גראמן TBF אוונג'ר (באנגלית: TBF Avenger או TBM Avenger הוא מטוס שיוצר על ידי חברת ג'נרל מוטורס) הוא מפציץ טורפדו שתוכנן תחילה לשימוש בשביל הצי האמריקני וחיל הנחתים האמריקני אך במשך השנים נעשה בו שימוש בצבאות רבים ברחבי העולם. האוונג'ר נכנס לראשונה לשירות בארצות הברית בשנת 1942 והקרב הראשון שהשתתף בו היה קרב מידוויי.
תכנון ופיתוח.
מטוס הדאגלס TBD דבסטייטור (TBD Devastator) שהוכנס לשירות ב-1935 ושימש כמפציץ הטורפדו העיקרי של הצי, נחשב למיושן בשנת 1939. באותה שנה, הגישו חברות רבות הצעות לפיתוח מפציץ טורפדו חדש. לבסוף נבחר דגם ה-TBF של חברת גראמן להחליף את מטוס הדבסטייטור. מתכנן המטוס החדש היה לירוי גראמן והאב טיפוס הראשון נקרא XTBF-1. אחד משני אבי הטיפוס הראשונים התרסק ליד העיירה ברנטאוד שבניו יורק, למרות זאת ייצור המטוס נמשך במרץ.
מטוס האוונג'ר היה מפציץ הטורפדו הראשון של גראמן והמטוס החד-מנועי הכבד ביותר שיוצר במלחמת העולם השנייה. במטוס שולב מנגנון חדשני שאפשר את התכנסות הכנף ונועד לנצל בצורה מרבית את שטח האחסון של נושאות מטוסים. שני מטוסיה האחרים של גראמן שיוצרו מאוחר יותר, ה-F4F ויילדקט וה-F-6F הלקט, כללו גם הם מנגנון דומה. מנוע המטוס היה הרייט R-2600 וצוות המטוס כלל שלושה אנשי צוות: טייס, תותחן שמפעיל את צריח התותח, ואיש קשר. ציוד הרדיו היה מאחורי תא הטייס והיה עצום בגודלו בהתחשב בסטנדרטים של ימינו.
היסטוריה מבצעית.
ב-7 בדצמבר 1941 קיימה חברת גראמן טקס לכבוד פתיחתו של מפעל חדש ובמהלכו הוצג לראשונה לציבור הרחב מטוס ה-TBF אוונג'ר. בצירוף מקרים, הפציץ הצי הקיסרי היפני את פרל הארבור באותו היום וארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה.
עד יוני 1942 הספיק הצי האמריקני לקבל אספקה של למעלה מ-100 מטוסי אוונג'ר. שישה מהמטוסים מדגם TBF-1 נמצאו באטול מידוויי כחלק מטייסת מפציצים שלקחה חלק בקרב מידוויי. המטוסים בטייסת סבלו מאבדות כבדות אולם הצליחו להדוף את מטוסי הקרב היפנים ואפשרו למפציצי הצלילה האמריקנים לפגוע בספינות האויב.
כחודש לאחר מכן, ב-24 באוגוסט 1942, בקרב איי שלמה המזרחיים, הצליחו 24 מטוסי אוונג'ר להטביע נושאת מטוסים יפנית ולהפיל מפציץ צלילה אחד. שבעה מטוסי אוונג'ר הופלו באותו קרב. חודשים ספורים לאחר מכן, בעת הקרב הימי על גוודלקנל סייעו מטוסי אוונג'ר בהטבעת אוניית מערכה יפנית. האוונג'רים גם מילאו חלק משמעותי בהטבעת אוניית המערכה יאמטו ואוניית המערכה מוסאשי, שתי אוניות מערכה מסדרת יאמטו. מלבד תפקידם המסורתי של המפציצים בהפצצת ספינות אויב, מפציצי האוונג'ר נודעו במיוחד ביעילותם נגד צוללות, ובמהלך המלחמה היו אחראים להטבעתם של כ-30 צוללות אויב.
לאחר שיוצרו כמה מאות מטוסי אוונג'ר מדגם TBF-1 החל ייצור של דגם TBF-1C המתקדם יותר. שינויים שנעשו בדגם החדש הביאו להכפלת טווח הטיסה של האוונג'רים.
ב-1943 החלה חברת גראמן להוציא אט אט את האוונג'רים מייצור לטובת ייצור מטוס הקרב F-6F הלקט החדש. המשך ייצור ופיתוח האוונג'רים עבר לידי חברת ג'נרל מוטורס שבתורה שינתה את שמו של המטוס ל-TBM. החל מאמצע 1944 החלה ג'נרל מוטורס לייצר את דגם ה-TBM-3 שהיה בעל כוח מנוע חזק יותר והותאם לנשיאת מכל דלק ניתקים ורקטות. דגם זה הוא הנפוץ ביותר מבין דגמי האוונג'ר השונים. אף על פי כן, מעט מאוד מטוסי TBM-3 הספיקו לקחת חלק פעיל במלחמת העולם השנייה טרם סיומה.
חוּץ מארצות הברית, שתי מדינות נוספות, בריטניה וניו זילנד, הפעילו מטוסי אוונג'ר במהלך המלחמה. בצי המלכותי הבריטי קיבלו האוונג'רים תחילה את השם טרפון (Tarpon) אולם בהמשך הוחזר שמם המקורי. חיל האוויר המלכותי הניו זילנדי עשה שימוש באוונג'רים בעיקר למשימות הפצצה שיצאו מבסיסים בדרום האוקיינוס השקט. ב-1945 נעשה בניו זילנד שימוש חלוצי באוונג'רים לצורך פיזור חומרי דישון מהאוויר על שדות חקלאים במטרה להגדיל את התפוקה. הניסויים זכו להצלחה רבה והשיטה אומצה ברחבי העולם.
לאחר המלחמה, רכש הצי המלכותי הקנדי מידי הצי האמריקני 125 מטוסי אוונג'ר מדגם TBM-3E. המטוסים נרכשו בין השנים 1950 ל-1952 ושודרגו על מנת להתאימם בצורה טובה יותר ללחימה נגד צוללות. ב-1957 הוחלפו האוונג'רים בצי המלכותי במטוס ה-S-2 טראקר והוסבו לצורך משימות אימונים. ביולי 1960 הוציא הצי המלכותי את האוונג'רים מכלל שימוש.
שימוש אזרחי.
מטוסי אוונג'ר רבים ממשיכים להיות בשימוש גם כיום (תחילת המאה ה-21) ברחבי צפון אמריקה בעיקר לצורך עבודות ריסוס ומשימות כיבוי שריפות. כמו כן מספר אוונג'רים נמצאים ברשות פרטית ברחבי העולם.
מאפיינים.
חימוש.
מקלעים
פצצות
TBM אוונג'ר
פלוגה ה', רגימנט 506, הדיוויזיה המוטסת ה-101 (מלחמת העולם השנייה)
פלוגה ה' (באנגלית: Easy Company), מגדוד 2, רגימנט 506, הדיוויזיה המוטסת ה-101, הייתה פלוגת חיל רגלים מוצנח בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. היא נטלה חלק בקרבות במערב ובמרכז אירופה במסגרת חיל המשלוח האמריקני בזירה זו. הפלוגה זכתה לפרסום רב בזכות הספר "אחים בקרב" (אנגלית: Band of Brothers), שכתב אודותיה ההיסטוריון הצבאי האמריקני סטיבן אמברוז, וסדרת הטלוויזיה בשם "אחים לנשק" שהופקה על פי ספר זה.
הקמה ואימונים.
הפלוגה הוקמה בארצות הברית בחודש יולי 1942 במסגרת הרגימנט ה-506, שהוקם כרגימנט נסיוני של צנחנים. הפלוגה הוקמה במחנה טוקואה (Toccoa) ליד הר קוראהי (Currahee) שבמדינת ג'ורג'יה, כ-120 קילומטר מצפון מזרח לעיר אטלנטה. מפקדה הראשון היה סרן הרברט סובל (Herbert Sobel), אשר נודע בסגנון הפיקוד הקפדני (ואף הטרחני) שלו. שמה של הפלוגה ניתן לה בהיותה הפלוגה החמישית ברגימנט (E היא האות החמישית באלף-בית האנגלי), וכיון שהיה מקובל בצבא ארצות הברית לבטא במילה את האות שציינה כל פלוגה (כך לדוגמה, פלוגה D בחטיבות השונות נקראה בדרך כלל Dog Company).
האימון הבסיסי (טירונות) של הפלוגה התקיים כולו במחנה טוקואה, וריצות האימון הגופני התכופות של החיילים אל פסגת הר קוראהי ובמורדו ("שלושה מייל למעלה, שלושה למטה") הפכו לסמלה של תקופת הטירונות. בדצמבר 1942 יצא רגימנט 506 לאימוני צניחה ואימונים נוספים בבסיסים אחדים בדרום ארצות הברית, ובהם פורט בראג. בחודש ספטמבר 1943 הפליגה הדיוויזיה ה-101 כולה לבריטניה.
בבריטניה שוכנה הפלוגה בכפר אולדבורן (Aldbourne), כ-100 קילומטר ממערב ללונדון. אימוניה נמשכו בבריטניה, וכללו גם השתתפות בתרגיל להדמיית הנחיתה בצרפת שנערך בחופי מחוז דבון בדרום אנגליה ובחזרה כללית של הצניחה, שנערכו בחודשים אפריל ומאי 1944. בעת השהות בבריטניה הועבר סרן סובל לתפקיד אחר בדיוויזיה ה-101 ובמקומו מונה כמפקד הפלוגה סגן תומאס מיהן (Thomas Meehan).
הפלישה לצרפת.
ב-6 ביוני 1944 לפנות בוקר צנחה הדיוויזיה ה-101 בנורמנדי שבצרפת, במסגרת פלישת בעלות הברית ליבשת. משימת הדיוויזיה ה-101 הייתה לצנוח באגף המערבי של חזית הפלישה ולתפוס שם שורה של יעדים, תוך השמדת כוחות גרמניים, כסיוע לקראת הנחיתות מן הים בחוף יוטה. חיילי הפלוגה – כמו הדיוויזיה כולה - התפזרו בצניחתם על פני שטח נרחב – עד ל-20 קילומטר מקצה לקצה - והתקשו להתכנס לפעולה במהירות.
מפקד הפלוגה סגן מיהן נעדר, ובהמשך התברר שהוא וחיילים נוספים מכיתת המפקדה של הפלוגה נהרגו בהתרסקות מטוס התובלה ממנו עמדו לצנוח. על כן מונה למפקד הפלוגה סגן ריצ'רד וינטרס (Richard Winters).
עד הבוקר טרם הגיעו מרבית חיילי הפלוגה לנקודת הכינוס שלהם. למרות זאת הטיל מפקד הגדוד בשעות הבוקר על הפלוגה לתקוף ולכבוש מוצב גרמני מוגן באחוזת ברקור (Brécourt Manor), כקילומטר מצפון לכפר סנט מארי דו-מון (Sainte Marie-du-Mont) וכחמישה קילומטר ממערב לחוף יוטה. במוצב היו מוצבים מספר תותחים בינוניים, שאיימו על החיילים הנוחתים בחוף, והגנו עליו כ-60 לוחמים גרמנים. 13 לוחמים בפיקודו של וינטרס ועוד 10 לוחמים מפלוגה ד' ביצעו את המשימה בהצלחה ושיתקו את התותחים. פעולה זו נחשבת לפעולה התקפית קלאסית על מוצב מבוצר, שעדיין נלמדת באקדמיה הצבאית האמריקנית בוסט פוינט.
מפקד רגימנט 506 המליץ להעניק לסגן וינטרס את מדליית הכבוד של הקונגרס על פעולתו בקרב אחוזת ברקור, אך הוא קיבל בסופו של דבר את צלב השירות המצוין. ארבעה ממשתתפי הקרב קיבלו את עיטור כוכב הכסף, ושמונה נוספים קיבלו את עיטור כוכב הארד.
ב-7 ביוני החלה הדיוויזיה ה-101 לתקוף דרומה, לכיוונה של העיירה קרנטן (Carentan), אשר כיבושה נדרש על מנת לאפשר לכוחות הנוחתים להרחיב את ראש החוף דרומה ומערבה. ב-12 ביוני לפנות בוקר הגיעה הפלוגה במסע לילי למבואות הדרומיים של קרנטן. היא תקפה עם שחר מול אש גרמנית כבדה והשתתפה בכיבושה של העיירה. לאחר מכן התייצבה הפלוגה בהגנה מדרום מערב לעיירה וב-13 ביוני עמדה שם בהצלחה בפני התקפת נגד גרמנית חזקה. הפלוגה החזיקה בקו הגנה זה עד 29 ביוני ואז הועברה עם הדיוויזיה כולה לאזור כינוס ליד חוף יוטה. ב-11 ביולי חזרה הפלוגה בדרך הים לבריטניה ושבה לבסיסה באולדבורן להתארגנות.
בטיסה לנורמנדי ובקרבות בה נפלו שמונה עשר מאנשי הפלוגה ו-47 נפצעו.
מבצע מרקט גארדן ואחריו.