מקור אחד השמות, "הגווארדיה הלבנה", ששימש בהמשך את התעמולה הסובייטית, והתפשט לשמם של כלל הכוחות האנטי-בולשביקיים, היו קרבות אוקטובר במוסקבה. במהלכם, סטודנטים מתנגדי הבולשביקים ענדו על כתפיהם פס לבן כסימן מזהה. בעקבות כך הם נקראו "הגווארדיה הלבנה" (כנגד "הגווארדיה האדומה" של בולשביקים עצמם שנוצרה באביב 1917). להצלחת השם והתעמולה עזרה גם העובדה כי בזמן המהפכה הצרפתית הצבע הלבן נחשב לצבעה של שושלת בורבון והצבע האדום היה שייך למתנגדיו של הסדר הישן. בהיותם מקושרים לצבע האדום גם באופן אידאולוגי המצב עזר לבולשביקים להציג את כלל הכוחות המתנגדים להם ככוחות לבנים. בהמשך השם "לבנים" הוצמד גם לכוחות הלאומיים שנלחמו נגדם (פינים לבנים, פולנים לבנים, אסטונים לבנים).
ארגונים חמושים שנכללו תחת השם.
להלן רשימת הכוחות הלבנים לפי פריסתם הגאוגרפית והופעתם במלחמת האזרחים:
בצפון
בצפון-מערב
בדרום
במזרח
באסיה התיכונה
פעולות כנגד האדומים.
הצבא הלבן לחם בחזיתות שונות, כשהמשפיעות בהן היו: המדינות הבלטיות בצפון-מערב בפיקודו של הגנרל ניקולאי יודניץ'; אזור קזחסטן וחצי-האי קרים בדרום בפיקודו של הגנרל אנטון דניקין וסיביר במזרח, שם פיקד על הכוחות האדמירל אלכסנדר קולצ'ק. קולצ'אק נחשב לראש הצבא הלבן בעיקר מאחר שבעלי בריתו ראו אותו ככזה. בפועל, היו למעשה שלושת הצבאות השונים עצמאיים לחלוטין.
בין הכוחות המאורגנים הנוספים שהתנגדו לבולשביקים, לכוחות הלבנים הצטרפו זמנית גם הצבא השחור האנרכיסטי וה"ירוקים", שלא הזדהו עם אף צד ועברו ביניהם לפי החלטתם בלבד. בנוסף כוחות לאומיים שונים פעלו באופן עצמאי (באוקראינה, מדינות הבלטיות, קווקז ואסיה תיכונה). אך הצבא הלבן ביסס את מעמדו ככוח ההתנגדות וכאיום העיקרי מביניהם למשטר החדש, בין היתר בשל הסיבות הבאות:
כוחותיהם של הלבנים במהלך מלחמת האזרחים מנו:
בעוד שקציניו וחייליו של הצבא הלבן היו ותיקים ומנוסים וללא-ספק אנשי צבא מהשורה הראשונה, רובם סלדו מעיסוק בפן הפוליטי. בעוד שתכנון קרבות היה בעבורם משימה של מה-בכך, הם נכשלו בגיוס האיכרים, שהיוו אז רוב אוכלוסיית המדינה, ובלעדיו לא ניתן היה לקיים את הצבא. הקבוצות שהרכיבו את גרעין הצבא הלבן היו בחלקן קבוצות לא פופולריות בקרב האיכרים וסירובן העיקש לשקול רפורמה אגררית או שינוי המבנה המדיני עד לניצחון המלא על הבולשביקים גרם בשלב מסוים לנטישת האיכרים את הצבא הלבן, שבתגובה נאלץ להפעיל טרור כדי לכפות את סמכותו. הטיפול בצבא הירוק גרע משאבים יקרים אשר היו דרושים בחזית. בשטח האוקראיני נאלץ הצבא הלבן להתמודד בנוסף גם נגד צבאו של נסטור מאכנו, הצבא השחור. בנוסף תרמה להחלשת הצבא העובדה ששלושת הצבאות הלבנים מוקמו בשלושה קצוות מנוגדים של רוסיה. למשל, בין צבאו של דניקין לבין צבאו של קולצ'אק הפרידו 10,500 קילומטר.
אל מול הלבנים, שליטת האדומים באזורים המרכזיים ברוסיה (מוסקבה, פטרוגרד) והתמיכה העממית הגדולה שקיבלו הביאו אותם ליתרון של עשרה לאחד בכמות החיילים. בד בבד נחלש כוחו של הצבא הלבן והדלדלו משאביו. מפקדיו נתפסו או נהרגו וחייליו התפזרו לכל עבר. עד יוני 1920 לא נשארו כוחות הצבא הלבן על אדמת רוסיה האירופאית (עד הרי אוראל), וב-1923 נסתיימה מלחמת האזרחים ברוסיה רשמית בניצחונו של הצבא האדום והבולשביקים עם סיום הלחימה במזרח הרחוק.
קישורים חיצוניים.
https://www.globes.co.il/news/article.aspx?did=1001343691
יוסף טרגין
יוסף טרגין (1925 – יוני 1990) היה מורה, קריין ושדרן רדיו ישראלי.
ביוגרפיה.
יוסף טרגין נולד בשנת 1925 בריגה שבלטביה. החל את הקריירה הרדיופונית שלו בשירות חובה בגלי צה"ל, שם נמנה עם המחזור הראשון. עם שחרורו מצה"ל המשיך במשימות קריינות בגלי צה"ל במסגרת שירות המילואים וכאזרח, בין השאר בקריאת פרק בתנ"ך לכבוד שבת. במקביל עבד בקול ישראל כקריין, וכן כמורה לספרות בגימנסיה "אחד העם" בפתח תקווה.
בתוך זמן קצר החל לערוך ולשדר תוכנית מדעית קבועה, ששודרה מדי שבת בבוקר במשך כ-30 שנה. שמה הראשון היה "מה חדש במדע", והוא שונה אחר כך ל"עולם המדע". תחילה היו לו שני שותפים מדענים ממכון ויצמן למדע, ובמשך הזמן היה לעורך הבלעדי. בעקבותיה הוציא את הספר עולם המדע: מבחר משדרים ב"קול ישראל" בהוצאת עם עובד (1967, 199 עמודים). ערך תוכניות נוספות בגלי צה"ל וב"קול ישראל", כגון תוכניות לחגים.
בשנת 1972 קיבל תואר מוסמך בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "החירות אצל קאנט". בשנת 1980 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטה זו, על עבודה שכותרתה "על החרות".
נישא לדליה, פסיכולוגית במקצועה.
טלוויזיה בכבלים
טלוויזיה בכבלים היא טכנולוגיית תקשורת בה נעשה שימוש בתשתית כבלי תקשורת להעברת אותות אל מכשיר טלוויזיה וממנו.
היסטוריה.
בתחילה, הועברו שידורי הטלוויזיה באמצעות גלי רדיו, שלקליטתם נדרשו אנטנות. עם ריבוי ערוצי השידור, נוצר צורך בכמות הולכת וגדלה של אנטנות. טכנולוגיית הטלוויזיה בכבלים ביטלה את הצורך בהתקנת אנטנות ייחודיות ובמקומן הועברו אותות השידור ממרכז קליטה בכבלי תקשורת (לרוב תת-קרקעיים).
בשלביה הראשונים, הייתה הטלוויזיה בכבלים מבוססת על מערך של כבלים קואקסיאליים. בשלב מאוחר יותר פותחה טכנולוגית סיבים וקואקס משולבת - HFC. כיום, השימוש בכבלים מאפשר מגוון רחב של ערוצי טלוויזיה.
עם תחילת שידורי טלוויזיה באינטרנט החלה להתפתח תופעה של Cord-cutting.
שירותים מתקדמים.
תשתית מודרנית של טלוויזיה בכבלים מאפשרת שירותים חדישים ובהם אינטרנט בכבלים, ממירים דיגיטליים, טלוויזיה אינטראקטיבית, טלפוניה בכבלים ושידור וידאו דיגיטלי.
טלוויזיה בכבלים בישראל.
עד לאמצע שנות ה-80, התקיימו בישראל ערוצי כבלים פיראטיים מקומיים בהם שודר תוכן שכלל בעיקר סרטי קולנוע ופרסומות לעסקים מקומיים. ערוצים אלו, שפעלו בניגוד לחוק רשות השידור, דוכאו באמצעות פשיטות משטרה על הגורמים המשדרים.
זיכיונות אזוריים ראשונים לשידור טלוויזיה בכבלים נסיוני ניתנו בשנת 1989 למספר חברות.
ב-1990 החלה הקמת תשתית לשידורי הכבלים ברחבי הארץ. לצורך כך הוקמו 5 חברות כבלים: "ICS" (לימים "עידן"), "מתב", "גוונים", "ערוצי זהב" ו"תבל". בשנת 1998 הצטמצם מספרן של החברות לשלוש לאחר שחברת "מתב" רכשה את "גוונים" ו-"ערוצי זהב" רכשו את "עידן", ובכך הסתכמו לשלוש חברות גדולות: "ערוצי זהב" עם 410 אלף מנויים, "תבל" עם 381 אלף מנויים ו-"מתב" עם 262 אלף מנויים.
בשנת 2003 התאחדו חברות הכבלים הנותרות לכדי תאגיד אחד הנקרא "HOT", אשר אמור היה להתחרות בחברת הלוויין YES, השייכת מאז 2009 לחברת בזק. במקביל לאיחוד חברות הכבלים, אוחדה מועצת הכבלים עם מועצת הלוויין בסוף שנות ה-90 למועצה ציבורית הנקראת "המועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין".
בשנת 2009 החלו שידורי הניסיון של עידן+, מערך השידורים הדיגיטליים מטעם הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, כאשר נקלטו בו 2 ערוצי הטלוויזיה האנלוגיים (ערוץ 1 וערוץ 2), ערוץ 10, ערוץ 33 וערוץ הכנסת. בשנת 2011 נסגרו בהדרגה השידורים האנלוגיים בישראל, לטובת השידורים הדיגיטליים בעידן+. במהלך השנים נוספו גם ערוץ 23, ערוץ 1 ב-HD, ערוץ 20 וערוץ 24. ערוץ 9 וערוץ הלא TV ביצעו שידורי ניסיון בעידן+, אך לא המשיכו הלאה. בנובמבר 2017 נכנס לתוקפו פיצול ערוץ 2, וכן נכנסו לעידן+ הערוצים קשת 12 ורשת 13.
פרסום
פרסום הוא פעולה שנעשית בדרך כלל בתשלום, אשר מציגה ומקדמת מכירה של סחורה, שירות או רעיון. מקור המילה פרסום הוא מיוונית: parresia דיבור גלוי או פַּרהֶסְיָה, שמשמעו להודיע ברבים. פרסום מיוצר בדרך כלל עבור חברה מסחרית, ובמקרים אלו מטרתה המרכזית היא להגביר את המכירות של החברות המפרסמות, גם אם הן פוגעות בטובתם של הלקוחות, באמצעות שכנוע, אזכור, חיזוק עמדות והנעה לפעולה. בניגוד לתוכן תקשורתי אחר, הפרסום מניח את קידום מושאו כתכלית בלעדית ומכפיף את שאר הגורמים - האמת, השפעה על הקהל, השפעה סביבתית, השפעה על התקשורת וכו' - לתכלית זו. במקרים אחרים מטרת הפרסום עשויה להיות גם קידום אג'נדה או שיפור תדמיתה של החברה.
הפרסום כענף בכלכלה נכללת בתמהיל התקשורת השיווקית של העסק (הכולל גם יחסי ציבור, קידום מכירות, שיווק ישיר ומכירה אישית).
הפצה ופרסום של רעיונות פוליטיים מכונה "תעמולה".
סוג נפוץ של פרסום נקרא פרסומת הנעשית במקרים רבים באמצעי התקשורת המסחריים, כאשר נותן החסות שלה מזוהה, אם כי לא תמיד.
היסטוריה.
עם התפתחות האינטרנט החל תחום הפרסום המקוון לתפוס נתח הולך וגדל בענף הפרסום כולו, על חשבון שיטות פרסום מסורתיות כמו פרסום בדפוס, רדיו או טלוויזיה. מגמה זו התחזקה עוד יותר עם הפיכתן של גוגל, פייסבוק ואמזון לחברות ענק עולמיות במהלך שני העשורים הראשונים של המאה ה-21. נכון לנתוני וול סטריט ג'ורנל של שנת 2020, שלוש החברות יחד שולטות בלמעלה מ-50% מענף הפרסום כולו, בזכות הדומיננטיות הרבה שלהן בתחום הפרסום המקוון.
שיטות פרסום.
רוב הקונים אינם מודעים לכך שמופעלים עליהם בתהליך הקנייה אמצעים פסיכולוגיים אשר גורמים להם לצרוך ולשלם יותר משהתכוונו.
מותג.
המותג מקשר אסוציאציה וסיפור למוצר, כדי להפוך אותו לפחות סתמי. למשל: "I ♥ NEW YORK" ("אני אוהב/ת את ניו יורק"). באמצעות המותג המפרסמים מייצרים אווירה רגשית חיובית סביב המוצר המפורסם לאורך זמן ומבקשים להעניק תחושת ערך עצמי לאדם שנענה לפיתוי.