מפקד הכוח ביקש תגבורת אך זו לא הגיעה. המצב החמיר בעת שהמצרים המטירו אש תותחים ומרגמות. לוחמים רבים החלו להיפגע וכלי נשק יצאו מכלל פעולה. עדיין נשארו כיסי התנגדות ברחבי המשלט, חלקם במרחקים של 20–30 מטר מהלוחמים. הכוח שמנה 14 חיילים הצליח לטהר את כל המשלט עד למדרון הדרומי. הפעם ברחו המצרים לשלושה כיוונים: לכיוון בית עפה, לכפר עיבדיס וכיוון כפרי הסוואפיר. בין כלי הרכב חנה נושא ברן חמוש בשני מקלעים. ניסיונות להגיע אליו כשלו עקב הצליפות של המצרים. לאחר הסתערות על העמדות וטיהורן, הגיע אחד הלוחמים האמיצים אל נושא הברן ופרק את שני המקלעים. האויב פתח בהתקפת נגד במקביל לירי פגזי רסק שפגעו בחיילים נוספים. המצרים השתמשו בסוללת מרגמות "3 ותותחי 6 ליטראות בכינון ישיר מאזור הכפר בית עפה, מרחק של כ-1,800 מטר.
בעיצומן של אחת ההפגזות, הגיע משוריין בודד בו נסעו המג"ד וקצין המודיעין והביאו מים לשתייה. בואם היווה עידוד רב ללוחמים התשושים, הצמאים והרעבים. המג"ד והקמ"ן הצטרפו אל הלוחמים בחפירות ובתעלות והשיבו אש. הקמ"ן החל לפנות את הפצועים ל"שטח מת" מוגן.
קרב הבלימה.
בשעות אחר הצהריים יצא טור אויב ממשטרת עיראק סווידאן תוך איגוף ממזרח לבית עפה, בתנועה לכיוון משלט עיבדיס. הטור כלל ארבע שריוניות נושאות תותחים מסוג האמבר ושלושה טנקים קלים מסוג לוקסט M22. הטנקים לא ירו מתותחיהם, אבל אש המקלעים הכבדים שלהם, זרעה הרס רב. מאחוריהם נעו שתי מחלקות רגלים. ברגע שהגיעו השריוניות למרחק של כ-800 מטר מהמשלט הן פתחו בירי. באש שהושבה על ידי המגינים נפגעה שריונית אחת והחלה להתפוצץ. השריונית שלידה הסתובבה והחלה לסגת ובעקבותיה נסוג כל הטור.
בשלב זה שככה ההפגזה הארטילרית אולם מדי פעם הופצץ המשלט על ידי מטוסים שהטילו פצצות רסק.
בליל ה-8–9 ביולי ולאורך 28 שעות לחימה, נפלו משורות פלוגה א' גדוד 53 גבעתי שישה לוחמים ונפצעו עשרות.
מחלקה מגדוד 54 הגיעה למשלט עיבדיס ב-9 ביולי והוכנסה לקרב בשעות אחר הצהריים כתגבורת לפלוגה א'. למחלקה היו עשרות נפגעים ובתוכם חמישה חללים.
פלוגה א' מגדוד 52 מחטיבת גבעתי החליפה את פלוגה א' 53. הפלוגה הגיעה עם ערב והחלה מיד להתחפר. בשעה 07:30 בבוקר פתחו מקלעי ויקרס מהכפר עיבדיס באש על המשלט. מיד לאחר מכן הצטרפה לירי סוללת תותחי 25 ליטראות מאזור החווה החקלאית בצפון מג'דל, (כיום כפר סילבר). לאחר שלוש שעות הפגזה, יצא לתקיפה כוח מצרי מכיוון בית עפה. בראש הכוח נעו טנקים, משורייני האמבר נושאי תותחי 2 ליטראות ונושאי ברן זחלילים בשלוש קבוצות. מאחוריהם נעו שתי פלוגות חי"ר. סוללת תותחי 6 ליטראות שהייתה מוצבת בכפר ירתה בכינון ישיר על המשלט. בהגיע התוקפים למרחק של כ-300 מטר, עצרו כלי השריון ואפשרו לחיילי החי"ר להתקדם תוך מתן אש חיפוי קרובה וסיוע של עשן סמיך. המגינים אפשרו להם להתקרב למרחק של כ-150 מטר ואז פתחו באש. התוקפים נסוגו תוך השארת נפגעים רבים.
עד לצהרי היום ערכו המצרים מספר הסתערויות דומות שנבלמו. תחמושת המגינים התדלדלה וגם הם ספגו נפגעים רבים. בצהריים חדלו ניסיונות ההסתערות ואז חודשה האש הארטילרית. הפגזים נחתו בצרורות. המ"פ נפצע בכתפו וחולץ על ידי חוליית ג'יפים מיחידת שועלי שמשון. במקביל הצטרפו להתקפה המצרית מטוסי ספיטפייר. אחד מהם פגע בצוות מקלע הבזה ובצוות הפיאט.
בשבת, 10 ביולי לפני הצהריים, הוזעקה לסיוע פלוגה ב' מגדוד 52. האש הארטילרית נמשכה עד רדת החשיכה. הפלוגה נשארה במשלט עוד יומיים נוספים עד יום ב', 12 ביולי, יום המתקפה המצרית על נגבה.
בקרב שנמשך לאורך יומיים, הדפו לוחמי פלוגה ב' מספר התקפות של שתי פלוגות רגלים מצריות שתקפו בסיוע שריוניות נושאות תותחי 2 ליטראות. עד לתחילת ההתקפה פגעו פגזי סוללות הארטילריה המצרית בפלוגה המדולדלת שעמדה בכל ההתקפות, כולל מספר התקפות חוזרות של מטוסי ספיטפייר, אולם המחיר היה כבד: עשרות נפגעים, מתוכם 14 הרוגים.
לאחר הכישלון המצרי לכיבוש נגבה חדלו הניסיונות המצריים לכבוש את המשלט. בקרבות איבדה חטיבת גבעתי 25 לוחמים: ארבעה עשר לוחמים - מגדוד 52 ; שישה לוחמים - מגדוד 53 וחמישה לוחמים - מגדוד 54.
הנצחה.
ב-26 באפריל 2004 נחנך אתר הזיכרון לקרב, שהוקם על ידי משפחת גיסין שבנה אריה (ארקה) גיסין, מגדוד 52, נפל בקרב. בכל שנה, בתאריך ג' בתמוז, מתבצע טקס לזכר חללי הקרב באתר הזיכרון.
סופט סל
תא רך
טימאיוס מלוקרי
טימאיוֹס מלוקרי (ביוונית: Τίμαιος ὁ Λοκρός, בלטינית: Timaeus Locrus, טימַיאוּס) היה פילוסוף יווני בן המאה החמישית לפנה"ס, המוזכר בדיאלוגים של אפלטון וביצירות מאוחרות יותר. יש הסבורים כי טימאיוס הוא דמות דמיונית שהומצאה על ידי אפלטון.
טימאיוס מוזכר לראשונה אצל אפלטון, בדיאלוגים "טימאיוס" ו"קריטיאס" , שבהם הוא מתאר את תור הזהב במיתולוגיה היוונית ואת ההמדינה האידיאלית.
בדיאלוג הראשון נאמר שמוצאו של טימאיוס מן העיר לוקרי (כיום בנפת רג'ו די קלבריה שבאיטליה). בתגובה לבקשתו של סוקרטס, טימאיוס מדבר בדיאלוגים, בין היתר, על ראשיתו של היקום ועל התבונה האנושית.
בדיאלוג "הרפובליקה" מתאר אותו קיקרו כאיש שיח וידיד של אפלטון: "אחרי מותו של סוקרטס, אפלטון נסע למצרים ואחר כך לסיציליה ולאיטליה כדי לחקור ולדרוש בתורת פיתגורס. שם הוא התגורר בחברתם של ארכיטס מטאראנטו ושל טימאיוס מלוקרי."
טימאיוס מופיע גם ביצירתו של הביוגרף דיוגנס לארטיוס "חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים". על פי פרוקלוס (המאה ה-5 לספירה) שכתב דברי פרשנות על הדיאלוג "טימאיוס", טימאיוס פיתח את מחשבתו בעקבות האסכולה הפיתגוראית. על פי סימפליקיוס מקיליקיה (המאה ה-6 לספירה), טימאיוס טען כי העולם נברא על ידי אלוהים.
עלי עותמן
עלי עוסמאן
תבנית ProtoType
צ'וג'ירו הייאשי
צ'וג'ירו הייאשי (ביפנית: 林 忠次郎, 1940-1880) היה אחד ממפתחי שיטת הריפוי המשלימה רייקי. נחשב לממשיכו של מיקאו אוסואי, מייסד השיטה. הייאשי שימש כרופא בצי הקיסרי היפני. קיבל את דרגת השינפידן (מורה) מאוסואי בשנת 1925. הייאשי אחראי להפיכת הרייקי לשיטה טיפולית היות שבחן אותה מנקודת מבט מעשית של רופא. בשנת 1931 פרש מאגודת הרייקי היפנית בשל חילוקי דעות עם אנשיה.
אחת מתלמידותיו, הוואיו טקאטה, המשיכה את דרכו והביאה את שיטת הרייקי למערב.
על מותו של הייאשי יש גרסאות סותרות. על פי אחת הגרסאות, הייאשי לא היה מעוניין מסיבות מצפוניות להצטרף למלחמה ובשל כך שלח יד בנפשו על ידי ביצוע חרקירי (חיתוך של הבטן התחתונה).
מאות
צ'וג'ירו היאשי
ויליאם פלינדרס פטרי
פררו רושר
קרס פון קרסנשטיין
יסורי אפריים
יסורי אפרים
חופש המצפון
חופש המצפון (או חירות המצפון) היא זכות אדם, הקובעת כי כל אדם רשאי להחזיק בערכי מוסר התואמים את מצפונו. ערכים אלה אפשר שיתקיימו בזיקה לאמונה דתית או אידאולוגית.
חופש המצפון קובע כי לכל אדם הזכות להכריע בין טוב לרע ולפעול בהתאם להכרעה זו, וזאת בכפוף לחוקי המדינה התקפים בזמן ובמקום.
מדינות מיישמות זכות זו ברמות שונות. ישנן מדינות המכירות בחופש המצפון בצורה רחבה, ויש כאלו שאינן מכירות בו או מכירות בו בצורה מוגבלת. דוגמה לתחום הקשור לחופש המצפון היא פציפיזם, שיש מדינות המכירות בזכותם של אזרחים לנהוג על פי מצפונם ויש כאלו שלא.
חופש המצפון בא לידי ביטוי בסעיף י"ח של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם:
הפילוסופית מרתה נוסת'באום גורסת כי יש לכבד את המצפון של אנשים כחלק מחובתו לכבד את יכולתם של אנשים לבצע שיפוטים מוסריים, ולכן נדרשת יותר מסובלנות לחופש המצפון. הפילוסוף בריאן לייטר לעומתה מבקש לטעון כי הטעמים שנוסבאום מציגה יותר מתאימים לכבוד מסוג "recognition respect" (כבוד שבהכרה, כאבחנתו של המלומד Darwall), וככזה הם דורשים סובלנות בלבד (להבדיל מ-"appraisal respect"). הנימוק המרכזי לגישתו של האחרון הוא שמצפוניותו של אדם יכולה להביא גם למחויבות פנימית לפעולות איומות, אשר בתורן אינן ראויות לכבוד מסוג הערכה.
חופש המצפון בישראל.
חופש המצפון בישראל קיבל ביטוי במגילת העצמאות, בה נכתב כי המדינה שתקום תבטיח בין היתר גם חירות זו:
ב"חוקת השיפוט תש"ח" נהוג היה לאפשר פטור מצפוני מפעולות צבאיות, ובמלחמת העצמאות הצבא אף נמנע מלהתעמת מול מי שביקשו לסרב לבצע פעולות מסוימות על-רקע מצפוני. הסעיף בחוקה היה סעיף 76, ולפיו טעמים שבמצפון לא פטרו חייל מעבירה, אך אפשרו הקלה בעונשו:
סעיף זה היווה פשרה, כאשר נעשו מספר ניסיונות בבית המחוקקים להעביר פטור מלא. בהמשך, עם קום המדינה, כמעט והכיר בית המחוקקים בפציפיזם, אך לבסוף בוטלה חוקת תש"ח ובמקומה ניתן פטור מצומצם משירות צבאי עבור נשים שיצהירו כי הן מנועות מלשרת מסיבות דתיות.
נכון להיום, ניתן לקבל פטור משירות צבאי מטעמי פציפיזם להלכה, אך מקובל לטעון שאין אפשרות מעשית כזו. עוד רווחת בצבא תופעה של סרבנות "אפורה", במסגרתה הפרט מסרב לבצע פעולות הנוגדות את מצפונו, ובתמורה לשמירה על דיסקרטיות הסירוב נמחל סירובו.
חופש המצפון וחופש דת.
בשיטות משפט רבות בעולם, מקובל לחשוב כי בניגוד לחופש המצפון, חופש הדת הוא זכות ייחודית הראויה להגנה מוגברת, בהיותה מקרה מיוחדת של חופש המצפון. כך, למשל, הצ'רטר הקנדי מזכיר חופש המצפון וכן כמה חוקות אירופאיות, אבל כל ההליכים המשפטיים עוסקים בטענות של מצפון דתי. הכוונה במצפון דתי בהקשר זה אינה תחומה לתאיזם, שכן גם דתות שאינן תאיסטיות זוכות להכרה ייחודית זו על-פי התפיסה המקובלת בשיטות המשפט השונות.