בכפר נפתח מוזיאון שהוקדש לאלפי ניצולי השואה שעברו באיטליה בדרכם לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם השנייה. "מוזיאון הזיכרון וקבלת הפנים" נוצר בסנטה מריה, בה עברו כ-150,000 יהודים בין השנים 1943 ו-1947. במוזיאון חומרים בני התקופה מארכיוני מועצת העיר, כולל דוחות של עדים, צילומים וסרטונים, כמו גם חדר מולטימדיה וספרייה.
מגדל החוף.
בסנטה מריה אל בניו קיים מגדל חוף מימי הביניים, שנקרא מגדל נהר גלאטנה, הידוע בכינויו "ארבעת העמודים" בשל מבנהו בעל ארבעה העמודים הדומים.
תראקיה המערבית
תראקיה המערבית (ביוונית: [Δυτική] Θράκη / טורקית : Batı Trakya; בבולגרית: Западна Тракия) הוא אזור גאוגרפי והיסטורי של יוון, בין הנהרות נסטוס ואוורוס בצפון מזרח המדינה; תראקיה המזרחית, השוכנת ממזרח לנהר אוורוס, מהווה את החלק האירופי של טורקיה, והאזור שמצפון לו בבולגריה, מכונה תראקיה הצפונית.
האזור מיושב מאז התקופה הפלאוליתית, והיה תחת השפעתו הפוליטית, התרבותית והלשונית של העולם היווני מאז התקופה הקלאסית; יוונים מאיי הים האגאי התיישבו בהרחבה באזור (במיוחד באזור החוף) ובנו ערים משגשגות כמו אבדרה (ביתו של דמוקריטוס, הפילוסוף מהמאה החמישית לפני הספירה שפיתח תורת חלקיקים אטומיים ושל פרוטגורס, מוביל סופיסט) ואת סאלה (ליד אלכסנדרופולי של ימינו). תחת האימפריה הביזנטית תראקיה המערבית נהנתה ממעמדה קרוב ללב האימפריאלי והפכה למרכז של מסחר ותרבות יוונית מימי הביניים; מאוחר יותר, תחת האימפריה העות'מאנית, התיישבו שם מספר מוסלמים, המסמנים את לידת המיעוט המוסלמי של יוון.
מבחינה טופוגרפית, תראקיה מתחלפת בין אגנים סגורים בהרים בגודל שונה לעמקי נהר עמוקים. הוא מחולק לשלוש היחידות האזוריות (מחוזות לשעבר): קסנתי, רודופ ואברוס, שיחד עם היחידות האזוריות המקדוניות של דרמה, קוואלה ותאסוס מהווים את אזור מזרח מקדוניה ותראקיה.
הקורפוס הרביעי של הצבא ההלני מפקדתו בקסנתי; בשנים האחרונות משך האזור תשומת לב תקשורתית בינלאומית לאחר שהפך לנקודת כניסה מרכזית למהגרים בלתי חוקיים המנסים להיכנס לשטח האיחוד האירופי; כוחות הביטחון היוונים, העובדים יחד עם פרונטקס, נפרסים בהרחבה גם בגבול היבשה יווני-טורקיה.
דמוגרפיה.
השטח המשוער של תראקיה המערבית הוא 8,578 קמ"ר עם אוכלוסייה של 371,208 על פי מפקד 2011. ההערכה היא ששני שלישים (67%) מהאוכלוסייה הם יוונים נוצרים אורתודוקסים, ואילו 30% (120,000) הם מוסלמים שהם מיעוט מוכר רשמית של יוון. מתוכם כמחצית ממוצא טורקי, בעוד ששליש נוסף הם פומקים השוכנים בעיקר באזורים ההרריים של האזור. הצוענים של תראקיה הם בעיקר מוסלמים, בניגוד לבני משפחתם האתניים באזורים אחרים במדינה, שבדרך כלל משתייכים לאמונה האורתודוקסית של הרוב היווני.
תראקיה גובלת בבולגריה מצפון, בטורקיה במזרח, בים האגאי (יוון) בדרום ובמקדוניה היוונית ממערב. אלכסנדרופולי היא העיר הגדולה ביותר, עם אוכלוסייה עירונית המונה 72,959 תושבים על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2011. להלן טבלה של חמש הערים התראקיות הגדולות:
היסטוריה.
לאחר הכיבוש הרומי, תראקיה המערבית הייתה שייכת למחוז הרומי תרקיה שנוסד בשנת 46 לספירה. בראשית המאה ה-2 לספירה הקים כאן קיסר רומא טראיאנוס, כחלק מהמדיניות הפרובינציאלית, שתי ערי מדינה, טראיאנופוליס ופוטינופוליס. מאזור זה עברה ויה אגנטיה המפורסמת, אשר הבטיחה את התקשורת בין מזרח למערב, בעוד השלכותיה קישרו את העולם האגאי עם עורף תראקיה (כלומר העמק העליון והאמצעי של נהר אוורוס). מהחוף עבר גם נתיב הים טרוד – מקדוניה, בו השתמש השליח פאולוס במסעותיו ביוון. במהלך המשבר הגדול של האימפריה הרומית במאה ה-3 לספירה, תראקיה המערבית סבלה מפלישות תכופות של הברברים עד שלטונו של דיוקלטיאנוס, אז הצליחה לשגשג מחדש בזכות הרפורמות המינהליות שלה.
האזור היה בשליטת האימפריה הביזנטית מאז חלוקת האימפריה הרומית לאימפריות המזרח והמערב בתחילת המאה הרביעית לספירה. האימפריה העות'מאנית כבשה את מרבית האזור במאה ה-14 ושלטה בו עד מלחמות הבלקן בשנים 1912–1913. בתקופת השלטון העות'מאני, חיה בתראקיה אוכלוסייה מעורבת של טורקים ובולגרים, עם אלמנט חזק יווני בערים והים האגאי Littoral . באזור התגוררו גם מספר קטן יותר של פומקים, יהודים, ארמנים וצוענים. בשעת 1821, כמה חלקים של תראקיה המערבית, כגון Lavara, Maroneia, ו Samothraki מרדו השתתפו במלחמת העצמאות היוונית.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, הליגה הבלקנית (סרביה, יוון, בולגריה ומונטנגרו) נלחמה נגד האימפריה העות'מאנית וסיפחה את מרבית שטחה האירופי, כולל תראקיה. תראקיה המערבית נכבשה על ידי חיילים בולגרים שהביסו את הצבא העות'מאני. ב-15 בנובמבר 1912, על גדתו הימנית של נהר מריצה חיל המתנדבים המקדוני-אדריאנופוליטני הביס את הכוח הטורקי של ייבר פחה, שהגן על רכס הרודופי המזרחי ותראקיה המערבית מפני פלישת הבולגרים.
בין חברות הליגה הבלקנית נתגלתה מחלוקת אודות שיוך השטחים שנכבשו, ובעיקר בין ממלכת בולגריה לממלכת סרביה. כתוצאה מהמחלוקת מכך פרצה מלחמת הבלקן השנייה. באוגוסט 1913 בולגריה הובסה, אך זכתה בתראקיה המערבית על פי תנאי חוזה בוקרשט.
בשנים שלאחר מכן, מעצמות המרכז (גרמניה, אוסטריה-הונגריה והאימפריה העות'מאנית), לצידן לחמה בולגריה, הפסידו במלחמת העולם הראשונה וכתוצאה מכך נלקחו שטחי תראקיה המערבית מבולגריה על פי תנאי חוזה ניי מ-1919. תראקיה המערבית הייתה בניהול זמני של מדינות ההסכמה בראשות הגנרל הצרפתי שארל אנטואן שארפי. במחצית השנייה של אפריל 1920 בועידת סן רמו של ראשי ממשלות בעלות הברית העיקריות של מעצמות ההסכמה (למעט ארצות הברית) תראקיה המערבית ניתנה ליוון.
במהלך מלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה, בולגריה, יוון וטורקיה גירשו כל אחת מאוכלוסיות מיעוטים בהתאמה באזור תראקיה מחוץ לאזורים שבשליטתם. אוכלוסייה גדולה של יוונים בתראקיה המזרחית, ובחוף הים השחור ובדרום בולגריה, גורשה מדרום וממערב לתראקיה שבשליטת יוון. במקביל, אוכלוסייה גדולה של בולגרים נאלצה לעקור מהאזור לבולגריה על ידי פעולות יווניות וטורקיות. אוכלוסיות טורקיות באזור גם גורשו על ידי כוחות בולגרים ויוונים ונדחפו מזרחה כחלק מהסכם נוילי וההסכמים הבאים, ניתנה לגיטימציה למעמד האוכלוסיות המגורשות. בעקבות זאת הושגו חילופי אוכלוסין נוספים ששינו באופן קיצוני את הדמוגרפיה של האזור לעבר הגברת הומוגניזציה אתנית בשטחים שבסופו של דבר הוענקה לכל מדינה בהתאמה.
בעקבות זאת נערכו חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה בקנה מידה גדול בשנת 1923 (הסכם לוזאן), שביצעה סופית את היפוך הדמוגרפיה של אזור תראקיה המזרחית. האמנה העניקה מעמד של מיעוט למוסלמים בתראקיה המערבית, בתמורה למעמד דומה למיעוט היווני האתני באיסטנבול ובאיים האגאים אימברוס וטנדוס.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה הגרמנית (אפריל 1941) נמסר האזור לחזקת בולגריה, שהייתה חלק ממדינות הציר וחתמה על ההסכם התלת-צדדי. במרץ 1943ביצעו כוחות בולגריים תחת פיקודו של ירוסלב קאליצין אקציה ברחבי תראקיה, עצרו ובהמשך גירשו 4,219 מיהודי תראקיה אל מחנה ההשמדה טרבלינקה. כ-100 נפשות ניצלו.
כלכלה.
כלכלת תראקיה בשנים האחרונות הפכה לפחות תלויה בחקלאות. מספר תעשיות היי-טק בבעלות יוון השייכות לתעשיית הטלקומוניקציה התמקמו באזור. הכביש המהיר אגנטיה אודוס העובר בתראקיה, תרם להתפתחות נוספת של האזור. התיירות הופכת אט אט לחשובה יותר ויותר מכיוון שבחוף האגאי ישנם מספר חופים, ויש גם פוטנציאל לפעילות תיירותית בחורף בהרי רודופי, הגבול הטבעי עם בולגריה, המכוסה ביער צפוף.
פוליטיקה.
המיעוט המוסלמי של תראקיה הם אזרחים יוונים ממוצא אתני מגוון והוא מוכר כמיעוט דתי בהתאם להסכם לוזאן עליו חתמה יוון עם טורקיה, ויחד עם החוקה היוונית, מעוגנת בזכויות היסוד של הטורקים ושל קבוצות אתניות אחרות. של מזרח מקדוניה ותראקיה וההתחייבויות כלפיהם. ממשלת יוון אינה מתייחסת למיעוט המוסלמי על ידי רקע אתני ספציפי, מכיוון שהוא כולל מוסלמים טורקים, פומקים וצוענים.
המיעוט היה פטור מחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה בשנים 1922–1923 וקיבלו זכויות מיוחדות במסגרת חוזה לוזאן, כמו חופש דת וחינוך בשפה הטורקית.
המספרים המשוערים של קבוצות האתניות המרכיבות את המיעוט הם על פי מסמך של הקונסוליה היוונית בברלין:
טורקיה, מדינה החתומה על חוזה לוזאן, טענה בתחילה כי כל המיעוט המוסלמי הוא מיעוט טורקי אתני לחלוטין אף על פי שהוא מורכב מקבוצות אתניות מרובות. עם זאת, רג'פ טאיפ ארדואן, במהלך ביקורו ההיסטורי ב-7 בדצמבר 2017 ביוון כנשיא טורקיה, הודה לראשונה באופיו הרב-אתני של המיעוט המוסלמי.
דמוגרפיה היסטורית.
המפקדים האחרונים ששאלו על מוצא אתני נערכו בתקופת המעבר לפני שהאזור הפך לחלק מיוון. מספר אומדנים ומפקדי אוכלוסין בתקופת 1912–1920 העלו את התוצאות הבאות לגבי התפוצה האתנית של האזור של תראקיה המערבית:
אוכלוסיית הפומקים, בהתאם למקור, נספרה יחד עם הטורקים (המוסלמים) בעקבות השיטה העות'מאנית של סיווג אנשים לפי דת, בעוד שבמקרים אחרים הוגדרה בנפרד. על פי התפיסה הבולגרית, הם נחשבים "מוסלמים בולגרים" וחלק בלתי נפרד מהאומה הבולגרית.