לא רק הסיבות למלחמות אזרחים הן מקור לוויכוח ונושא למחקר, אלא אף התמשכותן. מלחמות רבות נמשכות במשך עשורים רבים. סיבה מוכרת לכך היא כי במלחמות רבות הופכים הצדדים היריבים לכלי משחק של מעצמות זרות החפצות בהשפעה במדינה בה מתרחש הסכסוך, ואינן נותנות לסכסוך לגווע. כך אירע במלחמת האזרחים בספרד אשר בה השתתפו כוחות חיצוניים לצד הצדדים הלוחמים, כגון "לגיון הקונדור" הגרמני אל מול הבריגדות הבינלאומיות, והמלחמה נתפסה כמעין "ניסיון" במלחמה בין הקומוניזם והפאשיזם, וזאת מעבר למשמעות שייחסו לה הספרדים בינם ובין עצמם.
לאחר המלחמה.
בנייתה של חברה לאחר מלחמת אזרחים היא קשה לרוב. במלחמה בינלאומית שני הצדדים יכולים פשוט לפנות לדרכם לאחר המלחמה. במלחמת אזרחים לא רק שהאלימות צריכה להיפסק אלא שהצדדים המעורבים צריכים ללמוד לחיות בצוותא. הליך זה יכול להיות קשה במקרה שחלק ניכר מהאוכלוסייה איבד את האנשים הקרובים לליבו במהלך המאבק, ומאשים בכך את יריבו. מלחמות אזרחים נטו לגרום לצדדים אתניים, דתיים או אידאולוגיים להתבצר בעמדתם, והחזרת האחדות לחברה יכולה להוכיח עצמה כקשה. כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות אשר מאז הקמת הארגון ניסו לשמור על השלום בחברות שלאחר מלחמות אזרחים, נכשלו לעיתים קרובות במאמציהם.
אלדוס האקסלי
אלדוס לאונרד האקסלי (באנגלית: Aldous Leonard Huxley; 26 ביולי 1894 - 22 בנובמבר 1963) היה סופר בריטי. ידוע בעיקר בכתיבת נובלות ומגוון רחב של מאמרים, אך פרסם גם סיפורים קצרים, שירה ויומני מסע.
ביוגרפיה.
האקסלי נולד בעיירה גודלמינג שבמחוז סארי בדרום אנגליה. בנו של הסופר לאונרד האקסלי ואשתו הראשונה ג'וליה ארנולד, אחיו למחצה של אנדרו האקסלי, ונכדו של הביולוג תומאס הנרי האקסלי. אמו ג'וליה מתה בשנת 1908, כאשר אלדוס היה רק בן ארבע עשרה. שלוש שנים לאחר מכן סבל ממחלה שפגעה קשות בראייתו. מצב של כמעט עיוורון פסל אותו מלשרת במלחמת העולם הראשונה. לאחר שראייתו שבה אליו, הוא לימד ספרות אנגלית בבייליול קולג' שבאוקספורד.
האקסלי השלים את הנובלה הראשונה שלו (אשר לא ראתה אור) בגיל שבע עשרה והתחיל לכתוב באופן מקצועי בתחילת שנות העשרים שלו. הוא כתב נובלות על הצדדים הלא-אנושיים בתהליך ההתפתחות המדעי, המפורסמת שבהם היא "עולם חדש מופלא", וכמו כן על נושאים פציפיסטיים (כגון "עיוור בעזה"). האקסלי הושפע מאוד מפ. מאתיאס אלכסנדר, וכלל אותו ב"עיוור בעזה".
במשך מלחמת העולם הראשונה העביר האקסלי את רוב זמנו באחוזת גארסינגטון, ביתה של אוטולין מורל. מאוחר יותר, תיאר באופן קריקטוריסטי בספרו "Crome Yellow" (1921 את סגנון החיים באחוזה, אך נשאר בקשרי ידידות עם המשפחה. הוא נישא למריה ניס, שאותה פגש בגארסינגטון. אף שהיו אלה נישואין מאושרים וארוכים (שהניבו בן אחד, מתיו, מדען) היה הקסלי מעת לעת מעורב בפרשיות קצרות עם מאהבות, הנודעת בהן - ליידי ננסי קאנראד.
האקסלי עבר ללאנו שבקליפורניה ב-1937, אך בניגוד לחברו הפילוסוף ג'רלד הרד, שהצטרף אליו, הוא לא קיבל אזרחות, מאחר שסירב לשייך את תפיסתו הפציפיסטית לאמונה דתית. בשנת 1938 הוא התחבר עם ג. קרישנמורטי, שאת תורתו העריץ. הוא נעשה מאמין בדת ההינדואיזם במעגל של הסוואמי פראבהוונאדה, ובנוסף הכניס את כריסטופר אישרווד למעגל זה.
האקסלי החל לעסוק במדיטציה ונעשה צמחוני. לכן, עבודותיו הושפעו רבות ממיסטיקה ומניסיונו בסם ההזיות מסקלין, שאותו הכיר באמצעות הפסיכיאטר שלו האמפרי אוסמונד ב-1953. התנסויותיו של האקסלי בסם הפסיכדלי מתוארות במאמרים "דלתות התודעה" (The Doors of Perception) ו"גן עדן שאול" (Heaven and Hell). המאמר הראשון נקרא בהשראת שירו של ויליאם בלייק, שכתב "כאשר דלתות התודעה נקיות, כל הדברים נראים כפי שהם, אינסופיים." אותו שיר היווה השראה לשמה של להקת הרוק "הדלתות". חלק מכתביו בנושא הפסיכדליה נקראו רבות על ידי ההיפים הראשונים. אשתו מריה מתה מסרטן השד ב-1955, ובשנת 1956 נישא בשנית ללורה ארצ'רה (האקסלי).
בשנת 1960 אובחן האקסלי כחולה סרטן הגרון. בשנים הבאות, בעוד בריאותו מידרדרת, הוא כתב את הנובלה "Island", ונתן הרצאות על "הפוטנציאל האנושי" במוסד אסאלן שבקליפורניה. רעיונותיו היוו את היסוד להקמת תנועת הפוטנציאל האנושי. בנאום שנתן בשנת 1961 בבית הספר לרפואה של קליפורניה בסן פרנסיסקו, אמר האקסלי: "בדור הבא בערך תהיה שיטה תרופתית לגרום לאנשים לאהוב את השעבוד שלהם וליצור דיקטטורה ללא דמעות, כלומר יצירת מעין מחנה ריכוז ללא כאבים לחברות שלמות כך שחירותם של אנשים למעשה תילקח מהם בעוד הם די ייהנו מכך".
בעודו על ערש דווי, כשהוא לא מסוגל לדבר, ביקש האקסלי מאשתו באמצעות כתיבה "LSD, מאה מיקרוגרם בהזרקה". היא הסכימה, והוא מת בשלווה בבוקר למחרת, 22 בנובמבר 1963 (שעות ספורות לאחר הירצחו של נשיא ארצות הברית, ג'ון קנדי).
סרטים.
מספר סרטים מבוססים על עבודותיו של האקסלי:
כמו כן, השתתף האקסלי בכתיבתם של מספר תסריטים לסרטי קולנוע (בחלקם ללא קרדיט):
דיסטופיה
דיסטופיה (באנגלית: Dystopia) היא ניגודה של האוטופיה, כלומר, מציאות אנושית שבה שולטים יסודות חברתיים שליליים. בספרות ובקולנוע, חברות דיסטופיות מאופיינות בדרך כלל בעריצות או בדיקטטורה שלטונית וניצול האנשים.
ברוב היצירות הדיסטופיות, הממשל מושחת ויוצר או משמר איכות חיים ירודה עבור האנשים, לעיתים תכופות תוך כדי הטעיית הציבור שהחברה היא טובה וצודקת או אפילו מושלמת. רוב היצירות הדיסטופיות מתרחשות בעתיד, אך לעיתים קרובות משלבות בתוכן (באופן מודע) מגמות חברתיות קיימות מוקצנות.
יצירות דיסטופיות רבות נכתבו כאזהרה או כסאטירה המראה איך מגמות חברתיות נוכחיות מתפתחות עד לתוצאה המבעיתה ובכך מהוות קריאה לשנות כיוון (בהתנהגות פוליטית, התפתחות טכנולוגית ועוד). רבות מהיצירות הדיסטופיות מתארות חברות דיסטופיות היפותטיות החיות בעתיד בו תנאי החיים גרועים במיוחד כתוצאה מדיכוי, טרור, אנרכיה או חוסר במשאבים.
במדע בדיוני, במיוחד במדע בדיוני פוסט-אפוקליפטי ובסייברפאנק, ניתן למצוא דיסטופיות רבות.
מקור המונח.
לפי מילון אוקספורד, המונח הומצא במאה ה-19 על ידי ג'ון סטיוארט מיל, שהשתמש גם במונח של ג'רמי בנתאם "קקוטופיה" (cacotopia). משמעות הקידומת 'קקו' (caco) היא "רע", כמו במונח "קקופוניה". שני המונחים נוצרו כהנגדה למונח "אוטופיה", שנטבע על ידי סר תומאס מור לתיאור חברה או מקום אידיאליים.
אך כמו שציינו כותבים שונים, לפעמים ההבדל בין אוטופיה לדיסטופיה תלוי בנקודת המבט: גן עדן של אדם אחד יכול להיות גיהנום עבור אדם אחר.
מאפיינים נפוצים של חברות דיסטופיות.
כמה מהמאפיינים הנפוצים של חברות דיסטופיות המתוארות ביצירות שונות הם (הרשימה אינה ממצה):
יצירות דיסטופיות ידועות.
דיסטופיה בספרות.
רומנים דיסטופיים ידועים:
דיסטופיה בקולנוע ובטלוויזיה.
סרטי דיסטופיה ידועים:
דיסטופיות ישראליות.
על פי חוקרי ספרות ישראלים, הדיסטופיה העברית הראשונה היא יצירה מ-1941 בשם "שמים מאסו הבונים" מאת ארי אבן-זהב, אולם הסיפור לא ממוקם בסביבת ארץ ישראל. היצירה הדיסטופית הראשונה שעוסקת במרחב המקומי ראתה אור ב-1951 בשם "ישראל בשנת 2000" מאת הסופר סטניסלב גולדפלוס, העוסקת בהתאוששות של ישראל ממרד חיות שנגרם עקב כרסום בשטחי המרעה והמחייה שלהן. הספר יצא לאור במהדורה מחודשת בעריכת חיים פסח, בשנת 2002, בהוצאת בבל.
מאז שנות השמונים חלה פריחה בז'אנר. ניתן לציין במיוחד את "הדרך לעין חרוד" ו-"שואה 2" של עמוס קינן, "מלאכים באים" של יצחק בן נר ו-"פונדקו של ירמיהו" של בנימין תמוז.
בעשור הראשון והשני של המאה ה-21 יצאו לאור דיסטופיות נוספות, כגון "כפור" של שמעון אדף, "הידרומניה" של אסף גברון, "2023" של יגאל סרנה, "כתר זמני" של יהונתן גפן, "העיר המזרחית" של אילנה ברנשטיין, "לב ארי" של רותם אורג, ״הזקן השתגע״ של אביבית משמרי ו-"השלישי" של ישי שריד. בשנים האחרונות חלה עלייה מחודשת בפופולריות הז'אנר בישראל בעקבות מגמות עולמיות ומקומיות בספרות, בתרבות ובפוליטיקה.
בספטמבר 2018, עלתה לשידור הדיסטופיה הקולנועית הישראלית הראשונה, אוטונומיות, של היוצרים יהונתן אינדורסקי ואורי אלון.
רבי מאיר
רבי מאיר היה מגדולי התנאים בדור הרביעי, מתלמידי רבי עקיבא, וממנהיגי הדור בתקופת מעבר הסנהדרין לגליל לאחר מרד בר כוכבא.
על פי התלמוד היה צאצא של נירון קיסר שהתגייר. בגמרא נאמר כי שמו המקורי היה נהוראי (או מְיָשָׁא - לגרסה אחרת), תרגום ארמי ל'מאיר', ונקרא מאיר היות ש'האיר עיני חכמים בהלכה'. אשתו ברוריה, בתו של רבי חנינא בן תרדיון, נחשבה לאישה חכמה ובקיאה בתורה.
חריפותו של רבי מאיר הייתה ידועה במיוחד, עד שאמרו עליו: "גלוי וידוע לפני מי שאמר והיה העולם שאין בדורו כמותו. ומפני מה לא קבעו הלכה כמוהו? שלא יכלו חבריו לעמוד על סוף דעתו, שהוא אומר על טהור טמא ועל טמא טהור ומראה לו פנים". כמו כן אמרו עליו: "כל הרואה ר"מ בבית המדרש כאילו עוקר הרי הרים וטוחנן זה בזה".
רבותיו.