באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה באייר במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.06 מטר ולדימיר קיסילב (21.35 מטר) ואלכסנדר ברישניקוב (21.08 מטר).
בתחרות גביע העולם של IAAF שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1981 זכה באייר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.40 מטר
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1982 זכה באייר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.50 מטר ובכך הגן על תוארו.
בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-25 ביוני 1983 שיפר באייר את שיאו העולמי והעמיד אותו על 22.22 מטר. שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי בן ארצו אולף טימרמן (22.62 מטר). באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד באוגוסט אותה שנה הוא סיים רק במקום שישי בתוצאה של 20.09 מטר. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 20.29 מטר.
באייר לא השתתף באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) בשל החרם של הגוש המזרחי.
בתחרות באולם שנערכה בפוטסדאם, מזרח גרמניה ב-7 בינואר 1985 קבע באייר בהדיפת כדור ברזל שיא אישי של 21.39 מטר. שבועיים לאחר מכן, ב-19 בינואר, באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בפריז, צרפת הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 21.10 מטר.
בתחרות שנערכה בברלין ב-20 באוגוסט 1986 קבע באייר בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 22.64 מטר, שיפור לשיא בן השנה של טימרמן. שיא זה החזיק מעמד שנה ונשבר על ידי אלסנדרו אנדריי מאיטליה (22.72 מטר). שבוע לאחר מכן, באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, מערב גרמניה הוא זכה רק במדליית ארד בתוצאה של 20.74 מטר, אחרי ורנר גינתר משווייץ (22.22 מטר) ואולף טימרמן (21.84 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, בשנת 1987 סיים באייר במקום שישי בתוצאה של 21.13 מטר, באולימפיאדת סיאול (1988) הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 21.40 מטר ובאולימפיאדת ברצלונה (1992) הוא סיים במקום 19 בתוצאה של 18.47 מטר.
פוליטיקה.
בשנת 2004 נבחר באייר מטעם מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי לאספה הפדרלית של גרמניה.
משפחתו.
בשנת 1976 התחתן באייר ונולדו לו שתי בנות, אחת מהן נפטרה בילדותה. באולימפיאדת מוסקבה (1980), אחיו הצעירים, הנס-גאורג באייר, זכה במדליית זהב עם נבחרת מזרח גרמניה בכדוריד וגיזלה באייר סיימה במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.08 מטר. אחותו, גודרון הייתה הפיזיותרפיסטית של נבחרת גרמניה באולימפיאדת ברצלונה (1992).
שיאים אישיים.
אצטדיון פתוח
אולם סגור
רמיקס
רמיקס (באנגלית: Remix) הוא גרסה אלטרנטיבית לשיר המתבצעת באולפן הקלטות כדי להתאים לשיר סגנון חדש או לשפר את איכות הקול, לפעמים עם תוספת של מקצבים ואפקטים חדשים. הרמיקס מיועד, בדרך כלל, להשמעה על ידי תקליטן במועדונים.
לעיתים מונח זה משמש גם כשינוי של מדיה או יצירה אחרת פרט לשירים (סרטים, ספרות וכדומה).
התקליטן משתמש בערבוב של קול כדי לחבר הקלטה חלופית לשיר, הוספה או הפחתה של אלמנטים, שינוי איזון, דינמיקה, גובה הצליל, קצב, זמן השמעה, או כמעט כל היבט אחר של המרכיבים המוזיקליים השונים.
השירים עוברים רמיקס בגלל מגוון רחב של סיבות: יצירת הזדמנות שנייה לשיר ברדיו ובמועדון, יצירת גרסת סטריאו או סראונד של השיר כאשר לא היה ניתן להפיק קודם לכן, שיפור איכותו של שיר ישן שההקלטה המקורית שלו אבדה או ניזוקה, התאמת השיר לסגנון מוזיקה מסוים או שינוי השיר למטרות אמנותיות.
אין לבלבל רמיקסים עם עריכות, אשר בדרך כלל כרוכות בקיצור השיר המקורי למטרות שיווק או שידור. הבחנה נוספת היא בין רמיקס לגרסת כיסוי. שיר רמיקס משלב מחדש חלקים מהקלטות כדי ליצור גרסה שונה של השיר. לעומתו, גרסת הכיסוי היא הקלטה מחודשת של ​​השיר, אשר הוקלט בעבר על ידי מישהו אחר.
מאש אפ היא טכניקת רמיקס אשר משלב שני שירים באחד. המנגינה של שיר אחד משולבת לקולות של השיר השני. התוצאה היא שילוב של שני השירים.
מדוכות עשן
מדוכות עשן הן אמצעי על גבי רכב קרבי משוריין המשגר רימוני עשן על מנת למסך את הכלי ולהקשות על הפגיעה בו, בין השאר על ידי שיבוש לייזר של טילי נ"ט. המדוכות באות בדרך כלל בקופסאות המחוברות לדפנות הכלי (אם מדובר בטנק, אז לדפנות הצריח) ומתופעלות באופן חשמלי מתוך הכלי. בניגוד למיסוך באמצעות המנוע, האפשרי בטנקי מערכה מודרניים, שלוקח זמן עד שיוצר עשן, המדוכות משגרות רימוני עשן היוצרים מיסוך עשן תוך פרק זמן של שניות בודדות ואפילו פחות.
רוב מדוכות העשן בעולם מתבססות על מיסוך באמצעות זרחן לבן המתלקח במגע עם החמצן באוויר ויוצר במהירות עשן לבן.
בישראל, התעשייה הצבאית וחיל החימוש פיתחו מערכת מדוכות עשן בשם "פטל", המאפשרת יצירת מסך עשן מיידי והפעלה בטוחה יותר.
ג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו
ג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו (באיטלקית: Gian Francesco Malipiero; 18 במרץ 1882 - 1 באוגוסט 1973) היה מלחין, מוזיקולוג, מורה ועורך מוזיקה איטלקי.
חייו.
ילדות ונעורים.
מאליפיירו נולד בוונציה למשפחת אצולה, נכד למלחין האופרה פרנצ'סקו מאליפיירו. בעיות משפחתיות קטעו את רצף הכשרתו המוזיקלית של ג'אן פרנצ'סקו - אביו נפרד מאמו בשנת 1893 ולקח את הילד לטריאסטה, ברלין ובסופו של דבר, לווינה, שם למד מוזיקה במשך זמן קצר. הקשר בין האב לבן נותק ברגשות קשים, ובשנת 1899 חזר מאליפיירו הבן אל בית אמו בוונציה, שם נכנס ללמוד בליצאו מוזיקלה, בית הספר הגבוה למוזיקה של ונציה.
אחרי שהפסיק את לימודי הקונטרפונקט אצל המלחין, נגן העוגב והפדגוג מרקו אנריקו בוסי, שלא התרשם תחילה מכישרונו המוזיקלי. אחרי שבוסי עבר לבולוניה, המשיך מאליפיירו ללמוד בכוחות עצמו, בדרך של העתקת יצירות משל מלחינים כקלאודיו מונטוורדי וג'ירולאמו פרסקובלדי מספריית מארצ'אנה בוונציה, נוהג שהעלה אותו על דרך המחויבות למוזיקה איטלקית מתקופת הבארוק, בה התמיד כל חייו. ב-1904 יצא לבולוניה להמשיך את לימודיו אצל בוסי, שדעתו עליו השתפרה, בבית הספר הגבוה למוזיקה של בולוניה. אחרי סיום לימודיו, היה מאליפיירו לעוזרו של המלחין העיוור אנטוניו סמארליה, תלמיד של וגנר. לדבריו, למד יותר מן ההתנסות הזאת מאשר בכל לימודיו הרשמיים.
קריירה מוזיקלית.
בשנת 1905 חזר מאליפיירו לוונציה, אבל בין 1906 ל-1909 שהה לעיתים קרובות בברלין, שם השתתף בשיעוריו של מקס ברוך, אף כי לא הפיק מהם הרבה. בשנת 1913 עקר לפריז, שם התוודע אל יצירות של ראוול, דביסי, דה פאיה, שנברג וברג. החוויה החשובה ביותר, מבחינתו, הייתה בכורת פולחן האביב של סטרווינסקי, זמן קצר לאחר שפגש את קאזלה ואת גבריאלה ד'אנונציו. הוא תיאר חוויה זו כיקיצה "מתרדמה עמוקה, ארוכה ומסוכנת". לאחר זאת, התנכר כמעט לכל היצירות שחיבר עד אז, מלבד Impressioni dal vero (1910-11). בתקופה זו הבאיש את שמו כאשר זכה בארבעה פרסי יצירה בתחרות של אקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא לשנת 13–1912 לאחר שהגיש לתחרות חמש יצירות בחמישה שמות-עט שונים.
בשנת 1917 נאלץ מאליפיירו, עקב תבוסת האיטלקים בקָפּוֹרֶטוֹ, להימלט מוונציה ולהתיישב ברומא.
ב-1923 הצטרף אך קאזלה וד'אנונציו ביצירת "האיגוד למוזיקה חדשה" (Corporazione delle Nuove Musiche) מאליפיירו היה ביחסים טובים עם בניטו מוסוליני, עד שכתב מוזיקה ללברית של פיראנדלו, La favola del figlio cambiato, מעשה שהביא עליו גינוי מצד הפאשיסטים. את האופרה הבאה שלו, "יוליוס קיסר", הקדיש מאליפיירו למוסוליני, אך ללא הועיל.
מאליפיירו היה פרופסור להלחנה בקונסרבטוריון של פארמה בשנים 1921 עד 1924. ב-1932 התמנה לפרופסור להלחנה במה שהיה אז בית הספר הגבוה למוזיקה בוונציה, שאותו ניהל משנת 1939 עד 1952. בין תלמידיו היו לואיג'י נונו ואחיינו הוא, ריקרדו מאליפיירו.
אחרי שהשתקע בעיר הקטנה אזולו בשנת 1923, החל מאליפיירו בעבודת העריכה, שהוציאה לו מוניטין, הוצאה שלמה של מכלול יצירתו של קלאודיו מונטוורדי, משנת 1926 עד 1942. לאחר 1952 ערך רבים מן הקונצ'רטי של ויוואלדי במכון האיטלקי ע"ש אנטוניו ויוואלדי.
יצירות.
מאליפיירו הסתייג מן המסורת המוזיקלית שבשליטת מלחינים אוסטרים-גרמנים ושם לו למטרה לגלות מחדש את המוזיקה האיטלקית מן התקופות שקדמו למאה ה-19.
יצירותיו התזמורתיות כוללות שבעה-עשר חיבורים שכינה סימפוניות, אך רק אחד-עשר מהם ממוספרים. הראשון חובר בשנת 1933, כשמאליפיירו עבר כבר את גיל החמישים. לפני כן כתב מאליפיירו כמה יצירות תזמורתיות חשובות, אך נמנע כמעט לחלוטין משימוש במילה סינפוניה וזאת עקב דחייתו את מסורת הסימפוניה האוסטרו-גרמנית. רק שלוש יצירות חורגות ממגבלה זו, "סינפוניה דלי ארואי" (סימפוניית הגבורה") (1905), "סינפוניה דל מארה" ("סימפוניית הים") (1906) ו"סינפוניה דל סילנציו א דלה מורטה" ("סימפוניה של שתיקה ושל מוות") |(1909-10). ביצירות מוקדמות אלה אין לפרש, מכל מקום, את ההגדרה "סימפוניה" כמתייחסת ליצירות בסגנון הסימפוני של בטהובן או של ברהמס, אלא יותר כפואמה סימפונית.
מאליפיירו ראה ב-Impressioni dal vero לתזמורת את יצירתו המוקדמת ביותר שחשיבותה תעמוד בעינה לאורך ימים.
תאוריה מוזיקלית וסגנון.
אף כי מאליפיירו לא עסק כמעט בדודקפוניה, הייתה לו ביקורת מוצקה כנגד צורת הסונאטה ונגד פיתוח תמאטי סטנדרטי בהלחנה בכלל ובביכר על פניו את מה שכינה "שיחה חופשית". המוזיקה שלו לא הייתה נאו-קלאסית טיפוסית, ואטונאליות אקראית הופיעה בו פה ושם, תוך שמירה על מסגרת דיאטונית.
כהסבר להעדפותי בהלחנה הצהיר מאליפיירו:
מיזוג גרעיני
PzH2000
שמאי מכריע