במרבית המחוזות צפיפות האוכלוסייה היא 1,000 איש לקמ"ר, אולם במחוזות הגדולים צפיפות האוכלוסייה היא 2 איש לקמ"ר.
גאוגרפיה.
מצרים גובלת בצפון מזרח עם ישראל ועם רצועת עזה, במערב עם לוב ובדרום עם סודאן, גבולותיה עוברים בלב המדבר, והם נמשכים ברוב אורכם בקו ישר כסרגל. מקור המים העיקרי ומרכז המדינה הוא נהר הנילוס שעובר לאורכה. מצרים שולטת על תעלת סואץ המחברת את הים התיכון והים האדום.
חלק ממדבר סהרה והמדבר הלובי מצויים במצרים.
תפקידה הגאופוליטי החשוב נובע ממקומה האסטרטגי: כמדינה המשתרעת על פני שתי יבשות ומגשרת בין אפריקה לאסיה, וכמעבר בין הים התיכון והאוקיינוס ההודי דרך תעלת סואץ.
95% משטחה של מצרים הם מדבר לא מיושב. 50% מאוכלוסיית מצרים חיה בעמק הדלתא הירוק והפורה. חייו של עמק הדלתה תלויים בנהר הנילוס שהוא מקור המים העיקרי של מצרים.
האזור המיושב של מצרים אינו אלא רצועה צרה ומתפתלת. שטחה של הרצועה כ-35,000 קמ"ר, והיא משתרעת משני צדי הנילוס, הזורם מדרום לצפון. רוחב הרצועה בדרום (מצרים העליונה) אינו עולה על 2–15 ק"מ. מצפון לקהיר (מצרים התחתונה) הנילוס מתפצל לזרועות רבות ויוצר דלתה רחבה שצורתה משולש ורוחבה המרבי לאורך החוף כ-150 ק"מ.
שטח: 1,001,450 קמ"ר
גבולות: 2,689 ק"מ
קו החוף: 2,450 ק"מ
משאבים טבעיים: נפט, גז טבעי, ברזל, פוספטים, מנגן, אבן גיר, גבס, טלק, אזבסט, עופרת ואבץ.
אזורי זמן.
למצרים אזור זמן אחד - UTC+2. הנמצאת כשעה אחת אחורה מישראל, עד 2011 מצרים השתמשה גם ב-UTC+3 גם במהלך חודשי הקיץ כמו בישראל. גם בטיסה מישראל הנמשכת כשעה בלבד. אזור הזמן של מצרים משתרע גם על כל שטח צפון אפריקה, כולל בסהרה.
דמוגרפיה.
מצרים היא המדינה הערבית המאוכלסת ביותר, עם כ־100 מיליון אנשים (נכון לפברואר 2020), והמדינה השלישית באפריקה מבחינת מספר תושביה, אחרי ניגריה ואתיופיה. כמעט כל האוכלוסייה מתרכזת לאורך הנילוס, במיוחד באלכסנדריה ובקהיר ולאורך הדלתה בקרבת תעלת סואץ (מצרים התחתונה). למעשה, כמעט כל האוכלוסייה מרוכזת ב-2% משטח המדינה (כ-20 אלף קמ"ר מתוך כמיליון קמ"ר), ולפיכך עמק הנילוס הוא אחד האזורים הצפופים בעולם עם צפיפות של 1,540 בני אדם לקילומטר מרובע, להשוואה, צפיפות האוכלוסייה במדינה כולה הוא 33 בני אדם לקילומטר מרובע. קהילות מדבריות קטנות חיות בסביבות נאות מדבר ודרכי מסחר, אך אוכלוסיות אלו קטנות עקב הגירה לערים הגדולות. כיוון שהסיכוי לפתח את שטחי המדבריות ממערב וממזרח לעמק הנילוס קטנים בשל האקלים הקשה השורר בהם, מלבד ניסיונות מועטים כמו מיזם תושכא, משקיעה ממשלת מצרים מאמצים רבים בפיתוח סיני, ובהמרצת תושבים מצרים לעבור לשם. ההיענות לכך אינה גדולה כיוון שסיני מרוחקת מהמרכזים העירוניים החשובים של מצרים. בשל האבטלה הגבוהה, מצרים רבים משמשים פועלים במדינות ערב אחרות, בעיקר בערב הסעודית ובמדינות המפרץ הפרסי, ולפיכך מתגוררים מחוץ למצרים במשך שנים רבות.
רוב אוכלוסיית מצרים (מעל 90%) היא מוסלמית סונית, שאר האוכלוסייה (בערך 9% אך המספרים שנויים במחלוקת) הם נוצרים קופטים - אוכלוסייה המחזיקה בדתה עוד בטרם הכיבוש האסלמי במאה השביעית לספירה. מיעוטים קטנים נוספים הם נוצרים ארמנים קתולים ופרוטסטנטים.
מצרים עוברת מהפך בדפוסי הרבייה הודות לתוכנית לתכנון המשפחה שהנהיגה ממשלת מצרים. במסגרת התוכנית צומצמה הילודה מ-4.1 לידות לאישה ב-1990 ל-2.8 בשנת 2006 אך ב-2015, עלה שיעור הפריון ל-3.3.
תרבות.
תרבותה של מצרים שואבת השראה מצד אחד ממאפיינים תרבותיים מצריים-מקומיים שחלקם מושפעים מהתרבות המצרית העתיקה וחלקם חדשים ומודרניים, ומצד שני עם מאפיינים איסלאמים וערביים, ואל כך מתווספים גם מאפיינים מערביים חלקיים, ומאפיינים ים-תיכוניים חלקיים. תקופה ארוכה שליטי מצרים עודדו בציבור דגש על התרבות והזהות הערבית המקומית, אולם בעשורים האחרונים בתקופות מסוימים עודד השלטון צמיחתה של תרבות מערבית וים-תיכונית מקומית, מתוך אינטרסים שונים של יחסי חוץ. נסיבות אלו יצרו חברה עם תרבות עשירה ומורכבת.
תעשיית הקולנוע המצרית היא מהוותיקות בעולם, שסרטיה מופצים ברחבי כל העולם הערבי. במשך שנים המנעד האמנותי היה רחב, ונע בין סרטי מלודרמה דביקים ועד סרטים הזוכים בפרסים בינלאומיים ונחשבים לכאלו בעלי ערך אמנותי גבוה. תעשיית הקולנוע בעשור השני של המאה ה-21 נמצאת במשבר אמנותי, זאת לאחר הידוק צנזורה מצד השלטון על החופש האמנותי של היוצרים, ועברה להתמקד בעיקר בקומדיות קלילות או סרטי פעולה בעלי אופי פטריוטי. תופעה דומה קיימת גם בתוכניות הטלוויזיה המקומיות.
הזמרת המצרית המפורסמת ביותר היא אום כולתום, ששיריה נפוצים ברחבי העולם הערבי גם עשורים לאחר פטירתה בשנת 1975. זמרים מצריים נוספים זוכים לעיתים להצלחה במדינות שונות. בקהיר מפותחים גם המוזיקה והריקוד הקלאסיים ופעילות בעיר תזמורת סימפונית, בלט אופרה ועוד.
ריקודי הבטן שהיו מזוהים עם התרבות המצרית המודרנית במאה ה-20 ספגו מכה תרבותית כאשר נשיא מצרים א-סיסי סימן אותם כ"סמל לניוון מוסרי ולהשחתת ערכים לאומיים".
תחומים נוספים בתרבות הפופולרים נמצאים במגמה דומה של חזרה לשמרנות וצנזורה. כוכבת הפופ, שירין עבד אל־והאב, קיבלה הודעה מאיגוד מקצועות המוזיקה במצרים שאינה מורשית עוד לשיר במצרים לאחר שצוטטה בסיבוב ההופעות שלה בבחריין בדברים "כאן אני יכולה לדבר חופשי, כי מי שמדבר במצרים עלול להישלח לכלא" - דברים אותם הכחישה מאוחר יותר בראיון התנצלות. מקרים דומים נפוצים למדי במצרים שלאחר האביב הערבי, כאשר גורמים שונים - ציבוריים או פרטיים - מפעילים לחצים על אושיות תרבות בעלי עוקבים רבים ברשתות החברתיות "לשאת באחריות לדברים שהם אומרים". בתחום האופנה הלגיטימיות של לבוש מערבי חושפני יורדת. שחקנית הקולנוע ראניה יוסף נתבעה על "הסתה להוללות" לאחר שהופיעה בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בקהיר בשמלה שחשפה את רגליה, וגם מארגני הופעתה של ג'ניפר לופז במצרים נתבעו בטענה על הלבוש החושפני של הזמרת.
חינוך.
במצרים פועלת מערכת החינוך הגדולה ביותר במזרח התיכון ובצפון אפריקה. מערכת זו נמצאת בגידול מהיר מאז תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. מצרים מדורגת במקום ה-108 במדד הפיתוח האנושי. בעזרת מימון מן הבנק העולמי וארגונים בינלאומיים אחרים מנסה מצרים להגביר את נגישות מערכת החינוך לילדים. במצרים חינוך חינם בכל רמות החינוך. גוף חינוך נוסף במדינה הוא התאחדות הצופים והצופות של מצרים.
מערכת החינוך במצרים פועלת בשלוש רמות. רמת החינוך היסודית היא לבני 4–14 שנים, בהן שנתיים בגן ולאחריהן בית ספר יסודי במשך שש שנים וחטיבת ביניים במשך שלוש שנים. רמת החינוך תיכון במשך שלוש שנים, לגילאי 15–17. רמת ההשכלה הגבוהה היא השלישית. במצרים קיים חינוך חובה עד גיל 14, אבל כל שלוש רמות החינוך במערכת החינוך הממשלתית ניתנות חינם.
על פי בדיקה של הבנק העולמי קיימים פערים גדולים בנגישות החינוך במצרים בין עניים לעשירים.
מערכת החינוך של אל-אזהר מתנהלת במצרים במקביל למערכת החינוך הממשלתית. מערכת חינוך זו מורכבת מארבע שנות לימוד יסודי, שלוש שנים של חטיבת ביניים ושלוש שנות תיכון. בדומה למערכת החינוך הכללית, אף במערכת חינוך זו קיימת הפרדה בין בנים לבנות. הפיקוח על מערכת חינוך זו נעשה בידי המועצה העליונה של מוסד אל-אזהר וזה נמצא תחת פיקוח משרד החינוך המצרי.
מערכת ההשכלה הגבוהה.
למצרים מערכת נרחבת של השכלה גבוהה וכ-30% מכלל המצרים בשכבות גיל רלוונטיות לומדים באוניברסיטאות. אולם, רק מחציתם מסיימת את דרישות התואר. במצרים פועלות 17 אוניברסיטאות ציבוריות, 51 מוסדות חינוך ציבוריים להשכלה גבוהה שאינם אוניברסיטאות, 16 אוניברסיטאות פרטיות ו-89 מוסדות פרטיים להשכלה גבוהה שאינם אוניברסיטאות.
חקיקה משנת 1990 נתנה בידי האוניברסיטאות הציבוריות מידת עצמאות רבה יותר, אבל תשתית מוסדות אלה, הציוד בהם ומשאבי האנוש אינם מספיקים כדי לתת מענה למספר הגדל של התלמידים.
יהדות מצרים.
יהדות מצרים היא קהילה יהודית עתיקה, אשר הוקמה על ידי פליטים מארץ ישראל שהגיעו למצרים עם ירמיהו הנביא לאחר חורבן הבית הראשון. לאחר מכן, בתקופת ממלכת פרס ובתקופה ההלניסטית הובאו למצרים שכירי חרב יהודים כדי להגן על גבולות המדינה בדרום ובמזרח. כאשר הוקמה אלכסנדריה על ידי אלכסנדר מוקדון, נוסדה קהילה יהודית גדולה בעיר והם התגוררו בשנים מתוך חמשת רבעי העיר. באלכסנדריה היה בית כנסת גדול במיוחד, אשר עליו מסופר במקורות התלמודיים שמאוחר יותר נחרב בידי טריינוס קיסר הרומאי. מאלכסנדריה יצאו סוחרים שהקימו את הקהילות היהודיות ברומא וסביבתה. עם הקמת מדינת ישראל סבלו היהודים מפרעות החרמות רכוש ונישול מזכויותיהם האזרחיות והציבוריות, ומאז החלו רבים מהם לעזוב את המדינה חלקם לארצות הברית ושאר מדינות המערב ורובם למדינת ישראל, נכון להיום נשארו במצרים יהודים אחדים.
סהרה
סהרה (בערבית: الصحراء الكبرى- אַ-צַּחְרָאּ אלְ-כּוּבְּרָא, תעתיק מדויק: אלצחראא אלכברא, תרגום: המדבר הגדול ביותר) הוא המדבר החם הגדול ביותר בעולם. הסהרה משתרע על שטח של 9,200,000 קמ"ר, לכל רוחבה של צפון אפריקה, מהים התיכון והרי האטלס בצפון, עד קו רוחב ° 16 בדרום. בתחומו מצויות, בצורה מלאה או חלקית, 11 מדינות.
גאוגרפיה.
כל מדינות צפון אפריקה מחזיקות בחלק משטחו של הסהרה: אלג'יריה, צ'אד, מצרים, לוב, מאלי, מאוריטניה, מרוקו (כולל סהרה המערבית), ניז'ר, סודאן ותוניסיה.