המחנה הוקם בשנת 1949 על שטח של 430 דונם, שנרכש בשנת 1943 בידי הקרן הקיימת לישראל שהתכוונה להקים בו יישוב יהודי ומפעל, אך בעקבות מלחמת העצמאות הועבר לידי "האפוטרופוס הירדני על נכסי אויב". המחנה הוקם במטרה לאכלס זמנית 3,400 תושבי כפרים מן האזורים שממערב לירושלים ולחברון. לפי עדות תושבי המחנה, נקבצו בו פליטי 45 כפרים שנעזבו בעקבות מלחמת העצמאות. תחילה יושבו הפליטים באוהלים, ומשהפך מצב הפליטות לקבוע בנה עבורם אונר"א באמצע שנות ה-50 מבני קבע קטנים בשטח 6 מ"ר. ברבות השנים הרחיבו תושבי המחנה את בתיהם או בנו חדשים ומשופרים תחתיהם, אך הצפיפות במחנה עדיין רבה, שכן מספר תושביו גדול פי שלושה מזה שעבורו נועד מלכתחילה. בשנת 1972, בשל צורך לפנות מקום בדהיישה, הורשו תושבי ואדי פוכין לחזור לכפרם ולבנות שם את בתיהם מחדש. רבים מהצעירים במחנה הגרו למדינות אחרות, בעיקר מדינות ערביות עשירות.
המחנה נמצא בטיפולה של עיריית בית לחם ונודע בהיותו מקומם של פעילים של האחים המוסלמים והחזית העממית לשחרור פלסטין.
המחנה גובל בכביש ירושלים-חברון (בעבר כביש 60), בקטעו העובר בסמוך לבית לחם. בעבר שימש כביש זה את התנועה בין ירושלים ליישובי גוש עציון, ומכוניות ישראליות בקטע זה היו תדיר מטרה ליידוי אבנים ובקבוקי תבערה מצד תושבי המחנה. צה"ל השתדל להתמודד עם יידויי האבנים אך לא הצליח למנוע את התופעה והמתנחלים באזור הפגינו נגד אזלת ידו של צה"ל. הרב משה לוינגר אף קיים שביתת שבת מול המחנה, אשר הסתיים לאחר שצה"ל השיג הסכמות עם נכבדי המחנה שהם ידאגו לשקט בגזרה וצה"ל יקל על התושבים. ההסכמה נשמרה לזמן מה, אולם עם הזמן ההבנות התרופפו ושוב אירעו ידויי אבנים מהמחנה. בעקבות זאת הקים צה"ל גדר מתכת בגובה 6 מטר שנועדה לחצוץ בין המחנה לבין הכביש.
לאחר שאשה הרה נפצעה ביום שישי אחר הצהריים ליד המחנה, ארגנו אנשי תנועת כך הפגנה מול המחנה במוצאי שבת, 6 ביוני 1987. במהלך ההפגנה התפתחו יידויי אבנים הדדיים, זגוגיות של בתים ורכבים של תושבי המחנה נופצו, נורו יריות ונפגע דוד מים על אחד הגגות. איש מתושבי המחנה לא נפגע. המפגינים התעמתו עם חיילי צה"ל שביקשו לפנות אותם מהמקום. אלוף הפיקוד עמרם מצנע כינה את האירוע "מעשה נבלה", והסופר חנוך ברטוב כינה אותו פוגרום. המפגינים לעומת זאת טענו שההפגנה התדרדרה למהומה בגלל אזלת ידם של חיילי צה"ל שלא טיפלו בידויי אבנים של הערבים. המנהל האזרחי תיקן נזקים לרכוש בדהיישה בהיקף של כמה אלפי שקלים. המשטרה עצרה 13 חשודים ולבסוף שישה מהם הועמדו לדין. בציבור הישראלי התעורר ויכוח סביב דבריו של מצנע. מספר ימים לאחר האירוע התארגנו תושבים של המחנה לפגוע שוב בתחבורה היהודית. צה"ל הגיב ביד קשה, הרחיב את הגדר של המחנה, חסם כניסות למחנה וביצע בו מעצרים. כן הטיל צה"ל עוצר על המחנה. בסוף אוקטובר 1987 נכנס צה"ל לדהיישה, ריכז את כל הצעירים בגילאי 16–30 וביצע מעצרים.
בעיית יידויי האבנים החריפה בעת האינתיפאדה הראשונה. ב-17 באפריל 1989 נורתה למוות ילדה בת 13 תושבת המחנה בעורפה מקליע פלסטיק, בשעה שהתרחקה ממוקד עימות בין חיילים למקומיים. לאחר משא ומתן שילמה מדינת ישראל 40 אלף ש"ח פיצויים להוריה.
עם מסירת השטח לידי הרשות הפלסטינית וסלילת כביש המנהרות כאלטרנטיבה לתנועה בין ירושלים לגוש עציון, הוסרה הגדר. גם בעת האינתיפאדה השנייה היווה מחנה דהיישה זירת התנגשויות אלימות בין תושביו לבין כוחות צה"ל.
ועד תושבי המחנה פועל מאז הקמתו ב-1995 בשיתוף פעולה עם אונר"א לשיפור תנאי המחיה של תושבי המחנה. כמו כן מהווה המחנה את מרכז פעילותם של ארגון כראמה העושה לרווחת ילדים ונשים, ומרכז התרבות איבדאע הפועל למען ילדי המחנה.
קייט ווינסלט
מוישה גפני
נחלת הכלל
נחלת הכלל, המאגר המשותף, רכוש ציבורי או רשות הרבים הם המשאבים והמוסדות התרבותיים ומשאבי הטבע שכלל חברי החברה יכולים לגשת אליהם ולהשתמש בהם; נחלת הכלל כוללת משאבים כמו האוויר, השמש והמים. משאבים אלו יכולים להיחשב בבעלות כלל האוכלוסייה, או כאלו שאינם בבעלות איש. ניתן לחשוב על נחלת הכלל גם כמשאבים שקבוצות מנהלות למען תועלת אישית וקיבוצית. לרוב, ישנן נורמות ודרכי התנהגות שמאפיינות את הניהול של המשאבים המצויים בנחלת הכלל. נחלת הכלל גם יכולה להיות מוגדרת כצורת ניהול חברתית של משאב לא בידי המדינה או השוק, אלא בידי כלל המשתמשים, בניהול עצמי, באמצעות מוסדות שנבחרו לשם כך.
דוגמאות לנחלת הכלל.
משאבים טבעיים.
כאן תפורטנה דוגמאות למשאבים טבעיים, אשר מצויים או היו מצויים בנחלת הכלל.
קרקעות באירופה.
בימי הביניים באנגליה האדמה השיתופית נחשבה באופן חוקי כחלק מהנחלה של האדון, אבל כלל התושבים היו רשאים להשתמש בה. המילה האנגלית לנחלת הכלל "Commons" מגיעה מהתייחסות לפרקטיקה זו של ניהול הקרקע.
במרכז אירופה, במיוחד בדרום גרמניה, אוסטריה ואזור האלפים, נשמרו קרקעות בנחלת הכלל, עד לימנו-אנו. קרקעות אלו לרוב בשימוש חקלאים בקנה מידה קטן. מספר מחקרים השוו בין היחס של גרמניה ואנגליה אל אדמות נחלת הכלל לאורך ימי הביניים עד למאה ה-19. בריטניה הייתה יותר ישירה ומהירה בגידור וביטול הבעלות השיתופית על אדמות נחלת הכלל, בעוד דרום גרמניה והארצות האלפיות, כמו שווייצריה, אשר להן היו שיטות ניהול נחלת הכלל הכי מורכבות, לרוב נטו לשמור עליהן בבעלות שיתופית. למרות כל זאת, עד היום, בבריטניה נהוג שימוש שדומה לנחלת הכלל האנגלית ההיסטורית בקרקעות אשר בבעלות משפחת המלוכה, לצרכים קהילתיים ושימור הטבע.
מדשאות מונגוליות.
במונגוליה, רועי-צאן רשאים לנדוד בין מדשאות שנמצאות בנחלת הכלל לצורך האכלת עדריהם. בין 1992 ל-1995 התבצע מחקר בידי ה-ECCIA, בו נעשה שימוש בתמונות לוויין כדי להשוות את שחיקת הקרקעות שנגרמת מרעיית-יתר במונגוליה, רוסיה וסין. במונגוליה, שחיקת הקרקעות נשארה יחסית נמוכה, ועמדה על 9%. לעומת זאת, ברוסיה וסין, בהן כלל קרקעות המראה נמצאות בבעלות מדינית או פרטית, שיעור שחיקת הקרקעות עומד על 75% ו33% בהתאמה. מסקנת המחקר היא כי המאמץ המשותף של המונגולים יותר יעיל לשימור הקרקע.
דיג הלובסטרים במיין.
דייגי הלובסטרים במיין עוקבים אחרי כללים ונוהגים מוסכמים ביניהם במטרה לשמור על אוכלוסיית הלובסטרים. כללים אלו כוללים אזורי דיג שלא מוכרים בידי המדינה, מגבלות דיג לא רשמיות וחוקים שהם הצליחו להעביר במדינת מיין. למעשה, דייגי הלובסטרים משתפים ביניהם פעולה במטרה לשמור על המשאב המשותף שלהם, ללא התערבות משמעותית מצד המדינה. פעמים רבות מייחסים את ההצלחה של תעשיית הלובסטרים במיין לצורת ניהול שיתופית זו.
יערות קהילתיים בנפאל.
בשנות ה-80 המאוחרות, נפאל החליטה לבזר את השליטה המדינית על היערות. פרויקטים של יערות קהילתיים מעבירים את האחריות על ניהול היערות לאוכלוסייה המקומית, וכן את הרווחים מיערות אלו. בכך פרויקטים אלו מגבירים את המניע של האוכלוסייה להגן על היער משימוש יתר. מוסדות מקומיים מגבילים את השימוש והמכירה של עצי-היער ואת השימוש באדמה, והם משתמשים בכל הרווחים לצורכי פיתוח קהילתי ושימור היערות. לאחר עשרים שנים, המקומיים ציינו שהם שמים לב לעלייה ניכרת במספר העצים. פרויקט היערות הקהילתיים תורם גם לפיתוח הקהילות עצמם, ומהרווחים נבנים בתי-ספר, ביוב ותעלות ניקוז, צינורות שמובילים מי שתייה וכבישים. מחקרים מסכמים שפרויקט היערות השיתופיים בנפאל תורם לפיתוח דמוקרטיה ברמה השורשית ביותר.
תעלות השקיה בניו-מקסיקו.
סקיה היא שיטת ניהול של תעלות השקיה שמונהגת בספרד ובאזורים שהיו בעבר בשליטה ספרדית, לרוב במדבר. בניו-מקסיקו, קיים ארגון בניהול כלל האוכלוסייה בשם שסקיה שאחראי על חלוקת, שימוש ומחזור המים, במטרה לעזור לחקלאות ולשמור על המים כמשאב משותף לדורות העתיד.
תרבות וידע.
מאז המאה ה-19 התפתחה ההתייחסות לנחלת הכלל, והיום נהוג לדבר על נחלת הכלל גם בהקשר לתרבות וידע. נחלת הכלל התרבותית כוללת ספרות, מוזיקה, אומנות, עיצוב, סרטים, טלוויזיה, ראדיו, מידע, תוכנות ואתרי מורשת. ויקיפדיה היא דוגמה לייצור והשימור של טובין ציבוריים בידי קהילת מתנדבים בצורה של ידע אנציקלופדי שכלל הציבור רשאי לגשת אליו ומנוהל ללא סמכות ריכוזית. ויקיפדיה מנסה להימנע מהטרגדיה של נחלת הכלל על ידי ניהול קהילתי ומבוזר בידי קהילת ויקיפדיה.
יש הטוענים כי פיתוח נחלת הכלל בתחום המידע יכול להגן על הצרכנים. לדוגמה, מידע בדבר החברות המזהמות ביותר, שמפורסם בידי האו"ם ואפילו חברות פרטיות, מצוי לרוב בנחלת הכלל, וכלל המין האנושי רשאי לגשת אליו ולהשתמש בו כראות עייניו.
נחלת הכלל הדיגיטלית.
מאיו מורל () חוקרת את תחום נחלת הכלל הדיגיטלית ומגדירה אותה כמידע והמשאבים שנוצרים על ידי הקהילה או כאלו שנחלקים על ידיה ונגישים לכולם. משאבים אלו לרוב לא עוברים תהליך של מסחור (), ונחלקים ללא תשלום. משאבים שכאלו לדוגמה הם ויקיפדיה, תוכנות חינמיות ותוכנות קוד פתוח. לרוב נהוג לטעון שאפשר להימנע מהטרגדיה של נחלת הכלל בתחום זה, מאחר שמשאבים אלו לא כלים לעולם, לא משנה כמה שימוש נעשה בהם.
נחלת הכלל העירונית.
נחלת הכלל העירונית מציעה לתושבים את ההזדמנות לנהל את המשאבים והמרחב העירוני ואת העלויות על בסיס ערך השימוש () שלהם ועלויות האחזקה, במקום על בסיס ערך השוק שלהם.