הרברט נורקוס
הרברט נורקוס (בגרמנית: Herbert Norkus; 26 ביולי 1916, ברלין - 24 בינואר 1932, ברלין) היה נער גרמני חבר ההיטלריוגנד שנרצח בידי פעילים קומוניסטים והפך למיתוס בקרב המפלגה הנאצית.
חייו.
נורקוס נולד ב-26 ביולי 1916 בברלין. אמו הייתה אשה חולנית בעלת עצבים רופפים ומתה שנה לפני בנה. בניגוד למיתוס המקובל אביו ככל הנראה היה נאצי בעצמו, ואף היה חבר באס אה. בבית הספר הוא נודע כילד רגיל ולא בולט, הוא הצטרף להיטלריוגנד, ובבוקרו של ה-24 בינואר 1932 הסתובב יחד עם כמה חברים בברלין ותלה כרזות פרסומת לאירוע תעמולה של המפלגה הנאצית. כמה נערים מהתנועה הקומוניסטית ראו אותם ורדפו אחריהם, נורקוס הוכה ונדקר, הוא ניסה ככל הנראה להגיע אל בית החולים אולם מת מפצעיו בדרך. גופתו נמצאה מאוחר יותר באותו היום והרצח זכה לכיסוי תקשורתי נרחב. הלווייתו התקיימה ב-28 בינואר והשתתפו בה 5,000 אנשים. הוא נקבר בבית הקברות סנט יוהאן בברלין. הרוצחים נידונו לשלוש שנות מאסר.
המיתוס.
הנאצים הבינו את הזדמנות הפז שנפלה לידיהם, רצח של נער תמים בידי קבוצת בריונים קומוניסטים. נורקוס הפך לקדוש מעונה, יום מותו הוכרז כיום אבל בקרב ההיטלריוגנד. הסופר קרל אלויס שקנזינגר כתב רומן על חייו עוד באותה שנה. בספר נורקוס הוא בנו של קומוניסט נלהב שרוצה לחנך את בנו כמוהו. אולם הרברט אינו מתלהב מהקומוניסטים הגסים ומרגל לטובת ההיטלריוגנד, אמו מתאבדת והוא נרצח בידי קומוניסט ממורמר. שנה לאחר מכן עובד הספר לסרט בשם "נער היטלר קווקס" שהופק בידי הנס שטיינהוף. הסרט הוקרן בבתי ספר ובבתי קולנוע, הקרנות האלו הביאו לכך שלהיטלריוגנד התקבלו עשרות מתגייסים ומתגייסות חדשים.
במשך שלטונה של המפלגה הנאצית בגרמניה יצאו עוד מספר ספרים אודותיו, והוא גם כיכב במספר שירי תעמולה של ההיטלריוגנד. וכמה רחובות נקראו על שמו. בקריגסמרינה אף תכננו לבנות ספינת מלחמה בשם "הרברט נורקוס", הספינה מעולם לא נכנסה לשימוש פעיל והוטבעה בידי בעלות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה. ליד ביתו בברלין הוצב שלט לזכרו שהוסר במסגרת הדה-נאציפיקציה. אגודת ניאו נאצים הפועלת בסקסוניה קרויה "אחוות נורקוס" על שמו.
פונדלפארק
פונלדפארק (בהולנדית: Vondelpark) הוא פארק בגודל של כחצי קילומטר רבוע הממוקם ברובע דרום מזרח בעיר אמסטרדם.
הפארק נפתח לציבור בשנת 1865 בשם 'הפארק החדש' (Nieuwe Park), בהמשך שונה שמו לפונדל על שם הסופר מהמאה ה-17 יוסט ואן דן פונדל. לאורך הפארק ישנם מספר שבילים וגופי מים בין אזורים מיוערים ומדשאות רחבות, בנוסף ישנם מספר מסעדות ובתי קפה. את הפארק פוקדים כעשרה מיליון מבקרים בשנה.
היסטוריה.
בשנת 1864 הוקמה "העמותה להקמת פארק לרכיבה והליכה" על ידי מספר תושבי העיר אמסטרדם. העמותה רכשה שטחי אדמה וביצות בפאתי העיר במטרה להקים בהן את הפארק החדש, הם פנו לאדריכל יאן דוויד זוכר לסייע בתכנונו.
בשנת 1865 נפתח 'הפארק החדש' (Het Nieuwe Park) באופן חופשי לחברי העמותה ותמורת תשלום גם לכלל התושבים. שנתיים לאחר פתיחתו הוקם בו פסל לזכר המשורר יוסט ואן דן פונדל בעיצובו של לויס רוייר, כתוצאה מכך זכה הפארק בכינוי הלא רשמי "הפארק של פונדל", עד שב-1880 שונה שמו הרשמי של הפארק לפונדלפארק.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, עלויות התחזוקה של הפארק החלו לצמוח כתוצאה מהפופולריות הרבה שלו בקרב תושבי העיר. בשנת 1953 העמותה מכרה את הפארק לעיריית אמסטרדם, כתוצאה מכך הפארק עבר שיפוץ במהלך שנות ה-50, האדריכל אחברט מוס החל בשיפוץ הפארק להקל על התחזוקה שלו כמו גם כדי שיהיה נגיש יותר לתושבי העיר.
במהלך שנות ה-60 וה-70, בתקופת "ילדי הפרחים" נודע הפארק כמקום שבו הכל אפשרי וכמעט הכל מותר. במהלך שנות ה-90 מספר המבקרים בפארק גדל לכדי כעשרה מיליון בשנה, מה שהביא לשיפוץ נרחב נוסף שהתרחש במהלך שנות האלפיים והסתיים ב-2010. בשנת 1996 זכה הפארק להכרה כאתר מורשת לאומית (rijksmonument).
בית הרם
בֵּית הָרָם (גם: בֵּית הָרָן, בית רמתה, יוליאס, לִיבְיָאס או ליויאס) הייתה עיר יהודית בעבר הירדן המזרחי, מול יריחו, הנזכרת במגוון מקורות היסטוריים.
היסטוריה.
במקרא.
תחילה, נזכרת העיר בספר במדבר, כאחת הערים שבנו בני שבט גד בשטחי סיחון מלך האמורי: .
לאחר מכן, נזכרת העיר בספר יהושע כאחת הערים שבנחלת שבט גד: .
בבית שני ולאחריו.
בתקופת בית שני נזכרת העיר על ידי יוסף בן מתתיהו, כאחת הערים היהודיות המרכזיות בעבר הירדן. תחילה, הוא מזכיר אותה בשמה המקראי, "בית הרם", כאשר הוא מספר שלאחר מותו של המלך הורדוס, נשרף בה ארמונו על ידי פורעים. הוא מציין כי הורדוס אנטיפס, שקיבל את הטטררכיה של עבר הירדן, הקיף את העיר "בית הרמתא" בחומה והעניק לה את השם "יוליאס", על שם ליוויה, אשתו של אוגוסטוס קיסר. נראה שתחילה נקראה העיר "ליוויאס" (Livias) ורק מאוחר יותר הוסב שמה ל"יוליאס", לאחר שליוויה אומצה למשפחתו של בעלה המנוח אוגוסטוס (משפחת היוליים), ונקראה על שמה, יוליה.
מאוחר יותר העניק נרון קיסר את יוליאס למלך אגריפס השני, יחד עם המחוז שלה בעבר הירדן, שכלל 14 כפרים סביבה.
בעת המרד הגדול כבשו הכוחות הרומיים בפיקודו של פלקידוס את העיר מידי המורדים היהודים, כחלק מכיבוש הפראיה כולה.
הסופר הרומאי פליניוס הזקן כתב בספרו "תולדות הטבע" (המאה ה-1 לספירה), כי ארץ יהודה מפורסמת בשל עצי התמר שלה, וכי התמרים הגדלים בעמקים של ארכלאיס, פצאליס וליוויאס נחשבים משובחים מאד.
ליוויאס נזכרת ברשימת ערי ארץ ישראל שערך הגאוגרף תלמי בספרו "גאוגרפיה" (המאה ה-2), בין הערים ש"ממזרח לנהר הירדן".
זיהוי.
חז"ל זיהו את העיר המקראית עם יישוב בן זמנם בשם "בית רמתה".
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), ציין כי "בית הרם" המקראית נקראת על ידי הסורים "בית רמתא" וכי בזמנו היא נקראת "ליויאס". אבות הכנסייה מזכירים את העיר פעמים רבות, ואצלם היא מופיעה גם בשם "ליוויאדה" (Liviada).
בתקופה הביזנטית נחשבה העיר בתחום הפרובינקיה פלשתינה פרימה והייתה בה קהילה יהודית.
הגאוגרפים המוסלמים מוקדסי ויאקות אל-חמאווי מציינים בתקופה הערבית את "בית א-רם" או "בית רמה" (בהתאמה) ככפר מפורסם בין מחוז בלקא לבקעת הירדן.
שמה של העיר הקדומה נשתמר לפי הסברה בשמה של החורבה תל א-ראמה שבערבות הירדן, כשישה ק"מ מזרחית לנהר הירדן, מול יריחו.
באתר נמצאו שרידים החל מהתקופה הרומית, ולכן, יש המציעים כי העיר המקראית שכנה בתל הנמצא מזרחית לאתר, בו נתגלו ממצאים החל מהתקופה הכלקוליתית.
שמאי לייבוביץ
הרברט נורוקס
המשרד לירושלים והתפוצות
הסוכנות להגנת הסביבה (ארצות הברית)
הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית (באנגלית: United States Environmental Protection Agency, בקיצור EPA) היא סוכנות בממשל הפדרלי של ארצות הברית שנוצרה למען הגנה על בריאות האדם והסביבה, על ידי הוראה ואכיפה של רגולציה אשר מבוססת על חוקים שנחקקו בקונגרס. היא גם עוסקת במחקר בנושא איכות הסביבה. הקמת הסוכנות הוצעה על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון והחלה לפעול ב-2 בדצמבר 1970, כשנחתם צו נשיאותי המורה על הקמת הסוכנות. הצו אושרר בוועדות השימוע בסנאט ובבית הנבחרים.
מנהל הסוכנות ממונה בידי נשיא ארצות הברית ומאושר בסנאט. EPA אינה מחלקה בתוך הקבינט הנשיאותי, אך מנהלה מקבל חשיבות בשל היותו בדרגת חבר קבינט. סמכויות האכיפה של EPA כוללים הטלת קנסות, עיצומים, וכן כלים נוספים. הסוכנות גם עובדת עם תעשיות ורמות ממשלה שונות, לצורך תוכניות מגוונות למען מניעת זיהום ושימור אנרגיה, אשר נעשות בהתנדבות. הסוכנות מקנה סמכויות מסוימות של התרה, ניטור ואחריות אכיפה למדינות וכן לשבטים אינדיאנים המוכרים על ידי הממשל הפדרלי.
מטה הסוכנות ממוקם בוושינגטון די. סי., ויש לה משרדים אזוריים עבור כל אחד מעשרת האזורים שלה.
היסטוריה.
תחילה בשנות החמישים ולאורך שנות השישים, הקונגרס הגיב לחשש הגובר בקרב הציבור בנוגע להשפעת פעילות האדם על הסביבה. דרך חקיקה מרכזית לטיפול בחשש זה הייתה הכרזה על מדיניות לאומית סביבתית. החוק שלבסוף עסק בעניין היה "National Environmental Policy Act" (1969, PL 91-190). הסנאטור הנרי ג'קסון הציע ועזר לכתוב את החוק "S 1075", אשר למעשה הפך לחוק לעיל ב-1969. החוק נחתם על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון ב-1 בינואר 1970. החוק היה לאחד מתוך מספר חוקים סביבתיים מרכזיים שנחקקו בשנות השבעים. הוא הציג מדיניות לאומית למען הגנה על הסביבה ויצר מועצה העוסקת באיכות סביבתית (CEQ) במשרד המעשי של נשיא ארצות הברית.
לצורך יישום המדיניות הלאומית, החוק הצריך הצהרה מפורטת של השלכות סביבתיות תהיה מוכנה עבור פעולות פדרליות מרכזיות המשפיעות במידה ניכרת על הסביבה. ה"הצהרה המפורטת" תיוחס בסופו של דבר כהצהרת השפעה סביבתית (EIS). בשנות השבעים הציע הנשיא ניקסון ארגון מחדש באמצעות צו נשיאותי אשר יגבש סמכויות רבות של הממשלה הפדרלית תחת סוכנות אחת, שתקרא הסוכנות להגנת הסביבה. הצעת הייעול עברה ביקורת בבית הנבחרים ואושרה בו ובסנאט. החוק החדש התבסס על חוק שקדם לו, הנקרא "Resources and Conservation Act of 1959", שהוצא בידי הסנאטור ג'יימס מוראי ממונטנה.
הסוכנות להגנת הסביבה (EPA) החלה להטיל לראשונה רגולציה על גזי חממה במקומות ניידים ונייחים של זיהום אוויר, בשם חוק אוויר הנקי, אשר נחקק עוד ב-1963, רק ב-2 בינואר 2011. סטנדרטים לזיהום במקומות ניידים ונייחים כלולים תחת סעיפי החוק.