במסגרת התפתחות זו חווה גְ'יָה סְה-שְׂיֵה בנעוריו את שיאה של הרפורמה של הקיסר שְׂיָאווֶן מווי הצפונית. הרפורמה הביאה את החקלאות לראש הנושאים אשר על סדר היום בחצר הקיסרית, בעוד שהפיקוח על החקלאות הביא את מתנגדיו להימלט מן הארמון. בשנת 485 גם יושמה שיטת השדות השווים במסגרתה חולקו שטחים בלתי מעובדים לחקלאים שלא הייתה להם אדמה משלהם או שהייתה להם מעט אדמה, על מנת שיגדלו דגנים או ירקות, או יעסקו בייעור. וגְ'יָה סְה-שְׂיֵה, יליד מחוז שאנדונג של היום, תיעד את הייצור החקלאי של שפך הנהר הצהוב, כמו גם את טכנולוגיות ששימשו בייצור חקלאי, בייעור, בגידול בהמות, בדייג וכו'.
מעבר לתיעוד חקלאי גם תוקפת היצירה את הסוחרים המתעלמים מצרכי הפרנסה של העם ו"קונים בזול ומוכרים ביוקר", אך במקביל משבחת את השווקים על חלקם בהפצת טובין ובהפחתת השפעתם של אסונות מקומיים, אם כי ייתכן שמדובר בתוספת מאוחרת. היא גם מצדדת בשיטות "אסמי האיזון התדיר" של גֶנְג שׁוֹאוּצֶ'נְג שבה אסמים ממשלתיים שימשו לאיזון מחירי הדגן, ו"שיטת האספקה המאוזנת" של סָאנְג חונְגְיָאנְג בה נעשה שינוע סחורות על מנת לאזן חוסרים, ואומרת על שתיהן "מועילות למדינה ורווחיות לעם, שיטות שלא יתיישנו".
מבנה היצירה.
הספר בנוי מ-92 פרקים בשש מגילות, ומתעד טכניקות חקלאיות, גננות, ייעור, גידול זחלי משי וגידול חיות משק, רפואה וטרינרית, בישול שיכר, בישול מזון ואחסונו, כמו גם טיפול באדמה בלתי פורייה. היצירה מכילה ציטוטים מתוך כ-200 ספרים.
חשיבות.
הציטוטים בספר לקוחים בין השאר גם מספרים חשובים שכבר אבדו מאז, ביניהם ספר פָאן שֶׁנְג גְ'ה, ו"מצוות החודשים של ארבעת המעמדות" מימי שושלות האן וג'ין, ובכך יכלו דורות מאוחרים יותר ללמוד מ"שיטות חשובות להסדרת העם" את השיטות החקלאיות של ימי קדם.
רבות מן הטכנולוגיות המוזכרות בספר אינן מופיעות בטקסטים קודמים. לפני שנכתב "שיטות חשובות להסדרת העם", הטקסט העיקרי ללימודי חקלאות היה הפרק "על החקלאות" ב"אביבים והסתוים של מר לוּ'", אך עיקר עיסוקו היה בגידולים. מתוך "ספר פָאן שֶׁנְגְגְ'ה" של תקופת האן המערבית שרדו רק כ-3000 סימנים, אך ידוע כי התוכן שלו כלל עיסוק במטעים. ו"מצוות החודשים של ארבעת המעמדות", על אף שכבר כלל דברים בנוגע לחקלאות, ייעור וגידול חיות משק, הרי שהתמקד בטכנולוגיות ונתן משקל רב לארגון ענייני חקלאות.
מאז כתיבתו ייחסו הממשלות הסיניות לאורך ההיסטוריה חשיבות רבה לספר, ובכך גרמו לתפוצתו העולמית, עד כדי שנהוג היה להתייחס אליו כטקסט קלאסי ללמידת השתנות המינים. גם כאשר חקר צ'ארלס דרווין את תורת האבולוציה, התייחס ל"אנציקלופדיה סינית עתיקה", ויש הטוענים כי הכוונה ל"שיטות חשובות להסדרת העם".
בתקופת שושלת סונג ושושלת טאנג שקדמה לה החלו לצאת לאור ספרי חקלאות רבים, וכולם הושפעו מ"שיטות חשובות להסדרת העם". בין היצירות: "תקציר חקלאות עצי תות" מתקופת שושלת יואן, "ספר החקלאות של וָאנְג גֶ'ן", "הספר המלא למינהל חקלאי" של שׂ'וּ גוָאנְגְצִ'י משושלת מינג ו"בחינה כוללת של הוראות העיתים" מתקופת שושלת צ'ינג. הספר תמיד שמר על פופולריות - בתקופת שושלת סונג הצפונית הוא לא הופיע ברשימה המוסדית של ספרים נדירים, ונאמר עליו שכל פקיד יכול להשיג אותו. בתקופת שושלת מינג אמר עליו ההוגה והמדינאי וָאנְג טִינְגְשְׂיָאנְג כי יש בו "ממשל המועיל לעם, ושיטות ללמד חקלאות ולהעשיר את המדינה".
בסוף תקופת שושלת טאנג הגיע הספר גם ליפן, ועד היום נמצא שם העותק הקדום ביותר של הספר - מתקופת סונג הצפונית.
במהלך השנים יצאו מספר מהדורות של הספר, ונכתבו עליו גם שתי פרשנויות.
הספר אף נכלל באוסף "כלל הספרים של ארבעת האוצרות", וגם באוסף הסלקטיבי יותר "עיקרי לבלוב כלל הספרים של ארבעת האוצרות".
שם היצירה.
עקב תפוצתה נקלטו במערב תרגומים שונים לשם היצירה, ביניהם "דרכי פרנסה לעם הפשוט" או "דרכים לרתימת פרנסת העם".
תוכן היצירה.
כל פרק ביצירה מכיל הצהרת נושא, וטקסט עיקרי שכולל תיעוד מטקסט קלאסי. הצהרת הנושא מצטטת מסמכים היסטוריים, ומספקת פרשנות לגבי שמות מוזרים, שמות נוספים, סיווגים, מקומות ייצור, מקורות זנים, ותכונות. הספר מכיל גם רשמים של הכותב עצמו, כגון יתרונה של הריגת גלמי זחלי משי באמצעות מלח במקום באמצעות חשיפה לאור חזק.
אלו הם פרקי היצירה:
רוברט ברטון
רוברט ברטון (באנגלית: Robert Burton; 8 בפברואר 1577 - 25 בינואר 1640) היה כומר אנגליקני, מלומד וסופר אנגלי שחי ופעל באוקספורד. נודע במיוחד בגלל ספרו הקלאסי "האנטומיה של המלנכוליה", ספר שעורר התפעלות אצל רבים ("ספר שיש בו ספריה שלמה" (ז'אן סטרובינסקי), "אנציקלופדיה אינטימית" (אקטור ביאנסיוטי), ושהפך את מחברו למבשר של הפסיכולוגיה המודרנית ושל הפסיכואנליזה.
חייו.
רוברט ברטון נולד ב-1577 בלינדלי הול, אחוזה של משפחת אצילים זוטרים, במחוז לסטרשייר. הוריו נקראו ראלף ודורותי ברטון. אחיו ויליאם היה היסטוריון ואספן עתיקות.
כילד למד בבתי ספר יסודיים בסאטון קולדפילד ובנאניטון (Nuneaton).
החל משנת 1593, הוא בילה רוב חייו באוקספורד, תחילה כתלמיד במכללת ברייזנוז (Brasenose College), אחר כך כסטודנט במכללת קרייסט צ'רץ' (Christ Church). למד תאולוגיה, ספרות, מתמטיקה, אלכימיה, אסטרולוגיה, בוטניקה ומדעי טבע אחרים, שסייעו לו בכתיבת מסתו על המלנכוליה. חי ועבד לאורך השנים במכללת קרייסט צ'רץ' - קודם כמורה והחל מ-1626, אחרי שפרסם את "האנטומיה", כספרן לכל החיים של המכללה.
בשנת 1616 התמנה לאחראי (ויקאריוס) על כנסיית תומאס הקדוש בפרבר של אוקספורד ובשנת 1630 על כנסיית סיגרייב בלסטר.
מכריו הכירו אותו גם בצדדיו המדוכדכים וגם מתקופות שבהם היה שמח, משעשע וכעדות ידידו, הבישוף קנת, אהב לצחוק ממריבותיהם הקולניות של משיטי הדוברות.
ברטון לא היה נשוי וחי חיי למדן בודד בקרייסט צ'רץ'. ספרייתו כללה כאלפיים ספרים.
היו שמועות כי ברטון ניבא לעצמו באמצעות חישובים אסטרולוגיים כי יחיה 63 שנים ושהוא תלה את עצמו, אולי כדי לממש את נבואתו.
הובא לקבורה באגף הצפוני של קתדרלת קרייסט צ'רץ' באוקספורד. אחיו הקים לו פסל דיוקן מעל המצבה, הנושא את האפיטף שברטון חיבר לעצמו:
יצירתו.
בהתחלת דרכו כסופר כתב ברטון מספר דרמות לא מצליחות ומספר שירים לא חשובים.
יצירתו "האנטומיה של המלנכוליה" התמקדה בנפש האדם; להבדיל מבייקון, הנחתו של ברטון הייתה שידע בפסיכולוגיה הוא הנחוץ ביותר לאנושות, ולא מדעי הטבע.
ספרו הענק, בן 2,000 עמודים (מתוכם מבוא בן 300 עמודים), פורסם לראשונה בשנת 1621 והיו לו בהמשך חמש מהדורות (1624, 1628, 1632, 1638, 1651) שכללו תיקונים ועדכונים מאת המחבר.
ברטון בדק בו בפירוט רב את "המחלה היעקבית", המלנכוליה או "הכולרה השחורה" או "המרה השחורה", שנחשבה תוצר של עלייה מופרזת בכמות המרה השחורה בגוף, בהתאם לתורת המרות (התורה ההומורלית) שהייתה אז עדיין באופנה. דיונו במלנכוליה על כל היבטיה ועל הקשר שלה הפך למעשה לדיון על גורל האדם בגלל.
לדידם של ברטון ואחרים, המלנכוליה הייתה אחראית לתאוות הפראיות והיאוש של המאהבים, להסתגפות ולחוויות האקסטזה של הדתיים האדוקים, להשתוללות היצרים של המשוגעים, וגם להפשטה המלומדת של אנשי רוח כמו שייקספיר ומילטון.
ברטון כתב את "האנטומיה של המנכוליה" במידה רבה בגלל היותו בעצמו כל חייו נתון לסבל הדיכאון - כפי שהסביר בדברי המבוא "דמוקריטוס הצעיר" אל הקורא, וכתיבת הספר עצמה נועדה להיות טיפולית. עצם החשיפה העצמית הייתה מקרה נדיר באותן התקופות. וידוי עצמי מן הסוג הזה ניתן היה לפגוש אצל מעטים, כמו אוגוסטינוס הקדוש 1,200 שנה לפניו.
הוא פירט זה אחר זה את הסימפטומים המגוונים של הדיכאון - וביניהם הקדיש מקום מיוחד לתחושה העזה של אשמה והאשמה עצמית ולמאבק, לא פעם כושל, במחשבות, בדחפים ובתוכניות האבדניות.
ברטון ניתח את הסיבות האפשריות של המחלה - כולל חוויות של חסכים רגשיים, של חוסר חיבה, בילדות, השפעות החברה העלולות להחמיר ההפרעה האישיותית.
הוא הדגיש את חשיבות המודעות העצמית, דרכי טיפול כמו משטר חיים בריא (לרבות אוכל, שינה מספקת, תרגילים גופניים), תרופות, הימצאות בחברת אנשים, עיסוק בדברים מועילים, הימנעות מריגושים שליליים המגבירים את המתח, הקשבה למוזיקה מרגיעה, ומעל הכל - התוודות בפני אדם אוהב, דיסקרטי ומהימן. ברטון ראה כגורם טיפולי חשוב ביותר הגישה של חיבה אוהדת כלפי החולה, מה שבישר את השקפתו ומעשיו של פיליפ פינל
ברגע מסוים ברטון ביקש להזהיר את המלנכוליים שלא יקראו בספרו מחשש פן יחמיר את תסמיניהם.
הספר שפורסם תחת כינוי העט "דמוקריטוס הצעיר" בשנת 1621 הפך לרב-מכר.
סגנון הספר היה שיחתי, קולח, מזכיר את זה של פרנסואה רבלה ושל סופר אחר בן זמנו, סר תומאס בראון.
סופרים רבים בדורות הבאים הושפעו עמוקות מהתערובת היוצאת דופן שיש בספר, של בקיאות, הומור, כישורים לשוניים ותובנות יצירתיות, אם כי לא תמיד מדויקות.
הספר הוא פרי של בקיאות חובקת כל. יש בו 13,333 ציטוטים מ-1,598 מחברים שונים, מהספרות הקלאסית היוונית והרומית ועד לבני רבלה, מונטן ואחרים, מדוברי הרפואה הקדומה ושל ימי הביניים והוגי המוסר. השקפתו הייתה נוצרית פרוטסטנטית מתונה, עם בקורת נוקבת על הפולחן הקתולי, בעיקר על עבודת הקדושים ושרידיהם.
ההשפעה על סופרים מסוימים הייתה כל כך גדולה, עד שהם שאבו לפעמים קטעים מתוך הספר של ברטון, בלי להצהיר זאת. האשמות כאלה הועלו למשל נגד לורנס סטרן וספרו "טריסטרם שנדי".