הליטל ג'ו 1 כלל שילוב של מאיצי דלק מוצק שכבר היו בייצור: 2 עד 4 מאיצים מסוג קסטור או פולוקס (259 קילו ניוטון למשך 37 שניות כל אחד) יחד עם 1-4 מאיצים מסוג ריקרוט (167 קילו ניוטון למשך 1.53 שניות כל אחד) שסיפקו עוד דחף ברגע ההתרוממות. משקל המשגר היה תלוי במספר המאיצים מכל סוג, ונע בין 11 ל-18 טון. מאיצי הקסטור והפולוקס הופעלו בשני אופנים: או כולם בבת אחת בעת השיגור, או בשני שלבים כדי להאריך את זמן הטיסה.
הליטל ג'ו היה למעשה מעין גליל שבתחתיתו גומחות, אליהן ניתן היה להכניס את המאיצים. גובה הגליל היה כ-7.5 מטרים וקוטרו כ-2 מטרים. יחד עם חללית המרקורי ומערכת המילוט, שהורכבו בראש הגליל, הגיע גובה הליטל ג'ו ל-15 מטרים. בתחתית הגליל הורכבו 4 כנפונים שייצבו את המשגר בעת הטיסה. הליטל ג'ו 1 נבנה על ידי חטיבת הטילים של נורת' אמריקן אוויאיישן, שזכתה בחוזה לייצורו בדצמבר 1958.
ליטל ג'ו 2.
הליטל ג'ו 2 פותח מאותו קונספט של הליטל ג'ו 1, תוך התאמתו לצורכי חללית האפולו, ששקלב פי 10 מחללית המרקורי. בתחילת 1962 פרסמה נאס"א מכרז לבניית 5 משגרי ליטל ג'ו 2, בו זכתה חברת קונבאייר האמריקאית שהציעה לבנות את המשגרים תמורת 4.4 מיליון דולר.
גרסה זו הליטל ג'ו נועדה לבחון את צירוף ה-CSM (תא הפיקוד + תא השירות) של חללית האפולו, שבטיסות מבחן אלו שקלו כ-15 טון (החלליות המבצעיות שקלו כ-50 טון). כדי להשיג מספיק דחף, הוחלפו מאיצי הפולוקס והקסטור ב-1 עד 6 מאיצים מסוג אלגול 1D (465 ק"נ למשך 40 שניות כל אחד) שפותחו במקור עבור טיל הסקאוט. כמו קודמו, המשגר כלל גם עד ל-6 מאיצים מסוג ריקרוט.
כמו בגרסתו הקודמת, ניתן היה להתאים את סוג ומספר המאיצים של המשגר בהתאם לצורכי המשימה, ועל כן משקלו (לא כולל חללית האפולו) נע בין 15 טון ל-48 טון. כמו כן ניתן היה להפעיל את המאיצים בשלבים, על מנת להגדיל את זמן הטיסה.
קוטר הליטל ג'ו 2 היה 3.9 מטרים (כקוטר חללית האפולו) וגובהו היה כגובה מאיץ האלגול - 10 מטרים. יחד עם חללית האפולו מערכת המילוט בחרטומו הגיעה גובה המשגר ל-26 מטרים.
כמו הליטל ג'ו 1, גם הליטל ג'ו 2 היה גליל בעל 7 תאים שעברו בתוכו ולאורכו: אחד במרכז ו-6 סביבו במעגל. בכל תא ניתן היה להכניס או מאיץ אלגול יחיד או בין 1 ל-3 מאיצי ריקרוט. בתחתית הגליל הורכבו 4 כנפונים לייצוב המשגר בעת טיסתו.
האקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ'
הכנופיה הסגולה
הכנופיה הסגולה (באנגלית: The Purple Gang) ובשמה האחר כנופיית בית הסוכר הייתה כנופיה של עבריינים שפעלה בעיר דטרויט שבארצות הברית משנות העשרה של המאה ה-20 ושלטה בעולם התחתון של העיר במשך מספר שנים, עד 1935. מרבית חבריה היו יהודים. היא פעלה בתקופת היובש ועסקה בהברחת אלכוהול, אך שלחה ידה גם בפשעים חמורים (החל מהימורים ועד לסחיטה, גנבה, שוד מזוין, חטיפות ורצח).
הכנופיה הבריחה אלכוהול דרך דטרויט בשל קרבתה לקנדה, שבה לא שרר איסור על הפצתו.
מנהיגיה של הכנופיה היו ארבעת האחים ברנסטיין (אייב, ג'ו, ריימונד ואיזדור). הכנופיה קנתה לעצמה מוניטין ברוטליים, ופשע שכיח שביצעה היה חטיפת משלוחים מוברחים של אלכוהול תוך פגיעה במי שהובילו אותם.
מקור שמה של הכנופיה איננו ברור. לפי טענה אחת הוא נבע מכך שאחד מחבריה, שהיה מתאגרף, נהג ללבוש מכנסיים סגולים במהלך קרבותיו. הכינוי "כנופיית בית הסוכר" דבק בכנופיה עקב קשריה עם שני אנשי מאפיה ותיקים בדטרויט, בעליו של מפעל לסוכר תירס, והעבירות שביצעה בשירותם.
הכנופיה שימשה בידי מנהיגים מושחתים של איגודי עובדים בדטרויט ככלי כדי להטיל אימה ומרות על חברי האיגודים ועל מי שנתפסו כיריבי האיגודים. משפט שנערך לרבים מאנשי הכנופיה ב-1928 הסתיים בזיכוי כולם. הכנופיה הפכה לשליטת העולם התחתון של דטרויט למשך שבע השנים הבאות, תוך הטלת אימה על כל עד פוטנציאלי נגדה. אל קפונה אף החליט להישאר מחוץ לדטרויט ולנהל עסקים עם הכנופיה, שהפכה לספקית של ויסקי קנדי מוברח לכנופייתו בשיקגו.
נפילתה של הכנופיה החלה לאחר שאנשיה רצחו ב-1931 שלושה מאנשיהם שלהם, שנאשמו בהפרת המשמעת הפנימית בכנופיה. אחד מן העדים לרצח מאנשי הכנופיה נתפס, הפך לעד מדינה והביא להרשעה ברצח של שלושה מבכירי הכנופיה.
שרשרת של הרשעות נוספות בפלילים של אנשי הכנופיה וסכסוכים ואלימות פנימיים חיסלו בהדרגה את מאגר כוח האדם שלה והביאו לדעיכתה.
בשנת 1959 הופק סרט קולנוע הנושא את שמה של הכנופיה, המתאר את עלילותיה. הכנופיה גם נזכרת במילות שירו של אלביס פרסלי "רוק בית הסוהר" (Jailhouse Rock).
מסדר הכתר היקר
מסדר הכתר היקר (ביפנית: 宝冠章, תעתיק: הוֹקָן-שׁוֹ) הוא מסדר יפני שיסד הקיסר מייג'י ב-4 בינואר 1888. במקור היו במסדר חמש דרגות, אך ב-13 באפריל 1896 נוספו עוד שלוש.
מסדר זה שמור לרוב לנשים, אך גם גברים קיבלו את הכבוד בעבר. עם זאת, לרוב מקבלים גברים את עיטור מסדר השמש העולה. עיטור מסדר הכתר היקר הוענק ב-1917 לקבוצה של עשרים ותשעה חיילים אמריקאים שהשתתפו במלחמת רוסיה–יפן. מקבלי עיטור המסדר היו עשר אחיות מתנדבות ותשעה-עשר כתבים של עיתונים אמריקאים.
עיטור הדרגה הראשונה של המסדר מוענק באופן מסורתי לבנות המשפחה הקיסרית. בניגוד למקביליו האירופאים, ניתן להעניק עיטור זה לאחר המוות.
תג המסדר הוא אובל מוזהב, עם עיטורים פרחוניים בארבעת קצותיו; במרכז מופיע הכתר העתיק של יפן על רקע כחול, מוקף בטבעת אדומה. התג תלוי מתג קטן יותר, המשתנה בהתאם לדרגה, ומחובר לסרט צהוב בעל שוליים אדומים. בדרגה הראשונה נתלה העיטור כאבנט מכתף, ובשאר הדרגות - כעיטור מכתף שמאל.
לכוכב המסדר, אותו עונדים רק חברי הדרגה הראשונה, יש חמש זרועות משובצות פנינים, ובניהם עיטורי פרחים. במרכז הכוכב מופיע הו-או, ציפור מיתולוגית הדומה לעוף החול, על רקע כחול ומוקף בטבעת אדומה.
מקבלי העיטור.
להלן רשימה חלקית של מקבלי עיטור המסדר:
אנטואן לקרואה
אנטואן פרנסואה אלפרד לקרואה (צרפתית: Antoine François Alfred Lacroix; 4 בפברואר 1863, מאקון (Mâcon) - ב-12 במרץ 1948, פריז). היה מינרלוג וגאולוג צרפתי.
חייו.
לקרואה היה בן למשפחה של רופאים ורוקחים. למד בבית ספר תיכון בעיר הולדתו. כבר שם התעניין במינרלוגיה ובגיל 18 התקבל כחבר בחברה המינרלוגית של צרפת. בשנים 1881 עד 1883 למד בבית הספר הגבוה לרוקחות בפריז והוסמך כרוקח. במקביל ללימודי הרוקחות המשיך לעסוק גם במינרלוגיה. ב-1886 התקבל לחבר בחברה הגאולוגית של צרפת. הקריירה האקדמית שלו החלה ב-1887 כשהתקבל לעבודה כאסיסטנט בקולז' דה פראנס. ב-1889 קיבל דוקטורט במדעי הטבע על עבודה שסיכמה את מחקרי השדה שערך בנסיעותיו הנרחבות. ב-1893 מונה לפרופסור בז'רדן דה פלאנט בפריז. ב-1896 מונה למנהל המעבדה למינרלוגיה ב-אקול פראטיק דה אוטז אטיד בפריז.
ב-1904 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית למדעים. ב-1914 מונה למזכיר האקדמיה, תפקיד אותו מילא עד מותו ב-1948.
היה נשיא הסקציה לגעשיות של האיגוד הבינלאומי לגאודזיה וגאופיזיקה, בשנים 1922 עד 1927.
הוא התעניין במיוחד במינרלים הנוצרים בפעילות געשית ובסלעי יסוד, בתופעת ההתמרה ובעורקים של מינרלים במקומות שונים בעולם. במאמרים הרבים בכתבי העת המדעיים הוא עסק במינרלוגיה ובפטרולוגיה של מדגסקר, וב-1904 פרסם בספר מחקר מעמיק על ההתפרצויות הגעשיות של הר פלה במרטיניק: "Martinique, La Montagne Pele et ses éruptions".
אברהם קציר
אברהם קציר ("קצ'ול") (נולד ב-23 בדצמבר 1941) הוא פרופסור אמריטוס בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב. ראש "הקבוצה לפיזיקה שימושית" - קבוצת מחקר באוניברסיטת תל אביב שפיתחה מגוון טכנולוגיות.
ביוגרפיה.
אברהם קציר נולד בשנת 1941, בן לרינה ואהרן קציר. עשה את כל לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים תואר שלישי בשנת 1974. הוא היה פוסט-דוקטורנט בקבוצתו של פרופ' אמנון יריב במכון הטכנולוגי של קליפורניה בין השנים 1974–1977. בשנת 1977 הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב, הקים בה את הקבוצה לפיזיקה שימושית, ועומד בראשה עד היום. במהלך השנים היה מדען אורח במעבדות בל, פרופסור אורח באוניברסיטת בוסטון וכן פרופסור אורח במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
הקבוצה לפיזיקה שימושית עוסקת במחקר ופיתוח של סיבים אופטיים העשויים מהלידי כסף, השקופים בתחום האינפרה אדום ובשימושים חדשים של סיבים אלו. סיבים אלו יכולים להעביר קרינה של לייזרים בעצמה גדולה לצרכים רפואיים או תעשייתיים. הקבוצה פיתחה סיבים מיוחדים הנקראים "סיבי חד-אופן" המיועדים לשימוש בתוכנית לגילוי חיים בחלל. הקבוצה מפתחת מערכות חדשות לניטור איכות מי שתייה ומי השקיה. במערכות דומות אפשר יהיה להשתמש כמכשיר לאבחון מוקדם של סרטן. כמו כן מפתחת הקבוצה שיטות חדשות אשר תאפשרנה לבצע איחוי חתכים ברקמות, כאשר האיחוי מהיר ואינו גורם הצטלקות. מסיבי הלידי כסף מפתחים אנשי הקבוצה לייזרים סיביים אשר יהיו שימושיים בשטחים רבים של מדע וטכנולוגיה. מאותם סיבים הם מפתחים מיקרוסקופ חדשני אשר יוכל לגלות עצמים שגודלם קטן מאורך הגל של האור, אשר יאפשר ביצוע דימות באינפרה אדום של תאים ביולוגיים בודדים. כמו כן משמשים הסיבים במערכת דוזימטרית המאפשרת לקבוע את המינון אליה נחשף רופא או חולה בשעת איבחון או טיפול.