אל מול שדה הקרב, ארג'ונה מביע צער על האובדן הצפוי של חיי ידידיו וקרוביו אשר נמצאים במחנהו, כמו גם במחנה האויב. קרישנה מנחם אותו באומרו שהנשמה נצחית, והמוות הוא הסרה של הגוף החולף. מכאן ממשיך קרישנה להורות על מסירות, מדיטציה וידע.
הוא מראה לנסיך כי הוא גם התגלמות האל וישנו, גם האלוהות שמאחורי היקום, וגם אדונו האישי, לו הוא מצווה להתמסר (ב.ג 18.66). שילוש זה הוא אחד הבסיסים העיקריים לרבים מן הזרמים בהינדואיזם.
עוד טוען קרישנה שיש להיטהר מן ה"אני הכוזב" (אהנקארה) ולעורר את החלק האלמותי והרוחני, הנשמה (ג'יוה), שמקורה באישיות הברהמן העליון, אותה הוויה ייחודית, רוחנית ונשגבת.
כדי להיווכח בתפארת האלוהים, מאפשר קרישנה לארג'ונה להתבונן בו בדמות היקומית שלו (ויראט-פורושה), והמחזה המופלא מתואר ביצירה בפירוט.
הגיטה תורגם לשפות רבות, בהן גם עברית, אך בשל העושר וכפל המשמעויות בשפת המקור שלו, סנסקריט, בכל תרגום צפויה בהכרח התרחקות מסוימת מדקויות היצירה המקורית כפי שנכתבה.
לורד ביירון
ג'ורג' גורדון ביירון, הברון ביירון השישי, שנודע כלורד ביירון (באנגלית: George Gordon Byron; 22 בינואר 1788 - 19 באפריל 1824) היה מגדולי המשוררים הרומנטיים האנגלים.
ביוגרפיה.
ביירון היה בנו של סרן ג'ון "מד ג'ק" ביירון ושל אשתו השנייה, קתרין לבית גורדון. האם הייתה צאצאית של הקרדינל ביטון ויורשת אחוזת גייט באברדינשייר בסקוטלנד. אביו מת כשהתינוק היה בן שנתיים. ביירון הצעיר ירש בגיל עשר, מדודו-רבו חשוך הילדים, את תואר הברון ביירון מרוצ'דייל.
ביירון הוכר לאחר מותו כמשורר שמצטיין ביפי ודקות ההבעה. למרות חייו ושירתו, שנטען עליהם כי הם בלתי מוסריים, הייתה לשירתו השפעה על התנועה הרומנטית באנגליה ומחוצה לה. ביוגרפיות רבות נכתבו עליו ועל אישיותו.
את ספר שיריו הראשון "שעות עצלות" פרסם כשהיה סטודנט באוניברסיטת קיימברידג', אך ספג ביקורת קשה על ספר ביכורים זה והגיב עליה בסאטירה "משוררים אנגלים ומבקרים סקוטים" שפרסם ב-1809.
ב-1811 נכנס כחבר בבית הלורדים, לאחר מסע בארצות אירופה הקלאסיות וב-1812 פרסם את החלקים הראשונים של יצירתו הלירית "העלייה לרגל של האביר הרולד", שיר שמתאר את מה שעובר על אדם הולל, ששבע מתענוגות.
בשנת 1815 נשא אישה עשירה בשם אן איזבלה מילבנק, שילדה לו את בתו החוקית היחידה עדה לאבלייס. אשתו של ביירון נטשה אותו כעבור זמן קצר על רקע יחסיו עם אחותו למחצה, דבר שגרם לשערורייה חברתית באנגליה השמרנית. על רקע חיי ההוללות שלו כתב את היצירה "דון ז'ואן", על דמותו של דון ז'ואן הדמות האגדתית שהפכה לסמל הוללות, עמו ביירון הזדהה.
החברה האנגלית לא ראתה בעין יפה את חיי ההוללות שלו, והרומנים הרבים שניהל עם נשים וגברים. בין השאר, הוא ניהל רומן עם הליידי קרולין לם.
הביקורות הקשות על אורח חייו וחוסר הפתיחות של החברה האנגלית באותם ימים, הניעה את ביירון לעזוב את אנגליה ולעבור לאיטליה, שם הכיר את זוג המשוררים מרי שלי ובעלה פרסי ביש שלי.
ביירון, שהיה מקורב למוטיבים יהודים, כתב מחזה בשם "קין" ב-1821, זוהי יצירה פואטית טרגית, המתארת את עימותו של קין, הרוצח הראשון, עם אלוהים. יצירה זו נחשבה לנועזת, וקוממה קוראים רבים.
בשנת 1815, זמן קצר לפני שעזב את אנגליה לבלי שוב אליה, חיבר יחד עם המלחין היהודי האנגלי יצחק נתן אסופה של שלושים שירים שכונתה 'מנגינות עבריות'. בשירים אלה ניתן למצוא רמיזות ציוניות ראשונות בזכות העם היהודי שגלה מארצו החרבה והוא ראוי לחזור אליה.
ביירון אהד את תנועת השחרור היוונית, והיה ממוביליה של התנועה הפילהלניסטית שהתפשטה באירופה בתמיכה במאבק היוונים לעצמאות. בסוף 1823 הצטרף ביירון באופן פעיל למאבק היוונים במלחמת העצמאות היוונית נגד הטורקים, וכעבור כ-4 חודשים, ב־19 באפריל 1824 מת במיסולונגי שביוון ממחלת המלריה בה לקה כאשר השתתף במלחמת העצמאות של יוון. היוונים, המעריצים את זכרו, קברו את לבו מתחת לעץ בעיר מיסולונגי ביוון. גופתו נשלחה לאנגליה, ומכיוון שסירב להיטמן בכנסיית וסטמינסטר, נקבר בכנסיית מריה מגדלנה, בעיירה האקנל במחוז נוטינגהאם.
דמותו ויצירתו של ביירון השפיעה על יוצרים רבים, מאנדרה מורואה, שכתב את הספר "לבו של ביירון" ועד לברטראנד ראסל, שטבע את המונח "אומללות ביירונית" מושג שמופיע בספרו "כיבוש האושר".
אמן הקרמיקה הישראלי סמי די ביסס את עבודותיו בתערוכה HETOME על שירו של ביירון Child Harold's pilgrimage.
כמו כן, חיבר ביירון את יצירת הפרוזה 'מקטע של רומן' (Fragment of a Novel) שנכתבה בעקבות תחרות כתיבת סיפורי אימה שערך עם המשורר פרסי ביש שלי ב-1816 (תחרות שהולידה בסופו של דבר דווקא את יצירתה הידועה של מרי שלי, אשתו של פרסי, 'פרנקנשטיין'). ב-1819 פורסמה היצירה לראשונה תחת הכותרת A Fragment בקובץ Mazeppa. ל'מקטע של רומן', אף על פי שאינו תופס מקום מרכזי בגוף היצירה של ביירון, נודעה ברבות הימים השפעה מרובה על התפתחות ספרות הערפדים האנגלית ובין היתר נכתבה בהשראתו הנובלה 'הוומפיר' (The Vampyre, 1819) מאת ג'ון ויליאם פולידורי (Polidori). 'מקטע של רומן' תורגם בידי שירלי פינצי לב והופיע בכרך ד' של 'דחק' - כתב עת לספרות טובה, 2014.
מנגינות עבריות.
ספר השירים מנגינות עבריות (Hebrew Melodies) הוא יצירה משותפת של ביירון ושל המלחין הבריטי היהודי יצחק נתן. בשנת 1815 התפרסם קונטרס המכיל תריסר שירים על תוויהם. בדף השער נאמר: "מבחר של מנגינות עבריות (Hebrew Melodies), עתיקות וחדשות, עם עיבוד וליווי מתאים, מאת ג'והן בראהאם ויצחק נתן. השירים נכתבו במיוחד ליצירה זו בידי כבוד הלורד ביירון. מתפרסם ונמכר בידי יצחק נתן". אחר כך נוספו עוד שירים ובסך הכל מכילות ה"מנגינות העבריות" שלושים שירים על מילותיהם ותוויהם. שלושה עשר שירים הם שירים רומנטיים בסגנונו של ביירון, ואין להם כל רקע עברי. אבל למרבית השירים יש רקע מקראי. דמויות ואירועים היסטוריים המופיעים בשירים הם המלך שאול, בת יפתח, איוב, קהלת, סנחריב, בלשצר, הורדוס ומרים וטיטוס.
הערות שוליים.
2. 100 גאים מאת פול ראסל הוצאת ידיעות ספרים
צ'רנוביל
צֶ'רְנוֹבִּיל (באוקראינית: Чорно́биль - "צ'וֹֹרְנוֹבִּיל"; ברוסית: Черно́быль - "צֶ'רְנוֹבִּיל") היא עיר במחוז קייב (קייבסקאיה אובלסט) שבצפון אוקראינה, בסמוך לגבול עם בלארוס. בשנת 1986 פונתה העיר כתוצאה מאסון צ'רנוביל, שהתרחש בכור הגרעיני הסמוך לה.
"צ'וֹרְנוֹבִּיל" בשפה האוקראינית הוא שמו של צמח מסוג לענה. משמעות המילה: "גבעול שחור".
היסטוריה.
האזכור הראשון של צ'רנוביל הוא משנת 1193, והיא תוארה בו כאזור ציד של האצולה המקומית. במהלך המאה ה-13 צ'רנוביל הייתה כפר של הדוכסות הגדולה של ליטא. ב-1566 הכפר הוענק כפייף לפילון קמיטה, שהיה איש צבא ואציל ליטאי. הפרובינציה שבה שכן הכפר הועברה ב-1569 לממלכת פולין, וב-1793 היא סופחה לאימפריה הרוסית. אוכלוסיית צ'רנוביל הייתה מורכבת עד המאה ה-20 מאיכרים אוקראינים ופולנים, וכן מיהודים רבים.
בשלהי המאה ה-16 כפו שלטונות פולין על איכרי האזור, שהשתייכו לכנסייה האורתודוקסית-מזרחית, להמיר את דתם לנצרות קתולית. הם חזרו לדתם המקורית רק לאחר סיפוח אוקראינה לנסיכות מוסקבה. הכנסייה והמנזר הדומיניקניים הוקמו במאה ה-17 על ידי לוקאש ספייה, בשיאה של הקונטרה-רפורמציה. המנזר הופקע ב-1832. בצ'רנוביל הייתה גם כנסייה של הקתולים העתיקים, שננטשה ב-1852.
מצבה של העיר השתנה מאוד מאז שנות ה-80 של המאה ה-19. ב-1898 מנתה אוכלוסיית העיר 10,800 תושבים, מתוכם 7,200 יהודים. במלחמת העולם הראשונה העיר נכבשה, ולאחר מכן הייתה זירת מאבקים במלחמת האזרחים שפרצה בין הבולשביקים לבין האוקראינים. במסגרת המלחמה הפולנית-סובייטית העיר נכבשה שוב על ידי צבא פולין, ולאחר מכן על ידי יחידת פרשים של הצבא האדום. החל מ-1921 צ'רנוביל הייתה חלק מאוקראינה הסובייטית.
במהלך הקולקטיביזציה של סטלין נהרגו בעיר אנשים רבים, וגם ההולודומור שהתרחש לאחר מכן גבה קורבנות רבים. הקהילה הפולנית המקומית גורשה לקזחסטן ב-1936. במהלך מלחמת העולם השנייה העיר נכבשה על ידי הנאצים ב-25 באוגוסט 1941, ושוחררה ב-17 בנובמבר 1943.
אסון הכור הגרעיני.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 האזור נבחר כאתר שבו ייבנה הכור הגרעיני הראשון על אדמה סובייטית.
בליל 26 באפריל 1986 התרחש אסון צ'רנוביל שבו התפוצץ הכור הרביעי בתחנת הכוח הממוקמת כ-18 ק"מ בכיוון צפון-צפון-מערב לעיר. בימים הראשונים שלאחר הפיצוץ הכחישו השלטונות את מידת חומרתו, אולם לבסוף הבינו שאין מנוס מפעולה, והחליטו לפתוח בפינוי כולל של כל היישובים הנמצאים ברדיוס של כ-30 ק"מ מהכור, ובכללם צ'רנוביל. ערב האסון חיו בעיר 14,000 אנשים.
העבודות לשיקום העיר.
לאחר התפרקות ברית המועצות העיר נותרה תחת שלטון אוקראיני. אף על פי שהעיר פריפיאט הסמוכה לא שוקמה מאז, בצ'רנוביל בוצעו מספר פרויקטים של עבודות שיקום וחידוש.
בשנת 2003 החליטה סוכנות UNDP של האומות המאוחדות להשיק תוכנית לשיקום אזור האסון. התוכנית הייתה מבוססת על דו"ח מיוחד בנושא ההשלכות על האוכלוסייה שהוכן בפברואר 2002. המטרה העיקרית של התוכנית היא לסייע לממשלת אוקראינה להתמודד עם תוצאות האסון ארוכות הטווח בתחומים שונים, ובהם בתחומי החברה, הכלכלה והאקולוגיה. התוכנית מופעלת באזורי אוקראינה שנפגעו בצורה הקשה ביותר כתוצאה מהאסון: מחוז קייב, מחוז ז'יטומיר, מחוז צ'רניהיב ומחוז רובנו.
הכור עדיין פעיל ומתבצעות בו עבודות לניטור מצבו וסגירתו שימשכו עוד שנים רבות.
המאה ה-21 ואילך.