הפעילויות המרכזיות מתקיימות החל משנת 1998 תחת הכותרת "הלילה לא לומדים תורה". המוקד הגדול מתקיים בכיכר רבין בתל אביב. בשנים 2011–2010 האירועים התקיימו בחסות כנס שדרות לחברה, החברה למתנ"סים ומרכז תאיר אשר יזם את האירועים. הפעילות מתחילה בקריאת מגילת איכה, ובהמשך עולים נואמים ואישים מרכזיים בחברה הישראלית המפתחים ביניהם שיחה סביב נושאי המחלוקת. עם תום הדיונים נפתחים מעגלי עיון בטקסטים. את כלל האירועים פוקדים אלפי אנשים מכל המגזרים בחברה היהודית.
בירושלים החל משנת 2005 נערכת פעילות "תשעה באב בסגנון אחר" בשיתוף ארגון זוכרים ועיריית ירושלים. פעילות זו עוסקת במוטיבים של השכול והאבל האישיים והלאומיים הקשורים בתשעה באב; הפעילות מעניקה מענה גם לציבור חילוני שלא מזדהה עם העיסוק בבית המקדש ובחורבן, אך שואף להתחבר לתחומים נוספים בתשעה באב. בריאיון לכל העיר ציטט מנכ"ל הארגון את דברי יוסף בן מתתיהו:
מנכ"ל הארגון אמר גם כי "תשעה באב במשך השנים נקשר לגירוש ספרד, לשואה, ולכלל הפרעות והרציחות ורציחות העם שהתרחשו במהלך ההיסטוריה; אך אל לנו לשכוח שבפרעות אלו מתו אנשים, אל לנו לשכוח את הפרצופים, את השמות ואת מעשיהם. ואם כבר איננו יודעים את פרצופיהם, לפחות נזכירם ונביט בעיניהם על עתידנו".
בירושלים, בעיקר, מתקיימים טקסים אלטרנטיביים נוספים, ביניהם טקס "כיבוי משואות" בכיכר ציון, בשנת 2004.
הפולמוס על אופיו של תשעה באב.
קיימת מחלוקת בין הציבור הדתי לחילוני בישראל על אופיו של תשעה באב, בעוד שבציבור הדתי ישנה דרישה שאופיו הציבורי של תשעה באב יהיה דומה לזה של יום הזיכרון לשואה ולגבורה, כפי שדרש חבר הכנסת שאול יהלום מהמפד"ל. מנגד רוב החילונים וחלק ניכר מהמסורתיים רואים בו יום רגיל לגמרי ולא רואים צורך לציין את היום, ורואים בתקנות האוסרות על פתיחת מקומות בילוי בערב תשעה באב כפייה דתית. כאשר הסיבות הניתנות לכך שתשעה באב לא מצוין בקרב ציבור שאינו דתי הן שהוא תמיד נופל על אמצע החופש הגדול ולכן בניגוד למועדי ישראל האחרים הוא לא נלמד במערכת החינוך הממלכתית, וחלקים ניכרים בציבור החילוני לא רואים צורך בלהתאבל על בית המקדש.
הפולמוס על תשעה באב עוד החל בשנת 1934, כאשר ברל כצנלסון הזדעזע כאשר גילה שתנועת הנוער המחנות העולים הוציאה את חניכיה למחנה קיץ בתשעה באב. ובמאמר שכתב לעיתון דבר הנקרא חורבן ותלישות תהה: "מה ערכה ומה פריה של תנועת שחרור שאין עמה שורשיות ויש עמה שכחה". משה שנר ממכללת אורנים טען במאמר תגובה שתשעה באב תקוע בעבר וזר להווה.
שינויים מודרניים.
בעשורים האחרונים, בעקבות השיבה לארץ ישראל, תקומת מדינת ישראל והצלחתה, בניין ירושלים ואיחודה תחת ריבונות ישראלית לאחר מלחמת ששת הימים, הונהג במיוחד ביהדות הקונסרבטיבית, להפחית את האבל בתשעה באב או אף לערוך בו סעודה חגיגית. ביהדות האורתודוקסית נותרה בעינה המשמעות המקורית של המועד כתלוי בעיקרו בחורבן בית המקדש, אולם היו שהציעו לשנות את תפילת נחם, הנאמרת בתפילת מנחה, בה מתוארת ירושלים (בניסוחים שונים) כ"בזויה ושוממה ומושפלת עד עפר, מבלי בניה בתוכה". בין המצדדים בשינוי נוסח תפלת נחם היו הרב של תל אביב, חיים דוד הלוי והרב הראשי לישראל שלמה גורן. מרבית הרבנים, כמו הרב עובדיה יוסף והרב יוסף דב סולובייצ'יק, טענו שיש להמשיך עם הנוסח המסורתי והתנגדו לכל שינוי, וכך מקובל ברוב בתי הכנסת.
בתנועה הרפורמית.
קהילות רפורמיות ברחבי העולם שינו בצורות שונות את מנהגי תשעה באב. תחילה חלקים מהתנועות האירופאיות וחלקים בתנועות הצפון־אמריקניות ביטלו את תשעה באב. אחרים נקטו בגישה הפוכה וטענו כי יש לשנות את סדרי התפילה לתיאטרליים יותר כדי לחבר את הקהילות לאבל על חורבן הבית. על רקע תפילה כזו שביצעו הרפורמים עם לפידים בוערים, מוזיקת אבל ורצפה שכוסתה באפר נפרדו האורתודוקסיים בחלק מהמדינות האירופאיות מהקהילות שהפכו לרפורמיות.
במאה ה־20 השתנתה מגמה זו, וכמעט כל התנועות הרפורמיות בעולם טענו כי אין לבטל את תשעה באב לחלוטין, אלא לשנות את מנהגיו. בעשורים האחרונים רבנים רבים קראו לצום עד לזמן מנחה בבחינת 'חצי הגאולה כבר בידינו' (קום מדינת ישראל ושוויון זכויות ליהודי התפוצות). רבנים אחרים שמרו על מנהגי צום שלמים ואחרים קראו לביטול הצום ולהפיכת היום מיום אבל ליום שמחה בשל הקמת מדינת ישראל ומלחמת ששת הימים. חידוש ליטורגי חשוב הוא הציון בתוך סדר התפילה של תשעה באב לחורבנות שהתרחשו בקרב העם בתשעה באב (פרעות, גירושים, מלחמות וכדומה).
תוכן חופשי
תוכן חופשי (או תוכן שיתופי) הוא שם כללי לתוכן (כתוב, תמונה, צליל וכדומה) שאין גוף יחיד עם שליטה מוחלטת על הפצתו ועל השימוש בו. כמו כן, השם מקובל גם כשם לתנועה חברתית אשר מבקשת לעודד שימוש בתוכן חופשי.
הגדרה.
תוכן חופשי מוגדר על בסיס הגדרת תוכן תרבותי חופשי, שיש למשתמשים את החופש:
תכנים חופשיים כוללים את כל היצירות הנמצאות ברשות הציבור וכן את היצירות המוגנות בזכויות יוצרים אשר רישיונותיהן מכבדים את הגדרת החופש שהוזכרו לעיל. מכיוון שאמנת ברן, ברוב המדינות, מעניקה לבעלי זכויות היוצרים שליטה מונופוליסטית על יצירותיהם, יש להצהיר בצורה ברורה על תוכן כחופשי, בדרך כלל באמצעות הפניה או הוספה של הצהרות רישוי בתוך היצירה.
אף על פי שישנן הגדרות רבות ושונות בשפת היום יום, תוכן חופשי במשמעותו המשפטית של תוכן חופשי הוא די אחיד, ואף כמעט זהה למושג תוכן פתוח. השינויים בהגדרות מתארים הבדלים אידאולוגיים ולא משפטיים.
הגבלה משפטית משמעותית כתוכן שבעלי זכויות היוצרים עליו (היוצר) מאפשר זכויות שימוש, הפצה, ועריכה לאחרים, ברישיון שאינו מחייב תשלום לבעלי הזכויות (אך מחייב עמידה בתנאים המפורטים ברישיון). דרישת העמידה בתנאי הרישיון מבדילה בין תוכן חופשי לבין תוכן שהוא ברשות הציבור, באחרון כל אדם רשאי להשתמש בו ללא כל תנאי. באופן כללי, כל רישיון תוכנה חופשית יכול לשמש גם לתוכן חופשי, אולם בפועל משתמשים בדרך כלל ברישיונות ייעודיים כדוגמת GFDL או רישיונות Creative Commons. בעיקר רישיונות CC BY, CC BY-SA, and CC0. רישיונות Creative Commons, המכילים את הסייגים NC (איסור שימוש מסחרי) ו־ND (איסור יצירה נגזרת) אינן נחשבים רישיונות תוכן חופשי.
התוכן בוויקיפדיה, האנציקלופדיה החופשית, ניתן תחת רישיון CC-BY-SA של Creative Commons.
סוגיות משפטיות.
זכויות יוצרים.
זכויות יוצרים הוא מושג משפטי, אשר נותן למחבר או ליוצר של העבודה שליטה משפטית על שכפול ומופעים ציבוריים של העבודה שלו או שלה. בתפיסות שיפוטיות רבות, זכויות יוצרים מוגבלות לפרק זמן קבוע וידוע מראש ולאחר מכן העבודות עוברות לרשות הרבים. חוקי זכויות יוצרים שואפים ליצור את האיזון בין זכויות יוצרים של יצירות אינטלקטואליות ואמנותיות לבין זכויותיהם של אחרים להתבסס על יצירות אלו. במהלך תקופת הזמן שזכויות היוצרים שייכות למחבר ניתן להעתיק או להשתמש ביצירה רק בהסכמת המחבר, אלא אם כן השימוש הוא שימוש הוגן. בקרת זכויות יוצרים מסורתית מגבילה את השימוש ביצירה אלא אם משלמים למחבר תמלוגים על שימוש בתכנים, או השימוש מוגבל לשימוש הוגן בלבד. זכויות יוצרים מגבילות את השימוש ביצירה גם כאשר המחבר אינו נמצא. כן, זכויות יוצרים מגבילים הפקה של יצירות נגזרות כמו למשל מאש אפ ותוכן שיתופי.
רשות ציבור.
רשות הציבור היא מגוון של יצירות יצירתיות שזכויות היוצרים שלהן פקעו או שמעולם לא היו להן זכויות או שאינן זכאיות לזכויות יוצרים. יצירה ברשות הרבים היא יצירה שהמחבר שלה ויתר זכויותיו לטובת הציבור, או לא יוכל עוד לדרוש זכויות על ההפצה והשימוש ביצירה. ועל כן, כל אדם יכול להשתמש, להפיץ או להשתמש לתועלתו ביצירה, ללא השלכות משפטיות.
Copyleft.
Copyleft הוא משחק מילים המונח זכויות היוצרים באנגלית (copyright). הוא מתאר את הנוהג לשימוש בחוק זכויות יוצרים כדי להסיר הגבלות על הפצת עותקים וגרסאות שונות של יצירה. מטרתו של copyleft היא להשתמש במסגרת המשפטית של זכויות יוצרים כדי לאפשר לצדדים שאינם היוצרים לעשות שימוש חוזר, באמצעות רישיונות שונים, במטרה לשנות תוכן שנוצר על ידי המחבר. שלא כמו יצירות ברשות הכלל, המחבר עדיין שומר על זכויות יוצרים של היצירה, והוא, לעיתים קרובות, אינו מעניק רישיון כללי (אלא לאנשים ספציפיים) להפיץ או לשנות את עבודתו. רישיונות זכויות copyleft דורשים שכל עבודות הנגזרות יהיו באותם תנאים, וכי יישמרו הודעות המקוריות של זכויות היוצרים. סמל ה-copyleft הוא היפוך הסמל זכויות היוצרים, הפונה לכיוון השני; את הפתיחה של נקודות C שמאל ולא ימין. שלא כמו בסמל זכויות היוצרים, סמל ה-copyleft אינו בעל משמעות מוגדרת.
דוגמאות לרישיונות תוכן שהם copyleft הן:
רישיון תוכן שאינו copyleft הוא למשל Creative Commons מסוג BY.
שימושים.
פרויקטים המספקים תוכן חופשי קיימים בתחומים שונים, כגון תוכנה, ספרות אקדמית, ספרות כללית, מוזיקה, תמונות, וידאו ועוד. הטכנולוגיה צמצמה את עלות הפרסום, הפצה והפחיתה גם מחסומים נוספים ומאפשרת יצירה של יצירות המופצות על ידי יחידים או קבוצות קטנות. פרויקטים של ספרות ומולטימדיה חופשית התרחבו בגלל הקלות של הפצת חומרים באמצעות טכנולוגיות.
מדיה.