מקורו של הנחל הוא באזור גבעת המורה, בגובה של כ-500 מ' מעל גובה פני הים, ומשם הוא זורם מזרחה דרך עמק חרוד, במסלול שאורכו כ-35 קילומטרים עד שהוא נשפך אל הירדן, כ-2 קילומטרים צפונית למעוז חיים. הנחל מנקז את מורדות ההרים שסביב עמק בית שאן, עמק יזרעאל ועמק חרוד.
בחלקו המזרחי של הנחל יש מספר מפלים, שהידוע מביניהם מכונה "קניון הבזלת" וגובהו כ-13 מטרים. הקרן הקיימת לישראל הכשירה במקום שביל טיולים. את הנחל חוצים מספר גשרים, שניים מהם מכונים "הגשר הרומי". "הגשר הרומי" המערבי אכן כולל אלמנטים שנותרו במקום מהתקופה הרומית. בבקעת בית שאן עובר מעליו גם גשר קנטר.
הנחל מנוצל באופן אינטנסיבי להזרמת שפכים ושפכים תעשייתיים. ב-1992 הוקמה מנהלה לשיקום הנחל, שהכשירה במקום שבילי מטיילים, ושיפרה במידת מה את המצב האקולוגי באזור, אם כי עדיין מוזרמים לנחל שפכים רבים.
יום שישי ה-13 (סרט, 1980)
יום שישי ה-13 (באנגלית: Friday the 13th) הוא סרט אימה אמריקאי עצמאי, אשר בוים על ידי שון ס. קנינגהאם ונכתב על ידי ויקטור מילר. בסרט מככבים בטסי פאלמר, אדריאן קינג וקווין בייקון, באחד מתפקידיו המוקדמים. הסרט מספר על חבורת צעירים הפותחים מחדש מחנה קיץ נטוש זה שנים לאחר שילד צעיר טבע בשטח האגם של המחנה. אחד אחרי השני, הצעירים נופלים קורבן לרוצח מסתורי.
"יום שישי ה-13", בהשראת ההצלחה של ליל המסכות, נעשה בתקציב של $550,000. הסרט פורסם על ידי סרטי סרטי פרמאונט בארצות הברית, ועל ידי האחים וורנר בעולם. הסרט קיבל ביקורות שליליות ממבקרי קולנוע, אבל גרף מעל 39.7 מילון דולר בארצות הברית, והפך להיות אחד מסרטי האימה הרווחים ביותר בתולדות הקולנוע. "יום שישי ה-13" הוא גם הראשון מסוגו להיות מופץ על ידי אולפן גדול, פרמאונט.
הצלחת הסרט הובילה לשורה ארוכה של סרטי המשך, קרוסאובר עם פרדי קרוגר ורימייק שיצא לאקרנים ב-13 בפברואר 2009.
עלילה.
הסרט מתחיל בשנת 1958 כששני מדריכי מחנה קיץ במחנה אגם קריסטל, בארי וקלודט, מתחמקים מערב שירה בציבור במחנה כדי לקיים יחסי מין. לפני שהם יכולים להתפשט לגמרי, תוקף בלתי נראה מתגנב לחדר ורוצח את בארי. קלודט המפוחדת מנסה לברוח אך הרוצח חוסם את דרכה ורוצח גם אותה.
הסרט לאחר מכן נע קדימה ליום שישי, 13 ביוני 1980; נערה צעירה בשם אנני פיליפס נכנסת למסעדה קטנה ושואלת איך להגיע למחנה אגם קריסטל, לנוכח תדהמתם של הסועדים. אנוס, נהג משאית מהמסעדה, מסכים לתת לאנני טרמפ עד חצי הדרך למחנה. זקן מוזר אשר מכונה על ידי תשבי העיירה ראלף המשוגע מגיב על הידיעה על פתיחתו מחדש של המחנה על ידי כך שהוא מזהיר את אנני ש"גורלה נחרץ". במהלך הנסיעה, אנוס מזהיר אותה על המחנה, ומגלה לה כי נער צעיר טבע באגם קריסטל בשנת 1957, שנה לפני הרצח הכפול שהתרחש. אחרי שהיא נפרדת מאנוס, אנני תופסת עוד טרמפ, הפעם בג'יפ. אחרי נסיעה קצרה הנהג עוקף את המחנה וממשיך בנסיעה. אנני מבקשת להפסיק את הנסיעה אך הנהג שפניו לא נראות אינו מקשיב לה. מחוסר ברירה היא קופצת מהרכב ובורחת ליער הסמוך. הנהג משיג אותה ומשסף את גרונה.
במחנה, המדריכים האחרים, נד רובינשטיין, ג'ק מארנד, ביל בראון, מרסי סטנלר, ברנדה ג'ונסון, אליס הארדי ובעל המחנה, סטיב כריסטי, משפצים את הבקתות והמתקנים. כשסערה נראית באופק, סטיב עוזב את אזור המחנה ונוסע להביא עוד אספקה. לאחר עזיבתו של סטיב, שוטר מגיע למחנה ומזהיר אותם בקשר ל"ראלף המשוגע" וכמה דקות אחרי עזיבתו של השוטר ראלף מופיע ומזהיר את כולם "שגורלם נחרץ". לאחר תקרית זו הרוצח המסתורי מתחיל לבודד ולרצוח את המדריכים. ראשית הוא רוצח את נד כאשר הוא אורב לו באחת הבקתות ומניח את גופתו בדרגש העליון של מיטת קומתיים. כמה דקות אחר כך ג'ק ומרסי נכנסים לאותה הבקתה במטרה לקיים יחסי מין. כשהם מסיימים, מרסי הולכת למלתחות וג'ק נשאר לעשן על המיטה. דמו של נד מטפטף על ג'ק, אך לפני שג'ק מגיב, הרוצח, שנמצא מתחת למיטה תופס את ראשו של ג'ק ומחורר את גרונו עם חץ מתחת למיטה. במלתחות, מרסי שומעת רעשים מוזרים מאחד התאים אך היא משוכנעת שהיא מדמיינת. אך כאשר היא עומדת לצאת היא נרצחה על ידי מכת גרזן בראש.
בינתיים, אליס, ברנדה וביל משחקים סטריפ מונופול בבקתה הראשית. ברנדה עוזבת והולכת לבקתה שלה כדי לישון. בעוד במיטה, קוראת ספר, היא שומעת קול ילדותי בחוץ בוכה הקורא לעזרה כמה פעמים. כשהיא יוצאת לעזור, האורות בטווח הקשתות פתאום מופעלים והיא מסתנוורת וצורחת (נרצחה מחוץ למסך). אליס אומרת לביל שהיא חושבת שהיא שמעה את ברנדה צורחת ולכן הם עוזבים את הבקתה לחקור ומוצאים גרזן מגואל בדם במיטה של ברנדה. בניסיון להתקשר למשטרה, הם מגלים כי קווי הטלפון נחתכו, וכשהם מנסים לעזוב, המכונית של נד לא מתניעה. מאוחר יותר באותו ערב, חוזר סטיב מהעיר, וגם הוא נרצח, שניות ספורות לפני מותו ניכר שהוא מכיר את הרוצח. בינתיים במחנה, כאשר האורות כבים, ביל הולך לבדוק את כוח הגנרטור ולמלא אותו בגז בזמן שאליס נרדמת בבקתה הראשית. כשאליס מתעוררת ומגלה שביל לא חזר, היא יוצאת לחפשו והיא מוצאת את גופתו מוצמדת לדלת על ידי חצים. עכשיו לבד, אליס בורחת בחזרה לבקתה הראשית ומתחבאת. לאחר כמה רגעים של דממה, גופתה של ברנדה מושלכת מבעד לחלון.
אליס שומעת רכב מחוץ לבקתה, ובעודה חושבת שזהו סטיב, רצה החוצה כדי להזהיר אותו. במקום זאת, היא מוצאת אישה בגיל העמידה אשר מציגה את עצמה בתור גברת וורהיס, ומצהירה שהיא "חברה ותיקה של משפחת כריסטי". אליס בהיסטריה מנסה לספר לה על הרצח. גברת וורהיס מבטאת אימה למראה גופתה של ברנדה, אבל עד מהרה היא מגלה את עצמה להיות האמא של הילד שטבע באגם בשנת 1957, ג'ייסון וורהיס, וכי היום הוא יום ההולדת שלו. מדברת בעיקר לעצמה, היא מאשימה שבנה טבע על העובדה כי שני המדריכים היו עסוקים בקיום יחסי מין (בארי וקלודט) ולא היו מודעים שג'ייסון טובע באגם. גברת וורהיס הופכת פתאום לאלימה, שולפת סכין, ורצה לעבר אליס. במהרה מתפתח מרדף ממושך בין השתיים, שבמהלכו אליס נמלטת מהתוקפת שלה ומוצאת את גופותיהם של אנני וסטיב בתהליך. לאליס ולגברת וורהיס יש עימותים רבים, אשר בכל פעם אליס מאמינה שהיא הצליחה להביס את גברת וורהיס, היא מתגלה כחיה וממשיכה לנסות לרצוח גם את אליס. במהלך הקרב הסופי שלהן, על שפת אגם קריסטל, אליס מצליחה לערוף את ראשה של גברת וורהיס עם מצ'טה שנפלה לגברת וורהיס.
לאחר מכן, אליס עולה על קאנו ושטה לאמצע האגם ונרדמת. בבוקר למחרת, אליס מתעוררת למשמע סירנות משטרה. אך שמחתה של אליס נמוגה כאשר גופתו הרקובה של ג'ייסון צצה מעל פני המים ומפילה את אליס מהקאנו. כל זה מתברר כסיוט כשאליס מתעוררת בצרחות בבית חולים, שם סמל טירני אומר לה שהם משכו אותה מן האגם. אליס מיודעת כי כולם מתים; כשהיא שואלת על ג'ייסון, טירני מודיע לה שהם לא מצאו בכלל ילד, מה שמשאיר אותה עם הרושם כי "הוא עדיין שם".
רשימת מקרי המוות המופיעים בסרט.
בסך הכול מתו עשרה אנשים בסרט (תשעה מהם הקורבנות של פמלה). רוב מקרי המוות מוצגים מחוץ למסך וחלק מהגופות מתגלות מאוחר יותר. הדמויות היחידות שאינן מתות מחוץ למסך ורואים את המוות שלהן הן: בארי, אנני, ג'ק, מרסי ופמלה.
הפקה.
פיתוח.
"יום שישי ה-13" בוים והופק על ידי שון ס. קנינגהאם, אשר עבד בעבר עם הבמאי וס קרייבן על הסרט הבית האחרון משמאל. קנינגהאם, בהשראת סרטו של ג'ון קרפנטר, ליל המסכות, רצה ש"יום שישי ה-13" יהיה מזעזע, מדהים מבחינה חזותית ו"יגרום לך לקפוץ מהכיסא".
הסרט הזה היה אמור להיות "סרט מפחיד אמיתי" ובאותו הזמן לגרום לקהל לצחוק. "יום שישי ה-13" החל את חייו כלא יותר מאשר כותרת. בתחילה, "לילה ארוך במחנה הדמים" (Long Night at Camp Blood) היה כותרת הסרט המקורית בזמן כתיבת התסריט, אך קנינגהאם רצה את השם "יום שישי ה-13". מחשש שיש מישהו אחר בעל זכויות על הכותרת ורצה למנוע תביעות פוטנציאליות, קנינגהאם חשב שזה יהיה הכי טוב לגלות זאת מיד. הוא מינה משרד פרסום כדי לפתח את הרעיון שלו על הלוגו של "יום שישי ה-13" ובו אותיות גדולות פורצות דרך שמשה מזכוכית. בסופו של דבר, קנינגהאם האמין ש"אין בעיות" עם הכותרת. הסרט צולם באזור העיירה של בליירסטון, ניו ג'רזי בסתיו 1979. סצינות המחנה צולמו במחנה צופים.
כתיבה.
את התסריט כתב ויקטור מילר, ששימש ככותב גם לכמה תוכניות אופרת סבון, כגון: "One Life to Live", "Guiding Light" וכל ילדיי. מילר נהנה מהרעיון להמציא רוצח סדרתי אשר מתגלה להיות אמא של מישהו, רוצחת שהמוטיבציה היחידה שלה היה אהבת בנה. "גברת וורהיס היא האמא שתמיד רציתי - אמא שהייתה הורגת למען ילדיה." מילר לא היה שמח על החלטת המפיקים להפוך את ג'ייסון וורהיס לרוצח בסרטי ההמשך. "ג'ייסון היה מת מההתחלה. הוא היה קורבן, לא נבל." הרעיון שג'ייסון מופיע בסוף הסרט לא היה בהתחלה בתסריט המקורי, אלא הוצע למעשה על ידי מעצב האיפור טום סאביני. טום הצהיר כי "הסיבה לכל הקליף האנגר בסוף היה שצפיתי בסרט קארי, וחשבנו שאנו זקוקים לסיום קופצני ואני אמרתי, "'בואו נביא את ג'ייסון'."
מוזיקה.
כאשר הארי מנפרדיני החל לעבוד על הפרטיטורה, התקבלה החלטה רק לנגן את המוזיקה לצד הרוצח כדי לא "לתמרן את הקהל" לחשוב שהרוצח היה נוכח כשבעצם הוא לא.