שחרורם של העובדים ממערכת זו על ידי יישור קו בין כוח הקנייה לבין הייצור הפכה לבסיס לרעיונות רפורמת האשראי החברתי של דאגלס. ישנם שני יסודות עיקריים בתוכנית הרפורמה: "דיבידנד לאומי" אשר יחלק כסף (אשראי נטול חוב) באופן שווה לכל האזרחים, מעל ומעבר להכנסותיהם, על מנת לעזור לגשר על הפער שבין כוח קנייה ומחירים; וגם מנגנון עדכון מחירים, הנקרא "מחיר צודק" (או מחיר מפוצה) אשר ימנע מראש כל אפשרות לאינפלציה. המחיר הצודק יקטין למעשה את המחיר הקמעונאי באחוז אשר ישקף את היעילות הפיזית של מערכת הייצור. דאגלס שם לב לכך שעלותו של הייצור היא צריכה; הכוונה בכך שהעלות החומרית המדויקת של הייצור שווה לכלל המשאבים אשר נצרכו בתהליך הייצור. ככל שיעילותו החומרית של הייצור עולה, יקטין מנגנון המחיר הצודק את מחירם של המוצרים עבור הצרכן. הצרכנים יוכלו באופן זה לרכוש כמה שהם רוצים ממה שהיצרנים מייצרים ולשלוט אוטומטית במה שממשיך להיות מיוצר על ידי צריכתם אותו. חירות הפרט, חירות כלכלית ראשונית, הייתה המטרה המרכזית של הרפורמה של דאגלס.
כתביו המוקדמים הופיעו בעיקר בכתב בעת האינטלקטואלי הבריטי "העידן החדש". עורכו של פרסום זה, אלפרד אוראג', הקדיש את "העידן החדש" ומאוחר יותר את "שבועון האנגלי החדש" להפצתם וקידומם של רעיונותיו של דאגלס, עד למותו ערב שידור הרצאתו בבי.בי.סי. על אשראי חברתי, 5 בנובמבר 1934, במסגרת הסדרה "עוני ושפע".
בשנת 1920 הוציא דאגלס שני ספרים, "דמוקרטיה כלכלית" ו "כוח אשראי ודמוקרטיה" שאחריהם ב 1924 יצא "אשראי חברתי". בין יצירותיו המוקדמות האחרות של דאגלס היו "השליטה בייצור והפצתו", ו"מונופול האשראי". מעניינות במיוחד הראיות שהציג לוועדה הנבחרת לבנקאות ומסחר של בית המחוקקים התחתון הקנדי בשנת 1923, ולוועדת מקמילן לכספים ותעשייה של הפרלמנט הבריטי בשנת 1930, אשר כללו חילופי דברים עם הכלכלן ג'ון מיינארד קיינס, ולוועדה החקלאית של בית המחוקקים של אלברטה בשנת 1934 במהלך כהונתה של ממשלת "האיכרים המאוחדים של אלברטה" באותו מחוז קנדי.
כתביו של דאגלס הולידו תנועה עולמית, שהייתה בולטת ביותר בחבר העמים הבריטי, עם ראשי גשר באירופה ופעילויות בארצות הברית שם קידם אוראג', בזמן שהותו שם, את רעיונותיו של דאגלס. בארצות הברית, עמד הסופר האמריקאי Gorham munson בראש הקבוצה "דמוקרטיה חדשה". מנסון תרם ספר חשוב על אשראי חברתי שכותרתו "המנורה של אלאדין: עושרו של העם האמריקאי". בעוד שבקנדה וניו זילנד הייתה הצלחה אלקטוראלית למפלגות פוליטיות של אשראי חברתי, הקדישה עצמה התנועה באנגליה ואוסטרליה בעיקר ללחץ על מפלגות קיימות ליישם את האשראי החברתי. פעולה זו בוצעה בעיקר על ידי המזכירות לאשראי חברתי של דאגלס באנגליה ועל ידי ליגות הזכויות של חבר העמים באוסטרליה. דאגלס המשיך לכתוב ולתרום לכתבי העת של המזכירות, בתחילה בשם "אשראי חברתי" וזמן קצר לאחר מכן "בעל האשראי החברתי" (אשר ממשיך לצאת לאור על ידי המזכירות) במשך שארית חייו, כשהוא מתרכז בעיקר בנושאים חברתיים ופוליטיים בשנותיו המאוחרות.
תורותיו של דאגלס חדרו לשירה ולכתבים הכלכליים של עזרא פאונד. ספרו הראשון של רוברט היינליין (שהתפרסם לאחר מותו) מתאר ארצות הברית של העתיד הקרוב הפועלת על פי עקרונות האשראי החברתי. היינליין ראה את האשראי החברתי בתור המסלול לאוטופיה שבה העוני יחוסל ובעלי הסטיות הנפשיות אשר מפריעים ליחסים החברתיים (אנשים אשר היום היו מכונים פושעים) מטופלים כחולים הזקוקים למירב העזרה שהחברה יכולה לספק להם לריפוי פצעיהם הנפשיים.
היסטוריה פוליטית.
בשנותיה המוקדמות של התנועה, התנגדה מנהיגות מפלגת הלייבור ללחץ של חברי האיגודים ליישם את האשראי החברתי, היות שההשקפות ההירארכיות של סוציאליזם פביאני, צמיחה כלכלית ותעסוקה מלאה היו מנוגדות לדיבידנד הלאומי ולביטולה של עבדות השכר כפי שהציע דאגלס. בניסיון להוריד את קרנה של תנועת האשראי החברתי, מסופר שאחד הפביאנים בשם סידני ווב הכריז שלא אכפת להם אם דאגלס צודק טכנית או לא – הם פשוט לא אוהבים את המדיניות שלו.
בשנת 1935 נבחרה ממשלת "האשראי החברתי” הראשונה באלברטה, קנדה, תחת מנהיגותו של ויליאם אברהרט. ספר מאת מוריס קולבורן ששמו “משמעותו של אשראי חברתי” שכנע את אברהרט שהתאוריות של דאגלס היו חיוניות להבראתה של אלברטה מן השפל הכלכלי הגדול. אברהרט הוסיף מנה גדושה של נצרות פונדמנטליסטית לתאוריות של דאגלס. תנועת האשראי החברתי הקנדית, אשר טופחה במידה רבה באלברטה, קיבלה באופן זה גוון חברתי שמרני בו היא ממשיכה להחזיק עד היום.
לאחר שייעץ לפני כן לממשלה המחוזית של איכרי אלברטה המאוחדים, הפך דאגלס יועץ לאברהרט, אבל נסג מכך כעבור זמן קצר בגלל חילוקי דעות אסטרטגיים. אברהרט חיפש עצות מסורתיות ומקובלות לגבי ניהולו הכספי של המחוז, והתכתובת הלחוצה בין השניים פורסמה על ידי דאגלס בספרו, “הניסוי של אלברטה”..
בעוד שהראש רצה לאזן את התקציב המחוזי, טען דאגלס שכל התפישה של “תקציב מאוזן” אינה תואמת את עקרונות האשראי החברתי. דאגלס אמר שתחת הכללים הקיימים של חשבונאות עלות כספית, איזונם של כל התקציבים בתוך הכלכלה בו זמנית הוא בלתי אפשרי מבחינה אריתמטית. במכתב לאברהרט, אמר דאגלס:
דאגלס שלח עוד שני יועצים טכניים מומחים לאשראי חברתי מהממלכה המאוחדת, ל. דניס ביירן וג'ורג' פ. פאוול. אולם כל הניסיונות להעביר חקיקת אשראי חברתי הוכרזו "מעבר לסמכות" על ידי בית המשפט העליון של קנדה ומועצת המלך בלונדון. בהתבסס עת התאוריות המוניטאריות של סילביו גזל, הנפיק ויליאם אברהרט תחליף מטבע שנודע בשם תעודות שפע. אבל שטרות אלה ירדו בערכם הנקוב ככל שהחזיקו בהם יותר זמן, ודאגלס יצא בגלוי נגד הרעיון:
תחת ארנסט מאנינג, אשר החליף את אברהרט לאחר מותו בטרם עת, נטשה מפלגת האשראי החברתי של אלברטה בהדרגה את מקורותיה והפכה להיות מזוהה ברבים כתנועה ימנית פופוליסטית. בכתב העת של המזכירות, “הצעת חוק לניהול טוב יותר של האשראי של אלברטה", פרסם דאגלס ניתוח ביקורתי של תנועת האשראי החברתי באלברטה, שבו אמר, “ממשלת מאנינג אינה ממשלת אשראי חברתי יותר משהממשלה הבריטית היא של הלייבור (העובדים)”. מאנינג האשים את דאגלס ואת חסידיו באנטישמיות, והמשיך בטיהור המפלגה מכל ה"דאגלסים" כביכול. מפלגת האשראי החברתי של קולומביה הבריטית ניצחה בשנת 1952 במחוז שממערב לאלברטה, אבל היה מעט מן המשותף בינה לבין דאגלס והתאוריות שלו.
מפלגות אשראי חברתי נהנו גם מהצלחה אלקטוראלית כלשהי ברמה הלאומית בקנדה. מפלגת האשראי החברתי של קנדה נוסדה בתמיכה ממערב קנדה, ולבסוף בנתה בסיס תמיכה נוסף בקוובק. אשראי חברתי הצליח יפה ברמה הלאומית גם בניו זילנד, שם הייתה זו המפלגה השלישית בגודלה למשך כמעט 30 שנה.
פילוסופיה.
דאגלס תיאר את האשראי החברתי בתור "מדיניותה של פילוסופיה" והזהיר מפני ראייתה בתור תוכנית לרפורמה מוניטארית בלבד. הוא טבע את שמה של פילוסופיה זו בתור "נצרות מעשית" – כאשר הסוגיה המרכזית בה היא האינקרנציה. דאגלס האמין שקיים קאנון (סט של כתבים רוחניים) העובר דרך היקום כולו, וכי ישו הנוצרי היה גלגולו החומרי של קאנון זה. עם זאת, הוא האמין שהנצרות נותרה בלתי אפקטיבית כל עוד היא נשארה טרנסצנדנטלית. הדת, אשר נגזרת מן המילה הלטינית religare - “לקשור שוב", נועדה להיות קשירה בחזרה אל המציאות. אשראי חברתי עוסק בהתגלמות העקרונות הנוצריים בעניינינו האורגניים. ליתר דיוק, עניינו הוא בעקרונות החיברות וכיצד למקסם את יתרונות החיברות אשר תורמים לשביעות רצונו של האינדיבידואל בחברה – תוך צמצום החסרונות שבחיברות. מטרתו של האשראי החברתי היא למקסם את ריבונותו של המקודש הנוכח בעולם. אשראי חברתי עולה בקנה אחד עם הדוקטרינה הנוצרית של ישועה על ידי חסד אלוהי בלתי מותנה, ועל כן איננו תואם אף אחד מסוגי הדוקטרינה של ישועה על ידי עבודה. עבודה, לא תמיד מן ההכרח שתנבע מכוונה טהורה או שתהיה בעלת תוצאה רצויה והיא בפני עצמם בבחינת "סמרטוט מטונף". למשל, המערכת הנוכחית מאפשרת את וודאות קיומן של מלחמות הרסניות, הכרוכות בבזבוז מתועב – מה שמספק המון "עבודה" לכולם. אשראי חברתי כונה כבר האלטרנטיבה השלישית לדואליות חסרת התוחלת של ימין-שמאל.
אף על פי שדאגלס הגדיר את האשראי החברתי בתור פילוסופיה עם שורשים נוצריים, הוא לא ראה בחזונו תיאוקרטיה נוצרית. דאגלס לא האמין שיש לכפות את הדת על מישהו בכוח החוק או כפייה חיצונית: החברה הנוצרית המעשית היא משולשת במבנה, מבוססת על חוקה, כאשר החוקה היא גוף חי המשתנה ביחס לידע שלנו על הטבע ועל היקום. “המדד הטוב ביותר להתקדמותה של החברה האנושית הוא היקף היכולת היצירתית שלה. בהיותו חדור במספר מתנות של הטבע, בעיקר שכל, זיכרון, הבנה ורצון חופשי, למד האדם בהדרגה לשלוט בסודות הטבע, ולבנות לעצמו עולם שבתוכו נמצא הפוטנציאל לשלום, ביטחון, חירות ושפע.” דאגלס אמר שאנשי האשראי החברתי רוצים לבנות תרבות חדשה הבנויה על ביטחון כלכלי מוחלט עבור האינדיבידואל – בה . בהתאם למטרה זו, התנגד דאגלס לכל צורה של מיסוי על רכוש אמיתי. הדבר הבדיל בין אשראי חברתי לבין המלצות מיסוי-הקרקעות של הנרי ג'ורג'.