אחת הפרשות הידועות ביותר שנקשרה בקרע המתעצם הייתה התפטרותו ב-58' מכנסת הרבנים של הרב אליעזר הילל קאוואר מדנוור, מי שהיה ממייסדי "בתי-הכנסת המאוחדים", במחאה על התנהלות הזרם והניסיון למחוק את המילה "אורתודוקסי" משם קהילתו ולמנות לו רב-משנה ליברלי מדי לטעמו. עדתו 'בית המדרש הגדול - בית יוסף' הלכה בעקבותיו, פרשה מהגוף ולבסוף הצטרפה לזרם הנגדי (תוך שהיא ממשיכה לקיים ישיבה מעורבת; אפילו ב-1997, עדיין היו באיחוד האורתודוקסי שבע קהילות ללא מחיצה). הקונסרבטיבים החלו לפתח שירותי דת משלהם, כדי להינתק מהתלות בסופרי סת"ם, מוהלים ושאר כלי קודש מהתנועה האחרת. הפירוד הממסדי מגבוה לא ירד במלואו אל הזירה הקהילתית; נותרו אישים ומוסדות שהיו תלויים בתווך, ועד היום משמש הכינוי "קונסרבדוקסי" (Conservadox) עבור שכאלו. בבית-המדרש לרבנים עצמו נותרה מחיצה בבית-הכנסת עד מות שאול ליברמן ב-1983, ואפילו התפילה נעשתה מתוך סידור ישן ולא מהנוסחים הקונסרבטיביים שהחלו לצאת.
במקביל גברה המגמה הקונסרבטיבית לפסיקה ולתיקון תקנות מרחיקי לכת במגוון נושאים: הסיסמה "מסורת ושינוי" (Tradition and Change), כשמו של ספר רב-תפוצה מאת הרב מרדכי וקסמן על דרכה של התנועה שיצא ב-1957, והתקבע במהרה כמדריך אידאולוגי, הייתה לקריאתה של כנסת הרבנים. בשנים האלה פנתה התנועה גם חד-משמעית אל מורשתו של זכריה פרנקל כאמצעי לבסס את עצמה, ובספרות רשמית הודגש הרצף עם האידאולוגיה של אסכולת ברסלאו. ב"מסורת ושינוי", תיאר וקסמן את האפיזודות בעלות הקשר המועט מאז אמצע המאה ה-19, כתנועה אחת שהייתה בעלת השקפה מגובשת ונבדלת מאז ומתמיד. הופחתה החשיבות היתרה שייחס שכטר בעבר לרעיון של 'כלל ישראל' ושמנעה כל פעולה או התגבשות עצמאית.
בשנות ה-50 וה-60, עם ההגירה הגדולה של יהודים לפרברים האמריקניים, תפח הזרם במהירות. חצי מיליון חיילים ששבו הביתה – יוצאי שכונות המהגרים הצפופות בחוף המזרחי, בהן היו בתי-הכנסת מסורתיים מהסוג הישן, אך רוב האוכלוסייה סוציאליסטית או בעלת השקפות אנטי-דתיות אחרות – התברגו במעמד הבינוני, ושאפו לחקות את האווירה הדתית המתונה שאפיינה אותו. השתייכות דתית הייתה גם עניין חשוב בתחילתה של המלחמה הקרה, כשהיעדרה החשיד בנטיות קומוניסטיות באמריקה השמרנית. רוב המעמד הבינוני היהודי החדש נטה לקונסרבטיבים, שהיו פתוחים ומודרניים בהשוואה לבתי-הכנסת של דור ההורים, אך מסורתיים דיים כדי לא לעורר בבניהם של יוצאי מזרח-אירופה את הניכור שחשו כלפי האווירה הסטרילית אצל הרפורמים. תרמה לכך גם הפשרה הפרקטית שאומצה על ידי רבני הכוחות המזוינים בעת המלחמה, שהנהיגו סדרי תפילה אחידים שהזכירו במידת מה את הנהוג בתנועת הביניים. 'בתי הכנסת המאוחדים באמריקה', שמנה 229 קהילות ב-1927, הגיע ל-500 ב-1955, וגדל בעוד 130 קהילות בתוך השנתיים שלאחר מכן. ב-1957 הוקמה "המועצה העולמית של בתי-הכנסת", הזרוע הבינלאומית של התנועה, ששמה הומר לבסוף ל"מסורתי עולמי."
ב-1965 היו כבר 650 קהילות בארצות הברית וקנדה, וב-1971 היו ל'בתי-הכנסת המאוחדים באמריקה' כ-350,000 משפחות (או כ-1,500,000 נפש) משלמות דמי חבר ב-832 קהילות. מאחר שבמשאלים תקופתיים 40% מהיהודים הנסקרים הצהירו על הזדהות עמה, הוערך שעוד כ-1,000,000 נפש ראו בה את הזרם שלהם, מבלי להיות חברים רשומים. ההנהגה קיוותה כי משנתה האידאולוגית אודות הלכה דינמית, המותאמת לעולם המודרני, תמשוך בכנות את הציבור, אך בוגרי בית-המדרש הצעירים שנשלחו לכהן כרבני קהילות, מצאו עצמם מבודדים ומצויים בפער ניכר מהקהל. עוד ב-1955 קבע הסוציולוג המוביל מרשל סקלר שהקונסרבטיביות היא גל העתיד ביהדות ארצות הברית, אך הזהיר גם מחולשת עקרונותיה. הוא תלה את התפשטותה בגורמים חברתיים כמעט באופן בלעדי: בני מהגרים שעברו לפרברים וחיפשו חלופה מסורתית יותר לרפורמים, וציפו מהרבנים שלהם להתנהל באופן שהכירו מילדותם.
ב-1962 נפתח הסמינר הרבני הקונסרבטיבי בבואנוס איירס, שהפך למרכז התנועה בדרום אמריקה בהנהגתו של הרב מרשל מאייר. באותה שנה סולק הרב הבריטי לואיס ג'ייקובס מק"ק כנסת ישראל על רקע תמיכתו בביקורת המקרא ומאבק פוליטי על משרת הרב הראשי. הוא ותומכיו ייסדו את הקהילה המסורתית הקטנה בארץ זו.
ב-1963 פרש מרדכי קפלן מבית המדרש, לאחר שנים שבהן תומכיו התבססו כגוף עצמאי, וב-1968 הקימו הרקונסטרוקטיבים סמינר רבני משלהם. הדוגמה שהציבו בקריאתם "לתת לעבר קול, לא וטו", זליגת מתפללים לבתי-כנסת רפורמיים שהלכו ואימצו מוטיבים שהיעדרם דחה קודם מהגרים מזרח-אירופאים (כמו ריבוי עברית בתפילה), ותנועת ה"חבורות" שפשטה בשנות ה-60 – קבוצות צעירים שהתנכרו לחיי הקהילה השגרתיים והקימו מניינים עצמאיים ודינמיים; רבים מהם גדלו כקונסרבטיבים – כל אלה המריצו את האגף השמאלי בתנועה לתבוע שינויים מקיפים ונמרצים יותר, כדי למשוך את הציבור. במקביל, הוטרדה הכנף הימנית מכישלון הפסיקה הנועזת להגביר את רמת שמירת מצוות בקרב הקהל הרחב ומתחיית האורתודוקסיה, שדעיכתה החזויה הייתה המניע של כמה במחנה השמרני להפוך לקונסרבטיבים מלכתחילה. הליברלים קיבלו חיזוק משמעותי עם מינויו של גרשון כהן לנגיד בית-המדרש ב-1972, הראשון במשרה זו שהוכשר כהיסטוריון ולא כאיש תורה. בניגוד לקודמו השמרן פינקלסטיין, תמך כהן חד-משמעית בעמדה קונסרבטיבית עצמאית. המתיחות הבין-גושית התבטאה עוד ב-1970, כש-16 מחברי ועד ההלכה התפטרו במחאה על ניסיון לקבוע שמתגיירים אינם חייבים בטבילה, והוא הורכב חזרה רק לאחר שנתיים. אך לב המחלוקת היה בשאלת מעמד האישה.
כבר ב-1954 אישרה כנסת הרבנים החלטה עקרונית שמעמדם של נשים וגברים בבית-הכנסת צריך להיות שווה, ובשני העשורים הבאים התעצמה התביעה של חברי הקהילות לצעדים נוספים בתחום זה. ב-1972, לאחר שהיברו יוניון קולג' הסמיך לראשונה אישה לרבנות, יצאו פעילות הקבוצה הקונסרבטיבית הפמיניסטית "עזרת נשים" לכינוס השנתי של רבני התנועה וביקשו שינויים דומים. כעבור שנה אומצה החלטה שהתירה לספור נשים למניין. ב-1973 נדחתה הצעה להסמיך נשים לרבנות. הנגיד כהן הורה ב-1977 על הקמת ועדה מיוחדת לבחינת הנושא, וב-30 בינואר 79' הגישה את המלצתה לאפשר סמיכה. הרב יואל רוט חיבר חוות דעת לפיה לא היו "מכשולים בלתי-עבירים" בעניין, והציע שנשים תקבלנה על עצמן להתפלל קבע. כנסת הרבנים הצביעה ברוב קטן (127 נגד 109) לא לערוך שום צעדים לפני קבלת חוות דעת מסגל הסמינר. בינתיים, הקהילות התעלמו מההנהגה הרשמית. ב-79' קיבל בית-הכנסת הקונסרבטיבי "בית ישראל" בפנסילבניה את הרבה לינדה ג'וי הולצמן, סמוכת הסמינר הרקונסטרוקטיבי. היא לא יכלה להיות חברה בכנסת הרבנים בשל המוסד בו למדה. נשים אחרות התקבלו בינתיים לתפקידי הנהגה שונים. ב-1983 עתרה הרבה בראדלי ויינטראוב, בוגרת היברו יוניון שאף היא כיהנה בבית-כנסת קונסרבטיבי, בבקשה להתקבל לכה"ר. מהלך כזה הצריך רוב מיוחס של שלושה רבעים בהצבעה, בה חסרו לוויינטראוב לבסוף רק ארבעה קולות.
הלחץ על ההנהגה והחשש שנושא הרַבּוֹת יתקבל על הציבור בעקיפין תוך שבירת סמכותה גבר, אך התנגדותם החריפה של שאול ליברמן ומומחי הפקולטה לתלמוד, שהיו אמונים על פסיקת הלכה, הוסיף למנוע מהממסד לאפשר הכשרת נשים לרבנות. אז, ב-22 במרץ 83', מת ליברמן ושלל מהאגף הימני את נציגו החזק ביותר. הפרופ' לתלמוד הרב דוד הלבני המשיך לדגול בקו זהה, אך עתה החליט הנגיד כהן החליט להעביר את הנושא להצבעה של הסגל הגבוה בבית-המדרש, כולל מורים לנושאים כלליים וחסרי הכשרה רבנית כלשהי. הוא נתלה גם בחוות הדעת של רוט ב-79'. אנשי הפקולטה לתלמוד מחו בחריפות על נקיטה בהליך של בחירה לפי רוב ולא של התייעצות ונימוקים הלכתיים שיתקבלו על המתנגדים. ב-24 באוקטובר 83' אושרה קבלת נשים ללימודי רבנות ברוב של 34 נגד 8. קבוצת השמרנים בראשות הלבני פרשה במחאה על כך והקימה את "האיחוד ליהדות מסורתית" (UTJ), שמנה כמה אלפי חברים מהאליטה שומרת-המצוות של התנועה. הם הצהירו כי הזרם איבד כל יכולת לטעון שהוא פועל בשם ההלכה. בנוסף, הלבני קבע כי האפשרות שנשים תקבלנה מצוות עליהן הייתה מצריכה המתנה של דור לכך שיקרה הדבר בפועל, ואז ייתכן שאפשר היה להסכים שיוציאו גברים ידי חובה.
בינתיים, גם הרקונסטרוקטיבים הלכו והתבדלו, עד להצטרפותם לאיגוד העולמי ליהדות מתקדמת במעמד של משקיפים ב-1990. התנתקות שני אגפי הקצה, שמשקלם כאליטות אידאולוגיות היה גדול בהרבה ממספר חבריהן, העיבה על היותו של הזרם קואליציה רחבה, ודרבנה את הממסד לחתור לבהירות רבה יותר. ב-1988 התפרסמה הצהרת העקרונות "אמת ואמונה", מסמך ראשון מסוגו, שנועד להגדיר את מטרות התנועה. המנסחים קבעו כי ההצהרה אשררה, בין היתר, את האמונה באלוהים ובהתגלותו וקבעה כי ההלכה בעלת חשיבות מכרעת.
לאחר שהמחלוקת בסוגיית מעמד האישה דעכה, החליף אותה היחס ללהט"ב כשאלת המפתח שעמדה בפני התנועה וכמקור לחיכוך בין שמרנים לליברלים. ב-2006, אל מול התנגדות רבה מרבני הזרם בישראל, קנדה ודרום אמריקה, הכריז ועד ההלכה בארצות הברית בראשות הרב אליוט דורף כי אינו מתנגד למערכות יחסים בין הומוסקאסואלים או לסביות ואפשר להסמיך אותם לרבנות; עם זאת, הצהיר שאיסור משכב זכר עודנו בתוקף. יואל רוט, שקבע בתשובת מיעוט כי קיים איסור על כל סוג של מגע מיני בין גברים (בנימוק לפיו יש מקום להניח כי כולם נופלים תחת ספקא דאורייתא לחומרא), ושלושה חברים אחרים בוועד התפטרו. ב-2012 נקבע תקנון לטקסי נישואין ללהט"ב, אף כי הגוף נמנע מלהגדירם כחופה וקידושין.