ארצות הברית הייתה מעורבת במלחמת וייטנאם תקופה ארוכה. עם השנים, התגברה התנגדות העם האמריקאי למלחמה. הפגנות וסרבנות גיוס נעשו נפוצות יותר ויותר. בשל גל המחאה ההולך וגובר, הוכרזה הפסקת ההפצצות בצפון וייטנאם על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון ב-31 במרץ 1968. אך ההסלמה במלחמה לא אחרה לבוא כאשר הורה ריצ'רד ניקסון, נשיאה החדש של ארצות הברית, על הפצצות בלאוס ופלישה לשטח קמבודיה על מנת לחסום את נתיב הו צ'י מין בשנת 1970.
פורד נאלץ להתמודד עם המלחמה בווייטנאם. המעורבות האמריקנית הסתיימה לאחר שהסכם שביתת הנשק הושג בין הצדדים הלוחמים ב-27 בינואר 1973 בפריז. ההסכם קבע כי ארצות הברית תפנה את כל כוחותיה מווייטנאם ודרש הפסקת אש בין הצפון והדרום, נוסף לשחרור שבויי מלחמה אמריקנים. ההסכם גם הבטיח את שלמותה הטריטוריאלית של וייטנאם וכמו שהוחלט בוועידת ז'נבה ב-1954, הוכרזו בחירות בצפון ובדרום. ההסכמים קבעו מסגרת של שישים ימים לנסיגת ארצות הברית מווייטנאם. מאוחר יותר באותה השנה, נאסרה כל פעילות צבאית אמריקנית בהודו-סין על ידי הקונגרס האמריקאי. בשלב זה החליף פורד את ניקסון.
להסכמים הגיעו היועץ לביטחון לאומי קיסינג'ר וחבר הפוליטביורו הצפון-וייטנאמי. נשיא דרום וייטנאם לא היה מעורב בכך, והתנגד להסכם. עם זאת, הלחץ בתוך ארצות הברית לסיים את המלחמה הוביל את ניקסון וקיסינג'ר ללחוץ על דרום וייטנאם לחתום על ההסכם, ולאפשר את נסיגת הכוחות. ניקסון הבטיח שארצות הברית תגן על דרום וייטנאם במקרה של הפרת ההסכמים.
בדצמבר 1974, כמה חודשים לאחר היכנסו של פורד לתפקיד, פלשו כוחות הצפון אל הדרום. עם התקדמות כוחות הצפון, ביקש פורד מהקונגרס לאשר חבילת סיוע של 722 מיליון דולרים לדרום וייטנאם, כפי שהבטיח ממשל ניקסון. הקונגרס דחה את ההצעה ברוב גדול. הסנאטור ג'ייקוב יעבץ הציע הקצבות נדיבות לנסיגה צבאית, אולם סירב בכל תוקף לסיוע צבאי. נשיא דרום וייטנאם התפטר ב-21 באפריל 1975, והאשים את ארצות הברית בחוסר תמיכה. ב-23 באפריל, נאם פורד וטען שהמלחמה נגמרה מבחינת ארצות הברית. פורד זכה לתמיכה עצומה בהצהרתו.
עם התקרבות כוחות הצפון, ציווה פורד על פינוי אזרחים אמריקנים, ואישר סיוע לאזרחים שביקשו להימלט מהשלטון הקומוניסטי. ארבעים אלף אזרחים אמריקנים ודרום וייטנאמיים פונו במטוס עד שההתקפות התגברו. בשלב האחרון של הפינוי, הובילו מסוקים את המתפנים אל הספינות בין 29 באפריל ל-30 באפריל. ב-30 באפריל 1975 נכנסו כוחות צבא צפון וייטנאם לסייגון, בירת דרום וייטנאם. במהלך הפינוי, התרסקו מסוקים רבים עקב עומס של מתפנים.
איחוד דרום וצפון וייטנאם הוכרז באופן רשמי ביולי 1976, ומלחמת וייטנאם, שנמשכה מאז שנות החמישים, נגמרה. רוב המפונים מדרום וייטנאם נכנסו לארצות הברית. חוק מ-1975 הקציב 455 מיליון דולרים לסיוע לפליטים. בסך הכול, באו 130,000 פליטים לארצות הברית ב-1975, ועוד אלפים ברחו בשנים לאחר מכן.
המזרח הרחוק.
בקמבודיה השכנה אירע תהליך דומה. ניצחונה של צפון וייטנאם הוביל לתסיסה של הרוחות באסיה, וממשל פורד חשש לגבי אובדן השפעה אמריקנית. הממשל היה מוכן להגיב בכוח בשני מקרים: בפעם הראשונה לאחר שכוחות הקמר רוז' חטפו אונייה אמריקאית ממים בינלאומיים, ושוב כשחיילים נהרגו באזור המפורז בין צפון ודרום קוריאה.
המשבר הראשון החל בקמבודיה. בתחילת 1975 החלו הקומוניסטים (הקמר רוז') במתקפה, אשר תוך מאה ושבעה עשר ימים הביאה לסופה של הרפובליקה הקמרית. כאשר סירב הקונגרס האמריקני להקציב עזרה נוספת, לאחר שרכבת אווירית של אספקה ומזון החלה כבר לפעול, היה ברור כי ימי שלטונו של נשיא קמבודיה לון נול ספורים. פנום פן וערים נוספות החלו להיות מופגזות בארטילריה. ב-17 באפריל 1975 נכנעה ממשלתו של לון נול, והוא נמלט לארצות הברית. בקמבודיה חולל שלטון של הקמר רוז' ומנהיגם פול פוט רצח עם.
במאי 1975, זמן קצר לאחר נפילת סייגון והשתלטות הקמר רוז', חטפו אנשי הקמר רוז' אוניית סוחר אמריקאית ממים בינלאומיים. פורד החליט להגיב בכוח ושלח את אנשי חיל הנחתים לשחרר את האונייה, אולם הנחתים נחתו על האי הלא נכון ונתקלו בהתנגדות. למעשה המלחים האמריקאים שוחררו עוד לפני המבצע, ללא ידיעת ממשלת ארצות הברית. סדרה של תקלות מבצעיות חמורות הביאה לסיום כושל של המשימה ולשמונה עשר הרוגים אמריקניים (שלושה מהם נעדרים) והרוגים נוספים בתאונת מסוק. עם זאת, המבצע נחשב למוצלח מבחינת פגיעה בכוחות הקמר רוז', ופורד זכה לעלייה של 11% באהדה שלו אחריו.
היסטוריונים חשו שפורד הרגיש שעליו להגיב בכוח לתקרית כיוון שחשש שהסובייטים כיוונו אותה. אנשי הממשל חשו שעליהם להגיב בכוח כדי לדכא ניסיונות התנגדות נוספים באסיה.
במשבר השני היה מעורב כפר באזור המפורז בין שתי הקוריאות. היה זה המקום היחיד בו כוחות הצפון והדרום היו בקשר. קוריאה הצפונית, שעודדה מהקושי של ארצות הברית בווייטנאם, החלה להפעיל לחץ דיפלומטי ואמצעים צבאיים כדי לשכנע את ארצות הברית לסגת מקוריאה הדרומית. באוגוסט 1976, הרגו חיילים צפון קוריאנים שני קצינים אמריקנים ופצעו שומרים מהדרום באזור המפורז. ההתקפה התרחשה במהלך פגישה של המדינות הבלתי-מזדהות בסרי לנקה. קים ג'ונג איל, בנו של המנהיג קים איל-סונג, הציג את התקרית כדוגמה לתוקפנות אמריקנית, ודרש את נסיגת ארצות הברית מהדרום מצד המדינות הבלתי-מזדהות.
בפגישות של הקבינט, טען קיסינג'ר שהצפון רואה את ארצות הברית כחלשה מאז נפילת סייגון, ושעל המדינה להגיב. פורד הסכים. לאחר ששקל כמה אפשרויות, החליט פורד להפגין עוצמה. מספר גדול של כוחות קרקע ואת חיל האוויר לטוס מעל האזור. ממשלת צפון קוריאה ויתרה על הנושא וגם התנצלה.
המזרח התיכון והסכסוך הישראלי-ערבי.
מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר, הוא שהוביל את עיקר הפעילות באזור המזרח התיכון.
שני סכסוכים במזרח התיכון הפכו למשבר. הסכסוך בקפריסין הידרדר לאחר פלישת טורקיה לקפריסין, מה שהוביל למתיחות בתוך נאט"ו. טורקיה פלשה לקפריסין לאחר ההפיכה ב-1974 שאותה עודדה יוון. הסכסוך היה קשה במיוחד כיוון שגם טורקיה וגם יוון היו חברות בנאט"ו. באמצע אוגוסט, פרשה ממשלת יוון מנאט"ו. באמצע 1974, תמכו בית הנבחרים ובסנאט בעצירת הסיוע הצבאי לטורקיה. פורד, שחשש ליחסי ארצות הברית-טורקיה ולהיחלשות נאט"ו במזרח אירופה, הטיל על כך וטו. הקונגרס העביר חוק שני בנושא, שגם עליו הטיל פורד וטו, על אף שהגיע לפשרה להמשיך בסיוע עד לסוף השנה. כפי שפורד צפה, יחסי ארצות הברית-טורקיה נפגעו ולא התאוששו עד 1978.
בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי, היה צריך פורד להתמודד עם תוצאות מלחמת יום הכיפורים. למרות הפסקת האש שסיימה את המלחמה, לא הצליח קיסינג'ר להתקדם באזור. ב-1973 תקפו מצרים וסוריה את ישראל, בניסיון לקחת את השטחים אותם הפסידו במלחמת ששת הימים. אולם ההצלחה הראשונית לא ארכה זמן רב לפני שישראל הצליחה לנצח במלחמה, ופורד חפץ להגיע לשלום בין הצדדים. פורד לא אהב את מה שראה כ"עיכוב" ישראלי בנושאי השלום, וטען שכעס על ישראל בשל כך. בין ישראל למצרים נחתם בינואר 1974 הסכם הפרדת כוחות שהביא לסיום המלחמה עצמה ומצרים עברה מחוג ההשפעה הסובייטי לזה של ארצות הברית. כדי להביא להסכם יציב יותר החל קיסינג'ר במסע דילוגים בחודש מרץ 1975. ישראל הסכימה לנסיגה רחבה בסיני, עד לקו אל עריש-ראס מוחמד, אך דרשה בתמורה הכרזה על ביטול מצב הלוחמה בין ישראל למצרים. המצרים סירבו ודרשו בתמורה לאי לוחמה נסיגה ישראלית לקו הגבול הבינלאומי, וכן שההסכם יהיה בתוקף לשנה אחת.
מסע זה נכשל, וקיסינג'ר הטיל את האשמה בישראל במה שכינה "עמדותיה הנוקשות" (למעשה סירובה לסגת מעבר למעברי המיתלה והגידי ופינוי תחנת ההתראה באום חשיבה ללא הצהרה על אי לוחמה). פורד שלח מברק לראש ממשלת ישראל יצחק רבין ובו הביע את אכזבתו ממדיניותה של ישראל. בעקבות הכישלון הכריז פורד ב-24 במרץ על מדיניות של "הערכה מחדש" של יחסי ארצות הברית וישראל. התוצאה בפועל של מדיניות זו התבטאה בהקפאת החתימה על עסקאות נשק חדשות (כולל נשק שהובטח בשיחות בעל פה), פגישות לא רשמיות של שליחים של הממשל האמריקאי עם אנשי אש"ף, והפסקת תיאום העמדות לקראת כינוסה של ועידת ז'נבה (שלא התכנסה בסופו של דבר). רבין ציין ש"הערכה זו הייתה אחת התקופות הקשות ביותר ביחסים בין ארצות הברית וישראל". היא נמשכה במשך חצי שנה. החלטות הממשל בנושאי ישראל הרגיזו את תומכי ישראל בקונגרס ואת הקהילה היהודית. ב-21 במאי, פורד "חווה זעזוע אמיתי", כששבעים ושישה סנאטורים אמריקנים כתבו לו מכתב שבו הוא נדרש "להיענות" לבקשה של ישראל המבקשת סיוע צבאי וכלכלי בסך 2.56 מיליארד דולר. פורד התרגז באמת וחשב שהסיכוי לשלום נתון בסכנה. הייתה זאת, מאז האיסור בספטמבר 1974 על ייבוא וייצוא נשק לטורקיה, הפלישה השנייה של הקונגרס לניהול מדיניות החוץ של הנשיא. חודשי הקיץ הבאים תוארו על ידי פורד כ"מלחמת עצבים "אמריקאית-ישראלית". לאחר מיקוח ממושך, נחתם רשמית הסכם ביניים בין ישראל למצרים והסיוע חודש.
הפלישה האינדונזית למזרח טימור.
לאחר מהפכת הציפורנים, נסוגה פורטוגל ממזרח טימור. אינדונזיה השכנה פלשה למזרח טימור ב-1975 לאחר שזאת הכריזה על עצמאותה מפורטוגל. כדי לשמור על יחסים טובים עם מנהיג אינדונזיה סוהארטו, לא התנגד פורד כשנודע לו על הפלישה. מזרח טימור נותרה בשליטה אינדונזית עד ל-1999.