תחילתן של הרכבות הפרבריות במטרופולין מדריד בשנת 1851, אז נסללה מסילת הרכבת הראשונה בין מדריד לארנחואס. לאחר הכנסת הרכבות לשימוש סדיר, נפתחו במדריד שלוש תחנות רכבות מרכזיות: תחנת אטוצ'ה (Atocha) שממנה יצאו רכבות לדרום ולמזרח ספרד; תחנת הצפון (Estación del Norte, כיום תחנת פרינצ'יפה פיו) ממנה יצאו רכבו לצפון ספרד; ותחנת דליסיאס (Delicias), ממנה יצאה רכבות מערבה לליסבון, בירת פורטוגל. במקביל פעלו מספר חברות קטנות שהפעילו קווי רכבת בעיקר במסילה צרה.
בשנת 1941, לאחר מלחמת האזרחים הספרדית, חברות הרכבת שסבלו מקשיים הולאמו ואוחדו לחברת RENFE. בד בבד, החלו להיסגר קווי הרכבת במסילה הצרה, האחרון שבהם נסגר בשנת 1970. בשנת 1975 נפתחה תחנת צ'מרטין ופעילות הרכבת במדריד התחלקה בין תחנת אטוצ'ה, שהמשיכה לשמש את הקווים לדרום ולמערב ספרד, ובין תחנת צ'מרטין, אליה הועברו הקווים לצפון ומזרח ספרד וכן הקווים הבינלאומיים. בין תחנות אטוצ'ה וצ'מרטין מקשרת מנהרה שכרייתה החלה בשנות ה-30 והסתיימה בשנת 1968.
התפתחות ערי השינה בסביבת מדריד החלה רק בסוף שנות ה-60, והתמקדה בשני אזורים שונים במטרופולין:
אזור אנרס.
קו הרכבת המרכזי מדריד-סראגוסה-ברצלונה עבר בעמק נהר האנרס ובערים אלקלה דה אנרס וגוודלחרה. הערים בקרבת קו הרכבת (קוסלדה, סן פרננדו דה אנרס, טורחון דה ארדוס ואלקלה עצמה), יחד עם מספר פרברים של מדריד עצמה, החלו להתפתח כערי שינה, שהתבססו על קו הרכבת לצורך ההגעה למדריד.
האזור מדרום למדריד.
במקביל, החלו ערים שנחשבו עד אז ככפריות, בהן לגאנס וחטאפה, להתבסס כערי שינה. ערים אלו התבססו בתחילה בעיקר על אוטובוסים וכלי רכב פרטיים, אך עד אמצע שנות ה-70 הורחבה מערכת קווי הרכבת גם לערים אלו.
החל מ-1990.
בשנות ה-90, החלה RENFE להפריד את קווי הרכבת שלה לפי אזורי פעילות, ובכל אחד מיתגה את השרות עם סמלים וצבעים שונים. כחלק מהרפורמה, הרכבות במדריד נצבעו בצבעים אדום, לבן ואפור, וקווי הרכבת השונים מוספרו באופן עוקב. במקביל, חל שינוי במגמת ההתפתחות העירונית באזור מדריד, כאשר יוזמות ותוכניות בנייה חדשות, שהיו בעבר בעיקר בצפון-מזרח ובדרום-מערב העיר, החלו להתרכז באזור צפון-מערב העיר.
במענה למגמת ההתפתחות העירונית שהתעוררה, החלה RENFE בתוכנית שאפתנית להרחבת מערכת הרכבת הפרברית, באמצעות קישורה של תחנת הצפון המיושנת לתחנת אטוצ'ה. נתיב הקישור בין התחנות שזכה לשם "המסדרון הירוק" נפתח בשנת 1997, עבר באזורי תעשייה ישנים מדרום למרכז העיר, ובין היתר הביא לסלילתם של רחובות חדשים ולמיזמי מגורים סביבם.
בשנת 2000 הוארך קו C-1 של הרכבת הפרברית לערים אלקובנדס (Alcobendas) וסן סבסטיאן דה לוס רייס (San Sebastián de los Reyes), ובכך צמצם את תנועת כלי הרכב הכבדה בין ערים אלו למדריד. בשנת 2003 הוארך קו C-7 לקולמנר וייחו (Colmenar Viejo) וב-2004 הוארך קו C-5 לאומנס (Humanes). כמו כן, החלה לפעול תוכנית RENFE שקישרה בין תחנות חשובות במרכז מדריד באמצעות קווים ישירים.
פיגועי ה-11 במרץ 2004.
ב-11 במרץ 2004 אירעה סדרת פיגועי טרור בארבע רכבות במערכת הפרברית של מדריד. אחת הרכבות הייתה רכבת דו-קומתית מגוודלחרה לתחנת צ'מרטין בקו C-2. שלוש הרכבות האחרות יצאו מאלקלה דה אנרס - שתיים בקו C-1 לאלקובנדס ואחת בקו C-7 לתחנת פרינצ'יפה פיו. שירותי הרכבת הפרברית חזרו לפעילות סדירה למחרת היום. בעקבות מתקפת הטרור חלה ירידה בשימוש ברכבות בטווח הקרוב, אך היקף הפעילות חזר לקדמותו כעבור זמן לא רב.
ביסנ&quot;מ
תלולית האקסון
תלולית האקסון (באנגלית: Axon hillock) הוא החלק של תא העצב המחבר בין גוף התא לבין האקסון.
פעולה.
בתלולית האקסון מתרחשת אינטגרציה של דחפים עצביים בתר-סינפטיים, מעוררים או מעכבים, אשר הגיעו לתא העצב דרך סינפסות קלט בדנדריטים ובגוף התא.
תוצאות האינטגרציה של האותות העצביים שהתקבלו קובעות האם המידע העצבי יועבר הלאה או לא.
בהתאם לסכום הדחפים שהתקבל בתלולית, יוצא ממנה דחף עצבי, מעורר או מעכב, לאורך האקסון, המהווה את הפלט של תא העצב.
יהודה אפרוני
יהודה אפרוני (18 בינואר 1931 – 11 באפריל 2017) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה.
אפרוני נולד לאברהם ומינה בתל אביב וסיים את לימודיו התיכוניים בגמנסיה הרצליה. שירת בגדוד "באר שבע" בפלמ"ח, היה חבר לתקופה קצרה בלהקת הצ'יזבטרון, ושירת אחר כך בלהקה הצבאית "הכרמל". שם הכיר את רעייתו לעתיד, אולי שוקן.
קריירה.
ב-1951 התקבל לתיאטרון "הבימה", אולם שנתיים אחר-כך נסע ללמוד משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (L.A.M.D.A). ב-1956, לאחר שסיים את לימודיו, חזר לישראל ושב לצוות שחקני "הבימה".
בשנת 1966 השתתף במחזמר "אוליבר!" ב"הבימה". בהמשך, עוד באותו תיאטרון, גילם את יאגו בהצגה "אותלו", גילם את בסניו בהצגה "הסוחר מוונציה", גילם את החמור בהצגה "חלום ליל קיץ", גילם את פורד בהצגה "נשי וינדזור העליזות", גילם את ארגון בהצגה "החולה המדומה", גילם את סר טומי בהצגה "הלילה השנים-עשר", גילם את פיליפ בהצגה "הכל יחסי", גילם מטורף בהצגה "חקירה חוזרת בדבר מותו של אנרכיסט מפוקפק", גילם את ג'ק בהצגה "יומן חוף ברייטון", גילם את אלברט איינשטיין בהצגה "הפיזיקאים", גילם את מרוין קנט בהצגה "האחיות רוזנצוויג", גילם את ג`רי ווקסלר בהצגה "הקוסם מברוקלין", גילם את מר קלמפר בהצגה "הבחורים בדלת ממול", גילם את הצדיק בהצגה "הדיבוק". כמו כן השתתף בהצגות: "יוליוס קיסר"; "ז'אן ד'ארק", "מלחמה ושלום"; "מראה מעל הגשר"; "שידוכין"; "בית הלל"; "השחף"; "בגדי המלך"; "אירמה לה דוס"; "כובע הקש האיטלקי"; "הו, הו, יוליה!"; "תעלולי נישואין"; "נורה"; "היום בו חטפו את האפיפיור"; "אני רב החובל"; "הקיץ" ו"המפקח בא".
זכה בפרס אקו"ם ב-1982 על משחקו בהצגה "מותו של אנרכיסט מפוקפק" בהבימה.
בשנות ה-70 השתתף בכמה סרטי קולנוע ישראלים והחל מאמצע שנות ה-70 החל להופיע בהפקות אמריקאיות של ידידו מן השירות הצבאי מנחם גולן. ב-1975 הופיע בסרט "יהלומים" לצדו של רוברט שו. בשנות ה-80 החל לדבב בסרטי אנימציה שונים במקביל למשחקו בסרטים, ובתקופה זו לא שיחק בתיאטרון. לקראת פרישתו לגמלאות בתחילת שנות ה-90 חזר לשחק בהבימה.
בתיאטרון בית ליסין שיחק בהצגה "שבעה".
בתיאטרון חיפה: ב-1967 גילם את קולונל פיקרינג בהצגה "פיגמליון", ושיחק בהצגה "ציפור הנעורים המתוקה".
בתיאטרון באר שבע שיחק בהצגה "ברוקלין בוי" וגילם את אגאון בהצגה "קומדיה של טעויות".
בתיאטרון הספרייה במרץ 2016
שיחק לסירוגין (עם השחקן אלברט כהן) בהצגה "רביעייה", שביים רועי הורביץ לפי ספר של דן קלאנזי, לצד אילן דר, מרים זוהר וליא קניג, לאחר כחצי שנה הוא פרש מההצגה בשל מצבו הרפואי.
היה נשוי לזמרת האופרה והשחקנית אולי שוקן, ממנה נולדו לו בן ובת. לאחר שהתאלמן נישא בשנית לרבקה,רופאה.
אפרוני נפטר ב-11 באפריל 2017 ממחלת הסרטן ונטמן בבית העלמין האלטרנטיבי "מנוחת עולם" בנתניה.
רשומה רפואית
רשומה רפואית היא אוסף שיטתי של מסמכים המתעדים היסטוריה רפואית של מטופל והטיפול בו.
המונח רשומה רפואית מתייחס הן לתיקיית הקרטון בה אסופים מסמכיו של המטופל והן למידע המתועד במסמכים, אשר מורכב מאוסף פרטי ההיסטוריה הרפואית של המטופל. מסמכים רפואיים הם מסמכים בעלי אופי פרטי במידה רבה, ולכן הטיפול בהם מעורר שאלות מוסריות וחוקיות רבות, כגון זכותם של צדדים שלישיים לעיון במסמכים אלה, דרכי שמירתם וגניזתם, ועוד. אף שארגון ושמירת הרשומה הרפואית נעשית בדרך כלל על ידי הרופאים והמוסדות המטפלים, החל מתחילת המאה ה-21, הולכת וגוברת באופן ניכר התופעה של מטופלים המנהלים רשומה רפואית אישית עבור עצמם.
מטרה.
המידע השמור ומאורגן ברשומה הרפואית מאפשר לרופאים ולשאר אנשי מקצועות הבריאות לספק למטופל טיפול רפואי עקבי. הרשומה הרפואית מהווה אף בסיס לתכנון טיפול רפואי, מאפשרת תקשורת בין מטפלים שונים במטופל, מסייעת בשמירה על זכויותיו החוקיות של המטופל ושל המטפלים האחראים לטיפול בו, ולתיעוד שירותי בריאות שניתנו למטופל. הרשומה אף עשויה לשמש ככלי הוראה לתלמידי רפואה ומקצועות בריאות אחרים, כמקור מידע לבקרת איכות ולמחקר רפואי במוסד הרפואי. הרשומה הרפואית אף מאפשרת למטופל לחלוק במידע הרפואי אודותיו בין מטפלים ומוסדות בריאות שונים.
צורה.
באופן מסורתי רשומות רפואיות נכתבו על גבי נייר ונשמרו בתיקיות קרטון. תיקיות אלה חולקו בדרך כלל באמצעות חוצצים לפי נושאים, ובכל חוצץ נוספו מסמכים בסדר כרונולוגי, על פי האירועים הבריאותיים בחיי המטופל. תיקיות פעילות נשמרו בדרך כלל במוסד המטפל, בעוד תיקיות בלתי פעילות נשמרו בארכיון. שיטה זו נהוגה עד היום בחלק מן המוסדות הרפואיים.
עם עליית השימוש במחשב התפתחה הרשומה הרפואית הממוחשבת, אשר הביאה לשינוי לא רק במראה הפיזי של הרשומה, אלא אף הגבירה במידה משמעותית את אפשרויות תיעוד ואיחזור המידע הרפואי.
תוכן הרשומה.
אף שייתכנו הבדלים משמעותיים בין רשומה רפואית אחת למשנייה, רשומות רפואיות בדרך כלל מכילות את פרטיו המזהים של המטופל, את ההיסטוריה הרפואית (על פי המידע הנמסר מפי המטופל), וממצאי בדיקות רפואיות שבוצעו על ידי המטפלים. מידע נוסף העשוי להימצא ברשומה הרפואית הוא ממצאי בדיקות מעבדה, מרשמי תרופות שניתנו למטופל, הפניות לרופאים או מטפלים אחרים, מידע חינוכי שניתן למטופל, תוכניות טיפול עתידיות, הוראות לטיפול עצמי של המטופל ורישומי ביקורים אצל המטפל. בחלק מן המוסדות הרפואיים הרשומה הרפואית אף תכיל פרטים על תשלומים עבור שירותים רפואיים.