ב-1613, הגיעו לאי קבוצת נזירים ישועיים, שהקימו באי מנזר והחלו במיסיון בקרב תושבי האי הילידים. חודשיים לאחר מכן, ב-2 ביולי 1613 תקף כוח אנגלי בפיקודו של סמואל ארגל ממושבת וירג'יניה את המתיישבים הצרפתיים, הרג שלושה מהם, פצע שלושה נוספים ושבה את שאר התושבים. לאחר מכן החריב ארגל את המבנים המועטים שהוקמו על ידי המתיישבים הצרפתים והחליף את הצלב הישועי בגרסה פרוטסטנטית.
מתקפה זו סימלה את התחלת המחלוקת בין אנגליה וצרפת על הגבול הצפוני של אקדיה הצרפתית וניו אינגלנד האנגלית.
ניסיון נוסף של אציל צרפתי בשם אנטואן דה לה מוט קאדילק להקמת יישוב במקום בשנת 1688 נכשל לאחר זמן קצר, וקאדילק התפרסם כמייסדה של העיר דטרויט. פסגת ההר הגבוהה ביותר באי קרויה על שמו, והיא נודעת בהיותה הנקודה הראשונה בארצות הברית בה זורחת השמש.
התיישבות בריטית.
ההתיישבות על האי חזרה רק בשנת 1760, לאחר שאקדיה נפלה לידי אנגליה ב-1759, ומתיישבים אנגלים יכלו להתיישב בכל מקום. האי הובטח למושל מסצ'וסטס, פרנסיס ברנרד, ובתורו יישב המושל באי משפחות אנגליות.
בעקבות מלחמת העצמאות של ארצות הברית, ניטל האי מידי מושל מסצ'וסטס לשעבר, וחציו המערבי של האי ניתן לבנו, ג'ון ברנרד, שבניגוד לאביו תמך במורדים ואילו חצי המזרחי של האי ניתן לנכדתו של קאדילק, מארי תרז דה גרגואר. השניים מכרו עד מהרה את חלקם באי לאילי נדל"ן. אולם הדבר כמעט ולא השפיע על התפתחות ההתיישבות באי. ב-1820 כאשר מיין נפרדה ממסצ'וסטס והפכה למדינה עצמאית, העיסוק המרכזי של תושבי האי היה דייג וחטיבת עצים.
הפיכה ליעד תיירותי.
במהלך המאה ה-19 ציירים מאסכולת נהר הדסון גילו את האי כיעד נופש בקיץ, ובמהלך השנים הפך ליעד פופולרי במיוחד. ב-1880 פעלו באי כ-30 בתי מלון עבור כמות התיירים שמילאה את האי מדי קיץ. האי שימש כמקום הנופש של עשירי אמריקה: ג'יי. פי. מורגן, הנרי פורד, משפחת ואנדרבילט, אנדרו קרנגי ומשפחת אסטור.
אולם תקופה מפוארת זו הגיעה לקיצה בשפל הגדול, כאשר המצב הכלכלי בארצות הברית צמצם את היקף הפעילות והנופש באי. שרפה ענקית שהתחוללה באי ב-1947 וכילתה מרבית מבתי הפאר שהוקמו עליו, סימנה את סיום התקופה.
הקמת הפארק הלאומי אקדיה.
בראשית המאה ה-20, תושב האי ג'ורג' ב. דור היה מוטרד מהיקף הנזק הנגרם ליערות האי, בעקבות הקמת מנסרות מודרניות על האי. הוא החל בפעילות נמרצת להקמת פארק לאומי שיגן על נופי ויערות האי. פעולותיו, שהוגדרו כ"גדולות בפעולות אדם יחיד לשימור קרקעות", הוכתרו בהצלחה כאשר נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, הכריז ב-1919 על הקמת הפארק הלאומי לאפאייט (מאוחר יותר שונה שמו ל"אקדיה").
ג'ון ד. רוקפלר, הבן תרם לפארק שטחים נרחבים, כאשר הכניסה אליהם באמצעות רכב - אסורה.
כיום.
על האי ארבע ערים: בר הרבור, מאונט דזרט, סאות'ווסט הרבור וטרמונט. סביב כל אחת מערי האי שוכנים יישובים קטנים נוספים.
מוחמד אמוואזי
מרד המחתרות היהודיות בקרקוב
מרד המחתרות היהודיות בקרקוב התחולל בתקופת מלחמת העולם השנייה בין מאי 1942 לפברואר 1943, שבה פעלו בקרקוב מחתרות של אנשי תנועות נוער ציוניות נגד הכוחות הגרמניים אשר שלטו בפולין ונגד מלשינים שפעלו בקרב הקהילה היהודית. המחתרות החלו את דרכן בפעולות התנגדות שוליות עד שהתארגנו, התאחדו ועברו לפעולות משמעותיות שעוררו את הגרמנים לפעול נגדן. בפעילות זו נתפסו וחוסלו רוב אנשי המחתרות והמרד דוכא אבל רוח המרד לא דוכאה והיא עודדה התקוממות היהודים בערים אחרות.
תנועות הנוער היהודיות בקרקוב לפני המלחמה.
לפני מלחמת העולם השנייה פעלו בקרקוב מספר תנועות נוער ציוניות: עקיבא, השומר הדתי, הסתדרות הנוער החלוצי (כונתה גם "עקיבא ב"), דרור, השומר הצעיר ועוד. התנועות האלו פעלו להכשיר בני נוער לקראת עלייה לארץ ישראל הן מבחינה רעיונית והן מבחינת ידע מקצועי חקלאי ותעשייתי (בעזרת חוות הכשרה כמו החווה בגיבלטוב שבשולי העיר). עד פרוץ המלחמה נשלחו אלפי בוגרי התנועות ארצה והיוו נדבך חשוב בביסוס ההתיישבות היהודית בישראל. כמו כן, פעלה בעיר תנועת הבונד היהודית סוציאליסטית, שלא הייתה ציונית והפעילה גם תנועת נוער וצעירים, ובני נוער יהודים אחרים היו פעילים במפלגה הקומוניסטית הפולנית.
התנועה המרכזית בקרקוב באותה תקופה הייתה תנועת הנוער עקיבא. עם פרוץ המלחמה חזר דולק (אהרון) ליבסקינד מורשה וקיבל את הנהגת התנועה בעיר, כשלצידו פועלת אשתו רבקה והזוג גוסטה דוידזון-דרנגר ושמשון (שימק) דרנגר.
פעילות הגרמנים בקרקוב.
עם פתיחת מלחמת העולם השנייה פלשו הגרמנים לפולין וכבשו את קרקוב ב-6 בספטמבר 1939. לאחר הכיבוש נכללה העיר תחת הגנרלגוברנמן והנס פרנק מונה למושל העיר ופתח בסדרה של צעדים שנועדו לסלק את היהודים מהעיר:
קורות המחתרת והמאבק.
גיבוש ההחלטה ליציאה למאבק.
עם כניסת הגרמנים לקרקוב נאסרו פעילים רבים בקהילה היהודית ובכללם חלק ממנהיגי תנועות הנוער הציוניות כשהשאר ירד למחתרת "עד יעבור זעם". בין הנאסרים היו בני הזוג דרנגר (שוחררו לאחר תקופה בכלא בעזרת שוחד) ואילו דולק ליבסקינד, מנהיג תנועת עקיבא, הסתתר.
בתקופה זו (1939–1942) שאפו ראשי הארגונים להמשיך ביישום מטרות התנועה, דהיינו הכשרת צעירים יהודיים לקראת עלייה לישראל. ליבסקינד, שהיה פעיל בארגון הסעד היהודי "העזרה העצמית היהודית" ג'.ס.ס.(Zydowska Samopomoc Spoleczna), מונה לאחראי על הפועלים היהודים ועל החוות החקלאיות הצליח ובדצמבר 1940 השיג אישור מהגרמנים להקמת והפעלת חווה חקלאית בקופאליני שבשולי העיר ולהעסיק שם צעירים יהודיים.
אף על פי שבתחילת תקופת הכיבוש שאפו התנועות להמשיך ביישום מטרותיהן, הן לא יכלו להתעלם מהקורה סביבם בעיר ומהשמועות שהגיעו מערים אחרות, ולכן החלו דיונים על שינוי מטרות התנועות לכיוון של מאבק מזוין נגד הכובש. מנהיגי התנועות שהיו פעילים בשינוי היו גולה מירה, שהייתה בקשר עם ארגונים אחרים ונחשפה לחדשות ומאניק אייזנשטיין, שברח מהמשלוח לבלז'ץ ודיווח כי אין זה מחנה עבודה כפי שסברו, אלא מחנה השמדה. הלבטים נמשכו עד יוני 1942, אז חוו בני הנוער את "אקציית יוני" שבמהלכה גורשו לבלז'ץ כ-6,000 יהודים. אקציה זו שכנעה את המתלבטים שדרך המאבק המזוין היא הדרך היחידה שנותרה להם.
אך עדיין היו כאלו שהיססו:
תחילת תקופת המחתרות.
עם קבלת ההחלטה על המאבק המזוין החלה ההתארגנות של המחתרת. בשלב הראשון פעלו בקרקוב 2 מחתרות:
הצעדים הראשונים לארגון המחתרת ולמעבר לפעילות מזוינת נעשו בחווה בקופאליני. עם סגירת החווה עזבו אנשי "החלוץ הלוחם" את המקום, חזרו לגטו וחלקם התיישב בדירה ברחוב יוזפינסקה 13 שם ייסדו קומונה שכונתה "הקיבוץ העירוני". מפקדת "החלוץ הלוחם" מוקמה בדירתם של רבקה ודולק ליבסקינד ברחוב לימנובסקי 9 ובהמשך עבר לדירה ברחוב ז'ולאבסקי 5.
ביסוד הקמת המחתרות עמדו מספר עקרונות:
המבנה הארגוני של המחתרות.
מחתרת "החלוץ הלוחם" מנתה כ-100 חברים והארגון המחתרתי נבנה באופן ממודר. בראשו עמדו 4 אנשים:
על מנת להקטין את הסיכון לחשיפה, חולקו שאר החברים בארגון לחוליות עצמאיות, כשבכל חוליה מספר בעלי תפקידים וכל חוליה פועלת בצורה עצמאית, כשרק ראש החוליה מקשר אותה לשאר הארגון.
מחתרת "איסקרא" מנתה בתחילה כ-25 חברים כשבראשה עמדו 5 חברים:
עם תחילת הפעילות גדלה המחתרת ל-40 איש עם הצטרפות חברים נוספים, וגם היא הייתה מאורגנת בצורה ממודרת.
שתי המחתרות הוכפפו לארגון היהודי הלוחם, שהוקם בוורשה ב-28 ביולי 1942 כארגון גג לכל קבוצות המחתרת היהודיות בפולין, אולם שמרו על עצמאות גבוהה בהחלטות האופרטיביות.
הקמת התשתית של המחתרת.
משהוקם הארגון, החלה פעילות מעשית להפיכתו לכוח לוחם על ידי ציוד האנשים בנשק ואימונם. השגת הנשק נעשתה על ידי רכישתו (בדרך כלל מהמחתרת הקומוניסטית הפולנית הפ.פ.ר), על ידי גנבה ממחסני הצבא הגרמני או על ידי התנפלות על חיילים גרמנים שהלכו בעיר בגפם ולקיחת נשקם.
על מנת לאפשר יציאת חברי מחתרת מהגטו, פעלה בארגון קבוצה שהכינה ניירות מזויפים. בעזרת ניירות אלו יכלו חברי הארגון לנוע בעיר, לרכוש ציוד ונשק וכן להעביר ולקבל מידע מגורמים מחוץ לעיר.
הפעילות ביערות קרקוב.
לאחר שאנשי מחתרת "החלוץ הלוחם" צברו נשק וידע, הוחלט להיעזר במחתרת הפ.פ.ר על מנת ליצור קשר ושיתוף פעולה עם חברי הארמייה לודובה וקבוצות פרטיזנים ביערות המקיפים את העיר ולפעול איתם. נערכו 2 ניסיונות כאלו (חוליה שנשלחה ב-20 ביוני 1942 ו-2 חוליות שנשלחו באוקטובר 1942) אך ניסיונות אלו נכשלו מהסיבות הבאות:
5 חברים מתוך החוליות שנשלחו באוקטובר מצאו ביער את מותם. כל אלו הביאו את הנהגת "החלוץ הלוחם" להחלטה פעול בצורה עצמאית ובתוך העיר עצמה.
המעבר לפעילות בעיר.
ההחלטה של "החלוץ הלוחם" להעביר את הפעילות לרחובות העיר, הצריכה את ראשי הארגון להחליט האם לפעול רק בתחום הגטו או בכל רחבי העיר. עמדו בפניהם שיקולים לכאן ולכאן, ובסופו של דבר הוחלט לפעול נגד הגרמנים בחלק הארי של העיר ונגד מלשינים בתחומי הגטו. החלטה זו סתרה את המלצת אי"ל לפעול בתחומי הגטו, אולם מבנה גטו קרקוב וגודלו לא איפשרו פעילות חופשית בתחומו (כמו בגטו ורשה). כמו כן, סבלו אנשי המחתרות מחוסר אהדה של חלק מיהודי הגטו ומפעילות נגדית של המשטרה היהודית בגטו.