את האות קיבלו האנשים הבאים:
בני משפחה של זכאים שנפטרו יכלו להגיש בקשה ולקבל את העיטור בשמם.
האות.
במרכז האות פסים בצבע תכלת ולבן כצבעי דגל המדינה, בצדדים מופעים פסים רחבים של כחול ואדום - צבעי הניצחון והגבורה.
ככל אותות המערכה בישראל, האות מעוצב בצורת סרט בגודל 40×10 מ"מ המחובר באמצעות סיכות לבגד. לאחר מלחמת לבנון השנייה החל ייצור האות ממתכת מצופה אמייל.
חייל שקיבל צל"ש במהלך המלחמה עונד אותו על גבי האות.
יונה קוממי
עיטור הגבורה (משטרת ישראל)
עיטור הגבורה של משטרת ישראל ושירות בתי הסוהר הוא העיטור הגבוה ביותר שניתן במשטרת ישראל או בשב"ס. העיטור ניתן על מעשה של גבורה עילאית תוך חירוף נפש בעת מילוי תפקיד. העיטור מחולק על ידי השר לביטחון פנים בהמלצת המפכ"ל או נציב בתי הסוהר. עד היום הוענקו רק שני עיטורים מסוג זה.
היסטוריה.
בשנת 1972 חוקק חוק העיטורים משטרת ישראל במסגרתו יוסדו שלושה עיטורים למעשי גבורה של שוטרים או סוהרים. העיטור הגבוה מבין השלושה הוא עיטור הגבורה. בשנת 1974 חולקו שני עיטורי גבורה לשוטרים שקיבלו בעבר ציון לשבח מהמפכ"ל ובעקבות חוק העיטורים הומר הצל"ש שלהם לעיטור גבורה. השוטרים הם יונה קוממי ויוסף וקיל.
יונה קוממי הייתה השוטרת הראשונה שנרצחה במדינת ישראל, לאחר שרדפה אחרי רוצח חמוש על אף שהיא לא הייתה חמושה, היא קיבלה ציון לשבח מהמפכ"ל בשנת 1965 שהומר לעיטור גבורה. סמל שני יוסף וקיל היה מפקד כיתה במשמר הגבול בעת מלחמת ההתשה בעמק בית שאן, באחד הסיורים נפגע נגמ"ש של צה"ל ויוסף רץ לחלץ ממנו את הפצועים תחת אש כבדה, מאוחר יותר גילה שאחד מחבריו נפצע והוא רץ וחבש אותו צמוד לקווי האויב וכן נשאר איתו בשטח תחת אש עד שחולץ. הוא קיבל ציון לשבח מהמפכ"ל בשנת 1969 שהומר לעיטור גבורה.
ב-14 במרץ 2011 החליטה ועדת הצל"שים של משטרת ישראל להעניק את עיטור הגבורה לשלושת השוטרים שנספו בשרפה בכרמל: תת-ניצב אהובה תומר (מפקדת תחנת חיפה), תת-ניצב ליאור בוקר וסגן ניצב איציק מלינה. ההחלטה הוסברה בין היתר בכך ש"אין סיכון גבוה יותר מאשר לרוץ לתוך הלהבות כדי להציל אנשים ולדעת שאי אפשר לצאת מתוך הבערה", בסופו של דבר הוענק להם עיטור המופת.
עיצוב העיטור וענידתו.
את העיטור עיצב נתן קרפ. מדליית העיטור היא עיגול בקוטר כ-4 סנטימטרים עליו מוטבעת מנורת שבעה קנים בקווים ישרים. בתחתית המנורה סמל משטרת ישראל או שירות בתי הסוהר ומתחת לסמל שני עלי זית. העיטור מחובר לסרט ברוחב 4 סנטימטרים שהשליש המרכזי שלו בצבע תכלת ושני השלישים החיצוניים שלו בצבע אדום. העיטור עשוי כסף ומשקלו כ-25 גרם.
את העיטור מנפיקה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות.
אות העיטור, בדומה לסרט מחולק לשלישים: אדום, תכלת אדום, והוא נענד על הצד השמאלי של החזה. העיטור עצמו נענד בצד ימין כאשר הוא נענד במלואו.
עיטור הגבורה משטרה
עיטור הגבורה שב&quot;ס
אליהו אברג'ל
לואיס צ'ארלס לוין
לואיס צ'ארלס לוין (באנגלית: Lewis Charles Levin, 10 בנובמבר 1808 - 14 במרץ 1860) היה היהודי הראשון שכיהן כחבר בית הנבחרים האמריקאי מטעם אחת ממדינות ארצות הברית (פנסילבניה). קדם לו רק דייוויד לוי יולי, שכיהן כציר בית הנבחרים מטעם פלורידה, כשזו הייתה עדיין טריטוריה וטרם קיבלה מעמד של מדינה.
קורות חיים.
לוין נולד ב-1808 בצ'ארלסטון (קרוליינה הדרומית) למשפחה יהודית. למד וסיים משפטים בקולג' של קרוליינה הדרומית (כיום אוניברסיטת קרוליינה הדרומית) ובהיותו בן עשרים נדד לעיירה וודוויל שבמיסיסיפי, שנודעה בדרום כ"ירושלים הקטנה", בשל המספר הרב של יהודים שגרו בה באותה תקופה. שימש כמורה בבית הספר המקומי והתיידד עם ג'פרסון דייוויס, לימים נשיא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית. דייוויס אף שימש בסוף תקופתו של לוין בוודוויל, כמשנהו בדו-קרב. מעניין לציין שג'פרסון דייוויס הכיר כעבור כמה שנים, בנסיבות דומות גם חבר קונגרס יהודי אחר, יהודה פיליפ בנימין. דייוויס ובנימין התעמתו ביניהם בדו-קרב והפכו לאחר מכן לידידים טובים. בנימין היה בהמשך לשר המלחמה ושר החוץ בממשלתו של דייוויס במלחמת האזרחים האמריקאית. מכל מקום, לוין עצמו נפצע קשה באותו דו-קרב מדובר ועזב את וודוויל למרילנד, ומשם עבר ללואיזיאנה ובהמשך לקנטקי.
בתקופה הקצרה בה שהה בקנטקי הספיק לוין לפגוש ולהינשא לאן הייס, ואף נולד להם בן, לואיס. לא הרבה ידוע על הפרק המוקדם הזה בחייו, אולם ידוע כי המשפחה חיה חיי עוני ולוין עצמו אף נכלא למשך ששה חודשים עקב חוב שצבר ושאותו לא יכול היה לשלם. ב-1838 או 1839 הגיעה המשפחה לפילדלפיה, פנסילבניה, אולי משום שבאותה תקופה הייתה העיר מרכז יהודי פעיל יחסית, בדומה לוודוויל. כאן מצא לוין סוף כל סוף קץ לנדודיו.
ב-1840 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של פילדלפיה והחל לעסוק במקצועו זה. במקביל, ב-1842 גם רכש והחל להוציא לאור ולערוך שבועון קטן לו קרא "Temperance Advocate". במסגרת עיתונו, שתי המערכות הציבוריות הראשונות שלו היו, האחת כנגד חוקיות קיומם של דו קרבות. זאת, לאור ניסיונו האישי המר בתחום זה. והמערכה האחרת, המוצלחת יותר מבחינת התהודה הציבורית לה זכתה, כנגד שתיית אלכוהול. מערכה אחרונה זו הקנתה ללוין ולעיתונו לראשונה, מודעות ציבורית בולטת.
בין לבין הספיק לוין גם להתאלמן מאשתו הראשונה ולהינשא מחדש, לג'וליה גיסט.
שאינם יודעים דבר (תנועה).
ב-1843 פנה לוין לדרך שתלווה אותו עד סוף ימיו הקצרים. בפברואר 1843 הוא מכר את השבועון שלו וקנה את העיתון היומי "Philadelphia Daily Sun", והחל להוציאו לאור ולערוך אותו. כמו כן, הקים והחל להוציא לאור את ה-"Native American". במקביל, הוא היה לאחד הבולטים מבין מייסדי "המפלגה האמריקאית", או "הנייטיביסטית האמריקאית" שכונתה בהמשך דרכה גם "מפלגת אלה, שאינם יודעים דבר".
דגלה של מפלגתו החדשה של לוין היה אנטי הגירה ואנטי קתוליות ובין השאר היא דרשה שכל המשרות הציבוריות תינתנה לילידי ארצות הברית בלבד ופעלה גם להארכת תקופת ההתאזרחות בארצות הברית, למהגרים חדשים. חיציה הופנו בראש וראשונה כנגד ההגירה האירית הקתולית הגדולה, לארצות הברית של אותן שנים. היא הייתה כמעט כולה תנועה נוצרית פרוטסטנטית ולוין היה היהודי היחיד בה. ה"נייטיב אמריקן" הפך לביטאונה של המפלגה החדשה, וגם ב"דיילי סאן" הובעו הדעות האנטי קתוליות וכנגד המהגרים בחריפות רבה.
במאי וביולי 1844 גרם המסע האנטי קתולי של מפלגתו של לוין, להפגנות ומהומות בפילדלפיה ואף לשריפת כנסיות קתוליות. על רקע זה, בבחירות אוקטובר 1844 לקונגרס האמריקאי, הוא ניצח מטעם מפלגתו, וברוב גדול, את מועמד הויגים אדוארד ג'וי מוריס, הנציג המכהן מטעם פילדלפיה. הוא נכנס לתפקידו כציר בבית הנבחרים האמריקאי ב-4 במרץ 1845, הופך בכך ליהודי הראשון שכיהן בקונגרס כנציג אחת ממדינות ארצות הברית.
ועידתה הראשונה של "המפלגה האמריקאית" כונסה בפילדלפיה ב-4 ביולי 1845 ונכחו בה 186 נציגים מ-14 ממדינות ארצות הברית. המפלגה עצמה, בין בשם שנתן לה לוין ובין בשמות ובהרכבים אישיים אחרים, התגברה בכוחה, ירדה, שינתה שמות, התפצלה ועברה תהפוכות שונות ברחבי ארצות הברית עד היעלמותה בסוף שנות השישים של המאה ה-19. בשיא כוחה זכתה התנועה כולה, שמעבר לגוף הספציפי שלוין הקים, במספר ראשויות ערים גדולות, כמו שיקגו ובוסטון ואף במשרת מושל אחת (במסצ'וסטס). נשיא ארצות הברית לשעבר מילרד פילמור אף רץ מטעמה בבחירות 1856. אולם העלייה נעצרה על רקע מחלוקות פנימיות בתוכה, תחילה באשר ליחס למקסיקו, לפני מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ולאחר מכן וביתר שאת באשר ליחסה לשאלת העבדות, שפילגה באותה עת את המדינה כולה.
לוין ניצח עוד שתי פעמים בבחירות 1846 ו-1848, הפעם את המועמד הדמוקרטי תומאס בירץ' פלורנס, וברוב גדול בכל פעם, אולם בבחירות 1850 לקונגרס, הוא הפסיד לאותו מועמד דמוקרטי, ואחרי שלוש תקופות כהונה, ב-3 במרץ 1851 הוא סיים את תפקידו בקונגרס.
החל מ-1851 חזר לוין לעיסוקו בעריכת דין, אף כי המשיך לעסוק במקביל גם בפוליטיקה, במסגרת מפלגתו, עוד מספר שנים. ניסיון אחרון שעשה להיבחר לסנאט האמריקאי, נכשל.
ב-1856, בהיותו בן 48, הוא איבד את שפיותו ואושפז בבית חולים לחולי רוח. נפטר ב-1860, בהיותו בן 52 בלבד ונקבר בבית הקברות לורל היל בפילדלפיה. שנים לאחר מותו החליטו, הן אשתו השנייה והן בנו, כל אחד באופן עצמאי, להמיר את דתם, ולמרבה האירוניה, דווקא לנצרות הקתולית.
לואי צ'רלס לוין
לואי צ'ארלס לוין
לואיס צ'רלס לוין
פתולימאיס
ניו אירלנד
אביבה קרינסקי
אביבה קרינסקי (גוברמן) (נולדה ב-14 במאי 1939) היא חוקרת ומבקרת ספרות ישראלית ועיתונאית.
ביוגרפיה.
קרינסקי נולדה ב-1939 בישראל. למדה בתיכון חדש בתל אביב. בעת שירותה בצה"ל הפיקה וערכה חוברות לקצין הבכיר כראש לשכת ראש הג"א. הוסמכה להוראה בסמינר לוינסקי. בעלת תואר בוגר בספרות ותעודת הוראה על-יסודית, תואר מוסמך (בהצטיינות) מבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, ותואר דוקטור בהנחיית פרופ' נורית גוברין ופרופ' משה זילברשטיין בנושא הזיקה בין תאוריות בביקורת הספרות לבין הוראת הספרות - שלושת התארים מטעם אוניברסיטת תל אביב.