747-400ER גרסה שיוצרה במיוחד עבור חברת התעופה האוסטרלית קוואנטס מטוס זה מסוגל לטוס 805 ק"מ יותר מדגם ה-400, ולשאת מטען של 6,800 ק"ג יותר. בסה"כ יוצרו שישה מטוסים מדגם זה.
747-400ERF גרסת מטען ל-747-400ER. במטוס זה הופחת מטען הדלק, כך שיוכל לשאת 9,980 ק"ג מטען יותר מדגם המטען הרגיל. המטוס טס לראשונה באפריל 2001 ונמסר לאייר פראנס באוקטובר 2002, סה"כ ייוצרו 40 מטוסים מדגם זה.
חברת ק.א.ל (קווי אוויר למטען) מפעילה מטוס מדגם זה 4X-ICA.
LCF Dreamlifter 747.
גרסת מטען ל-400–747 המיועדת למטענים גדולים במיוחד. המטוס מיוצר בשיתוף פעולה עם חברת השילוח הטאיוואנית אוורגרין גרופ (Evergreen Group). מטוסים אלו הם מטוסים רגילים בהם הורחבה בטן המטוס בצורה משמעותית. זנב המטוס נפתח ודרכו ניתן להכניס מטענים.
גודלו הוא 1,840 מטר רבוע ויכול להחזיק פי שלושה ממטען של 747-400F. טיסתו הראשונה הייתה ב-9 בספטמבר 2006 והוא פעיל עד היום. המטוס נבנה על ידי חברת בואינג, והוא מועסק על ידי החברה אטלס אייר. נכון ל-2021, נבנו 4 מטוסים מסוג זה.
ביוני 2006 הושלם בניית המטוס DBL-100, הראשון מסוג זה, אשר שימש להעמסת חלקי בואינג 787. הסמכתו תוכננה לתחילת 2007 אך נדחף ליוני באותה שנה, ועד אותה נקודה השלים המטוס 639 שעות של טיסה.
747-8.
דגם 8–747 הוא הדגם הגדול והמתקדם ביותר של המטוס, והוא נועד להתחרות באיירבוס A380. בואינג הכריזה על כוונתה לייצרו בנובמבר 2005. המטוס מיוצר בשתי גרסאות - נוסעים ומטען, והוא תוכנן לשאת עד 550 נוסעים בשלוש מחלקות, לטווח של 14,800 ק"מ במהירות של 0.86 מאך. דגם הנוסעים ארוך יותר מדגם ה-400–747 ב-5.8 מטר וקומתו העליונה של המטוס הוגדלה לאורך של בואינג 737-800. ה-747-8 מסוגל לשאת 34 נוסעים יותר מ ה-747-400 דגם המטען ארוך יותר ממנו בכ-5.6 מטר.
טיסתו הראשונה של ה-747-8F נערכה ב-8 בפברואר 2010 וטיסתו הראשונה של דגם הנוסעים נערכה ב-20 במרץ 2011.
המטוס הראשון בגרסת המטען נמסר לחברת קרגולוקס ב-12 באוקטובר 2011, והמטוס הראשון בגרסת הנוסעים נמסר לחברת לופטהנזה ב-25 באפריל 2012.
תאונות ותקריות.
מאז תחילת שיווקו המטוס היה מעורב ב-124 תאונות ותקריות, מתוכן 49 תאונות קטלניות בהם נהרגו 2,852 איש בסך הכל. כמו כן המטוס היה מעורב ב-31 מקרי חטיפה שהסתכמו בסך הכל ב-25 אבדות בנפש. להלן כמה מהן:
דגל הודו
דגל הודו הוא דגלה הלאומי של הודו. הוא נקרא "טירנגה" (तिरंगा, טריקולור בהינדית, Tiraṅgā בתעתיק IAST). הוא מורכב משלושה פסים רוחביים ברוחב שווה. זעפרן למעלה, לבן במרכז, וירוק למטה. במרכז הדגל ישנו גלגל ("צ'קרה" - "chakra") שלו 24 חוטרים.
הצבע זעפרן מסמל אומץ, הלבן מסמל שלום, והירוק - שגשוג. במרכז הדגל מוצג סמל ה"אשוקה צ'רקהה" ("Ashoka Chakra"), "גלגל החוק". הגלגל הוא בעל 24 החוטרים שמסמלים את 24 השעות ביממה. הסמל אומץ ב-24 ביולי 1947, ולפניו הוצג במרכז הדגל הצ'רקהה ("charkhā" הוא גלגל טווייה), שסימל את גלגל הטווייה של מהאטמה גנדי.
את הדגל עיצב לוחם החופש פינגלי ונקיה ("Pingali Venkayya") והדגל אומץ רשמית על ידי האספה הלאומית ב-22 ביולי 1947. ישנה מערכת מפורטת של חוקים בנוגע לשימוש הנכון והצגת הדגל.
היסטוריה.
הדגל עבר מספר שינויים עד לעיצובו הנוכחי. בגרסאות מוקדמות של הדגל סדר הצבעים היה שונה ונעשה שימוש בסמלים (כוכב, שמש, סהר) וצבעים אחרים (אדום וצהוב). במקור הצבעים סימלו את הדתות השונות בהודו: הזעפרן סימל את ההינדואיזם והבודהיזם, הירוק את האסלאם והלבן סימל את כל שאר הדתות. מהטמה גנדי התנגד לכך מפני שלדעתו צבעים אלו לא סימלו את כל הדתות הקיימות בהודו. כמו כן הסיקים דרשו להוסיף פס צהוב שיסמל את דתם. בסופו של דבר הוחלט לזנוח את הפרשנות הדתית לצבעים.
דגל אוזבקיסטן
דגל אוזבקיסטן (באוזבקית: Oʻzbekiston davlat bayrogʻi/Ўзбекистон давлат байроғи) הוא טריקולור אופקי בצבעי תכלת, לבן וירוק, כאשר הפס הלבן ממוסגר באדום, ועל צידו השמאלי של הפס התכלת מוטענים 12 כוכבים וסהר לבן. הדגל אומץ על ידי אוזבקיסטן ב-18 בנובמבר 1991 עם התפוררותה של ברית המועצות שאוזבקיסטן הייתה אחת הרפובליקות שהרכיבו אותה. מוטיב הסהר וצבעי הלבן והירוק מסמלים את האסלאם וכן כל צבעי הדגל דומים ללבנים של מסגד בסמרקנד. 12 הכוכבים על הפס הכחול מסמלים את 12 מחוזות אוזבקיסטן
טנזניה
הרפובליקה המאוחדת של טנזניה (בסוואהילי: Jamhuri ya Muungano wa Tanzania) היא מדינה השוכנת במזרח אפריקה. מצפון היא גובלת בקניה ובאוגנדה, ממערב ברואנדה, בורונדי וקונגו, ומדרום בזמביה, מלאווי ומוזמביק. במזרח נושקת המדינה לאוקיינוס ההודי. הרפובליקה הוקמה כאיחוד של טנגניקה וזנזיבר.
בשנת 1996 נבחרה העיר דודומה כבירתה הרשמית של טנזניה במקום דאר א-סלאם, אם כי רבים ממשרדי הממשלה נותרו בדאר א-סלאם.
היסטוריה.
הרפובליקה המאוחדת של טנזניה נוצרה ב-26 באפריל 1964 ממיזוג של טנגניקה עם האי השכן זנזיבר.
ב-1971 הודח שליט אוגנדה, מילטון אובוטה, מתפקידו ויצא לגלות בטנזניה, אצל ידידו ג'וליוס נייררה.
ב-1979 הכריזה טנזניה מלחמה על אוגנדה לאחר שזו ניסתה לספח לעצמה שטחים בצפון המדינה. טנזניה לא הסתפקה בסילוק הכוחות האוגנדים מאדמתה, אלא אף פלשה לתחומי אוגנדה וכפתה את גירושו של הרודן האוגנדי אידי אמין והחזרתו לשלטון של אובוטה.
בחירות רב-מפלגתיות שנערכו לראשונה בשנת 1995 סימלו את קץ השלטון החד-מפלגתי בטנזניה. ב-23 בנובמבר 1995 הושבע בנג'מין מקפה כנשיא המדינה. שתי מערכות בחירות נערכו מאז, בעיקר לנוכח התנגדות עממית ומעמדה האוטונומי-למחצה של זנזיבר, ובשתיהן ניצחה מפלגת השלטון, חרף עדויות משקיפים בדבר אי-סדרים.
בשנת 2019 התרחשה התפוצצות מכלית הדלק במורוגורו בה נהרגו 89 אזרחים ונפצעו עוד רבים.
פוליטיקה.
נשיא טנזניה וחברי האספה הלאומית (פרלמנט חד-ביתי בן 384 חברים, מתוכם 264 נבחרים על פי השיטה הרובנית, והשאר - על פי השיטה היחסית) נבחרים בבחירות ישירות לתקופת כהונה בת חמש שנים. הנשיא, העומד בראש הרשות המבצעת, ממנה ראש ממשלה המשמש כמנהיג הממשלה באספה הלאומית. הנשיא בוחר את חברי הקבינט מבין חברי האספה הלאומית, אך החוקה הטנזנית מסמיכה אותו לבחור בעשרה שרים שאינם חברי הפרלמנט.
היחסים האוטונומיים-למחצה שמקיימת ממשלת טנזניה עם זנזיבר מהווים מערכת שלטונית ייחודית למדי. בית הנבחרים הזנזיברי, המונה 76 נציגים, עוסק בעניינים הרלוונטיים לאי בלבד. החוקה משריינת חמישה מושבים באספה הלאומית לחברי בית הנבחרים הזנזיברי. להלכה, בית הנבחרים של זנזיבר רשאי לחוקק חוקים עבור זנזיבר מבלי להזדקק לאישורה של ממשלת האיחוד, כל עוד אין הדבר מתנגש עם עניינים הנוגעים לטנזניה כולה.
הרשות השופטת בטנזניה כוללת חמש ערכאות, ומשלבת את מערכות החוק השבטי, האסלאמי והבריטי. השופטים ממונים על ידי שר המשפטים, מלבד אלה המכהנים בבית הדין לערעורים ובבית המשפט העליון, הממונים על ידי הנשיא. מערכת המשפט בזנזיבר מקבילה לזו הקיימת באיחוד, ועל פסקי הדין של בתי הדין הזנזיבריים (מלבד אלה הדנים בסוגיות חוקתיות ובדין האסלאמי) ניתן לערער בבית הדין לערעורים של האיחוד.
טנזניה מחולקת לעשרים-ושישה אזורים אדמיניסטרטיביים: 21 בטנגניקה, 3 בזנזיבר ו-2 בפמבה. 99 מועצות מחוזיות הוקמו לצורך הגדלת סמכות השלטון המקומי. כיום ישנן 114 מועצות הפועלות ב-99 מחוזות, מתוכן 22 עירוניות ו-92 כפריות.
כלכלה.
טנזניה היא אחת הארצות העניות בעולם. הכלכלה מבוססת בעיקר על חקלאות, שעליה מבוסס חצי מהתל"ג, מספקת 85% מהיצוא ומעסיקה 90% מכוח העבודה.
תנאי הטופוגרפיה והאקלים מגבילים את שטח האדמה הניתנת לעיבוד ל-4% משטח המדינה. התעשייה כוללת כמעט אך ורק עיבוד של מוצרי חקלאות ומעט מוצרים אחרים.
הבנק העולמי ותורמים נוספים מספקים משאבים לשיקום התשתית הכלכלית המדורדרת של טנזניה. אף על פי שיש בה כמות נכבדה של משאבים טבעיים כגון, מרבצי זהב ופארקים לאומיים יפהפיים, הם אינם מפותחים ולכן אינם נמצאים בשימוש ועקב כך מספקים הכנסות מועטות.
בין השנים 1991 לבין 1999 היו עלייה בייצוא התעשייתי וגידול משמעותי בתפוקה ממינרלים, ובראשם זהב. כמו כן, חיפוש אחר גז טבעי באזור דלטת רופיג'י נראה מבטיח.
רפורמה במערכת הבנקאית בתחילת המאה ה-21 עזרה להגדיל את הצמיחה בסקטור הפרטי ובהשקעות, אולם הקידום הכלכלי תלוי גם בריסון השחיתות.
ענף התיירות זה חלק נכבד מכלכלתה של טנזניה, שמורות הטבע שלה כמו הסרנגטי, והאי זנזיבר שהוא אתר נופש בהתפתחות, תורמים רבות לכלכלתה של טנזניה.
גאוגרפיה.
טנזניה היא מדינה אפריקאית השוכנת במזרח אפריקה על גדות האוקיינוס ההודי. היא גובלת בקניה ובאוגנדה מצפון, ברואנדה, בורונדי וקונגו ממערב, בזמביה, מלאווי ומוזמביק מדרום.
מלבד השטח ביבשת, המדינה כוללת גם מספר איים סמוך לחוף המזרחי של אפריקה, ביניהם איי זנזיבר, מאפיה (Mafia) ופמבה.
האתרים המומלצים מבחינה תיירותית הם: דאר אל סלאם, זנזיבר (אי התבלינים), הר הקילימנג'רו, הפארק הלאומי סרנגטי, שמורת הטבע נגורונגורו וכפרים לאורך החוף.
אקלים.
האקלים בטנזניה משתנה מאזור לאזור, במקומות מסוימים כמו החוף קיים מזג אוויר טרופי ובאזורים אחרים כמו בהרים שורר מזג אוויר מתון יותר.
פני השטח.
פני השטח מישור לאורך החוף, פלאטו במרכז והרים בצפון ובדרום.
הנקודה הנמוכה ביותר: האוקיינוס ההודי, 0 מ' (גובה פני הים).
הנקודה הגבוהה ביותר: הר קילימנג'רו, 5,895 מ', שהוא ההר הגבוה באפריקה.
משאבים טבעיים.