השמרנים, שבאופן מסורתי ייצגו את בעלי הרכוש, ומתוך תקווה לכפות בחירות על ידי דחיית התקציב, תכננו לנצל את הרוב שלהם בבית הלורדים להפיל את חוק התקציב. בית הלורדים לא התערב בדרך כלל בחוקים כלכליים והתנגדותם יצרה משבר חוקתי. אסקווית' נאלץ להתנצל בפני יועצו של המלך על נאום שנשא צ'רצ'יל שקרא לפיזור הממשלה וגער בצ'רצ'יל בישיבת הקבינט באומרו לו להתרחק מעניינים הקשורים ל"פוליטיקה גבוהה". בשלב זה לא היו צפויות להתקיים בחירות עד לשנת 1914 והיה צורך בהסכמתו של המלך לפיזור מוקדם של הפרלמנט. התקיימו פגישות מחאה רבות נגד התקציב, רבות מהן אורגנו על ידי בני משפחת המלוכה. פוליטיקאים ליברלים רבים תקפו את האצולה, כולל לויד ג'ורג' עצמו שאמר ש"עלות אחזקתו של דוכס אחד שווה לעלותן של שתי ספינות מלחמה".
חוק התקציב אושר על ידי בית הנבחרים ב-5 בנובמבר 1909 אך ב-30 בנובמבר דחה אותו בית הלורדים והמדינה אולצה ללכת לבחירות כלליות בינואר 1910. הסוגיה העיקרית בבחירות הייתה הקריאה לבטל את זכות הוטו של בית הלורדים. פתרון רדיקאלי אפשרי היה האיום לגרום למלך להעניק תוארי אצולה לאישים בעלי נטייה ליבראלית ש"יציפו" את בית הלורדים ויעקפו את זכות הוטו של הבית. במהלך מסע הבחירות דיבר לויד ג'ורג' על "ערבויות" ואסקווית' דיבר על "אמצעי הגנה" שיהיו נחוצים לפני הקמתה של ממשלה ליברלית, אך המלך הודיע לו שלא עולה בדעתו אפילו לחשוב על הענקת תארים נוספים אלא רק לאחר סיום מערכת הבחירות. חלק משרי הקבינט הציעו שהזכות להעניק תוארי אצולה תהיה בידיו של ראש הממשלה. בלפור סירב להיגרר לשאלה אם הוא מוכן להקים ממשלה שמרנית, אך הוא יעץ למלך להבטיח שהוא יעניק תוארי אצולה עד לנקודה בה הוא יראה כי בשלים התנאים לשינוי חוקתי.
הבחירות הסתיימו באיזון כמעט מוחלט בין המפלגות, כאשר הליברלים הובילו ביתרון של שני מושבים על פני השמרנים, אך חסר להם רוב בבית. הליברלים הקימו ממשלת מיעוט שהייתה תלויה בתמיכתה של המפלגה הלאומית האירית, שחבריה היו אלה שהפעילו את הלחץ לבטל את זכות הוטו של הלורדים מתוך מטרה למנוע את האפשרות שזכות זו תסכל את הנהגתו של שלטון הבית. הם איימו להצביע נגד התקציב, הם דגלו ברפורמת מחירים והתנגדו להגדלת המיסוי על הויסקי, אך ניסיון של לויד ג'ורג' לזכות בתמיכתם על ידי ביטולו של מיסוי זה, נחל כישלון.
ב-14 באפריל אישר בית הנבחרים את הבסיס לחוק הפרלמנט 1911, שיבטל את זכות הוטו של הלורדים בנוגע לחוקים בעלי השלכה כספית, יקצר האפשרות שלהם להשהות חוקים אחרים לתקופת צינון של שנתיים בלבד, ייתן תוקף סופי לחוקים אם אושרו שלוש פעמים על ידי בית הנבחרים ויקצר את משך תקופת הפרלמנט משבע שנים לחמש (המלך העדיף שיוחלט על ארבע שנים). בעימות זה ביקש אסקווית' את תמיכתם של חברי הפרלמנט האירים שיגבו אותו בבקשתו מהמלך לשבור את המבוי הסתום עוד באותה תקופת כהונה של הפרלמנט על ידי הענקת תוארי אצולה לאישים שיתמכו במאמץ לאישור החוק, בניגוד להתניה קודמת של המלך שצעד כזה לא יבוצע לפני שיתקיימו בחירות נוספות. לעומת זאת התקציב אושר על ידי שני בתי הפרלמנט אך הוויכוח על חוק הפרלמנט עדיין המשיך.
המלך, שכבר באפריל הבין מחוות דעתם של בלפור ושל הארכיבישוף מקנטרברי שלליברלים אין בסיס אלקטורלי מספיק כדי לדרוש את הענקתם של תוארי אצולה נוספים, סלד מההצעה בכללותה וטען שהממשלה נמצאת בידיהם של האירים. לורד קרו, ממנהיגי הליברלים בבית הלורדים, הודיע פומבית כי רצונה של הממשלה ליצור תוארי אצולה חדשים, תטופל באופן המקובל כ"עצה מיניסטריאלית" שאליה חייב המלך לציית, למרות שהיו שטענו שבמצבים קיצוניים בסמכות המלך לפטר את הממשלה במקום לשמוע לעצת שריה. אדוארד השביעי מת ב-6 במאי 1910. היו שהאשימו את אסקווית' כי הוא "הרג את המלך" עקב הלחצים שהפעיל עליו.
המלך החדש, ג'ורג' החמישי, לא הסכים שצעדו הראשון כמלך יהיה צעד כה דרסטי כנגד האצולה ואסקווית' היה צריך לגייס את כל כושר השכנוע שלו כדי לגרום למלך להבטיח שהוא ישתף איתו פעולה. בסופו של דבר נתן לו המלך את הבטחתו עוד לפני הבחירות שהתקיימו בדצמבר 1910, אך אסקווית' לא נתן פומבי להבטחה זו.
בבחירות אלה נחלו הליברלים ניצחון נוסף, למרות שהרוב שלהם בפרלמנט נסמך על חברי פרלמנט אירים. יחד עם זאת, אסקווית' היה מסוגל לרסן את כוחו של בית הלורדים באמצעות חקיקתו של חוק הפרלמנט (Parliament Act 1911). על פי החוק יכלו הלורדים להשהות את אישורו של חוק שאושר על ידי בית הנבחרים ללא יותר משנתיים, אך להוציא יוצאים מהכלל, הם לא יכלו לדחות על הסף חוקים כאלה. ניצחונו זה של אסקווית' סימן את סוף העידן בו היה לבית הלורדים השפעה מרכזית על הפוליטיקה הבריטית. למרות שאסקווית' עצמו היה מחברי האגף הימני של המפלגה הליברלית, הוא המשיך לשתף פעולה עם לויד ג'ורג' במיסודה של מערכת הבטחת הכנסה למובטלים ובהנחת הבסיס למדינת הרווחה הבריטית.
זכות הבחירה לנשים.
למרות שרוב חברי הפרלמנט של המפלגה הליברלית היו בעד מתן זכות בחירה לנשים, אסקווית' התנגד לכך במשך זמן רב עוד מאז שנות השמונים של המאה ה-19. למרות התנגדותו למתן זכות בחירה לנשים, הוא האמין שזה תפקידו של בית הנבחרים להכריע בסוגיה. במהלך תקופת כהונתו כראש ממשלה, הונחו על שולחן הפרלמנט שלוש הצעות חוק למתן זכות בחירה לחלק מהנשים, אך הצעות אלה נפלו דווקא עקב התנגדותם של ליברלים, שחששו שאוכלוסיית הנשים שתקבל זכות בחירה תהייה מתומכי השמרנים וחוק כזה ינחיל להם תבוסה בבחירות. במהלך כהונתו של אסקווית' אושרה המדיניות של הזנה בכפייה של שובתות רעב מקרב הסופרג'יסטיות שנכלאו. באוגוסט 1912 פורסם בשבועון הרפואי, The Lancet, מאמר המגנה את ההאכלה בכוח ומגדיר אותה כסוג של עינוי.
אסקווית' היה מטרה מרכזית לחיציהן של הסופרג'סטיות, החלון בדאונינג 10 נופץ ב-1908 וב-1912 הותקפה הכרכרה שלו בדבלין על ידי מארי ליי (Mary Leigh ), התקפה בה נפצע המנהיג הלאומני האירי ג'ון רדמונד. מפרסום משנת 2006 ניתן להבין כי היה חשש כבד בממשלה מפני התנקשות בחייו של אסקווית'.
ב-1915 נאלץ אסקווית' להקים ממשלת קואליציה עם השמרנים, וכאשר בשנה שלאחר מכן הוחלף אסקווית' בלויד ג'ורג' בתפקיד ראש הממשלה, נסללה הדרך לחקיקת חוק מתן זכות בחירה לנשים ב-1918. באי רצון הצביע אסקווית' בעד החוק שאושר לאחר מכן על ידי בית הלורדים. באופן אירוני, הצעדים שהוביל אסקווית לשינוי מבנה כוחו של בית הלורדים היו מהגורמים שתרמו לאישורו של החוק.
אירלנד.
מחיר תמיכתם של הצירים האירים באסקווית' ב-1910 היה אישורו של חוק שלטון הבית ב-1912 מאמציו של אסקווית' בסוגיה זו כמעט וגרמה לפרוץ מלחמת אזרחים באירלנד, שנמנעה רק בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה. הפרוטסטנטים באלסטר, שלא חפצו להיות חלק מאירלנד העצמאית למחצה, הבריחו אמצעי לחימה והקימו כנופיות מתנדבים חמושים. קציני הצבא הבריטי שהוצבו באלסטר איימו להתפטר כדי להימנע מלפעול כנגד תושבי אלסטר שבהם ראו נתינים בריטים נאמנים. אסקווית' נאלץ לקחת על עצמו את תפקיד שר המלחמה לאחר התפטרותו של סילי (Seely). כניסתו לתוקף של חוק ממשל הבית לתוקף ב-1914, הושעתה על ידי דחייתו על ידי בית הלורדים ונדחתה עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה.
ממשלה ליברלית.
למרות שהליברלים היו באופן מסורתי שוחרי שלום, הפלישה הגרמנית לבלגיה בניגוד לכל ההסכמים, גרמה לזעם בבריטניה ועוררה חלום בלהות של שליטה גרמנית בכל היבשת, דבר שהיה בלתי נסבל. אסקווית' הוביל את האומה למלחמה יחד עם צרפת. הסכם לונדון (1839) חייב את בריטניה לשמור על הנייטרליות של בלגיה במקרה של פלישה, והשיחות שהתקיימו עם צרפת מאז 1905, שנשמרו בסוד גם מפני רוב חברי הקבינט, מיסדו את נוהל שיגורו של חיל משלוח שישתף פעולה עם צרפת.
בעצתם של אסקווית' ושריו הכריז המלך מלחמה על גרמניה ב-4 באוגוסט 1914. אסקווית' עמד בראש הממשלה הליברלית שנכנסה למלחמה. בתחילה היו שני האישים המשפיעים ביותר בממשלה וינסטון צ'רצ'יל, שכיהן כהלורד הראשון של האדמירליות והוריישו קיצ'נר שקיבל מאסקווית' עצמו את תפקיד שר המלחמה.
ממשלת הקואליציה.
בעקבות הקרע בממשלה ב-25 במאי 1915, שנגרם עקב מה שקרוי "משבר הפגזים" (מחסור חמור בתחמושת בחזית שגרם למשבר פוליטי), ועקב כישלון המתקפה במערכת גליפולי, נעשה אסקווית' לראש ממשלת קואליציה חדשה, שאוישה באישים מרכזיים מהאופוזיציה. בתחילה, נתפשה קואליציה זו כצעד פוליטי גאוני, כאשר המנהיג השמרני אנדרו בונאר לואו קיבל תפקיד זוטר יחסית, שר המושבות, בעוד שארתור ג'יימס בלפור קיבל את תפקיד הלורד הראשון של האדמירליות במקומו של צ'רצ'יל. קיצ'נר, שזכה לאהדה ציבורית גדולה, הציע לאסקווית' שהוא יתפטר, אך תחת זאת העביר ממנו אסקווית' את האחריות על החימוש לידיו של לויד ג'ורג', שהועמד בראש משרד חדש שהיה אחראי על הנושא.