הכרך הראשון של הספר, שפורסם בשנת 2009, עוסק בעיקר בהלכות הקשורות להריגת גויים, בזמן שלום ובזמן מלחמה. חלק זה פותח באיסור העקרוני על הריגת גוי וממשיך לדיון בסיטואציות שבהן מותר ולעיתים אף רצוי להרוג גויים, כענישה על אי קיום שבע מצוות בני נח ובזמן מלחמה.
הכרך השני יצא לאור כשש שנים לאחר מכן, בסוף שנת 2016, והוא עוסק בהלכות ציבור ומלכות. חלק זה עוסק בחיוב להקים שלטון, במחויבות הפרט כלפי השלטון ובסמכותו של השלטון לסכן את חייו של הפרט בשליחתו למלחמה. בסוף הספר נסקר דין כיבוש והמשמעות ההלכתית-קניינית של כיבוש מדינה.
הספר עורר פולמוס ציבורי רחב, כשמבקריו טוענים כי הוא מהווה הסתה לגזענות ולאלימות. בנוסף התעורר פולמוס פנים-רבני, כאשר מבקריו טוענים שאינו תואם את ההלכה האורתודוקסית. כותביו נחקרו במשטרה, אך לא הועמדו לדין בגינו. עם זאת, בג"ץ מתח ביקורת חריפה על כותביו וקבע ש"קשה לפקפק בגישתם הגזענית של המחברים".
מבנה הספר.
חלק א': "בין ישראל לעמים".
בספר ישנם שישה פרקים:
הסכמות לספר.
בראש הספר נדפסו הסכמות של ארבעה רבנים (לפי סדר קבלתן):
פולמוס סביב הספר.
הוצאת הספר לאור עוררה ביקורת של כמה רבנים שסברו שהספר אינו תואם את ההלכה. בין השאר התנגדו לספר הרב שלמה אבינר, הרב זלמן נחמיה גולדברג (אשר, כאמור, חזר בו מהסכמתו לספר) והרב יעקב מדן שהתבטא "זה ספר מאתגר שנכתב על ידי תלמידים ברמה, ודווקא בגלל זה יש לשרוף אותו ואפילו לפסול את הרב שפירא מלהורות הלכה בישראל". לעומתם הרב אליקים לבנון אמר שהוא עצמו לא היה מפרסם את הספר "אך יש דעות כאלה בהלכה והרב שפירא מבסס את דבריו עליהן" ו"אם מישהו חושב להעמיד אותו לדין, אז קודם שיעשה זאת לפרופ' שטרנהל שקרא בפועל להרג מתנחלים ולא רק ברמה התאורטית." הרב יואל קטן כתב שזהו "ספר תורני הלכתי קלאסי, שיש למדוד אותו במבחנים למדניים-הלכתיים... [ו]שלעיתים יש הפרש בין ההלכה העקרונית-תאורטית - לבין ההלכה למעשה...".
קבוצת ארגונים דתיים וחילוניים, שהתאגדו תחת הכותרת "ברית חושך לגרש" כדי להיאבק בספר ובכותביו, הגישו עתירה לבג"ץ בדרישה לעצור את הפצת הספר ולהעמיד את מחבריו לדין. בג"ץ דחה את העתירה על הסף באומרו שעל העותרים להמתין תחילה להחלטת היועץ המשפטי לממשלה. מעורבותם של ארגונים דתיים אורתודוקסיים בהגשת העתירה לבג"ץ ובקריאה להעמדת הרבנים לדין עוררה ויכוח נוקב בחברה הדתית על גבולות השיח ההלכתי, והשאלה האם לגיטימי להעמיד לדין פוסק שפסיקתו מנוגדת לחוקי המדינה. בוויכוח היו גם רבנים שטענו כי על אף שאינם מסכימים עם הספר ועם עמדותיו, הם אינם סבורים כי ראוי להעמיד לדין פוסק בשל פסיקות ההלכה שלו, וכי חוסר הסכמתם צריכה להישאר במסגרת הדיון ההלכתי. בתגובה לביקורת אמר הרב יצחק שפירא כי הספר מסכם את המקורות ההלכתיים בנושא ואין לו שום משמעות בתנאי שלום או כהוראה ליחידים.
חניכי תנועות הנוער העובד והלומד, השומר הצעיר והמחנות העולים קיימו קמפיין נגד הספר וקראו להעמדת כותביו לדין. בדצמבר 2010 פרסם אריאל פינקלשטיין חוברת בשם "דרך המלך" ובה תגובה עיונית לספר. בראש החוברת נדפסה הסכמת הרב יעקב אריאל.
באוקטובר 2011 הורה רב החטיבה המרחבית שומרון של אוגדת איו"ש להוציא עותקים של הספר מבתי הכנסת שבבסיסי החטיבה.
חקירה משטרתית.
ביולי 2010 נעצר הרב יצחק שפירא ונלקח לחקירה משטרתית בחשד להסתה. במקביל פשטה המשטרה על ישיבת "עוד יוסף חי" ביצהר והחרימה עותקים מהספר. רבנים רבים, בהם כאלו הנחשבים מתונים, גינו את מעצרו של הרב שפירא. האגודה לזכויות האזרח שיבחה את המשטרה על "שפתחה בחקירת מקרה חמור זה" אך גינתה את המעצר.
הרב יצחק גינזבורג זומן לחקירה בעקבות הסכמתו לספר, והגיע לתחנת המשטרה כשהוא מלווה בעשרות מתלמידיו. בהמשך זומנו גם הרבנים דב ליאור ויעקב יוסף לחקירה, אולם הם הודיעו שעמדת הרבנים המסכימים הובהרה כבר בידי הרב גינזבורג ושאין בדעתם להגיע. בגילוי דעת שפרסמו כתבו: "תורתנו הקדושה אינה עומדת לחקירה. הניסיון למנוע מרבני ישראל להביע את דעתם, דעת תורה, על ידי הפחדות ואיומים – הינו מעשה חמור ביותר והוא לא יצלח". גם הרב הראשי לישראל, הרב יונה מצגר, מתח ביקורת על הזמנת הרבנים לחקירה. הוא תמה על ההבדל בין רבנים לפרופסורים ושאל מדוע לא יינתן חופש ביטוי גם לרבנים. הרב יעקב מדן גינה אף הוא את המעצרים, באומרו "הפרקליטות עשתה רק נזק כששמה לרב שפירא אזיקים". עם זאת, הדגיש כי לדעתו "הוצאת דברי תורה מהקשרם חמורה יותר מזלזול של הפרקליטות בכבודם של רבנים".
ביוני 2011 נעצר לחקירה הרב דב ליאור, ושוחרר לאחר שעות אחדות. כתוצאה מכך נערכו מספר הפגנות מחאה וחסימת כבישים ברחבי ישראל, שבהן נעצרו למעלה מ-20 איש. בעקבות זאת פורסמה התנגדותם לספר של הרב יוסף שלום אלישיב והרב עובדיה יוסף. כמה ימים מאוחר יותר עוכב לחקירה דומה גם הרב יעקב יוסף, ותומכיו מחו גם הם בעצרת מחאה ובהפרות סדר.
במאי 2012 הודיעה פרקליטות המדינה על סגירת החקירה נגד מחברי הספר, הרבנים יצחק שפירא ויוסף אליצור, ונגד נותני ההסכמות לספר, הרבנים דב ליאור ויצחק גינזבורג, מחוסר ראיות. בנובמבר 2013 הוגשו לבג"ץ שתי עתירות נגד סגירת התיקים,
עתירת הארגונים נדחתה בדצמבר 2015 בדעת רוב של נשיאת בית המשפט העליון מרים נאור והמשנה לנשיאה אליקים רובינשטיין, מול דעת מיעוט של השופט סלים ג'ובראן. השופט רובינשטיין מתח בפסק דינו ביקורת על הספר וכתב: "עסקינן בספר לובש כסות יהודית ולאמיתו הוא אנטי יהודי, כי הוא מוציא דיבת היהדות רעה"... "קשה לפקפק בגישתם הגזענית של המחברים". עם זאת, אין לדבריו תשתית ראייתית מספקת לקבוע שנתקיימו בפרסום יסודות הסעיף המתייחס להסתה לגזענות.
שופטת בית המשפט השלום בפתח תקווה, אליאנא דניאלי, הרשיעה את אחד המחברים, יוסף אליצור, בהסתה לאלימות בגין שני פרסומים אחרים שפרסם בחודש מאי 2013 באתר האינטרנט "הקול היהודי". היא התייחסה להסתייגות בית המשפט העליון מהספר וציינה שניתן ללמוד ממנו על האידאולוגיה ועל כוונותיו של אליצור.
לב שסטקוב
לב לבוביץ שסטקוב (ברוסית: Лев Львович Шестаков; 28 בדצמבר 1915 - 13 במרץ 1944) היה טייס קרב סובייטי ואלוף הפלות מפורסם במלחמת האזרחים בספרד ובמלחמת העולם השנייה.
חייו.
לאחר שסיים בשנת 1936 לימודים צבאיים ביקש שיציבוהו בספרד, ואכן הוצב בטייסת קרב בספרד בשנת 1937. במהלך הלחימה בספרד זכה בהישגים רבים, ביניהם שמונה הפלות סולו ו-31 משותפות. לאחר הפלישה הגרמנית לרוסיה במבצע ברברוסה ביולי 1941, הוביל שסטקוב רגימנט מטוסי קרב בחזית אודסה. בשלוש השנים שלאחר מכן, הוא מילא מגוון תפקידי פיקוד, ולחם בין השאר בקרב סטלינגרד. במהלך המלחמה, התפתחה יריבות עזה בין שסטקוב לבין הטייס הגרמני הידוע הנס אולריך רודל. בחודשים הראשונים של שנת 1944, חיפש שסטקוב אחר מטוסו של רודל (שעד אז השמיד מעל 200 טנקים סובייטים), אשר היה ידוע בציור נחש הצפע שבצד המטוס.
בתאריך 13 במרץ (יש הטוענים 12 במרץ), בהיותו בדרגת קולונל, השתתף שסטקוב בקרב כנגד מפציצים גרמנים, ולא נראה עוד לעולם. במהלך קרב זה, הפיל מפציץ יונקרס Ju 87 אחד ולאחר מכן נלחם לבד נגד מטוסו של הטייס הגרמני הנס אולריך רודל, הצליח לפגוע בו, אך נפגע בעצמו והתרסק. יש הטוענים כי הצליח להפיל את רודל עצמו, אך ככל הנראה אין לדבר בסיס, ושמועה זו הופצה על יד השלטונות הסובייטים על מנת להאדיר את דמותו של שסטקוב.
26 ההפלות שלו במלחמת העולם השנייה העלו את מאזן ההפלות שלו ל-65, מתוכן 42 משותפות. שסטקוב טס במהלך שירותו מעל 200 טיסות מבצעיות, השתתף ב-32 קרבות אוויריים בהם נהרגו 15 מהטייסים שעמדו מולו.
הוא זכה למספר רב של עיטורים, ביניהם מדליית גיבור ברית המועצות, עיטור לנין, עיטור הדגל האדום ועיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה.
בית הכנסת המאורי
סובלימציה
בפסיכולוגיה, סוּבְּלִימַצְיָה (מלטינית sublīmis - גבוה; בעברית: עידון) פירושה הפניית הכוחות המנטליים של האדם מפעילויות שנתפסות כשליליות אל עבר פעילויות חיוביות ומקובלות מבחינה חברתית.
זהו מושג יסודי בגישת הפסיכואנליזה של זיגמונד פרויד אשר מתאר את הסובלימציה כתהליך אשר בו מתועלים דחפים ותשוקות בלתי מקובלות מבחינה חברתית ומקורן בליבידו, אל פעולות ומטרות מקובלות ואף רצויות מנקודת מבטה של החברה.
על פי פרויד, זהו סוג של מנגנון הגנה חיובי המעיד על התמודדות בריאה, יצרנית ויצירתית. מנגנון זה מאפשר לבני האדם לתעל ולבטא בדרך לגיטימית הן מבחינה פסיכולוגית והן מבחינה חברתית את דחפיהם הטבעיים, (ובעיקר את היצר המיני - ה"ארוס"), ומעודד את האדם ליצירתיות ולביטויים אמנותיים. יתרונו של העידון טמון בכך שאינו מצריך השקעה מתמדת של אנרגיה כדי למנוע את ביטוי הדחף (על ידי מנגנונים כגון הדחקה, הכחשה או התקה), ולכן הוא איננו מביא ליצירת נוירוזה. סובלימציה נחשבת למנגנון הגנה מסתגל יותר היות שהיא הופכת את החרדה השלילית לאנרגיה חיובית יותר. כאשר אנרגיית הליבידו מופיעה בצורת דחפים של האיד, דחפים אלו מוגבלים על ידי האגו והסופר אגו. אף על פי שהם מודחקים, האנרגיה העומדת מאחוריהם נשארת. במקום להמיר את אותה אנרגיה להתנהגות בלתי מקובלת מבחינה חברתית, אדם יכול להשתמש בסובלימציה (עידון) כדי להפנות את האנרגיה הזו למעשים מקובלים ופרודוקטיביים יותר (לדוגמה אומנות או ספורט).
דוגמאות לסובלימציה על-פי פרויד: