לעומת זאת, יש הסוברים שחיוב הכתובה לבתולה הוא מהתורה וחכמים רק תיקנו כתובה לשאר הנשים (כגון אלמנה) ואסרו לזוג להתייחד ללא כתובה, וכך היא גם דעתו של רבי מאיר, רבן שמעון בן גמליאל ורב אשי, וכן דעת התוספות. ראיה לשיטה זו היא שבחלק מנוסחי הכתובה שבה נכתב . אך גם לפי רבי מאיר, טעם הכתובה הוא כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, מפני שאם תהא קלה בעיניו להוציאה, לא תהא דעתה של האשה בטוחה בנישואיה, היא תחשוש תמיד שמא יגרשנה, וממילא תבעל לשם זנות ולא לשם נישואין.
שמעון בן שטח תיקן שכל נכסיו דלא ניידי של הבעל יהיו משועבדים לכתובה, ומשמעות הדבר שהיא יכולה לגבות את החוב במקרה של גירושין מכל הנדל"ן של בעלה לשעבר (). תקנת הגאונים, שכל חוב נגבה גם ממטלטלין, ולא רק ממקרקעין, חלה גם על כתובה כך שכתובה נגבית ממטלטלין מתקנת הגאונים.
הכתובה הקדומה ביותר הקיימת היא המסמך הנישואים ממרשה הכתובה על גבי חרס שגודלו 10X14 סנטימטר. כתובה זו מתוארכת לשנת 176 לפנה"ס - עוד לפני שמעון בן שטח, כתובה בארמית ומזכירה את הכתובות של ימינו. חוקרים משערים שמדובר בטיוטה של כתובה, ולא בכתובה ממש.
תוכן הכתובה.
בהסכם מתחייב הבעל לזון, ולפרנס ולכבד את אשתו [על פי הפסוק "שארה כסותה ועונתה לא יגרע" (שמות כא, י)]. היות שכיום אברכים אינם זנים את נשותיהם, התעוררה שאלה הלכתית בדבר הכשר הכתובה שלהם. בכתובה מפורט הסכום אותו מתחייב הבעל לתת לאשתו במקרה שיגרש אותה, או אם ימות, וכן נרשמים הנכסים אותם מביאה האישה מבית אביה, שבהם לבעל זכויות חלקיות, ונשארים בבעלותה (נכסי מלוג ונכסי צאן ברזל).
סכום הכתובה.
מדין התלמוד הסכום המינימלי לכתובה הוא מאתיים זוז (מטבע מימי המשנה והתלמוד) לבתולה, ומאה (הנקראים גם מנה) לאלמנה וגרושה. בתקופת התנאים 200 זוזים היו שווי ערך לשכר עבודתו של פועל במשך שמונה חודשים לערך, אך לפי שווי הכסף בימינו סכום זה אינו עולה על כמה מאות או אלפי שקלים. בימי הביניים הנהיגו להוסיף עליו 100 מטבעות בשם 'זקוקים' ככיסוי מוסכם לנדוניה שהכניסה הכלה לחתן. לפי הערכתו של החזון איש לשווי הכסף שבזקוק סכום זה שווה כיום עשרות אלפי שקלים, אך לרוב הדעות ערכו נמוך בהרבה. מקובל להוסיף 'תוספת כתובה' במטבע הנהוג בשעת החתונה, או לחלופין להשלים את הסכום החסר בשביל להביא את סך הכתובה למספר מובן ומוסכם.
לפי המובא במשנה וגמרא, הסכום המינימלי לכתובת בת כהן הוא ארבע מאות זוז, ואילו אלמנה בת כהן זוכה לסכום הרגיל של מאה זוז בלבד.
תקנת כתובת בנין דכרין.
כתובת בנין דכרין היא תקנת חז"ל ולפיה, כאשר מתה אשתו של אדם, ירשו בניה מאביהם את דמי הכתובה ואף סכום הנדוניה שהכניסה האם בנישואיה לרשות המשפחה. כאשר לאדם יש רק בן אחד, אין משמעות לתקנה זו, שכן בכל מקרה הבנים יורשים את האב, ולתקנה זו יש משמעות רק כאשר אדם נשא שתי נשים, והאחת הכניסה נדוניה בסכום גדול יותר מהשנייה, שבניה של כל אחת מהנשים יורשים את הנדוניה שהכניסה אמם לאביהם, מהאב.
תקנת טוליטולא.
בין תקנות טוליטולא, שמיוחסות ליהודי ספרד במאה ה-14, נקבעה תקנה הנוגעת לכתובה לפיה אישה יכולה לרשת עד שיעור של מחצית מעיזבונו של בעלה, המתקזז עם הכתובה. כלומר – אם על פי הכתובה מגיע לאלמנה מיליון שקל, ועיזבונו של בעלה מסתכם בחצי מיליון, תקבל האלמנה רבע מיליון שקלים. זאת על מנת להגן על שאר היורשים, שעלולים לאבד את ירושתם בגלל זכות האישה לקבל את סכום כתובתה עם מות הבעל. בימינו באה לידי ביטוי תקנה זו בפסק דין שניתן בבית משפט בחיפה, ובו נעשה שימוש בתקנה לפסוק את חלקה של האישה בעיזבונו של בעלה המנוח, לאחר שביקשה לקבל את חלקה בירושה על פי המגיע לה בכתובה בנוסף למה שירשה במסגרת הצוואה. לתקנה זו לא נקבע עיגון בחוק.
כתובה כתקנות המגורשים.
לאחר גירוש ספרד (1492) תיקנו חכמי המגורשים בפאס שבמרוקו שלא יוכל אדם להנשא בכתובה שאינה כתקנות המגורשים, כאשר הדבר מצוין בשלהי הכתובה. לפי התקנות הבעל מתחייב שלא ישא אישה על אשתו ושלא ייסע לחו"ל ללא רשותה.
מסמך הכתובה.
עדי הכתובה.
על שטר הכתובה חותמים שני עדים כשרים. העדים צריכים להיות נוכחים גם בעת שהחתן מוסר לאישה את הכתובה. יש הנוהגים (וכך מקובל כיום ברוב הכתובות שבמסגרת הרבנויות המקומיות השונות) שגם החתן מוסיף את חתימתו, אם כי על פי התקנה המקורית, הכתובה היא אשרור של התחייבות הבעל בעל-פה בפני העדים.
שמירת הכתובה.
לאחר מסירת הכתובה, נהוג שהכלה מוסרת אותה לאימה עד לאחר החתונה. בהגיעה לביתה עליה להטמין את הכתובה במקום שמור שלא תאבד ויש אומרים שאם אינה סומכת על בעלה שגם במקרה של התערערות היחסים ביניהם לא יעלים את הכתובה, עליה לשמור אותה גם מפניו. מסיבה זו בקרב עדות שונות השתרש מנהג שהכלה מפקידה את הכתובה בבית הוריה. על פי תקנת חז"ל, אסור לבני הזוג לשהות יחד בלא כתובה. במקרה שהכתובה אבדה, עליהם לכתוב כתובה חליפית הנקראת "כתובה דאירכסא" (כתובה שאבדה).
למעשה, כיום בישראל בעת החופה חותמים גם על עותק של הכתובה הנשמר במשרדי הרבנות למקרה שתאבד הכתובה המקורית, כך שאין חשש לאובדן הכתובה.
הכתובה כיום.
כהיום איבדה הכתובה חלק מחשיבותה כמסמך משפטי, בשל שינוי סדרי החיים מבעבר ותקנות וחוקים שונים, בהם חרם דרבנו גרשום שאוסר לגרש נשים ללא הסכמתן, ובמדינת ישראל, חוק הירושה וחוק יחסי-ממון בין בני-זוג, התשל"ג 1973. ברוב הגירושים מגיעים בני הזוג להסדר כספי ביניהם שכולל בתוכו את ויתור האישה על הכתובה במסגרת מכלול איזון המשאבים. השופט מני מזוז כתב שויתור זה הוא על זכות אמיתית שוות כסף ולא ניתן לראות בו ויתור סמלי בלבד. במקרים בהם בני הזוג אינם מגיעים להסכמה, נחלקים הדיינים בבתי הדין בישראל לגבי היחס בין הכתובה לבין איזון המשאבים בדין הישראלי. חלק מהדיינים גורסים שסכום הכתובה צריך להינתן מעל ומעבר לאיזון המשאבים. דיינים אחרים סוברים שסכום הכתובה צריך להינתן רק בתוספת לחובות הבעל בחלוקת הרכוש על פי הדין העברי, ועל כן אם במסגרת איזון המשאבים על פי החוק הישראלי מקבלת האישה מעבר למה שהייתה מקבלת על פי המשפט העברי, סכום הכתובה נבלע בתוך איזון המשאבים, והאישה אינה יכולה לתבוע בנוסף את הכתובה.
על פי פסיקת בתי המשפט הכתובה מהווה מסמך משפטי מחייב, אך מאחר שמקור החיוב לכתוב כתובה הוא בדין הדתי, הרי שעצם החבות תידון על פי כללי המשפט העברי. למרות שהכתובה היא מסמך מחייב, קיימת פסיקת בית דין רבני כי אם כתוב בה סכום בלתי מציאותי, שהבעל ודאי לא התכוון להתחייב בו, יכול בית הדין להתערב כדי להפחיתו. עם זאת, בית הדין הרבני בבאר שבע פסק לשלם כתובה של מיליון ש"ח, במקרה של בעל שבגד באשתו, ולא קיבל את טיעון הבעל כי "כתב זאת בצחוק". גם סכום קטן מדי אינו חוקי. לעיתים, במטרה להימנע מן המבוכה שנגרמת כאשר החתן נוקב כביכול, את שוויה של הכלה בעיניו, נמנעים הרבנים מלנקוב בסכום המדויק בפומבי, ובמקום זאת אומר הרב "כך וכך שקלים".
בטקסי חתונה של היהדות הרפורמית מקובל לשנות את הדגש בכתובה ממסמך ממוני-משפט המסדיר את יחסי הממון בין בני הזוג להצהרה משותפת אודות הנישואין ומטרתם. הכתובה הופכת להיות מסמך המעוצב ומתוכנן על ידי שני בני הזוג בפיקוח הרב. במסמך מצהירים שני בני הזוג באופן שוויוני על אהבתם, על כוונתם להקים בית יהודי ועל העקרונות שינחו את חייהם. כתובה זו כתובה בדרך כלל בשפה המדוברת באותו מקום, בניגוד לכתובה המסורתית הכתובה בארמית.
ג'ורדן רודס
ג'ורדן רודס (באנגלית: Jordan Charles Rudess; נולד ב-4 בנובמבר 1956) הוא קלידן יהודי אמריקאי, חבר בלהקת הפרוג מטאל דרים ת'יאטר ובסופרגרופ הרוק פרוגרסיבי ליקוויד טנשן אקספרימנט.
ביוגרפיה.
הכישרון המוזיקלי של רודס התגלה עוד בבית הספר היסודי (בכיתה ב') בשעה שניגן על פסנתר, ובעקבות כך קיבל מלגת לימודים שעזרה לפתח את כישוריו. בגיל 9 התקבל ללימודי פסנתר קלאסי בקונסרבטוריון "ג'וליארד" היוקרתי שבניו יורק.
בגיל 19, בעקבות חיבתו ההולכת וגדלה לסינתיסייזרים ולז'אנר הרוק המתקדם ובניגוד לעצת הוריו ומוריו, עבר לנגן כקלידן בלהקות רוק אף על פי שרודס מקליט היום גם יצירות קלאסיות ונחשב לפסנתרן וקלידן גדול בשני התחומים.
במהלך שנות ה-80 השתתף רודס בפרויקטים שונים והקליט את אלבום הבכורה שלו "Arrival", אך פרץ לתודעת הציבור רק בשנת 1994, שבה הקליט את אלבום הסולו שלו "Listen". כתוצאה מאלבום זה נבחר רודס ל"תגלית השנה" בתחום הקלידנים בסקר קוראים שנערך על ידי ה-Keyboard Magazine. בעקבות האלבום והתואר שהוענק לו רודס הזומן להחליף את קווין מור בלהקת דרים ת'יאטר כחבר קבוע, ובאותו זמן הוזמן להופיע יחד עם הלהקה Dixie Dregs. ג'ורדן העדיף להצטרף ל-Dixie Dregs, בעיקר משום שלא רצה להזניח את משפחתו הצעירה.
במהלך אחת מהופעות הלהקה התחוללה הפסקת חשמל, ובמהלכה אילתרו רודס ומתופף הלהקה רוד מורגנשטיין במשך כרבע שעה עד לחידוש ההופעה. בעקבות ערב זה החליטו השניים להופיע יחד על בסיס קבוע, ואף הקליטו אלבום אולפן ואלבום הופעה חיה בשם "הפרויקט של רודס/מורגנשטיין" ("RMP").
הפרויקט הבא בו נטל ג'ורדן חלק היה Steinway To Heaven – פרויקט בו השתתפו גדולי קלידני הרוק בעולם. רודס ניגן יחד עם קית' אמרסון (ELP), ריק וייקמן (Yes) ופטריק מורז את האטיוד המהפכני של שופן.