כחלק ממאבקה של ממשלת קוריאה הצפונית נגד חדירת סממנים של תרבות המערב לתחומי המדינה, הנהיגה המדינה לאורך השנים איסורים שונים על פריטי לבוש המזוהים עם המערב (כגון ג'ינס) ותסרוקות שנתפסו כמערביות. גברים ששׂערם היה ארוך מדי לדעת המשטרה, נעצרו וסופרו בכוח. בשנת 2004 פתחה הממשלה בקמפיין שהורה על תספורות קצרות לגברים. נקבע כי אורך השׂער לגברים צריך להיות בין 1 ל-5 סנטימטרים, ועליהם להסתפר אחת ל-15 ימים. לגברים מקריחים הותר להאריך את שערם עד 7 סנטימטרים, כדי שיוכלו להסתרק בסגנון "הלוואה וחיסכון". כהצדקה למהלך נטען כי שׂער ארוך מפריע להתפתחות המוח הסוציאליסטי, משום שהוא מפריע להגעת חמצן למוח (אם כי הממשלה לא סיפקה הסבר לכך שנשים רשאיות לגדל את שׂערן).
כחלק מהקמפיין הוחל בשידור תוכנית הטלוויזיה, שכללה הצגתם של גברים בעלי תספורת תקינה וגברים שתספורתם אינה תקינה. הן אלה והן אלה הוצגו בשידור בשמותיהם, וכן צוין מקום מגוריהם או עבודתם. כך, למשל, הוצג בינואר 2005 אזרח ששׂערו כיסה את אוזניו, ועליו נאמר "הטעם התרבותי של החבר הזה אינו יכול שלא לעורר שאלות, כאשר הוא אינו מסוגל לחוש בושה בתסרוקתו. האם אנחנו יכולים לצפות מאדם בעל הלך מחשבה כל כך לא מסודר לבצע את חובותיו כהלכה?".
פעולה נוספת שננקטה כללה הצבת מצלמות נסתרות ברחובות פיונגיאנג, שתיעדו עוברי אורח. מנחה התוכנית ניגש למי שתועד כשתספורתו אינה הולמת, ונזף בו. לעיתים בא המנחה בטענות גם לאשתו של אותו אדם או לעמיתיו לעבודה, על שלא עשו די כדי שיסתפר.
התוכנית כללה חמישה פרקים.
סוכנות מגנום
סוכנות מגנום (Magnum Photos) היא קואופרטיב בינלאומי לצילום, השייך לצלמים החברים בו. לסוכנות משרדים בניו יורק, פריז, לונדון וטוקיו. בסוכנות חברים צלמים מכל רחבי העולם. הצלם הישראלי היחיד החבר בסוכנות הוא מיכה בר-עם.
הסוכנות הוקמה בשנת 1947 על ידי הצלמים רוברט קאפה, אנרי קרטייה ברסון, דוד "שִים" סימור וג'ורג' רודג'ר, בתגובה לחוויותיהם במלחמת העולם השנייה.
סוכנות מגנום היא בין הקואופרטיבים הראשונים לצילום, השייכים לצלמים עצמם. אחת המטרות של הסוכנות היא לאפשר לצלמים לעבוד באמצעות סוכנות, על כל היתרונות הגלומים בכך, מבלי לאבד את זכויות היוצרים על יצירותיהם.
מאז שהוקמה הסוכנות, הספיקו צלמיה לתעד אין ספור אירועים היסטוריים בכל רחבי העולם וכן תרבויות ונושאים שונים כגון שבטים באפריקה, שכונות עוני ומלחמות (ולעומת זאת גם את חיי הזהר של המפורסמים). הסוכנות תפסה מקום של כבוד בעולם הצילום. לאורך השנים הוצגו התצלומים בתערוכות שונות של הסוכנות או של האמנים השונים וחלקם התפרסמו בזכות הצגתם במגזינים כגון נשיונל ג'יאוגרפיק.
חלק גדול מן התצלומים מוצגים כיום בארכיון הסוכנות באתר האינטרנט שלה.
ג'ון ברנט
ג'ון ברנט (באנגלית: John Burnet; 9 בדצמבר 1863 - 26 במאי 1928) היה קלסיקאי סקוטי.
חייו ומחקריו.
ברנט התחנך בבית הספר התיכון המלכותי באדינבורו (Royal High School), באוניברסיטת אדינבורו ובבייליול קולג' השייך לאוניברסיטת אוקספורד, שם הוא סיים תואר שני ב-1887. בשנים 1915-1890 עבד כעמית מחקר בקולג' מרטון באוניברסיטת אוקספורד; הוא היה פרופסור ללטינית באדינבורו; בין השנים 1892 ל-1926 הועסק כפרופסור ליוונית באוניברסיטת סנט אנדרוז. בשנת 1916 נבחר כחבר האקדמיה הבריטית. ב-1909 הוצע לברנט לקבל את הקתדרה ליוונית באוניברסיטת אוקספורד, אולם הוא לא נענה להצעה.
ב-1894 הוא נשא לאישה את מארי פארמר, בתו של ג'ון פארמר, שכתב את ההקדמה לאסופת המסות של ברנט Essays and Addresses, שראתה אור אחרי מותו.
ברנט נודע בשל מחקריו על אפלטון, בייחוד התזה שלו שלפיה הצורה שבה אפלטון מתאר את דמותו של סוקרטס בדיאלוגים שלו היא מדויקת מבחינה היסטורית וכי את ההשקפות הפילוסופיות המיוחדות לאפלטון ניתן למצוא רק במה שקרויים כיום הדיאלוגים המאוחרים. ברנט גם החזיק בדעה שסוקרטס היה קרוב מאוד בהשקפתו למסורת הפילוסופית היוונית הקדומה, שכיום נודעת באופן כללי כפילוסופיה קדם-סוקרטית; ברנט האמין שסוקרטס היה בצעירותו תלמידו של ארכלאוס, שהשתייך לאסכולה של אנכסגורס (Burnet 1924, vi).
בימינו עדיין מרבים לקרוא את עבודתו הפילולוגית של ברנט על אפלטון ומהדורותיו נחשבו לאוטוריטטיביות במשך מאה שנים. מלומדים עדיין מוקירים ונעזרים בפרשנויותיו לדיאלוגים האפלטוניים אותיפרון, אפולוגיה, קריטון, ופיידון. מיילס ברנייט (Myles Burnyeat), למשל, קורא לספרו של ברנט Plato: Euthyphro, Apology of Socrates, Crito "המהדורה הטובה ביותר שמצויה בידינו כיום".
הוסיאטין
הוסיאטין (באוקראינית: Гусятин), הנקראת גם גוסיאטין, היא עיר במחוז טרנופול, אשר בדרום-מערב אוקראינה. הוסיאטין היא הבירה האדמיניסטרטיבית של מחוז המשנה הוסיאטינסקי. העיר שוכנת בעיקר על הגדה המערבית של נהר הזברוץ' אשר שימש כגבול בין האימפריה האוסטרו-הונגרית לאימפריה הרוסית במאה ה-19. היא משתייכת לאזור ההיסטורי גליציה המזרחית.
מקור השם.
מקור שמו של היישוב הוא בשמם של הפרחים הנפוצים באזור, הארגנטינה אנסרינה, "עשב הכסף", המכונה באוקראינית "הוסיאטינקה". ישנה מסורת הגורסת כי שם העיר הוא כשם היישוב הקדום הוסא.
היסטוריה.
לפי מסורות אוקראיניות, העיר הוקמה ב-1431. בראשיתה הייתה כפר מלכותי, אך המלכה בונה ספורצה החליפה את הכפר תמורת מחוז סלבוטצקי, ויש אומרים אף בעיר קייב עצמה.
זיגמונד השני, מלך פולין אישר הפיכת הכפר לעיר.
הוסיאטין מוזכרת לראשונה במסמכים משנת 1559, עת הייתה חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי והשנה בה הוענק לה אוטונומיה מוגבלת תחת זכויות מגדבורג. בתקופה זו העיר, בבעלות משפחת קלינובסקי, הייתה שייכת למחוז צ'רנובוגרודסק בפרובנצית פודוליה.
ב-1594, כתוצאה מסכסוך בין בעלי העיר לבין הקוזק נאליביקה, התנפל האחרון על העיר ושרף את הטירה.
לאחר מלחמות קשות בין הפולנים לטורקים הועברה העיר לידי הסולטאן הטורקי ב-1672 אך לאחר 27 שנה הוא גורש משם.
בשנת 1772 פוצלה העיר: הצד המערבי של נהר הזברוץ' הועבר לשליטת אוסטריה, יחד עם חבלי ארץ אחרים מדרום פודוליה, וסופח לאדמות הכתר האוסטרי (דוכסות) גליציה ולודומריה. חלקה המזרחי של העיר סופח לאימפריה הרוסית.
מיד לאחר הסיפוח טייל הקיסר יוזף השני באזור והוקסם מפוריות האדמה ומהצפוי לאזור זה.
בשנת 1918, לאחר ההפסד במלחמת העולם הראשונה, פורקה האימפריה האוסטרו-הונגרית, והוסיאטין כולה עברה לידי הרפובליקה העממית של אוקראינה. בשנת 1919 נחל הצבא האוקראיני הפסד לצבא ה ובקרב זה עברה העיר על שני חלקיה לידי הפולנים. אולם השנים בהן הייתה העיר מפוצלת והתנהלה בשפות שונות ובתרבות שונה גרמו לכך שהאיחוד לא היה מלא. באותה עת הייתה העיר שייכת לפלך קופיצ'ינץ שבמחוז צ'ורטקוב.
בשנת 1939 סיפחה ברית המועצות את האזור והעיר והיא צורפה לרפובליקה הסוציאליסטית של אוקראינה.
בזמן מלחמת העולם השנייה (1941) נכבשה הוסיאטין על יד גרמניה הנאצית ואז חזרה לידי ברית המועצות ב-24 במרץ 1944.
יהדות הוסיאטין.
היהודים היו בין הראשונים שהתיישבו בהוסיאטין לאחר שהוענקה לה אוטונומיה ב-1559 ויש עדויות לקיום בית כנסת כבר במאה ה-16. למרות היותה של הקהילה קטנה מאוד, היא סבלה מאנטישמיות כבר אז ובשנת 1623 הופצה עלילת דם, בעלת העיר הלשקה קלינובסקה, יחד עם בנה מרטין, האשימו שלושה אחים יהודים שחטפו ילד נוצרי ורצחו אותו, בעקבות כך הם "נשפטו" עונו ונשרפו על המוקד.
בגזירות ת"ח ת"ט התבצרו יהודי העיירה והסביבה בבית הכנסת העתיק של העיר.
תחת שלטון הסולטאן הטורקי החלה הקהילה לפרוח עד שנת 1699 בה השלטון הטורקי גורש. בשנה זאת החלה הבניה של בית הכנסת הגדול, אך כאשר העיר חזרה לידיים נוצריות החל הבישוף שרקובסקי לטרפד את הבנייה בטענה כי היא צריכה להיות מאושרת על ידיו, רק כאשר מיכאל פוטוצקי התערב לטובת היהודים אופשרה המשכת הבניה. בשנת 1765 הגיעה מספר היהודים ל 1,208 איש ששילמו מס גולגולת לוועד ארבע הארצות.
לאחר פיצול העיר, רוב היהודים חיו תחת שלטון האוסטרו-הונגרים, ומיעוטם חיו תחת שלטון הרוסים.
במאה ה-19 הגיעה תנועת החסידות גם להוסיאטין, ושלוחה של חסידות רוז'ין הגיעה להוסיאטין בראשות בנו של הרוז'ינר, מרדכי-שרגא, הבן הקים את חסידות הוסיאטין, ובעקבות הקמתה הקהילה היהודית החלה לגדול.
נבנו מבנים רבים כמו בית לאדמו"ר על טירה ששופצה, בתי כנסת, מקוואות ובתי חולים.
בעקבות התעוררות חסידות הוסיאטין (נצר לחסידות רוז'ין) החלה גם הציונות להגיע לעיר ותנועות כמו בני ציון נפתחו בעיר.
בשנת 1900 חיו בעיר 5373 יהודים, ועד ערב מלחמת העולם הראשונה עלה מספרם לכ-8,000 נפש, חלקם פליטים מיישובי הסביבה. החל משנת 1906 פעל בעיר בית דפוס גדול בהנהלת ליפא שווגר, מחסידי הרב.
מלחמת העולם הראשונה.
תקופת פריחה זאת הגיעה לסופה עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, כבר ב-1914 האדמו"ר מהוסיאטין, רבי ישראל פרידמן מהוסיאטין, עבר לווינה ואיתו מספר מחסידיו (משם המשיך לתל אביב והעתיק את חסידות הוסיאטין לארץ ישראל). ב-9 באוגוסט 1914 פרץ הצבא הרוסי לעיר והשמיד מאות מבנים, היהודים החלו לברוח יחד עם כלל התושבים לערים השכנות, ובגלל תנאי הפליטים פרצה באזור מגפת טיפוס שהרגה עשרות. המשטר הרוסי הוציא צו לגירוש היהודים ב-1915, וב-1916 ,בעוד הצבא הרוסי נסוג הוא גירש שוב את כל היהודים שחזרו מאז הגירוש הראשון, בסוף המלחמה החלו לחזור יהודים לעיר והאיכרים ערכו ביהודים מספר פרעות. ובעקבות המאורעות מספר היהודים בעיר ירד ל-368 יהודים בלבד, כעשירת ממספרם ב-1890.
השואה.