אפילו כחבר סגל זוטר באוניברסיטת ויומינג, מולוי התבלט כמורה. ג'ורג' קאר פריסון (George Carr Frison; 1924–2020), שהיה פרופסור לאנתרופולוגיה, נזכר שכאשר הגיע בגיל 37 לאוניברסיטת ויומינג בשנת 1962 כתלמיד שנה ראשונה, שלמעט מרצה אורח מדי פעם, מולוי לימד את כל הקורסים שהאוניברסיטה מציעה באנתרופולוגיה.
מלבד פרופסור פריסון, כוללים סטודנטים לשעבר של מולוי באוניברסיטת ויומינג את הסנטור האמריקני לשעבר מוויומינג, אלן ק. סימפסון; צ'ארלס לאב, גאולוג בפקולטה של מכללת ווסטרן ויומינג וחוקר בגאולוגיה והארכאולוגיה של אי הפסחא; ד"ר דניס ג'יי סטנפורד, יו"ר המחלקה לאנתרופולוגיה של המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע במכון הסמית'סוניאן בוושינגטון די. סי.; וסרחיו ראפו האואה (Sergio Rapu Haoa), המנהל לשעבר של המוזיאון האנתרופולוגי באי הפסחא והמושל הראשון שהיה יליד האי.
במהלך שלושת העשורים של הקריירה האקדמית שלו בלאראמי, קיבל מולוי את ההוקרה של תלמידיו ועמיתיו לסגל. נוכחותו המרתקת בכיתה הביאה לו הוקרה כמו פרס אומיקרון דלתא קאפה (Omicron Delta Kappa) על הוראה מצטיינת. החברה הארכאולוגית של ויומינג (Wyoming Archaeological Society) כוננה לכבודו את מלגת ויליאם מולוי (William Mulloy Scholarship) בשנת 1960. בשנת 1964 הוא זכה בפרס ג'ורג' דיוק האמפרי כמצטיין הפקולטה (George Duke Humphrey Distinguished Faculty Award). בשנת 1976 העניקה לו אוניברסיטת ויומינג את התואר הגבוה ביותר שלה, דוקטור לשם כבוד (.LL.D).
בשנת 1968 הקים מולוי את "המוזיאון האנתרופולוגי של ויומינג" ושימש כאוצר שלו עד מותו. האוסף האישי שלו של אמנות עממית מודרנית של אי הפסחא מהווה כיום חלק מ"מוזיאון האמנות של אוניברסיטת ויומינג".
ארכאולוגיה של המישורים.
מולוי ביצע פרויקטים מחקריים נרחבים בארכאולוגיה של . הוא חקר אתרים בניו מקסיקו, ויומינג ומונטנה. במונוגרפיות שכתב על אתר האגן (Hagen) ב במונטנה ובאתר מק'קיין (McKean) במחוז קרוק בוויומינג משתמשים עדיין בצורה נרחבת.
בתחילת הקריירה שלו, מולוי ניתח ופירש את הנתונים שנאספו באתר מחנה פרהיסטורי ליד רד לודג', במונטנה על ידי צוותים מהמכון הארכאולוגי במונטנה במהלך עבודתם בשטח בשנת 1937 וב-1938. הוא החליף את ה. מלוויל סייר (H. Melville Sayre) כמנהל פרויקט במערת פיקטוגרף (Pictograph Cave) ליד בילינגס במונטנה מאוקטובר 1940 ועד פברואר 1942.
בין השנים 1951 ל-1954 פיקח מולוי על חקירת אתר הריגת הביזונים בן 8,000 שנה ליד לאראמי. האתר, על שמו של ג'יימס אלן מהיישוב קודי, בוויומינג, שהביא את המקום לתשומת ליבו של מולוי בשנת 1949, הניב סוג של ראשי חנית ארוכים קעורים ששימשו את פלאו-אינדיאנים לציד ביזון אוקידנטאליס במהלך תקופת הפליסטוקן. מולוי תיאר את הדוגמה המיומנת להפליא של שברור אלכסוני מקבילי של ראשי חנית אלן.
בשנת 1955 שירת מולוי יחד עם ד"ר ה. מארי וורמינגטון, אז מנהלת מוזיאון קולורדו להיסטוריה של הטבע, שנחשבה למיומנת ביותר של הארכאולוגיה של מישורי אמריקה הצפונית, כמנהלים משותפים בעבודות הסקר הארכאולוגיות באלברטה, בקנדה שנערכו בחסות .
ארכאולוגיה של אי הפסחא.
בשנת 1955, בעקבות משלחתו המפורסמת של קון-טיקי (1947), אסף החוקר הנורווגי תור היירדאל צוות מומחים לביצוע מחקר ארכאולוגי באתרים שונים ברחבי פולינזיה המזרחית. בהמלצת ד"ר ה. מארי וורמינגטון, הזמין היירדאל את מולוי להשתתף במשלחת הארכאולוגית הנורווגית (1955–56). בפנמה הצטרף מולוי לארנה סקושילד מאוניברסיטת אוסלו, קרלייל סמית', מאוניברסיטת קנזס, אדווין נ. פרדון, ג'וניור, ממוזיאון מדינת אריזונה באוניברסיטת אריזונה, וגונסאלו פיגוראה גרסיה-הוידוברו, סטודנט לארכאולוגיה מאוניברסיטת צ'ילה על סיפונה של כריסטיאן ביילנד (Christian Bjelland), ספינת מכמורת נורווגית שכורה. מלבד אי הפסחא, צוות הארכאולוגים ביקר ברפה איטי, טובואיי ו באיי אוסטרל, כמו גם את ו באיי מרקיז במהלך סיורם בן עשרה חודשים. יחד עם עמיתיו החל מולוי בחקירות ראשוניות של האתרים הארכאולוגיים המועטים של אי הפסחא. צוות המחקר הבינלאומי שזימן היירדאל יחד פרסם לאחר מכן את תוצאות חקירותיהם בכרך הראשון של "הארכאולוגיה של אי הפסחא" (Archaeology of Easter Island, 1961).
זמן קצר לאחר הסקר הראשוני שלו על אי הפסחא, זיהה מולוי את המאפיינים הארכאולוגיים העשירים של האי, את חשיבותו להבנת הפרהיסטוריה של האוקיינוס ואת הפוטנציאל שלו להפוך למוזיאון הפתוח המצטיין של התרבות הפולינזית. משנת 1955 ועד מותו בטרם עת בשנת 1978, הגיע מולוי יותר מעשרים פעמים לאי הפסחא.
עם הגעתו לאי הפסחא בשנת 1955, פגש מולוי את האב , כומר קתולי מבוואריה, וחבר המסדר הקפוצ'יני, שמולוי פיתח כלפיו יחס של כבוד רב בשל הבנתו את התרבות והפרהיסטוריה של אי הפסחא. בתקופת שירותו כמיסיונר באי הפסחא, ריכז האב סבסטיאן רשימות שיטתיות בארכאולוגיה, באתנולוגיה ובשפה של האי, שאותם שיתף עם מולוי, שמצא בהם מקור חשוב למחקר מקורי בכל ההיבטים של תרבות אי הפסחא. מאוחר יותר ערך מולוי ותרגם סדרה של הרצאות ששודרו ברדיו בנושא האתנולוגיה והפרהיסטוריה של אי הפסחא שהכין האב סבסטיאן במקור לאנשי חיל הים הצ'יליאניים שהוצבו באנטארקטיקה. בתמיכת מולוי, פורסמו הרצאות אנגלרט בארצות הברית תחת הכותרת "אי במרכז העולם" (Island at the Center of the World).
הפרויקטים של מולוי באי הפסחא כוללים את חקירת ואת השחזור הפיזי של אהו אקיווי (1960); חקירתם ושיקומם של אהו קו טה ריקו ואהו ואי אורי ו (1970); חקירה ושחזור של שני אהו בהאנגה קיואה (Hanga Kio'e, 1972); חקירה ושיקום של הכפר הטקסי באורונגו (1974) וסקרים ארכאולוגיים רבים אחרים ברחבי האי. בפרט, פרויקטי השחזור של מולוי באי זיכו אותו בכבוד הגדול של תושבי אי הפסחא, שרבים מהם שיתפו איתו פעולה במקומות רבים. בין משתפי הפעולה העיקריים שלו היו חואן אדמונדס רפהנגו (Juan Edmunds Rapahango), מרטין רפו פואה (Martín Rapu Pua) וחרמן הוטו טאווה (Germán Hotu Teave), שבתו, מלניה קרולינה הוטו היי (Melania Carolina Hotu Hey), היא המושלת לשעבר של הפרובינציה של אי הפסחא.
בשנת 1978, כהוקרה על פועלו המצטיין שלא על מנת לקבל פרס למען קהילת אי הפסחא, מונה מולוי לאזרח המהולל של אי הפסחא (Hijos Ilustres de Rapa Nui), על ידי ראש העיירה חואן אדמונדס רפהנגו. מוקדם יותר באותה שנה העניקה לו ממשלת צ'ילה את הכבוד האזרחי הגבוה ביותר, "אורדן דה דון ברנרדו או'היגינס" (Orden de Don Bernardo O'Higgins).
מורשת.
מולוי מת מסרטן הריאה בלאראמי ב-25 במרץ 1978. שרידיו נקברו באי הפסחא, כשקברו צופה אל מתחם הטקסים טאהאי, אחד ממיזמי השיקום החשובים שלו. בטקס הקבורה נכחו אלמנתו, אמילי רוס מולוי, בנו פטריק, בתו בריג'יד ונכדו פיניאס קלי. עמיתים וחברים הצטרפו לאנשי קהילת אי הפסחא במתן כבוד לאיש שעבודתו הביאה את האי שלהם לידיעת העולם.
אנדרטת מולוי בטאהאי כוללת כתובות בשלוש שפות: רפה נוי, אנגלית וספרדית. ברפה נוי כתוב כתוב: "במחקר וקימום הפנים החיות (מואי), הוא הראה לנו אהבתו הגדולה לרפה נוי" (Hai hāpī, hai haka tutu‘u i te ‘ariŋa ora, to‘ona here rahi mo Rapa Nui i haka tikea mai ai). ההנצחה באנגלית קובעת: "על ידי שחזור העבר של האי האהוב שלו הוא גם שינה את עתידו." לבסוף, המחווה בספרדית אומרת "כמו שעבודותיו היו גדולות, כך גם אהבתו והקרבתו לרפה נוי" (Grande fue - como sus obras - su amor y entrega a Rapa Nui).
פרויקטי השיקום של מולוי באהו אקיווי, בכפר הטקסי אורונגו, במתחם וינאפו, אהו קו טה ריקו, אהו ואי אורה ושאר המרכז הטקסי בטאהאי מהווים כיום חלק בלתי נפרד מהפארק הלאומי רפה נוי, שהוגדר על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
לאחר מותו, במאי 1978, הכריזו נאמני אוניברסיטת ויומינג עליו כפרופסור מצטיין (Distinguished Professor) לאנתרופולוגיה. בשנת 1997 הקימה המחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת ויומינג את סדרת ההרצאות השנתית מולוי (Mulloy Lecture Series) כהוקרה על גישת "ארבעת התחומים" של מולוי, אשר שילבה ארכאולוגיה, אנתרופולוגיה פיזית, אנתרופולוגיה תרבותית ו לתוכנית מאוחדת באוניברסיטת ויומינג. בשנת 2003, עשרים וחמש שנים לאחר מותו, צירף אותו מינהל המכללה לאמנויות ומדעים באוניברסיטת ויומינג לרשימת אנשי סגל הפקולטה שהצטיינו בעבר.
בן טיפוחיו של מולוי, סרחיו ראפו האואה (Sergio Rapu Haoa) מאי הפסחא, השלים תואר ראשון באנתרופולוגיה באוניברסיטת ויומינג והמשיך ללימודי תואר שני באוניברסיטת הוואי. עם שובו לאי הפסחא, ניהל ראפו את מוזיאון הארכאולוגיה של האי וערך פרויקטים של מחקר ושיקום משלו, במיוחד באהו נאו נאו בחוף שבאי. מאוחר יותר הפך ראפו למושל אי הפסחא הראשון שהיה יליד האי.
הספרייה האישית של מולוי מהווה את הליבה של אוסף המחקר השוכן כיום באי הפסחא ב. במשך שנים רבות, הוחזקה ספריית ויליאם מולוי בוויניה דל מאר, צ'ילה על ידי האמריקאית, שתמכה בה, הוסיפה לאוסף שלה ותכננה את העברתה בסופו של דבר לאי.
אמילי רוס מולוי, שמתה בשנת 2003 בביתה באולאפו במולוקאי בהוואי, קבורה כעת עם בעלה בטאהאי. לזוג מולוי שלושה ילדים, קאתי, פטריק ובריג'יד; שלושה נכדים, ושני נינים. שניים מנכדי מולוי, הם ילידים אתניים של אי הפסחא באמצעות אביהם, גיירמו נהו פאטה.
SIMBAD