רוב העכבישאים צדים חרקים על ידי לכידתם במלכודות - רשתות שהם טווים מהקורים שהם מייצרים. הקורים הם חוטי חלבון חזקים מאוד, הנוצרים באיברים הנקראים פטמות טוויה (Spinneret) הממוקם בחלק התחתון של בטן העכביש. כל העכבישאים מייצרים קורים, אולם לא כולם משתמשים בהם כדי לטוות רשתות מורכבות. הקורים משמשים גם לטיפוס, לעטיפת טרף בתוך פקעת ולמטרות רבות אחרות.
רוב העכבישאים הם ארסיים (למעט הגיבנניים, הליפיסטידיים וההולרכאידיים ("Holarchaeidae"), אך רק כ-30 מהם בעלי ארס העלול להזיק ולסכן לבני אדם, במיוחד עכבישי משפך אוסטרליים, עכביש נודד ברזילאי, אלמנות וארסניים. עם זאת הם ינשכו רק למטרות הגנה.
התפתחות העכבישאים.
העכבישאים הם מונופילטיים. בעבר דנו מיהם קרובי משפחתם האבולוציוניים הקרובים ביותר, וכיצד כל אלה התפתחו מאבותיהם הקדומים, מלקוחנים, שהיו בעלי חיים ימיים. קלדוגרמה זו משנת 2019 ממחישה את היחסים הפילוגנטיים של העכבישאים.
לעכבישנים חסרים כמה מאפיינים של מלקוחנים אחרים, כגון פיות המכוונים לאחור ו"בסיסי לסת" בבסיס רגליהם; שתי התכונות הללו הן חלק ממערכת האכילה של פרוקי רגליים קדומים. במקום, יש להם פיות המכוונים קדימה ומטה, והם מצוידים באמצעים כלשהם לנשימת אוויר. עכבישאים נבדלים מקבוצות עכבישנים אחרות בכמה מאפיינים, כולל טוויה, ובזכרים, הופעת רגלבחנין המותאם במיוחד להעברת זרע.
עכבישאים בתרבות.
במיתולוגיה היוונית, אישה בשם ארכנה התפארה שהיא אורגת טוב יותר מן האלה אתנה. אתנה באה אליה מחופשת לאישה זקנה ואמרה לארכנה להתחרט על ההיבריס (חטא הגאווה) שלה, אולם ארכנה עשתה ההפך וקראה תיגר על אתנה. האישה הזקנה הורידה את תחפושתה והתחרות החלה. אתנה ארגה איור המתאר את סכסוכה עם פוסידון על העיר אתונה, בעוד ארכנה ארגה איור המתאר מעשים נועזים רבים של זאוס. אתנה כעסה מאוד על מיומנותה של ארכנה (התחרות מעולם לא הוכרעה) ועל הנושא שבחרה, והכתה את ארכנה. ארכנה תלתה את עצמה ומתה. אתנה, אכולת רגשות אשם, הפכה אותה לעכביש הראשון ומאז היא אורגת את רשתה.
העכביש מוזכר בתנ"ך, בדרך כלל בדגש על קוריו, כך ב ו. בדרך כלל האזכורים במקרא נועדו להדגיש את קורי העכביש כחוטים דקיקים ולא יציבים, הללו מהווים משל לחוסר הביטחון או חוסר התוחלת בקיומם של הרשעים. ישנם מקומות בתנ"ך שבהם כתוב עש, אך תרגום השבעים מפרש שהכוונה לעכביש, כך ב וב. ייתכן שתרגום שונה זה נעשה בעקבות התיאור של הפסוקים את העש או ביתו כשבריריים. רוב הפרשנים אינם מסכימים עם תרגום זה, אך יש חוקרים שכן. כמו כן ב מוזכרת השממית, רוב הפרשנים המסורתיים סבורים שזה העכביש, על אף שרוב החוקרים סבורים שזו השממית של ימינו.
לעכביש תפקיד באגדה דוד והצרעה והעכביש של חז"ל.
אגדה ידועה במיתולוגיה הסקוטית מספרת על רוברט הראשון שלאחר כישלונות במלחמה מול האנגלים, הוא למד מעכביש לא לוותר לאחר שראה אותו מנסה לטוות את קוריו פעם אחר פעם, וממשיך אף על פי שנכשל.
בקומיקס ידוע גיבור העל ספיידרמן של מארוול קומיקס. מדובר בצעיר מניו יורק בעל כוחות על המאפשרים לו יכולות על של עכביש כמו טיפוס על קירות וכן כוחות על אחרים (כמו זריזות מוגברת, כוח מוגבר, חוש שישי ועוד).
משפחות העכבישאים.
משפחות מודגשות מציינות שיש במשפחה לפחות מין אחד בעל ארס מסוכן לאדם.
מקורות:
אטימולוגיה.
המילה עַכָּבִישׁ מופיעה בתנ"ך. בערבית מכונה העכביש עַנְכַּבּ או עַנְכַּבּוּת (عَنْكَبُوت) ובארמית: עַכּוּבִיתָא.
קישורים חיצוניים.
עכבישים בעברית ביוטיוב
עיד אל אדחא
עכביש
עכביש האלמנה השחורה
התפסן בשדה השיפון
התפסן בשדה השיפון (באנגלית: The Catcher in the Rye) הוא רומן מאת ג'יי די סלינג'ר, שראה אור בשנת 1951 (ב-1945 וב-1946 התפרסמו פרקים ממנו כסיפורים קצרים בכתבי עת). הרומן הוא רומן התבגרות ריאליסטי המתאר שלושה ימים בחייו של המספר, הולדן קולפילד , תלמיד תיכון בעיר ניו יורק.
הספר נחשב לפורץ דרך ומן המשפיעים בספרות האמריקנית, למרות היותו שנוי במחלוקת. דמותו של קולפילד ברומן נתפסה כפֶה לדור החדש ולתחושת הניכור של בני הנעורים מהחברה. כך הפך הולדן קולפילד לסמל למרד נעורים.
הספר נמכר בעשרות מיליוני עותקים, ומדי שנה נקנים כ-250,000 עותקים ממנו. הספר נכלל ברשימת 100 הספרים הטובים ביותר שנכתבו באנגלית מאז שנת 1923. רשימה זו הורכבה על ידי העיתון TIME.
מקור השם.
מקור שמו של הספר הוא בפנטזיה דמיונית העולה במוחו של הגיבור. בפנטזיה זו משגיח הולדן על קבוצת ילדים המשחקים ומתרוצצים בשדה שיפון שמסתיים בקצה מצוק. תפקידו של קולפילד בפנטזיה הוא לתפוס את הילדים הרצים בשדה השיפון ללא ידיעה לאן הם רצים. המושג שדה שיפון מופיע בברכת הודיה על המזון בנצרות ופירושו שימינו יתנהלו בנעימים כמו בהליכה בשדות שיפון אינסופיים. אולם בפנטזיה שבסיפור תהום רובצת לצד שדות הביטחון והשאננות וגיבור הספר הוא היכול להושיע. יש הרואים בכך ביטוי למסר העיקרי של הספר על התמימות המבורכת של הילדות הנמצאת בסכנה של נפילה לעולם הערכים של המבוגרים.
עלילה.
הולדן קולפילד בן ה-17, מספר בגוף ראשון על מה שקרה לו לאחר שסולק מפנימיית פֶּנסי היוקרתית, טרם חג המולד, בשל כישלונותיו בלימודים. הוא מחליט לעזוב את פנסי מספר ימים קודם למועד העזיבה המתוכנן, במוצאי שבת, ולנסוע לניו יורק.
במהלך יום וחצי של נדודים בניו יורק (ממוצאי שבת ועד יום שני בבוקר) הוא עובר ממקום למקום, פוגש אנשים שונים, ומנסה למצוא מישהו שיבין אותו. הוא נפגש עם תיירות, נהגי מוניות, ידידים וידידות ותיקים, ידידים-של-ידידים, זונה והסרסור שלה, אחותו הקטנה ומורה ותיק. בכל הפגישות (ושיחות הטלפון) האלו הוא מנסה למצוא אוזן קשבת ובני שיח. אחדים מהאנשים כלל לא מבינים אותו, אחרים מנסים להבין אך נכשלים, וכמה מהם מבינים אותו היטב אבל מתנגדים לדרכו ולמעשיו.
דמותו של הולדן.
הפנטזיה של הולדן קולפילד היא להיות תפסן בשדה של שיפון, לתפוס ילדים העומדים ליפול מצוק. זוהי מטפורה לרצונו למנוע מהילדים ליפול מתוך עולמם התמים אל עולמם המזויף של המבוגרים, מוטיב החוזר לאורך כל הספר. רעיון זה גם נרמז משמו. הולדן מהמילה "Hold", להחזיק, ואילו קולפילד, שדה מכוסה, אותו שדה שיפון שבו הוא רוצה לתפוס את הילדים הנופלים.
במהלך הרומן קולפילד עובר תהליך של נפילה פיזית שמצביעה על נפילה נפשית. באופן מטפורי זו נפילה אל תוך עולם המבוגרים. המסע בניו יורק הוא גם מסע מציאותי, אך גם מסע מטפורי, אל תוך הנפש. הסיפור כולו מסופר תוך שימוש תדיר בלשון סבילה, על-מנת להמחיש כי הסופר מבקש להרחיק את עצמו מהמתרחש בעולם.
על פי התנהגותו ניתן ללמוד באפיון עקיף על הערכים החשובים בעיניו. הערך העליון בעיניו הוא התחשבות בזולת. כך לדוגמה במפגש עם הנזירות, מאוד חשוב לו לא לפגוע ברגשותיהן או להביך אותן ולכן לא נעים לו לדבר על רומיאו ויוליה, כי הוא נהיה מאוד מיני בקטעים מסוימים. ההתחשבות שלו בזולת אף גדולה יותר כאשר מדובר ביחס לחלשים בחברה. כשנפגש עם סאני הזונה הוא מתכונן ומתגנדר. הוא חושב עליה כעל אדם. הוא שומר על כבוד הבנות איתן נפגש ומתחשב ברגשותיהן. לא כופה עצמו עליהן, רואה בהן אדם ראוי להערכה ואהבה, ולא אובייקט מיני (וכועס על סטרדלטר המתייחס אליהן כאל חפץ). גם בהקשרים אחרים, כשהוא מדבר על בנות עם לוס, הוא אומר שאינו יכול לחשוב על יחסי מין ללא אהבה.
התבגרות.
תהליך ההתבגרות קשה לקולפילד, כיוון שהוא אוהב את הכנות, הפשטות והחמלה שהוא מזהה בעולם הילדות. הולדן סולד מכל מה שסימל בעיניו את הזקנה. הוא מספר שהוא חשב על מר ספנסר המורה להיסטוריה די הרבה, ואם חושבים עליו יותר מדי, מתחילים להתפלא בשביל מה בכלל הוא עוד חי. בן שבעים או יותר והוא כבר כפוף לגמרי וצריך שיעזרו לו בכל פעולה שהיא קצת מסובכת מבחינה פיזית. התלות הזו מעוררת בו מורת-רוח, התנהלות האדם הזקן לא מוצאת חן בעיניו. להבדיל מזאת, כשהולדן מזהה דפוסי פעילות ילדותיים בהתנהלותו של ספנסר, הוא מתחיל לגלות כלפיו חיבה, "הוא חי לא רע... מישהו כל-כך זקן, כמו ספנסר הזה, והוא עוד יכול ליהנות נורא מקניית שמיכה". היחס של הולדן לרוב "חברת המבוגרים" הוא יחס מזלזל, פוגע ולא מתחשב. הולדן מראה סימנים קלים של ניסיון ליצור איזשהו קשר עם הזולת, אך לטענתו אין מי שיקשיב לו. יש להולדן מה שדרוש כדי להיות בחברה הבוגרת אך הוא בוחר לסלוד ממנה ולא להשתלב בה.
הדמות היחידה איתה הולדן מזדהה היא אחותו הקטנה פיבי, אליה יש לו יחס מיוחד. פיבי בת העשר אהובה על הולדן במיוחד. היא מייצגת בעיניו את עולם הילדות, הטוהר, התמימות וההבנה לרגשותיו. מערכת היחסים של הולדן עם פיבי מציגה אותו באור שונה לגמרי מכל התנהגותו עם החברה. הוא רואה אותה כילדה אידיאלית ודרך האהבה אליה, ניתן לראות את אהבתו לעולם הילדים. במפגש עם פיבי ניתן לראות את אהבתו לעולם הילדים בניגוד לסלידה שחש כלפי מר ספנסר הזקן.
הולדן פונה במהלך העלילה לדמויות מבוגרים רבות, ומחפש אחר מישהו שיסביר לו כי עולם המבוגרים אינו רע כל כך. הולדן מבקש את הקשב של חברים, מורים לשעבר, זונה, נהגי מונית, נזירה, אך בשום שלב הוא לא מגיע למצב שהוא מצליח לשאול את השאלות באופן ישיר. כל דמויות המבוגרים מתעלמות ממנו ואינן מקשיבות לו, והדמות היחידה שכן מקשיבה, עניינה של ההקשבה במניעים זרים. כך, הולדן מאמין כי המורה שלו לאנגלית לשעבר, מר אנטולי, מבקש לנצל אותו מינית. למעשה, כל החוויה שלו על מיניות מעוותת ונצלנית: "That kind of stuff's happened to me about twenty times since I was a kid".
למסע התבגרותו שלושה שלבים:
ביקורת.