עוד היא מגלה מחדש את שכונת ילדותה, שחלקים ממנה השתנו לבלי הכר ואילו אחרים, כמו המכולת הישנה של גברת מורגנשטרן עם המספר הכחול על היד, לא השתנו כלל. עם השכונה ורחובותיה, שכל שמותיהם שונו במשך השנים, מגלה לויה גם את חברי הילדות שלה, מי ששינו צורה אך לא אופי, כמו תקווה, שצמותיה השחורות והעבות פינו מקום ל"קלאופטרה בלונד", אבל אישיותה הלבבית, הפתוחה והחמה נשארה כשהייתה בילדותה, והיא מנסה מיד לשדך את לויה הרווקה לבן-דודה, "בחור זהב, מסודר עם דירה", או אדריאנה, שנשארה גדולה ובהירה וידידותית, ועכשיו היא מאמינה בקארמה ובקריסטלים ובהשפעותיהם החיוביות. ברקע הגילויים האלה אורבת כל הזמן דמותה של אורה, החברה בה"א הידיעה משנות הילדות והנעורים, שמאז ניתקה לויה את קשריה עם האדמה ועלתה לחיות את חייה בין שמיים לארץ, נותקו גם קשריה עם חברתה הטובה ואינה יודעת מה עלה בגורלה כל השנים האלה, שבמהלכן החלה דמותה בגובלן הישן לדהות, להיות יותר עלווה ופחות פנים וקולה כבר אינו נשמע. מעל לכל היא משתוקקת לפגוש אותה, משוכנעת שחברתה הגבוהה, הבטוחה בעצמה, מי שייצגה תמיד את הכיתה בסכסוכים עם ההנהלה, ודאי בנתה לה קריירה מכובדת והיא מכהנת בתפקיד חשוב ורב-השפעה. היא סקרנית, מייחלת להיוודע, אך חוששת לשאול.
כאשר ייפגשו לבסוף, תיווכח לויה עד כמה שגתה בציפיותיה.
על רקע חגי תשרי, שהשתכחו ממנה כליל עם השנים, מתוודעת לויה מחדש להוויה הישראלית כל כך, שעליה השקיפה מן הצד בשנות ילדותה החריגות, ללא אם, שנעלמה ללא הסבר כשהייתה בת ארבע, עם אב עסוק, יובשני ומנותק, שמסביר לכל הנשים הסובבות אותו בדאגה לילדה, ש"לויה כבר גדולה ועצמאית" - אלא שלויה הקטנה איננה מרגישה גדולה ועצמאית והיא משתוקקת לתשומת לב, ליד דואגת, לארוחה ביתית, אבל נדרשת להסתפק ולשמוח במנת הפלאפל, שהיא קונה לעצמה בכסף שאביה הפרופסור משאיר לה כשהוא נוסע כל בוקר לאוניברסיטה בירושלים (ועם זאת, הוא חוזר ומדגיש לה, שכשהיא רואה בשעון שהיא עונדת מגיל שבע שהנה מגיע האוטובוס לשכונה, עליה לרוץ מיד הביתה, כדי שאבא לא ידאג). לויה מנסה לנווט בין האתאיזם המוחלט, הצחיח, של אביה לבין גודש האמונה, החגיגיות, השולחנות הערוכים בערב שבת וחג, אצל השכנות, וכשאביה מנסה להשתמט מן האירוח הכפוי למורת רוחו, היא תובעת ערב שבת כדת וכדין אצלם בבית, עם מפה לבנה וחלה. גם את המלאך השומר עליה בלילה גזל ממנה אביה, מתוך שרצה לדבוק בעובדות מוכחות ולא שום אמונות שוא. אחרי שהדליק את האור והוכיח ללויה הקטנה שאין שום מלאך בחדר, לא מאחורי הווילון ולא מתחת למיטה, והיא יכולה לישון בשקט, בכתה לויה מאוד בלילה, כי עכשיו, אחרי שהוכיח לה שאין מלאכים, לא בעולם ולא בחדר שלה, ידעה שאין מי שישגיח עליה חוץ מאביה, והוא רוב הזמן איננו.
בחיי היום-יום של השכונה רובץ כל העת זכר השואה. יש שכנים עם מספר על היד. שלומי, החבר המנוזל של לויה, מראה לה בסתר ארון מלא כיכרות לחם, שאמו שומרת, ומינה, הילדה שקרויה על שם ארבע סבתות שנספו - מרים, ינטל, ניוטה, הינדה - מקימה מהומה במשאית בטיול בית הספר, כשהיא בוכה וצועקת שלוקחים את הילדים לעשות מהם סבון. אותה מינה גם תסביר ללויה, שהנאצים עשו מאמא שלה סבון, ולויה משתכנעת שזה איננו נכון רק כשאביה מזכיר לה, בהדגמה ארוכה ומתישה עם שאלות והמחשות, שזה לא ייתכן, כיון שהיא נולדה לאחר סיום המלחמה. כיון שלאביה ולחברו הקרוב, דוידי, מעין אב שני ללויה, אין מספרים על זרועותיהם, לויה בטוחה שהם לא עברו את השואה במחנות. האמת, שתתגלה לה כעבור שנים רבות, שונה מאוד.
עוד דמות חשובה בחייה של לויה הוא נחום, בנו של דווידי, הגדול ממנה בכמה שנים. יחד הם משפחה משונה - ילד וילדה ואבא ואבא. יחד הם נוסעים בשבתות לחפירות ארכאולוגיות בגבעות צחיחות ונטולות צל, לגלות אוצרות מן העבר - אלא שלויה ונחום מוחים כנגדם. אוצרות מוצאים בג'ונגל, בתוך צמחייה עבותה ומשתרגת, תיבות מלאות מטבעות זהב, לאלה ייקרא אוצרות, לא לשבר חרס מפוקפק או למטבע שחוק עד אין הכר, ששני הארכאולוגים בני הפלוגתא ששים על גילויים בחפירותיהם. בחדר הדבק בביתו משחזר דווידי כלי חרס שבורים, מנסה להדביק ולאחות את העבר הישראלי-כנעני, שכן את עברו הוא לא יוכל לאחות לעולם. כאשר תפתח לויה את דלת החדר הנעול, יתחילו הכלים המודבקים להתפוקק במשבי האוויר הטרי לחרסים השבורים שהיו בהימצאם.
בין שני החברים, ההיסטוריון והארכאולוג, שוררת אהבה-איבה, שעל טיבה אין לויה ונחום מצליחים לעמוד. ויכוחים אין קץ, טענות לכאן ולכאן על עמים שעברו זה מכבר מן העולם, מריבות המסתיימות לעיתים בהתפרצויות משולחות-רסן של דווידי, שבעטיין הדביקו לו השכנים את הכינוי "המישיגענר". חרון אפו של דווידי על הבוגדים, ששרדו וכתבו את זכרונותיהם, אל מול טענתו ההגיונית של פרופסור קפלן, שאלמלא הם, לא הייתה ההיסטוריה נכתבת ולא היינו יודעים. ובין שניהם לויה הקטנה, מנסה להזכיר את נוכחותה, להתרברב בידיעותיה מול השניים, השקועים במחלוקת ומתעלמים ממנה. סוד הקשר ביניהם, שבו ממלא אביה של לויה את תפקיד המרגיע והמשכך, עתיד להיוודע ללויה רק לאחר מות השניים, יחד עם סודות אחרים מעברה, כאלה הנוגעים גם לנחום חברה הטוב, שטבע עם מטוסו בכנרת. בחדרו של נחום מוצאת לויה זוג נעלי תינוק קרושות בנחושת, שהיא מייחסת תחילה לנחום - אולי אמו רצתה לשמר משהו משנות התינוק שלו לאביו, כשיחזור מן הפרטיזנקה - אבל על הנעליים כתוב "לאה בת שנה" בכתב עברי עגול ותאריך יום הולדתה הראשון - אבל מי היא לאה? לויה חושבת, שאולי הייתה לה אחות תאומה, לאה ולויה, סביר. אבל טלפון אל חבר ילדותה שלומי, פרופסור באמריקה, מנפץ השערה זו - "לאה זה השם שלך!" ופתאום מתגלה לה, שרק בגלל כתב-יד לא ברור של פקיד בנמל יצאה לויה, ואיש לא טרח לתקן, שיהיה שם מקורי לילדה. אמא של שלומי תמיד קראה לה "לאיילה", נזכרת לויה, אבל היא חשבה שזה שם חיבה ללויה.
זכרונות ימי הכיפורים מילדותה של לויה, הכופרים-להכעיס, כאשר שתתה מן הברזייה לעיני חבריה הצמים בצו הוריהם והודיעה ברמה "אין אלוהים!" וזללה דווקא פרוסת לחם עם גבינה מול אורה, החיוורת מצום ומסרבת אף לכוס מים בחמסין, מתערבבים בנוכחות העכשווית של רחבת בית הכנסת בערב יום הכיפורים. מופתעת לראות המוני ילדים על אופניים, לויה מחכה - אולי תראה את אורה - אבל לא. כל מי שנראה לה מוכר, מתגלה לבסוף כמישהו אחר, זר. רק בערב סוכות, כשלויה מגיעה לסוכת החברים והקרובים הענקית של תקווה, היא פוגשת סוף סוף את אורה, ומוכה בתדהמה מכך שליופיה של אורה, עליו חשבה שהוא רק משביח עם השנים, לא נותר זכר, וגם ציפיותיה לעתידה המזהיר נמוגו כלא היו, וכך גם הדברים שתאמרנה זו לזו כשייפגשו בפתח סוכתה של תקווה, כפי שלויה סבורה ומצפה. מה שנשאר מאורה של פעם זו בתה ורד, הדומה לה כשתי טיפות מים. אורה נדרסת תחת שלטון אמה, המלגלגת, משפילה, מציקה ומלכדת סביבה את חתנה ואת נכדיה בחזית אחת נגד בתה - והכל במתק שפתיים רעיל, של אשה רעה, שמנסה בכל כוחה להישמע כמו אשה טובה. הבת נאבקת על מעמדה בהרמת קול, בחוסר אונים, נגד כל הסיכויים, מנסה לשווא להתנער מן הרשת הקטלנית, שטווה סביבה האם, שגם את בעלה הדמנטי אינה אוהבת עוד - "זה עבר לה, עכשיו היא אוהבת רק את עצמה."
אהבת נעורים ראשונה, קצרה ולוהטת, רודפת את לויה כל אותן שנים - גיורא, סטודנט לארכאולוגיה שפגשה באחת החפירות שהגיעה אליהן עם אביה ודווידי. מן ההיכרות הזאת, שכל כולה 121 שעות שספרה באדיקות עם אורה אחת לאחת, יצאה חבולה בגוף ובנפש, ומעולם לא התנתקה לגמרי מן הגבר היהיר, השחצן, כובש הנשים המודע לעצמו, שהבטיח להתקשר ונעלם כלא היה.
בביקור חנוכה אצל אורה מגלה לויה, שהילדים של היום שונים מאלה של ילדותן, אפילו בשמותיהם - דתן, עמרי, אחז - שמות של עושי-רע-בעיני-אדוני. ושגיאות כתיב אין מתקנים היום, מספרת המורה של כיתה ג' לחברתה. כך עד שמכורה האם מופיעה במטבח של אורה ומשתלטת על השיחה, האוויר, הנשימה. אז גם שומעת לויה לראשונה על אבי, גיסה של אורה, המתגלה בהמשך כהיסטוריון, חוקר שואה, שיעזור ללויה לפענח את תעלומות ההיסטוריה האישית שלה, אליהן נחשפות עיניה לראשונה, כשהיא מוצאת במזוודה ישנה של דווידי מכתבים ישנים בצ'כית ויומן שכתב אביה על פיסות נייר מזדמנות בטרזיינשטט.
ביום חורף שמשי מגיעה המציאות העכשווית אל ביתו של דווידי, כשאמיתי מגדל התותים בא לחפש אותה ולהאיץ בה ללא מילת הסבר מן הפרדס הביתה, שם הוא עורך חיפוש צבאי לפי כל הכללים בין החדרים, ואז מצווה עליה להסתתר מאחורי מנעול ובריח. איפה להסתתר ומפני מי? את זה איננו מספר לה, ולויה מנסה לשחזר את ימי המחבואים במקומות קטנים וצרים בילדותה, עד שהיא מתכווצת כל עוד רוחה בה בארון המטאטאים, מצפה בלב הולם וברגליים מתאבנות לאין-יודע-מה. רק לאחר נצח זמן מופיע אמיתי והולם בדלת, ורק אז מסתברים לה הקולות המוזרים ששמעה מתחת לרצפה, כששבמרתף הבית, שאליו לא טרחה עוד לרדת, מתגלה מחבוא מצויד היטב, מזרן וקופסאות שימורים וגם מעיל דובון אחד מאלה התלויים ליד דלת הבית. שמאז בואה, כשספרה ארבעה מהם, לא שמה לב שאחד נעלם. ורק אז מתברר לה, שלו ניסה המסתתר לברוח על הסולם הניצב במרתף, היה מבקיע לו דרך ישר אל ארון המטאטאים שבו מצאה לה מסתור...
גילוי המחבל/שב"ח והמסתור שהכין לו מעורר חשדות גם על לויה, הנלקחת לחקירה במשטרה ורק עורך הדין, הממתין עדיין באורך רוח למילוי הצוואה כדי שיוכל למכור את הבית מחלץ אותה מידי החוקר, המומה ומזועזעת מן הפנים החדשות שהיא מגלה בארצה שהשתנתה.