פלאי לימד באוניברסיטת טקסס (1967–1971), באוניברסיטת קורנל (1974–1978) ובישיבה אוניברסיטה (1978–1984), באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1971–1974) ובאוניברסיטה העברית בירושלים (1971–1972). היה מרצה אורח באוניברסיטת מלבורן שבאוסטרליה (1978–1977), בברוקלין קולג' (1979–1980) ואוניברסיטת רייס (1970–1971). היה עמית מחקר במרכז ללימודי היהדות באוקספורד, בירנטון (1991), באוניברסיטת פוטסדם בגרמניה (2000) ובמכון ללימודי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים (2006, 1991).
פלאי פרסם עשרות רבות של עבודות מחקר ועיון בספרות ההשכלה והתחייה ובספרות השואה בכתבי עת בישראל, בארצות הברית ובאירופה, ועשרות ביקורות ספרים בעיתונות הישראלית, וכן ב"הדואר", ב"בצרון וב"ניב" בארצות הברית. השתתף במדור הספרותי של "הבוקר" (1956–1958), ערך את הירחון העברי "למשפחה" (1964-1966, 1983-1985) ואת הריבעון הספרותי "ניב" (בניו יורק) בשנים 1957–1966. בשנות פעילותו בתנועה העברית בארצות הברית בניו-יורק (1957–1966) היה גם מנהל 'הנוער העברי', תנועת הנוער של ההסתדרות העברית באמריקה, ומנהל 'החודש העברי' – המפעל החינוכי-הספרותי של אותו מוסד (1962–1966). חבר המועצה המדעית של קשר, חבר המערכת של כתב-העת "Hebrew Higher Education", היוצא לאור על ידי איגוד הפרופסורים לעברית בארצות הברית.
ספריו.
הוציא את הספרים הבאים בתחום מחקר ההשכלה העברית במאות הי"ח והי"ט, ספרות השואה והתרבות העברית באמריקה:
תנועת הכוח השלישי
תנועת הכוח השלישי הייתה תנועת שמאל רדיקלי טרוצקיסטית שפעלה בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ובמדינת ישראל בשנותיה הראשונות.
היסטוריה.
התנועה הייתה יצירתו של עורך הדין מרדכי שטיין (1894–1969), שהעיתונאי נתן דונביץ' שרטט את דיוקנו במילים הבאות: .
בראשיתה היה לתנועה קשר בינלאומי לתנועת המיעוט הטרוצקיסטית של מקס שכטמן, שהתפלגה בשנות השלושים של המאה העשרים מהתנועה הטרוצקיסטית משום שלא הייתה אנטי סובייטית מספיק לטעמם. כשתנועת שכטמן חדלה מלהתקיים נותק הקשר הבינלאומי והקבוצה התייחדה כתנועה מקומית, קיצונית ביחסה לתנועה הציונית ולמדינת ישראל. בין השאר תמכה בראשית שנות המדינה בהחזרת כל הפליטים הערבים לבתיהם במדינת ישראל.
תנועתו של שטיין הייתה תמיד תנועה של בודדים. כשנתבקש על ידי עיתונאי בשנת 1965 לגלות את שמות חברי תנועתו, השיב כי אין הוא יכול לגלותם מפאת הסכנה הנשקפת להם אם ייחשף הקשר שלהם לתנועתו. לדבריו שתי קבוצות נרדפות ברחוב הערבי, קבוצתו וקבוצת אל ארד, אך הסכים לומר כי "יש לנו פחות חברים משהיינו רוצים". במענה לשאלות נוספות הודה כי מספר חברי תנועתו היהודים קטן יותר מאשר בתנועת מצפן, אך לתנועה יש אהדה רבה בציבור הערבי. כלי הביטוי לרעיונות התנועה היה "העיתון הדמוקרטי". עיתון זה, שהחל להופיע בראשית שנות הארבעים והמשיך להופיע בתקופת מדינת ישראל, לא היה ביטאונו היחיד של שטיין, וקדם לו הביטאון "האור". מאחר שבתקופת המנדט הבריטי נאסרה הפצה של חומר קומוניסטי, היו פעילי השמאל הקיצוני משתמשים בתחבולות שונות כדי להתגבר על הצנזורה. כך עשה שטיין, כשהוציא בשנת 1925 רישיון לעיתון לענייני חינוך והשכלה וקרא לו בשם "האור". למעשה לא עסק העיתון בענייני חינוך והשכלה, אלא בענייני עבודה ועובדים. הוא יצא כחוברת קטנה, ואחרי מספר מועט של גיליונות נאסרו עורכיו בעוון הפרת תנאי הרישיון והושמו במעצר. ביולי 1930 חודש "האור", והפעם ניחן בקו אנטי ציוני ופרו ערבי מובהק.
ערב מלחמת העולם השנייה, באוגוסט 1939, דנו שלטונות המנדט את שטיין לשנת מעצר על פי תקנות ההגנה המנדטורית, אך הוא שוחרר לאחר זמו קצר בשל מצב בריאותו הרעוע. עם פרוץ המלחמה נקט שטיין בעמדה טרוצקיסטית ותקף את סטלין, אותו הוקיע כתומכו של היטלר לא רק במלחמה זו, אלא מראשית שלטונו של היטלר. שטיין הוקיע את סטלין כמי שגרם לכך שיהודי פולין יפלו בכפו של הרודן הנאצי.
בשנות המדינה הראשונות היו סרבני גיוס ופציפיסטים בישראל מנודים בחברה הישראלית, והסניף הישראלי של התנועה הבינלאומית לסרבנות מלחמה מטעמי מצפון היחידי, יחד עם תנועת הכח השלישי, תמכו בסרבנים והעניקו להם ייעוץ משפטי.
הפציפיסטים אמנון זכרוני וישעיהו תומא שי"ק פעלו כפציפיסטים במסגרת תנועת הכוח השלישי של שטיין. שטיין היה עורך דינו של אמנון זכרוני בעת שהתנהלו נגדו בשנת 1954 הליכים משפטיים בשל סירובו לשרת בצה"ל. שי"ק ראה בשטיין את אביו הרוחני ושטיין הוא שערך את נשואיו האזרחיים של שי"ק, זאת במסגרת מאבקו של שטיין בבתי הדין הרבניים ולהנהגת נישואין אזרחיים.
תנועת הכוח השלישי הפעילה לחץ רב בסוף שנת 1956 על מנת שיפורסם סיפור טבח כפר קאסם.
תנועת הכוח השלישי החליטה לרוץ בבחירות לכנסת הרביעית ב-1959, וכשלה לחלוטין כשקיבלה 600 קולות בלבד. העיתון הדמוקרטי המשיך להופיע כביטאונה הרשמי עד אמצע שנות השישים. לאורך הדרך יצאו לו מהדורות ביידיש, באנגלית ובערבית.
בעקבות מלחמת ששת הימים שינה אמנון זכרוני, מפעילי התנועה, את עמדותיו האידאולוגיות, התגייס לצה"ל ועשה את שירותו בפרקליטות הצבאית. המהפך של אמנון זכרוני לא השפיע על התנועה וזו המשיכה לגנות את המלחמה הציונית והאימפריאליזם הישראלי, לטענתה.
עם מותו של מרדכי שטיין בשנת 1969 בא גם הקץ לתנועה, ולא נודע על כל פעילות נוספת שלה לאחר מכן.
המערכה הגדולה
המערכה הגדולה הייתה מערכת האש המרכזית מבין שלוש מערכות האש שהיו דולקות על מזבח העולה (בנוסף למערכת הקטורת ומערכת התמיד). מערכה זו הייתה המרכזית מבין מערכות האש של מזבח העולה, משום שעליה נשרפו כל הקורבנות שהוקרבו בבית המקדש לאחר שחיטתם.
אש המערכה.
אש המערכה לא הודלקה בדרך רגילה, על ידי בני אדם. בפעם הראשונה שעבדו את עבודת הקורבנות ירדה אש מן השמיים ובערה על מזבח העולה, ומאז דאגו הכוהנים להמשיך ולכלכל אותה, כדי שלא תכבה. מדי יום היו מסדרים לפני הקרבת קורבן התמיד, את המערכה הגדולה עם עצים בצורת שתי וערב, החלק הפנימי של העצים היה נוגע בתפוח שהוא ערימת אפר הקרבנות שעמדה באמצע המזבח. מעל העצים היו מניחים שני גזרי עצים, אותם העלו למזבח בזמן סידור המערכות, וזאת כדי להראות שלא מחכים לנס ולא סומכים עליו.
הנסים באש המערכה.
אש המערכה הייתה פלאית, כפי שמתואר במסכת יומא, וחלו בה מספר נסים:
סילוק האש.
בימי מנשה, המלך החוטא, הסתלקה האש ונעלמה מעל גבי המזבח בגלל חטאיו הרבים.
האש מעולם לא חזרה ולכן צצו בעיות:
לא הייתה אפשרות לשרוף כמות גדולה מאוד של קורבנות ביום אחד עם אש כה קטנה, הרי בשלשת הרגלים הקריבו מאות קרבנות ביום!
לכן שבי ציון בנו מזבח גדול יותר מהמזבח שהיה בבית המקדש הראשון כדי שהאש הגדולה יותר תאכל את כל הבשר.
אך גם זה לא עזר, בכל זאת נשארו שאריות בשר, ליום המחרת במקדש.
העצים למערכה.
העצים למערכה צריכים להיות עצים ללא תולעים. המשנה במסכת תמיד אומרת בגמרא יש מחלוקת מה הבעיה בעצים זית וגפן. לדעה אחת הבעיה היא שיש בהם הרבה מים, ולכן הם מעלים עשן. לדעה השנייה הבעיה היא שאם יישרפו אותם זה ימעט ביישוב ארץ ישראל. הגמרא מוסיפה, שלדעה זו, עצי התאנה שהביאו הם עצי תאנה שאינה עושה פירות.
סידור המערכה הגדולה.
את המערכה הגדולה סידרו בצד הדרומי-מזרחי של המזבח. הכהנים מעלים עצים אל המזבח, ומוסרים אותם לכהן שזכה בתרומת הדשן, שמסדר את המערכה הגדולה.
במשנה נאמר על המערכה הגדולה . יש מחלוקת בין המפרשים מה משמעות המילה חזית. לדעת הרמב"ם משמעות המילה חזית היא סימון שמשם התחיל סידור המערכה. התוספות יום טוב מסביר שלדעת הרמב"ם את שני גזרי העצים שמים במזרח כדי שיסמנו שמשם מתחילים לסדר את המערכה. לדעת הראב"ד משמעות המילה היא שגזרי העצים יהיו מסודרים בכיוון מזרח־מערב ולא צפון־דרום. לדעת ההברטנורא, היו עושים במערכה פתח שממנו היו מדליקים אותה (והמילה חזית היא מלשון "מאחזים את האש, והוא היה לצד מזרח.
כיוון שהמערכה הגדולה הייתה כה גדולה, היו ראשי העצים הפנימיים נוגעים בתפוח. בנוסף לעצים היו מסדרים עוד שני גזרי עצים, כפי שהוזכר מקודם, וגם בתקופת בית שני המשיכו במנהג זה.
אוטוביאנקי
אוטוביאנקי (באיטלקית: Autobianchi) הייתה חברה איטלקית לייצור כלי רכב.
היסטוריה.
חברת ביאנקי נוסדה בשנת 1885 על ידי אדוארדו ביאנקי, והתמחתה בייצור אופניים (המיוצרים עד היום). בשנת 1902 יצרה באופן עצמאי את המכונית הראשונה שלה, דגם 12HP. לאחר מכן נכנסה החברה לתחרות מול חברת פיאט, וייצרה מספר דגמים תחת הסדרה S.
בתקופה שבין מלחמות העולם, ייצרה ביאנקי את דגמי האוגוסטה והאפריליה, שזכו להצלחה גדולה באיטליה.
במלחמת העולם השנייה הופצץ המפעל של ביאנקי, והחברה הפסיקה לייצר כלי רכב והתמקדה באופניים ואופנועים.
ב-1955 החליטה הנהלת ביאנקי לשוב ולייצר מכוניות. לשם כך הגיעה ביאנקי להסכם עם יצרנית הרכב פיאט ועם יצרנית הצמיגים פירלי על הקמת החברה אוטוביאנקי.
בשנת 1957 יצא הדגם הראשון של אוטוביאנקי, ה-אוטוביאנקי ביאנקינה, שהיה מבוסס על דגם פיאט 500. ב-1963 יצא הדגם הבא של אוטוביאנקי, הסטלינה, שהייתה מכונית קבריולה המבוססת על דגם פיאט 600.
ב- 1963 יצא דגם הספורט, 2 מושבים אוטוביאנקי סטאלינה. הדגם יוצר עד שנת 1965.
ב-1964 יצא דגם ה-פרימולה שהיה דגם מהפכני. הדגם היה מצויד בהנעה קדמית (עבור פיאט זה היה הדגם הראשון מסוג זה), מנוע רוחבי, מצמד הידראולי, ארבעה בלמי דיסק וכן דלת אחורית (במכונית היו שתי דלתות נוסעים ודלת מטען).
ב- 1968 יצא דגם ה-סופרמיני בתצורת סטיישן, "אוטוביאנקי ג'רדיניירה" אשר היה מבוסס על דגם "פיאט 500 ג'רדיניירה".