פארקר הוא גם קריין ופועל בתחום ספרי שמע. הוא השתתף בקריאת ספרי הילדים של אואן קולפר בסדרת "ארטמיס פאול", שלושת הספרים הראשונים של סדרת "ג'יימס בונד הצעיר" מאת צ'ארלי היגסון, וכן הספר "The Gardens of The Dead" מאת ויליאם ברודריק. בנוסף השתתף בקריאת הרומן "A Spot of Bother" מאת מארק האדון עבור תוכנית הרדיו "ספר לפני השינה" של ה-BBC, ושיחק בדמות אקסל ב"מסע אל בטן האדמה" של ז'ול ורן ששודר לראשונה ברדיו ה-BBC בנובמבר 2011 ושוב בנובמבר 2012.
בשנת 2011 הצטרף פארקר לצוות השחקנים של הסדרה "מרלין" וגילם במשך 4 עונות ב-13 פרקים את הדמות של אגרביין. עוד הופיע בדרמה-קומית "The Perfect Host" לצידו של דייוויד הייד פירס.
ב-2012 לוהק פארקר יחד עם סטיוארט אשן, מבקר ה-YouTube לסדרת המתח והמדע בדיוני "The Proxy" בחסות Alienware. עוד הופיע בתפקיד, ארמנד גמאש, המפקח הראשי של שירות הביטחון של קוויבק, בעיבוד הקולנועי לרומן של לואיס פני "Still Life", שעלילתו מתרחשת בקוויבק הכפרית. בסדרה הקומית "אני וגברת ג'ונס" שיחק פארקר בתפקיד השכן טום מרשל.
פארקר גילם את המלך הנרי השמיני בעיבוד לספר "וולף הול" ולספר ההמשך "Bring up the Bodies" בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית ב-2013, וזכה על תפקידו בפרס אוליבייה לשחקן המשנה הטוב ביותר בהפקה הלונדונית. כשהופיע בניו יורק כשההצגה הועלתה על במות ברודוויי היה פארקר מועמד על תפקיד זה לפרס טוני.
חתול הפמפס
חתול הפמפס או נמרון הפמפס (שם מדעי: "Leopardus pajeros") הוא מין של נמרון החי באמריקה הדרומית בארגנטינה, אקוודור, צ'ילה, בוליביה, פרו ואולי בקולומביה. בעבר נחשב לתת-מין של החתול קולוקולו.
מקור שמו של החתול הוא מקום חיותו העיקר - הפמפס וערבות העשב של ארגנטינה, שהוא החתול הקטן היחיד החי בה (אף על פי שיש שם פומות). בנוסף הוא חי בכרי מרעה ממוזגים, יערות נמוכים והרים.
קיימים חמישה תת-מינים:
לחתול זה פרווה חומה, חיוורת או אפורה והרגליים, הגחון והזנב מנומרים בפסים חומים כהים, למרות שחלק מהתת-מינים מנומרים לגמרי. אורכו 45-75 ס"מ בממוצע. אלה חתולים חשאיים שמצבם קרוב לסיכון עקב פגיעה בשטחי מחייתם. הם טורפים ליליים הניזונים ממכרסמים שונים, עופות ולטאות.
לא הרבה ידוע על חייהם.
Fear the Walking Dead
חתול האנדים
חתול האנדים או נמרון האנדים (שם מדעי: "Leopardus jacobita") הוא מין של נמרון החי בהרי האנדים הארוכים של דרום אמריקה. הוא מצוי בסכנת הכחדה גדולה ובטבע נשארו פחות מ-2,500 פרטים בוגרים. החתול התגלה בטבע רק ב-1998 על ידי 2 צילומים לא משוכללים.
מאפיינים.
לחתול זה פרווה ופנים בצבע אפור, אך אזור הלחיים לבן ובעל כמה פסים קטנים בקצוות. יש לו אוזניים עגולות, אף ושפמים שחורים. רגליהם בעלי 2 פסים בקצה של כל רגל והזנב מפוספס בטבעות שחורות או חומות כהות. פרוותם צפופה עם שערות באורך 45 מ"מ ומשווה להם מראה גדול מכפי שהם באמת. הם גדולים מעט מחתול בית ואורכם 57-85 ס"מ. משקלם יכול להגיע ל-5.5 ק"ג.
תפוצה והתנהגות.
החתולים חיים ב-4 מדינות באמריקה הדרומית: בצ'ילה, ארגנטינה, בוליביה ופרו. החתולים הנדירים נחשבים לחיה מוגנת בכל המדינות ועונש מאסר כבד מונח על מי שסוחר בעורות שלהם. אעפ"כ יש לעיתים ציד בלתי חוקי לתעשיית פרוות מפרוותם המשובחת.
הם חיים במדרונות הרי האנדים ברום של עד 4,000 מ' ודומים מאוד לחתול הפמפס החי באותם אזורים ושניהם הם שניים מתוך שלושה חתולים החיים בהרי האנדים (השלישי הוא הפומה). קשה להבדיל בין שני המינים שהם באותו הגודל, אותם אזורי מחיה והם גם מתבססים על אותו טרף עיקרי - ויסקאשה דרומית, מכרסם הררי המזכיר מעט ארנבת שמהווה עתים יותר מ-50% מתזונתם. כמו רוב החתולים הם חיים לבדם ולאחר ההזדווגות הנקבה עוזבת את הזכר וממליטה גורים לבדה (ההמלטה מתרחשת בין אפריל לאוקטובר).
מוניזם מטריליסטי
נמרון האנדים
נמרון הפמפס
פצץ
פצץ הוא מכשיר ידני שהופך אנרגיה מכנית לאנרגיה חשמלית. אנרגיה זו יוצרת זרם חשמלי שנשלח באמצעות זוג חוטי חשמל למרחק כדי לבצע פיצוץ מטעני נפץ. ידוע בעולם בשמו האנגלי: Exploder או Dynamo Exploder. או Blasting Machine Exploder.
תנועת הידית, אם בצורה סיבובית או קווית ישרה (תלוי בסוג הפצץ), גורמת לתנועת שני גופים המלופפים בחוטי נחושת אחד סמוך לשני. תנועה זו גורמת ליצירת השראה של שדה אלקטרומגנטי שמביא ליצירת זרם חשמלי על בסיס העיקרון של הגנרטור או הדינמו.
מבנה המכשיר.
בחלקו העליון של המכשיר בולטת מימין ידית ההפעלה. חלקה העליון עשוי עץ והציר המסובב ממתכת. הידית ניתנת להפרדה מהמכשיר ומחוברת אליו בעזרת שרשרת מתכת באורך של כ-10 ס"מ. אורך ציר מתכת הידית- כ- 8 ס"מ וקוטרה 13 מ"מ. בצד אחד ישנו חריץ המוליך את הידית בצורה אחידה לתוך הדינמו שבתוך הקופסה. מעל למכשיר רצועת עור סטנדרטית לנשיאה באורך של 45 ס"מ וברוחב של 1.8 ס"מ. בקצה רצועת העור, שני חריצים המאפשרים הצמדת הרצועה למכשיר באמצעות שני כפתורי מתכת הבולטים משני צידי המכשיר בחלקו העליון. מצד שמאל ניתן להבחין בשני אומי מתכת מחורצים המסתובבים על הברגה ומשמשים לחיבור והידוק חוטי החשמל. המכשיר בנוי בתוך קופסת מתכת ושוקל כ-2 ק"ג. גובה המכשיר כ- 21 ס"מ ורוחבו 9.5 ס"מ. קופסת המתכת עשויה מברונזה וצבועה בשחור.
בצידו של המכשיר הוצמדה פחית מוטבעת עם כל הפרטים הטכניים של המכשיר כולל שם היצרן.
צורת ההפעלה.
לאחר שהחבלן הציב את מטעני הנפץ לפי תכנון קודם, הוא מכניס לתוכם נפצים חשמליים המחוברים לחוטי חשמל. את החוטים הוא פורס למרחק בטוח ממקום הפיצוץ ורק אז מחבר את קצותיהם לשתי היציאות המיוחדות של הפצץ.
ברגע שהכול מוכן לפיצוץ, מסובב החבלן את הידית וכך גורם ליצירת זרם שעובר דרך החוטים אל המטענים ומפוצץ אותם. כאשר מטען אחד מחובר לפצץ, יספיק חצי סיבוב של הידית להפעילו. משמדובר על מספר מטענים עם מספר כבלים, הרי על המפעיל יהיה לבצע מספר חצאי סיבובים של הידית (מה שמוגדר באנגלית כ-Single shot או Double shot). מכשיר כזה מסוג Cap 10 בנוי להפעיל עד 10 מטענים.
סוגים.
ככלל קיימים שני סוגים: כאלה שיוצרים זרם באמצעות ידית לחיצה שנעה בקו ישר מלמעלה למטה, וכאלה שיוצרים זרם באמצעות תנועה סיבובית על ידי סיבוב הידית. פרט לכך ידועים שני דגמים שנועדו לפוצץ מספר שונה של מטענים:
מכשיר ה- CAP 10 הועדף בתקופת מלחמת עולם שנייה על ידי הנחתים והצנחנים האמריקאים עקב גדלו ומשקלו הקטן יחסית והם נהגו להכניסו לכיס.
מלחמת העצמאות.
בישראל היה מספר מוגבל של המכשירים הקטנים מסוג CAP 10 והיו יקרי מציאות לחבלנים. היו גם מכשירים גדולים מתוצרת בריטית מסוג CAP-30.
We Can Do It!
"" (בעברית: "אנחנו יכולות לעשות את זה!") היא כרזת תעמולה מתקופת מלחמת העולם השנייה שעוצבה על ידי המעצב הגרפי האמריקאי ג'יי הווארד מילר בשנת 1943 עבור תאגיד וסטינגהאוס אלקטריק כדימוי מעורר השראה להעלאת מורל העובדות. ההנחה הרווחת היא שהכרזה מבוססת על תצלום שחור-לבן של פועלת בשם ג'רלדין הוף שצולמה במישיגן על ידי סוכנות ידיעות.
הכרזה הוצגה לזמן קצר בזמן מלחמת העולם השנייה. היא התגלתה מחדש בראשית שנות ה-80 של המאה העשרים ושוכפלה בצורות רבות ואופנים שונים, לרוב תחת הכותרת "". אך היא גם מקושרת ל"רוזי המסמררת" - אייקון תרבותי, פמיניסטי של אישה חזקה שתרמה למאמץ המלחמתי כפועלת.
לאחר הגילוי מחדש של הכרזה, ההנחה הרווחת הייתה שהתמונה נועדה לשמש  כהשראה לנשים לצאת לעבודה ולהצטרף למאמץ מלחמתי. אולם, במהלך המלחמה השימוש בכרזה היה רק במפעלי וסטינגהאוס אלקטריק והיא הוצגה במהלך חודש פברואר 1943 על מנת לעודד את הפועלות להתאמץ יותר, ולא נועדה לגיוס פועלות נוספות. פמיניסטיות ואחרים השתמשו בדימוי המשדר עוצמה וביטחון בצורות רבות ומגוונות כגון העצמה, הסברה, פרסומות ופרודיות.
רקע.
אחרי המתקפה היפנית על פרל הארבור, ממשלת ארצות הברית יצאה בקריאה למפעלים להגביר את הייצור של אמצעי לחימה. באותה התקופה, האווירה במפעלים גדולים הייתה מתוחה בגלל הטינה שהשתרשה בין ההנהלה והאיגודים מקצועיים משנות ה-30. הנהלות של חברות כדוגמת ג'נרל מוטורס ביקשו לצמצם את מתיחויות העבר ולעודד עבודת צוות. השמועות שאיגוד עובדי הרכב עומד לצאת בקמפיין יחסי ציבור הובילה את ג'נרל מוטורס לפרסם במהירות כרזת תעמולה המציגה פועל ומנהל מפשילים את שרוולים, מאוחדים במטרה לשמור על קצב קבוע של ייצור מלחמתי. בכרזה נכתב: "ביחד נוכל לעשות זאת! שמרו על האש! כרזות מסוג זה ביקשו להגביר את הייצור על ידי התחברות לממד הרגשי של הפועלים ותמיכתם במלחמה וגם למנוע מהממשלה להגביר את השליטה בייצור.
וסטינגהאוס אלקטריק.
בשנת 1942, האמן ג' הווארד מילר נשכר על ידי הוועדה הפנימית להגברת הייצור המלחמתי של וסטינגהאוס אלקטריק לעצב סדרה של כרזות עבור עובדי המפעלים. מטרת הכרזות הייתה להעלות את מורל העובדים, להפחית את ההיעדרויות, לשמור על שקט תעשייתי, למנוע שביתה במפעלים ולעודד דיאלוג בין העובדים להנהלה. מילר עיצב מעל ל-42 כרזות. כל כרזה פורסמה למשך שבועיים והוחלפה בכרזה הבאה בסדרה. ברוב הכרזות הופיעו גברים והם הדגישו את התפקידים המסורתיים של נשים וגברים. באחת הכרזות מתואר מנהל מחייך בחליפה עם הכיתוב "יש לך שאלות על עבודתך?... שאל את המפקח שלך".