בשנת 1970, הנשיא הצבאי השני של פקיסטן, יאיה חאן, פירק את מערב פקיסטן ל-4 מחוזות: סינד, בלוצ'יסטן, מחוז הסְפָר הצפוני-מערבי ופנג'אב. באותה שנה, אזור סוכנות גילגיט ואזור בלטיסטן אוחדו ויצרו את "האזורים הצפוניים". בשנת 2009 שונה שמם לגילגיט-בלטיסטן, שבאותה עת קיבלה רשמית מעמד של מחוז.
בשנת 1971, מזרח פקיסטן הופרדה מפקיסטן והפכה להיות מדינה עצמאית נפרדת: בנגלדש.
בשנת 1975 הופרדו חלקים מהנפות פשאוור ודרה איסמאיל חאן ויצרו את האזורים השבטיים המנוהלים פדרלית, שמוזגו לתוך מחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה בשנת 2018.
בשנת 1981, האזור שסובב את העיר אסלאמאבאד הופרד ממחוז פנג'אב, והפך לאזור הבירה האוטונומי של אסלאמבאד.
בשנת 2010 שונה שמו של מחוז הסְפָר הצפוני-מערבי לח'ייבר פח'טונח'ווה.
נעם ארנון
נעם ארנון (נולד ב-25 בנובמבר 1954, ה'תשט"ו) הוא דובר היישוב היהודי בחברון, דוקטור להיסטוריה.
ביוגרפיה.
ארנון גדל במושב שדה ורבורג ולמד בישיבת נחלים, בישיבת ניר קריית ארבע ובמרכז הרב. בהמשך, שירת בחיל השריון ולחם במלחמת יום הכיפורים בחזית המצרית ובחזית הסורית. לאחר השחרור מצה"ל למד באוניברסיטה העברית והוא בעל תואר ראשון בגאוגרפיה ותואר שני בהיסטוריה של עם ישראל. כמו כן, למד הוראה במכללת הרצוג.
ארנון סיים את עבודת דוקטור באוניברסיטת בר-אילן בשנת 2021, בהנחיית פרופ' בועז זיסו מהמחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. נושא העבודה "מערת המכפלה – האתר ותולדותיו מראשיתו ועד שלהי העת העתיקה". מחקרו על אודות המערה נמשך כשמונה שנים וכולל פרקים בגאוגרפיה, גאולוגיה, היסטוריה, ארכאולוגיה, ספרות תנאית, ספרות נוצרית ומקורות היסטוריים רבים ושונים. המחקר מקיף את תולדות המערה במשך 2500 שנה, מתקופת הברונזה התיכונה – תקופת האבות ממנה נותרה מערת קבורה כפולה, ועד תום התקופה הביזנטית בה התקיימו לצד המערה בית כנסת וכנסייה.
ארנון היה בקבוצת הצעירים שהצליחו להיכנס בחשאי למעמקי המערה הקדומה שמתחת למבנה מערת המכפלה, באחד מלילות הסליחות בחודש אלול ה'תש"מ (1980).
ארנון ניהל את שיקום בית הכנסת אברהם אבינו בחברון, הקים את מדרשת חברון ואת מוזיאון היישוב היהודי בחברון. כתב את הספר "חברון – 4000 שנה ועוד 40" לרגל 40 שנה לחידוש ההתיישבות היהודית בעיר. כן ערך והוציא לאור את הספר המחקרי "המערה" על מערת המכפלה.
ביום ירושלים תשס"ט הוענק לו פרס מוסקוביץ' לציונות. בנימוקי ועדת הפרס נאמר כי הפרס הוענק "על חלקו המרכזי בהפיכת חברון לאבן שואבת ליהודים מכל רחבי הארץ והעולם ולאחד מאתרי המורשת המרכזיים בארץ; על חלקו בתיעוד קורות קהילת יהודי חברון וחשיפת עברה המפואר ועל מנהיגותו כאחד מראשי מחדשי היישוב היהודי בעיר".
חבר ההנהלה הארצית של תנועת בני עקיבא.
חיים אישיים.
ארנון גר בבית הדסה בחברון. נשוי ואב לשמונה. בתו נריה נשואה לאשר בן אבו.
דיו-דיליג'נס
ציוויליזציה יהודית
טבח דיר-יאסין
מאו (פירושונים)
בית כנסת הכוראלי
בית הכנסת קורל
שמך
יום-טוב לוינסקי
יום-טוב לוינסקי (בכתיב יידי: לעווינסקי; ד' באב תרנ"ט, יולי 1899 – כ"א באדר ה'תשל"ג, 23 בפברואר 1973) היה מורה וסופר ישראלי, ד"ר להיסטוריה ולתרבות המזרח וחוקר פולקלור יהודי, ממייסדי חברת "ידע עם" לפולקלור יהודי.
ביוגרפיה.
לוינסקי נולד בשנת 1899 בזמברוב שבאימפריה הרוסית (בתחומי פולין של ימינו) למשפחה יהודית אורתודוקסית, בנם של צפורה בת ר' נחמן יעקוב מזמברוב וישראל מרדכי לוינסקי, משכיל ופעיל ציוני, מנהל בית ספר עברי בעיר.
בשנת 1913 החל לוינסקי ללמוד בישיבת לומז'ה, אך לאחר שנה עבר ללמוד בגימנסיה העברית, וכן למד הוראה בסמינר למורים של "תרבות" בווילנה. בשנת 1924 נסע לבלגיה ללמוד היסטוריה ומדעי המזרח באוניברסיטאות בריסל ולייז'. בתום לימודיו קיבל תואר דוקטור. בשנת 1929 ערך את כתב העת היידי "‫דיא יידישע צייטונג", שבועון לספרות ולשאלות חברתיות, וכן נמנה עם עורכי את כתב-העת העברי שיצא לאור בבלגיה - "מאזניים". בשנים 1930–1931 היה עורכו הראשי של "דער בעלגישער טאג", שיצא באנטוורפן.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל. ב-1942 נמנה עם מקימי החברה העברית ל"ידע-עם", כשבמהרה הפך למוביל דרכה. החברה מנתה באותה עת מאות פעילים שעסקו בתעוד הפולקלור היהודי בתפוצות ישראל, וכן הפולקלור שהתהווה בארץ, כמו-גם העלאתם על-נס של מנהגים יהודיים שונים. במסגרת פעילותה של החברה נהג לוינסקי להרצות בנושאי הפולקלור היהודי (מועדים, חגים ומנהגי מעגל החיים היהודי) בפני קהלים שונים בארץ, וכן ייצג את החברה בכנסים מדעיים בחוץ-לארץ. בנוסף לעריכת כתב העת "ידע-עם" שגליונו הראשון ראה אור ב-1948, לקח לוינסקי חלק בעריכת מאספי 'רשומות' - סדרה שנייה בין השנים 1945–1953 (יחד עם דב סדן; את הסדרה הראשונה ערכו אלתר דרויאנוב, חיים נחמן ביאליק ויהושע חנא רבניצקי). כמו כן ערך את כרכי ספר המועדים ובהמשך את האנציקלופדיה להווי ומסורת ביהדות. בנוסף נטל חלק בחיבור מילונים מהשפה העברית לשפות רוסית, יידיש, אנגלית, צרפתית, ספרדית, גרמנית וגאורגית. בנוסף לפעילותו הפולקלוריסטית לוינסקי עסק בפעילות חינוכית מגוונת שכללה הוראה בבתי ספר יהודיים בארץ ובעולם.
בשנת (תשל"ב (1972) זכה בפרס רמת גן לפולקלור ע"ש ש. אנסקי, עבור מפעל חייו וספרו "אלה מועדי ישראל".
היה נשוי ליוטה בת רבי הלל לרמן מפינסק עד מותה בשנת 1959, אב לשתי בנות: שולמית חרובי ואסתר לוי, וסב לנכדים. נכדתו נירה נשואה לישראל ברטל, פרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, חוקר יהדות מזרח אירופה.
לוינסקי נפטר בתל אביב בחורף 1973, בן 73 במותו. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
פרסומיו.
בעריכתו.
ספרי יזכור:
ספרות יפה:
מילונים:
בתי הכנסת האיטלקיים (סלוניקי)
בתי הכנסת האיטלקיים בסלוניקי היו שלושה בתי כנסת (קהלים) בעיר סלוניקי שבהם התפללו לפי נוסח איטליה.
הקהילה האיטלקית הייתה אחת משלוש הקהילות הוותיקות בסלוניקי שנוסדו עוד קודם גירוש ספרד (יחד עם הקהילה הרומניוטית הוותיקה, והאשכנזית מהמאה ה-14), ככל הנראה לקראת סוף המאה ה-14. בסוף המאה ה-16 התפצלה הקהילה האיטלקית לשני קהלים, "קהל קדוש איטליה ישן" ו"קהל קדוש איטליה חדש". כעבור מספר שנים חל פיצול נוסף והוקם "קהל קדוש איטליה שלום".
הקהילות האיטלקיות המשיכו את מסורת התפילה בנוסח היהודי האיטלקי במשך הדורות, והשתמשו במחזורים שהודפסו באיטליה. ברבות השנים נקלטו במנהגן שינויים שונים מהמנהג האיטלקי המקורי שנהג באיטליה גופא, בעיקר בשל השפעה ספרדית. בשל כך, החל משנת תרל"א הודפסו מחזורים עבור מנהג ק"ק איטליה בסלוניקי. בשנת 1926 כאשר באיטליה גופה לא היה ביקוש למחזורים בנוסח האיטלקי, ובשל כך הם לא הודפסו ואזלו מן השוק נאלצו יחידי הקהלים האיטלקיים בסלוניקי להדפיס בעצמם מחזורים בנוסח איטליה שישמשו את הקהילות. הקהילות התקיימו עד השואה שפקדה את יהדות סלוניקי ומאז חדלו מלהתקיים.
מהפכה חקלאית
חמולת מסארווה
חמולת מַסַארְווה (בערבית: مصاروة, בתעתיק מדויק לעברית: מצארוה) היא אחת המשפחות הערביות הגדולות בישראל. שמה של החמולה משמר את מוצאה המצרי.
היסטוריה.
הקרבה הגאוגרפית והעובדה שארץ ישראל הייתה מאות שנים תחת שלטון שמרכזו במצרים גרמו להגירה כמעט מתמדת של פלאחים ובדואים ממצרים לארץ ישראל. החל מהמאה ה-18 התגברה הגירה זו, והגיעה לשיאה בימיו של איברהים פחה שכבש את ארץ ישראל ב-1831 ושלט בה עד 1840. רבים מחייליו ערקו ונשארו בארץ וגם ההגירה הכללית התגברה מאז תקופת שלטונו. בזמן המנדט הבריטי הובאו פועלים רבים ממצרים וחלקם נשארו בארץ. גם לעלייה ברמת החיים של ערביי הארץ הייתה השפעה רבה על הפלאחים המצריים מאזור הדלתה שסבלו מעוני רב ומצפיפות.
המהגרים המצריים התפזרו בכל רחבי הארץ, אולם בעיקר התרכזו בין טולכרם לעזה. חלק משמות הכפרים ומשמות המשפחה של ערביי הארץ מעיד על המוצא המצרי או רומז למקום מוצא מסוים במצרים. על פי יעקב שמעוני קבוצה זו היא הגדולה במיעוטים הזרים בקרב המוסלמים בארץ.
הטיות שם ידועות לחמולת מסארווה.
הטיות השם הידועות של החמולה כדלקמן :-
מסראווה, מסארוה, מצארוה, מצראווה, מסארווה, ועוד הטיות שם אחרות שמהוות את החמולה ולא מהוות משפחות נפרדות.
משפחה בת של החמולה היא משפחת מצרי או מסרי שמהווה חלק נכבד מהחמולה האם מסארווה מעצם השייכות למוצא המצרי המשותף ובמקרים רבים קרבת דם.
כיום.
חמולת מסארווה מונה כיום, לפי הערכות שונות, יותר מ-35 אלף איש בהטיות השונות של השם. חמולה זו מתאפיינת בכך שהיא מורכבת ממאות משפחות, חלקן גדולות וחלקן קטנות, וכולן ממוצא מצרי.
בני החמולה מתגוררים במרבית היישובים הערבים בישראל ומרוכזים בעיקר באזור המשולש, ביישובים טייבה (שבהּ היא החמולה הגדולה בעיר, המונה כ-16,000 נפש – כ-39% מכלל תושבי טייבה), טירה, באקה-ג'ת, כפר קרע, ערערה ועארה.
מספר הרופאים, עורכי הדין, השופטים, אנשי העסקים, פרופסורים, רואי החשבון, הנדסאים, מהנדסים ועוד בעלי השכלה במשפחת מסארווה מגיע ליותר מ-5,500 איש, ויותר מ-800 סטודנטים לרפואה ולמשפטים.
ישראל הגר (אהבת ישראל)
רבי ישראל הגר (מכונה "האהבת ישראל" על שם ספרו; ב' באלול ה'תר"ך, 20 באוגוסט 1860 - ב' בסיוון ה'תרצ"ו, 22 במאי 1936), היה האדמו"ר השלישי בשושלת חסידות ויז'ניץ. ממנהיגי החסידות ברומניה ובהונגריה בדור שלפני השואה.
קורות חייו.