הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-87, והיה לסרט השני של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, אחרי לשבור את הקרח, שזוכה בפרס זה.
מוזיקה.
את המוזיקה לסרט הלחין וכתב הנרי ג'קמן. הפסקול של הסרט כולל שיר מקורי הנקרא "Immortals" שנכתב והוקלט בידי להקת הרוק האמריקאית Fall Out Boy ויצא בידי "וולט דיסני הקלטות" ב-14 באוקטובר 2014. אלבום הפסקול הוצא דיגיטלית בידי "וולט דיסני הקלטות" ב-4 בנובמבר 2014, כ-4 ימים לפני יציאת הסרט בארצות הברית, ויצא ב-CD ב-24 בנובמבר ,2014 .
כל המוזיקה של הסרט נכתבה והולחנה בידי הנרי ג'קמן, מלבד השיר "Immortals".
סדרות טלוויזיה.
בעקבות הצלחת הסרט הודיעה חברת דיסני על הפקת . את הדמויות בסדרה דובבו חלק מאנשי הצוות המקורי של הסרט, בתוספת מספר מדבבים חדשים.
בשנת 2022 צפוי שירות הסטרימינג דיסני+ להתחיל בשידוריה של סדרת המשך נוספת, ששמה יהיה ביימקס!.
טקס פרסי אופיר לשנת 2013
טקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-24 (המכונה פרס אופיר על שם שייקה אופיר) התקיים ב-28 בספטמבר 2013 בחיפה. במהלך הטקס, נציגי האקדמיה לקולנוע העניקו את פרסי האקדמיה (המכונה פרס אופיר) ב-18 קטגוריות שונות
ב-2013 התווספה קטגוריה חדשה - פרס לסרט הקצר הטוב ביותר.
פרס על מפעל חיים הוענק באירוע לשלישיית הגשש החיוור. המנצח הגדול של האירוע היה, הסרט בית לחם שזכה בפרס החשוב מכולם, הסרט העלילתי הטוב ביותר ובסך הכל בשישה פרסים, מתוך 12 מועמדויות, יותר מכל סרט אחר.
את הטקס הנחה ירון ברובינסקי.
מקס פון האוזן
מקס קלמנס לותר פון האוזן (בגרמנית: Max Clemens Lothar von Hausen; 17 בדצמבר 1846–19 במרץ 1922) היה מצביא גרמני במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
פון האוזן נולד ב-17 בדצמבר 1846 בדרזדן. הוא התגייס לצבא סקסוניה ולחם במלחמה האוסטרו-פרוסית נגד פרוסיה ב-1866, ולאחר מכן לחם במלחמת פרוסיה צרפת. לאחר איחוד גרמניה ב-1871 עבר ללמד באקדמיה הצבאית הפרוסית שבברלין עד שנת 1875, אז עבר לשרת במטה הכללי. בשנת 1897 מונה לפקד על הדיוויזיה ה-32 (הסקסונית ה-3), ובשנת 1900 עבר לפקד על הקורפוס ה-12 (הסקסוני ה-1). בין השנים 1902–1914 שימש שר המלחמה של ממלכת סקסוניה.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והזזת הכוחות הוגדר צבא סקסוניה כארמייה השלישית ופון האוזן מונה לעמוד בראשה. הארמייה שבפיקודו השתתפה במערכה על הגבולות, לרבות בקרב שרלרואה, והייתה אחראית להחרבתה של ריימס בספטמבר 1914. משראה כי נסיגתה של הארמייה השנייה לאחר הקרב הראשון על המארן חושפת את כנפו הימנית, הורה פון האוזן על נסיגה, ולאחר התייצבות החזית על נהר האן שוחרר מפיקוד הארמייה עקב מחלה. החליפו בתפקיד קרל פון איינם. פון האוזן לא מילא תפקידים נוספים במלחמה והוא נפטר בשנת 1922.
המעבר הבטוח
המעבר הבטוח הוא כינוי למעבר יבשתי בין יהודה ושומרון לרצועת עזה, לתנועה פלסטינית, עליו התחייבה מדינת ישראל במסגרת מספר הסכמים עם הרשות הפלסטינית.
היסטוריה.
עד האינתיפאדה הראשונה נהנו הפלסטינים בשטחים מחופש תנועה מלא בין הרצועה ליהודה ושומרון, דרך שטח ישראל. החל מ-1988 נזקקו הפלסטינים להיתרי כניסה לישראל שהונפקו על ידי צה"ל. במסגרת בהסכם אוסלו א' והסכמי ההמשך שנבעו ממנו, התחייבה ישראל לאפשר מעבר פלסטיני בין עזה ליהודה ושומרון (דובר על יצירת שני מעברים מרצועת עזה - האחד דרומי לאזור הר חברון והשני צפוני לשומרון). תחילה הוזכרו כבישים קיימים, בהם יורשו הפלסטינים לנוע לסירוגין, אולם נוכח צורכי הביטחון הוחלט לבחון רעיונות אחרים. בין השאר, הוזכרה האפשרות לבניית כביש עילי, או קו רכבת, שיאפשרו תנועה פלסטינית מבלי לחשוש מהסתננות גורמי טרור לתחומי ישראל באמצעות המעבר הבטוח. במעבר זה אמורים לנוע גם מסורבי כניסה לישראל. המעבר הבטוח נהגה כפתרון המאזן בין הצורך הפלסטיני לנוע, לבין הצורך הישראלי בביטחון. מטרתו הייתה בין השאר לאפשר חיבור חברתי וכלכלי בין רצועת עזה ליהודה ושומרון.
הדיונים על יישום המעבר הבטוח נמשכו מספר שנים. בהסכם וואי, שנחתם ב-23 באוקטובר 1998, סוכם כי "השיחות על המעבר הבטוח יחודשו ויעשה מאמץ לסיימן, לגבי הנתיב הדרומי, תוך שבוע מכניסת ההסכם לתוקף". בהסכם שארם, שנחתם ב-4 בספטמבר 1999, סוכם בין השאר גם על הקמת המעבר הבטוח וב-6 באוקטובר 1999 נחתם "פרוטוקול המעבר הבטוח" בין ישראל והרשות הפלסטינית, שבעקבותיו נפתח המעבר ב-26 באוקטובר. המעבר הבטוח פעל למשך שנה, עד לפרוץ האינתיפאדה השנייה. הנסיעה בו הייתה על גבי כבישים ישראליים לאורך 47 קילומטרים בין מחסום ארז בעזה לבין מחסום תרקומיא באזור יהודה. במסגרת יישומו הייתה אמורה להתפרס מערכות של מצלמות בצידי הכבישים, כחלק ממערך צפייה ושליטה ומרכז בקרה ראשי בבית דגן ומרכז גיבוי בקרית גת. ביוני 2001 זכתה חברת סימנס במכרז להקמתו. לאחר סגירתו תושבי עזה שעברו באמצעותו ליהודה ושומרון, הוכרזו על ידי מדינת ישראל כשוהים לא חוקיים
עסקת המאה שהציג נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ ב-2019, כוללת חיבור בין יהודה ושומרון לרצועת עזה באמצעות כביש ייעודי ורכבת.
רעיונות ליישום המעבר.
במסגרת המגעים בין ישראל לרשות הפלסטינית על יישום המעבר הבטוח הועלו מספר רעיונות ליישומו, בהם חפירת מנהרה או סלילת כביש עילי על גבי עמודים. רעיון הכביש העילי הועלה בשנת 1996, ככביש שיוקם בתוואי שבין בית חאנון שברצועה לדורא שבהר חברון. מתאם פעולות הממשלה בשטחים דאז, האלוף אורן שחור, ביקש ממע"צ הערכה לעלות הכביש. מהנדסי מע"צ העריכו את העלות בכמיליארד דולר (הרשות הפלסטינית העריכה את העלות בכ-400 מיליון דולר). הם גם צפו קושי הנדסי כיוון שמדובר היה בהקמת כביש שיעלה מגובה פני הים ועד לגובה של 800-900 מטרים מעל פני הים בהר חברון. ראש הממשלה לשעבר אהוד ברק אמר בריאיון עיתונאי כי המעבר העילי היה אמור לכלול כביש בעל שני מסלולים לכל כיוון, קו רכבת, צינור מים וקו תקשורת. ב-2009 הציע שהמעבר יעבור ברובו במנהרה.
באפריל 2001, הציע ראש הממשלה אריאל שרון, לקדם את הקמת המעבר הבטוח הצפוני באמצעות רכבת ממחסום ארז - בצפון רצועת עזה - ועד לטול כרם. תוואי שיתבסס ברובו על תוואי המסילות הקיים של מסילת החוף והמסילה המזרחית ההיסטורית (שבעבר עברה בטול כרם).
ב-2005 מימן הממשל האמריקאי מחקר, שבחן את החלופות (כביש משוקע, גשר או רכבת) ליצירת מעבר תחבורתי מרצועת עזה ליהודה ושומרון, דרך שטח ישראל. את כתיבת המחקר יזם הבנק העולמי.
ב-2012 הציג האדריכל היהודי-צרפתי מארק מימרם תוכנית להקמת גשר רב-מפלסי באורך של 37 ק"מ, שייצור קישור פיזי בין שני חלקיה של הרשות הפלסטינית ויכיל מסילת רכבת, כביש דו מסלולי, צינור להעברת מים מותפלים וצינור להעברת מים מליחים מהים התיכון לים המלח.
עוצבת הבזקה
וינדזור (אונטריו)
וינדזור (באנגלית: Windsor) היא העיר הדרומית ביותר בקנדה, ועיר הבירה של מחוז אסקס שבפרובינציית אונטריו.
בשנת 2011 התגוררו בעיר 210,891 תושבים. לפי גודל אוכלוסייתה, מדורגת וינדזור במקום ה-23 ברשימת הערים הגדולות בקנדה.
וינדזור שוכנת לגדותיו של נהר דטרויט, על הגדה שממול שוכנת העיר דטרויט שבמישיגן, ארצות הברית.
וינדזור ידועה בכינויה "עיר הוורדים".
היסטוריה.
לפני הגעת האירופים, סביבת וינדזור הייתה מיושבת על ידי האומות הראשונות ואינדיאנים. יישוב חקלאי צרפתי הוקם בווינדזור בשנת 1749. זוהי הייתה ההתיישבות האירופית הראשונה ממערב למונטריאול. אמנם ההיסטוריה הצרפתית של העיר השפיעה רבות עליה, אך כיום דוברי הצרפתית מהווים מיעוט (אבל משמעותי) בקרב תושבי וינדזור. וינדזור הפכה לכפר של ממש בשנת 1854 וארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1858 הפכה לעיר (דבר שהוכרז רשמית רק בשנת 1892).
דמוגרפיה.
נכון לשנת 2011, התגוררו בעיר כ-210 אלף נפש, ובמטרופולין כולו גרו כ-319 אלף תושבים.
וינדזור מהווה מרכז הגירה ולמעלה מ-20% מתושביה אינם נולדו בקנדה. נכון לשנת 2009 השפה הדומיננטית היא אנגלית, ודוברי הצרפתית היוו כ-3.7% מהאוכלוסייה.
החלוקה הדמוגרפית הגזעית, נכון לשנת 2006 היא:
פוליטיקה וממשל.
העיר נחשבת למעוז ליברלי.
מועצת העיר מורכבת מעשרה נציגים הנבחרים בכעשרה מחוזות בחירה.
ראש ממשלת קנדה ה-21, פול מרטין נולד בעיר.
ערים תאומות.
לווינדזור שלוש עשרה ערים תאומות:
אניאס מקינטוש
אניאס ליונל אקטון מקינטוש (באנגלית: Aeneas Lionel Acton Mackintosh; 1 ביולי 1879 - 8 במאי 1916) היה קצין בצי הסוחר הבריטי וחוקר אנטארקטיקה, שפיקד על קבוצת ים רוס כחלק מן המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון, 1917-1914. משימתה של קבוצת ים רוס הייתה לתמוך בחציית היבשת האנטארקטית שתכנן ארנסט שקלטון על ידי ציוד מחסני אספקה לאורך השלבים המאוחרים של נתיב הצעדה המתוכנן. לנוכח עיכובים חוזרים ונשנים וקשיים מעשיים, עמדה קבוצת מקינטוש במשימתה, אף כי מקינטוש עצמו ושני אחרים ממשלחתו נספו במילוי תפקידם.
התנסותו הראשונה של מקינטוש באנטארקטיקה הייתה כקצין שני במשלחת נמרוד של שקלטון, 1909-1907. זמן קצר לאחר הגיעו לאנטארקטיקה נפגעה עינו הימנית בתאונה על סיפון האוניה, והוא נשלח חזרה לניו זילנד. ב-1909 חזר להשתתף בשלבים המאוחרים של המשלחת; כוח הרצון ונחישות הדעת שלו בנסיבות קשות הרשימו את שקלטון והובילו למינויו לקבוצת ים רוס בשנת 1914.