סגנונו המבריק ועם זאת מלודי של דוויאן הוא דוגמה טובה לז'אנר הקונצ'רטנטי הקלאסי. ניתן להשוותו עם זה של המלחין הווינאי פרנץ אנטון הופמייסטר, שכתב כ-25 קונצ'רטי לחליל. עקב סגנונו של דוויאן, וכן בזכות העובדה שיצירותיו נוטות להיות מושתתות על מלודיות ולא על פיתוח החומר, יצירותיו של המלחין נשמעות מעט כמו יצירותיו של לא אחר מאשר מוצרט, גם אם רמתן אינה כשל יצירותיו של מוצרט. האלגנטיות של יצירותיו, אשר אותן הוא ביצע בעצמו, משקפת את הטון האלגנטי בפריז באותה התקופה. מאותן סיבות מכונה דוויאן לעיתים "מוצרט הצרפתי".
אנקדוטה.
בשל חזותו הנאה של דוויאן בדיוקן מאת ז'אק-לואי דויד, אפשר למצוא את המלחין כשהוא מעטר לא מעט כריכות של יצירות לחליל ואף של מוזיקה מן התקופה הקלאסית בכלל.
כרמלית (פירושונים)
מסוף הכרמלית
סן חואן (ארגנטינה)
סן חואן (בספרדית: San Juan) היא עיר הבירה של פרובינציית סן חואן שבמערב ארגנטינה. נכון לשנת 2001 התגוררו בעיר עצמה כ-113 אלף תושבים, ובמטרופולין הסובב אותה כ-450 אלף תושבים.
היסטוריה.
באזור בו שוכנת סן חואן התגוררו בעבר בני הוָורְפֶּה, וראשוני הספרדים הגיעו לאזור ב-1551. חואן חופרה ייסד את העיר ב-13 ביוני 1562, לגדות נהר סן חואן, בשם סן חואן דה לה פרונטרה. מיקומה של העיר הועתק שני קילומטרים דרומה ב-1593, לאחר שהנהר עלה על גדותיו והציף אותה. במשך השלטון הספרדי בעיר, לא הייתה לעיר חשיבות רבה.
ב-1817 השלים חוסה דה סן מרטין את כיבושו של אזור הקוז'ו מידי הספרדים, כחלק מהמאבק לעצמאות. ב-1 במרץ 1820 הוקמו באזור שלוש פרובינציות: מנדוסה, סן לואיס וסן חואן, שהעיר סן חואן הייתה לבירתה. פיתוחה של הפרובינציה כולה והעיר בפרט הואץ בשנות ה-60 של המאה ה-19, בתקופת שלטונו של המושל דומינגו פאוסטינו סרמיינטו, לימים נשיא ארגנטינה. סרמיינטו הנהיג בפרובינציה חינוך חובה (לראשונה בארגנטינה), הוקמו מכרות, ונסללו דרכים חדשות.
ב-15 בינואר 1944 פקדה את סן חואן רעידת אדמה, שעוצמתה נאמדת בין 6.7 ל-7.8 בסולם ריכטר. ברעש מצאו את מותם כ-10 אלפים מתושבי העיר, שהם כעשירית מתושביה באותה העת, וחלקים נרחבים ממנה נהרסו. בעקבות הרעש, נבנתה העיר מחדש, והוקמו בה שדרות מוצלות ורחבות ידיים. כתוצאה מכך, השתנה אופייה, ואת הסגנון הקולוניאלי שאפיין אותה החליפה בנייה מודרנית יותר.
דגל מלחמה
דגל קרב
מוקדמות הגביע העולמי 1966 - ישראל
קווין מיראלס
קווין מיראלס (בצרפתית: Kevin Mirallas; נולד ב-5 באוקטובר 1987 בלייז') הוא כדורגלן בלגי, המשחק כחלוץ בא.א.ל. לימסול ובנבחרת בלגיה.
קריירה.
קריירת מועדונים.
מיראלס החל לשחק במועדון עיר הולדתו סטנדרד לייז' במחלקות הנוער השונות. מאז עונת 2004–2005, שיחק במועדון הצרפתי ליל. בעונת 2008-2009, חתם מיראלס בקבוצת סנט אטיין, תמורת 4 מיליון אירו, וכבש את שערו הראשון כבר במשחק הבכורה שלו בקבוצה, בדרבי המקומי מול אולימפיק ליון. בשנת 2012 חתם מיראלס בקבוצת אברטון. בינואר 2018 חזר לאולימפיאקוס והושאל עד לסוף העונה. ב-7 באוגוסט 2018 הושאל לפיורנטינה לעונה אחת. ב-30 באוגוסט 2019 חזר לאחר 15 שנה לבלגיה וחתם ברויאל אנטוורפן.
ב-5 באוקטובר 2020 חתם בגזיאנטפ מליגת העל הטורקית. ב-24 בינואר 2022 לאחר חצי עונה ללא קבוצה חתם במוריירנסה הפורטוגזית.
נבחרת.
מיראלס ייצג את נבחרות בלגיה הצעירות עד גיל 17, עד גיל 19 ועד גיל 21, והיה אחד משחקני המפתח של הנבחרת הבלגית הצעירה שהעפילה עד לחצי גמר באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2007. הוא כבש שני שערים במהלך טורניר הכדורגל באולימפיאדת 2008, בו בלגיה סיימה במקום הרביעי. הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת בלגיה הבכירה הייתה ב-2007.
פרנסואה דביאן
וונדי ריצ'רד
חרסי לכיש
כביש 375
כביש 375 הוא כביש רוחב (ממערב למזרח) המקשר בין כביש 38 בצומת האלה לכביש 60 באזור אל-ח'דר. הכביש מתחיל בעמק האלה בגובה 260 מטר מעל גובה פני הים ומסתיים בהרי ירושלים בגובה 855 מטר. חלק ממנו עובר בתוואי דרך הקיסר, חלק מן הדרך הרומית שהובילה מבית גוברין לחברון וירושלים.
בשנות ה-50 הכביש היה צר וקשה וכמעט לא עברה בו תנועה.
מיכל אביעד
מיכל אביעד (נולדה ב-11 ביולי 1955) היא במאית, תסריטאית ומפיקה, פרופסור חבר בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
מיכל אביעד היא בת לאם ילידת איטליה ואב יליד הונגריה, נולדה וגדלה בשכונת קטמון בירושלים. בנערותה למדה בגימנסיה רחביה (סיימה בשנת 1973). בשנים 1981-1976 עשתה תואר ראשון בתורת הספרות הכללית ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב ובשנים 1984-1981 עשתה תואר שני בקולנוע באוניברסיטת סן פרנסיסקו. החל מ-1991 משמשת כמרצה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, החל מ-2002 היא מרצה בכירה, החל מ-2010 היא פרופסור חבר. בשנים 2007-1999 הייתה אחראית על פסטיבל סרטי הסטודנטים הבינלאומי, המתקיים בתל אביב, מטעם אוניברסיטת תל אביב. הקימה את התואר השני המעשי בחוג לקולנוע ובשנים 2005-2002 ניהלה אותו. אביעד לימדה בקאמרה אובסקורה, מאז 1992 היא מרצה באמנות לעם, בבתי ספר לקולנוע, בכנסים אקדמיים ובסינמטקים. מאז 2003 היא היועצת האמנותית של פסטיבל הנשים הבינלאומי הישראלי ואחת מיוצרות הפסטיבל.
בשנים 1999-1997 הייתה אחת מהמקימות של "פורום היוצרים הדוקומנטריים" והייתה חברת הנהלה שלו בשנים 2000-1999. אביעד שימשה כשופטת בפסטיבלי סרטים שונים כולל פסטיבל הקולנוע ירושלים ופסטיבל הסרטים התיעודיים בניון, שווייץ. אביעד זכתה בפרס על מצוינות בקולנוע מטעם משרד החינוך והתרבות הישראלי.
ב-2008 יצא לאור ספרון שכתבה על שאלות יסוד בקולנוע דוקומנטרי בן זמננו בהוצאת סל תרבות ארצי.
ב-2016, לרגל יום האישה הבינלאומי, נבחרה כאחת מ-11 חוקרות מעוררות השראה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2018 ביימה את הסרט אישה עובדת לפי תסריט שלה ושל מיכל ויניק ושרון אזולאי-אייל.
נשואה לפסיכולוג הד"ר שמשון ויגודר. לזוג 2 ילדים.
סרטיה.
סרטיה של אביעד עוסקים בתופעות חברתיות-פוליטיות מנקודת מבט של נשים.
Acting Our Age (לחיות את שנותינו), 60 דקות.
זהו סרטה הראשון של אביעד משנת 1987, אותו ביימה והפיקה בארצות הברית. הסרט עוסק בהזדקנות של נשים ומנסה לבדוק באילו אופנים יש סטריאוטיפים, אפליה מגדרית ומצבים ספציפיים שמאפיינים אותה. הסרט זכה בפרסים שונים, פתח את העונה הראשונה של הסדרה הדוקומנטרית היוקרתית POV ושודר מחוף לחוף ב-PBS, הטלוויזיה הציבורית בארצות הברית ובפסטיבלים בינלאומיים שונים בהם פסטיבל סאנדנס ופסטיבל טליורייד.
הנשים ממול, 80 דקות.
אביעד ביימה והפיקה את הסרט ב-1992. הסרט עוסק במעורבותן של נשים ככובשות וכנכבשות בסכסוך הישראלי-פלסטיני, הסרט מתרחש בתקופת האינתיפאדה הראשונה. הסרט השתתף בפסטיבלים רבים ברחבי תבל כולל ירושלים, מינכן, סן פאולו, שיקגו, כלכותא ואינפוט 93', וזכה בפרס השלום בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. הוא שודר בטלוויזיות רבות בעולם כולל שידור מחוף אל חוף בארצות הברית, אך מעולם לא שודר בישראל.
ירית פעם במישהו?, 60 דקות.
את הסרט ביימה אביעד והפיק עמית גורן ב-1995. הסרט מנסה להבין איך התרבות הגברית בישראל ניזונה מהצבא ומהחיילות מנקודת מבטה של אישה. אביעד מצטרפת בסרט ליחידת מילואים שעושים שרות ברמת הגולן ומנסה לבדוק מה מאפיין אותם. הסרט הוקרן בפסטיבלים רבים ברחבי תבל. כולל: חיפה, הפסטיבל הבינלאומי בהונג קונג, לייפציג, סמינר פלהרטי, לונדון, וושינגטון ואינפוט 96'. הסרט שודר בערוץ 1 בטלוויזיה הישראלית ובארצות שונות.
ג'ני וג'ני, 60 דקות.
סרט זה ביימה והפיקה אביעד ב-1997 והוא זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי לשנת 1997 מטעם המכון הישראלי לקולנוע. הסרט עוסק בעולמן של שתי נערות בנות 17 מבת-ים וביחסים ביניהן בקיץ אחד בחייהן. הוא בוחן תרבות ישראלית של דור שלישי של מהגרות מצפון אפריקה דרך היחסים ביניהן ובין המשפחות שלהן. הסרט הוקרן בפסטיבלים שונים כולל פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים, דנוור, סן פרנסיסקו, בוסטון, פמינלה ואינפוט 98'. הסרט שודר בערוץ 1 בטלוויזיה הישראלית ובארצות שונות.
לב הארץ, 60 דקות.
זהו סרט שביימה אביעד והפיקה בשיתוף עם יולי גרשטל. הוא ממוקם בעיר רמלה בתקופה שבין בחירות 1999 לבחירות 2001. הסרט עוסק בשלוש קהילות של נשים: קהילה של ש"סניקיות חוזרות בתשובה, עולות חדשות בוכריות מאוזבקיסטן ונשים ערביות. אביעד מראה כי למרות מאפיינים דומים בין הקהילות, אין קשר ביניהן; הנשים חיות בעיר קטנה, אבל מעולם לא נפגשות זו עם זו. הסרט הוקרן בפסטיבלים רבים ביניהם פסטיבל הסרטים הדוקומנטריים הבינלאומי במינכן, הפסטיבל הבינלאומי לסרטים דוקומנטריים בקלמאטה יוון, פסטיבל זכויות האדם בניו יורק, הפסטיבל הבינלאומי לסרטים דוקומנטריים בפראג, פסטיבל FIPA בצרפת ופסטיבל הסרטים הבינלאומי במומביי, הודו. הסרט שודר בערוץ 2 ובטלוויזיות שונות ברחבי העולם.
לימון מעדן, 20 דקות.
זהו סרט אקספרימנטלי-דוקומנטרי שעשתה אביעד ב-2008 והוא עוסק בקיוסק של סנדביץ' תוניסאי בשוק של רמלה ובחיבור בין הצילומים לבין הזיכרון של אביעד את המקום. הקרנת הבכורה שלו הייתה במסגרת תערוכת אמנות במוזיאון פתח תקווה לאמנות בת זמננו. כמו כן הוא הוקרן בפסטיבל דוקאביב.
לא רואים עליך.