ילידי האי, שפיין ואוליבר ניסו להשתלט עליהם באיומים, רצחו את רוב המורדים. מבין תשעת המלחים שנשארו מבודדים באטול מילי שרדו רק שניים, ויליאם ליי וסיירוס מ' האסי. הם חולצו ב-21 בנובמבר 1825 על ידי "דולפין", סקונר של הצי האמריקני בפיקוד מאסטר-קומנדנט ג'ון פרסיבל.
יומן כרמל
יומן כרמל - הרצליה
Coordinated Universal Time
הדגל של אור
סלמון מעושן
סלמון מעושן הוא שיטה להכנת דג סלמון למאכל. בשיטה זו פרוסות הדג נכבשות ולאחר מכן עוברות עישון קר או עישון חם. המאכל נחשב למעדן ולרוב מחירו יקר למדי.
לעיתים מתייחסים ללקס כאל סלמון מעושן, אולם מדובר בשיטות שונות להכנת דג הסלמון.
שימושים.
הסלמון המעושן מוגש כמתאבן, לרוב לצד גבינת שמנת. בצפון אמריקה הדג מוגש לרוב על לחם, לצד פרוסות של בצל אדום, לימון וצלפים. באירופה מקובל לשלב את הסלמון המעושן בפשטידות, להגישו בצורת פאטה או לשלבו ברוטב לפסטה.
השימוש בסלמון מעושן כמרכיב בסושי מקובל בצפון אמריקה, אולם אינו מקובל ביפן.
ייצור.
הסלמון המשמש בייצור סלמון מעושן הוא לרוב סלמון אטלנטי, המגודל בחוות בנורווגיה, סקוטלנד, אירלנד ומפרץ פונדי שבקנדה.
הסלמון מעושן בעישון קר, לרוב בטמפרטורה של 37 מעלות צלזיוס. עישון קר זה אינו מבשל את הדג, ושומר על מרקמו של הדג.
פרוסות הדג נתלות על מתלים ומדורות נסורת לחה מובערות מתחת הפרוסות. הלחות של הנסורת מבטיחה עשן רב, והמרחק בין המדורה לדגים מבטיח שהדג לא יתבשל. העישון נמשך לילה שלם.
היסטוריה.
שיטת העישון הקר של סלמון התפתחה במזרח אירופה. מהגרים יהודים שהגיעו לאנגליה מפולין ורוסיה והתיישבו באזור האיסט אנד של לונדון בשלהי המאה ה-19 הביאו עימם את שיטת העישון. לימים הביאה הגירה יהודית לצפון אמריקה את שיטת הבישול גם ליבשת זו. שיטת עישון זו נועדה לשמר את הדג בתקופה בה לא היו אמצעי קירור. מהגרים יהודים אלה נהגו לייבא את הסלמון מהים הבלטי, ולא השתמשו בדג סלמון מקומי שנדוג באנגליה ובסקוטלנד. הדג שהגיע מהים הבלטי - שומר בזמן העברה בחביות מי מלח. כאשר החלו לייצר את הדג מדגים מקומיים, נהגו, על מנת להגיע לאותו טעם, לכבוש את הדגים קודם לעישונם במי מלח, וכך התפתחה שיטת הייצור המקובלת כיום.
עישון חם של הדג יוצר מרקם וטעם שונה למאכל. בשיטת הכנה זו יש לכבוש את הדג בחומץ קודם לעישונו.
ננוטכנולוגית דנ&quot;א
ננוטכנולוגית DNA
ג'בל אח'דר
ג'בל אח'דר (בערבית: الجبل الأخضر - "ההר הירוק") הוא אזור הררי המהווה חלק מהרי חג'ר בעומאן.
אורכו של אזור הררי זה 300 קילומטרים מצפון מערב לדרום מזרח והוא מרוחק בין 50 ל-100 קילומטרים ממפרץ עומאן. הגבוה בהרי הרכס הוא ג'בל שמס (הר השמש) שגובהו כ-3,000 מטרים, והוא הנקודה הגבוהה ביותר בעומאן ובכל מזרח חצי האי ערב.
האקלים ברכס ההררי הוא מדברי. עם זאת, קיימים בו אזורים בהם כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-300 מילימטר, המאפשרת גדילת שיחים ועצים נמוכים ואף גידול חקלאי (לרוב באמצעות טרסות) - ומכאן שמו של ההר. בשל גובה הרכס ההררי בחודשי הקיץ הטמפרטורות בו נמוכות מהמדבר הסובב אותו, ולכן מהווה האזור אתר תיירות. תושבי האזור מתפרנסים מתיירות ומגידולים חקלאיים ובהם רימונים, אגסים, אפרסקים, גפנים, וורדים לייצור מי ורדים.
באזור הרכס מתגורר שבט באני ריאם המונה כ-14,000 תושבים.
היסטוריה.
בין השנים 1957 ל-1959 התנהל מאבק מזוין בין כוחותיו של סולטאן עומאן (שלהם סייעו כוחות צבא בריטניה) לבין כוחות מורדים בחסותה של ערב הסעודית. מאבק מזוין זה מכונה כיום מלחמת ג'בל אח'דר.
באוגוסט 2011 הכריז הסולטאן קאבוס בן סעיד אאל סעיד על האזור כעל שמורת טבע.
ג'בל שמס
ג'בל שמס או ג'בל שאמס (בערבית: جبل شمس - הר השמש) הוא הגבוה בהרי עומאן. גובהו של ההר כ-3000 מטרים. ההר ממוקם ברכס ג'בל אחדר שבהרי חאג'ר כ-100 קילומטרים ממפרץ עומאן, וכ-240 קילומטרים ממוסקט, בירת עומאן.
ההר הוא הגבוה בהרי מזרח חצי האי ערב.
בשל גובהו, על אף מיקומו בלב המדבר, הטמפרטורות בראש ההר בחודשי הקיץ מגיעות ל-20 מעלות צלזיוס, ובחודשי החורף, הטמפרטורה בראש ההר עומדת על 0 מעלות צלזיוס. מסיבה זו, ובשל נופיו המרשימים, מהווה ההר אתר תיירות פופולרי בקרב תושבי עומאן.
באוגוסט 2011 הכריז הסולטאן קאבוס בן סעיד אאל סעיד על ההר, כחלק מאזור ג'בל אחדר כעל שמורת טבע.
ג'בל שאמס
ההר הירוק
כבישה (מזון)
הר השמש
ראובן אדיב
ראובן אדיב (אֶרליך) (5 ביוני 1930 – 23 בדצמבר 2004) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ומורה לאמנות הבמה.
ביוגרפיה.
אדיב נולד בירושלים ב-1930. בשנות ה-40 השתתף כילד בחוג דרמטי של הבמאי רפאל צבי. בתחילת שנות ה-50 הוא שיחק ב-האהל ובתיאטרון הקאמרי. ב-1954 נסע לארצות הברית, למד באולפן השחקנים של לי סטרסברג ביחד עם אל פצ'ינו, ברברה סטרייסנד, דניס הופר ומרילין מונרו. הוא הצטרף לחוג הבמאים של בית הספר והמשיך ללמד שם. כן הופיע בהצגות בברודוויי ובאוף ברודוויי.
ב-1970 חזר לישראל והתקבל לעבודה כמורה למשחק ולבימוי בבית צבי. בין תלמידיו היו ארנון צדוק, שמיל בן ארי, אבי פניני, דב רייזר, סלים דאו, יוסוף אבו ורדה ועוד.
הוא המשיך לשחק בהבימה, התיאטרון העירוני חיפה ותיאטרון גיורא גודיק.
ב-1979 התמנה כמנהל בית הספר למשחק בסמינר הקיבוצים.
אדיב הופיע במספר סרטים:
לקהל הישראלי מוכר אדיב בעיקר בגלל הופעתו בסרט "גבעת חלפון אינה עונה" כמח"ט "בונדי", שם הוא מתחקר את ויקטור חסון (שייקה לוי) בשאלות על טקטיקה צבאית, פוקד על סרג'ו קונסטנצה (ישראל פוליאקוב) לזרוק רימון ומרגיע את המ"פ שמגר (טוביה צפיר) שמתנהג כאדם שיצא מדעתו.
ב-1980 הזמין משרד החינוך והתרבות את כריסטופר פיטס, המנהל לשעבר של בית הספר "דרמה סנטר" בלונדון כדי לבחון את רמתם של בתי הספר למשחק בישראל.
פיטס נפגש עם אדיב בסביבות 1982 והציע לו ללמד ב"דרמה סנטר". בין תלמידיו היו: קולין פירת', פול בטאני, פולי ווקר ועוד.
אדיב לימד גם בבית הספר הלאומי למשחק בגטבורג שבשוודיה בשנים 1986-1996.
התגורר בלונדון יותר מעשרים שנה, עד מותו.
נישא לגליה נתיב, (שימשה כקריינית ומגישה בקול ישראל) אותה הכיר כשלימד אותה משחק בבית צבי.
ראובן אדיב נפטר מהתקף לב בביתו בדצמבר 2004, בגיל 74, ונקבר בלונדון. הותיר אחריו את רעייתו ושני ילדים.
סטודיו (פירושונים)
ישיבת אורחות התורה
אנטוניו אגש מוניש
אנטוֹניוּ קאטָנוּ דה אַבְּרֵאוּ פְרֵיירֶה אֶגַשׁ מוּנִישׁ (29 בנובמבר 1874 – 13 בדצמבר 1955) היה נוירולוג פורטוגזי. יש המחשיבים אותו מראשוני הפסיכוכירורגיה המודרנית, בתור הממציא של לובוטומיה, שיטה שעבורה היה מוניש לפורטוגזי הראשון שזכה בפרס נובל (1949).
ביוגרפיה.
מוניש סיים תואר ברפואה באוניברסיטת קוימברה ב-1899 ולאחר מכן התמחה בנוירולוגיה בבורדו ובפריז. ב-1901 פרסם ספר שנוי במחלוקת על סקסולוגיה. ב-1902 קיבל דרגת פרופסורה באוניברסיטת קוימברה. כבר ב-1903 נכנס לפוליטיקה כחבר פרלמנט במפלגה הרפובליקנית של פורטוגל, תפקיד בו שירת עד 1917. באותה שנה, נהיה שגריר פורטוגל בספרד ושנה מאוחר יותר שר החוץ של פורטוגל. באותה עת, המשיך לעסוק ברפואה וכן בלימוד פיזיולוגיה ואנטומיה.
ב-1911 עבר ללמד באוניברסיטה החדשה שהוקמה בליסבון שם לימד נוירולוגיה עד פרישתו מהחיים האקדמיים ב-1944.
ב-1920 פרש מהפוליטיקה, והקדיש את כל זמנו לרפואה, ללימוד ולכתיבה. ב-1927 פיתח מוניש אנגיוגרפיה של המוח הגדול, שיטה המדמה את המוח באמצעות מעקב אחר כלי דם במוח וסביב לו. מאז המצאת השיטה, כלי זה השתכלל ועד היום משתמשים בעקרונות שהציגה השיטה לאבחון ולתכנון של ניתוחים. על כך, היה מועמד פעמיים לפרס נובל. כמו כן, תרם לפיתוח התורוטרסט (Thorotrast), תרכובת המכילה חלקיקים של ThO2, ככלי רפואי.
ב-1936 פרסם את תיעודו ראשון של לובוטומיה באונה המצחית שבוצעה בבני אדם, ולאחר מכן המציא את הלאוקוטומה (Leucotome), מכשיר ששימש לניתוחי לובוטומיה. הרעיון לטיפול הגיע לו מניסויים שנעשו על קופי שימפנזה שהראו שחיתוך של חלקים מהאונה המצחית הפכו אותם לפחות אגרסיביים. הוא העריך שהתוצאות של הטיפול שביצע מתקבלות על הדעת באמרו ש. הוא אף הוסיף ואמר שהיתרונות, גם במקרים של החמרה במצב, עולים על החסרונות ומשפרים את המצב של חולי הנפש בהם טיפל. עם זאת אפילו הוא הודה שחולים שמצבם היה בלאו הכי רע, לא הפיקו הרבה מהטיפולים, ושהוא לא בדק את ההשפעות ארוכות הטווח. תחילה הטיפול ניתן לחולים בדיכאון ובהפרעות מצב רוח אחרות, אולם כבר ב-1938 נמצא שטיפול באמצעות נזעי חשמל יעיל כטיפול בחולים אלה. כמו כן, טופלו באמצעות לאוקוטומה חולים בהפרעה אובססיבית כפייתית, היפוכונדרים, סכיזופרנים.
כבר בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 דיווחו על תופעות לוואי של הניתוחים. ב-1948 פרופסור שוודי לפסיכיאטריה, דיווח על שינויים באישיות של בתו, אותה ניתח באמצעות השיטה. ב-1949 פורסם מאמר בו נכתב שלכאורה חולים שנותחו על ידי השיטה אינם מפגינים שום רגשות, והופכים לאפאטים ולאדישים. ב-1953 מחקרים הראו ש-0.8%–2.5% מהחולים נפטרים מהטיפול וכן ש-10% מהמטופלים נהפכים לאפילפסים. לובוטומיה היא טיפול שנוי במחלוקת מבחינה מוסרית, אם הטיפול נעשה ללא אישור של המטופל, אישור שהוא כשלעצמו מורכב בחולי נפש. הטיפול זכה לפופולריות קצרה וב-1949 זכה מוניש בפרס נובל על הערך הטיפולי של לאוקוטומה לטיפול בחלק מהפסיכוזות. כבר ב-1952 נכנסה לשימוש תרופה המטפלת בחולי הסכיזופרניה, תרופות נוירולפטיתיות. שיטת הלאוקוטומה יצאה משימוש בשנות ה-60, למעט מקרי התפרצות חריפה של מחלת הסכיזופרניה, כששום טיפול אחר לא משפיע על החולים.