מלכות ישראל
מלכות ישראל, שנודעה בשם מחתרת צריפין, הייתה מחתרת יהודית לאומנית של יוצאי לח"י שפעלה בישראל בראשית שנות החמישים.
המחתרת קמה על רקע האירועים האנטישמיים והאנטי ישראליים שהתרחשו בגוש המזרחי בשנים 1952 ו-1953, ששיאם היו משפטי פראג.
הקמת המחתרת.
בשנת 1952 נפגש יעקב חרותי, חבר הלח"י לשעבר, עם ידידו איש הלח"י שמעון בכר על ספסל בשדרות ח"ן בתל אביב. חרותי מספר: "התחלנו לדבר על כך שהערבים רוצחים ויורים והמדינה לא מגיבה ... אמרנו שצריך להקים ארגון". פגישה זו הובילה להקמתה, בחורף 1952, של הקבוצה שנודעה בשם "מלכות ישראל".
המחתרת שמה לעצמה שתי מטרות:
פעילות.
חרותי ובכר גייסו כמה עשרות מחבריהם לשעבר בלח"י והקימו גם ארגון של צעירים, מעין תנועת נוער. חרותי מספר על הארגון: "היינו עשרות בכמה רמות... היו כאלה ששימשו מודיעים וסיפקו מידע. אחרים עשו מעשים פשוטים של העברת הודעות. היו כאלה שנתנו את דירתם לפגישה. אחרים סיפקו אוכל. והיו מעטים שיצאו לפעולות".
בין חברי המחתרת היו גם כאלו שהיו חברים ב"ברית הקנאים". אנשי "מלכות ישראל" שלפו נשק וחומרי חבלה שהטמינו אנשי הלח"י במערות באזור ירושלים עוד בימי מלחמת העצמאות.
ב-26 במאי 1953 נעצרו בירושלים בחורי ישיבה שנמצאו אצלם חומרי נפץ. נתברר כי נתכוונו לפגוע במשרד החינוך כמחאה נגד חוק חינוך ממלכתי שהיה אז בשלבי חקיקה. נתגלה כי הם חלק ממחתרת שמטרתה כפולה: דתית ולאומית.
רוב העצורים נמנו עם חברי לח"י לשעבר. בישיבת ממשלה ב-8 ביוני 1953 הכריזה הממשלה על מחתרת זו כעל ארגון טרור על פי פקודת מניעת טרור.
חברי המחתרת הועמדו לדין בפני בית דין צבאי, שבראשו עמד השופט בנימין הלוי, אז שופט בית המשפט המחוזי בירושלים ולימים שופט בית המשפט העליון, וחבריו הנוספים היו אלוף-משנה עמנואל נשרי וסגן-אלוף רם רון. התובע היה היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן. מושבו של בית הדין היה במחנה צריפין ולמחתרת ניתן הכינוי "מחתרת צריפין". על הנאשמים הגן עורך הדין שמואל תמיר, לימים שר המשפטים.
פסק הדין ניתן ב-28 באוגוסט 1953. בית הדין קבע כי הוכח קיומו של ארגון טרור והרשיע את הנאשמים בהנחת פצצה בצירות צ'כוסלובקיה, בהטלת פצצה במערכת השבועון "העולם הזה", בהצתת אטליזים לא כשרים ובהצתת מכוניתו של הציר הסובייטי. בסעיף אישום עיקרי ביחס לפיצוץ שאירע בשגרירות הסובייטית (שבעקבותיו ניתקה ברית המועצות את הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל), זוכו הנאשמים. העונשים שהוטלו על הנאשמים השונים נעו בין שנת מאסר אחת לבין 10 שנות מאסר. בספטמבר 1953 אושרו גזרי הדין על ידי שר הביטחון, פנחס לבון, תוך שרוב העונשים קוצרו.
בשנת 1955, בהמלצת שר המשפטים פנחס רוזן הוענקה חנינה לאסירים, ועונשם קוצר כך שיוכלו להשתחרר שחרור מוקדם. אולם משנדרשו לחתום על התחייבות שלא להתחבר עם פושעים לאחר שחרורם, כדי להשתחרר, סירבו חברי מלכות ישראל לחתום בטענה שגם לפני מאסרם לא התחברו עם פושעים. בעקבות זאת תוקן החוק, כך שוועדת השחרורים תוכל לקבוע באופן גמיש את התנאים לשחרור מוקדם.
דאגלס מקארתור
דאגלס מקארתור (באנגלית: Douglas MacArthur; 26 בינואר 1880 – 5 באפריל 1964) היה גנרל הצבא ומדינאי אמריקאי. הוביל לשורה של ניצחונות צבאיים נגד האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה ושימש כמפקד העליון של כוחות הברית, כמושלה הצבאי של יפן בתקופת הכיבוש האמריקאי לאחר מלחמת העולם השנייה, וכמפקד כוחות האומות המאוחדות במלחמת קוריאה. ידוע בשל תרומתו להנחלת הדמוקרטיה ביפן אחרי המלחמה ובשל העימות הפומבי עם הנשיא הארי טרומן בשאלת השימוש בנשק גרעיני במלחמת קוריאה, עימות שהביא בסופו של דבר להדחתו על רקע של יחסי צבא-ממשל.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
מקארתור נולד בליטל רוק שבארקנסו בשנת 1880 לגיבור מלחמת האזרחים האמריקנית לוטננט גנרל ארתור מקארתור הבן, ולאשתו מרי פינקני הרדי מקארתור. הוא גדל בבסיסי הצבא האמריקני, כבנו של קצין מקצועי, אשר התקדם בסולם הדרגות, עד שהגיע לדרגת מייג'ור גנרל. מקארתור שאף ללכת בעקבות אביו, ובגיל צעיר הצטרף לפנימיה הצבאית האמריקנית ווסט פוינט. הוא סיים את הלימודים ראשון בכיתתו, בשנת 1903.
בעת שמקארתור השלים את לימודיו בווסט פוינט פרצה מלחמת ארצות הברית–ספרד. בשנת 1898 קיבל אביו של מקארתור את הפיקוד על הכוחות האמריקנים בפיליפינים, ולאחר מכן מינוי כמושלה הצבאי של הפיליפינים, בתקופת הביניים שבין כיבושם על ידי ארצות הברית ובין קבלת העצמאות של הארכיפלג. למעורבות זו בענייני המזרח הרחוק, והאוקיינוס השקט הייתה השפעה על דאגלס מקארתור לשארית ימי חייו.
לאחר שסיים מקארתור את לימודיו בפנימיה הצבאית גויס לצבא ארצות הברית בדרגת סג"ם בחיל ההנדסה. מקארתור שירת בתחילה בתפקידי מטה, ובין היתר שימש כשליש לאביו, מושל הפיליפינים. את המינוי הקרבי הראשון שלו קיבל בשנת 1914 כאשר השתתף במבצע צבאי במקסיקו, בעיר וראקרוס.
מלחמת העולם הראשונה.
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה בשנת 1917, עבר מקארתור לחיל הרגלים ומונה לראש מטה הדיוויזיה ה-42 של צבא ארצות הברית המכונה "קשת בענן", ונשלח לצרפת לחזית. הוא התקדם בשלבי הדרגות והתפקידים בכח המשלוח מראש מטה הדיוויזיה, מפקד הבריגדה ה-84 שלחמה במסגרת הדיוויזיה, ולבסוף מפקד הדיוויזיה בדרגת בריגדיר גנרל (מקביל לתת-אלוף בצה"ל). כאשר קיבל את דרגת הבריגדיר גנרל, היה החייל הצעיר ביותר שאי פעם קיבל דרגה זו בצבא ארצות הברית. בשנים 1917 ו-1918 השתתפה הדיוויזיה במלחמת החפירות שאפיינה את מלחמת העולם הראשונה, בהדיפת מתקפתו של אריך לודנדורף ביולי 1918, ובהסתערות האחרונה במלחמה לעבר גרמניה.
מקארתור לקח חלק פעיל בלחימה, עוטר בעיטורים אמריקניים וצרפתים, ואף נפצע מספר פעמים במהלך הפעילות.
בין מלחמות עולם.
לאחר המלחמה המשיך בקריירה הצבאית, בתחילה כמפקד האקדמיה הצבאית של ארצות הברית, ולאחר מכן במגוון תפקידים, ביניהם שירות רב שנים (1922–1930) במנילה בירת הפיליפינים, וראש מטה צבא ארצות הברית (1930 - 1935). במהלך שנים אלו שימש גם כראש המשלחת האמריקנית לאולימפיאדת אמסטרדם ב-1928.
במהלך תקופה זו התחתן בנישואי בזק עם אשת חברה עשירה בשם לואיז ברוקס. הנישואים היו כושלים, שכן אופיו הצבאי והפוריטני של מקארתור לא תאם את אופייה הראוותני של ברוקס, והשנים התגרשו לאחר שבע שנות נישואין, בשנת 1929.
בשנת 1932 היה מעורב מקארתור בפיזור הפגנת ענק של כעשרים וחמישה אלף חיילים משוחררים, אשר בשנות "השפל הגדול" בארצות הברית דרשו מענק המגיע להם כחיילים משוחררים. במהלך פיזור ההפגנה קיבל מקארתור הוראה מן הנשיא הרברט הובר שלא לפגוע במאהל החיילים המשוחררים. מקארתור התעלם מן הפקודה, ופיזר את החיילים המשוחררים ששהו במאהל, תוך שהוא מטיל את האחריות לפעולה על הובר, ומשבח את הובר על כי הורה לצבא על פעולה נחושה. היה זה דפוס פעולה שעתיד לחזור על עצמו במגעיו עם הרשויות האזרחיות בעתיד. שלושה נשיאים היו צריכים להתעמת עם דפוס פעולה זה. בעימות בינו ובין הובר נכשל הובר בריסונו. פרנקלין דלאנו רוזוולט הצליח לרתום את כישוריו של מקארתור לטובת המאמץ המלחמתי תוך ניצול מרבי של כישוריו הצבאיים, והימנעות מעימות פוליטי, ואילו הארי טרומן הגיע עמו לעימות, ממנו יצא הנשיא מנצח.
בשנת 1937 סיים מקארתור את שירותו בצבא ארצות הברית, וקיבל על עצמו את הפיקוד על הצבא הפיליפיני בדרגת פילדמרשל. הבנתו האסטרטגית את צורכי המזרח הרחוק ראתה בפיליפינים את הנקודה הקריטית בכל מלחמה עתידה בין ארצות הברית ויפן, והבנתו בפוליטיקה הבינלאומית הראתה כי מלחמה כזו היא בלתי נמנעת. לכן ביקש מן הנשיא הפיליפיני מנואל קזון את המינוי כמפקד צבאו.
באפריל שנה זו נישא בפעם השנייה, לג'יין פיירקלות'. זו הפעם נערכה החתונה בצנעה, וג'ין היא שהייתה לאשתו עד ליום מותו, וליוותה אותו במאבקים הקשים העתידים לבוא. בנם ארתור מקארתור הרביעי (הראשון היה סבו, מושל ויסקונסין, השני אביו, גיבור מלחמה ומושל הפיליפינים לזמן קצר, והשלישי אחיו, ששירת בחיל הים) נולד בשנת 1938.
ביולי 1941 ביקש מקארתור מן הנשיא רוזוולט לחזור לפעילות בצבא ארצות הברית, ובקשתו נתקבלה. הכוחות האמריקנים והפיליפינים מוזגו לצבא אחד, ומקארתור מונה לגנרל של ארבעה כוכבים, ומפקד הצבא המאוחד בפיליפינים. צבא זה כלל כמה עשרות אלפי חיילים אמריקנים וכמה עשרות אלפי פיליפינים נוספים. רובם לא ראו קרב מעולם. מולו עמד הצבא היפני שכלל כמה מאות אלפי חיילים, חלקם הגדול בעלי ניסיון של ארבע שנות מלחמה מאז פרוץ המלחמה במזרח הרחוק באירוע בגשר מרקו פולו בשנת 1937.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ המלחמה בדצמבר 1941 הושמד חיל האוויר האמריקני בפיליפינים בעודו על הקרקע. היפנים פלשו לפיליפינים ומקארתור הסיג את חייליו בפני הכח היפני. לאחר כמה שבועות של נסיגה, מצא עצמו מקארתור, עם כשמונים אלף מחייליו (חמישה עשר אלף אמריקנים, ושישים וחמישה אלף פיליפינים) מחופר בחצי האי באטאן, ובאי קורג'ידור. היפנים ניהלו מצור על שני ריכוזי הצבא ויצאו להתקפות חוזרות ונשנות על הנצורים. מקארתור פיקח באופן אישי על שדה הקרב, והוא ומשפחתו (בנו ארתור היה אז כבן ארבע) חוו ביחד עם החיילים את ההפגזות ואת הרעב.
בחודש פברואר 1942, משנראה היה כי כניעת הנצורים היא בלתי נמנעת, הורה הנשיא רוזוולט למקארתור לעזוב את האי ולפקד על הצבאות האמריקנים בדרום האוקיינוס השקט. עם הגיעו למקום מבטחים באוסטרליה, נשא נאום בו הבטיח לעם הפיליפיני את הבטחתו המפורסמת "שוב אשוב" (I Shall Return).