בין 1787 ל-1868 הגיע מספר האסירים שהוגלו לאוסטרליה לשיא של 166,000 איש, והם נשלחו למיקומים רבים ביבשת. התושבים היחידים של אזורי אוסטרליה הפוריים באותה עת היו האבוריג'ינים, והם גורשו מאזורי מחייתם בהדרגה. המתיישבים הקולוניאלים היו צריכים להקים את כל התשתיות על מנת להמשיך לשהות באוסטרליה. 16% מהמוגלים בתקופה זו היו נשים, וידועים מקרים שבהם הוגלו ילדים, מאחר שלפי החוק ניתן היה להגלות ילד אם עבר את גיל 9. מערכת העונשין האוסטרלית הייתה מרובת מטרות. ראשית בפולמוס האירופי ביחס למשמעות החברתית של הגליית פושעים וביחס להתמודדות עם פשיעה באמצעות חינוך ומשמעת. הגליית האנשים אל הקולוניות החדשות נתפסה באנגליה כמענה הולם לבעיות החברתיות, וכך גם במדינות אחרות באירופה.
האסירים שהוגלו לאוסטרליה יועדו להיות מתיישבים ברגע שיסיימו לרצות את עונשן, ובשל המרחק הרב בין אוסטרליה לבין אנגליה רבים מתוכם העדיפו לא לחזור למולדתם. למערכת העונשין היו מרכיבים רבים: בתי כלא פתוחים וסגורים, תחנות עונשין לנשים וילדים, ולעיתים אף מגורים ביחד עם מתיישבים רגילים. תנאי המחיה בתחנות העונשין השונות היו נוקשים, ולצורך תחזוקתם היה צורך גם באנשי מנהלה, ימייה ומשמר. בתחנות העונשין שבהן נכלאו הפושעים המסוכנים ביותר היו בית סוהר שבו הונהגו עבודת כפייה מסוכנת, ענישה גופנית, ובידוד. ברוב האתרים היו בית סוהר וצינוק, אך אתרים כגון מכרות הפחם של חצי האי טסמן והאי נורפוק היו תחנות עונשין. הן נודעו לשמצה בנוקשות שלהן, שסייעה בהחדרת חשש מהגליה ובהפחתת הפשיעה באימפריה הבריטית. האסירים הועסקו בעבודות ציבוריות, כגון הקמת פורט ארתור בטסמניה והקמת הדרך הצפונית הגדולה הישנה שחיברה בין סידני לבין עמק האנטר בניו סאות' ויילס.
חלק מתחנות העונשין היו מיועדות עבור אסירים בדרגת סיכון נמוכה יחסית, ואלו שנשלחו אליהן הועסקו בפרויקטים פרטיים. נשים הועסקו בעיקר בייצור, כגון במפעל הנשים קסקיידס שהיה מפעל טקסטיל, ובמקרים אחרים הן שימשו כמשרתות. למרות השימוש החריג התחנות הללו עדיין היו בתי כלא עם מערכות ענישה ותגמול. אסירים שהפגינו התנהגות טובה זכו לעיתים לקיצור עונשם. הקמת מערכת העונשין האוסטרלית הייתה בעלת השפעה שלילית על האבוריג'ינים, ובסופו של דבר הובילה להגירה כפויה, מתיחות חברתית, מגפות ואובדן שטחי קרקע. מערכת העונשין המשיכה לפעול עד לפני מלחמת העולם השנייה, וזאת על אף הזמן הרב שחלף מאז ביטול ההגליה. בתחילת שנות ה-90 נסגר כלא פרימנטל, אחרון אתרי העונשין האוסטרליים. כיום משמשים אתרי העונשין השונים כפארקים, אתרי הנצחה ומוזיאונים.
אתרי הנידונים.
אוסטרליה המערבית (כלא פרימנטל).
כלא פרימנטל הוקם כמושבה חופשית על גדות נהר סוואן, וב-1850 הוקמה במקום תחנת עונשין בשל המחסור בכח אדם שהגביל את התפתחות המושבה. ב-1867 הוגברה רמת האבטחה של הכלא, והיא נותרה במצב זה במשך למעלה מ-120 שנים עד 1991. הכלא נבנה באזור שבו נמצא כיום המרכז העתיק של פרימנטל, ותכולתו הייתה 600 אסירים.
בית הכלא נבנה על חלקת אדמה בצורת מלבן, והיה מוקף על ידי חומות גבוהות. בצדו המערבי ולפני הכניסה הייתה חלקת אדמה ששימשה כחצר. לאורך קיר המתחם בצד זה של הכלא נבנו מגורי הקצינים והסוהרים של הכלא. הכניסה לכלא היא דרך בית שער שמעליו גמלון ומשני צדדיו מגדלים, ובצמוד לכניסה נמצאת החצר שתוארה לעיל. הכלא תוכנן על בסיס המבנה הכללי של כלא פנטונוויל בממלכה המאוחדת. אורכו של מבנה הכליאה המרכזי הניצב מול הכניסה הוא 150 מטרים, ובמרכזו אגף שבו נמצאת קפלה אנגליקנית. בצדו האחורי של המבנה המרכזי נבנו שני אגפים, שהצפוני מביניהם הכיל את הקפלה הקתולית. מאחורי המבנה המרכזי נמצאות מספר חצרות המופרדות זו מזו, ובהן אגף הבידוד. כיום משמש בית הכלא כמוזיאון.
נורפוק (האתר ההיסטורי קינגסטון וארתור'ס וייל).
האתר ההיסטורי קינגסטון וארתור'ס וייל נבנה בשלושה שלבים על האי נורפוק: בתחילת הקולוניזציה של אוסטרליה, בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-19 כמתקן כליאה לפושעים סדרתיים, ובשלהי המאה ה-19 כאשר צאצאיהם המעורבים מבחינה גזעית של מורדי הבאונטי הוגלו לאי. צאצאיהם של אסירים אלה הם תושביו הנוכחיים של נורפוק. האתר ההיסטורי משתרע על פני חוף הים הדרומי של האי, והוא תחום על ידי גבעות. האתר כולל גם את שפת הים, שוברי גלים, מזח, נמל על מתקניו השונים, ובית כלא. רחובה הראשי של קינגסטון, בירת נורפוק, משתרע במקביל לשפת הים, ובשנותיו הראשונות הוא היה נתיב הגישה אל בית הכלא. שטח האתר מגיע עד לפוינט האנטר במזרח, ובעורפו נמצאים ארתור'ס וייל במערב ועמק קריק במרכז.
כיום נמצאים באתר כ-40 מבנים שהוקמו על ידי אסירים מחומרי בנייה מקומיים, ובהם מבני דת, בית קברות, ואסמי תבואה. חלק מהמבנים ניזוקו במשך השנים, ולא נותר בהם דבר מעבר לשרידים ארכאולוגיים. באתר יש גם מערכות הידראוליקה כגון תעלות וסכר, וכן דרכים אחדות. המבנים שנכללו בשטח שהוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית הוקמו ברובם בשלב הבנייה השני. לאחר שלב הבנייה השלישי ועד ימינו בוצעו באתר שינויים רבים, וכיום יש בו מגורים פרטיים ומספר מוזיאונים.
יהושע גוטמן
יהושע גוטמן (כ"ב בתשרי תרנ"א, 7 באוקטובר 1890, צ'אשניקי, פלך ויטבסק, רוסיה (רוסיה הלבנה) – י"ד בכסלו תשכ"ד, 30 בנובמבר 1963, ירושלים) היה איש חינוך עברי, מורה בתיכון, מנהל הסמינר העברי למורים "תרבות" בווילנה ובית המדרש למורים העברי בבית הכרם, וחוקר תולדות עם ישראל בתקופה ההלניסטית והספרות היהודית-הלניסטית, עורך אנציקלופדיות במדעי היהדות, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
חתן פרס ירושלים לחכמת ישראל (1959) ופרס ביאליק לחכמת ישראל (1963).
ביוגרפיה.
גוטמן נולד בשמחת תורה תרנ"א (1890) בעיירה צ'אשניקי שבפלך ויטבסק של האימפריה הרוסית (ברוסיה הלבנה, ב"תחום המושב" היהודי). אביו, נתן לייב גוטמן, היה בעל מלאכה בעיירה.
למד בישיבת סלובודקה, אחר-כך ב"הישיבה הגדולה" של חיים טשרנוביץ ("רב צעיר") שבעיר אודסה וב"קורסים למדעי המזרח" (כלומר, מדעי היהדות) מיסודו של הברון דוד גינצבורג בסנקט פטרבורג. (בשני המוסדות האחרונים היה חברו ללימודים של צבי וויסלבסקי, ובאחרון – של זלמן שזר. כן הכיר במהלך לימודיו את יחזקאל קויפמן, והיה לידידו הקרוב עד מותו). בשנת 1910 נסמך לרבנות. כן למד באוניברסיטאות סנקט פטרבורג וברלין, שבה למד אצל אדוארד נוֹרְדן, אולריך פון וילָאמוֹביץ-מֶלֶנדוֹרְף (Wilamowitz-Moellendorff) ואדוארד מאייר. את הדיסרטציה, שלא פורסמה, כתב על קיסר רומא דיוקלטיאנוס באגדה הפגאנית, היהודית והנוצרית.
משנת 1916 ועד 1921 היה מורה באודסה. בשנת 1921 התמנה כמנהל הסמינר למורים של רשת "תרבות" שנוסד באותה שנה ליד הגימנסיה העברית בעיר וילנה (כעת בתחומי פולין), עם ד"ר שלום יונה טשרנא. ב-1923, זמן קצר לפני תום שנת הלימודים, נשלל רישיון מגוריו, בהיותו אזרח רוסי, והוא נאלץ לעזוב והתיישב בברלין.
ב-1925 הצטרף בברלין למערכת אנציקלופדיה יודאיקה שראה אור בהוצאת אשכול, וכתב עבורן מאות ערכים במדעי היהדות. כמו כן היה מרצה בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בעיר.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל. בארץ היה תחילה למורה בבית הספר הריאלי בחיפה, ולאחר מכן כיהן כמנהל בית המדרש העברי למורים ע"ש דוד ילין בבית הכרם, עד 1949.
משנת 1942 ועד 1953 כיהן במערכת האנציקלופדיה מקראית, ומ-1946 עד 1961 היה עורך מקצועות מדעי היהדות באנציקלופדיה העברית. ב-1954 ייסד עם משה שְוָובֶּה את כתב העת ללימודים קלאסיים "אשכולות", ולאחר פטירתו של הלה ב-1956 היה לעורכו היחיד.
בשנת 1950 התמנה כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1958 היה לפרופסור לתולדות עם ישראל בתקופה ההלניסטית. לימד את הספרות ההלניסטית היהודית באוניברסיטה עד פרישתו ב-1961.
עבודתו המרכזית רוכזה בספרו "הספרות היהודית ההלניסטית" (1958, 1963), הדן בראשיתה של ספרות זו. החוקר משה דוד הר מציין כי "למדנותו הרחבה של גוטמן הן במדעי היהדות והן בלימודים הקלאסיים אפשרה לו להרים תרומה משמעותית להבנתה של התקופה ההלניסטית בתולדות עם ישראל ובספרותו. הוא הציע תובנות מקוריות בנוגע לעניינם של הפילוסופים היוונים ביהדות, שהיה מרכיב חשוב בהתפתחותה של ההלניסטיות היהודית".
בדצמבר 1958 העניק לגוטמן פאולוס מלך יוון את אות גאורגיוס הראשון, על תרומתו בחקר התרבות היוונית ובקשריה עם התרבות היהודית.
כיהן כנשיא אגודת "ישראל–יוון" מראשיתה.
בשנת תשי"ט-1959 זכה בפרס ירושלים לחכמת ישראל, על החלק הראשון של ספרו "הספרות היהודית ההלניסטית": "היהדות וההלניות לפני תקופת החשמונאים".
נפטר בבית החולים הדסה בירושלים בנובמבר 1963, לאחר מחלה קצרה. בן 73 במותו. נטמן בהר המנוחות.
הותיר אישה, בטינה (1907, ברלין – 2001, ירושלים), ושני בנים, יאיר ונתנאל.
כחודש לאחר פטירתו קיבלה אלמנתו בשמו את פרס ביאליק, על החלק השני של ספרו "הספרות היהודית ההלניסטית" – "היהדות וההלניות בראשית תקופת החשמונאים".
לקריאה נוספת.
ביבליוגרפיה:
ישראל אליעזר אדלר
רבי ישראל אליעזר אדלר (נולד בכ"ה בטבת תשט"ז, 9 בינואר 1956) הוא האדמו"ר מדז'יקוב-ויז'ניץ, ענף של חסידות ויז'ניץ.
קורות חייו.