הלוחמים הגרמאנים היו פראיים יותר מהגאלים וקשריהם עם התרבויות הים תיכוניות היו מצומצמים הרבה יותר. הגרמאנים נהגו להתיישב בכפרים ולא בנו ערים בצורות. בדומה לגאלים לא הייתה להם מסגרת צבאית מסודרת והלוחמים ציידו את עצמם בכלי הנשק. בדרך כלל לא השתמשו בשריון כלשהו מלבד מגן. הלוחמים השתמשו במגוון כלי נשק: חניתות, חרבות וגם אלות וגרזנים. גם הפרשים לא היו מוגנים בדרך כלל בשריון, אך שיתפו פעולה עם חיל רגלים קל ובכך שיפרו את יעילותם. במהלך המלחמה הצליח בדרך כלל חיל הפרשים הגרמאני להתגבר על חיל הפרשים הגאלי. מבחינה חיצונית היו גדולים יותר בממדי גופם מהגאלים והרומאים. בניגוד לבני תרבויות הים התיכון נהגו ללבוש בגדי צמר, מפני שפשתן היה מוצר מותרות באזורם.
בריטונים.
הבריטונים הם קבוצת עמים קלטים שיישבו בחלקו הדרומי והמרכזי של האי הבריטי. תרבותם הקלטית הייתה דומה לתרבותם של הגאלים. בדומה לגאלים, היו גם הבריטונים מחולקים לשבטים רבים ללא הנהגה מרכזית. עם זאת, במהלך שתי פלישותיו של יוליוס קיסר לבריטניה שיתפו פעולה ביניהם, ובמהלך הפלישה השנייה אף בחרו מפקד עליון משותף שפיקד על כוחותיהם.
כלי נשקם והטקטיקה של הבריטונים היו דומים לאלה של הגאלים מלבד השימוש בקרב במרכבות. המרכבה שימשה את האריסטוקרטים הבריטונים לתנועה בשדה הקרב. בעת יצירת המגע עם האויב, היה האריסטוקרט קופץ מן המרכבה ונלחם רגלית. אם היה נקלע לצרה, היה יכול לזנק בחזרה למרכבתו והרכב היה מוציא אותו מאזור הסכנה. בעת מלחמת גאליה שירתו בריטונים בצבאות גאלים והדבר היווה עילה נוחה לפלישה לאי הבריטי.
מהלך המלחמה.
המערכה בשנת 58 לפנה"ס.
המערכה נגד ההלווטים.
המלחמה החלה עם הגירת ההלווטים במרץ 58 לפנה"ס ממרכז אירופה לאזור גאליה, שהיה עשיר יותר ורחב יותר מהאזור בו שהו עד אותו זמן. ההלווטים היו שבט גאלי גדול אשר שלט בארבעה שבטים שהיו חלק מהקונפדרציה ההלווטית [ההלווטים עצמם (Helvetii), טולינגים (Tulingi), לאטובריגים (Latobrigi), בויים (Boii) ורורקים (Rauraci)]. שבטים אלה ישבו באזור שווייץ המודרנית. ההלווטים תכננו את הגירתם מערבה זה כמה שנים, והדבר היה ידוע לרומאים. האיידואים (Aedui), בעלי בריתם הוותיקים של הרומאים, אף ביקשו את עזרת הרומאים בשנת 60 לפנה"ס כדי להתמודד עם ההגירה. הסנאט הבטיח לעזור, אך לא נקף אצבע. כשההגירה אכן יצאה לפועל בשנת 58 לפנה"ס, מיהר קיסר לנצל את ההזדמנות. הוא נענה בשמחה לבקשות האיידואים ויצא בראש צבאו להתמודד עם האיום. מלבד הבקשה של האיידואים היו לו סיבות כבדות משקל להתערב בנעשה: ההלווטים היו חלק מהקואליציה שהביסה את הצבא הרומי בקרב בורדיגלה בעת מלחמת הקימברים והטווטונים, והרומאים חששו מנוכחות הלווטית באזורם. בנוסף לכך, היה חשש שהחלל שהשאירו ההלווטים ייתפס על ידי שבטים עוינים שיהוו איום על רומא.
יוליוס קיסר פגש בהלווטים על גדות הנהר רון ליד אגם ז'נבה בראש הלגיון העשירי אקווסטריס. ההלווטים ניסו לשאת ולתת עם קיסר על מעבר בטוח בשטחו, אך קיסר חיפש עימות והערים קשיים ואף ביצר את הגדה שלו כדי להקשות על חציית הנהר. חבורות קטנות של הלווטים שהתייאשו מהמשא ומתן העקר ניסו לפרוץ דרך הביצורים הרומיים על הגדה המערבית של הרון, אך נהדפו בקלות. כשראו ההלווטים שאינם מסוגלים לחצות את הנהר, שינו את הנתיב ופנו צפונה בנתיב קשה יותר דרך הרי היורה לעבר ארצם של הסקוואנים.
קיסר חזר לפרובינקיה שלו, גייס את יתר כוחותיו והוסיף עליהם עוד שני לגיונות, ויצא למרדף אחרי ההלווטים. לאחר שבועות אחדים הצליח להדביק אותם בעת שחצו את הנהר אראר (סון של ימינו). עד שהשיג קיסר את ההלווטים כבר עברו שלושה רבעים מאנשיהם לגדה השנייה, אך שבט הטיגורינים, שהיו חלק משבט ההלווטים, טרם עבר וקיסר הצליח להדביק אותם. התפתח קרב, הטיגורינים לא היו ערוכים וקיסר הצליח לטבוח רבים מהם ואחרים פוזרו לכל עבר.
ההלווטים האחרים המשיכו צפונה, תוך שהם מביסים את הפרשים הגאלים של קיסר בהתכתשות קטנה. למרות התבוסה, המשיך קיסר לעקוב אחרי ההלווטים. קיסר היה זקוק להכרעה מהירה כי המערכה החלה באביב, הדגן עדיין לא הבשיל בשדות ומצב האספקה שלו היה לא טוב. פניותיו לשבטים גאלים ידידותיים נענו בהתחלה בשלילה, אך הוא הצליח להשיג את הדגן החסר משבט האיידואים הידידותי. עם זאת, היה ברור שהוא זקוק לניצחון דחוף ובלעדיו הידידות של האיידואים לא תימשך זמן רב. סיירים גילו לו את מיקום ההלווטים והוא החליט לאסור עליהם קרב ליד ביבראקטה, העיר המרכזית של האיידואים. בקרב ביבראקטה הצליח לתמרן את הגאלים כדי שיתקפו את צבאו במעלה גבעה תלולה. ההתקפה הגאלית נבלמה בעזרת המדרון. הגאלים ניסו לאגף את הכוח הרומי, אך קיסר השתמש היטב בעתודותיו ובהתקפת נגד רומית הצליחו הרומאים לנצח את ההלווטים. קיסר מסר שמתוך 338,000 הלווטים (כולל אזרחים) שלקחו חלק בהגירה רק כ-130,000 שרדו את הקרבות. קיסר הורה להלווטים לחזור לארצם, מלבד שבט הבויים, שהותר לו להתיישב בגאליה. מתוך 130,000 ששרדו את הקרבות רק 110,000 שבו בחזרה למולדתם. קשה להעריך כמה מתוך אותם 228,000 אנשים שלא שרדו את הקרבות אכן נהרגו בהם וכמה מהם פשוט נפוצו לכל עבר. ההערכה היא שאבדות ההלווטים הגיעו לכל הפחות לכמה עשרות אלפי בני אדם.
המערכה נגד הסואבים.
תבוסת ההלווטים פתחה אפשרויות נוספות בפני יוליוס קיסר. מצד אחד הגאלים שראו את מפלת ההלווטים, שניסו להגר לשטחם, מיהרו לנצל את האירוע לטובתם. משלחות גאליות רבות ממרכז גאליה הגיעו למחנהו של קיסר ורבים מהם ביקשו ממנו להדוף את הגרמאנים שהגיעו לגאליה לפני שנים אחדות תחת הנהגתו של אריוביסטוס. הקולניים ביותר היו בעלי בריתו האיידואים שהפסידו לאריוביסטוס בקרב ונאלצו להפקיד בידיו בני ערובה. מצד שני, קיסר רצה להמשיך את המלחמה כדי להאדיר את שמו ולמלא את קופתו שהתרוקנה בעת שהותו ברומא. אמנם אריוביסטוס מופיע במקורות כבעל ברית רומי, אך הדבר לא הפריע לקיסר. על כן, לקח על עצמו בשמחה את המשימה.
חלק מהגרמאנים בני קואליציית שבטי הסואבים וגורמים מכמה שבטים גרמאנים נוספים שתחת הנהגתו של אריוביסטוס היגרו לגדה המערבית של הריין התיישבו בין נהר המוזל לנהר הריין (באזור אלזס של צרפת המודרנית), בשטחו של שבט הסקוואנים. גרמאנים אלה הוזמנו על ידי הגאלים כדי לתמוך בהם במלחמה פנימית ביניהם, אך לאחר שהגיעו, נותרו בגאליה ולא חזרו לארצם. מספרם היה משמעותי למדי והגיע לפי עדותו של יוליוס קיסר לכדי 120,000 בני אדם. יוליוס קיסר פתח במהלכים דיפלומטיים כדי לשכנע את הגרמאנים לעזוב את המקום ללא מאבק, אך אלה היו עקרים.
בינתיים החלו הגרמאנים להתארגן לקרב והתקדמו לעבר וסונטיו (Vesontio; בזאנסון המודרנית), שהייתה העיר הראשית של הסקוואנים. קיסר לא רצה להפקיר את העיר לגורלה ומיהר לאזור בראש צבאו כדי ליירט את הצבא הגרמאני לפני שיגיע לעיר. לאחר מנוחה קצרה בעיר יצא הצבא הרומי צפונה ופגש את הגרמאנים במישור אוכסנפלד (Ochsenfeld) שבאו-רן (Haut-Rhin) של צרפת המודרנית, בקרבת הרי ווֹז' (Vosges) כ-130 ק"מ מווסונטיו. מגעים דיפלומטיים נוספים שנוהלו במקום כשלו. בקרב שהתלקח במקום הצליח קיסר להביס את האגף השמאלי של הגרמאנים, אך אלה הצליחו ללחוץ באמצעות אגפם הימני את האגף הרומי הניצב מולם. הפעלה יעילה של העתודות והפרשים באגפם השמאלי הביאה את הניצחון לצבא הרומי.
המערכה בשנת 57 לפנה"ס.
המערכה נגד הבלגים.
לאחר הקרבות נגד הגרמאנים חזר הצבא הרומי למגורי חורף. בזמן זה דאג קיסר לאמן את הלגיונרים החדשים שגייס במהלך שנת 58 לפנה"ס, הוסיף אליהם עוד שני לגיונות ובכך הביא את כוחו לכדי שמונה לגיונות שלמים. השבטים הגאלים חשו אי נחת מכך שהחליפו פולש אחד באחר. במקום הגרמאנים, חנה כעת הצבא הרומי באדמותיהם. השבטים הבלגים היו מוטרדים יותר מכולם והחלו בהכנות לקראת הדיפת הפלישה הרומית. קיסר לא עשה דבר כדי להרגיע את הגאלים. להפך, הוא החליט להרחיב את תחום ההשפעה הרומי מעבר לגבולות הפרובינקיה שלו ועסק באופן נמרץ ביותר בהכנות לקראת השנה הקרובה.
יוליוס קיסר יצא לעבר הבלגים בשלהי האביב, כשהתבואה הספיקה לאספקת צבאו, ותוך שבועיים הגיע לאזורם של שבט הרמים באזור צפון-שמפאן המודרנית בין נהרות המז והמארן. הוא פלש לשטח הרמים ובנה מחנה על גדות הנהר אקסונה (אָן של ימינו) כשמונה ק"מ מביבראקס (ככל הנראה לאן המודרנית), אחת הערים החשובות ביותר של הרמים. הרמים נאלצו לבחור במי לצדד: מצד אחד שהה יוליוס קיסר עם לגיונותיו על אדמותיהם ומצד שני התקרב לאזור צבא הקואליציה של הבלגים עם בעלי בריתם ממוצא גרמאני. הרמים העדיפו משא ומתן עם קיסר על פני עימות גלוי עמו, נכנעו וכרתו ברית עם רומא. הרמים נותרו נאמנים לקיסר עד סוף המלחמה. כמו כן, מסרו כי הצבא של הבלגים, יחד עם בעלי בריתם ממוצא גרמאני מונה כ-300,000 לוחמים, מהם כ-40,000 ממוצא גרמאני. מרבית הלוחמים הבלגים הגיעו משבטי הנרווים, הבלובאקים והמורינים (Morini). גם אם הגזים קיסר בהערכות שמסרו לו הרמים, ללא ספק היה הצבא של הבלגים שניצב מולו גדול בהרבה מצבאו שלו.
הקואליציה של הבלגים עם בעלי בריתם ממוצא גרמאני התקרבה לביבראקס במטרה לכבוש אותה בסערה וקיסר החליט לשלוח את חיל הרגלים הקל כדי לעזור לרמים להדוף את התוקפים. לאחר הדיפת ההתקפה החלו בלגים לבזוז את האזור כשהצבא הרומי חנה במחנה מבוצר ומדי פעם פרצו להתכתשויות קטנות בין פרשי הצדדים. בסופו של דבר התפתח קרב בין הצדדים. בקרב אקסונה הצליח קיסר להביס את הבלגים, תוך כדי שהוא מסב להם אבדות.