אצטדיון האתלטיקה הבינלאומי בגבעת רם (או בשמו הרשמי "האצטדיון הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש גרוסברג" ולפי רשם החברות "האצטדיון הלאומי ירושלים".) הוא אצטדיון ספורט רב-תכליתי בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם בירושלים, השייך כעת לעיריית ירושלים ומהווה חלק ממרכז הספורט האוניברסיטאי בגבעת רם על-שם הווארד קוסל.
מבנה.
האצטדיון ממוקם במתחם הספורט של האוניברסיטה העברית, בסמוך לכנסת ולקריית הממשלה. באצטדיון היו במקור מעל 16,000 מקומות ישיבה בשני יציעים אליפטיים, המזרחי והמערבי. היציעים נבנו על סוללת עפר ובטון בגובה של כ-8 מטר, שעליה הותקנו ספסלים מאזבסט. האצטדיון הוקם לפי תכנון כללי של האדריכל יוסף קלארווין ותכנונה המפורט של מ.ע.צ. (מחלקת עבודות ציבוריות) שגם הקימה אותו. באצטדיון נסלל מסלול אתלטיקה, משטח דשא לאתלטיקה וכדורגל, ובמה מצידו המערבי.
לקראת מופע פעמוני היובל ב-1998, הותקנו כ-4,000 מושבים מפלסטיק ביציע המערבי, הספסלים מאזבסט הוצאו וחלק מהסוללה שהקיפה את האצטדיון יושרה.
בשנים 2016–2017 עבר האצטדיון שיפוץ בעלות משוערת של כ-50 מיליון ש"ח לקראת תחרויות האתלטיקה במכביה העשרים בקיץ 2017. במסגרת השיפוץ נהרס היציע המזרחי הישן לטובת מסלול חימום לתחרויות בעוד היציע המערבי נהרס והוחלף ביציע מודולרי זמני לתחרויות המכביה. סמוך ליציע הוקם גם "מגדל תוצאות" עם מערכות המדידה לתוצאות תחרויות האתלטיקה. כמו כן הוקמו גם עמודי זרקורים חדשים בפינות המגרש. מאז מתפקד המתחם כמתקן לאימוני אתלטיקה בו מסלולי ריצה אולימפיים ומשטח דשא, אך לא כלל יציע קבוע לאירועים המוניים.
ביוני 2022 הושלם בצידו המערבי של אצטדיון יציע קבע חדש מקורה חלקית המכיל כ-3,600 מקומות ישיבה ומשלב בתוכו את מגדל התוצאות, לצד הצבת מסך תוצאות גדול בדרום המגרש ושדרוגים נוספים בעלות ביצוע של כ-55 מיליון שקלים.
היסטוריה.
הסכם על הקמת האצטדיון במימון משותף של הממשלה והאוניברסיטה העברית נחתם במרץ 1957. המדינה הקצתה לטובת האצטדיון שטח של 100 דונם בחכירה ל-99 שנים, והוא נועד לשמש כמתקן לאומי למצעדים ואירועים לאומיים לצד מרכז ספורט לסטודנטים. מיקום האצטדיון בעמק בין קמפוס האוניברסיטה לקריית הממשלה כך שהמדרונות הטבעיים מסביב יכלו להכיל צופים נוספים בעת הצורך, מעבר ליציעים שנבנו, כך שעד 60,000 איש יכלו לצפות באירועים במקום. האצטדיון הוקם במהירות ונחנך ביום העצמאות, 24 באפריל 1958, עת שנערך מצעד צה"ל השנתי שכונה "מצעד העשור". במצעד נכללו טנקים מסוג "שרמן", ו-AMX 13. זה היה בניגוד להסכמי שביתת הנשק, ולפני המצעד גברה המתיחות בקו הגבול בירושלים בין ישראל לממלכת ירדן, בגלל מחאות ירדן על עריכת המצעד. באצטדיון היו כ-15,000 צופים וכ-10,000 צופים נוספים ישבו על המדרונות סביבו. אירוע הספורט הראשון נערך באצטדיון היה ב-4 ביוני 1958, יום ספורט של הסטודנטים באוניברסיטה (באותה תקופה הייתה התעמלות מקצוע חובה לסטודנטים).
בשנות ה-70 וה-80 נעשה שימוש מועט באצטדיון, והוא נשקל כאתר חלופי להקמת אצטדיון כדורגל חדש לקבוצות העיר, במקום אצטדיון ימק"א ומגרש קטמון.
בעבר שיחקו באצטדיון קבוצות הכדורגל אס"א ירושלים ומכבי ירושלים. בעונת 2009/10 אירח האצטדיון את משחקי הכדורגל הביתיים של הפועל קטמון ירושלים בליגה ג'. וכן שימש כמגרש האימונים של הפועל קטמון ירושלים ואף אירח את משחקיה הביתיים של בית"ר נורדיה ירושלים.
שמואל רוזובסקי
הרב שמואל רוזובסקי (כ"ב בטבת ה'תרע"ג, 1 בינואר 1913 - כ"ז בתמוז ה'תשל"ט, 22 ביולי 1979) היה ראש ישיבת פוניבז'. שיעוריו בישיבה משכו תלמידים רבים, והשפעתו הלמדנית הייתה רבה והיא נפוצה ברחבי עולם הישיבות, רבים מהר"מים וראשי הישיבות בדור שאחריו הם תלמידיו.
ביוגרפיה.
נולד בהוֹרַדְּנַה (גרודנא) לרב מיכל דוד רוזובסקי, שהיה אחד ממורי ההוראה בעיר. למד בישיבת שער התורה אצל הרב שמעון שקופ - שממנו הושפעה רבות שיטת לימודו. בשנת ה'תרצ"ו עלה ארצה יחד עם ידידו הרב זלמן רוטברג, לימים ראש ישיבת בית מאיר, כדי להימנע מגיוס לצבא הפולני. השניים למדו בישיבת פתח תקווה אצל הרב ראובן כץ, שאף סייע בהשגת אישורי עלייה לארץ ישראל עבורם.
במשך שנים הוא קבע שיעור קבוע, אחת לשבוע, עם הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, שהשפיע על דרך לימודו. עם הקמתה של ישיבת פוניבז' על ידי הרב יוסף שלמה כהנמן, בשנת ה'תש"ד, נקרא הרב רוזובסקי על ידו לעמוד בראשות הישיבה ובמשרה זו כיהן עד פטירתו. בשנת ה'תשט"ז (1956) נבחר לדיין בבית הדין הרבני הגדול, אך בסופו של דבר לא מונה לתפקיד.
נפטר ממחלת הסרטן בכ"ז בתמוז ה'תשל"ט.
מדי שנה בליל יום השנה מציינים את זכרו בישיבת פוניבז' בהשמעת שיעור מוקלט שלו על הסוגיה הנלמדת באותה העת בישיבה, בחדר שבו נמסרים השיעורים הכלליים של ראשי הישיבה.
בעל נכדתו הרב נחשון שילר הקים לזכרו את ישיבת אור שמואל השוכנת במתחם בית היתומים דיסקין בירושלים.
משפחתו.
נישא לאסתר, בת הרב צבי פסח פרנק, רבה הראשי האשכנזי של ירושלים, ונולדו ארבעת ילדיהם. בנישואיו השניים נישא לחנה, בתו של הרב יעקב שלמה פרידמן. היא נפטרה לאחר שבע שנות נישואין שתיאר "שבע שנות השבע". לאחר מכן, על מיטת חוליו נישא בשנית לאשתו הראשונה, אסתר, שנפטרה בשנת תשס"ג.
ילדיו.
אחיו הרב יוסף רוזובסקי היה מראשי ישיבת אור ישראל הקטנה.
ספריו.
בחייו נדפסו משיעוריו בספרים שיעורי הר"מים, ולאחר פטירתו הוצאו לאור שיעוריו בסדרות הספרים: "שיעורי הגר"ש רוזובסקי" (מהדורות סטנסיל), "חידושי רבי שמואל" ו"שיעורי רבי שמואל" וכן בקובץ "זיכרון שמואל".
ומבלי ארנה
וומבלי ארנה
מאייומי איאיזוקא
מאייומי איאיזוקא (יפנית: 飯塚雅弓; נולדה ב-3 בינואר 1977, בטוקיו, יפן). היא שחקנית, זמרת ומדבבת (סאייו) ותיקה ופופולרית ביפן. מוכרת בין היתר בשל דיבוב האנימה פוקימון.
אצטדיון האתלטיקה בגבעת רם
טרייס סיירוס
טרייס דמפסי סיירוס (באנגלית: Trace Dempsey Cyrus; נולד ב-23 בפברואר 1989) הוא מוזיקאי אמריקאי. הוא הסולן, הגיטריסט וכותב השירים של הלהקה מטרו סטיישן. הוא גם בעל חברת הביגוד "From Backseats to Bedrooms".
ביוגרפיה.
סיירוס הוא בנו המאומץ של זמר הקאנטרי בילי ריי סיירוס ואחיהן של מיילי סיירוס ונואה סיירוס.
בשנים 2011–2013 היה בזוגיות עם השחקנית ברנדה סונג, והשניים היו גם מאורסים תקופה.
הר ונטו
תקופת עובייד
תקופת עובייד, היא תקופה פרהיסטורית שהתקיימה בדרום מסופוטמיה בין השנים 5600 – 4000 לפנה"ס (חלק מהחוקרים מתארכים את התקופה בין 5900 - 4000 לפנה"ס, ותקופה שהיא קדומה לתקופה הכלקוליתית בארץ ישראל). התקופה נקראת על שם תל אל-עובייד, אתר הנמצא מערבית לאור. התל גם נתן את שמו לתרבות הקרויה תרבות עובייד. תרבות זו שייכת לתקופת ההתיישבות הטרום שושלתית בדרום מסופוטמיה שהתקיימה על המישור של אדמות הסחף (נקרא סחף אלוביאלי) שנוצרו מסחף הנהרות הפרת והחידקל. החפירות הארכאולוגיות שהגיעו עד לקרקע בתולה הראו שזו ההתיישבות הקדומה ביותר שהתקיימה באזור זה. ההתיישבות השתייכה לסופה של התקופה הנאוליתית ונכנסה גם לתקופה הכלקוליתית. תרבות זו התקיימה עד לתחילתה של תקופת אורוכ אשר תחילתה בשנת 4000 לפנה"ס לערך. המצאת הגלגל מיוחסת לתקופה זו.
תקופות משנה.
תקופת עובייד מחולקת לשלושה שלבים:
מאפייני התרבות.
תרבות עובייד התאפיינה בהתיישבות בכפרים גדולים, במבנים מלבניים מרובי חדרים העשויים מלבני בוץ. בתקופה זו הופיעו לראשונה המקדשים הציבוריים במסופוטמיה. ההתיישבות נעשתה בשני מדרגי התיישבות, אזור מרכזי שגודלו הגיע עד עשרה דונם מוקף בכפרים שגודלם היה עד דונם אחד.
כלי החרס האופייניים לתקופה עשויים ביד, באיכות טובה צבועים בצהוב בהיר או ירקרק, מעוטרים בעיטורים גאומטריים בצבע חום כהה או שחור, בדרום נמצאו כלים כמו חרמשים אשר נעשו מחרס שרוף. בצפון כלים אלה נעשו מאבן או מתכת. כלי החרס המעוטרים של תרבות עובייד הגיעה למרחקים ונמצאה באזורים של מערב ערב הסעודית של היום, וגם באזורים הצפוניים. בתקופת עובייד נכנסו לתקופה הכלקוליתית כאשר הנחושת הופכת להיות חומר גלם חשוב, וכדי להשיגו פיתחו דרכי סחר וקשרים עם אזורים רחוקים. מקור הנחושת היה מאזור דיאָרבָּקיר שבטורקיה של היום וכן מעומאן.
המבנה החברתי.
המידע על המבנה החברתי בתרבות עובייד מתבסס על הממצאים שנמצאו בקברים. היא הייתה מבוססת על ריבוד וקיטוב חברתי, כאשר חלק מהמשפחות השיגו מעמד חברתי גבוה יותר, אולי בגלל קשריהם המשפחתיים עם עובדי המנהל של המקדשים ומצבורי התבואה שברשותם. תרבות עובייד נוצרה בדרום אבל היו לה קשרים ברורים עם התרבויות שהיו קיימות בתקופה באזורים שבמרכז עיראק של היום. מוצאם של אנשי תרבות עובייד משלושה מקורות, איכרים שהגיעו מהצפון, נוודים יושבי אוהלים אשר התפרנסו מעדריהם, וציידים - דייגים אשר מקורם בחצי האי ערב אשר חיו באזור החוף.
ארכאולוגיה.