בגרסת המפציץ העיקרית שנבנתה הותקנו שלושה מנועים כוכביים אלפא רומיאו מסוג RC.34 I26 בעלי 780 כ"ס, המצוידים במדחפי פסיעה משתנה בעלי שלושה להבים העשויים מתכת. לוח חסין אש הפריד בין מנוע החרטום לתא הטייסים. מהירותו המרבית של המטוס הגיעה ל-430 קמ"ש בגובה 4,250 מטר, וסייג רום מבצעי נמוך יחסית של 6,500 מטר. מהירות השיוט הממוצעת הייתה 373 קמ"ש בגובה 5,000 מטר, אך היעילה יותר הייתה מהירות שיוט של 259 קמ"ש (60% כוח למנועים). בכוח מלא למנועים ובזכות המדפים בכנפיים, היה ה-SM.79 מסוגל להיות באוויר בתוך מרחק הרצה של 300 מטרים בלבד.
לגרסת המפציץ היו עשרה מכלי דלק (3,460 ליטרים) ומשך השהייה באוויר במהירות ממוצעת של 360 קמ"ש היה ארבע וחצי שעות. טווח טיסה מקסימלי במהירות שיוט לא אומת, אך מטוסים מותאמים במיוחד, עם דלק נוסף, הצליחו להגיע בטיסה ישירה מלוב לאדיס אבבה, מרחק של יותר מ-2,000 ק"מ. הטווח עם מטען בן טונה אחת של פצצות היה בין 800 ל-900 ק"מ.
צוות המטוס מנה חמישה או שישה, בגרסת המפציץ, עם קוקפיט שאויש בשני טייסים אשר ישבו זה לצד זה, כאשר מפקד המטוס בצד ימין. מעל תא הטייס נקבעו חלונות כדי לאפשר נטישה בעת הצורך. מאחורי הטייסים ישבו מהנדס הטיסה מצד ימין ומפעיל הרדיו מצד שמאל. מרכז גוף המטוס שימש כתא הפצצות עם נטייה לשמאל על מנת לאפשר מעבר בין החלק הקדמי לירכתיים. מכשירי הטיסה כללו מדי שמן ודלק, מד גובה, מד מהירות אנכי ומד מהירות אוויר, שעון, גירוסקופ, מצפן, מד שיפוע, טכומטר ומצערות.
ה-SM.79 נחשב כמטוס בעל ביצועים טובים, מבנהו העשוי בעיקר מעץ היה קל מספיק כדי לשמור את המטוס בציפה של עד חצי שעה במקרה של נחיתת אונס בים, מה שנתן סיכוי טוב יותר לצוותו להימלט, והמנוע בחרטום סיפק הגנה מפני אש נ"מ. למטוס הייתה יכולת נסיקה מהירה יחסית, יכולת פנייה ותמרון טובה לזמנו ומבנהו הגס ומערכת השליטה הנוחה אף אפשרו לו לבצע (בזהירות) "לולאה".
טווח תקיפה יעיל באמצעות טורפדו היה בין 500 ל-1,000 מטר מהמטרה. לעיתים קרובות טס תחילה ה-SM.79 ביעף נמוך מעל מטרתו לפני ביצוע התקיפה והפך בשל כך למטרה מצד כל כלי נשק זמין שעל אותן מטרות.
ל"נץ" היו מספר יתרונות על פני מפציצי טורפדו תוצרת בריטניה, ביניהם מהירות וטווח גדולים יותר. באשר למטוסי הקרב הבריטיים, לא היוו בתחילה הגלוסטר גלדיאטור והבלאקבורן סקואה איום משמעותי, בשל העובדה שהיו איטיים ממנו ב-10 וב-90 קמ"ש, בהתאמה. אולם בתוך זמן קצר נאלץ ה-SM.79 להתמודד עם ההוקר הוריקן והפיירי פולמאר, שהיו מהירים יותר מקודמיהם, אך עדיין איטיים בהשוואה למטוסי קרב מלווים אחרים. מטוסי הבריסטול בופייטר היו מהירים וחמושים היטב, ובנוסף ליעילותם כמטוסי קרב בשעות היום תפקדו גם כמיירטים מוצלחים בשעות הלילה ובשלבי המלחמה המאוחרים רדפו לעיתים קרובות אחר ה-SM.79 במהלך משימות ליליות. בסופו של דבר, הופעתם בזירת הים התיכון של הספיטפייר, ה-F4F ויילדקט, הקרטיס P-40 וורהוק וה-P-38 לייטנינג גרמו למניעת פעילותו של ה-SM.79 בשעות היום.
חימוש.
אמצעי ההגנה של ה-SM.79 כללו ארבעה, ומאוחר יותר חמישה, מקלעים מסוג ברדה-SAFAT, שלושה מתוכם בקוטר 12.7 מ"מ (0.5 אינץ'). זוג מקלעים היה ממוקם בעמדה על גב המטוס, אחד לירי קדימה שהופעל על ידי הטייס והשני לירי לאחור, ומקלע בודד בגחונו של גוף המטוס בתוך מרכב דמוי גונדולה המופנה לאחור. בנוסף, הותקן מקלע בקוטר 7.7 מ"מ (0.3 אינץ') מסוג לואיס על גבי כנה גמישה שאפשרה את העברתו בין עמדות הירכתיים. מקלע הלואיס הוחלף מאוחר יותר בצמד מקלעי ברדה בקוטר 7.7 מ"מ, שהיו אמינים ובעלי קצב אש גבוה יותר (900 כדור לדקה במקום 500), על אף שהיה די מקום למקלען אחד בלבד בירכתיים כדי להפעילם. למרות כוח האש הנמוך יחסית, הוא נחשב כבעל חימוש כבד לשנות ה-30, עם הגנה יעילה כנגד מרבית מטוסי הקרב של אותה תקופה, שלא היו מצוידים בדרך כלל בשריון. במלחמת העולם השנייה הפך המטוס לפגיע משמעותית מצד מטוסי הקרב החדשים והוא איבד את המוניטין שהשיג במהלך מלחמת האזרחים בספרד על היותו "חסין מפגיעות".
ב-SM.79 לא הותקנו מעולם צריחים, מה שהגביל את טווח המקלעים. מכל כלי נשקו, היה המקלע האחורי הממוקם על גב המטוס החשוב ביותר; עם המעבר למשימות בגובה נמוך, היה המטוס מותקף בעיקר מלמעלה ומאחור.
העיצוב הצפוף של פנים המטוס באזור המרכב האחורי, עם מכשירי כיוון הפצצות הממוקמים לפנים והמקלעים להגנה מאחור, הפך את מלאכת ההפצצה וההתגוננות מהעמדה האחורית לבלתי אפשרית. בשל כך, הוסרו מקלעי הירכתיים והגחון בגרסת מפציץ הטורפדו. המקלע היורה לפנים, שהתאים יותר למשימות תקיפה ונשלט על ידי הטייס, הוחלף לרוב בנשק בעל קוטר קטן יותר או בדמה, כאשר הסרתו סייעה להפחתת המשקל והגדלת המהירות והטווח.
המקלעים בירכתיים ועל גב המטוס היו מוגנים על ידי כיסויים אווירודינמיים, אשר נפתחו במקרה של התקפה. בשל האפשרות הסבירה שה-SM.79 יותקף בהפתעה, הושארו לרוב מגינים אלה פתוחים במהלך הטיסה על אף הפגיעה במהירות המטוס.
תא הפצצות הפנימי תוכנן לשאת פצצות במצב אנכי, מה שמנע הכנסת פצצות גדולות יותר לתוכו. המטוס היה מסוגל לשאת שתי פצצות במשקל 500 ק"ג, חמש במשקל 250 ק"ג, 12 של 100 ק"ג או תריסר מכלים ובתוכם מאות פצצונות בנות 2 ק"ג. מטיל הפצצות ישב בתוך מרכב ה"גונדולה" לה היה חלק קדמי עשוי לוח פלסטיק שקוף המוגן על ידי לוח אנכי עם שדה ראייה קדימה של 85 מעלות, היה מצויד בכוונת הפצצה מסוג "ג'וסה-2" (Jozza-2) ומספר מנגנונים לשחרור פצצות. המקלע הממוקם ב"גונדולה" אשר בגחון מנע מהמטילן שכיבה פרקדן לצורך הכוונת הפצצות, ולכן הוא צויד בעזרים נסוגים אשר תמכו ברגליו בעודו יושב בכיסאו.
משנת 1939 והלאה נשא ה-SM.79 טורפדו ופצצות גדולות יותר במתלים חיצוניים, שהותקנו תחת הכנפיים. תאורטית, היה המטוס מסוגל לשאת זוג טורפדות, אך הירידה המשמעותית ביכולת התמרון ובמהירות הביאה לכך שלרוב נישא אחד בלבד. הטורפדו הסטנדרטי, תוצרת החברה שייסד רוברט וויטהד (Robert Whitehead) אשר תוכנן ב-1938, היה במשקל 876 ק"ג, באורך של 5.46 מטר ובעל ראש קרב במשקל 170 ק"ג. היה לו טווח של כ-3 ק"מ במהירות 74 קמ"ש ויכולת להיות משוגר במגוון רחב של גבהים ומהירויות; בין 40 ל-120 מטר ועד 300 קמ"ש. יותר מעשור נדרש כדי לפתח טכניקה יעילה לתקיפה בטורפדו; עקב כך, עם כישלון ה-SM.84 שנועד להיות יורשו, וחולשת מנועו של הקרפוני Ca.314, המשיך ה-SM.79 לשמש כמפציץ הטורפדו היעיל היחיד עד 1944, על אף ניסיונות להתאים לתפקיד מספר רב של מטוסים אחרים.
היסטוריה מבצעית.
שבירת שיאים.
על אף הכישלון לזכות בגביע שניידר, נמשכה תמיכתו של בניטו מוסוליני בפרויקטים אוויריים כחלק ממסע התעמולה לקידומה של איטליה הפשיסטית, ובעקבות שתי הצלחותיו הראשוניות (מילאנו-רומא ורומא-מאסאווה) הותאמו "ניצים" נוספים לקביעת שיאי מהירות חדשים. אב הטיפוס של ה-SM.79, בסימון I-MAGO, עבר מספר שינויים שאפשרו לו לשאת עד 6,100 ק"ג של מטען, טס ב-23 בספטמבר 1935 למרחק 2,000 ק"מ עם מטען של 2,000 ק"ג ובמהירות ממוצעת של 389 קמ"ש ושבר בכך שישה שיאי עולם.
באביב 1937 הושלמו חמישה "מטוסי מרוצים" לטווח ארוך בסימון SM.79C. בדומה לאב הטיפוס, לא הותקנה בהם ה"גיבנת" וה"גונדולה", אך על מנת לשפר עוד יותר את ביצועיהם נבנו גופי המטוסים חלקים, ללא חלונות, פתחים וכמעט ללא בליטות חיצוניות, והותאמו להם מכלי דלק נוספים. הצוות נכנס למטוס דרך פתח יחיד מאחורי תא הטייס. מטוסים אלה היו מיועדים להשתתף במרוץ האווירי בין ניו יורק לפריז לציון עשור לטיסתו ההיסטורית של צ'ארלס לינדברג. לאחר ביטול המרוץ הועברו חמשת ה-SM.79C בצירוף מטוס SM.79 נוסף שהועבר מחיל האוויר המלכותי האיטלקי (בסימון I-ROTR), להשתתף במרוץ איסטרה (Istres) - דמשק - פריז בין ה-20 ל-21 באוגוסט 1937. המטוסים בסימון I-CUPA, I-FILU ו- I-BIMU (שהוטס בידי בנו של מוסוליני, ברונו) סיימו בשלושת המקומות הראשונים, בעוד השניים האחרים (I-TOMO ו-I-ROTR) סיימו במקומות השישי והשמיני. האחרון (I-LICA) ניזוק בצורה קשה במהלך ההמראה מדמשק ונאלץ לפרוש מהמרוץ. שלושה SM.79C עברו התאמות לחציית האוקיינוס האטלנטי ולהגיע לברזיל. הם המריאו ב-24 בינואר 1938, נחתו בדקר לאחר 11 שעות ומשם המשיכו לריו דה ז'ניירו, אליה הגיעו ב-22:45, זמן מקומי, ב-25 בינואר. מטוס אחד, שסבל מתקלה, נחת בנאטאל ונותר שם, עד אשר נתרם מאוחר יותר לחיל האוויר הברזילאי.
גרסה אחרת של ה-SM.79, בעלת שלושה מנועים מדגם פיאג'ו P.XI RC.40 (אשר העניקו למטוס 3,000 כ"ס) קבעה שיא מהירות חדש ב-8 ביולי 1937: מהירות ממוצעת של 423 קמ"ש למרחק 1,000 ק"מ עם מטען של 2,000 ק"ג, והשיא שופר בהמשך ל-444 קמ"ש. SM.79 אחר קבע שיא עם מהירות ממוצעת של 428 קמ"ש עם 2,000 ק"ג מטען בקטגוריית הטווח של 2,000 ק"מ. מאוחר יותר הושגה מהירות של 472 קמ"ש בקטגוריה, אך ללא אישור רשמי.
מלחמת האזרחים בספרד.