הייתה שותפה להליכים המשפטיים נגד זיהום האוויר ברמת חובב שהגיעו לבית המשפט העליון וחייבו את מערכת הביטחון לבדוק את השפעת המהלך על הסביבה ועל בריאותם של החיילים בעיר הבה"דים בעת שהייתה אמורה לקום בנגב. הובילה את ההליכים המשפטיים נגד הקמת תחנת הכוח הפחמית באשקלון. העמותה פרסמה דו"ח על השלכות משבר האקלים העולמי על מדינת ישראל וניסחה הצעת חוק בנושא. הייתה שותפה למאבק נגד התוכנית להקמת אזור תיירות ונופש בעמק ססגון בבקעת תמנע, שהסתיים בהוראת בית המשפט להחזרתו לדיון במוסד התכנון, לשקילת השיקולים הסביבתיים שהיא מתווה. לאחר מאבק משפטי ממושך שהסתיים בפסק דין של בג"ץ, שקיבל את עתירת אדם טבע ודין, נמנעה הלאמת כספי הקרן לשיקום מחצבות בסך של למעלה מ-300 מיליון שקלים והבטחת שיקומן של מאות מחצבות עזובות בכספים אלה. העמותה בראשותה פרסמה את "מדד אט"ד 25", דירוג 25 החברות הגדולות בבורסה לפי טיב הדיווח שלהן בנושא הסביבתי. איסר איציק ייצגה את אדם טבע ודין בדיונים משפטיים נגד חיפה כימיקלים בהקשר לזיהומי שפכיה לנחל קישון. בעקבות לחץ העמותה החליט איגוד ערים דן לוותר על הקמת המתקן לשריפת בוצת השפד"ן ובמקומה לקדם את החלופה החקלאית, בעלות של כ-300 מיליון שקל. בנוסף, פעלה לשקיפות המידע הסביבתי והובילה את פרסומו של דוח עשור לחוק חופש המידע שהוצג בכנסת. במהלך כהונתה מספר חברי העמותה גדל לכ-4,500, היקף הפעילות המשפטית הוכפל והצוות המקצועי בעמותה גדל והגיע ל-35 איש, בהם משפטנים, עורכי דין ומדענים.
בשנים 2006 – 2009 כיהנה ציפי איסר איציק כדירקטורית ויו"ר דירקטוריון (בפועל) בחברה הממשלתית פארק אריאל שרון בע"מ (חירייה); בשנים 2012- 2016 הייתה חוקרת (רגולציה סביבתית) במרכז חזן לצדק חברתי, מכון ון ליר בירושלים ונמנתה על צוות שחקר את התפתחות הרגולציה בישראל. החל מ-2010 עד היום היא ראש המרכז להגנת הסביבה ומרצה בקורסים לרגולציה סביבתית במכללה האקדמית נתניה. בשנים 2011–2017 הייתה מרצה בחוג ללימודי סביבה, המכללה האקדמית תל-חי, בה זכתה בפרס על מצוינות בהוראה. משנת 2008 ועד היום היא מרצה בחוג למדעי בריאות הסביבה, המכללה האקדמית הדסה ירושלים.
בשנים 2010–2016 עשתה דוקטורט במשפטים באוניברסיטת בר-אילן; נושא המחקר: "תחרות בשוק והגנת הסביבה : קונפליקט בלתי נמנע?" במסגרת מלגת הצטיינות מטעם נשיא האוניברסיטה.
החל מ-2015 ועד היום היא שותפה ומנהלת תחום סביבה, קלינטק ואנרגיה נקייה במשרד עורכי הדין ליפא מאיר ושות'. החל מיוני 2016 ועד היום (2021) חברת ועד מנהל באגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה. היא ממייסדות ובשנים 2011–2018 הייתה חברת הוועד מנהל של פורום דבורה-נשים במדיניות חוץ וביטחון לאומי (בעבר השלוחה הישראלית של הארגון הבינלאומי The Institute for Inclusive Security) למען קידומן של נשים בתהליכי קבלת החלטות.
ב-2007 בחר בה המגזין ליידי גלובס לאחת מ"50 הנשים המשפיעות". והיא קיבלה את אות "נשים עושות שינוי" מטעם העיתון TheMarker; ב-2008 נכללה ברשימת פורבס ישראל של 300 הצעירים המבטיחים. ב-2009 גלובס בחר בה כאחת הלוחמות הירוקות המובילות בישראל. ב-2010 קיבלה את אות "אביר איכות השלטון" בקטגוריית חינוך וחברה מטעם התנועה למען איכות השלטון בישראל. מדריך הדירוג הבינלאומי IFLR כלל אותה ברשימת עורכות הדין הטובות ביותר באירופה לשנת 2019 (LMG Europe Women in Business Awards) בקטגוריה דיני איכות הסביבה (היחידה מישראל).
בשנים 2010–2018 התראיינה והייתה חברת פאנל מדי שבוע-שבועיים בתוכנית "עושים סדר" בטלוויזיה החינוכית הישראלית, בהנחיית בן כספית וגל גבאי. מאז 2019 היא חברת פאנל בתוכנית "סוגרים חשבון" בהנחיית סטלה קורין ליבר ודניאל בן סימון בערוץ HOT.
רודולף סאנטו
רודולף סאנטו, ישנה גם גם שימוש בשם רז'ה סאנטו, (במקור שפיץ, בהונגרית: Szántó Rudolf, בודפשט, 12 בינואר 1899 – ברית המועצות, 1943) היה סופר, עיתונאי, מתרגם יהודי-הונגרי. בעלה הראשון של הסופרת לילי ברודי.
ביוגרפיה.
סאנטו נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף שפיץ, סוכן (1862–1936) ושל נטי פני (1865–1931). בשל השתתפותו בתנועת נוער הפועלים של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא נשלח למחנה המעצר זאלאגרסג בסוף שנת 1919 לאחר נפילת הרפובליקה. לאחר שחרורו למד כמה סמסטרים בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (אוניברסיטת אטווש לוראנד) ואחר כך היגר לברלין. הוא חי מעבודה מזדמנת, מכר בבתי קפה את רישומיו של שותפו לחדר, הצייר אאורל ברנאט. החל משנת 1923 עבד בפראג כעיתונאי למדיניות חוץ והיה איש אמונו של נשיא הרפובליקה הצ'כוסלובקית אדווארד בנש. לאחר שובו להונגריה, מ-1926 עד סתיו 1939, היה בעל טור מדיניות החוץ של היומון פשטי נפלו, אחרי זה כפובליציסט שלו וגם סגן העורך. כמקדם פעיל של התקרבות הונגריה ליוגוסלביה, הוא נלקח בשנת 1941 (לאחר ההתקפה הגרמנית-הונגרית על יוגוסלביה) למחנה העונשין בסנטאנדרה, אחרי זה למישקולץ ואחר כך - עם חברו ג'רג' באלינט - לטוקאי. בשנת 1942 נשלח במסגרת שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) לחזית המזרחית עם פלוגת העונשין, שם נהרג (או נרצח). הוא היה אחד הנציגים הבולטים של העיתונות ההונגרית המתקדמת בין שתי המלחמות. הוא גם פרסם את מאמריו והרצאותיו בכתבי עת; באלינט תרגם להונגרית את יצירותיהם של פרנץ ורפל ואנדרה מורואה.
חייו הפרטיים.
אשתו הראשונה הייתה שטפניה שימון, איתה התחתן ב-30 בספטמבר 1923 בבודפשט. הם התגרשו בשנת 1933. הוא התחתן לאחר מכן עם הסופרת לילי ברודי, עמה התגורר בין השנים 1933–1937.
Échame la Culpa
"Échame la Culpa" (בעברית: "תאשים אותי") הוא שיר של הזמר-יוצר הפורטוריקני לואיס פונסי והזמרת האמריקאית דמי לובאטו. פונסי כתב את השיר יחד עם אלחנדרו רנחיפו ומפיקי השיר אנדרס טורס ומאוריסיו רנחיפו. השיר יצא לאור תחת הוצאת יוניברסל מיוזיק לטין אנטרטיימנט, ריפבליק רקורדס ואיילנד רקורדס ב-17 בנובמבר 2017 כסינגל השני מאלבום האולפן העשירי של פונסי, Vida. ב-2 במרץ 2018 יצא רמיקס באנגלית לשיר ששמו "Not on You".
השיר הגיע למקום הראשון ב-17 מדינות ברחבי העולם: אוסטריה, לבנון, סלובניה, מקסיקו, ספרד, ארגנטינה, בוליביה, צ'ילה, קוסטה ריקה, אקוודור, אל סלבדור, גואטמלה, הונדורס, פנמה, פרגוואי, פרו ואורוגוואי, כמו כן גם הגיע לעשרת המקומות הראשונים בבלגיה, גרמניה, הונגריה, איטליה, פולין, פורטוגל, סלובקיה, שוודיה ושווייץ, ולעשרים המובילים בקרואטיה, צרפת, יוון, לטביה, הולנד ונורווגיה. השיר הגיע גם למקום 46 בבריטניה ו-47 בבילבורד הוט 100. השיר הגיע לתואר פלטינה ומעלה בעשר מדינות, כולל תואר יהלום בברזיל ובמקסיקו.
יחסי מלטה–סרביה
יחסי מלטה–סרביה הם יחסי חוץ בין מלטה לבין סרביה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1964. כמו כן מלטה היא חברה ב וסרביה היא מועמדת לאיחוד האירופי.
היסטוריה.
היחסים בין המלטזים לסרבים התרחשו בהיסטוריה המוקדמת במסגרת היחסים בין אדוניהם, הבריטים והאימפריה העות'מאנית.
אחד מאנשי הציבור המלטזיים הראשונים ממוצא סרבי/מונטנגרי היה ג'ורג'יו מיטרוביץ' (1795–1885), פטריוט ופוליטיקאי הידוע בתפקידו במאבק לחופש העיתונות במלטה, שסבו האלמוני היה פריבטיר מצליח שהגיע מהרפובליקה של ונציה – שלט בקוטור ועבר למלטה בסביבות 1770.
בשנת 1918 חולצה קבוצת צוערים ואנשי צבא סרביה, על סיפונה של SS פולינזיה, למלטה שם החלימו בבית החולים קוטונרה לאחר שהאונייה הוטבעה על ידי טורפדו גרמני.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מלטה סיפקה מקום מנוחה והחלמה לבעלות הברית של בריטניה – במקרה זה, הפרטיזנים היוגוסלבים של טיטו, בראשות מייג'ור ג'רקו יוריק, שהקימו מחנה בבינגמה. בעודם במלטה, הפרטיזנים (גברים ונשים כאחד) אומנו על ידי מומחים בריטים בשימוש בכלי נשק של בעלות הברית וגם של מדינות הציר. לפחות פרטיזן יוגוסלבי אחד מת מפצעיו במלטה, ונקבר בבית העלמין הצבאי.
בסוף שנות הארבעים עזבו מהגרים מלטזים לאוסטרליה על סיפון הקיטור היוגוסלבי "SS פרטיזנקה" ו-"SS רדניק".
היחסים בין מלטה העצמאית החדשה ליוגוסלביה הסוציאליסטית במהלך המלחמה הקרה הושפעו ממנה רבות. מלטה בהנהגת ראש הממשלה הסוציאליסטית דום מינטוף הצטרפה לארגון המדינות הבלתי-מזדהות, שהוקם על ידי טיטו. שיתוף הפעולה הכלכלי התאפיין בבניית מפעל קטן באי עם בירות יוגוסלביות. בראשית שנות ה-80 תרמה יוגוסלביה ספינה למלטה, על פי בקשת מינטוף.
בתקופת שלטונו של מינטוף, שסומן ביחסים עם לוב תחת משטר קדאפי, יוגוסלביה הייתה בעלת ברית חמה למדי של מלטה, ככל הנראה המרכזית באירופה. שר החוץ העתידי, מייקל פרנדו, כתב את עבודת התואר השני שלו בשנת 1977 בנושא "ניהול עצמי של עובדים: תפיסה חדשה של המבנה המשפטי של המיזם במלטה וביוגוסלביה".
שיתוף פעולה.
מלטה חתמה ב-9 בספטמבר 2009 על הסכם למניעת כפל מס עם סרביה. שר החוץ של מלטה, טוניו בורג חתם על שני הסכמים עם סרביה במהלך ביקור בן יומיים בשנת 2010 בנושא קבלה של חוזרים למולדת ללא אישור.
הגירה.
הקהילה הסרבית היא אחת הקהילות הצומחות ביותר במלטה. מספרם גדל בהתמדה לאורך שנות העשרים, ובשנת 2017 – עם 2,757 עובדים – הסרבים היו הקהילה הזרה השנייה בגודלה באיים אחרי הפיליפינים ולפני הלובים, אם כי המספר בפועל כנראה גדול יותר. אזרחי סרביה במלטה עובדים בענף התיירות ולעיתים קרובות עוקבים אחר דפוס הגירה עונתי. שיעורי פשע, חוליגניזם וענייני אינטגרציה של הקהילה הסרבית הגיעו גם לידיעת החברה המלטזית.
הישרדות הכשירים ביותר