על פי "דברי הימים האנגלו סקסים" נוסדה ממלכת סאסקס על ידי אלה אשר פלש לשטח בו ממוקמת הממלכה, וכבש אותה מתושביה. דברי הימים מציינים כי במהלך השנים גדל השטח שנכבש ובעקבות קרב מירקרדס ברן בשנת 485 כבשו אלה ובנו קיסה, מלך סאסקס את אנדרטיום (היא טירת פוונסי) והרגו את כל תושביה.
יש להתייחס לתיאור זה בעירבון מוגבל בשל העובדה שדברי הימים האנגלו סקסים נכתבו כחמש מאות שנים לאחר האירועים המתוארים בהם.
המאה השביעית.
התיעוד הבא של אירועי ממלכת סאסקס מתאר כי בשנת 607 לחם קאולוולף, מלך וסקס, בסאסקס.
בשנת 681 גורש וילפריד מיורק מנורת'מבריה על ידי אקגפירת' ועבר לסאסקס, בה התגורר עד שנת 686 כשהוא ממיר לנצרות את תושביה הפאגאניים.
על פי בדה ונרביליס, הוטבל אתלוואלה, מלך סאסקס, לנצרות בממלכת מרסיה ביוזמת וולפהיר, מלך מרסיה, ובתמורה קיבל לחזקתו את האי וייט.
אתלוואלה האמין כי וילפריד סייע בסיום הבצורת שפקדה את הממלכה ולכן נתן לו אדמות בסילסי עליהם ייסד את מנזר סילסי, לימים ועד שנת 1075, היה המנזר למקום מושבו של הבישוף של צ'יצ'סטר.
זמן קצר לאחר התנצרותו נרצח אתלוואלה, וממלכתו נכבשה על ידי הנסיך קאדוואלה מממלכת וסקס. קאדוואלה גורש לבסוף מסאסקס על ידי האצילים ברתאן ואנדהאן, אשר שלטו יחדיו בממלכה לאחר מכן.
בשנת 686 תקפה סאסקס את הלותהיר, מלך ממלכת קנט, במטרה לסייע לאחיינו, אילדריק לעלות לשלטון. זמן קצר לאחר מכן נכבשה סאסקס בשנית על ידי קאדוואלה, מלך וסקס, וברתאן נהרג בקרב.
פרטים מועטים ידועים על שלהי המאה השביעית. ידוע כי בשנת 692 שלט בממלה נותלם אשר העניק לאחותו מתנה, וכי זמן קצר לאחר מכן שלט ואט על הממלכה.
המאה השמינית.
צו משנת 775 (ככל הנראה מדובר בשנת 725) מזכיר הענקת שטחי אדמה מנותלם, מלך סאסקס לאידברט מסלסי (הבישוף של סלסי). אחד העדים על חתימת צו זה היה ואט, לימים מלך סאסקס.
צו משנת 705 מזכיר את שמו של אוסריק, ככל הנראה מלך סאסקס.
צו משנת 714 (ככל הנראה מדובר בשנת 717) מזכיר את שמו של אתלסטאן, מלך סאסקס.
על פי דברי הימים האנגלו סקסים, בשנת 722 שלט בממלכה אתלברט, וצו משנת 733 מעיד כי נכון לשנה זו עדיין שלט בממלכה.
צו משנת 765 מזכיר את אילדוולף, מלך סאסקס וכן שני עדים לצו הם אלפוולד, מלך סאסקס ואוסלאק, מלך סאסקס.
מכתב משנת 765 ומשנת 770 מזכיר את אוסמונד, מלך סאסקס.
צו מלכותי משנת 772 מזכיר את אתלברט, מלך סאסקס. בצו זה מוזכר גם אוסוולד, מלך סאסקס, לימים מלך סאסקס. ככל הנראה בתקופה זו סיפח אופה את ממלכת סאסקס לממלכתו.
המאה התשיעית.
בשנת 825 השתלט על הממלכה אגברט, מלך וסקס, ושילב אותה בתוך ממלכתו.
וימרנר
עמנואל דונייבסקי
וילקובישק
וילקובישק (בליטאית: Vilkaviškis, וילקבישקיס) היא עיר ומרכז מנהלי של מחוז משנה וילקובישק שבמחוז מריאמפולה בדרום-מערב ליטא. גרים בה כ-13,000 תושבים.
ממוקמת 25 ק"מ צפונית-מערבית לעיר מריאמפול (Marijampolė), על גדת נהר סיימנה (Šeimena). העיר נמצאת גם כ-18 ק"מ מהגבול עם פרוסיה (כיום רוסיה) ו-3.5 ק"מ מדרום לקו הרכבת מסנט פטרבורג-ברלין.
היסטוריה.
מקור שמה של העיר ביובל וילקובה (Vilkauja) של נהר Sesupe, הסמוך לעיר. וילקובישק קיבלה זכויות מגדבורג בשנת 1660 ובכך היא אחת הערים העתיקות ביותר בליטא. סמלה של העיר הושאל ככל הנראה מן המשפחה פאק (Pac). בעלי הכפר באותה תקופה, קשישטוף זיגמונט פאק, היה גם שליט ליטא.
עם חלוקת פולין עברה וילקובישק ביחד עם שאר מערב ליטא לשליטת פרוסיה. השלטון הפרוסי עודד את התושבים לבנות בתי אבן או לבנים במקום בתי עץ, בכך שסבסד שליש מהעלויות. באותן שנים חשיבותה של וילקובישק גדלה בגלל מיקומה על הדרך מקובנה לקניגסברג.
בשנת 1807, בעקבות תבוסת פרוסיה לצבאו של נפוליאון וחתימת חוזה טילזיט, הייתה לחלק מדוכסות ורשה והוכללה במחוז ביאליסטוק. פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה, מונה לדוכס, והחוקה הנפוליאונית הפכה עתה לחוקת הדוכסות, לפיה כולם שווים בפני החוק, פרט ליהודים שלא זכו לזכויות אזרח.
במהלך מלחמת רוסיה-צרפת שהה נפוליאון עם צבא של 250,000 חיילים בעיר וגרם לה נזק עצום. בין השאר, סוסים שוכנו בתוך בית הכנסת של העיירה. בשנת 1815 בעקבות ההפסד של נפוליאון עברה וילקובישק לשליטה רוסית והייתה לחלק ממחוז אוגוסטובה, ובשנת 1866 הפכה לחלק ממחוז סובאלק. הרוסים הקימו על יד העיר מספר מפעלים גדולים. וילקובישק בשנים אלה הייתה מרכז חשוב לעיבוד זיפי חזירים, ובשנת 1900 הועסקו בענף כ-1,000 עובדים.
ידוע הסיפור על נפוליאון בווילקאוישק שהתבקש להוציא את סוסיו מאחד מבתי הכנסת שהוכנסו לשם בתשעה באב .. כי עם שזוכר את עברו, נכון לו עתיד מזהיר! וכי אם יכבוש את ארץ ישראל, יעזור לעם היהודי להקים את מלכות ישראל. מסתבר כי יכול להיות שבעקבות הגעתו לבית הכנסת בווילקאוישק נוצרה לאחר מכן על ידו ' הצהרת נפוליאון'.
במהלך השנים 1882, 1886 ו-1895 העיר סבלה משריפות רחבות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיירה על ידי כוחות גרמניים והוחזקה עד 1918, כאשר המקום הפך לחלק מליטא העצמאית.
בתקופת ליטא העצמאית (1918–1940) חזרה העיירה להיותה מרכז מחוז כפי שהיה בעבר, והוקמו בה מוסדות מתאימים, כגון משרדי המחוז ובית המשפט האזורי. לאחר תקופה, הוקמה מסילת ברזל שהובילה מווילקובישק למריאמפול (Marijampolė). המסילה גרמה לכך שמריאמפול הפכה למרכז האזורי, והחליפה את וילקובישק בתפקידה המסורתי.
זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לאזור הסובייטים, והם שלטו באזור בין 1940 ל-1941, על בסיס הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. ב-1941 תקפה גרמניה הנאצית את ברית המועצות, פלשה לליטא וכבשה את העיר. פלישת הצבא הגרמני גרמה להרס של רוב (כ-90%) הבתים בווילקובישק. בחודשים הראשונים לכיבוש הגרמני (יוני-ספטמבר 1941) הם רצחו 3,056 אנשים, רובם יהודים. וילקובישק שוחררה על ידי הצבא האדום ב-9 באוגוסט 1944.
לאחר המלחמה, היא הייתה חלק מברית המועצות הליטאית בברית המועצות. כאשר ליטא חזרה לעצמאותה ב-1991, הפכה העיר לעיר הבירה של מחוז וילקביסקיס.
ראשיתה של וילקאווישק היהודית.
באמצע המאה השמונה עשרה פרצה מגפת כולרה בעיירה ויז'אן (ויז'ני - כיום פולין), כ -35 ק"מ מדרום לוילקאווישק. פליטים יהודים שלא הורשו תחילה להיכנס לוילקאווישק, התיישבו ביער הסמוך, וקהילת וילקאווישק סיפקה להם מזון. רבים מהם מתו ונקברו ליד היער. לאחר מכן התיישבו צאצאי היהודים בווילקאבישק וחיו שם עד השואה.
ועדה קהילתית של רבנים ואישים מכובדים של הקהילה ניהלו את החיים הציבוריים. ועדה זו ניהלה את כל מוסדות הדת, החינוך והרווחה. נציגי המדינה לא התערבו כלל בסוגיות הפנים של היהודים, ולכן הוסמכו הרבנים לרשום לידות ולמות, לגבות מיסים לצורכי הקהילה וגם לשמש שופטים בסכסוכים בין חברי הקהילה. המחברת (פנקס) של הקהילה בשנים 1692–1833 נמצאת בארכיון המרכזי של תולדות העם היהודי בירושלים.
משפחת חרל"פ, חיה ויצחק חרל"פ, היו מראשוני העולים מוילקאווישק לארץ ישראל והתיישבו בשנת 1850 בירושלים. על פי הקדמת הרב יעקב משה חרל"פ לספרו בית זבול, בעת עזיבתם לארץ ישראל, עמדו כל תושבי העיירה בתחנת הרכבת מצפון לעיירה ותהו : "מיהם המשוגעים העולים לארץ ישראל ".
בווילקובישק הייתה קהילה יהודית עתיקה. בבית הקברות היהודי היו מצבות משנת 1575 אולם לפי המסורת המקומית ראשוני היהודים התיישבו במקום כבר במאה ה-14. בעיר היה בית כנסת מעץ שהוקם בשנת 1545 והיה שמור בו ספר תורה מגירוש ספרד. היה בו ארון קודש, שלוש קומות גובהו (11 מטרים), מעוטר בקישוטים מעץ חרותים באמנות. בשנת 1857 מנתה הקהילה היהודית 4,559 נפש (83% מהאוכלוסייה).
בשנות השמונים והתשעים של המאה התשע-עשרה הגיעו יהודים מרוסיה לווילקובישק כדי לחצות את הגבול לגרמניה ללא דרכון, ומשם להפליג לאמריקה. זה היה ניסיון בעיקר מסיבות כלכליות או פוליטיות, אבל לפעמים המבריחים נתפסו על ידי משמר הגבול הרוסי, אז הקהילה בווילקובישק הייתה חייבת לשחרר את היהודים מהכלא. ב-1898 התפרסם בעיתון העברי "הצפירה" (שנדפס בוורשה) נגד ניסיון לחצות את הגבול ללא דרכון, חתום בשם קהילת וילקובישק על ידי רבי צבי מה-יפית, רבינער (רבי רש"י) אליהו שרשבסקי; נאמנים: סנדר טורברג, אפרים-מנדל פוסטפדסקי; גבאים (קציני כבוד): יחזקאל יפה ויהושע ליפמן יופה.
במהלך השנים התרכזו היהודים במסחר בדגנים, בעצים ובמוצרים חקלאיים המיועדים לייצוא לגרמניה. היו בעיר יהודים, שהיו בעלי שדות גדולים (לפי חוק נפוליאון יכלו היהודים לרכוש קרקעות באזור זה), שבהם גידלו ירקות ופירות. השריפה שהתרחשה בעיר בשנת 1882 פגעה ב-180 משפחות יהודיות, ובשנת 1886 נשרפו 300 בתים יהודיים. השריפה ב-1905 הרסה בתים יהודיים רבים, וליהודי העיר ניתן סיוע מאגודת "הברית" הצרפתית ומהברונים רוטשילד והירש.
בעיר התגוררו חנוונים יהודים רבים, בעלי מלאכה שונים ובעלי מכוניות ומרכבות שהעבירו סחורות ונוסעים לתחנת הרכבת ולערים השכנות. מספר גדול של יהודים עבד בתעשיית עיבוד זיפי חזיר לייצור מברשות בווילקובישק. היו שם ארבעה מפעלים גדולים מסוג זה - השייכים לסובולביץ, לרוזין, לווילקוביסקי ולווינדסברג - שהעסיקו יותר מ-400 עובדים יהודים בנוסף למספר סדנאות קטנות יותר. עובדים אלה היו הראשונים שארגנו שביתות כדי לשפר את תנאי העסקתם.
במאה התשע-עשרה היו היהודים רוב אוכלוסיית ווילקאווישק. בשנת 1857, מתוך 5,503 אנשים בעיר, 4,559 היו יהודים (83%), ובשנת 1897 זה עלה ל -5,788 אנשים, אך כלל רק 3,480 יהודים (60%).