בתחילת 1916 היה הצבא הבריטי בנוי ברובו על מתנדבים בלתי מנוסים. הקרב על הסום היה המבחן הממשי הראשון לאותו "צבא אזרחים", שזה עתה הוקם בעקבות קריאתו של לורד הורשיו קיצ'נר למתנדבים בתחילת המלחמה. חיילים בריטיים רבים שנהרגו בקרב על הסום היו חסרי ניסיון, ואובדנם היה בעל חשיבות צבאית נמוכה יחסית. בשביל גרמניה, שנכנסה למלחמה עם כוח מאומן של חיילים בסדיר ומילואים, כל אבדה הפחיתה מהניסיון ומהיעילות הכוללים של צבאה. המפקד הגרמני הבכיר, נסיך הכתר רופרכט מבוואריה, ציין ש"מה שנותר מחילות הרגלים, שאומנו היטב בימי שלום, בוזבז בשדה הקרב".
המפקדים הגרמנים לא האמינו שצבאם יוכל לסבול קרב שחיקה מתמשך כדוגמת הסום. לכן ב-24 בפברואר 1917 נסוג הצבא הגרמני בשיטת אדמה חרוכה משדה הקרב בסום, כדי להכין את הביצורים לקו הינדנבורג, ובכך קיצר את רוחב החזית שהיה צריך להגן עליה.
התוצאות האסטרטגיות של הקרב על הסום אינן יכולות לטשטש את העובדה שהיה זה אחד הקרבות הנוראים ביותר במלחמת העולם הראשונה. קצין גרמני, פרידריך שטיינברכר, כתב:
נפגעים.
הערכה כוללת ראשונה של מספר הנפגעים של מדינות ההסכמה בקרב על הסום, שנעשתה בוועידת שנטילי ב-15 בנובמבר, הייתה 485,000 אבדות של בריטים וצרפתים (הרוגים, נעדרים, פצועים ושבויים), אל מול 630,000 אבדות של גרמנים. במספרים אלה היה כדי לתמוך בעמדה שהלחימה בסום הייתה בעיקרה מלחמת שחיקה. עם זאת, כבר באותה תקופה התייחסו למספרים הללו בחשד. כאשר נעשה חישוב מחדש לאחר המלחמה, הגיע מספר אבדות הבריטים ל-419,654 איש והצרפתים ל-204,253. בסך הכול אבדו למדינות ההסכמה 623,907 איש, מתוכם 146,431 הרוגים או נעדרים.
ההיסטוריון הבריטי הרשמי, סר ג'יימס אדמונדס, טען כי הגרמנים איבדו 680,000 איש, אולם גם למספר זה התייחסו בחשד. דו"ח סטטיסטי נפרד, שהוכן על ידי משרד המלחמה הבריטי, גרס כי מספר האבדות הגרמניות בגזרה הבריטית הגיע רק ל-180,000. כיום מקובל להניח שמספר הנפגעים הגרמנים בקרב על הסום נע בין 465,000 ל-600,000 איש.
מספר הנפגעים הממוצע לדיוויזיה, שכללה כ-10,000 חיילים, בגזרה הבריטית עד 19 בנובמבר היה 8,026 חיילים. בדיוויזיות קנדיות מספר הנפגעים הממוצע היה 6,329, בניו זילנדיות 7,408, ב-43 הדיוויזיות הבריטיות 8,133, ובשלוש הדיוויזיות האוסטרליות 8,960 לדיוויזיה. מספר האבדות היומי בקרב הבריטים במהלך הקרבות היה 2,943, מספר שעלה אף על מספר האבדות היומי בקרב פשנדל, אולם לא היה חמור כבשני החודשים של הקרב על אראס (4,076 איש ביום) או במתקפת מאה הימים האחרונה ב-1918 (3,645 אבדות ליום).
חיל האוויר המלכותי איבד 782 כלי טיס ו-576 טייסים בקרב על הסום.
נינפו
פרנסיס גולטון
סר פרנסיס גולטון (באנגלית: Francis Galton; 16 בפברואר 1822 ברמינגהאם – 17 בינואר 1911 בהסלמיר) איש אשכולות אנגלי, מדען, חוקר טבע ואבי תורת האאוגניקה.
גולטון היה בן למשפחת וג'ווד-דרווין, שרבים מבניה היו מדענים, ובהם בן דודו צ'ארלס דרווין. השתייכותו למשפחה עשירה אפשרה לו להיות חופשי במחקריו ממגבלות דיסציפלינריות או מוסדיות, ולהתמקד בכל פעם בנושא שעניין אותו. גולטון עסק בסטטיסטיקה, בעיקר ביחס ליישומיה בתורשה, בגאוגרפיה, במטאורולוגיה, בפסיכולוגיה, באנתרופולוגיה, בביולוגיה, בקרימינולוגיה ובצילום. כמו כן היה גולטון ממכונני שיטת הזיהוי הפלילי בעזרת טביעות אצבעות. ניסח את המושגים בסטטיסטיקה נסיגה וקוֹרֶלַצְיָה, וגילה את עקרון התסוגה לממוצע (עקרון הקובע את היחסים בין מדידה שנועדה לחלק את החברה לקבוצות, לבין מדידה שנייה של הקבוצות שנוצרו על ידי המדידה הראשונה). היה הראשון ליישם שיטות סטטיסטיות במחקר על ההבדלים האנושיים ועל הורשת אינטליגנציה, החדיר את השימוש בשאלונים ובסקרים לשם איסוף נתונים על קבוצות אנושיות, מידע בו השתמש כדי ליצור מחקרים גנאלוגיים וביוגרפיים.
היה חבר החברה המלכותית של לונדון (Royal Society of London for the Improvement of Natural Knowledge), נשיא המכון המלכותי לאנתרופולוגיה (The Royal Anthropological Institute), מזכיר אגודת המדעים הבריטית (British Science Association) ויושב ראש הוועדה האנתרופומטרית הבריטית (British Anthropometric Committee). כתב למעלה מ-340 מאמרים וספרים במהלך חייו, שלרבים מהם הייתה השפעה ארוכה על עולם המדע.
מחקריו על תורשה ואאוגניקה.
בצעירותו למד גולטון רפואה, אך לאחר מות אביו נטש את תחום זה ופנה לעיסוקים מדעיים אחרים. הוא טייל ברחבי העולם (בעיקר באפריקה) והיה חבר פעיל במרבית החברות המדעיות המלכותיות הבריטיות. צ'ארלס דרווין השפיע השפעה עמוקה על בן-דודו, ובעקבות ספרו מוצא המינים החל גולטון לחקור את תורשת האדם. דרך ניתוח סטטיסטי של אילנות יוחסין ודרגות קרבה של שופטים, מצביאים, אמנים, מדענים, מדינאים וראשי ממשלה הסיק גולטון כי גאונות, כישרון, אופי ותכונות מוסריות הן תכונות מורשות, ולפיכך על האדם להזדווג באופן סלקטיבי כדי להעצים איכויות אלו. את המונח אאוגניקה טבע גולטון רק ב-1883, אך כבר בחיבורו משנת 1869, התבונה התורשתית ("Heredity Genius"), נשמעה קריאה לאנושות לקחת אחריות על האבולוציה של המין האנושי דרך פיקוח על הרכב התורשה באוכלוסייה; בהקדמה לספר מצהיר גולטון: "כשם שקל [...] להשיג דרך סלקציה זהירה זן קבוע של כלבים או סוסים הניחנים בכוחות ריצה מיוחדים, כך יהיה זה מעשי להפיק גזע אנושי רב כישרונות על ידי נישואין שנעשים מתוך שיקול דעת במשך כמה דורות רציפים... לכל דור יכולת עצומה להשפיע על התכונות הטבעיות של יורשיו, וזוהי חובתנו לאנושות לחקור את טווח הכוח הזה, ולהפעילו באופן שייתן יתרון לדיירים העתידיים של הארץ".
בספר "Heredity Genius" ניסה גולטון להגדיר ולבחון את התכונות הדרושות לאדם בחברה המתורבתת כדי לשרוד. בחברה המתורבתת, טען, ליכולת התבונית והחברתית חשיבות השווה ליכולות פיזיות: "בהינתן שתי חיות השוות מכל שאר הבחינות", הדגים, "זו האינטליגנטית יותר תגבר לבטח" (עמ' 336). עבור גולטון, התפתחות ציוויליזציה מוסרית (כלומר, החברה המערבית) היא בבחינת השתנות תנאי האקלים והמזון בהם חיה החיה האנושית, וכדי לשרוד עליה להתאים עצמה לסביבה החדשה.
בחיבור זה הסמיך גולטון את דעותיו על "מדע" האנתרופומטריה, הקובע את תכונות האדם באמצעות מדידת איברים שונים מן הגוף ובמיוחד הגולגולת (פרנולוגיה). בשנת 1884 אף הקים מעבדה, בה אנשים היו יכולים לעבור בדיקות אנתרופומטריות עבור תשלום, ולקבל את "ציוניו" של גולטון בנוגע לאיכותם התורשתית. גולטון אמנם משתמש במונחי התורשה, הברירה הטבעית והאבולוציה, אותם הוא שואל ממחקריו של דרווין, אך זה האחרון התנגד לדעותיו של גולטון, וייחס משמעות לא רק לתכונות התורשתיות אלא גם למאמץ ועבודה קשה.
עיקר עיסוקו המדעי של גולטון היה בנושא האאוגניקה. הוא היה מראשי התומכים בהורשה של תכונות הניתנות למדידה, ובהן מנת המשכל. אמונה זו הביאה אותו להבעת דעות קיצוניות, כגון תמיכה בהגבלת הנישואין על פי תכונותיהם התורשתיות של ההורים. גולטון לא היה הראשון שהמליץ לשלוט על הזיווגים האנושיים, אך היה הראשון שדן בנושא התורשה והשליטה על הילודה באמצעים סטטיסטיים. כמו כן, היה הראשון ליישם את תורת האבולוציה והברירה הטבעית על החברה האנושית. אולם, תחת ידיו פושטה תורת האבולוציה מהשפעות הסביבה על תהליכי הברירה הטבעית, והודגשה חשיבות הפן התורשתי בלבד. דרך מושגי הברירה הטבעית נראה הדיון על גזעים שונים כתיאור של מלחמת הישרדות שמתחוללת בין הגזעים. העיסוק בדעיכת הגזע הלבן קיבל כעת פרספקטיבה חדשה ונוסח בטרמינולוגיה מדעית חדשה. פרספקטיבת המאבק הטעינה את השיח על הגזע בתחושת דחיפות, וברצון לפעול וליישום מסקנות מדעי הגזע על החברה, לנוכח מה שנראה כהתדרדרות מהירה של המין האנושי במאה ה-19.
כיום נראה כי מנת משכל היא עניין מורכב מכדי להיות נמדדת ומכומתת על פי מדדים כגודל הגולגולת, או המרחק בין אחורי הראש וקדמת הראש, וכי לגורמים סביבתיים השפעה על יכולותיו השונות של האדם. דעותיו של גולטון, שנראה היום כי הן מוטעות, היו בעלות השפעה שלילית על התפתחות מדע הפסיכולוגיה והובילו בעקבותיהן אסכולות שיצרו שינויים חברתיים שליליים, כהגבלות על ההגירה בארצות הברית, עיקורם של בעלי "מנת משכל נמוכה" ותופעות שליליות נוספות, ששיאן בחוקי "השבחת הגזע" בגרמניה הנאצית. הגדרת האאוגניקה של גולטון די רחבה, ורוב הרפואה הגנטית בת זמננו נופלת לתחומה, אולם לאחר מלחמת העולם השנייה הפך המושג לכינוי גנאי ורוב הגנטיקאים העכשוויים מסרבים לראות בגולטון את מבשר המדע שלהם.
ניסוייו בצילום.
בין עיסוקיו הרבים של גולטון אפשר למנות גם את מחקריו בצילום. תרומתו המעניינת לתחום נקראת צילום מורכב (Composite photography); שיטה שהמציא להרכבת מונטאז' מפורטרטים שונים זה על גבי זה לשם קבלת ממוצע ויזואלי. את הפנים המטושטשים והמדומיינים הללו יצר גולטון על ידי צילום רצוף של פורטרטים על גבי אותו הנגטיב, בעזרת מצלמת רפרודוקציה. הנחתו הייתה שרק קווי המתאר המשותפים לכל הפורטרטים יראו באופן חד וברור, ואילו כל התווים האינדיבידואליים ויוצאי הדופן יטושטשו או ימחקו. בהשפעת הקטגוריה המושגית של האדם הממוצע שהמציא הסטטיסטיקאי אדולף קטלה, טען גולטון שדימויים אלו, אותם כינה "pictorial statistics", הם הופעה אופטית טהורה של אותו "אדם ממוצע".