מתנגדיו ניסו להציגו, לעיתים קרובות, כמנהיג משיחי או של כת. כך, במהלך חייו הציבוריים שולבו אלה אשר למדו, הפנימו והפיצו את משנתו, עם אלה אשר דאגו לשים אותו במעצר, לאסור עליו לשאת את דבריו ולהכפיש אותו באמצעי התקשורת. ועל אף כל אלה, תמיד צלחה דרכו להגיע אל האנשים הפשוטים אליהם הפנה את דבריו.
מוסדות מסוימים – כגון האספה המחוקקת של קוסטה ריקה – ציינו את תרומתו בימים שלאחר מותו.
השפעתו של סילו משתקפת בכתבות שהתפרסמו לאחר מותו באמצעי תקשורת רבים. כך, העיתון הספרדי "אל פאיס" מתייחס אליו כאל "מקימה של פילוסופיה שהצליחה לאגד כמיליון ממשיכים במעל למאה ארצות" ו "דמות יוצאת דופן במערב, אשר לא הייתה כזו אילו נולד במזרח. דגל בשינוי סימולטאני, רוחני וחברתי, למען הקמתה של אומה אנושית אוניברסלית".
חודשיים לאחר לכתו הוצג לראשונה הסרט התיעודי "החכם מהאנדים".
אדוארד חיל
אדוארד אנטולייביץ' חיל (ברוסית: Эдуард Анатольевич Хиль; 4 בספטמבר 1934 – 4 ביוני 2012) היה זמר בריטון רוסי, בעל תואר אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה. חיל היה זמר נודע ברוסיה הסובייטית טרם נפילת המשטר הקומוניסטי. עם נפילת הגוש הקומוניסטי, דעכה הפופולריות של חיל, אשר לבסוף פרש מקריירת הזמרה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 2010 זכה לפרסום בינלאומי עצום כאשר הפך לכוכב של תופעת אינטרנט, לאחר שהופץ לראשונה באתר יוטיוב סרטון וידאו שלו משנת 1976 בה ביצע גרסה ווקאלית, ללא מילים, לשיר "אני ממש שמח, כי אני חוזר סוף סוף הביתה" (Я очень рад, ведь я, наконец, возвращаюсь домой) . תופעת האינטרנט זכתה לכינוי "Trololo" (טרולולו), ובעקבותיה אימץ חיל בעצמו את השם שניתן לו באינטרנט כשם במה: "מר טרולולו".
ביוגרפיה.
אדוארד חיל נולד ב-4 בספטמבר 1934 בעיר סמולנסק. במהלך ילדותו הוריו התגרשו ואמו גידלה אותו לבדה. במהלך מלחמת העולם השנייה הגן שאליו נהג ללכת הופצץ, ובהמשך הוא הופרד מאמו ופונה ליישוב בקוב שבאובלסט פנזה שם הועבר לבית ילדים. באותה העת נהג לשיר בקביעות עבור החיילים הפצועים בבית החולים הסמוך. הוא זכה לפגוש שוב את אמו בשנת 1943, לאחר שהעיר סמולנסק שוחררה מהשלטון של גרמניה הנאצית. בשנת 1949 עבר ללנינגרד, שם למד דפוס במכללה מקומית. במחצית השנייה של שנות ה-50 למד בקונסרבטוריום של לנינגרד.
לאחר לימודיו התאהב במוזיקת פופ והחל לבצע בעיקר שירים בסגנון מוזיקת פופ.
בשנים 1977 - 1979 למד שירה באקדמיה הממלכתית לאמנויות הבמה בסנט פטרסבורג.
עם נפילת הגוש הקומוניסטי, דעכה הפופולריות של חיל אשר לבסוף פרש מקריירת הזמרה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. במהלך אותה התקופה עבד בבית קפה בפריז. בשנת 1997 חיל ובנו ביצעו מספר שיתופי פעולה עם להקת הרוק פרפינאקי (Prepinaki).
התהילה בעקבות פרסום הסרטון טרולולו.
בעשור הראשון של המאה ה-21 חיל חי בצניעות יחד עם משפחתו בסנט פטרסבורג עד אשר בשנת 2010 סרטון וידאו שלו משנת 1976 הועלה לאתר שיתוף הווידאו יוטיוב. בסרטון זה חיל מבצע גרסה ווקאלית, ללא מילים, לשיר "אני ממש שמח, כי אני חוזר סוף סוף הביתה" (Я очень рад, ведь я, наконец, возвращаюсь домой), שהולחן על ידי ארקדי אוסטרובסקי (Аркадий Островский). במקור, נכתבו מילים לשיר אשר עסקו בקאובוי ששב לביתו על גב סוס, אך טרם פרסום השיר החליטו יחד אדוארד וארקדי כי המילים אינן טובות מספיק וכי כדאי לפרסם אותו כקטע ווקאלי, ללא מילים, כאשר רק שם השיר המקורי נשמר. הסרטון העליז והקליט הפך ללהיט ותופעת אינטרנט ויראלית, שנודעה בשם "Trololololololololololo" או "Trololo" (שם אשר הוא אונומטופיה לדרך הייחודית שבה חיל ביצע את השיר בסרטון), כאשר בתחילה היא פורסמה באתרי אינטרנט רבים ובשל כך המוני גולשי אינטרנט ברחבי העולם, אשר מעולם לא שמעו על חיל, התוודעו לראשונה לזמר. ב-3 במרץ 2010 סרטון הטרולולו זכה לראשונה לחשיפה מאסיבית במיוחד כאשר שולב בתוכנית הלייט נייט הסאטירית האמריקנית הקולבר ריפור. זמן קצר לאחר מכן הסרטון זכה לחשיפה משמעותית בשנית כאשר בוצעה פרודיה לסרטון בתוכנית האירוח של ג'ימי קימל. הפופולריות והפרסום המאסיביים להם זכה אדוארד חיל בין לילה ברחבי העולם בזכות פרסום הסרטון ביוטיוב הובילו להתעניינות מחודשת עצומה בקריירת השירה של חיל ברחבי העולם כאשר פרודיות רבות בוצעו לשיר באתרים ובמדיות שונות באינטרנט, כמו גם בטלוויזיה בסדרות שונות כגון "איש משפחה". כמו כן גם אתר מעריצים לאדוארד בו גולשי האתר חתמו על עצומה הקוראת לאדוארד לקיים סבב הופעות בינלאומי. בעקבות הפרסום הרב של תופעת האינטרנט הפך אדוארד חיל לסלבריטאי מבוקש כאשר החל לקבל הצעות רבות לבצע את השיר "טרולולו" באירועים שונים ובתוכניות טלוויזיה שונות.
ב-4 בספטמבר 2017 במלאת 83 שנה ללידתו, הופיע דודל לזכרו, הכולל סרטון המראה את חיל מבצע את השיר טרולולו.
מותו.
ב-8 באפריל 2012 עבר חיל אירוע מוחי ואושפז בבית החולים מרינסקי שבסנט פטרסבורג עם נזק מוחי חמור. במהלך האשפוז נכנס לתרדמת. חיל מת בבית החולים בסנט פטרבורג ב-4 ביוני 2012, בהיותו בן 77.
יעקב מצנר
יעקב מצנר (17 ביוני 1947 - 24 בנובמבר 2001) היה רופא המטולוג ישראלי, פרופסור לרפואה, אשר כיהן כדיקן בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מצנר, יליד צ'כוסלובקיה, עלה לישראל בגיל שנתיים. לאחר שירותו הצבאי למד רפואה באוניברסיטה העברית והשלים את לימודיו ב-1973. הוא התמחה בהמטולוגיה במרכז הרפואי הדסה, ולאחר מכן עשה שנתיים באוניברסיטת טאפטס בבוסטון, במעבדתו של פרופסור ברנרד בביור. לאחר שובו לישראל ב-1982 היה לרופא בכיר במחלקה ההמטולוגית בהדסה.
מצנר עסק במחקר והרצה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית ובשנת 1994 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. אז היה לראש השירות ההמטולוגי בבית החולים הדסה הר הצופים. מצנר רכש מוניטין בינלאומיים בזכות מחקרו אודות מחלת הקדחת הים תיכונית המשפחתית. ב-1995 הוציא לאור את ספרו "דם ומחלות דם". בשנת 2000 נכנס לתפקיד דיקן בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
מצנר נהרג בהתרסקות מטוס נוסעים בשווייץ בעת שהיה בדרכו חזרה מכנס מדעי בברלין. באותה תאונה אווירית נספו 24 אנשים וביניהם פרופ עמירם אלדור שחזר יחד עם מצנר מהכנס.
מצנר היה נשוי ואב לשניים.
לאחר מותו של מצנר ייסדו הדסה והאוניברסיטה העברית מלגה ופרסים המוענקים לזכרו.
בנק ארץ ישראל בריטניה
בנק ארץ ישראל בריטניה בע"מ היה בנק ישראלי, חברה בת של בנק בריטי, שניהם בשליטתה של משפחת ויליאמס, שבראשה עמד נחום זאב ויליאמס, יהודי בריטי ונדבן ידוע, חמיו של מנכ"ל הבנק, יהושע בן-ציון. בחודש יולי 1974 התמוטט הבנק, ונכנס להליך ממושך של פירוק. מנכ"ל הבנק, יהושע בן-ציון, הועמד לדין ונידון לעונש כולל של 12 שנות מאסר וקנס של 25 מיליון לירות ישראליות.
תולדות הבנק.
הבנק נוסד בארץ ישראל בשנת 1930 ביוזמת התאחדות עולי פולין, בשם "בנק העולים ארץ ישראל פולניה", והחל לפעול בתחילת 1931. בשנת 1937 נרכש הבנק על ידי נחום זאב ויליאמס. בשנת 1945 שונה שם הבנק ל"בנק ארץ ישראל בריטי", ולאחר מכן שונה פעם נוספת ל"בנק ארץ ישראל בריטניה". קבוצת ויליאמס כללה השקעות נוספות בישראל, בתחומים שונים - ביטוח, בנייה, יקב ועוד. בשנת 1954 מונה יהושע בן-ציון למנכ"ל הבנק. הבנק גדל בהדרגה, והפך לבנק הרביעי בגודלו בישראל.
בשנת 1963 הציע מנכ"ל הבנק, יהושע בן-ציון, לנתן גוטווירט, איש עסקים יהודי מבלגיה, להשקיע 100,000 דולר בפיתוח אדמות אשדוד. עסקה זו הגיעה לדיון בבית המשפט העליון, שמתח ביקורת חריפה על התנהלות הבנק בעסקה, ופסק שעל הבנק להחזיר למשקיע את השקעתו בצירוף הוצאות משפט.
בשנת 1969, עם התערערות מצבו של הבנק, מונה דוד הרשקוביץ כמנכ"ל משותף, לצדו של בן-ציון, וכעבור חודשים אחדים מונה דוד פרידמן כמנכ"ל משותף שלישי.
קריסת הבנק.
תחילת הסתבכותו של הבנק מתוארת בפסק הדין שבו הורשע בן-ציון:
באמצעות הבנק ערכה קבוצת ויליאמס עסקות עתידיות בשוק הסחורות, בהיקף גדול מאוד. למימון עסקאות אלה קיבלה קבוצת ויליאמס מ"בנק ארץ ישראל בריטניה", בשנים 1972–1973, הלוואות בסך 47 מיליון דולר, חרף ההסכמים המפורשים של הבנק עם המפקח על הבנקים. ההלוואות ניתנו בדרכים שנועדו לעקוף את הנחיותיו של המפקח על הבנקים, והן לא נפרעו.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הורע מצבו של הבנק, ונעשו ניסיונות למכור אותו לבנק המזרחי ולבנק לאומי.
ב-9 ביולי 1974 השתלט בנק ישראל על "בנק ארץ ישראל בריטניה".
פירוק הבנק.
עם השתלטותו על הבנק פרסם בנק ישראל הודעה על ההסדרים לתשלום הפקדונות בבנק למפקידיהם, ולפיה ישולמו בהדרגה כל סכומי הפקדונות. לבנק מונה מנהל מורשה, חנוך פינקלשטיין מבנק לאומי, ונעשו ניסיונות למכירתו. משכשלו ניסיונות אלה נכנס הבנק להליך ממושך של פירוק. חברת הביטוח "צור", שהייתה בבעלות הבנק, נמכרה לחברת "הסנה", באוגוסט 1974.
למפרק הבנק מונה יוסף מילוא, ולאחר פטירתו הועבר התפקיד לכונס הנכסים הרשמי. למפרק הוגשו תביעות חוב בסכום כולל של כ-250 מיליון דולר, מתוכן אושרו תביעות ב-132 מיליון דולר. הנושה העיקרי היה בנק ישראל, בעקבות הסכומים ששילם לבעלי הפקדונות בבנק. הנושים קיבלו 57% מהסכומים שתבעו. בדצמבר 2006 הודיע משרד המשפטים שהסתיימו הליכי הפירוק של בנק ארץ-ישראל בריטניה.
ועדת שמגר.