אוריינטציה היא מילה ממקור לטיני שמשמעויותיה המודרניות קשורות לכיוון. מקור המילה במילה הלטינית oriens ו-orior שפירושם לזרוח וגם מזרח, ומכאן בשפות האירופיות משמעות המילה Orient היא מזרח. במפות קדומות היה המזרח הכיוון העיקרי שאליו כוונו בדרך כלל המפות, כלומר המזרח היה בראש המפה ושמות המקומות נכתבו בהתאם, כמו למשל במפת מידבא מן המאה השישית לספירה. על-מנת להתאים את המפה לעולם, היה צריך לכוון אותה מזרחה, תהליך זה נקרא אוריינטציה.
עם המצאת המצפן, תפס הצפון המגנטי את הבכורה ומפות כוונו אליו. כיום תהליך כיוון המפה נקרא בעברית הצפנה. למילה אוריינטציה נותרו מגוון שימושים אחרים.
יצחק ברגר
Come &amp; get it
כנפו
כנפו, לעיתים מאוית "כנאפו" או "קנפו", הוא שם משפחה יהודי מרוקאי. מקור השם בשפה הברברית ופירושו הוא: בעל גלימה.
צילום רחוב
צילום רחוב הוא סוגת צילום שבה מצולמות סיטואציות אקראיות במקומות ציבוריים. צילום הרחוב מציג לעיתים נקודת מבט אירונית של הסיטואציה, מציג אותה מנקודת מבט לא שגרתית או מוציא אותה מהקשרה הרגיל. בצילומים אלה, בהם לצלם אין שליטה על המתרחש, ואף לא על התאורה במקום, יש חשיבות רבה לתזמון הרגע המכריע בו תצולם התמונה האופטימלית.
אף שמעורבות הצלם בצילום הרחוב מינימלית, הרי שלנקודת מבטו יש חשיבות רבה. בהקדמה לספרו הארץ שלנו, המאגד צילומי רחוב של הצלם אלכס ליבק, כתב ליבק: "לא די במצלמה שתוצב בפינת רחוב ותצלם כל חמש שניות באקראי את מה שחולף על פניה. חייב לצאת משהו מתוך נשמתו של הצלם, מוחו, אישיותו, תמונת העולם הפרטית שלו. אין שני צלמים שיראו התרחשות אחת באותו אופן...".
ראשית צילום הרחוב.
הצלם הצרפתי אז'ן אטז'ה, שפעל בפריז בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, נחשב לאחד מאבות צילום הרחוב. אטז'ה צילם בעיקר נוף אורבני של רחובות, גנים, מדרגות וחלונות. אף שלא היה הראשון לעשות זאת, צילומיו היו פופולריים במיוחד, והגופים שפעלו למען שימור פריז העתיקה בתקופה שלאחר תוכנית אוסמן להתחדשות פריז נעזרו בצילומיו. אולם הצלם שהשפיע יותר מכל על צילום הרחוב כפי שהוא מוכר לנו כיום הוא אנרי קרטייה ברסון. קרטייה ברסון, אף הוא צרפתי, החל לצלם בשנות ה-30 של המאה ה-20 והשתמש במצלמת לייקה. קרטייה ברסון התמקד לא ברחוב עצמו, אלא בפעולותיהם של האנשים החולפים בו ועוסקים בענייניהם. הוא הקפיד על קומפוזיציה המבוססת על צורות גאומטריות, ונחשב למי שביסס את עקרון הרגע המכריע. בספר צילומים שפרסם ב-1952 הגדיר את הצילום כ"הכרה במשך שבריר של שנייה, בעת ובעונה אחת - בחשיבותו של אירוע ובקיומו של ארגון צורני מדוקדק המפיח רוח חיים באירוע זה".
מאפיינים.
בצילום רחוב נפוצים מספר אלמנטים ויזואליים, שנועדו ליצור אירוניה או לעורר עניין.
אחד המאפיינים הבולטים הוא ניגודיות בין אובייקטים שונים בתמונה. הניגודיות יכולה לבוא לידי ביטוי בצבעים מנוגדים זה לזה, בדמויות בעלות אופי שונה (צעיר וזקן, דתי וחילוני, אדם שמח ואדם עצוב, ועוד) או בצורות מנוגדות. מאפיין נוסף הוא חזרה על פעולות מסוימות או על צורות גאומטריות. באחד מצילומיו המפורסמים של אנרי קרטייה ברסון, "מאחורי תחנת סן לזאר", מודגם היטב השימוש במאפיין זה: תנועת רגליו של האדם הנראה בתמונה יוצרת צורת משולש, בדומה לגג תחנת הרכבת הנמצאת מאחוריו, ובמימי השלולית חישוקים עגולים, כצורת השעון שבתחנה. אלמנטים נוספים כוללים שימוש בסמלים, או ברמיזות שנועדו לגרום לצופה בתמונה להשלים בעצמו את הסיטואציה בעזרת הדמיון. גם השימוש בצילום שחור-לבן נפוץ בצילום רחוב.
צלמי רחוב רבים משתמשים באירוניה של הצילומים כדי להעביר מסר חברתי. דוגמה לכך ניתן לראות בצילום זה של אלכס ליבק.
צילומי רחוב שהיו לסמלים היסטוריים.
מספר צילומי רחוב הפכו לסמלים המזוהים עם אירועים היסטוריים, אף שהצילום עצמו אינו מתעד דמויות חשובות או את האירועים עצמם, אלא, מעצם טיבו של צילום הרחוב, אירועים אקראיים. דוגמה לתמונה כזו היא תמונת יום הניצחון על יפן בכיכר טיימס, בה נראה מלח מנשק אישה לבושה שמלה לבנה, שניהם אלמונים, בכיכר טיימס שבניו יורק ביום הניצחון על יפן (14 באוגוסט 1945). התמונה הפכה לאייקון המזוהה עם סיום מלחמת העולם השנייה. דוגמה נוספת היא תמונתו של קונרד שומן. שומן, חייל בצבא גרמניה המזרחית, צולם כשהוא מדלג מעל גדר תיל שהפרידה בין ברלין המזרחית לברלין המערבית ברחוב ברנאואר, ובכך ערק לגרמניה המערבית. התמונה צולמה ב-15 באוגוסט 1961, בעת שחומת ברלין הייתה בשלבי הקמה ראשוניים, והפכה לאחד מסמלי המלחמה הקרה.
יוחנן השישי
יוחנן השישי (בלטינית: Ioannes VI) כיהן כאפיפיור מ-30 באוקטובר 701 ועד מותו ב-11 בינואר 705. יוחנן השישי היה ממוצא יווני, יליד אפסוס שבאנטוליה ושלט בתקופת האפיפיורות הביזנטית. הוא עלה לכס האפיפיור חודשיים לאחר מותו של האפיפיור סרגיוס הראשון.
יוחנן השישי נקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש. במהלך כהונתו, הוא סייע לאקסרך תאופילקטוס, שנשלח לאיטליה על ידי הקיסר טיבריוס השלישי, ופעל לשכנעו שלא לפעול באלימות נגד תושבי רומא.
אדם פולהארדט
אדם פולהארדט (בגרמנית: Adam Vollhardt) (1910 - ?) היה עיתונאי גרמני שפעל בארץ ישראל בתקופה הקרובה לפרוץ מלחמת העולם השנייה במסגרת "סוכנות החדשות הגרמנית" .
ראשית דרכו.
אדם פולהארדט נולד בגרמניה בשנת 1910. בצעירותו הפך לעיתונאי והיה כתב העיתון Deutcsher Dienst (השירות הגרמני). ביולי 1938 הגיע פולהארדט לארץ ישראל כשליח העיתון ועל מנת לסייע לפרנץ רייכרט, מי שניהל את סוכנות הידיעות הגרמנית (Deutsches Nachrichtenbüro) ושימש כסוכן של האס דה, שירות המודיעין של המפלגה הנאצית. תפקידו של פולהארדט היה לעזור לרייכרט בפעילותו בקרב הציבור הערבי בתקופת המרד הערבי הגדול.
פעילותו בארץ ישראל.
בפעילות בקרב ערביי ארץ ישראל רכש פולהארדט השפעה רבה על הנהגתם. הוא קיים פגישות עם מנהיגים ערבים ובישר להם כי: "שאלת פלסטין תיושב לשביעות רצון הערבים בשבועות הקרובים" והוסיף כי "יהיה זה פטאלי לעניינם, אם בשלב זה הם יראו סימנים של חולשה או תשישות." וכן כי "גרמניה מעוניינת ביישובה של הבעיה על הבסיס של קבלת דרישותיהם המלאות של הערבים". הוא גם הבטיח להם כי "הגרמנים יכולים להמשיך ולתמוך בעניין הערבי הפלסטיני באמצעות תעמולה".
פעילות זאת לא נעלמה מעיני הבולשת הבריטית ה- CID ובתקופת המתיחות הבינלאומית שלקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה נקטה ממשלת המנדט בצעדים נגד החתרנות הגרמנית בארץ. ב- 15 ביוני 1939, חודשיים וחצי לפני פרוץ המלחמה, נצטוו פרנץ רייכרט ואדם פולהארדט לעזוב את הארץ. על גורלו של פרנץ רייכרט לא נודע מאז דבר ואילו אדם פולהארדט המשיך לפעול בימי המלחמה במסגרת סוכנות הידיעות הגרמנית.
במלחמת העולם השנייה ומיד לאחריה.
לאחר שנסתיימה שליחותו בארץ ישראל שוגר פולהארדט כנציג סוכנות הידיעות הגרמנית לטוקיו בירת יפן, בעלת בריתה של גרמניה הנאצית. הוא שהה בה במשך תקופת מלחמת העולם. לאחר סיום המלחמה והוא אז בן 35 שנים, לא נזקפה לחובתו עובדת שירותו את המשטר הנאצי והוא המשיך להיות נציגה של סוכנות הידיעות הגרמנית ביפן.
כראש הסוכנות הוא היה הנציג היחיד של כתבי החוץ שנוכח בטקס הכרזת העצמאות של הפיליפינים שנערך במנילה ב 1946.
בגרמניה המערבית.
בגרמניה המערבית שלאחר המלחמה המשיך פולהארדט להתקדם בקריירה שלו. הוא היה לכתב "עיתון הערב של המבורג" (Hamburger Abendblatt) ובשנים 1956 – 1957 הוא כיהן כחבר ההנהלה של ועידת העיתונות הפדרלית (Bundespressekonferenz), איגוד של עיתונאים עצמאיים המדווחים לתקשורת המערב גרמנית על חדשות הפנים. בשנות השישים הוא נתמנה לדוברו ויועצו של איל התקשורת הגרמני אקסל שפרינגר וזה היה ככל הידוע תפקידו האחרון.
יוסף נאור
יוסף (יוסק'ה) נאור (25 בנובמבר 1925 – 13 באוגוסט 2013) היה אלוף-משנה בחיל האוויר הישראלי, ממפתחי תחום הלוחמה האלקטרונית והמכ"ם בחיל, ולאחר שחרורו בכיר בתעשייה האווירית. חתן פרס ביטחון ישראל בשנים תשכ"ז (1967), על פיתוח מתקן "רקפת", ותש"ם (1980).
ביוגרפיה.
נאור נולד בשנת 1925 בפולין. בתקופת מלחמת העולם השנייה נמלט עם משפחתו לסיביר וניצל מן השואה. לאחר המלחמה הגיע לצ'כוסלובקיה. בזמן מלחמת העצמאות החל שם בלימודי אלקטרוניקה בשליחות צה"ל. בשנת 1949 עלה לארץ, התגייס לחיל האוויר הצטרף למחלקת ציוד ותוך כדי המלחמה המשיך בלימודיו בטכניון בחיפה. במסגרת שירותו בחיל האוויר פיתח את תחום הלוחמה האלקטרונית והתקין את מכשירי המכ"ם הראשונים. יצא ללימודים באנגליה והתמחה במערכות טרנספונדרים.
בשנת תשכ"ז (1967) זכה בפרס ביטחון ישראל על פיתוח מערכת "רקפת", מערכת שעקבה אחר תשדורות בין תחנות מכ"ם למרכז הבקרה. הצוות בראשות נאור פענח את תדרי המכ"ם הרוסי P-12, ובסיוע אנשי רפא"ל, תכנן מערכת חסימה באמצעות אנטנות אופקיות שהורכבה משני צדי מטוס הדקוטה. שיבוש המכ"ם תרם ליכולת חיל האוויר להפתיע את המצרים במבצע מוקד שפתח את מלחמת ששת הימים.
במלחמת ההתשה פיתח מערכות שיבוש מכ"ם שהותקנו על מסוקי חיל האוויר במטרה לשבש את תפקוד סוללות הנ"מ המצריות באזור תעלת סואץ. פיתוח אחר שימש לשיבוש מערכות הקשר של הטייסים הסובייטים בקרב רימון 20.
נאור לא היה אהוד על המיועד לתפקיד מפקד חיל האוויר, בני פלד, אשר כינה אותו "אפיפיור הלוחמה האלקטרונית",