בין שתי מלחמות העולם הייתה צ'כוסלובקיה מדינה משגשגת ומפותחת, דמוקרטית, ובעלת צבא קטן אך מאומן ומצויד היטב. לצ'כוסלובקיה הייתה ברית הגנה עם צרפת באותו זמן, ובריטניה בתורה הייתה משועבדת לברית צבאית עם צרפת. מן העבר השני הייתה ברית המועצות כרוכה אף היא בברית צבאית עם צ'כוסלובקיה, ואף ניסתה מספר פעמים ליצור גוש חוסם אנטי-נאצי יחד עם מדינות מערב אירופה. מערכת הבריתות הייתה אם כן אמורה לספק לצ'כוסלובקיה הגנה צרפתית ובריטית ממערב וסובייטית ממזרח. בחבל הסודטים בגבולה עם גרמניה בנתה צ'כוסלובקיה קו הגנה מבוצר, שעקב עוצמתו כונה "קו מאז'ינו הקטן".
בשנות ה-30 של המאה ה-20, שטפה רוח לאומנית את אירופה, ורובו הגדול של המיעוט הגרמני הגדול של כ-3 מיליון תושבים, הצביע למפלגה הפרו-נאצית בצ'כוסלובקיה, מפלגת הגרמנים הסודטים (SdP) ששאפה להתאחד עם גרמניה.
המאמצים הדיפלומטיים והסכם מינכן.
לאחר האנשלוס החל היטלר לתבוע את חבל הסודטים ואילו תגובת צ'כוסלובקיה הייתה גיוס צבאי כללי.
היטלר הסתייע בקונראד הנליין, ותחת הנהגתו הציתה המפלגה הפרו-נאצית המקומית בצ'כוסלובקיה, מפלגת הגרמנים הסודטים (SdP), מרד עממי של המיעוט הגרמני בחבל הסודטים, אך צ'כוסלובקיה דיכאה את המרד. פעולות הגרמנים הסודטים מצד אחד, ודיכויים על ידי הצ'כוסלובקים מצד שני, היו הבסיס המוסרי-לאומי כביכול של היטלר לדרוש את סיפוח אזור הסודטים לגרמניה.
הגרמנים שיערו שבקלות יוכלו לכבוש את צ'כוסלובקיה באמצעות טקטיקת ה"בליץ קריג". אך הם חששו מהתמודדות אפשרית עם כניסת צרפת ובעקבותיה בריטניה, ואולי אף ברית המועצות, למלחמה. הגרמנים חיזקו את הכוח הצבאי בגבול צרפת וביצרו עוד יותר את קו זיגפריד, הקו הנגדי לקו מאז'ינו הצרפתי. לעומת זאת, הצ'כוסלובקים האמינו ביכולתם להגן על ארצם, בכפוף לסיוע צרפתי-בריטי.
מאמציו של נויל צ'מברלין.
ההסכם עם צרפת לפיו בריטניה תגן עליה, אמור היה להכניס את בריטניה למלחמה במקרה של התקפה גרמנית על צ'כוסלובקיה, בעקבות ההסכם הצ'כוסלובקי-צרפתי. ראש ממשלת בריטניה, נוויל צ'מברלין וראש ממשלת צרפת, אדואר דאלאדיה, היו נחושים לא להיגרר למלחמה בשום אופן. צ'מברלין סבר שהיטלר הוא פרטנר אפשרי הפתוח למשא ומתן וכי יהיה ניתן לצאת מהסבך בשלום אם צ'כוסלובקיה תיכנע לתביעותיו הטריטוריאליות של היטלר.
בפגישה ביניהם ב-15 בספטמבר, הגיעו צ'מברלין והיטלר להסכמה שבריטניה לא תתנגד להחזרת חבל הסודטים לגרמניה, ואילו גרמניה תימנע מתביעות טריטוריאליות נוספות בעתיד.
לחץ צרפתי-בריטי על צ'כוסלובקיה שתסכים להחזרת אזורים מיושבים ברוב גרמני, נענה בסירוב צ'כוסלובקי. הבריטים והצרפתים איימו שבריטניה וצרפת יימנעו מסיוע צבאי במקרה שצ'כוסלובקיה תותקף, אם זו לא תקבל את התכתיב. ברית המועצות מצידה הבהירה שהיא תעמוד לעזרת צ'כוסלובקיה, וכי במקרה של תקיפה גרמנית, היא תשלח כוחות צבא לצ'כוסלובקיה דרך פולין או רומניה. שר החוץ הרוסי, מקסים ליטבינוב, אף נשא נאום בגנף בו חזר על ההבטחה הסובייטית.
אך ההבטחה הרוסית לא סיפקה את אדווארד בנש, נשיא צ'כוסלובקיה, שסבר שאם ברית המועצות תיכנס לצ'כוסלובקיה היא לא תמהר לצאת משם, וכמו כן לא רצה להביא לניתוק הקשרים בין ארצו למעצמות מערב אירופה. גם ריחוקה הגאוגרפי של ברית המועצות יחד עם סירוב פולני-רומני לאפשר לכוחות רוסיים לעבור דרך ארצותיהם היו מקשים על סיוע רוסי אפקטיבי. הממשלה הצ'כוסלובקית נכנעה בחוסר רצון ולמחרת התפטר הקבינט הממשלתי הצ'כי מתפקידו וראש המטה הכללי הצ'כסלובקי, ין סירובי, התמנה לראש הממשלה.
ב-22 בספטמבר נפגש צ'מברלין שנית עם היטלר בגודסברג כשבאמתחתו הסכמתה המאולצת של צ'כוסלובקיה לסיפוח חבל הסודטים לגרמניה. אולם בשלב זה היטלר הקשיח עמדות ונקט ב-1 באוקטובר כתאריך היעד לפינוי השטחים המדוברים מנוכחות צ'כוסלובקית. היטלר הוסיף תנאים נוקשים נוספים ובמיוחד התנאי ש"הצ'כים שיימלטו מהאזורים המסופחים לגרמניה לא יורשו לקחת עימם מאומה, כולל חפצים אישיים". תנאים אלו נועדו להצדיק מראש כיבוש גרמני כולל של צ'כוסלובקיה. ב-24 בספטמבר שב צ'מברלין ללונדון, כשהמלחמה נראתה בלתי נמנעת.
הכנות למלחמה.
צ'כוסלובקיה התכוננה למלחמה הצפויה במלוא המרץ, כשהיא מסתמכת על עזרתן של צרפת, של בריטניה ושל ברית המועצות. במסגרת גיוס כללי גויסו חיילי המילואים, ויחד עם הצבא הסדיר עמד מספר החיילים הצ'כוסלובקים על כ-1,800,000 חייל. גם צ'מברלין הכיר בכך שהמאמצים הדיפלומטיים מוצו עד תום ונראה היה שמלחמה היא בלתי נמנעת. אם קודם לכן נהנה צ'מברלין מרוח גבית של רוב הבריטים שסברו שחובה להימנע ממלחמה בגלל 'חבל סודטים מרוחק', הרי כשחזר צ'מברלין לבריטניה גילה שהלך הרוח הציבורי השתנה. העם הבריטי התחיל להפנים שלא מדובר באיום ספציפי על צ'כוסלובקיה אלא באיום קולקטיבי. צ'מברלין החל להיתקל בהתנגדויות ובמחאות אופוזיציונריות בפרלמנט הבריטי, בבית הלורדים ואף בקבינט הממשלתי שלו. גם בעיתונות הבריטית הוא זכה לביקורת חריפה על שהשפיל את עצמו באופן מחפיר בפני היטלר. כמו כן לא עלה בידו של צ'מברלין לשכנע את עמיתו הצרפתי דאלאדיה, ללחוץ על צ'כוסלובקיה להיכנע לדרישותיו החדשות של היטלר שהועלו בגודסברג. דאלאדיה הגיע ללונדון כדי לדון עם צ'מברלין על הסיטואציה החדשה, וב-25 בספטמבר הוחלט להשיב בשלילה לדרישותיו של היטלר. ממשלת בריטניה התחייבה בפני דאלאדיה שהיא תגן על ביטחונה של צרפת במקרה של מלחמה עם גרמניה, וממשלת צרפת בתורה חידשה את התחייבותה לצ'כוסלובקיה לתמיכה בה במקרה של תקיפה.
ב-26 בספטמבר נאם היטלר במועדון הספורט בברלין נאום פרובוקטיבי, בו הציב אולטימטום ואיים שאם צ'כוסלובקיה לא תיכנע לדרישותיה של גרמניה הוא ינקוט ב"צעדים מעשיים ודרסטיים". מיד לאחר הנאום הגיע לברלין שליחו המיוחד של צ'מברלין הרייס וילסון, ויחד עם השגריר הבריטי בברלין, נוויל הנדרסון, הוא נפגש עם היטלר, והם ביקשו ממנו לחכות זמן מה כדי לתת לצ'מברלין אפשרות להשפיע על צ'כוסלובקיה להעביר את האזורים המדוברים לידי גרמניה. וילסון והנדרסון מסרו להיטלר את המברקים של צ'כוסלובקיה, צרפת ובריטניה בהם נדחה על הסף האולטימטום שהציב.
לאחר שהנדרסון ווילסון עזבו, הורה היטלר בפני הקבינט שלו על הכנת גרמניה למלחמה, כשהוא מוסיף בצעקה: "צ'כוסלובקיה חייבת להימחק מן המפה!". היום המיועד לפתיחת המתקפה היה מתוכנן מראש ל-1 באוקטובר, אך היטלר הורה לשלוח מידית שבע דיוויזיות ממוכנות לגבול עם צ'כוסלובקיה וחמש דיוויזיות נוספות לגבול עם צרפת, כשהוא מסביר ש"הצבא צריך להיות מוכן לתקוף את צ'כוסלובקיה כבר ב-30 בספטמבר".
ההכנות בצרפת ובבריטניה.
גם צרפת ובריטניה התכוננו למלחמה. צרפת הכריזה על גיוס כללי, ו-65 דיוויזיות נשלחו לגבול עם גרמניה. הסיטואציה אז הייתה לטובת צ'כוסלובקיה. צ'כוסלובקיה יחד עם צרפת ריכזו כוחות פי שלושה יותר מגרמניה. הנספח הצבאי של גרמניה בצרפת שלח אזהרה למטה הכללי של הצבא הגרמני אודות ריכוז כוחות צרפתיים גדולים בגבול, לאור העובדה שלגרמניה היו בגבול רק 12 דיוויזיות. עוד הזהיר הנספח הצבאי כי איטליה - עמה היה לגרמניה הסכם לסיוע צבאי במקרה של מלחמה עם צרפת - אינה מראה סימני הכנה למלחמה הצפויה. איטליה הייתה אמורה לתקוף את צרפת מגבולה המשותף עימה, אך היא כלל לא ריכזה כוחות בגבול זה.
גם בבריטניה הוכרזה כוננות גבוהה. חיל האוויר המלכותי והצי המלכותי הבריטי החלו בגיוס חלקי; ניתנו הוראות לחפור מקלטים; ילדי לונדון הוצאו מחוץ לעיר, ואף חלק מהאוכלוסייה האזרחית הבוגרת החלה לצאת מהעיר.
ב-27 בספטמבר נשא צ'מברלין נאום רדיופוני בפני האומה הבריטית. הוא עדכן את האזרחים במצב הקריטי, דיווח על הוראתו לגיוס חלקי, ותיאר את הגורם למלחמה באופן מרוחק ומנוכר:
הוא תיאר את מאמציו עד לאותו הרגע להציל את השלום, והוסיף שאפילו עכשיו הוא עדיין מוכן לצאת פעם שלישית לגרמניה אם צעד זה יביא לכינון שלום. הוא סיים את נאומו בהצהרה: "אני איש שמחפש שלום מעמקי ליבי, אך אם אני איווכח לנכון שמעצמה מסוימת רוצה לאיים על העולם באמצעות כוח וטרור, אזי אורֶה על התנגדות מקסימלית לכך". כשצ'מברלין סיים את נאומו, התחושה בבריטניה הייתה, שתוך יממה בריטניה תהיה במלחמה עם גרמניה.
היטלר נרתע.
המידע על הכנותיהן המואצות של המעצמות האירופיות למלחמה הגיע עד מהרה להיטלר וסגל שריו. העובדה ששתי המעצמות, צרפת ובריטניה, מתכוננות למלחמה, הדאיגה את היטלר. בנוסף דיווחו מנהיגי הונגריה להיטלר שממשלות יוגוסלביה ורומניה הזהירו את הונגריה, שבמקרה שהונגריה – בהיותה בת ברית של גרמניה – תצטרף למתקפה הגרמנית על צ'כוסלובקיה, הרי שיוגוסלביה ורומניה יפלשו יחד להונגריה. פירוש הדבר היה שהמלחמה תתרחב מיד בתחילתה למדינות הבלקן, התפתחות שהיטלר עוד לא היה מוכן אליה. עד כמה שהיטלר היה נחוש להתקיף את צ'כוסלובקיה, הוא הודאג מהמידע שקיבל.
לכך נוספו לחצים פוליטיים ודיפלומטיים שונים על היטלר. מלך שוודיה מסר מברק לשגריר הגרמני בסטוקהולם, בו הבהיר שאם היטלר לא יחזור בו מהאולטימטום שהציב, אזי גרמניה תישא באחריות למלחמה שתפרוץ. הוא תבע מהיטלר שיחזור בו מהתאריך שניתן באולטימטום (ה-1 באוקטובר) וידחה את האולטימטום בעשרה ימים לפחות. הוא סיים באזהרה שהרכב הכוחות הנוכחי אינו מותיר לגרמניה סיכויים לנצח במלחמה.