אצל ניהל את הפילהרמונית של אוראדיה ברומניה ואת הפילהרמונית של סגד בהונגריה. הצטיין גם בפעילות פדגוגית כמורה לניצוח, בין השאר בהאוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה.
קורות חייו.
ארווין אצל נולד בשנת 1935 בעיר טימישוארה בחבל באנאט ברומניה כבנם של מור אצל, רופא שיניים, ומילינה לבית הרניק, טכנאית שיניים. הוא למד בבית הספר התיכון למוזיקה בעיר הולדתו , שבו למד פסנתר אצל לילי האוואש, ואחר כך בשנים 1957-1953 באקדמיה למוזיקה (הקונסרבטוריון) של בוקרשט אצל ויקטור יוסצ'אנו (תאוריה, סולפג') פאול קונסטנטינסקו (הרמוניה), סילביה קפצנה (פסנתר), אדריאנה סקלאריה וג'ורג'ה בריאזול (תולדות המוזיקה) , קונסטנטין סילבסטרי (ניצוח תזמורתי) ויון ויקול (ניצוח מקהלות). בהמשך למד בשנים 1960-1958 בקונברסטוריון של קלוז' אצל אנטונין צ'ולן ואנטון רונאי (ניצוח) ואיזולדה ארדיי (תולדות המוזיקה).
אצל התחיל את הקריירה ב-4 באוקטובר 1960 כמנצח של התזמורת הפילהרמונית בבוטושאן , שם פעל שלוש שנים ב 1963-1960. בהמשך בשנים 1992-1965 היה המנצח והמנהל האמנותי של הפילהרמונית של אוראדיה.
בשנים 1963-1960 לימד פסנתר בבוטושאן. התמחה בהילוורסום בהולנד אצל ז'אן פורנה בשנים 1983-1981 כיהן כמנהל אמנותי של בית האופרה באיסטנבול.
בשנת 1989 בימי הקיץ יזם כיתות אמן לאמנות הניצוח באתר הקיט ביילה פליקס ועם תלמידיו נמנו אנדראה רידרלי (איטליה), פול מרפי (אנגליה), גיום בולה ופרדריק רבמנג'ארה (צרפת) , כריסטיאן ניאגו ופאול כריסטיאן סטאיקו (רומניה).
אחרי שנת 1992 עבד כמנצח של הפילהרמונית של סגד בהונגריה. אצל ערך סיורי הופעות ביוגוסלביה, ברית המועצות, איטליהגרמניה , אוסטריה ומאוחר יותר בקוריאה הדרומית, יפן וטיוואן., בפסטיבל ג'ורנלה מוזיקלה בוויצ'נצה. ניצח בין השאר אצל על התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן, על הפילהרמונית של וושינגטון והתזמורת הסימפונית קולומבוס בארצות הברית, על פילהרמוניקה הונגריקה וכו'.
תחת שרביטו נינגו ושרו אמנים כמו מריו דל מונקו, איגור אויסטרך, קטיה ריצ'רלי, מוניק האס, מגדה טליאפרו, אגנס בלצה, רוברט סוטנס, רוזה פיין, ריזרד בקסט, דמיטרי אלכסייב, סבסטיאן בנדה, טקייהירו היראי וכו'. אצל נמשך במיוחד על ידי הרפרטואר הבארוקי ומוזיקה הקלאסית הווינאית, וניגן בין היתר יצירות של המלחינים האוסטרים שפעלו בעיר אוראדיה (נאג'וואראד) - מיכאל היידן וקרל דיטרס פון דיטרסדורף. מאוחר יותר התמחה במויזקה של בלה ברטוק וזולטאן קודאי
אחרי 1996 לימד אמנות הניצוח באוניברסיטה למוזיקה ולאמנויות הבמה של ווינה יחד עם לאופולד האגר.
ב-1999 חזר לנצח כמנהל אמנותי של הפילהרמונית של אוראדיה ולימד בימי הקיץ יחד עם אלנה קאזלה בכיתות אמן במסגרת ה-Wiener Musikseminar. קזלה שימשה לו לעוזרת הוראה בשנים 2006-1996.
ארווין אצל נפטר בווינה בשנת 2006 אחרי מחלת ראות קשה. הוא הובא לקבורה בכפר קוסגסרדאהיי בהונגריה, שבו התגורר בשנותיו האחרונות.
חייו הפרטיים.
ארווין אצל היה נשוי לאדריכלית ארז'בט אצל והיו להם בן אחד, אנדראש.
תעלת למייר
תעלת למייר (באנגלית: Lemaire Channel) היא מצר ים בין חצי האי קייב שבאזור ארץ גרהאם של חצי האי האנטארקטי, לבין האי בות', שבאנטארקטיקה.
לגדות מצר הים מצוקים גבוהים ותלולים, ובמצר הים גושי קרח צפים רבים. יופיו של המצר הופך אותו לאחד היעדים התיירותיים המובילים באנטארקטיקה - ובשל כך כינוייו של המצר "בקע קודאק" (Kodak Gap).
אורכו של מצר הים 11 קילומטרים, ורוחבו בנקודה הצרה ביותר 1,600 מטרים בלבד.
מעבר נמרוד מתחבר אל קצהו הצפוני של תעלת למייר.
היסטוריה.
גילוי המצר.
המצר התגלה לראשונה על ידי משלחת החקר הגרמנית שנערכה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1873 - 1874. המשלחת לא חצתה את המצר.
המצר נחצה לראשונה בדצמבר 1898, אז עברה דרכו הספינה "בלגיקה", ספינת המחקר של משלחת אנטארקטיקה בלגית.
מקור השם.
מפקד המשלחת הבלגית, אדריאן דה ז'רלאש, נתן למצר הים את שמו.
ז'רלאש קרא למצר עם שם שארל למייר, חוקר בלגי אשר חקר את אזור קונגו.
תיירות.
בשל יופיו, מצר הים הפך להיות חלק סטנסרטי בכל מסלול הפלגה של אונייות תיירות באזור אנטארקטי.
מימי המצר שקטים - דבר נדיר ביום הדרומי, וכן המעבר בקרבת האי פטרמן (בו נוהגים התיירים לבקר)
קרל דיטר פון דיטרסדורף
טומאסו פרנצ'סקו, נסיך קריניאנו
כריסטופר פאולר
כְּריסטופר פֿאוּלֶר (באנגלית: Christopher Fowler; נולד ב־26 במרץ 1953) הוא סופר מותחנים אנגלי. הוא חיבר למעלה מחמישים רומנים ואוספי סיפורים קצרים, כולל סדרת בְּראיינט ומֵיי, המתעדת את הרפתקאות שני בלשים מתקופת תור הזהב של ספרות הבלש בלונדון של ימינו. הוא זכה ב"פרס הפגיון בספרייה" של איגוד מחברי ספרי הפשע לשנת 2015 (על כלל יצירתו), פרס הצחוק האחרון (פעמיים) ופרס הפנטזיה הבריטית (מספר פעמים), פרס אדג' היל ופרס הציפורן הירוק. יצירתו כוללת גם תסריטים, משחקי מחשב, רומנים גרפיים, תסכיתים, ומחזות. הוא נולד בגריניץ', לונדון. הוא מתגורר בברצלונה ובקינגס קרוס, לונדון.
עד כה, לא תורגמה יצירתו לעברית.
ספרי בְּראיינט ומֵיי.
עיקר פרסומו של פאולר כמחבר מותחני בראיינט ומֵיי, שבהם שני הבלשים, ארתור בראיינט וג'ון מיי, חברים ביחידה הבדיונית "היחידה לפשעים מוזרים", המבוססת על יחידה שבה עבד אביו במהלך מלחמת העולם השנייה. הסדרה זמינה גם בפורמט ספרי שמע, בקריינות של טים גודמן. דמויות מסדרה זו מופיעות גם בספריו Fowler's "Roofworld", "Rune", "Darkest Day," ו־"Soho Black", אם כי ספרים אלו אינם נחשבים לחלק מהסדרה.
הסדרה מתרחשת בעיקר בלונדון, והסיפורים מתרחשים בשנים שונות בין מלחמת העולם השנייה להווה. על אף שיש גם עלילה מתפתחת בין הספרים, כל ספר עומד בפני עצמו כסיפור נפרד. יוצאי הדופן הם: "Full Dark House", סיפור ראשית, המתמקד בהיזכרות של ג'ון מיי במקרה הראשון של הצוות ביחד במהלך הבליץ; "Seventy Seven Clocks", שבסיפור המסגרת שלו מספר מחדש ארתור בראיינט על מקרה מ־1973; ו־"On the Loose" ו־"Off the Rails", שממשיכים דמויות ואירועים על פני שני ספרים.
הספר "Hall of Mirrors" מתרחש בשנת 1969; בשלב מסוים דנות הדמויות באירועים של אותו קיץ: פסטיבל המוזיקה בוודסטוק, הנחיתה על הירח ומעשי הרצח של כת צ'ארלס מנסון. כמו כן חיבר פאולר שני כרכים של מקרים חסרים (סיפורים קצרים), בשם "London's Glory" ו־"England's Finest".
פאולר טווה רבדים עובדתיים רבים מההיסטוריה והדמויות של לונדון לאורך הסדרה. רוב האתרים הם ציוני דרך בלונדון, כמו קתדרלת סנט פול, גלריית טייט ותיאטראות שונים. מאפיין עיקרי של "The Water Room" הוא רשת המנהרות והנהרות התת־קרקעיים שמתחת לעיר. ב־"Off the Rails" הם חוקרים את רשת הרכבת התחתית של לונדון.
הסדרה גם משופעת בהרמזים ליצירות ספרותיות אחרות. בספר "Seventy Seven Clocks" משובצים הרמזים לגילברט וסאליבן לאורך כל העלילה, וב־"Victoria Vanishes" יש קווי דמיון מכוונים לספר "The Moving Toyshop" מאת אדמונד קריספין. על אף שלכאורה יש בספרים יסודות מוזרים, אין הם מתארים התרחשויות על טבעיות או פנטסטיות.
רומנים וסיפורים קצרים אחרים.
ספרו של פאולר "Rune" הוא עדכון לסיפור של מונטגיו רודס ג'יימס "Casting the Runes". הוא כולל גם את בראיינט, מיי וכמה דמויות מאותה סדרה.
סיפורו "The Master Builder" עובד לסרט בשם "Through the Eyes of a Killer", בכיכּוב ריצ'רד דין אנדרסון, מארג הלגנברגר וטיפי הדרן. אוסף הסיפורים הקצרים העשירי שלו, "Old Devil Moon", זכה בפרס הקהל של Edge Hill לשנת 2008. גם סיפוריו "On Edge" ו"The Most Boring Woman in the World" עובדו לסרטים. הנובלה שלו "Breathe" זכתה בפרס אגודת הפנטזיה הבריטית לנובלה הטובה ביותר בשנת 2005.
הממואר שלו, "Paperboy", על ילדות בודדה בשנות ה-60, זכה בפרס הציפורן הירוק, המוענק לספרות ולזיכרונות שנכתבו על ידי הומוסקסואלים. ספר המשך, "Film Freak", תיאר את מסעותיו בתעשיית הקולנוע הבריטית.
סדרת "יוצרים נשכחים".
בעבר כתב פאולר טור קבוע בעיתון "אינדפנדנט" ושמו "Invisible Ink" ("דיו בלתי נראה"). כל טור הוקדש לסופר/ת שיצירותיו/ה, שפעם היו פופולריות, נעלמו וכבר כמעט שאינן נקראות. לדוגמה, בטור מס' 68 עסק בסופרת ברברה פים. הטורים נאספו לספר בשם "The Book of Forgotten Authors" (ספר הסופרים הנשכחים), וראה אור בהוצאת Quercus.
ביקונספילד
יוניקורן
יהלומים (סרט, 1975)
יהלומים (באנגלית: Diamonds) הוא סרט פשע ישראלי - אמריקאי משנת 1975 בבימויו של מנחם גולן, עם רוברט שו, ריצ'רד ראונדטרי, ברברה הרשי (בשם ברברה סיגל - Seagull) ושלי וינטרס בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על שוד מתוחכם בבורסת היהלומים ברמת גן בה מאוכסנים יהלומים בשווי של 100 מיליון דולר.
הצילומים נערכו בלונדון, תל אביב, רמת גן וירושלים.
תקציר העלילה.
צ'ארלס הודג'סון (רוברט שו) הוא סוחר יהלומים אמיד מלונדון. הוא מתחרה בהיאבקות עם אחיו התאום ארל (רוברט שו בתפקיד כפול) שמתגאה כל הזמן בבניית חדרי כספות שאין אפשרות לחדור לתוכן. שיא הצלחתו של ארל, היא בניית חדר הכספות בבורסת היהלומים הישראלית ברמת גן שאותה לא יוכל לפרוץ אפילו השודד המתוחכם ביותר. צ'ארלס מחליט ללמד את אחיו לקח. הוא מגייס את ארצ'י (ריצ'רד ראונדטרי), שזה עתה השתחרר מהכלא ומשכנע אותו להצטרף אליו יחד עם חברתו סאלי (ברברה הרשי).