בנוסף לכך ניקולין הצטלם בסרטים בהם גילם תפקיד דרמטי:
בסך הכול ניקולין השתתף בכ-40 סרטים.
קמהאמהה החמישי
קמהאמהה החמישי (Kamehameha V, 11 בדצמבר 1830 - 11 בדצמבר 1872) היה המלך החמישי של ממלכת הוואי והיורש של אחיו קמהאמהה הרביעי.
הוא התנגד לחוקה שהועברה על ידי קמהאמהה השלישי ב-1852 והעביר חוקה חדשה ב-1864, כשנה לאחר תחילת כהונתו כמלך הוואי. ב-1866 שהה הסופר האמריקאי מארק טוויין בהוואי למשך ארבעה חודשים. במכתביו תיאר את המלך:
בתקופת כהונתו, פיתח ויזם מיזמי בנייה רבים שגרמו למחסור קשה במשאבים בממלכה והגדילו את החוב הלאומי. הוא היה לאחרון בשושלת בית קמהאמהה ולא הותיר אחריו יורש.
פרטיות באינטרנט
סיפורו של וויל האנטינג
דונבאסאירו
דונבאסאירו (באוקראינית: Донбасаеро, באנגלית: Donbassaero) הייתה חברת תעופה אוקראינית, בסיסה בנמל התעופה הבינלאומי של דונצק החברה הפעילה טיסות לכ-15 יעדים באירופה ובמזרח התיכון וכן לנתב"ג.
מרבית מניות החברה הוחזקו על ידי פריבט-בנק, שבשליטת איש העסקים היהודי איגור קולומויסקי.
ב-14 בינואר 2013 פשטה החברה את הרגל.
קישורים חיצוניים.
מדיה וקבצים בנושא דונבאסאירו באתר Airliners.net
ניקולאי ז'וקובסקי
ניקולאי ז'וקובסקי (ברוסית: Николай Егорович Жуковский; 5 בינואר (17 בינואר) 1847 - 17 במרץ 1921) היה פיזיקאי ומתמטיקאי רוסי ממייסדי ניתוח דינאמיקה של אוויר, נחשב לאבי התעופה ברוסיה.
חייו.
ניקולאי ז'וקובסקי נולד בכפר במחוז ולדימיר למשפחת מהנדס שעבד במערכת מסילות רכבת הרוסית. בשנת 1858 הוא התחיל את לימודיו בגימנסיה במוסקבה. ז'וקובסקי רצה כאביו להיות מהנדס רכבות, אך לאור כך שעלות הלימודים באוניברסיטת מוסקבה הייתה נמוכה בהרבה הוא התקבל לאוניברסיטה. בשנת 1868, לאחר סיום האוניברסיטה, הוא ניסה בפעם נוספת להתקבל למכון ללימודי רכבת אך ללא הצלחה.
בשנת 1870 ז'וקובסקי התחיל לעבוד כמורה לפיזיקה בבית הספר לבנות. בשנת 1871 הוא סיים לימודי תואר שני והתחיל ללמד באוניברסיטה טכנית במוסקבה. בשנת 1882 ז'וקובסקי סיים את עבודת הדוקטורט והתחיל ללמד באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1886 הוא קודם לדרגת פרופסור.
מתחילת שנות ה-90 ז'וקובסקי החל במחקרים בתחום התעופה. בשנת 1891 הוא פרסם עבודה על מעוף הציפורים. בהמשך הוא חקר את זווית ההתקפה. בשנים 1897-1898 ז'וקובסקי חקר תקלות במערכת אספקת המים של מוסקבה ופיתח נוסחאות של הלם מים.
בשנת 1904 ז'וקובסקי פיתח נוסחאות לחישוב כוח עילוי שנמצאות בשימוש עד היום.
בשנת 1905 ז'וקובסקי נבחר ליושב ראש של החברה המתמטיקאית המוסקבאית.
בשנת 1908 ז'וקובסקי יסד באוניברסיטה הטכנית של מוסקבה חוג תעופה בו למדו חלוצי תעופה רוסית כולל אנדריי טופולב.
בשנת 1918 בהתאם להמלצותיו הוקם המכון האווירוהידרודינמי המרכזי במוסקבה שהפך למכון מחקר תעופה ואווירודינמיקה המשמעותי בברית המועצות, המכון פעיל גם היום ונקרא על שמו של ז'וקובסקי. בשנת 1920 ולדימיר לנין חתם על צו לפי החלה חלוקת "פרס ז'וקובסקי" עבור עבודות מחקר בתחום התעופה.
ז'וקובסקי נפטר בשנת 1921 ונטמן בשטח מנזר דונסקוי במוסקבה.
בשנת 1950 צולם סרט על חייו ובמקום הולדתו פועל מוזיאון לזכרו.
פבלו אוטין
פבלו אוטין (נולד ב-22 בנובמבר 1976 בארגנטינה) הוא חוקר, מרצה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ומבקר קולנוע ישראלי. ב-6 בדצמבר 2013 נבחר ליושב ראש הראשון של פורום מבקרי הקולנוע בישראל, ארגון אשר יזם עם מבקרי קולנוע אחרים ונטל חלק בהקמתו במאי 2013.
ביוגרפיה.
הוריו מרטה ברינסטיין ואדוארדו אוטין הם אנשי עסקים במקצועם. אמו ממוצא סורי ואשכנזי (יהודים שגרו מספר דורות בשדות ארגנטינה) ואביו ממוצא רוסי-אוקראיני. לפבלו אח אחד, מריאנו (ננו) אוטין, שצעיר ממנו בשלוש שנים ועוסק בשיווק.
פבלו אוטין נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה. בצעירותו עלתה משפחתו לישראל, ובין הגילים ארבע עד שבע (1981 – 1983) חי בה (בהתחלה התגוררו ברעננה ולאחר מכן בחיפה), ואז שבו לארגנטינה. למד בבתי ספר פרטיים יהודים. למד פסנתר, בתקופת נעוריו הייתה לו להקה בשם "מנו סנטה" (Mano Santa, "היד הקדושה"), איתה הופיע כזמר וקלידן.
בשנת 1996, בגיל 19, עלה אוטין לישראל. הוא למד לתואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ואותו סיים בהצטיינות (2002). בתקופת לימודיו עבד בארכיון הסרטים של החוג, אחר-כך כאסיסטנט של נחמן אינגבר בחוג, ועבד כצלם, עורך ואיש סאונד ב"גלובס TV".
הוא ביים, כתב, הפיק וערך את הסרט הקצר "שותפים" (בכיכובם של שירה ארד, סאלח בכרי וקובי שטמברג), אשר השתתף בתחרות וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים ב-2001, בפסטיבל בהודו ובפסטיבלי הקולנוע הישראלי בניו-יורק, בלוס אנג'לס, במיאמי ובשיקגו.
הוא ביים, כתב, הפיק וערך את הסרט הניסיוני הקצר "דורות: חברה שלי לשעבר", אשר השתתף בפסטיבלים שונים באירופה. הוא לקח שוט של דקה, בו מצולמת חברתו לשעבר (מאוחר יותר חזרו להיות ביחד ואף התחתנו), העתיק אותו מווידאו לווידאו, עשה למעלה מעשרים עותקים ממנו, חיבר עותקים נבחרים זה לזה ועשה סרט שבכל עותק השוט מאבד מאיכותו עד התפוררות מוחלטת של התמונה. הסרט השתתף בפסטיבל סינמד ובפסטיבל אימג' קונטרנטור בצרפת.
התחיל ללמוד לתואר שני באוניברסיטת תל אביב, אבל עבר ללמוד לתואר שני במדיה ותקשורת ב-EGS, EUROPEAN GRADUATE SCHOOL, שווייץ, ואותו סיים בהצטיינות יתרה (2007); נושא התזה שלו היה: "מהו קולנוע?" והוא נעשה בהדרכתו של פרופסור וולפגאנג שירמאכר (Wolfgang Schirmacher). הוא ניסה להגדיר מחדש את הקשר שבין החוויה – האופן בו אנו חווים את הסרט, לבין החשיבה – כיצד אנו חושבים על הסרט. בכך ביקר את התאוריות הקולנועיות המודרניות אשר לטענתו יוצרות נתק בין חוויה לחשיבה.
במקביל לתואר השני התחיל לכתוב בעיתונות בתור מבקר וכתב קולנוע בעיתון "גלובס", גילה שהוא נמשך יותר לכתיבה עיתונאית ואקדמית והתמקד בכך.
ספרו "קרחונים בארץ החמסינים" (2008) עוסק בקולנוע הישראלי החדש באמצעות מאמרים ושיחות עם במאים צעירים בולטים.
אוטין עשה דוקטורט בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, על בסיס מלגת נשיא-רקטור, בהדרכת פרופסור יהודה ג'אד נאמן. נושא התזה: "הסכסוך הישראלי-פלסטיני בקולנוע הישראלי של העשור הראשון של המאה ה-21". ב-2014 הוסמך לדוקטור.
אוטין מרבה לעסוק בחקר הקולנוע של קוריאה הדרומית, ובמסגרת זו יש לו שתי תזות עיקריות:
אוטין משמש כמרצה בבית הספר לקולנוע שבמדרשה לאומנות בבית ברל ובחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב; העביר הרצאות בברוך קולג' של הסיטי קולג' של ניו יורק, באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת הנשים סוקמיונג שבסיאול (SOOKMYUNG) וקורס כמרצה אורח בחוג לתקשורת של אוניברסיטת מיאמי, ארצות הברית. כמו כן הוא מעביר הרצאות בתחום קולנוע במסגרות פרטיות שונות כגון קורסי העשרה למורים וימי עיון לעובדים בחברות עסקיות, ומופיע ברדיו ובטלוויזיה. בשנת 2008 היה מנהל תוכן ואחד ממייסדי סינמטק חולון במתחם המדיטק. כמו כן היה ממקימי ומפעילי מועדון הסרטים האוניברסיטאי האלטרנטיבי "החמורוטק".
אוטין שימש כשופט בתחרות פיפרסקי (פרס הביקורת) בפסטיבלי סרטים בינלאומיים שונים כגון חיפה, סלוניקי, ברלין (Berlinale), בוסן ועוד, והיה מבקר קולנוע בעיתונים "גלובס", "ישראל היום" ו"רייטינג-מעריב".
מאז 2006 אוטין חבר מערכת וכתב קבוע בכתב העת "סינמטק" בהוצאת סינמטק תל אביב. הוא כותב גם באתר "סריטה".
בשנת 2017 פרסם אוטין שני ספרים: שיעורים בקולנוע - שיחות עם יוצרות ויוצרים ישראלים בהוצאת אסיה, ורקוויאם לשלום: ייצוג הסכסוך בקולנוע הישראלי בעקבות אינתיפאדת אל־אקצה בהוצאת ספרא. באותה השנה יצר אוטין עם יובל יפת עבור הבלוג שורה ראשונה סדרת רשת בת חמישה פרקים המתבססת על ספרו שיעורים בקולנוע - בכל פרק מנתח אוטין אלמנט סגנוני ייחודי של סרט ישראלי חדש.
בן הלפגוט
סר בן הלפגוט (באנגלית: Sir Ben Helfgott; נולד ב-22 בנובמבר 1929) הוא מרים משקולות יהודי בריטי, 3 פעמים ברציפות אלוף המכביה (1950, 1953 ו-1957).
ביוגרפיה.
הלפגוט נולד בפיוטרקוב טריבונלסקי שבפולין, המקום בו, לאחר כיבושו במלחמת העולם השנייה הקימו הגרמנים את הגטו הראשון על אדמת פולין. בשואה איבד את הוריו ואחת משתי אחיותיו. לאחר השואה נכלל בן בקבוצת יהודים, שקיבלו מקלט בבריטניה, שם התחיל ללמוד כלכלה. ב-1948 התחיל לעסוק בהרמת משקלות ובמהרה היה לאלוף אנגליה. ב-1950 נסע עם המשלחת של מכבי אנגליה לישראל והשתתף במכביה השלישית וזכה במדליית זהב. הוא השתתף גם במכביה הרביעית ובמכביה החמישית וגם בהן זכה במדליית זהב.
הלפגוט זכה פעמים נוספות באליפות בריטניה ואף ייצג אותה באולימפיאדת מלבורן (1956), שם הגיע למקום ה-13.
טייגראייר
טייגראייר (באנגלית: TigerAir) הייתה חברת תעופה זולה סינגפורית. החברה הפעילה טיסות מבסיסה בנמל התעופה סינגפור צ'נגי, לדרום-מזרח אסיה, סין, הודו, ואוסטרליה. ביולי 2017 אוחדה עם חברת התעופה סקוט.
טייגראייר הוקמה בדצמבר 2003, והחלה בפעילות ב-25 במרץ 2005. חברת ההחזקות קבוצת טייגר תעופה "(Tiger Aviation Group)", מחזיקה ב-100% ממניות החברה.
תולדות החברה.