כתגובה לביקורות הוציא קובנר בשנת תרכ"ח (1868) קובץ מאמרי ביקורת נוסף, בשם "צרור פרחים".
בין השנים 1872–1873 פרסם קובנר פיליטונים ביומון הרוסי הפוליטי־הספרותי הליבראלי "גוֹלוֹס" ("Голос", 'הקול'), מן העיתונים החשובים ברוסיה בזמנו. לאחר שהסתכסך עם העורך אנדריי קראייבסקי (Краевский), החל בשנת 1874 לעבוד כפקיד בבנק של אברהם זק בסנקט פטרבורג. באפריל 1875 נעצר קובנר לאחר שזייף את חתימתו של מעסיקו על המחאה של 168 אלף רובל. במשפטו, שנערך במוסקבה ועורר סערה רבה בעיתונות הכללית וגם היהודית, טען קובנר שפעל על רקע אידאולוגי. הוא הורשע ונידון למאסר של 4 שנים.
מתאו בכלא במוסקבה החל קובנר להחליף מכתבים עם הסופר פיודור דוסטויבסקי, שעסקו בעיקר בשאלות תאולוגיות. קובנר גינה את הדעות הקדומות האנטישמיות של הסופר, אך בו בזמן הסתייע בו בפרסום הכתבים שחיבר בכלא. דוסטויבסקי אף התייחס להשקפותיו של קובנר על "השאלה היהודית" בסדרת מאמרים שפרסם בקובץ כתביו "יומנו של סופר" ("Дневника писателя", "דנֶווניק פִּיסַטֶליה", 1877). באותה שנה הוגלה לסיביר, לאחר שהומתק עונשו.
בשנים 1881–1893 עבד כמנהל חשבונות עבור לשכת הצנזורה בטומסק, והשיב לעצמו את זכויותיו האזרחיות אך היה מנוע מלשוב לתוך לב רוסיה. בתקופה זו חיבר רומן ומסה על אתאיזם בשם "מדוע אינני מאמין?" ("Почему я не верю?‎").
בשנת 2017 פרסמה ד"ר סווטלנה נטקוביץ (בעברית) את יומנו הבלתי מצונזר של קובנר, ובו תיאורים רבים שלו על מעשי אונס שביצע ואף על יחסים אינטימיים עם בתו
בשנת 1893 המיר את דתו לנצרות לאחר שהתארס לנוצרייה, ומעתה פעל בשמו הרוסי, ארקדי גריגורביץ' קובנר. עם זאת הוא נשאר אתאיסט. בשנת 1894 חזר לרוסיה האירופית, ומ-1897 עבד כצנזור בלומז'ה.
קובנר נפטר בשנת 1909, ונקבר בחלקה הסלאבית של בית הקברות הקתולי בעיר.
כתביו.
כל כתביו:
לקריאה נוספת.
עבודות אקדמיות:
קישורים חיצוניים.
ביקורות על "חקר דבר":
ביקורות על "קזנובה מווילנה":
מפרי עטו:
ח'ליל טוטח
ח'ליל טוטח (בערבית خليل طوطح; 20 במאי 1886 - 24 בפברואר 1955) היה מורה ומחנך ערבי יליד רמאללה, מחשובי המחנכים הערביים בארץ ישראל המנדטורית.
ביוגרפיה.
טוטח נולד למשפחה דלת אמצעים בראמאללה להורים ערבים נוצרים בני העדה היוונית-אורתודוקסית שהומרו על ידי מיסיונרים לעדה הקווייקרית. במשפחתו של טוטח היו 12 אחים, אך בשל תנאי המחיה הקשים שרדו רק שבעה, וח'ליל ביניהם. ב-1899 אביו של טוטח רשם אותו לבית הספר לבנות של הקווייקרים בראמאללה, ה-Friends Girls School, והוא עבר לבית הספר לבנים Friends Boys School משזה נפתח ב-1901 גם כן בראמאללה. בזכרונותיו כותב טוטח כי השנתיים שבילה במוסד זה היוו קפיצת מדרגה מבחינה אינטלקטואלית, לשונית וגם מבחינת כישוריו החברתיים. את לימודיו התיכוניים סיים טוטח בבית ספר של הקווייקרים בבורמנה שבלבנון ושם שהה בין השנים 1903-1904. טוטח שהה שנה נוספת בבית הספר של המיסיון האנגלי בירושלים (1904-05) ה-Church Mission Society English College.
לאחר השלמת לימודיו הוא שימש כמורה לאנגלית בבית הספר לבנים בראמאללה, אך נחישותו להמשיך ללימודים גבוהים הביאה לנסיעתו הראשונה לארצות הברית ואת התואר הראשון שלו סיים באוניברסיטת קלארק, רוצ'סטר, מסצ'וסטס בשנת 1911. לאחר מכן המשיך טוטח לאוניברסיטת קולומביה ושם קיבל את תעודת המאסטר שלו בחינוך. ללא גב כלכלי טוטח נאבק, בעבודות כפיים מסוגים שונים וממכירות, כדי לממן את לימודיו.
ערב מלחמת העולם הראשונה, לאחר שובו מארצות הברית, ניהל טוטח את בית הספר לבנים למשך שנתיים. בראשית המלחמה גויס לצבא העות'מאני שם שרת כשלושה חודשים ולאחר מכן שב לארצות הברית שם לימד בבית ספר תיכון. ב-1916 נשא לאישה את אהובתו האמריקאית מזה 10 שנים, ארמינה ג'ונס. ב-1918 התנדב לשרת בצבא האמריקאי והוצב בתפקיד עורף בצרפת. טוטח שב לארץ ישראל ב-1919 והוא בן 33. ב-1920 מונה למנהל השני של הקולג' הערבי The Arab College להכשרת מורים זאת לאחר התפטרות המחאה של המחנך ח'ליל אל-סכאכיני, מנהלו הראשון של המוסד. טוטח למעשה הקים את המוסד בכהונתו בת חמש השנים. ב-1925 הצטרפו תלמידי המוסד לשביתת מחאה של הציבור הערבי על רקע ביקורו של ארתור ג'יימס בלפור, אבי הצהרת בלפור, בארץ ישראל. טוטח התנגד לשביתה וניסה למנוע את השתתפות תלמידיו בה. הוא גרס כי ריבוי השימוש באמצעי השביתה בקרב ערביי ארץ ישראל מחטיא את מטרתו ומעניק יתרון לציונים, שממשיכים להתקדם בעוד הערבים שובתים, אך ללא הועיל. הוא תויג כבוגד באינטרסים הלאומיים הפלסטיניים, ונדרש להתפטר. כשהוא מאוכזב הן מהציבור הערבי-פלסטיני והן מהממשל הבריטי שלא העניק לו גיבוי, עזב במפח נפש את ארץ ישראל וחזר להמשך לימודים באוניברסיטת קולומביה.
לאחר שהשלים את לימודי הדוקטורט שלו בארצות הברית ב-1926, חזר לארץ ישראל וניהל את בית הספר הקווייקרי בראמאללה במשך 17 שנים, מ-1927 ועד 1944 . ב-1928 התאבדה אשתו ארמינה, שסבלה מדיכאון מתמשך, ולאחר שנה נישא טוטח לאווה מרשל, מורה אמריקאית קווייקרית בבית הספר שניהל. ב-1937 העיד בפני ועדת פיל בזכות הקמתה של מדינה ערבית בשטחי ארץ ישראל.
טוטח עזב את ארץ ישראל סופית ב-1944, והשתקע בארצות הברית עם אשתו השנייה אווה. בינואר 1946 העיד בוושינגטון די. סי. בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל. בהמשך אותה שנה קיבל אזרחות אמריקאית. הוא ניהל את המכון לעניינים ערביים בניו יורק בין 1945 ל-1950, והתגורר בניו ג'רזי. עם סגירת משרדי המכון בניו יורק עבר טוטח לקליפורניה, שם חי באחרית ימיו עד פטירתו ב-1955.
קהילת זילברמן
מאיר וילקנסקי
מאיר וילקַנְסקי (א' בסיוון תרמ"ב, 1882, איישישוק, פלך וילנה, האימפריה הרוסית (ליטא* - י"ד בתשרי תש"י, 7 באוקטובר 1949, כפר ויתקין) היה חלוץ, איש העלייה השנייה וסופר עברי בתקופת היישוב.
ביוגרפיה.
מאיר וילקנסקי שהיה אחיו הצעיר של יצחק אלעזרי-וולקני נולד בשנת 1882 באיישישוק שבפלך וילנה של האימפריה הרוסית (ליטא), בנם של בתיה לבית אלטשולר והרב אליעזר יהושע וילקנסקי. למד בתלמוד תורה ובישיבה עד גיל 15, אחר כך למד בפוניבז'. בשנת תרס"ה 1905 עלה לארץ ישראל. בארץ נישא לשרה רובין, ועבד ביקב בראשון לציון (שלשם הלך ברגל מיפו), ואחר כך כפועל חקלאי במושבה פתח תקווה, ובמקווה ישראל, משנת 1908 עד 1918 שימש כמזכיר המשרד הארצישראלי תחת הנהלתו של א. רופין, לאחר מכן התמנה למזכירו של ד"ר יעקב טהון בחברת "הכשרת הישוב".
במקביל לעבודותיו כתב וילקנסקי את יצירותיו הספרותיות בעברית. וילקנסקי הרבה לכתוב פרוזה, ואותה פרסם בכתבי העת "העומר" ו"הפועל הצעיר". הסיפורים עסקו בחיי הפועלים והחלוצים בארץ בתקופת העלייה השנייה, בחיי התרבות ביישוב היהודי בעשורים הראשונים של המאה ה-20, בין השאר בשכונה תל אביב. הסיפורים ראו אור במספר מהדורות במשך השנים.
חי בירושלים (רחוב אלחריזי, פינת אבן גבירול), באחרית ימיו עבר להתגורר לצד בתו, בכפר ויתקין. הותיר אחריו שלוש בנות ובן.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
גארי גואו
גארי בייקר, הידוע גם בשם הבמה שלו גארי גואו, הוא זמר בריטי, כותב שירים ומפיק. אלבום הבכורה שלו Gary Go יצא במאי 2009 ודורג במקום ה-22 במצעד האלבומים הבריטי. השיר Wonderful מתוכו הפך ללהיט. לאחר צאת האלבום יצא בייקר לסיבוב הופעות ברחבי בריטניה, אירופה וארצות הברית, סיבוב שבמהלכו התלווה לפרקים להופעותיהם של טייק ד'את, מיקה וליידי גאגא. בהמשך דרכו האמנותית שיתף פעולה עם זוכה פרס גראמי DJ Benny Benassi.
שימאזו טקאהיסה
שימאזו טקאהיסה (ביפנית: 島津 貴久; 28 במאי 1514 – 15 ביולי 1571) היה שליט פיאודלי יפני (דאימיו) בתקופת סנגוקו בתולדות יפן. הוא היה השליט החמישה-עשר ממשפחת האצולה של בית שימאזו.
חייו.
ב-1526 נבחר טקאהיסה כיורשו של שימאזו קצוהיסה והפך לראש שבט שימאזו ולשליט ההאן של סצומה. לכאורה היה בית שימאזו השוּגוֹ (守護 - שליט צבאי עליון) על המחוזות סצומה, אוסומי והיוגה, בפועל שלטו בהם שליטים מקומיים (国人 - קוֹקוּג'ין), ולכן הוא החל בסדרת מערכות צבאיות על מנת להשתלט מחדש על שלושת המחוזות. הוא אומנם נחל כמה הצלחות, אבל רק הדור הבא של שבט שימאזו הצליח להשתלט עליהם בפועל. הוא טיפח מנהיגים לעתיד כמו שימאזו יושיהיסה, ובניו יושהירו, טושיהיסה ואהיסה שלמשך זמן קצר עתידים היו להשתלט על כל האי קיושו.
טקאהיסה תמך ביצירת קשרים עם נוכרים ועם ארצות זרות. הוא קשר קשרים דיפלומטיים עם ממלכת ריוקיו הסמוכה, והיה הדאימיו הראשון להביא כלי ירייה מערביים ליפן, בעקבות הגעתם של צמד סוחרים פורטוגזים לאי טנגשימה, דרומית לאי קיושו על סיפונה של ג'ונקה סינית ב-23 בספטמבר 1543. כבר ב-1554 השתמש מפקד הצבא שלו שימאזו טאדמסה ברובים בעת כיבוש מבצר איווטסורוגי.
ב-1549 קיבל שימאזו טקאהיסה את פניו של פרנסיסקו חאווייר והתיר לו להטיף בתחום שלטונו בבירה קגושימה. אולם מכיוון שחאווייר נהג לתקוף בהטפותיו את הפעילות הבלתי מוסרית לדעתו של הנזירים הבודהיסטיים, הבינו הנזירים בקגושימה כי חאווייר חותר תחתיהם, והם החלו להסית כנגדו ופנו לטקאהיסה בדרישה שיפסיק את פעילותו של חאווייר. בסופו של דבר הוא נעתר להם ואסר על המרות דת לנצרות, איסור שהמעבר עליו היה עונש מוות. בתגובה ביקש חאווייר את רשותו של טקאהיסה להגיע למייאקו (都 ביפנית עיר בירה), כינויה של קיוטו. טקאהיסה הסכים והעמיד לרשותו של חאווייר ספינה שהובילה אותו להיראדו, עיר ונמל מסחר באי באותו שם סמוך לקצה המערבי של קיושו.
רודולף שוסטר