הטיפוס הראשון לפסגת ההר בוצע על ידי ג'ורג' דאונינג, ג'וניור (George Downing, Jr) ב-11 באוגוסט 1922.
מאז ועד שנת 2021 נערכו 106 ניסיונות להעלות לפסגת ההר, חלק מניסיונות אלה לא צלחו.
לקריאה נוספת.
• John M. Bartley, Allen F. Glazner, Kevin H. Mahan, Formation of pluton roofs, floors, and walls by crack opening at Split Mountain, Sierra Nevada, California, Geosphere 2012;; 8 (5): 1086–1103. doi: https://doi.org/10.1130/GES00722.1
• Stephen Porcella, Cameron M. Burns, Climbing California's Fourteeners: The Route Guide to the Fifteen Highest Peaks, P 141
• James Gregory Moore, Geology of the Mount Pinchot Quadrangle, Southern Sierra Nevada, California, P 96
נח גל גנדלר
נח גל גנדלר (נולד ב-12 באוגוסט 1957) הוא דיפלומט ישראלי, המכהן כשגריר ישראל באלבניה ובוסניה והרצגובינה.
ביוגרפיה.
גנדלר נולד ב-12 באוגוסט 1957 בקריית חיים. בשלהי שנת 1986 התקבל גנדלר לקורס הצוערים של משרד החוץ, ובשנת 1987 החל לעבוד במשרד. בין השנים 1989–1999, מונה למזכיר שני בשגרירות ישראל בקטמנדו, בירת נפאל. בשנת 1991 החל לעבוד בשגרירות הישראלית בבנגקוק, תאילנד, כסגן השגריר. במסגרת עבודתו בתאילנד, ביקר גנדלר במדינות
הקולוניה הצרפתית הודו-סין (וייטנאם, לאוס וקמבודיה), במטרה לחדש את יחסיהן הדיפלומטיים עם מדינת ישראל. גנדלר נחשב לדיפלומט הישראלי הראשון שביקר במדינות שלאחר מלחמת וייטנאם. בשנת 1993, בסיועו של גנדלר, חידשו המדינות את יחסיהם עם ישראל. בנוסף, יזם את פתיחת קו התעופה של חברת "אל על" לבנגקוק ב-1992. את תפקידו בשגרירות בתאילנד סיים בשנת 1995, ולאחר מכן חזר לישראל.
גנדלר מונה למנהל קורס הצוערים של משרד החוץ. מחזור זה היה לגדול בתולדות משרד החוץ, עם 50 צוערים. בשנת 1997 מונה גנדלר לשגריר ישראל בטשקנט, בירת אוזבקיסטן. בעת כהונתו ביקרו באוזבקיסטן מספר אישים ישראלים דוגמת נשיא ישראל עזר ויצמן, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, שר הביטחון יצחק מרדכי ושר הכלכלה והתעשייה נתן שרנסקי. כמו כן, נשיא אוזבקיסטן אסלאם קרימוב ערך ביקור ממלכתי בישראל ב-18 בדצמבר 1998.
בשנת 2003 שב גנדלר לישראל, ומונה לראש כוח האדם של משרד החוץ. בשנת 2006 מונה על ידי שר החוץ לשגריר ישראל בסופיה, בירת בולגריה. בשנת 2011 יצא גנדלר לחל"ת, והחל לעבוד בחברת המים הלאומית "מקורות", כמנהל פיתוח עסקי בישראל ומחוצה לה. עם שובו למשרד החוץ, מונה לשגריר מיוחד לענייני ביטחון, מזון ומים במסגרת המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי (מש"ב). בשנת 2017 מונה לשגריר ישראל בניירובי, קניה. במסגרת תפקידו, הואמן גנדלר על שכנותיה של קניה, אוגנדה, טנזניה, מלאווי ואיי סיישל.
בקיץ 2019, מונה לשגריר ישראל בטירנה, אלבניה במקום בעז רודקין. כמו כן הוא שגריר לא תושב בבוסניה והרצגובינה. בעת כהונתו, ננזף גנדלר על ידי מנכ"ל משרד החוץ, אלון אושפיז, בעקבות מסמך של השגרירות שהביע תמיכה ברפורמה בשיטת הבחירות בבוסניה והרצגובינה, בניגוד לעמדת הממשלה והקהילה היהודית במדינה.
חיים אישיים.
גנדלר נשוי ללירון, בתו של דני ז'ק, ראש עיריית קריית ביאליק לשעבר. לזוג חמישה ילדים.
אליהו חיים (בגדאד)
דיוטי סייקל
הנסיך ויליאם, דוכס קמברלנד
הנסיך ויליאם אוגוסטוס, דוכס קמברלנד (באנגלית: Prince William, Duke of Cumberland; 15 באפריל 1721 – 31 באוקטובר 1765) היה בנו השלישי והצעיר של ג'ורג' השני, מלך בריטניה ורעייתו קרולין, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך.
ויליאם היה מדינאי ואיש צבא, הוא שירת בתור המפקד העליון של הכוחות המזוינים של בריטניה בין השנים 1745–1757, במהלך שירותו הוא הוכר במיוחד עבור פיקודו של הכוחות הבריטים במהלך מרד היעקוביטי בסקוטלנד והניצחון בקרב קלודן שהביא לו תהילה רבה באותה העת. ויליאם זכה לכינוי הקצב קמברלנד משום היחס הבלתי מתפשר והאכזריות שלו כלפי היעקוביטים הסקוטים.
קריירה צבאית.
ויליאם נחשב בילדותו לבעל תעוזה וכושר גופני, הוא יועד על ידי משפחתו לשרת ב ולשמש אדמירל הצי. בגיל 19 בשנת 1740 הצטרף להפלגה של הצי אך לא התעניין בהמשך שירות בים, במקום הוא חזר לבריטניה כמה חודשים לאחר מכן קיבל משרה פיקודית ברגימנט המשמר הרגלי הראשון בדרגת קולונל. בדצמבר 1742 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ולקח חלק בקרבות מלחמת הירושה האוסטרית בגרמניה, שם נפצע מקליע בקרב דטינגן והועלה לאחר מכן לדרגת לוטננט גנרל. ב-1745 קיבל את הפיקוד על כוחות היבשה הבריטים ולמרות חוסר הניסיון שלו, במהלך המערכה בארצות השפלה באותה שנה, קיבל את הפיקוד על כל הצבא הבריטי ובעלות בריתה (המפקד העליון של הכוחות). הוא ספג ביקורת רבה על פיקוד הכוחות במהלך המערכה ולא הצליח להגיע להשגים טקטיים משמעותיים.
המרד היעקוביטי של 1745.
באותה שנה פרץ המרד היעקוביטי וויליאם נבחר שוב להנהיג את הכוחות הבריטים במערכה כנגד הכוחות הסקוטיים של צ'ארלס אדוארד סטיוארט. הבחירה בוויליאם הייתה פופולרית והעלתה את מורל החיילים ודעת הקהל בקרב נאמני המלך הבריטי. ויליאם הצטרף למאמץ לדחוף את צבא היעקוביטים הנסוג צפונה חזרה לסקוטלנד, לאחר הניסיון הכושל שלהם להגיע להשגים באנגליה, בינואר 1746 הכוח הבריטי הגיע לאדינבורו ומשם עבר לאברדין כדי לחנות במהלך החורף ולהתאמן לקראת המשך המערכה. ב-8 באפריל הבריטים יצאו מאברדין לכיוון כוח המורדים באינוורנס ושני הכוחות נפגשו בשדה הקרב בקולודן (מספר קילומטרים מזרחית לאינוורנס).
היעקוביטים ניסו להפתיע את הכוח הבריטי ובליל 15 באפריל יצאו לצעדה לילית קשה במטרה לאגף את הבריטים, המהלך לא הצליח להפתיע את הבריטים וגרם לכוח היעקוביטי להתייצב בשדה הקרב כשהוא מותש ועם רק 5,000 - שכן מספר רב של לוחמים פספסו את שדה הקרב במהלך הלילה. מולם ניצב הכוח הבריטי של כ-8,000 חיילים בפיקודו של ויליאם, אלה נהנו מנקודת פתיחה עדיפה בהרבה לאחר שהחיילים ישנו טוב בלילה וזכו לאספקה סדירה בשבועות שקדמו לקרב, שלא כמו היעקוביטים שסבלו ממחסור בציוד ומזון מאז הגעתם לצפון סקוטלנד. החיילים הבריטים היו מאומנים היטב ופיתחו שיטות לחימה כנגד סגנון הלחימה של ההילנדרים הסקוטים ובמיוחד 'הסתערות ההיילנדים', שדה הקרב הבוצי מנע מהיעקוביטים את היתרון שבהסתערות זו והביא את כל הכוח לתקוף באגף הימני בין הביצות. בקרב שערך פחות משעה, הביס הכוח הבריטי את היעקוביטים במחיר של 50 הרוגים ו-259 פצועים, אל מול בין 1,500 ל-2,000 יעקוביטים שנהרגו בקרב ובמרדף הבריטי אחר הכוח הסקוטי הנסוג. קרב קולודן נחשב לקרב היבשתי האחרון על אדמת בריטניה, הוא הביא לסיום המרד ודיכא את השאיפות השלטוניות של היעקוביטים.
מלחמת שבע השנים.
במהלך 1754 חילוקי דעות טריטוריאליים בין המושבות הבריטיות למושבות הצרפתיות בצפון אמריקה רתחו לכדי מלחמת הצרפתים והאינדיאנים. הממשלה הבריטית בראשות תומאס פלהם-הוליס גיבשה תוכנית לחימה מצומצמת כנגד התוקפנות הצרפתית, אך הנסיך ויליאם שעמד בראש הצבא ונהנה מהשפעה רבה, הצליח להרחיב את התכנית לכדי מערכה צבאית נרחבת ותוקפנית. תחת הנחיתו הוקם כוח של כ-3,500 חיילים בריטים ואינדיאנים מקומיים, בנוסף הוא היה אחראי על מינוי המפקדים בשטח, הכוח חצה את הרי ורג'ייניה ותקף את הצרפתים בפור דוקן (כיום אזור פיטסבורג).
הדוקטרינה של ויליאם במערכה שמה דגש רב על כוחות מקומיים שגויסו מהקולוניות, כאשר החיילים הבריטים הסדירים יועדו לתמוך במאמצים ולא להוביל. הוא שם דגש רב על לחימה שמתבססת על תנאי השטח והיה מהמובילים לפיתוח יחידות חיל רגלים קלות ורובאיים. המערכה כנגד הצרפתים בצפון אמריקה הוכרעה כבר ב-1760 עם ניצחון הבריטים, איבוד הרוב המוחלט של הקולוניות הצרפתיות וסיום למעשה של "צרפת החדשה".
בשנת 1757 הכוחות הצרפתיים ביבשת אירופה החלו לאיים על הסן שהייתה בברית עם הכתר הבריטי. כתגובה לכך, נשלח ויליאם לעמוד בראש כוח צבאי בריטי-גרמני שנועד להרתיע את הצרפתים ממערכה צבאית כנגד שטחי המדינה. ההרתעה לא עבדה והצרפתיים התקדמו לתוך הסן, הכוח של ויליאם התבצר בהסטנבק ולאחר קרב קשה אל מול כוח צרפתי עדיף זו נכבשה וכוחותיו הנותרים של ויליאם נשברו ונסוגו לכיוון צפונה לים במצב בלתי מאורגן. הכוח הגיע לשטאדה לחופי הים הצפוני וויליאם קיבל מנדט להגיע להסכם בשטח עם הצרפתיים, הסכם שביתת הנשק הזמני נחתם כשהכוחות הבריטים מכותרים ולמעשה העביר לצרפתיים את השליטה על רוב שטחי הסן. מספר חודשים לאחר מכן הפרוסים פלשו מחדש להסן ושיחררו אותה מהכוחות הצרפתיים.
הנסיך ויליאם שב ללונדון בבושת פנים לאחר נפילת הסן, הוא זכה ליחס מאוד ביקורתי על ניהול המערכה וחתימת ההסכמם (אף על פי שקיבל לכך מנדט). כאשר אביו המלך ג'ורג' השני נפגש איתו בלונדון הוא ציין בפניו: "הנה הבן שלי אשר הרס אותי ובייש את עצמו." הכישלון במערכה הביא למעשה לסיום הקריירה הצבאית שלו והוא התפטר מכלל תפקידיו הצבאיים.
שנים אחרונות.
בשנותיו האחרונות הנסיך ויליאם הפך ליועץ קרוב ומשפיע לאחר שאחיינו ג'ורג' השלישי עלה לכס המלכות הבריטי ב-1760. ויליאם סבל מפציעה שספג בקרב דטינגן (1743) בתחילת הקריירה שלו אשר מעולם לא החלימה במלואה, ובשנותיו האחרונות סבל מבריאות רופפת ומשקל עודף. הוא נפטר ב-31 באוקטובר 1765 בביתו ברחוב אפר גרוונור, מייפייר בלונדון, כשהוא בן 44. הוא מעולם לא נישא ולא היו לו ילדים. הנסיך ויליאם נקבר במנזר וסטמינסטר.
חברת האוטובוסים המאוחדת
"חברת הנסיעות המאוחדת" (شركة السفريات الموحدة, שרכת א-ספריאת אל-מווחדה) הוא איחוד של שבעת חברות תחבורה ציבורית של מזרח ירושלים.
היסטוריה.