נכון ל-2022, 17 אנשים זכו בארבעת הפרסים: ריצ'רד רוג'רס, הלן הייז, ריטה מורנו, ג'ון גילגוד, אודרי הפבורן, מרווין האמליש, ג'ונתן טוניק, מל ברוקס, מייק ניקולס, וופי גולדברג, סקוט רודין, רוברט לופז, אנדרו לויד ובר, טים רייס, ג'ון לג'נד, אלן מנקן וג'ניפר הדסון. שניים מזוכים אלו, האמליש ורוג'רס, גם זכו בפרס פוליצר.
בנוסף, עוד חמישה אמנים – ברברה סטרייסנד, לייזה מינלי, ג'יימס ארל ג'ונס, הארי בלפונטה וקווינסי ג'ונס – קיבלו את ארבעת הפרסים, כאשר אחד מהפרסים היה פרס כבוד או הוקרה (פרסים לא תחרותיים).
זוכי פרסי כבוד או הוקרה.
האמנים הבאים קיבלו את ארבעת הפרסים שאחד מהם הוא פרס כבוד או הוקרה:
ארבע מועמדויות.
קיימים אמנים נוספים, שהיו מועמדים לכל ארבעת הפרסים, אך לא זכו בכולם.
ג'ודי גרלנד מעולם לא קיבל מועמדות לפרס טוני, אך זכתה לפרס טוני לשם כבוד. בנוסף היא הייתה מועמדות לשאר הפרסים.
רק לין רדגרייב הייתה מועמדת לכל הפרסים מבלי לזכות באף אחד מהם.
Pelodiscus sinensis
דייוויד הלברשטם
דייוויד הלברשטאם (באנגלית: David Halberstam; 10 באפריל 1934 - 23 באפריל 2007) היה עיתונאי יהודי אמריקאי, נודע בעיקר בעבודתו ככתב צבאי בראשית מלחמת וייטנאם עבור הניו יורק טיימס, על עבודת סיקור המלחמה זכה בפרס פוליצר בגיל 30. לאחר מכן היה כתב ופרשן פוליטי, כתב ופרשן ספורט וביוגרף.
תולדות חייו.
הלברשטאם נולד בקונטיקט למשפחה יהודית וגדל ביונקרס (ניו יורק) וברובע הברונקס. למד באוניברסיטת הרווארד והיה עורך עיתון האוניברסיטה, הרווארד קרימסון.
בסוף שנות החמישים סיקר את צמיחת התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית במיסיסיפי עבור ה-Daily Times Leader ממיסיסיפי ו-The Tennessean שראה אור בנאשוויל.
בשנת 1962, עוד לפני מעורבותה הרשמית של ארצות הברית במלחמת וייטנאם, הוצב בסייגון ככתב במשרה מלאה של הניו יורק טיימס. הלברשטאם היה "יציר המלחמה הקרה, שבגר באווירה אנטי-קומוניסטית והיה ליברל שהאמין, כמו מנהיגי ארצו, בחיוניות של מעורבות צבאית בדרום-מזרח אסיה כחלק מהמאבק הגלובלי". אולם כאדם סקרן וביקורתי, שידע להתבונן גם מן הצד, החל להבחין במשגים, שקרים וחוסר יעילות בפעילות האמריקאים בדלתת המקונג ולדווח דיווחים אופוזיציוניים שביקרו את הצבא ואת הפוליטיקאים ועמדו בניגוד לקו המרכזי. פעילותו גרמה לו להתעמת לא אחת עם משטרת ממשל דרום וייטנאם (בעלת-בריתה של ארצות הברית), אך הדיוק שבדיווחיו, הבקיאות שהפגין וכישרונו הובילו לפופולריות שלו בקרב הקוראים. אחד מדיווחיו מאותה תקופה היה סיקור הצתתו העצמית של הנזיר הבודהיסטי טיץ' קואנג דוק ב-11 ביוני 1963, מתוך מחאה על רדיפת הבודהיסטים על ידי ממשלת דרום וייטנאם ונשיאה נו דין דיים, לו היה עד.
כתיבתו האופוזיציונית הייתה חדשנית, עד אז נצמדו בדרך כלל כתבים צבאיים לקו המרכזי וניזונו במידה רבה מדוברות הצבא. "הוא שינה את הדיווח הצבאי לעד כאשר הראה שאפשר ואף רומנטי לספר את סיפור החזית האמיתי ולהציג את הצד שלך בסכסוך כמטעה", כתב עמיתו ריצ'רד הולברוק. עם זאת זכה לביקורת נוקבת כאנטי-פטריוט פרו-קומוניסטי שמקווה לראות בתבוסתה של ארצות הברית.
בשנת 1964, והוא בן 30 בלבד, זכה בפרס פוליצר.
הלברשטאם הוחזר מווייטנאם תוך לחץ על עיתונו מצד הממשל והנשיא קנדי, אך לא שקט. להפך, הוא החל לחקור את התהליכים ההיסטוריים והפוליטיים שהובילו להעמקת המעורבות האמריקאית בדרום מזרח אסיה. ספרו הראשון בנושא, "The Making of a Quagmire: America and Vietnam during the Kennedy Era" ראה אור ב-1965, ספרו החשוב ביותר בנושא הוא "The Best and the Brightest" שראה אור ב-1972. בשנת 1968 השתתף בסרט הקונטוורסלי "In the Year of the Pig", שהציג ראיונות עם מספר עיתונאים בנוגע לראשית מלחמת וייטנאם.
במחצית השנייה של שנות השישים שב הלברשטאם וסיקר את התנועה לזכויות האזרח. באביב 1967 לייוה את מרטין לותר קינג. בנוסף, נסע באותה תקופה לוורשה, נסיעה שהובילה לנישואיו עם השחקנית אליזבטה צ'יזווסקה (Elżbieta Czyżewska) ולעריקתה למערב.
בהמשך העביר הלברשטאם את מרכז עשייתו מעיתונות שטח לכתיבת ספרים פוליטיים וביוגרפיות, בהן "Ho" אודות הו צ'י מין (1971) ו-"The Powers That Be" מ-1979 על אנשי התקשורת ויליאם ס. פיילי, הנרי לוס ופיל גרהם ועוד. לצד ספרי עיון כתב גם מספר רומנים, הראשון שבהם היה "The Noblest Roman" מ-1961.
בשנת 1981 הוציא לאור את ספרו "The Breaks of the Game" על משחק הכדורסל וליגת ה-NBA. במשך שארית חייו היה כתב ופרשן ספורט מעמיק ונלהב. בשנת 1989 פרסם את ספרו "Summer of '49" על מאבק הבייסבול האפי בין ניו יורק יאנקיז לבוסטון רד סוקס ובשנת 1999 פרסם את ספרו רחב היריעה " Playing for Keeps" אודות מייקל ג'ורדן.
הלברשטאם נהרג בתאונת דרכים, כשבועיים לאחר יום הולדתו ה-73.
בלקינד
בלקינד (ברוסית: Белкинд) הוא שם משפחה יהודי ממקור רוסי. קרוב אטימולוגית לשם "בלקין" שפירושו "סנאי".
פליצ'ה ג'ימונדי
פליצ'ה ג'ימונדי (באיטלקית: Felice Gimondi; 29 בספטמבר 1942 – 16 באוגוסט 2019) היה רוכב אופניים איטלקי. כונה "הפניקס". היה אחד מחמישה רוכבים שניצחו בכל שלושת הגרנד טורס.
ילדותו והתחלת הקריירה הספורטיבית שלו כחובב.
ג'ימונדי נהג לרכב באופניים יחד עם אמו, דוורית שביצעה את עבודתה על גבי אופניים. ב-1964, ג'ימונדי התחרה במירוץ הכביש של המשחקים האולימפיים, וסיים במקום ה-33. אחרי שניצח בגרסת החובבים של הטור דה פראנס ב-1964, הוא הוחתם בקבוצת סאלבארני.
קריירה כמקצוען.
בשנתו הראשונה כמקצוען, כתוצאה מפרישת רוכב אחר בקבוצתו הוא צורף לטור דה פראנס של 1965 בדקה האחרונה, וזכה במירוץ כשהוא הופך לגיבור לאומי איטלקי.
ב-1966 הוא זכה בשניים מחמשת המרוצים הקלאסיים (חמשת המונומנטים): פריז - רובא וג'ירו די לומברדיה.
ב-1967 הוא זכה בג'ירו ד'איטליה.
ב-1968 הוא זכה בטור של ספרד (הוואלטה אספניה).
ב-1969 הוא זכה שוב בג'ירו ד'איטליה.
ב-1973 זכה ג'ימונדי באליפות העולם באופני כביש (אחרי שהגיע שני ב-1971 ושלישי ב-1970), ושוב במירוץ הקלאסי הג'ירו די לומברדיה.
ב-1974 זכה ג'ימונדי במירוץ הקלאסי מילאנו - סן רמו.
ב-1976 הוא זכה בפעם השלישית והאחרונה בג'ירו ד'איטליה.
הוא מחזיק בשיא ההופעות על הפודיום בג'ירו ד'איטליה: 9 בסך-הכל, מתוכן 3 זכיות במקום הראשון, פעמיים במקום השני וארבע פעמים במקום השלישי.
הישגיו מרשימים אף יותר בהתחשב בכך שרוב-רובה של הקריירה שלו כרוכב מקצועי התנהלה בצל הקריירה של אדי מרקס, הנחשב לרוכב האופניים הגדול בכל הזמנים.
ג'ימונדי פרש ב-1979, כשבאמתחתו 158 ניצחונות כמקצוען. בין פעולותיו אחרי פרישתו, היה דירקטור ספורטיף (מנהל ספורטיבי) למשך זמן קצר בקבוצת Gewiss, כיהן כנשיא קבוצת "Mercatone Uno" בזמן שרכב בה מרקו פנטאני וכיהן כנשיא קבוצת רכיבת-האופניים TX Active - Bianchi.
ב-16 באוגוסט 2019 נפטר כתוצאה מהתקף לב בעת ששחה בים בעת חופשה בג'ארדיני נקסוס שבסיציליה.
חומרים אסורים.
ג'ימונדי נכשל פעמיים בבדיקות לאיתור חומרים אסורים: לראשונה ב-1968 בג'ירו של איטליה, ובפעם השנייה ב-1975 בטור דה פראנס.
אגודת הסטודנטים, אוניברסיטת חיפה
אגודת סטודנטים אוניברסיטת חיפה
החורשות הקדושות של המיג'יקאנדה
החורשות הקדושות של המיג'יקאנדה (אנגלית Sacred Mijikenda Forests) מונות יותר מחמישים חורשות המשתרעות על רצועה באורך של 200 ק"מ, הנמתחת במקביל לקו החוף של האוקיינוס ההודי בדרום-מזרחה של קניה. החורשות הצפופות שוכנות ברובן על גבעות נמוכות שגובהן אינו עולה על 600 מטרים מעל גובה פני הים, במקום בו ניצבים שרידי הכפרים המבוצרים (קאיה - Kaya) של בני המיג'יקאנדה, והן מהוות את השריד היחיד ליער רחב-הידיים שהשתרע בעבר לאורך חופי מזרח אפריקה. לפי המסורת, החורשות הקדושות נוצרו החל במאה ה-16, כאשר בני המיג'יקאנדה החקלאים נאלצו להגר דרומה אל אזור החוף, בלחץ התקפות שבטי רועים נוודים. החורשות היו מיושבות לכל המאוחר עד שנות ה-40 של המאה ה-20, תקופה בה עזבו אותן המיג'יקאנדה, והחלו מתיישבים במישורים. כיום נחשבות החורשות למקום קדוש וכמקום מגוריהם של אבות העם. 11 מהחורשות הוכרזו בשנת 2011 כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
לפי מסורת שבעל-פה, מקורם של המיג'יקאנדה הוא בארץ סינגוואיה (Singwaya) השוכנת כיום בשטחה של סומליה. במהלך המאה ה-16 החלו שבטי המיג'קאנדה להגר דרומה בלחץ שבטי רועים דוגמת המסאי והאורמה, ולפי המסורת הם איתרו שישה כפרים מבוצרים המכונים מאקאיה (Makaya), שניצבו על הרכס המקביל לקו החוף. שלושה קאיה נוספים נוספו בשלב מאוחר יותר, ובתחילת המאה ה-17 המשיכו המתיישבים והקימו עוד ועוד קאיה. כל אחד מהשבטים הביא עמו את חפצי הפולחן שלו (פינגו - Fingo) ואלה נקברו במרכזו של היישוב החדש. עמים אחרים נטמעו במיג'יקאנדה והקימו קאיה משלהם. תקופת הקמת הקאיה נמשכה משנת 1560 לערך ועד 1870, והמרחק ביניהם הביא להיווצרות ניבים ותרבות אופייניות לכל אחד מהיישובים.