ערב הבחירות לנשיאות המדינה בקיץ 2014 עבד קרא יחד עם כתב הפלילים של חדשות 10, דורון הרמן, על תחקיר בדבר נסיבות ההסכם הסודי בין מאיר שטרית, שהיה מועמד מרכזי לתפקיד, ובין עוזרת הבית שלו, הסדר שקבע פיצוי בסך 230 אלף שקל לעוזרת וכלל סעיף סודיות על נסיבות ההסכם ופרטיו. יום לאחר הבחירות פרסם קרא כי מדובר בפיצוי שהועבר לעוזרת לאחר שזאת הטיחה בפני שטרית כי הטריד אותה מינית ולאחר ששיחתם בעניין זה הייתה מגובה בהקלטות.
ברוך קרא הוביל יחד עם מערכת "המקור" וחדשות 13 מאבק ארוך לפרסום הקלטות השיחות בין רא"ל במיל' גבי אשכנזי והאלוף בדימ', הפצ"ר לשעבר, אביחי מנדלבליט (כיום היועץ המשפטי לממשלה) במסגרת הפרשה המכונה "פרשת הרפז". המאבק המשפטי נכשל, שכן שלוש ערכאות לא הסכימו להתיר את צווי איסור הפרסום. עם זאת, בפברואר 2020, פרסם קרא חלק מההקלטות שתמליליהן הותרו בעבר לפרסום. זו הייתה הפעם הראשונה שהשיחות הללו הושמעו בתקשורת הישראלית. חשיבות הפרסום הייתה בין היתר בכך שהעלתה סימן שאלה מעל גרסתו של מנדלבליט בדבר המועד שבו נודע לו שהמסמך המזויף מוחזק אצל אשכנזי.
לבד מהסיקור השוטף קרא פרסם תחקירים רבים, ביניהם: פרשת הרשעתו של משה קסטל, סחר באיברים לאור היום, חשיפת סוכנים באגף הפיקוח על הגז, מלחמת החזנים, תחקיר מקיף על אסון הכרמל ועוד. בתוכנית "המקור" בהגשתו בלטו תחקיריו על הרב יאשיהו פינטו, אתר וואלה בתקופת תיק 4000, פרשת דין יששכרוף, החצר האחורית של תיק הולילנד, מעון ראש הממשלה ומני נפתלי, והקשר בין "ישראל ביתנו" ל"עמותת איילים", בנימין בן אליעזר והשיחות המוקלטות של ג'קי בן זקן עם איילת אזולאי.
באוקטובר 2013 זכה באות אומ"ץ על חשיפת פרשות שחיתות ועל פרשנויותיו המשפטיות. ברוך קרא הוא חתן פרס סוקולוב לשנת 2013 "על פעילות רבת שנים בעריכת תחקירים אמיצים ומחוללי שינוי בנושא שלטון החוק". בנוסף קיבל קרא את אות אביר איכות השלטון לשנת 2018. קרא גם זכה ביחד עם רביב דרוקר בפרס האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה בשנים 2017,2016 ו-2019, וכן בפרס "כד החלב" של פסטיבל "שובר מסך" בשנת 2019.
קטרין קראבה
קטרין קראבה (בגרמנית: Katrin Krabbe; נולדה ב-22 בנובמבר 1969) היא אתלטית עבר ממזרח גרמניה וגרמניה. היא אלופת עולם (טוקיו 1991) ואלופת אירופה (ספליט 1990) בריצות היוקרתיות ביותר ל-100 מטר ול-200 מטר. הושעתה ל-3 שנים בשל שימוש באימרוץ.
ביוגרפיה.
קראבה נולדה בנויברנדנבורג, מקלנבורג-מערב פומרניה.
אלופת אירופה.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בספליט, יוגוסלביה בשנת 1990 זכתה קראבה ב-3 מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.89 שניות, לפני זילקה מילר (11.10 שניות) וקרסטין ברנדט (11.17 שניות) שתיהן ממזרח גרמניה, בריצת 200 מטר בשיא אישי של 21.95 שניות, לפני בת ארצה הייקה דרקסלר (22.19 שניות) וגלינה מלצ'וגינה מברית המועצות (22.23 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 41.68 שניות, לפני מערב גרמניה (43.02 שניות) ובריטניה (43.32 שניות).
אלופת עולם.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 זכתה קראבה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד והייתה לאתלטית המצטיינת באליפות. מדליות זהב בריצה היוקרתי ביותר ל-100 מטר בתוצאה של 10.99 שניות, לפני גוון טורנס מארצות הברית (11.03 שניות ) ומרלין אוטי מג'מייקה (11.06 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 22.09 שניות, שוב לפני טורנס (22.16 שניות) ואוטי (22.21 שניות). מדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.33 שניות, אחרי ג'מייקה (41.94 שניות) וברית המועצות (42.20 שניות).
שימוש בחומרים אסורים.
למרות שהשתמשה בחומר שלא היה איסור על שימוש בו באותה תקופה, קנבוטרול (Clenbuterol), קיבלה קראבה השעיה למשך 3 שנים ולא יכלה להשתתף באולימפיאדת ברצלונה (1992) ולמעשה הקריירה הספורטיבית שלה הגיעה לסיומה.
טיסה תת-מסלולית
טיסת חלל תת-מסלולית היא טיסת חלל בה חללית מגיעה לחלל אך מסלולה מצטלב עם אטמוספירת או קרקע העצם השמימי ממנו שוגרה כך שהיא אינה משלימה אף הקפה סביב העצם.
לדוגמה, מסלולו של גוף המשוגר מכדור הארץ לגובה 100 ק"מ מפני הים, ונופל חזרה לקרקע, נחשב לטיסה תת-מסלולית. ישנן טיסות תת-מסלוליות המבוצעות לשם בחינת כלים המיועדים לטיסות מסלוליות, כגון חלליות ומשגרים, בעוד ישנם כלים המתוכננים במיוחד לטיסות תת-מסלוליות כגון מטוס הניסוי האמריקני X-15, החללית המסחרית ספייס שיפ 1, טילים בליסטיים וטילי מחקר.
גובה טיסה תת-מסלולית.
לפי הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה, הגובה המינימלי בו טיסה נחשבת לטיסה תת-מסלולית (ולא לטיסה רגילה) הוא 100 ק"מ מגובה פני הים (הגובה נקרא קו קרמן). גובה זה נקבע כי זהו בערך הגובה המרבי בו מטוס הטס במהירות גבוהה מספיק כדי להפיק עילוי מאטמוספירת כדור הארץ, היה טס מהר יותר מאשר בטיסה מסלולית. לעומת זאת, חיל האוויר האמריקאי ונאס"א מעניקים כנפי אסטרונאוט לאנשים שטסו מעל לגובה 50 מייל (80.47 ק"מ), אף על פי שמחלקת ההגנה של ארצות הברית לא קבעה בצורה מוחלטת מהו הגובה בו מתחיל החלל.
על מנת להגיע לגובה בו הטיסה נחשבת לטיסה תת-מסלולית, נעזרים בדרך כלל במנועים רקטיים. המנועים יכולים להיות חלק מובנה מהחללית (X-15), או שהם יכולים להיות חלק נפרד מהחללית (משגר). על מנת לחסוך בדלק רקטי נעזרים לעיתים ב"מטוס אם" - מטוס רגיל המותאם כך שיוכל לשאת את החללית לגובה מסוים, אז החללית משתחררת ומפעילה את מנועיה המשמשים אותה בהמשך הטיסה. "מטוסי אם" שימשו הן את ה-X-15 של חיל האוויר האמריקאי (מפציץ B-52 מותאם) והן את הספייס שיפ 1 של חברת וירג'ין גלקטיק (מטוס מיוחד בשם "אביר לבן"). וירג'ין גלקטיק פיתחה מטוס אם חדש "אביר לבן 2" המשמש את החללית ספייס שיפ 2 בטיסות הניסוי שלה, וישמש אותה בסופו של דבר גם בטיסות התת-מסלוליות.
החזרה מטיסה תת-מסלולית, בדומה לחזרה מטיסה מסלולית, נעשית באמצעות מצנחים או כנפיים מובנות בחללית. מפני שחלליות הטסות בטיסות תת-מסלוליות מגיעות למהירויות גבוהות במיוחד, עליהן להיות מצוידות במגיני חום המשמשים אותם בעת החדירה לאטמוספירה.
היסטוריה.
העצם המלאכותי הראשון שהגיע לחלל היה טיל ה-V-2 של גרמניה הנאצית ששוגר לראשונה ב-3 באוקטובר 1942, והגיע לגובה מקסימלי של 97 ק"מ. הטיסה התת-מסלולית הראשונה בוצעה בתחילת 1944 כאשר טיל V-2 ניסיוני שוגר לגובה 189 ק"מ. עם תום מלחמת העולם השנייה ותחילת המלחמה הקרה, החלו ארצות הברית וברית המועצות לפתח טילים בליסטיים (תוך שימוש במדענים ומהנדסים גרמנים) חזקים יותר ויותר, אותם היה ניתן לשגר לטיסות תת-מסלוליות ארוכות יותר. האמריקאים והסובייטים פיתחו את הטילים לא רק למטרות צבאיות אלא גם למטרות מחקר - על הטיל היו מרכיבים ניסויים מדעיים שהיו משדרים נתונים חזרה לכדור הארץ (בהמשך התפתחו טכנולוגיות מגיני החום וניתן היה להחזיר את הניסויים לכדור הארץ).
בעלי החיים הראשונים שעברו את קו 100 הק"מ היו זבובי פירות ששוגרו על גבי טיל V-2 אמריקאי ב-20 בפברואר 1947 והגיעו לגובה 109 ק"מ. הקפסולה והזבובים בתוכה נחתו בשלום. הקוף הראשון בחלל היה מקוק רזוס אמריקאי בשם "אלברט II" (קודם לו שוגר "אלברט I" אך משגרו התפוצץ והוא נהרג לפני שהגיע לחלל) ששוגר ב-14 ביוני 1949 והגיע לגובה 134 ק"מ. בעת הנחיתה לא נפרשו מצנחי הקפסולה ואלברט II נהרג בהתרסקות. ב-22 ביולי 1951 שיגרו הסובייטים את המשימה R-1 IIIA-1 ובתוכה הכלבים "טזיגן" ו"דזיק" לטיסה תת-מסלולית. שני הכלבים חזרו בשלום. עד לטיסתו ההיסטורית של יורי גגארין לחלל ב-12 באפריל 1961 שיגרו הסובייטים והאמריקאים יונקים רבים לטיסות מסלוליות ותת-מסלוליות. גם הצרפתים שיגרו בעל חיים (חולדה) לחלל ב-22 בפברואר 1961.
ב-5 במאי 1961 שוגרה המשימה המאוישת הראשונה לטיסה תת-מסלולית. אלן שפרד שוגר בחלליתו "פרידום 7" למשימת מרקורי-רדסטון 3 והפך לאמריקאי הראשון בחלל. הישג זה לא היה מרשים במיוחד מפני שרק שלושה שבועות לפני כן שיגרו הסובייטים את יורי גגארין לטיסה מסלולית בחללית ווסטוק 1, שהשלימה הקפה אחת סביב כדור הארץ לפני שנחתה (אלן שפרד עבר מרחק של 488 ק"מ בלבד לפני שנחת). ב-21 ביולי 1961 שוגרה משימת מרקורי-רדסטון 4 ובתוכה האסטרונאוט וירג'יל גריסום בחלליתו "ליברטי בל 7" לטיסה תת-מסלולית נוספת, שהייתה האחרונה מסוגה בתוכנית מרקורי (4 משימות מרקורי נוספות שוגרו לטיסות מסלוליות).
בין 1963 ל-1967 שיגרו הצרפתים והסינים מספר חיות גם הם לטיסות תת-מסלוליות.
ב-1963 ביצע מטוס הניסוי האמריקאי X-15 (מס' 3) שתי טיסות תת-מסלוליות, כשבתוכו האסטרונאוט (בשירות חיל האוויר האמריקאי ולא נאס"א) ג'וז ווקר. שתי טיסות אלו היו היחידות מבין כל טיסות ה-X-15 שעברו את גובה ה-100 ק"מ (11 טיסות נוספות עברו את גובה 50 המייל - גובה החלל לפי חיל האוויר האמריקאי).
ב-5 באפריל 1975 שיגרו הרוסים את משימת סויוז 18A שיועדה להיכנס למסלול, אך בעקבות כשל במשגר לא נכנסה למסלול אלא ביצעה טיסה תת-מסלולית וחזרה בשלום לכדור הארץ.
ב-1986 שיגרה ברית המועצות את פוליוס - חללית במשקל 80,000 ק"ג שיועדה להיכנס למסלול, אך השיגור כשל והמטען נכנס לטיסה תת-מסלולית. מטען זה הוא הכבד ביותר אי פעם שטס בטיסה תת-מסלולית.
ב-21 ביוני 2004 טסה החללית ספייס שיפ 1 לטיסת החלל (התת-מסלולית) המסחרית הראשונה, כשבתוכה האסטרונאוט המסחרי הראשון - מייק מלוויל. מאוחר יותר ב-2004 שוגרה החללית לטיסות תת-מסלוליות במסגרת התחרות Ansari X-Prize, בה זכתה.