העבדות בארצות הברית הייתה הסוגיה הפוליטית והחוקתית החשובה ביותר שהובאה בשנים אלו בפני בית המשפט העליון. בפסק הדין "ארצות הברית נגד האנווי" (United States v. Hanway) מ-1851, תיק שגריר דן בו במסגרת תפקידו בבית המשפט הפדרלי של הסבב השלישי, הוא עסק בחוק העבד הנמלט של 1850. אף על פי שבסופו של דבר לא הרשיע גריר את קסטנר האנווי בבגידה על עמידתו מנגד כאשר המון של אפרו-אמריקאים הרג מחזיק עבדים ומרשל פדרלי שניסו להשיב עבדים נמלטים לבעליהם, הטיח גריר מילים קשות כנגד מתנגדי העבדות, בתארו אותם כ"קנאים זועמים ודמגוגים חסרי עקרון" ש"הוקיעו את החוקה, את החוקים ואת כתבי הקודש". גריר גם הביע את השקפתו זו מחוץ לכותלי בית המשפט. כאשר מטיף פרסביטריאני הכריז על פגישה מתוכננת של מתנגדי העבדות במהלך תפילת יום ראשון, עמד גריר ומחה על מסירת הודעה זו, בהכריזו שכל הנוצרים הטובים חייבים לדחות את השקפתם של מתנגדי העבדות. עד מהרה נתן גריר תוקף מחודש להשקפותיו אלו בחוות דעת הרוב שלו בפסק הדין "מור נגד אילינוי" (Moore v. Illinois) מ-1852, בו אושר חוק אילנוי שהטיל ענישה על אזרחים שהסתירו עבדים נמלטים. ללא ספק, גריר התחבט בשאלה בנוגע למתנגדי העבדות וחירותם של האפרו-אמריקאים כאשר הגיע תיק דרד סקוט נגד סנדפורד לדיון בפני בית המשפט העליון.
פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד.
שלוש שנים לאחר מכן, היה גריר אחד משני השופטים הצפוניים שהצטרפו לדעת הרוב בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד השנוי במחלוקת. דרד סקוט, אפרו-אמריקאי ממיזורי, טען לחירותו בהתבסס על ההבטחה שהוא יתגורר בטריטוריה החופשית של ויסקונסין, שהוקמה על סמך פשרת מיזורי (כיום בתחומי מינסוטה) יחד עם אדונו, הרופא הצבאי דר' ג'ון אמרסון. לאחר מותו של אמרסון ב-1843, ירשה אלמנתו, איריין אמרסון את הבעלות על דרד סקוט. ארבע שנים לאחר מכן תבע סקוט את איריין אמרסון כדי לקבל את חירותו, ובית משפט מקומי פסק לטובתו. עם זאת, בית המשפט העליון של מיזורי הפך את החלטת בית המשפט בערכאה הנמוכה על פיה, בניגוד לתקדימים שהיו נהוגים במשך שני עשורים. לאחר החלטה זו, עברה הבעלות על דרד סקוט לאחיה של איריין אמרסון, ג'ון סנדפורד. בשלב זה הגיש סקוט תביעה נגד סנדפורד כדי לזכות בחירותו. בכך שתבע את סנדפורד, אזרח מדינת ניו יורק, אפשר סקוט לבית המשפט העליון להיות מעורב במקרה שהיה למעשה תביעה בין תושבים של שתי מדינות שונות.
בחוות דעת נפרדת הצטרף גריר לדעת הרוב כפי שנכתבה על ידי נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני. טוני ציין, שבהתבסס על לשון החוקה ותחושותיהם של האבות המייסדים כלפי האפרו-אמריקאים, לא החשיב בית המשפט את סרד סקוט כאזרח אמריקאי, ובכך מנע את זכותו להגיש תביעה בבית משפט פדרלי. משיקולים מעשיים יכול היה טוני לסיים את חוות דעתו בנקודה זו. הוא הרחיק לכת ופסל את תקפותה של פשרת מיזורי שהייתה הבסיס לתביעתו של סקוט לקבלת חירותו. גריר פסל בתחילה אפשרות של פסיקה כה רחבה, בטענה שעל בית המשפט להגביל את עצמו לשאלת אזרחותו של סקוט. ברצונו לשנות את דעתו של עמיתו, כתב השופט ג'ון קאטרון לנשיא הנבחר ג'יימס ביוקנן וביקש ממנו לשדל את גריר לנקוט בדעה רחבה יותר. ביוקנן הסכים ברצון וניהל חליפת מכתבים עם גריר. בפסק דינו הנפרד, כתב גריר שהוא "הצטרף לפסק הדין של הרוב כפי שנכתב על ידי נשיא בית המשפט שהחוק של הקונגרס מה-6 במרץ 1820 (פשרת מיזורי) נוגד לחוקה ובטל, ושבהסתמך על העובדות בתיק, העותר לא יכול לתבוע אזרח של מיזורי בבתי המשפט של ארצות הברית".
היו שטענו שגריר תיאם את צעדיו עם דודנו הרחוק אלכסנדר סטיבנס, חבר הקונגרס מג'ורג'יה שהגן בתקיפות על העבדות ובהמשך היה לסגן נשיא הקונפדרציה. אך הביוגרף של סטיבנס, תומאס שוט, פסל את האפשרות הזאת כבלתי סבירה, שכן השניים לא היו ביחסי קירבה של ממש. גריר הדליף את פסק הדין לנשיא ביוקנן טרם פרסומו, שרמז על השלכותיו בנאום ההשבעה שלו ב-1857. בנאומו הכריז ביוקנן שסוגיית העבדות בטריטוריות "תוסדר במהירות ובאופן סופי" על ידי בית המשפט העליון. בהפרת עקרון הפרדת הרשויות ובהצטרפותו לדעת הרוב, גרם פסק הדין בתיק דרד סקוט למכה למוניטין ההיסטורי של גריר.
פסק דין "תיקי הפרס".
במהלך מלחמת האזרחים הפסיק גריר לקיים את סבבי השיפוט שלו ב-1862, וב-1863 הוא כתב את פסק הדין ב"תיקי הפרס" בו נקבע שהחלטתו של הנשיא לינקולן על הטלת הסגר על נמלי הדרום תאמה את החוקה. בימים טרם פרוץ המלחמה, סירב הנשיא לינקולן לבקש מהקונגרס להכריז על מלחמה באופן רשמי. אם היה נוקט בצעד כזה, האמין לינקולן, שהוא עלול היה להעניק הכרה לקונפדרציה כאומה עצמאית ולגרום לפירוקו של האיחוד. כמפקד העליון, פעל לינקולן כאילו הוכרזה מלחמה, ובתוקף זאת הוא הוציא הוראה להטלת סגר על נמל הדרום כדי לסייע למאמץ המלחמתי של הצפון. המתנגדים לצעדיו של לינקולן ראו בסגר כצעד פיראטי גרידא, שכן באופן רשמי לא הוכרז על המלחמה. מנגד, טענו תומכי ההחלטה שהמלחמה התרחשה הלכה למעשה, לא על סמך שום הכרזה רשמית והצדיקו את הטלת הסגר על נמלי הדרום ותפיסת הספינות שניסו להפר אותו.
אחד מהדברים המעטים שגריר בז להם יותר מההתנגדות לעבדות היה פירוקו של האיחוד. בחוות דעתו בפסק הדין "תיקי הפרס" הוא תמך בלינקולן. "מלחמת אזרחים אף פעם לא מוכרזת באופן רשמי", הוא כתב. "היא הופכת לכזאת מתוקף הנסיבות - מספרם, כוחם ואופן הארגון של האנשים שפותחים בה וממשיכים אותה". אף על פי שהקונגרס לא הכריז על מלחמה באופן רשמי, בפועל התנהלה מלחמה, סבר גריר, "קיומה המעשי היא עובדה בחיינו הפנימיים שבית המשפט חייב לקחת בחשבון". כך, בצטטו את סמכות הנשיא על פי החוקה לעשות שימוש בכוח צבאי להגנת האיחוד, אישר גריר את תקפות צעדיו הטקטיים של לינקולן. במה שהגדירו רבים את ההחלטה השיפוטית החשובה ביותר במהלך המלחמה, תקע גריר פגיון בליבן של הקונפדרציה ושל מוסד העבדות.
חייו אישיים ומותו.
לגריר ולרעייתו, איזבל רוז, נולדו חמש בנות ובן אחד. בנו, ויליאם פוטר גריר, שהיה רופא בצבא ארצות הברית, נהרג בפיצוץ באוניית קיטור ב-1866.
על אף שלושה מקרים של שבץ מוחי שלקה בהם ב-1867, המשיך גריר לכהן על כס השיפוט עד 1870, כאשר בשלב זה בריאותו התדרדרה והוא הגביל באופן דרסטי את נוכחותו בדיוני בית המשפט. הוא פרש מכהונתו רק לאחר שעמיתיו דחקו בו לעשות כן והוא פרש ב-31 בינואר אותה שנה.
רוברט קופר גריר נפטר ב-25 בספטמבר 1870 בפילדלפיה. הוא נטמן בבית הקברות וסט לאורל היל שבבלה קינווד הסמוכה.
אדווין קרבס
אדווין קרבס (; 6 ביוני 1918 - 21 בדצמבר 2009) הוא ביוכימאי אמריקאי, חתן פרס לסקר לשנת 1989 ופרס נובל לשנת 1992 שבו זכה ביחד עם אדמונד פישר. פרס נובל הוענק לו על מחקרו של החלבון ההפוך, שהראה כיצד הוספת זרחה (PO4) לחלבונים מאפשרת ויסות של תהליכים ביולוגיים.
ביוגרפיה.
ילדותו.
אדווין קרבס נולד ב-6 ביוני 1918 בעיר לאנסינג שבאיווה בארצות הברית לוויליאם קארל וללואיז הלן קרבס. בילדותו, משפחתו העתיקו את מקום מגוריה לעיתים קרובות בגלל עבודתו של אביו, אך כאשר אביו מת בצורה מפתיעה בשנת 1933 התיישבה המשפחה באילינוי.
לימודיו.
קרבס החל ללמוד בתיכון אורבנה בשנת 1936. כאשר סיים קרבס ללמוד בתיכון החליט ללמוד באוניברסיטה כימיה אורגנית. קרבס קיבל מלגה ללימודים באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. באוניברסיטה זכה קרבס להתנסות כרופא, וכשסיים את לימודיו הוא התמחה כרופא. לאחר מכן שירת כרופא בצבא עד אשר שוחרר והמשיך לקריירה בביוכימיה. בשנת 1948 התחיל לעבוד כמרצה זוטר באוניברסיטת וושינגטון בסיינט לואיס ולבסוף הפך לפרופסור.
מחקרו ופועלו.
בשנת 1953 יחד עם עמיתו אדמונד פישר, החל קרבס לחקור את החלבון ההפוך. הזוג גילה כי הוספת זרחה (PO4) לחלבונים מאפשרת תהליכים ביולוגיים אשר חשובים לתפקוד מערכות הגוף, למטבוליזם, ולחלוקת תאים, מה שהופך אותו לחיוני מאוד לקיום חיים. על כך זכו השניים בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1992.
מותו ומורשתו.
אדווין קרבס מת כתוצאה מסיבוכים של מחלת לב מתקדמת ב-21 בדצמבר 2009, בגיל 91, והשאיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
יחסי אירלנד–ארמניה
יחסי אירלנד–ארמניה הם יחסי החוץ בין אירלנד וארמניה.
סקירה כללית.
אירלנד הכירה בעצמאות ארמניה בדצמבר 1991 זמן קצר לאחר הקמת הרפובליקה של ארמניה בעקבות קריסת ברית המועצות. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-28 ביוני 1996. באפריל 2008 פתחה ארמניה קונסוליית כבוד באירלנד, וביוני 2010 פתחה אירלנד קונסוליית כבוד בארמניה.
יחסים כלכליים.
בשנת 2019 הסתכם הסחר הדו-צדדי בין המדינות ב-78.7 מיליון דולר. הייצוא מארמניה לאירלנד הסתכם ב-67.1 מיליון דולר, ואילו היבוא מאירלנד לארמניה הסתכם ב-11.6 מיליון דולר.
לזמן את הרוע 3
שחפית שחורת מקור
שחפית שחורת מקור, המכונה גם שחפית הסנדוויץ (שם מדעי: "Thalasseus sandvicensis"), היא ציפור ממשפחת השחפיים. אזור מחייתה הוא חופים חוליים במיוחד ליד מים חמימים ורדודים. היא מקננת באיים חוליים, חופים רחבים ולגונות חול.
מקור שמה של שחפית הסנדוויץ' מגיע מאיי הסנדוויץ' שבהוואי, שם היא נצפתה לראשונה.
מראה.
שחפית שחורת המקור היא צרה בגודלה ביחס לשחפיות אחרות. השחפית בעלת מקור ארוך, חד וצר. כנפיה ארוכות וצרות, ומוטת כנפיה היא מטר אחד. משקלה הממוצע של השחפית הוא כ-270 גרם. לבוגרים מקור שחור שאורכו כ-5.5 סנטימטרים, וקצהו צהוב.
ציד ותזונה.