הכנסייה הקתולית פיתחה את תורת הטרנסובסטנציה - השתנות המהות. כפי שניסח זאת תומאס אקווינס, במהלך הטקס המהות של הלחם והיין משתנה. הלחם הופך לבשרו של ישו והיין לדמו, אולם המופעים שלהם נותרים כפי שהיו, כלומר הטעם, הריח, המראה, הצורה שלהם נותרים כאלו של לחם ויין.
חלק מהכנסיות הפרוטסטנטיות כופרות בהשתנות המהות. לגבי דידן מדובר בטקס סמלי בלבד.
וידוי.
הוידוי – כאשר נוצרי חוטא ומתוודה בפני הכומר בתא וידוי, הכומר מתקשר עם אלוהים והוא מוחל לו על חטאיו, האדם מקבל מחילה וכך מתמרקים חטאיו. הווידוי נעשה בפני כומר היות שישו העביר, לפי המסורת, את הכוח למחול לכהני הדת. הווידוי מבוצע בתוך תא מיוחד בכנסייה הקתולית או בצורת שיחה פנים אל פנים בכנסייה הפרוטסטנטית. הווידוי מוחק לחלוטין את חטאיו של המתוודה ועל כן רק לאדם שעבר וידוי מותר להשתתף באויכריסטיה. תוכן הווידוי הוא סודי ואסור באופן מוחלט לכומר לגלותו לאיש אחר. יש לציין כי לפי התפיסה הנוצרית הקלאסית, משאיר החטא כתם על הנשמה, גם לאחר המחילה. כאשר מת הנוצרי עליו "למרק" את הכתמים האלו בפורגטוריום (מקום בו הנשמה סובלת סבל נורא). רק כאשר כיפר שם על חטאיו, רשאי הנוצרי להגיע לגן-עדן. המחילה בכנסייה הקתולית נעשית בנוסח זה הנאמר על ידי הכומר: "האל הרחום, דרך מותו ותחייתו של בנו, גאל את העולם ושלח את רוח הקודש בינינו למחילה על חטאינו; מי ייתן ודרך הכנסייה יעניק לך האל מחילה ושלום, ואני מוחל לך על חטאיך בשם האב, הבן ורוח הקודש".
ראו גם: אינדולגנציה.
המשיחה האחרונה.
המשיחה האחרונה – הכומר מעניק "מתנת חסד" אחרונה לנוטה למות, כדי שיוכל לצאת אל העולם הבא נקי מחטאים ולהגיע לגן העדן. הוא שומע את וידויו האחרון של הגוסס ואחר כך טובל את אצבעותיו בשמן המשיחה ומושח צלבים על עיניו, אוזניו, פיו וכפות ידיו ורגליו של הגוסס. השמן עצמו מתקדש על ידי כהן דת בכיר, והוא עשוי מבשמים חזקים ומוחזק בקופסה מעוטרת.
הכנסייה מעדיפה היום לכנות סקרמנט זה גם משיחת החולים שאפשר להעניק אותה לחולה קשה (אך לא בהכרח נוטה למות) שעקב כך אינו יכול להגיע לכנסייה ולהביא להחלמתו. שינוי השם גם נועד למנוע את התרגשותו של החולה הקשה בראותו את הכומר מגיע אליו.
ההסמכה לכהונה.
ההסמכה לכהונה – סקרמנט זה עוסק בהכשרת נוצרים לתפקידי כהני דת בכל הדרגות ההיררכיות של הכנסייה ושל מסדרי הנזירים. רק לאחר האצלת סמכות דתית זו מותר לכהן הדת לבצע את הסקרמנטים. ההקדשה לכהונה נעשית על ידי אדם שקיבל הסכמה מטעם הכנסייה הקתולית בוותיקן, החייב להיות בדרגת בישוף והיא נעשית במספר שלבים:
הסמליות והסיבתיות בסקרמנטים של הנצרות הקתולית.
בסקרמנטים טבועה סמליות, הנוגעת ביחס אל הכנסייה. חשובה מכך היא הסיבתיות של הסקרמנטים, שכן כל אחד מהם מעניק את החסד בצורתו האופיינית. בתפיסה הנוצרית נתפס סקרמנט ההודיה כסקרמנט המרכזי. תומאס אקווינס טען כי סקרמנט ההודיה הוא התכלית אליה מכוונים הסקרמנטים האחרים, סקרמנט מרכזי סביבו מסתובבים הסקרמנטים האחרים. יתרה מזו סעודת האדון זוכה לכבוד הרב ביותר משום שסקרמנט זה מכיל את ישו בגופו בעוד שבסקרמנטים האחרים החסד מוענק באמצעות כלי של מצווה הנגזרת מישו. סקרמנט ההודיה מסמל את אחדות הקהילה הנוצרית, בהענקת גופו ודמו של ישו למאמינים. סיבתיות סקרמנט ההודיה נמצאת בקבלת גופו ודמו של ישו דרך הלחם והיין, וכתוצאה מפעולתו של ישו על הצלב, מעניקים גופו ודמו חסד.
סקרמנט הטבילה מסמל, דרך שחזור מותו של ישו ולידתו מחדש, את קבלתו של המאמין לקהילה הנוצרית. דרך הטבילה זוכה הנטבל ללידה מחדש, שכן לאחר הלידה הביולוגית של בן אדם ועד טבילתו, נפשו עדיין מתה, כתוצאה מהחטא הקדמון המכתים את האנושות כולה. סיבתיות סקרמנט הטבילה נמצאת בהכנת המאמין להשתתפות בסקרמנט ההודייה ובמשמעות ההודייה, היינו הגאולה. קיים קשר פנימי חזק בין סקרמנט הטבילה לסקרמנט ההודייה.
בדומה לטבילה גם סקרמנט הווידוי מסמל לידה מחדש. במהלך חייו מבצע המאמין חטאים אשר פוצעים את נפשו. הווידוי משול לפעולת הצליבה, המסמלת את מחילת החטאים, את ריפוי הנפש הפצועה מחטא. סיבתיות סקרמנט הווידוי היא יישום אישי של רז הגאולה לחוטאים, פתיחת לב החוטא חזרה אל החסד. סקרמנט האישור מסמל את הגעת המאמין לבגרות ואת כניסתו אל הקהילה. סיבתיות סקרמנט האישור בהפיכת המאמין לעדות חיה לאלוהים ולאמונה הנוצרית. סקרמנט המשיחה האחרונה מסמל את אחדות הקהילה הנוצרית. המאמינים העומדים למות משולים לאבנים הנמצאות תחת האדמה, אשר נושאות את המבנה כולו, הקהילה הנוצרית. סיבתיות סקרמנט המשיחה האחרונה היא בהכנת נפש המאמין לתהליך הגאולה ולקבלת החסד, חיי הנצח בעולם הבא.
סקרמנט הכהונה מסמל את הכניסה לתפקיד בשירות הקהילה הנוצרית, הכנסייה. סיבתיות סקרמנט הכהונה טמונה בהכנת רועים רוחניים לקהילה, אשר יסייעו למאמינים לקבל את החסד. סקרמנט הנישואין מהווה, דרך אהבת החתן והכלה, סמל מיסטי לאהבת האלוהים אל עמו. חיי הזוגיות הם סימנים חיים לאהבת האל. הסיבתיות בסקרמנט החתונה טמונה בהענקת החסד ההכרחית לאלו אשר יגדלו ילדים באהבת האל ויראתו, ילדים אשר יהפכו לחברים קהילה הנוצרית, ותושבים עתידיים בגן עדן.
כלל קהילת המאמינים, הכנסייה, נתפסת אף היא כסקרמנט. קהילת המאמינים מסמלת את קיומו של ישו לאחר מותו ומאפשרת קבלת חסד, הנובע מפעולתו של ישו על הצלב, אל הבאים בשעריה. יש המזהים את הכנסייה עם סקרמנט ההודייה מכיוון ששניהם מקיימים את גופו של ישו ודרכו מביאים חסד למאמינים, ויש הרואים את הכנסייה כסקרמנט גדול אשר כל יתר הסקרמנטים מרומזים ממנו. כמו כן ישנם סקרמנטים אחרים פחותים בחשיבותם, אשר כפי שציינתי לעיל נכנסו תחת השם סקרמנטלים. גם החגים ניתנים להבנה כסקרמנט וקיים הסבר לכל חג.
הסקרמנטים בנצרות הלא-קתולית.
כמו הנצרות הקתולית כך גם הנצרות האורתודוקסית מקבלת את העיקרון התאולוגי הגורס כי דרך הסקרמנט עובר אל המאמין חסד אלוהי. בנצרות הפרוטסטנטית נתפסים הסקרמנטים כביטוי חיצוני לחסד פנימי - מעשה סמלי בלבד, ללא קבלת חסד אלוהי. בהתאם לכך מקיימים הפרוטסטנטים רק שניים מהסקרמנטים: הטבילה ואכילת ה'לחם הקדוש' בזמן המיסה.
תפיסת הסמליות של הסקרמנט, הזיכרון הרוחני הטבוע בו, מקובלת על הנצרות בכללותה אך התוצאה הסיבתית שלו מהווה סלע מחלוקת בין פלגיה השונים. בעוד בנצרות הקתולית ובנצרות האורתודוקסית עוברת דרך הסקרמנטים סיבתיות הגאולה והם משמשים כמכשירים של החסד, הרי כל הזרמים של הנצרות הפרוטסטנטית, מלבד קבוצות מסוימות של נצרות אנגליקנית, שוללים את הסקרמנטים כגורמים לחסד האלוהי, על-אף שהם רואים אותם כסמלים לדברים שבקדושה (חסד ואמונה). בהתאם לכך מקיימים הזרמים הפרוטסטנטים רק שניים מהסקרמנטים: הטבילה ואכילת ה'לחם הקדוש' בזמן המיסה (הנוצרים אנבפטיסטיים מקיימים גם סקרמנט של רחיצת רגליים, לפי הנאמר בספר יוחנן, יג, 14: "לָכֵן אִם־אֲנִי הַמּוֹרֶה וְהָאָדוֹן רָחַצְתִּי אֶת־רַגְלֵיכֶם גַּם־אַתֶּם חַיָּבִים לִרְחֹץ אִישׁ אֶת־רַגְלֵי אָחִיו").
לותר טען כי הסקרמנטים הם סמלים ועדויות לרצונו הטוב של האל כלפינו ותו לא. הסקרמנטים, בתפיסה הפרוטסטנטית, מלהיבים את האמונה והאמונה גורמת להצדקה בעוד שהחסד הוא פרה-דטרמיניסטי ואין דרך ארצית להשיגו. תפיסת הקלוויניסטים והפרסביטריאנים את הסקרמנטים זהה באופן עקרוני לזו של הפרוטסטנטים, בעוד הצווינגליאנים ממעיטים אף יותר בערך הסקרמנטים ותופסים אותם כסמלים לא של נאמנות האלוהים אל בני האדם אלא של בני האדם אל האלוהים. הפרוטסטנטים מקיימים מבין הסקרמנטים רק את הטבילה וההודיה וכמובן שרק לשם הזיכרון שהם נושאים בקרבם. גם הכנסייה הקתולית גורסת כי הסקרמנטים אינם כורח, משום שאלוהים הכל יכול אינו מחויב להשתמש בטקסים חיצוניים, אולם זו השיטה המתאימה ביותר לבני האדם.
קרב זאמה
קרב זאמה היה קרב מכריע, שהתחולל ב-19 באוקטובר 202 לפנה"ס, בין צבא קרתגו בפיקודו של חניבעל ברקה לבין צבא רומאי בפיקוד סקיפיו אפריקנוס. הקרב ניטש ליד זאמה רגיה (Zama Regia) שבצפון אפריקה (בתוניסיה של ימינו), והסתיים בניצחון רומאי מכריע. התבוסה המוחצת שספג הצבא הקרתגני בקרב, גרמה לכניעת קרתגו ולסיום המלחמה הפונית השנייה, שארכה 16 שנים. הקרב היה התבוסה הגדולה הראשונה אותה ספג חניבעל במהלך הקריירה הצבאית המפוארת שלו, ומהווה את גולת הכותרת של הישגיו הצבאיים של פובליוס קורנליוס סקיפיו, שבעקבות ניצחונו בקרב זכה לתואר "אפריקנוס".
רקע היסטורי.
המלחמה הפונית השנייה פרצה בשנת 218 לפנה"ס. בראשיתה, חצה חניבעל את הרי האלפים פלש לאיטליה והנחיל סדרת תבוסות קשות לצבאות הרומיים שניסו לעמוד בדרכו. לאחר ניצחונו הגדול בקרב קאנאי (216 לפנה"ס) הוא ניסה להגיע להסכם שלום עם הרפובליקה הרומית בתנאים נוחים לקרתגו, אך הסנאט הרומי סירב לשאת ולתת עמו. חניבעל קבע את בסיסו בדרום חצי האי האיטלקי, והצליח לסכל את כל הניסיונות לעקור אותו משם במשך 14 השנים הבאות (216-202 לפנה"ס), אך מצד שני, הוא לא היה מסוגל לכפות כניעה על הרומאים, או להשיג הכרעה במערכה נגדם. עם הזמן הצטמק צבאו והותש בגלל האבדות שספג בהתנגשויות עם הצבאות הרומיים, והצורך להציב חלק ממנו כחילות מצב בערים שנכבשו על ידי צבאו, או עברו לצידו.