מרכז סיביר וארכיפלג פרנץ יוזף שברוסיה
שבארצות הברית
תת-האוכלוסיות השונות שומרות על אזור חיים קבוע בהתאם לעונות השנה. פרטים מתת-אוכלוסיות שונות עשויים להזדווג ביניהם.
בעבר היה גם תת-המין דוב קוטב טירני (Ursus maritimus tyrannus) העצום, אם כי כמה חוקרים רואים בו תת-מין של דוב חום.
התנהגות.
זכרי דוב הקוטב הם בעלי חיים יחידאים (סוליטרים), למעט בעונות הייחום, בעוד שהנקבות חברותיות יותר אחת כלפי השנייה. דובי הקוטב הם אגרסיביים יחסית, מפגשיהם עם בני האדם מעטים יחסית, ובשל כך הם נחשבים למסוכנים ועשויים לפגוע בבני אדם. כאשר זכרים נתקלים בדובי קוטב זכרים אחרים, עלול להתפתח ביניהם קרב, כדי לבחון מי החזק מהם. במהלך הקרב הם עלולים להיפצע ולשבור את שיניהם. דובי קוטב צעירים מרבים לערוך קרבות ביניהם כחלק ממשחק, במהלכו הם מפתחים כישורי לחימה שישמשו אותם בבגרותם במאבק על בת זוג להזדווגות. במהלך קרבות המשחק הם מתנסים בלחימה ובמגע גופני, מבלי שיסתכנו בפציעה. קרבות בין דובי הקוטב לבין מיני דובים אחרים מתרחשים רק לעיתים רחוקות, וייגרמו רק כתוצאה מבהלה או מבלבול. קרבות אלו מסתיימים לרוב בנשיכות, אך במקרים נדירים עלול הדוב להרוג, ואף לאכול, דוב אחר.
תנועה ופעילות.
עיקר זמנם של דובי הקוטב מתחלק בין ציד ואכילה ובין מנוחה. המנוחה באקלים הקוטבי חשובה, שכן איבוד החום בזמן חוסר-פעילות קטן. דובי הקוטב ישנים בין 7 ל-8 שעות ביממה, בדומה לאדם. פעילותם מתבצעת בשעות ה"לילה" על-פי רוב, בהתאם לשעות הפעילות של טרפם העיקרי, כלבי הים. עם זאת, אין המדובר בלילה ממשי, שכן אחד ממאפייניה של סביבת החיים הקוטבית הוא שעות אור רבות בקיץ ושעות חושך רבות בחורף. בנוסף לשינה, דובי הקוטב מנמנמים בכל הזדמנות שנקרית בדרכם, ובכך חוסכים אנרגיה רבה. בחורף הם חופרים מאורה או שוחה רדודה כדי לישון בה, ובזמן סערה הם ישהו במאורה במשך מספר ימים.
דובי הקוטב יכולים לגמוא מרחקים גדולים על פני האדמה והקרח, אולם הם מעדיפים בדרך כלל להישאר בקרבת הים, בעבר נצפו פרטים ששחו מרחק של 160 ק"מ מפיסת היבשה הקרובה ביותר. קצב הליכתם הוא כשישה קילומטרים בשעה. נקבה עם גורים תלך בקצב איטי יותר של 2.5–4 קמ"ש. בזמן ריצה הם יכולים להגיע למהירות של כ-40 קמ"ש למשך זמן קצר וללכוד בדרך זו איילים, אולם פרוותם העבה גורמת להם להתחמם יתר על המידה לאחר זמן קצר. בנוסף, מבנה גופם המגושם מביא לכך שבזמן תנועה הם מנצלים אנרגיה רבה מאוד יחסית ליונקים אחרים. בשל כך דובי הקוטב מעדיפים באופן טבעי לצוד את טרפם ממארב פסיבי. מרדף בריצה, לדוגמה אחר אווז שלג, שיארך יותר מ-12 שניות, יסתיים בבזבוז אנרגיה גם אם ייתפס האווז.
דובי הקוטב הם שחיינים מצטיינים הודות לגופם המותאם היטב לשחייה: הנחיריים והאוזניים נאטמים בעת צלילה, פרוותם השמנונית מונעת ספיגת מים, אחוז השומן הגבוה בגופם עוזר להם לצוף, וכפות רגליהם מכוסות בקרומי שחייה חלקיים. דובי קוטב יכולים לשחות במהירות של עד 10 קילומטרים לשעה. הדובים הם גם צוללים מצטיינים, והתחמקו בעבר מציידים אנושיים באופן זה.
בשונה מדובים אחרים, דובי הקוטב נותרים ערים ופעילים לכל אורך השנה. הנקבות ההרות חופרות מערות קטנות, שבהן הן ממליטות בבטחה את גוריהן. בעודן במערות הנקבות ישנות, ובחודשי האביב הן יוצאות במצב פיזיולוגי דומה לזה של דוב חום שעבר "תרדמת חורף", אף על פי שטמפרטורת הגוף שלהן לא ירדה בדומה לאלו של הדובים החומים.
לדובי הקוטב יש הסתברות שווה למות לכל אורך החיים, כשדובי הקוטב גורים הם ניצבים בפני שלל סכנות, אחד מהם הוא התוקפנות של דובי קוטב זכרים לגורים, מסיבה זו הדובה מתבודדת כבר שהיא בהריון כדי להבטיח שהגורים לא יהיו בקרבת דוב קוטב זכר. אתגר וסכנה נוספת עומדת בפני הגורים הם להקות זאבים אשר מנסות להפריד בין הגור לאם ובכך לטרוף את גור הקוטב. במהלך חייהם הבוגרים של דובי הקוטב ישנם עוד שלל אתגרים וסכנות - אחד האתגרים שדובי הקוטב מתמודדים עימם הוא הצומות הארוכים, דובי הקוטב נודדים בעיקר על מנת לחפש טרף ולאכול, ישנם דובים אשר לא מצליחים לטרוף ופשוט מתים מרעב ומחוסר אנרגיה, אתגר נוסף הקשור גם לתזונתם הוא מזג האוויר הקפוא הצורך מהם אנרגיות רבות.
ציד ותזונה.
דובי הקוטב ניזונים בעיקר מכלבי ים, ובמיוחד מפוסות טבעתיות שיוצרות חורים בקרח על מנת לנשום. עם זאת, בהיותם ציידים אופורטוניסטים, דובי הקוטב יאכלו כל יצור שביכולתם להרוג: עופות, מכרסמים, צדפות, סרטנים, לבנתנים, ניבתנים צעירים, דגים, איילי צפון, כבשי מושק, פגרים של חיות שונות, ולעיתים נדירות אף דובי קוטב אחרים. מערכת העיכול שלהם מותאמת לעיכול השומן של בעלי החיים הימיים, ולכן הערך התזונתי של הטרף היבשתי קטן יותר עבורם. מרבית בעלי החיים רצים מהר יותר מדובי הקוטב ביבשה, או שוחים מהר יותר מהם במים, ולכן טכניקת הציד העיקרית שלהם ללכידת כלבי ים היא מארב: דוב הקוטב ממתין, כשהוא מוסווה בפרוותו, בקרבת חורי נשימה המפוזרים על פני הקרח, ומחכה לכלב הים העולה לפני המים כדי לנשום אוויר. הוא תוקף את כלב הים בעזרת מלתעותיו ומנסה לתפסו על ידי שבירת הקרח סביבו. המארב מצליח רק בשני אחוז מהמקרים. ככלל, דוב הקוטב אוכל רק אחת לארבעה עד חמישה ימים. הדוב אוכל רק את העור ואת השומן של כלב הים, בעוד שמשאר חלקיו ניזונות חיות אחרות, במיוחד בחורף. כך לדוגמה, נמצא כי שועלי שלג ניזונים בעונה זו בעיקר משאריות שהותירו אחריהם דובי הקוטב.
חוש הריח המפותח של הדוב מסייע לו לאתר פגרי בעלי חיים ממרחק רב, המגיע לעיתים לכדי 30 ק"מ. בשל כך, חלק חשוב בתזונתם מורכב מפגרי ניבתנים ולווייתנים. דובי הקוטב הם טורפים חזקים ומסוכנים מאוד, אולם רק לעיתים רחוקות הם הורגים ניבתנים בוגרים שמשקלם כפול ממשקלם שלהם. בסוף הקיץ ובתחילת הסתיו עובי שכבת הקרח קטן מדי, ולכן הם טורפים פחות ומנצלים את מאגרי השומן שצברו. אף על פי כן, אוכלוסיית דובי הקוטב במפרץ הדסון המערבי נצפתה אוכלת גם מיני צמחייה כתותי יער, אצות, שורשים ופירות שונים כאשר מלאי המזון הרגיל שלה אזל. דובי הקוטב הם טורפי-על. הסכנה העיקרית לקיומם היא מידי האדם. מספר פעמים נמצאו שאריות של דובי קוטב בקיבתם של לווייתנים קטלנים (אורקות).
רבייה.
אסטרטגיית החיים ההיסטורית של דובי הקוטב היא בברירת K (K-selection), דפוס גדילת האוכלוסייה הוא בקצב נמוך כאשר דובה מגיעה לבגרות מינית בגיל 5 והיא יכולה להיכנס להריון כל 3 שנים וללדת 2 צאצאים בממוצע, בנוסף הנקבה תצטרך להתבודד בזמן הריונה על מנת להגן על גורה מדובים זכרים ואיומים אחרים. מכיוון שקצב גדילתם נמוך ובגלל שינוי האקלים כיום, דובי הקוטב נחשבים בסכנת הכחדה ולכן הם גם "מין דגל". הדינמיקה המשפיעה ביותר על אסטרטגיית החיים של דובי הקוטב היא האקלים - דובי הקוטב תלויים בקרח ובעונות השנה, בנסיגת הקרחים בקיץ הם צמים והם צדים בעיקר בחורף, בתי רבייתם, מזונם ומסלול נדידתם תלויים בטופוגרפיה ובאקלים הארקטי.
דובי הקוטב מזדווגים בין החודשים מרץ ויוני. זמן קצר לאחר ההזדווגות נפסקת התפתחותה של הביצית המופרית בגופה של הדובה, והיא נשארת באותו מצב בחלל הרחם עד לחודשים ספטמבר - אוקטובר. מנגנון זה מאפשר לנקבות להמליט ולהיניק במהלך החורף, ונועד להבטיח שגורי הדובים ייצאו מהמאורה לראשונה בחייהם בחודשים מרץ או אפריל; שכן אז מזג האוויר חם יחסית והמזון זמין. התהליך נקרא "קינון מאוחר של הביצית" או "היריון מושהה".
דובי הקוטב מגיעים לבגרות מינית בגיל 6–10 שנים, ואילו דובות הקוטב מגיעות לבגרות מינית בגיל 4–6. ההזדווגות תתרחש רק אם לדובת הקוטב יש מספיק שומן בגוף בשבילה ובשביל ההיריון. בעוד הזכרים מתחילים לנדוד לאזור הקוטב בחודשים אוקטובר ונובמבר, שבו הם שוהים במהלך החורף, נקבות הרות מחפשות אתרים ביבשה ובקרחוני-ים כדי לחפור בהם מאורות בשלג, בעיקר בצלע גבעה. הדובה חופרת מאורה בת שני חללים, ולעיתים קרובות היא מנצלת מאורה ישנה שנדרשות בה עבודות "שיפוץ" קטנות בלבד. בין נובמבר לינואר ממליטה האם גור אחד עד שלושה גורים במאורה (לרוב שניים, ובמקרים נדירים ארבעה). כמו בקרב דובים אחרים מהסוג "Ursus", הגורים שאך נולדו הם קטנים מאוד: אורכם כ-30 סנטימטר ומשקלם כ-700 גרם, בדומה לגודל של סנאי. הגורים נולדים עיוורים, חסרי ישע ועם שכבת פרווה דקה. הגורים נשמרים במאורה צמודים לפרוות האם ונהנים מטמפרטורה הגבוהה ב־10 עד 40 מעלות מזו שבחוץ. חלב האם, המכיל 31 אחוזי שומן, מזרז את גידולם ומספק להם את צורכיהם בארבעת חודשי חייהם הראשונים. הם אינם יוצאים מהמאורה במשך כחודשיים, וכשהם עוזבים אותה באביב גודלם הוא כשל חתול בית.