לאחר שהממצאים והמבנים נחפרו או נאספו, יש צורך לחקור אותם כראוי, על מנת להשיג את כמות המידע הגדולה ביותר. תהליך זה ידוע כניתוח לאחר החפירה, והוא בדרך כלל החלק שאורך את הזמן הרב ביותר. פעמים רבות הדו"חות הסופיים על חפירות מתפרסמים שנים לאחר סיום החפירה עצמה.
ברמה הבסיסית, יש צורך לנקות, לקטלג ולהשוות את הממצאים לאוספים ידועים, על מנת למיין אותם מבחינה טיפולוגית ולהשוות בין האתר לבין אתרים אחרים שנמצאו בהם ממצאים דומים. אולם, קיימות עוד מגוון טכניקות בארכאולוגיה, שעל ידן ניתן לתארך ולנתח את הממצאים. ניתן לנתח את העצמות, הצמחים ואבקת הפרחים שנאספים מאתר (בעזרת טכניקות של הזואוארכאולוגיה, פלאואתנובוטניקה או פלינולוגיה), וכן לנסות להבין ולשחזר טקסטים או כתובות שנמצאו.
טכניקות אלה מספקות מידע רב, שאחרת לא היה ידוע, ולפיכך עוזרות מאוד להבין את האתר.
תאוריה ארכאולוגית.
אין תאוריה אחת של ארכאולוגיה, ואף הגדרותיה אינן מוסכמות. עד לאמצע המאה ה-20 ולתחילת השימוש בטכנולוגיה, הייתה הסכמה כללית כי הארכאולוגיה קשורה באופן הדוק להיסטוריה ולאנתרופולוגיה. לשלב העיקרי הראשון של התאוריה הארכאולוגית בדרך כלל מתייחסים כתרבותי, או היסטוריה תרבותית, שפותח בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
בשנות ה-60, מספר ארכאולוגים צעירים, בעיקר אמריקאיים, כגון לואיס בינפורד, התמרדו כנגד הפרדיגמות של ההיסטוריה התרבותית. הם דיברו על "ארכאולוגיה חדשה", שתהיה "מדעית" ו"אנתרופולוגית" יותר, עם בדיקה של היפותזות ומתודה מדעית. הארכאולוגיה הזו נודעה לאחר מכן כ"ארכאולוגיה תהליכית".
בשנות ה-80, קמה תנועה חדשה בקרב הארכאולוגים בבריטניה, שהובלה בידי מיכאל שנקס, כריסטופר טילי, דניאל מילר ואיאן הודר. היא אתגרה את המדעיות והאובייקטיביות של הארכאולוגיה התהליכית, והדגישו את הרלטיביזם. אך גישה זו בוקרה על ידי ארכאולוגים תהליכיים כחסרת רצינות מדעית. נושא זה עדיין נמצא בדיון ומחלוקת.
התאוריה הארכאולוגית כעת שואבת מטווח רחב של השפעות, הכוללת מחשבה נאו-דרוויניסטית, פנומנולוגיה, פוסט-מודרניות, מדע קוגניטיבי, פונקציונליזם, לימודי מגדר ופמיניזם ותאוריות מערכתיות.
ארכאולוגיה ציבורית.
הארכאולוגיה המוקדמת הייתה בעיקר ניסיון לגלות ממצאים ותווי-שטח מרשימים, או לחקור ערים נטושות גדולות ומסתוריות. חיפושים כאלה המשיכו להקסים את הציבור, כפי שניתן לראות בספרים וסרטים פופולריים.
הרבה מחקר עמוק ומועיל אכן נעשה באזורים דרמטיים, כמו קופאן ועמק המלכים, אך רוב הארכאולוגיה המודרנית אינה כה סנסציונית. בנוסף, סיפורי הרפתקאות ארכאולוגיים בדרך כלל מתעלמים מהעבודה הקשה שמעורבת בסקר הארכאולוגי, בחפירה ובעיבוד המידע.
ובכל זאת, הארכאולוגיה הרוויחה מההצגה שלה במדיה. הרבה מהעוסקים במקצוע מצביעים על סרטי אינדיאנה ג'ונס שראו בילדותם כהשראה שלהם להתעניינות בתחום. ארכאולוגים גם נסמכים על התמיכה הציבורית, והשאלה עבור מי הם פועלים נדונה רבות. ללא התעניינות ציבורית רבה בנושא, שלפעמים מתעוררת על ידי מציאות חשובות או ארכאולוגים סלבריטאים, יהיה קשה הרבה יותר להשיג את התמיכה הפוליטית והכלכלית שהארכאולוגים צריכים.
אך המגמה להתמקצעות הביאה לכך שמתנדבים מוחלפים בעובדים חסרי השכלה. הצוות הארכאולוגי צריך להיות מוכשר היטב על מנת לעבוד בזריזות וביעילות, כשהם שומרים על ענייני הבריאות והבטיחות הקשורים לעבודה באתר בנייה עם זמן סיום הדוק. מאידך, ישנם עדיין פרויקטים רבים המעסיקים מתנדבים.
לארכאולוגים חשוב מאוד הקשר עם האוכלוסייה המקומית והידע שלה, והם בדרך כלל משתפים פעולה עם אגודות ארכאולוגיות והיסטוריות מקומיות.
שוד עתיקות.
שוד עתיקות על ידי אנשים המחפשים אוצרות הוא בעיה עתיקת יומין. לדוגמה, רבים מקברי הפרעונים המצרים נשדדו כבר בעת העתיקה. התקדמות הארכאולוגיה גרמה לכך שאתרים עתיקים הם בעלי עניין ציבורי ומדעי רב, אך גם הזמינה יחס לא רצוי ליצירותיהן של התרבויות העתיקות. הדרישה הרבה לממצאים מביאה לשוד ולסחר בעתיקות לאספנים פרטיים. השודדים לא רק הורסים את האתר ההיסטורי וגונבים מהתרבות המקומית את מורשתה, אלא אף מונעים מהארכאולוגים מידע חשוב על ידי כך שהם מוציאים את הממצאים מההקשר בו נמצאו.
התודעה הציבורית מקשרת בין שוד עתיקות לארצות עולם שלישי, שרבות מהן שוכנות על תליהן של תרבויות עתיקות, ועם זאת אין להן רצון או משאבים להגן על אתריהן. כמו כן, המחיר הגבוה ששוד העתיקות מכניס, מזמין ביותר כשמדובר באוכלוסיית איכרים עניים. אך שוד עתיקות קיים גם בארצות הברית ובמערב אירופה.
בישראל נשדדים חורבות ואתרים רבים. אחד האזורים הבולטים בשוד עתיקות הוא שפלת יהודה, הכוללת תלים, חורבות, מערכות מסתור ומערות קבורה רבות. האחרונות מהוות מטרה מרכזית לשודדי העתיקות משום שרבות ממערות הקבורה היו שייכות למשפחות אמידות, וייתכן שהוטמנו בהן רכוש וחפצים יקרי ערך. כדי לנסות למנוע אירועים מסוג זה, במסגרת רשות העתיקות פועלת יחידה למניעת שוד. בשל אוזלת היד של הרשויות במניעת שוד עתיקות ביהודה ושומרון (פקח אחד מטעם קמ"ט ארכאולוגיה במנהל האזרחי) הוקם ארגון מתנדבים בשם "שומרים על הנצח" שפועל ביחד עם רשות העתיקות וגופים נוספים כדי למנוע שוד עתיקות והשחתת אתרים ארכאולוגים.
ראו גם.
שיטות תיארוך ארכאולוגיות.
שיטות תיארוך מוחלט:
שיטות תיארוך יחסי:
האי שארק
בריט אייר
בריט אייר (צרפתית Brit Air) הייתה חברת תעופה אזורית צרפתית בבעלות חברת התעופה אייר פראנס.
החברה נוסדה בשנת 1973 והחלה לפעול בשנת 1975. בתחילה הפעילה החברה טיסות לאנשי עסקים ממערב צרפת.
בשנת 1979 השיקה החברה קו סדיר אל נמל התעופה לונדון גטוויק. בשנת 1995 החלה החברה לבצע טיסות בעבור אייר פראנס. בשנת 2000 אייר פראנס קנתה את החברה.
החברה חדלה להתקיים בשנת 2013, עת אוחדה עם שתי חברות נוספות לחברת תעופה אזורית חדשה של אייר פראנס, בשם הופ!.
מאמן השנה של הסרייה א'
Lee Enfield
לי-אנפילד
הפשיטות המונגוליות על ארץ ישראל
הפשיטות המונגוליות על ארץ ישראל התרחשו לקראת תום תקופת מסעי הצלב, כהמשך להצלחה הזמנית של פלישות המונגולים לסוריה, בעיקר בשנים 1260 ו-1300. לאחר כל אחת מהפלישות לסוריה הייתה תקופה של כמה חודשים שבמהלכה יזמו כוחות של האימפריה המונגולית, שהשתייכו לשושלת האילח'אנית, מספר פשיטות בשטח ארץ ישראל, והרחיקו דרומה עד עזה.
הפשיטות נערכו על ידי כוחות מונגוליים קטנים יחסית, ונועדו בעיקר למטרות שוד וביזה, ולא לצורך כיבוש ארוך טווח של טריטוריות. נראה כי לא הייתה למונגולים כוונה לשלב את ארץ ישראל באימפריה המונגולית. הפשיטות שלהם לסוריה ולארץ ישראל נמשכו לא יותר ממספר חודשים בכל פעם, ולאחר מכן נהגו המונגולים לסגת אל מעבר לנהר פרת, והכוחות הממלוכים ממצרים חזרו והשתלטו על השטח כמעט ללא התנגדות.
המערכות המונגוליות של 1260.
ב-1258 כבשו המונגולים בהנהגת הולגו חאן את מרכז הכוח העיקרי של העולם המוסלמי, העיר בגדאד, ובזאת שמו קץ לשושלת בית עבאס. אחרי בגדאד בא תורה של סוריה שתחת שלטון השושלת האיובית. כוחות מונגוליים, שכללו גם נוצרים ממדינות חסות או ממדינות שנכבשו על ידי המונגולים כדוגמת גאורגיה, ממלכת קיליקיה הארמנית ונסיכות אנטיוכיה, כבשו את העיר חלב, וב-1 במרץ 1260 גם את דמשק, ובכך הביאו קץ גם לשושלת האיובית.
לאחר שהושמדו מרכזי כוח המוסלמיים של דמשק ובגדאד, הפכה קהיר שתחת שלטון הממלוכים למרכז הכוח המוסלמי. ייתכן שהמונגולים היו ממשיכים בהתקדמותם דרך ארץ ישראל לעבר מצרים, אך הם נאלצו לעצור את הפלישה בשל סכסוך פנימי בטורקסטן. הולגו נפרד עם רוב כוחותיו, כשהוא משאיר מאחוריו 10,000 פרשים מונגוליים בסוריה תחת פיקודו של קיטבוקה (כיתבוגא), מצביא נוצרי נסטוריאני, על מנת לשלוט בשטחים שנכבשו.
קיטבוקה המשיך במתקפה וכבש את בעלבכ, מבצר נמרוד ועג'לון, ושלח חבורות פשיטה מונגוליות עמוק יותר לתוך ארץ ישראל, שהרחיקו עד אשקלון. את ירושלים, שאך בקושי שוקמה אחרי שננטשה והוחרבה לחלוטין 16 לפני-כן על ידי ההח'ווארזמיים. החריבו וכל תושביה היהודים ברחו או נפלו בחרב. ספרי הקודש הוברחו לשכם. הרמב"ן שהגיע לעיר שבע שנים לאחר המתקפה כתב: "רבה העזובה וגדול השממון וכל המקודש מחברו חרב מחברו, ירושלים חרבה מכל ערי יהודה, וארץ יהודה מן הגליל". חיל מצב מונגולי בן כ-1,000 חיילים הוצב בעזה, וחיל מצב נוסף הוצב בשכם.
הולגו אף שלח מסר ללואי התשיעי מלך צרפת, באומרו ששיחרר את ירושלים עבור הנוצרים. עם זאת, היסטוריונים בני זמננו נוטים להאמין שאף שירושלים הייתה מטרה לפשיטה מונגולית אחת בתקופה זו, היא לא נכבשה.
תקרית צידון.
ז'וליאן דה גרנייה (Julian de Grenier), צלבן שהיה נסיך צידון והבופור, שתואר על ידי בני זמנו כחסר אחריות וקל דעת, ניצל את ההזדמנות ב-1260 לפשוט על אזור הבקאע, שזמן קצר לפני כן נכבש על ידי המונגולים, על מנת לבזוז. כששלח מפקד המונגולים קיטבוקה את אחיינו יחד עם כוח קטן על מנת לקבל פיצויים, הם נפלו למארב ונטבחו על ידי ז'וליאן. קיטבוקה הגיב בכוח, פשט על העיר צידון, הרס את חומותיה וטבח בתושביה הנוצרים, אם כי המבצר של העיר החזיק כנראה מעמד.
קרב עין ג'אלות.