בשנת 1990 יצא לדרך פרויקט גנום האדם, שהקיף מדענים מכל העולם, שביקשו לרצף את 3 מיליארדי זוגות הבסיסים שמרכיבים את החומר הגנטי שבתא: ה-DNA. בראש הקונסורציום הציבורי עמד ג'יימס ווטסון, שהוחלף מאוחר יותר על ידי פרנסיס קולינס (היום מנהל ה-NIH האמריקאי). המעבדות של סלסטון וווטרסטון היו המרצפות העיקריות וסיפקו את הרצף של מעל למחצית מהגנום. מעבדות מרכזיות נוספות היו אלו של אריק לנדר במכון וויטהאד, ריצ'רד גיבס בקולג' ביילור לרפואה ומרכזים נוספים בארצות הברית, צרפת, יפן וגרמניה. ההון שהושקע בפרויקט (שכלל גם פרויקטים נוספים של ריצוף, עיסוק באתיקה של השימוש במידע גנומי ועוד) הוערך בכ-3 מיליארד דולרים שהגיעו ממכוני הבריאות במדינות השונות ומקרנות פרטיות ללא מטרת רווח, ובראשן קרן ולקם הבריטית. שנת היעד לסיום הריצוף נקבעה ל-2005, ומדיניות הקונסורציום הייתה שחרור מיידי ללא רווח של הנתונים: בסופו של כל יום פורסם כל המידע הגולמי (הרצף) שהושג באותו יום, ולכל מדען או אדם מהשורה הייתה אפשרות לגשת אל המידע ולעשות בו שימוש.
בשנת 1998 הכריז מדען אמריקאי, קרייג ונטר, שהחברה הפרטית-מסחרית שלו, סלרה ג'נומיקס (Celera Genomics), מתכננת להתחיל ולסיים את ריצוף הגנום האנושי עד 2001, ושהמימון לכך יגיע ממקורות פרטיים ולא מהציבור (מאוחר יותר הוא יטען שהקונסורציום הציבורי מיותר ומבזבז את כספי הציבור). בשל האופי המסחרי של הפרויקט, מדיניות שחרור הנתונים של סלרה הייתה שונה מהותית מזו של הקונסורציום הציבורי. בנוסף, סלרה הודיעה על כוונתה לתבוע פטנטים על חלקים משמעותיים (אתרי גנים) ברצף הגולמי. סלסטון עסק רבות בניסיון להזהיר את הציבור מההשלכות של ריכוז הידע על הגנום בידיה של חברה מסחרית, שיכולה לחסום את הגישה אליו באמצעות תביעת פטנטים. במילותיו:
ב-26 ביוני 2001 הכריזו נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, וראש ממשלת אנגליה, טוני בלייר, על השלמת הטיוטה של גנום האדם. קלינטון אמר אז: "היום אנו לומדים את השפה שבה ברא אלהים את החיים". בשעת ההכרזה עמדו משני צדיו של הנשיא האמריקאי פרנסיס קולינס וקרייג ונטר, שהגיעו לפשרה שבה הסכימו הקונסורציום הציבורי וסלרה לפרסם את מאמרי הסיכום שלהם באותה עת.
בשנת 2003, בדיוק 50 שנים לאחר גילוי מבנה ה-DNA על ידי פרנסיס קריק וג'יימס ווטסון, הושלם המפעל ופרויקט גנום האדם הסתיים, עם ריצוף המטען הגנטי שב-23 זוגות הכרומוזומים.
תיאטרון זווית
תיאטרון זווית נוסד ב-1959 על ידי פנינה גרי, שמואל עצמון ושמואל עומר (מנהל כללי).
בסוף שנת 1958 הפיקה גרי את המחזה "בדלתיים סגורות", בו גם שיחקה. לאחר שהצליח והפתיע גם בתוכנו וגם בביצועו (יוסף קריסטוף ביים, זהרירה חריפאי בתפקיד "אינז"), החליטו שחקניו למסד את הקבוצה כתיאטרון קטן ונייד. שמו נבחר בהשראת שירו של נתן אלתרמן "זווית של פרור" (1936).
תיאטרון זווית פעל 9 שנים כתיאטרון נייד, אינטימי, בסגנון אוף ברודוויי שהצטיין ברפרטואר ערכי וחדשני.
ב-1968, ביוזמת משרד החינוך, צורפו מנהלי תיאטרון זווית לתיאטרון "הבימה".
פרנצ'סקו ספורצה
פרנצ'סקו ספורצה (באיטלקית: Francesco I Sforza; 23 ביולי 1401 - 8 במרץ 1466) היה מצביא מקצועי (condottiero) ודוכס מילאנו, אחד הפוליטיקאים החשובים של זמנו והראשון שביקש לאחד את ממלכות חצי האי האיטלקי. מייסד בית ספורצה.
שנים ראשונות.
ספורצה נולד בעיירה סן מיניאטו שבטוסקנה, איטליה כאחד מבניו הלא-חוקיים של מוציו ספורצה. אביו היה מצביא בשירותו של מלך נאפולי ומדינת האפיפיור. ב-1418 נשא ספורצה לאשה את פוליסנה רופו, בת למשפחת אצולה מקלבריה שהייתה מבוגרת ממנו בשנה, לשניים נולדה בת לה קראו פוליסנה (Polissena). ב-1419 הצטרף לצבאו של אביו, שנה מאוחר יותר נפטרה אשתו, ייתכן שהורעלה, יחד עמה הורעלה גם בתה.
כמצביא מקצועי.
לאחר מות אביו, ב-1424, הוביל את צבאותיהם של האפיפיור מרטינוס החמישי, של מלך נאפולי ושל דוכס מילאנו, פיליפו מריה ויסקונטי. הוא חי ללא נישואין עם קולומבינה ד'אקואפנדנטה (Columbina d'Acquapendente) שילדה לו שישה ילדים לא חוקיים בין 1424 ו-1436. ב-1427 נולדה לספורצה בת שגם לה קרא פוליסנה.
ב-1431 הוביל בהצלחה את צבא מילאנו בקרב נגד ונציה והדוכס הציע לו להנשא לבתו, ביאנקה מריה, שהייתה בת שש באותה עת, במטרה לחזק את קשריו של המצביא עם מילאנו. בין השנים 1433 עד 1435 הוביל ספורצה את צבא מילאנו נגד צבאו של האפיפיור אך לאחר שכבש את אנקונה, החליף צדדים וקיבל על עצמו להיות מושל העיר מטעם הכס הקדוש עצמו. בשנים 1436 עד 1439 שירת גם את פירנצה וונציה.
ב-1440 נכבשו אחוזותיו בממלכת נאפולי של ידי אלפונסו החמישי, מלך אראגון. כדי לקבל חזרה את אחוזותיו הסכים להתפייס עם דוכס מילאנו וב-25 באוקטובר 1441 נשא לאשה את בת הדוכס ביאנקה מריה, בת ה-16. הוא היה בן 40 באותה עת. עד 1458 נולדו להם שמונה ילדים.
ב-1442 כרת ברית עם המלך רנה הטען לכתר נאפולי ויצא למסע נגד דרום איטליה. לבן בריתו בקרבות, זיגימונדו פנדולפו מלטסטה (Sigismondo Pandolfo Malatesta), השיא את בתו פוליסנה. היא נרצחה שמונה שנים מאוחר יותר בהוראת בעלה.
דוכס מילאנו.
ב-1447 נפטר דוכס מילאנו, פיליפו מריה ויסקונטי, ללא יורש זכר. בעיר פרצו קרבות במטרה ליצור רפובליקה במילאנו (הרפובליקה האמברוזית, על שמו של הפטרון של מילאנו אמברוזיוס הקדוש). כאשר נוצרה רפובליקה גורשה למעשה משפחת ספורצה מהעיר, לאחר שספורצה נשכר על ידי הרפובליקה על מנת להגן על העיר פאביה מפני צבא ונציה. במהלך שלוש שנות הרפובליקה לא חדלו בעיר מאבקים בין מפלגות הגואלפים והגיבלינים שכללו התנגשויות אלימות וגררו מחסור, רעב וחוסר סדר וביטחון.
במקביל בגד ספורצה בתפקידו וכרת ברית עם ונציה במטרה לחזור ולכבוש את מילאנו. ב-1450 הגיעו אל ספורצה נציגי הסנאט של מילאנו והזמינו אותו לקבל על עצמו את כתר דוכסות מילאנו. בעוד הוא קיבל הכרה מהערים השכנות כדוכס מילאנו, הוא לא קיבל הכרה כזו מאת האימפריה הרומית הקדושה. רק ב-1492 הוכר בנו, לודוביקו ספורצה כדוכס על ידי מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
שלטונו של ספורצה היה ברוח הרנסאנס. הוא דאג לרווחת התושבים, התקין מערכת מס מודרנית לתקופתה והשתמש בכסף לצורך הכנסת תיקונים ומערכות תברואה מודרניות. חצרו הייתה מרכז לתרבות ומדע. במקביל, בפירנצה, שלט קוזימו דה מדיצ'י והשניים היו לידידים. ידידות זו באה לידי הכרה חוקית בחוזה לודי, שהיה ברית הגנה וחוזה שלום עליו חתמו ב-9 באפריל 1454 שליטי מילאנו, נאפולי ופירנצה. צירופן של ונציה, מדינת האפיפיור, ג'נובה, בית סבויה ובית גונזגה לברית יצרה את "הליגה האיטלקית", ניסיון מוקדם לאיחוד מדינות חצי האי האיטלקי. ספורצה היה הכוח המניע ליצירת הברית ולשימורה, מתוך תפיסה פוליטית של מאזן כוחות והיה בכך לשליט הראשון שביסס מדיניות חוץ על עקרונות של ניתוח רציונלי ומאזן כוחות. הוא אף ייסד את השגרירות הראשונה במובנה המודרני, כנציגות רשמית קבועה, בפירנצה. מדיניותו הצליחה לבלום התערבות של מדינות מחוץ לחצי האי האיטלקי בענייני איטליה עד סוף המאה ה-15. הוא הוכר כדיפלומט ופוליטיקאי מהמדרגה הראשונה גם על ידי הפילוסוף המדיני ניקולו מקיאוולי, שמזכיר את שיקול דעתו לטובה מספר פעמים בחיבורו, "הנסיך".
ב-1462 נפוצו שמועות כביכול נפטר, וברחובות מילאנו פרצו מהומות, אולם הם דוכאו וספורצה חי במשך ארבע שנים נוספות. לקראת סוף חייו סבל מבצקות ושיגדון שעיוותו את מראה פניו וגופו. בנו, גונזגו מריה ספורצה, ירש אותו כדוכס מילאנו.
סטרטפורד (מנצ'סטר)
תיכון קולומביין
אתיאל עמיחי
אִתיאל עמיחי (2 בדצמבר 1925 - כ"ב בשבט תשכ"ג, 16 בפברואר 1963) היה ממלא מקום ראש מחלקת ההדרכה באגף המטה הכללי, מפקד מחוז ירושלים, ראש הג"א והנספח הצבאי באפריקה.
ביוגרפיה.
עמיחי נולד בסוף שנת 1925 במושב תל עדשים, בנם של יחיאל והניה עמיחי, מראשוני המתיישבים ביישוב. היה פעיל במחנות העולים.
בשנת 1942, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, התגייס לפלמ"ח ובליל הגשרים פיקד על כוח מהגדוד השני שפוצץ גשר מסילת ברזל על נחל הבשור שחיבר בין עזה לרפיח. במלחמת העצמאות נטל חלק בקרבות חטיבת יפתח בצפון. בתחילת אפריל היה נציג הפלמ"ח במפקדת מבצע נחשון ולאחר מכן היה קצין המבצעים של חטיבת הראל, תחת פיקודו של יצחק רבין בקרבות בגזרת ירושלים מאמצע אפריל ועד סוף מאי 1948. השתתף במבצע דני והיה מפקד הגדוד הראשון בקרב חירבת כוריכור. במבצע גי"ס, בליל 27-28 ביולי 1948, כבש הגדוד שלו את אל-פאלוג'ה, אולם לאחר שנורתה עליהם אש מהמצרים ונודע לו שמשטרת עיראק אל-מנשייה לא נכבשה הוא החליט לסגת. שני מ"פים שלו ניסו לערער על הפקודה, אך ניסיון ליצור קשר עם מפקד חטיבת יפתח נכשל והגדוד נסוג. בעקבות הנסיגה הדיח המח"ט מולה כהן את עמיחי מפיקוד על הגדוד. אסף שמחוני מונה במקומו וישעיהו גביש נתמנה לסגנו בהמשך המלחמה שימש עוזר קצין מבצעים בחזית הדרום, ובהמשך, כקצין מבצעים בחטיבת אלכסנדרוני. אחיו הצעיר נהרג במלחמה, ב-14 בינואר 1948.
לאחר המלחמה היה מדריך בבית הספר הגבוה לטקטיקה ובשנת 1950 שימש כממלא מקום ראש מחלקת ההדרכה באגף המטה הכללי. בשנים 1952–1954 כיהן כמפקד מחוז ירושלים, ולאחר מכן היה ראש מחלקה במטכ"ל. ב-1 בפברואר 1956 נכנס לתפקיד ראש הג"א ועסק בריכוז סמכויות על הגורמים השונים והגברת התיאום בין גורמים צבאיים ואזרחיים שיש להם תפקיד בהגנת העורף. בהמשך היה שליח באלג'יריה, אחראי על קבוצה של 28 קצינים מישראל שהגיעו כשליחים אל יהודי המקום.