ב-23 במרץ 1918 הדפיס אל-קיבלה, העיתון היומי של מכה, את המילים הבאות לתמיכה בהצהרת בלפור, וקרא לערבים פלסטינים לקבל את פניי היהודים ולשתף פעולה איתם:ב-3 בינואר 1919 חתמו בנו של חוסיין, מלך עיראק, פייסל הראשון וד"ר חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית על הסכם ויצמן-פייסל לשיתוף פעולה יהודי-ערבי, שבו קיבל פייסל על תנאי את הצהרת בלפור המבוססת על מילוי ההבטחות הבריטיות להתפתחות מולדת יהודית בארץ ישראל ובאיזה נושא הוא הצהיר:
אסעד שוקיירי, חוקר מוסלמי מאזור עכו, ואביו של מייסד אש"ף, אחמד שוקיירי, דחה את ערכי התנועה הלאומית הערבית-פלסטינית והתנגד לתנועה האנטי-ציונית. הוא נפגש באופן שגרתי עם פקידים ציוניים והיה לו חלק בכל ארגון ערבי פרו-ציוני מתחילת המנדט הבריטי, ודחה בפומבי את השימוש של מוחמד אמין אל-חוסייני באסלאם כדי לתקוף את הציונות.
בשנות ה-20 הוקמה האגודה המוסלמית הלאומית על ידי ערבים מוסלמים שהועסקו על ידי ההנהלה הציונית הפלסטינית. נשיא האגודה וראש עיריית חיפה, חסן שוכרי, הקים את הארגון יחד עם השייח' מוסא חדייב מהכפר דווימה ליד חברון וראש מפלגת האיכרים של הר חברון.
ביולי 1921 שלח שוכרי מברק לממשלת בריטניה, והצהיר על תמיכה בהצהרת בלפור ובהגירה הציונית לשטחי המנדט הבריטי:
בשנת 1929 נרצח חדייב בירושלים, כביכול בגלל שיתוף הפעולה שלו עם הציונים.
בשנות ה-30 המאוחרות, עבדאללה הראשון, שליט עבר הירדן, והמנהיג הפרו-האשמי של סוריה, עבד אל-רחמן שהבנדר, הציעו לציונים ליצור אוטונומיה יהודית בארץ ישראל תחת שלטון עבר הירדן, למרות שהם לא הציעו הקמת מדינה יהודית עצמאית.
כיום.
מספר קבוצות מוסלמיות שיש להן היסטוריה של סכסוכים עם ערבים, כולל כורדים וברברים, הביעו גם הם תמיכה בישראל ובציונות. ראמין ארטין, איש מחברת החינוך הכורדי-אמריקאי, טוען שהקמתה של ישראל הייתה "קוץ בעין של הפשיסטים שמעדיפים לחסל את מדינת היהודים". הוא הגיע למסקנה כי ברית ישראלית-כורדית היא "טבעית", וכי כבוד הדדי כנה והכרה זה בזכויותיו של זה יכולים להוביל לשלום ולשגשוג.
פאלאצי ציין כי למרות שבימים אלו התמיכה בישראל בקרב מוסלמים היא דעת המיעוט, ישנם כמה יוצאי דופן, כגון נשיא אינדונזיה לשעבר ומנהיג נהדלתול אל-עולמה, השייח' עבד א-רחמן וחיד, והמופתי הגדול של הפדרציה הרוסית, שייח' טלגט טאג'ודין., המופתי של רוסיה האירופית, שייח' סלמאן פאריד, שכתב פתווה נגד האינתיפאדה. לדברי פאלאצי, דוגמאות נוספות לאנשי דת מוסלמים פרו-ישראלים הם המופתיים של צ'צ'ניה, אוזבקיסטן וקזחסטן.
טורקיה גם תמכה בישראל, בהיותה אחת המדינות המוסלמיות הראשונות שהכירו בישראל. כמו כן, מצוין כי הסחר בין טורקיה לישראל שבר שיאים בשנת 2014.
תומכים ערבים-ישראלים בישראל.
בדואים מוסלמים.
במהלך מלחמת העצמאות, בדואים רבים החליפו צדדים כדי להצטרף לכוחות הציוניים בניגוד לפלישת הצבאות הערבים הרגילים.
הבדואים בנגב, מיעוט מוסלמי הכולל כ-12% מערביי ישראל, נוטים להזדהות יותר כישראלים מאשר שאר אזרחי ישראל הערבים. בדואים רבים בנגב משרתים בצבא הגנה לישראל. מדי שנה מתנדבים לצה"ל בין 5% ל-10% מהבדואים בגיל הגיוס (בניגוד לישראלים הדרוזים והיהודים, הם אינם מחויבים על פי חוק לעשות זאת ).
במהלך הקמת התנועה הלאומית הערבית-פלסטינית, בדואים תפסו לעיתים קרובות את שבטם כמוקד הזהות העיקרי שלהם, והם בדרך כלל לא ראו את עצמם כמרכיב הזהות הפלסטינית המתהווה.
לבדואים היו קשרים ארוכי שנים עם קהילות יהודיות סמוכות. הבדואים של טובא-זנגרייה סייעו להגן על קהילות אלה במהלך המרד הערבי הגדול. שיתוף הפעולה הרשמי בין יהודים לבדואים החל בשנת 1946, כאשר מנהיג השבט, השייח' חוסיין מוחמד עלי אבו יוסף משבט אל-הייב שלח יותר מ-60 מאנשיו להילחם לצד הכוחות הציוניים, והקים את יחידת פל-הייב של ההגנה. במהלך מלחמת העצמאות, הגנה יחידת פל-הייב על יישובים יהודיים בגליל העליון נגד סוריה. השייח' אבו יוסף צוטט ב-1948 כשאמר "האם לא כתוב בקוראן שקשריהם של שכנים יקרים כמו קשרי יחסים? הידידות שלנו עם היהודים חוזרת שנים רבות אחורה. הרגשנו שאנחנו יכולים לסמוך עליהם וגם הם למדו מאיתנו".
מאג' פהד פלאח, בדואי מהכפר סעד שברמת הגולן אמר בראיון: "כן, נלחמתי נגד מוסלמים בעזה", הוא אומר. "והייתי נלחם שוב אם הייתי צריך", הוסיף. "מוסלמים ישראלים שלא משרתים בצה"ל צריכים להתבייש על כך שהם לא משרתים את המדינה שלהם".
איסמעיל חאלדי הוא סגן הקונסול הבדואי הראשון של ישראל והמוסלמי בעל הדרגה הגבוהה ביותר בשירות החוץ הישראלי. חאלדי הוא תומך חזק של ישראל. בעודו אומר שמדיניות המיעוט הבדואי הישראלית אינה מושלמת, הוא אמר:
דרוזים וצ'רקסים-מוסלמים ישראלים.
רקע כללי.
הצ'רקסים בישראל אינם ערבים, אם כי רובם מוסלמים סונים. לצ'רקסים יש קשרים טובים עם היישוב היהודי בישראל מאז תחילת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל. הקהילה הצ'רקסית בישראל עזרה לעליה הלא-חוקית של יהודים לארץ ישראל (ההעפלה) בתקופת המנדט הבריטי ונלחמו לצד ישראל במלחמת העצמאות. בשנת 1948, כאשר נוסדה מדינת ישראל, הצ'רקסים לא היגרו למדינות שכנות, אלא בחרו להישאר בגבולות המדינה החדשה ולאמץ אזרחות ישראלית מלאה, לדברי האקדמאית אלאונור מרזה. בדומה לאוכלוסייה הדרוזית, משנת 1958, גברים צ'רקסים ממלאים שירות צבאי ישראלי בהגיעם לגיל הגיוס, בעוד נשים אינן חייבות זאת. צ'רקסים רבים בישראל מועסקים בכוחות הביטחון, לרבות במשמר הגבול, בצבא ההגנה לישראל, במשטרה ובשירות בתי הסוהר. אחוז המתגייסים לצבא בקרב העדה הצ'רקסית בישראל גבוה במיוחד. נאמנות זו לישראל נחשבת לעיתים קרובות כמעשה בגידה על ידי הערבים המוסלמים, שרואים בצ'רקסים כבוגדים באומה המוסלמית.
הדרוזים מהווים קהילה דתית שהתפתחה במקור מתוך האסמאעיליה, ורואים את עצמם ככת רפורמטורית. למרות שהאמונה התפתחה במקור מתוך האסלאם האסמאעילי, הדרוזים אינם רואים עצמם כמוסלמים, והם נחשבים לא-מוסלמים על ידי הקהילה המוסלמית הכללית. הדרוזים לעיתים קרובות אינם מזדהים עם הלאומיות הערבית. הקשר בין יהודים לדרוזים ידוע בדרך כלל במונח "ברית דמים". אזרחים דרוזים בולטים בצבא ההגנה לישראל ובפוליטיקה, ומספר ניכר של חיילים דרוזים ישראלים נפלו במלחמות ישראל מאז מלחמת העצמאות. רדא מנצור, משורר, היסטוריון ודיפלומט דרוזי, הסביר: "אנחנו המיעוט הלא יהודי היחיד שמתגייס לצבא, ויש לנו אחוז גבוה עוד יותר ביחידות הקרביות וכקצינים מאשר החברים היהודים עצמם. אז אנחנו נחשבים לקהילה מאוד לאומית ופטריוטית." בשנת 2008 יותר מ-94% מהצעירים הדרוזים סיווגו את עצמם כ"דרוזים-ישראלים" בהקשר הדתי והלאומי. חמישה מחוקקים דרוזים נבחרו לכהן בכנסת ה-18, מספר גדול באופן לא פרופורציונלי בהתחשב באוכלוסייתם. כמוזכר לעיל, הדרוזים הישראלים אינם מזדהים כמוסלמים.
ארפיק חלבי, כתב טלוויזיה דרוזי-ישראלי וקצין צבא ישראלי לשעבר, מאפיין את עצמו כפטריוט ישראלי. בפתיחת ספרו משנת 1982 "סיפור הגדה המערבית: השקפת ערבי ישראל על שני הצדדים של סכסוך מסובך", כתב, "אני פטריוט ישראלי, למרות שאינני יהודי".
סלמאן אבו סאלח, מהכפר מג'דל שמס, הקים בשנות ה-70 את "המועדון הדרוזי הציוני" בגולן ודגל בעתירה לקבלת אזרחות ישראלית, עוד לפני הסיפוח הישראלי של רמת הגולן ב-1980. יוסף נאסר אל-דין, שמאמין שהסכסוך הישראלי-ערבי הוא מאבק היסטורי בין ציונות ללאומיות הערבית, הקים את התנועה הציונית הדרוזית, והמליץ לדרוזים לגלות סולידריות עם ישראל ולאמץ את האידאולוגיה הציונית הלאומית של העם היהודי.
החוג הדרוזי הציוני.
בשנת 1973 הקים אמל נסראלדין את "החוג הדרוזי הציוני", קבוצה שמטרתה לעודד את הדרוזים לתמוך במדינת ישראל באופן מלא וללא סייג. אלדין, חבר כנסת מטעם הליכוד, איבד את בנו במלחמת ההתשה בין ישראל למצרים בשנת 1969. בשנת 2007, נביה א-דין, יו"ר פורום ראשי הרשויות הדרוזים והצ'רקסים, וראש עיריית כסרא-סמיע, מתח ביקורת על החוקה הישראלית ה"רב-תרבותית" שהוצעה על ידי הארגון הערבי הישראלי, עדאלה, באומרו כי הוא מוצא את זה לא מקובל. "מדינת ישראל היא מדינה יהודית וגם מדינה דמוקרטית שדוגלת בשוויון ובבחירות. אנו פוסלים ודוחים את כל מה שארגון עדאלה מבקש", אמר. לטענת א-דין, גורלם של הדרוזים והצ'רקסים בישראל שזור בגורל המדינה. "זו הסכם דמים, והסכם חיים. איננו מוכנים לתמוך בשינוי מהותי בטבעה של המדינה הזו, אליה קשרנו את גורלנו לפני הקמתה", אמר. ב-2005, בתנועה הציונית הדרוזית היו רשומים 7,000 חברים. בשנת 2009 קיימה התנועה כנס נוער ציוני דרוזי עם 1,700 משתתפים.
קבלת ישראל בקרב ערביי ישראל.
סקר של האוניברסיטה העברית בירושלים משנת 2005 מצא כי רק 63% מהאזרחים הערבים מקבלים את העיקרון שישראל היא מדינת העם היהודי. בסקר משנת 2012 שנערך על ידי המרכז היהודי-ערבי של אוניברסיטת חיפה, "מדד יחסי יהודים-ערבים בישראל 2012", 75% מערביי ישראל הצהירו כי לישראל יש זכות קיום כמדינה עצמאית, ורק כ-48% טענו כי הם יכולים לתמוך בקיומה כמדינה יהודית ודמוקרטית.
תומכי ישראל מוסלמים בולטים שאינם ישראלים.