העיר סבלה מירידה במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה, אולם בסוף שנות העשרים חידשה את צמיחתה, ותעשיות שונות בה התרחבו, בעיקר תעשיית הברזל והמתכות. בשנת 1939 עמדה אוכלוסיית העיר על 104,500 תושבים.
קרץ' במלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה התרחשו בקרץ' כמה קרבות בין הצבא האדום לכוחות מדינות הציר, במסגרת החזית המזרחית. העיר נכבשה על ידי הגרמנים בנובמבר 1941, ב-30 בדצמבר 1941 כבשו הסובייטים את העיר מחדש במבצע נחיתה ימית. בשנת 1942 כבשו הגרמנים את העיר שוב, ב-31 באוקטובר 1943 נערכה נחיתה ימית נוספת, ובסופו של דבר שוחררה קרץ' ב-11 באפריל 1944. בקרבות על חצי האי קרץ', איבד הצבא האדום יותר מ-160,000 חיילים. זמן קצר לאחר שחרור העיר על ההר שבקרבת העיר הוקמה אנדרטה לזכר הנופלים בתכנון של מויסי גינזברג.
הפולשים הגרמנים הרגו כ-15,000 מתושבי העיר, וגרשו 14,000 אחרים. עדויות לזוועות שחוללו, הוצגו במשפטי נירנברג. בשנת 1973 זכתה קרץ' בתואר עיר גיבורה (город-герой); עיטור מקביל לגיבור ברית המועצות.
הקטקומבות בפרברי העיר, שימשו בסיס לפרטיזנים רבים. אלפי לוחמים ופליטים מצאו מקלט באתר, והיו מעורבים בהתקפות על הנאצים. רבים מהם מתו במחתרת, כתוצאה משאיפת גזים רעילים. שנים לאחר מכן, הוקמה במקום אנדרטה לזכרם.
לאחר התפרקות ברית המועצות.
לאחר פירוק ברית המועצות, קרץ' הפכה לחלק מהרפובליקה האוטונומית של קרים.
לאחר סיפוח חצי האי קרים לרוסיה, הפכה לחלק מרפובליקת קרים. בשנת 2018 נחנך גשר קרים מעל מיצר קרץ', המאפשר מעבר יבשתי לרכבים פרטיים ומשאיות מרוסיה אל חצי האי קרים.
באוקטובר 2018 ארעה תקרית ירי במכללה הטכנולוגית בעיר, במהלכה מתו 19 איש ונפצעו עוד 53.
יהודים בקרץ'.
חוקרים מעריכים כי יהודים התיישבו בקרץ' כבר בתקופת ממלכת בוספורוס. הראיות הקדומות להתיישבות יהודים בעיר הן מתקופת האימפריה הרומית, כתב ביוונית שנמצא, בנושא שחרור עבדים יהודים, מעידה על קיומה של קהילה יהודית, ועל בית כנסת שהיה בעיר.
במחצית השנייה של המאה התשיעית, כתב פוטיוס, פטריארך קונסטנטינופול, לאנטוני, הארכיבישוף של קרץ', מכתב בו הודה לו על מאמציו להמיר את דתם של יהודי עירו. כתוצאה ממלחמות הכוזרים והרוסים, נטשו היהודים את קרץ', וכך כשביקר הנוסע פתחיה מרגנסבורג בעיר, מצא קהילה של קראים בלבד.
לאחר כיבוש העיר על ידי הרוסים בשנת 1771, התיישבו בעיר יהודים ממוצא רוסי. יישוב זה נהרס במהלך מלחמת קרים (1853–1856). לאחר מספר שנים הוקם היישוב היהודי מחדש, ובשנת 1897 התגוררו בקרץ' 4,774 יהודים אשר היוו 14% מאוכלוסיית העיר, בהם קרימצ'קים וקראים. מרבית היהודים התפרנסו מדייג ומבתי הזיקוק, חלקם התפרנסו ממסחר ומתעשייה זעירה. בעיר היו ארבעה בתי כנסת, האחד נבנה בשנות ה-30 של המאה ה-19, אחד נוסף נבנה בשנת 1875, ולקרימצ'קים ולקראים היו שני בתי כנסת נפרדים.
ב-31 ביולי 1905 נערך פוגרום ביהודי העיר וכמה מהם נרצחו, היהודים הצליחו להתארגן לשם הגנה עצמית.
בשנת 1926 התגוררו בקרץ' 3,067 יהודים שהיוו 8.9% מהאוכלוסייה הכללית, ומספרם הגיע בשנת 1939 ל-5,573.
הנאצים כבשו את העיר ב-16 בנובמבר 1941. זמן קצר לפני הפלישה הגרמנית, הצליחו כשלושת אלפים יהודים להימלט מהעיר. כוחות הוורמאכט לוו ביחידת אס אס-זונדרקומנדו 10. מיד עם הגעתם, קיבצו הגרמנים את יהודי העיר, ובין הימים 1-3 בדצמבר נורו לתעלות שנחפרו בפאתי העיר כ-2,500 מיהודיה על ידי יחידת הזונדרקומנדו. היהודים שנותרו, נרצחו בסוף אותו החודש.
ב-23 במאי 1942 כבשו הגרמנים את העיר בשנית, בשבועות שלאחר מכן הם רצחו את היהודים שנותרו, רובם קרימצ'קים. הקרימצ'קים נחשבו בברית המועצות כעם נפרד, ולכן היססו הנאצים כיצד לנהוג כלפיהם. בסוף שנת 1941 הוצא צו ליחידת ההרג הניידת, לפיו הקרימצ'קים הם יהודים, ובכך נחרץ גורלם והם נרצחו.
בסך הכל נרצחו כ-7,000 יהודים מקרץ' וסביבתה, מהם כ-5,500 קרימצ'קים. הרופאים היהודים ניצלו הודות לשתדלנותו של הרופא הראשי בעיר, ד"ר פיליפנקו.
בשנת 1970 הוערכה אוכלוסיית היהודים בעיר בכ-5,000 תושבים, רובם עזבו עם התפרקות ברית המועצות בשנת 1991.
תעשייה.
קרץ' נחשבת לעיר של מטלורגים, בוני ספינות, ודייגים. המפעלים הגדולים בעיר הם:
בנייה, עיבוד מזון, ותעשיות קלות, מהוות מרכיב חשוב בכלכלה המקומית. העיר משמשת בסיס לציי דייג, וכן מרכז חשוב לעיבוד מוצרי דגים.
תחבורה.
נמל קרים שוכן בצפון-מזרח העיר, לחוף מצר קרץ' בפתחו של ים אזוב. קו המעבורת נפתח בשנת 1953, והוא מקשר את חצי האי קרים, עם מחוז קרסנודאר שבצידו הרוסי של המצר. קיימות תוכניות לפתיחת קו מעבורת לפותי שבגאורגיה.
בנוסף לנמל קרים, בעיר מספר נמלים: הנמל המסחרי, נמל הדייג, ונמל קמיש-בורון (Kamysh-Burun).
בעיר מספר תחנות רכבת, רשת קווי האוטובוסים מקשרת בין קרץ' לערים בקרים ובמחוז קרסנודאר.
גשר מצר קרץ'.
ב-25 באפריל 2010 חתמו נשיא אוקראינה ויקטור ינוקוביץ', ונשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, על הסכם לבניית גשר שיחבר בין העיר לרוסיה.
לאחר פרוץ המשבר בקרים בשנת 2014, חתם מדבדב על צו לזירוז בניית הגשר. לאחר סיפוח חצי האי קרים לרוסיה, מהלך שלא הוכר על ידי אוקראינה, נוצר צורך מיידי לבנות חיבור יבשתי בין רוסיה לקרים שלא יעבור בשטח אוקראינה.
ביום שלאחר חתימת הסכם הסיפוח של קרים, דיווחו כלי תקשורת ברוסיה כי ראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין הורה להתחיל בהכנות לבניית הגשר.
הגשר נחנך בשנת 2018 והוא נקרא בשם גשר קרים.
תיירות.
מיקומה על שפת הים השחור וים אזוב, הפך את העיר לאתר תיירות פופולרי במדינות ברית המועצות לשעבר. בקרבת העיר מספר אתרי בוץ רפואי. למרות מיקומה על שפת הים, סובלת העיר מזיהום תעשייתי רב, המרחיק תיירים רבים.
בקרץ' מספר מונומנטים היסטוריים וארכיטקטוניים מרשימים, המורשת ההיסטורית שלה מושכת אליה תיירות מדעית. המבנים הבולטים בעיר הם:
קרץ' 2216.
על שם העיר נקרא כוכב הלכת המינורי קרץ' 2216, שהתגלה בשנת 1971 על ידי האסטרונומית הסובייטית תמרה מיכאילובנה.
אקלים.
האקלים בעיר הוא אקלים סובטרופי גשום ומאופיין בקיץ חם ולח ובחורף קריר.
ערים תאומות.
לקרץ' שש ערים תאומות:
אושר כפול (קליגרפיה)
אושר כפול (סינית פשוטה: 双喜; סינית מסורתית: 雙喜; תעתיק פין-יין: shuāngxǐ, שוּאָנֽג-שִי) הוא עיטור סיני, המשמש כפריט קישוט מעוצב. פרט לסין, ניתן לראותו גם בקוריאה ווייטנאם.
מאפיינים.
העיטור "囍" מורכב מ喜喜, שני העתקים של הסימנייה הסינית 喜 xǐ, אושר/שמחה, שעוצבו יחד מחדש בצורה דחוסה לגודל של סימנייה סינית סטנדרטית אחת, כך שהיא הפכה להיראות כסימנייה רגילה אחת בעלת שני חלקים. צורת ההגייה שלה היא כקריאת הסימנייה הסינית הרב-הברתית 双喜 shuāngxǐ.
סימניית ה-shuāngxǐ תופיע לעיתים קרובות על פריטים דקורטיביים הקשורים לחגיגות ראש השנה הסיני וכן בחתונות, בהן היא תופיע לכל אורכו של טקס הנישואים, על מתנות לחתן ולכלה, על דלתות ביתם של הזוג המתחתן, על רכב החתונה ועוד. הסימנייה תופיע פעמים רבות כמגזרת נייר או כקליגרפיה, לרוב בצבע אדום, ולעיתים בשחור.
האגדה מאחורי הסימנייה.
היווצרותה של הסימנייה נעוצה, לפי המסורת הסינית, בסיפור אגדה רומנטי מתקופת שושלת טאנג. האגדה מספרת על בחור צעיר שניגש לבחינות הקיסריות, ובדרכו לבירת סין התאהב בנערה, שבזכות אהבתה ותושייתה, ענה הצעיר נכונה על חידת הקיסר וזכה במשרה המיוחלת בחצר הקיסרית. הזוג נישא ובעת חתונתם כתבו פעמיים את הסימנייה "אושר" על נייר אדום, ומאז הפכה הסימנייה למזוהה עם חתונות וחגיגות.
בתרבות.
סימניית ה-Shuāngxǐ משמשת כיום גם כמותג וכשם מסחרי למוצרים שונים כגון: סיגריות, גפרורים, יין, רוטב סויה ועוד. הסימנייה גם משמשת כקישוט למותגי יוקרה סיניים שונים.
הרכבת התחתית של טהרן
אוניברסיטת נוטרה דאם
הלהקה הצבאית הארצית
הלהקה הצבאית הארצית (נקראה גם: הלהקה הצבאית המרכזית) הייתה להקה צבאית שפעלה בזמן מלחמת העצמאות.
היסטוריה.
הלהקה נוסדה באפריל 1948 על ידי המחת"ר (מחלקת התרבות של צה"ל), כשהמטרה הייתה לאחד את כל הלהקות וצוותי הבידור שפעלו באותה עת בנפרד ללהקה אחת מרכזית, על מנת שהמחת"ר יוכל לשלוט עליה ולנתבה בהתאם לצורך. לצורך כך איחדו שלושה גופים: להקת הצ'יזבטרון של הפלמ"ח שקמה שלושה חודשים קודם לכן, להקת "המשמרת הצעירה" של מפא"י ובוגרי בית הספר הדרמטי של הבימה.
לאחר פרישת הבמאי יוסף מילוא תוך כדי ההכנות לתוכנית הראשונה, התמנו חברי הלהקה שרגא פרידמן לבמאי ושמוליק סגל למנהל הארגוני. איתם הופיעו גם שושנה רביד, מישה אשרוב, ישראל בקר, רות גלר, שלמה בר שביט ובתחילה גם חברי הצ'יזבטרון נעמי פולני ושייקה אופיר ועוד.
במאי 1948 החל מופע הבכורה של הלהקה ("תוכנית א'"), שהורכבה מקטעים מוכרים אותם קיבצו שחקני הלהקה, והם החלו להופיע בהצלחה רבה בקרב החיילים הלוחמים ברחבי הארץ. לאחר כחודשיים וכ-80 הופעות הלהקה התפצלה. חברי הצ'יזבטרון עזבו אותה והקימו מחדש את להקתם, ואילו חברי "המשמרת הצעירה" הקימו במטה חזית המרכז את להקת איילון. מי שנותר הם צעירי "הבימה" שאליהם הצטרפו אמנים נוספים.
תוכניתה השנייה של הלהקה, בבימויה של פאני לוביץ' נקראה "אין ספק". בתוכנית זו בוצע לראשונה השיר "דודו" של חיים חפר שהפך לשיר זיכרון ידוע. הלהקה התפצלה בהופעותיה לשתי חוליות שפעלו בעיקר בנפרד, אך גם התאחדו בחלק מההופעות. חוליה ב' העלתה את התוכנית "השיירה העליזה" שהצליחה מאוד.