התיאטרון נבנה בחצר בית של רחוב "נסיך הכתר" לשעבר - כיום רחוב שאנדור פטפי מס' 6 בניין דירות בסגנון אר נובו, שהיה מבוסס על העיצובים של אלק פאלוש. הוא נועד במקור כבית קולנוע, אך לא קיבל לשם כך רישיון הפעלה. עם זאת, התעקשותו של ארתור בארדוש הביאה לתוצאות, תחילה הצליח לנהל קברט ולאחר מכן "תיאטרון אמיתי", שנחשב למוסד מודרני למרות הלוגיסטיקה הגרועה שלו. אזור הצפייה היה אינטימי, ענה במלואו על הציפיות של התקופה.
במה מסתובבת הוקמה במקום, לראשונה באימפריה האוסטרו-הונגרית (1916). התיאטרון נבנה מחדש בין 1975 לבין 1981 על בסיס תוכניותיהם של מריה שיקלוש ושותפתה. החלל הפנימי השתנה, התאים והקישוטים המסורתיים של תחילת המאה ה-20 הוסרו. האר נובו היה כבר נחלת העבר. המתכננות לא יכלו אמנם לשנות באופן משמעותי את המאפיינים הפיזיים של הבמה, אבל הם ביצעו כמה חידושים, בעיקר בטכנולוגיית התאורה והסאונד. על בסיס כל אלה קיבל המבנה דירוג "מודרני", למרות שניתן היה למגר לחלוטין את סכנת הסגירה שלו רק כעבור כמה שנים.
קברט ואחר כך תיאטרון.
הבמה המודרנית (1916–1917).
ארתור בארדוש ולהקתו עבר לרחוב קורונהרצג (נסיך הכתר) ב-18 בנובמבר 1916. זה היה בעל סיכון לפתוח תיאטרון באזור הזה, וזה נפתח בשם "הבמה המודרנית". זו הסיבה שבכרזות של ההצגות הראשונות נרשם שזה הקברט של שדרת אנדראשי. ההצלחה הייתה גדולה מהצפוי, ההצגות נערכו בפני תיאטרון בתפוסה מלאה. הצגת מופעי קברט האיכותיים הייתה זו שהתגברה על התחרות הגבוהה. ההצלחה הגדולה כמו גם העניין שלו בתיאטרון, הפנה יותר ויותר את תשומת לבו של בארדוש לתיאטרון של ממש.
תיאטרון מרכז העיר (1917–1951).
ב-1917 בארדוש קיבל אישור להציג מחזות באורך מלא ואימץ את השם "בלווארושי סינהאז", כלומר תיאטרון מרכז העיר (בתרגום מילולי "תיאטרון העיר הפנימית" או "דאונטאון"). בשנת 1926, לאסלו באוטי החליף אותו כמנהל. בין השנים 1929 לבין 1932, ינה הלטאי, פאל ברודי ומלכיאור לנדייל היו גם המנהלים. מ-1932 עד 1939, התיאטרון נוהל שוב על ידי בארדוש עצמו. כיהודי הוא כבר לא יכול היה לנהל את התיאטרון ומי שבא אחריו בשנת 1939 היה ג'רג' פטקוש שהשכיר את התיאטרון לצורכי קולנוע - עקב המשבר הכלכלי - ולכן ועדת המשמעת של לשכת השחקנים הוציאה אותו מרשימת החברים. ב-9 במאי 1945 התיאטרון נפתח מחדש בניהולו של בארדוש בפעם השלישית. ב-1948 הפכה ז'וז'ה שימון למנהלת. אולם בשנת 1949, התיאטרון הולאם, ופרנץ שנדרור הופקד על תפקידו של המנהל.
עשרות של שחקנים מפורסמים שיחקו בתיאטרון בשנות קיומו.
יחסי האיחוד האירופי–הממלכה המאוחדת
היחסים בין האיחוד האירופי לבין הממלכה המאוחדת (בריטניה) נשלטים, מאז 1 בינואר 2021, על ידי הסכם הסחר ושיתוף הפעולה של האיחוד האירופי-הממלכה המאוחדת (TCA).
היחסים בין הגופים מתחילים מאז הקמת הקהילות האירופיות, קודמתן של האיחוד האירופי, ב-1957. בריטניה הייתה חברה בגוש לאחר שהצטרפה אליו ב-1973 (אשר אושר במשאל עם על חברות ב-1975) עד שהפכה למדינה הראשונה שהפסיקה את חברותה מרצון ב-31 בינואר 2020 לאחר משאל עם נוסף על חברות שנערך ב־2016, שבו 51.9% מהמצביעים בחרו לעזוב את האיחוד. ניתן לתאר את ההיסטוריה של חברות בריטניה בגוש כ-"חוסר שביעות רצון הדדית", כאשר עמדותיה של בריטניה מעכבות לעיתים קרובות צעדים לקראת העמקת האינטגרציה האירופית.
הסכם הברקזיט ממלא כעת תפקיד משמעותי ביחסים בין שתי הגופים, במיוחד עבור צפון אירלנד (אשר ממשיכה להחיל את חוקי האיחוד האירופי בנוגע לסחורות), ובמהלך תקופת המעבר שנמשכה עד 31 בדצמבר 2020. בריטניה גובלת במדינה החברה באיחוד האירופי, הרפובליקה של אירלנד.
היסטוריה.
תחילת הדרך.
בריטניה לא הצליחה להשתתף בדיונים הדיפלומטיים שהובילו להקמת קהילת הפחם והפלדה האירופית (ECSC), ומאוחר יותר פרשה מהמשא ומתן על חוקתה של הקהילה הכלכלית האירופית (EEC).
על שתי הבקשות הראשונות של בריטניה להצטרף לקהילות האירופיות (EC) בשנים 1963 ו-1967 הוטל וטו על ידי נשיא צרפת, שארל דה גול, שסבר כי מספר היבטים של כלכלת הממלכה המאוחדת, משיטות עבודה ועד החקלאות, עשו את בריטניה ללא מתיישבת עם אירופה וכי בריטניה נוטרת עוינות עמוקה לכל פרויקט כלל-אירופי. לאחר שדה גול ויתר על נשיאות צרפת ב-1969, הגישה בריטניה בקשה שלישית ומוצלחת לחברות.
חברות בבריטניה באיחוד (1973–2020).
לאחר הצטרפות בריטניה לאיחוד האירופי ב-1973, הממלכה ניהלה משא ומתן מחודש על תנאי החברות, התחרתה על הנחות תקציביות וביקשה פטור מהמטבע האחיד. המדיניות החקלאית המשותפת של האיחוד (CAP) בפרט עמדה לעיתים קרובות במרכז הסכסוכים של בריטניה עם שאר האיחוד האירופי, וביססה את המוניטין שלה כ"שותפה מביכה" בתוך הגוש.
מאז 1977, אירעו תנודות רבות בין דעות פרו-אירופיות ואנטי-אירופיות בקרב הציבור הבריטי. הן השמרנים והן הלייבור כאחד התגייסו בדרך כלל לדעות הקדומות כלפי האיחוד האירופי שבהן דגלו הבריטים, שבמקום להתחייב לרעיון אירופי העדיפו בדרך כלל לשאוף לימים עברו של ההגמוניה העולמית הבריטית. במשאל העם על חברות הממלכה המאוחדת בקהילות האירופיות, שני, שני שלישים מהמצביעים הבריטים הצביעו בעד המשך חברותה של הממלכה המאוחדת בקהילות. דחיית החברות הגדולה ביותר הייתה ב-1980, השנה המלאה הראשונה בתקופת כהונתה של ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר, עם 65% התנגדו ו-26% בעד חברות. כחברה באיחוד האירופי, בריטניה מעולם לא אימצה את השימוש באירו או הצטרפה לאמנת שנגן, שהבטיחה תנועת אזרחים חופשית בתוך האיחוד. כמו כן, ממשלת בריטניה דבקה במדיניות ארוכת שנים של התלהבות מהרחבת האיחוד האירופי, בהנחה שהוספת חברים נוספים תערער רצון להעמקת הפדרליזציה של האיחוד.
הסכם יום שישי הטוב מ-1998 הנוגע לסיום הסכסוך האתני-לאומי בצפון אירלנד נחתם בהקשר של החברות המשותפת של הממלכה המאוחדת ואירלנד באיחוד האירופי.
בעקבות תוצאות משאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי ב-2016, שבו 52% מהמצביעים תמכו בברקזיט (הלחם של "British Exit", יציאה בריטית), בריטניה ניהלה משא ומתן על פרישתה מהאיחוד האירופי. לאחר ההצבעה, ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון, שתמך בהישארות באיחוד האירופי, התפטר. תרזה מיי הפכה לראשת הממשלה לאחר התפטרותו הרשמית, ואף על פי שגם היא תמכה בהישארות באיחוד האירופי, היא התחייבה לנהל משא ומתן על יציאת בריטניה ממנו. בריטניה עזבה רשמית את האיחוד ב-31 בינואר 2020.
אחרי הברקזיט (מאז 2020).
ב-30 בדצמבר 2020, לאחר שמונה חודשים של משא ומתן, האיחוד האירופי ובריטניה חתמו על הסכם הסחר ושיתוף הפעולה של האיחוד האירופי-הממלכה המאוחדת, המסדיר את היחסים הבילטרליים מאז כניסתו הזמנית לתוקף יומיים לאחר מכן ואושר מאוחר יותר על ידי שני הצדדים.
אף על פי שבריטניה שמרה על קשרים חזקים עם כמה ממדינות האיחוד האירופי, ההחלטה לפרוש עוררה ביקורת על בריטניה ברחבי האיחוד ובמיוחד בעיתונות הגרמנית. עם זאת, התגובה הבריטית הישירה לפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022 מתוארת כפעולה שהחזירה את היחסים בין הגופים לכפי שהיו לפני הברקזיט.
עצמאות סקוטלנד וחברותה באיחוד האירופי.
משאל העם על עצמאות סקוטלנד ב-2014 היה הפעם הראשונה בה האיחוד האירופי עמד בפני התפרקות פוטנציאלית של מדינה חברה. בעוד הפרישה של הממלכה מהאיחוד האירופי גם הוציאה את סקוטלנד מהאיחוד האירופי, הוויכוחים במשאל העם עשויים להשפיע על תרחישים עתידיים אחרים.
הייעוץ המשפטי של ממשלת בריטניה בנושא היה כי "מכיוון ש[שאר בריטניה] תהיה אותה מדינה כמו בריטניה, חברותה באיחוד האירופי תימשך", תוך השערה ש"על פניו, סקוטלנד תידרש להצטרף לאיחוד האירופי כמדינה חדשה, מה שידרוש משא ומתן על תנאי החברות בה". ללא כל תהליך רשמי לטיפול בפירוק של מדינה חברה כלשהי, הנציבות האירופית הציעה, אם תתבקש על ידי מדינה חברה, לספק השקפה רשמית על עמדת האיחוד האירופי לגבי חברות באיחוד האירופי של סקוטלנד במקרה של עצמאותה מבריטניה. ממשלת סקוטלנד ביקשה מראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון להגיש בקשה כזו, אך היא לא הוגשה. ניקולה סטרג'ן, סגנית השר הראשון של סקוטלנד דאז, אמרה כי הקבינט הסקוטי לא הסכים לכך שסקוטלנד עצמאית תצטרך להגיש בקשה מחדש לחברות באיחוד האירופי.
לשני הקמפיינים משני צידי המשאל היו דעות שונות:
סחר.
בשנת 2017, הייצוא הבריטי לאיחוד האירופי הסתכם ב-274 מיליארד לירות שטרלינג מתוך 616 מיליארד ליש"ט מסך הייצוא של הממלכה המאוחדת. שיעור הייצוא של בריטניה לאיחוד האירופי ירד, מכיוון שהייצוא למדינות שאינן חברות באיחוד גדל בקצב מהיר יותר.
לפי Eurostat, הייצוא מ-27 מדינות האיחוד האירופי לממלכה המאוחדת גדל מ-316 מיליארד אירו ב-2015 ל-319 מיליארד אירו ב-2019. במקביל, לפי Eurostat, הייבוא מבריטניה לאיחוד גדל מ-184 מיליארד אירו ב-2015 ל-194 מיליארד אירו ב-2019.
מינילנס
מונסו-לה-מין
מונסו-לה-מין (בצרפתית: Montceau-les-Mines), היא קומונה בחבל בורגון-פראנש-קונטה, צרפת.
היסטוריה.