ב נקרא שמו של אכיש: אָכִישׁ בֶּן-מָעוֹךְ. סיפור זה אינו מתיישב עם הסיפור המסופר ב. ב, אכיש מזמין את דוד ונותן לו את ציקלג (): וַיִּתֶּן-לוֹ אָכִישׁ בַּיּוֹם הַהוּא, אֶת-צִקְלָג; לָכֵן הָיְתָה צִקְלַג לְמַלְכֵי יְהוּדָה, עַד הַיּוֹם הַזֶּה. בעת שהייתו בציקלג תפקד דוד כשר צבא בצבאו של אכיש. בזמן הקדום היה נהוג שאנשי צבא זרים שרתו אצל מלכים, גם בצבאו של שאול וגם בצבאו של דוד שרתו זרים. הקושי בסיפור זה הוא בכך שדוד שרת את אויבו של ישראל. קושי זה העלה שאלות מוסריות כמו האם מותר לדוד להילחם נגד בני עמו? . אכיש מבין שדוד המגיע ביחד עם שש מאות איש ויכול לשרת את מטרותיו. כדי לצאת מקושי זה דוד מערים על אכיש ואינו מספר לו את האמת על הפשיטות שהוא עושה עם צבאו. כדי שהשקר לא יתגלה, דוד משמיד את העדים. אכיש מאמין לדוד ובכך מוצג כמלך כסיל. על כך גם מצודת ציון בפירושו לפרק :
כאשר יצא אכיש להילחם בישראל ביקש מדוד כי אנשי דוד יצטרפו אל צבאו. דוד אינו יכול לסרב לאכיש כי כך יתגלה במערומיו. הסיפור ב מסתיים מבלי שתהיה תשובה האם יצא למלחמה יחד עם אכיש. בספר סרני פלשתים, התנגדו לצירופם של דוד וצבאו והם נאלצים לשוב לציקלג. בשני סיפורים אלו (, ) אכיש מושם ללעג בפי המחבר המקראי.
אכיש נתן מקלט לעבדיו של שמעי בן גרא, שברחו לפי המסופר בספר . נראה כי אכיש זה הוא נכדו של אכיש של ימי דוד.
זיהוי דמותו.
בספר שמואל א' שמו אכיש בן מעוך אך בספר : נקרא שמו אָכִישׁ בֶּן-מַעֲכָה.
מזמור ל"ד בתהילים מספר את בריחתו של דוד לאכיש. אך בכותרת המזמור נכתב: א לְדָוִד בְּשַׁנּוֹתוֹ אֶת-טַעְמוֹ, לִפְנֵי אֲבִימֶלֶךְ; וַיְגָרְשֵׁהוּ, וַיֵּלַךְ. המילים 'בְּשַׁנּוֹתוֹ אֶת-טַעְמו' מהדהדות בסיפור בספר שמואל כ"א. אך בתחילת המזמור נאמר כי דוד בורח לאבימלך דבר המעורר תהיות. רש"י פתר קושי זה בפירוש לתהילים כי: " כך כל מלכי פלשתים נקראים וכל מלכי מצרים פרעה". לדעת יאיר זקוביץ, מחבר מזמור ל"ד בתהילים זיהה את אכיש באבימלך, בגלל הדמיון הרב העולה מסיפורו של דוד לסיפור בספר בראשית כ', סיפור שרה ואברהם אצל אבימלך מלך גרר וזאת על גם על פי מדרש תהילים: וכי אבימלך היה שמו, והלא אכיש היה שמו, אלא שהיה צדיק כאבימלך.
בשני הסיפורים הפחד היורד על אברהם ועל דוד גורם לשניהם לשקר ובשני הסיפורים מרחפת סכנה על הבאים לפלשת.
מכתובת ששרדה מימי אסרחדון מופיע השם אִכַּאֻשֻ מלך עקרון. לדעת מרדכי כוגן פירוש השם אִכַּאֻשֻ הוא האכאי כלומר מקורו מיוון. לשיטתו ניקוד השם בתנ"ך הוא מאוחר יותר.
הלקין
אילדפונסו פלקונס
אילדפונסו פלקונס דה סיירה (בספרדית: Ildefonso Falcones de Sierra; נולד בברצלונה, 1959) הוא סופר ספרדי, ועורך דין. מחבר הרומנים ההיסטוריים: "הקתדרלה ליד הים", "היד של פאטימה", ו"המלכה היחפה" (La reina descalza).
ספרו הראשון "הקתדרלה ליד הים" (2006) עוסק בקטלוניה בימי הביניים, והיה לספר הנמכר ביותר בספרד בשנת 2007. ספרו השני "היד של פאטימה", שנכתב על רקע מרד המוריסקים (1568) ובעקבותיו גירוש המוריסקים (1609), היה אף הוא לרב-מכר; ביום ההפקה, 10 ביוני 2009, נמכרו 50,000 עותקים מהספר. המהדורה העברית של ספריו יצאה לאור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
ביוגרפיה.
בנערותו היה פלקונס אלוף בקפיצות ראווה, אך קריירת הרכיבה שלו הסתיימה עם מותו של אביו בגיל 17.
פלקונס משמש כעורך דין מומחה למשפט אזרחי. הוא מתגורר כיום בברצלונה, עם אשתו וארבעת ילדיהם.
הוקרה.
בשנת 2010 נקרא על שמו רחוב בכפר חובילס (Juviles) שבגרנדה, בו מתרחש חלק מרכזי מעלילת ספרו "היד של פאטימה".
קרקשי הסנה
קַרְקָשִׁי הַסְּנֶה (שם מדעי: "Iolana alfierii", שם קודם: כחליל הקרקש) הוא פרפר יום מדברי המשתייך למשפחת הכחליליים.
הפרפר מעופף בקרבת שיח הקרקש הצהוב המהווה את הצמח הפונדקאי אשר מזרעיו, המצויים בתרמיליו, ניזונים זחלי הפרפר.
קַרְקָשִׁי הַסְּנֶה הוא מין אנדמי לאזורים המדבריים בסיני, בנגב המרכזי, בהרי אדום, ובאזורים שונים בחצי האי ערב. המין הוגדר בשנת 1948 על ידי בחינת פרטים שנמצאו ליד סנטה קתרינה באפריל 1940.
קרקשי הסנה הוא אחד ממיני הכחליליים הגדולים בישראל. מין זה מתאפיין בדו-צורתיות זוויגית. הזכר כחול מבריק עם שוליים שחורים בולטים. הכנפיים בצידן התחתון אפורות ומעוטרות בנקודות. הנקבה בעלת כנפים חומות בצידן העליון, ודומה לזכר בצידן התחתון של כנפיה.
אזור מחיה.
אזורים מדבריים בקרבת שיחי קרקש צהוב. הפרפרים הבוגרים מופיעים בהר הנגב בסוף פברואר ומעופפים סביב שיחי הקרקש עד לתחילת חודש אפריל ובסיני (הרי סיני, דרום סיני) מתאחרת פעולתם עד לסוף אפריל.
שלבי התפתחות.
הביצה.
הביצה לבנה ירקרקה ושטוחה - בעלת מעין מבנה קשקשי רעפי. נקבת קַרְקָשִׁי הַסְּנֶה מטילה את הביצים כאשר היא מחדירה את צינור ההטלה לתוך הפרח, בקצה בטנה ישנו מעין "פותחן" המותאם לפתיחת הפרח המכונה - "עלעל מול-נרתיקי"(Lamella antevaginalis). הנקבה מטילה על פרחים יבשים או פרחים בשיא תפרחתם כדי להתאים את בקיעת הזחלים להתפתחות התרמילים והזרעים ובכך להבטיח את הישרדותם.
הזחל.
הזחל מגיח כתום וראשו שחור ובשיא גודלו צבעו לבן קרמי. מתפתח בתוך התרמילים מוגן ממזיקים ומטורפים, בתרמילים הזחלים ניזונים מזרעי הקרקש. בהיעדר מזון נגיש הזחלים נעשים קניבלים וטורפים את בני מינם. הזחלים הבוגרים עוזבים את השיח חודרים לאדמה ובה הם מתגלמים.
הגולם.
הגולם חום ומצוי מוגן מטורפים וממזיקים בתוך האדמה. הגולם נכנס לדיאפאוזה עד לאביב הבא.
השמירה על קַרְקָשִׁי הַסְּנֶה בישראל.
בעקבות רעיית יתר של הצמח הפונדקאי שלו (קרקש צהוב) חלה ירידה בתפוצת המין, הוא נחשב לנדיר ונמצא בין 14 מיני הפרפרים המוגנים בישראל.
אכיש מלך גת
#הפניה אכיש
מרק שוורץ
מרק שוורץ (בפולנית: Marek Szwarc; 9 במאי 1892 – 28 בדצמבר 1958) היה צייר ופסל יהודי פולני וצרפתי.
ביוגרפיה.
שנות חייו המוקדמות.
שוורץ נולד בזגייז' פולין למשפחה ציונית ובילדותו קיבל חינוך מסורתי. למד בגימנסיה בלודז' ואחרי כן מ-1910 עד 1914 חי שוורץ ולמד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז. הוא התגורר ב- La Ruche יחד עם חיים סוטין, ומרק שאגאל. הוא ייסד יחד עם צ'ייקוב וליכטנשטיין את כתב העת היהודי הראשון לאמנות מחמדים. ב-1913 הציג את הפסל הראשון שלו, "חוה", בסלון הסתיו.
בין השנים 1914 ו-1917 הוא סייר ברוסיה, בין השאר גם באודסה. שם נפגש ובילה בחוג הספרותי של מנדלי מוכר ספרים, אחד העם וביאליק. הוא גם התגורר בקייב שם התיידד עם הסופרים האוונגרדים שם בראשות דוד ברגלסון.
בזמן מלחמת העולם הראשונה חזר שוורץ לפולין. ב-1919 הוא נפגש והתחתן עם אשתו גווינה שהייתה סופרת. בשנה זו חבר לאמנים אחרים, בראשות משה ברודרזון והיה חלק מיונג יידיש בלודז'. אחרי המלחמה הוא חזר אתה לפריז. עד מלחמת העולם השנייה גר שוורץ בפריז ויצירותיו שכללו פיסול וציור נמכרו לאספנים בגרמניה, פולין וארצות הברית וכן על ידי כמה מוזיאונים. בתקופה זאת שבין המלחמות, יצר כמה יצירות בולטות ומקוריות בנחושת מרוקעת שהוצגו בסלון טווילרי (Salon des Tuileries) והיו נושא למונוגרפיה מאת לואי ווסל (Louis Vauxcelles).
שנים מאוחרות.
כשפולין נפלה ב-1939 התנדב שוורץ לצבא הפולני הגולה ואחרי כיבוש צרפת הוא נמלט עם הצבא הפולני לסקוטלנד בעוד שמשפחתו נמלטה דרך ליסבון לאנגליה. בתקופה זו הוא צייר סדרה של איורים בעט ודיו המתארים את חיי היום-יום של חבריו החיילים.
אחרי המלחמה הוא חזר לפריז עם אשתו ובתו טרסקה טורס ששירתה בצבא צרפת החופשית בפיקודו של הגנרל שארל דה גול. היא פרסמה שני ספרים שעסקו, ברובם, בחיי אביה.
אחרי המלחמה הקדיש שוורץ את רוב זמנו לפיסול באבן ועץ וליציקה בארד. כמה מיצירות אלה נתרמו למוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות (Musée d'art et d'histoire du judaïsme).
מרק שוורץ נפטר בפתאומיות בפריז בגיל 66. אשתו גווינה נפטרה גם היא בפריז ב-1973
ב-2010 פורסמו זיכרונותיו שהוכתבו על ידו לאשתו ב-1954 בשם מרק שוורץ: זיכרונות בין שני עולמות (Marek Szwarc: Memoires entre deux mondes).
יצירותיו ותערוכות.
יצירתו של שוורץ מזוהה בסגנונה, ברובה, עם אסכולת פריז. היא עוסקת, לרוב, אבל לא רק בנושאים מקראיים מן הברית הישנה והברית החדשה. המוטיבים האחרונים באו לידי ביטוי אחרי המרתו לקתוליות ב-1919 בגיל 27 אך הוא מעולם לא התלבט בקשר לזהותו כיהודי. דבר זה מודגם במאמרו "היסוד הלאומי באמנות היהודית" שפורסם בכתב העת הספרותי ביידיש ליטערארישע בלעטער בוורשה באפריל 1925. שוורץ ראה באמנות פיגורטיבית ככלי להגדיר מחדש תרבות יהודית על העברת האמנות מהמקודש לחילוני. הוא ראה באמנות יהודית כזאת כשפה בינלאומית הנגישה לכולם. אחרי שחזר למערב אירופה חזר ליהדות
הוא הציג בשוודיה, אוסטריה, צרפת, קנדה, בלגיה, פולין.
יצירותיו מוצגות במוזיאונים, באולמות ציבוריים ובאוספים פרטיים בפולין, ישראל, מונטריאול, ארצות הברית ואנגליה.
תיאטרון השעה
פילוסין (עיר)
רובר ניבל
מתקפת ניבל
פול פנלווה
דה קארס
דיר יאסין (להקה)
דיר יאסין (באנגלית: Dir Yassin; בערבית: دير ياسين) הייתה להקת פאוור ויולנס והארדקור פאנק ישראלית השייכת לזרם להקות האנרכו-פאנק השמאלניות רדיקליות בישראל.
פעילות הלהקה.
להקת דיר יאסין, הנקראת על שם פרשת דיר יאסין במהלך המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות, הוקמה בסוף 1997 על ידי אושיות פאנק מקומיות מוכרות בסצנת הפאנק הישראלית. החברים הקימו אותה על חורבותיהן של להקות פאנק מקומיות מוכרות בסצנה: