ב-19 בנובמבר 1963 מינה הנשיא לינדון ג'ונסון את פורד להיות חבר בוועדת וורן, ועדת חקירה פדרלית מיוחדת שהוקמה במטרה לחקור את ההתנקשות בחייו של הנשיא ג'ון קנדי. על פורד הוטל להכין ביוגרפיה של לי הארווי אוסוואלד, האיש שנחשד ברצח אך נרצח בעצמו זמן קצר לאחר מעצרו. על פי תזכיר FBI משנת 1963 שפורסם בשנת 2008, היה פורד בקשר עם ה-FBI לאורך כל תקופת עבודתו בוועדת וורן והעביר מידע לסגן ראש ה-FBI, קרת'ה דלאוץ' (Cartha DeLoach) על פעילויות הוועדה. פורד הגן על עבודת הוועדה וחזר על תמיכתו במסקנותיה.
מנהיג המיעוט.
לינדון ג'ונסון ניצח ניצחון מוחץ בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1964, והבטיח לעצמו כהונה נוספת כנשיא. המפלגה הדמוקרטית הגבירה את כוחה בשלושים ושישה מושבים בבית הנבחרים. בעקבות הבחירות, ערכו חברי המפלגה הרפובליקנית בחירות למנהיג מיעוט חדש. פורד התמודד ונבחר להחליף את צ'ארלס האלק מאינדיאנה כמנהיג המיעוט.
בינואר 1965 היו לרפובליקנים 140 מושבים בבית הנבחרים לעומת 295 מושבים של הדמוקרטים. עם רוב גדול זה לדמוקרטים וכן רוב בסנאט של ארצות הברית, העביר ממשלו של ג'ונסון שורה של רפורמות בשם "החברה הגדולה", תוכנית חברתית רחבה שכללה שירותי בריאות לחולים ועניים כמדיקר ומדיקייד, שיפור מערכת החינוך, מלחמה בעוני, שיפור זכויות האדם ושוויון לשחורים. במפגש הראשון של הקונגרס ה-89 לבדו הגיש הממשל של ג'ונסון כ-87 הצעות חוק לקונגרס, וזה חתם על 84 (96% מכלל הצעות החוק) חוקים. תקופת חקיקה זו הייתה המוצלחת ביותר בהיסטוריה של הקונגרס.
ב-1966, גברה הביקורת על התנהלותו של ג'ונסון במלחמת וייטנאם, ופורד והרפובליקנים בקונגרס הביעו דאגה כי ארצות הברית לא עושה את מה שצריך כדי לנצח במלחמה. התחושה הציבורית החלה גם היא לגבור נגד ג'ונסון, ובחירות האמצע לקונגרס ב-1966 הביאו תנופה לרפובליקנים והם זכו בארבעים ושבעה מושבים שהיו שייכים לדמוקרטים. אמנם זה לא היה מספיק כדי לתת רפובליקנים רוב בבית הנבחרים, אולם הניצחון נתן לפורד את ההזדמנות למנוע העברה נוספת של חוקים כחלק מתוכנית "החברה הגדולה" של ממשל ג'ונסון.
ביקורתו האישית של פורד על מלחמת וייטנאם התפרסמה לאחר שנשא נאום בבית הנבחרים, שבו הוא שאל האם יש לבית הלבן תוכנית ברורה להביא את המלחמה לסיום מוצלח. הנאום הכעיס את הנשיא ג'ונסון, שלגלג עליו ואמר שפורד "שיחק יותר מדי זמן פוטבול ללא קסדה".
כמנהיג המיעוטים בבית הנבחרים, הופיע פורד בסדרה פופולרית של מסיבות עיתונאים בטלוויזיה עם הסנאטור אוורט דירקסן מאילינוי (שהיה אז מנהיג המיעוט בסנאט), בהן הציעו השניים חלופות שמרניות למדיניות של ג'ונסון. רבים בתקשורת כינו זאת בהומור "The Ev and Jerry Show". ג'ונסון אמר אז, "ג'רי פורד הוא כל כך טיפש. הוא לא יכול להפליץ וללעוס מסטיק באותו הזמן". העיתונות, שרצתה לעדן את הלשון הגסה של הנשיא ג'ונסון, דיווחה כי "ג'רלד פורד לא יכול ללכת וללעוס מסטיק באותו הזמן".
לאחר בחירתו של ריצ'רד ניקסון לנשיאות ארצות הברית, היה פורד לתומך מובהק בסדר היום החדש שהנהיג הבית הלבן. הקונגרס העביר כמה הצעות חוק של ניקסון, כולל חוק מדיניות הסביבה הלאומית ואת חוק הרפורמה במס של 1969. עוד ניצחון נרשם לטובת המיעוט הרפובליקני היה כאשר ממשל ניקסון ביטל כמה מהרפורמות של ממשל ג'ונסון. בשנת 1972, הקים הממשל תוכנית חלוקת הכנסות לממשלות המקומיות (הממשלות של מדינות ארצות הברית). ההנהגה של פורד סייעה להעברת החוק בקונגרס של ארצות הברית, והביאה להקמת קואליציה דו-מפלגתית שתמכה בהצעת החוק עם 223 קולות בעד (לעומת 185 נגד).
במרץ 1972 קרא לממשל ניקסון להכיר בירושלים כבירת ישראל ולמקם בה את שגרירות ארצות הברית.
כמנהיג המיעוט, ביסס פורד באותן שנים את המוניטין שיצא לו כפוליטיקאי הגון ורכש תומכים מבין חברי הקונגרס.
סגן נשיא ארצות הברית.
פורד רצה להיות יושב ראש בית הנבחרים, ופעל למען רפובליקנים רבים ברחבי המדינה כדי להשיג רוב בקונגרס ויחסים טובים עם הרפובליקנים. לאחר עשור של ניסיון, הבטיח לאשתו שינסה שוב ב-1974 ויפרוש ב-1976. ב-10 באוקטובר 1973, התפטר סגן הנשיא ספירו אגניו לאחר שהסכים לעסקת טיעון שמסגרתה הודה בהעלמת מס, הלבנת הון וקבלת שוחד ונדרש לשלם קנס של 10,000 דולרים בזמן כהונתו כמושל מרילנד. בהפצרתם של חברי הקונגרס, הודיע ניקסון כי פורד הוא מועמדו להחליף את אגניו ב-12 באוקטובר. פורד הסכים וטען שהתפקיד יהיה נקודת הסיום בקריירה שלו.
הסנאט של ארצות הברית אישר את מינויו של פורד ב-27 בנובמבר, כאשר תשעים ושניים הצביעו בעד, שלושה נגד וחמישה נמנעו. רק שלושה סנאטורים, כולם דמוקרטים, הצביעו נגד מינויו של פורד: גיילורד נלסון מוויסקונסין, תומאס איגלטון ממיזורי וויליאם האת'וואי ממיין. ב-6 בדצמבר 1973 אישר בית הנבחרים של ארצות הברית את מינויו של פורד בהצבעה שתוצאותיה היו 387 בעד ושלושים וחמישה נגד. שעה לאחר שאושר מינויו בבית הנבחרים, נשבע פורד אמונים לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
פורד נהיה לסגן-הנשיא ומאוחר יותר לנשיא, בפעם הראשונה בתולדות ארצות הברית, מבלי שנבחר בבחירות כלליות. חוקת ארצות הברית קבעה כי בהתפנות משרת הנשיא, יעבור התפקיד לסגן הנשיא. אבל נוסח החוקה המקורי לא קבעה אפשרות למנות מחליף לסגן הנשיא עצמו, אם תתפנה משרתו-שלו. התוצאה הייתה, שכל סגן נשיא שנכנס לנשיאות, עקב מות קודמו, נאלץ להשלים את כהונתו באין סגן נשיא לצדו. לאחר רצח הנשיא ג'ון קנדי הושבע סגנו, לינדון ג'ונסון, לנשיא, וכיהן ללא סגן. בעקבות זאת תוקנה החוקה (התיקון ה-25) ונקבע כי בהתפנות משרת סגן הנשיא, יכול הנשיא, בהסכמת שני בתי הקונגרס, למנות אדם (הכשיר לכהן כנשיא) לתפקיד סגן נשיא.
פורד מונה לתפקידו לאחר שבעקבות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1972 החלה חקירה כנגד נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון שידועה כפרשת ווטרגייט. ביום חמישי, 1 באוגוסט 1974, התקשר ראש הסגל של הבית הלבן, אלכסנדר הייג, לפורד כדי להודיע לו על מציאת ראיה שחשפה את הקשר של ניקסון לטיוח פרשת ווטרגייט. פורד ואשתו גרו בווירג'יניה בציפייה שמעון סגן הנשיא בוושינגטון ישופץ בקרוב ויעבור לידיהם, אולם הייג הסביר לפורד שעליו להתכונן לאפשרות שיהיה נשיא. פורד התבדח וטען בפני אשתו שלעולם לא יגורו במעון סגן הנשיא.
נשיא ארצות הברית.
פורד החל לכהן כנשיא ב-9 באוגוסט 1974, לאחר שניקסון התפטר מתפקידו. כהונתו הסתיימה ב-20 בינואר 1977, לאחר 895 ימים. הוא הנשיא היחיד שלא נבחר לנשיאות או לסגנות. פורד הפסיד בבחירות של שנת 1976 למועמד הדמוקרטי, ג'ימי קרטר. הוא נחשב לנשיא פחות טוב מהממוצע.
השבעתו לתפקיד לאחר התפטרות ניקסון.
פורד היה תומך מובהק של הנשיא ריצ'רד ניקסון במהלך כהונתו כסגנו, גם לאחר שהראיות חשפו שניקסון ציווה על הפריצה לווטרגייט ושהוא ניסה לטייח אותה. ביולי 1974, לאחר שציווה בית המשפט העליון על ניקסון למסור הקלטות של פגישות שערך, החל בית הנבחרים בהליך הדחה נגדו. לאחר שההקלטות חשפו שניקסון היה מעורב בפרשה, הוא זימן את פורד לבית הלבן והודיע שיתפטר. כאשר התפטר ניקסון ב-9 באוגוסט 1974 בעקבות מעורבותו בפרשת ווטרגייט, הושבע פורד מידית לנשיאות ארצות הברית, זאת לפי סדר הירושה של נשיא ארצות הברית. וכך קרה מאורע ללא תקדים, שבמשך תקופה של כשנתיים וחצי היו לארצות הברית נשיא וסגן נשיא, שאיש מהם לא נבחר בבחירות כלליות.
מיד לאחר שנשבע לתפקידו בחדר המזרחי על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית וורן ברגר נשא פורד נאום בשידור חי לאומה. בנאום הוא אמר כי "אחיי האמריקנים, הסיוט הלאומי שלנו הגיע אל קיצו." פורד ציין את הייחוד של כניסתו לתפקיד, ובנאום אמר לאזרחי ארצות הברית:
ממשלו.
קבינט.
עם כניסתו לתפקיד, ירש פורד את הקבינט של ארצות הברית בממשל ריצ'רד ניקסון, ורוב חברי הקבינט נשארו בתפקידם. עם זאת, החליף פורד את אלכסנדר הייג, ראש הסגל של ניקסון, בדונלד רמספלד, שהיה השגריר בנאט"ו בתקופת ניקסון. רמספלד וסגנו, דיק צ'ייני, הפכו לאנשים המשפיעים בממשל פורד. בנוסף מינה פורד את אדוארד לוי לתפקיד התובע הכללי, וציווה עליו לנקות את מחלקת המשפטים מהמינויים הפוליטיים של תקופת ניקסון.
רוב חברי הקבינט נשארו בתפקידם עד שפורד החליט לשנות את הרכב הקבינט באופן דרסטי בסתיו 1975, פעולה שנקראה על ידי פרשנים פוליטיים כ"טבח ליל כל הקדושים". כל חברי הקבינט, למעט שלושה, הודחו מתפקידם. היוצאים מן הכלל היו מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר (שהיה היועץ לביטחון לאומי), מזכיר האוצר ויליאם סיימון ומזכיר מחלקת החקלאות ארל בוץ. פורד מינה את ג'ורג' הרברט ווקר בוש להיות ראש ה-CIA, בעוד שרמספלד מונה למזכיר ההגנה של ארצות הברית וצ'ייני החליף את רמספלד כראש סגל הבית הלבן, האדם הצעיר ביותר בתפקיד זה. מהלכים אלו נועדו בין היתר לחזק את האגף הימני במפלגתו של פורד במטרה להחליש את הפופולריות של מושל קליפורניה רונלד רייגן שהתמודד מולו על מועמדות המפלגה הרפובליקנית בבחירות אלה. פורד גם ביקש להפסיק את העימות בין קיסינג'ר לבין מזכיר ההגנה ג'יימס ר' שלזינגר. קיסינג'ר נותר בתפקידו כמזכיר המדינה אולם ברנט סקוקרופט החליף אותו כיועץ לביטחון לאומי. אחד מחברי הקבינט של פורד, מזכיר התחבורה ויליאם קולמן, היה האיש האפרו-אמריקאי השני שכיהן אי פעם בקבינט (אחרי רוברט ויבר) והשחור הראשון בממשל רפובליקני.
סגן הנשיא.