בניינים הם יצירות בולטות של בני האדם, ומגוונים בתכנון, בפונקציה ובאופן בנייה במדינות מתועשות ובמדינות "העולם השלישי". תפקיד האדריכל מגוון גם כן, ולחזון (או להיעדר החזון) של האדריכל בציבור שבו הוא פועל, יש השפעה על הסביבה הבנויה, ועל האנשים הפועלים בסביבה זו.
כישורי האדריכל באים לידי ביטוי באופנים שונים, החל מתכנון פרויקטים רחבים כמו גורדי שחקים, בתי חולים, אצטדיון או שדה תעופה ועד לפרויקטים פשוטים יותר כמו מבני מסחר, מגורים ופיתוח השטח. פרויקטים ודוגמאות אדריכליות מהווים סמלי תרבות ופוליטיקה, כמו המוביל הארצי או תעלת הימים בישראל. האדריכל הוא החלון לאדריכלות מול הציבור. לאדריכל יש תפקיד מרכזי בתכנון ויישום של הסביבה שבה אנו חיים, גם במציאות שבה משתנים יחסי הכוחות. הדיאלוג העיצובי והאידאולוגי בין האדריכל לציבור מתבטא בתוצאה הפיזית והוויזואלית בשטח.
היקף ויעדים.
לפי החיבור הראשון ששרד על הנושא, "על אודות האדריכלות" של האדריכל הרומי ויטרוביוס, בנייה טובה מאופיינת ביופי, עמידות ויעילות , או במילותיו הלטיניות של ויטרוביוס: "Firmitas, Utilitas, Venustas" שפירושן "יציבות (מבנית), שימושיות ואטרקטיביות". האדריכלות היא איזון ותיאום בין שלושת האלמנטים האלה, המכונים לעיתים "המשולש הוויטרוביאני", כשאף אחד מהם אינו גובר על האחרים. אדריכלות מודרנית עונה על דרישת מבניות, פונקציונליות ואסתטיות. לגישת האדריכלות המודרנית, הפונקציונליות כוללת גם את חוויית המשתמש (הפונקציות הפסיכולוגיות) ואת תחושת האסתטיות שהוא מקבל (הפונקציות האסתטיות).
אדריכלות היא נושא רב תחומי, הכולל מתמטיקה, מדע, אמנות, הנדסת מבנים, טכנולוגיה ועיצוב תעשייתי, גאוגרפיה ואקולוגיה, מדעי החברה (כלכלה, פסיכולוגיה, סוציולוגיה ועבודה סוציאלית), נגישות, פוליטיקה (ממסד תכנוני), היסטוריה ופילוסופיה. במילותיו של ויטרוביוס: "האדריכלות היא מדע, התלוי במדעים רבים אחרים, ומקושט בחכמות רבות ומגוונות. בעזרת האדריכלות ניתן לשפוט את יצירות האמנות מהתחומים האחרים". הוא מוסיף כי אדריכל צריך להיות מצוי היטב בתחומים כמו מוזיקה, אסטרונומיה, ופילוסופיה היא החביבה ביותר. לפילוסופיה של כל אדריכל תמיד יש התייחסות כשמדברים על גישתו התכנונית: קלאסיציזם, רציונליזם, אמפיריציזם, סטרוקטורליזם, פוסט סטרוקטורליזם, ופנומנולוגיה הן כולן גישות פילוסופיות שמשפיעות על האדריכלות. בסוף המאה ה-20 נוספה תפיסה חדשה של קיימות. באדריכלות בת קיימא, הבניין ידידותי לסביבה בייצור חומריו, בהשפעתו על הסביבה הטבעית והבנויה, ובשימוש שהבניין עושה במקורות אנרגיה שאינם בני-קיימא לחימום, קירור, תאורה, מים וניהול פסולת. תפיסה זו גרמה בין השאר ליצירת אדריכלות סולרית ושימוש בטוחן אשפה ביתי.
תכנון ובנייה.
ההבדל בין אדריכלות לבנייה הוא באופי המיזם. לפי ניקולאוס פבזנר , היסטוריון מתחילת המאה ה-20, "סככת אופניים היא בניין. קתדרלת לינקולן היא יצירה ארכיטקטונית". באדריכלות מודרנית, חלוקה זו איננה ברורה כל כך. "ארכיטקטורה ללא ארכיטקטים", ספרו של ברנרד רודופסקי, קובע כאדריכלות תחום רחב של מבנים שתוכננו ונבנו על ידי אנשים שאינם אדריכלים. ככל שהולכים אחורה בהיסטוריה, יש הסכמה רחבה יותר מה מוגדר כאדריכלות, משום שהזמן הוא מסנן יעיל. ויטרוביוס החשיב בנין טוב כאדריכלות, ועורר את השאלה אם אין אדריכלות רעה. פתרון לשאלה זו, נוכח כמות המבנים הגדולה במאה ה-21, קובע כי האדריכלות היא מה שעושה האדריכל. הגדרה זו קובעת את הדגש על האבולוציה של האדריכלות ושל האדריכל.
אדריכלות היא גם אמנות של עיצוב הסביבה הבנויה האנושית. ניתן להשתמש במבנים, עיצובי נוף, ותכנוני רחוב על מנת לתת אופי פונקציונלי ואסתטי לחלל העירוני. התכנון נעשה על ידי חומרים, מרקם, צבעי קירוי וקירות, ומבליט או ממזג את המבנה עם סביבתו. מאפייני בניין, כמו כרכובים, גמלונים, כיפה, כניסות, וחלונות, מחזקים או מחלישים חלקים מהבניין, כפי שנעשה בכנסיית סנטה מריה דל פיורה בפירנצה. תכנון נוף יוצר פרטיות ומונע צפייה ישירה אל אתר או ממנו, ומוסיף צבעוניות לבניין בעזרת צמחים ועצים. מאפייני רחוב כמו גדרות, מדרכות, נתיבי אופניים, ספסלים ותאורה, מוסיפים בטיחות והפרדה בתנועה במרחב של הולכי רגל, רוכבי אופניים וכלי רכב.
תאוריה ומעשה.
יש חשיבות רבה לתאוריה בעבודה המעשית של האדריכל, אף כי אדריכלים רבים מתנגדים לתאוריה, בטענה שהיא "סטרילית" ומגבילה את חופש היצירה שלהם. ויטרוביוס כתב: "פרקטיקה ותאוריה הם ההורים. פרקטיקה היא המחשבה התכופה והמתמשכת על אופן ביצוע העבודה, או על הפעולה הפשוטה ביותר על מנת לשנות את החומר בצורה הטובה ביותר. תאוריה היא התוצאה של חשיבה זו, המסבירה ומציגה כיצד בוצע שינוי בחומר על מנת לענות על המטרה שאנו מעוניינים בה. האדריכל שהוא פרקטי בלבד, אינו מסוגל להסביר את הסיבות לצורות שהוא משתמש בהן. זה שהוא תאורטי בלבד, גם כן נכשל בכך שהוא תופס את הצל ולא את התוכן. מי שהוא גם תאורטי וגם פרקטי, חמוש באופן כפול: הוא מסוגל לא רק להוכיח את טיב העיצוב והתכנון, אלא גם לבצע אותו".
הכשרת אדריכלים.
לימודי אדריכלות הם רב תחומיים, ומשלבים קורסים מתחומי המדעים המדויקים, מדעי החברה והאמנות. הם כוללים, בין השאר, לימודי תולדות האדריכלות, תולדות האמנות, הבעה גרפית וגרפיקה ממוחשבת, גאומטריה, מתמטיקה, פיזיקה, עיצוב, מורפולוגיה, מדעי החברה, הנדסה של מבנים, ותכנון עירוני. כן ישנם קורסים מתמחים בנושאים כגון אדריכלות נוף, עיצוב פנים, בנייה ואקלים, עיצוב תעשייתי וממסד תכנוני.
לצד הקורסים השונים, מתקיימות במשך שנות הלימוד סדנאות ("סטודיו") לתכנון, שבהן מתמודדים הסטודנטים עם משימות תכנון ברמת מורכבות הולכת וגדלה. בסיום כל סמסטר נערכת הגשה, שבה מציגים הסטודנטים את הפרויקטים שנעשו על ידם. במלוא השנה החמישית ללימודים נערך סטודיו של פרויקט גמר, ובסופו מוגש פרויקט בהיקף ובמורכבות גדולה מהשנים הקודמות. פרויקט זה אמור לייצג את הכישרון האישי והכלים שנרכשו על ידי כל סטודנט במהלך הלימודים.
אדריכלות ואמנות.
לפי נכסי התרבות שהותירה האדריכלות משחר ימי האנושות, אדריכלות היא אמנות נעלה, הדרגה הגבוהה ביותר של האמנות. היא "אם האמנויות" כדברי ארנסט גומבריך, "אב וראשון" כדברי מרטין בובר, ו"הדרגה הגבוהה ביותר של האמנות" על פי מיכלאנג'לו. פרופסור אהרון קשטן הגדיר את האדריכלות כחוויה בהרצאותיו בתולדות הארכיטקטורה בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון. אדריכל אינו רק "טכנאי" הפותר בעיות תפקודיות ועונה לצורכי הלקוח בלבד, אלא אמן כמו צייר, פסל או כוריאוגרף, כאשר במקביל לאמנות זו, הוא יוצר תחת אילוצים נתונים כמו גודל השטח וגובה התקציב. היצירה האדריכלית היא שימושית (פונקציונלית), אך לצד השימושיות יש לה גם ערך אמנותי כיצירה. האדריכלות עוסקת ברוח ובחומר בד בבד, ואף על פי האילוצים בעת התכנון והעיצוב, היא מתעלה ליצירה אמנותית, המותירה את רישומה והשפעתה במי שצופה בה, כדוגמת בניין אמפייר סטייט בניו יורק, שנחשב לאחד משבעת פלאי העולם המודרני. דוגמאות לפלאים אדריכליים קדומים הן הגנים התלויים בבבל, ששולב בהם גם תכנון נוף, או הענק מרודוס ששולב בו גם פיסול.
אייקידו
אייקידו (ביפנית: 合気道; בתרגום חופשי - "הדרך להרמוניה עם הקי") היא אמנות לחימה יפנית מודרנית (גנדאי בודו) אשר פותחה על ידי מוֹרִיהֶיי אוּאֶשִיבָּה (植芝盛平) המכונה "אוֹ סֶנסֶאִי" (大先生, המורה הגדול) בין שנות ה-20 וה-60 של המאה ה-20. אואשיבה פיתח את האייקידו בהתבסס על אמנויות לחימה יפניות קלאסיות (קוריו) שונות בהן התמחה, בעיקר ג'ו ג'יטסו וקנג'וטסו מזרם דאיטו-ריו.
האייקידו הוא לא רק אמנות לחימה, אלא גם דרך חיים ופילוסופיה חברתית שוחרת שלום. מטרתו של האַיְיקִידוֹקַה (בתרגום מילולי, תלמיד אייקידו) היא לפתור עימותים בדרכי שלום ולהגן על עצמו תוך הימנעות מגרימת נזק לתוקף. האייקידו דוגל בתנועה המתמזגת עם התוקפים אותו, אגב הסטת כוחם וניתובו על מנת להתאחד עם התנועה, ולהוביל אותה, מבלי לגרום להתנגדות מצידם. רוב הטכניקות באייקידו מסתיימות בריתוק התוקף על הקרקע, או בהטלתו, ודורשות מהמבצע אותן יצירת איחוד עם כוחו של התוקף.
רקע.
מייסד האייקידו תיאר את מהות האייקידו במשפט הבא: "האייקידו הוא דרך להתפתחות גוף ונפש לשם יצירת חברה טובה יותר"
את מטרתו של האייקידו הוא סיכם באימרה אשר הוא נהג לכתוב פעמים רבות בקליגרפיה, או לציין בהרצאותיו הרבות בפני תלמידיו:
"ניצחון נכון הוא ניצחון על עצמך" (ביפנית: 正勝吾勝), הוא עיקרון באייקידו הקובע שניצחון כנגד אדם אחר הוא חסר משמעות. האייקידוקה צריך לנסות לנצח את הפחדים, הקשיים והמגבלות שלו ובעיקר לנצח את תכונותיו השליליות. אפשר גם להבין את העיקרון בצורה פשוטה אף יותר, כאשר אדם מותקף, עליו לנטרל את יריבו, אך להימנע מפגיעה בו ככל האפשר. ברוב המוחלט של סגנונות האייקידו, לא מתקיימות תחרויות, וגם לא מתאמנים בקרבות בהם יש מנצח ומפסיד. עיקר האימון באייקידו הוא התרגול עצמו ולא בדיקת היעילות או הרמה של המתאמן בעזרת קרבות ותחרויות.