סר אוון ויליאמס (באנגלית: Sir Evan Owen Williams; 20 במרץ 1890, טוטנהאם - 23 במרץ 1969, הרטפורדשייר) היה מהנדס מבנים ואדריכל בריטי שהיה בין היתר מהנדס ראשי של פרויקט הקמת אצטדיון ומבלי הישן.
חייו.
אוון ויליאמס נולד בטוטנהאם למשפחת איכרים שהגיע ללונדון מספר שנים לפני לידתו. לאחר סיום בית הספר הוא למד הנדסה באוניברסיטת לונדון. בשנת 1912 הוא התחיל לעבוד בחברת בנייה ובשנת 1919 פתח חברה עצמאית.
אוון ויליאמס מונה למהנדס ראשי של פרויקט הקמת מבנים עבור תערוכת האימפריה הבריטית. פרויקט זה כלל בין יתר המבנים גם אצטדיון ומבלי הישן. במהלך פרויקט זה הוא הכיר את מקסוול איירטון ובהמשך הם עבדו יחד במספר פרויקטים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 בין הפרויקטים בהם חברה של ויליאמס הייתה מעורבת נמנה בית הכנסת בגבעת דוליס, מלון דורצ'סטר בניין דיילי אקספרס במנצ'סטר, הארנה של ומבלי ופרויקטים רבים נוספים. לאחר מלחמת העולם השנייה ויליאמס היה מעורב בעריכת תוכנית אב לתחבורה והיה מתכנן של כביש M1.
אף על פי שוויליאמס לא קיבל השכלה כאדריכל, בפרויקטים רבים הוא ניצל את הניסיון הרב שרכש גם בתחום זה.
ירגזי חדגוני
ירגזי חדגוני (שם מדעי: "Baeolophus inornatus") הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים. הירגזי החדגוני הוא עוף קטן; אורכו 15 ס"מ ומסתו 12.6–19.2 גרם. על ראשו ציצה חומה קטנה. הוא חי בעיקר ביערות אלונים אך ביערות אורנים או מעורבי עצים.
מאפיינים פיזיים.
הירגזי החדגוני הוא עוף קטן; אורכו 15 ס"מ, אורך כנפו 64–72 מ"מ, אורך זנבו 55–63 מ"מ, אורך מקורו 11.6–13.6 מ"מ, אורך כף הרגל 19–22 מ"מ, מסתו 12.6–19.2 גרם. על ראשו ציצה חומה קטנה, קשתית העין שחורה. מקורו אפור, קצר וחזק. הגוף בצבע אפור-חום. הגב, הכנפיים והזנב כהים במקצת מהגחון, ולעיתים המותניים כתמתמות. זנבו בינוני באורכו. הירגזי יכול להניע את הציצה, כך שתהיה גלויה לחלוטין, מוסתרת לחלוטין, או גלויה למחצה, כפי שהוא נצפה עושה לרוב. הירגזי עף בתנועה גלית עם חבטות כנפיים קצרות ומהירות.
קריאות הירגזי צרודות ונשמעות כמו "ציק-א-די". השיר הוא רצף שריקות צלולות הנעות במהירות בין צלילים גבוהים ונמוכים כמו "פי-טר פי-טר".
התנהגות.
הירגזי החדגוני הוא עוף קטן ופעיל. הוא נצפה לרוב בזוגות או בלהקות משפחתיות קטנות שפרטיהן קוראים זה לזה לעיתים קרובות. מחפש אוכל תוך דילוג בין ענפי עצים, ולפעמים נתלה הפוך, בחיפוש אחר חרקים בצדם התחתון. הירגזי מפצח אגוזים ובלוטים על ידי החזקתם ברגליים והכאה בהם במקורו כבפטיש. מגיע גם למתקני האכלת ציפורים. ניזון בעיקר מחרקים, במיוחד זחלים וחיפושיות, פשפשים, חרגולים, וכנימות, כמו גם עכבישים. אוכל גם בלוטים, זרעים, ולפעמים פירות יער או פירות קטנים אחרים.
הלהקות והזוגות עשויים להגן על טריטוריות במשך כל השנה. הנקבה בונה את הקן בדרך כלל בחור בעץ או בקן נקרים ישן. כאשר העץ רקוב בני הזוג עשויים לעבוד יחד כדי להרחיב חללים קטנים. כמו כן ישתמשו בתיבות קינון, ולעיתים יקננו בחריצים בבניינים או חללים אחרים. הקן בנוי מדשא, טחב וקליפת עץ. מרופד בחומר רך כמו נוצות או שיער. הנקבה מטילה 3–9 (בדרך כלל 6–7) ביצים לבנות, לפעמים מנוקדות קלות בחום-אדמדם. הנקבה דוגרת על הביצים 14–16 ימים. שני ההורים מביאים אוכל לגוזלים. הגוזלים פורחים מהקן כ-16–21 ימים לאחר הבקיעה.
בית גידול.
ירגזים חדגוניים חיים בעיקר ביערות אלון, אם כי הם חיים גם באזורים של יערות אורנים או מעורבי עצים. רוב האוכלוסייה חיה במדרונות יבשים בקליפורניה, אם כי גבולות תפוצתו הם מצפון באורגון ודרומית לבאחה קליפורניה. לאורך חוף האוקיינוס ​​השקט, הירגזי חי גם בפרוורים מיוערים, לעיתים רחוקות בחורש מחטני בהרים. בפנים היבשת, הוא נפוץ יותר ביערות המחטניים. טווח התפוצה (כ–608,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה של מין זה גדולים מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה. מגמת האוכלוסייה יציבה, ועל כן המגמה לא מצטמצמת בקצב מהיר מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. מבחינת מצב השימור הירגזי החדגוני מסווג כמין ללא חשש.
טקסונומיה.
מיני הסוג באולופוס סווגו בעבר בסוג ירגזי. מחקר משנת 2005 (גיל, סליקאס ושלדסון, 2005) שהיה מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג באולופוס, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ITIS, ו-IOC . המין ירגזי הערער נכלל בעבר כחלק ממין זה.
העץ הפילוגנטי של הסוג באולופוס על פי יוהנסון ואחרים (2013):
תת-מינים.
איגוד האורניתולוגים הבינלאומי מכיר בארבעה תת-מינים שונים של ירגזי חדגוני:
איוואן ניקיטין
איוואן ניקיטין (ברוסית: Иван Никитин; 1680–1741) היה צייר רוסי של דיוקנאות וציורי קרב.
ביוגרפיה.
איוון ניקיטין נולד במוסקבה למשפחה של כומר אורתודוקסי. את השיעורים האמנותיים הראשונים שלו קיבל מאמן הולנדי בחנות התחריט של נשקיית הקרמלין. בשנת 1711 הועברה הנשקייה יחד עם איוואן ניקיטין לסנקט פטרסבורג. בשנים 1716–1720 הוא ואחיו רומן ניקיטין נשלחו לאיטליה על ידי פיוטר הגדול. האחים למדו את אמנות הציור בפירנצה ובוונציה. לאחר שחזר לרוסיה הפך ניקיטין לצייר החצר האהוב על פיוטר הגדול. הוא עבד במוסקבה ובסנקט פטרבורג.
לאחר מותו של פויטר ב-1725 ניקיטין המשיך לעבוד בחצר המלכות עד 1732, אז הוא ואחיו רומן נעצרו בגין הפצת חוברות נגד השלטון. איוואן עונה, נכלא במשך חמש שנים במבצר ואז הוכה והוגלה לטובולסק.
בשנת 1740 חתמה אנה קיסרית רוסיה על חנינה לאחים. החנינה נכנסה לתוקף בשנת 1741. על פי בקשתה של הקיסרית החדשה יליזבטה קיסרית רוסיה, ניקיטין נסע בחזרה מטבולסק לסנקט פטרסבורג ומת בדרך בסוף 1741 או בתחילת 1742.
לפורטרטים המוקדמים של ניקיטין הייתה השפעה חזקה על סגנון הדיוקנאות המסורתי של המאה ה-17: ללא פרספקטיבה, צבעים נוקשים, רקע כהה. הדיוקנאות המאוחרים יותר היו בסגנון בארוק קלאסיים.
מלבד דיוקנאות, איוואן ניקיטין נחשב גם לצייר הקרבות הרוסי הבולט הראשון בשל ציוריו את קרב פולטבה וקרב קוליקובו.
ואסילקיב
ואסילקיב (באוקראינית: Васильків, ברוסית: Васильков, ואסילקוב) היא עיר הממוקמת במחוז קייב שבמרכז אוקראינה. נכון לשנת 2021 אוכלוסייתה מונה 37,310 תושבים.
היסטוריה.
ואסילקיב נוסדה ב-988 והפכה לעיר ב-1796. על פי הכרוניקה הרוסית הראשונה זה המקום שבו התגוררו נשותיו של ולדימיר הראשון, נסיך קייב. לאחר תהליך ההתנצרות של קייב בנה שם ולדימיר מבצר וקרא לו על שם הקדוש המגן שלו, בסיליוס הגדול (ואסילי).
בשנת 1240 נהרסה ואסילקיב בפלישה של האימפריה המונגולית, החלה להשתקם באיטיות והוכרזה כעיר ב-1796. ב-1825 חיילים רוסים שהיו בעיר לקחו חלק בניסיון מרד הדקבריסטים שנכשל. עד אמצע המאה ה-19 הפכה העיר למרכז מסחר וייצור, עם אוכלוסייה של כ-11,000 תושבים. כיום היא עיר תעשייה עם מפעל מקררים, מפעל למוצרי חשמל ומפעל לעיבוד עור וכן בסיס חיל האוויר ואסילקיב. האתרים בעיר כוללים את כנסיית אנתוני ותיאודוסיוס בסגנון אדריכלות הבארוק משנת 1756 וכנסיית ניקולס הקדוש משנת 1792.
יהדות ואסילקיב.
בשנת 1648 נכבשה ואסילקיב במסגרת מרד חמלניצקי ונטבחו מתיישבי העיירה הפולנים ויהודים כאחד. מאז סיפוחה לרוסיה ב-1686 לא התקיימה בה קהילה יהודית וזאת עד לחלוקת פולין השנייה ב-1792.
ב-1861 היו בעיר בית כנסת אחד ושני חדרי תפילה, חייטות ומסחר היו העיסוקים הנפוצים ביותר בקרב יהודי ואסילקיב. באותה עת חיו בעיר ובכפרים סביבה כ-4,400 יהודים. בשנת 1881 חוותה העיר פוגרום בן מספר ימים במהלכו נרצחו מספר יהודים ובתים ורכוש יהודי נבזזו או נהרסו.
במרוצת השנים גדל מספר היהודים והגיע בשנת 1897 ל-5,156 יהודים אשר היוו כ-40% מאוכלוסיית העיר. בשנת 1907 היו 4 בתי כנסת ו-34 חדרי תפילה עם 4 רבנים רשמיים. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה סבלו יהודי העיר ממעשי אלימות, בתחילת שנת 1919 התרחש פוגרום במהלכו נרצחו 50 יהודים, נאנסו נשים יהודיות ורכוש יהודי נהרס. בנוסף נרצחו 60 רוסים שנחשדו כקומוניסטים. במהלך תקופה זו עזבו יהודים רבים לקייב.
כאשר הוקם המשטר הסובייטי האיסור שהטילו הסובייטים על כל סוג של פעילות כלכלית פרטית, השפיע קשות על האוכלוסייה היהודית של וסילקוב. בשנת 1926 אוכלוסיית היהודים מנתה 3,061 בני אדם, כ-14.5% מכלל האוכלוסייה. בתוקפה זו יהודים רבים מצאו תעסוקה במפעל העור המקומי. בשנות ה-20 וה-30 היה בעיר בית ספר ליידיש.
בשנת 1939 התגוררו בעיר 1,736 יהודים (כ-11.5% מכלל האוכלוסייה).
העיר נכבשה באופן סופי על ידי הוורמאכט ב-31 באוגוסט 1941. קודם לכן, ב-22 באוגוסט ירו והרגו הכוחות שהגיעו ביותר מ-300 יהודים. הוקם בעיר מעין מחנה למעצר יהודים, ויהודים שנתפסו על ידי המשטרה האוקראינית נשלחו אליו, חלקם הצליחו להימלט. במהלך יולי-אוגוסט 1942 נהרגו כ-40 יהודים על ידי המשטרה. יהודים שנעצרו בכפרים וערים מסביב לוואסילקיב, הובאו לעיר ונרצחו בה.
לאחר מלחמת העולם השנייה התאחדו משפחות יהודיות בחזרה בעיר.
בשנות ה-50 נהרס בית הקברות היהודי בעיר ורק חלק מהקברים הועברו לבית הקברות החדש. בית הכנסת של העיר הפך לתחנת רכבת וכיום הוא סגור. נכון לשנת 2017 קיימת בעיר קהילה יהודית קטנה של 100 אנשים.
ליגת העל הוונצואלית
ליגת העל הוונצואלית (בספרדית: Primera División או Liga Venezolana נקראת גם LIGA FUTVE) היא ליגת הכדורגל הבכירה בוונצואלה, הליגה נוסדה ב-1921, והפכה למקצוענית בשנת 1957 והיא מנוהלת על ידי פדרציית הכדורגל של ונצואלה. בליגה משחקות 16 קבוצות כיום.