רגדול הוא גזע חתולים שנוצר על ידי בני אדם, בראשית שנות השישים במדינת קליפורניה (ארצות הברית). אם הגזע הייתה חתולת אנגורה לבנה בשם ג'וזפין, שבעליה פרופסור באוניברסיטת קורנל זיווג אותה עם זכר מגזע בירמן. בתקופת ההיריון נפגעה ג'וזפין בתאונת דרכים, הווטרינר הציע לבעליה להפסיק את ההיריון, אך הוא התנגד, לקח אותה לווטרינר של האוניברסיטה שטיפל בה, ולאחר זמן קצר נולדו ארבעה גורים יוצאי דופן. הם היו גדולים מהרגיל, שקטים יותר מהמקובל ובעלי תכונה מוזרה נוספת: הם נהגו לישון על הגב, בשונה מחתולים אחרים.
מארבעת הגורים הללו נוצר הגזע TRADITIONAL RAGDOLL המתאפיין בגודלו, יופיו, ובעיקר באופיו המיוחד. תוך כדי זיווג מבוקר נוצרו שלוש דוגמאות פרווה:
גווני הפרווה של הרגדול: חום כהה (סיל), אפור כחול, שוקולד ולילך.
לישראל הובאו הרגדולים הראשונים בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 בידי מיקי דיאמנט, אשר התמחה בגזע חתולים זה והוא מגדל אותם עד היום.
מבנה כללי.
הרגדולים הם חתולים בעלי גוף שרירי ומראה מוצק. הם מגיעים לשיא גודלם רק אחרי שלוש שנים, והם גדולים יותר מרוב גזעי החתולים. משקלם של הזכרים מגיע ל-10 ק"ג, הנקבות קטנות יותר. פרוותו נחשבת לבינונית, סמיכה מאוד, אך מחייבת פחות תחזוקה וסירוק. עיניהם של כל הרגדולים כחולות.
אופי.
הרגדולים הם בעלי אופי נינוח ושקט במיוחד. הם מתאימים לחיים בדירה עירונית ולא בחוץ. הם חברותיים מאוד לבני אדם ולכלבים, אינם פוחדים מזרים ואינם תוקפניים. הגזע זכה לשמו בעקבות רפיון שריריו כאשר מרימים אותו על הידיים, בהיותו באוויר הוא מתנהג כמו "בובת סמרטוטים" (Rag-Doll). את הרגדולים ניתן ללמד לעשות טריקים ופעולות שונות. קולם שונה מיללת חתול, ודומה יותר לקול בכי של תינוק. באופן כללי הרגדולים אינם "דברנים" וממעטים להשמיע קול. בגלל תכונה זו חשבו במשך שנים שאינם חשים כאב, מאוחר יותר הסתבר שזו טעות, הם פשוט לא משמיעים קולות של כאב.
על חתול זה עומד מחיר של מאות דולרים, מה שהופך אותו לסמל סטטוס. למרות מחירו הגבוה, התחבב הגזע על רבים והוא מבוקש בעולם וגם בישראל. בארץ קיימים מספר בתי גידול מקצועיים המגדלים חתולי רגדול.
חוק שימור התנע
רגטיים
רגטיים (באנגלית: Ragtime) הוא סגנון מוזיקה אמריקאי שהתפתח בסוף המאה ה-19.
מוזיקת הרגטיים היא מוזיקה שנכתבה לפסנתר במקור. באופן כללי, רוב המאפיינים ברגטיים לקוחים מן המוזיקה הקלאסית, מאפיינים אלה כוללים את המבנה המוזיקלי (רונדו או סונאטה בדרך כלל) והמהלכים ההרמוניים. את הרגטיים מבדילים מן המוזיקה הקלאסית שני דברים מרכזיים: האחד, סינקופציה - ברגטיים נעשה שימוש רב בקצב "מפתיע", וצלילים רבים מנוגנים בצורה שבמוזיקה הקלאסית לא היו מצפים להם. השני, טמפו קבוע - במוזיקה קלאסית של המאה ה-19 - התקופה הרומנטית (התקופה בה פותח סגנון הרגטיים) נהוג לנגן בריטנוטו מסוים (הטמפו ביצירה נתון לשינוי לאורכה לפי הרגש של המבצע); ברגטיים לעומת זאת, שומרים על טמפו אחיד לאורך כל היצירה.
קונראד אדנאואר
קונראד אדנאואר (; 5 בינואר 1876 – 19 באפריל 1967) היה פוליטיקאי גרמני. בשנים 1949–1963 שימש כקנצלר הראשון של גרמניה המערבית מטעם CDU, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית. בשנים 1951–1955 שימש גם כשר החוץ.
אדנאואר, שהחל דרכו כפוליטיקאי מקומי בקלן, התנגד למשטר הנאצי והפך פוליטיקאי בכיר בימי אזורי הכיבוש בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה, היה לו חלק מרכזי בכתיבת חוקת גרמניה המערבית החדשה והוא נבחר ב-1949 לקנצלר הראשון שלאחר הדיקטטורה הנאצית.
אדנאואר ביסס את מעמדה של גרמניה המערבית במלחמה הקרה: הוא שיתף פעולה עם הגוש המערבי, הקים את הצבא הגרמני החדש - הבונדסוור, ב-1955, צירף את ארצו לנאט"ו והיה בין האבות המייסדים של הקהילה הכלכלית האירופית, שהקדימה את האיחוד האירופי. הוא כיהן כקנצלר בתקופת הנס הכלכלי הגרמני שעליו ניצח שר האוצר בממשלתו, לודוויג ארהארד, כמו גם בעת תהליך הדה-נאציפיקציה. הוא נקט בדוקטרינת הלשטיין ביחס לגוש המזרחי שהובילה ל"עידן קרח" בן 20 שנה בין גרמניה המזרחית והמערבית. אדנאואר נחשב לסמל עבור יציבות פוליטית לאחר תסיסה אזרחית וכלכלית, מלחמה כוללת, השמדה המונית ועריצות טוטליטרית ששטפו את גרמניה מאז 1929. על בסיס מצע שסיסמתו "בלי ניסויים" אדנאואר שימר מדיניות אחידה ונבחר לכהן ארבע קדנציות. ב-1961, בעקבות פשיטה צבאית על משרדי העיתון דר שפיגל ותרעומת ציבורית שהגיעה לאחר מכן, מעמדו נפגע והוא פרש ב-1963.
אדנאואר התמנה לקנצלר בגיל 73 ופרש בגיל 87, כך שהיה מבין ראשי המדינות המבוגרים ביותר בעולם.
בעת כהונתו כקנצלר ניסה אדנאואר להביא לגישור ביחסי גרמניה המערבית–ישראל לאחר השואה. הוא קידם את מתן הסכם השילומים לישראל ולאחר מכן שיתף פעולה עמה נגד המדענים הגרמנים במצרים במהלך שנות השישים המוקדמות. מאמציו בתחום היחסים עם ישראל נשאו פרי באופן רשמי ב-1965, כאשר סובסדו יחסים רשמיים בין מדינת ישראל והרפובליקה הפדרלית הגרמנית.
תחילת דרכו.
קונראד אדנאואר היה בנו השלישי מתוך חמישה של רשם בית המשפט לערעורים בקלן. ב-1894 סיים את לימודיו בגימנסיה בעירו. בשנים 1894–1897 למד משפטים באוניברסיטאות פרייבורג, מינכן ובון. את בחינות ההסמכה עבר בשנים 1897 ו-1901 ואחר כך התקבל לשירות המדינה לתקופת ניסיון. בשנים 1903–1905 שימש כעוזר משפטי בבית המשפט הגבוה בקלן. ב-1904 נשא לאשה את אֵמָה וָיֵיר, ומנישואים אלו נולדו לבני הזוג שלושה ילדים. בשנת 1906 הצטרף למפלגת המרכז הגרמנית והיה לחבר מועצת העירייה מטעמה. ב-1909 עמד בראש סיעת מפלגתו במועצת העירייה, והיה בכך לממלא המקום הראשון של ראש העיר. ב-1916 התאלמן מווָיֵיר.
קריירה פוליטית מוקדמת.
ב-18 בספטמבר 1917 נבחר אדנאואר לראשות עיריית קלן, וב-21 באוקטובר נכנס לתפקיד במינוי הקיסר וילהלם השני. התפקיד העניק לו גם כיסא בבית הלורדים הפרוסי. הוא כיהן כראש עיריית קלן עד 1933 (כאשר הוחלף על ידי גינתר ריסן) ושוב בשנת 1945. בשנים 1920–1933 הוא כיהן כנשיא מועצת המדינה החופשית פרוסיה. בשנת 1933 עבר אדנאואר לפוטסדאם, ובשנת 1935 לביתו ברנסדורף, ליד בון. לאחר קשר העשרים ביולי 1944 הסתתר במנזר Maria Laach מחשש שייעצר בידי הגסטפו בגלל עמדותיו האנטי-נאציות.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה היה ב-1949 לראש המועצה הפרלמנטרית שהקימו בעלות הברית המערביות ותפקידה היה לכונן חוקה לגרמניה המערבית. ב-15 בספטמבר 1949 נבחר בבונדסטאג לתפקיד הקנצלר הראשון של גרמניה הפדרלית, על חודו של קול (כולל קולו שלו). בתפקיד זה התמיד עד התפטרותו ב-16 באוקטובר 1963, הוא המשיך לכהן כיו"ר מפלגת ה-CDU עד 1966 ושנה לאחר מכן, ב-19 באפריל 1967, נפטר.
קנצלר גרמניה המערבית.
בשנים 1950 עד 1966 שימש כיו"ר ה-CDU, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית, ובשנים 1951 עד 1955 כיהן גם כשר החוץ. בין הישגיו הפוליטיים הבולטים ניתן למנות את האוריינטציה המערבית הבולטת של גרמניה הפדרלית (המערבית), שנוצרה על דרך הניגוד לשלטון הסטליניסטי בגרמניה המזרחית באותם ימים. כמו כן, בתקופת כהונתו עברה גרמניה את "הנס הכלכלי" (אף כי הוא החל עוד קודם לכן), בין השאר בזכות מדיניותו הכלכלית של שר האוצר בממשלת אדנאואר, לודוויג ארהרד.
חילוקי הדעות האידאולוגיים שחשפה מלחמת העולם השנייה הביאו לחלוקת אירופה והעולם כולו לשני גושים: הגוש המזרחי בהנהגת ברית המועצות, והגוש המערבי בהנהגת ארצות הברית. בהשפעת חלוקה זו הביא אדנאואר לחימושה מחדש של גרמניה, להקמתו של צבאה, הבונדסוור, ולחברותה בברית נאט"ו. בתמורה למהלכים אלה השיג מבעלות הברית המערביות ששלטו בגרמניה את הסכמתן לסוף מצב הכיבוש.
בביקור מדיני במוסקבה בשנת 1955 הביא לשחרורם של שבויי המלחמה האחרונים ממלחמת העולם השנייה, שעוד הוחזקו בכלא הסובייטי.
כתושב באד הונף, הקרובה לבון, היה לאדנאואר חלק נכבד בהחלטה לבחור בבון לבירת גרמניה המערבית, במקום פרנקפורט שהייתה גם היא מועמדת.
הישג חשוב נוסף של אדנאואר הוא ההתפייסות ההיסטורית עם צרפת, ששיאה בהסכם הידידות הצרפתי-גרמני. הקשרים האישיים הטובים שקשר עם נשיא צרפת שארל דה גול תרמו תרומה ניכרת להתגברות על אווירת אי-האמון העמוקה ששררה בין הצדדים. ללא פיוס היסטורי זה, לא היה יכול להתחולל התהליך המתמיד של אינטגרציה באירופה, שהוביל להקמת מוסדות על-מדינתיים כמו השוק האירופי המשותף והאיחוד האירופי.
בשנת 1954 ניתן לו פרס קרל. בשנת 2003 נבחר על ידי ציבור רחב, במסגרת סדרת טלוויזיה בנושא, לגרמני הגדול ביותר של כל הזמנים.
אדנאואר והעם היהודי.
אדנאואר התנער תמיד מהמשטר הנאצי, ואף נרדף על ידיו בעצמו. היה לו חלק מרכזי בגיבוש הסכם השילומים בין גרמניה לוועדת התביעות וישראל ובהתקרבות ההדרגתית בין שתי המדינות.
ב-14 במרץ 1960 נפגש לראשונה עם ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון במלון וולדורף אסטוריה בניו יורק, בו שהו שניהם, בדירת השרד בה התגורר הקנצלר. השיחה נמשכה קרוב לשעתיים, כאשר אדנאואר דיבר גרמנית, ובן-גוריון הבין אותו אך דיבר באנגלית ודבריו תורגמו לגרמנית.
במאי 1966 ביקר אדנאואר בישראל. במהלך הביקור פגש את בן-גוריון בצריפו בקיבוץ שדה בוקר, ואף התארח כמבקר של כבוד במוזיאון יד ושם על ידי מנהל המוזיאון הראשון מרדכי אנסבכר (ניצול שואה בעצמו).
אדנאואר גם קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם מכון ויצמן למדע.