עם זאת, משום שהם יצרו הידרידים נדיפים בכדור הארץ הבראשיתי כאשר התגובה העיקרית הייתה חמצון או חיזור של מימן, היסודות הכלקופילים הפחות מתכתיים הידלדלו מאוד בכדור הארץ יחסית לריכוזם הקוסמי. עובדה זו בולטת במיוחד לכלקוגנים סלניום וטלוריום, שמסיבה זו הם בין היסודות הנדירים ביותר המצויים בקרום כדור הארץ (רק להמחיש זאת, טלוריום נדיר כמו פלטינה).
היסודות הכלקופילים המתכתיים ביותר (מקבוצות הנחושת, האבץ ו הבור) עשויים להתערבב במידת מה עם ברזל בגלעין כדור הארץ. משום שאינם יוצרים הידרידים נדיפים ריכוזם בקרום לא הידלדל יחסית לריכוזם במערכת השמש. אבץ וגליום הם "ליתופילים" בטבעם משום שהם מופיעים לעיתים קרובות במינרלים סיליקטיים או מינרלים קרובים ויוצרים קשרים חזקים למדי עם חמצן. אחד ממקורות העיקרים של הגליום הוא המינרל בוקסיט, עפרה של אלומיניום הידרוקסידי, שבו מחליפים יונים של גליום יונים דומים כימית של אלומיניום.
למרות שיסודות כלקופילים אינם מצויים בריכוז גבוה בקרום כדור הארץ הם מהווים את עיקר המתכות בעלי החשיבות הכלכלית. הסיבה לכך היא שבעוד שיסודות ליתופילים דורשים תהליך אלקטרוליזה יקר באנרגיה לזיקוקם, קל לזקק כלקופילים על ידי ביצוע חיזור עם קוק, וגם משום שריכוזם הגאוכימי יכול להגיע במקרים קיצוניים לפי 100,000 מריכוזם הממוצע בקרום. ריכוזים עשירים אלו מופיעים ברמות גבוהות דוגמת רמת טיבט והאלטיפלאנו בבוליביה בהם התרוממו כמויות גדולות של יסודות כלקופילים אל פני השטח כתוצאה מהתנגשות לוחות טקטוניים. תופעת-לוואי של עובדה זו בתקופה המודרנית היא שהכלקופילים הנדירים ביותר (כמו כספית) נוצלו כמעט לחלוטין שערכם כמינרלים כמעט ונמוג לחלוטין.
יסודות אטומופילים.
H, C, N, גזים אצילים
יסודות אטומופילים (קרויים גם "יסודות נדיפים") מוגדרים כיסודות הקיימים בעיקר על פני השטח או מעליו משום שהם מוכלים בנוזלים, או שהם נוזלים, או שהם גזים בטמפרטורות ובלחצים של פני השטח. הגזים האצילים אינם יוצרים תרכובות יציבות ומתקיימים כגזים מונאטומיים, בעוד שחנקן, אף שאין לו תצורה יציבה לאטומים הבודדים שלו, יוצר מולקולה דו-אטומית כל כך חזקה עד שכל התחמוצות של החנקן אינם יציבים תרמודינמית ביחס לחנקן וחמצן חופשיים. עקב כך התפתחות החמצן החופשי הודות לתהליך הפוטוסינתזה, עברה אמוניה התחמצנות לחנקן מולקולרי שבהדרגה הפך לארבע חמישיות מהאטמוספירה של כדור הארץ. פחמן גם הוא מסווג כאטומופיל משום שהוא יוצר קשרים מרובים חזקים מאוד עם חמצן בפחמן חד-חמצני (המתחמצן לאיטו באטמוספירה) ופחמן דו-חמצני. האחרון הוא המרכיב הרביעי בכמותו באטמוספירה, בעוד שפחמן חד-חמצני נוצר באופן טבעי בהרי געש ומתקיים באטמוספירה במשך כמה חודשים.
מימן, כאחד משני היסודות המרכיבים את המים, מסווג אף הוא כאטומופיל. מים מסווגים כנדיפים, משום שמרביתם הם בצורת נוזל או גז, אף שהם מתקיימים גם כתרכובת מוצקה על פני השטח.
מכיוון שכל היסודות האטומופילים הם גזים או שהם יוצרים הידרידים נדיפים, "הידלדלו מאוד" היסודות האטומופילים בכדור הארץ בהשוואה לכמותם במערכת השמש בשל ההתנדפות מהאטמוספירה במהלך היווצרות כדור הארץ. הגזים האצילים הכבדים ביותר (קריפטון וקסנון) הם היסודות היציבים הנדירים ביותר בכדור הארץ.
כלקופילי
ליתופילי
סידרופילי
אטומופילי
פרנק האריס
פרנק האריס (באנגלית: Frank Harris; 14 בפברואר 1856 - 27 באוגוסט 1931) היה סופר, מחזאי, ביוגרף, עיתונאי, עורך עיתון, עורך דין, יליד אירלנד. הוא נחשב לחברו הקרוב של אוסקר ויילד ויצירותיו החשובות והמשפיעות ביותר (שתורגמו גם לעברית) הן הביוגרפיה שכתב על אוסקר ויילד: חיי אוסקר ויילד, והאוטוביוגרפיה חיי ואהבותיי (ספר זה נאסר לפרסום במדינות רבות בגלל התיאורים המיניים המפורטים המצויים בו). הוא נחשב לדמות צבעונית מרכזית, אך שנויה במחלוקת בעולם הספרות, את יצירותיו החשובות הוא פרסם בערוב ימיו, כשכבר היה אזרח ארצות הברית.
מהלך חייו.
פרנק האריס (ג'יימס תומאס האריס) נולד ב-1856 במחוז גולוויי באירלנד. הוריו היו ולשים, ואביו היה קצין בצי הבריטי. ילדותו עברה עליו ללא אמו שמתה בשלב מוקדם בחייו, ואביו התקשה לגדלו. האריס נשלח לאנגליה לבית ספר שהוא גם פנימייה, אותה תיאר הסופר בזיכרונותיו כמקום אשר גרם לו סבל ובו נחשף לחינוך הכולל מלקות ויחסי מין הומוסקסואליים כחלק מניצול יחסי מרות.
בשנת 1869 הוא היגר לבדו מאירלנד ללא הסכמת אביו, אל ארצות הברית. הסיבה שבחר דווקא בה הייתה שהיא נחשבה "לארץ האפשרויות הבלתי מוגבלות". בעוד אירלנד מולדתו ובעיקר אנגליה בה התחנך העיקו עליו. כנער החל לעבוד כפועל קשה יום, הוא עבד כפועל בהנחת היסודות לגשר ברוקלין, כמצחצח נעליים, כפקיד במלון, ולבסוף כבוקר. במסגרת עבודה זו הוא החל להתעשר, בעיקר בזכות מיומנות הברחת הבקר שרכש, שאפשרה לו להבריח בקר בדרך לא חוקית לארצות הברית, בעיקר לשיקגו שהתפרסמה בבתי המטבחיים ותעשיית הבשר המשגשגת שבה. אך לבסוף בעקבות מאורעות הקשורים בתעשיית הבשר בשיקגו הוא איבד את רוב הממון שצבר כמבריח בקר.
במשך כל תקופת ילדותו באירלנד ונערותו בארצות הברית, קרא האריס ספרים ולמד לעיתים באופן עצמאי. לאחר כישלונו כמבריח בקר הוא התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת קנזס, סיים את לימודיו והיה לעורך דין מן המניין. במהרה זנח את קריירת המשפטים לטובת קריירה של עיתונאי, במלחמת רוסיה טורקיה, הוא שימש ככתב של כמה עיתונים אמריקאים. בשנת 1878 הוא נשא את אשתו הראשונה פלורנס רות אדמס, שנפטרה שנה אחר-כך. בשנים הללו כבר יצא שם להאריס כרודף נשים וטיפוס חלקלק, והיו טענות שהאריס נשא את פלורנס אדמס רק בגלל עושרה הרב, כמו כן האשימו את האריס שבמהלך מלחמת רוסיה טורקיה, הוא סיקר את המלחמה מבית בושת באודסה ולא מהחזית כמו שהיה מחויב. האריס הכחיש את הטענות, וטען שבמהלך כל המלחמה התלווה אל הגנרל הרוסי מיכאיל סקובלב.
בשנת 1880 הגיע האריס אל לונדון והחל לעבוד כסגן עורך בעיתון איבנינג ניוז (Evening News), במהרה הוא התקדם לתפקיד העורך הראשי של העיתון ובניהולו העיתון החל לשגשג, באותן שנים ניסה האריס את כוחו בפוליטיקה וניסה להיבחר לפרלמנט הבריטי ונכשל. אחר כך רכש באמצעות הלוואה את השבועון הספרותי הבריטי סטרדיי רוויו (Saturday Review). הוא החליף את צוות הכותבים של העיתון וגייס במקומם כותבים חדשים שהיו גם חבריו: ג'ורג' ברנרד שו, תומאס הרדי ורודיארד קיפלינג. ידידים נוספים של האריס היו וולט ויטמן ותומאס קרלייל. באותם ימים היה האריס מוכר בבוהמה הלונדונית. הוא היה חברו הטוב של אוסקר ויילד, שניהם נחשבו לאישים אשר הפכו את שנינות השיחה לאמנות. האריס היה בין הבודדים אשר תמכו באוסקר ויילד בתקופת משפטו.
בין השנים 1908 ל-1931 כתב האריס סיפורים קצרים, מחזות, רומנים, ומסות ביוגרפיות על שקספיר, אוסקר ויילד וברנרד שו. בשנת 1923 הוא פרסם את הכרך הראשון של האוטוביוגרפיה שלו: חיי ואהבותיי, ועד יום מותו הוא פרסם שלושה כרכים נוספים. הכרך החמישי פורסם זמן קצר לאחר מותו. עם צאת הכרך הראשון לאור בשנת 1923 הוגשו מספר רב של תביעות משפטיות נגד האריס, בעיקר באשמת פגיעה במוסר. ברנרד שו הנהיג מספר אנשי עט ואמנים שיצאו לעזרתו של האריס, והתביעות בוטלו. ההליכים המשפטיים, הולידו תחושה של כעס ומרירות אצל האריס ופגעו במעמדו החברתי.
לאחר מותו הוא זכה לתשבחות מסופרים אשר ראו בו לוחם כנגד הצביעות הוויקטוריאנית. עם התפתחות הקולנוע במהלך המאה ה-20 אף הופקו מספר סרטי קולנוע על פי יצירותיו ודמותו גולמה על ידי שחקנים ידועי שם כדוגמת ג'ק למון
מקורות.
חיי ואהבותי, (הכרך הראשון של המדורה העברית הכוללת גם מבוא על האריס שנכתב על ידי מתרגמי הספר, והקדמה שנכתבה על ידי האריס עצמו)
רנה מאסילי
רנה מאסילי (בצרפתית - René Massigli; 22 במרץ 1888 - 3 בפברואר 1988) היה דיפלומט צרפתי ששימש אף כשר החוץ ב"ועד הצרפתי לשחרור לאומי", מעין ממשלה גולה שהוקמה בזמן מלחמת העולם השנייה על ידי אנשי צרפת החופשית וגורמים נוספים. מאסילי זכה לקריירה דיפלומטית ארוכה ומגוונת, ושימש כשגריר במדינות רבות.
קריירה מוקדמת.
מאסילי נולד בעיר מונפלייה במחוז ארו בצרפת. בתקופת מלחמת העולם הראשונה הצטרף לשירות החוץ הצרפתי, ושירת בברן ובברלין. בין 1920 ל-1931 שימש מאסילי כמזכיר הכללי של "ועידת השגרירים", גוף דיפלומטי של מעצמות ההסכמה שפעל כמה שנים לאחר מלחמת העולם הראשונה במקביל לחבר הלאומים. בתפקיד זה היה מעורב ביישוב סכסוכים טריטוריאליים שנגעו לשלזיה, ממל ווילנה, גבולותיהן של אוסטריה והונגריה, ואכיפת החלקים הנוגעים לאיסור החימוש בהסכם ורסאי. הוא שימש כאיש סודו של שר החוץ אריסטיד בריאן, היה מעורב במגעים שקדמו לחתימת הסכם לוקרנו, ולאחר מכן במגעים שקדמו להצטרפות גרמניה לחבר הלאומים.
במהלך שנות ה-30 שימש מאסילי בתפקידים בכירים במשרד החוץ הצרפתי. הוא היה מעורב בניסיונות להשגת הסכם פירוק נשק בז'נבה בתחילת שנות ה-30, ולאחר מכן שימש בתפקידים שונים במשרד החוץ, כמנהל המחלקה המדינית, וכציר קבוע של צרפת בז'נבה. מאסילי נחשב למומחה לענייני חבר הלאומים בשנת 1938 מונה כשגריר באנקרה. בתקופה זו הסתכסך עם שגריר גרמניה בטורקיה, פרנץ פון פאפן. לאחר תבוסת צרפת במהלך המערכה על צרפת ב-1940 החזיר משטר צרפת של וישי את מאסילי לצרפת, אם בשל הסכסוך עם פון פאפן, ואם בשל כך שנחשב פרו-בריטי.
בשירות צרפת החופשית.