בעוד שאליזבת הראשונה קיימה כנסייה פרוטסטנטית, תחת יורשה ג'יימס,הראשון שאיחד את הכתר הסקוטי והאנגלי, המתחים הדתיים והפוליטיים גדלו ככל שהוא קיבע את זכותם האלוהית של המלכים. זה גרם לסדרה שבהם השופט סר אדוארד קוק, תבע שאין בזכות המלך להתערב מעל לחוק במקרים משפטיים. קוק גם קבע כי זכות המלוכה כפופה לחוק ולא ניתן להרחיב אותה על בסיס עיקרון שהמלך פועל מטעם כוח עליון. בהמשך פסיקה משפטית גם קבעה כי "המשפט המקובל (Common Law) ינחה את חוקי הפרלמנט". אף על פי שפסק הדין נתמך על ידי כמה שופטים, נדחה בסופו של דבר הרעיון שבתי משפט יכולים לבטל את חוקי הפרלמנט, והמשפט המקובל הושם רשמית בשליטת המלך, תוך ביסוס דיני היושר כבעלי מעמד שהוא מעל החוק המקובל. כאשר צ'ארלס הראשון עלה על כס המלכות ב-1625, וטען בלהט יתר בזכות אלוהית, כולל היכולת לגבות מס ללא אישור הפרלמנט, תומכי הפרלמנט הציגו את עצומת הזכות של 1628. עצומה זו דרשה מהמלך לציית למגנה כרטה, לא לגבות מס בלי אישור הפרלמנט, לא לכלוא אנשים באופן שרירותי, לא לקיים חוק צבאי בעיתות שלום, ולא להציב חיילים בבתים פרטיים. צ'ארלס הראשון הגיב על ידי סגירת הפרלמנט והטלת מס על סחר ללא סמכות חוקית. המצב הדרדר למלחמת האזרחים האנגלית בשנת 1642, בין תומכי הפרלמנט לתומכי המלך, שהגיעה לשיאה בלכידתו והוצאה להורג של המלך צ'ארלס הראשון בווייטהול בשנת 1649 על ידיהצבא הפרלמנטרי בראשות אוליבר קרומוול. קרומוול, שלא רצה להפוך למלך, הפך לרודן בפועל (לורד פרוטקטור). לאחר מותו, הושבה המלוכה בראשות צ'ארלס השני ב-1660, אך יורשו ג'יימס השני ניסה שוב לתבוע את הזכות האלוהית לשלטון רודני. בשנת 1688, הפרלמנט 'הזמין' מלך ומלכה חדשים, ויליאם, נסיך אורנג' ומרי השנייה, ולאחר סכסוך קצר אילץ את ג'יימס השני לצאת לגלות. הפיכה שלטונית זאת, הידועה בתור המהפכה המהוללת, הסתיימה כאשר הפרלמנט הכריז על מגילת זכויות חדשה משנת 1689, עם חוק תביעת זכות הקביל לה בפרלמנט הסקוטי. מגילת הזכויות חיזקה את הריבונות הפרלמנטרית, זכויות האדם, עקרונות שלטון החוק, הפרדת רשויות ועוד. בנוסף לאישור מחדש של המגנה קרטה, המגילה קובעת ש"סמכות העמידה של השעיית חוקים או ביצוע חוקים על ידי סמכות מלכותית ללא הסכמת הפרלמנט אינה חוקית", כי "בחירת חברי הפרלמנט צריכה להיות חופשית", וכי "הפרלמנט צריך להיות חופשי", ויש לכנס אותו בטווח זמנים קצר. ההצדקה לממשלה עצמה, התבססה על כתבי ג'ון לוק בשתי מסכתות על ממשל מדיני הייתה ההגנה על זכויות האנשים: "חיים, חירויות ורכוש".
עם ריבונות פרלמנטרית כאבן הפינה של החוקה החדשה, הפרלמנט המשיך להקים מערכת פיננסית בחוק בנק אנגליה מ-1694 וחוק הסדר של 1701 יצר מערכת צדק עצמאית: שופטים קיבלו משכורת קבועה בחוק ולא ניתן היה להדיחם אלא על ידי הפרלמנט, אף חבר מבית הנבחרים לא יכול היה לקבל תשלום מידי הכתר, והכתר היה חייב להיות אנגליקני. בשנת 1703, פסק דין אשבי נגד וייט קבע שזכות ההצבעה היא זכות חוקתית. חוקי האיחוד של 1707 איחדו רשמית את הפרלמנטים של אנגליה וסקוטלנד, על ידי מתן ייצוג לאלקטורים הסקוטים בווסטמינסטר. במלחמת הירושה הספרדית, הספרדים הבטיחו את הזכות לאניות בריטיות לסחור (בעיקר בעבדים) בים סביב דרום אמריקה. חברת הים הדרומי, שהתאגדה כדין להטיל מונופול על נתיבי סחר, הפכה למושא לספקולציות פיננסיות המוניות, שעוררו שרי ממשלה שהיו מעוניינים בעליית מחיר המניה שלה. כשהתברר, בניגוד להערכות היזמים, שלא נעשה שום מסחר בגלל שהספרדים ביטלו את הבטחתם, שוק המניות קרס, מה שגרם לכאוס כלכלי. המצב הכלכלי החמיר בעקבות החלטתם של פוליטיקאים שמרנים לאשר את דרישת החברה להשתלט על החוב הציבורי כמממן חלופי לממשלה על חשבון בנק האנגליה שהיה מקושר למפלגה הוויגית היריבה. התוצאה של ההתרסקות הייתה ששר האוצר נכלא במצודת לונדון בשל שחיתותו, מנהל הדואר התאבד, והלורד צ'נסלור המושפל הוחלף בלורד קינג שקבע מיידית שאנשים במשרת אמון חייבים להימנע מכל אפשרות של ניגוד עניינים. מתוך הכאוס, הפך רוברט וולפול לדמות הפוליטית הבכירה ובמשך 21 שנים החזיק ברוב בבית הנבחרים, וכיום נחשב ל"ראש הממשלה" הראשון. בשנת 1765, פסק דין אנטיק נגד קרינגטון קבע שהממשלה אינה יכולה לעשות דבר מלבד מה שהוסמכה עליו על פי חוק, בעוד המשפטן הבכיר, ויליאם בלקסטון, ייצג את ההשקפה המקובלת ב"פירושים על דיני אנגליה" לפיה עבדות אינה חוקית. וכי "רוח החירות טבועה כל כך עמוק בחוקה שלנו" שיש לשחרר כל אדם המשועבד באנגליה. עם זאת, סחר העבדים האטלנטי דווקא נתמך בידי רוב מיושבי המושבות באמריקה הצפונית. בשנת 1772, כאשר לורד מנספילד קבע בפסק דין סאמרסט נגד סטיוארט שעבדות אינה חוקית על פי החוק המקובל, הדבר עורר גל של זעם במושבות של אמריקה הצפונית. יחד עם התלונות של המושבות הצפוניות על מיסוי ללא ייצוג, הדבר הוביל למהפכה האמריקאית ולהכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-1776. הצבא הבריטי לא הצליח למוטט את ההתקוממות ובריטניה איבדה את שליטתה בשלוש עשרה המושבות. במקום זאת, היא החלה ליישב את אוסטרליה החל משנת 1788 בתור מושבת עונשין. ב-1789 פרצה המהפכה הצרפתית, ולואי השישה עשר, מלך צרפת הודח על רקע דרישות ל"חירות, שוויון ואחווה". האצולה הבריטית הגיבה בריאקציה, שבאה לביטוי בדיכוי של חופש הביטוי וההתאגדות כדי למנוע כל תנועה דומה. בעוד שאנשי ציבור כמו ג'רמי בנת'ם כינו את הזכויות הטבעיות "שטויות על כלונסאות", מרי וולסטונקראפט קראה ל"צדקת זכויות הנשים כמו גם של גברים", בטענה שדיכוי מיני לא צודק ודיכוי מעמדי נובע מכבוד שניתן לרכוש. בעוד שהממשלה הביאה ניצחון במלחמות הנפוליאוניות בהבסת צרפת, ובחיזוק האיחוד עם אירלנד בחוק האיחוד 1800, החירויות והדמוקרטיה כמעט ולא היו מוגנים ב"ממלכה המאוחדת" החדשה.
במהלך תקופה זו, עם המצאת מנוע הקיטור החלה המהפכה התעשייתית. פערי עושר ועוני גדלו במהירות מואצת גם באמצעות מערכת של חוקי העניים על ידי סבסוד מעסיקים ובעלי קרקעות עם אחריות קהילתית. חוקי הדגן משנת 1815 נועדו לשמור על בעלי הקרקעות בבריטניה מתחרות מול שווקים חיצוניים ובכך האטו את ההתפתחות הכלכלית ואת התפתחות המסחר הבינלאומי. בעוד שחוק הרפורמה הגדולה משנת 1832 הכפיל את מספר התושבים שניתנה להם זכות הצבעה, רק לבעלי רכוש היה ייצוג כלשהו בפרלמנט. למרות שחוק ביטול העבדות 1833 ביטל את סחר העבדים בתוך האימפריה הבריטית, הוא גם פיצה את בעלי העבדים וגרם לעבדים לשעבר במושבות לשלם חובות עבור חירותם. עם תיקון חוקי העניים משנת 1834, הוטלה ענישה נוספת על עניים ואנשים הוכנסו מטעם המדינה לבתי עבודה, לעיתים בתנאים מסכני חיים, אם נמצאו מובטלים. בפסק דין מאותה השנה, קבוצה של עובדים חקלאיים שהקימו איגוד מקצועי הועמדה לדין ונידונה להובלה לאוסטרליה, מה שגרם להפגנות המוניות. התנועה הצ'רטיסטית צמחה וקראה למתן זכות הצבעה לבני כל המעמדות בבחירות חופשיות והוגנות. כשהרעב הגדול פגע באירלנד ומיליונים היגרו לארצות הברית, ערכו צ'ארטיסטים צעדה המונית מקנינגטון קומון לפרלמנט ב-1848 עם פרוץ מהפכות ברחבי אירופה. בעוד שמלחמת קרים הסיחה את דעת הציבור מהרפורמה החברתית, בריטניה אפשרה בהדרגה חופש פוליטי גדול יותר. בחוק הרפורמה השנייה של 1867 זכו יותר בעלי נכסים ממעמד הביניים לזכות הצבעה, חוק החינוך היסודי 1870 סיפק חינוך יסודי חינם, וחוק האיגוד המקצועי 1871 איפשר התאגדות חופשית ללא ענישה פלילית. חוק ייצוג העם משנת 1884 הפחית עוד יותר את ההסמכה לרכוש, כך שכשליש מהגברים יכלו להצביע. ובכל זאת, מחוץ לבריטניה, חרויות האדם וזכות הבחירה הודחקו באלימות ברחבי האימפריה הבריטית העצומה, באפריקה, הודו, אסיה והאיים הקריביים.
מתחילת המאה ה-20, בריטניה עברה שינוי חברתי וחוקתי משמעותי, החל בניסיון של בית הלורדים לדכא את חופש האיגודים המקצועיים. בתגובה, מפלגת הלייבור התארגנה לכדי גוף פוליטי בעל נציגים בפרלמנט, ובבחירות הכלליות של 1906 זכתה ב-29 מושבים ותמכה בתוכנית הרפורמה של המפלגה הליברלית שקודמה בידי דייוויד לויד ג'ורג'. התוכנית כללה ערובה חוקית לזכותם של איגודי עובדים למשא ומתן קיבוצי ולשבות למען שכר הוגן, קצבת זקנה, מערכת של שכר מינימום, ותקציב עממי עם מסים גבוהים יותר על העשירים. לאחר בחירות נוספות שנגרמו עקב חסימת בית הלורדים את הרפורמה, הפרלמנט העביר מערכת ביטוח לאומי לרווחה, וחוק הפרלמנט משנת 1911 מנע מבית הלורדים חסימת חקיקה במשך יותר משנתיים, והסיר ממנו את הזכות לעכב הוצאות כספיות. למרות זאת, הממשלה הליברלית, נגד אופוזיציה של הלייבור, התחמשה לקראת מלחמת העולם הראשונה ונכנסה אליה. בסוף המלחמה, עם מיליוני הרוגים, העביר הפרלמנט את חוק ייצוג העם משנת 1918 שהעניק לכל גבר בוגר את זכות ההצבעה, למרות שרק לאחר מחאה המונית חלה חקיקה נוספת שהשוותה קביעה זאת גם עם נשים ב-1928. המלחמה גם עוררה התקוממות באירלנד, ומלחמת העצמאות האירית הובילה לחלוקת האי בין הרפובליקה של אירלנד בדרום וצפון אירלנד שנותרה חלק מן הממלכה.