בית הכנסת קוצ'אנגדי בקוצ'י היה העתיק ביותר על פי ההיסטוריה המתועדת. הוא נבנה בשנת 1344, נהרס על ידי טיפו סולטאן בשנת 1789 ומעולם לא נבנה מחדש. לוח ועליו כתובת מבית כנסת זה הוא השריד העתיק ביותר שקיים מכל בית כנסת בהודו.
בתי הכנסת בקוצ'ין הושפעו ממסורות בנייה הודיות בשילוב עם השפעותיהם של סוחרים ושל פולשים אימפריאליסטים לאורך הדורות. עד המאה ה-16 והגעתם של הפורטוגזים להודו היו גגות של מבנים מקומיים ממוסגרים לעיתים קרובות בבמבוק ומכוסים בסכך של עלי דקל – טכניקה שממשיכה להיות נפוצה בכפרים של קראלה גם כיום. הגג היה מונח על קירות בוץ או על קירות בנויים פשוטים. עם הזמן, אומצו במקום זאת גגות מעץ (לעיתים קרובות טיק) המכוסים באריחי טרקוטה שטוחים, שנשענו על קירות אבן עבים. כך, הרכיבים המקומיים שולבו בטכניקות בנייה זרות שהובאו להודו על הפורטוגזים ומאוחר יותר ההולנדים. אלו השפיעו גם על ארכיטקטורת בתי הכנסת והשתלבו עם הצרכים של הטקס היהודי.
בתי הכנסת בקוצ'ין הם ייחודיים בכך שהם כוללים שתי בימות. העיקרית נמצאה באזור הישיבה לגברים. השנייה הייתה ממוקמת בגלריה שבה שכנה עזרת הנשים ושימשה בחגים ואירועים מיוחדים.
בתי כנסת בצ'נדמנגאלאם ובפראוור.
מספר קהילות יהודיות התקיימו מצפון לקוצ'ין וזאת כבר מהמאה ה-11. נבנו להן עם השנים מספר בתי כנסת ושניים מהם שוקמו, בעיירות צ'נדמנגאלאם ופראוור.
נוכחות יהודית התקיימה בצ'נדמנגאלאם זמן רב לפני שנבנה בה בית הכנסת. במאה ה-17 יזם מנהיג מקומי סובלני בעיירה את הקמתם של ארבעה מבנים דתיים: כנסייה, מסגד, מקדש הינדי ובית כנסת קוצ'יני נוסף. כולם קיימים היום, אחרי שנבנו מחדש או עברו שינויים ניכרים. עד תחילת המאה ה-21 נזקק בית הכנסת השני לשיקום, לאחר שבמשך שנים רבות לא נעשה בו שימוש. בשנת 2005, המשרד ההודי לארכאולוגיה שיחזר את המבנה בסיוע כספים ממשרד התיירות. צוות בינלאומי מארצות הברית וישראל תכנן תערוכת קבע בחללי שני בתי הכנסת, שנפתחו ב-2006. התערוכות מציגות את ההיסטוריה והארכיטקטורה של הקהילה היהודית בצ'נדמנגאלאם ויהודי קוצ'ין האחרים.
גם בעיירה הסמוכה פראוור שוחזר בית הכנסת הנטוש, בית הכנסת בפראבור, ונפתח כמוזיאון בשנת 2015. הבניין משלב מסורת יהודית עם ארכיטקטורה קראלית. בחצרו יש אבן זיכרון המתייחסת להקמתו של המבנה המקורי במקום בשנת 1620.
בתי כנסת בגדאדיים.
היהודים הבגדאדיים הגיעו להודו מעיראק, איראן וקומץ מדינות אחרות במזרח הקרוב והתיישבו בה – בעיקר במומבאי, קולקטה ופונה - בקביעות החל מהמאה ה-18. בתי הכנסת שלהם הם מפוארים ובנויים בסגנונות מערביים שונים, בפירוט רב ותוך שימוש בחומרים משובחים. במומבאי מצוי בית כנסת בסגנון הנאו-בארוקי, אחר בסגנון הנאו-רנסאנס נמצא במרכז קולקטה, ושלישי, מבנה בסגנון התחייה הגותית במצב מצוין ממוקם בפונה. בית הכנסת הגדול ביותר באסיה מחוץ לישראל – בית הכנסת אוהל דוד - נמצא בפונה.
חלק מבתי הכנסת הבגדאדיים נבנו בתמיכת משפחת ששון. בכולם נמצאים ארונות קודש גדולים במיוחד. מבחוץ, נראה שדלתותיהם מכסות על פתחו של ארון בגודל סטנדרטי האופייני לרוב בתי הכנסת ברחבי העולם. עם זאת, ברגע שהדלתות נפתחות, מתגלה חדר אחסון שמספיק לאחסון של עד מאה ספרי תורה.
בתי כנסת של בני ישראל.
בתי הכנסת ששימשו את היהודים מעדת בני ישראל שהתיישבו במומבאי, אחמדאבאד ופונה בסוף המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-19 נטו להיות קטנים יותר. הסיבה לכך היא שיהודי בני ישראל היו הגדולים מבין שלוש קבוצות יהודי הודו, ועל כן בנו מספר רב של בתי כנסת. הראשון, בית הכנסת שער הרחמים, נבנה בשנת 1796 במומבאי. הוא נבנה מחדש באמצע המאה ה-19. הארכיטקטורה של רוב בתי הכנסת של עדת בני ישראל אינה מובהקת מבחינה סגנונית. יש דוגמאות למבנים שנבנו בשנות ה-30 במומבאי ואחמדאבאד ועוצבו בסגנון אר דקו טהור. מספר מבנים, שנבנו על ידי יהודי בני ישראל באזור קונקן בחופה של מהרשטרה במאה ה-19, מכילים שילובים מעניינים של השפעות קולוניאליות, מסורות בנייה מקומיות ודרישות טקסיות יהודיות. בעבר התקיימו יותר מתריסר בתי כנסת בקהילות החוף הקטנות הללו, לרבות בפן, אליבג , פאנבל ומסאלה. כיום רבים מהם סגורים או פועלים בצורה חלקית בשל הידלדלות האוכלוסייה היהודית המקומית.
בתי כנסת במדינות טאמיל נאדו, מהרשטרה וג'וג'ראט.
בית הכנסת מדרס הוא בית הכנסת היחיד במדינת טאמיל נאדו, הוא נבנה על ידי ז'אק (חיימה) דה פאיבה (פאביה). בית הכנסה היה ידוע גם בשם אסנוגה, שהוא השם לבית כנסת בלאדינו. ז'אק דה פאביה השתייך במקור לקהילה הספרדית באמסטרדם, והגיע למדרס למסחר ביהלומי גולקונדה המקומיים, באבנים יקרות ואלמוגים, הוא פיתח יחסים טובים מאוד עם שליטי גולקונדה ושמר על קשרי מסחר עם אירופה.
במדינת מהאראשטרה יש עשרה בתי כנסת, במיוחד במומבאי, טיין ואזור קונקן השכן. בית הכנסת העתיק ביותר במומבאי (שער הרחמים) נבנה כאמור ב-1796. בתי כנסת מפורסמים אחרים בעיר כוללים את בית הכנסת מגן דוד ואת בית הכנסת אליהו. שני בתי הכנסת בפונה הם אוהל דוד וסוכת שלמה.
בית הכנסת מגן אברהם באחמדאבאד הוא בית הכנסת היחיד בגוג'ראט.
נונו (זמרת)
נעמי אהרוני-גל (נולדה ב-7 בספטמבר 1998), המוכרת בשם הבמה נוּנוּ (באנגלית: Nunu), היא זמרת-יוצרת ישראלית.
ביוגרפיה.
אהרוני-גל נולדה וגדלה בשכונת כרם התימנים שבתל אביב-יפו, ישראל, לאביה דורון גל, כירורג פה ולסת, ולאמה מיכל אהרוני, עורכת דין ומרצה לכתיבה משפטית. בצעירותה למדה ב ובתיכון א' לאמנויות תל אביב. התגייסה לצה"ל בתור זמרת ג'אז מצטיינת, במסלול שמשלב לימודים למוזיקאים מצטיינים ברימון בית ספר למוסיקה יחד עם שירות בלהקה צבאית.
קריירה.
ב-17 ביוני 2021 הוציאה נוּנוּ את הסינגל הראשון שלה, "בנים". חצי שנה לאחר מכן, ב-7 בדצמבר, הוציאה את הסינגל "ליבינג דה דרים".
ב-12 בינואר 2022 הוציאה נוּנוּ חידוש לשיר "אדוני" ביחד עם רוני דואני. ב-10 במאי באותה שנה הופיעה כזמרת החימום, יחד עם דואני, במופע השני של מארון 5 בפארק הירקון בתל אביב. מספר ימים אחר כך, היא הוציאה את הסינגל שלה, "שוז".
ב-6 ביוני 2022, לרגל חודש הגאווה, הוציאה נוּנוּ את הסינגל "Cute Boy", בשיתוף עם ליין מסיבות הלהט"ב "Forever".
ב-18 ביולי 2022, יצא לאור אלבום הבכורה שלה, "סטטוס".
ב-4 באוגוסט 2022, נחשף כי נונו זכתה בפרס אקו"ם לתגלית השנה.
דיוויזיית השדה של הלופטוואפה השישית
דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-6 (בגרמנית: 6. Luftwaffen-Feld-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה תוך שימוש בצוות קרקע עודף של הלופטוואפה ושירתה בחזית המזרחית מסוף 1942 עד יוני 1944, אז הושמדה במהלך מבצע בגרטיון.
היסטוריה.
דיוויזיית השדה השישית של הלופטוואפה, אחת ממספר דיוויזיות שדה של הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), הוקמה באמצע שנת 1942 באזור תמרון הכוחות של גרוס-בורן, בפיקודו של אוברסט ארנסט ובר. הדיוויזיה נועדה לשרת כחי"ר, ולוחמיה נמשכו ברובם מצוות הקרקע העודף של הלופטוואפה. בנובמבר 1942, היא הוקצתה לקבוצת ארמיות מרכז בחזית המזרחית והוצבה בגזרה ליד ויטבסק.
בנובמבר 1943 הועברה האחריות על הדיוויזיה לידי הצבא ושמה שונה לדיוויזיית השדה השישית (L). גדודי היגר שלה הפכו לרגימנטים היגר ה-52, ה-53 וה-54. בתחילת השנה שלאחר מכן, היא קיבלה חלק מהצוות שנותר בחיים של דיוויזיית השדה השלישית (L), שזה עתה פורקה. בקיץ 1944, דיוויזיית השדה הרביעית (L) עדיין הגנה על ויטבסק כחלק מהקורפוס ה-53 בארמיית הפאנצר השלישית. כשהצבא האדום החל במתקפת ויטבסק-אורשה במהלך מבצע בגרטיון ב-22 ביוני 1944, הוקף הקורפוס תוך ימים. הדיוויזיה כותרה בוויטבסק ולאחר מכן הושמדה כשמפקדה, הגנרל רודולף פסל, נהרג בפעולה.
אגם מידג'
צפון אפריקה הצרפתית
צפון אפריקה הצרפתית (בצרפתית: Afrique du Nord française) הוא המונח המיושם לעיתים קרובות על השטחים שנשלטו על ידי צרפת במגרב הצפון אפריקאי במהלך התקופה הקולוניאלית. הוא הקיף את אלג'יריה, מרוקו ותוניסיה הצרפתיות. בניגוד לאפריקה המערבית הצרפתית ואפריקה המשוונית הצרפתית, שהתקיימו כפדרציות של מושבות צרפתיות וישויות מנהליות בפני עצמן, צפון אפריקה הצרפתית מעולם לא הייתה יותר ממונח נוח להתייחסות לשלושת השטחים שנשלטו בנפרד.
במהלך המאה ה-19, שקיעתה של האימפריה העות'מאנית, ששלטה באופן רופף באזור מאז המאה ה-16, הותירה את האזור פגיע לכוחות אחרים. בשנת 1830, כוחות צרפתים כבשו את אלג'יר ומ-1848 ועד לעצמאות ב-1962, התייחסה צרפת לאלג'יריה הים תיכונית כחלק אינטגרלי מצרפת או צרפת המטרופולינית. בשאיפה להרחיב את השפעתם אל מעבר לאלג'יריה, הקימו הצרפתים מדינות חסות ממזרח וממערב לה. מדינת החסות הצרפתית של תוניסיה הוקמה ב-1881, בעקבות פלישה צבאית, ומדינת החסות הצרפתית במרוקו ב-1912. אלה נמשכו עד 1955, במקרה של מרוקו, ו-1956, כאשר תוניסיה קיבלה עצמאות מלאה.
צפון אפריקה הצרפתית הגיעה לקיצה זמן קצר לאחר הסכמי אוויאן במרץ 1962, שאפשרו את משאל העם לעצמאות אלג'יריה ביולי 1962.
נעמי אהרוני גל
דיוויזיית השדה של הלופטוואפה השלישית
דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-3 (בגרמנית: 3. Luftwaffen-Feld-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה תוך שימוש בצוות קרקע עודף של הלופטוואפה ושירתה בחזית המזרחית מסוף 1942 עד תחילת 1944, אז פורקה הדיוויזיה.
היסטוריה.