במהלך שני העשורים הראשונים של המאה ה-20 החלו הצ'יליאנים להפגין את חוסר שביעות רצונם מהמצב הקיים. תהליך העיור המואץ אילץ את האיכרים המהגרים להסתפק ברמת מחיה נמוכה ביותר ובתנאי היגיינה ירודים. התמותה בצ'ילה בשנת 1895 הייתה של 31%, 30,000 איש נפטרו ממחלת אבעבועות שחורות בשנת 1909 ו- 18,000 נוספים מטיפוס הבהרות. 68% מהאוכלוסייה היו אנאלפביתים. תנאי העבודה, הן בעיר והן בתעשיית המכרות, היו מחפירים וכ- 1,000 איש נהרגו כל שנה בתאונות עבודה. אולם המנהיגות הפוליטית של המדינה המעיטה בערכן של בעיות אלו. לאור התעלמות זו, החל מראשית המאה ה-20, החלה "השאלה החברתית" להפוך ברורה ודחופה בעקבות שביתות העובדים הראשונות שתבעו תנאים בסיסיים לכוח העבודה. באותו עשור החלו לעבור הרפורמות הראשונות בתחום העבודה, כגון מנוחת יום ראשון שהושגה בשנת 1907. רבות ממחאות אלו הסתיימו באופן טרגי לאחר דיכוי צבאי כנגד העובדים, שהמקרה המפורסם שבהם הוא טבח סנטה מריה דה איקיקה. יצירתם של איגודים מקצועיים, הן כאלו של עזרה הדדית והן כאלו מטעם מפלגת העבודה הסוציאליסטית (Partido Obrero Socialista) בשנת 1912 אפשרו את התפתחותה של תנועת עובדים ברמה הלאומית. המחאות התעצמו מיום ליום ורמת האלימות בהן גאתה, והבהירו את חוסר היכולת של האליטה להתמודד עם הבעיות שהתעוררו בחברה התעשייתית החדשה.
בשנת 1920 עלה בכוחו של האיחוד בין הכוחות העממיים והמעמד הבינוני ליטול את מוסרות השלטון מידי האוליגרכיה, וארתורו אלסנדרי (Alessandri) נבחר לנשיאות. אלסנדרי הביא לקונגרס חוקים מתקדמים למדי מבחינה חברתית, אולם בסנאט נתקלו החוקים בהתנגדות. חוסר שביעות הרצון שנבע מדחיית הרפורמות בא לידי ביטוי בצחצוח החרבות של 1924 (Ruido de sables de 1924), אירוע בו השמיעו קציני צבא צעירים קול צחצוח חרבות באחד ממושבי הקונגרס בעת דיון על משכורות הנציגים, במטרה להפריע לדיון, דבר שהתפרש כאיום בהפיכה צבאית. במצב זה אישר הקונגרס במהירות את החקיקה החברתית בהנחה שאנשי הצבא ישובו לתפקידיהם הרגילים, אולם לא כך היה. אלסנדרי חש כי סמכותו נעקפה, הציע לקונגרס את התפטרותו ומצא מקלט בשגרירות ארצות הברית. הקונגרס לא אישר את ההתפטרות ובמקום זאת אישר לנשיא להיעדר מהמדינה לתקופה בת 6 חודשים. ב-10 בספטמבר 1924 עזב אלסנדרי את צ'ילה בדרכו לאיטליה.
לאחר ההפיכה הצבאית של ספטמבר 1924 עבר השלטון לידי אנשי הצבא שהקימו חונטה צבאית (Junta de Gobierno) שלא הצליחה לשלוט במצב שנוצר. ב-11 בספטמבר הורתה החונטה על פיזור הקונגרס הלאומי, לאחר 93 שנים של פעולה ללא הפרעה. ב-23 בינואר 1925 הוקמה חונטה חדשה בראשותו של הקאודיו הצבאי החדש קרלוס איבנייס דל קמפו (Ibáñez del Campo). אלסנדרי החליט לערוך שינויים משמעותיים במערכת הפוליטית, הקים את הבנק המרכזי של צ'ילה (Banco Central de Chile) וערך משאל עם לאישורה של חוקה חדשה, שנחקקה ב-18 בספטמבר באותה שנה. החוקה השיבה לנשיא הרפובליקה את סמכויותיו, חתמה את הגולל על שלטון הפרלמנט וכוננה משטר נשיאותי.
אוילר לגראנז'
סנונית (עמותה)
סנונית היא עמותה המקדמת את החינוך המתוקשב בישראל באמצעות שילוב מיטבי של הטכנולוגיה בתהליכי הוראה, למידה והערכה. העמותה מתמחה בפיתוח מוצרי תוכן חינוכי מתוקשב למערכת החינוך ולשעות הפנאי.
העמותה ממוקמת בירושלים בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית. עמותת סנונית הוקמה בשנת 1994, כמיזם של האוניברסיטה העברית על ידי פרופ' נאוה בן-צבי ומר דודו רשתי, בימים בהם עולם האינטרנט היה בראשיתו. בקיץ 1999 הפכה סנונית לעמותה עצמאית ללא כוונות רווח, מיסודם של האוניברסיטה העברית בירושלים ומשפחת ניר ובברלי ברקת. מנכ"לית העמותה היא רויטל רובין.
פרסים.
עמותת סנונית זכתה בשנים 2011 ו-2021 לציון "טוב מאוד" לפי דירוג מידות המודד אפקטיביות של ארגונים ללא מטרות רווח בהגשמת ייעודים.
העמותה בעלת תו תקן "מידת השקיפות" ושותפה לפרויקט "עיגול לטובה".
פארק נחל חדרה
פארק נחל חדרה הוא פארק שמנוהל על ידי נחלים החברה לפיתוח תיירות חדרה, השוכן בחלקו המערבי של נחל חדרה, בין כביש 2 ממזרח לבין חוף הים התיכון ממערב, ומדרום לתחנת הכוח אורות רבין.
היסטוריה.
ראשיתו של הפארק בהחלטה משותפת של קרן קיימת לישראל וחברת החשמל, שהתקבלה לאחר הקמת תחנת הכוח בשנת 1982, ולפיה, על מנת לטהר את מי הנחל המזוהם, יוזרמו מי הים הנשאבים לשם קירור תחנת הכוח אל הנחל. לשם כך נסלל צינור בקוטר של שני מטרים, המזרים מי ים בהספק של 16,000 ממ"ק בשעה, בטמפרטורה של 24 מעלות בחורף ו-37 מעלות בקיץ. בד בבד הוקם סכר סמוך לכביש 2 המפנה מהמקום את המים המזוהמים המגיעים מחלקו העליון של נחל חדרה, והמשמש גם כגשר מעל הנחל. פעולות אלה הפכו את קטע הנחל התחתון שאורכו 1.25 ק"מ, לנחל זורם ונקי ברוחב של עד 40 מטרים, וסביבו הוכשר הפארק המשתרע על פני שטח של 750 דונם. המים זורמים מתחנת הכוח אל אפיק הנחל דרך מערכת של ארבעה סכרים בגובה של 2.5 מטרים, שלידם הוכשרו בריכות קטנות בהן ניתן לשבת. לאורך הגדה הצפונית של נחל חדרה הוקמה סוללה מאפר פחם בגובה של 17 מטרים, שבה נטעו עצים ושיחים המייצבים אותה. לאורך הגדה הדרומית של הנחל הוקמה טיילת עשויה בטון ואבנים, והוקמה בה מזרקה המכונה "כיכר המבוע" ולידה בריכה.
בשנת 2010 הועבר לפארק אתר ההנצחה לאבשלום פיינברג שהיה קודם בצד כביש 4, דרומית לחדרה.
על הגדה הדרומית של הנחל צומחות שתי חורשות אקליפטוס שנטעו במקום בשנות ה-30 של המאה ה-20, כדי לעצור את התפשטות חולות החוף מזרחה. בין שתי החורשות התגלה אתר ארכאולוגי מהתרבות הכבארית (לפני 18,000 שנים), ובו נמצאו כלים מצור ומעצמות. סמוך לחורשה חיים עופות מים דוגמת שלדג גמדי, אנפה אפורה, סופית מצויה, ברכייה, ואלפי קורמורנים השוהים באתר בין החודשים נובמבר - מרץ. העופות ניזונים, בין היתר, מאוכלוסיית הדגים ששבה אל הנחל לאחר טיהורו ושיקומו. במקום הוכשרו חניון לעריכת פיקניקים ומתקן לגלישה בחול הדיונות. ממזרח לכביש 2 שוכנת חוות חפציבה, חווה חקלאית שפעלה החל משנת 1906 ועד לפירוקה בשנת 1929. שביל ישראל עובר דרך הפארק לאורך הגדה הדרומית של נחל חדרה.
בעבר היה שפך נחל חדרה לים התיכון חסום ועל כך כתב המשורר נתן יונתן את שירו "חופים הם לפעמים".
בשנים האחרונות מתקיים בתחומי הפארק בחודש ספטמבר (באחד מחגי תשרי) "פסטיבל בום בוקס".
אתר סנונית
אוסקר שומסקי
אוסקר שומסקי (באנגלית: Oscar Shumsky; 23 במרץ 1917, פילדלפיה - 24 ביולי 2000, ריי, ניו יורק) היה כנר ומנצח יהודי-אמריקאי, בן למהגרים מרוסיה.
חייו.
אוסקר שומסקי החל ללמוד נגינה בכינור בגיל שלוש. הופעתו הראשונה בקונצרט הייתה בגיל שבע, עם תזמורת פילדלפיה בניצוח לאופולד סטוקובסקי, שהצהיר כי הוא "הגאון המדהים ביותר ששמעתי מעודי". פריץ קרייזלר גילה עניין מיוחד בילד, שניגן את הקדנצות של קרייזלר לקונצ'רטו לכינור של בטהובן אחרי שלמד אותן משמיעה. שומסקי היה תלמידו של ליאופולד אאואר משנת 1925 ולמד במכון קרטיס למוזיקה משנת 1928 עד 1936. בשנת 1939 הצטרף לתזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית בניצוח ארטורו טוסקניני. בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת בצי של ארצות הברית.
שומסקי ניגן בכינור סטרדיוואריוס משנת 1715, המכונה "הדוכס מקיימברידג'", שהיה שייך בעבר לפייר רוד. בכינור זה הקליט שומסקי את מכלול 24 הקפריצ'י של רוד.
שומסקי לימד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, בקונסרבטוריון פיבודי בבולטימור, באוניברסיטת ייל ומשנת 1953 בבית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק. בשנים 1959–1967 היה שותף לניהול פסטיבל סטרטפורד באונטריו עם הפסנתרן גלן גולד, שעמו ניגן בקביעות בפסטיבל וערך כמה הקלטות לטלוויזיה. בתקופה זו הופיע דרך קבע כסולן עם התזמורת האמריקאית. הופעתו הראשונה כמנצח הייתה ב-1959 עם תזמורת הפסטיבל הלאומי הקנדי ובשנים הבאות ניצח על תזמורות שונות בארצות הברית. בראשית שנות ה-60' הצטרף ל"קבוצת באך אריה". בשנת 1965 קיבל את פרס קרן פורד.
שומסקי חזר להופיע בקונצרטים ולהקליט בשנת 1981 וניגן בארצות הברית ובבריטניה לראשונה אחרי 30 שנה.
אוסקר שומסקי הקליט את הסונאטות לכינור סולו אופוס 27 של איזאיי ואת הסונאטות והפרטיטות לכינור סולו של באך, את הקונצ'רטו לכינור של בטהובן, קונצ'רטי של באך ושל מוצרט וכן את הסונאטה לוויולה של ברהמס. רבות מהקלטות אלה לא הועברו לתקליטורים.
כנרים רבים רואים בשומסקי את אחד הכנרים הגדולים של המאה ה-20; דוד אויסטרך הגדיר אותו "אחד מגדולי הכנרים בעולם" ומילון גרוב החדש אומר עליו: "הוא היה נגן בעל טכניקה וירטואוזית, סגנון טהור וטעם מעודן; אך הוא מעולם לא חתר להכרה כסולן והעדיף להתמקד בהוראה, בנגינת מוזיקה קאמרית ובניצוח."
תחזית מזג אוויר
תרפיה רפראטיבית
אונג סן סו קי
אב חד הורי
אב חד-הורי
ניהול סיכונים משפטיים
ניהול סיכונים משפטיים הוא תהליך לאיתור והערכה של סיכונים משפטיים. סיכון משפטי הוא סיכון הנובע ממצב משפטי נתון המבוסס על החקיקה והפסיקה הרלוונטיים.
כנהוג בעולם ניהול הסיכונים, גם סיכון משפטי נמדד במונחים של מכפלת ההסתברות שאירוע בלתי צפוי יתרחש, ובהשפעת הנזק של אירוע כזה על העסק. בהקשר הניהולי מדובר בנזק העלול להיגרם כתוצאה מכך שהעסק אינו ממלא חובה לעשות מעשה או להימנע ממנו המוטלת עליו מכוח חוק, תקנה או פסיקה.
ניהול סיכונים יכול שיעשה ליחיד - למשל, לצורך הערכת סיכון משפטי בהגשת תביעה או הגשת כתב הגנה, ויכול שיעשה לתאגיד - למשל, על ידי ניתוח פעילות העסק וחשיפתו המשפטית לסיכונים כגון תביעות ייצוגיות, ותביעות אחרות.