זו הייתה רכישת קרקע בארץ ישראל שנבעה מהחזון והתשוקה לחדש את ההתיישבות היהודית בה לאחר שנות גלות ארוכות. קניית קרקע זו הייתה הרכישה הפרטית הראשונה שנעשתה בארץ ישראל בתקופת השלטון העות'מאני והייתה המשך למהלך "היציאה מהחומות" שיצר מהפכה בתולדות היישוב בארץ.
המעשה התאפשר לאחר נישואי יהושע בן ה-13, בנו של דוד טביא, לשרח בת ה-12, בתו של שלמה יחזקאל יהודה, שהיה באותן שנים עשיר מאוד.
נישואים אלו היוו מעשה פורץ-דרך באותם ימים, בשל העובדה שהיו נישואים בין אשכנזים וספרדים בירושלים של היישוב הישן.
בשטח הנחלה מצא ילין שרידי מבנה ביזנטי עתיק ובתרל"א - 1871 הוא בנה עליו קומה נוספת ושיפץ אותו לשימוש כחאן דרכים לעוברים בדרך יפו–ירושלים.
זה היה המבנה היהודי הראשון בעת החדשה באזור זה. הבית (בית הכנסת העתיק מוצא) משמש כבית כנסת לתושבי האזור הפועל בימי שישי ושבת ובשאר ימות השבוע משמש כחלק ממרכז המבקרים.
בשנת תר"ן (1890) בנה יהושע ילין מאחורי מבנה החאן את ביתו הפרטי, בו התגורר עם אשתו שרח.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 עודד ילין גופי התיישבות והתארגנויות שונות לרכישת קרקעות נוספות באזור. ארגון "בני ברית" רכש חלק מהקרקעות באזור לשם הקמת מושבה יהודית ובשנת 1894 הגיעו ארבע משפחות ראשונות להתיישב במקום ולהקים בו מושבה חקלאית.
שיפוץ ושימור.
יהושע ילין התגורר בבית במוצא עד שלהי מלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן ננטש הבית, נזנח והפך חורבה.
בשנת 2006, לאחר שנים בהן עמד הבית נטוש וחרב, שיפצה המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל את המבנה ההיסטורי בתמיכת משפחת ילין וארגון הקקל ובתרומת כסף נכבדה של מר לאונרד כאהן מארצות הברית.
המבנה הכיל בבניתו שלושה חדרים, חדר נוסף על הגג וחלל תת-קרקעי גדול ששימש כרפת.
ליד המבנה באר מים.
במקום התבצעה בקיץ 2013 חפירה ארכאולוגית בה נחשף אולם רחב ממדים מהתקופה הצלבנית שאינו חשוף כיום לעין הציבור.
כיום משמש בית ילין כמרכז מבקרים- בית היסטורי, הפתוח לקבוצות וליחידים לביקורים וסיורים. במקום מוצגת תערוכת קבע הכוללת סרטון קצר על תולדותיו, ומתקיימות פעילויות שונות.
אי-תלות
אי תלות
ספר השיאים של פוז
סֵפֶר הַשִּׂיאִים שֶׁל פּוּז הוא ספר ילדים שנכתב על ידי דויד גרוסמן ואויר על ידי נועם נדב. הספר יצא בשנת 1994 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
על הספר ביססו פרק של הסדרה "בעקבות הסיפורים הקסומים", המשודרת בערוץ הילדים ובלוגי.
עלילה.
פוז הוא ארנב צעיר בעל פרווה כתומה שלפתע חש צורך עז לשבור שיא.
לדאבונו אומר לו אחיו הבכור, עמיקוד, ארנב ממושקף בעל פרווה תכולה, כי כל השיאים נשברו ואף מונה בפניו מספר שיאים.
אולם פוז שולל את דבריו באומרו על השיא האחרון שעמיקוד הזכיר ("כבר ישבו 72 יום על קיפוד") כי מי שיישב על קיפוד 73 ימים ישבור את השיא.
לאורך הספר מנסה פוז את מזלו בשבירת-שיאים. כל פעם עמיקוד שולל את מעמדו של פוז כשובר-השיא באומרו לו, בצורת שיר, מי שבר את השיא הנ"ל.
עקב שלילת השיא שפוז ניסה לשבור ראשון: "להתעורר הכי לאט בעולם". עמיקוד לא הבין איך יצאו לו חרוזים במפתיע, ללא חשיבה, וחשב כי כדאי לו לעבוד על כישרונו. שבירת-השיאים על ידי פוז ושלילתם על ידי עמיקוד נמשכה לאורך הסיפור כולו עד לשיא האחרון שניסה פוז לקבוע בו גנח הכי הרבה מהתפעלות מתמונה. תמונה זו הייתה למעשה הפרה של עלית ותמונה ספציפית זו השתייכה לחפיסת-שוקולד כך שריח שוקולד נדף ממנה.
פוז לא היה מוכן בשום אופן לשמוע שגם שיא זה נשבר אחרי כל הפעמים שאחיו שלל אותו ושאל אותו בחרוזים מי שבר את השיא אם לא הוא. או אז הודה עמיקוד כי פוז הוא אשר שבר את השיאים שציין במהלך הסיפור. עוד הסתבר כי החרוזים שיגעו את עמיקוד והוא שמח להיפטר מהם.
דושאן מקבייב
דושאן מקבייב (בסרבית: Душан Макавејев; 13 באוקטובר 1932 – 25 בינואר 2019) היה במאי ותסריטאי קולנוע סרבי. מנהיג זרם "הגל השחור" בקולנוע היוגוסלבי בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20.
מקבייב למד באוניברסיטה בבלגרד.
במשך שלושה עשורים ביים 10 סרטים באורך מלא. סרטיו כוללים ביקורת חברתית נוקבת והומור שחור.
סרטו המפורסם ביותר "מסתרי האורגניזם" (1971) הוחרם בארצו, בשל תכנים פוליטיים ומיניים בוטים, והוא נאלץ לעזוב את יוגוסלביה לגלות שנמשכה עד 1988.
באותה תקופה המשיך לביים בארצות שונות כגון קנדה, הולנד, צרפת ואוסטרליה.
נפטר בבלגרד ב-25 בינואר 2019.
הידקי שירקאווה
הידקי שירקאווה (ביפנית: 白川 英樹; נולד ב-20 באוגוסט 1936) הוא כימאי יפני שזכה בפרס נובל לכימיה ב-2000, ביחד עם אלן היגר ואלן מקדיארמיד, על גילוי ופיתוח פולימרים מוליכים.
עבודתו.
במהלך עבודתו במכון הטכנולוגי של טוקיו, פיתח שירקאווה פוליאצטילן בעל מראה מתכתי, ובכך עורר את עניינו של אלן מקדיארמיד, פרופסור לכימיה מאוניברסיטת פנסילבניה ב-1975.
שנה לאחר מכן הזמין מקדיארמיד את שירקאווה לערוך את הפוסט-דוקטורט שלו באוניברסיטת פנסילבניה, והשניים, בשיתוף עם הפיזיקאי אלן היגר, פיתחו את המוליכות החשמלית של הפוליאצטילן.
ב-1977 גילו השלושה שהרוויה באדי יוד משפרת את המוליכות החשמלית של הפוליאצטילן. על תגלית זו זכו השלושה בפרס נובל לכימיה בשנת 2000.
ביוגרפיה.
שירקאווה נולד בטוקיו ב-1936, בנו של רופא צבאי. הוא סיים את לימודיו במכון הטכנולוגי של טוקיו בתחום הנדסת כימיה ב-1961, השלים את הדוקטורט בנושא ב-1966, והחל לעבוד במכון כעוזר מחקר.
הוא השלים את הפוסט-דוקטורט שלו באוניברסיטת פנסילבניה, לשם הגיע בהזמנת אלן מקדיארמיד, ב-1976. הוא החל לעבוד במרצה באוניברסיטת צוקובה ב-1979, וב-1991 התמנה לראש המחלקה להנדסת כימיה בצוקובה.
יונקי שליה
משפטי לוונהיים-סקולם
משפטי סקולם-לוונהיים
משפט סימסון
משפט סימסון הוא משפט גאומטרי הקובע כי:
בתמונה, הנקודה P נמצאת על היקף המעגל החוסם את המשולש ABC. היטלי הנקודה על הצלעות AB, AC, BC מסומנים ב N, L, M בהתאמה (כלומר מתקיים formula_1) נמצאים על ישר אחד (צבוע באדום).
המשפט ההפוך נכון גם הוא: אם נתון משולש ונקודה כך שהיטלי הנקודה על צלעות המשולש נמצאות על ישר אחד, אזי הנקודה הזאת המצאת על היקף המעגל החוסם את המשולש.
משפט סימסון שקול למשפט תלמי (כלומר, כל אחד מהם גורר את השני) ועל כן מספיק להוכיח את אחד מהם על מנת להוכיח את השני.
משפט סקולם-לוונהיים
הבונדסליגה הגרמנית לנשים
פרדוקס סקולם
משפט לוונהיים סקולם
רויז
אדסון
אתלטיות
איטו הירובומי
איטוֹ הִירוֹבּוּמִי (ביפנית: 伊藤 博文; 16 באוקטובר 1841 - 26 באוקטובר 1909) היה סמוראי מנחלת צ'ושו, מדינאי יפני, גנרו, כיהן ארבע פעמים בתפקיד ראש ממשלת יפן והיה מושל קוריאה. הלאומן הקוריאני אן ג'וּנג-גון התנקש בחייו.
ראשית חייו.
איטו נולד להיאשי ג'וּזוֹ, סמוראי ממעמד זוטר מהאן צ'ושו (כיום מחוז ימאגוצ'י), ונקרא בילדותו היאשי ריסוקֶה. סבו שינה את שם המשפחה מהיאשי לאיטו, ובצעירותו קיבל איטו את השם הירובומי. איטו היה תלמידו של יושידה שואין והצטרף לסונו ג'וי, ביחד עם טקיושי קידו. הוא נבחר להיות אחד מבין חמשת בני נחלתו שנשלחו ללמוד בקולג' האוניברסיטאי של לונדון ב-1863, ובזמן שהותו בבריטניה השתכנע שעל יפן לאמץ את דרכי המערב. איטו שב ליפן ב-1864 על מנת להזהיר את נחלת צ'ושו מלצאת למלחמה כנגד המעצמות הזרות בנוגע לזכויות השיט במצר שימונוסקי.
קריירה פוליטית.
לאחר רסטורציית מייג'י התמנה איטו למושל מחוז היוגו, שימש שר זוטר במשרד החוץ, ונשלח לארצות הברית ב-1870 על מנת ללמוד את המדיניות המוניטרית של המדינה. בשובו ליפן בשנה לאחר מכן, יסד איטו את מערכת המיסוי של יפן. באותה שנה הוא הצטרף למשלחת איוואקורה במסעה מסביב לעולם, במהלכה קשר קשרי ידידות עם טושימיצ'י אוקובו, אחד ממנהיגי רסטורציית מייג'י.
איטו התמנה לשר לעבודות ציבוריות ב-1873, וב-1875 היה ליושב ראש אספת מושלי המחוזות. בנוסף, הוא השתתף בועידת אוסקה באותה שנה. לאחר ההתנקשות בחייו של אוקובו, החליפו איטו בתפקיד שר הפנים, ובכך נטל מקום מרכזי בממשלת מייג'י.
איטו נסע לאירופה ב-1882 על מנת ללמוד את חוקותיהן של המדינות, ושב ליפן לאחר שמונה עשר חודשים. ב-1885 חתם איטו על הסכם טיינג'ין, שהסדיר את היחסים הדיפלומטיים בין יפן וסין הקיסרית.
ראש הממשלה.
בהתבסס על רעיונות אירופאיים, יסד איטו ב-1885 את שיטת הממשל של הקבינט, וב-22 בדצמבר באותה שנה הוא היה לראש ממשלת יפן הראשון. הוא פרש מתפקידו ב-30 באפריל 1888, אך עמד בראש המועצה הקיסרית, ולמעשה החזיקה בשלטון. הוא הפך לגנרו הראשון ב-1889 בחוקת מייג'י, שהתפרסמה בפברואר 1889, הוסיף איטו התייחסות לקוקוטאי, או "הישות הלאומית" של יפן, המספק הצדקה לסמכותו של הקיסר, בשל מוצאו האלוהי ושושלת הקיסרים שלא נקטעה, ובשל הקשר המיוחד הקיים בין הנתינים לשליט. התייחסות זו עמדה בניגוד להכרה האירופאית, לפיה שואבת החוקה את חוקיותה מהאזרחים, שאותה ראה איטו כאינה מתאימה ליפן.
במהלך כהונתו השנייה בראשות הממשלה (8 באוגוסט 1892 - 31 באוגוסט 1896) תמך איטו במלחמת סין–יפן הראשונה, ולקח חלק בהסכם שימונוסקי שסיים אותה ב-1896. בבואו לחתום על האמנה האנגלו-יפנית של מסחר וניווט ב-1894, הצליח איטו לבטל חלק מההסכמים הבלתי שוויוניים שהגבילו את פעילותה הבינלאומית של יפן החל מראשית תקופת מייג'י.