בהיעדר יכולת ראייה תקינה, אנשים עם מוגבלויות ראייה נעזרים בחוש המישוש לצורך התנהלותם היומיומית. השפה המישושית הסביבתית, היא "כתב הברייל של המרחב הציבורי" ומטרתה למפות את סביבת הרחוב באופן שמאפשר תנועה, הכוונה והתנהלות בטוחה של כבדי ראייה ועיוורים באמצעות מישוש ברגל ו/או במקל נחייה. השפה המישושית כוללת שני אלמנטים מרכזיים: פסים להכוונה - "סימן מוביל", ומסמרות מישושיות (בליטות)- "סימן אזהרה" היוצרות משטחי התרעה.
משטחים אלו עשויים נירוסטה או מתכות אחרות כמו פליז ואלומיניום אשר יוצרות ניגודיות של גוון וטקסטורה לריצוף סביבת הרחוב, וכך מסמנות את המסלול אל היעד הנגיש באופן ברור וקל לזיהוי. מטרתן של המסמרות המישושיות היא לתת חיווי ברור ומיידי בכף הרגל של כבד הראייה או העיוור. המסמרות המישושיות יוצרות משטח התרעה, המהווה מעין "תמרור עצור", שמזהיר מפני מכשולים לאורך המסלול מתריע על שינויים בנתיב ההליכה. משטחי התרעה מישושיים מוצבים לפני אזורים אשר עלולים להוות סכנה להולכי הרגל, כמו מדרגות, מעליות, מעברי חצייה, כניסות למבנים, שיפועים ועוד.
פסי ההכוונה המובילים מתווים את הדרך הבטוחה מנקודת המוצא אל היעד הרצוי. הם חיוניים כאשר מסלול ההליכה אינו מוגדר או כשיש צורך לסמן שינוי בתוואי ההליכה במקומות כמו מעברי חצייה, רחבות פתוחות, תחנות הסעה המונית ועוד. מקובל לצבוע סימונים אלה בצבעים המנוגדים לסביבתם כדי שהם ישמשו גם אנשים כבדי ראייה.
כיום נמצאים בשימוש מגוון רחב של מוצרים לשיפור נגישות מבנים קיימים וכן להנגשת מבנים חדשים. מסמרות מישושיות ופסים מובילים עשויים מתכות כגון נירוסטה או פליז מוצרים בהתאמה לתקני נגישות (ת"י 1918 ות"י 2279) ולדרישות ארכיטקטוניות ומשתלבים באופן אסתטי והרמוני במרחב הציבורי בתוך ומחוץ למבנה. יתרונם המרכזי הוא בכך שהם עמידים לאורך זמן, בשחיקה ובתנאי מזג אוויר, אינם מצריכים החלפת ריצוף וניגודיים לכל סוג וגוון המשטח עליהם הם מותקנים.
שלטים ותמרורים נגישים.
שילוט ברייל, הודעות קוליות ושילוט מישושי.
הודעות בכתב ברייל יכולות לעזור בהנגשת הסביבה אולם יש להן מספר חסרונות. ראשית, לא כל העיוורים קוראים ברייל. שנית, הודעות ברייל חייבות להופיע במקומות צפויים. אפשר לסמן את כפתורי המעלית בברייל אבל אין טעם לצרף תרגום לברייל לשלט התלוי מעל ראשם של העוברים והשבים.
אם חשוב שעיוור ידע מה כתוב בשלט התלוי מעל ראשו, אפשר לשקול הצבה של רמקול המשמיע שוב ושוב הקלטה של תוכן השלט. החיסרון של הודעות קוליות כאלה הוא מחירן והרעש שהן עושות. ישיבה במקום בו נשמעת הודעה קולית חוזרת עשויה להיות מאוד לא נעימה (גם עבור העיוור). אם ההודעה שיש להנגיש היא הודעה צפויה מראש, כגון אור ירוק ברמזור להולכי רגל, עדיף שישמע תקתוק או זמזום מסוג שאינו מעיק על מי שנאלץ לשמוע אותו שוב ושוב, מאשר הודעה מוקלטת האומרת שוב ושוב "אור ירוק במעבר החצייה הצפוני".
הודעות קוליות שמכריזות על התחנה הבאה בה האוטובוס עוצר או על הקומה הבאה בה המעלית עוצרת אינן חוזרות על עצמן ואינן מעיקות. הודעה קולית שמכריזה איזה אוטובוס מתקרב לתחנה ומושמעת על ידי הרמקול של האוטובוס עצמו, כן חוזרת על עצמה אך לא מיד. עבור מי שיושב באוטובוס, היא חוזרת על עצמה פעם אחת בכל תחנה וזה נסבל, במיוחד עם הרמקול המשמיע אותה נמצא בצדו החיצוני של האוטובוס.
מרצפת רחוב מחוספסת יכולה להעיד על הגעה אל קצה המדרכה ולהכין את העיוור לחציית כביש. פס בולט לאורך המדרכה יכול לאפשר לעיוור להצמיד אילו את מקל החשה וללכת מהר יותר. מרצפת מחוספסת במסדרון ארוך יכולה לסמן לעיוור את דלת משרדו ולחסוך ממנו קריאה של שלטי ברייל על מספר דלתות. כיום ניתן לשדרג מבנה קיים ללא כל צורך בהחלפת ריצוף או בהפסקת פעילותו של המוסד הארגוני, תוך שימוש באלמנטים בדידים עשויי נירוסטה או פליז המותקנים ישירות על כל משטח שהוא.
הסרת מכשולים.
סוגי מכשולים:
אל-מקתדר
אל-מקתדר באללה (מילולית: המתגבר בעזרת האל), אבו אל-פצ'ל (קרי: אל-פדל) ג'עפר בן אל-מעתצ'ד (קרי: אל-מעתדד) באללה הראשון (בערבית: المقتدر بالله, ابو الفضل جعفر بن المعتضد بالله الاول), נולד בשנת 895 והיה הח'ליף העבאסי שמשל בבגדאד בין 908 ל-932. תקופתו בשלטון התאפיינה בחוסר יציבות פוליטי מבית, בהיחלשות צבאית ונסיגה מחבלי ארץ בקצוות הממלכה. אל-מקתדר זכור כהדוניסט חלש אופי שהיה כלי שרת בידי נשות הרמונו.
לאחר שהח'ליף הקודם, אל-מכתפי, היה מרותק למיטת חוליו במשך מספר חודשים, החלו תככים בחצר הח'ליפות באשר לזהות יורשו. ההתלבטות הייתה בין צאצא של אל-מעתז באללה ואשר היה הבחירה המועדפת בעיני אל-מכתפי, לבין אחיו הקטן ג'עפר שהיה קטין בן 13 באותו הזמן. התערבותו של הוזיר הגדול הכריע את הכף לטובת ג'עפר, שנטל לעצמו את השם "אל-מקתדר באללה".
המערכה המתמשכת שהתקיימה באזורי הספר עם הביזנטים תחת ניקפורוס השני החלה לנטות לצידם, ושטחים נרחבים אבדו לח'ליפות. במקביל, פשיטות בולגריות על הספר הצפון-מערבי של האימפריה הביזנטית אילצו אותם להסיט ממשאביהם ולהפנות כוחות לחזית זו. בשנת 917 שלחה הקיסרית הביזנטית, זואי קרבונופסינה משלחת דיפלומטית לבגדאד במטרה לדון בתנאי הפסקת האש ופידיון השבויים. המשלחת התקבלה בהוד ובהדר, והוסכם על הפסקת הלחימה ועל תשלום כופר של 120,000 דינרי זהב לפידיון השבויים המוסלמים. הכניעה העבאסית לביזנטים שילהבה את המון זועם של תושבי בגדאד והם החלו לזעוק קריאות בגנותו, על כך שהוא מפקיר את אדמות האימפריה בידי כופרים ומרצו מוקדש אך ורק למרדף אחר נשות החצר. בתפילות יום השישי אף נסקל אימאם שדקלם את שמו בתפילת יום השישי.
בשנת 929, קשרו קשר אנשי חצר מובילים נגד אל-מקתדר. אל-מקתדר אולץ לוותר על כיסאו לטובת אחיו הקטן אל-קאהר, אך לאחר פרוץ מהומות הרס וביזה שבמהלכם נהרגו אלפי אנשים התברר שהח'ליף החדש לא זכה לתמיכת הצבא. אל-מקתדר, שהסתתר במהלך הפרעות, הושב לכס שלטונו. אך אליה וקוץ בה, שכן לאחר הפיכת החצר הכושלת לא נותר די כסף באוצר כדי לשלם למשמר העיר. ב-932 אל-מקתדר הומת לבסוף בידי מתנקש בשערי העיר, לאחר שהתגלעה מחלוקת בינו ובין אחד מפקידי החצר.
ניסיונות הייצוב של הח'ליפות בימי שלושת קודמיו בתפקיד כשלו כישלון חרוץ מיד עם עלותו לשלטון. ימיו של אל-מקתדר עמדו בסימן פריחתם הגדולה האחרונה של התרבות והמדעים האסלאמיים. אבן פדלאן, חוקר הארצות הנודע, יצא למסעותיו בשליחותו של אל-מקתדר אל רוסיה ובולגריה. א-טברי, ההיסטוריון והתאולוג הערבי הנודע מכולם, כתב אחדות מיצירותיו הגדולות תחת שלטונו בבגדאד ונפטר ב-923. המלומד, הרופא והאלכימיסט א-ראזי (Rhazes) חי ופעל בעיר עד למותו בשנת 930. בימיו של אל-מקתדר פעל בעיר גם הצופי המפורסם חסין בן אל-מנצור אל-חלאג' , אשר הכריז על עצמו שהוא "האמת", הוקע ככופר ונצלב בהוראתו של אל-מקתדר בשנת 922.
ימי שלטונו הארוכים של אל-מקתדר הביאו את האימפריה לשפל המדרגה. מחוץ אבדו לח'ליפות שטחים נרחבים באפריקה, מצרים והספר הביזנטי. מבית היה הח'ליף מצוי בשליטת אנשי ונשות החצר, ותחת איום תמידי מצד הממלוכים הטורקיים שנטו למרוד בסמכותו לעיתים קרובות מדי. ב-24 שנות כהונתו שלטונו התחלפו לא פחות מ-13 וזירים גדולים, שעלו ונפלו זה אחר זה לאחר שסר חנם בעיני אל-מקתדר או שנרצחו. היוקרה הרבה, וחלק ניכר מהכוח הממשי של הח'ליפות אבדו לה לנצח.
סטפן טושב
סטפן טושב (בבולגרית: Стефан Тошев; 18 בדצמבר 1859, סטארה זאגורה, האימפריה העות'מאנית – 27 בנובמבר 1924, פלובדיב, ממלכת בולגריה) היה גנרל בצבא הבולגרי במהלך מלחמת העולם הראשונה. תהילתו באה לו בזכות הניצחונות בקרב קובאדין, קרב דובריץ' והשתתפותו בקרב טורטוקאיה, אשר הטו את הכף בחזית הרומנית לטובת הבולגרים.
תחילת הקריירה הצבאית.
טושב לחם במיליציית המתנדבים הבולגרית אופלצ'נצי, לצד הצבא הרוסי במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), אשר הובילה לעצמאות בולגריה, ושנה מאוחר יותר סיים את האקדמיה הצבאית בסופיה. טושב שירת כקצין משטרה במחוז האוטונומי רומליה המזרחית, עד לאיחודו עם נסיכות בולגריה.
במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885), לחם כמפקד פלוגה בקרב סליבניצה, שבו הצליחו הבולגרים לבלום את התקדמותם המהירה של הסרבים אל עבר הבירה סופיה. על חלקו בקרב זה זכה באות הנסיך בטנברג. בשנת 1908 הועלה לדרגת קולונל ופיקד על אוגדת חיל הרגלים הראשונה של סופיה. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה השתתף עם חטיבתו במספר קרבות בגזרת תראקיה ובכלל זה באזור איסטנבול. כן השתתף במלחמת הבלקן השנייה לאחר שהועלה לדרגה המקבילה לתת-אלוף בצה"ל ופיקד על האוגדה החמישית בגזרה הסרבית.
מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, כשהוא בדרגת גנרל, פיקד טושב על הארמייה השלישית של צבא בולגריה בחזית דוברוג'ה ועל הכוחות הבולגריים בקרב קובאדין ודובריץ', אשר הובילו ליתרון משמעותי בחזית הרומנית. חלק מהמקורות אף מייחסים לו תפקיד פיקודי בקרב טורטוקאיה. לטושב, איש צבא קשוח ובלתי מתפשר היו חילוקי דעות מהותיים על אופן ניהול הקרבות מול מפקד החזית מטעם מעצמות המרכז, הגנרל הגרמני אוגוסט פון מקנזן, עניין שהוביל להעברתו מתפקידו ומינויו לתפקיד מושל מקדוניה. את תפקידו בחזית תפס הגנרל סטפן נרזוב. ב-27 במרץ 1917 מונה למפקד חיל הרגלים הבולגרי. לאחר מלחמת העולם, הותר לגנרל טושב להישאר בשירות פעיל, להבדיל מקצינים רבים אחרים, והוא מונה למפקד הארמייה הרביעית.
אחריתו.