עם עליית הנאצים לשלטון החל הרמן גרינג לבנות את חיל האוויר (לופטוואפה) למרות שזה היה אסור לפי הסכם ורסאי. הוא מינה את שטומף בספטמבר 1933 לראש מחלקת כוח האדם בלופטוואפה בדרגת אוברסט-לויטננט. כשהלופטוואפה הפך חוקי ב-1935 הוא מונה לראש המטה של החיל עד ינואר 1939. ב-1938 הועלה לדרגת גנרל חיל האוויר.
מלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה הוא שימש כמפקד צי האוויר הראשון, ולאחר מכן שימש כמפקד צי האוויר החמישי שפעל מבסיסים בנורווגיה בהפצצות על סקוטלנד וצפון אנגליה. הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט והוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1944 מונה למפקד כוחות הלופטוואפה להגנה על גרמניה מהפצצות בעלות הברית. הלופטוואפה חדל להתקיים למעשה ככוח משמעותי בינואר 1945 לאחר הקרב על הבליטה. באפריל 1945 פוטר גרינג ומחליפו רוברט ריטר פון גריים, נאצי מושבע, היה פצוע ועצור בידי האמריקאים. דניץ בחר בשטומפף לייצג את הלופטוואפה בטקס חתימת הסכם הכניעה בברלין ב-8 במאי 1945 ביחד עם וילהלם קייטל והנס-גאורג פון פרידבורג.
לאחר המלחמה.
לאחר מכן שימש כמפקד בפועל של הלופטוואפה (שלא היה קיים) בממשלת פלנסבורג. הוא נעצר עם כל חברי הממשלה הזאת ב-23 במאי 1945. עד 1947 היה שבוי מלחמה בבריטניה, ולאחר מכן התגורר בפרנקפורט עד מותו ב-9 במרץ 1968.
רייף
אהוד גרף
אהוד גרף (נולד בשנת 1948) הוא עיתונאי ומגיש ישראלי. בין היתר הגיש את הפינה "שישים שניות" בתחנת הרדיו גלי צה"ל לאורך שנים רבות.
קורות חייו.
גרף שירת בגלי צה"ל כמגיש חדשות וכקריין במשך כ-47 שנים. בין היתר הגיש את התוכנית "קולה של אמא" ואת הפינה "60 שניות על", ששודרה משנת 1981.
במהלך עבודתו כעורך, כמפיק וכמגיש, יצר כ-150 תוכניות תעודה, בהן עסק בדפוסי חיים, דמויות ופעולות בשנות טרום המדינה, בפרופילים של נופלים ובעולם היהודי. בתחום זה בצע את עבודתו המקיפה ביותר: 12 תוכניות בשתי סדרות תעודה עם יהודים במערב אירופה.
שימש גם כראש מחלקת "האומר והתעודה" בתחנה, והיה אמון על תוכניות כמו "שעה היסטורית", "שאלות אישיות", "ספרים רבותי ספרים" ו"חכמים בלילה". כחלק מתפקידו זה, היה אחראי, בין השאר, על מכלול השידורים בימי הזיכרון לשואה ולגבורה ולחללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה. גרף היה מופקד על שדורים מיוחדים על אודות דוד בן-גוריון, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
עבודתו העיתונאית זכתה לציון לשבח בפרס ישראל והתפוצות מטעם אגודת העיתונאים בירושלים והסוכנות היהודית.
במהלך שנות עבודתו זכה גרף שבע פעמים בפרס מפקד גלי צה"ל ובפרס "בני ברית" לעיתונות. בנוסף, שימש גם כשדר באירועים ממלכתיים כמו טקס הדלקת המשואות בהר הרצל, מצעד החיים בפולין ומפגני צה"ל השונים. שיחק בסרט "רשות נחיתה".
בשנת 2010 קבל את אות הרמטכ"ל כעובד צה"ל מצטיין. בשנת 2015 זכה במסגרת ערב הרדיו בכנס אילת לעיתונות בפרס על מפעל חיים ברדיו.
גרף הוא גם סוציולוג ואנתרופולוג.
באוגוסט 2013 פרש לגמלאות, אך ממשיך לשדר בגלי צה"ל.
ממשיך להנחות באופן קבוע את טקס יום הזיכרון בקריית אונו, עיר מגוריו.
חיים אישיים.
מתגורר בקריית אונו.
הארי הבנר
הארי ג'וזף הבנר (באנגלית: Harry Joseph Hebner; 15 ביוני 1891 – 12 באוקטובר 1968) היה שחיין ושחקן כדורמים אמריקאי. אלוף אולימפי במשחה ל-100 מטר גב (סטוקהולם 1912) ושיאן עולם במשחי הגב.
במהלך הקריירה הספורטיבית שלו, זכה הבנר ב-35 תוארי אליפות ארצות הברית.
ביוגרפיה.
הבנר נולד וגדל בשיקגו אילינוי. הוא התאמן תחת הדרכתו של ויליאם "ביל" באכרך.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה הבנר במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר בתוצאה של 11:02.8 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא עולם חדש של 10:55.6 דקות והונגריה (10:59.0 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:11.8 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:11.0 דקות.
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה הבנר בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:21.2 דקות, לפני שיאן העולם אוטו פאר (1:22.4 דקות) ופאול קלנר (1:24.0 דקות) שניהם מגרמניה. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אולימפי חדש של 1:21.0 דקות, אותו שיפר בשלב חצי הגמר (1:20.8 דקות). מדליית כסף, במשחה שליחים 4x200 מטר בתוצאה של 10:20.2 דקות, אחרי אוסטרלאסיה שקבעה שיא עולם חדש של 10:11.2 דקות, ולפני בריטניה (10:28.6 דקות). בשלב המוקדמות הוא קבע ביחד עם חבריו שיא עולם חדש של 10:26.4 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 22 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:10.4 דקות.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) השתתף הבנר בטורניר הכדורמים בנבחרת ארצות הברית וסיים במקום שישי.
יונאים
יוניים
יּוֹנִיִּים (שם מדעי: Columbidae) היא משפחה של עופות, היחידה בסדרת היּוֹנָאִים (Columbiformes). המינים ממשפחת היוניים נפוצים בכל מקום בעולם, אך המגוון הגדול ביותר נמצא באזור אינדונזיה ואוסטרליה. קיימים בסך הכל כ-300 מינים.
ליוניים יש גוף בגודל בינוני וסגלגל, רגליים קצרות, ראש קטן, בעלי זפק גדול ומקור קצר וצר. כנפיהם בנות 11 אברות והן חזקות ומחודדות. הם נמצאים חלק ניכר מזמנם על פני הקרקע בחפשם אחר גרגרים. הם דוגרים על עצים, על הקרקע, או בין סלעים, והנקבות מטילות בדרך כלל שתי ביצים. ליוניים יכולת מיוחדת מבין העופות לטבול את המקור בתוך המים ולשתות ללא הפרעה בזכות נחיריהם הניתנים לסגירה על ידי שרירים מיוחדים. הם ניזונים מזרעים, ירקות ופירות.
הגדולה ביוניים היא יונת כתר ויקטוריה ("Goura victoria") שאורכה עד 70 ס"מ ומשקלה עד 4 ק"ג. הקטנים ביוניים הם יוני קרקע אמריקאים ("Columbina") שאורכם עד 18 ס"מ ומשקלם עד 24 גרם.
קני היוניים עשוי בדרך כלל ממקלות. הזכר והנקבה דוגרים ביחד על שתי ביצים. שלא כמו רוב העופות, היוניים מייצרים חומר הדומה לחלב, הנקרא "חלב יונים", שממנו ניזונים הגוזלים.
מנגנון הניווט של היונה.
האורניתולוגים, חוקרי העופות, משוכנעים שהיונים משתמשות באמצעים רבים לניווט דרכם. כמו עופות נודדים אחרים, הן יכולות כנראה לקלוט את מצב השמש והכוכבים על-מנת להתמצא בכיוון. ייתכן שיש ליונים חומרים מגנטיים במוחן המאפשרים להן לעמוד על שינויים בשדה המגנטי של כדור הארץ, ובהתאם לקבוע את מסלולן. חוקרים באיטליה סבורים כי חוש הריח משמש כמעביר אותות חשוב לזיהוי דרכן של היונים חזרה הביתה. הביולוג מל קרייטר מאוניברסיטת קורנל טוען כי יונים יכולות לראות ולחוש באור המקוטב, למצוא את כיוונו, לחוש בשינויים בכיוונו, ויכולת זו עשויה לעזור להן בניווט העצמי. הן רגישות גם לאור על סגולי, שככל הנראה גם הוא משמש אות מסוים. יונים עשויות לחוש בשינויי גובה גם כשאינו עולה על שלושה מטרים, כיוון שיש ביכולתן להבחין בשינויים מזעריים בלחץ הברומטרי, כמו למשל ירידת כספית בשיעור 0.07 מ"מ. רגישות זו מסייעת להן לשמור על מסלול קבוע ומאפשרת אבחנה מוקדמת בחזיתות אור מתקרבות. רמז אחר לכושר הניווט של היונים מקורו ביכולתן לשמוע קולות נמוכים ביותר, עד 0.05 הרץ, הנגרמים על ידי מקורות שונים כמו רכסי הרים, גלי ים, סופות רעמים ועוד.
מיון טקסונומי.
סדרת היונאים שכוללת היום רק את משפחת היוניים, כללה בעבר גם את משפחת הקטיים, ואת משפחת הדודואים (Raphidae). הקטיים נחשבים כיום למשפחה היחידה בסדרת הקטאים ואילו בעקבות ניתוחי אוסטאולוגיה ו-DNA נחשבים הדודיים כיום לתת-משפחה של היוניים.
רפאל שרעבי
יצחק בר-משה
יצחק בר-משה (27 בינואר 1927 – 9 בדצמבר 2003) היה עיתונאי, סופר ודיפלומט ישראלי.
קורות חייו.
בר-משה נולד ב-1927 בבגדאד, בה גדל והתחנך, ובה החל, בשנת 1946 את לימודיו לתואר ראשון בפקולטה למשפטים.
הוא עלה לישראל ב-1950 בעליה הגדולה של יהודי עיראק, מבצע עזרא ונחמיה. כשנתיים לאחר עלייתו נישא לנורמה (נוריה) לבית זלוף, אף היא ילידת בגדאד. בשנותיו הראשונות בישראל התגוררה המשפחה במעברה בשפרעם, ולאחר מכן עברה לחיפה. ב-1953 השלים את שירותו הצבאי, ולאחר מכן עבד בבתי הזיקוק. בשנת 1958 עבר עם משפחתו לירושלים, והחל לעבוד בזרוע הערבית של שידורי רשות השידור. במקביל למד במחזור ג' של המכללה לביטחון לאומי.
בשנת 1968 ייסד וערך למשך שנתיים את היומון הערבי "אל-אנבא", ולאחר מכן חזר לעבודתו ברשות-השידור כממונה על מעקב ותיאום. במקביל פרסם מאמרים רבים בעניינים תרבותיים והיסטוריים בכתב העת העברי במערכה. בשנים 1983–1987 שימש כיועץ לענייני עיתונות בשגרירות ישראל בקהיר, ובשנים 1989–1991 חזר לשגרירות בתפקיד הציר לענייני הסברה.
כתום עבודתו בשגרירות ישראל במצרים הטיל עליו משרד החוץ את פרסום כתב העת החודשי בשפה הערבית "קשת בענן" וכן את תפקיד הפיקוח על עריכת המהדורה הערבית של .
בשנות השבעים המוקדמות הצטרף למסדר הבונים החופשיים, והיה חבר בלשכת בונים חופשיים האר"י עד מותו. בשנות פעילותו אלה התקדם עד לדרגה הגבוהה ביותר במסדר, דרגת נשיא כבוד. רעיונות ממסורת הבונים החופשיים חלחלו לכתיבתו הספרותית.
לאחר פרישתו מהשירות הדיפלומטי חזר בר-משה ארצה והתרכז בכתיבה ובפעילותו במסדר הבונים החופשיים.
בשנים האחרונות לחיו, עזב בר-משה את ישראל בגלל האכזבה שלו מהמצב הפוליטי. לפי הבת שלו "הוא היה שבור לב אחרי מותו של רבין ולא היה יכול לסבול את זה יותר".
יצחק בר-משה נפטר במנצ'סטר, אנגליה, בדצמבר 2003.
יצירתו.
במקביל לעבודתו העיתונאית עסק בר-משה בכתיבה ספרותית בשפה הערבית. בשנת 1972 פרסם בירושלים את קובץ סיפוריו הראשון, "מאחורי הגדר" ובשנת 1982 זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה בשפה הערבית על ספרו "האל והפרח".