תימרוני לואיזיאנה (באנגלית: Louisiana Maneuvers) היו סדרה של תימרונים שביצע צבא ארצות הברית בצפון לואיזיאנה ובחלק המערבי של מרכזה, בין השאר בפורט פולק, בקמפ קלייבורן ובקמפ ליווינגסטון, בשנים 1940 ו-1941. התימרונים, בהם השתתפו כ-400,000 חיילים, נועדו לבחון את מוכנותו של צבא ארצות הברית לקראת כניסה אפשרית למלחמת העולם השנייה מבחינת היכולת המבצעית, הלוגיסטיקה, הדוקטרינה הצבאית והפיקוד.
קצינים רבים שהשתתפו בתימרונים מילאו בהמשך תפקידים ראשיים במלחמת העולם השנייה, בהם עומר בראדלי, מארק קלארק, דווייט אייזנהאואר, לזלי מקנייר וג'ורג' פטון.
רקע.
כשגרמניה הנאצית פלשה לפולין בשנת 1939 ומלחמת העולם השנייה החלה, היה צבא ארצות הברית מורכב ברובו מרגלים שנעזרו בכוחות ארטילריה, הנדסה ופרשים ומכוחות מנהלה (לוגיסטיקה וכדומה). צבא ארצות הברית היה קטן יותר מאשר רוב צבאות אירופה, ומספר קטן של יחידות היו ממונעות או ממוכנות.
בעקבות פריצת המלחמה, התעורר הצורך בהנעת תהליכי מודרניזציה של הצבא וכן נדרשו אימונים בקנה מידה גדול, שיבחנו את כל ההיבטים של גיוס כוחות אזרחיים גדולים ובלתי מאומנים. הגנרלים לזלי, מקנייר ומארק קלארק בחרו שטחים גדולים לא מיושבים בלואיזיאנה בשביל לבצע בהם את תמרוני הענק.
התימרונים.
קרוב ל-400,000 חיילים חולקו לשני צבאות שווים בגודלם, של שתי מדינות דמיוניות: קוטמק (Kotmk), שצבאה נקרא "הצבא האדום"; ואלמאט (Almat), שצבאה נקרא "הצבא הכחול". הכוחות אורגנו לסך כולל של 19 דיוויזיות. כיוון שהצבא טרם היה מאורגן מבחינה לוגיסטית ולא היו במלאי מספיק כלי נשק לכל החיילים שגויסו, השתמשו החיילים בחפצים שונים על מנת לדמות כלי נשק. למשל, קרשי עץ דימו רובי צלפים, ארובות תנורים דימו מרגמות ומשאיות דימו טנקים.
מאוגוסט ועד לספטמבר 1941 נלחמו הצבאות ביניהם בשטח של 8,800 קמ"ר בלואיזיאנה. השטח השתרע מנהר סבין במערב לנהר קלקאסיו במזרח וצפונה עד לנהר האדום.
עומר בראדלי אמר לאחר מכן שלואיזיאנה קיבלה את החיילים בזרועות פתוחות; חלק מהחיילים אף ישנו בבתי התושבים. בראדלי הוסיף ואמר כי בתי התושבים הללו היו לעיתים כה עמוסים בחיילים עד כי בקושי היה ניתן ללכת בבית. מנגד, דיווח בראדלי על חיילים שנהגו בגסות רוח כלפי התושבים, הרסו שדות והשחיתו יבול בעבור מנות מזון נוספות. אך ככלל ניתן לומר שבין החיילים ותושבי לואיזיאנה שררו יחסים טובים במהלך התימרונים.
בתימרונים מתו 26 חיילים, רובם מטביעה בנהר הסבין או מתאונות דרכים. דווח כי חייל אחד מת מפגיעת ברק, וכי חייל נוסף מת כתוצאה מהתקף לב בגיל 24.
לקחים.
דוקטרינת הלחימה של צבא ארצות הברית הייתה מבוססת על שני רעיונות: מסה של הכוחות וניידות הכוחות. בתקופה שלפני מלחמת האזרחים האמריקנית היה הצבא בנוי במתכונת משטרתית והיה מבוסס על יכולת גבוהה של ניידות. לעומתו, צבא האיחוד, שניצח במלחמת האזרחים, התבסס במתקפותיו על ריכוז מסת כוחות. שתי שיטות אלו עיצבו את דוקטרינת הלחימה של צבא ארצות הברית בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה של צבא ארצות הברית, שנבנתה מרגימנט הפרשים השביעי, בחנה בתימרונים את היכולות של יחידה ממוכנת לנוע למרחקים ארוכים, לתחזק את הכלים ואת החיילים בתנאי מלחמה ולהתמודד עם בעיות מבצעיות וטקטיות. בעקבות ניסיון ראשוני זה בתימרוני לואיזיאנה, הוקמו עוד 16 דיוויזיות משוריינות בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
דוקטרינת ההגנה של צבא ארצות הברית התגבשה מתוך האתגר המיידי שניצב בפניו באותה נקודת זמן: להביס את טקטיקת הבליצקריג הגרמנית שנחלה ניצחונות גדולים בזירוץ הקרב של אירופה; הצבא נדרש לדעת להתמודד עם מספרים גדולים של טנקים גרמניים התוקפים אותו בחזיתות צרות יחסית. לאור זאת, בחרו האמריקאים להתבסס על דוקטרינה של שימוש במשחיתי טנקים קלים וזריזים, שיוכלו לאגף את הטנקים הגרמנים באמצעות כושר תמרון עדיף, ולהשמידם באמצעות כוח אש כבד. בהתאם לדוקטרינה שפותחה, נדרשו משחיתי הטנקים האמריקאים להיות מהירים, בעלי כושר תמרון גבוה ולשאת חימוש כבד נגד טנקים. בתימרוני לואיזיאנה נבחנה פעולתם של משחיתי הטנקים, וניתן היה לראות כי תותחים נגד טנקים שהיו בשימוש של הרגלים, הצליחו להשמיד כמות גדולה בהרבה של טנקים של ה"אויב" מאשר הצליחו אלו של משחיתי הטנקים. אך למרות זאת, המסקנה שהוסקה מהתימרונים הייתה שיש לאגד את משחיתי הטנקים ביחידות ייעודיות - גדודי משחיתי טנקים.
בפועל, למעט קרב הארדנים, לא התרחשו כמעט מתקפות שהתבססו על דוקטרינה זו, ולאורך המלחמה רק גדוד משחיתי טנקים אחד באמת נלחם בהתאם לדוקטרינה. פיקוד משחיתי הטנקים מנה בסוף המלחמה למעלה מ-100,000 איש ו-80 גדודים, כל אחד מהם מורכב מ-36 משחיתי טנקים. גדודי משחיתי הטנקים פורקו מייד עם תום המלחמה, והשימוש בנשק נגד טנקים הועבר רשמית ליחידות הרגלים, ההנדסה והשריון.
בנוסף, בתימרונים נבחן לראשונה מערך מנות הקרב של הצבא בקנה מידה גדול, ומנת הקרב C שזה עתה פותחה נבדקה באופן נסיוני. כתוצאה מהצלחתה בתימרונים, נכנסה מנת הקרב C למערך המזון של הצבא, וסופקה ליחידות הקרקע במרבית מלחמת העולם השנייה.
עירית בולקא
עירית בולקא (נולדה ב-19 במרץ 1954) היא זמרת ישראלית.
ביוגרפיה.
בשירותה הצבאי הייתה חברה בלהקת גייסות השריון. היא ביצעה בתקופה זו כמה תפקידי סולו, הידוע בהם הוא לשיר "האם השלישית" (למילים של נתן אלתרמן ולחן של יאיר רוזנבלום).
בשנת 1974 הצטרפה בולקא ללהקת הנשמות הטהורות, לצד יורם ירוחמי ונתן כהן. בולקא החליפה את חברת הלהקה נאוה ברוכין אשר פרשה ממנה זמן קצר לפני צאת אלבומם הראשון והיחיד. אחר כך שרה בקביעות בג'ינגלים עבור פרסומות ברדיו.
במאי 1977 הוציאה לרדיו את "אהבה קטנה שלנו" (מילים ולחן: גידי קורן), שזכה להצלחה ודורג במקום ה-27 במצעד הפזמונים השנתי תשל"ז של רשת ג'. ואחר כך את השיר "מוכרת פרחים קטנה (מילים: נתן יונתן, לחן: גידי קורן).
בינואר 1979 השתתפה בפסטיבל הזמר והפזמון, וביצעה יחד עם ויקי תבור את השיר "שיר לי שירי לי" (מילים ולחן: יאיר קלינגר, עיבוד: משה זורמן). בקיץ אותה שנה הוציאה לרדיו את "אל תלך עכשיו", שהלחינה בעצמה למילים של ענת שרתוק, ועיבוד של שרה שוהם. ובעקבותיו יצא במופע.
בקיץ 1980 הוציאה לרדיו שיר נוסף שכתבה והלחינה, "אנא סלח" (עיבוד והפקה: אילן מוכיח).
במרץ 1981 השתתפה בולקא בתחרות הקדם אירוויזיון וביצעה את השיר "מונה ליזה" (מילים: יואל ריפל, לחן ועיבוד: שוקי לוי) שהגיע למקום השמיני בתחרות.
בתחילת 1982 הוציאה לרדיו את "לילה קר" (מילים: יורם טהרלב, לחן: יואל לרנר, עיבוד: משה לוי). באפריל אותה שנה השתתפה בקדם אירוויזיון כאחת מארבעת זמרי הליווי בשיר "רומנטיקה", שביצע צביקה פיק.
ב-1983 יצא אלבום הבכורה של נתן כהן, בו ביצעו יחד דואט בשם "שני קולות".
בתחילת 1984 הוציאה את "אדון שלי" למילים לחן ועיבוד של נתן כהן. השיר זכה להצלחה יחסית במצעדים. בסוף אותה שנה הוציאה לרדיו את "כמו שני זרים" (מילים: רימונה די-נור, לחן: נתן כהן).
במהלך שנות ה-80 החלה בולקא בתהליך חזרה בתשובה, ועקב כך הופיעה רק בפני נשים.
בשנת 2014 הוציאה אלבום בכורה, בהפקתו של נתן כהן, אשר גם הלחין חלק משיריו, והחלה להופיע שוב גם בפני קהל מעורב של נשים וגברים.
חיים אישיים.
בגיל צעיר התחתנה אך התגרשה לאחר זמן קצר. בשנת 1984 התחתנה בשנית ולה שני בנים מנישואים אלה.
רשומות ראשית הלימוד
רשומות ראשית הלימוד (בסינית מסורתית: 初學記; בסינית מפושטת: 初学记; בפין-יין: chū xué jì, צ'וּ שׂוֵּ'ה גִ'י) היא אנציקלופדיה מוסדית מתקופת שושלת טאנג. עורך היצירה היה שׂ'וּ גְ'ייֵן, פקיד מצליח מחצר טאנג.
הרקע ליצירה.
במקור שימש "רשומות ראשית הלימוד" כספר יעץ לכלל הנסיכים בעת שכתבו מאמרים, ונועד לאפשר בחינה של הידע ולשמש ללימוד ראשון של ספרות ושירה. הספר הוצג לראשונה בחודש הראשון בשנת 728.
מבנה היצירה.
ביצירה 30 מגילות, 23 פרקים ו-313 ערכים, והתכנים עשירים ומגוונים.
מבנה הערכים מחקה את הסגנון של אוסף הספרות, אך אינו זהה לו: הוא פותח בנראטיב, לאחר מכן מביא מובאות, ולבסוף דברי שירה וספרות. הימצאו של הנראטיב הופך את היצירה לבעלת ערך מיוחד ומראה על עריכה קפדנית ופעילה, מכיוון שאנציקלופדיות מקבילות אינן אלא אוסף ציטוטים על נושא נתון, בעוד שב"רשומות ראשית הלימוד" מאורגנים הציטוטים לכדי טקסט בעל רצף סיפורי.
חשיבות.
ב"סיכום קטלוג כלל הספרים של ארבעת האוצרות" נאמר על "רשומות ראשית הלימוד": "מבין האנציקלופדיות של אנשי טאנג, רוחב יריעתה אינה מגיעה לרמתו של "אוסף הספרות", אך בחיוניותה היא גוברת עליו, כמו "העתקי הספרים של האולם הצפוני" ו"ששת המסמכים של אדון בָּאי" וכך מתרחקת מתחתיו של ספר זה".
ג'רי מליץ
ג'רי מליץ הוא מעצב אופנה עילית ומעצב מוצר.
ביוגרפיה.
מליץ הוא יליד קורדובה, ארגנטינה. בשנת 1949 עלתה משפחתו ארצה והתיישבה בירושלים.
בוגר "בצלאל". עבודתו ושפתו הייחודית מסמנים את דור הביניים, שהושפע ממקורות אירופאים: זרמי אומנות, מחול, ארכיטקטורה ומוזיקה ששולבו בנופים ובצבעים של ארץ ישראל.
עם סיום שירותו הצבאי, עסק בגרפיקה תלת ממדית, הקמת תערוכות ועיצוב חלונות ראווה. במקביל עסק בעיצוב טקסטיל. ניסיונותיו בעיצוב אופנה, שזכו להצלחה רבה, הובילו אותו לעסוק בענף זה במשך שנים רבות. במהלכן, שימש בשנים 1974–1976 יועץ לתעשיית האופנה והטקסטיל מטעם "מרכז האופנה" במכון היצוא, ועיצב קולקציות רבות לתעשייה זו.