מנג'ואולי (בסינית: 满洲里; בפין-יין: Mǎnzhōulǐ; במונגולית: Манжуур) היא תת-נציבות עירונית, השייכת לנציבות העירונית חולונבוויר בצפון-מזרח המחוז האוטונומי מונגוליה הפנימית שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
העיר מהווה נקודת מעבר סחורות חשובה לרוסיה. דרך נקודת מעבר זו עוברות כ-60% מסך מעבר הסחורות היבשתי של סין אל מדינות אירופה.
ערים תאומות.
למנג'ואולי שלוש ערים תאומות:
מורה רוחני
ברוס לה ברוס
ברוס לה ברוס (באנגלית: Bruce LaBruce, נולד בשם ג'סטין סטיוארט ב-3 בינואר 1964) הוא במאי קליפים, סופר, צלם מגזינים, ויוצר קולנוע קנדי. לה ברוס הוא ממובילי סצנת האינדי-קוויר שצמחה בשנות השמונים ומן הבולטים בה. הוא ידוע כמשלב תדיר בסרטיו ביקורת פוליטית וחברתית, ובכך שהם מכילים הומור עצמי ומצטיינים בצילום מסוגנן.
ביוגרפיה.
לה ברוס נולד בשם ג'סטין סטיוארט וגדל בחווה בסאות'המפטון שבאונטריו קנדה. בשנות העשרה שלו עזב את חיי הכפר לטובת לימודי קולנוע בטורונטו, שם הוא מתגורר כיום, והחל בלימודי קולנוע מעשי. בזמן לימודיו בטורונטו התעוררו הנטיות הפוליטיות של לה ברוס, והוא התפרסם כעורך של פנזין קווירי-פאנקיסטי בשם "J.D.s". לאחר שנתיים עבר לאוניברסיטת ניו יורק והחל בלימודי תאוריה של הקולנוע ומחשבה מדינית וחברתית לתואר שני.
מלבד פעילותו הקולנועית כותב ברוס ומצלם למספר רחב של מגזינים, בהם "Vice", "Nerve", ו-"BlackBook". בעבר היה לו טור קבוע במגזיני המוזיקה הקנדיים "Exclaim!" ו-"Toronto's eye weekly". בנוסף, היה במשך שנים רבות עורך וצלם במגזין "New York's Index". צילומיו התפרסמו במגזינים "Toronto Life", "National Post", ובהגרדיאן הבריטי. בנוסף הוא עסק בצילום סטילס ומביים קליפים מוזיקליים.
כקולנוען.
נכון לשנת 2010, ביים לה ברוס שישה עשר סרטים, כתב תסריט עבור שלושה עשר, שיחק בשישה והפיק חמישה. לה ברוס מכונה "ג'ון ווטרס הקנדי", שכן עבודתו מתאפיינת בקיבוץ שלל דימויים ורעיונות הלקוחים מהתרבות הפופולרית, מסרטים קלאסיים, מספרי פילוסופיה, תרבות הטראש והקאמפ ומאירועים היסטוריים, ומשלבת לצדם אמירות פוליטיות רדיקליות וסצינות סקס בוטות. אף שסרטיו מסווגים לא פעם כפורנוגרפיה בגלל אקטים מיניים מפורשים המוצגים בהם, הדומיננטיות של המרכיבים האמנותיים והפוליטיים שלהם היא מאפיין בולט, ומרכיבים אלה מבדילים אותם ממרבית תוצריה של תעשיית הפורנו העולמית.
בשנת 2007 התארח לה ברוס בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה בתל אביב, שם הוקרנו חמשת סרטיו הראשונים. הסרט "אימפריית הפטל" (The Raspberry Reich) זכה בשני פרסים בפסטיבל קולנוע המחתרת של ברלין. סרטו "Otto; or Up with Dead People" הוקרן בהצגת בכורה בפסטיבל סאנדנס 2008 ולאחר מכן בפסטיבל ברלין, וזכה בהם לשבחים. הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר של פסטיבל הקולנוע ההומו-לסבי הבינלאומי במילאנו בשנת 2008.
בג&quot;ץ בית הספר בעמנואל
בג"ץ בית הספר "בית יעקב" בעמנואל (נקרא גם בג"ץ עמנואל) הוא פסק דין של בג"ץ משנת 2009 שבו התקבלה טענה בדבר הפרדה על בסיס עדתי בין תלמידות מזרחיות לבין תלמידות אשכנזיות בבית הספר היסודי לבנות "בית יעקב" בעמנואל. בית המשפט הורה לבית הספר להסיר את האפליה, אולם הורי התלמידות האשכנזיות, וכן הורי כמה תלמידות מזרחיות שלמדו איתן, נמנעו מלשלוח את בנותיהם לבית הספר כדי שלא ילמדו עם שאר התלמידות המזרחיות. בעקבות כך הוטלו עליהם בהדרגה קנסות ומאסר בפועל. המאסר עורר את זעמו של הציבור החרדי, שראה בפסיקת בית המשפט התערבות של גורמים זרים בדרכי החינוך הייחודיות להם, וערך עקב כך הפגנות ענק בבני ברק ובירושלים. פשרה שהושגה בין הצדדים הביאה לשחרור ההורים מהמאסר, ובאישור משרד החינוך נפתח לבנות המגמה החסידית בית ספר נפרד (במעמד של מוסד פטור), שהמדינה והמועצה המקומית מנועות מלתקצבו בשנה הראשונה לקיומו. גם בבית הספר הנפרד נאסרה אפליה ביחס לבנות שיעמדו בתנאי הקבלה למוסד.
בציבור החרדי הייתה התנגדות עזה לפסק הדין. ח"כ משה גפני הכריז בכנסת כי "אנו לא נקיים שום החלטה של בית משפט, לא מערכאה נמוכה ולא מערכאה גבוהה, אם זו תהא נוגדת את דעת התורה". גם סגן שר הבריאות, יעקב ליצמן, אמר: "אנו נלך בדרך התורה והרבנים גם אם זה נוגד את החלטת בג"ץ".
רקע.
במשך השנים התקבלו תלונות בנציבות תלונות הציבור, בוועדת החינוך של הכנסת, ובארגונים כגון האגודה לזכויות האזרח ועמותת "נוער כהלכה", על אפליה כלפי תלמידים מבני עדות המזרח במוסדות חינוך חרדיים. תלונות אלה התייחסו ברובן לסמינרים, והובעה בהם הטענה לפיה קיימת מכסה הנקבעת מראש על ידי בית הספר, המגבילה את מספר התלמידים מעדות המזרח שיוכלו להתקבל אליו. בין השאר נטען כי האפליה קיבלה לגיטימציה בעקבות החלטת הרב יוסף שלום אלישיב, מנהיג הציבור החרדי ליטאי, שקבע מכסה המחייבת את מנהלי הסמינרים לקבל למוסדותיהם בכל שנה תלמידות ספרדיות בשיעור של 30% לפחות, וזאת לצורך אפליה מתקנת, אך בפועל מכסה זו הפכה לרף עליון, ואחוז התלמידים מעדות המזרח לא עבר אחוז זה. בדיון שהתקיים בוועדת החינוך של הכנסת טען ח”כ שמואל הלפרט מסיעת יהדות התורה: ”להאשים את החינוך העצמאי באפליה עדתית זה אבסורד. מתוך 70,000 תלמידות ברשת, 40,000 ממוצא מזרחי!". אף אחת מתלונות אלה לא הבשילה לכדי עתירה לבג"ץ, עד למקרה של בית הספר בעמנואל, בו יואב ללום ועמותת "נוער כהלכה" העמידו את הסוגיה לפתחו של בית המשפט. לעומת העותרים, קבוצת ההורים המכונה "המגמה החסידית" טענה כי עקב הימצאם של חוגים רבים בעיר, מחמת העדר ועדת קבלה המקובלת בשאר הערים החרדיות, חובתם וזכותם לשמור על תרבותם ודרך חינוכם המסורתית, ובפרט בחינוך הבנות בו למנהגי הצניעות ישנו משקל מכריע.
ביצוע ההפרדה.
בשלהי שנת הלימודים תשס"ז (2007) החלו עבודות בנייה בבית הספר "בית יעקב" בעמנואל, המשתייך לזרם החינוך העצמאי, שכללו קירות גבס במסדרונות בית הספר ובחדר המורים, בדים שחורים המכסים את החלונות וגדרות הפרדה בחצר. בסיום העבודות חולק מבנה בית הספר לשני מתקנים נפרדים. גם התלבושת האחידה שונתה כך שתבדיל בין תלמידות שני בתי הספר, ונטען שגם שעות ההפסקה כוונו כך שהתלמידות משתי המגמות לא תיפגשנה. כתוצאה מכך נוצרה למעשה הפרדה בין תלמידות 'המגמה הרגילה', מרביתן (77%) ממוצא מזרחי, לבין תלמידות 'המגמה החסידית', מרביתן (73%) ממוצא אשכנזי. באופן רשמי, מנהלת בית הספר הישן שימשה גם כמנהלת בית הספר החדש. בשתי המגמות יחד למדו כ-215 תלמידות, בכיתות א'-ח'.
בבדיקה שנעשתה מאוחר יותר (על ידי עו"ד מרדכי בס, כמתואר להלן), הוברר שמרכז החינוך העצמאי הורה כי ניהול שתי המגמות יהיה משותף, וכי הסביבה הפדגוגית – לרבות חדר המורים, תוכנית הלימודים, שעות הלימודים וההפסקות – תהא גם היא משותפת לכלל תלמידות בית-הספר, אך הנחיות אלה לא קוימו. עם זאת, במכתב למשרד החינוך מ-23 בספטמבר 2007 אישר מרכז החינוך העצמאי כי ידע על מהלך ההפרדה ונמנע מנקיטת פעולות מעשיות למניעתו.
הפנייה למשרד החינוך.
כמה מהורי תלמידות ממוצא מזרחי, שהתנגדו להפרדה, פנו באוגוסט 2007 למשרד החינוך בתלונה, כי ההפרדה היא על רקע עדתי ועל רקע עימות עדתי כללי בעמנואל, וכי ההפרדה גורמת לאפליית הבנות ממוצא מזרחי. את התנגדות ההורים הוביל עזרא גרשי, שנבחר מאוחר יותר לראשות המועצה בעמנואל. לפנייה הצטרף גם ח"כ יעקב מרגי, ששימש אז כיו"ר סיעת ש"ס בכנסת. לאחר שמשרד החינוך התמהמה בתשובה, הצטרפה לפנייה עמותת "נוער כהלכה", בדרישה לקבלת הבהרות בנושא. בתגובה הורתה מנכ"לית משרד החינוך, שלומית עמיחי, למרכז החינוך העצמאי לבטל את ההפרדה בבית הספר ולהשיב את המצב לקדמותו בתוך זמן קצוב, תוך התראה שאם ההוראה לא תבוצע, יישקל ביטול רישיונו של בית הספר.
דו"ח בס.
לאחר שעבר הזמן הקצוב ללא שינוי במצב, מינתה עמיחי את עורך הדין מרדכי בס, בעבר היועץ המשפטי והמנכ"ל של משרד מבקר המדינה, לחקור את הנושא: לבדוק האם בית הספר הפעיל למעשה שני בתי ספר תחת רישיון של בית ספר אחד, והאם ההפרדה מבוססת על רקע עדתי. בס ביקר בעמנואל, נפגש עם נציגי מרכז החינוך העצמאי, עם הנהלת בית הספר ועם ההורים משני הצדדים.
בדו"ח שהגיש בס למשרד החינוך ב-2 במרץ 2008 תיאר את השתלשלות הפרשה על רקע המצב החברתי המיוחד בעמנואל. לדבריו מקור ההפרדה בקבוצת הורים מתבדלת, רובה ממוצא אשכנזי, שאינם מעוניינים לחשוף את בנותיהם לאורח החיים הבא לידי ביטוי, לדעתם, בדיבורן ובגדרי הצניעות של חלק מתלמידות בית הספר. קבוצת הורים זו פנתה להנהלת החינוך העצמאי בנושא, וזו הסכימה להקמת מגמה נפרדת בבית הספר, אך התנגדה להקמת בית ספר נפרד, וכן דרשה כי הנהלת בית הספר תהיה משותפת לשתי המגמות, כמו גם שההפסקות, חדר המורים ותוכנית הלימודים יהיו משותפים. על פי הדו"ח, הייתה למעשה הפרדה גמורה בין שתי המגמות, הפרדה שכללה את ההנהלה, חדר המורים, התלבושת האחידה וההפסקות בחצר. הדו"ח מביא מכתב מהנהלת החינוך העצמאי לפיו ביצוע ההפרדה בפועל היה ידוע לה, אך היא נמנעה מביצוע פעולות להפסקת ההפרדה.
בדו"ח כתב בס, בין השאר:
בס נימק את מסקנתו:
הדו"ח המליץ למשרד החינוך לפעול כנגד בית הספר בשל אי דיווח על ביצוע ההפרדה, ותו לא. מאוחר יותר השתמשו נציגי הורי תלמידות המגמה החסידית במסקנות הדו"ח, על מנת לסייע לטענתם כי ההפרדה אינה מבוססת על רקע עדתי אלא על רקע דתי.
ההליכים המשפטיים.