במרוצת השנים פיתחו חברות וארגונים שונים גרסאות משלהם למערכת ההפעלה DOS, ביניהם IBM, DR-DOS, ExDOS ועוד. גרסה בולטת נוספת היא FreeDOS, שייחודה הוא בכך שהיא תכנה חופשית.
המהדורה העצמאית האחרונה של MS-DOS היא 6.22. מערכות ההפעלה Windows 95, 98 ו־ME מכילות בבסיסן גרסאות חדשות אך מוגבלות יותר של MS-DOS אשר מוגדרות גם כ־MS-DOS 7/MS-DOS 8.
למרות גילה המתקדם והיעדר תמיכה מצד מיקרוסופט, קיימות עדיין מספר תוכנות DOS פעילות. הסיבות העיקריות לשימוש בטכנולוגיה הוותיקה הן עלויות נמוכות, יציבות היישומים, הפעלה באצווה והרגלי העבודה של המשתמשים. תוכנות המצויות בשימוש הן תוכנות לחישובים הנדסיים, תוכנות תקשורת מול חומרה ישנה (מכונות, בקרים, שעונים), מעבדות, מינהל בתי ספר, רשויות מקומיות, עיריות, משרדי ממשלה, מעבדי תמלילים, הנהלת חשבונות ותוכנות לניהול משרדי.
כמערכת הפעלה, DOS כבר כמעט ואינה קיימת. מרבית המשתמשים בתוכנות DOS עושים זאת בדרך כלל תחת מערכות הפעלה חדישות יותר. לרוב יש בהן רכיבים המאפשרים הפעלת תוכנות DOS ישנות או בעזרת אמולציה. הפעלת תוכנות ה־DOS על גבי מערכות הפעלה חדשות מקנה להן לעיתים תכונות מתקדמות של מערכת ההפעלה, כגון עבודה במקביל על מספר חלונות, הפעלת תוכנה הרצה על גבי מחשב מרוחק או שרת טרמינל , הדפסה למדפסות רשת ותמיכה מלאה בעכבר.
משחקי DOS ניתן להפעיל במערכות הפעלה מתקדמות תוך שימוש ב־VDMSound או DOSBox.
שורת הפקודה.
קובץ המערכת COMMAND.COM מהווה את ממשק המשתמש של DOS. ממשק זה מבוסס על הקלדת פקודות המשמשות בעיקר להפעלת תוכניות, ניהול הקבצים בדיסק וקביעת הגדרות שונות של המחשב.
דוגמה לפקודה שנועדה להעתקת קובץ בשם text.txt, מתיקיית folder הנמצאת בכונן :C לתיקיית folder2 הנמצאת בכונן :D
copy C:\folder\text.txt D:\folder2\text.txt
קובצי המערכת.
דיסקט או דיסק קשיח שאותחל (format) לעבודה תחת DOS, יכיל את גזרת האתחול ואת מבנה מערכת הקבצים של מערכת הפעלה זו (FAT12/16). בנוסף עליו לכלול את קובצי המערכת החיוניים:
IO.SYS חייב להיות הקובץ הראשון בתיקיית השורש, ו־MSDOS.SYS השני. שני הקבצים האלה מסומנים כקובצי מערכת מוסתרים לקריאה בלבד.
בנוסף לשלושת קובצי המערכת, מערכת ההפעלה כוללת (לעיתים קרובות בתיקייה ששמה "DOS") פקודות חיצוניות ותוכנות שירות שונות, של מיקרוסופט ושל יצרנים אחרים, שמספרן משתנה מגרסה לגרסה של המערכת. לרוב ייכללו בתיקיית השורש גם קובצי הטקסט הבאים, שהמשתמש יכול לערוך בהתאם לצרכיו:
המעבר לווינדוס.
המהדורות הראשונות של ווינדוס נסמכו למעשה על מהדורות מתקדמות של ה־DOS. רק בגרסת Windows NT הפכה המערכת לעצמאית מ־DOS, אך עדיין היו קבצים ופקודות ששמרו על השם והמבנה שלהם מתקופת ה־DOS. קבצים אלה מתפקדים במערכת "חלונות" כתוכנות בדידות. לדוגמה העורך EDIT או פקודות בקובצי אצווה שמשמשים כמאקרו. כמו כן, בכל הגרסאות של "חלונות" ישנו ממשק פקודה טקסטואלי (shell) באמצעות Cmd.exe או Command.com, שגם הוא מכיל שמות ופקודות שהחלו את דרכם בעידן ה־DOS.
ריבית
ריבית היא מונח בכלכלה שפירושו סכום הכסף הנוסף המשולם על ידי לווה למלווה תמורת הזכות שנותן המלווה ללווה להשתמש בסכום כסף מסוים (הקרוי "קרן הלוואה" או "סכום ההלוואה" או "הקרן") למשך תקופה מסוימת (הקרויה "תקופת ההלוואה"). הלווה משלם למלווה את הריבית, בנוסף להחזר הקרן. במילים פשוטות ניתן לומר, כי הריבית היא "מחיר הזמן של הכסף", או למעשה "המחיר" של העברת כסף מהעתיד להווה.
בחלק מהדתות, ישנו איסור על שימוש בריבית באופן כללי (ראו איסור ריבית בדת).
סיבות לתשלום ריבית.
סיבות לתשלום ריבית הן:
ניתן לסכם את הסיבות המניעות את הצדדים (הלווה והמלווה) להסכים לשלם, או לדרוש, ריבית, כלהלן:
הלוואה בריבית.
בתקופה שקדמה להקמת הבנקים המסחריים במאות ה-18 וה-19, אנשים שהיו מעוניינים בהלוואה לצורך מימון הוצאותיהם היו פונים לבעלי עסק פרטיים, שנקראו מלווים בריבית. עיסוק זה היה נפוץ באירופה בקרב יהודים, בין היתר מכיוון שנמנע מהם לעסוק במקצועות רבים אחרים. עיסוק זה גרם להתמרמרות ושנאה כלפי היהודים בקרב שכניהם הנוצרים, שהציגו אותו כסמך לטענה על שחיתותם וערמומיותם של היהודים.
לפי חוקי התורה וההלכה היהודית, יש איסור להלוות בריבית בין יהודים לבין עצמם. רק במאה ה-17, בעקבות רצון לאפשר התפתחות כלכלית, פורסם היתר הלכתי באמצעות הסכם "היתר עסקה", שאיפשר למעשה הלוואה בריבית (שהוגדרה כתשלום במסגרת השתתפות בעסקה מסחרית).
נכונות לשלם ריבית בתמורה להלוואה אינה תנאי מספיק, מבחינתו של המלווה, להסכמתו לתת את ההלוואה. בדרך כלל נדרש הלווה לספק ביטחונות שאותם יוכל המלווה לממש במקרה של חוסר יכולת הלווה לפרוע את ההלוואה. לווה שבקשתו לקבל הלוואה נדחתה פונה לעיתים לשוק האפור, כלומר למלווים שאינם מוסדיים, שם הוא נדרש לשלם ריבית קצוצה, כלומר ריבית ששיעוריה גבוהים מאוד יחסית לשיעורי הריבית המקובלים, בביטחונות פחותים (או אף ללא ביטחונות מעבר להתחייבות האישית של הלווה).
סוגי ריביות.
ריבית פשוטה.
ריבית פשוטה: ריבית המחושבת כאחוז מסוים מהקרן, כאשר האחוז עומד ביחס ישר לתקופת ההלוואה. גורם הפרופורציה נקרא בשם "שיעור הריבית". אם תקופת הריבית נמדדת בשנים - נקרא גורם הפרופורציה שיעור הריבית השנתי.
לפיכך, אם לווה נטל הלוואה בסך של 1,000 ש"ח (הקרן) למשך 3 שנים, בריבית שנתית של 6%, אזי יהיה עליו להחזיר למלווה:
הנוסחה הכללית לריבית formula_8
ריבית דריבית.
ריבית דריבית (ריבית מצטברת): ריבית המחושבת לא רק על הקרן אלא גם על הריבית שהצטברה בתקופה הקודמת.
לפיכך, אם לווה נטל הלוואה בסך של 1,000 ש"ח למשך 3 שנים, בריבית שנתית של 6%, אזי יהיה עליו להחזיר למלווה:
כאשר הריבית מצטברת כמה פעמים במשך שנה אחת, נשתמש בנוסחה:
לפיכך, אם לווה נטל הלוואה בסך של 1,000 ש"ח למשך 3 שנים, בריבית נומינלית שנתית של 6%, כאשר הריבית מצטברת אחת לחודש [דהיינו: 12 תקופות הצטברות ריבית בשנה אחת], אזי יהיה עליו להחזיר למלווה:
סיווג ריבית.
מבחינים בין ריבית קבועה וריבית משתנה.
ריבית קבועה: שיעור הריבית נקבע בעת לקיחת ההלוואה ונשאר קבוע כל העת עד סיום החזרתה.
ריבית משתנה: שיעור הריבית משתנה מעת לעת ממועד לקיחת ההלוואה ועד סיום החזרתה. בדרך כלל יתבצע השינוי בדרך של הצמדת הריבית לריבית הנקבעת על ידי גוף חיצוני (בנק ישראל, לדוגמה) או לריבית המקובלת עכשיו בשוק (או במגזר מסוים).
ריבית נומינלית.
ריבית נומינלית (או ריבית חוזית, או ריבית קונטוקורנטית, או ריבית נקובה) היא הריבית הנקובה במסמכי מתן ההלוואה ללא התחשבות במועדי חיוב הריבית ובהיטלים הנלווים (עמלות).
בדרך כלל תצוין הריבית לתקופה של שנה אחת.
ריבית אפקטיבית.
ריבית אפקטיבית (או ריבית מתואמת) היא הריבית המשולמת בפועל על ההלוואה תוך שקלול מועדי חיוב הריבית וההיטלים הנלווים (עמלות ותשלומים אחרים).
אם קרן ההלוואה היא "A" וסך כל ההחזר בתום תקופת ההלוואה הוא "A+K", אזי שיעור הריבית האפקטיבית (לתקופת ההלוואה, באחוזים) הוא:
formula_24
לפיכך:
formula_25 לשנה.
formula_25 לשנתיים.
בחיובי ריבית תקופתיים - תחושב הריבית האפקטיבית לתקופה כוללת של n תקופות ריבית על ידי הנוסחה:
formula_27
"R" - הריבית האפקטיבית לתקופת ריבית אחת (שנה, חודש וכו').
"n" - מספר תקופות חיובי הריבית (התשלומים).
ריבית זו היא למעשה ריבית דריבית, כך ששיעור הריבית הנגבית בפועל גבוה משיעור הריבית הנומינלי (דהיינו משיעור הריבית לתקופה אחת המוכפל במספר התקופות).
לפיכך, אם נלקחה הלוואה בריבית נומינלית של 6 אחוז לשנה, וחיוב הרבית נעשה מדי חודש, אזי
לאחר חלוקה ב-12 נקבל ריבית אפקטיבית חודשית של חצי אחוז (12\6%). לאחר חישוב ריבית דריבית מדי חודש, נקבל שהריבית השנתית הכוללת (הריבית האפקטיבית השנתית) היא כ-6.17% מקרן ההלוואה:
[1 - 12(0.005 + 1)] ≈ 0.0617 = 6.17%.
ריבית ריאלית.
הריבית הריאלית היא הריבית הנומינלית המותאמת לשינוי האינפלציה (או מדד אחר מוסכם), דהיינו היא הפער (ראו הערה בהמשך) בין שער הריבית הנומינלית לבין שיעור האינפלציה.
ההבדל המרכזי בינה לבין הריבית האפקטיבית הוא שריבית זו משתנה בהתאם לגורם חיצוני (כגון האינפלציה) שאיננו בשליטת הצדדים להלוואה, בניגוד לריבית האפקטיבית שיש לצדדים שליטה עליה.
מכיוון שריבית זו תלויה בגורם חיצוני שאיננו ידוע במועד מתן ההלוואה, נהוג להשתמש באומדן למדד זה (שיעור האינפלציה הצפויה) ולבצע התאמות בתשלומי ההחזרים מעת לעת.
הגורם החיצוני הוא בדרך כלל שיעור האינפלציה במשק, אך יכול להיות גם מדד אחר, כגון: מדד תשומות הבנייה או שער מטבע חוץ מסוים.
הנוסחה לחישוב הריבית הריאלית היא:
formula_28
"R" - שיעור הריבית הנומינלית.
"M" - שיעור האינפלציה (או שיעור עליית המדד).
הערה: בניגוד לטעות רווחת, ריבית זו איננה ההפרש החשבוני כי אם היחס בין הריבית הנומינלית לבין שיעור האינפלציה. יחד עם זאת, כקירוב בלבד (מסדר ראשון), אפשר להשתמש בהפרש החשבוני (R-M) לחישובה.
הצמדה.
כאשר מתבצעת הצמדה של הריבית הנומינלית למדד כלשהו, ההצמדה היא על הקרן והריבית יחדיו, לכן יש להכפילן בשיעור ההצמדה כדי למצוא את שיעור הריבית הריאלית:
formula_29
"R" - שיעור הריבית הנומינלית.
"M" - שיעור ההצמדה (שיעור עליית המדד).
הערה: גם במקרה זה, כקירוב בלבד, אפשר להשתמש בסכום החשבוני (R+M) לחישוב.
הערכה=formula_30