המנהיגות הצבאית התפתחה בהדרגה במשך ההיסטוריה של רומא. בתקופת המלוכה, צבאות ההופליטים היו תחת פיקודם של מלכי רומא. בתקופת הרפובליקה המוקדמת והתיכונה, הפיקוד על הכוחות הצבאיים היה של שני קונסולים שנבחרו פעם בשנה. בתקופת הרפובליקה המאוחרת, חברים בכירים בסנאט הרומי, כחלק מתהליך קבוע של מינוי למשרה ציבורית, שהיה ידוע כמסלול המשרות, שירתו בתחילה כקוואיסטור (לרוב כסגנים למפקדי השטח) ולאחר מכן כפראיטור שהיה בעצם תוארו של הקונסול כששימש כמפקד צבאי. לאחר סיום תקופת כהונתו של הפראיטור כקונסול, היה אותו סנאטור ממונה על ידי הסנאט כפרומגיסטראט שמילא תפקיד של מושל פרובינקיה רומית. קצינים זוטרים יותר נבחרו על ידי מפקדיהם בהמלצת חוגים פוליטיים מקורבים אליהם מקרב העילית של הסנאט הרומי. בתקופת שלטונו של אוגוסטוס, שמבחינה פוליטית העדיף להציב את הצבא תחת פיקוד קבוע ומאוחד, הקיסר היה המפקד העליון של כל לגיון אך הפעיל את סמכותו באמצעות לגאטוס שמונה על ידו מבין החברים הבכירים של הסנאט. בפרובינקיה שבה שירת לגיון יחיד, הלגאטוס פיקד על הלגיון (Legatus legionis) וכן שימש כמושל הפרובינקיה, בעוד שבפרובינקיה שבה שירת יותר מלגיון אחד, כל לגיון היה כפוף ללגאטוס משל עצמו וכל הלגאטוס היו כפופים למושל. בתקופת האימפריה המאוחרת, כנראה החל מתקופת שלטונו של דיוקלטיאנוס, המודל של אוגוסטוס נזנח. מושלי הפרובינקיות לא היו בעלי כל תפקיד צבאי והפיקוד על הצבאות בפרובינקיות ניתן לגנרלים (Duces) שמונו ישירות על ידי הקיסר. אלה לא היו עוד חברי עילית החברה הרומאית, אלא אנשים שטיפסו בסולם הדרגות וצברו ניסיון צבאי רב ומגוון. בתדירות גבוהה, אנשים אלה ניסו (ולעיתים הצליחו), לקבל את משרתם של הקיסרים שמינו אותם. משאבים מתדלדלים, תהו ובוהו פוליטי ומלחמות אזרחים הפכו את האימפריה הרומית המערבית חשופה לפגיעות והשתלטות של עמים ברברים שכנים.
הצי הרומי.
על הצי הרומי יש בידנו פחות מידע באופן יחסי מאשר על הצבא הרומי. בתקופה שלפני אמצע המאה השלישית לפני הספירה, קצינים שהיו ידועים בתואר duumviri navales פיקדו על צי של 24 ספינות שפעל בעיקר כנגד שודדי ים. צי זה פורק בשנת 278 לספירה והוחלף בצי שהופעל על ידי בעלי ברית של האימפריה. פרוץ המלחמה הפונית הראשונה חייב את הקמתו של צי רומי גדול והדבר נעשה בסיוע ובמימון של בעלי הברית של רומא. הסתמכות זו על בעלי ברית המשיכה עד לסוף תקופת הרפובליקה. החמש-חתריות היו ספינות הקרב העיקריות שהיו בשימוש שני הצדדים שלחמו במלחמות הפוניות ונותרו עמוד התווך העיקרי של הצי הרומי עד שבתקופתו של אוגוסטוס הם הוחלפו על ידי ספינות קלות יותר ובעלות יכולת תמרון גבוהה יותר. בהשוואה לתלת-חתריות היו החמש חתריות מסוגלות להעסיק על סיפוניהן מגוון של צוותים מנוסים ומנוסים פחות (יתרון לצבא שעיקר פעילותו הייתה יבשתית) ויכולת התמרון הפחותה שלהם אפשרה לרומאים לאמץ טקטיקות השתלטות שבהם השתתפו כוחות של כ-40 נחתים במקום השימוש באיל הניגוח הימי. הפיקוד על הספינות היה נתון בידיו של נאוארכוס, שדרגתו הייתה מקבילה לזו של קנטוריון בצבא היבשה ולרוב הם לא היו אזרחים.
בתקופת האימפריה המאוחרת, (350 לספירה), הצי הרומי שהיה מורכב למעשה מכמה ציים, כלל גם ספינות מלחמה וגם ספינות סוחר שהובילו אספקה. ספינות המלחמה היו גליאות עם שלוש עד חמש שורות של חותרים. בסיסי הצי כללו נמלים כמו רוונה, ארל, אקוויליה, מיסנום ושפך נהר הסום במערב ואלכסנדריה ורודוס במזרח. שייטות שפעלו בספינות נהר קטנות היו בתקופה זו חלק מכוחות ספר שהוצבו בנמלי נהרות מבוצרים לאורך הדנובה והריין. העובדה שקצינים בכירים פיקדו הן על הצבא והן על הצי מרמזת על כך שהצי נחשב לכוח עזר לצבא ולא כזרוע עצמאית. לא ידוע הרבה על מבנה שרשרת הפיקוד ועל כוחו של הצי בתקופה זו, אף על פי שידוע שהפיקוד על הצי היה בידי פרפקטוס .
ימי הביניים.
במשך כל ימי הביניים, החל מקריסתו של הממשל הרומי המרכזי בסוף המאה החמישית לספירה, ועד למלחמות האיטלקיות שהתנהלו בתקופת הרנסאנס, הייתה איטליה מחולקת באופן קבוע בין כוחות שונים שנלחמו זה בזה על השליטה בה. כאשר ויתר רומולוס אוגוסטולוס על כסאו בשנת 476 שלטו באיטליה ההרולים, אך עד מהרה הם הוחלפו על ידי האוסטרוגותים שלחמו במשך תקופה ארוכה כנגד הצבא הביזנטי במלחמה הגותית בשנים 535–554. ממלחמה זו יצאו הביזנטים מנצחים רק כדי לגלות שלאיטליה פלשו הלומברדים.
הלומברדים צמצמו את השטחים הביזנטים להגמונות של רוונה, לדוכסות של רומא, לדוכסות של נאפולי, ולמחוזות פוליה וקלבריה שבדרום. הם הקימו ממלכה שמרכזה היה בפאביה שבצפון. בתקופת האינטררגנום שבין השנים 574–584 שנקראה תקופת שלטון הדוכסים, פלשו הדוכסים הלומברדים לבורגון, אך הם נהדפו על ידי גונתרם, מלך בורגונדיה, שבתורו פלש לאיטליה וסיפח לנחלתו את האזור של סבויה. הלומברדים נאלצו לבחור במלך חדש שיארגן את מערך ההגנה שלהם. במאתיים השנים הבאות, הכוח הביזנטי בחצי האי נחלש על ידי המלכים הלומברדים, שהגדול בהם היה ליותפראנד, עד אשר הטריטוריה הביזנטית הצטמצמה לקצה הבוהן והעקב של המגף האיטלקי. רומא וסביבתה היו שטח עצמאי תחת שלטון האפיפיור ואזור החוף של נאפולי היה תחת שלטון דוכסי נאפולי.
בשנת 774 פלש קרל הגדול מלך הפרנקים וכבש את ממלכת הלומברדים. עם זאת, בדרום חצי האי נותרה דוכסות בנוונטו עצמאית ללא שליטה פרנקית. בתקופת השושלת הקרולינגית, יורשיו של קרל הגדול שלטו בצפון איטליה בשקט יחסי, להוציא תקופה קצרה של המרד של ברנרד מלך הלומברדים, הפלישות הקבועות של הסלאבים ממזרח והפלישות של הסרצנים בדרום. שודדי ים הטרידו את חופי הים האדריאטי והים הליגורי ואת קורסיקה וסרדיניה. בדרום היה המצב שונה, כשהלומברדים היו בשיא כוחם בתקופה זו. הלחימה בין הלומברדים ליוונים, במיוחד ערי המדינה היווניות שלחוף הים הטירני, הייתה מקומית. שטחן של הערים היווניות הצטמצם בהדרגה ככל שהלומברדים והסרצנים הגבירו את פשיטותיהם. בשנת 831 כבשו הערבים את פלרמו וב-902 הם כבשו את טאורמינה ובכך השלימו את כיבוש סיציליה. גם הם מיסדו את נוכחותם בחצי האי, במיוחד בגריגליאנו (Garigliano) ובבארי. מסכת העימותים בין המדינות של מצוג'ורנו התמשכה עד להגעתם של הנורמנים בראשית המאה ה-11. תחת הנהגתם, מצאו עצמם היהודים בדרום מאוחדים, הערבים גורשו ובשנת 1130 כל דרום איטליה היה בשליטתה של ממלכת סיציליה.
המחצית השנייה של ימי הביניים באיטליה עמדה בסימן של עימותים תכופים בין האימפריה הרומית הקדושה לבין האפיפיורים. אלה האחרונים יצאו בסופו של דבר מנצחים ובכך נמנע האיחוד של צפון איטליה תחת שלטון האימפריה. הפלישות האימפריאליות בוצעו פחות או יותר על ידי כל הקיסרים בימי הביניים. האירועים הבולטים ביותר היו סיומה של "מחלוקת ההסכמה" (Investiture controversy) על ידי הליכתו לקנוסה של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1077 וחמש הפלישות של פרידריך ברברוסה כנגד הליגה הלומברדית, שהגיעו לשיאן בכיבושה והריסתה של מילאנו בשנת 1162. העימות המתמשך הוביל לעלייתו של מפלגות הגואלפים וגיבלינים בצפון איטליה, שתמכו באפיפיור ובקיסר בהתאמה. במאי 1176 הליגה הלומברדית, בהנהגתה של מילאנו שקמה לתחייה, הביסה את הקיסר פרידריך ברברוסה בקרב לגנאנו (Legnano).
משמעות ניצחונה של מפלגת הגואלפים היה סופה של העליונות של האימפריה הרומית הקדושה בצפון איטליה והקמתן של ערי המדינה של פירנצה, ונציה, מילאנו, ג'נובה וסיינה. בעוד שוונציה הייתה מעצמה ימית, שתמכה במסע הצלב הרביעי בשנת 1204 וזכתה בשלל רב במסגרת כיבושה של קונסטנטינופול, שאר ערי המדינה נאבקו על השליטה בפנים הארץ.
בשנת 1266 פלש שארל הראשון דוכס אנז'ו לסיציליה. לאחר מכן בשנת 1282 הובס בית אנז'ו בהתקוממות הידועה בשם ערבית סיציליאנית ופטר השלישי מלך אראגון פלש לאי. פלישה זו הייתה בהמשך הרקע לתביעות הצרפתיות על נאפולי וסיציליה.
התפוררותה של האימפריה הרומית הקדושה ופרוץ מלחמת מאה השנים בצרפת השכנה, גרמו לכך שאיטליה החלה תקופה שלווה שנמשכה במשך כל המאה ה-15. שלום זה אפשר לערים האיטלקיות לגדול ולשגשג ולשמש יעד נחשק לפלישותיהן של הממלכות השכנות במאה ה-16.
המלחמות האיטלקיות.
המלחמה האיטלקית הראשונה.
השקט היחסי ששרר באיטליה בעקבות הסכם לודי (Lodi), שנחתם ב-1454, הופר עם פרוץ המלחמות האיטלקיות בשנת 1494. דוכס מילאנו לודוביקו ספורצה, בחפשו בני ברית, הציע לשארל השמיני, מלך צרפת שיטען לכתר ממלכת נאפולי. שארל הסכים ושיגר כוח פלישה לאיטליה שהיה אירוע הפתיחה של המלחמה האיטלקית הראשונה מסע המלחמה של הצרפתים בו כבשו את נאפולי, הושלם בקלות יחסית. המדינות האיטלקיות היו המומות מהברוטליות של הטקטיקה של הצרפתים ומהיעילות של הארטילריה שלהם, אך שארל נאלץ לסגת בשנת 1495, לאחר שברית שהוקמה בחיפזון נלחמה נגדו בקרב פורנובו (Fornovo). שארל מת בשנת 1498, אך העימות שיצר המשיך בתקופה של יורשיו. המלחמות האיטלקיות המשיכו עד לשנת 1559 והיו מעורבות בהן, בזמנים שונים כל המדינות החשובות באירופה המערבית (צרפת, ספרד, האימפריה הרומית הקדושה, אנגליה, סקוטלנד, הרפובליקה של ונציה, מדינת האפיפיור ורוב ערי המדינה של איטליה) והאימפריה העות'מאנית ועד מהרה נעשו המלחמות מאבק כולל בין יריבים שונים על כוח ושטחים שעמד בסימן של כריתת בריתות, בריתות-נגד ומעשי בגידה.
המלחמה האיטלקית השנייה.