היה פעיל בארגונו של חמיו, "בני משה", להחזקת נכדי רבי משה מלעלוב ונסע לאירופה לגייס תרומות ואכן זכה למכתבי תמיכה נלהבים מרבנים ואדמו"רים, בהם מכתבו של רבי חיים מצאנז. בהיותו באירופה התיידד עם משפחתו, צאצאי היהודי הקדוש מפשיסחה וכן עם רבי חנוך הניך מאלכסנדר. תקופה לפני כן התאלמן, ובהיותו באירופה הציע לו רבי הניך לשידוך את אסתר שרה בת רבי פלטיאל יוסף, אף הוא נכדו של היהודי הקדוש ואכן נישא לה. אשתו התייתמה בילדותה וגדלה אצל קרובה, רבי יצחק יעקב רבינוביץ, ה"דברי בינה" מביאלה.
בשנת תרנ"ב, עם הקמת בד"צ חסידים בירושלים, הוצע לו לכהן כדיין אך הוא סירב והציע את בנו לתפקיד.
ילדיו מאשתו הראשונה היו רבי משה ישראל, רבי בצלאל ישעיה ורבקה רחל, אשת בן דודו של אביה, רבי אלתר בידרמן מסוסנוביץ. מאשתו השנייה היו ילדיו:רבי ירוחם פישל ברנשטיין, דבורה יוטא, בת שבע אשת הרב אריה מרדכי רבינוביץ ולאה פריידא אשת הרב ירמיה וובר ובשנית אשת רבי מרדכי צבי שמרלר.
את מקומו בראשות ישיבת חיי עולם מילא נכדו רבי ירוחם פישל יהושע ברנשטיין, אותו מינה בחייו לכהן כמגיד שיעור.
מאיר אורבך
משוואות אוילר
א בריוועלע דער מאמען
אַ בריוועלע דער מאַמען ("מכתב לאמא"; בפולנית: List do matki) הוא סרט קולנוע בשפת היידיש שיצא לאקרנים בפולין בשנת 1938. הקרנת הבכורה של הסרט בפולין הייתה ב-4 באפריל 1938 ובארצות הברית ב-14 בספטמבר 1938.
היוצר והבמאי של הסרט יוסף גרין גר בארצות הברית מאז 1924. בין השנים 1936–1938 יצר גרין ארבעה סרטים ביידיש. למרות כישלונו של הסרט השני, "פורים שפילער", חזר גרין לפולין כדי לצלם סרט נוסף (בעצם שני סרטים בו זמנית, "א בריוועלע דער מאמען" ו"מאמעלע"; הוא השתמש באותו צוות שחקנים ואותו צוות טכני כדי לחסוך בהוצאות.) עם שובו היה לו מתווה לסרט חדש, שאותו הכין עם מנדל אושרוביץ. בהגיעו לוורשה הוא עיבד מחדש את התסריט, בסיועו של הסופר אנאטול שטרן. כמו בסרטיו האחרים של גרין, גם בסרט זה באו לידי ביטוי המסורת והפולקלור, באמצעות תיאור חג הפסח.
עלילה.
העלילה מתרחשת בעיקר בגליציה, בשנים שסביב מלחמת העולם הראשונה. במרכז העלילה ניצבת משפחת ברדיצ'בסקי: האב דוד, שלא מצליח לפרנס את משפחתו, האם דבורה שפרנסת המשפחה מוטלת עליה, הבן הבכור מאיר שחולם להיות מהנדס או רופא שיניים, הבת מרים והבן הצעיר אהרון.
דוד לווה כסף מהחייט שמעון מבלי להודיע לאשתו, ונוסע לארצות הברית לחפש עבודה. בהגיעו לאמריקה הוא מתפרנס ממכירת גרביים. הבת מרים בורחת מביתה עם מורה למחול, ואמה מסתירה את העובדה הזו מפני שכניהם. דוד מצליח לרכוש כרטיס נסיעה אחד ושולח אותו למשפחתו, ואהרן נוסע אליו. מרים חוזרת הביתה אחרי שגילתה כי המורה למחול נשוי ואב לילד. לאחר מכן היא מתחתנת עם יודקה, בנו של החייט שמעון, והם עוזבים את העיר. כשפורצת מלחמת העולם מגויס מאיר לצבא. ביומה האחרון של המלחמה, מגלה דבורה כי מאיר נהרג. היא מנסה לאתר את בעלה ובנה, ולאחר שהם מתאחדים מחדש, היא מגלה שאהרן הפך לזמר מפורסם ושינה את שמו לארנולד ברד.
Integer
ועדת השרים לענייני ביטחון
אלכסנדר פדייב
אלכסנדר פדייב (ברוסית: Алекса́ндр Алекса́ндрович Фаде́ев; 24 בדצמבר 1901 – 13 במאי 1956) היה סופר סובייטי, יושב ראש אגודת הסופרים בשנים 1939–1956.
ביוגרפיה.
אלכסנדר פדייב נולד בכפר במחוז טבר. בשנת 1908 משפחתו עברה לאזור מזרח הרחוק של האימפריה הרוסית. בשנת 1912 הוא התחיל ללמוד בבית הספר למסחר בוולדיבוסטוק. לאחר פרוץ מהפכת אוקטובר, אלכסנדר פדייב הצטרף לשורות הבולשביקים. הוא לחם בשורות הפרטיזנים נגד כוחות אנטי-קומוניסטיים ונגד הפולשים היפנים. בשנת 1921 פדייב עבר למוסקבה ולמד הנדסה. הוא השתתף בישיבות הכנס ה-10 של המפלגה ובדיכוי מרד קרונשטאדט במהלכו נפצע.
את היצירותיו הראשונות הוא פרסם בשנת 1922. בשנת 1926 פדייב התפרסם עם הוצאה לאור של הרומן שלו "התבוסה" (Разгром) על האירועים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
בתחילת שנות ה-30 הוא התחיל בפעילות ציבורית בארגוני הסופרים והיה בין ראשי הארגון. בשנת 1939 פדייב התמנה ליושב ראש ארגון הסופרים הסובייטים. לאור פעילות ציבורית ענפה לא היה לו זמן וכוח נפשי להמשך פעילות ספרותית. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה כתב צבאי ויצאה לסיורים לחזית.
לאחר סיום המלחמה הוא התחיל בכתיבת רומן חדש על ארגון המשמרת הצעירה שהיה פעיל ואזור דונצק בתקופת הכיבוש הנאצי. פדייב נסע לעיר קרסנודון, אסף את החומר ונפגש עם העדים. כבר בשנת 1946 הוא פרסם את הספר. הספר היה פופולרי מאוד. בשנת 1948 על בסיס הספר צולם סרט של הבמאי סרגיי גרסימוב. אומנם הרומן קיבל התייחסות צוננת מיוסיף סטלין שטען שבספר אין התייחסות להובלת הארגון על ידי חברי המפלגה. לאור כך פדייב כתב את הגרסה השנייה של הספר בה הוכנסו גיבורים חברי המפלגה. גרסה זו הייתה ספר לימוד בשיעורי הספרות בבתי הספר של ברית המועצות במשך עשרות שנים. אומנם, הסרט לא היה ניתן לשיפוץ ולכן קיימת אי-התאמה בין גרסת הספר לבין הסרט.
בהיותו יושב ראש אגודת הסופרים, לפדייב היה חלק פעיל בכל האירועים שהיו בתקופתו בהקשר לדיכוי הסופרים. בשנת 1946 לאחר פרסום מאמר מפלגתי נגד מספר סופרים ידועים, פדייב היה אחראי ליישום מדיניות והוצאת מיכאיל זושצ'נקו, אנה אחמטובה ואנדרי פלטונוב משורות הארגון. בשנת 1949 הוא היה בין כותבי המאמר נגד מבקרי ספרות ותיאטרון ממוצא יהודי שסימן תחילת המאבק נגד קוסמופוליטיות. יחד עם זאת קיימות עדויות שהוא היה עוזר לסופרים שנפגעו מרדיפות הממשל. ככל הנראה על רקע זה ולחץ פסיכולוגי הוא התחיל לסבול מבעיות רפואיות, אמרו אף שנהפך לאלכוהוליסט.
פדייב התחיל לסבול עוד יותר בתקופת ניקיטה חרושצ'וב. בוועידת המפלגה שנערכה בשנת 1956, מיכאיל שולוחוב גינה בחריפות פעילות של פדייב בראש ארגון הסופרים. היו גם כאלו שציינו שפדייב עצמו היה סיבה לדיכוי הסופרים. משנת 1939 הוא היה חבר הוועד המרכזי של המפלגה, אך לאחר הוועידה של שנת 1956 חברותו בוועד הופסקה.
לחברו יורי לבדינסקי הוא אמר "המצפון מעיק. קשה להיות עם דם על הידיים".
פדייב התאבד בירייה מאקדחו האישי ב-13 במאי 1956. כשבוע לפני זה הוא כתב מספר מכתבים לחבריו הקרובים ונפרד מהם.
הוא הוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
על פעילותו הציבורית והספרותית הוענקו לו: 2 עיטורי לנין (1939, 1951), עיטור הדגל האדום ופרס סטלין (1946)
חיים אישיים.
אשתו הראשונה הייתה סופרת ואלריה גרסימובה. הזוג התגרש בשנת 1932. בשנת 1936 פדייב התחתן עם שחקנית תיאטרון אנגלינה סטפנובה. לזוג נולדו שני בנים. בנוסף לכך, לפדייב הייתה בת למשוררת מרגריטה אליגר שנולדה בשנת 1943.
קוף ובבואת הירח במים
קוף המנסה להגיע אל בבואת הירח במים (יפנית: 猿猴捉月図, בתעתוק לעברית אנקו סוקוגטסו) הוא דימוי ומוטיב בספרות ובאמנות בודהיסטית במזרח הרחוק, ובעיקר בציור זן ביפן. הדימוי משמש בדרך-כלל כמשל אלגורי לנהייה אחר אשליות שווא ותשוקות רגעיות בעת החיפוש אחר ההארה.
בבודהיזם מסורתי.
סיפורים בהם קופים מנסים להגיע אל בבואת הירח נפוצים בפולקלור של עמים שונים במזרח הרחוק, ואף סווגו כתת-טיפוס 1335A בסיווג סיפורי הפולקלור של ארנה-תומפסון-אותר, הרחבה של סיווג ארנה-תומפסון. הדוגמה המתועדת המוקדמת ביותר שחוקרים מצאו נמצאת ב"טאישו-טריפיטאקה" (), התרגום הפופולרי ביותר לסינית של הטריפיטאקה (הטקסט המרכזי הקדוש לבודהיזם). הסיפור מובא שם בשמו של הבודהה, אשר מספר אותו לחסידיו כביקורת על בן-דודו, המתקנא בבודהה ומנסה להתנקש בחייו. בסיפור 500 קופים חושקים בבבואת הירח המשתקפת במי באר עמוקה. מנהיג הקופים מארגן שרשרת קופים ארוכה שבה כל קוף נתלה בזנב חברו, במטרה להגיע אל הבבואה במעמקי הבאר. ואולם עקב משקל השרשרת כל הקופים נופלים אל תוך הבאר וטובעים. הסיפור מפורש בדרך-כלל כמשל לשגייה באשליות ולשאיפה לתאוות חסרות-ממשות, אשר בסופו של דבר מוליכות לכישלון. בטריפיטאקה נפילת הקופים לבאר מסמלת את נפילת בן-דודו של הבודהה לגיהנום כעונש על חטאיו.
באמנות הזן היפנית.
קופים בכלל, וקופים הנתלים מענף תוך הושטת יד אל בבואת הירח במים, הם נושא מסורתי בציור היפני, המושפע מן הזן-בודהיזם. בציורים כאלו נראים בדרך-כלל רק קוף אחד או שניים, והבאר מן הסיפור המקורי מוחלפת בתפאורה פסטורלית של בריכה או נחל. בבואת הירח תכופות נרמזת על ידי צביעת רקע המים תוך השארת עיגול נקי מצבע, כדי לגרום לה להראות כזוהרת ואולי גם לרמוז על היותה אשליה.
דוגמאות מייצגות מופיעות כבר בציורים של הסגאווה טוהקו, צייר יפני בעל שם מתקופת אזוצ'י-מומויאמה במאה ה-16, אשר צוירו בדיו מונוכרומטי באמצעות מכחול על מסכים ודלתות הזזה. הדוגמה המפורסמת ביותר היא קרוב לוודאי בציור ובשיר של מורה, צייר ומשורר זן מן המאה ה-17, הקואין אקאקו (מחבר הקואן "קול מחיאת כף יד אחת"). בדומה לציורים אחרים של הקואין הוא פשוט מאוד ודמוי קריקטורה, ונראה בו גיבון הנתלה ביד אחת מענף תוך שהוא מושיט את ידו השנייה אל המים. בראש הציור כתב הקואין בקליגרפיה שיר בן ארבע שורות (בתרגום חופשי):
הקוף נכסף אל הירח שבמים
עד יום מותו הוא לא יוותר
לו אך הרפה מן הענף
וזרח כל העולם בטוהר מסנוור