"מדהימה אותי העובדה ששני אנשים מאותה משפחה מתעניינים ברגשות, וכיצד קורה שיש לנו דברים כה שונים לומר ביחס לכך" כתבה הוכשילד בהתייחס לתחומי העניין של אחיה ושלה.. בשנת 1965 נישאה לאדם הוכשילד (Adam Hochschild), סופר, עיתונאי ועורך מגזין. לזוג שני בנים: דויד וגבריאל. ארלי הוכשילד מתגוררת כיום בסן פרנסיסקו.
קריירה אקדמית.
הוכשילד סיימה לימודים לתואר ראשון בקולג' סוורת'מור (Swarthmore College) בשנת 1962. היא סיימה לימודיה לתואר מוסמך בשנת 1965 והשלימה תואר דוקטור בסוציולוגיה בשנת 1969; שניהם מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. באוניברסיטה זו היא לימדה וחקרה מאז שנת 1971.
הוכשילד כתבה מאמרים אקדמיים רבים, ופרסמה שבעה ספרים בתחומי הגותה ומחקריה. היא בעלת יכולת לתאר בפשטות ובלשון סיפורית רעיונות מורכבים. מחקריה וספריה שינו את הידע בתחום הסוציולוגיה. מושגים שניסחה ושמות חלק מספריה הפכו לביטויים שגורים, ובהם: עבודת רגשות (Emotional Labor), המשמרת השנייה (The Second Shift), המהפכה המעוכבת (The Stalled Revolution), הכלכלה של הכרת התודה (The Economy of Gratitude), מסחור החיים האינטימיים (The Commercialization of Intimate Life), ועוד רבים. מושגים אלו עברו מהאקדמיה אל השיח הציבורי הפופולרי, ובכך כתיבתה היפה הגיעה לקהל הרחב והשפיעה על התודעה החברתית. בתחילת דרכה פרסמה גם ספר ילדים.
הוכשילד זכתה בהוקרה ובפרסים על הישגיה ומחקריה והיא מוכרת כאחת ממייסדות תחום הידע של הסוציולוגיה של הרגשות (sociology of emotion). הוכשילד כותבת: "מול כל בעיה שאותה אני מנסה לחקור ולהבין, אני מקפידה שלא להסיר את מבטי מהרגשות האנושיים".
היא ממוקמת בחזית המחקר המודרני בתחום עבודה וחיי משפחה כבר יותר מארבעים שנה, ולתאוריות שניסחה יש השפעה רבה על הבנת המאפיינים המגדריים של עבודה ומשפחה ועל שדות החקר של סוציולוגיה ומגדר, סוציולוגיה של המשפחה וסוציולוגיה של העבודה. השימוש במגדר כקטגורית ניתוח, העניין העמוק בתפקיד הנשים בחברה וההתמקדות ברגשות כנושא סוציולוגי, הם המיתרים האינטלקטואלים השזורים לאורך כל עבודותיה.
ספריה של הוכשילד מספרים בדרכים מגוונות כיצד כל אדם בחברה הופך לבלם זעזועים של כוחות סותרים הפועלים עליו. היא מתארת את האופנים בהם, באמצעות אימוץ מיתוסים, אנו הופכים זרים לעצמנו. כך למשל, המיתוסים משפחתיים המסייעים לנו לנהל את המתחים הנוצרים בשל המשמרת השנייה; הצהרות בדבר מרכזיות המשפחה המחפות על העדפת העבודה תוך צמצום הזמן המוקדש לבית, בספרה "The Time Bind "; מיתוסים לגבי אהבה אמיתית של מטפלות מהגרות בספרה האישה הגלובלית; האשליה כי ניתן לשלוט בפלישה של השוק לחיים הפרטיים ולהימנע מהשינויים מרחיקי הלכת שמחוללת התלות הגוברת בשכירת שירותים בתשלום, בספר: "The Outsourced Self". מיתוסים אלו פועלים להכיל חרדה, וכמו תודעה כוזבת, הם מטשטשים את ההכרה באמיתות הקשות הכרוכות בקפיטליזם המודרני.
הסיפורים האנושיים של האנשים והמשפחות בהם מתמקדים מחקריה, חיים בתוך כתיבתה ומאירים את החשיבה הביקורתית ואת הרעיונות והמושגים אותם הוכשילד מנסחת. ספריה מבוססים על מחקרים ארוכי טווח הכוללים תצפיות אתנוגרפיות מגוונות ומעמיקות וראיונות מקיפים. הוכשילד נוהגת לכלול בספריה המלצות המתייחסות הן לחיים הפרטיים- משפחתיים והן למישור הציבורי ולפעולה פוליטית.
בנוסף למחקר ולכתיבה, להוכשילד תפקיד מוביל בפיתוח לימודי נשים ומגדר באוניברסיטת ברקלי. היא כיהנה בראשות הוועדה שהקימה בשנת 1986 את מרכז ביאטריס ביין למחקר,(Beatrice Bain Institute for Research on Women) וקידמה מחקרים בנושא נשים בחברה. מאוחר יותר הקימה, והייתה מנהלת שותפה, של המרכז למשפחות עובדות באוניברסיטת ברקלי,(Center for Working Families at U.C. Berkeley) במסגרתו נערכו מחקרים בתחום תרבות הטיפול במטרה להאיר סוגיות מרכזיות בנושא מגדר ומעמד הנשים.
הוכשילד הכשירה תלמידים רבים שהמשיכו לחקור, לפתח ולהפיץ את רעיונותיה. לפי תלמידיה ותלמידותיה, היא מורה מחויבת ורבת השראה אשר הקדישה שעות רבות לחניכה ולהדרכה. חלק לא מבוטל מעבודות הדוקטורט שהדריכה הפכו לספרים, ורבים מהספרים בשדה שגם הוכרו על ידי הביקורת, נכתבו על ידי חוקרים שהושפעו ישירות ממנה. היא השפיעה על סטודנטים וסטודנטיות, כמו גם על הציבור הרחב, להתבונן בעולם, לא רק דרך 'עדשות מגדריות', אלא תוך מתן תשומת לב הדוקה לדינאמיקה של קפיטליזם ומעמד חברתי; גזע וגזענות; ותרבות ולאום.
רעיונות ומושגים מרכזיים.
רגשות ועבודת רגשות.
לפי הוכשילד, רגשות אנושיים הם חברתיים. כל תרבות מספקת לנו פרוטוטיפים, אבות טיפוס של רגשות, אשר כמו קלידי הפסנתר השונים, מכוונים אותנו לתווים הפנימיים. התרבות מכתיבה לנו מה אפשרי עבורנו להרגיש, ובהתאם לכך מכוונת את אופני ההכרה ברגשות. כחלק מהתרבות, אנו מגבשים דעה והבנה לגבי הרגשות שעלינו להביע בהקשר מסוים. חוקי רגש, (feeling rules) הם תוצר תרבותי, ובהתאם להם אנו מנסים לנהל את רגשותינו ומסיקים לגבי ההתאמה בין רגש ספציפי לבין ההקשר והסיטואציה. כך למשל, חוקי הרגש מכוונים אותנו לשמוח במסיבה או להפגין עצב עמוק בלוויה.
עבודת רגשות.
ההבניה החברתית והתרבותית של רגשות מתקיימת גם במקומות עבודה. עבודת רגשות (emotional labor), משמעה: המאמץ להיראות כמי שמרגיש והניסיון להרגיש באמת את 'הרגש הנכון' לתפקיד, תוך שכנוע אחרים ברגש זה. בספרה The Managed Heart (הלב המנוהל) מתארת הוכשילד את עבודת הרגשות בהתייחס לעובדים במקצועות השרות המאומנים להפגין רגשות מסוימים בהתאם לדרישות התפקיד – התלהבות, סבלנות, חמלה, ביטחון, וכו'. בכל מקצוע קיימים חוקי רגש או כללי הפגנת רגשות (display rules) – סטנדרטים להתנהגות רגשית הנכפים על העובדים באופן ישיר או מרומז. כך למשל, המזכירה מתבקשת להפגין ידידותיות ומהימנות, המלצר נדרש ליצור אווירה נעימה, פקיד הקבלה הגורם לנו להרגיש רצויים, העובד הסוציאלי במבטו המשתדל והדואג, איש המכירות המשכנע בנמרצות ובהתלהבות שהוא מקרין, ועוד. חוקי הרגש של הארגון יכולים להיכתב באופן מפורש במסמכים ובמערכי הדרכה ויכולים לבוא לידי ביטוי באורח לא פורמלי בנורמות ובשיח הנהוגים. האימוץ של 'אני מקצועי' המנותק מה'אני האותנטי' גובה מחיר אישי, ועלול ליצור ניכור פנימי אצל העובד. הוכשילד מתארת שני סגנונות עיקריים לניהול רגשות:
הוכשילד המשיגה ותיארה את עבודת הרגשות בהתבסס על מחקר מעמיק אותו ביצעה על דיילות ודיילי אוויר ועל פקידי גבייה בחברת תעופה. עניינה של הוכשילד במקצועות השירות ובעבודת הרגשות הכרוכה בהם התעצם בשל הגידול המהיר בהיקף ובמגוון של מקצועות אלו ובשל המאפיינים המגדריים שלהם. היא מעריכה כי כמחצית מהנשים בארצות הברית (לעומת כרבע מהגברים) עובדות במקצועות הכרוכים בעבודת רגשות אינטנסיבית. כך, את המחיר הסמוי של עבודת רגשות משלמות, בעיקר, נשים.
ההקשר הגלובלי של עבודת רגשות.
לפי הוכשילד, עבודת הרגשות הופכת להיות יותר ויותר גלובלית. במאמרה "אהבה וזהב" היא ממקמת את המושג בתוך ההקשר הפוליטי של הקפיטליזם הגלובאלי. מספר גדל והולך של עובדות במקצועות הטיפול עוזבות את הילדים והזקנים במשפחתן ובקהילותיהן במדינות הדרום העניות בעולם השלישי (פיליפינים, סרי לנקה ועוד) על מנת לעבוד בטיפול בילדים ובקשישים במשפחות ובקהילות במדינות השפע הצפוניות של העולם הראשון. משרות אלו כרוכות ברגשות צער, דיכאון וייסורים ביחס לילדיהן, בני זוגן והוריהן אותם נטשו מאחור. זאת למרות שהן מנסות להרגיש, ואף מרגישות באופן אמיתי, התקשרות שמחה לילדים ולקשישים בהם הן מטפלות באופן יומיומי. במובן הפסיכואנליטי, מתקיים כאן תהליך של התקה רגשית ממושא האהבה המקורי – התינוק שנשאר מאחור, אל מושא אהבה אחר - התינוק בו המהגרת מטפלת בתשלום. הוכשילד מתארת את "השתלת הלב" המטפורית (heart transplant) המתבצעת בתהליך של אלכימיה חברתית, הכרוכה בהגירה מהמדינות העניות לעשירות: האהבה הנודדת מיוצרת ומורכבת מחדש תוך ערוב של בדידות קשה, געגועי המטפלות לילדיהן, בצד ילדות טרום מודרנית במדינות העולם השלישי ואידאולוגיה של טיפוח אימהי במדינות העולם הראשון. הוכשילד שואלת: "האם רגשות אינם משאב כזהב או כסף שניתן לחלץ אותם ממקום אחד ולהעבירם למקום אחר?" הרעיון להפיק משאבים בעולם השלישי לשם העשר מדינות העולם הראשון, מקורו באימפריאליזם בצורתו הבסיסית. ועם זאת, מסבירה הוכשילד, לצד האימפריאליזם הגלוי המבוסס על כפייה ואשר גברים עומדים במרכזו, התקיים תמיד גם אימפריאליזם מוצנע יותר שנשים היו קורבנותיו. "כיום, כשאהבה וטיפול נעשים 'הזהב החדש', מתבלט יותר הצד הנשי של הסיפור". בשני המקרים, ילדי העולם השלישי משלמים את המחיר.
מיקור החוץ של העצמי.
עבודת הרגשות חוצה גבולות גם בדרכים אחרות: שירותים אישיים מתבצעים באמצעות טלפון ודוא"ל ממדינות במזרח אסיה; מורה פרטי שעושה שיעורי בית במתמטיקה עם ילדים אמריקאים, קנייה מרחוק של מתנות, ואפילו שרות של תיאום פגישות רומנטיות באמצעות אתרי אינטרנט לאנשים עסוקים. מיקור החוץ של העצמי מדגים לנו את הפרדוקסים, הכרוכים בתהליך הזרה, המעורבים במסחור של רוב הפעולות האישיות.
הסוציולוגיה של הרגשות.