התגובה הבין־לאומית למלחמת האזרחים בספרד כללה הרבה לא ספרדים שהשתתפו בתפקידי לחימה וייעוץ. ממשלות איטליה, גרמניה הנאצית ובמידה פחותה פורטוגל תרמו כסף, אמצעי לחימה, כוח אדם ותמיכה לכוחות הלאומניים, בראשות פרנסיסקו פרנקו. כמה מדינות שהכריזו על נייטרליות העדיפו את הלאומנים בעקיפין. ממשלות ברית המועצות, ובמידה פחותה, צרפת ומקסיקו, סייעו לרפובליקנים, הנקראים גם נאמנים של הרפובליקה הספרדית השנייה. הסיוע הגיע גם לאחר שכל המעצמות האירופיות חתמו על הסכם אי-התערבות בשנת 1936. אף על פי שאהדה אינדיבידואלית למצבה של הרפובליקה הספרדית הייתה נפוצה בדמוקרטיות הליברליות, הפציפיזם והחשש ממלחמת עולם שנייה מנעו מהם למכור או לתת נשק. עם זאת, תחינותיהם הלאומנים נענו תוך ימים על ידי אדולף היטלר ובניטו מוסוליני. עשרות אלפי מתנדבים זרים בודדים נסעו לספרד כדי להילחם, רובם לצד הרפובליקני.
אי התערבות בין־לאומית.
אי-התערבות הוצעה לראשונה ביוזמה דיפלומטית משותפת של ממשלות צרפת ובריטניה, שהגיבו לרגשות האנטי-מלחמתיים. צרפת גם חששה שאוהדי הלאומנים יגרמו למלחמת אזרחים בצרפת. אי-התערבות הייתה חלק ממדיניות שמטרתה למנוע מלחמת פרוקסי והסלמה של המלחמה למלחמת עולם שנייה.
ב-3 באוגוסט 1936 הציג שארל דה שאמברון את תוכנית אי-ההתערבות של ממשלת צרפת, וגלאצו סיאנו הבטיח ללמוד אותה. הבריטים, לעומת זאת, קיבלו מיד את התוכנית באופן עקרוני. למחרת, הוא הועבר לגרמניה על ידי אנדרה פרנסואה-פונסט. העמדה הגרמנית הייתה שאין צורך בהכרזה כזו. גישה דומה נעשתה כלפי ברית המועצות. ב-6 באוגוסט, סיאנו אישר את התמיכה האיטלקית באופן עקרוני. ממשלת ברית המועצות הסכימה באופן דומה באופן עקרוני אם פורטוגל תיכלל וגרמניה ואיטליה יפסיקו מיד את הסיוע. ב-7 באוגוסט, צרפת הכריזה באופן חד צדדי על אי התערבותה. טיוטות הצהרות הוגשו לממשלות גרמניה ואיטליה. הצהרה כזו כבר התקבלה על ידי הממלכה המאוחדת, בלגיה, הולנד, פולין, צ'כוסלובקיה וברית המועצות וחייבה לוותר על כל סחר בחומרי מלחמה, ישיר או עקיף. שר החוץ הפורטוגלי ארמינדו מונטירו התבקש גם הוא לקבל אך החזיק את ידו. ב-9 באוגוסט הופסק היצוא הצרפתי. פורטוגל קיבלה את ההסכם ב-13 באוגוסט אלא אם גבולה היה מאוים על ידי המלחמה.
ב-15 באוגוסט אסרה הממלכה המאוחדת על ייצוא של כלי מלחמה לספרד. איטליה הסכימה להסכם וחתמה ב-21 באוגוסט. היפוך דעות מפתיע נגרם בגלל האמונה הגוברת שמדינות לא יכלו או לא יעמדו בהסכם בכל מקרה. ב-24 באוגוסט חתמה גרמניה. ברית המועצות הייתה להוטה לא להישאר בחוץ, וב-23 באוגוסט, היא הסכימה להסכם אי-ההתערבות, שלאחריו בא צו מאת יוסיף סטלין האוסר על ייצוא של חומרי מלחמה לספרד, ובכך הביא את הסובייטים בשורה אחת עם מעצמות המערב.
ועדה ללא התערבות.
לאחר אותם אירועים הוקמה הוועדה לאי-התערבות כדי לקיים את ההסכם, אבל אז העסקה הכפולה של ברית המועצות וגרמניה כבר התבררה. מטרתה לכאורה של הוועדה הייתה למנוע מכוח אדם וציוד להגיע לצדדים הלוחמים, כמו בהסכם אי-ההתערבות. הוועדה התכנסה לראשונה בלונדון ב-9 בספטמבר 1936. בראשה עמד ויליאם מוריסון הבריטי. את צרפת ייצג שארל קורבין, איטליה על ידי דינו גראנדי וברית המועצות על ידי איוואן מאיסקי. את גרמניה ייצג יואכים פון ריבנטרופ, ופורטוגל, שנוכחותה הייתה דרישה סובייטית, לא הייתה מיוצגת. הפגישה השנייה התקיימה ב-14 בספטמבר. היא הקימה ועדת משנה שבה השתתפו נציגי בלגיה, צ'כוסלובקיה, צרפת, גרמניה, איטליה, ברית המועצות, שוודיה ובריטניה כדי לטפל בניהול השוטף של אי-התערבות. אולם ביניהן שלטו בריטניה, צרפת, גרמניה ואיטליה, אולי באופן מדאיג. הסיוע הסובייטי הלא צבאי הוקם לתחייה אך לא הסיוע הצבאי.
בינתיים החלה ישיבת חבר הלאומים ב-1936. שם, אנתוני אידן שכנע את מונטיירו להצטרף לוועדת אי-התערבות פורטוגל. אלווארז דל ואיו התבטא נגד הסכם אי-ההתערבות וטען שהוא שם את הלאומנים המורדים על בסיס הממשלה הרפובליקנית. הרוזן מפלימות' החליף את מוריסון כנציג הבריטי. החבר השמרני דחה לעיתים קרובות את הפגישות לטובת האיטלקים והגרמנים, והוועדה הואשמה בהטיה אנטי-סובייטית.
ב-12 בנובמבר אושרו תוכניות להצבת משקיפים בגבולות ספרד ובנמלים כדי למנוע הפרות של ההסכם. צרפת ובריטניה התחלקו בשאלה האם להכיר בכוחותיו של פרנקו כלוחמים, כפי שהבריטים רצו, או לא לעשות, כפי שהצרפתים רצו. השאלה נעשתה חשובה יותר כאשר הגיעו החדשות שהממשלות של איטליה וגרמניה הכירו בלאומנים כממשלת ספרד האמיתית. חבר הלאומים גינה את ההתערבות, הפציר בחברי המועצה לתמוך באי-התערבות ושיבח את הגישור. לאחר מכן היא סגרה דיון על ספרד והותירה אותו לוועדה. אולם תוכנית גישור בוטלה במהרה.
הסובייטים נענו לבקשה לאסור התנדבות ב-27 בדצמבר, לאחר מכן פורטוגל ב-5 בינואר וגרמניה ואיטליה ב-7 בינואר. ב-20 בינואר, איטליה הטילה מורטוריום על מתנדבים מכיוון שהיא האמינה שהאספקה ללאומנים מספיקה כעת. אי-התערבות הייתה משאירה לשני הצדדים אפשרות של תבוסה, שגרמניה, איטליה וברית המועצות היו להוטות להימנע ממנה במיוחד.
תוכנית בקרה.
משקיפים הוצבו בנמלים ובגבולות הספרדיים, וכאשר גם לריבנטרופ וגם לגראנדי נאמר להסכים לתוכנית, משלוחים משמעותיים כבר התרחשו. פורטוגל לא קיבלה משקיפים אך הסכימה לאנשי צוות שיצורפו לשגרירות בריטניה בליסבון. אזורי סיור הוקצו לכל אחת מארבע המדינות, ומועצה בין־לאומית הוקמה לניהול התוכנית. היו הבטחות מצד איטליה שהיא לא תפסיק את אי-ההתערבות.
בחודש מאי ציינה הוועדה שתי התקפות על ספינות הסיור על ידי מטוסים רפובליקנים. היא חזרה על קריאות לנסיגה של מתנדבים מספרד, גינתה את הפצצת ערים פתוחות ואישרה עבודה הומניטרית. גרמניה ואיטליה הצהירו כי יפרשו מהוועדה ומהסיורים ללא הבטחות להמשך אי-ההתערבות. בתחילת יוני חזרו גרמניה ואיטליה לוועדה ולסיורים. התקפות על הסיירת הגרמנית "לייפציג" ב-15 וב-18 ביוני גרמו לגרמניה ואיטליה לסגת שוב מהסיורים אך לא מהוועדה. זה גרם לממשלת פורטוגל להרחיק משקיפים בריטים בגבול ספרד-פורטוגל. הממלכה המאוחדת וצרפת הציעו להחליף את גרמניה ואיטליה, אשר עם זאת האמינו שהן יהיו חלקיות מדי. גרמניה ואיטליה ביקשו לשמור על הפיקוח על הקרקע ולהעניק זכויות ללאומנים כדי לאפשר שימוש בזכויות החיפוש הן על ידי הרפובליקנים והן על ידי הלאומנים כדי להחליף סיורים ימיים. תוכנית בריטית הציעה שסיורים ימיים יוחלפו במשקיפים בנמלים ובספינות, עם חידוש אמצעי הפיקוח על היבשה. זכויות לוחמניות לא יוענקו עד שתושג התקדמות משמעותית בנסיגת המתנדבים.
השיא הגיע ב-1937, שבה כל המעצמות היו מוכנות לוותר על אי-התערבות. עד סוף יולי, הוועדה הייתה במבוי סתום, והמטרות של תוצאה מוצלחת של מלחמת האזרחים בספרד נראו לא סבירות עבור הרפובליקה. לוחמת צוללות איטלקית בלתי מוגבלת החלה ב-12 באוגוסט. האדמירליות הבריטית האמינה שמאמץ שליטה משמעותי הוא הפתרון הטוב ביותר להתקפות על הספנות הבריטית. הוועדה החליטה שסיורים ימיים אינם מצדיקים את ההוצאה ויוחלפו במשקיפים בנמלים.
ועידת ניון אורגנה על ידי הבריטים לכל הצדדים עם קו חוף ים תיכוני, למרות פניות של איטליה וגרמניה לוועדה שתטפל בפיראטיות ובשאר הנושאים שהוועידה אמורה לדון בהם. היא החליטה על ציים צרפתיים ובריטים לפטרל באזורי הים ממערב למלטה ולתקוף כל צוללת חשודה. כמו כן, יותקפו ספינות מלחמה שתקפו שילוח נייטרלי. אידן טען שאי-התערבות עצרה מלחמה אירופית. חבר הלאומים דיווח על המצב הספרדי בכך שציין את "כישלון אי התערבות". ב-6 בנובמבר התקבלה לבסוף התוכנית להכיר בלאומנים כלוחמים, לאחר שהושגה התקדמות משמעותית. הלאומנים קיבלו ב-20 בנובמבר והרפובליקנים ב-1 בדצמבר. ב-27 ביוני הסכים מאיסקי לשלוח שתי ועדות לספרד כדי למנות כוחות מתנדבים זרים ולהביא לנסיגתם. הלאומנים, שרצו למנוע את נפילת הממשלה הבריטית האוהדת, בראשות נוויל צ'מברלין, נראו נכונים לקבל את התוכנית.
אי התערבות לאומית.
בריטניה וצרפת.
ממשלת בריטניה הכריזה על נייטרליות, ומטרת מדיניות החוץ שלה הייתה למנוע מלחמה גדולה על ידי פיוס של איטליה וגרמניה. מנהיגי בריטניה האמינו שהממשלה הרפובליקנית הספרדית היא הבובה של סוציאליסטים וקומוניסטים מהשמאל הקיצוני. בהתאם לכך, הקבינט הבריטי אימץ מדיניות של נייטרליות מיטיבה כלפי המורדים הלאומנים, כאשר מטרה סמויה הייתה להימנע מכל עזרה ישירה או עקיפה לרפובליקה. דעת הקהל הייתה חלוקה, עם רוב ברור שדרש להימנע ממלחמה גדולה נוספת. הממסד הבריטי היה אנטי - קומוניסטי מאוד ולכן נטה להעדיף ניצחון לאומני. עם זאת, גורמים בחזית העממית בשמאל העדיפו מאוד את המטרה הרפובליקנית.