דיון דאוול (באנגלית: Dion Dowell; נולד ב-11 ביוני 1985 בברלין, גרמניה) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בקבוצת הפועל אילת מליגת העל הישראלית. גובהו 2.01 מטרים.
דאוול נולד בברלין שבגרמניה ובגיל 7 עבר לארצות הברית. בכיתה ו' החל לשחק כדורסל. שיחק באוניברסיטת טקסס באוסטין ולאחר כשנה עבר לאוניברסיטת יוסטון, בה שיחק שנתיים בהן קלע 10.9 נקודות, הוריד 6.7 ריבאונדים וחסם 1.5 פעמים בממוצע למשחק.
בקיץ 2008 הוחתם דאוול על ידי קבוצת ה-NBA, גולדן סטייט ווריורס, למחנה קדם העונה אך שוחרר טרם פתיחת העונה עקב ריבוי השחקנים. לאחר מכן עבר לאירופה וחתם בדקסיה מונס-אנו הבלגית, אך שוחרר מהקבוצה לאחר שישה משחקים בהם קלע 9.2 נקודות (64% מטווח 3 הנק') והוריד 2.7 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בינואר 2009 חתם דאוול בהפועל גלבוע גליל מליגת העל הישראלית, עימה הגיע לפיינל פור של הליגה, ובעונתו השנייה זכה באליפות המדינה.
באוגוסט 2010 הצטרף דאוול למאמנו בגליל עודד קטש ולחברו לקבוצה בריאן רנדל וחתם בקבוצת הפועל ירושלים לתקופה של שתי עונות, אך כבר לאחר עונה אחת שוחרר מהקבוצה.
ביוני 2011 חתם במועדון כדורסל הבקעה, שעלתה אז לליגת העל הישראלית.
צו שריף גולחאנה
איסור משכב זכר
איסור משכב זכר או משכב זכור הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, האוסרת קיום יחסי מין אנאליים בין גברים. איסור זה אינו מתייחס ליחסים בין נשים, יחסים בין גבר וטומטום או גבר ואנדרוגינוס, אלא ליחסים בין גברים בלבד. איסור זה נחשב כחלק מאיסורי עריות, הנחשבים בין האיסורים החמורים ביותר בהלכה.
מקור האיסור.
מקור האיסור מפורש בספר ויקרא: . חכמים למדו כי הריבוי במונח "משכבי אישה" מרמז כי יש באישה יותר מסוג משכב אחד והוא האסור במשכבי זכר.
עונשם של שני הגברים שקיימו את המשכב מפורש בהמשך הפסוק . בזמן הסנהדרין, העונש על העובר על איסור זה במזיד בפני שני עדים ולאחר שהתרו בו הוא מיתת בית דין בסקילה, והעובר בשוגג (כגון שהתבלבל ולא ידע על מי בא) חיב חטאת. לדעת רוב הפוסקים איסור משכב זכר נחשב כגילוי עריות, שהוא אחד משלושת האיסורים שחל עליהם דין ייהרג ואל יעבור, אם כי דעת הפני יהושע, שאינו בכלל דין 'יהרג ואל יעבור'.
תלמוד במסכת סוכה מונה ארבעה חטאים המביאים לליקוי חמה: בספר הקבלי שער הגלגולים מופיע העונש הצפוי לעוברים על איסור זה: "הבא על הזכר, יתגלגל בשפן או בארנבת, כפי מה שחטא או בועל נבעל."
דיני המצווה.
איסור התורה לשכב "אֶת זָכָר" "מִשְׁכְּבֵי אִשָּׁה" מפורש כאיסור על יחסי מין אנאליים בין שני גברים, מה שמגדיר רש"י: "מכניס כמכחול בשפופרת". לעניין חיוב מיתה, מעשה החדירה הוא האסור אפילו ללא גמר הביאה.
יחסי חיבה (כגון חיבוק ונישוק כאוהבים) והן כל סוג של יחסי מין ללא חדירה בין שני גברים אסורים משום איסור קרבה לעריות שלחלק מן הדעות הוא מדאורייתא ולחלק מדרבנן וגם משום שפיכת זרע לבטלה. גם בזמן הסנהדרין אין על מעשים אלו עונש מוות אלא ענישה במכת מרדוּת (מלקויות שניתנים בעבירה על איסורי חכמים ושונות באופיין מעונש מלקות מדאורייתא) או לדעות הסוברות שהאיסור הוא מדאורייתא במלקות. בניגוד לדעת רבי יהודה שהוסיף סייגים על איסורים אלו, ואסר על שני רווקים לישון יחד תחת שמיכה אחת משום ייחוד, חכמים סברו שאין צורך באיסור זה, משום ש"לא נחשדו ישראל על משכב זכור". רבי יוסף קארו בשולחן ערוך פסק כדעת חכמים, אך כתב שאף על פי כן, . עם זאת רבים מן האחרונים ובניהם הרב יוסף שלום אלישיב סוברים שאין בזכר איסור קרבה לעריות מצד עצמו.
גבר בעל נטייה הומוסקסואלית מולדת אינו נחשב כאנוס לעניין האיסור ולא נפטר מהעונש. למרות שבהלכה היהודית אין עונש על עבירות אלא מגיל 13 ויום אחד, האיסור חל על בני 9 ומעלה שביאתם נחשבת ביאה.
במסכת סנהדרין מופיעה הבחנה בין אדם שנרבע על ידי זכר בהסכמתו, שפסול לעדות, לבין אדם שקיים יחסי מין אסורים עם נשים, שכשר לעדות. בעלי התוספות הסבירו את ההבחנה בכך שמי שבעל נשים האסורות עליו חטא משום ש"יצרו תוקפו", לעומת מי שהסכים להיבעל על ידי זכר, שאין "יצרו תוקפו כל כך". הרא"ש חלק על התוספות, באומרו שדחוק להבדיל בפסול לעדות בין איסורי עריות שונים, על סמך ההנחה שבמשכב זכור התאוה אינה חזקה כל כך.
טעמי המצווה.
טעמים רבים נאמרו על איסור זה. על פי ספר החינוך:
בקרב הגויים.
איסור משכב זכר הוא בין שבע מצוות בני נח שנצטווה אדם הראשון בבריאתו על ידי האלוהים, ובהמשך נצטוו בני נח. כך כתב הרמב"ם בספר :
המקורות מתארים עמים עתיקים רבים כפרוצים באיסור זה, החל מדור המבול, מעשי סדום ועמורה, מצרים, ועמי ארץ ישראל לפני כיבוש יהושע. בעברית בהשפעת שפות אירופיות מקובל המושג "מעשה סדום", בעבור משכב זכר. גם תרבויות יוון ורומא בהן מערכת יחסים מינית בין שני גברים הייתה דבר מקובל, הניעו את החכמים לקבוע כי יש לגויים חזקה להימשך לגברים ואסרו על יהודים להתייחד עם גברים גויים.
ביהדות הקונסרבטיבית.
לרבני היהדות הקונסרבטיבית דעה מתירנית בנושא מזו של היהדות האורתודוקסית. דוגמה לכך היא דברי הרב הרשל מאט, פרופסור בבית המדרש לרבנים באמריקה, ולפיהם איסור משכב זכר מופנה רק אל מי שיש להם משיכה טבעית אל בני המין השני ומשום כך הם מצווים על פרייה ורבייה. הומוסקסואלים, לפי מאט, הם חסרי יצר המשיכה לבני המין השני ועל כן אין טעם למנוע מהם לממש את משיכתם המינית. גישתו של מאט זכתה לתמיכה גם בקרב רבנים קונסרבטיבים מישראל.
סוריה הגדולה
סוריה הגדולה או סוריה רבתי (בערבית: سوريا الكبرى, בתעתיק מדויק: סוריא אלכברא, נהגה: סוריה אל-כּוּבְּרה; האזור מכונה בערבית גם: بلاد الشام, בלאד א-שאם) הוא רעיון פוליטי פרי אידאולוגיה פאן-ערבית להקמת ישות מדינית ריבונית ערבית אחת בשטח בו נמצאות כיום המדינות סוריה, לבנון, ירדן וישראל. הרעיון, לא הבשיל לכלל מציאות. יש המרחיקים את שורשיו עד לשושלת האומאית הראשונה. מועד הופעתו המודרנית היה במחצית השנייה של המאה ה-19, בווילאייט דמשק, מחוז שנודע ככר פורה לרעיונות גאופוליטיים.
המונח סותר בהכרח את המונחים: ארץ ישראל השלמה ופלסטין הגדולה.
האזור ושמותיו עד העת החדשה.
בכתבי ההיסטוריון היווני הרודוטוס, בן המאה ה-5 לפני הספירה, נזכר לראשונה השם 'סוריה' (Syria) כשמו של אזור במזרח התיכון, שמצלול שמו מזכיר את שמה של אשור הקדומה שהתקיימה מהמאה ה-25 לפנה"ס עד למאה ה-7 לפנה"ס ושלטה במסופוטמיה ובארץ ישראל.
הממלכה הסלאוקית שהתקיימה בין 312 ל-63 לפני הספירה, כללה את שטח סוריה, ומשנת 200 לפנה"ס גם את קוילה-סוריה, ובשיא כוחה הייתה לממלכה הגדולה ביותר בשטחה בעולם ההלניסטי.
לאחר מרד בר כוכבא ביטל השלטון הרומי את היחידה המנהלתית פרובינקיה יהודה (Iudaea) והקים תחתיה את היחידה המנהלתית פרובינקיה "סוריה פלשתינה" (Syria Palestinae).
סוריא (שטח ארם נהריים וארם צובא) הוא שמו ההלכתי של שטח בגבולה הצפוני והצפון מזרחי של ארץ ישראל, שנכבש על ידי דוד המלך וסופח על ידו לארץ ישראל. לשטח זה מעמד ביניים מבחינת מצוות התלויות בארץ.
שושלת אומיה הראשונה שלטה בין השנים 661 ל-750 מדמשק בירתה על אימפריה המוסלמית שמרכזה הייתה סוריה רבתי.
שלטון בית אומאיה היה מודל לסולטנות הממלוכית, אשר ממרכזה במצרים שלטה בין השנים 1260 ל-1517 בין שאר הפרובינציות שלה גם ב"אָ-שָאם" - סוריה הגדולה, שהשתרעה על שטחי סוריה המודרנית, לבנון, ארץ ישראל וחלקים מעבר הירדן המזרחי.
התקופה העות'מאנית.
הסולטאן העות'מאני סלים הראשון כבש את אזור סוריה בשנת 1516, לאחר שהביס את הממלוכים בקרב מרג' דאבק שליד חלב שבצפון סוריה, ב-24 באוגוסט 1516. כוחותיו של סלים הראשון המשיכו למצרים ונכנסו לקהיר לאחר שהביסו את הממלוכים בקרב רידנאייה בינואר 1517 והביאו לסיום שלטונם של הממלוכים במצרים. עד שנת 1535 סופחו אזורי סוריה וארץ ישראל לאימפריה העותמאנית.
בשנים 1832-1840 שלט באזור אבראהים פאשא שעלה ממצרים, עד לסילוקו על ידי העות'מאנים.
עם החדירה המערבית לאזור הלבנט במחצית השנייה של המאה ה-19 חזר השם העתיק 'סוריה' לקדמת הבמה והחליף את "בלאד-א-שאם" (בתרגום מערבית: 'ארץ הלבנט') שמה של 'סוריה' בעולם המוסלמי. המסר מאחורי לידתו מחדש של השם העתיק הוא שיש לאזור היסטוריה הקודמת להיסטוריה הערבית-מוסלמית, ותפקידו של המערב להחיות עבר זה.
במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה. המזרח התיכון היה לאחת הזירות המרכזיות בין מעצמות המרכז למדינות ההסכמה. בעקבות חלופת המכתבים בין חוסיין בן עלי, השריף של מכה, לסר הנרי מקמהון, הנציב הבריטי העליון במצרים, הקרויים מכתבי חוסיין-מקמהון (מכונים גם: "איגרות מק'-מהון"), במכתבים מתווה השריף חוסיין את גבולותיה של ממלכה ערבית גדולה אחת בתוואי סוריה הגדולה הכוללת את חצי האי ערב (למעט אזור נמל עדן בתימן), עיראק, סוריה (כולל לבנון) וארץ ישראל (פלסטין בלשונו). למעשה, כל שטח שהיה מיושב בערבים באותה תקופה, ואשר לא היה תחת השפעה בריטית, נכלל בגבולות התוכנית הזו. הוכרז בשנת 1916 על המרד הערבי באימפריה העות'מאנית, בהנהגת חוסיין. המרד הערבי החל בחצי האי ערב והתפשט במהרה בקרב החוגים תומכי רעיון הערביזם בסהר הפורה. בנוסף, היו לבניו של השריף חוסיין, פייסל ועבדאללה, קשרים עם קהילות ערביות בדמשק, דבר שעזר לגייס לצבא המרד ערבים קצינים-לשעבר בצבא העות'מאני. קצינים אלה היו בעלי תואר מהאקדמיות הצבאיות העות'מאניות, והם הטמיעו בקרב המורדים את הרעיון שצבא הוא "בית הספר של האומה". המרד הקשה מאד על הצבא העות'מאני ותרם לחיזוק הקשר בין הבריטים לערבים.