השומרונים ביקשו לקחת חלק בבניית המקדש (יש האומרים שהם תכננו להזיק לבניין מבפנים) – ובקשתם נדחתה, ומאז סבל היישוב מהתנכלויות רבות מצידם, הם שלחו כתבי שטנה למלך פרס שבניין המקדש הוא חלק מתוכנית של היהודים למרוד בשלטון הפרסי, ובעקבות זאת בוטל האישור לבנות את בית המקדש.
כשמונה עשרה שנה לאחר מכן (שנת 516 לפנה"ס), הנביאים חגי וזכריה קראו לשבי ציון לחדש את בניית המקדש, והבטיחו שבזכות מעשה זה תיפסק הבצורת הקשה ששררה באותם ימים. העם שמע לנביאיו, והחל בבניין המקדש עוד לפני שהושג אישור ממלכות פרס. האישור ניתן לבסוף על ידי המלך דריווש, ולאחר ארבע שנים הושלם בניין המקדש ונחנך בג' באדר בשנה השישית למלכות דריווש.
עליית עזרא.
העלייה השלישית התרחשה בראשותו של עזרא הסופר בשנת 458 לפנה"ס. בעלייה זו עלו כ-1,800 משפחות מראשי העם (כ-10,000 איש).
חז"ל במסכת מגילה (טז, ב) מציינים שעזרא נמנע מלעלות לארץ ישראל קודם לכן, מפני שהיה צריך להישאר לצד רבו ברוך בן נריה. ברוך עצמו שימש בהנהגת האומה, מפני שהיה תלמידו המובהק של ירמיהו הנביא, אולם מפאת גילו לא היה יכול לעלות לארץ.
בעת עליית עזרא, היה המצב בארץ קשה מסיבות רבות. מבחינה כלכלית נטל המיסים על היישוב היה כבד מאוד, מבחינה מדינית החריפו ההתנכלויות של אויבי היישוב ואפילו עלה בידיהם לגרום לשלטון הפרסי להורות על הפסקת בניית חומות ירושלים. מבחינה דתית החריף נגע נישואי התערובת בכל שדרות העם דבר שנתפס כאיום קשה על עתידו של העם ותרבותו. עזרא שהיה מגדולי החכמים באותו דור עלה לארץ במגמה לשפר את המצב ואכן הוא החל בסדרה של יוזמות ומעשים שהשפיעו מאוד על סדרי החיים של היישוב ותקופת ימי בית שני.
עזרא עלה ברישיון רשמי של השלטון הפרסי, וקיבל אישור להוציא מפרס ממון שנידבו יהודי הגולה ואנשי השלטון לטובת בית המקדש וצורכי היישוב. כמו כן קיבל עזרא להעביר לבית המקדש כלי קודש וניתנה פקודה לגזברי השלטון לספק להם הקצבה של כסף חיטים יין ושמן. כמו כן ניתן פטור ממיסים לכהנים הלוויים והנתינים ששימשו בתפקיד בבית המקדש. כמו כן ניתנה לעזרא סמכות למנות שופטים ודיינים וללמד את העם תורה וכן ניתנה הסמכות להטיל עונשים החל מהחרמת רכוש וגם גירוש והוצאה להורג בעת הצורך, רישיון זה הוא הבסיס שממנו התפתחה האוטונומיה הדתית בתחילת ימי בית שני.
עם בואו והתוודעותו לנישואי התערובת שפשו בעם, נקט עזרא במעשים לצורך הבדלת הנשים הנכריות, מאמצים אלו נחלו הצלחה חלקית, והושלמו רק בימי נחמיה (ראו להלן).
עזרא ייסד יחד עם חכמים נוספים את מוסד כנסת הגדולה ששימשה כסמכות העליונה בפסיקה ההלכתית והנהגת האומה, עם זאת עזרא לא שימש ככהן גדול משום שעלה מאוחר וכבר התמנה כהן גדול אחר.
עזרא תיקן תקנות רבות במסגרת חידוש סדרי החיים הציבוריים שלאחר החורבן והגלות, שני התחומים העיקריים בהם תיקן את התקנות היו לחיזוק הקשר של העם לתורה (כתקנת קריאת התורה בציבור) ולחיזוק הזיקה היהודית ומניעת ההתבוללות. בנוסף, לפי חז"ל (סנהדרין כא, ב) עזרא עשה מהפכה בתחום כתיבת התורה, וקבע שהתורה תיכתב בכתב אשורי ולא בכתב העברי, כפי שהיה מקובל עד אז.
עליית נחמיה.
נחמיה בן חכליה שימש כשר המשקים בארמונו של ארתחשסתא מלך פרס, והיה מחברי אנשי כנסת הגדולה. בעקבות שמועות על במצב הביטחוני הקשה בארץ ישראל, ביקש נחמיה מהמלך הפרסי, אישור לעלות ארצה באופן זמני על מנת לבנות ולשקם את חומות ירושלים, מלך פרס נעתר לבקשתו ונתן לו היתר לכרות עצים שלח עמו ליווי צבאי, ואף מינהו כפחה הרשמי של מדינת יהודה. עלייה זו מתוארכת לשנת 445 לפנה"ס.
נחמיה הגיע לירושלים בא' באב, ולאחר שלושה ימים פתח במבצע מזורז לבניין חומת העיר. העבודה חולקה ל-42 קבוצות של משפחות שכל אחת הייתה אחראית על גזרה משלה. הקבוצה הייתה גם בונה וגם שומרת על אותה גזרה ובכך הצליח נחמיה למנוע את כוונתם של אויבי יהודה לערוך התנפלות מאורגנת על העיר ירושלים. כדי להבטיח את ההגנה על העיר ציווה נחמיה על כל הבונים להישאר ללון בעיר ולהחזיק תחת ידם שופר להזעקת עזרה מיד בעת הצורך. לאורך כל תקופת הבנייה, התמודד נחמיה עם התנכלויות חוזרות ונשנות מצד השומרונים והעמונים, שאף ניסו לרוצחו. לאחר 52 ימים, בכ"ה באלול, הוכתר המבצע בהצלחה - החומה עמדה על תילה והייתה נעולה בדלתות שהועמדו על ידי נחמיה.
בראש השנה, אשר חל חמישה ימים לאחר סיום בניין החומה התאספו בני יהודה לירושלים, שם קרא לפניהם עזרא הסופר מספר התורה. דברי התורה שקרא עזרא גרמו לעם לחרדה גדולה ומתוך כך הם התעוררו לשוב מהעבירות שבידיהם. שבועיים לאחר מכן נחוג חג הסוכות בפרסום רב ושמחה רבה. לאחר החג, בכ"ד בתשרי, נערכה עצרת צום ותשובה, ובסיומה נחתמה אֲמָנָה, בה העם מקבל על עצמו בשבועה לשמור את כל מצוות התורה, ובנוסף הוזכרו התחייבויות על קיום מצוות מסוימות: לא לשאת נשים נוכריות, לא לקיים מסחר בשבת, לשמור על מצוות השמיטה, לדאוג לעבודה הסדירה בבית המקדש באמצעות תרומת שליש השקל בשנה והבאת קרבן עצים ולהביא את מתנות הכהונה והלוויה אל הלשכות המיועדות לכך בבית המקדש.
לאחר בניין החומה דאג נחמיה לאכלס את העיר ירושלים בתושבים חדשים, על מנת לשמור על מרכזיותה וביטחונה. לאחר מכן נערכה על ידי נחמיה ועזרא הסופר חנוכת חומת ירושלים בשמחה רבה, במהלכה הם קדשו על פי ההלכה את חלקי העיר שנוספו לעיר. חנוכת החומה לוותה בנגינה והוקרבו בה קרבנות רבים לאל.
במהלך תקופת הבנייה היה על נחמיה להתמודד עם משבר ציבורי עקב המצב הכלכלי הקשה בו העם היה נתון. נחמיה שמע את תלונות העם וכעס על העשירים שניצלו את המצב לניצול העניים, ובמיוחד על אותם עשירים שעקב תפקידם בבית המקדש היו פטורים מהמיסים הכבדים אותם היו חייבים כל השאר לשלם לשלטון הפרסי. נחמיה כינס את הציבור והוכיח את העשירים, והציע להם להחזיר את האדמות ולבטל את החובות של העניים וכדי לשמש דוגמה הוא היה הראשון לעשות כהצעתו והצהיר כי הוא ומקורביו מוותרים על חובות העניים. נחמיה דרש מהעשירים להישבע שימחלו על החובות שהעניים חייבים להם.
לאחר 12 שנים של שהייה בארץ, קיים נחמיה הבטחתו וחזר לשם המשך שירותו אצל מלך פרס, אולם בעקבות הרעה במצב הביטחוני, הדתי והחברתי בארץ שב לירושלים בשנת 431 לפנה"ס בליווי צבאי.
עם שובו פעל בתקיפות רבה. סילק את טוביה העמוני שפלש לבית המקדש ודאג שמתנות הכהונה והלוויה יגיעו לירושלים, על מנת שהלווים יוכלו להתמסר לעבודת המקדש, ולא יצטרכו ללכת לשדותיהם שמחוץ לירושלים. הוא עצר את המסחר בעיר בשבת, ופעל בנחרצות רבה נגד נישואי התערובת שפשו בעם, בעת היעדרו, ובכלל זה אף גירש את נכדו של הכוהן הגדול בשל נישואין אלה.
טוניסיה
האחים קרמזוב
האחים קָרָמָזוֹב (ברוסית: Братья Карамазовы) הוא רומן מאת הסופר הרוסי פיודור דוסטויבסקי שראה אור בשנת 1880. הרומן החותם את יצירת חייו, נחשב בעיני רבים כטוב שביצירותיו, ונמנה עם פסגת הספרות העולמית. הרומן הוא סיפור רצח-אב ששלושת בניו מעורבים במעשה במידות שונות של שותפות לפשע, וכן דרמה של מאבק מוסרי בין אמונה, ספקנות, הגיון ורצון חופשי.
הרומן נכתב באימפריה הרוסית, שם גם מתרחש סיפור העלילה. דוסטויבסקי בילה כמעט שנתיים בכתיבת "האחים קרמזוב" ופרסם אותו בהמשכים בכתב העת "השליח הרוסי" מינואר 1879 עד נובמבר 1880. דוסטויבסקי התכוון לשבץ את הרומן כחלק ראשון בסיפור אפי בשם "חייו של חוטא גדול", אך נפטר שלושה חודשים לאחר השלמתו.
הרקע לכתיבת הרומן.
לדת ולפילוסופיה הייתה השפעה רבה על דוסטויבסקי ועל ספרו, אך טרגדיה אישית שפקדה אותו שינתה את מהלך עבודתו על "האחים קרמזוב". כתיבתו הופסקה במאי 1878 כאשר מת בנו אַליוֹשָה בן השלוש. הילד מת כתוצאה ממחלת הנפילה, מחלה שירש מאביו. אבלו של דוסטויבסקי על בנו הצעיר בולט ביותר לאורך הרומן. הוא קרא לגיבור הראשי בשם אליושה, וזיכה אותו בתכונות האופי שהוא העריך ביותר. שברון הלב של הסופר על מות בנו מופיע ברומן גם בסיפור על סרן סניֶגירוב ובנו הקטן איליושצ'קה.
חוויה אישית נוספת השפיעה על דוסטויבסקי לבחור בנושא של רצח אב כעיקר העלילה. ב-1850 הוא הורשע בפעילות חתרנית כנגד השלטון ונשלח לסיביר לרצות עונש מאסר עם עבודת פרך. שם פגש אדם בשם אילינסקי שהורשע ברצח אביו כדי לזכות בירושה. עשר שנים מאוחר יותר נודע לדוסטויבסקי שאילינסקי זוכה מכל אשמה, כשהרוצח האמיתי התוודה על מעשיו. ייתכן שהרושם שעשה עליו אילינסקי השאיר חותם בדמותו של דימיטרי קרמזוב, שנסיבות מעצרו דומות לאלו של אילינסקי.
טכניקות ספרותיות.
אף ש"האחים קרמזוב" נכתב במאה ה-19, כלולות בו טכניקות ספרותיות מודרניות. דוסטויבסקי השתמש במגוון טכניקות ספרותיות אשר גרמו למבקרים לכנות את הרומן "מרושל". דוגמה בולטת היא טכניקת "המספר היודע-כל", אשר מצד אחד חודר למחשבותיהם ולרגשותיהם של גיבורי הספר, ומצד שני מצהיר על עצמו ככותב, ויש לו תכונות והתנהלות המאפיינות אותו כדמות נוספת ברומן. התיאורים של 'דמות המספר' מתמזגים בסגנון האנשים אותם הוא מתאר.
שפת הדיבור היא טכניקה נוספת בה משתמש דוסטויבסקי. לכל דמות סגנון דיבור ייחודי המאפיין אותה, ומבטא את אישיותה הפנימית. למשל, הסניגור פטיוקוביץ' אומר באופן קבוע 'נשדד' כשהוא מתכוון ל'נגנב', ובמקרה מסוים הוא מגדיר חמישה חשודים ברצח כ"לא אחראים לחלוטין". הקורא יכול להתרשם שפטיוקוביץ' מנסה להיראות משכיל יותר מכפי שהוא באמת, וכתוצאה מכך משתמש במילים לא נכונות.