על פי הניהון שוקי, לפני כאלפיים שנה יצאה הדמות האגדית יָמָטוֹהימֵה נוֹ מיקוֹטוֹ, בתו של הקיסר סואינאין, מהר מיווָה שבמחוז נארה, בחיפוש אחר מקום פולחן קבוע לאלה אמטראסו. בסופו של המסע, שנמשך עשרים שנה, הגיעה יָמָטוֹהימֵה לאיסֵה, ולאחר ששמעה את קולה של אמטראסו הקימה את הנאיקו.
למרות שתאריך הבנייה המסורתי עומד על שנת 4 לפני הספירה, מקובל שהנאיקו והגקו נבנו במאות השלישית והחמישית בהתאמה. את הנאיקו בנה הקיסר טמו, ובניית המקדש מחדש נערכה לראשונה על ידי אשתו, הקיסרית ג'יטו בשנת 692.
כהן ראשי.
בין המאות השביעית והארבע-עשרה, מילאה בת המשפחה הקיסרית את תפקיד הכהנת הראשית של המקדש, שנקרא סאיוֹ. הסאיו הראשונה הייתה נסיכה אוקו, בתו של הקיסר, שמילאה תפקיד זה בתקופת אסוקה, ואזכורים לנושאות תפקיד זה הופיעו ברומן מעשה גנז'י. תפקיד הסאיו בוטל בתקופת שתי החצרות הקיסריות.
בתקופת האימפריה היפנית, בה נוסד השינטו המדיני, מילאו קיסרי יפן - מוצוהיטו, יושיהיטו והירוהיטו - את תפקיד הכהן הראשי של המקדש, אך לאחר פירוק מוסד השינטו המדיני בתקופת הכיבוש האמריקאי, חזרו למלא תפקיד זה חברים אחרים במשפחה הקיסרית. כיום מכהנת בתפקיד סאיקו קורודה, אחותו של הקיסר נארוהיטו.
ארכיטקטורה.
הסגנון האדריכלי של מקדש איסה נקרא שינמֵיי-זוּקוּרי (神明造), והוא ידוע בפשטותו ובעתיקותו, שכן עקרונותיו הבסיסיים התפתחו בתקופת קופון (538-250 לספירה). מדי עשרים שנה מפורקים מבני המקדש, ונבנים מחדש באתר סמוך, וזאת כדי לשמר על עתיקות המקדש ושמירה על מבנהו המקורי תוך חידושו. המקדש הנוכחי, שנבנה ב-2013, הוא הגרסה ה-62 של המקדש, ומקדש חדש עתיד להיבנות בשנת 2033.
מקדש נאיקו נבנה מברוש יפני, והוא נתמך על ידי עמודים המקובעים באדמה. שטחו הוא 10.9 מטרים על 5.5 מטרים, ובתוכו רצפה מוגבהת, ואל הכניסה מוביל גרם מדרגות יחיד. הגג עשוי מקנים מיובשים, ועל רכס הגג מונחים עשרה בולי עץ, ובשני הקצוות קרשים הבולטים מעל הגג מעניקים למקדש את מראהו הייחודי. רכס הגג נתמך על ידי שני עמודים הנמצאים מחוץ למבנה.
המגרש הריק הסמוך למקדש - מקום עמידתו של המקדש הקודם, ומקום בנייתו של המקדש הבא - נקרא קודנצ'י. השטח מכוסה באבני חצץ לבנות, ונותר ריק מלבד מבנה עץ קטן שנבנה מסביב לעמוד עץ בגובה שני מטרים שנקרא שין-נוֹ-מיהאשירָה. כשהמקדש נבנה מחדש, הוא נבנה מסביב לעמוד זה, ובשלב מסוים מסירים את מבנה העץ. לפני סיום פירוק המקדש הישן בונים את מבנה העץ מחדש סביב העמוד הישן, וכן נותרים שני העמודים המרכזיים נסתרים תמיד.
פסטיבלים שנתיים.
במאה השביעית החלו הפסטיבלים והחגים הדתיים שנחגגו במקדש איסה לקבל אופי רשמי יותר. במהלך השנה מתקיימות שלוש הנחות מנחה בפני האלים על ידי הסאיו ממשפחת הקיסר, והחג החשוב הראשון נחוג בפברואר והוא קיננסאי, שבו מתפללים לשנת יבול טובה. קזהינומי-סאי, בו מתפללים לגשמי ברכה, נחוג פעמיים בשנה, במאי ובאוגוסט. הטקס החשוב ביותר בשנה הוא קנאמה-סאי, שנערך באוקטובר, ובו מציעים אורז ואת פירות השנה כמנחה לאמטראסו, ואף הקיסר שולח מנחת אורז שהוא עצמו קטף.
מלבד פסטיבלים הקשורים לחקלאות, נערכים במקדש איסה פסטיבלים רבים במהלך השנה, ביניהם חגיגות ראש השנה, חג ייסוד יפן, ימי קיסרים מן העבר, יום הולדתו של הקיסר ועוד.
נאיקו.
השם הרשמי של מקדש נאיקו הוא קוטאי-ג'ינגו, והוא המקדש הראשי בו מתפללים לאלה אמטראסו. מקדש נאיקו כולל כמה מבנים:
גשר אוג'י.
גשר עץ זה, הבנוי מעל נהר איסוזו, אורכו 100 מטרים והוא נבנה בסגנון יפני מסורתי, והוא מוביל אל הכניסה לנאיקו. כשאר מבני נאיקו, גם הוא נבנה מחדש מדי עשרים שנה.
טמיזושה.
לאחר חציית גשר אוג'י, מגיעים המבקרים לטֵמיזוּשָה, מבנה עץ קטן ובו בריכת מים המשמשת לטקס טיהור. מבקרים מתבקשים לרחוץ את ידיהם ולשטוף את פיותיהם במים מהבריכה כמחווה סמלית לניקיון הגוף והנפש. מעבר לטמיזושה ניצב הראשון מבין שני שערי טוריאי גדולים.
סאיקאן ואנזאישו.
לאחר שחולפים בשער הטוריאי הראשון מגיעים להיכל הטהרה (סאיקאן), ומשמאלו ניצב היכל קבלת מבקרים ממשפחת הקיסר (אנזאישו). כהנים המתגוררים במקדש משתמשים בסאיקאן כדי להיטהר לפני עריכת טקסים.
קגורדן.
מיד לאחר שער הטוריאי השני שוכן הקָגוּרַדֶן. זהו היכל תפילה הפתוח לציבור, והוא מוזמן להתפלל לקאמי, להדליק קטורת ולרכוש קמעות של אמטראסו אומיקאמי.
אימיביאדן.
האימיבִּיָאדֶן הוא ההיכל בו בוערת האש באמצעותה שורפים מנחות מזון לאלי המקדש. את האורז ואת שאר מזונות מאחסנים לאחר בישולם בקופסת עץ ברוש, ולאחר טקס טיהור הקופסה, מציעים את המנחה לקאמי.
קוטאיג'ינגו - המקדש הראשי.
מסלול העלייה לרגל ממשיך לקוטאיג'ינגו, בו שמור הראי הקדוש, לאורך מדרגות אבן גדולות. העולים לרגל מתבקשים להצמד לאחד הצדדים, שכן מרכז המסלול שמור לאמטראסו אומיקאמי. למרות שהכניסה למקדש עצמו אסורה, יכולים העולים לרגל להציע מנחה מול שעריו הסגורים.
אדוארדו בריסו
מנואל אדוארדו בריסו (בספרדית: Manuel Eduardo Berizzo; נולד ב-13 בנובמבר 1969) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הבלם, וכיום מאמן נבחרת פרגוואי.
ככדורגלן החל בריסו, שזכה לכינוי טוטו, את דרכו בניואל'ס אולד בויס, ובהמשך שיחק בריבר פלייט ובליגות הבכירות במקסיקו, צרפת וספרד. כמו כן, רשם בריסו 13 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה.
כמאמן הוביל בריסו את או'היגינס הצ'יליאנית לאליפות צ'ילה הראשונה בתולדותיה.
קריירת משחק.
בריסו החל את דרכו המקצועית בשנת 1988 בקבוצת ניואל'ס אולד בויס מליגת העל הארגנטינאית. שנה אחר כך כבר תפס מקום של קבע במרכז ההגנה של הקבוצה. בעונת הגיע לקבוצה המאמן מרסלו בייאלסה, תחתיו רשם בריסו את אחת מעונות השיא בקריירה שלו. ההגנה של ניואל'ס הייתה הטובה ביותר בטורניר האפרטורה, בו סיימה במקום הראשון, והשלישית בטיבה בטורניר הקלאוסורה, על אף שניואל'ס סיימה במקום השמיני. באותה עונה נקבעה האלופה בצמד מפגשים בין מנצחות האפרטורה והקלאוסורה, וניואל'ס גברה על בוקה ג'וניורס בתום דו-קרב פנדלים כדי לזכות באליפות ארגנטינה. הקבוצה, עם בריסו במרכז ההגנה, הוסיפה תואר אליפות נוסף, לאחר שזכתה גם באליפות הקלאוסורה .
בקיץ 1992 עבר בייאלסה לאמן את אטלס ממקסיקו, וכעבור שנה צירף אליו את בריסו. הוא היה לבלם הרכב קבוע במדי הקבוצה, הוסיף לשחק בה גם אחרי עזיבתו של בייאלסה. ב-1996 חזר בריסו לארגנטינה, כשחתם במדי ריבר פלייט אותה אימן אז רמון דיאס. לבריסו היה חלק משמעותי בקבוצה שזכתה בשלושה תוארי אליפות רצופים, אפרטורה 1996, קלאוסורה 1997 ואפרטורה 1997. בנוסף לשני תארים אלו, הוסיפה ריבר וזכתה במהדורה העשירית והאחרונה של הסופרקופה סודאמריקנה, לאחר שגברה במפגש גמר כפול על סאו פאולו הברזילאית. בריסו פתח בהרכב ריבר בשני מפגשי הגמר.
לקראת עונת עבר בריסו לראשונה לקבוצה אירופית, כשחתם במדי אולימפיק מרסיי הצרפתית. הקבוצה עברה עונה לא קלה בליגה הבכירה. סגנית האלופה המכהנת נאבקה באותה עונה כנגד הירידה, ובריסו לא הצליח להתאקלם בקבוצה. לאחר חצי עונה בה רשם 13 הופעות ליגה ושבע הופעות בליגת האלופות, הושאל בריסו בחזרה לריבר פלייט ממנה הגיע. באותה שנה הספיק בריסו לזכות עם ריבר בפעם השלישית באליפות, כשריבר סיימה ראשונה בטורניר הקלאוסורה של שנת 2000.
בינואר 2001, במהלכה של עונת , הצטרף בריסו לסלטה ויגו מהליגה הספרדית. הוא הספיק לערוך 17 הופעות ליגה באותה עונה במדי הקבוצה. בעונתו המלאה השנייה במדי סלטה, עונת , היה בריסו בורג משמעותי בהעפלתה של סלטה לראשונה בתולדותיה לליגת האלופות, לאחר שרשם 27 הופעות ליגה בדרך למקום הרביעי בטבלה. במהלך עונת השלימה סלטה את העפלתה לשלב הבתים, וצלחה גם אותו בדרך להדחה בשמינית הגמר על ידי ארסנל. אמנם בליגה הספרדית רשמה סלטה עונה חלשה מאוד, וסיימה מקום אחד לפני האחרון שהוביל אותה לליגת המשנה. גם בריסו, שרשם חמש הופעות עם הקבוצה בליגת האלופות, רשם עונה אישית חלשה בליגה, כשהורחק בכרטיס אדום ארבע פעמים במהלך העונה. בעונת סגל הקבוצה השתנה משמעותית, אך בריסו נותר בקבוצה. על אף שהיה בשלהי קריירת המשחק, הוא רשם 11 הופעות ליגה בדרך למקום השני והחזרה המהירה לליגה הבכירה.
לאחר ההעפלה שוחרר בריסו מסלטה, ועבר בעונת לעונת פרישה במדי קדיס, במדיה ירד שוב לליגת המשנה. בסיום העונה פרש בריסו ממשחק פעיל בגיל 37.
נבחרת ארגנטינה.
בריסו רשם את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ארגנטינה תחת המאמן דניאל פסארלה ב-9 באוקטובר 1996 מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998. כחצי שנה אחר כך, נכלל בריסו בסגלו של פסארלה לקופה אמריקה 1997, שם רשם הופעה אחת בלבד, בהפסד ברבע הגמר ל, במהלכו הורחק לאחר שצבר שני כרטיסים צהובים.
בריסו לא נכלל בסגל ארגנטינה למונדיאל 1998, שאחריו הוחלף פסארלה במאמנו לשעבר של בריסו, מרסלו בייאלסה. בריסו חזר לסגל של בייאלסה לקראת קופה אמריקה 1999, אך לא קיבל במהלכו דקות משחק.
הופעתו האחרונה של בריסו במדי ארגנטינה הייתה ב-15 בנובמבר 2000, כשנכנס כמחליף לשבע דקות בניצחון החוץ 2-0 על במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002. בריסו שבר את קרסולו בפברואר 2002, ובכך איבד סיכוי להשתתף בטורניר מונדיאל 2002 באותו הקיץ.
בסך הכל רשם בריסו 13 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה.
קריירת אימון.