ממאי עד ספטמבר 1998 התפרסמו 'חמישה גיליונות שירה', מיזם בן חמישה גיליונות שצורף לעיתון "הארץ", אותם כתב ביחד עם דרור בורשטיין ואיילת גורנר. במסגרת המיזם ארגן ערבי שירה עם יצחק לאור, אהרן שבתאי ומאיר ויזלטיר. ב-2001 ערך את "כתב יד", כתב עת לספרות בהוצאת קמרה אובסקורה - חיפה, "שוקן" צפון. כמו כן הציג בערבי מיצג והופיע בפסטיבל פרפורמנס. פרסם שירים בכמה כתבי עת, רובם ב"הליקון".
ספר שיריו הראשון, "קלינט ואני", זכה בפרס פסח מילין לשנת 2013.
החל מ-1994 עבד כתסריטאי. ביחד עם אריק לובצקי ומתי הררי כתב את התסריט של שתי העונות של "תמונות יפואיות", אדפטציה לספריו של מנחם תלמי. כתב פרקים לעונה הראשונה של "חלומות נעורים", הסדרה הישראלית הראשונה שנמכרה לערוצים לא ישראלים. כתב פרקים ל"כחול עמוק". בנוסף לכך ערך תסריטים וכתב קטעי קריינות לסרטים דוקומנטריים שונים.
בגיל 35 התחיל לעבוד על סרטו הראשון "אני ביאליק", עליו עבד במשך 12 שנים עד 2012.
Utrade (יוטרייד).
בשנים 2006–2008 למד 12 קורסים פיננסיים במכללות פרטיות. בשנת 2007 הקים את "יוטרייד פרימיום בע"מ" – בית השקעות העוסק במסחר אלגוריתמי בשוק ההון. בסוף 2015, בשל טענות רשות ניירות ערך כי החברה עושה שימוש בכספי משקיעים חדשים כדי לעמוד בתביעותיהם של משקיעים שביקשו למשוך את כספם וכי כפי הנראה כספם של המשקיעים ירד לטמיון, הקפיא שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב את פעילות החברה ואסר על טלמור להמשיך ולגייס כספים, ובהמשך מונה לחברה מפרק זמני.
טלמור עזב את ישראל והוכרז כפושט רגל. בסוף פברואר 2016 חזר לישראל ונחקר על ידי חוקרי רשות ניירות ערך.
ביוני 2018 נחקר בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ובמהלך המשפט נאמדו חובותיו לנושים ביותר מ-2 מיליון שקל. הוא נשלח למאסר בן 14 יום.
בדצמבר 2018 הוגש כתב אישום נגד טלמור, חברת יוטרייד ועובדים בחברה. לטלמור וליוטרייד מיוחסות עבירות של גנבה בידי מורשה, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, הלבנת הון וניהול תיקי השקעה ללא רישיון.
אני ביאליק.
"אני ביאליק" הוא סרט מוקומנטרי עצמאי בן 78 דקות. טלמור כתב את התסריט ביחד עם אהד אופז וגם הפיק אותו.
העלילה מספרת על מורה לספרות שמנסה להוציא ספר שירה (אביב טלמור בתפקיד עצמו), שאביו התנכר לו והוא לא פגש אותו מעולם, עם מותו אביו מוריש לו לירה. אביב מגלה שהוא נינו של חיים נחמן ביאליק (מיכאל כורש), מהמאהבת שלו הציירת אירה יאן (עירית גידרון). מנהל ארכיון ביאליק (דוד דנינו) יוצא להציל את כבוד המשורר שנחשב לחשוך ילדים. אשתו של אביב (הדס קלדרון) נכנסת להיריון, מסרבת להפיל והם נפרדים. מתוך ניסיון להוכיח את צדקתו, אביב פורץ לארכיון ביאליק וגונב חומרי ארכיון, הוא מנתץ את קבר ביאליק כדי לעשות לו בדיקת DNA.
הסרט הוקרן בסינמטקים ב-2013. זוכה פרס הקולנוע העצמאי, פסטיבל חיפה, 2012. מועמד בשלב הגמר של פרס הסרט הטוב ביותר בתחרות פרסי אופיר, 2013. הבחירה הרשמית של פסטיבל פאלם ביץ' 2014, שהוא אחד מ-25 הפסטיבלים העצמאיים המובילים בעולם. הבחירה הרשמית וציון לשבח בפסטיבל סנטה פה, 2014, שם נבחר כאחד משלושת הסרטים הטובים ביותר בפסטיבל. הבחירה הרשמית של פסטיבל פסטרויה 2014, המוכר על ידי איגוד מבקרי הקולנוע העולמי FIPRESCI כפסטיבל המקרין סרטי איכות. נבחר כחלק מפסטיבל Sheffield Doc/Fest 2014.
הצלם הוא פיליפ בלאיש, העורך אורי בן-דב, מעצבי התפאורה הם שחר בר-אדון ותמר עמרם ומלחין המוזיקה הוא יוסי אפלבאום. הסרט צולם בפורמט דיגיטלי וב-16 מ"מ בין יולי לנובמבר 2007, ב-22 ימים, פלוס חמישה ימי השלמה. תקציבו היה 600 אלף שקל, הוא קיבל מימון חלקי מקרן הקולנוע הישראלי והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
קישורים חיצוניים.
אני ביאליק:
פנחס אבוחצירה
צ'ארלס קאודן קלארק
צ'ארלס קאודן קלארק (באנגלית: Charles Cowden Clarke; 15 בדצמבר 1787 - 13 במרץ 1877) היה סופר וחוקר שייקספיר אנגלי.
חייו.
אביו של קלארק, ג'ון קלארק, היה מנהל באקדמיית קלארק באנפילד, שבין תלמידיה היה ג'ון קיטס. צ'ארלס קלארק לימד את קיטס קרוא וכתוב ועודד את אהבתו לשירה. הוא הכיר את צ'ארלס ומרי לם, ובהמשך התוודע אל שלי, לי האנט, סמיואל טיילור קולרידג', ויליאם האזליט, ויליאם מקרדי, צ'ארלס דיקנס, ויליאם גודווין ודאגלס ג'רולד. קלארק היה למו"ל מוזיקה, שותפו של אלפרד נובלו, וב-1828 נשא לאישה את אחות שותפו, מרי ויקטוריה, בתו הבכורה של וינסנט נובלו, שתתפרסם בהמשך חייה בקונקורדנציה שלה לשייקספיר, עבודה בה החלה בשנה שלאחר נישואיה.
קאודן קלארק הוציא לאור מספר רב של ספרים שימושיים וערך את הטקסט למהדורה של ג'ון ניקולס של משוררים בריטיים. עבודתו החשובה ביותר עסקה בהרצאות שניתנו בין 1834 ל-1856 על שייקספיר ונושאי ספרות אחרים. כמה מן הסדרות הבולטות ביותר יצאו לאור, בהן "דמויות ממחזות שייקספיר", בעיקר המשניות שבהן (1863), ו"דמויות ממחזות מולייר" (1865). בשנת 1859 הוציא לאור כרך של שירים מקוריים בשם "כרמינה מינימה".
בשנת 1832 יזם שחקן הקריקט ג'ון ניירן שיתוף פעולה עם קלארק, שתיעד את זיכרונותיו של ניירן מתקופת המבלדון ופרסם אותם בהמשכים בכתב עת שנקרא "העיר". כעבור שנה, הופיעה סדרת המאמרים "שחקני הקריקט של זמני" כחלק ספר הדרכה בשם "המדריך לשחקן הקריקט הצעיר". הספר היה למקור חשוב להיסטוריה ולאישים של הקריקט בתקופת ג'ורג' השלישי והרביעי ועם הזמן נחשב לקלאסיקה הראשונה בספרות העשירה כיום של תולדות הקריקט.
ראשוני מרסן
בז שחור
בז שחור (שם מדעי: "Falco Concolor") הוא עוף דורס מהסוג בז השייך למשפחת הבזיים.
תיאור.
צבע נוצות הגב, הכנפיים והראש של הבזים הבוגרים הוא אפור כחלחל, ואצל הצעירים קצוות הכנפיים והראש בהירים יותר. נוצות הבטן צהובות עם פסים אפורים. הגרון, העורף והלחיים בצבע צהוב קרם. כנפי הבז ארוכות ושפיציות וזנבו ארוך. אורכו כ-35 סנטימטרים, ומשקלו כ-150 גרם. בלסתו העליונה בליטה דמוית שן, ובמקביל לה נמצא פגימה בלסת התחתונה. הנחיריים מעוגלים ויש פגימה ביניהם. הבז השחור תופס את טרפו באוויר.
תפוצה ובתי גידול.
הבז השחור מקנן באזור קרן אפריקה, חצי האי ערב והמזרח התיכון. חורף בעיקר במדגסקר ובחופים המזרחיים של דרום אפריקה.
הבז השחור מקנן בסביבות חמות וצחיחות: צוקים, איים סלעיים קטנים והרי מדבר. תקופת הרבייה היא בסתיו, עם נדידות ציפורים קטנות מהן הבז ניזון. את שאר השנה, מבלה הבז במרחבי דשא, ובמרחבים פתוחים עם עצים.
הבז השחור מקנן בישראל בדרום מדבר יהודה, בנגב ובאילת.
בעבר המידע עליו היה מועט ולכן גם הניחו שאין סכנה משמעותית לקיומו. לאחר מחקרים שנערכו לפני שנים אחדות נמצא שאוכלוסיית הבזים השחורים מצויה בסיכון. העובדה כי האוכלוסייה המקננת מרוכזת במספר קטן יחסית של מושבות תורמת למצב העדין של הבזים השחורים. רוב המושבות מצויות במקומות לא נגישים ולכן רוב הסכנות אורבות לבזים השחורים דווקא בשטחי החריפה ובנתיבי הנדידה.
מבנה החברה ורבייה.
הבז נודד בדרך כלל ביחידות, בזוגות או בלהקות קטנות. הוא מבלה את רוב יומו בתוך קינו. הוא מקנן בסוף יולי או באוגוסט, במושבות. העיתוי של הקינון מאוחר בשנה, מה שמאפשר לספק לאפרוחים ציפורי שיר כטרף. גודל התטולה נעה בין שתיים לשלוש ביצים, ותקופת הדגירה נעה בין 27 ל-30 ימים. הגוזלים מצמיחים נוצות כ32–38 ימים לאחר שהם בוקעים. הנקבה מטפלת במטלות הדגירה, והזכר מספק לה ולאפרוחים אוכל.
מגה-עיר
מגה-עיר (Megacity), או: עיר-ענק, הוא מונח המשמש להגדרת מטרופולין גדולה, בעלת אוכלוסייה כוללת העולה על עשרה מיליון (10,000,000) בני אדם. גם אגד-ערים או אגד-מטרופולינים יכולים להיכלל בהגדרה זו.
נכון ל־2016 קיימות ברחבי העולם 30 מגה-ערים, בהן אזורי מטרופולין כמו אלה של טוקיו, דלהי, מקסיקו סיטי וניו יורק, וערי-ענק כמו גואנגג'ואו ושאנגחאי.
היסטוריה.
בראשית המאה ה-19, רק 3 אחוזים מכלל אוכלוסיית העולם, חיה בערים. עד 1850, עלה אחוז העירוניים באוכלוסיית העולם ל-6.4%, ועד סוף המאה (1900) לכדי 13.6%. ב־1950 התגוררו בערים כ־743 מיליון איש (29% מכלל אוכלוסיית העולם). ב־1970 הגיע נתח זה לכדי 38.6% מאוכלוסיית העולם וב־1985 התגוררו בערים 1.98 מיליארד תושבים (41% מכלל אוכלוסיית העולם). אוכלוסיית הערים העולמית בשנת 2008 כללה כ־3.4 מיליארד בני-אדם, המהווים כחצי מאוכלוסיית העולם. תהליך העיור מואץ משנה לשנה, ואם המגמה תימשך, צופים גורמי מחקר של האו"ם, כי בסביבות שנת 2030 שלושה מתוך חמישה בני אדם יגורו בערים. האוכלוסייה העירונית שעמדה במפנה המאות ה-20 וה-21 על כ-3 מיליארד בני אדם, תגדל, ותעמוד על כ-5 מיליארד.
סקרים ותחזיות מצביעים על כך שהצמיחה העירונית הגדולה במהלך 25 השנים הבאות, תהיה במדינות מתפתחות. תופעה זו תורמת להיווצרותן של מגה-ערים, גם במדינות בהן הכלכלה המקומית מתקשה לעמוד בנטל ניהולן של ערים מסדר גודל כזה, על אוכלוסייתן. מיליארד אנשים, כמעט שביעית מאוכלוסיית העולם, חיו בראשית העשור השני של המאה ה-21 בתנאי עוני בערים. מעל 90% מהאוכלוסייה העירונית של אתיופיה, מלאווי ואוגנדה, כבר חי בשכונות עוני.
עיר-ענק
מגה-סיטי
עיר ענק
מגה עיר
מגה סיטי
What's My Name
אצטדיון באלאידוס
האצטדיון העירוני באלאידוס (גליסית: Estadio Municipal de Balaídos, תעתיק: באלאיד'וס), הידוע גם בשם אבנקה-באלאידוס (בספרדית: Abanca-Balaídos) מטעמי חסות, הוא אצטדיונה הביתי של קבוצת הכדורגל סלטה ויגו, מהליגה הספרדית.