בשנת 1916 היא הצטרפה לקבוצת "סופרמוס" עם קזימיר מלביץ', מייסד הסופרמטיזם, אלכסנדרה אקסטר, איבן קליאן, נדז'דה אודלטסובה, אולגה רוזאנובה, ז׳אן פוני, נינה גנקה-מלר, קסניה בוגוסלבסקיה ואחרים שעבדו באותו זמן בכפר ורבובקה.
יצירת סוג חדש של ציור הייתה חלק מהדחף המהפכני של האוונגרד הרוסי ליצור מחדש את העולם. המונח 'עליון' מתייחס לעולם 'לא אובייקטיבי' או מופשט מעבר למציאות היומיומית. עם זאת, היה מתח בין אלה שראו באמנות, כמו מלביץ', מסע רוחני, לבין אחרים שהגיבו לצורך של האמן ליצור עולם פיזי חדש. פופובה אימצה את שני האידיאלים הללו אך בסופו של דבר הזדהתה לחלוטין עם מטרות המהפכה בעבודה בפוסטרים, עיצוב ספרים, עיצוב בדים ותיאטרון, כמו גם בהוראה.
ב-1916 היא החלה לצייר קומפוזיציות סופרמטיסטיות מופשטות לחלוטין, אך התואר "אדריכלות ציורית" (שהעניקה לרבים מציוריה) מעידה על כך שגם כסופרמטיסטית, פופובה התעניינה יותר בציור כהשלכה של מציאות חומרית מאשר בתור סופרמטיסטית.
ב-1918 נישאה פופובה להיסטוריון האמנות בוריס פון אדינג, וילדה בן.
פון אדינג מת בשנה שלאחר מכן ממחלת הטיפוס. גם פופובה הייתה חולה קשה אך החלימה.
קונסטרוקטיביזם.
כבר ב-1917, במקביל לעבודתה הסופרמטיסטית, הכינה האמנית עיצובי בדים ועבדה על ספרים ופוסטרים.
פופובה עבדה במגוון רחב של מדיומים ודיסציפלינות, כולל ציור, תבליט, עבודות על נייר ועיצובים לתיאטרון, טקסטיל וטיפוגרפיה. פופובה לא הצטרפה לקבוצת העבודה של קונסטרוקטיביסטים שהוקמה במוסקבה במרץ 1921, אבל הצטרפה עד סוף 1921. ב-1923 היא החלה ליצור עיצובים לבדים שייוצרו על ידי בית דפוס הממלכתי הראשון לטקסטיל במוסקבה.
מ-1921 עד 1924 הפכה פופובה להיות מעורבת לחלוטין בפרויקטים קונסטרוקטיביסטיים, לפעמים בשיתוף פעולה עם ורווארה סטפנובה, האדריכל אלכסנדר וסנין ואלכסנדר רודצ'נקו.
מוות.
פופובה מתה בשיא כוחותיה האמנותיים יומיים לאחר מות בנה, ממנו נדבקה בקדחת השנית ב-1924 במוסקבה.
תערוכה גדולה מעבודותיה התקיימה במוסקבה מ-21 בדצמבר 1924 עד ינואר 1925, במכון סטרוגנוב, מוסקבה. התערוכה כללה שבעים ושבעה ציורים, וכן ספרים, פוסטרים, עיצובי טקסטיל ותחריטים.
תערוכה של עבודותיהם של פופובה וקונסטרוקטיביסטים אחרים הוצגה בטייט מודרן, לונדון, בשנת 2009, ולאחר מכן במוזיאון ריינה סופיה, מדריד.
מושל קונטיקט
מושל קונטיקט (באנגלית: Governor of Connecticut) הוא המושל וראש הרשות המבצעת של מדינת קונטיקט שבארצות הברית, והמפקד העליון של הכוחות הצבאיים שלה.
מושל קונטיקט הנוכחי הוא הדמוקרט נד למונט, שהושבע לתפקידו ב-9 בינואר 2019.
תפקידים וסמכויות.
המושל אחראי על אכיפות חוקי המדינה, ובידיו הסמכויות לאשר את הצעות החוק שעברו באספה הכללית של המדינה או להטיל עליהן וטו, וכן בסמכותו לכנס את האספה. שלא כמו עמיתיו ממדינות אחרות של ארצות הברית, למושל קונטיקט אין סמכות להעניק חנינות. סמכות זו מסורה לידי מועצת החנינות של המדינה והמושל מוסמך רק לעכב ביצוע של גזרי דין. מתוקף תפקידו המושל חבר ב"מועצת איגרות החוב" (State Bond Commission) של המדינה, ובמועצות הנאמנים של אוניברסיטת קונטיקט ושל אוניברסיטת ייל.
בחירת המושל.
קונטיקט הייתה אחת משלוש עשרה המושבות והתקבלה כמדינה באיחוד ב-9 בינואר 1788. טרם הכרזת עצמאותה הייתה קונטיקט מושבה של ממלכת בריטניה הגדולה. עד 1818 לא כוננה קונטיקט חוקה משלה, והיא פעלה על פי סעיפי הצ'רטר הקולוניאלי, שקבע שהמושל ייבחר אחת לשנה, ושכהונתו תתחיל ביום חמישי השני של חודש מאי.
הנוכחית, שאושרה ב-1965, קובעת שכהונת המושל תארך ארבע שנים, שיחלו ביום רביעי שלאחר יום שני הראשון של חודש ינואר שלאחר הבחירות. החוקה הקודמת של 1818 קבעה שהמושל ייבחר אחת לשנה. ב-1875 הוארכה כהונת המושל לשנתיים, וב-1948 היא הוארכה לארבע שנים. בחוקת 1875 נקבע מועד השבעת המושל לזה שנהוג כיום. לפני כן היה המושל מושבע ביום רביעי הראשון של חודש מאי שלאחר הבחירות. החוקה קובעת שסגן המושל ייבחר למשך אותה תקופת כהונה כמו זו של המושל. החל מ-1962 נבחרים המושל וסגנו באותו פתק הצבעה. במקרה של התפנות משרת המושל מושבע סגן המושל כמושל. עד קבלתה של חוקת 1965, במקרה כזה כיהן סגן המושל רק כמושל בפועל. לא קיימת הגבלת כהונה מכל סוג שהוא על המושל.
היסטוריה.
מאז כינונה של קונטיקט כמדינה ועד היום כיהנו בה 68 גברים ושתי שנים ב-74 תקופות כהונה כמושלי המדינה. ארבעה מתוכם כיהנו בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות כל אחד. תקופות הכהונה הארוכות ביותר היו של המושלים שכיהנו בראשית ימיה של המדינה, כאשר ארבעה מושלים נבחרו ליותר מתשע תקופות כהונה של שנה אחת כל אחד. תקופת הכהונה הארוכה ביותר הייתה זו של המושל הראשון ג'ונתן טרומבול האב, שכיהן כמושל במשך 14 שנים, אך 7 מתוכן היו כמושל קולוניאלי, טרם קבלת העצמאות. מושל המדינה שמשך כהונתו הייתה הארוכה ביותר היה בנו, ג'ונתן טרומבול הבן, שכיהן במשך 11 שנים. תקופת הכהונה הקצרה ביותר הייתה זו של היירם בינגהאם השלישי, שכיהן במשך יום אחד בלבד לפני שהתפטר כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית. לוול ויקר בולט בהיותו מקרה נדיר בפוליטיקה האמריקאית של מושל שנבחר מטעם מפלגה שלישית, מפלגת קונטיקט, שמטעמה הוא נבחר ב-1990.
רשימת מושלי קונטיקט.
המספור הרשמי של מושלי קונטיקט מתחיל ב-1639 וכולל את המושלים של מושבת קונטיקט. המושל הקולוניאלי האחרון, ג'ונתן טרומבול האב, נבחר גם כמושל המדינה הראשון לאחר הכרזת עצמאותה, והוא המושל ה-16 למניין מושלי קונטיקט.
צדק בין דורי
קסניה בוגוסלבסקיה
קסניה בוגוסלבסקיה (ברוסית: Ксения Богуславская, באנגלית: Kseniya Boguslavskaya; 24 בינואר 1892 - 3 במאי 1972) הייתה אמנית אוונגרד רוסית, משוררת ומעצבת פנים. בעלה ז׳אן פוני היה גם צייר.
קריירה.
נולדה בסנט פטרסבורג, למדה אמנות בפריז בשנים 1911 עד 1913. היא חזרה לסנט פטרסבורג ב-1913 ונישאה לז׳אן פוני. דירתם בסנט פטרסבורג הפכה למקום מפגש לאמנים ומשוררים אוונגרדיים. עם פוני היא פרסמה את החוברת הקובו-פוטוריסטית "Рыкающий Парнас" ב-1914.
במהלך שנת 1915 הצטרפה בוגוסלבסקיה ל״סופרמוס״ («Супремус»), קבוצת אמנים אוונגרדיים. חלק מחברי הקבוצה כללו (ליובוב פופובה, נאדז'דה אודלטסובה, ורווארה סטפנובה, אלכסנדרה אקסטר, איבן קליון, נינה גנקה-מלר, ז׳אן פוני ואחרים. את הקבוצה הוביל מייסד הסופרמטיזם, קזימיר מלביץ'.
בשנים 1915–1916 עם אמנים סופרמטיסטים אחרים, היא עבדה במרכז העממי של כפר ורבובקה במחוז האוקראיני ליד קייב. היא הציגה בתערוכה הפוטוריסטית הראשונה ב-1915, ועזרה בארגון תערוכת הסופרמטיסט בסוף 1915. היא גם הייתה חברה בקבוצות אמנים רוסיים נוספות.
תקופת ברלין.
ב-1919 היא ופוני ברחו מברית המועצות אל פינלנד. היא התגוררה בברלין בין השנים 1919 ל-1923, עבדה כמעצבת תפאורות עבור הקברט הרוסי-גרמני בשם Der Blaue Vogel ועבור התיאטרון הרומנטי הרוסי. בברלין, היא יצרה קשרים עם הפוטוריסטים הבינלאומיים.
תקופת פריז.
לאחר 1923 היא גרה עם בעלה בפריז. בעלה נפטר בפריז ב-1956; היא תרמה 12 ציורים של בעלה למוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית בפריז ב-1959 ותרמה כמה מתחריטיו וניירות אחרים לספרייה הלאומית של צרפת ב-1966. היא הציגה ב-Salon des Indépendants ב-1966 ועזרה בארגון תערוכה מעבודותיו של פוני במוזיאון דה ל'אורנג'רי באותן שנים.
היא מתה במונפרנאס, פריז ב-1972.
פודגוז'ה
פודגוז'ה (בפולנית: Podgórze) היא מחוז של קרקוב, פולין, על הגדה הימנית (הדרומית) של נהר הוויסלה, למרגלות גבעת לאסוטה. המחוז חולק בשנת 1990 לשישה מחוזות חדשים. השם פודגוז'ה משמעותו, בקירוב, "בסיס של גבעה". בתחילה היה זה יישוב קטן. בשנים שלאחר חלוקתה הראשונה של פולין ב-1772 קידם את פיתוח העיירה קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית יוזף השני, אשר בשנת 1784 העניק לה מעמד של עיר, כעיר המלכותית החופשית פודגוז'ה. בשנים שלאחר מכן הייתה זו יחידה מנהלית בשלטון עצמי. לאחר חלוקת פולין השלישית ב-1795 והשתלטות האימפריה על העיר כולה, איבדה פודגוז'ה את תפקידה הפוליטי כפרבר עצמאי של העיר העתיקה של קרקוב מעבר לנהר.
הרפורמה האדמיניסטרטיבית של 1810 שבאה בעקבות הרחבת דוכסות ורשה איחדה את פודגוז'ה עם שאר חלקי העיר ההיסטורית. עם זאת, לאחר שקונגרס וינה הפך את קרקוב לעיר חופשית ב-1815, פודגוז'ה שבה לשלטון האוסטרי למשך יתר המאה ה-19. לפי אנציקלופדיה בריטניקה, בשנת 1910 הייתה פודגוז'ה העיר ה-13 בגודלה בגליציה האוסטרית (אוכלוסייה של 18,142 נפש בשנת 1900). בשנים שהובילו להחזרת העצמאות הפולנית, בעקבות דיוני מועצת העיר מיולי 1915, שבה פודגוז'ה להיות חלק מקרקוב הגדולה (Wielki Kraków) ונשיאה היה סגן הנשיא של היחידה המנהלית המאוחדת.
היסטוריה.
המבנה העתיק ביותר מעשה ידי אדם בפודגוז'ה הוא תל קראקוס (Kopiec Krakusa) בגבעת לאסוטה. על פי האמונה, זה קברו של הנסיך האגדי קראק. זהו התל הפרהיסטורי הגדול ביותר בפולין ואחת מנקודות התצפית הטובות ביותר בעיר.
גשר אוסטרי בשם גשר קרל (Karls Brücke), המקשר את פודגוז'ה עם קרקוב שמעבר לוויסלה, נבנה ב-1802. מבנה עץ זה, בין הרחובות מוסטובה וברודז'ינסקייגו של היום, נהרס בשיטפון ב-1813.