על המעבר הגן כוח שהורכב מהגדוד הראשון בצוות הקרב של רגימנט הרגלים ה־26 האמריקאי, מרגימנט ההנדסה הקרבית ה־19, מגדוד תותחי השדה ה־6, מגדוד משחיתי הטנקים ומסוללת ארטילריה צרפתית. על הגבעות שממערב להם היה כוח המשימה של גנרל וולבר, גנרל צרפתי שפיקד על דיוויזיית הרגלים האלג'יראית השלישית. הכוח הורכב מגדוד ריינג'רס וגדוד חי"ר אמריקאי, שלושה גדודי חי"ר צרפתים, שני גדודי תותחנים אמריקאים, ארבע סוללות ארטילריה צרפתיות ופלגת נ"מ. הרחק יותר מערבה היה כוח המשימה בואן (שהורכב מהגדוד ה־3 של צוות הקרב של הרגימנט ה־26) שחסם את הדרך מפריאנה לעבר טבסה. בין כוח המשימה בואן לטבסה הייתה הדיוויזיה המשוריינת הראשונה, שם היא נערכה מחדש, אם כי רק צוות "פיקוד קרב ב'" היה כשיר ללחימה. בליל ה־18 בפברואר, העמדות במעבר הועברו לאחריותו של קולונל אלכסנדר שטרק, מפקד צוות הקרב של הרגימנט ה־26 והכוח כונה "כוח המשימה סטארק".
יחידת הסיור ה־33 ניסתה להפתיע את הכוחות המגינים על קסרין במעבר אך נכשלה: גדוד של פאנצרגרנדיר היה מוכן במעבר ואחד נוסף בג'בל סממה, הגבעה ממזרח. רומל החליט להעביר את יחידותיו מדיוויזיית הפאנצר העשירית למעבר קסרין בבוקר למחרת, להתקפה מתואמת יחד עם יחידות מקורפוס אפריקה, שאליהן יצטרפו חלקים מדיוויזיית השריון ה־131 "צ'נטאורו" (Centauro) האיטלקית. תגבורת בריטית מבריגדת השריון ה־26 (הדיוויזיה המשוריינת השישית) התאספה בתאלה ובריגדיר דונפי, שבחן את המצב, החליט להתערב. מפקדת הארמייה הראשונה הגבילה אותו לשלוח רק את "כוח גור" (Gore Force), צוות קרב משולב קטן של פלוגת חיל רגלים, פלוגה של 11 טנקים, סוללת ארטילריה וצוות נ"ט. בריגדיר קמרון ניקולסון (מהדיוויזיה המשוריינת השישית) קיבל פיקוד על "ניקפורס" (Nickforce) – כל היחידות שנמצאו מצפון־מערב למעבר.
במהלך הלילה, נכבשו העמדות האמריקאיות בשתי הכתפיים המשקיפות על המעבר ובשעה 8:30 בבוקר הפאנצרגרנדירים הגרמניים ו"ברסליארי" (Bersaglieri) האיטלקית חידשו את ההתקפה. בשעה 10:00 בבוקר העריך דונפי כי כוח המשימה סטארק עומד לפנות את מקומו והורה ל"כוח גור" לעבור לצד המעבר הקרוב לתאלה כאשר חלקים מדיוויזיית "צ'נטאורו" פתחו בהתקפה לעבר טבסה, שהמשיכה כל אחר הצהריים. בשעה אחת בצהריים רומל שלח קדימה שני גדודים מדיוויזיית הפאנצר העשירית שגברו על ההגנה. הטנקים וברסליארי מדיוויזיית "צ'נטאורו" התקדמו לאורך כביש 13 וחיסלו את ריגמנט ההנדסה הקרבית ה־19. הניצולים האמריקאים נסגו באופן לא מאורגן במעלה היציאה המערבית מהמעבר לעבר ג'בל אל־חמרה, לשם הגיע "פיקוד קרב ב'" של הדיוויזיה המשוריינת הראשונה. ביציאה לתאלה, "כוח גור" העסיק את כוחות הציר תוך שהוא נסוג לאט ומאבד את כל הטנקים שלו, כדי להצטרף לבריגדת השריון ה־26 שהייתה במרחק של 16 ק"מ.
ג'בל אל־חמרה.
קורפוס אפריקה החל לנוע לאורך עמק נהר חטב (حطب), לעבר חיידרה (حيدرة) וטבסה בשעות אחר הצהריים המוקדמות של ה־21 בפברואר והתקדם עד שנתקל בג'בל אל־חמרה בכוחות המגנים של בעלות הברית, שהורכבו מרגימנט הרגלים ה־16 האמריקאי, דיוויזיית הרגלים הראשונה ו"צוות קרב ב'" של הדיוויזיה המשוריינת הראשונה האמריקאית. הכוח הגרמני־איטלקי נעצר ולמרות הלחץ הכבד שכלל התקפות אוויריות, הוא לא הצליח לסלק את המגינים האמריקאים. לאחר שהפסיקו את התקדמות כוחות הציר לכיוון טבסה, גנרל פול רובינט וגנרל טרי אלן הפנו את תשומת לבם לתכנון התקפת נגד שתתקיים למחרת, 22 בפברואר. התוכניות שתכננו שני הצדדים היו מבולבלות כתוצאה מהקרב וכוחות הציר (5 "ברסליארי", קבוצת תותחי "סמובנטה" (Semovente) מצ'נטאורו ו־15 פאנצרים) פתחו בתקיפה נוספת על עמדות ארצות הברית בבוקרו של ה־22 בפברואר. אף על פי שכוחות הציר תקפו בחוזקה, המגינים האמריקאים החזיקו את הקו ובאמצע אחר הצהריים, חיל הרגלים והטנקים האמריקאים פתחו בהתקפת נגד שחיסלה את הכוח הגרמני והאיטלקי המשולב. יותר מ־400 אסירים מכוחות הציר נשבו כאשר התקפת הנגד כבשה את העמדות של קורפס אפריקה.
תאלה.
רומל נשאר עם הקבוצה הראשית של דיוויזיית הפאנצר העשירית בדרך לכיוון תאלה, שם התחפרו על הגבעות הבריגדה המשוריינת ה־26 ושרידי רגימנט הרגלים ה־26 האמריקאי. אם העיירה הייתה נופלת ודרום שתי הדרכים מתאלה לטבסה היו נחתכות, דיוויזיית הרגלים התשיעית האמריקאית מצפון הייתה מבודדת ו"צוות קרב ב'" של הדיוויזיה המשוריינת הראשונה היה נלכד בין דיוויזיית הפאנצר העשירית ליחידות התומכות שלה שהיו נעות צפונה בדרך השנייה לטבסה.
הכוח המשולב של בעלות הברית ניסה לעכב את התקדמות הגרמנים לעבר תאלה, מה שעלה לו באבדות כבדות. כוח בעלות הברית שנסג גבעה אחר גבעה צפונה עד החשכה, עצר הכוח את ההתקפות הגרמניות ממש מדרום לעיירה. הארטילריה של דיוויזיית הרגלים התשיעית (48 תותחים) ומחלקות נ"ט, שהועברו ממרוקו ב־17 בפברואר 1,300 ק"מ מערבה, הגיעו בשעות אחר הצהריים לטבסה ובחצות הלילה כבר היו מוכנים בעמדותיהם בתאלה. ביום למחרת, החזית הוחזקה ברובה על ידי חיל הרגלים הבריטי, עם גיבוי חזק במיוחד של ארטילריה אמריקאית ובריטית מאוחדת, תחת פיקודו של בריגדיר גנרל סטפורד לירוי אירווין, מפקד הארטילריה של דיוויזיית הרגלים התשיעית האמריקאית. לבריטים היו 36 תותחים, בנוסף על הטנקים של הבריגה הרכובה דרבישייר (Derbyshire Yeomanry) ושל רגימנט נושאי הרומח ה־17/ה־21.
אנדרסון הורה לדיוויזיית הרגלים התשיעית וולארטילריה המסייעת שלה באל־קאף להתכונן להתקפה גרמנית צפויה, אולם מייג'ור ג'נרל ארנסט הרמון האמריקאי, שנשלח על ידי אייזנהאואר לדווח על הקרב, ופיקוד בעלות הברית הורו לארטילריה של דיוויזיית הרגלים התשיעית להישאר מאחור. בבוקר ה־22 בפברואר, מטח ארטילריה עז מתותחי בעלות הברית המקובצים, מנע את חידוש ההתקפה של דיוויזיית הפאנצר העשירית, השמיד טנקים וכלי רכב ושיבש את התקשורת. ברויך, מפקד קבוצת הקרב, החליט לעצור ולהתארגן מחדש, אך תגבורת של בעלות הברית המשיכה להגיע. תחת אש מתמדת חיכתה דיוויזיית הפאנצר העשירית עד החשיכה כדי לסגת משדה הקרב.
נסיגה.
כוחות מפוזרים עם אספקות שהולכות ומידלדלות, כשהארטילריה של בעלות הברית דוחקת במעבר מול תאלה וכעת ניצבים נגד התקפות נגד של ארצות הברית לאורך נהר חטב, הבין רומל שההתקפה שלו הופסקה. בסביבה, לאורך נהר חטב ועכשיו בתאלה, לא הצליחו מאמצי הכוחות הגרמניים והאיטלקיים לשבור את קו בעלות הברית. עם סיכויים מועטים להצלחה נוספת, רומל פסק כי יהיה זה נכון יותר להפסיק בהתקפה, להתרכז בדרום תוניסיה ולהכות מכה קשה בארמייה השמינית, שעסקה באספת כוחות וארכון היחידות. לפחות הייתה לו נחמה בכך שהוא גרם לאבדות כבדות לאויבו ושריכוזי הכוחות של בעלות הברית בגפסה ובסבייטלה הושמדו. בפגישה שנערכה במפקדה של רומל בקסרין ב־23 בפברואר, ניסו קסלרינג וגנרל חיל הפרשים זיגפריד וסטפל לשנות את דעתו של רומל בטענה כי עדיין יש היתכנות של הצלחה. רומל היה נחוש; קסלרינג הסכים בסופו של דבר ובאותו ערב הוראות רשמיות של ה"קומנדו סופרימו" ברומא קראו לבטל את ההתקפה והפנו את כל יחידות הציר לחזור לעמדותיהן המקוריות. ב־23 בפברואר התקפה אווירית אמריקאית מסיבית על המעבר החישה את הנסיגה הגרמנית. בסוף ה־24 בפברואר שוב נכבש המעבר, פריאנה הייתה בידי בעלות הברית; סידי בוזיד וסבייטלה נכבשו בחזרה זמן קצר לאחר מכן.
לאחר הקרב.
אבדות.
האבדות הגרמניות בקסרין היו 201 הרוגים, 536 פצועים ו-252 נעדרים, בסך הכל 989 נפגעים. בציוד, הגרמנים איבדו 20 טנקים, 67 כלי רכב ו-14 תותחים. כוחות בעלות הברית לכדו 73 חיילים גרמנים ו-535 חיילים איטלקים.
האבדות האמריקאיות הסתכמו ב-300 הרוגים, 3,000 פצועים ו-3,000 נעדרים. ההפסדים היו כה גבוהים עד שנדרשו 7,000 מחליפים נוספים כדי לשחזר יחידות לעוצמתן המקורית. ההפסדים הצרפתיים בדיוויזיה ה-34 הסתכמו ב-50 הרוגים, 200 פצועים ו-250 נעדרים. לגבי אנשי בעלות הברית שנתפסו, רומל וציגלר טענו כי 3,721 שבויים נלכדו אך בדו"ח מאוחד מ-24 בפברואר הם דיווחו על 4,026 שבויי מלחמה של בעלות הברית.
אבדות הציוד של הקורפוס האמריקני השני היו מדהימות: בסך הכל אבדו 183 טנקים, 104 זחל"מים, 208 תותחים ו-512 משאיות וכלי רכב מנועיים, חלקם נתפסו על ידי הגרמנים. בעלות הברית איבדו גם אספקה ודלק, שכן למעלה מ-215 מ"ק של בנזין וחומרי סיכה נתפסו יחד עם 45 טונות של תחמושת.
רומל.
רומל קיווה לנצל את חוסר הניסיון של מפקדי בעלות הברית החדשים, אך ארנים התנגד לו, מאחר שברצונו לשמור על כוחו בגזרתו, התעלם מפקודותיו של קסלרינג ומנע את יחידת הטנקים הכבדים הצמודים של דיוויזיית הפאנצר ה-10. רומל הרגיש שרוב היחידות והמפקדים של ארצות הברית הראו את חוסר הניסיון שלהם, ואיבדו את התמונה הרחבה יותר. רומל לא הצליח לנצל כשלים של בעלות הברית בגלל חוסר כוחות וחופש תמרון וההזדמנות הוחמצה, אך הוא שיבח את הגדוד ה-2, רגימנט השריון 13 של דיוויזיית השריון ה-1 בהגנתו על סביתלה על היותו "חכם ונלחם היטב". מאוחר יותר התרשם רומל מהמהירות שבה הבינו ויישמו המפקדים האמריקנים לוחמה ניידת וגם שיבח את הציוד האמריקאי: "הניסיון הבריטי נוצל היטב בציוד האמריקאי". עניין במיוחד עבור הגרמנים היה הזחל"ם M3 החזק, ובמשך זמן מה לאחר הקרב, יחידות גרמניות פרסו מספר רב של כלי רכב אמריקאים שנתפסו.