בראיון אחר שערך עם יוני ליבנה, נשאל ברדוגו על יחסי המין החוזרים בספרו, ומצידו ענה הסופר כי חיי מין וכתיבה מתקיימים באותו רובד, ולא נפרדים זה מזה. "בספר הזה אני מנסה להפגיש את לשד-החיים עם הכתיבה. הגיבור שלי רוצה את הדברים הכי פשוטים, את התכל'ס: לשטוף את החמור שלו, לגעת במאהב שלו, לראות עלים. לא מעניינים אותו דברים נשגבים. הוא לא סובל למשל את המילה 'ארכיטקטורה'. את היומרה מאחוריה. וגם אני לא".
את שמו של הדמות איסקוב ביסס ברדוגו על רוסלאן איסקוב, צעיר שנהרג בתאונת בנייה יחד עם עוד שישה אנשים בשנת 2016. בראיון עמו מדצמבר 2019 הסביר ברדוגו כי איסקוב האמיתי משקף את ה"נידחות" אותה ניסה לבלט בספרו; ברדוגו ראה באיסקוב דוגמה לבחור צעיר שנהרג, הגיע לכותרות העיתונים ומיד לאחר מכן נשכח לחלוטין. "בלי האסון אין לו כאילו זכות קיום. ובעיניי הוא בדיוק דוגמה למישהו שצריך לשים אליו לב".
מבקרים רבים ציינו את כתיבתו הייחודית של ברדוגו בספר, כמו בספריו הקודמים. הספר, שנכתב לאורך זמן רב, מכיל שפה מורכבת ולעיתים קרובות כזו שמתוארת כ"לא קלה". מבקרת הספרות אסתי אדיבי-שושן גרסה במאמר שפורסם בהארץ כי השפה העברית מתחלקת לשניים בספר - האחת היא השפה בה מדברים העולים החדשים, משפחתו של גיבור הספר וחברו האמריקאי, שהיא עילגת ושגויה, ולעומתה השנייה היא שפת המספר, שמדקדק ומוסיף דימויים ותיאורים גבוהים מאוד. בהתייחס לשפה העילגת כתבה אדיבי-שושן "השפה העברית נשמעת בספר בשיבושיה וקלקוליה כפי שהם מדוברים ונשמעים בסביבתו הקרובה של רוסלאן. קצר, שבור ושגוי הוא הדיבור בעברית של אולגה וארתור איסָקוב כפי שהוא נשמע בבית המשפחה", בעוד שעל שפת המספר כתבה כי "בניגוד גמור לשפה מדוברת זו, שפתו של המספר החיצוני מרהיבה בדיוקה, ביופיה, ביחידותה ובמגוון מופעיה. ברדוגו לש את העברית, ממציא מלים, מחדש הטיות ומגמיש את אפשרויות השפה".
היו רבים שהשוו את "חמור" לספריו הקודמים של ברדוגו. אולם בראיון שנתן לתוכנית "גם כן תרבות" מבית כאן 11 מעט לאחר זכייתו בפרס ספיר, נשאל ברדוגו האם כתיבתו השתנתה במהלך השנים, והוא ענה בחיוב. יתר על כן, הוסיף כי "בוודאי שקרה לי משהו, וטוב שקרה, תיאר לך שהייתי נשאר תמיד אותו אחד וכותב בדרך נגישה כזו. קרה לי משהו כי אני משתנה והמציאות משתנה, אז כנראה גם הטקסטים משתנים".
פרסים וביקורות.
הספר זכה לתשואות רבות עם יציאתו והעמיד את ברדוגו במקום גבוה ברשימת הסופרים המבטיחים בישראל. הספר היווה את המועמד הבולט מבין כולם לזכייה בפרס ספיר, ובסופו של דבר גם זכה והעניק לכותבו ברדוגו את הפרס הנחשק של 150,000 שקלים. בוועדת הפרס נימקו השופטים בחירתם בספר כך:בלשון וירטואוזית ומקורית בתכלית, בחוכמה ובאומץ, 'חמור' של סמי ברדוגו מאיר פינות של עזובה והזנחה בדרך שטרם נעשתה. פינות גשמיות – כמו הפריפריה, הגוף, אבטלה, בעלי חיים, חצרות ושדות בור – וגם פינות עזובות בתודעה ובמחשבה.על זכייתו של ברדוגו הוכרז ב-28 בפברואר 2021, אולם הפרס עצמו נחשב כפרס ספיר לשנת 2020. זהו לא הפרס היחיד בו זכה הספר בשנת 2020, שכן חודשיים קודם לכן הועמד לגמר וזכה בפרס ברנר לספרות. לרגל הזכייה הוזמן להתראיין להסכת מבית כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי בשם "מה שכרוך", שם סיפר על האירועים שהובילו אותו לכתיבת הספר.
על פי תקנות הפרס, "חמור" יתורגם גם לערבית ולשפה נוספת לבחירתו של ברדוגו.
אניטה מטגאה
אניטה מטגאה (ביוונית: Ἀνύτη Τεγεᾶτις) הייתה משוררת, שחיה בארקדיה שבחצי האי פלופונס במאה ה-3 המוקדמת לפנה"ס. בעת העתיקה כונתה "אניטה המשוררת הלירית" ו"הומרוס האישה", בידי מבקר השירה אנטיפטר מתסלוניקה בן המאה הראשונה. היא זכתה לשבחים רבים בשל השירה האפית שלה והמכתמים (שירים קצרים) שכתבה.
קורות חיים.
על פי ההיסטוריון פולוקס בן המאה ה-2 אניטה חיה בטגאה שבארקדיה, ואף על פי שטגאה מוזכרת רק באחד מהשירים אשר בידינו, אין לדעת אילו מקורות מידע היו זמינים לפולוקס. אניטה כתבה בתקופה ההלניסטית המוקדמת, ושנות פעילותה מוערכות ל-310 עד 290 לפנה"ס. אחד משיריה של אניטה מתאר פלישה גאלית ליוון שהתרחשה ב-277 לפנה"ס, מה שמניע חוקרים מסוימים למקם את פעילותה בין 310 ל-275 לפנה"ס, אך חוקרים אחרים טוענים שהמכתם מיוחס לאניטה בשוגג.
בתקופות שלאחר מותה אניטה הוכרה והוערכה כמשוררת על ידי מבקרים שונים, ניתן לה התואר "אניטה המשוררת הלירית" והסופר פאוסניאס שיבח את האפוסים שכתבה. אנטיפטר מתסלוניקה כינה אותה "הומרוס האישה" והחשיב אותה כאחת מ-9 המוזות הארציות, וב"זר המשוררים" המטאפורי של המשורר מלאגרוס מגדרה "השושנים של אניטה" הן הראשונות להישזר.
לא ידועים פרטים רבים על חייה האישיים של אניטה, בכתביה היא לוקחת תפקיד של מספרת צופה מן הצד. המידע המועט שהשתמר על אניטה נכתב על ידי סופרים אחרים, למשל אנקדוטה שהעלה על הכתב פאונסיאס במאה ה-2. בסיפור, אסקלפיוס (אל הרפואה) נתן לאניטה לוח אבן מקודש והטיל עליה ללכת לנאופקטוס ולרפא את מחלת העיניים של פליסיוס - אדם עשיר שבנה מקדש לאסקלפיוס. כאשר פליסיוס קרא את הכתובת החרוטה על הלוח עיניו נרפאו, והכתוב היה המחיר של אניטה לשירות – 2,000 מטבעות זהב. לא ידוע מה מקור הסיפור או כיצד הוא הגיע לפאוסניאס. על אף שלרוב היא אינה נוכחת כדמות בשיריה, באחד מהמכתמים אניטה מזדהה בתור "אניטה המיטלנאית". ככל הנראה המטרה היא להעניק לעצמה מולדת לסבית (ילידת האי לסבוס) מטאפורית כדי לזהות את עצמה עם המשוררת סאפפו.
עבודתה.
השירה של אניטה השתמרה כחלק מהאנתולוגיה היוונית – אוסף של שירה מתקופות שונות שקובץ על ידי מלאגרוס במאה ה-1 לפנה"ס. האנתולוגיה כוללת 25 מכתמים מאת אניטה, מתוכם לפחות 20 מיוחסים לה. טקסטים אחרים שכתבה אניטה, כולל את השירה הלירית והאפית המהוללת שלה, לא נשמרו עד היום.
בשיריה של אניטה באנתולוגיה ניתן להבחין במספר סוגות ובאמצעים ספרותיים שונים, חלקם מוכרים באותה תקופה וחלקם חדשניים. היא כותבת בסוגות המבוססות יותר של שירים דדיקטיביים, המתמקדים או מוקדשים לאדם מסוים ואופייניים גם לשירתם של תאוקריטוס ולאונידס בני זמנה. בנוסף, ישנם שירי לוויה, שאומנם כבר היו נפוצים בשירה יוונית אך פותחו על ידי אניטה. היא הייתה מהמשוררות הראשונות לכתוב שירת לוויה לחיות מחמד וחרקים. באנתולוגיה אניטה גם מציגה שתי סוגות חדשות: שירים דסקרפטיביים (תיאוריים), המתארים סיטואציה מפרספקטיבת מתבונן, ושירים בוקוליים, המציירים סצנה כפרית וטבעית. אניטה כותבת בדיאלקט מלאכותי ייחודי ומשלבת סגנונות דוריים, יוניים ואטיקים, ומשתמשת באילוזיות הומריות מורכבות, אילטרציה, אסונאנס וחריזה. המאפיינים הבולטים והחדשניים באפיגרמות כגון שירה בוקולית, הספדים לחיות ואילוזיות ליצירותיו של הומרוס הם מרכזיים בשירת התקופה ההלניסטית שבראשיתה אניטה כותבת.
צורת הכתיבה של אפיגרמות מסוימות שכתבה אניטה מביאה חוקרים למחשבה שהן יועדו לחריטה על מצבות, וזו של אחרות מצביעה על האפשרות שיועדו להישמע בהקראה בקול, ולא להיקרא בכתב. מספר משיריה של אניטה עוסקים במוות בטרם עת של נשים צעירות לא נשואות, מה שמדגיש את חשיבות הנישואים לאישה בעיני היוונים. מכתמיה הבוקוליים של אניטה המתארים סצנות פסטורליות ומוקדשים לנימפות ולפאן מבטאים כמיהה לחיי כפר שלווים וטבעיים האופייניים לשירה ההלניסטית. את הסנטימנטים המובעים בשירים אלה ניתן לייחס לרוח התרבות היוונית בכלל או לאניטה באופן אישי.
דוגמאות לשירים.
מכתם 10 מתוך האנתולוגיה שיר לוויה לכלב:ὤλεο δή ποτε καὶ σὺ πολύρριζον παρὰ θάμνον
Λόκρι, φιλοφθόγγων ὠκυτάτα σκυλάκων,
τοῖον ἐλαφρίζοντι τεῷ ἐγκάθετο κώλῳ
ἰὸν ἀμείλικτον ποικιλόδειρος ἔχις.מכתם 3 מתוך האנתולוגיה, שירה בוקולית:Φριξοκόμᾳ τόδε Πανὶ καὶ αὐλιάσιν θέτο Νύμφαις
δῶρον ὑπὸ σκοπιᾶς Θεύδοτος οἰονόμος:
οὕνεχ᾽ ὑπ᾽ ἀζαλέου θέρεος μέγα κεκμηῶτα
παῦσαν, ὀρέξασαι χερσὶ μελιχρὸν ὕδωρ.
יעקב יהודה
יעקב יהודה (1901–9 באוקטובר 1986) היה אדריכל ישראלי, בונה דגם בית המקדש שהוצג בתערוכה העולמית של ניו יורק ב-1939.
קורות חיים.
יעקב יהודה נולד בעיר יקטרינוסלב (כיום - "דניפרו") שבאוקראינה, שהייתה חלק מהאימפריה הרוסית בסביבות חנוכה ה'תר"ס (1901-1902) למשפחה של יהודים משכילים. בשנת 1910 עברה המשפחה לאודסה,ולאחר מספר שנים התקבל ללימודי אדריכלות באודסה. כמה שנים לאחר מכן עברה המשפחה לשווייץ, שם נתקל יהודה בספר "תבנית ההיכל" של רבי יהודה לאון טמפלו. יהודה נמשך לנושא המקדש, וקרא עליו רבות. בשנת 1922 עלתה משפחתו לארץ ישראל, שם חזר בתשובה והוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק.