שנת 2013 התחילה והסתיימה בתחושה של התייצבות יחסית של הכלכלה היוונית. בסופה של 2013 הבנק המרכזי ביוון הכריז כי 2013 מסתמנת כשנה של תפנית בכלכלה. המיתון ביוון המשיך במהלך 2013, אולם קצב ההצטמקות של הכלכלה ירד. בפעם הראשונה מאז 2002 שנת 2012 הסתיימה בעודף תקציבי. גם החוב של יוון ביחס לתוצר ירד באופן דרמטי.
גם בשנת 2014 המצב הכלכלי המשיך להשתפר, והבנק היווני הכריז על סיום המיתון והמשבר. התוצר היווני צמח בשנת 2014, לראשונה מזה שש שנים, ב-0.8%. גם היצוא והצריכה הפרטית צמחו ב-2014.
צעדי הצנע המשיכו ב-2013 ו-2014. ב-2013 אישר הפרלמנט היווני את חבילת הצנע השמינית שכללה תוכנית לפיטורים של כ-15,000 עובדי ציבור החל מ-2013. צעדי הצנע הביאו להפגנות נרחבות באתונה. חבילת הצנע התשיעית אושרה ב-9 במאי 2014.
משבר כלכלי ופוליטי, תוכנית סיוע שלישית (2015).
החל מדצמבר 2014, התחושה שכלכלת יוון נמצאת בנתיב של התאוששות התערערה, זאת בעקבות חוסר יציבות פוליטית וחוסר ודאות לגבי הנכונות של הציבור והממשלה היווניים להמשיך במדיניות הצנע שהוכתבה על ידי מדינות גוש האירו ונתפסה כתנאי להמשך היותה של יוון חלק מהגוש. אי-הוודאות, שהתגברה בעקבות החלטת הממשלה החדשה ביוון לצאת למשאל עם על אישור תוכנית החילוץ, הביאה את המערכות הפיננסיות ואת הבנקים ביוון לסף קריסה בטרם נחתם הסכם מחודש עם מדינות האירו ביולי 2015. למרות האירועים הפוליטיים, המשק היווני המשיך לצמוח בחצי הראשון של 2015. מצב התעסוקה השתפר מעט בחודשים אלה וחלה עלייה בהכנסות מתיירות ומיצוא. אולם, אי היציבות הביאה לירידה בהשקעות ובחצי השני של השנה המשק היווני חזר למיתון. בשנה כולה השינוי בתוצר היה שלילי (-0.7%).
משבר בעקבות עליית סיריזה לשלטון.
שנת 2014 שהחלה בסימני התאוששות הסתיימה במשבר פוליטי שאיים לפגוע בכלכלה ולהרחיב את המשבר. כחודש לאחר שפורסם כי יוון נחלצה מהמיתון, כהונתו של נשיא יוון קרולוס פפוליאס עמדה להסתיים בפברואר 2015, והפרלמנט עמד בפני בחירות לא ישירות של הנשיא, אירוע שאיים על היציבות הפוליטית. ב-8 בדצמבר 2014, הכריזה הקואליציה על הליכי בזק לבחירת הנשיא הבא. משמעותו של כישלון בבחירות אלה הייתה בחירות מחודשות לפרלמנט בהן הנכונות של הציבור היווני להמשיך בצעדי הצנע ובתוכנית החילוץ האירופית תעמוד במבחן. בעקבות חוסר הודאות, השווקים ביוון צנחו באופן דרמטי ב"יום שלישי השחור", ה-9 בדצמבר 2014, הצניחה החדה ביותר מזה 27 שנים. ב-29 בדצמבר הקואליציה כשלה בהשגת הרוב הדרוש למועמד שלה לנשיאות, ובעקבות כך, בהתאם לחוקה היוונית, הוכרז על בחירות כלליות לפרלמנט. הבחירות נערכו ב-25 בינואר 2015 ומפלגת השמאל הרדיקלי סיריזה, שהתנגדה למדיניות הצנע, זכתה בהן. יום אחרי הבחירות, יושב ראש המפלגה, אלכסיס ציפראס הושבע לראשות הממשלה, שנסמכה על קואליציה עם מפלגת היוונים העצמאיים.
העלייה של סיריזה לשלטון נתפסה כאיום על ההסכמים הקיימים בין יוון לבין שאר מדינות גוש האירו. בין השאר, הנהגת סיריזה הבטיחה טרם הבחירות שהיא תגביר את ההוצאה הממשלתית ותעלה את שכר המינימום במשק היווני. זמן קצר לאחר הבחירות הוחלט על הקפאת הליכי ההפרטה שהחלו לפי תוואי ההסכם בין יוון לנושיה והממשלה הכריזה כי היא תחזיר לעבודה עובדים שפוטרו באופן לא הוגן בתקופת מדיניות הצנע. מהלכים אלה ואחרים נתפסו כהתנגדות של הממשלה החדשה להמשך המדיניות המשותפת עם מדינות גוש האירו והשווקים הגיבו להם בירידות שערים חדות.
כלפי חוץ ההנהגה היוונית יצאה בקמפיין למשא ומתן מחודש על תנאי ההסדר של יוון עם מדינות אירופה. המדיניות החדשה ביוון הביאה להדים רבים בעולם. ב-5 בפברואר 2015, הבנק האירופי המרכזי שלח מסר חריף לממשלת יוון בהודיעו כי הבנק לא יהיה מוכן יותר לקנות איגרות חוב יווניות בעלות דירוג אשראי ירוד. ההחלטה נתפסה כחוסר נכונות של המנגנונים הפיננסיים באירופה לשתף פעולה עם כוונותיה של הממשלה החדשה ביוון, ובאופן פרקטי היא ארעה את המצב הפיננסי של המדינה.
למרות הקשיים הפוליטיים מדינות גוש האירו הגיעו ב-20 בפברואר 2015 להסכם עם יוון לגבי המשך תוכנית החילוץ במשך ארבעת החודשים הבאים. התוכנית כללה סיוע בגובה 240 מיליארד אירו, אך מימושה הותנה בהמשך הרפורמות בשוק היווני. במשך החודשים שלאחר מכן נמשכו המגעים על תוכנית החילוץ; הממשלה היוונית כרכה את המגעים בדיון לגבי תשלומי פיצויים מצד גרמניה על מעשיה בזמן מלחמת העולם השנייה ואותתה על נכונות לחזק את קשריה עם רוסיה על חשבון היחסים עם אירופה. מהלכים אלה חיזקו את מגמת הידרדרות היחסים בין יוון לגרמניה. התמשכות המגעים והידרדרות האמון במשק היווני הקשו על הבנקים, וחיזקו מגמה של משיכת כספים מהבנקים על ידי הציבור. ההידרדרות ביחסים הביאה לשיאים חדשים את החשש שהמשבר הכלכלי ביוון יביא ליציאה של יוון מגוש האירו ומהאיחוד האירופי, תרחיש שקיבל בעיתונות את השם "גרקסיט".
משאל העם (2015) ותוצאותיו הכלכליות.
ב-27 ביוני 2015 ראש ממשלת יוון, אלכסיס ציפראס, הכריז על קיומו של משאל עם ב-5 ביולי על קבלת תנאי החילוץ הכלכליים. ההכרזה התקבלה באירופה בהפתעה ועוררה תגובות רבות בעולם כולו.
המשאל נערך ב-5 ביולי 2015 והסתיים בניצחון למתנגדי מדיניות הצנע. כ-61% מהיוונים הצביעו נגד קבלת תוכנית החילוץ האירופית. לאחר המשאל, התפטר יאניס וארופאקיס, שר האוצר היווני, זאת על אף שתמך בעמדת המתנגדים לתוכנית החילוץ. אוקלידס צקאלוטוס החליף אותו בתפקיד.
ההכרזה על משאל העם הגבירה את תחושת חוסר הודאות בציבור ביוון, דבר שהתבטא במשיכת כספים מהבנקים בהיקף גדול ובחשש מפני נפילות שערים. הממשלה היוונית הגיבה לחששות באמצעות הטלת מגבלות על פעילות הבנקים והשווקים. יממה לאחר ההכרזה, ב-28 ביוני, הודיע ראש ממשלת יוון על כך שהבנקים ביוון ייסגרו, על מגבלות נוקשות על תנועות הון מהמדינה, ועל סגירה של הבורסה לניירות ערך באתונה (שהייתה כבר סגורה לסוף שבוע מאז 25 ביוני). חלק מסניפי הבנקים נפתחו שוב בין ה-1 ל-3 ביולי על מנת לאפשר לפנסיונרים למשוך תשלומי פנסיה (120 אירו), אולם מעבר לפתיחה זמנית זו, הבנקים ביוון נשארו סגורים עד ה-20 ביולי. גם לאחר פתיחת הבנקים אזרחי יוון הורשו למשוך עד 420 אירו בשבוע והגבלות ההון נותרו בעינן. הבורסה באתונה נפתחה שוב רק ב-3 באוגוסט ובעת פתיחתה נפלו שערי המניות ביותר מ-16%; מניות הבנקים נפלו ביותר מ-30%.
לאחר משאל העם: תוכנית הסיוע השלישית.
בתגובה להכרזה על משאל העם השעו מדינות אירופה את תוכנית הסיוע ליוון וסירבו להעביר כספים שיוון הייתה צריכה על מנת לשלם את חובותיה. כתוצאה מכך, יוון פספסה ב-30 ביוני תשלום החזר של חוב בסך 1.5 מיליארד אירו לקרן המטבע הבינלאומית. יוון הייתה המדינה הראשונה והיחידה באיחוד האירופי שלא עמדה בתנאי התשלום של חובות חיצוניים. העובדה שמדינות אירופה איפשרו ליוון להישאר ללא יכולת לשלם את החוב ביטאה את כוונתן להגיב בחומרה למה שהם ראו כאי-שיתוף פעולה מצד ממשלת יוון. עם זאת, כל הצדדים הכירו באינטרס המשותף להמשך הסיוע ליוון, והמגעים לגבי הסכם סיוע חדש המשיכו.
ב-9 ביולי, פחות משבוע לאחר ההצבעה נגד התוכנית ויומיים לפני שתוכננה פגישת הכנה של מנהיגי אירופה לקראת יציאת יוון מגוש האירו, חזרה ממשלת יוון לשולחן המשא ומתן עם הצעה לתוכנית חילוץ חדשה. ההצעה שאושרה בפרלמנט היווני כללה תוכנית לסיוע בסך 53.3 מיליארד אירו. ב-11 ביולי מנהיגי אירופה דחו את ההחלטה לגבי המשך המגעים עם יוון בטענה שממשלת יוון צריכה להציע צעדי צנע חריפים יותר מאלה הכלולים בהצעה הנוכחית. ממשלת גרמניה, העבירה לבכירים ביוון הודעה על אולטימטום, לפיו אם הממשלה היוונית לא תיקח על עצמה אחריות לביצוע רפורמות "דרסטיות" יותר מאלה שהוצעו עד כה, אירופה תאפשר ליוון לפשוט את הרגל ויוצע ליוון "משא ומתן מהיר לפסק זמן מגוש האירו".
ב-13 ביולי 2015 הגיעו יוון ונושיה להבנות וחתמו על הסכם סיוע חדש. ההסכם נתפס על ידי רבים ככניעה משפילה של הממשלה היוונית וכניצחון ללחצים שהפעילו מדינות אירופה בראשות גרמניה. כך למשל, האקונומיסט תיאר את ההסכם כהסכם כואב ומשפיל שבמסגרתו הסכימה ממשלת יוון לרפורמות שלהן התנגדה. ההסכם כלל סיוע בסך 86 מיליארד אירו למשך שלוש שנים. בתמורה יוון התחייבה על המשך צעדי הצנע, כולל רפורמות של מס הערך המוסף, רפורמות בתחום הפנסיה, הסרה של הגנות על מקצועות חופשיים, הקלה של מסחר, הפרטה של מערכת החשמל, רפורמה בשוק העבודה ותוכנית לחיזוק הבנקים. הממשלה התחייבה גם להציע תוכניות לדה-פוליטיזציה של הארגונים הבירוקרטיים והמנהליים ביוון ולקבל על עצמה את הפיקוח של המוסדות האירופיים. הממשלה התחייבה גם לבטל כל חקיקה שנעשתה מאז עליית סיריזה לשלטון ושאינה עומדת בהסכמים עם אירופה. בנוסף, התחייבה הממשלה להקמה של קרן עצמאית שתהיה אחראית על הפרטה של נכסים ציבוריים במטרה לגייס 50 מיליארד אירו בתוך שלוש שנים.