ערבית חג'אזית (בערבית: اللهجة الحجازية), הידועה גם כערבית מערב־ערבית, היא הניב הערבי המדובר באזור המערבי של ערב הסעודית. על אף שבמובן הצר של המילה יש שני ניבים שונים המדוברים באזור החג'אז, אחד על ידי הבדווים ועל ידי השבטים הכפריים, ואחד המדובר בפי האוכלוסייה העירונית, המונח לרוב מציין את הניב העירוני, המדובר בערים כמו ג'דה, מכה, ינבוע ואל-מדינה. מחוץ לחצי האי הערבי, קרוב הניב החג'אזי יותר לניבים של צפון סודאן ושל מצרים העליונה.
הניב החג'אזי העירוני.
נקרא גם הניב החג'אזי יושב הקבע. זוהי הצורה המשויכת לרוב עם המונח ״ערבית חג'אזית״, והוא מדבר במרכזים העירוניים של האזור, במקומות כמו ג'דה, מכה ואל-מדינה. על אף שלרוב הניבים הבדווים שונים לחלוטין מהניבים העירוניים בשפה הערבית, קבוצת דיאלקטים זו מפגינה תכונות של שני הסוגים.
מאפייני הניב הבדווי.
המאפיינים הבולטים ביותר של הניב הבדווי הם:
מאפייני הניב הקבוע.
כמו ניבים עירוניים (״קבועים״) אחרים, הניב החג'אזי העירוני הוא פחות מְשמר מן הניבים הבדויים ולכן נוטה לאבד צורות ותכונות קלאסיות רבות שעדיין קיימות בניבים בדויים רבים. בין אלו נכללים צורת הסביל הפנימי (שבערבית חג'אזית מוחלפת במשקל "anfa'al" או "yinfa'il"), הסימן המזהה של חוסר הידוע (״תנווין״), חוסר־התאמה בין מין ומספר וסימן המזהה הנקבי ״-n״. תכונות שמסווגות את הערבית החג'אזית כניב עירוני כוללות:
תכונות נוספות.
תכונות נוספות של הערבית החג'אזית הן:
אוצר מילים.
אוצר המילים החג'אזי העירוני שונה במידת מה מהדיאלקטים האחרים של חצי האי הערבי. לדוגמה, יש פחות מונחים המותאמים לחיי מדבר ויותר מונחים הקשורים למסעות ים ולדייג. בשל המקורות המגוונים של היושבים בערי החג'אז, קיימות שאילות רבות מהניב המצרי, הסורי והתימני. גם לחמש מאות של שלטון האימפריה העות'מאנית הייתה השפעה. בשל כך, הניב החג'אזי נחשב לניב בעל ״זיקות מעורבות״.
ניבים בדווים חג'אזיים.
ניבי הערבית המדוברים בפי השבטים הבדווים של אזור החג'אז לא היו, באופן יחסי, מושא למחקר רב. עם זאת, אופן הדיבור של כמה שבטים מראה זיקה קרובה הרבה יותר לניבים בדווים אחרים, במיוחד לשכנים באזור הנג'ד, מאשר לאופן דיבורם של אלו בערי החג'אז. הניבים של ניבי החג'אז הצפוניים מתמזגים עם ניבי סיני וירדן, בעוד שהניבים של הדרום מתמזגים עם אלו של עסיר ושל נג'ד. קונפדרציות שבטיות רבות בנג'ד ובמזרח חצי האי הם לרוב מהגרים חדשים מהחג'אז, והם כוללים את שבט עתיבה, מטיר, חרב ובני חלד. בתקופות קדומות יותר, שבטים ערביים רבים אחרים גם הגיעו מהחג'אז, כולל בנו כנאנה, ג'הינה, בנו סלים וע'טפאן. בנוסף, לא כל הדוברים של הניבים הבדויים הללו הם באמת בדווים נוודים; חלקם פשוט יושב ביישובי קבע באזורים כפריים, ולכן מדברים ניבים הדומים לאלו של השכנים הבדווים.
הגוף והלב
הגוף והלב, מוכר גם בשם הבוז (בצרפתית: Le Mépris) הוא סרט דרמה צרפתי משנת 1963 בבימויו של ז'אן-לוק גודאר ובכיכובה של בריז'יט בארדו, המבוסס על הרומן האיטלקי משנת 1954, Ill disprezzo מאת אלברטו מורביה.
עלילת הסרט.
ג'רמי פרוקוש, מפיק סרטים אמריקני (בגילומו של ג'ק פאלאנס), שוכר את שירותיו של הבמאי האוסטרי המוערך פריץ לאנג (המגלם בסרט את עצמו) למשימת בימוי העיבוד הקולנועי לאודיסיאה של הומרוס.
בשל חוסר שביעות רצונו מהגישה האמנותית בה נוקט לאנג כלפי הסרט, מגייס פרוקוש לסרט גם את שירותיו של התסריטאי פול ז'אואל (מישל פיקולי), על מנת שיעבד מחדש את התסריט, אך במהרה גם הוא מסתכסך עם המפיק ועם הבמאי לאנג. במקביל לקרבות שמנהל ז'אואל בניסיון להביא את גרסתו לאקרנים, מערכת היחסים שלו עם אשתו קאמיל (בריז'יט בארדו) הולכת ומתפוררת, בין היתר בעקבות המפגש שלה עם פרוקוש, המפיק המיליונר.
הסרט מבוסס אמנם על סיפורו של מוראביה העוסק בניכור הגובר בין אשה לבעלה, אבל בגרסתו הקולנועית של גודאר יש גם רובד נוסף והוא הקבלה לחייו האישיים: בעוד שפול, קאמיל ופרוקוש מתכתבים, בהתאמה, עם אודיסאוס, פנלופה ופוסידון; הם באופן דומה מתכתבים גם עם גודאר, אשתו הדנית אנה קארינה ויוסף א. לוין, המפיץ של הסרט.
באחד מרגעי הסרט, עוטה בארדו פאה שחורה המשווה לה דמיון ויזואלי לאשתו של גודאר, קארינה. גם השחקן הראשי, פיקולי, בעל דמיון מסוים לבעלה לשעבר של בארדו, הבמאי הצרפתי רוז'ה ואדים. כמו כן, ראוי לציון הדיון המתרחש בסרט אודות הקומדיה האלוהית של דנטה. הדיון מתמקד במיוחד בבית ה-26 של השיר בחלקה הראשון של היצירה - "התופת", העוסק במסעו האחרון של אודיסאוס מעבר לעמודי הרקולס, בדרך לצידו השני של העולם. "הבוז", כשמו כן הוא, מבטא את מבטו הציני, הביקורתי והלעגני של גודאר כלפיי תעשיית הקולנוע, אנשיה והקודים הנהוגים בה; הסרט דן במחיר שהאמנות גובה מהאנשים העוסקים בה ומהסביבה הקרובה להם.
ליהוק והפקה.
המפיק האיטלקי הידוע קרלו פונטי, ניגש לז'אן-לוק גודאר על מנת להתדיין על שיתוף פעולה אפשרי; גודאר הציע להביא אל האקרנים את העיבוד הקולנועי לספרו של מוראביה, בכיכובם של השחקנים פרנק סינטרה וקים נובאק. לאחר סירובם של השניים, הציע פונטי ללהק את סופיה לורן ומרצ'לו מסטרויאני, אך הפעם נתקל בסירובו של גודאר. לבסוף, נבחרה לתפקיד השחקנית-דוגמנית הצרפתייה בריז'יט בארדו, בעיקר בשל התעקשותו של המפיק פונטי כי הצגת גופה החושני בסרט עשויה להעלות את רווחיו. ברוח זו ובלחץ המפיקים האמריקנים שהיו שותפים לסרט, התבקש גודאר, לאחר שכבר סיים לצלם את הסרט כולו, לביים סצנה אחת נוספת, שבה יוצג גופה העירום של בארדו. בסצנה ידועה זו הפותחת את הסרט, מתחלף צבע התאורה מספר פעמים, באופן דרמטי וללא הכנה מוקדמת, מאדום - לצהוב ולבסוף לכחול. הדיאלוג בין הדמויות, המצויות בעיצומה של סצנה אינטימית בחדר השינה, נותר ללא הפרעה. הייתה זו דרכו האופיינית של גודאר ללעוג ולבקר את האופן בו עושים אנשי הקולנוע שימוש בעירום הנשי כמקדם מכירות.
גודאר אמנם ליהק עצמו בסרט לתפקיד עוזר הבמאי של פריץ לאנג, אך למעשה ייחס לדמותו של לאנג רבות מהדעות ומתאוריות הגל החדש שלו עצמו. הסרט, אשר כולו מתרחש באיטליה, צולם ברובו באולפני "עיר הסרטים" צ'ינצ'יטה ברומא וכן בוילה מלפרטה באי קאפרי, מדרום לעיר נאפולי. באחת מהסצנות הידועות של הסרט, פול וקאמיל (פיקולו ובארדו) משוטטים בדירה, מתווכחים ומתפייסים לחלופין. גודאר ביים את הסצנה כרצף מתמשך של תנועות מצלמה, תחת תאורה טבעית וכמעט בזמן צילום אמיתי. את הסרט צילם הצלם הקבוע של גודאר, ראול קוטאר, שצילם כמה מהסרטים הגדולים של ראשית הגל החדש, ביניהם עד כלות הנשימה של גודאר.
הפצה.
גרסאות הסרט שהופצו לאקרנים בצרפת, איטליה ובארצות הברית היו שונות משמעותית זו מזו. בעוד שהגרסה הצרפתית הייתה רב לשונית (בצרפתית, אנגלית, איטלקית וגרמנית), הגרסאות שהופצו בארצות הברית ובאיטליה דובבו לשפה המקומית.
מבחינת העריכה, בעוד שהגרסה הצרפתית שונה רק במקצת מהגרסה האמריקנית, הגרסה שהופצה באיטליה הייתה קצרה משמעותית (רק 82 דקות) וכללה מוזיקת ג'אז קלה שהולחנה על ידי יוצר איטלקי והחליפה את המוזיקה המקורית של הסרט.
נכון להיום, מרבית גרסאות ה-DVD של הסרט תואמות את הגרסה הצרפתית.
תגובות לסרט.
באחת מהביקורות המשמעותיות שנכתבו אודות הסרט, במגזין הקולנוע Sight &amp; Sound, סיכם המבקר קולין מק'קייב את הסרט במילים – "העבודה הגדולה ביותר של מפיק אמנותי באירופה של אחרי המלחמה". הסצנה הרחבה שצולמה בדירה, שבה מתפרקים נישואיהם של פול וקאמיל, זכתה לשבחים רבים מאת מבקרים וחוקרי קולנוע לאורך השנים. במאמר שהתפרסם בפברואר 2012, ב-Interiors, מגזין מקוון לקולנוע ולארכיטקטורה, התמקד הדיון באופן שבו השכיל גודאר לנצל את המרחב המוגבל של הדירה בעת צילום הסצנה, כך שהמאפיינים הארכיטקטוניים של הדירה משרתים את הדעיכה ביחסיהם של בני הזוג.
יוסי ורטר
יוסי ורטר (נולד ב-20 באפריל 1960) הוא עיתונאי ופרשן פוליטי ישראלי.
ביוגרפיה.
ורטר החל את הקריירה העיתונאית שלו בשנת 1983, ככתב המשפטי של היומון "חדשות". בשנת 1992 זוכה בבית המשפט העליון מהרשעה בבית משפט מחוזי בקבלת דבר במרמה ופגיעה בזכות לפרטיות, לאחר שבמהלך סיקור פרשה משפטית פרסם בעיתון תמונה שהושגה בתחבולה.
ורטר סיקר עבור "חדשות" את הפוליטיקה הישראלית ואת הכנסת, ולאחר מכן שימש ככתב העיתון בלונדון ובניו יורק. בשנת 1989 פרסם ידיעה ממנה השתמע לכאורה כי חבר הכנסת מטעם מפלגת מולדת, יאיר שפרינצק, הציע בדיון בכנסת "להעמיס פליטים על משאיות ולשלחם מכאן... כדברי מצע מולדת". בעקבות תלונה שהגיש שפרינצק למועצת העיתונות בטענה כי הדברים מעולם לא נאמרו על ידו, טען ורטר שהדברים נכתבו במסגרת פרשנות לגיטימית שפורסמה בטעות כידיעה חדשותית. ועדת ברור של המועצה קבעה כי העיתון והכתב הפרו את תקנון האתיקה העיתונאית המחייבת דיוק בפרסום.
בסוף 1993, עם סגירת "חדשות", עבד שנתיים ככתב בתוכנית תחקירים של ערוץ 2.
החל מיולי 1996 משמש ורטר כפרשן הפוליטי הבכיר של העיתון "הארץ", ולו טור פרשנות פוליטית קבוע בעיתון של יום ששי, בו הוא מסקר את אירועי השבוע החולף. ב-2011 דחה הצעה להצטרף לעיתון "מעריב"..