עם קבלת ידיעות על קיומו של המיג 15, הוציא הצי האמריקאי מכרז לייצורו של מטוס קרב בעל כנף משוכה לאחור. גראמן קיבלה את החוזה, וביססה את מטוסה על הפאנת'ר. המטוס אמנם לא הגיע למהירות הקול, אך היה יכול להגיע למהירות של 0.875 מאך.
שירות מבצעי.
המטוס נכנס לשירות מבצעי מלא רק באוגוסט 1953, ולכן לא זכה להשתתף במלחמת קוריאה. גם במלחמת ווייטנאם לא השתתף, מאחר שהוחלף בשנים 1958–1959 במטוסים יותר מתקדמים, דוגמת הקרוסיידר.
המטוס שירת תקופה קצרה במלאכים הכחולים, הצוות האווירובטי של הצי, אך הוחלף בידי ה-F-11.
הדיוויזיה ה-342 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-342 (בגרמנית: 342. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-19 בנובמבר 1940 בקובלנץ, על בסיס יחידות מהדיוויזיות ה-72 וה-79, ובמאי 1941 הועברה הדיוויזיה לצרפת, שם פעלה כחלק מהארמייה הראשונה. בספטמבר 1941 הועברה הדיוויזיה לסרביה, שם פעלה כנגד יחידות פרטיזנים כחלק מהארמייה ה-12. בפברואר 1942 נשלחה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם פעלה באזור רז'ב כחלק מהארמייה התשיעית. באפריל 1943 הועברה הדיוויזיה לאזור מוגילב, שם פעלה כחלק מהארמייה הרביעית. ביוני 1944 הוכפפה הדיוויזיה לארמיית הפאנצר הרביעית, עמה לחמה במהלך מבצע לבוב-סנדומייז', מתקפת ויסלה-אודר, הקרב על שלזיה והקרב על ברלין.
אידניה-אה-נובה
אידניה-אה-נובה () היא עיר ורשות מקומית, הממוקמת במחוז קשטלו ברנקו במרחב מרכז בפורטוגל. על פי מפקד האוכלוסין, שנערך בשנת 2011 בעיר, נמצא כי היא מונה 9,716 תושבים על שטח של 1416.34 קילומטר רבוע. נתונים אלו קובעים כי אידניה-אה-נובה היא אחת הערים הגדולות והדלילות ביותר בפורטוגל. אפונסו השני, מלך פורטוגל בשנים 1211–1223, אישר את אמנתו בשנת 1219 ושינה את שם המקום לאידניה-אה-נובה, כדי להבדיל בינו לבין אידניה-אה-ולאה, הממוקמת במרחק של כ-18 קילומטרים משם. יום העיר חל מדי שנה ביום שני, חמישה עשר ימים לאחר חג הפסחא. ראש העיירייה המכהן הוא ארמינדו מוריירה פאלמה ז'סינטו מהמפלגה הסוציאליסטית.
כלכלה.
כלכלת העיר מתבססת בעיקר על חקלאות, גידול בעלי חיים מבויתים, ייעור ותיירות. החל משנת 1997 מארחת עיריית אידניה-אה-נובה את פסטיבל בום הבינלאומי. במהלכו מספר התושבים בעיר גדל פי כמה. מתוקף תפקידה כרשות מקומית, בשטחה של אידניה-אה-נובה שוכנת עיר הספא טרמאס דה מונפוטינהו. החקלאות בה כוללת ייצור זרעי יבול, ייצור גבינה, גננות ועיבוד של זיתים ושקדים. ליד המאגר של הסכר המקומי, מארשל קרמונה, נמצא פארק קמפינג.
אידניה-א-נובה
פלנוקרניה
פלנוקרניה (שם מדעי: "Planocrania") הוא סוג נכחד של דמוי-תנינאי שחי בתקופת הפלאוקן, בתחילת עידן הקנוזואיקון שלפני 61.6 עד 56 מיליון שנה. הסוג מכיל 2 מינים: "Planocrania datangensis" ו-"Planocrania hengdongensis" שמאובניהם התגלו בסין ב-1976, כשאחד התגלה בגואנגדונג ואחד בחונאן.
סוג זה היה דומה לתנין מודרני אך בעל גפיים גבוהות יותר ולסתות מעוצבות אחרת, אשר העידו שבעליהם היה יבשתי בדומה לתנינים של תחילת הפלאוגן ושל המזוזואיקון. הוא היה קרוב לסוג פריסטיכאמפסוס ובעבר סברו שהשתייך למשפחה פריסטוכאמפסיים (Pristichampsidae), אף שכיום הוא משויך למשפחה פלנוקרניים.
תנינאי זה נע על הקרקע והיה כנראה טורף גדול ומהיר שניזון מיונקים וזוחלים קטנים בביצות סין. הוא החל להיכחד עם סוף הפלאוקן, אולי בשל יובש נרחב שהחל בעת האאוקן.
קבוצת להב
מכר מותנה
הגליאנים שמאליים
הגליאנים שמאליים (בגרמנית: "Linkshegelianer") או הגליאנים צעירים ("Junghegelianer"), או השמאל ההגליאני ("die Hegelsche Linke"), היו קבוצה של אינטלקטואלים, סופרים ופילוסופים גרמנים שפעלה לאחר מותו של גאורג וילהלם פרידריך הגל, והעניקו להגותו פרשנות מהפכנית, שהובילה לתמיכה באתאיזם ובדמוקרטיה ליברלית. בין ההגליאנים השמאליים נמנים: ברונו באואר, ארנולד רוגה, דוד שטראוס, לודוויג פויירבך, מקס שטירנר, משה הס, קרל מרקס ופרידריך אנגלס, ויש המחשיבים גם את היינריך היינה.
ההגליאנים השמאלים התבססו על הרעיון ההגליאני שהתכלית ההיסטוריה היא החירות והתבונה, ובשל כך המשיכו להעלות ביקורת רדיקלית כלפי מה שתפסו כגורמים העוינים אותן - תחילה בביקורות הדת ולאחר מכן על הפוליטיקה הפרוסית. הגותם מוצבת כניגוד ל"הגליאנים ימניים" (או "הגליאנים מבוגרים") שהיו שמרניים אנטי-אוטופיים, שפירשו את מושג "קץ ההיסטוריה" של הגל כאמירה לפיה המציאות הנוכחית היא כבר תבונית ושלמה.
בשנות השלושים והארבעים של המאה התשעה עשרה קבוצה של הגליאנים שמאליים הידועה כ"די פרין" ("החופשיים") נפגשה תכופות לדיון בבר בשם "היפלס וויינסטוב" בפרידריכשטראס בברלין. הביקורת הרדיקלית והדיונים העזים של ההגליאנים הצעירים נתנו השראה להתפתחותם של אתאיזם, הומניזם, קומוניזם, אנרכיזם ואגואיזם.
מבין ההגליאנים השמאליים, כמעט אף אחד לא זיהה את עצמו כהגליאני, ורבים מהם דחו בפומבי או תקפו את המורשת של הפילוסופיה של הגל, לרבות מרקס ואנגלס ב"האידאולוגיה הגרמנית". אף על פי כן, אין חולק כי הושפעו רבות מהגותו.
פרשנות הגל ו"המשפט הכפול" משמאל ומימין.
ניתן להבין את ההבחנה בין הגליאנים שמאליים להגליאניים ימיניים דרך הפשרנויות השונות לאחד הביטויים השנויים ביותר במחלוקת של הגל, מתוך המבוא לקווי יסוד לפילוסופיה של המשפט: "מה שהוא תבוני הוא ממשי, ומה שהוא ממשי הוא תבוני" המכונה במחקר "המשפט הכפול". פירושו הפשוט לכאורה של ה"משפט הכפול", הוא שמתקיימת שקילות לוגית בין מה שהוא תבוני לְמה שהוא ממשי ובין מה שהוא ממשי למה שהוא תבוני. כשהמשפט הופיע בספר שנושאו הוא "אידאת המדינה", הוא נתפס ככניעה ואף כתבוסתנות למול כוחה של המציאות הפוליטית בפרוסיה. הגל עצמו לא הבין את "המשפט הכפול" כפשוטו וסבר שקיים הבדל אונטולוגי בין קיום (Existenz) גרידא ובין ממשות בפועל (Wirklichkeit). וכן, בסעיף השישי של ההקדמה לאנציקלופדיה של המדעים הפילוסופיים, אמר במפורש שיש לפרש את אמרתו לאור ההבחנות האונטולוגיות שלו בין אופנים שונים של קיום, שכל אחד מהם מממש תוכן תבוני במידה שונה. שלמה אבינרי מזכיר את עדותו של הייניך היינה, "גם הוא הגליאני צעיר, מספר בזיכרונותיו כי כאשר שמע את הגל מבטא את צמד המשפטים המורכב הזה, פנה אליו לאחר השיעור ושאל אותו מה פירושם של דברים: האם כל מה שהוא מציאותי הוא באמת תבוני? הגל השיב שכוונתו לכך כי מה שהוא תבוני 'בסופו של דבר יש לו הכוח לממש את עצמו'".
עם זאת, השימוש ב"משפט הכפול" המפורסם של הגל, שימש כאמצעי להבחנה בין ממשיכיו השמרנים לממשיכיו הליברלים, או בשמם האחר — ההגליאנים הימניים וההגליאנים השמאליים. השמרנים אימצו את חלקו השני של המשפט, "מה שממשי הוא תבוני", וזיהו את המציאות הפוליטית הקיימת עם מה שראוי שיהיה. הליברלים הזדהו עם חלקו הראשון, "מה שתבוני הוא ממשי", וייעדו לו תפקיד מהפכני — לתבוע לשנות את המציאות הקיימת, הנעדרת תבוניות, ולהפכה לתבונית.
המשטר הפרוסי אמנם סיפק שירותים אזרחיים וסוציאליים נרחבים, אוניברסיטאות טובות, תעסוקה גבוהה ותיעוש מסוים, אך הוא דורג כנחשל למדי מבחינה פוליטית בהשוואה למונרכיות החוקתיות הליברליות יותר של צרפת ובריטניה. ההגליאנים הצעירים הסתמכו הן על הזיהוי של הגל של התבונה והחירות ככוחות המנחים של ההיסטוריה, והן על הרעיון שלו ש'הרוח' גברה על כל מה שמתנגד לתבונה ולחופש. הם רצו להתגבר על הדוגמות הדתיות והסמכותנות הפוליטית באותה תקופה.
הקבוצות לא היו מאוחדות או ולא הזדהו עם התוויות 'ימין' ו'שמאל'. המונח 'הגליאני ימני', למשל, מעולם לא שימש בפועל את אלו שאליהם הוא יוחס מאוחר יותר, יורשיו הישירים של הגל באוניברסיטת הומבולדט בברלין. (המונח "הגליאני ימני" שימש לראשונה את דייוויד שטראוס כדי לתאר את ברונו באואר, שלמעשה נחשב ל"הגליאני שמאלי")
החלוקה ל"צעירים" או "מבוגרים" קשורה בקרבה להגל האיש. ה"מבוגרים" היו לרוב תלמידיו הישירים, ואילו ה"צעירים" היו ברוב המקרים תלמידי תלמידיו. חלוקה זו לוקה בחסר, שכן כמה מתלמידיו הישירים כמו אדוארד גנז והיינריך היינה החזיקו בעמדות ליברליות.
היסטוריה של הקבוצה.
השיח הציבורי הסוער שיצר חיבורו של דוד שטראוס "חיי ישו" ב-1835 היה שהביאה לראשונה למודעות את קיומם ה"הגליאנים הצעירים" כקבוצה התייחסות מובחנת. יחסם לדת הוא שיצר את ההבדל בין ממשיכי הגל "משמאל" לממשיכיו מ"ימין" מאז ואילך (אוגוסט צ'ישקובסקי הוא יוצא מהכלל). חרף הצנזורה והיעדר חופש הביטוי הפוליטי בפרוסיה באותה תקופה, המלך פרידריך וילהלם השלישי, אפשר לבטא כמעט כל דבר על דת כל עוד היה ציות מעשי למיזוגו הכפוי של קלוויניזם ולותרניות והפצת הפרוטסטנטיות באזורים קתולים (בהשפעת שר הדת, הבריאות והחינוך, קרל זיגמונד פרנץ שהיה נאור באופן יחסי). לכן, בתחילה להגליאנים השמאליים היה קל יותר להפנות את עיקר הביקורתיות שלהם כלפי הדת ולא לפוליטיקה.