באביב 1915, בעידוד ילדיו, פרש הנטינגטון לגמלאות ועבר לגור עם בנו בקיירו שבניו יורק. בפברואר 1916 חלה בדלקת ריאות סמפונית, וב-3 במרץ 1916 נפטר בבית בנו שבקיירו.
פעילות באגודות והוקרות.
הנטינגטון היה חבר פעיל באגודה הרפואית של מחוז דאצ'ס, אליה הצטרף בשנת 1874, שימש כסגן הנשיא שלה בשנת 1887, וכנשיא בשנת 1888. בשנת 1880 הצטרף לאגודה הרפואית של מדינת ניו יורק. ב-1898 היה לחבר כבוד באגודת הנוירולוגיה של ברוקלין. בשנים 1901–1905 היה חבר באגודה הרפואית בנקומב של צפון קרוליינה. ב-1905 הצטרף לאיגוד הרפואה האמריקני ולאיגוד הרפואה של מדינת ניו יורק.
בשנת 1908 פורסם גיליון מיוחד של כתב העת Neurographs לכבוד הנטינגטון; הגיליון כלל מאמר ביוגרפי אודות הנטינגטון, הוצאה מחודשת של מאמרו המקורי מ-1872 ומספר מאמרים על הפתולוגיה של הפרכסת.
המחלה שגילה, מחלת הנטינגטון, קרויה על שמו.
חיים אישיים.
בשנת 1872 הכיר הנטינגטון את מרי אליזבת הקרד, בתו של שופט מפומרוי. בשנת 1874 נישאו השניים. לזוג נולדו חמישה ילדים – שני בנים ושלוש בנות.
מלבד עיסוקו ברפואה, היה הנטינגטון חובב טבע ואמנות, ובין השאר עסק ברישום וציור, וכן בנגינה על חליל. כמו כן היה בעל עניין בגאולוגיה ומינרלוגיה.
תנועת שלום
תנועת שלום היא תנועה חברתית השואפת להשיג שלום אזורי או עולמי, באמצעות צעדים לצמצום מקרי אלימות וניסיון לסיים מצבי עימות. שיטות הפעולה של תנועות שלום כוללים תמיכה בפציפיזם, התנגדות בלתי אלימה, צעדים דיפלומטיים, חרם צרכנים, מחנות שלום, תמיכה בצרכנות אתית, תמיכה במועמדים פוליטיים המתנגדים למלחמות, צעדי חקיקה לצמצום השפעתו של הקומפלקס הצבאי-תעשייתי, הטלת הגבלות על תעשיית הנשק, יצירת ממשל פתוח ושקיפות בתהליכים פוליטיים, תמיכה בדמוקרטיה ישירה, תמיכה בחשיפת פשעי מלחמה, הפגנות ושתדלנות פוליטיות המעודדת חקיקה פציפיסטית.
אחד האתגרים של תנועות שלום הוא הניסיון להשיג שלום אזורי או עולמי באמצעים לא-אלימים, בעוד המתנגדים לתנועות שלום מרבים להשתמש באלימות.
פעילים בתנועות שלום הם פעילי שלום. תנועות שלום מרבות לשתף פעולה עם קבוצות אידאולוגיות בעלות ערכים משותפים, בהם הומניזם, דאגה להגנת הטבע והסביבה, טבעונות, אנטי-גזענות, פמיניזם, ביזור, תאולוגיה ואמונה.
אידאולוגיה.
לתנועות השלום מגוון אידאולוגיות, שהמשותף להן הוא השאיפה לחיים שלווים ברחבי העולם. תנועת שלום מתאפיינת בראש ובראשונה באמונה שבני אדם אינם צריכים להילחם זה בזה, ועליהם לנהל דיאלוג כדי לגשר על פערי שפה, תרבות, הבדלי גזע, ניצול משאבי טבע והתגברות על קונפליקטים דתיים או אידאולוגיים.
חלק מהתנועות דוגלות בפציפיזם. אחרות מתנגדות לכלל המלחמות, או למלחמה ספציפית, למשל או ההתנגדות לפלישת ארצות הברית לעיראק בשנת 2003.
תנועות שלום עולמיות מבקשות לחזק את זכויות האדם הבסיסיות, בהן גישה לאוויר, מים, מזון, מחסה ובריאות. חלקן דוגלות גם בצמצום אי-שוויון כלכלי. רובן נוטות להתנגד להתפשטות טכנולוגיות של נשק להשמדה המונית, בפרט נשק גרעיני ולוחמה ביולוגית, תומכות בהגבלות על תעשיית הנשק וחוששות משימוש הרסני בטכנולוגיות מתקדמות כגון בינה מלאכותית, , גנטיקה וחקר חלבונים.
היסטוריה.
תנועות השלום הראשונות.
תנועות השלום ההמוניות הראשונות צמחו מתוך פעילות של הכנסייה הקתולית בימי הביניים שנועדה להפחית את האלימות ולהגביר את הביטחון האישי. פעילות זו כונתה "שביתת הנשק של אלוהים", והיא הוכרזה לראשונה בשנת 989 לספירה על ידי מועצת בישופים של הכנסייה בעיר , כתגובה לאלימות הגוברת נגד מנזרים בעקבות נפילת השושלת הקרולינגית. בהכרזה נאמר שיש להגן על רכוש הכנסייה, ציוד חקלאי ואנשי דת לא-חמושים. בשנת 1027 הוכרזה הכרזה דומה בעיר ובה נקבעה אי-לוחמה בסופי השבוע, כלומר בין יום שבת ליום שני, וכן בחגי הנוצרים. התנועה התפשטה ברחבי אירופה והייתה מקובלת עד שנת 1300 לערך.
מתנועה זו צמחה תפיסת "השלום האלוהי", פאקס דאי, תנועה של טיהור פנימי בכנסייה הקתולית ובחברה הכוללת קריאה להגבלת האלימות וכן קריאה לאנשי הדת להתנהג לפי ערכי הנצרות ולא לשאת נשק.
כנסיות השלום.
החל מהמאה ה-16 הרפורמציה הפרוטסטנטית הולידה מגוון כתות נוצריות חדשות, בהן "כנסיות שלום", כתות נוצריות שדגלו בפציפיזם. כנסיות השלום הבולטות היו הקוויקרים, האמיש, המנוניטים וכנסיית האחים. הקוויקרים דגלו בפציפיזם באדיקות, וכבר בשנת 1660 דחו אלימות מכל סוג ודבקו בפרשנות פציפיסטית של כתבי הנצרות. במשך המאה ה-18, בה התרחשו מלחמות רבות בבריטניה, היו הקוויקרים סרבני מצפון.
במאה ה-18.
תנועות השלום במאה ה-18 נוצרו משילוב של שתי תפיסות: עידן הנאורות, תפיסה חילונית שקידמה את השלום כפתרון לבעיות העולם באותה עת, וההתעוררות האוונגליסטית בעולם הנוצרי, שכללה תחושת שליחות חברתית שהייתה בין הגורמים להקמת התנועה לביטול העבדות.
בין הדוברים הבולטים של תנועת הנאורות נמנו ז'אן ז'אק רוסו, עמנואל קאנט וג'רמי בנת'ם, שייסד תנועת שלום בבריטניה בשנת 1789. פעיל שלום מרכזי בזרם האוונגליסטי היה ויליאם וילברפורס, שהתבסס על אידיאלים נוצריים של שלום ואחווה כאשר הציע לבריטניה להימנע ממעורבות במלחמות המהפכה הצרפתית.
במאה ה-19.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות רבים בציבור הבריטי התנגדו למלחמה. ברחבי הממלכה התקיימו הפגנות נגד המלחמה ונגד ויליאם פיט הבן, פורסמו ספרים ומאמרים רבים הקוראים לשלום, והוגשו 16 עצומות שלום לפרלמנט של בריטניה הגדולה. פעילי תנועה לא-פורמלית זו ראו בצבא בריטניה כוח ריאקציונרי שפעילותו משפיעה על רווחת האומה, גורמת לרמות מיסוי גבוהות ושיעורי נפגעים גבוהים.
תנועות השלום המודרניות הראשונות נוסדו בשנים 1815–1816 בארצות הברית ובאנגליה. הראשונה הייתה התנועה לשלום בניו יורק, שנוסדה בשנת 1815 על ידי התאולוג . תנועה דומה קמה באותה תקופה במסצ'וסטס. התנועות ארגנו פגישות שבועיות והפיצו כתבי עת שקראו לשלום שהופצו ברחבי ארצות הברית ואירופה. בפרסומים אלה תיארו את זוועות המלחמה וקידמו . בשנת 1816 נוסדה תנועת השלום של לונדון, ממנה צמחו ברחבי בריטניה בשנות ה-40 של המאה ה-19 קבוצות מחאה של נשים בשם "מעגל עלה הזית" ששילבו פציפיזם ופמיניזם.
באמצע המאה ה-19 גברה השפעתן של תנועות השלום בבריטניה. "" התכנס לראשונה בלונדון בשנת 1843. הקונגרס קרא לבוררות במקרים של סכסוך בין מדינות, ומנהיג התנועה, , נשלח כבורר למוקדי סכסוך בעולם במשך כ-40 שנה וכונה "שליח השלום". אחד ההישגים של ריצ'רד היה סעיף בחוזה פריז (1856) בו הסכימו המעצמות לבוררות בדרכי שלום.
קונגרס שלום נוסף נערך בבריסל בשנת 1848, בצל אביב העמים, ושנה לאחר מכן בפריז. קונגרסים נוספים התקיימו באירופה לפחות עד שנת 1910.
בשנת 1870 הקים רנדל קרמר את "איגוד העובדים למען השלום" בלונדון. מאוחר יותר ייסד קרמר קרמר את האיגוד הבין-פרלמנטרי לשלום, בסיועו של הכלכלן הצרפתי פרדריק פאסי.
התנגדות בלתי אלימה.
ההודי מהטמה גנדי (1869–1948) היה אחד הפעילים הבולטים למען שלום ואי-אלימות במאה ה-20, ודגל בהתנגדות בלתי אלימה. גנדי הושפע רבות מהרעיונות הפציפיסטיים של הסופר הרוסי לב טולסטוי. משנת 1908 הם התכתבו ביניהם. בתחילה כתב גנדי כי התנגדות פסיבית יכולה לסייע לעם ההודי להפיל את השלטון הקולוניאלי הבריטי, ולאחר מכן הם דנו ביישומים מעשיים ותאולוגיים של אי-אלימות.
גנדי היה הראשון שיישם את עקרון אי-האלימות בקנה מידה גדול, תוך התבססות על מושג האהימסה, שיש לו שורשים בפילוסופיה ההודית. אך גם לגנדי היו הסתייגויות ואמירות שנויות במחלוקת בנוגע לאידאולוגיה זו. בהתייחסו לעימותים בין הינדים למוסלמים בזמן חלוקת הודו הודה שאי-אלימות אינה יעילה באירועים אלה והציע לאזרחים להתחמש למטרות הגנה עצמית. גנדי נודע באמירתו השנויה במחלוקת בשנת 1940 כאשר בריטניה הותקפה על ידי גרמניה הנאצית. הוא קרא לעם הבריטי: "הייתי רוצה שתניחו את נשקכם, מאחר שהם בלתי-יעילים להצלתכם או להצלת האנושות. אתם תזמינו את מר היטלר ואת סניור מוסוליני לקחת את מה שהם רוצים מהמדינות שאתם רואים בהן רכוש שלכם...אם אנשים אלו יבחרו לכבוש את בתיכם, אתם תתפנו מהם. אם הם לא ייתנו לכם לצאת באופן חופשי, אתם תרשו לעצמכם, גברים, נשים וילדים, להשחט, אבל אתם תסרבו להיות נאמנים להם." גנדי ספג ביקורת קשה בבריטניה על אמירה זו.
מלחמת העולם הראשונה.
רוב תושבי אירופה תמכו במדיניות שהובילה למלחמת העולם הראשונה. עם זאת, היו גם תנועות שלום שפעלו נגד המלחמה, בהן קבוצות ותנועות סוציאליסטיות רבות. בין התנועות בלטה מפלגת נשים לשלום, שנוסדה בשנת 1915 על ידי ג'יין אדמס.
בשנת 1915 ייסדו מנהיגים ליברלים בריטים את "ארגון חבר הלאומים" שנועד לקדם פתרון של שלום לסכסוך באירופה. מעט מאוחר יותר נוסד ארגון מקביל בארצות הברית בשם "הליגה לאכיפת שלום." ארגונים אלה הובילו להקמת חבר הלאומים לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
בארצות הברית התנגדו חברי קונגרס רבים למעורבות ארצות הברית במלחמה באירופה, בהם גם ג'נט רנקין, האישה הראשונה שנבחרה לקונגרס, שדגלה במוצהר בפציפיזם והתנגדה מאוחר יותר גם למעורבות ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
בין שתי מלחמות העולם.
מספר הקורבנות העצום במהלך מלחמת העולם הראשונה, שנחשבה כחסרת תועלת, גרם לשינוי משמעותי ביחס הציבור למיליטריזם. בתקופה זו קמו תנועות שלום רבות, בהן ליגת נשים בינלאומית לשלום וחירות. יצירות ספרותיות רבות שהיו פופולריות באותה תקופה נקטו אף הן בקו אנטי-מלחמתי, בהן "במערב אין כל חדש" של אריך מריה רמרק.