עריקים רבים שהו בערים ברחבי האימפריה העות'מאנית. מפקד הארמייה הרביעית ומושל סוריה וארץ ישראל אחמד ג'מאל פאשה הזהיר את העריקים כי הם יוצאו להורג אם לא ישובו לשירותם, אך התופעה לא פסקה. פאשה התמודד עם התופעה על פי דרכו - באכזריות רבה, שהביאה אותו לבצע במהלך ימי שלטונו פשעי מלחמה רבים אחרים, ובתוכם מעורבותו ברצח העם הארמני.
התליות.
פאשה סייר ברחבי המזרח התיכון וציווה להוציא להורג עריקים ו"בוגדים" למיניהם. במחצית 1916 פנה ליישם את שיטותיו בירושלים, שם הודיע כי על כל העריקים לשוב ליחידתיהם עד סוף יוני וכי הם לא ייענשו, אך שכל עריק שלא יעשה זאת יוצא להורג. כיוון שהעריקים לא נענו ציווה פאשה לבחור באקראי בירושלים חמישה עריקים שיוצאו להורג בפומבי על מנת להרתיע את האחרים. הנידונים המיועדים נבחרו לפי העדות שהרכיבו את אוכלוסיית ירושלים - שני נוצרים, שני יהודים ומוסלמי אחד.
בתוך יום אחד נלכדו חמישה עריקים לפי המפתח שקבע פאשה. בבוקר 29 ביוני הם הובאו אל גרדומים שהוקמו ברחבת שער יפו בנוכחות אישי ממשל מקומיים ואנשי צבא. לאחר טקס קצר שכלל פגישה עם כוהני הדת של הנידונים הוצאו גזרי דינם לפועל. גופות הנידונים נותרו תלויות על הגרדום למשך כל היום בטרם הורדו ממנו, על מנת להטיל אימה על האוכלוסייה המקומית. על הגופות נתלו שלטים המתארים את הסיבה לתלייתם. המעמד הנורא צולם על ידי הצלם ח'ליל ראד.
הנידונים.
חמשת המוצאים להורג היו המוסלמי אחמד אלוצו, הנוצרים אברהים אנדלפט ומוסא סוס והיהודים משה מלל ויוסף אמוזיג.
מלל היה מיהודי ספרד, בן 22. היה בן יחיד לאמו האלמנה ועבד בבית מלון בעיר שבו הייתה היא כובסת. היה גם עמיל מכס. הוא גויס לצבא, וכיוון שידע מספר שפות שירת בדמשק כמתרגם. בירושלים נמצא בחופשה. הוא ביקש לפני מותו שיגבו עבורו כספים המגיעים לו ויתנו אותם לאמו השכולה. הוא דרש להסיר את כיסוי העיניים ששמו לראשו לקראת התלייה, אך בקשתו נדחתה.
אמוזיג היה יליד מרוקו ועלה לארץ ישראל עם אמו ואחותו. היה חייט בירושלים והפעיל בשותפות עם מוסלמי סדנא גדולה לחייטות. בין לקוחותיו היו אישים חשובים בעיר, אולי אפילו פאשה עצמו. לאחר תחילת המלחמה גויס ונשלח לעבוד כחייט בבאר שבע. באחד הימים שלח אותו מפקדו לירושלים לתפור עבורו בגדים. הוא עבד בסדנא שלו עד שנתפס על ידי המשטרה הצבאית ונאסר. הוא לא הצליח להבהיר לשוטרים כי שהה בירושלים ברשות, שכן צו התנועה הצבאי שלו נעלם והוא לא הצליח להתקשר עם מפקדו (שנקרא להתייצב בטורקיה) כדי להוכיח את טענתו. הוא היה נשוי ואב לבת.
אירוע התלייה סופר במשך השנים על ידי היהודים הספרדים בירושלים עד שהפך לסיפור עירוני מוכר בירושלים. האכזריות והאקראיות שבה נבחרו והומתו הנידונים משלוש העדות הפכה את האירוע לנקודת ציון בהיסטוריה של העיר ולסמל להיותה משכן לתושבים בני שלוש דתות.
פפדם
קורוגו
קורוגו (באנגלית: Korhogo) היא עיר בצפון חוף השנהב. היא העיר הרביעית בגודלה במדינה, מבחינת האוכלוסייה והכלכלה. היא ממוקמת 635 קילומטרים מאביג'אן ומהווה את בירת מחוז סוואנס ואזור פורו. בעיר נמצאים משרדי מושל מחוז סוואנס ומחוז פורו . נכון לשנת 2020 מנתה העיר 425,547 תושבים, מה שהפך אותה לעיר הרביעית בגודלה במדינה והגדולה ביותר בצפון חוף השנהב.
טופונימיה.
מבחינה אטימולוגית, השם קורוגו נובע מהביטוי "קור-גו" שפירושו בשפת בני שבט סנופו "מורשת".
היסטוריה.
קורוגו נוסדה על ידי נאנגוי, מאבות בני סנופו במאה ה-14 והיא עדין בירת אנשי סנופו . היישוב קורוגו היה על דרך המסחר החשובה בתקופה הפרה-קולוניאלית, לחוף האטלנטי.
המאה ה-19.
קורוגו נכבשה על ידי הקולוניאליזם האירופי יחסית מאוחר, בהשוואה למדינות אחרות במערב אפריקה. גם לאחר שמשלחתו של לואי-גוסטב בינגר, מרצ'אנד (1887 - 1899), הגיעה לאזור היער המרכזי וצפון חוף השנהב לא נכבשה העיר. אלא לאחר תבוסתו של סמורי טורה בקרב כנגד גוראוד בשנת 1898.
המאה ה-20.
לאורך כל המאה, תושבי קורוגו, כמו כל אלה שבערים אחרות, היו נתונים לעבודות כפייה עד לביטולם בשנת 1946. באותה שנה הוגבלו עבודות הכפייה ל־12 ימי עבודה שנתיים, על כל גבר, שמעל גיל 15 ומתחת לגיל 65.
המאה ה-21, מלחמת האזרחים.
ב־19 בספטמבר 2002 נתפסו הערים קורוגו ובואקה על ידי חיילים שכינו את עצמם "התנועה הפטריוטית של חוף השנהב" (Mouvement Patriotique de Côte d'Ivoire - MPCI), שמרדו כנגד שלטונו של הנשיא לורן גבאגבו. על פי החשד, הוביל את ההפיכה רוברט גואי , שהיה המושל הצבאי לשעבר שלחם כנגד ההתקוממות העממית בשנת 2000. למרות הפסקת האש הפורמלית בין הממשלה למורדים בשנת 2003, בקורגו נמשכה הלחימה בין הפלגים היריבים. ביוני 2004 טענו הכוחות הנאמנים למנהיג המורדים גיום סורו כי יריבו, איברהים קוליבאלי, ניסה לרצוח את סורו, מה שהוביל לקרבות אקדחים שהותירו 22 הרוגים בקורוגו. באוגוסט 2004 הודיעה משלחת חוף השנהב לאו"ם שהתגלו בעיר שלושה קברי אחים, ובהם לפחות 99 גופות.
ב-4 בנובמבר 2004 הודיע הקצין ז'אן נואל אביי מצבא חוף השנהב. שכוחות הממשלה השתמשו במטוסי סוחוי- 25 לתקיפת העיר כחלק מהמתקפה ל"שחרור טריטוריאלי". גם העיר בואקה, הנמצאת במרחק 225 קילומטרים מדרום לקורוגו, הותקפה באותה תקיפה של החיל האוויר של ממשלת חוף השנהב.
ב-29 בנובמבר 2011 דיווחה סוכנות הידיעות AP כי גבאגבו היה במעצר בית בקורוגו והוא המתין שם להסגרתו כדי שיוגש נגדו כתב אישום בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג.
גאוגרפיה.
העיר קורוגו נמצאת במחוז סאוואנס, על גבול מאלי ובורקינה פאסו. קורוגו ממוקמת 635 קילומטרים מאבידג'אן, הבירה הכלכלית והעיר הגדולה ביותר בחוף השנהב ו-500 קילומטרים מיאמוסוקרו, הבירה הפוליטית של חוף השנהב. צמודים לקורוגו 62 כפרים.
פני השטח.
תבליט השטח בעקרו שטוח וזרועים בו הרים מבודדים הבולטים מעל המישור שסביבם כמו איים. ההר החולש מעל העיר קורוגו, מכונה בפי המקומיים ה"הר" הוא "הר קורוגו". הרובע הדרום-מערבי של העיר בנוי למרגלות הר-קורוגו . הר ממוצא וולקני שנוצר כתוצאה מפעילות גאולוגית של רכס גינאה, קו הרים מגיע לשיאו בהר נימבה בגובה 1,752 מטרים.
אקלים.
האקלים בקורוגו הוא מסוג Aw על פי סיווג Köppen: הוא חם מאוד ויבש מאוד (בדומה לאקלים הסודני), כשבחודשים, בדצמבר וינואר, ההרמאטן, רוח עוצמתית מהסהרה, מורידה את הטמפרטורה במידה ניכרת. העונה היבשה הארוכה נמשכת בין אוקטובר ועד מאי. בעונת הגשמים ישנם שני שיאים בכמויות הגשמים, שיא אחד בחודש יוני והשיא השני בחודש בספטמבר. כמות המשקעים השנתית הממוצעת בקורוגו היא 1,243 מילימטרים, והחודשים הגשומים ביותר הם מחודש מאי עד אוקטובר. הטמפרטורה הממוצעת בעיר לאורך כל השנה היא 26.6 מעלות צלזיוס, כשהחודשים החמים ביותר הם פברואר עד אפריל.
כלכלה.
תחבורה.
שדה התעופה של קורוגו נקרא בקוד איגוד התחבורה האווירית הבינלאומית HGO ובקוד ארגון התעופה האזרחית הבינלאומית הוא נקרא DIKO. בשדה התעופה מסלול בודד באורך 2,100 מטרים מצופה אספלט. שדה התעופה מיועד לטיסות פנים בלבד. חברת התעופה איר חוף השנהב מקיימת טיסות סדירות לקורוגו מאביג'ן. משך הטיסה מאביג'ן לקורוגו שעתיים וחצי.
העיירות השכנות לקורוגו מחוברות לעיר באמצעות מוניות בוש (מוניות משא וטנספורטרים). כלי רכב דו גלגליים (אופנועים בעיקר) תופסים מקום חשוב בתחבורה העירונית של קורוגו.
חקלאות.
תושבי העיר הם עובדי אדמה או מגדלי בעלי חיים (בקר וצאן) אם הם לא סוחרים, אומנים או עובדי מדינה. חציל, ירקות עלים (חסה, פטרוזליה וכדומה), פלפלים, עגבניות ובצל, הם גידולי הירקות העיקריים הגדלים בסביבות העיר, בכדי לספק את הביקוש הגובר של שוק המקומי. תחום עבודת האדמה נעשה בעיקר על ידי נשים. קיים שיתוף פעולה עם חברות גרמניות המספקות ציוד חקלאי. בנוסף בקורוגו מעבדים גם את הגידולים הבאים: כותנה, קאפוק , אורז, דוחן, בוטנים, תירס ויאם. מגדלי הבקר והצאן מגדלים בעיקר כבשים ועזים.
ב-23 באוגוסט 1998 ממשלת חוף השנהב הפריטה את כל ייצור הכותנה. במקביל התאגיד Société Paul Reinhart Ag, רכש את שתי המנפטות שהיו בקורוגו. ענף הכותנה הוא הענף הרווחי והעשיר ביותר באזור, עד כדי כך שיש הקוראים לו "הזהב הלבן". בעיר ישנם מפעלי אריגה רבים ההופכים את הכותנה לבד ומעצבים תופרים מהבד המקומי את הבובס , מטריות ובגדים מכל הסוגים על פי הזמנה ומידות הלקוחות. באופן מסורתי החייטות והתפירה מבוצעים על ידי גברים.
מכרות.
תת הקרקע באזור עשירה בברזל, זהב ויהלומים.
תרבות.
בקורוגו יש אולם קולנוע מקורה, בניגוד לערים אפריקאיות רבות שבהן בתי הקולנוע באוויר הפתוח. רוב הסרטים המוצגים הם סרטי קראטה, סרטים מצריים או סרטים הודיים, מבוליווד. כמו ברוב מדינות העולם השלישי, הקולנוע ההודי פופולרי מאוד במערב אפריקה. בשנת 2003, אורגן בקורוגו, פסטיבל סרטים תיעודיים בינלאומיים.
האתרים המסקרנים בקורוגו כוללים את המוזיאון האזורי Péléforo Gbon Coulibaly ואת רובע המגלפים בעץ, השוק גדול, המסגד העתיק ובריכת שחייה.
ספורט.