העיר הוקמה על ידי אנדרו ג'קסון מאיירס, שהקים שם חווה ב-1882 ונתן ליישוב את שמו. עם הזמן הגיעו לאזור משפחות נוספות והתיישבו בשכנות לחוותו של מאיירס. קצב גידול האוכלוסייה היה מהיר מאוד וכבר בשנת 1888 חיו בה כ-1,000 תושבים והיא הוכרזה רשמית לעיר. באותה שנה נוסד גם הבנק הראשון בעיר ומזח אושנסייד, שהוא המזח הראשון שנבנה בחוף המערבי של ארצות הברית. מסילת הרכבת מסן דייגו צפונה ללוס אנג'לס עברה באושנסייד, ותרמה רבות למסחר והתפתחותה של העיר. ב-1920 נפתח הכביש בין סן דייגו ללוס אנג'לס ועבר דרך אושנסייד.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 אושנסייד הייתה בשיא שגשוגה. נבנו פנסי רחוב, תיאטרון ומגרש גולף גדול. הסלוגן של העיר באותה תקופה היה: "אושנסייד, גאוותה של קליפורניה". השפל הגדול של שנות ה-30 לא השפיע יותר מדי על העיר ולא עצר את גדילתה. ב-1934 נבנה בניין עירייה קבוע ואוכלוסיית העיר מנתה 3,508 תושבים. בסוף שנות ה-40 חיו בעיר 4,652 תושבים.
ב-1943 פגעה סופה קשה בחוף המערבי של ארצות הברית והרסה לגמרי את המזח שהיה סמל גאוותה של אושנסייד. אף על פי שעלות בנייתו מחדש הייתה גבוהה מאוד הוחלט בכל זאת לבנות אותו משום שהיה סמלה של העיר ומוקד תיירותי חשוב. בשנת 1946 נבנה מזח עץ חדש בעלות של 170,000 דולרים וכיום הוא המזח הארוך ביותר בחוף המערבי של ארצות הברית. בצידי המזח הותקנו שתי מצלמות רשת המשדרות 24 שעות ביממה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפכה אושנסייד מעיר קטנה ומנומנמת לעיר מודרנית. ב-1942 נבנה מעט צפונית לעיר, בסיס פנדלטון לשימוש המארינס והתווספה אוכלוסייה גדולה של חיילים וקצינים עם משפחותיהם. כיום (2009) בסיס פנדלטון הוא בסיס המארינס הגדול ביותר במערב ארצות הברית, וחיים בו 25,000 חיילים וקצינים המעורים בחיי העיר.
ב-1950 חיו בעיר 12,000 תושבים, בהם חיילים ומשפחותיהם. בשנות ה-60 נבנה בעיר בית חולים אזורי ומרינה בה עוגנות יותר מ-800 סירות ויאכטות. בשנות ה-70 התפתחה העיר לאחת הערים היקרות בדרום קליפורניה והיא נשארה כזו.
דמוגרפיה.
53.6% מתושבי העיר הם לבנים, 30.2% היספנים, 6.3% שחורים, 5.5% אסיאתים, 1.2% צאצאים של תושבי האיים באוקיינוס השקט, 0.4% אינדיאנים ו0.1% אחרים.
ישנה בעיר קהילה יהודית ובית חב"ד בהנהלת הרב ברוך גרינברג.
תקן פשוט למשלוח דואר אלקטרוני
דיאלוג בחשכה
דיאלוג בחשכה היא תערוכה בינלאומית בנושא עיוורון ומוגבלויות. מטרת התערוכה היא העלאת המודעות לגבי חייהם של עיוורים ומוגבלים באופן כללי, על ידי הדמיה של התמודדות בחיי היומיום ללא חוש הראייה.
מלבד התערוכה, "דיאלוג בחשכה" הוא גם עסק חברתי המקיים תערוכות והדרכות עסקיות בחשכה מוחלטת, יוצר מקומות עבודה עבור עיוורים, נכים ומוגבלים ברחבי העולם. מאז פתיחת התערוכה בשנת 1988, מעל ששה מיליון מבקרים מיותר מ-20 מדינות חוו את התערוכה, והיא סיפקה מקומות עבודה לכ-5,000 עיוורים. בשנת 2004 נפתחה תערוכה גם במוזיאון הילדים בעיר חולון.
היסטוריה.
הוגה הרעיון הוא ד"ר אנדריאס היינקה. בשנת 1986 היינקה עבד כעיתונאי וכותב סדרות תעודה עבור חברת תקשורת בגרמניה. במסגרת עבודתו, הוא התבקש לבנות תוכנית אימון לעמית לעבודה שאיבד את חוש הראייה. בפגישתו הראשונה עם העיוור, היינקה הרגיש בעיקר רחמים וחוסר ביטחון. אולם, עולמם של אנשים עיוורים החל לרתק אותו, והוא זועזע מהאפליה נגדם, שעודנה קיימת גם כיום.
בדצמבר, 1988, התערוכה הוצגה לראשונה בעיר פרנקפורט בגרמניה. במשך 10 שנים התערוכה נדדה מסביב לעולם כתערוכה ניידת במוזאונים וכאירוע מיוחד בפסטיבלים. התערוכה הקבועה הראשונה נחנכה בעיר המבורג בגרמניה, בשנת 2000.
עד היום התערוכה הוצגה בלמעלה מ-20 מדינות ולמעלה מ-150 ערים ביבשת אמריקה, אסיה, אירופה והמזרח התיכון. במקביל, קיימות גם תערוכות קבועות באוסטריה, איטליה, ישראל, קוריאה, ארצות הברית ועוד.
התערוכה.
מדריך עיוור או כבד-ראייה מוביל קבוצה קטנה של מבקרים דרך מתחם הבנוי ממספר חדרים השרויים בחשכה מוחלטת. המבקרים עוברים בין החדרים במשך כשעה ורבע, כאשר כל חדר מאלץ את המבקרים להשתמש בחושים אחרים מלבד חוש הראייה, ומציב אותם בפני מצבים יומיומיים כגון חציית כביש, ומציאת ספסל בפארק, ללא האפשרות לראות דבר.
בתערוכה מתהפכים התפקידים, מאחר שהמבקרים הרואים נתלשים מהשגרה שלהם (בה הם מסוגלים לראות), והם נאלצים לסמוך על אדם עיוור שיוביל אותם בנבכי המתחם. בסוף התערוכה המבקרים מגיעים למזנון בו הם יכולים לקנות מוצרים שאינם יכולים לראות, וניתנת להם הזדמנות לשוחח עם המדריך על חייו ועל עיוורונו, ולשאול אותו שאלות שבדרך כלל לא היו שואלים אדם עיוור זר. כ"פלטפורמה לתקשורת", הדגש אינו על העיוורון, אלא על חשיבות האמפתיה והסולידריות עם אנשים בעלי מוגבלות.
מטרות.
לתערוכה שתי מטרות עיקריות. הראשונה היא להגביר את מודעות וסובלנות הציבור ל"שונה", ובכך להתגבר על המחסומים הקיימים בין ה"אנחנו" ל"הם". את מטרה זו מנסים להשיג על ידי כך שאנשים רואים נכנסים לחשכה, ובעוד הם חווים את המגבלות של עצמם, הם מתחילים להטיל ספק בהנחות היסוד הקודמות, ובדעות הקדומות שלהם. ההנחה היא שהעובדה שהם חווים את החוויה שחווה אדם עיוור, תעזור להם לכבד יותר את החוזקות של אנשים שהם בדרך כלל רואים כאנשים חלשים יותר. החשכה אמורה לאפשר מקום לתקשורת חפה מדעות קדומות, וללמידה הדדית.
המטרה השנייה היא יצירת מקומות עבודה לאנשים בעלי מוגבליות, על ידי הפיכת חסרונות נתפסים, ליתרונות פוטנציאלים. למעשה, יוצרי התערוכה מצהירים שמטרתם היא "קידום הכללה חברתית של אנשים מודרים, על בסיס גלובלי". מטרה זו מושגת בפועל על ידי איוש תפקיד המדריך על ידי אנשים עיוורים או כבדי ראייה.
טיפול להפחתת אנדרוגן
טיפול להפחתת אנדרוגן (באנגלית: Androgen deprivation therapy או ADT) הוא טיפול הורמונלי, שנועד לנטרל את הטסטוסטרון בגברים על ידי שימוש במספר שיטות. טיפול להפחתת אנדרוגן משמש לטיפול בחולי סרטן הפרוסטטה ועברייני מין המתקשים לשמור על יצרם המיני.
מנגנון ביוכימי.
טיפול להפחתת אנדרוגן מבוסס על מניעת ההורמון די-הידרו-טסטוסטרון המיוצר באשכים מלהגיע לתאים הסרטניים ובכך לעודד אותם לגדול, השיטות להשגת מטרות אלו הם:
לרוב תאי הסרטן מאבדים את רגישותם לטיפול ההורמונאלי לאחר מספר שנים.
תופעות הטיפול.
הטיפול מנטרל את השפעת ההורמון הגברי – טסטוסטרון. תופעות נטרול ההורמון כוללות:
בנוסף לתופעות אלו הנגרמות מחוסר פעילות אנדרוגן, חלק מן התרופות גורמות תופעות לוואי באופן ישיר כגון בעיות כבד, ופריחה בעור.
טיפול בעברייני מין.
סירוס כימי הוא טיפול להפחתת עוצמת הליבידו של אנסים ועברייני מין אחרים. נמצא שעברייני מין נוטים לחזור על מעשיהם לאחר שחרורם מן הכלא, לכן סירוס כימי נתפס כשיטה המאפשרת את שחרור העבריין תוך כדי שמירה על החברה ממנו. לרוב טיפול בעברייני מין נעשה על ידי הזרקת נגזרת סינתטית של ההורמון הנקבי פרוגסטרון - Depo-Provera (מכיל Medroxyprogesterone acetate). לטיפול זה השפעה דומה לטיפול להפחתת אנדרוגן בכל הנוגע לירידה בחשק המיני, אך הוא מלווה בתופעות לוואי חמורות. בישראל מטופלים עברני מין בשיקום על ידי הפחתת אנדרוגן בעזרת מעכבי GnRH.
שארל רנייה
שארל פרידריך אנטוניו רנייה (בגרמנית: Charles Friedrich Antonio Regnier, 22 ביולי 1914 פריבור, שווייץ - 13 בספטמבר 2001 באד ויסזה) היה שחקן תיאטרון וקולנוע, רדיו וטלוויזיה, במאי, תסריטאי, מדבב ומתרגם גרמני יליד שווייץ.
ילדותו וצעירותו.
נכד לסב צרפתי, בן לאב רופא יליד ארצות הברית ולאם גרמנייה, נולד בעיר פריבור (פרייבורג אים יכטלנד Freiburg im Üechtland ) בשווייץ
ב 22 יולי 1914, ימים ספורים לפני פריצת מלחמת העולם הראשונה. אחרי לימודי תיאטרון בברלין, השתתף בגיל 17 בסרט חובבים "La Lettre" (המכתב) בפראג. ב-1933, שנת עליית היטלר לשלטון, עזב את ארצו ונסע לאיטליה. משם חזר כעבור 5 שנים בשנת 1938 והתקבל כשחקן בתיאטרון העירוני בגרייפסואלד.
אולם בשנת 1939 נאסר במחנה ריכוז ליכטנבורג ביישוב פרטין באזור סכסן-אנהלט בגלל הומוסקסואליות. שוחרר אחרי 9 חדשים, לאחר שהתחייב, כמו אסירים משוחררים אחרים, שלא לספר לאיש על מה שראה במחנה.
פעילותו כשחקן קולנוע וכאיש תיאטרון.
בשנת 1941 התחתן עם השחקנית פמלה ודקינד, בת של המחזאי פרנק ודקינד. קשר נישואין זה סייע בידיו לשפר את מעמדו ולהתקבל על ידי אוטו פאלקנברג (1873 - 1947) לשחק ולביים על במת התיאטרון הקאמרי של מינכן Münchner Kammerspiele.
אחרי מלחמת העולם השנייה עבד בתיאטראות שונים במערב גרמניה ובשווייץ - בדיסלדורף, בוכום, ציריך, ברלין ומינכן.
כבמאי הייתה לו פעילות פורחת בשנים 1961–1962 בתיאטרון "וינר אנסמבל" בווינה.
עיסוק נוסף שהביא לו פרסום היה השתתפותו בתוכניות תיאטרון ברדיו שבהן ביצע תפקידים רבים, ביניהם דרקולה.
כדובר צרפתית רהוטה כמו אשתו פמלה, עסק רנייה גם בתרגום ספרים, במיוחד ספרי בלשים, ותסריטים מצרפתית לגרמנית.
שארל רנייה השתתף במעל מאה סרטי קולנוע וטלוויזיה.
הופעת הבכורה שלו על המסכים הייתה בתפקיד ברטרם בסרט "האשליה האחרונה" (The Last Illusion, בגרמנית Der Ruf) משנת 1949 בבימויו של יוזף פון באקי ולפי תסריט של פריץ קורטנר. הסרט, שהשתתף בפסטיבל קאן, דן בחזרתו של פרופסור יהודי מגלות ארצות הברית לגרמניה אחרי נפילת הנאציזם. רנייה שיחק בין השאר גם את תפקיד הרוזן לריסה בסרט "ילדי המלך" (Königskinder) בשנת 1950 ובשנת 1953 גילם דמותו של המפקח מורו ב" הכומר מסאן לורנצו" ("Der Kaplan von San Lorenzo").