השם אִפּ ליי צ'או ניתן לאי בשל צורתו, שנראה כמו לשון של ברווז. "אִפּ" פירושו "ברווז", "ליי" פירושו "לשון", ו"צ'או" פירושו "אי". הנקודה הגבוהה ביתר על האי הוא "יוק קוואי שאן", הידועה גם בשמה האנגלי "הר ג'ונסטון". האי נתן את שמו ל"תצורת אִפּ ליי צ'או", תצורה גאולוגית המכסה את מרבית חלקו הדרומי של האי הונג קונג.
האי מיושב בצפיפות – חלקו הצפוני מאוכלס בצפיפות הרבה ביותר. יש באי ארבעה אזורי מגורים, אחוזת ליי טונג, הרחוב הראשי של אִפּ ליי צ'או, אחוזת אִפּ ליי צ'או ו"אופקים דרומיים" (海怡半島 או גם South Horizons), ובכל אחד מהם יש כמה מגדלי מגורים רבי-קומות. בקצה הדרומי של האי יש אזור תעשייה. נכון לשנת 2007 התגוררו באי 86,782 איש. שטח האי הוא 1.3 קמ"ר בלבד ולכן צפיפות האוכלוסייה באי ל-66,755 איש לקמ"ר - האי המיושב בצפיפות הגדולה ביותר בעולם.
תחבורה.
הקשר העיקרי בין אִפּ ליי צ'או והונג קונג הוא גשר אִפּ ליי צ'או, אשר נפתח בשנת 1983 והורחב בשנת 1994, משני מסלולים לארבעה. אמצעי התחבורה העיקרי של התושבים הם אוטובוסים, העוצרים בחמש תחנות הפזורות ברחבי האי. בנוסף, פועלים באי גם מוניות ושרות סמפנים (סירות סיניות ממונעות) בין הרחוב הראשי של אִפּ ליי צ'או לאברדין. יש תכנון להרחיב את הקו הדרומי של הרכבת הקלה של הונג קונג שתגיע עד לאי.
אל-מסתכפי באללה השני
אל-מסתכפי באללה השני, אבו אל-רביע סלימאן בן אל-חאכם באמר אללה (בערבית: المستكفي بالله الثاني, ابو الربيع سليمان بن الحاكم بامر الله), היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר בחסות הממלוכים בין 1302 ו-1340.
בשנת 1309 העניק אל-מסתכפי לסולטאן הממלוכי רכן אל-דין ג'שנכיר את הכינוי "אל-מֻטַ'פַר" ("המנצח") ומסר לו בגדי הדר שחורים ומצנפת מעוגלת. מעתה והלאה, מנהג זה השתרש והתפשט ברחבי שטחי הממלוכים בלבנט.
בשנת 1310 עלה לשלטון בפעם השלישית מחמד אל-נאצר בן קלאון ואל-מסתכפי נלווה אליו במסעותיו הצבאיים כנגד המונגולים בסוריה.
בשנת 1338 הסתכסך אל-מסתכפי עם הסולטאן, נאסר במצודה ונמנע ממנו לקבל מבקרים. כעבור שנה, שוחרר ושולח יחד עם כמאה מבני ביתו לגלות בעיר קוץ.
במהלך תקופת שלטונו התרחשה רעידת אדמה חזקה שהחריבה חלקים ניכרים מסוריה ומצרים.
לפי אבן חג'ר אל-עסקלאני (1372-1448), היה נוהג לשחק פולו עם הסולטאן.
אל-ואת'ק השני
אל-ואת'ק באללה השני (מילולית: האדוק באל), אבו אסחאק אברהים בן ולי אל-עהד אבו עבדאללה מחמד אל-מסתמסכ באללה בן אל-חאכם הראשון באמר אללה. (בערבית: الواثق بالله الثاني, ابو اسحاق ابراهيم بن ولي العهد ابي عبد الله محمد بن الحاكم بامر الله الاول) היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר בחסות הממלוכים בין השנים 1340 ל-1341.
סבו אל-חאכם הראשון מינה בתחילה את בנו מחמד כיורש עצר וכינה אותו בשם "אל-מסתמסכ באללה" (מילולית: הדבק בעקשנות באל), אך הוא נפטר עוד בימי חייו ואל-חאכם מינה תחתיו את בנו האחר אבראהים מתוך תקווה שהוא יטיב עם הח'ליפות, אך משנוכח בדרכיו הבזויות: התמכרותו להימורים ולמעשי זימה, הוא העניק את מעמד יורש העצר לבנו השלישי אל-מסתכפי השני. לאחר פטירת אל-חאכם הראשון עלה דודו של ואת'ק השני, אל-מסתכפי השני, לשלטון.
אל-ואת'ק תקע טריז בין אביו הח'ליף והסולטאן הממלוכי א-נאצר מחמד בן קלאון על ידי כך שסיפר לו דברי רכילות על הנעשה בחצר. כאשר נפטר אל-מסתכפי השני בעיר קוץ לא שעה הסולטאן לבקשת אל-מסתכפי למנות את בנו אחמד לח'ליפות ומינה במקומו את אחיינו מחמד בן אל-מסתמסכ בהסיבו את שמו ל"אל-ואת'ק באללה". לאחר מכן הסולטאן נפטר ומחליפו, אעלא אל-דין קוג'וק, הדיח את אל-ואת'ק באללה ומינה במקומו את בן-דודו אחמד בן אל-מסתכפי השני, כבקשת אל-מסתכפי, תחת השם "אל-חאכם באמר אללה" השני. באותה השנה נפטר אף קוג'וק והוחלף בידי א-נאצר שיהאב אל-דין אחמד.
קורותיו של אל-ואת'ק השני מהווים דוגמה מצוינת לתככי החצר שרחשו בחצרות הח'ליפות והסולטנות בשלהי השושלת הממלוכית הבחרית בקהיר.
מבצע דוגמן-5
בסאראב הראשון
בסאראב הראשון (ברומנית: Basarab I או Basarab Întâiul ), (שנת הלידה לא ידועה; נפטר ב־1351 או ב-1352), היה וויווד (שליט) של ולאכיה בערך בין השנים 1310–1352.
הוא מכונה גם בסאראב המייסד (Basarab Întemeietorul) מפני שנחשב למייסדה של נסיכות ולאכיה, שברומנית הידועה בשפת תושביה כ"הארץ הרומנית" ("צארה רומניאסקה" Ţara Românească) או "מונטניה". יש שזיהו אותו עם "נגרו וודה" Negru Vodă, דמות מיתית למחצה, שנחשבת למייסדת ולאכיה באגדות הרומניות.
מוצאו של בסאראב ומשפחתו.
מוצאו של בסאראב לוט בערפל. ייתכן שהיה בנו של טוקומריוס (טיחומיר ברומנית - Tihomir), כפי שמעיד מסמך רשמי משנת 1332 שהוצא על ידי מלך הונגריה, קארוי רוברט מאידך החוקרים המודרניים של תקופת ימי הביניים ברומניה, ובראשם ניאגו ג'ובארה, סבורים כי מוצאו של בסאראב היה קומני.:
הדעה הרווחת בקרב המומחים היא שבסאראב כמו גם בנו, ניקולאיה אלכסנדרו היו קתולים, בדומה לקומנים שחיו אז באזור זה. (אף על פי שהמלך ההונגרי קורא לו בשם "סכיסמטי" כלומר פלגן, כינוי שהיה נהוג כלפי הכנסייה האורתודוקסית).
הכינוי "נגרו וודה" Negru Vodă (השליט השחור) שניתן למייסד ולאכיה במסורת הרומנית, כפי שנמסרת בכרוניקות של פאולוס מחלב ומירון קוסטין תואמת מוצא אקזוטי ייתכן קומני - (טורקי). המנזרים שהקים "קוזיה" ו"הורזו" נשאו גם הם ככל הנראה שמות קומנים.
ההיסטוריונים קונסטנטין ק. ג'ורסקו ודינו ק. ג'ורסקו סבורים שמשמעות השם "בסאראב" או "בסראבא" בטורקית קדומה היה "אב כובש" או "אב שולט". אולם הם טוענים שלמרות המקור הקומני-טורקי של השם, (הסיומת אב או אבא הייתה אופיינית יותר לקומנים מאשר לשאר הטורקים שהשתמשו יותר בסיומת "אוגלו" או "אולו" כלומר "בן"), האיש היה בכל זאת רומני והשם הקומני הפך באותם ימים לשם פרטי נוצרי כמו כל שם נוצרי אחר. תארים בשפה זרה היו נהוגים באותם הזמנים,
ונשיאת שם זר אינה סותרת, לדעתם, את היותו רומני.
לפי דעות אחרות המובן של השם בסאראב היה "קדוש מאוד", "חזק מאוד" או "מושיע". לפי ג'ורג'טה פנליה, השם הוא ללא ספק קומני אבל לא ניתן להסיק מכאן שכל השושלת הולאכית הייתה ממוצא קומני. הייתה קיימת סימביוזה רומנית - קומנית וייתכן שאמו של בסאראב הייתה אצילה
קומנית, כשידוע שבמיוחד במזרח ולאכיה כמה משפחות אצולה היו ממוצא קומני.
נראה שאביו של בסאראב, טוקומריוס, הייתה דמות ידועה בחוגי חצר מלכי הונגריה.
לפי ספרי האזכרה שבכנסיות בקמפולונג-מוסצ'ל ורמניקו ולצ'ה, בסאראב היה נשוי למרגרטה או מרגיטה. לזוג נולדו שני ילדים: יורשו, ניקולאיה אלכסנדרו (1352–1364), ותיאודורה, שהתחתנה עם הצאר הבולגרי
איוואן אלכסנדר (1330–1371). מנישואים אלה נולד הצאר הבולגרי איוואן סרצימיר.
אחרי שגורשה על ידי בעלה, תאודורה הפכה לנזירה תחת השם תאופנה.
מלכותו.
בהיעדר תיעוד אחר, העלייה לשלטון של בסאראב מוקמה בערך בשנת 1310, בהתאם למסורת לגבי הכתרת ה"שליט השחור" "נֶגרו ווֹדה" כפי שהיא מוזכרת בקרוניקה של לוקארי
תעודה הונגרית מעידה כי בסאראב היה בוודאות בשלטון עוד בשנת 1317
כשהיה מעורב בסכסוך מקומי בין האצילים באזור מצודת מהאדיה
ההיסטוריון קונסטנטין קוגלניצ'אנו סבור שבתקופת המאבק לכס מהלכות בהונגריה (כלומר עד 1318) בסאראב איחד את הנסיכויות (קנזאטים) מדרום לקרפטים תוך הקמת מדינת ולאכיה או "הארץ הרומנית".
לפי ק. ג'ורס'קו מרבית פעילויות האיחוד כבר התסיימו עד 1307 כשקארוי רוברט לבית אנז'ו עלה על כס המלכות בהונגריה.
לעומת זאת הדעות חלוקות לגבי מיקום האזור שהיווה הגרעין של המדינה הולאכית.
קיימות שתי תאוריות עיקריות: אחת טוענת לראשונות האזור שמשמאל לנהר אולט שם נמצאו החצרות הנסיכותיות בארג'ש וקמפולונג. השנייה טוענת לבכורת האזור שמימין לנהר אולט - משם התפשטה הישות המדינית (ווייבודות)
של ליטובוי.
היחסים עם הבולגרים.
באמצעות בתו תאודורה, שנישאה לאיוואן אלכסנדר (מעט זמן לפני 1323) נכנס בסאראב ליחסי קרבה עם שושלת הקיסרים (הצארים הבולגרים).
בשנת 1323 כוחות הצאר מיכאיל שישמן השלישי קיבלו תגבורת ולאכית ("אונגרוולאכית") במלחמה נגד הביזנטים. שם השליט ששלח את הלוחמים לא צוין, אך ההיסטוריונים סבורים כי מדובר בבסאראב. בסאראב תמך צבאית בצאר הבולגרי גם ב-28 ביוני 1330 בקרב בוולבוז'ד נגד הסרבים של סטפן אורוש השלישי. במקרה זה הסרבים היו הצד המנצח.
היחסים עם הונגריה. קרב פוסאדה ב-1330.
הנסיכות (וויבודות) של בסאראב הייתה בתחילת מלכותו במצב חסות כלפי מלך הונגריה, קארוי רוברט לבית אנז'ו.
שם השליט הופיע במסמכים הונגרים כ"בסאראב, הוויבוד הטרנסאלפיני שלנו"
("Woiuodam nostrum Transalpinus")
ביטוי זה משקף יחסי אדון - נתין שהתקיים בין השליט הרומני ובין מלך הונגריה. באותו המסמך צוינה הצלחת שליחות של איש אמונו של המלך, הרוזן
מרטין בוגאר, שנשלח בעבר פעמים חוזרות ללא תועלת.
כעת המלך היה מוכן להסכים לקיומה הפוליטי של ה"וויבודות" (ישות פוליטית בהנהגת ווייבוד) החדשה תמורת קבלת חסותו של המלך ההונגרי
למרות זאת, כעבור שנה, נראה כי בסאראב ניתק את קשרי החסות וסירב לשלם את מס הנתינים. בעקבות זאת חלה הרעה ביחסים בין שתי המדינות.
משום כך מסמך של המלך ההונגרי מ 18 ביוני 1325 מכנה את השליט הוולאכי " בסאראב הטרנסאלפיני, בלתי נאמן לכתר ההונגרי",
ומספר איך שטפן, בנו של הרוזן הקומני פאראבוך, ביזה את מלך הונגריה ושיבח לעומת זאת את בסאראב.