גראהם המשיכה למנף את הקריירה שלה בשנות ה-50 עם תפקידים בעיבוד הקולנועי המוצלח של פרד זינמן למחזמר "אוקלהומה!" בתור אדו אני חברתה של לורי ויליאמס (שירלי ג'ונס), במותחן "החום הגדול" של פריץ לאנג בתור דבי מארש חברתו של הרוצח השכיר וינס סטון (לי מרווין), בדרמה של סטנלי קריימר "לא כזר" בתפקיד הארייט לאנג לצידו של רוברט מיצ'ם, בדרמת המלחמה הבריטית של רוברט נים "האיש שלא היה מעולם" בה שיחקה לצידו של השחקן המוערך קליפטון ווב ובסרט הפשע של רוברט וייז "הסיכויים נגד מחר".
לאחר שנות ה-50 החל מעמדה של גרהאם בהוליווד לדעוך וחוץ מהופעה משנית בקומדיה "מלווין והאוורד" של ג'ונתן דמי היא לא השתתפה בסרט משמעותי. בעקבות כך הרבתה גרהאם לשחק בהפקות תיאטרון ואף נסעה לאנגליה לצורך תפקידים בימתיים.
חיים אישיים.
גרהאם נישאה והתגרשה 4 פעמים במהלך חייה האישיים.
בשנת 1974 אובחנה גראהם כחולה במחלת סרטן השד, לצורך ההחלמה גרהאם הפסיקה לעשן, לצרוך אלכוהול ושינתה את הרגלי האכילה שלה עד שהחלימה מהסרטן באופן מלא. לדאבונה של גרהאם המחלה חזרה לגופה ל בשנת 1980 והיא סירבה לקבל טיפול כימותרפי. גראהם ששהתה באותה תקופה בלונדון אושפזה במצב קשה לאחר שמצבה הידרדר עד לכדי דלקת הצפק. ילדיה טימותי ופאולט טסו לאנגליה והחזירו את גרהאם לארצות הברית לטיפול ב"בית חולים סט' וינסנט" שבניו יורק שם נפטרה ב-5 באוקטובר 1981 כשהיא בת 57. היא נקברה ב"פארק הזיכרון אאואקווד" שבלוס אנג'לס.
הנצחה ומורשת.
לזכרה של גרהאם מונצח כוכב קולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 1986 פרסם השחקן הבריטי פיטר טרנר ספר זכרונות בשם "Film Stars Don't Die in Liverpool: A True Story" על מערכת היחסים שהייתה לו עם גראהם במהלך שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. הספר עובד לסרט קולנוע משנת 2018 באותו השם, שהופץ בישראל בשם "כוכבים חיים לנצח". את דמויותיה של גראהם וטרנר גילמו בסרט אנט בנינג וג'יימי בל.
שחקנית ההגנה של העונה ב-WNBA
שחקנית ההגנה של העונה ב-WNBA הוא תואר המוענק לשחקנית ההגנה המצטיינת של העונה הסדירה בליגת ה-WNBA מאז ייסודה ב-1997. הזוכה נבחרת על ידי קולות חבר בוחרים, המורכב מאנשי תקשורת ברחבי ארצות הברית. כל משתתף בהצבעה נותן ניקוד לשלוש שחקניות - המדורגת ראשונה מקבלת 5 נקודות, השנייה 3 והשלישית נקודה בודדת. השחקנית בעלת סך הנקודות הגבוה ביותר זוכה בתואר.
מאז ייסודו ניתן הפרס לשמונה שחקניות שונות. טמיקה קצ'ינגס זכתה בו חמש פעמים, שריל סוופס וסילביה פאולס זכו בו שלוש פעמים ושלוש שחקניות זכו בו פעמיים כל אחת.
אוגיחר
אן אידלגו
אן "אנה" אידלגו (בצרפתית: Anne (Ana) Hidalgo; נולדה ב-19 ביוני 1959) היא פוליטיקאית צרפתייה, בת למהגרים, ילידת ספרד, חברת המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית. אידלגו היא האישה הראשונה שנבחרה לעמוד בראשות עיריית פריז, וראש עיריית פריז המכהנת, מ-5 באפריל 2014.
ביוגרפיה.
אידלגו נולדה בסן פרננדו, ליד קדיס שבאנדלוסיה, ספרד. סבה מצד אביה, היה סוציאליסט ספרדי, שברח לצרפת בסיום מלחמת האזרחים, עם אשתו וארבעת ילדיו. זמן קצר לאחר מכן, הם חזרו לספרד. סבתה נפטרה בנסיעה חזרה, וסבה נידון לעונש מוות, שהומתק למאסר עולם. אביה גדל בבית הורי אמו, התחתן בסוף שנות ה-50, ולזוג נולדו שתי בנות, אנה ומארי. בשנת 1961, היגרה המשפחה לצרפת, בשל המצב הכלכלי הקשה אליו נקלעה, והתיישבה בליון. אידלגו גדלה בשכונת וייז שבליון, דיברה בבית עם הוריה בספרדית, ועם אחותה בצרפתית. כיום, חיים הוריה בספרד, ואחותה מנהלת חברה ומתגוררת בלוס אנג'לס שבקליפורניה ארצות הברית.
קריירה.
אידלגו בעלת תואר ראשון בעבודה סוציאלית .
היא מומחית לדיני עבודה מטעם אוניברסיטאות ננטר וליון, שצברה ניסיון מעשי עשיר במשרדי המשפטים והעבודה. הקריירה של אידלגו זינקה בעיקר בתקופה שעבדה במחיצת מרטין אוברי, שרת העבודה בממשלתו של ליונל ז'וספ. עשייתה פוליטית והיא מבטאת עמדות חברתיות מובהקות.
ב-2001, נבחרה לייצג את הרובע החמישה-עשר של פריז, ושימשה כסגנית ראש העיר הראשונה של פריז, תחת ברטראן דלנואה (מרץ 2001 - מרץ 2014).
החל מ-5 באפריל 2014, מכהנת כראש העיר פריז.
גישתה התכנונית עבור פריז.
להשקפתה, פריז צריכה לשמר את היצירות האדריכלות הגדולות שלה ואת פני הנוף האופייניים לה, ועם זאת, להפוך לעיר עם דיור נגיש לתושביה, בנייה ייעודית לגובה, מרחב מציבורי ידידותי ועיר אקולוגית. גישתה התכנונית הולידה את המושג "ז'נרוסיטה" - העיר הנדיבה, בפי קבוצת אדריכלים צעירים בשם The French, Talk, שהרעיון שלהם הוא לתכנן עיר יפה, אקולוגית, בלתי מזהמת ונדיבה לתושביה.
בשנות האלפיים הראשונות, וביוזמתה, התקבלה תוכנית לחידוש הגן הגדול בלה-האל, שכללה שכלול מערכת התחבורה במקום, ומיצוב הגן כ-לב מסחרי ותרבותי מעודכן המשמש דלת הכניסה לפאריס מכל אירופה.
ב-2019, זכתה בכהונה שנייה. בהובלתה, הגישה עיריית פריז בפברואר, תביעה נגד airbnb, בטענה, שהאתר פרסם 1,000 מודעות השכרה לא חוקיות. זאת, בהתאם לחוק הצרפתי, לפיו, בעלי בתים בפריז מורשים להשכיר את נכסיהם לטווח קצר לתקופה שלא תעלה על 120 ימים בשנה במצטבר, וחובת רישום מסודר, כדי לוודא שהנכסים לא יושכרו לטווח ארוך יותר. לדבריה, מטרת התביעה היא להביא לסיומה של התופעה שפוגעת במספר שכונות פריזאיות.
יחסה לנושא האקלים.
בנובמבר 2018, ביקרה בישראל ונפגשה עם ראש עיריית חיפה, עינת קליש-רותם, לאחר בקורה של קליש-רותם בפריז, שנתיים קודם לכן, בו נוצר קשר אישי ביניהן, אשר הוביל להצטרפותה של חיפה לרשימת הערים החתומות על הסכם האקלים.
יחסה לנושא נשים.
בשנת 2018, טרם הגעתה לישראל, הזמינה אידלגו לפגישה מיוחדת את נטע ברזילי, זוכת אירוויזיון 2018, דברה איתה על העצמה נשית, נושא הקרוב ללב שתיהן, ואמרה לה: "אני רוצה להאמין שבזכותך אנחנו רואים עתיד חדש".
כמקדמת שוויון לנשים, מינתה אידלגו ב-2018, יותר נשים מגברים, לתפקידי ניהול בכירים בעירייה. בדצמבר 2020, נקנסה עיריית פריז ב-90,000 אירו, על מינויים אלה, תוך הפרת החוק שנועד לקדם שוויון מגדרי, (ומאז כבר שונה). לטענת אידלגו, הפערים המגדריים ברחבי המדינה עדיין גדולים, וכדי שיושג שוויון, יש לדעתה להאיץ את הקצב, ולהבטיח שיותר נשים מקבלות תפקידים מאשר גברים.
יחסה ליהודים.
באוקטובר 2020, ריססו אלמונים כתובות שטנה וצלבי קרס על קיר מסעדה כשרה ברובע ה-19 בפריז, ניפצו את חלונות המסעדה והשחיתו את השולחנות והכיסאות. אידלגו גינתה בחריפות את המעשה והביעה תמיכה מלאה בקהילה היהודית, והוסיפה ציוץ בנושא בטוויטר.
חיים אישיים.
אם לשלושה ילדים, ונשואה בשנית.
מיתוס פוליטי
דחק - כתב עת לספרות טובה
דְּחָק - כתב עת לספרות טובה הוא כתב עת עברי לספרות, עיון, ביקורת ואמנות בעריכת יהודה ויזן, היוצא לאור מאז 2011. עד כה ראו אור ארבעה־עשר כרכים של כתב העת.
תוכן.
כתב העת רחב יריעה וכולל מדורים רבים ובהם: שירה עברית, שירה מתורגמת, פרוזה, הגות, יהדות, מחשבה מדינית, אמנות, מדור ״התוודעות״ המציג משוררים שההיכרות עם שירתם בארץ מצומצמת, קריאה חוזרת, דרמה, אמנות, ביקורת ועוד.
לצד כתב העת פועלת גם הוצאת ספרים קטנה בשם 'דחק - לספרות טובה' המפרסמת שירת מקור, מחזות, תרגומים וביקורת.
כתב העת מגדיר את עצמו כשמרני, מחויב למסורת הספרותית ולרמת דיון גבוהה המחייבת קריאה ומחשבה, ומבדל עצמו מהשיח הספרותי הנפוץ כיום.
היסטוריה.
כרך א' של 'דחק' ראה אור ביוני 2011 ועורר אנטגוניזם בקרב המבקרים שהלינו על אופיו האליטיסטי של כתב העת ועל חצי הביקורת שהוא מפנה כנגד הספרות העכשווית:
"הבוז להווה והערצת העבר הם איפוא כרטיס הביקור של "דחק". "חוברת "דחק" הראשונה והעבה (430 עמ') בעריכת המשורר הצעיר והאליטיסטי יהודה ויזן מציגה דיוקן מעניין, אם גם פאתטי באנאכרוניזם שלו, של כתב-עת ספרותי עברי באמצע 2011, המנסה להתנכר כמעט לגמרי, כאילו לא ראה בכלל, את השירה הישראלית ואת הספרות הישראלית בעשורים האחרונים ולדלג עליהם מתוך עקימת אף סנוביסטית, מזלזלת ומתנשאת."
הכרכים הבאים של 'דחק' התקבלו בידי מבקרים בנימה שונה לחלוטין:
"הכרך השני של כתב העת 'דחק' הוא, ככל הנראה, הבמה האינטליגנטית ביותר מתחום הספרות וההגות ששוחר הדעת הישראלי יכול לבקש.". "טוב לדעת שגם בממלכה הרקובה של הספרות הישראלית עדיין פועלים כתבי עת רציניים כמו "הו!" בעריכת דורי מנור ו"דחק" בעריכת יהודה ויזן". "יש משהו משמח מאוד ב'דחק'. זהו כתב עת אחוז תזזית. ... יש בכתב העת הזה משהו שניצל מהסחף בתוך מה שקרוי 'ספרות עברית', מין שבר של מטוס על פני האוקיינוס הבולע־כל". "מעטות הפעמים שאוהב ספרות עומד נפעם מול מפעל מו"לי של איש אחד ומרגיש, כבר בקריאה ראשונה בו, שלפניו מעשה של אדם עם שליחות ספרותית ותרבותית מובהקת ובוערת ושאנחנו, קוראי השפה העברית, חבים לו תודה עצומה. גיליון ה׳ של "דחק, כתב עת לספרות טובה", בשמו המלא והמוצדק, הוא מסוג הפלאים האלה שקורים לעיתים נדירות". "הקריאה בכתב העת 'דחק' — שעורך ומוציא לאור יהודה ויזן — דומה לשיטוט ברחובותיה של עיר ספק זרה ספק מוכרת, מסויטת ומשעשעת לסירוגין, עמוסה מטענים ושכבות, מהעת העתיקה ועד היום [...] עושר מופלג של ידע ויופי והומור. אפשר לחפור בחוברות האלה בלי סוף." ועוד.
מיטת סוכנות
מיטת סוכנות היא המיטה הסטנדרטית הפשוטה שסיפקה הסוכנות היהודית לעולים החדשים שהגיעו ארצה בתקופה בה הסוכנות עסקה גם בקליטת עלייה.