ההערכות לגבי מספר קורבנות המלחמה נעו בין כמה עשרות אלפי הרוגים, בעיקר לאחר העצמאות. המלחמה כללה הפרות זכויות אדם על ידי חמושים ב-UPC וכוחות קמרון וצרפת. למרות מאמציו של הסופר מונגו בטי, המלחמה והשיטות האכזריות שהשתמשה ממשלת צרפת הוחלו בצרפת על ידי מלחמת אלג'יריה. היעדר העניין יוחס לשימוש בחיילים מקצועיים בסכסוך, למספר הנמוך של המהגרים הקמרונים בצרפת שביקשו הכרה בפשעים שבוצעו במהלך המלחמה, ולאחרונה גם בנפילת הקומוניזם.
קמרון הצרפתית הפכה עצמאית ב-1 בינואר 1960 והפכה לרפובליקה של קמרון. מלחמת האזרחים עם ה-UPC נמשכה שנים לאחר מכן.
חי ב-La La לנד
החוויה הישראלית (יפו)
החוויה הישראלית הייתה מרכז מבקרים ביפו העתיקה.
היסטוריה.
ב-1984 נחנך ברחוב לואי פסטר 4 ביפו בניין בן 3 קומות. על שטח בנוי של 610 מ"ר הוקמו אולם קולנוע ובו 310 מושבים, מסעדות וחנויות. באולם המרכזי הוקרן מופע אור-קולי באמצעות 3 מקרנות קולנוע ו-48 מקרני שקופיות הנשלטים על ידי מחשב. המופע באורך 45 דקות סיפר את תולדות ארץ ישראל ומדינת ישראל. המיזם החל לפעול באוגוסט 1984.
במקום נערכו גם הופעות, הצגות והקרנות סרטים.
דעיכה.
ב-1987 הפסידה החברה 744 אלף ש"ח. בספטמבר אותה שנה הפכה לחברה ציבורית כאשר מכרה שליש ממניותיה תמורת 813 מיליון ש"ח.
ביוני 1988 פורסם כי החברה סובלת מקשיי נזילות. בעקבות זאת הוחלט להפסיק את פעילות המופע ולהעמיד להשכרה את הבניין.
ב-1989 הפסידה החברה 1.12 מיליון ש"ח. באוגוסט 1990 מכרה החברה את זכויות החכירה שלה בבניין לחברת עוז השקעות.
ביום המסחר 7 בינואר 1992 קרסה מניית החברה ב-90%.
בפברואר 1992 נודע כי החברה שינתה את שמה ל"פוסידון", לאחר שרכשה את מפעל שימורי הדגים "דג פרוסט".
משנת 2008 פועל בבניין מרכז חייק לאמנות עכשווית.
החוויה הישראלית (פירושונים)
תוף מדבר
תוֹף מְדָּבֶּר (באנגלית: talking drum; בצרפתית: Tama או le tambour parlant; בשפת מנדינקה: Tama; בשפת יורובה: gangan, dumdum; בשפת האוסה: kalangu; בשפת דגומבה: lunna) הוא תוף המשמש במוזיקה של מערב אפריקה. אחד מכלי הנגינה של הגריוט. התוף, בתבנית של שעון חול, מורכב משני תופים המחוברים ביניהם ברצועות עור הניתנות למתיחה על מנת לשנות את גובה הצליל המופק. ייחודו של התוף הוא ביכלתו להפיק צלילים המזכירים דיבור אנושי בטון ובפרוזודיה (מאפיינים אקוסטיים של הדיבור). נגן מיומן מסוגל להפיק "משפטים" הנשמעים כשיר. התוף נפוץ בקרב קבוצות אתניות במערב אפריקה כגון יורובה, מנדינקה, דגומבה והאוסה באזור האימפריה ההיסטורית של גאנה, דרום-מערב ניגריה ובנין.
גדלים וצורות.
התוף המקובל הוא באורך של כ-13 ס"מ וקוטר כל תוף 7 ס"מ, אם כי קיימים תופים במגוון גדלים. ניתן למצוא "אשכולות" של תופים בגדלים שונים בהם ניתן לנגן יחד במגוון רחב יותר גל גבהי צליל. כן ניתן למצוא תופים שלהם יש רק "צד אחד" של "שעון החול" (במבנה שמזכיר מעט דרבוקה).
גוף התוף יכול להיות עשוי מעץ או חרס.
שיטת הפקת הצליל.
התוף נתלה על הכתף עם רצועה ומוחזק בין המותן ליד החובקת אותו, כאשר הצמדת התוף למותניים מותחת את המיתרים ובתורם את עור התוף ומעלה את גובה הצליל. הנגן אוחז בידו השנייה מוט כפוף עם גולה בקצהו, בו הוא יכול להכות באזורים שונים על גבי עור התוף.
שימוש היסטורי.
התוף היה מסוגל להעביר הודעות מכפר לכפר, בשל היכולת לחקות באמצעות התיפוף צלילים דומים לשפה מדוברת. העובדה ששפות מערב אפריקה הן שפות טונאליות, איפשרה העברת מסרים באמצעות שינויי טון בלבד, ללא עיצורים. ה"שפה" בה נעשה שימוש להעברת המסרים כללה מילים פשוטות וחיוניות וסמנים שסיפקו הקשר. כך, הודעה של מילים ספורות התארכה לשיר קצר, הכולל את מילות המסר וביניהן סמנים ווקליים שסיפקו את ההקשר. על השיר ניתן לחזור מספר פעמים והוא נשמע במרחק של 5–6 ק"מ.
מעבר אלנבי
הונגבאו
מינהל השיכון הפדרלי
מינהל השיכון הפדרלי (באנגלית: The Federal Housing Administration) הוא סוכנות ממשלתית במחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית והוקמה על ידי פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1934.
הסוכנות מבטחת משכנתאות שנעשו על ידי מלווים פרטיים עבור נכסים משפחתיים, ביטוח משכנתא, בניית נכסים להשכרה במחירים סבירים ועוד.
הממונה על הסוכנות מאז יולי 2020 היא דנה ט. דיווד.
היסטוריה.
ב-1934 חוקק חור הדיור הלאומי, שבעקבות העברתו הקים נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט את "מינהל השיכון הפדרלי". הכוונה של הסוכנות הייתה להסדיר את שיעור הריבית ותנאי המשכנתא שבטיחה. עם זאת, הנוהג היה תקף רק לאמריקאים לבנים, עם קבלת ההחלטה של מינהל השיכון הפדרלי, מספר האמריקאים הלבנים שיכלו להרשות לעצמם מקדמה על בית גדל.
ב-1935, הוקם בארלינגטון שבוירג'יניה פרויקט הדיור להשכרה הראשון שהוקם בביטוח מינהל השיכון הפדרלי. גם במהלך מלחמת העולם השנייה מימן מינהל השיכון הפדרלי מספר פרויקטים של דיור עובדים.
ב-1965 הפך מינהל השיכון הפדרלי לחלק ממחלקת השיכון והפיתוח עירוני.
טוגולנד
טוגולנד הייתה פרוטקטורט של האימפריה הגרמנית במערב אפריקה בין השנים 1884–1914, והקיף את מה שהיא כיום מדינת טוגו ורוב מה שכיום הוא אזור וולטה בגאנה, כ-77,355 קמ"ר. בתקופה המכונה "המרוץ לאפריקה", המושבה הוקמה בשנת 1884 והורחבה בהדרגה לפנים הארץ.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 נכבשה המושבה במהירות על ידי כוחות בריטים וצרפתים במהלך כיבוש טוגולנד והועברה לשלטון צבאי. בשנת 1916 השטח חולק לאזורי מינהל נפרדים של בריטניה וצרפת, והחלוקה הפכה לרשמית בשנת 1922 עם הקמת טוגולנד הבריטית וטוגולנד הצרפתית.
היסטוריה.
המושבה הוקמה לקראת סוף תקופת הקולוניזציה האירופית באפריקה המכונה בדרך כלל "המרוץ לאפריקה". שני אזורי חסות נפרדים הוקמו בשנת 1884. בפברואר 1884 נחטפו ראשי העיירה Aného על ידי חיילים גרמנים ונאלצו לחתום על אמנת הגנה. באזור לומה היה החוקר הגרמני, הרופא הרפואי, הקונסול הקיסרי והממונה על מערב אפריקה, גוסטב נכטיגל, הכוח המניע להקמת המושבות המערביות באפריקה של טוגולנד וכן קאמרון. מבסיסו על החזקה של האי הספרדי פרננדו פו במפרץ ביאפרה הוא נסע רבות ביבשת אפריקה. ב-5 ביולי 1884 חתם נכטיגאל על אמנה עם המפקד המקומי, Mlapa III, בו הכריז על פרוטקטורט גרמני על רצועת שטח לאורך חוף העבדים על מפרץ בנין. על ספינת התותחים הקטנה SMS Möwe הונף לראשונה דגל האימפריה ביבשת אפריקה. הקונסול היינריך לודוויג ראנדד הצעיר, סוכן תושב של חברת C. Goedelts באווירה, מונה כנציב הראשון עבור השטח.
בשנת 1899 גרמניה ובריטניה סחרו בשטחים באיי סמואה עבור איי שלמה הצפוניים והשליטה בטונגה, תוך שימוש באזור הנייטרלי של טוגולנד (ינדי) ובמשולש וולטה כקלפי מיקוח.
כלכלה וצמיחה.
גרמניה הרחיבה בהדרגה את שליטתה בפנים הארץ. מנהלים ומתיישבים קולוניאליים הביאו גידול מדעי לגידולי הייצוא העיקריים במדינה (קקאו, קפה, כותנה. המספר הכולל של פקידים גרמנים במושבה היה 12 בלבד בשנת 1890. תשתית המושבה פותחה לאחת הרמות הגבוהות ביותר באפריקה. פקידי המושבות בנו כבישים וגשרים לכיוון רכסי ההרים בפנים הארץ וסללו שלושה קווי רכבת מהבירה, לומה: לאורך החוף עד Aného ב-1905, לעבר Palime (קפלימה המודרנית) ב-1907, ואת הקו הארוך ביותר, ה-"Hinterlandbahn," לעבר אטקפאמה ב-1911 עד 1914, למעלה מ -1,000 ק"מ של כבישים הוקמו על ידי המשרד הקולוניאלי.
בשנת 1888 אורגנה יחידת שיטור עם 25 בני האוסה אשר שימשה לאכוף סמכות קולוניאלית בטוגו. היא הורחבה ל-144 שוטרים בשנת 1894, והיא ביצעה פעולות נגד קפנדו, ו"מספר עיירות במרכז טוגו שהתנגדו לממשלה הותקפו והושמדו עד היסוד, רכושם של התושבים הוחרם והם נקנסו בסכומים שנעו בין 200 מארק ל-1,110 מארק." במהלך שארית העשור אושרו 35 משלחות נוספות על ידי הממשלה הקולוניאלית.
בשנת 1895 מנתה הבירה לומה 31 גרמנים ו-2,084 ילידים. בשנת 1913 צמחה אוכלוסיית הילידים ל -7,042 נפשות יחד עם 194 גרמנים, כולל 33 נשים, ואילו במושבה כולה התגוררה 316 גרמנים, בהם 61 נשים ו-14 ילדים. בשנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה, לומה הפכה ל"עיירה היפה ביותר במערב אפריקה". מכיוון שהייתה אחת משתי המושבות התומכות בעצמה בגרמניה, טוגולנד הוכרה כקניין קטן אך יקר. זה נמשך עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
כיבוש המושבה ופירוקה.
לאחר שקראו למושבה הגרמנית להיכנע ב-6 באוגוסט 1914, פלשו חיילים צרפתים ובריטים ללא התנגדות למחרת. אנשי צבא לא הוצבו בפרוטקטורט. המשטרה כללה מפקד וסגן מפקד, 10 סמלים גרמנים, סמל יליד אחד ו-660 שוטרים טוגולזיים שנפרסו ברחבי השטח. כוחות מדינות ההסכמה כבשו את לומה, והתקדמו לעבר תחנת רדיו חדשה וחזקה ליד קאמינה, מזרחית לאטקפאמה. המושבה נכנעה ב-26 באוגוסט 1914, לאחר שהטכנאים הגרמנים שבנו את מתקן הרדיו השמידו את התחנה בלילה של ה-24/25 באוגוסט. בשבועות שלפני ההרס נשלחו לקמרון הגרמנית, דרום-מערב אפריקה הגרמנית, מזרח אפריקה הגרמנית ו-47 אוניות בים הפתוח דיווחים על פעולות בעלות הברית וכן אזהרות מפני צרות ממשמשות ובאות. ב-27 בדצמבר 1916 הופרדה טוגולנד לאזורי מינהל צרפתיים ובריטיים. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ניסתה צ'כוסלובקיה החדשה שהוקמה לרכוש את המושבה, אולם ללא הצלחה. לאחר אישור חוזה ורסאי, ב-20 ביולי 1922 הפכה טוגולנד רשמית למנדט מדרגה B של חבר הלאומים וחולקה לטוגולנד הצרפתית וטוגולנד הבריטית, שכיסו בהתאמה כשני שלישים ושליש מהשטח.