בעיה עיקרית שרבצה לפתחה של בריטניה בשנים 1819–1822 הייתה הבעיה החקלאית, שכן בשנים אלה היו היבולים בשפע ועקב כך חלה ירידת מחירים והתעוררה זעקה להגנה טובה יותר על החקלאים. כאשר לובי חקלאי חזק שהיה בפרלמנט דרש הגנה על המחירים, הרגיש ליברפול את הצורך הפוליטי להנהיג פיקוח ממשלתי באמצעות חוקי הדגן של 1815. החוקים אסרו על ייבוא חיטה מחו"ל עד אשר היבולים המקומיים היו מגיעים לרמת מחירי מינימום מוסכמת. יחד עם זאת היה ליברפול בעד סחר חופשי, אך נאלץ לקבל את החוק כאמצעי זמני להקל על המעבר מתקופת המלחמה לתקופת השלום. הבעיה הכלכלית העיקרית שאיתה הוא נאלץ להתמודד במהלך כהונתו הייתה בעיית המימון הלאומי. הריבית על החוב הלאומי, שתפח בעיקר על ידי ההוצאות הצבאיות העצומות, יחד עם התשלום למשוחררי הצבא, בלעו חלק ניכר מהכנסות הממשלה. סירובו של בית הנבחרים ב-1816 להמשיך את גבייתו של מס ההכנסה שהונהג בתקופת המלחמה, הותירה את הממשלה ללא כל חלופה מידית אלא להמשיך עם שיטה הרסנית של לקיחת הלוואות לצורך כיסוי ההוצאות השנתיות. בסופו של דבר הקל ליברפול את החזרתו של תקן הזהב ב-1819.
באופן בלתי נמנע עלה הצורך להעלות מיסים כדי לשלם את החובות, דבר שגרם למהומות נרחבות בין השנים 1812–1822. באותה תקופה החלה קבוצה הידועה כלודיטים בפעילות מחאה שבמסגרתה הם הרסו מכונות ששימשו את תעשיית הטקסטיל במקומות שונים במדינה עקב חששם שמפעלי התעשייה החדשים יפגעו בפרנסתם. בשנים 1811–1816 אירעו מספר מקרים כאלה שבהם חובלו מכונות ורבים מאלה שנתפסו הוצאו להורג.
הדוחות שהוגשו על ידי הוועדות הסודיות שכינס ליברפול ב-1817 הצביעו על קיומה של רשת מאורגנת של אגודות פוליטיות עוינות, במיוחד באזורי התעשייה. ליברפול אמר לפיל שרמת העוינות בבריטניה נראית אף גרועה יותר מזו שהייתה ב-1794. בשל איום מורגש על הממשלה, בוצעה חקיקה זמנית. חוק הביאס קורפוס הושעה בבריטניה ב-1817 ובאירלנד ב-1822. בעקבות טבח פיטרלו ב-1819 כפתה ממשלתו של ליברפול את חקיקתם של שישה חוקים מדכאים אשר הגבילו בין שאר הדברים את זכות הדיבור ואת זכות ההתאספות. ב-1820, כתוצאה מצעדים אלה, ליברפול וכמה משריו כמעט ונרצחו.
אף על פי שהלורד ליברפול שאף לביטול של סחר העבדים במסגרת קונגרס וינה, הוא התנגד באופן כללי לרפורמות מבית, ולעיתים קרובות ביצע צעדי דיכוי מביכים כדי להבטיח את קיומו של הסטטוס קוו. יחד עם זאת הוא תמך בביטולם של החוקים שאסרו על התאגדות מקצועית, למרות הכוח שצברו האיגודים המקצועיים בשביתות שהתקיימו החל מ-1825.
שוויון הזכויות לקתולים.
במהלך המאה ה-19, במיוחד בתקופת כהונתו של ליברפול, היה נושא שוויון הזכויות לקתולים למקור לעימותים פוליטיים בבריטניה. ב-1805 כאשר הצהיר בפומבי לראשונה על עמדתו בעניין, טען ליברפול שמערכת היחסים המיוחדת של מלך בריטניה עם הכנסייה האנגליקנית, וסירובם של הקתולים להישבע את שבועת הנאמנות (Oath of Supremacy), הצדיקו את הדרתם של אלה מתפקידים פוליטיים. לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו, הוא התנגד לרעיון של שוויון הזכויות לקתולים, אף על פי שדאג לשינויים שוליים לטובת היציבות הלאומית.
לאחר ההחלטה שהתקבלה בשנת 1812 להסיר את הנושא מעל סדר יומה של הממשלה, בשנה שלאחר מכן התקבלו חוקי ההקלה על הקתולים (Roman Catholic relief bills) ובכך הושגה תקופה של רגיעה. ליברפול תמך בשינויים משניים כמו פתיחת האפשרות לקתולים לשרת בתפקידים בכירים בכוחות המזוינים ובבתי המשפט ובמתן זכות הבחירה לפרלמנט, אך הוא המשיך להתנגד לכניסתם לפרלמנט עצמו. בשנות העשרים, לחץ מהאגף הליברלי של בית הנבחרים ועלייתה של האגודה הקתולית באירלנד הקימו לתחיה מחדש את הוויכוח בנושא.
עם קבלתו של חוק נוסף בנושא ב-1825 נראה תהליך שוויון הזכויות כנוחל הצלחה. אכן, ההצלחה בהעברתו של החוק באפריל, שבעקבותיה הגיש רוברט פיל את התפטרותו, גרמה בסופו של דבר לליברפול להחליט להתפטר. כאשר הגיש קנינג את ההצעה הרשמית לפיה על הקבינט לתמוך בחוק, היה ליברפול משוכנע שדרכה של ממשלתו הגיעה לסיומה. ג'ורג' קנינג ירש את ליברפול בתפקידו כראש ממשלה. יחד עם זאת, תהליך שוויון הזכויות לקתולים לא הושלם עד אשר חוקק חוק נוסף בנושא ב-1829 בתקופת כהונתם של הדוכס מוולינגטון ושל רוברט פיל, בסיועה של האגודה הקתולית שנוסדה ב-1823.
שנותיו האחרונות.
אשתו הראשונה של הלורד ליברפול, לואיזה, מתה בגיל 54. זמן קצר לאחר מכן הוא נישא לליידי מרי צ'סטר, ידידה ותיקה של אשתו הראשונה. נישואיהם ארכו שלוש שנים בלבד עד מותו של ליברפול. ליברפול פרש מהפעילות הפוליטית באופן סופי ב-9 באפריל 1827, כאשר הוא סבל מדימום מוחי וביקש מהמלך לאתר לו מחליף. ביולי הוא סבל מאירוע מוחי נוסף וב-4 בדצמבר 1828 הוא מת. ללורד ליברפול לא היו ילדים ואת תואר האצולה שלו ירש אחיו למחצה הצעיר, צ'ארלס ג'נקינסון, הרוזן השלישי מליברפול. הוא נקבר בכנסיית הווקסברי בגלוסטרשייר, לצדו של אביו ואשתו הראשונה. על שמו נקרא רחוב ליברפול בלונדון.
נאום הרב
מסכת דרך ארץ רבה
סרקת
סרקת היא אלת ריפוי העקיצות והנשיכות הארסיות במיתולוגיה המצרית. במקורה היא האלה של העקרב. היא נתפסת במיתולוגיה המצרית כאלה שיש לה יכולת לרפא את תופעות הלוואי הנובעות מעקיצות עקרב ומהכשות נחש. היא מתוארת לעיתים כאישה עם עקרב המעטר את הכתר שלה. היא מחזיקה ביד אחת ענח' שהוא סמל לחיים וביד השנייה היא מחזיקה מטה המייצג כוח.
הגליאון של מנילה
הגליאון של מנילה (בספרדית: Galeón de Manila) היה כינוין של ספינות סוחר ספרדיות אשר הפליגו פעם או פעמיים בשנה לרוחבו של האוקיינוס השקט בנתיב המסחר שבין מנילה שבאיי הודו המזרחית הספרדיים (כיום בפיליפינים) לבין אקפולקו אשר במלכות המשנה של ספרד החדשה (כיום במקסיקו), אם כי השם השתנה בהתאם לנמל המוצא ממנו הפליגה הספינה. הנתיב נחנך ב-1565, אז גילה הנווט הספרדי אנדרס דה אורדאנטה את הדרך לחצות את האוקיינוס השקט ממערב למזרח, ונמשך עד 1815, כאשר מלחמת העצמאות של מקסיקו שמה קץ לנתיב הסחר של ספינות הגליאון. הגליאון של מנילה היווה את הדוגמה הראשונה ליצירתו של נתיב סחר גלובלי אמיתי, כאשר היווה חוליה משלימה לנתיב הסחר של צי האוצר הספרדי, אליו הועברו סחורות שמקורן בסין דרך האוקיינוס השקט, מקסיקו, הים הקריבי ומשם אל אירופה.
רקע.
גילוי העולם החדש, אשר החל במסעותיו של כריסטופר קולומבוס מ-1492 ואילך, שימש אמצעי להשגת מטרתם העיקרית של הספרדים בעידן התגליות - הקמת נתיבי מסחר עם המזרח הרחוק והבאת מוצרי מותרות לאירופה. באמצעות המתכות אשר נכרו ביבשת אמריקה, הייתה ספרד לאומה האירופאית היחידה עם גישה ישירה לאמצעי תשלום, הן עבור הסחורות המיובאות מהמזרח והן עבור בניית ספינות הגליאון ששימשו להעברתן. הפורטוגלים היו הראשונים לבסס תחנות סחר בסין, אך הספרדים הביאו לאסיה את אמצעי התשלום המועדף על הסינים - כסף.
מרגע שביססו את שליטתם על אמריקה, החלו הקונקיסטאדורים ומגלי ארצות מטעם ספרד לקיים פעילות ימית בחופי האוקיינוס השקט. וסקו נונייס דה בלבואה הכריז על בעלות ממלכת קסטיליה על האוקיינוס השקט כולו ב-1513. ב-1521 חצתה משלחתו של פרדיננד מגלן את האוקיינוס בעזרת רוחות הסחר, גילתה את איי מריאנה והפיליפינים והכריזה עליהם כשייכים לספרד. הרנאן קורטס ייסד מספנה בחופה המערבי של מקסיקו והוציא משלחת מחקר ראשונה ב-1523. ההתעניינות ביבשת אמריקה הייתה מוגבלת בתחילה והאפיל עליה הרצון להמשיך ולהגיע לארצות המזרח במהירות האפשרית.
הבעיה הגדולה ביותר בהקמת מושבה במזרח הרחוק הייתה היעדר נתיב אמין בחזרה ממערב למזרח, בעוד הנתיב מערבה דרך כף התקווה הטובה היה בשליטתה הבלעדית של האימפריה הפורטוגזית. הניסיון הראשון ב-1522 על ידי אחת מספינותיו של מגלן, הטרינידד, נכשל. ב-1529 נכשל ניסיון על ידי אלברו דה סאבדרה סרון להפליג מזרחה מאיי התבלינים ולמצוא רוחות שינתבו את ספינתו מזרחה. ב-1543 נכשל ניסיון דומה נוסף בהנהגתו של ברנארדו דה לה טורה.
ב-1564 קיבל מיגל לופס דה לגאספי את המשימה של הקמת מושבה ספרדית קבועה בארכיפלג הפיליפינים. דה לגאספי ייסד את המושבה הראשונה באי סבו ושלח את הנווט ממוצא בסקי, אנדרס דה אורדאנטה, למצוא את נתיב החזרה ליבשת אמריקה ב-1565. כאשר נוצר קושי להמשיך ולקיים את המושבה בסבו, כבש דה לגאספי ב-1571 את מרכז הסחר העשיר של מנילה והפך את העיר למרכז השלטון והמסחר הספרדי באזור. בתחילה שלח דה לגאספי מוצרים מתוצרת מקומית ליבשת אמריקה, כגון קינמון ושעווה, אך המסע חוצה-האוקיינוס החל להישען עד מהרה כמעט בלעדית על מוצרים תוצרת סין. סחורה זו נרכשה מהפורטוגזים, אשר הורשו להקים מושבה במקאו, ומהסינים עצמם, שנהגו לבקר ולסחור בארכיפלג במשך מאות שנים, וחיו במנילה ובסביבתה בקהילות גדולות.
גילוי הנתיב.