אל-אוריאנים (באנגלית: El-Aurians) - לעיתים מכונים "מאזינים" (Listeners) - הוא גזע בדיוני דמוי-אדם של חייזרים, אשר מופיע ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים" והוצג לראשונה בעונה השנייה של ", עם דמותה של גאינן (בגילומה של השחקנית וופי גולדברג). שמו של הגזע צוין ב-", בפרק "Rivals". הנבל בסרט הקולנוע "", ד"ר טוליאן סוראן (בגילומו של השחקן האנגלי מלקולם מקדואל), הוא אל-אוריאני. בנוסף, דמותה של גאינן מופיע בעונה השנייה של הסדרה "מסע בן כוכבים - פיקארד", הן בציר הזמן המקורי, והן בגרסה צעירה יותר המתגוררת בכדור הארץ במאה ה-21.
אל-אוריאנים דומים פיזית לבני אדם. תוחלת חייהם מגיעה מעל ל-700 שנה. הם נחשבים לגזע של "מאזינים", ולעיתים קרובות מוצגים כסבלנים וחכמים. בפרקי הטלוויזיה ובסרטים של "מסע בין כוכבים" נראו אל-אוריאנים בעלי עור כהה ובעלי עור בהיר. יש להם יכולת מסוימת לחוש בזרימת הזמן ולמרות שאינם מסוגלים להסביר זאת הם מרגישים כי משהו לא בסדר כאשר הם נמצאים במציאות זמן חלופית.
כוכב הבית של האל-אוריאנים היה ממוקם ברביע דלתא, והוטמע על ידי הבורג באמצע המאה ה-23. מעטים מאוד שרדו, ואלו שעשו זאת התפזרו בכל רחבי הגלקסיה. חלק מהפליטים הגיעו לפדרציית הכוכבים המאוחדת; כבר צוין כי זו עשויה להיות אנלוגיה להתפשטות אפריקנים מסביב לכדור הארץ בשל קולוניאליזם ועבדות. בעונה השנייה של בסדרה גאינן מופיע כדמות מבוגרת ומסבירה זאת ביכולת של בני מינה להתבגר לפי הצורך למרות תוחלת החיים הארוכה שלהם.
מארסל יאנקו
צבי זהר
צבי זֹהר (זונֶנשיין) (לעיתים נכתב זוהר) (א' באייר תרנ"ח, 23 באפריל 1898, רוזדול, גליציה – ו' באדר תשל"ה, 16 בפברואר 1975, משמר העמק) היה מחנך ומחדש חינוכי ברוח החינוך החדש (הפרוגרסיבי), סופר ועורך ופעיל תרבות ישראלי, איש השומר הצעיר. ראש מחלקת בתי הספר והנוער שעל יד הלשכה הארצית של הקק"ל בפולין וראש מחלקת החינוך של מרכז רשת החינוך העברי בפולין "תרבות", ממייסדי ברית עברית עולמית, מראשוני השומר הצעיר, ממניחי היסוד לשיטת החינוך הקיבוצית שלה, ממייסדי המוסד החינוכי "שומריה" במשמר העמק ומנהל סמינר הקיבוצים. עורך המדורים לחינוך ולאמנות בספרית פועלים, מייסד ועורך כתב העת לחינוך ואמנות "אופקים", מייסד השבועון לילדים "משמר לילדים". פרסם מאמרים וספרים רבים בתחומי חינוך ואמנות.
ביוגרפיה.
זהר נולד בשם צבי אברהם זוננשיין, בן ניסן זוננשיין, באביב 1898 בעיירה רוזדול (ביידיש: ראָזלע) שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום רוזדיל (Розділ) במחוז לבוב שבמערב אוקראינה). במלחמת העולם הראשונה עבר לבירה וינה, ושם למד בבית ספר תיכון, בכיתה שהורכבה בעיקר מהתלמידים היהודים פליטי המלחמה. הוא הרכיב מתוך חברי כיתתו קבוצה שהצטרפה לתנועת "השומר" (התנועה שאיחודה עם סניף וינה של תנועת צעירי ציון הניב את "השומר הצעיר") ושימש כמדריכהּ.
לאחר סיום לימודיו והמשיך ללימודים בבית ספר למסחר. לימד במזריטש ובלודז'. ב-1918 השתתף בארגון ההגנה העצמית היהודית בלבוב. המשיך ללמוד באוניברסיטת וינה, וסיים בה בתואר דוקטור (Ph.D., D.Sc), על עבודה בביולוגיה שחקרה העברת מסרים בין דבורים. ב-1920 שב לפולין, היה מורה בבית ספר עברי ומדריך בתנועה.
בשנת 1926 עלה לארץ ישראל והיה למורה ב"כפר ילדים" שבעמק יזרעאל (כפר נוער לרגלי גבעת המורה, ליד בלפוריה). בשנת 1929 שב לפולין בשליחות חינוכית-ציונית מטעם הקק"ל, ושם עמד בראש מחלקת בתי הספר והנוער שעל יד הלשכה הארצית של הקק"ל בפולין, וכיהן כראש מחלקת החינוך של מרכז "תרבות" (רשת החינוך העברי בפולין) וכמפקח ראשי של בתי הספר העבריים בפולין. במסגרת זו השתלם במסגרות שונות של החינוך החדש (החינוך הפרוגרסיבי, המתקדם; Reformpädagogik) והפסיכואנליזה באירופה, והתרשם עמוקות ממוסדות החינוך החדש בגרמניה.
ב-1931 היה ממייסדי ברית עברית עולמית בברלין, וב-1933, כאשר הועבר מרכזה לוורשה בעקבות עליית הנאצים לשלטון, ניהל אותה יחד עם ד"ר שמואל ויינברג וד"ר יעקב כהן.
היה שותף לשמואל גולן בתכנון בית הספר הראשון של הקיבוץ הארצי, המוסד החינוכי "שומריה" בקיבוץ משמר העמק, ועם שובו ארצה ב-1934 היה ממנהליו.
עם שובו ארצה ב-1934 הצטרף לשמואל גולן בניהול בית הספר הראשון של הקיבוץ הארצי, המוסד החינוכי "שומריה" בקיבוץ משמר העמק – בית הספר (נוסד בראשית אותו עשור, כשזהר ממייסדיו). החל ב-1939 שימש כראש המחלקה הפדגוגית של הקק"ל.
משנת 1940 כיהן כמנהל מפעל ההכשרה למורים וגננות של התנועה הקיבוצית (שמ-1942 נקרא הסמינר למורים וגננות של התנועה הקיבוצית והמרכז לחינוך) בתל אביב.
במשך שנים היה חבר המרכז לחינוך (מל"ח) של ההסתדרות ומועצת החינוך שליד ממשלת ישראל, חבר מועצת המנהלים של מכון הנרייטה סאלד ויועץ פדגוגי לקק"ל.
פרסם מאמרים וספרים רבים בתחומי פדגוגיה ואמנות.
על חלק מכתביו חתם בשם "ה' רז" (אנגראמה של שם משפחתו).
בשבתו בוורשה ערך עבור מחנכי השומר הצעיר את החוברת "החינוך העמלני" (1926), קובץ שעסק ביסודות העבודה הגופנית, לימוד המלאכה, האוּמנות והחקלאות, ואת הספר "חינוך הדור: לפרובלמות החינוך בגולה ובארץ" (1931), שבו סקר את ההגות הפדגוגית הכללית, ביקר את החינוך העברי והעלה הצעות לתיקונו ברוח החינוך החדש (שניהם הופיעו בהוצאת השומר הצעיר). במסגרת הסתדרות "תרבות" בפולין ערך בשנים 1932–3 ביטאון פדגוגי בשם "אֹפקים: במה לעניני החנוך". במסגרת מחלקת בתי הספר והנוער של הקק"ל פרסם את ספרו "דרכי חינוכנו" (תרצ"ג; תורגם לרומנית ב-1937), וערך ביחד עם ראובן ארזי את העלון "מדריך למורים" (תרצ"ג).
זהר היה חבר מערכת הוצאת הספרים של הקיבוץ הארצי, ספרית פועלים, מהיווסדה ב-1939 ועד מותו. כיהן כעורך הספרייה החינוכית של ההוצאה ("שבילי חינוך").
בשנת 1943 ייסד וערך את כתב העת הפדגוגי "אֹפקים" (אופקים; כשם הביטאון עשור קודם לכן שערך בפולין), שיצא על ידי המחלקה לחינוך של השומר הצעיר בהוצאת ספרית פועלים. לדברי שלמה יצחקי (מבוני החינוך הקיבוצי וחוקריו, לשעבר רכז מחלקת החינוך של הקיבוץ הארצי ומחלקת החינוך הבין-קיבוצית ומנהל סמינר הקיבוצים), הרבעון, שהוגדר כ"במה לחינוך ותרבות", היה "ניסיון ראשון בארץ להוציא כתב עת משותף לחינוך, תרבות ואמנות. הוא פנה גם לקהל שמחוץ לקיבוץ. הכותבים ראו בחינוך המשותף גרעין לזרם של חינוך פרוגרסיבי, בידיעה שאלמנטים רבים ממנו טובים לכלל המערכת הציבורית... היו מדורים: ספרות, מוזיקה, ריתמיקה, ציור, פיסול וההומור בחינוך. לא חסרו בו מדורים לפסיכולוגיה ולהגות יהודית וכללית". כתב העת נתן מקום רחב לסוגיות חינוכיות שונות, ובהן גם סוגיית החינוך האמנותי, שהעסיקה את זהר. לדעתו, "יצירות האמנות של הילדים צריכות להיות חלק בלתי נפרד מעבודתם הלימודית הכללית".
זהר כיהן כעורך כתב העת במשך עשרים שנה.
בשנת 1945 ייסד את השבועון לילדים של ביטאונה של השומר הצעיר, "על המשמר" – "משמר לילדים". השבועון פעל כמשך 40 שנה, עד שב-1985 התאחד עם שני שבועוני ילדים נוספים.
לצד פעילותו החינוכית ההגותית והמעשית, הקדיש את מרצו לעיסוק בנושאים אמנותיים. עסק בחינוך האמנותי וביחסים שבין אמנות וחברה, וסיכם את השקפותיו בנושאים אלה בספרו "אמנות וחינוך" (1948). גישתו, ברוח החינוך הפרוגרסיבי, היא ש"הילד הוא אמן ולפי שאיפתו הנהו יוצר"; לעומת החינוך השגרתי, ש"מבקש העתקה ושיכפול הקיים", החינוך המתקדם "יפתח בילד הבעה עצמאית ויהפכנו לאמן יוצר".
בשנת 1946 היה ממייסדי המרכז לתרבות מתקדמת (לימים "צוותא"), וב-1957 היה ממחברי תקנות האגודה.
בשנות ה-50 וה-60 ערך את "המדור לאמנות" של ספרית פועלים.
היה חבר ההנהלה של מוזיאון בצלאל וחבר מועצת המנהלים של "הבימה".
בקיץ 1949 נפטרה אשתו בתיה זהר לבית שברינסקי.
צבי זהר נפטר בפברואר 1975, בשנה ה-77 לחייו.
נקבר במשמר העמק.
הותיר אישה, רחל זהר, בן, עזרה זהר, ואחות, מיכל זלצר. אחות נוספת, סליה, נרצחה בצעירותה בארץ בשנת 1931.
במלאת שלושים למותו נערכה בתל אביב תערוכה לזכרו, שבה הציגו מיצירותיהם האמנים המובילים בארץ, בהם מרדכי ארדון, אביגדור אריכא, נפתלי בזם ומרסל ינקו.
בנו, פרופ' עזרה זהר (1922–2014), היה רופא, ממקימי בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ופעיל פוליטי.
כתביו.
בעריכתו.
מבואות:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
צבי זוהר
צבי זוננשיין
ה. רז
ה' רז
קולקטיב הבורג
דקולטה
דֶקוֹלְטֶה (Décolletage) הוא החלק העליון בטורסו של האישה, בין מותנה וצווארה, הכולל את הכתפיים הגב והחזה שנחשפים בהתאם לסגנון הלבוש שלה. המונח משמש בעיקר עבור מחשופים בעלי מפתח גדול המבליטים את אזור המחשוף, בייחוד כאלה הנמצאים בשמלות ערב, שמלות נשף, בגדי גוף ובגדי ים.
דקולטה היא מילה בצרפתית הנגזרת מ-decolleter שפירושו "לחשוף את הצוואר" או "בלי צווארון". המונח הופיע לראשונה בספרות האנגלית לפני שנת 1831.
העור באזור הדקולטה ממועט בבלוטות חלב ושכבות שומן, ולכן הוא נוטה להתקמטות יותר מחלקים אחרים.
היסטוריה.
שמלות שחשפו את אזור הצוואר והחלק העליון בגופן של נשים, היו נפוצות מאוד לפחות החל מהמאה ה-11. אופנה זו נמשכה עד לתקופה הוויקטוריאנית במאה ה-19. שמלות נשף או ערב הבליטו את אזור המחשוף ולבישת שמלות עם מחשוף בולט באזור הדקולטה הייתה מקובלת יותר מחשיפת הרגליים והקרסוליים.