באוקטובר 2020 אישרה הממשלה את הצעתה שלפיה לפחות כ-50% מהמשרות בסגל הבכיר של שירות המדינה יאוישו בידי נשים, יוזמה זו לוותה בפרסום בתקשורת שחשף כי פחות מ-11% מהמועסקים בסגל בכיר בשירות המדינה הן נשים.
חודש לאחר מכן אושרה הצעת חוק "אל תתקשרו אלי" שנחקק ביוזמה משותפת שלה יחד עם שר הכלכלה והתעשייה, עמיר פרץ, על פי הצעת החוק יוקם מאגר בו יוכלו צרכנים לרשום את מספר הטלפון שלהם ובכך עסקים לא יוכלו להתקשר למטרות שיווק למספר הטלפון שלהם. יוזמה זו היא חלק מהמאבק של רשויות המדינה בעוקץ של קשישים על ידי בעלי עסק שעוקצים את אותם קשישים בעזרת הטלפון.
יחד עם השר אמיר אוחנה הודיעה כי יוקם במשטרה מוקד הונאות בו תטופל תופעת עושק הקשישים.
ב-5 בינואר 2021, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הודיעה כי תתמודד במפלגת "יש עתיד" בה שובצה במקום ה-5. למחרת, התפטרה מהממשלה ומהכנסת, על מנת לצאת מסיעת "כחול לבן". בבחירות במאי 2021 קיבלה "יש עתיד" 17 מנדטים, וכהן נכנסה לכנסת. עם הקמת ממשלת ישראל ה-36 מונתה שוב לשרה לשוויון חברתי ונכנסה לתפקידה ביוני 2021.
במשרדה, היא קידמה מתווה להעלאת גיל הפרישה לנשים ואת תוכנית הלאומית לתעסוקת מבוגרים. משרדה פעל יחד עם משרד החוץ להשגת מענקים לניצולי שואה מרומניה.
ביולי 2021 התפטרה מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי, על-מנת לפנות מקום לחבר אחר ממפלגתה "יש עתיד" להתמנות כחבר כנסת חדש, תוך כדי שהיא שומרת על תפקיד שרה בממשלה בלבד.
לנוכח הכוונה לקיים קורס הכשרה לשירות המדינה בהפרדה מגדרית, התערבה השרה וביקשה ללמוד את הסוגיה, דבר שהביא את העמותה שהייתה אמורה להפעיל את הקורס להודיע על ביטולו. עם ההודעה כל כך בנובמבר 2021 התייחסה כהן לנושא: "כאישה, כחילונית, כשרה בממשלה וכאדם הדוגל בשוויון, הפרדה מגדרית היא דבר שאינו תואם את עולם הערכים שלי. מדובר בדיון מכונן, בעל משמעות ארוכת טווח אשר עוסק בהתנגשות בין ערכים שונים".
חיים אישיים.
כהן נשואה ליובל אדמון, ראש אגף בכיר במועצה הלאומית לכלכלה. הם מתגוררים בשכונת יפה נוף שבירושלים, ולהם שלושה ילדים. בתה הראשונה נולדה בבוקר יום הבחירות לכנסת התשע עשרה בהן הייתה מועמדת מטעם "התנועה". בנה השלישי נולד ארבעה ימים אחרי תחילת כהונתה כשרה.
נבחרה לרשימת "40 מתחת ל-40" לשנת 2021 על ידי אתר אייס.
קישורים חיצוניים.
ממאמריה
מרב כהן
אנטרפרייז-B
ריצ'רד השני (מחזה)
המלך ריצ'רד השני הוא מחזה היסטורי מאת ויליאם שייקספיר, שנכתב בקירוב בשנת 1595. הוא מבוסס על סיפור חייו ריצ'רד השני, מלך אנגליה בשנים 1377–1399, ומהווה חלק ראשון בסדרה של ארבעה מחזות, המכונה לעיתים "ההנריאדה" (Henriad), ועוסקת בו ובמחליפיו: הנרי הרביעי, חלק ראשון, הנרי הרביעי, חלק שני והנרי החמישי. ייתכן שהמחזה לא נועד להצגה נפרדת, אלא רק כחלק מהסדרה.
אף על פי שבמהדורת הפוליו הראשונה (1623) של כתבי שייקספיר המחזה רשום כמחזה היסטורי, מהדורת הקווארטו, המוקדמת יותר (1597), מכנה אותו "הטרגדיה של המלך ריצ'רד השני". זהו המחזה הלירי ביותר מכל מחזותיו ההיסטוריים של שייקספיר, שנכתב בתקופה בה גם חיבר את "חלום ליל קיץ" ואת "רומיאו ויוליה", מחזה הכולל נאומים גדולים, ובמרכזו דמותו הפתטית של ריצ'רד השני.
תקציר העלילה.
המערכה הראשונה נפתחת בתמונת הדמות המרכזית במחזה, המלך ריצ'רד השני, יושבת במלכותיות על כסאה. הצופה לומד שהנרי בולינגברוק, בן דודו של המלך, נקלע לוויכוח עם תומאס מוובריי, ושהמלך נדרש לשמש כשופט. העימות נסוב סביב האשמתו של בולינגברוק כי מוובריי פיזר כספים שניתנו לו לכלכלת חיילי המלך. כמו כן, מאשים בולינגברוק את מוובריי ברצח של דוכס גלוסטר, אף על פי שג'ון מגונט - אחיו של גלוסטר ואביו של בולינגברוק - מאמין שריצ'רד בעצמו אחראי לרצח. אחרי מספר ניסיונות להרגיע את צמד האנשים, ריצ'רד מרים ידיים, ובולינגברוק ומוובריי מאתגרים זה את זה לדו-קרב, למרות התנגדות ריצ'רד וגונט. סצנת התחרות מתוארת ברשמיות רבה, וכוללת פתיחה טקסית ארוכה, אך ריצ'רד קוטע את הקרב באבו, וגוזר על הצמד גירוש מאנגליה. על בולינגברוק נכפה לעזוב לשש שנים, בעוד מוובריי מוגלה לעד. החלטתו של המלך עשויה להתפס כסימן לטעויות אחרות, שיובילו בסופו של דבר להפלת שלטונו ולמותו, ואכן, זוהי נבואתו של מוובריי.
בהמשך המחזה, ג'ון מגונט מת, והמלך ריצ'רד השני משתלט על אדמותיו וכספו. האצילים מתרגזים על התנהגותו של ריצ'רד ומאשימים אותו בבזבוז כספי אנגליה, בגנבת ממונו של גונט (ששייך באופן חוקי לבנו, בולינגברוק) לצורך המלחמה באירלנד, בהטלת מיסוי מיותר על פשוטי העם, ובענישת האצילים על פשעי אבותיהם. לאחר מכן, הם מסייעים לבולינגברוק לשוב בסתר לאנגליה, ומתכננים להדיח את ריצ'רד השני משלטונו. למרות זאת, מספר נתינים נותרים נאמנים לריצ'רד, ביניהם בנו של דוכס יורק (בן דודם של ריצ'רד ובולינגברוק גם יחד), בושי, באגוט וגרין. כאשר עוזב המלך ריצ'רד את אנגליה כדי לנהל את המלחמה באירלנד, בולינגברוק מנצל את ההזדמנות, מקים צבא ופולש לחופיה הצפוניים של אנגליה. הוא מוציא להורג את בושי וגרין, ומשיג את תמיכת דוכס יורק, אותו הותיר ריצ'רד לנהל את הממלכה בעת היעדרותו.
עם שובו משדה הקרב, דורש בולינגברוק מריצ'רד שיחזיר את נחלת אביו, ומאוחר יותר דורש את כתרו. הוא מכתיר את עצמו כ-הנרי הרביעי, וריצ'רד נכלא בטירת פומפרט. דוכס אומייל ונאמניו של המלך ריצ'רד מתכננים מרד במלך החדש, אך בוגדנותם נחשפת על ידי אביו של דוכס אומייל, דוכס יורק, שמעביר את הידיעה להנרי הרביעי. זה מחליט לחוס על חייו של דוכס אומייל (בעקבות התערבות אביו), אך מוציא להורג את שאר הקושרים. אציל שאפתן שמפרש באופן שגוי את דברי הנרי על "פחד חי" כהתייחסות לריצ'רד החי בכלא, הולך אל בית הסוהר ורוצח את המלך לשעבר. המלך הנרי מתנער ממעשי הרוצח, ונשבע לצאת במסע לירושלים כדי להיטהר מחלקו ברצח ריצ'רד.
תחרות העל בלונדון 2012
תחרות העל בלונדון 2012 הייתה הרביעית במסגרת תחרויות העל בלונדון, בירת אנגליה. התחרות, שהתקיימה בין התאריכים 1 בדצמבר ל-10 בדצמבר 2012, נערכה בשיטת ליגה וכללה שמונה סיבובים.
בתחרות זו שבר מגנוס קרלסן את שיא כל הזמנים בנקודות מד הכושר בו החזיק גארי קספרוב במשך 13 שנים.
פייר לואיג'י ברסאני
פייר לואיג'י ברסאני (באיטלקית: Pier Luigi Bersani; נולד ב-29 בספטמבר 1951), פוליטיקאי איטלקי, המזכיר לשעבר של המפלגה הדמוקרטית, מפלגת השמאל-מרכז העיקרית באיטליה. ברסאני זכה במועמדות מפלגתו לראשות ממשלת איטליה לאחר שהביס בפריימריס את ראש העיר פירנצה מתאו רנצי. בשנים 1996–1999 כיהן כשר התעשייה והמסחר, שר התחבורה מ-1999 עד 2001, וכשר לפיתוח כלכלי בשנים 2006–2008.
שנותיו הראשונות.
פייר לואיג'י ברסאני נולד ב-29 בספטמבר 1951 בבטולה, עיירה הררית בעמק ה-נוּר (Nure), בנפת פיאצ'נזה, מחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה. אביו היה מכונאי ופקיד בתחנת דלק. לאחר שהשלים את חובותיו לקבל תעודת בגרות בפיאצ'נצה, נרשם ברסאני לאוניברסיטת בולוניה, שם סיים תואר ראשון בפילוסופיה. התזה שלו עסקה באפיפיור גרגוריוס הראשון.
ב-1980 נישא ברסאני לדניאלה פרארי והזוג הביא לעולם שתי בנות: אליסה ומרגריטה. לאחר התנסות קצרה כמורה, הקדיש ברסאני את חייו לפוליטיקה ולמינהל הציבורי.
קריירה פוליטית.
ראשית הקריירה הפוליטית.
ברסאני הצטרף למפלגה הקומוניסטית האיטלקית ולאחר מכן למפלגה הדמוקרטית של השמאל. כחבר המזכירות הלאומית של המפלגה הדמוקרטית של השמאל, היה ברסאני אחראי על הסקטור הכלכלי. בגיל צעיר מאוד הפך ברסאני לסגן נשיא של קהילת ההר של פיאצ'נצה ולאחר מכן נבחר למועצה האזורית של מחוז אמיליה-רומאניה ואז, ב-1990, נבחר לכהן כסגן הנשיא של המחוז. בין השנים 1993–1996 כיהן ברסאני כנשיא המחוז.
קבינט המרכז-שמאל (1996 - 2001).
לאחר הבחירות הכלליות שהתקיימו באיטליה ב-1996 נבחר ברסאני לכהן כשר התעשייה, המסחר והמלאכה, תפקיד בו כיהן בין ה-18 במאי 1996 ל-22 בדצמבר 1999 ולאחר מכן, בין ה-22 בדצמבר 1999 ל-11 ביולי 2001, כיהן כשר התחבורה, בקבינט של רומנו פרודי, מאסימו דאלמה וג'וליאנו אמאטו.
הפרלמנט האירופי (2004 - 2006).
ב-2004 נבחר ברסאני לפרלמנט האירופי כמייצגו של האזור הצפון-מערבי, מטעם המפלגה הדמוקרטית של השמאל, חלק ממפלגת הסוציאליסטים האירופאים, וכיהן בוועדה לכלכלה ולעניינים מוניטריים של הפרלמנט האירופי. הוא היה ממלא מקום בוועדה לשוק פנימי ולהגנת הצרכן. הוא היה חבר בוועדה הפרלמנטרית לשיתוף פעולה בין האיחוד האירופי לקזחסטן, לקירגיזסטן ולאוזבקיסטן, וליחסים לטג'יקיסטן, טורקמניסטן ומונגוליה, וכממלא מקום למשלחת ליחסים עם בלארוס. הוא עזב את הפרלמנט האירופי בעת בחירתו מחדש ל-Chamber of Deputies של איטליה ב-2006, והוא מונה לשר לפיתוח כלכלי בממשלתו של רומנו פרודי ב-17 במאי 2006.
הקבינט השני של פרודי (2006 - 2008).
הפרלמנט השני של פרודי הטיל על השר לפיתוח כלכלי, פייר לואיג'י ברסאני, את המשימה להביא ליותר תחרותיות וליברליזציה של השווקים. ב-30 ביוני 2006 הגיב השר בצו 223 שמאוחר יותר הומר לחוק 248/2006, שנודע בציבור כ"ברסאני 1", אשר הטיל גזירות על נהגי מוניות ובתי מרקחת, אם כי התייחס גם למגזרים אחרים.