גרטי, בנם של וילי גולדנטל ופְלורֵט גרטי (לבית לוי), יוצאת בולגריה, נולד בסתיו 1938 בביירות שבלבנון, וב-1943, בגיל חמש, הגיע עם אמו לארץ ישראל. המשפחה התיישבה במושבה רעננה, שם למד בגן ילדים ובבית הספר העממי (כיום בית הספר מֶגֶד), ולאחר מכן למד חקלאות בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל" (1952–1956). עם סיום לימודיו, התגייס לצה"ל ביולי 1956 ושירת עד ינואר 1959. עם שחרורו למד בשנים 1959–1961 ביולוגיה וחקלאות בבית המדרש למורים, מורות וגננות ע"ש שיין בפתח תקווה וקיבל תעודת הוראה. בשנים 1962–1965 למד לתואר בוגר בחקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1969–1972 למד לתואר מוסמך בבוטניקה באוניברסיטת תל אביב (בהצטיינות); התזה, שכותרתה "סקר פלוריסטי והכרת האקולוגיה של החזזיות בצפון ומרכז חצי האי סיני", נעשתה בהנחיית מרגלית גלון. משנת 1972 ועד 1979 המשיך ללמוד באותה אוניברסיטה ובהנחייתה של גלון לתואר דוקטור בבוטניקה; הדיסרטציה שלו הייתה בנושא "חזזיות כאינדיקטורים לזיהום אוויר".
במהלך לימודיו, שימש בשנים 1971–1977 כעוזר הוראה, וב-1978–1980 כמדריך. לאחר סיום הדוקטורט, נסע למחקר פוסט-דוקטורט במחלקה לגאומיקרוביולוגיה באוניברסיטת אולדנבורג שבגרמניה המערבית בחודשים יולי–אוקטובר 1979, ובביולוגיה בתחנת המחקר מקמרדו שבאנטארקטיקה בחודשים נובמבר–דצמבר אותה שנה. בשובו לישראל שימש כחוקר במחלקה לבוטניקה ובמכון לחקר שמירת הטבע (INCR) באוניברסיטת תל אביב מ-1980 עד 1984. באפריל 1984 התמנה למרצה בכיר, וביולי 1988 קיבל קביעות. בנובמבר 1993 קודם לדרגת פרופסור חבר, ובספטמבר 2005 התמנה לפרופסור מן המניין. פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
גרטי חבר האגודה הבינלאומית לחקר החזזיות (International Association for Lichenology, IAL) מ-1973, האגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה (1973), האגודה הישראלית למדעי הצמח (1986), האגודה הישראלית לחקר חמצן ורדיקלים חופשיים (2000), וחבר כבוד של האגודה האיטלקית לחקר החזזיות (Societa Lichenologica Italiana) מ-2002.
גרטי השתתף בקביעות בתוכנית 'שלושה שיודעים' המשודרת ברדיו 'כאן תרבות', ובערוץ הטלוויזיה 'כאן 11', שם עסק בנושאים רבים: סוקולנטים ("קקטוסים"), שרכים, שרפים וענברים, חזזיות ועוד.
מתגורר בגני עם. נשוי לרחל מאז 1965 ואב לארבעה.
פרנקלין ובש
הכאה באצבע צרידה
מועדון סיירה
מועדון סיירה (באנגלית: Sierra Club) הוא ארגון איכות סביבה שורשי בארצות הברית. הוא נוסד ב-28 במאי 1892 בסן פרנסיסקו על ידי חוקר הטבע ואיש שימור הטבע והסביבה הסקוטי ג'ון מיור, שהיה נשיאו הראשון של הארגון.
המועדון הוא אחד מארגוני השימור הגדולים ביותר בעולם, ועוסק כיום בשידול של פוליטיקאים לקידום מדיניות ירוקה. בין המטרות שמנסה המועדון לקדם: שימוש באנרגיה מתחדשת, מלחמה בהתחממות העולמית, והפסקת השימוש בפחם. המועדון ידוע בכך שהוא תומך בפוליטיקאים הקרובים לדעותיו, ובמקרים רבים מבקשים מועמדים בבחירות המקומיות את תמיכתו במועמדותם. הוא תומך בדרך כלל במועמדים ליברליים בבחירות.
למועדון סיירה מעל למיליון חברים בסניפים המפוזרים בכל רחבי ארצות הברית, ומועדון סיירה קנדה מסונף אליו. המועדון מאורגן הן ברמה הארצית והן ברמה המקומית. המועדון מחולק לסניפים גדולים המייצגים שטחים גאוגרפיים גדולים, שבחלקם עשרות אלפי חברים. סניפים אלו מחולקים לקבוצות אזוריות, לקבוצות לנושאים מיוחדים, לוועדות ול"כוחות משימה". בעוד פעילות רבה מתואמת ברמה המקומית, המועדון הוא ארגון מאוחד. החלטות שהתקבלו ברמה הארצית עדיפות על החלטות מקומיות.
בנוסף לפעילות הפוליטית מארגן מועדון סיירה פעילויות נופש בטבע, והיה בעבר הארגון הבולט ביותר בתחום טיפוס הרים וטיפוס מצוקים בארצות הברית. חברי מועדון סיירה היו חלוצים בפיתוח "המערכת העשרונית של יוסמיטי" של טיפוס, והיו אחראים במידה רבה להתפתחות המוקדמת של טיפוס סלעים. חלק ניכר מפעילות זו התרחשה ברכס סיירה נבדה שעל שמו קרוי המועדון. מועדון סיירה אינו קובע תקנים לטיפוס הרים, אך הוא מארגן מדי פעם לחברים קורסים לאזורי טבע בראשיתיים, טיולים, ומבצעי טיפוס הרים.
משימה.
המשימה המוגדרת של מועדון סיירה היא: .
ארגון.
מועדון סיירה מנוהל בידי דירקטוריון שבו חברים 15 מתנדבים. מדי שנה נבחרים חמישה חברי דירקטוריון לתקופה של שלוש שנים, וכל חברי המועדון זכאים להשתתף בבחירת חברי הדירקטוריון. הנשיא נבחר מדי שנה על ידי הדירקטוריון מבין חבריו והוא מקבל מלגה קטנה. המנהל הכללי אחראי לניהול הפעילות השוטפת של הארגון והוא מקבל משכורת מהארגון. ב-20 בינואר 2010 הודיע המועדון שהמנהל הכללי החדש שלו הוא מייקל ברון (Michael Brune), לשעבר מרשת הפעולה למען יערות הגשם (Rainforest Action Network). ברון החליף בתפקיד את קרל פופ (Carl Pope) שהמשיך בתפקיד היושב ראש עד שפרש בנובמבר 2011.
על מנת להצטרף למועדון נדרש כל חבר לתרום תרומה חודשית על פי בחירתו החל מסכום מינימלי. נכון ל-2013 היו במועדון 1.4 מיליון חברים. כל חברי המועדון משויכים לסניפים (בדרך כלל ברמת מדינה, למעט קליפורניה) ולקבוצות מקומיות. במדינת קליפורניה יש 14 סניפים. לטיפול בנושאים ספציפיים מוקמים יחידות, ועדות וכוחות משימה הפועלים ברמה הלאומית או המקומית. מדיניויות נקבעות ברמה הרלוונטית, אבל לכל נושא יש למועדון מדיניות אחת בלבד.
בנוסף לחברים הפועלים במועדון כמתנדבים יש לארגון כ-500 מקבלי שכר. מרביתם עובדים במטה הלאומי בסן פרנסיסקו, וחלקם עובדים במשרד השדולה בוושינגטון ובמספר משרדים אזוריים או ברמת מדינה.
כל החברים מקבלים את כתב העת המגזין סיירה, דו-ירחון מהודר המתאר את פעולות המועדון ושם דגש על נושאים שונים בתחום איכות הסביבה. כל סניף מדפיס עלון חדשות או לוח זמנים של פעילויות, וכך נוהגות גם קבוצות מקומיות רבות. למועדון סיירה יש גם תוכנית רדיו שבועית בת חצי שעה המכונה רדיו מועדון סיירה.
היסטוריה.
הקמה.
העיתונאי רוברט אנדרווד ג'ונסון (Robert Underwood Johnson) עבד יחד עם ג'ון מיור על מסע תעמולה מוצלח במטרה ליצור את הפארק הלאומי יוסמיטי על שטח גדול בהרבה מהפארק המדינתי שהוקם במקום ב-1864. מסע התעמולה זכה להצלחה, והפארק הוקם ב-1890, הפארק הלאומי השני אחרי הפארק הלאומי ילוסטון שהוקם ב-1872. כבר ב-1889 עודד ג'ונסון את מיור ליצור "אגודה" שתעזור להגן על רכס הרי הסיירה נבדה, ופגישות מקדימות נערכו על מנת לתכנן את הארגון. בין המשתתפים בשלב התכנון המוקדם היו האמן ויליאם קיית (William Keith; 1911-1838), הגאולוג ג'וזף לה קונטה (1901-1823) והאיכתיולוג דייוויד סטאר ג'ורדן (David Starr Jordan; 1931-1851).
במאי 1892 עזרה קבוצה של פרופסורים מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ומאוניברסיטת סטנפורד למיור ולעורך הדין וורן אולני (Warren Olney) לייסד את הארגון החדש שהתבסס כמודל על הארגון הוותיק יותר, מועדון הרי האפלצ'ים שפעל במזרח ארצות הברית. 182 החברים הראשונים שהצטרפו לאמנת מועדון סיירה בחרו במיור לנשיא הארגון, משרה בה החזיק עד מותו ב-1914.
בין המטרות הראשונות של המועדון היו לכונן את הפארקים הלאומיים: גליישר והר ריינייר, לשכנע את בית הנבחרים של קליפורניה להעניק את עמק יוסמיטי לממשל הפדרלי של ארצות הברית, ולהציל את עצי הסקוויה שעל חופי קליפורניה.
מיור נלווה לנשיא תאודור רוזוולט בסיורו ביוסמיטי ב-1903, ושנתיים אחר כך העביר בית הנבחרים של קליפורניה את עמק יוסמיטי ואת חורשת מריפוסה (Mariposa Grove) לממשל הפדרלי.
מחלוקת הץ' הצ'י.
בעשור הראשון של המאה ה-20 היה מועדון סיירה מעורב במחלוקת המפורסמת שנתגלעה בין שומרי איכות הסביבה לבין אלו שתמכו בניהול משאבי הסביבה לגבי הקמת מאגר הץ' הצ'י (Hetch Hetchy Reservoir). העיר סן פרנסיסקו סבלה במשך שנים משירות גרוע שניתן על ידי חברת מים בבעלות פרטית שדרשה מחירים גבוהים. ראש העיר ג'יימס פילן (James D. Phelan) שאף להקים חברת מים בבעלות העירייה. הוא החיה תוכנית ישנה לסכור את עמק הץ' הצ'י. הקש ששבר את גב הגמל היה הכישלון של חברת המים הפרטית לספק מספיק מים על מנת להילחם בשריפות שהחריבו את רוב העיר בעקבות רעידת האדמה בסן פרנסיסקו (1906).
גיפורד פינצ'ו, שעמד בראשות שירות היערות של ארצות הברית שניהל אז את הפארקים הלאומיים, תמך בהקמת סכר הץ' הצ'י. מיור עתר לידידו הנשיא רוזוולט, שלא יכול היה להתחייב כנגד הסכר, בהתחשב בפופולריות של רעיון הסכר בקרב תושבי סן פרנסיסקו (במשאל עם שנערך ב-1908 היה רוב מכריע, מעל ל-85%, בעד הסכר וחברת מים עירונית). מיור ועורך הדין ויליאם אדוארד קולבי (William Edward Colby 1964-1875) החלו במערכת תעמולה כנגד הסכר כשהם זוכים לתמיכה של שומרי איכות הסביבה ממזרח המדינה. בבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1912 נבחר וודרו וילסון, בין השאר הודות לתמיכה מסיבית של תושבי סן פרנסיסקו שזכו לתומך בדרישתם בבית הלבן.
החוק להקמת סכר הץ' הצ'י עבר בקונגרס ב-1913, ובכך הפסיד מועדון סיירה בפעם הראשונה במאבק חשוב. כפעולת תגמול תמך המועדון ביצירת שירות הפארקים הלאומיים ב-1916, שהוציאה מידי שירות היערות את הפיקוח על הפארקים. כמנהל הראשון של השירות החדש נבחר סטיבן מאתר (Stephen Tyng Mather; 1930-1867), חבר המועדון משיקגו וממתנגדי סכר הץ' הצ'י.
שנות ה-20, ה-30 וה-40.