ב-1922 השקיע גרין, לראשונה מכספו בבניית אוניה, לה קרא "החלוץ". כוונתו הייתה לבנות לה בהמשך ספינות אחיות, שביחד תהפוכנה לצי המסחרי העברי הראשון. תוכנית חלוצית ראשונה זו נכשלה.
גרין לא התייאש. כעבור שנתיים, ב-1924 הוא פנה לכיוון חלוצי אחר. הוא קנה 114 דונם אדמה מדרום ליפו, סמוך למקוה ישראל והפעם מתוך כוונה להקים יישוב.
על אדמותיו החדשות בנה גרין את ביתו ולצדו הקים גם צריף, אותו ייעד לשמש כבית הכנסת של היישוב העתידי. האתר בו עמד הבית נמצא כיום ברחוב אלחריזי 34 חולון. זה היה בית אבן בן קומה אחת עם חצר גדולה. בפינה הצפון מערבית של החצר, אל מול בתי תל א-ריש הערבית, בנקודה הגבוהה ביותר בשכונה, כיום רחוב אלחריזי 36 נחפרה "עמדת גרין". עמדה אסטרטגית זו הייתה עמדת ההגנה המרכזית של השכונה, הן במאורעות תרפ"ט והן כנגד כל התקפות הערבים בשנים שלאחר מכן.
במשך שבע שנים שמר גרין על המקום, כתושב יחידי, כאשר משפחתו נותרת מאחור, ביפו. אמנם הוא הצליח למכור ליהודים אחרים לא מעט מגרשים, בשל התנאים הנוחים שהציע, אך היהודים פחדו לגור לבדם בסביבה שהייתה אז ערבית כולה.
בקיץ 1929, בעיצומם של מאורעות תרפ"ט הביא גרין למקום צעירים אחדים, אשר בנו עבור קוני המגרשים שלו צריפי מגורים על אדמותיהם החדשות ואף שמרו עליהם. ב-1931 הוא בנה עוד כמה צריפי עץ עבורם. הוא קיווה כי הקמת הצריפים תסייע, הן למשיכת קונים נוספים אל אדמתו והן לאכלוס בפועל של מי שכבר קנה. הוא גם חפר ב-1933, בעזרת המודד אברהם בלנק מפתח תקווה, באר מים, הבאר הראשונה בחולון, הנמצאת כיום בפינת הרחובות מונטיפיורי והחשמונאים ואף רכש אוטובוס קטן, אותו כינה בשם ה"ציפור הכחולה", לצורך שמירת הקשר בין יישובו לבין תל אביב ויפו.
ככל הנראה הפעולות האחרונות אכן הועילו וב-1933 התחילו הקונים להתיישב בפועל ביישוב החדש של גרין. המתיישבים כינו את מקום מגוריהם "שכונת גרין", על שמו וכך הפך והיה האזור לשכונה הראשונה של מה שתהיה בהמשך לעיר, חולון.
גרין נפטר ב-1942 בתל אביב ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
רק מספר חודשים אחרי מותו נסלל בשכונתו הכביש הראשון, רחוב החשמונאים. שלוש שנים אחרי הפטירה, ב-1945, במפקד שערכה המועצה המקומית חולון דאז, לצורכי מיסוי נמצא כי בשכונה ישנם 79 בתי בלוקים, 19 צריפי עץ ומספר פחונים.
בחירות בהאיטי
בבחירות בהאיטי בוחרים בנשיא ובפרלמנט. הנשיא נבחר לתקופה של חמש שנים על ידי העם, וכל נשיא יכול לכהן כנשיא 2 קדנציות, אך עם הפסקה של 5 שנים לפחות בין כל קדנציה..
כיום אין נשיא מבחינה רשמית, אך בפועל הנשיא הוא אריאל אנרי, המשמש כנשיא זמני, עקב הירצחו של ז'ובנל מואיז.
חוקים ונהלים.
הבחירות נערכות ביום ראשון האחרון בנובמבר בשנה החמישית לכהונתו של הנשיא הנוכחי. עם זאת, זמן ההצבעה אינו קבוע.
אם אף מפלגה אינה מקבלת רוב קולות, נערכות בחירות בין שתי המפלגות שקיבלו הכי הרבה קולות, וראש המפלגה הזוכה יתמנה לנשיא.
כל כהונה לנשיאות מתחילה ומסתיימת ב-7 בפברואר הראשון לאחר קיום הבחירות לנשיאות, אך בבחירות בשנים 2010–2011, מישל מרטלי מונה לנשיא ב-11 במאי.
בחירות אחרונות.
הבחירות האחרונות בהאיטי נערכו ב-15 באוקטובר 2015. בסבב הבחירות הראשון, אף מפלגה אינה קיבלה רוב קולות, ולכן נערך סבב בחירות שני. אחוז ההצבעה באותן הבחירות עמד על 28.8%.
על פי תוצאות ראשוניות שפורסמה על ידי מועצת הבחירות הזמנית, שני ראשי המפלגות בעלי מספר הקולות הרבים ביותר הם ז'ובנל מואיז וג'וד סליסטין, שזכו ב-32.81% ו-25.27 מהקולות, בהתאמה.
אלדאר פרקש
אלדאר פרקש (בהונגרית: Farkas Aladár; אויפשט, 27 במרץ 1909 – בודפשט, 11 בדצמבר 1981) היה פסל, זוכה פרס מיהאי מונקאצ'י (1950, 1953), זוכה פרס SZOT (1972), ופרס האמן המצטיין (1971).
ביוגרפיה.
אלדאר פרקש נולד באויפשט כילד שביעי במשפחה יהודית בת תשע נפשות. הוריו היו וילמוש פרקש, סנדלר והלנה ויטריול (אילונה). הוא החל את לימודי האמנות בבית הספר לעיצוב תעשייתי. משנת 1930 יצר באופן קבוע. בין 1937 לבין 1939 שהה בפריז, שם למד בבית הספר לאמנויות יפות, הצטרף לתנועת פועלי צרפת, והיה חבר במפלגה הקומוניסטית של צרפת. הוא חזר להונגריה בשנת 1939 והצטרף ל"קבוצת האמנים הסוציאליסטים". בשל יהדותו לא היה יכול להציג, אלא במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך ורק בפני קהל יהודי. לאחר מכן נלקח לשרות העבודה בזמן מלחמת העולם השנייה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). הוא הצליח לשרוד ובתום המלחמה עבר למוסקבה. משנת 1946 עד 1948 הוא היה ראש מחלקת התרבות של מכרות הפחם הממלכתיות ההונגריות ומארגן התערוכות הנודדות באזורי הכרייה. בשנת 1947 אורגנה תערוכה משותפת שלו עם הצייר אישטוואן פאל נוליפה. בשנת 1948 השתתף באגודה לאמנויות, ובשנת 1949–1950 בהקמת התאחדות האמנים היוצרים. משנת 1952 עד 1953 יצר סדרת פסלים שמתארת את המאבקים של העם הקוריאני. משנת 1956 יצר כמה פסלים ולוחות על "משמר הפועלים". הוא ארגן את תערוכת האוסף שלו בשנת 1960 במוזיאון ארנסט עם הצייר קארוי היי. בשנת 1965 יצר קומפוזיציות פלסטיק קטנות על מלחמת וייטנאם. ובאותה השנה הוצגו עבודותיו על ידי הגלריה הלאומית של הונגריה. בשנת 1966 הוא היה בסיור לימודים בפריז. בשנת 1967 נסע לווייטנאם בהזמנת הו צ'י מין.
עבודתו.
עבודתו התאפיינה בשילוב מוזר של פעילות תנועת העבודה ויצירה אמנותית. הגישה האמנותית שלו והנושא נקבעו על פי מוצאו הפועלי, יחסו הפוליטי, והזדהותו עם המדוכאים בכל עת. פסליו משמרים את הרומנטיקה המהפכנית של שנות השלושים, אולי הידוע שבהם הוא הפסל הקטן והנמרץ של האם הספרדייה (1937), שמסמל את הנקמה של מלחמת האזרחים בספרד. הוא זכה לתהילה בינלאומית עם סדרת הפסלים שלו (1964–1965) לזכר זוועות מלחמת וייטנאם.
יחסי קנדה–קפריסין
יחסי קנדה–קפריסין הם יחסי החוץ בין קנדה לקפריסין.
היסטוריה.
היחסים בין המדינות נבעו בתחילה מחברות קפריסין בחבר העמים הבריטי בעקבות עצמאותה בשנת 1960 (לאחר מאבק גרילה עם בריטניה). יחסים אלו התרחבו במהירות בשנת 1964, כאשר קנדה הפכה לתורמת כוחות גדולה לכוח שמירת השלום של האו"ם בקפריסין. ההשתתפות נמשכה ב-29 השנים הבאות, במהלכן שירתו 50,000 חיילים קנדים ו-28 מהם נהרגו. במידה רבה היחסים הקנדיים עם קפריסין ממשיכים להסתובב סביב תמיכה במאמציהם המתמשכים של האו"ם, ה-G8 ואחרים לפתור את מעמדו המפולג של האי. מגעים עם קפריסין בנושאים אחרים מתקיימים גם בארגונים בינלאומיים כמו האו"ם, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה וחבר העמים הבריטי.
שתי המדינות חברות מלאות בחבר העמים הבריטי.
יחסי סחר.
היחסים המסחריים הדו-צדדיים עם קפריסין נותרו צנועים יחסית. בשנת 2005, קנדה ייצאה סחורות ושירותים בשווי של קצת יותר מ-10 מיליון דולר לקפריסין. הייצוא של קנדה כלל בעיקר מכונות, מוצרי עץ וירקות. היבוא הקנדי מקפריסין גדל בשנת 2005 והסתכם בשווי 17.8 מיליון דולר. הוא כלל בעיקר ספינות וסירות, מכונות ופירות ואגוזים למאכל. ההשקעה הקנדית בקפריסין הייתה 98 מיליון דולר בשנת 2006.
Yellow, Black and White
משאל העם החוקתי בהאיטי (2022)
משאל העם החוקתי בהאיטי הוא משאל עם המתוכנן להתקיים בהאיטי בשנת 2022, והוא משאל העם הראשון בהאיטי מאז 1987. המשאל הוצע באופן חד צדדי על ידי נשיא האיטי לשעבר ז'ובנל מואיז.
בתחילה, נקבע כי המשאל התקיים ב-27 ביוני 2021, אך הוא נדחה ליום הבחירות לנשיאות ולפרלמנט, 26 בספטמבר 2021. לאחר מכן, הוא נדחה שוב ל-7 בנובמבר 2021. ב-27 בספטמבר פירק אנרי את מועצת הבחירות, ועקב כך, נדחו הבחירות ואיתן משאל העם, לתאריך לא ידוע. לבסוף, הכריז אנרי כי משאל העם צפוי להתקיים בפברואר 2022.
רקע.
עקב היעדר מועצה חוקתית, מועצת בחירות קבועה וסנאט מתפקד, שרר בהאיטי חוסר בהירות לגבי סיום כהונתו של הנשיא ז'ובנל מואיז. בעוד שהוא האמין כי כהונתו תסתיים ב-7 בפברואר 2022, מפלגות האופוזיציה טענה כי הקדנציה הייתה אמורה להסתיים ב-7 בפברואר 2021. באותו היום, ב-7 בפברואר 2021, הכריזה המועצה העליונה של מערכת המשפט על סיום כהונתו של מואיז. הממשלה ביטלה את הכרזת מערכת המשפט, והצהירה כי היא רואה בהכרזה על סיום כהונתו ניסיון הפיכה, שנמנע בעקבות הביטול. למחרת הודיעה האופוזיציה כי תמנה את השופט ג'וזף מקאן ז'אן לואי לנשיא זמני לתקופת מעבר של שנתיים, ובו בזמן תנוסח חוקה חדשה.
הצעות לשינויים.
משאל העם יביא למספר שינויים המוצעים בחוקתה של האיטי, שביניהם:
דחיית המשאל.
ב-7 ביוני הודיעה הממשלה כי היא תדחה את משאל העם עקב התפרצות מגפת הקורונה בהאיטי, ועקב הקשיים בגיוס ובהכשרת עובדים למשאל.
הממשלה פרסמה תאריך חדש למשאל העם, שנבחר להיות 26 בספטמבר 2021. לאחר מכן, המשאל נדחה פעם נוספת, ל-7 בנובמבר 2021. לבסוף, המשאל נדחה לפברואר 2022.
צבעי הלאומיות הכלל-איראנית
אדום, לבן וירוק הם נחשבים לצבעי הלאומיות הכלל-איראנית המשמשים בדגלי רוב המדינות והעמים האיראנים. השימוש בהם מסמל את מוצאם המשותף של העמים דוברי השפות האיראניות.
היסטוריה.
הצבעים הפאן-איראניים מושרשים בעת העתיקה. על פי האווסטה, האוכלוסייה החופשית המלאה של החברה האיראנית העתיקה (ארים) חולקה לשלוש מעמדות, שכל אחד מהם היה קשור בצבע מסוים :
עד היום, בהרי פמיר האדום מסמל אושר, רווחה ושמחה, לבן - טוהר ובהירות, ירוק - נעורים ושגשוג.