בוריץ' למד בבית הספר הבריטי בעיר הולדתו. בשנת 2004 עבר לסנטיאגו כדי ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת צ'ילה.
פוליטיקה סטודנטיאלית.
בשנית 1999 ו-2000, השתתף בוריץ' בהקמה מחדש של פדרציית תלמידי בתי הספר התיכוניים בפונטה ארנס. בזמן לימודיו באוניברסיטה הוא הצטרף למפלגת השמאל האוטונומי (Izquierda Autónoma). בנוסף, הוא היה יועץ של אגודת הסטודנטים של המחלקה למשפטים בשנת 2008, והפך לנשיאה ב-2009, כאשר הוביל מחאה בת 44 ימים נגד הדיקן. הוא גם ייצג סטודנטים בסנאט של האוניברסיטה (גוף רגולטרי באוניברסיטת צ'ילה שמורכב מנציגי הסטודנטים והסגל האקדמי) משנת 2010 עד 2012.
בוריץ' היה מועמד להנהגת פדרציית הסטודנטים של אוניברסיטת צ'ילה (FECH) בבחירות של דצמבר 2011. הוא ניצח בבחירות ונבחר לנשיא עם 30.52% מהקולות, כשהוא גובר על הנשיאה המכהנת, קמילה ואייחו, שהתמודדה מטעם המפלגה הקומוניסטית.
בתקופת כהונתו התמודד בוריץ' עם החלק השני של מחאות הסטודנטים, והפך לאחד הדוברים הראשיים של ה-FECH. ב-2012 הוא נכלל ברשימת 100 המנהיגים הצעירים של צ'ילה, שפורסמה על ידי המגזין "El Mercurio".
חבר בית הנבחרים (2014–2022).
ב-2013 התמודד בוריץ' כמועמד עצמאי בבחירות לבית הנבחרים, הבית התחתון של של הקונגרס הלאומי של צ'ילה, לייצג את מחוז הבחירה 60 (כיום מחוז 28), הכולל את מחוז מגאיאנס ואנטארקטיקה צ'ילנה בדרום צ'ילה בו שוכנת פונטה ארנס. בוריץ' נבחר עם 15,418 קולות (26.18%), המספר הגבוה ביותר שקיבל מועמד באזור. התקשורת הדגישה את העובדה שבוריץ' נבחר כמועמד עצמאי, ובכך פרץ בהצלחה את הפוליטיקה הדו-מפלגתית של צ'ילה.
בוריץ' הושבע כחבר בית הנבחרים ב-11 במרץ 2014. במהלך כהונתו הראשונה ישב בוריץ' בוועדה לזכויות אדם ולעמים הילידיים, בוועדה לאזורי קצה ולאנטארקטיקה צ'ילנה ובוועדת העבודה והביטוח הלאומי.
בשנת 2017, נבחר בוריץ' בשנית כחבר בית הנבחרים מטעם אזור מגאיאנס עם 18,626 קולות (32.82%), שהיה מספר הקולות השני בגובהו במדינה באותו זמן. הוא ישב בוועדה לאזורי קצה ולאנטארקטיקה צ'ילנה ובוועדת חוקה, חקיקה, צדק ורגולציה.
הבחירות לנשיאות 2021.
בוריץ' היה מועמד בבחירות לנשיאות צ'ילה ב-2021. ב-18 ביולי 2021, ניצח בוריץ' בבחירות המקדימות של ברית Apruebo Dignidad, קואליציה של מפלגות שמאל שהוקמה לרגל הבחירות, עם 60% מהקולות. הוא הגיע למקום השני בסיבוב הראשון וב-19 בדצמבר 2021 ניצח בוריץ' את מועמד הימין חוסה אנטוניו קאסט בסיבוב השני של הבחירות לנשיאות עם 55.85% מהקולות. והושבע כנשיא צ'ילה ב-11 במרץ 2022.
בשנת 2022 נכלל ברשימת טיים 100.
זכויות להט&quot;ב בפרגוואי
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בפרגוואי מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים חוקית מאז 1880, אך זוגות ומשקי בית חד-מיניים שבראשם זוגות חד-מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות הזמינות לזוגות נשואים הטרוסקסואלים. פרגוואי מוגדרת כמדינה עם המעמד הגרוע ביותר עבור זכויות להט"ב ברחבי מדינות דרום אמריקה לאחר גיאנה בה הומוסקסואליות היא פלילית נכון לשנת 2021, אם כי החוק אינו נאכף.
ב-9 בינואר 2018, בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם (IACHR) קבע כי מדינות החתומות על האמנה האמריקאית לזכויות אדם (בהן פרגוואי) מחויבות לאפשר לזוגות חד מיניים להינשא כזכות אדם המחייבת את המדינות החתומות. הפסיקה, שחייבה לחלוטין את קוסטה ריקה בה בית הדין ממוקם, יצרה תקדים מחייב עבור מדינות נוספות ברחבי היבשת. כיום, קיימת תביעה תלויה ועומדת להכרה בנישואים חד מיניים בפרגוואי המסתמכת על פסיקתו.
מעמד בחוק.
פעילות הומוסקסואלית של גברים או נשים הפכה לחוקית בפרגוואי מאז 1880. עם זאת, גיל ההסכמה לא מוגדר כשווה בין זוגות הטרוסקסואלים (14) והומוסקסואלים (16).
בתקופת הדיקטטורה של אלפרדו סטרסנר בין השנים 1954–1989, תושבי להט"ב בפרגוואי התמודדו עם רדיפות כבדות ונאלצו לשמור על חיים סודיים. ב-1 בספטמבר 1959 פרצה שריפה בעיר הבירה אסונסיון. ברנרדו ארנדה, קריין רדיו אהוב, מת בשריפה. המשטרה האשימה כ-108 הומוסקסואלים בשריפה. התיק מכונה כיום כ-"תיק 108" (תיק 108). הגברים נעצרו, עונו ושמותיהם פורסמו ברבים. העיתונות האשימה אז הומוסקסואליות כגורם למותו של ארנדה, כאשר ממשלת סטרוסנר עודדה בפומבי שנאה ואלימות נגד להט"ב אותם כינתה כ-"רשעים", "מרושעים" ו-"לא נורמליים". עם זאת, מעורבותם של הגברים למותו של ארנדה לא הוכחה עד היום. קבוצות להט"ב מקומיות דחקו לכבד את הקורבנות של מקרה 108, וב-2010 פרסם במאי הסרט רנטה קוסטה, שדודו היה אחד הנאשמים, סרט תיעודי בשם "108 סכינים של פאלו" ("108 Cuchillo de Palo") אשר כלל ראיונות של ניצולים מהתיק אשר חושף את הרדיפה עמה התמודדו.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות.
פרגוואי אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור או שותפות).
לצד אי הכרתה של פרגוואי במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת המדינה המגדירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד מאז 1992.
ביולי 2010, ארגון הלהט"ב "SOMOSGAY" הודיע על כוונתו להגיש לפרלמנט הצעת חוק נישואים חד מיניים אם כי הצבעה בנושא לא התרחשה.
במאי 2017, המועמד לנשיאות סנטיאגו פניה ממפלגת השלטון, קולורדו, הכריז על תמיכתו בחקיקת נישואים חד מיניים. הוא ספג ביקורת במהירות מצד חברי פרלמנט שמרנים בהם הנשיא הוראסיו קארטס, שחודשים קודם לכן ניסה ללא הצלחה לתקן את החוקה כדי לאפשר לו להיבחר מחדש, מהלך אשר גונה בחריפות ונחשב לאנטי-דמוקרטי על ידי מפלגות האופוזיציה. בשנת 2013, קארטס צוטט באומרו כי "יירה כדור לתוך אשכיו אם בנו יביע עניין בנישואים לגבר אחר".
ב-9 בינואר 2018, בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם (IACHR) קבע כי מדינות החתומות על האמנה האמריקאית לזכויות אדם (בהן פרגוואי) מחויבות לאפשר לזוגות חד מיניים להינשא. הפסיקה, שקבעה תקדים מחייב למדינות רבות באמריקה הלטינית, קובעת כי,
ב-12 בינואר 2018, הארגון "SOMOSGAY" הודיעה על כוונתו להגיש עתירה לבית המשפט העליון לצדק, בבקשה לאשר נישואים חד-מיניים במדינה תוך ציון פסק הדין של בית הדין האמריקאי. פקידי ממשלת פרגוואי הגיבו בשלילה לפסיקת בית הדין בעודם טענו באופן שקרי כי "אינו חל על פרגוואי".
במרץ 2018, המועמד השמרן לנשיאות מריו אבדו בניטס ממפלגת קולורדו הצהיר כי "יטיל וטו על כל הצעת חוק להתרת נישואים חד מיניים שתעבור בקונגרס" אשר לאחר מכן זכה בבחירות. במרץ 2019, עם 24 קולות בעד, הסנאט של פרגוואי אישר טיוטת הצהרה המכריזה על עצמה כמדינה "פרו-חיים ופרו-משפחה", המביעה התנגדות לנישואים חד-מיניים וקיום הפלות. המהלך ספג לביקורת שלילות רבות מצד מחוקקים שטענו כי המדינה היא חילונית ואינה יכולה לכפות עקרונות מוסריים או ערכים דתיים על כלל האוכלוסייה.
הורות ואימוץ.
זוגות חד מיניים אינם רשאים לאמץ ילדים בפרגוואי, הן עבור אימוץ חורג או משותף. עם זאת, מאז 1997, חוק האימוץ קובע כי רווקים, מכל מין, רשאים לאמץ ללא קשר למצבם המשפחתי.
הגנה מפני אפליה.
לא קיימים חוקים המכסים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בפרגוואי. עם זאת, סעיף 28 לכללים והתקנות הפנימיים של משרד ההגנה הציבורית אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית כלפי עובדי משרד ההגנה.
בנובמבר 2015 הוצגה בקונגרס הצעת חוק לאיסור אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית, אם כי לא עלתה מאז.
זהות מגדרית.
בפרגוואי, טרנסג'נדרים אינם רשאים לשנות באופן חוקי את שמם ומגדרם במסמכים רשמיים. בשנת 1993 הגישה מריה גלוריה בובדילה תביעה לבית המשפט האזרחי בפרגוואי בשם טרנסג'נדרת פרגוואני המתגורר באיטליה, רמון פידל, שעבר ניתוח להתאמה מגדרית ורצה להירשם רשמית במגדרו כנקבה ולא כזכר. עם זאת, פידל נפטר בתאונת דרכים בטרם ניתן היה להכריע בתיקו. בדצמבר 2016 הגישו שתי נשים טרנסג'נדריות, ירן רוטלה ומריאנה ספולוודה, תביעה להכרה בשינוי שמותיהן, בהתבסס על סעיף 25 לחוקה בנושא חופש הביטוי ובנייה חופשית של זהות, וסעיף 42 לחוק האזרחי המאפשר שינוי שם פרטי.
באוקטובר 2016 אישר משרד הבריאות והרווחה את החלטה 695 הקובעת כי טרנסג'נדרים רשאים להשתמש בשמם איתו מזדהים ברשומות רפואיות, היסטוריה רפואית וטפסים, וקבע בנוסף כי פקידים העובדים ברשתות משולבות של שירותי בריאות (RIISS) יידרשו לספק סיוע וטיפול חובה בחולים טרנסג'נדרים בשם החברתי איתו הם מזדהים.
שירות צבאי.
לסביות, הומואים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בכוחות המזוינים של פרגוואי והמשטרה הלאומית.
ביוני 2010 דחתה לשכת הנבחרים, ב-42 קולות נגד ו-4 בעד, הצעת חוק שהייתה אוסרת על כניסתם של הומוסקסואלים לכוח הציבורי, המורכב מכוחות הצבא והמשטרה.
תנאי מחיה.
פרגוואי נחשבת לאחת המדינות השמרניות ביותר בדרום אמריקה. דיווחים על אלימות ואפליה כלפי חברי קהילת הלהט"ב אינם נדירים, ולעיתים קרובות מוגדרת המשטרה כמי שמתעלמת מטיפול יעיל בעבריינים. הכנסייה הקתולית שומרת על השפעה ונוכחות חזקה במדינה, והתנגדה בתוקף לצעדים לשיפור חייהם של תושבי להט"ב. באוקטובר 2017, ממשלת פרגוואי יישמה איסור על דיון בנושאי להט"ב בתוך בתי ספר ציבוריים. שר החינוך הוסיף כי הוא עשוי לשקול "שריפת ספרים המעלים מודעות כלפי טרנסג'נדרים".
מצעדי גאווה.
מאז 2004, קבוצות להט"ב פרגוואניות מארגנות מצעדי גאווה שנתיים בבירה אסונסיון.