בקהילה זו לא התאפשר לרחה לקבל חינוך דתי מסורתי ברוח האורתודוקסית, ולכן למדה בבית ספר ציבורי, שם למדה צרפתית. בבית דיברה גרמנית עם משפחתה. ביתה היה מקום מפגש של מלומדי הקהילה והיא המשיכה ללמוד באופן לא רשמי באירועים אלו, בהם היה אביה מלמד יהדות. כנערה השתתפה במספר דיונים.
רחה נישאה ליצחק שטרנבוך, איש עסקים שבמוצאו היה ממונטרה, שווייץ, ועברה עמו לסנט גאלן שבשווייץ בשנת 1928. המעבר לסנט גאלן, עיר הולדתו של בעלה, היה זעזוע תרבותי עבור שטרנבוך, שגדלה בקהילה דתית ולא הייתה מוכנה לקהילה הקטנה והליברלית של יהודי שווייץ. משפחתו של יצחק עברה לארצות הברית לאחר פוגרום קישינב, אך לא התאקלמו ועברו לבזל, שווייץ, כשיצחק היה בן 10. אביו של יצחק הפך למנהיג קהילה אורתודוקסית, בעיר שרוב יהודיה היו מתבוללים. בהיבט זה, ילדותו של יצחק בשווייץ דמתה לילדותה של רחה בבלגיה, שכן בית אביו הפך לנקודת מפגש של מלומדים דתיים. הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ממייסדי הציונות הדתית, שהה בבית שטרנבוך בשנת 1914, כאשר החלה מלחמת העולם הראשונה, חוויה שהשפיעה ככל הנראה על השקפותיה של משפחת שטרנבוך על הציונות. יצחק לא הצליח למצוא שידוך בקהילה השווייצרית-יהודית שרובה היה מתבולל, ופגש את רחה לאחר ששמע שבתו של רב גדול מבקשת להינשא.
פעילותה בתקופת השואה.
רחה הייתה אשה אורתודוקסית, עם ילדים, בהריון, כאשר בילתה לילות באזור המיוער על ידי הגבול האוסטרי בניסיון להבריח פליטים ולהתחמק משומרי הגבול השווייצרים שקיבלו הוראה להחזיר יהודים מעל גיל שש-עשרה ומתחת שישים. היא עבדה עם קצין משטרה שווייצרי, פאול גרינינגר, שבשנת 1938 עזר לה להבריח למעלה מ-800 פליטים לשווייץ.
רחה שטרנבוך נעצרה ונכלאה, ואיבדה את עוברה. גרינינגר איבד את מקום עבודתו ואת הפנסיה שלו עקב עזרתו ליהודים, ומאוחר יותר נעזר בבני הזוג שטרנבוך.
לאחר שחרורה מהכלא, המשיכה רחה שטרנבוך בפעילותה, בעיקר לבדה, וסידרה חילוץ של למעלה מ-2,000 יהודים. בסיכון הבריחה אשרות שווייצריות מזויפות ליהודים מעבר לגבולות גרמניה הנאצית ואוסטריה. מאוחר יותר קיבלה אשרות כניסה סיניות שאיפשרו לבעליהם לחצות לשווייץ ואיטליה, משם יכלו להיות מוברחים לארץ ישראל.
ביום בר המצווה של בנה הודיעו לה כי יהודים נמצאים בסכנה בצרפת של וישי. במקום ללכת לבית הכנסת לקחה רחה רכבת לצרפת בשבת והצילה את היהודים שהיו בסכנה, על אף האיסור על נסיעות בשבת ביהדות, וזאת מטעמי פיקוח נפש.
הייתה לה גישה לדואר הדיפלומטי הפולני והיא הצליחה לשלוח מכתבים מוצפנים לאנשי הקשר שלה בועד ההצלה בארצות הברית ובטורקיה. בערוץ זה העבירה רחה לסניף ועד הצלה בניו יורק ב-2 בספטמבר 1942 מידע על זוועות השואה, הודעה שחוזקה במברק ריגנר באוגוסט 1942. המידע נשלח כדי להתריע בפני יהדות אמריקה על השואה, והוביל לפגישה של 34 ארגונים יהודיים. הדואר הדיפלומטי הפולני שימש גם להעברת מסרים סודיים, וכסף ליהודים באירופה הכבושה על ידי הנאצים כשוחד להצלה.
רחה שטרנבוך פיתחה גם קשרים טובים עם השליח האפיפיורי לשווייץ, מונסיניור פיליפה ברנדיני (Phillippe Bernadini), דיקן הקהילה הדיפלומטית השווייצרית. הוא נתן לה גישה לשליחויות הוותיקן לשם משלוח כסף ומסרים לארגוני יהודים וארגוני התנגדות באירופה הכבושה בידי הנאצים. רחה שטרנבוך היה בין הראשונים שהשיגו תעודות זהות דרום אמריקאיות והפיצו אותם ליהודים שחייהם היו בסכנה על ידי הנאצים.
בספטמבר 1944 יצרה רחה שטרנבוך קשר עם ז'אן מרי מוזי, נשיא שווייץ לשעבר ומכר של הימלר. לבקשתה של שטרנבוך, ניהל מוזי, בעזרת בנו, בנואה מוזי, משא ומתן עם הימלר, על שחרור יהודים ממחנות ריכוז תמורת כופר של מיליון דולר. ב-7 בפברואר 1945 הועברו לשווייץ בזכות התיווך 1,210 אסירים מטרזינשטט ושחרורם של אסירים נוספים הובטח במרווחים של שבועיים, אך לא היה שחרור נוסף.
רחה ויצחק שטרנבוך המשיכו לנהל משא ומתן דרך מוזי עד סוף המלחמה. הושג הסכם למסור ארבעה מחנות ריכוז לידי בעלות הברית בתמורה לערבות ארצות הברית לשומרי המחנה שיישפטו במקום להיות מוצאים להורג. כך ניצלו חייהם של אסירים רבים. רחה ויצחק ניהלו משא ומתן לשחרור אלפי נשים ממחנה רוונסברוק ושחרור 15,000 יהודים שהוחזקו באוסטריה.
חיים אישיים.
בנה הוא הרב אברהם שטרנבוך.
סוציולוגיה של הספורט
סוציולוגיה של הספורט, היא תת-תחום של סוציולוגיה המתמקד בספורט כתופעה חברתית. זהו תחום מחקר העוסק בקשר בין סוציולוגיה וספורט, וכן מבנים, דפוסים וארגונים חברתיים-תרבותיים שונים, או קבוצות העוסקות בספורט. תחום מחקר זה דן בהשפעה החיובית שיש לספורט על אנשים בודדים ועל החברה כולה מבחינה כלכלית וחברתית. הסוציולוגיה של הספורט מציגה את הפעולות ואת ההתנהגות של קבוצות ספורט והשחקנים/ות דרך עיניו של סוציולוג.
הספורט מנוהל באמצעות תקנות וכללי התנהגות, מגבלות זמן ומרחב, ומוסדר על ידי איגודים. הספורט מושתת על מטרה ברורה אשר בהשגתה חושפת את המנצח ואת המפסיד. הספורט במהותו תחרותי. כל ענפי הספורט ממוצבים תרבותית ושזורים במערכות ערכים וביחסי הכוחות בחברה המארחת.
רקע הסטורי.
התגבשותה של הסוציולוגיה של הספורט (אם כי לא השם עצמו) החלה בסוף המאה ה -19, בה התרחשו ניסויים פסיכולוגיים חברתיים ראשונים העוסקים בהשפעות קבוצתיות של תחרויות. מלבד תחום האנתרופולוגיה ועניינה במשחקים בתרבות האנושית, אחד המאמצים הראשונים לחשוב על ספורט באופן כללי יותר נעשתה על ידי הומו לודנס של יוהאן הויזינגה או תורת מחלקת הפנאי של תורשטיין וובלן. הומו לודנס דן בחשיבותו של אלמנט המשחק בתרבות ובחברה. הויזינגה מציע כי משחק, בייחוד ספורט, הוא ראשוני ותנאי הכרחי ליצירת תרבות. עבודות כתובות אלו תרמו להתפתחות חקר הסוציולוגיה של הספורט. בשנת 1970 הסוציולוגיה של הספורט זכתה לתשומת לב משמעותית כתחום לימוד מאורגן ולגיטימי. האגודה הצפון אמריקאית לסוציולוגיה של ספורט הוקמה בשנת 1978 במטרה לחקור את התחום. התוצר המחקרי שלה, ירחון הסוציולוגיה של הספורט, נוצר בשנת 1984.
גזע וספורט.
תיאוריות גזעניות היסטוריות.
מאז ומעולם התאפיין הספורט ביחסים חברתיים גזעיים. ההתייחסות המדעית הראשונה לנושא הגזע הופיעה בסוף המאה ה -19, כאשר הרוזן ארתור דה גוביניו ניסה להוכיח את עליונותו הפיזית והאינטלקטואלית של הגזע הלבן. תורת הברירה הטבעית של דרווין שימשה גם היא לחיזוק רעיונות אלו. לאחר שהוכחה יכולתם הספורטיבית של אתלטים שחורים, התיאוריה עברה לעסוק ביכולת הפיזית הבאה על חשבון האינטלקט.
מספר תאוריות גזעניות המשיכו להתפתח. למשל, שאנשים שחורים היו מפותחים מבחינה ספורטיבית כי בעלי חיים אכלו את כל אלו שהיו איטיים. מיתוס "מעבר הביניים" טען שרק האנשים השחורים המסוגלים ביותר מבחינה אתלטית הצליחו לשרוד את עבודות הסחר והמטעים . התיאוריה המטריארכלית העלתה כי אבות נעדרים גרמו לאנשים שחורים לתעל את כעסם לספורט, כאשר המאמנים הפכו לדמויות אב. תאוריית המנדיגו הניחה כי הגברים השחורים החזקים ביותר מבחינה פיזית נישאו לנשים השחורות החזקות ביותר. התיאוריה הפסיכולוגית טענה כי לספורטאים שחורים אין יכולת אינטלקטואלית לתפוס עמדות מנהיגות בספורט. "תאוריית הספורטאי המטומטם" טוענת שאנשים שחורים נרשמו למלגות ספורט מכיוון שלא הצליחו למצוא הצלחה באקדמיה. לבסוף, התיאוריה הגנטית העלתה כי לאנשי ספורט שחורים יש יותר סיבי שריר מסוג מסוים.
סוציולוגיה עכשווית.
צעירים אפרו-אמריקאים רואים בספורט אמצעי לעלייה במעמד החברתי, דבר הנשלל מהם באמצעות תעסוקה קונבנציונלית. גזע משתלב לעיתים קרובות עם המעמד, המגדר והאתניות. יחד, אלה קובעים עד כמה נגישים ענפי ספורט מסוימים וכיצד נתפס הספורטאי. לדוגמה, גולף אינו נגיש לאפרו-אמריקאים פחות בגלל גזע, ויותר בגלל ההון הכלכלי והחברתי הגבוה הנחוץ.
גזע קשור לרוב למגדר, כאשר לנשים יש פחות הזדמנויות לגשת ולהצליח בספורט. ברגע שאישה מצליחה, השפעת הגזע שלה מופחתת והמיניות שלה מודגשת. בתרבויות מסוימות, בעיקר מוסלמיות, נמנעת מהנשים גישה לספורט.
בספורט קבוצתי, שחקנים לבנים משחקים לעיתים קרובות בעמדות ותפקידים מרכזיים הדורשים אינטליגנציה, החלטיות, מנהיגות ורוגע. שחקנים שחורים נמצאים בתורם בתפקידים שדורשים יכולת אתלטית, כוח פיזי, מהירות ונפיצות. למשל, שחקנים לבנים בתפקיד קשרים מרכזיים ושחקנים שחורים בכנף.
כמובן שכל הכתוב לעיל מבוסס על מקרים ותצפיות ואינו כלל מוחלט.
מגדר בספורט.
השתתפות נשים בספורט מושפעת מאידאולוגיות פטריארכליות סביב הגוף, כמו גם מרעיונות של נשיות ומיניות. מאמץ גופני מוביל בהכרח להתפתחות שרירים, המיוחסים לגבריות, מה שמנוגד לתפיסה החברתית לגבי נשים ונשיות כפי שמוצגת על ידי תרבות הצריכה המודרנית. נשים שנכנסות לספורט מוקדם נוטות יותר לסתור את הסטריאוטיפים הללו.
רשתות טלוויזיה ותאגידים מתמקדים בהצגת ספורטאוית הנחשבות לאטרקטיביות, מה שמקטין את הישגיהן של נשות הספורט הללו. ספורט נשים פחות מכוסה על ידי חדשות מאשר ספורט גברים ומשחקים רבים בכלל לא משודרים בערוצי הספורט. במהלך אירועי ספורט, המצלמה מתמקדת במיוחד בנשים שנחשבות למושכות. אלן גוטמן טוען כי לא ניתן להפריד את המרכיב האירוטי מספורט הנשים, וככזה, הוא נותר אחד ממרכיביו המרכזיים. יתר על כן, ספורטאים וספורטאיות מושכים תמיד יהיו מבוקשים יותר. יש לחקור את המרכיב האירוטי בספורט, במקום לדחותו על הסף.
ג'ניפר הרגרבס רואה שלוש אסטרטגיות פוליטיות לנשים בספורט:
תיאוריות בסוציולוגיה של הספורט.
פונקציונליות.