הוצאת ג'ון מארי (באנגלית: John Murray) היא הוצאת ספרים בריטית ותיקה, שנוסדה על ידי ג'ון מארי ב-1768. בין היתר יצאו לאור על ידי ההוצאה ספריהם של בנג'מין דיזראלי, הלורד ביירון, ג'יין אוסטן, הרמן מלוויל וצ'ארלס דרווין. ב-1836 החלה ההוצאה להוציא סדרת מדריכי טיולים לתיירים, במסגרת זו ראה אור ב-1847 המדריך לארץ ישראל וסוריה, המדריך המודרני הראשון לארץ ישראל.
היסטוריה.
ההוצאה נוסד ב-1768 בלונדון על ידי ג'ון מארי הראשון (1745–1793), קצין צי סוחר בדימוס מאדינבורו. אחד מסופריו הבולטים היה אייזק ד'יזראלי, אביו של בנג'מין דיזראלי. בנו, ג'ון מארי השני (1778–1843), ניהל את ההוצאה מאז 1803 והפך אותה לאחת הנודעות והחשובות בבריטניה. בין סופרי ההוצאה בתקופנו נמנו ולטר סקוט, וושינגטון אירווינג ולורד ביירון. הוא אף הוציא את ספריה של ג'יין אוסטן מהרומן "אמה" ואילך. הוא העביר את משרדי ההוצאה לרחוב אלבמרל (Albemarle Street) ברובע מייפייר בלונדון, שיהיה בית מטה ההוצאה למשך 191 שנה. שם ההוצאה שהופיע על ספריו היה John Murray ,Albemarle Street. ב-1809 החל בית ההוצאה להוציא לאור את כתב העת הספרותי Quarterly Review, שראה אור עד 1967.
נכדו של המייסד, ג'ון מארי השלישי (1808–1892) המשיך לנהל את ההוצאה בהצלחה כלכלית. הוא הוציא לאור את "מוצא המינים" ו"מוצא האדם" של דרווין ואת ספריו הראשונים של הרמן מלוויל. ב-1836 החל להוציא את סדרת מדריכי הטיולים "Murray's Handbooks for Travellers", הראשון בהם היה מדריך למטייל ביבשת שנועד לצעירים בריטים ב"גראנד טור" ("הטיול הגדול") שערכו באירופה "A Hand-book for Travellers on the Continent". שם ההוצאה באותה עת היה ג'ון מארי ובנו.
סר ג'ון מארי הרביעי (1851–1928) זכה במינוי מיוחד מן המלכה ויקטוריה למו"ל הרשמי של בית המלוכה הבריטי. בין השנים 1887 ו-1891 הוציא את כתב העת הספרותי Murray's Magazine בו ראו אור יצירות של תומאס הרדי, אכסל מונתה ואחרים.
את ההוצאה המשיכו לנהל בני משפחת מארי, סר ג'ון מארי החמישי (1884–1967), ג'ון מארי השישי (1909–1993) וג'ון מארי השביעי (נולד ב-1941). בשנת 2002 נרכשה ההוצאה על ידי קבוצת הדליין (Headline Publishing Group), שנרכשה ב-2004 על ידי התאגיד הצרפתי לגרדר.
בשנת 2005 מכר ג'ון מארי השביעי את ארכיון ההוצאה בין השנים 1768 ל-1920, ובו כתבי יד מקוריים רבים, כולל כתב היד המקורי של "מוצא המינים", לספרייה הלאומית של סקוטלנד.
ספרים.
חלק מן הספרים שראו אור בהוצאה:
חומת קרל החמישי
חומת קרל החמישי (באנגלית: Charles V Wall; במקור בספרדית: Muralla de San Benito - "חומת סט. בנדיקטוס") היא חומת מגן המהווה חלק מהביצורים של הטריטוריה הבריטית שמעבר לים גיברלטר. החומה נבנתה בשנת 1540 בפקודתו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחר שגיברלטר הותקפה על ידי שודדי ים ברברים בספטמבר 1540 ונועדה להשיג שליטה מליאה בחלקו הדרומי של חצי האי. החומה נותרה ברובה ללא פגע, והיא משתרעת מהבאסטיון הדרומי ועד לפסגת צוק גיברלטר.
תיאור.
הקטע התחתון של החומה נמשך מהבאסטיון הדרומי, שנועד להגן על חלקה המערבי של החומה, ועד לשער הנסיך אדוארד הנמצא בבסיס הצוק. בחומה ממוקמים שלושת שערי סאות'פורט (Southport Gates), עליהם מגן הבאסטיון השטוח.
הקטע העליון של החומה, מעט דרומה משם, נמשך עד לפיסגת צוק גיברלטר. החומה יוצרת 4 זיגזגים במעלה הצוק בתצורה המאפשרת למגינים לירות אש מאגפת לכל הצדדים.
חומה נוספת הממשיכה מהחלק התחתון של חומת קרל החמישי כמעט עד לפיסגת הצוק, היא החומה המורית. בעבר סברו שהיא חומה עתיקה מהתקופה המורית של גיברלטר, אך למעשה חומה זו, שנקראה במקור בספרדית "חומת סט. ריימונד" ("Muralla de San Reymondo") וכן נקראת "חומת פליפה השני", נבנתה במהלך המאה ה-16 על ידי פליפה השני, מלך ספרד כקו הגנה שני.
היסטוריה.
בשעה שחומת קרל החמישי נבנתה, היוו התקפות מצד שודדי ים ברברים את האיום המרכזי לגיברלטר. בספטמבר 1540 הותקפה גיברלטר מכיוון דרום, בו הייתה ההגנה חלשה וכמעט לא קיימת, על ידי שודדי ים בפיקודו של פיאלי ח'אמט (Piali Hamet), אחד מהקפטנים של ח'יר א-דין ("ברברוסה"). בהתקפה נלקחו מאות מתושבי גיברלטר לבני ערובה או לעבדים וכן הכנסייה של גיברלטר נבזזה וחפצי הערך שלה נגנבו. רבים מהשבויים שוחררו לבסוף, כאשר כוח מהצי הספרדי בפיקודו של ברנרדינו דה מנדוזה יירט את הספינות של שודדי הים ליד האי אלבורן. במקור, החומה נקראה "חומת סט. בנדיקטוס" ("Muralla de San Benito") ונבנתה במטרה להגן על הצוק מפני תקיפות עתידיות מכיוון דרום.
בשנת 1552 ערך המהנדס הצבאי האיטלקי ג'ובאני בטיסטה קלבי מקצה שיפורים לחומה. קלבי תכנן חומה שתימשך בכיוון מזרח-מערב בקו ישר מהחוף לאורך 280 מטרים, עד הגיעהּ למתלול; מכאן תימשך חומה רוחבית בכיוון צפון-דרום לאורך הצוק, ולאחר מכן תימשך בזיגזג עד לפיסגת הצוק.
פליפה השני, בנו של קרל החמישי, עלה לכס המלוכה בשנת 1556 לאחר פרישת אביו ומינה את המהנדס הג'נובאי ג'ובאני ג'אקומו פאלארי פראטינו להמשיך את ביצור החומה. פראטינו החליט שיש לנטוש את החומה הרוחבית וכן את הזיגזגים שתכנן קלבי (העבודות בשני קטעי החומה הללו טרם נסתיימו אז). במקום זה, פראטינו תכנן חומה שתמשיך את הקו של החלק התחתון של החומה עד לפיסגת הצוק. בניית החלק העליון שתכנן פראטינו נסתיימה בשנת 1575 והיא החומה הידועה כיום בשם החומה המורית או חומת פליפה השני. העבודות על החומה הרוחבית אמנם הופסקו, אך המהנדס הראשי של המלך פליפה השני, טיברקו ספנוקי (Tibúrcio Spanucchi), סירב להפסיק את העבודות על הזיגזגים. העבודות נסתיימו לבסוף בשנת 1599 ויצרו את החלק העליון של חומת קרל החמישי. החומה הרוחבית שתוכננה על ידי קלבי מעולם לא נבנתה.
ביולי 1704, במהלך מלחמת הירושה הספרדית, נכבשה גיברלטר על ידי צי משולב של האימפריה הבריטית והרפובליקה ההולנדית בפיקודו של סר ג'ורג' רוק. הספרדים ניסו לכבוש מחדש את גיברלטר באוקטובר 1704. כוח של 500 מתנדבים בפיקודו של רועה עיזים ספרדי מקומי, סימון סוסרטה, הצליח לטפס על חומת קרל החמישי ולטבוח את המשמר במידל היל, אך הותקף על ידי יחידת גרנדירים והכוח הספרדי כולו הושמד או נשבה.
חלקה העליון של חומת קרל החמישי שופצה לאחרונה על ידי קרן בוניטה (Bonita Trust) בשיתוף עם ממשלת גיברלטר. החומה כעת במצב טוב ובנוסף הותקן בה מעקה, כך שניתן ללכת בה מחלקה התחתון ועד לפיסגת הצוק. החלק העליון של החומה נמצא בתוך שמורת הטבע הצוק העליון שנוסדה בשנת 1993 ומכסה 40% משטחה הכולל של גיברלטר. דרך אינגליס (Inglis Way), אחת משבילי ההליכה של שמורת הטבע, מתחילה ליד שער קווינס, סמוך לקצהו התחתון של החלק העליון של החומה בסוללת הנסיך פרדיננד.
כרייסט צ'רץ' (ירושלים)
הבחירות לרשויות המקומיות
כרייסט צ'רץ' (נצרת)
גנאיוס פומפיוס מאגנוס
יקירנט
יקירנט הוא רומן אימיילים בהמשכים, המתנהל כולו במרחב הווירטואלי. הוא התפרסם כסדרה יומית בערוץ יחסים של ynet בחודשים פברואר ומארס 2007. מדי יום פורסם פרק אחד, שזכה מיידית לתגובות הגולשים. את הרומן כתבו הסופרת יעל ישראל, שזה לה ספרה הרביעי, והשחקנית והאמנית הרב-תחומית נולי עומר, שזה לה ספרה הראשון. זו הייתה הפעם הראשונה שסדרה יומית כזאת התפרסמה באינטרנט בישראל.
עלילה.
הרומן מתחיל כצ'ט רגיל, אליו נכנסת נשואה משועממת בת 39, שמתחשק לה לבדוק מה קורה באינטרנט "הזה". היא בוחרת בכינוי "נשואה שובבה" ונתקלת ברווק בן 35, המכנה את עצמו "הרואה ואינו נראה". השניים עוברים להתכתבות יומיומית באימיילים, ומהר מאוד הנשואה, רונית, משתפת את הרווק, אלון, ברגשותיה, בחלומותיה הארוטיים, אפילו ברגעים מביכים מחיי הנישואים שלה. היא רומזת רמיזות ומפלרטטת, אבל אלון לא מתמסר בקלות.
בשלב מסוים אלון מתוודה בפני רונית שהוא לא סתם רווק, אלא פסיכולוג שחוקר את תרבות הצ'טים. במקום להיבהל, היא לא מאמינה לו, ומצידה מטילה פצצה: היא בעצם לא נשואה שובבה, אלא רווקה צעירה שכותבת ספר ביכורים. לטענתה, הנשואה השובבה היא בסך הכול דמות בספר שלה.
אלון דורש ממנה לחזור תיכף ומיד לדמות הנשואה. הוא לא מאמין שהיא סופרת צעירה. בתמורה, רונית, שחושדת בזהותו, דורשת ממנו להתוודות גם הוא. והוא אכן מתוודה, ובגדול: הוא בעצם בכלל לא גבר, אלא בחורה בשם אלונה, או "אוליב", בפי חברותיה.
כלומר, יש לנו כאן בעצם, במקום רומן אסור, התכתבות בין שתי נשים דעתניות במיטב שנותיהן, שאוהבות מאוד להשתלח במין הגברי כולו. ויש להן עוד משהו משותף – נראה שזה אקי, בעלה של הנשואה...
הרקע להתרחשות הרומן הוא תל אביב רבתי: מצד אחד עולם האמנות, התקשורת, הבליינות והבוהמה שבו חיה הרווקה, ומצד שני פרבריה הבורגניים של רמת השרון המנומנמת, ערש חיה של הנשואה.
במסווה של רומן קליל נבחנת בספר תרבות הרשת האכזרית, שהחריפה את ההתחזויות האנושיות עד לכדי פיצוץ בימינו. כמו כן, מעניק הרומן מבט סאטירי על החברה התל אביבית של ראשית המאה ה-21.
הרקע לכתיבת הרומן ולפרסומו ברשת.