אלווה הייתה נחושה להבטיח לבתה את השידוך הטוב ביותר, שהיה משדרג את מעמד המשפחה בחברה הניו יורקית, וארגנה פגישה בין קונסואלו ובעל האדמות העני צ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס התשיעי ממרלבורו, שהיה הבעלים של ארמון בלנהיים. קונסואלו לא הביעה עניין רומנטי כלשהו בדוכס, כיוון שהייתה מאורסת בסתר לאמריקני וינתרופ רתרפורד. אלווה זעמה כשגילתה על כך, ולבסוף פקדה על בתה להינשא למרלבורו. כשקונסואלו, שהתכונה הבולטת שלה כנערה הייתה הצייתנות המשפילה לאמה, ניסתה לברוח, היא ננעלה בחדר שלה כשאלווה מאיימה להרוג את רתרפורד. למרות כל זאת היא נותרה בסירובה, אך רק כשאלווה טענה כי בריאותה מתדרדרת בגלל מעשיה היא הסכימה להינשא לדוכס. אלווה החלימה במהירות רבה ממחלת השווא שלה.
קונסואלו נישאה לדוכס בכנסיית סנט תומאס האפיסקופלית שבניו יורק ב-6 בנובמבר 1895. לה ולדוכס נולדו שני ילדים: ג'ון אלברט ויליאם ספנסר-צ'רצ'יל, המרקיז מבלנדפורד (לימים הדוכס העשירי) ולורד איבור ספנסר-צ'רצ'יל. כשהחתונה נערכה נאמר כי קונסואלו עמדה ליד המזבח בכנסייה כשהיא בוכה מתחת להינומה שלה. הדוכס מצדו ויתר על נישואים לאשה באנגליה שאותה אהב, ודרך הסכם הנישואים קיבל סכום של 2.5 מיליון דולרים באמצעות מניות בחברת הרכבות המשפחתית.
הדוכסית החדשה זכתה להערכה רבה בקרב העובדים באחוזתו של בעלה. היא החלה להיות מעורבת במיזמים פילנתרופיים שונים, בעיקר בכאלה שהשפיעו על אמהות וילדים. היא זכתה גם להצלחה חברתית רבה עם האריסטוקרטיה הבריטית. אולם, כיוון שהשידוך בינה לבין הדוכס נעשה בכפייה, הייתה זו שאלה של זמן לפני שהנישואים יחלו להתדרדר. בסופו של דבר התאהב בה בן דודו של הדוכס, רג'ינלד פלוז (Fellowes), בעוד שהדוכס מתאהב באמריקנית גלדיס מארי דיקון, שהייתה ענייה אך חכמה ויפה כמו קונסואלו. היא נפרדה ממרלבורו ב-1906, התגרשה ב-1921. כעבור חמש שנים הוכרזו הנישואים כמבוטלים לבקשת מרלבורו ובהסכמתה של ואנדרבילט.
למרות שהביטול נתפס כדרך להגשמת רצונו של הדוכס האנגליקני להמיר את דתו לקתוליות, הצעד זכה לברכתה של אלווה ואנדרבילט שהודתה כי הנישואים נעשו בכפייה: "אילצתי את בתי להינשא לדוכס... תמיד היה לי כח מוחלט על הבת שלי". בשנים שלאחר מכן השתפרה במקצת מערכת היחסים בין קונסואלו לאמה.
ב-4 ביולי 1921 נישאה ואנדרבילט ללוטננט קולונל ז'אק בלסאן, טייס צרפתי ששבר מספר שיאים בטיסה בכדור פורח ומטוס, ועבד עם האחים רייט. גם לאחר ביטול נישואיה וחתונתה עם בלסאן היא שמרה על קשר עם אישים אחדים ממשפחת צ'רצ'יל, בעיקר וינסטון צ'רצ'יל. בשנות ה-20 ושנות ה-30 הוא ביקר אותה רבות בחדריה שבסן ז'ורז' מוטל, קומונה קטנה במרחק כ-80 קילומטרים מפריז, בה השלים את ציורו האחרון לפני מלחמת העולם השנייה.
ב-1953 פרסמה קונסואלו את האוטוביוגרפיה שלה, שנקראה The Glitter and the Gold; היא השתמשה בסופר הצללים סטיוארט פרסטון, שהיה כתב אמריקני שבין השאר עבד עבור הניו יורק טיימס כמבקר אמנות. בביקורת בעיתון נכתב על הספר כי הוא "אפיטף אידיאלי לעידן האלגנטיות".
היא מתה בכפר סאות'המפטון שבלונג איילנד ב-6 בדצמבר 1964, ונקברה לצד בנה הצעיר לורד איבור ספנסר-צ'רצ'יל, בכנסיית סנט מרטין שבאנגליה, השוכנת במרחק קצר מארמון בלנהיים.
צ'ארלס ספנסר, הדוכס השלישי ממרלבורו
צ'ארלס ספנסר, הדוכס השלישי ממרלבורו (אנגלית: Charles Spencer, 3rd Duke of Marlborough; 22 בנובמבר 1706 - 20 באוקטובר 1758), שנודע כרוזן מסנדרלנד בין 1729 ל-1733, היה פוליטיקאי בריטי במאה ה-18.
ביוגרפיה.
הוא נולד לצ'ארלס ספנסר, הרוזן השלישי מסנדרלנד, וללידי אן צ'רצ'יל, בתו השנייה של ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו ואשתו שרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו. הוא ירש את רוזנות סנדרלנד מאחיו הבכור ב-1729, הפך לרוזן החמישי מסנדרלנד, וב-1733 ירש את דוכסות מרלבורו מדודתו הנרייטה.
בקריירה הפוליטית שלו מילא מספר תפקידים ובהם חבר המועצה המלכותית, לורד סטיוארד (1749–1755) והלורד שומר החותם (1755). הוא זכה גם למספר תארים וכיבודים הכוללים את לורד לוטננט של בקינגהמשייר (1739) ואוקספורדשייר (1739), וכן הוכתר כאביר במסדר הבירית.
מלבד עיסוקו כפוליטיקאי הוא היה גם איש צבא. בין 1740 ל-1742 הוא כיהן כקפטן וקולונל של חיל משמר הפרשים של המלכה (The Queen's Troop of Horse Guards), לאחר מכן כקולונל במשמר קולדסטרים עד 1744, וכגנרל כללי של הארטילריה מ-1755 עד מותו. ספנסר הוביל את חיל המשלוח הבריטי באירופה בחלקה הראשון של מלחמת שבע השנים, אך מת ב-1758 והותיר את הפיקוד לג'ון מאנרס, המרקיז מגראנבי.
הוא נמנה עם חבר המנהלים המקורי של בית החולים לילדים נטושים בלונדון, שהקמתו ב-1739 סימנה את קו פרשת המים בשיטות הטיפול בילדים וברווחתם במדינה.
הוא נישא לאליזבת טרוור, בתו של תומאס טרוור, ברון טרוור השני. לזוג נולדו חמישה ילדים:
ויליאם קיסאם ואנדרבילט
ויליאם קיסאם ואנדרבילט (אנגלית: William Kisam Vanderbilt; 12 בדצמבר 1849, ניו דורפ, סטטן איילנד - 22 ביולי 1920, פריז) היה בן בולט למשפחת ואנדרבילט האמריקנית, ומגדל סוסים.
ביוגרפיה.
הוא היה בנו השני של ויליאם הנרי ואנדרבילט, ממנו ירש 55 מיליון דולר, ועד 1903 היה פעיל במידה חלקית בניהול חברת הרכבות המשפחתית. בניו, ויליאם קיסאם ואנדרבילט הבן (1878–1944) והרולד סטרלינג ואנדרבילט (1884–1970), היו האחרונים שפעלו בתחום זה לאחר שהרולד הפסיד במאבק על חברת הרכבות המשפחתית לחברת הרכבות המרכזית של ניו יורק בשנות ה-50.
אשתו הראשונה הייתה אלווה ארסקין סמית', לה נישא ב-20 באפריל 1875. מוצאה היה ממשפחה בעלת עבדים באלבמה, והיא הייתה אם ילדיו ובעלת תפקיד חשוב בכפייה על בתם קונסואלו להינשא לדוכס התשיעי ממרלבורו. זמן קצר לאחר מכן נפרדו ואנדרבילט ואשתו, והיא נישאה לאוליבר בלמונט.
ב-1903 הוא נישא לאן הרימן, בתו של הבנקאי אוליבר הרימן, שהייתה אלמנתם של הספורטאי סמואל סטיבנס סנדס ולואיס מוריס רתרפורד הבן, בנו של האסטרונום לואיס מוריס רתרפורד, שמת בשווייץ ב-1903. היו לה שני בנים מנישואיה הראשונים ושתי בנות מנישואיה השניים, אך היא וואנדרבילט לא הצליחו להביא ילדים לעולם. לאחר מות אחיו קורנליוס ב-1899 הוא נחשב בדרך כלל לראש המשפחה.
בדומה לבני המשפחה האחרים הוא בנה מספר בתי מגורים גדולים. הבתים שלו היו מארבל האוס (1892), שתוכנן על ידי ריצ'רד האנט מוריס בניו פורט שברוד איילנד, ואידל האואר (1900) בלונג איילנד. האנט תכנן גם את אחוזתו של ואנדרבילט בשדרה החמישית 660.
הוא היה שותף בבעלות על היאכטה "Defender", שזכתה באליפות אמריקה ליאכטות בשנת 1895. הוא היה גם אחד מהמייסדים של התיאטרון החדש בניו יורק, ואף כיהן כנשיאו.
ואנדרבילט היה אחד ממייסדי מועדון הג'וקי. הוא החזיק בבעלותו מניות במועדון, היה נשיא מועדון המרוצים "Sheepshead Bay Race Track" בברוקלין, ובעליה של אורוות מרוצים מצליחה. ב-1896 הוא בנה את בורסת הסוסים האמריקנית בפינת רחוב 50 וברודוויי שבמנהטן. ב-1911 הוא השכיר (ולבסוף מכר) את המבנה לארגון שוברט, שהפך אותה לתיאטרון וינטר גארדן.
לאחר גירושיו מאלווה הוא היגר לצרפת, בנה ארמון והקים את אורוות סוסי המרוץ Haras du Quesnay, וחוות הרבעה ליד דוביל באזור גידול סוסי המרוץ שבנורמנדי תחתית. אחד מן הסוסים שהיו בבעלותו היה "מאסקט", חבר היכל התהילה האמריקני של מרוצי הסוסים, שנרכש מחוות קאסלטון שבקנטקי תמורת שירותי הסייסות בחווה בצרפת. סוסיו של ואנדרבילט השתתפו בשורת מרוצים חשובים בצרפת, ובחלקם זכו בפרסים.
ואנדרבילט מת בפריז ב-22 ביולי 1920. גופתו הוחזרה לארצות הברית ונקברה בחלקה המשפחתית בבית הקברות המוראביאני שבסטטן איילנד.
במלחמת העולם השנייה הוחלט לקרוא על שמו של ואנדרבילט את אחת מאוניות המשא מסדרת ליברטי.
הנרייטה גודולפין, הדוכסית השנייה ממרלבורו
הנרייטה גודולפין, הדוכסית השנייה ממרלבורו (אנגלית: Henrietta Godolphin, 2nd Duchess of Marlborough; 19 ביולי 1681 - 24 באוקטובר 1733) הייתה בתם של ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, ושל אשתו שרה, שהיו מקורביה ומנהלי עסקיה של המלכה אן.
היא נולדה כהנרייטה צ'רצ'יל, וב-1689 הפכה לליידי הנרייטה צ'רצ'יל, כיוון שאביה קיבל את תואר רוזן מרלבורו. היא נישאה לרוזן פרנסיס גודולפין ב-1698. כשחותנה קיבל את תואר רוזן גודולפין ב-1706, היא הפכה לוויקונטית ריאלטון, וכשבעלה ירש את תואר הרוזנות, הפכה לרוזנת גודולפין.
בעקבות מותו של אחיה מאבעבועות שחורות ביקש אביה להעביר לבתו את התואר דוכס מרלבורו. לצורך כך שכנע את הפרלמנט הבריטי לחוקק בשנת 1706 חוק מיוחד שקבע כי בהיעדר יורש זכר יוכלו בנותיו של הדוכס הראשון לרשת את תוארי האצולה שלו. וכך, לאחר מותו של אביה ב-1722 הייתה לדוכס ממרלבורו, האשה הראשונה שירשה תואר דוכסות מאביה. עם זאת, היא לא ירשה את תוארי נסיך האימפריה ובארון איימות'.
גודולפין הייתה חובבת אופרה ותמכה בג'ובאני בונונצ'יני, ששימש כמלחין הבית שלה, בתקופת שהותו בלונדון.
במהלך נישואיה לגודולפין היא ילדה חמישה ילדים:
הדוכסית מתה ב-24 באוקטובר 1733 בהארו שבמידלסקס, ונקברה ב-9 בנובמבר שלאחר מכן במנזר וסטמינסטר. תאריה עברו לאחיינה הרוזן החמישי מסנדרלנד. כיוון שבמותה לא היו לה יורשים זכרים עבר התואר למשפחתה של אחותה אן. כיוון שאן כבר לא הייתה בחיים כשהנרייטה מתה, עבר התואר לבנה הבכור צ'ארלס, שהפך לדוכס השלישי בשושלת. כתוצאה מכך פסק השימוש בשם צ'רצ'יל עד תקופת הדוכס החמישי.