הקורפוסים הניידים של החזית ספגו אבדות כבדות מאוד במהלך הדיפת התקפות הנגד הגרמניות בינואר 1945. כתוצאה מכך עמדו לרשות החזית בראשית מרץ 1945 פחות מ-200 טנקים מבצעיים (כרבע מהם טנקים אמריקאים בינוניים וקלים, שנשלחו לברית המועצות במסגרת תוכנית החכר השאל) וכ-200 משחיתי טנקים, שכמחציתם היו תותחים מתנייעים קלים מדגם SU-76, שלא יכלו להבקיע את השריון של הטנקים הגרמניים הכבדים. הכוח המשוריין החזק ביותר שעמד לרשות החזית הייתה בריגדת משחיתי הטנקים ה-208, שכללה 78 משחיתי טנקים חדישים מדגם SU-100. לאחר פתיחת המתקפה הגרמנית העביר הפיקוד הסובייטי העליון, שתי בריגדות נוספות (ה-207 וה-209) של משחיתי טנקים מדגם זה מהחזית האוקראינית השנייה, כדי לתגבר את כוחות החזית האוקראינית השלישית. בסך הכל עמדו לרשות החזית יותר מ-200 משחיתי טנקים מדגם SU-100, שהיו עתידים למלא תפקיד חשוב בבלימת המתקפה הגרמנית. היה זה הריכוז הגדול ביותר של משחיתי טנקים מדגם זה שהופעלו על ידי הצבא הסובייטי בקרב אחד, במהלך המלחמה כולה.
בניגוד לפיקוד הגרמני, הפיקוד הסובייטי העליון ראה בחזית בהונגריה חזית משנית בחשיבותה. המאמץ העיקרי של הצבא האדום החל מינואר 1945, התמקד בנתיב הקצר ביותר לליבה של גרמניה הנאצית, בשטחי פולין, פומרניה ופרוסיה המזרחית. כתוצאה מכך, איכות כוח האדם שנשלח להשלים את אבדות החזית האוקראינית השנייה והחזית האוקראינית השלישית, הייתה ירודה וכללה מספר רב של חיילים שגויסו בכפייה באזורים ששוחררו מידי הנאצים בברית המועצות, ונשלחו לחזית לאחר אימונים מינימליים. בנוסף לכך, מספר כלי הרכב המשוריינים, שעמדו לרשות שתי החזיתות, היה קטן יחסית (רק ארמיית טנקים אחת, מתוך שש ארמיות הטנקים שלחמו בשורות הצבא הסובייטי, לחמה בחזית ההונגרית).
נוכח העובדה שלפחות 12 מהדיוויזיות של החזית האוקראינית השלישית הוחזקו בעתודה בגדה המזרחית של הדנובה, ושמצבת כוח האדם הממוצעת של דיוויזיות הרובאים של החזית לא עלתה על 40–45 אחוז מהתקן (כ-4700 חיילים מתקן של 11,000 בדיוויזיה), עקב האבדות הכבדות שהן ספגו במהלך הלחימה בחודשים שקדמו למתקפה הגרמנית, הצד הגרמני נהנה מעדיפות מספרית ניכרת על הצד הסובייטי, לפחות בגזרת המאמץ ההתקפי העיקרי, בשלב הפתיחה של מבצע אביב מתעורר. הצד הגרמני נהנה גם מעדיפות מספרית ואיכותית ניכרת בכלי רכב משוריינים על הצד הסובייטי. הכוח הגרמני התוקף כלל, בין השאר, שלושה גדודי פאנצר כבדים, שכללו 104 טנקים כבדים מבצעיים מדגם טיגר II (קינג טיגר), שהיו עדיפים בהרבה כמעט על כל דגמי הטנקים הסובייטיים. לפחות 70 מתוכם השתתפו באופן פעיל במתקפה הגרמנית. הפיקוד של החזית האוקראינית השלישית פיצה על נחיתותו בשריון, באמצעות הקמת מערך הגנה מבוצר לעומק, וריכוז כמות גדולה של קני ארטילריה ואמצעי נ"ט בגזרות, בהן העריך שתונחת המהלומה הגרמנית העיקרית.
ההכנות בצד הסובייטי.
במחצית השנייה של פברואר 1945 גילה המודיעין הסובייטי ריכוז של כוחות שריון גרמניים חזקים, כולל ארמיית הפאנצר השישית, בצפון-מערב הונגריה, והעריך שמדובר בהכנות למתקפת נגד גרמנית גדולה. הפיקוד הסובייטי העריך שהמתקפה הגרמנית תתמקד בגזרה שמצפון לקצה המזרחי של אגם בלטון, בין אגם בלטון לגנט (Gant). ב-20 בפברואר העביר פיקוד החזית האוקראינית השלישית התראה כללית ליחידות החזית להתכונן להדוף מתקפה גרמנית גדולה על חזיתם, במקביל להמשך ההכנות לקראת המתקפה המתוכננת לכיוון וינה. אולם רק ב-25 בחודש קיבלו יחידות החזית פקודה להתחיל בהכנת מערך הגנה אנטי טנקי עמוק, במטרה לבלום את המתקפה הגרמנית הצפויה. במהלך הזמן הקצר שנותר לפני פתיחת המתקפה הגרמנית (ב-6 במרץ) הוקם מערך הגנה אנטי-טנקי רב-שכבתי בעומק 30–35 ק"מ, שכלל, בין השאר, יותר מ-70 שטחי השמדה לשריון הגרמני (אזורים אנטי טנקיים), שכל אחד מהם כוסה על ידי כמה עשרות תותחי נ"ט. שטחי ההשמדה מוקמו באזורים שנחשבו נוחים ביותר לתנועת כוחות שריון, ולאורך צירי ההתקדמות המשוערים של הכוחות התוקפים.
מערך ההגנה שהכינו כוחות החזית בין גנט בצפון והקצה הדרום-מזרחי של אגם בלטון בדרום, הגן על גזרה ברוחב כ-85 ק"מ. הוא כלל שלוש רצועות הגנה, שכל אחת מהן כללה מספר קווי הגנה. רצועת ההגנה הראשונה כללה 3 קווי הגנה בעומק כולל של 5–7 ק"מ, שכל אחד מהם כלל בין אחד לשלושה קווי חפירות, שקושרו זה לזה באמצעות רשת תעלות קשר. רצועת ההגנה השנייה נחפרה במרחק 8–12 ק"מ מאחרי רצועת ההגנה הראשונה, וכללה שני קווי הגנה, ואילו רצועת ההגנה השלישית נחפרה במרחק קצר מהגדה המערבית של הדנובה, ובמרחק קצר מדרום לתעלת בלטון-דנובה (תעלת שיו). בין רצועות ההגנה הוקמו קווי ביניים וכל נקודות היישוב מאחורי קו החזית הסובייטי הפכו למעוזים מבוצרים. עם זאת, אין בסיס להשוואה בין מערך ההגנה הסובייטי, שנועד לבלום את המתקפה הגרמנית מצפון לאגם בלטון, לבין מערך ההגנה העמוק, שהכין הצבא האדום בקיץ 1943 במשך חודשים ארוכים במבלט קורסק, לקראת המתקפה הגרמנית הצפויה על המבלט ("מבצע ציטדאל"). עקב הזמן המועט, שעמד לרשות כוחות החזית האוקראינית ה-3, מערך ההגנה שלהם כלל מעט פילבוקסים ועמדות מבוצרות, מכשולי נ"ט וגדרות תיל דוקרני, והורכב בעיקר מעמדות חפורות לחיל רגלים, טנקים, אמצעי נ"ט וארטילריה, ומספר רב של מוקשים נגד טנקים ונגד אדם (1500 מוקשים בממוצע לק"מ חזית).
החזית האוקראינית השלישית ריכזה את כוחותיה העיקריים, כולל ארבעת הקורפוסים הניידים שלה, ויותר מ-70 אחוז מקני הארטילריה שלה, בגזרה הצפויה לספוג את המתקפה הגרמנית העיקרית, וצפיפות הכוחות בגזרה זו עלתה בהרבה על צפיפות הכוחות בגזרות האחרות בהן החזיקו כוחות החזית. היא פרסה שתי ארמיות (ארמיית המשמר ה-4 והארמייה ה-26) בדרג הראשון, וארמייה נוספת (הארמייה ה-27) בדרג האופרטיבי השני, סמוך לגדה המערבית של נהר דנובה. ארבעת הקורפוסים הניידים של החזית - קורפוסי הטנקים ה-18 וה-23, הקורפוס הממוכן ה-1 וקורפוס הפרשים ה-5 - נפרסו בין רצועת ההגנה השנייה ורצועת ההגנה השלישית של החזית, ככוח עתודה לצורך התקפות נגד על הכוחות הגרמניים, שיצליחו לחדור דרך שתי רצועות ההגנה הראשונות. כל אחד מהקורפוסים הניידים הכין גם מערך הגנה משלו, שהורכב מרשת של נקודות מבוצרות, שבכל אחת מהן מספר טנקים, תותחים מתנייעים, תותחי נ"ט וכוח חי"ר. הפיקוד הסובייטי דאג גם לבצע את ההכנות הלוגיסטיות הנדרשות לקראת קרב המגננה הצפוי, כולל צבירת כמויות גדולות של תחמושת ארטילרית, הקמת מספר גשרים צפים על הדנובה, והעברת קו צינור דלק אל מעבר לנהר.
עם זאת, המודיעין הסובייטי נכשל בזיהוי הגזרה הצפויה לספוג את המהלומה הגרמנית העיקרית. כתוצאה מכך, הכוח העיקרי של ארמיית המשמר הרביעית (9 דיוויזיות רובאים של המשמר) הוצב להגן על גזרה צרה יחסית ברוחב 29 ק"מ מצפון לקצה המערבי של אגם וָלנֶצֶה (Valence), כדי לבלום אפשרות של מתקפה גרמנית מאזור זה לכיוון בודפשט, בעוד שהמתקפה הגרמנית התמקדה בגזרה שמדרום לאגם, בינו לבין אגם בלטון. צפיפות הכוחות בגזרה זו הייתה דיוויזיה ל-3.3 ק"מ של חזית בממוצע. בהשוואה לכך, מערך ההגנה באגף השמאלי (הדרומי) של הארמייה היה חלש בהרבה, וכלל רק בריגדה עצמאית אחת (אזור מבוצר, כוח מיוחד בסדר כוחות חטיבתי למשימות הגנתיות, שצויד בכמות גדולה מהרגיל של נשק מסייע), שנדרשה להגן על גזרה ברוחב 10 ק"מ, בין הקצה הדרום-מערבי של אגם ולנצה לשארגליש (Seregelyes). עם זאת, כוח זה הסתייע בריכוז חזק של יחידות ארטילריה ונ"ט - 5 רגימנטים של ארטילריה מעתודות החזית, אגד ארטילרי של הארמייה, שכלל 113 תותחים כבדים, ו-4 רגימנטים של נ"ט. בנוסף, מכיוון שבגזרה זו המרחק בין קו החזית הסובייטי לבין נהר דנובה היה הקצר ביותר, קורפוס הרובאים ה-35 של הארמייה ה-27, שהחזיק ברצועת ההגנה הסובייטית השלישית סמוך לנהר, נמצא במרחק קצר יחסית מאחורי רצועת ההגנה הראשונה, ולכן היה ביכולתו להעניק סיוע לבריגדה, שהגנה על הגזרה, במקרה הצורך.
מדרום לארמיית המשמר ה-4, הגנה הארמייה ה-26 על גזרה ברוחב 44 ק"מ, בין שארגליש לקצה הדרום-מזרחי של אגם בלטון. הארמייה כללה 10 דיוויזיות רובאים מדולדלות מצבה (פחות מ-50 אלף חיילים בסך הכל), ששש מתוכן נפרסו להגן על רצועת ההגנה הראשונה, וארבע הנותרות הוצבו ברצועת ההגנה השנייה. צפיפות הארטילריה הממוצעת בגזרות בהן החזיקו הקורפוסים, שהגנו על שני האגפים של הארמייה, הייתה כ-35 קני ארטילריה לק"מ חזית, בעוד שבמרכז מערך ההגנה של החזית, צפיפות הארטילריה הממוצעת הייתה כ-20 קנים לק"מ חזית. צפיפות הארטילריה הייתה גדולה במיוחד בגזרה אותה החזיקה הדיוויזיה ה-155, שהגנה על האגף הימני של הארמייה, בין שאראגליש לתעלת שארוויז, בתפר בין הארמייה ה-26 וארמיית המשמר ה-4 (67 קני ארטילריה לק"מ חזית).
הארמייה ה-27, שהגנה על רצועת ההגנה השלישית של החזית, כללה 9 דיוויזיות רובאים מדולדלות מצבה (7 מהדיוויזיות שלה כללו פחות מ-4500 חיילים), אולם אחד משלושת הקורפוסים שלה הוצב בגדה המזרחית של נהר הדנובה.
תנאי קרקע ואקלים.