לכן, המחלקה לקידום מדיניות שוויונית של עמותת "סיכוי-אופוק" ממפה את החסמים, ברמה הממשלתית והמקומית, שמונעים הקצאה שוויונית של משאבי המדינה, מגבשת ומפרסמת המלצות מדיניות כדי להתגבר על החסמים הללו ועובדת מול משרדי הממשלה כדי להבטיח את האימוץ והיישום של ההמלצות, בתחומים כמו תכנון ודיור ברשויות המקומיות הערביות, קידום תחבורה ציבורית, תשתיות, תעסוקה ועוד. עמותת סיכוי-אופוק הייתה שותפה לקידום החלטת הממשלה 922 לצמצום פערים בהקצאת משאבים לחברה הערבית, וכיום פועלת לקדם את יישומה בפועל ולדאוג לתוכנית המשך. בנוסף, סיכוי-אופוק מלווה רשויות מקומיות ערביות בקידום תכנון עירוני שתואם את צורכי הדיור והתחבורה של התושבים ומפתחת כלים והדרכות מקצועיות למען פיתוח כלכלי ואורבני ברשויות המקומיות הערביות.
במקביל, המחלקה לחברה משותפת של עמותת "סיכוי-אופוק" מקדמת מציאות של חברה משותפת ומרחבים משותפים המבוססים על כבוד, אמון והיכרות בין יהודים לערבים. העמותה גורסת כי ההפרדה במגורים, בחינוך ובמסגרות חברתיות וחוסר ההיכרות בין החברות מייצרת זרות וניכור, המקצינים את הדעות הקדומות וההסתה על רקע הסכסוך הלאומי ומאפשרים אפליה של האזרחים הערבים בכל רובדי החיים, כולל במשאבים ובתקציבים. מסיבה זו, "סיכוי-אופוק" פועלת ליצור מרחבים שמכילים ומכבדים את האזרחים הערבים ואת החברה הערבית לא רק כיחידים, אלא גם כבעלי זהות קולקטיבית איתנה, תרבות, היסטוריה ושפה. בין היתר, עמותת סיכוי-אופוק פועלת למען הנכחת השפה, הזהות והתרבות הערבית בתחבורה הציבורית ובנמלי התעופה, במוזיאונים, באתרי תרבות, בפארקים לאומיים ובמוסדות להשכלה גבוהה. בנוסף, העמותה מקדמת ייצוג הולם ושוויוני של האזרחים הערבים והחברה הערבית בתקשורת העברית ובשיח הציבורי, באמצעות הנכחה וייצוג הולם של השפה, התרבות, ההיסטוריה והנרטיב של האזרחים הערבים, ומבקשת גם להנכיח את זהותם של האזרחים הערבים כמיעוט לאומי ילידי פלסטיני באמצעות מאבק בגילויי גזענות במרחב הציבורי, עידוד ופיתוח של הוראת השפה הערבית וחינוך לחיים משותפים במערכת החינוך.
ב-2010 פיתחה העמותה מודל עבודה בשם "מחסמים לסיכויים" הממפה חסמים ונותן המלצות מדיניות לקידום שוויון בין ערבים ליהודים בישראל. במסגרת זו פרסמה העמותה שישה מחקרים בתחומים שונים.
בעבר, "סיכוי-אופוק" הפעילה תוכנית לשיתוף פעולה בין רשויות מקומיות יהודיות וערביות. התוכנית פעלה בשנים 2004–2008 באזור ואדי עארה בה הוקמו במסגרת התוכנית אזורי תעשייה משותפים, והתגבשו יוזמות בתחומי התיירות ואיכות הסביבה. החל מ-2006 התוכנית פעלה באזור חוף כרמל. בהמשך לפעילות לקידום שיתוף פעולה בין רשויות יהודיות וערביות, "סיכוי-אופוק" קידמה פרויקט ארצי לפיתוח וקידום של מסגרות תיירות קבועות המשותפות ליהודים וערבים ובמסגרתו הוקמו ארבע עמותות תיירות יהודיות-ערביות באזור ואדי עארה, נצרת והעמקים, המשולש-דרום השרון. בנוסף, העמותה הקימה בעבר קבוצות פעולה של אזרחים הפועלים להעלות את נושא השוויון בין האזרחים היהודים והערבים אל מרכז השיח הציבורי היהודי ולמנוע אפליה לרעה של האזרחים הערבים בקבלת שירותי ממשלה, והפעילה תוכנית לפיתוח מנהיגות ויוזמה קהילתית בקרב הציבור הערבי.
העמותה שינתה את שמה מעמותת סיכוי - העמותה לקידום שוויון אזרחי לעמותת סיכוי-אופוק לשוויון ושותפות בשנת 2021.
פרסומים.
"סיכוי-אופוק" מפרסמת מחקרים ומסמכי מדיניות על שוויון ופערים בין יהודים לערבים במדיניות ובתקצוב של משרדי הממשלה השונים. בין הנושאים בהם עסקו פרסומים אלה:
בין 2006 ל-2010 פרסמה העמותה את "מדד השוויון" – מחקר שנתי הסוקר את הפערים ואי השוויון בין יהודים לערבים במדינת ישראל בחמישה תחומים שונים: חינוך, בריאות, תעסוקה, רווחה ודיור.
ואקצוקי רייג'ירו
ואקצוקי רייג'ירו (ביפנית: 若槻 禮次郎; 21 במרץ 1866 - 20 בנובמבר 1949) היה פוליטיקאי יפני וראש הממשלה היפנית ה-25 וה-28.
ראשית חייו.
ואקצוקי נולד בעיר מצואואה שבנחלת איזומו (כיום מחוז שימאנה), למשפחת סמוראים בשם אוקמורה. לאחר נישואיו אימצה אותו משפחת אשתו מכיוון שלא היה לו יורש זכר, ולפיכך קיבל על עצמו את השם ואקצוקי. הוא החל ללמוד משפטים באוניברסיטת טוקיו ב-1892.
קריירה פוליטית.
לאחר סיום הלימודים החל ואקצוקי לעבוד במשרד האוצר, ראשית בתפקיד מנהל אגף המיסים, ולאחר מכן בתפקיד סגן השר. הוא נכנס לבית האצילים של הדיאט של יפן ב-1911, וכיהן בתפקיד שר האוצר בכהונתו השלישית של קאצורה טרו ובכהונתו השנייה של אוקומה שיגנובו בראשית העשור השני של המאה ה-20. באותה עת הפך גם למנהיג מפלגת ריקן דושיקאי, וממשיכת דרכה קנסייקאי ב-1914.
ואקצוקי התמנה לתפקיד שר הפנים ביוני 1924, בממשלתו של קאטו טקאקי, ופעל למען הרחבת זכות הבחירה ולמען חקיקת החוק לשמירה על הסדר ב-1925.
ראש הממשלה.
ואקצוקי התמנה לראשות ממשלת יפן ב-30 בינואר 1926, בעקבות מותו בתפקיד של קאטו. כהונתו הראשונה נמשכה עד ה-20 באפריל 1927, אז נאלץ להתפטר בעקבות משבר פיננסי שפקד את המדינה.
ואקצוקי קיבל את עיטור מסדר פרחי הפאולוניה ב-10 בנובמבר 1928. לאחר שיצג את יפן בהועידה הימית בלונדון ב-1930, פעל ואקצוקי ליישום ההגבלות על החימוש שהתקבלו בוועידה, צעד שגרר מתיחות בינו לבין הממסד הצבאי וגורמים לאומניים.
לאחר התפטרות ראש הממשלה המאגוצ'י אוסאצ'י, בעקבות פציעתו בניסיון התנקשות, החליפו ואקצוקי בנשיאות מפלגת ריקן מינסייטו, ממשיכת דרכה של קנסייקאי. באפריל 1931 קיבל את תואר הקזוקו דאנשאקו (ברון), ובאותו חודש הוא החליף את המגוצ'י בראשות הממשלה. במהלך כהונתו השנייה התחזק צבא יפן והחל לפעול ללא אישור הממשלה האזרחית. כך לא הצליח ואקצוקי למנוע את תקרית מוקדן, ואת הסלמת המצב בסין לאחר מכן.
לאחר הפרישה.
אחרי פרישתו מראשות הממשלה התמנה ואקצוקי לנשיא מפלגת מינסייטו ביולי 1934. על אף העלייה במיליטריזם במדינה, הוא המשיך להשמיע התנגדות למלחמת סין–יפן השנייה, והתנגד לפתיחת מלחמה עם ארצות הברית והמעצמות המערביות. אפילו לאחר ההתקפה על פרל הארבור, טען ואקצוקי שיש לסיים את המלחמה בהקדם האפשרי. לאחר ששמע על כניעת גרמניה הנאצית במאי 1945, הוא ניסה לשכנע את ראש הממשלה דאז קנטרו סוזוקי לפתוח במשא ומתן עם ארצות הברית לסיום המלחמה. באוגוסט של אותה שנה הוא השתתף בפאנל שהמליץ לקבל את החלטות ועידת פוטסדאם ללא תנאים.
לאחר כניעת יפן, קיבל ואקצוקי זימון מטעם המפקד העליון של כוחות הברית לשמש עד תביעה בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק.
ואקצוקי נפטר מתעוקת לב בבית הקיץ שלו בשיזואוקה, ב-20 בנובמבר 1949. הוא קבור בטוקיו.
קנסייקאי
קנסייקאי (ביפנית: 憲政会, "המפלגה החוקתית") הייתה מפלגה פוליטית קצרת ימים, שפעלה באימפריה היפנית בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
המפלגה נוסדה ב-10 באוקטובר 1916, לאחר איחוד המפלגות ריקן דושיקאי, צ'וסייקאי וקויו קוראבו. המפלגה החדשה, בהנהגתו של קאטו טקאקי, הייתה לאופוזיציה למפלגת השלטון, ריקן סייוקאי, בהנהגת ראש הממשלה אוקומה שיגנובו. הזאיבצו של מיצובישי העניק למפלגה תמיכה כלכלית בשל קשריו של קאטו למפלגה. לאחר האיחוד החזיקה מפלגת קנסייקאי ב-198 מושבים בבית התחתון של הדיאט של יפן, ובכך הפכה למפלגת הרוב, והעלתה את הציפיות להיבחרו של קאטו לראשות הממשלה.
עם זאת, תפקיד ראש הממשלה נמסר על ידי הקיסר, לפי עצת הגנרו, ובמקרה זה העדיפו חברי הגנרו את טראוצ'י מסטאקה לתפקיד זה. במחאה על כך העלתה קנסייקאי הצעת אי אמון שפיזרה את הדיאט, והביאה לבידוד המפלגה. במהלך שנותיה באופוזיציה התנגדה המפלגה להתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה ותמכה באיגודים מקצועיים.
בבחירות הכלליות של 1924 השיגה קנסייקאי 150 מושבים, המספר הרב ביותר למפלגה אחת, אך לא הצליחה להשיג רוב בבית. קאטו הסכים להרכבת קואליציה עם ריקן סייוקאי של טקהאשי קורקיו, שהחזיקה ב-100 מושבים, ועם קאקושין קוראבו של אינוקאי צויושי, שהחזיקה ב-30 מושבים. קואליציית שלוש המפלגות הזאת הייתה הקואליציה השולטת הראשונה בהיסטוריה של יפן, וניצלה את מעמדה לעריכת רפורמות חברתיות ולשמירה על מדיניות חוץ מאופקת.
הקואליציה קראה לביטול השפעת הגנרו, ולהצמדות לחוקת מייג'י. כמו כן, תמכו חבריה בהרחבת זכות הבחירה, וברפורמות בתחום התעסוקה והחקלאות. עם זאת, ועל אף הדימוי הליברלי שדבק בה, תמכה המפלגה גם בחוק לשמירה על הסדר ב-1925.
לאחר מותו של קאטו, התמנה ואקצוקי רייג'ירו לנשיאות המפלגה, אך ממשלתו התפרקה לאחר זמן קצר, בעקבות משבר פיננסי שהכה ביפן. ביוני 1927 התאחדה מפלגת קנסייקאי עם מפלגת סייו הונטו, ויחד הן יצרו את מפלגת ריקן מינסייטו.
גרד בוצריוס
קרל אנטון מרטין גרהארד (גרד) בוצריוס (בגרמנית: Karl Anton Martin Gerhard (Gerd) Bucerius, 19 במאי 1906 - 29 בספטמבר 1995), היה המייסד העיקרי והמוציא לאור הראשון של השבועון הנקרא ביותר בגרמניה, "די צייט". חבר הבונדסטאג הגרמני (1949–1962) מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית, עיתונאי, עורך עיתונות, שופט, עורך דין שהגן על יהודים גם תחת השלטון הנאצי, פילנתרופ ומהאינטלקטואלים המשפיעים ביותר בגרמניה שלאחר המלחמה.
קורות חיים.