דוקרני הכף הם בעלי חיים סוליטרים החיים ברוב בזמן בבדידות; הזכרים טריטוריאליים ביותר ומסמנים את שטחם המוגדר היטב על ידי מספר דרכים כמו: הטלת צואה ושתן במקומות מסוימים היוצרים ערימת גללים, גירוד הגללים עם פרסותיהם, סימון שיחים ודשא על ידי הפרשת נוזל דביק מבלוטות הריח, או לעיסת גבעולים ועשבים; גם הנקבות תופסות לעצמם שטח, אך הם פחות טריטוריאליות מהזכרים. יתר על כן הזכרים מאוד לוחמניים, ותמיד תרים אחר צילו של פולש בטריטוריה כדי להסתער עליו ולגרשו; בגני חיות למשל אין אפשרות להחזיק שני זכרים בכלוב אחד בגלל זה. הלחימה ביניהם פשוטה למדי וכוללת נגיחות ראש בראש ודקירה עם הקרניים בצדדי הבטן. זוג זכר ונקבה עשויים לשמור במשותף על טריטוריה, אך לא יהיה מגע ביניהם עד עונת היחום. דוקרנים אלה שקטים למדי והם משמיעים קולות רק כאשר הם נתפסים (פעייה-צרחנית). התקשורת העיקרית בין הדוקרנים מתבצעת על ידי הפרשות ריח, אך סביר להניח שגם על ידי מגע ותנוחות גוף.
תזונה.
דוקרן הכף ניזון בעיקר משיחים, עשבי תיבול, עלים שורשים, פקעות, ניצנים, ודשא ירוק הצומח לאחר השריפות העונתיות, ובמידה פחותה גם מעשבים. הדוקרנים ידועים ככאלו הנכנסים למטעי תה, כרמים ושדות חקלאיים על מנת לאכול גפנים, דגניים וכדומה, ולמרות שהנזק שהם גורמים מזערי יחסית לעומת מזיקים אחרים, הם אינם אהודים כל כך על החקלאיים. דוקרן הכף לא יהסס לשתות כאשר הוא מוצא מקור מים זמין, הוא מתקיים חודשים ארוכים ללא מים ואת הלחות הנדרשת הוא מקבל ממזונו.
רבייה ומחזור חיים.
הרבייה נמשכת כל השנה ללא עונה קבועה, למרות שיש שיא של לידות בין חודשי ספטמבר ודצמבר. אין הרבה מידע על הרבייה של מין זה והרוב מבוסס על דוקרן הסטינבוק. הזכר ככל הנראה מונוגמי ומתרבה רק עם הנקבה שבשטחו. לאחר תקופת הריון של כ-6 חודשים הנקבה ממליטה עופר יחיד המוחבא היטב בסבך בימיו הראשונים. בתנאים אופטימליים הנקבה תוכל להמליט עופר פעמיים בשנה. העופר נגמל לאחר 3 חודשים ומגיע לבגרות לאחר 7-6 חודשים לנקבה, ו-9 חודשים לזכר.
תוחלת החיים של דוקרן הכף לא ידועה בבירור, אך כנראה היא 12-8 שנים כדוקרן הסטינבוק.
איומים ושימור.
דוקרן הכף מסווג על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC) למרות התפוצה המצומצת יחסית שלו, בשל היותו מין נפוץ המשתלב בבתי גידול רבים, ואין איומים גדולים על אוכלוסייתו
- כך שלא קיימת ירידת מספרים מדאיגה. המעמד של מין זה לא אמור להשתנות כל עוד הוא מיוצג היטב באזורים מוגנים. מגמת האוכלוסייה באופן כללי יציבה בעיקר באזורים מוגנים ופרטיים, אך במקומות שבהם יש פעילות אנושית גבוהה המפריעה לו אוכלוסייתו בדרך כלל יורדת. המעוזים העיקריים שלו הם ברחבי הכף המערבי. כאמור אין איומים מרכזיים למין, אך ירידות מקומיות עלולות להתרחש בשל טריפה על ידי כלבי בית, או אובדן בית גידול וההעלמות הצמחייה הסבוכה מאוזרים מסוימים. דוגמה לכך היא בפארק הלאומי אדו פיל, שבו הדוקרנים נעלמו במספר תחומים מהפארק בשל גידול באוכלוסיית הפילים שגרמה להרס רב לצמחייה הסבוכה והנמוכה.
דוקרן הכף מצוי באופן רשמי ברוב אזורי השימור הקיימים בפרובינציית הכף המערבי, כמו גם בפארקים רבים בכף המזרחי. בין הפארקים הבולטים שבהם הוא מצוי ניתן למנות את: הפארק הלאומי הר השולחן, הגן הלאומי החוף המערבי, הפארק הלאומי אגולאנס', והפארק הלאומי וילדראסט. בנוסף הוא מצוי באופן נרחב גם בשמורות של רשות הייעור הדרום אפריקנית ומשקים פרטיים רבים. דוקרן זה מסתגל היטב לפעילות אנושית כאשר אין מפריעים לו, וברחבי הכף המערבי הוא נצפה תדיר בגינות ובחצרות.
אומדן האוכלוסייה העולמי של דוקרני הכף אינו ידוע בשל הקושי לאתרו בבית גידולו הסבוך.
דוקרן הסטינבוק
דוקרן הסטינבוק (שם מדעי: "Raphicerus campestris"; מכונה בקיצור סטינבוק), הוא מין אנטילופה קטנה מתת-משפחת הצבאיים בסוג דוקרן, החי בדרום, מזרח ומרכז אפריקה. למרות שהתגלה על ידי האירופאים כבר בעת הגעתם לאפריקה, הוא תואר מדעית לראשונה רק בשנת 1811 על ידי קרל פטר טונברג. הוא המין הגדול והנפוץ בסוג דוקרן, ויש לו חפיפה עם שני המינים האחרים - דוקרן שארפי ודוקרן הכף. מלבדם ישנן שתי אנטילופות נוספות הדומות לו מאוד בגודל הגוף ובצבעי הפרווה: האוריבי, וצביון הסבך. תוארו למעלה מ-24 תת-מינים של דוקרן הסטינבוק על בסיס צבע פרווה, אך רק שניים מוכרים מדעית והם תופסים אזורי תפוצה נפרדים.
שמו המדעי נגזר מיוונית ומלטינית כדלהלן: "raphis" = "מחט", "keras" = "קרן"; צירוף של שתי המילים פירושו "קרן מחט" ומתייחס לקרניים הדקיקות והישרות שלו. המילה הלטינית "Campestri", יכולה להתפרש הן כ"רמה" והן כ"מישור", ומתייחסת כנראה לבית הגידול של מין זה. הכינוי "סטינבוק" במקור הוא בכלל שם הולנדי עבור יעל אלפיני, ולמרות חוסר הדמיון ביניהם המתיישבים הבורים כינו אותו כך על שם היעל המוכר להם מאירופה. הסיבה לכך היא שבתקופות הראשונות של גילויי חיות הן היו נקראות על שם בעלי חיים מוכרים, כפי שניתן לראות גם לגבי אנטילופת סוס כחולה שכונתה "סטינבוק" או אנטילופות רבות כצבי וראם שנקראו "תיש".
כאמור לדוקרן הסטינבוק שני תת-מינים מוכרים:
אנטומיה.
קרניים.
בדומה לרוב המינים בשבט אנטילופות הסבך - גם דוקרן הסטינבוק מתאפיין בזוג קרניים קצרות ודקיקות שהן הארוכות ביותר ממיני הדוקרן, ולהם צמיחה פשוטה למדי: הקרן צומחת כלפי מעלה בצורת-"I" ישר לחלוטין וללא זוויות. מיקום הקרניים הוא בצידי המצח מעל העיניים, ובמרחק בולט מהם ומהאוזניים. המרחק בין הקרניים זהה לחלוטין בין הבסיס לקצוות והרווח ביניהם גדול משל אנטילופות אחרות. הקרניים של הדוקרן כשמו דקיקות מאוד כמחט, ולמרות שבמבט שטחי הן נראות בעובי אחיד לכל אורך הקרן, בפועל יש הבדל מזערי בין עובי הבסיס לקצוות. בניגוד לביירה לאוריבי ולדיקדיק הן חלקות לגמרי ללא טבעות או חריצים. הקרניים חדות ביותר. צבע הקרניים כהה מן הרגיל - שחור, שחור כחלחל ואפור כהה, והצבע אחיד על פי רוב בכל הקרן. הזכרים הם היחידים שמצמיחים קרניים, וזהו ההבדל היחידי בינם לבין הנקבות.
מראה חיצוני.
הפרווה של דוקרן הסטינבוק קצרה בדומה לפרסתנים אפריקנים אחרים, והיא חלקה בניגוד לפרווה הגסה של שני המינים האחרים בסוג.
צבע הפרווה הוא בהיר למדי ואופייני למיני אנטילופות אפריקניות כאימפלה, קובוס שחור רגל, צבי, צבי סוף, בובאל ואחרים.
בדומה לאוריבי הצבע משתנה על פני תפוצתו הרחבה בין צהבהב\זהוב\חולי לאדמדם\בז'-קרמי, ובעוד שהחלקים העליונים נוטים לגוונים כהים כאדמדם התחתונים נוטים לצהבהב או קרם. הגחון, המותניים, החזה והעכוז בצבע לבן בוהק. צבע הרגליים משתנה בין צהבהב קרמי או חולי בצד החיצוני ללבן בוהק בצד הפנימי. הזנב בצבע זהה לשאר הגוף בצד החיצוני ולבנבן בצד הפנימי. יש לעיתים פס שחרחר דקיק באזור הגב.
צבע הפנים של דוקרן הסטינבוק הוא צהבהב\חולי\קרמי בהתאם לגוף, וסימוני הפנים שלו דלילים יחסית: המצח בצבע כהה בדרך כלל משאר הראש - אדמדם או חום בהיר, כשהעור הסמוך לעין שחרחר ומסביבו כתם לבן גדול ובולט היוצר יחד עם העין השנייה צורת של משקפיים. מהאף עד לאמצע החוטם נמשך ישנו משולש בצבע שחור מבריק המהווה סימן זיהוי עיקרי למין זה משאר האנטילופות, אם כי אין זה נדיר שהוא נעדר. הריסים שלו שחורים ובולטים, והסנטר, השפתיים והחלק העליון של הגרון לבנים ויוצרים צורה של סינר. האוזניים בצבע אפרפר או צהבהב בצד החיצוני ולבנות בצד הפנימי, וקצוות האוזניים שחורות.
מבנה ומידות גוף.
גופו וצווארו של דוקרן הסטינבוק דקיקים וארוכים אך הם קצרים יותר משל האוריבי. ראשו וחרטומו משולשים וארוכים משל שני המינים בסוג, ואוזניו ארוכות ועגלגלות וגדולות ביותר ביחס לגוף. הצוואר והראש נמצאים תמיד במצב זקוף, בניגוד לעמדה השפופה של מיני אנטילופה ננסית או הצביון. העיניים שלו גדולות ושחורות, ומתחתם חריצים שחורים קטנים המעבירים נוזל לבלוטות הריח הסמוכות. האף גדול, עגלגל ושחור כשל אייל וסולד במקצת, והפה דק ושחרחר. הרגליים שלו דקיקות וארוכות ופרסותיו חדות וקצרות בצבע שחור. האחוריות ארוכות יותר מהקדמיות ומשוות לו לפעמים מראה כפוף. זנבו קצרצר מאוד בדומה לביירה, ובמבט מהצד הוא נראה לעיתים חסר זנב. מלבד הקרניים כאמור, אין כלל הבדלים בין הזכרים לנקבות.
מידות הגוף של דוקרן הסטינבוק:
גובה הכתפיים: 60-45 ס"מ.
אורך הראש והגוף: 95-60 ס"מ.
אורך הקרניים: 19-7 ס"מ.
אורך הזנב: 10-5 ס"מ.
משקל: 16-7 ק"ג.
תפוצה ובית גידול.
דוקרן הסטינבוק נפוץ ברחבי דרום ומזרח אפריקה. תפוצתו מחולקת לשני טווחים עיקריים: הטווח הדרומי הגדול משתרע על מרבית דרום אפריקה, סווזילנד ונמיביה, מרכז ודרום זימבבואה, דרום אנגולה, בוצוואנה, זמביה ומוזמביק, ואזור קטן בצפון מערב לסוטו. הטווח המזרחי משתרע על דרום קניה וצפון ומרכז טנזניה, עם שתי אוכלוסיות מבודדות בצפון מערב ודרום מערב טנזניה. הוא נכחד באוגנדה.
בית גידולו של הדוקרן הוא מגוון למדי בהתאם לאקלים סובטרופי, ואקלים ים תיכוני שבו הוא חי, וכולל סוואנות צחיחות ויבשות, סוואנות שיחים דוקרניות, אזורי מרעה מיוערים בדלילות, חורשים, שיחים, גבעות, פסיפס של כרי דשא ועצי שיטה, אזורי חוף סלעיים, אזורים צחיחים למחצה כמדבר קלהארי, והרים ורכסי הרים כדוגמת דראקנסברג והר קניה בגבהים של עד 4,750 מטר מעל פני הים. האוכלוסיות בטווח הדרומי מעדיפות מישורים פתוחים, בעוד שאלה שבטווח המזרחי מעדיפות אזורי סבך. הם נמנעים מאזורים צחיחים למחצה כמדבר נמיב או מיוערים בכבדות. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 30-10 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת 1,000-25 מילימטר לשנה.