ב-1922 נוסד שבועונה של אגודת ישראל "קול ישראל" (1922-1950) שנקרא גם "הקול", ב-1932 החל לצאת באופן בלתי סדיר ביטאונה של מפלגת פועלי אגודת ישראל, "שערים", שהפך ליומון ב-1951 (עד 1981 ולאחר כך פעל במשך תקופה כשבועון עד לסגירתו). עיתונים אלה סיפקו בעיקר ידיעות פנים-מגזריות מן הארץ ומן התפוצות. העיתון היומי החרדי רב התפוצה הראשון במדינת ישראל היה ביטאונה של אגודת ישראל המודיע (ראה אור לראשונה ב-1950). ב-1985, עם הקמת מפלגת דגל התורה על ידי אלעזר מנחם מן שך ויעקב ישראל קניבסקי יצא לאור לראשונה ביטאונה יתד נאמן כעיתון יומי חרדי שני. הפיצול הגובר בחברה החרדית גרם להוצאת כתבי עת רבים של הפלגים השונים. "יום ליום" הוקם בשנת 1993 כביטאון ש"ס, תחילה כיומון ולאחר מכן כשבועון. ב-2009 התפצל מן "המודיע" יומון חדש, "המבשר" שהוקם על ידי מנחם פרוש ובנו מאיר ומזוהה עם סיעת שלומי אמוני ישראל באגודת ישראל. ב-2012 הוקם, מתוך פולמוס חריף, עיתון הפלס המזוהה עם הזרם הליטאי השמרני ומפלגת בני תורה. העיתון הוקם בחסותו של הרב שמואל אוירבך על ידי כמה מבכירי העיתון יתד נאמן לשעבר שפוטרו זמן קצר לפני כן על ידי אנשי הרב אהרן לייב שטיינמן, שהשתלטו על "יתד נאמן".
עיתונות ערבית.
עיתונות פלסטינית לפני הקמת מדינת ישראל.
בשנת 1921 הופיע ביפו העיתון הפאן ערבי הלאומי "פלסטין", ב-1925 הפך ליומון ויצא עד כיבוש יפו באפריל 1948. העיתון היה בעל נימה אנטי-ציונית מודגשת, אך פרט לכך לא צידד באחד מן הזרמים או המפלגות בציבור הערבי, אולם נתפס כעיתון נוצרי עירוני. העיתון גם הציג קו של הידברות עם יהודים לא-ציונים, דבר שהביא להתקפות עליו מצד גורמים ערביים. באפריל 1934 נוסד היומון "א-דיפאע", שופרה של מפלגת אל-איסתקלאל, ובפרט של אגפה הימני (לדברי מבקר בשבועון אל-וחדה, נוסד בכספים נאציים). מאמריו הצטיינו בנימה אנטי-בריטית חריפה ובנטייה לפשיזם.
ב-1944 ראה אור ביטאון המפלגה הקומוניסטית הישראלית בערבית, "אל-איתיחאד", היומון הערבי היחיד שהמשיך לצאת גם לאחר הקמת מדינת ישראל.
כבר ב-1936 ביקש משה שרת בוועידת מפא"י ליצור הסברה ציונית בערבית וקבע כי "פעולה זו לא תוכל להיעשות בלי כוחות מתאימים (עיתון ערבי!), ואלה אינם ברשות המחלקה המדינית". בשנת 1937 החלה ההסתדרות להפיץ את השבועון "חקיקת אלאמר" (حقيقة الأمر, "אמיתו של דבר"; הופיע עד 1959) שדן בעיקר בנושאי פועלים ועבודה.
עיתונות ערבית מפלגתית במדינת ישראל.
החוקרים מוסטפא כבהא ודן כספי מבחינים בין שני סוגים בעיתונות ערבית: "עיתונות של המיעוט" (עיתונות הנוצרת על ידי המיעוט לצריכתו ובפרט ניסוח עמדותיו כלפי הרוב) ו"עיתונות למיעוט" או "עיתונות מטעם" שתפקידה לנסח את דרישות הרוב מן המיעוט ולשמש להסברה. העיתונות המפלגתית של המפלגות הציוניות בערבית ביקשה להיות כלי להפרדת המיעוט הערבי-ישראל מן המרחב התרבותי הערבי הכללי. צרכן נוסף של עיתונות זו היה ציבור העולים החדשים מארצות ערב. סיבה נוספת להפניית משאבים מפלגתיים ליצירת עיתונות ערבית הייתה שהמיעוט הערבי נתפס כמשאב אלקטורלי והעיתונות שימשה כמנגנון גיוס תמיכה פוליטית.
לאחר קום המדינה הוציאה ומימנה מפא"י מספר שבועונים בערבית (אלוטן (الوطن), אלאח'באר (الأخبار), אלהדף (الهدف) ואחרים) ויומון אחד, "אליום" (اليوم ;1968-1948), בעריכת איש "דבר" מיכאל אסף, שנוסד ביפו באוקטובר 1948 (והתמקם במשרדי העיתון "פלסטין"). העיתון כלל חומר מטעם מפלגת השלטון אל המיעוט הערבי כולל חומר שתורגם מ"דבר". מפ"ם הוציאה לאור מ-1952 גרסה ערבית של "על המשמר" (املرصاد) שכלל גם את הירחון "אלפג'ר" (الفجر, "השחר") ונחשב, בשל גיוס כותבים בעלי שיעור-קומה, כאיכותי יותר משאר העיתונות המפלגתיים. אחדות העבודה פרסמה את "אלעמל" (العمل, "העבודה"; 1959), מפלגת הציונים הכלליים פרסמה בערבית את "נשרת אלמרכז" (نشرة المركز, "עלון המרכז"; 1955) ותנועת החירות פרסמה את השבועון "אלחריה"( الحرية, "החירות"; 1954-1959). לאחר סגירת "אליום" החל לצאת בסתיו 1968 יומון ממשלתי מסובסד חדש שנועד למטרות הסברה הן לערביי ישראל והן לתושבי השטחים בשם "אלאנבאא" (الانباء, "החדשות"; 1968-1984)) בעריכת יצחק בר משה, יעקב חזמה ועובדיה דנון.
תנועת אל-ארד הייתה התנועה הערבית היחידה (פרט למפלגה הקומוניסטית, הדו-לאומית) שהוציאה ביטאון ערבי עצמאי. התנועה, שכללה שילוב של פעילים לאומיים וקומוניסטים ערבים, איתגרה לעיתים את מגבלות חופש הביטוי בישראל והפיקה ביטאונים חתרניים בין 1958 ועד 1961. על מנת לחמוק מהצורך ברישיון כל אחד מ-13 הגליונות שראו אור נשא את השם "ארד" ("אדמה"), בצירוף מילה נוספת (למשל "נדאא אלארד'" (קריאת האדמה), או "צרח'ת אלארד'" (צעקת האדמה) וכדומה).
בשנות השבעים, במקביל לפתיחת השוק הערבי-ישראלי לעיתונים משאר העולם הערבי, פריחת העיתונות המסחרית הלא-מפלגתית בעברית ושקיעת העיתונות המפלגתית, נסגרו רוב העיתונים-מטעם. בשנות ה-80 וה-90 החלו לראות אור, בנוסף לשגשוג של עיתונות מסחרית-פרטית גם ביטאונים מפלגתיים של המיעוט הערבי כגון "פצל אלמקל" (فصل المقال, "דברים נחרצים"), ביטאון מפלגת בל"ד הרואה אור בנצרת ובטאוני התנועה האסלאמית בישראל, "א-סיראט" (الصراط, "הדרך") ו"צוות אלחאק ואלחוריה" (صوت احلق واحلرية, "קול האמת והחופש") הרואה אור באום אל-פחם.
עיתונים מפלגתיים שחדלו להופיע מאז הקמת המדינה.
ניתן לעמוד על הקשר שבין מעמד המפלגה לבין הגורל של הביטאון המפלגתי שלה: היחלשות המפלגה גרמה להתמעטות הקוראים, לדילול במשאבים הכספיים, ולסגירת העיתון מחמת חוסר תקציב וצריכה, או במקרים מועטים להפיכת היומון לשבועון.
הליכוד לא הצליח להקים עיתון מפלגתי, ואולי מעולם לא נזקק לו. אפילו לאחר המהפך ניסתה המפלגה השלטת להקים שבועון, אך גם הוא לא האריך ימים. דבר זה מפריך את הסברה שהייתה מקובלת בעידן השיא של העיתונים המפלגתיים, בשנות ה-50, שמפלגה ללא עיתון היא מפלגה אילמת. המפלגות הגדולות ויתרו על יומונים מטעמם, ומצאו דרך ביטוי בעיתונים הפרטיים, רחבי התפוצה, המבטיחים גישה לאוכלוסייה רחבה.
העיתונים המפלגתיים הבולטים מתקופת היישוב ועד שנות ה-90.
דבר.
היומון נוסד ב-1925 על ידי ברל כצנלסון ומשה בילינסון, והוגדר כעיתונה של ההסתדרות, אף על פי שלמעשה היה מזוהה כעיתונה של מפלגת העבודה. 4 שנים לאחר הקמת ההסתדרות, יצא לאור עיתונה. עורך העיתון ומייסדו, ברל כצנלסון, כתב בגיליון הראשון כי: "העיתון היומי.. הנהו יציר רוחה ופרי מאמציה של תנועת העבודה בארץ... מפעלה של ההסתדרות בשדה העיתונות הנהו המשך של אותה העבודה הגופנית, המשקית, התרבותית, האישית והחברתית אשר הפועל בארץ עושה יום יום בלי הרף, זה 20 שנה... לא עיתון בשביל פועלים יהא "דבר", כי אם עיתונם של פועלים, אשר אלפי חברים מכל פינות העבודה יפנו אליו..." (קרסל, 1964, 156).
חיים נחמן ביאליק, הוא שנתן את הפירוש לשם העיתון: "המילה "דבר" פירושה כפול בשפתנו: דבר סתם והדבר. ואחריות גדולה דרושה כדי לשמור את כף המאזניים, לבל ייבנה האחד על חשבון השני – החול והנשמה היתרה" (ביאליק אצל קרסל, 1964, ע' 155).
דבר היה מיוחד ב"דבר" היה בכך שהקדיש מאמרים ראשיים לסופרים כגון ש. ברנפלד וש"י עגנון, וכן "הטור השביעי" של נתן אלתרמן, שמילא תפקיד היסטורי מכריע בכינון דעת הקהל הארצי-ישראלית בתקופות משמעותיות בתולדות הארץ, טרם הקמתה ואחריה.
עם דעיכת העיתונות המפלגתית, שהחלה לבלוט בשנות ה-60, התקשה העיתון "דבר" להתקיים ולשמור על הפופולריות שלו. תפוצתו ירדה בהרבה, וכן מספר המודעות שבו הצטמקו. ההסתדרות לא הצליחה להעביר כספים ותמיכה לעיתון כפי שנהגה, עקב משברים כלכליים שעברו על חברות העובדים. היעדר כספים אלו שהבטיחו את קיומו הסדיר עד אז, הביאו לכך שבשנות ה-90 היה לעיתון חוב של 20 מיליון שקלים, לפי דיווחים שונים.
סקר שערך איגוד המפרסמים ב-1989, העלה כי שכבת הקוראים של "דבר" היא יחסית הומוגנית: שלושה-רבעים מקוראי העיתון הם גברים, רובם ממוצא אשכנזי, וכ-80% מהם הם חילונים. באשר לתפוצה שלו, מנתונים שהתפרסמו במחצית 1990, מתברר כי אף ש"דבר" הוא הנפוץ ביותר מבין העיתונים המפלגתיים, תפוצתו אינה עולה ממחצית תפוצתו של "הארץ". ב-1996, לאחר ניסיונות לעורר את תדמיתו ותפוצתו על ידי עורכים שונים (ד"ר יורם פרי שתחת כהונתו בוטלה כותרת המשנה של העיתון שהגדירה את "דבר" מיומו הראשון – "עיתון פועלי ארץ-ישראל"; ורון בן-ישי) נסגר העיתון. ב-2005 יצאה מהדורה אינטרנטית למלאת 80 שנים להולדת העיתון. התקווה הייתה כי מהדורה זו תפיח חיים חדשים בהשתלשלות היומון ההיסטורי, אך היא התבדתה.
על המשמר.
עיתונה של מפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם), שלימים שינה את שמו ל"על המשמר", נוסד ב-1943. עורכו, יעקב עמית טען כי "רק במזיגה של מקצוענות עם אידיאות, ניתן לעצב דמות של עיתון שיהא ראוי למסורת הגדולה של עם הספר" . להנהגת מפ"ם הייתה השפעה וסמכות מכרעת בענייני העיתון, במינויי העורכים וכן הלאה.