ב-1667 העניק האפיפיור קלמנס התשיעי לבנק את משכנו ב"ארמון בנק רוח הקודש" (Palazzo del Banco di S. Spirito) ושם הרחוב שונה ל"רחוב הבנקים החדשים" (Via dei Banchi Nuovi ;בניגוד לבנקים הפלורנטיניים שהיו "הבנקים הישנים").
בשנת 1750 הוציא האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר, שהקפיד על איסור ריבית, אנציקליקה הידועה בכינוי Vix Pervenit, המגנה הלוואה בריבית. הדבר הוביל לשינויים בבנק ולהגבלת פעילות ההלוואות שלו. ב-1786 החל הבנק להדפיס שטרות נייר.
ב-1923 התאגד הבנק כתאגיד בבעלות בעלי מניות, במסגרת הכלכלה המודרנית. ב-1935 הולאם הבנק על ידי איטליה הפשיסטית.
ב-1989 רכש הבנק את הבנק הרומאי "Cassa di Risparmio di Roma" וב-1992 התמזג לתוך בנק רומא.
חדר אוכל (קיבוץ)
חדר אוכל בקיבוץ הוא חדר אוכל מרכזי ושיתופי שבו ניהלה החברה הקיבוצית את חייה החברתיים והתרבותיים. במרבית בתי החברים לא היה מטבח, והאוכל הוכן במטבח מוסדי צמוד והוגש בחדר אוכל משותף על ידי חברי הקיבוץ שעבדו בו בתורנות. מרבית חדרי האוכל עוצבו במינימליזם מודרני, כשאת קירותיו קישטו יצירות של אמני הקיבוץ, וביציאה ממנו נפרשו מדשאות.
היסטוריה.
ראשית המאה ה-20.
חדרי האוכל בקיבוץ החלו כמטבחי פועלים שהנהיגו אנשי העלייה השנייה במושבות. הפועלים, שנאלצו לרכוש את מרבית מזונם, התארגנו בקבוצות ויצרו מטבח משותף. הם ביקשו וקיבלו מהמוסדות הציוניים מענק לקניית סירים וכירות, ומינו את אחד מחברי הקבוצה להכין את האוכל. המטבחים פעלו גם בערים ובחוות הציוניות כדוגמת כנרת ובן שמן ואצל קבוצות פועלים ניידות ברחבי הארץ.
מחסור במזון היה בתקופת מלחמת העולם הראשונה שבה נדדו הקבוצות. הצבאות העות'מאניים והגרמניים החרימו מזונות, וארבה תקף את הגידולים בארץ ישראל. בנוסף, נפסק ייצוא של פירות מהארץ, חלק מהאוכלוסייה הוגלתה וגדל הצורך בתמיכה הדדית. בעקבות המצב יזם ארגון שכלל את מושבות הגליל והקבוצות חברת מניות לשיווק הוגן של חיטה.
עם סיום המלחמה פנו המוסדות המיישבים יק"א, פיק"א והמשרד הארץ ישראלי לארגון מחדש של ההתיישבות יחד עם מפלגות הפועלים. רק שש עשרה שנים לאחר שנוסדה דגניה הוקם בה חדר אוכל תכליתי ראשון.
חדרי האוכל הראשונים היו לרוב צריפים ארעיים, שבהם אכלו לעיתים בכלים שבורים, תוך צפיפות ובעיות תברואה. רהיטי החדר היו לעיתים שולחנות ארוכים המיועדים ל-8–10 סועדים וספסלי עץ ארוכים משני הצדדים. חלק מחדרי האוכל כללו תפריט דל, ובשל כך ארגנו מטבח ילדים נפרד, עם אוכל מזין יותר. בכמה כניסות לחדר האוכל הוצב פעמון, שבאמצעותו נקראו החברים להתכנסויות חירום ולחגים, וכן לאסיפות ולהשכמה לעבודה.
חדרי האוכל שימשו מקום התכנסות מרכזי, שבו התנהלו האסיפות והפעילות התרבותית כגון: ערבי שירה וריקודי עם. נהגו להגיע אליו אורחים ותיירים, קרובי משפחה וחברי התנועה, ומנהיגים נשאו בו דברים.
במרכזי השולחנות הייתה קערה שזכתה לכינוי "כולבויניק", ולתוכה הוכנסו קליפות ושאריות מזון מהארוחה.
גודלו של חדר האוכל נקבע על פי קנה מידה של ליל הסדר וחגים, שבהם אי אפשר היה לערוך אותו במשמרות, וכל חברי הקיבוץ והאורחים היו מסובים סביב השולחנות יחד.
מסוף שנות ה-20 עד שנות ה-80.
החל מסוף שנות ה-20 החלו להיבנות חדרי אוכל שתוכננו למטרה זו, חלקם על ידי אדריכלים. חדר האוכל הקיבוצי הראשון שתוכנן ככזה, נחנך בגניגר ב-1928 ותוכנן על ידי ריכרד קאופמן. קיבוצי חומה ומגדל והחיילים המשוחררים ממלחמת העולם השנייה וממלחמת העצמאות, ביססו את מבני חדר האוכל שלהם על המבנים בקיבוצים הוותיקים. את הציוד השיגו ממקומות שונים; כך, בכפר גלעדי הגיעו אביזרי המטבח עבור חדר האוכל ממטבחה של אנייה שהושבתה.
לאחר מלחמת העצמאות, תעשיית הבטון התקשתה לעמוד בקצב העלייה לארץ. בקיבוצים השתמשו בחדרי אוכל שעשויים מצריפי עץ גדולים ונקראו "צריפים שוודים". מרביתם היו צריפים מגרמניה או משוודיה מתקופת שיקומה של גרמניה בתום מלחמת העולם.
במהלך שנות ה-50 נהגו לקשור את הסכינים לשולחן בשרשרת, היות שהיה מחסור גדול בכלי שולחן, ובכל שולחן היה סכין או שניים עבור שישה או שמונה סועדים. בתקופת הצנע, אכלו חברי הקיבוץ בעיקר מתוצרתם והמיכון במטבח השתכלל, אך נוצרו מתחים בשל דלות האוכל.
בהמשך החלה להתפתח ארוחה מחוץ לחדר האוכל בשעות אחר הצהריים. ארוחות ארבע שנאכלו במסגרת המשפחה סימנו את המעבר לתרבות משפחתית.
בשלהי שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 החל להתפתח דור חדש של חדרי אוכל. בחלקם הפסיקו לאכול במשמרות, וההגעה לחדרי האוכל הייתה בשעות שונות. החל גם שירות עצמי, ולא מילאו את השולחנות. ספסלי העץ והשולחנות הארוכים הוחלפו בכיסאות ושולחנות ריבועיים ועגולים. כל אחד החליט היכן הוא רוצה לשבת וכך החלו החברים לשבת במקומות קבועים, בצהריים לפי מוצא או ענף מקצוע, ובערב עם המשפחות. האוכל נעשה מגוון ועשיר. במהלך תקופה זו בוטלו מטבחי הילדים, היות שצומצם הפער בין טיב האוכל של המבוגרים והילדים. כמו כן, ניכרה לאיטה השפעתם של המעבר מלינה משותפת ללינה משפחתית והמעבר לבניית בתים עם מטבחים, על מקומו של חדר האוכל.
לאחר ההפרטה בקיבוצים.
מאמצע שנות ה-80 פקד את הקיבוצים משבר, הפסיקו להיבנות חדרי אוכל חדשים ועם תהליך הפרטת השירותים בקיבוצים נסגרו חדרי האוכל ברבים מהם. יש שהסבו את חדר האוכל למסעדה הפתוחה לציבור הרחב. חדרי אוכל אחרים הוסבו למטרות אחרות, כגון משרדים.
באמנות.
הצייר אהרן גלעדי, ממייסדי קיבוץ אפיקים, הרבה לצייר נושאים מהחיים הקיבוציים, ובהם חדר האוכל.
בשנת 2009 חזרה מיכל שכנאי-יעקבי, שעזבה את קיבוץ יפעת, לחדר האוכל הנטוש של הקיבוץ כדי להציג בו תערוכה בשם: "חדר האוכל כמשל", בהשתתפות 40 אמנים. בתערוכה הוצגו תצלומים עדכניים של חדרי אוכל בקיבוצים במצבם הנוכחי: חלקם פשטו צורה ומשמשים למטרות שונות, וחלקם נטושים לחלוטין. בריאיון לעיתון "הארץ" אמרה האמנית:
בנק הוותיקן
המכון לעבודות דת
המוסד לפעולות דת (באיטלקית: Istituto per le Opere di Religione; IOR) הידוע יותר כבנק הוותיקן (Banca del Vaticano) הוא מוסד פיננסי פרטי הממוקם בקריית הוותיקן. המטרה המוצהרת של המוסד היא "לשמור ולנהל מטלטלין ומקרקעין שהועברו, הופקדו או הוקדשו לוותיקן על ידי אישים או ישויות משפטיות ומיועדים לפעולות של דת או צדקה". מנכ"ל הבנק מדווח למועצת מנהלים המורכבת כולה מקרדינלים שהיו"ר שלה הוא האפיפיור (או מנהל הנכסים של הוותיקן (ה-Camerlengo), כאשר אין אפיפיור מכהן). הבנק נוסד על ידי פיוס השנים עשר ב-27 ביוני 1942 על בסיס הוועדה לפעולות צדקה (Commissione ad pias causas) שהוקמה על ידי לאו השלושה עשר ב-1887. נכסי הבנק מופרדים מהמנהלה לנכסי הכס הקדוש (Amministrazione del Patrimonio della Sede Apostolica) ומנוהלים בנפרד. הבנק איננו הבנק המרכזי של הוותיקן ורשמית אינו מיועד לצבירת הון ורווחים אלא למימון פעולות צדקה וחסד.
שערוריות.
תקופת השואה.
ספרים שראו אור בשנות השמונים כ"הברית הלא-קדושה" ו"שואת הוותיקן" ("The Vatican's Holocaust") ביקרו באופן קשה את הבנק כדרך להלבנת כספים שנשדדו, בעיקר מיהודים ("הזהב הנאצי") ומימון מדינת-החסות הנאצית המדינה העצמאית של קרואטיה (מדינת האוסטאשה). מחלקת המדינה של ארצות הברית פתחה בחקירת הנושא, הוותיקן הכחיש נמרצות את ההאשמות, אך סירב לפתוח את התיקים הנוגעים בדבר.
ב-15 בנובמבר 1999 הוגשה בבית המשפט הפדרלי בסן פרנסיסקו תובענה ייצוגית על ידי ניצול שואה בשם הלפרין נגד בנק הוותיקן (Alperin v. Vatican Bank), לאחר מספר דיונים סירב בית המשפט לדון בתיק וקבע ב-2009 שלא ניתן לתבוע את בנק הוותיקן כיוון שהוא נהנה מחסינות ריבונית.
הלבנת כספים וקשרים עם המאפיה.
בשנת 1968 מונה מיקלה סינדונה (Michele Sindona), בנקאי שהיה מקורב למשפחת הפשע גמבינו ליועץ בכיר למנהל הבנק. ב-1972 השקיע סינדונה בבנק אמריקאי, גרף רווחי עתק וצבר מוניטין של מושיע, אולם שנתיים לאחר מכן התרסקו מניות הבנק שרכש ב-98% תוך מחיקת 40 מיליון דולר. סינדונה השתמש בבנק הוותיקן על מנת להלבין כספי מאפיה שנצברו במסגרת מסחר בהרואין. תאוריית קונספירציה מפורסמת (שמצוטטת בסרט הסנדק חלק שלישי) טוענת שיוחנן פאולוס הראשון נרצח ב-1978 זמן קצר לאחר בחירתו בהוראת המאפיה, כיוון שהורה לקרדינל ז'אן-מרי וילו (Jean-Marie Villot) לחקור את אי-הסדרים בבנק.
בנק הוותיקן היה בעל המניות העיקרי של בנק אמברוזיאנו (Banco Ambrosiano), שהיה הזרוע הפיננסית של ה"מדינה בתוך מדינה" שנוהלה על ידי המאפיה בשנות השבעים, ואשר קרס ב-1982, תוך שהוא מותיר חוב בסך 3.5 מיליארד דולר. ראש בנק הוותיקן, פול מרצינקוס, הואשם בקריסת הבנק, אך לא ניתן היה לשפוט אותו באיטליה עקב חסינות דיפלומטית ממנה נהנה כאזרח הוותיקן. בהסדר שנערך הכיר בנק הוותיקן ב"אחריות מוסרית" לקריסת בנק אמברוזיאנו, אם כי לא באחריות חוקית והסכים לפצות את נושיו ב-241 מיליון דולר. מרצינקוס הוגלה לאריזונה.
נגד הבנק ומנהליו נפתחו חקירות של הבנק המרכזי של איטליה והמשטרה הפיננסית בגין הלבנות כספים ב-2009 (180 מיליון אירו) ו-2010 (23 מיליון). ב-30 בדצמבר 2010 הכריז האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר על יצירת סוכנות מודיעין פיננסי של הוותיקן. ב-24 במאי פוטר מנהל הבנק גוטי טדסקי (שזכה בתקשורת לכינוי "הבנקאי של אלוהים") עקב ניהול כושל. טדסקי טען מצידו שפוטר דווקא כיוון שחשף שחיתויות.
TNT (פירושונים)
עומרי סגל