בכל זאת קיימים כתבי יד מתקופת המקרא שנחשבו אבודים עד הדורות האחרונים. אצל היהודים נאסר להשליך כתבי יד דתיים, גם אם אינם מקודשים ולכן גונזים אותם. בעת החדשה התגלו גנזכים רבים של יהודים, אולם רק שניים מאלה תרמו את מרבית הכתבים האבודים: מגילות מדבר יהודה שהתגלו במערות קומראן שבמדבר יהודה, וגניזת קהיר מבית הכנסת העתיק "בן עזרא" בפוסטאט (קהיר העתיקה). נראה שהאקלים היבש המצוי בשני המקומות שימר כתבי יד אלו. בין כתבי יד אלו נמצא למשל רובו של המקור העברי לספר יהושע בן סירא, שהיה אבוד עד אז.
ארבעה מקורות או חמישה חומשי תורה?
הדעה הרווחת בביקורת המקרא בימינו היא שחמשת חומשי תורה מורכבים מארבעה מקורות: ספר השם, ספר אלהים, ספר כוהנים וספר דברים. לדעת חלק מהחוקרים, ספר דברים חובר ככל הנראה בימי חזקיהו, ונמצא בתקופת יאשיהו. הסברה המקובלת היא כי שלושת הספרים האחרים אשר לא נמצאו, קדומים לו. לפי ולהאוזן "ספר כוהנים" הוא המאוחר מכל המקורות, אך קויפמן מסתייג מכך וסבור אחרת. לדעת החוקרים, הטקסט בספרים: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, מקורו מצירוף חלקי כתובים מתוך שלושת הספרים האבודים, לא תמיד לפי הסדר או ההיגיון. כמו כן, החוקרים סבורים כי למרות התיקונים הקלים בכתוב נותרו בו אי התאמות.
לפי שיטתו של קאסוטו, אין מקום לביקורת זו ותפיסתו היא אחדות הצורה והיצירה של התורה. לפי שיטת המסורות בה הוא תומך, סיפורי עם וכתבי יד שעברו מדור לדור עובדו ליצירה אחת שעליה מתבססים חמישה חומשי תורה, ומשום שסיפורים אלה נוצרו בזמנים שונים ובמקומות שונים מתגלות גם סתירות בכתוב. לדוגמה: חיבור ערך זה בוויקיפדיה מסתמך על כמה ספרים, אך בכללותו זוהי יצירה אחת שלמה וכך לפי קאסוטו יש להתייחס אליה. גם אם צודק קאסוטו ומתנגד לביקורת עצמה, הרי היו קיימים כתבי יד נוספים ואלה כיום אבודים (ראו בהמשך: כתבי יד המוזכרים במקרא).
התנ"ך הקדום.
"תרגום השבעים" שונה במידת מה מהתנ"ך העברי המצוי בידינו כיום (מלבד כך שהוא מכיל גם חלק מן הספרים החיצוניים). ייתכנו שלוש סיבות לאי התאמה שנמצאה במקומות מסוימים:
נעשו ניסיונות אחדים לשחזר את הטקסט העברי מ"תרגום השבעים" ולפיהם קובעת דעת החוקרים בימינו ש"תרגום השבעים" נעשה ממקור עתיק יותר מן התנ"ך העברי המצוי בידינו כיום. לפי המקובל עליהם, התרגום נאמן למקור באופן כללי אך לא משועבד לו. סביר להניח שהתרגום המקורי שונה מזה שמצוי בידינו כיום, משום שהשתרבבו בו טעויותיהם של הסופרים המעתיקים במרוצת הדורות. במקרים מועטים סבורים החוקרים שנעשה שכתוב, וזאת לפי בדיקת מקורות עתיקים או בשל סגנון הכתיבה השונה מהמקובל. למשל, נראה שספר משלי שוכתב מטעמים של סגנון. ישנם כמה שכתובים שעליהם אין מחלוקת שנעשו מנימוקים דתיים בעת עבודת התרגום המקורית. תאוריות קשר אחדות טוענות שחלקים מ"תרגום השבעים" שוכתבו במתכוון מנימוקים דתיים מאות שנים לאחר הפצת התרגום המקורי, אך לטיעונים הללו אין כל ביסוס עובדתי. החוקרים לא סוברים שכל אי ההתאמות שנמצאו הן פרי שכתוב ולכן מניחים את קיומו של "התנ"ך הקדום".
הספרים החיצוניים.
מרבית הספרים החיצוניים נשמרו רק בתרגומים, לפעמים בכמה נוסחים שונים באותה שפה. ישנם גם תרגומים משובשים למדי.
מגילות מדבר יהודה.
חלקים מהכתוב במגילות מדבר יהודה ניזוקו ואין אפשרות לשחזרם:
הרי האפלצ'ים
הרי האפלצ'ים (באנגלית: Appalachian Mountains) הם קבוצת רכסי הרים במזרח צפון אמריקה, המתמשכים מפרובינציית ניופאונדלנד ולברדור בקנדה אל מדינת אלבמה בארצות הברית. גובה ההרים הממוצע הוא כ-900 מטר. ההר הגבוה ביותר באפלצ'ים הוא הר מיטשל ברכס בלו רידג' בקרוליינה הצפונית, שגובהו 2,037 מטר. זוהי הנקודה הגבוהה ביותר בארצות הברית ממזרח לנהר המיסיסיפי. כריית פחם היא תעשייה מרכזית באזור זה.
חלוקה לרצועות אורך.
אורך הרכס 1,600 ק"מ והוא משתרע בין מישור החוף האטלנטי בצפון-מזרח לבין האגן המרכזי בדרום-מערב. גובה הפסגות ברכס נע בין 400 ל-2000 מטרים, ורוחבו נע בין 400 קילומטר בצפון לכ-250 קילומטר בדרום. הרכס נחלק לארבע רצועות אורך ממזרח למערב:
מורדות ההרים לכיוון המישורים נחלקים לחבל הפידמונט הדרומי במזרח, להרי ויצ'יטה במערב.
חבל ארץ זה עשיר בפחם ובעץ ועל כן בנויה כלכלתו על כריית פחם, כריתת עצים ועיבודם. פרט למורדות הפידמונט, רוב הקרקע דלה וסחופה והחוות קטנות ומועטות. בפידמונט נמצאות חוות גידול עופות וטבק. בעמק טנסי הוקם בשנות ה-30 מפעל של סכירת נהרות, מפעלים הידרואלקטריים ושיקום החקלאות על ידי רשות עמק טנסי ולפיכך הפך העמק לאזור חקלאי ותעשייתי, מאוכלס ומצליח.
גאולוגיה.
הרכס החל להתהוות לפני יותר מ-250 מיליון שנה ועוצב במספר שלבים:
האפלצ'ים הקדומים כוללים את הפידמונט ואת הרכס הכחול ובנויים מסלעי יסוד ומסלעים מותמרים קדומים.
האפלצ'ים הצעירים כוללים את רצועת "רכס ועמק" ואת רמת האפלצ'ים. הם בנויים מסלעי משקע ובהם ניכר הקימוט השלישוני.
אפלצ'ים
הרי האפלאצ'ים
אפלאצ'ים
שביל האפלצ'ים
שביל האפלצ'ים (באנגלית: Appalachian Trail) הוא שביל מטיילים בצפון אמריקה. אורכו כ-3,500 ק"מ והוא נפרש לרוב אורכה של מזרח ארצות הברית ממדינת מיין בצפון ועד מדינת ג'ורג'יה בדרום.
באוקטובר 1921 פרסם בנטון מק-קיי מאמר בכתב העת של המכון האמריקני לארכיטקטים (כיום כתב העת "ארכיטקטורה" באנגלית) בו הציע לסמן שביל ארוך שיקשר בין חניוני הנופש השונים בהרי האפלצ'ים. המאמר הביא ל-16 שנים של מאמץ להקמת השביל באמצעות מתנדבים ממאות ארגונים וקהילות שעניינם היה הקמת שבילי מטיילים. במהלך 16 השנים הללו, הוכשרו וסומנו קטעי שביל רבים ובשנת 1937 הוכרז על השלמת השביל. בתקופת מלחמת העולם השנייה לא התקיימה אחזקה של הדרך, אך לאחריה היא חודשה, ובשנת 1951 הוכרזה השלמתו של השביל בפעם השנייה.
הנקודה הגבוהה אליה אפשר להעפיל דרך השביל נמצאת בהר וושינגטון, שם מגיע השביל עד לגובה של כאלפיים מטרים.
שביל האפלצ'ים הוא גם אחד משבילי המטיילים הפופולרים בעולם, אף על פי שתנאי הטבע בו אינם קלים. בחורף מתכסים חלק מההרים בשלג והנהרות קופאים, באביב מציקים היתושים והזבובים ואילו בקיץ חם שם מאוד ומסתובבים דובים בקרבת האדם. מאות אלפי אנשים מטיילים בו לאורך קטעים אחדים מדי שנה ויש בודדים המסיירים לכל אורכו במשך שנה תמימה. לאורך השביל הוקמו פונדקים ובקתות לינה כדי לארח את המבקרים הרבים.
שביל האפלצ'ים הוא אחד משלושת שבילי הכתר המשולש הארוכים , לצד שביל הרכס הפסיפי היוצא מגבול ארצות הברית בקליפורניה עם מקסיקו ומסתיים בצפון בגבול ארצות הברית בוושינגטון וקנדה, ושביל קו פרשת המים של היבשת המתחיל בגבול ארצות הברית–מקסיקו בניו מקסיקו ומסתיים בגבול ארצות הברית–קנדה שבמונטנה.
הנהלת שביל האפלצ'ים ממוקמת בעיירה הארפרס פרי שבווירג'יניה המערבית.
סיזיפוס
סיזיפוס (ביוונית: Σίσυφος) הוא דמות במיתולוגיה היוונית, מייסדה ומלכה הראשון של קורינתוס. הוא מתואר במקורות השונים כמלך רשע וערמומי.
סיזיפוס מוכר בעיקר מהמיתוס על העונש שקיבל לאחר מותו. נגזר עליו לגלגל סלע ענק במעלה הר רק כדי להגיע לפסגה ולצפות בו נופל חזרה למטה. עונשו של סיזיפוס הוא המקור לביטוי "עבודה סיזיפית", שמשמעותו עבודה מפרכת ואינסופית ללא תכלית.
מיתוסים.
משפחה.
אביו של סיזיפוס הוא איולוס שליט תסליה ואמו היא הנימפה אנרטה. הוא נשא לאישה את מרופה, אחת הפליאדות בנות לווייתה של ארטמיס. יחד עם מרופה הוא הביא מספר בנים, ביניהם גלואוקוס ששלט בקורינתוס אחריו. בנו של גלאוקוס, בלרופון, הוא נכדו של סיזיפוס ואחד מגדולי הגיבורים במיתולוגיה היוונית.
מסופר שבין סיזיפוס לאחיו, סלמוניאוס, שררה שנאה עזה. סיזיפוס הערמומי רצה להרוג את אחיו והלך לאורקל בדלפי כדי לטכס עצה. נאמר לו שעליו להביא ילד עם בתו של סלמוניאוס, טירו, ושילד זה עתיד להרוג את סבו. סיזיפוס פיתה את טירו והביא עמה ילד, אך טירו גילתה את תוכניתו של סיזיפוס והרגה את ילדה כדי להציל את אביה.
אח מוכר נוסף של סיזיפוס וסלמוניאוס הוא קרתאוס, שהביא יחד עם טירו אחייניתו את איסון.
המחזה פילוקטטס מאת סופוקלס מציג גרסה של המיתוס בה סיזיפוס הוא אביו האמיתי של אודיסיאוס. סיזיפוס רצה להערים על אבטוליקוס הידוע כתחבולן בעצמו ופיתה את בתו אנתיקליאה שילדה את אודיסיאוס. אולם, גרסה זו של הסיפור מוכרת רק מהמחזה והגרסה המקובלת היא המופיעה באודיסיאה ובמיתוסים אחרים, שאנתיקליאה הרתה את אודיסיאוס לבעלה לארטס.
סכסוכו עם זאוס.
סיזיפוס מתואר כמלך רע וערמומי. מסופר עליו שנהג לגרום למטיילים ואורחים שהגיעו לקורינתוס לטעות בדרכם ולהרוג אותם. בכך פגע בערך ה"קסניה" היווני שקובע שהכנסת אורחים היא ערך עליון. והחל את סכסוכו עם שליט האלים, זאוס, הידוע גם כמגנם של האורחים.
עונשו המפורסם של סיזיפוס בשאול ניתן לו על שחשף את מקומו של זאוס לאל הנהר אזופוס. זאוס חטף את בתו של אזופוס, אגינה. כאשר אזופוס הגיע בחיפושיו לקורינתוס, סיזיפוס גילה לו את מיקומה של בתו. בסופו של דבר, זאוס הצליח להבריח את אזופוס עם ברק והביא עם אגינה את בנם איאקוס.
התחמקויות מהמוות.
בעקבות המקרה עם אזופוס אל הנהר, זאוס פנה לתנטוס וציווה עליו לכבול את סיזיפוס בשאול. סיזיפוס חשד כאשר הגיע אליו תנטוס ולא האל הרמס שתפקידו ללוות את המתים לשאול. על כן, הוא הערים על תנטוס וכבל אותו תחתיו. בעקבות כליאתו של תנטוס המוות הפסיק לפעול בעולם. לא היה ניתן להעלות עולות או לאכול בשר והזקנים והגוססים סבלו בלי שיגיע הקץ. המצב ליבה את חמתו של ארס, אל המלחמה, ששחרר לבסוף את תנטוס.