בזמן שלמדה שלוש שנים ציור במכללת הציור של וילהלם קיהן בקופנהגן, פיתחה סגנון משלה והייתה חלוצה בהתבוננות ביחסי הגומלין של צבעים שונים באור הטבעי. היא גם למדה ציור בפריז יחד עם ציירת סקיין נוספת מארי טריפק, שתחתן עם פדר סוורין קרוייר.
בשנת 1880 נישאה לצייר מיקל אנקה, אותו הכירה בסקגן. נולד להם ילד אחד, הבת הלגה אנקה. למרות הלחץ מצד החברה שנשים נשואות צריכות להתמסר לחובות הבית, היא המשיכה לצייר לאחר הנישואין.
קריירה.
אנה אנקה נחשבה לאחת האומנויות הדניות הגדולות מתוקף יכולותיה כציירת דמויות. אמנותה מצאה את ביטויה בפריצת הדרך המודרנית של האמנות הנורדית לעבר תיאור אמיתי יותר של המציאות.
אנקה העדיפה לצייר פנים ונושאים פשוטים מחיי היומיום של אנשי סקגן, במיוחד דייגים, נשים וילדים. היא הייתה עסוקה מאוד בחקר אור וצבע. היא גם יצרה יצירות מורכבות יותר. עבודותיה של אנה אנקה ייצגו לעיתים קרובות את האמנות דנית בארצות אחרות. היא ידועה ביצירותיה תיאור אנשים ממושבת האמנות של סקגן, כולל אישה עיוורת.
אנה אנקה זכתה לשבחים על ציורה בו היא מתארת ​​אשה בלונדינית ארוכת שיער וערומה בצד אחד של היצירה, צלב לוויה באמצע ואישה אדוקה מבוגרת עטופה בלבוש שחור. ההקשר הדתי של הציור יכול להיות קשור לחינוך הדתי של אנקה עצמה. הצגתה את העירום הנשי ייחודי לאותה תקופה, בהתחשב בכך שאישה זו אינה מוצגת מינית באופן גלוי, ונוצרה אך ורק כאובייקט למשוך מבט גברי, כפי שהיה אופייני בקרב ציורי עירום נשי. אליס פרייס טוענת כי ציור זה משקף את עמדתה של אנקה כאשה מאמינה החיה באורח החיים הבוהמייני המסורתי של אמנים. הציור מעיד לדעת פרייס על הקונפליקט הפנימי המתמשך של האמנית.
היא הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכת הקולומביאנית העולמית של 1893 בשיקגו, אילינוי. היא זכתה במדליה בשנים 1913 ו-1924.
אנקה נכללה בתערוכת 2018, "נשים בפריז "1850–1900."
מורשת.
הבית של אן ומיקל אנקה נרכש בשנת 1884. בשנת 1913 נוסף לנכס סטודיו גדול. בהווה זה חלק ממה שמוצג בפומבי כמוזיאון המוקדש לאנה ולמייקל אנקה. עם מותה בשנת 1964, בתם, הלגה אנקה, עזבה את הבית ואת כל תוכנו לידי קרן. בית המגורים לשעבר שוחזר ונפתח כמוזיאון ואטרקציית מבקרים.
הריהוט והציורים המקוריים שיצרו האמנים מוצגים בבית ובסטודיו המשוחזרים. תערוכות אמנות נערכות בבית סקסילד (Saxilds Gaard), בניין נוסף על הנכס. הוא מלא בתצוגות של ציורים של בני הזוג, כמו גם על ידי ציירים רבים אחרים של סקגן שהרכיבו את מעגל החברים שלהם.
ג'ובאני דלה רוביה
ג'ובאני דלה רוביה (באיטלקית: Giovanni della Robbia; 1469, פירנצה – 1529, פירנצה) היה פסל רנסאנס איטלקי שעבד עם חומר קרמי.
הוא בנו של אנדריאה דלה רוביה, אחיו הבוגר של ג'ירולמו דלה רוביה ובן אחיינו של לוקה דלה רוביה.
ג'ובאני עבד פרק זמן רב בחייו כעוזר של אביו וירש את בית המלאכה שלו.
השושלת הסוורית
השושלת הסוורית הייתה שושלת רומאית ששלטה באימפריה הרומית בין 193 ו-235. השושלת יוסדה על ידי הקיסר ספטימיוס סוורוס (שלט בין 193–211) שעלה לשלטון אחרי שנת חמשת הקיסרים (193).
ספטימיוס סוורוס היה נציב הפרובינקיה פאנוניה העילית, ובשנת 193 הכריז על עצמו קיסר לאחר שהקיסר הקודם פרטינקס נרצח ברומא. בסופה של סדרת מלחמות שהתחוללו ברחבי האימפריה ונמשכו 4 שנים (193–197), גבר סוורוס על יריביו לשלטון ונעשה לשליט יחיד על כל האימפריה. אשתו של סוורוס, יוליה דומנה, ליוותה אותו במסע המלחמה שלו נגד פסקניוס ניגר , נציב סוריה שהכריז על עצמו קיסר, וקיבלה את התואר "אם המחנה".
לאחר שכבש וסיפח את החלק הצפוני של ארם נהריים, הייתה האימפריה הרומית בזמנו של סוורוס בשיא התפשטותה.
אחרי תקופת שלטון קצרה והתנקשויות בשני בניהם של ספטימיוס סוורוס ויוליה דומנה, קרקלה (198–217) וגטה (211–209) שירשו את אביהם בשלטון האימפריה, קרוביה של יוליה דומנה תפסו את עמדת הקיסר על ידי העלאתו של אלאגבאלוס (218–222) ואחריו אלכסנדר סוורוס (235-222) לשלטון.
שליטתה של השושלת על האימפריה נקטעה על ידי השלטון המשותף של מקרינוס (217–218) ובנו דיאדומניאנוס (218). נשות השושלת, הכוללות את יוליה דומנה, אימם של קרקלה וגטה ואחיינותיה יוליה סואימיאס ויוליה מָמָאֶיאה , האימהות בהתאמה של אלאגבאלוס ואלכסנדר סוורוס, ואימן שלהן יוליה מאיסה היו כולן אוגוסטה רבות כוח ומשמעותיות בהבטחת עמדת הכוח של בניהם.
למרות שמייסד השושלת, ספטימיוס סוורוס השיב את השלום והרגיע את המהומות של סוף המאה ה-2, השושלת סבלה מחוסר יציבות בשל יחסי משפחה לא יציבים ואי יציבות פוליטית שהיו הבסיס לחוסר היציבות הכללית באימפריה שהוליד את משבר המאה ה-3 שבמהלכו האימפריה כמעט קרסה.
אור החיים (חנות ספרים)
רשת אור החיים היא רשת חנויות ספרים ישראלית, המוכרת בעיקר ספרי קודש ומוצרי יודאיקה.
הרשת הוקמה בשנת 2007 על ידי יעקב ביבלה. כיום לרשת יש 23 סניפים בישראל, בעיקר בריכוזי אוכלסייה חרדיים ועוד סניפים רבים בארצות הברית ובאירופה, והסניף הראשי, הנקרא "מניס", ממוקם ברחוב חבקוק בשכונת מאה שערים בירושלים.
בסניפי החברה נמכרים בו ספרים גם ביידיש, אנגלית, צרפתית, רוסית, ספרדית, פורטוגזית וטורקית.
ברשת קיימים כ-70,000 כותרים למכירה, כאשר בכל סניף יש בין 7,000 ל-12,000 כותרים, ובסניף הראשי יש כ-30,000 כותרים.
בשנת תשע"ו הוסיפה חברת אור החיים לסלוגן הפרסומי שלה דמות בשם "ספרא", תחת הכותרת "ספרא אמר, ספרא יודע". את השקת הדמות בצעה החברה לאחר קמפיין ממושך שכותרתו "העולם מתחלק לשניים", והחברה משתמשת בדמות עד היום בפרסומיה ובמודעותיה.
בשנת תשפ"ב (2021) קנתה ההוצאה את יריד החסידות של צמאה בבנייני האומה וקיימה אותו בבנייני האומה, באתר האינטרנט שלה ובחנויות הרשת.
לרשת מועדון לקוחות בשם 'אנשי ספר'.
כרטיספר.
ניתן לרכוש בסניפים או באתר כרטיס נטען בשם 'כרטיספר', המאפשר לקנות בכל סניפי הרשת.
ג'ירולמו דלה רוביה
ג'ירולמו דלה רוביה (באיטלקית: Girolamo della Robbia; 1488, פירנצה – 1566, פריז) היה פסל רנסאנס איטלקי שעבד עם חומר קרמי.
ג'ירולמו דלה רוביה בנו הצעיר של אנדריאה דלה רוביה ובן אחיינו של לוקה דלה רוביה ואחיו של ג'ובאני דלה רוביה.
ג'ירולמו עבר לחצרו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת
בסמוך ללקיחתו הזמנית בשבי למדריד של פרנסואה הראשון ולמות אביו אנדריאה דלה רוביה, חזר ג'ירולמו לפירנצה.
מלכודת נבדל
אברהם צאלח (פירושונים)
אברהם צאלח (בן צאלח)
מארי אברהם בן צאלח צאלח (ב' באב ה'תקפ"ה – כ"ו באייר ה'תרס"ה, 17 ביולי 1825 – 31 במאי 1905) היה חכם מחכמי יהדות צנעא בסוף המאה ה-19, ודיין בבית הדין הגדול בצנעא.
ביוגרפיה.
נולד למארי צאלח צאלח, נכדו של מהרי"ץ בעיר צנעא בירת תימן, בב' באב ה'תקפ"ה (17 ביולי 1825).
למד אצל חכמי משפחתו צאלח בבית הכנסת של המשפחה בית צאלח. היה חבר בישיבה הגדולה שהתקיימה בבית כנסת זה. מצבו הכלכלי היה קשה.
בשנת ה'תרכ"ז (1867) נכנס כחבר בבית הדין הגדול בצנעא לאחר פטירת מארי יחיא הכהן, תחת הראב"ד מארי סלימאן קארה והראב"ד מארי סלימאן צאלח. שימש כדיין כ-38 שנה, עד פטירתו.
במצור והרעב הגדול חוזת אלנפר גלה לשבאם ולעמראן. ארבעת בניו נפטרו ברעב. נפטר בצנעא מרעב בכ"ו באייר ה'תרס"ה (31 במאי 1905). בלווייתו השתתפו קצת יותר מעשרה אנשים בלבד. כמעט כל צאצאיו מתו ברעב, והם מופיעים בתמונתו המפורסמת.
הפרדה מגדרית בישראל
הפרדה מגדרית נפוצה ברחבי ישראל במתקנים ציבוריים שבהם נחשפים חלקים מוצנעים של הגוף (בתי שימוש ציבוריים, מלתחות, סאונות וכדומה). באוכלוסייה הדתית, ובפרט באוכלוסייה החרדית, נהוגה הפרדה מגדרית נרחבת יותר. הרחבת ההפרדה המגדרית לתחומים נוספים נמצאת במחלוקת ציבורית.
הפרדה מגדרית בדין הישראלי.
חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים משנת 2000 קובע, בין השאר, שהפליה מטעמי מין היא עוולה נזיקית ועבירה פלילית. הפרדה מגדרית עשויה להיחשב כהפליה אסורה, אולם בחוק נכללת הסתייגות, לפיה אין רואים הפליה "בקיומן של מסגרות נפרדות לגברים או לנשים, כאשר אי הפרדה תמנע מחלק מן הציבור את הספקת המוצר או השירות הציבורי, את הכניסה למקום הציבורי, או את מתן השירות במקום הציבורי, ובלבד שההפרדה היא מוצדקת, בהתחשב, בין השאר, באופיו של המוצר, השירות הציבורי או המקום הציבורי, במידת החיוניות שלו, בקיומה של חלופה סבירה לו, ובצורכי הציבור העלול להיפגע מן ההפרדה". דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים את הצורך בהסתייגות זו: "ייתכנו מצבים שבהם ההבחנה עשויה להיות מוצדקת מחמת אופיו של השירות, המוצר או המקום. ... אפשר שההבחנה תהא נובעת מטעמים דתיים של קבוצה או משיקולי פרטיות, כגון קביעת שעות נפרדות לנשים ולגברים בבריכות שחיה או במועדוני כושר".
בינואר 2012 מינה היועץ המשפטי לממשלה צוות משרדי בנושא "תופעת הדרת הנשים במרחב הציבורי", וזה הגיש את המלצותיו במרץ 2017. במרץ 2014 החליטה הממשלה על יישום ההמלצות. נקבע כי חל איסור בדין על רשות שלטונית להנהיג במישרין או בעקיפין הפרדה בין גברים לנשים, שיש בה "פגיעה חמורה ובלתי מידתית בזכויות היסוד החוקתיות לכבוד האדם ולשוויון".
פעמים אחדות הובאו סוגיות של הפרדה מגדרית לדיון בבג"ץ, כפי שיפורט להלן.
הפרדה מגדרית בפעילויות שונות.
חופי רחצה ובריכות שחייה.