בדצמבר 1915 מונה קולמר פון דר גולץ למפקדו של נוראדין ובתחילת 1916 הוחלף נוראדין על ידי חליל כות שהיה המפקד בפועל של המצור על כות. לאחר החלפתו מונה נוראדין למפקד הדיוויזיה התשיעית ובהמשך מונה למפקד הארמייה השלישית.
השירות בטורקיה.
בשלהי 1916 עזב נוראדין את זירת מסופוטמיה ומונה למפקד הצבאי של מחוזות אנטליה ומוגלה בטורקיה. במסגרת תפקידו זה הקים את הקורפוס ה-21 ומונה למפקד קורפוס זה שמפקדתו הוקמה בעיר איידין שלייד איזמיר. בשלהי 1918 מונה נוראדין לסגן מושל וילאייט איזמיר (ששלט על מזרח טורקיה האסייתית).
מלחמת יוון-טורקיה.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה מונה נוראדין למושל וילאייט איזמיר ולמפקד הקורפוס ה-17 . בתחילת 1919 התכוון נוראדין לעבור לאיסטנבול כמפקד הקורפוס ה-25 שמרכזו היה באיסטנבול. זמן קצר לאחר המינוי פרצה מלחמת יוון–טורקיה שהחלה בפלישת צבא יוון לאיזמיר ונוראדין הוחזר לתפקידו הקודם כדי להתמודד עם הפלישה ועם כיבוש איזמיר וסביבתה.
מלחמת העצמאות של טורקיה.
מלחמת העצמאות של טורקיה פרצה לאחר שמדינות רבות לטשו עיניים לטורקיה מתוך רצון לנגוס שטחים ממנה. ב-1920 מונה נוראדין למפקד הארמייה המרכזית שנבנתה על ידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה במסגרת הרה-ארגון של הצבא. כמפקד כוח זה התמודד נוראדין במערכות שונות.
מרד הכורדים.
בשלהי 1920 ניהלה האספה הלאומית בראשות מוסטפא כמאל פאשה משא ומתן עם הכורדים בנוגע לשוויון ולמתן זכויות לכורדים. לאחר כישלון השיחות הורה אטאטורק לנוראדין לדכא את התסיסה הכורדית. בפברואר 1921 הוביל נוראדין כ-3,000 מחיילי הארמייה המרכזית למזרח אנטליה כדי לפעול כנגד ההתנגדות הכורדית. הקרבות מול הכורדים התנהלו עד יוני 1921 אז דיכא נוראדין את המרד באכזריות רבה. אכזריות זו הובילה את האספה הלאומית להחלטה לשחרר את נוראדין מתפקידו ולהעמידו למשפט. המשפט התבטל לאחר התערבותו של מוסטפא כמאל.
רצח העם היווני-פונטי.
ההתנכלות של העות'מאנים המוסלמים ליוונים הנוצרים שחיו בטורקיה החלה עוד ב-1914 ונמשכה במהלך מלחמת העולם ולאחריה. במסגרת התנכלות זו ביצעו הטורקים גירושים, משפטים, מעשי שוד, הוצאות להורג ורציחות. ביוני 1921 הורתה הממשלה הטורקית לנוראדין ולארמייה המרכזית שבפיקודו לגרש את היוונים מאזור החוף מערבי של אנטליה לפנים הארץ. חיילי הארמייה ביצעו את ההוראה בבורטליות רבה שהביאה למותם של רבים מהמגורשים. בגלל אחריותו לפעולה זו החליטה האספה הלאומית להשעות את נוראדין מתפקידו ולהעמידו למשפט אך זה בוטל על ידי מוסטפא כמאל פאשה.
כיבוש איזמיר.
ביוני 1922 מונה נוראדין למפקד הארמייה הראשונה של צבא טורקיה (תחת פיקודו של איסמט אינני) ובהמשך אותה שנה הועלה לדרגת "פריק" (בטורקית: Ferik - דרגה מקבילה למייג'ור גנרל). בספטמבר אותה שנה הוביל נוראדין את הארמייה לקרב האחרון במלחמת יוון–טורקיה במהלכו כבשו את איזמיר בה התרכז הצבא היווני הנסוג וכן אזרחים יוונים רבים ונוראדין מונה למושל הצבאי של העיר. במסגרת תפקידו זה הביא למותו, בלינץ', של הארכיבישוף האורתודוקסי של העיר קריסוסתומוס קלפתיס . כיבוש העיר עצמה התאפיין במעשי טבח בחיילים ובאזרחים היוונים ובמסגרת זו הועלה באש הנמל של איזמיר . שרפה זו האיטה את נסיגת היוונים לאוניות המילוט ואיפשר לטורקים להמשיך לטבוח ביוונים. סיום המלחמה הרשמי היה עם חתימת שביתת הנשק של מודניה.
הפלישה לאיסטבול.
בשלהי 1922, לאחר השתלטות על כל אנטליה, הלביש נוראדין כ-3,000 מחייליו בבגדים אזרחיים ושלח אותם להשתלט על נקודות מפתח באיסטנבול שהייתה בשליטת בריטניה וצרפת. מצב זה נמשך עד יולי 1923 אז נחתם הסכם לוזאן והצבא הטורקי נכס לעיר באופן רשמי.
פעילות מדינית.
במרץ 1924 מונה נוראדין לחבר המועצה הצבאית העליונה ובדצמבר אותה שנה נבחר לאספה הלאומית הגדולה. בתחילת ינואר 1925 נדחק נוראדין מהאספה הלאומית מפני שהיה עדיין בשירות צבאי והוא נאלץ לפרוש מהשירות ולהיבחר שוב.
נוראדין נקט בגישה שמרנית בנוגע לרפורמות שהנהיג מוסטפא כמאל אטאטורק והקים עליו בכך חברים מהאספה הלאומית שאף הכריזו עליו כאויב הציבור.
ב-1923 פורסמה ביוגראפיה על נוראדין ובו הילל הסופר את הישגיו בשורה של סופרלטיבים ("מכניע כות", "מגן בגדאד", "מנצח תימן" ועוד) ועורר עליו את זעמו של אטאטורק שהזכיר אותו ב"נאום נוטוק" שהיווה את הבסיס לנראטיב של האומה הטורקית.
משפחתו.
נוראדין נישא לנזמייה האנים (נפטרה 1951) ולזוג נולדו 2 בנות (סמיאה (1896–1950) וממדואה (1904-1970)). נפטר ב-1932 והובא לקבורה בקדיקוי. לאחר המהפכה הצבאית של 1980 הוחלט על הקמת בית קברות של נכבדי האומה והועברו אליו המקורבים לאטאטורק. גם גופתו של נוראדין הייתה מיועדת להעברה לאותו בית קברות אולם לאחר שהתעוררה מחאה ציבורית (בגלל מעורבותו בפשעי מלחמה) הוחלט לא להעבירו.
אותות, מדליות ותארים.
במהלך שירותו הצבאי והאזרחי זכה נוראדין במספר רב של אותות, מדליות ותארים:
תדחוקת קהל
תדחוקת קהל או הימחצות קהל (באנגלית: Crowd crush) הוא אירוע בו קהל אנשים נלחצים זה בזה. במקרים קיצוניים, צפיפות הקהל עולה מעבר לרמה מסוימת, עד כדי כך שאנשים נלחצים זה בזה באופן חזק מדי, מה שעשוי לגרום לקשיי נשימה, ולמוות מחנק. במקרים אחרים, עלולה להיגרם נפילה בשרשרת המתפשטת בקהל, ולהוביל לכך שאנשים ייחנקו תחת המוני אנשים; תרחיש זה נקרא לפעמים קריסת קהל. לעיתים קרובות חל בלבול בין תדחוקת קהל למנוסת בהלה, שאינה שכיחה בבני אדם ולעיתים נדירות היא קטלנית.
תדחוקות מתרחשות לעיתים קרובות במהלך אירועים דתיים ואירועי בידור גדולים, מכיוון שהם נוטים לערב קהל צפוף ואנשים שמוקפים מכל עבר. תדחוקות קהל אנושיות מתרחשות גם באירועי חירום (למשל כתגובה לשריפה או פיצוץ) כאשר אנשים מנסים להימלט.
טרמינולוגיה ותיאור.
החל מצפיפות של כשישה או שבעה אנשים למטר רבוע, אנשים נלחצים כל כך קרוב זה לזה שהם לא מסוגלים לנוע באופן עצמאי כאינדיבידואלים, וגלי הלם יכולים לעבור דרך קהל, שבצפיפות כזו מתנהג בצורה דומה לנוזל. אם אדם בודד נופל, או אנשים אחרים מושיטים יד לעזרה, גלים של אנשים יכולים להישמט באופן לא רצוני קדימה לחלל הפתוח. גל זעזועים כזה יכול ליצור פתחים אחרים בקהל הסמוך, ולגרום לריסוק נוסף. אנשים בקהל שלא מצליחים לנשום יכולים להימחץ גם בעמידה.
תדחוקות קהל קטלניות עשויות להתרחש כאשר קהל רב מנסה להגיע לעבר משהו; ובדרך כלל כאשר אנשים בחלק האחורי של הקהל ממשיכים לדחוף קדימה בלי לדעת שאלו שבחזית נמחצים, או כאשר ישנו גורם אחר שמאלץ אותם לנוע.
לעיתים קרובות אירועי תדחוקת קהל מכונים "מנוסות בהלה" (באנגלית: Stampede), אך בניגוד למנוסות בהלה אמיתיות, תדחוקות קהל עלולות לגרום למקרי מוות רבים. מומחים אקדמיים החוקרים תנועות קהל ואסונות הימחצות ותדחוקת מתנגדים לשימוש במונח "מנוסת בהלה"; "הרטוריקה של 'מנוסת בהלה' משמשת לעיתים קרובות כדי לרמוז שהקהל דומה לבעל חיים או שהוא חסר דעת". רוב ההימחצויות המדווחות נחשבות יותר כ"התמוטטות קהל". שימוש לרעה במונח "מנוסת בהלה" בעיתונות, אומר אדווין גליאה מאוניברסיטת גריניץ', הוא תוצאה של "בורות ועצלות טהורים ... זה נותן את הרושם שזה היה קהל חסר דעת שרק דואג לעצמו, והם היו מוכנים למחוץ אנשים." במציאות, אנשים נמעכים ישירות על ידי אחרים בסביבה שאין להם ברירה, ואלה שיכולים לבחור, רחוקים מדי ממוקד ההתרחשות מכדי להיות מודעים למה שקורה.
פעמים רבות, לאחר אירועי הימחצות עם השלכות חמורות, האחראים לאירוע בו התרחשה תדחוקת (רשויות כמו גופי ממשל וכלי תקשורת) מאשימים את הקהל והקורבנות בכך שהם אינם בשליטה וכי הם גרמו לאירוע, לפעמים בהטלת אחריות מלאה. ניתוח מאוחר יותר, לפעמים לאחר שהאחראים בפועל פרשו, עשוי להראות כי האסון נגרם במידה רבה (במובן המוסרי והמשפטי ולא הפיזי) על ידי פעולות של מתכננים או בסמכות האירוע, כמו באסון הילסבורו שבו נהרגו 96 אוהדי כדורגל; פעולות הקהל הוצגו כאחראיות העיקריות לאירוע עד שבחקירות שהתבצעו שני עשורים מאוחר יותר נמצאו שגיאות רבות של האחראים לארגון ובקרת האירוע, בעוד חברי הקהל נחשבו אז קורבנות חסרי מזל.
מניעה.
מקובל להאמין כי ניתן למנוע את מרבית אסונות הקהל הגדולים באמצעות אסטרטגיות פשוטות לבקרת קהל. ניתן למנוע תדחוקת קהל על ידי ארגון ובקרת תנועה, כמו מחסומים. מצד שני, מחסומים עלולים במקרים מסוימים להעביר את הקהל לעבר אזור שכבר דחוס, כמו שקרה באסון הילסבורו. מכאן שמחסומים יכולים להוות פתרון למניעה או לחלופין, להוות גורם מפתח בגרימת הימחצות.
אחת הבעיות היא חוסר תקשורת בין האנשים שנמחצים לקהל הלוחץ מאחור שאיננו מודע ללחץ שנוצר – כדי להתמודד עם בעיה זו, ניתן לספק משוב על ידי שוטרים, מארגנים או משקיפים אחרים, במיוחד משקיפים מוגבהים, למשל על פלטפורמות או על סוסים, שיכולים לסקור את הקהל ולהשתמש ברמקולים כדי לתקשר ולכוון קהל.
קיים סיכון של הימחצות כאשר צפיפות הקהל עולה על ארבעה אנשים למ"ר. עבור אדם בקהל, סימן סכנה, ואזהרה לצאת מהקהל במידת האפשר, היא התחושה של מגע מכל ארבעת צדדיו. אזהרה מאוחרת יותר, חמורה יותר, היא כאשר מרגישים גלי הלם שעוברים בין הקהל, בגלל אנשים מאחור שדוחפים קדימה ולאנשים בחזית אין לאן ללכת. קית' סטיל מקבוצת הנדסת בטיחות באש מאוניברסיטת גריניץ' אמר "היה מודע לסביבתך. הסתכל קדימה. הקשב לרעש הקהל. אם אתה מתחיל למצוא את עצמך בתוך נחשול המוני, המתן עד שיגיע ההדף, לך איתו ותנוע הצידה. המשך לנוע איתו והצידה, איתו והצידה".