יום לפני הבחירות, ואדל נאם לפני קהל רב באולם מרכזי בעיר, ואמר להם: "אתם אנגלו-סקסים. אתם חמושים ומוכנים למלא את חובתכם. לכו מחר לקלפי, ואם תראו כושי שמצביע, אמרו לו לצאת מהקלפי, ואם הוא יסרב, תהרגו אותו במקום. ננצח מחר, גם אם נצטרך לעשות זאת בעזרת אקדחים."
יום הבחירות, 8 בנובמבר 1898.
ביום הבחירות בווילמינגטון, ב-8 בנובמבר 1898, רוב השחורים ותומכי המפלגה הרפובליקנית נמנעו מלהצביע בגלל איומי האלימות. חברי "החולצות האדומות", חמושים באקדחים, חסמו את הדרכים המרכזיות ומנעו מהשחורים גישה לקלפי.
על פי התוצאות הרשמיות של הבחירות ניצחה המפלגה הדמוקרטית, אך היה ברור לכולם שתוצאה זו הושגה בזכות הרתעת מצביעים שחורים וזיופים נרחבים של התוצאות. כתב של הוושינגטון פוסט שנכח בעיר דיווח על פעולות של "החולצות האדומות" שבהן הושמדו פתקים רבים של המפלגה הרפובליקנית, ועל הימנעות המונית מהצבעה בקרב התושבים השחורים.
הכרזת העצמאות הלבנה.
למחרת הבחירות נאספו כ-600 תושבים לבנים במרכז העיר, שם אלפרד מור ואדל הקריא את "הכרזת העצמאות הלבנה." ההכרזה הדגישה את עליונות האדם הלבן וקראה לאסור על פעילות פוליטית של שחורים, או של לבנים התומכים בזכות הבחירה לשחורים במחוז. כמו כן קראה לסגור את העיתון "דיילי רקורד" ולגרש את עורכיו מהעיר.
הקהל הריע לאלפרד מור ואדל ו-457 איש חתמו על ההכרזה. שמות החותמים פורסמו למחרת בעיתוני העיר.
האחים מאנלי, עורכי ה"דיילי רקורד", ברחו למחרת מן העיר.
הטבח וההפיכה.
ואדל כינס 25 ממנהיגי השחורים בעיר, הקריא בפניהם את "הצהרת העצמאות הלבנה" וביקש שינסו לשכנע את תושביה השחורים של העיר להיכנע לדרישותיו, אחרת הם ייאלצו לפעול נגדם באלימות. מנהיגי השחורים ניסחו מכתב לפיו הם לא אחראים לתגובות הציבור, ושליח מטעמם הניח אותו בתיבת הדואר של ואדל.
לא ברור אם ואדל בדק את תיבת הדואר שלו, אך לדבריו לא התקבלה כל תגובה ממנהיגי השחורים, ולכן ראה את עצמו רשאי לממש את איומיו. בבוקר 10 בנובמבר הוא פרץ יחד עם 500 לבנים חמושים למשרדי מערכת עיתון ה"דיילי רקורד". הם השחיתו את המקום ושרפו את המבנה. מעשים דומים התרחשו בכל הערים המרכזיות בקרוליינה הצפונית: מערכות העיתונים השחורים ברחבי המדינה הושחתו והוצתו, וקבוצות חמושות של דמוקרטים לבנים מנעו משחורים ומרפובליקנים לבנים כניסה למרכזי הערים.
בעקבות השריפה נפוצו שמועות על אלימות של שחורים נגד לבנים. בתגובה, אספסוף של כ-2,000 לבנים חמושים נכנסו לשכונות וילמינגטון בעלות רוב שחור, הרסו בתי עסק של שחורים ובתי מגורים, ותקפו תושבים שחורים. האלימות נמשכה גם עם רדת הלילה. מאות שחורים ברחו מהעיר והתחבאו בביצות שמסביבה.
ב-10 בנובמבר 1898, בשעות הצהריים, ואדל פשט עם קבוצה של חמושים על בניין העירייה, ובאיומי אקדח אילץ את ראש העיר להתפטר. ראש העיר, סילאס פ' רייט, איש המפלגה הרפובליקנית, עזב באותו יום את העיר, יחד עם חברי המועצה ופעילים נוספים במפלגה. ואדל הוכתר על ידי ההמון לתפקיד ראש העיר החדש.
למחרת הובאו שישה פעילים פוליטיים שחורים לתחנת הרכבת בעיר, שם עברו סדרת השפלות ועינויים, ולאחר מכן הועלו בכוח על רכבת וגורשו מהמדינה.
לאחר ההפיכה.
מניין ההרוגים במהומות מוערך ב-60 עד 300 שחורים, חלקם נשים וטף. כ-2,000 שחורים גורשו או ברחו מהעיר. מספר תושבים לבנים נפצעו קל, ואיש מהם לא נהרג.
בעיתוני התקופה הואשמו השחורים במאורעות.
מספר תושבים פנו לנשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי בבקשה לעזרה ולהתאוששות מההרס הנרחב, אך לא זכו לתגובה. דובר הבית הלבן אמר כי אינו יכול לסייע ללא בקשת המושל, וזו לא התקבלה.
בשנת 1899, שנה לאחר ההפיכה, נערכו בחירות בעיר, ולתפקיד ראש העיר נבחר אלפרד מור ואדל, שתפס בכוח את תפקיד ראש העיר בהפיכה. הוא נשאר בתפקידו עד 1905. ואדל ואנשיו קבעו סדרת חוקים המכונים "חוקי ג'ים קרואו" שנועדו להרתעת מצביעים שחורים, בהם דרישה להוכחת תשלום כל המיסים כתנאי להצבעה, קביעת מבחני איות ומבחני אופי כתנאי להצבעה, ותנאים מגבילים נוספים, שגרמו בעקיפין לשלילה אפקטיבית של זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים.
הדמוקרטים העבירו גם סדרת חוקים להפרדה גזעית. נאסר על שחורים ולבנים לשבת יחד ברכבות, בסירות ובאולמות משפט, ובדיונים משפטיים נדרשו שני ספרי תנ"ך נפרדים, אחד ללבנים ואחד לשחורים. כמעט לכל היבט בחיים הציבוריים תוקן חוק המאפשר הפרדה בין לבנים לשחורים.
כתוצאה מחוקים אלה, גם תושביה הלבנים העניים של וילמינגטון החלו לתמוך ב"עליונות לבנה" ובהפרדה הגזעית בעיר. לפני שנת 1898, השחורים והלבנים חיו בשכנות טובה, אך לאחר מכן נוצרו שכונות נפרדות. התמיכה בעליונות הלבנה גברה גם במדינות נוספות בדרום ארצות הברית, והן אימצו את חוקי ג'ים קרואו וחוקי ההפרדה הגזעית.
באותה עת אושרו חוקים אלה גם על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית. רק בשנת 1915 קבע בית המשפט העליון שחוקי ג'ים קרואו אינם חוקתיים. תקנות ההפרדה הגזעית בוטלו רק בשנות ה-60 של המאה ה-20.
ועדת החקירה לאירועי המהומות.
לאחר ההפיכה של 1898 פרסמו חלק מתושבי העיר את גרסתם לאירועים, ונוצרו נרטיבים סותרים בנוגע לגורמי המהומות ולתוצאותיהן. חלק ממשתתפי הדיון הציבורי קראו לאירועים "טבח" וחלק גרסו שאלה היו "מהומות".
בשנת 2000 החליט בית המחוקקים של דרום קרוליינה להקים ועדת חקירה, תוך הכרה בכך שהקהילה השחורה סבלה קשות מההפיכה, מבחינה פוליטית וכלכלית, ובמיוחד מחוקי ג'ים קרואו שנחקקו בעקבות ההפיכה. הוועדה, בת 13 איש, בחנה מקורות היסטוריים במשך כשש שנים, והפיקה דו"ח מיוחד אודות המאורעות, בו נכתב כי האלימות הייתה "חלק ממאמץ מדיני רחב של הדמוקרטים ואנשי עליונות לבנה להשתלט על משרות המפתח במדינה ולבלום את ההתקדמות הפוליטית של האזרחים השחורים." אחד מחברי הוועדה אמר: "בעיקרו של דבר, האירועים פגעו קשות בפלח מהאוכלוסייה שלא התאושש במשך 107 שנים. לכן ראוי לקרוא לאירועים 'טבח' במקום 'מהומות'. זו מילה גדולה וקשה, אבל זה מה שקרה."
הוועדה המליצה לבית המחוקקים לשלם פיצויים לצאצאי השחורים שנהרגו בטבח, וגם לכלל הקהילה השחורה במחוז. המלצות אלה לא התקבלו.
התנצלות מאוחרת והנצחה.
משנת 2006 ואילך התפרסמו בעיתוני קרוליינה הצפונית תחקירים אודות המהומות ב-1898. עורכי העיתונים התנצלו על ליבוי היצרים בעיתונות של המאה ה-19, שנעשתה לדבריהם תחת השפעתו של ג'וזפוס דניאלס. באחד העיתונים נכתב: "אנו מתנצלים בפני האזרחים השחורים וצאצאיהם על כך שהתעלמנו מזכויותיהם ורצונותיהם, ובפני כל תושבי קרוליינה הצפונית שבגדנו באמונם בכך שלא פרסמנו דיווחי חדשות הוגנים ולא עמדנו עמידה איתנה כנגד עוול."
בינואר 2007 פרסמה המפלגה הדמוקרטית בקרוליינה הצפונית התנצלות על חלקם של מנהיגי המפלגה במהלך ההפיכה בווילמינגטון, ועל תמיכתם בעליונות לבנה.
באוגוסט 2007 פרסם הסנאט של קרוליינה הצפונית הצהרת התנצלות, הכרה והבעת חרטה עמוקה על ההפיכה.
במרץ 2018 הותקן לוח זיכרון לציון המאורעות במרכז העיר, סמוך למקום בו התרחשו המהומות.
במאמרים רבים אודות ההסתערות על הקפיטול (2021) הוזכר הטבח בווילמינגטון כאירוע היסטורי דומה.
ספרים אודות האירועים.
מספר ספרי עיון נכתבו על מהומות וילמינגטון, וכן מספר ספרי פרוזה. להלן חלק מהספרות בנושא זה.
בשנת 1901 ראה אור ספרו של צ'ארלס צ'סנט "עצם המסורת" המתאר את המהומות בווילמינגטון באופן נאמן למציאות.
לעומתו, בשנת 1902 ראה אור הספר "חברבורות הנמר" של איש העליונות הלבנה תומאס דיקסון, בו הוא משבח את תושביה הלבנים של העיר ומתאר את האירועים מזווית זו.
בשנת 1936 פרסם העיתונאי הארי היידן רומן המתאר את המהומות בווילמינגטון כאירוע מהפכני חיובי, ש"הציל" את קרוליינה הצפונית מתקופת השיקום.
חוקרת בשם הלן ג' אדמונדס פרסמה בשנת 1951 מחקר בשם "השחורים והפוליטיקה המעורבת בקרוליינה הצפונית, 1894-1901" בו תיארה את פעולות הדמוקרטים כהפיכה, במקום "מהומות גזע" כפי שהיה מקובל עד אז. תפיסה זו מקובלת כיום על מרבית ההיסטוריונים.
טאג'ן
טאג'ן (באנגלית: Tejen, איותים ישנים יותר: Tedzhen, Tejend, Tejent) היא עיר נווה מדבר במדבר קאראקום, במחוז אכל שבטורקמניסטן. העיר שוכנת לאורך הכביש המהיר M37 , בין דושאק למרי, היא נמצאת במרחק 223 קילומטרים דרומית-מזרחית לאשגבאט הבירה וכ־60 קילומטרים מצפון לגבול עם איראן. אוכלוסייתה מונה כ־77,024 תושבים לפי מפקד האוכלוסין לשנה 2009. ממזרח לעיר נמצאת עיר נווה המדבר מרב.
בעיר נמצא מסגד צ'ארמן אהון, מלון טאג'ן ומפעלי דשנים וטקסטיל רבים.
היסטוריה.
בשנת 1883 נכבשה העיר על ידי הגנרל קומארוב במהלך הכיבוש הרוסי של טורקסטן . בשנת 1916, כשהטורקמנים השתתפו במרד נגד הרוסים, טאג'ן הייתה מוקד להתמרדות.
רישומים היסטוריים מצביעים על כך שהנמר הכספי חי באזור זה.
כלכלה.
טאג'ן ידועה בייצור המלונים שלה, מפעלי הדשנים והטקסטיל הרבים. הוא ידועה גם בייצור הנרקוטיקה שלה, שהמקומיים מכנים "תה טאג'ן".
תחבורה.
בעיר נמצאת תחנה הרכבת הטרנס-כספית, ובשנת 1996 נפתח קו חדש למשהד באיראן.
יסוד כיסא ה' בעולם
יסוד כיסא ד' בעולם
לטביה באירוויזיון 2021
לטביה השתתפה באירוויזיון 2021 עם השיר "The Moon Is Rising", שבוצע על ידי הזמרת הלטבית סמנטה טינה.
לפני האירוויזיון.
ב-8 בפברואר 2020, טינה זכתה בקדם הלטבי לאירוויזיון 2020 עם השיר "Still Breathing". לאחר ביטול התחרות עקב מגפת הקורונה, ב-16 במאי 2020, רשות השידור הלטבית אישרה כי טינה תייצג את לטביה גם באירוויזיון 2021.
באירוויזיון.