לוקהרט, מנהל צעיר ושאפתן באותה חברה, נכנס אל משרדו הפינתי החדש, כאשר שניים מעמיתיו מופיעים עם בקבוק שמפניה בכדי לברכו על הקידום שקיבל לאחרונה, אולם הוא נקרא לעלות לקומת ההנהלה. חבר המנהלים חושף בפניו כי גילה מעשי זיוף שביצע בחשבונותיו, אולם מודה שהסוכנות המבקרת מחפשת אחר דמות בכירה יותר. הם מציגים בפניו את המכתב האחרון שכתב מנכ"ל החברה, רולנד פמברוק, לפני שעזב לבית הבראה בשווייץ, ומטילים עליו את משימת השבתו כתנאי לשתיקתם.
לאחר טיסתו לשווייץ ונסיעה קצרה דרך ה, אוסף אותו נהג הסניטריום, אנריקו, והשניים מגיעים יחדיו אל העיירה ההררית הקטנה בתחתית טירת בית ההבראה. בדרך מספר לו אנריקו כי במשך מאות שנים היו שייכות הטירה ואדמותיה למשפחת פון רייכמרל, אולם לאחר שהברון האחרון, אשר היה אובססיבי לטוהר דמו ולשושלתו, החליט שרק אחותו הייתה נקייה מספיק על מנת להרות את ילדיו, אסרה הכנסייה על זיווגם האסור. בתגובה התכחש הברון לאלוהים ולכנסייתו, אולם אנשי הכפר רדפו אחריו עד לקטקומבות, שם שרפו את אחותו בעודה בחיים יחד עם הטירה כולה.
עם כניסתם למקום מבחין לוקהרט במטופלים גריאטרים רבים המסתובבים באזורי המדשאות, לבושים בחלוקים לבנים ועסוקים בהתעמלות, קריקט ופעילויות פנאי שונות. אחות הקבלה מסרבת להביאו בפני פמברוק משום שלא הגיע בזמן שעות הביקור, אולם לאחר שהוא פונה אל דוקטור פיטרסון, בכיר הצוות הסיעודי, מציע לו הרופא לשוב לקראת הערב כאשר יהיה פמברוק פנוי, אז יוכל לראותו.
לוקהרט מבקש מאנריקו לחזור אל העיירה בכדי למצוא מלון בו יוכל לחכות עד לרדת החשכה, אולם בדרך למטה מתנגש רכבם בצבי ומתהפך אל צדי הכביש בתאונה קטלנית. כעבור שלושה ימים מתעורר לוקהרט בבית ההבראה ופוגש את דוקטור היינריך ולמר, מנהל המוסד, המספר לו שהודיע למעסיקיו בניו יורק על מצבו וכי אלו הסכימו עמו שבריאותו קודמת לכל.
בלית ברירה נאלץ לוקהרט להישאר בבית ההבראה, אולם הוא מחליט לנצל את ההזדמנות בכדי להשלים את שליחותו. הוא עוזב את מעונו ומגיע לחדר סאונה תת-קרקעי, שם, תחת האוויר אפוף האדים, תוקף אותו חזיון סוריאליסטי של צבי הפוסע בין החדרים המרוצפים, מוביל אותו אל לא אחר ממעסיקו. תחילה מסרב פמברוק להיענות להפצרותיו לשוב עמו לניו יורק ומכנה אותו עיוור וחולה, אך לבסוף מתפתה לדעת את המתרחש בהיעדרו, ומסכים לשוב.
בזמן שפמברוק אוסף את חפציו לקראת צאתם לדרך מסתובב לוקהרט בשטח הטירה ופוגש את חנה, אחת המטופלות במקום, אותה ראה עומדת על החומה החיצונית בטרם תאונת הדרכים בה היה מעורב. היא מזהירה אותו שאף מטופל מעולם לא עזב את המוסד. כאשר הוא שב לטירה מגלה לוקהרט שפמברוק נעלם, ומחליט להתעמת עם דוקטור ולמר בזמן סעודת הערב. ולמר מתחמק משאלותיו ומסביר שלאחר שיחתם החל מצבו של פמברוק להתדרדר. בשלב זה אפו של לוקהרט מתחיל לדמם והוא קורס על הרצפה.
כאשר הוא מתעורר מאוחר יותר בחדר הטיפול, מזהיר אותו דוקטור ולמר בדבר מצבו הגופני הרעוע ומבקש את רשותו לטפל בו. לוקהרט נענה בחיוב וגונב את תיקו הרפואי של פמברוק בזמן שהולך ולמר לקרוא לאחות. הוא מבחין בתליון ממוסגר אשר היה שייכת לאשת הברון. ולמר מספר לו שהיא הייתה חולה, ואילו הברון חיפש נואשות אחר מרפא עבורה.
בהמשך הוא נלקח לחדר משונה בו מכניס אותו צוות הרופאים למעין תא לחץ ענקי המוצף במים עם סגירתו. כעבור כמה דקות הוא פוקח את עיניו ונדהם לגלות עשרות צלופחים שוחים סביבו. צינור החמצן שלו הולך לאיבוד ביניהם והוא מאבד את הכרתו. לאחר שהאח מחלץ אותו החוצה הם מוצאים את מיכל המים ריק. חזרה בחדרו, בוחן לוקהרט את צילומי הרנטגן מתיקו של פמברוק ורואה כי שיניו נעקרו.
למחרת משוחח לוקהרט עם ויקטוריה וטקינס, מטופלת נוספת, המספרת לו שהסיבה האמיתית שהטירה נשרפה הייתה בגלל הניסויים הרפואיים שביצע הברון באנשיו. לדבריה, ב-1814 מצאו האיכרים בשדותיהם גופות מעוותות ומיובשות בדומה למומיות. היא מזהירה אותו ששוררת במקום אפלה נוראית.
כעבור זמן מה נתקל לוקהרט בחנה רוכבת על אופניה מסביב לגן ומבקש ממנה לקחת אותו אל העיירה; היא נענית בשמחה, ועם הגעתם הוא משאיר אותה בפאב המקומי והולך אל הוטרינר, פיטר, בכדי שיבחן את תיקו של פמברוק. פיטר טוען ששיניו של פמברוק נפלו כתוצאה מהתייבשות כרונית, וכמו כן מספר לו שאשתו של הברון כלל לא הייתה חולה, אלא הלכה למעשה עקרה. הוא עוזב אותו בכדי לגאול מייסוריה את אחת הפרות שתחת טיפולו, ולאחר שהוא חותך את בטנה נופל החוצה עובר מת של עגל ועשרות צלופחים מתפתלים.
עם חזרתו לפאב נתקל לוקהרט בכנופיית פאנקיסטים המטרידה את חנה ומתעמת עמם. הוא מוטח ארצה וכמעט נדקר אילולא התערבותו של דוקטור ולמר המופיע ברגע האחרון, אשר מפניו, כך נראה, מפחדים כל יושבי המקום, והשניים נלקחים בבטחה חזרה לטירה.
באותו לילה מתעורר לוקהרט ומושך את אחת משיניו החוצה לאחר שנשרה. הוא יורד לקומת המרתף ומגלה מטופלים נטולי שיניים ותאי לחץ מוזרים. לבסוף הוא נתקל בגברת וטקינס, המספרת לו שאשת הברון הייתה למעשה בהריון, וכי האיכרים תלשו את העובר מרחמה והשליכו אותו לאקוויפר שתחת הטירה. הוא נמלט על נפשו לאחר שהוא רואה צלופח שוחה תחת עורה ומגיע לחדר מלא בתאים מימיים המכילים את גופות המטופלים שראה קודם לכן במקום, וביניהם פמברוק.
צוות האחים תופס את לוקהרט ומביא אותו בפני דוקטור ולמר, הדורש לטפל בשיניו באופן מיידי מחשש לזיהום דנטלי. הוא מדגיש בפניו את חשיבות האמון השורר ביניהם, ולוקהרט מבחין בתיקו הרפואי של פמברוק, אותו גנב, בין ידיו. לאחר שולמר עוזב תופסים אותו שני האחים בזמן שהאח השלישי קודח חור באחת משיניו החותכות, אולם הוא מצליח להימלט מידיהם ומגיע לרכבו של אנריקו, אשר זה עתה הביא למקום מטופלת חדשה, ודורש ממנו לעזור לו להימלט.
לוקהרט מגיע לתחנת המשטרה במצב רוח נסער, עדיין עוטה עליו את חלוק המטופלים מכוסה הדם שטפטף משיניו העקורות. שוטר הלילה מקשיב לו בספקנות, ומבקש לברר את זהותו עם משרדו בניו יורק. הוא חוזר כעבור זמן מה עם דוקטור ולמר, הטוען שלוקהרט הוא מטופל נמלט הלוקה בנפשו. כאשר הוא מאשים אותו ברצח מטופליו מזמן דוקטור ולמר את פמברוק, ובפעם הראשונה מתחיל לוקהרט להטיל ספק בשפיותו.
סוף כל סוף מקבל לוקהרט בדעתו את האפשרות שהוא חולה, ונכנע לטיפולי בית ההבראה. הוא נתקף חזיונות מבעיתים של צלופחים השוחים באסלה, ומוצא את עצמו כותב מכתב למעסיקיו בניו יורק, בדומה לפמברוק אותו נשלח להביא, על כך שאינו מתכוון לשוב. בשיא הזיותיו מגיע לוקהרט למעיין תת-קרקעי שעל שפתו נבנתה מעבדה מלאה בחלקי גופות ועוברים מתים. הוא צופה באב הבית משליך גופת מטופל אל המים, הנאכלת בידי הצלופחים, ולאחר מכן הורג אותו.
בניסיון נואש אחרון מתפרץ לוקהרט לסעודת הערב ומזהיר את המטופלים מפני כוונותיו הזדוניות של ולמר, אולם ברגע שהוא חושף בפניהם את האמת הם שוקעים במעין טראנס ומתנפלים עליו. הוא נלקח לחדר חדש ומוכנס לתא לחץ קטן, כאשר ולמר מופיע וחושף בפניו אחת ולתמיד את סודות בית ההבראה. צינור המחובר למיכל זכוכית מלא בצלופחים מוחדר לקיבתו והיצורים המתפתלים נכנסים לגופו; לדברי ולמר, מזקקים הצלופחים את כוח החיות והנעורים שלו לכדי תרכיז; מסיבה זו כל המטופלים במוסד הם זקנים הסובלים מנשירת שיער ושיניים נופלות.
באחד הלילות קושר דוקטור ולמר את חנה למיטתו ומגלה לה את זהותו האמיתית, לא אחר מאשר הברון פון רייכסמרל. לדבריו, אחותו נרצחה בידי האיכרים, ובתם, אשר נתלשה מבטנה והושלכה למעיין הנעורים, היא למעשה חנה. הוא קורע את בגדיה מגופה ועומד לאנוס אותה, בכדי לשמור על טוהר השושלת, כדבריו, אולם לוקהרט עוצר אותו בזמן ושורף את המקום. חנה נועצת את חפירה בפניו של ולמר ודוחפת אותו לאקוויפר, שם הצלופחים טורפים את גופתו.
בסצנת הסיום נראים המטופלים רוקדים לרקע הטירה העולה בלהבות. לוקהרט וחנה נמלטים מהמקום, וברדתם לעיירה הם נתקלים באנריקו המסיע מעלה את מעסיקיו של לוקהרט, המחפשים אחר פמברוק. הוא מסרב לבוא עמם ונמלט יחד עם חנה.
הפקה.
תסריט.
התסריט לסרט נכתב ברובו על ידי ג'סטין היית', עמו עבד הבמאי, גור ורבינסקי, עוד קודם לכן בסרטו הפרש הבודד. זו חזרתו הראשונה של ורבינסקי לבימוי סוגת האימה מאז 2002 אז ביים את הצלצול. הסיפור מבוסס באופן רופף על ספרו של תומאס מאן מ-1924 הר הקסמים, שעלילתו סובבת אדם המגיע לבית הבראה בהרי האלפים השווייצריים. שמו של הסרט, מרפא לבריאות או מרפא לשלמות, הוא משחק מילים בו אדם מקבל מרפא ובעת ובעונה אחת גם מאבד את בריאותו בשל כך.
מימון.
חלק גדול מתקציבו של הסרט התקבל מתרומות גרמניות; מענק בסך ארבע מאות אלף אירו נתרם מידי , ומענק נוסף בסך חמש מאות אלף אירו התקבל מידי גוף המימון . כמו כן, תרמה ארבע מאות אלף אירו נוספים. בסדר הגודל הרחב יותר, נתמך הסרט בידי , אשר תרמה כ-8.1 מיליון אירו. לפיכך, התקיימו רוב צילומי הסרט בגרמניה ובוצעו בידי סטודיו בבלזברג, אשר פעל כחברת הפקה נוספת באותה מסגרת.
צילומים.
צילומי הסרט החלו ב-16 ביוני 2015 והסתיימו ב-5 באוקטובר אותה שנה, סך הכל כ-79 ימים. הצילומים התרחשו במדינות הגרמניות באדן-וירטמברג, ברלין, ברנדנבורג, המבורג, סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה.
בסקסוניה-אנהלט נמשכו הצילומים מה-26 ביוני עד ה-7 ביולי והתרחשו בעיירה , שם נאלצו לסגור את רחוב זלרשטראסה לזמן מה בגינם. צילומים נוספים התקיימו בבניין מפונה ב שבתורינגיה, וכן בתחנת הרכבת של . בתחילת יוני, צולמו מספר סצנות בבריכת שחייה ביוהניסבאד שבצוויקאו.