העיסוק בסדרי גודל מיקרוסקופיים, הופך את המרחב-זמן הקוונטי לרלוונטי גם להתייחסות לנקודות סינגולריות - המתארות מצב בו המרחקים בין חלקיקי החומר הם קטנים ביותר -, שלפי תורת היחסות עצמה, לא ניתן לטפל בהם במסגרתה. המחקר של נקודות סינגולריות, כגון חורים שחורים, מעמיד על כן אופציות נוספות - מופעי ואופני התנהגות רלוונטיים מדידים ומוכרים יותר – לבחינת תקפותן של תורות הכבידה הקוונטית.
כלל התאוריות הקיימות מצביעות כי ברמה התת-אטומית הגבולות וההגדרות המוכרים לנו, של ישויות ומבנים פיזיקליים שונים, מתמוססים, בהם חומר-אנרגיה ומרחב. ההתייחסות לישויות פיזיקליות אלו ואחרות ברמת המיקרו דורשת על כן העמקה במשמעותם ומעלה שאלות שונות חדשות, לגבי הרכבו של מרקם המרחב-זמן.
הדרישות והקשיים הייחודיים המרכזיים שעימם צריכה להתמודד תורת כבידה קוונטית הם:
בשל הבדלים אלו ואחרים התאוריות המתייחסות למרחב-זמן הקוונטי נדרשות על פי רוב לגישה מתמטית שונה מזו המשמשת ביחסות הכללית, ועושות שימוש בגאומטריות שונות (גאומטריה קוונטית). בין תאוריות הכבידה הקוונטית הבולטות נמצאות תורת המיתרים ותורת הכבידה הקוונטית הלולאתית. הללו אינן היחידות בתחום, אך מציגות גישות שונות ביסודן להתייחסות למרחב-זמן בסקלה הקוונטית.
תורת המיתרים.
תורות המיתרים גורסות כי בצד שלושת ממדי המרחב המוכרים לנו קיימים ממדי מרחב נוספים, מכורבלים (קומפקטיים), כאשר מספר הממדים משתנה מתאוריה לתאוריה. באופן כללי תורות המיתרים השונות אינן מציעות מודל של מרחב-זמן קוונטי אלא מניחות את קיום המרחב-זמן כרקע להתרחשות התופעות ברמה הקוונטית; לתפיסתן, תנודת המיתרים או הממברנות (צורות היסוד של החלקיקים), אינה משפיעה על עקמומיות המרחב ומהווה הפרעה זניחה לגביו (ראו תורת ההפרעות). מרחב הרקע, לפי תורות המיתרים, מתעקם רק תחת השפעת אירועים מסקלה גדולה או בהשפעת אפקטים הפרעתיים (אוסף גדול של מיתרים או חלקיקים ייחודיים). פתרון משוואות תורת המיתרים נעשה על כן בשני חלקים; חלק בו נכתבות משוואות תורת המיתרים המתייחסות לתנודות המיתרים, וחלק בו מטריקת המרחב מחושבת לפי משוואות תורת היחסות. בחיבור שני חלקים אלו, הנחת ההפרעות על גבי הרקע, מתקבל הפתרון השלם. בהנחת קיומו של מרחב-זמן המהווה רקע - כלומר, מרחב קלאסי, לא קוונטי, וקבוע מראש - בעצם מציגה תורת המיתרים סתירה לתורת היחסות הכללית, הגורסת כי המרחב-זמן מהווה ישות דינמית, שהמטריקה שלו (עקמומיותו) היא תוצר של תנועת החומר-אנרגיה. למרות זאת, תורת המיתרים מרמזת כי המרחב-זמן אף הוא בדיד, בעצם כך שעולה ממנה כי למיתרים ישנם גודלי יסוד מזעריים שהם גבוליים - כלומר, בדידים.
כבידה קוונטית לולאתית.
תורת הלולאות הקוונטיות נוקטת גישה שונה וגורסת כי יש לבצע קוונטיזציה של הכבידה באופן חסר-רקע - כלומר, לתאר את הכבידה, עיקום המרחב, כפועל יוצא של מבנה קוונטי יסודי, חסר רקע (המתקיים על יריעה עירומה). מאחר שהמטריקה - עקמומיות המרחב - מהווה חלק יסודי בחישובים של תורת השדות הקוונטיים, תורת הלולאות נדרשה לנסח מחדש את תורת השדות הקוונטיים עבור יריעה עירומה - ללא רקע.
באופן כללי, תורת הלולאות מניחה כבסיס שהמרחב אינו רציף, ותחת הצגת פתרון למשוואות תורת היחסות הכללית עבור כל נקודה ונקודה במרחב, היא מציגה פתרון רק לאורך לולאות במרחב. לפי תורת הלולאות הקוונטית, הלולאות עצמן הן הישויות היסודיות שיחסיהן קובעים את עקמומיות המרחב. המבנה המתמטי באמצעותו מיוצגות הלולאות נקרא רשת ספין - מבנה שהוצע על ידי המתמטיקאי רוג'ר פנרוז, כבסיס לתאוריה של כבידה קוונטית. מבנה זה מהווה למעשה שיטה גרפית לרישום כלל המצבים הקוואנטים השונים במרחב. בתורת הלולאות, רשת הספין מורכבת מצמתים וקשתות, כאשר הצמתים ברשת תואמים יחידות נפח ואילו הקשתות המחברות אותן תואמות יחידות שטח. המרחב לפי תורת הלולאות הקוונטית מחולק ליחידות בדידות של נפח ושטח, כאשר רשת הלולאות מהווה את המרקם הדינאמי ממנו הוא מורכב. לפי תורה זו, חלקיקים קוונטיים, או שדות אלקטרומגנטיים, יכולים להתקיים רק בצמתים, כאשר תנועתם במרחב מתבצעת בצעדים בדידים - מצומת לצומת, לאורך הקשתות - ובזמן בדיד. תכונות הרשת – מצבי התקשורת בין הצמתים - מגדירים את המצבים הקוונטים השונים ואת יחסיהם. בהינתן רשת ספין ישנה אפשרות לחשב את עקמומיות המרחב, ועל כן את הכבידה שעיקום זה יוצר. שינוי במרחב, אירוע, משמעו שינוי רשת הספין. תנועת החלקיקים והשדות הקוונטים במרחב כרוכה בסחרורם; תנועה זו משנה את תכונותיהם הקוונטיות, כמו גם את הגאומטריה של המרחב - כלומר, משנה את מערך רשת הספין ויחסי המרחק. בהוספת מימד הזמן - השינויים במרחב - מתקבלת תמונת המרחב-זמן, המרחב הארבע-ממדי, המבוטא באמצעות 'קצף הספין'. קצף הספין מייצג את המעברים בהם משתנות רשתות ספין - שינוי הקישוריות של רשתות הספין המרחביות -, ומיוצג על ידי צמתים שקשתותיהם נפגשות בקצף. לשיטת תורת הלולאות, כל חתך במרחב-זמן, הוא רגע בקצף ספין ומהווה רשת ספין. המרחב-זמן הקוונטי, לפי תורת הלולאות, הוא לפיכך לא חלק ולא רציף. זהו מבנה מורכב, שיסודותיו בדידים, המתואר באמצעות רשתות הספין וקצף הספין- מערכי רשתות הספין ודרכי שינויים.
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (באנגלית: Academy Award for Best Original Screenplay) הוא פרס אוסקר הניתן מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע לתסריטאי על תסריט לסרט קולנוע, אשר לא מבוסס על חומר שפורסם קודם לכן, והוא מייצג את ההכרה שהתסריט המקורי הוא יוצא מן הכלל. המועמדים והזוכה בקטגוריה זו נבחרים על ידי חברי האקדמיה, וההודעה על הזכייה מתבצעת בטקס פרסי האוסקר.
רקע.
בטקס האוסקר ה-1 (1928) לא הוענק פרס לתסריט המקורי הטוב ביותר, אלא פרס כללי לתסריט שנקרא פרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר. בטקס האוסקר ה-13 (1940) פתחה האקדמיה את פרס התסריט המקורי, ובטקס האוסקר ה-30 (1957) שולבו שני הפרסים תחת קטגוריה זו.
בשנת 1948 לא ניתן הפרס והוא שולב בפרס לסיפור הטוב ביותר. הפרס נפתח מחדש בשנת 1949 תחת שם אחר – הסיפור והתסריט הטובים ביותר, אך שמו שונה חזרה לשמו הנוכחי בשנה שאחרי כן. בשנים מסוימות לאחר מכן נקראה הקטגוריה בשמות אחרים: בשנת 1969 – הסיפור והתסריט המקוריים הטובים ביותר, בשנת 1976 – התסריט המקורי הטוב ביותר שנכתב עבור סרט קולנוע ובשנת 1978 – התסריט הטוב ביותר שנכתב עבור סרט קולנוע.
דרמת פשע
סרט פשע
סרט פשע הוא ז'אנר קולנועי המתמקד בחייהם של עבריינים ופושעים. הגישה הסגנונית של סרט הפשע עשויה להשתנות, החל מתיאורים ריאליסטיים של ביוגרפיות אמיתיות של אנשים שקיימים (או שהיו קיימים) במציאות, וכלה בסיפורים דמיוניים מופרכים אודות מעשי רשע שטניים של נבלים בדיוניים.
הפרוטגוניסט בסרט הפשע הוא לרוב עבריין או פושע, ובדרך כלל הסיפור יסופר מנקודת מבטו. היחס של הסרט כלפי הפושע, וכלפי מעשי הפשע שלו, הוא בדרך כלל יחסי שאיננו שיפוטי. הגיבור-הפושע יוצג כדמות מורכבת, ובמקרים רבים אף יוצגו המניעים למעשיו כחיוביים או כצודקים, זאת בניגוד לסרטים שבהם האנטגוניסט הוא הפושע, ואז הוא יוצג כנבל, כרשע מוחלט.
עלילתו של סרט פשע עוסקת, לרוב, במעשה פשע אחד מסוים (או בכמה מעשי פשע), באירועים שהובילו לאותו מעשה פשע (למשל: הסבר רגשי מדוע הגיבור התדרדר לחיי פשע, אופן גיבושה של קבוצה הפושעת שהחליטה לבצע את הפשע יחדיו, תכנון מעשה הפשע וכדומה), באירועים שמתרחשים בזמן ביצוע מעשה הפשע, וכן באירועים שמתרחשים לאחר וכתוצאה ממעשה הפשע (למשל: חלוקת השלל בין חברי הקבוצה, רדיפתם על ידי רשויות אכיפות החוק, יציאתם לביצוע מעשה פשע נוסף וכדומה).
תתי-ז'אנרים בולטים בסרטי פשע.
סרט מאפיה.
"סרט מאפיה" הם סרטים אשר הגיבורים בהם מעורבים בפעילות של המאפיה, או חברים בכנופיות וארגוני פשיעה. סרטים בולטים בז'אנר זה: פני צלקת (1932) ופני צלקת (1983), הסנדק, היו זמנים באמריקה, החבר'ה הטובים, ספרות זולה, לוק, סטוק ושני קנים מעשנים, כנופיות ניו יורק, הבלתי משוחדים, קזינו, כלבי אשמורת והשתולים.
סרטי יאקוזה.
"סרטי יאקוזה" הוא ז'אנר פופולרי בקולנוע היפני המתמקד בפעילותה של המאפיה היפנית, היאקוזה. למשל: איצ'י דה קילר.
נוהלי משטרה.
"נוהלי משטרה" (באנגלית: Police procedural) הם תת-סוגה של ספרות בלשית ולרוב בעלי סוף מפתיע. העלילה מתמקדת בפעילותה של המשטרה במהלך פענוח פשע. לדוגמה: החשוד המיידי, רצח מתקתק.
פילם פוליסייר.
פילם פוליסייר (פולאר) (בצרפתית: Film policier) הוא מונח המורכב מחיבור בין שתי מילים (פילם-סרט, פוליסייר- משטרה) בהקשר של ז'אנר הפילם נואר הצרפתי. סרטי הפולאר (פילם פוליסייר) הם ז'אנר ספציפי של דרמת פשע בה מעורבת תעלומה עיקרית וגיבור ראשי, בסרטים השייכים לז'אנר מככבים דמויות של גנגסטרים, בריונים, ובלשי משטרה, הלבושים במעיל גשם ארוך וכובע.
סרטי הפולאר התפתחו מוקדם בקולנוע הצרפתי בכוונה לחקות את סרטי הפילם נואר האמריקאי בשנות ה-40. הז'אנר עבר מספר גלגולים הכוללים: פולאר, נאו פולאר, ופוסט נואר.
הקריטריונים לפילם נואר תמיד ניתנים לזיהוי. הן מבחינת התאורה האפלה, זוויות הצילום והסאונד. הפילם נואר (והפולאר) סובב סביב הדמות הראשית שכמעט תמיד אאוטסיידרית ובודדה, גבר שמראהו והתנהגותו קשוחה. איש חוק או פושע בעל מוסריות גבוהה מאוד הנלחם קרב הישרדותי בכוח חזק ממנו. הגיבור המרכזי בדרך כלל אינו ניתן לשבירה (לדוגמה דמויות המשוחקות על ידי ז'אן-פול בלמונדו) הדמות המרכזית בדרך כלל תמות בחמש דקות האחרונות של הסרט.