השאלה אודות מוצאו של הדינגו עוררה עניין זמן רב בקרב חוקרים רבים, אולם בשנת 2004 קבוצת חוקרים בינלאומית מטעם האוניברסיטה הלאומית למדע, פרסמה מחקר גנטי המצביע על כך שככל הנראה מוצאו של הדינגו הוא מכלבים מבויתים שהביאו עמם יורדי-ים שהגיעו מדרום סין לפני כ-5,000 שנה. במחקר זה נאספו דגימות מ-211 דינגו והושוו גנטית ל-676 כלבים מבויתים מרחבי העולם, ונמצא כי הדינגו קרוב ביותר לכלב שורק ניו-גינאי וכלבים מבויתים ממזרח אסיה. עוד נטען כי כשהאירופאים הגיעו לראשונה, במאה ה-17 ליבשת אוסטרליה, הדינגו כבר היה נפוץ מאוד וחי בעיקר כחיית בר עצמאית, אולם האבוריג'ינים באותה תקופה נהגו להחזיקם כחיות מחמד או למטרות צייד. הדינגו לא הצליח להגיע לאי טסמניה בשל עליית גובה פני הים והפרדת האי מהיבשת כ-6,000 שנה קודם לכן.
התנהגות.
הדינגו פעילים יותר בלילה באזורים חמים, אולם פעילים ביום באזורים נוחים יותר. עיקר הפעילות שלהם מתרכז סביב עלות השחר ובין הערביים. תקופת הפעילות שלהם קצרה, לרוב פחות משעה, עם זמני מנוחה קצרים. יש להם שתי צורות תנועה: תנועת חיפוש, ככל הנראה קשורה לציד, ותנועה חוקרת, ככל הנראה נועדה ליצירת קשרים חברתיים. בדרך כלל דינגו נרתעים מבני אדם, אולם יש גם מקרים המראים אחרת בסביבת גנים לאומיים, פארקים, ובמשך הלילה נצפו בתוך ערים.
למרות שהדינגו נצפים לרוב כבודדים, במיוחד באזורים שהאדם משמיד אותם, רובם שייכים לקבוצות מיוחדות שחברי הקבוצה שבהם נפגשים לפרקי זמן קצרים אולם נשארים יחד לאורך כל תקופת הרבייה לצורך גידול הגורים. דינגו הוא חיה חברתית ומורכבת עם טריטוריות מוגדרות בינם לבין הלהקות השכנות. פולשים לרוב יהרגו. להקה תורכב מ-3 עד 12 פרטים, לרוב מזוג האלפא מהשגר הנוכחי ומהשגר של השנה החולפת. אולם ישנם משתנים רבים המשפיעים על הרכב הלהקה, ככל הנראה התמחות בטרף גדול יותר מעודדת התנהגות חברתית אחרת והתהוות להקות גדולות יותר. בשנת בצורת הלהקות מתפזרות ושיעור התמותה, ללא קשר להיררכיה, גבוה מאוד.
ללהקות יש היררכיות שונות לזכרים ונקבות, והדירוג ההיררכי מתהווה לרוב באמצעות התנהגות אגרסיבית טקסית, בעיקר בקרב זכרים. קרבות רציניים נצפו לעיתים רחוקות.
צייד.
הדינגו הורג את טרפו לרוב באמצעות נשיכה בגרון הטרף, והוא מסגל את האסטרטגיה שלו בהתאם לסיטואציה. לציד טרף גדול יחברו 2 פרטים או יותר, בשל כוחו והסכנה הפוטנציאלית הנשקפת ממנו. לציד טרף קטן כגון ארנבות הם יפעלו כבודדים.
ציד קנגורו יהיה מוצלח יותר בשטחים פתוחים מאשר בשטחי צמחייה צפופה, ודינגו צעירים מוצאים את מותם יותר מהבוגרים במהלך ציד זה. בדרך כלל השיטה הטיפוסית לציד קנגורו גדול היא באמצעות רדיפתו על ידי חלק מהלהקה לעבר יתר הלהקה שממתינים בסתר. חברי הלהקה שממתינים לבואו של הקנגורו, מתמתחים לרוב בשינוי מהיר של כיוון הריצה במהלך המרדף.
באזור מסוים באוסטרליה למדו הדינגו להבריח את הקנגורו לעבר גדר תייל שתחסום את נתיב ההימלטות. הוא גם נוהג להבריח את הקנגורו במורד מדרונות, מה שגורם לקנגורו לאבד שליטה וליפול.
הדינגו יטרוף בעלי כנף על הקרקע או אם הניסיון לעוף ממנה לא יהיה מהיר מספיק. דינגו יגנבו טרף של עופות דורסים, ונצפה מקרה כאשר 3 פרטים תיאמו התקפה על לטאת כוח.
בנוסף, הוכח כי הדינגו יודעים לדוג יצורים ימיים. ישנם גם דיווחים על כך שכמה פרטים חיים אך ורק על מזון מהאדם באמצעות גנבות, חיפוש שאריות ותחינות למזון, ולמעשה בחלקים מסוימים של אוסטרליה התנהגות זו ידועה היטב. משערים כי התנהגות זו עשויה לגרום לאיבוד אסטרטגיות ציד ומבנה חברתי.
רבייה.
הדינגו מתרבה פעם בשנה, עונת הרבייה היא בין החודשים ינואר ליולי. רוב הנקבות בטבע מתחילות להתרבות בגיל שנתיים, ובתוך להקה נקבת האלפא מתייחמת לפני האחרות בלהקה ותדכא אקטיבית נקבות אחרות מלהזדווג. באופן כללי בלהקה רק זוג האלפא יזדווג ויתר חברי הלהקה יסייעו בגידול הגורים, נקבת האלפא תהרוג גורים של נקבות אחרות בלהקה. כשלא בלהקה כל זוג נתון עשוי להתרבות. בגיל 3 שבועות הגורים יעזבו את המאורה בפעם הראשונה ויעזבו אותה לצמיתות בגיל 8 שבועות. הגורים יסיירו ברדיוס של 3 ק"מ מהמאורה, ולמסעות ארוכים יזכו לליווי פרטים בוגרים. בגיל 10 שבועות הגורים יתחילו לצרוך מזון מוצק. הגורים יהפכו לעצמאיים בין הגילאים 3 חודשים לחצי שנה, ויעזבו את הלהקה בשלב מאוחר יותר עד עונת הרבייה הבאה. לרוב לאחר הולדת הגורים, הגורים ממשיכים במסעם עם האב.
הדינגו והאדם.
למרות מראהו כשל כלב מבוית, הדינגו בעל לסת חזקה ונשיכתו מסיבה נזק רב ומרסקת עצמות.
יחסם של תושבים באוסטרליה ללהקות הדינגו הוא שלילי, בעקבות ריבוי התקפות על בני אדם וחיות המשק. כך למשל, בין 1995 ל-2001 היו 20 מקרים של תקיפת בני אדם על ידי דינגו באי פרייזר שבקווינסלנד. ב-2001 נהרג ילד בן 9 בהתקפה כזו, והדבר גרם לתושבים להרוג 65 מתוך 200 הכלבים שחיו על האי, למרות היותם מין מוגן. בספטמבר 2006 הרגו פקחים דינגו שתקף ילד בן 4 ששיחק בחוף הים באי.
הדינגו למד לצוד חיות משק כגון כבשים ועגלים מחוות ושטחים חקלאיים, וחיות אלה הן טרף קל בעיקר בעונות בצורת. הדינגו נחשב לטורף העיקרי של חיות המשק, וחוואים משמידים אותם בהמוניהם חרף החוק האוסטרלי הקובע כי הדינגו הוא חיה מוגנת.
קיימת סברה לפיה האדם שהכניס את הדינגו ליבשת גרם לכך שהדינגו דחק אל הכחדה את טורף העל יליד היבשת, זאב הכיס. כיום הדינגו ממלא את מקומו של זאב הכיס שנכחד כנראה ב-1936, והוא מווסת ומבריא את אוכלוסיית יונקי הכיס באוסטרליה על ידי טריפת החלשים והחולים.
כ-80 אחוזים מאוכלוסיית הדינגו נחשבים בני כלאיים כתוצאה מזיווג עם כלבים מבויתים, ובשל כך הוכרז תת-המין כפגיע.
קוטילוזאוריה
קוטילוזאוריה (שם מדעי: Cotylosauria) היא קבוצת זוחלים קדומים שהתפתחו מדמויי זוחלים. צורתם דמתה ללטאה מגושמת ועבת גפיים. הם היו שוכני יבשה וביצות. הגדולים שבהם הגיעו לאורך של 3 מטרים. מהם הסתעפו בעלי שפיר עוברי המודרניים.
פליקוזאוריה
פליקוזאוריה (שם מדעי: "Pelycosauria") היא קבוצת סינאפסידים קדומים שהופיעו בתקופת הקרבון ושגשגו בפרם המוקדם.
מוצאם מסינאפסידים שהסתעפו מכמה דמויי זוחלים בשלב מוקדם מאוד של אבולוציית הזוחלים. יצורים אלה היו מאבותיהם הרחוקים של היונקים המודרניים והם היו בעלי לסתות מפותחות, רגליים חזקות שעמדו מתחת גופם וחלקם היו בעלי מפרש גבי איתו הם שמרו על חום גוף קבוע.
חלקם מהם היו טורפים ואחרים צמחוניים או אוכלי כל. הם היו מגוונים בגודלם והגדול שבהם היה הקוטילורוניצוס (Cotylorhynchus) שהגיע לאורך 6 מטרים ושקל עד 2 טון. יצורים אלה נכחדו בסוף תקופת הפלאוזואיקון בהכחדה הגדולה של הפרם-טריאס.
תראפסידה
תראפסידה (שם מדעי: Therapsida) היא סדרה של בעלי חיים דמויי יונקים קדומים שהתפתחו מן הפליקוזאורים והופיעו באחרית הפרם ובראשית הטריאס. מהם התפתחו היונקים.
מאפיינים.
תראפסידים היו יצורים טורפים, הולכי על ארבע ומיטיבי רוץ, שמרפקיהם וברכיהם מופנים לכיוון הגוף בדומה ליונקים. שיניהם החלו להתגוון ונוצרו בהן התמחויות לחותכות, ניבים וטוחנות. מספר העצמות שבלסת התחתונה הצטמצם, ומבנה הגולגולת החל מתקרב לזה שמאפיין את היונקים.
התראפסידים היו שכיחים ביותר בזמנם, אלא שבמהלך המזוזואיקון הם התמעטו עד שנכחדו, ככל הנראה עקב התפשטות הדינוזאורים, שהשתלטו על גומחות אקולוגיות רבות. צאצאי התראפסידים היו זוחלים דמויי יונקים ששרידים מועטים מהם נמצאו במרבצי מאובנים מסוף הטריאס ואילך. הם היו כמות מבוטלת יחסית בעולם החי של אותם הימים. ראשוני היונקים היו יצורים קטנים שנדחקו לגומחות אקולוגיות שבהן יכלו לשרוד בצל שלטון הדינוזאורים.
בחלק ממינים אלה נמצאו בלסת שיניים בעלות מזרקי ארס וכנראה שהיו ארסיים וכך הרגו את טרפם.
איכתיוזאוריה
איכתיוזאוריה (שם מדעי: Ichthyosauria) היא סדרת זוחלים קדומים מקבוצת הדיאפסידים דמויי איכתיוזאורים. הם התפתחו לפני 200 מיליוני שנים, לפני סיום תקופת הטריאס, והתקיימו עד הקרטיקון.
מאפיינים.
צורת גופם של האיכתיוזאורים חזרה להיות דמוית דג. צווארם התכווץ והקנה לגוף צורה כישורית, הגפיים נתקצרו לכדי איברי היגוי קטנים. הם נעו כדגים, בתנועה גלית של הגוף ושל הזנב. על הגב התפתח סנפיר דגי, והזנב הפך להיות איבר שחייה חזק שמראהו היה כשל זנב הכריש. הם הסתגלו לחיים בים לא פחות מהדולפיניים הדומים להם מבחינות רבות. מעדות מאובנים נתברר שהם חדלו להטיל ביצים על היבשה והשריצו ולדות חיים.
רבים מבני הקבוצה, כגון האיכתיוזאורוס, דמו לדולפינים אך אין קשר אמיתי ביניהם. אחרים היו בעלי דמיון מסוים לפלזיוזאורים הענקיים שחיו בתקופתם.
פלזיוזאוריה
פלזיוזאוריה (שם מדעי: "Plesiosauria") היא סדרה של זוחלים ימיים פראפסידים קדומים בני הקבוצה דיאפסידה. הם התקיימו מן הטריאס עד סוף הקרטיקון ונכחדו עם הכחדת הקרטיקון הגדולה שלפני 66 מיליון שנה. חלק מן הסוגים היו ענקי ממדים. הגדול ביותר מביניהם היה הפליוזאורוס שהגיע לאורך של 15 מטרים ולמשקל של 45 טונות.
לפלזיוזאורים היה צוואר ארוך או חרטום ארוך או שניהם גם יחד. הגוף היה קצר, רחב, ושטוח יחסית. בגלל גופם הקשוח וזנבם הקצר נמנעה מהם התפתחות של איברי תנועה דוגמת הדגים, ובמקום זה התפתחו גפיהם למבנים חזקים דמויי משוט, שבעזרתם חתרו במי הים כדרך שמשייטים הצבים במים. על פני היבשה היו מסוגלים לדדות ככלבי ים. הם ניזונו מדגים, אמוניטים ומבלמניטים. יש המאמינים שהם עדיין קיימים באגם לוך נס ובמספר נהרות ואגמים בעולם, בעיקר באירופה, אך לא נמצאו לכך הוכחות.