מגזין "כביש אחד" נוסד על ידי השותפים אילן לבנון ויחיאל נחמני בשנת 2011, במטרה ליצור תרבות המחברת בין מגזרים שונים בחברה הישראלית. מקור השם ׳כביש אחד׳ הוא בהשראת כביש מספר 1 המחבר בין ירושלים לתל אביב. עיצוב הגיליון הראשון של כתב העת מומן עצמאית בידי המייסדים וצוות המגזין, ונמשך שנתיים וחצי. בין אנשי התרבות והחינוך שהשתתפו בכתיבת הגיליון הראשון נמנים נועה ירון-דיין, ודוד בן-יוסף. על מנת לממן את הפצת המגזין הצוות הפעיל קמפיין מימון המונים שזכה להצלחה וגייס 50,000 ש"ח.
עמותת "כביש אחד" הוקמה בשנת 2013. במהלך השנים העמותה עסקה בעיקר בהוצאת כתב העת המודפס, ועד סוף שנת 2017 העמותה הוציאה לאור עשרה גליונות של המגזין. במהלך 2016 הקבוצה הצטרפה לגרעין האמנים המייסד של בית אליאנס בירושלים. "כביש אחד" אחראית למרבית אירועי התרבות המתקיימים בבית אליאנס וכן לחלק מאירועי התרבות המתקיימים במוזיאון מגדל דוד.
האיל סלאח
האיל סלאח (נולד ב- 1949) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקדו הראשון של גדוד חרב, מפקד חטיבת שריון וכמפקד אוגדה 85. הוא הדרוזי הראשון שמילא תפקידים אלו.
ביוגרפיה.
סלאח גדל במע'אר ולמד בבית ספר תיכון בנצרת. בנעוריו היה פעיל במק"י והשתתף בהפגנות נגד הממשל הצבאי.
התגייס בנובמבר 1961 ליחידת המיעוטים, עבר קורס מ"כים בג'וערה וחזר ליחידתו כמפקד. לאחר מאבק ממושך יצא לקורס קצינים ואחריו שירת כמפקד מחלקה ביחידה. שירת כמפקד משמר עין יהב בערבה ומפקד משמר פארן. לאחר קורס מפקדי פלוגות הדריך בבית הספר לחי"ר. במלחמת יום הכיפורים השתתף בלחימה בגזרת רמת הגולן. לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד מילואים ובהמשך מונה למפקדו הראשון של גדוד 299, גדוד סדיר שהתבסס על חיילים דרוזים, ופיקד עליו עד 1976. לאחר מכן שירת כסגן מפקד חטיבה, למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה וב-1979 מונה למפקד חטיבה. הוא עבר הסבה לשריון ושירת כסגן מפקד אוגדה ומפקד חטיבה 691 (שנקראה בעבר 274), חטיבת שריון במילואים באוגדה 440. ב-1986 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד אוגדה מרחבית 85 (אוגדת העמקים), גם בכך היה לדרוזי הראשון בדרגת תת-אלוף וכמפקד אוגדה.
סלאח נשוי ואב לשבע בנות ושני בנים.
סלאח
לה מונה
תיאטרון לה מוֹנֶה (בצרפתית: Théâtre Royal de la Monnaie או La Monnaie; בפלמית: Koninklijke Muntschouwburg או de Munt) הוא תיאטרון בבריסל, בלגיה. משמעות שני שמותיו היא "התיאטרון המלכותי של המטבעה".
האופרה הלאומית של בלגיה, שהיא מוסד פדרלי, לקחה לעצמה את שם התיאטרון המשמש לה משכן קבע. על כן, "לה מונה" או "דה מונט" מתייחסים הן למבנה והן ללהקת האופרה.
כבית האופרה הראשון במעלה של בלגיה זהו אחד ממוסדות התרבות היחידים שמקבל מימון מן הממשל הפדרלי של בלגיה. בתי אופרה אחרים בבלגיה, כגון ה"פלאמזה אופרה" וה"אופרה רויאל דה ואלוני" פועלים במימון ממשלות מחוזיות.
היסטוריה.
בשלושת העשורים האחרונים השיב לעצמו "לה מוניי" את מקומו בקרב בתי האופרה הראשונים במעלה באירופה, הודות למאמצים של רצף המנהלים, ז'ראר מורטייה וברנרד פוקורולה והמנהלים המוזיקליים סילוון קמברלינג ואנטוניו פאפאנו.
הבניין הנוכחי הוא התיאטרון השלישי באתר זה. החזית נבנתה בשנת 1818, עם שינויים מקיפים בשנים 1856 ו-1986. הפואיה והאולם נבנו בשנת 1856, אבל כמעט כל יסוד אחר בבניין הנוכחי חודש ושופץ באופן יסודי בשנות ה-80' של המאה ה-20.
התיאטרון של ג'ו-פאולו בומברדה, 1700 עד 1818.
תיאטרון הקבע הציבורי הראשון למופעי אופרה של החצר ועיריית בריסל נבנה בין 1695 ל-1700 על ידי האדריכלים פאולו ופייטרו בצי, כחלק מתוכנית השיקום לאחר הפצצת בריסל. הוא נבנה על מגרש הבניין ששימש כמטבעה. שם האתר "לה מונה" (המטבעה) נשמר כשם התיאטרון במאות הבאות. על הקמת התיאטרון הורה מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, אז מושל ארצות השפלה ההבסבורגיות. הנסיך הבוחר הטיל על הגזבר שלו, ג'ו-פאולו בומברדה, את המשימה לממן את המיזם ולפקח עליו. התאריך המדויק של ההצגה הראשונה בשנת 1700 איננו ידוע.
לורנס אלמה-טדמה
סר לורנס אלמה-טדמה (Lawrence Alma-Tadema; 8 בינואר 1836 - 25 ביוני 1912) היה צייר יליד הולנד שהתאזרח בבריטניה ב-1870. סגנונו, המאפיין את התקופה הוויקטוריאנית, היה ריאליסטי ומקורב לסגנון הפרה-רפאליטים. נושאי ציוריו הם לרוב היסטוריים וסובבים סביב אירועים מרומא העתיקה וממצרים העתיקה, תוך הטמעת ידע ומחקר היסטורי, ארכאולוגי ואדריכלי לשם דיוק בפרטים. אף על פי שבימי חייו היה צייר נודע, הפכו יצירותיו למיושנות זמן קצר לאחר מותו, עקב עליית אמנות המאה ה-20.
תולדות חייו.
נולד בכפר דרונריפ (Dronrijp) שבפריסלנד (צפון הולנד), כעבור שנתיים עבר עם משפחתו לעיר לייוורדן. בעקבות התמוטטות נפשית ופיזית שחווה בגיל 15 נאסרה עליו פעילות גופנית והוא בילה שעות רבות בבית, כך החל לעסוק בציור והחליט שיהיה לאמן מקצועי. ב-1852 התקבל לאקדמיה המלכותית לאמנות באנטוורפן. משנת 1855, מעט לפני סיום האקדמיה ובמשך כשלוש שנים לאחר מכן היה עוזרו של פרופסור לודוויק יאן דה טיי (Lodewijk Jan de Taeye), שחשף את אלמה-טדמה בין השאר לאמנות מרובינגית (ראשית ימי הביניים) והדגיש בפניו את חשיבותו של הדיוק ההיסטורי בציור, דבר שיאפיין את אמנותו של אלמה-טדמה. בין 1858 ל-1862 עבד בסטודיו באנטוורפן. בשנת 1861 צייר את עבודתו הגדולה הראשונה, "חינוך ילדיו של המלך כלוביס", בו נראית רעייתו, המלכה קלותילדה, מלמדת את שלושת ילדיהם המשותפים ליידות גרזן קרב כנקמה על מות אביה. הציור, שניחן בתחושה עזה של ריאליזם ובדיוק היסטורי ניכר, הוצג בקונגרס לאמנות באנטוורפן ומשך את תשומת לבם של המבקרים לכישרונו של הצייר הצעיר. הציור הוענק כמתנה ללאופולד הראשון, מלך הבלגים.
לאחר נישואיו לפאולין ב-1863 יצאו בני הזוג לירח דבש בפירנצה, רומא, נאפולי ופומפיי. נופי איטליה, הריסות רומא ופומפיי עוררו אותו ליצירות המבוססות על נושאי תהילת העבר של יוון ורומא. במקביל החליט להתמחות בציורי מצרים העתיקה שעבור הצגתם המדויקת השקיע שנים של מחקר ולימוד באגיפטולוגיה. ידידו של אלמה-טדמה, האגיפטולוג הגרמני גאורג אברס, הקדיש ספר לחייו וליצירותיו של הצייר. ב-1865 הוזמנה אצלו תערוכה של 24 תמונות עבור הצגתן בלונדון. במאי 1869 נפטרה אשתו פאולין מאבעבועות שחורות, לאחר מכן החל לסבול גם אלמה-טדמה מתסמינים שונים ומנהלו הציע לו לעבור ללונדון, שם הייתה הרפואה מפותחת יותר. עם הגיעו ללונדון, הוא לימד באקדמיה לאמנויות ובין תלמידיו הייתה הנרייטה ריי, שהשפיעה עליה מאוד. אלמה-טדמה התקבל לחברתם של הפרה-רפאליטים. בביתו של פורד מדוקס בראון פגש בדצמבר אותה שנה את לורה תרזה אפּס , שהייתה בת 17, והתאהב בה מיד. יצירותיו של אלמה-טדמה היו אהובות באנגליה ונמכרו שם היטב, עובדה זו, בצד יחסיו המתפתחים עם לורה תרזה, הניעו אותו להישאר במדינה. אף ששב לבלגיה, פרוץ מלחמת פרוסיה צרפת הניעה אותו לשוב לבריטניה, הפעם לצמיתות. ביולי 1871 נישאו לורה תרזה בת ה-18 ואלמה-טדמה, שהיה אז בן 34. לורה תרזה הייתה אף היא לציירת בעלת שם.
בבריטניה הוויקטוריאנית היה אלמה-טדמה לאחד הציירים המפורסמים והנמכרים ביותר. בהשפעת הפרה-רפאליטים הבהיר את פלטת הצבעים שלו. מ-1872 ואילך החל לסמן את ציוריו באופן ייחודי במספר אופוס מתחת לחתימתו, שנכתב בספרות רומיות. כן מספר בדיעבד את יצירותיו הראשונות החל מ"דיוקן אחותי" שצייר ב-1851 וזכה בסימון "אופוס I". ב-1873 קיבל אזרחות בריטית מיוחדת בהוראת המועצה המלכותית של המלכה ויקטוריה. ב-1879 היה לחבר האקדמיה המלכותית לאמנויות.
ב-1882 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית של 185 מיצירותיו בגלריה גרובנור בלונדון.
ב-1883 שב לרומא ופומפיי, שם התרשם מהחפירות הארכאולוגיות הנרחבות שנערכו במקום מאז ביקורו הראשון. אלמה-טדמה למד את האתר ימים רבים והתעמק במחקר חיי היום-יום של רומא כפי שהם נגלים באתר. חומר זה ישמש אותו ליתר דיוק בציוריו ההיסטוריים. ב-1888 צייר את אחד מציוריו המפורסמים ביותר, "ורדי אלאגבאלוס", המבוסס על סיפור בחיבור "היסטוריה אוגוסטה" על הקיסר הרומי אלאגבאלוס (204–222) שערך אורגיה בהיכל מלא ורדים ופרחים נוספים.
לקראת סוף ימיו עסק גם בעיצוב תפאורות ותלבושות לתיאטרון ואף בעיצוב רהיטים, לרוב בשילוב אלמנטים מצריים-קדומים או רומאים בסגנון פומפיי.
ב-1909 נפטרה אשתו האהובה ללא ילדים. אלמה-טדמה נתקף שוב בבעיות בריאותיות, בשלהן נסע עם בתו היחידה מנישואיו הראשונים לעיר המרחצאות ויסבאדן, שם נפטר ב-25 ביוני 1912 בגיל 76. אלמה-טדמה נקבר בקריפטה של קתדרלת סנט פול בלונדון.
אלמה-טדמה זכה בפרסים ואותות רבים במהלך הקריירה שלו. בין היתר זכה בחברות במסדר ההצטיינות ובמדליית כבוד בתערוכה העולמית של פריז (1889).
סגנון ורלוונטיות.
אחד ממאפייני סגנונו הוא הריאליזם בו מצוירים חומרים, בעיקר שיש ואבנים אחרות וכן בדים, פרחים, מתכות וחומרים אחרים. צבעיו העשירים שואבים ממסורת הציור הפלמי. ציוריו היו פופולריים והתאימו לאופן בו ביקש בציבור הוויקטוריאני לראות אמנות, בהירה, מדויקת ומהנה בה מאכלסים אנשים נאים אירועים היסטוריים קלאסיים, תוך התייחסות למחקר והידע הארכאולוגי.
בשנותיו האחרונות של אלמה-טדמה הפך סגנון זה לבלתי רלוונטי, עם עלייתם של סגנונות כמו הפוסט אימפרסיוניזם, הפוטוריזם, הפוביזם והפוטוריזם וציירים כגוגן, מאטיס ופיקאסו.