פרשנים כבר עמדו על כך שיהודה ניחן בתעצומות נפש מיוחדות, ומוחל על כבודו כשופט, ומודה בפומבי בכך שהוא הוא האדם שגרם לתמר להרות, ואומר "צדקה ממני" כדי למנוע את הוצאתה למוות כפי המנהגים שנהגו באותם ימים. הפרשנים קושרים אותו לדוד המלך צאצאו, שגם הוא מודה בחטאו בסיפור כבשת הרש בדבריו "חטאתי לה'".
על פי המסורת היו כל מלכי הממלכה המאוחדת (להוציא שאול) וממלכת יהודה, משבט יהודה מזרעו של דוד המלך. גם המשיח מוזכר בספרי הנביאים כנצר לשבט יהודה.
קברו של יהודה.
על פי פשט הכתובים, כל האחים, לבד מיוסף, נקברו במצרים, אך לפי ספרות חז"ל העלו בני ישראל את כל בני יעקב לארץ להיקבר שם.
מסורת ערבית מן התקופה הממלוכית מצביעה על מבנה הממוקם בצד גן העצמאות, במרכז העיר יהוד, כעל קברו של יהודה בן יעקב. במבנה הקטן בעל הכיפה, קיים מחראב הפונה לכיוון מכה, ובמרכז החדר מצבה גדולה המציינת את מקום קבורת יהודה. חלקים ממבנה הקבר, כדוגמת צמד העמודים הניצבים בכניסה למבנה, קדומים בהרבה, וסביר להניח שהובאו למקום מאתרים אחרים. בתוך המבנה נמצא סיפור המקום. היישוב גני יהודה, הסמוך למקום המיוחס לקברו ביהוד, קרוי על שמו. הדרוזים מאמינים כי קברו של יהודה נמצא בעמק החולה, במקום הנקרא "קבר נבי יהודה", אשר יש המזהים אותו עם העיר המקראית יהוּדָה שבנחלת שבט נַפְתָּלִי.
בספר הישר מסופר:
מקס הורקהיימר
מקס הורקהיימר (בגרמנית: Max Horkheimer; 14 בפברואר 1895 - 7 ביולי 1973) היה פילוסוף וסוציולוג יהודי גרמני. נודע בעיקר כמייסד ואחת הדמויות המרכזיות של אסכולת פרנקפורט והתאוריה הביקורתית.
חייו.
נולד למוריץ ובאבט לבית לאוכהיימר בפרבר של שטוטגרט. לאביו היה מפעל לטווית חוטים סינתטיים. בת-דודתו מצד אמו היא ילה לפמן, לימים סופרת ועיתונאית.
בשנת 1911, בתום כיתה י', עזב את הגימנסיה בשטוטגרט והחל הכשרה מקצועית במפעל של אביו. לאחר השתלמות בבריסל שב למפעל והפך לסגן המנכ"ל. בזכות תפקידו הצליח לדחות את גיוסו לצבא עד שנת 1917. בשנת 1919 השלים את לימודיו התיכוניים במינכן והחל בלימודים אקדמיים. בשנת 1922 סיים דוקטורט באוניברסיטת פרנקפורט אצל הפילוסוף והפסיכולוג הנס קורנליוס. בשנת 1926 נישא לרוזה לבית ריקר, ששימשה בעבר כמזכירה של אביו.
הוא היה מנהל המכון של פרנקפורט למחקר חברתי (1930 - 1958) ורקטור באוניברסיטת פרנקפורט (1953 - 1958).
נפטר בנירנברג ב-1973.
נקודת הבזק
נקודת הבזק בכימיה היא הטמפרטורה הנמוכה ביותר שבה נוזל הופך לאדים, ויוצר תערובת דליקה עם האוויר.
על מנת להצית חומר הנמצא בנקודת ההבזק יש צורך במקור הצתה, וזאת בניגוד ל"נקודת ההתלקחות" המתארת את הטמפרטורה שבה חומר נדלק מעצמו ללא מקור הצתה חיצוני.
"נקודת בעירה" מתארת את הטמפרטורה שבה החומר ממשיך לבעור גם לאחר סילוק מקור ההצתה והיא גבוהה מעט מנקודת ההבזק.
בדרך כלל משתמשים במונח נקודת הבזק על מנת לתאר את תכונותיהם של דלקים נוזליים. השימוש במונח נוגע הן לדלקים מתלקחים והן לדלקים בוערים.
קיימות מספר הגדרות בינלאומיות להבחנה בין הסוגים השונים של הדלקים, אולם מקובל כי נוזלים שבהם נקודת ההבזק נמוכה מ-43° צלזיוס נחשבים למתלקחים, ואלה שבהם נקודת ההבזק גבוהה יותר נחשבים כבוערים.
מנגנון.
לכל נוזל קיים "לחץ אדים" משלו התלוי בטמפרטורה. ככל שהטמפרטורה עולה כך עולה גם לחץ האדים - וכתוצאה מכך גם ריכוז אדי הנוזל הדליק באוויר. לכל נוזל דליק קיים ריכוז שונה של אדים באוויר אשר יאפשר בעירה רציפה ולפיכך נקודת ההבזק היא הטמפרטורה הנמוכה ביותר שבה יהיו מספיק אדים של נוזל דליק באוויר הניתן להצתה.
מדידה.
ישנן שתי דרכים עיקריות למדידת נקודת ההבזק:
תוצאות המדידה במערכת סגורה נמוכות יותר ב-5–10 מעלות צלזיוס מאלה שנמדדו במערכת פתוחה.
כיוון שקביעת נקודת ההבזק היא בעיקרה תוצאה של מדידות וניסויים ולא תוצאה של חישוב פיזיקלי תאורטי, הרי שתוצאות של מדידות בכלים שונים ובתנאים שונים יכולות להיות שונות אלה מאלה. על מנת ליצור אחידות במדידות ובתוצאותיהן, נקבעו תקנים בינלאומיים המסדירים את הכללים והתנאים שבהם יבוצעו המדידות.
שנייה
שנייה היא יחידת המידה לזמן במערכת היחידות הבינלאומית, SI.
הגדרת יחידת הזמן "שנייה" משנת 1889: שנייה היא חלק ה-1/86,400 של היממה השמשית הממוצעת. אורך היממה, המבוסס על סיבוב כדור הארץ סביב צירו, התגלה כיחידת זמן לא מדויקת, עקב שינוי מחזורי של זמן הסיבוב של כדור הארץ סביב צירו בין עונות השנה, ואף מגמה כללית של התארכות היממה לאורך מיליוני שנים.
כדי שהגדרת ה"שנייה" תהיה חדה יותר, ניתנה בשנת 1967 לשנייה הגדרה חדשה. עם פיתוח השעון האטומי, המאפשר מדידת זמן מדויקת ביותר, הוחלט לזנוח את תנועת כדור הארץ כבסיס להגדרת השנייה, והחל משנת 1967 מוגדרת השנייה כ-9,192,631,770 מחזורי מעבר (תדירות רטט) בין שתי רמות האנרגיה של הפיצול העל-דק של רמת היסוד של אטום צסיום-133 (גודל ספציפי זה נבחר כך שאורך השנייה לפי הגדרה זו יהיה דומה מאוד לאורכה לפי ההגדרה הקודמת. להרחבה בנושא עיינו בערך שעון אטומי). בגלל ההבדל שנוצר בין אורכם של 86,400 שניות לבין יממה, נוצר צורך בהוספת שנייה לזמן האוניברסלי המתואם כאשר ההפרש בין היממה הנמדדת בשניות ליממה האמיתית מתקרב לשנייה שלמה.
חלוקת היממה.
יחידת הזמן הטבעית, היממה הממוצעת, מחולקת ל-24 שעות - בחירה שמקובל לשייך למצרים הקדמונים. המצרים והבבלים חילקו את היום ואת הלילה בצורות שונות. היום חולק באמצעות שעון שמש ל-10 חלקים שווים ועוד חלק דימדומים בתחילת היום וחלק נוסף בסופו. כלומר סה״כ ל-12 חלקים. את הלילה נהוג היה לחלק רק באופן גס ל-3 חלקים או אשמורות. כיוון שלא ניתן לחלק את הלילה עם שעון שמש. וגם לאחר המצאת שעון המים לא היה בכך שימוש רב.
בעולם העתיק כל אחת מהשעות מחולקת ל-60 דקות, שכל אחת מהן מחולקת ל-60 שניות.
כיוון שאורך היום משתנה לאורך השנה, ושעה הייתה חלוקה שווה של היום, משך שעה היה משתנה מיום ליום. בניגוד לנהוג כיום.
עם התפתחות החלופות המכניות הניידות לשעוני שמש ועם התרחבות החברה הבורגנית, עלה הצורך בתיאום לוחות זמנים שדיוקו טוב יותר משעה שלמה, וכך נוצרה חלוקה נוספת, מעודנת יותר ("דקה"), של הזמן, ובה חולקה כל שעה ל-60 חלקים שווים. מקור המספר 60 בהנחה הלא-מדויקת כי שנה (הקפה סביב השמש על ידי כדור הארץ) היא בת 360 ימים, וחלוקת שעוני השמש העונתיים לפי מעלות דומות, מנהג שדבק גם בגאומטריה (שבה המעגל מחולק ל-360 מעלות). המספר 60 נבחר בצורה שרירותית, שכן היה מקובל בשיטות הספירה של העולם העתיק, ומקורו ככל הנראה בשיטת הספירה הבבלית, שהתבססה על בסיס 60. גם לאחר חורבן תרבות זו, השימוש המתקדם שעשו בשעוני שמש ובלוחות אסטרונומיים הביא לאימוץ השיטה על ידי עמים אחרים.
חלוקה נוספת לא איחרה לבוא, וכבר בשלהי המאה ה-16 נוצרו שעונים מתקדמים בעלי חלוקה נוספת. חלוקה זו, שהייתה השנייה במספרה, כונתה בעברית (כמו בשפות נוספות) בקיצור פשוט - "שנייה".
עם זאת, ישנן גם חלוקות אחרות, כגון זו המופיעה בתלמוד, ובה מחולקת השעה ל-1080 חלקים. גם הרמב"ם השתמש בחלוקה זו, בהסבריו על חישוב לוח השנה העברי ובנייתו.
חלוקות סטנדרטיות.
במדידת זמנים קצרים במיוחד נהוג להשתמש בחלוקות של השנייה. לשם כך ניתנו שמות על פי התחיליות התקניות הנהוגות במדע. הנפוצות שבהן:
חלוקה נוספת, שהייתה מוכרת בעיקר בימי קדם, היא חלוקה של השנייה ל-60 "שלישיות" (thirds), כך ש"שלישית" אחת מהווה חלק 1/60 של השנייה (כפי שהשנייה מהווה חלק 1/60 של הדקה). במספר שפות קיימות עדיין מילים שמתארות חלוקה זו, כגון בפולנית (tercja) ובטורקית (salise).
אברהם תהומי
אברהם תהומי (1903–1990) היה מפקד בארגון ההגנה וממקימי האצ"ל.
חייו.
תהומי (במקור זילברג) נולד באודסה בשנת 1903. עלה לארץ ישראל כחלוץ ועסק בסלילת כבישים. הצטרף לארגון "ההגנה", והיה ממפקדי ההגנה בירושלים. היסטוריונים הסיקו שהוא זה שירה למוות, בשליחות ההגנה, ב-30 ביוני 1924, בישראל דה האן, יהודי הולנדי, עורך דין במקצועו, שהצטרף לעדה החרדית, ונחשב לאויב מר של התנועה הציונית. תהומי עצמו הודה שהיה מעורב ברצח אך סירב לאשר את הטענה שהיה זה שירה את הכדורים. לדבריו, המשימה הוטלה עליו על ידי זכריה אוריאלי, מבכירי ההגנה בירושלים, שיישם את הוראתו של יצחק בן-צבי, יושב ראש הוועד הלאומי.
תהומי ופקודו אברהם גיורא קריצ'בסקי נשלחו לקורס מדריכים ארצי, קורס "איטליה 22", שהתקיים על הר הכרמל באוגוסט 1925 ונמשך 14 שבועות. היה זה קורס המפקדים הארצי היחידי שקיימה ההגנה בשנות העשרים. "הקבוצה הירושלמית" ובראשם אברהם תהומי ואברהם קריצ'בסקי הצטיינו באימונים ובליכוד הפנימי ביניהם. בשנת 1925 מונה לסגן מפקד מחוז ירושלים של ההגנה ולאחר מכן למפקד המחוז. היה אקטיביסט בדעותיו וחלק על העמדה הפסיבית, לדעתו, של ההגנה במאורעות תרפ"ט. תהומי נחשד בקשרים עם התנועה הרוויזיוניסטית ובכוונות להשתלט על ההגנה. תהומי זכה ליוקרה רבה בקרב מפקדי ההגנה בירושלים ועל-כן לא היה קל לראשי ההסתדרות להחליפו.
באביב 1931 יצא תהומי לארצות הברית לעסקים פרטיים. בהגיעו לפיראוס ביטל הקונסול האמריקאי את האשרה שלו מסיבות רפואיות. תהומי חזר לארץ ישראל וביקש לשוב לתפקיד מפקד מחוז ירושלים, אך בהיעדרו נתמנה מפקד חדש, אברהם איכר. הסירוב להחזיר את תהומי לתפקידו גרם לתסיסה בקרב מפקדי ההגנה במחוז, והם פרשו יחד איתו והקימו באפריל 1931 את ארגון ב'. בין הפורשים היה פקודו אברהם גיורא קריצ'בסקי.