בנו מיכאל היה רופא צבאי באנגליה. בנו רפאל יוסף פייבל (1907–1985) היה סופר ועיתונאי, שמ-1938 חזר לבריטניה, וכתב בשם העט טוסקו פייבל (Tosco Fyvel) או ט"ר פייבל (T.R. Fyvel).
על שמו של ברתולד פייבל נקראו רחובות בתל אביב ובגדרה.
קישורים חיצוניים.
פרי עטו:
ברטולד פייבל
ברטולד פיבל
ברתולד פיבל
ברתולד פיול
ברתולד פייול
ברטולד פיול
ברתולד פייוול
ברטולד פייוול
אסטרטגיה יציבה מבחינה אבולוציונית
איב&quot;א
טראיאנוס דלאס
טרָאִיאָנוס דלאס (ביוונית: Τραϊανός Δέλλας; נולד ב-31 בינואר 1976 בסלוניקי) הוא כדורגלן עבר יווני שיחק בעמדת הבלם בנבחרת יוון, וכיום מאמן כדורגל.
קריירה.
דלאס החל את הקריירה שלו במועדון היווני אריס סלוניקי ב-1993, אך כעבור שנה הושאל לפאנסרייקוס. ב-1996 הוא חזר לאריס למשך שנה אחת, ולאחר מכן עזב את יוון והצטרף למועדון האנגלי שפילד יונייטד. במשך השנתיים שלו בשפילד הוא לא השתתף במשחקים רבים, ולאחר מכן חזר ליוון והצטרף לא.א.ק. אתונה. הוא השתתף ב-40 משחקים במשך שנתיים, במהלכן זכה בגביע היווני בשנת 2000. ב-2001 הוא עזב את יוון פעם נוספת והיגר לאיטליה. באותה שנה הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת יוון, בתיקו 2-2 מול נבחרת קרואטיה.
מועדונו הראשון באיטליה היה פרוג'ה, אך הוא הודח מההרכב בעקבות מחלוקות עם ההנהלה על חוזהו ובששת החודשים האחרונים שהשתייך למועדון הוא לא השתתף ולו במשחק אחד. לאחר שעזב את פרוג'ה הוא זכה לתשומת הלב של רומא מהסרייה א', ובשנת 2002 הצטרף אליה בהעברה חופשית. הוא הפגין רמת משחק גבוהה לאחר שביסס את מעמדו כשחקן הרכב קבוע בעקבות מעברו של המאמן פאביו קאפלו ליובנטוס. הוא שיחק ברומא במשך 3 עונות, ולאחר שלא חידש את החוזה שלו שם החליט להצטרף לא.א.ק. בפעם השנייה בקריירה שלו.
דלאס זומן לסגל הנבחרת לקראת יורו 2004, ובטורניר עצמו שיחק היטב במרכז ההגנה לצידו של מיכאליס קפסיס. בזכות יכולתו הטובה נכלל שמו בנבחרת הטורניר. מאמנו בנבחרת אוטו רהאגל אף כינה אותו "הקולוסוס מרודוס" בעקבות נוכחותו המרתיעה במרכז ההגנה. הוא הבקיע את השער שבזכותו העפילה יוון למשחק הגמר, והיה זה שער כסף בדקה האחרונה של ההארכה הראשונה בחצי הגמר מול נבחרת צ'כיה. היה זה שער הכסף האחרון שהובקע אי פעם, כיוון שלאחר הטורניר הוחלט לבטל את הכלל הזה. הוא המשיך לשחק בנבחרת גם לאחר הטורניר, וסייע לה להעפיל ליורו 2008 שבו לא הצליחה להגן על תוארה.
דלאס החמיץ שמונה חודשים של משחק פעיל בעקבות פציעות בקע וגב. בקיץ 2005 הוא החליט לחזור לא.א.ק., והצטרף מחדש לחברו לשעבר לקבוצה דמיס ניקולאידיס שכיהן בתפקיד נשיא המועדון. ביוני 2007 הוא האריך את חוזהו בא.א.ק. למשך שנתיים נוספות, ואף זכה לקבל את תפקיד הקפטן. ב-23 ביולי 2008 הגיעו דלאס וא.א.ק. להסכם שלפיו הוא ישוחרר בעקבות חוסר יכולת להסכים על תנאים לחוזה חדש. ב-24 ביולי 2008 הוא חתם על חוזה למשך שנתיים עם אנורתוסיס פמגוסטה, אלופת ליגת העל הקפריסאית.
בקיץ 2010 חזר לקדנציה שלישית בא.א.ק. אתונה ובשנת 2012 פרש ממשחק פעיל.
באפריל 2013 מונה דלאס למאמן א.א.ק. אתונה לאחר שנקלעה לתחתית הטבלה, ובתום העונה ירדה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגת המשנה.
חיים אישיים.
ב-11 בספטמבר 2008 נישא דלאס לדוגמנית היווניה גוגו מסטרוקוסטה.
המנון בליז
ארץ החופשיים (באנגלית: Land of the Free) הוא ההמנון הלאומי של בליז. ההמנון נכתב על ידי סמואל אלפרד היינז והולחן על ידי סלווין וולפורד יאנג. הוא אומץ רשמית בשנת 1981.
היסטוריה.
מחבר ההמנון, סמואל היינז, כתב ככל הנראה את המנון בתגובה לדיכוי הקולוניאליסטי של הזהות הבליזית. השפה המליצית והמילים המעודדות מתייחסות למצבה הקודם של בליז כחברה של עבדים התלויה לחלוטין בחטיבת עצים. במקור נקרא השיר "ארץ האלים", כאות הוקרה להפצתה של הדת הממוסדת בבליז.
עם התעוררותה של התנועה הלאומנית בהנהגת מפלגת העם המאוחדת, החל חיפוש אחר סמלים חדשים לזהות הבליזית. מפלגת העם המאוחדת הפרה את הסדר הקולוניאלי בשירה כהמנון את השיר "אלוהים, ברך את אמריקה" במקום ההמנון המלכותי "אלוהים, נצור את המלך". עם קבלת העצמאות, מפלגת העם המאוחדת השלטת קבעה את השיר "ארץ החופשיים" כהמנון רשמי בטקסי העצמאות ב-21 בספטמבר. רוב הבליזים הסכימו עם הבחירה, אך קבלו על כך שלא ניתנה להם זכות להצביע על כך.
ביקורת.
ההמנון היה נתון לביקורת, שלפיה שפת ההמנון היא ארכאית ואינה מזמינה עבור הדור הצעיר של הבליזים, שלא ידע את היינז. כמו כן, מספר נשים התלוננו על כך שההמנון הוא גברי, ולראיה השורה השנייה ותמונות המלחמה המופיעות בפזמון. סופרים לאומנים טענו כי ההתייחסויות לאנשי הביי מפגינות זלזול ברב-תרבותיות שיש בבליז כיום והציעו מספר שינויים.
אולפן עקיבא
אולפן עקיבא היה אולפן עברית וערבית שפעל בשנים 1951 – 2009.
אולפן עקיבא נוסד על ידי שולמית כצנלסון (בתם של בת שבע, אשת ציבור, וראובן כצנלסון, ממניחי היסוד לרפואה הציבורית ולעבודה הסוציאלית בארץ, ואחותו של עורך הדין ואיש הציבור שמואל תמיר) בשנת 1951 בנהריה, ולימים עבר לשכון על חוף הים התיכון בנתניה, והיה לאחד משלושת האולפנים הראשונים בישראל שנועדו לקליטת עולים אקדמאים. בכך נקבע למעשה ייעודו של האולפן כמוסד ללימוד השפה העברית שתכניו מותאמים למבוגרים. משום כך נעשה בו שימוש מראשיתו גם על ידי תיירים (יהודים ולא-יהודים) ואוכלוסיות המיעוטים בישראל. אופיו זה הביא לערך מוסף בתכני הלימוד שבו, הכולל לימודים בנושא ידיעת הארץ ומורשת ישראל לצד חינוך לפלורליזם ולהידברות בין קבוצות אוכלוסייה שונות. בהנהגתה של כצנלסון נקבע אולפן עקיבא כמוסד של למידת שפה לצד למידת תרבות, בניסיון לבסס כבוד הדדי בין הלומדים בו.
דרך עבודתו של האולפן הייתה חריגה באותה תקופה, אך לצד היותו עמותה עצמאית הוא זכה לתמיכה בתחום הנחלת הלשון מצד משרד החינוך והתרבות. בשנת 1956 החל האולפן לפעול בתחום זה בשיתוף המחלקה לחינוך מבוגרים שבמשרד החינוך. בתחומים האחרים התקיימו מטעמו שיתוף פעולה עם משרדי הממשלה השונים, צה"ל, מוסדות אקדמיים, התנועה הקיבוצית ועיירות פיתוח. מראשית דרכו עמד האולפן לרשות תיירים שביקשו ללמוד את השפה העברית, ולאחר מלחמת ששת הימים הוא פעל גם להוראת ערבית מדוברת והחל להפעיל פנימייה משותפת לדוברי ערבית וללומדי השפה. במקביל נפתחו על ידו סניפים מקומיים בעזה ובשכם.
לאחר סיום תפקידה של שולמית כצנלסון בשנת 1996 ניהל את האולפן אפרים לפיד בין השנים 1997–2000 ואחריו אסתר פירון ואלי גרוס עד סגירתו בשנת 2009.
דרך ההוראה המשלבת לימוד שפה ויצירת תוואי להידברות עמדה במרכזו של כנס בינלאומי שקיים אולפן עקיבא בנושא חקר שפות מיעוטים בשנת 1990. שולמית כצנלסון עמדה בראשו עד 1996 וזכתה בפרסים רבים על פועלה ובין היתר הייתה מועמדת לפרס נובל לשלום. האולפן כגוף זכה גם הוא בפרסים, ובהם פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים (1983) פרס ישראל לחינוך (1986) ופרס אונסק"ו לחינוך לשלום (1998).
בשנת 2009 נסגר האולפן עקב קשיים כספיים.
חיים ארנסט ורטהיימר
חיים אֶרנְסט וֶרְטְהַיְימֶר (בגרמנית: Haim Ernst Wertheimer; 24 באוגוסט 1893 – 23 במרץ 1978) היה פרופסור לביוכימיה וחתן פרס ישראל לרפואה.
חייו.
ורטהיימר נולד בבִּיל (Bühl) שבדרום-מערב גרמניה, ולמד בעיר הולדתו ובבאדן-באדן. בשנת 1912 החל בלימודי רפואה בברלין, בון וקיל. בשנים 1914–1918 שירת בצבא כרופא בפלנדריה ובאיטליה וקיבל על שירותו את צלב הברזל (דרגה שנייה) ועיטור נוסף. בשנים 1919–1920 המשיך ורטהיימר בלימודי הרפואה באוניברסיטת היידלברג וסיים אותם שם.
בשנים 1920–1921 עבד כרופא בבית היתומים העירוני של ברלין. לאחר מכן התקבל לעבודה במכון לפיזיולוגיה של אוניברסיטת האלה, ועבד לצד אמיל אבדרהלדן. בשנת 1923 קודם ורטהיימר לדרגת פריבט-דוצנט, ובשנת 1927 לדרגת פרופסור חבר. עם עליית הנאצים לשלטון, בגרמניה הוא פוטר מעבודתו בעקבות חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, ושקל הצעות עבודה במעבדה לביוכימיה במוסקבה, במחלקה לפיזיולוגיה באוניברסיטת סון-יט-סאן בסין, וכן הצעה לשמש זמנית כמנהל המעבדה לכימיה של בית הספר לרפואה "הדסה" באוניברסיטה העברית בירושלים. על אף האי-ודאות שבמשך התפקיד האחרון, ורטהיימר עלה בשנת 1934 לארץ ישראל וקיבל עליו את התפקיד.
עבודתו בבית החולים "הדסה" ובאוניברסיטה העברית נמשכה עד 1963, כפרופסור לפתולוגיה פיזיולוגית ובהיותו ראש מדור הרוקחות (1942–1950) וראש המחלקה לביוכימיה (1953–1963). מחקרו המשותף בשנות הארבעים עם תלמידו בנימין שפירא עסק בתפקיד הליפיד בבני אדם ובצמחים והביא לקביעה בנוגע להיותם של אדיפוציטים כמקור להתפתחות שומן.
ורטהיימר זכה בפרס ישראל לרפואה לשנת 1956.
ברחוב אוסישקין ברחביה בירושלים יש ספסל אבן לזכרו.
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939.
בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה. ראו: פרופ' חיים ארנסט ורטהימר: ההסדר העצבי הורמונלי של מחזור הדם (הוזמן לוויכוח, 31 במאי)
ארנסט ורטהיימר
חיים אבינועם
חיים אבינועם (דצמבר 1922, כסלו תרפ"ג – 5 באוקטובר 2002, כ"ח בתשרי תשס"ג) היה לוחם בפלמ"ח, קצין חי"ר ראשי בצה"ל וניצב במשטרת ישראל. בין תפקידיו האחרים שימש משנה למנכ"ל במשרד הקליטה ובמשרד העבודה.
ביוגרפיה.