קלארק הלכה לעולמה בדבלין, ב-31 באוקטובר 1961, ונקברה בבית העלמין רדפורד, בגרייסטונס, מחוז ויקלו. במקום הולדתה בניורי הוצב לוח מורשת ממשלתי.
יצירתה.
קלארק השתתפה בתערוכה ראשונה באקדמיה ההיברנית המלכותית בשנת 1913, והציגה כ-60 יצירות, רובן דיוקנאות, בארבעים השנים שלאחר מכן, עד 1953.
בין הדיוקנאות שהוזמנו מקלארק היו אלו של דרמוד אובריין, איימון דה ואלירה, הארכיהגמון ג'ון צ'ארלס מקווייד, ולנוקס רובינסון.
קלארק בילתה זמן רב באיי אראן עם בעלה ועם האמן שון קיטינג, וציירה שם מספר ציורי נוף וסקיצות.
בשנת 1939, העיר מבקר כי קלארק ציירה "ציורים מרשימים שלוכדים אינדיבידואליות בקווים מועטים וחסכוניים".
קלארק זכתה בפרסים שונים, לרבות מדליית טיילטן (זהב, כסף, וארד) בשנת 1924, ומדליות טיילטן (ארד) נוספות בשנת 1928 ו-1932. בשנת 1926 נבחרה להצטרף לאקדמיה ההיברנית המלכותית, והועלתה לדרגת חברה מלאה (RHA) בשנת 1927. עם ייסוד התערוכה האירית לאמנות חיה בשנת 1943, נתמנתה קלארק לוועד המנהל.
יצירתה מוצגת באוספי הגלריה הלאומית של אירלנד, הגלריה העירונית של דבלין ב-Hugh Lane, גלריית קרופורד לאמנות, מוזיאון אלסטר, הגלריה העירונית לאמנות של לימריק, האוסף הלאומי של דיוקנאות עצמיים באוניברסיטת לימריק והמכללה האירית ברומא.
דפוס פין-רוזנקרנץ
דארבישייר
נצרות קאתולית
הילרי מנטל
דיים הילרי מרי מנטל, DBE, FRSL (באנגלית: Dame Hilary Mary Mantel; נולדה 6 ביולי 1952) היא סופרת בריטית בשפה האנגלית, שחיברה רומנים היסטוריים, סיפורים קצרים, וזכרונות.
היא זכתה פעמיים בפרס מאן בוקר, ראשית בשנת 2009 על הרומן ההיסטורי וולף הול ("Wolf Hall"), המתאר את עלייתו של תומאס קרומוול לגדולה בחצר הנרי השמיני מלך אנגליה, ובפעם השנייה בשנת 2012 על הרומן השני בסדרת קרומוול הביאו את הגופות ("Bring Up The Bodies"). שני הרומנים שימשו כבסיס לסדרת הטלוויזיה "וולף הול". מנטל היא האשה הראשונה שזכתה בפרס פעמיים; גברים שזכו בו פעמיים הם ג'ון מקסוול קוטזי, פיטר קארי, וג'. ג'. פארל (אשר זכה בפעם השנייה לאחר מותו). הכרך השלישי בטרילוגיה, "The Mirror and the Light", ראה אור ב-2020.
ראשית דרכה.
מנטל נולדה בשם הילרי מרי תומפסון בגלוסופ, דארבישייר, הבכורה בין שלושה ילדים, וגדלה בכפר האדפילד בדארבישייר, שם למדה בבית ספר יסודי קאתולי על שם צ'ארלס הקדוש. הוריה, מרגרט לבית פוסטר והנרי תומפסון, שניהם ממוצא אירי, נולדו באנגליה.
הוריה נפרדו, ומנטל לא ראתה עוד את אביה מאז הייתה בת 11. אמה יצרה זוגיות עם ג'ק מנטל (1932-1995), והם עברו, עם הילדים, לרומילי, צ'שייר, וג'ק הפך לאביה החורג הלא-רשמי של מנטל. היא שינתה את שמה חוקית לשמו של מנטל, אף שלא אומצה רשמית.
מנטל עסקה ברקע המשפחתי שלה, שהנביע חלק גדול מיצירתה, בממואר שפרסמה בשנת 2003, בשם "Giving Up the Ghost". היא חדלה מאמונתה הדתית בגיל 12, ולדבריה הדבר הותיר בה חותם:
היא למדה במנזר האריטאון ברומילי. בשנת 1970, החלה לימודי משפטים בלונדון סקול אוף אקונומיקס. היא עברה לאוניברסיטת שפילד והשלימה תואר ראשון במשפטים בשנת 1973. בימי לימודיה הייתה סוציאליסטית.
קריירה מוקדמת.
לאחר סיום לימודיה, עבדה מנטל במחלקת העבודה הסוציאלית של בית חולים גריאטרי, ואחר כך כזבנית בחנות כלבו.
בשנת 1972 נישאה לגאולוג ג'רלד מקיואן. בשנת 1974 החלה לכתוב רומן על המהפכה הצרפתית, שפורסם לימים בשם "A Place of Greater Safety". בשנת 1977 עקרה לבוטסוואנה עם בעלה, וחיה שם חמש שנים.
בהמשך, חיו בני הזוג ארבע שנים בג'דה, בערב הסעודית. לימים פרסמה מנטל ממואר על התקופה בכתב העת "London Review of Books". שנים אחר כך סיפרה בראיון שעזיבת ג'דה הייתה "היום המאושר בחיי".
מקיואן חדל לעסוק בגאולוגיה, כדי לנהל את הצד הכספי של הקריירה של מנטל. בשלב מסוים התגרשו, אך נישאו מחדש שנים ספורות לאחר מכן.
קריירה ספרותית.
מנטל פרסמה רומן ראשון, "Every Day is Mother's Day", בשנת 1985, ושנה לאחר מכן, רומן המשך, "Vacant Possession". לאחר שובה לאנגליה, שימשה מבקרת קולנוע בשבועון "The Spectator" בין השנים 1987 ו-1991. בנוסף, פרסמה רשימות ביקורת בכמה עיתונים וכתבי עת באנגליה ובארצות הברית.
בשנת 1988 פרסמה רומן בשם "Eight Months on Ghazzah Street", אשר נשען על חוויותיה בערב הסעודית, ובאמצעות תיאור התנגשות ערכים מאיימת בין שכנים בבנין מגורים, בחן את המתחים בין תרבות איסלמית לבין תרבות המערב.
בשנת 1989 פרסמה רומן בשם "Fludd", שמתרחש בשנת 1956 בכפר בדוי בצפון אנגליה. הרומן זכה בפרס על שם וויניפרד הולטבי.
בשנת 1992 פרסמה את הרומן "A Place of Greater Safety", רומן ארוך שניחן בהקפדה היסטורית, ושעוסק בשלושה מהפכנים, ז'ורז' דנטון, רובספייר, וקאמי דמולן, מילדותם ועד למותם בטרם עת בימי שלטון הטרור בשנת 1794. הרומן זכה בפרס "ספר השנה" מטעם ה-Sunday Express.
הרומן "A Change of Climate" (1994), שמתרחש בנורפוק הכפרית, בוחן את חייהם של רלף ואנה אלדרד, המגדלים ארבעה ילדים ומקדישים את חייהם לצדקה.
הרומן ניסוי באהבה ("An Experiment in Love", 1996, יצא בעברית בשנת 1997, בהוצאת אור עם, בתרגום יעל שינפלד) מתרחש באוניברסיטה בלונדון ב-1970. הוא עוסק בחייהן של שלוש נשים צעירות, שתי חברות ואויבת אחת, בהגיען לאוניברסיטה, ובשאיפות ורצונות של נשים, ואיך הם מסוכלים לא פעם. דמותה של מרגרט תאצ'ר מופיעה ברומן. הרומן זכה בפרס הות'ורנדן.
ספרה הבא, "The Giant, O'Brien" (1998), מתרחש בשנות השמונים של המאה ה-18, ומבוסס על סיפורו האמיתי של צ'ארלס ברן (או אובריין). הלה הגיע ללונדון כדי להתפרנס מהצגת עצמו לראווה כענק. עצמותיו מוצגות לראווה במוזיאון המכללה המלכותית לרפואה באנגליה. הרומן עוסק באובריין וביריבו, הרופא הסקוטי ג'ון האנטר, ומציג אותם לא כדמויות היסטוריות אלא כיריבים באגדה אלימה, קורבנות הכרחיים של עידן הנאורות. מנטל עיבדה את הספר לתסכית עבור BBC Radio 4.
בשנת 2003 פרסמה מנטל את הממואר "Giving Up the Ghost", אשר זכה בפרס "ספר השנה" של ארגון MIND. באותה שנה פרסמה קובץ סיפורים קצרים בשם "Learning to Talk". כל הסיפורים עוסקים בילדוּת. בשנת 2005 פרסמה רומן בשם "Beyond Black", שעוסק במדיום, שמסתירה מאחורי חזות רגועה ועליזה נפש פצועה מאוד.
בשנת 2009 פרסמה את הרומן וולף הול ("Wolf Hall") על יועצו ואיש סודו של הנרי השמיני, תומאס קרומוול. הספר זכה לשבחי הביקורת. הספר זכה בפרס מאן בוקר באותה שנה, והפרס, בסך 50,000 לירה שטרלינג. חבר השופטים, בראשות השדרן ג'יימס נוטי, תיאר את הספר כ"הישג סיפורי נדיר".
ספר ההמשך, "Bring Up the Bodies", ראה אור באנגלית במאי 2012 וזכה לשבחים. כמו כן זכה בתואר "ספר השנה" מטעם פרס קוסטה לשנת 2012, וכן בפרס מאן בוקר לשנת 2012. מנטל היא האשה הראשונה שזכתה בפרס מאן בוקר יותר מפעם אחת, וכן הבריטית הראשונה שעשתה כן.
הרומן השלישי בטרילוגיה, שייקרא "The Mirror and the Light" יצא לאור במרץ 2020.
מנטל עובדת אף על ספר עיון קצר שייקרא "The Woman Who Died of Robespierre", על אודות המחזאית הפולנייה סטניסלבה פז'יבישבסקה. בנוסף מפרסמת מנטל מאמרים ומסות, בעיקר בגרדיאן, ב-"London Review of Books", וב-"The New York Review of Books".
בעיות בריאות.
בשנות העשרים שלה, סבלה מנטל ממחלה קשה ומכאיבה. תחילה אובחנה כסובלת ממחלת נפש, אושפזה, וטופלה בתרופות אנטי-פסיכוטיות, שלדבריה דווקא גרמו להופעת תסמינים פסיכוטיים. בעקבות החוויה הזו, נמנעה מנטל מלהיעזר ברופאים במשך שנים.
בסופו של דבר, בבוטסוואנה, עיינה מנטל מתוך ייאוש בספר לימוד רפואי והגיעה למסקנה שייתכן שהיא סובלת ממקרה חריף של אנדומטריוזיס; האיבחון העצמי שלה אושר על ידי רופאים בלונדון. המחלה והניתוח שנדרש בעקבותיה הותירו אותה עקרה, והמשיכו להקשות על חייה. טיפולים ממושכים בסטרואידים גרמו לה לעליית משקל ושינו את המראה החיצוני שלה באופן משמעותי.
מנטל מעורבת ותומכת בעמותת SHE לסובלות מאנדומטריוזיס.
פרסים וכיבודים.
למנטל הוענק תואר קצינה במסדר האימפריה הבריטית בשנת 2006, והיא הועלתה לדרגת "גבירה מפקדת" (Dame Commander) בשנת 2014.
ארמדיל חשוף-זנב צפוני
ארמדיל חשוף-זנב צפוני (שם מדעי: "Cabassous centralis") הוא מין של ארמדיל מהסוג ארמדיל חשוף-זנב. הוא אחד משני סוגי הארמדיל היחידים שחיים מחוץ לדרום אמריקה, כשהסוג השני הוא ארמדיל טאטו.
תיאור פיזי.
הארמדיל חשוף-הזנב הצפוני הוא קטן יחסית לארמדילים אחרים, ומגיע לאורך של 31–42 סנטימטר עם זנב של 11–18 סנטימטר, ומשקל של 2 עד 3.5 קילוגרם. יש להם אזניים קצרות, גדולות ועגולות ועיניים קטנות. אין להם קשקשי שריון על האזניים בניגוד לארמדילים אחרים כגון ארמדיל טאטו.
הגב של הארמדיל מכוסה בשריון לוחות שמורכב מעשר עד שלושה עשר לוחות שמאפשרים לארמדיל גמישות תנועה. השריון הוא חום כהה, עם גוונים צהובים בשוליים התחתונים (בדומה לארמדיל הענק). על הזנב יש לוחות דקים יותר עם יותר מרווח ביניהם בגוון ורוד קל. הצד התחתון של הארמדיל מכוסה בקווצות שיער. יש להם חמישה טפרים בכל רגל, כשהטופר האמצעי הוא מוארך בצורת מגל.
תפוצה.
הארמדיל חשוף-הזנב הצפוני חי מדרום מקסיקו, לאורך אמריקה המרכזית ודרומה עד קולומביה, צפון-מערב אקוודור וצפון-מערב ונצואלה, בגבהים של עד 3000 מטר מעל פני הים. הוא חי ביערות טרופיים יבשים, יערות עננים, ובשוואנות יבשות. הוא מעדיף לחיות ביערות גשם ועל כן ביעור יערות היא איום עליו. אין לו תת-מינים מזוהים.