הפועל חיפה המשיכה לשחק בקרית חיים עד עונת 1985/86, אז עברה לארח לקריית אליעזר. כעבור שנתיים, בלחץ האוהדים הקבוצה חזרה שוב לארח בקרית חיים. אבל האצטדיון סבל מתנאים ירודים בשל הזנחה וכבר לא עמד בסטנדרטים של אצטדיוני כדורגל מודרניים. בשנת 1991 הפועל חיפה עברה באופן סופי לאצטדיון קריית אליעזר. מאז אצטדיון קריית חיים אינו מארח עוד משחקי כדורגל בוגרים, והוא שימש כמגרש האימונים של הקבוצה הבוגרת ושל מחלקת הנוער של הפועל חיפה. יציע הבטון היחיד שבו (המערבי), מאושר לכ-1,000 צופים בלבד בשל מצבו הרעוע והוא יציע עמידה.
בשנת 1993 נתנה ההסתדרות לרובי שפירא (אז הבעלים של קבוצת הפועל חיפה) זכות שימוש תמידית, ללא הגבלת זמן, באצטדיון קריית חיים, כל עוד הוא ממשיך להיות הבעלים של הפועל חיפה.
בשנת 1994 קיבל שפירא 50% מזכויות הבנייה באצטדיון תמורת העברה להסתדרות של מחצית מהרווחים בפרויקט הנדל"ני שיוקם על שטחו לאחר שייהרס.
העסקה הושלמה באפריל 1997 לאחר שהקבלן יעקב אנגל צורף לפרויקט. אנגל ושפירא שילמו 5 מיליון שקל תמורת זכויות הבנייה ועוד 8.8 מיליון שקל כהלוואה להסתדרות, שתוחזר מתוך הרווחים של הפרויקט. אולם תוכניות הבנייה לא מומשו עקב מיקומה בסמוך של חוות המיכלים של החברה לתשתיות נפט ואנרגיה.
בשנת 2004 הודיעה ראש עיריית חיפה יונה יהב כי הושגו הסכמות לגבי פינוי חוות מיכלי הנפט ובניית השכונה במקום תתחיל בקרוב, אך נכון ל-2022 האצטדיון לא נהרס. על פי התוכניות המוצעות, בשטח האצטדיון מתוכנן פרויקט מגורים שנועד להכיל עד 1,500 דירות לצד פארק שכונתי.
בשנת 2013 החל להיבנות במרחק מאות מטרים מדרום לאצטדיון מאחורי בית נגלר, מתחם גדול ששטחו הכולל כ-95 דונם בשם "פארק הספורט קריית חיים" הכולל בין השאר 2 מגרשי קטרגל סינתטיים, 2 מגרשי כדורגל מוארים מחופי דשא טבעי לאימונים ולמשחקים של קבוצות ילדים ונוער, כשבכל מגרש גם הוקם יציע של 250 מקומות. בשנת 2017 הפועל חיפה העבירה את האימונים של הקבוצה הבוגרת ומשחקי קבוצת הנוער למגרש החדש בסמוך לבית נגלר. אצטדיון קריית חיים המשיך לשמש את קבוצות הילדים והנערים של המועדון כשגם משרדי הנהלת הקבוצה נותרו במתחם. ביוני 2020 תם ההסכם בין ההסתדרות להפועל חיפה והקבוצה נדרשה לפנות את האצטדיון אך בשל ערעורים נותרה בו לפי שעה. ביולי 2022 אף החלה בשיפוץ קל לאצטדיון הכולל שיפוץ המלתחות וחללים נוספים ואף התקנת מושבים על טריבונת הבטון על מנת שישוב לארח את משחקי קבוצות הנוער שבשנים האחרונות התקיימו במגרשי בית נגלר. קבוצת אוהדי הקבוצה אף החלה לקדם הצעה לבניית אצטדיון חדש עבור הקבוצה שעל פי פרסומים ראשוניים נועד להכיל תחילה כ-9000 מקומות ובהשקעה בשלב הראשון של לפחות 60 מיליון שקלים.
טייסת הצרעה
אלזה טריולה
אלזה טריולה (בצרפתית: Elsa Triolet, ברוסית: Эльза Триоле; 11 בספטמבר 1896 - 16 ביוני 1970), סופרת יהודיה-צרפתיה ילידת רוסיה.
ביוגרפיה.
אלזה קאגאן נולדה במוסקבה למשפחה יהודית. אביה, אוריה קאגאן, היה פרקליט ואמה הייתה מורה למוזיקה. היא ואחותה - ליליה בריק - קיבלו חינוך מעולה, דיברו גרמנית וצרפתית וניגנו בפסנתר. אלזה הייתה בוגרת המכון לאדריכלות במוסקבה. היא אהבה שירה וב-1915 התיידדה עם המשורר והצייר ולדימיר מאיאקובסקי, שהתאהב באחותה שהייתה נשואה לסופר אוסיפ בריק.
ב-1918, עם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה, עברה להתגורר בפריז וב-1919 נישאה לאנדרה טריולה - קצין בחיל הפרשים הצרפתי - שאתו נסעה לטהיטי ושהתה שם במשך שנה תמימה. ב-1921 עזבה את בעלה והתנסתה בחיי נדודים. היא נסעה למוסקבה והתגוררה במשך זמן מה בלונדון ובברלין. בתחילת שנות העשרים תיארה את טהיטי במכתביה לסופר ויקטור שקלובסקי, שהראה אותם למקסים גורקי. האחרון הציע לאלזה לפתוח בקריירה של סופרת. ספרה "בטהיטי" (1925) שנכתב ברוסית מבוסס על מכתבים אלה.
ב-1924 עברה להתגורר במונפרנאס שבגדה השמאלית של פריז, ושם הכירה סופרים וציירים שייצרו ברוח תנועת הסוריאליזם. ב-1928 התיידדה עם הסופר הצרפתי לואי אראגון. בשנות השלושים הפכה למעצבת בגדי אופנה, שימשה כעיתונאית של מספר עיתונים רוסיים ותרגמה לצרפתית את כתביהם של סופרים רוסיים.
ב-1939 נישאה ללואי אראגון. היא השפיעה עליו להצטרף למפלגה הקומוניסטית הצרפתית. במשך מלחמת העולם השנייה שניהם היו חברי תנועת ההתנגדות האנטי פשיסטית והמחתרת הצרפתית. ב-1944 הפכה אלזה טריולה לאישה הראשונה שזכתה בפרס גונקור לספרות צרפתית. ב-1946 נוכחה במשפטי נירנברג ודיווחיה משם נודעו בשם "המכתבים הצרפתיים". היא התנגדה למשטר הסובייטי ועשתה ככל יכולתה כדי להביא לתרגום לצרפתית של ספרו של אלכסנדר סולז'ניצין "יום אחד בחייו של איוואן דנישוביץ'".
אלזה טריולה נפטרה ב-1970 כתוצאה מהתקף לב בסנט-ארנו-אן-יבלין שבחבל איל-דה-פראנס בצרפת.
ספריה.
בנוסף על ספרה "בטהיטי", פרסמה את הרומן "יערות רעננים" (1926) ואת הרומן "הסוואה" (1928) שנכתבו ברוסית. ספריה אלה משקפים את חיי הנדודים שבהם התנסתה. המדובר באישה הסובלת מבדידות למרות היותה נשואה ומוקפת בחברה. ב- 1938 פרסמה את הרומן הראשון שלה בשפה הצרפתית - "ערב טוב, תרז".
ב-1944 פרסמה ספר בשם "הקנס הראשון של 200 פרנק" שהייתה הסיסמה של מבצע דרגון (המערכה נגד גרמניה הנאצית בדרום צרפת). ספר זה הכולל מספר נובלות ובהן "הסוס הלבן" זיכה אותה בפרס גונקור. בהשפעת מלחמת העולם השנייה כתבה את הספר "המפקח על ההריסות" (1948), ואחרי כן, בהשפעת האיום האטומי של המלחמה הקרה - את הספר "הסוס האדמוני".
בספרה "המצבה" (1957) היא מותחת ביקורת על הסטליניזם. האופן שבו סולפה הביוגרפיה של ולדימיר מאיאקובסקי ברוסיה הסובייטית, גרם לה לכתוב את הרומן "לעולם לא" (1965) ואת הרומן "הקשב וראה" (1968).
אלזה טריולה כתבה למעלה מעשרים ספרים. ב-2010 יצא לאור סרטו דובר הצרפתית של עמוס גיתאי, "ורדים בתשלומים", המבוסס על סיפרה מ-1959 הנושא את אותו השם.
הפרעה פוסט-טראומטית
יעקב פיקר
יעקב פּיקֶר (1911–1981) היה מנכ"ל משרד המסחר והתעשייה והמפקח על הביטוח במשרד האוצר.
יעקב פיקר גדל באוסטריה, קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת וינה ועלה לארץ ישראל סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר קום מדינת ישראל כיהן כמנהל ועדת ירושלים שהחליפה את העירייה ששבקה חיים בגלל מלחמת העצמאות בירושלים. בהמשך מונה למפקח על המזונות בירושלים תחת דב יוסף, ולאור ניסיונו בקיצוב, מונה עם הפעלת מדינות הצנע לראש מחלקת הקיצוב הארצית. באוקטובר 1949 מונה לסגן מנהל אגף המזון. באוקטובר 1952 מונה על ידי דב יוסף למנכ"ל משרד המסחר והתעשייה ונציג המשרד בחברת השילומים. אולם לקראת סוף 1952, עם פתיחת המשא ומתן על כניסת הציונים הכלליים לממשלה והעברת משרד התעשייה והמסחר לידיהם, התפטר מתפקידו. לאחר חופשה נתמנה פיקר לסגן מזכיר הממשלה ובתפקידו זה מילא את מקומו של זאב שרף כמזכיר הממשלה, בעת ששרף היה בחופשה והיה מזכיר ועדת השרים לענייני כלכלה. במקביל, היה חבר במועצת המנהלים של חברת חרסית וחול זך. בתפקידו זה היה שותף לפיטורי מנכ"ל החברה, לאחר שזה יצא נגד ההסדרים עם חברת אבן וסיד ההסתדרותית. פיקר טען שביקורתו של רמתי שגויה וכי הוא אינו מתאים לניהול חברה.
לקראת סוף שנת 1954 הטילה עליו ועדת השרים לענייני כלכלה לבחון את הדרכים שבהן הישראלים עוקפים את חוקי המטבע הנוקשים שנועדו למנוע שימוש במטבע חוץ. במסקנותיו טען פיקר שההיתר ליבוא סחורות ללא תשלום נוצל בעיקרו להברחת מטבע חוץ, שבמקרים רבים ניצלו משקיעים את ההיתר לייבא סחורות לצורך הקמת מפעל מאושר לייבוא של סחורות שנמכרו בשוק החופשי ברווח גדול, שעולים רבים נצלו את ההיתר להביא איתם סחורות ללא מכס לייבוא סחורות שלא היו קשורים לעלייתם ושהרבה מהמתנות מחוץ לארץ היו רכישות שנועדו לעקוף את המכס. הדו"ח של פיקר עורר דיון ציבורי ותגובות רבות. בהבוקר הפנו את תשומת הלב לכך שפיקר עצמו היה אחראי לרבים מההסדרים אותם הוא ביקר ככאלו שנוצלו שלא למטרתם, וטענו שבניגוד להמלצת פיקר להגביר את הפיקוח, מסקנותיו מעידות שהפיקוח נכשל ואין בו טעם. בדבר ובקול העם, לעומת זאת, התלוננו על כך שהממשלה לא נוקטת צעדים מספיקים לסגירת הפרצות והענשת המבריחים.
בספטמבר 1954 מונה לראשות ועדה לעניין ייעול חברת האשלג הממשלתית. בינואר 1955, עם הקמת חברת הברום, כחברת בת של חברת האשלג, מונה פיקר למנכ"ל החברה. בתגובה לדו"ח של מבקר המדינה על ליקויים חמורים בחברה אמר פיקר ש"שמירה מדוקדקת על כללי הנוהל המקובלים במשרדי ממשלה עלולה לגרום לסטיה משיקולים ענייניים בחברה כלכלית".
בשנת 1959 עבר למשרד האוצר ובין השאר היה מרכז ענייני הסובסידיות, ועסק בהסדרי הסבסוד של המדינה לגופים שונים כמו אגד, דן חברה לתחבורה ציבורית והחקלאים ומספנות ישראל. כן היה חבר מועצת המנהלים של בנק למלאכה ושל חברה כלכלית לירושלים.
בסוף 1963 מונה לראשות ועדה לבדיקת תעריפי הביטוח. בספטמבר 1964 נתמנה למפקח על החיסכון והביטוח. בשנת 1966 היה חבר בוועדה לבחינת הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים ותאונות עבודה. פיקר היה מתנגד יחיד להמלצות הוועדה להלאים את כל תחום ביטוח תאונות הדרכים ותאונות העבודה והזהיר מפני שינויים גדולים מדי בהסדרים הקיימים. בשנת 1976, בהיותו המפקח על הביטוח, יזם יחד עם ראשי ענף הביטוח, את הקמת אבנר חברה לביטוח נזקי גוף של נפגעי תאונות דרכים. כאשר עלו טענות על כך שמחירי הביטוח גבוהים מדי והוקמה ועדה של חברי כנסת להורדת המחירים, התנגד פיקר להמלצותיה והתעמת עם חברי הכנסת. בינואר 1977 פרש פיקר מתפקיד הממונה על הביטוח וממשרד האוצר.