בממשלתו השנייה של יצחק רבין 1992-1995 מונה שוחט לשר האוצר. ב-1994 היה שוחט הנציג של מדינת ישראל במשא ומתן וכן בחתימה על הפרוטוקולים הכלכליים של פריז ב-1994, שהיוו את הנספח הכלכלי להסכמי אוסלו.
בתקופת כהונתו הראשונה כשר האוצר עלה התוצר המקומי הגולמי בשיעור ממוצע של כ-5.8% לשנה, הואץ פיתוח התשתיות וגדל בשיעור ניכר היקף התחלות הבנייה. שיעור האבטלה ירד מכ-11.5% לכ-6.5%. נוספו כ-400,000 מקומות עבודה והואץ במאות אחוזים קצב הגידול בהשקעות הון זר .למרות ההתנגדות התקיפה של הפקידות הבכירה במשרד האוצר תמך ברפורמה במערכת הבריאות ובחקיקת חוק ביטוח בריאות ממלכתי (שיזם שר הבריאות חיים רמון) והעמיד את התקציב הדרוש לכך. סקטורים רבים במגזר הציבורי זכו לתוספות שכר נדיבות, שתרמו לעלייה ברמת החיים. הורדת המיסוי על מוצרי יבוא רבים הביא להוזלות ניכרות. מצד שני, הדבר השפיע על הגידול בגירעונות בתקציב המדינה. שוחט הוביל את המו״מ של הממשלה עם ועדי העובדים של רפא״ל והתעשייה האווירית לאחר קריסת פרויקט הלביא. שוחט נאלץ לגנוז את תוכניתו להטיל מס על הרווחים בבורסה בשל התנגדותו של ראש הממשלה רבין. כהונתו כשר אוצר התאפיינה בחילוקי דעות בינו לבין נגיד בנק ישראל, יעקב פרנקל, על רקע שיעור הריבית במשק. שוחט התנגד למדיניות השמרנית של פרנקל ולשימוש שעשה בהעלאות הריבית. בקדנציה השנייה שלו בממשלת ברק פעל להרחבת נטל המס גם על ההון ונקט מדיניות כלכלית פחות מרחיבה.
לאחר רצח יצחק רבין המשיך שוחט לכהן בתור שר אוצר גם בממשלת ישראל העשרים ושש בראשותו של שמעון פרס. הוא החזיק בתפקיד זה עד השבעת ממשלתו של בנימין נתניהו בשנת 1996. שלוש שנים לאחר מכן מילא תפקיד זה גם בממשלתו של אהוד ברק עד נפילתה בשנת 2001. בחודשים האחרונים לכהונת ממשלה זו שימש גם כשר התשתיות.
מבחינה מדינית נמצא שוחט משמאל למרכז הקשת הפוליטית. תמך בהסכמי אוסלו בתקופת ממשלת רבין, והצביע בעד קבלת מתווה קלינטון בשלהי ממשלת ברק, אך דרש שבתמורה יוותרו הפלסטינים במפורש על מימוש זכות השיבה.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה.
ב-9 באוקטובר 2005 הודיע שוחט על פרישתו מהחיים הפוליטיים. בישיבת הפרידה שקיימה לכבודו ועדת הכספים של הכנסת ב-11 בנובמבר 2005, ציינו כל הנוכחים, נציגי כל המפלגות, את היותו איש עקרונות הוגן והגון, ישר וישיר. הוא החליט לדחות את פרישתו בשלושה חודשים ולהשתתף בישיבות ועדה לבחירת שופטים כדי למנוע את מינויה של רות גביזון לבית המשפט העליון, מינוי שהתנגד לו. התפטר מהכנסת ב-11 בינואר 2006.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים התמנה להיות חבר בחבר הנאמנים של מכללת תל חי ודירקטור בשורה של חברות כמו כימיקלים לישראל, מזרחי טפחות, באלון USA, ביטוח ישיר, ויבואנית הרכב קרסו מוטורס. כמו כן נתמנה ליושב ראש קרן ספידן, ויושב ראש ועדת ההשקעות של קרן התשתיות של קבוצת הראל השקעות. כיהן כדירקטור בכי"ל בין התאריכים 26 בינואר 2006 ל-25 בינואר 2015. בנוסף כיהן כדירקטור במזרחי טפחות עד לפרישתו מתפקיד זה בשנת 2012 בשל ניגוד עניינים.
בנובמבר 2006 מונה לעמוד בראש ועדה לבחינת מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל.
קיבל אות יקיר העיר תל אביב-יפו לשנת 2009. בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-116 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת. לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013, שובץ במקום ה-31 והאחרון ברשימתו של רון חולדאי "תל אביב 1" למועצת עיריית תל אביב-יפו.
שוחט מכהן כיושב ראש מועצת המנהלים של חברת "סיטיפס" וכחבר במועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל. הוא גם מכהן בהתנדבות בקרן הכספים של הטכניון ובמועצה ובוועד המנהל של הקרן הלאומית למדע בישראל.
חיים אישיים.
את כינויו "בייגה" קיבל בילדותו אצל חבריו, בעקבות אמו, שהייתה קוראת לו "פייגלה" (ציפור ביידיש) בגלל גופו הרזה דאז. לימים הוא הפך את הכינוי לחלק משמו הרשמי.
ב-1959 נישא לתמה שוחט, בתו של לוי אשכול, ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל. בתחילת 1965 נבחרה תמה שוחט לרשימת המועמדים המומלצים מטעם תושבי ערד למועצה המקומית. לימים הייתה לאחת מנציגות המערך במועצה הממונה.
בעשור השני של המאה ה-21 שוחט מתגורר בשכונת למד שבתל אביב, אב לשלושה, סב לשבעה.
מקס בורן
מקס בורן (בגרמנית: Max Born; 11 בדצמבר 1882 – 5 בינואר 1970) היה מתמטיקאי ופיזיקאי גרמני יהודי מומר, שהתנצר והצטרף לכנסייה הלותרנית. בורן הוא חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1954, בזכות תרומתו למכניקת הקוונטים (משוואת שרדינגר, קירוב בורן לבעיית פיזור). הוא לימד בין השאר באוניברסיטאות גטינגן, ברסלאו והיידלברג שבגרמניה. בחילופי מכתבים בינו לבין איינשטיין, ניסח איינשטיין את אימרתו המפורסמת: "אלוהים לא משחק בקוביות".
קורות חיים.
נולד ב-11 בדצמבר 1882 בברסלאו שבגרמניה דאז (כיום חלק מפולין) למשפחה יהודית. אביו, גוסטב בורן (22 באפריל 1850 - 6 ביולי 1900), עסק באנטומיה ואמבריולוגיה, ואמו, מרגרט קאופמן (22 בינואר 1856 - 29 באוגוסט 1886), הייתה בת למשפחת תעשיינים משלזיה. השניים נישאו ב-7 במאי 1881. הייתה לו אחות, קתה, שנולדה ב-5 במרץ 1884 וכן אח-למחצה, וולפגאנג (נולד ב-21 באוקטובר 1892 מנישואיו השניים של אביו עם ברטה ליפשטין). בורן התייתם מאמו בגיל ארבע. הוא התחנך בגימנסיון קניג-וילהלם, ומאוחר יותר המשיך את לימודיו באוניברסיטת ברסלאו, ובהמשך באוניברסיטת היידלברג ואוניברסיטת ציריך. בלימודיו לקבלת דוקטורט והביליטציה באוניברסיטת גטינגן, יצר קשר עם מדענים ומתמטיקאים בולטים רבים, בהם קליין, הילברט, מינקובסקי, רונגה, שוורצשילד, ופויגט. בשנים 1908–1909 למד בגונוויל אנד קאיוס קולג', קיימברידג'.
לאחר בואו לגטינגן ב-1904, יצר קשרים עם הילברט ומינקובסקי. ב-2 באוגוסט 1913 נישא בורן למרתה הדוויג אהרנברג (גם היא בעלת רקע יהודי), ונולדו להם שלושה ילדים.
בשנים 1915–1919, מלבד התקופה בה שירת בצבא הגרמני, היה בורן פרופסור לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת ברלין, שם התחבר לאלברט איינשטיין. באותה תקופה הוא הציע משוואת בורן-לנדה. ב-1919 היה לפרופסור מן המנין בפקולטה למדעים באוניברסיטת פרנקפורט. ב-1921 הפך בורן לפרופסור מן המנין בפיזיקה תאורטית, ולדירקטור המכון החדש לפיזיקה תאורטית בגטינגן, שם פיתח את הפירוש הסטטיסטי לפונקציית הגל, ועל כך זכה, כשלושה עשורים מאוחר יותר, בפרס נובל לפיזיקה ב-1954.
במהלך 12 השנים (1921–1933) בהן לימד בורן יחד עם חברו ג'יימס פרנק באוניברסיטת גטינגן, הם חלקו ביניהם השקפות משותפות על רעיונות יסוד מדעיים, עובדה שסייעה לו בהוראה ובמחקרו בתורת הקוונטים. ב-1925 הציגו בורן וורנר הייזנברג ייצוג של מכניקת הקוואנטים באמצעות מכניקת המטריצות. באותה שנה פרסמו הייזנברג, בורן ויורדן מאמר, בו הציגו שימוש במרחב הילברט במכניקת הקוואנטים.
היה זה במכתב לבורן ב-1926 בו טבע איינשטיין את הביטוי המפורסם, אשר ביטא את חוסר האמון שלו באופי הסטטיסטי של מכניקת הקוונטים, "אלוהים אינו משחק בקוביות".
ב-1933 היגר בורן מגרמניה, מאחר שסווג כיהודי על פי תורת הגזע הנאצית וסבל מאנטישמיות, ובשל תמיכתו החזקה בהשקפות פציפיסטיות. בורן החל להרצות באוניברסיטת קיימברידג'. בשנים 1936–1953 היה לפרופסור לפילוסופיה של הטבע באוניברסיטת אדינבורו. ב-1939 הפך בורן לאזרח בריטי ולחבר בחברה המלכותית של לונדון.
בשנת 1948 זכה במדליית מקס פלאנק של החברה הפיזיקלית הגרמנית, עבור הישגים יוצאי דופן בפיזיקה תאורטית. ובשנת 1950 זכה במדליית יוז של החברה המלכותית של לונדון על גילוי מקורי בתחום הפיזיקה.
בורן פרש ב-1953 ושב לגרמניה. הוא זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1954.
בשנת 1955 הצטרף לברטראנד ראסל, אלברט איינשטיין ומדענים נוספים לחתימה על מניפסט ראסל-איינשטיין, נגד שימוש בנשק גרעיני.
בורן נפטר בבית חולים בגטינגן ב-5 בינואר 1970 ונקבר בעיר זו. הוא הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים. אוליביה ניוטון-ג'ון היא נכדתו של מקס בורן.
לאחר מותו, בשנת 1972, החלו האגודה הפיזיקלית הגרמנית והמכון האנגלי לפיזיקה להעניק את פרס מקס בורן בעבור תרומה יוצאת דופן לפיזיקה.
הלמוט ג'יימס פון מולטקה
גראף הלמוט ג'יימס פון מולטקה (בגרמנית: Helmuth James Graf von Moltke; 11 במרץ 1907 – 23 בינואר 1945) היה משפטן גרמני. מראשי קשר העשרים ביולי לרציחת אדולף היטלר ופעיל במשך שנים רבות במסגרת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם.
מוצא ומשפחה.
הגראף הלמוט ג'יימס פון מולטקה נולד בשנת 1907, באחוזת המשפחה "קרייזאו" במחוז שלזיה בפרוסיה. מצד אביו היה נצר לשושלת מולטקה, שממנה יצאו הן מפקד הצבא הגרמני במלחמת פרוסיה צרפת, הלמוט פון מולטקה הזקן, והן רמטכ"ל הצבא הגרמני בשנים הראשונות של מלחמת העולם הראשונה, הלמוט פון מולטקה הצעיר. אמו, דורותי לבית רוז-אינס, הייתה דרום-אפריקאית ממוצא אנגלי, שאביה סיר ג'יימס רוז-אינס שימש כשופט עליון בדרום אפריקה. הוריו של פון מולטקה היו שייכים לדת המדע הנוצרי, ואביו של פון מולטקה היה אחד המתרגמים לגרמנית של ספרי הבסיס של הדת, "המדע והבריאות על פי כתבי הקודש".
קריירה מוקדמת.
בין 1927 ל-1929 למד מולטקה משפטים ומדע המדינה באוניברסיטת ברסלאו, באוניברסיטת וינה באוניברסיטת היידלברג ובאוניברסיטת הומבולדט. ב-1931 נישא לפרייה דייכמן, אותה פגש באוסטריה.