האקדמיה ספגה ביקורת על השימוש שלה בנושאים "מיושנים" במשך שנים, כך שבשנת 1863, היא הודיעה שהמתחרים יקבלו נושאים כלליים כמו שמחה, כעס וגעגוע במקום נושאים מפורשים כדי לתת לתלמידים הזדמנות טובה יותר להפגין את יכולותיהם. פרטי העיבוד של היצירה הושארו למתמודד. האקדמיה פתחה את הנושא עבור ציירים היסטוריים. לציירי הז'אנר כמעט תמיד הייתה בחירה חופשית של נושא.
עם זאת, בהודעה נאמר גם: "המתחרים יורשו להשתתף רק פעם אחת, ולכל המתמודדים תהיה רק ​​מדליית זהב אחת גדולה". כדי לסבך עוד יותר את העניינים, מספר רב יוצא דופן של סטודנטים לתארים מתקדמים העפילו לתחרות באותה שנה. בשנים קודמות, פחות מתמודדים התחרו על יותר מדליות, ויכלו להתחרות שוב בשנה הבאה אם ​​לא הצליחו. ב-1863, התחרות הייתה אמורה להיות קשה מאוד; הסיכויים להצלחה היו קלושים יותר והכישלון היה סופי.
מחאות ראשוניות.
המתחרים החליטו שהכללים החדשים מעמידים את ציירי הז'אנר וההיסטוריה במצב לא שוויוני ולכן ב-8 באוקטובר 1863, אחד המתחרים איוואן קרמסקוי ארגן מכתב קולקטיבי למועצה האקדמית, וביקש לתת למשתתפים בחירה חופשית של נושא אם הנושא שנקבע על ידי המועצה לא תאם את נטיותיהם האישיות של האמנים. המכתב גם הטיל ספק במידת ההמלצה לבודד את המשתתפים למשך 24 שעות כדי לעבוד על סקיצה של הציור העתידי. מכתבם נדחה ב-10 באוקטובר.
לאחר הדחייה שלחו התלמידים מכתב מפורט יותר לנשיא האקדמיה הנסיך גריגורי גגארין, שנותר ללא מענה. בניסיונם השלישי כתבו המתחרים ליו"ר המועצה, הרקטור פיודור ברוני, והלכו לבתיהם של לפחות ארבעה פרופסורים כדי לבקש מכל אחד מהם לשנות את הכללים. כתוצאה מכך, המועצה החליטה שלא ליישם נושאים רחבים וחזרה לפרקטיקה הרגילה של הקצאת נושאים ספציפיים למתחרים.
המרד.
הסטודנטים נעלבו מחוסר ההיענות לעתירותיהם והחליטו אם בקשתם לא תענה, הם יסרבו להשתתף בתחרות, וכי כל אחד מהם יגיש בקשה לסיום האקדמיה בלילה שלפני התחרות. בשעה 10:00 ב-9 בנובמבר 1863, זומנו כל חמישה עשר משתתפי התחרות לאולם הכנסים של האקדמיה, שם הכריז גגארין שנושא התחרות הקרובה יהיה "המשתה בוואלהלה" עם התמקדות באושרם שלאחר המוות של הגיבורים שנפלו. זהו נושא מהסאגות הנורדיות.
לאחר ההכרזה, איוואן קרמסקוי נשא נאום קצר בו הצהיר על סירובו להשתתף בתחרות, וביקר את האקדמיה על כך שלא הגיבה לעתירות שלהם. בעקבות הנאום, כל הסטודנטים מלבד אחד החלו לעזוב את אולם הכנסים. בדרכו החוצה השאיר כל תלמיד מכתב מוכן המודיע כי לא ישתתף בתחרות וביקש להעניק לו דיפלומה כאמן מדורג, לה זכאי כל תלמיד ללא קשר להצלחתו בתחרות.
המשתתף שנותר היה האמן ההיסטורי פיוטר זבולוצקי, שהודיע ​​על כוונתו להשתתף בתחרות. מועצת האקדמיה אמרה לזבולוצקי שהתחרות לא יכולה להתקיים עם אדם אחד בלבד.
תוצאות.
התחרות שבוטלה דווחה לקיסר אלכסנדר השני, שהורה על מעקב משטרתי על המשתתפים לשעבר.
בסוף 1863, המשיכו האמנים להקים את ארטל האמנים שם יכלו למכור באופן עצמאי את יצירותיהם. למרות הצלחתה הכלכלית, הקבוצה התפרקה שמונה שנים לאחר מכן וחלק מחבריה הצטרפו לקבוצה חדשה בשם ״הנודדים״ (Peredvizhniki).
שבעה מתוך ארבעה עשר חברי המרד, כולל איוואן קרמסקוי, קיבלו מאוחר יותר את תואר הכבוד אקדמאי ואילו שלושה קיבלו את התואר פרופסור של האקדמיה הקיסרית לאמנויות. זוהי אינדיקציה לכך שהאמנים לא היו מתנגדים עקרוניים לאקדמיה לאמנויות, אליה הם השתייכו מבחינות רבות. הם רצו להיות חופשיים להראות ולמכור את עבודתם באופן עצמאי.
האקדמיה סיפקה ל״נוודים״ חללי תצוגה במשך השנים הבאות.
האירוע היה ההפגנה הראשונה של אמנים ריאליסטים נגד הסגנון הקלאסי שהיה פופולרי ברוסיה של המאה ה-19. היסטוריונים כגון ו מציינים את המרד כמקור הריאליזם באמנות הרוסית.
שירות נשים במשטרת ישראל
שירות נשים במשטרת ישראל לא היה קיים בעת הקמת המשטרה והחל להתהוות באופן מדורג במהלך השנים.
משטרת המנדט.
בעולם הייתה מסורת של נשים־שוטרות, שראשיתה בהעסקתן של "מטרוניות משטרה" (Police matrons) במאה התשע־עשרה. גיוסן של שוטרות ממש החל בראשית המאה העשרים, זאת בניגוד להיעדרן של חיילות־לוחמות, ככלל, מרוב הצבאות בעולם.
משטרת המנדט העסיקה נשים מעטות, רובן ערביות, שעסקו בשמירה על נשים עצירות ואסירות, או לצורך חיפוש על גוף נשים. נשים אלה לא נחשבו לשוטרות, ולמעשה פעלו כמטרוניות משטרה. נשים יהודיות בודדות שירתו במשטרה החל משנת בשנת 1941 כנוטרות, כשומרות על נשים וילדים טמפלרים (תנועה). האישה הראשונה, שגויסה לתפקיד זה, הייתה רבקה ספירו. נשים יהודיות אחרות עבדו כפקידות עבור משטרת המנדט. האישה היחידה בכל תקופת המנדט, שהושבעה כשוטרת מן המניין, הייתה ויולט גרהאם, מפקדת כלא הנשים בבית לחם.
שנים ראשונות במשטרת ישראל.
במלחמת העצמאות גייסה המשטרה נשים למגוון תפקידים, מבצעיים ומינהליים, במטרה לשחרר גברים לשירות הצבא.
השוטרת לאה פינטוך מממשטרת ירושלים העברית היא האישה הראשונה בישראל שצוינה לשבח על פעילות נוכח פני אויב, כאשר השתתפה בכיבוי שריפה תחת הפגזה ירדנית. נשים מילאו תפקידים מגוונים, ובכללם פיקוח על התנועה, אלחוט, שמירה על עצירות, ועוד. לצורך טיפול בשוטרות יצרה המשטרת תפקיד "קצינת שוטרות ארצית", אותו מילאה מפקח ציפורה פל-שיק. נשים מילאו תפקידים נוספים במטה הארצי. מפקח נחמה בורשטיין, לדוגמה, הייתה קצינת העיתונות (דוברת) של משטרת ישראל בשנים 1951-1950.
עם זאת, לאחר תום המלחמה שינתה המשטרה את מדיניותה, פיטרה את רוב הנשים והעבירה את הנותרות לתפקידים טכניים ופקידותיים, או לכאלה שחייבו מגע עם אזרחיות ועם עצורות.
יחידת שוטרות הסיור.
בשנת 1960 חזרו נשים לתפקידי משטרה מבצעיים, עם הקמתה של יחידת שוטרות הסיור במחוז תל אביב.
את הקמת היחידה יזם מפקד המחוז, ניצב עמוס בן-גוריון. לצורך זה, מונתה מפקח לאה גפני למפקדת קורס ראשון מסוגו לשוטרות, שנערך בבית הספר הארצי של המשטרה בשפרעם ונמשך כשלושה חודשים.
גם במקרה זה, הזרז לשילוב שוטרות היה מחסור בשוטרים גברים, שנוצר בשל קשיים בגיוס ושימור כוח אדם. בתחילה התקשה הציבור הישראלי לקבל את מרותן של נשים־שוטרות, ותועדו מקרים רבים שבהם התייחסו האזרחים לשוטרות בגסות או בזלזול. בפיקוד המשטרה הייתה התנגדות להפעלת שוטרות בתפקידים מבצעיים, בטענות כי האזרחים לא יסכימו למלא את הוראותיהן של נשים, או שיתנגדו להן, מסיבות דתיות ותרבותיות. עם הזמן השתנה יחס זה ובשנת 1969 דיווח יומן החדשות "כרמל" כי השוטרות הפכו "לחלק בלתי־נפרד, ונעים, של העיר". נראה כי אי־שילובן של נשים בתפקידים מבצעיים בצה"ל, היה אחד הגורמים שסייעו לשירותן במשטרה: מאחר שהצבא לא הזדקק לכל הנשים שהיה חייב לגייס, לא התנגדו מפקדיו להעברתן לארגון אחר. לדוגמה, שוטרות שהתגייסו ב־1948 עשו זאת מתוקף גיוס החובה, במקום שירות בצה"ל.
נעמי שדמי, המפקדת הראשונה של יחידת שוטרות הסיור, טענה כי הזרז להקמת היחידה היה ביקורו של עמוס בן-גוריון, מפקד מחוז תל אביב, בבריטניה, שבמהלכו נחשף לשוטרות בתפקידים מבצעיים והתרשם מיכולותיהן.
חלק מהשוטרות ביחידת שוטרות הסיור של נעמי שדמי היו מגויסות חובה, שצה"ל העביר לשירות במשטרת ישראל, לבקשתן. עם הזמן, נפתחו יחידות שוטרות סיור גם בחיפה ובירושלים.
חיילות בשירות המשטרה (חיב"ה).
בשנת 1969 הקים צה"ל יחידה צבאית ייעודית — חיב"ה, חיילות בשירות המשטרה. יחידה זו הציבה חיילות בשירות חובה תחת פיקוד משטרתי. משימתן העיקרית של חיילות חיב"ה הייתה מניעת פעילות חבלנית עוינת (פח"ע), באמצעות סיור ברחובות הערים הגדולות. הנשים ששירתו ביחידה זו נותרו חיילות, כלומר היו כפופות לצה"ל מבחינת החוק והמשמעת. עם זאת, החיילות הוכשרו במשטרה, קיבלו סמכויות חוקיות של שוטרות ופעלו בהתאם לפקודות הנפות (מרחבים) של המשטרה כך קרה ששילוב נשים בתפקידים מבצעיים שירת את שני הארגונים: צה"ל, שהקטין את מספר הנשים שבהן נדרש לטפל, ומשטרת ישראל, שנזקקה לכוח אדם איכותי.
כניסה לתפקידים נוספים.
בשנות השבעים והשמונים הצטרפו שוטרות לתפקידים נוספים בתחומי עיסוק שונים ובהם זיהוי פלילי, תביעה, מודיעין, ייעוץ משפטי ועוד. יחידת שוטרות הסיור פורקה, ונשים שולבו ביחידות הסיור שבתחנות המשטרה, לצד גברים. התהליך לא אירע בבת־אחת: אף שמאמצע שנות השמונים ואילך היו כל התפקידים (למעט חבלן) וכל הדרגות פתוחים להלכה בפני נשים, בפועל היה המצב שונה. בשנת 1986 היה שיעור הנשים גבוה בעיקר ביחידת התביעות, במרכזי השליטה המשטרתיים, בביקורת הגבולות, בפיקוח על התנועה בערים ובהדרכת בטיחות בדרכים בבתי הספר. תפקידים אלה, למעט הפיקוח על התנועה, שהיה תפקידן המבצעי המקורי של שוטרות החל משנת 1960, מאופיינים בהיותם נייחים ובסיכוי נמוך למגע ישיר בין השוטרת לבין עבריין אלים. בניגוד לכך היוו השוטרות רוב בכל תפקידי המינהלה. גם שיעורן של הנשים בדרגות בכירות ובתפקידים פיקודיים נותר נמוך מאוד, אך גם אם השינוי היה איטי, הרי שהיה עקבי. נשים התקדמו לעמדות השפעה, תחילה בתחומי עיסוק מינהליים ומשפטיים ובהמשך גם ביחידות מבצעיות.
בשנת 1989 קודמה חנה הירש לדרגת ניצב והייתה לאישה הראשונה באחד מארגוני הביטחון הישראליים שהגיעה למעמד זה. מאז, הגיעו קצינות משטרה נוספות לדרגה זו.במאי 1990 הייתה שלומית כורם לאישה הראשונה שמונתה לפקד על תחנת משטרה בישראל.