בין השנים 1554–1593 היה היישוב בשליטת האימפריה העות'מאנית וגם לאחר נסיגת העות'מאנים הם איימו על היישוב, עד סוף המאה ה-17.
במהפכות אביב העמים כבשו כוחות האימפריה הרוסית את לושנץ.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 עברה לושנץ מודרניזציה והוקמו בה תעשיות לבנים ועיבוד עור. בשנת 1865 הונחו ביישוב קווי טלגרף ובשנת 1871 חובר היישוב לרשת מסילות הברזל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה לושנץ בשטח צ'כוסלובקיה. בשנת 1938 סופחה לושנץ להונגריה כחלק מבוררות וינה הראשונה ובשנת 1945 הוחזרה לושנץ לצ'כוסלובקיה. כיום חיים בעיר כ-8% הונגרים.
יהודים.
לפני מלחמת העולם השנייה היו בלושנץ כ-1,700 יהודים, שהיוו כשמינית מכלל תושבי העיר. כ-80% מהם השתייכו לקהילה הנאולוגית והיתר לקהילה האורתודוקסית. ב-1941 גויסו יהודים רבים לשירות העבודה ורבים מהם נספו.
מספר שבועות לאחר כיבוש הונגריה על ידי הגרמנים במרס 1944, הוקם גטו בעיר ובו רוכזו יהודים מהעיר ומהסביבה. ביוני 1944 גורשו תושבי הגטו למרכז שילוח בניירישטניה (Nyirjestanya), ומשם לאושוויץ.
בית הכנסת הניאולוגי המפואר עומד במרכז העיר. בימים אלו (2015) הוא עובר שיפוץ מקיף בתקציב של שני מיליון אירו.
לקרימה כריסטי
לקרימה כריסטי (באיטלקית: Lacryma Christi; מילולית: "דמעתו של הצלוב") הוא יין נאפוליטני מפורסם.
היין מיוצר מענבים הגדלים על הקרקע הבזלתית של מורדות הר הגעש וזוב במחוז קמפניה שבדרום איטליה.
יין הלקרימה הלבן מיוצר בעיקר מהזנים ורדקה וקודה די וולפה , אך יש בו גם כמויות קטנות של פאלאנגינה וקאפרטונה . יין הלקרימה האדום מיוצר מענבי פיידירוסו ושאשינוזו .
היין זכה לדירוגים גבוהים במיוחד (90 נקודות ומעלה) במבחני פארקר ().
בתרבות.
מקור שמו של היין באגדה נוצרית, לפיה ישו השקה בדמעותיו את מדרונות הווזוב ותרם לפוריות האדמות. יוסף (טומי) לפיד ב"מדריך לפיד לאירופה" מספר על פגישה בין הברון רוטשילד למשורר היינריך היינה: רוטשילד המארח פתח בקבוק לקרימה כריסטי לבן יוקרתי לכבוד היינה, ופנה אליו: "התדע למה היין הזה נקרא "דמעתו של ישו"?" – "אני בטוח שאלוהי הנוצרים מזיל דמעה למראה שני יהודים עלובים כמונו המתענגים על יין משובח כל כך", השיב היינה.
מקנמרה
המשימהX
ועד מנהל
משפט פיתגורס (מחזה)
משפט פיתגורס הוא מחזה מאת נתן אלתרמן שהועלה על הבמה בתיאטרון הבימה בשנת 1965. גיבור המחזה הוא מחשב בשם "פיתגורס" (על שם המתמטיקאי היווני פיתגורס) או "פית" ואנשי מכון החישוב בו הוא מוצב, בפרט מנהל המכון ומפתחו של המחשב הנבון. אלתרמן הדגיש שלמרות שהמחזה הוא עתידני כביכול אין בכוונתו להיות מחזה מדע בדיוני אלא לשמש משל פילוסופי. בכורת ההצגה על פי המחזה התקיימה במוצאי-שבת 2 באוקטובר 1965, וההצגה ירדה, לאחר ביקורות קטלניות, כעבור 13 הצגות בלבד. כיוון שאלתרמן לא הצליח להעביר את המסרים שביקש באמצעות המחזה, חיבר מסה פילוסופית בשם "בין ספרה לסיפור", שאותה צירף להוצאה המודפסת של המחזה כאחרית דבר.
הנפשות והעלילה.
המחזה, שהוא בעיקרו מחזה בלשי, מתרחש במבנה דו-קומתי. בקומתו התחתונה ממוקם בר שכונתי ובקומתו העליונה שוכן מכון החישוב, שבמרכזו ניצב המחשב המשוכלל "פית". מעל ראשו של מנהל המכון וממציאו של המחשב (שאינו מכונה בשם פרטי אלא "המנהל") תלויה עננת-חשד. המנהל נחשד בניסיון לרצוח את אחיו החולה, שהיה מתחרהו המדעי. אולם, החשד הוא חשד שוא. באחד הימים עולה דינה, מלצרית בבר השוכן בקומה התחתונה, אל מכון החישוב על מנת למצוא עבודה לאביה, מרקו, העובד כמצחצח נעליים. דינה פונה אל פית ומציגה לו תעודת זהות של מרקו הכוללת טביעת אצבע. פית מגלה אז שמרקו הוא זה שניסה לרצוח את אחיו של המנהל. מתברר כי אחיו של המנהל שכר את מרקו, על מנת שזה יפרוץ למכון החישוב ויסב נזק לפית. מרקו ניתקל באדם בחשכה ומתוך שהיה סבור שזה המנהל הכה אותו בסרגל נחושת כבד, אך למעשה היה זה אחיו של המנהל.
המנהל, שאמור להשתחרר עתה מעננת החשד נתון בדילמה מוסרית. מחד, גלוי וברור כעת שהוא חף מכל פשע, אך מאידך הוא איננו רוצה שמרקו יופלל בשל מעשיה הכנים והתמימים של בתו. לפיכך מנסה המנהל לשכנע את פית ש"ישכח" את הזיכרון וימחק את המידע המפליל את מרקו. המחשב, שאינו יכול לבחור בין טוב ורע ורק האמת ניצבת לנגד עיניו, מסרב. המנהל, המייצג את הכוח המוסרי האנושי הכללי, נאלץ להרוס את פית, פסגת יצירתו המדעית. מילותיו האחרונות של פית, המייצגות את היותו התגשמות האובייקטיביות המתמטית המוחלטת הן ניסוחו של משפט פיתגורס . מילותיו האחרונות של המנהל, החותמות את המחזה, מבטאות את השניות שבין חוקי הטבע והמתמטיקה, בלעדיהם ישקע העולם בתוהו ובוהו, לבין הצורך במחשבה האנושית הייחודית: .
העלאת המחזה והתגובות עליו.
אלתרמן, שעבד בדרך-כלל עם התיאטרון הקאמרי, מסר את כתב היד של המחזה לתיאטרון הבימה. המחזה התקבל בחום ולהפקתו צוותו שרגא פרידמן כבמאי, מעצב התפאורה אריה נבון, אהרן מסקין בתפקיד המנהל, בנו, אמנון מסקין כקולו של פית מאחורי הקלעים, וכן שמואל רודנסקי, רפאל קלצ'קין, שלמה בר-שביט, תרצה אתר, שולמית ירון ואלישבע מיכאלי. המחזה היה אמור לפתוח את פסטיבל ישראל בקיץ 1965. אולם הצוות לא הספיק לערוך חזרות מספקות ואלתרמן שב ושינה את המחזה תוך כדי החזרות. לבסוף בוטלה השתתפות המחזה בפסטיבל ובכורתו נדחתה.
דוד בן-גוריון ביקש להיות אורח כבוד בהצגת הבכורה, אך כשנשאל אלתרמן אם יש מישהו שהיה מעוניין לראות בהצגת הבכורה אמר שהיה מעוניין להזמין את "ויצַק" (WEIZAC: Weizmann Automatic Calculator), המחשב הראשון במדינת ישראל שפעל במכון ויצמן.
הצגת הבכורה פתחה את עונת תשכ"ו של "הבימה" והתקיימה ב-2 באוקטובר 1965. ההצגה זכתה לביקורות מהקטלניות שקיבלו אלתרמן או תיאטרון הבימה מעודם. הדה בושס כתבה ב"הארץ" שמדובר ב"בליל של קטעי-רעיונות, פסבדו-פילוסופיה חבוטה, פשטנות מתמיהה ומביכה... הצגה כבדה, מייגעת, ארוכה, סטאטית...", כן קטלו את ההצגה בן-עמי פיינגולד ב"הבקר" ("הרהורים פילוסופיים שאין בינם ובין מחזה ולא כלום"), בועז עברון ב"ידיעות אחרונות" ("קיטש סנטימנטלי"), עזרא זוסמן ב"דבר", אמיל פוירשטיין ב"הצופה" ועוד. היחידה שכתבה בזכות המחזה הייתה אידה צורית במאמר מעמיק שהתפרסם בכתב העת "משא" לאחר שהפסיקה להציג. ואכן, הביקורות הרעות הובילו לכך שההצגה ירדה מן הבמה לאחר 13 הצגות, בחלקן הציגו השחקנים מול אולם ריק למחצה.
"בין ספרה לסיפור".
אלתרמן לא נהג לכתוב פרשנות או תגובות על יצירתו-שלו. אולם, כיוון שהבחין בחוסר ההערכה לה זכה ובחוסר יכלתו להעביר את המסד אותו ביקש, חיבר מסה הגותית בת 20 עמודים בשם "בין ספרה לסיפור" ובה פרס את הרעיונות שהובילו אותו לחיבור המחזה ואת מסקנותיו הפילוסופיות. המסה נדפסה כאחרית דבר עם הדפסת המחזה בהוצאת הקיבוץ המאוחד מספר חודשים לאחר ירידתו מן הבמה.
שיאו של החיבור הוא מסקנתו הפילוסופית של אלתרמן לגבי סדר העולם:
ועוד - בצידם של חוקי ההנדסה (המיוצגים על ידי פית) וחוקי האדם (המיוצגים על ידי המנהל) מתקיימת בעולם הסטיכיה החיה, הגורל העיוור, שאיננו שועה לא לחוקי ההנדסה ולא לחוקי המוסר. כל אחד משלושת הכוחות אמור היה להופיע בעלילה כנפש פועלת (כאשר הסטיכיה מתגלמת בדמותה של הפקידה המרשעת רוזה) וכדי להמחיש את העימות בין שלושת הכוחות בנה עבורן אלתרמן שדה התנגשות בדמותה של עלילה בלשית.
SAASM (ראשי תיבות של: Selective Availability Anti-Spoofing Module) הוא מידול בשימוש מכשירי GPS צבאיים כדי לפרש קוד מוצפן של קואורדינטות מדויקות, כאשר מכשירים אזרחיים יתפקדו עם דיוקים מופחתים עקב זמינות מבוקרת של לוויינים.
הדור הבא של קידוד לוויינים לשירות צבאי הנקרא M-Code, החל עם שיגור לווייני IIR-M ו-IIF, משנת 2005. מערכת שלמה של 18 לוויינים תוכננה להיות פרושה עד 2016.
פפאף
פפאף (PFAFF) היא אחת מיצרניות מכונות התפירה הגדולות והוותיקות ביותר. ג'ורג' מיכאל פפאף ייסד את החברה בשנת 1862 בעיר קייזרסלאוטרן שבגרמניה, שם נמצא בסיס החברה עד היום. חברת פפאף מעסיקה היום כ-260 עובדים במחלקות פיתוח, שיווק, ייצור וניהול ומוצרי החברה נמכרים ברחבי העולם.
היסטוריה.
הקמת החברה.
החברה הוקמה על ידי ג'ורג' מיכאל פפאף (1823 - 1893) שהיה יצרן כלי נשיפה באותה תקופה. ב-1862 נמכרה מכונת התפירה הראשונה של פפאף ובערך 10 שנים לאחר מכן ויתר ג'ורג' מיכאל פפאף על ייצור כלי נשיפה ופיתח את החברה לחברה מובילה בייצור מכונות תפירה אשר מכרה כמה אלפי מכונות בשנה. ב-1885, במטרה להתפשט לשווקים חדשים, פתח פפאף משרד מכירות בלונדון. המפעל בקייזרסלאוטרן המשיך לגדול עד שבשנת 1891 העסיקה החברה כ-400 עובדים ומכרה סביב 25,000 מכונות בשנה.
לאחר מותו של גיאורג מיכאל פפאף בשנת 1893, השתלט בנו הבכור, ג'ורג' פפאף, על החברה. תחת הנהגתו החברה גדלה עוד יותר והמשיכה להרחיב את העבודה ואת שוקי היעד. עד מותו של ג'ורג' פפאף הבן ב-1917, החברה כבר ייצאה את מוצריה ל-64 מדינות. אחותו של ג'ורג' הבן השתלטה על החברה לאחר מותו והנהיגה מדיניות רווחה לעובדי החברה שכללה אפילו שיכון מגורים לעובדיה. בשנת 1926, קיבל את המושכות קרל פפאף, קרוב משפחה נוסף. החברה גדלה והעסיקה עד ל-2,600 אנשים. המפעל ייצר 300 מכונות ביום, וב-1936 יוצרה מכונת התפירה מספר 3,000,000 של פפאף.
קבוצת זינגר/פפאף ו-VSM.
משנות ה-80 החברה נקלעה לקשיים בעקבות משבר הלבשה עולמי. בשנת 1997 מכר מחזיק המניות העיקרי של החברה את חלקו לחברת זינגר (Singer) המתחרה וכך נוצרה הקבוצה זינגר/פפאף
Singer/Pfaff-Group.