רולן חיבר כמה ספרים העוסקים בשפות העולם ובמיונן.
נושאי מחקר.
גישה רב-תחומית.
רולן עמד בחזית הניסיונות למצוא התאמה בין תוצאות המחקר הבלשני ההיסטורי ובין המדעים האחרים החוקרים את האדם, כמו גנטיקה וארכאולוגיה. בכיוון זה הוא עבד רבות עם הגנטיקאי לואיג'י לוקה קוואלי-ספורצה במשך שלושה עשורים ועם הארכאולוג קולין רנפרו במשך שני עשורים.
שיטות טקסונומיות.
עיקר הביקורת על עבודתו של רולן מתמקדת בהגנתו על שיטת מיון השפות של ג'וזף גרינברג, ששמה "השוואה המונית" או "השוואה רב-צדדית". השיטה כוללת השוואה בין נקודות מסוימות במורפולוגיה ובאוצר המילים הבסיסי של השפות הנחקרות, חיפוש קשרים בצלילים ובמשמעות, וגיבוש השערת מיון השפות על בסיס אלה. רולן טען כי מיון כזה הוא הצעד הראשון בשיטת הבלשנות המשווה, וכי ניתן לבצע את הפעולות האחרות של הבלשנות ההיסטורית – ובייחוד מציאת קשרי הצלילים ושחזור הפרוטו-שפה – רק לאחר שהשערת המיון נקבעה.
בעוד שהַנְס היינריך הוק, למשל, טוען כי רק שחזור לשוני מוכיח זיקה גנטית, וכי המשפחות ההודו-אירופית, האוּרלית, הדרווידית, האוסטרונזית, בנטו והיוטו-אצטקית הוכחו כולן על ידי שחזורים מוצלחים, לעומתו רולן חלק על כך: "ועם זאת, כל המשפחות הללו התקבלו בידי כל כמשפחות תקפות, לפני שמישהו כלל חשב לנסות לשחזר את הפרוטו-שפות. כדוגמה מביא רולן את ברתולד דלברוק (1842–1922), שטען כי המשפחה ההודו-אירופית הוּכחה עוד בימיו של הפילולוג הגרמני פרנץ בּוֹפּ, בתחילת המאה התשע-עשרה; הבסיס להוכחה זו היה "הצלבת מילים וצורות בעלות משמעות דומה". עם זאת, טענתו של רולן הופרכה על ידי ביל פּוֹזֵר ולַיְיל קמפבל.
רולן האמין שמיונן של שפות העולם נתמך על ידי מחקר גנטי של אוכלוסיות, שביצע הגנטיקאי לואיג'י לוקה קוואלי-ספורצה, אשר זיהה את התפוצה של גנים אנושיים מסוימים באוכלוסיות ברחבי העולם. הוא השתמש בראיות אלה לבניית עצים פילוגנטיים המציגים את ההיסטוריה האבולוציונית של אוכלוסיות אלה הטענה היא כי ממצאיו של קוואלי-ספורצה תואמים בצורה יוצאת דופן למיון השפות של רולן. הבלשנים המתנגדים לעמדתו של רולן גורסים, כי לא ניתן להשתמש בקישורים גנטיים לצורך הוכחת קישורים בלשניים.
העץ הפילוגנטי הזה ספג ביקורת מכמה בלשנים ואנתרופולוגים על בסיס מספר נקודות:
המאקרו-משפחה "אַמֵרינְד".
הדעה הרווחת בדבר מיון השפות בחצי הכדור המערבי היא שישנן משפחות שפות רבות באמריקה וכי חסרות ראיות קונקרטיות לזיקה גנטית. ג'וזף גרינברג פרסם את ההיפותזה המנוגדת, משפחת שפות "אַמֵרינְד" (Amerind) ב-1987 באחד מספריו החשובים, "השפה ביבשת אמריקה" (Language in the Americas). על פי ההשערה Amerind, כל שפות של צפון ודרום אמריקה, למעט שתי משפחות-השפות נָה-דֶנֶה ואסקימו-אָלֵאוּט, שייכות למאקרו-משפחה אחת. היפותזה זו הייתה אחת השנויות ביותר במחלוקת מאת גרינברג. רולן פרסם מאמרים של מחקרים התומכים בה ועדכן אותה בין השנים 1994–2007.
רולן הדגיש את החשיבות של תופעת האבלאוט המשולשת של התנועות i / u / a לסימון המין הדקדוקי זכר / נקבה / נייטרלי, בצורות כמו t'ina "בן" / t'una "בת" / t'ana (מילה נייטרלית לבן/בת), וכן של הדמיון בכינויי הגוף בשפות אמריקה השונות, בתבנית na "אני" / ma (גוף שני), שצוין לראשונה על ידי אלפרדו טרומבטי ב-1905. יש בלשנים שייחסו דפוס זה בכינויי הגוף לסיבות פילוגנטיות אחרות. רולן הפנה לראשיתו של הוויכוח הזה, ומביא ציטוט ממכתב אישי מאת הבלשן אדוארד ספיר לאנתרופולוג אלפרד קרובר מ-1918: "אם נרד לשורש הדבר, איך לעזאזל אתה מתכוון להסביר את ה-n "אני" האמריקאי הכללי אם לא באופן גנטי? זה מטריד, אני יודע, אבל אחרי הכול, (עוד) שמרנות בלתי-מחויבת היא רק התחמקות, לא? עוד צפויות לנו הַפְשָטוֹת גדולות."
דעותיהם של גרינברג ושל רולן על שפות יבשת אמריקה לא התקבלו בקרב הרוב המכריע של הבלשנים העובדים על שפות אלה.
קוסונדה כשפה הודו-פסיפית.
וייטהאוס, רולן ואחרים הגיעו למסקנה כי שפת קוּסוּנְדָה בנפאל שייכת למשפחת-העל המוּצַעַת של השפות ה"הודו-פסיפיות" ולא לקבוצת השפות הטיבטו-בורמיות או כשפה מבודדת (יחידה במשפחתה). הם מביאים כעדויות לכך:
הטבלה הבאה מציגה את הדמיון בין מערכות הכינויים של מספר שפות אשר נטען כי הן שייכות למשפחה ההודו-פסיפית.
ההתנגדויות הבאות הועלו להצעה הטנטטיבית הזו:
יֵנִיסֵיי – נָה-דֶנֶה.
לדברי רולן, ממצאים בלשניים מצביעים על כך ששפות יֵנִיסֵיי, המדוברות במרכז סיביר באזור נהר יניסיי, קשורות באופן הדוק ביותר לשפות נָה-דֶנֶה במערב אמריקה הצפונית (כולל שפת חאידה במערב קנדה, בהסכמה עם אדוארד ספיר). ההיפותזה הזו נתמכת במחקרים נפרדים של היינריך ק' וֶרְנֶר ושל אדוארד ג' וַגְ'דָה (אך וג'דה דוחה את חברותה של שפת חאידה במשפחת שפות נָה-דֶנֶה). משמעות הדבר היא שמשפחת נָה-דֶנֶה מייצגת גל הגירה ספציפי של עמים מאסיה לעולם החדש, שהתרחש בין גל ההגירה של דוברי שפת פרוטו-אמרינד המשוערת, המוערכת לפני כ-13,000 שנה, לבין גל הגירה של דוברי אסקימו-אלאוט לפני כ-5,000 שנה. במקומות אחרים, רולן טען לקיומה של משפחת שפות בשם "דֶנֶה–קווקז".
ההיפותזה לשפה פרוטו-אנושית (פרוטו-ספיינס).
בשאלת קיומן של שפה פרוטו-אנושית (Proto-Sapiens) ושל אטימולוגיות כלל-עולמיות, מרבית הבלשנים ההיסטוריים דוחים את הנחותיו ואת המתודולוגיה של רולן, וקובעים כי אי אפשר לשחזר שפה שדוברה לפני 30,000 שנה או יותר (ואף ייתכן שלפני מעל 100,000 שנה). רולן הגיב כי הוא (ואיתו בנגטסון) מעולם לא טען כי שחזר את השפה הפרוטו-אנושית, אלא פשוט ציין כי עדיין ניתן למצוא עקבות של מילים עתיקות מאוד (רפלקסים) בשפות העולם: "לכל אטימולוגיה [כלל-עולמית] ... אנו מציגים גלוסה פונטית וסמנטית, ואחריו דוגמאות ממשפחות שפות שונות. ... איננו עוסקים כאן בשחזור; הגלוסות [הסמנטיות והפונטיות] האלה נועדו אך ורק כדי לתאר את התכונות של המשמעות ושל הצורה הפונולוגית של כל שורש באופן הכוללני ביותר. עבודת שחזור עתידית ללא ספק תגלה מקרים שבהם המשמעות או הצורה הנפוצה ביותר לא הייתה מקורית."
רולן טען גם כי מגבלת הזמן שהניחו בלשנים רבים – כלומר מה מספר השנים שמעבר לו לא ניתן להשתמש בבלשנות ההיסטורית המשווה, המוגדר בידי חלקם כ-6,000 עד 8,000 שנה אחורה – אינה קיימת, וכי משפחת שפות עתיקה כמו האפרו-אסיאתית (המקובלת כיום על כלל הבלשנים), וודאי גם המשפחה "היורו-אסיאתית" הקדומה עוד יותר (שקיומהּ שנוי במחלוקת) מראות שהשימוש בשיטה המשווה יכול להגיע לעבר רחוק יותר מכפי שרוב הבלשנים מקבלים כיום.
אניטה דיאמנט
אניטה דיאמנט (באנגלית: Anita Diamant; נולדה ב-27 ביוני 1951) היא סופרת אמריקאית של רומנים וספרי עיון. היא פרסמה חמישה רומנים, כשהאחרון שבהם הוא "הנערה מבוסטון", רב שהופיע ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. היא ידועה בעיקר בזכות הרומן שכתבה "האוהל האדום" משנת 1997, שהפך לרב מכר.
ביוגרפיה.
דיאמנט בילתה את ילדותה המוקדמת בניוארק, ניו ג'רזי, ועברה לדנוור, קולורדו, כשהייתה בת 12. היא למדה באוניברסיטת קולורדו ועברה ללמוד באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, מיזורי, שם סיימה תואר ראשון בספרות השוואתית בשנת 1973. לאחר מכן המשיכה ללמוד לתואר שני באנגלית באוניברסיטת בינגהמטון, אותו סיימה בשנת 1975.
קריירה.
דיאמנט החלה את קריירת הכתיבה שלה בשנת 1975 כעיתונאית עצמאית. המאמרים שלה פורסמו במגזינים רבים בין היתר בבוסטון גלוב Parenting", "New England Monthly","Yankee","Self","Parents", "McCall's" וMs.
באמצע שנות השמונים פנתה לכתיבת ספרים."החתונה היהודית החדשה", שיצא לאור בשנת 1985 הוא ספרה הראשון, ומאז פרסמה חמישה ספרים נוספים העוסקים בפרקטיקה היהודית העכשווית. הופעת הבכורה שלה כסופרת בדיונית הגיעה בשנת 1997 עם "האוהל האדום", ואחריה הרומנים,"נמל מבטחים" ו"הימים האחרונים של דוגטאון". האחרון הוא סיפור חיים בכפר הגוסס בקייפ אן, מסצ'וסטס, דוגטאון, בראשית המאה ה-19.
הרומן הבא שלה, "היום שאחרי הלילה" (2009), מספר את סיפורן של ארבע ניצולות שואה, שבתקופה שלאחר סיום המלחמה ולפני הקמת מדינת ישראל, נמצאות עצורות במחנה המעצר בעתלית בזמן המנדט הבריטי.
בשנת 2014 פרסמה את הרומן "הנערה בוסטון", סיפור התבגרות על נערה מהגרת בתחילת המאה ה-20, שהפך לרב-מכר.
חיים אישיים.
דיאמנט היא הנשיאה המייסדת של ארגון "מים חיים": מרכז הקהילה היהודית ומקווה בניוטון, מסצ'וסטס.
היא גרה בניוטון, מסצ'וסטס, נשואה ויש לה בת אחת.
השרפה במסוף דן ברמת גן
השרפה במסוף דן ברמת גן היא שרפה שפרצה ב-17 באוקטובר 2015 במסוף דן שליד קניון איילון ברמת גן. השרפה פרצה בשעות הצהריים וכובתה עוד באותו יום. השרפה גרמה לנזק רב למסוף ובמהלך השרפה נשרפו כ-35 אוטובוסים של חברת דן. השרפה נראתה ממספר מקומות ברחבי גוש דן, החל מבני ברק ועד תל אביב-יפו.
השרפה כובתה בסיוע של כ-27 צוותי כיבוי אש, שהשתלטו על השרפה בעזרת מנופים. נהגי האוטובוסים שחנו במקום פונו לביתם, מחשש כי גם האוטובוסים שנשארו ישרפו. בתקשורת פורסם כי הוחלט להקים צוות חקירה מיוחד של גורמים משותפים בכבאות והצלה לישראל ובמשטרת ישראל. החקירה שללה אפשרות של הצתה, והצביעה על קצר חשמלי כגורם לשרפה. שווי האוטובוסים שנשרפו מוערך ב-20 מיליון ש"ח.