גמודי נולד ב-1938 בשם מוחמד תלילי אבן עבדאללה (Mohammed Tlili ben Abdallah) בכפר סידי אייש שבמרכז תוניסיה. עם סיום לימודיו התגייס לצבא תוניסיה ואת כל תקופת הקריירה הספורטיבית שלו (1963–1972) עשה כשהוא חייל ולאחר פרישתו מהקריירה הספורטיבית הועלה לדרגת קצין. לאחר סיום שירותו הצבאי שימש כיועץ טכני ו"צייד כישרונות" באיגוד האתלטיקה התוניסאי הלאומי.
קריירה ספורטיבית.
במשחקי הים התיכון שנערכו בנאפולי איטליה זכה גמודי בשתי מדליות זהב, בריצת 5000 מטר בשיא משחקים חדש של 14:07.4 דקות ובריצת 10,000 מטר בשיא משחקים חדש נוסף של 29:34.2 דקות.
באולימפיאדת טוקיו זכה גמודי במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה שח 28:24.8 דקות, אחרי בילי מילס מארצות הברית שקבע שיא אולימפי חדש של 28:24.4 דקות ולפני רון קלארק מאוסטרליה (28:25.8 דקות). נוסף לכך, הוא עבר את שלב המוקדמות בריצת 5000 מטר אך ויתר על ריצת הגמר.
בתחרות ריצת שדה בין לאומית שנערכה באוסטנדה למרחק 12.1 ק"מ זכה במדליית ארד (37:00 דקות).
במשחקי הים התיכון שנערכו בתוניס הגן על תאריו וזכה בשתי מדליות זהב בריצת 5000 מטר בשיא משחקים חדש של 14:02.2 דקות ובריצת 10,000 מטר בתוצאה של 31:01.6 דקות.
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה גמודי בשתי מדליות, זהב וארד. במדליית זהב בריצת 5000 בתוצאה של 14:05.01 דקות, לפני קיפצ'וגה קיינו (14:05.61 דקות) ונפתלי טמו (14:06.41 דקות), שניהם מקניה. מדליית ארד בריצת 10,000 מטר בתוצאה שח 29:34.20 דקות, אחרי נפתלי טמו (29:27.40 דקות) ומאמו וולדה אתיופיה (29:27.75 דקות דקות).
באליפות הבינלאומית לריצות שדה שנערכה בתוניס למרחק 12.1 ק"מ אותה שנה הוא זכה במדליית זהב (35:25.4 דקות).
במשחקי הים התיכון שנערכו באיזמיר טורקיה זכה מדליית כסף בריצת 5,000 מטר בתוצאה של 13:40.8 דקות.
באולימפיאדת מינכן זכה במדליית כסף בריצת 5,000 מטר בתוצאה של 13:27.33 דקות, אחרי לאסה וירן מפינלנד שקבע שיא אולימפי חדש של 13:26.42 דקות ולפני יאן סטיוארט מבריטניה (13:27.61 דקות). נוסף לכך השתתפף בריצת 10,000 מטר אולם לאחר כ-5,000 מטר נפל לאסה וירן על המסלול וגמודי נתקל בו ונפל אף הוא. וירן התאושש מהר, חזר למירוץ ואף ניצח בו עם שיא עולם חדש של 27:38.35 דקות, אולם לגמודי לקח יותר זמן להתאושש ועד שחזר למירוץ נפתח פער של כ-100 מטר מהמובילים ולאחר שנכשל בניסיון לסגור את הפער פרש מהריצה.
מקח וממכר
יצחק ברנד
הרב יצחק ברנד (נולד בכ"ד בכסלו ה'תש"ט, 26 בדצמבר 1949) הוא רב חרדי, מראשי הארגון "קדושת ציון".
קורות חיים.
נולד בציריך לזאב ברנד ולרחל בת הרב מרדכי הופמן, למד בישיבת לוצרן אצל הרב יצחק דוב קופלמן, שהשקפתו הייתה אנטי ציונית. עם עלייתו ארצה נכנס ללמוד בישיבת פוניבז', שם הושפע משיחותיו של המשגיח, הרב יחזקאל לוינשטיין, שדיבר על גילוי יחוד ה' במלחמת ששת הימים, ודעתו החלה לנטות מהדרך האנטי ציונית בה אחז. לאחר נישואיו התקרב לגדולי תלמידי החזון איש ולמד במשך תקופה ארוכה בכולל פוניבז'. באותה תקופה הקים את בית יעקב "באר מרים", מטרת ההקמה הייתה לתת הדגשה על הלכות הצניעות.
בהמשך נסע לצרפת, והקים באקס-לה-בן כולל "אליבא דהילכתא", לצד ישיבתו של הרב חיים יצחק חייקין. חזר לישראל, והתגורר בערד, בהתאם לדעתו כי הציבור החרדי צריך להתגורר בכל רחבי ארץ ישראל.
משנת 1980 התחיל לכהן כראש ישיבת עוד יוסף חי בשכם ביחד עם הרב גינזבורג, לאחר שהישיבה עברה ליצהר המשיך ללמוד במוצב הצבאי באזור, באותו הזמן התגורר ביישוב עמנואל כדי לחזק את ההתיישבות ביהודה ושומרון, בשנת התשפ"א עבר לירושלים וגר במאה שערים. מאז המעבר לירושלים הוא מקפיד להשתתף בתפילת שחרית במניין ותיקין שמתקיים מדי יום שישי בשער הכותנה – המקום הקרוב ביותר למקום קודש הקדשים.
פעילותו ודעותיו.
כמעט בכל שבוע הוא מוציא מאמר מקיף בשם "בריתי יצחק", כשמגוון הנושאים עליהם הוא כותב רחב ביותר, מ"לא תנחשו" עד לפרשנות תורנית על בג"ץ עמונה. בעבר הוציא ספר על עירובין, ועליו קיבל הסכמות מהרב ניסים קרליץ והרב שמואל הלוי וואזנר. בספרו על ייבום וחליצה כתב שאם לאח אשה צריך בית הדין לתת את האפשרות לייבם, ובשל כך יצאו רבנים שונים נגדו, בטענה כי הוא מחדש דברים שלא נהוגים בזמננו.
כמו כן, הרב ברנד הוא אחד הדמויות הבולטות בכולל "תועה בשדה" הסמוך לחטמ"ר שומרון בכניסה לשכם, כולל שהוקם זמן קצר לאחר נטישת הצבא את קבר יוסף שבעיר.
דעותיו של הרב ברנד מגוונות: הוא תומך בהתפקדות למפלגות חילוניות, במטרה להשפיע מבפנים ולבחור חכי"ם ויו"ר מפלגה שיהיו פחות גרועים לדת. עולה להר הבית ואף לא מהסס להתבטא בנושא. הוא טוען שקיימת כיום חובה הלכתית לבנות את בית המקדש השלישי ולחדש את עבודת הקורבנות. לימד זכות על חרדים קיצוניים שתקפו חייל חרדי, בטענה שהצבא עושה הכל כדי שהציבור החרדי ישנא אותו. בנוסף, הרב ברנד עודד ותמך באנשי ארגון 'חלמי"ש', ארגון חרדי ליישוב ארץ ישראל, שהקים התנחלות בלתי חוקית ליד קריית ספר. למעשה, אחרי החרבת המאחז הארגון הפסיק לפעול באופן פיזי, אך אנשיו ממשיכים להפיץ את דעותיהם – שיש מצווה ליישב כל א"י והוא ענף ממצוות ביעור עבודה זרה.
לדעת הרב ברנד אסור להתגייס לצה"ל, כי הוא צבא מקולקל שמטרתו להפוך את האדם הדתי והחרדי לחילוני. "הכול מלא קלקולים רוחניים, אני רואה את זה מול העיניים. 20 אחוזים מתקלקלים, בחורים לא יכולים לעמוד בניסיונות. איך רוצים שוויון בנטל אם אין שוויון זכויות, חרדי לא יכול לקיים אורח חיים דתי בצבא, מחייבים אותם לשמוע שירת נשים. צריכים לסלק את כל הבנות מצה"ל." כמו כן הוא קובע שאסור להתגייס לפני גיל 20, כנאמר בתורה.
הוא גם מהרבנים העומדים מאחורי הקמת הארגון "אגודת קדושת ציון", אגודה חרדית השואפת לקדם ענייני ארץ ישראל בציבור החרדי.
הרב ברנד מטיל פתיל תכלת בטליתו, מסוג ארגמון קהה קוצים. הוא גם פרסם בעניין זה בירורים ומחקרים המחייבים את הזיהוי ואת החיוב ההלכתי ללובשו.
הרב ברנד מתנגד באופן חריף לפאות נכריות, משתי סיבות: עבודה זרה וצניעות האשה. הוא מפרסם חוברות ועלונים בעניין.
מתנגד למכירת חמץ הנהוגה, לטענתו המוכר והקונה לא מתכוונים לכך באמת והמכירה לא חלה. לדעתו יש לאכול אך ורק חמץ שנאפה לאחר הפסח, והחמץ שנמכר אסור בהנאה כדין חמץ שעבר עליו הפסח.
ז'אן קלוד דובליה
ז'אן קלוד דובליה (בצרפתית וקריאולית האיטית: Jean-Claude Duvalier; 3 ביולי 1951 – 4 באוקטובר 2014) היה נשיאה ורודנה של האיטי ממותו של אביו, פרנסואה דובליה, בשנת 1971, ועד הפלתו בשנת 1986. כונה לעיתים "בייבי דוק", משום שהיה בנו של פרנסואה דובליה, שכונה "פאפא דוק".
ביוגרפיה.
דובליה נולד בשנת 1951 בפורט-או-פרנס, בירת האיטי, לפרנסואה, נשיא האיטי, ולסימון. הוא למד בבתי ספר בפורט-או-פרנס, ולאחר מכן הלך ללמוד משפטים באוניברסיטת האיטי.
נשיאותו.
באפריל 1971, כשז'אן היה בן 19, נפטר אביו, וז'אן קלוד מונה לנשיא במקומו, וכך היה לנשיא הצעיר בעולם. בתחילה התנגד למינויו והעדיף שאחותו הגדולה תמונה לנשיאה, אך לבסוף התרצה. בתחילת כהונתו, הוא נקט מספר צעדים לרפורמה במשטר, על ידי שחרור מספר אסירים פוליטיים והקלה על הצנזורה העיתונאית. עם זאת, לא היו שינויים מהותיים באופיו הבסיסי של המשטר.
עקב התפרצות נגיף קדחת החזירים האפריקאית באי בשנת 1978, התעקשו רשויות החקלאות האמריקאיות על מיגור מוחלט של אוכלוסיית החזירים בהאיטי בשנת 1982. התוכנית למיגור קדחת החזירים גרמה להרס כלכלי רציני בקרב אוכלוסיית האיכרים, שגידלה חזירים כהשקעה. בנוסף, מחלת האיידס שהתפשטה בהאיטי בתחילת שנות השמונים גרמה לירידה דרמטית במספר התיירים בהאיטי.
ב-27 במאי 1980 נישא דובליה למישל. על חתונתם, שעלתה 2 מיליון דולר, לא נחסכו ביקורות, אם כי אחד מהעיתונים דיווח כי "האירוע ... התקבל בהתלהבות על ידי רוב בהאיטי".
חוסר שביעות הרצון בקרב הקהילה העסקית והאליטה הלך והתגבר בתגובה לשחיתות המוגברת בקרב משפחת דובליה ומשפחת בנט, משפחתה של מישל, שכללה מכירת גופות מהאיטי לבתי ספר זרים לרפואה וסחר בסמים. דיכוי פוליטי מוגבר הוסיף לכך.
חוסר שביעות רצון נרחב עוד יותר החל להתבטא במרץ 1983, כאשר האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר בהאיטי והכריז כי "דברים חייבים להשתנות בהאיטי". הכרזה זאת גרמה להתעוררות רבה בקרב תושבי האיטי ותרמה להרחבת והגברת האקטיביזם הפוליטי והחברתי.
בשנת 1985 נפתח מרד נגד דובליה והפגנות ופשיטות על מחסני המזון החלו להתבצע בצפון האיטי. העיר גונאיב הייתה העיר הראשונה בה התבצעו הפגנות. מאוקטובר 1985 עד ינואר 1986 התפשטו ההפגנות לשש ערים נוספות. בסוף אותו חודש החלו התקוממויות גם בדרום המדינה. בתגובה, דובליה הוריד את מחיר המזון ב-10%, סגר תחנות רדיו עצמאיות והשתמש בצבא ובמשטרה לעצירת ההפגנות, אך מהלכים אלה לא הצליחו לדכא את המרד.
בינואר 1986 החל ממשל רייגן ללחוץ על דובליה לוותר על שלטונו ולעזוב את האיטי. נציגים שמונו על ידי ראש ממשלת ג'מייקה אדוארד סיגה שימשו כמתווכים שניהלו את המשא ומתן. ארצות הברית דחתה את הבקשה לספק מקלט לדובליה, אך הסכימה לסייע בבריחתו. דובליה נעתר לבקשות ארצות הברית, והתפטר ב-7 בפברואר 1986. הוא עזב לצרפת במטוס של חיל האוויר האמריקאי.
בריחתו לצרפת.
ב-19 ביוני 1991 איבד את רוב רכושו, עקב גירושיו ממישל. באותה עת הוא ביקש מצרפת מקלט מדיני, אך בקשתו נדחתה.
בשנת 2004 דו"ח השחיתות העולמי פרסם כי דובליה הוא ראש המדינה השישי הכי מושחת בעולם.
חזרתו להאיטי ומותו.