קוריאה הצפונית הוקמה כחמישה חודשים לאחר הקמתה של מדינת ישראל ב-14 במאי 1948, והייתה למדינה בעלת שלטון קומוניסטי, הקשורה ביחסים הדוקים עם ברית המועצות. ככזו, הושפעו יחסי החוץ שלה מהאידאולוגיה הקומוניסטית ומיחסי החוץ של ברית המועצות. בשנתיים הראשונות להקמתה, לא היו לה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם ישראל, אך הייתה מתיחות בין שתי המדינות.
בשנת 1950 פרצה מלחמת קוריאה. משלוח כוחות ארצות הברית וארצות מערביות אחרות בחסות האו"ם לקוריאה התאפשר גם הודות להיעדרות מוזרה של ברית המועצות מההצבעה במועצת הביטחון של האו"ם. בהמשך ברית המועצות, ובראש ובראשונה סין העממית התגייסו לצידה של קוריאה הצפונית בעוד שארצות הברית כאמור, בגיבוי האו"ם, תמכה בקוריאה הדרומית. ראש ממשלת ישראל דאז דוד בן-גוריון תמך בעמדתן של ארצות הברית ושל מועצת הביטחון של האו"ם וגינה את התוקפנות של קוריאה הצפונית - דבר שהוביל לעוינות מצידה כלפי ישראל. עם זאת, ישראל לא נענתה לבקשות ארצות הברית למשלוח חיילים במסגרת כוח האו"ם בקוריאה, לאור התנגדות מצדה של מפלגת מפ"ם הסוציאליסטית שהייתה בעלת זיקה לברית המועצות באותה תקופה, והעדיפה לקיים ברית עם קוריאה הצפונית מאשר עם שכנתה מדרום. במקום זאת ישראל שלחה לקוריאה הדרומית עזרה הומניטרית של מזון וחומר רפואי בשווי של כ-100,000 דולר. בהמשך, ישראל השתתפה באופן פעיל במאמצים הדיפלומטיים באו"ם להשגת הפסקת האש בקוריאה.
בשנות ה-60 וה-70, עם התפתחות התעשייה הצבאית הצפון קוריאנית, הגבירה קוריאה הצפונית את קשריה עם מדינות ערב, וסיפקה טכנולוגיית טילים ונשק לשכנותיה של ישראל, כולל איראן, סוריה, לוב ומצרים. לפני מלחמת יום הכיפורים, טייסת (או טייסת וחצי) צפון קוריאנית של מטוסי מיג 21 הוצבה במצרים, אך היא לא השתתפה בלחימה. מפקד חיל האוויר בני פלד כינה את קים איל-סונג, מנהיג קוריאה הצפונית "שקרן" על שאמר שטייסיו השתתפו בלחימה. חודש וחצי לאחר המלחמה, ב-6 בדצמבר 1973, הפילו צמד פנטומים ישראלים, מטוס מיג צפון קוריאני, כשלאחר מכן, בטעות, הפילו המצרים בטיל מהקרקע את בן זוגו של המטוס המופל.
בשנת 2010 שייך שר החוץ, אביגדור ליברמן את קוריאה הצפונית למדינות ציר הרשע כאשר אמר כי "הבוקר ראינו מסר לעולם, שהיום יותר מבעבר נחוץ לעצור את המשטר המשוגע זה. צפון קוריאה היא חלק מציר הרשע יחד עם איראן וסוריה המקיימות שיתוף פעולה קרוב ביניהן. צפון קוריאה, כפי שראינו היום, מהווה איום לא רק על החלק שלהם בעולם, אלא גם על המזרח התיכון והעולם כולו".
בשנת 2014 בזמן שהסכסוך בין ישראל לעזה הסלים, דווח כי קוריאה הצפונית ניהלה לכאורה משא ומתן על עסקאות נשק עם ארגון החמאס. עם זאת, הידיעה הוכחשה על ידי סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית כמה ימים לאחר מכן.
בראיון לאתר החדשות וואלה! ב-2017, כינה ליברמן בתפקידו כשר הביטחון את מנהיגה העליון של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג-און, "משוגע... שנוטה לערער את היציבות הבינלאומית". התקשורת הממלכתית של קוריאה הצפונית פרסמה לאחר זמן קצר הצהרה המזהירה את הישראלים לצפות ב-"התנהגות המרושעת שלהם" תוך הבטחת "עונש חסר רחמים, פי אלף" על פגיעה ב-"כבוד ההנהגה העליונה".
ניסיון לכינון קשרים.
בתחילת שנות ה-90 נעשו ניסיונות אינטנסיביים מצד הממשל הצפון קוריאני לכונן קשרים כלכליים עם ישראל. הגישושים הראשונים נעשו באמצעות איש עסקים אמריקאי, שיצר קשר עם מנכ"ל משרד החוץ איתן בנצור, בשמה של משפחה בעלת עסקים ענפים בקוריאה הצפונית, שבראשה עומד אדם בשם לזלי בלונד. המסר שהועבר לבנצור הוא שניתן דרכם ליצור קשר עם בכיר מאוד בשלטון הצפון קוריאני, בשם ג'אנג שואה. בנצור יצא לפגישה בהולה עם שר החוץ דאז שמעון פרס, כדי לקבל ממנו הנחיות. פרס ביקש גם לעדכן על כך את ראש הממשלה יצחק רבין. איש הקשר הצפון קוריאני הציג לישראל בקשה ישירה: סיוע בפיתוח מכרות זהב. בעקבותיה יצא בנצור לקוריאה הצפונית באופן חשאי, בניסיון לרקום עסקה. ישראל התנתה את הסיוע בהפסקת מכירת הנשק למדינות העוינות לישראל. תחילה הצפון קוריאנים סירבו, וכשאיימה המשלחת הישראלית להפסיק את השיחות לאלתר, הסכימו הצפון קוריאנים לדרישה, ואף הסכימו לכונן יחסים דיפלומטיים מלאים. עם זאת, השיחות הופסקו לאחר התנגדות ארצות הברית והמוסד הישראלי. למרות שנועדו להיות סודיים, המגעים בין ישראל לקוריאה הצפונית דלפו ופורסמו בתקשורת העולמית, ועוררו תגובות שליליות בקוריאה הדרומית וביפן. עם זאת, יש מחלוקת באיזו מידה, אם בכלל, נגרם נזק ליחסי ישראל עם מדינות אלה כתוצאה מהפרשה.
תוכנית הגרעין הסורית.
בשנת 2007 השמיד חיל האוויר הישראלי כור גרעיני לייצור פלוטוניום, שבנתה קוריאה הצפונית בסוריה. פורסם כי בתקיפה נהרגו 10 מדעני גרעין צפון קוריאניים שעבדו במקום. קוריאה הצפונית פרסמה גינוי חריף לתקיפה הישראלית.
משה כהן (שופט)
משה כהן (11 בינואר 1919–26 בינואר 1982) היה שופט בית המשפט העליון.
כהן נולד ביואנינה שביוון וזמן קצר לאחר לידתו עלה עם הוריו לארץ ישראל. המשפחה התיישבה בירושלים, בה סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "טרה סנטה" (1935) ובבית הספר המנדטורי למשפטים (1940). משנת 1935 ועד 1943 עבד כמזכיר בית המשפט המחוזי בעיר ועסק ברישום ובתרגום שותפויות. לאחר מכן התמחה במשך שנה במשרד עורכי הדין של חיים כהן.
לאחר הסמכתו כעורך דין עבד במשרדו של חיים כהן (1944–1946) ובמשרד פרטי בבעלותו (1946 - 1950). בשנת 1950 מונה כשופט בית משפט השלום וכיהן בו עד 1958. בשנים 1953–1954 שימש גם שופט במינוי זמני לבית המשפט המחוזי. בשנים 1958–1960 שימש שופט שלום ראשי בירושלים, ובשנים 1960 - 1970 כיהן במינוי קבע בבית המשפט המחוזי. לאחר מכן פרש מכס השיפוט ושב לעיסוק בעריכת דין. בשנת 1976 מונה בשנית לבית המשפט המחוזי בירושלים ובינואר 1981 מונה לבית המשפט העליון. כהונתו נקטעה שנה לאחר מכן, עם פטירתו בשנת 1982. כהן נטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
אותו ואת בנו לא תשחטו ביום אחד
אותו ואת בנו לא תשחטו ביום אחד היא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה אסור לשחוט בהמה יחד עם ולד שלה באותו יום. איסור זה מבוסס על הלאו המופיע בפסוק: . זהו איסור שלוקים עליו.
דינים.
האיסור נוהג בעיקרו באם וצאצאה, משום שהאם היא ודאית, בעוד שהאב אינו ידוע. כאשר ידוע מי האב - קיים ספק האם חל איסור לשחוט אותו ואת בנו ביום אחד, ולפיכך מספק אסור לשחוט אותו ואת בנו ביום אחד, אך אם עשה כן - אינו לוקה. האבן עזרא בפירושו לתורה () נוקט עמדה בספק זה, וכותב: "והמצווה על זכר ונקבה".
האיסור נוגע לבהמות כשרות לאכילה ובשחיטה כשרה בלבד.
"יום אחד" שנאמר במקרא מכוון ליום שנקבע על פי הלילה; כלומר, היממה האמורה מתחילה מהלילה.
למרות שהפסוק עוסק בשחיטת קדשים, הוא מהווה איסור כללי, שחל גם כאשר בית המקדש חרב, גם לגבי שחיטת חולין, ואף בחוץ לארץ. וזאת מכיוון שהאיסור מוגדר כ"איסור גברא" - איסור שמהותו נעוצה אישית באדם המבצע, ולא "איסור חפצא" - איסור שמהותו היא התוצאה או המעשה שנעשה.
בשר בהמה שנשחטה תוך עבירה על איסור זה - אינו נאסר באכילה. עם זאת נפסק להלכה כי ביום השחיטה הבשר אסור באכילה. יש שאומרים כי מדובר בגזירת חכמים שאנשים לא יהנה ממעשה אסור, ויש שחולקים וסבורים כי הבשר אסור מדאורייתא. דעה נוספת היא שהבשר אסור רק לשוחט עצמו, אך לא לאחרים.
שני דינים מהותיים נוספים מופיעים בתלמוד באשר ליישומה של ההלכה הזו: הראשון הוא כי לא משנה סדר השחיטה; כלומר, למרות שבמקרא נכתב "אותו" ולאחר מכן "את בנו" - דבר שלכאורה מלמד כי חל איסור על שחיטת ההורה קודם לצאצא - האיסור קיים גם כאשר שוחטים את הצאצא קודם להורה. ובנוסף, קובע התלמוד, גם אם השחיטה נעשתה על ידי שני אנשים שונים - השוחט השני חייב, ואין צורך שאותו אדם ישחט גם את ההורה והצאצא, שכן הוא במעשהו, הביא לידי כך, שההורה והצאצא נשחטו באיסור (ביום אחד).
נחלקו התנאים האם איסור זה כולל את האב ובנו או רק האם בכלל האיסור. להלכה פוסק הרמב"ם שזה ספק. (אפילו אם ידוע בוודאי שהוא אביו) מעניין לציין שאונקלוס שינה בתרגומו את המילה 'שור' ותרגם 'תורתא' ולא 'תור'. וכוונתו לפסוק כשיטת חכמים שהאיסור רק באם
להלכה אדם שמוכר בהמות לשחיטה לא צריך להודיע לקונה עגל, שמכר את אימו. כי לא סביר שתשחט האם דווקא באותו יום. חוץ מזמנים מיוחדים כמו ערב הרגל.
בעידן המודרני התעוררה שאלה מעניינת בנושא קביעת היום בהלכה כשנשחטה האם בארץ ישראל ביום שלישי (למשל) מתי אסור לשחוט את בנה באמריקה ביום שלישי שעון ישראל, או לפי זמן אמריקה.
מקור.