מגובה 2,900 עד 3,400 מטרים, מפנים היערות ההרריים את מקומם ליערות תת-אלפיניים. יערות של אשוח תת-אלפיני ואשוחית אנגלמן מכסים את צלעות ההרים באזורים התת-אלפיניים. עצים אלו גדלים ישרים וגבוהים ביערות התת-אלפיניים הנמוכים, אבל הופכים נמוכים ומעוותים ככל שמתקרבים לקו העצים. בקו העצים יכולים נבטים לצמוח בצד הסלע המוגן מהרוח ולהגיע רק עד הגובה שהסלע עדיין מגן מהרוח, כשמעבר לגובה זה הצמיחה אופקית במקום אנכית. הצמיחה האיטית והמעוותת של העצים מכונה קרומהלוץ, ועצים אלו יכולים לחיות כמה מאות עד אלפי שנים.
באזור התת-אלפיני גדלים אורנים מפותלים ומינים של פירות יער באזור שקודם היו בו שריפות. אגמים צלולים כבדולח ושדות של פרחי בר הנחבאים בינות לעצים. יונקים של האזור התת-אלפיני כוללים שונר מצוי, פומה צפון-אמריקאית, זאבי ערבות, אייל קנדי, אייל פרדי שחור-זנב, סנאים, חדפים, סמרן מקריס ומרמיטה זהובת-בטן. דובים שחורים נמשכים לפירות היער והזרעים של היערות התת-אלפיניים. בין המינים הרבים של העופות באזור זה: קיק אגוזים אמריקאי, עורבני שטלר, ירגזי גמבל, ו-"Setophaga coronata" (באנגלית yellow-rumped warbler). אגם ספארג ואגם אודסה הם שניים מאגמי הפארק השוכנים באזור התת-אלפיני.
טונדרה אלפינית.
מעל קו העצים, בערך בגובה 3,400 מטרים, העצים נעלמים ובמקומם משתלטת על הנוף טונדרה אלפינית נרחבת. מעל לשליש משטח הפארק שוכן מעל לקו העצים, אזור שבו הצמיחה מוגבלת בשל האקלים הקר והרוחות העזות. הצמחים הבודדים שיכולים לשרוד בתנאים קיצוניים אלו הם בעיקר רב-שנתיים. צמחים אלפיניים רבים מתגמדים בגבהים אלו, אף שכשהם פורחים מדי פעם, הפרחים שלהם בגודל מלא.
לצמחיית כרים אלפינית (Cushion plant) יש שורשים שיפודיים (taproots) החודרים עמוק לקרקע הסלעית, גודלם המזערי, כמו גושים של אזוב, מצמצם את ההשפעה של הרוחות העזות. לצמחים רבים בעלי פרחים בטונדרה יש שערות צפופות על הגבעולים והעלים המספקות הגנה מהרוח או פיגמנטים בצבע אדום המסוגלים להמיר את קרני אור השמש לחום. לצמחים מסוימים אורך שנתיים או יותר כדי ליצור ניצני פרחים ששורדים את החורף מתחת לפני השטח ולאחר מכן נפתחים ומייצרים פירות עם זרעים בשבועות המעטים של הקיץ. עשב ושיחים ממשפחת גמאיים (Cyperaceae) נפוצים במקום שבו אדמת הטונדרה מפותחת היטב.
חזזיות שאינן פורחות נצמדות לסלעים ולקרקע. תאי האצה הפנימיים מסוגלים לבצע פוטוסינתזה בכל טמפרטורה מעל נקודת הקיפאון, ושכבות התאים הפטרייתיים החיצוניות מסוגלות לספוג מים בכמות העולה על משקלן. על פניו ההתאמות הנדרשות להישרדות ברוחות המייבשות ובטמפרטורות הקרות הופכות את הצמחייה בטונדרה לחזקה במיוחד, אבל במובנים מסוימים היא עדיין רגישה מאוד. דריכה על צמחים אלו יכול להרוס אותם והתאוששות מכך יכולה לארוך מאות שנים. יונקים החיים בטונדרה האלפינית או מבקרים בה בעונת הקיץ כוללים כבש גדול-קרניים, אייל קנדי, גיריות, פיקה, מרמיטה זהובת-בטן וארנבת שלג. העופות כוללים: בז ערבות ("Falco mexicanus"), שכוויי לבן-זנב ("Lagopus leucura") ועורב שחור. צמחים בעלי פרחים כוללים מרטנזיה ("mertensia"), פולמוניון דביק ("Polemonium viscosum"), חמנית אלפינית, אקווילגיה של הרי הרוקי ("Aquilegia saximontana") וזכריני אלפיני ("Myosotis alpestris"). עשבים כוללים מינים של קוברסיה ("kobresia"), שלשית משובלת ("Trisetum spicatum"), אלומית סקריבנר ("Elymus scribneri") ו-"Deschampsia cespitosa" (באנגלית Tufted hairgrass).
אזור הגדות.
המערכת האקולוגית של אזור הגדות קיימת בכל שלושת האזורים האחרים (הררי, תת-אלפיני וטונדרה אלפינית) ומקיימת חיים, בייחוד למינים המשגשגים בסמוך לנחלים, נהרות ואגמים. מקורותיו של הנהר קולורדו, המספק מים לתושבים רבים במדינות דרום-מערב ארצות הברית שוכנים במערב הפארק. הנהר פול (Fall River), הנהר קש לה פודר (Cache la Poudre) והנהר ביג תומפסון (Big Thompson River) שוכנים בצד המזרחי של הפארק. אזור הגדות, כמו המערכות האקולוגיות האחרות בפארק, מושפע ממשתני האקלים: טמפרטורה, משקעים וגובה. כללית, באזורי הגדות בעמקים יהיו טמפרטורות נמוכות יותר מאשר באלו הממוקמים על המדרונות ופסגות הרכסים. כתלות בגובה יכול אזור הגדות לקבל יותר או פחות משקעים מאזורי גדות אחרים בפארק, כשההבדל יוצר שינוי בסוגי הצמחים ובעלי החיים המצויים באזור מסוים.
בעלי חיים.
הפארק הלאומי הרי הרוקי הוא משכן למינים רבים של בעלי חיים, כולל קרוב ל-70 מינים של יונקים וכמעט 300 מינים של עופות. מגוון זה הוא תוצאה של הטופוגרפיה המשתנה של הפארק, היוצרת מגוון של בתי גידול. עם זאת, חלק מהמינים שחיו בעבר באזור הפארק נכחדו ממנו בשל ציד והם כוללים זאב מצוי, גרגרן, דוב גריזלי וביזון אמריקאי.
אייל קנדי.
בקיץ הפארק הוא משכנם של 2,000 עד 3,000 איילים קנדיים, כשבין 800 ל-1,000 איילים חורפים בתחומיו. משום שאין בפארק טורפים טבעיים, שירות הפארקים הלאומיים מדלל סביב 50 איילים בכל חורף. רעיית יתר על ידי האיילים הפכה לבעיה מרכזית באזורי הגדות של הפארק, עד כדי כך ששירות הפארקים גידר מפניהם אזורים ביצתיים רבים המהווים בתי גידול קריטיים על מנת לאפשר לצפצפות ולערבות לגדול. נראה שהתוכנית עובדת, משום שצמחים נשירים באזורי הביצות משגשגים בתוך הגדרות. אנשים רבים חושבים שעדר האיילים גדול מדי, אך אינם ששים להשיב לאזור את הטורפים הטבעיים שלהם בשל הקרבה של הפארק לאוכלוסיות אנושיות גדולות ולחוות.
פרסתנים אחרים.
מלבד איילים, מתגוררים פרסתנים אחרים רבים בפארק, כולל כבשים גדולי-קרניים, איילים קוראים ואיילים פרדיים שחורי-זנב. הביזון שחי בעבר בשטח מהפארק הושמד בשנות ה-80 של המאה -19, כמו גם אנטילוקפרה אמריקנית והאייל קורא. האחרון הושב לאזור בשנת 1978. ניתן לראות לעיתים קרובות איילים קוראים בפארק, במיוחד בצד המערבי של הפארק. אוכלוסיית הכבשים גדולי-הקרניים בפארק התאוששה ומוערכת ב-350 פרטים.
טורפים.
הפארק הוא משכן לטורפים רבים, כולל שונר קנדי, שועלים, שונר מצוי, פומה צפון-אמריקאית, דוב שחור אמריקני וזאב ערבות. זאבים ודובי גריזלי שחיו בעבר באזור הפארק הושמדו בתחילת המאה ה-20. מרבית טורפים אלו צדים חיות קטנות, אבל פומה צפון-אמריקאית הורגת איילים פרדיים ולעיתים איילים קנדיים. גם הדובים צדים בעלי חיים גדולים. לאייל קורא אין טורף טבעי בפארק. הדובים השחורים נדירים בשטח הפארק, ומספרם מוערך בין 24 ל-35 פרטים. כמו כן, יש להם פחות גורים והם נראים רזים יותר מאשר דובים שחורים במקומות אחרים. שונרים קנדיים נדירים יחסית בפארק, והם התפשטו כנראה צפונה מהרי סן חואן, שלתוכם הם הושבו ב-1999. פומה צפון-אמריקאית ניזונה בעיקר מאיילים פרדיים שחורי-זנב, וחיה 10–13 שנים. הטריטוריה של הפומה יכולה להיות גדולה מקילומטר רבוע. זאבי ערבות צדים לבד או בזוגות, אבל לעיתים צדים בחבורות. הם ניזונים בעיקר ממכרסמים, אבל לעיתים הם צדים בעלי חיים גדולים יותר, כולל איילים, בייחוד עופרים של איילים פרדיים ואיילים קנדיים. זאבי הערבות יוצרים קשרי משפחה חזקים והם קולניים מאוד.
היסטוריה.
ההיסטוריה של הפארק הלאומי הרי הרוקי החלה כאשר פלאו-אינדיאנים נהגו לנוע לאורך הנתיב של כביש שביל הרכס של ימינו לצוד ולתור אחר מזון. שנים רבות אחר-כך נהגו בני שבטי היוט והאראפהו לצוד ולהקים מחנות באזור. ב-1820 הוביל סטיבן לונג (Stephen Harriman Long, 1784–1864), שעל שמו קרויה פסגת לונגס (Longs Peak), משלחת שהגיעה להרי הרוקי דרך הנהר פלאט. מתיישבים ממוצא אירופי החל להגיע באמצע המאה ה-19 כשהם דוחקים את רגליהם של אינדיאנים שרובם עזבו את האזור מרצונם עד 1860, בעוד שאחרים הועברו לשמורות עד 1878.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 הוקמו בהרי נוור סמר עיירות הרפאים לולו סיטי (Lulu City), דאצ'טאון (Dutchtown) וגסקיל (Gaskill) כשמחפשי מתכות יקרות הגיעו לאזור בחיפוש אחר זהב וכסף. השגשוג הסתיים עד 1883 כשהכורים נוטשים את המכרות. הרכבת הגיעה לעיירה ליונס (Lyons) ב-1881, וקטע הכביש של קניון הנהר ביג תומפסון (Big Thompson River Canyon Road), חלק מכביש 34, המחבר בין לוולנד ואסטס פארק בקולורדו, הושלם ב-1904. ב-26 בינואר 1915 הוכרז הפארק. בשנות ה-20 של המאה ה-20 נבנו אכסניות רבות ברחבי הפארק ונסללו כבישים, כשהבולט בהם הוא כביש שביל הרכס עד למעבר פול ריוור (Fall River Pass) בין 1929 ו-1932, ואז עד גרנד לייק ב-1938.
תיירות.
גישה.
אל הפארק אפשר להגיע בכניסה המזרחית דרך אסטס פארק או בכניסה המערבית דרך גרנד לייק. כביש שביל הרכס, הידוע גם ככביש 34 מחבר בין הצד המזרחי לצד המערבי של הפארק. בפארק יש חמישה מרכזי מבקרים. "מרכז המבקרים האלפיני" (Alpine Visitor Center) שוכן בטונדרה לאורך כביש שביל הרכס. בעוד שמרכזי המבקרים "ביוור מדוז" (Beaver Meadows Visitor Center) ו"פול ריוור" (Fall River Visitor Center) קרובים לאסטס פארק ומרכז המבקרים קאוניץ' (Kawuneeche) הוא באזור אגם גרנד, ו"מרכז התגליות מורין פארק" (Moraine Park Discovery Center) שוכן סמוך לכניסת ביוור מדוז ולמרכז המבקרים באותו שם.
כביש שביל הרכס וכבישים אחרים.