במאה ה-18 חקרו את האזור חוקרי ארצות ספרדיים. מתיישבים מאירופה וממזרח ארצות הברית הגיעו במאה ה-19 והקימו חוות. החוות הקרובות לנהרות ולכן למקור מים איתן שרדו, האחרות ננטשו בתקופות בצורת ורבים משרידיהן מצויים בשטח המונומנט.
מחקרים מדעיים מוקדמים.
השכבות המכילות מאובני דינוזאורים נתגלו ב-1909 על ידי הפלאונטולוג ארל דאגלס (Earl Douglass; 1862–1931) שעבד עבור מוזיאון קרנגי להיסטוריה של הטבע באיסוף מאובנים. בחפירות שערכו במקום דאגלס ואנשי צוותו נתגלו אלפי מאובנים והם נשלחו למוזיאון בפיטסבורג למחקר ולתצוגה. הנשיא וודרו וילסון הכריז על שטח בגודל של 320 דונם סביב מחצבת דינוזאור ביוטה כ"מונומנט הלאומי דינוזאור" ב-1915. גבולות המונומנט הורחבו ב-1938 לשטח של 800 קילומטרים רבועים בקולורדו וביוטה, שכללו את הקניונים המרהיבים של הנהרות גרין וימפה.
מחלוקת סכר פארק אקו.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 עוררו התוכניות של לשכת הטיוב של ארצות הברית להקים עשרה סכרים בעלות של מיליארד דולר במסגרת מיזם אגירת מי נהר הקולורדו התנגדות כאשר התברר שאחד מהסכרים המוצעים עתיד להיבנות בפארק אקו במרכז המונומנט הלאומי דינוזאור. המחלוקת צברה תאוצה, הגיעה לממדים לאומיים והשתלטה על השיח של שימור הטבע במשך שנים. דייוויד ברואר, מנכ"ל ארגון שמירת הסביבה מועדון סיירה והווארד זנאייזר (Howard Zahniser) מחברת אזורי הטבע הבראשיתי (The Wilderness Society) הובילו מערכה לאומית בקנה מידה חסר תקדים לשימור הקניונים הנופיים של הנהרות גרין וימפה. הם טענו שאם מונומנט לאומי אינו מוגן בפני פיתוח מודרני, איך ניתן יהיה לשמור על שלמותו של אתר טבע כלשהו?
מולם ניצבו חברי הקונגרס של ארצות הברית רבי-ההשפעה ממדינות מערב ארצות הברית, שהיו מחויבים למיזם במטרה להבטיח את הזכויות בשימוש במים, להשיג חשמל הידרואלקטרי זול ולפתח את מאגרי המים שמאחורי הסכרים כאתרי תיירות. לאחר ויכוחים ממושכים הגיעו חברי הקונגרס לפשרה על פיה לא יוקם סכר בפארק אקו בתמורה להסכמה להקמת שאר הסכרים שבמיזם. חוק מיזם אגירת מי נהר הקולורדו נחקק ב-11 באפריל 1956. בחוק נקבע כי "שום סכר או מאגר מים לא ייבנה על סמך חוק זה בתחומי פארק או מונומנט לאומי כלשהם".
היסטוריונים מעריכים כיום שמחלוקת סכר פארק אקו סימלה את תחילת התקופה שבה היו כמה הצלחות פוליטיות גדולות לתנועה לשימור הסביבה כדוגמת חוק אזורי הטבע הבראשיתי (Wilderness Act) וחוק הנהרות הנופיים והפראיים (Wild and Scenic Rivers Act).
מרכז המבקרים ואולם המחצבה.
מרכז המבקרים של המונומנט הלאומי דינוזאור הוקם בשטח המחצבה ביוטה. בסמוך למרכז הוקם אולם התצוגה של המחצבה. בתוך המבנה מוצגים העתקים של שלדי דינוזאורים, וציורים המתארים את החיים בתקופת יורה. הממצא הבולט הוא "קיר הדינוזאורים", סלע תלול המכיל כ-1,500 עצמות של מאובני דינוזאורים. בין השאר יש בקיר שרידים של אלוזאורוס, אפטוזאורוס, קמרזאורוס, דיפלודוקוס וסטגוזאורוס. על מנת שהקהל יוכל לצפות בעצמות המאובנים ואף לגעת בהם נוקה הסלע שעטף אותם.
אייר פורס 1 (פירושונים)
אבנר רז
אבנר רז (נולד ב-17 במרץ 1944) הוא מנהל ישראלי, כיהן כיו"ר התעשייה הצבאית, מנכ"ל אלישרא ומנכ"ל לומניס. שירת בצה"ל כקצין בדרגת תת-אלוף ועמד בראש להק ציוד בחיל האוויר.
ביוגרפיה.
רז בוגר תואר ראשון בהנדסת חשמל בטכניון (1967) ובעל תואר שני בהנדסת מערכות וכלכלה מאוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית (1982).
הוא שירת שנים רבות בחיל האוויר והתקדם לדרגת תת-אלוף. בין השנים 1985 ל-1989 עמד בראש להק הציוד. לאחר שחרורו שימש סמנכ"ל בתעשייה האווירית וניהל את חטיבת בדק מטוסים. בשנים 1994 עד 2003 כיהן כמנכ"ל ונשיא אלישרא.‬ ביוני 2003 מונה למנכ"ל חברת לומניס וכיהן בתפקיד עד 2007. ביוני 2007 מונה ליו"ר התעשייה הצבאית וכיהן בתפקיד עד יוני 2010. בספטמבר 2010 מונה למנכ"ל חברת אלול תמארינד.
מי מפחד מהזאב הרע? (שיר)
"מי מפחד מהזאב הרע?" (באנגלית: ?Who's Afraid of the Big Bad Wolf) הוא שיר פופולרי שנכתב על ידי פרנק צ'רצ'יל, עם מילים נוספות על ידי אן רונל, שבמקור הופיע בסרט מצויר של חברת וולט דיסני משנת 1933 בשם "שלושת החזירונים", שבו שרים את השיר שני חזירונים, המנגנים על כינור ועל חליל (בדיבובם של מרי מודר ודורותי קומפטון) בעוד מתנהגים ביהירות, ומאמינים שהבתים שבנו לעצמם, מקש וזרדים יגנו עליהם מפני הזאב הגדול והרע (בדיבובו של בילי בליצ'ר). שיר הנושא של הסרט הפך ללהיט ענק במהלך שנות ה-30 והוא נשאר אחד משירי דיסני הידועים ביותר, וזכה לגרסאות כיסוי על ידי אמנים רבים. בנוסף, הוא היה ההשראה לשם מחזהו של אדוארד אלבי משנת 1963 - "מי מפחד מווירג'יניה וולף?".
גרסאות כיסוי.
גרסתו של אל אל קול ג'יי.
"מי מפחד מהזאב הרע?" (באנגלית: ?Who's Afraid of the Big Bad Wolf) זכה לגרסת כיסוי על ידי הראפר האמריקאי אל אל קול ג'יי באלבום "Simply Mad About the Mouse: A Musical Celebration of Imagination" של דיסני. הוא שוחרר כסינגל בשנת 1991 על ידי קולומביה רקורדס והופק על ידי ה-DJ אדי פ. ואל אל קול ג'יי. סינגל זה לא זכה להגיע אל מצעד הפזמונים של בילבורד.
אורסטיאה
אוֹרֶסְטֵיאָה (ביוונית עתיקה: Ὀρέστεια) הוא כינוי לטרילוגיה של טרגדיות מאת המחזאי האתונאי אַיסְכִילוֹס אשר מתארת את סוף השתלשלות הקללה על בית אטראוס. הטרגדיות הוצגו בחג הדיוניסיה באתונה בשנת 458 לפנה"ס, וזכו בפרס הראשון. לאחר הטרגדיות הוצג מחזה סאטירים בשם פְּרוֹטֵאוּס, אך הוא לא השתמר. הטרילוגיה נקראת על שם אוֹרֶסְטֵס בנו של אגממנון. נושא מרכזי בטרילוגיה הוא המעבר מנקמת דם אישית לעשיית צדק באמצעות משפט.
אגממנון.
המחזה אֲגַמֶמְנוֹן(Ἀγαμέμνων) מתאר את שיבתו הביתה של אגממנון, מלך אַרְגוֹס, ממלחמת טרויה. בביתו ממתינה רעייתו קְלִיטֶמְנֶסְטְרָה, אשר זוממת לרוצחו כנקמה על הקרבת בִּתם אִיפִיגֶנֶיָה בראשית המסע לטרויה, וכן משום שבמהלך השנים לקחה לה כמאהב את אַיגִיסְתוֹס, בן-דודו של אגממנון ונצר אחרון לענף המנושל של שושלת אטראוס, השואף לתפוס את השלטון. אגממנון מגיע לביתו ושם נרצח. קליטמנסטרה מגנה על החלטתה להרוג את אגממנון וקוראת לה החלטה נכונה. אנשי העיר בגילום המקהלה מגנים אותה ואת אייגסתוס.
נושאות הנסכים.
המחזה נושאות הנסכים (או "נושאות הנסך", וביוונית Χοηφόροι) הוא השני בטרילוגיה. הוא עוסק באורסטס המחויב לנקום את מות אביו. המחזה מתחיל בפגישתם של אלקטרה ואורסטס, בתם ובנם של אגממנון וקליטמנסטרה, ובמזימת הנקמה שלהם. אורסטס מתלבט כיצד עליו לפעול. כשאפולו ואלקטרה מכוונים את צעדיו, אורסטס רוצח את אמו קליטמנסטרה בנקמה על רצח אביו. המחזה מעלה שאלות בנוגע לנקמת דם, ומחויבות של בן לכבוד משפחתו.
נוטות החסד.
המחזה נוטות החסד (או "בנות החסד", וביוונית Εὐμενίδες) הוא השלישי בטרילוגיה, ובו האריניות גורמות לאורסטס לאבד את שפיותו. הוא מנסה לברוח מפניהן אבל לבסוף הוא עומד למשפט בפני אתנה ושופטים מבין אזרחי אתונה בגין רצח אמו. הקללה המשפחתית מגיעה לסיום, ובכך בעצם מתהווה הרעיון של צדק.
פרוטאוס.
נוסח מחזה הסאטירים פְּרוֹטֵאוּס (ביוונית Πρωτεύς), שחתם את הטרילוגיה, אבד כליל, ורק שני טורי שיר נשתמרו ממנו, אצל אתנאיוס. החוקרים סבורים כי המחזה התבסס על האירוע המוזכר בספר הרביעי של האודיסיאה מאת הומרוס, שם מגיע מנלאוס, אחי אגממנון, במסגרת מסע השיבה שלו ממלחמת טרויה, אל אי לחופי מצרים, ונועץ בדמות בשם פרוטאוס, אשר מגיד לו עתידות. פרוטאוס מספר למנלאוס על רצח אגממנון, כמו גם על גורלם של אַיאַס בן אוֹאִילֵאוּס ("איאס המהיר"), וכן מספק לו הנחיות להמשך מסעו הביתה, לספרטה.
נושאים משותפים.
התפתחות חברתית והתגלגלות מושג הצדק.
המחזה מתאר את המעבר בין מערכת חברתית העוסקת בנקמה, ברצח, ובקללה של משפחת אטראוס, למערכת חברתית שיפוטית. בסיפורי המיתולוגיה נקמת דם היא הדרך המקובלת לפתור בעיות. במקרה של הקללה לבית אטראוס, נקמת הדם עברה מדור לדור. יצירת מערכת משפט שמה קץ לקללה ומשחררת את אטראוס מגורלו העגום. מדובר בתהליך מקביל לתהליך שאתונה עצמה עברה, מפראיות, לחברה מסודרת. חלק מההתפתחות, נובעת מההבנה של הניגודיות שיש בערכים אתיים. כגון תחרותיות ושאיפה להישגים, לעומת תוקפנות ושחצנות, תכונות הנמצאות על קו רציף (המיוצג על ידי האלה אריס). ההבנה הזאת מונעת מהתהליכים שעוברות הדמויות. אייסכלוס מדגים היטב את העקרון .
בחירה וגורל.
אורסטס נושא נטל קשה במיוחד. כדור חמישי לקללה של בית אטראוס הוא נושא על עצמו את "הזיהום" (מיאסמה) של משפחתו. הוא מכיר את ההיסטוריה המשפחתית שלו. הוא יודע כי אביו אשם בהרג אחותו איפיגניה. הוא יודע מה קרה בטרויה. הוא מודע לכוחות המנוגדים הפועלים עליו, כוחות המגולמים על ידי האלים. הוא אינו רוצה להרוג את אמו ודודו. אך למרות אהבתו הוא נאלץ לפעול. פעולתו כמעט גורמת לאובדן שפיותו. אייסכלוס מתאר את העימות בין אורסטס לאמו, על הרבדים שבו. באודיסאה לעומת זאת, הומרוס מספר כי אייגסתוס הוא זה שהרג את אגממנון. במקרה כזה אין בעיה בנקמת דם (המתרחשת בין גברים, ולא בין הורים לילדים) ואורסטס הוא גיבור, ולא גיבור טרגי.