על אף שהציבור החרדי מהווה, מבחינה דתית ולאומית, חלק מהרוב היהודי בישראל, יש המחשיבים אותו כמיעוט. ציבור זה מונה כ-13 אחוזים מהאוכלוסייה. רוב החרדים גרים ביישובים ובשכונות נפרדים ומקפידים על ניתוק תרבותי מהחברה החילונית. הריכוזים הגדולים של האוכלוסייה החרדית הם בירושלים, בני ברק, מודיעין עילית, בית שמש, ביתר עילית, אלעד, אשדוד ופתח תקווה, חיפה וערד.
דרוזים וצ'רקסים.
הדרוזים בישראל מהווים את המיעוט האתני השני בגודלו בישראל עם כ-1.7% מהאוכלוסייה. מרכזי היישובים הדרוזים בישראל, נמצאים בכרמל, בגליל וברמת הגולן. מרכזי המיעוט הצ'רקסי הם הכפרים ריחאניה וכפר כמא בגליל.
תושבים שאינם אזרחי המדינה.
בישראל מספר קבוצות אוכלוסייה שאינן יהודים ואין להם אזרחות ישראלית.
תושבים חסרי אזרחות ישראלית משתייכים למספר מעמדות שונים:
לתושבי קבע ולתושבים ארעיים יש זכויות סוציאליות, הכוללות קצבת ילדים, מענק לידה, קצבת נכות (במידת הצורך), דמי אבטלה (למי שהפסיק לעבוד), קצבת הבטחת הכנסה (למי שאינו עובד מעל לחצי שנה), השלמת הכנסה (למי שמשתכר מתחת לשכר מסוים), ביטוח בריאות ממלכתי וחברות בקופת חולים.
תושב קבע חייב בשירות צבאי מלא כאזרח ישראלי. תושב קבע אינו זכאי להצביע בבחירות לכנסת, ואינו זכאי לדרכון ישראלי.
תושב ארעי אינו חייב בשירות בצה"ל, אך הוא רשאי להתנדב.
בעלי מעמד פליט זכאים לקבל מהמדינה הגנה ומקלט.
לבעלי המעמד הבלתי חוקי (שב"חים) אין כל זכויות, והם צפויים לגירוש. בשל היעדר מעמדם החוקי, הם סובלים לעיתים מניצול על ידי מעסיקיהם.
בני זוג של יהודים ישראליים.
בעקבות הגעת מאות אלפי מהגרי עבודה לישראל מאידך גיסא, החמיר משרד הפנים את מדיניות ההתאזרחות. נכון לנתוני משרד הפנים לשנת 2002, מצויים בישראל קרוב ל-5,000 בני זוג לא יהודים. .
בשלב זה יכול לקבל בן הזוג מעמד של אזרח לאחר הליך מדורג שאורכו כחמש שנים.
העבריים מדימונה.
העבריים מדימונה היא קבוצה דתית קטנה שחבריה מאמינים שהם צאצאי אחד מעשרת השבטים האבודים. מרביתם חיים בדימונה, וישנן קהילות של העבריים מדימונה גם בערד, בטבריה ובמצפה רמון.
חברי הקבוצה קיבלו רק מעמד של תושבי קבע, ולא אזרחות, מאחר שרצו להישאר אזרחי ארצות הברית.
בתחילת 2004 נתן משרד הפנים לחברי הקבוצה מעמד של תושב קבע, עם פטור משירות בצה"ל. עם זאת, רבים מבני העדה משרתים כיום במגוון תפקידים בצבא, לרבות בתפקידים קרביים.
מהגרי עבודה.
מדינת ישראל מעניקה אשרות שהייה לעובדים מחו"ל, על מנת שישמשו כוח עבודה החסר בישראל, בעיקר בתחומי החקלאות, הבניין, המסעדנות, משק הבית והסיעוד.
בהתאם לחוק האזרחות, עובדים אלה אינם נחשבים אזרחי המדינה.
עובדים זרים אשר אשרת השהייה שהעניק להם משרד הפנים הסתיימה ואשר אינם חוזרים לארצות מוצאם, הופכים באופן אוטומטי לשוהים בלתי חוקיים, על כל המשתמע מכך. על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, אחוז השוהים הבלתי חוקיים מבין העובדים הזרים עומד על כ-45%.
שוהים בלתי חוקיים מהרשות הפלסטינית.
חדירת פלסטינים מהרשות הפלסטינית לשטח מדינת ישראל באופן בלתי חוקי, במקומות עבירים יחסית או דרך פרצות בגדר ההפרדה, נעשית בעיקר לשם מציאת עבודה (ולעיתים לשם ביצוע פיגועי טרור).
על פי הערכות גורמים שונים במערכת הביטחון, נכון לשנת 2009, מספר השוהים הבלתי חוקיים מהרשות הפלסטינית בלא היתר בישראל נע בין 20,000 ל-50,000.
מדינת ישראל מעוניינת למנוע חדירת שב"חים לשטחי המדינה, בכל מחיר, ועל כן הוחלט להחמיר גם עם מסיעי ומליני שב"חים ישראליים. לטענת משטרת ישראל העברת שב"חים לישראל נעשית על ידי ארגוני פשיעה.
מסתננים מאפריקה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלה הסתננות של תושבי אפריקה לישראל דרך גבול ישראל-מצרים שלא היה מגודר. רוב המסתננים שוהים בישראל במעמד של מי שאינם בני-הרחקה, כיוון שהמדינות שמהן באו (כמו מצרים) אינן מוכנות להתחייב שלא ישיבו אותם לארץ מוצאם. רוב המסתננים בא מאריתריאה (54 אחוז מכלל המסתננים ולמעלה מ-80 אחוז מהמסתננים בשנת 2010) מסודאן (23 אחוז), וכן, בשיעור הולך ויורד, מאתיופיה, מחוף השנהב, מניגריה וממדינות נוספות. 85% מן המסתננים היו גברים.
הטיפול הממשלתי במסתננים השתנה עם הזמן. בעבר היו כ-1,500 כלואים במתקנים שונים, בהם בית סוהר סהרונים. רבים מהם מתגוררים בדרום תל אביב, באילת ובערד.
שוויון זכויות, אפליה והעדפה מתקנת.
מעמד המיעוטים בישראל.
מקימי מדינת ישראל התחייבו לשוויון זכויות לכל אזרחיה ודבר זה בא לידי ביטוי במגילת העצמאות בה נכתב .
עם קום המדינה הוגדר על ידי בית המשפט העליון כי קיום שוויון זכויות חברתי גמור לכל אזרחי המדינה הוא עקרון יסוד חברתי. מגילת העצמאות פונה אל תושבי מדינת ישראל הערבים בבקשה לשמירה על השלום וללקיחת חלק בבניין המדינה, על בסיס אזרחות מלאה ושווה, כלומר: שוויון זכויות מלא בפני החוק, שוויון פוליטי (הזכות לבחור ולהיבחר) וכן שוויון חברתי בפני המוסדות הציבוריים והאזרחיים, לרבות שוויון הזדמנויות.
כמו כן, הצהירו מנסחי המגילה כי מדינת ישראל תעניק חופש דת, מצפון, לשון, חינוך ותרבות לכל אזרחיה, ללא הבדל דת, גזע ומין. ואכן, מדינת ישראל מכירה בחירותם של מיעוטים לשמר את תרבותם הנפרדת, לרבות, חלקית, בדרך של חינוך נפרד.
חוקים שונים מסדירים את שוויון הזכויות של המיעוטים ובמקרים רבים אין מדינת ישראל מסתפקת במתן חירות בלבד.
אפליה.
ההצהרות וההכרזות של מנהיגי המדינה – החל במגילת העצמאות וכלה במערכות הבחירות השונות במהלך חייה של מדינת ישראל – הועמדו במבחן לאורך שנות קיומה של המדינה נוכח טענותיהם של קבוצות המיעוט כנגד אפליה. יש הטוענים כי האזרחים בני המיעוטים בישראל הן אוכלוסייה חלשות, הזוכות ליחס פחוּת מזה שזוכים לו קבוצות אחרות.
אפליה בשוק העבודה.
חלק ניכר מן הטענות על קיפוח נסב סביב סיכויי עבודה ושכר. טענות אלה נשמעות אף על ידי בני המיעוטים המשרתים בצה"ל, תוך שהם מתלוננים על כך שהם מספיק טובים כדי להילחם, אך לא להתקבל לעבודה בחלק מהמקומות.
האיסור על אפליה בהעסקה חל על תנאי העבודה, הקידום, הפיטורים, פיצויי הפיטורים ותנאי הפרישה, אולם מיון הנגזר מאופיים וממהותם של התפקיד או המשרה אינו בגדר אפליה. חריג זה מאפשר לעיתים למעסיקים להפלות אזרחים מקבוצות מיעוט בקבלה לעבודה, בין היתר בטענה כי קיימת בעיה ביטחונית בהעסקת ערבים במקום.
טענה נוספת של מעסיקים עוסקת במיקום המגורים של המיעוטים. בכפרים רבים של מיעוטים הניידות בתחבורה ציבורית מהכפר מוגבלת, דבר שעלול לפגוע באפשרות של המיעוטים להגיע בזמן למקום העבודה.
כלים נוספים שעלולים לגרום לאפליית מיעוטים במקומות העבודה, הן דרישות כגון שירות צבאי, או עברית כשפת אם.
הרשות לפיתוח כלכלי במגזר המיעוטים, הנמצאת במשרד ראש הממשלה, אחראית על שיפור שילובם של בני המיעוטים בכלכלת ישראל.
ייצוג חסר בתפקידים בכירים.
בני המיעוטים בישראל אינם זוכים לייצוג הולם בתפקידים בכירים במגזר הציבורי.
מספר הדירקטורים במגזר הערבי הדרוזי והצ'רקסי, נמוך ממספרם היחסי באוכלוסייה. מספר בני מיעוטים כיהנו בתפקידים בכירים פוליטיים.
ייצוג תקשורתי
הערבים אזרחי מדינת ישראל מוצגים לרוב בהקשר של הקונפליקט או תוך קישור סטראוטיפי לסמלי תרבות (למשל, חומוס) ללא התייחסות נרחבת לערבים בהקשרים אזרחיים כלליים. ב-2015 בניתוח תוכן שביצעה עמותת סיכוי, של הייצוג של המיעוט הערבי בערוצי השידור היהודיים ברדיו ובטלוויזיה עלה שרק כשני אחוז מהמרואיינים היו ערביים ורק עשירית מאותם מרואיינים ערביים רואיינו במסגרת המומחיות שלהם, בעוד באותה עת ערבים היו חמישית מאוכלוסיית ישראל. בשנת 2015, כמחצית מסיקור הערבים בתקשורת הישראלית היה בעל טון שלילי מובהק. הרבה מסיקור שלילי זה הוקדש לחברי כנסת ערביים, ורק כרבע מסיקור הערבים בתקשורת היה סיקור חיובי. עוד סיקור שלילי ב-2015 הוקדש ל-95% מהאייטמים של התנועה האסלאמית על שני פלגיה, אף על פי שהפלג הצפוני והפלג הדרומי של התנועה הם שני ארגונים שונים. לסיכום, לתקשורת תפקיד מרכזי בעיצוב החברה, כמו כן תפקיד מרכזי בחיזוק סולידריות קהילתית, אך לכאורה התקשורת לא ממלאת תפקידה, וכתוצאה מכך קיים אי שוויון והדרה בסיקור התקשורתי של המיעוט הערבי במדינת ישראל.
אפליה בהקצאת משאבים.
שנים רבות קיימת בישראל אפליה כלפי ערבים בהקצאת משאבי המדינה.
בשנים 1980–2003 ירדה הצפיפות בכיתות, אך עדיין במגזר הערבי גדולה הצפיפות ב-11% בהשוואה לצפיפות בכיתות במגזר היהודי.
לטענת הערבים, המדינה מקצה יותר קרקעות למגזר היהודי מאשר למגזר הערבי ומפלה אותו במדיניות התכנון.
אף על פי שהחוק בנושא הקמת תאגידי מים וביוב נחקק לפני כחמש שנים, ומאז הוקמו כבר עשרה תאגידי מים וביוב במגזר היהודי, עד שנת 2008 לא הוקם אף תאגיד במגזרים הלא-יהודיים. בשנת 2008 הוקמו שני תאגידי ביוב למגזר הערבי, האחד לאזור נצרת והשני לכפרי הגליל התחתון. התאגידים הוקמו בעקבות החלטת ממשלה מיוחדת מפברואר 2007, שקבעה מענקים נדיבים לרשויות במגזר הלא יהודי אשר יקימו תאגיד מים וביוב עד חודש ינואר 2008. בגין המהלך יקבלו הרשויות סכום של 76 מיליון ש"ח, הן כמענקים והן כהחזר מילוות עבר שנטלו בגין משקי המים והביוב. בנוסף, צפוי תאגיד הרי נצרת, לקבל סכום של כ-13 מיליון ש"ח כמענק לטובת פיתוח תשתיות מים וביוב חדשות. התאגידים יתנהלו כחברות עסקיות לכל דבר, ויתקיימו מגביית מסים אשר יעברו ישירות לקופתם.
העדפה מתקנת.