שכונת בית אורות היא שכונה יהודית ששוכנת בהר הזיתים בירושלים, סמוך לאוניברסיטה העברית. בשכונה פעלה ישיבת בית אורות.
בבסיס השכונה עומד בית שהוקם בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי הילדה אנדרסון, עיתונאית שוודית נוצרייה ושליחתו של עיתון בשם "כרמל". היא קראה לבית "הקן השוודי של ירושלים", והוא שימש גם לאירוח נכבדים, בהם הקיסר האתיופי היילה סלאסי ונסיך הכתר השוודי גוסטב. אנדרסון נהרגה ב-1948, מכדור של צלף.
הבית הועבר לבעלות משפחתה של אנדרסון ומאוחר יותר רכש אותו מוחמד עיסא אבו סאביטאני, איש עסקים תושב שכונת אבו תור, והשכירו. יורשיו מכרו את הבית והקרקע שסביבו בשנת 1985, תמורת כמה מיליוני דולרים, לארווין מוסקוביץ'. תחילה הבניין היה מיועד לאכלס את הסניף הירושלמי של מפלגת מפד"ל. אחר כך יזמו הרב חנן פורת והרב בנימין (בני) אלון הקמה של ישיבה במקום. הישיבה הוקמה לזכרו של גיורא אשכנזי, מ"פ בחטיבת הצנחנים ומפקדו של פורת, אשר נהרג בקרב במקום במלחמת ששת הימים. לאחר פעולות שיפוץ שנמשכו כארבע שנים, תלמידי הישיבה החלו בלימודיהם באוגוסט 1990. הרב אלון עמד בראש הישיבה עד לבחירתו כחבר הכנסת בה'תשנ"ו (1996).
בספטמבר 2001 הורה השר לתשתיות לאומיות, אביגדור ליברמן, לחברת החשמל לחבר את שכונת בית אורות לרשת החשמל של ישראל, במקום הרשת של חברת החשמל המזרח ירושלמית.
בינואר 2010 אישרה עיריית ירושלים תוכנית בנייה להקמת ארבעה מבנים נוספים במקום, שבהם 24 יחידות דיור עבור משפחות של אנשי הצוות והאברכים הלומדים בישיבה. טקס הנחת אבן פינה למבנים החדשים נערך בינואר 2011, בנוכחות מייק האקבי, מושל ארקנסו לשעבר. בשנת ה'תשע"ד (2014), נחנכה שכונת המגורים ובה עבר להתגורר הרב דוב ליאור. השכונה ממוקמת בסמיכות לשכונת א-טור וסבלה מהתפרעויות הכוללות זריקת אבנים והתנכלויות לתושבים היהודים במקום.
הרחוב המרכזי בשכונה נותר עדיין ללא שם, אך גרם המדריגות שמוביל לשכונה נקרא מעלות חנן פורת על שם מי שהיה ממייסדי השכונה.
חנוך לנער
חנוך לנער היא רשת מוסדות חינוך אלטרנטיבים של חב"ד הנותנת מענה חינוכי לנערים על מנת למנוע את נשירתם מהמסגרת החינוכית. מטרת המוסדות הם לשלב לימודי קודש ולימודי חול ברמה המקצועית הגבוהה ביותר.
הגישה הייחודית של רשת "חנוך לנער", היא בתפיסה שיש מקום למוסדות חינוך אלטרנטיביים לכתחילה, עבור נערים ונערות שלימודי ישיבה או סמינר מלאים אינם מתאימים עבורם. זאת בניגוד לתפיסה הרווחת כיום שרק אחרי שנער נפלט ממסגרת ישיבתית הוא נקלט בדיעבד במסגרת אלטרנטיבית. בנוסף, מוסדות חנוך לנער היו הראשונים לשלב אנשי מקצוע מהתחום הטיפול הנפשי בתוך הישיבה, עבור הנערים הזקוקים לכך. הצוות הטיפולי כולל: פסיכיאטר, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים.
הרשת נוסדה על ידי הרב אליעזר וילשאנסקי בשנת תשס"ג, בתחילה כתוכנית זמנית לקבוצת נערים, וכיום היא כוללת ארבעה מוסדות – ישיבת חנוך לנער, מכון תורני טכנולוגי, מכון הסמכה לרבנות, ומכון חיה מושקא לבנות – בכולם יחד לומדים כ-300 תלמידים. המוסד ומנהליו זכו במהלך השנים בפרסי הצטיינות והם מהווים מודל לדוגמה בשילוב איכות הוראה ומקצועיות, תוך שמירה על ערכים חינוכיים.
המוסדות מלווים על ידי הנהלה רוחנית בראשות הרב יוסף יצחק וילשאנסקי ועל ידי ועד ידידים, בראשם עומד פרופסור שלמה קליש. המוסדות נתמכים ומפוקחים על ידי גופים ממשלתיים ופרטיים רבים, כמו פדרציית ניו יורק , החברה לישראל של עופר השקעות, ועוד.
רקע והקמה.
בשנים תשט"ו (1955) הוקם בהוראת הרבי מליובאוויטש בכפר חב"ד בית הספר למלאכה שנועד עבור תלמידי ישיבות שהתקשו עם לימודי קודש במשך יום שלם. באותה תקופה היה גל של עליית הנוער שהוכוונו ללימודי מקצוע, ויחד עם העובדה שבני ישיבות לא מיהרו להשתלב במסגרת זו, נהפך המוסד למקום מועדף לנערי העולים. בשנים האחרונות של המוסד ירדה רמתו הרוחנית והמקצועית עד שנסגרה בשנת תשנ"ו (1996). עקב כך, נוצר מצב בו מסלול הלימודים היחיד לבחורים הוא המסגרת הישיבתית הקלאסית. נערים שמסגרת כזו הייתה קשה עבורם, מצאו את עצמם ברחוב.
בקיץ שנת תשס"ג אסף הרב וילשאנסקי קבוצת נערים מקהילת חב"ד בצפת, שהיו באותה תקופה ללא כל מסגרת ישיבתית מתאימה, והחל ללמוד איתם שיעור תורה שבועי. במהלך השיעורים עלו מהם תלונות על הנטישה שחוו מעולם הישיבות ועל העדר מסגרת ישיבתית מתאימה לצרכיהם. הרב וילשאנסקי הציע להקים עבורם מסגרת זמנית לקיץ, בו ישולבו לימודי תורה וחקלאות ובמהלכה ייבחנו חלופות ראיות. באייר תשס"ג קמה המסגרת הזמנית בחצר ביתו ובתפעולו השוטף של עינב וספי, מאנשי חב"ד ביישוב יסוד המעלה. המסגרת שתוכננה להימשך כשבועיים, נמשכה למעשה חודשיים וחצי. במקביל הגיעו פניות מהורים לנערים חסרי מסגרת, מצפת ומחוצה לה, וזוהה הצורך להקים מסגרת קבועה וייחודית עבור אותם נערים.
בשנת הלימודים תשס"ד, לאחר סיום המסגרת הזמנית של הקיץ, הוקם באופן רשמי מוסד הלימודים הראשון ברשת "חנוך לנער", כאשר הרב אליעזר וילשאנסקי משמש כראש ישיבה והרב שניאור ליפסקר כמנכ"ל. המסגרת כללה שילוב של לימודי יהדות ולימודי מקצוע. בשנים שלאחר מכן הוקמו למוסד סניפים נוספים.
מוסדות.
ישיבת חנוך לנער.
הוקמה לקראת שנת הלימודים תשס"ד ביישוב שדה אליעזר. המסגרת כללה חצי יום לימודי יהדות ישיבתיים וחצי יום לימודי רתכות ומכונאות, מקצתם בשיתוף עם אולפנת בני עקיבא במירון. לקראת שנת הלימודים תשס"ו עברה הישיבה ליישוב דלתון, שם התקיימה שלוש שנים וחצי. באמצע שנת הלימודים תשס"ט, עברה הישיבה למתחם רחב ידיים באזור התעשייה של העיר צפת, אותו רכשה באמצעות מימון המונים בסיוע חסידי חב"ד בארץ ובעולם. עקב בעיות עם רישוי המתחם לאור העובדה שהוא ממוקם באזור תעשייה, עברה הישיבה למבנה של ישיבת "צעירי השלוחים" בצפון העיר. בשנת תשע"ד זכתה הישיבה במרכז לרכישת מתחם אכסניית הנוער 'בית בנימין' שבמרכז העיר צפת, ושם ממוקמת הישיבה עד היום. בין השנים תשע"ז-תש"פ התקיים גם סניף של הישיבה בעיר אופקים.
ישיבת חנוך לנער מיועדת לנערים בגילאי ישיבה קטנה (13-16) ומושם בה דגש מרכזי על למידה בהתאמה פרטנית, העצמה אישית, מענה רגשי, והכשרת התלמידים ללמידה ברמה גבוהה. כיום יש סניף בצפת שמכיל כ-120 תלמידים ומנהלו החינוכי הוא הרב שלום לבקיבקר.
מכון תורני טכנולוגי.
נפתח בשנת הלימודים תש"ע לבוגרי "ישיבת חנוך לנער". בתחילה פעל המכון תחת רשת עמל, לאחר מכן עבר לרשת אורט עד לשנת תשפ"ב, אז החל לפעול תחת הרשת העצמאית "חנוך לנער" שתחת משרד העבודה. התלמידים במוסד לומדים לבחינת בגרות במקצועות הטכנולוגיים ואת מקצועות החשמל והמחשוב. מנהלו החינוכי הוא הרב שלמה אזרף.
כדי לאפשר לנערים למידה מותאמת, משולבים לימודי קודש עם לימודי חול. תוכני הלימוד עוברים התאמה ייחודית: כמות חומרי הלימודים קטנה ומונגשת באופן ידידותי, שיעורים פרטיים ניתנים לפי הצורך, כיתות קטנות, חוברות ודפי עבודה, אינטראקציה עם התלמידים ויותר דגש על הבנה מעמיקה ופחות על הספק. בשיעורים הפרונטליים נעשה שימוש במיצגים ויזואליים ובכלים דידקטיים מתקדמים, הרבה מעבר למקובל בישיבות המסורתיות.
מכון הסמכה לרבנות.
בשנת תשע"ז נפתח בצמוד למכון התורני טכנולוגי מסלול נפרד עבור הרוצים ללמוד הנדסאות, חשמל ומבנאות (הנדסה אזרחית), בשילוב לימודי הסמכה לרבנות מטעם הרבנות הראשית לישראל. לימודי ההנדסה נעשים בשיתוף עם המכללה האקדמית צפת, כאשר חנוך לנער אחראית על בניית תוכנית הלימודים הרבנית, ניהול המסלול, עידוד התלמידים להצלחה והעמדת תנאי פנימייה מלאים. הלימודים במכון נמשכים כשנתיים. כיום לומדים במכון כ-140 תלמידים ובוגריה משולבים ביחידות מובחרות בצה"ל ובמשרות בכירות בשוק התעסוקה.
במשך שלוש שנים זכתה כיתת חנוך לנער במקום הראשון בממוצע כיתתי בפרויקט הגמר של חשמל בישראל. הזכיות הרצופות העלו את הדירוג של מסלול הלימודים להנדסאות במכללה האזורית של צפת, ממקום 15 למקום 4 בישראל.
כרם חיה מושקא.
ברוח ובשיטת ישיבת חנוך לנער והמכון התורני טכנולוגי, נפתח בשנת תש"פ מוסד דומה גם עבור בנות. בשנה ראשונה המוסד פעל מהישוב ביריה בצפת. לאחר מכן עבר לקריית שמונה, תחת משרד החינוך. בכרם חיה מושקא לומדים, לצד לימודי קודש, אומנויות העיצוב ומגדנאות. במוסד לומדות כ-50 בנות, ומנהלתה החינוכי היא גברת ורד סגרה.
גישה חינוכית.
הקמתה של רשת חנוך לנער מבוססת על מכתבו של הרבי מליובאוויטש ביחס נערים שלא מסוגלים ללמוד במסגרת ישיבתית יום שלם. וכך כותב הרבי:
האמירה פורצת הדרך של מוסדות חנוך לנער, בהתאם למכתבו של הרבי, היא בעצם ההכרה בקיומם של נערים ונערות חרדים שלא מותאמים ללמידה במסגרת של ישיבה או סמינר רגילים, ויש להתאים עבורם מסגרות חלופיות שמשלבות הכשרה לימודית ותעסוקתית. יתרונו החינוכי של מוסדות חנוך לנער על פני מוסדות דומים לו, הוא בגישה האקטיבית לאתר את הנערים עבורם נדרשת גישה חינוכית ייחודית ותוכנית לימודית מותאמת, ודאגה למסגרת עבורם לפני שהם מגיעים למצב של נשירה מהלימודים. זאת בניגוד לתפיסה הרווחת בה מציעים לתלמיד מסגרת מותאמת רק בדיעבד לאחר שנשר מהישיבה. עקרון זה הופך את מוסדות חנוך לנער למוסדות מועדפים לכתחילה עבור בחורים ובחורות איכותיים ולא רק כמוסד ברירת מחדל. הנהלת המוסד רואה בגישה זו המשך של מה שהיה נהוג במסורת היהודית בכל הדורות.