אין שום מאפיין חד-משמעי המגדיר את כל טווח הפסיקה הקונסרבטיבית. הרב דוד גולינקין, שניסה להציע כמה פרמטרים, ציין שלעיתים קרובות ההכרעה נשאבת היישר מהספרות ההלכתית הישנה, ותדירות גם מפוסקים אורתודוקסיים בני זמננו. רבנים קונסרבטיבים נוטים בדרך כלל לאמץ את הדעה הנחשבת מקילה בנסיבות העניין, אך גם לכך יש חריגים רבים. סממן בולט יותר הוא נכונות גבוהה יחסית להסתמך על תשובות מבודדות ודעות מיעוט או יחיד, דברי הראשונים ומוקדם מהם עד התלמוד (ולעיתים, בחינה של מחלוקות בתוכו עצמו), והתחשבות פחותה בהיררכיה שהתקבלה בין פוסקים הנחשבים לבכירים לעומת זוטרים, ברצפי תקדימים ובמנהגים. הקונסרבטיבים מבקרים קשות את האורתודוקסים על נכונות מעטה יחסית לשוב אחורה מעבר לקובצי ההלכה הגדולים מן הרמב"ם והלאה ולהכריע נגדם, במיוחד השולחן ערוך, אף שאלו משמשים כאדני פסיקה גם בתנועה. לעיתים קבעו שהשו"ע פסק ללא תקדים מבוסס, או שהסתמך על הקבלה.
תבחין אחר הוא החשיבות המיוחסת לשיקולים אתיים וחברתיים. ועד ההלכה משתמש תדיר בנימוק של שינוי העתים כהצדקה לפסיקות הנוגעות למעמד נשים, גרושים וכדומה. נושא זה שנוי במחלוקת קשה. נציגי האגף השמרני הרבו לטעון שאף כי גורמים כאלה מהווים תמיד רכיב בפסיקה, לא ניתן להעניק להם מעמד עצמאי שיעקוף את המסגרת הפורמליסטית של קביעתה. אבל מאז שנות ה-70 והתבססות מחנה-רוב ליברלי, גברה שיטתו של הרב סימור סיגל, שהצהיר כי הנורמות האתיות של הקהילה, אותן הקביל לאגדה בתלמוד, צריכות לגבור על הפסיקה היבשה בכל פעם שעלה נושא בעל חשיבות חברתית. דורף סיכם זאת: . אגף הקצה הפרוגרסיבי בתנועה, בראשות הרב גורדון טאקר, הציע להעניק לאתיקה עדיפות מוחלטת בכל מקרה שהוא. אף על פי שהרעיון פופולרי בקרב דור הרבנים הצעיר, ההנהגה אימצה מעין עמדת ביניים. בכמה מהסוגיות המרכזיות שעמדו לפתחו של ועד ההלכה, לא התקבלו נימוקים אתיים בלבד כמספיקים לבדם לעקור איסורי תורה מפורשים.
המאפיין המובהק ביותר של הפסיקה הקונסרבטיבית הוא הכללת השיטה הביקורתית-מדעית עמוק לתוך התהליך. שו"תים ודיונים מתווים תמיד את התפתחות הנושא לאורך ההיסטוריה, כפי שנלמד לא רק מהמקורות המסורתיים המקובלים, אלא גם ממידע שהתקבל בכל דרך אחרת באמצעות מחקר חיצוני, היסטורי או פילולוגי. על בסיס זה נבחן כיצד הדבר אומץ לראשונה, הונהג לאורך השנים, השתנה או נדחה, שוב לאו דווקא לפי הבנתו במסורת הרבנית. פוסקים קונסרבטיבים נעזרים במהדורות מדעיות של כתבי-יד כדי למצוא שגיאות וטעויות נוסח בכל שכבות הקנון, ובממצאים ארכאולוגיים וכיוצא בזה כדי להעריך מה היה היחס לנושאים שונים בימי קדם. גישה זו, לפיה אין לקבל דווקא את שכבות הפרשנות המסורתית ויש למצוא את המשמעות וההקשר המקוריים של כל עניין, מהותית להשקפת התנועה.
היבט אחר הוא השימוש הנרחב בכלי של תקנת חכמים. ראשי התנועה, בהדגשתם את הדינמיות של ההלכה לאורך הדורות, הרבו להזכיר דוגמאות כמו פרוזבול והיתר עסקה. ב-1948, כששאלת התקנות עלתה לראשונה, גורמים שמרניים הזהירו כי מאחר שכלל ישראל מפולג והם לא יזכו לגיבוי גורף, אין לעסוק בכך, אך ועד ההלכה הכריע בעד. כדי לקדם תקנות חדשות, נדרש רוב של 13 מתוך 25 חבריו. בשנות ה-50 וה-60 עדיין נרתעו מלאמץ באופן גורף שינויים דרסטיים, והתקנות נוסחו בזהירות כהוראת שעה מתחייבת לנוכח הצורך למנוע נתק של רוב הציבור היהודי מדתו. עם הזמן, החידושים קיבלו למעשה מעמד של קבע. התנועה מוסיפה להנפיק תקנות חדשות, נועזות יותר ויותר.
פסקים ותקנות מרכזיים.
הגישות הקונסרבטיביות להלכה עלו במקרים רבים, והתבטאו לאורך השנים בפסיקת רבני התנועה. בשנות ה-40, בעת שהקהל דרש ישיבה מעורבת בבתי-הכנסת, טענו חלק מהרבנים כי אין שום הצדקה הלכתית לכך אך יש להיענות מטעמים של "עת לעשות"; אחרים השתמשו בנימוקים היסטוריים והצביעו על כך שבבתי-כנסת עתיקים אין ראיות לעזרת נשים. ב-1950 פסק ועד ההלכה של כנסת הרבנים בארצות הברית כי חשמל אינו בחזקת מלאכת מבעיר, גם לא לתאורה, והתיר את השימוש בו בשבת (במובן של סגירת מעגל חשמלי; מלאכות שבת אסורות הכרוכות בחשמל, כמו הסרטה בווידאו שעדיין נחשבת ככתיבה וכיוצא בזה, אסורות). באותה החלטה נקבעה גם תקנה לצורך השעה לפיה לאדם שאין לו דרך אחרת להגיע לבית הכנסת, מותר לנסוע אליו, בנימוק שהצתת הדלק במנוע היא בגדר מלאכה שאינה צריכה לגופה וניתן להשעות האיסור מפני הצורך הגדול לעודד הגעה לתפילה.
ב-1952 הותר לכהנים להינשא לגרושות, בתנאי שיוותרו על מעמדם ויערכו חתונה קטנה, בנימוק שגירושין נעשו נפוצים ואינם מחשידים עוד את האישה בעֶרְוַת דָּבָר. ב-1996 נקבע בתקנה שגם הגבלות אלה לא חלות יותר, והדבר הותר כליל. איסור נשואין נוסף לכהן, חתונה עם גיורת, נעקף ב-1967 על סמך הטיעון כי הגויים אינם חשודים עוד על העריות כבעבר ורוב הכהנים ממילא לא יכולים להוכיח את מוצאם. ב-1955, כשיותר ויותר צעירות חגגו בת מצווה והחלו להישמע קריאות לאפשר להן לעלות לתורה, קבע הרב אהרן בלומנטל כי הגדר של כבוד הציבור השתנה בתקופה המודרנית, וניתן לאפשר זאת. ב-1954 אימצה כנסת הרבנים הסכם קדם-נישואין שנוסח בידי הרב פרופ' שאול ליברמן ונכלל בכתובה, בו התחייב הבעל לתת גט לאשתו או להסתכן בתשלום פיצויים, כפתרון לבעיית העגינות. מ-1968, הוחלפה "פסקת ליברמן" במנגנון של הפקעת קידושין. ב-1972 הוחלט שאנזים הגבנה הוא בגדר של "פנים חדשות", בגלל השינויים הרבים שעבר ללא קשר למקורו (גם מבהמות טמאות), ולכן כמעט כל הגבינות כשרות וניתן לאכלן ללא חשש.
ב-1973, בעת הוויכוח על ספירת נשים למניין, נימק הרב דוד סיגל את תמיכתו בדבר, בין היתר, בכך שהתלמוד לא ציין במפורש גברים וכי פרט זה מופיע בבירור רק בשולחן ערוך. רבים בוועד דחו את טיעוניו כרופפים ונעדרי תקדימים, אך לבסוף הוחלט לאפשר זאת לרבנים שיסכימו לכך באמצעות תקנה. ב-1983 התקבלו לבסוף הן ספירת נשים למניין והן סמיכתן לרבנות על פי תשובה של הרב יואל רוט, שהסתמך על כך שרבנו תם ופוסקים אשכנזים אחרים התירו לנשים לברך על מצוות עשה שהזמן גרמא ובהמשך על דברי המגן אברהם, שנשים קיבלו על עצמן את ספירת העומר למרות היותן פטורות. על בסיס זה קבע כי נשים יכולות להתחייב במצוות אם ייטלו אותן על עצמן, וכך להוציא ידי חובה אחרים ועוד. מאמצע שנות ה-90 התקבלה העמדה השוויונית בעקרון של הרַבָּה פרופ' יהודית האופטמן, שהכריעה כי מעולם לא הייתה הגבלה חד-משמעית על מעמדן של נשים לענייני תפילה, וכי נחיתותן בתחום הייתה פרי נסיבות חברתיות.
בשנת 2000 קבע ועד ההלכה, כשהוא מעגן את החלטתו בתקדימים של ביטול טקסי המים המאררים ועגלה ערופה, כי אסור לרב לחקור ראיות הנוגעות לממזרות של המבקשים להתחתן, וכך ביטל בפועל את המעמד הזה. ב-2006, בהחלטה שעוררה מחלוקת קשה, הוכרע כי איסור משכב זכר בעינו עומד מבחינת מובנו המפורש אך, מתוך הישענות על החשיבות העליונה של כבוד הבריות, אין הדבר מונע קבלת הומוסקסואלים לתפקידי הנהגה ורבנות, יחסים פיזיים אחרים ביניהם או הכרה בזוגות. ב-2011 וב-2016, שוב בנימוק של כבוד הבריות, העבירה כנסת הרבנים החלטות לתמוך בשוויון מלא כלפי טרנסג'נדרים ולקרוא להכלתם וקבלתם בתוך הקהילות והמוסדות.
שאלת הגיור והמעמד היהודי בתוך הזרם לא שונתה מהותית. היותו של אדם יהודי מלידה מותנית ביהדותה של אמו, וגיור כרוך בקבלה הצהרתית של המצוות, טבילה ומילה (אוהטפת דם ברית) אצל זכרים. בשאלת נישואי התערובת, עד שנות ה-80 נאסר על נשואים עם לא-יהודים להיות חברים בקהילות בכלל. ההכרה בעליית שיעור המתחתנים עם גויים הביאה ב-1982 את ההנהגה לנסח כללי התנהגות מוקפדים, שהכילו את בני-המשפחה הנכרים בקהילות אך אסרו עליהם השתתפות כלשהי בטקסים, גם אם עודדו לנסות לשכנעם להתגייר ובמיוחד להבטיח חינוך יהודי לילדיהם. לחץ גובר לאפשר לנכרים נוכחות רבה יותר, הביא לאימוץ פשרות שונות ברמת הקהילה העצמאית, לעיתים בהתעלמות מההנחיות הרשמיות. ב-2005 פורסם מסמך "על הדרך", שנוסח בידי הרב ג'רום אפשטיין, שקרא לאפשר השתתפות נרחבת יותר בחלקים סמליים בטקסים ולהדגיש את הצורך בקירוב הלא-יהודים. בלא שינוי מדיניות מקיף, החלו רבנים ומנהיגי קהילות קונסרבטיבים להתייחס אליהם במונחים כמו "קרוב ישראל", שלא היוו הכרה הלכתית אבל יצרו מעין קטגוריה נפרדת של גויים העומדים בקשר קרוב עם יהודים. גדילת אחוז נישואי התערובת והמשבר הדמוגרפי הפנימי העצימו את הלחצים על ראשות התנועה, וב-2017 אושר לנכרים להתקבל כחברים מלאים בקהילות.
ארגון ודמוגרפיה.
גוף-הגג הבינלאומי של הזרם הקונסרבטיבי הוא הארגון "מסורתי עולמי", שקם במקור ב-1957 בשם "המועצה העולמית של בתי-הכנסת הקונסרבטיביים" (World Council of Conservative Synagogues). מחוץ לצפון אמריקה, מעדיפה התנועה את התואר "מסורתי", כפי שעושה למשל התנועה המסורתית בישראל. כנסת הרבנים העולמית, שהיו בה 1,593 חברים ב-2020, מספקת את ההנהגה הרוחנית.
הגוף החבר הגדול ביותר והמייסד של "מסורתי עולמי" הוא "בתי-הכנסת המאוחדים של היהדות הקונסרבטיבית" (USCJ) בארצות הברית וקנדה, שקם ב-1913 כ"בתי-הכנסת המאוחדים של אמריקה" ושמו הנוכחי אומץ ב-1991. לא כל הקהילות המגדירות עצמן קונסרבטיביות בצפון אמריקה מסונפות לארגון זה, וישנן עצמאיות. ב-2008 פרשו שבעה בתי-כנסת שמרניים בקנדה במחאה על הליברליזציה כלפי להט"בים והקימו את "המועצה הקנדית של בתי-הכנסת הקונסרבטיביים."