באירועים מיוחדים, כמו בתחילת האביב, או במהלך חגיגות ומסיבות ספרדיות מסורתיות, מתקיים הבוטיון גם במהלך היום, ולא בהכרח בשעות הלילה. אירועים אלו מושכים צעירים גם מהערים הסמוכות. הדרך המקובלת והפשוטה ביותר להפיץ את דבר קיומו של הבוטיון הוא בעזרת הודעות שרשרת. בשנת 2004, נערך בוטיון בעיר סביליה שמשך אליו כ-70,000 איש.
צריכת האלכוהול.
כמות האלכוהול הנצרכת משתנה, כמובן, מאדם לאדם. בבוטיון טיפוסי מתחלקים 2-4 אנשים בבקבוק אחד של אלכוהול (בדרך כלל בקבוק סטנדרטי המכיל 0.75 ליטר של וויסקי, רום, וודקה או משקאות אחרים), שמעורבב במשקאות קלים כגון קוקה-קולה, פנטה ואחרים. אנשים נוהגים להביא עימם גם בירות, סנגריה ויין. את היין שותים לבד, או כקוקטייל: מעורב בקולה (קוקטייל קלימוצ'ו), במיץ תפוזים (קוקטייל סנגריה), בגסאוסה (משקה מוגז בטעם לימון עדין הדומה לספרייט, קוקטייל היין המבוסס עליו נקרא טינטו דה וראנו) ועוד. ישנם אנשים שבוחרים לא לשתות אלכוהול ומגיעים לבוטיון על מנת ליהנות מההווי החברתי. אחרים מגיעים לבוטיון מצוידים בשתייה משלהם.
הביקורת על הבוטיון.
ישנם מספר אזורים בהם הבוטיון אינו אפשרי בשל חוקים של הרשויות המקומיות. הבוטיון נפוץ בעיקר בדרום ספרד, בין השאר בשל מזג האוויר הנוח במהלך רוב השנה. עם זאת, בדצמבר 2006, מחוז אנדלוסיה הדרומי אסר על קיומו של הבוטיון בשטחו.
הבעיות העיקריות של הבוטיון הן:
צעדים כנגד הבוטיון.
מס' חוקים נחקקו במטרה להקטין את תופעת הבוטיון:
מפני שרוב האמצעים הללו, כולל האיסור על שתייה ברחובות, נכשלו בהשגת המטרה, החליטו מספר רשויות להתיר את קיום הבוטיון בשטחים מיוחדים. אזורים אלה היו מרוחקים מהתושבים המקומיים, והתקיימו בעיקר בפארקים.
מחוזות קניה
עד כניסת חוקת 2010 לתוקף באופן מלא ב-2013 הייתה קניה מחולקת מבחינה מנהלית ל-8 מחוזות (Provinces, לפני 1966 נקראו Regions). המחוזות חולקו ל-46 נפות.
ב-2013 בוטלה החלוקה למחוזות ועתה החלוקה של קניה היא ל-47 נפות (Counties, לפני 2013 נקראו Districts) בלבד.
הנפות מחולקות ל-262 תת-נפות, תת-הנפות מחולקות ל-2,427 מיקומים והמיקומים מחולקים ל-6,612 תת-מיקומים.
דונליאלה
דונליאלה (שם מדעי: "Dunaliella") היא אצה ירוקית, יצור חד תאי המסוגל להתקיים בתנאים קיצוניים של חום ומליחות. כהתמודדות עם תנאי הסביבה הקשים מייצר תא הדונליאלה חומרים המסייעים לו לשרוד. אותם חומרים מסייעים בשיקום עור האדם. הדונליאלה התגלתה על ידי מישל פליקס דונל ב-1838.
בין מיני הדונליאלה נמנים: דונליאלה ווירדוס, דונליאלה סאלינה, דונליאלה פארווה, דונליאלה מדיה, דונליאלה מינוטה, ודונליאלה אחלורה.
הדונליאלה מצויה בישראל, איטליה, צרפת ועוד. היא מצויה באגמים, בריכות, לגונות ומאגרי מים נוספים המכילים מים מלוחים או מתוקים. האצה יכולה לשרוד גם בים ואפילו בים המלח על אף שמו הלועזי "ים המוות".
אף על פי שהאנזימים של הדונליאלה אינם עמידים למלח היא מצליחה לחיות גם בסביבות בעלות מליחות גבוהה שהרי היא יצור סביל למלח. בשביל להתגבר על הלחץ האוסמוטי הדונליאלה אוגרת גליצרול. האצה מווסתת את יצירת הגליצרול בהתאם לריכוזי המלח בסביבתה החיצונית. בזכות התכונה המאפשרת לה לווסת את כמות הגליצרול, האצה מותאמת לסביבות מחיה שונות בעלות רמות מליחות מגוונות.
בטא-קרוטן.
בעת גירוייה האצה מפרישה בטא-קרוטן עשיר במיוחד המשמש את תעשיית הקוסמטיקה והתרופות.
לאחר העקה האצה הופכת להיות עקרה, כלומר אינה מסוגלת להתרבות.
להפקה מרבית של בטא קרוטן מהדונליאלה נדרשים התנאים הבאים:
על מנת לספק לדונליאלה את התנאים הללו מכניסים אותה לבריכות רדודות שבהן נע גלגל פדלים הגורם לתזוזה מתמדת. כיוון שהבריכות רדודות קרני השמש מגיעים עד הקרקעית, מכאן שכל תאי הדונליאלה מקבלים את קרני השמש הדרושים. בנוסף בבריכות ישנם מי ים מלוחים.
גלאוקוכרואיט
גלאוקוכרואיט הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים) השייך לקבוצת האוליבין.
תכונות.
נוסחת המבנה הכימי של גלאוקוכרואיט טהור היא CaMn+2SiO4. הגלאוקוכרואיט כמעט ואינו יוצר תמיסה מוצקה (שורה איזומורפית, כלומר תרכובות דומות בהרכבן) עם מינרלים אחרים. מחקר שנערך ב-1987 הוכיח כי יש מעט מאוד תמיסה מוצקה בין הגלאוקוכרואיט והטפרואיט (Mn2 SiO4), אף הוא חבר בקבוצת האוליבין. כמו כן יש מעט החלפות של קטיון המנגן במגנזיום, ברזל או אבץ.
כמו שאר המינרלים בקבוצת האוליבין, הגלאוקוכרואיט מתגבש במערכת האורתורומבית (חבורת סימטריות מרחבית "Pbnm") כפי שמוצג באיור 1. היונים של המנגן מצויים באתר M1 והיונים של הסידן באתר M2. תא היחידה גדול יותר מתא היחידה של האוליבין נטול הסידן, הטפרואיט, והפרמטרים שלו הם: Åa=4.92 , b=11.19Å, c=6.51Å.
הגלאוקוכרואיט מופיע בטבע בדרך כלל במקבצים גרגריים או חסרי צורה. הגבישים פריזמתיים ארוכים, אינם מפותחים, וגודלם עד 1 ס"מ, בדרך כלל בנפרד או במקבצים עמודיים. גבישים תאומים נפוצים בדרך כלל בזוגות, ולעיתים רחוקות בשלישיות. הקשיות של המינרל בינונית, 6 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא 3.4.
אופטית המינרל הוא דו-צירי שלילי. מקדם השבירה של הגלאוקוכרואיט נע בין 1.68 ל-1.73. צבעם של גבישי הגלאוקוכרואיט הוא בדרך כלל ירוק, אפור כחלחל, ורדרד או לבן, ובגושים גדולים חום. במקצת הדגימות נתגלה "אפקט האלכסנדריט" (שינוי צבע כתלות בסוג האור המוטל על המינרל).
המינרל נתגלה לראשונה ב-1899 במכרה פרנקלין, במחוז ססקס (Sussex) שבניו ג'רזי שבארצות הברית על ידי צמד הגאולוגים האמריקנים סמואל פנפילד (Samuel Lewis Penfield) וצ'ארלס וורן (Charles Hyde Warren). מקור שם המינרל מיוונית, צרוף של המילים "כחול-ירוק" ו"צבע", רמז לגוון של דגימות המינרלים הראשונות. הדגימה המקורית שנתנה את השם למינרל מצויה כיום באוניברסיטת ייל.
מקור ותפוצה.
הגלאוקוכרואיט נוצר באבני גיר המכילות מינרלי מנגן שעברו התמרה (כך בפרנקלין ובקורומן בדרום אפריקה); בסלעי סקארן במגע בין דיאבז לשיש (כך בערוץ אנאקיט ברוסיה)
גלאוקוכרואיט הוא מינרל נדיר מאוד, ועד היום הוא אותר בשישה מקומות בלבד בעולם. המקומות לדוגמה בהם ניתן למצוא גלאוקוכרואיט כוללים את מכרה פרנקלין, במחוז ססקס (Sussex) שבניו ג'רזי שבארצות הברית (המקום שבו נתגלה המינרל לראשונה), מקום בו המינרל מצוי בשפע, אך בניגוד למינרלים רבים אחרים מפרנקלין, הוא אינו מצוי כלל בגבעת סטרלינג (Sterling Hill) הסמוכה; במכרה וסלס (Wessels) במחוז הכף בדרום אפריקה; סמוך לערוץ אנאקיט בשפך הנהר טונגוסקה במרכז סיביר שברוסיה ובמכרה קומבאט (Kombat), 49 ק"מ מצואמב שבנמיביה.
הלוח העברי הקראי
אהרון איתין
סוביניון בלאן
סוביניון בלאן (Sauvignon Blanc) הוא זן ענבים לבן שמקורו באזור בורדו שבצרפת. הסוביניון בלאן, ביחד עם זן הענבים האדום קברנה פרנק הוא ההורה הגנטי של הזן הנפוץ קברנה סוביניון.
הזן משמש לרוב להפקת יין לבן יבש, אולם הוא מהווה מרכיב חשוב גם ביינות קינוח כגון אלו המיוצרים בסוטרן.
היינות המפורסמים ביותר מזן זה מגיעים מצרפת (בעיקר מבורדו ומעמק הלואר), ומניו זילנד - אולם הוא נפוץ באזורי יין רבים אחרים, בהם דרום אמריקה, ארצות הברית, אוסטרליה וישראל.
יינות סוביניון בלאן לרוב יתאפיינו בחומציות ובגוף קל. חלקם בעלי מאפיינים טרופיים בולטים בעוד אחרים מציגים אופי יותר עשבוני ומינרלי. ייננים בצרפת מעדיפים לרוב להתסיס את התירוש בטמפרטורות גבוהות יחסית (18-16 מעלות צלזיוס) שמניבות יינות בעלי אופי מינרלי יותר, בעוד ייננים בניו זילנד מעדיפים לרוב תסיסה בטמפרטורות מעט נמוכות יותר, המניבות יינות בעלי אופי פירותי וטרופי. בישראל בה חלק גדול מהיינות מיוצרים בסגנון העולם החדש - גם יינות הסוביניון בלאן הם בעלי אופי טרופי רענן.
לוע הר געש
לוע הוא שקע שנוצר בהר געש כתוצאה מפעילות געשית. שקע זה הוא קצהו העליון של צינור הזנה, דרכו נפלטת מאגמה אל פני השטח. צורתו כאגן מעוגל נובעת מחלל שנותר לאחר שהמאגמה שזרמה דרכו נפלטה או חזרה וירדה אל תא המאגמה. מסביב לשקע מצטבר חומר געשי שנפלט בעת ההתפרצות, ובמקרים רבים הוא נערם בצורת חרוט מסביב ללוע.
היווצרות.
במהלך התפרצות געשית נוצר לחץ גבוה בתוך תא מאגמה, ממנו נפלטים אל פני השטח מאגמה, גזים, אדי מים ושברים מסלעים מקומיים שהועפו בלחץ ההתפרצות. חלק מן החומר הנפלט נושר בחזרה כפתיתי אפר געשי או כלבה שהתקררה והתקשתה כאשר באה במגע עם האוויר. לבה קרושה זו יוצרת זכוכית געשית וסלעי בזלת וסקורה, הנצברים מסביב לצינור ההזנה. ככל שהלבה צמיגה יותר, כן יהיה החרוט תלול יותר. שטחו ועומקו של הלוע משתנים מהר געש למשנהו ומהתפרצות אחת לשנייה.
חמישה סוגים של לועות געשיים נוצרים בשלבים שונים של ההתפרצות:
אגמי לוע וג'ובות.
לאחר הפסקה בפעילות הגעשית, לועות רבים מתמלאים במי גשמים שאין להם אפשרות להתנקז, ונוצרים בהם אגמים הנקראים אגמי לוע. אגם מסוג זה הוא הקלדרה של אגם טובה שבסומטרה: התפרצות-על שהתרחשה בו לפני כ-75,000 שנה מוטטה את דפנות הלוע. מי גשמים הציפו את הקלדרה והקיפו את שברי ההתמוטטות, שהפכו לאי הניצב במרכז.
פולר
מחלת נימן-פיק
מחלת נימן פיק היא מחלת אגירה ליזוזומלית, הקשורה בחילוף חומרים. שלוש הצורות המוכרות של המחלה הן נימן פיק סוג B, A ו-C.
(NPA, NPB, NPC).
הסיבות למחלה.
NPA ו-NPB.
הן מחלות העוברות בתורשה והן אוטוזומליות רצסיביות, כלומר הסיכון לילד חולה הוא רק כאשר שני ההורים נשאים של אותו גן בלתי תקין, ושניהם מעבירים את הגן הזה אל הילד. הסיכוי לכך הוא 25% ורק במקרה כזה הילד יהיה חולה.