בודן נבחר לקונגרס ה-15 וה-16 של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, והיה חבר בו כ-4 שנים, בין השנים 1817–1821. בודן השתתף בקונגרס ב-233 הצבעות, מתוך 253 שהיו בזמן כהונתו. לאחר הקונגרס ה-16 במקומו נכנס ג'יימס מקשרי ובודן חזר לעבודתו בתור עורך דין.
בודן נפטר בקרלייל בשנת 1835. מקום קבורתו אינו ידוע.
כף מורס
כף מורס (באנגלית: Cape Morse) היא לשון יבשה נמוכה ומכוסה קרח, בארץ וילקס שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה מהווה את הצד המזרחי של הכניסה למפרץ פורפוז.
לשון היבשה מהווה את הגבול בין חוף באנזארה וחוף קלארי (שניהם חלק מארץ וילקס).
לשון היבשה ממוקמת 5.5 קילומטרים צפונית-מזרחית מקרחון מורס.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי לשון היבשה.
לשון היבשה מופתה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה לגובה, שנערך בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1946–1947.
מקור השם.
שמה של לשון היבשה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
לשון היבשה נקראת על שם ויליאם ה. מורס (William H. Morse), מצי ארצות הברית, שהיה עוזר הכלכלן (purser's steward) של הבריג פורפוס (Porpoise) - אחת מהספינות ששימשו את משלחת החקר של ארצות הברית אשר הפליגה בשנים 1848–1842, בפיקודו של צ'ארלס וילקס.
בשל שגיאת כתיב במיפוי, במספר מפות נקראת לשון היבשה "כף מוז" או "כף מואוז" (Cape Mose).
לקריאה נוספת.
• Frezzotti, M., &amp; Polizzi, M. (2002), 50 years of ice-front changes between the Adélie and Banzare Coasts, East Antarctica, Annals of Glaciology, 34, 235-240. https://doi:10.3189/172756402781817897
• Marsland, S. J., Church, J. A., Bindoff, N. L., and Williams, G. D. (2007), Antarctic coastal polynya response to climate change, J. Geophys. Res., 112, C07009, https://doi:10.1029/2005JC003291
גנתבלודון
גנתבלודון (שם מדעי: "Gnathabelodon") הוא סוג של יונק קדום ממשפחת הגומפותריומיים שבסדרת הפילאים שהתקיים באמריקה הצפונית של המיוקן, לפני כ-10 מיליון שנה.
יונק זה היה קרוב של הפלטיבלודון ודמה לו במראהו עם לסת מוארכת כפופה ונטולת ניבים וזוג חטים גדולים ישרים. פיל זה הגיע לאורך של 4.5 מטרים, לגובה 2.2 מטרים ולמשקל של 3.2 עד 4.5 טונות. ככל הנראה הוא חי בביצות והשתמש בחטיו כדי לחפור בקרקעית בחיפוש מזון וייתכן שמבנה הלסת דמה לזה של שקנאי ועזר לאסוף את המזון לעבר פיו.
המאובנים שלו התגלו בקנזס וטקסס ותוארו ב-1935 בידי צ'ארלס הזליוס סטרנברג ותומאס ברבור ונכלל בו מין אחד - "Gnathabelodon thorpei". לעיתים מכלילים את המין עם הסוג הקרוב בלנקותריום ("Blancotherium").
הסכסוך הארמני-טטרי (1906-1905)
יוסף בן סאמון
בתיופסיס
בתיופסיס (שם מדעי: Bathyopsis) הוא סוג של יונק נכחד בן לסדרה הקדומה דינוצרטים. הוא התקיים במשך תחילת האאוקן לפני 55.8 עד 46.2 מיליון שנה מזמננו באמריקה הצפונית.
היונק הקדום תואר ב-1881 בידי אדוארד דרינקר קופ ובסוגו נכללו 2 מינים: "Bathyopsis fissidens" ו-"Bathyopsis middlestewarti" (חלק מהחוקרים רואים בהם מין אחד בעל דו-צורתיות זוויגית). השרידים שלו התגלו במספר תצורות בויומינג ובקולורדו והם הכילו בעיקר שרידי לסתות.
יונק מוזר זה היה דומה ליואינטתריום, אך קטן יותר והיה מבין הקדומים שבבני משפחתו. הוא היה בעל גולגולת באורך 30 ס"מ בעל עורף נמוך וחוטם קצר בעל זוג קרן קרנף נמוכים. הוא היה בעל מצח נמוך ובעל לסתות קצרות בעלות ניבים ארוכים שבלטו מלסתו העליונה. למרות מבנה שיניו הוא היה אוכל צמחים שניזון בעיקר מעלים או פירות ביערות של אמריקה הצפונית. אורכו הגיע ל-1.8 מטר, גובהו ל-80 ס"מ ומשקלו ל-100 עד 180 ק"ג בקירוב, קטן יחסית לקרוביו המאוחרים יותר.
אוטו פניכל
אוטו פניכל (2 בדצמבר 1897 בווינה - 22 בינואר 1946 בלוס אנג'לס) היה פסיכואנליטיקאי אוסטרי-יהודי של "הדור השני". אוטו פניכל היה נשוי לחנה פניכל, פסיכואנליטיקנית גרמניה-יהודיה, ושניהם הוריה של חנה פניכל פיטקין.
חינוך וזיקה לפסיכואנליזה.
אוטו פניכל החל ללמוד רפואה בשנת 1915 בווינה. כבר כגבר צעיר מאוד, כשהיה עדיין בבית הספר, הוא נמשך למעגל הפסיכואנליטיקאים שסביב פרויד. בשנים 1915 ו-1919 הוא השתתף בהרצאות של פרויד, וכבר בשנת 1920, בגיל 23, הפך לחבר בחברה הפסיכואנליטית של וינה ().
בשנת 1922 עבר פניכל לברלין, שם התגורר עד שנת 1933. מאז 2007, נמצא בברלין לוח זיכרון, שנקרא "עם פרויד בברלין", ומתייחס לחייו ולעבודתו שם. בתקופתו בברלין היה חבר בקבוצת פסיכואנליטיקאים סוציאליסטים ומרקסיסטים, עם זיגפריד ברנפלד (), אריך פרום, וילהלם רייך, ארנסט זימל (), פרנסס דרי () ואחרים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון הוא ברח ללוס אנג'לס, אליה הגיע לבסוף בשנת 1938, דרך אוסלו (1934) ופראג (1935). הוא ארגן את הקשר בין הפסיכואנליטיקאים המרקסיסטים המפוזרים ברחבי העולם באמצעות "עלונים" (Rundbriefe), סודיים ביותר, כלומר מכתבים המועברים בין החברים. כך, הוא למעשה בנה אופוזיציה מרקסיסטית, עם עמיתים בברלין, במסגרת האיגוד הפסיכואנליטי הבינלאומי (). "העלונים" שלו (1934-1945) היו הבמה לאופרציה הזו, ובגלות הם הפכו לביתו הרוחני.
אותם "עלונים", שהתפרסמו רק בשנת 1998, יכולים להיחשב בין המסמכים החשובים ביותר הנוגעים להיסטוריה הבעייתית של הפסיכואנליזה בין השנים 1934 ל-1945, במיוחד בכל הנוגע לבעיית גירושו של וילהלם רייך מהאיגוד הפסיכואנליטי הבינלאומי בשנת 1934. בלוס אנג'לס הצטרף פניכל למעגלים הפסיכואנליטיים הקיימים ומאוחר יותר סייע בהקמת החברה והמכון הפסיכואנליטי בלוס אנג'לס (). אחד המדריכים שלו בלוס אנג'לס היה ראלף גרינסון ().
כתבים.
פניכל היה כותב פורה בתחום הפסיכואנליזה, ופרסם כארבעים מאמרים בין "הפנמה ותסביך הסירוס" (1925) ו"אקטינג אאוט נוירוטי" (1945). פניכל תרם משמעותית לנושא המיניות הנשית, תחושת הניצחון והשלבים הקודמים לתסביך אדיפוס. הוא פרסם גם פרוטוקול פסיכואנליטי שהייתה לו השפעה רבה ונקרא "הבעיות של הטכניקה הפסיכואנליטית" (1939).
פניכל פרסם שלושה מאמרים בנושא המיניות הנשית שמשכו את תשומת ליבו של פרויד עצמו: והוא כתב ש"פניכל (1930) מדגיש, בצדק, את הקושי לזהות בחומר המיוצר באנליזה, אילו חלקים בו מייצגים את התוכן, ללא כל שינוי, של השלבים הטרום אדיפליים, ואילו חלקים עוותו על ידי רגרסיה". מאמרו משנת 1936 על המשוואה הסמלית של ילדה ופאלוס הפך מאוחר יותר להשראה עבור הפסיכואנליזה של ז'אק לאקאן.
במאמרו "גביע וניצחון", משנת 1939, ציין פניכל כי תחושת הניצחון "נובעת מעיכובה של החרדה בשל הזכייה בגביע", אך הוסיף כי "כגביע הוא נגזרת של הסופר-אגו מכיוון שהוא מסמל את הסמכות ההורית [...] הוא מאיים על האגו באותו אופן שבו הסופר-אגו מאיים על האגו".ב-1944 התקיים בסן דייגו ”סימפוזיון על אנטישמיות", שיזמו פסיכואנליטיקאים שעסקו במאבק בדעות קדומות. הרצאותיהם פורסמו כמה שנים לאחר מכן בקובץ אנטישמיות: מחלה חברתית שערך ארנסט זימל (Simmel, 1946a) הקובץ כלל מאמרים מאת תאורטיקנים חברתיים ופסיכואנליטיקאים כגון מקס הורקהיימר, אוטו פניכל, ארנסט זימל ואלזה פרנקל-ברונסוויק, והיה אמור להפוך לקלאסיקה מפאת מעמדם הרם של חברי הקהילייה הפסיכואנליטית, אך למעשה נשכח מהר למדי. מאמרו של פניכל (Fenichel, 1940) היה עיבוד של מאמר שפורסם כבר ב-1940 בכתב העת הפסיכואנליטי אמריקן אימגו (). הוא טען שהיהודים שנואים משום שבהיותם זרים הם מייצגים את הלא-מודע המודחק של האנטישמי. בעבור האנטישמי, היהודי מהווה תחליף מּותק לנטיות רצחניות המוצפנות בלא-מודע שלו. האנטישמי רואה ביהודי את כל שהוא מבקש שלא להכיר בעצמו, בייחוד את הדוחה, כמו תוקפנותו שלו. הצגת היהודי כמלא כוונות זדון תוקפניות אינה אלא דרך להצדיק צעדים תוקפניים נגדו (Fenichel, 1946) במאמרו שבקובץ הדגיש זימל שאף על פי שהיחידים האנטישמים אינם פסיכוטיים, יש לראות באנטישמיות תופעה הדומה לפסיכוזת המונים, כעין סכיזופרניה פרנואידית של נפש ההמון. על פי זימל, פסיכוזת ההמונים הזו ניזונה מכוחות ההשלכה וההכחשה, שנובעים מפיצול של האני, הנפוץ בעיקר בנפש ההמון. ואולם, אנטישמים אינם יודעים שהם חולים ואינם מחפשים אחר טיפול תרפויטי כלשהו (Simmel, 1946b).בהסתמך על עבודתו שלו ותרומת עמיתיו וקודמיו, הפיק פניכל את ספר הלימוד האנציקלופדי בשנת 1945: "עבור אינספור סטודנטים ואנשי מקצוע, השם 'פניכל', הוא שם נרדף "ל'תיאוריה הפסיכואנליטית של הנוירוזה"'; וטקסט זה נחשב כמילה נרדפת לידע פסיכואנליטי אמין ומקיף". אף על פי כן, העבודה הייתה גם שנויה במחלוקת, וערערה בין היתר על ממצאיה של מלאני קליין, הנאו-פרוידיאנים () וחלק ניכר מעבודותיו של פרנץ אלכסנדר, כמו גם הציגה את הנטייה המרקסיסטית של פניכל.
ביקורת.
הרולד בלום כינה את פניכל "האנציקלופד העגום של הפסיכודינמיקה הפרוידיאנית"; אך דווקא ההיבט האנציקלופדי בעבודתו עורר את הביקורת על לאקאן עליו. בהשוואה בין עבודתו של פניכל ל"ספירה של מכסי ביוב ראשיים", הוא טען להבחנה בין קטלוג של "פרשנויות עבר" לבין היכולת למצוא את הפרשנות בפועל בסיטואציה האנליטית. הוא גם מתח ביקורת על השימוש של פניכל בשלבי התפתחות אורגניים בכתיבתו; ואילו אחרים ראו את פניכל כמפשט יתר על המידה את התיאור של הנוירוזה באמצעות טקסונומיה פשוטה.
אף על פי שפניכל עצמו הזהיר כבר בתחילת ספרו שהוא מציע רק דוגמאות ממחישות, ולא ניתוחי מקרה, ייתכן שהוא תרם, בתום לב, לניסיון לשלוט בתהליך האנליטי במקום לעקוב אחריו וללמוד ממנו.