דעותיו של זליגמן והסחף לרעיונות רומנטיים, שהיו רחוקים מהרציונליזם הרפורמי של המאה ה-19, התחזקו בימי רפובליקת ויימאר. על רקע התעצמות השיח הגזעני עוד לפני מלחמת העולם הראשונה החלו גם הליברלים לעסוק בו ולהתרחק מהגדרה דתית טהורה של היהודים. בדרשה שנשא בינואר 1927 ביטא זאת באומרו כי ייחודם נובע בזירה הביתית שלו, בקהילתו בפרנקפורט, ניגף הוא עצמו בפני קואליציה של האורתודוקסיה הקהילתית עם הציונים, שכפתה גישה שמרנית יותר ויותר. יצחק ברויאר, אחת הדמויות הבולטות בעדה האורתודוקסית הבדלנית שפרשה מהמאוחדת ב-1876, התבסס על עליו כדגם לרב הרפורמי המתבולל "זלנפרוינד" בספרו 'הכוזרי החדש' מ-1934. אך יוזמתו ערב המלחמה נשאה לבסוף פרי: ב-1926 אכן התקיים בברלין לבסוף המפגש הראשון של האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, שמונטיפיורי נבחר לנשיאו. זליגמן קיבל את משרת סגנו. חשיבותו בקידום הארגון הוכרה ב-7 בינואר 1931, כשהיה לרב הגרמני הראשון שקיבל דוקטורט של כבוד מהיברו יוניון קולג'.
לקראת סוף שנות ה-20 גדל הגיוון בתוך ההתאחדות הליברלית: זליגמן שת לבו לכך כשהצהיר בנאום במאי 1929 כי "אחדות מוחלטת" כפי שהתקיימה לפני המלחמה אינה עוד בנמצא. הרבנים חבקו עתה מגוון השקפות, ממסורתיות רבה ועד לנטייה לרפורמיות בנוסח ברלין. למרות זאת הצליח, בסיועו של איסמר אלבוגן, לערוך סידור תפילה אחיד (Einheitsgebetbuch) ב-1929 לכל חברי האיחוד הליברלי. המהלך דרש פשרנות רבה מצדו והתוצאה הסופית הייתה שמרנית מאוד: בברכת ירושלים בתפילת שמונה-עשרה, ששונתה לרוב מאז אמצע המאה הקודמת לנוסחים כמו "וירושלים ברחמים תזכור", נכלל המשפט "בונה ירושלים." ב-1932 פרש לגמלאות מרבנות הקהילה אך הוסיף להחזיק בתפקידיו באיחוד הליברלי ובאיגוד הבינלאומי. זליגמן הפגין יחס אוהד יחסית לציונות עוד מראשית פעילותו, והדבר התבטא בכך שבעיתוני האיחוד כמעט ולא הופיעו מתקפות עליה, למרות האנטי-ציונות החריפה של הציבור. ב-1937, ארבע שנים אחרי עליית היטלר, אמר בכינוס רבני לרגל מלאת לוועידת ויסבאדן שערך גייגר כי על עמיתיו להתפשר עם התנועה הלאומית היהודית. לאחר ליל הבדולח החל לארגן את הגירתו, וב-1939 הגיע ללונדון. שם היה בין מקימי 'הקהילה הליברלית החדשה' בכיכר בלסייז שברובע קמדן על טהרת יוצאי גרמניה, שהתקשו להשתלב בבתי-הכנסת של יורשי מונטיפיורי; אלה היו רדיקליים מדי לטעמם, והם גם לא שלטו באנגלית. זליגמן מת ב-1950.
טראוב
טראוב או טרויב הוא שם משפחה ממקור גרמני.
ג'אמפר
Jamper
סאפיר תאידר
סאפיר סליתי תאידר (בערבית: سفير سليتي تايدر, בצרפתית: Saphir Sliti Taïder; נולד ב-29 בפברואר 1992) הוא כדורגלן אלג'יראי יליד צרפת המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אל-עין מליגת העל הסעודית ובנבחרת אלג'יריה.
קריירת מועדונים.
תאידר התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של גרנובל, וב-15 במאי 2010 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ליגה נגד מרסיי. ב-5 ביולי 2010 הוא חתם לשלוש שנים במועדון.
בשנת גרנובל נקלעה לבעיות כלכליות ותאידר נמכר לבולוניה. ב-16 בינואר 2012, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבולוניה בתיקו 1–1 נגד נאפולי. ב-19 באוגוסט 2013, חתם לארבע וחצי שנים בבולוניה תמורת 5.5 מיליון אירו והשאלתו של דייגו לקסאט לבולוניה. ב-26 באוגוסט 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באינטר בניצחון 0–2 נגד גנואה.
ב-6 באוגוסט 2014, הושאל לסאות'המפטון בעקבות עסקת העברתו של דני אוסבלדו שעשה את הדרך ההפוכה. ב-1 בספטמבר 2014 שוחרר מסאות'המפטון לאחר שלא הצליח להשתלב במועדון והושאל לססואולו. ב-14 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 0–7 לאינטר. ב-31 באוגוסט 2015 הושאל לבולוניה לשנתיים. ב-14 בספטמבר 2015 ערך את הופעתו הבכורה בהפסד 0–2 לסמפדוריה. בסיום שתי העונות מימשה בולוניה את אופציית הרכישה וחתם באופן קבוע בקבוצה. ב-19 בינואר 2018 חתם במונטריאול אימפקט מ-MLS.
ב-14 באוקטובר 2020, חתם תאידר עם אל-עין מליגת העל הסעודית.
קריירה בינלאומית.
בצעירותו, תאידר שיחק בכל הנבחרות הצעירות של צרפת, אך בשנת החליט לייצג את . ב-26 במרץ 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נגד בה הוא גם הבקיע את שער הבכורה שלו. תאידר שותף במונדיאל 2014 והיה שותף להעפלה של הנבחרת לשמינית הגמר של הטורניר.
המפלגה הדמוקרטית הגרמנית
המפלגה הדמוקרטית הגרמנית (בגרמנית: Deutsche Demokratische Partei, DDP) הייתה מפלגה ליברלית פרוגרסיבית ברפובליקת ויימאר, חלק מקואליציית ויימאר השמאלית-מרכזית (שמנתה גם את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, מפלגת המרכז הגרמנית והאיגודים המקצועיים).
היסטוריה ואידאולוגיה.
בתקופת הקיסרות הגרמנית התקיימה המפלגה הליברלית הלאומית, שריכזה סביבה תעשיינים ובעלי הון ודגלה בליברליזם כלכלי ובלאומיות גרמנית לוחמנית ונחרצת בתחום יחסי החוץ. לאחר תבוסתה של גרמניה התפרקה המפלגה. הפלג השמאלי שלה, יחד עם שברי-מפלגות פרוגרסיביות יצר את המפלגה הדמוקרטית, בעוד שהפלג הימני, בראשותו של גוסטב שטרזמן, יצר את מפלגת העם הגרמנית. בראשות המפלגה ניצבו פרידריך נאומן, תאודור וולף והוגו פראוס.
המפלגה הגדירה את עצמה כביתם של "הרפובליקנים הרציונלים" (Vernunftrepublikaner), שתמכו ברפובליקניזם והתנגדו לסוציאליזם. המפלגה ביקשה לשמר חוק וסדר, התנגדה הן לקומוניזם ולמהפכות השמאל בגרמניה והן לחוזה ורסאי, סלדה מלאומנות, אנטישמיות ורודנות מכל סוג ותמכה בקידום מתון של מודרניזציה. בשל המחויבות לדמוקרטיה, שיתפה המפלגה הדמוקרטית כוחות עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת המרכז ליצירת קואליציית המרכז-שמאל שהובילה את הרפובליקה במשך רוב שנותיה. המפלגה פנתה לקהל עירוני של המעמד הבינוני, בעיקר מועסקים בשירות הציבורי ואקדמאים, רבים מהם יהודים.
המפלגה הייתה חברה בכל הממשלות בשנים 1918–1931. עם ההקצנה ימינה של המערכת הפוליטית הגרמנית התדרדרו הישגי המפלגה בבחירות ולקראת בחירות 1930 חברה לאיגוד הגרמנים הצעירים (Jungdeutscher Orden, Jungdo) הימני-קורפורטיסטי ליצירת "מפלגת המדינה הגרמנית" (Deutsche Staatspartei, DStP), דבר שהוביל קבוצה שמאלית-פציפיסטית שהתגבשה במפלגה בראשותו של לודוויג קווידה לפרישה מהמפלגה. בבחירות שהתקיימו במרץ 1933 רצה המפלגה כחטיבה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 וחיקוק חוק ההסמכה, חדלה המפלגה להתקיים.
חברים לשעבר במפלגה היו בין מייסדי המפלגה הדמוקרטית החופשית והמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (במערב גרמניה) והמפלגה הליברלית דמוקרטית של גרמניה (במזרח גרמניה) לאחר מלחמת העולם השנייה.
מפלגה יהודית-ליברלית.
בין החותמים על הצהרת הכוונות שהובילה ליצירת המפלגה ב-1918 נמנו פרופסורים רבים, חלקם הגדול ממוצא יהודי ובהם אלברט איינשטיין. שניים מבין מייסדיה, תאודור וולף והוגו פראוס היו ממוצא יהודי. המפלגה קודמה גם מעל דפי עיתוניו של המו"ל היהודי רודולף מוסה. בסיס תומכים יהודי זה נעוץ במקורה ההיסטורי של המפלגה. בתקופת הקיסרות הייתה תמיכה מסורתית של יהודים מהמעמד הבורגני האמיד במפלגה הליברלית הלאומית ורובם מצאו את ביתם הפוליטי לאחר המלחמה במפלגה הדמוקרטית. המפלגה שלחה נציגים יהודים לכל מוסדות השלטון ומשורותיה יצא גם המדינאי הבכיר ביותר בגרמניה ושר החוץ היהודי היחיד שלה, ולטר רתנאו.
עם ההקצנה ימינה וניסיונות החבירה לארגונים לאומניים יותר, מצאו עצמם היהודים חברי ותומכי המפלגה היהודית-אינטלקטואלית במיעוט. המיזוג עם איגוד הגרמנים הצעירים (שהיה סגור לחברים יהודים) גרם לפיצול גם בין יהודיה, חלקם פרשו יחד עם קווידה, בעוד שאחרים היו אדריכלי החיבור בין המפלגה הליברלית המיושבת לבין מעיין החיים הגרמניים הצעירים. השאלה היהודית הייתה לגורם מפלג בתוך האיחוד החדש, שגרם גם לבלבול בקרב המצביעים היהודיים המסורתיים של המפלגה, שקיבלו מסרים סותרים, דבר שבא לידי ביטוי בירידת כוחה של המפלגה בבחירות (במקום שתתחזק עקב האיחוד).
מצב בבחירות הכלליות ברפובליקת ויימאר.
מקור: נתוני הבחירות לרייכסטאג ברפובליקת ויימאר
דוד עובדיה
הרב דוד (מסעוד) עובדיה (ח' באייר ה'תרע"ג, 2 במאי 1913 - י"ח באייר ה'תש"ע, 22 במאי 2010) היה רבה של צפרו וכן כיהן כרב בערים רבאט, פאס ומרקש במרוקו, ולאחר עלייתו לישראל רב שכונת בית וגן בירושלים. חבר לשכת הרבנות ירושלים ויו"ר רבני עדת המערביים בירושלים. יקיר העיר ירושלים לשנת תשמ"ה (1985). עסק בההדרת ספרי רבני מרוקו ובחקר מנהגיה.
קורות חיים.
נולד בעיר צפרו, בנו של רבה של צפרו, הרב ישועה שמעון חיים עובדיה (המכונה: ישמ"ח) ואסתר לבית עזראן . למד תורה אצל אביו ואצל הרב דוד עטר.
פעילותו במרוקו.
לאחר פטירת אביו התמנה תחתיו וכיהן בתפקיד כעשר שנים.
בשנת 1952 נקרא לכהן כרב בעיר רבאט.
מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1961, עבר לעיר פאס ושימש בה כרב במשך שנתיים.
בשנת 1963 עבר לכהן תקופה קצרה כרבה של העיר מרקש וכאב בית הדין בעיר.
היה פעיל בתחום החינוך ושימש כמפקח בית הספר "אם הבנים", חבר הוועדה לרפורמה בחינוך (במרוקו), והמפקח על החינוך היהודי.
כמו כן כיהן כחבר הפרלמנט במרוקו, ושימש במשרות ממלכתיות ובתפקידים ציבוריים שונים וכן כראש ישיבת "בית דוד" בצפרו אותה הקים.
היה ידוע כמתנגד למוסדות של כל ישראל חברים - אליאנס במרוקו כי הוא חשב שהם גורמים לחניכיה להתרחקות מהדת.
פעילותו בישראל.
בשנת 1963 עלה לישראל והתמנה לחבר לשכת הרבנות בירושלים, ויו"ר רבני עדת המערביים בירושלים.