צורת הכיכר מלבנית, אורכה 129 מטרים ורוחבה 94 מטרים. הכיכר מוקפת בבנייני מגורים בני שלוש קומות, בהם 237 מרפסות המשקיפות אל הכיכר. הכיכר כוללת תשע כניסות וממוקמת בסמיכות לכיכר מרכזית אחרת, הפוארטה דל סול. הכיכר שקטה באופן יחסי באמצע השבוע, והומה אדם בסופי השבוע.
היסטוריה.
מקורה של הכיכר במאה ה-16, אז פנה מלך ספרד, פליפה השני לאדריכל חואן דה הררה, בבקשה לתכנן מחדש את אזור הפלאסה דל אראבל (Plaza del Arrabal) ששכנה במקום. דה הררה תכנן את הפלאסה מאיור בשנת 1581, אך הבניה לא החלה עד 1617, תחת שלטונו של המלך פליפה השלישי, שהפקיד בידי חואן גומז דה מורה את המשך הפרויקט.
הכיכר הנוכחית היא פרי יצירתו של האדריכל חואן דה ווילנואבה, שהיה אמון על בנייתה מחדש של הכיכר ב-1790, בשל מכת שריפות שפקדה את האזור. פסלו של פליפה השלישי, כשהוא רוכב על סוס, פרי עבודתו של ג'אמבולוניה מ-1616, הוצב במרכז הכיכר בשנת 1848.
שמות הכיכר.
שמה המקורי של הכיכר היה Plaza del Arrabal - "כיכר הפרברים". ב-1812, בעקבות צו מלכותי, שונה שמן של כל הכיכרות המרכזיות בספרד ל-Plaza de la Constitución - "כיכר הקונסטיטוציה". בשנת 1814 סולקו מספרד הצרפתים ומונה שוב מלך מבית בורבון, ושמה של הכיכר שונה בהתאם ל-Plaza Real - "הכיכר המלכותית". שמה של הכיכר שונה שוב ל"כיכר הקונסטיטוציה" בתקופות שבין 1820 ל-1823, בין 1833 ל-1835 ובין 1840 ל-1843.
ב-1873 שונה שמה של הכיכר ל-Plaza de la República - "כיכר הרפובליקה". ב-1876, עם תחילת שלטונו של המלך אלפונסו השנים-עשר, שוב שונה שמה של הכיכר ל"כיכר הקונסטיטוציה" והוא נותר על כנו עד סיומה של מלחמת האזרחים הספרדית, אז קיבלה הכיכר את שמה הנוכחי.
שימושים.
פלאסה מאיור שימשה מאז הקמתה לאירועים רבים ומגוונים ובהם שווקים, קרבות שוורים, משחקי כדורגל, הוצאות להורג פומביות, טקסי אוטו דה פה של האינקוויזיציה הספרדית ועוד. כיום ממוקמות תחת אכסדרות הכיכר חנויות מסורתיות, מסעדות ובתי קפה. הפלאסה מאיור היא אחד מאתרי התיירות המרכזיים של מדריד ועשרות אלפי תיירים פוקדים אותה מדי שנה.
מחוזות נורווגיה
מבחינה אדמיניסטרטיבית מחולקת נורווגיה ל-11 מחוזות (בנורווגית: fylke, פילקה) המחולקים ל-356 נפות. הבירה אוסלו נחשבת הן כמחוז והן כנפה.
בשנת 2017 הממשלה החליטה לבטל חלק מהמחוזות ולמזג אותן עם מחוזות אחרים כדי ליצור מחוזות גדולים יותר, והפחיתה את מספר המחוזות מ-19 ל-11. התוכנית יצא אל הפועל ב-1 בינואר 2020.
רשימת המחוזות.
להלן רשימה של המחוזות הנורווגיים עם מרכזי המינהל הנוכחיים שלהם.
היסטוריה.
מאז האיחוד לממלכה אחת, נורווגיה חולקה למספר אזורים גאוגרפיים שהיו להם אספה מחוקקת משלה או דבר, כמו גולטינג (מערב נורווגיה) ופרוסטטינג (טרנדלג).
משנת 1308, המונח לן (בנורווגית: len) בנורווגיה סימן אזור מינהלי שווה בערך למחוזות של ימינו. הלן ההיסטורי היה ישות מנהלית חשובה בתקופת איחוד נורווגיה ודנמרק לאחר התמזגותם כמדינה אחת בין השנים 1536–1814.
בתחילת המאה ה-16 החלוקות הפוליטיות השתנו, אך באופן עקבי כללו ארבעה מחוזות עיקריים וכ-30 אזורי משנה קטנים יותר עם קשרים שונים למגזר ראשי. עד שנת 1660 מטה ארבעת הלנים העיקריים היה במבצרים הגדולים מבצר בוהוס, מבצר אקרססהוס, מבצר ברנהאוס והעיר המבוצרת טרונדהיים.
העת החדשה.
בשנת 2018 מוזג דרום טרנדלג עם צפון טרנדלג למחוז החדש טרנדלג.
עד 2020 נהגה חלוקה שונה של מחוזות.
אמנות קונצפטואלית
אלישבע כהן
אלישבע (אלזה) כהן (9 בינואר 1911 – 20 בדצמבר 1989) הייתה אוצרת אמנות ישראלית, יו"ר מועצת המוזיאונים בישראל וכלת פרס ישראל לעיצוב על חלקה בתכנון מוזיאון ישראל.
ביוגרפיה.
כהן נולדה בט' בטבת ה'תרע"א בפרנקפורט אם מיין שבגרמניה להיינריך נפתלי ולנֶטי בנימין, משפחה יהודית אורתודוקסית. אביה עסק בסחר אבנים יקרות. כהן סיימה את לימודיה בבית ספר יסודי האורתודוקסי של הקהילה היהודית ובבית הספר התיכון המקומי הכללי. בנעוריה ניגנה בכינור ובתום לימודיה התיכוניים למדה תולדות האמנות באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטאות בפרנקפורט, ציריך, היידלברג ומרבורג. לימודיה הופסקו עם עליית הנאצים לשלטון, בשנת 1933, וכהן עזבה את גבולות גרמניה. היא נישאה בשטרסבורג לחיים כהן ויחד עמו עלתה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים. לזוג נולדו שני ילדים. עשרים שנה ניהלה את משק ביתם, עד לגירושיהם בשנת 1954.
בעקבות פגישתה עם מרדכי נרקיס הציעה כהן לסייע בארגון הצגת יצירות האמנות הגרפיות של "בית הנכות בצלאל". בטרם החלה בעבודתה, בשנת 1956, למדה את תפקיד האוצר ברחבי אירופה ולמדה את יסודות האחסון, הקטלוג והתצוגה. התערוכה הראשונה שאצרה הייתה שרטוטי דמויות תנ"כיות של רמברנדט. כהן שימשה גם כמנהלת בפועל של מוזיאון בצלאל בהיעדר מנהליו - תחילה נרקיס ואחריו קרל כץ. בשנת 1960 היא הוכשרה באנגליה ובארצות הברית כחלק ממעורבותה בתכנון מוזיאון ישראל, אליו סונף מוזיאון בצלאל עם הקמתו ב-1965. בשנת 1968 מונתה כהן לאוצרת האמנות הראשית, נוסף לתפקידה כאוצרת ההדפסים והאיורים, ובתפקידים אלו נשאה עד לפרישתה ב-1975. לאחר פרישתה מתפקיד פעיל המשיכה כהן לשמש יועצת למוזיאון ישראל, חברת מועצת המנהלים של המוזיאון, יו"ר מועצת המוזיאונים של משרד החינוך והתרבות, וכן לקחה חלק פעיל בתכנון בית טיכו.
בשנת תשל"ז 1977 הוענק לכהן פרס ישראל לעיצוב ובשנת תשמ"ח 1988 הוענק לה תואר יקירת ירושלים.
שימשה כיו"ר מועצת המוזיאונים בישראל עד לפטירתה בכ"ב בכסלו ה'תש"ן, 20 בדצמבר 1989. היא נקברה בחלקת קהילת ירושלים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
Lonesome Town
Lonesome Town הוא שיר שהיה להיט בביצועו של ריקי נלסון ב-1958.
הפקה.
השיר נכתב על ידי המוזיקאי וכותב השירים בייקר נייט. נייט, שעבר להוליווד זמן קצר לפני כן והיה מיודד עם הזמר והגיטריסט אדי קוקרן, היה חסר פרוטה וניסה לעניין את האחים אברלי בשיר שכתב. אולם הוא נדחה, והשיר בוצע לראשונה על ידי ריקי נלסון שכבר היה באותה עת כוכב גדול בארצות הברית, והפך ללהיט. נגינת הגיטרה בהקלטה היא של הגיטריסט ג'יימס ברטון.
השיר יצא בספטמבר 1958 כסינגל על תקליטון והגיע למקום השביעי במצעד הלהיטים (Hot 100) של הבילבורד. גם השיר שבצד ב' של התקליטון, "I got a Feeling", שנכתב אף הוא על ידי בייקר נייט, הצליח והגיע למקום ה-11 באותו מצעד. בינואר 1959 הופיע השיר באלבומו של ריקי נלסון " Ricky Sings Again" ומאז הופיע באלבומי אוסף רבים של נלסון.
נלסון ביצע את השיר גם בסדרת הטלוויזיה שהשתתף בה באותה עת, "המופע של אוזי והארייט", סדרה שהתיימרה לתאר את חייה של משפחת נלסון.
השיר בעל המקצב האיטי והנימה המלנכולית זכה למספר גרסאות כיסוי. בין המפורסמים שבמבצעיו: בוב דילן (לבד ויחד עם טום פטי), פול מקרטני, ג'רי גרסיה, ג'ייסון דונובן ושייקין' סטיבנס. השיר הופיע גם בפסקול הסרט "ספרות זולה".
צ'ייני
פאבלו מוראלס
פדרו פאבלו מוראלס (באנגלית: Pedro Pablo Morales; נולד ב-5 בדצמבר 1964) הוא שחיין אמריקאי בעבר.
הוא אלוף אולימפי, אלוף עולם ושיאן עולם במשחה ל-100 מטר פרפר. היה לאלוף האולימפי המבוגר ביותר שזכה בשחייה במשחקים האולימפיים.
ביוגרפיה.
מוראלס נולד בשיקגו, אילינוי. הוא בנם של פדרו ובלנקה מוראלס שהיגרו מקובה בשנת 1956. הוא גדל בסנטה קלרה, קליפורניה. בילדותו התאמן במועדון השחייה המקומי תחת הדרכתו של מיץ' איווי. בילדותו התנדב לעזור בבתי חולים בעזרה לקבוצות ילדים ובמוסדות לקשישים תוך כדי שהוא מקפיד ללמוד ברמה גבוהה. כילד החזיק בשיא ארצות הברית לגילאים הצעירים בסגנון הפרפר שהיה טבעי עבורו. בגיל 16 שיפר מוראלס את שיאו של מארק ספיץ לבתי ספר ב-100 יארד פרפר. הוא למד באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1983 זכה מוראלס במדליית כסף במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בקראקס, ונצואלה.
לראשונה קבע מוראלס שיא עולם חדש ב-100 מטר פרפר, 53.38 שניות, במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). במשחקים עצמם הוא זכה במדליית כסף ב-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.23 שניות כשהמנצח מיכאל גרוס קובע שיא עולם חדש בתוצאה של 53.08 שניות. בשלב המוקדמות קבע מוראלס שיא אולימפי חדש בתוצאה של 53.78 שניות. הוא זכה במדליית כסף נוספת במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:03.05 דקות אחרי השיאן העולמי אלכס באומן שקבע שיא עולמי חדש בתוצאה של 2:01.42 דקות. בנוסף הוא השתתף במשחה ל-200 מטר פרפר. בשלב המוקדמות הוא הציב שיא אולימפי חדש של 1:59.19 ובגמר סיים במקום הרביעי, בתוצאה של 1:57.75 דקות, אחרי ג'ון סיבן האוסטרלי שקבע שיא עולם חדש 1:57.04 דקות. השגו הגדול באותה אולימפיאדה היה זכייה במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:39.30 דקות יחד עם ריק קארי, סטיב לנדקוויסט וראודי גיינס (זמנו היה 52.87 שניות ב"זינוק שליחים").
בשנת 1985 זכה מוראלס בשלוש מדליות זהב באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן ב-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.69 שניות, ב-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.04 דקות וב-4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:38.28 דקות.
בשנת 1986 במבחנים האמריקאיים לאליפות העולם, קבע מוראלס שיא עולם חדש ב-100 מטר פרפר, 52.84 שניות. שיא זה החזיק מעמד 9 שנים עד שנת 1995 ונישבר על ידי דניס פנקראטוב מרוסיה.