מדריד זכתה לציון גבוה מבחינת תחבורה ציבורית ומתקנים, והעובדה שהייתה מועמדת ארבע שנים קודם, במכרז האולימפי 2012 והגיעה אף אז לגמר, היוותה גורם חיובי. מבין המועמדות הייתה מדריד המועמדת שזכתה לתמיכה ציבורית גבוהה ביותר מתושביה. על חברי הוועד האולימפי הבוחרים הופעל לחץ רב על ידי חואן אנטוניו סמראנש, נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי לשעבר ותושב ספרד שעבר את גיל 80, והציג את הזכייה במכרז כמשאלתו האחרונה.
חסרונה של מדריד היה במיקומה ביבשת אירופה, ובבקשתה לקיים את המשחקים האולימפיים רק ארבע שנים לאחר אולימפיאדת לונדון (2012). למרות שהדבר אינו רשום כחוק מחייב, המקובל הוא שלא מקיימים את המשחקים האולימפיים ברציפות, בהפרש של ארבע שנים, באותה יבשת.
ריו דה ז'ניירו.
זו הפעם הראשונה שהעיר ריו דה ז'ניירו עברה לשלב המועמדות במכרז האולימפי, לאחר ארבעה ניסיונות שלא עלו יפה בשנים 1936, 1940, 2004 ו-2012. לפי הצעתה של ריו דה ז'ניירו, היא מתכננת לקיים את כל המשחקים בתוך העיר עצמה ובכך לאפשר למשחקים להיות דינמיים יותר ולהקל על האינטראקציה בין הספורטאים.
חסרונותיה של ריו הן בהיותה עיר אלימה ביותר, בעלת פערים בלתי נתפסים בין עושר מופלג ומעמד ביניים אמיד מחד גיסא, לבין עוני קיצוני בפאבלות מאידך גיסא. בניסיונות הקודמים לא הצליחה ריו לזכות באירוח המשחקים, עקב חוסר בתשתיות, בעיות ביטחון והיעדר ניסיון מספיק בארגון אירועי ספורט בינלאומיים. אף שחלק מהמשחקים והגמר בגביע העולם בברזיל ב-1950 התקיימו בריו, חלה מאז הרעה מבנית במתקני הספורט, על אף מספר שיפוצים שבוצעו. עם זאת, לאחר שבשנת 2007 התקיימו בריו משחקי הכדורגל הפאן-אמריקניים, השתנתה התפיסה הרווחת בעולם לגבי יכולתה של העיר לארח אירועי ספורט בינלאומיים גדולים מעין אלו. קושי נוסף שנצפה היה היעדר כמות מספיקה של בתי מלון. לכן, בדרוג חברי הוועד שקדם למכרז הסופי, זכתה בציון הנמוך מתוך ארבע המדינות בגמר.
יתרונותיה של ריו דה ז'ניירו באו מכיוון אחר. טענתה הייתה כי מעולם עד אותו מועד לא התקיימו משחקים אולימפיים ביבשת אמריקה הדרומית, דבר מפלה שאינו משקף את היותה של האולימפיאדה אירוע בינלאומי על טהרת הייצוג השווה. יתרון נוסף הוא באירוח מונדיאל 2014, שהיא תחרות בינלאומית רבת משתתפים, דבר המהווה יתרון בהיערכות למשחקים האולימפיים לאחר שנתיים.
בעניין המחסור בחדרי אירוח התחייבה ריו להביא ספינות תענוגות רבות, שיעגנו בחופיה וישמשו כחדרי מלון במהלך המשחקים האולימפיים.
בהצבעת חברי הוועד האולימפי זכתה ריו, והיא ארחה את אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
גרסת ניסיון
אילת שמיר
איֶלֶת שמיר (נולדה ב-17 במאי 1964) היא סופרת ישראלית, מלמדת בחוג לספרות במכללה האקדמית אורנים כפרופסור יוצר חבר. בין השנים 2010–2018 שימשה כראשת החוג.
ביוגרפיה.
אילת שמיר נולדה בחדרה וגדלה בקיבוץ ניצנים עד גיל 4, אחר כך שהתה שלוש שנים באתיופיה מכיוון שאביה איש צבא הקבע היה שם בשליחות. בגיל 7 שבה עם משפחתה לישראל והם גרו בחדרה עד גיל 18. בשנים 1982–2004 גרה בחיפה, לאחר מכן בשנים 2004–2010, גרה בכרכור. בשנים 2010–2019 גרה בחיפה, מ-2019 גרה בתל אביב עם שני בניה ועם בן זוגה הסופר יובל שמעוני.
ב-2017 התמנתה לפרופסור חבר במסלול יוצרים מטעם מל"ג.
סיימה דוקטורט בספרות באוניברסיטת חיפה בשנת 2004, בנושא: "הזר המקומי" – גילומי כלאיים בפרוזה הישראלית החדשה. העבודה דנה במושג הכלאיים, בגניאולוגיה המושגית והתרבותית שלו, במהותו ובמאפייניו, ומציעה אותו כפריזמה לקריאה בשלוש יצירות מן הפרוזה הישראלית החדשה.
זכתה בפרס ווינר לעידוד יצירה מקורית מטעם הוצאת עם עובד לשנת 2007.
זכתה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תשס"ט 2009.
זכתה בפרס רמת גן לעידוד הספרות העברית תשע"ד, 2014.
אודות ספריה.
גנסין 3.
זהו ספרה הראשון של אילת שמיר, שראה אור בהוצאת "עכשיו" בשנת 1999. הספר הוא אוסף של ארבעה סיפורים ארוכים, שדוחסים את החוויות במרקם לשוני המהווה את הקוטב ההפוך לשפה הרזה וה"שיינקיאנית". זו אינה פרוזה ריאליסטית, אלא סיפורי חקירה ניסיוניים שיש בהם פירוק ושבירה לא רק של המסגרת הפורמלית של העלילה ושל התחביר הקוהרנטי, אלא גם של הרגלי המחשבה. באופן כזה, חייב הקורא, במידה רבה להיות שותף לשחזור המסגרת הכללית, שבה, ואולי כתוצאה ממנה, מתרחשות החוויות.
כך למשל בסיפור "גנסין 3", שעל שמו קרוי הקובץ, מתוארות חוויותיו הקשות של זוג צעיר, בבית שעובר תהליך של פירוק ובניה מחדש, ורק בהדרגה מתברר כל מתאר היחסים ביניהם. באופן דומה, משולבת הכוחנות הגברית של כמה מן הגיבורים ה"חוקרים" כגון החייל ("המיטה שאתה מציע בעצמך") המורה ("אוגוסט וכו', רקוויאם לתלמידה") והנערה (אפריקה בלוז"), ברגישות לה ניתן לצפות מכושר ההכלה וההסתכלות של האישה.
שמיר קיבלה על הספר מענקים מטעם "קרן הנשיא" ומטעם "קרן תרבות חיפה".
האם אתה רואה את מה שאני שומע.
זוהי נובלה פרי עטה של אילת שמיר שראתה אור בספר "בזמן מלחמה" בהוצאת כנרת בשנת 2002. הספר מורכב, משתי מסות של פרופ' נסים קלדרון, שמנתח בין היתר, את הסמלים הספרותיים והפוליטיים שהתפתחו בצל האינתיפאדה השנייה, מהנובלה של שמיר
ומקטעים מהסיפור "אמנות המלחמה" של יובל שמעוני.
הנובלה "האם אתה רואה את מה שאני שומע" מנסה לחדור אל הדינמיקה ואל האינטימיות ואל התשוקה שמעורבים במעשה חקירה של אסיר פלסטיני במתקן חקירות של השב"כ. וזאת באמצעות פירוק והרכבה מחדש של מפגש התודעות בין חוקר ונחקר, של לשון החקירה, ושל הזמן והמרחב בתא במהלך העינויים.
שמיר כתבה את הסיפור מיד אחרי שפרצה האינתיפאדה השנייה בספטמבר 2000, והוא מבוסס על סיפור אמיתי של בכיר בממשל הפלסטיני מג'נין שהיה כלוא במהלך שנות השמונים במשך תשע שנים בכלא הישראלי בשל פעילות פוליטית, מתוכן שנה וחצי בחקירת שב"כ. שמיר נפגשה עמו בחיפה, ואף ביקרה בג'נין באוגוסט 2000, כחודש לפני ההתפרצות. כעבור תשע שנים, במאי 2009 בעת כנס במכללה האקדמית אורנים ("הכתובת הייתה על הקיר")
הרצתה שמיר על הסיפור שמאחורי הנובלה והזמינה את מר עבדאללה ברכאת המשמש כיום (2009) כסגן מושל ג'נין, אותו ראיינה ועליו ביססה את סיפורה, למסור עדותו שלו המקורית לאירועים.
ב־2003, שמיר זכתה במענק מטעם אוניברסיטת חיפה לתרגום הנובלה לשפה האנגלית.
פסנתר בחורף.
הרומן "פסנתר בחורף" ראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 2007. הספר נבחר לאחד מחמשת המועמדים הסופיים של פרס ספיר לשנת 2008 וזכה בפרס ווינר לעידוד יצירה מקורית מטעם הוצאת עם עובד לשנת 2007. הוא תורגם לצרפתית וראה אור ב-2010 בהוצאת Christian Bourgois éditeur.
הספר מתאר ליל דצמבר סוער אחד בפיאנו-בר בשולי מושבה נידחת, שבו נמצא ג'ו אוחנה בעל בית שהוא גם הברמן, גדי מאירי הפסנתרן ופאדיל, נער ערבי שמשמש כטבח-כולבויניק. למקום נקלעת חבורת אנשי-כספים – ארבעה גברים ושתי נשים – בדרכם חזרה לתל אביב מסעודת גיבושון במסעדת ציידים כפרית. אוחנה בעל-הבית כבר רוצה לסגור וללכת הביתה, אך החבורה מתעקשת להישאר ולשתות דווקא בפיאנו-בר שלו. במהלך הלילה הקצר הזה – מ-12 בלילה עד 4 בבוקר – מתפתחת בהדרגה דרמה אלימה וקשה שעיקרה ההתנגשות האנושית הבלתי נמנעת בין המקומיים לבין הזרים שנקלעים למקום. בסיטואציה הדחוסה והיצרית שבה כמעט לאף אחד אין מה להפסיד, נחשפים החיים של כל אחת מהדמויות; נחשפות הצלקות שכל אחת מהן נושאת עמוק בתוכה; נחשפות האכזבות שלהן, חרדות-הכישלון, הגסות, הבהמיות והנואשות; ונחשפת גם הכמיהה העמוקה לאינטימיות. הספר מתאר פיסה של המציאות הישראלית שרוויה במובלעת של אלימות.
נטל ההוכחה.
רומנו, עורך דין חיפאי, נקלע לקרב של חייו. שנים עברו עליו בשולי האירועים הגדולים, עד שהוא נקרא להגן על נגר ערבי שהיה מעורב בתקרית אלימה ומגלה שנלכד בסבך מוסרי ורגשי שלא שיער את מידותיו. מה שנראה כסכסוך עסקי מגלה פנים אחרות מרגע שנחשפים שורשיו בעבר, וגם בחלוף שלושה עשורים מתברר שדבר לא נשכח. האם תעלה עכשיו ממעמקי השנים אשמה נוספת, חמורה יותר, או להפך, יתגלו שם נסיבות מקילות? ואולי לא טינות מן העבר יכריעו, אלא ההווה ואהבה שאינה תלויה בדבר? אילת שמיר, כלת פרס ראש הממשלה ופרס רמת גן למצוינות ספרותית, מבודדת בספרה השלישי מקטע מליבת חיינו כאן, ובכתיבה בוטחת ורבת־כוח מצליחה להאיר את המורכבות הסבוכה של ההוויה הישראלית. היה בין חמשת המועמדים הסופיים לפרס ספיר 2019
על סגנונה נכתב:
"חריפות ריאליסטית רבת עוצמה [...] חריג ביותר בנוף הספרים שיוצאים לאור בעברית בשנים האחרונות [...] נוגעת בפצע ממאיר שמפעיל את הדרמה הישראלית ואת סיפוריה [...] ללא הרדמה וללא חומרי טשטוש"
(עמרי הרצוג, הארץ).
"תנופת הכתיבה של איילת שמיר מרשימה ביותר [...] היכולת שלה לעצב דמות על נפתולי הנפש שלה, [...] ועברה המשפיע על מי שהיא בהווה - מופתית"
(שופטי פרס רמת גן למצוינות ספרותית).
פרקים בספרים.
התפרסם בספר מאמרים על יצירתו של א"ב יהושע Leggere Yehoshua, Giulio Einaudi editore, s.p.a. Torino, 2006
"מה שלא יעלה על הדעת" ו"מה שהנייר אינו סובל" הפונקציה התרבותית והפואטיקה של העינויים: אילת שמיר "האם את ה רואת את מה שאני שומע".
קישורים חיצוניים.
ביקורות ספרים שכתבה:
על ספרה "הזר והמקומי"
מארי רובינסון
איילת שמיר
פרידריך וילהלם פון ארדמנסדורף
הברון פרידריך וילהלם פרייהר פון ארדמנסדורף (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Freiherr von Erdmannsdorff; 18 במאי 1736 - 9 במרץ 1800) היה אדריכל ותאורטיקן גרמני בתחום האדריכלות, ואחד מהמייצגים הבולטים של האדריכלות הנאו-קלאסית בגרמניה.