לאחר הפצצות ממושכות על החוף הצרפתי על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית, טיפסו 225 אנשי יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית על צוקי פואנט דו אוק תחת אש אינטנסיבית של האויב והשמידו את עמדות התותחים שיכלו לאיים על אתרי הנחיתות. כצעד נוסף לפני התקיפה האמפיבית, הדיוויזיה המוטסת ה-82 והדיוויזיה המוטסת ה-101 הוצנחו מעבר לחופים אל שטחי צרפת הכבושה, כדי להגן על כוחות הנחיתה שהתקרבו. רבים מהצנחנים הוצנחו במקומות שונים מאלו שתוכננו להם והתפזרו ברחבי נורמנדי.
כאשר הצנחנים נלחמו לפלס את דרכם הגדרות החיות, החלה הפלישה האמפיבית העיקרית. האמריקאים נחתו בחופים שקיבלו את שמות הקוד חוף אומהה וחוף יוטה. ציוד הנחיתה שנועד לחוף יוטה, שעליו הוסעו כוחות רבים, סטה מנתיבו ונחת במרחק של שני קילומטרים מהיעד. הדיוויזיה הרביעית נתקלה בהתנגדות קלה במהלך הנחיתות ועד אחרי הצהרים חברו אנשיה לצנחנים שפילסו את דרכם בלחימה אל החוף.
בחוף אומהה הכינו הגרמנים את הגנת החופים עם מוקשים, קיפודים צ'כים ושערים בלגים . על פי המידע המודיעיני טרם הפלישה הדיוויזיה ה-714 הגרמנית הפחות מנוסה הופקדה על הגנת החוף. אף על פי כן, הדיוויזיה ה-352 המאומנת והמנוסה הועברה ימים מספר לפני הפלישה אל עמדות הגנת החוף. כתוצאה מכך, חיילי הדיוויזיה הראשונה והדיוויזיה ה-29 רותקו למקומם על ידי אש אויב עדיפה מיד לאחר שיצאו מתוך ציוד הנחיתה. בכמה מקרים, נוצר מצב שכלי נחיתה שלם עמוס בחיילים נפגע כולו על ידי עמדות הגנה גרמניות שמוקמו היטב. כאשר עלה מספר הנפגעים, נוצרו בשדה הקרב יחידות מאולתרות שנעו לפנים היבשת.
לאחר מכן נלחמו היחידות הקטנות דרך שדות המוקשים שהשתרעו בין הבונקרים של המקלעים הגרמנים. לאחר שפילסו את דרכם, הם תקפו את הבונקרים מאחור, ואפשרו לאנשים נוספים לנחות על החוף בבטחה. התקיפה הראשונית, שבה השתתפו טנקים, חיל רגלים וכוחות הנדסה, תוכננה בקפידה כדי להפחית את עוצמת ההגנה החופית ולאפשר לספינות גדולות יותר להגיע בהדרגה ליבשה.
בסוף היום הגיע מספר האבדות של האמריקאים ל-6,000 איש. חוף אומהה היה שם הקוד לאחת מתוך חמש גזרות הפלישה ואורכו היה 8 ק"מ. הנחיתה בחוף זה הייתה חיונית לחבירה לכוחות הבריטים שנחתו בחוף גולד ממזרח ולאמריקאים שנחתו בחוף יוטה ממערב, וכך הובטחה נוכחות רציפה על חוף נורמנדי. כיבוש חוף אומהה היה באחריות כוחות צבא ארצות הברית, כשהתעבורה הימית והסיוע הארטילרי הימי סופקו על ידי צי ארצות הברית ויחידות של הצי המלכותי הבריטי.
המטרה העיקרית של הנחיתה בחוף אומהה הייתה לאבטח את ראש הגשר בעומק של שמונה ק"מ. מול כוחות הנחיתה ניצבו חיילי הדיוויזיה ה-352 של הוורמאכט, שחלק ניכר מהם היו נערים, כך שהם תוגברו על ידי חיילים ותיקים שלחמו בחזית המזרחית. הדיוויזיה ה-352 לא קיימה מעולם אימון גדודי או רגימנטלי. מתוך 12,020 אנשיה, רק 6,800 היו בעלי ניסיון קרבי, והם הוקצו להגן על רצועת חוף של 53 ק"מ. הגרמנים הוצבו בעיקר במוצבים לאורך החוף, זאת במסגרת האסטרטגיה הגרמנית שהתבססה על הנחלת תבוסה לכל תקיפה ימית על קו החוף. אף על פי כן, על פי חישובי בעלות הברית, עלה שמערך ההגנה על חוף אומהה היה חזק פי שלושה ממערך ההגנה שבו הם נתקלו בקרב קווג'לין, ומספרר המגינים בו היה גדול פי ארבעה.
מעט מאוד התבצע על פי המתוכנן בנחיתה בחוף אומהה. קשיים בניווט גרמו לרוב כלי הנחיתה להחמיץ את יעדי הנחיתה שלהם במשך כל היום. מערכי ההגנה היו חזקים באופן בלתי צפוי, וגרמו לאבדות כבדות בקרב הכוחות הנוחתים. תחת אש כבדה נאבקו כוחות ההנדסה לפנות את החופים ממכשולים. גלי נחיתה מאוחרים יותר התקבצו סביב ערוצי הגישה המעטים שפונו. מוחלשים מהאבדות שאירעו מיד עם הנחיתה, שרידי כוחות הנחיתה לא היו מסוגלים לפנות את היציאות מהחוף שהיו מוגנות בכבדות. מצב זה גרם לבעיות נוספות וכתוצאה מכך לעיכובים לגלי הנחיתה הבאים. בסופו של דבר בוצעו חדירות קטנות על ידי קבוצות של שורדים שביצעו תקיפות מאולתרות, וטיפסו על הרכס בין הנקודות המוגנות ביותר. בסוף היום, הוחזקו שני מאחזים מבודדים קטנים, שנוצלו כנגד מערכי ההגנה החלשים יותר בפניפ היבשה, וכך השיגו את המטרות המקוריות של יום הפלישה במשך הימים הבאים.
כאשר אובטחו החופים, היה על בעלות הברית לאבטח נמל מים עמוקים כדי לאפשר הגעת תגבורות, וכשהכוחות האמריקאים היו בבסיס חצי האי קוטנטן ומטרתם הייתה שרבור, שבקצהו של חצי האי. הקורפוס השביעי החל להתקדם מיד לאחר שהחופים אובטחו ב-6 ביוני, כשיחידותיו התמודדו עם תערובת של רגימנטים וקבוצות קרב חלשים מכמה דיוויזיות שעשו שימוש באדמת אזור הבוקאז' והציפו שדות ודרכים צרות, וכך האטו את תנועת הכוחות האמריקאים. לאחר שתוגבר, השיג הקורפוס השביעי את השליטה על חצי האי בלחימה עזה ב-19 ביוני וב-22 ביוני החלה תקיפת שרבור. ב-29 ביוני נכנע חיל המצב הגרמני, אך עד כניעתם הם דאגו להרוס את מתקני הנמל, שלא שב להיות במצב תפעולי עד ספטמבר.
קרב סן-לו.
הקרב על סן-לו היה אחד משלושת העימותים במסגרת קרב המשוכות (Battle of the Hedgerows), שהתנהל בין ה-9 וה-24 ביולי 1944, זמן קצר לפני מבצע קוברה. סן-לו נכבשה על ידי גרמניה ב-1940, ולאחר הפלישה לנורמנדי, היא הייתה למטרה להפגזות האמריקאים, בשל היותה צומת דרכים אסטרטגי. הפגזות האמריקאים גרמו לנזקים כבדים. כ-95% משטח העיר נחרבו ומספר האבדות היה רב, וכתוצאה מכך כונתה העיר "בירת החורבות", כינוי שנתן לה על ידי סמואל בקט.
קרב קרנטן.
קרב קרנטן היה התנגשות בין כוחות מוטסים של צבא ארצות הברית לבין כוחות הוורמאכט במהלך המערכה בנורמנדי. הקרב התנהל מה-10 ועד ה-15 ביוני 1944, בתוך העיר קרנטן ובפאתיה.
מטרת התקיפה של הכוחות האמריקאים הייתה מיזוגם של ראשי הגשר בחופי יוטה ואומהה וביסוס קו הגנה רצוף נגד מתקפת נגד גרמנית צפויה. כוחות ההגנה הגרמנים ניסו להחזיק בעיר לזמן ארוך מספיק כדי לאפשר לתגבורות שהיו בדרכן מהדרום להגיע, למנוע או לעכב את ביסוסו של המאחז האמריקאי, ולמנוע מהארמייה הראשונה של ארצות הברית מלשגר מתקפה לכוון לסיי-פרייר, שהייתה אמורה לנתק את חצי האי קוטנטן.
מערך ההגנה על קרנטן כלל שני גדודים של הרגימנט המוצנח השישי של הדיוויזיה המוצנחת השנייה ושני גדודי שבויים סובייטים. הדיוויזיה המוצנחת ה-17 של האס אס הצטוותה לתגבר את מערך ההגנה של העיר, אך התעכבה בשל מחסור באמצעי תחבורה והתקפות של מטוסי בעלות הברית. ההתקפה המוצנחת של הדיוויזיה המוטסת ה-101 החלה ב-6 ביוני כחלק מהצניחות האמריקאיות בנורמנדי, והיא נועדה להטלת מצור על קרנטן.
בקרב שהתפתח, פרצה הדיוויזיה ה-101 נתיב לקרנטן ב-10 - 11 ביוני. מחסור בתחמושת אילץ את הכוחות הגרמנים לסגת ב-12 ביוני. למחרת ביצעה דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17 מתקפת נגד מול הדיוויזיה ה-101. מתקפת נגד זו הייתה מוצלחת בתחילה מבחינתם של הגרמנים, אך היא נבלמה על ידי פיקוד הקרב A של הדיוויזיה המשוריינת השנייה של ארצות הברית.
מבצע קוברה.
לאחר הנחיתה בנורמנדי, נותרו כוחות עלות הברית תקועים בנורמנדי לזמן מה, והתקדמו בקצב איטי הרבה יותר מהמצופה תוך כדי ניהול קרבות רגלים צמודים והתקדמות דרך הגדרות החיות הצפופות. בכל אופן, במבצע קוברה, שההחל ב-24 ביולי, כשרוב המשתתפים בו היו מכוחותיה של ארצות הברית, עלה בידן של בעלות הברית לשבור את קווי הגרמנים ולדחוק אותם אל תוך צרפת באמצעות דיווזיות שריון מהירות. צעדים אלו הובילו לתבוסה קשה של הגרמנים, כש-400,000 מחייליהם נלכדו בכיס פאלז. ב-25 באוגוסט שוחררה פריז.
קרב מורטין.
קרב מורטין (או כפי שהוא נקרא בפי הגרמנים, "מבצע לוטיך", Operation Lüttich, על שמה הגרמני של העיר לייז' שבבלגיה ושזכה לכינוי זה על שם קרב לייז' שבו נחלו הגרמנים ניצחון בימיה הראשונים של מלחמת העולם הראשונה), היה שם הקוד שניתן למתקפת הנגד הגרמנית במהלך הקרב על נורמנדי, שהתנהלה סביב לעמדות האמריקאיות ליד העיירה מורטין שבנורמנדי מה-7 ועד ה-13 באוגוסט 1944.
התקיפה בוצעה בהוראתו של אדולף היטלר, כדי למחוק את הישגי הארמייה הראשונה במבצע קוברה ובשבועות שבאו אחריו, ועל ידי הגעה לחוף ליד אברנש שבבסיס חצי האי קוטנטן, וניתוק היחידות של הארמייה השלישית, שהתקדמו אל תוך ברטאן.
כוח התקיפה הגרמני הראשי היה קורפוס הפאנצר ה-47, שכלל דיווזיית פנצר וחצי של האס אס ושתי דיווזיות פנצר של הוורמאכט. אף על פי שבתחילה נרשמו לזכותם הישגים כנגד מגיני הקורפוס השביעי של ארצות הברית, עד מהרה הם נבלמו, ומטוסי בעלות הברית גרמו להם לאבדות כבדות, ובסופו של דבר הם השמידו כמעט מחצית מהטנקים הגרמנים שהיו מעורבים בלחימה. אף על פי שהלחימה סביב מורטין נמשכה שישה ימים, עברה היוזמה לידי הכוחות האמריקאים לאחר היום הראשון לפרוץ מתקפת הנגד הגרמנית.
כפי שהמפקדים בשטח הזהירו את היטלר לשווא, הסיכוי להצלחת המתקפה היה נמוך, וריכוז עתודות השיריות שלהם בקצה המערבי של החזית בנורמנדי הוביל עד מהרה לאסון, שכן הם אוגפו מדרום והחזית במזרח קרסה, וכתוצאה מכך רבים מהכוחות הגרמניים בנורמנדי נלכדו בכיס פאלז.
קרב פאלז.