זמן קצר לפני הפגיעה בקרקע, אמר אלכסיי קוסיגין לקומארוב כי מדינתו גאה בו. תשובתו של קומארוב, שנקלטה על ידי תחנת האזנה של ה־NSA , לא הייתה ברורה, אם כי שמועות גורסות כי קומארוב נהרג בעודו מקלל את מתכנני החללית ובקרי הטיסה. הקלטה של דברי קומארוב שנקלטה על ידי תחנת מעקב מערב גרמנית, יחד עם נתוני מעקב נוספים מהקפותיה האחרונות של החללית, נשלחה לברית המועצות.
הנצחתו.
אפרו של קומארוב נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
משימתו האחרונה של ניל ארמסטרונג על הירח הייתה להשאיר חבילה של חפצי זיכרון לזכר קומארוב, יורי גגארין, והאסטרונאוטים שנספו באפולו 1 – וירג'יל גריסום, אדוארד וייט ורוג'ר צ'אפי.
האסטרואיד 1836 קומארוב, שנתגלה בשנת 1971, נקרא על שמו, וכן מכתש בירח.
הדיפלומה על שם קומארוב היא פרס הקרוי על שמו, המוענק על ידי הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה.
מועדון הרקטות האסטרונאוטי בליובליאנה נושא את שמו מאז 1969.
דג'ימון הונסו
דג'ימון גאסטון הונסו (Djimon Gaston Hounsou, מבוטא: [ʤimɔ̃ hũsu]; נולד ב-24 באפריל 1964) הוא שחקן קולנוע ודוגמן בניני-אמריקאי, היה מועמד לשני פרסי אוסקר על תפקידיו בסרטים "באמריקה" ו"לגעת ביהלום"
ביוגרפיה.
הונסו נולד בקוטונו, בנין לאלברטין פייר הונסו, היגר בגיל 12 עם אחיו אדמונד לפריז שם התגוררו בעיר ליון. שנה לפני שהיה אמור לסיים את לימודיו נשר הונסו מהלימודים. לאחר מכן גר הונסו ברחובות זמן מה עד אשר גילה אותו מעצב האופנה תיירי מולר שהפנה אותו לתחום הדוגמנות, תחום שסלל את דרכו של הונסו לעולם המשחק. בשנת 1990 עבר לגור בארצות הברית.
קריירה.
הופעת הבכורה של הונסו הייתה בסרטה של סנדרה ברנרד "בלעדייך אני לא כלום", כמו כן השתתף בסדרה "בוורלי הילס 90210". ב-1994 השתתף הונסו בתפקיד קטן בסרט האקשן הבדיוני "סטארגייט".
בשנת 1997 ערך הונסו את תפקיד הפריצה שלו בדרמה ההיסטורית מועמדת 4 פרסי אוסקר של סטיבן ספילברג "אמיסטאד", שמבוססת על ספינת העבדים הספרדית ש-53 אפריקאים שהיו עליה ניסו להגיע לארצות הברית ולבסוף נכלאו בה. בסרט גילם הונסו את דמותו של ג'וזף סינקה, עבד אפרו-אמריקאי מסיירה לאון שלחם לחירותו. על תפקידו היה הונסו מועמד לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2000 שיחק הונסו לצד ראסל קרואו בדרמה ההיסטורית זוכת 5 פרסי אוסקר של רידלי סקוט "גלאדיאטור". בסרט גילם הונסו את דמותו של יובה שנלקח מביתו ומשפחתו שבנומידיה ונמכר לעבדות, במשך העלילה הוא הופך להיות ידידו הקרוב של גיבור הסרט מקסימוס.
בשנת 2002 שיחק הונסו לצד סמנתה מורטון בדרמה הרומנטית מועמדת 3 פרסי אוסקר "באמריקה", על תפקידו קיבל הונסו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר אותה הפסיד לטים רובינס. בסרט גילם הונסו את דמותו של מתיאו, אמן מיוסר שגר בבניין באחת משכונות העוני של מנהטן והופך לידידם הטוב של זוג מהגרים מאירלנד. באותה שנה שיחק הונסו גם לצד הית' לדגר וקייט הדסון בדרמת המלחמה "ארבע נוצות".
ב-2003 השתתף הונסו בסרט ההמשך למותחן הפעולה המבוסס על משחק המחשב המפורסם "טומב ריידר", "טומב ריידר 2 - סוד החיים" בכיכובה של אנג'לינה ג'ולי.
בשנת 2005 שיחק הונסו לצד קיאנו ריבס ורייצ'ל וייס במותחן האימה "קונסטנטין" ובמותחן הבדיוני של מייקל ביי "איילנד" לצד סקרלט ג'והנסון ויואן מקגרגור. בהמשך השנה שיחק בסרט הקומדיה "סלון יופי" בכיכובה של קווין לטיפה.
בשנת 2006 זכה הונסו למועמדות שנייה לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו במותחן האקשן מועמד 5 פרסי אוסקר "לגעת ביהלום". בסרט גילם הונסו את סולומון ואנדי שנחטף מביתו וממשפחתו שבסיירה לאון ונאלץ לעבוד בכפייה במחצבת יהלומים. סולומון מצטרף אל דני ארצ'ר (לאונרדו די קפריו), מיסיונר דרום אפריקאי, ומאדי בוון (ג'ניפר קונלי), עיתונאית אמריקאית אידיאליסטית למסע של גאולה ברחבי המדינה שסועת הטרור במטרה לאחד את סולומון עם בני משפחתו.
לאחר מכן שיחק הונסו בתפקיד משני בפנטזיית הפעולה "אראגון" שם גילם את דמותו של אג'יהד.
ב-2009 שיחק הונסו בתפקיד ראשי במותחן הבדיוני "פוש" וגילם את דמותו של הנרי קארוור, סוכן ומחדיר מוכשר אשר נשלח במטרה ללכוד בשנית את קירה, מחדירה מוכשרת שברחה מהמחלקה ועל כך נגזר עליה גזר דין מוות.
בשנת 2014 דיבב את דמותו של דראגו בלאדויסט, הנבל הראשי של סרט האנימציה המצליח "הדרקון הראשון שלי 2" וגם ביולי 2014 גילם את דמותו של הנבל קוראת' הרודף בסרט גיבורי-העל שובר הקופות האפי של מארוול "שומרי הגלקסיה". הוא שב לגלם את דמותו של קוראת' ב-2019, בסרט "קפטן מארוול".
בשנת 2015 ,הוא גילם דמות חדשה בסרט השביעי של סדרת סרטי הפעולה המצליחה "מהיר ועצבני" .
בשנת 2017 שיחק בסרט "", פנטזיה היסטורית על המלך ארתור אשר הפך למיתוס. בסרט הונסו מגלם את סיר בדיבר, לצידם של צ'ארלי האנם, אריק באנה, אסטריד ברג'ס פריסבי וג'וד לאו.
חיים אישיים.
בשנת 2007 החל לצאת עם הדוגמנית ממוצא אפריקאי-יפני קימורה לי סימונס. בקיץ 2008 השניים השתתפו בטקס מחויבות מסורתי בעת ביקורם אצל משפחתו של הונסו במולדתו בבנין. בשנת 2009 נולד לזוג בן, קנזו לי סימונס. הונסו וסימונס, שמעולם לא נישאו כחוק בארצות הברית, הודיעו על פרידתם בנובמבר 2012.
הונסו הוא בעל אזרחות כפולה; צרפתית ואמריקאית וגר כיום בלוס אנג'לס.
מרכז הספורט הלאומי אולימפיסקי
מרכז הספורט הלאומי 'אולימפיסקי' (באוקראינית: Національний спортивний комплекс "Олімпійський") הוא מתחם ספורט אשר במרכזו אצטדיון כדורגל רב-תכליתי, הממוקם בקייב, בירת אוקראינה. האצטדיון שבו 70,050 מקומות ישיבה, הוא מתקן הספורט המרכזי באוקראינה, ואחד מאצטדיוני הכדורגל הגדולים בעולם. האצטדיון אירח את גמר טורניר יורו 2012, ולאחר מכן אירח גם את גמר ליגת האלופות ב-2018.
היסטוריה.
האצטדיון האדום.
התוכנית לבנייתו של אצטדיון בקייב נהגתה כבר בשנת 1914, כאשר העיר הייתה למרכז התעשייתי של דרום-מערב האימפריה הרוסית ולשלישית בחשיבותה מבין ערי האימפריה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בוטלו התוכניות לבניית האצטדיון. במהלך המלחמה ובשנים שאחריה עברה העיר מלחמות, מהפכות וקרבות רבים שמנעו את בניית האצטדיון. בשנת 1919 הועלה מחדש רעיון בניית האצטדיון על ידי הממשל הבולשביקי, אך זה נדחה שוב בשל אי יציבות מדינית באזור.
כאשר הסדר שב על כנו בתחילת שנות העשרים, הוכרזה חרקוב כבירת הרפובליקה העממית של אוקראינה וקייב נותרה בירה מחוזית בלבד. בשנת 1923 חודשו העבודות לבניית האצטדיון על חורבות פארק אלכסייבסקי שנהרס במהלך הלחימה, במטרה לארח את אליפות אוקראינה הרב-תחומית באותה השנה. ב-12 באוגוסט נחנך 'האצטדיון האדום' עם פתיחת משחקי האליפות.
חידוש האצטדיון.
בשל תהליך הבנייה הנמהר נעשו שגיאות רבות בתכנון ובבניית האצטדיון, העיקרית שבהן הייתה בניית האצטדיון על ציר מזרח-מערב במקום על ציר צפון-דרום המקובל. ב-1934, עם הכרזתה החוזרת של קייב כבירת אוקראינה, הועלו תוכניות לבניית אצטדיון חלופי. בניית האצטדיון, שתוכנן לאכלס 50,000 צופים, החלה בשנת 1936.
תאריך סיום העבודות נקבע לשנת 1941 וטקס הפתיחה אמור היה להיערך ב-22 ביוני 1941. בעקבות ההפצצות האוויריות של הלופטוואפה על קייב באותו יום, במסגרת מבצע ברברוסה, נדחה טקס הפתיחה ובשערי האצטדיון נתלה שלט עם הכיתוב "הטקס נדחה עד לאחר הניצחון". לאחר ניצחונה של רוסיה על גרמניה הנאצית בשנת 1945 האצטדיון שופץ ונחנך באופן רשמי בשנת 1948 בשם 'אצטדיון הרפובליקה ע"ש חרושצ'וב'.
אצטדיון הרפובליקה.
בעקבות מותו של סטלין ב-1953 חל בברית המועצות תהליך דה-סטאליניזציה, ושמו של האצטדיון שונה ל'אצטדיון חרוש'צוב'. כתוצאה מהתפתחותה המהירה של העיר לאחר מלחמת העולם השנייה, עבר האצטדיון שיפוץ נוסף באמצע שנות השישים. בשנים 1966–1968 שופץ האצטדיון, תכולתו הוגדלה ל-100,000 צופים ושמו הוחלף ל'האצטדיון המרכזי'. בנוסף הוקמו במתחם מגרשי טניס מקורים, שני מגרשי כדורגל נוספים, אולם ספורט רב תכליתי המכיל כ-7,000 מקומות ישיבה, מגרשים נוספים ואף מקפצת סקי.
האצטדיון במתכונתו החדשה היה פעיל עד שנת 1978, אז נסגר לסבב שיפוצים נוסף, לקראת המשחקים האולימפיים של 1980 בהם לקח חלק באירוח טורניר הכדורגל. שמו של האצטדיון שונה שוב ל'אצטדיון לנין', שם שעורר חילוקי דעות עד לפירוק ברית המועצות ב-1991. האצטדיון האולימפי אירח את טקס הפתיחה המקומי של האולימפיאדה וכן מספר משחקי כדורגל במסגרתה.
מרכז הספורט האולימפי.
עם עצמאותה של אוקראינה הפך האצטדיון למתקן לאומי ונקרא 'מרכז הספורט הלאומי אולימפיסקי' ('אולימפי'). בקרב המקומיים האצטדיון עדיין נקרא באופן תדיר 'צנטרלני' (המרכזי) או 'רספובליקנסקי' (של הרפובליקה). גם שמה של תחנת הרכבת התחתית של קייב הסמוכה נקרא 'אצטדיון הרפובליקה' ולא שונה מאז הקמתה ב-1984.
בשנים 1997–1999 שופץ האצטדיון שוב על-פי הנחיות אופ"א ותכולתו הוקטנה ל-83,450 מושבים. החל משנות התשעים שימש האצטדיון בעיקר למשחקי כדורגל של נבחרת אוקראינה ולמשחקיה של דינמו קייב בליגת האלופות. עם זאת, אף אחת מקבוצות הכדורגל בקייב אינה משתמשת באצטדיון כביתה הרשמי, אלא באצטדיונים קטנים יותר בעיר. עד שנת 2008 האצטדיון אירח גם את גמר הגביע האוקראיני.
יורו 2012.
ב-18 באפריל 2007 נבחרו אוקראינה ופולין לארח במשותף את אליפות אירופה בכדורגל 2012. ב-1 בדצמבר 2008 החלו עבודות שיפוץ לקראת הטורניר, במהלכן קטנה תכולת האצטדיון ל-70,050 מושבים ונבנה מעליו גג. האצטדיון אירח שלושה משחקים בשלב הבתים, את אחד ממשחקי רבע הגמר ואת משחק הגמר בו גברה ספרד על איטליה בתוצאה 4-0.