חמיד מגדיר עצמו כחבר לשעבר בארגון טרור. בצעירותו השלים לימודי רפואה ובמקביל היה חבר בארגון הטרור אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה. הוא עזב את הארגון משהתוודע להלך רוחו הקיצוני והרחוק מהאסלאם המקורי. הוא החל להרצות במסגדים כנגד האסלאם הרדיקלי והיווה בשל כך מטרה לאיומים מצד מיליטנטים איסלאמיסטיים, שאיימו על חייו. בשל כך היגר למערב וכיום הוא מרצה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, באוניברסיטת סטנפורד, באוניברסיטת מיאמי ובאוניברסיטת ג'ורג'טאון בהרצאות המתמקדות בהתנגדות לפונדמנטליזם האסלאמי. בנוסף, הוא משמש כיועץ למועצת פסגת המודיעין, העורכת כנס מדי שנה בנושא. חמיד נוהג להופיע בתוכניות טלוויזיה שונות.
בהשכלתו השלים לימודי רפואה והתמחה ברפואה פנימית, פסיכולוגיה תודעתית וטכניקות חינוכיות.
חמיד ידוע כאמור כמתנגד חריף לאלסאמיזם ודוגל בשיתוף פעולה עם הנצרות והיהדות. לדעתו, זהו המסר האמיתי של הקוראן, שמפאר את בני הדתות האחרות ואינו פוקד לכפות את הדת האסלאמית על אחרים. בראיונות, טען חמיד כי האויב האמיתי של ארגוני הטרור הוא זכויות הנשים וזו הסיבה, שבמקומות שבהם שולטים ארגוני טרור הם תחילה מדירים נשים ומחייבים אותן לחבוש חג'אב.
חמיד מגדיר עצמו כמוסלמי ציוני ולטענתו מוסלמים רבים נוטים לחשוב, שהשם ישראל נובע מ"עזראל" ולכן טועים לחשוב ש"ישראל", משמעותו "מלאך המוות". במאמרו "מדוע אני אוהב את ישראל?" הוא כותב כי לפי הקוראן, האל העניק לבני ישראל את ארץ ישראל כארצם המובטחת (קוראן 17:104). בנוסף הוא הדגיש כי לאף מוסלמי אין זכות לתבוע את גירוש היהודים מארץ ישראל, מאחר שארץ ישראל היא הבטחה שניתנה ליהודים בידי אללה עצמו.
יהודית ברוניצקי
יהודית (דיתה) ברוניצקי (נולדה ב-29 בדצמבר 1941) היא יזמת ומנהלת ישראלית, מייסדת חברת אורמת, כלת פרס ישראל לתעשייה לשנת 2018.
ביוגרפיה.
ברוניצקי נולדה בישראל, בתם של מרים ומדרכי וונדר שעלו מפולין. אמה עבדה בבית חרושת עלית ואביה היה מנהל ייצור במפעל ועבד בחנות ברגים בבעלות המשפחה. היא גדלה בשכונת בורוכוב בגבעתיים, הכירה את בעלה, מהנדס המכונות יהודה ברוניצקי כששירתה כחיילת במהלך צעדת ירושלים והם נישאו ב-1961.
ב-1965 הקימו בני הזוג את מפעל אורמת טורבינות ביבנה. בשנת 1966 הצטרף לחברה יוסף שידלובסקי שרכש 50% ממניותיה. המפעל ייצר טורבינות אותן ייצא למדינות רבות ברחבי העולם, בהמשך נהנתה החברה מגידול בפעילות ייצוא טורבינות השמש כתוצאה מהגידול במחירי האנרגיה בעקבות משבר האנרגיה העולמי. במקביל לפעילותה הקימה החברה את בית הספר המקצועי אורט-אורמת מרשת אורט. ברוניצקי כיהנה כמנכ"לית אורמת בשנים 1991 עד יוני 2014, בשנות כהונתה הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב וחברת הבת אורמת טכנולוגיות הונפקה בבורסת ניו יורק, ברוניצקי הובילה אסטרטגיה של רכישת תחנות כוח ומכירת אנרגיה בעיקר על בסיס אנרגיה גאותרמית והצטיינה בנושא מימון פרויקטים. ב-2014 פרשה מכהונתה כמנכ"ל הקבוצה, היא המשיכה לכהן כדירקטורית עד פרישתה בנובמבר 2015. ברוניצקי כיהנה לאורך השנים בדירקטוריון של חברת אורבוטק שצמחה מהחממה הטכנולוגית של אורמת, בדירקטוריון מנועי בית שמש וכיהנה בתפקידי ניהול שונים בקבוצות הבת של החברה.
בשנים 1994 עד 2001 הייתה חברה בוועדה המייעצת לבנק ישראל. ב-1978 זכתה יחד עם בעלה בפרס התעשייה, היא הקימה עמו את מרכז ברוניצה ליזמות וחדשנות בטכניון ולשניים הוענק תואר דוקטור לשם כבוד מהמוסד. ביולי 2021 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד על ידי המרכז הבינתחומי הרצליה.
ברוניצקי בוגרת תואר ראשון במדע המדינה וספרות צרפתית מהאוניברסיטה העברית בירושלים. אם לשלושה ילדים.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 3 של רחמנינוב
ינון בר-נתן
ינון בר נתן
טל דקל
טל דקל (נולדה ב-1 בפברואר 1968) היא חוקרת והיסטוריונית של האמנות. מחקריה עוסקים בהיבטים של אמנות מודרנית ועכשווית בישראל ומחוצה לה. דקל היא אם לשניים.
ביוגרפיה.
דקל נולדה בארצות הברית ועברה עם הוריה לישראל כשהייתה בת שנתיים. סבתה של דקל, חיה אוסטר, הייתה לוחמת אצ"ל ואחות בקופת חולים לאומית. על שמה קרוי רחוב ברמת גן. אביה, ד"ר אריאל אוסטר, הוא פסיכולוג תעשייתי ויועץ ארגוני. אמה, אווה אוסטר-לינד, הייתה אזרחית שוודית ונחשבת לטייסת המסוק הראשונה בישראל.
דקל היא בוגרת ומוסמכת החוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב עם מעבר למסלול ישיר לדוקטורט. עבודת הדוקטורט שלה, שנכתבה בשנים 1999–2003 בהנחיית פרופסור נורית כנען-קדר ופרופ' אהובה בלקין, הייתה בנושא "אמנות ופמיניזמים בשנות השבעים: ייצוגי גוף ודיכוטומית הגוף הנשי/הגוף האימהי".
בין השנים 1996–1997 היא שימשה כאוצרת אוסף .O.R.S של דורון סבג. מאז אצרה דקל תערוכות נוספות בנושאים הקשורים לתחומי המחקר שלה, למשל תערוכה ראשונה מסוגה של מהגרי ומהגרות עבודה שיוצרים אמנות בישראל.
דקל עמיתת הוראה בתוכנית ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת תל אביב מאז הקמתה ב-2001 והיא היועצת של מסלול התמחות באומנויות בתוכנית זו. היא גם משמשת עמיתת הוראה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב מאז 2010, הייתה ממקימות מסלול ההתמחות באמנות ישראלית בחוג, והיא גם משמשת בתפקיד ראש (משותף) של ועדת ההיגוי ללימודי אמנות ישראלית בחוג. בשנת 2015 נבחרה לעמוד בראש הפורום ללימודי מגדר באוניברסיטת תל אביב, שבו היא חברה שנים רבות. הפורום, שנתמך על ידי ארגון NCJW האמריקאי, פועל כעשרים שנה וכולל מרצות וחוקרות מכל החוגים והתוכניות באוניברסיטה. בנוסף, הרצתה דקל בשנקר, בהמכללה האקדמית בית ברל ועוד. בשנת 2017 נבחרה לשמש כראש התוכנית ללימודי אוריינות חזותית, לימודי תואר שני (M.Ed), במכללת סמינר הקיבוצים, והיא משמשת גם כראש המסלול ללימודי אוצרות במכללה זו.
מאז שנת 2012 דקל חברת מערכת בכתב העת "מגדר – כתב עת אקדמי רב-תחומי למגדר ופמיניזם", שיוצא לאור על ידי האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים ולחקר המגדר בישראל. בשנת 2013 - זכתה דקל בפרס The DeRoy Testamentary Foundation Medal of Excellence in Education, שניתן על ידי NCJW עבור עבודתן של נשים ישראליות משפיעות. דקל קיבלה את הפרס בזכות הצטיינות בהוראה באקדמיה, ההעצמה של סטודנטים וסטודנטיות והעברת ידע אינטרדיסציפלינרי אודות אמנות, מגדר ותאוריות תרבות. דקל קיבלה את פרס קרן גולדברג (סן דייגו) לכתב יד עיוני מקורי לשנת תשע"ז-2017, מטעם האוניברסיטה הפתוחה.
דקל חברה בארגונים אקדמיים שעוסקים באמנות ומגדר. בשנת 2015 השתתפה בהקמת העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל, הפועלת בחסות החוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, ושימשה בו כחברת הנהלה עד לתחילת 2018, אז הפכה ליו"ר העמותה.
דקל חברת הנהלה בתנועת "אחותי - למען נשים בישראל", בה היא פעילה משנת 2010, וכמו כן היא חברה ביוזמה "1325 – נשים מנהיגות לשלום וביטחון", שמטרתה יצירה והטמעה של תוכנית פעולה כוללת ליישום החלטה 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם בפעילות השוטפת של כל משרדי הממשלה בישראל.
ב-2015 שהתה באוניברסיטת מרילנד במסגרת לימודי פוסט-דוקטורט בלימודי ישראל.
מחקריה.
דקל מתמקדת בנושאים של תרבות חזותית ומנתחת את הקשרים המתקיימים בינה לבין מגדר, לאום, גזע ומעמד כלכלי, באמצעות כלי השיח של פוליטיקת זהויות, פוסט-קולוניאליזם וטרנס-לאומיות. מחקריה מהשנים האחרונות מתמקדים בסוגיות של הגירה בעידן הגלובליזציה, באמצעות ניתוח מקרי בוחן של נשים שעלו והיגרו לישראל מברית המועצות לשעבר, מהפיליפינים ומאתיופיה.
בספרה (מ)מוגדרות – אמנות והגות פמיניסטית בהוצאת הקיבוץ המאוחד/סדרת קו אדום לאמנות (2011), שראה אור גם באנגלית, דקל סוקרת את האמנות הפמיניסטית החלוצית בארצות-הברית של אמצע המאה העשרים, אשר נוצרה בהשפעתן של מהפכות חברתיות כמו התנועה לשחרור האישה, ההיפים והשחרור המיני, תנועות ההתנגדות למעורבות ארצות הברית בווייטנאם והתנועות לזכויות האפרו-אמריקנים, הומוסקסואלים והלסביות ומיעוטים נוספים. הספר מתמקד בהשפעתה של המהפכה הפמיניסטית, שהייתה מהמהפכות הבולטות של אמצע המאה העשרים, על תרבות התקופה ועל תולדות האמנות. אחד הפרקים המרכזיים בספר דן בזיקה שבין האמנות הפמיניסטית האמריקנית ובין אמנות נשים ישראלית והשדה התרבותי והפוליטי המקומי. זהו הספר הראשון בשפה העברית שסוקר את האמנות וההגות הפמיניסטית בארצות הברית ובאירופה, תוך שהוא מעלה סוגיות פוליטיות וערכיות. חוקר האמנות דוד שפרבר מנתח בהרחבה את הספר וקושר אותו לרשימה ארוכה של כתבים רלוונטיים. שפרבר מציין את ערכו של הספר: מעבר לערכו האקדמי של הספר, חשיבותו גם בכך שהוא ממלא חלל בכתיבה אודות האמנות הפמיניסטית האמריקאית בשפה העברית. ועוד הוא מצביע על כך שמעבר לערכו האקדמי של הספר, שמכיל הן סיכום נרחב של הנושא והן מחקר חדש ומקורי ביחס לפרטיו, דומה כי תקוותה של המחברת - שנותר בספר אותו טעם שליווה את לידתו, טעם של חוויה אישית, ראשונית ונשית - לא נכזבה כלל וכלל.