הנחליאלי בונה את קינו בחללים רבים ומגוונים: לרוב על גדות וגבעות סלעיות, במנים מעשי ידי אדם, בסדקים ועל קורות, ולעיתים רחוקות יותר גם על גשרים. במקרים נדירים במיוחד, הנחליאלי יקים את קינו בערמות עץ, מעזבות ומזבלות ואף בקן של מין אחר. קיני הציפורים נבנים, לרוב, מסיבים צמחיים כעשבים וקש, זרדים ושורשים, וטחב, ומרופדים בחומרים רכים כנוצות וצמר. שני בני הזוג בונים את הקן, אם כי לרוב הנקבה מבצעת תפקיד רב יותר בבנייה. על פי מחקר שנערך סמוך לאגם קאורוסלקה שבפינלנד בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, הנקבה הייתה מעורבת יותר מהזכר בנושא בחירת המיקום לבניית הקן ולבנייתו. רק בארבעה מקרים מתוך עשרים ושבעה שנבחנו, הזכר היה מעורב באופן פעיל בבניית הקן. ברוב הקינים הזכר סייע בבנייתם רק עם תחילת הדגירה, ואילו את שאר העבודה השלימה הנקבה. גודל התטולה הממוצע של נקבת הנחליאלי מונה כחמש או שש ביצים, בצבע לבן-אפור, ועליהם פסים וכתמים קטנים בצבעים חום או שחור. גודלן הממוצע הוא 21×15 מילימטרים.
משך הדגירה על הביצה, החל מהטלתה ועד לבקיעת הגוזלים, כמעט שבועיים, והיא מבוצעת בעיקר על ידי הנקבה. הגוזלים בוקעים עיוורים ובעלי פרווה דלילה, והנקבה דוגרת ושומרת עליהם בחמשת הימים הראשונים. הגוזלים מואכלים על ידי שני הוריהם, ופורחים מהקן לאחר שבועיים. אפילו אם עדיין נשארים גוזלים בקן, הנקבה עדיין יכולה לפתוח במחזור קינון נוסף באותו המקום. בתעופה הראשונה, הזנב של הפרחונים עדיין קצר מהרגיל, ויצמח לאחר זמן קצר לאורכו הרגיל. במקרים רבים, הזוגות ישובו לקנן באותו המקום בחלוף שנה.
עוד על פי המחקר הפיני, חלק מהנחליאלים שהגיעו לקנן באגמים במדינה פעלו למצוא בני זוג במטרה לקנן, ואילו חלק אחר - לא. מבין הזוגות שהתחילו לקנן יחדיו, חלק מהם עשו זאת עוד כשהאגם היה עדיין קפוא.
אף על פי שידוע שהוא מין פונדקאי של הקוקייה האירופית, הנחליאלי הלבן נוטש בדרך כלל את הקן שלו אם הוא עבר טפילות. משערים שהדבר קורה כיוון שהנחליאלי קטן מכדי לדחוף את הביצה הפולשת אל מחוץ לקן, ומקורו חלש מכדי להרוס את הביצה על ידי ניקובה.
בית גידול ותפוצה.
הנחליאלי הלבן מצוי במגוון בתי גידול, בין אם יבשים או לחים, אם כי באזורים לחים הוא נפוץ יותר. בית הגידול האופייני צריך להיות פתוח עם גישה קלה לקרקע, ולחללים וחרכים בהם הנחליאלי מקנן; על כן הוא מצוי בשדות פתוחים ולחים, גנים עירוניים, דרכים, מעזבות וכו'. בטבע, הנחליאלי מצוי במיוחד בבתרונות ואזורים שעברו בליה ממקור מימי. טווח הקינון של הנחליאלי הלבן נרחב ונמצא באקלימים קרים וממוזגים באירואסיה ואף באזורים סובטרופיים, מגרינלנד במערב ועד חלקים מאלסקה במזרח, ממרוקו בדרום ועד נובאיה זמליה ברוסיה בצפון, החל מגובה פני הים ועד למעלה מ-5,000 מטרים מעל פני הים בהימלאיה. בעת החריפה האוכלוסיות הנודדות באזורים הקוטביים נודדות למקומות חמים יותר בעלי אקלים ים תיכוני וטרופי. באפריקה, תחום החריפה מגיע עד לקו המשווה במזרח היבשת. באסיה, תחום החריפה עובר דרך חצי האי ערב וכל דרום אסיה, ועד לבורניאו והפיליפינים. באזורים בעלי אקלים חמים יותר, האוכלוסיות לא נוהגות לנדוד. בבריטניה, הנחליאלי יציב באיים הבריטיים, למעט אזורים גבוהים בסקוטלנד, בהם הוא מקייץ. התיעוד האמין הראשון נחליאלי הלבן באמריקה הצפונית הוא מ-10 ביולי 1953, כאשר פרנסיס פיי אסף 5 פרטים באי סנט לורנס שבים ברינג, אם כי יש טענה כי הוא נצפה לראשונה כבר ב-14 במאי 1881, אז תועד באי אטו שבאלסקה.
בישראל.
החוקר הבריטי הנרי בייקר טריסטראם, שסייר בארץ ישראל באמצע המאה ה-19, ציין ברשומותיו כי צפה בנחליאלי הלבן מקנן בארץ. עם זאת, לא נמצאה כל עדות לקיומו של מין זה כדוגר עד 1951, אז נצפו שני קינים של הנחליאלי הלבן: אחד סמוך לראש הנקרה, והשני בקיבוץ חולתה.
בישראל הנחליאלי הלבן נפוץ מאוד בכל רחבי הארץ כציפור חולפת. גם כציפור חורפת ניתן למצוא את הנחליאלי במרבית חלקי הארץ, לבד מאזורי המדבר, אך בנגב ובמדבר יהודה הוא מצוי בתחומי יישובים ונאות המדבר. כמקייץ ודוגר, הנחליאלי נדיר, בעמק החולה, בבקעת כינרות ובגליל המערבי. אזור המחיה המועדף עליו הוא נופים פתוחים, שדות, ביצות ושטחים חקלאיים - בעיקר במישורים ובעמקים. בעיר הנחליאלי בוחר בחצרות בתים וגינות עירוניות.
נדידה.
נדידת הסתיו של הנחליאלי הלבן מתחילה בספטמבר עד סוף נובמבר. ישנה גם נדידת אביב בין פברואר למאי, אך היא בהיקף מצומצם מנדידת הסתיו, וגודלן של הלהקות הנודדות קטן יותר. האוכלוסייה החורפת מגיעה בדרך כלל בגל אחד בין סוף ספטמבר לתחילת נובמבר. החל מחודש פברואר עד לשבוע הראשון של אפריל האוכלוסייה החורפת מתחילה להתדלדל. האוכלוסייה הנשארת לקיץ לדגור מונה עשרות זוגות בלבד. הנדידה של הנחליאלי הלבן משתנה בין תת-המינים שלו: תת-מינים הנוהגים להימצא באזורים צפוניים יותר ינדדו דרומה במשך זמן ממושך יותר ולאורך דרך ארוכה, ואילו תת-מינים הנוהגים להימצא באזורים דרומיים יותר ינדדו אך מעט.
שימור.
על אף שאוכלוסייתו מצטמצמת באירופה, הוא אינו מוגדר כמין בסכנת הכחדה. הנחליאלי נפגע משינוי, הרס וזיהום מקומות המחיה הלחים. בעבר, הנחליאלי נפגע גם משימוש נרחב בחומרים רעילים בחקלאות, אם כי בתחילת המאה ה-21 השפעת גורם זה הצטמצמה. הערכת טווח התפוצה (37,800,000 קמ"ר, תחום הקינון, 101,000,000 קמ"ר תחום תפוצה כולל) גדולה, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח. גודל האוכלוסייה מוערך גם כן במספרים גדולים מאוד (135,000,000-221,000,000 פרטים), ולכן המין לא עומד בקריטריון גודל האוכלוסייה. מגמת האוכלוסייה העולמית יציבה, ולכן היא אינה בירידה תלולה דיה בכדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. כתוצאה מכך, הנחליאלי הלבן מסווג כמין ללא חשש. גודל האוכלוסייה המקננת באירופה הוערך בשנת 2013 בכ-16.9-27.6 מיליון זוגות. הנחליאלי הלבן מוגן על ידי , ככל בני משפחתו. בבריטניה, הנחליאלי מוגדר כמין ברשימה הירוקה, כלומר במצב שימור ללא חשש, עם אוכלוסייה מקננת של 470,000 זוגות. נוסף על כך, הנחליאלי מוגן על ידי חוק חיות הבר והכפר (1981), וציד, החזקה ללא אישור, הפרעה לקינון, סחר, הרס קינים וביצים או איסופם אינם חוקיים ויש עליהם עונש מאסר.
בישראל.
הנחליאלי הלבן מקנן נדיר בגליל ובגולן, חורף וחולף שכיח בכל חלקי הארץ. מעריכים כי 15–25 זוגות דוגרים בישראל בשנה, רובם באצבע הגליל, בגולן, בצפון הכנרת ובגליל המערבי. בישראל, האוכלוסייה המקננת של הנחליאלי הלבן מצויות במצב השימור פגיע בשל גודלה המזערי, המוערך בפחות מ־50 פרטים בוגרים, יחד עם היותה אוכלוסייה שולית בקצה גבול התפוצה העולמית של המין. בעבר (2002) הוגדר הנחליאלי הלבן כמין במצב שימור קרוב לסיכון. ההחמרה במעמד המין נובעת מירידה בגודל האוכלוסייה ובתחום תפוצת הקינון, וגם הבדלים בשיטות ההערכה. הגורמים המאיימים על הישרדותו בארץ הם שינוי, הרס וזיהום מקומות המחיה הלחים, וייתכן שגם שימוש נרחב בקוטלי חרקים. נכון לעשור השני של המאה ה-21, לא בוצעו פעולות שימור בישראל הממוקדות במין זה. עם זאת, הוא מוגן מתוקף החוק להגנת חיית הבר (1955).
אבולוציה של הנחליאלי הלבן.
הסוג נחליאלי התפתח לפני כארבעה מיליון שנים, ככל הנראה במזרח אירואסיה. המינים האפריקאיים והאירואסייתיים התפצלו לפני כ-3 מיליון שנים. הקלייד המכיל את הנחליאלי הלבן והנחליאלי לבן-הגבה התפצל לפני מיליון ו-700 אלף שנים מהקלייד המכיל את הנחליאלי הצהוב והנחליאלי הזנבתן. הנחליאלי הלבן התפצל מקרובו, נחליאלי עקוד, לפני פחות מ-500 אלף שנים. לי וחב'. (2015) הראו כי תת-המינים מתחלקים לארבעה קליידים: צפון אירואסיה (קלייד N), דרום-מערב אסיה והאיים הבריטיים (קלייד SW), מרכז ומזרח אסיה (קלייד SE) ומרוקו (קלייד M), אשר התפצלו במהלך הפלייסטוקן. המאובנים העתיקים ביותר שהתגלו של הסוג נחליאלי קשורים לאזור הים-תיכוני (הונגריה בתקופת המיוקן המאוחר ובולגריה בשלהי הפליוקן). הפיצול בין הקליידים N ו-SE+SW התרחש לפני כ-400 אלף שנה, ככל הנראה באיראן של ימינו, והפיצול בין SW ו-SE התרחש לפני 220 אלף שנה. נחליאלים לבנים מקלייד N התיישבו במזרח האזור הפלארקטי לפני כ-220 אלף שנה. לאחר תום עידן הקרח, אוכלוסיית הנחליאלי הלבן גדלה והתפשטה, והחלו הכלאות אינטרוגרסיביות מאוחרות יחסית בקצה תחום התפוצה. ההתפשטות של קלייד N, לאחר הצטמצמות האוכלוסייה בעידן הקרח, התרחשה לפני 28 אלף שנה. תפוצת הקלייד SE התרחבה לפני כ-134 אלף שנה, לפני עידן הקרח האחרון, והתפשטות תפוצת הקלייד SW הייתה המאוחרת מביניהם, והתרחשה לפני כ-19 אלף שנים, לאחר שחי באיראן במהלך עידן הקרח האחרון.
מאובנים.
ידועים מספר מאובנים של נחליאלי לבן מתקופת הרביעון:
הנחליאלי הלבן והאדם.
הנחליאלי חי לעיתים קרובות בקרבת האדם. לא נדיר לראות אותו מנקר פירורים מדלתות או הולך על גגות בחיפוש אחר חרקים, או מתאסף בקבוצות בלילות החורף הקרים על יד בתי מגור בכדי להתחמם. כרוב אוכלי החרקים, הנחליאלי ניזון מחרקים מזיקים ובכך מועיל למטעים ולחקלאות. במספר ערים, בהן דבלין, להקות גדולות מתאספות בחורף כדי ללון. הנחליאלים ניצודים לעיתים לספורט ולעיתים קרובות לאחר מכן מוכנסים לאוספים. הם גם נשמרים כחיות מחמד ונאכלים כמזון.
הנחליאלי הלבן נבחר לציפור השנה של רוסיה על ידי בשנת 2011.
הנחליאלי הלבן בתרבות.