סגנון דיבורו האיטי והמוטעם, התפטרויותיו והיעלבויותיו התכופות, התחושה שרווחה שעל אף שלל תפקידיו, מעולם לא הייתה לו השפעה של ממש - כל אלו הפכו את לוי לדמות כמעט קומית בעיני חלק מהציבור, והוא אף צוין כז'אנר בדיחות שנקראו על שמו - "בדיחות דוד לוי", שהחלו להתפשט בראשית שנת 1978. כאשר מונה לוי לשר החוץ של מדינת ישראל, התמקדו אותן בדיחות בביקורת שהופנתה כלפיו, בטענה שהאיש אינו דובר את השפה האנגלית, ולכן יתקשה לתפקד כשר חוץ. לוי אכן אינו דובר אנגלית, אך הצרפתית שלו ברמה גבוהה. בנאומיו בעצרת הכללית של האו"ם הפגין זאת והדבר אף צוין על ידי השבועון האקונומיסט. כמו כן, דובר לוי גם ערבית וספרדית.
מנגד, אחרים רואים את דוד לוי כדמות שקולה ומתונה. הוא בלט בין המסתייגים ממלחמת לבנון הראשונה, תמך באהוד ברק אך התנגד לוויתוריו, וקרא להפסקת מדיניות ההבלגה בטרם מבצע חומת מגן. במישור החברתי הבליט עצמו לוי כנושא קולה של "ישראל השנייה", למודת הסבל והמצוקות הכלכליות, אך האשימו אותו שבדרך כלל נמנע מלחפש לעצמו תפקיד ביצועי כלכלי.
ב-2002 אחיו מקסים לוי, ראש עיריית לוד, נפטר בפתאומיות מדום לב. סמוך לאירוע זה נפגעו שלושה מבניו בפיגוע בסניף הליכוד בבית שאן בעת פעילות פוליטית בבחירות הפנימיות בליכוד.
משפחתו.
לוי נשוי לרשל (רחל) ולהם 12 ילדים. בנו, ז'קי לוי כיהן כחבר הכנסת ומשמש היום כראש עיריית בית שאן. בנו, אשכול לוי (יליד 1969), נקרא על שמו של ראש הממשלה לוי אשכול. בתו, אורלי לוי-אבקסיס, היא חברת כנסת מטעם הליכוד והייתה בעבר השרה לקידום וחיזוק קהילתי. אחיינו הוא ראש עיריית מודיעין, חיים ביבס.
פרסים והוקרות.
בדצמבר 2016 קיבל את פרס בגין לשנת ה'תשע"ז, כאות הוקרה על מפעל חייו למען חיזוק החברה הישראלית ומדינת ישראל.
ב-2018 זכה בפרס ישראל על מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
חיבת ציון
היישוב הישן
היישוב הישן מתייחס לחברה היהודית הוותיקה בארץ ישראל, אשר צמיחתה התגברה שוב ברבע האחרון של המאה ה-18 ובמשך המאה ה-19 במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל. ההיסטוריוגרפיה הישראלית מתקפת את קיומה עד שנות מלחמת העולם הראשונה, וחלקים ממנה עד שנת תש"ח (1948). הכינוי "יישוב ישן" נטבע בשלהי המאה ה-19. כמו כן, הכינוי משמש עד היום בחברה החרדית, לתיאור פלג חרדי מצאצאי היישוב הישן, הייחודי בלבושו ובמנהגיו.
בראשית שנות השמונים של המאה ה-19 החלה תקופה חדשה בדברי ימי היישוב, כאשר החל גל העלייה הראשונה בשנת תרמ"ב (1881), והתגברה צמיחתו של "היישוב היהודי החדש". בספרות המחקר מתוארת התרחבותו של היישוב היהודי בארץ על ידי שתי החברות; תחילתו ברוב "הישן" והוותיק, אשר אליו הצטרפו העולים החדשים יוצרי "החדש", והמשכו בצמיחה משותפת, תוך כדי עימות ויצירה הדדית של שתי הקהילות גם יחד.
רקע.
החל משלהי המאה ה-18 ועד שנות השמונים של המאה ה-19 צמחה החברה היהודית שהידלדלה בפגעי המאורעות והקשיים בארץ ישראל, מכ-6,000 נפש לכ-26,000 נפש. "היישוב הישן", היה רובו של היישוב היהודי עד העלייה השלישית, ואת שרידיו ניתן היה למצוא עד הקמת המדינה.
ב-1914, ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, רוב האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל, 60 אלף מתוך 85 אלף היהודים, כללה את אנשי היישוב הישן וצאצאיהם; רובם התגוררו בארבע ערי הקודש: ירושלים, חברון, צפת וטבריה. לעומתם, 25 אלף אנשי היישוב החדש גרו בעיקר ביפו, בחיפה ובמושבות.
הכינוי "יישוב ישן" ניתן לחברה היישובית הוותיקה מתחילת העלייה הראשונה. ההיסטוריון ישראל ברטל הסביר, כי המושג "ישן" אינו בהכרח מושג כרונולוגי ודמוגרפי, מאחר שחלק מהיישוב האשכנזי בארץ ישראל בתקופה זו היה למעשה "חדש", ביחס לעדה הספרדית הוותיקה שהיוותה בראשית המאה ה-18 את רובו. מכאן, שקריטריון הוותק לחלוקה שבין "יישוב ישן" ל"יישוב חדש" לא התקיים באופן חד והוא אף מטעה. על פי ברטל, פירושו של היישוב הישן כמושג הוא, שזהו "יישוב ישן" ביחס לקבוצות העולים שהגיעו החל מהעלייה הראשונה, והגדילו מספרית את היישוב היהודי בארץ ישראל.
ארץ ישראל במאות ה-18 וה-19.
בשלהי המאה ה-17 הסתמנה ראשית ירידתה של האימפריה העות'מאנית, לאחר התבוסות שספגה במלחמות עם מעצמות אירופה, התערערות מעמדו של הסולטאן וריבוי המרידות בצבא. "מצב-העניינים הזה נתן את אותותיו בשיווי-משקל הכוחות המדיניים הפועלים בפרובינציות, ובמיוחד באלה המרוחקות מהמרכז. ... בתנאים אלה קרה לא פעם שנציבים או שייח'ים מקומיים בעלי מרץ וכשרון הצליחו לבסס את שלטונם לתקופה ארוכה. ... וקורות ארץ-ישראל במאה הי"ח הם דוגמא מאלפת".
דאהר אל-עומר, בן למשפחה מכובדת בגליל העליון, השיג מהשלטונות העות'מאניים ברוב מחוזות הגליל, באזורי נצרת, טבריה וצפת, ונעשה שליט כמעט יחיד בצפון הארץ בשנים 1740–1775. בתקופתו פותחה הארץ, ערי החוף עכו וחיפה נבנו והתפתחו, הגליל הפך למרכז סחר חשוב בדרך למכה, והערים שפרעם, טבריה ודיר חנא נבנו ובוצרו. השודדים הבדואים, שהיו שליטי הדרכים, סולקו. בשנותיו האחרונות ניהל אל-עומר מלחמות רבות, ולמימונן גבה מיסים כבדים מתושבי הגליל, ואלו דילדלו וצימקו את כלכלת היישוב.
בשנים 1775–1804 הייתה השליטה בארץ ישראל בידי אחמד אל-ג'זאר, פליט בוסני, שעלה לגדולה ומונה על ידי "השער העליון", פקידי הסולטאן ויועציו. עוזרו הקרוב היה חיים פרחי; אף כי פרק זמן סולק ממשרתו ופניו הושחתו על ידי מעבידו העריץ; הוא הוחזר, ולקח חלק בהתארגנות נגד צבא נפוליאון כאשר צר על עכו, והמשיך בתפקידו המרכזי בארץ ישראל עד שנת 1819, שבה נרצח. ג'אזר עודד נהירת תושבים אל הגליל, ביניהם סורים, לבנונים, ואף יהודים. אולם מדיניותו שהתנגדה להתערבות מעצמות זרות בכלכלה המקומית פגעה ברווחתם של התושבים.
בשנת 1799, כאשר נערך מסע נפוליאון בארץ ישראל, הוא פרסם, בעודו צר על חומות עכו, את , אשר הופץ ככרוז בערי ארץ ישראל, ואף פורסם בעיתון הצרפתי "מוניטר" ב-20 באפריל 1799. לפרסומו ולתוכנו של המנשר הייתה תהודה ניכרת. נפוליאון קרא ליהודים להצטרף אל שורותיו, והודיע על הכרה בריבונות היהודית ההיסטורית ובזכותם להקים ישות מדינית יהודית עצמאית בארץ ישראל. אך זמן קצר לאחר הפצת המנשר, בשל כישלון המצור על עכו והתנגדות הצבא העות'מאני בסיוע בריטניה, נסוגו הצרפתים מהארץ.
בשנת 1800, מנתה אוכלוסיית ארץ ישראל 274,850 נפש בקירוב, מתוכם 6,700 יהודים שהיוו 2.4% מכלל האוכלוסייה.
בשנת 1831 עלה אבראהים פאשא בראש צבא מצרי, וכבש את ארץ ישראל מידי הטורקים. הכיבוש הביא לשינוי דמוגרפי באוכלוסיית הארץ. אבראהים פאשא הביא עמו עשרות אלפי חיילים ופועלים מצרים, ביניהם גם פלאחים, לשם ביצוע עבודות שונות ועל מנת לקבץ סביבו נאמני שלטון. מצרִים אלה התיישבו בכפרים ובערים, בייחוד בשפלת החוף. אולם מעצמות אירופה התערבו לצד טורקיה והצבאות המצרים נסוגו. "עם החזרת השלטון העות'מאני בירושלים מינו השלטונות מועצה (מג'ליס) מורכבת מ-14 חברים, ביניהם ח'ואג'ה רונה (אהרן), פקיד (וכיל) העדה היהודית".
במהלך מרד הפלאחים ב-1834, שבו מרדו תושבי הארץ הערבים נגד שליט הארץ מוחמד עלי, נערכו פרעות באוכלוסייה היהודית, במיוחד בקהילת חברון ובקהילת צפת. קהילה זו ספגה אבדות קשות מספר שנים לאחר מכן, במהלך רעידת האדמה בצפת בשנת 1837. כתוצאה מהחרבת העיר וסביבותיה, שהותירה אלפי הרוגים, ובשל ביזת הדרוזים, חלה הגירה המונית של תושביה היהודים של צפת לירושלים. במפקד מונטפיורי ב-1839, נמנו בצפת 1,357 יהודים.
סך כל האוכלוסייה בארץ ישראל לפי מפקדים שנערכו באותה תקופה בשלהי שנות ה-40 של המאה עמד על 224,000 נפש בקירוב, מתוכם 78.6% מוסלמים, 13.4% נוצרים, וכ-8% יהודים שהיוו כ-18,000 נפש.
ע"פ מפקד האוכלוסין שנערך על ידי השלטון העות'מאני ב-1878 מספר היהודים בארץ ישראל עמד על שיעור של כ-5% מקרב כלל האוכלוסייה שבקירוב הוא 25 אלף איש. מתוכם 10,000 החזיקו במעמד של נתינים זרים.
השפעת המודרנה ומעצמות אירופה.
בראשית המאה ה-19, התגברה חשיבותה של ארץ ישראל וסביבתה אצל מנהיגי המעצמות האירופאיות. לראשונה, מאז תום מסעי הצלב, ולאחר ירידתה למדרגת פרובינציה נידחת וחסרת חשיבות, חזרו האירופאים והתעניינו ביתרונות האסטרטגיים, הכלכליים והמדיניים של ארץ הקודש.
כבר בראשית המאה ה-16, במקביל לראשית שלטונה בארץ ישראל, חתמה האימפריה העות'מאנית על הסכמי ה"קפיטולציות" עם המעצמות הנוצריות האירופאיות. ההסכמים נועדו להסדרת היחסים בין טורקיה לבין המעצמות, במיוחד לגבי חופש התיישבות של נתינים ותנועה הדדית של סוחרים. אולם במשך הזמן הוטענה המילה במשמעות של זכויות יתר ושל זיכיונות ייחודיים, ששליטי האימפריה העות'מאנית העניקו בשטח ריבונותם לנציגי מדינות אירופה ולנתיניהן הלא-מוסלמים, ובכלל זה היהודים. למעשה, מאז חתימתן, העניקו הקפיטולציות חסינות לנתיני המדינות הזרים, והם נשפטו או נתמכו על ידי נציגי מדינותיהם באימפריה, ובכלל זה בארץ ישראל, אצל קונסול של מעצמה אירופית, ולא בבית משפט מקומי. ה"קפיטולציות" שונו, בוטלו וחודשו לפרקים, ובמאה ה-19 הסתמנה התעצמותן כמכשיר להשפעה אירופית ואף אמריקאית, בתוככי האימפריה. המשטר הקאפיטולציוני הפריע להתפתחות הארץ, אולם סייע להקמת ההתיישבות היהודית בערים ובחקלאות ממחצית המאה ה-19. הממשלה הטורקית מצדה ניסתה כל העת לדרוש את ביטולן, שאירעה רק בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1838 נפתחה הקונסוליה הבריטית, הקונסוליה האירופאית הראשונה בארץ. ב-1840 עזרו המעצמות לטורקיה לגרש את הפולשים המצרים מארץ ישראל.