האקדמיה פסלה את הסרט הפלסטיני "התערבות אלוהית" (2002) מלהתחרות על הפרס בנימוק שכלליה אינם מכירים בפלסטין כמדינה הרשאית לשלוח סרט לתחרות. החלטה זו זכתה למחאות מצד פעילים פרו-פלסטיניים על רקע החלטות קודמות של האקדמיה לאשר סרטים מהונג קונג ומפוארטו ריקו. שלוש שנים מאוחר יותר הצליח "גן עדן עכשיו" (2005) לזכות במועמדות לפרס כנציגה של פלסטין, אך לאחר מחאות מצד ארגונים פרו-ישראליים ויהודיים החליטה האקדמיה להכיר בסרט כנציגה של הרשות הפלסטינית ולהכריז עליו כך במהלך הטקס. מאוחר יותר, הוצג הסרט "עומאר" (2013) שנבחר כמועמד לפרס, כנציג פלסטין.
שטח שהיה שנוי במחלוקת הוא פוארטו ריקו. אשר מהווה שטח חסות של ארצות הברית, ולתושביה יש אזרחות אמריקאית. בשנת 1989 סרט מהאי היה מועמד לפרס זה, אך בשנת 2011 האקדמיה החליטה כי פוארטו ריקו לא תוכל להגיש עוד מועמדים לקטגוריה.
רשימת זוכים.
השנה המצוינת היא שנת יציאת הסרט לאקרנים, והמדינה המצוינת היא זו שיוצגה על ידי הסרט בטקס האוסקר. הסרטים ששמם מצוין בלועזית הם אלה ששמם מעולם לא תורגם לעברית. שיאי הזכיות והמועמדויות, נכון ל-2013, שייכים לאיטליה שזכתה ב-14 פרסים (11 פרסים תחרותיים ושלושה פרסי כבוד) מתוך 28 מועמדויות ולצרפת שזכתה ב-12 פרסים מתוך 34 מועמדויות. ישראל היא המדינה שמחזיקה בשיא המועמדויות ללא זכייה (10 מועמדויות ללא זכייה). פורטוגל מחזיקה בשיא הגשות הסרטים ללא מועמדות (30 הגשות סרטים)
סרטים שנשלחו מטעם ישראל.
ישראל החלה לשלוח לאקדמיה האמריקאית סרטים לשם התמודדות על הפרס ב-1964. אף סרט ישראלי לא זכה עד כה בפרס. נכון ל-2021 הועמדו לזכייה בפרס 10 סרטים ישראליים, כמות המועמדויות השנייה בגודלה עבור מדינה מיבשת אסיה במשותף עם ברית המועצות, כאשר ליפן 12 מועמדויות. ב- נמנה הסרט הישראלי "סאלח שבתי" של אפרים קישון בין חמשת המועמדים הסופיים לפרס, ב- זכה למועמדות סרטו של קישון "השוטר אזולאי", ב- היה מועמד סרטו של משה מזרחי "אני אוהב אותך רוזה", ב- סרטו של מזרחי "הבית ברחוב שלוש", ב- סרטו של מנחם גולן "מבצע יונתן" (שהפסיד לסרטו של משה מזרחי "כל החיים לפניו" שזכה עבור צרפת) וב- סרטו של אורי ברבש "מאחורי הסורגים". מאז 1991 ועד היום, הסרט המייצג את ישראל הוא הזוכה בפרס אופיר לסרט הטוב ביותר, כאשר יוצאי הדופן הם "אביבה אהובתי" שזכה ב-2006 בפרס אופיר במשותף עם "אדמה משוגעת" ובהצבעה חוזרת הוחלט לשלוח את האחרון, ו"ביקור התזמורת" שכאמור נפסל ב-2007 על ידי האקדמיה האמריקאית מאחר שדיאלוגים רבים בו היו באנגלית, ועל כן לא התאים לקטגוריה. במקומו נשלח הסרט שהאקדמיה הישראלית זיכתה בכמות השנייה בגודלה של קולות, "בופור" של יוסף סידר, אשר היה למועמד הראשון מטעם ישראל לפרס מזה 23 שנים. מועמדות זו פתחה רצף של מועמדויות ישראליות לפרס כשלאחריה הגיעו מועמדויות ל"ואלס עם באשיר" של ארי פולמן ב-, ל"עג'מי" של סכנדר קובטי וירון שני ב- ולסרטו של יוסף סידר "הערת שוליים" ב-.
בנימין בית-הלחמי
בנימין בית-הלחמי (נולד ב-12 ביוני 1943) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה. מחקריו עוסקים בעיקר בפסיכולוגיה של הדת ובפסיכולוגיה של האישיות.
ביוגרפיה.
בית-הלחמי הוא בן למשפחה שהגיעה לארץ-ישראל מפולין, סביו משני הצדדים היו ממייסדי בני ברק ב-1924. נולד בתל אביב, גדל בבני ברק עד גיל 13, סיים תיכון עירוני ד' בתל אביב. סיים את חוק לימודיו לתואר הראשון בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה באוניברסיטה העברית. לאחר מכן התגייס לצה"ל ושירת כקצין מחקר בחיל האוויר. בתום שירותו הצבאי ב-1966 נסע לארצות הברית להמשך לימודים. סיים תואר שני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת המדינה של מישיגן ב-1968 ודוקטורט בפסיכולוגיה קלינית ואישיות ב-1970 באוניברסיטת המדינה של מישיגן. בתקופת לימודיו התמחה בבית הכלא של דרום מישיגן, ובתום לימודיו עבד במשך שלוש שנים כפסיכולוג קליני במרכז ייעוץ לסטודנטים באוניברסיטת מישיגן. ב-1973 מונה למרצה בכיר באוניברסיטת חיפה, וב-1994 מונה לפרופסור מן המניין. עמד בראש המחלקה לפסיכולוגיה. היה מורה מן החוץ בטכניון ובאוניברסיטת תל אביב, שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת המדינה של מישיגן, באוניברסיטת מרכז מישיגן, באוניברסיטת פילדלפיה בפנסילבניה, בקולג' ואסאר בניו יורק, באוניברסיטת ניו יורק, בקינגס קולג' בלונדון, באוניברסיטת אדיס אבבה באתיופיה, ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק. שימש כמנהל מחקר אורח ב-CNRS, פריז, ומשמש היום כעמית מחקר בכיר בטריניטי קולג' בקונטיקט.
בית-הלחמי נשוי ואב לשני ילדים.
מחקריו.
בית-הלחמי עוסק בחקר הפסיכולוגיה של הדת ובפסיכולוגיה של האישיות. בנוסף לכך פרסם ספרים על ישראל והפוליטיקה הישראלית.
ספרים בפסיכולוגיה של הדת.
הפסיכולוגיה החברתית של הדת.
ספר זה (The Social Psychology of Religion) כתב בית-הלחמי ביחד עם הפסיכולוג החברתי מייקל ארגיל מאוניברסיטת אוקספורד והוא ראה אור ב-1975 בהוצאת רטלדג'. הספר מסכם את כל הספרות המחקרית במשך מאה שנים העוסקת בהתנהגות דתית. המחברים הוסיפו לספרות תוספת תאורטית, בה הם לוקחים את כל הממצאים ובודקים השערות קלאסיות מתחום הפסיכולוגיה של הדת. למשל הרעיונות השונים על השלכה. השערה נוספת שהועלתה בספרות המחקרית של הדת היא שהמנבא הטוב ביותר של הדת הוא מין, וכי נשים הן דתיות מגברים. הממצאים תומכים בהשערה זו בצורה ברורה.
הפסיכולוגיה של ההתנהגות הדתית.
הספר ראה אור ב-1997 (The Psychology of Religious :Behaviour, Belief, and Experience), בהוצאת רטלדג'. בית-הלחמי וארגייל לוקחים את כל הספרות שפורסמה בעולם ובודקים אותה. אחת השאלות ששאלו היא מהן התוצאות הפסיכולוגיות של הדת. לאחר בדיקת אלפי מחקרים מסיקים המחברים כי הדת עוזרת לפרט, אבל לא כל כך עוזרת ברמה החברתית. ישנן עדויות לכך שהדת תורמת להערכה עצמית. ברמת החברה הדת היא מקור למלחמות, סכסוכים ורדיפות.
עשרים שנה אחרי כן: ילדי הקיבוץ גדלים.
ספר זה (Twenty Years Later: Kibbutz Children Grown Up) נכתב על ידי בית-הלחמי ביחד עם אלברט רבין מאוניברסיטת המדינה של מישיגן והוא ראה אור בהוצאת שפרינגר ב-1982. רבין הוא אחד הפסיכולוגים הראשונים שעסקו במחקר שיטתי על ילדי הקיבוץ. הוא הגיע למדינת ישראל בשנות החמישים וערך מחקר השוואתי על ילדי קיבוץ. קבוצת הביקורת של המחקר שלו הייתה ילדי מושב (בניגוד לקיבוץ במושב אין לינה משותפת וחינוך משותף, אבל בדומה לקיבוץ זוהי קהילה כפרית וכולם מכירים את כולם). רבין פרסם את ממצאיו בשנות ה-50 וה-60. ב-1973 עשו בית-הלחמי ורבין מחקר מעקב, לקחו אותם ילדים שבדק רבין ב-1955 וניסו לבדוק מה קרה איתם. מסקנות הספר הן שבניגוד לטענות שונות שהובעו, לא אירע שום דבר נורא לילדי הקיבוץ בהשוואה לילדי המושב. שתי הקבוצות מתפקדות בצורה דומה, אם כי ילדי הקיבוץ רגישים יותר ומתלוננים יותר, אבל מתפקדים בצורה דומה ומסתדרים מצוין גם מחוץ לקיבוץ.
זהות אתנית, סטראוטיפים ופסיכולוגיה מודרנית בקרב מתבגרים אתיופים צעירים: זיהוי פוטנציאל השינוי.
ספר זה (Ethnic identity, Stereotypes, and Psychological Modernity in Ethiopian Young Adults: Identifying the Potential For Change) ראה אור בשנת 2001 באמסטרדם. בנימין בית-הלחמי ביקר ב-1995 באתיופיה, שם שימש בוחן חיצוני של סטודנטים בבחינות גמר באוניברסיטת אדיס אבבה. הספר נכתב ביחד עם שותף הולנדי, יון אבינק מהאוניברסיטה החפשית באמסטרדם ועם שותף אתיופי, הבטימו ונדמו מאוניברסיטת אדיס אבבה. הספר מסכם את תוצאותיו של מחקר שהם עשו על הזהות האתיופית, הם בדקו את היחסים בין קבוצות שונות ובחנו את זהות הנחקרים. הזהות האתיופית היא בעייתית מכיוון שבאתיופיה יש 60 קבוצות אתניות ושבטים שונים.
האנציקלופדיה המאוירת של דתות, כתות ופעילות חדשות.
זוהי אנציקלופדיה שכתב בנימין בית-הלחמי (The Illustrated Encyclopedia of Active New Religions, Sects, and Cults) והיא ראתה אור בשלוש מהדורות. כאן הוא עסק בדתות חדשות מאז שנת 1800. ישנו כאן פרדוקס מכיוון שמאז 1800 מתרחש בעולם תהליך חילון מסיבי. מצד שני, באותה תקופה של חילון נוצרו רבבות קבוצות דתיות חדשות. סיבה אחת לכך לדעת בית-הלחמי היא שכאשר נחלשות הדתות ההיסטוריות, יש חופש דת. חופש הדת היחסי או המוחלט מעניק לכל אחד את הזכות להקים דת.
יאוש וישועה: גאולה פרטית בישראל בת ימינו.