ב-1327 האפיפיור יוחנן העשרים ושניים שיבח את השליט הוולאכי על התמיכה בדת הקתולית ועל להיטותו לחסל את האומות ה"כופרות" (נגועות באורתודוקסיה). אחרי תאריך זה לקח השליט הרומני בחזרה מההונגרים את חבל באנות סוורין ואת המצודה סוורין.
בהתחשב בתבוסתו של בסאראב יחד עם צבא הבולגרים בקרב וולבוז'ד, קארוי רוברט סבר כי הבשיל הזמן לתקוף את השליט הרומני המרדן.
ואכן בספטמבר 1330 התחיל במסעו בראש צבא חזק.
כבש את מצודת סברין והתחיל לחצות את חבל אולטניה.
בסאראב ביקש מהמלך שלום תמורת פיצוי של 7000 מרקים של כסף, שמשקלם הכולל היה כ-1.447 ק"ג כסף
, כמו כן תשלום מס שנתי ושליחת בנו כערובה לחצר ההונגרית.
"רק שיואיל לחזור בשלום ויימנע מסכנות, כי אם יבוא הנה, לא יוכל להימלט מהן" הוסיף.
המלך דחה את התנאים האלה ולבסוף צבאו נלכד בגיא צר ותלול במקום, שבו נחל תבוסה משפילה מידי לוחמיו של בסאראב.
מקום הקרב לא ידוע עד היום בוודאות. ההיסטוריונים הציעו כמה נקודות אפשריות באזור שפלי ההרים: ארץ הלובישטיה (צארה לובישטיי), עמק האולט, ביישוב טיטשט שבמחוז ולצ'ה, הקניון רוקר-בראן, או על ידי מהאדיה. אחרי קרב בן 4 ימים ב-9 בנובמבר - 12 בנובמבר 1330, המלך קארל רוברט נמלט בקושי לבוש בבגדי אחד מנאמניו, דז'ה מולנאר.
מפני מה שעתיד להיקרא קרב פוסאדה (שם שהתאזרח במאה ה20 בהשפעת עבודתו של ההיסטוריון ניקוליה יורגה) בסאראב הקים מדינה עצמאית
וכונה השליט בהיסטוריה הרומנית "בסאראב המייסד".
בסביבות 1343 שיתף בסאראב במלכות את בנו ניקולאיה אלכסנדרו. הבן נסע לחצר מלך הונגריה באותו זמן, לאיוש הראשון, כדי לחדש את היחסים בין שתי המדינות.
בשנים הבאות השתתף בסאראב במסעותיו של המלך לאיוש נגד הטטרים. בהזדמנות זו ההרחיב את השטח שבשליטתו מצפון לשפך הדנובה, אזור הידוע כבוג'אק או בסרביה.
היחסים עם הטטרים.
ההיסטוריון פ.פ. פנאיטסקו מעיר כי בסאראב בלט כמנהיג בעל היכולת הרבה ביותר להבטיח הבנה עם הטטרים. מצפון לים השחור הטטרים התערבבו עם הקומנים (או הקפצ'אקים) ואימצו את השפה הקומנית. ניאגו ג'ובארה מניח כי למרות וייתכן שלא שלט בשפה הקומנית, מוצאו הקומני האפשרי יכול היה ליצור זיקה מסיעת בנושא זה.
גאורגה ברטיאנו, מצידו,
סבר שבסאראב ניצל את האנרכיה בממלכה הונגרית, השיג חסותה של הורדת הזהב
וקיבל ממנה סיוע צבאי. לפי ברטיאנו, הרומנים והטטרים נמצאו באותו צד מהמתרס
בשני קרבות - זה שבוולבוז'ד נגד הסרבים וזה שקראו לו "פוסאדה" נגד ההונגרים. על שיתוף פעולה כזה במקרה האחרון כתובות כרוניקות הונגריות.
רעיון קיום שיתוף פעולה בין שני עמים אלה בתקופה זו נתמך גם על ידי היסטוריונים אחרים, כמו יורגה.
פנאיטסקו הבחין בעובדה שבמהלך קרב ב-1331 בין הביזנטים ובין הבולגרים
לשמע החצוצרה הטטרית מהמחנה היריב, הקיסר הביזנטי חשב (בטעות, בסופו של דבר) כי זו צריכה להיות איזו תחבולה של ה"גטים (כלומר הרומנים) שמעבר לדנובה, המשתמשים באותם כלי נשק כמו הטטרים; רובם קשתים". "יוצא מסיפור זה שמרחוק, הרומנים של בסאראב, כנראה פרשים, נראו דומים לטטרים ושאימצו את כלי הנשק הנהוגים אצל הטטרים - בעיקר הקשת עם החצים והמגן הטטרי".
בכל זאת רעיון שיתוף הפעולה הפורה כביכול בין בסאראב לטטרים נשאר מבחינת היסטוריונים אחדים בגדר השערה בלבד.
אולם, אחרי שעל כס מלכות הונגריה עלה לאיוש הראשון (הגדול), ההונגרים יצאו בהתקפה נגד הטטרים ורתמו למבצעם גם את בסאראב שהיה בן חסותם ונאלץ לבחון מחדש את מדיניות החוץ שלו בהתאם לנסיבות.
בעקבות המערכה מהשנים 1343–1345 הצליח השליט הרומני לכבוש מהטטרים
שטח מצפון לדלתה של הדנובה המשתרע בין הנהר פרוט ובין הנהר דנייסטר. חבל ארץ זה שנכנס לשליטת בסאראב ויורשיו למשך עשורים אחדים ייקרא על ידי אחרים בשם "בסרביה".השימוש בשם זה יורחב לכל השטח שבין הפרוט ולבין הדנייסטר עם סיפוחו על ידי האימפריה הרוסית ב-1812.
סוף מלכותו.
על הקיר של הכנסייה הנסיכותית בקורטיה דה ארג'ש ישנה כתובת:
"בשנת 6860 (1352) נפטר בקמפולונג הווייבוד הגדול בסאראב"
לפי המסורת הוא קבור במקום פטירתו, פרט שהוא מתועד גם במסמך משנת 1714 שהוצא על ידי השליט שטפאן קנטקוזינו והמיועד למנזר נגרו וודה
בקמפולונג.
במסמך בדברו על בסאראב הראשון ועל ניקולאיה אלכסנדרו, השליט מציין כי "גופותיהם קבורים במנזר קדוש זה".
אחרי מות בסאראב ירש את מקומו בנו ושותפו לשלטון, ניקולאיה אלכסנדרו (1352–1364).
ולאכיה בימי בסאראב הראשון.
מדינתו של בסאראב גבלה בצפון עם טרנסילבניה (אז חלק מממלכת הונגריה), במערב עם ממלכת הונגריה עצמה, כשבתווך הבאנאט של סברין, בדרום עם בולגריה, במזרח עם דוברוג'ה שבשליטת בליקה ומאוחר יותר של דוברוטיץ', ובצפון-מזרח עם הטטרים ועם הברודניקים המוזכרים בכרוניקות הרוסיות.
באשר לבאנאט של סברין נמצא תחת שלטונו של בסאראב עד שנת 1330 בלבד.
לפי ג'ורסקו השליטה של ולאכיה שם התקיימה משנת 1291 שאחריה אינם ידועים שמות של באנים במסמכים ההונגרים באזור (פרט לאחד המזכיר את פאולוס)
למרות זאת, מקורות שהתגלו לאחרונה
מוכיחים שבשנת 1317 באנאט הסברין היה בידי בית אנז'ו.
מקורות אחרים ממקמים את כיבוש סברין בידי בסאראב ב-1324
או 1327
בשנת 1330 שנת המערכה של קארוי רוברט נגדו, היה עדיין בשליטת בסאראב, עד שנכבש על ידי המלך ההונגרי.
שם הבאן האחרון של סברין, דנש (דיוניסיוס) סץ', מוזכר רק ב-1335
ונ. יורגה סבר שההונגרים כבשו את סברין כיבוש קבע רק ב-1334–1335.
קיימת גם ההשערה שהבאנאט של סברין נשאר למרות הכל בשליטת ולאכיה.
ג'ורסקו מקבל גם את האפשרות שדנש בשנת 1335 לא היה אלא טוען לתואר "באן"
ההיסטוריונים לא הצליחו לקבוע באופן ברור מה היה הגבול המזרחי של מדינתו.
אחרים סברו כי הפריבילגיה שהוענקה בשנת 1358 לסוחרי העיר ברשוב להגיע ללא מגבלות עד לבראילה ואזור שבין נחלי פרחובה, יאלומיצה ובוזאו ביטאה את שליטתה בפועל של הונגריה במקומות אלה, כך שהגבול המזרחי של ולאכיה היה צריך להיות בין נחלי פרחובה ויאלומיצה.
פ.פ. פנאיטסקו דוחה טענה זו וחשב כי תושבי ברשוב ביקשו למעשה ממלך הונגריה רק ערבות נוספת לביטחונם, כבעל החסות על ולאכיה, אבל שזו הייתה צריכה לקבל חיזוק מהשליט הוולאכי
תמך בסברה הזאת גם ג'ורסקו
ברם, הוא חשב שרק אחרי המסע נגד הטטרים בשנים 1343–1345 קנה בסאראב שליטה של מישור הבראילה והיאלומיצה, ועל השטח שבשפך הדנובה שקיבל את שמו.
בשנת 1321 הגאוגרף הערבי אבו אל-פידא ציין כי היישוב איסקצ'ה נמצא ב"ארץ הולאכים"
גם אומור בג האנטולי סיפר כי בשנות 1337–1338 קיליה נמצאה בגבול עם ולאכיה, כלומר השליט הוולאכי שלט על שתי גדול הדנובה באותו אזור.
יש להוסיף כי ארץ הלובישטיה נמסרה אחרי פרק זמן קצר לרוזן הסקסוני קונרד.
המצב החברתי בימי בסאראב הראשון.
החברה בוולאכיה התחלקה בעיקר לשני מעמדות: הנמוך - של האיכרים, רובם חופשים, והעלית- הבויארים, ה"ז'ודים" jude, juzi והקניאזים.
האיכרים היו הספקים העיקרים של המיסים, כמו כן היוו רוב הכוח הצבאי. הז'ודים והקניאזים נותרו בשלב של מנהיגים מקומיים או של פקידים מלכותיים, בעוד הבויארים היו בעלי האחוזות הגדולות, פחות מסוכנים לגבי סמכות השליט כמו חיוניים במקרה של סכסוכים צבאיים. האצולה - הבויארים - התרכזה מסביב לכוח המרכזי של הוויבוד, והוא השתמש בנציגיה בבניית מנגנון המנהל המלכותי. מעמד הביניים המורכב רובו מסוחרים היה מבוטל למדי, כי המסחר שעסקו בו היה בשיעור קטן עם סחורות מחו"ל.
ההתפתחות הכלכלית בימי בסאראב תעמיק את ההבדלים ואת ניגודי האינטרסים שבין השני המעמדות הראשיים:
האיכרים - ה rustici והבויארים בעלי האחוזות (majores terrae).
חצר הוויבוד כללה את הבויארים, היועצים והמשרתים. בתקופה זו המודל לתפקידי היועצים והפקידים הבכירים
נלקח בתיווך בולגרי מחצר הקיסרים הביזנטים.
מההונגרים הושאל התפקיד של "באן" (באן של סברין, מאוחר יותר באן של אולטניה)
הטקסים והאופנה בחצר השליט הושאלו מהביזנטים.
הערים והירידים פרחו בעקבות ההתפתחות הכלכלית בתקופה זו. הם היו נמצאים בעיקר באזורי דרכי המסחר הגדולות או בעמקי הנהרות.
יש להזכיר: קמפולונג, קורטיה דה ארג'ש, רמניקו ולצ'ה ולפרק זמן, סברין. באותם זמנים קראיובה וטרגו ז'יו היו כפרים. בין הנמלים החשובים: קאלאפאט וג'ורג'יו, אוראשול דה פלוץ' ובארילה.
המסורת העממית מזכירה גם את טרגובישטה וגם את בוזאו כערים שנבנו על ידי "נגרו וודה", הזהה קרוב לוודאי לבסארב. חצרות השליטים ובתי האבן בקמפולונג נבנו מחדש על ידי יורשו של בסארב, ניקולאיה אלקסנדרו, על יסודות בניינים ישנים יותר.
הקומפלקס האדריכלי המלכותי בקורטיה דה ארג'ש שופץ בסביבות שנת 1340 והכנסיות "ספנטול ניקוארה" (ניקוארה הקדוש) ו"ספנטול נקולאי" (נקולאי הקדוש) הוקמו כבר.
המצב הכלכלי.
לפי יורגה, בדומה לוויבודים שבאו אחריו, גם לבסאראב הגיעו כל המסים על המוצרים המקומיים והמכסים על הכבשים, הכוורות והחזירים. בנוסף נגבו עבורו קנסות ("גלואבה"), מס על סוסים וחויבו עבודות לטובת המלכות.
המטבעות, במידה לא רבה, התקבלו מהמסחר עם זרים, מפני שהעסקאות המקומיות - אפילו הגדולות שבהן -
נעשו על ידי סחר חליפין.
מטבעות חוץ אלה (פלורינים, דינרים, פֶרפֶרים) נאספו יותר באוצר השליט ולמשך תקופה מסוימת שימשו לתשלומי המיסים למלך ההונגרי.