תוסף מזון הוגדר על ידי ועדה משותפת של ארגון הבריאות העולמי וארגון המזון והחקלאות ב-1955/1956 "כל חומר שמוסף למזון בכמויות קטנות במטרה לשפר את המראה, הטעם, הטקסטורה או תכונות השימור שלו". מאז חלה הרחבה בהגדרה והיא מאפשרת לתעשיית המזון מגוון שימושים בחומרים רבים (כ-3000) ובלבד שיהיו בכמויות קטנות ושיוכח שאינם פוגעים בבריאות הציבור. מנהל המזון והתרופות האמריקאי (ה-FDA), מאפשר לחומרים אלה להשתלב במזון, רק תוך מגבלות רישוי כמותיות. מקצתם היו בשימוש מזה מאות שנים כמשמרי מזון ואיכותם לאורך זמן הוכחה מעל לכל ספק, לדוגמה: חומץ - בשימור ירקות, מלח - בשימור בשר, סוכר - בשימור וטעם של מרקחת פירות, ואפילו סולפטים כחומר המשמר יין. מנהל המזון והתרופות האמריקאי מאפשר להשתמש באלה האחרונים כמעט ללא הגבלה וללא צורך ברישוי. עם ההתקדמות הטכנולוגית מאז המחצית השנייה של המאה ה-20 הוכנסו תוספי מזון רבים, ממקור טבעי או סינתטי. תוספי המזון כוללים גם חומרים שהוכנסו למזון באופן עקיף במהלך תהליך עיבודם, אריזתם או הובלתם.
זיהוי ומיספור.
כדי לארגן ולהסדיר את תוספי המזון, תוך יידוע הצרכן המצוי, כל תוסף מזון מקבל מספר ייחודי הנקרא באירופה – E number ובכך ניתן לו האישור הרשמי לשימוש בו במדינות אירופה. שיטה זו התקבלה על ידי הוועדה הבינלאומית של ארגון הבריאות העולמי וארגון המזון והחקלאות הנקראת "קודקס אלימנטריוס" - ,Codex Alimentarius המטפלת, בין השאר, בנושאי פיקוח וסימון תוספי מזון, ללא קשר האם המוצר מאושר או לא.
בעוד שבאירופה מקדימה האות E את המספר, רוב המדינות האחרות שקיבלו את השיטה מציינות רק את המספר. כך למשל, חומצה אצטית, הנותנת את הטעם לחומץ, המאושרת בכל המדינות, מסומנת במוצרי המזון באירופה כ- E260 בעוד שברוב המדינות מחוץ לאירופה הסימון הוא רק 260. לעומת זאת תוסף צבע אדום למזון, אלקנין (alkannin ), המסומן רק כ-103, אינו מאושר לשימוש באירופה אלא רק באוסטרליה וניו זילנד ולכן אינו מסומן ב E .
קטגוריות.
בין סוגי תוספי המזון בהם משתמשים ניתן למנות:
לעיתים מיוחס המונח "תוספי מזון" גם לויטמינים ומינרלים, אף על פי שנהוג לראות בהם תוספי תזונה, בקפסולות או אבקה. עם זאת, יש הרבה מקרים שבהם נהרסים ויטמינים טבעיים שבמזון בתהליך עיבודו (ויטמינים A ו D בפיסטור או עיקור חלב, למשל) ואז קיימות המלצות המחייבות את היצרן להחזיר ואף להוסיפם מעבר לכמות שהייתה. במקרה אחר, נהרסות בתהליך עיבוד המזון חומצות שומן חיוניות ממשפחת "האומגה-3 ", בעיקר אלה בעלות קשרים כפולים הרחוקים האחד מהשני, הרגישות לתהליכי חימצון, תוך פגיעה בערכן התזונתי הייחודי. במקרה זה מותר לייצרן להוסיף אותן, ואף להגן עליהן על ידי תוספת אנטיאוקסידנטים. בעקבות הסערה בעולם הרפואה שחשפה את ההשפעה המזיקה של שומן רווי וטרנס (מרגרינות, שמן דקל) על הסתיידות העורקים החלה תופעת תוספת חומצות השומן הבלתי רוויות בעלות קשר כפול ממשפחת האומגה-3 למוצרי מזון, הן כתוספת והן כהשלמה לאלה שנהרסו בעיבוד המזון.
משרדי הבריאות במדינות שונות בעולם מגבילים את תכולת החומרים המוספים לכמויות של מיקרוגרמים (מיליוניות גרם) או מיליגרמים (אלפיות גרם). לעיתים מופיעה על אריזת מזון אזהרה המגבילה את צריכת מזון זה לאנשים המגלים רגישות לתוסף מזון מסוים הנכלל באריזה זו. המונח - Generally Recognized As Safe שבו משתמשים רשויות הבריאות בעולם, שפירושו "לרוב מוכר כבטוח", מהווה כרטיס כניסה לשימושם של מרבית תוספי המזון. במקרים רבים מצוין ערך "הכמות היומית הסבירה" המגבילה, כמותית, את התוסף.
סוגיות בריאות, פיקוח והגבלות.
במהלך המאה ה-21 נוספו חומרים רבים לרשימת תוספי המזון. תהליך הגלובליזציה ועמו מעבר הסחורות החופשי בין מדינות הפך את הפיקוח על המזון מורכב יותר. אירופה, ארצות הברית והמוסדות הבינלאומיים העוסקים בפיקוח השימוש בחומרים אלה החלו לחוקק חוקים, תקנות וצווים, במטרה להגן על הצרכן. ההנחה הבסיסית היא שיצרן המזון המכיל את תוספי המזון הוא האחראי לבטיחות הצרכן הן בנקיטת דרכי יצור נאותים, GMP ,והן בהרכב תוספי המזון, כמותית ואיכותית. חשיפת גורמי מחלות סרטן, סוכרת סוג 2 ועוד חשפו תוספי מזון בעלי השפעה קרצינוגנית הביאו לאיסור השימוש או הגבלה כמותית קיצונית בחומרים שהיו עד אז מותרים לשימוש כגון סכארין, כתחליף לסוכר וניטריטים וניטרטים שהיו מקובלים כמחזקי צבע וחומר משמר אנטיבקטריאלי במוצרי בשר. בהקשר לשימוש בניטרטים - למרות ההוכחות להיותם קרצינוגנים, המשך השימוש בהם מאושר, בהגבלות כמותיות, מאחר שהם מסוגלים לעכב התפתחות של חיידקי בוטוליזם שהרעלנים שלהם גורמים למוות. רשות המזון והבריאות האמריקאית דאגה לחוקק תקנות ליצרני המזון המנחה אותם, שלב אחר שלב, כיצד להבטיח שהמזון המיוצר במפעלם יהיה בטוח לצריכה. הפיקוח הציבורי של נציבות השוק המשותף נעשה באמצעות חוק המתאר את ההיבטים הטכנולוגים של כל תוסף ושמות התוספים שנבדקו ואושרו כמותרים. הפיקוח בארצות הברית מבוסס על חוק Federal Food, Drug, and Cosmetic Act of 1938 ועל כל התוספות והתיקונים שלו מאז ועד היום.
בישראל הפיקוח על בטיחות תוספי המזון נתון בעיקר על אגף במשרד הבריאות שרות המזון הארצי.
קישורים חיצוניים.
רשימת תוספי מזון מאושרים מסמך pdf - על-פי תקנות בריאות הציבור (מזון) (תוספי מזון), התשס"א – 2001
https://www.health.gov.il/PublicationsFiles/sivug.pdf
חוברת הסבר בנושא תוספי מזון - https://www.health.gov.il/PublicationsFiles/additive_book.pdf
www.health.gov.il/UnitsOffice/HD/PH/FCS/Documents/technological_list.pdf רשימת תפקידים טכנולוגים של תוספי מזון, פברואר 2019
מנגנון פראקריני
גבריאל גארסיה מארקס
גבּריאל חוזה דה לה קונקורדיה גָארסיה מארקֶס (; 6 במרץ 1927 – 17 באפריל 2014) היה סופר, עיתונאי ותסריטאי קולומביאני, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1982.
ביוגרפיה.
גארסיה מארקֶס נולד בעיירה אראקאטאקה שבקולומביה. הוא החל לעבוד כעיתונאי ביומון הקולומביאני "אל אספקטדור"
(El Espectador), ובהמשך עבד ככתב חוץ של העיתון ברומא, פריז, ברצלונה, קראקס וניו יורק. בגיל 55 בלבד הוענק לו פרס נובל לספרות לשנת 1982.
במהלך חייו נדד בין ארצות שונות כגון: מקסיקו, שבה חי שש שנים, ספרד, שבה חי שלוש שנים ועוד מדינות שונות, עד שבשנת 1971 שב למולדתו. גרסיה מארקס נחשב לאבי סוגת הריאליזם הקסום.
בין 1947 ל-1955 כתב ופרסם סיפורים קצרים (שקובצו מאוחר יותר בקובץ עיניים של כלב כחול, תרגום: יוסף שריג, הוצאת כתר).
ספרו הראשון סופת שלכת (La hojarasca) יצא לאור בשנת 1955 (תורגם לעברית בידי ישעיהו אוסטרידן ויצא בהוצאת זמורה ביתן).
ספרו השני אין לקולונל מי שיכתוב אליו יצא ב-1961 (תרגם: יוסף דיין, הוצאת ספרית פועלים) וספרו השלישי ימי רעה (תרגום: ישעיהו אוסטרידן, הוצאת זמורה ביתן) יצא ב-1962.
ספרו הרביעי, וכפי הנראה המפורסם ביותר, Cien años de soledad מאה שנים של בדידות יצא ב-1967 (תרגום: ישעיהו אוסטרידן, הוצאת עם עובד) וסיכם את קורות מקונדו, עיירת ילדותו. "מקונדו" מגיעה לשיא עיצובה בספר, שנחשב לאחת מיצירות המופת של הפרוזה של אמריקה הלטינית.
"מאה שנים של בדידות" היה לרב-מכר בינלאומי וזיכה את מארקס בפרסום בינלאומי. מארקס ניצל את פרסומו לשמש כמתווך במהלך מלחמת האזרחים בקולומביה בין ממשלת קולומביה ותנועת 19 באפריל ואחר כך גם עם תנועת FARC. באותן שנים פיתח מארקס ידידות אישית עם מנהיג קובה פידל קסטרו והיו משוחחים שיחות ארוכות על ספרות ותרבות. ייתכן שזו הייתה הסיבה לסכסוך שפרץ בינו לבין הסופר הפרואני מריו ורגס יוסה, שהיה בעבר חברו ושותפו לדירה, כאשר ורגס יוסה החל לתמוך ברעיונות הקפיטליזם והשוק החופשי. השניים נתקלו זה בזה ב-1976 במקסיקו סיטי, בהצגת בכורה של סרט, וורגס יוסה קרא לגרסיה מרקס והנחית מהלומת אגרוף בפרצופו. הסכסוך הסתיים ב-2007. במהדורה מיוחדת של "מאה שנים של בדידות" (במלאת 40 שנה לספר) נכללה הקדמה מאת ורגס יוסה. ההקדמה היא קטע מספרו של ורגס יוסה על גרסיה מארקס, שראה אור ב-1971, כשהשניים עוד היו ידידים, בשם "History of a Deicide" (תולדותיו של רצח אל).
בשנות ה-70 הוציא שני ספרים. ב-1972 את קובץ הסיפורים הסיפור העצוב שלא ייאמן על ארנדירה התמה וסבתה האכזרית (תרגום: יואב הלוי, הוצאת שוקן) וב-1975 את סתיו של פטריארך (El otoño del patriarca) שהיה הספר הנמכר ביותר בספרד באותה שנה (תורגם לעברית בידי ריטה מלצר ואמציה פורת, הוצאת עם עובד). באותה שנה יצא גם קובץ הסיפורים עיניים של כלב כחול.
בשנות ה-80 הוציא שלושה ספרים נוספים: כרוניקה של מוות ידוע מראש (1981, תרגום: טל ניצן), אהבה בימי כולרה (1985, תרגום: ריטה מלצר ואמציה פורת) וגנרל במבוך (1989, תרגום: אמציה פורת וריטה מלצר). שלושתם ראו אור בעברית בהוצאת עם עובד.
למעלה מ-30 שנה נמנעה כניסתו לארצות הברית בגלל הביקורת שהשמיע על מדיניותה וחברותו הקרובה עם פידל קסטרו. רק בשנת 1995 הוסר החרם, בזכות הנשיא ביל קלינטון.