התיאטרון המלכותי (אנגלית: Theatre Royal) השוכן בבאת' שבאנגליה מכיל כ-900 מקומות, וגילו למעלה מ-200 שנים.
התיאטרון הראשון בבאת' נבנה ב-1705, אך היה קטן מאוד וכמעט לא הניב רווחים. ב-1738 נהרס התיאטרון, ובמקומו נבנה בית החולים מינרל ווטר. בתקופה זו נערכו מספר מחזות במקום הידוע כחדרי סימפסון. לאחר מכן נפתח התיאטרון מחדש ברחוב קינגסמיד, אך נסגר שוב ב-1751, זמן קצר לאחר שנסיך ויילס, לימים המלך ג'ורג' השלישי, פרש עליו את חסותו. ב-27 באוקטובר 1750 נפתח תיאטרון חדש ברחוב אורצ'ארד, והצגת הבכורה שנערכה בו הייתה של המחזה הנרי הרביעי מאת ויליאם שייקספיר.
ב-1768 חוקק הפרלמנט הבריטי חוק שלפיו הוקם בעיר התיאטרון המלכותי הראשון, שהיה גם הראשון מסוגו מחוץ ללונדון וזכה להצלחה רבה. כעבור 36 שנים החל תכנונו של תיאטרון חדש בכיכר בופורט. התיאטרון ברחוב אורצ'ארד נסגר ב-1805, וכעבור ארבע שנים החל הבניין לשמש ככנסייה קתולית, וכיום הוא משמש כלשכה של הבונים החופשיים. בנייתו של התיאטרון החדש הסתיימה בתוך שנה, ותוכננה על ידי האדריכל ג'ורג' דאנס. דאנס תכנן את האלמנטים הקשתיים, הפילסטרים ושאר הקישוטים בחזית התיאטרון. הצגת הבכורה, ריצ'רד השלישי, נערכה ב-12 באוקטובר 1805. התיאטרון נחשב לכישלון מסחרי, ועד 1850 היה על סף סגירה פעמים אחדות.
ב-18 באפריל 1862 נשרף התיאטרון עד היסוד, ובמרץ 1863 נפתח התיאטרון מחדש באותו אתר, עם העלאת המחזה חלום ליל קיץ של שייקספיר. תיאטרון זה תוכנן על ידי אדריכל התיאטראות צ'ארלס ג'ון פיפס. כעבור ארבעים שנים החל תהליך ריהוט מחדש של התיאטרון, מאחר שתוקף האישור שניתן על ידי הפרלמנט עמד לפוג. בסופו של דבר הוא חודש באישור של הלורד צ'מברלין. במלחמת העולם השנייה שגשג התיאטרון, והצליח לשרוד את הפצצות הלופטוואפה על באת'.
ב-1979 נרכש התיאטרון, והפך למלכ"ר. כעבור שנה החל גיוס כספים למטרות שיפוצים. פיטר הול, מנהל התיאטרון המלכותי הלאומי, הודיע כי בכוונתו להשתמש בבאת' כבסיס לעריכת הפקות בגודל בינוני. העבודות החלו ביוני 1981. התיאטרון נפתח מחדש ב-30 בנובמבר 1982. הנסיכה מרגרט הייתה אורחת הכבוד בהצגת הבכורה, שבדומה ל-1863 הייתה "חלום ליל קיץ".
ב-1997 נבנה תיאטרון סטודיו קטן בצד האחורי של הבניין, ברחוב מונמות', ונקרא סטודיו יוסטינוב על שם השחקן פיטר יוסטינוב. התיאטרון מארח פסטיבל בינלאומי שנתי לתיאטרון בובות למבוגרים, ומשמש כאולם להופעות מוזיקליות. בפברואר 2008 נפתח הסטודיו מחדש לאחר תקופה שבה היה סגור לרגל ריהוט מחדש.
התיאטרון, ביחד עם פאב גאריק'ס הד הסמוך, הוא בניין רשום מדרגה II*, הנחשב לדוגמה טובה של אדריכלות ג'ורג'יאנית. באודיטוריום יש טבעות טיח מצועצעות, קישוטים מוזהבים ואדומים, תקרה גדולה בסגנון הטעיית העין (trompe l'oeil), ונברשת. ב-1982 בוצעו בתיאטרון עבודות חידוש, וב-1999 הוא רוהט מחדש.
כיום עיקר תוכנית ההצגות של התיאטרון מבוססת על הצגות שבועיות, ובנוסף להן הוא מארח מספר פסטיבלים בכל שנה, כולל פסטיבל שייקספיר של באת', פסטיבל הבובות הבינלאומי של באת', ועונת חברת פיטר הול. מחזות אחדים מוצגים בתיאטרון זה לפני שהם מוצגים בתיאטראות של לונדון.
בשנת 2005 נבנה תיאטרון האג (Egg, ביצה) מאחורי תיאטרון רויאל, והוא משמש כתיאטרון ילדים.
במשך השנים נטען כי התיאטרון נרדף על ידי רוח רפאים בשם "הגברת האפורה", שהייתה ככל הנראה שחקנית בימיו הראשונים. נאמר כי היא צופה בהצגות מתיבת הצפייה הפופולרית הקרויה על שמה, ומותירה אחריה ניחוח יסמין.
רבי חייא בר אבא
רבי חייא בר אבא (או רבי חייא או רבי חייה) הכהן היה אמורא מהדור השלישי שנולד בבבל, עלה לארץ ישראל ולמד אצל רבי יוחנן.
תוארו בתלמוד הוא "רבי" אך לפעמים נקרא בשם "רב".
ביוגרפיה.
בצעירותו הספיק להכיר את רבי חנינא ורבי יהושע בן לוי, שניים מראשוני האמוראים שחיו בתפר שבין תקופת התנאים לתקופת האמוראים. רבו המובהק, ככל הנראה רבי יוחנן. ולאחר מותו של רבי יוחנן למד אצל רבי אלעזר בן פדת .חבריו לבית המדרש היו רבי אמי, רבי אסי ורבי אבהו. רבי חייא מוזכר בתלמוד כמי שהיה חוזר על כל משנתו מדי חודש לפני רבו, ודייק מאוד בשמועותיו. עיקר התמחותו הייתה בהלכה ופחות באגדה. מסופר, שכאשר רבי חנינא בן עגיל פנה לשאול את רבי חייא מדוע המילה "טוב" נאמרה רק בדיברות השניות, הוא הפנה אותו לרבי תנחום בר חנילאי, וטען שהוא אינו יודע כלל אם המילה "טוב" נאמרה בדיברות השניות. למרות זאת, עשרות מאמרותיו באגדה מוזכרות בתלמוד (בשם רבו רבי יוחנן).
רבי חייא היה עני עד כדי כך שתואר בתלמוד כי נעליו היו מטולאות, ומשכך החליט רבי חייא לצאת לבבל למצוא פרנסה. רבי אלעזר, רבו, שלחו לנשיא שיכתוב לו מכתב המלצה, והנשיא כתב: ובניסוח אחר: .
רבי חייא נדד במקומות רבים, ומוזכר כי בנוסף לבבל הוא ביקר גם ברומי, בסוריה, ובתוך ארץ ישראל בערים "גבלא"., טבריה, צור, וציפורי. במהלך נדודיו הוא היה פעיל ציבורית ותיקן תקנות שונות. כך לדוגמה הוא עבר בין ערים שונות ואסף כסף לטובת ישיבות ארץ ישראל, כמו כן מוזכר כי הוא הקים "ארכונין", ובמקום אחר מוזכר כי הוא אסף כסף למען יתומים ואלמנות. לאחר שובו לארץ ישראל הוא החל, יחד עם רבי אמי ורבי אסי, לעבור בין הערים השונות ולדאוג לניהול התקין שלהן, כך לדוגמה הם מינו פרנסים ובעלי תפקידים נוספים בערים בהן הם חסרו.
עם תלמידיו נמנה רב שמואל בר רב יצחק. אחיו, רב בנאי, מוזכר בתלמוד. ייתכן שרבי שמעון בר אבא היה קרובו או אף אחיו. בנו, רבי אבא, היה מוסר שמועות משמו, וכן היה לו בן בשם רבי כהנא, ובן בשם רבי נחומיה.
רמי דנון
רמי דנון (12 ביוני 1943 – 3 באוקטובר 2019) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, מחזאי ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה.
רמי דנון נולד במרוקו ועלה לישראל עם משפחתו בגיל 6. במהלך שנות ה-60 למד דרמה ותיאטרון בסטודיו של נולה צ'לטון. בשנת 1968 היה ממייסדי תיאטרון החאן בירושלים. בתחילת שנות ה-70 למד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן הצטרף לתיאטרון חיפה.
הוא היה נשוי לשחקנית תחיה דנון. בנותיהם הן השחקניות חן דנון זקס והגר דנון.
דנון נפטר ב-3 באוקטובר 2019 בגיל 76, ממחלת הסרטן.
קריירת המשחק.
דנון שיחק בעשרות הצגות בתיאטרון חיפה, תיאטרון בית ליסין, תיאטרון באר שבע, הקאמרי והבימה. כמו כן הוא הופיע בדרמות רבות בטלוויזיה ובסרטי קולנוע רבים, בהם סרט הטלוויזיה "לחם", שזכה לשבחים רבים. סרטו הראשון היה "הצד השני" בבימויו של אורי זוהר (1968). בשנת 1984 שיחק את פיטוסי בסרט "מאחורי הסורגים", שהיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. באותו תפקיד שיחק גם בסרט ההמשך "מאחורי הסורגים 2" בשנת 1992. בשנת 1986 זכה בתפקיד השחקן המצטיין על תפקידו בסרט "חיוך הגדי", שאף ייצג את ישראל בפסטיבל ברלין. בשנת 1987 גילם את איש המוסד אברהם בסרט "המרגל הישראלי בדמשק" (המרגל הבלתי נתפס), אודות חייו של המרגל הישראלי בסוריה אלי כהן. ב-1990 שיחק את רס"ר בן שבת בסרט "נשיקה במצ"ח", תפקיד שלימים הפך לקאלט. באותה השנה שיחק בסרט "הדרך לעין חרוד", אשר מבוסס על ספרו של עמוס קינן בעל אותו שם. בשנת 2004 שיחק בסרט "משהו מתוק".
בטלוויזיה שיחק דנון בשנת 2003 בסדרה הקומית "חלומות מתוקים", סדרה בבימוי ארנון צדוק בהפקת הערוץ הראשון.
בשנת 2013 השתתף בסדרה "פצועים בראש", וגילם את דמותו של אהוד תמיר. בשנת 2014 גילם את רבי דנינו, בסרטה של רונית אלקבץ "גט - המשפט של ויויאן אמסלם".
מחזאות ובימוי.
מאז 1986 פנה דנון לתחום המחזאות והבימוי, כתב וביים עשרות מחזות, הן של מחזאים ישראלים והן מחזות מתורגמים. בין עבודותיו הרבות, בולטות ההצגה רעולים מאת אילן חצור, שדנון היה שותף לכתיבתה וזכתה לשבחים רבים; המחזה שיינדלה בבימויו של דנון (בשיתוף אמנון לוי), שזכה בפרסים והצליח בישראל ומחוצה לה; כתב (עם יוסי מלמן) וביים את "הבן הטוב", הצמה של אבא, בכתיבתו של דנון (בשיתוף עם אמנון לוי) ובבימויו, שזכתה לבקורות נלהבות והוצגה מאות פעמים וולנטינו (בשיתוף עם אמנון לוי).
בין 1992 ל-1995 כיהן דנון בצוות הניהול האומנותי של פסטיבל עכו. בשנת 2003 ייסד את התיאטרון הקהילתי בעיר שדרות.
אלכסנדר פובולוצקי
אלכסנדר פובולוצקי הוא כנר ומלחין ישראלי יליד אוקראינה.
קורות חיים.
פובולוצקי היה בן למשפחה מוזיקלית והחל לנגן בכינור בגיל חמש. הוא למד באקדמיה למוזיקה של אודסה, מוסד שהוציא תלמידים נודעים כמו סביאטוסלב ריכטר, אמיל גיללס ודוד אויסטרך.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1970 הצטרף פובולוצקי לחמישייה קאמרית ובהמשך ניגן בתזמורת הקאמרית של מוסקבה. בשנים הבאות ניגן בתזמורת של תיאטרון בולשוי במוסקבה ובתזמורת הסימפונית הממלכתית של ברית המועצות בניצוח יבגני סבטלנוב, עד עלייתו לישראל בשנת 1990. במקביל לנגינה עסק גם בהוראה ובהלחנה, הן לתיאטרון והן לרדיו ולטלוויזיה של מוסקבה.
אלכסנדר פובולוצקי חבר בקבוצת הכינור השני בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. הוא הקים את שלישיית פובולוצקי ואת אנסמבל וירטואוזים של תל אביב, שנגניו חברים בפילהרמונית, ועם הרכבים אלה הוא יוצא לסיורי קונצרטים בישראל ומחוצה לה.
פובולוצקי הלחין יצירות רבות, בהן יצירה המבוססת על נושאים של הנריק וייניאבסקי לתחרות הכינור על שם וייניאבסקי בפולין, שבה ישב בחבר השופטים. כן חיבר יצירה לשני קלרינטים סולו ותזמורת על נושא רפסודיה בכחול של גרשווין ועיבודים רבים לאנסמבל הכנרים של קשת אילון.
בנו ובתו של אלכסנדר פובולוצקי, יוג'ין ומריאנה, חברים בשלישיית פובולוצקי ובאנסמבל וירטואוזים של תל אביב.
רבי חיא
חיא בר אבא
שמואליק רוזן