נדא אגא-סולטאן נולדה ב-23 בינואר 1983 למשפחה מהמעמד הבינוני בטהראן. היא סיימה את לימודיה בפילוסופיה אסלאמית באוניברסיטת אזאד האסלאמית בטהראן. מאוחר יותר החלה ללמוד בקורס למדריכי תיירים.
ב-20 ביוני 2009 הגיעה סולטאן במכוניתה יחד עם המורה שלה למוזיקה ושני אנשים נוספים במטרה להשתתף באירועי המחאה נגד התנהלות הבחירות באיראן, שבהן נבחר לנשיא מחמוד אחמדינז'אד. לאחר שנתקעו בפקק תנועה, החליטה סולטאן לצאת ממכוניתה בשל החום הכבד ולהצטרף למפגינים רגלית. היא יצאה מהמכונית ונפגעה מירי, ככל הנראה על ידי אנשי המשטר שהיו לבושים בבגדים אזרחיים. סולטאן נורתה בחזה והתמוטטה אל הקרקע. חבריה וכן רופא שנכח במקום החלו לבצע בה ניסיונות החייאה, אך ללא הועיל.
אחרית דבר.
אגא-סולטאן נקברה בבית הקברות בהשט-י זהרה שבדרום טהראן. הממשל האיראני אסר על קיום תפילות המוניות לזכרה במסגדים, ומספר כלי תקשורת אף דיווחו כי משפחתה של אגא-סולטאן קיבלה איומים מהממשל כי תיפגע אם תרשה התאגדות של אנשים כדי להתאבל על מותה.
המגזין "טיים" וכלי תקשורת נוספים שיערו כי החשיפה התקשורתית הבינלאומית הרחבה שקיבלה התקרית גרמה לרבים לראות באגא-סולטאן קדושה מעונה. ב-22 ביוני, קראו מהדי כרובי ומיר-חוסיין מוסאווי, שניים מהמועמדים לנשיאות איראן שטענו כי הבחירות זויפו, לאזרחים איראנים להנציח את זכרה. חוסיין עלי מונתזרי, מבכירי הממשל האיראני ומבקר חריף של הנשיא מחמוד אחמדינז'אד, קרא לשלושה ימי אבל ציבורי בעקבות מותה של אגא-סולטאן.
מפקד משטרת טהראן טען בימים שלאחר הפרשה כי לשוטריו לא הייתה כל מעורבות במותה של נדא אגא-סולטאן.
ג'ונאס (סדרת טלוויזיה)
ג'ונאס (באנגלית: Jonas) היא סדרת טלוויזיה המשודרת בערוץ דיסני בכיכובם של האחים ג'ונאס. הסדרה מצולמת מתחילת שנת 2009 ועד 2010. הסדרה מבוססת על חייהם של האחים.
תקציר העלילה.
האחים ג'ונאס הם להקת רוק מצליחה. אביהם בעד הלהקה, אבל אמם רוצה שיחיו חיי אדם רגילים. הם לומדים בבית הספר "הוראס מנטיס"(Horace Mantis) ויש להם שתי חברות: סטלה (שקווין מכנה אותה סטלה-איסטית) ומייסי הדלוקה על הלהקה. הם גרים בבית כיבוי אש ישן שבזמנו קנה אביהם.
ג'ונאס L.A..
בשנת 2010 צולמה העונה השנייה של ג'ונאס, והיא נקראת "ג'ונאס L.A." ("ג'ונאס לוס אנג'לס"). בסדרה עוברים האחים ג'ונאס ללוס אנג'לס למשך חופשת הקיץ. "איש גדול" מקבל תפקיד משמעותי יותר ומצטרפת דמות אורחת חדשה שהיא שחקנית המאוהבת בג'ו במקרה היא נמצאת הרבה ליד ג'ו כשסטלה שם לא בכוונה. בניגוד לעונה הראשונה, בעונת L.A היו מעט קטעים הומוריסטיים והסדרה נחשבה יותר לדרמה מאשר קומדיה. בשנת 2011 הוחלט להוריד את הסדרה משידור.
וילה אמו
וילה אמו (איטלקית: Villa Emo) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה (כיום ליד פנזולו Fanzolo di Vedelago שבנפת טרוויזו).
הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתו של לאונרדו אמו איש ונציה, והבנייה הסתיימה, ככל הידוע, סביב שנת 1565. וילה אמו הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת הווילות הפלדיאניות בוונטו.
אדריכלות.
תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו ארבעת הספרים על אודות האדריכלות, והיא תואמת כמעט במדויק את הבניין הקיים. תוכנית הבניין וחזיתו בעלי סימטריה דו-צדדית האופיינית לעבודותיו של פלאדיו.
במרכז מצוי בית האדון ולו מתאר רבוע. אל הפתח המרכזי עולה כבש רחב עם שיפוע מתון, שניתן היה להגיע באמצעותו, אגב רכיבה על סוס, עד לכניסה הראשית אל הבניין. כמקובל בווילות של פלאדיו, גם כאן לבניין שלוש קומות הניכרות בחלונותיהן. קומת האדון בעלת החלונות הגבוהים היא הקומה השנייה אליה עולה הכבש. מתחתיה שוכנת קומת השירותים הנמוכה, שחלונותיה נראים משני צידי הכבש. הקומה העליונה שמתחת לגג ניכרת בחלונותיה צרים, והיא נועדה לאחסון של תוצרת חקלאית.
הכבש עולה אל מבואה בצורת לוג'יה (loggia) עם חזית דמוית מקדש רומי, כלומר עם שני עמודים התומכים בגג גמלוני. החזית פשוטה ביותר בעיצובה, כמעט ללא עיטורים, פרט לשתי דמויות מכונפות האוחזות בסמל המשפחה, המעוצבת במשולש הגמלון.
משני צידי בית האדון משוכים שני אגפים צרים וארוכים, שבחזיתם טור של אחת-עשרה קשתות בכל צד. אגפים אלה נועדו למתקנים, למחסנים ולציוד החקלאי של החווה. לאגפים האלה ניתן היה להגיע מן הבית תחת קירוי. האגפים ארוכים במיוחד ומעידים על צורכי אחסון רבים המעידים על שפע כלכלי של המשפחה. משפחת אמו החלה לגדל בשטחיה שבעמק הפו את צמחי התירס, שהגיעו זה לא כבר מן העולם החדש. בתמשיחי הקיר (פרסקו) המעטרים את חדרי האירוח שבבית ניתן לראות תיאורי אשכולות קלחי תירס בשל. גידול זה העלה בהרבה את רווחיה של המשפחה. בקצוות האגפים האלה, בחלק המרוחק ביותר מן הבית, מתרוממים שובכי יונים.
את עיטור קירותיהם של החדרים הפקיד פלאדיו בידיו של הצייר ג'ובאני בטיסטה זלוטי (Zelotti). חדר אחד מכונה בשם "חדר האומנויות" שכן הוא מציג האנשות של אומנויות ומדעים ובהן השירה, המוזיקה והאסטרונומיה. עיטורים אחרים מתייחסים לוונוס, אלת האהבה.
לינדה בן-צבי
לינדה בן צבי היא פרופסור אמריטה לתיאטרון בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת קולורדו. מומחית בעלת שם עולמי לסמואל בקט.
אודות.
בן צבי למדה לתואר ראשון בספרות אנגלית ופילוסופיה באוניברסיטת בוסטון, תואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת ניו יורק ודוקטורט בספרות אנגלית באוניברסיטת אוקלהומה. שימשה כפרופסור לתיאטרון וספרות אנגלית באוניברסיטת קולורדו. היא עמיתה של הקרן הלאומית למדעי הרוח ושל ספריית הקונגרס בארצות הברית. לימדה באוניברסיטה העברית במלגת ליידי דייוויס.
בן צבי הייתה נשיאת חברת סמואל בקט הבינלאומית (International Samuel Beckett Society). משנת 1996 עומדת בראש קבוצת המחקר על סמואל בקט של הפדרציה הבינלאומית למחקר בתיאטרון (International Federation of Theatre Research). היא העורכת של כתב העת אסף (Assaph) הדן במחקר בתיאטרון ישראלי באנגלית. בשנת 2006 יזמה כנס בינלאומי שהוקדש לחייו וליצירתו של סמואל בקט בתל אביב.
בשנת 1996 ערכה את אסופת המאמרים על התיאטרון הישראלי "Theater in Israel".
בן צבי הייתה חברה בארגון ארבע אמהות וניהלה את קשרי החוץ באנגלית של הארגון.
עירגול
התקוממות הרצגובינה
התקוממות הרצגובינה בשנים 1875–1878 (בסרבית ובקרואטית: Hercegovački ustanak; בסרבית בקירילית: Херцеговачки устанак) היא הגדולה שבהתקוממויות נגד משטר העות'מאני. ההתקוממות בוצעה על ידי האוכלוסייה הנוצרית, בעיקר סרבים, בהרצגובינה ולאחר מכן התפשטה לבוסניה ולראשה. ההתקוממות פרצה בקיץ 1875, ובאזורים מסוימים נמשכה עד 1878. לאחריה התקיים מרד אפריל הבולגרי, במקביל למלחמות סרביה-טורקיה (1878-1876) כאשר אירועים אלו היו חלק מהמשבר המזרחי הגדול. המניע להתקוממות נבעה מהיחס הנוקשה שהביעו הביי והאע'אים העותמאניים לאוכלוסיות הקתוליות והאורתודוקסיות בהרצגובינה.
הרפורמות שהנהיג הסולטאן אבדילמג'יט הראשון, שבמסגרתן ניתנו זכויות חדשות לתושביו הנוצרים ובוטלה מערכת המיסים הישנה, נדחו על ידי בעלי האדמות הבוסנים. להפך, הם נקטו בצעדים מדכאים כלפי נתיניהם הנוצרים, ורף המיסים לחקלאים הנוצרים עלה לעיתים קרובות.
המורדים קיבלו סיוע ממונטנגרו וסרביה, שבסופו של דבר הצטרפו בעצמן למרד ב-18 ביוני 1876, דבר שהוביל למלחמה הסרבית-עות'מאנית (1878-1876), המלחמה העות'מאנית-מונטנגרו (1878-1876) ולמלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877) ולמשבר המזרחי הגדול. קונגרס ברלין שהתקיים כתוצאה מעימותים אלו, העניק למונטנגרו וסרביה עצמאות כמו גם טריטוריות נוספות, כאשר בוסניה והרצגובינה תישאר להלכה בלבד תחת ריבונות עותמאנית, אך תוחזק ותישלט בידי הקיסרות האוסטרו-הונגרית.
רקע.
בתחילת המאה ה-19 רוב שטחי הבלקן היו תחת שלטון עות'מאני. במשך כארבע מאות שנים, קהילות נוצריות של סרבים ויוונים היו תחת שלטון עות'מאני. קהילות אלו השיגו אוטונומיה לאחר המהפכה הסרבית של 1804 ומלחמת העצמאות היוונית של 1821 שהולידו את נסיכות סרביה והרפובליקה ההלנית הראשונה. היחלשותה של האימפריה העות'מאנית, עול המיסים על המעמד הנמוך באימפריה, רגשות פאן-סלבים ופן-סרבים ושאיפות אוסטריות לאדמות סלביות, היו הגורמים העיקריים למרד שפרץ.
הכנות למרד.
ההכנות בהרצגובינה.
בסוף אוגוסט-ראשית ספטמבר 1874, נפגשו מנהיגי האזור והתחילו בהכנות למרד. ההכנות היו בעיקר איסוף נשק והקמת מקומות מסתור. בעזרתה של נסיכות מונטנגרו, ההתקוממות הייתה אמורה להתחיל באביב 1875. מנהיגי הרצגובינה נפגשו עם ניקולהה הראשון, מלך מונטנגרו כחלק מההכנות למרד, אך הוא לא ניאות להתחיל במרד, לנוכח חוסר המוכנות הרוסית במלחמתה נגד העות'מאנים. בשעה שההכנות נמשכו, החלה מרידה בבילצ'ה ומחוז תרביג'אן. לעות'מאנים נודע אודות השיחות בין ניקולה הראשון למנהיגי הרצגובינה וניסו ללכוד אותם, אך הם נמלטו למונטנגרו. ב-1875 הקיסרות האוסטרו-הונגרית, שהייתה בעלת אינטרסים באזור, פנתה לאימפריה העות'מאנית בבקשת חנינה למנהיגי המרד. העות'מאנים הסכימו והחלו בשיחות.
ההכנות בבוסניה.
ההכנות החלו לאחר ההכנות בהרצגובינה, כאשר לא הצליחו לתאם את הפעולות בין שני האזורים. התוכניות החלו בשחרור ראשוני של הכפרים קוזארה, פרוסארה ומוטאג'יקה, לתקוף אתרי תקשורת ולחסום את הערים סאווה ובאניה לוקה. עם פרוץ המרד, כלאו העות'מאנים מספר כמרים, דבר שהלהיט את הרוחות בקרב התושבים והרחיב את המרד.