במונדיאל 2002 שימש כשוערה השני של נבחרת פרגוואי, כמחליפו של חוסה לואיס צ'ילאברט. במונדיאל 2006 היה השוער הראשון, אך נפצע כבר לאחר 7 דקות במשחק הראשון מול נבחרת אנגליה. הוא הוחלף בידי אלדו בובאדייה, ולא שב עוד לשחק בטורניר.
במונדיאל 2010 שוב היה לשוערה הראשון של הנבחרת ולקפטן שלה. במהלך הטורניר ספג רק שני שערים (במשחק הראשון, מול נבחרת איטליה, וברבע הגמר, בו הודחה פרגוואי בידי נבחרת ספרד). במהלך המשחקים שמר על רשת נקייה במשך 410 דקות, יותר מכל שוער אחר. בקופה אמריקה 2015 הגיע עם נבחרתו עד לחצי הגמר שבו הודחה לאחר הפסד 6-1 לנבחרת ארגנטינה.
Roadrunner
Road Runner
קו רוחב 38 צפון
קו רוחב 38 צפון הוא מעגל רוחבי הנמצא 38 מעלות צפונית לקו המשווה בכדור הארץ ומקביל לו. הוא חוצה את יבשת אירופה, הים התיכון, יבשת אסיה, האוקיינוס השקט, צפון אמריקה והאוקיינוס האטלנטי. אך, חשיבותו הגדולה ביותר של קו רוחב זה החלה בשנת 1945 ולוקחת חלק בהיסטוריה של קוריאה.
קוריאה.
קו רוחב 38 צפון הוצע לראשונה כפתרון לחלוקת קוריאה ב-1896. בעוד שהיפנים השיגו הכרה לזכויותיהם בקוריאה מהבריטים, ניסו הרוסים, לקחת את השליטה על קוריאה כולה. כדי לא להיכנס לעימות, הציעה יפן לרוסים את חלוקת קוריאה לפי קו רוחב 38 צפון כך שלכל אחת מהן יהיה תחום השפעה. אולם לא הושגה הסכמה פורמלית להצעה והיפנים לקחו מאוחר יותר את השליטה על קוריאה כולה.
לאחר כניעת היפנים ב-1945, הוחלט על חלוקת קוריאה לפי קו הרוחב על ידי דין ראסק וצ'ארלס בונסטיל השלישי בלילה שבין 10 ל-11 באוגוסט 1945, ארבעה ימים לפני שחרורה המלא של קוריאה. הקו חילק את חצי האי קוריאה בערך באמצעו. ב-1948, הפך הקו המחלק לגבול בין שתי המדינות העצמאיות החדשות הנקראות קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית. ב-25 ביוני 1950 חצו הכוחות הצבאיים של צפון קוריאה את הגבול ופלשו לקוריאה הדרומית, דבר שהצית את מלחמת קוריאה
לאחר שביתת הנשק, שסיימה את מלחמת קוריאה ב-1953, נוצר קו גבול חדש באמצעו של השטח המפורז שנקבע. גבול זה ידע מאז אירועי אלימות קשים כגון מבצע פול באניין במהלכם מנסים חיילים צפון קוריאניים לשמור על מתח מתמיד על ידי יצירת פרובוקציות.
גאוגרפיה.
להלן המקומות בהם עובר קו רוחב 38 צפון החל מגריניץ' כנקודת המוצא והליכה לכיוון מזרח.
סגן נשיא רוסיה
סגן נשיא הפדרציה הרוסית (רוסית: Вице-президент Российской Федерации) היה התפקיד הפוליטי השני בחשיבותו ברוסיה בשנים 1990–1993 והיה יורשו המיידי של הנשיא הנבחר במקרה שכהונתו פגה טרם זמנה מסיבה זו או אחרת. התפקיד התקיים משנת 1990 ועד ה-25 בדצמבר 1993, עת התפקיד בוטל ולא נכלל בסעיפי חוקת רוסיה שאומצה באותה שנה.
סגן נשיא רוסיה היה נבחר עם נשיא רוסיה לתקופת כהונה בת 5 שנים, לסגן הנשיא יכול היה להיבחר אזרח רוסי לא צעיר מגיל 35 ולא מבוגר יותר מגיל 65 ובעל זכות בחירה. על סגן הנשיא נאסר להיות חבר פרלמנט ולאייש משרה פוליטית כל שהיא בעת היבחרו. במקרה של נבצרות הנשיא, סגן הנשיא היה ממלא את מקומו. במקרה של נבצרות אצל סגן נשיא רוסיה, את מנהיגות המדינה הייתה נוטלת ממשלת רוסיה והעומד בראשה.
התפקיד בוטל בגלל משבר פוליטי פנימי ברוסיה סביב אישור החוקה לאחר התפרקות ברית המועצות. סגן הנשיא האחרון של רוסיה היה אלכסנדר רוצקוי.
תפקיד ראש ממשלת רוסיה כיום, נחשב במובן מסוים לממלא מקום הנשיא בעת שהותו בחו"ל וכאשר אין ביכולתו לבצע את תפקידו, כפי שאירע לקראת סוף כהונתו של בוריס ילצין.
אלישע שיינבוים
סגן נשיא הפדרציה הרוסית
אבן אל-קלאניסי
חמזה בן אסד אבו יעלא אבן אל-קַלָאניסי (בערבית: حمزة بن أسد أبو يعلى ابن القلانسي, 1070 לערך –18 במרץ 1160) היה היסטוריון מוסלמי שפעל במאה ה-12 בדמשק.
הוא נולד למשפחה מכובדת ומשכילה בדמשק. בבגרותו שירת כמזכיר ומאוחר יותר בתפקידים רשמיים שונים, ובאחריתם שימש כמוכתר או ראש העיר של דמשק. עיקר פרסומו נובע מספר היסטוריה שכתב על העיר דמשק (ד'יל תאריח' דמשק, "המשך [ספר] ההיסטוריה של דמשק"), שנכתב כהמשך לספרו של ההיסטוריון הערבי הילאל בן מוחסן א-צאבי, ובו מתוארת ההיסטוריה של דמשק וסוריה משנת 1056 עד לתקופתו של קלאניסי. חיבור זה, שנכתב בזמן מסע הצלב הראשון והקמת ממלכת ירושלים, הוא מהבודדים המתארים אירועים אלו מפרספקטיבה מוסלמית.
טנזניה במשחקים האולימפיים
טנזניה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). קודם לכן, השתתפה טנגניקה באולימפיאדת טוקיו (1964), אף שהאיחוד עם זנזיבר, שיצר את הרפובליקה של טנזניה, התרחש חודשים ספורים קודם לכן. מאז החלה להשתתף במשחקים, נעדרה מהם טנזניה רק פעם אחת, כשהשתתפה בחרם האפריקאי על אולימפיאדת מונטריאול (1976), במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד, שנבחרת הרוגבי שלה קיימה משחק עם נבחרתה של דרום אפריקה בעת שבאחרונה היה נהוג משטר האפרטהייד. מאז אולימפיאדת מוסקבה (1980) משתתפת טנזניה במשחקים ברציפות. היא מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
שני ספורטאים טנזנים זכו במדליות אולימפיות, שניהם באולימפיאדת מוסקבה. סולימאן ניאמבואי זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר, ופילברט ביי הגיע להישג דומה בריצת 3000 מטר מכשולים. המתאגרף ג'ראלדי איסאיק העפיל במשחקים אלה לשלב רבע הגמר.
במשחקים הבאים הגיעו הספורטאים הטנזנים להישגים מעטים. ג'ומה איקנגאה סיים במקום השביעי בריצת המרתון באולימפיאדת סיאול (1988). אנדרו סמבו הגיע למקום העשירי בריצת 5000 מטר באולימפיאדת ברצלונה (1992). פביאנו ג'וזף נאסי הגיע למקום העשירי בריצת 10000 מטר באולימפיאדת אתונה (2004), ובאולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים במקום התשיעי באותו המירוץ. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים רץ המרתון אלפונס פליקס סימבו במקום החמישי.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
סגן נשיא ברית המועצות
אות מערכת שלום הגליל
אות מערכת שלום הגליל הוא אות מערכה המוענק על ידי צה"ל או משרד הביטחון למשתתפים ב"מבצע שלום הגליל", שהוא השם שניתן למלחמת לבנון הראשונה בתחילתה.
האות מוענק בהתאם לתקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות מערכת שלום הגליל - קביעת זכאים), התשמ"ג-1983 ותקנות העיטורים בצבא-הגנה לישראל (אות מערכת שלום הגליל - קביעת אזרחים זכאים), התשמ"ג-1983.
משמעות הצבעים באות.
הכחול והלבן הם כצבעי דגל המדינה, האדום, הירוק והלבן שבמרכז מזכירים את צבעי דגל לבנון. הצבע האדום מסמל גם את דם ההרוגים.
זכאות לאות.
התקופה הקובעת, לעניין הזכאות לאות, היא התקופה שבין יום י"ד בסיוון ה'תשמ"ב (5 ביוני 1982) לבין יום י"ב בתשרי התשמ"ג (29 בספטמבר 1982).
אות מערכת שלום הגליל הוענק לחייל שעמד באחד מהתבחינים הבאים:
חרף זאת, לא יהיה זכאי לאות -
אות מערכת שלום הגליל הוענק לאזרח שעמד באחד מהתבחינים הבאים:
הענקת אות מערכת שלום הגליל לבתי חולים.
ב-3 באוגוסט 1984 הוענק אות של"ג ל-32 בתי חולים ומוסדות רפואיים בארץ. טקס הענקת אות הלחימה נערך בבית החולים "רמבם" בחיפה אשר אירח את נציגי המוסדות הרפואיים של המדינה. בטקס צוין שמאוגוסט 1982 אושפזו ברמב"ם כ-5,500 חיילים מהם כ-20% שסבלו מפציעות-קרב.
מנהל אכיפה וזרים
מנהל אכיפה וזרים (בעבר נקרא יחידת עוז) היא יחידת אכיפת החוק של רשות האוכלוסין וההגירה במשרד הפנים. היא החלה את פעילותה ביולי 2009 והחליפה את מקומה של משטרת ההגירה בפעילותה למען גירוש עובדים זרים לא חוקיים שאשרת עבודתם הסתיימה, עידוד העובדים לעזיבה מרצון, וסיוע בהשבתם לארצותיהם. ראש המנהל הוא יוסי אדלשטין. ראש היחידה הראשון ומקימה היה אל"ם (במיל') ציקי סלע.
מנהל אכיפה וזרים פועל מתוקף החלטת ממשלה שנתקבלה בחודש פברואר 2009. עם ההחלטה הועברו 200 תקנים ממשטרת ההגירה למנהל שתקציבו עומד על כ-50 מיליון שקל. כיום היחידה פועלת באמצעות כ-300 פקחים בעלי סמכויות מעצר, חוקרים ואנשי מודיעין.
מטה מנהל אכיפה וזרים נמצא ברמלה.
הזרוע הביצועית מחולקת לארבעה מרחבים; מרחב ת"א שמושבו בת"א, מרחב מרכז וירושלים שמושבו בנתב"ג, מרחב צפון שמושבו בחיפה ומרחב דרום שמושבו בעומר. כל מרחב מחולק לארבע זרועות; זרוע אכיפה שמהווה את פקחי השטח, זרוע חקירות שפועלת נגד מעסיקים שלא כחוק, זרוע מודיעין שאוספת מודיעין ומפעילה מקורות לאיתור זרים לא חוקיים וזרוע ממונה ביקורת גבולות הקובעת ומזהה את מעמדם וזהותם של הנתינים בישראל ומחליטה על גרושם.
ה-Refugee Status Determination, או בקיצור R.S.D, הוא גוף הנמצא במנהל אכיפה וזרים, ומונה כ 50 איש, ותפקידו לראיין מבקשי מקלט ולהמליץ לשר האם לקבל או לדחות בקשות אלו. כמו כן מתקני השהייה חולות וסהרונים בדרום ומתקן גבעון בלוד מנוהלים במשותף על ידי מנהל אכיפה וזרים וגם על ידי השב"ס. גוף נוסף הנמצא במנהל אכיפה וזרים הוא עידוד יציאה מרצון המסייע בדרכים שונות לנתינים זרים לא חוקיים לעזוב את המדינה על חשבונו ואף בקבלת עידוד כספי נוסף ללא מעצר או כליאה.
יעדי הגירוש שנקבעו ליחידה על ידי הממשלה כוללים הרחקת 20,000 מהגרי עבודה לא חוקיים בשנת 2009 ו-100,000 עד סוף שנת 2013. כשלושה חודשים לאחר הקמתה פרסמה היחידה דו"ח פנימי. בדו"ח נכתב כי עד כה נעצרו וגורשו על ידה מישראל 699 עובדים זרים, בעוד 2,433 עובדים עזבו לבקשתם, תוך שיתוף פעולה עם אנשי היחידה. רשות האוכלוסין ההגירה הסבירה נתונים אלו בעובדה כי בחודשיה הראשונים ייעל מנהל אכיפה וזרים (בזמנו יחידת עוז) את שיטות פעולתה לעידוד עזיבה.