עלווית החורף היא ציפור קטנה, בעלת מראה גוצי, שאורכה 10 עד 12 ס"מ. משקלו של הזכר 7 עד 8 גרם, והנקבה שוקלת 6 עד 7 גרם. הפרטים הבוגרים הצעירים של התת-מין המערבי קוליביטה הם בעלי חלק עליון בצבע חום וירקרק דהוי, גחון בגוון לבן ההופך לצהבהב בצדדים, ופס קצר של גבת העין בצבע לבן. גוון הרגליים והמקור כהה. האברות הראשוניות של נוצות התעופה קצרות. ככל שהנוצות מתבלות הן הופכות לעמומות יותר בצבען, והצבע הצהבהב בצדי הגוף התחתון נוטה לדהות, אולם לאחר עונת הרבייה הציפור עוברת תהליך ממושך של נשירת הנוצות והחלפתן בכל הגוף לקראת הנדידה.
הפרחונים והפרטים הצעירים חומים יותר בחלק הגוף העליון לעומת הבוגרים, והחלק התחתון צהוב-לבן, אך אלו יחליפו את נוצותיהם כ-10 שבועות לאחר צמיחת נוצותיהם הראשונות. לאחר החלפת הנוצות, הן הפרטים הבוגרים והן הפרטים הצעירים יתאפיינו בחלק גוף עליון בעל גוון בהיר יותר וירוק יותר, ובגוון חיוור יותר של גבת העין.
מאפיין בולט של ציפור שיר זו היא שירת ה"צ'יף-צ'אף" עליזה וחוזרת על עצמה, בישראל מאפיין זה ניכר במיוחד טרם נדידתה צפונה באביב. הקריאה, הנשמעת כעין "ויט" חד-הברתי, שונה מקריאת העלווית האפורה שנשמעת כ "הואיט" דו-הברתי, או "היואיט" של העלווית לבנת הבטן.
כשהיא אינה שרה, קשה לזהות את עלווית החורף ולהבדילה מעלוויות אחרות אשר להן צבע ירקרק בחלק העליון ולבנבן בחלק התחתון. במיוחד קשה להבדילה מן העלווית האפורה, אולם במין זה האברות הראשוניות של נוצות התעופה ארוכות יותר, הוא בעל מופע חלק ובהיר יותר, וצבע רגליו חיוור ובהיר יותר מרגליה השחורות של עלווית החורף. קל גם לבלבל את עלווית לבנת-בטן ,"P. bonelli", עם תת-המין המזרחי של עלווית החורף "tristis", אולם פניה של הראשונה אפורות בהירות יותר, עם פס גבה פחות מודגש, וכנפיה ירקרקות יותר ונראות מחודדות יותר בתעופה. בנוסף, לעלווית החורף תנועות הצלפה ייחודיות של זנבה למטה והצידה, המבדילות אותה מיתר העלוויות, התנהגות זו מסבירה את הפירוש המילולי של שמה ההודי "זנבנוע".
תפוצה ובתי גידול.
עלווית החורף מקננת לרוחבה של אירופה ואסיה, ממזרח לסיביר וצפונה, עם אוכלוסייה מבודדת בצפון-מערב אפריקה, בצפון ומערב טורקיה, ובצפון-מערב איראן. זוהי ציפור נודדת, אולם מן הראשונות בין ציפורי השיר לשוב באביב לאזורי הקינון שלהן ומן האחרונות לעזוב בסתיו.
בעונת הרבייה מעדיפה עלווית החורף חורשים או שטחים פתוחים עם עצים גבוהים (בגובה של 5 מטר לפחות), בסביבת צמחייה מעורבת נמוכה של שרך, סרפד וכדומה, שבה ייבנה הקן. בית גידולה הוא ספציפי למדי, ואפילו קרובי משפחתה אינם שותפים לו; לדוגמה, העלווית האפורה מעדיפה עצים צעירים יותר, וההעלווית הירוקה מעדיפה פחות צמחיית שיחים. בתקופת החורף בית גידולה של עלווית החורף מגוון יותר, וכולל גם שיחים נמוכים, כך שתלותה בעצים פחותה. היא נמצאת לעיתים תכופות ליד מקורות מים, שלא כעלווית אפורה אשר סובלת גם סביבה צחיחה יותר. בעשרות השנים האחרונות מזוהה נטייה מתגברת אצלה להעביר את החורף במערב-אירופה, צפונה בהרבה מהאזורים המסורתיים, במיוחד לחופיה של דרום אנגליה ובאזורי מיקרו-אקלים של מרכז לונדון האורבנית. בין הפרטים הנשארים לחורף נמצאו גם מבקרים של כמה תת-מינים מזרחיים כגון אבייטינוס וטריסטיס, כך שבוודאות לא כולם גם מקננים באותם אזורים, אף על פי שחלקם מקננים שם ללא ספק,
בארץ ישראל עלווית החורף היא חולפת מצויה ביותר בסתיו, מסוף ספטמבר ועד סוף נובמבר, ולקראת האביב, מסוף פברואר ועד אפריל. חלק מן האוכלוסייה גם מבלה את שאר החורף בארץ. אוכלוסיות אלו הם בעיקר מתת-המין אבייטינוס וכן מתת-המין קוליביטה. עלוויות חורף שטובעו בהונגריה ובפינלנד נמצאו בארץ, ועלוויות חורף שטובעו בארץ נמצאו בפולין, בגרמניה ובפינלנד, וכן בקפריסין ובמצרים. בית הגידול האופייני לעלווית החורף בארץ הם יערות האורן, וקול שירתה שולט בהם בחודשי החורף. היא נמצאת גם בחורש,
בנופי שיחים נמוכים, בגינות ובשדות חקלאיים.
התנהגות.
טריטוריה.
הזכר טריטוריאלי מאוד בעונת הרבייה, ומגן בחירוף נפש על ליבת הטריטוריה שלו, שרוחבה האופייני כ-20 מטר, מזכרי עלווית אחרים. הוא עשוי לתקוף גם ציפורים קטנות ממינים אחרים. הזכר בעל התנהגות סקרנית וחסרת פחד, ויתקוף אף את הטורפים המסוכנים ביותר, כגון החמוס, אם יתקרבו לקן, וגם את שודדי-הביצים כגון העורבני שחור-הכיפה.
הוא שר מעמדת תצפית בולטת, ונראה כי כך הוא מפרסם את ביסוס הטריטוריה שלו ויוצר קשר עם הנקבה, ולא כאסטרטגיית הורה מגונן.
מעבר לליבת הטריטוריה, שבה ייבנה הקן, ישנו תחום גדול יותר המשמש כמקור מזון ומשתנה בגודלו, אבל לרוב גדול בשטחו פי עשרה או יותר. משערים כי שטח התזונה של הנקבה גדול מזה של הזכר. לאחר סיום תקופת הרבייה, מין זה נוטש את הטריטוריה שלו, ועשוי להצטרף ללהקות קטנות הכוללות סבכיים אחרים טרם נדידתם.
רבייה.
זכר עלווית החורף חוזר אל טריטוריית הקינון שלו כשבועיים עד שלושה לפני הנקבה ומתחיל מיד לשיר על-מנת לבסס את בעלותו על הטריטוריה וכדי למשוך אליו נקבה. כשהוא מאתר נקבה, הזכר ישתמש במעוף איטי דמוי פרפר כחלק מטקס החיזור, אולם ברגע שהתבסס הקשר בין בני הזוג, נקבות אחרות יגורשו מהטריטוריה. הזכר מגלה מעורבות מועטה ביותר במלאכת הקינון מלבד ההגנה על הטריטוריה. קן הנקבה בנוי על או בקרבת הקרקע, באזור מוסתר בצמח הפטל על זניו השונים, סרפד וצמחייה נמוכה וצפופה אחרת.
הקן מקומר בעל כניסת צד, והוא נבנה מחומרים גסים כגון עלים ועשבים יבשים, חומר עדין יותר בתוך הקן, ולבסוף ריפוד בטנת הקן בנוצות. גובה קן אופייני הוא 12.5 ס"מ ורוחבו 11 ס"מ.
גודל התטולה הוא בין 2 ל-7 ביצים (בדרך כלל 5 או 6), שצבען לבן מלוכלך ועליו נקודות קטנטנות, אדמומיות, סגולות או שחרחרות. אורך הביצה כ-1.5 ס"מ ורוחבה 1.2 ס"מ. הנקבה דוגרת על ביצים אלו למשך 13–14 ימים עד בקיעת גוזלים עירומים ועיוורים. הנקבה מחממת את הגוזלים ומאכילה אותם למשך 14–15 ימים נוספים עד פריחתם מן הקן. הזכר משתתף בהאכלת הפרחונים רק לעיתים נדירות, במיוחד כשמזג אוויר לא נוח מגביל את אספקת החרקים או אם הנקבה נעלמת. לאחר הפריחה מהקן, הפרחונים נשארים בקרבת הקן למשך 3 או 4 שבועות, כשהנקבה ממשיכה להאכיל אותם, והם ישנים בקרבתה, אף כי יחסי קרבה אלו נוטים להחלש לאחר השבועיים הראשונים לפריחתם מהקן. בתחום תפוצתה הצפוני יש זמן למחזור אחד בלבד של גוזלים בעונת רבייה עקב הקיץ הקצר, אולם מחזור שני שכיח בתחומי התפוצה המרכזיים והדרומיים.
אף על פי שזוגות נשארים יחד לאורך תקופת הרבייה ופוליגמיה איננה שכיחה, ואפילו אם הזכר והנקבה יחזרו לאותו אתר הקינון בעונה הבאה, אין ביניהם הכרה הנראית לעין או נאמנות. הכלאה עם מינים אחרים, חוץ מאלו שהוזכרו כאן כתת-מינים לשעבר של עלווית החורף, היא דבר נדיר, אולם ידועים כמה מקרים כאלו עם עלווית אפורה. הכלאה שכזו מניבה שירה מעורבבת, אולם אין במאפיין זה בלבד כדי להעיד על המין עמו הוכלאה עלווית החורף. עלווית החורף אינה מקננת בישראל.
תזונה.
בדומה למרבית הסבכיים של העולם הישן, ציפור קטנה זו אוכלת חרקים, אותם היא לוכדת בעלוות העצים, בדרך כלל במרכז ובחלק העליון של חופות העצים בגבהים של 10 מטרים, לעיתים רחוקות יותר בחלקם התחתון של העצים או בשיחים, ולעיתים נדירות על הקרקע. העלוויות מצויות בתנועה ללא הרף, כשהן סורקות במבטן עלים וענפים תוך כדי קפיצות מענף לענף, או תוך כדי ריחוף קצר באוויר. עלווית החורף תועדה כשהיא ניזונה במיני זבובים השייכים ללמעלה מ-50 משפחות שונות בסדרת הזבובאים, כנימות עלה וחסרי חוליות אחרים בגודל קטן עד בינוני. היא אינה בוחלת גם בביצים ובזחלים של פרפרים ועשים, במיוחד אלו הנמצאים בתקופת החורף. מוערך כי צריכת כמות החרקים היומית שלה שווה לכשליש ממשקל גופה, ובתקופת הסתיו היא תהיה עסוקה באכילה ללא הרף לשם צבירת שומן המשמש כדלק לנדידה הארוכה. באביב ניזונות העלוויות לעיתים מצוף ואבקת פרחים.
טורפים וסכנות.
בדומה לציפורים קטנות אחרות, שיעורי התמותה בשנה הראשונה לחייהן של עלוויות גבוהים, אולם פרטים בוגרים בגילאי 3 עד 4 שנים מתועדים בקביעות, והבוגר ביותר שתועד היה בגיל של למעלה מ-7 שנים. ביצים, גוזלים ופרחונים של מין מקנן-קרקע זה נטרפים על ידי חמוסים, סמורים, ועורביים כגון העקעק הזנבתן. הבוגרים ניצודים על ידי דורסים, במיוחד ממשפחת הנציים. ציפורים קטנות נתונות גם לחסדי מזג האוויר, במיוחד בתקופת הנדידה, אולם גם באזורי הקינון והחריפה.
עלווית החורף משמשת לעיתים כפונדקאי למיני עופות טפילים ממשפחת הקוקייתיים כגון הקוקייה האירופית,
אולם בדרך-כלל היא מזהה ודוחה ביצים זרות של טפילים אלו, ורק לעיתים נדירות היא מתפתה לגדל גוזלים של מינים טפילים עד לפריחתם. כמו בציפורי שיר אחרות, המעי של עלווית החורף עלול להיות נגוע בתולעים נימיות, ונוצותיה בטפילים חיצוניים, כמו מינים שונים של קרציות עופות.
סוגי הנזק העיקריים שמסב האדם לעלווית החורף הם בלתי ישירים, דרך בירוא יערות הפוגע בבית גידולה, טריפה על ידי חתולי בית וחתולי רחוב, והתנגשות עלוויות במעופן בחלונות בניינים ומכוניות. מבין אלו רק לבירוא היערות יש השפעה חמורה על האוכלוסייה. עם-זאת, תודות לתפוצתם הגאוגרפית הרחבה של התת-מינים אבייטינוס וטריסטיס ולמדיניות שימור היערות בשטחו של תת-המין קוליביטה, עתידה של עלווית החורף ככל הנראה בטוח מהכחדה.
מצב שימור.