במהדורה השנייה של ה"פרינקיפיה" שהתפרסמה ב - 1713 הגיב ניוטון לכל מי שתקפו אותו על ההסברים הלא מכניסטיים בהם הוא משתמש ואמר: "אין אני בודה שום השערות" ("Hypothesis non Fingo"). כלומר, טענותיו מנבאות את העתיד בצורה הטובה ביותר, ואין הוא בודה מליבו כל השערות שאין להן כל אחיזה במציאות. ניוטון סבר כי למדע ארבעה עקרונות חשיבה מרכזיים שצריכים להנחות את הפעילות המדעית: חסכנות, כלליות, אחדות וטנטטיביות.
מדברים אלו יוצא כי ניוטון, שנחשב למי שהביא את המהפכה המדעית לשיאה, הוא גם הראשון שחוזר אל ההסברים שחורגים אל מחוץ לתחומי הפילוסופיה המכניסטית. ההסברים הניוטוניים עוברים ממצב שבו כל מה שקורה ניתן להסבר על ידי מסה ותנועה, אל מצב בו עלינו להתייחס גם ל"חוקי הטבע" על מנת להבין את המציאות החומרית.
פילוסופיה מכניסטית לאחר דרווין.
בעולם הבתר-דרוויני ישנה מחלוקת באשר למקומה של הפילוסופיה המכניסטית. ע"פ חוקרים כמו קולינגווד, תאוריות אבולוציה למיניהן מהוות אתגר לתפיסת ההפעלה האקסטרנלית של הפילוסופיה המכניסטית. קולינגווד טוען כי בין אם נתייחס לתאוריה האבולוציונית הדרווינית הקלאסית ובין אם נתייחס לתאוריות אבולוציה של הגן (כמו זו שבה תומך כיום ריצ'רד דוקינס), כאשר אנו מקבלים תפיסה אבולוציונית מכל סוג שהוא אנו מייחסים ליצור טבעי הפעלה אינטריסית וכוונה. הסיבה לכך היא שבכל אמירה על יצור כלשהו כי הוא מתפתח באופן מסוים על מנת לשרוד, מסתתרת גם הטענה כי יש לו מטרה לאורה הוא פועל – הישרדות. בין אם מייחסים כוונה זו ליצור החי כמכלול, ובין אם מייחסים אותה לגן או לאיזושהי מולקולת על, בסופו של דבר, ההתייחסות ליצור אינה מכניסטית בעליל שכן אנו מצרפים לשיקולים ההסבריים שלנו תופעה פנימית שאינה מובנת לנו כלל.
מנגד, רוב החוקרים לא מסכימים עם טענה זו וסוברים כי אין צורך ליחס ליכולת ההישרדות וההתפתחות של עולם החי תכליתיות. שרידים לוויכוח זה ניתן למצוא כבר בפרסום ספרו של דרווין. בגרסה הראשונה של "מוצא המינים", קורא דרווין לפרק הרביעי "הברירה הטבעית", מה שעלול להישמע כניסיון להאניש את הטבע ולהעניק לו יכולת בחירה. לאחר התקפות על דרווין בשל ניסוח זה שנשמע תכליתי, שינה דרווין את שם הפרק הרביעי בספרו ל"השארת המסוגלים ביותר" ("Survival of the Fittest"), שנשמע יותר כסיבה פועלת שאת תוצאותיה ניתן לבחון רק בדיעבד.
זאת ועוד, מנגנון הברירה הטבעית של דרווין נתפס על פי רוב כמנגנון מכניסטי, שכן אין בו יד מכוונת (לרבות יד אלוהית), אלא השינוי האבולוציוני נוצר כתוצאה מהישרדותם של הפרטים המותאמים יותר לסביבתם והורישו את תכונותיהם לצאצאיהם וממותם של הפחות מותאמים בטרם התרבו.
פילוסופיה מכניסטית של הנפש.
ההוגה הראשון שהכניס את הנפש אל תוך העולם החומרי וביצע לה מכניזציה מוחלטת הוא הפילוסוף האנגלי תומאס הובס. אחרי הובס ניתן לייחס עמדה זו לפילוסוף בן המאה השמונה עשרה ז'וליין אופריי דה לה מטרי (Julien Offray de la Mettrie) שכתב את הספר "אדם הוא מכונה" (Man is machine). אולם, השוואה בין עמדות אלו לבין עמדות מכניסטיות בנות זמננו של הנפש אינה מדויקת, שכן הובס ומטרי לא ייחסו עמדה זו לקשר שאנו מכירים כיום בין פעילות נוירונאלית לפעילות מנטלית.
הפילוסופים המכניסטים הראשונים שטענו כי התופעות המנטאליות אינן אלא תופעות לוואי של הפעילות הנוירונאלית הופיעו עם התפתחות חקר המוח במאה שעברה. על פי פילוסופים אלו, אם רק יהיו לנו הכלים לחקור את תנועת הנוירונים העצומה שיש במוח – נוכל לדעת על פי מצב פנימי נוירונאלי נתון ומצב גירויים חיצוני נתון את כל מה שעומד להתרחש. בין הפילוסופים השייכים לאסכולה זו נהוג למנות את דניאל דנט, נורמן מלקולם, ופול צ'רצ'לנד.
הוויכוח לגבי עמדות אלו נסוב בעיקר סביב שאלת חופש הרצון. המתנגדים למכניזציה של הנפש טוענים כי עמדה זו סותרת את האינטואיציה היומיומית שלנו לגבי עצמנו כבעלי רצון חופשי, בעוד שהתומכים בעמדה זו טוענים, כמו פילוסופים מכניסטים קלאסיים, כי כל הסבר אינטריסי הוא עלום ולא ברור באמת, ועל כן אין להשתמש בהסברים מסוג זה כלל.
תת-חום
אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה
אַוּגוּסְטֶה וִיקְטוֹרְיָה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (גרמנית: Auguste Viktoria Friederike Luise Feodora Jenny von Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburg; ידועה גם בהגייה האנגלית של שמה, אוֹגוּסְטָה וִיקְטוֹרְיָה; 22 באוקטובר 1858 - 11 באפריל 1921) הייתה הקיסרית הגרמנייה ומלכת פרוסיה האחרונה, רעייתו של קיסר גרמניה וילהלם השני.
ילדותה.
אוגוסטה ויקטוריה נולדה ב-22 באוקטובר 1858 בזומרפלד, והייתה בתם הבכורה וילדתם השנייה של פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ורעייתו אדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג. סבתה מצד אמה הייתה אחותה למחצה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, שהייתה סבתו של הקיסר וילהלם השני.
יחד עם אחיה ואחיותיה בילתה אוגוסטה ויקטוריה ילדות שקטה באחוזה המשפחתית שבפרוסיה (כיום חלק מהעיר לובסקו שבפולין), לשם הוגלתה המשפחה משלזוויג על ידי הדנים לאחר מלחמת שלזוויג הראשונה. בשנת 1864, לאחר מותו של פרדריק השביעי, מלך דנמרק ללא יורש, ניצל קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק את המצב הפוליטי הסוער שנוצר בדנמרק כדי להכניס כוחות גרמניים לדוכסות שלזוויג ולהכריז על אביה של אוגוסטה ויקטוריה כדוכס. פרידריך השמיני חזר עם משפחתו לקיל שם הם התקבלו על ידי האוכלוסייה הגרמנית ברובה כמושיעים לאחר שנים ארוכות של שלטון דני. אולם שלטונו של פרידריך נמשך פחות משנתיים שכן במהרה סופחה הדוכסות לתוך מלכות פרוסיה ואיבדה את עצמאותה. המשפחה הוגלתה שנית מביתה ההיסטורי ועברה להתגורר בגותה.
נישואים וילדים.
אוגוסטה ויקטוריה פגשה לראשונה את הנסיך הפרוסי וילהלם, בנו הבכור של נסיך הכתר הפרוסי פרידריך ונכדו של מלך פרוסיה דאז וילהלם הראשון, בשנת 1868 כשהייתה בת 10. עשר שנים לאחר מכן חודשה ההיכרות על ידי הוריהם של השניים בפוטסדאם, וב-14 בפברואר 1880 הכריזו הזוג על אירוסיהם (מיד לאחר מותו של אביה). וילהלם הראשון התנגד לאירוסין משום שהאמין שאוגוסטה ויקטוריה לא הייתה ממשפחה אצילה דיו וכן משום שחשש שמלך דנמרק יראה בכך עלבון לאור טענתה של משפחתה לדוכסות שלזוויג-הולשטיין. אולם הנסיך וילהלם לא הסכים לוותר ובתמיכתו של ביסמרק הצליח לשכנע את סבו והאירוסין הוכרזו לבסוף רשמית לעולם בחודש יוני 1880.
אוגוסטה ויקטוריה ווילהלם נישאו בטקס מפואר ב-27 בפברואר בברלין. לזוג נולדו שבעה ילדים:
קיסרית גרמניה.
בשנת 1888, לאחר מותם תוך פחות משנה של וילהלם הראשון ופרידריך השלישי, עלה וילהלם השני לכס המלוכה ואוגוסטה ויקטוריה הוכתרה כקיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה. הקיסרית החדשה אימצה מטרות צדקה רבות והייתה לפטרונית של הצלב האדום הגרמני. היא תמכה במסירות בבניית כנסיות חדשות בברלין, בעיקר ברבעים החדשים של העיר שהוועדו למגורי פועלים. בשנת 1898 ביקרו הזוג הקיסרי בארץ ישראל ועם שובה של הקיסרית לגרמניה הקימה בברלין את "האגודה למען הר הזיתים" (Ölberg Verein) שמטרתה הייתה לאסוף כסף לבניית מתחם בירושלים עבור גרמנים פרוטסטנטים. המתחם והכנסייה המרהיבה שבפסגת הר הזיתים נחנכו בשנת 1910 ונקראו על שמה של אוגוסטה ויקטוריה. בחצר המבנה המשמש כיום בחלקו כבית חולים ערבי, מוצבים שני פסלים, של אוגוסטה ויקטוריה ושל הקיסר וילהלם כמלכה ומלך צלבניים. אף בכנסייה הצמודה לבית-החולים, המשמשת גם כאולם קונצרטים לקהל הרחב, ישנו פסיפס המציג את אוגוסטה והקיסר וילהלם כמלך ומלכה צלבניים.
גלות ומוות.
בשנת 1918, בתום מלחמת העולם הראשונה ועם נפילת הקיסרות הגרמנית, יצאה יחד עם בעלה לגלות בהולנד, וכעבור שלוש שנים נפטרה ב-11 באפריל 1921. קרוביה טענו כי הגלות ממולדתה, יחד עם התאבדותו של בנה יואכים בשנת 1920, רופפו את בריאותה. ממשלת רפובליקת ויימאר הסכימה להשבת גופתה לגרמניה אולם וילהלם ונסיך הכתר לשעבר, בנה הבכור של אוגוסטה ויקטוריה, לא הורשו להיכנס למדינה מחשש שינצלו זאת למטרות פוליטיות. הקיסרית האחרונה של גרמניה נקברה במאוזוליאום של משפחת המלוכה במקדש העתיקות בסנסוסי שבפוטסדם, לצד בנה. לאחר מכן נקברו לצדהּ נכדה הבכור שנפל בראשית מלחמת העולם השנייה ואשתו השנייה של הקיסר וילהלם השני, שאותה נשא שנה וחצי לאחר מותה של אוגוסטה ויקטוריה. וילהלם השני עצמו האריך ימים ונפטר כ-21 שנים לאחר מותה.
שלום קאטו-קמברזי
שלום קָאטוֹ-קמְבְּרֵזִי (Cateau-Cambrésis) נחתם בין אנרי השני, מלך צרפת לבין אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה (2 באפריל 1559) ובין אנרי השני לבין פליפה השני, מלך ספרד (3 באפריל 1559) בקאטו-קמברזי שבצפון צרפת, כעשרים קילומטר דרומית מזרחית לעיר קמברה.
בהתאם לתנאי שלום זה, צרפת השיבה את פיימונטה ואת סאבויה לאמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, ואת האי קורסיקה אל הרפובליקה של ג'נובה, אך המשיכה להחזיק בסולוצו, בקאלה, בבישופות מץ, בבישופות טול ובבישופות ורדן.
ספרד קיבלה את פראנש-קונטה, אך חשוב יותר, היא קיבלה שליטה כמעט בלעדית במילאנו, בנאפולי, בסיציליה ובסרדיניה. כמו כן זכתה בהשפעה רבה על שליטי הרפובליקה של ג'נובה, על שליטי טוסקנה ועל אלה של מדינות קטנות יותר בצפון איטליה. רק סאבויה והרפובליקה של ונציה שמרו על עצמאותן באיטליה. השלטון הספרדי באיטליה נמשך עד תחילת המאה השמונה עשרה.