היוצאים מן העיר "ידידות חדשה", מפליגים בנהר הקרוי "נטיית הלב" ומגיעים לעיר־הערגה. אם הם מבכרים לעשות את דרכם ביבשה, הם עוברים במקומות שונים, כגון "פתקים מתוקים", "חרוזים נלעסים" ו"אגרות כוסף"; פעמים הם טועים בדרך ואז הם מגיעים לערים, ששם אין אקלים נוח לאהבה, כגון "הזנחה", "קרירות" ועוד. עד שמסעם מסתיים ב"אגם האדישות"; אחרים מרחיקים עד לים המסוכן הגובל עם ארץ־לא־נודעת".
הענוגות אצל מולייר.
הקדמה.
באופן די נדיר מצורפת כאן הקדמה מפי מולייר. הוא מוחה על הזמן הקצר שהוקצב לו לכתוב אותה, ובנוסף על כך עוד מדובר בהדפסתו הראשונה. הוא מדגיש שמדובר בסאטירה המכוונות אל החיקוי לענוגות ולא אל הענוגות האמיתיות.
המחזה.
מולייר בא לבקר תופעה חברתית, שמלכתחילה הייתה כבר מושא לדיונים והומור, וחלק משיחת היום.
עוד במערכה הראשונה אנו למדים על אופיין של העלמות מפי לה גרונז' באומרו שהן עירוב (אמביגו-ארוחה שופעת מנות) של פרסיוז וקוקט (הקנטות, עידוד ופרובוקציה של המין השני).
מפי מדלון וקטו אנו מבינים שאין רומן בלי הרפתקאות, צריך שיהיו יריבים, האבות יתנגדו והדרך ארוכה אם בכלל עד לחתונה. הן מוחות על הגישה הישירה של הצעת חתונה עוד בפגישה הראשונה, איפה הרומן אם הוא כה קצר? והרעיון של לשכב לצד גבר עירום בלילה הראשון דוחה אותן.
שלבי החיזור לפי מדלון (תמונה רביעית): 1. הוא רואה אותה מרחוק במקדש, בטיילת או בטקס פומבי ומוכה סנוורים. 2. הוא מסתיר זמן מה את אהבתו במהלך ביקורים המאפשרים לו להפגין את מעלותיו ולה לעמוד על תרבותו. 3. הצהרת האהבה, בדרך-כלל, באיזה גן - חייבים לכעוס ולסרב לה, לא משנה מה מרגישים ואז באה תקופת צינון. 4. יש פיוס, והצהרת אהבה. 5. הרפתקאות. לא מוזכר שלב החתונה רמז לביקורת: הן משחקות ונהנות מן התהליך, אהבה חצרונית, אך בסוף אין תוצאות, משפחה, נישואין.
שתי תפיסות מתמודדות זו מול זו ומזינות זו את זו, הרציונליות והמסורתיות אצל גורז'יבוס דוחפת את הענוגות לעידון יתר ולעבר האידיאליסטיות שלהן והוא בתגובה מראה צד גס הרבה יותר מהנהוג אצלו.
מדלון וקטו הן ענוגות של הכפר שבאו לפריז, יש להן מנהגים מוגזמים של ענוגות, במעשים ומעל הכול בביטוים המיוחדים; הן דורשות את "יועצת החן" מן המשרתת, מה שגורם לאפקט קומי הואיל והיא אינה מסוגלת להבין את דרישתן, וזה מאלץ אותן להסביר לה שמדובר במראה שלהן. עוד דבר המבדיל אותן מן הענוגות האמיתיות, היא העובדה שאין הן זיהו את המרקיז המזויף ובהמשך את הרוזן. לכן, הן מושמות ללעג הן בכפר כבעלות שאיפות להיות משהו שהן לא, ובפריז ככפריות תמימות שנופלות בפח שטמנו להן לה גרונז' ודו קרואזי.
המידתיות לוקה בחסר ותחושות אשליה - הן מפגינות התלהבות מוגזמת מקטע השירה של מסקרי ומגלות חוסר הבנה בתרבות הפרסיוז בתעוזתן לבקש שידוך ממסקרי ללא קשר קרוב שיכל לאפשר את התחינה הזאת. העורמה וחלקות הלשון של מסקרי עובדות על מדלון וקטו (בתרגומו של נתן אלתרמן) האומרת בתמונה 11: "אנו יודעות היטב מי אתם, אין בנו שום ספק". מסקרי וז'ודולה מעבירים ביניהם שיחות על קרבות ומזמינים אותן לממש את צלקותיהם והן מרשות לעצמן לגעת בהם כי אין הן ממש יודעות איך זה באמת מתנהל, רק כשמסקרי מציע להראות להם את פצעיו תוך הורדת מכנסיו הן עוצרות אותו (מולייר נמנע מחוסר טעם מופגן שכזה).
מולייר נתן להן מאפיינים רבים של ענוגות: הן מעדיפות שמות מרומנים (שמות ספרותיים - בצרפתית: Parnasse) על שמותיהן, מה שיכול ללמד על נתק מהמציאות, הן מזכירות את מפת הערגה, השפה המיוחדת שלהן: "אנטיפוד של השכל הישר" כדי לומר טיפש או "נדרש" במקום משרת.
מרכיבים קומיים.
ההומור במחזה מורכב מן:
משל.
יש הטוענים, כמו רֹנֵה בּרֵי (René BRAY) שמולייר חי את התקופה כאיש תיאטרון ולכן בחר בנושא מדובר, וכלל לא מקורי ולהבדיל ממורליסט הבא לבקר את נושאי היום-יום, הוא עורר שיח עם הנועזות וההקצנה שלו, כמנהגו במחזות אחרים שבהן הוא לוקח אובססיה ומקצין אותה עד לאבסורד. זאת אומרת הביקורת והשיח בנושאים מעניינים הם חלק מן העניין אך לא המטרה.
יש כאמור ביקורת על הפרסיוז שהופכים הכול לקוד וטקס, השלבים המלאכותיים כמו סירוב למחזר למרות החיבה, וההתרחקות מן המטרה של נישואין והקמת משפחה לטובת הנאות והרפתקאות. אין להן באמת בחירה אמיתית, כי גם אם יש משחק עם המחזר, הן מדגימות פאסיביות.
ייתכן שמפאת חומרת הדברים, אין אף מילה המדברת על זה בבירור, אך בביקורת החבויה שאותה ניתן לקרוא בין השורות (בייחוד השורה האחרונה בתרגום המילולי) נאמר כי אם משרתים יכולים להראות ולהתנהג כמו אצילים, אז במה נבדלו אצילים משאר בני האדם? (והתשובה המובלעת היא: בבגדים) מה שמעורר תהיה וספק על כל עניין זכויות היתר לאצילים והמשטר הישן.
אלתרמן הוסיף ממילותיו כפי שניתן להשוות בינו לבין התרגום המילולי, תמונה 16 עמ' 43-42:
היפרגרף
היפרגרף (אנגלית: Hypergraph) הוא הכללה של גרף, שבה כל קשת יכולה לחבר יותר משני צמתים. בעוד שבגרף פשוט קשת בין קודקוד formula_1 וקודקוד formula_2 מסומנת על ידי הזוג formula_3, בהיפרגרף כל קשת היא n-יה (או קבוצה, שכן הסדר חסר חשיבות) של הקודקודים אותם היא מחברת, למשל formula_4.
באופן פורמלי, היפרגרף בלתי מכוון formula_5 מוגדר בדומה לגרף בלתי מכוון, כאשר כל קשת formula_6 היא קבוצה של שני צמתים או יותר מ-formula_7, ומתקיים כי: formula_8, כלומר: הקבוצה formula_9 היא איבר של קבוצת החזקה של הקבוצה formula_7.
היפרגרף מכוון מוגדר בדומה לגרף מכוון, כאשר כל קשת formula_6 מורכבת משתי קבוצות כל אחת בעלת צומת אחד או יותר מ-formula_7, קבוצה של צמתים מהם הקשת יוצאת וקבוצה של צמתים אליהם הקשת נכנסת.
היפרגרף נקרא formula_13-היפרגרף אם כל קשת מכילה formula_13 צמתים. בפרט, גרף הוא formula_15-היפרגרף.
סדרת הדרגות.
הדרגה formula_16 של צומת formula_2 בהיפרגרף formula_18 היא מספר הקשתות בהיפרגרף המכילות את formula_2.
סדרת הדרגות של היפרגרף עם formula_20 צמתים וסדר formula_21 של הצמתים היא הסדרה formula_22. סדרה נקראת formula_13-גרפית אם היא סדרת הדרגות של איזשהו formula_13-היפרגרף. בעיית ההחלטה האם סדרה נתונה היא formula_13-גרפית פתירה בזמן פולינומי עבור formula_26 ( Erdős and Gallai, 1960) אך NP-complete לכל formula_27 ( 2018 .Deza et al).
מולטיגרף
בתורת הגרפים, מולטיגרף (multigraph, גרף מוכלל) הוא הכללה של גרף, שבה כל זוג צמתים יכולים להיות מחוברים על ידי יותר מקשת אחת. באופן פורמלי, מולטיגרף (מכוון או בלתי מכוון) מוגדר בדומה לגרף (מכוון או בלתי מכוון), כאשר formula_1 היא רב-קבוצה שבה האיברים אינם בהכרח ייחודיים (multiset, bag).
אליקים ג. קרסל
הבלדה על יואל משה סלומון
הבלדה על יואל משה סלומון (במילותיו הראשונות: "בבוקר לח בשנת תרל"ח") היא פזמון שכתב יורם טהרלב והלחין שלום חנוך, ואשר התפרסם בשנת 1970. הפזמון ייחודי בכך שהוא מבוסס על מאורע היסטורי - סיור באדמות הסמוכות לכפר אומלבס אשר הוביל לייסודה של המושבה העברית הראשונה בארץ ישראל, פתח תקווה, המכונה "אם המושבות".
רקע היסטורי.
המושבה העברית פתח תקווה הוקמה בשנת תרל"ח (1878) על ידי קבוצת יהודים בני היישוב הישן בירושלים. קדמו להקמת המושבה מספר ניסיונות של היישוב הישן לבסס התיישבות חקלאית, שכללו מאמצים של השר משה מונטיפיורי. קודם לקניית אדמות אומלבס נעשה ניסיון לרכוש אדמות בבקעת יריחו, על ידי עסקני העדה היהודית בירושלים, והשם שנבחר עבור המושבה המיועדת היה 'פתח תקווה'. ניסיון זה כשל לאחר שבפקודת השולטן עבדול חמיד השני, נאסרה המכירה משום שהקונים היו נתיני חוץ. ניסיון נוסף אשר כשל היה בקניית אדמות דוראן הסמוכות לרמלה (אשר לימים הוקמה עליהם המושבה רחובות).
בשנת תרל"ו (1876) נודע לעסקנים מירושלים על כך שאדמות הכפר אומלבס עומדות למכירה, על ידי סוחר קרקעות עשיר מיפו בשם טיאן. על מנת לסקור את הנחלה יצאו מירושלים ארבעה עסקנים: דוד גוטמן, יואל משה סלומון, יהושע שטמפפר וזרח ברנט, ונפגשו ביפו עם הסוחר טיאן. למחרת היום יצאו הארבעה בלוויית נציגו של טיאן, זאכרי אפנדי, לסיור בנחלה. מראה הנחלה מצא חן בעיני המסיירים והם החליטו לקנות את כל שטח הנחלה, אולם כאשר בסוף היום הגיעו לכפר אומלבס, הזדעזעו המסיירים ממראה הפלאחים אשר היו "דוויים חסמומים וצהובי הפנים". באותו ערב נשאר יואל משה סלומון לישון בכפר בעוד שאר הסיירים חזרו ליפו. במשך שלושה ימים ניהל סלומון חקירות, ונודע לו שהסיבה למחלות של תושבי הכפר היו מי הירקון אשר אליהם היו מושלכות נבלות צאן ובקר, והביצות הסמוכות לכפר. כאשר שב סלומון ליפו, הוא הציע לדוד גוטמן לנסות לקנות תחילה אדמות סמוכות אשר היו שייכות לסוחר היפואי קאסאר.
על מנת להפיג את החששות לגבי המחלות השוררות במקום, פנו סלומון וגוטמן לרופא יווני אשר היה מפורסם מאוד באותה תקופה, ד"ר מזארקי, וביקשו ממנו לסקור את המקום. בסיור שערכו סלומון, גוטמן, שטמפפר ומזארקי במקום פסק הרופא שמשום שאין ציפורים במקום ניתן להסיק ללא כל ספק ש'רע ומושחת הוא אוויר המקום הזה'. למרות דברים אלו החליטו השלושה - סלומון, גוטמן ושטמפפר לקנות את האדמות - ובעקבות ההחלטה התחבקו ופרצו בבכי. על הקרקעות שנקנו הוקמה המושבה העברית פתח תקווה, אשר נודעה בכינוי 'אם המושבות'.
השיר.