יעקבסון סיפר שקיבל השראה מסרט הקולנוע האמריקני "The Way" , בו גיבור הסרט למסע "קמינו דה סנטיאגו" , מערכת דרכים אירופית המובילה אל סנטיאגו שבספרד. הוא יצא בעצמו למסע ובמהלכו, הוא התוודע לעושרה של יהדות ספרד בימי הביניים ולדמותו של שלמה הלוי. אבל אז הוא גם שם לב שלא ניתנה כלל תשומת הלב לדמותה של אשתו, אישה ממשפחה עשירה ומיוחסת, שנישאה לתלמיד חכם מיוחס ואיבדה את ילדיה לנצרות, אך נשארה נאמנה ליהדותה. אז גם החליט יעקובסון לחפש את קברה, וגילה שהיא נקברה במנזר על שם פבלו הקדוש, אף על פי ששמרה על יהדותה, שכן זכות ההחלטה על מקום קבורתה הייתה בידי בעלה, שממנו לא קיבלה גט.
יעקובסון העיד על עצמו: "הרגשתי שאני חייב לגאול אותה, שמגיע לה לצאת לאור. לא רק בשבילה, אלא לכבוד הנשים היהודיות בכל הדורות ששמרו עלינו כעם".
פרשנות.
דויטש הסבירה שרות ובעלה, הם מעין משל ליואנה ושלמה. שתי הנשים מתמודדות עם שאלות של נאמנות ומסירות בחיי הנישואים, כאשר בעליהם עובר מהפך טוטאלי: המרת דת של שלמה, עבור יואנה ומחלתו של שמחה עבור רות.
דויטש מספרת כי כתבה את הספר במהירות רבה: "העובדה שיצרתי את דמותה של 'רות' בת זמננו, הכלואה בבית בימי קורונה, איפשרה לי לשאול דרכה שאלות ולהתלבט התלבטויות שהעסיקו אותי בזמן כתיבת דמותה של יואנה. זה נתן לי כלי מצוין והקל עליי את מלאכת הכתיבה של אישה השייכת לתקופה רחוקה כל כך. רות אוהבת ומזדהה עם יואנה, כי היא מבינה את הבדידות שלה".
הסופרת אמונה אלון רואה בחיבור הנוצר בין סיפור החוקרת והסופרת רותי לבין סיפורה של יואנה, סיפור שבוחן את גבולות נאמנותו של אדם למשפחתו ולעמו, למורשתו ולעצמו.
ביקורות.
חיים באר כתב על ספר זה: "באלכימיה ספרותית מופלאה, הופכת דמות אישה יהודייה מספרד מהערת שוליים בהיסטוריה, לדמות מרכזית ברומן סוחף. את ספרם של דויטש ויעקבסון אפשר לקרוא כרומן היסטורי אך גם כמאבק על זהות וכסיפור על הדרך שבה נכתב רומן היסטורי בימי קורונה".
ירגזי הערער
ירגזי הערער (שם מדעי: "Baeolophus ridgwayi") הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
מאפיינים פיזיים.
ירגזי הערער הוא עוף קטן; מסתו 10–22 גרם. על ראשו ציצה אפורה קטנה, קשתית העין שחורה והמקור אפור, קצר וחזק. הגוף בצבע אפור. גבו, כנפיו וזנבו כהים במקצת מהגחון. זנבו בינוני באורכו. הירגזי יכול להניע את הציצה, כך שתהיה גלויה לחלוטין, מוסתרת לחלוטין, או גלויה למחצה. הירגזי עף בתנועה גלית עם חבטות כנפיים קצרות ומהירות. הירגזי לרוב שר וקורא ממקומות גבוהים. שירו מורכב מ-5 עד 15 הברות מהירות. קריאתו צרודה וקשה הדומה לזו של ירגזי גמבל וירגזי שחור-כיפה, אבל היא קצרה וקשה יותר.
התנהגות.
כמו רבים מבני משפחת הירגזיים, ירגזי הערער לא נודד. אחת הדרכים שבהן הם שורדים את החורף, שבו חרקים נדירים, היא על ידי אחסון זרעים בסדקים של עצים או במקומות אחרים כדי לאכול אותם מאוחר יותר. הירגזי מחפש מזון תוך דילוג בין ענפי עצים, ולפעמים הוא נתלה הפוך מרגליו, בחיפוש אחר חרקים בצד התחתון. הירגזי ניזון בעיקר מחרקים (כמו זחלים, חיפושיות, ופשפשים), ועכבישים. אוכל גם צנוברים, בלוטים, זרעים, ולפעמים פירות יער או פירות קטנים. הירגזי פותח אגוזים תוך החזקתם ברגלו והכאתם במקורו כבפטיש. הוא גם יגיע למתקני האכלה לציפורים.
הירגזים עשויים להגן על טריטוריות הקינון במשך כל השנה. הקן מוקם בדרך כלל בחור בעץ, לפעמים בגדם, עמוד או קן נקרים נטוש. כמו כן ישתמש בתיבות קינון, או חריצים בגזעים ישנים ומפותלים של ערער או אורן. הקן בנוי מדשא, מטחב ומקליפה ומרופד בנוצות ופרווה. הנקבה מטילה 4–7 (בדרך כלל 5–6) ביצים לבנות המנוקדות בצבע ערמון. הדגירה אורכת 14–16 ימים. צעיר: שני ההורים מביאים אוכל לגוזלים. הצעירים עוזבים את הקן כ-16–21 ימים לאחר הבקיעה. הנקבה הדוגרת נרתעת מלעזוב את הקן כשהיא דוגרת על הביצים. אם היא מופרעת בדגירה, היא תנשוף כמו נחש ותסרב לזוז. ירגזי הערער המבוגר ביותר שתועד היה נקבה בת לפחות 4 שנים וחודשיים שתועדה בניו מקסיקו.
בית גידול ותפוצה.
ירגזי הערער חי ביערות אורן פיניון וערער בגובה של כ-685-2,438 מטר. ציפורים מקננות-חללים אלו נוטות לקנן בעצים בוגרים. באזורים בהם תפוצתו מתלכדת עם זו של ירגזי הרסן, ירגזי הרסן חי בסבכי אלון צפופים, בעוד שירגזי הערער חי בחורשי אלון וערער פתוחים. טווח התפוצה (כ–1,380,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה של מין זה גדולים מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה. מגמת האוכלוסייה יציבה, ועל כן המגמה לא מצטמצמת בקצב מהיר מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. ירגזי הערער מסווג כמין ללא חשש.
טקסונומיה.
מיני הסוג באולופוס סווגו בעבר בסוג ירגזי. מחקר משנת 2005 (גיל, סליקאס ושלדסון, 2005) מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג באולופוס, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ITIS, ו-IOC . המין ירגזי הערער נכלל בעבר כחלק מהמין ירגזי חדגוני.
העץ הפילוגנטי של הסוג באולופוס על פי יוהנסון ואחרים (2013):
ישנים שני תת-מינים של ירגזי הערער:
באקה אל-חטב
ישראל בנבנישתי
הרב ישראל בנבנישתי (השלישי) היה רב, דיין ודרשן טורקי במאה ה-17.
נולד לרבי אליעזר ואשתו בשנת שע"ח בקושטא. אביו היה אחיהם הגדול של הרב חיים בנבנישתי והרב יהושע רפאל בנבנישתי.
הרב ישראל היה מחכמי ודייני קושטא, ותלמידו המובהק של דודו, הרב יהושע בנבנישתי בעל ספר שדה יהושע, ואף הוציא לאור את ספר הדרושים שלו, אוזני יהושע. דודו החבי"ב משבח אותו: "אור ישראל וקדושו, פאר הדור והדרו, אביר הרועים החכם השלם הדיין המצוין נשא ורם כמוהר"ר ישראל בנבנשת נר"ו"
נפטר בשנת ה'תמ"ח (1688).
חיבורו.
- נדפס לראשונה בשנת התל"ח, ובו 52 דרשות על תורה, תשובה, צדקה, הספדים והספדי נשים. דפוס חדש, בשני חלקים, יצא בשנת ה'תשע"ד. דרשותיו מאופיינות במקוריות ושפע הרעיונות שבהם.
שני עצים לזכר המצי&quot;ר
"שני עצים לזכר המצי"ר" (1973) הוא הדפס מאת אריה ארוך.
תיאור.
העבודה "שני עצים לזכר המצי"ר" הוא חלק מסדרה של שלושה הדפסים, שיצר אריה ארוך בשנים 1974-1972 בסטודיו של דוד בן שאול בירושלים. ההדפס בוצע בטכניקה של הדפס אבן ובמהדורה בת 25 עותקים. בן שאול שב בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 מלימודי אמנות בפריז, שם התמחה בטכניקות גרפיות. ארוך ביצע כמה מתווים להדפס זה.
ההדפס מכיל פרופיל של ראש גבר, המתואר כדמות אנונימית, חסרת פרטים. מתחתיה מתוארות שתי צורות המאזכרות צורות של שני עצים שונים. כמו הראש, גם העצים משורטטים באופן מרומז, ללא גזע. לצד הדימויים, מופיעים שרבוטי צבע שונים בצבע שחור, סגול ובאדום-כחול. הדימויים מודפסים על רקע של משטח לבן, היוצר מסגרת פנימית לעבודה. בחלקו השמאלי של ההדפס מופיעה הכתובת בכתב יד - "שני עצים לזכר המצי"ר", המהווה את שמה של העבודה. המצי"ר הוא כינויו של המשורר העברי מרדכי צבי מאנה (1859–1886). בין היתר כתב מאנה חיבור שכותרתו "חכמת הציור בכלל ובין בני עמנו בפרט" (1881).
מרדכי עומר טען כי אחד המקורות לשימוש בדימויי העצים הוא באיורים לספר הלימוד לאמנים של כריסטיאן לודולף ריינהולד מ-1784, ששימש מקור לכמה עבודות אחרות של ארוך. גדעון עפרת הציע לזהות את דמות הפרופיל בהדפס הן עם דמות אביו של ארוך והן עם דמותו שלו. ההדפס מהווה על פיו "פיוס עצמי עם 'שדים' נפשיים של ארוס ואב, אך לא פחות מכך צוואה תרבותית של לב ומוח, שעניינם אחדות ניגודים כסוד היצירתיות בכלל, אך סודו של אמן יהודי".
גבול ישראל–סוריה
גבול ישראל-סוריה הוא חלק מגבולות מדינת ישראל וקו גבול העובר בחלקה הצפון מזרחי של מדינת ישראל, מהחרמון בצפון ועד נחל הירמוך בדרום, ומפריד בינה ובין סוריה.
גיבוש הגבול.
עד לימי המנדט הבריטי היו ארץ ישראל, סוריה ולבנון חלק מן האימפריה העות'מאנית. עוד במהלך מלחמת העולם הראשונה פעלו המעצמות לחלוקת השטח ביניהן: הסכם סייקס–פיקו משנת 1916, שנחתם בין הדיפלומטים מארק סייקס הבריטי ושארל פרנסואה ז'ורז'-פיקו הצרפתי, קבע את גבולו הצפוני של השטח הבינלאומי שאמור היה להיות בשטחה של ארץ ישראל, בניהולן המשותף של בריטניה, צרפת, איטליה, רוסיה ונציג ערבי בקו העובר מחוף הים התיכון, מעט צפונית לעכו באזור אכזיב ועד לצפון מערב הכנרת, באזור טבחה. בריטניה אמורה הייתה לקבל לשליטתה הישירה את מפרץ חיפה עם הערים חיפה, עכו ועמק זבולון. צרפת הייתה אמורה לקבל לשליטתה הישירה את כל השטח מצפון לשטח הבינלאומי. זאת כדי לשלוט על לבנון וחוף הים שלה, ובגזרת סוריה, כל מה שהיה ממזרח לנהר הירדן וממזרח לקו סייקס פיקו ניתן לצרפת (סוריה).
סוגיית רמת הגולן.
בהצהרת בלפור הוחלט שחלק קטן מדרום מזרח רמת הגולן יהיה שייך למדינה היהודית שעתיקה לקום, אך כאשר קמה סוריה ב-1944 ניתנו השטחים הללו לסוריה ממה שתוכנן להיות ישראל.
ב-1967 במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את רמת הגולן ושיחררה אותה מסוריה, ופונו למעלה מ-50,000 תושבים ערבים ברמה, ומאז ידע האזור כמה קרבות ומלחמות ביניהם מלחמת יום כיפור שהסתיימו בהסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה ב-1974. לאחר מכן ב-1981 סיפח מנחם בגין את רמת הגולן לשטח ישראל כחוק, סיפוח שעד היום למעט ישראל עצמה, מכירה בו רק ארצות הברית.
המצור על אנרהודר
המצור על אנרהודר הוא קרב צבאי בין הכוחות המזוינים של רוסיה לבין הכוחות המזוינים של אוקראינה במהלך המתקפה על חרסון שמטרתה להשתלט על אנרהודר כחלק מהפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
מהלך הקרב.