במחנה האימונים הם שוהים תקופה קצרה ויוצאים מיד לחזית. מפקדם, "גלינה" (תרנגולת באיטלקית), מעורר חיוך אצל החיילים תמיד כאשר שמו נזכר. זוהי אתנחתא קומית כאשר החיילים במצב רוח רע. השניים מתקדמים לחזית, ומחלון האסם שהיה לקסרקטין נראים חיילים שהגיעו בצורה רשלנית. תחילה הם סבורים שאלו שבויים אוסטריים, אך בהמשך התברר שהם חלק מחטיבה איטלקית שנסוגה לאחר תבוסה בקרב. בשלב זה הטרגדיה כבר נראית מוחשית, אם כי הדמויות עדיין רחוקות מהחזית.
כאשר הם מקבלים חופשה, מתחילים החיילים בחיפוש אחרי נשים בעיירה. מי שמכוון אותם הוא הכומר המקומי: "לכו לכיכר, קומה שלישית משמאל". בהגיעם למקום כבר עומדים מאות חיילים ברחבת הבית, מריעים לנשים שתצאנה למרפסת בלבוש מינימלי. ג'ובאני עוקב אחרי אישה שבאה למשרד הקבלה הצבאי, עם בקשה כלשהי. הוא מגיע לביתה של קונסטנטינה, מארחת מקומית שמגולמת על ידי השחקנית סילבנה מנגנו. הוא מבלה ערב נעים בחברתה ובמהלכו היא מבשרת לו ממקורותיה כי למחרת הוא עתיד לצאת לחזית.
מלחמת החפירות.
הנושא המרכזי בסרט הוא תיאור מלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה, תופעה אופיינית למלחמה זו, בה מאות אלפי חיילים מתו ונפצעו, כאשר קווי החזית נשארו ללא שינוי או הכרעה, בהיעדר סיכוי לסיום המהלך הקרבי. במהלך הסרט נצפות שיירות חיילים ארוכות, הנעות בהרים, אשר במקביל להם מטפסות פרדות עם משא וציוד, יחד עם רעם הפגזים מרחוק. כשפצצות תאורה מעל לראשיהם, החיילים מסתתרים ומתגלים לסירוגין, אך ממשיכים עד סמוך לקווי החזית עם הגרמנים והאוסטרים. בשלב מסוים מבוקשים מתנדבים להנחת מטען חומר נפץ לשם פריצת גדר תיל המונחת לפני עמדות צבא האויב. המתנדבים נמצאים, והמטען מונח ומתפוצץ. בפיצוץ המטען נהרג אחד מחבריהם שרגלו נתפסה בתיל. זוהי המחשה של הטרגדיה. החיילים האיטלקים פורצים את הקווים וכובשים את אחד הגשרים. בלהט המערכה, מונח טלפון שדה שמחבר בין ראשי שני הצבאות, אשר משוחחים על הרכבה של הסעודה שטעמו עד שהם מבינים שחלה תקלה. זוהי אתנחנתא קומית נוספת.
הגנרל "תרנגול" מבקר את החיילים בעת הגשת הארוחה. הם מתלוננים על איכות התרנגול, ובאירוניה על המפקד. המפקד מבין את הרמז ומורה מיד על שיפור הבישול. חג המולד מגיע ומשקה הגראפה מחולק לכולם. אפילו שוקולד מוצע לחיילים ומכתבים מגיעים מהבית.
ג'ובאני, הלומברדי, זוכה בתפקיד החשוב – לבצע שליחות לעיירה בו נמצאת המפקדה. הוא מנצל זאת לביקור שני אצל קונסטנטינה, שם נעלם ארנקו. קונסטנטינה מחזירה לו את הארנק, אך ללא המזומנים. היא משיבה לו: "וממה אתה חושב אני חיה?", וזוכה בתמורה מלאה לכספו.
מתקפת פתע אוסטרית פוגעת כהוגן בחיילים האיטלקים: מגוריהם נהרסים, העמדות קורסות, והמצלמה "שטה" לאורך ולרוחב שטח המערכה. המתים פזורים בשטח ופצועים זועקים לעזרה. מתגלה כאן תמונת המלחמה במלוא עוצמתה. ברקע מתנגן "פסקול" עם נעימות עצובות, מהמלחמה שסיומה אינו נראה באופק לחיילים. כומר צבאי מכוון את נושאי האלונקות – פצועים שמאלה ומתים ימינה. המפקדים עוסקים בזיהוי ההרוגים, חלקם אינם מוכרים, ומעלים פרטים אישיים (מנסים למצוא זיהוי לכל חלל). בסוף חלקם הגדול ייקבר בתור חיילים אלמונים, כפי שקרה במקרים רבים במלחמת העולם הראשונה. נשק רב נאסף משדה המערכה; הכמות מצביעה על שיעור האבדות.
הפוגה מוכרזת לעשרה ימים. החיילים צועדים בסך למרכז העיירה הקרובה. תושבי העיירה, בייחוד הנשים, דומעות למראה החיילים. בבית מלון מקומי מקבלים נכבדי העיר ורעיותיהם את החיילים ומברכים אותם על אומץ לבם. פער לא קטן נמצא בין שני סוגי הציבור: אלו המתפארים במשפטי רהב ואלו החשים את מצוקת המלחמה. החיילים מנצלים את הזמן לסעודה ולנמנום והנכבדים ממשיכים להרעיף מחמאות על הצבא.
אורסטה פונה למצפון ציבור הנאספים ועורך מגבית בקרב המכובדים. הוא מצליח במשימה, והם מחלקים בינם את ה"שלל" ופונים לתחנת הרכבת - מקום כינוס היחידה. בתחנה באה לקראתם גברת ומבקשת לדעת אם בעלה מוכר להם. היה זה חברם ברודין מפדובה, שעלה על מוקש ונהרג, אך הם מחליטים שלא יהיו המבשרים על מותו. היא מוסרת להם חבילות עבורו והם מציידים אותה בהוצאות הנסיעה מכספי השלל. באולם התחנה החיילים נמים, שרים ורוקדים עם נערות מקומיות. זוהי מעט נחת מהסביבה הסוערת, אבל לא לזמן רב. הכרוז מודיע לכולם לצאת חזרה לבסיס.
השלב האחרון.
החיילים יוצאים בדרך המובילה לוונציה. היעד הוא נהר פיאווה, שם תתנהל המערכה העיקרית בין שני הצבאות. השיירה טיפוסית לזמנה: קרונות מטען, תותחים נעים, סירות (להכנת "גשר סירות" לקראת המעבר על הנהר) ומעט משאיות להסעת חיילים. החיילים עולים במעלה הגבעה, יורדים וחוזר חלילה, במישור ובתוך הכפר והכול תוך כדי שירה בציבור. הסרט הוא בשחור-לבן, והנוף היפה של מורדות הרי האלפים אינו ניכר. האזרחים מקבלים אותם בברכה. אישה עם תינוק על זרועה מזהה בין החיילים את האבא של התינוק שבזרועה ומבקשת: "לפחות תשאיר את שמך?". ג'ובאני נפרד מקונסטנטינה ומבקש ממנה כי הכסף שלקחה ממנו ישמש את התינוק האלמוני.
שני החברים נשלחים לבצע פטרול. מובא דו-שיח מה"חפירות":
החברים יוצאים למשימה האחרונה – פטרול באזור הקרוב לקווים האוסטרים אשר צפויים להיות מותקפים על ידי האיטלקים. הם מתבקשים לבדוק האם השטח פנוי מהאויב. ציודם העיקרי הוא בקבוק יין לדרך. הם מגיעים למבנה ריק של רפת ומחליטים לנוח ולהמתין לעלות השחר. הם מאזינים להכנות הנעשות מרחוק להנחת גשר-הסירות שהצבא האיטלקי בונה לקראת הקרב למחרת. בינתיים הם שומעים דיבורים בשפה הגרמנית ומגלים כי המבנה היה לאורווה בשירות הצבא האוסטרי. הם נפלו בשבי. המפקד האוסטרי דורש פרטים על ההתקפה. ג'ובאני, גיבור הסרט, מפגין גבורה ואינו מגלה דבר ומוצא להורג. אורסטה, הטוען שהוא בכלל בחיל הרפואה, אינו זוכה לחסד וגם הוא הוצא להורג.
בתמונת הסיום הצבא האיטלקי מסתער על עמדות הצבא האוסטרי. האוסטרים נסוגים והאיטלקים מנצחים. מכאן נפתחת הדרך לשחרור איטליה מהכיבוש האוסטרי וסיום מלחמת העולם הראשונה - היא המלחמה הגדולה. גופות שני החברים נשארות בצד, יחד עם שאר חללי המלחמה – האיטלקים והאוסטרים.
המקורות לסרט.
הרעיון לסרט היה של התסריטאי האיטלקי לוצ'יאנו וינצ'נזוני (Luciano Vincenzoni). היה זה בעקבות ספרו של גי דה מופאסאן, "שני חברים" (Deux Amis), אשר עוסק דווקא במלחמת צרפת–פרוסיה. תחילה הוא חשב ללהק לתפקיד הלומברדי את ויטוריו גסמן, והמפיק דינו דה לאורטיס החליט לכלול בסיפור גם את הרומאי, השחקן אלברטו סורדי. כמו כן נכללו בתסריט חלקים משני ספרים נוספים, "Un anno sull'Altipiano" מאת אמיליו לוסו וכן "Con me e con gli alpini" מאת פיירו יאייר.
צילומי הסרט נעשו ברובם בנפת נפת אודינה במחוז פריולי-ונציה ג'וליה - מקום התרחשות הקרבות בחזית האיטלקית. כרקע לצילומים שימשו מרחבי העיר ונצונה (Venzone), פלמנובה (Palmanova), הפרבר נספולטו (Nespoledo) ולסטיצה (Lestizza) .
תוכנית חילופי השטחים
תוכנית חילופי השטחים, היא תוכנית חילופי שטחים שהוצגה לראשונה על ידי אביגדור ליברמן במאי 2004 בעת שהיה שר התחבורה, כאחד המרכיבים במסגרת תוכניתו הכוללת לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
עיקרה של התוכנית הוא סיפוח גושי התנחלויות לישראל ובמקביל העברת שטחים ישראליים באזור "המשולש" המאוכלסים בערבים, במוסלמים ובדוברי ערבית לידי המדינה הפלסטינית לכשתוקם וגם למדינות ערביות שכנות אחרות. לפי התוכנית, ערביי ישראל שמתגוררים כיום באזור זה, יאבדו את אזרחותם הישראלית אך יקבלו פיצויים אחרים ממדינת ישראל, אלא אם כן הם יבחרו להגר לישראל בגבולותיה החדשים ולהישבע אמונים למדינת ישראל.
תוכנית מפורטת לא פורסמה, וגם לא תואר התהליך המשפטי, החברתי והאופרטיבי למימושה של ההצעה. כמו כן, קיימת גם אי בהירות בנוגע לאופן מימושו של המהלך – האם יהיה חלק מהסכם או מהלך חד-צדדי, האם יותנה בהסכמת האזרחים או יתממש גם בלעדיה.
בעד ונגד התוכנית.
תומכי התוכנית טוענים כי היתרון הטמון בפתרון מסוג זה הוא צמצום האיום הדמוגרפי בקרב אוכלוסייה שנאמנותה למדינה מוטלת בספק – לטענתם – ומסכנת את צביונה היהודי של מדינת ישראל בעתיד.
מנגד, תוכנית חילופי השטחים עוררה מחלוקת רבה וזכתה להתנגדות מצד ערביי ישראל ומצד חוגי השמאל בישראל. מתנגדי התוכנית טוענים כי תוכנית חילופי השטחים איננה דמוקרטית, גזענית ושתכליתה העיקרית היא דה-לגיטימציה של הימצאות ערביי ישראל במדינת ישראל. סקרים שנערכו הראו שמרבית ערביי ישראל אינם מעוניינים לעבור לגדה המערבית או לעזה, אם תקום מדינה פלסטינית בשטחים הללו.
על פי מחקר משנת 2006 אותו ערכו שאול אריאלי, דובי שורץ והדס תגרי ממכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות, הצעת ליברמן להעביר לצד הפלסטיני את יישובי ואדי עארה והמשולש, יכולה להעביר לכל היותר כ-148,000 איש לצד הפלסטיני. כמות אוכלוסייה ששווה בגודלה בערך לעשירית ממספר ערביי ישראל, ולחצי ממספר התושבים של מזרח ירושלים.
חוקיות.
משפטנים שונים ציינו כי שלילת האזרחות הישראלית של חלק מערביי ישראל במסגרת חילופי אוכלוסייה וחילופי שטחים עם הרשות הפלסטינית יהיו בלתי חוקיים תחת החוק הישראלי ותחת החוק הבינלאומי. הם ציינו כי ישראל יכולה להחליט כי אזור "המשולש", שמאוכלס בעיקר על ידי ערביי ישראל, לא יהיה יותר חלק מישראל אבל לא ניתן יהיה לבטל את אזרחותם הישראלית של האנשים שגרים שם.
תוכניות אחרות לחילופי שטחים מול הפלסטינים.
מלבד תוכניתו של אביגדור ליברמן, הועלו גרסאות אחרות לרעיון חילופי שטחים בין ישראל לרשות הפלסטינית:
דיון דאוול