וּשְׁמַע הָאֶמֶת מִמִּי שֶׁאֲמָרָהּ (או: וקבל האמת ממי שיהיה) מיוחס לאריסטו - מובא בהקדמת שמונה פרקים לרמב"ם.
זהו התרגום לעברית בידי שמואל אבן תיבון של דברי הפילוסופים המובאים בהקדמת הרמב"ם לספרו שמונה פרקים. משמעותו המקורית של הביטוי ביוונית היה: אהב את אפלטון, אך אהב את האמת יותר. בהתאם לביטוי זה רבי משה בן מימון ביקש שהמעיינים בדבריו בפירושו למשנה בכלל ולפרקי אבות בפרט יקבלו את דברי הפילוסופים היוונים (אפלטון, אריסטו ואחרים) עליהם הוא מרחיב ומהם הוא מצטט מבלי לציין את שמות האומרים הנכרים בני המושבות היווניות באיי הים התיכון ולחופו.
בדבריו ביקש הרמב"ם למנוע טענת אד הומינם כנגד מקורותיו, ומפני שחשש לטענה זאת הסתיר את שמות הפילוסופים, ולמרות זאת הסביר מדוע יש לקבל את דבריהם.
מקורות הביטוי.
מקור הביטוי הוא היסק מתוך דבריהם של חכמי היוונים, ובדרך כלל מיוחס לאריסטו: "אפלטון הוא חברי, אך האמת חברתי יותר." משפט זה מתורגם בדרך כלל: אהב את אפלטון אך את האמת אהב יותר.
אריסטו: אהב את אפלטון אך את האמת אהב יותר.
הביטוי הלטיני המקורי Amicus Plato, sed magis amica veritas (מילולית: אפלטון חבר, האמת חברה יותר) מיוחס לאריסטו בהתאם לדבריו בשיחות המוסר (האתיקה) הניקומכיות 1096א 11–15:
סוקרטס: שימו פחות לב לסוקרטס והרבה יותר לאמת.
גם בספרו של אפלטון מוזכרת אמירה דומה בדבריו של סוקרטס. אלו קדומים לאריסטו בכמאתיים שנה. וכך רשומים הדברים בשיחות הסוקראטיות בספר פאידו, שהוא ספר דיונים בין חכמי היוונים על ההגות. בספר סוקרטס מדבר על עצמו בגוף שלישי:
סוקרטס מפנה לדבריו הוא עצמו אליו הוא פונה בשמו ובגוף שלישי. כוונתו שיש להתייחס פחות אל אישיותו שלו, הדובר, ויותר לתוכן דבריו שהם האמת.
העמדה הנגדית: מי האומר חשוב ממה שאמר.
קיקרו מביע ביקורת על הרקולס האוחז בעמדה הנגדית לאפלטון ואריסטו. בספרו מחלוקות בטוסקולניה (, כרך א, דף 17ב) שנכתב בסביבות שנת 45 לפנה"ס על התמודדות עם שכול ואבל, הוא כותב על הפיתגוראים:
בהמשך דבריו, יוצא מדברי קיקרו שלדברי הרקולס, עצם היות הדברים חלק מהחקירה ההגותית של אפלטון (הסמפליציטר הפילוסופי) אף עם הם שגויים, הרי שהם עדיפים על דברי אחרים פחות מפורסמים, אף שדברי האחרים הם אמיתות כשלעצמם. (יצוין שמדובר בפרדוקס, שהרי אפלטון הוא זה שהביא בפאידו את הדעה שאין חשיבות לאומר, אלא לאמת שבדבריו.).
בחסידות היהודית התקבעה דעה מנוגדת גם היא. המגיד ממזריטש כתב על החשיבות של הצדיק - מורה הדרך, בפירושו למשנה במסכת אבות, עשה לך רב: "ואנו אומרים חשיב מי האומר. שהמדבר ממקור הטהרה יוסיף טהרה, ורחמנא ליצלן להפך." (ליקוטי אמרים)
רבי יוחנן טברסקי מטולנא, אדמו"ר בן ימינו שנפטר בחנוכה ה'תשנ"ט 1999, כתב בהקדמה למהדורה המודפסת של הספר מגן דוד מאת אבי סבו דוד טברסקי מטולנא, על אופן לימוד התורה:
בהגות היהודית.
הרמב"ם כתב בערבית בהקדמה ל"שמונה פרקים" - שהוא חיבור על פרקי אבות ועיקרו הסברים פילוסופיים על פי תורת אריסטו:
לאורך השנים הביטוי התקבל, ושימש בכתביהם של הוגים אחרים, ביניהם בספרו הפילוסופי (הכתוב עברית) של שלמה אבן גבירול, "וקבל האמת ממי שיאמר"
בהקדמת ספרו הדקדוקי של יונה אבן ג'נאח הוא רשם: "אָהוּב סוקרטס אהוּב אפלטון, אך האמת אהובה מכל." דברים אלו צוטטו בהקדמה לספר השו"ת של יאיר חיים בכרך אשר העיר: "וכן כתב הש"ך".
בהקדמת ר' זרחיה הלוי לספר השגותיו על הרי"ף, ספר מאור, ציטט את דברי אבן ג'נאח:
"[...] ואמרו עוד מנין לתלמיד היושב לפני רבו ורואה זכות לעני וחובה לעשיר מניין שלא ישתוק ת"ל מדבר שקר תרחק וזה המנהג נהנו כל חכמי העולם כמו שכתב החכם המורה אבן גנא"ח בהשיבו על המורה הגדול בעל הדקדוק רבי יהודה ז"ל הזכיר דברי הפילוסוף שהשיב על רבו ואמר "ריב לאמת עם אפלטון ושניהם אוהבנו אך האמת אהוב יותר" [...]
ר' זרחיה הלוי בהקדמתו לספר השגותיו על הרי"ף, ספר מאור, ציטט את דברי אבן ג'נאח:
"[...] ואמרו עוד מנין לתלמיד היושב לפני רבו ורואה זכות לעני וחובה לעשיר מניין שלא ישתוק ת"ל מדבר שקר תרחק וזה המנהג נהנו כל חכמי העולם כמו שכתב החכם המורה אבן גנא"ח בהשיבו על המורה הגדול בעל הדקדוק רבי יהודה ז"ל הזכיר דברי הפילוסוף שהשיב על רבו ואמר "ריב לאמת עם אפלטון ושניהם אוהבנו אך האמת אהוב יותר" [...]
כאמור תנועת החסידות ראתה דווקא חשיבות לאומר ולהשלכות של ההזדהוּת עם דבריו, כפי שהבאנו לעיל.
בעת החדשה ובימינו.
בספרו הלטיני של רוג'ר בייקון הובא הביטוי כצורתו באבן ג'נאח, אך טוען שזהו ציטוט של אריסטו. (אופוס מאגוס, כרך א', פרק ה') הציטוט הוא למעשה מתוך ספר משני בו סוכמו דברי אריסטו סקרטום סקרטורום שתורגם ללטינית מערבית במאה השתים עשרה או השלוש עשרה. על פי החוקר הנרי גורלק הביטוי מופיע בצורות שונות במהדורות השונות של הספר "חיי אריסטו", אשר קיימים לו שלושה כתבי יד מימי הביניים, שניים ביוונית ואחד בלטינית.
תומאס אקינס נשען על מקור זה של סקרטום סקרטורום בעת הצעת משנתו בספרו סנטטיה ליברי אתיקורום (ספר המוסר) כרך א' עמוד 6 שורות 4–5.
אייזק ניוטון פתח את ספרו מחברת לתלמיד משנת 1661 באמרה זו.
פסק דין ריי נגד בלייר
ריי נגד בלייר היה פסק דין שניתן בידי בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1952. במוקד פסק הדין עמדה שאלת האלקטור הסורר. האם יש זכות למפלגה הדמוקרטית באלבמה לדרוש מכל מי שמעוניין להתמודד על תפקיד אלקטור בחבר האלקטורים להתחייב להצביע לכל מועמד שהמפלגה הדמוקרטית תציב. רוב השופטים השיבו על השאלה בחיוב. הם אמנם לא הכריעו שניתן להטיל סנקציות על האלקטור אם יפר התחייבותו (דבר שחוקיותו אושרה רק בפסק דין צ'יאפאלו נגד וושינגטון, פסק דין מאוחר בהרבה מ-2020). אבל הם קבעו שהמבנה המפלגתי שלבשה הפוליטיקה האמריקנית אחרי כינון החוקה והעובדה ששמות האלקטורים כבר מוסרים מפתקי ההצבעה תואמים למצב שבו האלקטור יהיה נטול שיקול דעת.
בדעת המיעוט קבע השופט רוברט ה. ג'קסון בהסכמת השופט דאגלס, שהחוקה מאפשרת לאלקטורים חופש הצבעה. אף שקיים מנהג שהאלקטור מצביע לפי מפלגתו אין ביכולת המנהג לבטל חוקה. הוא השווה את מצב חבר האלקטורים בעקבות הפסיקה לצפידת מוות. השופט הביע אהדתו לרעיון שלפיו חבר האלקטורים כולו יבוטל והנשיא ייבחר בבחירה ישירה. ברקע העתירה עמדה הגישה הגזענית של מועמדים לאלקטורים שלא רצו להצביע בעד מועמד ארצי שהמפלגה תכתיר ושיהיה אוהד לזכויות השחורים. אף על פי כן הטעים השופט ג׳קסון שבטווח הארוך ובנסיבות העתיד המשתנות אין זה פרוגרסיבי או ליברלי לאפשר למנגנון המפלגה הארצי לכפות רצונו על אלקטורים מדינתיים וליטול מהם את שיקול הדעת.
טטסוזאן נגאטה
טטסוזאן נגאטה (ביפנית: 永田 鉄山; 14 בינואר 1884 – 12 באוגוסט 1935) היה איש צבא והוגה דעות יפני קיצוני, לוטננט גנרל בצבא היפני הקיסרי. נגאטה היה המנהיג בפועל של סיעת טוסיי-הא הרדיקלית, שדגלה במלחמה טוטאלית במטרה להביא לעליונותה של האימפריה היפנית מעל שאר עמי אסיה, אידאולוגיה שהושפעה רבות מכתביו של אריך לודנדורף. האידאולוגיה קראה בפועל לדיקטטורה צבאית תחת הירוהיטו, קיסר יפן שישאר בעל מעמד רשמי בלבד. הקיצוניות שאחזה בנגאטה ובקצינים רבים אחרים בני דורות בתוך שורות הצבא היפני הקיסרי נבעה מהתנגדות חריפה למוסד הדמוקרטיה הפרלמנטרית ששררה ביפן מאז רסטורציית מייג'י.
נגאטה היה מבין האדריכלים של תקרית מוקדן, שהיוותה את ההצדקה לפלישה היפנית למנצ'וריה. נגאטה התנגד לפעולות אלימות וטרור במטרה לחזק את ההשפעה של הצבא על הפוליטיה היפנית מכיוון שאלו עלולות להחליש את האחדות הלאומית היפנית. נגאטה פעל מאחורי הקלעים של הפוליטיקה היפנית במטרה לחזק את עמדת הצבא ותמך בשימוש בלוחמה ביולוגית ולוחמה כימית.
מעורבותו הפוליטית ומאבקו נגד סיעת הקודו-הא היריבה הביאה בסופו של דבר להתנקשות פוליטית בחייו בשנת 1935. רצח נגאטה והסערה שהתעוררה לאחריו הייתה רבת השפעה על אירועי מרד הנפל של 26 בפברואר 1936, ניסיון הפיכה צבאית כושל שהביא בסופו של דבר לנפילת הקודו-הא ועלייתה של סיעת הטוסיי-הא למעמד רב השפעה בתוך הפוליטיקה של יפן תחת הנהגתו של הידקי טוג'ו.
ביוגרפיה.
שנים ראשונות.
טטסוזאן נגאטה היה יליד נאגנו, האימפריה היפנית. נגאטה היה בן למשפחת סמוראים לשעבר אשר איבדו את מעמדם החברתי ואת פרנסתם עקב רסטורציית מייג'י ופתיחתה של יפן לעולם המערבי. מצב זה הביא משפחות רבות של סמוראים לשעבר, בהם גם משפחתו של נגאטה, לפתח התנגדות עזה לדמוקרטיה ולעולם המערבי ולהתפתחותן של אידאולוגיות קיצוניות אנטי-מערביות רבות ברחבי האימפריה היפנית. הוריו קבעו לבנם קריירה צבאית ורשמו אותו ללימודי האקדמיה הצבאית היפנית מכיוון שקיירה צבאית הייתה הדבר הקרוב ביותר לחינוך תרבות הסמוראים שנבצר מהם מלהעניק לבנם עקב הרסטורציה והשינוי החברתי.