במקביל למגעים של הרפובליקנים, הלאומנים פתחו ערוצי קשר מידיים עם גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית, שנעתרו במהירות לסייע להם. גרמניה ואיטליה, שתוך חודשים ספורים צפויות לחתום על ברית רשמית ביניהן, ראו בספרד שותפה פוטנציאלית בברית שלהם. הן ראו בצרפת אויב היסטורי, וסברו כי ספרד פאשיסטית תעמיק את כיתורה של צרפת (גרמניה ואיטליה ממזרח, ספרד מדרום-מערב). כמו הלאומנים, כך גם גרמניה ואיטליה ראו את מלחמת האזרחים בספרד בראש ובראשונה כמאבק נגד קומוניזם. האידאולוגיה של המשטרים בגרמניה ובאיטליה הייתה אנטי-קומוניסטית מיסודה, ואדולף היטלר, שראה בברית המועצות אויב מסוכן, חשש שמא תקום בספרד ממשלה פרו-סובייטית. עבור גרמניה, שהייתה בעיצומו של תהליך חימוש מחדש, המלחמה הייתה הזדמנות לנסות את כלי הנשק והטקטיקות החדשות שפיתחו הורמאכט והלופטוואפה. גרמניה, שלא השתתפה למעשה בעימות צבאי משמעותי מאז סוף מלחמת העולם הראשונה, ראתה בספרד מקום מתאים בו אנשיה יוכלו לצבור ניסיון לקראת האפשרות שתפרוץ מלחמה כוללת. מניעיו של בניטו מוסוליני היו דומים, אך עבורו התערבות בספרד הייתה גם הזדמנות לרכוש בת ברית במערב הים התיכון, לצורך החלשת בריטניה וחיזוק מעמדה של איטליה באזור.
לאחר שהתברר בצרפת כי גרמניה ואיטליה נעמדות לצד הלאומנים, התגבשה במהירות אופוזיציה בצרפת להתערבות במלחמה, תוך ששמרנים ומתונים קוראים לשמירה על נייטרליות. מיעוטם רחש חיבה ללאומנים בספרד, אחרים חששו מהקו הקומוניסטי של חלק מהרפובליקנים, אך מעל הכל מתנגדי ההתערבות הונעו מהחשש שהיא עלולה להצית עימות בינלאומי ואף מלחמת עולם. הצרפתים אף חששו שאם יתערבו בה, המלחמה עלולה לחצות את הגבול לשטחם ולחולל מלחמת אזרחים גם בצרפת עצמה בין הימין לשמאל.
יותר מצרפת, הייתה זאת בריטניה בראשות סטנלי בולדווין שדבקה בנייטרליות וחששה כי התערבות תוביל למלחמה כוללת. אמנם מפלגת הלייבור תמכה בהתערבות לטובת הרפובליקנים, אך נוכח ישיבתה באופוזיציה תוך שהיא מהווה מיעוט בפרלמנט, לא הייתה לה השפעה של ממש. ראש הממשלה נוויל צ'מברלין שירש במאי 1937 את בולדווין בתפקיד, המשיך את הקו המדיני הבריטי הנייטרלי. צ'מברלין, שהיה בעיצומו של תהליך פיוס עם גרמניה, חשש כי נוכחות בריטית בספרד תקרב את היבשת למלחמה. בנוסף לכל חששו הבריטים כי משטר עוין בספרד יאיים על הריבונות הבריטית בגיברלטר ועל המעמד של בריטניה בים התיכון. בריטניה ראתה מלכתחילה את הלאומנים כצד החזק בעימות, ולכן הייתה מעוניינת ביחסים תקינים איתם. בנוסף, היא ראתה בשמאל הספרדי הסוציאליסטי סכנה לפעילות של חברות בריטיות בתעשיית המכרות בספרד, היות שהוא עשוי להלאים אותם, במיוחד עם המדינה תידרדר לקומוניזם. העמדה הבריטית הניעה את צרפת עוד יותר להימנע מתמיכה ברפובליקנים, היות שהצרפתים חששו מהובלה של מדיניות חוץ עצמאית. בריטניה אף איימה על צרפת כי אם זו תתערב בספרד ותגרור מלחמה עם גרמניה, הבריטים לא יעמדו לצד הצרפתים.
ארצות הברית הרחיקה לכת עוד יותר מהבריטים בהתעקשותה להימנע מהתערבות בספרד בכל מחיר. כמו אצל הבריטים, על אף שבציבור האמריקני היו שחשו אהדה לממשלה הרפובליקנית אותה תפסו כדמוקרטיה תחת מתקפה, אחרים דווקא הדגישו את הצדדים הרדיקליים והקומוניסטיים של הרפובליקניים, ולכן צידדו בלאומנים. רבים מתומכי הלאומנים בארצות הברית היו אמריקנים קתולים שהיוו בסיס תמיכה חשוב עבור הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, אשר חשש לנכר את תומכיו הנאמנים באמצעות תמיכה ברפובליקנים בספרד. בארצות הברית כמו בבריטניה רבים חששו שהתערבות עלולה לדרדר את אירופה למלחמה כוללת. אך מעל הכל, התערבות אמריקנית לא עמדה על הפרק הודות למדיניות החוץ האמריקנית הבדלנית המסורתית, שסלדה מהתערבות בעימותים שנתפסו כפנים-אירופאים שהשפעתם על הביטחון הלאומי של ארצות הברית היא זניחה.
משצרפת ובריטניה החליטו כי לא ייקחו חלק במלחמה בספרד, הם החלו להוביל קריאה בינלאומית לאי התערבות ולאמברגו כלפי שני הצדדים הלוחמים. המאמץ נשא פרי וכמה שבועות לאחר פרוץ המלחמה, נחתם בין כלל המעצמות הגדולות הסכם האי-התערבות (Non-Intervention Agreement) ביחס לספרד. ב-9 בספטמבר 1936, בהתאם להסכם, התכנסו בלונדון נציגי המעצמות לוועידת האי-התערבות (Non-Intervention Committee) שנועדה לדון במשותף בדרכים למנוע החרפה של מלחמת האזרחים. לימים שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ שהשתתף בוועידה, כתב בזיכרונותיו בסרקזם כי יש לשנות את שם וועידת האי-התערבות ל"וועידת ההתערבות", עקב פעילות חברותיה שעסקו בעיקר במאמצים להסתיר או להסביר את התערבותן בספרד. הסכם האי-התערבות היה לכישלון מהרגע הראשון; גרמניה, איטליה וברית המועצות לא היססו להפר אותו באופן בוטה לכל אורך המלחמה.
עמדתן הנייטרלית של צרפת ובריטניה דחפה את הרפובליקנים לזרועותיו של סטלין ועודדה אותו לתמוך בהם. הוא ראה במצב המדיני שנוצר הזדמנות להחצין את עמידתו כנגד היטלר, לעומת העמדה הפשרנית של בריטניה וצרפת שמסרבות לקחת צד ולהתעמת עם הפאשיזם. מעבר לכך, ברית המעוצות סברה כי התערבות לטובת הרפובליקנים הייתה החלטה מחויבת המציאות נוכח ההתערבות הגרמנית-איטלקית למען הלאומנים, התערבות לה צריך היה להעמיד משקל נגד. לפני המלחמה יחסה של ברית המעוצות לרפובליקה הספרדית היה מסויג. הקומינטרן, בהנחיה סובייטית, קרא באופן רשמי להפלת הרפובליקה ולהקמת מדינה קומוניסטית תחתיה. עם זאת, לנוכח מה שראתה כסכנה בעלייתו של משטר פאשיסטי נוסף באירופה, היא החליטה על השעיית קריאתה למהפכה קומוניסטית בספרד. סטלין חשש כי השפה המהפכנית של האנרכיסטים וחלק מהסוציאליסטים תרתיע את מעמד הביניים הספרדי ואת מדינות המערב מלתמוך ברפובליקנים. ברית המועצות גם ראתה בנוכחותה בספרד הזדמנות למאבק בגורמים אנטי-סטליניסטים, כגון טרוצקיטסים ואנרכיסטים, לצד בסיס לחיזוק המפלגה הקומוניסטית המקומית. שינוי במדיניות הסובייטית אירע לאחר שבספטמבר 1938 חתמו מעצמות המערב עם גרמניה על הסכם מינכן. סטלין חשש כי ההסכמות שבריטניה וצרפת הגיעו אליהם עם היטלר עשויות לבסס שיתוף פעולה ביניהם נגד ברית המועצות. לכן הוא מיהר לקדם הסכם אי-תקיפה עם גרמניה על מנת לתמרן את היטלר לעימות עם המערב ולהרחיק את ארצו מהמלחמה. כתוצאה מכך סטלין החל לאבד עניין בספרד ולצמצם את התמיכה שהעניק לרפובליקנים, מתוך מטרה להימנע מעימות עם גרמניה ולהדק את שיתוף הפעולה איתה.
מהלך המלחמה.
הפיכה ועימותים ראשונים.
באביב 1936 הייתה הרפובליקה שקועה במשבר עמוק, וכמה מבכירי הצבא גמרו אומר להפיל את השלטון. הנשיא מנואל אסאניה וממשלתו הבינו כי פני הצבא להפיכה, ולכן הוציאו לפועל שורה של צעדים על מנת להצר את צעדי הגנרלים החשודים בחוסר נאמנות. בתוך כך הורה הנשיא על הצבה מחדש של מספר בכירים בצבא, במטרה להרחיקם מנקודות מפתח חשובות. הגנרלים פרנסיסקו פרנקו ומנואל גודד ליופיס הועברו מספרד עצמה לאיים הקנריים ולאיים הבלאריים בהתאמה. הגנרל אמיליו מולה, מפקד צבא אפריקה, הועבר ממרוקו הספרדית לנווארה מתוך הנחה שכך יתקשו הקושרים לתפוס את השליטה על צבא אפריקה המיומן. בדיעבד, דווקא העברתו של מולה לספרד גופא הקלה על ההוצאה לפועל של המרד ואפשרה למולה להובילו בשלביו הראשונים.
עוד בטרם תכנון ההפיכה נפוצה האלימות בספרד, ובין פברואר ליולי נהרגו 250 איש בעימותים בין אנשי ימין לאנשי שמאל. שני הצדדים נאבקו על השליטה ברחובות, ומגוון רחב של מיליציות הופיעו בכל רחבי המדינה. שיאה של האלימות הפוליטית הגיע ב-12 ביולי, אז רצחו חברי מיליציה פלנחיסטים את לוטננט חוסה קסטיליו הסוציאליסט, קצין זוטר במשמרות ההסתערות. חבריו החליטו לנקום, וביום המחרת רצחו במדריד את חוסה קלבו סוטלו, בכיר המפלגה האלפוניסטית המלוכנית. הירצחו של פוליטיקאי על ידי רשויות החוק בספרד הכתה בהלם את המדינה. רבים בימין חששו כי הם יהיו הקורבנות הבאים לנוכח אוזלת ידה של הממשלה לשלוט על אנשיה. עבור קציני הצבא שהובילו את תכנון ההפיכה, היה הרצח העילה הסופית להתקומם, על אף שכבר החליטו לעשות זאת לפני התקרית.
יום לפני רצח סוטלו, שכרו המורדים בלונדון מטוס תובלה קל של חברת דה הבילנד על מנת להטיס את פרנקו למרוקו כדי שייקח את הפיקוד על צבא אפריקה. ב-14 ביולי נחת המטוס בלאס פאלמאס שבאיים הקנריים, והיה מוכן למשימתו. ב-17 ביולי פרצה ההפיכה ופרנקו תפס במהירות את הפיקוד על מרוקו הספרדית. ביום המחרת התרחבה ההפיכה לספרד עצמה, ושורה של יחידות צבא הכריזו על הצטרפותם למורדים. ב-19 ביולי, כשההפיכה בעיצומה, הציעו גורמים בממשלה לגנרל מולה פשרה שבמסגרתה תוקם ממשלת אחדות והוא ימונה לשר ההגנה, אך ניסיון זה לפתור את המשבר בדרכים לא אלימות היה מאוחר מדי והמרד כבר יצא לדרך.
לנוכח ההתקוממות, דרשו איגודי העובדים מהממשלה ב-18 ביולי לחמש את המיליציות של השמאל, על מנת להיאבק בצבא ולהגן על הרפובליקה. ראש הממשלה קסארס התנגד תחילה וקיווה כי ממשלתו תוכל להתמודד עם המשבר באמצעות משמרות ההסתערות וכוחות נאמנים אחרים. משהתבררה חומרת המצב, התרצתה לבסוף הממשלה והורתה לחמש את המיליציות של הסוציאליסטים והאנרכיסטים. בימים הבאים הצטרפו למרד שורה של חילות מצב של הצבא בערים השונות, תוך שהם נאלצים לגבור על התנגדות המיליציות. תקוותם של הקושרים להשתלט במהירות על המדינה נגוזה, ועימותים פרצו בכל רחבי ספרד. בראש ובראשונה קיוו המורדים להשתלט על מדריד וברצלונה, שתי הערים הגדולות.