מגיל 14 למד אדגר דאגלס בבית הספר וסטמינטר, כתלמיד-יום והחל מסוף שנה הראשונה השיג, עקב הצטיינותו בלימודים, את המעמד של "תלמיד המלך" (King's Scholar). בהתחלה הוא למד לימודים קלאסיים, אך החל משנת 1906, עקב התעניינותו במדעים, עבר ל"קוריקולום המודרני". בנוסף הוא השתתף בשיעורי הציור של הנרי רוברט רוברטסון.
(1921-1839).
החל משנת 1908 אדריאן נרשם לאוניברסיטת קיימברידג' ולמד בטריניטי קולג' חמישה מקצועות במדעי הטבע - פיזיקה, כימיה, אנטומיה, פיזיולוגיה ובוטניקה להבדיל מרוב התלמידים שבחרו ללמוד רק שלושה. אחרי 1911 הוא השתלם בפיזיולוגיה בהדרכתו של קיית לוקאס (1916-1879), שהיה מומחה בתחום האלקטרוניקה וחקר את תגובות השרירים והעצבים לגרויים חשמליים. לוקאס פיתח מכשירי מדידה ישימים במחקר הנוירופיזיולוגי ועורר את עיניינו של אדריאן אל התחום הזה. באותן שנים אדריאן אדריאן היה פעיל בחוג למדעי הטבע של קיימברידג' שבו התיידד עם כמה אנשי מדע נוספים כגון המנתח ג'פרי לנגדון קיינס והפיזיקאי ג'פרי אינגרם טיילור, ששימש לו כטיוטור בלימודי פיזיקה. אדריאן בלט בזריזותו ומיומנותו הרבה בעריכת ניסויים מדעיים.
במהלך השנים הוא הציג מאמרים במסגרת החוג ובשנת 1921 נבחר לחבר כבוד של החוג. גם במסגרת החוג למדעי הטבע נחשף אדריאן לרעיונות הקשורים ליישומן של שיטות האלקטרוניות בניסויים הפיזיולוגיים.
מחקרים ראשונים.
יחד עם לוקאס חקר אדריאן בעת לימודיו בטריניטי קולג' את האותות העצביים המועברים בעצבים המוטוריים.
אחרי שבשנת 1911 סיים בהצטיינות את התואר ב.א. בחמשת המקצועות שהוזכרו, הוא זכה למלגה של הקולג' ללימודי רפואה. זאת בזכות עבודת מחקר שבדקה את העקרון של בודיץ' - "הכל או לא כלום" - בתחום פעילות העצבים. הוא התחיל מחקר זה יחד עם לוקאס והשלים אותו לבדו. את ממצאי מחקריו פרסם אדריאן בשורה של מאמרים בשנים 1914-1912. פרט להוכחת תוקף העקרון "הכל או לא כלום" בנוגע לעצבים המוטורים הוא דיווח בהם על ניסוייו בנוגע להולכת האותות העצביים בתנאים מגוונים, כולל זמנים של רגישות מוגברת וזמנים של חוסר תגובה לאותות. אדריאן הוכיח, למשל, שכאשר סיב שרירי מתכווץ בהשפעת פולס עצבי, אותו פולס משאיר את העצב המוטורי במצב של רגישות (אקסיטביליות) מופחתת. על מחקר זה קיבל אדריאן, בנוסף למלגה, גם מדליית הזהב לפיזיולוגיה על שם ולסינגהם.
למרות יוקרתו של בית הספר לפיזיולוגיה בקיימברידג', תנאי העבודה במעבדה היו קשים. בדומה למוריו ולעמיתיו לוקאס, ג'וזף בארקרופט, וולטר מורלי פלצ'ר, פרדריק.ג'. הופקינס, ארצ'יבלד ויויאן היל, ואחרים, נאלץ אדריאן לעבוד בחדרי מרתף שהוצפו לא פעם על ידי שיטפונות. בקרבתם פעלה צנטריפוגה ישנה ומרעישה המופעלת בגז. כפי שסיפר אדריאן במאמר לזכרו של קיית' לוקאס, באוויר נדפו ריחות של גז, של שמן חם ושל חולדות וצפרדעים.
בקיץ 1914 אדריאן עשה, לפי בקשתו, סטאז' קליני בבית החולים אדנברוק בקיימברידג' ובבית החולים סנט ברתולומיו בלונדון.
כעבור זמן שיא של שנה בלבד של עבודה קלינית, בשנת 1915 הוא סיים את לימודי הרפואה בתואר .M.D .
בימי מלחמת העולם הראשונה עבד שלוש שנים בתחום הנוירולוגיה הקלינית, קודם כמתמחה של בית החולים הלאומי למחלות עצבים בקווין סקוור בלונדון ובהמשך כקצין רפואה בבית החולים קונוט (Connaught) באולדרשוט (Aldershot). בשני המוסדות טיפל בחיילים שלקו בפגיעות נוירולוגיות וב"הפרעות עצבים" כלומר פסיכיאטריות, כמו "הלם הפגזים" (Shell shock). בתחום הנוירולוגיה הקלינית למד בעיקר אצל פרנסיס וולש ואדולף אברהמס.
בתחום הלם הקרב נעזר בהצלחה רבה בהדרכתו של ל.ר. ילאנד. בימי העבודה בבית החולים הצבאי באלדרשוט אדריאן התגורר בצ'אדלי Chudleigh יחד עם קבוצת מדענים שעבדו בתעשייה האווירית, ביניהם פרנסיס ויליאם אסטון.
הקריירה המדעית והאקדמית.
בשנת 1919 אדריאן חזר לקיימברידג' על מנת ללמד שם קורס על מערכת העצבים. בשנת 1925
כבר בשנת 1923 התקבל לשורות החברה המלכותית בלונדון.
בשנת 1925 התחיל במחקריו על הדחפים העצביים באברי החושים של האדם והירצה במכללת הרופאים רואוס בלונדון.
בהמשך הקריירה האקדמית שלו כיהן אדריאן בשנים 1937-1929 כפרופסור בקתדרת פולרטון של הקולגיום המלכותי של הרופאים ובשנים 1951-1937 ירש את מקומו של סר ג'וזף בנקרופט כפרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנים 1955-1950 נבחר ליושב ראש החברה המלכותית בלונדון. בשנים 1965-1951 היה אדריאן מנהל ("מאסטר") של הקולג' טריניטי בקיימברידג', ב-1975-1965 כיהן כקנצלר של אוניברסיטת קיימברידג' וב-1971-1957 כקנצלר של אוניברסיטת לסטר.
מחקריו ותגליותיו.
מחקריו על מנגנוני ההולכה העצבית.
יישום שיטות אלקטרוניות בחקר הפולסים העצביים. הרחבת עקרון "הכל או לא כלום" משרירים לעצבים.
עד שנות ה-1920 המוקדמות כל המחקר בתחום הסיבים העצביים התרכז בעצבים המוטוריים מפני שכלי המדידה הזמינים לא היו מספיק רגישים כדי לקלוט את הפולסים הזעירים ביותר שנוצרו על ידי גירוי העצבים הסנסוריים.
אדריאן הוכיח כי העקרון "הכל או לא כלום" חל לא רק בפעילות השרירים השלדיים אלא גם בעצבים המוטוריים, (למשל אצל הקרפדה) והעצבים הסנסוריים.
אולם הוא נכח לדעת שתוצאותיו הושפעו על ידי העובדה שאפילו העצב הסנסורי הקטן ביותר מקבל פולסים מיותר מקולטן או איבר חישה (end organ) אחד. הסיק מכך שעליו לחקור את התגובות בסיב עצבי בודד.
לוקאס שיתף בזמנו את אדריאן בצורך לחקור את הזרמים החשמליים שבעצבים על ידי הגברתם בעזרת מגברי מנורות.
בינתיים בשנת 1916, בימי המלחמה, הוא נהרג לוקאס בתאונת מטוס בעת לימודי טיס במסגרת שרותו בחיל האוויר הבריטי.
בשובו לקיימברידג' ב-1919 אדריאן חידש את מחקריו של לוקאס המנוח.
בשנת 1921 הזמין אדריאן חוקר בשם פורבס שעזר לו להשתמש בגלוונומטר חדש שיוצר בקיימברידג' לצורך רישום אותות בעצבים הסנסוריים. החל משנת 1925 התחיל אדריאן להשתמש במגבר מנורות שנבנה לפי הדגם של הרברט גסר האמריקאי, שיחד עם ארלנגר היה הראשון שהצליח לתעד אותות עצביים בעזרת מגבר מנורות ואוסצילוסקופ מבוסס על שפופרת קרן קתודית.
אולם השפופרות באותם הימים היו בעלות כוח אקטיני נמוך ולא יכלו לעזור בתוכניות המחקר שלו. לכן הוא השתמש לבסוף באלקטרומטר ליפמן ביתי ומאוחר יותר באוסצילוסקופ משוכלל שהומצא על ידי עמית צעיר, בשם ברייאן מתיוס(1986-1906). הוא הצליח על ידי כך להגביר פי 5,000 את האותות החשמליים הנוצרים על ידי מערכת העצבים.
בעזרת מכשירים אלה, הזולים יחסית, הצליח אדריאן וחבריו לפרסם שורה של מחקרים, שלפי מילותיו של א.ל. הוג'קין,
"אולי היו ידועים טוב יותר לולא היו ממצאיהם כל כך חד-משמעיים ונראו בימינו מובנים מאליהם".
לבד, אחר כך ביחד עם סיביל קופר ואחרי שנת 1925 עם החוקר השוודי אינגווה זוטרמן (1982-1898) מהמכון קרולינסקה מסטוקהולם פרסם אדריאן שלושה מחקרים פורצי דרך:
אדריאן וזוטרמן הוכיחו, מעבר לכל ספק, ש:
בעזרת השימוש במגברי מנורות - שפופרת קרן קתודית - ובאמצעות הניטור והמדידה באלקטרומטר קפילרי ע"ש ליפמן הצליח אדריאן לרשום את הפריקה החשמלית של סיבים עצביים יחידים אחרי קבלת גירוי פיזי. אינגווה זוטרמן היה זה שלימד אותו להשתמש בשריר sterno-cutaneous של קרפדה המאפשר לבודד בו סיומת חישה בודדת.
נוכחות חשמל בנוירונים.
תגלית אקראית של אדריאן משנת 1928 הוכיחה את נוכחות החשמל בנוירונים.
כפי שסיפר המדען:
מחקרים בתחום השריר (אלקטרומיוגרפיה). החוק אדריאן-ברונק.
בשנים 1928-1927 יחד עם החוקר האמריקאי דטלף וולף ברונק (1977-1897), בעזרת אלקטרודת-מחט הקו-אקסיאלית של ברונק, בודד אדריאן את היחידה המוטורית של שרינגטון. הם הוכיחו שקיים רק סוג אחד של אות עצבית - בסיב העצב המוטורי ובסיב העצב הסנסורי כאחד.
ושכוח הכיווץ השרירי, בדומה לעוצמת התחושה, משתנה בהתאם לשינוי בתדירות האותות העצביים ולמספר הסיבים העצביים בפעולה - גיוס היחידות המוטוריות.המסקנה השנייה ידועה גם בשם "החוק אדריאן-ברונק":
עוצמת הגירוי תלויה במישרין בתדירות האותות הנשלחים מן הנוירון הבודד ובמספר הנוירונים הפעילים.
בשריר טריצפס ברכיאלי של האדם מצא אדריאן שבעת כיווצים קלים של השריר האותות מופיעים בתדירות נמוכה של 5 הרץ לערך, בעוד שבמאמץ גדול יותר מגיעים לתדירות של 50 הרץ או יותר. גם בניסויים על חתולים הוא גילה שתדירויות גבוהות הן יעילות בהעלאת עוצמת הכיווץ של השריר.
בניו יורק אדריאן חקר יחד עם ברונק את התמרת הפולסים העצביים לצלילים.
ממצא מכריע שפורסם בשנת 1928 קבע כי אקסיטציה של העור תחת גירוי קבוע הייתה בהתחלה חזקה, אולם עם הזמן, פחתה בהדרגה. האותות החושיות שהועברו דרך העצב מנקודת המגע היו בעלי עוצמה קבועה. כשתדירות האותות פחתה עם הזמן, התחושה (במוח) פחתה בהתאם.
מיפוי האזורים הסנסוריים במוח.
תוך הרחבה של מחקרים אלה אל חקר גרימת הכאב על ידי גירויים של מערכת העצבים, אדריאן גילה ממצאים חדשים לגבי קליטת אותות כאלה במוח, מיקום האזורים התחושתיים בקליפת המוח אצל בעלי חיים שונים.
הוא מצא שאזורים במוח המשפיעים על איבר חישה ספציפי הם שונים מבעל חיים אחד למשנהו.
אצל חזירים המשתמשים בחוטמם לחקור את הסביבה, כמעט כל האזור של קליפת המוח הקשור לחוש המגע מחובר לסיומות של הסיבים העצביים המובילים אל החוטם. לעומת זאת, אצל בני אדם אזור רחב מאוד מתחבר לסיומות הסיבים המובילים אל הידיים.
מחקרים אלה הובילו אל רעיון המיפוי הסנסורי הקרוי הומונקולוס המאפיין את המערכת הסומטו-סנסורית.
הפעילות החשמלית של המוח. יישום באפילפסיה.