העמק נקרא על שם המיסיון הספרדי סנטה קלרה. עמק סנטה קלרה נודע במקור במיוחד בשל הריכוז הגבוה של הבוסתנים שבו. עד שנות ה-60 של המאה ה-20 היה אזור עמק סנטה קלרה נודע בשל היותו אזור אריזת הפירות הגדול בעולם. בעקבות ההצלחה העצומה של תעשיית ההיי-טק באזור, אשר החלה עוד בשנות ה-60, הפכו מרבית השטחים החקלאיים הנרחבים של האזור לנוף אורבני. החלק הצפוני של עמק סנטה קלרה מופתח באופן ניכר ומאוכלס בהרבה יותר מהחלק הדרומי של עמק סנטה קלרה.
אורכו של עמק סנטה קלרה הוא כ-145 קילומטרים. בסך הכל חיים באזור עמק סנטה קלרה כ-1.8 מיליון בני אדם.
ערים ועיירות.
הערים והעיירות בעמק סנטה קלרה הם:
גרגורי אבו
גרגורי אבו (נולד ב-1974) הוא אמן וידאו ופרפורמנס ומעצב, יליד צרפת, שחי בישראל מאז 2013.
ביוגרפיה.
אבו נולד בשנת 1974 למשפחה ממוצא יהודי-אלג'יראי, בעיירה מלאן הסמוכה לפריז. הוא למד לתואר ראשון בתקשורת ועיצוב בבית הספר למקצועות התקשורת (1996) ולאחר מכן עיצוב ואמנות בבית הספר הלאומי לאמנויות דקורטיביות (2009), בפריז. הוא פתח סטודיו לעיצוב ושימש כמנהל אמנותי עבור בתי אופנה יוקרתיים, כגון Hermès, להם הפיק חומרים שיווקיים וקולנועיים. לאורך עשור חקר באופן עצמאי את מדיום הצילום; סטילז ווידאו. בשנת 2009, בעקבות מפנה בחייו, החליט לנסוע לקצה הצפוני של העולם, לאי גוטלנד בשוודיה, שהיווה אתר לסדרת עבודות צילום. אבו נדד בין ארצות – ביניהן צרפת, שוודיה, נורווגיה ויפן – שהה בהן תקופות ויצר. בשנת 2013 החליט להגר לישראל, ומאז הוא חי ועובד בתל אביב-יפו. אבו מתרגל יוגה ומתעניין בדתות ובתורות רוחניות, וניכרת ההשפעה של אלה על עבודותיו.
עבודותיו.
עבודותיו של אבו הן מיסטיות באופיין, עם רמיזות מיתיות ותאולוגיות. בחלקן הניכר אבו מופיע כשחקן ראשי ומצלם את עצמו בווידאו. הסצנות לצילום מתרחשות באתרי טבע רחוקים מיישוב או במבנים ארכאולוגיים נטושים. משולבת בהן עבודת פרפורמנס הכוללת פעולות טקסיות שאבו עורך באמצעות חפצים שהוא יוצר. העבודות עוסקות בשאלות של קיום, אלוהות, בית ונוודות, ומודרניזציה מול טבע. השפה החזותית של אבו שואפת אל המאוזן וההרמוני עם מוטיבים של אסתטיקה יפנית, קליגרפיה יהודית ותנועה מדיטטיבית.
בשנות ה-2000 עסק אבו בשיחזור וחידוש של בתים נטושים. ב-2006 הוא הוזמן ליצור מיצב ב-Gallery Attilalou בפריז, שבו שיחזר מדמיונו מבנה נטוש.
בין השנים 2010 עד 2012 הציג אבו את עבודת הצילום "Are you there" בתערוכות קבוצתיות בפריז: בגלריה Slott, בפסטיבל CineNordica, ובגרנד פלה. העבודה התבססה על צילומי וידאו מגוטלנד.
בשנת 2015 הציג אבו את העבודה "Kinah" במנזר המלכותי של ברו , בבורק-אן-ברס בצרפת, עבודת וידאו שעסקה במנהגי האבל היהודיים.
בשנת 2019 אבו הוזמן להציג במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית תערוכת יחיד בשם "גוטלנד – שלוש פעימות / Areyouthere", באצירת יונה פישר. בתערוכה הוצגו תוצרים מתוך עבודת צילום של אבו הנמתחת על פני כמה שנים (2009–2014) והיא תיעוד של שלושה ביקורים באי המרוחק גוטלנד, הסמוך לשוודיה. בפעם הראשונה, ב-2016, נדד אבו לקצה הציוויליזציה, לאי ששמו מרמז ל"אדמת האלוהים". זה היה בסוף הקיץ, כאשר אבו צילם הר ולמרגלותיו קרוואן מגורים. בפעם השנייה, בחורף המושלג אבו חזר לצלם באותו המקום. הוא הביא איתו הדפסה של תצלום הקיץ, ותיעד בווידאו את הרוח קורעת אותו לחתיכות. אבו חזר אל האי בשלישית, והעמיד באתר מסגרת עץ ועליה הדפסה של תצלום מהביקור השני שהיה בחורף. את העבודה הוא הצית באש, ותיעד בווידאו את ההתכלות. את המסגרת עצמה עם שיירי ההדפסה השרופים הציב אבו במוזיאון, כאשר דרכה ניתן לצפות בעבודות הווידאו מהביקורים השונים בגוטלנד, ולצידה התצלום הקרוע המשוחזר. התערוכה עוסקת בהבנה של המושג מקום, הדימוי שלו, וכן התכלות הדימוי והקיום. מזווית אחרת, העבודה מטילה ספק בנצחיותן של יצירות האמנות. פרק נוסף של העבודה צולם בים המלח, בקצה אחר של העולם, אך לא הופיע בתערוכה.
בין השנים 2014 עד 2020, יצר אבו סדרת עבודות וידאו בשם "ידעתיך / Jetesais". ב-2021 הציג אבו פרקים מתוכה במשכן לאמנות עין חרוד, וכן פרק נוסף שהוא נקרא ליצור במבנה המוזיאון עצמו, בתקופת סגר מגפת הקורונה. את התערוכה אצרו בת שבע גולדמן אידה ויניב שפירא. החומרים צולמו בארכיפלג של לופוטן בצפון נורווגיה, ביער יאקושימה בדרום יפן, באתר הביזנטי שבטה בנגב, ובשמורת עין זיו בגליל המערבי. העבודה החמישית היא עבודת פרפורמנס ומיצב במשכן.
בארבעת הפרקים הראשונים, אבו מופיע כדמות נזיר ועורך פעולות טקסיות, כאשר הוא המצלם והמצולם. מהלך בשלג, בונה שער, מתלבש, מתפשט, כותב, תולה, שורף. את הסצנות מלווה שער. ביער יאקושימה, אבו בונה שער עץ מסורתי. בלופוטן, הוא מהלך יחף בשלג אל מול ההרים לבוש בשחור, מעמיד שער מאולתר ותולה עליו נייר עם אותיות שם השם כתובות בקליגרפיה, הולך ונעלם באופק. בשבטה, אבו מעמיד את השער ונושא קערת זהב כמנחה לאל. בעין זיו השער עומד על הנחל ואבו מניח כלים על חבלים המשתלשלים ממנו. בסצנה אחרת אבו מופיע בתוך מבנה כחול בלופוטן, אותו השער מוצב ברקע, והוא שורף את הדף עם אותיות שם השם [אותיות 'יהוה'], כשהנייר בידו. הטקסט המלווה את התערוכה כולל מקורות מהמסורת היהודית: מהתנ"ך, המדרש והקבלה.
הסצנה האחרונה - ובה שריפת שם השם - עוררה סערה בקרב חוגים דתיים, ובעקבותיה החליט אבו להסיר את התערוכה. עם זאת, סיפר האמן בשיחה עם האוצרים בעקבות הפרשה, כי העבודה נעשתה ממקום מאמין, כאשר ברקע הרעיון הקבלי לפיו כליה היא שלב הכרחי לבריאה והתחדשות.
הנפשה ישראלית
הַנְפָּשָׁה (או אנימציה) ישראלית היא תיאור כולל ליצירה המונפשת במדינת ישראל, החל מימי טרום הקמתה. תחילת ההנפשה הישראלית היא בעיקר בפרסומות ובשימוש באנימציה כגימיק פרסומי שנעשה בידי יוצרים-עולים חדשים לארץ ישראל בשנות ה-20 וה-30, והמשכה ביצירת סרטים באורכים שונים, סדרות, פרסומות ועוד שנוצרו לאחר הקמת המדינה וממשיכות להיווצר עד היום. במהלך הזמן, ההנפשה הישראלית עברה תמורות ותהפוכות בתכנים, בסוגות ובאיכות ההפקה. לאורך השנים סבל הענף מהזנחה וקיפוח מסוים ביחס לקולנוע הישראלי (שאינו אנימטיבי), הן מבחינת תקציבים והן מבחינת תשומת לב ציבורית ומחקר, אף על פי שהקולנוע והאנימציה התפתחו בישראל פחות או יותר במקביל. בדומה לקולנוע הישראלי, ההנפשה הישראלית היא לרוב לא ריווחית ועל כן מקורות המימון של ההפקות המקומיות מבוססים ברובם על תמיכה של קרנות ומענקים מגופים שונים. בשל עלות ההפקה הכרוכה בייצור אנימציה, הגבוהה לרוב מזו של קולנוע, הפקות רבות הן למעשה קו-פרודוקציות עם מדינות שונות.
לאורך שנות קיומה של יצירה אנימטיבית בישראל, זכו סרטים רבים להוקרה והערכה ברחבי העולם ואף היו מועמדים לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
תחילת הדרך.
בשנות ה-20 וה-30 רווח השימוש בהנפשה בפרסומות של מוצרים שונים. לעיתים מדובר היה בפרסומות שנעשו כולן באנימציה ולעיתים בשימוש באלמנטים אנימטיבים בפרסומות מצולמות. הטכניקות הנפוצות בשנים אלה היו בעיקר סטופ-מושן של בובות וחפצים ושימוש בציורי קו גזורים (קאט אאוט, שהוא תת-סוג של סטופ מושן), אך נעשה גם שימוש בהנפשה מצוירת קלאסית.
יוצרי האנימציה בתקופה זו היו ברובם עולים חדשים והיצירה שלהם אופיינה בהשפעות מסרטי האנימציה הראשונים והחלוציים שנוצרו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, וככאלה הן כללו מעט מטמורפוזות ותנועות מצלמה. הפרסומות לא אופיינו בגישה אמנותית מיוחדת ועשו שימוש ספק פרימיטיבי ספק פונקציונלי בהנפשה שלא נתפשה כסוגה עם פוטנציאל אמנותי, וזאת ככל הנראה בשל החשיפה הדלה של היוצרים לאנימציה.
את ההשפעות של ההנפשה האמנותית האירופאית והקְַרטוּן המסחרי האמריקאי, שהיו מתקדמים בהרבה מבחינה אמנותית וטכנית ונוצרו במקביל בשנות ה-20 וה-30, ניתן לגלות בהנפשה הישראלית רק כ-20 שנים מאוחר יותר. צביקה אורן, מחלוצי חקר האנימציה הישראלית, טען על כן כי "יש עניין, ארכאולוגי אולי, במעט האנימציה שנעשתה בארץ לפני מלחמת העולם השנייה" אך למעשה כמו בארצות רבות שאינן במערב אירופה או ארצות הברית, "ההיסטוריה של האנימציה בישראל מתחילה רק אחרי המלחמה. בדרך כלל עם אנשים אשר, מתוך תמימות וחוסר ידע, ממציאים הכל מחדש".
ככל הידוע, סרט האנימציה העצמאי הראשון שנעשה בישראל היה "הרפתקאותיו של גדי בן סוסי" (1931) – סרט אנימציה אילם בן כ-8 דקות שהופק על ידי האחים ברוך ויצחק אגדתי ואוייר על ידי הצייר והקריקטוריסט אריה נבון שככל הנראה גם הנפיש את איוריו. יוצרי הסרט נמנים גם בין יוצרי פרסומות האנימציה שקדמו ליצירת הסרט ולכן, באופן יחסי, היו בעלי ניסיון ביצירה מונפשת. בניגוד ליצירות המסחריות – הפרסומות הקודמות שיצרו – בסרט זה ניסו המפיקים והמאייר-אנימטור, ליצור סרט של ממש, שאינו מפרסם מוצרים אלא מהווה יצירה נרטיבית שמספרת על הרפתקאותיו של בחור ישראלי ממוצא תימני המשוטט ברחבי תל אביב ומחפש פרנסה ואהבה.
הסרט מושפע רבות מהקַרְטוּן האמריקאי המוקדם של ווינזור מקיי (למשל "גרטי הדינוזאור" מ-1914 ו"טביעת הלוסיטניה" מ-1918) ושל אוטו מסמר ("פליקס החתול" מ-1919), הן בסגנון האיורי והן בסגנון העלילתי. מבחינה זו הסרט מפגר ב-20 שנים לפחות אחרי סרטי אנימציה שנוצרו בארצות הברית באותה התקופה, ביניהם: קינג קונג, שלושת החזירונים (1933) , ופופאי המלח ושלגיה בסדרת בטי בופ מאותה שנה.
טרום עידן הטלוויזיה (1948–1967).