כוח טאפי 3 נמצא בנחיתות חמורה מול האוניות היפניות הרבות והחמושות היטב. נושאות המטוסים שלו פנו מזרחה ואחר כך דרומה ושיגרו את מטוסיהן לתקוף את האוניות היפניות. מטוסי כוח טאפי 2 הצטרפו להתקפה זו. המשחתות המלוות של טאפי 3 ניסו לפרוש מסך עשן כדי לחפות על תנועת נושאות המטוסים, וערכו התקפות מטווחים קצרים נגד הכוח היפני העדיף. גמביר ביי הייתה נושאת המטוסים החשופה ביותר ליפנים, שהחלו לירות לעברה אש תותחים ממרחק של כתשעה קילומטר. גמביר ביי נפגעה קשות. חדר המנועים הקדמי שלה הוצף ומהירותה פחתה לחצי עד שנעצרה. היא ספגה פגיעות נוספות מאש תותחי אוניות השטח מטווח קרוב, עלתה באש והתהפכה ובשעה 09:11 שקעה במצולות. עם האונייה צללו באוקיינוס גם ארבעה מפציצי טורפדו. רוב צוותה הצליח לנטוש אותה, אך חלק מהניצולים מתו בטרם נאספו מהמים. כוח טאפי 3 איבד גם שלוש משחתות. אוניות נוספות משלו ניזוקו. בהמשך היום טובעה נושאת מטוסים נוספת של טאפי 3 - סנט לו, גם היא מסדרת קזבלנקה - באמצעות התקפת קמיקזה. גמביר ביי הייתה לנושאת המטוסים האמריקאית היחידה שטובעה במלחמה על ידי אש של אוניות שטח.
מפקד הכוח הימי היפני סבר בטעות שההתקפות הנחושות עליו של טאפי 3 וטאפי 2 הונחתו על ידי הצי השלישי האמריקאי, והורה לאוניותיו לסגת צפונה. כך, במחיר אבדות כבד הצליח כוח טאפי 3 הקטן בסיוע מטוסי טאפי 2 להביא לנסיגת כוח יפני עדיף, שגם איבד שלוש סיירות.
הוקרה.
גמביר ביי עוטרה על לחימתה בארבעה כוכבי קרב, ויחד עם כוח טאפי 3 כולו ניתן לה ציון לשבח נשיאותי יחידתי על הקרב מול האי סאמאר. מפקד האונייה, קפטן וולטר ויווג (Walter V. R. Vieweg), עוטר בעקבות הקרב בעיטור צלב הצי וסגנו ריצ'רד באלינג'ר (Richard R. Ballinger) עוטר בעיטור כוכב הכסף.
מאפס
מאפס של תת-קבוצה באלגברה, ובמיוחד בתורת החוגים, הוא אוסף האיברים שמכפלתם באיברי הקבוצה היא אפס. למאפסים חשיבות מרכזית במיקום ובתורת ההצגות של אלגברות. איברים בעלי מאפס לא-טריוויאלי הם בדיוק מחלקי אפס.
הגדרות.
יהי formula_1 חוג ותהי formula_2 תת-קבוצה כלשהי. המאפס (השמאלי) של formula_3 ב-formula_1 הוא: formula_5. ניתן להגדיר את המאפס הימני באופן דומה; כאשר יש צורך להבהיר האם מדובר במאפס ימני או שמאלי, מוסיפים את האות formula_6 או formula_7 לסימון המאפס. בהמשך הערך נדון במאפסים שמאליים, אם כי ניתן להגדיר ולהוכיח תכונות מתאימות למקרה של מאפסים ימניים.
מוריס דני
מוריס דני (בצרפתית: Maurice Denis; 25 בנובמבר 1870 - 13 בנובמבר 1943) צייר, אמן דקורטיבי וסופר צרפתי, שהיה דמות חשובה בתקופת המעבר בין אימפרסיוניזם לאמנות מודרנית. הוא מזוהה עם תנועת הנאבי התנועה הסימבוליסטית, ולאחר מכן עם החזרה לנאו-קלאסיציזם. התיאוריות שלו תרמו ליסודות הקוביזם, הפוביזם והאמנות המופשטת. לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוא ייסד את ה-Ateliers d'Art Sacré (סדנאות לאמנות קדושה), עיטר את פנים כנסיות ופעל למען תחיית האמנות הדתית.
ראשית חייו.
מוריס דני נולד ב-25 בנובמבר 1870 בגרנוויל, מנצ'ה, עיירת חוף באזור נורמנדי בצרפת. אביו היה ממוצא איכרים; לאחר ארבע שנים בצבא, הוא הלך לעבוד בתחנת הרכבת. אמו, בתו של טוחן, עבדה כתופרת. לאחר נישואיהם ב-1865, הם עברו לפרברי פריז. אביו הועסק במשרדי המינהל של מסילות הברזל המערביות בפריז.
מוריס היה בן יחיד. מגיל צעיר, תשוקותיו היו דת ואמנות. הוא החל לנהל יומן בשנת 1884 בגיל שלוש עשרה. ב-1885 הוא רשם ביומנו את הערצתו לצבעים, לאור הנרות והקטורת של הטקסים בכנסייה המקומית.[5] הוא ביקר בלובר, והתפעל במיוחד מיצירותיהם של ציירים איטלקיים כרפאל ובוטיצ'לי. בגיל חמש עשרה כתב ביומנו, "כן, אני חייב להיות צייר נוצרי, שאחגוג את כל ניסי הנצרות, אני מרגיש שזה מה שארצה."
דני התקבל כתלמיד באחד מבתי הספר החשובים ביותר בפריז, שם הצטיין בפילוסופיה. עם זאת, הוא החליט לעזוב את בית הספר בסוף 1887 ובשנת 1888 נרשם לאקדמיה ז'וליאן כדי להתכונן לבחינת הכניסה לבית הספר לאמנויות היפות בפריז. שם למד אצל הצייר והתאורטיקן ז'ול ג'וזף לפבר. הוא עבר את מבחן הכניסה ביולי 1888, ועבר בחינה נוספת בנובמבר כדי לקבל את תואר הבגרות שלו בפילוסופיה.
תנועת הנאבי.
באקדמיה ז'וליאן, חבריו הסטודנטים כללו את פול סריזייה ופייר בונאר, שחלקו רעיונות דומים לגבי ציור. דרך בונאר הוא פגש אמנים נוספים, אדואר וויאר, פול רנסון, ואחרים. בשנת 1890 הם הקימו קבוצה שאותה הם כינו ״תנועת הנאבי". הפילוסופיה שלהם התבססה על הפילוסופיה של הפוזיטיביזם, ועל כתביהם של אוגוסט קונט והיפוליט טיין - דחיית הנטורליזם והחומרנות לטובת משהו אידיאליסטי יותר. דני תיאר זאת ב-1909: "אמנות אינה עוד תחושה חזותית שאנו אוספים, כמו תצלום, כביכול, של הטבע. זו יצירה של הרוח שלנו, שהטבע הוא רק ההזדמנות שלה."
דני נמשך לראשונה לסגנון הנאו-אימפרסיוניסטי של ז׳ורז׳ סרה, אך דחה אותו כמדעי מדי. ב-1889, דני נשבה ביצירות של גוגן וחבריו בתערוכה האוניברסלית של פריז. כשהוא נזכר בה מאוחר יותר, כתב דני, "איזו תדהמה, ואחריה איזו התגלות! מקום של חלונות שנפתחים על הטבע, כמו האימפרסיוניסטים, אלה היו משטחים דקורטיביים מוצקים, צבעוניים בעוצמה, גובלים במשיכות אכזריות, מחולקים." לעבודתו של גוגן הייתה השפעה מיידית על עבודתו של דני. הצורות הצבעוניות העזות הופיעו בעבודה של דני מאוקטובר 1890.
יפניות.
השפעה נוספת על דני באותה תקופה הייתה לאמנות של יפן. התעניינותם של אמנים צרפתים באמנות יפנית החלה בשנות ה-50 של המאה ה-19, ולאחר מכן חודשה על ידי תצוגות בתערוכה האוניברסלית של פריז (1855) וחזרה לתחייה ב-1890 על ידי רטרוספקטיבה גדולה של הדפסים יפניים באקול דה-בו-ארט. עוד לפני 1890 דני גזר ולמד את איורי הקטלוג של הציור היפני בהוצאת זיגפריד בינג. ציוריו בסגנון יפני הציגו פורמט רחב וקומפוזיציה ועיטורים מסוגננים מאוד כמו במסכים יפניים.
"משטח שטוח מכוסה עם הצבעים מורכבים בסדר מסוים".
באוגוסט 1890, דניס איחד את רעיונותיו החדשים והציג אותם במאמר מפורסם שפורסם בסקירה ב- Art et Critique. שורת הפתיחה המהוללת של החיבור הייתה: "זכור שתמונה, לפני היותה סוס קרב, עירום נשי או אנקדוטה כלשהי, היא בעצם משטח שטוח מכוסה בצבעים מורכבים בסדר מסוים."
רעיון זה לא היה מקורי לדני, הרעיון הועלה זמן לא רב קודם לכן על ידי Hippolyte Taine ב"פילוסופיה של האמנות", שם כתב טיין: "ציור הוא משטח צבעוני, שבו ממוקמים הגוונים השונים ודרגות האור השונות עם בחירה מסוימת." עם זאת, הביטוי של דני הוא זה שמשך את תשומת לבם של אמנים והפך לחלק מהיסוד של המודרניזם.
דני היה בין האמנים הראשונים שהתעקשו על שטחיות מישור התמונה - אחת מנקודות המוצא הגדולות למודרניזם. עם זאת, כפי שהסביר דני, הוא לא התכוון שצורת הציור חשובה יותר מהנושא. במאמרו כינה את התנועה החדשה הזו "נאו-מסורתית", בניגוד ל"קידמה" של הנאו-אימפרסיוניזם. עם פרסום המאמר, הפך דני לדובר הידוע ביותר של הפילוסופיה של תנועת הנאבי, אם כי למעשה הקבוצה הייתה מגוונת מאוד והיו לה דעות רבות ושונות על אמנות.
האירוע הגדול הבא בחייו של דני היה פגישתו עם מרתה מאיר באוקטובר 1890. מיוני 1891 ניהלו ביניהם רומן ארוך, שתועד בקפידה ביומנו, והם נישאו ב-12 ביוני 1893. היא הפכה לחלק חשוב באמנות שלו, ומופיעה בתמונות רבות וגם ביצירות דקורטיביות, ומניפות מצוירות. לעיתים קרובות היא מוצגת כדמות אידיאלית של טוהר ואהבה.
סִמלִיוּת.
בתחילת שנות ה-90, הגיע דניה לפילוסופיה האמנותית שהנחתה את רוב יצירתו המאוחרת, ואשר השתנתה מעט מאוד. עיקרה של האמנות היה להביע אהבה ואמונה, שבעיניו היו דברים דומים. ב-24 במרץ 1895 כתב ביומנו: "האמנות נשארת מפלט בטוח, התקווה לסיבה לחיים מעתה והלאה, והמחשבה המנחמת שיופי קטן מתגלה בחיינו, ושאנחנו ממשיכים במלאכת הבריאה. ...לכן יש ביצירת האמנות היכולת להביע את יופיים של פרחים, האור, העצים וצורת הגלים, או שלמות הפנים. לצידם לתעד את חיי הסבל העלובים שלנו."
עולם האמנות היה בתקופת מעבר בתחילת שנות ה-90, בזמן מותו של ואן גוך ב-1890 ושל ז׳ורז׳ סרה ב-1891, וההגירה הראשונה של גוגן לטהיטי. המדינה הצרפתית ויתרה בהדרגה על הדומיננטיות שלה באמנות באמצעות הסלונים השנתיים שארגנה. סלון עצמאי הוקם בשנת 1884 ובשנת 1890 התפרק הסלון הרשמי לשני חלקים עם הקמת החברה הלאומית לאמנויות יפות, ותערוכה שנתי משלו. דני הציג את עבודותיו בשני הסלונים, וכן בבריסל - חלון הראווה האירופאי המוביל לאמנות אוונגרד.
התנועה הספרותית שנקראת סימבוליזם הושקה על ידי ז'אן מוריס במאמר ב-Le Figaro בשנת 1891. עבודתו של דני משכה את תשומת לבם של מבקרים ושל פטרונים חשובים, ובראשם ארתור הוק, הבעלים של העיתון La Dépêche de Toulouse שארגן סלוני אמנות משלו ורכש מספר יצירות של דני.
דני התנסה בצורות אמנות אחרות ובאמנות דקורטיבית. החל משנת 1889, כדי לאייר מהדורה של ספר שירים מאת פול ורליין, גילף דני סדרה של שבעה הדפסי עץ מסוגננים במיוחד, וזיקק את מהות עבודתו. הפטרון שלו הוק הזמין שני לוחות דקורטיביים גדולים, בצורת שטיחי קיר, עבור משרדו בטולוז. דני, כמו אמנים אחרים מהתקופה, עיצב גם כרזות ליטוגרפיות צבעוניות עם קימורי הערבסק של האר נובו.