ניפור הייתה עיר שומרית בדרום מסופוטמיה (עיראק של היום). על אף שמעולם לא שימשה כעיר שלטת בעלת חשיבות פוליטית עליונה, הרי חשיבותה הדתית, כעירו של בכיר האלים השומרים, אֶנְלִיל (מילולית: אל הרוח), הקנתה לה מעמד מוביל. עשרים וארבע עונות חפירה בעיר הניבו ממצאים ארכאולוגיים רבים, שהחשוב שבהם הוא ארכיון המקדש, הכולל עשרות אלפי לוחות טין הכתובים בכתב יתדות, וכוללים בין השאר טקסטים פולחניים וספרותיים הכתובים בשפה השומרית. ניפור שימשה כמרכז דתי של האזור כולו, ושליטי האזור שאבו את סמכותם מן האל אנליל.
השליטה בעיר, הבנייה בה ובמקדשיה וההשתתפות בטקסי הפולחן שנערכו בה נחשבו כמתן לגיטימציה לשלטונם של מלכים אלה באזור כולו. עדויות ארכאולוגיות קושרות לעיר זו שליטים רבים, החל מהתקופה הפרה-סרגונית. שליטים אלה בנו בניפור, שפצו והרחיבו את מקדשיה, השתתפו בטקסיה הפולחניים והקדישו חפצים שונים לאליה. נראה כי מעמדה הדתי המיוחד של ניפור הביא להקדשת קינה מיוחדת לעיר זו.
סוג ספרותי ומקבילות.
קינת ניפור שייכת לסוגה ייחודית בספרות השומרית - סוגת הקינות על ערי קודש ומקדשים. קינות אלו מבכות את חורבנן של ערים מרכזיות בשומר עם נפילתה של הממלכה המפוארת אשר נשלטה על ידי השושלת השלישית של אור בשנת 2004 לפנה"ס (על פי הכרונולוגיה התיכונה). קינות הערים חוברו במהלך המאה ה-20 לפנה"ס, והמשיכו להימסר עד המאה ה-16 לפנה"ס. כיום מוכרות חמש קינות כאלה:
כמו כן קיימת יצירה נוספת, קדומה יותר, המכונה קללת אכד שהיא בעלת זיקות ברורות לסוגה זו, אף שאין להגדיר אותה כקינה.
טיפוס שני של קינות על חורבן מכונה "קינות פולחניות". הצד השווה בינן לבין קינות הערים הוא שגם אלו מבכות את חורבנן של ערים ואף חולקות אוצר דימויים ורעיונות משותף. ואולם, הקינות הפולחניות הן בעלות סגנון תבניתי המבוסס על רשימות של אלים, ערים ומקדשים המשובצות בתוך ליטניה – נוסחת תפילה קבועה החוזרת על עצמה בשינויים קלים לאורך שורות רבות. כמו כן הקינות הפולחניות חסרות את האופי ההיסטורי הספציפי של קינות הערים.
לקינות הערים השומריות אין אח ורע בשום ספרות אחרת מן המזרח הקדום למעט במקרא. ניתן לזהות קווי דמיון בין קינות אלו למגילת איכה המקראית. מלבד הנושא המשותף, יש דמיון רב בתיאורי ההרס, הרעב והמגפות, הטבח בתושבים והגלייתם. האויבים, הן במסורת השומרית הן בזו המקראית, מתוארים ככלי ביד האל לביצוע גזירת החורבן. ישנה הקבלה מסוימת גם בתחום אוצר הביטויים של הקינות: שאלות רטוריות כגון "איכה" ו"עד מתי" מופיעות בשתי מסורות הקינות.
עוד מאפיין משותף הוא השימוש בדמות נשית כגיבורה מרכזית. במגילת איכה, ציון מתוארת בדמות אם-אלמנה המבכה על בניה. בקינות השומריות, הדמות הנשית המרכזית היא האלה-הפטרונית של העיר, אשר מפילה את תחינתה בפני האלים הגדולים לבל יחריבו את עירה. בקינת ניפור, שלא כבקינות השומריות האחרות, הדמות הנשית איננה אלא העיר המואנשת עצמה, ולעיתים חומת העיר או חומת המקדש המואנשת, בדומה ל"בת ציון" המקראית. למרות כל זאת קשה מאוד להניח השפעה ישירה בין הקינות השומריות למגילת איכה, שכן מסירתן והעתקתן של קינות הערים השומריות פסקו כאלף שנה לפני חורבן בית ראשון, בשנת 586 לפנה"ס. חוקרים סבורים כי יש לתלות חלק גדול מקווי הדמיון בין מסורות הקינות בדמיון הכללי בין חברות אנושיות שונות, החל גם על האופן שבו נוהגים בני אדם בתקופות שונות ובמקומות שונים להביע את אבלם ולקונן.
זמנה של הקינה ומקום חיבורה.
קינת ניפור מתייחסת בהרחבה למלך אישמה-דגן (Ishme-Dagan; 1953–1935 לפנה"ס) המלך הרביעי והחשוב של השושלת הראשונה של איסין. מלך זה מתואר בקינה כמושיעה ומשקמה של העיר החרבה, והוא מלך כשישים שנה לאחר חורבן העיר. החוקרים נוטים אפוא לתארך את חיבור הקינה לימיו של אישמה דגן, ומניחים שהיא מתייחסת למאורעות היסטוריים שקרו כשישים שנה קודם לכן.
השערה זו מאחרת את זמן חיבורה של קינת ניפור ביחס לקינות ערים אחרות, שנוטים לתארך אותן לתקופה הסמוכה יותר לחורבן עצמו. כך, הקינה על אור והקינה על שומר ואור מזכירות פרטים היסטוריים ספציפיים הנוגעים לחורבן, כגון שמו של המלך המובס איבי-סין (2028–2004 לפנה"ס), אנשאן, העיר אליה הוגלה, וכן שמם של האויבים שהחריבו את הממלכה, עילמים ושימשכי (Shimashki). מאפיינים אלה הובילו חוקרים לשער כי קינות אלה קדומות באופן יחסי, וכי הן משקפות זיכרון היסטורי טרי יותר.
ניתן להניח כי הקינה נכתבה בניפור, בחוג בתי הספר של כוהני הדת בניפור. אפשרות אחרת היא כי היא נכתבה באיסין, בחצר המלוכה. בין כך ובין כך הרמיזות הרבות בקינה לטקסטים שומרים אחרים מצביעות על כך שמחבר הקינה היה אדם משכיל הבקי בכתבים השומריים.
ישנם 33 עדי נוסח לקינת ניפור, כולם מן התקופה הבבלית הקדומה. כולם נמצאו בניפור מלבד עד נוסח אחד מסִיפָּר ועד נוסח אחד נוסף שמקורו אינו ידוע מכיוון שנקנה מסוחר עתיקות בשנת 1910. שינויי נוסח והתאמות מעידים על תהליך של מסירה והעתקה מחדש בבתי הספר של כוהני ניפור.
תפקידה הפולחני של הקינה ומגמתה.
כל קינות הערים השומריות, מלבד הקינה על שומר ואור, מסתיימות בתיאור של טקס פולחני שבמהלכו "איש עניו" מקונן ומתפלל לפני אל העיר, כדי שזה יאפשר את שיקום העיר. ייתכן שהקינה התבצעה במהלך טקס פולחני זה. לפי השערה זו, הקינות בוצעו בציבור כחלק מטקס שיקום העיר החרבה. בקינת ניפור, "האיש העניו" המבצע את הקינה, איננו כהן-קינות אלא אישמה-דגן, המלך שבחצרו, על פי ההשערה, חוברה הקינה. החלפה זו של כהן הקינות במלך מעידה על מרכזיותו של אישמה דגן בקינת ניפור.
הקינה מציגה את אישמה-דגן כשליחו של האל הפטרון של ניפור, אנליל, ומשבחת אותו על חלקו בשיקום העיר, מקדשיה ופולחנה. היא חותרת להציג את אישמה-דגן כשליט המועדף על האלים וכמגן המסורת הדתית של שומר. החוקרים סבורים, לפיכך, שקינת ניפור נכתבה לצרכים פוליטיים-תעמולתיים על ידי סופריו של אישמה-דגן מלך איסין. מלכי שושלת איסין ביקשו להציג את שלטונם כהמשכה הלגיטימי של שושלת אור 3. כחלק ממדיניות תעמולתית זו, אישמה-דגן מלך איסין מוצג כמי שבונה מחדש את ערי שומר החשובות מתקופת אור-3 לאחר שנחרבו, ומחזיר את עבודת הפולחן למקדשיהן.
מבנה הקינה ותוכנה.
לקינת ניפור שני חלקים עיקריים. החלק הראשון (כירוגו 1–5) הוא קינה המבכה את העיר ניפור ומתפללת לשיקומה. החלק השני (כירוגו 6–12) הוא המנון למלך אישמה-דגן המוצג כשליחו של האל אנליל הפועל לשיקום העיר. ההמנון מסתיים בטקס חגיגי המתואר בכירוגו 12.
כירוגו 1.
שתי השורות הפותחות את הקינה מהוות מעין מצג של הקינה כולה.
שורות אלה מכילות שני מושגים חשובים במיתולוגיה השומרית: המכלאה (tur) וטקסי הפולחן (me). המכלאה היא ניפור. השימוש בדימוי המכלאה משקף את איכויותיה המגינות של העיר. כשם שהמכלאה מספקת הגנה לעדרי הבקר שבה ומלכדת אותם יחד כך העיר ניפור סיפקה הגנה וביטחון ליושביה. me הוא מונח יסוד בספרות השומרית, המתאר את קביעותו של כל יסוד קוסמי או סדר חברתי ביקום. אנליל קובע את ה-Me ואנכי (Enki) מופקד בדרך כלל על יישומו. על דרך המטונימיה, ה-me משמש גם כשם כולל לטקסים פולחניים שתפקידם לשמר את הסדר הקוסמי. בשורות אלה מציין ה-me את טקסי הפולחן המאגיים שתפקידם לשמר את הסדר הקוסמי הקיים. לאורך הכירוגו החורבן מתואר אל מול העבר המפואר.
בהמשך הכירוגו הראשון הקינה עוברת לתאר את סבלם של האנשים הפרטיים החווים את החורבן
כירוגו 2.
בית זה של הקינה ממשיך את קודמו. הוא מרבה להשתמש במונחים המציינים הבעת צער כמו 'דמעות', 'שירה מרה' ו'קינה'.
ההרס והחורבן באים לביטוי באובדן אוצרות המקדש ואובדן מחסני התבואה (63), דרכו של האויב מצליחה (64), תושבי ניפור נשחטו כחיות (65), משפחות שלמות, כצבורים צבורים, קצורות כערמות יבול (66).
הקינה מדגישה את כנות הכוונה הדתית של תושבי העיר על ידי שימוש בתארים "אמת" או "נאמן" כדי לתאר את המקדש ואת דרכם של תושבי ניפור
מטרתם של תארים אלה היא להדגיש את התפיסה שלחורבן אין צידוק דתי כלשהו: לא כתוצאה מחטא כלפי האלים חרבה ניפור; החלטה שרירותית של האלים היא שהביאה את ההרס. אדון העיר ניגח בה (70) ובלי שום סיבה נראית לעין הלך לרעות בשדות זרים (71). חלק זה מסתיים בתהייה: מה הם (אנשי ניפור) עשו (74), שאדונם שפך עליהם חמתו ומהלך בזעם (75).
כירוגו 3.
חלק זה מרחיב את השאלה שהוצבה בסופו של הקודם ועוסק בהרס הלא מוסבר והלא מובן של ניפור. סדרה של שאלות מופנית אל אנליל אדון העיר
קולות המקדש נדמו (83) ועתה ישנה בו דממת מוות (85). כאילו נטמאו כלי הכוהנים, כאילו טקסי טהרתה לא הביאו רוגע (87) כאילו חיללה קודש (91). אף על פי שאלו לא קרו בפועל גורלה של העיר ועונשה הם של עיר חוטאת. אנליל הפך את העיר שהייתה לאיננה עוד (102). גם בחלק זה כבחלקים הקודמים מועצמת תחושת החורבן על ידי הצגת המצב הנוכחי החרב אל מול המצב הקודם – ניפור בתפארתה. אמצעי ספרותי זה הוא כאמור אחד ממאפייני הקינה השומרית.
כירוגו 4.
תוכן חלק זה דומה לקודמיו אלא שכאן קולה של העיר נשמע. ניפור בעצמה מבכה את גורלה, את תושביה את מקדשיה וטקסיה.
שינוי נקודת המבט גם הוא בא להעצים את תחושת השבר, הצגתו מזוויות ראייה שונות מאפשרת גם חזרה על מוטיבים מרכזיים.
חלק זה נגמר בפנייה ישירה לאנליל בתחינה לשיקום העיר. פנייה זאת תורחב בחלקה הבא של הקינה.
האנטיפון החותם את כירוגו 4 מסכם את מצבה האבוד של העיר.
כירוגו 5.