בשנת 2017, כיכב בסדרת הדרמה קצרת הימים של רשת CBS, "ספק" לצד לברן קוקס. בתוכנית "The Talk" אמרה קוקס כי לוסון היה "שחקן מדהים". ביולי 2017 לוהק לוסון כסוכן ה-MI6, דמיאן רנט, בעונה השנייה של הדרמה הפוליטית ברשת ABC, "השורד המיועד". בשנת 2018 שיחק לוסון את מאמן התיכון ריק בעונה השנייה של הסדרה המקורית של נטפליקס, "13 סיבות". בשנת 2019 שיחק לוסון בתפקיד תומאס 'קליי' פוקס הבן בסדרה "", סדרת האנתולוגיה של נטפליקס על חייה של דולי פרטון. בהמשך, גילם את איש העסקים לאכלן מרדוק בסרט הדרמה הביוגרפי "פצצה" שביים ג'יי רואץ' ונכתב על ידי צ'ארלס רנדולף, והוא מבוסס על מקרים של כמה נשים בפוקס ניוז, אשר חשפו את העובדה שהמנכ"ל רוג'ר איילס הטרידן מינית. בשנת 2021 החל לוסון לשחק בסדרה נוספת של נטפליקס "פיירפליי ליין" מול קתרין הייגל ושרה צ'וק.
בשנת 2020 כתב לוסון את ספר השירה "למדינה שלי" בתגובה לשריפות ההרסניות באוסטרליה. שירי הודיה לרוח האוסטרלית ולאהבה שיש לו למולדתו. ההכנסות מהספר הועברו לבית החולים "קואלה", חברה המתמקדת בשימור והצלת בעלי חיים.
Language Integrated Query
ארווין פוכינגר
ארווין פוכינגר (בגרמנית: Erwin Puchinger; 7 ביולי 1875 – 17 במאי 1944) היה צייר, מאייר, מעצב תעשייתי ואמן גרפי וינאי. פוכינגר היה חלק מתנועות "יוגנדסטיל" ו"סמטקונסטוורק" (האמנות הטוטאלית) האוסטרית, שביקשו למחוק את הגבולות בין אמנות יפה לאמנות שימושית.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
ארווין פוכינגר נולד בווינה ב־7 ביולי 1875. הוא הגיע ממשפחה בולטת של פקידים אוסטרים. בשנים 1891–1892 החל פוכינגר ללמוד בשיעורי ציור בערב במכון לאמנות גרפית שנפתח זה מכבר (1888). זה היה מכון ניסיוני שהכשיר אנשי מקצוע בתחום העיצוב והאמנות הגרפית. בהמשך למד פוכינגר בבית הספר לאומנויות ומלאכות (לימים "בית הספר לאמנות שימושית"), שנוסד בשנת 1867 במסגרת "המוזיאון האוסטרי החדש למדע ולתעשייה". פוכינגר למד בהתחלה אצל לודוויג מיניגרודה (1847–1930) ולאחר מכן אצל הצייר והפרופסור לאמנות פרנץ פון מאטש (1861–1942), שעבד על אמנות דקורטיבית עם האחים גוסטב (1862–1918) וארנסט קלימט (1864–1892), הייתה להם חברת קישוטים שיצרה ציורי קיר מורכבים עבור לקוחות אמידים. עבודותיו המוקדמות ביותר של פוכינגר הן רישומי נוף ואדריכלות משנת 1892 ו-1893, שכבר היו באיכות מקצועית.
הזצסיון הווינאי.
כשפוכינגר היה בסוף לימודיו, קבוצת אדריכלים ואמנים צעירים, אוטו וגנר, יוזף הופמן ויוזף מריה אולבריך, דחו את הסגנון הדקדנטי של תקופתם ואת מגוון הסגנונות האדריכליים המקובלים. הם הושפעו מיוון הקלאסית ורומא ורצו ליצור מבנים רעננים ומודרניים, שבהם העיטור היה חלק מהעיצוב, ולא מיותר. יחד עם קבוצת אמנים צעירים וחדשניים, ביניהם גוסטב קלימט, קולומן מוזר, מקס קורצוויל (1867–1916), הם נפרדו מהאקדמיה הוותיקה – התאחדות האמנים האוסטרים שקיימה את תערוכותיה בקונסטלרהאוס הישן. הם הקימו איחוד חדש המכונה איחוד האמנים האוסטרים (Vereinigung Bildender Künstler Österreichs) המכונה הזצסיון הווינאי (das Wien Sezission). מכיוון שחברו של ארווין פוכינגר וחברו לכיתה קולון מוזר היה אחד המייסדים והם חלקו את אותן ההשפעות, עבודתו דומה למדי לזה של מוזר בסגנון ובביצוע. מה שפוכינגר, מוזר, קלימט, וגנר, אולבריך והופמן עבדו אליו היה איחוד האמנויות, למחוק את החלוקה בין אמנות יוקרתית ויישומית וליצור פרויקטים שבהם הכל חולק את אותם עקרונות של עיצוב וביצוע, גישה טוטאלית. סגנון אמנות הידוע בווינה בשם Gesamtkunstwerk.
התערוכה העולמית.
בשנת 1900 סיים ארווין פוכינגר את לימודיו. הוא ערך טיולי רישום לקאפרי ורומא, שם ספג את ההשפעות הקלאסיות. בתערוכה העולמית, בפריז, בשנת 1900, אחד מציוריו הדקורטיביים הגדולים זכה להכרה רבה בביתן האוסטרי הענק. הוא זכה לשבחים בעיתונות הצרפתית, האוסטרית והבריטית. במהדורה הראשונה של מגזין העיצוב הווינאי המפורסם Das Interieur הוצגו עבודותיו מפריז.
מרים אליאש
מרים אליאש (3 בינואר 1909 – 8 בספטמבר 1987) הייתה אשת ציבור משך עשרות שנים בזרם הציונות הדתית בישראל, ממייסדות והעומדות בראש ארגון הפועלות של הפועל המזרחי (לימים אמונה).
קורות חיים.
מרים אליאש לבית וורובל נולדה ב 3 בינואר 1909 בעיירה בלז שבגליציה המזרחית שהייתה שייכת אז לאימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום היא חלק מאוקראינה. אביה היה הרב בן ציון וורובל שהיה אב בית דין בבלז ונמנה עם חכמי גליציה ומקורב לאדמו"רי בלז. אמה יוכבד לבית טאובה נפטרה כשמרים הייתה בת 6.
על אף שהבית היה אנטי ציוני הצטרפה מרים לחוגים ציוניים וייסדה סניף "תורה ועבודה" בבלז. מתוך כבוד לאביה, התגברה על רצונה לעלות לארץ ישראל, ורק לאחר פטירתו עלתה ב 1934 על סיפון האוניה "פולניה" יחד עם חברתה, טובה סנהדראי, עימה הייתה קשורה כל חייה.
עם עלותה לארץ ישראל עבדה כפועלת בבית חרושת למרצפות בתל אביב. בינואר 1935 הקימה יחד עם טובה סנהדראי וחברות נוספות את ארגון הפועלות של הפועל המזרחי ונמנתה עם ההנהלה הראשונה. בשנות ה-30 וה-40 היא עברה במקומות שונים ברחבי ארץ ישראל ופעלה לארגן בהם סניפים של הארגון. מאז ועד סוף ימייה הייתה פעילה מרכזית בארגון ונציגת הארגון בקונגרסים הציוניים.
בה' ניסן תרצ"ו (1936) נישאה ליחיאל אליאש מייסד בני עקיבא ואליצור.
לקראת הבחירות לאספה המכוננת התאחדו כל המפלגות הדתיות לחזית דתית מאוחדת ובגלל דרישת נציגי אגודת ישראל נקבע שרשימתם לא תכלול נשים. לאור זאת כמה ממנהיגות הפועל המזרחי התמרדו והקימו מפלגת נשים דתית. אליאש מוקמה במקום השלישי ברשימת הפועלת והאשה הדתית אך הרשימה קיבלה 0.7 אחוזים מהקולות שלא הספיקו למושב.
במהלך השנים השתתפה בהקמת מועצת ארגוני נשים בישראל שהייתה מסגרת לכל ארגוני הנשים. במלחמת העצמאות הייתה חברה בועד למען החייל וכנציגת הוועד, נסעה לירושלים בשיירה הראשונה שעברה בדרך בורמה. כמו כן שירתה כחברת הוועד הפועל הציוני ובהנהלת המפד"ל.
ב-1960 התאחדו ארגון הפועלות של הפועל המזרחי עם ארגון נשי מזרחי בשם "תנועת הנשים הדתית לאומית" (תאד"ל), ששינתה את שמה לימים ל-"אמונה". מרים אליאש כיהנה כגזברית וכראש מחלקת תרבות וארגון בתנועה.
ב-1968 הייתה נציגת הפועל המזרחי בקונגרס הציוני הכ"ז שהתקיים בירושלים.
נפטרה בי"ד אלול התשמ"ז (8 בספטמבר 1987) ונקברה בבית העלמין קריית שאול שבתל אביב.
על שמה נקרא רחוב מרים אליאש, בעיר תל אביב-יפו.
חיים פרטיים.
מרים ויחיאל אליאש לימים הם את קבעו מושבם בשיכון הפועל המזרחי בצפון תל אביב. בשיכון הפועל המזרחי בצפון התגוררו חברי הכנסת ושליחי התנועה. ביניהם בנימין שחור, פנחס שינמן וחברתה ושותפתה של מרים לדרך, טובה סנהדראי אשר כיהנה גם כסגנית יו"ר הכנסת במשך שנים רבות. למרים ויחאיל אליאש נולדו 3 בנים: עו"ד ד"ר בן ציון אליאש; עו"ד אמוץ אליאש, לשעבר סגן ראש עיריית רמת גן (אשתו היא שולמית אליאש); ד"ר אחיה אליאש (אשתו היא שרה אליאש).
שמי צור
שמי צור (נולד ב-21 בינואר 1945) היה שגריר ישראל בקפריסין (1993–2000), בפינלנד (2003–2007), בניו זילנד (2010–2013), בטורקמניסטן (2013–2015) ובאסטוניה. כמו כן היה קונסול בקונסוליה הכללית של ישראל בסידני, ממלא מקום שגריר בפיג'י, וממלא מקום השגריר באנגולה ובמוזמביק, שגריר שאינו תושב בארמניה, בקירגיזסטן, בטונגה, בסמואה ובאיי קוק.
השכלה.
משנת 1968 עד 1971 למד היסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
חיים אישיים.
צור נשוי ואב לשלושה ילדים.
עמרם חזנוב
עמרם חזנוב (בלועזית Amram Khazanov) (1890–1973) הוא מראשוני האגרונומים ילידי ארץ ישראל, בנו של הביל"ויי יעקב שלמה חזנוב והבן השני שנולד במושבה גדרה.
ביוגרפיה.
עמרם חזנוב נולד בגדרה בשנת תרנ"א (1890) להוריו הביל"ויים חיה ויעקב שלמה חזנוב והיה בן יחיד להוריו. עמרם היה הבן השני שנולד בגדרה. הבן הראשון בגדרה היה אמנון הורביץ, אשר לימים פעלו יחד לקידום החקלאות בארץ ישראל. עמרם סיים את לימודיו בבית הספר היסודי בגדרה ועבר ללמוד בבית הספר למל בירושלים. שפות הלימוד בבית הספר היו גרמנית ועברית.
בסיום לימודיו בירושלים ב - 1906 עבר ללמוד באוניברסיטה האמריקנית בביירות, בלבנון למשך שנה. עקב סיבה בריאותית לא סיים לימודיו בביירות וחזר לעבוד במשק של אביו בגדרה. לאחר מכן עבר לעבוד בחוות הניסיונות של אהרון אהרונסון בעתלית. ב־1912 כשהגיעה שעתו לשרת בצבא הטורקי, התגייס והיה מראשוני בני היישוב העברי בארץ ישראל ששרתו בצבא הטורקי. אביו יעקב שלמה חזנוב התנגד לשירות בצבא הטורקי. שלושה חודשים לאחר גיוסו "פדה" אביו את שחרורו על ידי תשלום של 50 לירות טורקיות.
עם שחרורו מהצבא הטורקי שקל ללמוד אגרונומיה בבורדו בצרפת. בעצתו של אהרון אהרונסון, מכיוון שתנאי האקלים בבורדו שונים מאלה שבארץ ישראל הבין שלימודיו לא יהיו שימושיים והחליט עמרם ללמוד בקליפורניה. בסוף 1912 החל ללמוד באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה שם זכה למלגת לימודים שהעניק ג'וליוס רוזנוולד. בחופשות עבד בחוות חקלאיות באזור כדי לצבור ניסיון ולממן את קיומו. זמן קצר אחרי תחילת לימודיו בברקלי פרצה מלחמת העולם הראשונה. ממכתבי אביו אליו עולה שאם היה חוזר בזמן המלחמה היה צפוי לעונש מוות שכן נחשב לעריק מהצבא הטורקי. הוא סיים את לימודיו בברקלי כאגרונום המתמחה בפתולוגיה של צמחים ב־1917. עמרם חזר לארץ ב־1919 לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה וקבלת אישור כניסה מהבריטים.
תרומתו לאגרונומיה.