מתחילת המאה ה-17 עמדה שושלת מינג בפני איום מצפון מזרח בדמות שבטי המאנצ'ו ממנצ'וריה. המאנצ'ו כבשו שטחים שהיו בשליטת האימפריה הסינית, ואף קבעו את בירתם במוּקְדֶן (כיום שן-יאנג), אחת הערים שכבשו מהסינים, ב-1625. לאיום זה הצטרף בשנים האחרונות לשלטון שושלת מינג איום נוסף בדמות סדרה של מרידות של איכרים ושל חיילים. אחד המורדים, לִי דְזְה-צֶ'נְג, רועה צאן שהחל את דרכו כמורד ב-1630, הביס בהדרגה את הצבא שנשלח נגדו, ובשלבים מסוימים החלו חיילים שנשלחו נגדו להצטרף אליו. באפריל 1644 נפלו לידיו ללא קרב המבצרים בדאטונג ובשׂוֵאנְפֿוּ. אפילו מפקדי חיל המצב ששמר על מעבר ג'וּיוּנְג, המעבר המרכזי צפונית לבייג'ינג ואחד המבצרים החזקים בחומת סין, פתחו את השערים בפניו. בבוקר ה-25 באפריל 1644 התאבד בתלייה הקיסר האחרון משושלת מינג, צ'וֹנְגְגֶ'ן, ולִי דְזְה-צֶ'נְג נכנס לעיר. הוא הכתיר עצמו כקיסר בשושלת חדשה, שושלת שון. מוקד ההתנגדות היחיד שנותר לשלטונו בתוך סין היה חיל המצב בפיקודו של ווּ סָאנְגְווֵי שעמד מול המאנצ'ו במצודת שָׁאנְהָאיגְווָאן. לִי דְזְה-צֶ'נְג ניסה לשכנע את ווּ סָאנְגְווֵי להצטרף אליו, ולאחר שלא שמע ממנו תשובה הוא הוציא להורג את כל בני משפחתו של ווּ סָאנְגְווֵי שנותרו בבייג'ינג, ובכלל זה אביו. ב-18 במאי הוא יצא בראש צבא על מנת לחסל את האיום שהיווה צבאו של ווּ סָאנְגְווֵי. בתגובה כתב ווּ סָאנְגְווֵי למאנצ'ו ובקש עזרה בתמורה לפתיחת השערים של המצודה. דורגון, שליט המאנצ'ו בפועל, הסכים להעניק לו בתמורה תואר אצולה וקרקעות בסין. ב-27 במאי 1644 הביס הצבא המשותף של ווּ סָאנְגְווֵי והמאנצ'ו את כוחותיו של לִי דְזְה-צֶ'נְג בסמוך לשָׁאנְהָאיגְווָאן. המאנצ'ו השתלטו על בייג'ינג, הכתירו את מנהיגם כקיסר בראש שושלת חדשה, שושלת צ'ינג, ואחר כך השתלטו על כל סין.
היחס של המאנצ'ו ששלטו בסין כלפי התרבות הסינית היה אמביוולנטי. מצד אחד הם העריכו את ההישגים התרבותיים של הסינים וטיפחו אותם, מצד שני היה חשוב להם לשמור על המורשת שלהם, והם התייחסו אל החברה הסינית כאל חברה דקדנטית שאסור ש"תטמא" את החברה הנוודית הטהורה של מנצ'וריה. לפיכך, מ-1668 אסרה שושלת צ'ינג על סינים לחצות את החומה הגדולה צפונה. חוק זה נשמר בקפדנות על ידי שומרי הגבול אפילו בסוף המאה ה-18. לפי כך הופקדו שומרים בשָׁאנְהָאיגְווָאן שבדקו בקפדנות את זהותם של העוברים צפונה.
משנות ה-20 של המאה ה-20 החלה יפן בסדרת מהלכים שנועדו לכבוש את סין ולצרפה לקיסרות היפנית. ב-1931 כבשה יפן את מנצ'וריה שבצפון-מזרח סין, שנתיים אחר כך הגיע תורה של מונגוליה הפנימית. כחלק מההסכם שנכפה על סין בשנת 1901 בעקבות כישלון מרד הבוקסרים, הוצב חיל מצב יפני קטן בשָׁאנְהָאיגְווָאן. ב-1 בינואר 1933 ביים מפקד הכוח היפני במקום פיצוץ שכביכול כוון נגד אנשיו. חיל המצב הסיני קיבל אולטימטום לפנות את המצודה, ומשסירב הופעלה נגדו הדיוויזיה השמינית היפנית, שהסתייעה במטוסי קרב, בטנקים ובהפגזה מן הים של הצי הקיסרי היפני. יומיים אחר כך היה "המעבר הראשון תחת השמים" בידי היפנים, והסינים נסוגו לאחר שסבלו כ-2,000 הרוגים.
ביוני 1946, פחות משנה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, פרצה מלחמת האזרחים הסינית. ב-1949 הביס צבא השחרור העממי של המפלגה הקומוניסטית הסינית בפיקודו של מאו דזה-דונג את כוחותיו של צ'יאנג קאי שק שעמד בראש המפלגה הלאומנית (הקוומינטנג), שנמלט אל האי טאיוואן, שם ייסד את הרפובליקה הסינית. כחלק ממלחמת האזרחים כבש צבא השחרור העממי ב-1949 את שָׁאנְהָאיגְווָאן, המצודה המזרחית של החומה, וכוחותיו שעברו דרך השער היו לצבא האחרון שעבר דרך "המעבר הראשון תחת השמים" בדרכו לכיבוש סין.
ב-1961 הוכרזה שָׁאנְהָאיגְווָאן "אתר תרבותי לאומי סין מדרגה ראשונה".
אתרי תיירות.
המצודה.
המצודה היא מכלול ביצורים משוכלל הכולל שערים, מגדלים, משרדי ממשל ואפילו מקדש. צורת המצודה בשָׁאנְהָאיגְווָאן היא ריבועית, שטחה כ-1.5 קמ"ר, והיקפה כ-4 קילומטרים. החומות המגיעות עד לגובה 14 מטרים ועובי של עד שבעה מטרים בנויות מאדמה נגוחה המחופה בלבנים. באמצע המצודה מתנוסס מגדל פעמון גבוה. הצד המזרחי, הדרומי והצפוני מוקפים בתעלת מגן עמוקה ורחבה שהמעבר מעליה אפשרי בגשר מתרומם. בכל ארבעת צדי החומה נקבעו שערים: גֶ'נְדונְג (מזרח), יִינְגְאֶן (מערב), וָאנְגיָאנְג (דרום), וֵיייְוֵּאן (צפון) בשל הזנחה נותר כיום רק השער המזרחי, השער החשוב ביותר, כיוון שהוא השער החיצוני הפונה כלפי מנצ'וריה. מעל לשער מתנוססת על לוח הכתובת "המעבר הראשון תחת השמים" (天下第一关). הכתובת הוצבה במקום ב-1920 כחיקוי לכתובת המקורית של שְׂיָאו שְׂייֵן (השמורה בתוך הקומה השנייה של המגדל).
ראש הדרקון העתיק.
כארבעה קילומטרים דרומית למצודת שָׁאנְהָאיגְווָאן מצויה הנקודה המזרחית ביותר בחומה הגדולה של סין. בנקודה זה נכנסת החומה כ-20 מטרים לתוך ים בוהאי ובשל הדמיון לדרקון גדול השותה מים מכונה קטע זה "ראש הדרקון העתיק" (לָאוֹלונְגְטוֹאוּ). מהחומה המקורית כמעט שלא שרד דבר וקטע זה של החומה הוא שחזור שנעשה בשנות ה-80 של המאה ה-20.
מנזר מֶנְגגְ'יָאנְגנוּ.
מנזר קטן שנבנה לפני שושלת סונג ושופץ בתקופת שושלת מינג, השוכן על הר פֶנְגחְוָאנְג (עוף החול), כ-7 קילומטרים מזרחית למעבר שָׁאנְהָאיגְווָאן, ומנציח את אחת האגדות הידועות בתרבות סין. האגדה מספרת על מֶנְגגְ'יָאנְג, אישה נאמנה שבעלה נלקח ממנה לשרת בעבודות הבנייה בשָׁאנְהָאיגְווָאן בתקופת שושלת צ'ין, ועל כן אספה בגדים חמים על מנת להביאם לו. אך כשהגיעה לאתר מצאה כי כבר מת מקור ומעייפות. בכיה המר גרם לחומה להיבקע וחשף את עצמות בעלה יחד עם עצמותיהם של אלפי עובדים אחרים, שאותם קברה לפני שהשליכה עצמה לים, כמצופה מאלמנה חסודה. כיום מצביעים על ארבעה סלעים בים מול שָׁאנְהָאיגְווָאן כמקום קברה.
כנסיית סנט ג'יימס
ג'ו גיבס
ג'וזף ג'קסון גיבס (באנגלית: Joseph Jackson Gibbs; נולד ב-25 בנובמבר 1940) הוא מאמן פוטבול אמריקני לשעבר ובעלים של קבוצת נאסקאר. גיבס נודע בזכות הצלחתו כמאמנה הראשי של וושינגטון רדסקינס, אותה אימן 12 עונות שכונו "העשור של הרדסקינס", והפך לאחת הדמויות הבולטות בהיסטורית הקבוצה. במהלך 12 עונות אלו העלה את הרדסקינס לפלייאוף שמונה פעמים. ארבע פעמים הוביל את הקבוצה לסופרבול ומתוכן ניצח בשלושה סופרבולים. ב-1992 פרש מקריירת האימון. ב-1996 נכנס להיכל התהילה של ה-NFL.
לאחר שפרש מקריירת האימון התמקד גיבס בקבוצת הנאסקאר שבבעלותו, "ג'ו גיבס רייסינג" (באנגלית: Joe Gibbs Racing) שתחת בעלותו זכתה בשלוש אליפויות. ב-7 בינואר 2004 חזר לאמן את הרדסקינס. ב-2008 הודיע גיבס על פרישה לאחר שלא הצליח לשחזר את הישגיו מהעבר. גיבס נשאר ברדסקינס כיועץ המיוחד של בעלי הקבוצה, דניאל סניידר.
קריירה מוקדמת.
גיבס נולד במוקסוויל, קרוליינה הצפונית. הוא סיים את לימודיו בתיכון סנטה פה, קליפורניה ב-1959 שם שיחק כקוורטרבק בקבוצת הפוטבול. גיבס למד באוניברסיטה המדינה בסן דייגו, שם שיחק פוטבול כקיצוני צמוד, גארד וליינבקר. הוא סיים את לימודיו ב-1964 וקיבל ב-1966 תואר שני. גיבס החל את קריירת האימון שלו כמאמן קו התקפה באוניברסיטת המדינה בסן דייגו (1964 - 1966), באוניברסיטת המדינה של פלורידה (1967–1968 ) ואוניברסיטת דרום קליפורניה (1969–1970). ב-1971 עבר לאוניברסיטת ארקנסו שם היה מאמן רצים אחוריים. ב-1973 עבר לאמן ב-NFL, בסנט לואיס קרדינלס כמאמן רצים אחוריים. ב-1978 עבר גיבס להיות מתאם הגנה עבור טמפה ביי באקנירס ובשנים 1979–1980 היה מתאם ההגנה של סן דייגו צ'רג'רס. ב-1981 גיבס קיבל את משרת המאמן הראשי בוושינגטון רדסקינס.
אימון בוושינגטון רדסקינס.
את עונתו הראשונה כמאמנה הראשי של הרדסקינס, פתח גיבס עם חמישה הפסדים רצופים אבל ניצח שמונה מ-11 המשחקים הבאים של העונה וסיים את שנתו הראשונה עם מאזן של שמונה ניצחונות ושמונה הפסדים. עונת 1982 התחילה 57 ימים מאוחר יותר בעקבות שביתת שחקני הליגה. נקבע שבעונה זו יהיו תשעה משחקים בלבד וששמונה קבוצות מכל חטיבה יעפילו לפלייאוף. גיבס הוביל את הרדסקינס למקום הראשון בחטיבת ה-NFC והם העפילו לסופרבול XVII בו ניצחו את מיאמי דולפינס וזכו בסופרבול הראשון שלהם ובאליפות הליגה הראשונה מאז 1942.
בדראפט של שנת 1983 בחר גיבס את מגן הפינה דארל גרין, לימים חבר היכל התהילה. בעונה זו הוביל את הרדסקינס לסופרבול בפעם השנייה ברציפות אך הפעם הפסיד בו ללוס אנג'לס ריידרס בתוצאה 38-9. בעונת 1984 הוביל גיבס את הרדסקינס לפלייאוף בו הפסידו לשיקגו ברס בחצי גמר אליפות ה-NFC. במהלך עונת 1985 נפצע הקוורטרבק ג'ו תייסמן על ידי הליינבקר לורנס טיילור. תיקול זה סיים את הקריירה המקצוענית של תייסמן וזכור כרגע המחריד ביותר בתולדות ה-NFL על פי הוושינגטון פוסט. בעקבות פציעה זו גיבס נכשל בניסיונו להעפיל לפלייאוף בעונה זו אך ב-1986 הוביל את הרדסקינס לפלייאוף בו העפילו למשחק גמר חטיבת ה-NFC, אותו הפסידו לניו יורק ג'איינטס.