ליתיום (פירושונים)
שיחת טלפון
שיחת טלפון היא יצירת קשר (לרוב קולי) באמצעות רשת טלפון בין שני צדדים, הצד המתקשר והצד המקושר.
המידע המועבר.
בשיחה מועבר בין שני הצדדים קול (בשיחת טלפון סטנדרטית), מידע (כאשר שני הצדדים משתמשים במודם), או העתק של מסמך (כאשר הצדדים משתמשים בפקס). השיחה יכולה להתקיים בין טלפון קווי, טלפון סלולרי או טלפון לווייני או כל שילוב ביניהם. כמו כן אפשר לקיים שיחת ועידה כאשר השיחה מתבצעת בין שלשה צדדים או יותר.
שיחות הטלפון מתבצעות על גבי רשת הטלפון, שיכולה להיות או רשת ציבורית או רשת פרטית, כאשר בדרך כלל הרשתות הפרטיות מחוברות אף הן לרשת הציבורית על מנת לאפשר למשתמשי הרשת הפרטית להתקשר אל מחוץ לרשת.
רוב שיחות הטלפון ברשתות הציבוריות נעשות באמצעות פרוטוקול תקשורת ISUP. רשתות פרטיות ישתמשו לרוב ב-QSIG או ב-DPNSS אך לעיתים גם ב־SIP.
עלות.
בכמה מדינות (כמו: קנדה, ארצות הברית, הונג קונג, אנגליה, אירלנד וניו זילנד) שיחות תוך-ארציות הן ללא עלות. במדינות אחרות, נגבה תשלום על השירות. גובה התשלום נקבע על ידי ספק השירות, ותלוי בטיב השירות (לרוב, לשיחה מקו נייח תהיה עלות שונה מאשר שיחה מקו סלולרי), זמן השיחה, עיתוי השיחה (חברת בזק בישראל למשל, גובה תעריף שונה עבור שעות שיא ושעות רגילות בשיחה מנייח לנייח, אם כי למעשה אין כל הבדל עבור החברה ואין הגבלה לכמות השיחות שהחברה יכולה לספק) ויעד השיחה.
ברוב מקומות העולם, המחייג משלם את עלות השיחה, אך במקרים מסוימים כמו בחיוג חוזר ועוד, הצד המקבל משלם.
כיום במדינות רבות, קיימים מסלולי שיחה עבור מספר דקות (מוגבל או לא) בסכום קבוע מראש, על מנת לאפשר חיסכון בתשלום. לרוב המסלול כולל גם שירותי אינטרנט ומסרונים.
שיחות טלפון בינלאומיות.
שיחת טלפון בינלאומית נעשית בדומה לשיחת טלפון מקומית, אך בתחילת החיוג יש להוסיף ספרות למעבר לספק השירות של שיחות טלפון בינלאומיות, וקידומת טלפון בינלאומית של המדינה אליה נעשה החיוג. העברת השיחה הבינלאומית נעשית לעיתים בכבל טלפון תת-ימי או בתקשורת לוויינית.
שיחת הטלפון הבינלאומית הראשונה מבוצעת ב-7 בינואר 1927 מניו יורק ללונדון.
בישראל היה השירות של שיחות טלפון בינלאומיות מונופול של חברת "בזק", עד לפתיחתו לתחרות בשנת 1998.
רשת הטלפונים הציבורית
רשת טלפון
רשת טלפון היא רשת תקשורת המשמשת לשיחת טלפון בין שני צדדים או יותר.
ישנם סוגים שונים של רשת טלפון:
מפעילי טלפון ציבוריים (PTOs) בונים ומפעילים את שני הסוגים הראשונים ומספקים שירותים לציבור על פי רישיון מהממשלה. מפעילי רשת סלולרית וירטואלית (VNOs) חוכרים בסיטונאות מ-PTOs ומוכרים שירות טלפוניה לציבור באופן ישיר.
יחסי ארצות הברית-ארגנטינה
שליצי
שליצי (באנגלית: Schlitzie, Schlitze או Shlitze; 10 בספטמבר 1901, או 1892 לערך - 24 בספטמבר 1971), ייתכן שנולד בשם סיימון מץ (Simon Metz), ושמו הרשמי שליצי סורטיס (Schlitze Surtees), היה אמן אמריקאי שהופיע במופעי שוליים ושחקן לפרקים, שזכור בעיקר בשל תפקידו בסרט "פריקס" משנת 1932 ובשל הקריירה הארוכה שלו כאמן במופעי שוליים, בין היתר בקרקס בארנום את ביילי. הוא הופיע במופעי מוזרויות (Freak shows) כ"ראש סיכה" (pinhead), כלומר בעל ראש מעוות וקטן במיוחד באופן יחסי לגוף.
ביוגרפיה.
תאריך הלידה של שליצי, מקום לידתו והשם שבו נולד אינם ידועים; בתעודת מותו ועל מצבת הקבר שלו מצוין שנולד ב-10 בספטמבר 1901 ברובע הברונקס, ניו יורק, אולם ישנה אפשרות גם כי נולד ב-1892. בנוסף, ישנם מקורות הטוענים שהוא נולד בסנטה פה, ניו מקסיקו. ישנם גם הטוענים כי נולד ביוקטן שבמקסיקו, אך טענות אלו שגויות והן נובעות מהצגתו לעיתים כ"אחרון האצטקים", כחלק מסיפור בדיוני שבו הוצג במופעים.
שליצי נולד עם מיקרוצפליה, הפרעה התפתחותית שבעקבותיה היקף גולגולתו ומוחו היו קטנים במידה ניכרת מהממוצע, קומתו הייתה נמוכה (גובהו היה 1.22 מ'), וכן הוא סבל מקוצר ראייה ומפיגור שכלי בינוני עד קשה. נאמר עליו שרמתו הקוגניטיבית הייתה כשל ילד בן שלוש: הוא לא יכול היה לדאוג לצרכיו בכוחות עצמו וידע רק להגות מילים בעלות הברה אחת ולנסח משפטים פשוטים מאוד. אולם הוא היה מסוגל לבצע פעולות פשוטות וסבורים כי הבין את מרבית הדברים שנאמרו לו. כמו כן, זמן התגובה שלו היה מהיר במיוחד והייתה לו יכולת חיקוי מפותחת. אלו שהכירו אותו תיארוהו כאדם מעורר חיבה, מלא חיים וחברותי.
לפי המקובל בעסקי מופעי השוליים באותה תקופה, יש להניח ששליצי נמסר או נמכר למופע שוליים על ידי הוריו (שעליהם לא ידועים פרטים). לרוב מי שהיו אחראים עליו היו מעסיקיו, לפעמים לפי חוק ולפעמים היה זה מכורח המציאות. זהות האחראים עליו השתנתה עם מעבריו ממופע למופע.
קריירה.
בעסקי מופעי השוליים כונו אנשים הסובלים ממיקרוצפליה בשמות "ראשי סיכה" או "החוליות החסרות", ושליצי כונה בכינויי במה כגון "אחרון האצטקים", "נערה קופיפה" או "מהו דבר זה?", או שצוות לאמנים אחרים במופע שסבלו ממיקרוצפליה. כך למשל צוות שליצי לאישה בשם אתליה שסבלה ממיקרוצפליה, והם הוצגו יחד בשם "אורורה ונטליה, האחיות האצטקיות". ציוות זה הוביל לטענות שאתליה אכן הייתה אחותו של שליצי, אך טענות אלו אינן מבוססות.
לעיתים קרובות היה שליצי לבוש בשמלה והוצג כנקבה או שלא הוצגה זהותו המינית, כדי להוסיף עוד רובד מסתורין למראהו החריג. אלו שהכירו אותו פנו אליו לעיתים בלשון זכר ולעיתים בלשון נקבה. מרבית המקורות אף טוענים כי הבחירה להלבישו בשמלה קשורה גם בהפרעה בשלפוחית השתן ממנה סבל, מכיוון ששליצי נאלץ ללבוש חיתולים והטיפול בו היה קל יותר בלבוש זה. אולם טענה זו שנויה במחלוקת, מכיוון שבמרבית התמונות של שליצי ניתן להבחין שלבש גם מכנסיים מתחת לשמלה, ולפי כמה ממכריו הוא לא סבל מהפרעה בשלפוחית השתן עד לגיל מבוגר.
שליצי זכה להצלחה גדולה בעסקי מופעי השוליים, ובמהלך שנות ה-20 וה-30 הועסק בכמה מהקרקסים הבולטים של התקופה, כמו קרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי, קרקס קלייד ביטי, קרקס טום מיקס, Crafts 20 Big Shows ו-Foley &amp; Burke Carnival. בשנת 1928 ערך שליצי את הופעת הבכורה שלו בקולנוע, בסרט "The Sideshow" ("מופע השוליים"), סרט דרמה שהתרחש בקרקס, שבו כיכבו אמני מופעי שוליים שונים.
"פריקס" והמשך הקריירה.
ב-1932 השתתף שליצי בפרויקט הידוע ביותר שלו כשחקן, בסרט האימה האיקוני "פריקס" בבימויו של טוד בראונינג. בדומה לסרט "The Sideshow", "פריקס" התרחש בקרקס והשתתפו בו מגוון אמנים של מופעי שוליים, ובהם התאומות הסיאמיות ויולט ודייזי הילטון והנסיך רנדיאן, "הזחל האנושי". בסרט הופיעו שני "ראשי סיכה" נוספים, "זיפ וזופ", ובמהלך הסרט שליצי מופיע בסצנת דיאלוג עם השחקן וולאס פורד, אם כי לא ניתן להבין בה את דבריו.
צוות השחקנים של "פריקס" הוביל למחלוקת רבתי לאחר שיצא לאקרנים, והסרט היה עם צאתו כישלון כלכלי חרוץ. בנוסף, הסרט היה אסור להקרנה במשך שלושים שנה בבריטניה ובראונינג התקשה למצוא עבודה לאחר צאתו. שליצי הופיע לאחר מכן בתפקידים קטנים בכמה סרטים. בסרט הניצול "Tomorrow's Children" (1934), הוא קיבל קרדיט לביצוע תפקיד קצר כפושע הלוקה בשכלו שעובר עיקור כפוי. כמו כן ישנם מקורות שמייחסים לו הופעה בסרט "Island of Lost Souls" ("אי הנשמות האבודות"; 1932), בתפקיד קצר בן כמה שניות. אולם ישנם ספקות בשאלה האם השחקן שהופיע בשני סרטים אלו הוא אכן שליצי או שחקן הדומה לו.
ב-1935, בעת שהופיע שליצי בקרקס טום מיקס, אימץ אותו ג'ורג' סורטיס, מאלף שימפנזות שנמנה אף הוא עם צוות אמני הקרקס, והפך לאפוטרופוס החוקי שלו. ב-1941 הופיע שליצי בהופעתו האחרונה בקולנוע בתפקיד "הנסיכה ביבי", אמנית מופעי שוליים, בסרט "Meet Boston Blackie".
אשפוז, וסוף ימיו.
תחת השגחתו של סורטיס המשיך שליצי להופיע בעסקי מופעי השוליים, עד למותו של סורטיס בשנת 1965. לאחר מותו העבירה בתו של סורטיס, שלא הייתה מעורבת בעסקי השעשועים, את שליצי לבית החולים המחוזי של לוס אנג'לס.
שליצי היה מאושפז בבית החולים במשך תקופה מסוימת עד שזיהה אותו בולע הסכינים ביל אונקס, שעבד בבית החולים בימי חוסר הפעילות של הקרקס. לפי אונקס, נראה היה ששליצי חש געגועים עמוקים לימי מופעי השוליים, והעובדה שנותר מחוץ לעסקי השעשועים גרמה לו עצב רב. הנהלת בית החולים החליטה שהטיפול הטוב ביותר בשליצי יהיה להחזירו לעסקי השעשועים תחת חסותו של מנהל המופעים סם אלכסנדר, מעסיקו של אונקס.
בסוף ימיו התגורר שליצי בלוס אנג'לס, והופיע לעיתים במופעי שוליים מקומיים ובינלאומיים (פעמים רבות הופיע בהוואי ובלונדון, והופעתו הגדולה האחרונה הייתה במסגרת קרקס דובריץ' הבינלאומי ב-1968 בלוס אנג'לס ספורטס ארנה). שליצי אף היה אמן רחוב בולט בהוליווד, שברחובותיה אף מכרו האפוטרופוסים שלו מזכרות הקשורות בו.
ב-24 בספטמבר 1971 נפטר שליצי, בגיל 70, מדלקת ריאות. בתעודת המוות שלו נכתב שמו כ"שליצי סורטיס" ותאריך הלידה שצוין היה 1901.
שליצי נקבר תחילה בקבר לא מסומן בבית הקברות קווין אוף הבן ברולנד הייטס, קליפורניה. ב-2009 אחד ממעריציו אסף מגבית תרומות כדי לסמן את קברו.
מורשתו התרבותית.
בשנות ה-60 "פריקס" התגלה מחדש, הוקרן במשך תקופה ארוכה כאחד מסרטי הקרנות החצות הראשונים ואומץ כסרט פולחן. בעקבות הסרט נחשף הציבור הרחב לשליצי, שהיה לאחת מהדמויות הזכורות בסרט.