רבי יוסי דמן יוקרת (או רבי יוסי דמן יוד קרת) היה אמורא מהדור השלישי, ורבו של רבי יוסי בר אבין. שֵם מקומו, "יוקרת", כנראה השתבש ואינו ידוע כיום, אולם יש מייחסים זאת למקום היישוב איקרית של היום, הידועה בעברית בשם יוקרת.
בתלמוד מסופרים שלושה סיפורים אודותיו. שני סיפורים מתוכם עוסקים באדיקותו, שהגיעה עד כדי אכזריות כלפי ילדיו. האחד נוגע לבנו, שלפי האגדה התפלל והוציא בן-רגע לפועליו תאנים מעץ סמוך (גרם לתאנה להבשיל פירות שלא בזמנם). כששמע אביו את הנעשה, כעס עליו, ואמר: "בני, אתה הטרחת את קונך להוציא תאנה פרותיה שלא בזמנה, יאסף שלא בזמנו". הרמ"ע מפאנו מבאר על דרך הקבלה כי נשמתו של אלישע התגלגלה ברבי יוסי דמן יוקרת, שהמית את בנו ובתו והוא אלישע הנביא ש"גירה דובים בתינוקות ועתה גירה המות בבנו".
השל"ה הקדוש מעיד במכתב, שראה ליד קברו של רבי יוסי דמן יוקרת תאנה הנותנת פירות שלא בזמנם.
סיפור נוסף הוא אודות בתו היפה של רבי יוסי, שבהזדמנות אחת ראה אדם שמנסה להביט בה בהיחבא. לשאלת רבי יוסי ענה אותו אדם: "רבי, אם ללוקחה לא זכיתי, לראותה לא אזכה?!" הגיב רבי יוסי, ואמר לבתו: "בתי, מצערת אַת אֶת הבריות, שובי לעפרך ולא יכשלו בך בני אדם". זה הביא, לפי המסופר, את תלמידו, רבי יוסי בר אבין, לזנוח את רבו, וללכת ללמוד אצל רב אשי (או רב אסי). כששאל רב אשי את רבי יוסי בר אבין על הסיבה לעזיבתו את רבו, אמר: "אדם שאינו חס על בנו ועל בתו, היאך יחוס עלי?!"
סיפור פלאי נוסף נכתב בתלמוד אודותיו; שהיה משכיר חמור לאנשים, ובסוף כל יום היה חוזר אליו בעצמו עם שכרו מונח על גבו. יום אחד שכחו עליו זוג סנדלים שלא היו שייכים לרבי יוסי, והחמור לא זז ממקומו, משום שלא היה יכול לגנוב את הסנדלים.
על פי סתמיות בתוצאות ארץ ישראל, באיגרת יחוס האבות מאלמוני (יחוס הצדיקים). קבורתו נמצאת בקיומה. כפי שמתאר האלמוני:
מנחם כץ וישראל רוזנסון סברו שרבי יוסי דמן יוקרת אינו דמות היסטורית – פגישה בין רב אשי לרבי יוסי בר אבין אינה סבירה היסטורית; אף שרבי יוסי דמן יוקרת מעוצב כדמות ריאלית, התוכחה המוסרית שהסיפור אודותיו מציג חריפה מכדי להיות משויכת לחכם היסטורי; ואף על פי שעל פי הסיפור, רבי יוסי דמן יוקרת הוא מורו של רבי יוסי בר אבין, אמורא חשוב, לא מובאים לא דברי הלכה ולא דברי אגדה משמו. לדעתם, מטרת הבאת הסיפורים על אודותיו בתלמוד הבבלי להסביר את ירידת המרכז הארץ-ישראלי ועליית בבל כמרכז יהודי. תלמידי החכמים שבארץ-ישראל, שמוצגים כנעימים ביחס לתלמידי החכמים הבבליים, לא חסו על בניהם דווקא מתוך צדיקותם וחסידותם.
קלאודיו מרקיסיו
קלאודיו מארקיסיו
ברנדה פריקר
ברנדה פריקר (באנגלית: Brenda Fricker ; נולדה ב-17 בפברואר 1945) היא שחקנית קולנוע אירית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1989 על משחקה בסרט "כף רגלי השמאלית".
ביוגרפיה.
פריקר נולדה בדבלין, אירלנד לבילה, מורה במכללה מקומית ולדזמונד, פקח במשרד החקלאות האירי ועיתונאי במגזין "הטיימס" האירי.
עוד כשהייתה ילדה קיוותה פריקר ללכת בדרכי אביה ולהפוך לעיתונאית, לפני שהפכה לשחקנית עבדה פריקר בתור עוזרת העורך של מגזין ה"טיימס" האירי וזאת במטרה להפוך לכתבת.
פריקר החלה את קריירת המשחק שלה בגיל 19 בבימות תיאטרון מקומיות באירלנד לפני שעברה למופעים הגדולים יותר בלונדון.
כשהגיעה לאנגליה החלה פריקר להופיע במופעים מקומיים ובינלאומיים במסגרת הלהקה השייקספירית המלכותית.
בשנת 1989 בגיל 45 לאחר השתתפות במספר סרטים מקומיים והפקות BBC הגיעה פריקר אל הנחלה לה קיוותה להגיע במשך למעלה מ-20 שנות קריירה וזכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר תוך כדי שהיא גוברת על שחקניות בעלות שם עולמי בתחום הקולנוע כגון ג'וליה רוברטס ואנג'ליקה יוסטון. את הפרס קיבלה פריקר עבור תפקידה בדרמה הביוגרפית האירית זוכת שני פרסי אוסקר "כף רגלי השמאלית" המבוססת על חייו של הסופר והצייר האירי קריסטי בראון, בסרט גילמה פריקר את דמותה של אמו של כריסטי (דניאל דיי-לואיס). כמו כן קיבלה פריקר על התפקיד גם מועמדות לפרס גלובוס הזהב.
במהלך שנות ה-90 הספיקה פריקר לשחק במגוון סרטים שהבולטים ביניהם הם "השדה", "עת להרוג" ו"שכחו אותי בבית 2: אבוד בניו יורק".
בשנת 2002 שיחקה פריקר בהפקה המשותפת של ג'ואל שומאכר וג'רי ברוקהיימר "ורוניקה גארין", בסרט גילמה פריקר את דמותה של ברני, אמה של ורוניקה גארין (קייט בלאנשט).
חיים אישיים.
פריקר גרה בדבלין. בעבר הייתה נשואה לבמאי בארי דייוויס. לדבריה, אהבותיה כוללות את כלבי המחמד שלה, שתיית גינס, קריאת שירה ומשחק סנוקר.
יוסי בנאה
רבי בנאה
רבי בנאה (במקורות ארץ ישראליים: רבי בניה, או בנייה) היה בדור המעבר בין התנאים לאמוראים (סוף המאה ה-2 ותחילת המאה ה-3). רוב מאמריו בתלמוד מובאים בסגנון המקובל לגבי אמוראים, אולם מצאנו שהוזכר בתוך ברייתא בתלמוד, וכן מספר פעמים במדרש "ספרי", המאגד את תורת התנאים ופירושיהם לספר דברים.
מרבית מאמרי רבי בנאה הם בענייני אגדה, ומיעוטם בהלכה. האמורא רבי יוחנן מרבה לשאול אותו, ולמסור הלכות בשמו, ורוב מאמרי רבי בנאה בתלמוד מובאים על ידיו.
קורותיו.
כנראה התגורר בטבריה, שכן התלמוד הירושלמי מספר שרבי יוחנן לאחר עלותו לגדולה היה דורש לפעמים בבית מדרשו של רבי בנאה, רבו.
לא ידוע דבר על משפחתו. הרב אהרן הימן בתולדות תנאים ואמוראים, משער שנולד בחוץ לארץ, על פי דבריו אודות שפת מקומו.
נקבר יחד עם הנביא אלקנה אבי שמואל, בקיומה שבין צפת למירון. מסורת אחרת מזהה את קברו בבית הכנסת בנאה בצפת.
מעשיו והנהגותיו.
התלמוד מספר שרבי בנאה נהג לסמן מערות קבורה, על מנת שידעו להימנע מטומאה. יש משערים שנקרא "רבי בנאה" על שם מנהגו לסמן ולציין את הקברות (כלשון הכתוב:"וְרָאָה עֶצֶם אָדָם וּבָנָה אֶצְלוֹ צִיּוּן עַד קָבְרוּ אֹתוֹ הַמְקַבְּרִים".).
בהקשר זה מסופר בתלמוד סיפור מפליא אודות ביקורו של רבי בנאה במערת המכפלה, והאופן שבו ראה את אברהם ושרה ואדם הראשון. הסיפור זכה לפירושים רבים, על דרך הפשט והדרש.
רבי בנאה היה מכריע לעיתים בדין על פי אומדן בלא ראיות קבילות. כך, למשל, מסופר על אדם שנודע לו שתשעה מתוך עשרת בניו הם ממזרים ואינם שלו, והותיר צוואה ובה כתב "כל נכסי - לבן אחד". לא ידעו למי מהם כוונתו, ורבי בנאה הורה להם שילכו לחבוט בקבר אביהם, עד שיעמוד ויגלה למי התכוון. הלכו כל הבנים לבית הקברות פרט לאחד, שסירב לחבוט על קבר אביו, ורבי בנאה הורה שזהו הבן החוקי. שאר הבנים התלוננו בפני השלטון הביזנטי על פסק זה, ורבי בנאה נאסר, עד שאשתו שחררה אותו בחכמתה.
עוד מסופר, שעל פי חוקי השלטון היה מקובל שכל דיין שהייתה כנגדו תביעה משפטית - נפסל מלדון עוד, ורבי בנאה שכנע אותם שהדבר אינו צודק, אלא רק אם הדיין הפסיד במשפט, והתברר שהחזיק בידו רכוש שאינו שלו - ראוי שייפסל.
רבי בנאה הקפיד על הופעה מכובדת וסדר ונקיון, ואף דרש זאת מתלמידי חכמים. כך הורה בתשובה לשאלותיו של רבי יוחנן:
אכן, רבי יוחנן תלמידו נהג בעצמו יחס מכובד לביגוד.
ממאמריו בהלכה.
השותפים בחצר רשאים למנוע זה מזה שימוש בחצר לצרכים שונים, אבל אינם יכולים למנוע מן השכנות השותפות בחצר לכבס בה, כי אין זה כבודן של בנות ישראל לכבס ברשות הרבים.
ממאמריו באגדה.
באוצר המדרשים מופיע מדרש בשם "דרשת רבי בנאה".
מלאני לורן
מלאני לורן (בצרפתית: Mélanie Laurent; נולדה ב-21 בפברואר 1983) היא שחקנית קולנוע, זמרת, במאית ותסריטאית יהודייה-צרפתייה. זוכת שני פרסי סזאר. היא התפרסמה בעיקר בזכות כיכובה בסרט המלחמה הקומי "ממזרים חסרי כבוד" (2009) של קוונטין טרנטינו.
ביוגרפיה.
לורן נולדה בפריז שבצרפת למשפחה יהודית-אשכנזית ממוצא פולני, ויהודית-ספרדית ממוצא תוניסאי. אימה אניק הייתה בלרינה ואביה פייר לורן עסק בדיבוב, בין השאר דיבב לשפה הצרפתית את דמותו של נד פלנדרז מסדרת האנימציה "משפחת סימפסון". סבה גורש מפולין תחת שליטת הנאצים. סביה מצד אימה היו עורכי פוסטרים לסרטים. לורן גדלה ברובע התשיעי של פריז.
קריירה.
היא כיכבה בלא פחות מ-20 סרטים בין השנים 1999 ל-2009, הבולטים שבהם היו הסרטים הצרפתיים המצליחים "ליבי החסיר פעימה" שזכה בפרס באפט"א, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין וב-8 פרסי סזאר ו"ימי התהילה" שקיבל מועמדות לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, זכה בשני פרסי פסטיבל הקולנוע בקאן ובפרס סזאר.
תפקידה הבולט ביותר בקולנוע הצרפתי היה בשנת 2006 בדרמה הצרפתית "אל תדאג אני בסדר", תפקיד זה זיכה את לורן בפרס סזאר היוקרתי ובפרס לומייר לשחקנית המבטיחה ביותר.
בשנת 2009 נבחרה לורן על ידי הבמאי האמריקאי קוונטין טרנטינו לככב בתור שושנה דרייפוס בסרט דרמת המלחמה "ממזרים חסרי כבוד" בו מככב גם בראד פיט, העוסק בחבורה פיקטיבית של יהודים הנוקמים בנאצים.
בנוסף ב-2009 שיחקה בסרט הקומי-רומנטי "החצי השני" לצד ג'סטין ברת'ה.
ב-2010 שיחקה בקומדיה הרומנטית "בגינרס" עם יואן מקגרגור. בנוסף באותה שנה, כיכבה בסרט הצרפתי "נקודת איסוף" העוסק בגירוש היהודים מפריז בשואה.
במאי 2011 הנחתה את טקס הפתיחה והסגירה של פסטיבל קאן ובהמשך החודש הוציאה לורן את אלבום הבכורה שלה "En T’Attendant", בנוסף בחודש נובמבר יצא לאקרנים בצרפת סרט אותו לורן ביימה כתבה ובו גם שיחקה בשם "Les Adoptés" ("המאומצים").
ב-2013 כיכבה בסרט המתח האמריקאי "אויב" לצידו של ג'ייק ג'ילנהול. שיחקה גם בסרט "רכבת לילה לליסבון" עם ג'רמי איירונס. בנוסף בשנה זו, שיחקה בסרט "האשליה" לצד ג'סי אייזנברג.