יוסי רונן נולד ב-27 במרץ 1947 בישראל להורים ניצולי השואה.
את שירותו הצבאי עשה בלהקות צבאיות, והשתתף בהצגה על אנה פרנק, שהעלה תיאטרון צה"ל.
בגיל 20 הגיע לגלי צה"ל, שם שירת ככתב צבאי. שובץ תחילה לצוות היומן, שניהל אז דודו דיין, ושידר את הפריצה לעיר העתיקה ב-1967.
השתחרר מצה"ל בנובמבר 1968 והצטרף לטלוויזיה החינוכית. בין היתר, בשנת 1973 ביים את הסדרה "עברית בסימן טוב" שכתבה רות בונדי, בשנת 1977 ביים את התוכנית "מצב משפחתי" וביולי 1978 היה הבמאי המייסד של התוכנית "זהו זה!", בשנת 1978 זכה בפרס כינור דוד ליוצרים בתרבות הישראלית.
כמנהל מחלקת האקטואליה של הטלוויזיה החינוכית היה רונן אחראי לתוכניות "תיק תקשורת", "מוסף המוספים" ו"חדש בעיניים".
נמנה עם מקימי התוכנית "ערב חדש", ביוני 1982, בתחילת מלחמת לבנון הראשונה. שמה הראשון היה "שלום הגליל" ושונה ל"ערב חדש" כשלושה חודשים לאחר עלייתה לאוויר. שימש כעורך הראשי של התוכנית לסירוגין, כ-13 שנה.
בשנת 1991 הפיק וביים את השידור החי הראשון של "מצעד החיים" מפולין.
בשנים 1993–1994 היה סמנכ"ל בחברת החדשות של ערוץ 2.
בשנת 1996 היה בין המייסדים של רדיו אקו 99FM וכיהן בו כמנכ"ל.
בין השנים 1999 ל-2000 ערך את התוכנית "הכול פוליטי" ו"דן בעניינים", שתיהן בהנחיית דן מרגלית ב"קשת 12".
בשנים 2001–2002 היה חבר בצוות ההקמה של ערוץ 10, בתפקיד של מנהל תוכניות.
שימש כבמאי בעימותים בין ראשי המפלגות הגדולות, בחמש מערכות בחירות.
שיחק בתפקיד עצמו בתוכניות "במדינת היהודים" בשנת 2004 וב"זה הסוד שלי" בשנת 2016.
רונן הוא בוגר החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
רונן הוא מרצה בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל בשומרון, נשוי למיקה רונן ולהם 3 ילדים ושישה ילדים: נועם, מעיין ,יהלי, עמרי, עמית, אלי ומילה.
הקיר
הקיר הוא סרט דוקומנטרי ישראלי, זוכה פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב 2017 בבימויה של מורן איפרגן. הסרט הוקרן בפסטיבלים נחשבים רבים ברחבי העולם, נרכש להפצה בצרפת ועלה גם להקרנות סדירות בקולנוע לב תל אביב ובסינמטקים השונים ברחבי ישראל.
עלילה.
אישה המפרקת את נישואיה, נמלטת אל עזרת הנשים בכותל המערבי בירושלים ומתעדת משם במשך שנה את המתרחש בחייה האישיים ואת המתרחש במקום. "הקיר" עוקב אחר תהליך "חורבן הבית" של הבמאית דרך מערכות היחסים הטלפוניות שלה עם הנשים החשובות בחייה- אמא שלה, אחותה הגדולה, וחברתה הטובה. בו בזמן הסרט מתעד את המתרחש במקום שהוא הסמל הדתי והלאומי החזק בישראל. מקום אשר עולים אליו לרגל לחגוג ולבכות, ביום ובלילה בימי חול וחג, ומביט בתהליכים הדתיים והלאומיים שעוברים על החברה הישראלית. דיוקן כפול של מקום ושל אישה. מפגש בין סאונד לתמונה, בין האישי לציבורי בין אלוהים להיעדרו.
השתתפות בפסטיבלים.
הסרט נבחר להשתתף בכמה וכמה פסטיבלים בינלאומיים:
יבגניה גינזבורג
יבגניה סולומונובנה גינזבורג (ברוסית: Евге́ния Соломо́новна Ги́нзбург, 20 בדצמבר 1904 - 25 במאי 1977) הייתה סופרת רוסיה ממוצא יהודי, שידועה בכך שלמרות היותה פעילה במפלגה הקומוניסטית, הואשמה על לא עוול בכפה בפעילות מחתרתית (כחלק מהטיהורים הגדולים של סטלין) נגד השלטון הסובייטי וריצתה עונש של 18 שנות מאסר בגולאג. היא פרסמה שני ספרים בעלי ערך אינפורמטיבי רב אודות ההאשמות שהופנו כנגדה וחוויותיה בגולאג.
קורות חיים.
יבגניה גינזבורג נולדה בשנת 1904 במוסקבה לזוג יהודי, רבקה (Revekka) ושלמה (Solomon) גינזבורג. אביה היה רוקח. היא גדלה במוסקבה, אך היא ומשפחתה עברו לעיר קאזאן. בבגרותה נהייתה מורה ונישאה לאלכסיי פדורוב, ולשניים נולד בן בשם אליושה, שנהרג במצור על לנינגרד במלחמת העולם השנייה. בקאזאן הפכה לפעילת המפלגה הקומוניסטית, כאשר התגרשה ונישאה מחדש לפאבל, שהיה בעל מעמד גבוה במפלגה. לשניים נולד בן, וסילי, שנהיה בבגרותו סופר מפורסם.
מעצרה ומאסרה בגולאג.
בשנת 1937, נעצרה גינזבורג באשמת השתתפות ב-"מחתרת טרור טרוצקיסטית". גינזבורג לא השתתפה מעולם בפעילות כזו, והואשמה בה כחלק ממדיניות הטיהורים של סטלין בשנות ה-30 של המאה ה-20 (תקופה שבה המשטר הקומוניסטי בראשות סטלין שלח למחנות פוליטיקאים, אנשי צבא, מדענים, סופרים ואנשי תרבות רבים). בן זוגה נעצר מעט זמן לאחר מכן באותה האשמה. היא גורשה מהמפלגה הקומוניסטית, ונשלחה על ידי הנ.ק.ו.ד. ("אן קה וה דה". הגוף האחראי על מערכת הגולאג – מחנה עבודה למטרות חינוך מחדש של מתנגדי המשטר הסובייטי, והאחראי גם על אכיפת חוקי המשטר) לגולאג ליד נהר קולימה שבסיביר, במזרח הרחוק הרוסי. בגולאג היא עבדה כאחות, ושם גם הכירה את בן זוגה השני, ד"ר אנטון וולטר, אסיר מחצי האי קרים (אשר נשלח לגולאג בגלל מוצאו הגרמני), שעבד כרופא במחנה. לאחר מכן הועברה לבידוד של שנתיים בעיר ירוסלבל, ליד מוסקבה.
את הסבל בבידוד תיארה גינזבורג רבות:
לאחר 10 שנות מאסר בגולאג, שוחררה גינזבורג, אך נשארה בעיר מגדן שליד קולימה על מנת לעבוד כמורה ולהיות עם בן זוגה אנטון. במגדן גם התאחדה עם בנה ואסילי, בעוד כאמור, בנה הבכור אליושה נהרג במלחמת העולם ה-2, ובנוסף, בן זוגה הראשון פאבל נפטר בעת מאסרה. לאחר זמן קצר נעצרה שוב, למשך 8 שנים נוספות, עד שנת 1955 (שנתיים אחרי מות סטלין).
פועלה לאחר המאסר.
ב-1955 חזרה גינזבורג למוסקבה והחלה לכתוב, בין השאר גם על חוויותיה בגולאג. ב-1967 פורסם ספרה המלא הראשון – "Journey into the Whirlwind", שמחולק לשני חלקים: בראשון מתארת גינזבורג את חוויותיה מהמעצר ואת האשמתה על בגידה במפלגה הקומוניסטית וריגול למען מחתרת טרוצקיסטית. בשני היא מתייחסת לשנות המאסר עצמן בסיביר ולחוויות הקשות שעברה שם.
ספרה השני, "Within the Whirlwind", יצא שלוש שנים לאחר מותה, ב-1981. בספר זה ממשיכה גינזבורג לתאר את חייה תחת השלטון הקומוניטי והמאסר. ספר זה עובד בשנת 2009 לסרט באותו שם.
ספריה נחשבים לבעלי ערך אינפורמטיבי רב באשר לתנאי הכליאה של האסירים בברית המועצות, והם פורסמו בכמה שפות, אולם לא הותרו לפרסום בברית המועצות עד שנת 1989, ואז הותרו עקב תהליכי פירוק ברית המועצות.
בורסאספור (כדורסל)
בורסאספור (בטורקית: Bursaspor Basketbol Takımı) היא קבוצת כדורסל טורקית מהעיר בורסה, המתחרה בליגת העל הטורקית והיורוקאפ.
היסטוריה.
בורסאספור הוקמה בשנת 2014 ונכנסה לליגה הטורקית השלישית. בשנת 2019 עלתה הקבוצה לליגת העל הטורקית, בפעם הראשונה לאחר שזכתה באליפות הליגה השנייה בטורקיה.בעונת 2019/2020, בורסאספור שיחקה היטב עד לביטול העונה בגלל מגפת הקורונה. לאחר שסיימה תשיעית בדירוג. בעונת 2020/2021 בורסאספור שיחקה לראשונה במפעל בינלאומי של ירורקאפ ולא העפילה מבית מוקדם.
פרס מדעי הכלכלה לזכרו של אלפרד נובל
גיגה ניו יורק
גיגה ניו יורק (באנגלית: Giga New York) או גיגה מפעל 2 (Gigafactory 2) הוא מפעל של SolarCity, חברת בת של טסלה לייצור תאים פוטו-וולטאיים, בבאפלו, ניו יורק. המפעל בבעלות מדינת ניו יורק, והוקם על שרידי מפעל פלדה לשעבר. בניית המפעל החלה בשנת 2014 והסתיימה בשנים 2016–2017.
בשנת 2013 תוכנן האתר של גיגה ניו יורק כמרכז להנבטה עסקית בתחום האנרגיה הנקייה. SolarCity רכשה ב 2014 את Silevo שמוזגה לתוך טסלה שנתיים לאחר שהמפעל תוכנן. המפעל, בשותפות עם פנסוניק, החל בהרכבה מוגבלת של מודולים פוטו-וולטאיים בשנת 2017 באמצעות תאי PV יפניים מיובאים. היא החלה בייצור מסחרי של מודולים בשנת 2017. בשנת 2018, SolarCity החלה בייצור של תאי שמש בודדים. בסוף 2019 או בתחילת 2020 טסלה החלה בהתקנה מסחרית של גרסה 3 למוצר "Solar Roof" שלה.
בתחילת 2020 הגדילה טסלה את מספר העובדים במפעל ליותר מ-1,500, אך פנסוניק הפסיקה לייצר פאנלים סולאריים במפעל בשנת 2020. עקב מגפת הקורונה, התעסוקה במפעל פחתה במחצית הראשונה של 2020.
התחייבות למשרות.
בשנת 2018 התחייבה טסלה לספק 1,460 משרות במפעל עד אפריל 2020. בתחילת 2020 מספר זה עלה ל-1,834, כולל 376 עובדי פנסוניק שתוכננו לעזוב עד ספטמבר. אולם בשל מגפת הקורונה, התעסוקה במפעל פחתה ל-474 נכון ליום 30 באפריל 2020, והחברה ביקשה וקיבלה שנה נוספת (עד 2021) כדי לעמוד ביעדי הגיוס שלה. עד ספטמבר 2020 חידשה החברה את גיוסה במפעל.
Cowboy like Me
Cowboy like Me (בעברית: בּוֹקֵר כָּמוֹנִי) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבום האולפן התשיעי שלה, "Evermore". השיר יצא לאור ב-11 בדצמבר 2020, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, ביחד עם שאר שירי האלבום. השיר נכתב על ידי סוויפט וארון דסנר והופק על ידי דסנר גם כן. השיר זכה להצלחה בינלאומית מבלי שיצא כסינגל, תוך שנבחר גם לא לצאת כסינגל ולא נשלח לשום פורמט של רדיו הלהיטים העכשוויים.
עם יציאתו, "Cowboy like Me" זכה לביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה, שבחרו בו גם ל"שיר השבוע". גם במצעדי הפזמונים זכה להצלחה רבה, כאשר דורג במקום ה-71 במצעד הבילבורד הוט 100, תוך שדורג במקום ה-15 במצעד שירי הרוק &amp; האלטרנטיביים, ובמקום ה-15 במצעד השירים האלטרנטיביים.
הרכב ומילים.
מילות השיר מספרות את סיפורם של שני נוכלים צעירים, אשר כנגד כל הסיכויים מתאהבים בעת שהייתם באתר נופש יוקרתי. השניים שהו באתר הנופש במטרה לרמות את בני המעמד הגבוה, ולדלות מהם כספים במסווה של סיפור אהבה.