ב-1934 חיפש האוסמן ללהק שחקנים למחזה שעמד להפיק, בהתבסס על דרמה שנכתבה על ידי ארצ'יבלד מקליש, ועסקה באיש עסקים מוול סטריט, שעולמו חרב עליו בעקבות קריסת הבורסה ב-1929. אף על פי שהדמות הראשית במחזה הייתה של אדם בסוף שנות החמישים לחייו, האוסמן החליט ללהק לתפקיד שחקן צעיר בשם אורסון ולס, אותו ראה מופיע בהצגה רומיאו ויוליה. האוסמן שכנע את ולס לעזוב את ההפקה בה השתתף באותה עת, אחרי הצגה אחת בלבד, ולגלם את התפקיד הראשי במחזה שהפיק. המחזה, "פאניקה", הוצג לראשונה במרץ 1935, והשתתפה בו גם זיטה ג'והאן, אשתו לשעבר של האוסמן. המחזה לא זכה להצלחה וירד מהבמות לאחר שלוש הצגות בלבד, אולם הוא היווה את ראשיתו של שיתוף הפעולה המקצועי הפורה בין האוסמן לוולס.
ב-1936 הוקם פרויקט התיאטרון הפדרלי, אחד הפרויקטים שהוקמו במסגרת תוכנית הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, שנועד לספק תעסוקה לשחקני ועובדי תיאטרון מובטלים. האוסמן נבחר להיות אחד ממנהלי הפרויקט, ואחד הצעדים הראשונים שעשה היה לשכור את שירותיו של ולס לביים את המחזה "מקבת'". מוזיקת הליווי למחזה הולחנה על ידי וירג'יל תומסון. המחזה זכה לשבחי המבקרים ולהצלחה רבה, והכרטיסים לכל ההצגות נמכרו מראש.
לאחר 10 חודשי עבודה בפרויקט התיאטרון הפדרלי, האוסמן וולס עזבו את הפרויקט ועברו לנהל במשותף פרויקט ממשלתי אחר להפקת הצגות תיאטרון במנהטן, בשם פרויקט מספר 891. הפקתם הראשונה הייתה מחזהו של כריסטופר מרלו "ההיסטוריה הטרגית של ד"ר פאוסטוס", שוולס ביים ואף הופיע בו בתפקיד הראשי. ביוני 1937 הפיקו במסגרת הפרויקט את המחזה מעורר המחלוקת "The Cradle Will Rock" (בתרגום חופשי: "העריסה תתנענע"), שנכתב על ידי מארק בליצשטיין. המחזה, שבויים על ידי וולס, נחשד על ידי השלטונות כאוהד את השמאל ואת האיגודים המקצועיים, והתפרסם כדוגמה למחזה שנעשה ניסיון לצנזרו. זמן קצר לפני המועד שנקבע להצגת הבכורה, ובניסיון למנוע את העלאת המחזה, הודיעו השלטונות על איסור זמני להעלאת הפקות חדשות בתיאטרון שהיה בבעלות ממשלתית. על כל שחקני המחזה נאסר לעלות לבמה בערב הבכורה. בתגובה, צוות השחקנים ועובדי הבמה עזבו את התיאטרון הממשלתי וצעדו ברגל 20 רחובות לתיאטרון אחר, כשהקהל הולך אחריהם. המחזה הוצג עם אלתורים ושינויים ספונטניים רבים, זכה להצלחה רבה ושוחזר מספר פעמים בערבים שלאחר מכן. עם זאת, התקרית הביאה לפיטוריו של האוסמן ולהתפטרותו של ולס מפרויקט מספר 891.
באותה שנה, לאחר שעזבו את הפרויקט הממשלתי, העלו האוסמן וולס את "The Cradle Will Rock" כהפקה עצמאית על בימות ברודוויי. במקביל, הקימו את תיאטרון מרקורי, להקת תיאטרון ניו יורקית שזכתה לשבחים רבים. הלהקה שמה לעצמה למטרה לטפח כישרונות צעירים, להעלות מחזות מסוגים חדשים ולפנות לאותם קהלים שפקדו את ההצגות שהעלו במסגרת התיאטרון הממשלתי. תיאטרון מרקורי התמחה בהצגת מחזות קלאסיים, שנותרו רלוונטיים ואקטואליים גם בעידן המודרני. ההפקה המפורסמת ביותר של התיאטרון הייתה גרסה מסחרית ומחודשת למחזה "יוליוס קיסר". ולס, שביים את המחזה, הלביש את השחקנים בתלבושות מודרניות ושינה את הטקסט השייקספירי כך שיתאים לצרכיו ויהווה התרסה מול הפאשיזם והנאציזם שהיו אז בשיא כוחם.
בשלב מסוים ולמשך תקופה קצרה, העלה התיאטרון גם תסכיתים ששודרו ברדיו. התסכית המפורסם מכולם, ששודר ב-30 באוקטובר 1938 וגרם לבהלה רבה בקרב הציבור, היה "מלחמת העולמות", שהתבסס על הרומן הבדיוני בעל אותו השם שנכתב על ידי ה.ג'. וולס. באותה שנה, ובמקביל להוראת משחק במכללה הניו יורקית הפרטית ואסאר, הפיק האוסמן את סרטו הראשון של ולס, "Too Much Johnson". הסרט לא הושלם, מעולם לא הוקרן בהקרנה פומבית ומקובל היה לחשוב כי אף עותק שלו לא שרד. באוגוסט 2013 נמצא העתק יחיד של הסרט במחסן באיטליה, והוא עתיד לעלות לרשת האינטרנט בסוף 2013.
שיתוף הפעולה של האוסמן וולס המשיך בהוליווד. באביב 1939 חתם ולס על עסקה עם אולפני הקולנוע של RKO, להפקת שני סרטים בהשתתפות צוות שחקני תיאטרון מרקורי, כשוולס עצמו אמור להפיק, לביים ולשחק בהם, ולקבל חופש אמנותי מלא. במהלך העבודה על הסרט הראשון פרץ בין האוסמן לוולס סכסוך חריף, שהביא לסיום השותפות העסקית והחברות ביניהם. למרות זאת, האוסמן מילא תפקיד מכריע בהפקת הסרט "האזרח קיין" ב-1941. ולס טילפן להאוסמן וביקש ממנו לשוב להוליווד ולפקח על עבודת התסריטאי הרמן מנקייביץ', עד שישלים את כתיבת התסריט לסרט, ובמיוחד למנוע ממנו גישה לאלכוהול. האוסמן הסכים. אף על פי שוולס לקח את הקרדיט לעצמו על כתיבת התסריט, האוסמן פרסם את העובדה שהקרדיט הגיע למנקייביץ', ובכך גרם לקרע סופי בינו לבין ולס. האוסמן עצמו לקח קרדיט על עיצוב קווי העלילה ועל עריכת התסריט.
לאחר שנפרדו דרכיהם של האוסמן וולס, חזר האוסמן לתיאטרון, ובין השנים 1941 - 1939 ביים שני מחזות ("השטן ודניאל וובסטר" ו"ליברטי ג'ונס") והפיק מחזה נוסף ("Native Son") בברודוויי. במקביל, מונה לתפקיד סגן נשיא חברת ההפקות ההוליוודית של דייוויד או. סלזניק. בעקבות המתקפה על פרל הארבור התפטר מתפקידו, הצטרף למשרד ההסברה המלחמתית האמריקאי והחל לנהל את שידורי קול אמריקה.
בין השנים 1962–1945 הפיק 18 סרטי קולנוע עבור אולפני הקולנוע של סרטי פרמאונט, יוניברסל ומטרו גולדווין מאייר, כולל הסרט האפל מ-1946 "הדליה הכחולה", "מכתב מאישה אלמונית" (1948), "יוליוס קיסר" (1953), עליו היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר ושבועיים בעיר זרה (1962). עם זאת, הוא זכה לראשונה לפרסום ולהכרה עולמיים רק ב-1973, עת גילם את דמותו של הפרופסור למשפטים צ'ארלס קינגספילד בסרט הקולנוע "המרוץ אחר הגלימה". על תפקידו זה זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב. בעקבות הצלחת הסרט, הוא המשיך לגלם את דמותו של פרופסור קינגספילד גם בסדרת טלוויזיה בעלת אותו שם, שארבע העונות שלה שודרו ברשתות CBS ו-Showtime לסירוגין בין השנים 1986–1978. על תפקידו בסדרה היה מועמד פעמיים לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה דרמטית. ב-1955 הפיק את "קורי העכביש" בבימויו של וינסנט מינלי. ב-1956 הפיק את הסרט "תאווה לחיים" על חיי ואן גוך.
האוסמן היה ממייסדי מגמת המשחק בבית הספר ג'וליארד לאמנויות הבמה בניו יורק, ואף לימד משחק בבית הספר במשך מספר שנים. בין תלמידיו שהפכו לשחקנים מפורסמים היו רובין ויליאמס, קווין קליין וכריסטופר ריב.
בשנות השמונים התפרסם בשל תפקידו כסבא אדוארד סטראטון השני בסדרה הקומית "Silver Spoons" בכיכובו של ריק שרודר, וכן בשל סרטוני הפרסומת של חברת ההשקעות סמית' בארני בהם הופיע. במיני סדרה המצליחה מ-1983, "רוחות מלחמה", גילם את דמותו של הפרופסור היהודי אהרון ג'אסטרו. תפקיד זה זיכה אותו במועמדות רביעית לפרס גלובוס הזהב. ב-1988 הופיע בסרטים "" ו"מארח השדים", שיצאו לאקרנים לאחר מותו.
חייו האישיים.
האוסמן היה נשוי פעמיים: ב-1929 נשא לאשה את השחקנית האמריקאית זיטה ג'והאן, ממנה התגרש ב-1933. ב-1952 התחתן בשנית, עם ג'ואן האוסמן, לה נותר נשוי עד יום מותו. לשניים נולדו שני בנים.
קיבל אזרחות אמריקאית ב-1943. כתב ספר זיכרונות בשלושה חלקים: "Run-Through" (1972), "Front and Center" (1979) ו-"Final Dress" (1983),שמבקרים רבים החשיבוהו כאחד הטובים בסוגתו.
האוסמן נפטר ממחלת הסרטן ב-31 באוקטובר 1988, בביתו שבמאליבו, קליפורניה.
ג'ון האוזמן
מס מכירה
מס מכירה היה מס שנגבה על ידי רשות המסים בישראל בעת מכירת מקרקעין (למעט דירת מגורים) ושיעורו 2.5% משווי הנכס.
על המס נמתחה ביקורת משום שהכנסות המדינה ממנו היו נמוכות והוא יצר עיוות בכך שגם מי שהפסיד ממכירת נכס שילם את המס.
המס בוטל בהדרגה: בשנת 2001 נקבע שרק נכסים שנרכשו לפני שנה זו יחויבו במס, ולאחר מכן הוא בוטל לחלוטין במסגרת חוק ההסדרים שנלווה לתקציב המדינה לשנת 2008. ביטול המס חל רטרואקטיבית מיום 1 באוגוסט 2007.
אריה ליב בן-אשר גינצבורג
אריה לייב בן-אשר גינצבורג
השאגת אריה
ליב גינצבורג
לייב גינצבורג
ז'ן דה לה ברייר
אן מארי שסן
ליל ולפורגיס
קארל קראוס
אליהו בן-נפתלי
קטיפה
קטיפה היא סוג של בד ארוג, המתאפיין באריגה בעלת צפיפות אחידה ובפלומת אניצים רכה המסגלת לו מגע רך וייחודי.
ייצור הבד.
ניתן לייצר קטיפה מסוגים שונים של חוטים. חומר הגלם האידיאלי לייצור קטיפה הוא חוטי משי. קטיפה מיוצרת רבות גם מסיבי כותנה, אך אופן ייצור זה מניב בד יוקרתי פחות. בשנים האחרונות מיוצרים גם בדי קטיפה סינתטיים, בעיקר מפוליאסטר, ניילון, ויסקוזה, אצטט ואף משילובים בין חומרים סינתטיים לחומרים טבעיים (כגון ויסקוזה ומשי). קטיפה מיוצרת לעיתים גם מפשתן או מצמר. לעיתים נהוג להוסיף לחומר הגלם גם מעט לייקרה, על מנת לשפר את גמישותו.
בד הקטיפה נארג באמצעות נול מיוחד אשר אורג שתי פיסות אריג בעת ובעונה אחת. קטיפה נחשבה באופן מסורתי כבד יקר אשר שימש למוצרי מותרות. קטיפה היא בד קשה לניקוי, וכיום נהוג לנקותו באמצעות ניקוי יבש.
היסטוריה.
מקור אמנות אריגת הקטיפה הוא כנראה בקשמיר העתיקה, ומתוארך לתחילת המאה ה-14.
ריצ'רד השני, מלך אנגליה, הורה בצוואתו משנת 1399 שגופתו תיעטף בבד אותו כינה "Velveto", ככל הנראה סוג של קטיפה (באנגלית: Velvet).