החום והעדר רשת חשמל הקשו על אחסון המזון במטבח האתיופי. על כן נעשה שימוש רחב במצרכים טריים, ירקות שנקטפו בערוגה הסמוכה לבקתת המשפחה, או בשר משחיטה שבושל ונאכל בו-ביום. את קציר התבואה, התירס, הטֶף והשעורה אי-אפשר היה לצרוך במלואו בתוך יום או יומיים, ואי לכך אוחסנו שקי הגרעינים בגוּטֶה (מעין ממגורה שנבנתה מבוץ) שבחצר הבית. הגוּטֶה נבנה בגדלים שונים לפי דרישה. בממגורות הגדולות שנבנו לגובה ניתן היה לאחסן עד טון תבואה, לתקופה של שנה תמימה. חלב אוחסן בכדי חרס, אף הם עשויים בוץ, ששמרו על טמפרטורה נמוכה.
מנהגי יהודי אתיופיה.
הקהילה היהודית באתיופיה (המכונה "ביתא ישראל") הייתה קהילה דתית אדוקה אשר שמרה על מצוות הדת היהודית כולל כשרות והלכות הטהרה. מאכלי המטבח היהודי זהים לאלו של המטבח המקומי אך עם הקפדה אדוקה על חוקי הכשרות. במטבח האתיופי המקומי המסורתי ישנן מספר מנות בשריות המבושלות בחמאה, מאלו נמנעו היהודים.
בשבתות נהוג יותר לאכול תבשילי עוף ובחגים ומועדים תבשילי בשר. בהיעדר אמצעים לשמירת מזון בקירור, נהגו היהודים באתיופיה לשחוט את הפרה או הכבש לקראת שבת או בערב החג, ובכך להבטיח את טריות הבשר. לאחר השחיטה בידי שוחט מוסמך (לרוב הקס, רב העדה), נהגו לחלק את הבשר לבני-משפחה ולקרובים, ואם נשאר – גם לשכנים ולידידים.
חגים ומועדים של ביתא ישראל.
התורה שבעל-פה של ביתא ישראל נמסרה מדור לדור וכמעט שלא הועלתה על הכתב, למעט חיבורים מאוחרים אחדים כגון התאזזה סנבת וספר השעות. זאת בניגוד לקאנוניזציה שעברה התורה שבעל-פה בארץ ישראל ובבבל, לאחר חורבן היישוב עם כישלון מרד בר כוכבא. הם שמרו על מצוות ברית מילה, הקפידו על שמירת השבת והטהרה, חגגו את החגים הנזכרים בתורה והתענו שלושה ימים (י"א-י"ג באדר) לזכר התענית שהכריזה אסתר המלכה.
השפעות דתיות.
באתיופיה יותר מ-80 קבוצות אתניות ביניהן נוצרים, מוסלמים ויהודים. הקבוצות הדתיות אדוקות ושומרות על המצוות באדיקות.
צומות ותעניות.
ליהודים כמות ימי הצום הקטנה ביותר, רק בחגים הידועים לנו וכן חג הסיגד. למוסלמים, צום הרמאדן בו אוכלים רק עם רדת החשיכה במשך חודש. לנוצרים ישנה תקופת התענית, 40 ימים של תזונה צמחונית בלבד והימנעות מכל מזון המגיע מן החי.
אחד מהמנהגים הם לנסוע לירושלים על מנת לעלות להתפלל בהר הרצל.
אוכל אתיופי בישראל.
בשנים הראשונות שלאחר העלייה הגדולה מאתיופיה לא ניתן היה להשיג בארץ את קמח הטף והמטבח האתיופי המסורתי חש בחסרונו. עם הזמן החל ייבוא הטף, תחילה באופן לא חוקי ולאחר מכן חוקי, וכן החלו לפתח גידולים של הדגן המיוחד גם מחוץ לאתיופיה. בשנים האחרונות התפתח גידול הטף בדרום הארץ, בקיבוץ שובל. לצד ייבוא קמח הטף, מגיעים לארץ מאתיופיה גם מגוון מוצרים נוספים וביניהם תבלינים, בירה ועוד.
הבישול האתיופי המסורתי הדורש השקעה של שעות רבות לפי שלבים מדויקים הולך ונעלם עם השתקעות יהודי אתיופיה בארץ. הנשים כבר אינן עקרות בית כפריות להן זמן רב להשקיע במטלות הבית בדגש על הבישול, וכך גם בני הדור הצעיר. המטבח המסורתי התרחב וכעת מכיל בתוכו גם השפעות מהמטבח הישראלי המקומי, מעטים מבני הדור הצעיר יודעים לבשל את המתכונים המסורתיים. ישנם החוששים להיעלמות האוכל האתיופי הייחודי והדבר הביא לפתיחת מסעדות וכתיבת ספרי בישול. כיום קיימות בארץ מספר מסעדות המציעות מגוון מאכלים אתיופיים.
רפואה עממית.
באתיופיה קיימים כ-7,000 סוגי צמחים המשמשים למזון, תבלין בושם ומרפא, כאשר צמחי מרפא מהווים כ-85% ממרכיבי הרפואה המסורתית. השימוש בצמחים ושיטות הריפוי העתיקות של הקהילה האתיופית עוברים מפה לאוזן ונדיר למצוא אותם בספרים או מחוץ לכותלי הקהילה. ישנה אמונה כי אכילת חריף מחזקת את גוף האדם ומסייעת לאון הגברי.
רוב התבלינים בבישול האתיופי משמשים גם ברפואה המסורתית:
המטבח החבשי
א-דואימה
מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה (בריטניה)
מדליית הניצחון (באנגלית: Victory Medal) הבריטית הקרויה גם מדליית הניצחון של מדינות ההסכמה היא מדליית מערכה שהעיצוב שלה אומץ על ידי מדינות רבות בתום מלחמת העולם הראשונה ובפרט איחוד דרום אפריקה, איטליה, ארצות הברית, בלגיה, ברזיל, יוון, סיאם, פורטוגל, צרפת, צ'כוסלובקיה, קובה ורומניה בהמשך להלטות שהתקבלו בועידת ורסאי שהתבסס על סמל יווני עתיק, מלבד המדינות במזרח הרחוק שבחרו בעיצוב שונה. השנים עבורן הוגדרה מדליה זו היו בכל מקרה 1914 עד 1918, מלבד האימפריה הבריטית עד לשנת 1919 כפי שהוגדר בחוק הכללי של הממלכה (לפי החוק הפרלמנטרי באימפריה הסתיימה המלחמה בשנת 1921 אך המדליה עוצבה לפי החוק הכללי).
המדליה הוענקה לזכאים למדליות כוכב 1914, או כוכב 1914-1915, ו\או לזכאים לקבל את מדליית המלחמה הבריטית. היא אף פעם לא הוענקה כמדליה יחידה, למי שלא היה זכאי לאחת או שתיים מהמדליות הקודמות.
זכאות.
כדי להיות זכאי למדליה זאת היה הפרט המדובר חייב להיות מגויס ולהיכנס לשירות צבאי מסוג כלשהו, במסגרת המלחמה, בתקופה שבין ה-5 באוגוסט 1914 וה-11 בנובמבר 1918. נשים שלא שירתו באותה תקופה ביחידות לוחמות היו זכאיות למדליה זאת כמו גם למדליות האחרות המוזכרות אם שירתו בתפקידי סיעוד, או ביחידות סיוע (יחידות תומכות לחימה).
נוסף על כן, מדליה זו הוענקה למשתתפים במשימה הימית של הבריטים לרוסיה בשנים 1919–1920, ומשימת סילוק המוקשים הימיים שנערכה בים הצפוני בין ה-11 בנובמבר 1918 וה-30 בנובמבר 1919.
תפוצה בינלאומית.
במדינות רבות מבין מדינות ההסכמה הוענקה מדליה דומה. הראשון להציע מדליה ואות משותפים היה המרשל הצרפתי פרדיננד פוש, המפקד העליון של כוחות הצבא של מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה. העיצוב היה משותף לכל המדינות מלבד יפן וסיאם שהציגו סמל ניצחון שונה מוויקטוריה שלא היה רלוונטי מבחינה תרבותית.
קבוצת סמרטוט
קבוצת סמרטוט היא קבוצת אוונגרד מזרם הדאדא היוצרת בתחום אמנות הבמה. הקבוצה פעילה מאז ראשית שנות ה-80 ופועלת בהנהגת האמן חוני איצקוביץ', הידוע בשם הבמה "חוני המעגל". הקבוצה מזוהה עם פסטיבל עכו לתיאטרון אחר ופסטיבל ישראל, ומעלה את "פסטיבל הדגנרטים" השנתי בסינמטק תל אביב מאז שנת 2002. החל משנות ה-90, פועלת במסגרת עמותת אמני פרפורמנס בישראל לקידום האמנות הבין-תחומית ובמסגרת מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד. ייחודה של קבוצת סמרטוט הוא ב"פיסול בקהל" ובהעתקת תבניות תרבותיות על כל יסודותיהן ומרכיביהן בסגנון המכונה "רדי מייד עם תוספות".
רקע.
פעילות הקבוצה החלה בשיתוף פעולה הדוק בין האמן הרב-תחומי חוני המעגל לבין אמן התנועה רוני סגמן בחוף ימה של תל אביב. במהרה נוצר במקום גרעין משתתפים קבוע רב-תחומי: תיאטרון, מיצג, אמנות פלסטית, מחול, וידאו ומוזיקה שנמשך עד היום.
המופע הראשון של הקבוצה, "ערב החורבן", עלה ב-1981 במסגרת "לילות יפו". המופעים הבאים הציגו במקלט לאמנות עכשווית ובגלריה שלוש.
החל מ-1986 הפכה קבוצת סמרטוט מזוהה עם פסטיבל עכו לתיאטרון אחר, שם העלתה מספר מופעים. ב-1987 הופיעה הקבוצה במפגש אמנויות, תל חי 1987. במסגרת פסטיבל ישראל הציגה הקבוצה את "על המוקד על קידוש ה'", "הסעודה האחרונה בכיכר ציון", ו"עגל הזהב בגיא בן הינום", מופעים אלו עוררו סערה בקרב קבוצות נוצריות ויהודיות אורתודוקסיות.
מאפיינים.
חוני המעגל וקבוצת סמרטוט פיתחו במופעיהם את שפת ה"רדי מייד עם תוספות", בהם מועתקת תבנית חיים שלמה, ובתוכה, מבלי לשנותה ומבלי להפריע למהלכה היומיומי, משולבת "התוספת" האמנותית.
מופעי קבוצת סמרטוט נפתחים לא פעם בהתנהלות טקסית, מאופקת, תוך שמירה על סדר חברתי- בורגני או פולחני, שבמהרה מופר לכדי טראנס פגאני, אלים וטוטאלי, ללא חיץ בין המשתתפים השחקנים לבין הקהל, והקהל משמש חלק בלתי נפרד מהאירוע כולו. כתוצאה מכך, נדרשים לא פעם חברי הקבוצה המשתתפים על ידי פסטיבלים ומוזיאונים, לחתום על כתב התחייבות ואחריות במקרי פגיעה בגוף ובנפש של המשתתפים ושל הקהל במהלך המופע.
גיורא מנור, במאמרו בכתב העת סטודיו, גיליון 20, 1991, כתב: "מה שמבדיל את אירועי סמרטוט מרוב מיצגי הרחוב, המוזיאון והגלריה, הוא המיזוג המושלם בין האישי-אינדיבידואלי. תחושת ההיסטוריה הכללית, כביטוי לאישי הפרטי של היוצר... חוני משחק, משתעשע, או מתאבל, במושגים היסטוריים-תרבותיים מקומיים מוכרים, המשמשים לו ולבני קבוצתו כנקודת ארכימדס, לבנות עליה את עולמם".
לכאורה, כותב גיורא מנור, "מצביע השם סמרטוט לכיוון של אמנות אנטי אסתטית. אבל למעשה, מצטיינות העבודות בהקפדה צורנית, אסתטיקה ובצבעוניות". מופעי קבוצת סמרטוט מרובות תקציב הדורשות תמיכה מסחרית וממסדית. המופע "גן ילדים מלא עכברים" דרש הובלה והצבה של גן משחקים ציבורי שלם. מאחורי "בס"ד החתונה" עמדה הפקת חתונה ישראלית על כל מרכיביה. האירוע "על הרמפה" דרש שיחזור חנות קצבים ברלינאית משנת 1933. ב"קומיקס מחתרתי" נסגר הקהל בכלוב ברזל ענק ממדים בן 40 מ"ר.
חברי הקבוצה.
הקבוצה כוללת אמנים שצמחו מתחומי האמנות השונים, מחול, מיצג, וידאו, תיאטרון, מוזיקה וצילום.
במשך השנים השתתפו עשרות אמנים בקבוצה מסביב לגרעין קבוע .