מלחמת העולם השנייה.
פרשת המרד בחבניה.
בחודש מאי 1941, במסגרת מלחמת העולם השנייה, התנהלה המלחמה האנגלו-עיראקית בין בריטניה ובעלות בריתה לבין עיראק ובעלות בריתה ממדינות הציר. המלחמה החלה לאחר הפיכה צבאית בעיראק שהעלתה לשלטון את המנהיג הפרו נאצי רשיד עאלי אל-כילאני. אל-כילאני העלה דרישות לסילוק הצבא הבריטי מאדמת עיראק, על אף שעיראק הייתה מחויבת לנוכחות צבאית בריטית על אדמתה על פי ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930. הדרישות הסלימו לכלל עימות צבאי, שבסופו פלשו צבאות בריטניה לעיראק, והביאו לנפילת משטרו של אל-כילאני, ולהשבת השלטון לידי השושלת ההאשמית ששלטה בעיראק קודם להפיכה.
במלחמה קיבלה עיראק סיוע צבאי ואווירי מגרמניה הנאצית ומאיטליה הפאשיסטית. צעד זה נתפס כחלק מניסיון ההשתלטות של מדינות הציר על המזרח התיכון ומקורות הנפט שבו. לאחר המלחמה בעיראק נמשכו עימותים אלו והביאו לפלישות בריטיות נוספות, בתחילה לסוריה וללבנון, ולאחר מכן, בשיתוף פעולה עם ברית המועצות, לפלישה לאיראן.
במלחמה השתתפה חוליה של האצ"ל, שנשלחה לשליחות חבלה וריגול מעבר לקווי האויב. במסגרת חוליה זו לחם ונהרג מפקד האצ"ל דוד רזיאל. העיראקים זכו לתמיכת מנהיגים פלסטינים. אישים כחאג' אמין אל-חוסייני - המופתי הירושלמי שקיבל לימים דרגות קצונה בכירות באס אס ופאוזי אל קאוקג'י שהו בעיראק בעת המלחמה וסייעו בידי אל-כילאני ואנשיו.
הכוח שהגיע מארץ ישראל להשתתף בהסרת המצור מבסיס חיל האוויר המלכותי בחבניה כלל גם את הרגימנט הממוכן של חיל הספר. הרגימנט צורף ל"כח חב" (Habforce), והושם תחת פיקוד מייג'ור גנרל ג'ורג' קלרק, שהיה מפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה, ששימשה כחיל מצב בארץ ישראל. כשהגיע הרגימנט לזירת האירוע הפנו החיילים הערבים של הרגימנט את נשקם נגד מפקדיהם הבריטים וסירבו להשתתף בדיכוי המרד. על פי גרסה אחרת, חיילי אחת הפלוגות ברגימנט פשוט סירבו לעבור את הגבול לעיראק ולהשתתף בדיכוי המרד. הם הוחזרו כלעומת שבאו ובמקומם נשלחה למשימה פלוגה אחרת מרגימנט אחר.
הסיבה להתנגדות זו נעוצה ברקע פוליטי. לחאג' אמין אל-חוסייני, שכאמור שהה בעיראק בעת המרד ולפניו, הייתה השפעה עמוקה בקרב הפלשתינאים שהיוו חלק בלתי מבוטל לחלוטין בכוח האדם של חיל הספר. תהיה זו טעות לתלות את הסיבות להתנגדות זו בסולידריות ערבית גרידא. את אשר סירבו אנשי חיל הספר לבצע ביצע לבסוף כוח של הלגיון הערבי שחלק ניכר מחייליו היו בדויים מנאמניו של המלך עבדאללה, אשר בית המלוכה העיראקי, שהודח על ידי ראשיד עלי, היה מקורב אליו משפחתית.
בכל מקרה הרגימנט הוחזר לזרקא, את הקצינים והסמלים הערבים שבו אשר לקחו חלק במרד הגלו לאיי סיישל ואת כל יחידות חיל הספר כינסו למסדרים מיוחדים כדי לברר את כוונתם ואת נכונותם לשרת בעתיד תחת דגל האימפריה הבריטית. היה ברור לבריטים שבכוח צבאי עם הרכב אתני מיוחד של המשרתים בו כמו חיל הספר הם חייבים לנהוג בעדינות. מנהיגיה של ההתמרדות הוגלו וכל החיילים שהצהירו על רצונם להשתחרר מהחיל, שוחררו באופן מיידי.
גם בנוגע לחלוקה של הנותרים בשירות לאלה המעדיפים לשרת רק בתחומי ארץ ישראל ועבר הירדן ולאלה המוכנים לשרת בכל מקום הם נהגו לקולא. הנציב העליון חתם על צו האוסר על הוצאתם של כוחות חיל הספר מחוץ לתחומי ארץ ישראל ועבר הירדן אלא רק באישורו המפורש. היהודים היו תמיד בין אלה שהסכימו להישאר בחיל וללחום בכל מקום. עם זאת חלק מהיהודים כמו רבים מן הערבים ניצלו הזדמנות זו להתרת חוזה מוקדמת ולשחרור מוקדם עקב התנאים הקשים בשירות בחיל הספר.
פרשת התנגדות זו מצדם של הערבים בחיל הספר גרמה לבריטים לחשוב היטב על ההרכב האנושי של החיל. ממקור בלתי צפוי, פרשת המרד בעיראק, נפתחו סוף סוף לאחר מאבק של שנים שערי לשכות הגיוס של חיל הספר באופן מלא בפני יהודים. אין זו הסיבה היחידה לשינוי במדיניות הגיוס לחיל הספר. מצב החירום הכללי הכריח את הבריטים לשנות את מדיניותם ותוך חודשים מעטים עלה מספר היהודים בחיל הספר בעשרות מונים.
בינואר 1941 דווח על 19 יהודים ששרתו בחיל הספר (כולל 3 קצינים). בראשית ספטמבר ובאמצע אוקטובר 1941 התקבלו דיווחים על כ-100 יהודים ששרתו בחיל. בנובמבר 1942 דווח כבר על כ-120 יהודים. בינואר 1943 דווח על 103 יהודים. באוקטובר 1944 דווח על 70–80 יהודים.
גיוסים מסיבים אלה בוצעו בשתי שיטות עיקריות. הראשונה היא "חבר מביא חבר". שיטת גיוס נוספת בוצעה על ידי שליחתם של קציני החיל, בחלקם יהודים, שנהגו להסתובב במוסכי רכב שונים בתל אביב ובירושלים ולתור אחר מועמדים מתאימים. שיטה זו הייתה טובה כדי לאתר מועמדים לשירות כמכונאים שהיו נחוצים מאוד לאחר שהחל תהליך המיכון של חיל הספר.
ההשתתפות בפלישה לסוריה והמסע לאיראן.
חודש לאחר דיכוי המרד בעיראק, ביוני 1941 החלה פלישת בעלות הברית לסוריה וללבנון. חיל הספר לקח חלק בפלישה זו בעיקר כחיל מאסף. לאחר שהסתיים שחרור סוריה ולבנון נשארו יחידות של חיל הספר בסוריה למשך זמן רב. הם הוצבו בערים שונות בסוריה, לאורך הגבול עם טורקיה ואף הגיעו לחלקה הצפון מזרחי של סוריה ליד הגבול עם עיראק.
בגזרה זו הוצב רגימנט הפרשים. תפקידו היה לשמור לאורך הגבול עם טורקיה שהייתה נייטרלית במלחמה ולפיכך שרצה מרגלים. פעילות רבה התרחשה לאורך הגבול הזה. הוברחו דרכו אנשים, מרגלים, נשק וסחורות. מטרתם של הבריטים הייתה למנוע הברחות אלו ועל ידי הצבתו של חיל הספר במקום, סוכלו הרבה ניסיונות מעבר של גבול זה.
ברגימנט הפרשים לא היו הרבה יהודים. המעטים ששירתו בו היו בעיקר בתפקידי אלחוטנים. היו גם כמה מכונאים שטיפלו בכלי רכב של המערך הלוגיסטי שדאג לאספקה לכוח הפרשים. בשלב מסוים עקב מחלת הפה והטלפיים הוכנסו הסוסים להסגר ולתקופה מסוימת הוסב רגימנט הפרשים ליחידת ג'יפים. עקב כך היו ידיהם של המכונאים עמוסות יותר עבודה. רוב המכונאים הוצבו בסדנאות מרכזיות. ביחידות הקטנות יותר כמו פלוגות או מחלקות ניתן היה למצוא לעיתים יהודי אחד או שניים יחד עם קצין בריטי אחד או שניים ועם פלוגה שלמה של חיילים ערבים. במצב כזה היה לפעמים מצב שהחברה המערבית היחידה שעמדה לרשותו של אותו קצין בריטי היה אותו יהודי יחיד ששירת ביחידתו כאלחוטן או כפקיד ראשי.
בנוסף לתפקידי הביטחון השוטף לאורך הגבול נטל על עצמו חיל הספר תפקידים כמו המלחמה במלריה, חיילי חיל הספר מצאו עצמם מפקחים על מאות פועלים מקומיים שהועסקו בחפירת תעלות לצורך ייעול הניקוז של מערכת המים באזור כדי למנוע את היווצרותן של ביצות בשטח. רגימנט הפרשים שהה בסוריה כמעט מתחילת כיבושה על ידי בעלות הברית, חלק מהם אף השתתף בכיבוש עצמו, ונשאר כחיל מצב בסוריה עד כמעט לסיום המלחמה בשנת 1944.
באותה תקופה הועברה כפיפותו של חיל הספר ממשרד המושבות למשרד המלחמה ומבחינה צבאית הוא שויך לארמייה התשיעית. במסגרת זו הוצב הרגימנט הממוכן כחיל מצב באיראן, לסביבות העיר בנדר עבאס, שהייתה נמל חשוב על חוף המפרץ הפרסי וממנה יצא ציר האספקה שעבר משם ועד לברית המועצות. הרגימנט הגיע לבנדר עבאס בנובמבר 1943, לאחר מסע של כשלושה שבועות ולאחר ששהה למעלה משנה בצפון מזרח סוריה. כמו כן השתתפו חיילי הרגימנט הממוכן שם במלחמה בארבה. את משימותיו אלו באיראן סיים הרגימנט הממוכן במרץ 1944.
במקביל המשיך גם הגיוס לחיל הספר. אם מדובר היה על עוד כמה עשרות של יהודים שהתקבלו לחיל בתקופה זו, ניתן לדבר על מאות רבות של ערבים שהתקבלו לחיל. רוב העדויות מציינות מספר כללי של כ-3,000 איש בכל החיל.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
עד לסוף שנת 1944 חזרו רוב יחידות חיל הספר שנשלחו לאיראן ולסוריה לעבר הירדן או לארץ ישראל. הן היו כפופות למפקד הצבאי העליון של ארץ ישראל ועבר הירדן והוצבו בעיקר בתפקידי שמירה ופטרול על הגבולות. במסגרת זו הם לקחו בין השאר חלק בפעולות נגד היישוב היהודי ובמלחמתם של הבריטים נגד העלייה הבלתי לגאלית בדרך היבשה. חיל הספר נטל חלק בין השאר בפעולות קשות כנגד היישובים היהודיים בגליל העליון כמו הפעולות נגד קיבוץ כפר גלעדי באוקטובר 1945 וביוני 1946 וכן בפעולות שונות מהן סבלו תושבי יישובים יהודיים בגליל העליון ובעמק החולה.
היהודים ששירתו ביחידות חיל הספר שביצעו פעולות אלו מצאו עצמם במצב עדין ביותר. מצד אחד נקף מצפונם שהם משתייכים ליחידה המבצעת פעולות כאלה נגד בני עמם. מצד שני היו כאלה שניצלו את שירותם בחיל הספר כדי להעביר מדי פעם מידע ליישובים ולאנשי ההגנה על הפעולות המתוכננות של חיל הספר ושל הצבא הבריטי. בהיבט אחר של העניין מצאו עצמם היהודים בחיל הספר מתעמתים על רקע זה עם חבריהם לנשק הערבים, לפני ההגעה לגזרת הגליל העליון וגם במהלך השהייה שם.
בנקודת זמן זו ראו יהודים רבים, ששירתו שלוש ואף ארבע שנים בחיל הספר לאורך שנות המלחמה במקומות שונים ברחבי המזרח התיכון, כי מבחינתם תם פרק זה בחייהם והגיעה העת לסיים את השירות. חוזה השירות המקורי של רבים מהם, שהיה במקור לשלוש שנים הוארך בשנה נוספת, בתוקף צו מלכותי, ולעיתים אף ביותר מכך, ויצא שרבים מהם שירתו במשך כמעט כל תקופת המלחמה.
באפריל 1946 מדווח כבר על כ-30 יהודים המשרתים בחיל. למרות זאת באותו דווח מצוין כי ניתן עדיין להתקבל לשירות בחיל. לא ברור אם גורמים כלשהם בהנהגת היישוב פעלו כדי לגרום לגיוס זה להיות מסיבי, אבל ההגיון שעמד מאחרי שאיפה זו היה שחשוב לשמור על גרעין ולו הקטן ביותר של יהודים בחיל הספר, גם כדי למנוע את הפיכתו לצבא ערבי טהור וגם כדי למנוע את שנוי גישתם של הקצינים הבריטים בו כלפי היישוב היהודי.