כיהנה כראש המחלקה להנדסת תוכנה במכללה האקדמית להנדסה ירושלים ובמכללת שנקר.
גולדין מתגוררת בכפר סבא, ונשואה להיסטוריון פרופ' שמחה גולדין. הם הורים לאיילת, חמי (עו"ד) וצור. בנם הרביעי, הדר, תאומו של צור, היה קצין בפלס"ר גבעתי. הוא נשבה על ידי ארגון חמאס במהלך לחימה ברפיח במבצע צוק איתן, וכעבור יום הוכרז כחלל צה"ל. ההחלטה התקבלה לאחר הקמת בית דין מיוחד, בראשות הרב הצבאי הראשי, רפי פרץ, שבחן את הממצאים שהובאו משטח הלחימה.
הגישה תוכנית רדיו יחד עם נסים משעל ודרור רפאל ב-103fm בשנים 2017–2018.
יחיאל מיכל אשכנזי
רבי יחיאל מיכל אשכנזי מטולצ'ין (? - לפני ה'תקל"ב 1772) היה חתנו של הבעל שם טוב, בעלה של בתו היחידה אדל, ומרבותיהם של בנו רבי משה חיים אפרים מסדילקוב ורבי שניאור זלמן מליאדי.
ביוגרפיה.
נולד לרבי ברוך. תולדותיו לוטות בערפל. מקובל שמוצאו מגרמניה (ומכאן כינויו "אשכנזי", וביידיש: "דער דייטשל") ממנה עבר לפודוליה ושם נמשך לחסידות, אך יש מפקפקים בהשערה זו, ומשערים שמוצאו מאזור מז'יבוז' או טולצ'ין. את הכינוי "דער דייטשל" הם תולים בלבושו המערב-אירופאי.
האגדה החסידית מספרת שהבעל שם טוב שלח את אחד מתלמידיו לבחון אותו בתורה, כדי לדעת אם הוא ראוי לשאת את בתו, אך תגובתו הייתה: לא ידעתי, איני יודע ולא אדע. התשובה נשאה חן מאוד בעיני הבעל שם טוב, שלקח אותו כחתן לבתו אדל. חתונתם נערכה בערך בשנת תצ"ה (1735).
על פי ההשערה התגורר בעיירה טולצ'ין ושימש כשוחט, אך גם ידיעה זו אינה ודאית.
על פי המסופר בספר "בית רבי" (תולדות בית חב"ד), הוא היה במזריטש וערך "טיש" בסעודת פורים. המגיד ממזריטש שלח את תלמידו רבי שניאור זלמן מליאדי להשתתף ב"טיש". דבריו באותו "טיש" שימשו יסוד לאחת מתורותיו של רבי שניאור זלמן. גם בנו של רבי יחיאל, בעל "דגל מחנה אפרים", ורבי ישראל מקוז'ניץ מביאים בספריהם דברי תורה בשמו. הרב יוסף יצחק שניאורסון כותב שהוא היה הדמות הבולטת בין "זקני התלמידים הקדושים" שמהם קיבל רבי שניאור זלמן תורה.
נותרו ממנו כמה סיפורים חסידיים.
החיצים האדומים
החיצים האדומים הם הצוות האווירובטי של חיל האוויר המלכותי (הבריטי). הצוות מונה תשעה טייסים, המשתמשים במטוסי הוק (Hawk T1A) הצבועים אדום.
רקע.
טיסות ראווה נערכו על ידי חיל האוויר המלכותי החל משנת 1920, בהשתתפות מטוסים דו כנפיים. לאחר מלחמת העולם השנייה נערכו טיסות על ידי מבנים של מטוסי סילון מטייסות החיל השונות. ב-1956 טס לראשונה צוות שהשתמש במטוסים בסכימת צביעה ייחודית בצבע שחור. כינויו היה החיצים השחורים. ב-1961 בא במקומו צוות מטייסת אחרת, שנקרא היהלומים הכחולים. במקביל אליהם התקיימו צוותים נוספים שהפעילו דגמי מטוסים שונים, ובהם הנמרים, ציפורי האש והפליקנים האדומים.
בשנת 1964 הוחלט לאחד את הצוותים הבלתי-רשמיים השונים לצוות רשמי אחד של החיל, בעיקר בשל החשש שטייסי החיל יקדישו זמן רב לאימוני אווירובטיקה על חשבון אימונים לפעילות מבצעית. הצוות החדש אימץ את השם "החיצים האדומים", בין השאר משום שהוא הועבר מכפיפות לפיקוד מטוסי הקרב לכפיפות לבית הספר לטיסה של חיל האוויר המלכותי, שצבעו העיקרי היה אדום.
הצוות.
הצוות מנה בראשיתו שבעה טייסים, וארבע שנים לאחר הקמתו הוגדל מספרם לתשעה, דבר שאיפשר לצוות להציג מפגנים מורכבים יותר ולפתח את מבנה היהלום, שהפך למאפיין שלו משם ואילך.
הצוות השתמש מראשיתו במטוסים מדגם פולנד נאט (Folland Gnat). בשנת 1980, לאחר 1,292 מפגנים אוויריים, הוחלפו המטוסים לדגם המטוסים הנוכחיים של הצוות. מטוסים אלו, כמו קודמיהם, הם מטוסים דו-מושביים המשמשים בחיל האוויר המלכותי לאימוני טיסה מתקדמים.
הצוות השתכן בבסיסים שונים של חיל האוויר המלכותי, ומאז שנת 2000 הוא מוצב בבסיס סקאמפטון ליד לינקולן שבמזרח אנגליה.
הצוות מבלה ששה חודשים בשנה (מאוקטובר ועד אפריל) באימונים לקראת עונת המפגנים הבאה, ובתקופה זו נערכים בקרבו השינויים הפרסונליים השנתיים (להלן). בעת האימונים לובשים הטייסים חליפות טיסה ירוקות, ואת החליפות האדומות ילבשו רק לאחר שהצוות יזכה בהיתר השנתי לערוך מפגנים לאחר אימוני החורף.
הטייסים החדשים בצוות טסים בתחילה בעמדות הקדמיות במבנה, ולאחר שהם צוברים ניסיון הם מורשים לטוס בעמדות אחוריות יותר.
במהלך החלק השני של כל מפגן מתפצל הצוות לשני צוותי-משנה. מטוסים 1 עד 5 מוסיפים לטוס במבנה סגור, הנקרא איניד (על שם איניד בלייטון, מחברת ספרי החמישייה). מטוסים 6 עד 9 טסים במבנה הנקרא גיפו (כינויו של אחד מטייסי הצוות בשנות השישים), העורך תמרונים דינמיים יותר. מטוסים 6 ו-7 מרכיבים את הצמד הסינכרוני, העורך יעפים שבהם הם חולפים זה בקרבת זה מכיוונים נגדיים. במהלך המפגנים חווים הטייסים תאוצת כובד של חמישה ג'י, ובתמרונים מסוימים - עד שבעה ג'י (גבול העומס המבני של המטוסים הוא 8 ג'י). המפגנים נערכים לעיתים בגובה של 90 מטרים בלבד, והצמד הסינכרוני טס לעיתים בגובה של 30 מטרים בלבד. המפגנים מלווים לעיתים בשימוש בעשן צבעוני.
לצוות יש טייס עשירי, שאיננו משתתף במפגנים, אך מלווה אותו במטוס הוק עשירי, שהוא מטוס מילואים. הטייס העשירי מתפקד כקצין הבטיחות של הצוות.
עד היום (2014) ערך הצוות 4,500 מפגנים אוויריים ב-55 ארצות.
מאז הקמתו היה הצוות מעורב בשש עשרה תאונות, שבהן נספו שבעה טייסים - שניים מהם ב-2011.
בתחילת שנות האלפיים נשקל קיומו של הצוות מחדש לאור העלות הגבוהה של הפעלתו. הוחלט כי הוא יוסיף להתקיים בשל תרומתו ליחסי הציבור של חיל האוויר המלכותי ותעשיית התעופה הצבאית של בריטניה וסיועו בגיוס מועמדים לטיס לחיל.
הטייסים.
בצוות משרתים רק טייסים שהשלימו לפחות תקופת שירות אחת במטוסי סילון מהירים דוגמת טורנדו, טייפון או הרייר, צברו 1,500 שעות טיסה לפחות והוערכו כבעלי תפקוד מעל לממוצע. אפילו כך יש יותר מעשרה מתמודדים על כל מקום פנוי בצוות, וטייסים נבחרים לשרת בו בתהליך מיון קפדני.
כל טייס משרת בצוות במשך שלוש שנים. מדי שנה מתחלפים שלושה טייסים. מפקד הצוות הוא טייס שהשלים בעבר שלוש שנות שירות בצוות. הוא משמש בתפקידו במשך שלוש שנים. בשנת 2010 הצטרפה לצוות הטייסת הראשונה.
85 אנשי צוות הקרקע וההנדסה של הטייסים נקראים "הכחולים". בכל עונה נבחרים תשעה מהם לשרת בקרקס (Circus). כל אחד מחברי הקרקס מלווה אישית את אחד הטייסים במהלך העונה ומקבל את האחריות על תחזוקת מטוסו. חברי הקרקס טסים במהלך טיסות מעבר בין יעדים במושבים האחוריים של מטוסי הצוות.
טראונשטיין (עיר)
טראונשטיין (בגרמנית: Traunstein) היא בירת מחוז טראונשטיין שבדרום-מזרח מדינת בוואריה שבגרמניה. העיר משמשת כמרכז, מנהלי, מסחרי, תחבורתי, חינוכי ובריאותי לאזור הסובב אותה.
כיכר השוק ההיסטורית, הכנסת האורחים הבווארית, מבשלות הבירה המקומיות, מתקני הספורט שבה, מצעד הסוסים של יום שני של הפסחא והיותה המקום שבו עברה על האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר תקופת ילדותו, תרמו להתפתחות העיר כיעד תיירותי.
גאוגרפיה.
טראונשטיין שוכנת בליבו של האזור הקרוי כימגאו (Chiemgau), במרחק של כ-11 ק"מ ממזרח לאגם כימזה (Chiemsee), בין מינכן לבין זלצבורג ובמרחק של 15 ק"מ מצפון להרי האלפים ו-30 ק"מ ממערב לזלצבורג.
היסטוריה.
ימי הביניים וראשית העת החדשה.
למרות שרישומים כנסייתיים משנת 790 מציינים נחלה בשם "אד טורן" (ad Trun) ולמרות שידוע על כמה מבנים מבוצרים הקיימים בסביבה מאז המאה ה-10, טראונשטיין עצמה מוזכרת לראשונה בכתבי יד של מנזר באומבורג (Baumburg) מ-1245. משמעות שם המקום היא "מצודת טראון", ומשמעות נוספת היא "מקום מושבו של האדון טראון", שהיה מוקף ביישוב קטן.
אצילי בית ויטלסבאך היו הראשונים להרחיב ולבצר את היישוב. באופן זה הם שלטו על הדרך החשובה שבה הובילו מלח מבאד רייכנהאל (Bad Reichenhall) למינכן, על גבול הארכיבישופות של זלצבורג. ב-1120 התיישבו האדונים של טורנה, עקב משיכתם למיקום האסטרטגי, במקום בו ניצבת היום טראונשטיין. הם בנו את המצודה בשוליו של המישור בו ניצבת העיר, המוקף בנהר ובדרך הסחר העוברת במקום.
טראונשטיין השתייכה לממלכת בוואריה מאז שנת 1275 לפני כן היא השתייכה לזלצבורג. בראשית המאה ה-14 הוענק לטראונשטיין מעמד של עיר. ב-1493 היו כבר רחובותיה של העיר מרוצפים. כנסיית אוסוואלד נבנתה מחדש ב-1501 וב-1526 הושלמה בנייתה של מזרקת "לינדלברונן" (Lindlbrunnen), כחלק ממערכת אספקת המים של העיר.
במאה ה-17, מערך ייצור המלח, שהוזן על ידי צינור עץ שהוליך מי מלח מבאד רייכנהאל, היה חלק חשוב מהתעשייה של העיר ומעושרה. הצינור נבנה בין השנים 1616-1619.
על טראונשטיין פסח החורבן שהיה מנת חלקן של הערים בסביבה במהלך מלחמת שלושים השנים (1618-1648).
ב-25 ביולי וב-26 ביולי 1704 כבשו כוחות אוסטריים את העיר במסגרת מלחמת הירושה הספרדית. שרפה נרחבת העלתה באש את העיר הימי-ביניימית. למרות זאת העיר שוקמה ותעשיית המלח שלה המשיכה לפעול.
שריפות.
במהלך ההיסטוריה שלה, חוותה טראונשטיין לפחות שתי שריפות משמעותיות. ב-1704 העלו את העיר באש כוחות צבא אוסטריה במהלך מלחמת הירושה הספרדית ושרפה שנייה התחוללה ב-1851. עם זאת, לא תועד קיומה של "השרפה הראשונה" המוכרת לתושביה המקוריים של העיר ושעדיין לומדים עליה בבתי הספר עד היום. רק חפירות ארכאולוגיות מעידות על שרפה שהתחוללה בעיר לפני שנת 1400. מסמכים כתובים, בכל אופן, לא מתעדים את השרפה הזאת. תיעוד מצומצם ביותר קיים גם על השרפה של 1851. ב-1587 הוסדרה התארגנות של העיר להתמודדות עם שרפה בפעם הראשונה בתולדותיה.