להכנת הרפורמה ב-3 בינואר 1857 הוקמה ועדה מיוחדת בהשתתפות 11 אנשים. הם סיימו את העבודה והמלצות הוועדה אושרו ב-20 בנובמבר 1858. הוועדה עבדה רק על עקרונות ולא החליטה על השלבים המעשיים של הרפורמה. במשך מספר שנים נערכו דיונים על היישום ותוך כדי הדיונים הוכנסו שינויים משמעותיים לתוכן הרפורמה. בסופו של דבר, בינואר 1861 החלו דיונים במועצה המדינית.
ב-19 בפברואר (3 במרץ לפי הלוח הגרגוריאני) חתם הקיסר אלכסנדר השני על הצו ופרטיו פורסמו תוך יומיים.
תוכן הרפורמה.
להלן התנאים הראשיים של הרפורמה:
ביצוע הרפורמה.
מחשש למהומות, הממשל התארגן במיוחד. ואכן, תחזיות אלו התממשו: החלו מהומות האיכרים שלא היו מרוצים מתנאי הרפורמה.
ביצוע הרפורמה היה תלוי בכך שבעל האדמות והאיכרים יחתמו על מסמך המגדיר את תנאי היישום הרפורמה במקום ספציפי. כעבור שנתיים טרם נחתמו כ-60% מהמסמכים.
בחלק מהגוברניות, עלות האדמות שבעלי האדמות ביקשו הייתה גבוהה בהרבה מהמחיר בשוק. הדבר רק הגביר את הבעיות ביישום הרפורמה. לאחר מרד בפולין בשנת 1863 הוגדרו שינויים ברפורמה. עלויות הקרקע הוקטנו בכ-20%. חרף הרפורמה והתיקונים שהוכנסו בה, בשנת 1881 כ-15% מהאיכרים טרם רכשו את האדמות ונשארו במעמד "חייב זמני". בחלק מהגוברניות, אחוז זה הגיע ל-44% מכלל האיכרים.
המצב הקשה ביותר היה בצפון האימפריה - שם צמיתים קיבלו את חירותם, אך למעשה נותרו ללא אדמות לעיבוד. לעומת זאת, בחלקים אחרים של המדינה, האיכרים ששוחרו הפכו לבעלי רוב האדמות המעובדות. תוצאותיה של רפורמת שחרור הצמיתים לא היו משביעות רצון, כי מצב אותם איכרים עניים נעשה אף קשה יותר ממה שהיה בהיותם צמיתים.
הרפורמה לא כללה צמיתים של המדינה. צמיתים אלו שוחררו בשנת 1866 בתנאים טובים יותר מיתר הצמיתים.
כן נסע
כַּן נֶסַע הוא המכלול שתומך בגלגל של מטוס או מסוק בדחיפה, בהסעה, בהמראה או בנחיתה. למטוס יש בדרך כלל שלושה כני נסע.
מאפיינים.
עד להופעת כני נסע מתקפלים לא הייתה הגדרה למכלול כני נסע כיוון שבמקומו היו מוטות קבועים אשר תפקידם היחיד היה לתמוך בגלגלים. עם הזמן הוספו תפקידים ותתי מערכות כגון בלימה, שיכוך וקיפול מה שהפך את המכלול למערכת של ממש.
תתי מערכות אופייניות.
מעצורים.
מאז מלחמת העולם הראשונה הותקנו במטוסים מערכות בלימה שתפקידן היה לעזור בבלימת והיגוי המטוס על הקרקע. מאז 1950 ברוב המטוסים מותקנת מערכת ABS שמטרתה למנוע נעילת גלגלים ומניעת החלקה, מה שהגדיל את הבטיחות בנחיתות והקטין את הסיכון להתפוצצות הגלגלים בהאטה.
מעצורי הגלגלים אינם המערכת היחידה שעוצרת את המטוס בהגיעו לקרקע, ישנם גם מעצורי אוויר בכנפיים, היפוך דחף, מצנח בלימה, ורשתות או גומיות אשר עוצרים את המטוס, בייחוד במנחת קצר כמו נושאת מטוסים למשל.
שיכוך.
כדי להחליש את המכה שמקבל כן הנסע בעת נגיעת הגלגלים בקרקע, מורכבים עליו משככי זעזועים, לרוב הידראוליים. המשככים מקטינים את הזעזוע שמועבר לגוף המטוס בנחיתה, מקטינים את התעייפות החומר בכני הנסע ובגוף המטוס, ומשפרים את הבטיחות במצבי חירום.
קיפול.
כדי ליצור פרופיל אווירודינמי חלק ועל ידי כך להקטין גרר, כני הנסע מתקפלים לתוך גוף המטוס, ונפתחים לקראת נחיתה. כדי לאפשר זאת הותקנו מפעילים שתפקידם לבצע את התפעול ותומכות כדי לבצע נעילה של הכנים. בנוסף הותקנו פנלים מיוחדים שנפתחים בפתיחת הכנים ונסגרים לאחר קיפולם וזאת כדי לאפשר כיסוי מלא של הכנים.
מערכות חירום.
בגלל החשיבות של פתיחה ונעילה תקינים של כני הנסע במקרה של תקיעה שלהם הותקנו מערכות חירום שתפקידן לעקוף את הפעולה הרגילה של הכנים בכוח תוך כדי שבירה באמצעים פירוטכניים או הזרמה של נוזל הידראולי ממערכת עזר.
תצורות הרכבה של כני נסע.
תצורה משולשת.
התצורה המשולשת משתמשת בשלושה כני נסע. אשר מורכבים בשתי תצורות עיקריות:
תצורה משולשת עם כן זנב - זוהי תצורה קלאסית שהשתמשו בה במטוסי בוכנה ומטוסי סילון מוקדמים. שני כנים באזור הכנפיים, ואחד בזנב המטוס. תצורה זאת התאימה לצורת המטוסים בהם הכנפיים הורכבו בקדמת המטוס, כיום עושים שימוש בתצורה זאת בעיקר במסוקים. תצורה זאת נחשבת ליציבה מאוד שכן גלגל הזנב נשאר נמוך מה שמשאיר את מרכז הכובד של כלי הטיס נמוך. במטוסי בוכנה בתצורה זאת הייתה ראות מופחתת מלפנים. שהטייס היה רואה מלפנים על ידי הסטת האף, לכן ההסעה הייתה מתבצעת תוך כדי פניות בצורת זיגזג כדי לא לאבד קשר עין עם מה שקורה מלפנים. בנוסף בתצורה זאת אין יכולת ניהוג אלא רק עם בלמים.
תצורה משולשת עם כן אף - רוב המטוסים משתמשים בתצורה זאת, המאפשרת ניהוג בעזרת סיבוב הגלגל ולא רק בעזרת הבלמים, דבר החוסך את השחיקה המיותרת על המעצורים ומגדיל את הבטיחות. בנוסף בתצורה זאת יש ראות נוחה מלפנים.
תצורת ארבע כנים.
תצורה מיוחדת המשלבת כן נוסף בזנב. בצוקית למשל גלגל הזנב מיועד למנוע פגיעה של סנפיר הזנב באדמה, במטוסים בהם אין מקום בגוף המטוס להרכבת כני נסע ראשיים עם בסיס רחב, בשל הימצאות מנוע גדול או תא פצצות גדול כני האף הזנב הופכים לכנים הראשיים וכני הכנפיים הם כני עזר המונעים התהפכות, כגון ב ו-B-52 למשל.
צורת עיגון וקיפול.
עיגון בתוך הכנף וקיפול לתוך הגוף - בשל העובדה שברוב מטוסי הקרב הכנפיים הורכבו בגחון המטוס הייתה אפשרות להרכיב את מנגנון העיגון והקיפול בתוך הכנף תוך כדי קיפול לתוך הגוף. זה אפשר בסיס רחב לכני הנסע מה שהגדיל את היציבות והפחית הסיכון לקריסת הכנים. צורת התקנה זאת פשוטה יחסית ואינה דורשת מנגנונים מורכבים כגון סיבוב הכנים כדי שיכנסו לתוך הגוף. צורת התקנה זאת מחייבת הקשחת הכנפיים מה שמגדיל את המשקל והגודל הכללי של הכנף.
עיגון בתוך הגוף וקיפול לתוך הכנף - צורת הרכבה זאת הייתה ייחודית למסרשמיט 109 עיגון הכנים בשורשי הכנף וסגירה לתוכה אפשרה יצירת כנפיים פשוטות חזקות וקלות יותר, שכן לא היה צריך להרכיב את מנגנון הקיפול והעיגון בכנף עצמה אלא במבנה הגדול בבסיס הכנף. אך צורת הרכבה זאת היוותה בעיה שכן הכנים יצרו שטח קטן בין הכנים, מה שהשפיעה לרעה בתכונות הניהוג של המטוס על הקרקע ובנחיתה. המטוס נטה לפנות ימינה בהמראה, וטייסים צעירים נטו לתקן בצורה חריפה מידי, מה שגרם לקריסת הכנים.
עיגון בתוך הגוף וקיפול לתוך הגוף - תצורת הרכבה זאת מועדפת במטוסים אשר הכנפיים שלהם מורכבים במרכז או גבוה בגוף המטוס. התצורה הזאת מקטינה את מורכבות ומשקל הכנפיים אך לוקחת הרבה מקום בגוף המטוס. בנוסף המערכת דורשת מנגנון קיפול ונעילה מורכבים מכיוון שכני הנסע צריכים לעשות סיבוב תוך כדי קיפול כדי להתאים בתוך גוף המטוס.
עיגון בכנף וקיפול לתוכה - לעיתים כני הנסע מותקנים כדי להתקפל לתוך הכנף, זה מאפשר חיסכון במקום בגוף המטוס, אך מגדיל את משקל ומורכבות הכנפיים.
האומר כן / האומר לא
האומר כן (בגרמנית: Der Jasager) היא אופרת בית-ספר בשתי מערכות לליברטו של ברטולט ברכט מאת קורט וייל. האופרה, המבוססת על אדפטציה של ברכט לדרמת נו יפנית, נכתבה ב-1930 וצמחה מאוחר יותר ובעקבות הפולמוס שעוררה לצמד מחזות ניגודיים-משלימים.
היסטוריה.
'האומר כן' ו-'האומר לא' הם צמד מחזות שצמחו מתוך האופרה 'האומר כן' שברכט ביסס על מחזה נו יפני בשם 'טאניקו' או 'ההשלכה אל העמק'. האופרה הייתה מיועדת לביצוע על ידי ילדי בית ספר ומטרתה העיקרית הייתה דידקטית, להוות מוקד לתהליך למידה למשתתפים בה. האופרה הועלתה לראשונה בברלין על ידי תלמידי האקדמיה למוזיקת כנסייה ובית-ספר ב-23 ביוני 1930 ושודרה ברדיו בשידור חי. האופרה זכתה להצלחה שהובילה ל-300 הופעות נוספות ובשל סופה הטראגי עוררה פולמוס ציבורי נרחב שהוביל את ברכט לכתוב להצגה גרסה שנייה, בעלת סוף שונה.
תקציר ההצגה.
העלילה מתרחשת בכפר קטן בתחילת ימי הביניים. מגפה מתפשטת ומאיימת על קיומם של התושבים. מורה מהעיר הסמוכה שוכר שלושה מתלמידיו לשעבר: גיבן, אסיר ונושאת כלים. בכוונתם לצאת למסע אל מעבר להרים שם לפי השמועה ישנה עיר גדולה בה גרים הרופאים הגדולים שיוכלו לסייע במציאת מזור למגפה. המורה ושלושת השכירים עוצרים להיפרד מאם ובנה, תלמיד בכיתתו של המורה. הילד הקטן נעדר מזה זמן מבית הספר לצורך טיפול באמו שנדבקה אף היא וחיה חיים ללא תקווה. הילד מתעקש לצאת עם המשלחת אל המסע חרף הסכנות וגילו הצעיר ומסכים לכל מה שעלול לקרות בדרך רק למען הסיכוי לשוב עם תרופה לאימו. המסע קשה והילד לא עומד בקשיים עד שאינו יכול עוד להמשיך. לפי המסורת העתיקה, יש להשליך לעמק אל מותו את מי שאין בכוחו להמשיך במסע על מנת שלא לסכן ולעכב את השאר. לפי הנוהג, על שאר חברי הקבוצה להפנות אל החלש את השאלה: 'האם אתה מסכים שנשליך אותך אל העמק, או שברצונך שנשוב כולנו על עקבותינו?'. אותה מסורת ממש קובעת בנוסף כי על הנשאל להשיב: 'כן, אני מסכים'.
הדיון הציבורי.
דרישת ההסכמה היא הציר דרכו הופך ברכט את המסע הפולחני המתרחש ב'טאניקו' לשאלה חברתית-פוליטית והאכזריות של האופרה, המסתיימת בהסכמת הילד להשלכתו לתהום, עוררה ויכוחים בקרב הקהל והמשתתפים על האופן בו יש לפרש את האופרה ומה ניתן ללמוד ממנה. בעקבות הפולמוס החליט ברכט לשנות את הטקסט של 'האומר כן' ולהצמיד לו מחזה משלים-נגדי, 'האומר לא', בסופו מסרב הילד להקרבה, על אף המסורת העתיקה. כל אחת מהיצירות מטרידה באופן אחר, ועצם הניגוד ביניהן ממחיש עד כמה אנושית היא הכחשת האנושיות. כבמחזות נוספים של ברכט, המסר המרכזי של ההצגה הוא שהאכזריות, חוסר המוצא והיעדר החמלה, הם, בהיעדר מהפך רדיקלי, מאפיין מרכזי שלנו כבני אנוש.
ביקורת ופרשנויות.