ליטל טובגו (באנגלית: Little Tobago – טובגו הקטן) המכונה גם אי ציפור גן העדן (Bird of Paradise Island) הוא אי קטן הממוקם צפונית מזרחית לאי טובגו ומהווה חלק מרפובליקת טרינידד וטובגו.
שטחו של האי 1 קמ"ר, והוא ממוקם כ-2.4 ק"מ מספייסייד שבטובגו. גובה הנקודה הגבוהה באי - 137 מטרים מעל פני הים. הים בין האי ליטל טובגו לאי טובגו רדוד, ובשל כך מהווה אתר תיירות שכן ניתן לצפות בשוניות האלמוגים באמצעות סירות זכוכית.
חי וצומח.
באי גדל יער יבש המשמש כאתר קינון ורבייה לציפורים מקומיות רבות כגון ציפור טרופית אדומת מקור (Phaethon aethereus), יסעור אודובון (Puffinus lherminieri), סולה לבנת-בטן, שחפית כהה ושחפית רסן (Onychoprion anaethetus).
בשנת 1909 יזם סר ויליאם אינגרם תוכנית להפוך את האי לבית גידול לציפור גן עדן ("Paradisaea apoda"), שהייתה אז בסכנת הכחדה בשל הציד הרב של הציפור בעבור נוצותיה. במסגרת התוכנית נרכש האי על ידי אינגרם והובאו לאי 45 ציפורים. לאחר מותו של אינגרם בשנת 1924 הורישו צאצאיו של אינגרם את האי לממשלת טרינידד וטובגו והורו שהאי ישמש כשמורת טבע. צוות של המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק תיעד את הציפורים בשנת 1958 אולם ככל הנראה כל ציפורי גן העדן מתו במהלך הוריקן פלורה בשנת 1963.
טובגו הקטן
רוק פופ
האדון אשר על הסוסים
אדון הסוסים
לואי דה דוראס, הרוזן השני מפברשאם
לואי דה דוראס, הרוזן השני מפברשאם (באנגלית: Louis de Duras, 2nd Earl of Feversham; 1641 - 19 באפריל 1709) היה אציל צרפתי שקיבל את תואר הרוזן מפברשאם באנגליה של בית סטיוארט.
ביוגרפיה.
הוא נולד בצרפת והיה בנו השישי של גי אלדונק (1605–1665), המרקיז דה דוראס וקומט דה רוזאן. אמו הייתה אליזבת דה לה טור ד'אוברן, בתו של המרשל טורן. שניים מאחיו, ז'אק אנרי וגי אלדונק, היו מרשלים של צרפת, והוא עצמו נמנה עם ההוגנוטים.
ב-1663 הגיע לאנגליה כחלק מהפמליה של ג'יימס, הדוכס מיורק, והתאזרח בה באותה שנה. ב-19 בינואר 1673 צורף דה דוראס לאצולה האנגלית לאחר שקיבל את התואר ברון דוראס מהולנדבי, שנגזר מהאחוזה בנורת'המפטונשייר שנרכשה מהדוכס מיורק. ב-1676 נישא למרי, שהייתה בתו והיורשת של סר ג'ורג' סונדס, שבאותה שנה קיבל את תוארי ברון ת'רולי, ויקונט סונדס ורוזן פברשאם.
לאחר מות חותנו ב-1677 הוא ירש את תאריו, לאחר שקיבל לכך היתר מיוחד. כעבור שנתיים מתה אשתו. הוא מונה על ידי צ'ארלס השני למפקד האסקדרון השלישי והראשון של פרשי המשמר (Life Guards), ונשלח מחוץ לאנגליה במסגרת מספר משימות דיפלומטיות חשובות. ב-1679 התמנה לתפקיד האדון אשר על הסוסים, וכעבור שנה ללורד צ'מברלין של המלכה. ב-1682 מונה לתפקיד האדון אשר על חדר המיטות (Lord of the Bedchamber), והיה לצידו של המלך ברגעיו האחרונים כשביקש מחילה מהכנסייה הקתולית.
בתקופת שלטונו של ג'יימס השני הושבע לחבר במועצה המלכותית, וב-1685 מונה למפקד הראשי בפעולות נגד המשתתפים במרד מונמות', בהן התבלט בגלל אכזריותו כלפי הצד המובס לאחר קרב סדג'מור. בעקבות כך הוא הפך לאביר במסדר הבירית, קיבל את הפיקוד על האסקדרון הראשון של פרשי המשמר, וב-1686 מונה לפקד על הצבא שאסף ג'יימס השני בבלקהית' כדי להטיל מורא על העם. ב-1688 מונה לתפקיד הכבוד לורד לוטננט של קנט, וכיהן בו עד 1689.
לאחר המהפכה המהוללת הצליח פברשאם להתפייס עם ויליאם השלישי, בתיווכה של המלכה האלמנה קתרינה, ומונה למנהל בית החולים המלכותי על שם קתרינה הקדושה שליד מצודת לונדון ב-1698. הוא מת ללא יורשים ב-19 באפריל 1709, ונקבר בסטרנד שבלונדון; ב-21 במרץ 1740 הועברו שרידי גופתו למנזר וסטמינסטר.
יעקב שרתוק
יַעֲקֹב שֶׁרְתוֹק (צֶ'רְטוֹק) (10 במאי 1860 – 8 במרץ 1913), "ראשון הביל"ויים בארץ ישראל", היה חלוץ ציוני. ניסה להקים התיישבות יהודית ליד רמאללה, והיה מראשוני תל אביב. בכיר משפחת שרתוק ואביהם של ראש ממשלת ישראל השני משה שרת והמלחין יהודה שרת.
שנים ראשונות.
יעקב שרתוק נולד בעיירה פינסק שבפלך מינסק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), ליהודה לייב ויהודית, בת דב קוסובסקי. אף שלמד בצעירותו בתלמוד תורה המשיך בבית ספר ממשלתי רוסי ולא בישיבה, לאחר סיום לימודיו בגימנסיה המשיך בבית ספר גבוה בוורשה, מתוך מגמה להתבולל. למראה פוגרום בעיר הזדעזע ו"חזר לעמו", כהגדרתו. הוא הצטרף לסניף חובבי ציון בעיר, ובשנת 1881 נסע לאודסה וחבר לקבוצה הראשונה של ביל"ו. הוא עלה לארץ ישראל זמן קצר לפני יתר חבריו, על מנת להכשיר את השטח וללמוד את התנאים.
עלייתו הראשונה ארצה וחזרתו לרוסיה.
כאשר עלו יתר חברי קבוצתו הם נקלטו על ידי קרל נטר לעבודה במקוה ישראל, והתגוררו בבית אנטון איוב (כיום בשכונת נווה עופר). לאחר ארבעה חודשי עבודה קשה נפטר נטר, והחבורה חיפשה מקום לעבוד בו. שרתוק עלה עם שישה חברים לירושלים וביקש לעסוק במלאכה. בעידודם של יחיאל מיכל פינס, דוד ילין ואליעזר בן-יהודה פתחו השבעה בית מלאכה קואופרטיבי למוצרי עץ זית ולידו אגודה בשם "שיבת החרש והמסגר", שהעלה על נס את מלאכת הכפיים כדרך להגשמה ציונית.
במקביל כתב שרתוק כתבות לעיתוניו של בן יהודה ("הצבי" ואחרים) וכן היה כתבו של העיתון האודסאי "אודייסקי ליסטוק" ("Одесский листок") בארץ ישראל.
ואולם בית המלאכה לא עלה יפה, ונקלע לפשיטת רגל. בנוסף, שרתוק לא מצא אשה כלבבו וביקש לחזור לרוסיה. וכך ב-1886 שב יעקב שרתוק לבדו לרוסיה. הוא חזר לפינסק עיר הולדתו, אך גם שם לא הצליח למצוא אשה שתסכים להינשא ולבוא עמו לארץ ישראל. הוא עבר לעיר אודסה, ושם פגש בפניה לבית לב. בני הזוג עברו להתגורר בחרסון יחד עם אחותו הצעירה של שרתוק, גוטה. בחרסון פתח שרתוק בית מסחר, היה פעיל בסניף חובבי ציון בעיר ועסק בחינוך ובכתיבה ספרותית ועיתונאית.
בין היתר תרגם את מלחמות היהודים של יוסף בן מתתיהו לרוסית ופרסם מספר ספרונים קטנים ברוסית על תולדות ישראל.
לשרתוק הייתה חנות למכשירי כתיבה וצבעים, בה היה מתכנס ועד החוג הציוני שעמד בראשו, חוג ה"מתמרדים" והנוער.
בחרסון נולדו חמשת ילדיהם: רבקה (לימים אשת דב הוז), משה (משה שרת, ראש ממשלת ישראל השני), עדה (לימים אשת אליהו גולומב), יהודה (המלחין יהודה שרת) וגאולה. הילדים למדו בבית ספר כללי וקיבלו גם חינוך עברי מאת המורה זאב סמילנסקי.
עלייתו השנייה ועין סיניא.
ב-1906 החליט שרתוק לעלות שנית לארץ ישראל. בעולים נמנו הוא, אמו יהודית, אשתו פניה וחמשת ילדיהם, אחותו גוטה ובעלה ברוך קטינסקי ואחיו זאב (וולודיה) ואשתו אנה.
עם הגיעם לארץ התגוררו בשכונה הנוצרית עג'מי ביפו. לחיים חיסין ואליעזר בן יהודה נודע שה"בֶּק" עיסמאיל אל-חוסייני (דודו של המופתי הירושלמי אמין אל-חוסייני), מחכיר את אחוזתו בכפר עין סיניא (סמוך לרמאללה, על הדרך לשכם, כ-3 ק"מ מצפון לבית אל) לרגל נסיעתו לפריז, והם המליצו לשרתוק לנסות להתיישב במקום, במקום בחדרה, כפי שהתכוון.
שרתוק ו"שבטו" הגיעו לכפר, בהסכם חכירה לעשר שנים, והתיישבו בבית האחוזה הגדול, אליו הביאו את ספרייתם העברית הענפה, ופסנתר כנף – הראשון שנראה בכפר הערבי. מטרתם הייתה לייסד התיישבות עברית, אך הם נותרו מתיישבים יהודים בודדים באזור. במסגרת האחוזה הייתה גם טחנת קמח, ששימשה מרכז אזורי לתושבי הסביבה שהיו באים לטחון את תבואתם. המשפחה הקימה גם בית בד במטרה לשווק שמן זית ליהודי ירושלים. מקור פרנסה נוסף היה עדר עזים, שאותו רעו הבנים משה ויהודה. חוויותיו של יהודה שרת במרעה וצלילי חלילי הרועים הערבים השתקפו לימים בשירים שהלחין. המשפחה הייתה גם מוכרת את תרנגולותיה בירושלים לקראת החגים.
יהודה למד ב"כותאב" (כעין "חדר" מוסלמי), ולאחר מכן הצטרף למשה שלמד בבית ספר כפרי בביר זית. עדה למדה בבית ספר של המיסיון באותו כפר. לבית הספר רכבו על חמור.
פעילים ציונים (בהם יצחק בן-צבי) עלו לרגל לבקר את המשפחה המוזרה ודיווחו:
תוחלתו של שרתוק להקים יישוב יהודי נכזבה; למרות שחיו חיים טובים ובטוחים בקרב הערבים, היה חינוך הילדים לקוי, ויהודים נוספים לא הגיעו. גם רווחי הטחנה וממכר השמן לא הצליחו לקיים את כל בני המשפחה, וב-1908 עזבו יעקב שרתוק ומשפחתו את עין סיניא אל ירושלים.
תל אביב.
שרתוק לא שהה בירושלים זמן רב. אף כי החמיץ את ההזדמנות להמנות על מייסדי תל אביב, היה לאחד המתיישבים הראשונים בעיר, והיה לו בה מגרש בשדרות רוטשילד 23, עליו הקים אחיו זאב בית שלימים היה למוזיאון ההגנה. יעקב שרתוק היה לחבר הוועד המפקח על הגימנסיה הרצליה (יחד עם יהודה לייב מטמון-כהן, מרדכי בן הלל הכהן, מנחם שינקין, חיים בוגרשוב, ד"ר חיים חיסין ואחרים) ובנו משה היה לאחד מששת תלמידי המחזור הראשון של הגימנסיה (יחד עם דב הוז ואליהו גולומב, שיישאו את רבקה ועדה, בנותיו).
בתקופת עלייתו השנייה, פרסם שרתוק מאמרים רחבים בעיתוניו של אליעזר בן-יהודה, שהתווכחו עם גישותיו של בן-יהודה. על מאמרים אלה חתם בשם העט "יעקב היהודי".
ב-1911 ייסד יחד עם מרדכי וייסר, עקיבא אריה ויס ובצלאל יפה את חברת "חברה חדשה", אשר רכשה קרקעות מערבים ומכרה אותן ליהודים. על קרקעות "חברה חדשה" הוקם רחוב אלנבי.
שרתוק נפטר בעקבות סיבוך של מחלת אסתמה, שממנה סבל כל חייו, ונטמן בבית הקברות טרומפלדור.
סנוסרת הראשון
סנוסרת הראשון נקרא גם ססוסתריס הראשון היה מלך מצרים בשנים 1898-1943 לפנה"ס. סנוסרת ירש את אביו אמנמחת הראשון לאחר הירצחו. בזמן שלטונו הוא כבש את נוביה התחתונה והקים שם מצודות על מנת להבטיח את השלטון המצרי, ואת כריית הזהב והאבנים הטובות בנוביה.