בכתבה על "Exile" שפורסמה בשנת 2002, רומא האמינה שהנושא של השיר הוא בדידות שנגמרת כתוצאה מפרידה של אדם שמישהו אהב בעבר, תוך הבעת "תקווה ונחישות" שהוא ישוב בחזרה. השיר הוקלט במקור עם שירה ללא מילים, אך דיקינס חשב שהוא יעבוד טוב יותר עם מילים, במיוחד כאלה שנכתבו על ידי וילפרד אוון. רומא הכירה כמה מיצירותיו של אוון, וכתבה לקט של מילים בהשראת הסגנון שלהן. אניה וניקי רצו לשלב את השאקוהאצ'י, חליל יפני, בשיר אך הם לא מצאו נגן שהתאים לכך. במקום זאת, כפי שניקי הסבירה, הם שכרו "בחור צועני שניגן בחליל". הגרסה הקולית הופצה כצד ב' לסינגל "Book of Days" של אניה משנת 1992, ששמו היה "As Baile". אותו השיר נכתב והוקלט עבור אלבום האולפן השלישי שלה, "Shepherd Moons" (1992).
"Miss Clare Remembers" הוא גרסה מחודשת של שיר בעל שם זהה שאניה הקליטה במקור ב-1983; הפרויקט הראשון שלה כאמנית סולו. הוא הופץ כחלק מ-"Touch Travel" (1984), קלטת אודיו שכללה מוזיקה של אמנים שונים. כשהרצועה הוקלטה מחדש עבור "Watermark", אניה וניקי השתעשעו באמצעות הוספת שירה וכלי נגינה אחרים, אך הסכימו שזה נשמע טוב כקטע פסנתר. שמו מתייחס לספר בעל שם זהה של הסופרת האנגלייה מיס ריד , שתיאוריה והתעסקותה בחיי הקאנטרי והכפר, והאנשים שחיו שם, הלהיבו את אניה. רומא חשבה שהיצירה "משחזרת את הנאיביות והתמימות אותו העידן ומהווה מקום מרוחק מהמערבולת והלחץ של החברה המתוחכמת העכשווית".
צד שני.
"Orinoco Flow" הייתה הרצועה האחרונה שנכתבה לאלבום, אך אניה ציינה שהיה קשה לעבוד עליה, כיוון שהקלטותיה כללו כמה הפסקות שהקשו על התהליך. מאוחר יותר, היא ציינה את היעדר הזמן להשלמת האלבום, כפי שהובטח בחוזה שלה עם וורנר מיוזיק, מה שאפשר לה להקליט את השיר על פני תקופה ארוכה, עד ש"הצלחנו בסוף להאזין לו ולהגיד שזה טוב". מקורו בריף שפותח לאחר שניקי הציע ליצור מנגינה בחמש אוקטבות; הם השאירו את העיבוד כפי שהיה, עד שהבינו שהאלבום צריך עוד רצועה אחת. לבסוף, התפתח השיר סביב אותו הריף הראשוני. גרסה קודמת של השיר לא הכילה את העיבוד החלופי שלה, תוך שהיא כללה את השורה "". ההקדמה של הפיציקטו, שהושוותה לסינגל של אנדי ויליאמס מ-1963 "Can't Get Used to Losing You", הייתה מקור ההשראה של רומא לכתיבת מילות השיר, לאחר ששמעה את ההקדמה כשהסתכלה מחלון האולפן וראתה את ילדיה מקפצים. דיקינס וקולום מוזכרים במילים בשורות: "We can steer, we can near with Rob Dickins at the wheel. We can sigh, say goodbye, Ross and his dependencies", כשהאחרון הוא התייחסות לאזור אנטארקטיקה הידוע בתור שטח חסות רוס.
"" היא רצועה שרומא תיארה כ"שיר של רוח שנושבת". הוא מבוסס על סיפור רפאים ששמעה רומא על אישה שחלמה חלומות חוזרים על בית באמריקה, ואז נתקלה בו בטעות שנים לאחר מכן באנגליה. עם כניסתה לבית, תושביו נבהלים מהאישה כשהם מסבירים שהיא רדפה את הבית בכל פעם שחלמה עליו. ניקי חשב שמנגינה שהלחינה אניה מתאימה לסיפור, מה שהוביל לכך שרומא כתבה מילים בהשראתה. "River" הוא קטע כלי שאת שמו בחר ניקי לאחר שהמנגינה שלו העלתה במוחו דמות בצורת נהר. הוא ידע שלאניה הייתה ההחלטה הסופית לגבי שמות השירים, אך היא אהבה את ההצעה שלו והסכימה לכך. הרצועה הוקלטה תוך עשר דקות כשאניה ביצעה אותה ישירות לקלטת. ניקי דיבר על סגנון ההלחנה של אניה לשיר ופירט את הרקע שלו. לאחר מכן, נעשה שימוש במקלדת "PPG Wave" במטרה להפיק ולקבל צלילים נוספים שהתווספו לגרסה הסופית של השיר.
"The Longships" מתייחס לאוניות המלחמה הגדולות ששימשו את הוויקינגים, שפלשו לאירלנד בשנת 795 לספירה והתיישבו בדבלין עד שנת 841 לספירה. "Na Laetha Geal M'óige", שתורגם מאירית כ"הימים הבהירים של נעורי" ("The Brighter Days of My Youth"), ועוסק בהזכרות בימים בתקופת ילדותה של אניה, תוך שהיא צירפה הקדשה מיוחדת לסבה וסבתה בשפה האירית.
עטיפה.
עטיפתו של "Watermark" אויר בהשראת עיצוב שצייר המעצב הגרפי לורנס דאנמור . תמונתה של אניה צולמה על ידי דייוויד היסקוק עם צילום נוסף של ראסל יאמי; הצבעים כמו גם הצורות המופיעות בה, תוארו כ"שכבות על גבי שכבות של דימויים". דיקינס הבין שעיצוב העטיפה של האלבום היה היבט חשוב במסע השיווק שלה כדי להבטיח את הצלחת האלבום מכיוון שהוא "לא מסוג המוזיקה שנכנס בקלות ל-Radio 1 [...] זה חייב להיות מסוג העטיפות שאתה מתאהב בו [...] ואני חושב שכך זה עובד – כמו כן, האפקט בחלונות נהדר". אניה הייתה "מאוד מרוצה" מהעטיפה, תוך שהיא כינתה אותה "מאוד קלאסית" ו"מותאמת למוזיקה המאפיינת אותה", ולא הציגה אותה כ"ילדה בסצנה" ("girl on the scene") בהשוואה לאמניות סולו אחרות שפעלו באותה התקופה, כדוגמת מדונה וקיילי מינוג. העטיפה הייתה להשראת הווידאו קליפ של "Orinoco Flow". דיקינס החליט שלא להוסיף תרגומים או תווים של השירים בהערות האלבום; החלטה בה אניה תמכה גם כן.
הוצאה והצלחה מסחרית.
כדי ליצור עניין באלבום, ארגנה חברת התקליטים אירוע פרטית להשקת האלבום בגלריית סרפנטיין בהייד פארק ובמלון ווסטברי בלונדון, שבוע לפני יציאתו. "Watermark" יצא לאור ב-19 בספטמבר 1988 בממלכה המאוחדת; יצא לאור בארצות הברית ב-10 בינואר 1989, בהוצאת גפן רקורדס. האלבום זכה להצלחה במצעדים, ונכנס למצעד האלבומים הבריטי במקום ה-46 בשבוע שאירע ב-15 באוקטובר 1988 לפני שהגיע בשיאו למקום החמישי במצעד. האלבום שהה בהתחלה 54 שבועות במצעד, וחזר בכל שנה מ-1989 עד 1995 במשך 99 שבועות בסך הכול. בארצות הברית, הוא הופיעה לראשונה במצעד הבילבורד 200 במקום ה-100, בשבוע שאירע ב-4 בפברואר 1989. האלבום זכה להצלחה רבה והגיע בשיאו למקום ה-25 במצעד, בשבוע שאירע ב-22 באפריל 1989. הוא שהה במצעד במשך 39 שבועות בסך הכול. במצעד אלבומי העידן החדש, הגיע האלבום בשיאו למקום השני, תוך שהצליח לשהות במצעד במשך 286 שבועות. במקומות אחרים, הגיע האלבום למקום הראשון בניו זילנד ובשווייץ.
עד ינואר 1989, "Watermark" נמכר ביותר מ-20,000 עותקים באירלנד ו-300,000 עותקים בממלכה המאוחדת. חמש שנים מאוחר יותר, האלבום קיבל את תואר הפלטינה המרובעת על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI) על מכירות של 1.2 מיליון עותקים. בארצות הברית, "Watermark" נמכר בלמעלה מ-500,000 עותקים בארבעת החודשים הראשונים ליציאתו. לאחר שבע שנים, קיבל האלבום את תואר הפלטינה המרובעת על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) על מכירות של ארבעה מיליון עותקים. הוא נמכר במיליון עותקים במדינה בין מרץ 1995 למרץ 1996. בנובמבר 2008, דיווחו בבילבורד שהאלבום נמכר בכ-3,877,571 עותקים בארצות הברית על פי נתונים שנאספו על ידי נילסן סאונדסקאן מאז 1991. בשאר רחבי העולם נמכר האלבום בכ-8 מיליון עותקים, מה שהפך אותו לאחד מאלבומיה הנמכרים ביותר של אניה באותה העת.
אניה הוציאה ארבעה סינגלים מ-"Watermark" בין השנים 1988 ו-1991. "Orinoco Flow" היה הסינגל המוביל, שיצא באוקטובר 1988 ודורג במקום ה-29 במצעד הסינגלים הבריטי. הוא עלה למקום החמישי בשבוע השני ליציאתו, לפני שהגיע למקום הראשון בשבוע השלישי, ונשאר בראש המצעד במשך שלושה שבועות רצופים. הוא קיבל את תואר הכסף על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI) על מכירות של למעלה מ-250,000 עותקים שנמכרו בחודש הראשון ליציאתו. דיקינס הבחין שחלק מהציבור התבלבל בקשר לשמו של השיר וביקש מעובדי החנויות להוסיף לו את השם "Sail Away"; הוא הורה לשנות את שמן של ההוצאות האחרות ל-"". השיר הפך ללהיט בארצות הברית לאחר שצבר השמעות רבות בתחנות הרדיו השונות כגון: רדיו רוק מתקדם ורדיו העידן החדש. "" הופץ גם כן ב-1988, והגיע בשיאו למקום השלישי באירלנד ולמקום ה-20 בממלכה המאוחדת. "Storms in Africa" שהופץ לאחר מכן, הגיע למקום ה-12 באירלנד ולמקום ה-41 בממלכה המאוחדת. בשנת 1991, לאחר השימוש ב-"Exile" בפסקול של "גרין קארד" (1990) ו"סיפורי אל. איי." (1991), הוא הופץ כסינגל הרביעי מתוך האלבום. וידאו קליפ נלווה צולם לכל סינגל בבימויו של מייקל ג'וגהגן; הם נכללו באוסף הווידאו "Moonshadows", שהופץ בפורמט VHS ולייזרדיסק על ידי וורנר מיוזיק ויז'ן וגם וורנר רפרייז וידאו בשנת 1991.
אניה יצאה לסיבוב הופעות עולמי שנמשך מספטמבר 1988 עד מאי 1989 וכלל ראיונות והופעות בעיתונות, רדיו וטלוויזיה וביצועי ליפ סינק של שירים מ-"Watermark". בין הופעותיה בוצע השיר "Orinoco Flow" בתוכנית המוזיקה הבריטית "Top of the Pops" ב-19 באוקטובר 1988, ו-"Storms in Africa" ​​בטקס פרסי המוזיקה העולמית שהתקיים בשנת 1989 במונטה קרלו, מונקו.
במהלך טקס פרסי גראמי ה-32 שאירע בשנת 1990, "Orinoco Flow" היה מועמד לפרס בקטגוריות "ביצוע העידן החדש הטוב ביותר" ו"הווידאו קליפ הטוב ביותר".
ביקורת.