הצורך לצייד מחדש את הצי הוביל לעסקת נשק שבמסגרתה קיבל הצי ארבע פריגטות (חיל האוויר רכש מסוקים עבור הפריגטות) ושלוש צוללות.
"המרכז לתיאום פעולות הצלה ימיות" (MRCC) מוקם בבונקר בסילברמיין (Silvermine). בשנת 2004 הועברה פונקציה זו ממשרד ההגנה ל"רשות לבטיחות ימית" (SAMSA), הכפופה למשרד התחבורה.
תקציב הצי לשנת 2012–2013 עמד על 2.55 מיליארד ראנד דרום-אפריקאי. למרות שהצי הדרום אפריקאי שודרג, דיווח אתר החדשות AllAfrica.com בדצמבר 2010 שהיכולות של הצי מוגבלות והוא יתקל בקשיים לקחת חלק במלחמה נגד שודדי הים בסומליה. האתר דיווח בינואר 2011 שעם תקציבו הנוכחי לא יהיה הצי מסוגל לשלוח יותר מפריגטה אחת ומספינת סיוע אחת בכל רגע נתון. נאמר שעלות משימה כזאת שווה לכל התקציב השנתי לפעולות מבצעיות.
חיל הנחתים.
חיל הנחתים של דרום אפריקה הוקם כיחידת משנה של הצי ב-1979, כשמשימתו העיקרית הייתה הגנה על הנמלים. הנחתים גם הועסקו בדרום-מערב אפריקה (כיום נמיביה) במהלך מלחמות הגבול, במשימות סיור לאורכו של נהר הזמבזי. הנחתים גם שימשו ככוחות חיל רגלים על הגבול עד 1988 וכן ביצעו פעולות לדיכוי הפגנות בתוך דרום אפריקה. לנחתים הייתה יכולת אמפיבית שאותה יכלו לבצע מתוך שתי ספינות שהועמדו לרשותם. יחידת עילית הוקמה והייעוד שלה היה הקמת ראש גשר על החופים כהכנה לנחיתת כוחות גדולים יותר. הנחתים הפעילו יחידת עילית שביצעה משימות סיור בין השנים 1983 עד 1989 וקיבלה הכשרות ככוח מוטס, אימוני צלילה ואימוני לוחמה בשטח בנוי. הנחתים פורקו ב-1990 כחלק מארגון מחדש של הצי ועקב סיום מלחמות הגבול.
מבנה הצי.
בסיסים.
הצי הדרום אפריקאי מחזיק את הבסיסים הבאים:
כוח אדם.
נכון ל-1 בספטמבר 2011 משרתים בצי 6104 איש בשירות קבע, 1313 אזרחי עובדי הצי וכ-1000 אנשי מילואים. שבע יחידות המילואים הישנות נסגרו במהלך שנת 2006. הוקם מערך מילואים חדש הוקם ומהווה למעשה מאגר כוח אדם שמסופח ממנו לטובת יחידות וספינות הצי.
מדים ודרגות.
מהקמתו ב-1922 ועד לשנות החמישים היה למעשה הצי הדרום אפריקאי חלק מהצי המלכותי הבריטי והמדים והדרגות בו היו זהים. ב-1959 הוחלף הכתר בסמל הצי באריה של נאסאו כפי שהופיע על סמל דרום אפריקה. כומתה שחורה החליפה את כובע המצחיה.
בשנת 2000 שונה סמל המדינה ובוצע שינוי במדים כדי שיתאימו לסמל החדש. במסגרת מהלך זה שונו סימני הדרגות לנגדים והוכנס לשימוש כובע צד (Side cap).
סולם הדרגות של הצי הדרום אפריקאי מבוסס על זה של הצי המלכותי הבריטי.
אמצעים.
מסוקים.
למרות שהצי הדרום אפריקאי לא מפעיל כלי טיס באופן עצמאי, הוא מקבל תמיכה אווירית מטייסת מס' 22 של חיל האוויר הדרום אפריקאי. המסוקים שמופעלים הם:
הקומנדו הימי.
"פלגת הקומנדו הימי" (Maritime Reaction Squadron – MRS) הוקמה כ"צוות הימי לתגובה מהירה" (Naval Rapid Deployment Force – NRDF) ב-2006.
משימתו העיקרית של יחידה מובחרת זו היא להעסיק חיילי רגלים של הצי במשימות שמירת שלום ביבשת אפריקה, משימות הומניטריות וסיוע במקרי אסונות טבע.
הכוח כולל את המרכיבים הבאים:
גל הקור במזרח התיכון (2013)
חורף 2014-2013 בישראל
מקלע ויקרס K
מקלע ויקרס K (מאנגלית: Vickers K machine gun) היה מקלע קל מהיר-ירי בריטי, אשר פותח בידי חברת ויקרס-ארמסטרונג ונועד לשמש כנשק הגנתי במטוסים. קצב האש הגבוה של המקלע התאים לפרקי הזמן הקצרים בהם היה המקלען מסוגל לירות לעבר מטוסים תוקפים.
ויקרס K היה שמו המסחרי של המקלע אשר ניתן לו על ידי היצרן. בחיל האוויר המלכותי ובצבא הבריטי היה המקלע ידוע כ-VGO (Vickers Gas Operated - ויקרס מופעל גז) או כויקרס GO.
פיתוח.
הוויקרס K היה מבוסס על ה-VB (Vickers-Berthier) אשר התחרה בברן בתור המקלע הקל התקני של הצבא הבריטי בסוף שנות ה-20, אך הפסיד ונכנס לבסוף לשירות בצבא הודו הבריטית ב-1932. בדומה לברן, היה גם מנגנון הירי ב-VB מבוסס על סדן נטוי, אם כי בניגוד אליו, היה הסדן ב-VB ננעל רק ברגע האחרון של תנועתו קדימה, ונוצרה אפשרות להגדלת קצב האש, תכונה שהתאימה לשימוש במטוסים, והובילה לפיתוחו של מקלע ויקרס מופעל גז (בקיצור, VGO או ויקרס GO). עם החלפת חלקיו הנעים של הסדן ברכיבים קלים יותר היה לוויקרס K קצב אש של בין 950 ל-1,200 קליעים בדקה, שהיה מהיר יותר מה-MG34 הגרמני.
הוויקרס K היה מקלע בעל מנגנון ירי מופעל גז, שירה דרך בריח פתוח במצב אוטומטי בלבד. צילינדר הגז היה ממוקם תחת הקנה, ובוכנה בעלת תנועה ארוכה הפעילה בריח נוטה אנכית. פתח הזנת התחמושת במקלע היה בחלקו העליון, אליו חוברה מחסנית שטוחה ועגולה שהכילה 100 כדורים, אם כי בדרך כלל הוכנסו 96 או 97 כדורים, על מנת שלא להחליש את קפיץ המחסנית ובכך להקטין את הסיכוי למעצורים בשעת ירי. ההדק היה ממוקם בחלקו האחורי של המקלע, מעט מעל ידית האחיזה.
שימוש קרבי.
המקלע נקלט בחיל האוויר המלכותי ב-1934, שם סומן כ-VGO, נבחן בתחילה באמצעות מחסנית שהכילה 300 קליעים והראה אמינות גבוהה יותר ממקלע הבראונינג. אף על פי כן, הביאה כניסתם לשירות של מטוסים מהירים יותר מבעבר להפסקת השימוש במקלעים בתא לחימה פתוח והמעבר למקלעים שהותקנו בתוך צריחים, פגע מאוד ביעילותו של הוויקרס K, בעוד התקנתו בכנפיים הייתה בלתי אפשרית בגלל דרך הזנת התחמושת. העדפתו של ה-M1919 בראונינג המוזן באמצעות סרט כדורים, הפכה את הוויקרס K למיותר והוא החל לצאת משירות מבצעי במטוסי חיל האוויר המלכותי בין 1940 ל-1941, בעיקר לאחר הקרב על בריטניה, תהליך שהסתיים ב-1943, אם כי הפעלתו נמשכה במסגרת זרוע האוויר של הצי המלכותי עד 1945.
הוויקרס K הותקן בתא לחימה פתוח במספר מטוסים של חיל האוויר המלכותי, כגון הפיירי באטל, וההנדלי פייג' האמפדן. נעשה בו שימוש גם בתוך צריחים, כגון צריח הגב בבלנהיים והצריח הקדמי בארמסטרונג וויטוורת' וויטלי (Armstrong Whitworth Whitley). הוויקרס K שימש כמקלע האחורי הסטנדרטי במפציצי הטורפדו של זרוע האוויר של חיל הים המלכותי שפעלו מעל גבי נושאות מטוסים - הסורדפיש, האלבקור והברקודה. הוויקרס K נותר בשירות זרוע האוויר של חיל הים המלכותי עד סוף מלחמת העולם השנייה, כאשר השימוש הידוע האחרון בו היה במטוסי הפיירי ברקודה של טייסת מס' 812 של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד, במשימות סיור נגד פירטים מול חופי הונג קונג באוקטובר 1945.
עם העלייה במספרם של מקלעי הבראונינג M1919 מקוררי האוויר בשירות חיל האוויר המלכותי, הוצא הוויקרס K משירות מבצעי במטוסים. המקלעים הועברו ממחסני חיל האוויר המלכותי לידי כוחות הצבא הבריטי וחבר העמים.
קבוצת המדבר ארוכת הטווח הצטיידה בכמות גדולה של מקלעי ויקרס K והתקינה אותם על כלי הרכב שלה. נעשה בהם שימוש כמקלע יחיד או כנשק דו-קני על התקן מאולתר ויעילותם הוכחה בירי כנגד מטרות נייחות ואף כנשק נ"מ מפני מטוסים תוקפים. ה-SAS ניצל את קצב האש הגבוה של המקלע בטקטיקות הפגע-וברח שהפעיל והרכיב אותו בצמדים על גבי ג'יפים. המקלע שירת גם במסגרת צבאו הפרטי של פופסקי. במהלך השנים, הניחו כי הסיבה העיקרית לשימוש בוויקרס K על ידי כוחות אלה היה המחסור בנשק מתאים יותר, אך עיצובו ומנגנון הירי העמיד הפכו אותו ליעיל מאוד בתנאים של אבק וחול, שם גילה עליונות על הויקרס מקורר המים ועל הברן. באופן דומה, השתמשו בוויקרס K על גבי ג'יפים כוחות הסיור המוטסים שסופחו לדיוויזיה המוטסת ה-1 במהלך מבצע מרקט גארדן בספטמבר 1944. חיל הנחתים המלכותי השתמש במקלע כנשק מסייע לפרק זמן קצר במהלך הפלישה לנורמנדי.
הוויקרס K החליף את הלואיס בספינות הטורפדו, סירות הסיור ובכלי שיט קלים נוספים של משמר החופים של חיל הים המלכותי, מ-1942 ואילך.
גרסאות נוספות.
נועד לשימוש יחידות קרקעיות של חיל האוויר המלכותי להגנת שדות תעופה. גרסה זו פותחה ב-1943 ממקלעים שהוסרו ממטוסי חיל האוויר המלכותי, ונבדלה מהגרסה המקורית במבנה הקת, בהעברת מיקום ההדק וידית האחיזה אל מתחת לאזור הזנת התחמושת ובהוספת ידית נשיאה, דורגלים וכוונות ברזל.
גרסה לאימון מקלענים. גוף המקלע נבנה כיחידה אחת אך אזור ידית האחיזה וההדק היו אמיתיים. כאשר המתאמנים "ירו במטרות" היה נחשף פילם, שלאחר שפותח הועבר לניתוח תוצאות הירי. דמה למנגנון שפותח במהלך מלחמת העולם הראשונה עבור מקלע הלואיס.
מולאנא שאהין שיראזי
מולאנא שאהין שיראזי (בפרסית בת ימינו: مولانا شاهین شیرازی) היה משורר יהודי פרסי בן המאה ה-14, הנחשב לגדול משוררי יהדות פרס. היה הראשון לחבר שירה בפרסית יהודית (ניב יהודי של פרסית הנכתב באותיות עבריות). יצירותיו הגדולות כתובות בצורה של אפוס ודומות לאפוסים הקלאסיים של התרבות הפרסית כגון ה"שאהנאמה" והפואמות של המשורר המפורסם נזאמי.
יצירותיו.
פרטים מעטים ידועים על חייו. על פי שמו, מולאנא שאהין שיראזי (מילולית: "אדוננו הבז משיראז"), ניתן לשער שעיר מולדתו היא שיראז שבדרום-מערב איראן, אך על פי כתביו מספר חוקרים העלו את ההשערה שהוא נולד בכאשאן שבמרכז איראן וקיבל את הכינוי "השיראזי" מסיבות אחרות. הוא חי בימיו של השליט האילח'אני אבו סעיד (1316–1335) והשלים את חיבוריו כנראה בשנת 1359. על פי הכרוניקה של באבאי בן לוטף מהמאה ה-17, הוא נקבר בשיראז.