אדמות העיירה השתרעו בעבר על פני כ-22,000 דונם. כמה אלפים מהן הוכרזו כאדמות מדינה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, ועליהן נבנו ההתנחלויות אפרת, נווה דניאל ואלעזר. לעיירה נותרו כ-8,000 דונם. בשנת 2006, נבנה קטע של גדר ההפרדה באורך של 3.5 קילומטר ממערב לאל-ח'דר. הגדר הותירה בצידה ה"פלסטיני" רק 2,600 דונם מאדמות אל-ח'דר ורוב אדמותיה החקלאיות של העיירה נותרו מעברה השני של הגדר והגישה אליהן מוגבלת, מועצת אפרת מאפשרת לחקלאים מאל חאדר להיכנס לתחומי המועצה על מנת לעבד את הכרמים וזאת בתאום מראש.
בעיירה שוכן מנזר סנט ג'ורג'. השם "אלח'דר" הוא כינויו בערבית של גאורגיוס הקדוש, אשר חי במאה השלישית לספירה. על פי המסורת, הסתתר גאורגיוס מפני הרומאים במערה אשר נמצאת עד היום בתחומי המנזר.
בריכות שלמה.
בדרום אל-ח'דר שוכנות בריכות שלמה, שלוש בריכות אגירה צמודות זו לזו. קיבולת הבריכות היא כ-288,000 מטרים מעוקבים והן נועדו לשמש כמקור לאספקת המים לירושלים בתקופת בית שני. הבריכות נקראות אמנם על שמו של שלמה המלך, אך אין ביניהן ובינו כל קשר, שכן הן נבנו בתקופה הרבה יותר מאוחרת.
ספורט.
במערב העיירה שוכן אצטדיון אל-ח'דר המשמש את הקבוצה המקומית שבאב אל-ח'דר מליגת העל הפלסטינית.
המלך מתיא הראשון
הַמֶּלֶךְ מַתְיָא הָרִאשׁוֹן (בפולנית: Król Maciuś Pierwszy) הוא ספר ילדים פרי עטו של הסופר יאנוש קורצ'אק. הספר יצא במקור בשפה הפולנית בשנת 1923, ותורגם לראשונה לעברית על ידי יוסף ליכטנבום בשנת 1933 בהוצאת שטיבל, וזכה להוצאות נוספות, בהן בשנת 1979 בתרגומו של אורי אורלב ובהוצאת כתר.
עלילה.
הספר עוסק בילד מתיא, נסיך שבהיותו בן עשר מאבד את הוריו, המלך והמלכה, ונותר לבדו בעולם. בשל חוקי הממלכה הוא הופך למלך בעל-כורחו, מה שמשנה מאוד את חייו. בתחילת שלטונו הוא מחוקק רפורמות נועזות במטרה לשפר את חייהם של תושבי ממלכתו, ובעיקר הילדים שבהם, אך למרות כוונותיו הטובות, המציאות אינה מאפשרת לו לממש אותן.
מתיא מנסה להשיב לכל הדואר ששולחים אליו, אך מגלה כי העבודה רבה מדי עבורו והוא נאלץ להסתמך על עובדים אחרים. הוא דואג לאסור את שרי הממלכה, אך מגלה כי אינו מבין מספיק כדי לשלוט לבדו ונאלץ לשחררם ולכונן מונרכיה חוקתית.
מתיא מתיידד עם "כושים אוכלי אדם", ומנסה לשפר את חיי הילדים בממלכתו על ידי כריתת בריתות של שלום עם שכניו. כאשר פורצת מלחמה, הוא מתנדב לצבא בעילום שם ומשתתף בקרב. מאוחר יותר הוא מנסה לארגן את ילדי העולם למחאה משותפת ודרישה לזכויות, אך כושל. בסופו של דבר הוא מודח על ידי שלושה צבאות זרים הפולשים לממלכה ומוגלה לאי בודד.
בספר ההמשך, "המלך מתיא באי השומם", עובר מתיא תהליך התבגרות והבנה לגבי מהות חייו; הוא נמלט מהאי במטרה לסייע למנהיגת צבא הילדים השחורים "קלו-קלו", ולאחר מכן הוא שב לממלכתו ומוותר על המלוכה ובוחר לעבוד במפעל, שם באחד הימים הוא נפצע מאחת המכונות ולבסוף מת מפצעיו.
פרשנות.
עינב בן-דורי מדגישה כי הספר נוגע באחת הבעיות המעסיקות את הילדים, איך זה להיות ילד בעולם של מבוגרים. בנוסף, הוא מייחס למבוגרים את העדר רוח הילדות וההכשלה של רפורמה וכוונה טובה. הספר כתוב בלשון פשוטה, המזכירה את צורת הדיבור של הילדים. הוא מעניק לגיטימציה לבעיות הרגשיות הקיימות אצל כל ילד, ומתייחס לערכי צדק ושוויון בהתייחסות כלפי אנשים בעלי תרבות וצבע אחרים.
יסודות אוטוביוגרפיים.
בדומה למתיא, גם קורצ'אק איבד את אביו בגיל צעיר, ובגיל 18 נותר ראש המשפחה ומפרנס יחיד עבור אמו, סבתו ואחותו.
בשנת 1911 החל לנהל את בית היתומים לילדים יהודים בוורשה ובהיותו מחנך בשיטת החינוך הדמוקרטי, הקים בו מעין רפובליקת ילדים, שאף הוציאו עיתון משלהם בשם "סקירה קטנה" ("Mały Przegląd").
בדומה למתיא, קורצ'אק שירת בצבא: תחילה שימש רופא צבאי במהלך מלחמת רוסיה–יפן (1904–1905), לאחר מכן שירת בדרגת לוטננט (מקביל לסגן) במלחמת העולם הראשונה, ובדרגת מייג'ור (מקביל לרב-סרן) במלחמה הפולנית-סובייטית.
תרגומים.
בשנת 1933 ראה הספר אור לראשונה בתרגום עברי, פרי עטו של יוסף ליכטנבום, בסדרת "מנחה לנוער" של הוצאת א"י שטיבל.
בשנת 1979 ראה אור תרגום מאת אורי אורלב, בהוצאת כתר. בשנת 2012 יצא הספר בהוצאה מחודשת של ספר ההמשך ל”המלך מתיא הראשון”, לרגל “שנת יאנוש קורצ'אק”, לציון 70 שנה למותו.
בשנת 2016 תרגם מפולנית, עיבד וצייר, יצחק בלפר, חניכו של יאנוש קורצ'אק בהוצאת ינוקא.
כמו כן תורגם הספר לאנגלית, אספרנטו, גרמנית, יפנית, ליטאית ורוסית.
עיבודים.
בשנת 1978 הספר עובד למחזה "המלך מתיא בגטו; מחזה בעשר תמונות: מחזה לגיל הנעורים" בידי חיים טהרלב, ולמחזה "המלך מתיא הראשון", בידי דבורה עומר, בבימויו של אורי פסטר, והועלה לבמה בדצמבר 1985, בהפקת תיאטרון "הבימה".
בשנת 2019 הועלה עיבוד בימתי חדש של היוצר צבי סהר, ב"אנסמבל עיתים", בשיתוף "התיאטרון הקאמרי".
בשנת 1958 צולם בפולין סרט המבוסס על העלילה בבימויה של ונדה יעקבוסקה.
מנדיקנטים
מנדיקנטים (Mendicant; הקרויים גם "מסדרי קבצנים"; "מסדרי יחפים"; "נזירים יחפים"; "נזירים קבצנים") הם נזירים המתקיימים כבודדים או כקבוצות מתרומות המושגות על ידי קיבוץ נדבות ומסתמכים באופן בלעדי על צדקה כדי לשרוד.
מנדיקנטים קיימים בדתות שונות ומובדלים מנזירים המתקיימים מתרומות המגיעות אליהם על ידי המאמינים, בלי צורך בפעולה אקטיבית להשגת תרומות. למשל נזירים המתקיימים מתכולת קופות צדקה אליהן משלשלים המאמינים כספים אינם נחשבים כקבצנים.
מנדיקנטים, כעיקרון, אינם בעלי קניין או רכוש משל עצמם, הם נוטלים על עצמם את נדר העוני, על מנת שכל זמנם ומרצם יושקעו בתרגול או הטפה דתית או דרך חיים המשרתת עניים.
מסדרי מנדיקנטים קיימים אצל הנוצרים הקתולים (למשל הפרנציסקנים, האוגוסטינים,הדומיניקנים, והכרמליטים), אצל ההינדים, הבודהיסטים והג'יינים. דרווישים מהאסלאם הסופי, וכן לפרק זמן של תקופת צליינות בכנסייה האורתודוקסית.
האינקוויזיטורים היו בדרך כלל נזירים חברי המסדרים המנדיקנטים.
חלק מהמסדרים המנדיקנטים הם גם מסדרי הוראה (Teaching order).
שנודה השלישי
האפיפיור שנודה השלישי (ערבית: بابا ٱلإسكندرية شنودة ٱلثالث; ערבית מצרית: البابا شنوده; קופטית: Ⲡⲁⲡⲁ Ⲁⲃⲃⲁ Ϣⲉⲛⲟⲩϯ ⲅ̅; נולד כנט'יר גיד רופאאיל نظير جيد روفائيل, 3 באוגוסט 1923 - 17 במרץ 2012) שימש כמנהיג המיעוט הנוצרי במצרים כאשר כיהן כאפיפיור ה-117 של אלכסנדריה והפטריארך של כל אפריקה במושב האפיפיור הקדוש של סנט מארק המטיף בכנסייה הקופטית האורותודקסית של אלכסנדריה. שימש גם כראש הסינוד הקדוש של הפטריארכיה האורתודוקסית הקופטית של אלכסנדריה. נחשב לדמות שמרנית בתוך הכנסייה; ודמות מכובדת גם בקרב הקהילה המוסלמית. ב-2003 היה חתן הפרס הבינלאומי לזכויות האדם על שם מועמר קדאפי.
כשבעה חודשים לאחר מותו, נבחר במקומו תאודורוס השני.
הפארק הלאומי ההיסטורי תרבות צ'אקו
פראטו
פראטו () היא עיר בטוסקנה שבאיטליה, בירת נפת פראטו. העיר נמצאת לרגלי הרי רטייה (Monte Retaia) (768 מטר). הנקודה הנמוכה ביותר בעיר היא בגובה 32 מטר מעל פני הים, סמוך לקשינה די טבולה (Cascine di Tavola), והגבוהה ביותר היא פסגת קנטגרילו (Monte Cantagrillo). נהר ביסנציו (Bisenzio), שהוא אחד מיובלי נהר ארנו, חוצה את העיר.
כלכלת פראטו הייתה מבוססת לאורך תקופה ארוכה על תעשיית הטקסטיל. מוזיאון הטקסטיל (Museo del Tessuto) הפועל בעיר משקף היסטוריה ארוכה זו. פראטו היא אף מרכז לתנועת מזון איטי, תוך קידום מאכלים מקומיים רבים, בהם קנטוצ'י (canucci), שהוא סוג של בישקוטים, הנמכר במאפיות מקומיות.
מאז שלהי שנות ה-50 הייתה אל העיר תנועת הגירה משמעותית, תחילה מאזורי דרום איטליה ומאוחר יותר ממדינות אחרות. בין המהגרים החדשים לעיר בולטת קהילה סינית גדולה שהחלה להגיע לעיר בתחילת שנות ה-90. בפראטו, נכון ל-2011, כ-186,000 תושבים והיא העיר השנייה בגודלה בטוסקנה והשלישית בגודלה במרכז איטליה, לאחר רומא ופירנצה.
היסטוריה.
העת העתיקה.
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שבגבעות הסמוכות לפרטו הייתה התיישבות אנושית מאז תקופת האבן הקדומה. מאוחר יותר התיישבו במישור האטרוסקים. בשנת 1998 התגלו שרידיה של עיר אטרוסטקית בגונפיאנטי (Gonfienti) שבפרברי פראטו. על פי הממצאים, העיר שמשה מרכז לעיבוד צמר וכבר אז התקיימה במקום תעשיית טקסטיל. העיר הייתה מיושבת עד למאה ה-5 לפנה"ס כאשר, מסיבות לא ידועות, הפסיקה שם ההתיישבות. בתקופת האימפריה הרומית באזור הדרך הרומאית ויה קסיה, אולם לא היה קיים במקום ישוב.
ימי הבינים.
בתחילת ימי הביניים שלטה באזור האימפריה הביזנטית ואחריה הלומברדים. תחילתה של העיר פראטו במאה ה-10, כאשר שכנו במקום שני כפרים נפרדים, בורגו אל קורניו וקאסטרום פראטי. במאה ה-11 אוחדו שני היישובים תחת שלטון אדוני טירת פראטי, משפחת אלברטי, אשר קיבלה חזקה על המקום מן האימפריה הרומית הקדושה וראשיה נשאו את התואר רוזני פראטו. באותה תקופה יובשו הביצות במישור ונבנתה מערכת תעלות לניצול מימי נהר ביסנציו כדי להפעיל את מכונות עיבוד הצמר.