במאי 1933 נמלט שותפו של אוסקר קאופמן, אויגן שטולצר, לארץ-ישראל, ובספטמבר אותה שנה נסע קאופמן בעקבותיו והקים את משרדו בתל אביב. במשרדו זה עבד האדריכל אויגן שטולצר וגם האדריכלית יהודית סגל שלימים נישאה לאויגן שטולצר. אנשי להקת הבימה רצו לבנות תיאטרון בתל אביב ואף פנו אל אריך מנדלסון, אחת הדמויות הבולטות ביותר בתחום האדריכלות המודרנית, לשם הכנת התוכניות, אבל האמן לא רצה, וכך הגיעה ההזמנה לידי קאופמן – שבינתיים הביא לארץ גם את אשתו ואת ילדיו. בניין הבימה (1935–1945), מתחילתו ועד סופו, הוא היצירה המודרנית היחידה של קאופמן: מצד אחד הוא נושא את מורשת פולקסבינה, אבל מצד אחר הוא משתלב באופן מושלם בתוך סגנון "האדריכלות הלבנה" של תל אביב מבית מדרשו של הבאוהאוס. חזיתות המזרח והמערב, הסגורות יחסית, מתקשרות על ידי חזית דרומית קשתית פתוחה לעמודים המודרניסטיים האדירים נטולי הכותרת.
החזית הדרומית נסגרה בהדרגה בחלונות זכוכית – דבר שמבטל את התפיסה של מקדש עגול עתיק, חידושי הבניין התרחקו מן הרעיון המקורי והבניין שונה מקצה לקצה.
בחיפה בנה קאופמן את קולנוע אורה שנפתח בדצמבר 1935 וכן בתי מגורים רבים. המבנה המרובע של בית הקולנוע המלבני האסימטרי פונה בצדו הארוך, שהוא חומה אטומה, לרחוב הרצל; מרכז החומה נבקע על ידי חלונות פס אופקיים – ממאפייני המודרניזם – וכן יש שורת חלונות אנכיים בסגנון האדריכלות הישראלית האופיינית.
חזרה לאירופה.
בארץ-ישראל לא זכה אוסקר קאופמן להכרה שזכה לה בברלין, וגם המצב הכלכלי היה קשה. ב-1939 חזר קאופמן לאירופה. הוא התכוון לנסוע לאנגליה, אבל הדבר לא עלה בידו. מאחר שהוא גם לא הצליח לחזור לארץ, בחר קאופמן להשתקע בבוקרשט, אבל בלחץ שלטונו הפשיסטי של יון אנטונסקו הוא חזר להונגריה, ושם הכניסו אותו למחנה הסגר. לאחר שהשתחרר, ירד קאופמן למחתרת.
קאופמן השתתף בשיפוץ חלקו הפנימי של תיאטרון אֶרקֶל ותיקון הנזקים שנגרמו לבית האופרה שנפגע רק מעט במלחמת העולם השנייה, נעשה על פי תוכניותיו (או ייעוצו המקצועי).
שנים אחרונות.
עבודתו החשובה ביותר בבודפשט והאחרונה בקריירה שלו היא תכנון תיאטרון מדץ' - בנייתו של תיאטרון בדרך-טבעת אֶרזֵ'בֶּט בשטח שבו שכן לפנים תיאטרון אורפאום לפני שנהרס. תיאטרון מדץ' תוכנן בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי מחויב המציאות. בבניין נראות קשתות חלקיות – ממאפייני הריאליזם הסוציאליסטי ההונגרי; וכן גם מסגרות אבן המדגישות את הפתחים – מאפיין המשותף לאדריכלות הנאצית והקומוניסטית גם יחד. אלא שלמרות גילו, עדיין לא נס לחו של קאופמן היצירתי, והוא בא לביטוי בחמישה חלונות קולוסליים המתנוססים להם על הבליטה המרכזית שמעל קומת הקרקע ובכרכוב שמעליהם, המתאר את "הפועלים המאושרים", וכן באכסדרה המזכירה תיאטראות עתיקים. חזיתו של הבניין, בעלת הסגנון האנכי, מתאזנת בכרכוב הבולט המחפה על האכסדרה. תיאטרון מָדָץ' הוא יצירה מובהקת של הריאליזם הסוציאליסטי ההונגרי, שבה נוכחת, לצד הקלסיקה הסטליניסטית, גם האדריכלות המודרנית, על ידי האינטראקציה בין האופקי, בין האנכי ובין החזית הדינמית. קאופמן מת בשנת 1956 ולא זכה לראות את פתיחת התיאטרון (1961).
משפחתו.
ב-1903 הוא נשא לאישה את אמה גנר, בתו של ראש העיר הסמוכה לקרלסרוהה שבה למד, באדן-באדן. לפי בקשת חמיו הוא נאלץ להמיר את דתו לנצרות, קאופמן הוליד עִמה כמה ילדים. אמה גנר הלכה לעולמה בהונגריה בתקופת הכיבוש הנאצי.
סיינטולוגים עצמאיים
סיינטולוגים עצמאיים (נקרא גם סיינטולוגים חופשיים או סיינטולוגיה עצמאית; באנגלית: Idependent Scientologist או Free Zone) זוהי קבוצה, שפועלת ללא קשר לכנסיית הסיינטולוגיה משום שהיא מתנגדת לפעולותיה ולמנהיגה הראשי דייוויד מיסקביג'. הקבוצה מעבירה ומיישמת את הפילוסופיה שפיתח ל. רון האברד. מקימי קבוצה זאת, הם אנשים שהיו מקורבים בעברם להנהלה העולמית של כנסיית הסיינטולוגיה לאחר של. רון האברד, המייסד, נפטר (לדוגמה: Marty Rathbun). הם מתנגדים להנהלה הנוכחית של הכנסייה, וטוענים שהמנהיג שלה, דייוויד מיסקביג', הופך את הכנסייה לקבוצה שפועלת רחוק מאוד ממה של. רון האברד רצה, ומהטכנולוגיה שהוא פיתח.
יש הטוענים, גם חברים בקבוצה, כי מיסקביג' החל להכין את הקרקע להשתלטות על הכנסייה עוד בשנותיו האחרונות של האברד תוך שהוא מבצע "טיהור" של הכנסייה מבעלי עמדה ותיקים אשר עלולים להוות לו למכשול בדרכו מעלה. הרבה סיינטולוגים באותה התקופה, כאשר מיסקביג' התחיל להנהיג, סולקו או עזבו את הכנסייה, תופעה שמתרחבת שוב בשנים האחרונות. רבים מהסיינטולוגים אשר עוזבים את הכנסייה, מאמינים בטכנולוגיה ובתורה הסיינטולוגית ולכן מצטרפים לקבוצה העצמאית.
בישראל, הוקמה "עמותת הסיינטולוגים החופשיים בישראל", בניגוד לכנסייה הסיינטולוגית, שפועלת על פי טענתם כגוף טוטליטרי.
לקבוצה העצמאית ארגונים ברחבי העולם, וגם בישראל (מרכז דרור בחיפה). היא אינה פועלת בחסותה של שום כנסייה, אלא אך ורק מעבירה את שירותי הסיינטולוגיה לטובת הציבור.
היחסים בין הסיינטולוגים העצמאיים וכנסיית הסיינטולוגיה.
הקבוצה העצמאית מעבירה ביקורת, בין היתר, לתופעת ההתנתקות- תופעה שכנסיית הסיינטולוגיה כופה על מאמיניה להתנתק ממי שנחשב כ"אויב" לכנסייה. ולכן, היא אסרה על מאמיניה להיות בקשר עם הסיינטולוגים העצמאיים וטוענת שהם פועלים כ"סנאים"- מסלפים את הטכנולוגיה. מאחר שהסימנים המסחריים של סיינטולוגיה, השם "סיינטולוגיה" ושמות אחרים של תהליכים נמצאים תחת זכויות יוצרים לכנסייה, היא מנסה לפעול נגד הקבוצה ולמנוע ממנה להשתמש בסימנים אלו.
הסיינטולוגים העצמאיים, מעבירים על כך ביקורת ומצטטים את ל.רון האברד, בתור הוכחה נוספת לכך שהכנסייה פועלת בניגוד לטכנולוגיה:
"…דיאנטיקה שייכת לאדם וספק אם מישהו יצליח לזכות בבעלות עליה, כי היא אינה כפופה לשום חקיקה משום סוג בשום מקום."
"…ואם מישהו רוצה לזכות במונופול על דיאנטיקה, אתה יכול להיות בטוח שהוא רוצה בו מסיבות שאינן קשורות לדיאנטיקה, אלא לרווח כספי."
-ל. רון האברד, "דיאנטיקה: המדע המודרני לבריאות הנפש".
פיל ישר-חט
פּיל ישר-חַט (שם מדעי: Palaeoloxodon antiquus) הוא מין נכחד של בעל חדק קדום ממשפחת הפיליים שהיה נפוץ באירופה, המזרח התיכון ואסיה באמצע וסוף הפליסטוקן. באזור ארץ ישראל המין ניצוד על ידי ההומו ארקטוס עד שנעלם לפני כ-400,000 שנה. חוקרים מסוימים מאמינים שפרטים ממין זה הצליחו לשרוד בצפון סין עד ל-2000 או 3000 לפנה"ס.
סמוך לקיבוץ רבדים נמצאו בחפירה ארכאולוגית במחצבת רבדים עצמות של פיל ישר-חט אשר שימש ככל הנראה למזון לאנשים שגרו במקום, בני התרבות האשלית.
הפיל היה גדול במקצת מהפיל האפריקני, התנשא לגובה של 3.9 מטר ושקל כ-6,000–7,000 ק"ג. חטיו היו ארוכות וישרות עם נטייה קלה כלפי מעלה. הרגליים היו ארוכות במקצת מרגלי הפיל המודרני. בעזרת לשון של כ-80 ס"מ והחדק הגמיש הפיל היה מסוגל לאחוז עלים עד לגובה של כ-8 מטר מעל האדמה.
בית הוראה
בית הוראה הוא בית דין, העוסק בפסיקת הלכות אורח חיים ויורה דעה. רבני בית ההוראה מכונים מו"צים ("מורי צדק") והם בעלי סמיכה לרבנות מסוג "יורה יורה". בבתי ההוראה נהוג בדרך כלל שהסמיכה נעשית על ידי הכשרה ("שימוש חכמים") של מספר חודשים (ישיבה ליד הרב בשעה שעונה לשאלות ומענה לשאלות בנוכחותו) אצל ראש בית ההוראה או אצל רבנים בכירים בבית ההוראה.
בשונה מבית דין, בבית הוראה יכול לשבת רב אחד בלבד, מכיוון שאין צורך בפסיקה של שלושה. בדרך כלל רוב רבני בית ההוראה מקבלים קהל בביתם או בבית כנסת בשכונתם.
בתי הוראה בדרך כלל מוקמים יחד עם בתי דין לממונות, וברוב המקרים הדיינים משמשים גם כמורי הוראה. לעיתים רבני ערים או רבני שכונות מקימים בית הוראה משלהם, כשלצידם מורים רבנים שהובאו על ידם, או שהוסמכו על ידם.
מטרת הקמת בתי ההוראה היא לתת מענה מסודר לשואלים, ובמקרים רבים היא נועדה לתת מענה לרוצים לשמוע פסקים של רב מסוים (למשל בתי ההוראה של הרב שמואל וואזנר או של הרב נסים קרליץ או של הרב יעקב הילל, המורים על פי פסקי ראש בית ההוראה). מספר בתי הוראה מפעילים קו טלפון לשאלות במשך כל היממה.
בתי הוראה מפורסמים: בתי ההוראה של הרב וואזנר, הרב קרליץ והרב מרדכי גרוס בבני ברק. בית ההוראה 'בית אברהם' שעל יד ישיבת מרכז הרב, בראשות הרב יעקב שפירא, הרב איתן איזמן והרב יהושע מגנס. בית ההוראה של איגוד רבני קהילות והרב שמואל אליהו. בית ההוראה של העדה החרדית, אהבת שלום של הרב יעקב הילל, היכל הוראה של הרב משה בראנדסדורפר בירושלים, בית ההוראה כפר חב"ד. חלק מתי הוראה אלו מפעילים שלוחות או רבנים גם מחוץ לעירם, כמו בביתר עילית, מודיעין עילית צפת ובית שמש.
משרד התקשורת האנגלי
תעשיות אלקטרוכימיות
תעשיות אלקטרוכימיות (1952) בע"מ היה מפעל לייצור PVC, כלור וחומרים כימיים נוספים שפעל באזור התעשייה הדרומי של עכו בין השנים 1956 ל־2004.
במהלך שנות פעילותו גרם המפעל לנזקים סביבתיים קשים באזור מפרץ חיפה, ולנזקים בריאותיים קשים לעובדיו.
היסטוריה.