זן האירוס הצהוב והגבוה שלו שנקרא וירג'יניה מור קיבל ציון כבוד ראשון מאגודת האירוסים האמריקאית עם הצגתו בשנת 1920, ואוסף של אירוסים כולל Morning Splendor, הנסיכה המאורית ונימבוס קיבלו פרס הצטיינות בתערוכה אחרת. אירוס מורנינג ספלנדר שלו, המשיך לזכות במדליות הזהב והכסף של מועדון הגננות של אמריקה בשנת 1926 והפך לאב קדמון של זנים אחרים מוצלחים.
שול שימש גם שופט מוסמך בתערוכות וזכה במדליית השירות המצטיין של החברה.
ספרו של שול על אירוסים משנת 1931 Rainbow Fragments: A Garden Book of the Iris עוסק בהיסטוריה של גידול אירוס, עצות טיפוח וטכניקות הכלאה זהו אחד הספרים המוקדמים ביותר שכלל לוחות צבעוניים של אירוסים (יחד עם תמונות בשחור-לבן המציגות היבטים שונים של גידול אירוסים), ושול עצמו צייר את שמונת הלוחות הצבעוניים. לוחות אלה מציגים בסך הכל 18 זני איריס שונים של מגדלים שונים רובם מונחים על רקע שחור או חיוור רגיל.
אף על פי שהספר אינו מודפס יותר, הוא ממשיך להיות בעל ערך למגדלים בשל תיאוריו המדויקים של אירוסים שגדלו בשליש הראשון של המאה ה-20, והוא מבוקש גם עבור איורי הצבע האלגנטיים של שול. שול גם הפיק כמה איורים לפרסומים כגון Country Life ו-Ladies' Home Journal.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, פעל שול להנצחת המלחמה באנדרטה בעיר וושינגטון.
הוא מת בבית בשברולט צ'ייס, מרילנד, ב-1 בספטמבר 1948.
שורש 55
שורש 55, או גונג בּוּ (בסינית: 廾部, פיניין: Gǒng bù) הוא השורש החמישים וחמישה של הכתב הסיני. פירושו "שתי ידיים" או "קשת (מבנה)" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 50 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
אליס טנג'ריני
אליס טנג'ריני (אנגלית: Alice Tangerini; נולדה ב-25 באפריל 1949) היא מאיירת בוטנית אמריקאית. בשנת 1972, טנג'ריני נשכרה כמאיירת לצוות של המחלקה לבוטניקה במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע על ידי הבוטנאי האמריקאי ליימן ברדפורד סמית'. לפני העבודה במכון סמיתסוניאן, היא קיבלה תואר ראשון באמנויות יפות מאוניברסיטת וירג'יניה קומונוולת'.
ביוגרפיה.
אליס ר. טנג'ריני נולדה ב־25 באפריל 1949 בפארק טאקומה, מרילנד, וגדלה בקנסינגטון. הציור היה "תשוקת החיים" שלה מאז גיל ארבע. כתלמידת תיכון, היא הכירה את הבוטנאי לימן ברדפורד סמית' דרך חבר של המשפחה. הוא המשיך להיות המנטור שלה. סמית' לקח לעיתים קרובות את טנג'ריני לצייר צמחים באמצעות דגם מיובש. בזמן שלמדה באוניברסיטה בוירג'יניה, טנג'ריני בילתה את הקיץ שלה בעבודה במכון סמיתסוניאן. היא קיבלה תואר ראשון באמנויות יפות בשנת 1972. לאחר סיום לימודיה, נשכרה טנג'ריני על ידי סמית' לעבוד כמאיירת צוות של המחלקה לבוטניקה במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע כך היא הפכה למאיירת הבוטנית הראשונה שנשכרה על ידי מכון הסמיתסוניאן.
קריירה.
טנג'ריני עוסקת בעיקר באיוריה באוסף הצמחים הלאומי של ארצות הברית, ועבדה עם הבוטנאי האמריקאי וורן ה. וגנר. אף שהיא מסתמכת לעיתים קרובות על דגימות עשבוניות דחוסות ומיובשות כדוגמאות שלה, היא גם נוסעת לאזורים כמו קליפורניה, הוואי וגיאנה כדי לראות את הצמחייה בסביבתם הטבעית. היא הבדילה אמנות בוטנית מאמנות יפה בכך שהבהירה ש"אמנות בוטנית צריכה להיות מוכרת לפחות לסוג, אם לא למינים".
לפי האגודה האמריקאית לאמנים בוטניים, טנג'ריני איירה למעלה מ-1000 מיני צמחים רוב האיורים שלה נוצרו באמצעות עט ודיו או מברשת עם דיו, אבל לפעמים גם גרפיט וציור דיגיטלי. היא בדרך כלל מציירת את הדגימה שלה בשחור-לבן, עם צל מינימלי, וממקמת לעיתים קרובות את מקורות האור בפינה השמאלית העליונה של התמונה. היא גם התנסתה ביצירת איורים צבעוניים טנג'ריני עוקבת אחר המסורת באיור בוטני על ידי התמקדות במורפולוגיה של הצמח ובחלקים פנימיים של הפרח ולא בצבע.
האיורים של טנג'ריני הוצגו במספר רב של פרסומים מדעיים, כגון "צמחיית הגיאנות", וכן במספר ספרים. בשנת 1980, היא יצרה "תערוכת יחיד של רישומי דקלים" במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע ואצרה את התערוכה "פרחי בר צפון אמריקאים: צבעי מים מאת מרי ווקס וולקוט" בשנת 1990.
החל משנת 2015, טנג'ריני מפתחת אתר אינטרנט לקטלוג יצירותיה ושל מאיירים אחרים הפועלים בבוטניקה.
מלבד עבודתה באיור, טנג'ריני גם העבירה הרצאות ולימדה שיעורים בנושא במספר מקומות, מחלקת החקלאות של ארצות הברית, מכללת מונטגומרי, בית הספר לאמנויות ועיצוב קורקורן, ובית הספר לאמנות בוטנית של מינסוטה היא גם מכהנת כחברת מועצת המנהלים של האגודה האמריקאית לאמנים בוטניים.
ב-2005 איבדה טנג'ריני את הראייה בעין ימין בעקבות פציעה לא מזוהה. טנג'ריני חזרה לעבודה, ובנוסף לחבישת כיסוי עיניים, החלה להשתמש בטאבלט גרפי וב-Adobe Photoshop והסתמכה יותר על טכנולוגיה דיגיטלית כדי לתת לה תצוגה ברורה יותר של התמונה.
פרסים והכרה.
בשנת 1999 קיבלה טנג'ריני את "פרס השירות המכובד" מטעם גילדת המאיירים במדעי הטבע. בשנת 2008, היא זכתה בפרס "הצטיינות באמנות בוטנית מדעית" מטעם האגודה האמריקאית לאמנים בוטניים.
בשנת 2020 זכתה לטנג'ריני בפרס ג'יל סמית'יס מהאגודה ליניאן בלונדון.
שורש 107
שורש 107 או פִּי בּוּ (בסינית: 皮部, פיניין: Pí bù) הוא השורש המאה ושבעה של הכתב הסיני. פירושו "עור", והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מחמישה קווים.
במילון קאנגשי יש 94 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
ארמון המושל באסמרה
ארמון המושל באסמרה הוא בית העירייה של אסמרה, אריתריאה. הוא נבנה במהלך התקופה הקולוניאלית במרכז העיר, בסגנון ארט-דקו איטלקי. כיום משמש המבנה כלשכת נשיא אסמרה.
סקירה כללית.
ארמון המושל האיטלקי לשעבר נבנה בשנת 1897 על ידי פרדיננדו מרטיני, המושל האיטלקי הראשון של אריתריאה. המבנה הוסב למוזיאון של אסמרה בתקופת הממשל האתיופי, כאשר ארמון המושל הועבר לבניין הנוכחי.
בית העירייה הנוכחי נבנה במהלך שנות ה-30 בסגנון פאשיסטי טיפוסי (שנקרא "ליטוריו"), עם מגדל מרכזי בכניסה המעוטר ב"פאשי" (נהרס במרץ 1941, כאשר העיר נכבשה על ידי הבריטים). הוא ממוקם ליד בית המשפט ומשרד המשפטים של הרפובליקה של אריתריאה, בחלק המרכזי של אסמרה שזכה לתואר "אתר מורשת עולמית על" ידי אונסק"ו בשנת 2017.
בית העירייה של אסמרה הופיע על בולי ההכנסה האחרונים של אסמרה, שהונפקו ב-1960.
אנה הייוורד טיילור
אנה הייוורד טיילור (באנגלית:Anna Heyward Taylor: 13 בנובמבר 1879 - 4 במרץ 1956) הייתה ציירת ומאיירת שנחשבת לאחת האמניות המובילות בתקופת הרנסאנס של צ'ארלסטון.
ביוגרפיה.
אנה הייוורד טיילור נולדה ב-13 בנובמבר 1879 בקולומביה, דרום קרוליינה, אחת משמונת ילדיהם של בנג'מין ולטר טיילור - רופא ומנתח ששירת במלחמת האזרחים בצבא צפון וירג'יניה - ומריאנה (הייוורד) טיילור. משפחת טיילור בלטה בתעשיית הכותנה ובפיתוח העיר קולומביה. אחיה הגדול תומאס טיילור יבנה מאוחר יותר את בית טיילור, שהפך למקום הראשון של מוזיאון קולומביה לאמנות.
טיילור קיבלה השכלה במכללת דרום קרוליינה לנשים, וסיימה את לימודיה ב-1897. היא נסעה להולנד ב-1903 כדי ללמוד אצל הצייר ויליאם מריט צ'ייס, לאחר מכן טיילה ברחבי אירופה וכן נסעה לסין ויפן ב-1914. טיילור שירתה שמונה עשר חודשים בצלב האדום האמריקני בצרפת ובגרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ובילתה את רוב השנים 1917–1919 בצרפת.
עם שובה לאמריקה, טיילור הלכה לקולג' רדקליף ובילתה את הקיץ של 1915 ו-1916 בפרובינסטאון, מסצ'וסטס, ולמדה הדפס. שם היא הפכה למומחית בטכניקה שהרבתה להשתמש בה, הדפסת עץ בקו לבן, שבו רוב ההדפס הוא בצבע אחיד כשהדימוי נוצר על ידי קווים לבנים (לא מכוסים בדיו). טכניקה זו מאפשרת לאמן להדפיס מספר צבעים מאותו בלוק במקום לייצר בלוק נפרד לכל צבע.
קריירה.
כאמנית בוגרת ציירה טיילור בשמנים ובצבעי מים, אך היא העדיפה הדפסים, בעיקר חיתוכי עץ. הסגנון שלה הוא ציורי עם קווים גרפיים חזקים המראים את השפעת המודרניזם ומסעותיה באסיה כאחד. התמונות שלה הודפסו בדרך כלל בצבעים עזים או בשחור-לבן, עם פרספקטיבה שטוחה, שטחי צבע גדולים ופרטים מוגבלים.
ההדפסים של טיילור הושפעו מאמנים כמו ויליאם סלצ'ר רייס, ומיצירותיו של אנרי מאטיס. היא גם עבדה מדי פעם בטקסטיל.
ב-1916, טיילור ליוותה את המשלחת של ויליאם ביבי לגיאנה הבריטית כמאיירת מדעית, והיא חזרה שוב לשם ב-1920. [6] במסעות האלה ערכה מחקרים בוטניים שהשפיעו רבות על עבודתה, כשתרגמה את רשמיה להדפסים ולטקסטיל בטיק. בחלק מהעבודות הללו, היא הוסיפה לציור חלקי הצמחים הגלויים גם חתכים מיקרוסקופיים של גבעולים, שחלות וכו'. הם הוצגו במוזיאון לתולדות הטבע בניו יורק ובגנים הבוטניים של ברוקלין ב-1922, וייתכן שהם מייצגים את הפעם הראשונה שבה נעשה שימוש בפרטים מיקרוסקופיים של צמחים באמנות דקורטיבית.
טיילור עברה לניו יורק ב-1920, נשארה שם עד סוף העשור, אז שבה לדרום קרוליינה, והתיישבה בצ'ארלסטון. בצ'ארלסטון, טיילור נודעה בזכות ההדפסים שלה הממחישים את החיים בדרום קרוליינה, כולל נושאים חקלאיים בעבר ובהווה, חי וצומח מקומיים, ארכיטקטורה, סצנות רחוב ואנשי המסחר של העיר. היא הכינה הדפסים של נשים אפרו-אמריקאיות הקוצרות אורז (1930) שהייתה אחת מחמש העבודות שנבחרו לייצג את העיר ביריד העולמי בניו יורק בשנת 1939.
יחד עם אליס רוונל הוגר סמית', אליזבת אוניל ורנר ואלפרד האטי, טיילור נחשבת היום לאחד מארבעת האמנים המובילים של הרנסאנס של צ'ארלסטון.