לאחר שעזרובעל, אחיו של חניבעל, הובס על ידי סקיפיו אפריקאנוס בחצי האי האיברי, הוא יצא לאיטליה לעזרת אחיו. הודות לידיעות מודיעיניות שהגיעו לידי הרומאים בעוד מועד, הובס צבאו של עזרובעל בקרב מטאורוס בשנת 207 לפנה"ס וכך נמנעה מחניבעל התגבורת החיונית. בהיעדר תגבורת התמקד חניבעל בהגנה על הכוחות שנותרו לו ולא יכול היה לצאת ולהתקיף את הרומאים. ניסיון נוסף לשלוח תגבורת לחניבעל נעשה על ידי אחיו הצעיר, מאגו ברקה, בשנת 203 לפנה"ס, אך גם ניסיון זה לא צלח.
בסופו של דבר נופצו שאריות הצבאות הקרתגי בחצי האי האיברי ופובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס נחת על אדמת אפריקה. אחרי הפסד בקרב חשוב והסכמי כניעה ראשונים, הזעיקו הקרתגים את חניבעל חזרה לאדמת אפריקה וכך הסתיימה הלחימה באיטליה.
חצי האי האיברי.
הלחימה בזירה האיברית הייתה רצופה מתחילת המלחמה עד שנותיה האחרונות. בזירה זו היו שתי המעצמות תלויות מאוד בשבטים המקומיים לאספקת חיילים לצבאן. התלות נוצרה בראש ובראשונה בגלל המרחק הניכר בין חצי האי האיברי ממוקדי הכוח של המעצמות - איטליה במקרה של רומא וצפון אפריקה במקרה של קרתגו.
בתחילה הצליחו הרומאים לערער בהדרגה את שליטת קרתגו בחצי האי, שאותה הנהיג אחיו של חניבעל, עזרובעל. אולם בשנת 211 לפנה"ס הובסו הרומאים בקרב באיטיס שבו נהרגו מפקדיהם ושרידי צבאם נסוג מאיבריה. בשלב זה התמנה מפקד רומאי חדש לזירה, סקיפיו אפריקנוס, והוא הצליח להחזיר את רומא למעמד שאבד לה ואף הגדיל לעשות והביס את הצבאות הקרתגיים תוך כדי קשירת בריתות עם השבטים המקומיים.
בסופו של דבר נאלצה קרתגו למשוך ידה מההתעסקות בחצי האי האיברי ולעסוק בהגנת אפריקה מפלישה רומאית גדולה.
סרדיניה.
סרדיניה הייתה זירה משנית ולא התרחשו בה אירועים חשובים במלחמה זו. עיקר חשיבותה הייתה כספקית דגן של רומא. הלחימה הגיעה אל האי בשנת 215 לפנה"ס - שנה אחרי תבוסת הרומאים בקרב קאנאי. בשנה זו פרצה מרידה באי בראשותו של המפסיקורה והרומאים נאלצו לשלוח תגבורת בראשותו של מאניליוס טורקווטוס. בעזרת הכוחות שהיו באי, התגבורת שהגיעה מרומא וחיילי הצי הצליח מאניליוס לקבץ כ-20,000 חיילים שאיתם תקף את בסיס המורדים בפנים האי. המפסיקורה לא היה בנמצא ובנו, שקיבל את הפיקוד, הובס בקלות על ידי המצביא הרומי המנוסה. שאריות המורדים נסו לעיירה קורנוס ליד כף מאנו.
בשלב זה הגיעו במפתיע ידיעות אודות הגעתו צי קרתגי בראשותו של עזרובעל (קאלבוס) לאזור. בגלל החשש מאיגוף נאלץ מאניליוס לסגת לעבר קאראלס והקרתגים הצליחו לחבור למורדים. הכוחות המשותפים של קרתגו והמורדים הסרדינים התקדמו לעבר קאראלס תוך כדי ביזת אזור הכפר, אך הובסו בקרב קשה נגד רומאים. המפסיקורה נהרג ובנו התאבד; מפקד כוח המשלוח הקרתגי נפל בשבי.
שרידי הכוח הקרתגי ושאריות המורדים נסו לעבר קורנוס, אך מאניליוס רדף אחריהם וכבש את העיירה אחרי מצור קצר. המרד היה האירוע היחיד הקשור למלחמה שקרה באי בתקופה זו.
סיציליה.
סיציליה הייתה אחת הזירות המשניות במלחמה הפונית השנייה. באי הייתה עיר גדולה אחת – סירקוסאי, שהייתה בעלת בריתם של הרומאים ואילו שאר האזורים היו תחת שליטת הנציב הרומי. הקרתגים שלטו במשך כמה מאות שנים על חלקו המערבי של האי, אך הפסידו את השטח לרומאים כתוצאה מתבוסתם במלחמה הפונית הראשונה. האי היה חשוב לרומאים כי הוא סיפק בסיסים טובים לצי הרומאי, במיקום שאיים על חופה של צפון אפריקה וחלק ניכר מהדגן שגדל בו הועבר לרומא על מנת לעזור למחייתה. הקרתגים רצו את סיציליה כדי להקל על בעיית התגבור של הצבא הקרתגי באיטליה בראשותו של חניבעל וכדי להחליש את הרומאים.
בתחילת המלחמה הייתה סירקוסאי בעלת ברית נאמנה של הרומאים, אך בהמשך, עם מותו של שליטה והפיכה שביצעו שליחיו של חניבעל, ערקה למחנה הקרתגי בשנת 213 או 214 לפנה"ס. הקרתגים השקיעו מאמצים גדולים בכיבוש האי ושלחו צבאות חזקים שמנו עשרות אלפי חיילים לסיציליה ושייטות שמנו עשרות ספינות קרב. בהתחלה הצליחו הקרתגים להעביר לצדם כמה ערים נוספות מלבד סירקוסאי, אך צבאם הובס על ידי מרקוס קלאודיוס מרקלוס. סירקוסאי נפלה בשנת 212 לפנה"ס, לאחר מצור ארוך בו השתתף המדען היווני המפורסם ארכימדס בהגנה על העיר.
בסופו של דבר לא הצליחו הקרתגים לגרש את הרומאים מהאי והמאמץ הגדול שהושקע בו היה לחינם. הרומאים הצליחו להחזיר את האי לשליטתם, וללחימה בו לא הייתה השפעה גדולה על מהלך המלחמה.
אפריקה.
קרתגו הייתה העיר הראשית באוטיקה, השוכנת באפריקה הצפונית. ערים פיניקיות אחרות ששכנו באוטיקה היו נתונות למרותה הבלעדית. בתחילת המלחמה התכוונו הרומאים לשגר לאפריקה צבא חזק, מלווה ב-160 ספינות מלחמה, אך תוכנית זו בוטלה עם חציית האלפים על ידי צבאו של חניבעל והתקפתו על איטליה גופה. הרומאים נאלצו לזנוח את תוכניות הפלישה והסתפקו בדיפלומטיה.
בהתחלה, נחלה הדיפלומטיה הרומית הצלחה ניכרת: בשנת 213 לפנה"ס כרתה רומא ברית עם סיפקס, שליטה של נומידיה המערבית. סיפקס תקף את נומידיה המזרחית, בעלת בריתה הנאמנה של קרתגו, שהייתה תחת שליטתו של גאלה . הוא הובס על ידי הצבא המשותף של נומידיה המזרחית וכוחות קרתגיים. הזירה נשארה שקטה עד מותו של גאלה בשנת 206 לפנה"ס וחבירתו של בנו, מסיניסה לרומא בשנת 206 לפנה"ס. הרומאים ניסו לחדש את הברית עם סיפקס שהתקררה קמעה, אך לא הצליחו בכך וכרתו ברית עם מסיניסה במקום.
בשנת 205 לפנה"ס כבר ניצחו הרומאים את קרתגו בחצי האי האיברי וגם באיטליה הייתה ידם על העליונה. במצב זה הצליח סקיפיו אפריקנוס להעביר החלטה באספת הקנטוריות שאישרה לו לצאת לאפריקה בראש שני לגיונות ובעלות ברית בשנת 204 לפנה"ס. אחרי ניצחונו בקרב המישורים הגדולים בשנת 203 לפנה"ס נותרה קרתגו חשופה להתקפה רומאית ונאלצה להזעיק את צבאותיו של חניבעל שנלחמו עדיין באיטליה. בקרב שהתחולל ליד זאמה בשנת 202 לפנה"ס הובס חניבעל וקרתגו נאלצה להיכנע.
תוצאות המלחמה.
בעקבות מפלתה נאלצה קרתגו לחתום על חוזה שלום משפיל. תנאיו הקשים קבעו כי קרתגו יכולה להחזיק רק עשר ספינות קרב, חייבת לשלם פיצויי מלחמה ענקיים בסך של 10,000 טאלנטים בתשלומים במשך 50 שנה, לוותר על כל שטחיה מחוץ לאוטיקה. התנאי הקשה ביותר היה איסור לנהל מלחמה, גם לא מלחמת מגן, ללא אישור הסנאט הרומאי, אף על פי שבשאר ענייני הפנים ניתנה להם עצמאות. כדי להבטיח את קיום הכללים לקחה רומא מקרתגו מספר גדול של בני ערובה.
למרות התנאים הקשים הפציר חניבעל בבני עירו לקבל את התנאים, כי הצבא הושמד ולא הייתה אפשרות מעשית לגייס צבא חדש תוך זמן קצר.
הרומאים לא הסתפקו בתנאים אלו וכעבור כמה עשרות שנים פלשו לאוטיקה והחריבו את קרתגו במלחמה הפונית השלישית.
מערכת העצמות
העצמות הארוכות
עצמות קטנות
ליקורגוס
ליקורגוס (ביוונית: Λυκοῦργος, בתעתיק: Lukoûrgos, חי 800 לפנה"ס-730 לפנה"ס לערך), היה המחוקק האגדי של ספרטה, שהקנה לה את משטרה הפוליטי הייחודי ושיטת חינוכה החמורה, האגוגה.
ליקורגוס נזכר בכתביהם של ההיסטוריונים הרודוטוס, קסנופון, אפלטון, פוליביוס ופלוטרכוס. לשאלה האם ליקורגוס היה דמות היסטורית אמיתית אין תשובה ברורה; עם זאת, היסטוריונים רבים מן העת העתיקה האמינו שהוא היה אחראי לרפורמות שנודעו ברובן בתור הרטרה הגדולה. היסטוריונים אלה מתארכים אותו במחצית הראשונה של המאה השביעית לפני הספירה.
חייו וזמנו.
על פי חלק מן המקורות, ליקורגוס נולד כבן או אח לאנומוס לבית אאוריפוטית, נצר למלכות והעוצר של כרילוס, ויש אומרים לאובוטס. הוא יצא מספרטה כדי למנוע שמועות זדון כי בכוונתו לרצוח את אחיינו, יורש-העצר, ולהשתלט על המלוכה; ולקח חלק במסעות רחוקים לכרתים, מצרים ואיוניה. לאחר שובו נתגלע סכסוך בין המלוכה לעם, והוא יצא אל האורקל בדלפי, ומהם קיבל את השראתו לחוקה. ליקורגוס ראה לנכון להציג את הרפורמות כחוקים מידי האל אפולו; הוא אסר על כתיבת חוקיו, ועם סיומם, הוא גרם לאזרחים להתחייב בנדר ושבועה, לציית לחוקיו ללא שינויים. הוא עזב אז את ספרטה לדלפי, ויש אומרים ששם שם קץ לחייו.
במקורות עתיקים ששרדו מוזכר ליקורגוס לראשונה על ידי הסופר היווני הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס), הטוען שהמחוקק השתייך לבית אגיס בספרטה, אחת משתי שושלות שעליהן התבססה שיטת המלוכה הכפולה בספרטה. על פי הרודוטוס, .
ההיסטוריון קסנופון (Xenophon), שכתב במחצית הראשונה של המאה ה-4 לפנה"ס, האמין למעשה שליקורגוס ייסד את המוסדות הספרטניים זמן קצר לאחר שפלשו הדורים ללקוניה והפכו את האכאים למעמד של צמיתים (הלוטים). באמצע המאה ה-4 לפנה"ס הייתה הסכמה כללית כי ליקורגוס השתייך לשושלת האאוריפוטית, והיה העוצר של אחיינו, המלך כרילוס. על סמך זאת תיארכו החוקרים את תקופתו למאה ה-9 לפנה"ס.
ליקורגוס מופיע גם אצל ההיסטוריון פלוטרכוס. על פי מקור זה, ליקורגוס ביקש שחוקיו לא יירשמו אלא יעברו מדור לדור. בכל זאת תקנותיו נשמרו במשך מאות שנים, והפכו את ספרטה לעיר שנחשבה לחזקה ביותר ביוון העתיקה מבחינה צבאית:
בתארו את חיי ליקורגוס, שיבץ פלוטרכוס מסורות עממיות לגביו, והוא מתאר בין היתר את המסע של ליקורגוס לאיוניה, כרתים ומצרים, וטוען שליקורגוס היה זה אשר הביא את שירתו של הומרוס לספרטה.
התיארוך של חוקת ליקורגוס משתנה ממקור למקור – כפי שמוצג גם אצל פלוטרכוס, בפתח הביוגרפיה – ולכן בלתי אפשרי לאחד בין המסורות השונות ולהחליט בביטחון על גרסה אחת. ההיסטוריון בנדיקט ניזה קבע את הזמן כמחצית השנייה של המאה ה-7 לפנה"ס.