במצרים העתיקה, כתיבה הופיעה לראשונה בהקשר למלוכה על תגים המצורפים לפריטים שהושמו בקברים המלכותיים. עד הממלכה הישנה, מסורת כתיבה זו התפתחה לאוטוביוגרפית-קבר, שבה האדם ביקש לכתוב על קברו את קורות חייו. הז'אנר הידוע כ"סבייט" (הוראות), פותח על מנת להעביר תורות והדרכה מאצילים.
בתקופת הביניים הראשונה ובממלכה האמצעית, סגנון הספרות השתנה, כש"סיפור סינו" הוא אחד מהקלסיים בספרות המצרית. בזמן זה נכתב גם פפירוס ווסטקר, סדרת סיפורים שסופרה לפרעה ח'ופו על ידי בניו, ועוסקת בניסים שנעשו על ידי הכהנים. לקראת סוף הממלכה החדשה נכתב סיפור וונמון, שעוסק באציל שנשדד בדרכו לקנות ארזים מלבנון, ומאבקו לשוב למצרים. טקסט זה מסמן גם את סוף מצרים המאוחדת ותחילת תקופת הביניים השלישית.
ספרות העולם הקלאסי.
ספרות יוון העתיקה.
ספרות יוון העתיקה הוא מונח המתייחס לספרות שנכתבה ביוונית עד המאה הרביעית לספירה. תהיה זו הגזמה לטעון כי כל הספרות המערבית אינה אלא הערת שוליים לספרות יוון העתיקה (ברוח הערת וייטהד על יחס הפילוסופיה המערבית לאפלטון), אך בה במידה נכון הוא שעולמם המחשבתי של היוונים היה כה מקיף ורב השפעה עד כי קשה למצוא היום רעיון שלא התחבטו בו כבר סופרים יוונים.
ספרות רומא העתיקה.
המיתולוגיה הרומית היא המיתולוגיה שנוצרה ברומא העתיקה, תוך ערבוב של מיתוסים, אגדות עם, אלים של עמים כבושים והעתקה של האלים במיתולוגיה היוונית, תוך שינוי שמותיהם.
בהתחלה הרומאים האמינו כי כמעט בכל חפץ יש מהות אלוהית ולכן היו האלים הרומיים אלים מופשטים חסרי צורה מוגדרת וחסרי תווי פנים, עם התגברות ההשפעה ההלניסטית שנבעה משליטתה של האימפריה הרומית ביוון ומהשפעתה של הדת היוונית-הלניסטית על רומא, התחילו האלים ללבוש צורה.
ספרות ימי הביניים.
המושג ספרות ימי הביניים מתייחס לתקופה רחבה של אלף שנה בין נפילת הקיסרות הרומית
דרך הרנסאנס הקרולינגי עד לתוך שיאם של ימי הביניים הפאודליים. חלק גדול של ספרות זו קשור בדת הנוצרית ונכתב במנזרים, בסקרפטריום של המנזר, על ידי נזירים אשר עסקו יומם וליל בכתיבה והעתקה של כתבי יד.
ספרות תקופת הרנסאנס.
בתקופת הרנסאנס התפתחה האמנות בכלל והספרות בפרט.
הסוגה הספרותית.
נהוג לחלק את היצירות הספרותיות על פי צורתן. דרך נוספת לקטלוג היא חלוקת היצירות הספרותיות לז'אנרים (סוגות), על פי מאפייניהן, או על פי ההתאמה שלהן לקבוצה מסוימת (לדוגמה, ספרות ילדים או ספרות בלשית). כמו כן, אפשר לחלק אותן על פי זרמים שאליהם הן משתייכות, על פי השקפות עולם אותן הן מייצגות, או על פי תקופות בהן נכתבו.
סיפורת.
סיפורת (פרוזה), אחת משולש הסוגות העיקריות בספרות והאחרונה שהתפתחה במסורת הספרותית המערבית, היא על פי רוב טקסט חופשי ממקצב, משקל או חריזה שיטתית, מוגש בלשון פשוטה יחסית, המזכירה את הלשון היומיומית. ניתן למצוא גם סיפורת נשגבה, דוגמת זו שבתנ"ך או איליאדה והאודיסאה, המתאפיינת דווקא במשקלה, אך אלו מקרים יוצאים מן הכלל.
סוגי הסיפורת העיקריים: סיפור קצר, נובלה ורומן.
הסיפורת (פרוזה) מחולקת לשלוש קטגוריות עיקריות:
שירה.
שירה היא צורה של אמנות בה נעשה שימוש בתכונותיה האסתטיות של השפה בנוסף למשמעות המילולית או במקומה. שימוש זה עשוי לכלול כתיבה בשורות קצוצות (בניגוד לפרוזה); עיסוק במצלול, במשקל וחריזה; כתיבה בשפה ציורית (פיגורטיבית); וטכניקות ספרותיות נוספות, שאינן נפוצות בפרוזה ובסוגים אחרים של ספרות.
דרמה.
דרמה היא סוגה ספרותית שנועדה לביצוע על ידי שחקנים מול קהל צופים. בניגוד לסיפורת ולשירה המועברים על ידי קריאה, הדרמה מועברת על ידי צפייה בשחקנים ופעולותיהם, התבוננות בגילום דמויות ושילוב אמצעים אמנותיים נוספים המעשירים את התיאטרון.
סוגות של דרמה.
טרגדיה.
מקור המילה טרגדיה מגיעה מהדיטרמבים שהם שירים יווניים לכבודו של האל דיוניסוס. הטרגדיה הציגה עלילה דרמטית נעלה, והייתה בעלת מעמד גבוהה מאוד ביוון. מחזאים מוערכים שכתבו טרגדיות רבות שמתוכם כיום נשארו 34 בלבד הם - אייסכילוס שכתב בין היתר את "אגממנון", אוריפידס שכתב את אלקטרה, מחזה מפורסם מאוד וסופוקלס שמבין כל מחזותיו נמנה גם המחזה אנטיגונה. המקהלה שמונה עשרים וחמישה שחקנים, מילאה בטרגדיה תפקיד דידקטי והביע עמדה על ידי שירים, ריקודים ושיחות שונות עם גיבורי המחזה. בסיום המחזה המקהלה מדגישה כי חוקי האל קודמים לכל חוקי האדם באשר הוא יהיה. המקהלה מקשרת בין חלקי העלילה, מביעה עמדה, מציגה את חוכמתם של הזקנים, מייעצת לדמויות השונות ומסכמת את מוסר ההשכל של המחזה.
דורותיאה קרוק, מחברת הספר "יסודות הטרגדיה", זיהתה ארבעה אלמנטים שחייבים להתקיים בטרגדיה:
אריסטו היה פילוסוף יווני שחקר את הטרגדיה, כתב כי מטרתה של הטרגדיה היא להביא את הצופים לקתרזיס ותחושה כי הסדר שב אל כנו והקהל מקבל אישור למוסר בו הם חיים.
קומדיה.
"הקומדיה העתיקה" - התפתחה לאחר הטרגדיה. הקומדיה עסקה בעניינים אקטואליים שקשורים בפוליטיקה ובאומנות. בניגוד לטרגדיה, הקומדיה לא זכתה בכרה רשמית ולא לקחה חלק בחגיגות הדיוניסיה. בקומדיה לקחה חלק מקהלה ובה עשרים וחמישה שחקנים, המוזיקה והתנועה של המקהלה שימשה ליצירת רגעים קומיים. המשחק של חברי המקהלה היה משחק מוגזם ומוקצן ליצירת האפקט הקומי בהצגה. חברי המקהלה לבשו בגדים שיצרו אשליה של עירום חלקי והשתמשו במסכות שהדגישו את הגיחוך על הדמויות אותם השחקנים מגלמים. לאחר המאה החמישית לפני הספירה התפתחה "הקומדיה החדשה" שצברה מעמד ומקום מכובד יותר, אך עדיין לא הגיעה למעמד הטרגדיה. ב"קומדיה החדשה" חמישה חלקים, המקהלה תופסת מקום מועט יותר, השינוי המרכזי ב"קומדיה החדשה" הוא הנושא, הקומדיה החדשה עוסקת בנושאי היומיום של המעמד הבינוני באתונה. התלבושות בקומדיה החדשה היו קרובות יותר ללבוש בחיי היומיום והמסכות תיארו יותר טיפוסים באותה העת. בקומדיה החדשה ניתן לראות את ההתפחות הריאליזם בעיצוב הבמה, במוסכמות התיאטרוניות, במשחק ובהגשת הדמויות.
כתיבת ספרות.
יוצרי ספרות.
אמן העוסק בספרות נקרא סופר, משורר, פזמונאי, מחזאי או תסריטאי, על פי הסוגה בה הוא עוסק. סופר הוא אדם העוסק בכתיבת סיפורים, משורר הוא אדם העוסק בכתיבת שירה, פזמונאי עוסק בכתיבת שירים להלחנה, מחזאי כותב מחזות תאטרליים ותסריטאי כותב תסריטים לסרטים. מעטים מאוד מצליחים להתפרנס מכתיבת ספרות בלבד. רוב אמני הספרות הם בעלי מקצוע נוסף, לכן גם נוצרו פרסים רבים האמורים לעודד אמנים מבטיחים ולעזור להם בפרנסתם. ישנם מקרים בהם האמנים מרוויחים הרבה מאוד מפרי עטם למשל סופרי רבי-מכר או תסריטאים של שוברי קופות. המקצוע שהכי קשה להתפרנס ממנו בתחום הוא השירה וזאת כיוון שיש קהל יעד קטן למדי לשירה.
בעברית נכתבו יצירות רבות, על ידי סופרים רבים. בישראל מאורגנים הסופרים כותבי העברית במסגרת אגודת הסופרים העבריים בארץ ישראל שמקום משכנה הוא בבית הסופר בת"א.
מחקר הספרות.
השם הכולל לתאוריות השונות על אודות הספרות, אופני הפרשנות שלה ואף אופייה האונטולוגי הוא תורת הספרות. האנשים העוסקים בתורת הספרות נקראים חוקרי ספרות או מנתחי ספרות. עשרות ספרים בנושאים השונים של הספרות ראו אור בישראל ומתקיימות הרצאות רבות בנושא. כמו כן ברוב האוניברסיטאות ישנו חוג לספרות.
בנוסף לחוקרי הספרות ישנם מבקרי ספרות שגם הם עוסקים בספרות שלא דרך היצירה. תפקידם הוא לתת את חוות דעתם על יצירות שונות כדי לעזור לציבור הקוראים לבחור את רכישותיו.
תורת הספרות.
תורת הספרות קיימת לכל המאוחר מימי הפואטיקה לאריסטו דרך הארספואטיקה להוראציוס ועד לימי הרומנטיקה, ועד בכלל. עם זאת, מרבית התאוריות שקדמו למאה העשרים היו יותר נורמטיביות מאשר דסקריפטיביות, הן ניסו לתאר כיצד ראוי לכתוב ולא מהי ספרות והמנגנונים הפועלים בה ומתוכה.
המחצית הראשונה של המאה העשרים הביאה תחת כנפיה שורת אסכולות שעסקו בתורת הספרות במובן דסקרפטיבי. מגמה זו החלה להשתנות עם עליית הזרם הפוסט סטרוקטורליסטי ואסכולות המחקר שיצאו ממנו. כיום משמש המונח תורת הספרות לכיסוי מגוון אסכולות ותופעות בעלות אוריינטציה תאורטית (ואף אוריינטציה שאינה תאורטית במוצהר) שונה. אי לכך קשה, ואולי אף בלתי אפשרי, לתחום את גבולותיה.
תחומים בחקר הספרות.
תורת הספרות עוסקת בתחומים שונים ומגוונים, בהתאם לאוריינטציה המחקרית של האסכולות השונות. בין עיסוקיה המרכזיים ניתן למנות תחומי מחקר אלה:
ספרות עברית וישראלית.
הספרות העברית עד הקמת המדינה.
ספרות עברית היא כלל הספרות שנכתבה בעברית במהלך הדורות. מקובל לחלק את הספרות העברית על פי התקופות, כל תקופה ואפיוניה. חלוקה נוספת היא על פי סוגות.
מרבית הספרות העברית היא ספרות יהודית ובהדרגה, מאז הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, גם ספרות ישראלית. הגלגול שעברה הספרות העברית במהלך ההיסטוריה, מספרות של עם היושב בארצו ומדבר בשפתו לספרות של עם גולה עם שפה קפואה שאינה בשימוש יום-יומי ועד לתחיית השפה העברית ועצמאות מדינית ותרבותית מחודשת, הגלגול הזה הכתיב במידה רבה את תוכני הספרות העברית במהלך הדורות.