במבצע צוק איתן הרס צה"ל בהתקפות מהאוויר בתים רבים שימשו לצורכי טרור (אחסון אמצעי לחימה, מפקדות, הסתרת פירי מנהרות וכו'), וכן בתים של בכירי החמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ברצועת עזה. הכוחות הקרקעיים זיהו בתים ממולכדים והשמידו אותם, בין השאר באמצעות ירי פגזי חצב מטנקים ובאמצעות דחפורי D9 משוריינים. בגלל היקף השימוש של חמאס ושאר ארגוני הטרור במבנים אזרחיים ופרטיים לצורכי טרור נאלצו הדחפורים המשוריינים להרוס בתים רבים ואף שכונות שלמות שהיו נגועות. לדברי המפעילים:
בסך הכל נהרסו במבצע זה יותר מ-4,000 בתים.
בהסלמה בדרום בנובמבר 2018 הרס חיל האוויר הישראלי עד היסוד את בניין תחנת הטלוויזיה של חמאס ועוד שלושה רבי-קומות בעזה - מטה המודיעין הצבאי של חמאס, מטה לביטחון פנים של חמאס ומבנה המשמש את הכוח הצבאי של חמאס ואת הכוח המודיעיני הצבאי של הזרוע הצבאית של חמאס.
במבצע שומר החומות במאי 2021 הפציץ חיל האוויר הישראלי מאות מבני טרור ברצועת עזה והחריב עד היסוד 9 רבי-קומות בהם שכנו מטות ותשתיות טרור עיקריות של חמאס.
ביהודה ושומרון לאחר האינתיפאדה השנייה.
בתום האינתיפאדה השנייה הריסת בתים מבצעית והריסה למטרות הרתעה וענישה הפכו לנדירות יותר. צה"ל המשיך להרוס בתים בנוהל סיר לחץ, במקרים שבהם מחבל חמוש התבצר בבית וסירב להסגיר את עצמו לכוחות צה"ל או הימ"מ שצרו על המבנה.
ביולי 2008, בהתייעצויות ביטחוניות שקיים ראש הממשלה אהוד אולמרט זמן קצר לאחר פיגוע הדריסה ברחוב יפו, הביע עמדה שלפיה יש להרוס את בית המחבל. אולמרט אמר, בגיבוי מערכת הביטחון, שמכיוון שאין דרך לגדר את כל ערביי מזרח ירושלים, יש ליצור אלמנט הרתעתי באמצעות הריסת בתים ושלילת זכויות סוציאליות. גם שר הביטחון אהוד ברק היה שותף לעמדה זו.
היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז קבע כי אין מניעה משפטית להרוס בתי מחבלים, אך הדגיש שיש לתאם כל פעולה שכזאת עם משרד המשפטים. בינואר 2009 אטם צה"ל את ביתו של המחבל מהפיגוע בישיבת מרכז הרב. במרץ התיר בג"ץ להרוס את בית המחבל מפיגוע הטרקטור והוא נהרס בחודש אפריל.
מאז ההחלטה על המדיניות הרסו כוחות חיל ההנדסה הקרבית, משמר הגבול והמנהל האזרחי למעלה מ-28 בתי מחבלים (10 מהם על ידי כלי צמ"ה ו-8 על ידי פיצוץ). בדיון בוועדת חוץ וביטחון של הכנסת ב-31 באוקטובר 2018 נחשף כי רק 45 בתי מחבלים נהרסו בין 2015–2018, המהווים 30% מסך הבתים שהיו מיועדים להריסה.
הריסת רובע הדאחייה בביירות.
לאחר שמסקנות תרגיל "שילוב זרועות" שקיים צה"ל קבעו כי יכולת הפגיעה של צה"ל במשגרי הרקטות קצרות הטווח מוגבלת, הוביל ראש אגף המבצעים של צה"ל, גדי איזנקוט, תפיסה לפגיעה במרכז העצבים של ארגון חזבאללה ברובע הדאחייה בביירות כמרכיב מרכזי ליצירת הרתעה אל מול חזבאללה. במהלך מלחמת לבנון השנייה, ב-13 ביולי 2006, מטוסי חיל האוויר הישראלי הנחיתו כרוזים ברחבי הדאחייה, בהם הזהירו את התושבים להתפנות מבתיהם לפני תחילת סדרה של הפצצות סדרתיות שהחריבו את הרובע, אך לא עלה בידי כל התושבים לעזוב, ומלבד תושבים שהפכו ל"פליטים" בצפון העיר, רבים נשארו בבתיהם והיו עדים להפצצות.
נראה כי תקיפת רובע הדאחיה היוותה נדבך חשוב בפעולות ההתקפיות של צה"ל במערכה, והשפיעה עמוקות על חזבאללה.
הריסת בנייה בלתי חוקית ביהודה ושומרון
הריסת בנייה בלתי חוקית ביהודה ושומרון מתבצעת באמצעות ציוד מכני הנדסי של המנהל האזרחי. פעמים רבות ההריסות האלה נתפסות כחלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הריסה של בתי פלסטינים.
בתי פלסטינים רבים בשטח C נבנים באופן בלתי-חוקי. נגד מיעוטם מוצא ומופעל צו הריסה. דוגמאות:
הריסת בתים בהתנחלויות שנבנו על קרקע פרטית של פלסטינים.
בשנים 2008 עד 2017 נהרסו בתים בהתנחלויות ובמאחזים ביהודה ושומרון לפי פסיקות בג"ץ בעתירות שהוגשו על ידי פלסטינים וארגוני שמאל בישראל בנימוק שהבתים נבנו על קרקע פרטית של פלסטינים. המקרה הבולט ביותר הוא פינוי כל היישובים מגרון ועמונה בעקבות עתירה לבג"ץ.
הריסת מאחזים.
מאחז הוא יישוב שהוקם ביהודה ושומרון או ברצועת עזה ללא החלטה של ממשלת ישראל על הקמתו, שאין לו תוכנית בניין עיר, והבנייה בה היא לא חוקית. כיוון שכך, במהלך השנים פורקו מאחזים אחדים.
קלטי (פירושונים)
רכבת העמק (סרט, 1989)
רכבת העמק הוא סרט ישראלי משנת 1989 בהפקתו ובבימויו של יונתן פז, עם דן תורג'מן, נטע מורן, עמי אושפיז ותומי יואל בתפקידים הראשיים.
יונתן פז הקדיש את הסרט לאביו חנוך פז במאי תיאטרון, מורה, מחנך ואיש רוח. התסריט מבוסס על סיפור של יונתן פז בהשראת חייו כילד נער ובחור בקיבוץ מזרע הסמוך למסילת רכבת העמק. הוא הפיק את הסרט באופן עצמאי לאחר שחזר מלימודי קולנוע באוניברסיטת NYU. גם שני ילדיו דורון ויואב ובתו אפרת משתתפים בסרט.
בסרט יש שלוש סצנות ארוטיות של ארבעת השחקנים הראשיים, כן מתאר הסרט את ההויי של הילדים בלינה משותפת.
ב-2015 יצר פז את הסרט התיעודי "רכבת העמק חוזרת" לרגל הקמת קו המסילה החדש של רכבת העמק ובו קטעים מהסרט ושיחות עם אנשי המשקים שזכרו את רכבת העמק ההיסטורית ומודאגים מההשפעה של קו הרכבת החדש על איכות חייהם.
תקציר העלילה.
אפריל 1948, חברת ילדי קיבוץ מבלים ושרים בעמק כשברקע נוסעת רכבת העמק עם הקטר הפולט עשן. בקיבוץ נערכת לווייה של רן בר שנפל במלחמת העצמאות המתחוללת בארץ.
בחבורת הילדים נמצא גדי שמעריץ את יואב חסון (עמי אושפיז). יואב הוא סמל הגבריות, חסון, אליל הבנות ושחקן כדורסל מצטיין. עמי סונט בו מדי פעם ומכנה אותו "אוקס" (טמבל). כשקבוצת הכדורסל של המשק מפסידה למשמר העמק, גונב גדי את פסלון האליפות ומסתיר אותו בצריף תחנת הרכבת במשך שנים.
הקיבוץ מקבל בכאב ובאבל את מותו של סטלין. יואב מקיים יחסים אינטימיים עם המטפלת רותי (נטע מורן) וגדי מציץ מהחלון.
יואב מתגייס לצנחנים ומספר לחברי המשק איך השתתף בפעולת קיביה ופיצץ שם בתים על יושביהם לאחר הרצח ביהודיה. לבסוף הוא מתאהב בפקידת המח"ט, מביא אותה למשק והם נישאים למורת רוחה של רותי שעוזבת את הקיבוץ.
גדי נמצא בקבוצת "רקפת" אך יש המתנגדים להעניק לו סמל בוגר בגלל התנהגותו והיצמדותו ליואב שלא מוצא חן בעיניהם. בהצבעה מוחלט לא להעניק לו את הסמל. גדי מאוכזב וחברתו חווה (תומי יואל) מנחמת אותו והם מקיימים יחסים בצריף התחנה. הוא בתגובה מתגייס גיוס מוקדם לשריון לזעמו של המנטור שלו יואב שחושב שרק הצנחנים הם בראש.
לאחר השחרור חוזר גדי לקיבוץ ויואב לוקח אותו לעבוד אתו בשלחין. הם לא מסתדרים ורבים כל הזמנים. לגדי יש חלום להקים מחדש את רכבת העמק על חלק מהמסילה שעדיין נותר. הוא רואה בכך חלק מהשלום העתידי שבו יגיעו לדמשק. יואב מתנגד לכך ואומר כי לדמשק יגיע רק על שרשראות.
גדי משפץ טרקטור ישן, בונה עליו צורת קטר עם ארובה ומאחוריו שני קרונות ומתכונן להפתיע את חברי הקיבוץ.
חג העומר תשכ"ז (1967), על הבמה רוקדים לצליל "שיבולת בשדה" ונערכת תחרות קצירת החיטה בה משתתף גם יואב. לפתע מופנים כל המבטים ל"רכבת העמק" שבנה גדי והוא נוהג ב"קטר" וכולם רצים לעברו.
יואב כועס ולמחרת מתחיל להרוס את המסילה. גדי מתאבק אתו ושניהם נפצעים עד שחברי הקיבוץ מפרידים ביניהם.
תקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים - רוב הצעירים מתגייסים ורק יואב לא קיבל צו. לאחר מאמץ הוא מגויס למפקדה, מקבל תפקיד של נהג אספקה ונהרג כשמשאיתו מתהפכת.
גדי ורותי מתאבלים עליו וגדי מוביל אותה לצריף ושולף את פסלון האליפות שהחביא בעבר. הם מקיימים יחסים ואחר כך מניח גדי את הפסל על קברו של יואב, נפרד מרותי ועוזב את הקיבוץ.
ג'ורג' מאריי לוויק
הדיוויזיה ה-104 (ארצות הברית)
הדיוויזיה ה-104 (באנגלית: 104th Infantry Division) היא דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם השנייה, והיא פעילה עד היום. מטה הדיוויזיה שוכן בפורט לואיס, וושינגטון, והיא מהווה יחידת הכשרה ליחידות המילואים.
היסטוריה.
הקמת הדיוויזיה.
הדיוויזיה הוקמה ב-24 ביוני 1921 בסולט לייק סיטי, יוטה, והיא כללה את החטיבות ה-207 וה-208 עם הרגימנטים ה-413, ה-414, ה-415 וה-416. היחידות הכפופות של הדיוויזיה התפזרו בין המדינות איידהו, מונטנה, נבאדה, יוטה וויומינג. הדיוויזיה כללה בעיקר קצינים דרך קורפוס ההכשרה לקציני מילואים ממכללות ואוניברסיטאות במדינות המוקצות לה, והיא נותרה בעצם קאדר קצינים עם מעט מתגייסים, ולא מילאה תפקיד משמעותי עד מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה.
ב-15 בספטמבר 1942 הופעלה הדיוויזיה תחת פיקודו של גילברט קוק במחנה אדייר, אורגון, והיא כללה את הרגימנטים ה-413, ה-414 וה-415. ב-15 באוקטובר 1943 מונה טרי אלן למפקד הדיוויזיה, וב-7 בספטמבר 1944 נחתה הדיוויזיה בצרפת. הפעולה הראשונה של הדיוויזיה התרחשה באוקטובר 1944 במהלך כיבוש אכטמאל וזונדרט בהולנד, כחלק מקרב שפך הסכלדה. לאחר מכן היא התקדמה דרך קו זיגפריד אל נהר הריין, וחצתה את נהר האינדה לעבר קלן. מאוחר יותר סייעה הדיוויזיה בכיתור כיס הרוהר. לבסוף, היא ביצעה זינוק של 350 מייל לנהר מולדה בלב גרמניה כחלק מפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה. במהלך הלחימה בחזית המערבית, דיוויזיית הרגלים ה-104 הפגינה את כושר הלחימה הלילי שלה במספר מבצעים מוצלחים. במהלך הלחימה איבדה הדיוויזיה 971 הרוגים ו-3,657 פצועים.
ביוני 1946, למעלה משנה לאחר יום הניצחון באירופה וסיום מלחמת העולם השנייה באירופה, חזרה דיוויזיית הרגלים ה-104 לארצות הברית שם היא הושבתה.
לאחר המלחמה.