אסתר ג'יין ויליאמס (באנגלית: Esther Jane Williams; 8 באוגוסט 1921 - 6 ביוני 2013) הייתה אלופת ארצות הברית בשחייה וכוכבת קולנוע בשנות ה-50. בין 1944 ל-1955 הופיעה בשמונה-עשר סרטים שכללו כולם מופעי אקרובטיקה שלה בבריכה ומופעי שחייה צורנית "קליידוסקופיים".
קורות חייה.
שנים ראשונות ואליפות שחייה.
נולדה באינגלווד שבקליפורניה ומגיל צעיר התאמנה בשחייה. בשנת 1939 זכתה באליפות ארצות הברית במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:09 דקות וכדי לממן את לימודיה עבדה כדוגמנית בחנות ביגוד. נוסף לכך, למדה את סגנון "הפרפר", ממצילים, וזכתה במדליית זהב עם קבוצתה במשחה שליחות 3x300 יארד מעורב (גב, חזה וחופשי). האמרגן בילי רוז ביקש ממנהלי החנות לשלב את הדוגמנית שלהם במופעי ה"אקווקייד" (מופעי ראווה של שחייה צורנית) שלו במקום אלינור הולם. ויליאמס הופיעה במופע לצדו של השחיין וכוכב סרטי "טרזן", ג'וני וייסמילר.
למרות שהייתה אמורה להשתתף באולימפיאדת הקיץ 1940, המשחקים לא נערכו עקב מלחמת העולם השנייה וויליאמס נשארה במופע האקווקייד עד סוף ספטמבר 1940. אז השתנה מהלך הקריירה שלה. במקום להמשיך ללימודי חינוך גופני, כפי שהתכוונה, נענתה להזמנת מגלה הכישרונות של אולפן MGM להחליף את המחליקה על הקרח סוניה הני במשבצת "הכוכבת-הנערה-הספורטאית". ב-1941 חתמה ויליאמס חוזה עם MGM.
במהלך המלחמה הופיעו תמונות שלה בבגד ים בשבועונים שיועדו לכוחות הלוחמים של צבא ארצות הברית.
קריירה בעולם הקולנוע.
לאחר שתי הופעות שוליות כמו בסרט "בחור ושמו ג'ו" (1943), היה "Bathing Beauty", הסרט המוזיקלי הראשון בטכניקולור, בו כיכבה בתפקיד הראשי, להצלחה. על קטעי השחייה הצורנית והאקרובטיקה בבריכה, שהיו מאז לפריט חובה בכל סרט של ויליאמס, היה אחראי הכוראוגרף באזבי ברקלי. ויליאמס הופיעה בסרט מוזיקלי קליל ועתיר אקרובטיקה מיימית בכל שנה.
ב-1949 הופיעה לראשונה בסרט ללא הופעה בבריכה, בסרטם של באזבי ברקלי, סטנלי דונן וג'ין קלי, "קח אותי לבייסבול" לצד קלי ופרנק סינטרה. למרות שברקלי תכנן קטע שחייה צורנית עבור ויליאמס, סירב קלי לרעיון ודחה אותו מכל וכל. קלי, לדבריה של ויליאמס באוטוביוגרפיה שלה, התעלל בה על הסט והעליב אותה, בשל הפרשי הגבהים ביניהם - ויליאמס התנשאה לגובה של 179 ס"מ ואילו קלי לגובה של 170 ס"מ בלבד. למרות שהסרט היה להצלחה קופתית וביקורתית, שבה ויליאמס לסרטים מוזיקליים שהתבססו על יכולותיה בבריכה.
ב-1952 הופיעה בסרטה המצליח ביותר "Million Dollar Mermaid" (בת ים השווה מיליון דולר), אודות חייה של השחיינית האוסטרלית אנט קלרמן, לצד ויקטור מצ'ור ווולטר פידג'ן. אחד הסרטים יוצאי הדופן בהם השתתפה היה "מסוכן כשרטוב" ("Dangerous When Wet") (1953) על בת איכרים החוצה בשחייה את תעלת למאנש, בו "שחו" לצדה דמויותיהן המצוירות של טום וג'רי. ב-1956 סיימה את החוזה שלה עם MGM ועזבה את עולם הקולנוע.
באפריל 1956 נאסרה הופעה של להקת המים שלה במצרים, לאחר שוויליאמס השתתפה בפעילות של המגבית היהודית המאוחדת.
לאחר הקריירה הקולנועית.
ויליאמס הופיעה כפרזנטורית של מותגי בגדי ים ובריכות שחיה והפיקה קלטות ללימוד שחייה לפעוטות.
ב-1974 הוציאה MGM, שעמדה על סף פשיטת רגל, את הסרט "זהו בידור", שכלל אוסף מקטעי האקרובטיקה המיימית מסרטיה המוזיקליים של ויליאמס. הסרט היה להצלחה גדולה שהצילה את MGM והשיב את ויליאמס לתודעת הציבור.
במהלך אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) שימשה כפרשנית לשחייה צורנית, שהפכה באולימפיאדה זו לראשונה למקצוע אולימפי.
ב-1999 פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה "Million Dollar Mermaid", בו חשפה את ימיה כשחיינית וכשחקנית, כולל רומנים שניהלה וחוויותיה משחקנים ובמאים עמם עבדה.
משפחתה.
ויליאמס הייתה נשואה ארבע פעמים:
אסתר וויליאמס
סימפוניה מס' 1 של בן חיים
סימפוניה מס' 1 של המלחין הישראלי פאול בן-חיים היא הסימפוניה הארץ-ישראלית הראשונה ואחת היצירות החשובות בתולדות המוזיקה הקלאסית הישראלית.
רקע.
בן חיים התחיל לכתוב את היצירה בסוף אוגוסט 1939 וסיימה בסוף יוני 1940. זוהי התקופה שלאחר עלייתו ארצה ובסיומה, כפי שהוא מציין, ימי נפילת צרפת. מאחורי כתיבת היצירה עומד "...הרצון לכתוב ל׳התזמורת הארצישראלית׳ שלנו חיבור רב-היקף, ברוח עמנו וארצנו... ההשתוללות האיומה של כוחות השאול בוודאי שהטביעה את חותמה על חיבורי (לפחות על פרקו הראשון, ובמידה ידועה גם על האחרון). אף-על-פי-כן, אין חיבור זה אלא מוזיקה טהורה ואבסולוטית...".
מבנה היצירה.
פרקי היצירה הם שלושה:
קנטטה לשבת
קנטטה לשבת היא יצירה בסגנון קנטטה לסולנים, מקהלה ותזמורת כלי קשת מאת המלחין מרדכי סתר (סטרומינסקי).
היצירה נכתבה בשנת 1940, כאשר סתר היה בן 24. יצירותיו הקודמות היו קטנות בממדיהן ונגנזו ברובן. זוהי יצירתו הראשונה למקהלה מעורבת ולהרכב כלי גדול.
הטקסטים לקוחים בעיקר מתפילת ערבית של שבת. המוזיקה מבוססת על מנגינות מתוך האוסף "אוצר נגינות ישראל" מאת אברהם צבי אידלסון. המנגינות הן דיאטוניות מודאליות וחד-קוליות. סתר עיבד אותם בסגנון המוזיקה הרב-קולית של הרנסאנס והבארוק אולם הוא לא שמר על החוקים הנוקשים אלא – לדבריו – רק "על העקרונות של כתיבה פוליפונית ווקאלית: הסגנון החיקויי, המודאליות, שקיפות המרקם ... וכדומה."
קנטטה לשבת בוצעה לראשונה ב-26 בנובמבר 1941 בקונצרט של מוזיקה יהודית שערך יהויכין סטוצ'בסקי בבית ברנר בתל אביב. המנצח היה אוטו לוסטיג. בשנת 1945 זכה סתר בפרס אנגל על יצירה זו.
Francisella tularensis
Francisella tularensis (בקיצור: "F. tularensis", בתעתיק לעברית: פרנסיסלה טולרנסיס) הוא מין של חיידק פתוגני-זואונוטי, גראם-שלילי, אווירני אובליגטורי העלול לגרום למחלת הטולרמיה (Tularemia) בבני האדם ובבעלי חיים. המין כולל ארבעה זנים המוכרים למדע. החיידק התגלה לראשונה במקרה בשנת 1911 במחוז טולרה (Tulare county) בקליפורניה שבארצות הברית, על ידי הבקטריולוג ג'ורג' וולטר מק'קוי ממעבדה לחקר הדבר מטעם שירותי בריאות הציבור של סן פרנסיסקו, בעת שעסק בחקר הדבר בקרב נובחניות. שם סוג החיידקים - "Francisella", ניתן להם על שמו של הבקטריולוג האמריקאי אדוארד פרנסיס (Edward Francis), אשר בשנת 1921 היה הראשון שגילה כי חיידק ה-"F. tularensis" (אז נקרא "Bacterium tularense") הוא הגורם למחלת הטולרמיה בבני האדם, ואילו שם מין החיידק - "tularensis", ניתן לו על שם מחוז טולרה בו התגלה לראשונה.
בשל הקלות הרבה שבה מופץ מין חיידקים זה בקרב בני האדם ובשל הווירולנטיות הגבוהה שלו, נכלל "F. tularensis" ברשימת גורמי הסיכון הביולוגי שעלולים לשמש לייצור נשק ביולוגי.
גילוי החיידק.
בעקבות רעידת האדמה החזקה שפקדה את סן פרנסיסקו בשנת 1906, עלה החשש בקרב רשויות בריאות הציבור בקליפורניה מפני התפרצות מגפות שונות ובהן הדבר. בשנת 1907 החל ד"ר ג'ורג' וולטר מק'קוי (George Walter McCoy), בקטריולוג, אימונולוג ואפידמיולוג בהשכלתו לחקור את מוקדי התפרצות מחלת הדבר שגבתה בקליפורניה, במשך השנה שלאחר רעידת האדמה, את חייהם של 160 בני אדם. בשנת 1911, באחד ממחקרי השדה במחוז טולרה, הבחין ד"ר מק'קוי בגוויית נובחנית שעליה נראו בבירור סימני נגעים המזכירים במידת מה את הנגעים שנגרמים בעקבות הידבקות בדבר. הגווייה נלקחה למעבדתו של מק'קוי במכון לבריאות הציבור בסן פרנסיסקו. במרוצת אותה השנה הצליחו מק'קוי ועמיתו למחקר צ'ארלס צ'פין (Charles W. Chapin) לבודד את המיקרואורגניזם שגרם למותה של הנובחנית. תוצאות המחקר פורסמו בשנת 1912 והחיידק החדש קיבל את השם - "Bacillus" (Bacterium) "tularense".
בשנת 1919 נשלח למחוז מילארד (Millard county) ביוטה שבארצות הברית הבקטריולוג אדוארד פרנסיס (Edward Francis) על מנת לחקור את התפרצותה של מחלת חום שלוותה בהתנפחות קשריות לימפה בקרב האוכלוסייה המקומית שבאה בעקבות עקיצת זבובים ממשפחת הטבניים. לאחר סדרה של ניסויים שערך במעבדתו בוושינגטון הצליח פרנסיס לבודד את החיידק "Bacillus tularense" מדמם של החולים ממחוז מילארד וכן לזהות את הווקטור הזבובי שמעביר את החיידק ממכרסמים שונים נגועים לבני אדם. במאמר שפרסם בשנת 1921 הצליח פרנסיס לקשור לראשונה בין ממצאיו של מק'קוי משנת 1911 לבין הפתוגנזה בבני אדם במחוז מילארד. בעקבות זאת המליץ לשנות את שם המחלה לטולרמיה (עד אז נודעה המחלה בשמות רבים: Deer fly fever, Ohara's fever, Rabbit fever, ועוד).
בשנת 1924 הצליח צוות מדענים ממעבדות בריאות הציבור בהמילטון שבמונטנה, להראות כי קרציות מהוות וקטור נוסף וחשוב בהפצת טולרמיה.
בשנת 1928 הצליח פרנסיס להוכיח כי Ohara's fever, מחלת חום בעלת תסמינים דומים לטולרמיה, היא למעשה טולרמיה. בכך הראה לראשונה שתפוצת חיידקי "F. tularensis" אינה מוגבלת לגבולות ארצות הברית בלבד.
בשנת 1959, שבע שנים לאחר מותו של פרנסיס, בעקבות המלצה שהגישו מספר רופאים מברית המועצות, שונה שמו של החיידק כאות הוקרה לפועלו ומחקרו רב השנים של אדוארד פרנסיס ל-"Francisella tularensis".
זני "F. tularensis".
כיום מוכרים למדע ארבעה זני "F. tularensis":
בארנבים מספיקה כמות של 10&gt; חיידקי Type A על מנת לגרום ל-100% תמותה.
מורפולוגיה ופיזיולוגיה.