המונח "אנורקסיה" מקורו ביוונית ומשמעותו "חוסר תיאבון", אך הוא מטעה, מכיוון שהאדם הלוקה בהפרעה לרוב אינו מאבד את תיאבונו אלא מדכא אותו באופן רצוני. דימוי הגוף אצל חלק מן האנורקטיים מעוות ביותר - הם חווים עצמם שמנים גם כאשר הם סובלים מרזון קיצוני. הם חוששים מהאוכל ומתקשים להכיל הרגשה של שובע. הצמצום באכילה גורם לירידה ניכרת במשקל ומשום כך חלק מהחולים הופכים לרזים בצורה קיצונית.
ההפרעה מובילה לקישור הערך העצמי עם המשקל ובשל כך לצמצום באכילה. עיסוק קיצוני באוכל כמנגנון הגנה כנגד כאב נפשי קיים גם בבולימיה.
אובדן המשקל ותת התזונה עלולים להוביל לסיבוכים רפואיים קשים - רזון קיצוני, הפסקת הווסת אצל נשים, היחלשות המערכת החיסונית וכתוצאה מכך רגישות גבוהה לזיהומים, הפרעות בקצב הלב ודלדול עצם (אוסטיאופורוזיס).
קריטריונים לאבחון.
קיימים שלושה קריטריונים בסיסיים לאבחון המחלה על פי ה-DSM-5:
בעבר אחד מהקריטריונים היה הפסקת הווסת אצל נשים. עם זאת, מאחר שההפרעה נצפית אצל יותר ויותר נערות לפני גיל הווסת ואצל גברים, הוחלט להוריד קריטריון זה מהמהדורה האחרונה של ה-DSM.
תתי-הסוגים של אנורקסיה.
אנורקסיה מסוג מגביל (Restricting type): תת-סוג זה מתאר מצבים שבהם הירידה במשקל מתרחשת בעיקר באמצעות דיאטות קיצוניות, צומות או פעילות גופנית מוגזמת. לאנשים הסובלים מסוג זה של אנורקסיה אין אפיזודות של אכילה כפייתית והם לא מבצעים התנהגויות מפצות לאחר האכילה (כמו הקאות יזומות או שימוש לרעה בחומרים משלשלים).
אנורקסיה עם התנהגות מפצה/אכילה כפייתית (Binge-eating/purging type): תת-סוג זה מתאר מצבים שבהם הירידה במשקל כוללת התנהגויות מפצות לאחר אכילה (כמו הקאות יזומות או שימוש לרעה בחומרים משלשלים או חוקנים) או אפיזודות של אכילה כפייתית. ההתנהגות המפצה יכולה להתרחש לאחר בולמוסי אכילה, אך במקרים אחרים היא תתקיים גם לאחר צריכת מזון סטנדרטית או מועטה.
אנורקסיה נרבוזה לא טיפוסית (Atypical anorexia nervosa): תחת האבחנה הפרעת אכילה שאינה ספציפית (Other Specified Feeding or Eating Disorder), ניתנת כאשר ישנה עמידה בכל הקריטריונים האבחוניים של אנורקסיה נרבוזה, אך למרות אובדן משקל משמעותי, המשקל עדיין נמצא בטווח התקין של המשקל או מעליו.
מעבר בין תתי-הסוגים ובין אנורקסיה לבולימיה נרבוזה הוא שכיח.
דרגות חומרה.
במבוגרים, דרגות החומרה מבוססות על מדד מסת הגוף הנוכחי (BMI). בילדים ובני נוער דרגות החומרה מבוססות על אחוזי BMI.
הטווחים עליהם מבוססות דרגות החומרה מתבססות על הקטגוריות שקבע ארגון הבריאות העולמי לרזון:
דרגת החומרה עשויה להשתנות בלי קשר ל-BMI על מנת לשקף את חומרתם של סימפטומים קליניים, את מידת המוגבלות ואת הצורך בהשגחה על החולה.
גורמים.
תחילתה של הפרעה זו קשורה לעיתים קרובות עם אירוע מלחיץ. לפעמים המחלה מתפרצת ללא כל סיבה נראית לעין. אנשים צעירים עשויים להפגין תכונות לא טיפוסיות כגון הכחשת "פחד מהשמנה". לצעירים ישנם סיכויים גבוהים יותר לחלות מחלה ארוכה. לאנשים רבים יש תקופה של שינוי התנהגות אכילה לפני הקריטריונים המלאים עבור ההפרעה.
אנשים אשר מפתחים מהילדות הפרעות חרדה או מציגים אובססיביות ופרפקציוניזם, יהיו בסיכון מוגבר לפתח אנורקסיה.
לאנורקסיה אין גורם אחד והיא נגרמת כתוצאה משילובים של גורמי סיכון שונים.
אחת ההשערות שהוצעו בשנים האחרונות היא שהפרעות אכילה הן סימפטום הישרדותי של פוסט-טראומה מורכבת המצריכה טיפול במקור הטראומה ולא בסימפטום של הפרעת האכילה.
ניתן לחלק את הגורמים המוכרים להתפרצות המחלה לשלוש קבוצות עיקריות:
גורמים סביבתיים:
גורמים גנטיים:
גורמים פסיכולוגיים:
הגורמים הפסיכולוגיים פעמים רבות הן תוצאה של פגיעה מינית או התעללות והן חלק מהסימפטומים של פוסט-טראומה ופוסט-טראומה מורכבת.
פעמים רבות המקור לטראומה מודחק ולכן לא יודעים שזו הסיבה להפרעה. זו אחת הסיבות שבגללן קשה להחלים מאנורקסיה - כיוון שקשה מאוד לטפל במקור שהביא להתפרצותה.
גורם נוסף לאנורקסיה הוא חוסר שלמות של אנשים עם גופם. התהליך מתרחש בהדרגה כאשר בשלב הראשון אדם הופך לא מרוצה מההופעה שלו ומהתחושה הנלוות של נחיתות. אדם נמצא מדוכא ברוב זמנו ומסתכל על עצמו שעות רבות במראה ומגלה לדעתו ליקויים רבים שצריך לתקן בגופו לדוגמה, לחיים עגולות, רגליים מלאות וכדומה. בשלב השני לאחר שהוא הבין את הצורך בתיקון הליקויים הוא מתחיל להגביל את עצמו באכילת מזון ומחפש דיאטות שונות. בשלב השלישי האדם מתחיל להיות רעב ללא הרף, מסרב לאכול וכל הזמן מנסה להפוך את התזונה היומיומית לתזונה מינימלית מאוד. כתוצאה מכך יש ירידה דרסטית במשקל.
שכיחות.
מחלת האנורקסיה מופיעה לרוב אצל נשים צעירות ובמדינות מפותחות. עם זאת, היא קיימת גם אצל גברים, ובפרט אצל צעירים בגיל העשרה. המחלה מתפרצת בדרך כלל בגיל ההתבגרות או בגיל הנעורים והשכיחות שלה יורדת לאחר תקופת ההתבגרות.
המחלה מתחילה רק לעיתים רחוקות לפני גיל ההתבגרות או לאחר גיל 40 - אך תוארו מקרים של התחלה מוקדמת ומאוחרת.
ככל הנראה שכיחה יותר האנורקסיה נרבוזה במדינות מפותחות בעלות הכנסה גבוהה, כגון בארצות הברית, מדינות אירופאיות רבות, אוסטרליה, ניו זילנד ויפן, אך שכיחותה ברוב המדינות בעלות הכנסה נמוכה ובינונית אינה ודאית דיה.
אנורקסיה שכיחה יותר בנשים מאשר בגברים - בדרך כלל בשכיחות של 1:10. בשנים האחרונות נרשמה עלייה בשיעור הגברים שלוקים בהפרעה.
במחקרים שנעשו בישראל בקרב מתגייסות - נמצא שחמש מכל 100 מתגייסות לקו בהפרעת אכילה כלשהי. מספר הלוקים באנורקסיה הכפיל את עצמו מאז שנות ה-60 ונמצא במגמת עלייה.
אנורקסיה בקרב גברים.
הפרעות אכילה בדרך כלל נפוצות יותר אצל נשים מאשר אצל גברים. מבחינה מחקרית זהו נתון מוכר, המתבסס על ההנחה שלגברים יש דימוי גוף חיובי לעומת נשים והעיסוקים בדיאטה הוא שולי. אך בעשור האחרון קיימת עלייה גבוהה בשיעור הפרעות האכילה בקרב גברים. הסיבה לכך היא, בין היתר, החשיפה המוגברת לאמצעי התקשורת בשנים האחרונות. ישנן פרסומות המציגות גוף גברי, חטוב ושרירי ושמות דגש על גוף גברי השואף לשלמות. כיום, גברים רבים מקפידים על לבוש אופנתי, מטפחים את גופם ומנסים לייצר גוף "ייצוגי" ככל האפשר. ככל שגדל המרדף אחר מראה חיצוני גברי מושלם, כך ניכרת עלייה בשיעור הפרעות האכילה בקרב גברים.
אנורקסיה של הספורטאים.
מלבד נערים ונערות, קיימת קבוצה נוספת בסיכון לפתח את ההפרעה והיא ספורטאים. זוהי תופעה חדשה יחסית ואין עליה ספרות מחקרית רבה. במקומות מסוימים יש המכנים זאת Anorexia Athletics אף על פי שספורטאים עלולים לפתח גם הפרעות אכילה אחרות שאינן אנורקסיה, לפעמים ברמה תת-קלינית.
דרכי טיפול.
הטיפול הפסיכיאטרי.
הטיפול הפסיכיאטרי מהווה חלק חשוב מאוד בתהליך ההחלמה מהאנורקסיה.
הפסיכיאטר הוא מְרַכֵּז הטיפול של החולה המפנה אותו לקבלת טיפול נפשי ותזונתי, משקלל את חומרת מצב המחלה ואת הצורך להשגחה ולפי קריטריונים אלו מחליט על המסגרת המתאימה ביותר לחולה - אשפוזית או קהילתית.
הפסיכיאטר עוקב אחרי מצב החולה לאורך כל תקופת הטיפול.
במהלך הפגישות הראשונות עם החולה הפסיכיאטר בוחן את הסטטוס הפסיכיאטרי שלו ומסקר את מצבו הנפשי הכוללני של המטופל לאחר אבחנת המחלה.
בדרך כלל החולה מובא לתשומת לב מקצועית על ידי בני משפחה לאחר איבוד משקל כבד. אם החולים הגיעו למצב של בקשת עזרה זה בדרך כלל קשור להרעבה העצמית שלהם וגם כתוצאה מהקשיים הנפשיים.
אנשים עם אנורקסיה לרוב אינם מבינים באמת את הנזק העצום שהם גורמים לעצמם, לכן לפעמים חשוב לקבל מידע מבני המשפחה או ממקורות אחרים כדי להעריך את ההיסטוריה של הירידה במשקל וגם כדי לדעת עוד על התכונות הספציפיות האחרות של המחלה בין חולה לחולה.
התסמינים לאבחון האנורקסיה אמנם אחידים בין החולים אבל לא כל חולה מפגין את אותן ההתנהגויות המאפיינות את המחלה בצורה מדויקת.
הטיפול בבתי חולים כלליים או במחלקות בריאות הנפש.
מאחר שאנורקסיה נרבוזה היא הפרעה שמעמידה את המטופל בסכנת חיים, הטיפול המיידי בו נועד לשמירה עליו מפני הידרדרות פיזית שתוביל למוות.
פעמים רבות כאשר מטופל מופנה לטיפול בבית חולים, האשפוז יהיה או במחלקה פסיכיאטרית או במחלקה ייעודית להפרעות אכילה. תפקידן של המחלקות הוא לטפל בשני המישורים, הפיזי והנפשי כאחד, אך בשל מצוקת המקום במחלקות האשפוז הייעודיות, נוטים להעדיף תהליכים קצרי מועד בהם מתמקדים בעיקר בבעיה הפיזית שהיא העלאת משקל הגוף שמעמיד את החולה בסיכון מידי, ואילו הטיפול הנפשי נמצא לפיכך שני בסדר העדיפויות.
הטיפול המיועד להעלאת המשקל מתבצע על ידי התאמת תפריט אישי לחולה, אך אם הוא מסרב לאכול, נכפה המזון על החולה באמצעות זונדה.
לרוב נעשה שימוש בשיטות של עיצוב התנהגות שמטרתן לחזק התנהגויות חיוביות שמעודדות עלייה במשקל על ידי מתן הטבות כגון אפשרות ליציאה מהמחלקה והפחתת מידת ההשגחה במקלחות או אחרי הארוחה והכחדת התנהגויות שליליות שמביאות לירידה במשקל על ידי מניעת הטבות כגון מניעת חופשה בבית או קבלת אורחים.
הטיפול התרופתי.
כמו כן, בנוסף לטיפולים הנפשיים והתזונתיים, הרופא יכול להמליץ על טיפול בתרופות פסיכיאטריות מסוימות שהוכחו כיעילות בשיפור תסמיני המחלה במספר מחקרים שנערכו בישראל ומחוצה לה.
טיפול באנורקסיה באמצעות טיפול תרופתי בלבד אינו יעיל דיו במרבית המקרים, מאחר שהתרופות אינן משפיעות על דימוי הגוף, הפרפקציוניזם והעיסוק האובססיבי במשקל.