מקריני סנפיר (שם מדעי: Actinopterygii) היא מחלקה של דגי גרם בעלי סנפירים קרניים. הקבוצה כוללת את מרבית דגי הגרם והדגים בכלל ובעלת מינים רבים יותר מכל מערכת מיתרניים. למינים אלו ישנם זימים מתפקדים בולטים, שלד גרמי מפותח ורובם אינם יכולים לנשום אוויר למעט כמה יוצאי דופן (כמו האנאבסיים והארפאימה). הגפיים שלהם מכונים סנפירים ומותאמים לתנועה במים ואצל חלקם הסנפירים פרוקות, מה שנתן לקבוצה את שמה.
ישנן שתי קבוצות של מקריני סנפיר: הסחוס גרמיים הכוללת את החדקנאים והרב-סנפירים ודגי גרם עילאיים הכוללת גם שתי קבוצות: התמים גרמיים שבה דגי התנין והקשות-סנפיר והכליל-גרמיים הכוללות את מרבית דגי הגרם המודרניים, המותאמים יותר לחיים בים ובאוקיינוס בנוסף על מינים שוכני מים מתוקים, מים מליחים ואף דגים אמפיביים כמו היבשתנים.
הגדולה בסדרות מקריני הסנפיר היא סדרת הדקראים, בה 40% מהדגים הקיימים. עם זאת מחקרים חדשים מפרידים את הקבוצה לסדרות קטנות יותר.
גרמיים
הגרמיים (שם מדעי: Teleostomi) היא קבוצה טקסונומית של מיתרניים מעל-מחלקת חולייתנים לסתניים.
רבים מבני קבוצה זו הם דגים, אך הם כוללים גם את קבוצת בעלי ארבע רגליים החולייתנים היבשתיים.
לא נכללים בקבוצה זו דגי הסחוס שאינם בעלי עצמות גרמיות בגופם, אלא עצמות סחוס.
חולייתנים לסתניים
חולייתנים לסתניים (שם מדעי: Gnathostomata) היא על-מחלקה בקבוצת בעלי החוליות שבמערכת המיתרניים. בקבוצה זו ישנן כיום שתי קבוצות עיקריות: דגי סחוס ודגי גרם. דגי הגרם כוללים גם את אבות הטטרפודים, בהם מחלקות רבות נוספות.
ההבדלים העיקריים בין הרמיים לדגי סחוס הם: הפה המצוי בקדמת הגוף, שלוש עצמות המצויות באוזן ועורם עבה ומכוסה קשקשים קשים, אשר חלק מבני הקבוצה איבדו בהמשך.
החולייתנים הלסתניים היוו את רוב החולייתנים כבר מאמצע תקופת הדבון, לפני 380 מיליון שנים בקירוב. הם שונים משאר החולייתנים, בלסתותיהם - מבנה חזקים בתוכו מצוי חלל הפה, המשמש להשגת מזון וממוקם בחזית הגוף. המבנה מורכב מעצמות ושרירים שהם חלק מהשלד הפנימי, הם מניעים את איברי לעיסת ושחיקת המזון: עצמות הלסת או השיניים.
אליגטוריים
אליגטוריים (שם מדעי: Alligatoridae) היא משפחה של זוחלים מסדרת התנינאים. במשפחה שתי תת-משפחות: קיימנים (Caimaninae) ואליגטורים (Alligatorinae), בה שרד סוג יחיד - אליגטור.
משפחה זו שייכת לענף דמויי אליגטור והיא המשפחה היחידה ששרדה מענף זה.
ההבדלים הבולטים בין האליגטורים לבין התניניים הם חוטם רחב וקצר יותר וכן העובדה שהשן הרביעית בלסת התחתונה, שהיא השן הגדולה, נכנסת לגומה מתאימה בלסת העליונה, וכך היא נותרת חבויה כשהפה סגור. אצל התניניים, לעומת זאת, השן בולטת אל מחוץ לפה גם כשהפה סגור.
האליגטוריים ה"אמיתיים" כוללים כיום שני מינים בלבד: אליגטור אמריקני ואליגטור סיני. האליגטור האמריקני חי בארצות הברית, כפי שרומז שמו, והאליגטור הסיני נפוץ בסין לאורך נהר היאנגצה אך נמצא בסכנת הכחדה חמורה. במרכז ובדרום אמריקה האליגטוריים מיוצגים על ידי שישה מיני קיימן המחולקים לשלושה סוגים. הקיימנים נבדלים מהאליגטורים האמיתיים בכך שבין הנחיריים שלהם לא קיימת מחיצה עצמית. כמו כן, השריון הבטני שלהם מורכב מקשקשים גדולים, עצמיים וחופפים, כאשר כל אחד מקשקשים אלה מורכב משני חלקים המחוברים בתפר.
אליגטור
אליגטור (שם מדעי: "Alligator") הוא סוג במשפחת האליגטוריים הכולל שני מינים חיים:
בעבר נכללו בסוג עוד 4 מינים:
תיאור.
האליגטורים מאופיינים בחוטם רחב יותר מאשר חוטמם של חברי משפחת התניניים, וכן בכך שעיניהם ממוקמות קרוב יותר לגבם. צבעם של שני המינים החיים כהה יותר משל התניניים, ועל אף התלות במים בהם הוא חי, צבעו נוטה להיות בגווני שחור. מים עם הרבה אצות מביאים לצבע ירוק יותר, בעוד אליגטורים הגדלים במים הרוויים בטאנין (tannic acid) נוטים להיות בעלי צבע כהה יותר. כאשר לסתותיו סגורות, ניתן לראות רק את שיניו העליונות, בניגוד לתניניים, שאצלם ניתן לראות במצב מקביל הן את השיניים התחתונות והן את השיניים העליונות, אם כי יש פרטים היוצאים מכלל זה. כאשר תוארנה, עיניו של אליגטור בוגר יזהרו בצבע אדום, בעוד שעיניו של אליגטור צעיר יזהרו בצבע ירוק. תכונה זו מנוצלת לזיהוי אליגטורים בלילה.
משקלו הממוצע של אליגטור אמריקני הוא , ואורכו ארבעה מטרים. לפי האתר של הפארק הלאומי אוורגליידס, האליגטור הגדול ביותר שנצפה אי פעם בפלורידה היה באורך של 5.3 מטרים, ואילו הפרט הגדול ביותר שנצפה אי פעם בעולם נראה במארש איילנד (Marsh Island), לואיזיאנה ואורכו היה . הפרטים הגדולים ביותר עשויים להגיע למשקל של יותר מטון.
האליגטור הסיני קטן יותר באופן ניכר: אורכו לרוב לא עולה על ומשקלו הוא .
אזורי מחיה.
שתי המדינות היחידות בהן חיים אליגטורים הן ארצות הברית וסין. האליגטור הסיני נמצא בסכנה, וחי רק בעמק נהר היאנגצה. עם זאת, בזמן האחרון מספר פרטים מוחזקים בשבייה בדרום לואיזיאנה בניסיון לשמר את המין.
האליגטור האמריקני נפוץ בדרום מזרח ארצות הברית, מקרוליינה הצפונית, לאורך חוף המפרץ עד לפלורידה ומשם מערבה, דרך לואיזיאנה ומדינות נוספות עד למזרח טקסס. מרביתם חיים בפלורידה ובלואיזיאנה, כמיליון פרטים בכל אחת מהן. האליגטור האמריקני חי בסביבת מקווי מים מתוקים, כמו שלוליות, אדמות ביצה, נהרות וביצות. בסין, האליגטורים חיים בצד מימיו המתוקים של נהר היאנג טסה, ורק שם.
התנהגות.
אליגטורים זכרים גדולים הם בעלי חיים טריטוריאליים וחיים בגפם. אליגטורים קטנים יותר יכולים להימצא לעיתים קרובות בקבוצות גדולות יותר ובסמיכות רבה יותר זה לזה. האליגטורים הגדולים ביותר, זכרים ונקבות גם יחד, יגנו על שלמות הטריטוריה. לאליגטורים הקטנים יותר יש סובלנות רבה יותר כלפי פרטים בגודל דומה לשלהם.
לאליגטורים גוף כבד ומטבוליזם איטי, ולמרות זאת הם יכולים להגיע לזמן קצר למהירויות שעולות על 45 קילומטרים בשעה. הטרף העיקרי של האליגטורים הוא חיות קטנות יותר מהם, אותן הם יכולים להרוג בנשיכה אחת. עם זאת, הם מסוגלים לתפוס חיות גדולות יותר, ואז לגרור אותן למים ולהטביע אותן למוות. כדי לעכל מזון שדורש יותר מנגיסה אחת, האליגטורים יתנו לו להירקב, או שינשכו אותו ויסחררו אותו עד לקריעתו לחתיכות קטנות.
תזונה.
האליגטורים הם אכלנים סתגלניים, באוכלם את מרבית מה שביכולתם לתפוס. כשהם צעירים, הם אוכלים דגים, חרקים, שבלולים וסרטנים. ככל שהם גדלים, כך הם ניזונים מבעלי-חיים גדולים יותר, ביניהם דגים גדולים יחסית (כמו דגי תנין, Lepisosteidae), צבים, יונקים שונים, עופות וזוחלים אחרים. בקיבותיהם נמצאות לרוב אבני קיבה. במידת הצורך והרעב הם יאכלו אפילו פגרים. אליגטורים בוגרים יאכלו חזירי בר ואיילים, ולעיתים אף יהרגו ויאכלו אליגטורים קטנים וחלשים יותר. במקרים מסוימים נודע כי האליגטורים צדו פומות הרים בפלורידה ודובים, עובדה שהופכת אותם ל"טורפי-על" בתחום תפוצתם. ידוע על מספר מועט של מקרים בהם תקפו האליגטורים בני-אדם שחדרו לתחום מחייתם. בניגוד לתניניים גדולים, האליגטורים לא רואים באדם טרף טבעי.
מספר המקרים בהם גרמו אליגטורים למוות של בני אדם גדל לאחרונה. בעוד שבין שנות ה-70 לשנות ה-90 של המאה ה-20 התרחשו כתשע תקיפות קטלניות בארצות הברית, מ-2001 ועד 2006 נהרגו 11 אנשים. האליגטורים אכן פוחדים מבני אדם, אולם פלישה מתגרה לבית הגידול של האליגטור יכולה להביא בסופו של דבר לתקיפת הפולש.
רבייה.
הגיל בו מגיע האליגטור לבגרות מינית תלוי יותר בגודלו הפיזי מאשר בגילו. אליגטור נחשב לבוגר מינית כאשר הוא מגיע לאורך של מטר ושמונים סנטימטרים או יותר. האליגטורים הם מתרבים עונתיים. עונת הייחום מתרחשת באביב כאשר המים חמים. הנקבה בונה קן הבנוי מצמחייה שנרקבה, ושם היא דוגרת על הביצים. הנקבה תגן על הקן מפני טורפים, ותסייע לצאצאיה להגיע למים מרגע שהם בוקעים מהביצה. היא תשמור עליהם במשך שנה במידה ויישארו באזור מחייתה.
אליגטור אמריקני
אליגטור אמריקני (שם מדעי: "Alligator mississippiensis"), אחד משני מינים חיים בסוג אליגטור שבסדרת התנינאים. האליגטור האמריקני נפוץ באזור דרום-מזרח ארצות הברית בלבד, ומכאן שמו. הוא גדול יותר מהמין האחר בסוג זה, האליגטור הסיני.
אנטומיה.
גופו של האליגטור האמריקני גדול ומעוגל במקצת. ראשו רחב, וזנבו חזק למדי. האליגטור משתמש בזנבו בעיקר על מנת להתקדם במים, אולם יש לו מספר שימושים נוספים, בהם הפלה של אויביו או פיתוי לדגים. זנבו של האליגטור האמריקני מהווה כמחצית מאורך גופו של האליגטור.
האליגטור הוא בעל חרטום רחב ומעוגל בצורת האות U והלסת העליונה חופפת מעל הלסת התחתונה כך שכאשר פיו סגור רואים רק את השיניים העליונות. סימנים אלו מבדילים ויזואלית בינו לבין התנין (שלו חרטום מחודד יותר בצורת האות V).
על מנת להתאים לחיים המימיים, עיניו ואפו מתבלטים מהמים ויש לו שיטה מיוחדת לנשימה. הוא יכול אף לפתוח את פיו במים ומים לא יכנסו לקנה הנשימה שלו (להסבר נוסף ראו פסקת ה"שיניים ולסתות" בערך תנינאים).
צבע העור של אליגטור בוגר הוא אפור עד אפור כהה מאוד. אליגטורים צעירים הם בעלי פסים בהירים וכתמים. מטרת דגמי הצבע של האליגטורים היא הסוואה.
גודל.
האליגטור האמריקני הוא תנינאי בינוני-גדול.