בקריאת שמע על המיטה ובברכות השחר ישנן תפילות המבטאות את הנשמה כיחידה רוחנית בפני עצמה, שבשעת השינה מתנתקת מהגוף ומופקדת בידי האל, והוא מחזירה ברחמיו בבוקר מחודשת ורעננה. סימוכין לתפיסה זו יש בפסוק מתהלים "בידך אפקיד רוחי" הנאמר לפני השינה. משום כך נחשבת אצל חז"ל שינה כמיתה קטנה, "שינה אחד מששים במיתה" (). בבוקר נאמרת תפילת הודיה על "תחיית מתים" קטנה זו בתפילה "אלהי נשמה", שמופיעה בתלמוד הבבלי: "אֱלהַי, נְשָׁמָה שֶׁנָּתַתָּ בִּי טְהורָה הִיא. אַתָּה בְרָאתָהּ, אַתָּה יְצַרְתָּהּ, אַתָּה נְפַחְתָּהּ בִּי, וְאַתָּה מְשַׁמְּרָהּ בְּקִרְבִּי, וְאַתָּה עָתִיד לִטְּלָהּ מִמֶּנִּי, וּלְהַחֲזִירָהּ בִּי לֶעָתִיד לָבוא. כָּל זְמַן שֶׁהַנְּשָׁמָה בְּקִרְבִּי, מודֶה אֲנִי לְפָנֶיךָ ה' אֱלהַי וֵאלהֵי אֲבותַי, רִבּון כָּל הַמַּעֲשים, אֲדון כָּל הַנְּשָׁמות. בָּרוּךְ אַתָּה ה', הַמַּחֲזִיר נְשָׁמות לִפְגָרִים מֵתִים." אולם מתפילה זו לא מובן הרעיון שהנשמה היא מקור הרצון החופשי ועיקר האדם, אלא שהנשמה היא דבר הנתון באדם, דהיינו הגוף, ומאפשרת את חיי הגוף עד המוות, וכן לעתיד לבוא בתחיית המתים.
על פי ספר הזוהר, נותרת בגוף האדם בזמן שינה רק חלק קטן מהנשמה, המכונה קוסטא דחיותא, ורק בזכות הקוסטא דחיותא האדם יכול להקיץ בבוקר משנתו.
הרב אברהם יצחק קוק כותב שכל ישראל הם נשמה אחת הכוללת את כל היחידים ולכן לכולם יש חלק לעולם הבא.
בתורת הקבלה.
בתורת הקבלה יש הרחבה ופירוט של הנושא. על פיה באדם חמישה חלקים רוחניים, כאשר השניים העליונים קשורים לתופעת הנבואה:
נפש, רוח, נשמה, חיה ויחידה (נר"ן ח"י).
ישנם הרבה פירושים בקשר לכוחות האלו. אחד מהנפוצים:
מכאן שיש באדם רבדים עליונים ותת מודעים של "אני", שאחד סמוי יותר ממשנהו ויותר כוללני ומתאחד עם הסביבה והיקום, עד שברמה העליונה והנסתרת ביותר, ישנה התאחדות בין בני האדם לבין עצמם ובינם לבין האלוהים.
נשמה יתרה בשבת.
על פי המסורת היהודית, בשבת מתווספת לאדם היהודי, נשמה נוספת, ששוהה בגוף למשך השבת, רש"י מסביר שתוספת הנשמה בשבת, גורמת לכך שניתן לאכול יותר מאשר בדרך כלל, ואין נפשו קצה עליו, אולם בספרות הקבלה והחסידות מבואר שהנשמה היתירה גורמת להרגשת התעלות רוחנית, לשומרי השבת.
הנשמה בפילוסופיה.
הדיון לגבי קיום הנשמה החל כבר בימי הפילוסופיה היוונית. אפלטון טען לקיום הנשמה הנצחית בדיאלוג "מנון" אך היו פילוסופים שהתנגדו לו. אריסטו למשל, סבר שאין נשמה, אך ייחס לכל חומר תכונות "נשמתיות" כרצון ומטרה. בפילוסופיה המודרנית התפתחו שלוש גישות עיקריות:
הנשמה והמדע.
בדרך כלל המונח נשמה אינו מתאר ישות פיזיקלית (כלומר ישות בעלת אנרגיה או מסה) ולכן במקרה כזה המדע מתייחס לנשמה כאל גורם מטאפיזי שקיומו אינו ניתן להפרכה באמצעות ניסויים, כך שגם אם היא קיימת ומשפיעה, לא ניתן להוכיח זאת. לפיכך, אין חקירה של המושג "נשמה" במסגרת המחקר המדעי, וכל התאוריות בעניין אינן מדעיות אלא פילוסופיות. עם זאת, המחקר המדעי בוחן את הקורלציה (מתאם) בין תחושותיו ומחשבותיו של אדם לבין תופעות פיזיקליות וכימיות שנובעות מפעילות תאי העצב במוח ומהקשרים ביניהם, או לפעמים מתופעות בחלקי הגוף האחרים.
פוריותו של המחקר המדעי בשיטה זו ניכרת, למשל, בהתקדמות הטיפול במחלות המשפיעות על מצב הרוח וההתנהגות (מחלות נפש) באמצעים פסיכיאטריים. מחקרים שהתייחסו לקורלציה בין מצב הרוח וההתנהגות לתופעות במערכת העצבים, הביא לפיתוח תרופות ואף טיפולים כירורגיים במחלות נפש.
לאור כל זאת, הדיון בנשמה כישות עצמאית, או ככזו שיכולה להתקיים במנותק מהמוח או אחרי הפסקת פעילותו והריסת רקמותיו, אינו נעשה במישור המדעי, אלא במישור הפילוסופי, הרוחני והדתי.
סוגיית הטיפול במושג ה"נשמה" בפילוסופיה ובמדע נידונה בהרחבה במסגרת מה שמכונה: הבעיה הפסיכופיזית.
לקריאה נוספת.
נשמה, הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ), הוצאת מגיד
גילה אלמגור
גילה אלמגור-אגמון (שמה המקורי: גילה אלכסנדרוביץ'; נולדה ב-22 ביולי 1939, ו' באב ה'תרצ"ט) היא שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה, סופרת, תסריטאית, זמרת ונדבנית ישראלית. שיחקה בהצגות תיאטרון רבות וכן בכ-50 סרטי קולנוע - עובדה שזיכתה אותה בכינוי "מלכת הקולנוע הישראלי". כלת פרס אופיר, פרס כינור דוד ופרס ישראל לקולנוע.
בנימוקי מתן פרס ישראל לגילה אלמגור כתבו השופטים:
ביוגרפיה.
נולדה וגדלה בפתח תקווה, בשם גילה אלכסנדרוביץ. אביה, , שהיה שוטר במשטרה הבריטית, נרצח בחיפה ב-30 במרץ 1939 על ידי צלף ערבי, אשר רצח קודם לכן באופן סדרתי שנים-עשר שוטרים יהודים עד שנתפס והוצא להורג בתלייה. גילה נולדה ארבעה חודשים לאחר הרצח, ואמהּ חיה נפטרה בשנת 1988.
בשנת 1952 התחתנה אמהּ בשנית, ומנישואין אלו נולדו לגילה שתי אחיות. לאחר נישואיה השניים של אמה גילה בת ה-13 נשלחה לפנימייה בכפר הנוער "הדסים", שם למדה בחוג דרמה בהדרכת צבי רפאל. לאחר שנתיים, ב-1954, החליטה ביוזמתה להיות עצמאית, עזבה את הדסים ועברה לגור בתל אביב ליד תיאטרון הבימה, ולמדה משחק בסטודיו הדרמטי של תיאטרון הבימה בהדרכת צבי פרידלנד.
חיים אישיים.
בשנת 1958 נישאה לשחקן אילי גורליצקי. ב-1962 השניים התגרשו.
בשנת 1963 נישאה בשנית ליעקב אגמון, שהכירה כאשר היה מנהל התיאטרון הקאמרי, שבו שיחקה אלמגור בהצגה "מריוס". לזוג בן ובת מאומצים, בן מנישואיו הראשונים של אגמון ובת משותפת לאגמון ולאלמגור, נכדים ונינים. אלמגור הייתה נשואה לאגמון עד מותו ב-2020.
היא מתגוררת בתל אביב.
קריירת משחק.
אלמגור הופיעה בעשרות סרטים, בעשרות הצגות תיאטרון ובכמה סדרות טלוויזיה, ברבים מהם בתפקידים הראשיים. היא ידועה כשחקנית שמסוגלת לגלם מגוון של דמויות בצורה משכנעת, כגון עובדת סוציאלית המנסה להתמודד עם העולה החדש ב"סאלח שבתי", זונה ב"מלכת הכביש", אמא בעלת ליקוי נפשי ב"הקיץ של אביה", ובעלת פאב קשוחה ב"החיים על פי אגפא".
לדבריה של אלמגור, ההחלטה להיות שחקנית גמלה בה בנעוריה, בשנת 1954, כאשר ראתה את חנה מרון משחקת בהצגה "פיגמליון" בתיאטרון הקאמרי.
אלמגור מכונה "הגברת הראשונה של הקולנוע הישראלי", ולאורך השנים הוזמנה לשמש כשופטת בפסטיבלי סרטים בינלאומיים.
שנות החמישים.
בשנת 1956 עברה אלמגור בהצלחה את בחינות הקבלה לתיאטרון "הבימה", וביום הולדתה ה-17 הופיעה בהצגתה הראשונה במסגרת התיאטרון, הקומדיה "בעור שינינו". על ההצגה הראשונה שבה השתתפה, סיפרה אלמגור בראיון:
ואכן, אלמגור לוהקה כאורחת במסיבה בהצגה "איי לייק מייק" מאת אהרן מגד שביים ישראל בקר. כאשר רנה פז, שגילמה את ציפ - תפקיד מרכזי בהצגה - חלתה בצהבת, החליפה אותה אלמגור בהצלחה רבה.
ב-1956 גילמה את צינה בהצגה "שחור על גבי לבן" מאת אפרים קישון שביים יואל זילברג. ב-1957 שיחקה בהצגה "הביצה" מאת פליסיאן מרסו שביים אנדרה ברסק. באותה שנה גילמה את ז'וליאט בהצגה "נשף הגנבים" מאת ז'אן אנוי שביים היי קיילוס וגילמה את סוזן בהצגה "סנונית בחוף מיומבה" מאת יוש הלוי שביים שרגא פרידמן.
בתחילת שנת 1957 עלתה בתיאטרון הבימה ההצגה "יומנה של אנה פרנק" מאת פרנסס גודריך ואלברט הקט בבימויו של ישראל בקר, והצגה זו זכתה להצלחה רבה. לאחר מספר חודשים הנהלת התיאטרון רצתה להוריד את ההצגה מהבמות, בעקבות התמוטטות של השחקנית הראשית עדה טל, אך הבמאי החליט לא להוריד את ההצגה, ונתן את התפקיד לאלמגור, שלמדה את התפקיד תוך שבועיים ושיחקה אותו בהצלחה.
ב-1958 שיחקה בהצגה "שש כנפיים לאחד" מאת חנוך ברטוב שביים אברהם ניניו. באוקטובר 1958, לאחר שנתיים בתיאטרון הבימה, פוטרה אלמגור מהתיאטרון, ועברה לשחק בתיאטרון הקאמרי. ב-1958 גילמה בקאמרי את פאני, בהצגה "מריוס" מאת מרסל פניול שביים גרשון פלוטקין. באותה שנה גילמה את ננה בהצגה "הערב אימפרוביזציה" מאת לואיג'י פיראנדלו שביים מרסל לופוביצ'י. ב-1959 גילמה את אוליביה בהצגה "הלילה השנים עשר" מאת שייקספיר שביים שמואל בונים.
שנות השישים.
בשנת 1960 שיחקה אלמגור בקאמרי בהצגה "גנרל קישוט" מאת ז'אן אנוי שביים גרשון פלוטקין. ב-1961 שיחקה בהצגה "כנרת כנרת" מאת נתן אלתרמן שביים גרשון פלוטקין. ב-1962 גילמה את וירג'יניה בהצגה "חיי גליליאו" מאת ברטולט ברכט שביים סם בֶּסֶקוב. באותה שנה שיחקה בהצגה "קפיטן קרגיוז" מאת לואי גולי שביים שמואל בונים. ב-1963 שיחקה בהצגה "האידיוטית" מאת מרסל אשאר שביים יואל זילברג בתיאטרון האהל.
באותה שנה נסעה ללמוד משחק במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק. במקביל למדה משחק אצל אוטה האגן ומחול מודרני אצל אנה סוקולוב. מששבה ארצה ב-1965, החלה להופיע בהצגות תיאטרון כשחקנית עצמאית ושיחקה מעל במות רבות בארץ. ב-1965 גילמה בקאמרי את מגי (בת דמותה של מרילין מונרו) בהצגה "לאחר הנפילה" מאת ארתור מילר שביים לאונרד שך. באותה שנה גילמה בתיאטרון חיפה את פיטר פן בהצגה "פיטר פן" מאת ג'יימס מתיו ברי שביים וינסנט דונהיו. ב-1967 שיחקה בקאמרי בהצגה "הפטנט" מאת אן ג'ליקו שביים שמואל בונים. באותה שנה שיחקה בתיאטרון בימות בהצגה "הכלה וצייד הפרפרים" מאת נסים אלוני, ובהצגה "רכבת תחתית" מאת לירוי ג'ונס. ב-1968 גילמה בתיאטרון חיפה את אליזבת פרוקטור בהצגה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר שביים היי קיילוס. ב-1969 שיחקה בתיאטרון בימות לצד עודד תאומי בהצגה "לילה במאי" מאת א.ב יהושע שביים יוסי יזרעאלי.