האמנים והאמניות חברי הגלריה והעמותה מתגוררים ועובדים בכל רחבי הארץ. הם מקדישים מזמנם לפעילות הגלריה כנתינה שלא למטרות רווח. הם מעידים על עצמם שהם עובדים "במודל פעולה ייחודי, שאינו נסמך על היגיון כלכלי". נקודת המוצא שלהם היא ש"נתינה היא לא הפריווילגיה של החזקים שיש להם עודף - היא חובה אזרחית. גלריה חנינא ודומות לה חיוניות לקידומו של שיח אמנותי פלורליסטי ורחב".
החברים משלמים סכום מסוים אחת לחודש שמכסה את הוצאות הגלריה, ופעם בשנה נערכת תערוכת מכירה, שאליה מוזמנים אמנים שממכירותיהם הם גובים 30%.
אנפית שחורת-גב
אנפית שחורת-גב (שם מדעי: Ixobrychus dubius) היא מין של עוף מים ממשפחת האנפתיים ומהסוג אנפית החיה במזרח אוסטרליה ודרום גינאה החדשה והיא מבין הקטנות שבאנפות.
תיאור.
זוהי אנפה קטנה באורך 25 עד 36 סנטימטרים ומשקל של 60 עד 120 גרם (בממוצע 84 גרם). האנפה בעלת נוצות חומות-אדמדמות לאורך החזה, הגרון והם מסורטטים בפסים לבנים לאורכם. הכנפיים חומות בהירות והראש והכתפיים בעלי חלק עליון שחור. הנקבות דומות לזכרים, אך חומות יותר, בעלי חלקים מפוספסים בכיפת הראש ובגב, והצעירים דומים לנקבות. המקור ארוך וצהוב, אך בעל תחילה צהובה-אפורה והרגליים צהובות עם אצבעות ארוכות ללא קרומי שחייה.
האנפה מצויה בטבע בביצות לאורך מים מתוקים אך לעיתים גם בסביבות החופים בשפכי נהר או בין מנגרובים ובשדות לחים. האנפה חיה בעיקר בדרום-מזרח אוסטרליה שסביב אגן מארי-דרלינג וגם במישור חוף הברבור , קימברלי, מצר טורס ודרום גינאה החדשה. פרטים תועים נמצאו גם באי הלורד האו, קלדוניה החדשה ובניו זילנד.
האנפית היא פעילת יום או בין ערביים המחפשת במים טרף של דגים, רכיכות, חרקים, דו-חיים וסרטנים שהיא לוכדת במהירות. היא חיה בגפה או בזוג ומקננת בין הקנים הגבוהים.
אנפית צהובה
אנפית צהובה (שם מדעי: Ixobrychus sinensis) היא מין של עוף מים ממשפחת האנפתיים ומהסוג אנפית החיה לאורך מזרח אסיה ותת-היבשת ההודית. היא נמצאת צפונה עד רוסיה, קוריאה, סין ויפן, ובחורף מדרימה לתת-היבשת ההודית שם היא מקננת. פרטים שכנראה הופצו בידי האדם נמצאו גם הרחק ממקום חיותם, בבריטניה ובאלסקה בתצפיות בודדות. האנפית קרויה על שם נוצותיה בעלות הגוון הצהוב ברובו.
תיאור.
האנפית הצהובה היא מהקטנות שבבני משפחתה והיא מגיעה לאורך 36 עד 38 סנטימטרים עם נוצות בגוון חום-צהוב בהיר לאורך הגוף כולל הכנפיים, הבטן והחזה והכנפיים והגב מסורטטים בלבן. הראש והצוואר קצרים ורחבים וצבעם חום-ערמון כשכיפת הראש שחורה והמקור ארוך וצהוב. הנקבה דומה לזכר אך בעלת ראש וצוואר מסורטטים בחום. הצעירים בעלי מספר נקודות על הנוצות המשמשים להסוואה.
אנפית זו מצויה לאורך ביצות, בריכות ובין קנים סביב מזרח אסיה בין הודו לאינדונזיה וצפונה עד למזרח רוסיה. היא מקננת על עצים נמוכים או בין קנים ומטילה 4 עד 6 ביצים בקן, עליהם שומרים שני ההורים. האנפה ניזונה בקרבת המים מדגים, צפרדעים וחרקים בעזרת מקורה הארוך.
אף על פי שהיא די נחבאת ונדיר למוצאה, האוכלוסייה הכללית אינה בסכנה. עם זאת אנפית זאת מוגנת בחוק אמנת הציפורים מ-1918.
אלונה הרפז
אלונה הרפז (נולדה ב-1971) היא אמנית ואוצרת ישראלית, שחיה ופועלת בגרמניה.
ביוגרפיה.
הרפז נולדה בתל אביב. למדה בתיכון עירוני י"ד ויצו צרפת במגמת צילום. בשנים 1991–1993 למדה בבצלאל, ולאחר מכן, בשנים 1993–1995, למדה במרכז הבינלאומי לצילום בעיר ניו יורק. בשנת 1999 סיימה את לימודי התואר הראשון במדרשה לאמנות.
בשנת 2013 הייתה אחת ממייסדי גלריה Circle1 בברלין, שם היא משמשת מנהלת האמנותית.
עבודותיה.
הרפז החלה את פועלה האמנותי כצלמת, אך מאז שנות התשעים המאוחרות מתמקדת בציור. הציורים שלה מתאפיינים בשטיחות, דמויות פלקטיות על רקע מופשט, ובצבעים עזים. היא עושה שימוש בצבעי אקריליק, צבעים תעשייתיים ובספריי.
בציוריה חוזרים מוטיבים של דמויות נשיות, אלמנטים בוטניים ובעלי חיים. הרפז נעה בין הפיגורטיבי למופשט תוך עבודה בכתמים פלסטיים שמתלכדים לכדי אלמנטים ניתנים לזיהוי. על פי האוצרת הדס יוסיפון, "הטכניקה הזו מצהירה על עצמה שהיא אינה טיפול קלאסי בשכבות צבע שמן ליצירת אשליה תלת-ממדית. הציור מודיע על ויתור זה במכוון מפני שזו לא רק בחירה אסתטית או חומרית, אלא הצהרה על מהות". הרקעים הפרחוניים של הרפז מושפעים ממסורת האר-נובו; מבקרים זיהו בעבודותיה גם השפעות של מאטיס, גוגן ותרבות הפאנק.
לאורך השנים מופיעה בציוריה של הרפז דמות נשית ספציפית, אותה העידה האמנית כי העתיקה ממגזין אופנה. בטקסט התערוכה "I'm Not Here For Your Dreams" שהוצגה בגלריה חזי כהן בתל אביב בשנת 2018 נכתב כי "הדמויות הנשיות בציוריה של הרפז נבנות בפלקטיות מכוונת כשבלונות של אישה מז'ורנאל, או ייצוג של כל-אישה."
בשנת 2012 הציגה במוזיאון פתח תקווה לאמנות את המיצב "ארץ אינסוף", אותו יצרה עם האמנית מיקה רוטנברג, במסגרת מקבץ התערוכות "אמנות-חברה-קהילה". המיצב נקרא על שם עמותה ללא מטרות רווח, Infinite Earth, אותה הקימו הרפז ורוטנברג בשנת 2008 במטרה לסייע לקהילות מוחלשות באמצעות תמיכה בחינוך, הקמת מוקדי תעסוקה והכשרת נשים וילדים לעבודות יצירה.
בין השנים 2014–2016 צילמה הרפז טרילוגיית עבודות וידאו בשם "מלח", שעוסקות באביה. "מלח 1" עוקב אחרי אביה בעודו מדריך קבוצת צליינים מניגריה בטיול בעקבות הוויה דולורוזה; ב"מלח 2" הוא נפגש עם חבריו ליחידה בצנחנים שלחמו יחדיו במלחמת ששת הימים. "מלח 3" מציג את האב כרקדן ריקודי עם. השם "מלח" מתייחס לביטוי "מלח הארץ".
בשנת 2016 יצרה הרפז את העבודה "My Darling, We Have Reached Europe", ובה שלט ניאון ורוד זרחני עם הטקסט. העבודה הושפעה ממשבר הפליטים בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, והטקסט הוא ציטוט של אב פליט בדבריו לילדיו לאחר שאוחד עמם בקוס שביוון. העבודה הוצגה בפסטיבל ID ברלין באותה השנה.
בשנת 2013 ייסדה הרפז את גלריה Circle1 בברלין, יחד עם האוצרת דורית לויטה-הרטן, העורכת שירה סברדלוב והאמן אהרון עוזרי, במימונו של איש העסקים עדי קייזמן. הגלריה נועדה להציג אמנים ישראלים בברלין. הרפז משמשת כמנהלת האמנותית של הגלריה ואצרה עבורה מספר תערוכות.
משרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים
משרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים הוקם בשנת 1918, והורכב מרבנים אשכנזים וספרדים בני היישוב הישן בירושלים. מטרתו הייתה לייצג את יהודי ירושלים בנושאים דתיים. המשרד מומן על ידי התנועה הציונית. הוא פסק מלפעול בשנת 1921, בעת הקמת הרבנות הראשית לישראל.
תולדותיו.
בשנת 1918 נערכו בחירות בירושלים, ונבחר ועד העיר ליהודי ירושלים על מנת שייצג את התושבים היהודים בעיר בפני השלטון הבריטי. אנשי היישוב הישן לא השתתפו בבחירות אלו אלא הקימו ארגונים משלהם, וביניהם ועד הרבנים המאוחד בירושלים שהוקם ב-2 באפריל 1918, ומטרתו הייתה לשמש הנהגה רוחנית לתושבי העיר. הוא הורכב ברובו מרבנים החברים בבתי הדין האשכנזים והספרדים, ובראשו עמדו הרב יצחק ירוחם דיסקין וסגנו הרב חיים משה אלישר.
לקראת הדיון של ועד הרבנים המאוחד בירושלים שהתקיים ב-4 באוגוסט 1918 ובו עלה לדיון עניין שיתוף הפעולה עם ועד הצירים, פרשו הרב דיסקין והרב זוננפלד מוועד הרבנים. התנגדותם למגעים עם ועד הצירים נבעה מחשש להשפעה של התנועה הציונית החילונית על העולם התורני. בדיון הוחלט כי הרב צבי פסח פרנק והרב יונה ראם, חברי בית הדין הפרושי, יחד עם הרב חיים משה אלישר חבר בית הדין הספרדי, יקיימו דיונים עם ועד הצירים. ב-12 בדצמבר 1918 נחתם הסכם בין ועד הרבנים ובין ועד הצירים להקמת משרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים, שכלל גם בית דין לערעורים. ועד הצירים באמצעות ועד העיר ליהודי ירושלים קיבל על עצמו לממן את אחזקת משרד רבנות זה.
חברי משרד הרבנות מטעם העדה ספרדית היו הרבנים: חיים משה אלישר, אליהו פאניז'ל, דוד פאפו, בנימין אלקוצר; מטעם העדה האשכנזית היו הרבנים: צבי פסח פרנק, יונה ראם, דוד ליפמאן, פישל ברנשטיין.
משרד הרבנות הגדיר את תפקידיו: "א. משה"ר הוא הגוף המייצג את כל יהודי ירושלים בעייני דת. ב. משה"ר ישמש כבית דין לערעורים." אולם, משרד הרבנות לא החליף את בתי הדין העדתיים הקיימים. הכרזת משרד הרבנות גם כבית דין לערעורים נעשתה, כיון שהשלטון הבריטי לא היה מוכן להעביר סמכויות לגבי ענייני ממון לידי בתי הדין היהודיים הדתיים כל עוד לא היה קיים בית דין לערעורים על החלטות בתי דין אלו.
הרב זוננפלד ראה את הקמת משרד הרבנות כ"תריז הראשון והמסוכן שהוכנס בחומת היהדות החרדית אשר פילג את היישוב הישן". לדעתו, הקמת בית דין לערעורים נגדה את ההלכה.
פעולותיו.
השלטון הבריטי לא הכיר במשרד הרבנות באורח רשמי, ולא אפשר לו גבית מס שירותים עבור שירותיו. בדרך זו נמנעה ממנו היכולת להגיע לעצמאות תקציבית, והיה עליו להמשיך להסתמך על סיוע של ועד הצירים.