עם קום המדינה המושבה הוותיקה ראש פינה (שהוקמה בשנת 1882), שקלטה בהצלחה עוד טרם הפרויקט הלאומי הגדול 40 משפחות מרומניה, קיבלה על עצמה קליטה של עולים נוספים. הרעיון שעמד מאחורי החלטה זו הוא הרצון להגדיל את כוח האדם העובד במושבה, הגדלת מספר משלמי מיסים למושבה והגדלת שטחה הגאוגרפי. מצד אחד מעשה זה בא לחזק את המושבה ומצד שני גם לעזור במאמץ הלאומי.
הקמת המעברה והקשיים שלה.
ב-1949 הוקם מחנה אוהלים סמוך למושבה באדמות הכפר הנטוש ג'אעונה שנכלל בתחומי המושבה. בסוף 1950 הוקמה המעברה שהחליפה אותו. תושבי המעברה היו עולים מארצות האסלאם וממזרח אירופה והגיעו מתימן, מצרים, טורקיה, פרס, רוסיה, פולין, רומניה, מרוקו, תוניס, עיראק ואלג'יר.
לאחר הקמתה של המעברה, המועצה אזורית הגליל העליון, שהייתה בעלת ידע וניסיון בקליטה וניהול המעברה, התעניינה בתושבי המעברה כידיים עובדות. על כן המועצה האזורית דרשה שהמעברה תעבור לרשותה. המועצה האזורית עזרה למעברת ראש פינה בארגון, הדרכה, חינוך ותעסוקה. משרד הפנים בדרך כלל עודד את הרשויות המקומיות לספח לתחומן את המעברות ולדאוג להם. אולם, משרד הפנים ניסה לספח את מעברת ראש פינה אל המושבה ראש פינה, ולא אל המועצה האזורית, בטענה שמניעיה של המועצה האזורית פוליטיים.
ראש פינה דרשה כסף עבור ההוצאות השותפות של המעברה (מים, תאורה, פינוי אשפה) אך העולים לא יכלו לשלם וגופי הממשלה שילמו רק חלק מהסכום. ראש פינה לא עמדה בנטל הכלכלי ועל כן המעורבות שלה במעברה הייתה מינימלית כאשר המועצה האזורית התחילה לנהל אותה בפועל.
המצוקה הכלכלית במעברה.
לתושבי המעברה לא היה תעסוקה קבועה, הדבר הביא לעוני שגרר אחריו הפגנות קשות ופשיעה. המושבה בראש פינה נקלעה גם היא לקושי כלכלי כי תשלומי המעברה הוטלו עליה כאשר אין לה מקור הכנסה נוסף ובשונה מקליטת המשפחות הראשונות מרומניה תושבי המעברה לא שילמו כלל והיו לנטל כלכלי.
במכתב של מועצת ראש פינה אל משרד הפנים נכתב כי ישנו קושי לגבות כסף מעולים אשר חיים בפחונים ובחוסר עבודה ו"שחברת מקורות, שחייבים לה סכומים רבים, לא מעיזה להפסיק לתושבי המעברה את המים מפחד התפרצותם של מרי נפש אלה שאין להם מה להפסיד". ניכר כי הקשיים הכלכליים הללו הכבידו על קיומה של מעברת ראש פינה ומראים על חוסר שביעות רצונה של הנהגת המושבה מניהולה המורכב של המעברה.
החשש משינוי פוליטי.
ניכר כי היה קיים פער דמוגרפי בין תושבי המעברה לבין תושבי המושבה. עקב כך תושבי המושבה חששו משינוי פוליטי בבחירות הקרובות לרשות המקומית ורצו למנוע מתושבי המעברה את זכות הצבעתם. בפסק דין עקרוני בעניין זכות הבחירה לתושבי המעברות נקבע כי תהייה לתושבי המעברה זכות בחירה מלאה גם ברשות בה הם נמצאים בטענה ש"די בכך שהתושבים הגיעו עם כוונה שזה יהיה מקום מגוריהם כדי להקנות להם זכות בחירה ואין לשלול אותה מהם רק עקב זמניות הדיור". תושבי ראש פינה חששו מפסיקה זו שכן בקלות יחסית יכלו תושבי המעברה לזכות ברוב ברשות המקומית בצורה דמוקרטית. החשש מהשינוי הפוליטי התווסף למצוקה הכלכלית במעברה והביאו להסתייגות מהרצון לניהול המעברה על ידי המושבה ראש פינה.
משבר המים.
בתאריך 22 בפברואר 1953 הודיעה חברת מקורות שבמידה ולא ישולם החוב של המעברה היא תנתק את המעברה ואת העולים מרומניה ממים הדבר הרתיע מאוד את ועד ראש פינה שפנתה בדחיפות לממשלה להתערב. בנקודה זו ועד ראש פינה החליט על חיסול המעברה סופית. במכתב שכתב יעקב גלילי, מזכיר מועצת ראש פינה, למשרד הפנים כתוב כי מעברת ראש פינה, הוקמה בניגוד לרצונה של מועצת ראש פינה ובלחץ הסוכנות ומשרד הפנים. עוד נכתב כי עקב אי האפשרות לגבות מיסים או תשלום בעד מים מתושבי המעברה, המעברה היוותה מעמסה כבדה על תקציב מועצת ראש פינה.
חיסול המעברה.
מה שהתחיל בצפיות גדולות ובברכה של הקמת מעברת ראש פינה, הסתיים בלחץ ואיומים (ניתוק ממים, צרכניה, פינוי אשפה ושירותי המעברה). בסופו של דבר חייבו את העולים במעברה לשלם את חובם ולעזוב לחצור הגלילית הסמוכה. בשל העובדה כי תושבי המעברה לא סיפקו ידיים עובדות למושבה, החשש משינוי צביונה של המושבה ראש פינה, והקושי הכלכלי אליו נקלעה עקב הצורך לתמוך במעברה, הכריע ולא הותירו שריד למעברה. עד היום חצור הגלילית וראש פינה סמוכות מאוד, אך אין ביניהם כביש והן לא מתאחדות. מעברת ראש פינה נעלמה כליל בלי להשאיר אזכור למקומה הגאוגרפי וההיסטורי שלה .
שורש 13
שורש 13, או ג'יונג בּוּ (בסינית: 冂部, פיניין: Jiōng bù) הוא השורש השלושה-עשר של הכתב הסיני. פירושו "קופסה הפוכה", "רחב" או "אורך" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
במילון קאנגשי יש 50 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
מאגר אתנולוג
הצד האחר של התקווה
הצד האחר של התקווה (בפינית: Toivon tuolla puolen) הוא סרט דרמה קומי פיני משנת 2017 שנכתב, הופק ובוים על ידי אקי קאוריסמקי. הסרט הופק על ידי חברת Sputnik הפינית של קאוריסמקי. בדצמבר 2016, הוא נבחר להתמודד בתחרות בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-67. הסיפור עוסק באיש עסקים פיני שפוגש מבקש מקלט סורי שמחפש את אחותו הנעדרת. קאוריסמקי ציין כי הסרט הזה הוא האחרון שלו כבמאי. הסרט זכה בפרס במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים.
עלילה.
בהלסינקי, ולדמר, מוכר חולצות, רב עם אשתו ועוזב אותה. הוא מחליט לעזוב את העסק שלו ומוכר את החולצות שנותרו. הוא מהמר עם הרווחים שלו במשחק פוקר וזוכה בהרבה כסף. עם זה, הוא קונה מסעדה. שלושת עובדיו מפקפקים בתחילה בניסיונותיו של ולדמר להמריץ מחדש את המסעדה שלהם.
במקביל, חאלד, סורי, מופיע בהלסינקי באופן בלתי חוקי על ספינת משא. הוא מסגיר את עצמו למשטרה ומבקש מקלט. במתקן לפליטים שאליו נשלח הוא מתיידד עם מזדאכ, פליט עיראקי. חאלד מבקש ממזדאכ לעזור לו בחיפושים אחר אחותו מרים, שאבדה במהלך מסעם דרך הבלקן למקלט ממלחמת האזרחים בסוריה. כשהממשלה דוחה את בקשת המקלט של חאלד, הוא בורח.
ולדמר מוצא את חאלד מתחבא ליד המסעדה שלו, נותן לו מקלט ושוכר אותו. ולדמר וצוותו עוזרים לחאלד להשיג ניירות חדשים. לבסוף שומע מזדאכ ממרים. ולדמר וחאלד שוכרים משאית כדי להבריח אותה מליטא, שם שהתה במתקן פליטים. חאלד ומרים מתאחדים מחדש. זמן קצר לאחר מכן, חאלד, בשובו לדירתו של ולדמר, מוטרד על ידי בריון גזען שדוקר אותו כמעט למוות. ולדמר רואה בריכות דם כשהוא חוזר הביתה ויוצא למצוא את חאלד יושב מתחת לעץ על גדת נהר, מחייך כשכלב קטן מלקק את פניו.
הפקה.
אקי קאוריסמקי אמר שהסרט יצא בתקווה לשנות נקודות מבט על פליטים בפינלנד. שרוואן האג'י זכה בחלקו של חאלד לאחר שנענה לקריאת ליהוק לשחקן מזרח תיכוני, העדפה לסורי.
האג'י העיר שהוא ניצל את החוויות האישיות שלו כדי לגלם את הדמות ואמר "לקח לי אולי 10 דקות פשוט לעצום את העיניים ולחשוב שאני בבית, ואז פתאום יורד גשם של פצצות". קאוריסמקי שאל את האג'י אם הוא מנגן בכלי, ולאחר שמצא שכן ביקש מהאג'י להביא את הכלי לסט וכתב סצנה כדי לשלב זאת. לאחר ששקל את השם "הפליט", אמר קאוריסמקי כי מצא את השם הצד האחר של התקווה בשיר יווני עתיק וזה נבחר לשם הסרט.
הפצה.
בדצמבר 2016 נודע שהסרט יתמודד בתחרות בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-67. הסרט עצמו הופץ במהדורה מוקדמת בפברואר בפינלנד ובאפריל 2017 הופץ לבתי הקולנוע בבריטניה. במרץ 2017 רכשה יאנוס פילמס את הזכויות להפיץ את הסרט בארצות הברית, אחרי שהפיצה בעבר את סרטו הקודם של קאוריסמקי משנת 2011, לה האבר. הצד האחר של התקווה שוחרר בארצות הברית ב-1 בדצמבר 2017.
הצד האחר של התקוווה
דייוויד פרנסיס
דייוויד רולנד פרנסיס (באנגלית: David Rowland Francis; ) היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי. הוא כיהן במגוון תפקידים, כולל ראש עיריית סנט לואיס, מושל מיזורי ומזכיר הפנים של ארצות הברית. בשנים 1916–1917, במהלך המהפכה הרוסית, הוא היה שגריר ארצות הברית ברוסיה, האחרון עד חידוש יחסי ארצות הברית–ברית המועצות ב-1933. פרנסיס היה איש הסיעה הוילסונית במפלגה הדמוקרטית.
ראשית חייו.
דייוויד פרנסיס נולד בריצ'מונד, קנטקי, כבנם של אלייזה קלדוול (לבית רולנד) ושל ג'ון בראודוס פרנסיס. ב-1870 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, שם הוא שימש במספר תפקידים באחוות בטא-תטא-פאי.
ראשית הקריירה.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה, היה פרנסיס לאיש עסקים מצליח בסנט לואיס ושימש כנשיא בורסת סוחרי התבואה. ב-1880 היה פרנסיס אחד החברים המייסדים של בורסת הכרייה של סנט לואיס (St. Louis Mining and Stock Exchange).
ב-1885 נבחר פרנסיס למשרת ראש עיריית סנט לואיס מטעם המפלגה הדמוקרטית. ב-1888 הוא נבחר כמושל מיזורי, ובכך היה ראש עיריית סנט לואיס היחידי שנבחר כמושל המדינה.
ב-1896 מונה פרנסיס כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא גרובר קליבלנד, תפקיד בו הוא כיהן עד תום נשיאותו של קליבלנד ב-1897.
התערוכה העולמית של 1904.
פרנסיס היה אחד האישים המרכזיים שקידמו את התערוכה העולמית של סנט לואיס ב-1904, ושימש כנשיא תערוכת רכישת לואיזיאנה.
בשילוב עם התערוכה התקיימה אולימפיאדת סנט לואיס, וכמי שפיקח על טקס הפתיחה של המשחקים, היה פרנסיס האמריקאי היחידי שפתח משחקים אולימפיים שלא היה נשיא או סגן נשיא.