בתחרות הבינלאומית לנשים שנערכה בבארי שבאיטליה בספטמבר 1966 זכתה מודעי במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.62 מטר. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בפריז שבצרפת ב-2 באוקטובר היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא ישראלי חדש של 5.90 מטר, שיפור לשיא בן ה-8 חודשים וחצי של חנה סמוך (5.85 מטר). חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה באצטדיון רמת גן, ב-27 באוקטובר היא השוותה את שיאה הישראלי (5.90 מטר). שיא זה החזיק מעמד 5 שנים ונשבר על ידי אסתר רוט-שחמורוב (6.14 מטר).
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון האוניברסיטה בירושלים בדצמבר 1967 זכתה מודעי במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.33 מטר. שנה לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בסוף יוני 1968 הגנה מודעי על תוארה לאחר שזכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.60 מטר, לפני אילנה ברוך מהפועל רמת גן (5.34 מטר).
בתחרות האתלטיקה של המכביה ה-8 שנערכה באוגוסט 1969 זכתה מודעי במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.52 מטר, אחרי אסתר שחמורוב שקבעה שיא מכביה חדש של 5.68 מטר ולפני אן לוי מבריטניה (5.25 מטר).
שלום סטפן גראייק
תל אביב (שיר של עומר אדם)
תל אביב (מכונה גם "תל אביב, יא חביבי, תל אביב" על שם הפזמון החוזר) הוא שיר מסוגת המוזיקה הים-תיכונית, שכתב והלחין דורון מדלי עבור הזמר המבצע עומר אדם בשנת 2013.
הפקה.
השיר נכתב במטרה לקדם את מצעד הגאווה בתל אביב ויצא לאור בשנת 2013. הוא הופק כקליפ צבעוני על ידי צוות ליין המסיבות הלהט"בי אריסה, עם רקדני הצוות וביניהם אוריאל יקותיאל שהופיעו בו, וצולם בחוף הילטון בתל אביב. הזמר שנבחר לבצע את השיר היה עומר אדם, שאינו משתתף בצילומי הקליפ.
החיבור בין סוגת המוזיקה הים-תיכונית לבין קהילות הלהט"ב התקיים כבר מספר שנים קודם. זמרים כדוגמת מרגלית צנעני, דודו אהרון ואחרים, הופיעו בפני להט"בים באירועים שונים, חלקם רשמיים, בעשור השני של המאה ה-21. מעבר לכך, המוזיקה המבוצעת על ידי הצוות הגאה של "אריסה" היא מוזיקה ים-תיכונית. אך השיר "תל אביב" חצה גבול תרבותי שעשור שנים קודם לא היה נראה כסביר, במדינת ישראל, כאשר לראשונה נבחר ביצוע של זמר ים תיכוני לייצג את חגיגות אירועי הגאווה בישראל, ולראשונה מאז מרגלית צנעני שהופיעה בסיום המצעד בספורטק, הופיע זמר ים תיכוני בעל-שם כזמר מוביל על הבמה המרכזית בסיום מצעד הגאווה .
השיר "תל אביב" חרג במהרה מפס-קול לקליפ והפך לשיר בפני עצמו המושמע בתחנות ים תיכוניות. המבקרים גמרו עליו את ההלל כתופעה תרבותית המשלבת שני קהלים שונים לכאורה, ובכך מייצגת את תרבות הפופ הים-תיכוני הישראלי העכשווי, ומהווה חלק ממגמה של ביטול סטריאוטיפים בחברה הישראלית והבאתה למקום תרבותי חברתי משותף.
בשיר נעשה שימוש ייחודי במילות סלנג להט"בי, מילים שהשימוש בהן קודם לכן לרוב לא חרג מגבולות קהילת הלהט"ב בישראל, ושימש כאמצעי פנימי לבידול מאוכלוסיית דוברי העברית הכללית. לדוגמה: "פגשה אחד, גבר-גבר ורג'אל (=גברי מאוד)", "תסתכל כמה לירדים (=יפֵי-תואר) מסביב";
השיר הושמע רבות ברדיו, במועדונים ובאירועים לכלל הציבור הישראלי, ונצפה רבות ברשת האינטרנט. בין השאר אף הופץ ברשת כשהוא מתורגם לשפת הסימנים. בעיתונות הגאה הוזכר השיר כאחד מעשרת השירים המשפיעים על קהילת הלהט"ב בישראל בכל הזמנים.
השיר בוצע על ידי אלקנה מרציאנו בשלב הגמר של תוכנית המציאות "The Voice" בישראל בשנת 2014, והביא אותו לניצחון.
בשנת 2016, הוציאה הזמרת אישתאר, המתגוררת בצרפת, גרסה בצרפתית לשיר הנקראת "A Paris".
נבחרת מיוט בכדורגל
נבחרת מיוט בכדורגל היא נבחרת הכדורגל של האי מיוט שבשליטת צרפת הנמצא באוקיינוס ההודי, בין מדגסקר לצפון מוזמביק.
הנבחרת נשלטת על ידי התאחדות הכדורגל של מיוט. הנבחרת אינה חברה בפיפ"א או ב AFC ולכן איננה מורשית להשתתף בגביע העולם בכדורגל או בגביע אפריקה לאומות.
בשנים 2010, 2012 שיחקה בגביע המושבות מעבר לים של צרפת בכדורגל. במשחק על המקום השלישי הפסידה לנבחרת גוואדלופ.
בשנת 2007 הנבחרת השתתפה בפעם הראשונה במשחקי איי האוקיינוס ההודי וסיימה במקום השלישי אחרי הפסד בחצי הגמר לנבחרת מדגסקר וניצחון במשחק על המקום השלישי על נבחרת מאוריציוס. בשנת 2011 הנבחרת השתתפה בפעם השנייה במשחקי איי האוקיינוס ההודי וסיימה במקום הרביעי אחרי הפסד בחצי הגמר לנבחרת מאוריציוס והפסד במשחק על המקום השלישי לנבחרת ראוניון.
Helix pomatia
חלזון הגפן
כלא דרטמור
כלא דרטמור (באנגלית: HM Prison Dartmoor) הוא בית סוהר, השוכן ליד הכפר פרינסטאון שבמחוז דבון בבריטניה.
הכלא ממוקם בליבה של ערבת דרטמור שבדרום דבון ובשולי הפארק הלאומי דרטמור. הוא נמצא בבעלות דוכסות קורנוול ומופעל על ידי שירות בתי הסוהר של בריטניה.
היסטוריה.
הכלא נפתח בשנת 1809 כדי לשמש כאתר מבודד שבו ישוכנו אלפי שבויי מלחמה - שבויים צרפתים מן המלחמות הנפוליאוניות ושבויים אמריקאים ממלחמת 1812.
לאחר שחרור השבויים עמד הכלא נטוש במשך שנים רבות. ב-1851 נפתח מחדש, הפעם כבית סוהר אזרחי לפושעים פליליים, ויצא לו מוניטין ככלא שמור המיועד לפושעים מסוכנים ביותר. בין האסירים שנכלאו בו מאז היה איימון דה ואלירה, לימים ראש ממשלת אירלנד. ב-1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הומר למתקן עבודה עבור 1,100 סרבני שירות בצבא מטעמי מצפון, אשר זכו לשיחרור ממאסר. ב-1920 שב המתקן לשמש כבית כלא.
כיום, למרות המוניטין שיצאו לו, משמש האתר כמתקן בדרגת ביטחון ג' (אחת לפני הנמוכה ביותר) בתכולה של עד 659 אסירים, ומשמש לכליאת עברייני מין, עבריינים לא אלימים ועברייני צווארון לבן. רוב המבנים בו הם אלו שנבנו במאה ה-19. מאז 1996 פועל בו מוזיאון המציג את תולדות המקום מאז היווסדו.
הכלא זכה לאזכורים רבים בתרבות הבריטית. בין השאר התייחס הסופר ארתור קונאן דויל לכלא (אותו כינה "כלא פרינסטאון") בארבעה מהסיפורים שכתב על הבלש שרלוק הולמס. בספר כלבם של בני בסקרוויל, אחד מארבעת הספרים באורך מלא שכתב על הולמס, דובר על אסיר נמלט מהכלא שבסופו של דבר נהרג בעת מנוסתו מפני הכלב. הכלא נזכר גם בסדרה המלאך, בסדרה איסטאנדרס ובתוכניות נוספות.
גליה עוז
גליה עוז (נולדה ב-8 ביוני 1964) היא סופרת ילדים ונוער, תסריטאית ובמאית סרטים תיעודיים ישראלית. זוכת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2012.
ביוגרפיה.
נולדה ב-1964 בקיבוץ חולדה. היא בתם של נילי ועמוס עוז. למדה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ספרי ילדים.
ספרי "שקשוקה" שכתבה לילדים היו לרבי מכר בישראל וזכו במעמד זהב ופלטינה. הספרים ראו אור גם בארצות הברית, צרפת, ספרד וברזיל. על סדרת "שקשוקה" זכתה עוז בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים בתשע"ב. ספרה "שקשוקה מאמצת חתול איום ונורא" זכה בעיטור "הפנקס" לספר ראשית-קריאה מצטיין לשנת 2011. ספרה "מתי כבר החתול שלנו יאהב אותנו?" זכה בעיטור "הפנקס" לספר ילדים מצטיין לשנת 2018. ספרה "אני מייקי" זכה בפרס דבורה עומר לשנת 2018.
ההצגה "שקשוקה ושוד הלימונים הגדול" על פי סדרת ספריה מוצגת בתיאטרון אורנה פורת (במאית - שירילי דשא).
בערוץ "כאן חינוכית", משודרת מאז 2021 הסדרה "שקשוקה" המבוססת על ספריה "שקשוקה" ו"אני מייקי".
סרטים תיעודיים.
סרטיה התיעודיים עוסקים בנושאים חברתיים ופוליטיים, שודרו במסגרות טלוויזיוניות שונות והוקרנו בפסטיבלים בישראל ובעולם.
בין הסרטים שביימה ״למרוד במלכות״ (2007), ״קולף הסברס״ (2008), ״יהודים עכשיו״ (2010) ו״שקופים״ (2013).
דבר שמתחפש לאהבה.
בפברואר 2021 ראה אור ספרה הראשון למבוגרים "דבר שמתחפש לאהבה". בספר זה היא מתארת את ילדותה וכיצד אביה הסופר הנודע עמוס עוז, הכה אותה והתעלל בה רגשית בילדותה, וכי ההתעללות הנפשית וההטרדות נמשכו עד יום מותו. הספר עורר דיון ציבורי בסוגיית התעללות הורים בילדים. אמה ושני אחיה התנגדו לפרסום הספר ולמה שהם רואים כפגיעה בזיכרון של עמוס עוז, אך הספר התקבל באהדה רבה והעלה מחדש את הדיון בנושא ההתעללות בילדים והורים נרקיסיסטים.
חיים אישיים.
עוז נשואה, אם לשניים, מתגוררת עם משפחתה ברמת השרון. אחותה היא ההיסטוריונית פניה עוז-זלצברגר, ואחיה הוא המשורר והמוזיקאי דניאל עוז.
קישורים חיצוניים.
על ספריה:
על סרטיה:
ממאמריה:
מנגנון פוקו-פיזו
גאולה גדישביץ
גאולה גדישביץ (נולדה בשנת 1947) היא אתלטית עבר ישראלית, 3 פעמים אלופת ישראל (1962, 1963 ו-1965), שיאנית ישראל במשך כ-4 שנים, אלופה ושיאנית המכביה (1965) בקפיצה לרוחק.
ביוגרפיה.
גדישביץ התאמנה בקבוצת הפועל חדרה בהדרכתו של שורה רפפורט.
שיאנית ישראל.
בתחרות שנערכה במכון וינגייט בתחילת פברואר 1962 קבעה גדישביץ בקפיצה לרוחק שיא ישראלי חדש של 5.48 מטר, שיפור ב-9 ס"מ לשיא הישראלי בן השנתיים של אילנה קרשיק (5.39 מטר).
אלופת ישראל.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1962 זכתה גדישביץ לראשונה בקריירה שלה, במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.24 מטר. שנה לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בסוף יוני 1963 היא הגנה על תוארה לאחר שזכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא ישראלי חדש של 5.52 מטר, לפני סמדר מודעי (5.47 מטר) וא. פונדיק (5.17 מטר).
אלופה ושיאנית המכביה.