החופים בצדו המזרחי הם המפותחים והטובים יותר. החופים המזרחיים יותר מבודדים:
על יד האי נמצאים שלושה איי-סלע קטנים; קו צ'אן, קו סאן צ'לאם, ווין קאו. כ-80% מאדמת האי מכוסה בצמחייה. ב-27 ביולי 2013, דליפת חביות נפט השחירה את חופיו של האי וגרמה לירידה משמעותית בתיירות שבו.
בית סוטיצקי
קו סמט
קיסמט
קיסמֶט (מטורקית: Kısmet; מערבית: قسمة) הוא מושג בתרבות האסלאם שפירושו מזל (או גורל).
מלבר
מַלַבָּר (במלאיאלאם: മലബാര്‍, או Malabar בתעתיק מקובל לכתב לטיני) הוא חבל ארץ בדרום הודו השוכן בין הרי גהט המערביים לים הערבי. היסטורית היה כל החוף הדרום מערבי של הודו קרוי חוף מלבר, ומונח זה בשימוש גם בימינו, אבל ברבות השנים הצטמצמה הגדרת השטח המכונה מלבר. בתקופת השלטון הבריטי בהודו היה קרוי בשם מחוז מלבר (Malabar District) אזור מנהלי שהיה שייך לאזור המנהלי "נשיאות מדרס" (Madras Presidency). המחוז כלל את חצייה הצפוני של מדינת קרלה וחלק מאזורי החוף של מדינת קרנאטקה של ימינו. מלבר כיום היא חלקה הצפוני של מדינת קרלה בלבד. העיר קוז'יקוד (לשעבר קליקוט) נחשבת לבירה הבלתי רשמית של מלבר.
אטימולוגיה ושמות נגזרים.
הראשונים לכנות את האזור בשם מלבר היו מלחים ערביים ופרסיים שעסקו במסחר בדרום הודו. מקור השם הוא הלחם בין המילה "מאלה" (മല - "הר" במלאיאלאם) למילה "באר" שעל מקורה יש ויכוח, האם היא שיבוש אירופאי של המילה "ואראם" ("אזור" במלאיאלאם) או סיומת מקובלת בפרסית (بار) לאזור על חוף האוקיינוס ההודי דוגמת מקור השם זנזיבר. השם מופיע לראשונה במאה ה-12 בכתביו של הגאוגרף מוחמד אל-אדריסי בשם "מניבר" (منيبار), ובמאה ה-13 בכתביו של הגאוגרף הפרסי זכריה קזוויני (زکریا قزوینی; 1283-1203) בשם "מליבר". חוקרי הארצות האירופאים אמצו את השם. ג'ובאני דה מונטקורבינו (Giovanni da Montecorvino 1328-1247) כותב על "מיניבר" ומרקו פולו על "מליבר". כשפורטוגלים הגיעו לאזור במאה ה-16 התקבע השם מלבר.
משם זה נגזרו כמה מונחים:
היסטוריה.
מלבר הייתה חלק ממלכת צ'רה הקדומה עד תחילת המאה ה-12. לאחר שממלכת צ'רה התפרקה הכריזו מנהיגים מקומיים על הקמת ממלכות עצמאיות. כנהוג בהודו היה לכל שליט של ממלכה תואר ייחודי. בהם בלטו הקולאתירי (കോലത്തിരി) ששלטו בצפון מלבר, הזמורין (സാമൂതിരി) ששלטו בקליקוט והואלווקונתירי ששלטו בואלוואנד (സാമൂതിരി) שבדרום החבל. במאה ה-13 היו הזמורין של קליקוט לשליטים החזקים ביותר מביניהם, בעיקר תודות למסחר הבינלאומי המשגשג בנמלים של קליקוט ובייפור. חבל הארץ הועבר לשלטון הבריטי במאה ה-18 כתוצאה מהמלחמות האנגלו-מייסוריות בין חברת הודו המזרחית הבריטית לבין ממלכת מייסור.
עם סיום המלחמות האנגלו-מייסוריות צורף חבל הארץ כמחוז מלבר (Malabar District) לאזור המנהלי "נשיאות מדרס" (Madras Presidency). מחוז מלבר כלל את המחוזות הנוכחיים קנור, קסרגוד, קוז'יקוד, ויאנאנד, מלאפורם ומרבית פלאקד, והוא חולק לשניים: צפון מלבר ודרום מלבר. צפון מלבר כלל את המחוזות קסרגוד וקנור של ימינו, את נפת (טאלוק במונח ההודי) מנאנתאודי של מחוז ויאנאנד ואת נפות ודאקרה וקויילנדי של מחוז קוז'יקוד. שאר השטחים היו שייכים לדרום מלבר. המרכז המנהלי היה בקליקוט (כיום קוז'יקוד). חשיבותו העיקרית של חבל מלבר בתקופת השלטון הבריטי הייתה בהיותו יצרן ראשי של פלפל שחור.
כשהודו קיבלה עצמאות ב-1947 הפכה "נשיאות מדרס" למדינת מדרס, שחולקה ב-1 בנובמבר 1956 לכמה מדינות על פי שפות הדיבור. מחוז קסרגוד מצפון ומדינת טרוונקור-קוצ'ין מדרום אוחדו עם מלבר על מנת ליצור את מדינת קרלה.
תרבות.
מבחינת המאפיינים הגאוגרפיים אזור מלבר של מדינת קרלה אינו שונה מיתר המדינה, אבל קיימים בו כמה מאפיינים תרבותיים. מרבית קהיליית המוסלמים של קרלה המכונה מפילה (Mappila) מתגוררת באזור זה ומספר המוסלמים בחבל קרוב למספרם של התושבים שדתם היא הינדואיזם. במפקד האוכלוסין של 2001 היו 48.7% מהתושבים הינדואיסטים ו-44.5% מוסלמים, ורק 6.7% נוצרים המשתייכים לזרם המכונה "נאסרני" (נצרות של תומאס הקדוש). זאת בהשוואה לכלל מדינת קרלה (56.2% הינדואיזם, 24.7% אסלאם ו-19% נוצרים). השפה השלטת היא מלאיאלאם. שפה נוספת היא טולו אותה דוברים בעיקר תושבים במחוז קסרגוד שבצפון החבל. אף שהחופים של אזור זה לא נופלים מיתר החופים של קרלה ממעטים תיירים להגיע לאזור וב-2010 רק 6.3% מהתיירים שהגיעו לקרלה ביקרו במלבר.
סקרז'יסקו-קמיינה
סְקַרְזִ'יסְקוֹ-קָמְיֶינָה (בפולנית: Skarżysko-Kamienna) היא עיר בצפון פרובינציית שְׁוְויֶינְטוֹקְזִ'יסְקְיֶה שבפולין. העיר ידועה בשל מחנה הכפייה הידוע לשמצה שהוקם בה במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי הקונצרן הגרמני "האסאג" (Hasag).
היהודים הראשונים התיישבו בעיר בשלהי המאה ה-19, וישבו בה עד לחיסול הגטו ב-1942. לאחר השואה, חמישה מהניצולים ששבו לעיר נהרגו על ידי לאומנים פולניים, ובעקבות זאת עזבו שארית הניצולים את המקום.
גאוגרפיה.
סקרז'יסקו-קמיינה היא עיר בנפת קונסקיה במחוז קיילצה בפולין. היישוב נמצא כ-35 ק"מ צפונית מזרחית לקיילצה, 35 ק"מ דרומית מזרחית לקונסקיה, ו-37 ק"מ דרומית מערבית לעיר ראדום, סמוך לעיירה שידלוביץ (Szydlowiec). עד מלחמת העולם הראשונה נכלל היישוב במחוז ראדום בפולין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הקימה פולין תעשיית נשק גדולה בסקרז'יסקו-קמיינה, וזו הובילה לפיתוח מואץ של היישוב, עד לקבלת מעמד "עיר" ב-1923.
הקהילה היהודית בעיר.
בניגוד לקהילות יהודיות רבות בפולין, קהילת סקרז'יסקו-קמיינה התגבשה רק בראשית המאה ה-20. היהודים הראשונים התיישבו בעיר בשלהי המאה ה-19, עם הקמת תחנת רכבת בעיר. רבים הגיעו משידלוביץ הסמוכה, שם גם נוהלו ענייני הקהילה, עד להקמת מוסדות עצמאיים החל מ-1910. בשנה זו הוקם בסקרז'יסקו-קמיינה בית המדרש הראשון. רישומי החיים התנהלו בסקרז'יסקו-קמיינה החל מ-1911. משרדי הרישום האזרחי בעיר (USC) מחזיקים את רישומי החיים מהשנים 1911–1913, 1924-1940. ככל הנראה, רישומי החיים עד 1910 נערכו בשידלוביץ.
בשנת 1921 מנתה אוכלוסיית סקרז'יסקו-קמיינה 8,163 תושבים, מהם 1,590 יהודים. בשנת 1939 הגיעה האוכלוסייה לכ-18,200 נפש, מהם כאלפיים יהודים (כ-600 משפחות).
בית הקברות היהודי בסקרז'יסקו-קמיינה הוקם בתקופת מלחמת העולם הראשונה, והוא סמוך לבית הקברות הנוצרי בעיר. הכניסה אליו היא דרך בית העלמין הנוצרי. נכון ל-2008, מקצת מהמצבות עדיין שלמות.
סקרז'יסקו-קמיינה הייתה מרכז חסידי והיו בה 15 שטיבלעך של חצרות חסידיות. בעיר פעלו סניפים של מפלגות ציוניות, של אגודת ישראל ושל הבונד. הציונים ארגנו ספרייה ציבורית קטנה, גן ילדים עברי שפעל זמן קצר, שיעורי עברית וחוג לדרמה. בעיר פעלו גם תנועות נוער של הציונים ושל הבונד.
בפוגרומים שנעשו ביהודי העיר ב-1918 נרצח אחד מהם ורבים נפצעו, כמה מהם קשה.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בסקרז'יסקו-קמיינה כ-2,000 יהודים, שהיו קצת יותר מעשירית אוכלוסייתה. רובם התפרנסו ממסחר זעיר, מרוכלות וממלאכה. קצתם היו פועלים בתעשיית המתכת המקומית. בעיר פעל בנק יהודי.
במלחמת העולם השנייה.
הגרמנים כבשו את סקרז'יסקו-קמיינה ב-6 בספטמבר 1939, ומיד החלו בחטיפת יהודים לעבודת כפייה. חמישה יהודים נרצחו בימי הכיבוש הראשונים. כעבור שבועות אחדים הוקם בעיר יודנראט, בראשו עמד דב הירש פלדמן. הגרמנים הטילו על היודנראט לגייס תשלומי כופר גבוהים והחרימו מהיהודים רכוש רב.
בתחילת 1940 נצטוו היהודים לשאת סרט זרוע שעליו מגן דוד. באותו חודש החל היודנרט לגייס עובדי כפייה לפי דרישת הגרמנים. בינואר 1940 הובאו לעיר פליטים מפשיטיק (Przytyk).
בסוף 1940 החל ארגון יס"ס בקרקוב לסייע ליודנרט בהפעלת מטבח ציבורי. היודנרט גם הפעיל בית חולים מאולתר.
במרץ 1941 הועברו יהודי סקרז'יסקו-קמיינה והפליטים לגטו סגור. על הגטו הופקדה שמירה של שוטרים פולנים ושל אנשי שירות הסדר היהודי, אך מפעם לפעם הצליחו יחידים להתגנב ממנו כדי להשיג מזון. בחורף 1941/42 מתו יהודים רבים בגלל המגפות, הצפיפות הגדולה ותנאי התברואה הירודים.
בראשית 1942 הובאו לגטו פליטים יהודים מפלוצק (Plock) ומלודז', ומספר תושבי הגטו הגיע לכ-5,000. באותה תקופה הוחל בגיוס עובדי כפייה יהודים למחנה העבודה בעיר. רבים מעובדי המחנה שמתו בגלל התנאים הקשים בו, נקברו בגטו סקרז'יסקו-קמיינה. ימים מספר לפני חיסול הגטו הגיעו אליו פליטים משידלוביץ.
ב-28 בספטמבר 1942 הקיפו את הגטו משמרות של אנשי אס אס ויחידות של ליטאים ואוקראינים וריכזו כ-4,000 מיהודי הגטו במגרש. מי שביקשו להסתתר, זקנים, חולים ונשים הרות – כל אלה נורו במקום. כ-500 יהודים נלקחו ממקום הריכוז למחנה העבודה, ושאר היהודים גורשו לטרבלינקה. עם המגורשים נמנו גם רוב חברי היודנרט (על-פי גרסה אחרת הם הועברו ערב הגירוש לבית הסוהר בקיילצה, ומשם גורשו לאושוויץ). הגטו חוסל ב-28 בספטמבר 1942. כ-500 מתושבי העיר הועברו למחנה סקרז'יסקו-קמיינה, והאחרים נשלחו לטרבלינקה.
מחנה סקרז'יסקו-קמיינה.