מוזיאון המוקדש להאניו פועל בעיירה גוג'ווה-אופ שבמזרח ג'ג'ו, וכמה מהן מדגימות את שיטות פעולתן לתיירים בסמוך לסונגסאן אילצ'ולבונג.
ב-2008 יצרה הבמאית הישראלית, דליה גרסטנהיבר, סרט תיעודי בשם "היי-ניו נשים של הים" שתיעד את שלושת מפגשיה עם הנשים הצוללות.
פול בירן
רוז בירן
המעפיל האלמוני (אוניית מעפילים)
המעפיל האלמוני הייתה אוניית מעפילים. בעימות בהעברת מעפילי "לנגב" אל אוניות הגירוש לקפריסין נהרג המעפיל הרברט לזר, אך שמו עדיין לא היה ידוע בעת שפורסמה המודעה על נפילתו ועל הלווייתו. לזכרו ועל שם מפעל ההעפלה נקראה לבסוף האונייה.
שם האונייה.
המחשבה הראשונית הייתה לקרוא לה בשם "הגנה-חירות" (שילוב שם המחתרת "ההגנה" עם "חירות" שם העיתון המחתרתי של חברי האצ"ל), אולם הנהגת "ההגנה" שינתה את שם האונייה יום לפני ההפלגה לשם: "המעפיל האלמוני".
ארגוני "הפורשים" השתמשו בשם "חירות", ותוספת המילה "הגנה" (המזכירה את ארגון "ההגנה"), הייתה מתפרשת כפעולה משותפת איתם.
תולדותיה.
"סן מיגל" – ספינת חופים.
שמה הראשון היה "סן מיגל" ("San Miguel"); שנת בנייה 1875; סוג כלי שיט: ספינת חופים להובלת נוסעים; שוקע 12 רגל.
"המעפיל האלמוני" – אונית מעפילים.
רכש והכנה.
נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' בשוודיה באמצעות איש עסקים שוודי בשם גיליאזיס. הפליגה ב-31 בדצמבר 1946 משוודיה למרסיי דרך הים הצפוני, ללא מעפילים. יוסל'ה דרור איש הפלי"ם היה מפקד הספינה, וראובן אורן ("פופכן") היה 'הגדעוני'. עם הספינה הפליגה גם ספינה אחות בשם "סאן בזיליו", שמפקדה היה ורנר סלומון ו'הגדעוני' שלמה "הנזי" רוזן. לרוע המזל עלתה סאן בזיליו על שירטון בקרבת קופנהגן ועקב כך לא השתתפה בסופו של דבר בהבאת מעפילים.
בצרפת הוכשרו בספינה 870 מקומות לינה, ההכנות נמשכו מאוגוסט ועד לנובמבר 1946. צוות ההכנה כלל את יהושע בהרב, יוסל'ה דרור וראובן אורן.
רב החובל היה ספרדי בשם ריקרדו ולצדו 12 מלחים, כולם אזרחי ספרד. לקראת הפלגה הוקם צוות המלווים אנשי הפלי"ם: שאול ביבר היה מפקד האוניה ולצדו יוסל'ה דרור, המכונאים עופר ויועלי, ואיש הקשר "הגדעוני" ראובן אורן (אורנשטיין). לרשותם עמד מכשיר קשר RCA מתוצרת בלגיה.
המעפילים.
על סיפונה הפליגו 794 מעפילים; חניכי תנועות הנוער "השומר הצעיר" ו"בני עקיבא" מהונגריה, והתנועות "דרור", "נוחם" ו"בית"ר", וכן קבוצה ממרוקו, כולם בני נוער בלוויית מדריכים. הם נאספו בשני מחנות בשאטו-דה-לה-רו שליד ליון, וכן מחנה במרסיי, שם הוקם ב-2 בפברואר 1947 מחנה למעפילים לקראת העלייה לאונייה.
ההפלגה.
הספינה הפליגה מנמל סט בצרפת ב-3 בפברואר 1947. על גשר הסיפון הציבו המעפילים שלט באנגלית ובו המילים: "נלסון! ראה את יורשיך!", בהתכוונם לאדמירל הבריטי עטור התהילה הוריישו נלסון. האונייה הפליגה מסט בדרום צרפת, למפרץ מול איי אייר (Îles d'Hyères) מזרחית לטולון, ונתיבה כלל בהמשך את מצר מסינה, כרתים, דרומית לקפריסין בנתיב לימסול – פורט סעיד, עד חופי הארץ. למחרת ההפלגה נתגלה קלקול במנוע, ונאלצו לעגון במפרץ אייר, 15 מייל מזרחית לטולון. בדרך לכרתים הים סער. הגיעה הוראה לשוט מדרום לקפריסין ולהגיע לחופי הארץ מכיוון דרום.
עימות עם הבריטים.
המעפילים קבלו הנחיות והתכוננו לקראת עימות עם הבריטים; ההוראות היו רגילות והמעפילים תודרכו להתנגד פסיבית. הם התארגנו בקבוצות על פי ההשתייכות הארגונית ותודרכו להגן על ההגה, הגשר וחדר המכונות של האונייה מפני השתלטות בריטית צפויה. הוחלט לשוט בשעות הלילה לכיוון תל אביב, כדי להגיע אל חוף תל אביב לפני שהבריטים יופיעו. כמו כן כיבו את האורות. ההוראות היו רגילות, להתנגד פסיבית.
ב-14 בפברואר התגלתה הספינה על ידי מטוס בריטי. ב-15 בפברואר החלו ללוותה שתי משחתות בריטיות אשר תקפו את האונייה. הבריטים תקפו בעזרת שתי משחתות, ומשחתת שלישית המתינה במרחק. הם השליכו פצצות גז והעלו חיילים על הסיפון. ההתנגדות ערכה כמחצית השעה. על הסיפון התחוללו התכתשויות וכן הותזו סילוני מים. המשחתות נגחו בספינה שניסתה להתחמק. הבריטים השליכו רימוני גז והעלו חיילים על הסיפון. התחוללו תגרות וכן הותזו סילוני מים. כל העת התנהלה תקשורת באמצעות מכשירי קשר עם מפקדת "ההגנה" בארץ ישראל.
בסיומה של ההתכתשות האלימה נכנעו המעפילים. הבריטים הודיעו שעל הספינה לשוט לנמל חיפה. והאנייה נגררה לנמל חיפה.
מפקד הספינה, שאול ביבר, הכין ביוזמתו האישית מקום מחבוא בטנק מים ל-10 אנשים בספינה. כאשר עלו הבריטים על הסיפון פנו המלווים אנשי הפלי"ם להסתתר במחבוא שהוכן מראש בטנק המים. הסתתרו בו הגדעוני ושבעה איש. המלווים במחבוא חולצו לאחר שהמעפילים הורדו, על ידי עובדי "סולל בונה" שעבדו בנמל.
המעפילים הועברו לספינות גירוש בריטיות בנמל חיפה, והובלו למחנה חורף 64–65 בקפריסין.
הנגוס הגדול
Guardian
לה בוהם (פוצ'יני)
פדרצית הכוכבים המאוחדים
לאודיקה השלישית
לאודיקה השלישית (ביוונית: Λαοδικη, מתה בשנת 191 לפנה"ס לערך) הייתה נסיכה מממלכת פונטוס, ממלכה הלניסיטית באנטוליה ואשתו של אנטיוכוס השלישי שליט הממלכה הסלאוקית.
לאודיקה הייתה בתו של מיתריטדס השני, מלך פונטוס ושל אשתו לאודיקה. אחיה היה מיתריטדס השלישי, והייתה לה אחות נוספת ששמה היה לאודיקה. בשנת 221 לפנה"ס נישאה לבן דודה מצד אמהּ, אנטיוכוס השלישי, מיד לאחר המלכתו למלך בשנת 222 לפנה"ס. טקס הנישואים התקיים בעיר זאוגמה ("סלאוקיה שעל הפרת"), שנוסדה על ידי סלאוקוס הראשון. זאוגמה הייתה עיר מבצר הלניסטית ששכנה על הגדה המערבית של הפרת בטורקיה של היום.
לאודיקה הוכרזה כמלכה באנטיוכיה על ידי אנטיוכוס לפני יציאתו ב-221 לפנה"ס למסע מלחמה במזרח הממלכה כנגד מולון , האחשדרפן שמרד בו.
ללאודיקה ולאנטיוכוס נולדו שמונה ילדים. בנם הבכור היה אנטיוכוס שנולד בעת המסע כנגד מולון, עם ילדיהם הנוספים נמנו סלאוקוס הרביעי, ארדיס (Ardys), לאודיקה הרביעית שהייתה אשתו של סלאוקוס הרביעי, קלאופטרה הראשונה שהייתה אשתו של תלמי השישי ואנטיוכוס הרביעי שנולד בשם מיתרידטס.
כתובת לאודיקה.
בשנת 193 לפנה"ס הוציא אנטיוכוס השלישי צו מלכותי שבו ציווה על הקמת כת הסוגדת לאשתו לאודיקה כאלה. את הצו הוציא באמצעות פרסום כתובת רשמית ביוונית. כתובת זאת נקראת היום כתובת לאודיקה. הכתובת שרדה בשלושה עותקים שונים, שניים באזור ממלכת מדי, ליד הערים לאודיקיאה-ניהבנד וקרמנשה, הנמצאות שתיהן בדרך המסחר המרכזית מסלאוקיה שעל החידקל אל אחמתא, ואחד סמוך לעיר אריזה שבחבל הארץ פריגיה.
לאודיקה לא זכתה ליהנות זמן רב ממעמדה האלהי, שכן הלכה לעולמה בתוך שנה או שנתיים לאחר פרסום הכתובת.
Die Young
Die Young הוא שיר של הזמרת קשה. השיר יצא לאור ב-25 בספטמבר 2012 כסינגל הראשון מאלבום האולפן השני של קשה, Warrior.
השיר הגיע למקום השני במצעד הסינגלים האמריקאי בילבורד הוט 100.
השיר ירד מהאוויר בתחנות הרדיו בארצות הברית מיד לאחר הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק, בניוטאון, קונטיקט, עקב שמו ותוכנו.
רמיקס לשיר יצא מאוחר יותר בנובמבר 2012 המארח את הראפרים, ויז קאליפה, ג'וסי ג'יי ואת הזמרת בקי ג'י.
שליחות ציונית
משני-צורה
ליסימכוס
ליסימכוס (ביוונית: Λυσίμαχος; 361 לפנה"ס (או 355) - 281 לפנה"ס). היה סומאטופילקס של אלכסנדר מוקדון שלאחר מותו קיבל את השליטה על תראקיה והיה לאחד מההדיאדוכים. בשנת 305/6 לפני הספירה המליך עצמו כמלך על תראקיה ומוקדון.
שנותיו הראשונות.
ליסימכוס היה בנו השני של אגתוקלס מפֵּלָּה שבמוקדון, בן למעמד האצולה הגבוהה המקדונית. אגאתוקלס היה יועץ מוערך של פיליפוס השני וישב במועצותיו של המלך. ליסימכוס ואחיו נמנו על בני המעמד הגבוה וזכו לחינוך בפלָה.
ככל הנראה, ליסימכוס מונה לתפקיד סומאטופילקס עוד בימי שלטונו של המלך פיליפוס השני. ליסימכוס שימש כשומר ראש ויועץ לאלכסנדר לכל אורך מסע הכיבושים הארוך של אלכסנדר.
אריאנוס מציין כי ליסימכוס עלה על כלי שיט בדרך לקרב הידספס נגד פורוס באזור פנג'אב בצפון הודו אך לא מוסיף תיאור של הקרב. עוד מציין אריאנוס כי ליסימכוס נפצע בקרב ליד סנגלה וכי ליסימכוס זכה לאות כבוד בשושן (Sousa) אך אריאנוס לא מציין את הסיבה לקבלת אות הכבוד.
הסיבה שיש מעט מאוד מידע על ליסימכוס במהלך מסע הכיבושים של אלכסנדר ככל הנראה טמונה בכך שליסימכוס הגיע לדרגתו לפני מותו של פיליפוס השני ושהוא השיג את כוחו רק לאחר מותו של אלכסנדר וכתוצאה מכך.
לאחר מותו של אלכסנדר בשנת 323 לפני הספירה מונה ליסימכוס לסטרטגוס של תראקיה אך לא למלך.
ליסימכוס והאריה.
ישנו סיפור על כך שליסימכוס נכלא על ידי אלכסנדר בכלוב עם אריה וכאשר נמצא ליסימכוס חי והאריה מת, עלתה קרנו בפני אלכסנדר שלמד להעריך את תעוזתו ואומץ ליבו של ליסימכוס.
ההיסטוריון יוסטינוס כותב כי ליסימכוס הושם בכלוב עם האריה היות שהעלה את זעמו של אלכסנדר בכך שסיים את סבלו של קליסתנס שהואשם בבגידה ובקנוניה נגד אלכסנדר והרג אותו בעוד אלכסנדר רצה להמשיך ולענות אותו.
סיפור אחר מתאר כיצד אריה מנסה להסתער על אלכסנדר אך ליסימכוס נעמד ביניהם וכאשר הוא מתקדם אל עבר האריה על מנת להגן על אלכסנדר מתוקף תפקידו כשומר ראש, אלכסנדר עצר בעדו על מנת שהוא עצמו יהרוג את האריה ולא יעשה זאת אחר בשמו וגם על מנת להזכיר לליסמכוס היתקלות מוקדמת יותר שייתה לו עם אריה בסוריה ואשר בה הוא ספג צלקות קשות.
סביר להניח שהסיפורים על ליסימכוס והאריה מכוונים להציג את ליסימכוס כבעל מעמד קרוב מאוד לאלכסנדר עד לכדי רמה שהוא יכול להתריס בפניו או להציגו כאדם הנאמן לתפקידו כשומר ראש.
עד קרב איפסוס.