הספר "זכור" פורסם לראשונה ב-1982, הוא מהווה את אחת העבודות החשובות ביותר בהיסטוריה ובהגות היהודית בתקופה שלאחר השואה, זכה להתייחסויות רבות, בעיקר משבחות, הוצא לאור מחדש במהדורה רכה ומורחבת בשנת 1989 ותורגם לשש שפות (עברית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, פורטוגזית ואיטלקית). הספר כורך ארבע הרצאות שמתגלמות כארבעה מאמרים ומתאר את יחסי הגומלין בין הידע ההיסטורי לזיכרון הקולקטיבי היהודי, מהעת העתיקה לעת החדשה. הוא ראה אור במקביל לסדרת הספרים בת שמונה הכרכים אותה ערך פייר נורה Les lieux de momire, שדנה באותו נושא. השאלה המרכזית העולה ב"זכור" היא האם יכולה הזהות היהודית לשרוד את העידן המודרני. אב-הטיפוס של הזהות היהודית המודרנית עבור ירושלמי הם האנוסים, להם הוא הקדיש את המונוגרפיה הראשונה שלו. האנוסים לדעתו היו הראשונים שחיו בשני עולמות שונים ומנוגדים בהם התגלעו קונפליקטים, בדומה לאלו המתרחשים אצל היהודי בן-ימינו. כל אחד מהפרקים ב"זכור" מתמקד בתקופת זמן מסוימת.
בפרק הראשון דן ירושלמי בספרות התנכ"ית והרבנית בניסיון להסביר איך הבינו היהודים של העת העתיקה את ההיסטוריה. לדעתו עם ישראל העתיק היה הראשון שהקנה משמעות מכרעת להיסטוריה. עד ההגות הישראלית הקדומה לא היה קיים מאבק כאוטי ומיתי בין האלים הפגניים, ובתנ"ך לעומת זאת, המשקל עבר לרצון האלוהי של הבורא ולרצון החופשי של בני אדם, שלעיתים התעמתו זה עם זה. ההיסטוריוגרפיה המקראית שיקפה את המאבק ההיסטורי הזה וזוהי הסיבה לדעת ירושלמי שבגינה נצטוו בני ישראל ב-169 מקרים בתנ"ך "לזכור". הציווי של "זכור" משקף את האמונה היהודית העתיקה שמעשי העבר חושפים את נוכחות האל, היוצק לתוכם משמעות. פעולת הזכירה, שחלה על הרגעים החשובים של עם ישראל, הרכיבה את הזהות הקולקטיבית שלו. לדעת ירושלמי בעוד שהרודוטוס היה אבי ההיסטוריה, הרי שאבות 'משמעות ההיסטוריה', היו היהודים. לדעת ירושלמי אובדן הריבונות הפוליטית, בנפול בית שני הצמית את הכתיבה ההיסטורית של אירועים היסטוריים וצבאיים (שהתבטאה עד אז בספרי שמואל, מלכים ודברי הימים במקרא ובספריו של יוסף בן-מתתיהו). התנ"ך מספק לדעתו, ליהודים של שלהי העת העתיקה וימי הביניים, את כל ההיסטוריה הדרושה להם, את כל "מבנה האב" שלה והוא גדוש באירועים מופתיים שמסייעים להם להבין את הקורות אותם לאורך ההיסטוריה. ההיזכרות בעבר נהפכה לטקסית בצורת תפילות וחגים והללו הפכו לכלי הקיבול של הזיכרון היהודי בימי הביניים.
הפרק האחרון ב"זכור" הוא שעורר את מירב ההדים האינטלקטואליים והציבוריים. הוא דן בעת החדשה שהפכה לעידן ההיסטורי שבה הכול נבחן תחת משקפיים היסטוריות. לכאורה מחקר שיוצא מפרספקטיבה זו יכול לספק לעם ישראל הבנה טובה יותר לגבי השאלה- מאין הוא הגיע, אך למעשה הוא גובה לדעת ירושלמי, מחיר כבד. הגישה החילונית החדשה לעבר, מפחיתה את המונומנטלי להיסטורי בלבד. התוצאה היא היפוך תפישתי: אין עוד ההיסטוריה צריכה להיות ישימה לצרכיה של היהדות, אלא היהדות חייבת להוכיח את תקפותה בשביל ההיסטוריה. ירושלמי מציין שהשואה הולידה יותר מחקר היסטורי מאשר כל תקופה אחרת בתולדות עם ישראל, עם זאת היא לא ענתה על השאלה מדוע התרחש הפתרון הסופי וגם לא הציבה ניסוח מחודש ומספק לזהות היהודית הקולקטיבית. הוא סבור שחולשת המתודה ההיסטורית הולכת אחורנית הרחק ממלחמת העולם השנייה והיא שיקוף של המודרניות שפושה בתרבות האירופית מעל מאה שנה.
"זכור" הניב סדרה ארוכה של ביקורות ודיונים מפי מלומדים רבים, והוליד שטף של עבודות העוסקות בתודעה ההיסטורית ובהיסטוריוגרפיה של היהודים.
פרויד והיהדות.
משה של פרויד: יהדות סופית ואינסופית.
בספר זה מנסה ירושלמי להבין מחדש את הניתוח השנוי במחלוקת של פרויד במאמרו "משה האיש ואמונת הייחוד", פרויד כתב את המאמר ב-1939, בעיצומו של המסע הנאצי נגד היהודים והוא פותח אותו בהצעה שהמונותאיזם לא היה רעיון יהודי. במקום זאת טוען פרויד שהמונותאיזם היה המצאה של פרעה אמנחותפ הרביעי, שהרעיון שלו לא קנה שביתה אצל ההמונים המצריים. על מנת להפיח רוח חיים בעקרונות הדת המונותאיסטים החדשים, ניסה אציל מצרי בשם משה לשתול את הרעיונות בשבט השמי המדוכא שחי אז במצרים, השבט התקומם והרג את משה. לאחר מכן רעיון הרצח דוכא, אפילו לאחר שהמונותאיזם הותך לתוך מערכת החדשה של היהדות אותה קיבל על עצמו אותו השבט.
ירושלמי מציין הוגים שונים שסברו שניתוחו של פרויד את משה מבטאים הכחשה עצמית של היהדות. הוא שואל את עצמו כיצד ייתכן שיהודי גאה בעצמו כמו פרויד יכול להתכחש לעמו ולמונותאיזם, מקור תרומתם הגדולה לציוויליזציה, או למשה, מנהיגו הבולט, כל זאת בתקופה שהעם היה זקוק ביותר למקורות השראה, עת ענני אימת הנאצים רבצו מעל יהדות אירופה. לדעת ירושלמי לא היה בכוונת "משה" של פרויד להפחית מחשיבותה של היהדות או להתכחש אליה, להפך, הוא התכוון לבחון את מקורות היהדות העתיקה באופן מדויק, על מנת להבהיר מה נתן ליהודים את האופי המיוחד שלהם. לדעתו של ירושלמי פרויד היה בעל ידע עמוק ומגוון בתרבות ובהיסטוריה היהודית, הרבה יותר ממה שהוא מספר לנו. הוא מזהה בפרויד יסוד למרקיאני, אמונה שמאפייני הקבוצה היהודית הועברו הלאה מדור לדור, אפילו בשעה שהם שונו למראית עין בתגובה לנסיבות המשתנות. לדעתו של ירושלמי פרויד החזיק בדעה ה"פסיכו-למרקיאנית" שלפיה קבוצה מוסרת זכרונות קולקטיביים באמצעות האבולוציה, דרך התת-מודע. רעיון זה לדעת ירושלמי לא היה רק ניתוח, אלא גם הסבר ומתן זהות ליהדות שלו. לדעתו פרויד מדגים את תכונותיו של "היהודי הפסיכולוגי", כשהוא חולק עם אחיו היהודים מספר תכונות ובהן: אינטלקטואליות וחשיבה עצמאית, דאגה לצדק חברתית, עמידה אל מול רדיפות ורגישות גבוהה לאנטישמיות. ירושלמי סבור כי פרויד היה רחוק מהכחשה עצמית של יהדותו אל מול הלחץ החברתי וכי הוא היה יהודי בעל תודעה וגאווה מהסוג הפסיכולוגי. לדעת ירושלמי "היהודי הפסיכולוגי" הוא גם תוצר וגם תגובה של כוחות המודרניזם שהתפשטו בקהילה היהודית ובזיכרון הקולקטיבי שלו.
דניאל בויארין
דניאל בויארין (באנגלית: Daniel Boyarin; נולד ב-1946) הוא פילוסוף והיסטוריון יהודי אמריקאי-ישראלי. חוקר של ההיסטוריה והדת היהודית.
קורות חייו.
דניאל בויארין נולד באסבורי פארק בניו ג'רזי. הוא למד במכללת גודאר , בבית המדרש לרבנים באמריקה ובאוניברסיטת קולומביה ועשה דוקטורט בבית המדרש לרבנים באמריקה. לימד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטת ייל, באוניברסיטת הרווארד, בישיבה יוניברסיטי ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ב-1990 התמנה לפרופסור מן המניין לתלמוד במחלקה ללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, משרה בה הוא מחזיק מאז.
הוא חבר סמינר חנוך וחבר המועצה המייעצת ל-Journal Henoch , כתב העת של הסמינר. הוא מחזיק באזרחות כפולה, אמריקאית וישראלית.
ב-2005 נבחר כעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 2015 זכה בפרס הומבולדט מטעם קרן אלכסנדר פון הומבולדט הגרמנית.
השקפותיו וכתיבתו.
עבודתו של בויארין עוסקת בצומת שבין הפילוסופיה והדת, המסורת והחדשנות. הוא מגדיר עצמו כיהודי אורתודוקסי. בויארין חוקר תחומים בהם עוסקים גם מלומדים כמו סנדר גילמן וג'יי גלר (Jay Geller), שהחלו לחקור את הזיקה בין פסיכואנליזה ליהדות. בספרו הראשון, העיון הספרדי: לפרשנות התלמוד של מגורשי ספרד, בויארין מנתח את פרשנויותיו התלמודיות של יצחק קנפנטון, מגדולי חכמי ספרד לפני הגירוש. בספרו הבשר שברוח: שיח המיניות בתלמוד, בויארין מנתח באמצעות כלים היסטוריציסטיים חדשים את היחס הרבני בתלמוד למיניות. בספרו "A Radical Jew: Paul and the Politics of Identity", הוא מנתח כיצד קריאות שגויות של כתיבתו האוניברסלית של פאולוס הובילו לאלימות וכפייה.
עבור בויארין, תסביך אדיפוס גם מגלם וגם מבטא דחייה של פרויד מלהיות מסווג כנשי בהקשר של הזמן בו הוא חי, ימים בהם האנטישמיות הובילה לבסוף לשואה. בויארין סבור שהפסיביות היא תכונה מהותית של היהדות, ומכיוון שזהו אפיון המשותף לה ולהומוסקסואליות, יש לה יכולת לחולל בהלה בקרב היהודים שחרדים מעינה הפקוחה של הרשות. כתוצאה מכך הוא טוען שפרויד ראה בתסביך אדיפוס דרך לדחות את התכונה הנשית ביהדות, על ידי כך שהוא הציע שהיהודים נושאים בקרבם, לא פחות מהגויים, את התשוקה להרוג.
בויארין סבור שהפסיביות היא תכונה הכרחית ליהדות מכיוון שבדת היהודית קיימת דמות אל גברי חזק שדורש ציות. בויארין מסתמך על ההגדה של פסח ומנסה להראות שהבן החכם הוא תלמיד חכם ושהבן הרשע הוא איש המלחמה. באופן בלתי נמנע מוליכה השקפה זו את בויארין להתנגד לציונות, מכיוון שהוא חש שהמרכיב ההכרחי של האקטיביות והמלחמה כרוכים יחדיו בשליטה על חבל ארץ והם במחלוקת עם מה שהוא מזהה כזרם האמיתי והקבוע של המסורת. מרתה נוסבאום זוקפת לזכותה של השקפתו על היהדות את: "עיצוב הנורמות הרומיות של הגבריות, והבאת הטענה המדהימה שהאדם האותנטי שספון כל היום בחדרו וקורא ספר, לובש את הצורה הגופנית של מישהו שזהו כל עולמו."
יחסו לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בקובץ המאמרים Wrestling with Zion, שיצא לאור בשנת 2003, נכלל מאמר מאת בויארין, שבו כתב: "כשם שייתכן שהנצרות מתה באושוויץ, טרבלינקה וסוביבור... כך אני חושש שיהדותי עלולה למות בשכם, דהיישה, בית אל וחברון."
ספריו.
ספריו בעברית:
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
על כתביו: