גם צרפת ובריטניה עשו שימוש בהפצצות כאלה. הצבא הצרפתי הפציץ את קרלסרוהה, בגרמניה, ב-15 ביוני 1915. בהפצצה נהרגו 29 אזרחים ונפצעו 58. גיחות הפצצה צרפתיות המשיכו על הסכם שביתת הנשק ב-1918. באחת הגיחות, ב-22 ביוני 1916 בשעות אחר הצהריים, השתמשו הטייסים הצרפתיים במפות מיושנות, וכתוצאה מכך טעו בניווט והפציצו בטעות תחנת רכבת נטושה, שבה היה אוהל קרקס. בהפצצה נהרגו 120 אזרחים, רובם ילדים.
גם הבריטים הגבירו את מערכת ההפצצות שלהם. בסוף 1915 ניתנה הוראה לתקוף מטרות תעשייתיות בגרמניה, והוקמה כנף ייעודית למטרה זו, כנף 41, על בסיס יחידות משירות האוויר של הצי המלכותי וגיס התעופה המלכותי. שירות האוויר של הצי נטל חלק משמעותי יותר בהפצצות האסטרטגיות, לעומת גיס התעופה שהיה ממוקד יותר בסיוע בקרבות חיל הרגלים בחזית המערבית. מטרות ראשונות של שירות האוויר היו הצוללות הגרמניות במעגניהן, ולאחר מכן מפעלי הפלדה שיצרו את חומרי הגלם לבניית הצוללות.
בתחילת 1918 הפעילו הבריטים הפצצות בשיטת "סביב השעון" על העיר טריר. מפציצים קלים תקפו את העיר ביום ומפציצים גדולים יותר, הנדלי פייג' טיפוס O תקפו בלילה. באפריל 1918 יצרו הבריטים כוח ייעודי להפצצות אסטרטגיות, שנקרא חיל האוויר העצמאי (Independent Air Force). לקראת סיום המלחמה הפעיל כוח זה מטוסים שהיו בעלי טווח שאיפשר להם להגיע עד ברלין, אך לא נעשה בהם שימוש.
בין המלחמות.
התפתחות ההפצצה הטקטית והאסטרטגית.
הפצצה אסטרטגית, כמושג, התפתחה לאחר מלחמת העולם הראשונה, כתולדה מלקחי הלוחמה האווירית במלחמה. לקחים אלו הובילו לשתי אסכולות - לוחמה אווירית טקטית ולוחמה אווירית אסטרטגית. הלוחמה הטקטית הייתה חלק מתפיסת שדה הקרב המשולב, ששמה את הדגש על שילוב כוחות מחילות שונים ומזרועות שונות, כמו שריון, רגלים, תותחנים, הנדסה קרבית ועוד. לוחמה אווירית טקטית משלבת את חיל האוויר בלוחמה כזו, לצד הכוחות הקרקעיים. גרמניה פיתחה מאד לוחמה מסוג זה, שנחלה הצלחה רבה בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה, ובמהלכה מילא הלופטוואפה חלק חשוב בבליצקריג הגרמני.
במקביל לאסכולה הטקטית, התפתחה אסכולה שדגלה בלוחמה אווירית אסטרטגית. מוביליה היו התאורטיקנים ג'וליו דואה באיטליה, אסכולת יו טרנצ'רד בבריטניה, וגנרל בילי מיטשל בארצות הברית. תאורטיקנים אלה סברו שהפצצה אווירית על ארצו של האויב תהיה מרכיב חשוב של הלחימה במלחמה הבאה. הפצצות אלה יחלישו את האויב על ידי השמדת תשתית צבאית חשובה, וגם ישברו את המוראל של האוכלוסייה האזרחית, שיכריחו את ממשלתם להיכנע. התאורטיקנים הסכימו שניתן יהיה לנקוט אמצעי הגנה כנגד המפציצים, בעיקר על ידי מטוסי קרב ותותחים נגד מטוסים, אך העיקרון נותר על כנו: "המפציץ תמיד יעבור". חסידי ההפצצה האסטרטגית טענו שיש צורך לבנות צי של מפציצים אסטרטגיים כדי שיהוו גורם הרתעה כנגד אויבים פוטנציאליים בעתות שלום, וכדי שיוכלו להוציא לפועל התקפות הרסניות על ערי האויב ומרכזיו התעשייתיים בעת מלחמה. ככל שעוצמתו של צי המפציצים תהיה גדולה יותר כן יפחתו אבדותיו ואבדות מדינתו לפני השגת ניצחון.
ג'וליו דואה.
ג'וליו דואה האיטלקי, אחד מנביאיה החשובים של תפיסת ההפצצה האסטרטגית טען שהעיקרון המונח בבסיסה של תפיסה זו הוא המתקפה, וכי אין הגנה מפני הפצצות שטיח ומתקפות בגז רעיל. זרעי התחזיות האפוקליפטיות של דואה נבטו בקרקע הפורייה של התאורטיקנים בצרפת, גרמניה וארצות הברית, שבהן פורסמו קטעים מספרו של דואה "השליטה באוויר" (Il dominio dell'aria, 1921). נבואתו על ערים שתיחרבנה בהפצצות אוויריות זכתה לפופולריות רבה בדמיון העממי ומצאה ביטוי בספרים לציבור הרחב, כמו ספרו של דואה עצמו "מלחמת 19--", שהתפרסם ב-1930, וספרו של ה. ג'. וולס, "צורת הדברים שיבואו" (The Shape of Things to Come). ספרו של וולס עובד לסרט בשנת 1936.
הצעותיו של דואה השפיעו מאד על המעריצים הנלהבים של חילות האוויר. הם טענו שזרוע ההפצצה היא החלק החשוב ביותר ובעל העוצמה הרבה ביותר בכל צבא, והיא הזרוע החסינה מפגיעה ביותר בין כל זרועותיו. על פי חזונו של דואה, מלחמות העתיד תימשכנה שבועות ספורים בלבד. הצבאות היריבים וחילות הים שלהם ינהלו מלחמת בלימה לאל תהילה, ובמקביל יהרסו חילות האוויר שלהם את מדינות האויב. אם זה האחרון לא ייכנע במהירות יהיו שני הצדדים כה חלשים לאחר ימי המלחמה הראשונים עד שהמלחמה תסתיים למעשה. תפקידם של מטוסי הקרב יצטמצם לסיורים, ולא יהיה בכוחם לבלום את המפציצים האימתניים. דואה טען שאזרחי האויב הם מטרה ככל מטרה צבאית אחרת, מכיוון שהמורל הלאומי הוא משאב חשוב כמו כלי הנשק של אותה מדינה. באופן פרדוקסלי, דואה סבר שהעמדת האזרחים כמטרה לגיטימית למעשה תצמצם את האבדות, מכיוון שהאזרחים יתבעו, מתוך דחף קיומי, להפסיק במהירות את המלחמה על האימה והאבדות הרבות הכרוכים בה. טיעוניו של דואה דחפו חילות אוויר לקצות להקצות משאבים רבים יותר לטייסות המפציצים מאשר למטוסי הקרב, והטייסים הצעירים והנמרצים, כפי שתוארו בתעמולה באותה תקופה, היו בהכרח טייסי מפציצים.
יו טרנצ'רד.
בבריטניה נעשה מאמץ רב יותר בפיתוח התפיסה, וזאת בשל שיקולים פוליטיים פנימיים. ב-1918 הוחלט על מיזוג גיס התעופה המלכותי ושירות האוויר של הצי המלכותי לגוף חדש, שנקרא חיל האוויר המלכותי. קיומו והישרדותו של גוף הייתה נתונה במאבקים בלתי פוסקים במשך שני העשורים הבאים, באקלים של אילוצים כלכליים קשים של ממשלת בריטניה. ראשי חיל האוויר המלכותי, ובעיקר מרשל של חיל האוויר המלכותי סר יו טרנצ'רד, האמינו שהמפתח לשמירה על עצמאותם מהזרועות הבכירות יותר - הצבא והצי - הוא בהדגשת מה שהם ראו כיכולתו הייחודית של חיל אוויר מודרני לנצח במלחמות באמצעות הפצצות אסטרטגיות. באותה תקופה הגיע פיתוח המפציצים לדרגה שבה היו אלה מהירים יותר ממטוסי הקרב ובעלי יכולת לטוס גבוה יותר. מצב זה הביא לתפיסה אסטרטגית על פיה לא ניתן לעצור את המפציצים, תפיסה שהתבטאה, כאמור, במשפט "המפציץ תמיד יעבור". למרות העובדה שתותחים נגד מטוסים ומטוסי קרב הוכיחו את יעילותם במהלך המלחמה הגדולה, שררה הסכמה שלמדינות יריבות יהיו מעט מאד אמצעי נגד מול הפצצות אסטרטגיות ולא יוכלו למנוע אבדות אזרחיות כבדות. שררה הסכמה כי הדרכים היחידות שבהן ניתן יהיה, בכל זאת, לעמוד מול הפצצות כבדות היא נקיטת צעדי תגובה בעוצמה דומה ושמירה על מורל אזרחי גבוה.
בריטניה הפעילה הפצצות אסטרטגיות במהלך עימותים במושבותיה במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20. התומכים הראשיים באסטרטגיה זו היו, כאמור, יו טרנצ'רד, ועמו סר צ'ארלס פורטל, סר ארתור האריס וסידני בפטון. שיטות אלה הופעלו בהצלחה במהלך המרד בעיראק ב-1920, בין השאר, וכן גם במהלך המרד הערבי הגדול (1936–1939) בארץ ישראל ובעימותים נוספים. פעילות מטוסי חיל האוויר המלכותי כללו הטלת פצצות חומר נפץ מרסק וגיחות צליפה. התפתחות ההפצצה מן האווירית כללה גם פיתוח טכניקות של איתור וסימון מטרות וטיסות במבנה. ארתור האריס, אז מפקד טייסת צעיר (במלחמת העולם השנייה היה מפקד פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי הבריטי ונודע בכינויו Bomber, המפציץ) אמר לאחר משימה ב-1924 שהערבים והכורדים יודעים כעת מהי משמעותה של הפצצה אמיתית, באבדות ובנזק. הם יודעים שבתוך 45 דקות ניתן למחוק כרגיל כפר בגודל מלא ושליש מתושביו יהיו הרוגים או פצועים". למרות הצהרות כאלה, חיל האוויר המלכותי הגדיר בפקודות הקבע שיש לעשות מאמץ למנוע פגיעות בקרב נשים או ילדים ככל הניתן, ולצורך זאת יש לתת אזהרה, כאשר הדבר ניתן. חיל האוויר המלכותי הגדיר שהכוח האווירי לא נועד להוות כלי למשימות תגמול מהירות.
מלחמת האזרחים בספרד.
אחת ההפצצות האסטרטגיות המפורסמות בתקופה שבין המלחמות הייתה ההפצצה על העיר גרניקה על ידי טייסים גרמניים מיחידת לגיון הקונדור במהלך מלחמת האזרחים בספרד ב-26 באפריל 1937. ההפצצה הביאה להרס רב ולמאות רבות של הרוגים. יחסית להפצצות שיתרחשו במהלך מלחמת העולם השנייה, שנים ספורות לאחר מכן היה מספר ההרוגים קטן, אך ההפצצה העידה על ההתפתחות המהירה והנמשכת של המפציצים, וניבאה את ההרס הרב שיביאו עמם בעתיד הקרוב.
ההפצצות בספרד, למרות ההרס הרב והנפגעים הרבים שגרמו, החלו לעורר כמה ספקות לגבי ההפצצה האסטרטגית. למרות כוחם הרב של המפציצים, הסתבר שעוצמתם של מטוסי הקרב גדלה. הנספח הצבאי של ארצות הברית בספרד אמר ב-1937 ש"התיאוריה (שנהגתה) בימי שלום לגבי חסינותו המלאה של המפציץ המודרני לא תופסת יותר. מהירותם הגדלה של המפציץ ומטוס הקרב נוטים לטובת מטוס הקרב... המבצר המעופף מת בספרד".
תכנוני המלחמה, שנעשו בצבאות השונים בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה, הגזימו מאד בהערכת הנזק שאותו יוכלו המפציצים לגרום, והעריכו הערכת חסר את יכולת העמידה של האוכלוסייה האזרחית. ההערכה הייתה שכל מלחמה עתידית תהיה קצרה וברוטלית מאד. מסמך תכנון שהוצג לממשלת בריטניה ב-1938 צפה שבמלחמה עתידית מול גרמניה ייפגעו 35% מהבתים בבריטניה מפצצות במשך 3 השבועות הראשונים. על פי כמה היסטוריונים, הערכות כאלה הביאו למדיניות הפיוס כלפי היטלר בסוף שנות ה-30. אולם נראה שההפצצות הכבדות בספרד גרמו לאפקט מנוגד, ומשקיפים זרים ציינו שההפצצות הביאו לחיבור מחדש של קבוצות פוליטיות שהיו מסוכסכות ביניהן לכדי כח לוחם משמעותיף, במקום לדמורליזציה המצופה.
מלחמת העולם השנייה.
המדיניות עם פרוץ המלחמה.