הפעולה האחרונה בה השתתף הייתה פעולת הסחה כחלק מקרב רמת רחל. הלוחמים והחבלנים תקפו את מנזר מאר אליאס, פוצצו את שער הכניסה ונכנסו פנימה. הם קיבלו פקודה למקש את החצר מתוך כוונה לעזוב את המקום ולמשוך לשם כוחות אויב. מוקש התפוצץ בידיו של קליינברגר, הוא נפצע קשה ואיבד את שתי ידיו ואחת מעיניו. הוא אושפז בבית החולים הדסה עין כרם ואחר-כך בתל השומר, הוטס במימונן של נשות ההסתדרות הציונית הדסה להמשך הטיפולים בארצות הברית ביחד עם שני פצועים נוספים שאיבדו את ידיהם - ריימונד לייזר ואמנון ויגוליק - שם שהה כשנתיים לסירוגין ופרוטזות הורכבו לשתי ידיו. השלים בחינות בגרות ולמד שנה בישיבה יוניברסיטי בניו יורק, שם התחתן עם בת זוגו הלה.
קריירה משפטית.
לאחר שובו לישראל סיים נתן קליינברגר תואר מוסמך בהצטיינות במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים (1957, בהנחייתו של שמעון אגרנט), כעבור שנה הוסמך לעורך דין. הוא עבר להתגורר עם משפחתו בחיפה, התקבל להתמחות בלשכת פרקליט מחוז חיפה מני רבינוביץ' בה עבד כעשר שנים, עד שהגיע לתפקיד סגן פרקליט המחוז. ב-1970 התמנה לשופט בית משפט השלום בחיפה. ב-1976 התמנה לשופט בית המשפט המחוזי בנצרת. ב-1980 עבר לבית המשפט המחוזי בחיפה. ב-1994 התמנה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי חיפה. בפברואר 1997 התמנה לכהונת נשיא בית המשפט המחוזי חיפה. ב-6 במאי 1999 פרש לגמלאות.
בפולנית נכתבו שני ספרים על יהדות וייליצ'קה - בשניהם יועד פרק לנתן קליינברגר.
חיים אישיים.
נתן קליינברגר היה נשוי עד למותו להֶלָה קליינברגר ובשנותיו האחרונות התגורר בתל אביב. לו שני ילדים. קליינברגר הלך לעולמו בתל אביב ב-21 בספטמבר 2014.
הלה קליינברגר
הֶלָה קליינברגר (נולדה ב-18 במאי 1929) היא לוחמת פלמ"ח במלחמת העצמאות וניצולת שואה ישראלית.
ביוגרפיה.
שנותיה הראשונות.
הֶלָה נולדה לעמליה ומשה וולף בעיירה אושוויינצ'ים, פולין; משפחה הייתה חסידית, אביה היה סוחר ובעל חנות בדים, אמה נפטרה בלידתה, אביה התחתן בשנית והיו לה חמישה אחים ואחיות. היא השלימה ארבע כיתות בבית הספר העממי הפולני. ב-1941 גורשה עם יהודי עיירתה לסוסנוביץ, בה חייתה שנה שלמה. ב-1942, בהיותה בת שלוש עשרה, נשלחה משפחתה למשלוחי המוות באושוויץ והֶלָה הועברה למחנה עבודה לנשים בעיר גרינברג בשלזיה, בו עבדה בבית חרושת לאריגה בטויית שמיכות לצבא גרמניה; היא שהתה במחנה עד גיל שש עשרה. בינואר 1945, כשהתקרבו הרוסים, נלקחה עם נשות המחנה לצעדת המוות לכיוון מערב והן הגיעו למחנה ברגן-בלזן. היא ברחה ביחד עם חברתה אידה שלוש פעמים עד שנתפשו. הֶלָה חלתה בטיפוס ושכבה בבית החולים. ב-15 באפריל 1945 הגיעו האנגלים לברגן בלזן ושחררו את המחנה. בשואה איבדה הֶלָה וולף את כל משפחתה הקרובה ורוב משפחתה הרחוקה. הממשלה השוודית ביוזמת פולקה ברנדוט העבירה אותה עם פליטים נוספים לפנימייה בשוודיה בחסות הסוכנות היהודית, שם שהתה שנה מגיל 16 עד 17. היא קיבלה סרטיפיקט והפליגה משוודיה לצרפת באוניה "קסטלהולם" וממָרסיי לישראל על גבי האונייה "קאירו", כך היא עלתה לישראל במאי 1946 בעליה לגלית והגיעה לחיפה.
העלייה לישראל והשירות בפלמ"ח.
בהיותה בת שבע עשרה הגיעה הֶלָה וולף כחלק מעליית הנוער לקיבוץ גבעת השלושה בו התגוררה שנה וחצי, שם פגשה את נתן קליינברגר, בעלה לעתיד. בקיבוץ התגייסה להגנה וקיבלה הכשרה מבצעית בסיסית. בנובמבר 1947 הצטרפה עם חברתה יהודית טן-ברינק (לנדווירט)
לפלי"ם בקיסריה, הן חיכו שהקורס הימי יתחיל ועברו אימוני חי"ר, נשלחו למטבח בגבעת אולגה שם שהו כחודש. הן רצו להצטרף למערכה על ירושלים, ברחו מהמטבח והגיעו לבסיס הפלמ"ח בקיסריה, משם הועברו לשרונה, בהן התאמנו במשך ארבעה חודשים ובסופם סופחו לפלוגה א' בגדוד הרביעי "הפורצים" של חטיבת הראל. מפקד הגדוד היה יוסף טבנקין, מפקד הפלוגה היה אורי בנר (בן-ארי), מפקד המחלקה היה רפאל איתן ומפקד הכיתה יגאל נאור (פרח).
היא לקחה חלק במבצעים נחשון, הראל, יבוסי ומכבי. היא עלתה לירושלים דרך חולדה ובלילה שבין 5/6 באפריל השתתפה בשיירת נחשון במסגרת מבצע נחשון. אחר-כך לקחה חלק בכיבוש הקסטל, כיבוש קאלוניה, כיבוש סאריס (היום שורש), ניסיונות לכיבוש צובה, כיבוש בית סוריכ, כיבוש בידו, כיבוש בית איכסא, קרב נבי סמואל, כיבוש קטמון בקרב סן סימון, כיבוש המשלטים סביב בית מחסיר וכיבוש בית מחסיר, כיבוש המסרק, כיבוש גבעת הרדאר וכיבוש דיר איוב.
הֶלָה וולף הייתה אחת מ-24 הלוחמים מגדוד הפורצים בפיקודו של דוד אלעזר שפרצו לעיר העתיקה. הם הגיעו במשוריינים ממעלה החמישה לימין משה, עלו להר ציון וכבשו אותו, פוצצו את שער ציון ופרצו אותו, רצו לעיר העתיקה וב-19 במאי הגיעו לרובע היהודי. וולף וטן-ברינק היו רובאיות בדרג המסתער בכל הקרבות בהן השתתפו.
אחר-כך הֶלָה נפצעה ולאחר החלמתה השתתפה בשמירה על קיבוץ קריית ענבים.
היא סיפרה בריאיון לספר "פלמחאיות במלחמת תש״ח" מאת איה סבוראי־גוזס:
"אני, הלה – ניצולת שואה... אני רוצה להדגיש כאן את האחוז הגבוה של ניצולות שואה בין הלוחמות ולנסות להסביר מדוע. לדעתי היו שתי סיבות לכך שהבחורות הלכו לקרבות, למוטיבציה שלהן ללכת. הסיבה האחת, כשבאנו לארץ ידענו ששם נשחטנו כצאן לטבח. אי אפשר להתכחש לזה.
באתי לארץ, נערה בת שש עשרה, וקיבלו את פני בשאלה: למה הלכתם כצאן לטבח. נפגעתי. בין היתר זו הייתה הסיבה שלי להשתתף בקרבות. להוכיח שאני פייטרית. והייתה לי הדוגמה של הפרטיזניות, שלחמו ויכלו להילחם בנאצים."
אודותיה.
הֶלָה קליינברגר הייתה אחת משלוש נשות פלמ"ח מחטיבת הראל עליהן נכתב בספרה של צביה כצנלסון בן-צבי "זה חוזר אלי" שראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1989, והייתה הלוחמת היחידה ביניהן.
עדותה היא אחת משש יחידות לימוד בספר "תעודה וזהות: השואה בראי הספרות 1946-1938" בהוצאת המרכז לטכנולוגיה חינוכית
במסגרת תוכנית הלימודים בספרות לחטיבת הביניים.
ועל בסיסו הוצגה הצגה כחלק מתוכנית הלימודים לבתי הספר.
אורי בן ארי אמר עליה:
"אני מנסה להיות אובייקטיבי עד כמה שאני יכול, ואני כמובן יכול לדבר על דברים כאלה רק מתוך שמיעה. אני לא חושב שאיפשהו בכוחות ההגנה או הפלמח, באותם הימים, היו שתי לוחמות, כמו הלה (ו)יהודית אני לא חושב. שמעתי המון, כל מיני סיפורים אחרי המלחמה, שהכל שובש, וספרו סיפורים. אבל עד כמה שבדקתי, לא היו לוחמות כמו יהודית והלה. נקודה. זה הכל. היו כל מיני, במשוריינים ישבו וקשריות היו, כל מיני. אבל ללכת 80 לילות, לילה-לילה, עם הפלוגה קילומטרים – לעלות, לרדת וכו וכו', אחר-כך לבצע משימה, לחזור בחזרה, לסחוב כמו שאת אומרת רובים, בטח סחבו פצועים פעם וכו' וכו', זה הֶלָה ויהודית. אני לא מכיר עוד מקרים כאלה".
הסופר אהרן מגד כתב על הספר:
"קראתי אותו בנשימה אחת, כמו שאומרים, מבלי יכולת להניחו. את סיפורה של הֶלָה צריך לכתוב באותיות של אֵשׁ שיאירו את כל תולדות ישראל. סיפור של אימה והוד, שגבורה יהודית שאין דומה לה בוקע ממנו. לא ייאמן, ואף על פי כן מסופר בצניעות הראויה להערצה."
חיים בוגרים ומשפחה.
משנודע לה שבן זוגה נתן קליינברגר נפצע קשה נסעה הֶלָה וולף לסעוד אותו בבית החולים. היא ליוותה אותו למספר שנים של טיפולי שיקום, מתוכן שנתיים בארצות הברית, שם נישאו. עם שובם לישראל עברו לגור בירושלים ללימודי המשפטים של נתן. אחר-כך התיישבו בחיפה בה מצא עבודה כעורך דין ואחר-כך כשופט. בשנות החמישים לחייה סיימה תואר ראשון בהצטיינות בספרות והיסטוריה באוניברסיטה הפתוחה, למדה ספרנות ועבדה כספרנית בבית רוטנברג בחיפה עד יציאתה לגמלאות.
הֶלָה קליינברגר הייתה נשואה לנתן קליינברגר עד למותו בשנת 2014. הם הורים לשני ילדים. בשנים האחרונות מתגוררת בתל אביב.
מפה איזוסייסמית
מפה איזוסייסמית היא מפה המציגה אזורים שווי אפקטים סייסמיים שנצפו במהלך ומיד אחרי רעידת אדמה.
מרכיבי המפה.
המשתנה היחידי שמשתמשים בו להכנת המפה האיזוסייסמית הוא העוצמה הסייסמית. זו מוערכת ברוב המקרים על בסיס סולמות סייסמיים מאקרוסייסמיים כגון: סולם מרקאלי האמריקאי, או הסולם האירופאי EMS.
מתודולוגיה.
המתודולוגיה לפרטיה מפורטת ב-עוצמה סייסמית ומפות איזוסייסמיות.
שימושים.
לפירוט יתר ראו בערך עוצמה סייסמית.
אדריכלות הפורטיקו של בולוניה
אדריכלות הפורטיקו בבולוניה (איטלקית Portici di Bologna) היא מאפיין תרבותי ואדריכלי חשוב של בולוניה, והפורטיקו נחשבים - יחד עם המגדלים הרבים שמתנשאים בה - לסמל של העיר. במרכז ההיסטורי של העיר לבדו, ישנם 40 קילומטרים של פורטיקו, ובעיר כולה עומד נתון זה על 62 קילומטרים. בשל חשיבותם האומנותית והתרבותית הוכרזו 12 פורטיקו כאתר מורשת עולמית בשנת 2021.
היסטוריה.
העדות הראשונה למבנה עם פורטיקו בחזיתו היא משנת 1041. היה זה בית קטן בסטראדה מג'ורה, ופורטיקו זה כמו יתר הפורטיקו בשלב הראשון היה עשוי מעץ. בניגוד להתפתחות הפורטיקו בעולם היווני-רומי, בבולניה התפתחו הפורטיקו באופן ספונטני וכדי לענות על צורך בהגדלת הבתים. בתחילה בלטו הקומות העליונות באופן שלא חייב תמיכה נוספת, אך עם הזמן נדרשה הקמת שורת עמודים תומכת. הרחבתו של המבנה בקומותיו העליונות והצורך לתמוך בהרחבות אלה גלשו אל מעל לרחובות. התופעה העלתה שאלות באשר לזכות הבעלות בקרקע עליה נצבו הפורטיקו, והתעורר צורך לקבוע את דרך הטיפול בפורטיקו בלתי חוקיים. בעוד שערים אחרות חוקקו חוקים שדרשו את חיסול הפורטיקו בתחומן, בולוניה הסדירה אותם, וב-1288 חוקק חוק אשר חייב את בנייתם בבתים חדשים ואת הוספתם בבתים קיימים. תחזוקת הפורטיקו הוטלה על בעלי הבתים ועל חשבונם.