הגר (הילה וידור) היא סוג של עוף מוזר. היא לא מוצאת את מקומה בחיי הקהילה ובעיקר לא מצליחה להתמסר לחיים המשותפים עם בעלה (יובל ינאי), על אף ניסיונותיו החוזרים ונשנים לשלב אותה בכפר ולהקים איתה משפחה. לאחר שהיא נאלצת לשמור על יפתח (מתן אברבך), בנה בן העשר של השכנה (מירב גרובר), הגר מגלה ילד עדין ופגיע הנוגע לליבה. למרות חששותיו של הילד, היא מצליחה למשוך אותו אחריה אל חורבותיו של כפר נטוש - אל מקום המסתור שלה. שם, בין הבתים ההרוסים, הגר חושפת את יפתח לקבוצת חיילים, המבצעת אימוני שטח, ומפנה את תשומת לבו אל חייל אחד סורר (אדריאנו חאובל), אשר אחריו היא עוקבת זה זמן מה. הילד מוקסם מהחייל, מהחורבות ומהעולם החדש שנפתח בפניו וחומק מביתו לטיולים נוספים עם הגר במקום האסור. באמצעות הילד הגר אוזרת אומץ ליצור קשר עם החייל ומתקרבת אל תשוקותיה, מתקרבת אל עצמה אך גם מתקרבת אל עברה של טרגדיה גדולה.
הפקה.
טרום הפקה.
איתמר הנדלמן סמית, חבר של אדם סנדרסון, המליץ לו לקרוא את "לוויה בצהרים", לדבריו הספר הישראלי הטוב ביותר שנכתב. סנדרסון קרא את הספר והתאהב באווירה של הסיפור ובדמותה של הגיבורה הגר ארליך. סנדרסון קיבל תחושה שהוא רדוף והייתה לו תמונה בראש של אישה שהולכת במסדרון של בית ריק. הוא נמשך לפענח את האישה הזאת והאניגמה הזאת הובילה אותו לביים את הסרט. הוא נפגש עם הסופר, ישעיהו קורן, שנתן לו יד חופשית בכתיבת התסריט. סנדרסון פנה לחברת ההפקה "יולי אוגוסט הפקות" (שהפיקה בין השאר את "ביקור התזמורת", "שבעה" ו"מרגל השמפניה") כדי שיפיקו את הסרט, המפיקים אילון רצ'קובסקי ויוחנן קרדו (מ"יולי אוגוסט") התלהבו מהרעיון והצטרפו.
סנדרסון קיבל מענק לפיתוח תסריט מקרן רבינוביץ' והתחיל לעבוד עם כותבים שונים אך בסופו של דבר החליט לכתוב בעצמו. לאחר שקרן הקולנוע הישראלי נתנה לתסריט מענק הפקה, הסרט יצא לדרך ובנוסף זכה להשקעה ממפיק הטלוויזיה והקולנוע יוסי עוזרד, מייסד ובעלים-שותף של חברת ההפקה "יולי אוגוסט".
ההפקה.
הליהוק - המלהקת של "לוויה בצהרים" היא אורית אזולאי. הליהוקים הראשונים היו של גיבורת הסרט הגר ארליך וטוביה בעלה. סנדרסון בחר בהילה וידור ויובל ינאי, שחקנים אותם לא הכיר קודם לכן. לתפקיד הילד בן ה-10 נבחר מתן אברבך, אותו הכירה אזולאי מ"העולם מצחיק" של שמי זרחין, סרט קודם שליהקה, בו שיחק בתפקיד קטן (אברבך שיחק גם בסרטו של יבגני רומן "איגור ומסע העגורים"). לתפקיד החייל לוהק אדריאנו חאובל, שהיה אז תלמיד השנה השנייה בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
שיחזור התקופה – הסרט מתרחש בשנות החמישים. במשך שנתיים צוות ההפקה ערך סיורים ברחבי ישראל כדי למצוא שני בתים מבודדים בסגנון שנות החמישים אך לא מצא דבר. כשיצא סנדרסון לצלם פרסומת, הוא הבחין בבתים מבודדים ונטושים, שהתאימו לרוח התקופה, ששוכנים במושב נחלים הסמוך לפתח תקווה. בעל הבית התכוון להרוס את הבתים והוא נתן להפקה ארכה של חודש כדי לצלם את המקום. לצילום הכפר בו הגר פוגשת את החייל בחר סנדרסון בחושנייה וברמתניה, שני כפרים עתיקים נטושים ברמת הגולן ששימשו כשטח אש של צה"ל, כשהגיעו לשם ירו על צוות ההפקה והיה צריך לתאם עם צה"ל את הצילומים.
המעצבת האמנותית היא כרמלה סנדרסון, אשתו של הבמאי אדם סנדרסון. הבית המרכזי שבו גרים הגר וטוביה היה הרוס לחלוטין, סנדרסון עיצבה אותו מהיסוד, הרסה את הקירות, צבעה את כולו והכניסה רהיטים של שנות החמישים. הם קיבלו ייעוץ תקופתי מהסופר ישעיהו קורן לצורך שיחזור התקופה.
הצילום – סנדרסון צייר את כל הסרט בתסריט מצויר (story-board, רצף של איורים המייצג את התסריט, טכניקה בה עובדים גם האחים כהן, בצורה זו יצר ספר שייצג את הסרט). בשביל לגבש את סגנון הצילום סנדרסון צפה ביחד עם הצלם נדב הקסלמן בסרטים שהשפיעו עליו במיוחד: "שבילי הזעם" של טרנס מאליק, "זה ייגמר בדם" של פול תומאס אנדרסון ו"רתיעה" של רומן פולנסקי. סנדרסון הושפע גם מציורי הכפר של הצייר אנדרו וויאט'.
הצילומים – הצילומים ארכו 21 יום, הסרט צולם בחום יולי-אוגוסט. בתום העריכה הראשונית צילמו במשך יומיים נוספים ברמת הגולן בימים גשומים. צלם הסרט הוא נדב הקסלמן, שצילם את סרטו של אליאב לילטי "מעשייה אורבנית". הסרט צולם במצלמת אלקסה עם עדשות קולנוע משנות הארבעים.
הפסקול – סנדרסון נתן לשישה מוזיקאים להלחין מוזיקה לסצנה הראשונה של הסרט. מביניהם הוא בחר בוויסאם ג'ובראן מנצרת, שהלחין את המוזיקה לסרטו של תאופיק אבו ואיל "עטאש (צימאון)". ג'ובראן יצר בביתו תזמורת וניגן בעצמו על כל הכלים: כינור, צ'לו והרמוניקה.
פוסט פרודקשן.
העריכה - את הסרט ערך זוהר סלע, עורך ותיק שערך בין השאר את הסרטים "אוונטי פופולו", "בופור", "ארץ בראשית", "קוקו בן 19" ו"החיים על פי אגפא". בתחילה צפו סנדרסון וסלע בכל הסרט, עוד לפני שערכו חיתוך (cut) אחד, כך למדו להרגיש את הסרט על כל חלקיו ורק אחר-כך התחילו לערוך. ערכו במשך כשישים משמרות עריכה, כשמדי פעם הקרינו את הסרט על מסך גדול באולם קולנוע, כדי לבדוק איך החיתוך עובד.
תיקוני הצבע - סבולץ' ברטה (szabolcs barta), גריידר שהגיע מהונגריה והיה הגריידר של סרטים הונגרים וישראלים רבים ערך את תיקוני הצבע בסינפוסט. אחד האתגרים הגדולים שעמדו בפניו הייתה לחבר בין צילומי החורף של הסרט לצילומי הקיץ, רוב הסרט מצולם בחיק הטבע והיה על סבוז' להפוך את העלים הירוקים החורפיים לעלים צהובים כדי שהשוטים יתחברו.
פסטיבלים.
הסרט השתתף בפסטיבלים הבאים:
קישורים חיצוניים.
ביקורות
תרו תעשייה רוקחית
תרו תעשייה רוקחית בע"מ, או בקיצור, תרו (השם תרו נגזר מצירוף האותיות הראשונות של המילים תעשייה רוקחית), היא חברת תרופות ישראלית. מניותיה נסחרות ברשימה הראשית של הבורסה לניירות ערך בניו יורק (NYSE), תחת הסימול TARO.
חברת תרו מייצרת ומשווקת קשת רחבה של מוצרים, החל מתרופות ללא מרשם ותוספי תזונה, וכלה בתרופות לטיפול בסרטן.
היסטוריה.
חברת תרו הוקמה בחיפה בשנת 1950 על ידי משפחות לויט ומורוס.
בשנת 1982 הונפקו מניות החברה בבורסת נאסד"ק. ב-1984 נכנסה תרו לשוק הצפון-אמריקאי על ידי רכישת החברה הקנדית "קיי-ליין". בשנת 1990 הגיעו מכירות החברה ל-13 מיליון דולר. ב-1998 נכנסה תרו לשוק הבריטי.
ב-2004 נסחרה החברה בבורסת נאסד"ק לפי שווי שוק של כמיליארד דולר. אולם ב-2005 התגלו ליקויים בדוחות הכספיים של החברה לשנים 2003–2004; החברה נאלצה לערוך את הדוחות מחדש. לאחר שלא הגישה את הדוחות לשנת 2005 עד דצמבר 2006, החליטה הנהלת נאסד"ק למחוק את החברה ממסחר בבורסה. בסופו של דבר הצליחה החברה לערוך את הדוחות הכספיים של 2005 והשנתיים שקדמו. אלא שאז הסתבר כי הרווח של 11 מיליון דולר לשנת 2004 עליו דיווחה החברה במקור, הפך להפסד שנתי של 32 מיליון דולר. גם הרווח לשנת 2005 הצטמצם בדוחות המתוקנים לעומת הדוחות המקוריים.
מכירת השליטה ל"סאן".
עקב המשבר בחברה נזקקה תרו למזומנים וחיפשה משקיעים. חברת התרופות ההודית "סאן" שבבעלות דיליפ שאנגווי הגישה הצעה לסיוע חירום והזרימה לקופת תרו 60 מיליון דולר במאי 2007, בתמורה לכ־24% מהון המניות של החברה (במקביל, שיעור האחזקה של משפחות לויט ומורוס ירד ל־41%). נוסף על כך, הסכימה תרו להצעת רכש של סאן ל־100% ממניותיה במחיר של 7.75 דולרים למניה.
כעבור שנה, במאי 2008, בעקבות שיפור במצבה הכלכלי, ביקשה תרו לבטל את הסכם המיזוג עקב המחיר הנמוך, לטענתה. סאן הציעה לעדכן את הצעת הרכש למחיר של 10.25 דולרים למניה, אך בתרו התנגדו. כאן החל המאבק. סאן ביקשה לממש את הסכם המיזוג המקורי, ולרכוש את מניות משפחות לויט ומורוס בתרו ב־7.75 דולרים למניה. תרו פנתה לבית המשפט המחוזי בניסיון למנוע את המהלך, וטענה כי מימוש האופציה סותר את חוק החברות. תרו והדירקטורים בה טענו כי אין די בהסכם שנחתם, ועל סאן להגיש הצעת רכש מיוחדת. סאן טענה מנגד כי היא פטורה מהגשת הצעת רכש מיוחדת. עקב כך החל מאבק משפטי שנמשך שלוש שנים שהגיע עד בית המשפט העליון, שבסופו פסק בית המשפט לטובת סאן.
תחת "סאן" חזרה החברה לשגשג, המכירות והרווחים של החברה צמחו ובשנת 2012 מניות החברה החלו להיסחר בבורסה לניירות ערך של ניו יורק, וב-2014 הגיע שוויה ל-6 מיליארד דולר.
גואטימאק
גואטימאק (בספרדית: Guatimac) היא צלמית חימר קטנה, דמוית ינשוף, בגובה 16 סנטימטרים, של תרבות גואנצ'ים. הצלמית נמצאה בשנת 1885, טמונה במערה בדרום מזרח טנריפה (האיים הקנריים), כשהיא עטופה בעורות עיזים.
הצלמית משויכת לעולם הדתי-מיסטי של תרבות גואנצ'ים, ושמשה את הכוהנים כרוח מגנה. בצלמית יש חור המאפשר העברת רצועה דרכו, לשם תליית הצלמית על הצוואר.
לממצא חשיבות אנתרופולוגית גדולה, משום שהוא אחת מהצלמיות המעטות מהתקופה הפרהיסטורית שנמצאו בטנריפה. הצלמית מוצגת כעת במוזיאון הארכאולוגי של העיר פוארטו דה לה קרוז.
קישורים חיצוניים.
הדנובה הכחולה
הדנובה הכחולה, או בשמו המלא, על שפת הדנובה הכחולה היפהפייה (בגרמנית: An der schönen blauen Donau), אופוס 314, הוא ואלס שהלחין המלחין האוסטרי יוהאן שטראוס בשנת 1866. היצירה בוצעה לראשונה ב-15 בפברואר 1867 במסגרת מקהלת הגברים הווינאית (Wiener Männergesangsverein), ונותרה מאז אחת היצירות הקלאסיות הפופולריות בכל הזמנים. נגינת היצירה אורכת כ-11 דקות.
היסטוריה.