אלפר נולדה בסוף שנת 1902 בעיירה באביצי שבפלך וילנה, בת למשפחת אלפרוביץ'. בגיל צעיר עברה לפלך פולטבה (אוקראינה), ושם גדלה. אביה היה שוחט ומורה עברי ללימודיים כלליים, תחתיו למדה עד מעברה בגיל 14 ללימודים בחרקוב.
בשנת 1926 עלתה לארץ ישראל, בעקבות עליית אחיה ואחותה לפניה, והתיישבה בקבוצת גבעת השלושה. סיפוריה שחלקם עדיין לא ראו אור מתארים את קשיי החיים בקיבוץ, ובעיקר כלפי נשים. כעבור שנתיים עזבה את הקבוצה, אך המשיכה לעבוד בעבודה חקלאית והוכשרה כאורזת. שנים ספורות לאחר מכן נפגעה בידה ונאלצה לחדול מעבודה חקלאית. עבדה במטבח במוצא, ולאחר שהכירה את משפחת לאה ויצחק כהן, כתבה את "המתנחלים בהר" על ימיה הראשונים של מוצא. בשנות השלושים החלה לפעול במסגרת מועצת הפועלות והייתה מורה לספרות ותנ"ך במשקי הכשרה לפועלות. היא עודדה נשים בהתיישבות העובדת, ופעלה להוצאת "דברי חברות" המעלה את לבטי עולמן וקשייהן של הנשים. בשנת תר"ץ הוציאה את ספרה הראשון, "פרפורי המהפכה".
בשנת 1944 הצטרפה למערכת עיתון "דבר הפועלת". בראשית שנות ה-50 ערכה את "ספר האחים" על בניה של רבקה גובר. פרסמה שני ספרים היסטוריים עד לפטירתה: "המתנחלים בהר" לסיפור תולדות משפחות מתיישבים במוצא, וספרה "קורות משפחה אחת" על תולדות (זוכה פרס הספרות על שם חיים גרינברג לשנת 1957). זמן ניכר הקדישה לחקר תולדות יהודי פקיעין, אך נפטרה בטרם השלמת הכתיבה.
רבקה אלפר נפטרה בקיץ 1958, לאחר מחלה ממושכת.
נקברה בחלקת הסופרים בבית העלמין קריית שאול.
הותירה בת, מרים.
בשנת 1959 נחנכה על שמה ספריה בקריית גת. מיום השנה הראשון למותה נקבע על שמה פרס ספרות לסופרות ועיתונאיות צעירות מטעם מועצת הפועלות, שהוענק במשך שנים ארוכות.
גיסהּ, אריה חצרוני (האפוטרופוס על עזבונה, במשותף עם זלמן שזר), הוציא במלאת שבע שנים למותה חוברת על חייה, ובשנת תשל"ח פרסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד ביוגרפיה שלה, בשם "כאש עצורה".
ספריה.
חומרים משלה נמצאים בארכיון גנזים בבית אריאלה בתל אביב.
קישורים חיצוניים.
מכּתביה:
נוח נפתולסקי
אידנא
אִדְנָא (בערבית: إذنا; בתעתיק מדויק: אד'נא) היא עיירה פלסטינית בנפת חברון, שברשות הפלסטינית, הסמוכה לעיירה תרקומיא ולמחסום תרקומיא. נכון לשנת 2007 חיו בה כ-20,000 תושבים. כל תושבי העיירה הם מוסלמים. העיירה שוכנת בשטח A.
היסטוריה.
אידנא שוכנת במערב יהודה, 13 ק"מ מערבית לחברון, בסמוך לקו הירוק בצד הפלסטיני. העיירה צופה על כביש 35 (כביש קריית גת-חברון) שמהווה גם את הכניסה הראשית אליה, וממנה גם נוף לכל אורך שפלת יהודה ומישור החוף הדרומי. דרומית לה נמצאת חורבת אלכום, מזרחית לה היישובים אדורה ותלם, וצפון-מזרחית לה תרקומיא.
העיירה נחלקת לשני חלקים: חלק צפוני וחלק דרומי, המופרדים ביניהם על ידי ואדי.
היישוב נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-4 לספירה, באונומסטיקון של אוסביוס, כאחד היישובים היהודיים בהר חברון, בשם: Iedna, תוך שמצוין כי הוא שוכן בסמוך לאבן המיל השישית בדרך מבית גוברין לחברון (תואם בדיוק למיקומו של הכפר בימינו).
בצפון הכפר מצוי תל גדול, בשטח 30–40 דונם, עם חרסים החל מהתקופה הישראלית, ואשר בו נמצאו מטבעות קדומים רבים.
יש שהציעו לזהות את המקום עם העיר המקראית דַנָּה הנזכרת בספר יהושע ברשימת ערי הר חברון.
במאה ה-13 צורף הכפר לווקף של חברון בידי הסולטאן הממלוכי ביברס, ובמהלך המאה ה-19 נהרס כתוצאה ממלחמות שבטי קייס וימן.
אקאטי
מכרה היהלומים אקאטי (באנגלית: Ekati Diamond Mine; קרוי גם אקאטי, "Ekati") הוא מכרה היהלומים הראשון בקנדה, הממוקם כמאה ק"מ מדרום לחוג הארקטי וכ-300 ק"מ צפונית לילונייף, עיר המכרות. המכרה התגלה ב-1989 על ידי שני גאולוגים, צ'ארלס פיפקה וסטיוארד בלוסון, והוא מורכב מחמש הארובות הרווחיות הראשונות שהתגלו במדינה - פנדה (Panda), קואלה (Koala), פוקס
(Fox), מיזרי (Misery) וסייבל (Sable).
כיום 80% ממכרה אקאטי שייכים לענקית היהלומים BHP Billiton, כאשר 20% הנותרים מתחלקים בין שני הגאולוגים שגילו את המכרה. לאחר פיתוח הנכס, החלה BHP לשווק ב-1998 בעיקר יהלומי גלם מפנדה, הארובה המניבה ביותר אשר מפיקה יהלומים שבחלקם מוגדרים כאיכותיים ביותר. היקף המכירות השנתי של היהלומים מאקאטי מסתכם ב-3% מבחינת משקל וב-6% מבחינת ערך מסך המכירות השנתי של יהלומי גלם.
רובע היהלומים (ניו יורק)
אזור היהלומים והתכשיטים של ניו יורק ממוקם בחלקו המערבי של רחוב 47, בין השדרה החמישית לשישית. רחוב היהלומים הוא אחד ממרכזי היהלומים החשובים בעולם, כאשר על פי ההערכות כ-90% מהיהלומים המגיעים לארצות הברית - שוק התכשיטים הגדול בעולם - נכנסים למדינה דרך ניו יורק. העסקים ברובע זה מספקים תכשיטים לחנויות רבות בניו יורק וברחבי ארצות הברית.
ברחוב היהלומים ממוקמים משרדים רבים של יהלומנים, חנויות תכשיטים ומועדון סוחרי היהלומים (DDC), המתפקד בפועל כבורסת יהלומים. באזור פועלים כ-2,600 עסקים עצמאיים. כמעט כל בתי העסק הללו סוחרים בתכשיטים או ביהלומים, ופועלים במסגרת אחת מ-25 ה"בורסות" באזור.
המעבר של חנויות וסוחרים לאזור זה החל ב-1941, וקיבל דחיפה משמעותית עם הגירתם לניו יורק של אלפי יהודים מהענף, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לאמסטרדם ולאנטוורפן. נציגות מכון היהלומים בניו יורק ממוקמת אף היא בלב רחוב היהלומים. בשל רגישות העסקים באזור, ניכרת בו נוכחות מוגברת של כוחות המשטרה.
דייבטוריבה
דיבטוריבה (בלטבית: Dievturība) היא תנועת דת נאו-פגנית הטוענת להיות כממשיכה המודרנית את התחדשות הדת העממית של הלטבים לפני הופעת הנצרות הרשמית במאה ה 13 בלטביה. חסידי הדת מכנים את עצמם כ"שומרי האל" החיים בהרמוניה עם האל ועולמו.
התנועה נוסדה בשנת 1925 על ידי ארנסט בראסטינש, אך למרות שדוכאה בכוח על ידי הקומוניסטים ברוסיה של שנת 1940, קמה לתחייה וצברה יותר ויותר מאמינים חדשים. כיום ישנם כ 650 פעילים שונים המפיצים את אמונת הדת ברחבי לטביה, אחד הידועים שבהם הוא ריימונדס פאולס המלחין הלטבי הדגול אשר הכריז על עצמו כמאמין דיבטורי.
היסטוריה.
תנועת הדיבטוריבה החלה את דרכה בשנת 1925 כרקונסטרוקציה פוליתאיסטית לדתות הנורדיות העתיקות, אשר מתבססת על פולקלור לטבי, שירי עם, והמיתולוגיה הלטבית.
בהתאם לזמנים המודרניים, הדת הדיבטוריבה שונה מהדת המקורית העתיקה אשר הייתה קיימת בתחילת ימי הביניים, כדוגמה ניתן לראות כי אין ראיות לעובדות שעובדי האלילים הפגניים הלטביים הכירו בשילוש הקדוש של האלים "דיבס" "מארה" ו"לאימה" אשר שייכים לדיבטוריבה המודרנית כיום.
ארנסט בראסטינש (1892–1942) אשר היה אמן, היסטוריון חובב, חוקר פולקלור וארכאולוג, היה גם הכוח העיקרי בפיתוח המוקדם של תנועת הדיבטוריבה. כחלק מעבודתו הוא תיעד הרבה מקדשים וארמונות לטביים עתיקים, כתיבת אינדקס המיתולוגיה הלטבית.
אמונות.
הדיבטוריבה היא למעשה דת המבוססת על פנתאיזם, האלים האחרים הם או היבטים של ה"דיבס" (היקום עצמו, המציאות המוחלטת), או סוגים אחרים של רוחות לא אלוהיות.
בתאולוגיה של דת הדיבטוריבה נמצאים כמה ישויות אלוהיות, אשר קיבלו הכרה מסוימת כחלק מהאמונה בדת:
מורכבות הנשמה.
הצורה האנושית מורכבת משלושה חלקים:
השוני שבין הדבסלה (הנשמה) לווליס (הגוף האסטרלי) הוא בזה שהדבסלה (הנשמה) היא נצחית והווליס (הגוף האסטרלי) לא, כי הדבסלה (הנשמה) באה מהאל דיבס הנצחי ותחזור אליו לאחר מות המאיסה (הגוף הפיזי). הווליס (הגוף האסטרלי) ישאר לצד המאיסה (הגוף הפיזי) שמת, אך עם הזמן יעלם הווליס (הגוף האסטרלי) בדומה לאמונה הרווחת במיתולוגיה היוונית.
קישורים חיצוניים.
האתר הרשמי של כנסיית הדיבטוריבה בלטביה. (בלטבית)
מארש המתנדבים
אמנדה בירד
אמנדה ריי בירד (באנגלית: Amanda Ray Beard; נולדה ב-19 באוקטובר 1981) היא שחיינית אמריקאית ודוגמנית. אלופה אולימפית בעלת 7 מדליות אולימפיות מתוכן 2 זהב, אלופת עולם במשחה ל-200 מטר חזה בעלת 3 מדליות אחת מהן זהב ושיאנית עולם במשחה זה.
ביוגרפיה.
אמנדה בירד נולדה בניופורט ביץ', קליפורניה. היא למדה בתיכון באירוויין והתאמנה בשחייה בקבוצת נובקווטיק (נובה) שבאירווין לצידם של אלופים אולימפיים נוספים כמו אהרון פירסול, איאן קרוקר, ניל ווקר וג'ייסון ליזאק תחת הדרכתו של אדי ריס. לאחר מכן היא למדה באוניברסיטת אריזונה שבה זכתה בתואר אליפות (NCAA) במשחה החזק שלה ל-200 מטר חזה.
מדליית זהב אולימפית.
בהיותה בת 14 ו-9 חודשים בלבד באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה בירד ב-3 מדליות, אחת זהב ובכך הייתה לשחיינית האמריקאית השנייה הצעירה ביותר הזוכה במדליית זהב אולימפית. בטקס קבלת המדליות היא עמדה על דוכן המנצחים כשהיא אוחזת את ה"דובי" שלה. היא זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:02.88 דקות, לפני אוסטרליה (4:05.08 דקות) וסין (4:07.34 דקות) שתי מדליות כסף במשחי החזה, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.09 דקות, אחרי פני היינס מדרום אפריקה (1:07.73 דקות) ולפני סמנתה ריילי מאוסטרליה (1:09.18 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:25.75 דקות, אחרי היינס (2:25.41 דקות) ולפני אגנס קובאץ' מהונגריה (2:26.57 דקות).
באוניברסיאדה שנערכה בפלמה דה מיורקה, ספרד בשנת 1999 זכתה בירד במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:10.23 דקות.
באולימפיאדת סידני (2000) השתתפה בירד במשחה אחד בלבד, ב-200 מטר חזה וזכתה במדליית ארד בתוצאה של 2:25.35 דקות, מאית השנייה מהר יותר מהשחיינית הוי קווי מסין ואחרי המנצחות קובאץ' (2:24.35 דקות) ובת ארצה קריסטי קוואל (2:24.56 דקות).