סנטה קלריטה מונה כ-178,000 תושבים ויחד עם אזורים מיושבים לא מוכרזים בפאתיה האוכלוסייה מגיעה ל-275,000 תושבים. צפיפות האוכלוסין בה הוא 423.4 תושבים לקילומטר מרובע. 30.3% מתושבי העיר הם מתחת לגיל 18, 8.1% מגיל 18 עד 24, 33.6% מגיל 24 עד 44, 20.8% מגיל 44 עד 64 ו-%7.1 מעל גיל 64. הגיל הממוצע בעיר הוא 33.החלוקה הגזעית בעיר נכון ל-2010 היא: 70.9% לבנים (מתוכם 56.1% לבנים שאינם היספנים), 3.2% שחורים, 0.6% אינדיאנים, 8.5% אסיאתים, 0.2% פולינזים, ו-12% מגזעים אחרים. למעשה 29.5% מכלל האוכלוסייה בעיר הם היספנים או ממוצא לטיני.
לפי הערכות של שנת 2007 ההכנסה הממוצעת בשנה של תושבי סנטה קלריטה היא בין 80 ל-90 אלף דולרים. סנטה קלריטה מחזיקה בתואר כעיר עם אחוז המובטלים הנמוך ביותר.
תחבורה.
קו רכבת של מטרולינק מספק שירות רכבות מהיר מסנטה קלריטה לתחנת יוניון במרכז לוס אנג'לס. ישנן 3 תחנות רכבת בעיר. שירות הרכבות פועל 7 ימים בשבוע.
אסונות טבע.
אסונות רבים פקדו את סנטה קלריטה ביניהם שתי רעידות אדמה חזקות בשנים 1971 וב-1994 אשר הסבו נזקים כבדים ושריפות טבע רבות. למעשה, סנטה קלריטה היא העיר שסבלה בהכי הרבה שריפות כתוצאה משרפות מאשר כל עיר אחרת בארצות הברית וזאת בגלל יערות רבים סביבה. בשנים 2001–2008 התרחשו 10 שריפות גדולות שגבו מספר קורבנות רב ואילצו את כוחות הביטחון לפנות חלק מסוים מתושבי העיר עד שיצליחו להשתלט על האש.
תעשיית הסרטים בעיר.
מאז שהומצא הקולנוע, עמק סנטה קלריטה נחשב כיעד פופולרי לתעשיית הסרטים, בעיקר לצילומים. תעשיית הסרטים של הוליווד החלה להקים סניפים ואולפני צילומים שלה רק בשנות ה-90 של המאה ה-20 כמו 'אולפני צילום סנטה קלריטה', 'גולדן אוק רנץ' של דיסני, 'אולפני מלודי' ועוד.
בין הסרטים והסדרות שצולמו באזור ניתן למנות את: המלאכיות של צ'ארלי, הדיוקס קורעים את האזרד, ג'יי ובוב השקט מכים שנית הסדרה והסרט אביר על גלגלים, מלרוז פלייס, מלקולם באמצע, פאוור ריינג'רס ואחי איפה האוטו. חלק מהסרטים והסדרות הללו צולמו כולם בעיר וחלק רק בסצינות מסוימות.
פארק גרין
קוקונינג
קוקונינג (באנגלית Cocooning) הוא שמה של תופעה המתארת אנשים המאבדים אמון בחברה הסובבת אותם וכתוצאה מכך נסוגים אל ביתם במטרה להתרחק ככל הניתן מאינטראקציה עם החברה. מקור המילה הוא המילה האנגלית Cocoon שמשמעה מעטפת ההגנה המגנה על חרקים בשלב הגולם.
את המונח טבעה בשנות ה-90 פיית' פופקורן, חזאית טרנדים ויועצת שיווק אמריקאית. פופקורן סימנה את הקוקונינג כתופעה בעלת משמעות מסחרית חשובה שתוביל, בין היתר, להגברת השימוש באמצעים אלקטרוניים מהבית לצריכה ולבידור.
מאז שפופוקורן טבעה את המונח, המגמה שחזתה המשיכה והתחזקה עשרות מונים עם יצירתו של ה-World Wide Web, טכנולוגיות לבידור ביתי ופיתוחים טכנולוגיים נוספים המרחיבים את היצע השירותים שניתן להפעיל מהבית, כדוגמת אמצעי תקשורת סלולרית ומחשבי כף יד, המאפשרים אפילו עבודה במשרה מלאה מהבית. השילוב בין הקוקונינג המסורתי לבין האינטרנט נקרא קוקונינג מקוון או באנגלית: e-cocooning.
יצחק מנהיימר
הרב יצחק נח מנהיימר (בדנית: Isaak Noah Mannheimer; 17 באוקטובר 1793 - 17 במרץ 1865) היה דרשן ומנהיג קהילתי יהודי יליד דנמרק, מנהיגה הרוחני הבולט של יהדות וינה מ-1824 עד מותו. מנהיימר עיצב את נוסח וינה, סגנון חדש להתנהלות בית-הכנסת ששילב מוזיקה ושירה, שהפך פופולרי בכל אירופה.
תולדות חייו.
יצחק מנהיימר נולד בקופנהגן בירת דנמרק, כבנו של חזן. הוא למד בבית ספר רגיל וגם לימודי יהדות. למד באוניברסיטה פילוסופיה, שפות מזרחיות ותאולוגיה ובו בזמן המשיך את לימודי התלמוד.
עם מתן אמנציפציה ליהדות דנמרק נקבע מבחן כניסה לחברה עבור הצעירים היהודים. בהשפעתו של מנדל לוין נתנזון, מפרנסי הקהילה, מונה מנהיימר להיות מורה בבתי הספר היהודים המודרניים ("חופשיים" דוגמת בתי הספר של יהדות ברלין) לבנים ולבנות ובהמשך, ב-1816, היה המכין לבחינות בהן חויבו הצעירים היהודים, בחינות שקיבלו את הכינוי "קונפירמציה". המבחן בו עמדו הצעירים היהודים נערך על פי ספר לימוד שחיבר שלום הכהן, שנוסח בקפידה בנימה אוניברסלית שנמנעה מלהדגיש היבטים מיוחדים ליהדות. פרנסי הקהילה תמכו בגישה זו. ב-19 במאי 1817 נערכה לראשונה הבחינה בטקס רב רושם בנוכחות קהל. לאחר דרשה של מנהיימר בדנית הושרו פזמונים בדנית, בליווי עוגב. האירוע הרשים את הקהילה והוחלט ליזום טקסי "הגיגים" בימי רביעי, לאחר סגירת הבורסה לניירות ערך. הגברים נכחו בטקס ללא כיסוי ראש. חלק מהיהודים התחילו להתייחס לטקסי ה"הגיגים" כתחליף לתפילות הרגילות והדבר גרם לתסיסה בקרב המסורתיים ולסכסוך שנמשך שלוש שנים. הורים סירבו לתת לילדיהם ללמוד אצל מנהיימר והוא עצמו התלונן בפני השלטונות על מנהגים יהודים מסוימים. הממשל נמנע מהתערבות ופרעות שהתחילו ב-1818 ציננו את המחלוקת הפנימית. לבסוף בוטלו טקסי ה"הגיגים", אך טקס הקונפירמציה נמשך. מנהיימר קיבל ב-1821 חופשה ונסע לגרמניה, שם ביקר והתפלל במניין של ישראל יעקבסון בברלין ובהיכל בהמבורג, שניהם מניצני היהדות הרפורמית.
בעת שהותו בבירה הפרוסית הגיע מכתב מקבוצה בקהילת וינה ששאפה לרפורמה באורחותיה וחיפשה מדריך לשם כך. יעקבסון המליץ למנהיימר לנסוע. הוא הגיע לבירה האוסטרית בקיץ 1821. כשנה וחצי קודם פרסם פרנץ השני צו שתבע להחליף את שפת התפילה מעברית לגרמנית. בווינה חוברו ספר תפילות ושירון, בהשפעת נוסח המבורג. הם הוגשו לבדיקה ממשלתית בעת שמנהיימר הגיע העירה, תוך שהוא זוכה להערכה מכולם. החצר הקיסרית ביטלה את יוזמתה הקודמת: גורמים שמרניים בממשל חששו מרפורמה דתית של ממש בקרב היהודים. מיכאל בידרמן, בכיר הפרנסים וממנהיגי הסיעה שקידמה אותה, עסק בבניית בית כנסת חדש ונאה, בו שאף למנות מנהיג רוחני מודרני ולצדו חזן מוזיקלי. ב-9 באפריל 1826 נחנך בית הכנסת שטאדטטמפל, שנבנה בסגנון אימפריאלי והיה רחוק ממראה המניין הממוצע בימיו. מנהיימר עמד בראשו, אף כי תוארו הרשמי היה מנהל בית-הספר; ליהודים לא הותר להחזיק רב או דרשן אלא רק משגיח כשרות. הנשים ישבו ביציע שהופרד בשבכה עדינה, מנהיימר דרש בגרמנית והחזן סלומון זולצר הוביל את המקהלה והתזמורת. גם נוצרים נכחו באירוע הפתיחה.
ב-1837 פרסם תרגום לגרמנית של התנ"ך בשם "German Volks- und Schulbibel for Israelites" יחד עם גוטהולד סלומון ובמימונו של הבנקאי סלומון היינה.
מנהיימר היה רדיקלי יחסית בנעוריו, אך נואש תוך זמן קצר מתקוותו הראשונית להכניס שינויים בנוסח התפילה כמו שנעשו בהמבורג. הוא הפך במהרה לשמרן והסתפק בטקסי קונפירמציה ובהשמטת חלק מהפיוטים. כבר ב-1830 התנגד אפילו לעוגב משום שזיהה אותו עם מנהגי הנוצרים. בעת ריב ההיכל השני ב-1841 התנגד לאיסור שהטיל יצחק ברנייס על סידור התפילה הרפורמי, אך יצא נגד הסידור עצמו בה במידה והודיע שהשינויים בקטעים המתייחסים לחידוש עבודת הקרבנות היו טעות. כמו כן גינה את שלושת כינוסי הרפורמים בין 1844 ל-1846. מנהיימר מעולם לא טען לתואר "רב" אלא כינה את עצמו "רועה רוחני" (Seelsorger), ולא עסק כמעט בהיבטים העקרוניים יותר של הדת אלא הגביל את עצמו לתחום האסתטי. פעם אחת, כשקרא להוקיע ילדים שלא נימולו מהקהילה ולסלק את מבקשי הרפורמות המשמעותיות, ספג ביקורת קשה משמואל הולדהיים. דוד אלנסון כתב כי גישתו של מנהיימר הייתה בבסיסה "פוזיטיבית-היסטורית." נוסח וינה, שתוכנן בקפידה כדי לא לפגוע ברגישויות השמרנים, הפך להצלחה גדולה בעולם ואומץ בקרב רבים.
קאנגשי, קיסר סין
הקיסר קָאנְגשִׂי (במנדרינית תקנית: 帝康熙, בפין-יין: Kāngxīdì, במונגולית אנך אמגאלן חאן; 4 במאי 1654 – 20 בדצמבר 1722) היה הקיסר השלישי בשושלת צ'ינג של בני המאנצ'ו שמקורם במנצ'וריה, השושלת הקיסרית האחרונה בסין. הוא היה הקיסר השני מהשושלת ששלט על כל סין, תוך כדי השלמת כיבוש כל השטחים שהיו בשליטת השושלת הקודמת, שושלת מינג, ואף מעבר לכך.
שמו האמיתי היה שׂוֵאנְיֵה (במנדרינית תקנית: 玄烨, בפין-יין: Xuányè), אבל, כמו קיסרים אחרים משושלתו, הוא מוכר בשם של תקופת שלטונו, קאנגשי. מנהג זה נבע מהטאבו שהוטל על השימוש בשמות מסוימים בתרבות הסינית, על פיו: הזכרת שמו הפרטי של הקיסר היא פגיעה בכבודו, ותוצאתה היא עונש מוות.
הקיסר קאנגשי מקובל כאחד הקיסרים החשובים בתולדות סין. תקופת שלטונו בת 61 השנים (מ-1661 ועד 1722) הייתה תקופת השלטון הארוכה ביותר בהיסטוריה הכתובה של קיסרי סין, והיא בין תקופות השלטון הארוכות ביותר של מלכים בהיסטוריה העולמית. עם זאת, כיוון שעלה לכס השלטון בגיל שבע, הייתה השליטה האמיתית באימפריה בשנים הראשונות לשלטונו נתונה בידי ארבעת האפוטרופוסים שמינה אביו ובידי סבתו, הקיסרית האלמנה שְׂיָאוֹגְ'וָאנְג (Xiàozhuāng). במהלך שלטונו הביס את שלושת הווסאלים, את המלך ג'נג גִ'ינְג מממלכת טונגנינג שבטאיוואן ואת האימפריה הרוסית, והרחיב את האימפריה של שושלת צ'ינג בצפון מערב. תקופת שלטונו של קאנגשי התאפיינה ביציבות מדינית לאורך זמן וביציבות כלכלית יחסית לאחר שנים של מלחמות וכאוס. למרות מוצאה הזר של שושלת צ'ינג, נחשבת תקופת שלטונו של קאנגשי כתקופה זוהרת בתרבות סין, בעיקר הודות לחסות שפרש הקיסר על התרבות והאמנות בסין. אחד משיאיה התרבותיים של תקופת שלטונו היה יצירת המילון לשפה הסינית הקרוי על שמו - מילון קאנגשי.
תחילת תקופת השלטון.