ב-1813, לרגל חתונה חסידית, נפגשו ביאשי כמה מהצדיקים החשובים ביותר של התקופה וביניהם: רבי לוי יצחק מברדיצ'ב, בנו, רבי ישראל מפיקוב, רבי חיים תירר ממוהליב, המוכר גם בשם "הרבי מצ'רנוביץ" ועוד. את הצדיקים קיבל בבית הכנסת הגדול (שנחנך ב-1670) קהל של כאלפיים חסידים, אירוע בגודל נדיר בתקופה ההיא.
ביאשי כיהן גם הרב יצחק משה מיאשי, מתלמידיו וחסידיו של רבי שניאור זלמן מלאדי, והוא עשה נפשות לחסידות בנוסח חב"ד. היו לא פעם חילוקי דעות בינו ובין הרב יהושע השל מאפטא. חסידי חב"ד במולדובה נודעו באדיקותם עד כדי כך שהכינוי "חב"דניק", בנוסח המקומי, "חבוטניק" נכנס לשפה הרומנית כתיאור לאדם אדוק במיוחד בדתו.
הסכסוך על השחיטה בנוסח החסידי.
הגירה יהודית מגליציה, פולין ואוקראינה אל מולדובה הגדילה בהדרגה את אחוז החסידים בין יהודי מולדובה ועם גידול מספרם, תבעו החסידים מינוי שוחטים ורבנים שיפעלו לפי מנהגיהם. על פי המקובל אצל החסידים, לשחיטה כשרה דרושה סכין שחיטה מושחזת ומלוטשת, אך לפי מנהג היהודים האחרים, הסתפקו בסכין מושחזת. השוחטים, שמונו על ידי מוסד החכם באשי, לא נהגו לפי מנהג החסידים והחסידים הפסיקו להביא להם בעלי חיים לשחיטה, אלא שחטו אותו אצל שוחטים משלהם, שלא מונו על ידי החכם באשי. עבור שחיטה כשרה נגבה מס שנועד להחזקת מוסדות הקהילה והימנעות החסידים משחיטה אצל שוחטי החכם באשי, גרע את המס מהכנסות הקהילה. הסכסוך בין הקהילה היהודית החסידית, שהפכה לרוב בין יהודי מולדובה ובין מוסד החכם באשי, שהונהג על ידי בני משפחת נפתולוביץ, הלך והתעצם והובא בפני השלטונות. בשנות השלושים של המאה ה-19 נציגי שלטונות הכיבוש הרוסים קבעו לנסיכויות הרומניות את התקנון האורגני והחסידים ביקשו, על סמך החקיקה החדשה, ביטול מוסד החכם באשי ומתן חופש התארגנות קהילתי. לאחר תהליך בירור ממושך התקבלה תביעת החסידים ומוסד החכם באשי ההיסטורי בוטל.
בשנות הארבעים של המאה ה-19 הודפסו ביאשי ספרי חסידות ביידיש ובעברית וגם ספרי תפילה ובנוסף לכך היה יבוא ספרים מפולין.
יחס האדמו"רים לציונות.
הרבנים החסידים במרחב הרומני הציגו מגוון עמדות כלפי הציונות, מדחייה מוחלטת, מסיבות של תפיסה דתית, כמו חסידות סאטמר, דרך דחייה מסיבות פרקטיות, כמו חסידות וסלוי.
דוד שו"ב, פורץ הדרך של העלייה הראשונה ומוביל ההתיישבות בראש פינה היה מחסידי בוהוש ועשה את צעדיו בעידוד רבו. התנגדותם של רבים מהאדמו"רים לציונות, בתקופה בה הופיעה והתפשטה תנועת חובבי ציון, הביאה לסכסוכים בין שני המחנות.
הריטואל החסידי.
מראשית החסידות הצדיקים מתחברים לאגדות על מעשי נסים שעשו או שהיו המתווכים אליהם - כך הם נקלטו בתודעת ההמון היהודי וזו הייתה מעלה גדולה עבור המון שחי בדלות ובדיכוי קשים, רק נסים יכלו להושיעו והחסידות סיפקה, לצד שמחת הזמר, את הנסים. הסופר הישראלי ויקטור רוסו, פותח ספרו בשפה הרומנית, בלדה לעיירה היהודית (הוצאת HASEFER, 2009) בסיפור החסידי הבא:
החצרות והשושלות.
חסידות ויז'ניץ.
חסידות ויז'ניץ היא שלוחה של חסידות קוסוב, שהתבססה בבוקובינה, בעיירה המולדובית ויז'ניץ (כעת באוקראינה), באמצע המאה ה-19 ומשם הגיעו בני משפחת האדמו"ר של ויז'ניץ אל עיירות בוקובינה הסמוכות והנהיגו חצרות חסידיות. שושלת האדמו"רים של ויז'ניץ מבוססת על משפחת האגר.
חסידות סערט ויז'ניץ (סירט).
חסידות סערט ויז'ניץ היא שלוחה של חסידות ויז'ניץ שהתבססה בעיר הרומנית סירט. החסידות הוקמה במחצית הראשונה של המאה ה-20 ובראשה עמדו בני משפחת האגר.
חסידות סדיגורה.
חסידות סדיגורה נוסדה בסדיגורה שבבוקובינה באמצע המאה ה-19 על ידי רבי ישראל פרידמן מרוז'ין, נינו של המגיד ממזריטש שהיה יורשו של הבעש"ט בהנהגת תנועת החסידות.
חסידות שוֹץ-ויז'ניץ.
סעיף של חסידות ויז'ניץ שמייסדו היה ר' משה הגר, נכד ר' מנחם מנדל מוויז'ניץ, הרבי מוויז'ניץ הראשון שהיה בנו של ר' חיים הגר מקוסוב ונכדו של ר' מנחם מנדל מקוסוב, מייסד השושלת.
חסידות בוהוש (בוחוש).
חסידות בוהוש נוסדה בבוהוש, רומניה. החסידות נוסדה על ידי האדמו"ר רבי יצחק פרידמן, נכדו של רבי ישראל מרוז'ין, אבי האדמו"רים לבית רוז'ין. כיום מרכז החסידות נמצא ברחוב חגי 6 בבני ברק, כאשר האדמו"ר רבי יעקב דוד מענדיל לייב פרידמן משמש גם כאדמו"ר מפאשקאן.
חסידות פאשקאן.
חסידות פאשקאן נוסדה בפאשקאן, רומניה. החסידות נוסדה על ידי האדמו"ר רבי משה יהודה לייב פרידמן, בנו של רבי יצחק פרידמן, מייסד חסידות בוהוש. כיום מרכז החסידות נמצא ברחוב חגי 6 בבני ברק, כאשר האדמו"ר רבי יעקב דוד מענדיל לייב פרידמן משמש גם כאדמו"ר מבוהוש.
חסידות שטפנשט.
חסידות שטפנשט נוסדה בשטפנשט, רומניה. החסידות נוסדה על ידי האדמו"ר רבי מנחם נחום פרידמן משטפנשט, בנו של רבי ישראל מרוז'ין אבי האדמו"רים לבית רוז'ין. לאחר פטירת בנו האדמו"ר רבי אברהם מתתיהו פרידמן בשנת 1933 חדלה החסידות להתקיים.
חסידות וסלוי.
חסידות וסלוי נוסדה בווסלוי, רומניה, על ידי הרב שלום הלפרין, נכדו של רבי ישראל מרוז'ין, וחתנו של רבי יצחק פרידמן, מייסד חסידות בוהוש. במהלך הזמן היא עברה לערים אחרות ברומניה ובהמשך בישראל.
חסידות סאטמר (סאטו מארה).
חסידות סאטמר היא החצר החסידית הגדולה ביותר ומקורה בעיר סאטו מארה (פירוש השם הוא "הכפר הגדול") שברומניה.
החסידות של המרחב הרומני בראי הספרות והמחקר.
ב-1896 פרסם יוסף ברוצ'ינר ברומנית את הספר "Chasidismul în România" (חסידות ברומניה).
ש"י עגנון כתב סיפורים על העולם החסידי של רומניה וביניהם "העיצה", סיפור על עיצה שנתן צדיק לאחד החסידים, עיצה שהצילה אותו מצרה גדולה.
גטאנו מרולה
גטאנו מרולה (באיטלקית: Gaetano Merola, 4 בינואר 1881 - 30 באוגוסט 1953) היה מנצח איטלקי, מייסד האופרה של סן פרנסיסקו.
חייו.
מרולה נולד בנאפולי, בן לכנר חצר נאפוליטני. הוא למד פסנתר וניצוח בקונסרבטוריון של נאפולי. בשנת 1899 היגר לארצות הברית ושם עבד כעוזר מנצח במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בלהקת האופרה של הנרי וילסון סבג' בבוסטון ובלהקת האופרה הנודדת של סן קרלו מייסודו של האמרגן פורטון גאלו. אוסקר המרשטיין היה הראשון ששכר את מרולה כמנצח מקהלה בלהקת מנהטן אופרה שלו ושם נשאר עד לסגירת הלהקה בשנת 1910. לאחר זאת כיהן כמנצח בבית האופרה של המרשטיין בלונדון לפני שחזר לניו יורק כמנצח אופרטה. מרולה ניצח על הצגות הבכורה של כמה אופרטות, בהן "מרייטה השובבה" של ויקטור הרברט, "הגחלילית" של רודולף פרימל ו"תור האביב" של זיגמונד רומברג.
השנים בסן פרנסיסקו.
בתקופת סיוריו עם האופרה של סן קרלו החל מרולה לבקר מדי שנה בסן פרנסיסקו. תחילה שמע את לואיזה טטראציני, שאך זה הגיעה לאמריקה, בבית האופרה "טיבולי" בעיר בשנת 1904 והמליץ עליה לפני המרשטיין. לסן פרנסיסקו הייתה היסטוריה ארוכה של בתי אופרה, שראשיתה בתקופת הבהלה לזהב. כיון שעמד על הפוטנציאל של העיר להיות למרכז אופרה חשוב, החליט מרולה להישאר באזור המפרץ והקים את הלהקה הראשונה שלו ב-1923, בעונת קיץ שכללה את כרמן, "ליצנים" ו"פאוסט" באצטדיון הכדורגל של אוניברסיטת סטנפורד, בנוכחות למעלה מ-30,000 צופים. אף כי העונה הראשונה הזאת הסתיימה בגרעון, לחץ מרולה להמשיך בשנה הבאה והתאים לתכלית זו את האודיטוריום העירוני. הוא גייס כ-2000 אנשים ועסקים מקומיים כמייסדי להקת האופרה שלו. בשנת 1927 הציג עם להקתו הופעות בכורה מקומיות של טריסטן ואיזולדה וטורנדוט, אופרה חדשה בזמן ההוא, ובשנים הבאות הביא לסן פרנסיסקו את "פלסטף", "הנערה מן המערב" ו"המייסטרזינגר".
"בית האופרה - יד זיכרון לנופלים".
במשך שנים דיברו אזרחי העיר על בניית בית אופרה חדש. גם זכרה המשתהה של מלחמת העולם הראשונה עורר רצון להנציח את זכר גיבורי המלחמה בבניית בית לוותיקי המלחמה או מוזיאון לאמנות. בסופו של דבר, התמזגו הרעיונות הללו למיזם משותף, שנועד לשלב שני בניינים רבי-רושם בסגנון פלדיאני. הבניין האחד נועד להכיל מוזיאון לאמנות עם חדרים לוותיקי המלחמה ובבניין השני תשכון האופרה של סן פרנסיסקו. שני מגרשים מול בית העירייה נמצאו מתאימים לבנייה, ובעלי זכות ההצבעה אישרו הנפקת מלווים בשנת 1927. באוקטובר 1931, כאשר הונחו שתי אבני הפינה התאומות, הפחיתו מפולת הבורסה והשפל הגדול שבא בעקבותיה את עלויות ההקמה במידה ניכרת, ושני הבניינים הושלמו תוך שנה בעלות של 5.5 מיליון דולר.
בית האופרה - יד זיכרון לנופלים נחנך ב-15 באוקטובר 1932 בהפקה חגיגית של "טוסקה" מאת פוצ'יני בכיכובה של קלודיה מוציו, וימים מספר אחר כך הקסימה לילי פונס בת ה-34 את הקהל בתפקיד לוצ'יה די למרמור של גאטנו דוניצטי. להקתו של מרולה גדלה והתעצמה במהירות בעשור הראשון של ביתה החדש וב-1935 הפיקה לראשונה את מחזור הטבעת של וגנר, בכיכובה של קירסטן פלגסטד ועם המנצחים פריץ ריינר בשנים 1936-39 ואריך ליינסדורף בשנים 1938-41.