עלה ארצה בגפּו באייר תרצ"ד (1933) והרצה 20 שנה בבית המדרש למורות ולגננות בתל אביב ע"ש לוינסקי על לשון וספרות. זמן קצר אחרי עלייתו נשא אישה. באותה תקופה עמד בראש ועדת התרבות של התאחדות עולי גרמניה (הע"ג) ויסד חוג בה עברי. היה ממייסדי אוניברסיטת תל אביב ונמנה עם ראשוני מרציה. ב-1955 יסד את החוג ללשון עברית באוניברסיטה זו ועמד בראשו עד מותו. משנת תש"ה היה חבר ועד הלשון, ולאחר מכן נתמנה לחבר־יועץ באקדמיה ללשון העברית. הערותיו תרמו לניסוח כללי הפיסוק ולקביעת מונחי הדקדוק של ועד הלשון.
נמנה עם עורכי "לשוננו לעם". חיבר ספרי לשון, תחביר ודקדוק רבים, ובהם "עברית כהלכה" (הוצאת שרברק) ו"משפט הזיקה בעברית לכל תקופותיה" – מחקר גדול שהשלים סמוך למותו. פרסם מאות מדורי לשון בעיתונות העברית ("דבר", "אֹמֶר", "הארץ", "הצופה") וכן בכתבי עת ("החינוך", "הד החינוך", "אורים", "מולד", "לשוננו", "לשוננו לעם"). בשנות ה-50 שידר ברדיו פינות עברית ושיחות עם מומחים על ענייני הלשון השוטפים. כתב מאמרים וסיפורים גם ביידיש ובגרמנית. ההדיר את "מחברות איתיאל" לאל-חרירי (1961), בתרגום ר' יהודה אלחריזי. ב-1965 (תשכ"ה), שנתיים לפני מותו, מונה לפרופסור־חבר באוניברסיטת תל אביב.
לכתו.
ב-1967 נפטר בתל אביב ממחלה קשה. נטמן בבית העלמין בחולון, בחלקת הסופרים (גוש 1, אזור 6). קודם ללווייתו הונח ארונו באוניברסיטת תל אביב, ברחבה שלפני הפקולטה למדעי הרוח, ושם נישאו הספדים לזכרו. במספידים היה ד"ר ישראל מהלמן, ממייסדי האוניברסיטה. עד מותו התגורר ברחוב יעל 5 בתל אביב, וקודם לכן התגורר ברחוב שד"ר 79. הניח אלמנה, לוטה פרץ (בת ר' משה נחמיה; נפטרה בד' בטבת תשמ"ד). ספרייתו העשירה הכילה אלפי ספרים ונתרמה בידי אלמנתו לאוניברסיטת תל אביב. כיום ספריית העיון שוכנת בבית הספר למדעי היהדות ע"ש רוזנברג. היא משמשת אכסניה לסמינרים וחדר עיון לסגל החוג ולתלמידיו. במהלך השנים הועשרה עוד מתרומתו של שאול אלוני לזכר בנו בעז, מעיזבונותיהם של פרופ' אליעזר רובינשטיין, ראש החוג ללשון העברית במשך שנים רבות, ושל ד"ר רבקה ירקוני ז"ל שכיהנה במשך תקופה ארוכה כמרכזת החוג. לאחרונה נוספה אליה תרומתו של אברהם עקביה, ממניחי היסוד למינוח העברי בהגנה ובצה"ל.
גישתו המקצועית.
פרץ התנגד במידה רבה לגישה שהתפתחה בדורו: חוברות תיקוני לשון שנכתבו בצורת "אל תאמר כך, אלא אמור כך". הוא בז לגישה זו, ובהקדמה לספרו "עברית כהלכה" היטיב לתאר את עמדתו בנושא. להלן קטעים מתוך ההקדמה:
פרץ קנה לו קהל רב באשר הייתה כתיבתו קולחת והרצאת דבריו הייתה מדודה ופדגוגית:יצחק אבינרי, בספר "יד הלשון" (1964) תיאר את הסתייגויותיו מ"חומרות היתר" שהנהיג פרץ, לטענתו:
אבינרי קרא לקהל הקוראים להמשיך בשילוב דברי מליצה בכתביהם, אף על פי שפרץ התבטא בִּגְנוּת המליצה:
ספריו.
פרץ חיבר ספרי לשון רבים, ובהם –
Web bug
web bug הוא אובייקט שמוטמע בדף אינטרנט או בדואר אלקטרוני ומאפשר לברר האם הדף או הדואר נצפה על ידי המשתמש. בדרך כלל, האובייקט מוסתר מהמשתמש. באובייקט זה עושות שימוש תוכנות דואר אלקטרוני מסוימות המאפשרות לברר האם הדואר נקרא על ידי המשתמש. אתרי אינטרנט עשויים לעשות שימוש באובייקט לצורכי מעקב, בדרך כלל למטרות פרסום.
ג'ונתן דמי
רוברט ג'ונתן דמי (באנגלית: Robert Jonathan Demme; 22 בפברואר 1944 - 26 באפריל 2017) היה תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע אמריקאי. דמי זכה פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לשנת 1991 על עבודתו בסרט "שתיקת הכבשים".
ביוגרפיה.
דמי נולד בכפר באלדווין שבמחוז נאסו, ניו יורק. למד באוניברסיטת פלורידה.
דמי הוא דודו של הבמאי טד דמי. לדמי שלושה ילדים: רמונה, ברוקלין וג'וזפין משתי מערכות יחסים שניהל עם ג'ואן הווארד ואוולין פורסל.
תחילת הקריירה.
דמי החל את הקריירה שלו בתחילת שנות ה-70 כשעבד על סרט ניצול בשביל רוג'ר קורמן, בשנת 1974 עבר דמי לבימוי עצמאי וביים את סרטו הראשון "כלא לוהט".
סרטיו של דמי בתחילת דרכו, ובהם "אמא מטריפה" ו"חיבוק קטלני", קיבלו ביקורות אוהדות מצד המבקרים אך לא זכו להצלחה קופתית.
סרטו זוכה שני פרסי האוסקר "מלווין והווארד" בכיכובה של מרי סטינבורגן שיצא לאקרנים ב-1980, פרץ לדמי את מחסום האלמוניות והקנה לו מעמד של במאי מתחיל ומוערך מאוד בהוליווד.
הצלחת הסרט הובילה את דמי לביים את דרמת המלחמה "נשים בעורף" בכיכובם של גולדי הון, קורט ראסל וכריסטין לאטי (קיבלה מועמדות אוסקר), ואת סרט הקאלט האלים "משהו פראי".
דמי חתם את עבודתו בשנות ה-80 עם קומדיית הפשע "נשואה למאפיה", לסרט ליהק דמי צוות שחקנים שכלל את מישל פייפר, מת'יו מודין ודין סטוקוול (זכה למועמדות אוסקר על תפקידו). דמי היה מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט עבור הסרט "לשחות לקמבודיה" אותו ביים אודות המצב הפוליטי בקמבודיה.
שתיקת הכבשים.
דמי התפרסם בזכות מותחן האימה "שתיקת הכבשים", המבוסס על ספרו של תומאס האריס.
הסרט זכה להצלחה עם הכנסה של למעלה מ-200 מיליון דולרים, זכה בחמישה פרסי אוסקר, בהם פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לדמי, שקיבל גם מועמדויות נוספות לפרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א ופרס סזאר.
המשך הקריירה.
סרטו הבא של דמי היה הדרמה "פילדלפיה", המבוססת על סיפורו האמיתי של עו"ד ההומוסקסואל ג'פרי באוורס אשר נדבק במחלת האיידס ונאלץ להילחם על זכויותיו המשפטיים והעקרוניים. דמי היה מועמד בזכות סרט זה לפרס הבמאי הטוב ביותר במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
ב-1998 ביים דמי את הדרמה המבוססת על ספרה של טוני מוריסון "חמדת", העלילה מתרכזת בחייה של סת' (אופרה וינפרי) בחורה אפרו אמריקאית המנהלת חיים נעימים ומסודרים באוהיו, לאחר שברחה מעבר של עבדות.
בשנת 2002 ביים דמי את המותחן "האמת אודות צ'ארלי" בכיכובם של מארק וולברג וטים רובינס, הסרט נכשל בקופות וגם הביקורות לא הטיבו. שנה לאחר מכן הפיק דמי ביחד עם צ'ארלי קאופמן את הדרמה "אדפטיישן" בכיכובם של ניקולס קייג', מריל סטריפ וכריס קופר.
ב-2004 הצליח עם מותחן המסתורין "המועמד ממנצ'וריה" שהכניס כמעט 100 מיליון דולר. סרט זה הוא רימייק לסרט מצליח משנת 1962, וחושף קונספירציה בחלונות הגבוהים בממשל האמריקאי. הסרט מביא את סיפורו של קצין בצבא האמריקני, בנט מרקו, שחושד שהפלוגה שלו עברה שטיפת מוח במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, כדי לקדם עניינים פוליטיים בוושינגטון.
סרטו התיעודי של דמי "האיש מהמישורים" ("Man from Plains") מתעד את סיפור חייו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר. הוא צולם לאחר צאת ספרו , וזכה בשלושה פרסים במסגרת "פסטיבל הסרטים של ונציה".
בשנת 2008 ביים דמי את סרטו האחרון "רייצ'ל מתחתנת", דרמה ריאליסטית על בחורה מעורערת שחוזרת לחיק משפחתה ומכניסה את כולם למערבולת של רגשות. דמי היה מועמד על סרט זה לפרס האינדיפנדנט ספיריט.
ב־26 באפריל 2017, בגיל 73, הלך דמי לעולמו כתוצאה מסרטן הוושט וסיבוכים של מחלת לב. דמי הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
נטלי ווד
נטלי ווד (באנגלית: Natalie Wood; נולדה כנטליה זאקרנקו; באנגלית: Natalia Zacharenko; 20 ביולי 1938 – 29 בנובמבר 1981) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
ווד החלה לשחק בסרטים בהיותה בת ארבע בלבד, ובגיל שמונה כבר הופיעה בסרט "נס ברחוב 34" (1947). משחקה בגיל 17 לצידו של ג'יימס דין בסרט "מרד הנעורים" (1955), זיכה אותה במועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, ותרם למעבר מתפקידי ילדה-שחקנית לתפקידים של שחקנית בוגרת. ככזו היא כיכבה בסרטים המוזיקליים "סיפור הפרברים" (1961) ו-"ג'יפסי" (1962). היא גם הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור הופעותיה בסרטים "זוהר בדשא" (1961) ו-"Love With the Proper Stranger" (1963).
ווד המשיכה לנחול הצלחה בקריירה שלה עד לשנות השישים המאוחרות, בסרטים כמו "בוב וקרול וטד ואליס" (1969). לאחר מכן, היא הפחיתה בהופעותיה, והקדישה את זמנה למשפחתה. ווד הופיעה רק בשני סרטי דרמה במהלך שנות השבעים. היא הייתה נשואה למפיק ריצ'רד גרגסון, ופעמיים לשחקן רוברט וגנר, ונולדה לה בת אחת מכל אחד מהם: נטשה גרגסון וקורטני וגנר. בנוסף לסרטים היא כיכבה במספר הפקות טלוויזיה, בכללן המהדורה המחודשת של הסרט "מעתה ועד עולם" (1979), שעליה היא זכתה בפרס גלובוס הזהב.
מותה של ווד עורר סימני שאלה ונחקר במשטרה. היא טבעה בסמוך לסנטה קטלינה, קליפורניה, בגיל 43. האירוע התרחש לפני שהשלימה את צילומי סרטה האחרון, דרמת המדע הבדיוני "סערת מוחין" (1983), לצידו של כריסטופר ווקן, שיצא לאקרנים לאחר מותה.
שנות ילדותה.
הוריה של ווד, מריה סטפאנובה (לבית זודילובה) וניקולאי זאקרנקו,
היו מהגרים רוסיים-אוקראיניים, שגדלו הרחק ממולדתם. אביה התגורר בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה, בעוד אמה גדלה בעיר הסינית חרבין.
זמן קצר לאחר לידתה בסן פרנסיסקו, הם עברו צפונה למחוז סונומה וגרו בסנטה רוזה, קליפורניה, שם התגלתה ווד במהלך צילומי סרט במרכז העיר סנטה רוזה. אמה העבירה במהרה את משפחתה ללוס אנג'לס במטרה לקדם את הקריירה של בתה. בהיותה בת ארבע נקראה נטליה נטשה גורדין. בדומה להורים רבים של ילדים שחקנים, ניהלה אמה את הקריירה של הנערה הצעירה והשגיחה עליה בקפדנות. אביה תואר בידי הביוגרפים של ווד כאלכוהוליסט פסיבי. בהתאם לדרישת האולפן, שונה שמה של נטליה גורדין לנטלי ווד בעת ששיחקה עוד כילדה בחברת הסרטים האחים וורנר.
בגיל שבע גילמה ווד את דמותה של יתומה גרמניה לצידם של אורסון וולס וקלודט קולבר בסרט "Tomorrow Is Forever". וולס אמר על ווד לאחר מכן שהיא נולדה מקצוענית, "כל כך טובה, שזה מפחיד".