לאחר מכן שיחקה בשני סרטים מקומיים מצליחים "לחיות" שקיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר ו"כנופיות שנחאי" שקיבל מועמדות לפרס האוסקר.
ב-1998 התקבלה לי ל"מסדר האומנות הצרפתית" וב-2001 נבחרה לראש חבר השופטים הבינלאומי בפסטיבל הסרטים בברלין.
בשנת 2004 הוענק ללי פרס במסגרת פסטיבל הקולנוע בקאן לצידו של השחקן השוודי הבינלאומי מקס פון סידוב. באותה שנה שיחקה לי בדרמה הרומנטית העתידנית "2046" בה גילמה את דמותה של סו לי צ'אן מהמרת מקצועית המכונה "העכביש השחור".
לי נמנעה במשך שנים מלהופיע בסרטים הוליוודיים וזאת בשל חוסר ידע בסיסי בשפה האנגלית, ההופעה הראשונה שלה בסרט הוליוודי דובר אנגלית הייתה ב-2005 בסרט "זכרונותיה של גיישה" לצד ג'אנג דזה יי, בסרט גילמה לי את דמותה של גיישה רעה בשם האטסומומו.
בשנת 2006 כיכבה לי בסרט הפשע "מיאמי וייס" לצד קולין פארל וג'יימי פוקס ובדרמת הפעולה הסינית ההיסטורית "קללת פרח הזהב" לצידו של צ'או יון-פאט שבה גילמה את דמותה של הקיסרית פניקס.
ב-2007 שיחקה לי במותחן האימה הרביעי במספר בסדרת הסרטים על ד"ר חניבעל לקטר "", בסרט גילמה לי את מוראסקי שיקובו, ניצולת מלחמה מיפן שמשפחתה נהרגה בהירושימה שמתאהבת בדמותו של לקטר.
חיים אישיים.
מערכת היחסים האישית והמקצועית שלה עם הבמאי ג'אנג יי-מו זכתה לפרסום תקשורתי רב. השניים שיתפו פעולה בשישה סרטים בין השנים 1988 ל-1995, לפני שסיימו את מערכת היחסים שלהם. הם התאחדו מחדש בשנת 2006 בסרט "קללת פרח הזהב" ובשנת 2014 בסרט "לחזור הביתה".
בנובמבר 1996, גונג התחתנה עם איל הטבק הסינגפורי אויי הוו סונג בהונג קונג, אבל בני הזוג כמעט ולא נראו בציבור ולא ידוע אם יש להם ילדים. לי קיבלה בשנת 2008 אזרחות סינגפורית.
ב-28 ביוני 2010, סוכנה של גונג אישרה כי לי ובעלה אויי התגרשו. ב-2019, גונג נישאה למוזיקאי הצרפתי ז'אן מישל ז'אר, אשר מבוגר ממנה ב-17 שנים.
לי כונתה על ידי הבמאים ההוליוודיים המפורסמים מייקל מאן ("הנוסע", "עלי") ורוב מרשל ("שיקגו", "זכרונותיה של גיישה") "מריל סטריפ של סין".
ניטרופורנטואין
ליליק שץ
ליליק ש&quot;ץ
בצלאל ש&quot;ץ
לוינסון
לוינסון או לוינזון הוא שם משפחה יהודי אשכנזי, שפירושו ביידיש "בנו של לוי".
לבינסון
לווינסון
חליפת כנפיים
לואיז שץ
לואיז שץ (1916 – 1997) הייתה ציירת ישראלית.
ביוגרפיה.
לואיז (מקלור) שץ נולדה ב-1916 בוונקובר, קנדה. בגיל שלוש עברה עם משפחתה למינסוטה, ארצות הברית. אביה, במאי תיאטרון, השתלב בבוהמה המקומית ובילה בסיבובי הופעות באמריקה. ב-1939 היא סיימה תואר שני באמנות באוניברסיטת קליפורניה שם רכשה את מיומנותה בצבעי מים.
בזמן מלחמת העולם השנייה היא עבדה לפרנסתה כשרטטת של בוני הספינות במפרץ סן פרנסיסקו שם הכירה את בעלה לימים בצלאל שץ. לאחר שנות המלחמה עבדה לואיז בקבוצת האמנים "שבעה מקליפורניה". שם יצרה הדפסים ומתווים לבדים. בצלאל שץ ולואיז חיו בסן פרנסיסקו בשכנות עם אמנים ויוצרים רבים, בהם גם הסופר הנרי מילר, שהפך מאוחר יותר לבעלה של איב, אחותה של לואיז. הנרי מילר, שהתחבר אדוקות עם לואיז ובצלאל באותה תקופה הגדיר אותה כ"שקופה, חמקנית, חולמנית, עורגת, צלולה כפעמון וברורה כקורי עכביש נוצצים...".
בצלאל ולואיז נישאו ב-1948 ועברו לישראל ב-1951, שם ייסדו את הסדנה לאמנות שימושית "יעד" יחד עם זהרה שץ ואמנים נוספים. מטרת הסדנה הייתה לייצר ולסחור באומנות שימושית שתהווה מעין תחליף למזכרות בסגנון המוסד "בצלאל". הם חיו בירושלים בבית שץ ובביתם בעין הוד שתכנן האדריכל דוד רזניק. גם בעין הוד השתייך הזוג בצלאל ולואיז לקהילת האמנים המקומית. למרות עדינותה, שקיפותה ורגישותה הייתה לואיז מעורבת מאוד בקהילה, וזאת בעיקר בזכות לשכנם וחברם מרסל ינקו, שהוביל את רעיון "כפר האמנים – עין הוד". אך בניגוד לבעלה בצלאל שץ, חיבקה הביקורת הישראלית את לואיז והרעיפה עליה שבחים. "לואיז שץ שייכת לסוג הנדיר של ציירים שסגנונם נובע רק מתכנותיהם הנפשיות. טכניקה מושלמת ומועודנת להפליא עומדת לרשותה..." (מרים טל, מעריב). על אף השתייכותה של לואיז למשפחת שץ, ולמרכז חיי האמנות בארץ של אותה תקופה, היא שמרה על פרטיותה ומיעטה להתראיין.
את נופי הארץ, הטבעיים והפתוחים וכן העירוניים והמקומיים, שהכירו לה בצלאל וזהרה בטיולים רבים, אהבה (עד גיל מבוגר מאוד נהגה ללכת מביתה בבית שץ, במרכז העיר, אל הר הזיתים, לחזות בזריחה ולקטוף פטריות.) והם היוו מקור השראה ויצירה לציוריה המופשטים והמדויקים, אשר מזכירים את רוחו של פאול קליי, אך שומרים על אינדיבידואליות ברורה.
עיקר עבודותיה בצבעי מים, עבדה גם בקולאז'ים, קיסאין, עיטורים לספרים ומרשמי אמנות שימושית. עיטרה בציורי קיר את אוניות הנוסעים של "צים", "שלום" ו"תיאודור הרצל", יחד עם בעלה בצלאל שץ, משרד אל על בלונדון, תערוכת העשור כחלק מחגיגות העשור למדינת ישראל בירושלים, קירות קרמיקה למדרשת עמליה ירושלים וספריית בית העם בירושלים. תכננה כלי נחושת שהוצגו בשנת 1954 בטריאנלה העשירית של מילאנו וזיכוה במדליית כסף. זכתה בפרס "מעל לתחרות" עבור מתווי בדים בבית הנכות בצלאל ב-1952, פרס בית האמנים בירושלים ע"ש שן 1970. פרס ירושלים לציור לשנת 1973. וכן פרס ע"ש מרדכי איש שלום על תרומה מיוחדת לאמנות. השתתפה בתערוכות רבות בישראל ובשאר העולם. עבודותיה נמצאות במוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, מוזיאון חיפה לאמנות ובאוספים פרטיים בישראל, ארצות הברית, אנגליה, שווייץ, צרפת ואיטליה.
לאחר פטירת בעלה, בצלאל בשנת 1978 היא המשיכה להתגורר לצד גיסתה זהרה שץ.
לואיז שץ נפטרה בירושלים בשנת 1997 בגיל 81.
תערוכות ופרסים.
https://gideonofrat.wordpress.com/2011/01/08/%D7%9C%D7%95%D7%90%D7%99%D7%96-%D7%A9%D7%A5-%D7%9E%D7%95%D7%A0%D7%95%D7%92%D7%A8%D7%A4%D7%99%D7%94-2006/
מיטשל גולדהאר
מיטשל (מיטש) גולדהאר (באנגלית: Mitchell "Mitch" Goldhar; נולד ב-25 ביולי 1962) הוא מיליארדר יהודי-קנדי המתגורר בטורונטו, בעליה של רשת מרכזי הקניות "" בקנדה ושל מועדון הכדורגל מכבי תל אביב.
ביוגרפיה.
גולדהאר למד מדעי המדינה באוניברסיטת יורק בטורונטו, סיים את לימודי התואר הראשון בשנת 1985 ועם סיום לימודיו נכנס לתחום העסקים. כתוצאה של מיזם עסקי משותף עם רוב וולטון, יו"ר ענקית הקמעונאות האמריקאית וולמארט, פתחה חברתו של גולדהאר, "סמרט סנטרס", את הסניף הראשון של וולמארט בקנדה בבארי שבאונטריו. מאז הקימה סמרט סנטרס עוד 70 סניפים דומים ברחבי המדינה. החברה פועלת מהעיר ווהן, בפרבריה של טורונטו. הונו של גולדהאר מוערך בכ-2.7 מיליארד דולר והוא מדורג במקום ה-658 בין עשירי העולם על פי מגזין פורבס (נכון לתחילת ינואר 2021).
תרומות.
גולדהאר מעורב בגופים חברתיים וציבוריים רבים. בין השאר הוא חבר הנהלת בית החולים בעיר, יש לו קרן סיוע לילדים והוא גם סייע לבית החולים כאשר תרם 3.5 מיליון דולר להקמת מחלקה קרדיולוגית.
בכל שנה תורם גולדהאר למאות פרויקטים חברתיים, לקבוצות ספורט, לתוכניות לימודים בבתי ספר לשעות אחר הצהריים, תוכניות בריאות, מאבק נגד סמים, בתי חולים, בתי יולדות, מרכזי חינוך ועוד. גם הקהילה היהודית נשכרת מכספי התרומות שלו והוא מעורב בתרומות לקרן בית החולים היהודי במונטריאול, וכן גם ל-Jewish National Fund (קק"ל) ולאגודת הידידים הקנדית של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מכבי תל אביב.
באוגוסט 2009 רכש גולדהאר את הבעלות על מועדון הכדורגל מכבי תל אביב מידיו של אלכס שניידר. גולדהאר השקיע סכומי כסף גדולים בקבוצה, והחל מעונת 2010/2011 תקציב הקבוצה הוא הגבוה ביותר בישראל. גולדהאר עוקב אחרי משחקי הקבוצה באמצעות שידורי הערוץ הישראלי בקנדה ומבקר בארץ לעיתים תכופות. בעונות 2012/2013, 2013/2014, 2014/2015, 2018/2019 ו-2019/2020 זכתה מכבי תל אביב תחת בעלותו באליפות המדינה. בעונת 2015/2016 העפילה הקבוצה לליגת האלופות, אחד היעדים שהציב גולדהאר להצלחת הקבוצה, ובחמש עונות נוספות העפילה לשלב הבתים של הליגה האירופית, מתוכם פעמיים עברה לשלב 32 האחרונות בעונות 2013/2014 ו-2020/2021. בעונת 2021/2022 העפילה הקבוצה משלב הבתים של הליגה האזורית לשלב הנוקאאוט הראשוני.
חיים אישיים.
בנובמבר 2011 פורסמה בעיתון "הארץ" כתבה שתיארה את גולדהאר כמי שמנהל את מכבי תל אביב בצורה ריכוזית ומגלומנית . בתגובה, גולדהאר הגיש תביעת דיבה בקנדה נגד העיתון ותבע בנוסף את דוד מרואני, מחבר הידיעה ואת שלומי ברזל, עורך מדור הספורט דאז. ביוני 2018, החליט בית המשפט העליון של קנדה כי ראוי יותר לברר את הסוגיה בבתי המשפט בישראל.
בין השנים 2014–2017, גולדהאר ניהל מערכת יחסים עם הדוגמנית הישראלית דפנה דה גרוט (השתתפה ב"הרווק").
טוקומאן (פרובינציה)
טוקומאן (בספרדית: Tucumán) היא פרובינציה בצפון-מערב ארגנטינה. שטחה כ-22 אלף קמ"ר, והיא הפרובינציה הקטנה ביותר בארגנטינה פרט לטיירה דל פואגו. היא גובלת בסלטה בצפון, בסנטיאגו דל אסטרו במזרח ובקטמרקה בדרום ובמערב. בשנת 2001 התגוררו בה כמיליון ו-300 אלף תושבים, מהם כ-800 אלף במטרופולין הסובב את עיר הבירה, טוקומאן, שעל שמה קרויה הפרובינציה כולה.
גאוגרפיה.
טוקומאן מחולקת לשני אזורים גאוגרפיים עיקריים. במערב ובצפון מורדותיהם של הרי האנדים, ואילו הדרום והמזרח אופייניים לאזור הצ'אקו. בשני האזורים האקלים הוא סובטרופי, אך בעוד שבהרים כמות המשקעים השנתית היא כ-1,500 מ"מ, באזורים הנמוכים יותר היא מגיעה ל-600 מ"מ בלבד. הפסגה הגבוהה ביותר היא הר בולסון, על גבול קטמרקה, שגובהה 5,550 מטר מעל פני הים.