אמו הייתה אחותו של הרב מאיר מארים שאפיט (נפטר ב-1873), רבה של קוברין ומחבר הספר "ניר", פירוש על התלמוד ירושלמי וכן ספר "לולאות" על שני התלמודים. כמו כן, היה צאצא של המהר"ם פדובה ושל המהרש"ל, הרמ"א ומהר"י מינץ.
הרב יודלוביץ למד אצל דודו הרב מאיר מארים שאפיט מגיל 11, במשך חייו הרבה להדגיש ייחוס זה. לאחר כשש שנים הלך ללמוד בישיבת וואלוז'ין שם שהה כשנה. נסמך לרבנות על ידי הרב יום טוב ליפמן הלפרין, מחבר ספר "עונג יום טוב". החל משנת 1874 שימש הרב יודלוביץ בערים רוסיות אחדות כקונסטנטניה , משם עבר למנצ'סטר, ולאחר שש שנים עבר לבוסטון והיה לראב"ד בבית מדרש שערי תפילה. ועקב קשיי פרנסה נאלץ לבסוף לעבור לניו יורק. בתחילה שימש כר"מ וראש ישיבה בישיבת רבי יצחק אלחנן, ולאחר מכן כרב קהילת בעיאן - הסמוכה לניו יורק, עד שבשנת ה'תרע"ט התקבל כרב קהילת קהל עדת ישורון ולבני לובץ', כיהן שם כשנים עשרה שנה - עד פטירתו. בית הכנסת המפואר של קהילתו הפך במשך השנים למוזיאון.
משנתו.
היה סופר פורה בכל מקצועות התורה, ונערץ על ידי רבים. כך במכתב לספרו "בית אב" כתב הגדול ממינסק כי . בשנת ה'תר"ן שלח הרב יום-טוב ליפמן לוין - מלפנים רבה של מיר ורב בברוקלין, את נכדיו ודייניו אל אכסנייתו כדי לשמוע ממנו דברי תורה. כן היה מיודד עם האדר"ת. בספר שדי חמד מצטט פעמים רבות מספריו.
לרב יודלוביץ היו חידושים ייחודיים בתחום הפסיקה ההלכתית, כך בנידון שליחת שם חולה לצדיק בשבת, תוך איסור אמירה לעכו"ם בשבת, כתב באחת מתשובותיו:
כך התיר שריפת גופת המת - אם ציווה על כך קודם מותו, או אם רשויות המדינה דורשות זאת, עם זאת הסתייג וכתב:
אולם חידושו הגדול ביותר הוא ללא ספק פסק הלכה הנוגע לדיני חליצה, פסיקה שעוררה ויכוח גדול, ובעקבותיה הוציא את ספרו "אב בחכמה" לגיבוי פסיקתו, הספר יצר תהודה רבה:
בספר ביטויים חריפים על אחדים מהחולקים עמו, בעיקר על הרב יוסף רוזין. לימים סיפר הרב ראובן כ"ץ, שאמר לו הרב יודלוביץ בערוב ימיו שחוזר הוא מפסיקתו.
משפחתו.
בנו בכורו הרב חיים מאיר מארים יודלוביץ - חתנו של הרב אליהו משה לוין מחבר ספר "יד אליהו" ורבה של ז'לודוק שברוסיה. כיהן בתחילה כרב בבית כנסת 'סטריינזשוויס' שבמנצ'סטר, ולאחר מכן כיהן כרבה של סויטהנד שבאנגליה, רבים מחדושיו נדפסו בספרי אביו בשמו. בן נוסף הוא בנימין בייניש. יצחק לייב (נפטר צעיר), וכן ד"ר ירחמיאל יודלוביץ, בפליינפילד שבניו ג'רזי. חתנו הוא הרב שלמה שלאסברג במנצ'סטר.
ספריו.
השאיר בכתובים:
ג'וליס (בסיס)
יצחק אונא
‫הרב יצחק אונא‫ ‫(כ' באדר א'‫ ‫ה‫'תרל"ב‫, 1 במרץ 1872 – ‫י' באייר‫ ‫ה‫'תש"ח‫, 19 במאי 1948) היה רבה של מנהיים, יו"ר אגודת הרבנים האורתודוקסיים-קהילתיים (שהתנגדו להקמת קהילות נבדלות) בגרמניה, חבר מועצת הסוכנות היהודית, ובערוב ימיו חבר מועצת הרבנים בירושלים.
ביוגרפיה.
אונא נולד ב‫עיר וירצבורג‫ שבצפון בוואריה, בגרמניה. אביו היה הרב משה בן הרב אברהם אליקים געץ, מתלמידיו של הרב יעקב אטלינגר. אונא היה מצאצאי הרב יצחק דב הלוי (זליגמן בֶּר) במברגר, שהיה גם הוא רבה של וירצבורג ורב המחוז כולו. אונא נשא לאשה את גרטרוד ‫(גיטל‫), בתו של הרב גדליה גויטיין‫, רב העיר ‫קרלסרוהה‫, נכדו של מחבר הספר ‫"כסף נבחר‫". הוא למד ב‫בית המדרש לרבנים בברלין‫ אצל הרבנים ‫עזריאל הילדסהיימר‫ ו‫דוד צבי הופמן‫, ממנו קיבל גם הסמכה לרבנות. למד גם ב‫אוניברסיטת ברלין‫ לשונות קלאסיות והוכתר בתואר דוקטור בשנת ‫ה‫'תרנ"ה‫ (1895). הוא היה תלמידו המובהק של הרב ד"ר ‫מרדכי הלוי הורוויץ‫, רבה של ‫פרנקפורט‫ (הקהילה הכללית) ומחבר ספר השו"ת "מטה לוי", וממנו קיבל היתר הוראה.
ב-1897 התמנה הרב אונא כרב בית הכנסת האורתודוקסי הקטן למלה קלאוס בעיר מנהיים. כסבו, היה אחד מפעיליה הבולטים של האורתודוקסיה הקהילתית (Gemeindeortodoxie), שהתנגדה לדרך הפרישה של רש"ר הירש וסברה שהאמצעי הטוב ביותר הוא להישאר בעדה אחת עם הרפורמים ולהשפיע מבפנים. מ-1930 עד 1935 היה יו"ר "התאחדות הרבנים המסורתיים שומרי התורה" (Vereinigung traditionell-gesetzestreuer Rabbiner), שהייתה מזוהה עם השקפה זו וייצגה את רוב האורתודוקסים בגרמניה. הוא היה יריבו הציבורי הבולט של הרב ד"ר יצחק ברויאר, נכדו של הרב שמשון רפאל הירש, שדגל בפרישה ובהקמת קהילות נפרדות לאורתודוקסים. הרב אונא חלק על הרב ברויאר והרבה לתקוף אותו בפרסומיו.
הרב אונא נתפרסם כמסביר מעולה בשיעוריו ובהרצאותיו בנושאים תורניים והיסטוריים. הוא היה מיוזמי "משרד השחיטה", ועמד בראשו משנת ‫ה‫'תרפ"ח‫ (1928) ועד עלייתו לארץ ישראל בשנת ‫ה‫'תרצ"ה‫ (1935).
עם עלייתו ארצה התיישב הרב אונא ברחביה (רחוב אוסישקין 21) וייסד בה את בית הכנסת "בנין ציון", בו התפללו בנוסח פרנקפורט.
הרב אונא נפטר בעיצומה של מלחמת העצמאות ומפאת קשיי המלחמה נקבר בחצר ביתו ולאחר ארבע שנים הועבר לבית הקברות סנהדריה.
פעילותו.
פעילותו התורנית הייתה בשותפות הדוקה עם רבנים אחרים‫, בעיקר עם הרב ‫ז‫למן ב‫רוך רבינקוב‫ ‫(מתלמידי הרב ‫אליעזר גורדון‫ בישיבת טלז) שחי בעיר ה‫אוניברסיטאית היידלברג השוכנת לא רחוק ממנהיים‫.
אף על פי שהרעיון הלאומי היה קרוב ללבו לא הזדהה הרב אונא עם מפלגה מסוימת‫, למעט זמן קצר בו היה חבר ב‫אגודת ישראל‫, אך גם ממנה פרש. הוא שאף לאיחוד כל המפלגות הדתיות לפעולה משותפת ופעל בהתאם. במהלך חייו פרסם הרב אונא כמאתיים מאמרים, מחקרים ומסות וכמה ספרים, ביניהם ספר על הרמב"ן, על ריש לקיש, על הגאון מווילנה ועל בעל התניא. בכתיבתו הודגשו היסודות המוסריים שבהלכה‫.
בארץ ישראל כתב מדי פעם מכתבים לעיתונות שבהם לימד זכות על יהודי גרמניה.
משפחתו.
‫אחד מבניו הוא משה אונא, שהיה פעיל בתנועות המזרחי והפועל המזרחי, ולימים חבר הכנסת מטעם המפד"ל. בן אחר היה הרב גדליה אונא שהיה ממקימי טירת צבי ונפטר ממלריה בט"ו באב תרצ"ח (12 באוגוסט 1938). לזכרו הוציאה קבוצת רודגס (לימים קבוצת יבנה) קובץ זיכרון ובו מאמרים רבים של אביו ושל כותבים אחרים, בהם הרב שאול ישראלי ופרופ' שמואל קליין. בן נוסף, הרב אביגדור אונא, כיהן אחריו כרב בית הכנסת בנין ציון במשך כשלושים שנה.
ארבעה מינים
לטו קזיני
לטו קזיני, הידוע כדון לטו קזיני (באיטלקית: Leto Casini; 16 באפריל 1902 פירנצואלה - 1992 פירנצה) היה כומר קתולי איטלקי שנודע כחסיד אומות העולם בגין פעילותו למען היהודים הנרדפים בימי השואה. לאחר מותו, הוענק לו עיטור הזהב להצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (2004).
ילדותו ושנות צעירותו.
לטו קזיני נולד בשנת 1902 בקורנקיאיה, שכונה של פירנצואולה כשביעי בין תשעה ילדים. אחד מאחיו היה הסופר טיטו קזיני (1987-1907), אחד ממייסדי כתב-העת הקתולי "פרונטספיציו".
לטו קזיני התחיל בשנת 1911 לימודים בסמינר לכמרים בפירנצואולה ובשנת 1928 הוסמך ככומר. ניהל פרוכיה ביישובים ג'וניולה וסן פלגרינו, וכן לימד מתמטיקה בסמינר בפירנצואולה, שם אף בנה מרכז סייסמוגרפי.
פעילותו בשנות הכיבוש הנאצי.
בשנים 1937 - 1947 עבד קזיני ככומר של פארוכיית סן פייטרו בוורלונגו, על יד פירנצה.
למחרת הכיבוש הנאצי באוקטובר 1943, הקרדינל של פירנצה, אליה דאלה קוסטה הטיל על קזיני את המשימה לסייע ליהודים הנרדפים. יחד עם הרב של פירנצה, נתן קאסוטו, עם רפאלֶה קנטוני וקבוצת מתנדבים יהודים ונוצרים, הקים קזיני ועד מחתרתי, רשת ההצלה בפירנצה, לסיוע שפעל כזרוע של הארגון היהודי לסיוע "דלאסם" (DELASEM) שהוצא מחוץ לחוק מיד עם הכיבוש והמשיך לחלק אמצעי עזרה שנשלחו על ידי גורמים מחו"ל.
"דון קזיני", כפי שכונה, פעל להשגת מקומות מסתור, אספקת מזון, תעודות זיהוי מזויפות וכו'.
ב-26 בנובמבר 1943, סוכן שהסתנן לתוך רשת הסיוע גרם למעצרם של כל חברי הוועד. חברי הוועד היהודים, לרבות הרב קסוטו נשלחו בהמשך לאושוויץ. לאחר תקופה קצרה של מאסר, שוחרר קזיני מן הכלא וחידש במרץ את פעילותו המחתרתית לטובת התושבים היהודים באזור. הוא המשיך לעשות זאת אפילו אחרי מעצר ומחבוש נוסף, עד לרגע השחרור מן השלטון הנאצי-פאשיסטי.
פעילותו ההומניטרית אחרי המלחמה.
אחרי מלחמת העולם השנייה עזב דון קזיני את פירנצה כדי להקדיש את עצמו לעזרה רוחנית למהגרים האיטלקים שחיו בשווייץ ובהולנד. למשך 17 שנה פעל ככומר על סיפון אניות מהגרים איטלקים בדרך לארגנטינה ואוסטרליה.
בגיל זקנה שב לפירנצה והיה לכומר של בתי הכלא במוראטי. כמו כן פעל באגודה לידידות נוצרית-יהודית
(Amicizia Ebraico-Cristiana). הוא התעקש לדחות כל מחווה של הכרת תודה על פעילותו.
בשנת 1986 מיוזמת הבישוף של פירנצה, סילבאנו פיואבנלי, כתב בסופו של דבר ספר אוטוביוגרפי "זכרונות של כומר קשיש" שפורסם בהוצאה לאור היהודית "לה ג'ונטינה" בפירנצה.
לטו קזיני נפטר בשנת 1992. בהלווייתו השתתף והשמיע הספד גם הרב הראשי של פירנצה.
ישיבת בריסק
הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית
הכוחות המיוחדים (Special Forces – SF) של זרוע היבשה של ארצות הברית הם חלק ממערך כוחות המבצעים המיוחדים של ארצות הברית. ידועים בכינוי "הכומתות הירוקות".
הכוחות מאורגנים במסגרת "פיקוד הכוחות המיוחדים ה-1" (1st Special Forces Command (Airborne, הכפוף לפיקוד המבצעים המיוחדים של צבא ארצות הברית (USASOC).
פיקוד הכוחות המיוחדים ה-1.
פיקוד הכוחות המיוחדים הראשון (מוטס) 1st Special Forces Command (Airborne) הוקם ב-2014, וקיבץ תחתיו את "הכומתות הירוקות", יחידות ללוחמה פסיכולוגיות (PSYOP), כוחות קישור ליחסים אזרחיים, וכוחות תומכי לחימה. בראש הפיקוד עומד קצין בדרגת מייג'ור גנרל. מטה הפיקוד ממוקם בפורט בראג.