הספר מסתמך על ספרים מתודולוגיים קדומים, כגון "סדר תנאים ואמוראים" ו"אגרת רב שרירא גאון". החלק האחרון והחשוב ביותר, נשען בעיקר על בעלי התוספות. הספר התקבל בקרב הלומדים ונדפס פעמים רבות (לראשונה בקושטא, רע"ה) והיה לבסיס לספרי-כללים מאוחרים. חיבור נוסף שנדפס הוא "ביאור הגט", שנדפס אף הוא בקושטא באותה תקופה (יחד מספר חיבורים קטנים נוספים).
בנוסף חיבר פירושים על התלמוד בבלי, המוזכרים בספר הכריתות, ספר שו"ת (מצוטט בתשובת רבי יוסף קולון והרשב"א).
רבי יהודה לאון מוסקוני ראה בפרפיניאן פרשנות מר' שמשון על פירוש האבן עזרא. לפי עדותו של מוסקוני, מתואר ר' שמשון בכתב היד כמי שמתגורר במרשילא. על פי עדות זו, יש לשער כי בעקבות גירוש יהודי צרפת בשנת 1306 על ידי פיליפ הרביעי, עבר ר' שמשון לפרובאנס.
וייל אם ריין
וַייל אם רַיין (בגרמנית: Weil am Rhein) היא עיר בעלת כ-30,000 תושבים, השוכנת בצדו המזרחי של נהר הריין – העיר הדרום-מערבית ביותר בגרמניה: נמצאת במשולש הגבולות גרמניה, צרפת ושווייץ.
גאוגרפיה.
העיר שוכנת במחוז לרך (Landkreis Lörrach) במדינת באדן-וירטמברג.
גבולה המזרחי הוא נהר הריין – צדו השני הוא העיר אונינג (Huningue) בצרפת, וגבולה הדרומי הוא העיר בזל בשווייץ.
מיקומה של העיר על נהר הריין ובסמיכות ליער השחור מקנים לה אקלים יבשתי המתאים במיוחד לגידול גפנים.
היסטוריה.
האזכור הראשון של העיר הוא בשנת 786 בשם "וילה" (Willa) שכנראה מקורו רומי.
בשנת 1702 במסגרת מלחמת הירושה הספרדית חצה את הריין המפקד הצרפתי קלוד-לואי-הקטור דה וילאר וניצח בקרב המוכר כקרב פרידלינגן את הכוח הגרמני בפיקודו של לודוויג וילהלם, מרגרייב באדן, אך הקרבות הקשים גרמו לפגיעה קשה מאוד וחורבן גדול בעיר.
עד המאה ה-19 היה עיקר פרנסת העיר מחקלאות, אך כשהעיר התרחבה הונחה בשנת 1913 מסילת הרכבת לבזל, וכן נבנו מפעלי הטקסטיל השווייצרים באזור פרידלינגן, ובשנת 1934 נבנה הנמל על הריין.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה שוב האוכלוסייה לגדול בצורה משמעותית בעקבות פליטים רבים שהתיישבו בעיר, ובשנות השבעים אוחדו היישובים אטלינגן (Ötlingen) (דצמבר
1971), הלטינגן (Haltingen) ומרקט (Märkt) (ינואר 1975) לעיר וייל אם ריין.
תיירות.
בעיר מספר אתרים מעניינים:
ערים תאומות.
לוייל אם ריין מספר ערים תאומות:
קפאן
קַפַּאן (בארמנית: Կապան, בעבר נקראה קפאן (פ' רפויה); ובפרסית נקראה העיר בעבר: معدن, מאדאן) היא העיר הגדולה ביותר ובירת מחוז סיוניק בדרום-מזרח ארמניה, 316 ק"מ דרומית לירוואן ו-80 ק"מ מהגבול עם איראן. העיר נמצאת על מורדותיו הצפוניים של הר קאסטפ , בעמק נהר ווגג'י, יובלו של נהר אראס. נכון ל-1 בינואר 2010 מוערך כי בעיר מתגוררים 45,488 תושבים ובמפקד שנערך בשנת 2001 נמנו בעיר 45,711 תושבים.
היסטוריה.
האזכור ראשון להתיישבות במקום הוא מן המאה ה-5, אך העיר עלתה לגדולה במאה ה-10, כשהנסיך סמבט השני, שליט המחוז עבר לעיר והפך אותה לבירת ממלכתו החדשה. העיר חרבה כליל ב-1103 בידי הכובשים הסלג'וקים. וב-1170 האזור כולו עבר לשליטת שושלות טורקמניות ופרסיות.
בתחילת המאה ה-18, בן העיר דוויט בק הנהיג מהפיכה צבאית נגד האימפריה הספווית. העיר שימשה כמעוזו, תוך שימוש במבצריה העתיקים, כשאלפי תושבי העיר נלחמים עבורו. בק החל להילחם בכובשים הטורקמנים בעיר בשנת 1722, ושיחרר את העיר. ב-1728 מת בק במהלך קרב במבצר הסמוך לעיר. תחת השושלת הקאג'ארית הפכה העיר למרכז אזורי גדול.
בעיר התקיימה לאורך השנים קהילה יהודית קטנה.
גאוגרפיה ואקלים.
העיר ממוקמת על מורדות ההר קאסטפ, הגבוה ברכס זאנגזור, המתנשא לגובה של 3,201 מטרים. העיר עצמה נמצאת בגובה 750-1050 מטרים מעל פני הים (בממוצע בגובה 900 מטרים), בקצהו המזרחי של עמק צר באורך 13 ק"מ הנפרס ממזרח למערב שבתוכו עובר נהר הווגג'י (Ողջի), יובלו של נהר אראס. מקורו של הנהר הוא מהפשרת שלגי ההר, והוא זורם בתוך העיר.
העיר מתאפיינת בחורפים קרים (לעיתים בחורף הטמפרטורה יורדת ל-15 מעלות מתחת לאפס) ובקיציים חמים (עד 38 מעלות).
24 ק"מ צפונית לעיר נמצא הרכבל הארוך בעולם ללא עצירה, המחבר בין העיירה הלידזור (Հալիձոր) ומנזר טטב (Տաթևի վանք), ואורכו 5.7 ק"מ.
ערים תאומות.
לעיר ברית ערים תאומות עם הערים:
קשקושי רחוב
קשקושי רחוב הוא קומיקס שבועי מאת תמר בלומנפלד שהתפרסם בשנים 2014-2018, באתר האינטרנט של העיתון "הארץ".
הקומיקס החל להתפרסם בסוף 2013 באתר טאמבלר, ובפברואר 2014 עבר לאתר "הארץ". הקומיקס עוסק בחיי צעירים בתל אביב, ובפרט בענייני זוגיות. תמר בלומנפלד מתארת את יצירתה: קשקושי רחוב - הבלוג של תמר בלומנפלד
כל קומיקס כולל סדרה של כעשרה ציורים. תחילתו בסצנה שבה המאיירת וכלבהּ מאזינים לשיחה בין שני משתתפים או יותר, ובהמשכו משולבת סדרת הודעות פייסבוק שמקבל אחד המשתתפים בשיחה. לחברי הפייסבוק שמות משמעותיים, המשקפים את אופיים. השיחה בין המשתתפים נמשכת, במטרה לפתור בעיה שהעלה אחד מהם. כל קומיקס מסתיים בפאנץ' ליין הומוריסטי.
אף שמטרתם עיקרית של הפרסומים היא בידור, ניכר שהכותבת משלבת בהם ביקורת חברתית ולעיתים אף פוליטית. בפרסום "עניי עירך קודמים וכל השאר יכולים לקפוץ לי", בלומנפלד מותחת ביקורת על עיוורונה המוסרי של החברה הישראלית לקורבנות מלחמת האזרחים בסוריה, ועל הסתגרותה בנרטיב הקורבני הסובב את השואה. ספק כדי לשמור על הנופך הבידורי ספק מתוך ביקורת, הכותבת בחרה גם להגחיך את הדמות שלכאורה אמפתית למצב קורבנות המלחמה, באמצעות שפיכת אור על הצביעות האופפת את הפאסודו דאגה הזו.
בספרה "אין א ריליישנשיפ", אשר מתאפיין בסגנון דומה לזה של הקומיקס השבועי אך ארוך יותר, ניתן למצוא ביקורת על יחסה של החברה התל אביבית לערבים וניכורם מהמצב הביטחוני. הספר אף מבקר מוסכמות של מוסד הנישואים, קורא תיגר על הטאבו סביב ברית מילה ועוד.
קאפאן
וואנאדזור
ארנסט בורגנין
איג'באן
איג'באן (בארמנית: Իջևան, בעבר נקראה בשם הפרסי "קראוונסארה", כשמשמעות שני השמות זהה: מלון דרכים) היא עיר ובירת מחוז טאבושי (Տավուշի), 130 ק"מ צפונית-מזרחית מירוואן בירת ארמניה. בעיר מתגוררים (נכון ל-2011) 21,081 תושבים, והיא העיר הגדולה ביותר במחוז.
בשנת 1801 סופח האזור כולו לשטחי האימפריה הרוסית, ותחת שלטון פאבל הראשון, קיסר רוסיה הורשו כ-6000 משפחות ארמניות מקרבאך לעבור להתגורר באזור בו קיימת כיום העיר. ב-1919 עם הכרזת עצמאות של ארמניה שונה שם העיר לשמה הארמני. ב-29 בנובמבר 1920 הפכה העיר לראשונה מערי ארמניה לעבור לידי הסובייטים, אחרי כיבושה בידי הצבא האדום שפלש מצפון.
מעמדה של העיר ניתן לה ב-1970. אחד מהמפעלים החשובים ביותר בעיר הוא יקב היין, הנמצא בכניסה לעיר ומפורסם בין השאר בזכות יין הרימונים שלו.
העיר היא מרכז פיסול חשוב, ומכונה "העיר בעלת מאה הפסלים". למעשה, כיום ברחובות העיר מוצבים 116 פסלים שונים.
ורדניס
ורדניס (בארמנית: Վարդենիս, בעבר נקראה גם: Vasakashen, Voskeshen, Basargechar) היא עיר בקצה הדרום-מזרחי של מחוז גחארקוניק בארמניה, 5 קילומטרים מימת סוואן.
מספר תושבי העיר מוערך (נכון ל-2012) בכ-14,844. עד 1988 האוכלוסייה בעיר הייתה מגוונת, וכללה גם מיעוט אזרי גדול. אולם מלחמת נגורנו קרבאך גרמה להחלפת האוכלוסייה האזרית בארמניים. אוכלוסיית העיר עברה ירידה חדה, בעיקר בעקבות הגירה פנימית של צעירים לערים גדולות, כך שבין השנים 1996-2001 עזבו את העיר יותר מ-2,250 תושבים.
כלכלה וגאוגרפיה.
כלכלת העיר, שספגה פגיעה קשה בעקבות מלחמת נגורנו קרבאך, מבוססת בעיקר על תעשייה קלה, חקלאות ומכרות. בין השאר נכרים במכרה הנמצא כ-20 ק"מ מהעיר זהב, נחושת, פלוטוניום ואף אבני חן.
העיר הממוקמת בגובה רב, משופעת בגשמים, ונהר מסריק (Masrik) עובר בצפון העיר. הטמפרטורה הממוצעת בחורף היא 6- צלזיוס, ובמרבית הימים הטמפרטורה היא מתחת לאפס. הטמפרטורה המינימלית בקיץ היא 16 מעלות והמקסימלית 35 מעלות.
דה-סוור
דה-סוור (בצרפתית: Deux-Sèvres) הוא מחוז בחבל אקיטן החדשה. המרכז המינהלי של המחוז הוא בעיר ניור. שטח המחוז הוא 5,999 קמ"ר, ומתגוררים בו (נכון ל-2010) 369,270 תושבים.
היסטוריה.
המחוז נוצר בעת המהפכה הצרפתית, ב-4 במרץ 1790, אחד מתוך 83 המחוזות שנוצרו בעת החלוקה המקורית. גבולות המחוז כמעט ולא שונו מאז, למעט שינוי קל ב-1973, כאשר יישוב קטן בשם פו-סיין-בונה (Puy-Saint-Bonnet) נבלע בתוך יישוב סמוך בשם שולה (Cholet) שהוא חלק מהמחוז הסמוך מן ולואר, וכדי שלא ייווצר מצב אבסורדי שתושבי יישוב אחד יהיו תושבים במחוזות שונים, הוזז במעט הגבול והוגדל שטח המחוז מן ולואר.
עד סוף שנת 2015 השתייך המחוז לחבל פואטו-שראנט.
המחוז ברובו שומם. שלשה רבעים משטחו היא אדמה חקלאית, כשמרבית הגידולים הם חיטה, שיבולת-שועל, תפוח אדמה, אגוז מלך ומלאכית. המחוז ידוע גם בגידול בקר (זן הבקר "Parthenais" קרוי על שם העיירה בצפון המחוז Parthenay).
העיר הגדולה במחוז, ניור, נחשבת למרכז הפיננסי הרביעי בחשיבותו בצרפת (אחרי פריז, ליון וליל), וחברות רבות הקימו את המטה האזורי שלהם בעיר.
אשת ירבעם
אֵשֶׁת יָרָבְעָם היא דמות מקראית. על דמותה מסופר ב.
על פי תרגום השבעים, אשת המלך ירבעם בן נבט היא אחות אשתו של שישק מלך מצרים, אשר ניתנה לירבעם לאישה. מנישואים אלו נולד בנו, אביה.