ההלכה - למעשה נפסקה כשיטת חכמים, ש"אחד תלמיד חכם ואחד עם הארץ - צריך התראה, שמא שוגג היה". אך למרות ההסברים השונים באשר לצורך בהתראה ללא כל קשר לסבירות שהאדם מזיד, נאמר בתלמוד כי חובת ההתראה חלה אך ורק על עונשים שנתונים בידי אדם, ולא באלה הנתונים בידי שמיים - כרת או מיתה בידי שמים -, וזאת מכיוון שכלפי "שמיים" (אלוהים) גלויה כוונתו של אדם בעת ביצוע החטא.
זהות המתרים.
זהות האנשים המתרים שנויה במחלוקת תנאים אף היא. שיטתו של רבי יוסי, היא שאותם העדים שמעידים על עצם המעשה הם אלה שנדרשים להתרות, ולעומתו חכמים סבורים כי המתרים יכולים להיות שונים מהעדים, אך עם זאת ההתראה צריכה להתבצע בפני שני העדים., בתוספתא מובאת שיטת ת"ק שסובר שצריך שחלק מעדיו יתרו בו. רבא פוסק להלכה ש"מתרה שאמרו אפילו מפי השד ואפילו מפי עצמו" ישנה מח' ראשונים האם עצמו זה הנרצח או הרוצח.לרוב הראשונים וכן להלכה אפילו קרוב משפחה, אישה או עבד (הפסולים לעדות על פי ההלכה), ואפילו הוא בעצמו יכולים להתרות. אך אחרים חולקים וסבורים שלהתראה דרושים עדים כשרים.
ביצוע ההתראה.
בהלכה תנאים הכרחים באשר לאופן ההתראה ולתוכן הדו-שיח שמתנהל בין המתרים לחוטא; בהיעדרם, ההתראה אינה נחשבת להתראה, ולא ניתן לחייב את עובר העבירה בעונש בידי בית הדין. תוכן ההתראה חייב להכיל מספר חלקים על מנת שההתראה תהיה תקפה: את העובדה שהמעשה הוא אסור, את מקור האיסור במקרא, הצעה של פרישה מן המעשה האסור, וכן את אזכור העונש הצפוי במידה ויחטא.. במה שנוגע למלאכות שבת, ההתראה צריכה לכלול את ההגדרה של אב המלאכה המדויק הכולל את הפעולה האסורה. לדוגמה, אדם שהתרו בו שאם יעשה פעולה מסוימת יתחייב משום מלאכת בורר, אך האמת היא שהמלאכה שייכת למלאכת מרקד, לא יתחייב בעונש בבית הדין, אף שמלאכת בורר ומלאכת מרקד דומות מאוד במהותן.
ישנה מחלוקת תנאים האם במחויב מיתה צריך להתרות בו באיזו מיתה היא יהרג, להלכה אין צורך, אולם אם התרו בו לעונש לא נכון אם התרו לעונש קל יותר ההתראה אינה מתקבלת, הגמ' בכתובות דנה במקרה והעידו לעונש חמור יותר, ולהלכה נראה שהתראה כזו תהיה קבילה. היו שחילקו בין מיתות שונות למלקות ומיתה.
על החוטא "להתיר את עצמו למיתה"; כלומר, להגיב על ההתראה באופן אקטיבי, ולומר כי הוא מודע לכך שמדובר בחטא, ו"על מנת כן אני עושה". אדם שהותרה וחטא, אך לא קיבל על עצמו במפורש את ההתראה, לוקה מכת מרדות מדרבנן. במידה והאדם ביצע את החטא בשלישית ושוב לא קיבל על עצמו את ההתראה, בית דין הורגים אותו בצורה פסיבית - "כונסין אותו לכיפה עד שימות".
מגבלה חמורה זו של קבלה אקטיבית ומפורשת של ההתראה על ידי החוטא - המותרה, משמשת עזר לטענה כי במהלך ההיסטוריה עשתה ההלכה מאמצים שלא להשתמש בעונש המוות הצפוי לחוטאים על פי המקרא, ולהשאיר אותו בתחום התאורטי.
התראת ספק.
ר' יוחנן וריש לקיש נחלקו האם התראת ספק שמה התראה, כלומר האם בהתראה צריך שניתן יהיה להגיד למותרה שבוודאות הוא ייענש על עשית המעשה או שניתן להתרות בו גם אם יש ספק אם ייענש במידה ויעשה את המעשה, התראות ספק יהיו כאשר יש לא תעשה שייווצר בזמן מסוים ומתרים עליו, ההתראה תהיה התראת ספק כי לאדם יש שהות למנוע את קיום הלאו, או בלאו הניתק לעשה שהתראה עליו תהיה ספק כיוון שהאדם יכול לקיים את העשה, או כאשר יש שני דברים אחד אסור ואחד מותר ההתראה עליהם תהיה התראת ספק. להלכה התראת ספק שמה התראה
חריגים.
חריג מרכזי לכל הלכת ההתראה הוא גוי שעבר על אחת משבע מצוות בני נוח, שכלל אינו צריך התראה על מנת להתחייב במוות.
כאמור, התראה נדרשת אך ורק לעונשים שבידי אדם, לאלה שבידי שמיים אין צורך בהתראה. בנוסף ההכרח בהתראה נועד לענישה פלילית בלבד, לעומת זאת חיובים אזרחיים שמושתים על אדם, כגון מזיק או הלוואה, אין כל צורך בהתראה כדי להתחייב.
בהלכה כמה מקרים ייחודיים בהם אין צורך בהתראה, או אין צורך בהתראה על כל פרטי דיניה. שתיים מהדוגמאות עוסקות במקרי חירום: גנב הבא במחתרת, עליו נאמר בתלמוד "מחתרתו היא התראתו", ורוצח בסיטואציה של דין רודף שמותר להורגו לפני שיספיק הוא להרוג את הנרדף.
עדים זוממים, זקן ממרא ובן סורר ומורה אינם צריכים התראה. ההסבר הפשוט לכך הוא שהם לא נענשים על עבירה, אלא על מציאות (שניתן להסבירה בכמה דרכים,
הרמב"ם כותב לגבי כך שאין שגגה לעדים זוממים (נראה שיש קשר בין שגגה להתראה) כי אין בהם מעשה. הרמב"ן בפירושו לתורה מציע לכך הסבר (גם לגבי מסית), והוא שהם נהרגים על מנת להזהיר את הציבור.
חריג נוסף הוא מסית, עליו נאמר בתלמוד כי "מכמינים לו עדים מאחורי הגדר", כלומר, העדים שמעידים על פשעו חבויים והוא אינו מודע לקיומם. עולה מכאן שהם גם לא מתרים בו. בקרב הפוסקים מובא פטור חלקי נוסף מהתראה, במקרה של "מוסר". הרמב"ם כותב כי החובה להתרות בו היא רק "התראה קלה"; כלומר, אין צורך להודיע לו על העונש והמלצה לחדול ממעשהו, אלא מספיק שיאמרו לו שהדבר אסור, והוא יגיב באמירה שהוא בכל זאת עושה את העבירה - חייב.
פאבל מיכאילוביץ' טרטיאקוב
הקרן הישראלית למען יוניסף
אדמירל שר
אדמירל שר הייתה אוניית מערכה זוטא או אוניית מערכה של כיס (בגרמנית: Panzerschiff; באנגלית: Pocket battleship) מסדרת דויטשלנד, ששירתה בקריגסמרינה, הצי הגרמני, במלחמת העולם השנייה. ההגדרה "אוניית מערכה זוטא" הייתה של הצי הבריטי; הצי הגרמני הגדיר את האונייה כסיירת כבדה. האונייה נקראה על שמו של אדמירל ריינהרד שר, מפקד הצי הקיסרי הגרמני במלחמת העולם הראשונה, בעת קרב יוטלנד. האונייה הייתה אחת מהאוניות הבודדות שמלחיה התייחסו אליה בלשון זכר, בניגוד להתייחסות המקובלת לאונייה בלשון נקבה.
אוניות מערכה זוטא.
אוניות מערכה זוטא היו סוג של אוניות מלחמה שנבנו על ידי הרייכסמרינה הגרמני בהתאם למגבלות שהוטלו בחוזה ורסאי. בהסכם זה הוגבלו הגרמנים לבניית "ספינות משוריינות", בעלות הדחק שלא יהיה גדול מ-10,000 טונות. המטרה הייתה למנוע מגרמניה בניית אוניות מערכה ויצירת צי שעלול היה להוות איום על ציי בריטניה, ארצות הברית וצרפת. יחד עם זאת, לא הייתה הגבלה על קוטר התותחים. אוניות המערכה זוטא היו תכנון גאוני, שמחד עמד בדרישות ההסכמים ומאידך יצר סוג של אוניית מלחמה חזקה בהרבה ממה שסברו המעצמות. בוני האוניות הגרמניים השתמשו במספר חידושים טכניים כדי לבנות ספינת מלחמה חזקה בתוך משקל מוגבל זה; בין החידושים היה שימוש נרחב בריתוך לצורך חיבור רכיבי גוף האונייה יחדיו, שחסך כ-15% ממשקל האונייה (בניגוד לשימוש במסמרות שהיה מקובל באותה העת), התקנת שלושה תותחים בצריחי החימוש העיקרי ושימוש במנועי דיזל להנעה. למרות שההדחק המוצהר היה 10,000 טון, בפועל חרגו אוניות אלו מגבול זה ביותר מ-10%.
המאפיין הבולט בתכנון אוניות המערכה זוטא היה תותחים בעלי קוטר גדול (11 אינץ', 280 מ"מ), שיוכלו לגבור על כל אוניית אויב שמהירותה מספיקה כדי להשיג אותן, ומאידך מהירות מספיקה כדי לברוח מכל אוניית אויב חזקה יותר, שיכולה להטביען. זה היה אותו עיקרון שעל פיו נבנו בידי הבריטים, לפני מלחמת העולם הראשונה, סיירות המערכה.
הצי הגרמני היה עסוק בהתעצמות (תוכנית Z), שנועדה להביא אותו לסדר כוחות כזה שיוכל להיות בן תחרות לצי המלכותי הבריטי. ואולם תוכנית זו הייתה אמורה להסתיים רק ב-1944, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה מצא הצי הגרמני את עצמו נחות בהרבה לצי הבריטי. בשל כך, נועדו אוניות המערכה זוטא לתפקיד של פשיטות על נתיבי המסחר הבריטיים; אסור היה להן להיכנס לעימות עם אוניות מלחמה בריטיות מקבילות או גדולות מהן, כדי לשמר את כוחן.
משימות ראשונות.
האונייה נבנתה בוילהלמסהאפן, לחוף הים הצפוני, והושקה ב-1 באפריל 1933. בטקס השקת האונייה כובדה מריאנה בסרר (Marianne Besserer), בתו של רינהרד שר, במתן שמה של האונייה. משימתה הראשונה של האונייה הייתה חילוץ אזרחים גרמניים מספרד, במהלך מלחמת האזרחים. אדמירל שר, יחד עם האונייה האחות, דויטשלנד, יצאה למשימה זו ב-24 ביולי 1936. בסוף יולי ובתחילת אוגוסט סיירה האונייה לאורך חופי הים התיכון של ספרד, ובסוף אוגוסט שבה לבסיסה בקיל, בגרמניה. במהלך החודשים הבאים (אוקטובר - נובמבר 1936, מרץ - אפריל 1937, מאי - יוני 1937, אוגוסט - ספטמבר 1937, פברואר - מרץ 1938, מאי - יוני 1938) ביצעה האונייה סיורים ליד חופי ספרד. במהלך סיורים אלה חילצה האונייה, כאמור, אזרחים גרמניים, אך גם עקבה אחרי משלוחי נשק מברית המועצות לכוחות הרפובליקניים וליוותה אוניות גרמניות שהובילו נשק ואספקה לכוחות הלאומניים. ב-29 במאי 1937 הופצצה דויטשלנד, שעגנה באותו יום באיביזה בידי מפציצי כוחות הרפובליקניים. אדמירל שר, שהייתה באותה עת בנמל קרטחנה, יצאה לסייע לאחותה. יומיים לאחר מכן, ב-31 במאי, הפגיזה אדמירל שר כפעולת תגמול את הנמל באלמריה, שהיה אז בידי הרפובליקניים. היה זה ביום הזיכרון הגרמני לקרב יוטלנד.
לקראת סיום הסיור בחופי ספרד, נשלחה האונייה לנמל גָאֶטָה (‏Gaeta), באיטליה. מטרת ההפלגה לגאטה הייתה לאפשר לכמרים גרמניים ואוסטריים, שלמדו בכנסיית סנטה מריה דל אנימה, ברומא, להצביע במשאל העם על האנשלוס, סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית במרץ 1938. למרות הרוב העצום שבו התקבל הסיפוח במשאל העם (99.73%), הרי שבהצבעתם של הכמרים הייתה התוצאה הפוכה: 95% הצביעו נגד הסיפוח. ההצבעה נקראה בגרמניה "הביזיון של גאטה" (Vergogna di Gaeta, Schande von Gaeta).
מלחמת העולם השנייה.