העיר אירחה את המשחקים האולימפיים בשנים 1908 ו-1948, ואירחה אותם בשנת 2012 ובכך הפכה לעיר הראשונה המארחת את המשחקים האולימפיים בפעם השלישית.
השכלה.
מכללות ואוניברסיטאות.
בשטחה של העיר נמצאות 43 אוניברסיטאות, והן הריכוז הגדול ביותר של מוסדות להשכלה גבוהה באירופה. בין האוניברסיטאות הבולטות הנמצאות בלונדון:
תחבורה.
למגוון אמצעי התחבורה הציבורית של לונדון יצא מוניטין בינלאומיים וכמה מסמליהם הפכו לסמלי תרבות מוכרים. התחבורה הציבורית כוללת את הרכבת התחתית של לונדון, הנקראת גם ה-"Tube" (אשר החלה לפעול ב-1863 והייתה לרכבת התחתית הראשונה בעולם), רכבת עילית ליעדים בלונדון ומחוץ לה, אוטובוסים עירוניים (המאופיינים לרוב בצבעם האדום הבוהק ובמבנה הקומתיים), רכבות קלות במזרח המטרופולין ובדרומו ותחבורת שיט בנהר התמזה. כמו כן, ישנן המוניות השחורות הייחודיות ללונדון ו-"Mini-Cabs", שהן מוניות שניתן להזמינן רק בטלפון ולא ברחוב, אך הן זולות בהרבה מהמוניות השחורות.
רשות התחבורה המטרופולינית של לונדון (ה-TfL) מרכזת את כל מפעילי התחבורה הציבורית (שרובם פרטיים) לכדי מערכת אינטגרטיבית אחת, ומהווה למעשה את ה"פנים לציבור" של כלל התחבורה הציבורית. הרשות מרכזת את כלל התחומים: מיפוי, כרטוס, קביעת ותיאום לוחות זמנים, מודיעין, שילוט, תכנון קווים ואף מיתוג השירות. רבים מתושבי לונדון אף אינם יודעים מיהי החברה המפעילה קו מסוים, שכן אין להם כל צורך לדעת זאת. הקמת רשות זו ופעילותה האינטנסיבית (בשילוב תמריצים שליליים לשימוש ברכב פרטי) העלו את מספר המשתמשים בתחבורה הציבורית בלונדון רבתי בעשרות אחוזים.
בין היתר, מפורסם "הסקוטי המעופף" (Flying Scotsman) - הרכבת העושה דרכה מסקוטלנד ללונדון מדי יום ביומו. מסילת רכבת זו נחנכה בשנת 1863 ואורכה 633 קילומטרים.
משרתים את לונדון שישה נמלי תעופה בינלאומיים והם (מהגדול לקטן): לונדון הית'רו, לונדון גטוויק, לונדון סטנסטד, לונדון לוטון, לונדון סיטי (הקרוב ביותר למרכז העיר) ולונדון סאות'נד. נמל הית'רו הוא הגדול בבריטניה וטוען לכתר הנמל העמוס ביותר בעולם בנפח נוסעים בינלאומיים.
החל מ-17 בפברואר 2003 הוחלה "אגרת גודש בלונדון". נהגי מכוניות שנכנסים ל"תחום העומס" (Congestion Zone) בין השעות 7:00 בבוקר ל-22:00 בערב בימים שני עד ראשון (שבעה ימים בשבוע) חייבים בתשלום אגרה של 15 פאונד ליום. אם האגרה לא משולמת עד חצות ביום שלמחרת הנסיעה היא גדלה ל-130 פאונד; אם משלמים את הקנס תוך 14 יום, הנהג יצטרך לשלם רק חצי מהקנס בסך 65 פאונד. אופנועים, אופניים וכלי רכב שעובדים על דלק חלופי פטורים מהאגרה, כמו גם תחבורה ציבורית, רכב נכים ורכבי חירום. תושבי "תחום העומס" מקבלים 90% הנחה על אגרת העומס, אך רק בתשלום עבור שנה מראש.
מקומות מפורסמים בלונדון.
גשרים על התמזה.
ממערב למזרח:
מבנים בעלי עניין.
ראו גם , , גורדי שחקים בלונדון ו.
מוזיאונים.
בלונדון נמצאים מעל 260 מוזיאונים ובהם כמה מהמוזיאונים החשובים באנגליה ובעולם, ובהם:
למוזיאונים נוספים ראו:
פארקים וגנים.
בלונדון פארקים וגנים רבים. העיקריים שבהם הם: גני קנזינגטון (בהם נמצאת אנדרטת אלברט וארמון קנזינגטון), גני קיו, הייד פארק (בו פינת הנואמים), המפסטד הית', גרין פארק, פארק גריניץ', פארק סנט ג'יימס (בו אנדרטת ויקטוריה) וריג'נטס פארק. לפארקים נוספים ראו .
כנסיות.
ראו גם:
שווקים וחנויות יוקרה.
ראו גם: שווקים בלונדון
בתרבות הישראלית.
המחזאי חנוך לוין שילב את העיר לונדון בכמה מונולוגים במחזותיו, הידוע בהם הוא המונולוג של בלה במחזה "אורזי המזוודות", שהתפרסם לאחר שהפך לשיר עם הפזמון "לונדון לא מחכה לי". הדוברת בשיר היא ישראלית מדרום תל אביב המתעתדת לעזוב את הארץ ללונדון כדי לחפש עתיד טוב יותר על אף שאין לה אשליות שתמצא עתיד כזה, אך "בלונדון הייאוש יותר נוח". בנוסף מופיעה לונדון במחזה שלו "הטיול המאורגן", וכן במונולוג "בבית המלון".
אווירונאוטיקה
אווירונאוטיקה הוא המדע העוסק בהיבטים המתמטיים והמכניים של טיסה, ובפרט בכלי טיס כגון מטוסים, מסוקים ומערכות מוטסות כגון רקטות, טילים ולוויינים.
תחום משמעותי באווירונאוטיקה הוא תחום האווירודינמיקה ופעמים רבות מתבלבלים ביניהם. בעוד שאווירונאוטיקה עוסקת בכלל התחומים הקשורים לטיסה ומערכות מוטסות תחום האווירודינמיקה נוגע באינטראקציה שבין האוויר לגופים הנעים בתוכו.
הנדסת אווירונאוטיקה עוסקת בפיתוח, תכנון ובקרה של כלי טיס ומערכות מוטסות וכיום נהוג לצמד אותה לתחום החלל. בישראל הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון היא המקום היחיד שבו ניתן ללמוד תחום הנדסה זה, אך ניתן ללמוד תתי נושאים שונים של הנדסת אווירונאוטיקה וחלל תחת הנדסת מכונות גם במוסדות אקדמיים אחרים.
ענפים.
נהוג לחלק את תחום האווירונאוטיקה לשני ענפים עיקריים:
ראו גם.
ארגונים:
תרגומי התנ&quot;ך
תרגומי התנ"ך הם מפעל תרגום תנ"ך למאות שפות, כחלק מתרגום כתבי הקודש הנוצריים, שהתנ"ך כלול בהם, עבור הנוצרים ברחבי תבל או כחלק מעבודת המיסיון. בשפות רבות, יצאו כמה וכמה תרגומים שונים. נכון לאוקטובר 2019 תורגמו התנ"ך והברית החדשה ל-698 שפות. בשפות אחדות תרגום כתבי הקודש הנוצריים היה היצירה הכתובה הראשונה באותה שפה, ולכן היה צורך לעיתים להמציא שיטת כתיבה או אפילו להמציא אלפבית לשם כך.
תרגומי התנ"ך לבדו נערכו לראשונה על ידי יהודים בראשית האלף הראשון לספירה. בתקופה זו פסקו בהדרגה מרבית היהודים להשתמש בשפה העברית, ובמיוחד בעברית מקראית. תנ"ך מתורגם הפך לצורך בסיסי לצורך קריאת התורה וההפטרות בבתי הכנסת, שבוצעו על ידי שני אנשים - אחד שהקריא את הפסוק בשפת המקור, ומתורגמן שחזר אחר דבריו בלשון המדוברת. הפער בין הכתוב לתנ"ך לבין עולמו של הציבור היה גדול יותר מאשר פער של שפה בלבד, כאשר במאות השנים שחלפו בתווך התפתחה גם ההלכה, התעשר העולם התאולוגי, ומציאות ההיסטוריה השתנתה ודרשה פרשנות וזווית עדכנית עבור חלק מהתוכן. לכן מקומו של התרגום בתרבות היה גדול יותר מעבר להבנת המילים בפועל.
בתרגום שפות אין אפשרות ריאלית לבצע תרגום מדויק לחלוטין, מאחר שבכל שפה ישנן כמה אפשרויות תרגום למרבית המילים, ולכל מילה קונוטציה שונה, וגם שונה במידה מסוימת מהקונוטציה המדויקת של המילה המקורית בשפת המקור (למשל, אפשר לתרגם לאנגלית את המילה "שמיים" ל-Sky ול-Heaven. שתי אפשרויות מתאימות שלכל אחת משמעות שונה זו מזו, וגם שונה במעט מהקונוטציה המלאה של המילה "שמיים"). מסיבה זו, לצד הניסיון לגשר על ההבדל התרבותי, כל תרגום הוא למעשה גם פרשנות. במקרים רבים נקטו המתרגמים בגישה של "תרגום מרחיב", בה התרגום מוסיף פרטים ופרשנויות מעבר לטקסט המקורי, משנה את התוכן, ומתאר את המתרחש באופן שמתאים יותר לתפיסות התרבותיות המקובלות לתקופה ולאזור. בתרגומים הנפוצים שינויים אלו נמצאים - במידה מסוימת של שינוי - בעשרות אחוזים מבין הפסוקים. הציבור הרחב בתקופות אלו הכיר את התנ"ך מהתרגומים בלבד, ולכן באזורים שונים הכירו בפועל גרסאות שונות של אותם הטקסטים, בהתאם לאמונה ההלכתית המקומית.
בחקר נוסח המקרא משמשים התרגומים העתיקים כמקור ידע חשוב על אודות התפתחות נוסח המקרא בעת העתיקה.
תרגומים לארמית.
השפה הארמית החלה להתפשט בעולם העתיק כשפה רשמית (כתיבת מסמכים ממשלתיים ובינלאומיים) וכלינגואה פרנקה בזמן גלות בבל. ניתן לראות חדירה משמעותית שלה לעברית (לשון חז"ל) בעיקר בימי בית שני, אך כבר בחומש בראשית מופיע הביטוי הראשון בארמית "יגר שהדותא" (), כשהוא מושם בפיו של לבן הארמי, ומיד לאחריו מופיע פירושו, גלעד, כשהוא מושם בפי יעקב. דניאל, עזרא ונחמיה כבר כתבו חלקים נרחבים מחיבורם בשפה זו.
תרגומים של המקרא לארמית קיימים על-פי המסורת סמוך לימי שיבת ציון מגלות בבל.
במסכת מגילה וכן במסכת נדרים מצוטט הפסוק מ: , ומסבירה הגמרא ש"מפורש" זה תרגום. מכאן שעל פי הגמרא, כבר בימי שיבת ציון היה צורך בתרגום הכתוב. ישנן גם הלכות הנוגעות לתרגום במסכת מגילה. ב כתוב: "המתרגם פסוק כצורתו – בדאי, והמוסיף – מחרף ומגדף". שם מובא גם הפסוק משמות: , והגמרא אומרת שהמתרגם 'וחזו ית אלהא דישראל' (="ויראו את אלוהי ישראל") – מחרף; והמתרגם 'וחזו ית מלאכא דאלהא דישראל' (="ויראו את מלאכו של אלוהי ישראל") – בדאי. ואם כן איך צריך לתרגם? 'וחזו ית יקרא דאלהא דישראל' (="ויראו את כבוד אלוהי ישראל"). כאן הגמרא רומזת שיש צורך לקבוע כללים לתרגום.
בתקופת התנאים נקבע מטבע של תרגום והועלה על הכתב. בתלמוד, במסכת מגילה, נאמר שאונקלוס הַגֵּר חיבר את התרגום הארמי לתורה, אולם התרגום שבידינו הוא תוצרת של העריכה הבבלית של התרגום שנכתב בארץ ישראל.
תרגום אונקלוס.
התרגום העיקרי של התורה לארמית קרוי "תרגום אונקלוס", והוא מיוחס בתלמוד הבבלי לגר אונקלוס על פי הבבלי, היה אחיינו של הקיסר הרומי טיטוס. אולם במקבילה הירושלמית מוזכר שמו כ"עקילס הגר". משערים כי אונקלוס ועקילס הם שמות שונים לאדם אחד (אונקלוס היא הצורה הארמית של עקילס), והיות שעקילס ידוע כמי שתרגם את התורה ליוונית, עולה מכך כי ייחוסו של התרגום הארמי לאונקלוס-עקילס נובע מבלבול בין התרגומים. התרגום נעשה, כנראה, בארץ ישראל בתחילת המאה ה-2, והוא נערך סופית בבבל. כתרגומים שבאו אחריו, הוא נועד להביא את התורה לשפתם המדוברת של היהודים בתפוצות הגולה (מניע אחר לתרגום התנ"ך, שהניב את מרבית התרגומים, הוא הפצת הנצרות). במהדורות מסורתיות של המקרא מופיע תרגום זה בצדו של הטקסט העברי.