בשנים 1977–2013 שירת בסנאט מטעם מדינת אינדיאנה. לוגאר היה הסנאטור הרפובליקני הבכיר ביותר בוועדת החוץ של הסנאט. הוא שימש כיושב ראש ועדת החוץ בין השנים 1985–1987 ו-2003–2007. רוב עבודתו בסנאט האמריקאי התמקדה בנושאי ביטחון, פיקוח על נשק ופירוק נשק גרעיני בארצות הברית ומסביב לעולם. מאז 3 בינואר 2009, עם ההפסד בבחירות של הסנאטור טד סטיבנס והפרישה של הסנאטור פיט דומניצ'י הפך לוגאר לסנאטור הבכיר בקרב המפלגה הרפובליקנית.
במאי 2012 הפסיד את מועמדות המפלגה הרפובליקנית למושבו בסנאט, לאחר שהפסיד בפריימריז לאיש מסיבת התה, ריצ'רד מורדוק, שהפסיד לבסוף בבחירות הכלליות לדמוקרט ג'ו דונלי. הדחתו של לוגאר בפריימריז הרפובליקנים לוותה בזעם שחש הזרם השמרני כלפיו, בין היתר עקב גישתו המתונה ותמיכתו ביוזמות כגון חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008, וכן בהצבעתו למען המינויים של הנשיא ברק אובמה לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
באוגוסט 2015 הביע תמיכה בהסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
נפטר בווירג'יניה ב-28 באפריל 2019.
קרלובו
קרלובו (בולגרית: Карлово) היא עיר בדרום-מרכז בולגריה בשטח מחוז פלובדיב, השוכנת על המורדות הדרומיים של רכס הרי הבלקן ובחלקה בעמק הוורדים הבולגרי, 147 ק"מ מהבירה סופיה ו-60 ק"מ צפונית לבירת המחוז פלובדיב.
היסטוריה.
ראשית ההתיישבות המאורגנת במקום מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת, עידן הממלכה התראקית ובחפירות ארכאולוגיות שנערכו באזור ב-2005 נמצאו שרידי עיר-מדינה, (פוליס), תראקית מרכזית. היישוב נכבש על ידי הרומאים במאה ה-1 ובהמשך עבר לידי האימפריה הביזנטית. בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה הוקמה במקום מצודה בשם קוֹפְּסִיס אשר חוזקה והורחבה בימיו של סמילץ קיסר האימפריה הבולגרית השנייה. בסוף המאה ה-14 נכבשה המצודה והוחרבה על ידי צבאות האימפריה העות'מאנית. היישוב המודרני התרחב מהכפר סוּשִיצָה שהוקם ב-1483 לכדי עיירה מרכזית במחוז העות'מאני רומליה.
בקרלובו נולד לוחם החירות הבולגרי וסיל לבסקי ממובילי המאבק מול העות'מאנים לעצמאות בולגריה והיא הייתה מרכז תרבותי ופוליטי ללוחמי החופש הבולגרים. בראשית 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית שוחרר היישוב על ידי צבא האימפריה הרוסית והפך מתוקף סיכומי קונגרס ברלין חלק מהמחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית. ב-1885 סופחו שטחי רומליה המזרחית ובכלל זה העיר קרלובו לנסיכות בולגריה. בין 1953 ל-1962 שונה שמה של העיר ללבסקיגראד.
כלכלה.
העיירה מפורסמת בשמן הוורדים המיוצר בה ומשמש לתעשיית התמרוקים. כמו כן קיימת תעשיית מזון ועיבוד עץ. בשטח הרשות המקומית מגדלים גם חיטה, שעורה ושיפון. בסמוך לעיר עובר הכביש המהיר E-78 המקשר אותה לבירה סופיה. תחנת הרכבת שבעיר מהווה צומת דרכים חשובה בקשר הרכבות בין הבירה סופיה לערי הים השחור כגון בורגס.
אקלים.
בעיר שורר אקלים ממוזג מתון. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.4oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ 0oc בחודש ינואר ועד 23oc בחודש יולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 694 מילימטרים.
הקהילה היהודית.
סוחרי בדים וצמר יהודים הגיעו לעיר קרלובו בראשית המאה ה-18. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית ולאחריה סבלו יהודי העיר התקפות אנטישמיות רבות מצד תושבי המקום. חלק מבני הקהילה נמלטו לעיר פלובדיב, שם התקיימה קהילה גדולה ומאורגנת שמסוגלת הייתה להגן עליהם וחלקם, יחד עם אלפים מיהודי בולגריה נמלטו עם הצבא העות'מאני הנסוג לכוון הערים אדירנה ואיסטנבול. בראשית המאה ה-20, לא נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה ומניחים שממועד זה כבר לא התגוררו יהודים בעיר.
פרשת מותה של נדה אגהה סולטאן
נדה אגא סולטאן
נדא אגא סולטאן
נדה אגה-סולטאן
מדליית הזהב על שם יורי גגארין
מדליית הזהב על שם יורי גגארין (אנגלית: The Yuri A. Gagarin Gold Medal) הוא פרס המוענק על ידי הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה לאדם שתרם תרומה משמעותית לקידום חקר החלל המאויש. המדליה קרויה על שם הקוסמונאוט הסובייטי יורי גגארין, האדם הראשון בחלל.
ספר מתנה
"ספר מתנה" הוא כינוי לספר מהודר שנהוג לתת כמתנה. לכאורה, כל ספר ניתן לתת כמתנה, בהתאם לטעמם של הנותן והמקבל, אך השם "ספר מתנה" יוחד לספרים מהודרים, בפורמט אלבומי, המודפסים על נייר כרומו, בכריכה קשה, עשירים בתמונות, שהדרם הופך אותם למתנה המכבדת הן את הנותן והן את המקבל.
נושאים אופייניים לספרי מתנה: אמנות, צילום, אדריכלות, עיצוב, גאוגרפיה וטיולים, בישול ושירה.
הסופרת שהם סמיט אפיינה ספרי מתנה:
באנגלית קרוי פורמט זה בשם "Coffee table book", המציג אותו כספר שניתן להניחו על שולחן הקפה, ולנהל שיחה על תוכנו. בנוסף לכל המאפיינים של ספר מתנה, ספר שולחן קפה הוא פעמים רבות כבד במיוחד, ואינו נוח לטלטול, ולכן יש יתרון בהנחתו על שולחן הקפה ולא בארון הספרים.
דוגמאות:
רון ידידיה
רון ידידיה (נולד ב-1960) הוא פסנתרן ומלחין ישראלי אמריקאי.
ביוגרפיה.
ידידיה נולד בתל אביב, החל את הקריירה המוזיקלית כפסנתרן עוד כילד ובגיל 8 זכה בפרס הראשון בתחרות אמני הקונצרטים הצעירים של ישראל. היה תלמידה של פנינה זלצמן. ב-1984 החל ללמוד בבית הספר ג'וליארד בארצות הברית וסיים שם כדוקטור לאמנות המוזיקה בהלחנה (Doctor of Musical Arts Degree in composition). בג'וליארד למד אצל דייוויד דאימונד ומילטון בביט, וזכה במלגת מרכז לינקולן, מלגת אירווינג ברלין, פרס הנרי מנסיני ומלגת ריצ'רד רוג'רס. בשנת 1994 התבקש על ידי ונדה הורוביץ לערוך ולהקליט את יצירות הפסנתר שטרם פורסמו של בעלה ולדימיר הורוביץ. הוציא ספר של תווים מעובדים ומתומללים לפסנתר משירי סשה ארגוב. בשנת 1993 ייסד ידידיה את סדרת הקונצרטים אשר מציגה חתך מגוון של מוזיקה עכשווית בניו יורק.
הוא הקים ומנהל בית ספר ניו יורקי לפסנתר הנקרא "The New York Piano Academy" (האקדמיה לפסנתר של ניו יורק) המלמד פסנתר קלאסי וג'אז. אלבומו הראשון, "Yedidia Plays Yedidia", יצא בשנת 2001. בשנים האחרונות עובד ידידיה עם סנדרה ג'ונסון.
יצירותיו הקלאסיות מוצאות לאור ע״י חברת הפרסום היפאנית .
מיצירותיו.
סולו לפסנתר:
מוזיקה קאמרית:
יצירות לתזמורת:
הדיפלומה על שם קורוליוב
הדיפלומה על שם קורוליוב (The Korolev Diploma) היא פרס המוענק על ידי הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה למהנדסים וטכנאים שבהיותם מחוץ לכדור הארץ עסקו בבנייה או בתיקון של נכסי חלל, וקידמו בכך את הפעילות האנושית בחלל. הדיפלומה קרויה על שם המהנדס הסובייטי ואבי תוכנית החלל הסובייטית, סרגיי קורוליוב. היא מוענקת מדי שנה מאז 1988 ובכל שנה יכול לזכות בה אדם אחד בלבד. בשנים 1994, 1995, 1996 ו-2001 לא הוענק הפרס.
הקוסמונאוט הרוסי ולדימיר דז'ניבקוב היה ראשון הזוכים בדיפלומה.
פרנק יוברט מקנמרה
סגן-מרשל אוויר פרנסיס יוברט "פרנק" מקנמרה (באנגלית: Francis Hubert (Frank) McNamara; 4 באפריל 1894 - 2 בנובמבר 1961) היה חייל בכוחות ההגנה של אוסטרליה שקיבל את צלב ויקטוריה, שהוא העיטור הצבאי הגבוה ביותר עבור גבורה בפני האויב שניתן להעניקו לחבר בכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת או חבר העמים הבריטי. הוא שירת בחיל האוסטרלי המעופף, וקיבל את העיטור על פעילותו ב-20 במרץ 1917, כשחילץ טייס עמית שהופל מעבר לקווי האויב. מקנמרה היה הטייס האוסטרלי הראשון, והיחיד במלחמת העולם הראשונה, שקיבל את צלב ויקטוריה. מאוחר יותר הוא התמנה לקצין בכיר בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
ראשית חייו ותחילת מלחמת העולם הראשונה.
מקנמרה נולד בעיירה ראשוורת' שבוויקטוריה, והיה בנם הבכור של ויליאם פרנסיס מקנמרה, פקיד במחלקת אדמות המדינה, ואשתו רוזאן. הוא החל את לימודיו בבית הספר היסודי של ראשוורת', והשלים את חינוכו העל-יסודי בבית הספר התיכון החקלאי שפארטון, אליו התקבל באמצעות מלגת לימודים. ב-1910 עבר עם משפחתו למלבורן.
הוא הצטרף לבית הספר לצוערים ב-1911, וביולי 1913 הוסמך כלוטננט משנה (סגן משנה) בגדוד ה-49. הוא החל לעבוד כמורה לאחר שסיים בהצלחה את לימודי ההוראה ב-Melbourne Teachers' Training College ב-1914, ולימד במספר בתי ספר בוויקטוריה. הוא נרשם גם לאוניברסיטת מלבורן, אך לימודיו הופרעו על ידי מלחמת העולם הראשונה.
מקנמרה גויס לשירות צבאי פעיל באוסטרליה עם הכרזת המלחמה באוגוסט 1914. הוא שירת במשך תקופות קצרות בבסיסים בקווינסקליף ובפוינט ניפן שבוויקטוריה, ובדצמבר הצטרף לבית הספר לקצינים שבברודמדוס (Broadmeadows). בפברואר 1915 החל להדריך במרכז האימונים של הכוח האימפריאלי האוסטרלי. ביולי הוא קודם לדרגת לוטננט, ומיד התנדב לקורס אווירונאוטיקה בבית הספר המרכזי לטיסה שבפוינט קוק.
מקנמרה החל להשתתף בקורס טיס בפוינט קוק באוגוסט 1915, ב-18 בספטמבר ערך את טיסת הסולו הראשונה שלו בבריסטול בוקסקייט, והוסמך כטייס באוקטובר. ב-6 בינואר 1916 הוצב כנספח בטייסת 1 של החיל האוסטרלי המעופף, שנודעה עד 1918 גם כטייסת 67 של החיל המעופף המלכותי. במרץ עזב את מלבורן לכיוון מצרים על גבי האונייה HMAT אוסרובה, והגיע לסואץ כעבור חודש. במאי סופח באופן זמני לטייסת 42 של החיל המעופף המלכותי, על מנת שיוכל ללמוד בבית הספר המרכזי לטיסה באפהייבן שבאנגליה; סיפוחו לחיל האוסטרלי המעופף פורסם בלונדון גאזט ב-5 ביולי 1916.