לפי תוכנית החלוקה, יועדו שטחי הכפר להיכלל בשטח המדינה הערבית, אולם במהלך מלחמת העצמאות, ערב ההפוגה הראשונה, ב-11 ביוני 1948, כוח של חטיבת כרמלי כבש את הכפר לאחר שהתגבר על התנגדות מקומית. בכפר ובשלושת המשלטים הסמוכים לו החזיקה פלוגת חי"ם מתל אביב שמנתה כ-120 איש שברשותם היה משוריין ובו מכשיר קשר ללא נשק מסייע. ב-23 ביוני 1948, בשעה 21.00 החלה הסתערות על הכפר בכוח גדול ובלווי משוריינים ותוך זמן קצר נכבש הכפר. מיד התארגנה התקפת נגד. הקרב היה קשה ונמשך כל יום ה-24 ביוני 1948. במהלך היום הוזעקו ערבים חמושים מכל כפרי הסביבה בשיטת הפזעה, ומספרם הגיע ל-800. כן השתתפו 200 לוחמים מצבא ההצלה של פאוזי אל קאוקג'י. רק לפנות בוקר ה-25 ביוני 1948, הצליחו כוחות צה"ל מחטיבת כרמלי לכבוש את הכפר בחזרה. בקרב נפלו עשרה חיילי צה"ל, ומהערבים נפלו 12 לוחמים של צבא ההצלה ו-30 לוחמים כפריים. ההתקפה בוצעה על ידי צבא ההצלה תוך הפרה של ההפוגה הראשונה, תוך טענה שצבא ההצלה איננו כפוף להפוגה. בתחילת קרבות עשרת הימים הרחיב צה"ל את אחיזתו סביב בירווה וכבש מספר משלטים החולשים עליו. אולם צבא ההצלה הצליח לכבוש חזרה אחד מן המשלטים ואלו היו בידיו לזמן קצר עד קריסת צבא ההצלה בהמשך מבצע דקל.
צה"ל הכריז על האזור כאזור צבאי. תושבי הכפר, שחלקם שהו בתוך ישראל, לא הורשו לחזור אליו (ובכך הפכו לנפקדים נוכחים), ובשנת 1949 נהרסו הבתים ואדמות הכפר הופקעו.
על אדמות הכפר הוקמו קיבוץ יסעור (ב-6 בינואר 1949) ומושב אחיהוד. בשנת 1951 הציעה ישראל בתים וקרקעות לפליטי בירווה במכר, אולם הם סירבו מתוך רצון לחזור לאדמות שלהם בבירווה.
תושבי הכפר וצאצאיהם הקימו וועד להגנה על זכויותיהם, ובכל שנה ביום הנכבה, הם מבקרים את שרידי הכפר ההרוס על מנת להנחיל את מורשת הכפר לדור הצעיר. המשורר הפלסטיני הנודע מחמוד דרוויש היה פליט מאל-בירווה.
אפטונבלודט
אפטונבלודט (משוודית: Aftonbladet, "גיליון הערב") הוא עיתון שוודי המופץ בפורמט טבלואיד, שנוסד ב-1830 על ידי לארס יוהאן הירטה בתקופה המכונה "המודרניזציה של שוודיה". כיום נוקט העיתון בקו אותו הוא מגדיר "סוציאל-דמוקרטי עצמאי", והוא היומון הגדול ביותר במדינות הנורדיות. הבעלות על העיתון היא בחלקה של קונפדרציית האיגודים המקצועיים השוודים ובחלקה של קבוצת המדיה הנורווגית שיבסטד. ב-2006 הגיע העיתון לתפוצה של 420,800 גיליונות ליום, עם חשיפה ל-1,425,000 קוראים מדי יום, כ-15% מאוכלוסיית שוודיה.
היסטוריה.
עם תחילת פרסומו של העיתון בשנת 1830 על ידי לארס יוהאן הירטה, עסק העיתון בדיווח חדשותי ובביקורת על מדיניותו של קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה. המלך הורה על סגירת העיתון, והחרים אותו, והירטה הגיב בכך שפתח עיתון חדש "Det andra Aftonbladet" (אפטונבלודט השני), שנסגר אף הוא. 26 פעמים נפתח העיתון בשמות שונים, עד שהתיר המלך את הופעתו בשמו המקורי.
במהלך תקופת קיומו נע אפטונבלודט בין קווים מערכתיים שונים. כשנפתח נקט בקו ליברלי, אך הפך לעיתון שמרני כשהיה תחת עריכתו של האראלד סוהלמן, בין השנים 1890 ל-1921. ב-1929 השתלט על תאגיד "סביידיש מאץ'" שהיה לב עסקיו של איש העסקים איוואר קרוגר. השפל הגדול הביא לקריסת האימפריה הכלכלית של קרוגר, והוא התאבד בשנת 1932, אך העיתון נותר בשליטת משפחתו. בשנה זו תמך העיתון בממשלתו של פר אלבין הנסון הסוציאל-דמוקרט. לאחר מכן עבר לתמיכה במפלגה הליברלית. במהלך מלחמת העולם השנייה עבדו בעיתון חברי צוות פרו-גרמנים, שצידדו בעמדת גרמניה במלחמה.
באוקטובר 1956 נמכר העיתון לקונפדרצית האיגודים המקצועיים השוודית. בתחילה הביא השינוי לירידה בתפוצתו, אך במהלך שנות השישים עלתה תפוצת העיתון, והגיעה לכחצי מיליון גליונות.
במהלך שנות ה-90 נקלע העיתון לקשיים כלכליים, ורבים פקפקו ביכולותיהם של האיגודים המקצועיים כמוציאים לאור של עיתון יומי נפוץ. ב-1996 נרכשו 49.9 אחוזים ממניות העיתון על ידי קבוצת המדיה הנורווגית שיבסטד, כאשר האיגודים המקצועיים שומרים על השליטה בתוכן המערכתי של העיתון ועל רוב המניות בו. באותה שנה עלתה לראשונה תפוצתו של העיתון על זו של יריבו הגדול אקספרסן.
העיתון אימץ בשלב מוקדם את הפרסום באינטרנט. מהדורת אינטרנט של העיתון עלתה אל הרשת באוגוסט 1994, ואתר אפטונבלודט הוא אחד מחמשת האתרים הנצפים ביותר בשוודיה, ואחד מהאתרים הנצפים ביותר באירופה כולה.
ביקורת.
איכותו העיתונאית של אפטונבלודט עמדה לעיתים בסימן שאלה. בסוף שנת 2006 כתב העיתונאי פיטר קדהמר, שעבד עבור העיתון, כי עיתונו מטפל בחיי האהבה של הכוכבת השוודית לינדה רוזינג באותה מידת החשיבות שהוא מטפל במלחמה בעיראק.
הבמאי אינגמר ברגמן טען כי מסע שערך כנגדו אפטונבלודט היה הכוח המרכזי מאחורי האשמות על אי סדרים כספיים שהביאו לגלותו מרצון במינכן בשנות ה-70 של המאה ה-20. בספרו האוטוביוגרפי "לטרנה מגיקה" ברגמן טען כי אפטונבלודט הוא זבלון צהבהב ששם לו למטרה להשמיצו.
טענות על אנטישמיות.
מספר פעמים הואשם אפטונבלודט בנטיות אנטישמיות.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה האשים העיתון במספר מאמרים את ישראל כי זו חוזרת על זוועות השואה. ב-17 ביוני 1982 פורסמה בעיתון קריקטורה בה צויר מנחם בגין, ראש ממשלת ישראל, כמלאך המוות, בכיתוב "ועברתי בארץ הפלסטינים בלילה הזה והכיתי כל בכור בארץ הפלסטינים מאדם ועד בהמה ובכל אלוהי הפלסטינים אעשה שפטים, אני ה'".
באפריל 2002, בעת מבצע חומת מגן פרסם העיתון מאמר מערכת בכותרת "Den korsfäste Arafat" (ערפאת הצלוב), שיש מבקרים שראו בו אזכור לטענה של צליבת ישו בידי היהודים.
בשנת 2003 הורשע עורכו הראשי של אתר האינטרנט של העיתון, קאלה יונגקוויסט, ב"פשע שנאה נגד קבוצה אתנית" אחרי שסירב להוריד תגובות הקוראות להשמדת היהודים.
ב-3 בינואר 2006 פרסם העיתונאי רוברט קולין מאמר בו התייחס ל"לובי היהודי", שכביכול מונע את השימוש במילה "חג המולד" בארצות הברית.
שערוריית קצירת האיברים.
ב-17 באוגוסט 2009 פרסם העיתון מאמר של העיתונאי דונלד בוסטרום לפיו צה"ל קצר איברים מפלסטינים שמתו בעודם במשמורת ישראלית. המאמר הביא ראיונות עם הפלסטינים שהעלו את הטענה, ועם דובר צה"ל שהכחיש אותה, אך ללא שום הוכחה לטענה המועלית בכתבה. המאמר הביא לתגובה נזעמת של משרד החוץ הישראלי, שהשווה אותה לעלילת דם. לשכת העיתונות הממשלתית סירבה להעניק אישורי כניסה לרצועת עזה לכתבי העיתון, וטענה כי יהיה עליהם להמתין לשם כך שלושה חודשים, ושר הפנים אלי ישי מסר כי לא יעניק לעיתונאים מטעם העיתון אשרות שהייה בישראל. משרד החוץ מסר כי ימנע מכתבי העיתון אשרות כניסה.
הפרסום והתגובות לו יצרו משבר דיפלומטי בין שוודיה וישראל. על אף ששגרירת שוודיה בישראל אליזבת בורסיאין בוניאר גינתה את הפרסום, הודיע משרד החוץ השוודי כי דבריה אינם מייצגים את עמדתו.
חצר פיינגולד
לוגי'ק פרו
לוג'יק
אמא דבלאם
אמא דבלאם הוא הר ברכס ההימלאיה הנמצא במזרח נפאל. גובהו 6812 מטרים. משמעות שמו היא: "אם ושרשרת הפנינים שלה".
פסגת ההר נחשבת לאחת הפסגות היפות ברכס ההימלאיה ונופו מלווה חלק גדול מן הדרך למחנה הבסיס של האוורסט (הצד הנפאלי). מסלול ההעפלה הקל הוא מהרכס הדרום מזרחי - לפי צללית ההר כפי שנראית בחלקה הימני של התמונה. ההר נכבש לראשונה על ידי קבוצת מטפסים בני לאומים שונים ב-13 במרץ 1961. כמו הרים נוספים בנפאל, יש צורך בהיתר על מנת לטפס על ההר. הטיפוס הקלאסי על ההר כולל שלושה מחנות ביניים, כשהאחרון הוא לרוב על הקרחון. עונת הטיפוס היא בחודשים אפריל - מאי ועונה נוספת מתאפשרת בספטמבר - אוקטובר. בשנת 2006, בלילה שבין 13 ל-14 בנובמבר כתוצאה מהתמוטטות חלל גדול בתוך הקרחון, התרחשה מפולת שלגים גדולה בהר שסחפה מספר אוהלים מהמחנה השלישי והרגה 6 מטפסים, מתוכם שלושה מבני השרפה.
סניליות
המלך מת, יחי המלך החדש!
אלוויזה קונטאריני
אלוויזה קונטאריני (באיטלקית: Alvise Contarini; 24 באוקטובר 1601 - 15 בינואר 1684) היה הדוכס ה-106 של ונציה. קונטאריני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-26 באוגוסט 1676 ועד פטירתו, כשבע שנים ומחצה לאחר מכן.
אלוויזה קונטאריני היה הדוג'ה השמיני והאחרון מבית קונטאריני.
קורות חיים.
אלוויזה קונטאריני נולד בוונציה לניקולו קונטאריני ואלנה מיקיאל. אלוויזה היה בנם השלישי של בני הזוג ואחיינו של פרנצ'סקו קונטאריני, הדוג'ה ה-95 של ונציה (אשר כיהן בין השנים 1623–1624).
אלוויזה קונטאריני לא נישא, והקדיש את חייו לשירות הציבור ולפוליטיקה. הוא כיהן כשגריר לה סרניסימה בצרפת, ספרד, הולנד ובחצר האפיפיור. בעת שירותו בחצר מלך צרפת הוא קיבל מהמלך תואר אבירות (chevalier).
קונטאריני כיהן כסאביו ובאותה עת תמך בהמשך מלחמת כרתים במסגרתה ניסתה ונציה למנוע מהאימפריה העות'מאנית להשתלט על האי כרתים.
בעקבות מותו של הדוג'ה ניקולו סאגרדו ב-14 באוגוסט 1676, המועמד המוביל לבחירה היה אחיו של ניקולו - ג'ובנאי סאגרדו. ג'ובאני הצליח להשיג במהרה את תמיכתם של שלושים מתוך 40 הבוחרים. יריביו טענו כי השתמש באמצעים לא כשרים להשגת קולות אלה, ומהומות פרצו ברחובות העיר.
על מנת לעצור את המהומות, נבחרו 40 בוחרים חדשים, אשר נפגשו ב-26 באוגוסט 1676 ובחרו באלוויזה קונטאריני כמועמד של פשרה.