במהלך 1944 נישאה ליעקב רוזנברג (לימים יעקב רונן), ושניהם עברו להתגורר בקיבוצו העוגן. קלינגר החלה להשתלב בחיי הקיבוץ, ובמקביל החלה להכין את רשימותיה מהמחבוא לקראת הוצאתן לאור. היא לא השלימה את עבודתה, וככל הנראה לאחר לידת בנה הבכור, צבי, החליטה שלא להמשיך בכתיבה. בשנים הבאות ילדה עוד שני בנים (אביהו וארנון), השתלבה בעבודות שונות בקיבוץ (בית חרושת, מחסן בגדים ועוד), וניסתה לסתום את הגולל על עברה ככל שעלה הדבר בידה. עם זאת, לפרקים התפרסמו קטעים מרשימותיה בכתבי עת ובאסופות שונות, אך היא לא הייתה שבעת רצון מפרסומים אלה. קלינגר לא ששה לחזור ולדוש בעבר, והעדיפה לעבור בשתיקה על זיכרונותיה הקשים.
בשלהי שנות ה-40 חוותה משבר נפשי קשה ואושפזה. באפריל 1958 הייתה אמורה להיות מאושפזת פעם נוספת, ולא עמד לה כוחה עוד. היא התאבדה ב-18 באפריל, ערב יום הזיכרון החמישה עשר למרד גטו ורשה. היא הובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ העוגן.
היומנים.
יומניה של חייקה קלינגר נחשבו בשעתם ונחשבים גם כיום כתעודה ראשונית רבת חשיבות להבנת תנועות הנוער בתקופת השואה, התפתחות הארגון היהודי הלוחם, ומערכת היחסים בין ארגוני המחתרת, היודנראט והציבור היהודי בתקופת השואה. עם זאת, בשל אופיים הנוקב וחסר הפשרות עברו פרסומיהם השונים תהליכי עריכה וצנזורה רבים שריככו מספר רב של פרשיות שלא היו נוחות לאקלים התרבותי והפוליטי של מדינת ישראל בשנותיה הראשונות.
היומנים נכתבו במחבוא, בכפר דומברובקה שבאזור זגלמביה, שם הסתתרו קלינגר וחבריה, שרידי המחתרת החלוצית בבנדין. מציליהם היו בני משפחות קובילץ ובאנסיק, שהוכרו מאוחר יותר כחסידי אומות העולם. קלינגר החלה בכתיבה ב-25 באוגוסט 1943, ימים ספורים לאחר שנחלצה ממחנה החיסול בבנדין. התאריך המתועד האחרון היה 17 בדצמבר 1943, כעשרה ימים לפני שחצתה את הגבול לסלובקיה. במהלך תקופה זו רשמה את זיכרונותיה הקרובים על כעשר מחברות בית ספר (או חלקי מחברות). מחברות אלה שמורות כיום בארכיון מורשת בגבעת חביבה. היומנים כוללים כמה חלקים עיקריים:
אופיים המיוחד של היומנים נעוץ בנסיבות הקיצוניות שבהן נכתבו. בעת שכתבה סברה קלינגר כי היא האחרונה ששרדה משכבת המנהיגות של "השומר הצעיר" בפולין הכבושה. יוסף קפלן, שמואל ברסלב, מרדכי אנילביץ', מירה פוכרר אנשי הארגון היהודי הלוחם בוורשה היו בין המתים, והייתה זו קלינגר שדיווחה עוד קודם לכן לארץ ישראל (באמצעות לשכת "החלוץ" בז'נבה) על מותם. כמוהם היו בין המתים כל חבריה להנהגת הארגון היהודי הלוחם בבנדין. אך בפרט הייתה חשובה העובדה שקלינגר נבחרה למשימת התיעוד עוד בטרם קרב. חבריה שהניחו כי לא ישרדו בהתגוננות בחרו בה כמי שנועדה לשרוד ולספר את סיפורם. היא הייתה "נידונה לחיים".
ההכרח לכתוב הביא אותה למחשבות אובדניות:
תחושות אלה של כאב, אחריות ובדידות עמוקה ליוו אותה בכתיבתה. היא ביקשה לתעד את סיפור המחתרת וההשמדה ללא "מילה של הפרזה", ולהציג "את האמת בעירומה".. תאוריה הנוקבים אינם חומלים על איש: אנשי היודנראט החוששים ממעשי פזיזות של אנשי תנועת הנוער ומתרים בהם לחדול מפעולות המחתרת; אנשי המשטרה היהודית המסגירים את חברי המחתרת לגסטפו; הציבור היהודי המציית לפקודות בפסיביות ובהכנעה; אמהות הנפטרות מילדיהן כדי לזכות בעוד שעת חיים; איש המחתרת בגטו ורשה הבוגד בחבריו ומסגיר את מנהיג "השומר הצעיר" לגרמנים; אנשי הארגון היהודי הלוחם בבנדין הנקלעים פעם אחר פעם לפעולות חובבניות המסתיימות באסון; המנהיגות הארצישראלית האדישה לסבל אנשיה בפולין; יהדות ארצות הברית השבעה והאדישה למצוקתם של אחיה בפולין; המחתרות הפולניות, שאינן מגישות סיוע ללוחמים היהודים. אל מולם הציגה כאידיאל רומנטי את חבריה שנספו בקרבות. ועם זאת, גם מהם (לרבות מרדכי אנילביץ') לא חסכה את ביקורתה.
למרות גישתה זו ואולי בגללה, כללו היומנים כמה וכמה עדויות נדירות ומדויקות בפרטיהן, המאפשרות להיסטוריונים בני זמננו תובנות חשובות באשר להבנת אופייהּ של ההתגוננות בגטאות והתגובה היהודית בכלל.
גלגולי היומנים.
בשל אופיים המיוחד של היומנים לווה תהליך פרסומם בקשיים מרובים במהלך השנים, ורק בשנים האחרונות הם נחשפים במלואם. קלינגר עצמה כתבה בשנת 1944 גרסה מורחבת ליומניה לקראת הוצאתם לאור בעברית, אך להוציא מספר מאמרים שהתפרסמו בעיתונות תנועתית לא זכתה לראותם מופיעים בדפוס בשלמות.
במהלך מערכת הבחירות של שנת 1955 עמדו היומנים במרכז פרשה פוליטית שהעירה את הרוחות במפ"ם ובמק"י. "קול העם", ביטאונה של מק"י פרסם שלושה מאמרים שהיו חתומים בידי "אדק". נטען בהם שמרדכי אנילביץ' החזיק בעמדות פרו קומוניסטיות, שעמדו בניגוד לעמדות המנהיגות בארץ ישראל, והאחרונים כתבו לאנשי המחתרת בפולין כי הם מתנגדים להגנת הגטאות. "על המשמר", ביטאונה של מפ"ם, הגיב בחריפות ושלל מכול וכול את טענותיו של "אדק", ואף הטיל ספק בקיומו של אדם כזה. בדיעבד התברר כי מחבר המאמרים היה שמואל רון (רוזנצוויג), חבר המחתרת בזגלמביה, שהשתמש ביומניה של קלינגר כבסיס לטענותיו. בפרט הסתמך "אדק" על קטעים ביומנים שבהם אזכרה כמה פעמים מברק שהגיע מהארץ, חתום בידי יצחק טבנקין, מנהיג הקיבוץ המאוחד. לפי רשימותיה של קלינגר, כלל המברק הנחיה "נצלו את כל הדרכים להגירה", שפורשה בבנדין כהנחיה שלא לערוך התגוננות נוספת לאחר מרד גטו ורשה. הפרשה עוררה סערה גדולה בחוג השמאל בישראל, והסתיימה לאחר שרון אותר, וקלינגר דרשה וקיבלה את יומניה חזרה.
שנה לאחר מכן, בשנת 1956, נכלל מאמר גדול של קלינגר בספר השומר הצעיר (ספרית פועלים, 1956), שהתבסס על הגרסה המורחבת של יומניה. ממאמר זה הושמטה התייחסותה ל"מברק טבנקין" וביקורתה החריפה על הארץ, ואילו תיאור כישלונות המחתרת הפך למעשי גבורה והלל. קלינגר התלוננה על כך במכתב ששלחה לחברתה חייקה גרוסמן בשנת 1958.
רק לאחר מותה הוציא קיבוץ העוגן, בשיתוף עם ספרית פועלים, את הספר מיומן בגטו (ספרית פועלים וקיבוץ העוגן 1959), שהיה אמור להביא את מכלול יומניה של קלינגר. אלא שהספר נערך באורח רשלני תוך שיבוץ קטעים שונים של יומניה על דעת העורך (דוד הנגבי), וללא ציון מקורות מתאים. יתרה מכך, החומר המתורגם נערך וצונזר לעיתים עד ללא הכר. קטעים רבים הושמטו, וקטעים אחרים רוככו. בפרט הקפיד העורך לטשטש את ביקורתה החריפה של קלינגר לגבי מחדלי תנועתה והיישוב הארצישראלי בכלל; את עמדותיה הרדיקליות לגבי הציונות; את ניתוחיה המרקסיסטיים למצוקת העם היהודי בשואה; את תיאור מעשי הבגידה והכישלונות במחתרת. למרות כל האמור לעיל, נחשב הספר כמקור חשוב להבנת מהלכי ההתגוננות בגטאות, וחוקרים רבים השתמשו בו במשך השנים כנתינתו.
בשנת 2011 הופיע הספר נידונה לחיים: יומניה וחייה של חייקה קלינגר, שחובר על ידי בנה, ההיסטוריון וחוקר השואה פרופ' אביהו רונן, המסתמך על מכלול כתביה המקוריים של קלינגר, ובו לראשונה תמונה מלאה על חייה ועל כתיבתה. הספר זכה בפרס בהט לכתבי יד פורצי גבולות של אוניברסיטת חיפה בשנת 2010. בשנת 2016 יצאו לאור יומניה המקוריים משנת 1943 בעריכה מדעית, תחת השם: אליכם אני כותבת.
כתביה.
Chajka Klimger, "I am writing these words to you : the original diaries, Będzin 194", edited by Avihu Ronen, translated from Polish by Anna Brzostowska and Jerzy Giebułtowski, Yad Vashem Publications and Moreshet Publications, 2017.
קישורים חיצוניים.
Eilat Negev, What they wouldn't allow her to say, Haaretz, 1.5.2012
מכּתביה:
רות אשל
רות אשל (1942 בחיפה) היא רקדנית, חוקרת מחול, כוריאוגרפית ומבקרת מחול.
ביוגרפיה.
רות אשל נולדה בחיפה ב-1942, היא בתו של ג'נקה רטנר חתן פרס ביטחון ישראל. היא בוגרת בית הספר הריאלי העברי וקונסרבטוריון דוניה ויצמן בחיפה (1960). תלמידה של ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן לבלט קלאסי (1953–1960). למדה נגינה בפסנתר אצל חיים אלכסנדר באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בירושלים (1961-1962). בצה"ל שירתה בחיל הים.
השתלמה בבלט בפריז (1964–1967) אצל אולגה מורוזובה וכן אצל פיליס בדלס בלונדון שם עברה את בחינות האקדמיה המלכותית (לונדון) לבוגרים ברמת "אלמנטרי" ו"אינטרמדיאט" (1965, 1966). נפצעה קשה בתאונת דרכים בבלגיה (1967) כשכף רגלה התרסקה והבהונות נקטעו. חזרה לארץ ב-1967. בעקבות התאונה התמקדה במחול מודרני. תלמידה של רינה גלוק, לינדה הודס, נורית כהן, ג'ין היל-סאגאן, קנט גוסטפסון (מחול מודרני וג'אז) וכן של ליה שוברט וקאי לוטמן (בלט קלאסי). הגישה תלמידות לבחינות האקדמיה המלכותית בסניף ישראל (1971) ולימדה במרכז למחול של שוברט ולוטמן בבית רוטשילד בחיפה. לימדה בלט באולפן געתון אצל יהודית ארנון (1967-1969). תלמידה של רות זאפורה בברקלי, קליפורניה בתיאטרון-תנועה. סיימה תואר ראשון במדעי הרוח בארצות הברית, במכללה החדשה בקליפורניה, תואר שני בלימודי תיאטרון באוניברסיטת קוויבק במונטריאול בנושא "מחול ביישוב והאספקטים התאטרליים שלו", קנדה (1990), ותואר שלישי מאוניברסיטת תל אביב (2001), החוג לאמנות התיאטרון בנושא "תיאטרון-תנועה בישראל 1976-1991".
קריירה (רקדנית וכוריאוגרפית).