ברחבי גיאנה, התקיים לראשונה מצעד גאווה רשמי ביוני 2018 בעוד הומוסקסואליות מוגדרת כפלילית במדינה הנושאת מאסר עולם, והיה למצעד הראשון המתקיים בקריביים האנגלו-טלפוניים והועבר בהצלחה למרות התנגדות דתית שקראה לאסור את המצעד עקב "היותו לא מוסרי". הממשלה התעלמה מהבקשה. הבישוף האנגליקני של גיאנה וסורינאם הביע תמיכה במצעד באומרו כי "אני לא מסכים עם הקריאה לאסור ועלי לציין כי לקהילת הלהט"ב יש זכות כמו כולנו לצעוד ברחובות ג'ורג'טאון באישור המשטרה. כולנו ילדי אלוהים ויש לשמור על זכויותינו. אני הבישוף של גיאנה ואני מאשר את המסר הזה".
ונצואלה.
בוונצואלה מתגוררת קהילה גאה משגשגת בעוד מאז שנת 2000 מצוין היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביופוביה. בשנים האחרונות, הממשלה החלה להשתתף בציון אירועי גאווה לראשונה בשטחי המדינה.
סורינאם.
בעוד שהומוסקסואליות הייתה לנושא טאבו בסורינאם, מעמדה החל להשתנות בעשורים האחרונים. הצעדה למען זכויות להט"ב הציבורית הראשונה של המדינה התקיימה ב-11 באוקטובר 2011 בפרמריבו, בעקבות הערותיו ההומופוביות של חבר הפרלמנט רוני אסבינה נגד הומוסקסואליות. שניים מחברי האספה הלאומית, בהם חריש מונוראת, השתתפו באירוע. המצעד אורגן בחלקו על ידי ארגון הלהט"ב "Suriname Men United", ארגון הגברים ההומוסקסואליים הגדול ביותר במדינה.
פרגוואי.
מאז 2004 החלו לארגן עמותות להט"ב מצעדי גאווה שנתיים בבירת פרגוואי, אסונסיון.
פרו.
במהלך מצעד הגאווה הראשון של לימה בשנת 2002, רוב המפגינים לבשו מסכות כדי למנוע רדיפות מצד הציבור בדומה למצעדים הראשונים במדינות השכנות ארגנטינה וקוסטה ריקה. מאז, מצעדי גאווה שנתיים נערכים ברחבי פרו בערים: לימה, ארקיפה, טרוחיו, צ'יקלאיו, איקיטוס, פיורה, קוסקו וקייאו. בשנת 2017, המצעד של לימה משך מספר שיא של משתתפים, אשר במהלכו צעדו פוליטיקאים בולטים.
קולומביה.
בקולומביה, פסטיבלים ואירועי להט"ב פומביים בולטים ידועים במדינה מטעם חברי קהילת הלהט"ב המקומית אשר כוללים בין היתר את ציוני מצעדי גאווה בבוגוטה, מדיין, קאלי, ברנקייה, בוקרמנגה, קוקוטה, סיינזלג'ו ועוד. אירועי להט"ב נוספים כוללים את "פסטיבל השמועות" בקרטחנה, פסטיבל המוזיקה הנערך באופן שנתי בחודשי יוני, וחגיגת ליל כל הקדושים של בוגוטה. הקרנבל של ברנקייה, אחד מהקרנבלים הגדולים בעולם, כולל בציונו מצעד גאווה דמוי הקרנבל ברזילאי.
אסיה.
אזרבייג'ן.
בשנת 2012, החלו שמועות על מצעד גאווה שמתארגן בזמן לאירוויזיון 2012, אותו אירחה אזרבייג'ן אשר גרמו לחוסר הסכמה בחברה עקב דעות הומופוביות, אך זכו לתמיכה מפעילי זכויות האדם אזרים. נוכחות התחרות באזרבייג'ן גרמה גם למתיחות דיפלומטית עם איראן השכנה. אנשי הדת האיראנים אייתוללה מוחמד מוג'טאהד שבסטרי ואייתוללה ג'עפר סובאני גינו את אזרבייג'ן בגין "התנהגות אנטי-אסלאמית" וטענו כי אזרבייג'ן עומדת לארח מצעד גאווה. הדבר הוביל להפגנות מול שגרירות איראן בבאקו, שם נשאו המפגינים סיסמאות לועגות למנהיגי איראן. עלי חסאנוב, ראש המחלקה לעניינים ציבוריים ופוליטיים בממשל נשיא אזרבייג'ן, הצהיר כי טענות לקיום מצעד הגאווה אינן נכונות, והזהיר את איראן "שלא להתערב בענייניה הפנימיים של אזרבייג'ן". בתגובה, איראן החזירה את שגרירה מבאקו, בעוד אזרבייג'ן דרשה התנצלות רשמית מאיראן על הצהרותיה בקשר עם אירוח האירוויזיון של באקו, ובהמשך גם החזירה את שגרירה מטהראן. למרות השמועות, לא התרחש מצעד גאווה במדינה.
איראן.
יום הגאווה האיראני הוכרז לראשונה על ידי קבוצת פעילי להט"ב איראניים בבלוג בחודש יולי 2010. מדי שנה מתאספים פעילי זכויות להט"ב ברחבי הבירה טהראן, ובחשאי מצלמם את עצמם מניפים דגלי גאווה ואוחזים בכרזות עם סיסמות. עם זאת, המשתתפים נאלצים להסתיר את פניהם כדי למנוע אלימות משטרתית והעמדה לדין. פעילים מקיימים את האירוע גם בערים אחרות, בהן כרמאן.בשנת 2017, לראשונה, החליטו המארגנים לקיים את האירוע בשטח פתוח כאשר הוצע להם קרון התצוגה הראשונה בתהלוכת מצעד הגאווה באמסטרדם, אם כי היה עליהם לכסות את פניהם על מנת להימנע מהעמדה לדין עם שובם לאיראן.
בהוטן.
היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה צוין לראשונה בבהוטן בשנת 2016 בעוד משרדי האו"ם במדינה פתחו בקמפיין מקוון להגנה על זכויות הלהט"ב. דגל הגאווה הונף במדינה לראשונה, במטה האו"ם בטהימפהו. בשנת 2018 האירוע צוין במלון מיגמר עם נציגי הממשלה וכן מהחברה האזרחית והתקשורת. האירוע נצפה מאז בכל שנה.
אין מצעדי גאווה שנתיים או תצוגה ציבורית אחרת בבהוטן נכון לשנת 2021. פעיל הלהט"ב הבהוטאני, טאשי צענהן, הצהיר כי הדבר איננו מתרחש לא בגלל סביבה עוינת או ממשלה מדכאת, אלא בטענה כי "מצעדי גאווה הם סוג של אקטיביזם שבו אנשים יוצאים לרחובות ומדברים על מדיניות ושינויים משפטיים, וזה לא משהו שהבהוטאנים מסכימים איתו. אנו מאמינים בבניית יחסי אנוש ובדיבור אחד לאחד. חיבור בין לב ללב. שם קורה השינוי האמיתי".
בנגלדש.
הניסיון הראשון להקים ארגון למען זכויות להט"ב בבנגלדש הגיע בשנת 1999, כאשר אדם בשם רנגיו, שתואר כ-"בחור משכיל זר בגיל העמידה משבט ילידים", פתח את הקבוצה המקוונת הראשונה להומואים בנגלים, בשם "Gay Bangladesh" אשר משכה למעלה מ-1,000 חברים. אולם, לאחר מותו של רנגיו, פעילותה הואטה והקבוצה עצמה הפכה מוזנחת. בשנת 2002, שתי קבוצות מקוונות אחרות הופיעו באתר "!Yahoo" בהן: "Teen Gay Bangladesh" ו-"Boys Only Bangladesh". שתי הקבוצות נמחקו על ידי האתר בדצמבר 2002, ולאחר מספר הפעלה מחדש ושינויי שמות, "TGB" הוקמה תחת השם החדש "Bangladesh Gay Boys" ו-"BOB", הידועה כעת בשם "Boys of Bangladesh". הקבוצה היא הרשת הגדולה ביותר לגברים הומוסקסואלים בנגלים, המארגנת אירועים רבים הקשורים לזכויות להט"ב בבירה דאקה מאז 2009. הקבוצה מחזיקה במעל 2,000 חברים הכוללים בין היתר רופאים ודוקטורים לפילוסופיה. מאז 2014, בכל שנה בתחילת השנה החדשה הבנגלית ב-14 באפריל, נערך בדאקה אירוע גאווה בשם "Rainbow Rally". לאחר קבלת איומים, נאלצו המארגנים לבטל את אירוע 2016. בשנת 2014 ערכה בנגלדש את צעדת הטרנסנדרים הראשונה בשטחה.
הודו.
ב-29 ביוני 2008, ארבע ערים בהן דלהי, בנגלור, פודוצ'רי וקולקטה קיימו אירועי גאווה מתואמים בהודו אשר כ-2,200 איש התייצבו במהלכם. אלה היו גם אירועי הגאווה הראשונים של כל הערים הללו למעט קולקטה, שקיימה את האירוע הראשון שלה בשנת 1999 - מה שהפך אותו למצעד הגאווה הראשון בדרום אסיה ומאז 2003 החלה לארגן אירועי גאווה שנתיים. מצעדי הגאווה היו מוצלחים, ולמחרת הצהיר ראש הממשלה מאנמוהאן סינג על גילויי סובלנות חברתית רחבה יותר כלפי הומוסקסואלים באירוע למאבק במחלת האיידס. ב-16 באוגוסט 2008 (יום אחד לאחר יום העצמאות של הודו) קיימו חברי הקהילה במומבאי את מצעד הגאווה הרשמי הראשון של העיר (אם כי צעדות הגאווה הבלתי פורמליות נערכו פעמים רבות קודם לכן), במטרה לתקן את חוקי ההפללה בהודו על פעילות הומוסקסואלית בהסכמה מהעידן הקולוניאלי אשר הפכה לחוקית לראשונה בשנת 2018.
מצעדי גאווה נערכו גם בערים אינדיאניות קטנות יותר כמו נאגפור, מאדוראי, בובנשוואר ותריסור. הנוכחות גדלה משמעותית מאז 2008, עם השתתפות מוערכת של 3,500 איש בדלהי ו-1,500 איש בבנגלור ב-2010. בשנת 2017 קיימה דלהי את מצעד הגאווה העשירי שלה בהשתתפות מאות אנשים. צ'נאי קיימה תהלוכות גאווה מאז 2009, ואילו גואה קיימה את מצעדה הראשון באוקטובר 2017. בובנשוואר ארגנה את מצעדה הראשון בספטמבר 2018, וגוואהטי קיימה את אירוע הגאווה הראשון שלה בפברואר 2014. האירוע הראשון בסיקים נערך בינואר 2019 בעיר גנגטוק.
ב-17 במאי 2018, במהלך היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספובה וביפוביה נערכו פעילויות ברחבי המדינה, כולל בבופאל, דלהי, מומבאי, קולהפור, טריוונדרום ולאקנאו. שגרירויות זרות רבות בהן אוסטרליה, אוסטריה, בלגיה, ברזיל, קנדה, קוסטה ריקה, קרואטיה, צ'כיה, דנמרק, פינלנד, צרפת, גרמניה, יוון, איסלנד, אירלנד, איטליה, יפן, לטביה, ליטא, לוקסמבורג, מלטה, מקסיקו, ניו זילנד, הולנד, נורווגיה, פורטוגל, סרביה, סלובניה, ספרד, שוודיה, שווייץ, הממלכה המאוחדת וארצות הברית הביעו את תמיכתן בזכויות להט"ב בהודו, ואישרו מחדש את מחויבות מדינותיהן לקידום זכויות אדם.
הונג קונג.
בהונג קונג מתקיימים מצעדי גאווה מדי שנה מאז 2008, כמו גם אירועי חברה אחרים, בהם פסטיבל הסרטים הגאה אשר נוסד בשנת 1989 במטרה "לקדם שוויון הזדמנויות ולבטל אפליה נגד קבוצות מיעוטים בהונג קונג באמצעות יצירות אמנות קולנועיות". בשנת 2018 המצעד הגיע לשיא מספר משתתפים עם מעל ל-12,000 איש. סיסמתו הרשמית בשנת 2012 הייתה "העז לאהוב" וקוד הלבוש היו תלבושות מקצועיות אשר משמעותן הציגה שוויון עבור תושבי להט"ב הונג קונגים במקומות תעסוקה. במהלכו, השתתפו הזמרים דניס הו ואנתוני וונג והפוליטיקאים סיד הו וריי צ'אן.
מדי שנה ב-17 במאי ביום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביופוביה, מתקיימת תהלוכה ברחבי הונג קונג להפגנת סולידריות. התהלוכה הראשונה לציונו נערכה בשנת 2005 בעוד ומעורבות פוליטית בנושא הפכה נפוצה יותר בשנים האחרונות.
הפיליפינים.