בשנת 2018, מחקר גנטי בפיגמים החיים בכפר רמפאסאסה הסמוך למערת ליאנג בואה מצא בגנומים שלהם עקבות ברירה טבעית שפעלה על אללים רבים הגורמים לקומה נמוכה, ולעומת זאת לא נמצאה אצלם תרומה גנטית ממקור קדום בלתי-ידוע העשוי להתאים לרביית כלאיים עם פלורסיינסיס. לדעת החוקרים תוצאה זו מציעה שגמדות איים פעלה בנפרד על שתי אוכלוסיות אלו.
השערת מוצא קדום אף יותר.
כבר בשנת 2003, כאשר הוזעק הפלאואנתרופולוג פיטר בראון לפלורס על ידי הארכאולוגים מייק מורווד ותומס סוטיקנה על-מנת לבדוק את גולגולת ושלד LB1 שחשפו, הוא התרשם כל-כך מייחודה שביקש לסווג אותה לסוג חדש למדע ונפרד מסוג האדם "Homo" (שאותו רצה לכנות בשם הסוג "Sundanthropus", כלומר "אדם מאיי סונדה"). אף שבראון שוכנע באותו זמן לכלול את פלורסיינסיס בסוג האדם בפרסום שהגדיר את המין, מספר מחקרים מאוחרים יותר באנטומיה של פלורסיינסיס אכן הצביעו על דמיונו להומינינים קדומים אף מארקטוס - מאובני דמניסי, הומו הביליס, ואולי אף אוסטרלופיתקים.
השערה זו מתבססת בעיקר על מחקריהם של ויליאם יונגרס מאוניברסיטת סטוני ברוק ומתיו טוצ'רי ממוזיאון הסמית'סוניאן, שמצאו כי תצורות שלד כף הרגל ופרק היד של LB1 הן "פרימיטיביות" מאוד, דומות לאלו של אוסטרלופיתקים שעדיין טיפסו על עצים ולא השלימו את הסתגלותם להליכה על שתיים. מחקרים אלו מחזקים את תפיסת הומו פלורסיינסיס כמין בפני עצמו, שכן בלתי סביר שפתולוגיה גרמה לשחזור תצורת השלד הקדומה. בעקבות זאת מספר פלאואנתרופולוגים ידועי-שם, כמו כריס סטרינגר, יואל רק וברנרד ווד, צידדו בהשערת המוצא הקדום. אפילו מייק מורווד עצמו, כמה שנים לפני מותו ממחלת הסרטן בשנת 2013, השתכנע בסבירותה של השערה זו. בשנת 2017 ערכו פלאואנתרופולוגים אוסטרלים ואמריקנים בהשתתפותו של יונגרס ניתוח פילוגנטי קלדיסטי על-פי 133 מאפייני גולגולת, שיניים ושלד בהומו פלורסיינסיס ובמאובני הומו ספיינס, הומו ארקטוס, הומו ארגסטר, הומו גאורגיקוס, הומו הביליס, הומו רודולפנסיס, הומו נאלדי, אוסטרלופיתקוס סדיבה, אוסטרלופיתקוס אפריקנוס ואוסטרלופיתקוס אפרנסיס. העצים הפילוגנטיים הסבירים ביותר והחסכוניים ביותר בשינויים אבולוציוניים תמכו במוצא קדום של פלורסיינסיס מלפני לפחות 1.75 מיליון שנה או יותר, כענף שהתפצל ביחד עם הביליס או לפניו. עצים שבהם פלורסיינסיס השתייך לענפים עם ספיינס, עם ארקטוס או עם גאורגיקוס נדחו כבלתי-סבירים ובלתי-חסכוניים.
מחסור במאובני מעבר כלשהם במשך חצי מיליון שנה לפחות ולכל רוחב יבשת אסיה, אשר מפרידים בין הומינינים קדומים אלו לממצאי פלורס הקדומים ביותר, מקשה על קבלת השערת המוצא הקדום. מאובני דמניסי נמצאו בגאורגיה וגילם כ-1.8 מיליון שנה; מאובני הביליס ואוסטרלופיתקים מעולם לא נמצאו מחוץ ליבשת אפריקה, והם ידועים עד תקופה של כ-1.5 מיליון שנה לפני זמננו. לכן קבלת השערת המוצא הקדום עשויה להצריך מהפכה בהבנת האבולוציה של האדם בפליסטוקן המוקדם והתפשטותו הקדומה מאפריקה.
לעומת זאת, יתרונה של השערת המוצא הקדום שאיננה מצריכה הקטנה קיצונית של המוח והגוף. נפח הגולגולת ושלד הגוף אצל הומינינים קדומים אלו לא היו גדולים בהרבה מאלו של LB1. כריס סטרינגר ציין שכלי האבן המעידים על קיומם של הומינינים בפלורס במשך לפחות כמיליון שנה אינם פוסלים את האפשרות שהומינינים אלו כבר היו קטני מוח וגוף כאשר הגיעו לאי. המאובנים ההומינינים העתיקים ביותר שנמצאו בפלורס, בני כ-700 אלף שנה, הם כבר קטני מידות, ולפיכך אינם מוכיחים שההקטנה התרחשה באי עצמו.
חשיבות בחקר האבולוציה של האדם.
אם ממצאים נוספים יאשרו שפלורסיינסיס הוא מין בפני עצמו, כפי שהקונצנזוס המדעי בתחום נוטה לקבל, תהיה לו חשיבות עצומה למחקר הפלאואנתרופולוגי באבולוציה של האדם. דונלד ג'והנסון, פלאואנתרופולוג חשוב שהתפרסם בעיקר בגילוייה של לוסי, כתב בספרו (ביחד עם עיתונאית המדע קייט וונג):
המין פלורסיינסיס מצטייר בבירור כענף צדדי נכחד של אדם, ואין כל ניסיון בתחום לטעון שהוא אב קדמון של האדם בן-ימינו (אם כי לא ניתן עדיין לשלול אפשרות שרביית כלאיים שלו עם בני-אדם מודרניים אנטומית, בדומה לרביית כלאיים של אוכלוסיות האדם הניאנדרטלי והאדם הדניסובי, תרמה מעט אללים לגנום של אנשים בני-זמננו באיי אינדונזיה). ואולם פלורסיינסיס מהווה הדגמה לאופן שבו האבולוציה מסוגלת, תוך זמן קצר בקנה מידה גאולוגי ובאזור גאוגרפי מוגבל, לשנות ולעצב את האנטומיה של אורגניזמים חיים אפילו בענף האדם. המין פלורסיינסיס גם מספק דוגמה נוספת לאופן שבו האבולוציה האנושית, בדומה לאבולוציה של קבוצות חיים אחרות, מתפצלת כמו "שיח", ולא עולה כמו "סולם" באופן קווי לעבר "תכלית" כלשהי, למשל לעבר מוח גדול יותר. יש בכך משום רמז נוסף שהמצב הקיים, בו שרד רק מין אחד בענף האדם, הוא מצב בלתי-רגיל יחסית, הנובע אולי מכך שמין זה, בהתפשטותו לכל יבשות ואיי כדור הארץ, דחק את רגלי כל שאר המינים ואוכלוסיות האדם.
גרושו מרקס
אפיגרמה
ג'ורג' קאופמן
ג'ורג' סיימון קאופמן (George Simon Kaufman; 16 בנובמבר 1889 – 2 ביוני 1961) היה מחזאי, סופר, במאי תיאטרון, סאטיריקן ומבקר תיאטרון יהודי אמריקאי.
תולדות חייו.
שנים ראשונות.
קאופמן נולד בפיטסבורג, פנסילבניה ולאחר שסיים תיכון החל ללמוד משפטים, אולם נטש את התחום עד מהרה. הוא החל לעבוד כעיתונאי וכמבקר תיאטרון והיה לעורך מדור הדרמה של הניו יורק טיימס (משרה בה החזיק כעשרים שנה, עד 1930).
ברודוויי.
בשנת 1918 כתב את מחזהו הראשון לברודוויי "Someone in the House" ("מישהו בבית"). המחזה עלה בעיצומה של מגפת השפעת הספרדית, שעה שהציבור הוזהר מלהתקהל ולא הגיע אל התיאטרון. קאופמן התלוצץ שיש לפרסם הזמנות להצגה עם הכיתוב: "הימנע מקהל גדול - בוא ל'מישהו בבית'". אולם התחלה גרועה זו לא סימנה את המשך הדרך. בכל העונות בברודוויי מ-1921 ועד 1958 הוצג לפחות מחזה אחד מאת קאופמן. בדרך כלל לא כתב לבדו אלא שיתף פעולה עם כותבים אחרים, בהם מוריס ריסקינד, עדנה פרבר, מוס הארט ועוד. שיתוף הפעולה הפורה ביותר שלו היה עם מוס הארט עמו כתב את "Once in a Lifetime" ("פעם בחיים"), "You Can't Take It With You" ("הן לא תקחהו עמך") מ-1937, עבורו זכה בפרס פוליצר והקומדיה החברתית החריפה "The Man Who Came to Dinner" ("האיש שבא לסעוד").
קאופמן גם כתב עבור מחזות זמר. המחזמר "The Cocoanuts" ("עצי הקוקוס") שכתב עם אירווינג ברלין איפשר לאחים מרקס לעבור משורשיהם במופעי וודוויל לתיאטרון הממוסד, במיוחד הצטיין קאופמן בכתיבה שקלעה ליכולותיו ההומוריסטיות של גרושו מרקס. יחד עם מוריס ריסקינד ואיירה גרשווין כתב קאופמן שלוש הפקות סאטיריות חריפות למוזיקה של ג'ורג' גרשווין, "Strike Up the Band", ו-" Let 'Em Eat Cake " אשר נתקלו בקשיי הפקה לא צלחו ו-"בשבילך אני שר" ("Of Thee I Sing"), שזכתה בהצלחה קופתית וביקורתית מרשימה ואף זיכתה את כותביה בפרס פוליצר הראשון שניתן עבור מחזמר, ב-1932.
הוליווד.
רבים ממחזותיו של קאופמן עובדו לקולנוע. בהם המחזות "הן לא תקחהו עמך" שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר לשנת 1938, ו"האיש שבא לסעוד". קאופמן גם כתב לסרטים במיוחד, למשל לסרט לילה באופרה של האחים מרקס. הוא גם ביים סרטים והצגות בהן על עכברים ואנשים מאת ג'ון סטיינבק וכותרת ראשית ההצגה ברנשים וחתיכות עליה זכה בפרס טוני לבימוי ב-1951 ו-גרבי המשי (1957) .
ברידג'.
קאופמן היה שחקן ברידג' מוכשר. גם אשתו הראשונה ביאטריס הייתה שחקנית ברידג'. העיתון הניו יורקר פרסם כתבות הומוריסטיות שלו על ברידג'.
חיים אישיים.
ב-1917 נשא לאשה את ביאטריס בקרוב (Beatrice Bakrow) והיה נשוי לה עד מותה ב-1945. במהלך תקופה זו נחשף קשר רומנטי בינו ובין השחקנית מרי אסטור שהתפתח לסקנדל רכילותי ב-1936.
ב-1949 נשא לאשה את השחקנית לואיין מקגראת' ממנה התגרש ב-1957.
פורום מרקס אנגלס
פורום מרקס-אנגלס (גרמנית Marx-Engels-Forum) הוא פארק ציבורי ברובע מיטה המרכזי בעיר ברלין, בירת גרמניה. הוא נקרא על שמם של קרל מרקס ופרידריך אנגלס, מחברי המניפסט הקומוניסטי משנת 1848, שנחשבים לאבות הסוציאליזם המודרני. את הפארק הקימו שלטונות גרמניה המזרחית בשנת 1986.
הפורום שוכן על הגדה המזרחית של הנהר שפרה, ומוקף בנהר מדרום-מערב, רחוב קרל ליבקנכנט בצפון מערב, רחוב שפנדאואר מצפון מזרח, ורחוב העירייה (Rathausstraße) מדרום מזרח. מעברו השני של הנהר נמצא האתר שעליו היה בנוי ארמון הרפובליקה (ההרוס כיום), וארמון ברלין.
לפני מלחמת העולם השנייה השטח שעליו נמצא היום הפורום היה רובע מאוכלס בצפיפות של העיר העתיקה, בין הנהר לכיכר אלכסנדר, ונקרא רחוב רוח הקודש (Heiliggeiststraße) שנמתח בין רחוב הקייזר וילהלם (רחוב קרל ליבקנכט של ימינו) והעירייה. השטח, ובכלל זה סניף הדואר הראשי, הופצץ קשות במהלך התקפות האוויר של בעלות הברית בשנת 1944/45 ורוב הבניינים בו הפכו לעיי חורבות. ההריסות פונו אחרי המלחמה, אבל השטח נותר בשממונו, עד לשנת 1977 אז הוחלט לבנות מחדש את רובע ניקולאי, ולהפוך את אזור הפורום לשטח ירוק בין ארמון הרפובליקה למגדל הטלוויזיה. הפסל לודוויג אנגלהרדט מונה למנהל הפרויקט והוטל עליו לפתח את האתר כמחווה למרקס ואנגלס, אבות הקומוניזם, שהיה האידאולוגיה השלטת בגרמניה המזרחית.