הוא חקר נושאים מגוונים החל מתרבות יוון העתיקה ועד ההיסטוריה של האפיפיורים במאה ה-19 וכתב את ספריו בשפה בהירה לאנשי המקצוע ולקהל הרחב כאחד.
ספרו החשוב הראשון הוקדש לחיי פטריק הקדוש שפורסמה בשנת 1905. אך מחקריו המוערכים ביותר דנו בתקופת המאוחרת של האימפריה הרומית, המאות המוקדמות של האימפריה הביזנטית ולהיסטוריה של המזרח התיכון בימי השלטון הביזנטי. בשנים 1896-1900 הכין להדפסה מהדורה חדשה של ספרו של גיבון
"שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית", המלווה בהקדמה והערות. מהדורה זו נחשבה בעלת חשיבות רבה עד לימינו.
הוא נפטר ברומא בגיל 65 והובא לקבורה בבית הקברות הפרוטסטנטי.
ברטה צוקרקנדל
ברטה צוקרקנדל (בגרמנית: Berta Zuckerkandl; 13 באפריל 1864 - 16 באוקטובר 1945) הייתה מבקרת אמנות ועיתונאית יהודיה-אוסטרית ובעלת הסלון התרבותי החשוב ביותר בווינה ממפנה המאה העשרים ועד האנשלוס.
תולדות חייה.
אביה, מוריץ שפס (Szeps), שמקור משפחתו מגליציה, היה עורך ומו"ל העיתון הליברלי נויה וינר טאגבלאט. בנעוריה הצטרפה ברטה, יחד עם אחותה סופי לאביה במפגשים עם שועי עולם, בהם רודולף, נסיך הכתר האוסטרי, ראש ממשלת בריטניה בנג'מין דיזראלי וראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו. אחיו של קלמנסו, פול, אף נשא לאשה את סופי, אחותה של ברטה.
ב-1886 נישאה לפרופסור לרפואה ואנטומיה באוניברסיטת וינה, אמיל צוקרקנדל. השניים התגוררו בפרבר דבלינג (Döbling). אמיל נפטר ב-1910 וב-1917 עברה ברטה לפאלה (ארמון) ליבן-אאוספפיץ (Palais Lieben-Auspitz) ברינגשטראסה, השדרה המקיפה את מרכז וינה. ברטה הזמינה אל ביתם את מיטב היוצרים בבירה הוינאית, אמנים ואינטלקטואלים מהתנועה המודרניסטית, שהיו בין מייסדי הזצסיון הווינאי. הסלונים התרבותיים הוינאיים היוו חלופה למוסדות הרשמיים שהיו שמרניים, אנטישמיים ושוביניסטים. בין המבקרים הקבועים בסלון נמנו גוסטב קלימט, ארתור שניצלר, פרנץ ורפל, פליקס זאלטן, אגון פרידל, יוהאן שטראוס, אלמה וגוסטב מאהלר (שנפגשו לראשונה אצל צוקרקנדל), הוגו פון הופמנסתאל ומקס ריינהרדט. כמו כן ביקרו בו מוריס ראוול ואוגוסט רודן בעת ביקוריהם בבירה האוסטרית. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה (1933) הצטרפו לסלון אינטלקטואלים גולים כאלברט איינשטיין, ולטר גרופיוס וברטולט ברכט.
צוקרקנדל כתבה ביקורות בתחומי האמנות והתיאטרון בעיתונים וינר אלגמיינה צייטונג (Wiener Allgemeine Zeitung) ונוייה וינר ז'ורנל (Neue Wiener Journal). כן חיברה מספר חיבורים על אמנות זמנה ותירגמה מספר ספרים מצרפתית.
לאחר ה"אנשלוס" (צירוף אוסטריה לגרמניה הנאצית, 1938) סייע הסופר הצרפתי פול ג'רלדי (Paul Géraldy) לברטה להימלט לפריז. ב-1940 עברה לאלג'יר, שם עבדה צוקרקנדל ברדיו שהפעילו בעלות הברית וקראה לאוסטרים להתנגד לכיבוש הגרמני. לאחר תום המלחמה שבה לפריז חולה מאוד ונפטרה שם. היא קבורה בבית הקברות פר לשז.
חטיבת גולני במלחמת העצמאות
חטיבת גולני הייתה אחת החטיבות הסדירות הראשונות בצה"ל. הוקמה עוד לפני קיומו של צה"ל ולקחה חלק פעיל במלחמת העצמאות.
חטיבת גולני הוקמה ב-28 בפברואר 1948 על ידי ארגון ההגנה, יחד עם חטיבת כרמלי, בעקבות פיצולה של חטיבת לבנוני, אשר הוקמה בשנת 1947 והייתה מופקדת על הגנת צפון הארץ. חטיבת גולני, בפיקודו של משה מן (מונטג) הופקדה על האזור הצפון-מזרחי, וחטיבת כרמלי הופקדה על האזור הצפון-מערבי. בקיץ 1948 החליף נחום גולן את מן בפיקוד על החטיבה, כאשר למספר שבועות בתווך שימש בתפקיד מישאל שחם.
מבנה החטיבה.
במלחמת העצמאות הורכבה החטיבה מחמישה גדודים: גדוד אלון (11), ברק (12), גדעון (13), דרור (14), גורן (15) גדוד פשיטה ממוכן (19) וגדוד 103 (גדוד מרחבי מבני ישובי עמק הירדן וחופי הכנרת המזרחיים). הגדודים הורכבו בעיקר מיוצאי חי"ש שהיה מאגר כוח האדם הלוחם העיקרי בישראל הצעירה וחברי קיבוצים ומושבים.
מתוך חמישה גדודים שמנתה החטיבה במלחמה נותרו רק שניים: גדוד "ברק" (12) וגדוד "גדעון" (13), ועליהם נוסף גדוד 21. בספטמבר 1956 הצטרף גדוד "הבוקעים הראשון" (51) לחטיבת גולני לאחר פירוק '"חטיבת גבעתי (חטיבה 5)" והחליף את גדוד 21.
מהלך הקרבות.
קרב עמק הירדן.
סוריה, שהייתה חלק מהקואליציה הערבית נגד ישראל פתחה בהתקפה גדולה בגבולה הצפוני של ישראל. הצבא הסורי כלל כ-2,000 חיילים רגלים וכ-30 כלי רכב משוריינים ובהם טנקים קלים מטיפוס רנו R-35 וכן כלי ארטילריה רבים. מולם ניצב גדוד 12 של חטיבת גולני וכן מגיני היישובים בצפון הארץ. הפיקוד הישראלי החליט לחלק את חזית הצפון לכמה גזרות משנה כדי לייעל את הפיקוד ואת השליטה על היחידות השונות.
לאחר חציית הגבול ב-14 במאי, החלה החלה ההתקפה המכרעת על צמח ב-18 במאי. הסורים הסתייעו בעדיפותם בשריון והצליחו להדוף את הכוחות הישראלים הדלים שהוצבו בצמח ואלה נסוגו לדגניה.
פעולת הסחה שבוצעה על ידי יחידה מחטיבת יפתח הצליחה לעכב את התקדמות הסורית והשהות נוצלה לחיזוק הביצורים בדגניות.
כשבוע לאחר כיבוש צמח הגיעו הסורים לדגניות ופתחו בהתקפה בשעות המוקדמות של הבוקר ב-20 במאי. ההתקפה נפתחה בהרעשה ארטילרית ולאחריה באה מתקפה רגלית בסיוע שריון. ההתקפה נוהלה באופן כושל, ונבלמה. השימוש הסורי בשריון היה חובבני וכלי רכבם המשוריינים נפגעו על ידי תותחים ונשק אחר של המגנים הישראלים. בסופו של דבר ההתקפה נכשלה כישלון חרוץ והסורים נאלצו לסגת.
הקרב על קיבוץ גשר.
הקרב על קיבוץ גשר במלחמת העצמאות נערך בין חברי קיבוץ גשר, לוחמי פלמ"ח ולוחמי גדוד ברק של חטיבת גולני ובין הלגיון הערבי וחיל המשלוח העיראקי. הקרב נערך בשני שלבים: הראשון, טרום הכרזת המדינה - התקפה של הלגיון הערבי (27 באפריל 1948 − 29 באפריל 1948), והשני, לאחר הכרזת המדינה - התקפה של חיל המשלוח העיראקי (15 במאי 1948 − 22 במאי 1948). בכך הייתה גשר לאחת הנקודות הבודדות אשר בתחומי מדינת ישראל של החלטת החלוקה שהותקפה על ידי הלגיון וששטחים בסביבתה נתפסו על ידו. הקיבוץ נהרס אך לא ננטש.
חיל המשלוח העיראקי נועד לפלוש לארץ ישראל בגזרה בין הירמוך ונחל תבור. כדי לעכב את חיל המשלוח העיראקי הוחלט לפוצץ את גשרי הירדן וב-14 במאי 1948 הצליח אמיל בריג לפוצץ את שני הגשרים על הירדן (גשר הכביש וגשר הרכבת). על מעשה זה זכה בעיטור גיבור ישראל. בגלל הרס הגשרים הם הצליחו להעביר כוחות של חיילים ומשוריינים דרומה בקרבת קו צינור הנפט I.P.C.
ההתקפה העיראקית על גשר התחילה בהרעשה ארטילרית ואחרי הסתערות חיל רגלים, שנהדפה. העיראקים יצאו להתקפה נוספת למחרת, הפעם בליווי רק"ם, אך גם היא נחלה כישלון חרוץ. האש היעילה של המגנים הצליחה להפריד בין חיל הרגלים העיראקי לכלי רכבם המשוריינים. המשוריינים שנותרו חשופים בלי ליווי חיל רגלים הושמדו בזה אחר זה ואלה שלא הושמדו נסוגו.
יומיים לאחר סיום הקרב על גשר כבש כוח מגדוד 13 של חטיבת גולני את כאוכב אל הווא (כוכב הירדן) שישב על רכס גבוה שחלש על כל הגזרה. ליד המבצר הצלבני היה כפר ערבי קטן שנכבש ותושביו נמלטו. העיראקים יזמו התקפה על הכפר כדי להחזירו, אך נשברו בהתקפת נגד של לוחמי גולני. לאחר הדיפת הסורים מהדגניות הועברו לרכס כוכב הירדן שני תותחי 65 מ"מ (נפוליאונצ'יקים) וב-22 במאי 1948 הם החלו להפגיז את ריכוזי העיראקים. למחרת הוציאו העיראקים את כוחותיהם מהגזרה והעבירו אותם דרך גשר דמיה לאזור שכם ג'נין וטול כרם שהיה אזור פעולתם עד לסיום מלחמת העצמאות.
קרבות סג'רה ולוביה.
להתקפה על לוביה הוקצו שתי פלוגות חי"ר מגדוד דרור וגדוד ברק. ההתקפה נקבעה ל-9 ביוני 1948. תוכנית ההתקפה הייתה השתלטות על המשלטים הקדמיים בדרום - מזרח הכפר ואחר כך פריצה לתוך הכפר מאותו הכיוון. באותה שעה הייתה צריך טור "משוריין" (כמה משורייני "סנדביץ" ואוטובוס משוריין) לצאת מטבריה ולתקוף את לוביה מכיוון מזרח כדי להטיל מורא בקרב לוחמי לוביה ולהחדיר בהם את ההרגשה שהם מנותקים. לוחמי לוביה לא ברחו כפי שהיה מצופה אלא החלו בהתקפות על המשלטים שנכבשו. תוך זמן קצר הוכרזה פזעה והגיעו תגבורות גדולות מנצרת ומכפרי הסביבה. הערבים התקיפו את השדרה המשוריינת ואילצו אותה לחזור לטבריה וגם הכוח התוקף את הכפר נהדף. הקרב נמשך כל היום.
ב-6 ביוני 1948 חדר צבא ההצלה לגליל בציר מלכיה - סעסע והתבסס במרכז הגליל. תוכניתו של קאוקג'י הייתה לתקוף בכיוון מזרח בתאום עם הסורים במשמר הירדן כדי לחבור איתם ולנתק את הגליל העליון המזרחי בתנועת מלקחיים. לאחר כישלון התקפת גולני על לוביה, שינה קאוקג'י את תוכניתו. הוא ביקש לנצל את כישלון ההתקפה ולהטיל את כל כוחו על סג'רה כדי להשיג על ידי כך שני הישגים: הרחקת האיום מצומת מסכנה - עילבון שהיה הקשר היחידי בין נצרת לגליל העליון. כיבוש סג'רה יאפשר לו פריצה לאזור התבור כדי לנתק את הכביש היחידי שהוביל מהעמק לגליל, בסביבות כפר כמא.
על סג'רה הגנו חיילי גולני מגדוד "דרור", "ברק" ופלוגה מחטיבת כרמלי. ההפוגה הייתה להיכנס לתוקף ב-11 ביוני 1948 בשעה 10.00 אולם קאוקג'י לא ראה את עצמו כבול להחלטות האו"ם. ההתקפה הייתה מוצלחת והערבים הצליחו לכבוש את רוב משלטי סג'רה. מטה החטיבה שנמצא ביבנאל הגיב במשלוח תגבורת ובעקבות התקפת נגד, נסוג צבא ההצלה מהכפר בשעות הלילה. צה"ל נכנס לכפר למחרת. חילופי אש נמשכו עד 13 ביוני, אך לא הובילו לשינויים טריטוריאליים.