לימד בהמשך בבתי הספר בלובווה (1944-1943), בתיכון במופולירה (1949-1948) והתמנה למנהל בית הספר בלובווה בשנים 1951-1949. החל משנת 1949 התחיל לעסוק גם בחקלאות.
התגייס במהרה לתנועה לשחרור הידועה בשם הקונגרס הלאומי האפריקאי וניהל את הסניף שלה במחוז הולדתו, צ'ינסאלי.
אלו היו הימים של הפדרציה של רודזיה וניאסאלנד, שבה נכללה גם רודזיה הצפונית. פדרציה זו הייתה מאוד לא פופולרית בקרב האוכלוסייה הילידית שחששה מהתרחבות החוקים המפלים של הלבנים מרודזיה הדרומית אל שאר חלקי הפדרציה. קאונדה התקדם בהיררכיה של מפלגתו ונבחר בשנים 1958-1953 למזכיר הכללי של הקונגרס הלאומי האפריקאי.
אך מתוך אכזבה ממנהיגותו של ראש הקונגרס הלאומי האפריקאי, הארי נקומבולה, הוא עזב מפלגה זו עם קבוצה של עסקנים והקים את הקונגרס הלאומי האפריקאי הזמביאני. בהזדמנות זו נבחר השם העתידי של הארץ - זמביה.
השלטונות הקולוניאליים הבריטים הוציאו מחוץ לחוק את המפלגה עצרו את קאונדה ב-12 במרץ 1959. הוא שוחרר בינואר 1960 וב-31 בינואר אותה שנה הקים על בסיס הקונגרס הזמביאני את המפלגה הלאומית המאוחדת למען העצמאות (UNIP), אותה הנהיג כיושב ראש במשך 40 שנה, בין השנים 1960–2000.
להבדיל מהקונגרס האפריקאי הזמביאני, המפלגה החדשה חרתה על דגלה את המאבק הלא אלים, לפי רוחו של מהטמה גנדי לשם השגת שלטון עצמי. כמו כן דגל קאונדה בפאן-אפריקניות ובשנת 1962 עמד בראש התנועה הפאנאפריקנית לחירות במרכז, מזרח ודרום אפריקה.
ראש ממשלה ואחר כך נשיא.
בבחירות הכלליות באוקטובר 1962 עדיין הצליחה המפלגה הפדרלית המאוחדת (UFP) המבוססת על קואליציה של פוליטיקאים אפריקאיים ושל נציגי המתיישבים הלבנים תומכי המשך הסדר הקולוניאלי, לנצח בבחירות הראשונות. אולם אחרי פירוק הפדרציה של רודזיה וניאסאלנד בשנת 1963, בינואר 1964 מפלגתו של קאונדה, UNIP זכתה ברוב הקולות ברודזיה הצפונית וב־55 מושבים מתוך 65 בפרלמנט של המושבה.
בעקבות הבחירות בשנת 1964 הרכיב קאונדה את הממשלה האוטונומית הראשונה והנהיג אותה עד אוקטובר 1964 כשהארץ השיגה את עצמאותה. קנת קאונדה היה לנשיא הראשון של זמביה העצמאית. בטקס הכרזת העצמאות השתתפה הנסיכה מרי כנציגת בריטניה. זמביה התקבלה כמדינה עצמאית בחבר העמים הבריטי.
בשנת 1968 הוציא מחוץ לחוק את כל המפלגות פרט למפלגתו השלטת. תחת הנהגתו המדינה שמרה לעצמה את רוב המניות בחברות הזרות שפעלו בזמביה. משבר הנפט בשנת 1973 וצניחה בהכנסות מייצוא העמידה את זמביה במצב כלכלי קשה.
מעורבותו של הנשיא קאונדה במתן תמיכה לוגיסטית לתנועות השחרור של העמים ברודזיה (דרום רודזיה לשעבר; לימים זימבבואה), באפריקה הדרום-מערבית (לימים נמיביה), באנגולה ובמוזמביק הכבידה על כלכלת ארצו, במיוחד כשארצות אלו היו השותפות העיקריות במסחר איתה. הנהגות של 15 תנועות שחרור אפריקאיות התארחו בשטח זמביה.
בלחץ בינלאומי ופנימי ברוח השינויים בעולם אחרי נפילת הקומוניזם והמעבר לדמוקרטיה של דרום אפריקה, בשנת 1991 הסכים ד"ר קאונדה לקיים בחירות רב-מפלגתיות. בבחירות ניצח יריבו, פרדריק צ'ילובה, מנהיג התנועה לדמוקרטיה רב-מפלגתית.
בשנת 1999 נלקחה לקאונדה אזרחותו אך היא הוחזרה לו בשנה הבאה.
חייו הפרטיים.
קנת קאונדה היה נשוי משנת 1946 לבטי קאונדה ולזוג נולדו ששה בנים ושתי בנות. בנוסף היה להם עוד בן מאומץ.
אחד מבניהם נפטר בשנת 1986. בטי קאונדה נאבקה בצעירותה לצד בעלה למען עצמאות עמה ובעת מאסרו ארגנה צעדת מחאה שהמשטרה הקולוניאלית השתמשה נגדה בגז מדמיע. היא נפטרה ב-18 בספטמבר 2012.
קנת קאונדה היה צמחוני ונמנע משימוש במשקאות חריפים.
נפטר בלוסקה, בירת זמביה, ב-17 ביוני 2021.
קישורים חיצוניים.
Marissa K.Evans. U. Seattle,- biography of K Kaunda in the encyclopedia online, on site Black Past 2007-2012
רודזיה הצפונית
רודזיה הצפונית (באנגלית: Northern Rhodesia) הייתה פרוטקטורט בריטי בצפונה של רודזיה, המצויה בדרומה של יבשת אפריקה. רודזיה הצפונית שכנה בתחומי זמביה של ימינו. היא הוקמה על בסיס שטחי הזיכיון של חברת דרום אפריקה הבריטית במקום בשנת 1924, והתקיימה עד לאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20. במשך עשור, בין השנים 1953 ו-1963, היא הייתה חלק מהפדרציה של רודזיה וניאסלנד. בשנת 1964 הגיע קיום הפרוטקטורט לקיצו, עת הוקמה על חורבותיו הרפובליקה של זמביה. עד שנת 1935 עיר הבירה של רודזיה הצפונית הייתה העיר ליווינגסטון שלגדת מפלי ויקטוריה, ולאחר מכן העיר לוסקה שבמרכז הארץ.
השם "רודזיה" נגזר משמו של ססיל ג'ון רודס, הקפיטליסט הבריטי ובונה האימפריה שהיה דמות מנחה בהתפשטות הכבישה הבריטית מצפון לנהר הלימפופו לדרום מרכז אפריקה.
המונח הגאוגרפי, בניגוד לפוליטי, "רודזיה" התייחס לאזור הכולל בדרך כלל את האזורים שהם היום זמביה, מלאווי וזימבבואה. משנת 1964, הוא התייחס רק לדרום רודזיה לשעבר.
היסטוריה.
ססיל רודס קידם את ההשפעה הבריטית באזור בו שלט על ידי השגת זכויות מינרלים (זכויות לניצול שטח עבור המחצבים שהוא כולל) מראשי השבטים המקומיים במסגרת הסכמים מפוקפקים (עקב הסכמתם בעל פה).
לאחר שהרוויח הון עצום בכרייה בדרום אפריקה, שאיפתו הבאה הייתה להרחיב את האימפריה הבריטית צפונה עד לקהיר, אם כי דבר זה היה הרבה מעבר למשאבים של כל חברה מסחרית להשיג.
המוקד העיקרי של רודס היה דרומית לזמבזי, במשונלנד ובאזורי החוף שממזרח לו. כשהעושר הצפוי של משונלנד לא התממש, נותר מעט כסף לפיתוח משמעותי באזור שמצפון לזמבזי, שאותו רצה רודס.
למרות ששלח רודס מתיישבים אירופאים לשטח שהפך לדרום רודזיה, הוא הגביל את מעורבותו מצפון לזמבזי בכדי לעודד מימון משלחות בריטיות בכדי הכנסתה לתחום ההשפעה הבריטי.
בשנת 1895 נערכו חיפושים על ידי נציג של חברת דרום אפריקה הבריטית, פרדריק ראסל ברנהאם, שהוביל ופיקח על משלחת מסיבית אשר חיפשה בשטחים הצפוניים. משלחת זו קבעה לראשונה עבור תושבי המערב כי קיימים מרבצי נחושת גדולים במרכז אפריקה. לאורך נהר "קאפווה" שבצפון רודזיה דאז, ראה ברנהאם קווי דמיון רבים למרבצי נחושת שעבד בהם בארצות הברית, והוא נתקל בילידי המקום אשר לבשו צמידי נחושת. מאוחר יותר, חברת דרום אפריקה הבריטית בנתה עיירות לאורך הנהר ומסילת רכבת כדי להעביר את הנחושת דרך מוזמביק.
BSAC דרשה בעלות על זכויות מינרלים על כל צפון רודזיה תחת זיכיונות שניתנו בין השנים 1890–1910 על ידי לווניקה (שהיה מלך בארוצלנד דאז), המכסים אזורים מוגדרים של צפון-מערב רודזיה. האזורים נוהלו על ידי ג'וזף תומסון ואלפרד שארפ בשנים 1890 ו-1891 עם צ'יפים מקומיים באזורים שנויים במחלוקות השייכים לצפון-מזרח רודזיה. דרישה זו התקבלה על ידי ממשלת בריטניה.
לאחר סיום האמנה, BSAC הצטרפה לקבוצה של תשע חברות דרום אפריקאיות ובריטיות שמימנו את הפיתוח של מכרות באזור, כדי למנוע מהם ליפול לשליטת ארצות הברית. עם זאת, דאגתה העיקרית הייתה קבלת תמלוגים.
המצב הקולוניאלי בצפון רודזיה.
המושבה הוקמה בפועל בשנת 1911 כשהחברה הבריטית הדרום-אפריקאית BSCA החליטה לאחד את מושבותיה "צפון-מערב רודזיה" ו"צפון-מזרח רודזיה" למושבה אחת שקיבלה מעמד של פרוטקטורט בחסות החברה, בניגוד להסכמים קודמים. היא נוהלה בתחילה על ידי ה- BSAC, שהייתה חברה פרטית קולוניאלית, אשר פעלה בחסות האימפריה הבריטית בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. מטרת החברה הייתה לנצל את עושרם של חבלי הארץ הריקים משלטון ממשי אשר השתרעו במרכז אפריקה הדרומית, (חבלי הארץ אשר היום מכונים רודזיה).
המרכיב החשוב ביותר בכלכלת רודזיה הצפונית היה הנחושת. עבודות נחושת נדירות ועתיקות היו ידועות בקנסנשי (ליד סולווזי), בוואנה מקובווה ולואנסיה, ומה שנודע מאוחר יותר כחגורת הנחושת.
משמעותיים ככל שיהיו, לא ניתן היה לנצל את מרבצי הנחושת הללו באופן מסחרי עד שבניית מסילת הרכבת הדרומית של רודזיה לא תסתיים. בניית מסילת הרכבת התפרשה על פני נהר זמבזי (נהר בדרום-מזרח אפריקה, הוא הנהר הרביעי באורכו ביבשת) והמשיכה צפונה, כדי להגיע לגבול קונגו הבלגית. הבנייה הסתיימה בשנת 1909. עד סוף בניית מסילת הרכבת החלה כרייה בקטנגה, אשר שם היו עפרות תחמוצת נחושת רבות על פני השטח. בצפון רודזיה, עפרות פני השטח היו באיכות ירודה יותר, ונחושת עובדה רק לסירוגין עד שבשנת 1924 התגלו עפרות נחושת גופרתית עשירות כ-100 רגל מתחת לפני השטח. לפני 1924, לא היה ניצול משמעותי של המשאבים המינרלים של צפון רודזיה: היה גידול בקר בבארוצלנד, אבל אזור צפון רודזיה משך מעט התיישבות לבנה, זאת בניגוד לדרום רודזיה, שבה ההתיישבות הלבנה הייתה גדולה יותר.
בשונה מדרום רודזיה, שראתה מבול של בעלי הון שביקשו להקים מכרות עצמאיים, מדיניות הכרייה של צפון רודזיה הייתה להסכים על עסקאות בקנה מידה גדול עם חברות כרייה מסחריות גדולות.
בשנת 1924 הוקם משרד המושל של צפון רודזיה והוקמו מועצות מבצעות ומחוקקות.
משנת 1924 היא נוהלה על ידי ממשלת בריטניה כמדינת חסות, בתנאים דומים לאלו של מדינות חסות אחרות בניהול בריטי, וההוראות המיוחדות שהתקיימו בעת ניהול רודזיה על ידי BSAC בוטלו.
בשנת 1927 העניק מזכיר המושבות השמרני, ליאו אמרי, למתנחלי דרום רודזיה את הרושם שהוא תומך בתביעתם לרכוש את החלקים היצרניים יותר של צפון רודזיה.
בתום מלחמת העולם הראשונה, אוכלוסיית האירופים שבצפון רודזיה הייתה זעירה, כ-3,000 נפשות לעומת פי עשרה בדרום רודזיה, אך היא גדלה במהירות לאחר גילוי חגורת הנחושת בשנות ה-20.