היסטוריה.
בתחילת דרכו היה התיכון חלק מבית הספר היסודי אוסישקין בכפר סבא, והיה מורכב משתי שכבות שנקראו "כיתות המשך" של ט' ו-י'. לאחר מכן הועבר התיכון למבנה עצמאי ברחוב מולדת (לימים רחוב זאב גלר) במערב העיר.
בשנת 1985 עבר מוסד התיכון למבנה חדש ברחוב אז"ר בצפון העיר, שם עומד עד היום, והמבנה הישן הוסב להיות חטיבת הביניים "בן צבי" (שנסגרה ואוחדה עם חטיבת "אלון").
על סגל מוריו של בית הספר נמנה בעבר גם המשורר אריה סיון.
מאורעות יפו (פורים תרס&quot;ח)
מאורעות תרס"ח היו שורה של תקריות בין יהודים לערבים באזור יפו, במהלך חגיגות פורים תרס"ח (1908). במהלך המאורעות נפצעו מספר יהודים ונהרג או נפצע ערבי אחד.
רקע.
עד אותה העת היו חגיגות הפורים מתקיימות בסתר על מנת להימנע מהרגזת האוכלוסייה הערבית, אולם בעקבות עליית התימנים דבק אט אט מנהגם לצאת אל הרחובות בחגיגות גם ביהודים האשכנזים ובאותה שנה התקיים נשף המסיכות הראשון בעיר, ביוזמת הפועל הצעיר, אגודת עבריה ובהשתתפות כנור ציון. בעקבות התרעות על התנפלות מתוכננת במהלך החג הועמדו מספר חברי הפועל הצעיר ופועלי ציון למשמרת במלונות ספקטור וחיים ברוך, חמושים באלות ופגיונות. נשף המסכות התקיים בספריית שערי ציון בעוד חגיגות מצומצמות יותר התקיימו בנפרד תחת דלתיים סגורות, כמו חגיגה של יוצאי רוסיה שנחוגה באולם במלון חיים ברוך.
ההתרחשות.
בערב החג התקיף ופצע מוסלמי אחד בחורה יהודייה ועל פי אות יצאו השומרים שבמלונות בעקבותיו. בינתיים התאסף קהל ערבי של כמאה איש באחד מבתי הקפה הקרובים למלונות והתכונן להתנפלות על יהודי העיר. הידיעה הועברה לאברהם קריניצי, שהיה מראשי המגינים, ומלווה בשבעה צעירים פרץ לבית הקפה שם החלו קטטה. במהלך המהומה חטף אחד הצעירים את סכינו של קריניצי ופצע עמו פצעים אנושים את אחד הערבים. ההמון ברח בעד החלונות והמבואות האחוריים והזעיק את המשטרה, ובינתיים התגייסו צעירים יהודים להגן על השכונה. מאיר דיזנגוף וד"ר חיים חיסין שגרו באותם ימים בנוה שלום ניסו להתערב ולהרגיע את הרוחות, אך ללא הצלחה.
בעקבות פציעת הערבי הוזעקו שוטרים וחיילים טורקים מהסאראייה, מלויים בקאוואס של הקונסול הרוסי, שהיה ידוע בהיותו אנטישמי, והדרגומן של הקאימאקאם (מושל המחוז) שהיה ערבי נוצרי, ושמו במאסר שבעה יהודים, מהם נער בן פחות מ-15, אותם הכו ערבים מקומיים כאוות נפשם לעיני כל. משלא נמצא הפוצע בין האסורים שבו שנית ופרצו למלון חיים ברוך בלי הקאוואס בחיפושים, ומשלא נמצא בבניין התיר הדרגומן לחייליו, על פי עדויות, לעשות כחפצם בבית המלון. החיילים, מלווים בקהל ערבי מוסת, פוצצו את מנורת הלוקס שבאולם ופצעו 14 אורחים, שלושה מהם בירייה, מהם זקן שעלה באותו יום לארץ, והשאר באלות ומקלות. בנשים ובילדים לא פגעו. הנשף שהתקיים בספרייה הקרובה הפך למהומה מיד עם בוא הידיעה על ההתקפה והקהל התפזר. חיים חיסין פנה לטפל בפצועים בעוד משתתפים אחרים פנו אל הקונסול הרוסי והתחננו שיגן על נתיניו, אך הוא סרב.
אחרית דבר.
הפצועים פונו בסופו של דבר לבית החולים, בהם הערבי, וחיילים הועמדו ברחובות ללוות את אורחי הנשף חזרה לבתיהם בבטחה. הציר הרוסי דרש שתיערך חקירה ושהפוגעים בנתיניו יבואו על עונשם, ומברקים ושליחים שוגרו על ידי יהודי העיר לקושטא ולאירופה בתגובה לאירוע. המשטרה טענה להגנתה שלא ירתה על היהודים אלא הגנה עליהם, ושהפורעים היו כעשרים ערבים שנתלוו אליה. את הפריצה למלון הסבירה בכך שנמסרה לידיה ידיעה שרוצח הערבי הסתתר שם, ושהחוק מגבה אותה בעניין זה.
הפחה הירושלמי, בתגובה לשליח שהגיע אליו, טען שהוא אוהב-יהודים ושישב בצום ואבל מרגע ששמע על האסון שפקד אותם, שלא ישן שני לילות ושהספיק לחלות מהידיעה. הוא הבטיח שיפתח גם הוא בחקירה בעניין ושבעתיד יקל על היהודים את רכישת הקרקעות בארץ. העיתונות פירשה את תגובתו כנטייה לטובת היהודים בממשלה.
כיום נחשבים המאורעות לנקודת מפנה ביחסי הערבים-יהודים ביפו בפרט, שהלכו והתדרדרו מאז ועד למאורעות תרפ"א, וביחסי הערבים-ציונים בארץ ככלל, כתקרית האלימה הראשונה מאז ההתקפה על פתח תקווה (1886).
רחל ינאית בן-צבי, מנהיגת פועלי ציון שהייתה אז בפטרבורג בחרה לעלות ארצה לאחר שקראה מכתב המדווח אודות המאורעות. "מה גם שם, גם שם יש פוגרום? קומי ועלי לארץ-ישראל! כמו יד נעלמה אחזה בי והקימתני על רגלי" תיארה את רגע קבלת ההחלטה.
דודי קאליש
דודי קאליש (נולד בב' באלול ה'תשל"ח, 4 בספטמבר 1978), הוא זמר, מלחין, מנצח, מעבד, ומפיק מוזיקלי של מוזיקה חסידית. חסיד בעלז.
ביוגרפיה.
נולד בבני ברק לאברהם יעקב ויהודית קאליש, חסידי בעלז. אחיו הם המלחין שלמה קאליש, ואלטר מאיר קאליש, מנצח מקהלת חסידי בעלזא. את מסלול לימודיו עבר למן החיידר ועד ישיבה גדולה במערכת החינוך של חסידות בעלז.
קריירה.
קאליש נסע לניו יורק ללמוד מוזיקה. לאחר חזרתו לישראל החל לכתוב פרטיטורה למוזיקה ווקאלית חסידית. השירים הווקאליים הראשונים שהוקלטו אומצו על ידי תחנות הרדיו החרדיות לצורך השמעתם בימי בין המצרים וימי ספירת העומר.
בשנת 2007 יזם קאליש בשותפות עם חיים שלמה מאייעס פרויקט, שבמסגרתו הפיק אלבום המכיל מוזיקת ראפ מבוססת על שירים ידועים של זמרים מחו"ל המתורגמים ליידיש. באלבום שירים המבוססים על להיטיהם של מייקל ג'קסון, מדונה, פיפטי סנט, וכן יוצרים ישראליים כשרית חדד ושלישיית מה קשור. הפצת האלבום בישראל לוותה במחאות מצד הממסד הרבני החרדי, ומודעה כנגדו פורסמה בעיתון המודיע. בסופו של דבר הושגה פשרה והאלבומים אושרו להפצה, לאחר שהודבקה עליהם מדבקה הנושאת את הכיתוב "המכירה אסורה לחרדים".
בשנת 2008 הפיק קאליש תקליטור שחולק ב-15,000 עותקים וצורף חינם לשבועון "העולם החרדי", לרגל בר המצווה של נכד האדמו"ר מבעלז. עקב טעות של החברה שהדפיסה את הדיסקים, הוכנסו לחלק מהאריזות דיסקים עם שירת נשים, האסורה לשמיעה לדתיים. הדבר הביא לתגובות נזעמות, אשר הופנו כלפי יוצרי הדיסק, אף על פי שלא היו אחראים לטעות.
בעשור השני של המאה ה-21 חזר קאליש לעבד ולהפיק אלבומים באווירה חסידית שורשית. קאליש מופיע כזמר וכמנצח על תזמורות מורחבות בשמחות ובכינוסים חסידיים.
קאליש נשוי, אב לכמה ילדים וגר בבני ברק.
פלזאנס מקפריסין
פלזאנס מקפריסין, (צרפתית: Plaisance d'Antioche) נולדה בשם פלזאנס מאנטיוכיה או פלזאנס מפואטרי (1235–1261) הייתה נסיכה צלבנית ששימשה כעוצרת בממלכת קפריסין ובממלכת ירושלים הצלבניות.
קורות חייה.
היא הייתה בתו של בוהמונד החמישי, נסיך אנטיוכיה ובשנת 1250 נישאה לאנרי הראשון, מלך קפריסין שנפטר בשנת 1253. פלזאנס הפכה לעוצרת של יורש העצר - בנה התינוק הוגו השני, מלך קפריסין.
פלזאנס נישאה לבליאן מארסוף אך נישואיהם בוטלו בשנת 1258.
מאז מסע הצלב השישי הייתה ממלכת ירושלים קרועה במלחמות אזרחים במהלכן נלחמו האצילים המקומיים עם נציגי הקיסר כאשר למהומה מצטרפים המסדרים הצבאיים והקומונות הימיות של ערי איטליה במלחמת כל בכל שהטילה את המדינה לאנרכיה מוחלטת, שגלשה מחוץ לתחומי ארץ ישראל אל איטליה ושאר המאחזים של ערי הנמל האיטלקיות באגן הים התיכון. על פי היסטוריוגרפים צלבנים בני התקופה טובעו במהומות 80 ספינות, נהרסו ביצורי העיר עכו ומצודות שבתוך העיר (מלבד אלו שבחזקת המסדרים הצבאיים) ונהרגו אלפי אנשים.
על רקע זה, בניסיון של האצילים המקומיים להשיג לגיטימציה למעמדם הוזמנה פלזאנס על ידי בוהמון השישי, נסיך אנטיוכיה - אחיה של פלזאנס ואחד מראשי מפלגת האצילים - לעכו והוצגה כעוצרת הממלכה עבור הוגו השני עד שהקטין יוכל להיות מוכתר כמלך ירושלים, פלזאנס שהייתה בסך הכל שליט בובה במשחק הכוחות העבירה את תואר העוצר לז'אן ד'איבלין-ארסוף. קרבות הרחוב בעכו פסקו אך המתיחות לא התפוגגה. הקומונה של ונציה ובני בריתה קיבלו את הוגו כשליט, אך הקומונה של ג'נובה דחתה את הטענות והצביעה על קונראדין מצאצאי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כשליט הלגיטימי.
בוהמון שלא הצליח לבסס את מעמדו של הוגו השני כמלך ירושלים שכר 800 אבירים כצבא לתת תוקף לתביעות אך התוצאה הישירה של המהלך היה התבצרות הצדדים בעמדותיהם הפוליטיות והפיזיות. הצדדים הניצים פנו אל האפיפיור אלכסנדר הרביעי בבקשה להכריע בסכסוך ולנסות להשכין שלום בין הפלגים. ביוני 1258 נקראו נציגי הקומונות האיטלקיות לפגישה משותפת בה דרש הכס הקדוש להפסיק לאלתר את מעשי האיבה ולמסור למשמרת את רכוש הקומונות לידי ליגאט של האפיפיור. המשא ומתן עלה על שרטון לאחר שהתקפה מתואמת היטב של הצי של ונציה הצליחה להביס את הצי של גנואה בקרב ימי במפרץ חיפה. הרובע הגנואזי נהרס עד היסוד והקומונה נסוגה לבסיס כוחה בצור שם נהנתה מהגנת פיליפ ממונפורט שליט העיר. שליחי האפיפיור מצאו עצמם מול שוקת שבורה מבלי יכולת ליצוק תוכן לדרישות האפיפיור.
פלזאנס נפטרה בקפריסין בשנת 1261, עם מותה עבר תואר העוצרות (חסר הכוח וריק מתוכן) לאיזבל דה ליזיניאן.
ראובן (ברמן) קדים
ראובן (ברמן) קדים (1929 - נובמבר 2014) היה אמן ישראלי, שלימד אמנות ויסודות הצבע, בין היתר, באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים, ובטכניון בחיפה, ובסדנא לעיצוב ואדריכלות בהנהלת אליעזר פרנקל והיה מבקר אמנות ואוצר.
ביוגרפיה.