עדות נוספת הייתה עדותו של גרמני בשם היינץ מאי, שהיה ממונה על היערות באזור קולו, והיה עד למתרחש. לדבריו, לא יכול היה לעשות דבר בעת המלחמה, אך מיד לאחריה העיד את עדותו. עדות נוספת היא מחברת שנמצאה בארכיון סובייטי לאחר התפרקות ברית המועצות. החוברת היא תרגום לרוסית של מכתבים אחרונים של יהודים שעסקו בשריפת הגופות. לא נותר חומר תיעודי של מפקדת המחנה, שכן כולו הושמד. עם זאת, נמצאו מסמכים רבים ממשרדו של ארתור גרייזר, וכן ממפקדת הגסטאפו בגטו לודז', וממסמכי היודנראט באותו גטו.
משפטי סגל המחנה.
כ-160 איש הואשמו על ידי הגורמים שחקרו את הנעשה במחנה בכך שהיו חלק מסגל המחנה. לפחות 22 מתוכם נהרגו בקרבות במלחמה או בנסיבות אחרות. אחד מהם היה הרברט לנגה, המפקד הראשון של המחנה, שכנראה נהרג בסביבות ברלין באפריל 1945. גם סגנו, הרברט אוטו, נהרג סמוך מאוד לסוף המלחמה, ב-6 במאי 1945, ליד פראג. סגנו של בותמן, אלברט פלטה, נהרג בסוף 1944. שניים מאנשי סגל המחנה שנפלו בידי הצבא האדום הוסגרו לשלטונות פולין והוצאו להורג ב-1949 וב-1950. מפקד המחנה השני, הנס בותמן, נתפס על ידי הצבא הבריטי; הוא התאבד בתלייה בהיותו בכלא, ב-4 באפריל 1946.
בחקירות שנערכו שוב, בשנות השישים, אותרו עוד 33 מאנשי סגל המחנה. 12 מהם הועמדו לדין בשנת 1965, והם נידונו לתקופות מאסר שונות, החל מ-13 שנים וכלה במאסרים של 13.5 חודשים בלבד. גוסטב לאבס שהפעיל משאית גז נידון ל-15 שנות מאסר.
שימור אתר המחנה.
עד 1957 לא נעשתה באתר פעילות שימור כלשהי, וחלק גדול מהשרידים נהרסו או נעלמו; בכלל זה אבדה אחת ממשאיות הגז שעדיין עמדה באתר. באותה שנה הותרה לראשונה הקמת אנדרטה ליד אתר הטירה ההרוסה. ב-1964 הוקמה אנדרטה באתר מחנה היער, אך זו נבנתה על פי המדיניות שהייתה מקובלת אז בפולין ובגוש המזרחי כולו, שטשטשה את ייחודיות שואת העם היהודי. רק בתחילת שנות ה-90 שונתה ההתייחסות, ובשנת 1990 נפתח במקום מוזיאון ונחנך קיר זיכרון המוקדש לזכר היהודים שנרצחו במקום. במחנה הטירה ובמחנה היער נערכו גם חפירות נרחבות על ידי חוקרים שונים. החפירות נערכו לאחר מיפוי האזור בעזרת צילומי אוויר של המקום, שנעשו על ידי חיל האוויר הגרמני ב-1942, וכן באמצעות תוכניות ושרטוטים. בחפירות נחשפו עצמות אדם, וחפצים אישיים רבים: מנעולים, מספריים, תכשיטים, כפתורים, אצבעונים, סכינים, סיכות נוי, ועוד.
בלז'ץ
מחנה ההשמדה בֶּלְזֶ'ץ (בגרמנית: Vernichtungslager Belzec, בפולנית: Belżec) היה הראשון מבין מחנות ההשמדה הנאציים שפעלו במסגרת "מבצע ריינהרד". המחנה הוקם בפולין הכבושה, בשטח ה"גנרלגוברנמן", כקילומטר דרומית לתחנת הרכבת בכפר בלז'ץ , על קו לובלין-לבוב. רק כ-30 אנשי אס אס הפעילו אותו, ולפחות 434,508 יהודים מצאו בו את מותם. ידוע רק ניצול אחד, רודולף רדר, ששרד את השואה ומסר עדות על הנעשה במחנה. שני שורדים נוספים מהמחנה, היו חיים יצחק הירשמן ושרה ריטרבאנד אשר עלתה לישראל. על פי עדותו של רדר, רופא שיניים (רדר לא ידע את שמו) הצליח להימלט מבלז'ץ בדצמבר 1942 אולם נתפס ומת מאוחר יותר במחנה ינובסקי.
היעדרם של ניצולים הוא אחת הסיבות להיותו של המחנה מן הפחות ידועים.
הקמת המחנה ומנהליו.
ב-13 באוקטובר 1941 הטיל היינריך הימלר, ראש האס אס, על אודילו גלובוצניק, מפקד האס אס והמשטרה באזור לובלין, להתחיל להקים את מחנה ההשמדה הראשון בשטח הגנרלגוברנמן, ליד הכפר בלז'ץ. אחת הסיבות לבחירה באתר זה הייתה מיקומו על גבול המחוזות לובלין וגליציה, עובדה המעידה על הכוונה להשמיד במחנה זה את יהודי שני המחוזות. נוספו על כך מסילת ברזל וכביש שעברו בקרבת מקום, אשר ענו על הצורך התחבורתי, ותעלה נגד טנקים, שנחפרה למטרה צבאית במקור, אך הכוונה הייתה לעשות בה שימוש כקבר המונים. בבניית המחנה, שהחלה בתחילת נובמבר 1941, הועסקו כפריים פולנים ועובדי כפייה יהודים ולא-יהודים. המחנה הושלם בתחילת מרץ 1942. צורת המחנה הייתה ריבוע שצלעו באורך 270 מטרים - שטח בגודל 72.9 דונם (0.0729 קמ"ר).
מחנה בלזץ היה מאויש בכ-30 אנשי אס אס בלבד, שלהם סייעו כ-100 שבויים אוקראינים. המפקד הראשון של המחנה, כריסטיאן וירט, חוסל על ידי פרטיזנים איטלקים בטריאסטה, במאי 1944. המפקד שהחליף אותו, גוטליב הרינג, שירת זמן קצר לאחר המלחמה במשטרה, ומת בסתיו 1945 בבית חולים.
מרבית הצוות במחנה היה מעורב בתוכנית T4 (מבצע אותנסיה) שערכו הנאצים, וצבר ניסיון בשיטת ההרג בתאי גזים.
שיטות הרצח ההמוני.
הרצח ההמוני במחנה נעשה ברובו בעזרת תאי גזים נייחים, שאליהם הוזרם פחמן חד-חמצני, בעקבות המסקנות מהפעלתן של משאיות גז במחנה ההשמדה הראשון, חלמנו. תאי גזים נייחים נחשבו יעילים יותר משיטות ההרג הקודמות למטרת רציחתם של מספר הקורבנות המתוכנן. מסיבות כלכליות לא נעשה שימוש במיכלי גז במחנה. תאי הגזים במחנה (בדומה לאלו בסוביבור) עבדו על בסיס מנועי טנקים סובייטים שפלטו אדי פחמן חד-חמצני לתוך תאי הגזים. בנוסף פעלה במחנה גרסה מוקטנת של משאיות הגז – מכונית דואר שהוסבה כדי לשמש לרצח קבוצות קטנות של יהודים וצוענים. אחד מהעובדים בבלז'ץ העיד כי ביומו האחרון של המחנה נרצחו עובדות המשרד היהודיות ברכב זה.
תאי הגז הוסווּ כמקלחות של המחנה על מנת להטעות את קורבנות המחנה. אלה הורדו מהרכבות ואולצו לרוץ ישירות אל עבר תאי הגזים, על מנת שלא תהיה להם שהות להבין היכן הם נמצאים, או להתנגד. קומץ יהודים הושאר בחיים על מנת לבצע חלק מהעבודות הכרוכות בהשמדה – פינוי תאי הגזים, קבורת הגופות ומיון בגדי הקורבנות. העובדים היהודים – ה"זונדרקומנדו" – נרצחו גם הם אחת לתקופה, והוחלפו בעובדים מטרנספורטים חדשים.
שלושת תאי הגזים, העשויים עץ, בבלז'ץ החלו לפעול באופן רשמי ב-17 במרץ 1942, התאריך שנקבע להתחלת "מבצע ריינהרד", וקורבנותיהם הראשונים היו יהודים שגורשו מלבוב ולובלין. במהרה החליטו הנאצים כי שלושת תאי הגזים, שבהם התגלו תקלות בתכיפות גבוהה, לא יספיקו ליעדים שנקבעו, במיוחד לאור המשלוחים ההולכים וגדלים מקרקוב ולבוב. שישה תאי גזים מבטון הוקמו במקום התאים הישנים, והגדילו את מספר הקורבנות עד ל-1,000 ביום. תוכנית זו הועתקה מאוחר יותר לשני המחנות האחרים של "מבצע ריינהרד" – סוביבור וטרבלינקה.
המשלוחים למחנה.
החל מ-17 במרץ ועד 8 בדצמבר 1942 פעלה מכונת ההשמדה במחנה, למעט הפסקה בין אמצע מאי לתחילת יוני 1942. קורבנות המחנה הראשונים היו כ-30,000 יהודים מקהילת לובלין, כ-15,000 מקהילת לבוב, ועוד רבבות יהודים מגטאות במחוזות הערים הללו. בחודש מרץ נשלחו למחנה כמה מאות יהודים מגרמניה במשלוח ישיר. בחודש יוני החלו להגיע משלוחים מגליציה המערבית, מגטאות טרנוב וקרקוב ומהגטאות בסביבתם. עד אוקטובר 1942 נשלחו לבלז'ץ כ-135,000 יהודים מגליציה המערבית, כ-225,000 יהודים מגליציה המזרחית ועוד רבבות יהודים מחלקיהם הדרומיים של מחוזות לובלין וראדום.
הנסיעה למחנה, שלעיתים ארכה כמה ימים, הייתה קטלנית. הובלת הקורבנות לבלז'ץ הייתה באמצעות קרונות בקר, שלעיתים חוטאו בתמיסת כלור. עשרות בני אדם (לעיתים עד 130 בני אדם) נדחסו לכל קרון. אנשים רבים מתו בקרונות עצמם בחנק ובצמא בשל החום הרב ששרר בקרון. על פי הערכות, קרוב לרבע מכלל היהודים שנשלחו לבלז'ץ לא היו בין החיים כאשר הגיעו למחנה.
האסירים היהודים.
האסירים הקבועים בבלז'ץ היו אנשי עבודות כפייה, בהם אנשי הזונדרקומנדו, יחידות של עובדי כפייה יהודים ששימשו כעובדים לצורכי ההשמדה במחנה. הם היו אחראים על קבלת האסירים ברציף ו"הרגעתם" כדי שלא יפרוץ מרד, טיפול בגופות וקבורתם, ובשלב מאוחר שריפת הגופות, עקירת שיני זהב מפיות הגופות, איסוף ומיון החפצים והבגדים שהותירו למשלוחים לגרמניה.
אנשי הזונדרקומנדו מנו כ-500 איש. מדי יום היו נרצחים אחדים מהם ומוחלפים באחרים שהגיעו למחנה.
הנאצים דאגו שלא תישאר עדות מפלילה על מעשיהם במחנות ההשמדה וזה כלל השמדת כל אנשי ה"זונדרקומנדו" לאחר תקופה מרבית של ארבעה חודשים.
קיים מידע מועט על החיים במחנה, בסִפרו של רודולף רדר אשר הצליח להימלט מבלז'ץ בנובמבר 1942 וזכה להיות אחד משלושת הניצולים מהמחנה. צוות המחנה לא נבדל מצוותים של מחנות אחרים, והתעלל באסירים היהודים.
"בכל יום היו יורים למוות בשלושים עד ארבעים פועלים. הרופא היה מגיש רשימה של אנשים שנחלשו, וה"אובר-צוגס-פיהרר" - המשגיח העיקרי על האסירים, היה מגיש רשימה של "עבריינים". בשעה המיועדת לארוחת הצהריים היו מובילים אותם לקבר ויורים בהם. בכל יום ויום היו משלימים את מכסת הפועלים על ידי השארת אותו מספר אנשים מהמשלוחים החדשים. בלשכת האדמיניסטרציה ניהלו רישום מסודר של הפועלים, כדי לוודא שמספרם קבוע. רשימה של קרבנות המשלוחים לא נוהלה. שמר עלינו בזמן העבודה הרוצח שמידט, הכה, בעט. אם מישהו מאיתנו לא עבד, לדעתו, היה מצווה על זה לשכב, היה מלקה אותו בשוט, היה מצווה על המוכה לספור את המלקות, ואם זה טעה, היה מלקה אותו במקום עשרים וחמש - חמישים. האיש שהולקה לא היה יכול בדרך כלל לשאת 50 מכות - הקורבן היה בקושי מגיע לצריף ולמחרת היה מוציא את נשמתו. המחזה הזה היה חוזר פעמים אחדות בכל יום".
בספרו מתאר רודולף רדר את החוויה הנפשית שעברו השוטרים: