בוב הוק נולד בעיירה בורדרטאון שבאוסטרליה הדרומית, לקלם, שהיה כומר בכנסייה קהילתית פרוטסטנטית ולאדית (אלי), מורה בבית ספר. דודו, אלברט הוק, היה ראש ממשלת אוסטרליה המערבית מטעם הלייבור בין השנים 1953 – 1959 וכן היה ידיד קרוב של ראש ממשלת אוסטרליה, ג'ון קרטין, שבמובנים רבים שימש לבוב הוק כדמות מופת. לאלי הוק הייתה אמונה חזקה בנוגע לייעודו של בנה ואמונה זו תרמה לביטחון העצמי שלו לכל אורך הקריירה שלו. מוצאם של שני הוריו של הוק היה מקורנוול והוא תמיד טרח לציין זאת. עקב זאת כתב הסופר וההיסטוריון מקורנוול, א.ל. רוז: "מאפייניו של בוב הוק הם קורניים כפי שהם אוסטרליים. אני יודע זאת היטב; האינדיבידואליזם התוקפני, האנוכיות, הרגישות, המחויבות לשמירת טינה ואף קורטוב של נקמנות". בוועידה עולמית של צעירים נוצריים בהודו שהוא השתתף בה ב-1952, אמר הוק: "ראיתי את כל הילדים מוכי העוני בשערי המקום המפואר בו אנו סעדנו ואני פשוט הוכיתי תדהמה מהניגוד המשווע בין הדת לבין צורכי האנשים". בסופו של דבר נטש הוק את אמונותיו הנוצריות. בתקופה בה הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו הוא כבר הגדיר את עצמו כאגנוסטיקן. ב-2008 אמר הוק לאיש הטלוויזיה, אנדרו דנטון, שאמונתו הנוצרית של אביו המשיכה להשפיע על השקפתו, אך "אבי אמר לי שאם אני מאמין באבהותו של האל, בעל כורחי אני מאמין באחוות האדם, שני הדברים חייבים להיות קשורים זה לזה, ואף על פי כן, נטשתי את הכנסייה ואני לא אדם דתי, אמת זו נשארה בתוכי".
הוק התחנך בבית ספר בפרת' ולמד באוניברסיטת אוסטרליה המערבית, שם סיים תואר ראשון במשפטים. בגיל 15 הוא התפאר שיום אחד הוא יהיה ראש ממשלת אוסטרליה. ב-1947, בגיל 18, הוא הצטרף למפלגת הלייבור האוסטרלית ובסוף 1952 הוא הגיש בקשה לקבל את מלגת רודז ונענה בחיוב. בשנה שלאחר מכן הוא החל את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד, אך עד מהרה הוא הבין שלימודיו באוקספורד חופפים ברובם את תחומי לימודיו באוניברסיטת אוסטרליה המערבית והוא המשיך ללימודי תואר שני ובינואר 1956 הוא הגיש עבודת גמר על נושא קביעת השכר באוסטרליה.
בגיל 17 היה הוק מעורב בתאונת דרכים עם האופנוע שלו ומצבו היה קריטי במשך כמה ימים. אחיו ניל מת בהיותו בגיל זה. מצב זה בו היה על סף המוות שימש להוק כמניע למצות את יכולותיו וכישוריו ולא לבזבז אותן.
במרץ 1956 נישא הוק להייזל מסטרסון בכנסיית טריניטי בפרת'. הזוג הביא לעולם ארבעה ילדים, אך בנם הרביעי, מת בינקותו ב-1963. בשנת 1971 הוכרז הוק כאב השנה של מדינת ויקטוריה. באותה שנה הוענקה להוק מלגת לימודים לתואר דוקטור בתחום הבוררות במחלקה למשפטים של האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה בקנברה. זמן קצר לאחר תחילת לימודיו הוא היה לנציג הסטודנטים במועצת האוניברסיטה.
ב-1957 הומלץ בפני נשיא מועצת האיגודים המקצועיים של אוסטרליה (Australian Council of Trade Unions – ACTU), אלברט מונק, לקבל את הוק כעוזר מחקר והוא החליף את הרולד סאוטר שהיה למזכיר המועצה. ההמלצה הועברה למונק על ידי ה.פ. בראון, שהיה המנחה של הוק באוניברסיטה הלאומית ושבמשך שנים סייע למועצה בתחום השכר. הוק החליט להפסיק את לימודי הדוקטורט שלו, לקבל את ההצעה ולהעתיק את מגוריו למלבורן.
נשיא מועצת האיגודים המקצועיים.
זמן קצר לאחר תחילת עבודות במועצה, קיבל הוק על עצמו את האחריות להצגת הבקשה השנתית להעלאת השכר למוסד הבוררות הארצי. ב-1959 הוא מונה להיות היועץ המשפטי של המועצה. הבקשה השנתית של 1958 הניבה תוספת של חמישה שילינג בלבד. הבקשה של 1959 הניבה 15 שילינג ונחשבה לניצחון אישי של הוק. הוא המשיך לקצור הצלחות כאלה ובלט בתפקידו כיועץ המשפטי של המועצה, עד שב-1969 הומלץ לו להתמודד על תפקיד נשיא מועצת האיגודים המקצועיים, אף על פי שהוא מעולם לא כיהן כנבחר ציבור בשום איגוד מקצועי.
בחירתו של הוק הייתה על בסיס מצע של מודרניזציה והוא נבחר ברוב נמוך יחסית של 399 תומכים מול 350 מתנגדים, בתמיכת האגף השמאלי של תנועת האיגודים המקצועיים, כולל כמה כאלה שהיו קשורים למפלגה הקומוניסטית. מאוחר יותר הוא זקף את הצלחתו להיבחר בעיקר לריי גיצלט, המזכיר הכללי של ארגון העובדים הכלליים (FMWU).
הוק הכריז בפומבי ש"המונח סוציאליסט הוא לא משהו שיכול לתאר אותו", וגישתו כלפי הממשלה הייתה פרגמטית. הוא העסיק את עצמו יותר בהשגת שיפורים בתנאי העובדים במשרדי הממשלה, ופחות בתאוריות אידאולוגיות. הוא התנגד למעורבותה של אוסטרליה במלחמת וייטנאם, אך היה חסיד נלהב של שיתוף הפעולה עם ארצות הברית והיה תומך נלהב של ישראל. הייתה זו מחויבותו למען אסירי ציון שגרמה לניסיון ההתנקשות בו על ידי פעיל החזית העממית לשחרור פלסטין, מוניף מוחמד אבו ריש.
ב-1971, יחד עם חברים אחרים של מועצת האיגודים המקצועיים, ביקש הוק שדרום אפריקה תשלח את נבחרת הרוגבי שלה בהרכב שיהיה ללא הפרדה גזעית, מתוך כוונה שחברי האיגודים המקצועיים לא יתנו שירותים לנבחרת בביקורה באוסטרליה. קודם להגעת הנבחרת, הודיעו סניף אוסטרליה המערבית של איגוד עובדי התחבורה ואיגוד המוזגים, כי חבריו יעניקו שירותים לנבחרת, ובכך התאפשר לקבוצה הדרום אפריקנית לנחות בפרת'. הסיור של הנבחרת החל ב-26 ביוני והיה מלווה בהפגנות מחאה נגד האפרטהייד ששיבשו את מהלך המשחקים. הוק ובני משפחתו קיבלו מכתבי ושיחות איום בטלפון מאנשים שטענו שאין לערב בין ספורט לפוליטיקה. הטרדתו של הוק המשיכה גם מצדם של גורמים אנטישמים על רקע תמיכתו של הוק בישראל. הוק נשאר מחויב לאיסור על הגעתם של נבחרות בלתי-מעורבות דרום אפריקאיות ובאותה שנה, נאסר על נבחרת הקריקט של דרום אפריקה להגיע לאוסטרליה ומאז לא אושר לשום נבחרת בלתי-מעורבת של דרום אפריקה להגיע לאוסטרליה. מחויבותו זו של הוק לשוויון בין הגזעים בדרום אפריקה הקנתה לו את הכבוד והידידות שרחש לו נלסון מנדלה.
בתחום יחסי העבודה, המשיך הוק להפגין מיומנות ראויה לציון במשא ומתן שניהל ובאופן כללי זכה לכבוד ולהערכה הן מצדם של המעסיקים והן מצדם של האיגודים המקצועיים שאותם הוא ייצג. ב-1972 נפוצו שמועות שהוא שואף לקריירה פרלמנטרית ובסופו של דבר יתמודד על תפקיד מנהיג מפלגת הלייבור. אך בעוד שהקריירה המקצועית שלו המשיכה להיות מוצלחת, הרגלי השתייה שלו ורדיפת הנשים הידועה לשמצה שלו, גרמו למתחים קשים בחיי המשפחה שלו.
ב-1973 נבחר הוק להיות הנשיא הפדרלי של מפלגת הלייבור. שנתיים לאחר מכן, כאשר הודחה ממשלת ויטלם על ידי המושל הכללי, החל הוק להביע התעניינות בכניסה לפרלמנט ושקל להציג את מועמדותו בבחירות הקרובות. הארי ג'נקינס, נציג הלייבור במחוז הבחירה של סקאלין, היה נתון ללחצים לפנות את מקומו כדי לאפשר להוק להיבחר במקומו, אך הוא עמד בלחצים בתקיפות. בסופו של דבר החליט הוק להשהות את כניסתו לפרלמנט, החלטה שעד מהרה הוא יתחרט עליה. לאחר תבוסת הלייבור בבחירות של 1975, הציע גוף ויטלם להוק בתחילה לקבל את תפקיד מנהיג המפלגה, אף על פי שלויטלם לא הייתה את היכולת להחליט מי יירש אותו. אף על פי שהוק לא קיבל את ההצעה, הוא המשיך להשפיע ולקחת תפקידי מפתח בסיכול ניסיונות שביתה כללית. על המתחים של תקופה זו שילם הוק מחיר יקר וב-1979 הוא סבל מקריסה פיזית.
זעזוע זה גרם להוק לקחת על עצמו מאמץ, שבסופו של דבר הצליח, להתגבר על האלכוהוליזם שלו. את ההשראה לצעד זה הוא לקח מג'ון קרטין, כמו שעשה במקרים רבים אחרים. הוא קיבל סיוע רב בתקופה זו באמצעות מערכת היחסים שלו עם הסופרת בלאנש ד'אפוז'ה (Blanche d'Alpuget), שב-1982 פרסמה ביוגרפיה חיובית על הוק. האהדה הציבורית כלפיו לא הושפעה מתקופה קשה זו וסקרי דעת הקהל הראו שהוא זוכה לפופולריות רבה יותר מאשר מנהיג מפלגת הלייבור אז, ביל היידן, או מראש הממשלה מטעם המפלגה הליברלית, מלקולם פרייזר.
חבר הפרלמנט.
ניסיונו הראשון של הוק להיבחר לפרלמנט היה ב-1963. הוא הציג את מועמדותו במחוז הבחירה של קוריו בוויקטוריה והפסיד בהפרש של 3.1% בלבד. במהלך שנות השבעים ניסה הוק את מזלו פעמים נוספות, שעליהן הוא יכתוב מאוחר יותר שהוא מתחרט עליהן. בסופו של דבר הוא הציג את מועמדותו לפרלמנט בבחירות הכלליות של 1980 מטעם מחוז הבחירה של ווילס במלבורן ונחל ניצחון קל יחסית. מיד עם בחירתו לפרלמנט מונה הוק להיות השר לענייני יחסי עבודה, תעסוקה ונוער בממשלת הצללים של ביל היידן. במהלך תקופה זו המשיכו סקרי דעת הקהל להראות שבניגוד להיידן, הוק נחשב ל"מנצח מובטח בבחירות". לאחר ההפסד בבחירות של 1980, מעמדו של היידן כמנהיג המפלגה כבר לא היה בטוח. מתוך מטרה להרגיע את הספקולציות על מעמדו, החליט היידן בסופו של דבר להכריז על בחירות לתפקיד מנהיג המפלגה ב-16 ביולי 1982, בהאמינו שאם הוא יזכה, הוא יהיה מסוגל להנהיג את המפלגה בבחירות הבאות. הוק הציג את מועמדותו מול היידן, שניצח אותו, אך ניצחון זה, שהושג רק בזכות יתרון של חמישה קולות, לא היה מוחלט מספיק כדי לפזר את החששות שהוא לא יהיה מסוגל להוביל את הלייבור לניצחון בבחירות.
למרות תבוסתו, המשיך הוק למשוך בחוטים מאחורי הקלעים כדי להביא לשינוי במנהיגות המפלגה, כשהסקרים ממשיכים להראות שהוק הוא דמות אהודה בהרבה בהשוואה הן להיידן והן לפרייזר. על מעמדו של היידן כמנהיג הוטל ספק נוסף לאחר תוצאות גרועות מבחינת המפלגה בבחירות הביניים של 1985 במחוז הבחירה של פלינדרס בוויקטוריה, שנערכו בעקבות התפטרותו של השר לשעבר מהמפלגה הליברלית, סר פיליפ לינץ'. מפלגת הלייבור הייתה זקוקה ל-5.5% נוספים כדי לזכות במושב זה ועל פי תחזיות התקשורת היא הייתה אמורה לנצח.