בשנת 1879 פרצה מלחמת האוקיינוס השקט וצ'ילה העבירה כוחות צפונה למערכה. בשנה שלאחר מכן ניצלו מספר שבטי מפוצ'ה את דילול הכוחות הצ'יליאנים ופתחו בסדרת התקפות על מבצרי הצבא, אך לשווא. במהלך המחצית הראשונה של שנות ה-80 של המאה ה-19, עם תום המלחמה, פתחה צ'ילה בשלב הסופי להכללת פנים הארץ, בו שלטו עדיין בני המפוצ'ה, תחת ריבונותה של המדינה. בפיקודו של קורונל גרגוריו אורוטיה חודשה ההתיישבות ביישוב הספרדי היישן ויה ריקה והוקמו מבצרים בקראווה (Carahue), לאוטארו (Lautaro), פייאנללבו (Pillánlelbu), טמוקו (Temuco), נואבה אימפריאל (Nueva Imperial) ופוקון (Pucón). השבטים שחיו באזור איבדו את אדמותיהם, וכ-10,000 מבני המפוצ'ה נפלו חלל בהתנגשויות עם הצבא הצ'יליאנים. ילידים רבים חצו את האנדים מזרחה וחברו לבני הפוואנצ'ה (Pehuenche) ולשבטים אחרים שנסוגו מפני התקדמות הארגנטינאים מהמזרח. בני מפוצ'ה אחרים הושמו ב"שמורות" ואדמותיהם ניתנו למתיישבים צ'יליאנים ולמהגרים שזה מקרוב באו.
גם לאחר שוך הקרבות המשיכו בני המפוצ'ה בהתנגדותם. גם במאה ה-21 ממשיכות קבוצות מצאצאיהם, המאוחדות במנהלת אראוקו-מייקו (Coordinadora Arauco-Malleco) לבזוז חוות באזור שאותו הן מחשיבות כשייכות לטריטוריית המפוצ'ה של אבותיהם. לאחר בניית גשר מייקו במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, השתפרו התנאים שאיפשרו את התיישבותם של מהגרים אירופאים בדרום צ'ילה, שקיבלו שטחי אדמה מהמדינה, ונוכחות המדינה באזור התחזקה.
כתוצאה ממערכת כיבוש המדבר הארגנטינאית, נסו לצ'ילה קבוצות מבני המפוצ'ה דרך מעבר ממואיל מלאל (Mamuil Malal) והתיישבו בעמק קורארווה (Curarrehue). בני המפוצ'ה שנותרו באזור נטמעו תרבותית, בדרגות הצלחה שונות, בחברה הצ'יליאנית.
סאדברי ירושלים
וטרלו
וטרלו (באנגלית: Waterloo) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית סידני.
גאוגרפיה.
וטרלו ממוקם כ-4 ק"מ דרומית למרכז העסקים הראשי של סידני. הוא גובל באלכסנדריה, אווליי וארסקינוויל ממערב, זטלנד בדרום, רדפרן בצפון וסנטניאל פארק במזרח. גרין סקוור (הכיכר הירוקה) באלכסנדריה נמצאת סמוך לפינתו הדרום-מערבית, שם מצויה תחנת הרכבת גרין סקוור.
היסטוריה.
וטרלו קיבל את שמו מקרב ווטרלו, בו כוחותיו של נפוליאון בונפרטה הובסו על ידי דוכס ולינגטון וכוחות פרוסיים ב-18 ביוני 1815, אותה שנה בה נוסד הפרוור. בשנות העשרים של המאה ה-19 נבנו בווטרלו מספר טחנות קמח ומפעלי ייצור נייר, והפרוור התבסס כאזור תעשייה. ויליאם הצ'ינסון, מפקח אסירי הכפייה דאז, קיבל את שטר הקרקע הראשון על האזור. הוא מכר את השטח לדניאל קופר וסלומון לוי, והאחוזה עברה דורות וידיים עד שהגיעה לידי נכדו של קופר, שהיה יושב ראש המועצה המחוקקת של ניו סאות' ויילס.
במרוצת המאה ה-20 היה וטרלו פרוור עני, אך תהליכים חברתיים מואצים של ג'נטריפיקציה בשנות האלפיים השפיעו על המרקם הסוציו-אקונומי בו, ונכון ל-2006 חציון ההכנסה בו גבוה במקצת מזה של כלל המדינה.
תרבות.
בווטרלו אזור גדול שיועד לשימור אורבני, ובו שופצו עשרות בניינים מהמאה ה-19 ומשמשים למגורים לצד בניינים מודרניים. בין הבתים ששומרו קוטג'ים ובתי טרסות מהתקופה הוויקטוריאנית. בפרוור מספר כנסיות, המשרתות קהילות נוצריות שונות, בין השאר קתולים ואוניטריאנים.
בווטרלו מצוי מגרש ההחלקה וטרלו, מגרש החלקה למחליקים ורוכבי אופניים חובבניים ומקצועיים, הכולל חצאי צינור, מעקות וספסלים שיועדו לרוכבי סקייטבורדים ואופניים.
וטרלו, ניו סאות' ויילס
ניר שיתופי
ניר שיתופי-אגודה ארצית שיתופית להתיישבות היא אגודה שיתופית ישראלית.
אגודת "ניר השיתופית לעובדים עבריים" הוקמה כאגודה המרכזת את פעילות המגזר החקלאי השיתופי ואת הקשר שלה עם ההסתדרות. כיום, עיקר תפקידה הוא באחזקת נכסים המשותפים לתנועה הקיבוצית ולתנועת המושבים.
באגודת ניר שיתופי חברים הקיבוצים והמושבים ובנוסף גם החברות הכלכליות שלהם, כמו ארגוני קניה, אגודות לשיווק ולהספקה חקלאית, אגודות להספקת מים להשקיה ואגודות לביטוח חקלאי. בשנת 2013 החליף זאב שור את אבנר ברזילי כמנכ"ל האגודה.
היסטוריה.
ההחלטה על ייסוד חברה להתיישבות עובדים (שהפכה מאוחר יותר ל-״ניר״, חברה שיתופית להתיישבות עובדים עברים בערבון מוגבל) כזרוע התיישבותית של חברת העובדים, נתקבלה בוועידה החקלאית השנייה של הסתדרות עובדים החקלאית בתחילת שנת 1923. ועידת ההסתדרות השנייה (ינואר 1923) והמועצה השביעית של ההסתדרות (יולי 1923) דנו בהצעה, אישרו אותה והעבירו את ההחלטה למרכז החקלאי. תקנות החברה אושרו בישיבת המרכז החקלאי שהתכנסה בטבריה בראשית 1924.
לאגודת ניר שיתופי ניתנו בעבר זכויות מיוחדות בתקנוני הקיבוצים והמושבים החברים בה, כולל הסמכות לפסול כל החלטה של מוסד ממוסדות היישובים והתאגידים החברים בה, שנראתה לה מנוגדת ליסודות הקואופרטיביים. באופן כללי, האגודה לא ניצלה את סמכותה ושימשה יותר כבורר בסכסוכים בין יישובים שונים או בין חברים ביישובים ליישובים. לאגודה גם ניתנה זכות להשתתף בגופים המנהלים של הגופים הכלכליים החברים בה, כולל זכות הכרעה. עקב חוסר הרלוונטיות של ניר שיתופי להתנהלות הקיבוצים והמושבים, שינו רבות מהאגודות הללו את תקנוניהן והוציאו את ניר שיתופי מהתקנון או שהמעיטו ממעמדו בצורה ניכרת.
אגודת ניר שיתופי החזיקה ומחזיקה בבעלותה מניות של חברות כלכליות שונות של המגזר ההתיישבותי, כמו ק.א.ל., שיכון ובינוי (הנשלטת על ידי אריסון השקעות) ובניינים וקרקעות ברחבי ישראל.
ב-1927, על מנת לתת מענה להתיישבות עובדים עירונית פוצל "המרכז לשכונות עובדים" מתוך החברה להתיישבות עובדים והוקמו "מעונות עובדים". ב-1943 על מנת לתת מענה להתיישבות עובדים במושבות הוקמה על ידי חברת העובדים והמרכז החקלאי חברת "נוה עובד" והטיפול בהתיישבותם של עובדים אלו נלקח מניר.
מטרות ויעדים.
מטרת האגודה להיות כלי בידי ההסתדרות החקלאית לסיוע ופיקוח על פעילות ההתיישבות החקלאית בארץ ישראל, לרכז אצל האגודה את החוזים שנחתמו בקשר לחכירת קרקע ובקשר להלוואות שהתקבלו מאת המוסדות הלאומיים למטרות התיישבות ובעיקר להיות מקום שירכז את האשראי ההדדי בין קבוצות ההתיישבות ויישובי העובדים.
מבנה וארגון.
הגוף הקובע בניר שיתופי היא האספה הכללית המתכנסת באופן שגרתי אחת לשנה. הניהול השוטף של האגודה היא בידי מנהלת בת 13 חברים הנבחרים אחת לארבע שנים. להסתדרות העובדים הייתה נציגות קבועה במוסדות של ניר שיתופי.
סמכויות ניר על גופים אחרים.
לשם מימוש מטרות ניר שיתופי הוקנו לאגודה זכויות מיוחדות בתקנוני הקיבוצים והמושבים החברים בה.
ניר הוקמה על ידי ההסתדרות והמפלגות ששלטו במשק העברי והמושבים אולצו לקבל את ניר כרשות העליונה וכגוף פיקוח וביקורת. כלל זה בא לידי ביטוי ב"חוקת מושבי העובדים".
ועדת ניר, שנבחרה בוועידה החקלאית השלישית של הסתדרות הפועלים החקלאיים הגישה לאישור המועצה החקלאית שהתקיימה בגן שמואל ב 3-5 במרץ 1927 (תרפ"ז), את חוקת משקי העובדים, שכללה את חוקת הקבוצות.
משקי "הקיבוץ הדתי – איגוד הקבוצות של הפועל המזרחי, אגודה שיתופית מרכזית", לא היו חברים בניר שיתופי, אלא נהנו משרותיו תמורת תשלום סכומים שונים לניר שיתופי. בתמורה לסכומים ששילמו קיבלו משקי הפועל המזרחי זכות הצבעה במחלקה להתיישבות ובוועדותיה.
כתב סופר
ממד VC
ממד VC (באנגלית: VC Dimension או Vapnik–Chervonenkis dimension; קרוי על שם הוגיו ולדימיר ופניק ו) הוא מדד בתחום הלמידה החישובית המתאר את רמת כושר ההפרדה (הקיבולת, הסיבוכיות או העושר) של קבוצת מסווגים שניתנת ללמידה באמצעות אלגוריתם למידה סטטיסטית.
ממד ה-VC של מחלקת מסווגים (מחלקת היפותזות) כלשהי H, מוגדר כגודל הקבוצה הגדולה ביותר של דוגמאות ש-H מנפצת (shatter), כאשר ההגדרה היא ש-H מנפצת קבוצת דוגמאות C סופית כלשהי, אם לכל סיווג אפשרי של C, קיים מסווג h מתוך המחלקה H שמחזיר את הסיווג הנ"ל.
סאלו או 120 ימי סדום
סאלו, או מאה ועשרים ימי סדום (באיטלקית: Salò o le 120 giornate di Sodoma), הידוע בשמו המקוצר סאלו, הוא סרט קולנוע איטלקי מ-1975, אשר נכתב ובוים על ידי הבמאי האיטלקי פייר פאולו פאזוליני, בשיתוף עם פופי אוואטי, אך ללא שניתן לאחרון מִזְכֶּה (קרדיט) על כך. הסרט מבוסס על הספר "120 הימים של סדום" מאת המרקיז דה סאד, ומציג אלימות קיצונית, סאדיזם, מאזוכיזם וסטיות מיניות באופן גרפי עד כדי כך שנאסר להקרנה בכמה מדינות במשך שנים רבות. הסרט היה סרטו האחרון של פאזוליני, שנרצח זמן קצר לאחר יציאתו של הסרט לאקרנים.
סקירה כללית.
גיבורי הסרט הם ארבעה גברים עשירים, מושחתים ופאשיסטיים בתקופת איטליה הפשיסטית של בניטו מוסוליני, שנת 1944. דמויותיהם מבוססות על ארבעת הליברטנים המושחתים של סאד מצרפת של המאה ה-18. בסרט חוטפים הארבעה 18 נערים ונערות (9 מכל מין) ובמשך ארבעה חודשים (120 ימים, ומכאן שם הסרט ושם הספר עליו "סאלו" מבוסס), ארבעת הגברים מתעללים בהם נפשית ומינית באלימות סאדיסטית קיצונית לשם עינוגם הפרטי, עד שלבסוף מוציאים אותם להורג בזה אחר זה, בשלל דרכים גרוטסקיות וברוטאליות. מקובל לחשוב כי הסרט בוחן שחיתות פוליטית, ניצול כוח, סאדיזם ומאזוכיזם, סטיות מיניות למיניהן ופאשיזם.
אף על פי שהסרט נותר שנוי במחלוקת עד היום, עדיין ישנם מבקרים והיסטוריונים של קולנוע הרואים בו יצירה איכותית, ועל אף שאינו מוגדר כסרט אימה, בשנת 2006 נכנס "סאלו" למקום ה-65 ברשימת הסרטים המפחידים ביותר, שנערכה על ידי אגודת מבקרי הקולנוע של שיקגו.
עלילה.