בתלמוד מסופר שאנשי אלכסנדריה שאלו את רבי יהושע בן חנניה מספר שאלות, ומתוכן: "שלושה דברי הגדה, שלושה דברי דרך ארץ" (נדה ס"ט, ב' - ע', ב'). בפירוט ה"הגדה" מציין התלמוד שלוש שאלות על פסוקים במקרא, בעוד דברי "דרך ארץ" הם סוגה נפרדת ואינם "הגדה".
עוד נאמר על דרשותיו של רבי מאיר, שכללו (בתרגום לעברית) "שליש הלכות, שליש אגדות, ושליש משלים".
בתוספתא נאמר על דרשתו של רבי אלעזר בן עזריה "היכן הייתה הגדה? 'הקהל את האנשים והנשים והטף'". השאלה "היכן הייתה הגדה?" מובנה: על איזה פסוק דיבר. גם ההגדה של פסח נקראת כך משום שבמרכזה עומדים פסוקי המקרא המתארים את יציאת מצרים, וההגדה מרחיבה ומפרשת אותם.
לפיכך, ספרי ה"אגדה" נסדרו על-פי ספרי המקרא. "רבנן דאגדתא" או "בעלי הגדה" הם החכמים שעסקו בהרחבה בפירוש פסוקי המקרא, ומי שהתקשה בהבנתו של פסוק מסוים היה פונה אליהם. המומחים שבהם גיבשו כללים מיוחדים להבנת המקרא.
מקורות האגדה.
הגישה הרווחת ביהדות האורתודוקסית היא כי אותם אמוראים שכתבו את התלמוד הם אלה שכתבו גם את האגדה. בשל האבסורדיות לכאורה שבחלק מהאגדות, יש שמערערים על מקורותיהן של חלק גדול מאגדות התלמוד, ונחמן קרוכמל טען אף . לדבריו, כותבי האגדות המאוחרים חמדו לצון עם כותבי התלמוד, ובתקופת הגאונים - תקופה בה מיעטו בלימוד האגדה ונהגו כלפיה בכבדהו וחשדהו - הצליחו להחדיר לתלמוד את הגיגיהם הפרטיים. גישה נוספת של היהדות האורתודוקסית רואה באגדות משלים, וראו להלן.
סוגות באגדה.
לעיתים אותה אגדה מוצגת בניסוחים שונים או למטרות שונות.
סמכות הפסיקה על פי האגדות.
ספרות האגדה היא אחד המקורות החשובים ביותר של מחשבת היהדות, ועליו מתבססים כתביהם של גדולי מחשבת ישראל, כמו הרמב"ם, רש"י, המהר"ל, המהרש"א, והראי"ה קוק. יש גם מנהגים הלכתיים שמקורם בספרות האגדה, כגון אמירת הקדיש בידי האבלים.
עם זאת, סמכותן של אגדות חז"ל פחותה ביחס לסמכות דברי ההלכה שנאמרו על ידי חז"ל. היחס העקרוני הזה מבוטא בדבריהם של רבים מן הגאונים והראשונים שרווחות בהם קביעות כגון: "אין מקשין מדברי אגדה", "אין סומכין על דברי אגדה", "אין מדקדקין עליהן", "אין משיבין על דברי אגדה", "אין למדים הלכה מדברי אגדה".
אולם לדעת רבינו תם אין לדחות דברי אגדה אם אינם חולקים על התלמוד וכן דעת רוב פוסקי ההלכה האחרונים.
הנימוקים שניתנו ליחס זה לאגדות חז"ל הם שדברי האגדה לא לובנו כלימוד הגמרא בצורה של שאלות ותשובות ושלא נכתבו בצורה של פסיקה אלא של דברי מוסר וכדומה.
בתקופות מאוחרות יותר, הוגים אורתודוקסיים נתנו סמכות גדולה יותר לאגדות חז"ל, ולעיתים עמדה שאלה זו ביסוד מחלוקות בין זרמים פתוחים לשמרנים. בשנת 2003 עורר ביטוי אחד של הוויכוח בעניין פולמוס עז בציונות הדתית. לאחר שהרב יעקב מדן הוציא ספר המדבר על חטאו של דוד המלך ותשובתו, יצאו כמה ראשי ישיבות, כמו הרב צבי טאו, והרב משה בלייכר כנגד עצם הטענה שדוד חטא – בשל טענתם שאסור לחלוק על דברי הגמרא, שאומרת: "אמר ר"ש בר נחמני כל האומר דוד חטא אינו אלא טועה". רבנים אחרים, כמו הרב יובל שרלו והרב יואל בן נון, טענו בין השאר כי אין מחויבות לקבל את המדרש כפשוטו – ובמיוחד כיוון שקיימות דעות חולקות, שכן ניתן להבין את המדרש, כאמירה הגורסת שאין להתייחס לדוד כחוטא, ולא מתכוונת לומר שהוא לא חטא כלל.
יחס הראשונים והאחרונים לאגדה.
רבים מן הראשונים והאחרונים קבעו כללים בלימוד האגדה. הכללים אינם גורפים ומתייחסים לכל אגדה ואגדה בנפרד. להלן קצת מעמדותיהם על האגדות השונות:
פרוש ולימוד האגדה.
מאז כתיבת התלמוד והמדרשים התמעטו העוסקים בפירוש האגדה. רוב פרשני התלמוד כתבו מעט מאוד על הסוגיות האגדיות, ורבים מהלומדים נטו ללמוד אותן ברפרוף – ולפעמים אף לדלג עליהן לגמרי, מתוך שימת דגש על תחום ההלכה. בעבר רבים תפסו את אגדות חז"ל כפשוטן, ולא נטו לראות את דבריהם כמשלים לרעיונות עמוקים ונסתרים. הרמב"ם מתאר שבחלק מהעם היו תופסים תמיד את אגדות חז"ל כפשט דבריהם, וכן שהדרשנים היו רגילים לדרוש בפני ההמון את הדרשות כפשוטם מילה במילה. כך תיאר גם רבי יצחק אברבנאל את דרכם של "החכמים האשכנזים", שמפרשים את אגדות חז"ל כפשוטם.
לעומת זאת, הרמב"ם עצמו סבר שאגדות חז"ל נאמרו כמשלים לרעיונות עמוקים. עמדה זו של הרמב"ם היא חלק מן התפיסה הרציונליסטית שלו, ונקודה זו עמדה במוקד של חלק מן הביקורת שהוטחה כנגד התפיסה. עם זאת, כבר לפני הרמב"ם היו ראשונים שכתבו שיש אגדות שכוונתם אינה לפשט דבריהם, ואחרי הרמב"ם הלכו בדרך זו ראשונים רבים נוספים. נכתבו ביאורים רבים של אגדות חז"ל כמשלים לרעיונות שונים, בין השאר פירושיהם של הגר"א, המהר"ל, והראי"ה קוק. אמנם בין מפרשי האגדות בדרך זו ישנם הבדלים קיצוניים, שיש מהם שפירשו אותם כמשלים לרעיונות פילוסופיים, ויש לרעיונות קבליים, וכל אחד לפי סגנונו שלו. מאפיין נוסף לדרכו של הרמב"ם וסיעתו הוא פרושים לאגדות בצורה של הקרבת הדבר לשכל הישר, כגון יתושו של טיטוס אינו אלא גידול במוח או פתק נפל מהשמים פירושו פתאום חשב כן.
בדורות האחרונים החלה פריחה מחודשת של תחום של פרוש ולימוד האגדה, בעיקר בבתי המדרש המשתייכים לזרם הציונות הדתית – וזאת בעקבות הראי"ה קוק שקרא להחיות את לימוד האגדה, ואף כתב את ספרו עין אי"ה המבאר את האגדות המופיעות בספר עין יעקב על מסכתות ברכות ושבת.
קבצים של מדרשי אגדה.
את אגדות חז"ל ניתן למצוא בכמה סוגים עיקריים של כתבים:
מדרש רבה.
המדרשים הקרויים "מדרש רבה" הם מן המדרשים הידועים והנלמדים ביותר. אולם למרות הדמיון בשמות, לא מדובר בקובץ מדרשי אחד, אלא בקבצים שנכתבו בתקופות שונות, במקומות שונים ועל ידי מחברים שונים.
מדרשים נוספים מתקופת התלמוד ואילך.
בנוסף על חיבורי האגדה האמורים לעיל, קיימים חיבורים המתמקדים בענייני מוסר, כגון: מסכת אבות, אבות דרבי נתן, מסכת דרך ארץ (דרך ארץ רבה ודרך ארץ זוטא), תנא דבי אליהו.
רשימת קובצי מדרשים נוספים ניתן למצוא בספרים:
אסכולות מחקר בפרשנות סיפורי חכמים.
במחקר המודרני קיימות שתי גישות פרשניות שונות להבנת סיפורי החכמים המופיעים בספרות חז"ל.
הגישה ההיסטורית.
גישה זו, המאפיינת את רוב ההיסטוריונים חוקרי התקופה התלמודית, סוברת כי חלק מסיפורי החכמים מכילים פרטים היסטוריים שניתן לאמת ולזהות אותם. סיפורים אלו יאומתו עם מקורות אחרים המספרים את סיפורי התקופה. לדוגמה: היינריך (צבי) גרץ, היסטוריון בן המאה ה-19, השווה בין כתבי ההיסטוריון יוספוס פלביוס לכתבי חז"ל ובעזרת שילוב של שני המקורות יצר תמונה היסטורית אחידה. כלומר, גרץ יוצא מנקודת הנחה ששני המקורות הם בעלי חומרים היסטוריים ומקנה להם סמכות זהה.
הגישה הספרותית.
גישה זו, שבראשה עמד פרופ' יונה פרנקל, סוברת כי יש ספק אודות האמינות ההיסטורית של סיפורי החכמים – וזאת מכיוון שלא ייתכן שהמבנה של סיפור היסטורי יהיה אסתטי ומוקפד כל כך. לכן מציעה הגישה ניתוח ספרותי של הטקסט התלמודי. פרנקל גורס ניתוח הטקסט במספר שלבים: 1. קריאה והבנה מילולית של הטקסט, 2. חלוקת הסיפור לחלקים הגיוניים, 3. הגדרת היחסים בין החלקים, 4. מעקב אחר הקשרים בין החלקים, 5. הבנת המשמעות הרעיונית של הסיפור.
לעומת הניתוח ההיסטורי, בניתוח הספרותי אין כל ניסיון להבין מהו הסיפור האמיתי, שהתרחש במציאות. המטרה אינה אלא להבין מהו הרעיון שמנסה יוצר הסיפור להעביר לקורא. בניתוח זה, כבכל ניתוח ספרותי, כל פרט המופיע בטקסט משמעותי. הבחירה להציג את הדברים באופן מסוים משרתת רעיון מסוים, ולכן ייתכנו סתירות בין מקורות תלמודיים שונים (לכל טקסט רעיון מרכזי אחר).
פרנץ פון פאפן
פְרַנְץ פוֹן פַּאפֶּן (בגרמנית: Franz Joseph Hermann Michael Maria von Papen; 29 באוקטובר 1879 - 2 במאי 1969) היה פוליטיקאי גרמני אשר שימש תקופה קצרה כקנצלר גרמניה, ואשר תככיו היו בין הגורמים לעלייתו של אדולף היטלר לשלטון.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
פון פאפן נולד ב-29 באוקטובר 1879 בוורל, למשפחה קתולית עשירה בחבל וסטפאליה. הוא שירת כקצין בחזית הטורקית במלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן כנספח בשגרירות גרמניה בארצות הברית, משם גורש עקב מעורבותו בתכנון מעשי חבלה בטרם הצטרפה ארצות הברית למלחמה.
קנצלר (1932).
לאחר המלחמה הצטרף פאפן למפלגת המרכז הגרמנית והחל בפעילות פוליטית. פאפן היה אדם אמיד, הודות לנישואיו ליורשת עשירה. הוא החל את פעילותו הפוליטית כמונרכיסט והיווה את האגף הימני של המפלגה, שבראשותה עמד היינריך ברינינג, אשר שימש כקנצלר. ב־1 ביוני 1932 החליט נשיא גרמניה פאול פון הינדנבורג לפתור משבר קואליציוני על ידי פיטוריו של ברינינג, והעלאת פאפן במקומו למשרת הקנצלר. היה זה חלק מתוכנית שהגה יועץ הסתרים של הינדנבורג, קורט פון שלייכר, בעצה אחת עם היטלר. הרעיון היה כי הרייכסטאג (אשר היה מזה זמן רב נתון במשברים קואליציוניים שלא אפשרו הקמת ממשלה יציבה) יפוזר, תוקם ממשלת מעבר, ממשלת המעבר תכריז על בחירות, וכן תבטל את כל האיסורים הקיימים על פעילות האס אה ושאר מיליציות המפלגה הנאצית. הדבר יסייע להשיג רוב ימני שמרני לאחר הבחירות, שייתמך על ידי הנאצים, שייטלו חלק בשלטון, ויסייעו בשינוי החוקה ובהקטנת סמכויותיו של הרייכסטאג, לטובת משטר שמרני - אוטוריטארי, שבו יהיה שלייכר בעל הכוח. השלב הראשון בתוכנית זו היה כי הקנצלר ברינינג יפוטר, ובמקומו יבוא פון פאפן, יושב השורות האחרונות במפלגתו של ברינינג.