באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 זכתה קובאץ' במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא תחרות חדש של 2:25.45 דקות, לפני השחייניות מארצות הברית קריסטי קוואל (2:26.19 דקות) וג'ינה סטריט (2:26.50 דקות). היא סיימה במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.68 דקות, שתי מאיות השנייה לאט יותר מלורן ואן אוסטן מקנדה (1:08.66 דקות). קוואל הייתה ראשונה (1:08.42 דקות) והלן דנמן מאוסטרליה שנייה (1:08.51 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום החמישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:11.41 דקות, אחרי המנצחות מארצות הברית (4:01.93 דקות).
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה קובאץ' במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:24.35 דקות, לפני השחייניות מארצות הברית קוואל (2:24.56 דקות) ובירד (2:25.35 דקות). היא סיימה במקום החמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.09 דקות, אחרי המנצחת מגאן קוואן מארצות הברית (1:07.05 דקות). בשלב חצי הגמר, היא קבעה את הזמן השני בטיבו (1:07.79 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום ה-13 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:11.11 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 2001 זכתה קובאץ' במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא תחרות חדש של 2:24.90 דקות, לפני השחייניות מסין הוי קווי (2:25.09 דקות) וקסוג'ואן לו (2:25.29 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.50 דקות, אחרי המנצחות קסוג'ואן לו (1:07.18 דקות) ולייזל ג'ונס מאוסטרליה (1:07.96 דקות). בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה מהירה יותר של 1:08.02 דקות. בנוסף, היא סיימה במקום ה-8 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 32.05 שניות. בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה מהירה יותר של 31.88 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 סיימה קובאץ' במקום ה-6 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:14.63 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 2:14.32 דקות, במקום ה-9 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:28.18 דקות, במקום ה-15 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:10.37 דקות ובמקום ה-20 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 32.73 שניות.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה קובאץ' במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:13.58 דקות, אחרי המנצחת יאנה קלוצ'קובה מאוקראינה (2:11.14 דקות), במקום החמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:26.12 דקות, אחרי המנצחת בירד שקבעה שיא אולימפי חדש 2:23.37 דקות ובמקום ה-10 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:09.12 דקות.
הכול אודות חווה
חוש הראיה
שובך נייד
חנה יבלונקה
חנה יבלונקה (נולדה ב-9 בספטמבר 1950) היא היסטוריונית ישראלית, פרופסור אמריטה במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה.
יבלונקה נולדה בתל אביב להורים ילידי צ'כוסלובקיה. אמה ויולה טורק הייתה רופאה ואשת רופא. בשנות השואה נשלחה לאושוויץ, אך ניצלה מתאי הגזים בזכות קאפו שהכירה מעיר ילדותה. בעלה נספה. לאחר השואה נישאה בשנית, לד"ר גבריאל טורק. הם עלו לישראל בשנת 1949, ובשנה שלאחר מכן נולדה בתם חנה.
ב-1959 עברה המשפחה לבאר שבע, וחנה יבלונקה גדלה בשכונה ד' בעיר. אביה ד"ר גבריאל טורק ייסד את המחלקה האורתופדית בבית החולים סורוקה, ואמהּ עבדה כרופאה מחוזית. שניהם ממייסדי בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון.
יבלונקה היא בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים, במחלקה ליחסים בינלאומיים ויהדות זמננו. בשנת 1986 קיבלה תואר שני בהצטיינות מהחוג ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית. היא סיימה תואר שני באוניברסיטת בן-גוריון במחלקה למדעי ההתנהגות. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בנושא "קליטתה ובעיות השתלבותה של שארית הפליטה בחברה הישראלית המתהווה", בהנחייתו של יהודה באואר. משמשת כפרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון, כהיסטוריונית הראשית של מוזיאון לוחמי הגטאות, וכיושבת ראש המוזיאון למורשת היהדות דוברת ההונגרית בצפת.
בשנת 2002, זכתה בפרס הזיכרון של הקרן ע"ש יעקב בוכמן על ספרה "מדינת ישראל נגד אדולף אייכמן".
בשנת 2007 סייעה בהפקת התערוכה "כאן ביתי" של ניצולי השואה במדינת ישראל. בשנת 2010 הפסיק משרד החינוך את עבודתה כיושבת ראש ועדת המקצוע בתחום ההיסטוריה, לאחר שמתחה כמה פעמים ביקורת על מדיניות הוראת ההיסטוריה בבתי הספר. יבלונקה גם ביקרה את הערך החינוכי של ביקור בני נוער במחנות ההשמדה בפולין.
בין 2007 ל-2017 שימשה כחברה בוועדת הערר שמינה שר המשפטים דניאל פרידמן על-פי "חוק נכסים של נספי השואה", שדנה בבקשות ובעררים הנוגעים לרכוש נספים שאותר על ידי החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה.
בעלה היה השחקן יוסי יבלונקה (1945–2006). לבני הזוג נולדו שני בנים ובת.
בתה היא השחקנית דבי יבלונקה, ובנה, עידו יבלונקה, מנהל את מרכז הפיתוח של חברת Yahoo! בישראל.
קישורים חיצוניים.
מכתביה
וסילי פולנוב
וסלי דמיטרייביץ' פולנוב (ברוסית: Поленов Василий Дмитриевич; 1 ביוני 1844 - 18 ביולי 1927) היה צייר נופים ריאליסטי רוסי, ואחד מחברי תנועת האמנות "הנודדים". אחותו היא הציירת ילנה פולנובה.
קורות חיים.
פולנוב למד תחת פאבל צ'יסטיאקוב ובין השנים 1863–1871 למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות. בתום לימודיו נסע לאיטליה ולצרפת ללמוד את סגנונות הציור של אירופה המערבית, ובמסע זה צייר את "זכות הגביר" (1874, גלריית טרטיאקוב).
בין השנים 1877–1878 השתתף במלחמת רוסיה-טורקיה כצייר מלחמה. בשובו מהמלחמה הצטרף לתנועת "הנודדים" והציג בתערוכות הנודדות של קבוצת האמנים.
עבודותיו זכו לפופולריות רבה, ונרכשו על ידי האספן העשיר פאבל טרטיאקוב עבור הגלריה שלו.
בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-19 התמקד פולנוב בציור ציורי נוף בסגנון ריאליסטי, ושאף להציג את הנוף הרוסי ולגרום לצופה לחוש באוויר הצח שבאזור הכפרי. דוגמות ליצירות אלה הן "החצר במוסקבה" (1878), "גן הסבתא" (1878), "אגם זארוסשי" (1879).
בין השנים 1881–1882 נסע פולנוב למזרח התיכון וליוון ואייר איורי נוף אשר שימשו בסיס ליצירת המופת "ישו והחוטא" (1886 - 1887). ביצירות שנוצרו לאחר ביקור זה, התמקד פולנוב בשילוב תמות מהברית החדשה עם ציורי נוף ריאליסטיים של נופי ארץ הקודש.
במקביל בשנות ה-80 של המאה ה-19 עסק פולנוב בציור תפאורות לתיאטרון. בנוסף עיצב פולנוב את ביתו של סאווה מאמונטוב שבאברמצבו, ואת האופרה הרוסית הפרטית.
פולנוב התקבל לאקדמיית סנקט פטרבורג לאמנויות בשנת 1893 והוכרז כ"אמן העם של ברית המועצות" בשנת 1926.
פולנוב עסק בהוראה ולימד אמנים רבים בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה ובהם אברם ארחיפוב, יצחק לויתן, קונסטנטין קורובין ואלכסנדר גולובין.
לאחר מותו, הוכרז בית אחוזתו של פולנוב בבורוק כמוזיאון לאומי לאמנות, ושם הכפר בו שוכנת האחוזה שונה ל"פולנובו" על מנת להנציח את האמן.
ואסילי פולנוב
אדוארד לורנס לוי
אדווארד לורנס לוי (באנגלית: Edward Lawrence Levy; 21 בדצמבר 1851 - 19 במאי 1932) היה אתלט אנגלי יהודי, מורה ופעיל קהילתי. זכה באליפות העולם הראשונה בהרמת משקולות, שהתקיימה בלונדון ב-1891. בשלוש השנים הבאות קבע 14 שיאי עולם.
ביוגרפיה.
אדוארד לואנס לוי, יליד לונדון, התחנך בבית היתומים היהודי בנורווד שבו חזר ללמד בבגרותו. בשנת 1870, בגיל 19 עבר לברמינגהאם, שם לימד כמורה בבית הספר היהודי "Birmingham Hebrew school". הוא נשאר בברמינגהם יד יום מותו, כעבור 60 שנה. בגיל 25 הוא הקים בעיר בית ספר משל עצמו בשם "Denbigh Lodge Collegiate School", וניהל אותו שנים רבות.
פרט להוראה ולפעילותו כאתלט ומאמן, היה לוי מעורב מאוד בפעילויות קהילתיות רבות בתחום החברתי, המוזיקה והתיאטרון לחובבים. כבר בשנה הראשונה לעבודתו כמורה, ב-1870, הקים בקרב יהודי ברמינגהאם את החברה היהודית לדרמה, שבמשך השנים שינתה מספר פעמים את שמה ותחום העניין שלה; (ב-1879 הפכה ל"אגודת הנוער היהודי בברמינגהאם", ומ-1925 ל"אגודה הספרותית היהודית", לפי דגם שהתקיים בקהילות יהודיות רבות). ניהל את החוג לדרמה שקם ב-1923 במסגרת החברה היהודית לאמנויות בעיר.
בנוסף כתב כתבות ספורט בעיתונות המקומית (למשל ב"ברמינגהאם פוסט"), על משחקי קבוצת הכדורגל אסטון וילה ואירועי ספורט אחרים. כמו כן כיהן שנים רבות בוועדת המועדון מילדנד של המפלגה השמרנית הבריטית. כמו כן החל משנת 1880 היה פעיל בלשכה "Lodge of Israel" של הבונים החופשיים ונבחר מאוחר יותר למגיסטר שלה ולתפקיד בכיר של הבונים החופשיים במחוז (Provincial Grand Assistant Secretary).
אלוף עולם ראשון בהרמת משקולות.
החל משנת 1876 התקבל לוי לשורות מועדון הספורט "בינגלי הול", והפך במהרה לאחד מחבריו המצטיינים. היה ידוע בין חבריו כ"לורנס", וזכה גם בכינוי "הרקולס של כיס" ("Pocket Hercules") בשל קומתו הנמוכה. יומו הגדול הגיע כשב-24 בינואר 1891, בגיל 40, זכה כנציג של מועדון האתלטיקה של ברמינגהאם במדליית הזהב, באליפות בריטניה למרימי משקולות חובבים שהתקיימה בלונדון.
אמנם השתתפותו בתחרות בשבת עלתה לו במחיר אישי: הוא איבד את התפקיד של מנצח המקהלה בבית הכנסת.
ב-28 במרץ אותה שנה זכה בתחרות חופשית במסגרת האליפות הבינלאומית הראשונה להרמת משקולות, מול 6 מתחרים מבריטניה, גרמניה, אוסטריה-הונגריה, בלגיה ואיטליה. אליפות זו משנת 1891, שקיבלה לאחרונה את הכרת בכורתה על ידי הפורומים המובילים את ענף הרמת המשקולות בעולם, התקיימה ב"קפה מוניקו" ("Cafe Monico") בפיקדלי, לונדון.