בשנת 1869 התגוררו במיסלוביצה כ־1040 יהודים (הנתון לא מאושר סופית . רובם התפרנסו ממסחר ועבודה בתעשייה. היהודים המפורסמים ביותר בעיר היו: לובל דנציגר - הבעלים של המכרה "מיסלוביצה"; ד"ר יעקב לוסטיג - רופא, חבר מועצת העיר, מחבר המונוגרפיה הראשונה במיסלוביצה; מקס וייכמן - מנהל תחנת ההגירה של מיסלוביצה. ליהודים רבים אחרים היו מלונות, מסעדות וחנויות. אף על פי כן, בתקופה זו הקהילה נחלשה משמעותית עקב הקמתה של הקהילה הדתית העצמאית בקטוביץ (קהילת יהודי קטוביץ) בשנת 1866 .
בשנת 1872 הוקם איגוד קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה (Oberschlesische Synagogen-Gemeinden) שכלל את הקהילה היהודית במיסלוביצה. בסוף המאה ה-19 הייתה התקופה הטובה ביותר בתולדות קהילת יהודי מיסלוביצה. בשנת 1887 חיו בעיר 900 יהודים מתוך 14,000 תושבים; על פי מקורות מסוימים, בשנה זו זה היה המספר הגבוה ביותר של יהודים שחיו בעיר בכל שנותיה. בשנת 1895 הוקם בית כנסת חדש בעיר.
המאה ה-20 והשואה.
מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הייתה תקופת הגירה גדולה של יהודים ממיסלוביצה, שהועצמה בעקבות הידיעה על פוגרומים שהגיעו מרוסיה. כתוצאה מכך, בשנת 1910 נותרו בעיירה 488 יהודים.
מלחמת העולם הראשונה הביאה לשינויים גדולים בשלזיה עילית. הקמתה מחדש של המדינה הפולנית (הרפובליקה הפולנית השנייה) ב־11 בנובמבר 1918, גרם לעלייה ברגשות הפרו-פולני בקרב האוכלוסייה השלזית. שהוביל לסכסוך עם הקהילה הפרו-גרמנית ולפרוץ שלוש התקוממויות שלזיות. רוב היהודים תמכו מאוד בצד הגרמני. רבים החליטו לעבור למערב, ולעיתים קרובות נסעו למרכזים העירוניים הגדולים בגרמניה (כגון ברלין וכדומה). תופעה זו התרחשה גם במיסלוביצה.
ב־20 במרץ 1921 התקיים משאל עם בשלזיה העילית. במהלך ההצבעה, רוב הקהילה היהודית הצביעה בעד השארת שלזיה עילית בגרמניה. במיסלוביצה הצביעו 5,827 (56.3%) קולות בעד שהעיר תישאר בגרמניה, ו- 44% בעד המעבר לפולין. למרות התוצאה, בשנת 1922 פרץ מרד שלזיה השלישי, וכתוצאה מכך שולבה העיר מיסלוביצה בפולין. באותה תקופה התחזקה ההגירה של יהודי מיסלוביצה למערב.
לאחר 1922 יהודי פולין החלו להגיע לשטחי שלזיה העליונה שנשארה בפולין. רובם הגיעו מאגן דוברובסקי, אך גם משטחה של ממלכת פולין הקונגרסאית לשעבר. הגעתם פיצתה חלקית על זרם יהודי גרמניה שהגרו מערבה מהעיר ואפשרה את הישרדותה של הקהילה יהודית ובעיר ובכלל שלזיה. עם זאת, היהודים שהגיעו מאזורי פולין המזרחיים נתקלו ברתיעה רבה, הן מצד הרשויות העירוניות המקומיות והן של היהודים שחיו בעיר תקופה ארוכה. הסיבות לחוסר שביעות הרצון נבעו מכך שפולין הקונגרסאית נתפסה בעיני רוב תושבי שלזיה עילית כשטחים נחשלים, עניים ונחותים מבחינה תרבותית. סלידות אלה יוחסו גם ליהודי פולין שהגרו לעיר. הם נתפסו כאיום לאור התחרות הכלכלית הגוברת, והחשש מהתגברות הנטיות הפרו-פולניות.
בשנת 1931 עדיין היו 463 יהודים בקהילה. בשנת 1939 התגוררו במיסלוביצה 162 יהודים בלבד, הם היוו 0.8% מכלל האוכלוסייה.
ב־1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה לפולין ובכך החלה מלחמת העולם השנייה. כבר בימיה הראשונים של המלחמה נכבשה מיסלוביצה בידי הצבא הגרמני. בסתיו 1939 הגרמנים שרפו והרסו את בית הכנסת המקומי. הנאצים גם הכריחו את היהודים לאסוף את הלבנים השרופות ובשעת-מעשה התעללו בהם. הוחרמו העסקים שהיו בידי היהודים והועברו לידי "הנאמנים" מתושבי המקום. בנובמבר 1939 הועברו כל היהודים ממיסלוביצה לגטו בכשאנוב. בגטו כשאנוב רוכזו חלק ניכר מיהודי שלזיה העילית. לפי עדות אחת שלא אושרה ממקומות אחרים, הוקם במיסלוביצה באפריל 1941 מחנה-עבודה ליהודים. היו בו כ־1,800 גברים מערי זאגלמביה, שהועסקו בבניית מפעל גדול של התעשייה הצבאית. בסוף נובמבר 1941 הועברו היהודים (או רק חלק מהם) לעבודה בטעינת קרונות וכן בעבודות מיון הנשק הסובייטי, שנתפס כשלל על ידי הצבא הגרמני. קבוצת יהודים, שעסקה בטעינת הנשק ובראשה פרוינד מבנדז'ין, חיבלה בנשק ואף פוצצה כמה פעמים את התחמושת שבמחסנים. בעת ההתפוצצויות נהרגו כמה וכמה גרמנים . כשהפעילות החבלנית הזאת נחשפה, כמה מהיהודים שעסקו בה נורו למוות וכל היתר פונו מהמקום ונשלחו למחנות-עבודה אחרים. כגון מחנה העבודה ליהודים במיכרה "האנס" שבמיסלוביצה. למחנה הובאו גם כמה מאות יהודים מצפון צרפת. האסירים עבדו במיכרות הפחם שבסביבה. תנאי החיים והעבודה במחנה גרמו לתמותה רבה בקרב האסירים.
באוגוסט 1942 חלק מיהודי ממיסלוביצה נשלחו ברכבות, ב"טרנספורט המוות" למחנה המוות בבלז'ץ. האחרים, באוגוסט 1943, הועברו למחנה המוות הנאצי אושוויץ-בירקנאו. הם הומתו שם בתאי הגזים.
לאחר השחרור בחודש מאי 1945 חזרו למיסלוביצה יחידים מתושביה היהודים שניצלו, ונוספו עליהם גם כמה עשרות יהודים, רובם משטחי פולין שסופחו לברית-המועצות. בחודש ספטמבר 1945 חיו במיסלוביצה 82 יהודים. הם נטשו את מיסלוביצה בגלי ההגירה של היהודים מפולין לארצות מערב אירופה, ארצות-הברית ולישראל.
בתי הכנסת.
בית הכנסת הישן.
בית הכנסת העתיק במיסלוביצה נבנה בשנת 1826 ברחוב plac Mieroszewskich 2. שהיה בשוק החדש באותם הימים.
הבניין הוקם בתוכנית מלבנית. בפנים, עזרת נשים נבנתה מעץ משלושת צדדי האולם, ובקיר הצפוני בתוך שקעים חצי עגולים מוקמו החלונות .
לאחר בניית בית הכנסת הגדול, בית הכנסת הישן נמכר בסביבות שנת 1899 לחברת הרהיטים "רובק". בשנת 1927 הבניין נמכר לקהילה הקתולית בעיר. בשנת 1928 הוסב הבניין לבית-עם קתולי, על פי תכנון של א. קרפצ'יק . הבניין שרד את מלחמת העולם השנייה וחל משנת 2007 נמצא בו מועדון נוער קתולי.
בית הכנסת הגדול והחדש.
בית הכנסת הגדול והחדש במיסלוביצה, היה ממוקם בכיכר וולנושי, תוכנן ונבנה בשנים 1895–1899 על ידי האדריכל איגנץ גרונפלד, ממשרד האדריכלים שנמצא ברובע שרלוטנבורג, שבברלין. הוא היה מפורסם ביופיו. בית הכנסת נבנה, בסגנון נאו-מורי, והוא דמה בקווים האדריכלים שלו לבתי הכנסת בבודפשט, אך גם לבתי הכנסת הסמוכים בביילסקו-ביאלה ובביטום . האלמנט האופייני של הבניין היו שני מגדלים מתומנים גבוהים, בעלי צריחים, שעליהם הוצבו מגני דוד. הנאצים הרסו את בית הכנסת בספטמבר 1939. נכון להיום יש במקום בו עמד בית הכנסת, בניין חדש השייך לעיריית מיסלוביצה.
בית הקברות.
בית קברות היהודי במיסלוביצה ברחוב סטאובה-ul. Stawowa הוקם בראשית המאה ה-18, על חלקת אדמה שרכשה קהילת יהודי מיסלוביצה ברובע קוויאטצ'יסקו-Kwiatczysko (לימים רובע פיאסק-Piasek). הוא היה ממוקם בצד המזרחי של רחוב סטאובה, שהיה שביל צר.
בשנת 1864 נבנה חלק חדש של בית הקברות בצידו המערבי של רחוב סטאובה, שם הוא נותר כמעט ללא שינוי עד עצם היום הזה. רחוב סטאובה, מפרידה בין בית העלמין הישן לחדש. ליד השער עם מגן דוד, ניתן לראות את יסודות בית הלוויות והטהרה. באביב ובקיץ בית הקברות מגודל לגמרי בקיסוס. אינך יכול להיכנס לבית העלמין מכיוון שהשער נעול באמצעות מנעול.
הנקרופוליס ששטחו כ־4 דונם בצורת טרפז. על פי סקר ראשוני שנעשה על ידי המכון להיסטוריה יהודית, שבוצע בשנת 1989 על ידי קשישטוף דומנסקי, נמצאו כמעט ארבע מאות מצבות ואו שברי מצבות, על פי הפירוט הבא: 55 מצבות, 23 מהן שוכבות ו- 10 שבורות; 77 אובליסקים, בהם 75 שוכבים ו- 2 שוכבים שבורים; טור אחד של מצבות הפוכות, עוד 16 מבני קבורה וייתכן שבחלקם לא נקברו נפטרים.
אזור הנקרופוליס מכוסה בצמחייה עבותה, במיוחד באביב ובקיץ ומקשה על הגישה למצבות רבות. בית הקברות כולו מוקף בקיר לבנים גבוה. לא ניתן להיכנס לבית העלמין מכיוון שהשער נעול באמצעות מנעול.
בסוף שנות השבעים של המאה העשרים, במהלך בניית בנייני מגורים בפינת הרחובות סטאובה 27, ובוליני 16 וחיבור מערכת הביוב אליהם, נפגעו ונשדדו קברים רבים, לרוב אלה שהיו להם מצבות משיש שחור .
תחנת טגנסקאיה (קו קולצביה)
תחנת טגנסקאיה (ברוסית: Таганская) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קולצביה.
התחנה ממוקמת ברובע טגנסקי וקרויה על שם כיכר טגנסקאיה .
תחנת טגנסקאיה נפתחה ב-1 בינואר 1950, והיא נחשבת לאתר מורשת של רוסיה. כשנפתחה, התחנה הייתה התחנת רכבת תחתית הכי נמוכה במטרו של מוסקבה, והיא שמרה על שיא זה עד 1958 (עומק התחנה 53 מטרים מתחת לפני הקרקע).
התחנה מקושרת במעבר עם תחנה בשם זהה בקו טגנסקו-קרסנופרסננסקאיה.
פסגת איוורסן
פסגת איוורסן (באנגלית: Iversen Peak) היא פסגה ברכס אוהיו, בהרי הורליק, בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת 4.8 קילומטרים מזרחית - צפון-מזרחית מפסגת אורבאנאק, שבקצה הצפון מזרחי של רכס אוהיו.
גובהה של פסגת איוורסן 1,897 מטרים מעל פני הים; פסגת איוורסן היא הפסגה ה-1,945 בגובהה באנטארקטיקה.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הפסגה.
הפסגה נסקרה לראשונה על ידי משלחת חציית הרי הורליק (Horlick Mountains Traverse party) מטעם התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית בדצמבר 1958 (בקיץ האנטארקטי).
מקור השם.
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראת על שמו של פרד איוורסן (Frede Iversen), פיזיקאי חוקר יונוספרה, בתחנת בירד בשנת 1960.
לקריאה נוספת.
• Faure, Gunter &amp; Mensing, Teresa. (2011), Horlick Mountains; doi:10.1007/978-90-481-9390-5_7
• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, P 201, 216
אברהם מרדכי וינשטוק
אברהם מרדכי (מוטי) וינשטוק (נולד בט"ו בשבט ה'תשמ"ד 19 ינואר 1984) הוא איש תקשורת וסופר חרדי. משמש כעורך בעיתון בקהילה.
ביוגרפיה.