ב-2001 ייסד את ליגת הספורט "Major League Lacrosse", תחת כהונתו של ארנולד שוורצנגר הוא היה חבר "מועצת מושל קליפורניה לספורט וכושר גופני".
הוא כתב מספר ספרים בנושא ספורט וספריו נחשבים לרבי מכר.
הוא נשוי ולו ארבעה ילדים.
אלי דדון
אלי דדון (נולד ב-1956) הוא ראש המועצה המקומית בית דגן מאז 2018. זוהי הכהונה השנייה של דדון בתפקיד לאחר שכיהן גם בשנים 1983–2012. בעבר כיהן כמנהל הכללי של מפעל הפיס.
ביוגרפיה.
נולד במושב מחסיה שבפרוזדור ירושלים. משפחתו הגיעה לבית דגן כשהיה בן חמש. הוא למד בבית ספר יסודי דתי ביישוב ובפנימית "גבעת וושינגטון". שרת בצה"ל כמפקד טנק בשריון והשתחרר ב-1977. הוא החל ללמד בתיכון ברמלה גאוגרפיה ולהדריך טיולים. במקביל למד לתואר ראשון גאוגרפיה ולימודי ארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן. בהמשך השלים תואר שני במדעי המדינה ובביקורת פנימית וציבורית מאוניברסיטת בר-אילן. לקראת הבחירות המקומיות ב-1978 הקים יחד עם צעירים אחרים מבית דגן רשימה עצמאית שזכתה בבחירות בשני מושבים והוא היה לחבר מועצה. בבחירות 1983 התמודד ברשימה עצמאית מול מועמד הליכוד, והוא נבחר לראשונה לתפקיד ראש המועצה המקומית בית דגן, לאחר סיבוב שני, בגיל 28. אחר כך התמודד מטעם הליכוד, זכה 5 פעמים נוספות בבחירות וכיהן כראש המועצה במשך 29 שנים.
בשנת 2012 מונה לתפקיד מנכ"ל מפעל הפיס. קידומו של דדון לתפקיד המנהל הכללי הוצע על ידי יושב ראש מפעל הפיס עוזי דיין. בנוסף לדדון, התמודדו על התפקיד גם האלופים במילואים איתן דנגוט ויאיר נוה, וכן יושב ראש הטוטו צחי פישביין. על מינויו של דדון לתפקיד נמתחה ביקורת, בשל היותו חבר במרכז הליכוד. בנוסף על כך, נמתחה ביקורת על שכרו החודשי הגבוה – כ-78 אלף ש"ח, וכן בנוגע לאי-סדרים נוספים. דדון פרש בשנת 2018 והוחלף על ידי עמרי לוטן.
בבחירות לרשויות המקומיות 2018 חזר לתפקיד לאחר שקיבל כ-55% מקולות הבוחרים.
אבלות על החורבן
אבלות על החורבן היא אוסף של הלכות ומנהגים, שמטרתם שימור זיכרון חורבן בית המקדש הראשון ובית המקדש השני, והציפייה לבניין בית המקדש השלישי.
רקע.
בט' אב ג'תת"ל, לאחר המרד הגדול שנמשך כשלוש וחצי שנים בהם מרדו יהודי ארץ ישראל בשלטון הרומאי, הביס הצבא הרומאי בפיקודו של טיטוס את המורדים היהודים בירושלים והחריב את בית המקדש השני.
חורבן המקדש מהווה נקודת מפנה מרכזית בהיסטוריה היהודית בשל איבוד המרכז הרוחני הלאומי לעם ישראל ואיבוד מרכז השלטון העצמאי וביטול הישות המדינית של העם היהודי.
בעקבות החורבן.
חורבן המקדש יחד עם ההרס והקטל העצום שחווה העם היהודי יחד עימו, הביאו את חכמי ישראל לקבוע מנהגים רבים שמטרתם היא לזכור את בית המקדש והעיר ירושלים ולעורר את העם להתפלל ולצפות לבניינם.
בתלמוד מסופר כי בעקבות הטראומה הלאומית היו אנשים שרצו להימנע מאכילת בשר ושתיית יין בשל הצער על החורבן:
בדברים אלו מונח הבסיס ההלכתי למנהגי האבלות על החורבן המאזנים בין החיים הממשיכים למרות הצער והאבלות, ובין מאבק בשכחת החורבן הנובעת מריחוק הזמן והמקום מהמקדש וירושלים.
מנהגי אבלות המוזכרים בתלמוד.
בתלמוד מוזכרים מנהגי אבלות מוקדמים מאוד שככל הנראה נהגו בעם ישראל סמוך מאוד לחורבן בית המקדש ואשר חלקם נמשכים עד היום:מטרתם של מנהגים אלו, לדעת הרמב"ם: "כדי לזכור ירושלים שנאמר אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני תדבק לשוני לחכי אם לא אזכרכי אם לא אעלה את ירושלים על ראש שמחתי".
המנהגים המוזכרים בתלמוד הם:
ארבע תעניות.
חכמים קבעו ארבע תעניות על חורבן בית המקדש והיציאה לגלות (חלק מהצומות מציינים אירועים היסטוריים טראגיים נוספים בתולדות עם ישראל) ואלו הם:
שלוש הצומות הראשונים כוללים איסור אכילה ושתייה בלבד מעלות השחר ועד צאת הכוכבים של יום הצום. בצום ט' באב אסורים בנוסף לאכילה ושתייה גם סיכת הגוף בשמן, נעילת מנעלי עור, רחיצה במים ותשמיש המיטה. איסורים אלו חלים מהשקיעה של ח' אב ועד צאת הכוכבים של ט' אב.
שיור אמה על אמה בבית חדש.
בעת בניית בית חדש חובה להשאיר כנגד פתח הבית, שטח של אמה על אמה (כ-45 ס"מ על 45 ס"מ) שאינו מסויד בסיד.
שיור מאכלים בסעודה.
בסעודה לאורחים בה ישנם מאכלים רבים, נמנעים מהגשת מאכל אחד וזאת כדי להדגיש את החסרון שעדיין קיים בהיעדר קיומו של המקדש.
שיור בתכשיטי נשים.
בעת שאישה מתקשטת בתכשיטים היא נמנעת משימוש באחד מתכשיטיה וזאת מאותה סיבה.
אפר מקלה.
בעת קיום חתונה מניחים אפר בראשו של החתן, במקום הנחת תפילין של ראש.
איסור עטרות חתנים וכלות.
נאסרה ההתעטרות לחתנים וכלות בעטרות בראשם (מעין תכשיט). לחתן היא נאסרה כליל ולכלה היא מותרת אם העטרה אינה מזהב או כסף.
איסור נגינה בכלי זמר.
מאז החורבן נאסרה הנגינה בכלי זמר וזאת כדי שהשמחה לא תגרום לשכחת הצער והאבלות.
קריעת הבגד בעת ראיית מקום המקדש.
על מי שרואה את מקום בית המקדש, או את ירושלים וערי יהודה בחורבנם, לקרוע את בגדו ולומר: "בֵּית קָדְשֵׁנוּ וְתִפְאַרְתֵּנוּ אֲשֶׁר הִלְלוּךָ אֲבֹתֵינוּ הָיָה לִשְׂרֵפַת אֵשׁ וְכָל מַחֲמַדֵּינוּ הָיָה לְחָרְבָּה".
מנהגי אבלות לאחר תקופת התלמוד.
שבירת הכוס בעת החופה.
מנהג שבירת הכוס בעת החופה נפסק להלכה על ידי הרמ"א וכיום הוא נפוץ ברוב תפוצות ישראל, למעט יהדות תימן ששימרה את מנהג נתינת האפר התלמודי (כיום חלק מצאצאי הקהילה שוברים כוס כמו המנהג המאוחר).
שבירת הכוס נועדה להזכיר כי גם בעת שמחת הנישואים לא יישכח הצער על החורבן. לפני שבירת הכוס אומר החתן את הפסוקים: "אִם אֶשְׁכָּחֵךְ יְרוּשָׁלָ‍ִם תִּשְׁכַּח יְמִינִי. תִּדְבַּק לְשׁוֹנִי לְחִכִּי אִם לֹא אֶזְכְּרֵכִי אִם לֹא אַעֲלֶה אֶת יְרוּשָׁלַ‍ִם עַל רֹאשׁ שִׂמְחָתִי".
הקישור שבין חתונה וזיכרון ירושלים מופיע פעמים רבות גם בהזמנות לחתונה המעוטרות בפסוק זה או בפרפרזות שלו.
מנהגי אבלות בימי "בין המצרים".
ברבות מקהילות ישראל נוהגים מנהגי אבלות שונים בימים שבין י"ז בתמוז ל-ט' באב מדי שנה, ימים אלו מכונים "בין המצרים" (ביטוי הלקוח ממגילת איכה). בין השאר יש הנוהגים שלא להסתפר ולא להתגלח ואף לא לקיים חתונות במשך שלושה שבועות. מנהגים נוספים אוסרים להתקלח מראש חודש אב או בשבוע שחל בו ט' באב. גם רכישת בגדים חדשים או קניה אחרת בעלת אופי חגיגי אסורה בימים אלו לחלק מהמנהגים.
קריאת מגילת איכה ואמירת קינות בט' באב.
ביום ט' באב נוהגים לקרוא את מגילת איכה תוך כדי ישיבה על הקרקע. במהלך השנים חוברו קינות רבות על חורבן ירושלים ובית המקדש, ועל עוד צרות שפקדו את עם ישראל במהלך הדורות.
ניחום אבלים.
זיכרון ירושלים הוטבע גם בעת האבלות הפרטית של אדם על קרובו שמת. כאשר בחלק מהמנהגים אומרים המנחמים לאבל בעת ניחום אבלים: "המקום ינחם אתכם בתוך שאר אבלי ציון וירושלים ולא תוסיפו לדאבה עוד". למנהגים אחרים אומרים המנחמים "בירושלים תנוחמו".
בנוסף בברכת המזון המברכים האבלים יש הנוהגים להוסיף תוספת מיוחדת בברכת בונה ירושלים ובה אומרים: "נַחֵם ה' אֱלֹהֵינוּ אֶת אֲבֵלֵי יְרוּשָׁלַיִם וְאֶת הָאֲבֵלִים הַמִתְאַבְּלִים בָּאֵבֶל הַזֶּה, נַחֲמֵם מֵאֶבְלָם וְשַׂמְּחֵם מִיגוֹנָם, כָּאָמוּר: כְּאִישׁ אֲשֶׁר אִמּוֹ תְּנַחֲמֶנּוּ וכו' בא"י מְנַחֵם צִיּוֹן בְּבִנְיַן יְרוּשָׁלַיִם"
תיקון חצות.
תיקון חצות הוא תפילה הנאמרת בחצות הלילה וכוללת פרקי תהילים, פיוטים ותפילות המבטאים את הצער על החורבן והכמיהה לבניין ירושלים והמקדש. התיקון נאמר ביחידות ונוהגים לחלוץ נעליים ולשבת על הקרקע בשעה שאומרים אותו (בדומה למנהגי האבלים לשבת על קרקע וללכת יחפים).
הזיכרון והתפילה לבניין ירושלים.
חכמים הדגישו את הזיקה שבין זיכרון החורבן לבניית הציפייה לבניין בית המקדש השלישי. דרישת ציון אף נלמדה על ידי ר' יוחנן מהפסוק "...כִּי נִדָּחָה קָרְאוּ לָךְ צִיּוֹן הִיא דֹּרֵשׁ אֵין לָהּ" ממנו משתמעת החובה לעורר את הלב בתפילה, ציפייה ודרישה לבניין ירושלים והמקדש.
דרישת ציון באה לידי ביטוי גם בהלכות הנובעות מתוך הנחת המוצא ש"מהרה ייבנה המקדש" והצורך בשימור המוכנות הלאומית והאישית לגאולה גם בעת הגלות.
לואיס ויימן
לואיס קרוסבי ויימן (באנגלית: Louis Crosby Wyman; 16 במרץ 1917 — 5 במאי 2002) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי. הוא היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת ניו המפשייר, ובמשך שלושה ימים ייצג אותה בסנאט של ארצות הברית. הייתה זו אחת מתקופות הכהונה הקצרות ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. ויימן היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
ביוגרפיה.
ויימן נולד ב-16 במרץ 1917 במנצ'סטר, הגדולה שבערי ניו המפשייר, בנם של אליס סיבלי (קרוסבי) ולואי אליוט ויימן. ב-1938 השלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת ניו המפשייר השוכנת בעיר דורהאם, ובשנת 1941 סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד. הוא התקבל ללשכות עורכי הדין של מסצ'וסטס ושל ניו המפשייר ב-1941, ולזו של פלורידה במהלך 1957. לאחר מכן החל לעסוק בעריכת דין בבוסטון במסגרת משרד עורכי הדין "Ropes &amp; Gray".