גְדוּלָה עוֹגֶן (שוויג) (נולדה ב-1929) היא פסלת ואמנית קרמיקה ישראלית. בין השנים 1965–1980 כיהנה כראש המחלקה לקדרות ב"בצלאל". יצירתה של עוגן משוחררת מקדרות האובניים המסורתית והיא ידועה בתבליטי הקיר שיצרה במקומות שונים בישראל וביצירות פיסוליות ואקספרסיביות.
ביוגרפיה.
גדולה עוגן נולדה בירושלים בשנת 1929, בתם הבכורה של צביה לבית דיקשטיין ושמואל יוסף שוויג. אמה צביה שוויג הייתה מורה להתעמלות, ריתמיקה, התעמלות יוצרת וריקודי עם, ומחברת שירי משחק. אביה שמואל יוסף שוויג היה צלם. בית המשפחה, שמוקם במרכז העיר ירושלים, ברחוב מקביל לרחוב אתיופיה (כיום רחוב בני ברית), היווה מוקד לאמנים ואנשי רוח. בסוף שנות הארבעים למדה סוציולוגיה באוניברסיטה העברית אצל מרטין בובר. בין השנים 1949–1952 למדה ב"בצלאל החדש" אצל מרדכי ארדון, יעקב שטיינהרדט וירחמיאל שכטר. בנוסף החלה בשנת 1952 ללמוד קדרות בסטודיו של הדוויג גרוסמן בירושלים ואף שימשה כשוליה וכעוזרת הוראה בקורסים שהעבירה גרוסמן. בתקופה זו הושפעה עוגן מעבודתה של גרוסמן.
על עבודותיה של עוגן בשנות החמישים נמנים פסלי חיות, תבליטים בקנה מידה קטן וכלים שימושיים שהושפעו ממסורות מקומיות (כמו למשל הג'ארה הערבית) ופולקלור מקומי. חלקם עוטר במשיחות צבעי אנגוב חופשיות ורחבות ונשרף בתנור אשר חשף אותם ללהבות אש ישירה. תערוכה של כלים שימושיים שיצרה הוצגה ב"משכית" בשנת 1955 וזכתה להצלחה.
בין עבודותיה בשנות ה-50 נמנות: "הכבשה והאלה" פסל שנכלל בספר "אומנות ישראל". עבודה תאומה נקנתה על ידי המוזיאון של העיר מינכן בגרמניה, מהתצוגה ביריד המזרח בביתן הישראלי. "תרנגולים" – פסלים בגובה מטר שנשלחו לאקספו מונטריאול. "נמלים" – שנרכשו על ידי גדעון עופרת. קבוצה גדולה של עבודות נרכשו על ידי פרופסור ג'והן צ'ייני, מרצה לעיצוב מוצר בטכניון ונכללו בתערוכה ניידת שאצר לארצות הברית, ולוותה בקטלוג שנקרא: Forms of Israel.
עבודות רבות בשנות ה-50 נרכשו על ידי משרד החוץ הישראלי עבור שגרירויות ישראליות בעולם כדי להשתלב בעיצוב הפנים ברוח מקומית. קבוצת עבודות שנשלחה לתערוכה בינלאומית לקרמיקה בשטוטגרט גרמניה בסוף שנות ה-50 זכתה באות הצטיינות
בין השנים 1955–1962 לימדה עוגן בני נוער בחוות הנוער הציוני בירושלים. במסגרת הפעילות החינוכית שם יצרה עוגן עם תלמידיה פסלים של חיות ודמויות אדם בעלות מטען ביוגרפי. בעקבות תצוגה של עבודות תלמידיה בתערוכה בנושא פולקלור, הוזמנה עוגן, בשנת 1962, לנהל את המחלקה לקרמיקה ב"בצלאל". בעת כהונתה כראש המחלקה שונה שם המחלקה ל"מחלקה לקדרות" והונהגו בה שלושה מסלולים נפרדים - קדרות סטודיו, פיסול בחומר ועיצוב קרמי תעשייתי. בשנת 1975 הייתה המחלקה בין שתי המחלקות הראשונות שזכו למעמד אקדמי בבצלאל. בשנת 1984 ראה אור חיבור בשם "אדמות לפיסול ועיצוב בגדול", שפורסם בהוצאת המחלקה לעיצוב קרמי בבצלאל.
בשנות השישים הפכו עבודותיה של עוגן למונומנטליות והציגו את העניין שלה בייצוג של התרבות האנושית. בשנת 1963 יצרה תבליט קיר קרמי תחת השם "קיבוץ גלויות" בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם. התבליט מציג קבוצה של דמויות אנוש, ועל אף שאין בתיאור ניסיון לתיאור נוף פרספקטיבי, הרי שסידור הקומפוזיציה מעניק לתבליט תחושה של מרחב דינמי על ידי שימוש באמצעים כגון קנה מידה שונה לתיאור שורות בעלי החיים, סידור דמויות האדם על פני מישור מעוגל ועוד. הדמויות עוצבו בעזרת שימוש באבניים ותיאור הגוף כוללני ומתרחק מייצוג דמויות קלאסי. תבליט קיר נוסף נוצר בשנת 1965 בעקבות זכייה של עוגן בתחרות לעיצוב תבליט קיר בכניסה ל-"מוזיאון החרס" (שיהפוך בעתיד לביתן הקרמיקה של מוזיאון ארץ ישראל). התבליט, הקרוי "קדרים וקהל צופים ומתפעלים", מציג קבוצות של דמויות אנושיות, המתבוננות בעבודתם המדיטטיבית של האומנים. ההשוואה בין שתי העבודות מעידה על התרחקות מן הניסיון לייצוג מקום, ועל סממנים של הפשטה. עבודת קיר נוספת הוזמנה מעוגן בשנת 1968 עבור בית הכנסת "בית אל" בניו רושל (New Rochelle), ניו יורק. עוגן התבקשה ליצור תבליטים המתארים את החגים היהודיים.
במהלך שנות השישים והשבעים החלה עוגן להתרכז יותר ויותר בפיסול חופשי. בשנת 1967 יצרה עוגן את "עצי פרי הארץ", גן פסלים בביתו של סר אייזיק וולפסון במכון ויצמן. ובשנת 1974 הציגה תערוכת פיסול קרמי בשם "פיסול בחומר" במוזיאון הארץ. היצירות עוצבו כמבנים מופשטים, העשויים גושי חומר רך.
הדימויים מן הטבע, שהופיעו לכל אורך יצירתה של עוגן, הפכו במהלך שנות השבעים למוטיב מרכזי בעבודתה. מוטיב זה איפשר לעוגן ליצור קומפוזיציות מורכבות, המושפעות מן האמנות המופשטת האמריקאית. במהלך שנות השבעים החלה עוגן אף לעשות שימוש בטכניקה של יציקת בטון אל תוך תבניות העשויות חול לח. טכניקה זו איפשרה לה ליצור תבנית בקנה מידה גדול ובקווים אקספרסיביים. אחת העבודות הראשונות שעשו שימוש בטכניקה זו היא תבליט קיר (1977) שנוצר בהזמנתו של האדריכל יעקב רכטר, בבניין בנק לאומי ברחוב המלך ג'ורג בירושלים.
רוב עבודותיה המאוחרות הן בעלות איכות פיסולית מופשטת בכל הקשור לעיצוב הקומפוזיציה, ובקנה מידה קטן יחסית. ב"צמיחה צהובה", עבודה קטנה שהוצגה בתערוכת קרמיקה ישראלית בקאסל בשנת 1984, יצרה עוגן מבנה אדריכלי-אקספרסיוניסטי מופשט, שבמפלסו התחתון משובצים פירות מעוגלים ושמפלסו העליון מעוטר במעין נרות או מגדלים הצפים על פרחים מפוסלים. בקטלוג התערוכה הציגה עוגן את תהליך היצירה כתגובה נפשית לסביבה. "צמיחה צהובה", כתבה עוגן, "יכולה לגדול רק בסביבה צהובה. הויא יכולה להיווצר רק מחומר צהוב, כמו חול צהוב, כמו סלע צהוב ומשמש צהובה". לעומתה זאת, בעבודה "זכרונות של כדים" (1994), שהוצגה בתערוכה קבוצתית במסגרת אירועי ארט פוקוס בשנה זו, יצרה עוגן כדי אדמה בגובה 1.2 מטרים עשויים לבנת אדמה ובזלת שמתוכה מבצבצים שברי חרס, עשבי בר, כשרידים של תרבות חומרית.
פיר שטיינברוק
פארק הגולף בשדרת האמריקות
פארק הגולף החדש בריו דה ז'ניירו בשכונת היוקרה "קונדומיניו ריזרבה אונו" (Condomínio Riserva Uno) הוקם בשטח של כ־1,200 דונם בצפון חוף לגונת מאראפינדג'י, בשולי שמורת הטבע מאראפינדג'י (בפורטוגזית: Marapendi) שנמצאת ליד רובע "באחה דה טדז'וקה" (בפורטוגזית: Barra da Tijuca) בו ממוקמים רבים ממתקני הספורט באולימפיאדה. הפארק מתוחם מדרומו בכביש המכונה "שדרת האמריקות". הפארק רחוק כ־5 ק"מ מהכפר האולימפי וכ־7 ק"מ ממרכז התקשורת האולימפי.
פארק הגולף עוצב על ידי גילברט ס. הנסי (באנגלית: Gilbert S. Hanse) האמריקאי, מתכנן בינלאומי מוכר של מגרשי גולף שעבד בשיתוף פעולה עם שחקן הגולף המקצועי איימי אלקוט. הצעתו נבחרה מבין שמונה אדריכלי נוף שהתמודדו על עיצוב פארק הגולף בריו דה ז'ניירו לכבוד האולימפיאדה ב־2016 בריו. התכנון של פארק הגולף בריו מתחשב בעובדה שפארק הגולף ממוקם בשמורת טבע מקומית ולכן מתוכנן לפי תוואי הקרקע ודיונות החול שלה ויכלול שימוש רב בצמחייה מקומית, מערכות השקיה וניקוז חסכוניות ומתוחכמות וללא צורך בגינון ותחזוקה אינטנסיביים, שיפגעו במראה הטבעי שידמה לשמורת החוף הסמוכה. בחירת מעצב פארק הגולף האולימפי נעשתה בשיתוף בין הוועדה המארגנת של המשחקים בריו עם פדרציית הגולף העולמית.
בזמן האולימפיאדה התאפשר ל־20,000 צופים לצפות בתחרויות הגולף (מתוכם 2,500 מקומות ישיבה משודרגים והשאר ביציעי עמידה).
טורנירי גולף התקיימו בעבר באולימפיאדת פריז (1900) ובאולימפיאדת סנט לואיס (1904) ומאז הוצאו מהמשחקים האולימפיים עד לאולימפיאדה בריו.
אליס ריבלין
אליס מיטשל ריבלין (באנגלית: Alice Mitchell Rivlin; 4 במרץ 1931 - 14 במאי 2019) הייתה כלכלנית יהודיה אמריקאית, עובדת מדינה בקבינט של הממשל הפדרלי של ארצות הברית ומומחית לתחום התקציב. שירתה כסגנית יו"ר הבנק הפדרלי, מנהלת משרד הניהול והתקציב בבית הלבן, והמנהלת הראשונה של משרד התקציב של הקונגרס של ארצות הברית. בראשית 2010 מונתה ריבלין על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה לוועדה הלאומית לאחריות פיסקלית ורפורמה (National Commission on Fiscal Responsibility and Reform).
ילדות נעורים והשכלה.
ריבלין הייתה בִתו של הפיזיקאי אלן מיטשל ונכדתו של האסטרונום סמואל אלפרד מיטשל. הייתה נשואה ללואיס אלן ריבלין, בן למשפחת ריבלין.
ריבלין גדלה בבלומינגטון, אינדיאנה, שם לימד אביה באוניברסיטת אינדיאנה. תחילה למדה בבית הספר התיכון האוניברסיטאי בבלומינגטון, לפני שעברה ללמוד בתיכון מדיירה. את לימודיה האקדמיים התחילה ב-Bryn Mawr College, שם למדה בחוג להיסטוריה, אך לאחר שלמדה קורס אחד בכלכלה באוניברסיטת אינדיאנה, החליטה לבחור בתחום זה כחוג הראשי שלה. היא סיימה את התואר הראשון ב-1952 וכתבה את התזה על האינטגרציה הכלכלית במערב אירופה.
לאחר סיום לימודיה עברה לאירופה. בפריז החזיקה במשרה זוטרה בעבודה על תוכנית מרשל. ריבלין הגישה מועמדות לתוכנית למינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד, אך נדחתה בטענה שכאישה שהגיעה לפִרקה היא מהווה השקעה גרועה (בשל הסיכוי הגבוה שתיכנס להיריון ותהיה מטופלת בילדים). במקום זאת הגישה מועמדות לתוכנית הכלכלה של הרווארד וסיימה את הדוקטורט ב-Radcliffe College (התוכנית הפרטית של הרווארד לנשים) ב-1958.
קריירה.
ריבלין יצרה קשרי עבודה מספר פעמים עם מכון ברוקינגס, כולל תפקידים בשנים 1957–1966, 1969–1975, 1983–1993 ו-1999 עד מותה. הייתה מרצה אורחת במכון למדיניות ציבורית באוניברסיטת ג'ורג'טאון.