בציבור החרדי נתפס סירובם של ההורים לציית לפסיקת בג"ץ כקידוש השם. הרב יוסף אפרתי הכריז בעצרת הענק שהתקיימה בירושלים בשם הרב אלישיב כי כל המשתתפים בעצרת מקיימים מצוות "ונקדשתי בתוך בני ישראל", ונימק זאת באומרו: "לכוף אותנו ללמוד עם ילד שרודף אותנו מבחינה רוחנית, זה כמו לכוף אותנו ללמוד עבודה זרה". הרב שטיינמן אמר להורים בביקור שערך בכלא כי הם זכו לקדש שם שמיים. אחד ההורים אמר על מאסרו: "לא בכל יום יש הזדמנות למסור נפש על קידוש השם". האדמו"ר מסלונים, ממובילי המאבק, כתב לחסידיו מכתב המאשים את השופטים בצביעות, וגולת הכותרת שלו הייתה: "גם אם יעמידו אותנו מול כיתת יורים, לא נוותר ולא נתפשר". ובסיום דבריו קרא לציבור "אנא הצטרפו אלינו במאבק הנשגב הזה, המאבק שדורות חיכו וייחלו אליו 'מתי יבוא לידי ואקיימנה'". גם חלק מרבני הציונות הדתית הזדהו עם גישה זו. ראש ישיבת הר ברכה, הרב אליעזר מלמד, כתב: "טוב עשו שהלכו לכלא בראש זקוף ולא נכנעו לעריצותו של בית המשפט".
חלק מרבני הציונות הדתית שללו גישה זו. הרב יובל שרלו אמר: "לבוא ולטעון שזו ההלכה, שזה קידוש שם שמיים, זה אסור". גם הרב חיים נבון ראה במעשי ההורים דווקא חילול השם, וכתב: "כמה עלוב 'קידוש השם' המשונה הזה, כמה חילול השם יש בו. אבותינו קפצו לכבשן האש כדי לא לעבוד אלוהים אחרים. ההורים מעמנואל מוכנים לקפוץ לכבשן כדי שבנותיהם לא יפגשו ספרדיות." גם ארגון רבני צהר ציין כי "מי שנושא את שם התורה וקורא מעמד של קידוש השם לאפליה וגזענות אינו מקדש שם שמים אלא מחלל שם שמים".
פאנטליס קאפס
פאנטליס קאפס (ביוונית: Παντελής Καφές; נולד ב-24 ביוני 1978) הוא כדורגלן עבר יווני ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה.
קאפס התחיל את הקריירה המקצוענית שלו ככדורגלן בגיל 17 במועדון הכדורגל פונטי וריאס. ב-1998 הוחתם בקבוצה מהליגה הבכירה, פאוק סלוניקי. כבר באותה עונה כבש 7 שערים. הוא המשיך להרשים, והיה המסייע העיקרי בזכייה של קבוצתו בגביע היווני ב-2001.
לאחר תקופה טובה מבחינתו בפאוק, עזב את הקבוצה לטובת קבוצת אולימפיאקוס, אחת הקבוצות המובילות ביוון. לאחר עונה שבה אולימפיאקוס סיימה במקום ה-2, קאפס הופיע לראשונה בליגת האלופות. קאפס הפך לאחד משחקני המפתח של הקבוצה ועזר לה לזכות בדאבל בעונה שלאחר מכן.
ב-2006 קאפס שוחרר מאולימפיאקוס, ולאחר יומיים חתם בקבוצת א.א.ק. אתונה, בה קיבל את חולצה מספר 1. פאנטליס שיחק במדי הקבוצה עד שנת 2012, עת עבר לקבוצת וריה, העולה החדשה לליגה הבכירה ביוון, ובמדיה שיחק עונה אחת עד לפרישתו ממשחק פעיל.
משפחת סימפסון (קומיקס)
משנת 1993 ועד היום הפיקה הוצאת בונגו קומיקס (Bongo Comics) סדרות קומיקס שונות המבוססת על סדרת הטלוויזיה משפחת סימפסון.
רצועת הקומיקס הראשונה אשר התבססה על סדרת הטלוויזיה הופיעה עוד בשנת 1991 במגזין "Simpsons Illustrated". בעקבות ההצלחה הרבה לה זכה מגזין הקומיקס, בשנת 1993 יצא לשווקים ספר קומיקס של משפחת סימפסון המכיל ארבעה סיפורים שונים. בעקבות ההצלחה הרבה לה זכה הספר, יוצר הסדרה מאט גריינינג הקים יחד עם ביל מוריסון, מייק רוט, סטיב וואנס וסינדי וואנס את חברת ההוצאה לאור בונגו קומיקס (Bongo Comics). עד סוף שנת 1993, הוצאת בונגו קומיקס הפיקה ארבעה כותרים שונים אשר התבססו על הסדרה "משפחת סימפסון": "Simpsons Comics", "Bartman", "Radioactive Man" ו-"Itchy &amp; Scratchy Comics". מאז ועד היום הפיקה החברה 11 כותרים נוספים המתבססים על הסדרה. כמו כן, החוברות השונות שיצאו לאורך השנים תחת הכותרים "Simpsons Comics" ו-"Bart Simpson's Treehouse of Horror" ו-"Bart Simpson" יצאו גם לשווקים בארצות הברית במהדורת ספרים.
קוקוליתופורידים
קוקוליתופורידים או קוקוליטים (שם מדעי: Coccolithophore), הם יצורים חד-תאיים אאוקריוטיים, ספק פרוטיסטים, ספק פטריות וספק צמחים החיים כפלנקטון באוקיינוסים.
שלדם כדורי ומכונה קוקוספירה, והוא בנוי מלוחות קלציט עגולים וזעירים. את הקלציט הם לוקחים ממי הים.
במהלך חייהם משילים הקוקוליטים חלק מהלוחות, ששוקעים לקרקעית הים, ובונים צלחות חדשות. במותם שוקעים בעצמם לקרקעית הים.
תהליך זה הוא חלק מהיווצרות סלעים גיריים ובייחוד קירטון.
כמו כן, בנוי שלדם ממינרל יציב, עובדה שתורמת רבות למדעי הגאולוגיה והארכאולוגיה לתיארוך שכבות סלעים ומאובנים אחרים. תפוצתם הגבוהה במשקעים קירטוניים מאפשרת שיחזור סביבות ימיות וביוסטרטיגרפיה. בעיקר משמשים לסמני תנאי הסביבה ושרידי חומר אורגני שלהם נמצאו כסמנים מצוינים לטמפרטורה.
הרכבת התחתית של דניפרו
הרכבת התחתית של דניפרו (באוקראינית: Дніпровський метрополітен - "דניפרובסקיי מטרופוליטן") היא מערכת הסעת המונים הפועלת בעיר דניפרו מאז שנת 1995.
מערכת הרכבת תחתית בעיר נבנתה בין השנים 1982–1995, ונפתחה לתנועה ב-29 בדצמבר 1995. מאז לא נערכו עבודות להרחבת המערכת למרות תוכניות שנוסחו לשם כך. המערכת כוללת קו אחד תת-קרקעי באורך כולל של כ-7.1 ק"מ ולאורכו שש תחנות. כל התחנות למעט אחת נמצאות בעומק של 20 מטר לפחות. משך הנסיעה הכולל בקו הוא כ-14 דקות. ברוב שעות היום הרכבות נעות בתדירות של 10 - 16 דקות, ובשעות עומס התדירות עולה ל 4 – 7 דקות. ביממה נוסעים ברכבת כ-20 אלף איש בממוצע.
נפרד אבל שווה
נפרד אבל שווה (מאנגלית: Separate but equal) היא דוקטרינה משפטית שרווחה בארצות הברית מסוף המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20, ולפיה ניתן להגשים את עיקרון השוויון גם כאשר מתקיימת הפרדה גזעית, כל עוד ניתנים שירותים שווים לבני הגזעים השונים. בפועל היוותה כלי ממוסד לשמר פערים ובמקרים רבים במדינות הדרום אף העמיקה אותם.
הדוקטרינה הוכרזה בארצות הברית כלא חוקתית, אחרי מאבק משפטי ארוך ב-1954 בעקבות פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, אך חוקי ג'ים קרואו אשר אפשרו הפרדה על בסיס גזע המשיכו להתקיים עד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20.
רקע.
ב-1861 פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית, בין היתר על רקע מחלוקות בנוגע לסוגיית העבדות. לאחר ניצחון מדינות האיחוד, שהתנגדו לעבדות, בוצעו מספר רפורמות, ובראשן התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, בו נאסרה העבדות, והתיקון ה-14 שאושר ב-1868 במטרה לעגן שוויון זכויות לאזרחי ארצות הברית, בהם השחורים ששוחררו מהעבדות.
במקביל, הקים הקונגרס את המשרד לפליטים, עבדים משוחררים ואדמות נטושות, שעסק בין היתר בשילוב העבדים המשוחררים בחברה. לאחר סיום תקופת השיקום, ב-1877, ניתנה למדינות השונות יד חופשית בפרשנותן את התיקון ה-14 ויישום עקרון השוויון שנקבע בו. חוק מוריל מ-1862, שהבטיח מימון פדרלי להשכלה הגבוהה תוך מתן אוטונומיה למדינות לגבי אופן המימון, תוקן ב-1890 באופן שאפשר חינוך נפרד, כל עוד מקפידים על שוויון במשאבים הניתנים לבתי הספר. בעקבות התיקון הקימו 17 ממדינות ארצות הברית מוסדות המיועדים לשחורים בלבד.
יישום הדוקטרינה.
במספר פסקי דין שניתנו בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי דוקטרינת "נפרד אך שווה" אינה סותרת את התיקון ה-14. בפסק דין פלסי נגד פרגוסון (1896) אושר חוק שנחקק בלואיזיאנה שהקצה קרונות רכבת נפרדים לשחורים וללבנים. בפסק דין קאמינג נגד מועצת החינוך של מחוז ריצ'מונד (1899) אושר העיקרון גם לגבי בתי ספר. בפרשת ברי קולג' נגד קנטקי (1908) אישר בית המשפט העליון חוק שאסר במפורש על הקמת בתי ספר מעורבים. אף שדה יורה כל שירות שניתן ללבנים ניתן גם לשחורים (בנפרד), בפועל איכות השירותים שניתנה לשחורים הייתה ירודה משמעותית, ולא היה שוויון בהקצאת המשאבים לשירותים השונים.
רשויות מקומיות רבות שיתפו פעולה עם ארגונים שדגלו בהפרדה גזעית והיו כופים, לפעמים באמצעות איומים ואלימות, על בעלי עסק לבנים להימנע מלמכור לשחורים. כתוצאה מזה בסיטואציות רבות אמריקאים שחורים היו נוסעים במושב האחורי של האוטובוס מחוץ לעיר בשביל לרכוש עודפי מזון במחיר כפול. בחלק מהמקרים הם היו נכנסים בטעות לשכונה לבנה או לעסק הלא נכון והיו מותקפים על ידי המקומיים.
ביטול הדוקטרינה.
ביטול ההפרדה הגזעית שהתאפשרה הודות לדוקטרינת "נפרד אבל שווה" הייתה אחד מיעדיה המרכזיים של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית. בקיעים ראשונים בדוקטרינה התגלו ב-1950, בפסק דין שניתן בפרשת סוויט נגד פיינטר. תושב שחור של טקסס בשם הימן מריון סוויט ניסה להתקבל לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס באוסטין, אך בקשתו נדחתה בשל גזעו. באותה העת לא היו בתי ספר למשפטים המיועדים לשחורים בטקסס, וסוויט פנה לבית המשפט. בית המשפט בטקסס התמהמה בהחלטתו, מה שאפשר למדינה להקים בינתיים בית ספר למשפטים המיועד לשחורים ביוסטון (אוניברסיטת טקסס הדרומית), ותביעתו של סוויט נדחתה. בית המשפט לערעורים דחה את ערעורו, ובית המשפט העליון של טקסס לא אפשר לו להגיש ערעור נוסף. משכך, פנה סוויט לבית המשפט העליון של ארצות הברית. בית המשפט העליון פסק כי אין שוויון בהקצאת המשאבים לשני המוסדות (בין היתר - בבית הספר ללבנים היו 16 מרצים במשרה מלאה לעומת חמישה בבית הספר לשחורים; בספריית בית הספר ללבנים היו כ-65 אלף כותרים, ובספריית בית הספר לשחורים רק כ-16 אלף; בית הספר ללבנים אפשר לתלמידים מגוון פעילויות במוסדות משפטיים שונים, ובבית הספר לשחורים הייתה גישה רק לבית משפט אחד; ועוד), ומשכך חובה על אוניברסיטת טקסס לקבל סטודנטים שחורים.
פסק דין בראון נגד מועצת החינוך.