בשנת 1927 הצטרף "אדוורול" לגינוי מעשי האלימות שבוצעו בחסות LANC בטרנסילבניה. אחד מהכותבים בעיתון, עורך הדין דם י. דוברסקו התייחס לקודריאנו כעל "החרפה" של רומניה. בדצמבר 1930 הסוציולוג מיכאי ראליה, שנודע בדעותיו השמאליות, ונמנה עם הדמויות המובילות של החוג "ויאצה רומניאסקה", בחר לפרסם ב"אדוורול" את מסתו "Răzbunarea noţiunii de democraţie" (נקמת המושג "דמוקרטיה"), שבה גינה את התאוריה הפופולרית אז לפיה המשטרים הדמוקרטיים נחותים לעומת המשטרים הטוטליטריים
"אדוורול" דיווח בדאגה מספר מזימות פוליטיות נגד הממשל הלגיטימי, לרבות ניסיון ההתנקשות של הקצין ויקטור פרקופ נגד המלך קרול השני ביום שישי הטוב 1934.
במקביל התעניין "אדוורול" בקידום אלטרנטיבות לגישות הלאומנית. בשנת 1923 ניסתה מערכת העיתון לתווך במחלוקות בין רומניה ובין הונגריה בהזדמנות ביקורו בבוקרשט של האינטלקטואל ההונגרי הגולה אוסקאר יאסי. בהקשר זה פרסם "אדוורול" את הראיון של קונסנטין קוסטה-פורו עם האורח ההונגרי, שבו הציג יאסי תוכנית לקונפדרציה של הדנובה, תוך כדי הטחת בקורת על
מחשבות המלחמה ורגשי השנאה המצויים אצל הרומנים וההונגרים כאחד. במקום אחר ב"אדוורול" החזון של יאסי מוצג כאלטרנטיבה דמוקרטית לאוטוריטריזם של המשטר ההונגרי שבין מלחמות העולם, מה שעורר מורת רוח אצל השגריר ההונגרי, איוואן רובידו-זיצ'י. גם מאוחר יותר, כשיאסי עורר חשדנותם של רומנים רבים והקהילה ההונגרית ברומניה נרתעה ממנו, עדיין ביטא "אדוורול" אהדה להשקפתו, כך למשל באמצעות מסה פרי עטו של העיתונאי הרומני טרנסילבני יון קלופוצל משנת 1935.
העיתון הוקיע את הניסיונות רפובליקת ויימאר לבלוע את אוסטריה, בראש ובראשונה מפני שראו בכך עידוד למדיניות רבנשיסטית של הונגריה. האו דיווח בנימה סרקסטית על המגעים הידידותיים שבין הלאומנים הרומנים ממפלגת "LANC" ובין עמיתיהם ההונגרים מה"איגוד להגנה הלאומית" בעיר סגד.
"אדוורול" היה בקורתי מאוד כלפי המדיניות הריכוזית של ממשלות רומניה הגדולה שאחרי 1920, במיוחד בחבלי הארץ טרנסילבניה ובסרביה. מאמרים על הנושא נתרמו על ידי אוניסיפור גיבו, מן הפעילים הוותיקים של המאבק הלאומי של הרומנים בטרנסילבניה.
אחד הרעיונות החדשים ש"אדוורול" הפך לנושא דלגם היה תכנון המשפחה שנתמך מנקודת מבט אוגנית. הדובר המוביל של השקפה זו היה "דוקטור איגרק" (כלומר "דוקטור Y"). תחת כינוי עט זה עמד רופא ופובליציסט יהודי בשם יוסיף גליקסמן (1938-1871) שהציע במדור הרפואי הקבוע שלו משנת 1923 הנהגת בדיקות חובה טרום-חתונה וחופש ההפלות. הסוגיה עוררה עניין רב במיוחד אחרי המחלוקת הפומבית שנפתחה למשך חודש בין דוקטור איגרק ובין יריבו בעיתון "אוניברסול" שהעלה טענות-נגד מוסריות וחברתיות. תוך כדי התעסקות בנושא, פרסם אף "אדוורול" טענות מוטות על ידי דעות קדומות, למשל המאמר משנת 1928 של הרופא ג'ורג'ה ד. יונשסקו, שתיאר את ההגירה המתמדת של תושבי אולטניה אל בוקרשט הבירה כ"סכנה חברתית" שהביאה איתה "ריבוי מעשי זימה, זוהמה ומגיפות" וקרא להגבלות של ההגירה הפנימית. בדרך כלל אנטי-גזעני, העיתון ניסה לפרסם אלטרנטיבה של גישה אנטי-פשיסטית לסוגיית הגזעים, לפי הצעתו של הנריק סניילביץ' בשנות ה-1930.
בשנת 1929 פרסם "אדוורול" מחזה מאת ניקולאיה קונסטנטין בצאריה שהביע התנגדות לצורות הרדיקליות של פמיניזם והציע שהנשים תמצאנה את רווחתם במסגרת הנישואים.
באמצע שנות ה-1930, המתח בין "אדוורול" ובין "אוניברסול" שהתקרב מיום ליום לעמדות הפשיסטיות ירד לפסים של עימות פתוח.
העיתונים של אמיל פאוקר הפכו למטרה קבועה לתנועה הפאשיסטית החדשה שנודעה כ"התנועה הלגיונרית" בראשות קורנליו זליה-קודריאנו, חבר LANC לשעבר. בשנת 1930 אחד העורכים נורה על ידי מתנקש מהחוגים של קודריאנו, אך נשאר בחיים. לפי זכרונותיו של הפעיל הקומוניסטי סילביו ברוקן, הלגיונרים של "משמר הברזל" (שם תחתיו רצה לבחירות התנועה הלגיונרית), הקרואים גם "גרדיסטים" ושתמכו ב"אוניברסול", תקפו את המפיצים של "אדוורול" ו"דימיניאצה", מה שדחף את הנוער הקומוניסטי והסוציאליסטי להתארגן גם הוא בקבוצות של שומרי סדר שיאבקו בהם. בהתחלת שנת 1935 פרצו שערוריות שעירבו את העיתון "ספארמה פיאטרה" הלאומני-קיצוני שבניהולו של ניקיפור קרייניק ושמומן על ידי סטליאן פופסקו, המוציא לאור החדש של "אוניברסול".
תוך התגייסות בעימות עם הימין הקיצוני, עמד "אדוורול" דרך עיתונים מקומיים לצידה של המפלגה הקומוניסטית הרומנית בימי המשפטים נגד פעיליה בקראיובה שבהם על דוכן הנאשמים עמדה, בין השאר, גם כלתו של סימיון פאוקר, אנה פאוקר. קונסטנטין ארג'טויאנו, אחד מהפוליטיקאים הרומנים הידועים באותה תקופה, ציטט בזכרונותיו אחד מהעיתונאים ב"אדוורול" שאמר שאמיל פאוקר, למרות דעותיו האנטי-קומוניסטיות ניסה להגן על אנה פאוקר יותר בגלל קרבתה המשפחתית.
בעקבות השינויים בהנהלת העיתון, כמה הכותבים הוותיקים של "אדוורול" ערקו ל"אוניברסול". כך למשל בשנת 1935 קונסטנטין בקלבאשה וב-1936 ניקולאיה קונסטנטין באצאריה. בהגיעו ל"אוניברסול" חשף ה"עריק" בצאריה אהדה מסוימת לתנועות הימין הקיצוני.
בקיץ 1936 משפחת פאוקר מכרה את מניותיה בעיתון לקונסורציום של אנשי עסקים מחוברים למפלגה הלאומית ליברלית ובראשם אמנואיל טטרסקו, אחי ראש הממשלה, גאורגה טטרסקו. מיכאיל סדוביאנו ירש מגראור את תפקיד העורך הראשי ואואג'ן לובינסקו הפך לחבר ההנהלה.
שינויים אלה בצוות המנהל של העיתון הביא לשלב חדש בעימות בין "אדוורול" ובין העיתונות של ימין הקיצוני. באמצעות קולותיהם של ניקיפור קרייניק, אלכסנדרו גרגוריאן ונ. קרבדיה, שני העיתונים הקיצוניים "פורונקה ורמי" ו"ספארמה-פיאטרה" הדביקו פעמים חוזרות את סדוביאנו בכינויים אנטישמיים ואנטי-מסוניים, תוך טענה שהוא הפך לכלי בידי היהודים ושבתור מנהיג של ההבונים החופשיים ברומניה, קידם כביכול אמונות נסתרות. סלע מחלוקת נוסף היו האשמות העיתונות הלאומנית נגד המשורר טודור ארגזי שהוצג כפורנוגרף למרות מחאותיו של סדוביאנו. מצד שני גם "אדוורול" העלה האשמות דומות של "ארוטומניה" (לפי התבטאותו של דוקטור איגרק) נגד הסופר מירצ'ה אליאדה שהיה שרוי בסכסוך עם תאדורסקו-ברנישטה.
סגירת העיתון על ידי הממשלה הלאומנית בשנת 1937.
עם הרכבת הממשלה הלאומית נוצרית של אוקטביאן גוגה, יורשת של הלאנ"ק" ויריבה של התנועה הלגיונרית, נאסרה, בין השאר, הוצאתם לאור של העיתונים "אדוורול", "דימיניאצה" ו"לופטה"
ההחלטה הייתה ראשונה בסדרה של חוקי אפליה נגד יהודים שאושרו באותה תקופה בהסכמתו של המלך קרול השני, שאימץ מדיניות יות ויותר סמכותנית. יחד עם סגירת העיתונים, הולאמו כל נכסיהם, כולל חלק גדול מארכיון התשלילים של הצלם יוסיף ברמן. באחר הגליונות האחרונים של "אדוורול" הזהיר תאדורסקו ברנישטה נגד זיהוי הדמוקרטיה "תוך מגבלות של מונרכיה חוקתית" עם ה"בולשביזם. הוא הדגיש שאויבי העיתון זרעו במיזיד את הבלבול הזה. ביומנו הנוגע לאירועי מלחמת העולם השנייה, ברנישטיאנו תיאר את האיסור על הופעת העיתונים הדמוקרטיים כאות לתחילת עידן ה"ברבריות". דבריו התייחסו למרחץ הדמים שליווה את העימות בין קרול השני ובין התנועה הלגיונרית, לנפילתו של גוגה ולהשכנתם של שלושת משטרי הדיקטטורה לאומניים - זה של "חזית התחייה הלאומית" של המלך קרול השני, "המדינה הלאומית לגיונרית" בהנהגת יון אנטונסקו והתנועה הלגיונרית והמשטר הרודני הבלעדי של יון אנטונסקו.
שלושת המשטרים הנ"ל ביצעו טיהורים חוזרים בשורות העיתונאים היהודים והשמאלנים והצרו את צעדיהם של רבים מהעובדים לשעבר של "אדוורול" תוך מניעת העסקתם במקצועם.
אחרי 6 בספטמבר 1940 עלתה לשלטון התנועה הלגיונרית בברית עם מרשל אנטונסקו. אנשיה תכננו מעשי נקם נגד העיתונאים מ"אדוורול". לדידם חברי מערכת העיתון השתייכו לשלוש קבוצות:"יהודונים", "בוגדים" ו"משרתים". שר התעמולה תחת השלטון הלאומי-לגיונרי ותחת הרודנות של אנטונסקו, המשורר ניקיפור קרייניק התפאר על מלחמלתו נגד השפעת "היהדות" בתקשורת ולרגל היובל ב-1941 של עיתונו, "[גנדיריה", הזכיר את סגרית העיתון "אדוורול" ב-1937 על ידי ממשלת גוגה כ"מעשה מפואר של צדק".
חידוש הופעת העיתון אחרי שנת 1946.
שני העיתונים "אדוורול" ו"דימיניאצה" חזרו להופיע ב-13 באפריל 1946, שנתיים אחרי ההפיכה מ-אוגוסט 1944, שבה הדיח המלך מיכאי הראשון בעזרת הצבא שת המרשל אנטונסקו ושם קץ לברית של רומניה עם גרמניה הנאצית.
בראש מערכת העיתון עמד ברניזטיאנו, כשהבעלים החדש היה חברת "סרינדר בע"ם". העיתון לא חזר לבניינו ברחוב סרינדר, שאיכסן אז את בית הדפוס "לוצ'אפרול", אך נשאר באותו אזור, ברחוב מטיי מילו ומאוחר יותר ברחוב ברזויאנו. בגיליון הראשון הבטיח בנישטיאנו להמשיך בדרכו של קונסטנטין מילה ופרסם מחדש את הצוואה הפוליטית של הלה. במאמר הדגיש ברנישטיאנו: "לא השתייכנו ואיינו משתייכים לאיש, לאף ממשלה, לאף מפלגה". העיתון הביע התפעלות מהפלורליזם הפוליטי במאמרים ברוח הפלורליזם הפוליטי הקיים במדינה שעמד למעשה בסתירה עם המגמה שהצטיירה בשטח - של הכיבוש הצבאי הסובייטי, התחזקות שליטת הקומוניסטים על ענייני המדינה והצעדים לקראת השכנת משטר קומוניסטי.
ברנישטיאנו ציין את ההתפתחויות האלה ברוח חיובית:.
הצנזורה הקומוניסטית.
בארבו ברנישטיאנו נפטר בדצמבר 1947, ימים ספורים לפני הדחת המלך והחלפת המונרכיה על ידי רפובליקה עממית בראשות המפלגה הקומוניסטית. העיתון חגג את השינוי הפוליטי ופרסמו את החלטת ההכרזת הרפובליקה, פירש את הדברים כלהלן: