השכונה אוכלסה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 ושווקה כ"השכונה המבוקשת בלב ירושלים" עם דירות פאר. בשלב הראשון נבנו 78 דירות בבתים טוריים דו קומתיים, עם קירות משותפים, נסללו "שדרות ש"י עגנון" ונבנה מרכז מסחרי בו מספר חנויות וסופרמרקט של קו אופ ירושלים. בהמשך נבנו בתי דירות בבנייני ארבע קומות, ובאמצע שנות ה-80 נבנו הפרויקטים "מקום בצמרת" ו"רמת סלים" מצדו השני של "שדרות ש"י עגנון" שיצרו רצף בנוי עם שכונת רסקו.
קהילת מבקשי דרך.
בסוף שנות ה-80 הוקם בשכונה בית כנסת ומרכז קהילתי של התנועה ליהדות מתחדשת (היהדות הרקונסטרוקציוניסטית) - "קהילת מבקשי דרך".
בית האופרה המלכותי (ולטה)
בית האופרה המלכותי (במלטזית: It-Teatru Rjal, באנגלית: Royal Opera House) היה בית אופרה ששכן ברחוב הרפובליקה בעיר ולטה, בירת מלטה, סמוך לשער העיר.
היסטוריה.
המבנה הוקם בין השנים 1862–1866 לפי תוכניתו של האדריכל הבריטי אדוארד בארי (Edward Middleton Barry), אשר תכנן, בין היתר, את מבנה התיאטרון בקובנט גרדן בלונדון. אורכו של המבנה היה 63 מטרים ורוחבו 34 מטרים, והוא יכל להכיל 1,095 צופים יישובים ו-200 נוספים בעמידה. בית האופרה נחנך ב-9 באוקטובר 1866. פנים הבניין נפגע באופן קשה במהלך שרפה שארעה ב-25 במאי 1873, אך הוא שופץ ונחנך בשנית ב-11 באוקטובר 1877, עת הועלתה בו האופרה אאידה. ב-7 באפריל 1942 במהלך הפצצת מטוסי הלופטוואפה על מלטה, המבנה חרב כמעט לחלוטין. ההריסות פונו מהאתר, אך מבנה חדש לא הוקם במקום, בשל עבודות בנייה ושיקום חשובות יותר שנדרשו ברחבי מלטה לאחר ההרס שנגרם לאיים במהלך המלחמה.
תוכניות השיקום.
מאז, מדי פעם עלתה שאלת ייעודו של השטח הריק לדיון במלטה. ב-1953 הוגשו שש הצעות אדריכליות להקמת המבנה, ונבחרה הצעה זוכה. אולם חילופי השלטון עצרו את המשכו של התהליך בשל הטענה כי ישנם פרויקטים נדרשים חשובים יותר, ותקציב בסך 280,000 לירות שטרלינג שיועד לעניין בשנים 1955–1956 הופנה למטרות אחרות. בשנות ה-80 פנתה ממשלת מלטה אל האדריכל רנצו פיאנו, ואישרה את תוכניתו לשיקום המבנה ושער העיר הסמוך לו בשנת 1990, אך גם תוכנית זו נגנזה. ב-1996 ננקטה יוזמה נוספת בעניין, וגובשה תוכנית להפיכת האתר למרכז תרבות ומסחר שמתחתיו חניון תת-קרקעי, אך מחלוקת ציבורית מנעה שוב את הוצאת התוכנית לפועל. לאחרונה, בשנת 2006, הציעה הממשלה תוכנית להקים במקום בית פרלמנט חדש, שיחליף את אולם הפרלמנט הנוכחי השוכן בארמון הגראנד מאסטר במרכז העיר. גם תוכנית זו נתקלה בהתנגדות ציבורית, אך ב-1 בדצמבר 2008 הודיע ראש ממשלת מלטה לורנס גונצי (Lawrence Gonzi), כי יקצה לה תקציב בסך 80 מיליון אירו. שירותיו של פיאנו נשכרו בשנית, אך הוא הציע שלא להקים במקום מבנה חדש לפרלמנט, ותמך בהקמת תיאטרון פתוח תחתיו. פיאנו נימק את הצעתו בשטח הקטן, ובכך שלאחר שישים שנים בהן נותרו שרידי המבנה הישן במקום, הוא זכה למעמד של מונומנט היסטורי. הצעתו התקבלה ובשנת 2013 נחנך במקום תיאטרון פתוח שזכה בשם "כיכר התיאטרון המלכותי" (Pjazza Teatru Rjal), המנציח את שמה של האופרה המלכותית. בד בבד החלה הקמת מבנה הפרלמנט החדש מערבית לאתר.
המוזיאון הארכאולוגי הלאומי (מלטה)
המוזיאון הארכאולוגי הלאומי (במלטזית: Mużew Nazzjonali tal-Arkeoloġija, באנגלית: National Museum of Archaeology) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן ברחוב הרפובליקה, רחובה הראשי של ולטה, בירת מלטה. המוזיאון שוכן בבניין ההיסטורי אשר שימש כ"אכסניית פרובאנס" (Auberge de Provence), והוא מופעל על ידי "מורשת מלטה".
היסטוריה.
המבנה נבנה על ידי האבירים ההוספיטלרים ב-1571, וסביר שתוכנן על ידי האדריכל ג'רולאמו קסאר (Gerolamo Cassar). הוא הוקם בסגנון הבארוק, וחזיתו משלבת יסודות מנייריסטים. ההוספיטלרים הקימו אכסניות נפרדות לאבירים בני הלאומים השונים שהיו חברים במסדר, ואשר כונו באופן מסורתי בשם "לשונות" (langues). שמונה הלשונות היו צרפת, אנגליה, גרמניה, אוברן, פרובאנס, אראגון, איטליה וקסטיליה. כל אכסניה הוקמה בחלק אחר של העיר, בקרבת קטע החומה שעליו הופקדו האבירים שהתגוררו בה, והיא שימשה אבירים בני הלשון שלא היה להם בית משלהם באי, וכן נוסעים בעלי מעמד. בעת השלטון הבריטי במלטה, שימש המבנה כקסרקטין וכבית מלון, וב-1955 הוא יועד לשמש כמשכן למוזיאון. המוזיאון הארכאולוגי נחנך באופן רשמי ב-1958, ובשנותיו הראשונות כלל גם אוסף של אמנות יפה. בשל מצוקת המקום, הופרד אוסף זה מהאוסף הארכאולוגי ב-1974, והוקם המוזיאון הלאומי לאמנות יפה. ב-1996 נסגר המוזיאון למשך שנתיים לשם עריכת שיפוץ מקיף, ונפתח לקהל מחדש ב-1998.
האוסף.
המוזיאון מציג ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הנאוליתית, החל מהגעת האדם אל איי מלטה כ-7,200 שנה לפני זמננו, ועד סוף תקופת תרבות בוני המקדשים שפרחה באיים בין 3600 ל-2500 לפנה"ס, ואשר הקימה את המקדשים המגליתיים ברחבי הארכיפלג ואת ההיפוגאום של חל-ספליני. המוצגים הידועים כוללים את פסל "האשה הנמה" מחל-ספליני, פסל "ונוס ממלטה" ממקדש חג'ר אים והמזבח הגדול ממקדש טרשין. בקומה השנייה של המבנה מתבצעות עבודות שנועדו להכשיר אולמות תצוגה לתקופות מאוחרות יותר, החל בתקופת הברונזה וכלה בתקופה הביזנטית. עוד מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות, ופועלים בו אודיטוריום, חנות וספרייה.
אלת'ינגי
אלת'ינגי (באיסלנדית: Alþingi) הוא הפרלמנט (מילולית: האספה הכללית) של איסלנד והוא נחשב לפרלמנט הקדום ביותר בעולם.
היסטוריה.
ייסוד האלת'ינגי.
האלת'ינגי נוסד בשנת 930 בשדות ת'ינגווליר (Þingvellir), כ-25 קילומטר ממזרח לרייקיאוויק, בירת איסלנד. ראשי השבטים של איסלנד היו מתכנסים ליד הסלעים במקום על מנת לדון בסוגיות הנוגעות לכלל האוכלוסייה, ליישב סכסוכים ולקבוע חוקים. חברי האלת'ינגי נפגשו בכל קיץ וכל גבר חופשי יכול היה להופיע בפני האספה. החוקים נחשבו כאמנה בין אנשים חופשיים וכחוזה חברתי. הם נוסחו בכתב בשנים 1117 ו-1118, והשתמרו בכתבי יד מהמאה ה-12.
האסיפות נערכו תחת "סלע החוק" (Lögberg) ששכן ככל הנראה בסמוך לקו השבר ניקילאוסארגיאו (Nikulásargjá), כשני ק"מ מצפון לחופי אגם ת'ינגוואטלאוואטן (Þingvallavatn - "אגם אוסף המישורים"). האספה המחוקקת הייתה ישובה על שלוש שורות של ספסלים שהיו ערוכות בצורת מעגל. על הספסל האמצעי ישבו 48 ראשי השבטים וכל ראש שבט לווה בשני יועצים שישבו לפניו ומאחוריו.
חלק מכינוס האספה הכללית היה במסגרת של בית משפט עליון (Lögrétta). דוברי החוק (Lögsögumaður) שנבחרו על ידי האספה המחוקקת (Lögrétta - "לגרייטה") ציטטו את החוק והכריעו במחלוקות בפני כל האנשים שנאספו בכינוס. בית המשפט מינה שופטים במחוזות איסלנד ואליו הובאו מקרים שלא נפתרו בבתי המשפט המחוזיים. בנוסף, נענשו באספות הללו פושעים. אחד העונשים היה הטבעה בדרהקינגארהיליר (Drekkingarhylur - "בריכת ההטבעה") בנהר, בה הוטבעו, בין היתר, נשים עברייניות.
תחת הכתר הנורווגי והדני.
ההנהגה על ידי ראשי שבטים התבטלה ב-1262, כאשר הוכנסה איסלנד תחת מרות הכתר הנורווגי. אולם התכנסות האלת'ינגי נמשכה בת'ינגווליר עד 1799, כאשר סמכויותיו הוגבלו למינהל פנים במסגרת האוטונומיה היחסית של איסלנד ולבית משפט. עם זאת חוקים שהתקבלו על ידי האספה היו חייבים לעבור אישור של הממלכה הנורווגית.
במאה ה-14 השתלטה דנמרק על איסלנד וביטלה את האוטונומיה. מתקופה זו שימש האלת'ינגי כבית משפט בלבד. ב-1800 הועבר מושבו של בית המשפט העליון משדות ת'ינגווליר לעיר הבירה ריקייוויק. העברת האספה מת'ינגווליר הייתה מכה מורלית קשה לתנועה הלאומית האיסלנדית כיוון שת'ינגוליר נתפסה (ועודנה נתפסת באתוס הלאומי האיסלנדי) כמקום שבו נמצאות הנשמה והרוח של האומה האיסלנדית.
ב-8 במרץ 1843 נערכו לראשונה בחירות לאספה הכללית של איסלנד. הבחירות היו פומביות, כל בוחר הצביע בגלוי עבור המועמד שלו. בבחירות הצביעו, לפי החוק הדני, רק גברים בעלי אמצעים מעל גיל 25. האלת'ינגי מנה 26 מושבים. ל-20 מתוכם נבחר נציג ציבור אחד בכל אחד מ-20 מחוזות הבחירה ושישה מונו על ידי מלך דנמרק. האלת'ינגי פעל כגוף מייעץ למלכות. כל חבר יכול היה להעלות נושאים לדיון והתבצעה הכרעה דמוקרטית בשתי קריאות. הצעות שהתקבלו הועברו כ"עצומות" להכרעת המלך. מודל זה פעל עד 1874, למרות ניסיונות של התנועה הלאומית להרחיב את סמכויות הבית, למשל בקיץ של 1848 התכנס האלת'ינגי בת'ינגווליר, ודרש מממשלת דנמרק להעניק לו סמכויות מלאות של גוף מחוקק.
ב-1874 חוקקה בדנמרק חוקה, לפיה יכול היה האלת'ינגי של איסלנד לחוקק חוקים ולפסוק בעניינים איסלנדיים פנימיים מובהקים. בנוסף, ניתנה לפרלמנט הזכות לגבות מיסים מתושבי האי, לטובת השקעה חוזרת בכלכלתו. למלך דנמרק נשמרה זכות וטו על כל החלטה של האלת'ינגי. מספר המושבים עלה ל-30. שמונה מתוכם נבחרו בבחירות כלליות במחוזות שבחרו נציג למושב יחיד ו-22 מתוכם נבחרו בבחירות כלליות ב-11 מחוזות שבחרו נציגים לשני מושבים כל מחוז. ששת המושבים הנוספים נשארו בידי המלך. האלת'ינגי חולק לשני "בתים". בבית העליון (שחייב היה לאשר כל חקיקה) ישבו ששת ממוני המלך ושישה נבחרים, כך שהם יכלו לבלום למעשה כל הצעה שהגיעה מהבית התחתון. מאז שנת 1881 יושב האלת'ינגי במשכן שנבנה במיוחד, בלב ריקייוויק.
שנות השלטון עצמי והעצמאות.