דורש וטודט היו בין תומכיו המוקדמים של אדולף היטלר. דורש הצטרף למפלגה הנאצית בראשיתה ולאגף הצבאי למחצה שלה, אס אה, בשנת 1922 והשתתף בפוטש במרתף הבירה הכושל של 8–9 בנובמבר 1923. מאוחר יותר הורשה לענוד את אות הזהב המפלגתי ואת אות מסדר הדם של המפלגה הנאצית כהוקרה על שירותו המוקדם. ביולי 1933 מונה טודט על ידי היטלר לתפקיד המפקח הכללי לכבישים גרמניים (Generalinspektor für das deutsche Straßenwesen), הממונה על בניית רשת האוטובאן הגרמנית. טודט גייס את דורש כסגנו וראש משרדו בברלין, לשם עבודה על פרויקט האוטובאן. בשנת 1938 מילא דורש תפקיד מוביל בבניית קו זיגפריד, מערכת הגנה המשתרעת על פני 630 ק"מ לאורך הגבולות המערביים של גרמניה, מהולנד עד שווייץ.
פעילותו במלחמת העולם השנייה.
מדצמבר 1941 הנחה את בניית החומה האטלנטית לאורך קו החוף המערבי של אירופה הכבושה, אף על פי שעבודתו ספגה ביקורת מצד הצבא עקב התעלמות מדרישות הצבא והצי. ב-8 בפברואר 1942 נהרג פריץ טודט בתאונה אווירית. את מקומו תפס אלברט שפר, האדריכל הראשי של היטלר. שפר שמר על השליטה בארגון טודט כשר החימוש וייצור המלחמה אך נתן לדורש סמכות לנהל ארגון זה, מה שהפך את דורש למנהל בפועל של ארגון טודט. כהוקרה על שירותו הוענק לדורש צלב האבירים עם עיטור החרבות ב-13 במאי 1943.
עם זאת, היחסים בין שפר לדורש היו מתוחים. סלע מחלוקת מרכזי היה העובדה כי לארגון טודט הייתה אחריות רק על בניית פרויקטים מחוץ לרייך. ארגון זה הועסק יותר ויותר בעבודות בנייה בגרמניה עצמה, וביקש שליטה בענף הבנייה בגרמניה. דורש ושפר נאבקו על סמכויות. דורש דרש להיות אחראי על כל פעילות הבנייה בתוך הרייך, כך שארגון טודט יוכל לנהל פרויקטים חדשים. דורש תמך בסתר ביריבו של שפר, מרטין בורמן, שגייס אותו כסוכן של משרד ראש המפלגה (Parteikanzlei) לרגל אחר שפר; כפי שניסח זאת שפר מאוחר יותר, דורש גרם לו להרגיש "חסר ביטחון במשרד שלי-עצמי". באביב 1944, דורש יזם מהלך להדיח את שפר; אף על פי שלא הצליח, עמדתו של שפר נחלשה. שפר תיאר את הקליקה שהוביל דורש כ"קמרילה".
היטלר לקח את הפיקוד על ארגון טודט, הרחיק אותו משפר ונתן אותו לדורש ב-14 באפריל 1944.  דורש הוזמן להגיש הצעות לתוכנית, ששפר התנגד לה בתוקף, להעביר את מתקני התעשייה הגרמניים ל"מפעלי בטון" או למתקנים תת-קרקעיים כדי להגן עליהם מפני הפצצות בעלות הברית. הרמן גרינג, שר התעופה של הרייך, הורה לדורש להקים האנגרים תת-קרקעיים למטוסים, עבור הלופטוואפה. דורש הועמד כאחראי על בניין משרד החימוש ושימש כסגנו של השר כמפקח כללי על תעשיית הבנייה, וכן שמר על תפקידו הקיים כראש ארגון טודט. הוא היה אחראי כמעט על כל פרויקטי הבנייה של הרייך השלישי בשנה האחרונה למלחמה. הנחייתו של היטלר לבנות מפעלים חסיני פצצות העניקה לדורש את הסמכות הדרושה לו להשתלט על כל ענף הבנייה הגרמני. עד ספטמבר 1944 שלט דורש בכוח אדם של 780,000 איש, בעיקר עובדי כפייה מהארצות שכבשה גרמניה הנאצית, עובדים שעסקו בפרויקטים של בנייה בתוך הרייך.
לאחר המלחמה.
דורש ניצל מהעמדה לדין לאחר המלחמה והוזמן על ידי צבא ארצות הברית לכתוב מחקר בן 1,000 עמודים על ארגון טודט, שפורסם בשנת 1947. בשנת 1950 הקים חברת הנדסה ובניין, "Reg.Baumeister Xaver Dorsch, Ingenieurbüro", חברה שהפכה לחברת ההנדסה והייעוץ Dorsch Consult בשנת 1951 ו-Dorsch Gruppe בשנת 2006. החברה מעסיקה כיום 1,600 עובדים והיא חברת התכנון והייעוץ העצמאית הגדולה ביותר בגרמניה.
דורש נפטר במינכן ב-8 בנובמבר 1986.
סודוקו ללא שכנים
סודוקו ללא שכנים (באנגלית: Non-Consecutive Sudoku) הוא וריאנט של סודוקו המבוסס על הכרת ציר המספרים ושימוש בו. בסודוקו ללא שכנים, בנוסף לכללי הסודוקו הרגילים, יש איסור להציב במשבצות שכנות, במאוזן או במאונך, מספרים עוקבים על ציר המספרים. במשבצות שכנות באלכסון אין איסור.
האיסור מהווה רמז רב חשיבות לגבי אפשרויות להצבת המספרים במשבצות השונות.
רוטב לסלט
רוטב לסלט הוא רוטב עבור סלטים. רטבים משמשים להענקת טעם עבור רוב סוגי הסלטים, בהם סלט ירוק, סלט ירקות ישראלי וסלט קיסר, וכן סלט פסטה, אטריות, אנטיפסטי, סלט תפוחי אדמה ועוד.
הגשה.
את הרוטב ניתן לטפטף מעל הסלט, לערבב אותו יחד עם הסלט, לצרף אותו בצד הסלט או להגיש כמטבל.
סוגים.
בתרבות המערבית ישנם שני סוגי רטבים בולטים:
גיטה סרני
גיטה סרני (באנגלית: Gitta Sereny; 13 במרץ 1921 – 14 ביוני 2012) הייתה ביוגרפית, היסטוריונית ועיתונאית חוקרת אוסטרית-בריטית שהתפרסמה בזכות הראיונות שקיימה עם דמויות ידועות לשמצה והתחקירים שביצעה עליהן, כולל מרי בל, שהורשעה בשנת 1968 בהריגת שני ילדים כשהיא עצמה הייתה ילדה, ופרנץ שטנגל, מפקד מחנה ההשמדה טרבלינקה.
סרני נולדה וגדלה באוסטריה, וחיברה חמישה ספרים, ביניהם "The Case of Mary Bell: A Portrait of a Child Who Murdered" (המקרה מרי בל: דיוקה של ילדה שרצחה, 1972) ו-"Albert Speer: His Battle with Truth" (אלברט שפר: מאבקו עם האמת, 1995).
סרני זכתה בפרס דאף קופר ובפרס הזיכרון של ג'יימס טייט בלאק על ספרה על אלברט שפר בשנת 1995, ובפרס סטיג דגרמן בשנת 2002. היא מונתה למפקדת מסדר האימפריה הבריטית בשנת 2004 לשירותי עיתונות.
ביוגרפיה.
סרני נולדה בווינה שברפובליקה האוסטרית הראשונה בשנת 1921. אביה היה אריסטוקרט פרוטסטנטי הונגרי, פרדיננד סרני, שמת כשהייתה בת שנתיים. אמה הייתה שחקנית לשעבר מהמבורג, מרגיט הרצפלד, בעלת רקע גרמני. אביה החורג של גיטה סרני היה הכלכלן לודוויג פון מיזס.
כשהייתה בת שלוש עשרה, מסע הרכבת שלה לפנימייה בבריטניה התעכב בנירנברג, שם השתתפה באחד ממפגשי נירנברג השנתיים של המפלגה הנאצית. לאחר שכתבה על העצרת בתור משימה שקיבלה בכיתתה, קיבלה לקריאה את "מיין קאמפף" מהמורה שלה, כדי להבהיר לה מה ראתה שם. לאחר ההשתלטות הנאצית על אוסטריה בשנת 1938 עברה לצרפת, שם עבדה עם יתומים במהלך הכיבוש הגרמני עד שנאלצה להימלט בגלל הקשר שלה להתנגדות הצרפתית.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבדה במנהל הסיוע והשיקום של האו"ם עם פליטים בגרמניה הכבושה בידי בעלות הברית. בין משימותיה היה איחוד ילדים שנחטפו על ידי הנאצים כדי לגדל אותם כ"ארים", עם משפחותיהם הביולוגיות. לעיתים זו הייתה חוויה טראומטית כי הילדים לא תמיד זכרו את משפחתם המקורית, אך כאשר ליוותה קבוצה של ילדים כאלה ברכבת בחזרה לפולין היא ראתה את האושר שחוו בני המשפחה המקוריים עם שיקום הילדים.
היא נכחה במשפטי נירנברג במשך ארבעה ימים בשנת 1945 כמשקיפה וכאן ראתה לראשונה את אלברט שפר שעליו תכתוב מאוחר יותר את הספר "Albert Speer: His Battle with Truth" (אלברט שפר: הקרב שלו עם האמת). על ספר זה זכתה בפרס ג'יימס טייט בלאק לשנת 1995. הספר עובד מאוחר יותר על ידי דייוויד אדגר כמחזה בשם "אלברט שפר", אותו ביים טרבור נאן בתיאטרון הלאומי בשנת 2000.
סרטי נישאה לדון האנימן בשנת 1948 והם עברו ללונדון. האנימן (שמת ב-1 ביוני 2011) היה צלם שעבד בין השאר בפרסומים לווג, דיילי טלגרף וסאנדיי טיימס. הכרזה של צ'ה גווארה על רקע אדום (1968) היא אחת היצירות הידועות ביותר שלו.
מאמצע שנות ה-60 ולאורך כל שנות השבעים כתבה סרני בהרחבה במגזין "The Daily Telegraph" בניהולו של ג'ון אנסטיי. מאמריה עסקו לעיתים קרובות בצעירים, בשירותים חברתיים, בילדים וביחסיהם עם הוריהם והחברה. התמקדותה בנושאי כתיבה אלה הובילה אותה לסקר את משפטה של מרי בל בת ה-11 (שנמצאה אשמה ברצח שני ילדים) והובילה אותה לכתיבת ספר המחקר הראשון שלה בנושאים אלה.
תביעת דיבה של דייוויד אירווינג.
מכחיש השואה הבריטי דייוויד אירווינג יזם תביעת לשון הרע נגד סרני וגרדיאן מדיה גרופ עקב שתי סקירות באובזרבר, בהן טענה כי זייף בכוונה תיעוד היסטורי בניסיון לשקם את תדמיתם של הנאצים. אירווינג רחש איבה אישית כלפי סרני, אותה הוא מכנה "ציידת הנאצים המצומקת", על כך שהצליחה להפריך את טענותיו מאז פרסום ספרו "Hitler's War" (מלחמתו של היטלר). בשנת 1977 בדקה סרני את המקור שציין אירווינג בשל טענתו כי היטלר לא ידע דבר על הפתרון הסופי, ולכן לא יכול היה להורות על כך. היא גילתה שאירווינג התעלם מסייג שהיה סותר את טענתו. "אני מכירה הרבה מאותם אנשים כמוהו, שהיו בחוגיו של היטלר", אמרה סרני. "זה מפחיד. הוא אומר שאנחנו שואבים מאותו מקור מידע. ההבדל הוא שהוא אוהב את מקור המידע הזה, ואני לא. . . יש לדעתי ייאוש בכל זה". התיק לא הגיע לבית המשפט, אך העלות של קבוצת גרדיאן מדיה בהכנת ההגנה המשפטית שלה הסתכמה ב-800 אלף ליש"ט.
כתיבה.
ספרים.
"The Case of Mary Bell" (המקרה של מרי בל) פורסם בשנת 1972 לאחר משפטה של מרי בל. בספר ראיינה סרני את משפחתה, את חבריה ואת אנשי המקצוע שעסקו בטיפול במרי בל במהלך משפטה. ספר זה נערך על ידי דיאנה אתיל שלימים ערכה את ספרה של סרני "Into That Darkness" (לתוך האפלה ההיא).
"Into That Darkness", שנכתב גם הוא בעקבות כתבה ראשונית במגזין "טלגרף", בחן את אשמתו של פרנץ שטנגל, מפקד מחנות ההשמדה טרבלינקה וסוביבור. היא בילתה 70 שעות בראיונו בכלא וכשסיימה הודה לבסוף באשמתו. הוא מת מהתקף לב כעבור 19 שעות.