במהלך אפריל ומאי 1967 התחדש המתח בין ישראל לשכנותיה. בעקבות איומים של מצרים, סוריה וירדן, גירוש כוחות האו"ם מרצועת עזה, וסגירת מצרי טיראן לשיט ישראלי, שהיוותה "עילה למלחמה" (קאזוס בלי), החלה ישראל לגייס מילואים והתכוננה למלחמה. החל לחץ ציבורי על אשכול לוותר על תיק הביטחון ולהעבירו למשה דיין. ב-1 ביוני הוקמה ממשלת ליכוד לאומי: ראש הממשלה ושר הביטחון, לוי אשכול, העביר את תיק הביטחון למשה דיין, מנחם בגין (ראש האופוזיציה) ויוסף ספיר מגח"ל מונו לשרים בלי תיק. ב-5 ביוני פתחה ישראל במתקפת מנע כנגד צבאות מדינות ערב, שהתפתחה למלחמת ששת הימים. המלחמה - שנמשכה שישה ימים, הייתה ניצחון כביר למדינת ישראל, שכבשה את חצי האי סיני, רמת הגולן רצועת עזה והגדה המערבית ובכך שילשה את השטח שבשליטתה. בהתאם לכך נקבעו גבולות השליטה החדשים - הקו הסגול. במהלך המלחמה כבשה ישראל את העיר העתיקה בירושלים מידי הירדנים, כולל את המקומות הקדושים ביותר ליהדות: הר הבית והכותל המערבי, רגע מרגש שתועד בתצלום הצנחנים בכותל המערבי. כ-780 חללים איבדה ישראל במלחמה, כ־2590 נפצעו ו-15 חיילים נפלו בשבי. הערבים ספגו אבדות קשות, כ-451 מטוסי קרב הושמדו (רובם במבצע מוקד) ולמעלה מ-21,500 חיילים נהרגו.
החל מסוף שנת 1968, בעקבות התקפות ארטילריה וקומנדו מצריות על חיילי צה"ל, בנתה ישראל את קו בר-לב, קו מוצבים לאורך תעלת סואץ, עליו קיבל חיל ההנדסה הקרבית את פרס ביטחון ישראל. לאחר מלחמת ששת הימים התחולל בגבול עם מצרים עימות ארוך הידוע בשם מלחמת ההתשה שהסתיים באוגוסט 1970, עת שהצדדים הסכימו על הפסקת אש.
בשנת 1967 החלו גרעיני התיישבות של אנשי הציונות הדתית לנסות ליישב את יהודה ושומרון. ניסיונות אלו בהתחלה נתקלו בהתנגדות של השלטון וגורמים בינלאומיים שונים, אבל במשך הזמן הגיעו לפשרות, שהובילו לייסוד ההתנחלויות הראשונות. לאחר עליית הליכוד הוקמו מספר רב של התנחלויות.
בינואר 1968 הוקמה מפלגת העבודה מאיחוד של מפא"י, אחדות העבודה ורפ"י. באותו החודש טבעה הצוללת דקר וכל 69 אנשי צוותה נספו.
ב-1968 נוסדה הטלוויזיה הישראלית. הקמת הטלוויזיה הישראלית ותחילת השידורים תוכננו מלכתחילה לשנות ה-70 אך הוקדמו כדי למנוע מהמדינות הערביות השכנות לתפוס את הערוצים וגם מתוך אמונה של המנהיגות הישראלית שבאמצעות הטלוויזיה אפשר יהיה להראות למדינות השכנות את הפנים היפות של המדינה.
גל הטרור של אש"ף.
ב-1964 הוקם הארגון לשחרור פלסטין (הידוע בראשי התיבות שלו אש"ף) במטרה לרכז את המאבק הפלסטיני להשמדת מדינת ישראל. האסטרטגיה שנקט אש"ף הייתה טרור נגד מטרות ישראליות בתוך ישראל וברחבי העולם.
במרץ 1968 ביצע צה"ל את פעולת כראמה, פשיטה על הכפר כראמה שבירדן שבו הייתה מפקדת הפת"ח. באותה שנה היו מספר פיגועי טרור שבוצעו גם נגד מטרות ישראליות מחוץ לישראל, בתגובה לכך ביצע צה"ל את מבצע תשורה, פעולה בשדה התעופה של ביירות בה פוצצו 14 מטוסים אזרחיים של חברות תעופה ערביות.
ב-26 בפברואר 1969 נפטר ראש הממשלה לוי אשכול. סגן ראש הממשלה, יגאל אלון, החליף אותו בתפקיד ראש הממשלה בפועל במשך 19 יום, עד שמונתה גולדה מאיר לתפקיד.
בתחילת שנות ה-70 החלו ארגוני הטרור הפלסטינים, בראשות אש"ף בהפעלת גל טרור כנגד ישראל וכנגד מטרות יהודיות מחוץ לישראל, בעיקר באירופה. בפברואר 1970 מחבלים תקפו את מטוס אל-על בטיסה 435 בנמל התעופה של מינכן. במאי הותקף אוטובוס ילדי אביבים ונהרגו 12 אנשים. שיא גל הטרור היה בשנת 1972, שבמהלכה התבצעו מספר פעולות טרור שהבולטות שבהן הן חטיפת מטוס סבנה, הטבח בנמל התעופה לוד וטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. ישראל הגיבה לרצח הספורטאים במבצע זעם האל בו חיסלו סוכני המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים את רוב המחבלים האחראים לטבח.
ב-1971 קמה תנועת הפנתרים השחורים, התנועה צמחה על רקע תחושת הקיפוח של יוצאי עדות המזרח ותושבי שכונות מצוקה שטענו כי עולי ברית המועצות זוכים ליחס מועדף. לאחר מאבק ציבורי והפגנות סוערות הוקמה ועדה ציבורית למציאת פתרון למצוקתם ולשסע העדתי בישראל. מסקנות ועדת הבדיקה העלו כי אכן שכבות רבות הופלו לרעה ובעקבות כך, הוגדלו באופן משמעותי תקציבי המשרדים שעסקו בעניינים חברתיים.
מלחמת יום הכיפורים.
ביום הכיפורים, 6 באוקטובר 1973, הפתיעו צבאות מצרים וסוריה את ישראל במתקפה - מלחמת יום הכיפורים, במטרה להשיב לעצמן את השטחים שאיבדו במלחמת ששת הימים. צה"ל ספג מכה בתחילת המלחמה, אך הוא יצא מהמלחמה כשידו על העליונה, וב-24 באוקטובר 1973, עם הכרזת האו"ם על הפסקת האש היו דמשק וקהיר בטווח הארטילריה הישראלית. עד תום הלחימה נגרמו לצה"ל כ-2,600 חללים הרוגים, יותר מ-7,000 פצועים, 314 שבויים ועשרות נעדרים.
בחוצות ישראל פרץ שבר גדול בציבור הישראלי וחוסר אמון כלפי מקבלי ההחלטות במדינה, בשל הקרבת החיילים לשווא כתוצאה משגיאותיהם של המפקדים והשרים, גם במהלך הימים הראשונים של המלחמה. ב-18 בנובמבר החליטה ממשלת ישראל על הקמת ועדת חקירה ממלכתית לחקירת האירועים שקדמו למלחמה וימי הלחימה הראשונים, ועדת אגרנט.
חרף תוצאות המלחמה נבחרה גולדה מאיר בשנית לראשות הממשלה בבחירות שנערכו ב-31 בדצמבר 1973, אך נאלצה להתפטר באפריל 1974 בעקבות פעילות תנועות המחאה, שמחאתן התגברה עם פרסום דו"ח הביניים של ועדת אגרנט. בעקבות התפטרותה התמנה יצחק רבין לראש ממשלה. במאי 1974 אירע הפיגוע במעלות שבו נרצחו 27 איש.
ממשלת רבין הראשונה והמהפך.
ביוני 1976 נחטף מטוס נוסעים של אייר פראנס בידי מחבלים פלסטינים וגרמניים. המחבלים חטפו את המטוס לנמל אנטבה שבאוגנדה ואחרי משא ומתן עם אידי אמין שחררו רק את הנוסעים הלא-יהודיים. ממשלת ישראל החליטה על מבצע חילוץ נועז, וסיירת מטכ"ל תחת פיקודו של יונתן נתניהו שחררה את החטופים במבצע יונתן. בעקבות המבצע זכתה מערכת הביטחון הישראלית, ובייחוד "היחידה" ליוקרה ומוניטין רב בקרב הקהילה הבינלאומית.
במרץ 1976 נחשפה פרשת חשבון הדולרים, שבעקבותיה הודיע רבין כי לא יהיה מועמד המערך לראשות הממשלה. שמעון פרס נבחר על ידי מרכז המפלגה להחליף את רבין כמועמדה לראשות הממשלה. בבחירות לכנסת התשיעית שהתקיימו במאי 1977 ניצח הליכוד ומנחם בגין הפך לראש הממשלה. ניצחונו של הליכוד זכה לכינוי "המהפך", מאחר שזו הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות מדינת ישראל, שראש הממשלה הנבחר לא היה נציג מפלגות הפועלים, מפא"י ומפלגת העבודה.
בסוף אוקטובר 1977 הודיע שר האוצר, שמחה ארליך על "המהפך הכלכלי" - שורת רפורמות ברוח "השוק החופשי" שכללו את ביטול הפיקוח על מטבע החוץ, ביטול מיסים ועוד צעדים שהביאו להגדלת הצריכה ללא בסיס כלכלי איתן ולכן לא בלמו את עליית האינפלציה בישראל, מורשת הממשלה הקודמת. בעקבות כישלון הרפורמות נאלץ ארליך להתפטר מתפקיד שר האוצר ב-1979, והוחלף על ידי יגאל הורביץ, שבניסיונותיו להילחם באינפלציה הדוהרת, החליף את הלירה ישראלית בשקל בשנת 1980.
ב-19 בנובמבר 1977 הגיע לישראל נשיא מצרים, אנואר סאדאת, והיה למנהיג הערבי הראשון שבא לביקור בישראל. ישראל ומצרים ניהלו שיחות שלום שהובילו בהמשך לחתימתם של הסכמי קמפ דייוויד בספטמבר 1978, וב-1979 לחתימת הסכם שלום.
ב-11 במרץ 1978 ביצעו מחבלים את פיגוע כביש החוף, שנודע גם בשם "אוטובוס הדמים", ובו נהרגו 35 בני אדם. הפיגוע הביא את ממשלת ישראל להחלטה לצאת למבצע ליטני, במטרה לפגוע בתשתיות ארגוני הטרור הפלסטינים בדרום לבנון.
שנות ה-80 של המאה ה-20.
הסכם השלום עם מצרים.
ב-1979 חתמו ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין ונשיא מצרים, אנואר סאדאת, על הסכם שלום בין שתי המדינות, שבמסגרתו החזירה ישראל למצרים את חצי האי סיני ופתחת רפיח, ופינתה עשרות יישובים. היא גם הסכימה לתת אוטונומיה לערביי השטחים, שבה יהיה כוח שיטור עצמאי חזק. ב-1978 זכו בגין וסאדאת בפרס נובל לשלום.
כשנתיים לאחר חתימת ההסכם, ב-7 ביוני 1981 במבצע אופרה הפציץ חיל האוויר הישראלי את הכור הגרעיני העיראקי תמוז שליד העיר אוסירק, במטרה למנוע מעיראק לייצר נשק גרעיני. רבים שייכו את עיתוי התקיפה לבחירות לכנסת העשירית, שהתקיימו כשלושה שבועות לאחר מכן, ובהן ניצח הליכוד בראשות מנחם בגין את המערך בראשות שמעון פרס, ברוב דחוק, לאחר שהמערך הוביל בהפרש ניכר בסקרים. כיום הדעה הרווחת היא כי בעיתוי התקיפה לא נשקלו שיקולים אלה.
מלחמת לבנון הראשונה.
ביוני 1982 נעשה ניסיון התנקשות בשגריר ישראל בבריטניה, שלמה ארגוב. בעקבות ניסיון ההתנקשות ובעקבות ריכוז גדל והולך של מחבלים פלסטיניים בדרום לבנון ("פתחלאנד"), פתחה ישראל ב-6 ביוני במלחמת לבנון הראשונה, שכונתה "מבצע שלום הגליל", במטרה להגן על יישובי צפון הארץ מהתקפות המחבלים. בתחילת המלחמה פתח צה"ל במבצע ערצב 19 בו השמיד את מערך ההגנה האווירית של צבא סוריה בלבנון, ובקרב האוויר שהתפתח בעקבותיו הפיל חיל האוויר הישראלי למעלה מ-80 כלי טיס ומטוסי קרב סורים ללא אבדות. צה"ל פלש ללבנון ואף כבש חלק מביירות, והצליח לגרש את אש"ף לתוניס. בספטמבר ביצעו כוחות הפלנגות הנוצריות את טבח סברה ושתילה. ישראל נתפסה כמעורבת בטבח, שהרי צה"ל שלט באזור והפלנגות נכנסו למחנות באישורו. בישראל התעוררה סערה ציבורית והוקמה ועדת כהן. לאחר כ-3 שנים נסוג צה"ל לרצועת הביטחון בדרום לבנון, במטרה להקים חיץ שיגן על יישובי הצפון. לאחר 18 שנים החליטה ממשלת ברק על הסגת כוחות צה"ל לקו הגבול הבינלאומי. לצה"ל נהרגו כ-670 חיילים במהלך מלחמת לבנון, ובסך הכול כ-1,216 חיילים בין השנים 1982–2000.