התאואים האפריקנים לא תלויים כל כך בזמינות מים, כתאואים ההודים, אבל המים הכרחיים לקיומם, מכיוון שהם דורשים השקיה יומית, (גם במקומות בהם הסוואנה עשירה במזון). תאו בוגר שותה בממוצע ביום כ-30–40 ליטר של מים. ישנן תצפיות שהתאואים אינם מתרחקים ממקורות המים, יותר מ-4 ק"מ. כיתר הפריים, התאו האפריקני הוא בעל חיים צמחוני, וניזון בדרך כלל מעשבים בלבד; התאו מכניס לתפריטו גם צמחים, עשבי תיבול, צמחי ושרכי מים, שיחים ועלים רק כאשר יש מחסור בעשבים. תאו בוגר צורך ביום מזון השווה לכ-2% ממשקל גופו.
בשל המזון הרב שהתאו צורך, הוא נמצא בתפקיד חשוב במאזן האקולוגי של הסוואנה, על ידי זה שהוא מפנה את הקרקע לצמחייה חדשה ובעלי חיים אחרים ניזונים עליה.
התאואים הם חיות זהירות מאוד. זהירים במיוחד הם הנקבות ועגלים, שהם כמעט כל זמן בכוננות, ולעיתים רחוקות מאוד שקטים לחלוטין. התאו הוא חיה ערנית, וכאשר הוא מבחין בדבר חשוד, הוא עומד בתנוחה זקופה ומרים את ראשו ואת קרניו. בשלב זה, ייתכן שאפילו רעשים חשודים יכולים לגרום להם לברוח. ריצתם בדרך כלל איטית יחסית, אבל במקרה של סכנה או התקפה רצינית הם יכולים לפתח מהירות גבוהה מאוד - לפי מספר הערכות, עד 57 קילומטר לשעה.
טפילים.
לתאו האפריקני עור עבה, במיוחד באזורים של הצוואר והעורף, שם עוביו של העור הוא כ-2 סנטימטר, אם כי זה נפוץ בעיקר אצל תאואים מבוגרים. עורו של התאו הבוגר מכוסה בשלפוחיות וגושים של זחלים או זבובים פולשניים, שתוקפים בהמוניהם את עדרי-התאואים. השוורים סובלים גם מנשיכות חרקים, ובמיוחד קרציות. ציפורים שונות כגון זרזיר הבקר ממשפחת הזרזירים מסייעים לתאו בהתמודדות עם טפילים אלו. הציפורים עומדות על גבו של התאו, ומנקרות את הטפילים מעורו, כשלעיתים יכולות להיות כ-10–12 ציפורים על גבו של תאו אחד. עם זאת, במקומות שאליהם הציפורים לא יכולות להגיע, ושבו העור הוא דק ( כמו בבטן, במפשעה וכדומה), קרציות זבובים וטפילי גוף חיצוניים אחרים נצברים בעשרות. כמו מיני בקר אחרים התאו מנסה להיפטר מהקרציות בדרכים שונות כגון שכיבה בבוץ, במים רדודים, או באמבטיית חול. למרות זאת, אמצעים אלה אינם מחסלים אותם לגמרי. כמה זבובים אפריקאים מטילים את ביציהם בין קרניו של התאו וסדקים אשר נוצרים בקרניים. הזחלים הבוקעים בבסיס הקרניים גורמים לחלקים מהקרניים להישחק או אף ליפול. ייתכן כי תאואים משפשפים את קרניהם אחד בשני או בשיחים ועצים, כדי להתפטר מהטפילים.
אף על פי שהתאואים נמצאים בקרבת מים, הם אינם אוהבים מים עמוקים, ואינם מתפלשים בתוכם. עם זאת, התאואים הם שחיינים טובים, ובמהלך הנדידות הם חוצים נהרות רחבים מאוד. במקומות הסמוכים למים, אוכלי הטפילים העיקריים של התאו הם אנפות הלבנות. שלא כמו חיות אחרות, התאואים אינם רועים לצד חיות אחרות בסוואנה, והחיות האחרות נוטות לשמור מהם מרחק.
עדר.
התאואים האפריקנים הם בעלי חיים חברותיים, החיים בעדרים גדולים של 50–500 פרטים. הלכידות בעדר מאפשרת לתאואים חלשים או עם מומים שונים (עיוורים, חסרי רגל, וכדומה) לשרוד. במהלך הנדודים בעונה היבשה, העדרים או הקבוצות מצרפים לעדרים המוניים, שיכולים למנות למעלה מ-1,000 פרטים, עם זאת עדרים אלה הם חסרי לכידות. אף על פי שלעדרי התאו אין טריטוריה מוגדרת, הם חוזרים כל שנה בדרך כלל, לאזורים שמהם נדדו בשנה החולפת, לעיתים אף במסלולים קבועים.
העדרים יכולים להתקיים באותו אזור במשך עשרות שנים, ולטענת מספר מדענים אפילו עד 36 שנים.
עדרי התאואים מתחלקים לכמה סוגים. לרוב יש עדרים מעורבים עם מספר זכרים, כשרוב העדר הם נקבות ועגלים בגילים שונים. בעדר מעורב כזה, הבוגרים מהווים פחות ממחצית המספר הכולל (כ-39–49 בוגרים). מחקרים של מומחים בדרום אפריקה, מראים כי היחס משתנה מצפון לדרום היבשת - בחלקים הדרומיים אחוז הצעירים גבוה יותר. בנוסף קיימים עדרי זכרים, אליהם מתקבלים זכרים צעירים בגיל 4–5 שנים, ומבוגרים עד 12 שנים. בכל עדר עם מספר זכרים (ובמיוחד בעדרי הזכרים) יש לעיתים קרובות קרבות, המגדירים את ההיררכיה החברתית. תאו היער שונה משאר תת-המינים, בכך שהוא חי בקבוצות קטנות של 8–20 פרטים (לטענת מספר חוקרים הממוצע הוא 12), המורכבים ממספר נקבות וצאצאיהם, ו-1–4 זכרים. הזכרים הצעירים חיים בגפם, או בקבוצה קטנה.
כאשר עדר התאואים נמצא במקום בטוח מסכנות, הם יכולים להתרחק מהעדר, אם כי תמיד יהיו תצפיתנים, שלעיתים נמצאים מכל צדדי העדר. בקצה של עדר גדול יהיו מספר זכרים ונקבות, העומדים במצב היכון, כיון שהם מודעים לעובדה שישנם תאואים שישנים, ובמקרה של סכנה מיד יתנו קריאת התראה. העדר בנוי בצורה הגנתית, כאשר הצעירים נמצאים במרכז העדר, והבוגרים נמצאים בצדדים, מה שיוצר מעין חצי עיגול. בעבר כאשר התאואים האפריקנים היו נפוצים מאוד, היה ניתן לצפות לעיתים קרובות, בעדרים של 1,000 פרטים. עם זאת גם כיום ניתן לצפות בפארקים מוגנים, בעדרים בעל גודל דומה.
תאו מבוגר.
זכרים מבוגרים הופכים להיות תוקפנים ואלימים אף למשפחתם, ויעזבו את העדר במוקדם או במאוחר. לשוורים בודדים כאלה בדרך כלל, יש גודל גדול מאוד וקרניים גדולות. הם מסוכנים לבני אדם, ואף לבעלי חיים רבים בסוואנה, משום שהם יכולים לתקוף בלי שום סיבה. בשל גודלם אויביהם העיקרים הם אריות, אותם הם יכולים לנגוח למוות בקרניהם הגדולות. בדרום אפריקה, זכרים כאלה נקראים "דאגא" או "מאדוגה". לזכרים אלה יש שטחים בודדים, עליהם הם מגינים בקנאות מפני שוורים אחרים. הם נחים ברוב היום, ובשעות הערב או הבוקר הם יוצאים לשטחי המרעה, חלק מהם מכינים מעברים מהירים לשטחי המרעה או למקורות המים. התאואים המבוגרים יעזבו את שטחם רק כאשר מקורות המזון מידלדלים, או אם הם מוטרדים באופן עקבי על ידי טורפים. כאשר עדרי תאואים נכנסים לשטחם, הם אינם מגלים תוקפנות כלפיהם, אוכלים בצמוד אליהם, ואף יכולים לשחק בתפקיד של מנהיג. לאחר שהעדר עוזב זכרים אלה שוב נשארים בודדים בשטחם. בתחילת עונת הרבייה, הם מצטרפים לעדרי התאואים.
רבייה ומחזור חיים.
התאואים יכולים להתרבות כל השנה, אולם בדרך כלל מחודש פברואר עד יולי. בין הזכרים בשלב זה יש קרבות פולחניים לדומיננטיות בעדר. מבחינה חיצונית, קרבות התאואים נראים מאוד מרשימים, אבל לעיתים נדירות גורמות לפציעות חמורות. ראשית, הם מנסים להפחיד את היריבים האחרים, כשהם מתקרבים זה מול זה, תוך כדי השמעת שאגות ונחירות גבוהות, ודפיקה עם הפרסות באדמה, ועוצרים לזמן מה במרחק מטרים ספורים אחד מהשני. אם הפגנה כזאת לא עובדת, מתחיל השלב העיקרי של המאבק, כאשר הזכרים רצים זה מול זה כשהקרניים מכופפות. מהמכות האלימות ניתן לראות לפעמים שרידים מעופפים. הקרב מסתיים די מהר, לאחרי כמה מכות הכוללים גם סיבובי תבוסה וריצות זה אחר זה. הייחום נמשך עד שישה ימים, במהלכה התאו המיוחם מאוד אכזרי ותוקפני. לעיתים קרובות בהיעדרו של אויב, הוא מכלה את זעמו גם בעצים או שיחים. במצב כזה, התאו עלול לתקוף אף אדם או חיה שתתקרב בחוסר זהירות.
ההיריון נמשך בממוצע 10–11 חודשים, (340 ימים, אצל תאו היער 300–345 ימים). ההמלטה המסיבית, שמתאפיינת בכך שנקבות רבות פורשות מהעדר להמליט, מתחילה בסוף העונה היבשה ותחילת עונת הגשמים, לדוגמה: בפארק הלאומי סרנגטי המפורסם, שבו אוכלוסיית התאואים נחקרת היטב, ההמלטות הם בחודשים יוני ויולי. עם זאת, תקופת ההמלטה תשתנה בהתאם למיקום - ויכולה להתרחש לעיתים קרובות בחודשי פברואר ואפריל. בדרך כלל נולד עגל אחד ולעיתים נדירות ביותר תאומים, המכוסה בפרווה שזופה. לעגלי תאו היער הפרווה לעיתים קרובות בצבע חום-אדמדם בהיר. צבע זה מסווה לפעמים בסוואנות שונות באפריקה ובעיקר ביערות. העגל שוקל כ-40 ק"ג, למרות שלא נדיר לצפות בעגלים השוקלים 50–60 ק"ג. לאחר 15 דקות בלבד, העגל שזה עתה נולד מסוגל לעקוב אחרי האם.
העגל יונק מאימו במשך שישה חודשים, ובימים הראשונים לחייו, הוא שותה עד 5 ליטר חלב ליום. העגל מתחיל לנסות אכילת מזון מוצק, בגיל חודשיים ונגמל לאחר שישה חודשים.
הזכרים והנקבות מגיעים לבגרות בגיל 5-3.5 שנים, אם כי ההמלטה הראשונה תתחיל בדרך כלל בגיל 5 שנים, ומאז הנקבה ממליטה עגל כל שנה. למרות העובדה שעגלי התאואים נמצאים תחת שמירה כל הזמן, שיעור תמותת העגלים הוא די גבוה - רק 20% מהם יגיעו לבגרות.
זכרים צעירים נשארים בקרבת האם לפי כמה מקורות כשנתיים, ועל פי מקורות אחרים עד ארבע, לאחריהם יעזבו את העדר. נקבות נוטות להישאר לעולם בעדר שבו הם נולדו. העגלים גדלים מהר, אבל למשקל מלא של תאו בוגר, הם מגיעים רק עד 10 שנים. תוחלת חייו של התאו האפריקני בטבע היא כ-16 שנים, כשהפרט המבוגר ביותר שתועד היה בגיל 18. בשבי היא גבוהה הרבה יותר ומגיעה עד גיל 26 שנים, כשהפרט המבוגר ביותר שתועד היה בגיל 29 שנים, ושישה חודשים.
טורפים ומחלות.
לתאו האפריקני אויבים טבעיים מעטים, כתוצאה מהלכידות של העדר, ומהגודל והכוח הרב של המבוגרים. נקבות ועגלים עם זאת, נופלים קורבן לאריות לעיתים קרובות, אשר מצליחים לטורפם כאשר הם מתקיפים את כל העדר. חוקרים סובייטיים דיווחו, כי בשלושת המקרים שבהם אריות תקפו עדר, הקורבן היה שני תאואים צעירים. אבל בעדרים עם זכרים גדולים, ולהקה קטנה במיוחד, האריות לא יעזו לתקוף. באזורים מסוימים באפריקה התאואים מהווים טרף עיקרי לאריות.
טורפים אחרים, כגון: נמר אפריקאי, ברדלס, וצבוע נקוד, מהווים איום רק לעגלים, למרות שבמקרים נדירים צבועים טרפו אף פרטים בוגרים. מדי פעם כאשר התאואים חוצים נהרות, הם נטרפים על ידי תניני יאור גדולים.