בין הנושאים שחקרה כלולים עלייתן של תאוריות אסתטיות חדשות במאה ה-18, ובתוכן עליית הסימפתיה והחמלה כפרדיגמה תרבותית במוזיקה של הבארוק ובמחשבת התקופה ופיתוחיה המאוחרים במאות ה-19 וה-20 במוזיקה, בספרות ובקולנוע; "רעש" ו"הרמוניה" כמבנים תרבותיים; דרכי משמוע במוזיקה של המאה ה-17 וה-18, וביצירתו של ואגנר. בנוסף, היא כתבה אודות היבטים פוליטיים ודתיים ביצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך, על ממדים פואטיים ורליגיוזיים בשיר הישראלי, ועל סוגיות שונות ביצירתו של ארנולד שנברג.
מחקרה הנוכחי, נכון ל-2022, של הכהן-פינצ'ובר: "צלילים מן הסערה: ספר איוב באוזני יהודים ונוצרים" (שם זמני), מצוי בשלבי הכנה מתקדמים.
ספריה.
Tuning the Mind ו-The Arts in Mind (שניהם ב-2003)
ספרים אלו נכתבו יחד עם פרופ' רות כ"ץ. בשני ספרים אלה חשפו המחברות את ההגות הנעוצה ביצירתה של שפת המוזיקה "הקלאסית” במהלך המאות ה-17 וה-18 מפרספקטיבה כפולה של קבוצת אינטלקטואלים בריטים בני התקופה ושל המדעים הקוגניטיביים המודרניים. המוזיקה מנותחת כאן גם במובנים של המרכיבים של הסגנונות והסוגות הנבחנים וביחס ל"אמנויות אחיות" בנות הזמן. הספרים שופכים אור חדש על ההיסטוריה של הסגנון והרעיונות באמצעות השימוש בפרספקטיבות התאורטיות המודרניות, ובאותה עת חושפים את החוב של אלה להיסטוריה זו. הספרים מדגישים את תפקידה המוביל של המוזיקה בשינוי הפרדגימה של האמנויות היפות כמחקות מציאות (מימזיס) להצבתן כמבנות עולמות קוהרנטיים עצמאיים.
עלילת הרעש נגד היהודים (2021/2011)
ספרה, "עלילת הרעש נגד היהודים" ("The Music Libel Against the Jews"), יצא לאור באנגלית בשנת 2011 בהוצאת אוניברסיטת ייל. הספר חוקר את התיוג ההיסטורי של היהודי כמפיק רעש בעולם נוצרי שנתפס כנשלט על ידי צלילים הרמוניים. המחברת מתמקדת במה שהיא מכנה "עלילת המוזיקה" נגד היהודים – שצמחה בהשראתה של עלילת הדם הידועה, ולפיה יהודים רצחו ילדים נוצרים כדי להשתיק את מזמוריהם "ההרמוניים". המחברת בוחנת את גילומי העלילה והתגובות לה לאורך הדורות עד למלחמת העולם השנייה. היא כוללת את תגובותיהם של אמנים יהודים ושאינם יהודים לעלילה סמויה זו, ביצירות מוזיקליות, ספרותיות וויזואליות ובתיעוד "הרעש" הבוקע מבתי הכנסת ובהן מיצירות שייקספיר ובאך, ג'ורג' אליוט וריכרד וגנר, ארנולד שנברג ופרנץ קפקא; בציורי מזבח, בקריקטורות, בתיאורי תפילות יהודיות, ובסרטים נאציים. הספר מראה כיצד תרמה תפיסת העולם התאולוגית-האסתטית העומדת ביסוד העלילה להגדרת גבולות התרבות האירופית ולהסגתם.
בעבור הוצאת מחקרה זה זכתה פרופ' הכהן בתמיכה נדיבה של הקרן לקשרי מדע. הספר זיכה את המחברת בפרס קינקלדיי לספר הטוב ביותר במוזיקולוגיה מטעם האיגוד האמריקאי למוזיקולוגיה בשנת 2012, ובפרס פולונסקי ליצירתיות ולמקוריות במדעי הרוח לשנת 2012. נוסח עברי של הספר יצא בהוצאת מאגנס, בשנת 2021.
להלחין כוח לשיר חירות: קשרים וגילויים בין מוזיקה לפוליטיקה במערב (2017)
את ספרה האחרון, "להלחין כוח, לשיר חירות: קשרים וגילויים בין מוזיקה לפוליטיקה במערב", כתבה עם בן זוגה, ירון אזרחי. הספר בוחן את האופנים שבהם מוזיקות מסוגים שונים גויסו לטובת צורות שונות של משטר, עודדו או חתרו נגדם, בעת המודרנית המוקדמת והמאוחרת ובהן: משטר מלוכני, רפובליקני, דמוקרטי ליברלי וסוציאל-דמוקרטי ואף טוטליטרי. מבחינה היסטורית, הספר מקיף מגמות מרכזיות בפוליטיקה ובמוזיקה בתרבות המערבית, מראשית המאה השבע-עשרה ועד ימינו, מנתח ומדגים אירועים, סגנונות, סוגות ויצירות מן המרחב האירופאי, האמריקאי והישראלי.  נקודת המוצא התאורטית היא שיותר מן האמנויות האחרות, המוזיקה מתרחשת במרחב הציבורי,  ולכן מגויסת - במכוון או שלא במכוון - לצרכים פוליטיים שונים.  ההתרחשות המוזיקלית בזמן ובמרחב ספציפיים, המכוונת לציבור כזה או אחר, מעצבת אווירה ורגש, מנכיחה רעיונות ואידאולוגיות, מאפשרת ייצוב והעצמה של השלטון הקיים, אך גם חתירה תחתיו ומחאה כנגדו. לעיתים היא אף משתתפת בתהליכים של שינוי והתמרה של הקיים.
הספר יצא בהוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד בשנת 2017.‏ ספר זה אף הוא  זכה בפרס פולונסקי למקוריות ומצוינות במדעי הרוח בשנת 2019.
משפחתה.
רות הכהן-פינצ'ובר היא בתו של ד"ר אליעזר פינצ'ובר, מורה ומחנך, חתן אות יקיר ירושלים לשנת 1997. אמה, אסתר פינצ'ובר, הייתה נכדתו של הרב חנוך ארנטרוי, אחותם של חתן פרס ישראל יונה פרנקל והפיזיקאי פרופ' זאב פרנקל, והייתה אף היא אשת חינוך בעלת שם. דודתה מצד אביה היא חנה אורבך אלמנתו של חתן פרס ישראל אפרים אלימלך אורבך. אחיה, יהודה פינצ'ובר, הוא פרופסור בפקולטה למתמטיקה בטכניון. אחיה אינג' רמי פינצ'ובר מתמחה בתכנון ובניה של בתי חולים, אחותה, ד"ר צביה זליגמן, היא פסיכולוגית קלינית, מנהלת לטם - מרכז לטיפול בטראומה מינית במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי. הייתה בת זוגו של ירון אזרחי, פרופסור אמריטוס במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית, עד פטירתו בינואר 2019. לרות הכהן-פינצ'ובר בן, יותם הכהן, מנישואים קודמים וארבעה נכדים.
קישורים חיצוניים.
מידע נוסף אודות הספר "להלחין כוח, לשיר חירות: קשרים וגילויים בין מוזיקה לפוליטיקה במערב" (2017)
מידע נוסף אודות הספר "The Music Libel Against the Jews" "עלילת הרעש נגד היהודים" (2012)
מאמרים והרצאות לקהל הרחב -
קישורים להרצאות מאת פרופ' רות הכהן-פינצ'ובר ביוטיוב:
כנסיית סנטה קרוצ'ה
יצחק בן צבי
חוה ליפשיץ
חוה ליפשיץ (באנגלית: Chava Lifshitz 26 במרץ 1936, וינה - 1 במרץ 2005, ישראל) הייתה כימאית ישראלית ופרופסור לכימיה באוניברסיטה העברית. מומחית לנושא ספקטרומטרית מסה.
ביוגרפיה.
חוה ליפשיץ נולדה ב-26 במרץ 1936 בווינה כאוה וולף. אביה, שלמה (סולומון) היה עורך דין בווינה ואחד ממייסדי קרן "מכבי", היום מכבי שירותי בריאות. לאחר האנשלוס ברחה המשפחה לארץ ישראל. אוה ליפשיץ עיברתה את שמה לחוה. ליפשיץ הייתה ילדה מאוד מוכשרת, ובילדותה לקחה שיעורי פסנתר אצל המלחין פאול בן-חיים.
בשנת 1953 לפשיץ החלה ללמוד כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, בתוכנית מיוחדת לתלמידים מצטיינים שאיפשרה לימודים אקדמיים במקביל לשירות צבאי. בשנת 1958 סיימה תואר שני בכימיה פיזיקלית, ובשנת 1961 סיימה דוקטורט בהנחיית פרופסור גבריאל שטיין, בו חקרה כימיה של קרינות. בין השנים 1961 ל-1963 עשתה השתלמות פוסט דוקטוראלית אצל פרופ' פרנק לונג באוניברסיטת קורנל. בשנת 1963 חזרה לארץ והצטרפה לסגל האוניברסיטה העברית שם לימדה ובנתה מעבדה למחקר במס ספקטרומטריה. בשנת 1973 מונתה לפרופסור מן המניין.
ליפשיץ חלתה בסרטן בגיל צעיר יחסית אך חיה עם המחלה במשך כעשרים שנה והמשיכה בעבודת המחקר שלה עד ימיה האחרונים.
ליפשיץ הייתה נשואה לאסא ליפשיץ, פרופסור לכימיה באוניברסיטה העברית, אותו פגשה בלימודיה, והייתה אם לשלושה ילדים, בהם רון ליפשיץ, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב.
פעילות אקדמית.
מחקריה של ליפשיץ בתחום הספקטרומטרית מסה הושפעו רבות מן העיסוק שלה בתחום הכימיה כמו הדינמיקה הכימית של יונים במצב גז, ריאקציות חד-מולקולריות, נתיבי פירוק של צברים יוניים, כימיה של פולרנים, ומולקולות ביולוגיות בפזה הגזית. היא הייתה חברה בוועדות עריכה של עיתונים מקצועיים נחשבים מאוד בתחומה.
בין השנים 1994 ל-1997 עמדה בראש המכון לכימיה באוניברסיטה העברית
ליפשיץ הנחתה דוקטורנטים ופוסט-דוקטורנטים רבים. היא לקחה חלק בוועדות ציבוריות ומילאה תפקידים חשובים כמו יו"ר המחלקה ללימודי כימיה, חברה במועצה להשכלה גבוהה, יו"ר המחלקה לכימיה פיזיקלית, חברה בוועדה העליונה למדע וטכנולוגיה וראש המכון לכימיה.
ליפשיץ עמדה בראש ועדת פרס ישראל לחקר הכימיה בשנת תשס"ב (2002), עת הוחלט להעניקו לפרופסור עדה יונת.
פרסים והוקרה.
חוה ליפשיץ זכתה בפרסים רבים, ביניהם:
תרז מלאכי
תרז מלאכי-קרול (בצרפתית: Therese Malachy Krol), (נולדה ב-1935) היא חוקרת תיאטרון ופרופסור חבר בגמלאות בחוג ללימודי התיאטרון ובחוג לספרות צרפתית באוניברסיטה העברית. מחקריה עוסקים בקומדיה הצרפתית הקלאסית, בתיאטרון המודרני הצרפתי ובמקומו של התיאטרון בהיסטוריה של הרעיונות.
ביוגרפיה.
תרז מלאכי נולדה בלודז' שבפולין למשפחת רבנים ידועי שם מחסידות גור. אביה, אברהם קרול, נולד בלודז' ב-1912, ואמה נולדה בוורשה ב-1913. תרז שרדה את מלחמת העולם השנייה בוורשה עם הוריה, ובפברואר 1947 עברה המשפחה לצרפת. תרז גדלה בפריז, שם סיימה את בית הספר התיכון.
בסוף 1958 הגיעה בגפה לישראל. היא התגוררה בירושלים ולמדה בחוג לצרפתית ובחוג לאנגלית באוניברסיטה העברית. בישראל פגשה את יונה מלאכי-אנגלרד, יליד פרנקפורט ב-1930, שהיה דוקטור למשפט בינלאומי פומבי, עובד מדינה וחוקר עד למותו ב-1972. הם נישאו ב-15 בספטמבר 1959, בשווייץ. ב-1962 נולדה בתם היחידה, דפנה.
תרז מלאכי סיימה תארים ראשון ושני באוניברסיטה העברית, ואת הדוקטורט קיבלה מאוניברסיטת סורבון, פריז. היא לימדה מעל ארבעים שנה בחוג לצרפתית ובחוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית. בנוסף למחקריה, היא ביימה מחזות במסגרת האוניברסיטה: 'בדלתיים סגורות' מאת ז'אן-פול סארטר (1985), 'הרופא בעל כורחו' מאת מולייר, 'סלסטינה' מאת פרננדו דה רוחאס (1990), 'האורח' מאת אריק-מנואל שמיט (1995).
בשנת 2006 יצא ספרה האוטוביוגרפי "בין המילים" (ENTRE LES MOTS) שתורגם לעברית על ידי עידו בסוק בהוצאת כרמל, המספר על ילדותה ונעוריה באירופה בצל השואה.
תרז מלאכי היא בעלת עיטור ממשלת צרפת (LES PALMES ACADEMIQUES).
שינה איינגר