גם בשנת 2011 נוספה סדרה חדשה של אוגרי זוזו, גורי כלבים זוזו, אשר גם הם מכוסים קטיפה ורובוטיים ומשמיעים קולות נביחה. בשנת 2010, שוחרר משחק וידאו של אוגרי הזוזו לנינטנדו DS, לאייפון ולמחשב. כמו כן, שוחררה גרסה מאוחר יותר ל-Wii. בנוסף לכך שוחררו באותה שנה לסדרת הנאבקים בנינג'ות, הכלבים והנסיכות נחשק בNintendo DS. לנסיכות שוחררו גם פריטים נוספים כגון: כרכרות, שמלות, כתרים וטירות.
בסוף שנת 2011, יצאה הגרסה השנייה של האוגרים הנאבקים בנינג'ות: אוגרים סמוראים. ב-27 בספטמבר 2011, הוציאה לאור החברה סרט של אוגרי הזוזו אשר נקרא "המסע אל הזו" ל-DVD. הסרט השני של החברה בשלבי עיבוד, וצפוי להשתחרר ב-2012.
בתחילת 2012, הוציאה לאור החברה את סדרת הספארי, הכוללות חיות בצורות של ג'ירפות, פילים, אריות, זברות וקופים.
אוגרי זו-זו
אוגרי הזו-זו
אוגרי זוזו
חייבים לדבר על קווין
חייבים לדבר על קווין (באנגלית: We Need to Talk About Kevin) הוא סרט דרמה אמריקאי-בריטי משנת 2011 בבימויה של לין רמזי אשר מבוסס על ספר בעל אותו השם מאת ליונל שרייבר משנת 2003. הסרט היה מועמד ל-29 פרסים, בפסטיבל קאן, פרס גלובוס הזהב, פסטיבל הסרטים בלונדון ועוד. הסרט זכה בחמישה עשר פרסים.
עלילה.
אווה (טילדה סווינטון), לשעבר סופרת מצליחה, חייה בבדידות ועובדת בעיירה הסמוכה לבית סוהר בו כלוא בנה. היא נזכרת באירועים שהובילו לנידוי אותו היא חווה. קווין (עזרא מילר), בנה הבכור, היה ילד מנותק ולא מתקשר. הוא התנהג בצורה מחושבת, כאשר עורר סלידה באמו, אך מתיקות עם אביו פרנקלין (ג'ון סי. ריילי). על הרקע הזה עולים סכסוכים רבים בין בני הזוג. אווה מצטערת על אובדן החופש שלה, וקווין המרוחק והקר לא היווה פיצוי לאובדן זה. במהלך התבגרותו ניסתה האם בכל זאת, לעורר בו עניין ושיתוף פעולה, אך לשווא. כשאווה מנסה לדבר עם פרנקלין, הוא מתרץ את התנהגותו המוזרה של קווין וחושב שאווה בודה דברים מליבה. קווין שואב השראה מסיפור רובין הוד והופך לקשת חובב. פרנקלין מתנהג בסלחנות לקווין גם לאחר שאחותו איבדה את עינה על ידי חומר ניקוי בעת שהשגיח עליה. אווה לעומתו חושבת שזאת לא הייתה תאונה. אווה ופרנקלין רבים ביניהם, והוא מודיע לה כי הוא רוצה להתגרש. הוא גם מציע לה כי תטפל בעצמה, על רקע שנאתה לבנה התמים (כך לתפיסתו). ימים ספורים לפני יום הולדתו ה 16 של קווין, אווה מקבלת הודעה כי בתיכון גלדסטון, בו לומד קווין התחוללה זוועה. אווה מגיעה אל התיכון ומיד מבינה כי קווין ביצע טבח נורא בחבריו ללימודים באמצעות חץ וקשת. אווה חוזרת לביתה, ומגלה כי קווין רצח גם את אביו ואחותו.
הסרט נגמר בביקור של אווה בבית סוהר, בו היא שואלת את בנה מדוע רצח, ותשובתו היא "פעם חשבתי שאני יודע, היום אני כבר לא בטוח".
אמצעים ויזואליים.
1. במהלך הסרט נעשה שימוש רב במוטיב הצבע האדום והדם, שמרמז על סופו הנורא של הסרט.
2. ישנן סצנות בהן יש קלוז-אפים על שפתיהם של הדמויות, על מנת להדגיש פרטים חשובים בסרט.
פיתוח.
ערוץ הבי בי סי קנה את הזכויות לעיבוד קולנועי ב-2005. כתיבת תסריט הסרט נערך כשנתיים ועוד כשלוש שנים הוקדשו להפקת הסרט. צילום הסרט החל ב-2010 והוקרן לראשונה בפסטיבל קאן 2011.
אתלטיקה באולימפיאדת מונטריאול (1976)
אולימפיאדת מונטריאול (1976) נערכה במונטריאול, קנדה. תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-23 ביולי לבין ה-31 ביולי 1976. נערכו 37 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (14 לנשים ו-23 לגברים), בהשתתפות 1,006 משתתפים (303 נשים ו-703 גברים) מ-79 מדינות.
אירועים בולטים.
לראשונה זכתה מזרח גרמניה () במקום הראשון במספר מדליות הזהב וגם במספר המדליות הכללי, לפני ארצות הברית ().
הזוכים במדליות.
נשים.
מקצועות השדה.
• בקרב 5, חלוקת המדליות נעשתה לפי שיטת ניקוד משנת 1971. התוצאות בסוגריים זהו עדכון הניקוד משנת 1985.
מנחם פוזננסקי
מנחם פּוֹזְנַנְסקי (Menahem Poznansky; 13 בספטמבר 1887 – 20 בדצמבר 1956) היה סופר מתרגם ועורך ישראלי, יליד קמניץ-פודולסקי שברוסיה (בדרום-מערב אוקראינה של היום). חתן פרס ברנר לשנת 1956.
ביוגרפיה.
פוזננסקי נולד בקמניץ-פודולסקי ליוסף ולאסתר לבית ווייסלוביטש. כשהיה בן שנתיים עברה משפחתו לברדיצ'ב, ובשנת 1898, כשהיה בן 11, עקרה המשפחה מערבה לעיר לודז' (פולין), שם גם התחנך אצל מורים פרטיים ולאחר מכן השתלם והוסמך להוראה בעברית ובספרות בבית ספר ממשלתי ליהודים.
בין השנים 1906–1908 עבד בבתי דפוס, תחילה בלודז', שם חבר למשורר יצחק קצנלסון, ולאחר מכן בלבוב, שם התוודע לסופר י"ח ברנר.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נישא למרים בת פיגה וליב ניברט, ויחד עלו בני הזוג לארץ ישראל. בארץ עבד תחילה בפלחה ובשמירה, ובהמשך התקבל למשרת הוראה בבית הספר לבנות בנווה צדק. בעבודת ההוראה המשיך עד ליציאתו לפנסיה (בין היתר, כמורה בבית הספר "תל נורדאו" בתל אביב).
פוזננסקי כתב סיפורים ליריים; תחילה פרסמם בכתבי העת "השילוח" וב"העולם" ובמרבית כתבי העת העבריים של תקופתו, בהם "רביבים", "האדמה", "מעברות", "מאזניים, "דבר", "אורלוגין" ועוד.
פוזננסקי תרגם קבצים רבים, בהם: "אבות ובנים" של איוון טורגנייב, "בעלי אחוזה מן הדור הישן" של ניקולאי גוגול, "זיכרונות של מהפכן" של פיוטר קרופוטקין, "חצי יובל שנים של קריניצה" על התנועה הקבוצתית בקווקז, ועוד.
פוזננסקי קיבץ והביא לדפוס את יצירותיהם של מספר סופרים נבחרים, בהם: "על גבול הדממה" של צבי שץ, רשימותיה של המשוררת פניה ברגשטיין ועזבונו של ל.א אריאלי. אולם את מרבית עבודתו בתחום ביצע בכינוס יצירותיו ואיגרותיו של יוסף חיים ברנר. הוא אף החל לעבוד במשותף עם ברנר על היצירה "מחיי יוסף טרומפלדור", שאותה המשיך פוזננסקי לאחר הירצחו של ברנר. על עבודתו במשך שלושים שנה בשימור וליקוט יצירותיו של ברנר, זכה פוזננסקי בפרס ברנר בשנת 1956, זמן קצר לפני מותו.
פוזננסקי נפטר ב-20 בדצמבר 1956. נטמן בבית העלמין קריית שאול. ארכיונו הגדול נמצא במכון "גנזים" של אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
היה אב לבן, בנימין גלעד, חבר קיבוץ בית השיטה, ולבת, רות, וסב לנכדים. אחד מאחיו, לייב פוזננסקי, היה ממנהיגי "הבונד" ונספה בשואת יהודי פולין.
כתביו.
לאחר מותו:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
בנימין יצחק מיכלי
בנימין יצחק מִיכָלי (דוּחוֹבְני) (26 ביולי 1910 – 20 בינואר 1989) היה סופר, מבקר ספרות, פובליציסט ועורך ישראלי יליד בסרביה, מפעילי הציונות הסוציאליסטית ברומניה. חתן פרס ברנר לשנת 1969.
ביוגרפיה.
מיכלי נולד בשנת 1910 בשם בנימין יצחק דוחובני (Духовный) בעיירה אטאקי (Атаки), עיירה יהודית מובהקת לגדות הדנייסטר, בפלך בסרביה של האימפריה הרוסית (כעבור שנים ספורות אוטאץ' (Otaci), בתחומי רומניה; כיום במולדובה), בנם של יחיאל מיכל דוחובני והינדא בת חיים רויזמן. התחנך חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבת קישינוב, ובבגרותו רכש השכלה עברית בעזרת מורים פרטיים. ומאוחר יותר הפך בעצמו למורה לעברית עד לשנת 1933, כשלאחריה עבר לבירה בוקרשט, שם לקח חלק בתנועה הציונית והיה מזכיר מפלגת האיחוד העולמי פועלי ציון – צ"ס (צעירי ציון) וערך את עיתוניהם בשפות היידיש והרומנית.
בבוקרשט היה חבר במזכירות הלשכה הראשית של קרן היסוד ברומניה. ובשנת 1938 נישא להדסה, בתו של המשורר הבסרבי מרדכי גולדנברג.
באוקטובר 1939 עלה לארץ ישראל, ובה מילא מספר תפקידים. עד לשנת 1941 היה מרצה לספרות עברית מטעם ההסתדרות, ולאחר מכן היה מזכיר "קופת מלווה וחסכון". כן היה עובד ארכיון ומוזיאון תנועת העבודה, ובהמשך התמנה כמנהלו. במהלך מלחמת העולם השנייה היה חבר בהנהגה העולמית של "דרור הבונים". ובשנים 1947-1948 יצא לשליחות מטעם הסוכנות היהודית והחלוץ ברומניה. בסיומן שימש כראש מדור הסברה במחת"ר (מחלקת התרבות של "ההגנה"). ובאוגוסט 1948 חזר לישראל כדי להתגייס לצה"ל. השתחרר במרץ 1949.
בשנים 1950–1951 יצא לשליחות בפריז מטעם "האיחוד העולמי", כעורכו הראשי של העיתון היומי "דאס וואָרט".
במהלך השנים עסק בכתיבה ועריכה ספרותית. בין היתר שימש כעורך ירחון אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל "מאזנים", שימש חבר בוועד אגודת הסופרים העבריים. משנת 1961 היה חבר ועד בית ביאליק וחבר ועדות שופטים של פרס ישראל, פרס ביאליק ופרס ברנר. משנת 1966 כיהן כיושב ראש המכון לתרגום ספרות עברית, והיה חבר הנהלת המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות.
עבור ספרו "ליד האבנים" זכה בפרס קוגל לשנת 1960 (תשי"ט). ספרו "פרי הארץ" זיכה אותו בפרס מילוא לשנת 1966. ספרו "חיים הזז: עיונים ביצירתו" זיכה אותו בפרס ברנר לשנת 1969.
יצירתו.
בעריכתו.
ממאמריו:
עבד אדם הגתי
הבחירות הפרלמנטריות ביפן 1993
הבחירות הכלליות ביפן 1993 נערכו ב-18 ביולי 1993 עבור בית הנבחרים של הדיאט של יפן, לאחר שראש הממשלה קיאיצ'י מיזאווה פיזר את הבית התחתון.
רקע ותוצאות.
בעקבות החלת מס צריכה חדש, ובעקבות שערוריית Recruit, נפגעה יוקרתה של מפלגת השלטון - המפלגה הליברלית-דמוקרטית. מפלגות האופוזיציה, בהן גם מפלגות קטנות שיסדו פוליטיקאים שפרשו מהמפלגה הליברלית-דמוקרטית, העלו הצעת אי אמון כנגד מיזאווה, שבתגובה פיזר את הבית התחתון ב-18 ביוני.