לאחר נפילת השושלת העז'נוית, עלתה לבימת ההיסטוריה השושלת של משפחת שנסבני מע'ור. מוצאה של השושלת בחבל ארץ הררי שהצטיין בדורות בגידול כלבי ציד, אשר נותר פרסי-זורואסטרי בזהותו ולא נכבש או אוסלם בשל קשיי הגישה אליו בגין תנאי השטח הקשים (בדומה למחוזות אחרים בפרס, בהם דילם, אלמות וכך הלאה) עד שאוסלם מכוחה של ההשפעה הע'זנוית והפך לחלק ממחוזותיה. מפלת הע'זנוים יצרה מעין ריק פוליטי שלתוכו נשאבה הממלכה ומשפחת שנסבני ששלטה בה. הם התפשטו לתוך השטחים הע'זנוים שלא נכבשו על ידי הסלג'וקים וכן התפשטו לתוך הודו, ובתוך כך לחבלי הפנג'ב ולעיר דלהי. כה גדולה הייתה האימפריה הע'ורית ביחס לגודל האוכלוסייה השלטת בה, שהשלטון בה חולק בין שני בני המשפחה השלטת, בין מזרח ומערב, ובמהרה עלתה קרנו של שליט ע'ור המזרחי.
עם ירידת קרנה של השושלת הע'ורית במזרח, השתלט על שטחיה עבדו הצבאי ושומרו של הסולטאן הע'ורי, שנטל את התואר קטב אל-דין איבכ . הוא היה הסולטאן הראשון של דלהי, ומקימה של "שושלת העבדים" המפורסמת ששלטה בסולטנות במשך 84 שנים, ושכמוה קמה במצרים בקירוב לתקופה ההיא.
תולדות תופעת העבדות הצבאית (הע'למאן).
תופעת העבדות הצבאית שאפיינה את הצמרת השלטונית של הסולטנות של דלהי, הייתה נחלתו של כלל העולם האסלאמי מאז ימי הח'ליף העבאסי אלמעתצם והייתה תופעה ייחודית לעולם המסלמי. אלמתעצם היה הראשון שהחליף את הכוחות המסורתיים שעמדו לשירותו של השליט, בהם "אבנאא אל-דולה" (בני ה"מהפכה") שהיו נאמני השושלת העבאסית, אשר אוזלת ידם הוכחה במאבק הירושה בין אחיו של אלמעתצם, אלמאמון ואלאמין. הוא בחר להעסיק בתור משמר וכוח צבאי פרטי קבוצה קטנה יחסית ואליטיסטית של עבדים שאומנו מגיל צעיר לאמנות הלחימה, לאחר שהובאו מארצות רחוקות כך שלכאורה יהיו נטולי שייכות פוליטית או דתית רלוונטית. אנשים אלו נקראו הע'למאן -- עלמים, בחורים ובתקופה מאוחרת יותר נקראו במערב העולם האסלאמי בשם ממלוכים - עבדים. מקצת החוקרים חוטאים באנכרוניזם בשעה שהם מתייחסים לע'למאן של אלמעתצם ואף של הסולטנות של דלהי בתורת "ממלוכים".
בתוך קבוצת הע'למאן השתרר במהרה היסוד האתני התורכמני. זאת בשל הראיה הטיפוסית לעת העתיקה ולימי הביניים, ששייכה תכונות כלשהן לעמים שונים, לפיה נחשבו הטורקמנים אנשי הערבות של אסיה התיכונה ללוחמים מעולים ובעיקר לרוכבים וקשתים מצוינים. הם עברו תהליך של אסלום ושערוב, כנראה למפרע בלבד, וכן תהליך אימון צבאי מדורג שכלל אימון בתחילה בחימוש דמה מעץ ואימוני רכיבה על צלמי סוסים מעץ, ולאחר מכן שלטו בחרב ובקשת וברכיבה על סוס.
עם זאת, במהרה החלה הקבוצה הזו לנצל את יתרונה והחלו חיכוכים בינה לבין האוכלוסייה האזרחית וחמור מכך - בינה לבין השליט. הע'למאן ניצלו את קרבתם לשליט על מנת לכפות עליו בכוח החרב הלכה למעשה את ריבונותם וכך ניהלו בפועל את הח'ליפות מאחורי הקלעים ואף חיסלו ח'ליפים שניסו להתנגד להם והעמידו במקומם את היורשים שהיו נכונים בעיניהם.
תופעה זו חזרה על עצמה גם בשושלות אמירים מקומיות, שביקשו לאמץ את מודל העל של הח'ליף, בהם הסאמאנים והע'זנוים, כאשר אלו האחרונים היו למעשה הע'למאן של הראשונים, שהפכו לכוח פוליטי עצמאי. מקרה דומה חל עם הסולטנות של דלהי, כאשר הע'לאם קטב אל-דין התנתק הלכה למעשה מההשפעה של אדונו הנומינלי, הסולטאן הע'ורי, והכריז על עצמו סולטאן של דלהי במטבעותיו ובכריזה שבתפילת יום השישי במסגדי עירו. בדלהי אף הוקמה אליטה של ע'למאן שעלו לגדולה והפכו לאנשי אצולה והקימו מועצה של שלושים איש ששלטה מאחורי הקלעים והעלתה והורידה סולטאנים. שושלות של ע'למאן התקיימו גם בסולטנות של דלהי וגם בסולטנות קהיר המקבילה והיו בעלות מבנה שלטוני מובנה של תככנות פוליטית וחוסר יציבות שהובילו לחלופה מהירה של שליטים, שרובם עלו וירדו בחרב מכס השלטון.
השושלות בסולטנות.
שושלת הע'למאן הוקמה על ידי קטב אל-דין איבכ, שהיה עבד של מחמד ע'ורי. קטב אל-דין שלט בדלהי בצד חצר שהורכבה ממועצה של ע'למאן. אחרי מותו של קטב אל-דין, עלה לשלטון ע'לאם אחר בשם אראמשאה שהופל על ידי מועצת הארבעים (צ'יהלע'ני), ואחריו בא שליט חזק בשם אלתותמש. אחרי מות אלתותמש ב-1239, ואחריו שלטו לאורך תקופות קצרות צאצאיו, לרבות בתו רדיה סלטאנה. לאחר מותו של נצר אל-דין מחמוד, אחד מבניו, עבר השלטון לחתנו, בלבן. לאחר מכן משל נכדו של בלבן, מעז אל-דין כאיקבאד, שהיה שליט רופס שלקה לאחר ארבע שנים בשבץ מוחי. השלטון עבר לבנו בן השלוש וממנו לשר הצבא ג'לאל אל-דין ח'לג'י.
השושלת הח'לג'ית קמה עם הכרזתו של עוצר השלטון ג'לאל אל-דין ח'לג'י כסולטאן ב-1290. שלטונו עמד בסימן של חילופי גברי בצמרת השלטון על מנת למנות את נאמניו ובדיכוי מרידות ומאבק במונגולים. גל'אל אל-דין נרצח על ידי אחיינו עלאא אל-דין אלח'לג'י שעלה לשלטון ב-1296 ונחשב לשליט החזק ביותר בתולדות הסולטנות. הוא שלט עד 1316, ונורש על ידי שהאב אל-דין ואחר כך על ידי קטב אל-דין מבארכ, שעלה לשלטון בגיל 18 והיה שליט מושחת מידות בעיני נתיניו. הוא נרצח על ידי עבד צבאי הינדי בשם ח'סראו ח'אן, ב-1230.
ח'סראו ח'אן עלה לשלטון, אך זלזולו באסלאם חרה בעיני אנשי החצר והביאם לקרוא לע'יאת' אל-דין טע'לק, שליט מולטאן. הוא כבש את דלהי והרג את ח'סראו ב-1320. אחריו שלט בנו, מחמד בן טע'לק, אשר כשל במסעותיו הצבאיים וחווה מרד של מקצת משרי הצבא שלו. אחיינו, פירוז שאה, ששלט אחריו, הצליח להאט את תהליכים אלו. אחריו בא הסולטאן עי'את' אל-דין אך הוא נפל בריב ירושה עם אבו בכר ח'אן שירש אותו כעבור שנה בלבד, ב-1389, ונפל כעבור ארבע שנים מידי אחיו שמת באותה שנה. גם יורשו, סיקנדיר שאה, נפטר תוך חודש. בשלב זה נחלשה הסולטנות עד כדי פיצול חלקה המזרחי בפירוזאבאד, שם שלט הסולטאן נאצר אל-דין נצרת שאה טע'לק.
אך שני חלקי הסולטנות גם יחד לא היו לפליטה בפני פלישתו של טימור לנג שהחריב את דלהי. הוא מינהה את שליט מולטן, ח'צ'ר ח'אן, מקים שושלת אל-סיד שהתיימרה להיות מצאצאי הנביא מוחמד. הוא לא נטל את השם סולטאן ונשאר נאמן לטימור, אך בנו מבארכ ח'אן נטל את תואר המלכות מעז אל-דין, ואחריו שלט מוחמד שאה, שנטל את התואר סולטאן בגלוי. ב-1451, ויתר השליט האחרון, עלאא אל-דין, על השלטון לבהלול ח'אן לודי.
בהלול ח'אן ייסד את השושלת הלודית, ב-19 באפריל 1486. הוא הרחיב את תחום הסולטנות, וב-1486 עבר השלטון לבנו השני, סיקנדיר שאה, שעודד את המסחר ואת האמנות ההודית. אחריו בא אבראהים לודי, שהיה מצביא מוכשר שניסה לעמוד בפני כוחם העולה של המוגולים, אך נפל בקרב פאניפת ב-21 באפריל 1526, ועמו נפלה השושלת הלודית ותמה הסולטנות של דלהי ועלתה הסולטנות המוגולית.
שושלת הע'לאם.
הקמתה של שושלת הע'לאם שהיא השושלת הממלוכית של דלהי ב-1206 על ידי קוטוב אוד-דין אייבק, הייתה תהליך כמו טבעי שבא לאחר מפלת הסולטנות הע'ורית. לאחר שהע'ורים העמיקו את כיבושי האסלאם בהודו ואת ההתיישבות האסלאמית בעריה, ואף הקימו בירת חורף מזרחית בלאהור, מת הסולטאן הגדול שאאב אל-דין ע'ורי מהרעלה ושטחיו נכבשו במהירות על ידי שליט ח'ווארזם שמצפון. שטחי האימפריה התפצלו לשלטונות מקומיים, בהם סולטנות מולטאן (הוקמה על ידי קבאצ'ה ב-1210), סולטנות בנגל שהוקמה על ידי אח'תיאר אל-דין ח'לג'י, מייסד השושלת הח'לג'ית, ב-1203, וקוטוב אוד-דין אייבק הקים את סולטנות דלהי ב-1206. כדי לייצר לעצמו לגיטימציה, פעל קטב אל-דין לטובת נתיניו וכן הקים מבנים מפוארים בעיר דלהי, במתחם שנקרא לימים על שמו, מתחם קוטוב. שם נבנה המסגד הגדול כואת אלאסלאם, וכן הצריח (מנהארט) הגדול של קטב אל-דין, שבנייתו נסתיימה רק לאחר מותו של קטב אל-דין בלא עת (1210) בתאונה במשחק פולו שהתפשט בסולטנות עם כיבוש הודו וממנה לשאר העולם האסלאמי.
עם מותו של קטב אל-דין עלה לכס שליט בשם אראם שאה. חדלון האישים של השליט הזה אפשר לאצולת הע'למאן לבצר בידה את הכוח הפוליטי ולהקים מועצה של ארבעים איש שנקראה צ'יהלע'אני, והם קראו תחתיו לשליט בדאיון, שמס אל-דין אלתותמש, חתנו של איבך, שהביס את אראם-שאה בג'וד ב-1211. הוא היה השליט הגדול בתולדות השושלת, וניצח את שליטי מולטאן וע'זנה והפך את הסולטנות של דלהי לאימפריה הודית. הוא ייסד קשרים עם הח'ליפה העבאסי על ידי משלוח תשורות מכיבושיו וממלכתו נותרה בלא פגע גם בימי הפלישה המונגולית לח'ווארזם ופלישתם להודו אחרי קרב האינדוס נגד ג'לאל אל-דין מנג'בארני מח'וארזם ב-1221.
אלתותמש העביר את בירתו מבדאיון ולהור (שהייתה בירת החורף של איבך) לדלהי, והנהיג בה שורת רפורמות, בהן הנחלת שיטת האקטאדרי, שהפכה למקובלת בכלל העולם המוסלמי, ובמסגרתה הוחכרה לשרי הצבא החזקה על נחלאות שלמות, ערים ומחוזות בתמורה לנאמנותם, באופן שיש בו דמיון לפאודליזם האירופי. הוא הנהיג פיחות ושימוש במטבע הג'טאל.
אחרי מות אלתותמש ב-1 במאי 1236, החלו מאבקי ירושה בין בניו שאפשרו לצ'יהלע'אני להשתלט שוב על ענייני הסולטנות. בנו של אלתותמש, רוכן אל-דין פירוז, היה שליט חלש שנוהל למעשה על ידי אמו, שאה תורכן, ושניהם הופלו על ידי מועצת הארבעים לאחר שישה חודשים בשלטון בלבד. מתוך הריק השלטוני הזה עלתה בתו של אלתותמש, רצ'יה סלטאנה, כשליטה האישה הראשונה בתולדות הסולטנות והעולם האסלאמי ככלל. היא הצליחה לקיים שלטון יציב ומשגשג עד שיחסיה עם עבד חבשי בשם יקות חרו בעיני המועצה והם קראו לשליט פנג'ב, מלך אלטוניה, שהביס את רצ'יה והפך אותה לאשתו וכך נעשה לסולטאן דלהי בפועל.