלינגטון ממוקמים מעיינות רבים, אשר שימשו במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18 להשקות גינות ירק רבות שהיו באזור, והכפר היווה למעשה את גן הירק של לונדון. אופיו הכפרי והשלו של האזור הביא להיותו אתר נופש לתושבי העיר הצפופה, ונבנו בכפר פאבים רבים. נכון לשנת 1716 נספרו בכפר 56 פאבים, וכן בתי תה רבים, ואתרי בילוי כגון אתרי כדורת וירי בחץ וקשת.
במהלך המאה ה-19 הכפר גדל בהדרגה, מ-10,212 תושבים בשנת 1801 ל-319,143 תושבים בשנת 1891. גידול מהיר זה נבע משיפור דרכי התחבורה אל העיר לונדון, שאיפשר את הפיכת הכפר השלו לפרוור בו מתגוררים יוממים העובדים בעיר עצמה. הקמת מסילות ברזל העוברות באזור ומקשרות אותו אל העיר הביא לצפיפות רבה ולירידה בפופולריות של השכונה ובמעמד הסוציו-אקונומי של תושביה.
בשנת 1820 נבנתה תעלת ריג'נטס, אשר באזור איזלינגטון עוברת במנהרה שאורכה 886 מטרים.
כמו כן, במהלך המאה ה-19 נבנו באזור תיאטראות רבים ואולמות קונצרטים ומופעים. אולם המוזיקה של קולינס, שנוסד בשנת 1862, זכה להצלחה רבה ובמהלך השנים גדל בהיקפו. בשנת 1897 היו באתר נופש זה 1,800 מושבים ו-10 פאבים. המבנה נהרס בשריפה בשנת 1958 ולא שוקם.
בשנת 1862 נבנה בכפר האולם החקלאי המלכותי, לצידה של דרך ליברפול, אשר שימש לתצוגת בקר. באולם נערך מדי שנה יריד סמית'פילד, וכן נערכו בו אירועים נוספים. המבנה שימש כמבנה התערוכות והירידים המרכזי של העיר לונדון עד ראשית המאה ה-20, ויכל להכיל כ-50,000 צופים. האולם הופקע במהלך מלחמת העולם השנייה לשימוש כמרכז מיון מגיוסים, ולאחר המלחמה הפך למרכז עסקים.
בשנת 1833 הוקמה חברת איזלינגטון לספרות ולמדע, אשר נפגשה ברחוב אפר (Upper Street). מבנה חברה זו הוקם בשנת 1837 וכונה המכון הספרותי והמדעי. המבנה כלל ספרייה ובה 3,300 ספרים, וכן חדר קריאה, מוזיאון, ואולם הרצאות בן 500 מושבים. המבנה נרכש על ידי צבא הישועה בשנת 1890 ושימש את הארגון עד שנת 1958. לאחר שהמבנה עמד נטוש מספר שנים, בעקבות פעילות ציבורית בשנת 1978 שוקם המבנה ושב להיות תיאטרון.
במהלך מלחמת העולם השנייה ניזוקו מבנים רבים בשכונה (למעלה מ-3,200 בתי מגורים) במהלך הבליץ - הפצצות ההלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 שוקמו האזורים שנפגעו והשכונה שבה להיות אזור מגורים פופולרי, ובין היתר התגורר בה טוני בלייר קודם לבחירתו בשנת 1997 לתפקיד ראש ממשלת בריטניה.
אזכורים תרבותיים.
השכונה ותחנת איינג'ל (באנגלית: מלאך) של הרכבת התחתית של לונדון מוזכרים בספרו של ניל גיימן "לעולם-לא-עולם" בו מתואר מלאך בשם איזלינגטון שמתגורר במנהרות שמתחת העיר לונדון.
בגרסה האנגלית של משחק המונופול אזור איינג'ל הוא אחד האזורים הניתנים לרכישה, כמו גם דרך פנטונוויל העוברת דרך השכונה.
דומניקו מודוניו
דומניקו מודוניו (באיטלקית: Domenico Modugno; 9 בינואר 1928 - 6 באוגוסט 1994) היה זמר-יוצר איטלקי ובסוף ימיו גם חבר פרלמנט. הוא זכה ארבע פעמים בפסטיבל סן רמו (יותר מכל זמר אחר, פרט לקלאודיו וילה, שחולק עמו שיא זה), ייצג את איטליה שלוש פעמים בתחרות האירוויזיון, וזכה בשני פרסי גראמי (שיר השנה ואלבום השנה). להיטו הגדול ביותר, "Nel blu dipinto di blu" ("אצבע את השמיים בכחול", מוכר יותר כ-Volare, "ווֹלָארֶה"), הוקלט מאות פעמים ברחבי העולם על ידי זמרים והרכבים שונים.
תולדות חייו.
מודוניו נולד בעיירה פוליניאנו א מארה (Polignano a Mare) בנפת בארי. מגיל צעיר רצה להיות שחקן קולנוע ולאחר שסיים שירות צבאי, ב-1951 נרשם ללימודי משחק. במקביל כתב שירים ושירו "Lazzarella" זכה ב-1957 במקום שני בפסטיבל שירים נפוליטניים, דבר שהביאו לפסטיבל סן רמו ב-1958 עם השיר "וולארה".
השיר זכה בפסטיבל והפך ללהיט בקנה מידה עולמי. הוא הגיע לראש מצעד הפזמונים בארצות הברית ושהה במקום הראשון חמישה שבועות, תוך שהוא גובר על שירים מאת ריקי נלסון ואלביס פרסלי, עובדה חסרת תקדים ששיר באיטלקית גובר על שירים באנגלית. באותה שנה קיבל את שני פרסי גראמי לשיר השנה ולאלבום השנה. השיר תורגם לאנגלית, צרפתית, רוסית וספרדית וייצג את איטליה בתחרות האירוויזיון של אותה שנה, אך הגיע רק למקום השלישי. את השיר שרו גם פרנק סינטרה, דין מרטין, לואי ארמסטרונג, קליף ריצ'רד, דלידה, לוצ'אנו פאבארוטי, הפלאטרס ואחרים.
שנה לאחר מכן חזר מודוניו לסן רמו עם עוד להיט - "Piove" (הידוע יותר כ-Ciao, ciao bambina, "צ'או צ'או במבינה"). הוא זכה במקום הראשון ושב וייצג את איטליה באירוויזיון. ב-1960 הגיע למקום השני בסן רמו עם "Libero" ("חופשי"). ב-1962 שב וזכה בפסטיבל סן רמו עם "Addio...addio..." ("להתראות... להתראות") יחד עם קלאודיו וילה, שגם ייצג את איטליה לבדו באירוויזיון של אותה שנה עם אותו שיר. ב-1966 זכה בפסטיבל סן רמו עם השיר "Dio, come ti amo" ("אלוהים, אני אוהב/ת אותך כל-כך"), אותו שר בדואט עם ג'יליולה צ'ינקווטי. הוא שב וייצג את איטליה באירוויזיון של אותה שנה עם שיר זה לבדו, זכה באפס נקודות והיה האחרון בתחרות.
בשנות השבעים התרכז במוזיקה קלאסית וקיבל תפקידים באופרה.
ב-1986 חבר למפלגה הרדיקלית האיטלקית וביוני 1987 נבחר לחבר פרלמנט מטעם טורינו. הוא היה פעיל בסוגיות חברתיות שונות, בפרט פעל לשיפור תנאיהם של חולי בית החולים הפסיכיאטרי באגריג'נטו.
ב-6 באוגוסט 1994 נפטר מהתקף לב בבית הקיץ שלו באי למפדוזה.
מכתש אריסטרכוס