בתחילת 1873, חיל הים מינה את רימסקי-קורסקוב לתפקיד מפקח להקות ימיות. שכרו היה של כחייל בכיר בחיל הים אך לא נחשב יותר לחייל אלא למלחין צבאי. המלחין העיר, "נפרדתי בהנאה הן ממעמדי הצבאי והן ממדי הקצין שלי", וכותב מאוחר יותר: "מעתה והלאה אני מוזיקאי באופן רשמי וללא עוררין". כמפקח פעל רימסקי-קורסקוב בקנאות לתפקידו. הוא ביקר בלהקות ימיות ברחבי רוסיה, פיקח על מנהלי התזמורות ועל מינויהם, סקר את הרפרטואר של הלהקות ובדק את איכות הכלים שלהן. הוא כתב תוכנית לימודים לתלמידי מוזיקה שהחזיקו במלגות חיל הים בקונסרבטוריון, ושימש כמתווך בין קונסרבטוריונים שונים לחיל הים. הוא גם התמסר לרצון רב שנים להכיר את טכניקת הבנייה והנגינה של כלים בתזמורת. מחקרים אלו הניעו אותו לכתוב ספר לימוד על תזמור. תפקידו אפשר לו לממש ולהרחיב את הידע שלו. הוא דן בעיבודים של יצירות מוזיקליות ללהקה צבאית עם מנהלי הלהקות, עודד וסקר את מאמציהם, ערך קונצרטים שבהם יכול היה לשמוע את היצירות הללו, ותיזמר יצירות מקוריות, ויצירות של מלחינים אחרים, עבור להקות צבאיות בחיל הימי. במרץ 1884 בוטל התפקיד של מפקח הלהקות, ורימסקי-קורסקוב שוחרר מתפקידו. הוא עבד תחת באלאקירב בקאפלה האקדמית של סנקט פטרבורג כסגנו עד 1894, מה שאפשר לו ללמוד מוזיקת כנסייה רוסית אורתודוקסית. הוא גם לימד שיעורים בקאפלה, וכתב את ספר הלימוד שלו על הרמוניה.
ביקורות חריפות על הסימפוניה השלישית והאופרה ליל מאי.
הלחנה שמרנית וביקורות על כך.
לימודי תורת המוזיקה של ניקולאי רימסקי-קורסקוב ושינוי הגישה שלו בנוגע לחינוך מוזיקלי גרמו שעמיתיו יבוזו לו, כי חשבו שהוא מוותר על מורשתו הרוסית לשם הלחנת פוגות וסונאטות. בזמן שהלחין את הסימפוניה השלישית שלו, המשיך להלחין גם יצירות קאמריות, שדבקו בקפידה במודלים קלאסיים, כולל רביעיית מיתרים, ויצירות לחלילית, קלרינט, קרן יער, בסון ופסנתר. על היצירות שלו באותה תקופה, כתב צ'ייקובסקי לפטרונית שלו, נדז'דה פון מק, כי הן "התמלאו בשלל דברים מתוחכמים, אך [היו] חדורות באופי פדנטי יבש". בורודין העיר, כי כאשר שמע את הסימפוניה, הוא המשיך "להרגיש שזו עבודתו של פרופסור גרמני". יצירותיו באותו זמן היו רוויות קונטרפונקט אשר מתאים למוזיקה מערבית שמרנית.
לדברי רימסקי-קורסקוב, שאר חברי "החמישה" לא התלהבו מהסימפוניה, ועוד פחות מכך מן הרביעייה שהלחין. גרוע מכך, מבחינתו, היה השבח הרפה שחלק אנטון רובינשטיין, מלחין ופסנתרן, שהתנגד למוזיקה ולפילוסופיה של הלאומנים, להופעת הבכורה הפומבית שלו כמנצח, בקונצרט צדקה בשנת 1874, בו ניצח על התזמורת בביצוע הסימפוניה החדשה שלו. בני ארצו לא נטו חסד להופעה זו. מאוחר יותר כתב, כי "הם [החמישה] התחילו, אכן, להסתכל עלי מגבוה כמי שנמצא בדרך למטה". רימסקי-קורסקוב כתב, שאחרי שרובינשטיין שמע את הסימפוניה שלו, הוא אמר לגביו: "כעת הוא עשוי להגיע למשהו" כמלחין. עוד כתב, שצ'ייקובסקי ממשיך לתמוך בו מוסרית, ואומר שהוא מעריץ את מה שעושה רימסקי-קורסקוב, הן את צניעותו האמנותית והן את חוזק אופיו. בארבע עיניים, לעומת זאת, אמר צ'ייקובסקי לנדז'דה פון מק, כי "נראה שהוא [רימסקי-קורסקוב] עובר עכשיו משבר, ואיך יסתיים הדבר, קשה לנבא. או שייצא ממנו אמן גדול, או שישקע לבסוף בביצה של תעלולים קונטרפונקטיים". כך או כך, באותה שנה, 1874, התפרקה לחלוטין קבוצת החמישה והמפגשים בוטלו.
החזרה להלחנת מוזיקה עממית לאומנית.
בשלהי הפרשייה, רימסקי-קורסקוב ערך כמה יצירות של מיכאיל גלינקה, שהובילו אותו בחזרה להלחנת מוזיקה מודרנית. שני פרויקטים עזרו לרימסקי-קורסקוב להתמקד ביצירת מוזיקה פחות אקדמית ושמרנית. הראשון היה יצירתם של שני אוספי שירי עם בשנת 1874. רימסקי-קורסקוב תמלל 40 שירים רוסיים לקול ולפסנתר מהופעות של הזמרת העממית טבורטי פיליפוב (Tvorty Filippov), שפנתה אליו לפי הצעתו של באלאקירב. אחרי אוסף זה בא אוסף שירים שני שהכיל 100 שירים, שסופקו על ידי חברים ועמיתים, או לקוחים מאוספים נדירים וחסרי דפוס. מאוחר יותר ייחס רימסקי-קורסקוב לפרויקט זה השפעה רבה עליו כמלחין. הוא גם סיפק כמות עצומה של חומר מוזיקלי שממנו יוכל לשאוב לפרויקטים עתידיים, אם על ידי תיעתוק ישיר של המוזיקה או כמודלים להלחנה. הפרויקט השני היה עריכת קטעי תזמורת של המלחין הרוסי מיכאיל גלינקה שנפטר, בשיתוף עם באלאקירב ואנטולי ליאדוב. אחותו של גלינקה, לודמילה איבנובנה שסטקובה, רצתה לשמר את מורשתו המוזיקלית של אחיה בדפוס, ושילמה את עלויות הפרויקט מכיסה. אף פרויקט דומה לכזה לא נוסה בעבר בהיסטוריה של המוזיקה הרוסית, והיה צורך לקבוע ולהסכים הנחיות לעריכה מוזיקלית אקדמית. בעוד שבאלאקירב העדיף לבצע שינויים במוזיקה של גלינקה כדי "לתקן" את מה שהוא ראה כפגמים בקומפוזיציה, רימסקי-קורסקוב העדיף גישה שפחות משנה את פני היצירה. בסופו של דבר, רימסקי-קורסקוב העיד: "העבודה על היצירות של גלינקה הייתה לימוד בלתי צפוי עבורי", הוא כתב מאוחר יותר: "עוד לפני כן, הכרתי את האופרות שלו וסגדתי להן, אבל כעורך התווים בדפוס נאלצתי לעבור על הסגנון והנגינה של גלינקה עד התו הקטן האחרון שלהם... וזו הייתה דיסציפלינה מיטיבה עבורי, שהובילה אותי כפי שהיא. היא סללה לי דרך למוזיקה המודרנית, אחרי התהפוכות שלי בקונטרפונקט ובסגנון קפדני". פרויקט זה לכאורה החזיר את רימסקי-קורסקוב "למוטב", לפילוסופליה ולדעות של חברי החמישה, אך סגננו המאוחר של רימסקי-קורסקוב בהלחנה עוד לא נחתם דווקא בפרויקט זה.
ליל מאי.
באמצע 1877, רימסקי-קורסקוב חשב יותר ויותר על הסיפור הקצר, ליל מאי , מאת ניקולאי גוגול. הסיפור היה אהוב עליו מזמן, ואשתו נדז'דה עודדה אותו לכתוב אופרה המבוססת עליו עוד מיום אירוסם, כשקראו אותו יחד. בעוד שרעיונות מוזיקליים ליצירה כזו קדמו ל-1877, כעת הם הגיעו בהתמדה רבה יותר. בתחילת 1878 הפרויקט לקח יותר ויותר את תשומת הלב שלו. בפברואר הוא התחיל לכתוב ברצינות, והוא סיים את האופרה בתחילת נובמבר.
רימסקי-קורסקוב כתב שלאופרה ליל מאי יש חשיבות רבה מכיוון שלמרות שהאופרה מכילה הרבה מוזיקה קונטרפונקטית, הוא בכל זאת "השיל מעליו את כבלי הקונטרפונקט [הדגשה רימסקי-קורסקוב]". הוא כתב את האופרה באופן מלודי עממי, ובהשפעתו של גלינקה. אף על פי כן, למרות הקלות בכתיבת אופרה זו והבאה אחריה, נערת השלג, מעת לעת סבל ממחסום יצירתי בשנים 1881 ו-1888. הוא המשיך לעסוק בתקופה זו בעריכת יצירותיו של מוסורגסקי והשלמת הנסיך איגור של בורודין (מוסורגסקי נפטר ב-1881, בורודין ב-1887).
האופרה נערת השלג והיחלושתם היצירתית של כמה מחברי החמישה.
פרפרזה.
ב-1879 התפרסמה פרפרזה, שהכילה 24 וריאציות ו-14 יצירות לפסנתר בנושא משחקי ילדים. יצירה זו היא בדיחה מוזיקלית של ארבעת המלחינים, בורודין, קואי, ליאדוב ורימסקי-קורסקוב. אמנם עיבודים היתוליים לנושאים פשוטים, אבל כאלו שליסט עצמו העריך מאוד כיצירה מרכזית, מלאת כישרון, אומנות ומיומנות טכנית. רימסקי-קורסקוב הלחין מתוך הפרפרזה הרבה קטעים מוזיקליים. הבולטים בהם "שיר ערש" ו"טרזבון".
היחלושתם היצירתית של כמה מחברי החמישה.
עריכת יצירותיהם של מוסורגסקי ובורודין.
כבר בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19, בראותו בצער רב את ההיחלשות הכואבת בפעילותם של שניים מחבריו, מוסורגסקי ובורודין, ניסה רימסקי-קורסקוב לעשות מאמצים כדי להלהיב אותם שוב ליצור עד לסיום הלחנת אופרות. הוא התחיל לעבד את יצירותיהם. עבור אחד, עיבד את "חובנשצ'ינה", ובעבוד השני את "הנסיך איגור". אז הוא תזמר מתוך האופרות את "ריקוד הפרסים", "מקהלת סנחריב" ועוד בעבור הקונצרטים של בית הספר למוזיקה חופשית, שהקים מילי באלאקירב בעזרת חברי החמישה. רימסקי-קורסקוב התעסק בביצוע יצירות שטרם פורסמו מאת מוסורגסקי ובורודין ועבד על כל מיני הכנות לקונצרטים שלהם. הוא כתב לבורודין ב-10 באוגוסט 1879:
"אם אתה תלחין עכשיו די הרבה במהלך הקיץ, אז יש לך הזדמנות לסיים את כל האופרה ולהציג אותה לתיאטרון כך שהיא תיכנס לעונת 1880–1881, ואני מתחייב לעזור לך בעבודתך, לתרגם, לשכתב, לתזמר לפי הוראותיך וכו', אבל אל תתבייש, תאמין לי, אני רוצה שהאופרה שלך תעלה לבמה, כמעט יותר משאתה רוצה. אשמח לעזור כמו שזו עבודתי. מצפונך עשוי להיות רגוע, אני לא אביא שום דבר משלי לאופרה שלך, ואם יעלה בדעתי משהו לשנות, אז זה ייעשה בהסכמתך, ויותר מכך, ברוב המקרים, כאלה שאתה עצמך היית עושה לאורך זמן מלבדי".
העלאת האופרות וחיים חדשים.