זאב הים (באנגלית: The Sea Wolf) הוא סרט הרפתקאות ודרמה אמריקאי משנת 1941 בבימויו של מייקל קורטיז, עם אדוארד ג'י רובינסון, אידה לופינו וג'יימס גרפילד בתפקידים הראשיים.
התסריט של רוברט רוסן מבוסס על הרומן זאב הים של ג'ק לונדון (1904). עיבודים נוספים לקולנוע הופקו ב-1913, 1920 1926, 1930 ו-1993 (סרט טלוויזיה).
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר.
תקציר העלילה.
על סיפון המעבורת "מרטינז" במפרץ סן פרנסיסקו נמצאים הסופר המפרי ון ויידן (אלכסנדר נוקס) והאסירה הנמלטת רות ברוסטר (אידה לופינו). אנייה גדולה מתנגשת במעבורת בערפל כבד והיא טובעת. ון ויידן וברוסטר מצליחים להינצל ומועלים לספינה בשם "Ghost" (רוח רפאים).
קברניט הספינה הוא אדם קשוח בשם לארסן (אדוארד ג'י רובינסון) המכונה "הזאב" בגלל התנהגותו האכזרית. בין המלחים נמצא אסיר נמלט נוסף בשם ג'ורג' ליץ' (ג'ורג' גרפילד). לארסן ממנה את ון ויידן לעוזר של טבח הספינה "קוקי" (בארי פיצג'רלד) שמשמש גם במרגל ומלשין של לארסן. ון ויידן כותב הערות על לארסן וקוקי מעביר אותן אליו. לארסן מתעמת עם ויידן ומסביר לו את השקפת עולמו שכל מי שאכזר שורד, לפי ניטשה.
רופא הספינה, לואיס פרסקוט (ג'ין לוקהרט) הוא שתיין כבד ולארסן והמלחים מזלזלים בו. רות זקוקה לעירוי דם וליץ' מסכים לתרום מדמו. הרופא מבצע את עירוי ומציל את רות אך לארסן והמלחים ממשיכים לזלזל בו. הוא עולה לראש התורן ומכריז כי הספינה אינה עוסקת בציד לווייתנים וכי לארסן מסרב לעלות לחוף מחשש לפגוש באחיו הספן המכונה "מוות" לארסן שרוצה לחסל אותו. לאחר מכן מתאבד הרופא בקפיצה לים.
ליץ' מארגן מרד מלחים והם משליכים את לארסן לים אך הוא מצליח לעלות משם לספינה. הוא אוסף את כולם ומגלה להם שהוא יודע מי היו המורדים אבל הוא לא ינקוט נגדם באמצעים לעומת זאת הוא מגלה כי "קוקי" הוא המודיע שלו שמסר את השמות. המלחים מתנפלים על הטבח זורקים אותו לים והוא נגרר אחרי הספינה שהוא קשור בחבל. הם מעלים אותו רק לאחר שכריש נגס ברגלו.
לארסן לוקה בהתקפים של כאבי ראש מלווים באיבוד זמני של הראייה. ון ויידן, רות, ליץ' והמלח ג'ונסון (סטנלי רידג') מנצלים זאת ובורחים בסירה. להפתעתם הם מגדלים שלארסן מילא את חביות היין בחומץ. אין להם מספיק מים וג'ונסון נעלם בים.
בינתיים מגלה אחיו של לארסן את ה"גוסט" ומפגיז אותה. לארסן כעת עיוור לחלוטין. הספינה מצליחה להתחמק בערפל אך מתחילה לשקוע. המלחים מנצלים זאת ובורחים בסירות.
ליץ' מחליט לחזור לספינה להצטיידות. בספינה אורב לו לארסן וכולא אותו במחסן. ון ויידן עולה על הספינה, מתעמת עם לארסן העיוור ומשכנע אותו לתת את המפתח לא לפני שלארסן העיוור יורה בו ופוצע אותו אנושות. ון ויידן נותן את המפתח לרות והיא משחררת את ליץ'. שניהם ממשיכים לשוט בסירה ומבחינים חוף.
ה"גוסט" שוקעת עם לארסן וון וויידן בתוכה.
אליסבת רהן
מרתה אליסבת רהן (לבית קרלברג; בשוודית: Märta Elisabeth Rehn; נולדה ב-6 באפריל 1935) היא פוליטיקאית פינו-שוודית, חברת פרלמנט לשעבר מטעם המפלגה העממית השוודית של פינלנד ושרת ההגנה הראשונה בפינלנד, באירופה, ובעולם. בבחירות לנשיאות ב-1994 היא הפסידה בשיעור קל למרטי אהטיסארי.
ראשית חייה והשכלה.
רהן נולדה ב-6 באפריל 1935 בהלסינקי, פינלנד. את ילדותה העבירה במנטסלה, שם עבד אביה כרופא רפואי בקהילה. רהן למדה בבית ספר מקומי במנטסלה לפני שנכנסה לפנימייה בקאוניאיינן.
רהן קיבלה תואר שני במדעים בכלכלה בשנת 1957 ודוקטור לשם כבוד במדע המדינה מהמכללה השוודית לכלכלה ומנהל עסקים וגם מהאוניברסיטה האקדמית של אובו. בתחילת שנות ה-60 הייתה רהן ידועה כאדם הראשון בפינלנד שייבא ושיווק כלי טאפרוור.
קריירה.
רהן הייתה המנהיגה הפרלמנטרית של המפלגה העממית השוודית של פינלנד בין השנים 1987 עד 1990. היא מונתה לשרת הביטחון בשנת 1990 ומילאה את התפקיד עד 1995. בנוסף, כיהנה כשרת השוויון בין השנים 1991–1995. בהמשך הייתה חברת הפרלמנט האירופי בין השנים 1995–1997. בבחירות לנשיאות 1994 ו-2000 התמודדה על התפקיד.
היא ידועה כשרת ההגנה האישה הראשונה בפינלנד ובאירופה. בשנת 1995, בתקופת כהונתה של רהן כשרת הגנה, נחקק חוק על גיוס נשים מרצון. רהן ידועה במשימותיה הבינלאומיות בתור תת-מזכ"ל האו"ם (1995–1999) וככתבת המיוחדת לזכויות אדם בבוסניה והרצגובינה (1998–1999).
פעילויות אחרות.
אליסבת רהן ולמייה טאנוביץ' הן המייסדות המרכזיות של המכללה העולמית המאוחדת (UWC) במוסטר. רהן הייתה חברה גם בקרן למנהיגות גלובלית עד נובמבר 2017. GLF הוא ארגון הפועל לתמיכה בהנהגה דמוקרטית, מניעה ופתרון סכסוכים באמצעות גישור וקידום ממשל תקין בדמות מוסדות דמוקרטיים, שווקים פתוחים, זכויות אדם ושלטון החוק. הוא עושה זאת על ידי הנגשת הניסיון של מנהיגים לשעבר למנהיגים הלאומיים של ימינו, בדיסקרטיות ובחשאי. זהו ארגון שלא למטרות רווח, המורכב מראשי ממשלה לשעבר, בכירים בארגונים ממשלתיים ובינלאומיים העובדים בשיתוף פעולה הדוק עם ראשי הממשלה בנושאים הקשורים לממשל הנוגעים להם.
חיים אישיים.
רהן הייתה נשואה לכלכלן והעסקן אובה רהן משנת 1955 ועד מותו בשנת 2004, ולהם ארבעה ילדים: ורוניקה , שאף היא פוליטיקאית מטעם המפלגה העממית השוודית, יואקים, שרלוטה ויוהאן.
רהן החלימה מסרטן פעמיים. היא החלימה מסרטן המעי הגס בשנות ה-90, ואובחנה כחולה בסרטן השד בשנת 2000.
אדמונד פירסט
אדמונד פירסט (בגרמנית: Edmund Fürst; 6 בינואר 1874–1955) היה צייר ומאייר גרמני-ישראלי.
ביוגרפיה.
אדמונד פירסט נולד בברלין בשנת 1874. אביו גוסטב גרסון פירסט למד ציור בפריז ואז חזר לברלין, שם נודע כאמן. אביו (סבו של אדמונד) לא העריך את האמנות והוא ישב על בנו שבעה לאחר שעזב לפריז. משפחתו של פירסט הגיעה במקור מהונגריה, משם עברה לפרנקפורט על האודר. מאוחר יותר אדמונד למד באוניברסיטה בברלין, ואז במשך 4 שנים באקדמיה לאמנות בברלין.
כסטודנט באקדמיה, הוא הפנה את תשומת הלב אליו בתערוכה ב -1904 בזצסיון הברלנאי עם ציור השמן "דרקונסלייר". בשנת 1906 הציג ציורי אגדות בתערוכת האמנות הגדולה בברלין, כולל ארבעה איורים של המלך דרוסלבארט. בשנת 1907 השתתף בתערוכה בארמון הזכוכית של מינכן עם שני ציורים בצבעי מים. כחבר באיגוד האמנים הגרמני, השתתף בתערוכות הגרפיות בלייפציג בשנת 1907 ובהמבורג בשנת 1913.
ב־25 בפברואר 1903 התחתן עם יוהנה קתרינה לוד, בתו של סוחר תבואה.
כמאייר, פירסט התבדל באמצעות עבודות גרפיות - בנוסף לרישומים, תחריטים וליטוגרפיות, הוא עיצב באופן קבוע עבודות לעיתון "ברלינר אילוסטרייטע צייטונג", בהוצאת הספרים הידועה של ברלין "אולשטיין". שם העסיקו אותו כמאייר ספרים. הוא אייר סדרה ארוכה של ספרים, שחלקם תורגמו גם לעברית. הוא השתתף בתערוכות של הברלינר קונסטלרבונד וכן בזצסיון הברלינאי.
בתערוכות שהוזכרו דיוקנאותיו, ציורי הנוף בצבעי מים ושמן ותחריטים רבים שלו משכו את תשומת ליבם של מבקרי האמנות. מבין האחרונים, נושאים מהברית הישנה והחדשה העסיקו את האמן פחות מבחינה דתית מאשר מבחינה רוחנית.
במהלך לימודיו באקדמיה בברלין התיידד עם ליונל פיינינגר, שלימים התחתן עם אחותו של פירסט, קלרה. הוא היה גם ביחסים ידידותיים עם הצייר מקס פביאן.
בשנת 1916 זומן לשירות בצבא גרמניה, שם שירת כמפעיל טלפון בחיל האוויר. תפקידו היה להקים ולתחזק את רשת הטלפון בחזית. בתיק התרמיל שלו הוא נשא את שני חלקי "פאוסט" של גתה. מאוחר יותר הוא הועבר ליחידת תעמולה כצייר מוכשר, כראש מחלקת צילום. באמצע שנת 1916 (ייתכן גם בשנת 1918?) הוא שוחרר משירות צבאי לבקשת הוצאת אולשטיין, משום שהיו זקוקים לעובד שיאייר את אירועי המלחמה.
עם הכרזת רפובליקת ויימאר הוא נשלח על ידי ההוצאה כשרטט וכתב לאספה הלאומית בוויימאר. באותן שנים הוא נסע ברחבי אירופה מהים התיכון לים הצפוני, ובכל מקום צייר בצבעי שמן וצבעי מים, שלא רק מעידים על זיקתו האימפרסיוניסטית, אלא גם על רמתו האמנותית הגבוהה, שהוערכה בחיוב בעיתונות ברלין.
נראה כי זוועות המלחמה, האירועים הטרגיים סביב ההתקוממויות שבאו בעקבותיה וערעור יסודות החיים בגרמניה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה פגעו בו עד כדי כך שהוא החליט לעזוב את ברלין עם משפחתו. לשם כך הוא קנה אחוזה עם כרמים וחקלאות ליד וירצבורג וניסה את כוחו בחקלאות, בין היתר בקציר. העבודה עם המגל השפיעה על ידו הימנית, עד שהרופא אסר עליו לעשות זאת מכאן ואילך (1922 ). מכיוון שלא היה לו ניסיון בכך ולא ידע לנהל משק, הוא כבר לא יכול היה לשמור עליו. הוא היה צריך למכור ולעבור חזרה לברלין עם המשפחה.
עם זאת, המצב שם השתנה באופן קיצוני בינתיים. האינפלציה המשתוללת גרמה לקריסת הכלכלה. על מנת שיוכל לפרנס את משפחתו הוא לקח עבודה חלקית ב"אולשטיין ורלאג" כראש סדנת הריטוש. כך הובטחה פרנסתו וכעת יכול היה להקדיש את מרבית שעות היום ליצירתו האמנותית. הוא מילא תפקיד זה עד שהיטלר עלה לשלטון.
זמן קצר לאחר מכן גורש כיהודי וסולק מההוצאה לאור. באביב 1934 היגר עם אשתו לארץ ישראל (לאחר שבנותיהם כבר עשו זאת שנה קודם).