מחסור בסטטיסטיקות מהימנות הופך את ההשוואה בין הוצאות החלל של ארצות הברית לבין אלו של ברית המועצות לקשה, במיוחד בתקופתו של חרושצ'וב. עם זאת, ב־1989, ראש סגל השירותים הסובייטים המזוינים, גנרל מ. מויסייב, דווח כי ברית המועצות הקציבה 6.9 מיליארד רובלים (כ־4 מיליארד דולר) לתוכנית החלל שלה באותה השנה. פקידים סובייטים אחרים מעריכים שסך ההוצאות למשימות חלל מאוישות מסתכמות בסביבות סכום זה לכל אורך תקופתן של התוכניות. הערכות לא רשמיות מצביעות על סכום מעט נמוך יותר של כ־4 וחצי מיליארד רובלים לשנה. בנוסף לחוסר הבהירות בנתונים, השוואות כאלו צריכות לקחת בחשבון גם את השפעת התעמולה הסובייטית, אשר שאפה להציג את ברית המועצות כחזקה ולהטעות את הניתוחים המערביים.
עניינים ארגוניים, ובמיוחד תחרויות פנימיות, פגעו אף הם במאמץ הסובייטי. לברית המועצות לא היה ארגון דומה לנאס"א (סוכנות החלל הרוסית נוצרה רק במהלך שנות התשעים). יותר מדי עניינים פוליטיים ויותר מדי דעות אישיות עכבו את ההתקדמות הסובייטית. כל ראש צוות תכנון סובייטי היה צריך להגן על רעיונותיו, בחיפוש תמיכה מפקיד רשמי. ב־1964 פיתחה ברית המועצות 30 תוכניות שונות של משגר ודגם חללית באמצעות ראשי צוותי תכנון שונים. בעקבות מותו של קורוליוב איבדה תוכנית החלל הסובייטית את היוזמה וניסתה רק להתמיד בשוויון עם ארצות הברית. ב־1974 ארגנה ברית המועצות מחדש את תוכנית החלל שלה, והחלה את פיתוח משגר אנרגיה שנועד לשאת לחלל את מעבורת החלל בוראן.
אומנם הכלכלה הסובייטית נחשבה לשנייה בגודלה בעולם, אך כלכלתה של ארצות הברית הייתה חזקה יותר. הסובייטים פעלו אפוא בנחיתות כלכלית. בסופו של דבר הארגון הסובייטי הלא יעיל והמחסור בכספים הוביל אותם לאיבוד היתרון שבו החזיקו בתחילה. משקיפים גרסו שהמחיר הכלכלי הגבוה של המרוץ לחלל, יחד עם מרוץ החימוש היקר מאוד, העמיקו בסופו של דבר את המשבר הכלכלי של המערכת הסובייטית במהלך סוף שנות השבעים והשמונים. משבר זה היה כנראה גם אחד הגורמים שהובילו לקריסת ברית המועצות.
השפעת המרוץ לחלל.
השפעות טכנולוגיות.
טכנולוגיות, ובמיוחד בתחומי הנדסת אווירונאוטיקה ותקשורת אלקטרונית, התפתחו רבות במהלך תקופת המרוץ לחלל. עם זה השפעת המרוץ לחלל חרגה הרחק מעבר לתחומים מדע הטילים, פיזיקה ואסטרונומיה. בטכנולוגיות שונות שפותחו במסגרת מאמציהן של המעצמות המתחרות נעשה שימוש בתחומים מגוונים, בהם בציוד אתלטי, במיכשור רפואי, ובתעשיית המזון.
למעלה מ־5,900 מטענים שוגרו לחלל עד ראשית המאה ה־21. במהלך השנים, נוסף על ארצות הברית וברית המועצות, הצליחו מדינות אחרות לפתח יכולת שיגור עצמאית: ב־1965 שיגרה צרפת את הלוויין אסטריקס (נקרא במקור A-1) באמצעות דיאמנט, בפברואר 1970 שיגרה יפן את אוסומי באמצעות המשגר "למדא" וחודשיים מאוחר יותר שיגרה סין את דונג פנג הונג 1 בעזרת לונג מארץ', ב־1971 שיגרה בריטניה את פרוספרו X-3 באמצעות בלק ארו, ב־1979 שוגר CAT 1 במשגר אריאן 1 של האיחוד האירופי, ב־1980 הלוויין ההודי רוהיני 1 באמצעות SLV וב־1988 שיגרה ישראל את אופק 1 באמצעות שביט. מדינות נוספות מחזיקות בלוויינים בחלל ששוגרו בסיוע זר. לאחר המרוץ לחלל גבר שיתוף הפעולה הבינלאומי בתחום החלל, שכלל את תוכנית משותפת של רוסיה וארצות הברית, שבמסגרתה ביקרו מעבורות חלל אמריקניות בתחנת החלל הרוסית מיר, וכן את תחנת החלל הבינלאומית, שהיא מיזם משותף לנאס"א, סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה, הסוכנות היפנית לחקר החלל, סוכנות החלל הקנדית וסוכנות החלל האירופית.
השפעות בחינוך.
המרוץ לחלל השפיע גם על החינוך באמריקה, והדחף לניצחון במרוץ תרם לשינויים בדרכי הוראת המדעים.
החשש האמריקני מפני פיגור אחר ברית המועצות במרוץ לחלל, הניע מחוקקים ואנשי חינוך להחלטה על הגדלת הדגש על מתמטיקה ופיזיקה בבתי הספר בארצות הברית. פקודת החינוך לביטחון לאומי (National Defense Education Act) שנחקקה בארצות הברית ב־1958, הגדילה את התקציב למטרות אלה בכל רמות מערכת החינוך. עד היום למעלה מ־1,200 בתי ספר גבוהים בארצות הברית מחזיקים בפלנטריום משלהם, מצב שאין לו מקביל באף מדינה אחרת בעולם.
השפעות ביהדות.
בעקבות נחיתת האדם על הירח והתגברות הסיכויים לקיים בו חיים סדירים התעורר דיון הלכתי האם אדם מחויב במצוות על הירח, ואם אכן יש חיוב, כיצד ניתן לקיים בו את המצוות התלויות בזמני הלוח העברי הארצי. בין הרבנים הבולטים שהשתתפו בדיון היו הרב בנציון פירר, הרב שלמה גורן והרב מנחם כשר. הרב פירר הגיע למסקנה נועזת שהאדם פטור ממצוות אם אינו נמצא על הארץ, בין היתר משום שהתורה מציינת במפורש כי "אלה החקים והמשפטים אשר תשמרון לעשות... כל הימים אשר אתם חיים על האדמה". הרב שלמה גורן סבר לעומת זאת שהיות שהמתקנים בחלל תלויים באספקת אוויר ומזון מהארץ, הרי שהמתקנים נחשבים כשלוחה של הארץ והדרים בהם יהיו מחויבים בקיום מצוות התורה. הרב מנחם כשר שלל את עצם הרעיון שקדושתו של היהודי תלויית מקום וזמן. מאז שיגור האפולו 11 בשנת 1969 התפתחה ספרות תורנית שעוסקת בפרטי המצוות בחלל, לאחר שדעתו של הרב פירר על "פטור קוסמי" מהמצוות נותרה במיעוט.
בנוסף התעורר קושי דתי־הגותי באמירת הפסוק "כשם שאני רוקד כנגדך ואיני יכול לנגוע בך, כך לא יוכלו אויבי לנגוע בי לרעה", הנאמר מדי חודש בברכת הלבנה, תוך דילוג וקפיצה סמלית של המתפללים לעבר הירח כדי להביע את חוסר היכולת לגעת בה. רבנים אחדים פטרו את הקושי בציינם שמדובר בלשון ציורית־פיוטית שבא לעורר ולרגש את המתפלל על ידי הבעת הרעיון של מורכבותו וגודלו של היקום, שאין בכוח האדם עצמו להגיע אליו ללא המערכות המורכבות שבתחנות החלל, ואילו הרב גורן שינה את נוסח הברכה בסידורי צה"ל ל"ואיני נוגע בך", כפי שנאמר בנוסח המקורי במסכת סופרים. רבי מנחם מנדל שניאורסון מליובביץ' ענה על כך, שכאשר אדם אומר קידוש לבנה כאן בארץ לא יכול להגיע לירח בקפיצה, ואם כן אין בעיה בנוסח כאשר נאמר בארץ, אך אמר שיש לדון מה יעשה אדם שנמצא על הירח בעת קידוש לבנה.
אסונות קטלניים.
במהלך המרוץ לחלל אירעו כמה אסונות. כשחללית אפולו 15 האמריקנית עזבה את הירח, הותירו מאחוריהם האסטרונאוטים מצבת זיכרון לאסטרונאוטים משתי האומות אשר מתו בניסיונות להגיע לירח. בארצות הברית, האסטרונאוטים הראשונים שנהרגו היו וירג'יל גריסום, אדוארד ווייט ורוג'ר צ'אפי. שלושתם נספו בשריפה במהלך ניסוי קרקעי ב־27 בינואר 1967, על כן השיגור של אפולו 1.
טיסותיה של ברית המועצות סויוז 1 וסויוז 11 נסתיימו במותם של הקוסמונאוטים. סויוז 1 שוגרה למסלול ב־23 באפריל 1967 ונשאה קוסמונאוט אחד, ולדימיר קומארוב, שנספה כשהחללית התרסקה בעת שובה לכדור הארץ. ב־1971 הקוסמונאוטים של סויוז 11, גאורגי דוברובולסקי, ויקטור פטסאייב וולדיסלב וולקוב נחנקו במהלך חזרתם.
אסטרונאוטים נוספים נספו במשימות קשורות, ביניהם ארבעה אמריקאים שנהרגו בהתרסקויות מטוס ה־T-38. הקוסמונאוט הרוסי יורי גגארין, האדם הראשון בחלל, מצא את מותו במוות דומה, כשמטוס מיג־15 שבו טס התרסק ב־1968.
חידוש המרוץ לחלל.
יש המכנים גם את פיתוח היכולת להגיע לירח על ידי מדינות נוספות, בשלב מאוחר יותר, בשם "המרוץ לחלל". המרוץ הותנע מחדש בתחילת המאה ה־21 בשל פוטנציאל המחצבים הקיים בירח, שהמעצמות מעוניינות להפיק. בפרט על הירח מצוי מחצב בשם הליום־3 שיכול להוות מקור אנרגיה יעיל, אך נמצא בכמויות מזעריות על פני כדור הארץ. להלן כמה נקודות ציון במרוץ החלל המחודש:
תוכנית החלל הסינית החלה את דרכה בשנת 1968, והלוויין הראשון של הרפובליקה העממית של סין, דונגפאנג הונג 1, שוגר לראשונה בשנת 1970. בשלושים השנים הבאות שוגרו מעל 50 לווייני דונגפאנג הונג. במסגרת תוכנית החלל המאוישת הראשונה של סין שהחלה בשנת 1968 ניסו הסינים להציב אדם בחלל בתחילת שנות ה־70, אך הפרויקט שכונה "פרויקט 714" בוטל.
בשנת 1992 ניתן אישור ומימון ל"פרויקט 921" שבמסגרתו התכוונו הסינים לשגר חללית מאוישת לחלל. בשנים 1999–2002 שוגרו ארבע חלליות לא מאוישות במסגרת תוכנית שנג'ואו. השיגור המאויש הראשון התבצע על גבי החללית שנג'ואו 5 שנשלחה לחלל ב־15 באוקטובר 2003 ועליה שהה הטייקונאוט הסיני הראשון - יאנג ליוויי שהקיף את כדור הארץ 14 פעמים. ב־12 באוקטובר 2005 נשלחה לחלל חללית מאוישת נוספת - שנג'ואו 6 שעל סיפונה היו שני אנשי צוות. ב־24 באוקטובר 2007 שיגרו הסינים את רכב החלל צ'אנג־אה 1 (Chang'e 1) שנכנסה למסלול סביב הירח ולבסוף התרסקה על פניו ב־1 במרץ 2009. ב־1 באוקטובר 2010 שיגרה סין את צ'אנג־אה 2 שנכנסה למסלול סביב הירח ועזבה אותו ב־8 ביוני 2011 כדי לחקור את נקודת לגראנז' L2. הגשושית הבאה בתוכנית, צ'אנג־אה 3
נכנסה ב־6 בדצמבר 2013 למסלול סביב הירח וב־14 בדצמבר 2013 נחתה על פניו, לראשונה מאז לונה 24 הסובייטית בשנת 1976.
גם בריטניה הודיעה ב־23 בנובמבר 2008 על הצטרפותה למרוץ לירח, עם הצהרת הכוונות לממש משימה בשם MoonLITE, שתכלול רכב חלל שיקיף את הירח וישגר אליו ארבע גשושיות. נכון לשנת 2013 לא דווחה התקדמות של המיזם.
פרסטרויקה
פֶרֶסטרוֹיקה (רוסית: Перестройка - "בנייה מחדש", ) הוא מונח המתייחס למכלול השינויים הכלכליים והפוליטיים שהתרחשו בברית המועצות החל מיוני 1987 עד 19 באוגוסט 1991. את הפרסטרויקה הגה מנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב.
רקע היסטורי.