הסרט קיבל השראה מסיפור אמיתי מחייו של יעקב רומן, אביו של יבגני רומן. רומן כתב את התסריט ביחד עם ארקדי קרסילשיקוב. הוא מיקם את סיפור העלילה בקהילה הרוסית באשדוד. מלחין המוזיקה הוא אבי בנימין.
הסרט נעשה בתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן רבינוביץ', והרשות השנייה. בהפקת "UCM אפיקים מאוחדים".
הוא השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2010וזכה בו בציון לשבח בתחרות דרמות, ובציון לשבח לשחקן הראשי, אלכסנדר סנדרוביץ'.
שודר בפריים טיים בערוץ 2, ערוץ 10 ובסינמטקים ברחבי הארץ.
ערך נוכחי נקי
ערך נוכחי נקי (ראשי תיבות: ענ"נ; באנגלית: "Net Present Value" או "NPV") הוא הסך המהוון של סדרה של זרמי מזומנים עתידיים, הוצאות והכנסות.
במילים אחרות, כמה שווה היום סך התקבולים העתידיים כאשר מהוונים (מלשון הון) את הסכומים לפי הריבית העתידית של כל תקופה.
במימון, נושא זה בא לידי ביטוי על ידי חישוב ערך נוכחי של תקבולים עתידיים, לדוגמה ממכונה, והשוואתם ביחס לשווי של אותה מכונה היום, דבר המסייע בשיקול האם כדאי למכור את המכונה או להשאירה.
ערך נוכחי נקי של סדרת הכנסות formula_1, כאשר ההכנסה formula_2 תתקבל בעוד formula_3 שנים מההווה, מחושב באמצעות הנוסחה:
formula_4
כאשר:
עבור משקיע המסוגל לגייס כספים בריבית r, ולהשקיע בפרויקט או בנכס המניב בוודאות את זרם ההכנסות הנתון לעיל, ההשקעה תהיה רווחית אם ורק אם הערך הנוכחי הנקי של זרם ההכנסות הוא חיובי.
יהודי עם מטבעות
יהודי עם מטבעות (בפולנית: Żyd z pieniążkiem) הוא פסלון , ולעיתים תמונה, הקיים בפולין המודרנית. התמונה או הפסלון הם של אדם יהודי מבוגר הסופר מטבעות. תמונות אלה של היהודי הזקן עם המטבעות שכיחות בפולין המודרנית, הן נמכרות בחנויות רבות ונחשבות בקרב הפולנים כקמע שמביא להצלחה פיננסית.
מאפיינים.
יהודי עם מטבעות מציג לרוב אדם יהודי מבוגר, מזוקן, המבטא דמות סטריאוטיפית המקשרת בין היהודים לעושר, ולהיותם בעלי זקן, פאות, כיפה וקפוטה. יתר על כן, ניתן להבחין גם בתמונות שבהן נראה יהודי עם ספר חשבונות, כמו גם עם ארנק המלא בזהב, כשלצידו נר או מנורה, כאשר לעיתים התמונה ממוסגרת במסגרת זהב.
תמונה זו החלה לצבור פופולריות בתחילת המאה העשרים, וכבר הפכה להיות חלק מהתרבות העממית הפולנית. התמונה, מייצגת דעות קדומות על יהודים, לפיהן היהודים מצליחים כלכלית ויש באמתחתם כסף רב.
ישנן אמונות טפלות שלפיהן צריך לתלות את התמונה במבואה או במסדרון, משמאל לדלת הראשית של הבית. אמונה טפלה נוספת, גורסת שאם התמונה לא נמצאת במקומה הנכון היא תמצא הפוכה ביום שבת.
משמעות תרבותית.
ערב מלחמת העולם השנייה (1939) מנתה יהדות פולין יותר מ-3 מיליון בני אדם, שהיוו קרוב ל-10% מכלל האוכלוסייה. דעות אנטישמיות היו נפוצות בקרב פולנים. בשואה נרצחו מרבית יהודי פולין, ורבים אחרים ברחו והיגרו מהמדינה במהלך המלחמה ובשנים שלאחריה. כיום מוערך מספרם של היהודים בפולין בעשרות אלפים לכל היותר, ושיעורם באוכלוסייה זניח; אך למרות זאת, אנטישמיות ודעות קדומות כלפי יהודים עודם קיימים כיום בזרם המרכזי ובקרב הכמורה.
על פי האנתרופולוגית יוהנה טוקרסקה-בקיר, התמונה של היהודי מהווה חלק מהתרבות העממית הפולנית. השילוב של יהודי וכסף מקושר לסטריאוטיפ האנטישמי המאשים את היהודים בניצול והונאה של הציבור הנוצרי. הדמות השלילית של היהודי המוצגת בתמונה הופכת, על פי אמונות תפלות, להיות מקור של "כוח" לבעליו, אם נוהגים בה כראוי (תלייה של התמונה במקום הנכון, הנחת מטבע על מסגרתה וכו').
פעולות אלה הן גם חלק מאמונה סלאבית המאמינה בכך שטיפול נכון בגמדים ושדים, יגרום לשגשוג, אך יכול גם להביא לאסון.
עצם קיומם של אמונות טפלות גורם לטיפוח הסטריאוטיפים השליליים, והתמונה של יהודי עם מטבעות היא חלק ממסורת אנטישמית שהביאה לדה-הומניזציה של הזהות היהודית.
ישנם אנתרופולוגים המקשרים את התמונה לאמונות הטפלות הקשורות לתקופת השואה, בה היהודים היו צריכים למסור את רכושם לפולנים כדי להסתתר מהנאצים.
גודרון בורוויץ
גודרון בורוויץ (בגרמנית: Gudrun Burwitz; (8 באוגוסט 1929 - 24 במאי 2018) הייתה בתם היחידה של היינריך הימלר מנהיג האס אס והגסטפו בגרמניה הנאצית ואשתו מרגרטה זיגרוט, אך יש לה אחים למחצה מצד אביה.
הקשר עם אביה.
הימלר מת כשבתו הייתה בת פחות מ-16. הוא העריץ את בתו, והיה טס באופן קבוע למשרדיו בברלין ממינכן, שם היא גרה עם אמה. הימלר נהג לטלפן לבתו כמעט יום יום, וכתב לה כל שבוע. הוא המשיך לקרוא לה בשם החיבה מזמן ילדותה "פופי" (בגרמנית "Püppi") לאורך כל חייו. לעיתים ליוותה בורוויץ את אביה בחלק מתפקידיו הרשמיים, והיא מופיעה לידו בתמונות שונות.
הימלר מת בשבי הבריטי כשהתאבד על ידי כמוסת ציאניד סמויה, אך בורוויץ מעולם לא קיבלה את הגרסה הזו. גרסתה הייתה כי הוא נרצח בזמן מאסרו. לאחר מלחמת העולם השנייה נעצרו היא ואמה על ידי האמריקאים, והוחזקו במחנות שונים באיטליה, צרפת וגרמניה. לאחר שהובאו להעיד במשפטי נירנברג, שוחררו בנובמבר 1946. לאחר שנים היא התייחסה בחריפות לאותם זמנים כקשים ביותר בחייה, וטענה כי היא ואמה קיבלו יחס מחפיר כניסיון לכפר על חטאי אביה.
בורוויץ מעולם לא ויתרה על האידאולוגיה הנאצית, ושוב ושוב ניסתה להצדיק את מעשי אביה, ביחס לקונטקסט של זמנו. מכריה כיום טוענים כי יצרה דימוי של דמות זהב על אביה ומעשיו.
חייה לאחר מלחמת העולם השנייה ואהדתה לנאצים.
בורוויץ נישאה לעיתונאי והסופר וולף דיטר בורוויץ, ונולדו להם שני ילדים. היא נשארה פעילה בקהילה הנאצית החדשה השייכת לזרם הנאו-נאציזם, ומשנת 1951 היא הייתה חברה בארגון ה"שטילה הילפה" (Stille Hilfe – פירוש השם: "עזרה שקטה"), ארגון המעניק תמיכה לאנשים אשר נעצרו בחשד להיותם פושעי מלחמה נאצים, או חברי אס אס לשעבר הנמלטים מהחוק. בשנת 1952 היא סייעה בהקמת ה"וויקינג-יוגנד" (בגרמנית Wiking-Jugend), ארגון אשר הוקם על מודל הנוער ההיטלראי.
במשך שנים רבות הייתה בורוויץ ידידתה של פלורנטין רוסט פון טוניננגן, אשר כונתה "האלמנה השחורה" בקרב חוגי החברה הנאצית של אחרי מלחמת העולם השנייה.
במשך שנים רבות, עקב מוצאה ומעשיה, זכתה בורוויץ למעמד של כוכבת בקרב חוגי החברה הנאו-נאצית, וכונתה "הנסיכה הנאצית הראוותנית".
בורוויץ העצימה את תמיכתה בפושעי המלחמה הנאצים בשנים האחרונות. במיוחד בלט מקרהו של אנטון מלות (Anton Malloth) אשר היה ממונה על הגטו במבצר טרזיינשטט שבו נרצחו כ-90% מהאסירים היהודים על ידי הנאצים. מתוך 160,000 אסירים יהודים שנשלחו לגטו, נותרו בו בסוף המלחמה 19,000 איש בלבד. אנטון מלות הוסגר לגרמניה בשנת 1988 ולאחר משפט פומבי מתמשך נידון ב-2001 למאסר עולם. בשנים בהן נערך המשפט, 1988–2001, ארגנה בורוויץ את שהותו בבית אבות יקר בלפולאך במבואותיה הדרומיים של מינכן.
ביוני 2018 הודה שירות הביון הפדרלי (גרמניה) (BND): "הגברת בורוויץ הייתה חברה בשירות תחת שם בדוי במשך כמה שנים עד 1963".
סימבלין
סִימְבֶּלִין (באנגלית: Cymbeline; בעבר היו נהוגים גם התעתיקים בעברית "קימבלין" ו"צימבלין") הוא אחד המחזות האחרונים שחיבר ויליאם שייקספיר. בשל מבנהו המורכב, ריבוי אתרי ההתרחשות ושילוב המאפיינים הסגנוניים המחזה מוגדר כיום רומנסה, לצד "פריקלס", "אגדת חורף" ו"הסערה". עם זאת, בשעה שפורסם לראשונה במהדורת הפוליו הראשונה ב-1623, הוא נכלל בשער הטרגדיות.
מקורות היסטוריים ומיתיים.
המחזה נקרא על שמו של קאנובלינוס (Cunobelinus) המלך האגדי-למחצה של בריטניה, ששלט באי הבריטי בתקופה בה היה אוגוסטוס קיסר רומא העתיקה ובה חי ונצלב ישו. המידע ההיסטורי שואב מהסיפור על קאנובלינוס ושני בניו גוידריוס וארבירגוס המובא בכרוניקות של רפאל הולינשד ובספרו של ג'פרי ממונמות', "ההיסטוריה של מלכי בריטניה". עלילת ההתערבות על תומתה של אימוגן לקוחה מסיפור מתוך דקאמרון של בוקאצ'ו. למרות שהספר המלא לא תורגם לאנגלית בימי חייו של שייקספיר, הכיר שייקספיר את הסיפור באחד מעיבודיו, או התרגום הצרפתי הנפוץ או הסיפור "פרדריק מגנואה" שהודפס באנטוורפן וייתכן שהתבסס על טקסט קדום באיטלקית שעליו התבסס גם בוקצ'ו.
כתיבת המחזה וסגנונו.
האזכור הראשון של המחזה הוא מאפריל 1611 וככל הנראה יועד, כמו מחזותיו האחרונים של שייקספיר להצגה בתיאטרון בלקפריירס המקורה, שאיפשר תפאורה מורכבת יותר ואת ריבוי אתרי ההתרחשות. מקטע החלום המחורז במערכה החמישית, תמונה רביעית, הכולל את יופיטר היורד משמיים במרכבתו נחשב ללא-שייקספירי בלשונו ובאפיו.
חלקי המחזה המתרחשים בבריטניה אפופים באווירה אגדית, המזכירה את סגנון המלך ליר או מקבת', בעד החלקים המתרחשים באיטליה (רומא) הם בעלי גוון רנסאנסי מובהק. המחזה כולל כמות גדולה של אנכרוניזם כגון אציל צרפתי (בתקופת אוגוסטוס), התייחסויות לבריטניה של תקופת שייקספיר עצמו ודימויים כגון שאון תותחים.
לאחר פרסום המחזה, ובמהלך המאה ה-17 וה-18 נחשב המחזה לכישלון כיוון שאינו עונה על דרישות אף סוגה, הוא מסובך מדי, מערב סגנונות ותקופות, עלילתו מופרכת מדי והתנהגות הדמויות אבסורדית. כך למשל טען סמואל ג'ונסון ב-1765. אולם, החל מן המאה ה-19 החלה דווקא המורכבות של המחזה וסגנונו להתפס כיתרון, כיצירה דרמטית שהקדימה את זמנה ולא התאימה למסגרות הנוקשות של התיאטרון השייקספירי בזמנו וכאתגר מרתק. בין מעריצי המחזה היה המשורר אלפרד טניסון, שלא הפסיק לעיין בו ואף נקבר עם עותק שלו.
עלילה.
כללי.