בשנת 1943 ייסד אסמאעיל אל-אזהרי את המפלגה הפוליטית הראשונה בסודאן, מפלגת אל-איח'ווה ("האחים", الإخوة) שאחד מבסיסי הכוח החשובים שלה היה הסיעה הסופית. אל-אזהרי פעל נגד כל שיתוף פעולה עם הבריטים, ולפיכך קרא להחרמת הבחירות שערכו הבריטים במדינה למועצה מחוקקת מקומית ב-1948. בעקבות צעד זה נעצר על ידי השלטונות. נכונותו ושאיפתו של אל-אזהרי לאיחוד עם מצריים זכו לתמיכה אוהדת מן הצד המצרי ושלטון המלך פארוק עשה ככל יכלתו למיזוג בין שתי הארצות, תוך בלימת השאיפות הסודאניות לעצמאות.
מהפכת הקצינים החופשיים במצרים, ביולי 1952, שהעלתה לשלטון שם את מוחמד נגיב ולאחר מכן את גמאל עבד אל נאצר, שינתה את הנכונות המצרית לאיחוד, והפנתה את כובד משקלה דווקא לתמיכה בעצמאות סודאנית נפרדת.
בפברואר 1953 נחתם הסכם בין שלטונות מצריים, בריטניה ונציגים סודאנים, ליצור תוך שלוש שנים שלטון עצמי סודאני במסגרת קונפדרטיבית עם מצרים, ולקיים בחירות על מנת לקבוע את אופי המשטר במדינה. על אף מאסרו, ועל אף שמפלגתו נקרעה בחילוקי דעות פנימיים, הצליח אל-אזהרי לשוב לעמדת הנהגה מובילה. הוא ייסד את מפלגת האיחוד הדמוקרטי (الحزب الإتحادي الديموقراطي, אל חזב אל-איתיחאדי אל-דמוקראטי), שחרתה על דגלה התנגדות שלטון הבריטי וזיקה חד-משמעית למצרים. בבחירות למועצה המחוקקת שהתקיימו בנובמבר 1953 זכתה המפלגה לרוב של 51 מושבים מתוך 97. ב-1954 היה אל-אזהרי לראש ממשלת סודאן.
עד מהרה התברר שהעם הסודאני, על אף תמיכתו במפלגתו של אל-אזהרי, לא היה מעוניין באמת באיחוד עם מצרים. במעשה בולט של מנהיגות מאחדת, הסכים אל-אזהרי לשתף פעולה עם המפלגה היריבה, חזב אל-אומה (حزب الأمة; מפלגת הלאום) ולהצהיר את הצהרת העצמאות של סודאן ב-1 בינואר 1956, שיצרה אותה כמדינת לאום נפרדת. מאידך, הוויתור על בסיסה האידאולוגי של מפלגתו גרם להחלשתה בציבור ולצמצום בסיס הכוח שלה. בפברואר גיבש אל-אזהרי "ממשלת מומחים" שהתבססה על פקידים-טכנוקרטים. מפלגתו התפצלה, כאשר תומכיו שהשתייכו לסיעה הסופית הקימו את המפלגה העממית-דמוקרטית.
ממשלתו לא הצליחה לגבש חוקה ולא מנגנון משטר יציב, עקב רצונה של שותפתו-יריבתו לשלטון, מפלגת הלאום, במשטר נשיאותי ותמיכתו של אל-אזהרי במשטר פרלמנטרי. לפיכך הוחלט שלא להחליט, ולהמשיך לבסס את מוסדות המדינה על בסיס של הסכמות מקומיות. בעיה נוספת נבעה מהכללת דרום סודאן בגבולות המדינה. אוכלוסיית החבל לא ראתה עצמה חלק מהאומה הסודאנית הערבית-מוסלמית והשליטה עליה החלה להתבסס על כפייה בכוח דבר שהוביל למלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה. ביוני 1956 נכשל אל-אזהרי בהצבעת אי-אמון וממשלתו הראשונה נפלה, ובמקומו עלה לשלטון עבדאללה חליל.
ב-17 בנובמבר 1958 ביצע חליל הפיכה צבאית, והעביר את השליטה לידי הגנרלים אבראהים עבוד ואחמד עבד אל-והאב. בשלטון החדש היו כל ההחלטות הפוליטיות בידי הצבא ללא שליטה של הכוחות האזרחיים במדינה. המשטר נהנה במהלך שנתו הראשונה משיווק מוצלח של יבול הכותנה. עבוד הרוויח גם מיישוב מחלוקת מי הנילוס עם מצרים ושיפור היחסים בין שתי המדינות. תחת המשטר הצבאי, השפעתם של האנסאר והחטמיה פחתה. המנהיג הדתי החזק ביותר, עבד אר רחמן אל מהדי, נפטר בתחילת 1959. בנו ומחליפו, הזקן סאדיק אל מהדי, לא הצליח ליהנות מהכבוד שהעניק לאביו. כאשר סאדיק נפטר שנתיים לאחר מכן, התחלקה מנהיגות הדת והפוליטיקה של אנסאר בין אחיו, אימאם אל חדי אל מהדי, ובנו, סאדיק אל מהדי הצעיר יותר.
בשנת 1964 הושב השלטון הדמוקרטי על כנו ואל-אזהרי שב להוביל מפלגה פוליטית. במרץ 1965 התמנה לנשיא המדינה, בתפקיד זה ביקש להשליט על המדינה את חוקי השריעה האסלאמים, כך שחוק האסלאם יגבר תמיד על החוק האזרחי. כן הוציא מחוץ לחוק את המפלגה הקומוניסטית. מ-29 באוגוסט עד 1 בספטמבר 1967 אירחה סודאן את ועידת ח'רטום שגיבשה את מדיניות מדינות ערב כלפי ישראל לאחר מלחמת ששת הימים (לא להכרה בישראל, לא למשא ומתן עם ישראל, לא לשלום עם ישראל). במאי 1969 תפס ג'עפר נומיירי את השלטון בהפיכה צבאית.
אנדראש וארקוני
אנדראש וארקוני (בהונגרית: Várkonyi András; גיור, 12 במרץ 1926 – בודפשט, 21 בנובמבר 1977) היה עיתונאי, עורך עיתון, מנחה טלוויזיה יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
אנדראש וארקוני נולד במשפחה יהודית ובשל יהדותו נבצר ממנו להמשיך בלימודיו, לכן עבד כשוליית רצען ועבודות עור אמנותיות בבודפשט עד 1944, אז גורש למחנה ריכוז. הוריו ניספו בשואה. הוא הצליח לשרוד ובין השנים 1945-1950 שירת בכוחות המזוינים בהונגריה ולאחר מכן הפך לעובד במפלגה. משנת 1953 היה חבר מערכת בעיתון "נוער חופשי" (Szabad Ifjúság), ומשנת 1957 עבד בשידורי הרדיו ההונגרי לחו"ל. בשנת 1962, סיים את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת אטווש לוראנד וקיבל גם תעודת הוראה. משנת 1964 היה כתב השבועון טיקר (Tükör) שפירושו בהונגרית "מראה" ולאחר מכן, מייסוד היומון "עיתון הונגרי" Magyar) Hírlap), היה העורך של היומון. רבים מדיווחיו ומכתביו העיתונאיים וכן ביקורותיו הופיעו בשני העיתונים הללו גם יחד. משנת 1972 ועד מותו, היה העורך הראשי של התוכנית הפוליטית השבועית של הטלוויזיה ההונגרית.
ריכוז מקומות עבודתו:
וארקוני הובא למנוחות בבית הקברות פרקשרט בבודפשט. ילדיו הם יודית וארקוני ופטר וארקוני.
אליפות העולם בשחמט לנשים
אליפות העולם בשחמט לנשים היא אליפות שחמט ליחידות, שנערכת על מנת לקבוע מי היא אלופת העולם בשחמט. בדומה לאליפות העולם בשחמט, היא מנוהלת על ידי פיד"ה.
שלא כמו ברוב ענפי הספורט המוכרים על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, שבהם התחרויות הן גם לנשים וגם לגברים, או מחולקות לגברים ונשים, בשחמט, נשים יכולות להתחרות באליפות העולם בשחמט ליחידים עם הגברים וכן באליפות נפרדת רק לנשים, בדומה לאליפויות בברידג'.
היסטוריה.
אליפות העולם לנשים הוקמה על ידי פיד"ה בשנת 1927, כטורניר יחיד שנערך לצד אולימפיאדת השחמט. מנצחת הטורניר הזה הייתה ורה מנצ'יק. היא הגנה על תוארה שש פעמים במהלך חייה (באופן רשמי אלופת העולם 8 פעמים לפי פיד"ה). במהלך הקריירה הזו הפסידה במשחק אחד בלבד, זכתה ב-78 וסיימה ארבעה בתיקו.
מנצ'יק מתה, בעודה אלופה, במלחמת העולם השנייה בשנת 1944, בתקיפה אווירית גרמנית על לונדון.
אליפות העולם הבאה נערכה בשנים 1949–50 ובה זכתה לודמילה רודנקו. לאחר אליפות זו, הוחלט על הקמת מערכת חדשה, בה יתחרו ביניהם מועמדות והמנצחת בסוף תתחרה מול האלופה המכהנת.
בטורניר המועמדות הראשון שהתקיים במוסקבה בשנת 1952 ניצחה אליזבטה ביקובה. ביקובה הפכה לאלופת העולם השלישית, לאחר שניצחה את רודנקו שבע פעמים, הפסידה חמש פעמים ופעמיים עשתה תיקו.
בטורניר המועמדות הבא זכתה אולגה רובצובה. אולם במקום לשחק ישירות מול בייקובה, החליטה פיד"ה כי האליפות צריכה להיערך בין שלוש השחקניות הטובות בעולם. רובצובה ניצחה במוסקבה בשנת 1956, נקודה וחצי מעל בייקובה, שעקפה את רודנקו בחמש נקודות.
ביקובה החזירה לעצמה את תואר אלופת העולם בשנת 1958, והגנה עליו כשהתחרתה מול קירה זבוריקינה, זוכת טורניר המועמדים, בשנת 1959.
טורניר המועמדות הרביעי התקיים בשנת 1961 בו ניצחה נונה גפרינדשווילי הגאורגית, שניצחה בעשרה משחקים, שש פעמים עשתה תיקו ולא הפסידה כלל. בשנת 1962, במוסקבה, היא ניצחה את ביקובה עם שבעה ניצחונות, ללא הפסדים, וארבע תוצאות תיקו. גפרינדשווילי הגנה על תוארה מול אלה קושניר הרוסית בריגה 1965 ובטביליסי ובמוסקבה, בשנת 1969.
בשנת 1972, שינה ארגון פיד"ה את מערכת המשחקים, ולפני טורניר המועמדות היו סדרת טורנירים בין-אזוריים. קושניר ניצחה שוב בטורניר, ורק הובסה על ידי גפרינדשווילי בריגה 1972. גפרינדשווילי הגנה על התואר בפעם האחרונה מול ננה אלכסנדריה הגאורגית בפיטסונדה ובטביליסי, בשנת 1975.
בשנים 1976–1978, ניצחה בטורניר המועמדים מאיה צ'יבורדאנידזה בת ה-17 מגאורגיה ובשנת 1978, היא ניצחה את גפרינדשווילי והפכה לאלופת העולם לנשים. צ'יבורדנאידזה הגנה על תוארה מול אלכסנדריה בבורג'ומי ובטביליסי, בשנת 1981 ומול אירינה לויטינה בוולגוגרד, בשנת 1984. בשנת 1986, שמרה צ'יבורדנאידזה שוב על תוארה, באליפות שנערכה בסופיה. צ'יבורדנאידזה הגנה על תוארה בפעם האחרונה נגד ננה יוסליאני בתלאווי, בשנת 1988.
באליפות העולם שהתקיימה במנילה בשנת 1991, ניצחה הסינית הצעירה שיה ג'ון.
בתקופה זו התגלו שלוש האחיות פולגאר: סוזן, סופיה ויהודית כשחקניות דומיננטיות. עם זאת הן נטו להתחרות בטורנירים פתוחים, תוך הימנעות מאליפות הנשים.
סוזן פולגאר שינתה בסופו של דבר את מדיניותה. היא זכתה בטורניר המועמדות בשנת 1992, שהתקיים בשאנגחאי. בגמר, לאחר שתי תחרויות בהן פולגאר עשתה שוויון עם יוסליאני, נעשתה הגרלה, בה זכתה יוסליאני. לאחר מכן, היא נוצחה באופן מוחק על ידי שיה ג'ון (8½ – 2½) באליפות במונקו, בשנת 1993.
בטורניר המועמדות שלאחר מכן, בשנת 1996, בספרד, ניצחה פולגאר בקלות את צ'יבורדנאידזה (5½ – 1½) ולאחר מכן ניצחה בהכרעה את שיה ג'ון (8½ – 4½) והפכה לאלופת העולם לנשים.
ב-1997, ניצחה בטורניר המועמדות אליסה גליאמובה הרוסית את שיה ג'ון הסינית ראשונה ושנייה, אך גליאמובה סירבה לשחק את משחק הגמר בסין. לבסוף, התחרת שיה ג'ון בגמר במקום גליאמובה.
עם זאת, כאשר כל העיכובים הללו נפתרו, ילדה פולגאר את בנה הבכור. היא ביקשה לדחות את המשחק, אך סורבה. בסופו של דבר, האליפות התקיימה בין גליאמובה לשיה בסין. ג'ון ניצחה עם חמישה ניצחונות, שלושה הפסדים ושבע תוצאות תיקו.