בסדרת מאמרים בת שלושה חלקים אשר פורסמו באפריל 1968, הציג הניו יורק טיימס את מחקריה הלא מוכחים של ג'ייקובס בנוגע לתסמונת ואופן ביטוייה בדמות התנהגות אלימה כעובדות שאין עליהן עוררין, וציין כי הקריוטיפ הוצג כגורם המרכזי לביצוע פשעים בידי עורכי דינו של אדם שהורשע ברצח בפריז, וכן במקרה נוסף במלבורן. כמו כן הציג העיתון את ריצ'רד ספק כ"דוגמה הקלאסית" ל"חולה בתסמונת XYY" וציטט את טלפר ואת גטי כמקורות מוסמכים, חוזה שהתסמונת תכריע את סוגיית אי-השפיות בהגנה של ספק. מספר מחקרים נוספים הופיעו במגזין טיים, ניוזוויק, ובמגזין הניו יורק טיימס.
במאי 1968 עבר ספק אנליזת כרומוזומים נוספת בידי אנגל, שתוצאתה יצאה זהה; גנום נורמלי של 46 כרומוזומים XY. לאחר שערעורו של ספק נדחה באותה השנה בידי בית המשפט העליון של מדינת אילינוי ושאר ערעוריו הועברו לסמכותה של מערכת המשפט הפדרלית, מאמרים רבים המשיכו להופיע עם דיווחים ורמיזות שונים על כך שתסמונת הXYY של ספק עשויה להצילו מעונש המוות.
במאמר שפורסם בדצמבר 1968 בכתב העת הרפואי לגנטיקה, מצא מייקל קורט בראון כי לא קיימת כמות יתרה של חולים בתסמונת XYY בבתי הכלא או בבתי החולים בסקוטלנד, לא אצל מעוכבים התפתחותית ולא אצל חולי נפש, וטען כי המסקנות השגויות אשר נבעו מהמחקרים האחרונים הם ככל הנראה פירותיה של הטיית בחירה. בכנס השנתי של האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה חזרה בה טלפר מדבריה ואמרה כי לא נמצאו ראיות משמעותיות על שוני בהתנהגות אצל גברים בעלי קריוטיפ XYY ובעלי גנום רגיל.
על אף ניסיונותיהם השונים של גטי ואנגל ליישב את ההדורים בהתייחס לטעות שנעשתה על חשבונו של ריצ'רד ספק בעניין תסמונת הXYY, מספר ספרי לימוד, אתרי אינטרנט ומקורות אחרים עדיין מייחסים לו את התסמינים.
ביטול עונש המוות.
ב-28 ביוני 1971, ביטל בית המשפט העליון של ארצות הברית את עונש המוות של ריצ'רד ספק לאחר שיותר מ-250 מושבעים פוטנציאליים הוצאו מחבר המושבעים של משפטו בשל סיבות מצפוניות כנגד עונש המוות, ותיקו הושב לבית המשפט העליון של מדינת אילינוי עבור משפט חוזר.
ב-29 ביוני 1972, הכריז בית המשפט באילינוי על עונש המוות כלא-חוקתי, ובלית ברירה נאלץ לדון את ספק מחדש לעונש המאסר המקורי בו הורשע בבית המשפט המחוזי של קוק.
ב-21 בנובמבר 1972, דן השופט ריצ'רד פיצג'רלד את ריצ'רד ספק למאסר בן 400 עד 1,200 שנים בכלא (שמונה מאסרים עוקבים של 50 עד 150 שנים); שחרורו המוקדם נדחה תוך שבע דקות במהלך השימוע הראשון שלו ב-15 בספטמבר 1976, ונדחה שוב במהלך שישה שימועים נוספים בשנים 1977, 1978, 1981, 1984, 1987, ו-1990.
החיים בכלא.
בזמן מאסרו בבית הסוהר סטייטוויל בקרסט היל, אילינוי, זכה ספק לכינוי "איש הציפורים" על שם איש הציפורים מאלקטרז, הודות לזוג דרורים אשר גידל לאחר שעפו לתוך תאו. הוא תואר כמתבודד שנהנה לאסוף בולים ולשמוע מוזיקה. קשרו עם מנהל בית הכלא כלל בקשות לחולצות חדשות, מכשיר רדיו, וחפצים אחרים; המנהל תיאר אותו כ"כלום גדול המרצה זמן בכלא". ספק לא היה אסיר למופת ולעיתים קרובות נתפס משתמש בסמים או באלכוהול מתוצרת ביתית; נראה כי העונש עבור הפרות חוק מהסוג הזה לא הפריעו לו, ואף צוטט אומר, "איך אני יכול להיכנס לצרות? אני פה ל-1,200 שנים!".
ספק תיעב עיתונאים והעניק רק ראיון אחד ב-1978 לבוב גרין מהשיקגו טריביון. במהלך הראיון התוודה לראשונה ברציחות שביצע ושיער כי ישתחרר מהכלא עד לשנת 2000, והביע תקווה כי אז כבר ינהל חנות מכולת משלו. כשהשווה אותו גרין לרוצחים מפורסמים אחרים כגון ג'ון דילינג'ר ענה ספק "אני בכלל לא כמו דילינג'ר או כמו רוצחים אחרים. אני מוזר".
בעת חקירותיו הראשונות אמר ספק כי "לא היו לו רגשות כלשהם" בהתייחס לרציחות, אך מאוחר יותר שינה את דעתו, "לא היו לי רגשות כלשהם באותו הלילה. אמרו לי שכל המקום היה עקוב מדם. אני לא זוכר דבר. זה הרגיש כמו כלום.. אני מצטער נורא. עבור הבנות, עבור המשפחות, עבור עצמי. אם הייתי צריך לעשות את הכל מחדש, זה היה נעשה כשוד ביתי רגיל". מחשבתו האחרונה של ספק עבור "הציבור האמריקאי" הייתה "פשוט תגיד להם להמשיך ללבות את השנאה נגדי. אני יודע שהיא מחזיקה את המורל שלהם. אני לא יודע מה הייתי עושה בלעדיה".
ג'ון אי. דאגלס תיאר בספרו "מיינדהאנטר: בתוך יחידת העילית של הרצח הסדרתי של הבולשת" תקרית אשר ספק הסכים לחשוף; לאחר שמצא בתאו ציפור פצועה אשר נכנסה פנימה דרך הסורגים וטיפל בה עד שהבריאה, קשר חוט מסביב לרגלה כשהייתה חזקה מספיק כדי לעמוד והניח אותה על כתפו. כעבור מספר ימים אמר לו אחד השומרים כי בעלי חיים אינם מורשים בין כותלי הכלא. "הם לא?", שאל ספק, והלך לכיוון מאוורר מסתובב, משליך את החיה הקטנה פנימה. מבועת, אמר השומר "חשבתי שאהבת את הציפור הזאת". "אהבתי אותה", ענה ספק, "אבל אם היא לא יכולה להיות שלי, היא לא תהיה של אף אחד".
הסרטון בכלא.
במאי 1996 קיבל מגיש החדשות ביל קורטיס קטעי וידאו אשר צולמו בבית הסוהר סטייטוויל ב-1988 ונשלחו אליו מעורך דין אלמוני. לאחר שחשף את הקטעים בפני בית המחוקקים של מדינת אילינוי, הצביע קורטיס על סצנות גרפיות של יחסי מין בין אסירים, שימוש בסמים והעברת כספים.
בסרטון נראה ריצ'רד ספק עומד במרכז העניינים, בעודו מבצע מין אוראלי באסיר אחר וחולק מנת סם מסוג קוקאין עם אסיר נוסף, כשהוא לבוש בתחתוני משי ולחזהו מעין שדיים (אשר ככל הנראה גודלו באמצעות שימוש בהורמונים שהוברחו לבית הסוהר) והוא מתרברב בכך ש"אם הם רק היו יודעים כמה אני נהנה פה הם היו משחררים אותי!"; בית המחוקקים שריין את האודיטוריום כדי לצפות בסרט שאורכו שעתיים, אך עצר את ההקרנה עם תחילתה של סצנת המין בין האסירים.
מאחורי המצלמה שאל אחד האסירים את ספק האם הוא רצח את האחיות. ספק נראה משיב לו, "בוודאי שרצחתי אותן". לאחר שנשאל מדוע, משך ספק בכתפיו ואמר בעליצות, "זה פשוט לא היה הלילה שלהן". כשנשאל איך הוא מרגיש לגבי עצמו לאחר כל השנים שחלפו, אמר "כמו שתמיד הרגשתי.. חסר רגש. אם אתה שואל אם אני מצטער, אז אני לא". כמו כן תיאר מקרוב את תחושת חווית החניקה של קורבנו: "זה לא כמו בטלוויזיה.. זה לוקח יותר משלוש דקות ואתה צריך שיהיה לך הרבה כוח".
מותו.
ב-5 בדצמבר 1991, הועבר ספק מבית הסוהר סטייטוויל לבית החולים סילבר קרוס בג'ולייט, אילינוי, לאחר שהתלונן על כאבים בחזהו. הוא מת כעבור מספר שעות כתוצאה מהתקף לב, יום אחד לפני יום הולדתו החמישים. חוקר מקרי המוות אמר כי ספק סבל מ"לב נפוח, מחלת ריאות חסימתית כרונית, וטרשת עורקים". אחותו של ספק הורתה על שריפת גופתו בשל חששה שקברו יחולל, ואפרו פוזר באזור העיר ג'ולייט.
יוחנן סקיליצס
אודיסאוס אליטיס
מגדנאי
דידי צ'ושינג
ג'ורג' סאת'רלנד
ג'ורג' אלכסנדר סאת'רלנד (באנגלית: George Alexander Sutherland ; ) היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, יליד אנגליה. הוא היה אחד מארבעת שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית שמונו לכהונתם על ידי הנשיא וורן הרדינג וכיהן בתפקיד בשנים 1922–1937. כחבר המפלגה הרפובליקנית היא גם ייצג את יוטה בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית.
סאת'רלנד נולד בבקינגהאמשייר שבדרום-מזרח אנגליה ובילדותו עברה משפחתו לטריטוריית יוטה. לאחר שלמד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן, הוא הקים משרד עורכי דין בעיר פרובו, ונבחר לסנאט המדינתי. ב-1900 ניצח סאת'רלנד בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, וב-1905 הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית. בעת כהונתו בקונגרס תמך סאת'רלנד בכמה צעדי מדיניות פרוגרסיבים, אך באופן כללי הוא יישר קו עם האגף השמרני של המפלגה. ב-1911 הוא נבחר לכהונה נוספות בסנאט, אך הפסיד ב-1916 לדמוקרט ויליאם ה. קינג.
ב-1922 מינה הנשיא הרדינג את סאת'רלנד כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של ג'ון קלארק שפרש. סאת'אלנד היה אחד מארבעת הפרשים, קבוצה של ארבעה שופטים שמרנים שלרוב הצביעו נגד חוקי הניו דיל. ב-1938 הוא פרש מבית המשפט העליון ובמקומו מונה סטנלי ריד. סאת'רלנד כתב את חוות דעת הרוב בפסקי דין כמו "הכפר יוקליד נגד חברת המקרקעין אמבלר" , "פאוול נגד אלבמה" ו"ארצות הברית נגד תאגיד הייצוא קרטיס-רייט" .
ראשית חייו.
ג'ורג' סאת'רלנד נולד בעיירה סטוני סטרטפורד, מחוז בקינגהאמשייר, שבדרום-מזרח אנגליה, לאלכסנדר ג'ורג' סאת'רלנד, סקוטי במוצאו, ולפרנסס (לבית סלייטר), אנגליה במוצאה. כמי שהמיר זמן קצר קודם לכן את דתו לדת המורמונית, היגר אלכסנדר סאת'רלנד עם משפחתו ל בקיץ 1863, ובתחילה התיישבה המשפחה בספרינגוויל, אך עברה למונטנה לעסוק בחיפוש זהב במשך כמה שנים ולאחר מכן שבה ליוטה ב-1869 שם הוא עבד בעבודות שונות. בשנות ה-70 פרשה משפחת סאת'רלנד מהכנסייה המורמונית, וג'ורג' לא הוטבל עד אז.
בגיל 12, הצורך לסייע כספית למשפחתו אילץ את סאת'רלנד לעזוב את הלימודים בבית הספר ולהתחיל לעבוד, בתחילה כפקיד בחנות בגדים ולאחר מכן כסוכן של חברת ולס פארגו. עם זאת, הוא שאף לרכוש השכלה גבוהה, וב-1879 הוא חסך מספיק כסף כדי להתקבל לאקדמיית בריגהאם יאנג, שם הוא למד בהדרכתו של קארל ג. מסר, שהשפיע רבות על התפתחותו האינטלקטואלית, בעיקר כשהכיר לו את רעיונותיו של הרברט ספנסר, שהפכו לחלק משמעותי בהשקפת עולמו. לאחר סיום לימודיו ב-1881, עבד סאת'רלנד בחברת הרכבת המערבית של ריו גראנדה במשך קצת יותר משנה, ולאחר מכן עבר למישיגן כדי ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן, שם הוא היה תלמידו של תומאס מ. קולי. סאת'רלנד פרש מלימודיו לפני שסיים את התואר.
ראשית הקריירה.