בשנת 1961 פנתה לנציגי הסוכנות היהודית בהולנד בבקשה להגיע לישראל ולתרום כאחות. היא הגיעה לקיבוץ בית העמק, שם קיבלו אותה יהודים שעלו מהולנד. לאחר כמה חודשים עברה לאולפן לעברית בעין שמר, ומשם לקיבוץ חורשים. שם, פגשה את אדי (אדוארד) גרינברג, שעלה עם אמו ואחותו (השופטת דליה דורנר) מטורקיה ב-1944. אסתר התגיירה והשניים נישאו ב-1964. הם עברו לאשקלון לתקופה קצרה ומשם לקריית טבעון. עד לפרישתה עבדה גרינברג כאחות בקופת חולים כללית ובמשרד הבריאות. לאחר יציאתה לגמלאות יזמה את ההקמה והתנדבה בהפעלת בית קפה "נגיש קפה" ברמת ישי המופעל על ידי אנשים עם צרכים מיוחדים. בנוסף הקימה בהתנדבות מרפאה לבדיקות למניעת סרטן השד בקריית טבעון והובילה את הפעילות במשך 13 שנים.
לאסתר שני ילדים, בן ובת, ו-5 נכדים. בעדותה ציינה אסתר שדורות רבים מתחנכת משפחתה על האמרה, שגם רשומה בסמל המשפחה: "לא להצטער על העבר, ולא לפחד מהעתיד". היא נפטרה בשנת 2020.
הכרה והנצחה.
בעקבות פעילותם בתקופת השואה להצלת יהודים הוכרו הוריה וחמשת אחיה כחסידי אומות העולם ב-1980 על ידי יד ושם, כאשר אסתר הוכרה ב-27 ביולי 2007, וכן ניטע עץ לכבודם בשדרת חסידי אומות העולם.
ב-2011 הופק ערב הוקרה עבור אסתר בתיכון ליאו באק בחיפה בו השתתפה יחד עם בני משפחתה ו-12 ניצולים.
על הקמת מרפאת בדיקות למניעת סרטן השד במסגרת הפעילות ההתנדבותית קיבלה את אות "מגן שר הבריאות" ב-9 בדצמבר 2012.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של אסתר, נוצר קשר עם משפחתה, ואותר קברה בבית הקברות מנוחה נכונה בקרית טבעון.
Aka7even
חאטלון (מחוז)
חאטלון
צ'יאנג מאי (מחוז)
מחוז צ'יאנג מאי (בתאית: เชียงใหม่) הוא המחוז השני בגודלו בתאילנד. נכון לשנת 2005 אוכלוסיית המחוז כללה בסביבות 1,764,500 תושבים.
בירת המחוז, המכונה גם כן צ'יאנג מאי, היא אחת הערים החשובות בתאילנד אשר מהווה מרכז תעבורה חשוב.
גאוגרפיה.
למחוז גאוגרפיה הררית. ההר הגבוה ביותר בתאילנד, דוי אינתנון, שגובהו 2,575 מטרים, ממוקם בתחומי מחוז צ'יאנג מאי.
מקור הנהר פינג, אחד מיובליו העיקריים של נהר צ'או פראיה, הוא באזור הרי צ'אנג דאו.
במחוז כמה פארקים לאומיים, בהם דוי אינתאנון, דוי סותפ-פואי, מיי פינג, סרי לאנה, הואאי נאם דאנג, מיי פאנג, וצ'יאנג דאו.
היסטוריה.
העיר צ'אנג מאי שימשה כבירת ממלכת לאנה לאחר הקמתה בשנת 1296. במאות השנים הבאות העיר הפכה לבירה ולגרעין התרבותי של ממלכת לאנה, למרכז הבודהיסטי של צפון תאילנד ונבנו בה מקדשים רבים.
בשנת 1599 איבדה הממלכה את עצמאותה והפכה לחלק מממלכת איוטאיה. בשנת 1932 הפך האזור לחלק אינטגרלי מתאילנד לאחר שמחוז מונטון פאיאפ, אשר היה שריד לממלכת לאנה, התפרק באופן סופי.
פאטונג
פאטונג (בתאית: หาดป่าตอง) היא עיירת הנופש הגדולה ביותר בחוף המערבי של של האי פוקט שבתאילנד. פאטונג הוא יעד הנופש העיקרי באי פוקט ומהווה את מרכז סצנת חיי הלילה והשופינג של האי.
פאטונג הפכה פופולרית במיוחד בקרב תיירים מערביים במהלך סוף שנות ה-80 של המאה ה-20. היישוב מכיל כיום בתי מלון רבים, ברים רבים ומועדוני לילה רבים.
ב-26 בדצמבר 2004 היישוב נפגע קשה מהצונאמי באוקיינוס ההודי. הצונאמי גרם להרס רב ורוב בתי המלון והחנויות שהיו קרובים לחוף נהרסו כליל באותו האירוע. העיירה הייתה אחד מהיישובים שנפגעו הכי קשה בפוקט. פאטונג התאוששה במידה רבה מאז מאסון הצונאמי.
יחסי גרמניה המזרחית–גרמניה המערבית
יחסי גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית (בגרמנית: Innerdeutsche Beziehungen, "היחסים הפנים-גרמניים") התנהלו על רקע המלחמה הקרה, והעוינות בין מזרח למערב, אך גם על רקע התודעה של היות אזרחי המזרח והמערב בני אותו עם. בשנים הראשונות, פעלה גרמניה המזרחית למנוע בריחה של אזרחיה אל המערב, והשלטון בגרמניה המערבית פעל במדינות נוקשה מול השלטון של גרמניה המזרחית. החל משנת 1969 הייתה הפשרה ביחסים בין המדינות ובשנת 1974 כוננו ביניהם יחסים דיפלומטיים. היחסים שבו והתקררו בסוף שנות ה-70. המדינות התאחדו מחדש באוקטובר 1990 לאחר קריסת הגוש המזרחי.
היסטוריה.
בשנת 1951 דחפה הנהגת גרמניה המזרחית לקיום שיחות על איחוד גרמניה, כדי לשמור על הנייטרלית של גרמניה המערבית במלחמה הקרה. בתחילה דרשה גרמניה המזרחית ייצוג שווה בבחירות לזה של גרמניה המערבית, אולם בהמשך הסכימה גרמניה המזרחית לוותר על תנאי זה. באוקטובר 1951 הגיב אדנאואר ב-14 סעיפים הנדרשים על מנת לקיים בחירות לאיחוד גרמניה וגרמניה המזרחית הגיבה בחיוב לרוב התנאים עם בקשה לקיום שיחות להגעה להסכמות. גרמניה המזרחית וברית המועצות המשיכו ללחוץ על איחוד גרמניה שתהיה נייטרלית במחצית הראשונה של 1952, עד שהתייצבותה של גרמניה המערבית לצד מדינות המערב הייתה לעובדה מוגמרת במאי 1952. אז הגיבה גרמניה המזרחית בסגירת הגבול בינה ובין גרמניה המערבית.
קונראד אדנאואר, נשיא גרמניה המערבית בשנים 1949–1963, קידם מדיניות של התעלמות ובידוד המשטר הקומוניסטי בגרמניה המזרחית. ממשלת גרמניה המערבית ראתה בממשלת גרמניה המזרחי ממשלה בלתי לגיטימית המחזיקה באופן בלתי חוקי בשטחים של גרמניה וכופה על תושביה שלטון דיקטטורי. בהתאם נקבעה בשנת 1955 דוקטרינת הלשטיין על פיה גרמניה המערבית סירבה לכונן קשרים דיפלומטיים עם מדינות שהכירו בגרמניה המזרחית, למעט ברית המועצות שהייתה מעצמת על. גרמניה המערבית גם פעלה למנוע קשרים כלכליים בין גרמניה המזרחית לבין מדינות לא קומוניסטיות. התעמולה של גרמניה המזרחית הציגה את ראשי גרמניה המערבית כפושעים נאצים הרוצים לקדם את המדיניות האמפריאליסטית של מדינות המערב. גרמניה המזרחית הציגה מצדה את דוקטרינת אולבריכט שדרשה שגרמניה המערבית תכיר בה כמדינה נפרדת הריבונית על השטח שבה היא שולטת, דרישה שגרמניה המערבית סירבה לקבל.
בעקבות התמנותו של וילי ברנדט לשר החוץ של גרמניה המערבית בשנת 1966, במסגרת הקואליציה הגדולה בין הנוצרים-דמוקרטים לסוציאל-דמוקרטים, הוחל בפיתוח מדיניות האוסטפוליטיק, שכיוונה להפשרה ופיוס ביחסי גרמניה המערבית ומזרח אירופה. מדיניות זאת ניסתה להשיג יותר חופש עבור המזרח-גרמנים באמצעות מידה מסוימת של שיתוף פעולה. ב-1967 כוננו קשרים דיפלומטיים עם רומניה לקול מחאתם של ראשי גרמניה המזרחית שדרשו להיות חלק מכל הפשרה של היחסים עם גרמניה המערבית. בספטמבר 1967 שלח ראש ממשלת גרמניה המזרחית איגרת אל נשיא גרמניה המערבית, בו הוא קרא לקיום שיחות להסדרת היחסים בין המדינות. בתחילת 1970 נפתחו שיחות בין המדינות.
בדצמבר 1971 נחתם הסכם משמעותי ראשון בין המדינות, שהבטיח מעבר חופשי בין ברלין המערבית לגרמניה המערבית. בדצמבר 1972 חתמו גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית על הסכם הכרה הדדית.
ב-1974 החליפו מזרח ומערב גרמניה נציגים דיפלומטיים רשמיים במסגרת הנורמליזציה של היחסים. כחלק ממדיניות הדטאנט, במהלכה הופשרו היחסים המתוחים של המלחמה הקרה בין ארצות הברית וברית המועצות, חתמו 33 מדינות אירופה, כולן פרט לאלבניה, ב-1975 על הסכמי הלסינקי, שעיקרם כיבוד עיקרון הריבונות ושמירה על זכויות אדם וחירויות יסוד. בעת החתימה התקיים מפגש בין נשיאי גרמניה המזרחית והמערבית.
היחסים התקררו שוב בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-1979. על אף התקררות, המשיך הלמוט שמידט לקדם את האוסטפוליטיק. בתחילת דצמבר 1981 ביקר שמידט בברלין המזרחית ופגש במנהיג גרמניה המזרחית, אריך הונקר, במסגרת הפסגה הגרמנית–גרמנית השנייה.
בשנת 1984 העניקה גרמניה המערבית סיוע כלכלי לגרמניה המזרחית וחתמה איתה על הסכמים שנועדו להקל על מעבר פנסיונרים בין המדינות. ההתקרבות בין המדינות הגרמניות ספגה ביקורת מצד ברית המועצות.
כריסטוף, נסיך שלזוויג-הולשטיין
כריסטוף, נסיך שלזוויג-הולשטיין (בגרמנית: Christoph Prinz zu Schleswig-Holstein; נולד ב-22 באוגוסט 1949) הוא דוכס שלזוויג-הולשטיין וראש בית אולדנבורג.
ביוגרפיה.
כריסטוף נולד ב-22 באוגוסט 1949 באחוזת לואיזלונד, לפטר, דוכס שלזוויג-הולשטיין ומריה אליקס, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של שטפן, נסיך שאומבורג-ליפה ואינגבורג אליקס, דוכסית אולדנבורג. לכריסטוף יש דיפלומה בהנדסה חקלאית. בנוסף הוא שירת כחייל מילואים בצבא הגרמני במשך שנתיים בדרגת לויטננט.
בשנת 1965 מת סבו וילהלם פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין, ואביו ירש את נחלותיו ותאריו. בשנת 1980 מת אביו, וכריסטוף ירש את תאריו. מאז 1980, כריסטוף יושב בראש מועצת המנהלים של הקרן המשפחתית המחזיקה בטירת האבות, טירת גליקסבורג. הוא חבר מייסד של קבוצת הייעוץ GLC Glücksburg ומכהן כיו"ר המועצה המייעצת שלה. הוא מתגורר בגרונהולץ ליד שוואנסן, שם יש לו אינטרסים עסקיים בחקלאות, ייעור ונדל"ן. הוא הבעלים של האחוזות גרונהולץ ובינבק והוא אחד מבעלי האדמות הגדולים של שלזוויג-הולשטיין. אחותו, הנסיכה אינגבורג, יושבת ראש מועצת המנהלים של קרן משפחתית נוספת, ה-Stiftung Louisenlund.
משפחתו.
ב-23 בספטמבר 1981 התחתן פטר עם אליזבת נסיכת ליפה-וייסנפלד, בתם של אלפרד קרל פרידריך גאורג פרנץ, נסיך ליפה-וייסנפלד ואשתו הברונית אירמגרד יולינקה ואגנר פון ורבורן, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים:
פיליפ, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה