נקנגה היא אמנית עכשווית המשלבת משאבי טבע באמנות שלה כדי לתאר נושאים של נאו-קולוניאליזם ואלימות אקולוגית. נקנגה משתמשת בצורות רבות של מדיה כמו רישומים, תצלומים, ציור, סרטונים ופסלים, אולם היא ידועה בעיקר במיצבים שלה. מאפייני אמנותה כוללים "רגשיות חומרית" - הרעיון שלפיו אובייקטים יכולים להרגיש, לחשוב ולזכור. היא משתמשת ברעיון הזה כדי לתקשר את החוויות של חומרים טבעיים במיצבים שלה. פיצול גוף הוא מאפיין נוסף המופיע בעבודותיה והוא מרמז על חוסר תחושה של הגוף כמכלול. בעזרת שימוש בחפצי מדעי הטבע כמדיומים, נקנגה מסוגלת לקשור יחד רעיונות שונים של תרבות סוציו-אקונומית ופוליטיקה. יצירה אחת שלה שממחישה זאת היא "משקל הצלקות", שמתארת את צלקות מיצוי המינרלים. היצירה "המרדף אחר הנוצץ" מעבירה מסר דומה על ידי הפניית תשומת הלב לאקסקטיביזם ולרצון של העולם להשיג מינרלים ומתכות.
עבודה.
התערוכה האישית הראשונה שלה, CLASSICISM &amp; BEYOND, התקיימה ב-2002 בארגון Project Row Houses ביוסטון. בשנים 2007 עד 2008, בתגובה לעבודה Baggage מאת האמן האמריקאי אלן קפרו, נקנגה ביימה מיצג עבור קונסטהאל ברן. בעבודה, שהתבססה על סוגיות של תנועת סחורות מנקודה אחת לאחרת, נקנגה מציגה ממד פוסטקולוניאלי.
כמו כן, בשנת 2008, הפרויקט Contained measures of Land השתמש באדמה הן כסמל של הטריטוריה והן בתור דימוי לתחרות וסכסוך. שנה לאחר מכן, במהלך מגוריה ב- פואנט נואר, בקונגו, היא אספה שמונה צבעים שונים של אדמה. בפרויקט שלה, Contained Measures of Tangible Memories שהחל ב-2010 בטיול הראשון שלה למרוקו, היא חוקרת שיטות צביעה. היא בעצם הופכת אובייקטים במחזור לחפצי אמנות.
ב-2012 היא יצרה מיצג בשם Contained Measures of Kolanut ששאב השראה מטקס מערב אפריקאי שכולל שבירת אגוז קולה ואכילתו. באותה השנה היא הציעה הופעה בשם "פוליטיקה של ייצוג" לתוכנית בגלריית טייט, שבה הזמינה מבקרים לחקור את המושגים של זהות, תפיסה וזיכרון.
אנפת יער
אנפת יער (שם מדעי: "Zonerodius heliosylus") היא מין של עוף מים ממשפחת האנפתיים והיא המין היחיד בסוג Zonerodius. האנפה אנדמית ליערות הגשם של גינאה החדשה וקרובה לסיכון עקב הפגיעה ביערות בהם חיה.
תיאור.
האנפה קטנה יחסית ודומה מעט לאנפה מסורטטת או אנפה נמרית. היא מגיעה לאורך 70 ס"מ ובעלת מקור ארוך באורך 9 ס"מ. שני הזוויגים דומים יחסית ללא הבדלים גדולים במראה. צבע האנפה אפור-צהוב חיוור מפוספס בפסים חומים רחבים לאורך הגב, הבטן, החזה, הכנפיים והצוואר. הראש כהה בעל עיניים צהובות עם אזור לבן סביב העיניים והרגליים צהובות בהירות.
האנפה חיה לאורך יערות גשם עד לגובה 1,450 מטרים, סביב לענפים הנמוכים ובקרבה למקווי מים כמו נהרות בגינאה החדשה וגם בכמה איים קרובים ובין מנגרובים סמוך לחוף. עם זאת היא נפגעת מבירוא יערות במקום חיותה. האנפה היא ציידת ממארב המחפשת במים דגים, צפרדעים, נחשים, לטאות, סרטנים וחיפושיות מים כשהיא ניזונה בבדידות בין ענפים.
לא ידוע הרבה על מנהגי הרבייה אך כנראה שהם מתרחשים סמוך לעונה הגשומה בגינאה החדשה והקן נבנה בין הענפים, כנראה לצד אנפות אחרות.
אנפית
אנפית (שם מדעי: "Ixobrychus"; משמעות השם: "ixias" - דמוי-קנה ו-"brukhomai" - למטה) הוא סוג של עוף מים ממשפחת האנפתיים הכולל 9 מינים קטנים יחסית למשפחתם. אנפות אלה בעלות גוף קטן, מעט עגלגל ומפוספס והם קרובות לאנפות המסורטטות, אך מקורם וצווארם קצרים יותר והם יותר נחבאים.
מינים אלה חיים לאורך גדות מקווי מים מתוקים ברחבי אמריקה, אירואסיה, אפריקה ואוסטרליה באזורים טרופיים וסובטרופיים. לרוב הם אינם נודדים, למעט מספר מינים החיים באזורים צפוניים ונודדים בחורף דרומה. המין אנפית גמדית מצויה גם בישראל.
האנפית נחבאת לרוב בין הצמחייה שסביב המים ומחפשת בגפה טרף של חרקים, דגים, דו-חיים וזוחלים קטנים.
מינים.
בסוג נמצאים 9 מינים קיימים ומין נוסף שנכחד:
רבקה הורן
רבקה הורן (נולדה ב-24 במרץ 1944, במיכלשטדט, הסה) היא אמנית חזותית גרמנייה, הידועה בעיקר בעבודות מיצב, בימוי סרטים ופעולות אמנות גוף כמו "איינהורן" (חד קרן), מיצג הכולל חליפת גוף גדולת ממדים בעלת קרן אנכית על הראש. היא ביימה את הסרטים "Der Eintänzer" (1978), "La ferdinanda: Sonate für eine Medici-Villa" (1982) ו- "Buster's Bedroom" (1990). הורן חיה ועובדת כיום בפריז ובברלין.
ביוגרפיה.
רבקה הורן נולדה ב-24 במרץ 1944 במיכלשטדט, גרמניה. בילדותה למדה לצייר על ידי האומנת שלה. החיים בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה השפיעו מאוד על אהבתה לציור. "לא יכולנו לדבר גרמנית. גרמנים היו שנואים. היינו צריכים ללמוד צרפתית ואנגלית. תמיד נסענו למקום אחר, דיברנו שפה אחרת. אבל הייתה לי אומנת רומניה שלימדה אותי איך לצייר. לא הייתי צריכה לצייר בגרמנית או צרפתית או אנגלית. יכולתי פשוט לצייר."
הורן בילתה את רוב ילדותה המאוחרת בפנימיות ובגיל תשע-עשרה מרדה נגד הוריה ללמוד כלכלה והחליטה במקום זאת ללמוד אמנות. בשנת 1963 היא למדה באקדמיה לאמנויות יפות של המבורג. שנה לאחר מכן, היא נאלצה לפרוש מבית הספר לאמנות בשל הרעלת ריאות חמורה. "ב-1964 הייתי בת 20 והתגוררתי בברצלונה, באחד מאותם מלונות שבהם אתה שוכר חדרים לפי שעה. עבדתי עם סיבי זכוכית, בלי מסכה, כי אף אחד לא אמר שזה מסוכן, ונהייתי מאוד חולה. במשך שנה הייתי בבית הבראה. ההורים שלי מתו. הייתי מבודדת לגמרי."
לאחר שעזבה את בית ההבראה החלה הורן לעבוד עם חומרים רכים, ויצרה פסלים על רקע מחלתה והחלמתה הארוכה.
הורן חיה בהמבורג עד שנת 1971, בלונדון לתקופה קצרה (1971–1972), ומאז 1973 חיה בברלין.
עבודות.
הורן שייכת לדור אמנים גרמנים שזכו להצלחה בינלאומית בשנות ה-80. היא עוסקת באמנות גוף, אך עובדת במדיות מגוונות, כולל אמנות מיצג, מיצב, פיסול וקולנוע. בנוסף, היא כותבת שירה, שלעיתים מושפעת מיצירתה, ובפעמים רבות היא שימשה השראה לעבודתה. כשחזרה לאקדמיה של המבורג היא המשיכה ליצור עבודות דמויות פקעת, ולעבוד עם תוספות גוף מרופדות ותחבושות תותבות. בסוף שנות השישים החלה ליצור אמנות מיצג והמשיכה להשתמש בהרחבות גופניות.
פסלי גוף.
בשנת 1968 ייצרה הורן את פסלי הגוף הראשונים שלה, בהם הצמידה חפצים וכלים לגוף, תוך התייחסות למגע בין אדם לסביבתו. "איינהורן" (חד קרן) הוא אחד מעבודות המיצג הידועים ביותר של הורן: קרן ארוכה שמולבשת על ראשה, כותרת העבודה היא משחק מילים על שמה. היא הציגה את "איינהורן" ב"דוקומנטה" ב-1972. העבודה מציגה אישה שמתוארת על ידי הורן כ"בורגנית מאוד", ״בת 21 ומוכנה להתחתן. היא מוציאה את כספה על ריהוט חדש לחדר שינה". היא מתהלכת בשדה וביער בבוקר יום קיץ כשהיא חובשת רק קרן לבנה היוצאת מחלקו הקדמי של ראשה ומוחזקת על רצועות. רצועות אלו כמעט זהות לאלו שבציורה של פרידה קאלו "עמוד שבור""." הציור, עם חיטה מרחפת סביב ירכיה של האישה, הוא יצירה בו זמנית מיתית ומודרנית.
"מסכת עיפרון" היא יצירת גוף נוספת, המורכבת משש רצועות אופקיות ושלוש רצועות אנכיות. במקום בו הרצועות מצטלבות הוצמד עיפרון. כאשר היא מזיזה את פניה קדימה ואחורה על קיר קרוב, סימני העיפרון שנוצרים מתכתבים ישירות עם תנועותיה.
"כפפות אצבעות" הוא מיצג ואובייקט משנת 1972. את האובייקט לובשים כמו כפפות, אליהן מחוברות אצבעות ארוכות ומשתרעות, עשויות בלסה ובד. במיצג היא לובשת את הכפפות, בזמן השימוש והנגיעה במשטחים נוצרה ההרגשה והאשליה במוחה שהיא בעצם נוגעת במה שהתוספות נוגעות. ב-1974 היא יצרה עבודה דומה בשם "לגרד את שני הקירות בבת אחת". ביצירה זו היא שוב הכינה כפפות להארכת אצבעות, אבל הפעם מדדה אותן כך שיתאימו במיוחד לחלל התצוגה. משתתפים מהקהל עמדו באמצע החלל ויכלו לגעת בדיוק בקירות מנוגדים בו זמנית.
יצירה נוספת הכוללת אשליה של מישוש היא "אצבעות נוצה" (1972). נוצה מחוברת לכל אצבע באמצעות טבעת מתכת. היד הופכת ל"סימטרית (ורגישה) כמו כנף של ציפור". כשנוגעים בזרוע הנגדית עם אצבעות הנוצות, אפשר להרגיש את המגע בזרוע השמאלית ואת האצבעות ביד ימין נעות כאילו נוגעות בה, אבל הנוצות בעצם הן אלו שיוצרות את מגע.
פיסול.
הורן המשיכה לחקור את דימוי הנוצות בעבודותיה בשנות ה-70 וה-80. רבות מעבודות הנוצות מציגות דמויות עוטפות כמו פקעת, או מתפקדות כמסכות או מניפות המכסות כולאות את הגוף. דוגמה ליצירות אלו הן מסכת קוקו (1973) ואלמנת גן העדן (1975) "."
בשנות ה-80 נושאי עבודותיה הן "מכונות" שונות. בין היתר, היא יצרה מכונה המחקה את פעולת הציור האנושית "בית הספר הקטן לציור מבצע מפל" (1988). הפסל מורכב משלוש מברשות צבע בצורת מניפה, המורכבות על זרועות מתכת גמישות, ונטבלות בתוך כוסות מלאות צבע אקריליק כחול וירוק. לאחר כמה שניות נעות לאחור ומתיזות צבע על הקיר, התקרה, הרצפה ועל בדים על קיר הגלריה. פעולת המברשות חוזרת על עצמה עד שכל הבדים מכוסים צבע.
בשנות ה-90 רבים מפסליה המרשימים הוצבו במקומות בעלי חשיבות היסטורית. לדוגמה, "מגדל חסרי השם" בווינה (1994), "קונצרט הפוך" במינכן (1997), "מראת הלילה" בבית כנסת נטוש בקלן (1998) ו"קונצרט לבוכנוולד" בווימאר (1999), שהולחן בשטח של מחסן חשמליות לשעבר.
עבודות רבות נוספות של הורן סובבות סביב רעיון העדשות. הפרדוקס של הסתכלות החוצה והסתכלות לאחור נחקר ביצירתה שנוצרה עבור טאיפיי 101, "דיאלוג בין יין ויאנג" (2002). העבודה יוצרת אינטראקציות בין הצופים, הסביבה והפסל כשהיא משתמשת במשקפת ומראות על מנת להציע את האנרגיות הפסיביות והאקטיביות .
וידאו.