ההענות לפניותיו של שיפר לציונים בקנדה לא נענו ובמקביל נתקל בקשיים לנהל את החווה עקב מחסור בכספים וחוסר ידע מקצועי בתחום החקלאי ובסופו של דבר נאלץ למנות את עשהאל צוקרמן מגדרה כמנהל עבודה.
ב-1929 מכר שיפר 129 דונם מאדמותיו למקימי כפר הדר והסתייע בהם בעיבוד אדמותיו ורכישת אדמות נוספות. על אף עבודתו המסורה והשקעותיו לא ראה שיפר הצלחה במעשיו, שקע בחובות וב-1932 פשט רגל ונאלץ לוותר על רכושו ואדמותיו כדי להחזיר את חובותיו לבנקים.
הקמת "בית הנערה".
ב-1932 מכרו הבנקים את אחזקותיהם באדמותיו של שיפר למשפחת אליס וזו מכרה ב-1944 את האדמות לעיריית תל אביב-יפו. ב-1946 הקימה עיריית תל אביב במקום מוסד לחינוך מיוחד בשם "המעון העירוני לילדים בהדר" וב-1951 שונה שם המוסד ל"המעון העירוני לילדים בהדר-רמתיים". ב-1960 העבירה עיריית תל אביב את מוסד "בית הנערה" מרחוב סירקין בתל אביב למתחם המוסד החינוכי בהוד השרון ושני המוסדות פעלו זה לצד זה תקופה ארוכה. בסופו של דבר הפך השם "בית הנערה" לשם המייצג את שני המוסדות.
ההסבר להפעלת המוסדות החינוכיים של תל אביב כל כך רחוק מהעיר מוסבר במחיר הזול של האדמות ובגישה החינוכית שתמכה בחינוך בסביבה כפרית ובשילוב עבודת כפיים בתהליך החינוכי.
מוסדות החינוך שפעלו במקום הציעו לתלמידים תנאי פנימייה. הם פעלו תחילה מבתי החווה של נורמן שיפר ובהמשך נבנו בתים נוספים כדי לאפשר את הגדלת המוסדות ואת קליטת תלמידי "בית הנערה". הרחבה זו הצריכה עקירת חלקים גדולים מהפרדס ששתל שיפר.
בשנת 2003 נסגרו שני המוסדות והמבנים ננטשו כשסביב חלקם הוקמה גדר לאחר שהוגדרו כמבנים מסוכנים. קירות המבנים משמשים לוח קנבס לאמני גרפיטי.
תוכניות הבנייה.
החל מ-1990, עם הפיכתה של הוד השרון לעיר, הותוותה תוכנית מתאר לפיתוח עירוני. במסגרת זו התקיים שיתוף פעולה עם עיריית תל אביב כדי לקדם בנייה רוויה במקום. במסגרת תהליך זה מכרה עיריית תל אביב את זכויותיה בשטח לחברת ישראל קנדה תמורת 511 מיליון שקלים.
ב-2018 נבחר אמיר כוכבי לראשות עיריית הוד השרון והעירייה הפקידה התנגדות לתוכניתה של "ישראל קנדה" מתוך רצון לשמר את האדמות כריאה ירוקה . השינוי ביעוד הקרקע אושר לאחר שהעירייה אישרה ל"ישראל קנדה" חלופה לבניית 241 יח"ד באתר אחר ואף פיצתה אותה בהיתר לבניית 18 יח"ד נוספות.
התוכנית לשימור המבנים ב"בית הנערה" נתקלת באתגר הנובע מחוסר בתיעוד מבני האתר שיאפשר לקבוע מי מהמבנים בעל ערך היסטורי ומה הייתה צורתם המקורית. מבחינה זו נחלקים המבנים באתר ל-3 קבוצות:
איי ראט
איי ראט (באנגלית: Rat Islands) הם קבוצה של איים געשיים בשרשרת האיים האלאוטיים בדרום מערב אלסקה, בין האי בולדיר וקבוצת איי ניר הנמצאים ממערב להם. מעבר אמצ'יטקה וקבוצת איי אנדראנוף הנמצאים ממזרח להם. האיים הגדולים בקבוצה הם, ממערב למזרח, קיסקה, קיסקה הקטנה, סגולה, הוואדקס, חווסטוף, דוידוף, סיטקין הקטנה, אמצ'יטקה וסמיסופוצ'נוי. השטח הכולל של איי ראט הוא 934.6 קילומטרים רבועים. כל האיים אינם מיושבים.
היסטוריה.
השם איי ראט Rat Islands הוא תרגום לאנגלית של השם שניתן לאיים על ידי קפטן פיודור פטרוביץ' ליטקה בשנת 1827 כאשר ביקר באיים האלאוטיים במסע מסביב לעולם. האיים נקראים כך, מכיוון שחיו עליהם כמויות גדולות מאוד של חולדות (Rats), שהובאו בטעות לאי החולדות בערך בשנת 1780. נכון לשנת 2009, לאחר מבצע לחיסול החולדות במימון ממשלתי, ייתכן שהאי נקי מהן; שמו של האי שונה להוואדקס בשנת 2012. בעקבות המבצע נמצאה תמותה גבוהה בהרבה מהצפוי באוכלוסיות ציפורים מקומיות וההערכה היא שהמבצע פגע בהן. חקירה פנימית של שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית ושל משרד אכיפת החוק בארצות הברית גילתה שייתכן כי מספר חוקים הופרו.
מעבר אמצ'טקה.
מעבר אמצ'יטקה Amchitka Pass, הוא מיצר ים הממוקם בין באיים האלאוטיים בקו האורך 180°, בין קבוצת איי ראט ממערב ואיי דלארוף ממזרח. הרוחב של מעבר אמצ'יטקה הוא לפחות 80.5 קילומטרים ועומק המים נע בין 76 מטרים ל-1,829 מטרים. יש להתרחק לפחות כ-8 קילומטרים מהאיים הנמצאים משני צידיי המעבר. כי נצפו מערבולות וגלי גאות גבוהים וחזקים בקצה המזרחי של האי אמצ'יטקה. המעבר מסוכן במזג אוויר קשה, במיוחד עבור כלי שיט קטנים ובינוניים; זרמי מים בעוצמות חזקות נצפו במקום בכיוונים ועוצמות בלתי קבועים.
ואלרי זלוז'ני
דניס פושילין
דניס ולדימירוביץ' פושילין (ברוסית: Дени́с Влади́мирович Пуши́лин; נולד ב-9 במאי 1981) הוא פוליטיקאי מדונייצק, המשמש מאז 2018 כראש הרפובליקה העממית של דונצק.
הוא התמנה לראש הרפובליקה בפועל לאחר רצח הנשיא המכהן אלכסנדר זכרצ'נקו, התמודד בבחירות בשנת 2018 וזכה בהן.
ב-29 באפריל 2014 הטיל האיחוד האירופי סנקציות על פושילין, הכוללות איסור כניסה למדינות האיחוד, זאת בשל מעורבותו בסיפוח חצי האי קרים לרוסיה.
הרפובליקה העממית של דונייצק
וירג'יניה צוקי
וירג'יניה צוקי (באיטלקית: Virginia Zucchi 10 בפברואר 1849 - 12 באוקטובר 1933) הייתה רקדנית איטלקייה. הקריירה שלה כבלרינה נמשכה מ-1864 עד 1898, והיא נודעה בכינוי "צוקי האלוהית" או אפילו "וירג'יניה האלוהית" הודות לכשרונה האמנותי, כושר ההבעה והווירטואוזיות שלה. זכורה ביותר ממורשתה הופעתה ב"לה אסמרלדה פה דה סיס", שמריוס פטיפה יצר למענה ב-1886 למוזיקה של ריקרדו דריגו. צוקי נודעה כאמנית דגולה בברלין, לונדון, פריז, מדריד, מילאנו, נאפולי ורומא. השפעתה ניכרה ביותר בהבאת הטכניקה האיטלקית לרוסיה.
וירג'יניה צוקי נולדה בקורטמג'ורה. היא למדה בלט אצל לפרי וקרלו בלאסיס במילאנו. הופעתה הבכורה שלה הייתה ב-1864 בורזה ומשם המשיכה לרקוד ברחבי איטליה, בברלין ובפריז. בשנת 1885 נסעה לסנקט פטרבורג לרקוד במשך הקיץ בקין גרוסט, אחד מתיאטראות המוזיקה שהחליפו את התיאטרון האימפריאלי לעונת הקיץ בסנקט פטרבורג. התיאטרון האימפריאלי היה התיאטרון הרוסי הרשמי, שנסגר למשך לחודשי הקיץ. לא זו בלבד, שצוקי זכתה לפופולריות ולהערכה מצד קהל הצופים בהופעותיה אלה, אלא שבהופעתה לפני הצאר, עמד זה על כך שהיא תצטרף לתיאטרון מריאינסקי הרוסי, שם רקדה עד 1888. בתקופתה בתיאטרון האימפראילי, רקדה ב"מסע לירח" (1885), "פדמאנה בברהמה" (1885), קופליה, ורבים מן הבלטים של מריוס פטיפה, הן חדשים והן מחודשים, בהם "בת פרעה" (1885), הנערה הסוררת (1885), "לה אסמרלדה" (1886) ו"צו המלך או תלמידי דופרה" (1887). במקרה אחד, בהנחיית פטיפה, ביצעה צוקי סולו שלם en pointe (על בהונות)
הודות לעוצמת הדינמיקה הדרמטית של הופעותיה, הייתה צוקי ההשראה ליצירת "Mir iskusstva", או "עולם האמנות", תנועה שיצרו אנשי הבלט רוס, לאון בקסט, סרגיי דיאגילב ואלכסנדר בנואה. יחד ייסדו השלושה כתב עת באותו שם, שהתמקד יותר באמנויות החזותיות מאשר באמנויות הבמה. ב-1917 צייר בקסט תמונת דיוקן של צוקי בת ה-68.
על תקופה זו אומרים מרי קלארק, מבקרת המחול, וקלמנט קריספ: צוקי חוללה מהפכה בבלט הרוסי. הקסם שבנוכחותה, העוצמה הרגשית יוצאת הדופן שבהופעותיה לכדו את דמיונו של קהל הצופים וגם של אמנים אחרים. למרבנה הצער, נאסר עליה [אז] להופיע על הבמות האימפריאליות בכוח צו של הצאר, בגלל קשר בלתי חוקי עם בן-אצולה.
לאחר שתקופת עבודתה עם הבלט האימפריאלי הסתיימה, רקדה צוקי במוסקבה ובסנקט פטרבורג עם להקה משלה, בסוף שנות ה-80' ותחילת שנות ה-90' של המאה ה-19. קוזימה וגנר הזמינה אותה ליצור כוריאוגרפיה לבכחנליה בטנהויזר, כשהאופרה עלתה לראשונה בפסטיבל ביירוית בשנת 1891. היא הופיעה גם בארמון גרנייה (האופרה הלאומית של פריז) בשנת 1895. הופעתה האחרונה התקיימה בניס, צרפת בשנת 1898. היא תרמה גם להתפתחות בית הספר של בלט סנקט פטרבורג, והשפעתה תרמה לכך, שבית הספר הגביר את דרישותיו מן הרקדנים במונחים של שלמות טכנית.
בהמשך פרשה צוקי למונטה קרלו, שם פתחה בית ספר והייתה למורה. ריקודה השפיע על רקדניות רבות אחריה, בהן מתילדה קשסינסקה. על הפעם הראשונה שראתה את צוקי אמרה קששינסקה: "הייתי בת ארבע-עשרה כשווירג'יניה צוקי המפורסמת הגיעה לסנקט פטרבורג. מן היום שצוקי הופיעה על הבמה שלנו התחלתי לעבוד באש-להבה, במרץ ובמסירות: חלומי היחיד היה לחקות אותה. התוצאה הייתה, שכשעזבתי את בית הספר הייתה לי כבר שליטה מלאה בטכניקה."
וירג'יניה צוקי מתה בניס.
אורי טולדנו
אורי טולדנו (נולד ב-21 במרץ 1985) הוא אמן ומפיק מוזיקלי ישראלי הידוע בשם הבמה שלו "Kayma". המוזיקה שיצר הוצגה בתוכניות טלוויזיה ובפרסומות שונות. אורי הוא בנם הצעיר של ליאורה גל ושל הזמר והיוצר הישראלי אבי טולדנו, שייצג את ישראל באירוויזיון 1982.
רקע.
אורי טולדנו נולד בתל אביב ב-21.3.1985 לליאורה (לבית גל) ואבי טולדנו. לטולדנו יש שני אחים גדולים, ערן וטל. כשהיה בן שמונה הוריו התגרשו והוא המשיך לגור עם אמו. בשנת 2001, בגיל שש עשרה עבר טולדנו לגור עם חברתו ברחוב בוגרשוב בתל אביב והחל לעבוד בבר מקומי. אמו, ליאורה, עברה לשיקגו ונישאה בשנית. גם אביו נישא בשנית ונולדו לו שלושה ילדים נוספים.
קריירה.
לאחר שירותו הצבאי, עבר טולדנו לניו יורק, שם עבד בנדל"ן . מאוחר יותר, הוא עבר לטנסי ולמיאמי, ולאחר מכן ללוס אנג'לס שם התגורר כארבע שנים. בתקופה זו הוא התחתן, וכעבור כשנתיים התגרש. לפני החזרה לישראל, טולדנו למד במכון SAE למוזיקה. מאוחר יותר, פתח טולדנו אולפן הקלטות משלו והפיק ג'ינגלים מסחריים, בהן עבור חברות גדולות: בירה גולדסטאר, סודה סטרים, פייבר, ואינטל. ועוד, וכן כתב מוזיקה והקליט קריינות עבור תחנת טלוויזיה ישראלית.