בחלק האינדונזי של בורנאו (הקרוי קלימנטאן ומחולק לארבעה מחוזות: דרום, מזרח, מרכז, ומערב) האוכלוסיות יציבות יחסית, בעיקר במזרח קלימנטאן, שהוא כנראה המחוז בעל מספר הפרטים הגדול ביותר מכל מחוזות קלימנטאן; בנפת "פאנג'ם" שבמזרח קלימנטאן, אף ניצודים מדי חודש ברישיון כ-60 סמברים לצורך רפואה מסורתית. באופן כללי באינדונזיה (סומטרה ובורנאו), הסמבר אינו נמצא תחת איום גדול ביחס למלזיה, קמבודיה, וייטנאם ולאוס, אף על פי שיש באיים ביקוש משמעותי לקרניו.
הבאה למדינות אחרות.
הסמברים הובאו למדינות רבות בעיקר לשם ציד שעשוע. אף על פי שתפוצתם באזורים אלה גדולה למדי, הם אינם נכללים במפת התפוצה.
אוסטרליה.
באוסטרליה, ציד הסמבר הוא ספורט פופולרי, ואגודות ציד אוסטרליות מקיימות ביניהם תחרויות על פוחלצי סמבר. בשל מספרם המוגזם הם משפיעים על צמחים מקומיים, ואף יכולים לגרום למיני צמחים להיכחד. הסמברים הוכנסו במקור לוויקטוריה להר סוגארלואף (Sugarloaf) ב -1860 בסמוך לפארק הלאומי קינגלייאק, ואזורים הסמוכים לעיר "טווראדין" (עיר הרחוקה 57 ק"מ ממלבורן) והעיר "באלראט" (105 ק"מ ממלבורן). הסמברים הסתגלו במהירות לאזורי הביצות, ולאחר מכן התפשטו צפונה יותר. שחרור נוסף אירע בחצי האי קובוארג שבטריטוריה הצפונית.
מלבד זאת היו אף ניסיונות נוספים להכניסם לאי טסמניה שלבסוף נחלו כישלון.
התפשטות הסמבר הייתה עדיין יציבה בניו סאות' ויילס ובוויקטוריה, אולם בסביבות 1980 החל גל שחרורים גדול בחופים הדרומיים של ויקטוריה; הסמברים המשיכו להתפשט מזרחה והגיעו עד לפרברים החיצוניים של מלבורן. בשל העדר טורפים מקומיים גדולים הסמברים התרבו בהצלחה, וכיום מספרם נאמד בכ-100,000 פרטים.
בוויקטוריה, איילי סמבר נחשבים כיום כאיום על המגוון הביולוגי בחוק ההגנה על החי והצומח (1988) בשל ההשפעה השלילית שלהם על הצמחייה ובעלי החיים המקומיים. הסמברים ניזונים ממספר צמחים נדירים הנמצאים בסכנת הכחדה, ולמעלה מ-60 מיני צמחים זוהו כנפגעים במישרין או בעקיפין על ידי הסמברים. סמבר זכר בוגר עלול להזיק באופן משמעותי גם לשיחים ועצים, על ידי עקירת שיחים ושבירת ענפים, ולפעמים אף מסוגל להמית עץ או שתיל על ידי קילוף שכבה עבה מהגזע בקרניו הגדולות. הסמברים גם אוכלים שתילים, פירות או זרעים של צמחים רבים, ומלבד זאת הם משאירים סימנים על הצמחייה כדי לסמן את הטריטוריה שלהם.
היחס כיום כלפי הסמברים שנוי במחלוקת; למרבה האירוניה דווקא ארגוני השימור דוגלים בהשמדת הסמברים בשל ההשפעה הסביבתית שלהם, ואילו ארגוני ציד שאחראים במידה רבה להתפוצצות האוכלסין (על ידי שחרור איילים למקומות נוספים), רוצים להגן על אוכלוסיית האיילים בשל הרווח שהם מפיקים מהם. איילי הסמבר עדיין רשומים כמינים מוגנים בוויקטוריה ובניו סאות' ויילס ונדרש רישיון כדי לצודם, בעוד שבקווינסלנד ואוסטרליה המערבית הם הוכרזו כמינים מזיקים וניתן לצוד אותם בכל עת ללא הגבלה. ארגוני שימור הסביבה מעוניינים שהסמברים יוכרזו כמין פולש בכל האזורים, בשל התפוצצות האוכלוסייה וההשפעה השלילית שלהם על המינים מקומיים.
בסביבות 2008–2009 ניצודו בוויקטוריה 35,000 סמברים על ידי ציידים חובבנים - רבים מתוכם בפארקים וגנים לאומיים. מספר זה גדול יחסית, אם כי הוא מהווה פחות מ-40% מהאוכלוסייה הנתונה כל העת בצמיחה.
ניו זילנד ואחרות.
בניו זילנד, איילי סמבר נפוצים בעיקר באזורי חוף ונקיקים בחבל מנוואטו-ונגנאוי, במחוזות: הואווהנואה (Horowhenua District), רנגיטיקי (Rangitikei District), וונגנאוי (Wanganui District). עד לאחרונה הם היו מוגנים, אבל כעת מחלקת השימור של ניו זילנד הסירה את תקנות הציד, ומאפשרת לציידים לצודם ללא הגבלה כדי שהללו לא ידחקו את בעלי החיים המקומיים.
הסמברים לא הצליחו להשתלב בנוף הברזילאי, אך לעומת זאת נקלטו בהצלחה במדינת סנט וינסנט והגרנדינים ובמחוז הכף המערבי בדרום אפריקה.
ארצות הברית.
איילי סמבר הוכנסו לאיי סנט וינסנט שבפלורידה בשנת 1908. אייל נוסף החי על האי באופן טבעי הוא האייל פרדי לבן-הזנב הקטן פי שניים מהסמבר; אולם למרות זאת הסמברים אינם פוגעים בפרדים כיון שהפרדים מאכלסים את האזורים הגבוהים, ואילו אייל הסמבר נפוץ על פי רוב בשפלות ובביצות. כדי להבטיח שהסמברים לא ידחקו את האיילים הפרדים, היתרי ציד הוצאו מאז 1987 כדי לווסת את האוכלוסייה, ובכל שנה ניתנים בממוצע כ-130 היתרים לציד בן שלושה ימים. האוכלוסייה היציבה של הסמברים באי היא 70–100 פרטים. מלבד זאת איילי הסמבר הובאו גם למדינות טקסס וקליפורניה.
אייל ברסינגה
אייל ברסינגה או ברזינגה (שם מדעי: "Rucervus duvaucelii", בעבר "Cervus duvaucelii") הוא מין של אייל גדול יחסית החי בדרום אסיה. הברסינגה הוא המין היחיד הקיים כיום בסוג אייל רוסרבוס לאחר שאייל שומבורג נכחד, ואייל אלדי סווג כסוג בפני עצמו. התכונה הבולטת ביותר של הברסינגה הוא קרניו המתפצלות לכ-10–12 סיעופים בממוצע לאייל בוגר; מרבית האיילים מגיעים לבסוף ל-14 סיעופים וישנם כאלו שמגיעים אף ל-20. שמו הנפוץ "ברסינגה" נגזר ממילה בהינדית שפירושה "בעל 12 סיעופים בקרן" ("baran" = שתים-עשרה; "sig" = קרן); במרכז הודו לעומת זאת, הוא מכונה "ג'וויג'אק" או "ג'האוני". מין זה מכונה גם "אייל הביצה" על שם בית גידולו, אם כי שם זה מתייחס בעיקר לאייל הביצות ("Blastoceros dichotomus") החי באמריקה הדרומית.
תיאור.
הברסינגה הוא זן איילים גדול למדי; גובהו בכתפיים: 124-119 ס"מ, אורך ראשו וגופו: כ-180 ס"מ ואורך זנבו: 20-12 ס"מ. הזכרים כבדים יותר ומגיעים למשקל של 170–283 ק"ג, ואילו הנקבות מגיעות למשקל של 130–145 ק"ג. הקרניים הנראות ככתר מגיעות בדרך כלל לאורך 75 ס"מ, והקרן הארוכה ביותר שתועדה הייתה באורך 104.1 ס"מ. באזור המרכזי של הודו קרניי הברסינגה נושרות בדרך כלל בחודשי מאי ויוני, ולעומת זאת בצפון הודו ונפאל, הם נושרות בעיקר בחודש מרץ. מיד לאחר הנשירה הזכרים מתחילים להצמיח זוג קרניים.
צבע הפרווה נע בין חום-אדמדם לחום-כהה, כאשר צבעם של הזכרים יהיה בדרך כלל חום כהה, ושל הנקבות חום-אדמדם או צהבהב. במהלך הקיץ, פרוותם מתבהרת יותר, ולכמה אוכלוסיות של נקבות נראים כתמים לבנים דהווים על הגב והצדדים. הגחון וחלקו התחתון של הזנב לבנבנים ופס כהה עובר לאורך גבו. אפו גדול ושחור, עיניו קטנות, ואוזניו גדולות ועגולות. בצווארו כעין סינר לבן, ולעיתים חלקים מרגליו, פניו או מעל אוזניו בהירים יותר משאר הגוף. הזכרים גדולים משמעותית מהנקבות, ולמבוגרים שבהם יש רעמה סבוכה בצוואר.
לברסינגה שלושה תת-מינים:
ישנם חוקרים המחשיבים את אייל שומבורג שנכחד כתת-מין נוסף של הברסינגה בשל הדמיון ביניהם.
תפוצה ובית גידול.
בתחילת המאה העשרים, הברסינגה היה נפוץ באופן נרחב באזורים בעלי בית גידול מתאים לאורך כל מישורי הודו ובכל הגבול הדרומי של הרי ההימלאיה. כמו כן היה נפוץ החל מדרום נפאל, אסאם (הודו) ועד שמורת סונדרבאנס בבנגלדש. הברסינגה גם היה נפוץ ממערב לנהר האינדוס עד פקיסטן, ודרומה עד אזור נחל גוודווארי (Godavari) שבמרכז הודו. אוכלוסייה שהייתה קיימת בבירור בבנגלדש הייתה מוגבלת לשמורת סונדרבאנס, והוכחדה משם בתחילת המאה ה-20 . ייתכן שהברסינגה היה קיים גם בצפון מזרח בנגלדש, בהתחשב בתפוצה הסמוכה שלו בצד ההודי. כיום הברסינגה מצוי באזורים מבודדים בצפון ובמרכז הודו ודרום מערב נפאל, ונכחד לגמרי מפקיסטן ובנגלדש.
לצד האנטילופה ההודית, הנילגאי, אייל הסמבר, האייל הנקוד, האייל החזירוני ומעלי גרה אחרים מאפריקה, הברסינגות הובאו אף הם לחוות ציד בטקסס. הם הובאו לארצות הברית לראשונה לפני כמעט 100 שנים בעיקר לספורט ציד. על מנת לצוד ברסינגה גדול עם מספר רב של סיעופים הציידים משלמים כ-4000$, כש-400$ מתוכם נשלחים להודו כדי לעזור לרשויות השימור במאמציהם למנוע את הכחדתו ואת אובדן בית גידולו. המדיניות של ממשלת ארצות הברית כיום היא ש-10% מעמלות הציד של זן אקזוטי הנמצא בחוות ציד בארצות הברית, נשלח חזרה לשימור המין ובית גידולו המקורי.
בית הגידול משתנה בין תת-המינים והדבר בא לידי ביטוי במורפולוגיה בפרסות. ברסינגה השפלה והברסינגה האסמאי חיים בביצות, באזורים מוצפים, (בעבר אף ביערות מנגרובים בסונדרבאנס שבבנגלדש) או על יד מקורות מים, ופרסותיהם הרחבות מונעות מהם לשקוע בבוץ; ואילו ברסינגה היערות חי בעיקר ביערות נשירים, שטחי מרעה או קרחות יער ופרסותיו אינם רחבות.
אקולוגיה.
התנהגות ופעילות.
הברסינגה פעיל בעיקר בשעות היום ומדי פעם פעיל גם בלילה, אם כי לא בשכיחות גבוהה כאייל הסמבר. בשעות החמות של היום הברסינגה עוזב את הביצה ועובר ליער כדי לחפש צל. אייל זה הוא שחיין מצוין, והוא נכנס למים מדי פעם כדי להתקרר, לחפש מזון או להימלט מטורפים. הברסינגות מתריעים מפני סכנה על ידי צווחה קולנית, המזהירה אף בעלי חיים אחרים. טורפו העיקרי של הברסינגה הוא הטיגריס הבנגלי החי בבית גידול דומה, כך שמפגש בין שניהם הוא בלתי נמנע; טורפים פחות שכיחים הם נמרים ודולים המתקיפים בעיקר איילות, ותנים זהובים ונחשים העלולים לטרוף עופרים. מהירות ריצתו של הברסינגה היא כ-56 ק"מ לשעה, והוא נוטה למעט בקפיצות כדי לחסוך מאמץ.
תזונתו כוללת בעיקר עשבים, ובביצות הוא ניזון גם מצמחי ושרכי מים שאותם הוא משיג על ידי השריית ראשו לחלוטין בתוך המים.