. המשפחה, יהודית במקור מצד שני ההורים, הייתה מומרת לדת הרומית־קתולית. לאחר רצח אביו על ידי אנשי המשמר האדום בשנת 1919, המשפחה נותרה עם אמצעים כלכליים מוגבלים, והתפרנסה מקצבאות ומתגמולים על ספרי האם. ברנד הבן הצטיין בלימודיו בגימנסיה הציסטרציאנית בעיר אגר, אותה סיים בשנת 1926.
פעילותו האקדמית והמדעית.
ב־1926 נרשם ברנד ללימודי רפואה באוניברסיטת בודפשט, אז אוניברסיטת פטר פאזמאן, כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד. הוא קיבל מלגה לכל אורך לימודיו, אותם סיים בשנת 1934, באיחור בגלל בעיות בריאות והצורך לעבוד לפרנסתו.
בשנה השנייה באוניברסיטה מצא עניין רב בהרצאותיו של הפרופסור לפיזיולוגיה גזה פרקש, והצטרף אל מחקריו. הוא עבד כמדריך, ללא שכר, במכון לפיזיולוגיה של האוניברסיטה, וחבר לצוות המחקר של הפיזיולוג האראלד טאנגל (). באותה תקופה חקר את מנגנון ספיגת השומנים במערכת העיכול ועסק בשכלול טכניקות ניסוי ופרסם עליהן בכתבי עת גרמניים. אחד ממחקריו שפך אור חדש על תפקידן של חומצות השומן הבלתי רוויות בספיגת השומנים. ברנד פיתח, בין היתר, טכניקה יודומטרית לטיטרציית הנתרן הכלורי. הוא עסק גם בחקר השינה והפרכוסים. בשנת 1937, למטרת מחקר, השתתף ברנד בקבוצת חוקרים בראשות הלמוט קניגס, שטיפסו על כמה פסגות הרים בהרי האלפים, בין השאר, עד לתחנת המחקר ניפטי (Gnifetti) בגובה 3647 מטר (הקרובה לפסגת מונטה רוזה, שגובהה 4,560 מטר).
ברנד המשיך לעבוד במכון לפיזיולוגיה בשנים 1935–1938 כמתמחה ובשנים 1938–1939 כמדריך. לאחר מותו של הפרופסור גזה פרקש נאלץ ברנד לעזוב את המכון לפיזיולוגיה, ובשנים 1939–1940 היה רופא מתמחה במחלקה לעצבים ולבריאות הנפש של בית החולים סנט יאנוש בבודפשט, ובשנים 1940–1941 הועסק שם כמדריך. החל משנת 1940 עבד ביחידה לאלרגיות במחלקה א' לרפואה פנימית של בית החולים רוקוש, בית החולים המרכזי של בודפשט באותה התקופה..
ברנד היה מעורב מאוד הן בחינוכם האישי של סטודנטים והן בהכשרת חוקרים צעירים. עם תלמידיו בתחום המחקר בבית החולים רוקוש נמנו אלק פרקש, מראשי האסכולה ההונגרית לוירולוגיה (1911–2004) וההמטולוגית ההונגרייה ז'וז'ה הולאן (1918–2008). אלק פרקש, שהיה אחיינו של גזה פרקש, זכר את ברנד כמרצה מעולה וכחוקר ובלתי נלאה.
מותו.
יחד עם אמו ואחותו היה ברנד פטור מהשלכות חוקי הגזע נגד היהודים. אולם במהלך שנת 1944 הוא ניצל את מעמדו בבית החולים כדי לתת מקלט לנרדפים פוליטיים, שהתנגדו לכיבוש הגרמני, ליהודים ולעריקים מהצבא. אחרי 16 באוקטובר 1944, לאחר הדחת מיקלוש הורטי ועליית מפלגת צלב החץ לשלטון, בנובמבר 1944 גינקולוג בשם אימרה קיראי הלשין על ברנד לאנשי מפלגת צלב החץ. הוא נגרר יחד עם אשתו ה"ארית", שהייתה בהריון, לבית המפלגה בזוגלו. המפקד המקומי לאסלו סלפצ'ני הכה אותו שם באכזריות. לאחר מכן הועבר ברנד למחלקת חקירות הפנים ברחוב נאפהג' (Naphegy u), אך בגלל מצבו הנורא המחלקה סירבה לקבל אותו. שומריו נשאו אותו לגשר השלשלאות לאזור מג'רי צ'ארדה (Megyeri Csárda), שם ב־20 בנובמבר 1944 נורה ונזרק לדנובה על ידי רוצח בשם אלמר קומלוש, שנתלה לאחר המלחמה על מעשים אלו ואחרים. הסיפור המפורט על עינוייו ומותו של מיקלוש ברנד, שהיה רק בן שלושים ושש, נכתב לזכרו על ידי אשתו, קטלין.
חייו הפרטיים.
החל משנת 1940 ברנד היה נשוי לקטלין מריה לבית ריימן, (1912–2011) מורה לתיכון מאסטרגום, לימים סופרת, מתרגמת ועורכת. נולדה להם בת בשם קטלין ניקולט, לימים רופאת ילדים. הדוד של אמו היה הסופר והמחזאי יוליוס לאופולד קליין.
הנצחה.
אמו, יוליה קילני, פרסמה רומן ב־1946 בשם "אל תהרוג!", שהנציח הן את בעלה, שנרצח בשנת 1919 על ידי אנשי הטרור האדום בימי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, או, ליתר דיוק, על ידי אנשי "המשמר האדום", והן את בנה, שהיה קורבן הטרור של מפלגת צלב החץ בשנת 1944.
וולודימיר סטרוק
וולודימיר אלכסייביץ' סטרוק (באוקראינית: Володимир Олексійович Струк; 15 במאי 1964 – 2 במרץ 2022) היה פוליטיקאי אוקראיני. הוא היה חבר מפלגת האזורים, ובין השנים 2020–2022 שימש כראש עיריית קרמינה .
ביוגרפיה.
סטרוק, שהיה תחילה חבר במפלגת האזורים ולאחר מכן במפלגת פלטפורמת האופוזיציה – לחיים הפרו-רוסית, היה חבר במועצה העליונה בין השנים 2012–2014.
החל מה-25 באוקטובר 2020 ועד למותו שימש כראש עיריית קרמינה שברפובליקה העממית של לוהנסק.
מותו.
ב-2 במרץ 2022 נחטף סטרוק מביתו, ומאוחר יותר נמצא מת עם פצע ירי בלבו. לפי הדיווחים, הוא נרצח כתגובה לפעילותו הבדלנית הפרו-רוסית במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
קלאוס נאומן
קלאוס נאומן (בגרמנית: Klaus Naumann; נולד ב-25 במאי 1939) הוא גנרל גרמני בדימוס אשר שימש כמפקח הכללי (מקביל לתפקיד הרמטכ"ל) של הבונדסוור (צבא גרמניה) בין השנים 1991–1996. לאחר מכן שימש כיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו עד 1999.
ביוגרפיה.
נאומן נולד במינכן ב-25 במאי 1939. ב-1958 הוא התגייס לבונדסוור והוצב בגדוד ארטילריית השדה ה-41 בלנדסהוט. לאחר מכן הוא עבר הכשרה בבית הספר לתותחנים במינכן. בין 1970–1972 למד באקדמיה לפיקוד ומטה בהמבורג וזכה ב"פרס הגנרל הויזינגר" למשתתפים המצטיינים בקורס המטכ"ל. לאחר מכן הוצב בגדוד הארטילריה ה-51 באידר-אוברשטיין, ואז הפך למפקד סוללה בגדוד ה-135 בווצלר. לאחר מכן הפך לקצין מבצעים בבריגדת הפאנצר ה-15 בקובלנץ ואז למפקד גדוד הארטילריה ה-55 בהמבורג. ב-1981 הוא הועלה לדרגת אוברסט ונשלח לבריסל, שם שימש כראש המחלקה למדיניות צבאית, אסטרטגיה גרעינית ובקרת נשק בסגל הנציגות הצבאית הגרמנית בוועדה הצבאית של נאט"ו. ב-1983 סיים את לימודיו בקולג' המלכותי למדעי ההגנה בלונדון. בין השנים 1984–1986 שימש כמפקד בריגדת הפאנצרגרנדיר ה-30 באלוואנגן.
ב-1986 הוא הועלה לדרגת בריגדה-גנרל ומונה לראש מחלקת התכנון במטה הכללי. ב-1988 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה לראש מחלקת המדיניות הצבאית. באפריל 1991 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט מונה למפקד הזמני של הקורפוס ה-1 במינסטר. ב-1 באוקטובר של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקח הכללי (מקביל לתפקיד הרמטכ"ל) של הבונדסוור. הוא היה האדם הצעיר ביותר שהחזיק בתפקיד. ב-19 בנובמבר 1992 ביקר נאומן בישראל והיה לאורח הזר הראשון שנשא דברים במכללה לביטחון לאומי. בתקופתו השתתפה גרמניה במלחמת האזרחים בסומליה (קבוצת התמיכה הגרמנית בסומליה). בדצמבר 1994 נודע כי נאומן יחליף את הפילדמרשל הבריטי ריצ'רד וינסנט בתפקיד יושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו. ב-14 בפברואר 1996 הוא עזב את תפקיד מפכ"ל הבונדסוור והפך ליו"ר הוועדה. בתפקיד זה הוא היה אחראי למעורבות נאט"ו במלחמת קוסובו. הוא כיהן בתפקיד עד 6 במאי 1999. מחליפו בתפקיד היה אדמירל איטלקי גווידו ונטורוני. הוא העיד לימים כנגד סלובודן מילושביץ' בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר.
לאחר פרישתו מהתפקיד עמד בראש מספר ועדות אזרחיות שעסקו בביטחון לאומי ובינלאומי.
סלאח נמר
צלאח א-דין מחמוד נמר (בערבית: صلاح الدين محمود نمر; נולד ב-5 בפברואר 1992) הוא כדורגלן סודאני המשחק בעמדת הבלם באל-מריח'.
קריירה.
נמר התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל אל-מריח' א-ת'אע'ר מהליגה השנייה במדינה. בשנת הצטרף לח'רטום מליגת העל הסודאנית.
במהלך עונת חתם באל-מריח'. בשנת זכה עם הקבוצה בדאבל.
ב-19 בנובמבר 2014 נמר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סודאן בהפסד 0–1 לרפובליקה של קונגו. כיום משמש כקפטן.
הבריגדה הדנית
הבריגדה הדנית בשוודיה (בדנית: Den Danske Brigade i Sverige) או בקיצור הבריגדה הדנית (בראשי תיבות: DDB) הייתה בריגדה שהוקמה בשוודיה בימי מלחמת העולם השנייה, בידי גולים מדנמרק שנכבשה בידי גרמניה הנאצית ב-1940.
היסטוריה.
ב-9 באפריל 1940 פלשה גרמניה הנאצית לדנמרק וכבשה אותה בסערה. ממשלת דנמרק הורתה לצבא המלכותי הדני להיכנע ולא להתנגד. מרבית יחידות הצבא מילאו אחר הפקודה. עם זאת, מפקד הרגימנט ה-4 הקולונל הלג בניקה סבר שהפקודה להיכנע נכפתה על הממשלה הדנית בידי הגרמנים והחליט לסגת עם אנשיו לשוודיה. בניקה לא חשש מחילול הנייטרליות השוודית מכיוון שהאמין שגם השוודים הותקפו בידי הגרמנים. בניקה ואנשיו הפליגו במעבורת מרוסקילדה לאלסינור וחייליו התמקמו בעיר כשגילו שלמעשה שוודיה לא הותקפה כלל. חלק קטן מהחיילים בחר לחזור לדנמרק הכבושה, אולם רובם בחרו לשמור על נשקם ולהישאר בשוודיה.
במטרה להעסיק את החיילים הדנים, וכן כדי להגן על שוודיה אם הגרמנים יחליטו בכל זאת לתקוף אותה, החליט ראש ממשלת שוודיה פר אלבין הנסון להקים בריגדה משטרתית שתורכב מהגולים הדנים. התכנית נתקלה בהתנגדות בממשלתו של הנסון, אולם בדצמבר 1943 הוקמה הבריגדה למרות זאת. 5,000 חייליו של בניקה שימשו כבסיס להקמת הבריגדה, ואליהם הצטרפו עוד 2,500 גולים דנים נוספים, ביניהם 750 יהודים. באופן רשמי הייתה הבריגדה כפופה לממשלה הדנית הגולה, אולם בפועל הופעלה בידי השוודים, שהעניקו לדנים נשק שוודי ואף הלוו להם 25 מיליון קרונות כדי לתחזק את הבריגדה. בתחילת 1944 החלו השוודים להכשיר לוחמים דנים כטייסים בחיל האוויר השוודי.