רוזנברג נישא פעמיים. לראשונה נישא להילדה ליסמן ב-1915 אך כעבור שמונה שנות נישואים התגרש ממנה. הוא נישא שוב להדוויג קרמר בשנת 1925, נישואין שארכו עד מותו. לזוג היו שני ילדים, בן שמת בינקותו, ובת בשם אירן, שנולדה בשנת 1930. הבת מסרבת ליצור מגע עם כל מי שמנסה לדבר עמה על אביה.
ג'אקומו מאטיאוטי
ג'אקומו מאטיאוטי (באיטלקית Giacomo Matteotti; 22 במאי 1885 - 10 ביוני (?) 1924), מנהיג סוציאליסטי איטלקי. נרצח בידי הפשיסטים בראשית תקופת שלטונם.
ג'אקומו מאטֵיאוטי היה מנהיג המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת בבית הנבחרים האיטלקי ומתנגד חריף של בניטו מוסוליני והמפלגה הפשיסטית.
ב-30 במאי 1924 נשא מאטיאוטי נאום נלהב ברומא נגד השלטון הפשיסטי, וטען כי הבחירות של 1924 היו מעשה הונאה וכי הפשיסטים זכו בהן באמצעות שימוש באלימות ושחיתות. ב-10 ביוני מטיאוטי נעלם. שכניו לרחוב הבחינו כי נערך מעקב על ביתו לפני היעלמו ובמיוחד הזכירו מכונית לנצ'ה שחנתה ברחוב, שלא הייתה שייכת לאיש מדיירי הרחוב. אחד השכנים, אשר רשם את מספר הרישוי של המכונית, מסר אותו למשטרה שאיתרה את המכונית ומצאה בה כתמי דם במושב האחורי. מוסוליני שטרם התבסס בשלטונו המוחלט, נאלץ להורות למשטרה לעצור את שלושת האנשים שנחשדו בעיני המשטרה, כתוצאה מחקירותיה, כמוערבים בהיעלמותו של מטיאוטי.
ב-18 באוגוסט נמצאה גופתו של מאטיאוטי בקבר רדוד מחוץ לרומא. שלושת החשודים שהיו בידי המשטרה בקשר להעלמו הועמדו לדין באשמת רצח, אולם בית המשפט זיכה שניים מהם ודן את השלישי לתקופת מאסר קצרה.
מעשה הרצח, שהיה ללא ספק מעשה ידיהם של הפשיסטים, עורר גל הפגנות אנטי-פשיסטיות וזעזע את שלטונו של מוסוליני, משטרם התבסס סופית באותה עת, וכמעט גרם לנפילת השלטון הפשיסטי, אולם מוסוליני הצליח להתגבר על גל ההפגנות והמחאות ויצא ממשבר זה כששלטונו מחוזק יותר.
יוליוס שטרייכר
יוליוס שטרייכר (בגרמנית: Julius Streicher; 12 בפברואר 1885 - 16 באוקטובר 1946) היה מראשי העיתונות האנטישמית ומראשי המשטר הנאצי בגרמניה. המקים, הבעלים והעורך של העיתון האנטישמי והתעמולתני "דר שטירמר" (המסתער). נידון למוות במשפטי נירנברג על חלקו בשואה והוגדר בפסק הדין כ"אויב היהודים מספר אחת".
ביוגרפיה.
שטרייכר נולד בפליינהאוזן (Fleinhausen; מקום יישוב קטן, כ-25 ק"מ ממערב לאאוגסבורג) שבממלכת בוואריה, אחד מתשעת בניו של פרידריך, מורה מקומי, ואשתו אנה. עבד תקופה קצרה כמורה בבית ספר יסודי, עד שהתגייס לצבא הגרמני ב-1914. שטרייכר נלחם במלחמת העולם הראשונה ואף קיבל את עיטור צלב הברזל ודרגת קצונה.
ב-1919 נכנס שטרייכר לפוליטיקה הגרמנית כשייסד את "המפלגה הגרמנית הסוציאלית" ששנה לאחר מכן, נבלעה בתוך המפלגה הנאצית. בין השנים 1924 ל-1932 שימש בתפקידים ייצוגיים שונים בפוליטיקה הגרמנית, מטעם המפלגה הנאצית ובין השנים 1928 ל-1940 שימש כראש המפלגה הנאצית במחוז פרנקוניה. בתקופה זו פעל בעיקר בעיר נירנברג. בהתקדמותו בתוך המפלגה הנאצית הפך למקורב של מנהיגה, אדולף היטלר.
במהלך המרידה הנאצית הכושלת המכונה "הפוטש במרתף הבירה" היה שטרייכר אחד מתומכיו של אדולף היטלר ויצא במסע ציבורי להגנתו. לאחר שפרסם בעיתונו ידיעות בדבר חייו האישיים של הרמן גרינג בשנת 1940 פוטר מכל משרותיו, אך נותר ביחסים טובים עם היטלר.
במרץ 1940 נפתחה נגד שטרייכר חקירה בתוך המוסדות הנאצים בחשד ללקיחת שוחד בתמורה להגדרתם של מספר עסקים כ"אריים". עקב כך הושעה שטרייכר מפעילותו הציבורית אך בכל זאת, יחסיו הטובים עם אדולף היטלר נמשכו והוא המשיך להפיץ את אמירותיו האנטישמיות.
אידאולוגיה.
שטרייכר נחשב לאחד האנטישמיים הנאציים הקיצוניים ולאחד הראשונים שבהם, שקרא להשמדת יהודים. בשנת 1923 ייסד את העיתון האנטישמי "דר שטירמר" (המסתער) שהיה במה להתקפות אנטישמיות ארסיות במיוחד כנגד יהודים. תפוצת השיא של העיתון הגיעה ל-800,000 עותקים.
בין דפי העיתון חיווה שטרייכר את דעתו כי היהודים הם אחראים למשבר הכלכלי, לאבטלה ולאינפלציה בגרמניה. הוא טען כי היהודים מדיחים לזנות נערות אריות טהורות גזע, וכי הם אחראים ל-90% מהזונות ברחבי גרמניה. היהודים תוארו בעיתונו כשרצים מזוהמים, זבובים רוחשי מזימות ופטריות רעל המאיימים על הגזע הארי.
האידאולוגיה האנטישמית של שטרייכר מצאה לעצמה ביטוי מעשי בפעילותו במחוז פרנקוניה. שטרייכר עשה מאמץ על מנת לסגור את בתי האוכל של נירנברג בפני יהודים ופעל למען הקמתם מחדש של גטאות בערי האזור. היה מיוזמי חרם אחד באפריל 1933 וב-1935 היה מן היוזמים של חוקי נירנברג. היה היוזם הראשי של הרס בית הכנסת המרכזי בנירנברג (עוד לפני ליל הבדולח).
השימוש בחומר האנטישמי שפרסם שטרייכר, נמשך עד ימינו אנו ועיתונו יחד עם הפרוטוקולים של זקני ציון נחשב לחיבור אנטישמי קלאסי. מפורסמות במיוחד הקריקטורות ששטרייכר עשה בהן שימוש המשמשות השראה לקריקטוריסטים אנטישמיים עד ימינו.
תפיסתו, משפטו והוצאתו להורג.
ב-23 במאי 1945 נתפס שטרייכר בעיירה בשם ויידרינג בצפון-מערב אוסטריה. קבוצת קצינים אמריקאים בראשות המייג'ור הנרי פְּליט (שהיה יהודי) גילתה את שטרייכר, שטען כי הוא צייר בשם יוסף סיילר. לאחר חקירה קצרה, הודה בזהותו האמיתית.
שטרייכר היה בין הנידונים למוות במשפטי נירנברג, בהם הורשע ונידון למוות. לפי המגזין "ניוזוויק", בעת הוצאתו להורג, בהושענא רבה תש"ז (16 באוקטובר 1946), קרא שטרייכר "חג פורים שמח 1946". לפי דניס ברק ודייוויד גרס, אמר שטרייכר - "הייל היטלר! עכשיו אני הולך אל האלוהים. משתה פורים 1946! הבולשביקים יום אחד יתלו את כולכם". שטרייכר היה היחיד מהנידונים למוות שעונשו בא אך ורק על חלקו ברדיפת היהודים. להגנתו טען שמעולם לא קרא להשמדת יהודים, אלא רק לגירושם.
ראו גם.
התעמולה הנאצית
היילמאר שאכט
הוראס גְרִילי הְיָילמאר שאכט (בגרמנית: Horace Greeley Hjalmar Schacht) (22 בינואר 1877 - 3 ביוני 1970) היה שר הכלכלה בגרמניה בתקופת שלטון המפלגה הנאצית בין השנים 1935–1937. שאכט מעולם לא הצטרף למפלגה הנאצית אך ב-1934 קיבל חברות של כבוד במפלגה. מעמד זה נשלל ממנו לאחר שהסתכסך עם צמרת המפלגה ב-1943.
ביוגרפיה.
שאכט נולד בטינגלב, שהיה אז בשלזוויג-הולשטיין, כחלק מהקיסרות הגרמנית (לימים בדנמרק), למשפחה דנית. הוריו, וילאם לאונרד לודוויג מקסימיליאן שאכט והברונית קונסטנצה יוסטינה סופי פון אגרס, ילידת דנמרק, התגוררו מספר שנים בארצות הברית. תחילה החליטו לקרוא לו על שם העיתונאי האמריקני הוראס גרילי, אולם הם נכנעו לדרישת סבתו של שאכט, שדרשה שיינתן לו שם דני. בנעוריו הוא התגורר בארצות הברית. הוא למד רפואה, פילוסופיה ומדע המדינה, לפני שקיבל דוקטורט בכלכלה בשנת 1899 בגרמניה. ב-1916 מונה לאחד הדירקטורים ברייכסבנק. בשנת 1918 היה ממייסדי המפלגה הדמוקרטית הגרמנית.
בנובמבר 1923 מונה לממונה על המטבע בגרמניה. לאחר שפעולותיו עזרו בהדברת ההיפר-אינפלציה שהייתה בגדר אסון למשק הגרמני, מונה לנשיא הרייכסבנק. הוא שיתף פעולה עם גורמים במשק העולמי והגרמני בהפעלת "תוכנית יאנג", שהגה הדיפלומט האמריקני אואן יאנג ב-1929 לפריסת תשלום פיצויי המלחמה שהוטלו על גרמניה בחוזה ורסאי. עם זאת, שאכט התייחס לפיצויים כמחנק כלכלי וראה בתוכנית זו פתרון זמני בלבד. משהבין שאין ביכולתו להוריד משמעותית את עול הפיצויים, פרש שאכט מתפקידו כנשיא הרייכסבנק ב-1930, הן כמחאה והן מתוך חשש שתדמיתו הפוליטית תינזק.
לאחר פרישתו הושפע מספרו של אדולף היטלר, "מיין קמפף", והחל לשתף פעולה עמו. אף שמעולם לא הצטרף למפלגה הנאצית, הוא סייע לה בהשגת מימון והפגיש את היטלר עם בעלי ממון ותעשיינים. בשנת 1933 החתים תעשיינים על עצומה הקוראת לנשיא פאול פון הינדנבורג למנות את היטלר לקנצלר גרמניה.
במרץ 1933 שאכט מונה על ידי היטלר לנשיא הרייכסבנק ובאוגוסט 1934 מינה אותו לשר הכלכלה. הוא תמך בעבודות ציבוריות יזומות כגון אלו שיזם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ב"ניו דיל" אשר סייעו בהוצאת המשק האמריקני מן המשבר הכלכלי העולמי. הוא יזם סלילת כבישי אוטובאן חדשים והצליח להוריד את שיעור האבטלה. במאי 1935 מונה כממונה בעל סמכויות בתחום כלכלת המלחמה. הוא קיבל חברות של כבוד במפלגה הנאצית, ואת עיטור "צלב הקרס המוזהב". בנובמבר 1937 פרש שאכט מפעילות בשל אי הסכמתו עם מטרותיו של היטלר והעמדת המשק על בסיס ההכנה למלחמה. שאכט סבר כי הדבר יוליך לאינפלציה. כן הסתכסך עם הרמן גרינג. הוא מונה שוב לנשיא הרייכסבנק, אך פרש אף מתפקיד זה בשנת 1939, ומונה לשר בלי תיק, עד שפרש סופית מפעילות בינואר 1943.
לאחר כישלון קשר העשרים ביולי בשנת 1944 נאסר שאכט, על אף שכפי הנראה לא היה לו כל קשר עם הקושרים. הוא נשלח למחנה הריכוז ראוונסבריק, ובהמשך הועבר לפלוסנבירג, אך קיבל טיפול של "אישיות מיוחדת" עד לשחרור המחנה באפריל 1945. מיד לאחר מכן נעצר בידי בעלות הברית והועמד לדין במשפטי נירנברג על חלקו בהכנות למלחמת העולם השנייה. לכל אורך המשפט הוא טען שהוא חף מפשע, ולא רק שלא הכין את המלחמה, אלא אף פעל למנוע אותה. לבסוף זוכה מן ההאשמות, בקולות השופטים הבריטי והצרפתי כנגד עמדת השופט האמריקאי והרוסי. אך מיד לאחר שחרורו נעצר שוב והובא בפני בית דין גרמני לדה-נאציפיקציה. הפעם נמצא אשם, ונדון לתשע שנות מאסר עם עבודת פרך. הוא שוחרר בתחילת ספטמבר 1948. לאחר שחרורו הקים בנק בדיסלדורף, ונתן ייעוץ כלכלי לחברות שונות ולמדינות מתפתחות בעולם, בין היתר נתן ייעוץ למשטרו של גמאל עבד אל נאצר במצרים.
היחס אליו בישראל.