אם התו מונח על הקו העליון, ולידו מצויר הסמל "דיאז", התו תמיד יהיה "פה דיאז" יש גם אפשרות שיהיה כתוב "דו בקר" שזה דו רגיל. אם יש צורך בתו הגבוה או נמוך מכמות הקווים הקיימים בחמשה, ישורטט קו נוסף החוצה את התו עצמו, על מנת להקל על הקריאה של התווים.
על מנת להקל את קריאת התווים בחמשה, ישנם מספר מפתחות עיקריים אשר משמשים לפיענוח התווים: מפתח סול, מפתח פה ומפתח דו. לכל מפתח כזה ישנם כמה סוגים, למשל מפתח דו אלט (לויולה, למשל), ומפתח דו טנור (למנעד האמצעי של הצ'לו) הם שני מפתחות שונים ולהם מקום שונה על החמשה.
המפתח בתמונה הוא מפתח סול, והעיגול האמצעי שלו מורה על הקו עליו מונח התו "סול".
על מפתח פה ישנן שתי נקודות, שהקו שעובר ביניהן הוא תמיד יהיה התו פה.
על מרכזו הקעור של מפתח דו תמיד יהיה מסומן הקו דו.
מפתח סול משמש כלים בעלי מנעד גבוה, כגון כינור, חליל, אבוב וכו'.
מפתח פה משמש כלים בעלי מנעד נמוך יותר, כמו הצ'לו או הבסון.
מפתח דו משמש כלים בעלי מנעד אמצעי, כגון הויולה. מפתח דו הוא מפתח נדיר יחסית. בשונה ממפתחות סול ופה, שמיקומם על החמשה קבוע, מפתח דו יכול להיכתב בכל מקום על פני החמשה, והקו שיעבור באמצעו יישא תמיד את התו דו.
בכלי נגינה בעלי מנעד רחב כמו פסנתר ונבל, יהיו מצוירות שתי חמשות: אחת (העליונה) עם מפתח סול, ואחת (התחתונה) עם מפתח פה. המפתח יכול להשתנות במהלך יצירה, על מנת להקל על קריאת התווים.
לא תמיד התו בחמשה הוא אותו התו לכל כלי הנגינה: לדוגמה, אם יתבקשו נגן צ'לו ונגן קונטרבס לנגן מאותה החמשה את אותו התו, ינגן נגן הקונטרבס את הצליל באוקטבה אחת נמוך יותר מהתו שינגן הצ'לו, אף על פי שזהו אותו מפתח בדיוק, זאת כדי להקל על הנגן.
יש כלים כגון חצוצרה, או קלרינט המנגנים בטרנספוזיציה, כלומר שהתו דו שלהם הוא התו סי במול של נגן הפסנתר. לכלי אחד יכולות להיות כמה סוגים ולכל אחד טרנספוזיציה שונה, למשל קיימת חצוצרה בסי במול (כלומר כל דו של חצוצרה שווה סי במול של פסנתר), וחצוצרה בדו. קיים גם קלרינט בסי במול, בלה, ובמי במול. על המעבד המוזיקלי לבחור את הכלי בהתאם, בטרנספוזיציה המתאימה לסולם של היצירה, כדי שיהיה נוח לנגן לנגן את התווים, למשל על מנת להשיג את התו דו – על נגן הקלרינט בסי במול לנגן את התו רה, ועל נגן הקלרינט בלה לנגן מי במול. בשל כך, על המעבד לשלוט בקריאה וכתיבת תווים לכלי זה כדי לכתוב את התווים הנכונים.
המקצב-משך התו, מצוין על פי אופן רישומו: עיגול ללא מילוי מציין שלם, ארבע פעמות; עיגול ללא מילוי עם רגל מציין חצי, שתי פעמות; עיגול מלא עם רגל מציין רבע, פעמה בודדת; עיגול מלא עם רגל ודגל או חיבור לתו צמוד מציין שמינית, חצי פעמה; שני דגלים או שני חיבורים, משך התו הוא אחד חלקי שש עשרה, רבע פעמה (formula_22 דגלים/חיבורים גוררים formula_23 מהשלם ו־formula_24 מהפעמה). נקודה לצד התו מוסיפה לו מחצית מהמשקל הצמוד הקודם.
&lt;score sound="1" lang="lilypond" audio="1"&gt;\relative c' {c1 d2 e2. c4 e8 d16\noBeam e16[f16] c32\noBeam a32[e32]}\addlyrics {① ½ ¾ ¼ ⅛ ⅟⑯}&lt;/score&gt;
ספור-עם
סיפור עממי
ספור עממי
סיפורת עממית
ספורת עממית
אוקטבה
במוזיקה, אוקטבה היא מרווח בין שני צלילים שתדירותו של האחד מהם היא חצי (או פי 2) מתדירותו של השני. מרווח זה שקול ל-6 טונים, (או 12 חצאי טונים, 12 צלילים) בין תו לאותו תו ברצף (במחזור) הבא. אוקטבה היא המושלמת מבין המרווחים המושלמים, שכן היא מהווה הרמוניה בין תו למופע זהה של עצמו. מבחינה פיזיקלית, כאמור, גובה הצליל של תו הגבוה באוקטבה מתו אחר הוא פי 2 בתדר, ולפיכך מתלכד עם כל תדרי הצד שלו ויוצר הרמוניה חזקה עמו.
מקור השם "אוקטבה" הוא במספר שמונה, ובמוזיקה המערבית אוקטבה אכן מציינת מרווח בן שמונה תווים (למשל, מדו אחד לדו הבא אחריו: דו-רה-מי-פה-סול-לה-סי-דו).
אוקטבה כתוחמת מנעד.
נהוג לתחום כל סדרה של 12 חצאי טונים מהצליל דו על ידי הכללתם באוקטבה בעלת שם מסוים. כלומר, כל הצלילים בין הצליל דו, לצליל סי שמעליו יכללו באותו תחום של אוקטבה. האוקטבות מסודרות באופן הבא: האוקטבה הראשונה היא זו שמתחילה מהדו האמצעי בפסנתר ועד לסי שמעליו, והיא נקראת אוקטבה ראשונה. האוקטבה הבאה בסדר היא האוקטבה השנייה, וכן הלאה. מתחת האוקטבה הראשונה נמצאת האוקטבה הקטנה. מתחתיה האוקטבה הגדולה, ומתחתיה האוקטבה הנגדית. האוקטבה שמתחת לאוקטבה הנגדית, זו שבפסנתר סטנדרטי מהווה את שלושת קלידיו התחתונים, היא האוקטבה התת-נגדית. על-פי שיטת ספירת האוקטבות האמריקאית, האוקטבה הראשונה היא האוקטבה הנגדית בשיטה שהוזכרה לעיל, וספירת האוקטבות מתחילה ממנה. לפי שיטת זו, האוקטבה הרביעית בשיטה המוזכרת לעיל היא האוקטבה השביעית לפי השיטה האמריקאית. השיטה האמריקאית לרוב אינה בשימוש בשיח האקדמי בישראל.
חלוקת המנעד לפי אוקטבות עוזרת בהגדרתו המדויקת של גובה הצליל; ניתן למשל, לתאר את הצליל לה (440 הרץ) אשר איתו מכוונים תזמורת כ-לה ראשון, כלומר, לה אשר נמצא באוקטבה הראשונה. הצליל לה באוקטבה שמתחתיו הוא לה קטן, וכן הלאה. ניתן גם תיאר גובה מדויק של צליל בעזרת אותיות באופן הבא:
כלפי מטה:
תווי האוקטבה במיתולוגיה ההינדית.
כל אחד מהתווים הבסיסיים באוקטבה, משויך במיתולוגיה ההינדית לצבע ולקול או לקריאה הטבעית של חיה:
דו משויך עם ירוק וטווס, רה עם אדום ועפרוני, מי עם זהב ועז, פה עם לבן צהבהב ואנפה, סול עם שחור וזמיר, לה עם צהוב וסוס וסי עם שילוב של כל הצבעים ופיל.
מקס מילר
פרידריך מקס מילר (בגרמנית: Friedrich Max Müller; 6 בדצמבר 1823 - 28 באוקטובר 1900) היה פילולוג, אוריינטליסט וחוקר תרבות גרמני, שעסק בחקר מיתולוגיה, דת ופולקלור. ממייסדי תחום המחקר האקדמי על ההיסטוריה והתרבות ההודית וכן תחום הדת ההשוואתית. על תחומים אלו כתב ספרות מחקרית ופופולרית כאחד, וכן היה אחראי על הצוות שהוציא את "Sacred Books of the East", סדרה של חמישים תרגומים לאנגלית של ספרות בתחומים אלו.
נולד בדסאו למשורר הרומנטי וילהלם מילר. ב-1841 החל ללמוד באוניברסיטת לייפציג, ב-1843 קיבל תואר דוקטור עבור עבודת מחקר על האתיקה של שפינוזה ועבר לברלין ללמוד אצל פרידריך וילהלם שלינג, עבורו תרגם חלק מהאופנישדות מסנסקריט. עבר ללמוד אצל פרנץ בופ (Franz Bopp). שלינג ניתב את מילר מהיסטוריה של השפה להיסטוריה של הדת. בשלב זה פרסם מילר את תרגומו לספר האגדות ההודי היטופדשה . ב-1845 עבר לפריז ללמוד סנסקריט אצל אז'ן ברנו .
בהיותו למומחה להודו הוא היה מתנגד חריף לתאוריה של ניקולאי נוטוביץ' על כך שישו התגורר תקופה מסוימת בהודו. לדעת מילר, מסמכים שהיו בידי נוטוביץ' היו מזויפים.
בשנות השבעים טען כי חקר דתות חייב להיות השוואתי אחרת איננו מדע. כשם שטען גיתה כי ידיעת שפה בודדת אינה מספיקה להבנה מהי שפה, כך טען מילר לגבי דתות.
את רוב חייו האקדמיים עשה באנגליה.
תאוריית השיירים
תאוריית השיירים היא תאוריה אנתרופולוגית העוסקת בהיווצרותם של סיפורי עם. תאוריה זו גובשה עקב פרסום ספרו של האנתרופולוג אדוארד טיילור ב-1871, "התרבות הפרימיטיבית: מחקרים בהתפתחות של מיתולוגיה, פילוסופיה, דת, אומנות ומנהגים".
על פי תאוריית השיירים, סיפורי עם שונים הם למעשה שיירים של מיתוסים קמאיים. התאוריה מניחה כי יסודות אשר נראים צורמים לכאורה בתרבות מפותחת יחסית, הם שיירים של סיפורים רלוונטיים לתקופות קדומות יותר, אשר שרדו למרות אי התאמתם למציאות המשתנה. בכך מבטאים סיפורי העם את "האני היוצר" של חברות קמאיות (לדוגמה: מעשייה המתארת אכילת בנים על ידי אבות מתארת מנהג קדום אשר אבד עליו הכלח).
ניל גיימן
ניל ריצ'רד מק'קינון גיימן (אנגלית: Neil Richard MacKinnon Gaiman; נולד ב-10 בנובמבר 1960) הוא קומיקסאי, סופר, משורר ותסריטאי יהודי אנגלי מסוגת הפנטזיה והמדע הבדיוני, שהתפרסם לראשונה בעקבות כתיבת הקומיקס "סנדמן".
קורות חיים.
משפחתו של גיימן היגרה בשנת 1916 מהולנד לאנגליה, שם הקימה רשת של חנויות מכולת. אביו, דייוויד גיימן, עבד באותה הרשת, ואמו שילה (לבית גולדמן) עבדה כרוקחת. ניל גיימן התחנך וגדל כיהודי המאמין גם בסיינטולוגיה.
ניל גיימן נהג לקרוא בילדותו ספרים רבים של ג'.ר.ר. טולקין, ק.ס. לואיס, מייקל מורקוק, רוג'ר זילאזני וג'ין וולף. בצעירותו עבד כמבקר ספרים וכעיתונאי עבור מגזינים בריטיים. ב-1984 כתב ביוגרפיה על הלהקה "דוראן דוראן", ומספר ספרים נוספים. בשנות ה-80 כתב מספר קומיקסים, וב-1989 החל לכתוב את הקומיקס סנדמן שפורסם בוורטיגו, ובעקבותיו זכה להכרה ופרסום. המשיך לכתוב את הקומיקס עד 1996.
גיימן היה שותף בהפקת הגרסאות באנגלית של סרטי האנימה היפניים "הנסיכה מונונוקי" ו"המסע המופלא".
גיימן שואב את השראתו מפולקלור, מיתולוגיה, היסטוריה, תאולוגיה, אגדות ילדים וסיפורי עמים.
ניל גיימן ביקר בישראל במסגרת פסטיבל אייקון 2006.
בשנת 2011 הופיע גיימן בתפקיד עצמו בפרק השישי של העונה ה-23 בסדרה משפחת סימפסון "The Book Job". במהלך הפרק הומר ובארט מארגנים חבורה שתכתוב ספר פנטזיה לנוער, גיימן מצטרף אליהם אך בסופו של דבר מוצג כמחבר היחידי אף על פי שלא השתתף כלל בכתיבה, והוא אף מצהיר בסיום הפרק "אני אפילו לא יודע לקרוא" (I can't even read).
גיימן נישא למרי מקגרת בשנת 1985. לזוג נולדו שלושה ילדים, מייקל, הולי ומיידלין. הם התגרשו בשנת 2007, ומאז נישא לזמרת האמריקאית אמנדה פאלמר. השניים הכריזו על אירוסיהם ב-2010, ונישאו בינואר 2011. ב-16 בספטמבר 2015 נולד ילדם הראשון אנתוני.
בשורות טובות (ספר)