קרח צף מורכב מגושי קרח הפזורים על שטחי ים נרחבים, חתיכות בודדות של קרח ים ברוחב של 20 מטרים או יותר. גושי קרח מסווגים לפי גודלם: קטנים – בגודל 20–100 מטרים; בינוניים – בגודל 100–500 מטרים; גדולים - בגודל 500–2000 מטרים; עצומים – בגודל 2–10 קילומטרים; וענקים - בגודל של יותר מ-10 קילומטרים.
קרח צף משפיע על:
קרח צף הנסחף כנחשול קרח יכול להפעיל כוחות אדירים כאשר הוא פוגע בחופים, הוא יכול לגזור הגים ומדחפים מספינות הוא יכול להרוס מזחים ומבנים הנמצאים על חופי הים. ספינות יכולות להיתקע בין גושי קרח.
שני גושי הקרח הצף העיקריים על כדור הארץ הם גוש הקרח הארקטי בקוטב הצפוני וגוש הקרח האנטארקטי בקוטב הדרומי. אזורי גושי הקרח שנוצרו בקטבים של כדור הארץ נוצרו ממי ים: אזורי גושי הקרח הארקטי באוקיינוס הארקטי ואזורי הקרח האנטארקטי בהאוקיינוס הדרומי משנים באופן משמעותי את גודלם במהלך השינויים העונתיים בשנה. בגלל כמויות אדירות של מים שנוספים או מופחתים (כתוצאה מקפאונם או הפשרתם של גושי הקרח הללו) מהאוקיינוסים ומהאטמוספירה, להתנהגות אזורי הקרח בקטבים יש השפעה משמעותית על שינויי האקלים העולמיים.סחיפת קרח עונתית בים אוחוטסק ליד החוף הצפוני של הוקאידו, יפן, הפכה לאטרקציה תיירותית, והיא אחת מ -100 נופי הקול של יפן . ים אוחוטסק הוא האזור הדרומי ביותר בחצי הכדור הצפוני שבו ניתן להבחין בקרח צף.
מצב כרוני
מצב כרוני הוא מצב בריאותי או מחלה אצל בני אדם, אשר מתמשכים או בעלי השפעות ארוכות טווח. לעיתים רבות נעשה שימוש במונח "כרוני" כאשר המחלה ממשיכה להתקיים אצל האדם מעל לשלושה חודשים. מחלות כרוניות נפוצות כוללות בין היתר סוכרת, הפרעות תפקודיות במערכת העיכול, דלקת מפרקים, אסתמה, סרטן, מחלת ריאות חסימתית כרונית, מחלת ליים, מחלות אוטואימוניות, הפרעות גנטיות ומספר מחלות ויראליות כגון הפטיטיס C ואיידס. מחלה שמסתיימת במוות של האדם כתוצאה מהמחלה נחשבת למחלה סופנית. במקרים מסוימים עשויים לשנות את ההגדרה של מחלה מסוימת ממחלה סופנית למחלה כרונית. סוכרת ו-HIV, למשל, נחשבו בעבר למחלות סופניות, אך כיום הן נחשבות למחלות כרוניות, בשל הזמינות של אינסולין לחולי הסוכרת, והזמינות של טיפול תרופתי יומיומי לאנשים עם HIV, אשר מאפשרים לכל אותם האנשים להמשיך ולחיות, תוך שהם מתמודדים יום יום עם ניהול התסמינים של המחלות.
ברפואה מצבים כרוניים מובחנים כשונים ממצבים אקוטיים. מצב אקוטי משפיע בדרך כלל על חלק אחד של הגוף, אשר מגיב לטיפול רפואי מסוים. מצב כרוני, לעומת זאת, משפיע בדרך כלל על מספר אזורים בגוף, אינו מגיב באופן מלא לטיפול מסוים ונמשך לאורך תקופה ממושכת.
למצבים כרוניים עשויים לעיתים להיות תקופות בהן המחלה חולפת באופן זמני, או תקופות בהן המחלה חוזרת, או אף מקרים בהן יש הרעה של המצב. תקופות של הפוגה והרעה של המצב נפוצות יחסית, כאשר מתייחסים להפרעות הנובעות מהתמכרות לסמים, אשר יש הסבורים כי מצבים אלו נופלים גם כן תחת הקטגוריה של מצב כרוני.
מצבים כרוניים נובעים לעיתים רבות ממחלות שאינן מדבקות. עם זאת, חלק מהמצבים הכרוניים נגרמים על ידי זיהומים העוברים מאדם לאדם כגון HIV/איידס.
לפי ההערכות 63% מכלל מקרי המוות ברחבי העולם הם ממצבים כרוניים. מחלות כרוניות מהוות את הגורם העיקרי לתמותה, ולפי ההערכות של ארגון הבריאות העולמי כ-38 מיליון מקרי מוות בשנה נובעים ממחלות שאינן מדבקות. לכ-40% מהאוכלוסייה הבוגרת בארצות הברית יש לפחות שני מצבים כרוניים.
בית היתומים היהודי בפרנקפורט
בית היתומים היהודי בפרנקפורט שבגרמניה הוקם בשנת 1874, ושימש כמקלט ליתומים יהודים. בית היתומים השתייך לאגודת הרווחה של הקהילה היהודית.
בתקופת השלטון הנאצי, מספר הילדים בבית היתומים הלך וגדל בהתמדה. בשנים אלה ובפרט לאחר ליל הבדולח, איזידור ורוזה מרקס מנהלי בית היתומים באותה עת, פעלו נמרצות לחלץ כמה שיותר ילדים מבית היתומים אל מחוץ לגבולות גרמניה. כך, הודות לזוג מרקס, ניצלו כאלף ילדים. לרוזה היו כל המסמכים הדרושים כדי לעזוב את גרמניה, אך היא בחרה להישאר עם הילדים, ונספתה.
היסטוריה.
במאה ה-19, רווחו בגרמניה פעולות הסעד והחסד בחברה היהודית. גם בית היתומים היהודי בפרנקפורט הוקם הודות לתרומתם של אנשים פרטיים ובעלי הון, ותחזוקתו התאפשרה בזכות התרומות.
מטרת בית היתומים הייתה לקלוט בנים יהודים יתומים עניים, להעניק להם טיפול מיטבי בגוף ובנפש ולדאוג להשכלתם. תחילה נקלטו ילדי העיר פרנקפורט בלבד, ולאחר מכן גם כאלו שהגיעו ממקומות רחוקים יותר. ילד נחשב יתום גם במקרה שבו הייתה לו אם, אך לא היה אב בבית. החל משנת 1884 התקבלו גם בנות לבית היתומים, ושוכנו במבנה נפרד. לבית היתומים התקבלו ילדים בגילי 6–12.
בשנת 1903 הוקם ברחוב Röderbergweg 87 מבנה חדש ומרווח עבור ילדי בית היתומים, מכספי תרומת ממשפחת רוטשילד ובנותיה. משפחת רוטשילד מימנה גם את תחזוקת המוסד אשר רוהט ברהיטים טובים ומודרניים, והותאם למגוריהם של 75 ילדים.
צוות בית היתומים.
ב-1908 נוהל המקום על ידי פייסט זונדהיימר.
החל משנת 1918 ועד לסגירתו, נוהל המקום על ידי ישראל-הכהן-איזידור ורוזה מרקס, שהיו מחנכים במקצועם. המנהלים השרו אווירה של בית חם, כעין משפחה אחת בבית היתומים. הם נקראו בפי הילדים Onkel Isidore (הדוד איזידור) ו-Tante Rosa (הדודה רוזה).
האחראית על המטבח הייתה רגינה לויטוס, וארבעת ילדיה חיו עמה בבית היתומים. שלוש בנותיה שרדו אך רגינה ובנה יוסל נספו בשואה.
אלה שוורצשטיין, שכונתה בפי הילדים "טנטה אלה", הייתה אחראית על הבנות בבית היתומים. היא לימדה בעבר בבית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים. גם בעת שהותה בגרמניה נהגה לבקר בארץ ישראל. באחת הפעמים שבהן שבה לבית היתומים, היא הביאה איתה תכשיטי כסף שיוצרו באקדמיה לאמנות 'בצלאל'. את התכשיטים קיבלה עבור הילדות בבית היתומים מד"ר משה וולך, מנהל בית החולים שנשא את שמו, ולימים נקרא שערי צדק.
אמה אלזה רוטשילד למדה בבית היתומים בילדותה. החל משנת 1921 ניהלה את בית החולים לילדים ע"ש רוטשילד בפרנקפורט, עד לסגירתו הכפויה על ידי הנאצים ביוני 1941. מיולי אותה שנה עמדה בראש מחלקת הבנות בבית היתומים, עד לגירושה למחנות ההשמדה באותה שנה.
מבנה בית היתומים.
בית היתומים ברחוב רודרברגווג (Röderbergweg) היה מבנה דו קומתי - בקומה העליונה גרו הבנים, והבנות שוכנו בקומה התחתונה. גם המנהלים ובני משפחותיהם גרו בקומה העליונה. דלת ביתם הייתה פתוחה עבור הילדים בכל שעות היממה.
בבית היתומים היה בית כנסת שאליו הגיעו גם אנשי הסביבה. ילדי בית היתומים הרוויחו מעט כסף מאמירת 'קדיש' לזכר נפטרים ביום השנה לפטירתם (מכונה יארצייט). במרתף בית היתומים היה מטבח מיוחד לחג הפסח.
אורח החיים.
בוגרי בית היתומים העידו כי משפחת מרקס ניהלה את הבית כבית משפחה גדולה. בבית היתומים ניהלו אורח חיים דתי. היו במקום שלושה מטבחים: בשרי, חלבי, ומטבח נוסף לפסח. לכבוד בני השלוש עשרה קיימו בהדר טקס בר מצווה, אשר כלל את קריאת פרשת השבוע מפי חתן השמחה, בבית הכנסת בשבת.
החגים נחגגו כהלכה ולֻוו בהצגות ובמשחקים. בחנוכה, לכל ילד הייתה חנוכיה משלו וכן תחפושת לפורים. בשמחת תורה, לאחר הקידוש, הילדים קיבלו הרבה דברים טובים מהמבקרים הקבועים בבית הכנסת שבבית היתומים - עד כדי כך שבקושי היה די מקום לכך בארונותיהם האישים של הילדים.
בבית היתומים התקיימו חגיגות לכבוד ימי ההולדת של הילדים. כל ילד קיבל מתנה ביום הולדתו ונאפתה לכבודו עוגה. פעמיים בשנה קיבלו הילדים בגדים חדשים.
ילדי בית היתומים יצאו לטיולים בכל שנה, למשל לאזור , ליערות שבסביבת ול. הטיול האחרון היה לאגם בוכריין בקיץ 1938.
ילדי בית היתומים למדו בבית הספר שהוקם על ידי הרש"ר הירש. בית הספר הקנה ערכים יהודיים מסורתיים עם חינוך כללי. היה זה מודל לבתי ספר יהודיים ברוח אורתודוקסיה מודרנית. בית הספר אינו קיים עוד, אך במקום בו עמד הוצב שלט שבו נכתב: "בית הספר נפתח בשנת 1853 והיה צריך להיסגר במרץ 1939 מאחר שרוב המורים נתפסו על ידי הנאצים או נמלטו מפניהם".
תחת השלטון הנאצי.
בשנת 1935, אימהות רבות מהכפרים ומהעיירות הסמוכות לפרנקפורט, שנותרו ללא קורת גג או ללא יכולת לפרנס את המשפחה, פנו לבית היתומים היהודי בפרנקפורט בבקשה לקלוט בו את ילדיהם, בתקוה שכך יזכו הילדים להגנה, לתזונה נאותה ולחינוך טוב. בנוסף לילדים אלה הגיעו לבית היתומים גם ילדים ממוסדות אחרים שנסגרו. המנהלים איזידור ורוזה מרקס, השתדלו לקלוט כמה שיותר ילדים ולא לדחותם. לשם כך נפרסו מיטות בצפיפות בכל מקום: בחדרי השינה, במסדרונות, בחדרי הלימוד ואף בחדר האוכל.
כחלק מהנדרש על פי חוקי נירנברג, היה צורך לפטר את הצוות הלא יהודי שעבד במקום. את מקומו תפסו הבנות שחסו בבית היתומים והוכשרו למטרה זו. הכשרה זו הייתה חשובה ומועילה לבנות, כהכנה לקראת עלייתן לארץ ישראל.
בעוד שמספר הילדים החוסים בבית היתומים הלך וגדל, התרומות לבית היתומים פחתו באופן ניכר - הן בשל הגירת יהודים מגרמניה, הן בשל הקושי הכלכלי שאליו נקלעו היהודים, והן עקב הטלת מיסים גבוהים - בפרט על היהודים. נאסר על היהודים שעזבו את גרמניה להוציא את כספם אל מחוץ לגבולות המדינה. משום כך, היו שתרמו את כספם לבית היתומים. הפטור ממס שהוענק לבית היתומים בוטל אף הוא בשנת 1937.
בדרכם של הילדים מבית היתומים אל בית הספר נאלצו לחזות בפסלים או במודעות המציגים את היהודים באופן מגוחך ומשפיל. כמו כן, בדרך אל בית הספר הפחידו ילדי הגויים את ילדי בית היתומים היהודי, רדפו אחריהם והיכום.