החל בשלהי שנות ה-70' החלה ורט לנסות את כוחה בתפקידי סופרן, בהם "זליקה" ב"האפריקאית" של מאיירבר, "יהודית" ב"טירת כחול הזקן" של בלה בארטוק, "ליידי מקבת" במקבת' של ורדי, "מאדאם לידואן" ב"דיאלוגים של הכרמליטיות" מאת פולנק (המטרופוליטן 1977), "טוסקה", "נורמה" מבוסטון 1976 עד מסינה 1989), אאידה (בוסטון 1980 ו-1989), "דסדמונה" באותלו של ורדי (1981), "לאונורה" ב"פידליו" של בטהובן (מטרופוליטן 1983), "איפיגניה בטאוריס" (1985-1984) ו"אלצ'סטה" (1985) של גלוק, ו"מדיאה" של כרוביני (1986). "טוסקה" שלה צולמה לטלוויזיה בשידור חי מן המטרופוליטן בדצמבר 1978. בתפקיד "קאוואראדוסי" שר מולה לוצ'אנו פאבארוטי.
ב-1990 שרה ורט את דידו ב"טרויאנים" של ברליוז בחנוכת האופרה בסטיליה בפריז והוסיפה תפקיד חדש לרפרטואר שלה: סנטוצה באבירות כפרית בסיאנה. ב-1994 הופיעה לראשונה בברודוויי בהפקה המחודשת, זוכת פרס טוני, של "קרוסל" מאת רוג'רס והמרשטיין, בתיאטרון ויויאן בומון במרכז לינקולן, בתפקיד נטי פאולר.
ב-1996 הצטרפה ורט לסגל המורים בבית הספר למוזיקה, תיאטרון ומחול של אוניברסיטת מישיגן, כפרופסור לפיתוח קול וכפרופסור למוזיקה בקתדרה ע"ש בוגר האוניברסיטה, ג'יימס ארל ג'ונס. שנה קודם לכן, בנשף וקונצרט של עמותת האופרה הלאומית לכבוד מטיווילדה דובס, טוד דנקן, קמילה ויליאמס ורוברט מקפרין, אמרה ורט: "אני תמיד מאושרת כל כך כשאני יכולה לדבר אל אנשים צעירים, משום שאני זוכרת את אלה שהאירו לי פנים מבחירה ולא מחובה. הסיבה הראשונה לבואי הנה הערב הייתה למען אורחי הכבוד, משום שהרגשתי צורך לאמור זאת. הסיבה השנייה לבואי הנה הייתה למענכם, בני הנוער. האנשים הדגולים כאן פרצו את הדרך בשבילי. אני מקווה שבדרכי שלי עשיתי משהו לעזור לדור שלכם, וכי אתם תעזרו לדור הבא. כך זה צריך להיות. פשוט המשיכו להעביר את השרביט הזה מיד ליד!"
אוטוביוגרפיה.
בשנת 2003 פרסמה שירלי ורט את זכרונותיה, "מעולם לא פסעתי לבדי" (), שבו דיברה בגילוי לב על הגזענות שבה נתקלה כאישה שחורה בעולם המוזיקה הקלאסית באמריקה, כשהמנצח לאופולד סטוקובסקי הזמין אותה לשיר עם התזמורת הסימפונית של יוסטון בראשית שנות ה-60', היה עליו לחזור בו מן ההזמנה משום שהתזמורת סירבה לקבל סולנית שחורה. לאחר זמן תיקן סטוקובסקי את המעוות כשהקצה לה מועד יוקרתי עם תזמורת פילדלפיה, הטובה פי כמה.
מוות.
ורט מתה באן ארבור, מישיגן, בגיל 79, ב-5 בנובמבר 2010 מדום לב לאחר מחלה שלא פוענחה.
אנה פיציו
אנה פיציו (באנגלית: Anna Fitziu; 1 באפריל 1887 - 20 באפריל 1967) הייתה זמרת סופרן אמריקאית, שניהלה קריירת אופרה בינלאומית פורייה במהלך חלקה הראשון של המאה ה-20. תפקידיה העיקריים כללו את פיורה ב"אהבת שלושת המלכים" מאת איטלו מונטמצי, מימי בלה בוהם של פוצ'יני נדה בליצנים של לאונקוואלו והתפקידים הראשיים ב"איזאבו" של מסקאני, מאדאם באטרפליי וטוסקה. לאחר סיום קריירת השירה שלה, החלה בקריירה שנייה כמורה לפיתוח קול ושירה. בין תלמידיה הנודעים הייתה זמרת האופרה שירלי ורט.
קריירת שירה.
לאחר לימודים בפריז פתחה את הקריירה שלה בהופעת אופרה ראשונה ב-1910 בתיאטרו דאל ורמה במילאנו, בתפקיד אלזה בלוהנגרין של ריכרד וגנר. בחמש השנים הבאות הופיעה בבתי אופרה שונים באיטליה וכן במקסיקו סיטי ובבואנוס איירס.
ב-1915 הוצע לה חוזה קצר-מועד במטרופוליטן אופרה בניו יורק. הופעתה הראשונה שם הייתה בתפקיד רוסאריו ב"גוייסקאס" של אנריקה גרנדוס, ב-28 בינואר 1916. היה זה התפקיד היחיד שביצעה במטרופוליטן, אם כי שרה בכמה קונצרטים של ערבי יום א' באולם. ב-1916 חתמה על חוזה עם האופרה של ניו אורלינס.
בשנים 1919-1917 הייתה פיציו סופרן ראשי באגודת האופרה של שיקגו, שם הופיעה בביצוע הבכורה של "אזורה, בת מונטזומה" מאת הנרי קימבל האדלי ובביצוע הבכורה האמריקאי של "לורליי" מאת אלפרדו קאטאלאני. מ-1922 עד 1926 הופיעה באופרה העירונית של שיקגו. בשנים 1921 ו-1926 סיירה בארצות הברית עם להקת האופרה סן קארלו. כמו כן הופיעה באופרות בפסטיבל רוויניה בראשית שנות ה-20' של המאה ה-20 וב-1924 הופיעה באופרה של הוואנה כדזדמונה באותלו של ורדי, עם ג'ובאני מרטינלי בתפקיד הראשי.
עבודתה כמורה לפיתוח קול ושלהי חייה.
ב-1927 פרשה פיציו מן הבימה לאחר התמוטטות עצבים. זמן מה עסקה בכתיבה ופרסמה כמה סיפורים קצרים. ב-1929 החלה ללמד שירה בשיעורים פרטיים בניו יורק והמשיכה בכך עד מותה, תחילה בשיקגו ואחר בלוס אנג'לס.
אנה פיציו מתה ב-22 באפריל 1967 בהוליווד, בת 80, לאחר נפילה במדרגות.
ברכת בתולים
ברכת בתולים או אשר צג אגוז, היא ברכה שהוזכרה כבר בזמן הגאונים, שיש לבעל לברך לאחר הבעילה הראשונה שבעל חתן את אשתו הבתולה, וקרע את בתוליה. ברכה זו לא הוזכרה בתלמוד, אך הובאה בחלק מספרי הראשונים.
כיום רבים נוהגים לברכה אך בלא הזכרת שם ומלכות.
מקור הברכה.
ברכה זו הוזכרה כבר בחיבורי הגאונים כדוגמת בעל הלכות גדולות, תחילת הלכות כתובות ועוד. וכן הביאה רבנו תם בספר הישר בשם רבי יהודאי גאון.
מועד הברכה.
בשולחן ערוך כתב שיש לברך ברכה זו רק לאחר שראה הבתולים, ובספר חלקת מחוקק כתב שהטעם שאין לברך קודם לבעילה מדין 'עובר לעשייתן', הוא מטעם שאינו יודע האם אכן שמרה בתוליה.
מתשובות הרמב"ם עולה שבחלק מהמקומות המנהג היה שהחתן אינו יוצא מביתו במשך שבעת ימי המשתה שלאחר החתונה, ובשבת הציבור היה נאסף לשם להתפלל או לברכו, ואחד מהם היה מברך ברכה זו על כוס יין ועל בשמים.
במקומות אחדים נהגו שלא לחתום על הכתובה עד לאחר בעילת המצווה, ורק במעמד ברכת הבתולים, חתמו על הכתובה.
התנגדות לברכה.
התנגדות לברכה הובעה משני גורמים. האחד, מפני שזו ברכה שלא נזכרה בתלמוד, ולדעת פוסקים רבים לא ניתן לחדש ברכות שלא מופיעות בתלמוד, ומשכך, זו ברכה לבטלה. מלבד זאת, הרמב"ם התנגד לברכה גם בשל האזכור הפומבי של הבתולים (על פי המנהג בימיו לברך את הברכה בציבור) דבר המהווה חוסר צניעות, ואף כתב שיש לבטלה:
מחמת חשש זה, יש שכתבו לברך ברכה זו בין בני הזוג לאחר שמצא בתולים ולא בציבור, כדי למנוע את בעיית הצניעות.
הברכה בימינו.
בשולחן ערוך הביא ברכה זו בשם יש אומרים: . אמנם הרמב"ם והרי"ף לא הזכירו ברכה זו. יש שכתבו שטעם הדבר הוא משום שהברכה לא נזכרה בתלמוד, ואין לנו לחדש ברכות מעצמנו.
כיום יש שנהגו שלא לברכה כלל, ויש נוהגים לברכה בלא הזכרת שם ומלכות.
קדם-זימיים
בורברי
הפצה דיגיטלית
הפצה דיגיטלית הוא מונח המתייחס להפצה של תוכן, כגון ספרים, מוזיקה, סרטים, סדרות טלוויזיה, תוכנות ומשחקי מחשב, דרך תקשורת נתונים (לרוב דרך האינטרנט) מבלי שימוש במדיה פיזית כגון נייר או תקליטורים.
העברת התוכן יכולה להתבצע על ידי גישה לתוכן באינטרנט דרך הזרמת מדיה או הורדת תכנים שניתנים להורדה למכשיר.
פסיון מצוי
פסיון מצוי (שם מדעי: "Phasianus colchicus") הוא מין בסוג פסיון שבמשפחת הפסיונים וקרובו לסוג של המין פסיון ירוק. הפסיון המצוי הוא עוף בינוני באורך 60–89 ס"מ ומשקל של 0.5-3 ק"ג בממוצע. הוא חי ביערות. הפסיון חי באסיה אך התפשט גם לאירופה, שם הוא מהווה מטרה מועדפת לציד. כמו כן פרטים רבים הגיעו לצפון אמריקה. קיימים כ-30 תת-מינים של הפסיון שחלקם מיני כלאיים עם הפסיון הירוק.
בקהילות ישראל רבות באירופה החזיקו במסורת על כשרותו של הפסיון המצוי, ונהגו לאוכלו. אולם פוסקי הלכה רבים כתבו להחמיר ולהימנע מלאכלו.
הפסיון המצוי הוא הציפור הלאומית של גאורגיה.
הפצה אלקטרונית
פרעות אוג'דה וג'ראדה
פרעות אוג'דה וג'ראדה היו סדרה של פרעות כנגד היהודים בערים אוג'דה וג'ראדה שבצפון-מזרח מרוקו שפרצו ב-7 ביוני 1948. במהלך הפרעות נרצחו 42 יהודים, כולל רב קהילת ג'ראדה ומשפחתו, וצרפתי לא-יהודי אחד.
רקע היסטורי.
ב-14 במאי 1948 הוכרזה הכרזת העצמאות של מדינת ישראל. יהודים רבים ממרוקו היו מעוניינים לעלות למדינה החדשה, והעיר אוג'דה הייתה מוקד מעבר ממרוקו לאלג'יריה ומשם לישראל עבור מאות יהודים. המוסלמים במרוקו מצדם, הזדהו עם המאבק הכלל-ערבי כנגד מדינת ישראל הצעירה, וראו בעין רעה את עזיבתם של יהודים לישראל. העיתונות הלאומנית המרוקאית (ובמיוחד עיתון "אל עאלם") כללה דברי הסתה נגד יהודים בפרסומים שונים שלה. מלך מרוקו מוחמד החמישי נאם יום למחרת הכרזת העצמאות נאום אנטי-ישראלי חריף, בו גם הזהיר את יהודי מרוקו "להימנע מכל צעד שייחשב כסולידריות עם התוקפנות הציונית, מה שעלול לפגוע בזכויותיהם או אזרחותם המרוקאית". עם זאת גם קרא לשמירה על היציבות ולרגיעת רוחות במרוקו.
פרעות אוג'דה וג'ראדה התרחשו בעוד מרוקו היא מדינת חסות של צרפת. משטר החסות (פרוטקטורט) של צרפת על מרוקו נמשך משנת 1912 ועד שנת 1956. בתקופה זאת חל שיפור במצבם הביטחוני של היהודים במרוקו ביחס לתקופה הפרה-קולוניאלית, למעט מאורעות התריתל של שנת 1912 עם תחילת הפרוטקטורט. במהלך מלחמת העולם השנייה חלה הרעה במצב היהודים במרוקו כמו בשאר שטחי החסות של משטר וישי, אך לאחר המלחמה הוסרו הסנקציות שהוטלו עליהם. בתקופת הפרוטקטורט הצרפתי צמחו הפערים התרבותיים והפוליטיים בין יהודים ומוסלמים במרוקו. בעוד שהיהודים על פי רוב נטו להזדהות עם השלטון הצרפתי ולאמץ את השפה הצרפתית, במיוחד בהשפעת מערכת החינוך מטעם כל ישראל חברים ורשתות חינוך אחרות, המוסלמים במרוקו הזדהו על פי רוב עם המאבק הלאומי המרוקאי כנגד צרפת. פערים אלה תרמו גם כן להגברת העוינות נגד יהודים.
הפרעות.