לוקה טען כי הילד מצייר כבר בראשית דרכו את מה שיודע על אדם או על עצם הרבה זמן לפני שהוא מסוגל לצייר את מה שרואה באמת. הוא תיאר את שלב ה'ריאליזם המקרי' שבו מתגלה המשמעות תוך כדי עשייה, ושלב ה'ריאליזם הכושל', שבו אין לילד את היכולת לחבר רכיבים אחד לשני והוא יצייר, למשל, כובע מרחף הרחק מעל לראש.
ציורי דמות אנוש מופיעים בשלב השמי של השרבוט. המבוגר המסתכל על השרבוט של הילד יתקשה לראות דמות אדם מצוירת, אולם ילדים בגיל זה מבטאים כוונה בציור דמות אדם ונותנים שמות אדם לשרבוטים שלהם ("זוהי סבתא", "אני ואבא").
במרחב הציור, בשלבים הראשונים לשרבוט, ילדים משרבטים לעיתים קרובות מחוץ לדף הציור שלהם ומשרבטים מעל שרבוטים קודמים על הדף. בשלבים מתקדמים יותר, הם ישמרו על גבולות הדף ויציירו מסביב לשרבוטים קודמים שכבר מופיעים על הדף.
השימוש בצבע פחות משמעותי בשלבים הראשונים לשרבוט והילדים בעיקר עסוקים בתנועתיות על הדף. ילדים נהנים גם להשתמש בחומרים מגוונים כגון בצק וצבעי ידיים. בשלב השרבוט השמי, הצבעים מתחילים לקבל משמעות והשימוש בהם נעשה כדי לתאר את השרבוט.
שלב הטרום-סכימה (גילאי 4–7).
שלב זה מתרחש בתקופת גיל הגן ועד הכיתה הראשונה או השנייה בבית הספר. הביטוי האמנותי בגיל זה הוא שופע וחסר עכבות. זמן קצר אחרי שהילד התחיל לתת שמות לשרבוטים שלו, הציורים שלו הופכים נשלטים ומכוונים יותר והסימנים על הדף אינם קשורים עוד רק לתנועות הגוף שלו, אלא מבטאים את מה שרצה והתכוון לייצג. אחד המאפיינים לשלב זה הוא החיפוש אחר הסכימה, הדרך בה ניתן לייצג אובייקט מסוים בציור. הילד חוקר דרכים שונות בהן הוא יכול לצייר את אותו האובייקט. ההתפתחות המרכזית בשלב זה היא התפתחות הסכמה של דמות אנוש בסיסית כאשר בהמשך מתחילות להופיע סכמות של בתים מצורות בעלות קווים ישרים.
כמו כן, מופיעים פרטים מזוהים ראשונים מאובייקטים מוכרים ויומיומיים בסביבת הילד כמו שמש, פרחים ועצים. על פי קרל גוסטב יונג, בתקופה זו מופיעים דגמי מנדלה אשר בהם יש שילוב של צלב, ריבוע, עיגול ונקודת מרכז שמחברת את הקווים השונים.
בנוסף, ניתן לראות, כי בשלב זה ניכרת התקדמות בכושר המוטורי וביכולת תפיסת המרחב, אך עדיין ניתן לראות ציורים בלתי מאורגנים ודמויות המעופפות בחלל הציור – ללא כל קשר מציאותי ביניהם.
הציור בשלב זה הוא בעל איכות ספונטנית והוא מלמד את המבוגרים רבות על הנושאים שמעסיקים את הילד בחייו. בכל פעם שהילד יצייר, הציור יראה אחרת, כיוון שהוא מושפע מהמחשבות שלו באותו הרגע, מהחוויות שעבר ומהנושאים המעסיקים אותו. הילד יכול להתחיל לצייר עם כוונה מסוימת ותוך כדי העבודה הציור יתפתח לכדי דבר אחר. בשלב זה הילדים מציירים בכנות רבה, הם אינם עסוקים בציפיות של הסביבה מהם ועבורם הציור הוא אמצעי נוסף כדי לשחק וכדי לחקור את העולם. לוונפלד מדגיש את גילוי היחסים בין הציור, החשיבה והמציאות. גרדנר מתאר את הציורים בשלב זה כעשירים בהבעה, צבעוניות וחוש לקומפוזיציה עד שמזכירים לדעתו, גם אם באופן שיטחי, ציורים של פול קליי, ז'ואן מירו ופיקאסו.
לקראת סוף השלב, הילדים עוברים ממצב בו אובייקט אחד מאכלס את הדף, למצב בו הם מציירים מספר אובייקטים יחד, לכדי מה שקראו קלוגס ואודלס (1967) "כמעט תמונה", שבה יש קשר ומשמעות תקשורתית בין כלל האובייקטים על הדף. בהמשך הילדים מספרים סיפור ונרטיב, שיכול להסביר את הציור שלהם, ובאופן זה מביאים לידי ביטוי את הדרך שבה הם רואים ומבינים את העולם.
ציור דמות אנוש ראשונה מהווה את ההתפתחות החשובה ביותר בשלב זה. סכמות של דמויות אדם בסיסיות אלה נקראות לעיתים קרובות "ראשנים", משום שהן דומות לשלב הראשון של הצפרדע - עיגול עם שני קווים היורדים מטה, המייצגים את הגוף והרגליים. בהדרגה מצליח הילד לצייר דמויות שנעשות מובחנות יותר אחת מהשנייה, ולקראת סופו של שלב זה מתחילים רוב הילדים להוסיף לציוריהם פרטים רבים יותר, כמו אצבעות ידיים ורגליים, שיער ועוד. כמו כן, מופיעות דמויות בגדלים שונים ובצורות שונות. באמצעות הציור חוקר הילד גם את המגדרים, הסטריאוטיפים המגדריים ואת הזהות המגדרית שלו עצמו. זהו מרחב בטוח בו ניתן לחקור את המשמעות בלהיות בן או בת. בנוסף, בגיל זה הילדים חשופים לסיפורים רבים ולתוכניות טלוויזיה שונות. באמצעות הציור הילדים חוקרים את הדיכוטומיה בעולם האנושי ומושגים כמו רע וטוב, כוח וחולשה.
במרחב הציור הילדים מבטאים את החשיבה האגוצנטרית שלהם באופן שהאובייקטים מצוירים מסביב להם והמרחב בציור משמש כמיכל עבור האובייקטים. בתקופה זו הילדים תופסים, בדרך כלל, את המרחב כקשור לעצמם ולגופם. הילד אינו עסוק בסידור האובייקטים בתמונה על קו בסיס, אלא רואה את האובייקטים בציור ככאלה הקשורים כולם אליו ולכן נראה בציורי ילדים בגיל זה אובייקטים צפים מסביב לציור, בסדר המתאים לתפיסתו של הילד והגיוני עבורו.
השימוש בצבע בתקופה זו הוא סובייקטיבי ולרוב אין קשר בין הצבעים המופיעים בציור לאלו המופיעים במציאות ובאופן זה יכול הילד לצייר שמש כחולה ודשא כתום. השימוש בצבעים השונים מחזק את הביטוי הרגשי, כפי שתארו פיאז'ה ואנהלר.
שלב הסכימה (גילאי 7–9).
בתקופה זו הילד חווה עצמאות גדולה יותר ותחומי העניין שלו מתרחבים. יחסים עם אחרים וחברויות מקבלים משמעות רבה יותר. לילד אכפת יותר מהסביבה החברתית והוא מתעניין במה אחרים מתעניינים, מה הם חושבים וכיצד הם מרגישים כלפי נושאים מסוימים. כיוון שילדים בגיל זה פחות אגוצנטריים הם מציירים את עצמם כחלק מהסביבה ולא כמרכזה. בשלב זה המוטוריקה והקואורדינציה משתכללות ובהתאמה, היכולת האמנותית מתפתחת במהירות. הילד מצליח לצייר עצמים וסכמות המזוהים בקלות על ידי עולם המבוגרים. המקוריות פוחתת ובמקום ציורים בעלי סצנות דרמטיות נראה קומפוזיציות נאות, סטטיות וצפויות מראש.
ההישג המשמעותי בשלב זה הוא התפתחות הסמל הוויזואלי או הסכימה עבור דמויות אדם, חיות, בתים, עצים ואובייקטים אחרים מהסביבה. הילד מפתח דרך שבה הוא מביא לידי ביטוי אובייקטים שונים בעולם. מהרגע שהצליח להרכיב לעצמו את הסכמה, הוא יחזור עליה שוב ושוב כדרך בטוחה להביא עצמו לידי ביטוי בציור ובאופן המדגיש את הישגיו ביצירת ומציאת הסכמה. הסכמה נשארת קבועה והיא בדרך כלל משתנה רק אחרי חוויות משמעותיות הקשורות באובייקט המצויר.
ילדים בשלב זה מציירים אובייקטים שניתן לראות דרכם, או ציורי רנטגן. ווינר ציין שקיימים שני סוגים של ציור רנטגן. סוג אחד כולל ציורים המראים תוכן של אובייקט וסוג שני כולל שקיפות. למשל, כדי להראות אדם מאחורי השולחן, עשוי הילד לצייר שולחן שקוף המאפשר לראות את הדמות מאחוריו. בשלב הזה ילדים משתמשים בהגזמה על מנת להדגיש חשיבות, ובאופן זה, פרטים בציור יודגשו ויופיעו בצורה מוגזמת ואילו פרטים אחרים, חשובים פחות לילד, יכולים להיעלם מן הציור. לבסוף, ישנה עלייה גוברת ביכולת ליצור רצפי זמן, ציורים המעידים על רצף של אירועים.
בציור דמות אנוש מופיעה כבר סכמה ברורה של דמות אדם עם ראש, גוף ופרטים נוספים. האופן בו מצייר הילד אנשים מייצג את מה שהוא כבר יודע על גוף האדם וכיצד הוא רואה את עצמו במערכות יחסים עם אחרים. סכמת האדם דומה בדרך כלל ואין הבדל בין הדמויות, גם בציורי משפחה. עם זאת, קיימים הבדלים בייצוגים מגדריים באמצעות בגדים, נעליים וצורת השיער.
במרחב הציור ישנו שינוי מרכזי באופן בו הילד מבטא סדר מרחבי בציור. כך יופיעו אובייקטים כמו: אנשים, בתים וצמחים, העומדים על קו קרקע, קו בסיס. לעיתים מתווסף גם קו שמיים ובין קו הבסיס לקו השמיים נשאר מרחב ריק המוגדר כ 'אוויר'. בגיל 6 הילד הממוצע אינו מסוגל לצייר עומק. בנוסף, הוא אינו מצייר באופן פרופורציונלי, למשל דמות אדם יכולה להראות גדולה וגבוהה יותר מסכמה של בית שצויר בסמוך אליה, על אותו קו הבסיס. כשהילד מצייר שולחן, למשל, ייתכן שישתמש בפרופיל פשוט והחפצים יצוירו כאילו הם מרחפים מעליו. בגיל 7–8, ילדים עדיין מציירים את השולחן באותו אופן, אך החפצים מונחים על גבי השולחן. ייתכן שהם גם ינסו להראות את אותו השולחן בתלת-מימד, על ידי כך שיציירו את חלקו העליון של השולחן ממבט-על כשארבע רגליו יוצאות מן המשטח. תופעה זו נקראת "קיפול". עוד בא לידי ביטוי בציור הזמן כמשקף רצף והמשכיות, לדוגמה, ציורים בסגנון קומיקס.
בשימוש בצבע הילד מגלה לראשונה כי קיים קשר בין צבע ואובייקט ולכן עסוק במציאת הצבע המתאים לציור האובייקט. בנוסף, השליטה בצבע ובתהליך הצביעה חשובה לילד וכל 'בריחה' של הצבע או אי דיוק בצביעה נחשב בעיניו כ'טעות'.
שלב ראשית הריאליזם (גילאי 9–11).
תקופה זו מאופיינת בנוכחות בולטת של קבוצת השווים בחייו של הילד ובהבנה המתפתחת לגבי יחסים בין אישיים. בגיל זה הילד ממשיך לנטוש את החשיבה האגוצנטרית ומתחיל להתחשב בדעות, מחשבות ורגשות של אחרים. הילד נעשה מודע יותר לעולם הסובב אותו, והוא מתחיל להתעניין בתיאור המציאות כפי שהיא והצורך לתאר את המציאות במדויק גובר. בתקופה זו מתערער לראשונה ביטחונו של הילד בכוחות היצירה שלו, מאחר שהוא נעשה מודע יותר לסביבה, בעיקר מול בני גילו. הוא מפסיק להשתמש בצורות גאומטריות ונוטש את הסכמות החזותיות, כיוון שאלה אינן ממלאות אחר הצורך החדש שלו בייצוג תפיסותיו בציור. במקביל לתהליך נטישת הסכמה החזותית, מופיעה בציורים מורכבות שהולכת וגוברת, מתוך כוונה לתפוס את הפרטים האופייניים לאובייקט הציור. הילד אינו מוותר יותר על רעיונות ופרטים אינדיבידואליים וייחודיים, אלא מנסה להדגיש את ההבדלים בין האובייקטים.