שנה אחרי, ג'ורג' פיין (Goerge Payne) נבחר לנשיא הגדול, והוא האדם אשר כתב את ה"General Regulations" "התקנות הכלליות" אשר פורסמו מאוחר יותר בספר ה"חוקות" של אנדרסון. שנה אחריו, ב-1719 נבחר נשיא רב מעלות: הכומר ג'ון תיאופילוס דזאגוליה (Theophilus Desaguliers), אשר אומנם היה מפורסם פחות מאנדרסון, אך חשוב הרבה יותר להתפתחותה וקידומה של הבנייה החופשית בתחילת ימיה, ונחשב לאביה של שיטת הלשכה הגדולה (Grand Lodge System). שני נשיאים אלו שכנעו את הדוכס השני ממונטגיו (2nd Duke of Montagu) לקבל את תפקיד הנשיא הגדול לשנת 1721, ומשלב זה החלה הלשכה הגדולה לתפקד כגוף רגולטורי המסדיר ומווסת. הוחלט על מספר פגישות בשנה והחלו לשלב יותר אחים מהמעמד העליון, עובדה שהביאה את הבניה החופשית לידיעת הציבור, והיו פרסומים רבים על הלשכה ופועלה. ג'ורג' פיין, ג'יימס אנדרסון ותיאופילוס דזאגוליה כונו בשנת 1718 "השלישייה הקונסטרוקטיבית הגדולה" אשר יצרה את השינוי בבניה החופשית והכניסה אידיאליים ורעיונות פילוסופיים לתשתית שלה. הלשכה אשר קמה קרוב לוודאי מסיבות חברתיות, הייתה לגוף מאורגן המוביל אחריו לשכות של בונים חופשיים ומטען רב של רעיונות פילוסופיים ואלגוריות סמליות.
משנת 1730 ואילך נטלה לעצמה הלשכה הגדולה סמכויות נרחבות יותר והחלה לאשר קיומן של לשכות מחוץ לאיים הבריטיים, בספרד ובהודו בשלב הראשון. במשך כ-13 שנה גדל מספר הלשכות מארבע למעל לשבעים. העומס על פעילותה גבר והתעורר הצורך לשנות את המבנה שלה. השנוי התבטא בפיתוח שיטת המחוזות, בה לכל מחוז נשיא גדול משל עצמו (Provincial Grand Master) בחסות הנשיא הגדול של המסדר באנגליה.
כאמור, דמות מפתח בעל השפעה רבה על היסטוריית הלשכה הגדולה וקידומה של הבנייה החופשית, אבי שיטת הלשכה הגדולה, היה הנשיא השלישי דזאגוליה. הוא האדם אשר רשם את ההקדשה בספר החוקות של אנדרסון, עמד בראש הוועדה אשר אישרה את החוקות והיה המקור ל"חוקים הגוטיים" מהם נוצר ספר החוקות. הוא שירת בתפקיד הנשיא הגדול שנה אחת, ופעמיים אחז בתפקיד נשיא המחוז הגדול. היו לו סמכויות רבות, והוא הדגיש את חשיבות זכירת תקנון הטקסי במקום רישומו. כמרצה מבוקש על מנת להפיץ את תורת הבנייה החופשית ולהעלות את יוקרתה בקרב בני המעמד העליון, הוא נהג להרצות במפגשים חגיגיים של החברה הגבוהה והאצולה, ושילב מסיבות למטרות חברתיות עם טקסים מסוניים. כך עם השנים, המסיבות הפכו לחלק מהטקס, המכונה "שולחן לבן" אשר מקורו במפות הלבנות המכסות את השולחנות. במסגרת השולחן הלבן האחים נאספים לעיתים עם קרוביהם, המשתתפים זוכים לברכות והמפגש מתנהל סביב שולחנות ערוכים כסיום נאות לטקס אשר קדם לו. הוא קידם בעיקר את רעיון הבנייה הפילוסופית, הנאורה.
עיקרון חשוב נקבע בשנים אלו: עקרון הסדירות (Principle of Regularity) המחייב כל לשכה לקבל אישור מהנשיא הגדול והגוף המנהל את הלשכה הגדולה. האישור הוא בצורת כתב האמנה שהיא תקבל, וכך תשתייך לגוף הלשכה הגדולה. לשכות אשר סירבו לכך נחשבו בלתי סדירות (Irregular). כמו כן, החלה הלשכה הגדולה לרכז יותר סמכויות, קבעה את מנהגי המסדר ואותותיו, זכויות וחובות האירוח, קרנות צדקה, הדרישות והתנאים לקבלת אחים חדשים ועוד.
במקביל לפרסום הרב לה זכתה הבנייה החופשית והתפשטות הלשכות הספקולטיבית, החלו לקום ארגונים אנטי-מסוניים. למרות הידוק הקשרים עם האצולה ובית המלוכה האנגליים, שנות ה-40 של המאה ה-18 היו שנות דעיכה של הלשכה הגדולה, ולשכות רבות נסגרו סמוך להקמתם. בנוסף לקולות המתנגדים מבחוץ, בונים חופשיים לשעבר היו מוכנים למכור את המידע הפנימי על הארגון תמורת כסף.
החוקות של אנדרסון.
ספר החוקות של הבונים החופשים "לשימוש הלשכות" בלונדון ובווסט מיניסטר פורסם ב-1723 לראשונה. העורך של הספר הוא הכומר הפרסביטריאני הסקוטי ג'יימס אנדרסון, אשר קיבל הוראה בשנת 1721 מהלשכה הגדולה הראשונה של אנגליה ומהנשיא הגדול תיאופילוס דזאגולייה ליצור ספר חוקות מרוכז על הבנייה החופשית בהסתמך על החוקות הגותיות העתיקות (Old Gothic Constitutions) או ה-Old Charges. על פי עדותו של אנדרסון המסמכים אשר הובאו לפניו היה אוסף של חוקות עתיקות בנות 500 שנה ממערב אנגליה, שעיקרן היה כתבי היד של קוק (Cooke Manuscripts).
כאשר אנדרסון סיים את מלאכת העריכה, והתוצאה אושרה על ידי הוועדה של הלשכה הגדולה כשבראשה דזאגולייה, פורסמה המהדורה הראשונה של ספר החוקות של הבנייה החופשית. עבודתו פורסמה שנית בשנת 1734 בפילדלפיה על ידי בנג'מין פרנקלין אשר נבחר באותה שנה לכהן כנשיא הגדול של פנסילבניה. הספר תורגם להולנדית ב-1736, לגרמנית ב-1741 ולצרפתית ב-1745. בשנת 1738 הספר יצא במהדורה שנייה ומורחבת בו הוסיף אנדרסון פרטים על האירועים של הלשכה הגדולה הראשונה בפרט ועל הבניה החופשית בכלל. בספריו מתעד אנדרסון מהלכים של אירועים מסוניים, בעיקר על אסיפותיה של הלשכה הגדולה.
אנדרסון היה הכומר של הכנסייה ברחוב סוולאן בלונדון, בה כיהן בעבר גם אביו של דזאגולייה. הוא הגדיר עצמו כחוקר תלמוד, וקיבל זכויות יוצרים על יצירת ספר החוקות, אך הן נלקחו ממנו מאוחר יותר.
הספרים של אנדרסון היו מקור לוויכוחים רבים על אמיתותם ההיסטורית, אך הם המקור היחיד למידע על הבונים החופשיים אשר חיו באותה התקופה, ובהתחשב בעובדה כי לאנדרסון היו מקורות מידע מועטים, תוצאת עבודתו מרשימה. מרבית החוקרים מפרידים בין התקנות של אנדרסון לבין התיאור ההיסטורי הנלווה אליהם. הבונים הסקוטים והאיריים, לדוגמה, קיבלו על עצמם את חוקת אנדרסון כלשונה אך התעלמו מהתיאורים האחרים. החוקות שמציג אנדרסון הם תוצר של תקנות קדומות יותר אשר עובדו על ידו בהשראת דזאגולייה.
לאחר החלק ההיסטורי של הספר אשר היווה כמעט מחצית מכלל הספר, הגיע החלק המשפטי, עם התקנות והחוקים הכלליים לניהול חיי הבונים החופשיים, הרגולציות של פיין והחוקים הספציפיים על פיהם לשכות גדולות ולשכות בונים אמורות להתנהל. לאחר מכן היה תיאור קצר וכללי על קידושה של לשכה חדשה, והספר הסתיים בפרק עם שירים. לראשונה, החוקים העתיקים והמורכבים אשר היו רשומים בכתב יד, הוחלפו בכתב יד מודפס, נגיש וברור עם כל המידע על החיים של הבונה החופשי, מלבד הטקסים הסודיים.
דרגות וטקסים מסוניים.
הבנייה החופשית של תקופת ימי הביניים הייתה בעלת 3 דרגות אומן של בנאי:
מתלמד אשר למד את עבודתו הפך לבונה מעשי. רב בונה פיקח וניהל פרויקטים, לעיתים תפקד גם כאדריכל.
התקנון של שאו של 1598 מראה את התפתחות התופעה בשיטת הלשכות של המסוניות הסקוטית. מתלמד, לאחר שבע שנות לימודים היה יכול לבחור להצטרף ללשכה ולהפוך לתלמיד בונה (Entered Apprenticed) או היה יכול לבחור להיות עצמאי כ"Cowan". הבונה (Journeyman) נקרא גם חבר בונה. חברי הלשכה נקראו "אחים" זהו מונח סקוטי משפטי לחברים שנשבעו זה לזה. רב הבונה היה הבונה שהיה אחראי על הלשכה.
בעוד מקור הטקסט של השבועה המסונית הוא מימי התארגנות הלשכות המסוניות הראשונות, התיעוד העתיק ביותר הקיים לטקס מסוני הוא משנת 1696 במסמך " Edinburgh Register House manuscript" ולאחריו מסמכים דומים, אשר מהם ניתן ללמוד על הריטואל המסוני של הלשכות המעשיות של המאה ה-17.
בעת טקס ההשבעה להצטרפות למסדר, המתלמד קיבל לידיו את הסמלים המסוניים, נאמרה לו "המילה המסונית" והטקסט המקראי המסוני (catechism). לכך התלווה משחק תפקידים סוער (אשר עם השנים התמתן כאשר המעמד הגבוה ובני אצולה הצטרפו לבנייה). בהמשך הוא עבר ההשבעה נוספת ונשמעו לאוזניו שתי מילות קוד ו"חמשת העקרונות של חברות מסונית", אשר בשנת 1696 היו "כף רגל אל כף רגל, ברך אל ברך, לב אל לב,יד אל יד ואוזן אל אוזן". ההבדל בין חבר בונה לרב בונה לא ברור, ובמסמכים רבים נראה כי מעמדם זהה. במהלך השנים, כאשר למסדר החלו להצטרף בונים מקובלים שאינם בנאים במקצועם, המילים והסימנים לא יכלו להיחשב ככישורים מקצועיים, והטקסים השונים התאחדו.
פיצ'ארד פרסם מסמך חושפני על הריטואל המסוני אשר נכתב ב-1730 על ידי בונה חופשי לשעבר ובו בפעם הראשונה ניתן לזהות את שלוש הדרגות כפי שהן מוכרות בבנייה החופשית המודרנית. בהצטרפותו ללשכה, בונה חדש באופן טבעי מתקדם בדרגות מהבונה המתלמד, לחבר בונה ולבסוף לרב בונה. מעמד הרב בונה, מאסטר, הוא בעל מילים, סמלים וטקסים משלו, והוא מכהן כאחראי על הלשכה ופעילותה למשך כשנה.
אלו הדרגות "הרגילות" של אומנות הבנייה החופשית, המשותפות לכלל החוקות המסוניות. זהו הבסיס לדירוג המסוני. בנוסף אליהן, קיימות גרסאות מתקדמות של דרגות נוספות לסוגי מסדרים שונים.
החוקה של אנדרסון משנת 1723 הכירה רק בשתי דרגות: הבונה המתלמד והרב בונה. אם כך, ניתן להסיק כי הדרגה השלישית התווספה בין השנים 1723 ל-1730.
התפשטות הלשכות הגדולות.
גם לאחר הקמת הלשכה הגדולה של אנגליה, בלונדון נותרו לשכות אשר לא השתייכו אליה. לשכות אלו וחבריהם הבונים נקראו "הבונים הישנים" או הבונים של סנט ג'ון. בו בעת, הגוף החדש שנוסד היה בעל השפעה רבה, והחל משנת 1725 לשכות מחוז המשתייכות ללשכה הגדולה התפשטו לאזורים רבים.
באותה שנה, לשכה מחוזית גדולה נוספת הוקמה באירלנד, ולאחר עשרות שנים כל הלשכות באירלנד היו תחת חסותה. לשכות יריבות מיד הוקמו במנסט וקרוק. באירלנד הוכרה חשיבות הרגולציה של הלשכה במתן צו, אשר הראשון עליו ידוע ניתן בשנת 1731. הלשכה הגדולה של סקוטלנד לא הוקמה עד 1736.