בחודש אוגוסט של אותה שנה עבר עם משפחתו לוורשה. לפרנסתו ניהל מסעדה חלבית במרכזה של ורשה היהודית, שהייתה מעין בית קפה ומרכז חברתי לאינטליגנציה היהודית ולעסקני תנועת הפועלים. אברהם ריזן תיאר את המקום כעין ערבוביה פוליטית שהציתה פולמוסים, גברת קוטיק "הגבוהה והשמנה" לא אהבה וויכוחים אלה מפחד שהצעקות תמשוכנה תשומת לב משטרתית, ואילו בעלה היה סובלני הרבה יותר. בית קפה זה נזכר גם אצל המשורר יעקב פיכמן, שישב שם "על כוס קהוה" עם שלום אש, רייזין, ליפמן לוין וי"א ליזרוביץ. קוטיק - ציין פיכמן - "לא היה קפדן והיה מקיף ממזונו בעין יפה".
בשנת 1912, בהשפעת בנו אברהם, החל קוטיק להעלות את זכרונותיו על הכתב. הכרך הראשון נסתיים לאחר 4 חדשים. הספר הופיע בוורשה בסוף אותה שנה, וזכה להצלחה מיידית. הספר השני הופיע בסוף שנת 1913. משנת 1914 ואילך החל כנראה לסבול ממחלה שהביאה למותו, הוא נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה. בשנת 1925 פרסם בנו אברהם קוטיק ספר זיכרונות בשם "חיי אינטליגנט יהודי" (דאָס לעבן פון א אידישן אינטעליגענט), שבו המשיך את זיכרונות אביו.
פעילותו הציבורית.
בית הקפה עם טלפון (אחד היחידים בעיר), היווה מוקד לפעילותו הארגונית ולעיניני הציבור. חברת "אחיעזר" הייתה הראשונה שיסד בורשה (1888) ומטרתה סיוע לחולים. לצדה נוסד גם בית כנסת מיוחד שנוהל על ידו וברוחו, שהתאפיינה בהתנגדות למרכזיותו של "הכבוד" בחיים הדתיים, כמו למשל ביטול העליות המכובדות לתורה והמקומות המכובדים בבית הכנסת. אין מידע מדויק באשר להתממשות תוכניותיו הרבות בהספד עליו כתוב: "במשך עשרות השנים האחרונות לא הייתה בורשה כל חברה, כל הסתדרות לשם צדקה, שלא נוסדה על ביוזמתו או בהשתתפותו הקרובה". אולם מכל רעיונותיו נשארו לאורך זמן רק שלוש חברות: "אחיעזר", "עזרת חולים" ו"עזרת יתומים".
בשנת 1909 הגה רעיון חדש לפתרון מצוקת הדיור, על ידי הקמת קולוניה ביערות מילוסנה, אך ככל הנראה תוכניתו זו כמו רבות אחרות לא יצאה לפועל. בפעילותו הציבורית הייתה כפילות שגרמה לחיכוכים רבים עם שותפיו. מצד אחד הוא התרחק מפרסומת וכיבודים, ומצד שני הוא היה בעל אישיות דומיננטית, ונטיית כפייתית להתערב גם בפרטים הקטנים. על נטייתו למריבות שסופן פרישה מהחברות שייסד, אפשר למצוא אזכורים אחדים.
יחסיו עם שלום עליכם.
עם פרסום ספרו, שלח קוטיק עותק גם לשלום עליכם, שהתפעל מאד: "מזמן לא נגרמה לי הנאה שכזאת מספר, כמו מה"זיכרונות" של יחזקאל קוטיק... נראה לי שזה כפתור ופרח". קוטיק, המום מן התשבחות, תיאר את תוכניותיו הספרותיות העתידיות. "כעת אני עובד בפרך על החלק השני... פה תוצג תמונתו של יהודי גלותי אמיתי... וזה אני עצמי". החלק השלישי יוקדש לוורשה ולעסקני הציבור שבה. "כל החברות הנמצאות בוורשה, כמעט את כולן ייסדתי אני, בתוכן התפוררו חלקים מנשמתי". הוא מסיים "היום שבו אקבל ממך מכתב יהיה עבורי יום חג". דוד אסף כותב: ייתכן, וזו השערה הזקוקה לביסוס שזכרונות קוטיק גרמו לשלום עליכם לחזור בשנת 1913 לכתיבת זכרונותיו שהחל בה בשנת 1908. בזכרונותיו אלו, משתמש שלום עלכם בדמות שהוא קורא לה "כאַסקל קאָטיק". שלום עליכם חש שעליו לבקש את רשותו של קוטיק לשימוש שהוא עושה בשמו. ב-25 באפריל 1913 (י"ט בניסן תרע"ג), הוא כותב לו: "ואני מקווה שאין לך תרעומת עלי".
קשרי המכתבים ביניהם התרופפו לאחר פרסום החלק השני של זכרונותיו, שלום עליכם - כך יודעים אנו - לא אהב את החלק השני, אך חיפש כנראה את הדרך הראויה לומר זאת, בלי לפגוע ברגשותיו של קוטיק ("ידידי הישיש" הוא קורא לו בעברית). הוא בחר בדרך הרמיזה, שקוטיק התקשה להבינה.
רק חלק מתוך התכתובת הזאת קיים כיום. נשארו 17 ממכתבי שלום עליכם (ארכיון בית שלום עליכם תל אביב לק-1/3-לק7/3), ו-7 אגרות של קוטיק, המופיעות בנספח א' של ספרו של דוד אסף, "מה שראיתי". גם מקריאת המכתבים עצמם ועל פי עדויות (יעקב דינזון לשלום עליכם 21 מרץ 1913) נראה שהיו מכתבים רבים נוספים.
ציון אלגרבלי
הרב ציון אלגרבלי (נולד בג' בשבט תש"ו, 5 בינואר 1946) הוא דיין, חבר בית הדין הרבני הגדול לשעבר.
ביוגרפיה.
נולד במקנס שבמרוקו לרחמים ומרים אלגרבלי. למד בישיבת "כתר תורה" לימודים תורניים לצד מקצועות כלליים, ומשם עבר לישיבת "עץ החיים" בטנג'יר. בשנת 1966 עלה לישראל. משפחתו התגוררה בשכונת שמואל הנביא בירושלים.
עם עלייתו לארץ החל ללמוד בישיבת חברון ולאחריה רבנות ודיינות במכון הרי פישל לדרישת התלמוד ומשפט התורה. בגיל 28 השלים את לימודי הדיינות. כיהן כדיין בבית הדין הרבני בבאר שבע ולאחר מכן כדיין וכאב"ד בבית הדין באשדוד, שם התמחה בתיקי עגונות מברית המועצות ובפתרון בעיות ייחודיות לעולים מאתיופיה.
בשנת 1998 מונה לדיין בבית הדין בירושלים, ובשנת 2004 מונה לתפקיד ראש אבות בתי הדין הרבניים בירושלים. שימש כיו"ר בית הדין לעגונות וליוחסין, והיה אחראי על תיקי אימוץ וכשרות ילדים.
באוגוסט 2007 נבחר לחבר בית הדין הרבני הגדול בירושלים.
בפברואר 2016 פרש לגמלאות, לאחר 36 שנות כהונה כדיין.
פסיקותיו.
הרב אלגרבלי נחשב למתון בפסיקותיו. מספר פעמים היה בדעת מיעוט בפסקי דין העוסקים בסוגיות של מעמד אישי, ובכלל זה ענייני מעוכבות גט, עגונות, גיטין פסולים, ממזרים וספק יהודים. התפרסם בשאיפתו לזרז ככל האפשר את כתיבת פסקי דין, על מנת למנוע מהמתדיינים עינוי דין.
בפסק דין מ-2009 שבו ערערו הרב אברהם שרמן והרב חגי איזירר על כשרות הגיור שנעשה לחומרא על ידי הרבנות הראשית, נמנע הרב אלגרבלי מלהביע עמדה, בין היתר כיוון שלא זו הייתה הסוגיה שבגינה הגיעו המתדיינים לכתחילה לפתחו של בית הדין. מאוחר יותר נטען כי בית הדין פרסם את הכרעת הדין האמורה, על אף שהרב אלגרבלי סירב לחתום על הכרעה זו – דבר האמור לעכבה. בעקבות האירוע, פנה ד"ר אביעד הכהן לרב הראשי לישראל שלמה משה עמאר, והוּצא פסק דין מתוקן.
בפסק דין תקדימי שנתן ב-2008 קבע הרב אלגרבלי כי תביעה נזיקית שהגישה אישה בגין סרבנות גט גורמת לכך שהגט שייתן הבעל, לנוכח התביעה הנזיקית, ייחשב לגט מעושה, כיוון שלא ניתן ברצונו האמיתי של הבעל.
משפחתו.
הרב אלגרבלי נשוי לאסתר לבית בהר, ולו שבעה ילדים. מתגורר בירושלים. אחיו הוא חבר הכנסת לשעבר מרדכי אלגרבלי.
אנחנו שרים לך
אֲנַחְנוּ שָׁרִים לָךְ הוא שיר מאת המשורר יעקב אורלנד שנכתב בשנות ה-30. הוא הולחן בלחן עממי, ועל ידי המלחין דוד זהבי. השיר המחורז כולל ארבעה בתים. השיר זכה לפופולריות ואהדה ביישוב וגם לאחר הקמת המדינה. זכה לביצועים רבים במאה ה-20 וה-21. נהגו לשיר אותו בהתכנסויות ובאירועים חגיגיים, בדרך כלל במקהלה.
נושא השיר הוא בניין החברה היהודית בארץ ישראל ברוח ערכי הציונות ותנועת העבודה, כדי שתהא, במילותיו של המשורר: "מוֹלֶדֶת עָמָל וְשָׁלוֹם". ערכה של ארץ ישראל, וזכרה נשמר באומה במשך דורות רבים, וגם חיי היומיום העכשוויים בה מודגשים בשיר ומנוגדים אל החיים בגולה, במילים: "בָּרַחְנוּ מִנֶּכֶר בְּעֹנִי, בִּבְלִי מַה. / שָׁמַרְנוּ תִּפְאֶרֶת רַק לָךְ".
המשורר ממשיך את המקובל בשירה העברית לדורותיה, כאשר הוא מדמה בשירו את ארץ ישראל לדמות אישה אהובה, לאם. האני השר, בגוף ראשון רבים, מתאר נס שורה של ערכים כדי להלל את ארצו:
בשנת תרצ"ח-1938 כתב בנימין זרעוני גרסה למילות השיר בלחנו של זהבי, שתכניה היו גם כן ציונות ובניין היישוב היהודי בארץ ישראל.
Backtracking
רג'יינה
איקוואלואיט
איקוולואיט
יצחק פרלמוטר
יצחק (אייק) פרלמוטר (נולד ב-1 בדצמבר 1942) הוא איש עסקים ישראלי-אמריקאי, מאז 2015 הוא יו"ר ולשעבר מנכ"ל מארוול (מאז תחילת 2005). בשנת 2021 העריך המגזין פורבס את הונו בכ-5.2 מיליארד דולר.
ביוגרפיה.
פרלמוטר נולד בישראל וירד לארצות הברית בשנת 1967, לאחר שירותו בצה"ל וסיומה של מלחמת ששת הימים.
הוא הגיע לניו יורק עם 250 דולר בכיסו, ובתחילה ניצל את כישורי העברית שלו על מנת לסדר לוויות בבתי עלמין יהודיים בברוקלין.
לאחר מכן הוא עסק במכירת צעצועים ומוצרי טיפוח ברחוב, ועד מהרה גילה כישרון להפיק רווחים נאים ממכירת מוצרי עודפים. הוא מעולם לא למד באוניברסיטה אך למד בעצמו לקרוא מאזנים ודוחות כספיים, ופיתח מיומנות לזהות הזדמנויות אצל חברות במצוקה. באותן השנים הכיר לראשונה את שותפו העתידי לעסקים אבי ארד, שהיה בוגר לימודי תעשייה וניהול ועסק בפיתוח ועיצוב צעצועים.
קריירה עסקית.
תוך ניצול כישורי המסחר שצבר הוא הקים יחד עם שותף, איש העסקים היהודי ברנרד מרדן, חברה שהתמחתה ברכישת עודפי צעצועים במחירים נמוכים ובמכירתם הלאה, במחיר גבוה יותר. במאי 1984 הם מכרו את החברה לרשת בתי המרקחת "רבקו דיסקונט דראג סטורס", תמורת 12% ממניות "רבקו" (Revco). עד מהרה הוא ביקש לקבל לידיו את ניהול החברה, ולאחר משא ומתן הוא נענה בשלילה. פרלמוטר ושותפו איימו בהשתלטות עסקית עוינת, אך בסופו של דבר לא ביצעו זאת, ומכרו את חלקם בחברה תמורת 120 מיליון דולר.
לאחר תקופה ארוכה של קשרים עסקיים עם חברת "קולקו", מהם רכש עודפי צעצועים, רכש פרלמוטר ב-1988 את כל האג"ח של החברה, והפך לנושה העיקרי שלה במקרה של פשיטת רגל. פרלמוטר האמין שהסיכוי לפשיטת רגל שלהם הוא סביר, אלא שהעריך שנכסי החברה יעלו על ערך חובותיה המובטחים בשעבוד, והמהלך ישתלם. לאחר חודשים ספורים החברה אכן פשטה את הרגל, ולאחר תביעות הדדיות בינו לבין החברה הוסכם שהוא יקבל 64 מיליון דולר (עבור אג"ח בערך נקוב של 85 מיליון דולר אותו רכש תמורת 50 מיליון דולר) בתמורה להסרת התביעה.