60% מהגברים הבדואים מעשנים, רובם מגיל צעיר יחסית.
בשנת 2009 התפרסם דו"ח של משרד הבריאות לפיו ילדים בדואים סובלים מבעיות גדילה, חוסרים תזונתיים ועוד. למרות הניסיונות לשיפור מצבם, בריאות הילדים ירודה. שיעור תמותת התינוקות במגזר הבדואי הוא בין הגבוהים במדינה – תמותת התינוקות עד גיל שנה במגזר הבדואי גבוהה פי ארבעה ויותר בהשוואה ליישובים היהודיים בישראל (לפי נתוני 2011). אבל לפי ממצאי הדו"ח של משרד הבריאות (2009), משנת 2004 נצפית מגמת ירידה בשיעורי תמותת תינוקות בקרב הבדואים בנגב מ-16.9 ל-1,000 לידות בשנת 2004 ל-11.5 ל-1,000 לידות בשנת 2007. משרד הבריאות מקצה תקציב שנתי לפרויקט מיוחד להפחתת תמותת תינוקות באוכלוסייה הבדואית בנגב. הגורם העיקרי לתמותת תינוקות באוכלוסייה הבדואית הוא מומים מולדים ומחלות תורשתיות, שגרמו ל-43% ממקרי התמותה בשנים 2004–2006.
90.4% מהילדים הבדואים בנגב מקבלים את כל המנות של החיסונים השגרתיים המומלצים על ידי משרד הבריאות בתוכנית חיסוני השגרה בילדות המוקדמת. כתוצאה מקבלת החיסונים, משנת 1999 לא התקבלו דיווחים על מקרי תחלואה בחצבת, חזרת, אדמת, קרמת (אסכרה), טטנוס (פלצת), פוליו (שיתוק ילדים) ודלקת כבד נגיפית B בקרב ילדים בדואים מתחת לגיל 5. משנת 2001 התקבלו דיווחים על מקרים ספורים בלבד של דלקת קרום המוח ואלח דם שנגרמו על ידי "Haemophilus influenzae" מזן b (בממוצע 1.2 לשנה). כמו כן, משנת 2001 אובחנו מקרים בודדים של דלקת כבד נגיפית A עקב הכנסת החיסון נגד המחלה לשגרת החיסונים הניתנים בתחנות טיפת חלב ברחבי המדינה ב-1998; ועדיין מאובחנים מדי פעם מקרים מעטים של שעלת בקרב ילדים בדואים (בממוצע 7.3 לשנה).
השכלה.
עד שנות ה-50 רוב מוחלט של הבדואים בישראל לא ידעו קרוא וכתוב. חוק לימוד חובה יושם בתחילה באופן חלקי ביותר. בתקופת הממשל הצבאי, בין השנים 1948–1966, הוגבלה הניידות של האוכלוסייה הערבית-הבדואית, ונדרש היתר מיוחד לתעסוקה וללימודים. כתוצאה מכך נמנעה מרבים, ובמיוחד מנשים, הזכות לחינוך. רק בשנות ה-70 המאוחרות החלה המדינה ליישם את חוק לימוד חובה בנגב. שני בתי-ספר נבנו בשני יישובים בדואים. בניגוד לנשים הערביות מצפון הארץ, שהייתה להן גישה למערכת חינוך מפותחת, לנשים הערביות הבדואיות לא הייתה כמעט גישה למערכות חינוך פורמליות. רק ב-1976 האישה הבדואית רכשה השכלה גבוהה ורק ב-1988 קיבלו 12 נשים בדואיות את התואר הראשון. למרות זאת, יישום חוק לימוד חובה חולל מהפכה במגזר. במהלך דור אחד השתנתה רמת האוריינות מ-25% ל-95%. אלה שעדיין אינם יודעים קרוא-וכתוב הם על פי רוב קשישים. רמת הנשירה מבתי-הספר עודנה גבוהה מאוד, בין הגבוהות בישראל. לפי נתוני 2010, שיעור הנשירה במגזר נע בין 4.1% (בחורה) ל-10.6% בשבט הבדואי אל-אעצם. בשנת 1998 האחוזים היו גבוהים עוד יותר: רק 43% מהצעירים הבדואים התחילו ללמוד בכיתה י"ב.
מאמצים רבים נעשים על מנת לשפר את המצב. באוניברסיטאות לדוגמה, יש מלגות מיוחדות לבדואים. זה גרם לעלייה חסרת תקדים בכמות הסטודנטיות מהמגזר – פי 6 רק בחמש שנים – בין השנים 1996 ל-2001.
בקיץ 2012 אותרה מגמה חדשה – מאות בדואים מתקבלים ללימודים גבוהים באוניברסיטאות הפלסטיניות. שכר הלימוד הגבוה בישראל, הדרישה לעבור את הבחינה הפסיכומטרית ומחסור במקצועות שמעניינים את הבדואים, גורמים למאות מהם ללמוד באוניברסיטאות בחברון ובג'נין.
מעמד האישה ותעסוקת נשים.
במשך שנים רבות הייתה הזנחה של הנשים הבדואיות בתוך המגזר אך לאחרונה חל שיפור ומעמד האישה התחזק. הסיבה לכך היא הרחבת ההשכלה הגבוהה ויציאה הדרגתית של נשים בדואיות לשוק העבודה. הנשים הבדואיות זכאיות למלגות מיוחדות.
כמו כן הן משתתפות בקורסי הכשרה מקצועית במסגרת פרויקטים שונים. לדוגמה, קיים פרויקט האריגה בנגב בכפר לקיה – קורס הכשרה בעיבוד טקסטיל, תפירה, וייצור בגדים במשך השנתיים האחרונות. המרכז היהודי ערבי לפיתוח כלכלי הוביל יוזמה בשיתוף פעולה עם משרד התעשייה, המסחר והעבודה בקרב הקהילה הבדואית בכפר לקיה, וסיפק ל-20 נשים בדואיות הכשרה מיוחדת. הפרויקט כלל הכשרה בעניין התעסוקה, הכשרה בניהול עסקים, עזרה בבניית עסק, והדרכה ממושכת. זה היה פרויקט מאוד מוצלח – ארבע משתתפות הקימו עסק שיתופי של עיצוב וייצור אופנה לנשים מוסלמיות; 9 משתתפות הקימו מפעל תפירה, ואחרות התחילו לתפור בגדים באופן אינדיבידואלי מהבית.
שיעור הנשים הבדואיות המשתתפות בשוק העבודה נמוך במיוחד ועומד על 11.4%. מחקר שנערך על ידי עַאמֶר אבו קַרְן קבע כי הסיבות לשיעור הנמוך הן מחסור בהשכלה ובניסיון רלוונטי לשוק העבודה, והיעדר תשתיות תחבורה נאותות. קרנית פלוג וניצה קסיר הצביעו על אפליה בשוק העבודה, רמת ההשכלה ביישובים הבדואים ומחסור במקומות עבודה מתאימים באזור כגורמים מהותיים בהסבר של שיעורי התעסוקה הנמוכים של הנשים בחברה הבדואית.
האוהל הבדואי.
האוהל הבדואי בלהג הבדואי קרוי גם בֵּית - שַעַר. נחשב בעבר, ובמקרים מסוימים גם כיום, לביתם של הבדואים שנדדו ממקום למקום. האוהל הוא חלק מרכזי מאוד בחיי היום-יום הבדואיים ונחשב לחלק חשוב בזהות ובמורשת. כיום, עם מעברם של רבים לבתי קבע, נמצא בסמיכות אליהם גם אוהל המשמש לאירוח.
חומרי הגלם של האוהל הבדואי הקלאסי.
האוהל הבדואי הקלאסי עשוי משיער עיזים וכבשים, המעניק חום, מגן מפני הקור העז, ומונע חדירת מי גשמים. החומרים מהם עשוי האוהל מקלים על בעליו, ומאפשרים לו לעבור ממקום למקום בהתאם למזג האוויר. חומר גלם זה מגן על תושבי האוהל מפני תנודות האקלים המאפיינות את המדבר.
על גבי בד האוהל מונחת יריעה נוספת (الشقاق – אלשקאק) שמטרתה למנוע חדירת מים כשיורד גשם. בתוכו ישנה חלוקה המפרידה בין נשים וגברים (الخدرة – אלח'דרה). כמו כן, ישנם עמודים שמטרתם לייצבו, ומחוצה לו ישנם חבלים שמטרתם להחזיקו צמוד לאדמה ולאווררו במידת הצורך (الطناب – אלטנאב).
גודלו של האוהל הבדואי הוא לרוב כשבעה מטרים והוא מחולק לשני מדורים: האחד לקבלת אורחים (בערבית רַבּעַה), והשני עבור הנשים והטף, המכונה מַחַלְלַת אל-חַרִים. יש כאלה המכנים את האוהל המרכזי המיועד לקבלת האורחים בשם: שַיק מַקְעַד אל-רִגַ'אל (מקום מושב הגברים). בין מדור הגברים ומדור הנשים ישנה מחיצה.
במדור הנשים נמצאים הכסתות, הכיריים ומכשירי האוהל: פטיש עץ גדול, קערות נחושת, מכשירים לתעשיית החלב. כמו כן נמצא באזור זה ארגז האישה (סנדוק), שבו היא שמה את חפציה האישיים, בגדיה, כספה ותכשיטיה. לארגז יש מכסה ומנעול, והמפתח שמור אצל עקרת הבית על בגדיה, ובזמן השינה היא הייתה מניחה אותו סמוך לראשה מחשש שייגנב.
השוואה בין האוהל הקלאסי לבין האוהל העכשווי.
חומרי הגלם של האוהל בעבר היו שיער עזים וכבשים, ולכן הוא יכול להיות נייד. לעומת זאת כיום המבנה המדמה את האוהל (בניסיון לשמר את המסורת) הוא נייח ועשוי בטון, ובתוכו ישנו בד של אוהל. כמו כן, בשונה מצורת הישיבה של פעם שהייתה על שטיח, כיום יושבים באוהל הבדואי על ספות, בדיוק כמו שיושבים בבית מודרני.
כאמור, האוהל בעבר היה מחולק לפי חלוקה מגדרית, ואילו כיום בשל העובדה שישנו בית קבע, הנשים נמצאות בבית והגברים באוהל, והוא משמש רק בזמנים של מסיבות ואירועים מיוחדים.
האוהלים של פעם היו מחוסרי אמצעים טכנולוגיים, ולמעט תאורה ורדיו לא היו בהם מכשירי חשמל נוספים. כיום האוהלים מכילים טלוויזיה, "ראוטר" ואפילו אמצעי מיזוג אוויר שונים.
יחס הבדואים לצה"ל.
אף שהבדואים אינם מחויבים לשרת בצה"ל, כבר בשנות ה-50 שולב מספר קטן של בדואים כגששים ביחידת המיעוטים לשעבר.
כיום רק אחוזים בודדים מתוך הבדואים שחיים בישראל בוחרים לשרת בצה"ל.
בדואים שכן בוחרים לשרת צפויים להתגייס ליחידת הגששים, לגדס"ר הבדואי (סיירי המדבר), או למשמר הגבול. במחנה מחו"ה אלון יש מסלול טירונות בשם "פלוגת אייל" המיועד למתגייסים בדואים – מסלול זה עוזר להם לתרגל ולשפר את העברית שלהם תוך כדי הטירונות, ופותח בפניהם אפשרויות שיבוץ נרחבות מלבד היחידות המוכרות למגזר.
הגיוס שנוי מאוד במחלוקת בקרב בני העדה. בעקבות פריצת האינתיפאדה השנייה, ובעקבות תחושת האפליה של רבים במגזר והתחזקות התנועה האסלאמית בקרב התושבים, נרשמה ירידה באחוז המתגייסים הבדואים. עם זאת מאז 2002 הסתמנה מגמת עלייה במספר המתגייסים, שהגיע למאות חיילים בשנה. כמו כן נרשם מקרה ראשון של גיוס אישה בדואית (אמירה אל-הייב מהצפון), שהתגייסה למג"ב, וכן גיוס של בדואים בודדים לעתודה האקדמית.
בשנת 2004 שירתו בצה"ל כ-1,000 בדואים ובשנת 2021 שירתו בצה"ל כ-1,500 בדואים, רבים מהם בשירות קבע.
לזכר הבדואים שנפלו בעת שירותם, הוקמה אנדרטת הלוחם הבדואי.
כל שכיהנו בכנסת ישראל התנגדו לגיוס המגזר לצה"ל. ח"כ טלב א-סאנע הצהיר שהוא מסרב לשירותם של הבדואים בצה"ל, ואף הציג חיילים אלו כ"חלק ממכונת הג'נוסייד של ישראל כנגד הפלסטינים" וקרא להם לחזור, כדבריו, למקומם הטבעי בקרב עמם.
הבדואים בנגב
סילמריליון
הומניזם
הומניזם (או אֱנוֹשָׁנוּת) היא גישה פילוסופית מוסרית מרכזית ומרובת ענפים, המבוססת על הרצון החופשי של האדם ומדגישה את היותו סוכן מרכזי, המשפיע על הסביבה שלו כאדם יחיד וכקבוצה אנושית. מקורה ההיסטורי של הגישה בזרם חברתי באיטליה בתקופת הרנסאנס, הידוע כ-"הומניזם של הרנסאנס". בעקבות עידן הנאורות המושג כיום מתייחס למגוון השיטות, האמונות והדעות המשלבות את השדה האנושי עם חשיבה ביקורתית, ומעדיפות חקירה שיטתית ותבוניות על פני חשיבה דוגמטית ואמונות תפלות.
אטימולוגיה.