בילדותה עברה מספר ניתוחי עור בעקבות מחלת עור מילדות בשם נבוסים: "זה נעשה בתום לב, אולי כי הרופאים הבהילו את הורי והם הסכימו שיגרדו לי את הכתמים וינתחו אותי. אבל הכתמים תמיד חזרו, והייתי מצולקת ועם כוויות וזה היה נורא" . כשהייתה בת 16 החלה לעסוק בציור בהשפעת השותפה שלה לחדר שציירה. "מהשעמום שלא קראתי ולא למדתי התחלתי לצייר. לא קראתי ספר מימי, ובאותה תקופה הייתי בן אדם אבוד. כשהתחלתי לצייר משהו קרה לי. התעוררתי לחיים. התחלתי גם לדבר. קודם לכן לא דיברתי עם אף אחד. הייתי מנותקת והציור פתח לי עולם חדש".
בשנת 1984 החלה ללמוד בבית הספר לאמנות "קלישר". בעת לימודיה הכירה את דני בן שמחון. השניים לימים נישאו זה לזה, ונפרדו ב-2001. יחד עם בן שמחון וגיל גורן פתחה מצליח גלריה לאומנות בבית הספר קלישר. בתערוכת הפתיחה הוצגו עבודותיו של מאיר פיצ'חדזה. תערוכה זו הייתה תערוכת היחיד הראשונה שלו. בשנת 1999 פרשה זמנית מאמנות ועסקה בפעילות חברתית עם נוער ביפו. בראשית שנות ה-2000 חזרה להתגורר ולפעול בקיבוץ, בעיקר כדי להיות קרובה להורים לבני המשפחה. החלל בו היא גרה לא גדול אבל מקושט מאוד: "הבית שלי צריך להיות שמח. שלא יהיה לי רגע אחד עצוב. שכל הזמן אהיה מוקפת בדברים צבעוניים ובצעצועים מצחיקים. רק שלא יהיה מדכא".
עבודותיה.
הציור של מצליח הוא ציור אוטוביוגרפי, וזאת גם נקודת המוצא שלה בשאלת ה"עצמי" או ה"אחר". מקורותיו שאובים מסביבתה המידית: החפצים, הנופים, והאנשים המקיפים אותה, שיחות, ספרים, עיתונים, סרטים, הסביבה הגאוגרפית בה היא חיה והמצב הפוליטי שלו. גם החפצים אותם היא אספה וממשיכה לאסוף במהלך חייה - בחנויות צעצועים, בחנויות "הכל בדולר", בחנויות של חומרי מלאכה וציוד משרדי וגם בחנויות מין - משמשים לה מקורות השראה. ביתה עמוס בכל אלה, ונקודת המוצא לכל הציורים שלה היא לרוב מתוך האוספים שלה. "ציור מתחיל מתחושות שאני רוצה להעביר אלייך. אני יודעת מה אני רוצה שתרגישי ואני מתחילה להריץ את עולם הדימויים. כשאני רוצה שתרגישי נוח, אני מגייסת את הצורות ואת האורנמנטיקה ואת הצבעוניות. הכי חשוב שיהיה המון ערפל בציור, שתרגישי שאת רואה משהו, אבל אני מנסה גם להסתיר. ולכן יש בלגן והמון הסחות דעת כדי שלא תוכלי ליצר רצף אחד של משפט ולהגיד: 'זה מה שיש בציור'. זו סיטואציה שמפחידה אותי".
כך למשל, סדרה ארוכה של דיוקנאות עצמיים שציירה במהלך השנים, כילדה החולה במחלת עור. דיוקנאות נוספים שלה מושפעים מהמצב הפוליטי בארץ, מהתנגדותה לכיבוש הישראלי, וכן מחוויותיה כאישה ומשאלות רבות על המגדר שעלו בה במהלך השנים. הזהות העצמית המשתקפת מעבודותיה מפוצלת: למרות הצגת זהות קבועה ואחידה, מצליח בוחרת להציג את המרכיבים הרבים של העצמי המרובה שלה. במישור הראשון, הפיצול חל ב"אני" המתפרק לכמה זהויות: אישה, אמנית, ישראלית. במישור השני נבחנת כל אחת מהזהויות אל מול האחר. בציוריה היא חוזרת ובוחנת את הניגודים המקובלים: אמן ואומן, בריא וחולה, גבר ואישה, מבוגר וילד, יהודי וערבי, ישראלי ופלסטיני ומאתגרת את הניגודים האלו. "יש לי כמה עלילות בציורים. העלילה הפוליטית, העלילה של מחלת העור והעלילה הקשור למיניות, לגבר-אישה. אלה שלושת הפרקים בטלנובלה. אני עושה מיש-מש ביניהם, שיוצר גם את הערפל, שלא יבינו מה בדיוק קורה בתוך הציורים, ואני שוזרת בזה קצת ביקורת על עולם האומנות שלפעמים מכעיס אותי. מחלת העור שלי באה לידי ביטוי כמעט בכל ציור. הגופות המרוטשות האלה והטקסטורות של העור של הדמויות. השכבות של צבע השמן שאני מניחה על הבד קשורות לציור. אני לא פוליטית כמו דוד ריב. הפוליטי מוצנע בציורים שלי. זה פוליטי במובן של הגבר כיצור-מלחמה, ולא במושגים של ימין או שמאל".
סגנונה של מצליח מתאפיין בקומפוזיציות פתוחות, בריבוי צבעים, עבודה סיזיפית ועמלנית ושימוש תדיר בטקסטים. הטקסטים משמשים בעבודותיה הן כאמירה והן כדפוס, כשהמשפט הנבחר ביחס לעבודה נכתב שוב ושוב ושוב עד שיוצר משטח, או מנטרה החוזרת על עצמה. עבודותיה של מצליח מתאפיינות בריבוי דימויים ובעודפות של צורות וצבעים, בדחיסות ובצפיפות, בהתפשטות ובכיסוי המשטח כולו. חלק מאבני היסוד שלה הם קווקווים קטנים, משיכות מכחול זעירות וצפופות, עמוסות בצבעי שמן המותירות סימן וטקסטורה על הדיקט.
מצליח משתמשת בכל עבודה במכחול אחד, שאותו היא זורקת בסיום העבודה ומחליפה אותו במכחול חדש בעבודה הבאה. "זאת עבדות, זה כמו לעבוד בניקיון. עבדות לכלום. מנקים, וכול פעם מתלכלך, אף פעם לא נגמר. משהו שיושב על הנשמה. לא נגמר, לא ייגמר, תמיד יחכה לך. מן מחנק". לצד ציורי השמן ובמקביל להם מצליח גם רושמת רישומים רבים בשחור-לבן או בצבע, המביעים לרוב תחושה מסויטת אף יותר.
תערוכות.
קישוטים ל...
במרץ 1998 הציגה מצליח תערוכת יחיד בגלריה נגא תחת הכותרת "קישוטים ל...", שעסקה בהגדרת הגבולות שבין מעשה אומנות לקישוטיות. בתערוכה הוצגה, בין היתר, קבוצת ציורים גדולה שנקראה "קישוטים לעצמי". את הציורים האלו לא ציירה מצליח עצמה אלא חבריה ובני משפחתה. לקראת התערוכה העבירה מצליח לכל אחד מהם חוברת הוראות: "כיצד לצייר ציור של טל מצליח", וצרפה לחוברת חומרים וכלי עבודה. את החוברת חילקו גם לקהל המבקרים בתערוכה. המעשה עומד בניגוד לתפיסה הרווחת של יצירת האומנות כחד פעמית וכאותנטית, כזו הנושאת את טביעת ידו הייחודית של האמן, ומשקף היטב את ערעור הגבולות כמניע ביצירתה של מצליח.
בעבודות שלה מ"קישוטים ל..." (שכללה שתי קבוצות ציורים נוספות: "קישוטים לדני" ו'-"קישוטים לשבועות"), תופסת מקום מרכזי ההבחנה בין אומנות לקישוט, שאצל מצליח הוא נושא לעיסוק מתמיד. בעבודות בתערוכה נמתחים הגבולות של הציור עד שהם מכילים גם את הקישוט. על גבי הציורים מופיע כיתוב בולט המשייך כל אחד מהם קבוצת ה"קישוטים" שלו, והציור מצהיר על היותו קישוט. כך למשך, בעבודה "ללא כותרת" מתוך התערוכה, נכתבת על העבודה ההצהרה: "קישוטים לעצמי".
שמחת עצירת הרצף.
בשנת 2003 הציגה מצליח במוזיאון הרצליה לאומנות עכשווית תערוכת יחיד בשם "שמחת עצירת הרצף", אותה אצר איתן הילל. את הכותרת בחרה מצליח כשאמרה: "השמחה היא על כך שאני תורמת לעולם בכך שלא יצרתי שום תא משפחתי, שאין מישהו שממשיך אותי, שאני עוצרת את הרצף שלי. נשבעתי לעצמי שלא אמשיך את עצמי". שתי עבודות המפתח של התערוכה מורכבות מעשרה פאנלים נפרדים, והן מתייחסות ישירות לבחירה האישית של מצליח שלא להביא ילדים. במבט ראשון נראות שתיהן כעבודות גרפיות מופשטות, בנויות קוים המונחים זה לצד זה בצפיפות ובחזרתיות לאורך הפאנל, כשהם נמשכים ועוברים אל הפאנל הבא ומתלכדים לתמונת נוף פנורמית. הנוף נראה סוריאליסטי. התבוננות נוספת בציורים מגלה את הדמויים המופיעים בציור שקשורים כולם אל מערכת הרבייה האנושית ואל תהליך ההפריה החוזר ונקטע. בשני הציורים מופיע משפט אחד בכתב גדול וברור: "שמחת עצירת הרצף".
נושא נוסף בתערוכה הוא הכיבוש בזיקה לנושא המגדרי. קבוצה זו כוללת שלוש עבודות נוספות שנעשו בשנים 2000 ו-2002.
התערוכה כולה הוצגה בתוך מבנה אדריכלי פנימי - "האוהל", שנבנה במיוחד לכבוד התערוכה ואותו עיצבו האדריכלים ירמי הופמן, אורית שלזינגר, ענת אהרונסון, קארין כהן, הלית סטריקובסקי ורפי רייש. לדברי הופמן, המפתח לפיענוח העבודה גלום באסוציאציות: תנועה, ארעיות, חומריות דלה, מרחבים פתוחים והיסטוריה מקומית. העיצוב של האוהל קשורות למפגש שלו עם טל מצליח והנסיעה אל קרוואן מגוריה, אשר הצטיירו לו כחוויית מסע. ההשראה למבנה כולו שאולה מעולם הנוף הישראלי: מערה, הר כל וכדומה". לפי הופמן, בדינמיקה בין האמנות של מצליח לבין המבנה האדריכלי מתרחש היפוך תפקידים: האדריכלות אינה מספקת במה לאומנות אלא מוצגת בה, ובהקשר שהיא מייצרת, שאלת התפקידים הופכת לנושא המרכזי של העבודה ולחלק מחוויית המסע. סמדר שפי כותבת: "שמחת עצירת הרצף, התערוכה החדשה של טל מצליח במוזיאון הרצליה, היא מרתקת הן בשל האינטנסיביות של היצירות, שהופכות את הצפייה בהן לחוויה כמעט פיזית, והן בשל שינוי הצורה שעבר החלל שבו היא מוצגת.
הקונספט הלך לטייל.
בשנת 2010 הציג מוזיאון תל אביב לאומנות תערוכה רטרוספקטיבית לכבוד זכייתה של מצליח בפרס רפפורט. התערוכה, שהוקמה בזכות קרן רפפורט לסיוע לציירים ישראלים בכירים וצעירים, הציגה מגוון מעבודותיה לאורך השנים, ביניהם דיוקנותיה, ציוריה העוסקים במגוון העיסוקים שליוו אותה במהלך חייה ואוספים מתוך תערוכות קודמות שהציגה. את התערוכה אצרה אפרת לבני, שגם כתבה וערכה את הטקסט לקטלוג שסקר את כל שנות פעילותה של מצליח.
סמדר שפי תיארה בעיתון הארץ את התערוכה כ"אחת התערוכות הפוליטיות והאינטליגנטיות ביותר שהוצגו לאחרונה. היא מדברת על החטא שבלהיות עני, בלהיות אשה לא יפה, על אלימות מינית, אלימות מינית לטנטית, חיים באימת הפגזה תמידית.
בשנת 2015–2016 הציגה תערוכת יחיד בשם "עבודות חדשות" בגלריה אלון שגב, תל אביב. עוזי צור טוען שבתערוכה זו ניכר שעבודותיה הגיעו לבשלות מלאה. הוא מכנה אותה "אחד האמנים הכי בוטים ובועטים של האמנות הישראלית בת זמננו. יחד עם זאת הכי עדינים ופגיעים". לדבריו, בציוריה היא מוציאה לאור את השדים של ילדותה, נותנת להם צורה וצבע ובכך מתמודדת איתם. באחד מהציורים בתערוכה ״ צלקות מרהיבות״ נראית דמות ילדה יחפה ומסביבה מתעופפים ערפדים מאיימים, יחד עם זאת מקיפה אותה הילה המגוננת בצבע ורוד. את אותה דמות, ספק ריאליסטית, ספק ילדה וללא פנים, מעצימים צבעים עזים את תחושת הבדידות, בפרט לאור הבולטות שלה ביחס לרקע.