בשנת 2005 הוציאה את הסרט "שרה סילברמן: ישו הוא קסם" שמבוסס על הופעת הסטנד-אפ שלה. ב-2006 שיחקה בסרט הקומי "מישהו לאכול איתו גבינה" לצד ג'ף גרלין. בשנת 2007 עלתה לשידור בקומדי סנטרל סדרתה הקומית "התוכנית של שרה סילברמן", שבה שיחקה בתפקיד עצמה לצד אחותה לורה סילברמן ושחקנים אחרים. התוכנית שודרה עד אפריל 2010 במשך 32 פרקים במשך 3 עונות. ב-3 ביוני 2007 סילברמן הנחתה את טקס פרסי הקולנוע של MTV.
ב-31 בינואר 2008, הופיעה בתוכנית "ג'ימי קימל בשידור חי!" והכריזה ש"I'm Fucking Matt Damon" עם קטע מוזיקלי קצר. הסרטון קיבל פרסום רב, הפך ויראלי וזכה לבסוף בפרס אמי. בתוכנית הבאה, העלה קימל את הקטע "I'm fucking Ben Affleck". הקטעים תואמו יחד מראש.
בשנת 2012 דיבבה את ונלופי ואן שווייץ בסרט ראלף ההורס.
בשנת 2017 יצאה עונה ראשונה של סדרת הטלוויזיה "אני אוהבת אותך אמריקה", בכיכובה של סילברמן דרך שירות הסטרימינג הולו. בתוכנית, סילברמן נפגשת עם אמריקאים ממוצא שונה ודעות שונות, ומתרכזת במה משותף ומחבר אותן, למרות השונות.
ב-16 בנובמבר 2018, הוציאה, יחד עם השחקנית הישראלית, גל גדות, את השיר "A Place Called Slaughter Race".
חיים אישיים.
סילברמן הייתה בזוגיות בשנים 2002–2009 עם המנחה והקומיקאי האמריקאי ג'ימי קימל. בשנים 2014–2017 הייתה בזוגיות עם השחקן הוולשי מייקל שין.
ב-2011 סילברמן ביקרה לראשונה בישראל, לאחר שהנשיא שמעון פרס הזמין אותה להשתתף בוועידת הנשיא "פונים אל המחר". בנוסף ניצלה את הביקור והופיעה באמפי וואהל, בפארק הירקון ובזאפה תל אביב. ב-2014 ביקרה בישראל שוב והופיעה בפסטיבל הקולנוע היהודי בירושלים. בנוסף, הצטרפה לנשים הרפורמיות הראשונות שהדליקו חנוכיות בכותל המערבי, בהן גם אחותה ואחייניתה שנעצרו שם בעבר בשל לבישת טלית. ב-2015, במהלך הבחירות לכנסת העשרים בישראל היא הביעה תמיכה פומבית במפלגת מרצ.
סילברמן תמכה במועמדותו של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית, וביולי 2012 היא פרסמה סרטון ביוטיוב בו היא קוראת לשלדון אדלסון להעביר את התרומה שהבטיח לתרום לקמפיין המועמד הרפובליקני, מיט רומני, לקמפיין של הנשיא הדמוקרט ברק אובמה. בתמורה היא מבטיחה לבצע עמו "מספריים" (כינוי ליחסי מין לסביים). בבחירות ב-2016 תמכה במועמדת הדמוקרטית הילרי קלינטון.
סילברמן צמחונית מאז גיל 10, וכן אינה שותה אלכוהול מכיוון שזה גורם לה לבחילות.
מוריס רוזנפלד
מוריס רוזנפלד (בכתיב יידי: מאָריס ראָזענפעלד; באנגלית: Morris Rosenfeld), שנולד בשם משה יעקב אלטר (28 בדצמבר 1862 – 22 ביוני 1923), היה משורר יידי.
ביוגרפיה.
רוזנפלד נולד בכפר בּוֹקְשֶׁה (באָקשע) שבפלך סובאלק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום Boksze-Osada, בצפון-מזרח פולין), למשפחת דייגים. למד בחדר ובישיבה, נישא לאַסְנָה בּיילע והיה אב לבנותיו פריידל ורייזל ולבנו יוסף. כשגברה המצוקה בפולין, יצא רוזנפלד, כמקובל באותם ימים, לחפש את מזלו במדינות הים. לאחר שהייה באמסטרדם ובלונדון, היגר מוריס ב-1886 לניו יורק, שם מצא פרנסה כגהצן וכתופר תפרים זמניים בסדנאות היזע הידועות לשמצה של הלואר איסט סייד בעיר.
רוזנפלד היה בעל תודעה סוציאליסטית חזקה, והדבר בא לידי ביטוי בשירים שהחל לכתוב. ב-1888 פרסם את שירו הראשון "די גלאָקע" ("דִי גְלוֹקֶה", יידיש: "הפעמון") ואחריו את "די בלומענקעטע" ("דִי בְּלוּמֶנְקֶטֶה", יידיש: "זר פרחי הלוויה"). רוזנפלד קנה לעצמו פרסום כ"משורר הכתר של תנועת העבודה", ושיריו הושרו בסדנאות היזע, במשכנות העוני של העובדים, באספות ובקונצרטים. שיריו של רוזנפלד היו בדרך כלל רוויי אווירת ייאוש וקדרות, ששיקפו את תנאי חייהם של הפועלים היהודיים באותה תקופה. כל הייאוש שבגורל העובד, המכלה ימיו ב"בתי-הזיעה", ללא משוש, ללא חופש, ברפש וחשיכה, מבוטא בשירתו "ייאוש", בלשון זו (תרגם אברהם רגלסון):
ב-1898 תורגמו שיריו לאנגלית, ובהמשך לשפות רבות נוספות כגרמנית, רוסית, רומנית והונגרית. שיריו הריאליסטיים זכו לתגובות רבות ונכתבו עליהם מאמרים רבים בכתבי עת ספרותיים ברחבי העולם.
בשנת 1904 ערך רוזנפלד את שבועון הסאטירה הניו יורקי "דער אשמדאי", וב-1905 את העיתון הניו יורקי "מאָרגנבלאַט". הוא גם היה העורך של רבעון לספרות בשם "Jewish Annals". רוזנפלד היה ציר בקונגרס הציוני הרביעי בלונדון ב-1900, וקרא משיריו באוניברסיטת הרווארד ב-1898, באוניברסיטת שיקגו ב-1900, וב-1902 בקולג' וולסלי ובקולג' לנשים רדקליף.
ברוב חייו סבל רוזנפלד מעוני ומחלות. בשנותיו האחרונות לא כתב מאומה וחי בדלות ומרירות. הוא נפטר ב-1923, ובהלווייתו השתתפו 10,000 ממעריציו. רוזנפלד כתב גם מאמרים רבים בנושאי תרבות ואקטואליה.
שלושה משיריו של רוזנפלד עובדו לעברית וזכו לפרסום רב בארץ ישראל:
במלחמת העולם הראשונה, עת התגייסו לראשונה יהודים ליחידה יהודית בצבא הבריטי, כתב רוזנפלד את השיר 'זעלנער פון ציון', חיילי ציון, שזכה לפופולריות רבה.
ויקטור אונופקו
ויקטור סאבלייביץ' אונופקו (ברוסית: Ви́ктор Саве́льевич Оно́пко ; נולד ב-14 באוקטובר 1969 בלוהנסק, ברית המועצות) הוא כדורגלן עבר סובייטי ורוסי ששיחק בקבוצות שחטיור דונייצק, ספרטק מוסקבה וריאל אוביידו הספרדית. הוא שיחק כ-12 שנים בנבחרת רוסיה והיה קפטן הנבחרת במשך תקופה ארוכה. אונופקו מחזיק במקום השלישי ברשימת שיאני ההופעות של נבחרת הרוסית, עם 109 משחקים.
לאחר פרישה ממשחק פעיל פנה אונופקו לקריירת אימון. במשך 12 שנים היה עוזר מאמן בקבוצת צסק"א מוסקבה. החל מיולי 2021 - אונופקו חבר בסגל האימון של נבחרת רוסיה.
סיגריה אלקטרונית
סיגריה אלקטרונית היא מכשיר אידוי, המשמש לשאיפה של אדים שיכולים להכיל ניקוטין או חומרים אחרים, בדרך הנראית כמו עישון. אידוי בסיגריה האלקטרונית משמש בעיקר כתחליף לעישון סיגריות טבק. ישנן סיגריות אלקטרוניות בצורות רבות: סיגריה, סיגר, מקטרת וגם בעלות צורה ייחודית. הסיגריה האלקטרונית פועלת על ידי אידוי של נוזל שמגיע לטמפרטורה שבה הוא הופך לאדים בתהליך הנקרא התאדות. והאדים הנוצרים נשאפים על ידי המשתמש.
היסטוריה.
בשנת 1963, לאחר שהחלו להתברר נזקי העישון, הוגשה בארצות הברית בקשה לרישום פטנט על "סיגריה נטולת טבק ועשן" על ידי רוברט גילברט, אולם לא נוצרו מוצרים שהתבססו על הפטנט.
בהמשך הומצאה הסיגריה האלקטרונית על ידי הרוקח הסיני הון ליק בשנת 2003 לאחר שאביו מת מסרטן ריאות, אך לא היה ביקוש לפטנט עד מאי 2004, כשהוא הוצג לראשונה לצרכן הפשוט.
החברה בה עבד ליק, "Golden Dragon Holdings", שינתה את שמה לשם Ruyan והחלה לייצא את הסיגריה האלקטרונית בשנים 2005 ו-2006. הפטנט הבינלאומי הראשון על הסיגריה האלקטרונית נרשם בשנת 2007. ב-2009 אסרה רשות המזון והתרופות האמריקנית, ה-FDA, ייבוא של סיגריות אלקטרוניות לארצות הברית מסין, ודרשה להחיל עליהן את הפיקוח הנהוג ביחס לתרופות ומוצרים רפואיים. מפיצי המוצר פנו לבית המשפט האמריקאי, אשר אסר על ה-FDA למנוע ייבוא של הסיגריות האלקטרוניות, וקבע כי אין להתייחס לסיגריות האלקטרוניות כאל תרופה, כיוון שהן אינן מתיימרות לספק טיפול תרופתי או לשמש לגמילה.
אופן הפעולה.
סוללת הסיגריה האלקטרונית מופעלת על ידי לחצן שהמשתמש לוחץ עליו.
מתח חשמלי מגיע אל מיכל שיש בו ראש אידוי שמאדה את הנוזל.
האדים מצטברים בארובה שעוברת לאורך המיכל ובזמן שהמשתמש שואף, האדים מתערבבים עם אוויר שמגיע מפתח לאוויר שנמצא בתחילת הארובה שבמיכל.
האדים שהמשתמש שואף נראים כמו עשן הם יכולים להכיל טעם וגם ניקוטין שיגרום לסיפוק דומה לסיגריות טבק.
השפעות וסכנות בריאותיות.
אומנם קיימת הסכמה בינלאומית כי הסיגריה האלקטרונית היא מופחתת סיכון יחסית לסיגריית בעירה, אבל רשויות הבריאות בבריטניה וארצות הברית חלוקות ביניהן לגבי משקל הראיות לכך והשפעת המוצר על האוכלוסייה הצעירה.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 פותחו סוגים שונים של אמצעי עישון אלקטרוניים בסגנונות שונים, השונים אלו מאלו בפרמטרים שונים ובעיקר - בהקשר הבריאותי - בהרכב הכימי שלהם. הסוגים השונים, והשפעותיהם המשתנות על אוכלוסייה רחבה היוו אתגר למחקרים על הסכנות של הסיגריות האלקטרוניות, שהן מוצר חדש יחסית, ולכן בחלק מהמקרים נזהרים החוקרים מלספק קביעות נחרצות, ועם זאת - מזהירים גופי מחקר שונים מפני שאננות, זאת עקב עדויות ראשוניות לסכנות שונות - בריאותיות וחברתיות - שעלולות לנבוע משימוש נפוץ בסיגריות האלקטרוניות. בעשור השני של המאה ה-21 מדיניות הגופים השונים לבריאות הציבור בנושא הסיגריות האלקטרוניות מתעדכנת לעיתים קרובות בכל כמה שנים בהתאם למחקרים העדכניים ביותר.
המחקר על הסכנות הבריאותיות.
לפי משרדי הבריאות, נכון לשנת 2019, הראיות הנוגעות לסכנות הבריאותיות אינן חד משמעיות, ותלויות במידה רבה בסוג הספציפי של אותו אמצעי העישון, מאפייניו ובהרכב הכימי שלו.