מקובל לייחס את רעיון ההתעללות הנרקיסיסטית לתצפיותיה של אליס מילר, שפורסמו בספרה "הדרמה של הילד המחונן" (בגרמנית ב-1979 ובאנגלית ב-1981). הספר מתאר ילד רגיש, המכוון לספק את צורכי הוריו, וחש בעומקי הכרתו שהוא אהוב רק בזכות סיפוק צורכיהם, ולא בזכות היותו הוא-עצמו. אליס מילר טוענת שהדינמיקה הזו גורמת לערעור הביטחון העצמי של הילד, ולאובדן 'העצמי האמיתי' לטובת 'העצמי הכוזב', המרצה את סביבתו. בספר זה, התייחסה מילר גם ל"הפרעה הנרקיסיסטית של הפסיכואנליטיקאי" וטענה כי "אם בכלל יש בידינו לעשות דבר-מה, הרי שזה עיבוד הפרעתנו הנרקיסיסטית, ואינטגרציה של חלקינו המפוצלים-מנותקים, כדי שלא נזדקק להפעיל (באמצעות התיאוריות שלנו) מניפולציות לא-מודעות על המטופלים שלנו וכדי שנניח להם להיות כפי שהם"."רווחת הדעה כי הפסיכואנליטיקאים סובלים מהפרעה נרקיסיסטית. הדברים שפורטו לעיל נועדו להבהיר, כי לא זו בלבד שניתן לבסס טענה זו באופן אינדוקטיבי על עובדות הידועות מהניסיון, אלא שניתן אף להסיקה באופן דדוקטיבי מסוג כישרונו הייחודי של האנליטיקאי. שהרי רגישותו, יכולתו לשיתוף רגשי, לדיפרנציאציה ולאינטנסיביות רגשיים, ציוד האנטנות המשוכלל יתר-על-המידה שלו - כל אלה מייעדים אותו מלכתחילה, עוד בהיותו ילד, להעמיד את עצמו לשירותם של בעלי חסך נרקיסיסטי - או אפילו להיות מנוצל על-ידם"בשנת 1990, הוסיפה מילר "הקדמה כללית לספרי א. מילר" והצהירה כי העקרונות עליהם מבוססת עבודתה אינם תואמים את עקרונות הפסיכואנליזה הקלאסית, וכי "כל מי שאינו רוצה לדעת את האמת על חייו - ימצא סיוע בפסיכואנליזה".
שנדור פרנצי.
שורשי מושג ההתעללות הנרקיסיסטית מגיעים עד לעבודתו המאוחרת של שנדור פרנצי, שתרמה לעיצוב תיאוריות פסיכואנליטיות מודרניות של הפרעות אישיות סכיזואידיות, נרקיסיסטיות וגבוליות, בשל ניסיונותיו לסייע למטופלים, שסווגו על ידי פסיכואנליטיקאים אחרים כבלתי ניתנים לטיפול. ב"בלבול השפות בין מבוגרים לילדים", פרנצי הבחין כי חולים הראו לעיתים קרובות "היענות כמעט חסרת-אונים, באופן מעורר תדהמה, ונכונות לקבל את הפרשנויות שלי" גם אם עודד אותם שלא להסכים אתו. פרנצי ייחס את ההתנהגות של מטופלים אלה שלו לטראומות בילדות, ומצא כי במקרים של התעללות מינית, ילדים, לעיתים קרובות, פירשו לא נכון את התגובות הרגשיות של מבוגרים, והגיבו אליהם באמצעות היותם פאסיביים מול המבוגר. כלומר, הילד פיתח "הזדהות רדופת פחד וחרדה" עם המבוגר, כמו גם "הפנמה של רגשות האשמה של המבוגר": "עם זאת, אותה החרדה, אם היא מגיעה למקסימום, מכריחה אותם [את הילדים] להכפיף את עצמם כמו אוטומטים לרצונו של התוקפן, להפוך כל אחת מתשוקותיו לאלוהיות ולספק אותן; הם לחלוטין עיוורים לעצמם ומזדהים לגמרי עם התוקפן"פרנצי טען גם כי האהבה התמימה והרכה של הילד להורה המטפל, כרוכה לעיתים קרובות בפנטזיה של להיות בתפקיד ה"אם" עבור ההורה-המטפל. במה שהוא הגדיר כ"טרור הסבל" (terrorism of suffering), הילד חש חובה-כפייתית לתקן את עוולות המשפחה על ידי לקיחת אחריות, שהיא הרבה מעבר לרמת הבשלות שלו. באופן זה, "אם המתלוננת על ייסוריה התמידיים יכולה לגרום לילדתה להיות אחות (מטפלת) לכל החיים, כלומר תחליף אם אמיתית, תוך הזנחת הצרכים האמתיים של הילדה." בתוך דפוסים מעוותים כל כך של אינטראקציה בין הורים וילדים, פרנצי האמין שהשתיקה, השקרים והצביעות של ההורים-המטפלים הם ההיבטים הטראומטיים ביותר של ההתעללות - ובסופו של דבר יוצרים את מה שהוא כינה תמותה נרקיסיסטית ().
פרנצי בחן עיוותים נרקיסיסטיים דומים ביחסי מטפל-מטופל, והאשים את עצמו בהתעללות סדיסטית (ובמרומז, נרקיסיסטית) במטופליו.
אוטו פניכל.
בהסתמך על תפיסתו של פרויד על סיפוק נרקיסיסטי ועל עבודתו של עמיתו הפסיכואנליטיקאי קרל אברהם, אוטו פניכל הדגיש את הצורך באספקה נרקיסיסטית במהלך ההתפתחות המוקדמת, המאפשרת לילדים הצעירים לשמור על איזון נפשי בתהליך ההתבגרות שלהם. הוא זיהה שתי אסטרטגיות עיקריות להשגת אספקה נרקיסיסטית כזו - תוקפנות והתרפסות - שבתורם יוצרים שני דפוסים של יחסים, שמאוחר יותר יכולים להתפתח באופן פתולוגי לטיפוס הסדיסטי ולטיפוס הכנוע בהתאמה.
אריך פרום, אדית ווייגרט והרברט רוזנפלד.
הפסיכולוג, אריך פרום, טבע לראשונה את המונח "נרקיסיזם ממאיר" בשנת 1964, ותיאר אותו כ"מחלת נפש קשה" המייצגת את "תמצית הרוע". הוא אפיין את המצב כ"פתולוגיה החמורה ביותר ושורש ההרס והאי-אנושיות המרושעים ביותר". אדית ווייגרט (Edith Weigert, 1967) ראתה בנרקיסיזם ממאיר "בריחה רגרסיבית מתסכול, באמצעות עיוות והכחשת המציאות", ואילו הרברט רוזנפלד , 1971) תיאר זאת כ"צורה מטרידה של אישיות נרקיסיסטית בה הגרנדיוזיות בנויה סביב תוקפנות ואידיאליזציה של היבטים הרסניים של העצמי".
אוטו קרנברג.
ב-11 במאי 1968, הציג הפסיכואנליטיקאי אוטו קרנברג את מאמרו "גורמים בטיפול פסיכואנליטי באישיות נרקיסיסטית" (Factors in the Psychoanalytic Treatment of Narcissistic Personalities), בכנס השנתי ה-55 של האגודה הפסיכואנליטית האמריקאית בבוסטון. במאמר זה, שפורסם לראשונה ב-1 בינואר 1970, בכתב העת של האגודה הפסיכואנליטית האמריקאית (JAPA), הביטוי 'נרקיסיזם ממאיר' לא מופיע אפילו פעם אחת, ואילו הביטוי 'נרקיסיזם פתולוגי' מופיע 25 פעמים.
בפיתוח הרעיון של נרקיסיזם פתולוגי, קרנברג טען שהאישיות האנטי-חברתית ביסודה הייתה נרקיסיסטית וללא מוסר. הוא טען גם שנרקיסיזם ממאיר כולל אלמנט סדיסטי ומייצר פסיכופת סדיסטי. במאמרו, הוא מאפיין נרקיסיזם ממאיר ופסיכופתיה כהפרעות המצויות על אותו הרצף. קרנברג הציע לראשונה נרקיסיזם ממאיר כאבחון פסיכיאטרי בשנת 1984, אולם עד כה הוא לא התקבל באף אחד מהמדריכים הרפואיים, כמו ה ICD-10 או ה DSM-5.
קרנברג תיאר נרקיסיזם ממאיר כתסמונת, המאופיינת באמצעות התסמינים של הפרעת אישיות נרקיסיסטית (NPD), מאפיינים אנטי חברתיים, תכונות פרנואידיות ותוקפנות אגו-סינטונית. תסמינים אחרים עשויים לכלול היעדר מצפון, צורך פסיכולוגי בעוצמה ותחושת חשיבות (גרנדיוזיות).
קרנברג האמין כי יש להחשיב נרקיסיזם ממאיר כחלק מספקטרום של נרקיסיזם פתולוגי, שלדעתו נע מהפתולוגיה החמורה ביותר של האישיות האנטי-חברתית, כפי שתיאר אותה הרווי מילטון קלקלי (Hervey Milton Cleckley), שמאז כונתה "פסיכופתיה" או "הפרעת אישיות אנטי-חברתית", דרך הנרקיסיזם הממאיר, ועד לדרגת הפתולוגיה הפחותה ביותר, שקיבלה את הכינוי "הפרעת אישיות נרקיסיסטית". כך שעל פי ההיררכיה של קרנברג, פסיכופתיה היא צורה קיצונית יותר של נרקיסיזם פתולוגי מאשר "נרקיסיזם ממאיר". על פי קרנברג, ניתן להבחין בין נרקיסיזם ממאיר לבין פסיכופתיה, בגלל יכולתו של הנרקיסיסט הממאיר להפנים "מבני סופר-אגו פרימיטיביים, אגרסיביים ואידיאליים כאחד, מה שמוביל לאידיאליזציה של המאפיינים האגרסיביים והסדיסטיים של העצמי הגרנדיוזי-פתולוגי של חולים אלה". לפי קרנברג, העמדה הפרנואידית שהפסיכופת מאמץ כנגד ההשפעות החיצוניות גורמת לו להיות לא מוכן להפנים אפילו את ערכי ה"תוקפן", בעוד שנרקיסיסטים ממאירים "מסוגלים להעריץ אנשים חזקים, ויכולים להיות תלויים בדמויות הוריות סדיסטיות ועוצמתיות אך אמינות".
לפי קרנברג, נרקיסיסטים ממאירים, בניגוד לפסיכופתים, מסוגלים לפתח "הזדהות כלשהי עם דמויות אידיאליות חזקות אחרות כחלק מ'כנופיה' מגובשת... המאפשרת להפנים ערכים כמו נאמנות ויחסי אובייקט טובים".
היינץ קוהוט, קארן הורני ואליס מילר.
כעבור חצי מאה, בעקבות ההצהרה החדשנית של קוהוט לפיה הגיע עידן "הנרקיסיזם הנורמטיבי" והזכאות () הנרקיסיסטית הנורמטיבית, כלומר העידן של אספקה נרקיסיסטית הורית נורמטיבית, הופיע המושג ההפוך שלו, התעללות נרקיסיסטית. לדברי קוהוט, כאשר האם לא מצליחה לראות את ילדה, ישנו כישלון בביצוע פונקציות נרקיסיסטיות (זולת-עצמי) של שיקוף, הגורם להפרעה נרקיסיסטית. גם כאשר האב אינו רואה את ילדו יכולה להיווצר הפרעה נרקיסיסטית: קוהוט בחן תוכחות-העברה של בן המופנות כלפי אב שאינו-משקף (אינו-מתקף), שעסוק בהאדרה העצמית שלו בלבד, ולכן מסרב להגיב לתוכחות האותנטיות של בנו.
קארן הורני הדגישה את הפרעת האופי - במיוחד את השאיפה הכפייתית לאהבה ולכוח - הנובעת מכאבי הילדות, מהנרקיסיזם ומההתעללות של ההורים. כך, הורני הייתה זו שבישרה את העבודות המאוחרות יותר בתחום, שנעשו על ידי אליס מילר ואחרים.