בימי חייו פרסם פרוקופיוס שני חיבורים היסטוריים המפארים את תקופת שלטונו של יוסטיניאנוס (527–565 לספה"נ). הראשון, "מלחמות יוסטיניאנוס" מתאר את מסעות המלחמה של המצביא הביזנטי בליסאריוס בפרס ואת מסעות כיבושיו בצפון אפריקה, איטליה וספרד. השני, "על המבנים" מתאר את מפעלי הבניה האדירים שהוקמו תחת שלטונו של יוסטיניאנוס, ביניהם בניית הכנסייה איה סופיה. שני חיבורים אלה זכו להערכה רבה והם מהווים מקור מרכזי לחקר תקופת שלטונו של יוסטיניאנוס והאימפריה הרומית המזרחית במאה ה-6. בין חיבורם של שני כתבים אלה, חיבר פרוקופיוס חיבור שלישי המתמקד בחייהם של הקיסרים יוסטיניאנוס ותאודורה, וכן בחייהם של בליסאריוס ואשתו אנטונינה. במידה רבה, כפי שהכותב עצמו מעיד בהקדמה לחיבורו, ה"אנקדוטה" מהווה מעין המשך משלים לספרו "המלחמות" ומעניקה הסבר לכוחות המניעים את האירועים ההיסטוריים הנדונים בו.
"האנקדוטה" נכתב לאחר מותה של תאודורה ב-548, אך נשמר בסוד במהלך חייו של פרוקופיוס, והחיבור ככל הנראה הוצג רק בפני חוג מצומצם של מכריו ואנשי סודו מחשש שיתגלה ומחברו יענש על כתיבת דברי הביקורת הנוקבים. החשש מפני חשיפת החיבור ברבים הוביל לכך שגם לאחר מותם של הקיסר יוסטיניאנוס והמחבר פרוקופיוס בשנת 565, החיבור נשמר בידי חוג מצומצם ובעילום שם. ההנחה היא כי החיבור לא הופץ ברבים אף שנים רבות לאחר מות הדמויות המעורבות, שכן האזכור המוקדם הידוע לחיבור כלול ב"סודא", מעין מילון-לקסיקון ביזנטי שנכתב בשלהי המאה ה-10. אזכור זה מתייחס לתוכן הביקורתי של החיבור המכוון לקיסרים, וכן מכנה אותו לראשונה בשם "אנקדוטה". מלבד אזכור זה, ההתייחסות הביזנטית היחידה ל"אנקדוטה" מובאת אצל ההיסטוריון הביזנטי ניקפורוס קאליסטוס מראשית המאה ה-14. החיבור הופץ ברבים רק ב-1623, על ידי ניקולו אלמאני , לאחר שנמצא בספריית הוותיקן.
במשך שנים רבות ניטשה מחלוקת בין החוקרים בדבר זהות המחבר של "האנקדוטה", לאור הפער הניכר בין תיאוריו המהללים ב"מלחמות" לבין דברי הנאצה הקשים המובאים ב"אנקדוטה". ראיות לקשר בין פרוקופיוס לחיבור האנונימי מצויות בין היתר בהתייחסויות ישירות של המחבר לכתביו הקודמים בספרי "המלחמות", בין אם בפתיחה בה נטען כי מטרת החיבור היא המשכם של הדברים שתוארו בחיבור קודם, וכן באזכורים חוזרים לאורך החיבור לאירועים אשר תוארו קודם בפירוט בחיבוריו האחרים. כמו כן, מבחינת הסגנון והשיח הבולטים בחיבור נמצא דמיון רב לנטייתו של פרוקופיוס לשלב מקורות ודפוסים קלאסיים ולהעברת ביקורת דתית. קשיים נוספים בזיהוי החיבור עם פרוקופיוס עולים מפערים סגנוניים שאינם הולמים לרהיטות חיבוריו הקודמים, ובכוחם להעיד על אי-התאמה בין מחברי החיבורים, ואולי אף על ריבוי מחברים. פערים אלה נובעים ככל הנראה מהעדר הגהה מספקת בחיבור שהוסתר ופרסומו נדחה. כיום מקובל אפוא בקרב החוקרים כי פרוקופיוס הוא אכן המחבר של האנקדוטה. נראה כי החיבור אינו נועד לקריאה פרטית בלבד אלא לפרסום, שכן הוא כולל הקדמה ומפנה את הקורא לעיון בפרקים מחיבוריו הקודמים. עם זאת, הנסיבות לכתיבת ה"אנקדוטה"', וכן היחס הראוי לדברים העולים ממנה, שרויים במחלוקת בקרב החוקרים.
תוכן החיבור.
ה"אנקדוטה" הוא חיבור קצר יחסית ל"מלחמות" המחולק למספר ספרים המסודרים בהתאם לאירועים באזורים גאוגרפיים שונים של האימפריה, וכן בהשוואה ל"מלחמות" מבנהו גמיש ולא כרונולוגי. החיבור פותח בהקדמה המתארת את מטרות החיבור ואת הגישה המנחה של המחבר בכתיבתו. חמשת הפרקים הראשונים עוסקים בבליסאריוס ויחסיו עם אשתו אנטונינה במהלך מסעות הכיבושים בצפון אפריקה ואיטליה. המשך החיבור עוסק בעלילותיהם של יוסטיניאנוס ותאודורה, בקלקלותיהם ובאופיים המושחת והמרושע. פרוקופיוס מגולל את נסיבות עלייתם לשלטון, פרקים נבחרים ממעשיהם וכן מקדיש חלק ניכר מהחיבור לביקורת מדינית וצבאית של מדיניות השלטון בתקופתם.
פרוקופיוס מתאר את הקיסר יוסטיניאנוס כדמות אכזרית וחמדנית אשר מדיניותה הכושלת הובילה לחורבן והרס באימפריה, ולאובדן רב של חיי אדם. את פעולות הקיסר תולה פרוקופיוס בשני מניעים עיקריים: תאוות בצע ורשע סדיסטי ("הנאה לא אנושית מעשיית מעשי רשע וחורבן"). תאודורה מתוארת כאישה מופקרת ואכזרית, ומעלליה המיניים מתוארים בהרחבה וכוללים תיאורים פורנוגרפיים בוטים. דמותו של בליסאריוס, הגנרל הבכיר והאהוד של יוסטיניאנוס, זוכה אצל פרוקופיוס ליחס מאופק בהשוואה לדמויות האחרות ב"אנקדוטה". את מגרעותיו וכשלונותיו הצבאיים הוא מייחס להשפעתה המכשפת של אשתו הנואפת אנטונינה עליו, אשר הסיתה אותו מדרך הישר והרחיקה אותו מהניצחון.
עיסוק רב ב"אנקדוטה" מוקדש לעולם העל-טבעי: למאגיה, לכשפים ושדים. יוסטיניאנוס מוחזק בעיני פרוקופיוס כ"שד הלובש צורת אדם", ולדבריו גם בני זמנו, ראו את יוסטיניאנוס ותאודורה, כיצורים דמוניים לא אנושיים. פרוקופיוס מסכם את אופיים השטני של הקיסרים בטענתו כי "השניים לא היו בני אנוש, הם היו זוג שדים צמאי דם". ניתן לראות בתיאורים אלה ניסיון להקצנת דמותם באמצעים ספרותיים, אך ייתכן כי פרוקופיוס התכוון לדברים כלשונם ולא כמטאפורה שמטרתה דמוניזציה של הזוג הקיסרי, שכן במקומות אחרים ב"אנקדוטה" הוא מתאר את השפעתה של תאודורה על יוסטיניאנוס כמלאכה מאגית הקשורה בכשפים אפלים. הדבר נכון גם בתיאוריו של היחסים בין בליסאריוס לאשתו אנטונינה בפרקים הראשונים של החיבור.
ערך הספר.
ה"אנקדוטה" נחשבת כיום על ידי חלק גדול מההיסטוריונים כהוצאת דיבה כנגד שלטון יוסטינינוס, בניגוד לספריו הראשיים של פרוקופיוס נחשבים לספרים בעלים ערך היסטורי רב ותיאור מדויק ונכון של אירועים. ויכול להיות שפרוקופיוס שנא את יוסטיניאנוס בגלל הרפורמות שהחלישו את כוח האצולה.
סקס יבש
דנווירגה
דנווירגה (בדנית: Dannevirke) או דנוורק (בגרמנית: Danewerk, מילולית "עבודת עפר דנית") היא מערכת ביצורים דנית במדינת שלזוויג-הולשטיין בגרמניה. עבודות עפר הגנתיות ליניאריות חשובות אלו לאורך צוואר חצי האי יוטלנד היו יוזמה של הדנים ב בסביבות 650 לספירה. בהמשך היא הורחבה פעמים רבות במהלך התקופה הוויקינגית של דנמרק ובשיא ימי הביניים. הדנווירגה שימש לאחרונה למטרות צבאיות בשנת 1864, במהלך מלחמת שלזוויג השנייה.
הדנווירגה מורכבת מכמה חומות, תעלות ומחסום מפרץ שליי (Schlei-Seesperrwerk). החומות נמתחות לאורך 30 קילומטרים, ממרכז המסחר הוויקינגי לשעבר של הדבי ליד העיירה על חוף הים הבלטי במזרח ועד לשדות הביצות הנרחבים במערב חצי האי. אחת החומות (המכונה אוסטרוולדן - Østervolden), בין מפרצוני ו, הגנה על חצי האי .
על פי מקורות כתובים, החלה העבודה על הדנווירגה בהוראת המלך הדני בשנת 808. מחשש לפלישה של הפרנקים, שכבשו את פריזיה הפאגנית במהלך מאה השנים הקודמות ואת בשנים 772–804, החל גודפרד לעבוד על מבנה ענק כדי להגן על ממלכתו, והפריד בין חצי האי יוטלנד לבין הגבול הצפוני של האימפריה הפרנקית. עם זאת, הדנים היו מסוכסכים גם עם הסקסונים מדרום להדבי בתקופת הברזל הנורדית, ובחפירות ארכאולוגיות אחרונות עולה כי הדנווירגה הוקמה מוקדם הרבה יותר מתקופת שלטונו של המלך גודפרד, בסביבות 500 לספירה וכנראה הרבה לפני כן.
סמליות.
האגדה מספרת כי המלכה הורתה לבנות את הדנווירגה. היא הייתה אשתו של המלך הראשון המוכר היסטורית של דנמרק, גורם הזקן (שלט בסביבות 936 עד בערך 958).
עם הופעתן של מדינות הלאום באירופה בתחילת המאה ה-19, הפכה הדנווירגה לסמל רב עוצמה עבור דנמרק ולרעיון של עם דני ייחודי ו. לאורך המאה התשע עשרה נאבקו דנמרק וגרמניה פוליטית וצבאית על השליטה בשטח הידוע בכינויו Sønderjylland או Slesvig על ידי הדנים ושלזוויג על ידי הגרמנים. שתי מלחמות התנהלו על השליטה בשטח זה, מלחמת שלזוויג הראשונה (1848–1851) ומלחמת שלזוויג השנייה (1864), שבסופה הובסו הדנים והשטח סופח לפרוסיה ולאוסטריה, והפך מאוחר יותר לחלק מגרמניה. בהקשר עוין זה, מילאה הדנווירגה תפקיד חשוב, בתחילה כמחסום תרבותי נפשי נגד גרמניה, אך עד מהרה גם כביצורים צבאיים, שחוזקו באמצעות הצבת עמדות תותחים ומחפורות בשנת 1850, ושוב בשנת 1861.
בתחילת המאה ה-19 אומצה הדנווירגה ככותרת של כמה כתבי עת לאומיים דניים העוסקים במיוחד בשאלת האוטונומיה הדנית מול גרמניה, והבולטים שבהם פורסמו על ידי ניקולאי גרונטוויג. בתקופות מוקדמות יותר, הדנווירגה אכן הגדירה גבול תרבותי ולשוני בין פייפים דנים וגרמנים, אך הגבולות התרבותיים והלשוניים נעו בהדרגה צפונה, ובהגיע המאה ה-19 היה האזור עד צפונית מפלנסבורג בעיקר דובר גרמנית, אך נותר חלק מדנמרק.
ממצאים ארכאולוגיים.
בחפירות ארכאולוגיות בשנים 1969–1975 נקבע, בעזרת תיארוך באמצעות טבעות עצים, כי המבנה העיקרי של הדנווירגה נבנה בשלושה שלבים בין השנים 737 לספירה ל-968 לספירה, לכן היא בת זמנם של סוללת אופה על הגבול בין ויילס לאנגליה, מבנה הגנתי גדול נוסף משלהי המאה ה-8.