זג הענב הוא לרוב כחול כהה או סגול, ולעיתים קרובות מכוסה בשכבת שעווה אפיקוטיקולרית בצבע בהיר יותר שניתן לשפשף. זהו זן מחליק, כלומר הקליפה מופרדת בקלות מהפרי. לענבי קונקורד יש זרעים גדולים והם ארומטיים מאוד. עלי הצמח נוטים לחלות במחלת הכתם השחור.
בשנת 2011 יוצרו בארצות הברית כ-417,800 טון. אזורי הגידול העיקריים הם מחוזות אגמי האצבעות של מדינת ניו יורק, ימת אירי, ימת אונטריו, דרום מערב מישיגן ועמק יאקימה במדינת וושינגטון. לפעמים גם ניתן למצוא את הגפן גדל פרא.
שימוש.
ענבי הגפן משמשים כמעט תמיד להכנת ג'לי ענבים המהווה מוצר עיקרי בסופרמרקטים בארצות הברית. בניו אינגלנד הם משווקים לעיתים כענבי מאכל. ענבי הקונקורד משמשים להכנת הריבה בכריך חמאת בוטנים וריבה הידוע. הם משמשים למיץ ענבים, וצבעם הסגול הייחודי הוביל לכך שמשקאות קלים וממתקים בטעם ענבים ייוצרו בצבע סגול.
מתיל אנטרנילט, כימיקל הקיים בענבים, משמש להענקת טעם "ענבי" למוצרים.
בחלק מהכנסיות, מיץ ענבי קונקורד כהה משמש כתחליף לא אלכוהולי ליין אוכריסטיה. כמו כן, הענבים משמים לייצור יינות כשרים וסקרמנטלים. היקב הסקרמנטלי העתיק ביותר באמריקה, ה-O-Neh-Da Vineyard, עדיין מייצר יין קונקורד למטרות טקסי מיסה.
היסטוריה.
זן גפן הקונקורד פותח בשנת 1849 על ידי החוואי אפרים ויילס בול בעיירה קונקורד, מסצ'וסטס. בול שתל זרעים מהמין "Vitis labrusca" ובדק יותר מ-22,000 שתילים לפני שמצא את מה שהחשיב לגפן הקונקורד האידיאלי. מאוחר יותר, בדיקות גנטיות אישרו שלגפן קונקורד יש בערך שליש מאותו מטען גנטי של "Vitis labrusca". השתיל הנבחר נשתל בסמוך למינים אחרים כולל ה-Catawba, מין גפן נוסף שלאחר מכן אושר כהורה גנטי לקונקורד באמצעות ניתוח מיקרוסטלייט סטמטי.
בשנת 1853, ענבי בול זכו במקום הראשון ביריד האגודה לגננות של בוסטון. לאחר מכן, בשנת 1854 נכנס המוצר לשוק. בשנת 1869 פיתח המתודיסט ד"ר תומאס ברמוול וולץ' את מיץ ענבי הקונקורד הראשון בביתו. אם כי בתהליך הפסטור, המיץ לא תסס. וולץ' העביר את המפעל הביתי לווסטפילד, ניו יורק, ושם, ב-1897 עיבד 300 טונות של ענבים למיץ.
נחל אזנות
יוניברסל מיוזיק ברזיל
פלדש
פלדש (Földes) הוא שם משפחה הונגרי.
אויאנטאיטמבו
אויאנטאיטמבו (בספרדית: Ollantaytambo, בקצ'ואה: Ullantaytampu) היא עיירה ואתר ארכאולוגי של האינקה בדרום פרו, כ-72 קילומטרים בכביש צפונית-מערבית לעיר קוסקו. היא שוכנת בגובה של 2,792 מטרים מעל גובה פני הים ב שב, מחוז קוסקו. בתקופת אימפריית האינקה הייתה אויאנטאיטמבו אחוזתו המלכותית של הקיסר פאצ'אקוטי, שכבש את האזור, ובנה את העיירה ומרכז טקסי. בזמן הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה היא שימשה כמעוז למאנקו אינקה יופאנקי, מנהיג ההתנגדות של האינקה נגד הספרדים. היא שוכנת במה שמכונה העמק הקדוש של האינקה, ובימינו היא אטרקציה תיירותית חשובה בשל חורבות האינקה שבה ומיקומה בדרך לאחת מנקודות המוצא הנפוצות ביותר לטרק הידוע בשם שביל האינקה למאצ'ו פיצ'ו.
היסטוריה.
בסביבות אמצע המאה ה-15 כבש קיסר האינקה פאצ'אקוטי את אויאנטאיטמבו והרס אותה כליל. העיירה והאזור הסמוך שולבו באחוזתו האישית. הקיסר בנה מחדש את העיירה בבנייה מפוארת, וביצע עבודות נרחבות של בניית טרסות ותעלות השקיה בעמק אורובמבה. בעיירה היו מקומות לינה לאצולת האינקה, בעוד שהטרסות טופלו על ידי , משרתי הקיסר. לאחר מותו של פאצ'קוטי, האחוזה עברה לניהולו של ה שלו, הקלאן של משפחתו.
במהלך הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה שימשה אויאנטאיטמבו כבירה זמנית של מאנקו אינקה יופאנקי, מנהיג התנגדות הילידים נגד הקונקיסטאדורים. הוא ביצר את העיירה ודרכי הגישה אליה לכיוון בירת האינקה לשעבר קוסקו, שנפלה לידי הספרדים. בשנת 1537 הביס מאנקו אינקה חיל משלוח ספרדי במישור מסקבמבה (Mascabamba), ליד אויאנטאיטמבו, חסם את התקדמותם ממערך של טרסות גבוהות והציף את המישור. למרות ניצחונו, הבין מאנקו אינקה שלא ניתן להגן על אויאנטאיטמבו לאורך זמן, ולכן שנה שלאחר מכן, הוא נסוג לאתר המיוער בצפיפות של וילקבמבה, שם הקים את מדינת נאו-אינקה.
בשנת 1540 הוקצתה האוכלוסייה המקומית של אויאנטאיטמבו לאנקומיינדה של .
חורבות האינקה באויאנטאיטמבו משכו את תשומת לבם של מספר חוקרים זרים במאה ה-19, בהם קלמנטס מרקהם, , וארנסט מידנדורף (Ernst Middendorf), שפרסמו דיווחים על ממצאיהם.
היירם בינגהאם השלישי עצר כאן בשנת 1911 במסעו במעלה הנהר אורובמבה בחיפוש אחר מאצ'ו פיצ'ו.
תיאור.
העיירה אויאנטאיטמבו שוכנת לאורך הנהר פטקאנצ'ה (Patakancha), קרוב לנקודה בה הוא נשפך לנהר וילקאנוטה. היישוב הראשי ממוקם על הגדה השמאלית של הפטקאנצ'ה עם מתחם קטן יותר בשם 'אראקהמה (Araqhama') בגדה הימנית. המרכז הטקסי הראשי של האינקה ממוקם מעבר ל'אראקהמה על גבעה בשם סרו בנדוליסטה (Cerro Bandolista). כמה מבני אינקה נמצאים באזורים שמסביב, ולהלן תיאור קצר של האתרים העיקריים.
העיירה.
ליישוב הראשי באויאנטאיטמבו יש תוכנית אורתוגונלית עם ארבעה רחובות אורכיים שחוצים שבעה רחובות רוחביים מקבילים. במרכז הרשת הזו בנו האינקה רחבה גדולה שאולי הייתה בגודל של עד ארבעה גושי בניינים. היא הייתה פתוחה ממזרח ומוקפת בהיכלות וגושי מבנים עירוניים אחרים בשלושת צדדיה האחרים. כל גושי הבניינים בחצי הדרומי של העיירה נבנו באותו עיצוב; כל אחד מהם כלל שני מתחמים מוקפים בחומה עם ארבעה בניינים בני חדר אחד סביב חצר מרכזית. המבנים בחצי הצפוני מגוונים יותר בעיצובם; עם זאת, רובם במצב כל כך גרוע שקשה לקבוע מה הייתה התוכנית המקורית שלהם.
אויאנטאיטמבו מתוארכת לסוף המאה ה-15 ויש בה כמה ממבני המגורים העתיקים ביותר באמריקה הדרומית. הפריסה והמבנים שלה שונו בדרגות שונות על ידי בנייה מאוחרת יותר; למשל, בקצה הדרומי של העיירה, טיילת אינקה עם הכניסה המקורית לעיירה נבנתה מחדש כ מוקפת בבניינים קולוניאליים ורפובליקניים. הרחבה שבמרכז העיירה נעלמה אף היא, שכן בתקופה הקולוניאלית נבנו מעליה כמה מבנים.
'אראקהמה היא הרחבה מערבית של היישוב הראשי, מעבר לנהר פטקאנצ'ה; היא כוללת רחבה גדולה, הנקראת מניארקי (Manyaraki), מוקפת במבנים העשויים לבני בוץ ואבנים מסותתות למחצה. שטחם של בניינים אלו גדול בהרבה מאשר מקביליהם ביישוב הראשי; יש להם גם קירות גבוהים מאוד ודלתות גדולות יתר על המידה. מדרום מבנים נוספים, אך קטנים יותר ובנויים מאבני גוויל. 'ארקהמה מיושבת ברציפות מאז ימי האינקה, כפי שמעידה הכנסייה הקתולית בצד המזרחי של הכיכר. מצפון למניארקי יש כמה מקומות קדושים עם אבנים מסותתות, פני סלע מפוסלים ומפעלי מים משוכללים; הם כוללים את טמפלו דה אגווה (Templo de Agua, "מקדש המים"), ואת באניו דה לה ניוסטה (Baño de la Ñusta, שילוב של ספרדית וקצ'ואה: "מרחץ הנסיכה").
גבעת המקדש.
'אראקהמה גובלת במערב בסרו בנדוליסטה (Cerro Bandolista), גבעה תלולה שעליה בנו בני האינקה מרכז טקסי. כל החלק של הגבעה הפונה לעיירה תפוס על ידי הטרסות של פומטייס (Pumatallis), ממוסגרות משני אגפיהן על ידי מחשופי סלע. בשל האופי המרשים של טרסות אלו, גבעת המקדש ידועה כ"המבצר", אך זהו כינוי שגוי, שכן תפקידיו העיקריים של אתר זה היו דתיים. הגישה העיקרית למרכז הטקסים היא סדרה של מדרגות המטפסות לראש מתחם הטרסות. בשלב זה, האתר מחולק לשלושה אזורים עיקריים: המגזר התיכון, ישירות מול הטרסות; מגזר המקדש, מדרום; ומגזר הקברים, מצפון.
מגזר המקדש בנוי מאבנים מסותתות בניגוד לשני המגזרים האחרים של גבעת המקדש, העשויים מאבני גוויל. הוא נגיש באמצעות גרם מדרגות שמסתיים בטרסה עם שער גמור למחצה וב"מתחם עשר הגומחות" (Recinto de las 10 Hornacinas), בניין בן חדר אחד. מאחוריו חלל פתוח ובו "פלטפורמת המושב המגולף" (Plataforma del Asiento Tallado) ושני קירות מונומנטליים לא גמורים. המבנה העיקרי של המגזר כולו הוא מקדש השמש, בניין שלא הושלם הכולל את "חומת ששת המונוליתים" (Muro de los Seis Monolitos). במגזר האמצעי ובמגזר הקבורה יש כמה מבנים מלבניים, חלקם בני שתי קומות; כמו כן, מספר מזרקות נמצאות במגזר התיכון.
המבנים הבלתי גמורים בגבעת המקדש וגושי האבן הרבים המפוזרים באתר מעידים על כך שהוא עדיין היה בבנייה בזמן נטישתו. חלק מגושי האבן מראים עדות לכך שהם הוסרו מקירות גמורים, מה שמספק עדות לכך שגם מאמץ שיפוץ גדול היה בעיצומו. איזה אירוע עצר את הבנייה בגבעת המקדש לא ידוע; מועמדים סבירים כוללים את מלחמת הירושה בין ואסקאר לאטוואלפה, הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה, והנסיגה של מאנקו אינקה מאויאנטאיטמבו לווילקבמבה. עם זאת, יש גם תאוריה שהם פרי יצירתה של תרבות טיוונאקו המוקדמת יותר.
טרסות.
העמקים של נהרות אורובמבה ופטקאנצ'ה לאורך אויאנטאיטמבו מכוסים על ידי מערך נרחב של טרסות חקלאיות, או ליתר דיוק , המתחילים בתחתית העמקים ומטפסים במעלה הגבעות שמסביב. האנדנים אפשרו ליישם חקלאות בשטח שלא אפשר זאת במצב הטבעי. הם גם אפשרו לאינקה לנצל את האזורים האקולוגיים השונים שנוצרו על ידי שינויים בגובה. טרסות באויאנטאיטמבו נבנו בסטנדרט גבוה יותר מאשר טרסות חקלאיות נפוצות באינקה; למשל, יש להם קירות גבוהים יותר מאבנים מסותתות במקום אבני גוויל גסות. סוג זה של טרסות יוקרתיות נמצא גם באחוזות מלכותיות אחרות של האינקה כמו צ'ינצ'רו (Chinchero), ויוקאי (Yucay).