רינה נתן נולדה כזכר בשם גרשון נתן בזיגן שבגרמניה למשפחה אמידה. בילדותה הייתה נתן יצירתית והצטיינה במקצועות מוזיקליים ואמנותיים. כבר מילדותה נהגה ללבוש בגדי נשים, ובבגרותה תיארה את עצמה כמי שחשה "הכרח נפשי ללבוש בגדי אשה ולנהוג כאשה לכל דבר”.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שהתה תקופת מה בצרפת, שם למדה חקלאות, ומשם עלתה לארץ ישראל בשנת 1946 ועברה בין הקיבוצים מעגן מיכאל, אשדות יעקב ונען. אופן הליכותיה הנשיות לא השתלב בחברה הקיבוצית, וזאת על אף שביצעה את עבודתה היטב. בשל התנהגותה סירבו הקיבוצים לשכן אותה הן בצריף הגברים והן בצריף הנשים והיא סולקה מקיבוץ לקיבוץ עד אשר נטשה את הניסיון הקיבוצי והתגוררה בגדרה. היא שירתה בצה"ל כחובשת במהלך מלחמת העצמאות, אך לאחר שחרורה התקשתה במציאת עבודה ולכן התגייסה מחדש לשירות קבע באותו תפקיד. גם בצבא התקשתה נתן להשתלב. היא קיבלה חדר משלה, אולם לבסוף שוחררה על רקע חוסר התאמה. גם במקצועה כמדריכה ומורה לחקלאות לא עבדה משום שמוסדות החינוך לא היו מקבלים אותה.
בתחילת שנת 1953 עלה שמה של נתן לכותרות במספר מקרים בהם הותקפה על ידי אנשים בגלל מוזרותה או נעצרה מפני שהסתובבה בבגדי אשה. במרץ 1953 נעצרה בטבריה מפני שהייתה לבושה בבגדי אישה והועמדה לדין על כך שטענה במשטרה שהותקפה על ידי אלמונים בעוד היא חתכה את עצמה. באפריל 1953 נעצרה על ידי המשטרה בעת התקהלות, שבה נמצאה מחזיקה סכין. היא שוחררה לאחר שנים עשר יום, לאחר שלא נמצא סעיף פלילי בו ניתן להאשימה. נתן טענה בפני השוטרים (כפי שדווח בעיתון הארץ): “אני אשה בנפשי וברגשותי, רק בשל טעות פיזיולוגית נולדתי גבר”.
נתן טענה בתחילה כי נולדה עם איברי מין גבריים ונשיים כאחד - כלומר, העידה על עצמה שהיא אינטרסקסואלית. ניתוחים לקביעת מין כבר נעשו בישראל בקרב אינטרסקסואלים (שכונו אז "דו-מיניים"), אולם בסתיו 1954 נבדקה נתן על ידי ועדת רופאים שטענה כי אין זה מצבה.
במסגרת מאבקה לקבלת האישור לעבור את הניתוח, החלה נתן פוגעת בעצמה. ועדת רופאים מטעם משרד הבריאות המליצה להיענות לבקשתה ולאפשר לה להינתח “מטעמים של היגיינה רוחנית”, אולם היועץ המשפטי לממשלה, חיים כהן, דחה את ההמלצה בסוף שנת 1954, בנימוק שסירוס מנוגד לחוק הפלילי האוסר גרימת "נזק גופני". בעקבות הפגיעות העצמיות החוזרות ונושנות אולצה נתן לקבל בניגוד לרצונה זריקות טסטוסטרון. היא המשיכה במאבקה, וב-25 במאי 1956 הגיעה נתן לבית החולים "אסף הרופא" מדממת ומתפתלת מכאבים, לאחר שחתכה את איבר מינה, ככל הנראה מתוך ניסיון עצמי לשנות את מינה. היא חייכה ואמרה לרופאים אשר נחרדו לראותה כך: "הפעם לא יועיל כבר שום דבר, ואתם מחויבים תהיו לנתחני וליטול את האיברים המיותרים ולהפכני לאשה".
לאור הסכנה לחייה הסכימו הרופאים לבצע את הניתוח, ונתן הייתה לאישה הטרנסקסואלית הראשונה בישראל שעברה ניתוח לשינוי איבר המין, מרצונה.
בפברואר 1957 חזרה לבית החולים אסף הרופא, וסיפרה שהתקינה חוסם עורקים על גופה במשך שעות רבות, ועתה היא מקווה שהרופאים יהיו מוכרחים להשלים את סירוסה. היא אושפזה במחלקה כירורגית ולאחר כחודש פורסם שגם ניתוח זה בוצע.
ביוני 1957 נעצרה לאחר שהתפשטה ברחוב המלך ג'ורג', לדבריה על מנת להפגין את נשיותה.
במהלך מאבקה התייחסו העיתונים לנתן במונחים וכינויים כמו "גבר-אשה" ו"מדמואזל רינה", המושגים "טרנסקסואליות" ו"טרנסג'נדריות", ומושג ה"אינטרסקסואליות" - כל אלה טרם היו מושגים מקובלים ומוכרים.
באוגוסט 1958 עזבה נתן את ישראל וחזרה לגרמניה לצמיתות. שם היא נשארה עד פטירתה בשנת 1979. היא חיה בעיר מנהיים עד חודש ינואר 1961 ואז עברה לעיר זארבריקן שבחבל הסאר. המעבר היה קשור כנראה לנישואיה ב-11 ביולי 1961 לסוחר בן ה-64 וילי בנימין קנבל (Knäbel). החזרה לגרמניה הייתה מלווה בהתרחקות מהיהדות. תחילה נרשמה כ"חסרת דת" (Konfessionslos) ובתעודת הפטירה שלה היא רשומה כ"קתולית". לאחר נישואיה היא השתמשה בשם "רינה קנבל". בשנת 1971 מת בעלה וילי והיא עצמה נפטרה בגיל הצעיר 55.
אלון יזרעאל
אלון יזרעאל היא להקת מחול ישראלית של רקדנים בוגרים בגילאי 30 ומעלה.
שם הלהקה נגזר מעץ אלון ששורשיו נטועים באדמת עמק יזרעאל מזה מאות בשנים. עץ האלון מוזכר בתנ"ך עוד מימי נהלל המקראית כסמל לעוצמה ולחוסן, ובהיותו נטוע בבית המקדש (רד"ק, ישעיה, ו, יג "יש מפרשים בשלכת"), ואומץ על ידי המועצה האזורית עמק יזרעאל. מרבית חברי הלהקה הם תושבי העמק אך יש גם מחיפה והקריות. כוראוגרף הלהקה ומנהלה האמנותי הוא זאב קרן מיום היווסדה.
היסטוריה.
הלהקה נוסדה באביב 1994. בראשית ימיה פעלה במסגרות העירוניות בקריית טבעון ונצרת עילית ובשנת 2008 התאגדה הלהקה לעמותה בשם "אלון יזרעאל עמותה למחול בעמק" וקבעה את מרכז פעילותה במושב נהלל שבעמק יזרעאל. כל הרקדנים בלהקה הם חברים בעמותה.
העמותה קבעה כמטרה את טיפוח והעמקת הקשר עם המחול הישראלי בארץ ובעולם ובמסגרת זו הציבה בראש מטרותיה את קידום המחול העממי הישראלי בעמק יזרעאל .
בעידוד המועצה האזורית עמק יזרעאל יזמה ויסדה בשנת 2010 את פסטיבל מחול יזרעאלי המתקיים מאז בכל שנה בסמוך לחג השבועות ומארח את מיטב להקות הוותיקים בארץ. "פסטיבל מחול יזרעאלי" משתלב כחלק מאירועי "חלב ודבש" של המועצה האזורית עמק יזרעאל ומושך קהל רב מישובי העמק והצפון.
כל חברי הלהקה לוקחים חלק פעיל בתכנון, בארגון, בהפקה והקמת התפאורה לקראת פסטיבל מחול יזרעאלי תוך כדי הכנותיהם להופעות המתוכננות.
הלהקה משתתפת מדי שנה בכנסי להקות ראשונים בירושלים מיוזמת " הורה ירושלים", בפסטיבל מחול כרמיאל, בפסטיבל "ארבעת המינים" בגן יבנה במופעים ובאירועים בהזמנת ארגונים פרטיים וממלכתיים, ומייצגת את מדינת ישראל ועמק יזרעאל בפסטיבלים בעולם. הלהקה הוזמנה להופיע ברומניה, תאילנד, סין, בולגריה, סלובניה, צ'כיה ובאירועים בהזמנת הקהילות היהודיות בעולם
ברפרטואר הלהקה למעלה מ-60 יצירות מחול בנושאים שונים כמו "מן המקורות", "ארץ ישראל", הווי ותרבות יהודית, לכבוד משוררים כמו חיים נחמן ביאליק, מוזיקאים כמו סשה ארגוב ונחום היימן, כהערכה לאמנים כמו יהורם גאון, יוסי בנאי ורבים נוספים.
מספר החיה
ליודמילה קסטקינה
ליודמילה קסטקינה (ברוסית: Людмила Касаткина; 15 במאי 1925 - 22 בפברואר 2012) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע רוסיה וסובייטית. זכתה במספר פרסים והוענק לה התואר האמן העממי של ברית המועצות (1975). על פעילותה בתחום התיאטרון והקולנוע הוענקו לה מספר עיטורים.
חייה.
ליודמילה קסטקינה נולדה בשנת 1925 בכפר במחוז סמולנסק. תוך זמן קצר המשפחה עברה למוסקבה. היא למדה בלט וכבר בגיל 11 החלה להופיע. לאור פציעה ברגל היא נאלצה לעזוב את המחול. בשנת 1943 היא החלה ללמוד משחק ולאחר סיום הלימודים בשנת 1947 התקבלה לתיאטרון הצבא האדום במוסקבה. בתיאטרון זה היא עבדה עד סוף חייה.
בשנת 1950 קסטקינה התחתנה עם הבמאי סרגיי קולוסוב.
התפקיד הראשון בקולנוע של השחקנית היה בסרט "מעלפת הטיגריסים" (1954) לצד פאבל קדוצ'ניקוב. על גילום תפקיד זה היא זכתה בפופולריות רבה. בשנת 1964 היא הצטלמה בתפקיד הראשי בסדרת טלוויזיה סובייטית הראשונה. כמו ברוב סרטיה, הבמאי של הסדרה היה בעלה.
בשנת 1967 היא הצטלמה בסדרת טלוויזיה נוספת "מבצע טרסט" על פעילות סוכני נ.ק.וו.ד נגד מרגלים. בסרט זה לראשונה קסטקינה שיחקה תפקיד שלילי - היא גילמה טרוריסטית שפועלת נגד השלטון הסובייטי.
בשנת 1974 הנהלת התיאטרון בה עבדה קסטקינה התחלפה והבמאי החדש למעשה לא שיתף אותה בהצגות חדשות. למרות זאת היא המשיכה את עבודתה בתיאטרון ולא עזבה אותו.
בשנת 1975 קסטקינה זכתה בתואר "שחקנית השנה" בברית המועצות על תפקידה בסרט על אירועי מלחמת העולם השנייה. היא המשיכה להצטלם עד לשנת 2006.
ליודמילה קסטקינה נפטרה בשנת 2012, 11 ימים לאחר פטירת בעלה. הזוג הוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
גרשון נתן
סקאלוני
פסטיבל התמר
פסטיבל התמר הוא פסטיבל מוזיקה ישראלית ולועזית, המתקיים מדי שנה, החל מ-1999, ברחבי מועצה אזורית תמר, באזור ים המלח.
בפסטיבל מתקיימים מופעים של מוזיקאים ישראלים ובינלאומיים במשך 4 ימים, במהלך חול המועד סוכות. המופעים מתרחשים במספר אתרים מדבריים פתוחים באזור ים המלח: פסגת המצדה, היכל מצדה (למרגלות הר המצדה), הגן הבוטני בעין גדי, ויישובי כיכר סדום. חלק מהמופעים במצדה מתחילים בלילה ונמשכים עד לזריחת השמש.
מאסטרס וג'ונסון
ויליאם מאסטרס ווירג'יניה ג'ונסון (אנגלית: Masters and Johnson) היו זוג נשוי של חוקרים שהתפרסמו בשל מחקרם החלוצי בתחום מיניות האדם, ההתנהגות המינית האנושית והפרעות בתפקוד המיני.
המחקר של מאסטרס וג'ונסון, שנערך החל משנת 1957, תחילה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ולאחר מכן במכון עצמאי שהקימו, נערך בראשיתו באמצעות תצפיות בתנאי מעבדה בתהליכים ותגובות מיניות של 382 נשים ו-312 גברים, באמצעותן הוגדרו כ-10,000 מעגלים מלאים של תגובה מינית. ממצאיהם, בפרט בתחום של ההתעוררות המינית והאורגזמה הנשית, הובילו להפרכת תפיסות רבות שהיו מקובלות עד לאותה העת בנוגע למיניות הנשית.
מאסטרס וג'ונסון כתבו שני חיבורים שהפכו לקלאסיקה בתחום: "התגובה המינית האנושית" (1966) ו"חוסר ההתאמה המינית האנושית" (1970). ספריהם הפכו לרבי מכר ותורגמו לעשרות שפות. בשנת 1978 הם יסדו את "מכון מאסטרס וג'ונסון".
מחקרם בנושא המיניות בגיל הזקנה.