מעבר לסיווג התיאורי של השברים קיימים מספר מאפיינים נוספים שנוכל לזהות בתצלום רנטגן:
טיפול.
בכל הנוגע לטיפול בשברים ישנו מאפיין נוסף אליו יש להתייחס והוא האם השבר יציב או לאו. שבר יציב בעצם החישור המרוחקת הוא חוץ פרקי, ללא ריסוק, וללא תזוזה או עם תזוזה מינימלית, שכאשר הוא משוחזר למנח אנטומי, לא זז חזרה לעיוותו המקורי. במקרים מסוג זה נשתמש בטיפול שאיננו פולשני ועיקרו ייצוב וקיבוע העצם בעזרת גבס או סד. ייתכן והגבס ימוקם עד מעל למרפק כדי למנוע סיבוב של האמה. בילדים הריפוי יהיה מלא ומהיר לרוב, אך באוכלוסיית המבוגרים, לא תמיד יתאחה השבר בצורה הנכונה על ידי קיבוע בלבד. במחקר רדיולוגי על 170 שברי Colles שטופלו בשחזור סוגר ובקיבוע גבס, חלה תזוזה של 29 שברים, שדרשו שחזור נוסף וקיבוע חיצוני.
ניתן לטפל גם בעזרת ניתוח פולשני בו מורכב על העצם קיבוע פנימי כדי למנוע תזוזה שניונית שעלולה להתרחש גם עם קיבוע חיצוני, אך לא תמיד קיימת נחיצות להליך כירורגי מסוג זה ולעיתים הוא מיותר. בהליך זה מוכנסים ברגים ולוחיות טיטניום אל העצם כדי לקבע אותה במנח האנטומי האופטימלי ללא אפשרות לתזוזה.
משכן ראש הממשלה
ישראל איסר איסרלין (שער משפט)
הרב ישראל איסר איסרלין (-תקפ"ט, 1829) היה רבה של ויניצה (אז האימפריה הרוסית, כיום אוקראינה). מפורסם בשל ספריו שער משפט על שולחן ערוך חושן משפט ושער דעה על הלכות ריבית.
ביוגרפיה.
אין ידועים פרטים רבים עליו. אביו היה ר' זאב וולף. היה מיוחס למהרש"א, ולרבי יהודה החסיד, לרבי הלל בן נפתלי הירץ (ה"בית הלל") ועוד. היה מחותנו של רבי יחזקאל לנדא, בעל ה"נודע ביהודה".
היה מקורב לגדולי החסידות, כהחוזה מלובלין, ורבי לוי יצחק מברדיצ'ב. צדיקים אלו, הפליגו בשבחו.
לפי תשובותיו, נראה שכיהן ברבנות החל משנת תק"ל (1770).
קברו חודש לאחרונה על ידי אגודת אהלי צדיקים
ספריו.
ספריו, שחוברו על השולחן ערוך, זכו להצלחה רבה. לצד היותם ספרי פסיקה, הם נחשבים לספרים למדניים, ועוסקים בפלפול בסוגיות התלמוד ודברי הראשונים והאחרונים, עד להלכה למעשה. היו שאמרו שספרו היה נחשב לספר המרכזי על חושן משפט, אילולי פורסם הספר קצות החושן (שני הספרים דומים בסגנונם). המחבר מזכיר את ספר קצות החושן בחלק השני של שער משפט, וכנראה שהגיע לידיו בין הוצאת החלקים. כמו כן הוא מזכיר בחלק השני את ספר שער המלך. את ספר נתיבות המשפט אינו מזכיר, וכפי הנראה בתשובותיו סימן ל"ח לא הכירו. בראשית שו"ת שם אריה ישנה התכתבות עם רבי ישראל איסר הנפרסת על ארבעה סימנים, כשבסימן הרביעי כותב המחבר שעד שנשלחה תשובתו לרבי ישראל איסר, הוא כבר הסתלק מהעולם
ספרי שער משפט, שער דעה ושו"ת נחלת אבות יצאו במהדורה חדשה, הכוללת הערות ודיונים בדברי המחבר מספרים שדנו באותם נושאים ומספרים שדנו בדבריו, על ידי שמואל אביטן, ירושלים תשס"ה.
שער המשפט
פרנסיס הופקינסון
פרנסיס הופקינסון (באנגלית: Francis Hopkinson; 21 בספטמבר 1737 – 9 במאי 1791) הוא סופר אמריקאי, בין החותמים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית כנציג ניו ג'רזי בקונגרס. שימש גם כשופט פדרלי בפנסילבניה. הוא מילא תפקיד מרכזי בעיצובו של דגל ארצות הברית הראשון.
ביוגרפיה.
פרנסיס הופקינסון נולד בפילדלפיה ב-1737, לתומאס הופקינסון ולמרי ג'ונסון. ב-1751 התחיל ללמוד בכיתה הראשונה שנפתחה במכללת פילדלפיה (כיום אוניברסיטת פנסילבניה) וסיים את לימודיו ב-1757, סיים את התואר השני שלו ב-1760, ודוקטורט למשפטים (כבוד) ב-1790. ב-1761 הוא היה מזכיר במשלחת של המועצה המחוזית של פנסילבניה אל האינדיאניים, שעשתה הסכם עם הלנאפי וכמה שבטים אינדיאניים אחרים. ב-1763, התמנה לפקיד מכס בסיילם שבניו ג'רזי. הופקינסון בילה באנגליה ממאי 1766 עד אוגוסט 1767 בתקווה להפוך לנציב המכס של צפון אמריקה. אף על פי שלא הצליח, הוא בילה את זמנו שם עם ראש ממשלת הממלכה המאוחדת לעתיד פרדריק נורת' ואחיו למחצה, הבישוף של וסטר ראונלו נורת', ועם הצייר בנימין וסט.
לאחר שובו, עסק הופקינסון במסחר בפילדלפיה ונישא לאן בורדן ב-1 בספטמבר 1768, נולדו להם חמישה ילדים. ב-1 במאי 1772 התמנה הופקינסון לפקיד המכס של ניו קאסל שבדלאוור. הוא עבר לברודנטאון שבניו ג'רזי ב-1774, הפך לחבר במועצה המחוזית של ניו ג'רזי, וחבר בלשכת עורכי הדין של ניו ג'רזי ב-8 במאי 1775. הוא התפטר מכל מינויו הממשלתיים בשנת 1776, ומ-22 ביוני, ייצג את ניו ג'רזי בקונגרס הקונטיננטלי השני שבו חתם על מגילת העצמאות. הוא עזב את הקונגרס ב-30 בנובמבר 1776 כדי לשרת במנהלת הצי שבפילדלפיה.
כחלק מהממשלה של האומה הצעירה, הוא היה הגזבר של משרד המילווה הקונטיננטלי ב-1778. התמנה לשופט בית משפט האדמירלי בפנסילבניה בשנת 1779 ושוב ב-1780 ו-1787.סייע לאשרר את החוקה בוועידה החוקתית ב-1787. ב-24 בספטמבר 1789, הוצע שמו על ידי הנשיא ג'ורג' וושינגטון לתפקיד שופט בית המשפט המחוזי בפנסילבניה. הוא אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית, וקיבל את המינוי שלו, ב-26 בספטמבר 1789.
רק שנים מעטות לאחר כניסתו לתפקיד שופט פדרלי, הופקינסון נפטר בגיל 53 מהתקף אפילפטי פתאומי.
הוא נקבר בכנסיית המשיח בפילדלפיה כמו אישים אמריקאים חשובים אחרים כבנג'ימין פרנקלין.
בנו של הופקינסון יוסף, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית והיה גם הוא שופט פדרלי.
הופקינסון היה ממעצבי הדגל האמריקאי, אך לא קבל הכרה על כך בחייו.
יצירתו.
הופקינסון היה סופר חובב ומשורר בתקופה שפילדלפיה, והמושבות בכלל לא היו מעורות באומנות. הוא כתב חרוזים סאטירות פוליטיות בצורה של שירים וחוברות. חלקם היו בעלי תפוצה רחבה, שסייעו בעוצמה לעורר ולעודד את רוח העצמאות המדינית שצמחה ממהפכה האמריקנית.
כתביו העיקריים הם סיפור יפה... (1774), סאטירה על המלך ג'ורג', הנבואה (1776), וקתכיזם פוליטי (1777).
מאמרים בולטים אחרים הם
"שיטות לניהול מריבה", "מסה על טיוח" ו"למידה מודרנית".
ניתן למצוא רבים מכתביו ב"מסות שונות" ו"כתבים מזדמנים", שפורסמו בפילדלפיה בשלושה כרכים בשנת 1792 (ראו ביבליוגרפיה).
הופקינסון היה מוזיקאי חובב אך נחשב. הוא החל לנגן בצ'מבלו בגיל שבע עשרה, ובמהלך שנות החמישים של המאה ה-18. הוא ניגן אריות מועתקות ביד, שירים, וקטעים אינסטרומנטליים של מלחינים אירופאיים רבים. ב-1759 הוא הוכר כמלחין הראשון שנולד באמריקה, שניצח בתחרות קומפוזיציה לעיתון, עם יצירתו "My Days Have Been So Wondrous Free". בשנות השישים הוא כבר ניגן מספיק טוב בצ'מבלו כך שיכל להופיע לצד נגנים מקצועיים בקונצרטים. כמה משיריו הבולטים: "האמנה ", "קרב החביות ", ואת "הגג החדש, שיר על מכניזם פדרלי". הוא ניגן גם בעוגב בכנסיית המשיח בפילדלפיה והלחין או ערך מספר פיוטים ומזמורים: "אוסף לחני מזמורים עם כמה המנונים ופיוטים חלקם חדשים לגמרי, לשימוש איחוד כנסיות המשיח וכנסיית סנט פטר שבפילדלפיה " (1763), "מזמור הודיה, מעובד לחגיגיות חג הפסחא: מיועד להתבצע ביום ראשון, ה30 במרס 1766, בכנסיית המשיח, פילדלפיה " (1766), ו"מזמור לדוד, עם עשרת הדיברות, אמונה, תפילתו של אלוהים, וכו'. במטר" (1767). בשנות השמונים, הופקינסון התאים הרמוניקת זכוכית שאפשר לנגן בה עם קלידים והמציא את הבלמוניק, כלי שעבד על ידי צלילים של כדורי מתכת. בשנת 1788 הוא פרסם אוסף של 8 שירים שהוקדש לידידו ג'ורג' וושינגטון ובתו בשם "שבעה שירים לצ'מבלו " וקול.
ביבליוגרפיה.
ספרים.
The Miscellaneous Essays and Occasional Writings of Francis Hopkinson, Esq Printed by T. Dobson, 1792. Available via Google
Books:
Judgments in the Admiralty of Pennsylvania in four suits Printed at T. Dobson and T. Lang, 1789.
Google Books
מאמרים.
A Pretty Story Written in the Year of Our Lord 1774. Printed by John Dunlap, 1774.Google Books
יצירות מוזיקליות.
Collection of Plain Tunes with a Few from Anthems and Hymns. Printed by Benjamin Carr, 1763.
Temple of Minerva. (The First American Opera) Printed by Benjamin Carr, 1781.
Seven Songs for the Harpsichord or Forte Piano. Printed by T. Dobson, 1788.
הוויכוח על הדגל.
הופקינסון טען שעצב את "הדגל הראשון" הרשמי של ארצות הברית וביקש תשלום על עבודתו מהקונגרס.
הקונגרס סירב בתואנה שאנשים רבים היו מעורבים בעיצוב הדגל, ושהופקינסון כבר קיבל תשלום
כעובד ציבור.
שיקול נוסף היה שקבלת העיצוב של הדגל ב-1777, שהגדירה את דגלי ארצות הברית הרשמיים,
לא קבעה את סידור הכוכבים.
עיצובים רבים לדגל הרשמי היו בשימוש בזמן שהתקבלה ההחלטה, עם כוכבים מסודרים בריבוע,
זר, שורות, או המעגל המוכר "בטסי רוס".
העיצוב הראשון של כוכבים ופסים שנעשה על ידי הופקינסון, היה שלושה עשר כוכבים מסודרים
לסירוגין. מבחינה טכנית הסידור הזה מכונה קווינקוני משום שהוא מבוסס על חזרה על מוטיב
של חמש יחידות- סידור בריבוע ובמרכז. סידור זה יוצר קשר אלכסוני חזק בין היחידות.
בדגל של שלושה עשר כוכבים, סידור זה יצר את קווי המתאר של צלבי סנט ג'ורג' וסנט אנדרו,
כפי שהם מסודרים גם בדגל הבריטי.
הופקינסון עיצב גם דגל עם כוכבים מסודרים במעגל. בדומה לדגל הבטסי רוס המוכר,
פרט לכך שהוא משתמש בכוכבי שישה קודקודים ולא חמישה.
סמל ארצות הברית.
פרנסיס הופקינסון סייע לוועדה השנייה שעיצבה את סמל ארצות הברית או החותם הגדול של ארצות הברית.
הסמל, שעוצב על ידי ויליאם ברטון, מכיל פירמידה לא גמורה עם עין קורנת, תמונה שבה הופקינסון השתמש כאשר עיצב את שטר 50 הדולר הקונטיננטלי.
שער משפט
כאב גב