סינתיסייזר או סינטיסייזר (בעברית: מְסַנְתֵּז או סַנְתָז) הוא כלי נגינה פיזי או המפיק צלילים באמצעות מעגלים חשמליים או באמצעות אלגוריתמים מתוכנתים. סינתיסייזר חייב להיות מחובר למערכת הגברה כלשהי כדי שצליליו ישמעו, ולכן יש סינתיסייזרים שמכילים רמקול מובנה. סינתיסייזרים רבים מכילים גם מקלדת אלקטרונית מובנית, וכן כפתורים ו. ניתן לנגן על סינתיסייזר ולשלוט בצליל שלו גם באמצעות סיקוונסר או תוכנת , על ידי שליחת פקודות MIDI.
סינתיסייזרים יכולים להשתלב כחלק מ הכוללת לרוב גם סיקוונסר, סמפלר, ואפקטים.
הסינתיסייזרים הראשונים נוצרו באמצע המאה ה-20 והיו בעיקר בשימוש אולפני של מלחינים של מוזיקת אוונגרד. מסוף שנות השישים ואילך, עם יצירת הסינתיסייזר של רוברט מוג ומאוחר יותר של מתחריו, עלתה הפופולריות של הסינתיסייזר ברוק, פופ, ג׳אז וסגנונות שונים של מוזיקה אלקטרונית. החל מראשית המאה ה-21 עלתה הפופולריות של , המתחברים
לתכנות מוזיקה כתוספי-תוכנה. חלק מתוספים אלה מחקים את הצליל והממשק של סינתיסייזרים קלאסיים כגון , , וכדומה, וחלקם מציגים שיטות סינתזה חדישות כגון סינתזה חיבורית וגרנולארית.
סינתיסייזרים מחולקים לשתי משפחות עיקריות, המובדלות זו מזו לפי הטכנולוגיה של הפקת הצליל: דיגיטליים ואנלוגיים.
מבנה הסינתיסייזר.
סינתיסייזר טיפוסי בנוי מרכיבים שונים שמחוברים זה לזה ושותפים ליצירת הצליל. כל רכיב (מודול) הוא לרוב פשוט באופן פעולתו אבל החיבור של הרכיבים השונים ביחד הופך את הצליל הסופי לעשיר ומורכב. הרכיבים הנפוצים הם: מתנד (אוסילטור), מסנן (פילטר), מעטפת צליל (), מתנד בתדירות נמוכה (LFO) ועוד.
ברבים מהסינתיסייזרים יש מספר רכיבים מכל סוג. למשל בסינתסייזר האנלוגי המפורסם מינימוג של חברת מוג, ישנם שלושה אוסילטורים (שאחד מהם מסוגל לעבוד גם בתדירות נמוכה), גנרטור רעש (), פילטר, ושתי מעטפות צליל. בסינתיסייזר הדיגיטלי DX7 של ימאהה ישנם שישה אוסילטורים דיגיטליים לכל קול (סה״כ 96 אוסילטורים) ומעטפת צליל לכל אחד מהם.
סינתיסייזר אנלוגי.
סינתיסייזר אנלוגי הוא מכשיר שמייצר את הצלילים באמצעות רכיבים אלקטרוניים שמייצרים או משנים מתח חשמלי. בסינתסייזר אנלוגי 'טהור' כל המעגלים שקשורים בייצור ובעיבוד הצליל יהיו אנלוגיים, וסינתסייזר שמשלב בין רכיבים אנלוגיים ודיגיטליים נקרא סינתסייזר היברידי (Hybrid analog/digital synthesizer, למשל ).
סינתיסייזר אנלוגי מפיק צליל באמצעות מתנד (Tone generator/oscillator) אשר יוצר שינויים מחזוריים במתח חשמלי, או גלים.
את הגלים שנוצרו ניתן לאפנן באמצעות רכיבים אלקטרוניים אחרים, לרוב מסננים שחותכים או מדגישים תדרים ו שמשנים את עוצמת הגל. על רכיבים אלה ניתן לשלוט (למשל: להחליש את העוצמה במידה רצויה) באמצעות מתח בזרם ישר, הנקרא 'מתח שליטה' (). רכיבים אלקטרוניים נוספים יכולים לייצר מתח שליטה שמשתנה לאורך זמן, למשל תנועה גלית איטית (LFO), ומשמשים את המוזיקאי כדי לקבוע את המאפיינים והאופי של כל צליל שייווצר בתגובה לנגינה.
כך, באמצעות שילוב של מעגלים אלקטרוניים פשוטים וללא שימוש בתוכנה, ניתן ליצור מגוון רחב מאוד של צלילים, החל מחיקוי של כלי נגינה אמיתיים ועד לצלילים סינתטיים שלא ניתן ליצור באמצעים אחרים.
הסינתיסייזרים האנלוגים הראשונים היו מסובכים לתפעול, גדולים ויקרים מאוד. המתנדים המפיקים את הצליל לא היו יציבים מספיק ולכן קשה היה לכוון אותו.
ב-1971 יצר רוברט מוג את הסינתיסייזר האנלוגי הנייד הראשון אשר היה, יחסית, נוח יותר לתפעול.
יצרניות ידועות של סינתיסייזרים אנלוגיים הן: , Moog, Alesis, Casio, Clavia, korg ,ימאהה, Roland ועוד.
סינתיסייזר דיגיטלי.
הסינתיסייזר הדיגיטלי מפיק צלילים באמצעות מעבד בטכנולוגיה שנקראת עיבוד אותות ספרתי (DSP). כל רכיב בסינתיסייזר הדיגיטלי הוא אלגוריתם והתקשורת בין הרכיבים השונים אף היא נעשית באופן מתמטי או אלגוריתמי. האות הסופי הוא גל דיגיטלי, רצף של ערכים מספריים שמומר לאות אנלוגי באמצעות ממיר דיגיטלי לאנלוגי (DAC). כל הסינתיסייזרים הווירטואליים () הם דיגיטליים.
חלק מהסינתיסייזרים הדיגיטליים (כמו ה-Nord Lead) מחקים באופן דיגיטלי את אופן הפקת הצליל של סינתיסייזרים אנלוגיים בגישה שמכונה Virtual Analog, בעוד אחרים משתמשים בטכנולוגיות שלא יכולות להתבצע בצורה אנלוגית כגון סינתזה גרנולרית, מידול פיזיקלי, Wavetable synthesis ועוד.
מרטין היידגר
מרטין היידגר (גרמנית: Martin Heidegger; 26 בספטמבר 1889 - 26 במאי 1976) היה פילוסוף גרמני, מהמשפיעים במאה ה-20. היידגר עסק בעיקר באונטולוגיה, אסתטיקה, פילוסופיה של הטכנולוגיה ופנומנולוגיה, והשפיע בין השאר על זרם האקזיסטנציאליזם.
יצירתו העיקרית היא החיבור "הוויה וזמן" (1927), שאותו הקדיש לאדמונד הוסרל, מורו לפילוסופיה. היידגר הצטרף למפלגה הנאצית והיה הרקטור של אוניברסיטת פרייבורג. במסגרת זו נאסר על הוסרל (שהיה ממוצא יהודי) להשתמש בספריית האוניברסיטה ופוטרו המורים היהודים באוניברסיטה (ראו: חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי).
חייו.
היידגר נולד בעיירה מסקירך בבאדן שבגרמניה. הוא היה בנו של חבתן שהתנדב גם כשמש הכנסייה המקומית, התחנך כקתולי ולמד בסמינר של מסדר הישועים. בשנים 1909–1911 למד תאולוגיה באוניברסיטה של פרייבורג, ואחר כך למד בה פילוסופיה. ב-1914 השלים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא "פסיכולוגיזם". ב-1916 כתב את תזת ההביליטציה שלו על ג'ון דנס סקוטוס אשר הסמיכה אותו לשמש למשרה באוניברסיטה. בתזה זו ביקש להראות כי עקרונות פנומנולוגיים מרכזיים מופיעים כבר אצל סקוטוס, תוך עיגונם במערכת המטאפיזית שלו. לימד ללא שכר עד שהפך לפרופסור מן המניין.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הגרמני ושירת כחזאי וכסמל דואר. אחרי המלחמה שימש כעוזרו של אדמונד הוסרל באוניברסיטה של פרייבורג, וב-1923 נבחר לשמש פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת מרבורג. בין הסטודנטים שלו שם היו חנה ארנדט והנס יונאס.
עם חנה ארנדט היו לו יחסיו קרובים ביותר והם אף ניהלו רומן, כאשר היא הייתה בת 18 והוא נשוי ואב לשניים.
ב-1928, עם פרישתו של אדמונד הוסרל, נבחר מרטין היידגר למלא את מקומו כפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה של פרייבורג. הוא נשאר שם במשך כל חייו אף שהיו לו הצעות לשמש באותו תפקיד באוניברסיטאות אחרות, לרבות באוניברסיטה של ברלין (היום אוניברסיטת הומבולדט).
בסוף 1932 תקף היידגר את ה"ייהוד" (Verjudung) הגובר, לטענתו, של האוניברסיטה הגרמנית.
ב-1 במאי 1933 הצטרף למפלגה הנאצית ובעקבות זאת מונה לרקטור של אוניברסיטת פרייבורג. במהלך כהונתו אסרה האוניברסיטה על מורו, הפילוסוף היהודי המומר אדמונד הוסרל, להשתמש בספריית האוניברסיטה, זאת במסגרת חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי הנאצי. בפברואר 1934 התפטר מתפקידו כרקטור והפסיק ללכת לאספות של המפלגה הנאצית, אך המשיך להיות חבר מפלגה.
במהדורה השנייה של "הוויה וזמן", שיצאה לאור בשנת 1941, הסיר היידגר את ההקדשה להוסרל. לאחר המלחמה, כאשר יצאה לאור מהדורה שנייה לספרו "מבוא למטפיזיקה", אשר ראה אור לראשונה בשנת 1935, סירב היידגר באופן עקרוני לשנות בה דבר, לרבות דברי תמיכה בנאציזם. בשנת 2014 התפרסמו גם מחברותיו הפרטיות, המכונות "המחברות השחורות" אותן כתב בשנים 1931– 1941 ושם נמצאו גילויי אנטישמיות נוספים. לאחר המלחמה לא הביע היידגר בפומבי חרטה על תמיכתו בנאציזם, אך בשיחה פרטית אמר כי היה זה "הדבר הטיפשי ביותר שעשה בחייו."
על תמיכתו במשטר הנאצי וחוסר מוכנותו לחזור בו ולהודות בפומבי בטעות, כתב לו במכתב תלמידו לשעבר הרברט מרקוזה, בשנת 1948: "פילוסוף עלול ללכת שולל אחר עניינים הנוגעים לפוליטיקה; במקרה זה עליו להודות בגלוי בטעותו. אך הוא לא יכול ללכת שולל אחר משטר שהרג מיליוני יהודים - רק משום שהם יהודים. דבר זה הופך את הטרור לתופעה שגרתית של יום יום וכן הופך רעיונות דגולים כמו רוח, חירות ואמת להיפוך רווי הדמים שלהם; משטר שבכל היבט אפשרי אותו ניתן להעלות על הדעת היה קריקטורה רצחנית של המסורת המערבית, שאתה עצמך מסביר ומאיר בהתלהבות כה רבה לפרטי פרטיה."
בשנת 1966 הסכים היידגר להתראיין בנושא לעיתון דר שפיגל, וטען כי תמך במפלגה הנאצית מכיוון שרצה להציל את האוניברסיטה, ומשום שהאמין אז כי הנאציזם מציע דרך לאומית וחברתית חדשה בין קומוניזם לקפיטליזם. כמו כן ציין שבזמן כהונתו כרקטור סירב לבקשת הנאצים להסיר ממדפי הספרייה באוניברסיטה ספרים של מחברים יהודים.
הגותו.
הגותו של היידגר ניתנת להבנה לאור השאלה המנחה אותה, היא "שאלת הוויה". שאלת הישות היא מן הנושאים הסבוכים בפילוסופיה המערבית, והיידגר מקדיש מאמצים רבים על-מנת לחשוב על עצם השאלה והניסוח שלה. בעוד שהחקר המטאפיזי ניסה לענות על שאלות מסוג "האם x קיים?" (כגון אלוהים או נפש), היידגר מצביע על כך שפירושו המונח "קיים" נשאר בלתי-ברור. "שאלת ההוויה", שבודקת "מה הופך את היש לקיים" היא השאלה הבסיסית ביותר בפילוסופיה, ואמורה לעלות ראשונה. לפי היידגר, שהקיום האנושי באשר הוא, הוא "פרשנות" מסוימת לישות, או לחלופין, משמעות מסוימת של הישות, שבלעדיה אינו מה שהוא. כך כאשר אדם מבין דברים מסוימים כישנם ואחרים כאינם, או כאשר האדם מעדיף ישים מסוימים על-פני ישים אחרים הוא בעל פרשנות קיומית מסוימת לישותם של אותם הישים.