לפי האמונה הנוצרית קתולית, נשמתו של נפטר עוברת לכור המצרף (פורגטוריום). כדי לעבור משם לגן העדן, היא זקוקה לעזרה של תפילותיהם של הנשארים בחיים. בעלי ההון (האצולה החילונית והכנסייתית) דאגו לבנייתן של קפלות בתוך הכנסיות שישמשו לתפילה לשם המטרה הזו (חלקם דאגו לכך עוד בחייהם). בכנסיות הגותיות ביבשת אירופה הקפלות נבנו לאורך קירות הקתדרלה, בצדדים. בקתדרלות הגותיות האנגליות, חלק גדול מקפלות אלו נבנו במרכז הכנסייה, בדרך כלל בחלל שבין שני עמודים. בתוך חלל זה נבנה מבנה קטן אך מפואר מאוד שכלל את קברו של בעל הקפלה, המיוצג, לרוב, בצורת פסל השוכב על פני הקבר, לבוש במיטב בגדיו. סביב הקבר נבנה מבנה המורכב מעמודונים, קשתות, מגדלונים, שבכות אבן וקישוטים רבים. קפלות אלו היו מפוארות מאוד היות שבנוסף לתפקיד העלאת נשמתו של הנפטר לגן עדן היה להן גם תפקיד של הצגת עושרו וגדולתו של הנפטר. הדוגמאות המפוארות ביותר לקפלות אנגליות אלו נמצאות בכנסיית וסטמינסטר ובתוכן קבריהם של בישופים של הקתדרלה מהמאה ה-15.
כנסיות מקומיות (Parish churches).
המאה ה-15 באנגליה התאפיינה בעליה ניכרת ברמת החיים של הסוחרים ובעלי החוות, בייחוד במזרח ובדרום האי. אחת התוצאות של זאת הייתה הגברה ניכרת של זרם התרומות שניתנו לכנסיות המקומיות בערי הספר ובכפרים. כתוצאה מכך כנסיות רבות נבנו מחדש בסגנון אופייני. סגנון גותי מקומי או כפרי זה התאפיין בכנסיות גדולות ומפוארות יותר, בנויות בדרך כלל בסגנון הגותי הניצב, רובן ככולם עם תקרות עץ מפוארות. תקרות אלו יצרו סגנון מיוחד שכונה "תקרות hammerbeam". תקרות אלו נבנו לרוב על ידי אומני עץ שהתמחו גם בבניית אוניות. התקרה נבנתה מקשתות עץ מסיביות חד או דו קומתיות. קשתות אלו היו חזקות דיין כדי לתמוך בקירות המבנה. בנוסף לקשתות היו בתקרה קישוטים רבים, פרותומות ופסלי עץ. על קירות הכנסייה (בפנים ולעיתים גם בחוץ) נחרתו שמות תורמי הכסף לכנסייה, דבר שלא היה מקובל בקתדרלות הגדולות.
טירות גותיות.
בימי הביניים הושלם הכיבוש האנגלי. המלכים של תקופה זו (ביחוד אדוארד ה-1) בנו טירות רבות שמטרתן הייתה להגן על אנגליה מפני פלישות נוספות. אך טירות אלו גם נועדו למגורי המלכים ובני האצולה. מכאן נובעים המאפיינים: הטירות הן מאסיביות מאוד עם חומות בצורות ומגדלי שמירה ופינות, לרוב מתומנים ושערים מפוארים אך מבוצרים היטב. בתוך הטירה נבנו חדרים שהיו אמורים לתת את מיטב הנוחיות למתגוררים בטירות אלו. חלק המגורים נבנה סביב האולם המרכזי, ה-hall, שהיה אולם גדול עם חלונות גבוהים בעלי קשתות, תקרת hammerbeam מפוארת ואח גדול ומקושט. באחת הקצוות הייתה במה ועליה כס השליט ולעיתים השולחן הענק שסביבו נערכו הארוחות החגיגיות. מהאולם יצא פרוזדור שהגיע לחדרי השליט כמו חדרי השינה, חדרי העבודה וספריה. גם לחדרים אלו היו חלונות קשתיות גדולים ותקרות עץ וריהוט כבד בנוסח אופנות הריהוט של ימי הביניים. הקירות כוסו בגובלינים ובציורי קיר.
בית הכנסת סקולנובה
בית הכנסת סקולנובה (באיטלקית: Sinagoga Scolanova; מילולית: "בית הכנסת החדש") נמצא בעיר טראני שבדרום איטליה. הוא נבנה בימי הביניים בשנת 1247. בשנת 1541, עם גירוש היהודים מהאזור בידי קרלוס החמישי, הוסב – יחד עם שלושת בתי הכנסת הנוספים בטראני – לכנסייה קתולית, ששמה היה "סנטה מריה סקולנובה" (באיטלקית: Chiesa di Santa Maria Scolanova). בשנת 2006 שב המבנה ליעודו המקורי, בית כנסת יהודי, לאחר שהכנסייה שפעלה בו הפסיקה את פעילותה בשנות ה-50. אף שהכנסייה פעלה במבנה במשך מאות שנים, לא הוכנסו שינויים משמעותיים בעיצובו הפנימי של המבנה, וכך נותרה על מקומה גומחת ארון הקודש ושלושה חלונות המעטרים את קיר המזרח.
בית הכנסת סקולנובה היה אחד מארבעה בתי כנסת שפעלו בעיר טראני בימי הביניים. בשנת 1541, עם גירוש יהודי האזור, הוסבו כל ארבעת בתי הכנסת לכנסיות ו-310 היהודים שנותרו בעיר נאנסו להמיר את דתם לנצרות. מתוך ארבעת מבני בתי הכנסת שרדו רק הסקולנובה והסקולגרנדה. מבנה בית הכנסת סקוֹלַגרַנדֶה (באיטלקית: Sinagoga Scolagrande; מילולית: "בית הכנסת הגדול") הפך לכנסיית סנט'אנה (באיטלקית: Chiesa di Sant’Anna), וב-2009, בדחיפתו של חוקר יהדות איטליה צ'זרה קולפמינה ואחרי עבודות שיקום ממושכות, נפתח בו מוזיאון למורשת יהודי טראני .
על אף השבת המבנה לייעודו המקורי כבית הכנסת, בשל היותו מקום היסטורי אין אפשרות לשנות דבר במבנה. כך נוצר מבנה דת יהודי שמשלב אלמנטים נוצרים. בבית הכנסת נותר מגדל פעמונים בראש המבנה, אך אחד מבני הקהילה החליף באישון לילה את הצלב במגן דוד. את איור מרים אם ישו, שהוצב בגומחת ארון הקודש, כיסו באמצעות קיר זמני.
מאז 2006, היהודי האחרון שנותר בטראני, אברהם זכאי זקילו, מתפלל בבית הכנסת מדי יום. לתפילה במקום מצטרפים גם מבקרים מזדמנים בעיר.
קור (תסמין למחלה)
המל
המל (מערבית: راس الحمل - ראס אל המל, "ראש הכבש") או α בטלה הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים טלה והוא גם אחד מהכוכבים הבהירים בשמי הלילה. הכוכב מייצג את ראשו של הטלה כפי שמרמז שמו בערבית. הכוכב נקרא גם לעיתים אל-נאת' (בערבית, הנוגח) אך שם זה מזוהה כיום עם הכוכב β בשור.
לפני כ-2,000 שנים היה הכוכב סמוך לנקודת המפגש בין מישור המלקה ובין קו המשווה השמימי, כלומר במקום בו נמצאה השמש בנקודת השוויון של האביב (בחצי הכדור הצפוני), ומסיבה זו נחשב מזל טלה למזל הראשון בגלגל המזלות. נקיפת ציר כדור הארץ העבירה את נקודת השוויון לקבוצת דגים.
תכונות.
המל הוא ענק כתום במרחק של כ-66 שנות אור ועם מסה של כ-2 מסות שמש, שעזב את הסדרה הראשית לאחר תום שלב היתוך המימן בליבתו. רדיוס הכוכב הוא 15 רדיוסי שמש ועוצמת הארתו היא פי 50 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ופי 90 אם כוללים גם את התחום התת אדום.
אלפא בטלה
קפליוק
מאיר
אזור (פירושונים)
תל נורדוי
תל-נורדוי
נורדוי
שמעון ישראלי
שמעון ישראלי (נולד ב-3 בדצמבר 1932) הוא זמר-יוצר, מלחין, פזמונאי, שחקן קולנוע ותיאטרון, קומיקאי, תסריטאי, מחזאי, סופר ובמאי ישראלי. ידוע רבות בשל נוכחותו הבימתית וקולו הרועם והוא האמן הראשון שהעלה מופעי יחיד בישראל. חתן פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
ביוגרפיה.
נולד בשם שימק (שמעון) פוססורסקי (Szymon Posesorski) בוורשה בירת פולין. הוריו היו ישראל ואסתר לבית קולנברג והוא היה הצעיר מבין חמישה ילדים. לאחר הפלישה הנאצית לפולין הצליחה משפחתו לברוח אל החלק שנכבש בידי ברית המועצות, לעיר ברנוביץ' ומשם עבר עם אחותו לסטולפצה. לאחר הכיבוש הגרמני ב-1941 נכלא עם שאר היהודים בגטו סטולפצה. בסוף 1942 נרצחו רוב תושבי הגטו, אך אמו הצליחה להבריח אותו. אחיו הגדול, צבי-הרש, הנהיג קבוצה של מאות יהודים שהצטרפו לפרטיזנים, וישראלי ואחותו הניה הצטרפו אליהם. מכל משפחתו רק הוא ואחותו הניה שרדו את השואה. הוא שהה עם אחותו בבית הילדים באוטבוצק, ולאחר מכן עברו השניים לגרמניה.
בשנת 1946 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער ועיברת את שם משפחתו ל"ישראלי". בארץ חי אצל משפחה מאמצת במושב כפר חיטים, ומאוחר יותר עבר להתגורר בתל אביב, שם מצא עבודה בחנות ספרים.
בשנת 1950 סיים את לימודיו בסטודיו הדרמטי של תיאטרון האוהל, ובתקופת שירותו הצבאי בצה"ל שירת בלהקת הכרמל.
לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 1953 החל לשחק בתיאטרון הקאמרי. ב-1957 חבר לאריק לביא ולצבי בורודו, והשלושה הקימו יחד את ההרכב "שלושת המיתרים" (טריו ערבה). כבר בתקופה זו נודע ישראלי בקול הבס העמוק שלו. (הוא כונה -"פול רובסון הישראלי") ב-1958 הופיעה הלהקה בצרפת וזכתה להצלחה כבירה, בהופיעה באולם "אולימפיה" שבפריז לצד זמרים כשארל אזנבור וז'אק ברל. הלהקה ביצעה בעיקר שירי בוקרים, בהם "שיר הבוקרים" ("ערבה, ערבה אין קץ").
לאחר התפרקות הלהקה, ולאחר תקופה קצרה בתיאטרון סמבטיון, הצטרף ישראלי בשנת 1959, ביוזמתו של אפרים קישון, ללהקת "בצל ירוק", בתוכניתה "אף מילה למורגנשטרן". שירים בולטים בהם השתתף בשירה הם "ונצואלה" ו"אדוני השופט" ("אינני אשם, אינני אשם").
בשנת 1960 יצא ישראלי במסגרת "מועדון התיאטרון" במופע היחיד "סתם יום של חול", ובכך היה מחלוצי מופעי היחיד בישראל. במופע שר ישראלי שירים שהלחין וכתב, ובהם "סתם יום של חול" ו"כך בראו את העולם". המופע זכה להצלחה קופתית, ולאחריו הופיע בתשעה מופעי יחיד נוספים.
בתחום התיאטרון והקולנוע, עסק ישראלי, מעבר להיותו זמר ושחקן, גם בבימוי ותסריטאות. הוא ביים מופעים והצגות תיאטרון, ובין היתר ביים את אחת מתוכניותיה של להקת פיקוד צפון, ואף הלחין חלק משיריה (בהם "עמק דותן" ו"טנגו אלף הפרצופים"). הוא השתתף בכתיבת תסריטים לסרטי קולנוע עלילתיים ("לופו בניו יורק", "אדון ליאון" ו"בלפר") וסרטי מתיחות ("חייך אכלת אותה").
ב-1962 שיחק בסרטו של אילן אלדד "סיניה" לצד דינה דורון ויפתח ספקטור.
ישראלי השתתף ב-1963 עם יעקב מלכין בכתיבת התסריט ל"המרתף", סרט ישראלי בבימויו של נתן גרוס. הסרט היה הראשון שעסק בנושא השואה וסיפר על צעיר יהודי ונקמתו בקצין נאצי. ישראלי אף שיחק בו. הסרט זכה בפרס כינור דוד ובפרס הצעירים בפסטיבל ברלין, אך נחל כישלון קופתי.
בשנת 1968 עבר ישראלי לחיפה בהזמנת אבא חושי כדי להקים בה תיאטרון נוער, והחל לשחק בתיאטרון העירוני חיפה. גם בתיאטרון חיפה שימש כבמאי למספר הצגות.
בשנת 1970 נסע ישראלי לדרום אפריקה למשך שנה, שם גילם את דמותו של טוביה החולב במחזמר "כנר על הגג".
בשנת 1977 שיחק בסרטו של מנחם גולן "מבצע יונתן" ובשנת 1984 שיחק בסרטו של יקי יושע "מכת שמש".