במסגרת תפקידו זה ניהל את משרד המדען הראשי, האחראי על כ-25 תוכניות פיתוח ומחקר בישראל ובחו"ל, על כ–2,000 בקשות מ-500 חברות בשנה בקירוב, ועל סכום מענקים שנתי של כ-1.5 מיליארד ש"ח (כ-400 מיליון דולר), ותקציב מאושר ממדינת ישראל של כ-4 מיליארד ש"ח. תפקידו כלל שיתופי פעולה עם ארגונים תעשייתיים, אקדמיים וכלכליים, כולל אוניברסיטאות בישראל, איגודים בינלאומיים, משרדים ממשלתיים (כמו משרד המסחר בארצות הברית) וארגונים דומים מכל העולם כמו VINNOVA בשוודיה, OSEO-ANVAR בצרפת, Tekes בפינלנד, EDB בסינגפור ועוד. בתפקידו כמדען הראשי כיהן כיו"ר ועדות ההיגוי של התוכניות למחקר ופיתוח תעשייתי בישראל כמו קרן המו"פ, תוכנית החממות הטכנולוגיות ותוכניות מגנ"ט.
במסגרת תפקידו זה כיהן כיו"ר של קרנות המו"פ המשותפות לישראל ומדינות בעולם, כמו ארצות הברית, קנדה, בריטניה, קוריאה וסינגפור. בנוסף, כיהן כיו"ר ויו"ר משותף של ועדות היגוי דו-לאומיות למחקר ופיתוח של ישראל עם מדינות כמו, צרפת, איטליה, שוודיה, פינלנד, ויקטוריה, אונטריו, סין, הודו ועוד. כיהן כיו"ר משותף של ועדת ההיגוי להסכם מדע-טכנולוגיה של ישראל עם האיחוד האירופי.
כיהן כחבר בוועדות היגוי ודירקטוריונים כמו ועדת ההיגוי "2028, תכנון אסטרטגי לישראל', ותלם (TELEM) הפורום לתשתיות לאומיות למחקר ולפיתוח.
בתקופת כהונתו שם דגש מיוחד על קידום לאומי של תחומי הביוטכנולוגיה, הננוטכנולוגיה, המו"פ בתעשייה המסורתית ושיתופי הפעולה הבינלאומיים במו"פ. קידום התשתית הלאומית לננוטכנולוגיה בתקופת כהונתו כללה הקמת שישה מרכזים בשש אוניברסיטאות המחקר בישראל. כמו-כן הותנעה בתקופתו התוכנית לשיתופי פעולה עם תאגידים רב לאומיים, כמו עם גנרל מוטורס.
בשנת 2011 נבחרה ישראל בפעם הראשונה לכהן כנשיאת EUREKA, תוכנית המו"פ התעשייתי המובילה באירופה, ואלי אופר התמנה לתפקיד זה. ארגון המו"פ האירופי מוביל את הקידום של מחקר ופיתוח תעשייתי באיחוד האירופי ומורכב מ-40 מדינות חברות עם היקף פעילות של כ-4.5 מיליארד יורו לשנה.
במהלך השנים כיהן כחבר בוועד המנהל וחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת תל אביב והטכניון. כיהן כיו"ר מועדון המאה של בוגרי הטכניון. כיהן כחבר דירקטוריון בחברה להקמת אצטדיון סמי עופר. כיהן כיו"ר ועדת ההיגוי להקמת פארק מדעי החיים בחיפה.
פרסם 14 מאמרים בכתבי עת טכנולוגיים וכ-50 מאמרים פנימיים ברפא"ל.
היה מרצה בתחומים של מדיניות מו"פ וטכנולוגיה, חדשנות ויזמות בישראל ובחוץ לארץ.
היה שותף עצמאי בקרן הון סיכון גיזה. כיהן כיו"ר וחבר בדירקטוריונים של חברות וסטארט-אפים דוגמת: עמיעד מערכות מים, ריקור עין חרוד, קדימהסטם ו–TytoCare. כיהן כחבר בוועדות מייעצות של חברות הזנק.
כאות הוקרה על פעילותו ותרומתו קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון בשנת 2012, "על מנהיגותו בתחומי המחקר והפיתוח בישראל ועל חזונו שהתבטא בקידום התשתית לטכנולוגיות מתקדמות בארץ".
חיים אישיים.
נשוי משנת 1969 ללוית אופר, אחות במקצועה, אב לארבעה ילדים. מתגורר רוב חייו ועד היום בקריית חיים. חובב ספורט מושבע ובצעירותו היה שחקן כדורסל.
ארטל האמנים
ארטל האמנים של סנקט פטרסבורג (Artel of Artists) הייתה אגודה שיתופית (ארטל) בראשות אמנים רוסים בשנים 1863–1871. היא נוסדה בסנקט פטרסבורג ביוזמתו של איוואן קראמסקוי בעקבות מרד ארבעה עשר סטודנטים ב.
היווצרות ושגשוג.
ב-9 בנובמבר 1863, 14 סטודנטים מהשורה הראשונה ב ערכו מחאה נגד החלטת האקדמיה להגיש רק יצירות אמנות מהמיתולוגיה הסקנדינבית בתחרות על מדליית הזהב הגדולה של האקדמיה, שנערכה לרגל 100 שנה לאקדמיה של אמנויות. העזיבה של האמנים נכנסה להיסטוריה כ"מרד הארבעה עשר", העמידה את משתתפיה במצב כלכלי קשה.
לאחר שעזבו את האקדמיה לאמנויות, פינו האמנים את בתי המלאכה שלהם באקדמיה, ששימשו לא רק לעבודה, אלא גם למגורים. כתוצאה מכך התאחדו משתתפי ה"מרד" לקומונת פועלים.
הרעיון של הקמת הארטל נוצר על ידי איוואן קראמסקוי, שהפך למנהל העבודה של הארטל ונשאר מנהיגו עד להתפרקותו.
עובדי ארטל שכרו דירה בוסילייבסקי (אי), שם היו לא רק חדרים למגורים אלא גם שלוש סדנאות אמנות גדולות, שבכל אחת מהן יכלו לעבוד כמה אנשים בו-זמנית. יחד עם קראמסקוי, היו עוד חמישה אמנים שהתיישבו בדירה משותפת: , , , אלכסיי קורז'וקין וניקולאי שוסטוב. שאר חברי הארטל התגוררו בדירות פרטיות.
ב-9 ביוני 1865 אושר התקנון הרשמי של הארטל, לפיה על חברי הארטל לשלם 10% מכל עבודה שנמכרה באופן עצמאי ו-25% מהעבודה המבוצעת במשותף.
הראשון לעזוב את הארטל היה אלכסנדר ליטובצ'נקו, שסירב להוציא כסף כדי לפרסם פרסומות בעיתון ודומוסטי סנקט פטרבורג. האמן השני שעזב את הארטל היה קונסטנטין מקובסקי ששכר סטודיו משלו בכיכר הארמון כיוון שכבר הרוויח הרבה כסף מציוריו. חלק מעובדי הארטל שנשארו נמנעו לעיתים קרובות מלתרום כסף לקרן הכללית מהעבודות שנמכרו באופן עצמאי. הדבר הביא את קראמסקוי להסכים להצעתו של לצייר את הכיפה הראשית של קתדרלת ישו המושיע תמורת 10,000 רובל. בוגדן וניג ו הפכו לעוזריו של קראמסקוי.
קראמסקוי השתמש בכסף שקיבל עבור הציור כדי להעביר את הארטל לאזור טוב יותר בעיר. הוא שכר דירה בשנת 1866. בהדרגה גדלה הכנסתו של הארטל. ההכנסה המוגדלת אפשרה לקראמסקוי לצאת לאירופה על חשבונו. עד 1868, סך ההון של הארטל הגיע ל-10,000 רובל.
התפרקות.
בסתיו 1870, אחד מחברי הארטל, ניקולאי דמיטרייב, הגיש בחשאי עצומה לאקדמיה הקיסרית לאמנויות לנסיעה לשלוש שנים מעבר לים, שאושרה על ידי מועצת האקדמיה. קראמסקוי זעם על העובדה שמשתתף ב"מרד הארבעה עשר" ניהל משא ומתן עם האקדמיה מאחורי גבם של חברי הארטל. הוא הגיש הצעה לארטל לגנות בפומבי את התנהגותו של דמיטרייב ב-19 באוקטובר 1870.
ב-7 בנובמבר 1870 התקיימה פגישה של חברי הארטל, שבה סירבו חברי הארטל למלא את בקשתו של קראמסקוי, בטענה שדמיטרייב לא הפר רשמית שום הוראות בתקנון. קראמסקוי הגיש הצעה נוספת, והתעקש על הרחקת דמיטרייב מהארטל. החברים שוב סירבו לגנות את דמיטרייב. הוא זעם על חוסר המצפון של חברי הארטל, והגיש בקשה להסיר את חברותו מהארטל ב-24 בנובמבר 1870.
לאחר שארטל איבד את מייסדו ומנהיגו הקבוע, הארטל הלך והדרדר. הוא פורק רשמית בשנת 1871. כמה מחברי הארטל הצטרפו לאגודה החדשה של תערוכות אמנות נודדות, (הנודדים) אשר מילאה לאחר מכן תפקיד מפתח בהתפתחות האמנות הרוסית של המאה ה-19.
רועי עוז פרבשטיין
רים קסיס
רים קסיס (בערבית: ريم قسيس; נולדה ב-1987) היא אשת עסקים, ומחברת ספרי בישול אמריקאית-פלסטינית ילידת ירושלים. אף שהשכלתה במנהל עסקים ופסיכולוגיה, קסיס מתוארת בעיתונות הבינלאומית "פניו של המטבח הפלסטיני".
קורות חייה.
רים קסיס נולדה למשפחה נוצרית-מוסלמית מבית חנינא.
בגיל 17 היא עזבה את ישראל כדי ללמוד בארצות הברית. היא למדה לתואר ראשון באוניברסיטת פנסילבניה ולתואר שני בפסיכולוגיה בוורטון. היא קיבלה בהצטיינות תואר שני נוסף מבית הספר לעסקים של לונדון.
לפני שהחלה לכתוב ספרי בישול היא הועסקה כיועצת בחברת מקינזי ושות' וכחוקרת בפורום הכלכלי העולמי.
ספריה.
על עיסוקה בכתיבת ספרי בישול קסיס אמרה: מטרתה בכתיבת הספרים הייתה לחלוק את הנרטיב הפלסטיני עם העולם, במיוחד העובדה שמנות המתוארות בעולם כמטבח ישראלי, הן למעשה מתכונים מן המטבח הפלסטיני של מאכלים הנאכלים ברחבי המזרח התיכון.
בשנת 2017 ראה אור ספרה הראשון, "The Palestinian Table", בהוצאת פיידון . בהקדמה לספר היא כתבה:
ספרה "The Arabesque Table: Contemporary Recipes from the Arab World Reem Kassis" ראה אור ב-2021, אף הוא בהוצאת פיידון.
קסיס כותבת טורים בנושא אוכל, ניכוס תרבותי ועוד עבור וושינגטון פוסט, וול סטריט ג'ורנאל, לוס אנג'לס טיימס ופרסומים מקצועים אחרים.
הכרה.
ספרה הראשון היה מועמד לפרס קרן ג'יימס בירד וזכה בפרס ספר הביכורים של אגודת מחברי ספרי הבישול הבריטית . הספר נבחר גם כאחד הספרים הטובים ביותר ברשימה של NPR בשנת 2017.
חייה האישיים.
קסיס נשואה לאלברט (עבוד) מועד, אמריקאי ממוצא פלסטיני ומתגוררת בפילדלפיה. לזוג שתי בנות.
מיכה דפט
מיכה דפט (1936 - 1 ביוני 2021) היה מנהל הקריה למחקר גרעיני – נגב.
ביוגרפיה.
מיכה יוסף דפט נולד ב-26.9.1936 בווינה, אוסטריה להוריו רחל ואהרון דפט-שוורעט. בשנת 1940 עלה עם הוריו באונית המעפילים פאסיפיק אשר יצאה מנמל טולצ'ה ברומניה. האוניה נתפסה בידי השלטון הבריטי ונוסעיה הועברו לאוניה פאטריה, אשר פוצצה על ידי ההגנה וטבעה. בשעת פיצוץ הפאטריה טיילו מיכה והוריו על סיפון האונייה. עם טביעת האנייה, נפל מיכה בן ה-4 למים, ושכשך בהם עד שנאסף על ידי סירה של ההגנה. המשפחה עברה למחנה המעצר בעתלית, והשתקעה בעיר חיפה. אביו אהרון היה מורה ידוע.
ב-1961 התחתן מיכה דפט עם אורה ולזוג שני ילדים.
דפט למד בבית הספר הריאלי בחיפה, ושירת בצבא בחיל חימוש. עם שחרורו למד דפט בטכניון הנדסת מכונות, ועבד שנתיים בבתי הזיקוק בחיפה.
בשנת 1962 החל דפט לעבוד בקמ"ג, ועבר להתגורר עם משפחתו בבאר-שבע. בקמ"ג היה דפט, בין השאר, מנהל יחידה, וראש אגף מחקר ופיתוח. במהלך שנותיו בקמ"ג סיים דפט לימודי תואר שני בהנדסת חומרים בטכניון.
בשנים 1971–1972 השתלם דפט במסגרת שנות שבתון ב במדינת אילינוי, ארצות הברית והתגורר בשיקגו.
בשנים 1996–2001 היה דפט מנהל קמ"ג. עם סיום תפקידו כמנהל קמ"ג והגעה לגיל פרישה, פרש לגמלאות.