לאחר המלחמה התגבשו בפולין מספר מחנות פוליטיים. אויבו העיקרי של פילסודסקי בציבור הפולני היה רומן דמובסקי אשר עמד בראש תנועת "הדמוקרטיה הלאומית", תנועה בעלת גוון ימני, אנטי-גרמני (בניגוד לנטייתו האנטי-רוסית של פילסודסקי), לאומני ואנטישמי. פילסודסקי היה בעל שורשים סוציאליסטים, אך הוא ומרבית אנשיו לא פעלו במסגרת המפלגה הסוציאליסטית הפולנית, והיו מצויים בספירה אידאולוגית משלהם, שתוליד לימים תנועה מעין-פשיסטית בשם "סנאציה" (מלשון "סניטציה" או "טיהור" של הפוליטיקה).
עוד בשנת 1918 מינה פילסודסקי את איש אמונו, הסוציאליסט ידז'יי מורצ'בסקי לראש הממשלה, אך תוך זמן קצר הצליח דמובסקי להפילו ולמנות במקומו את הפסנתרן בעל השם הבינלאומי איגנצי ין פדרבסקי. הייתה זו תחילת מערבולת פוליטית במסגרתה קמו ונפלו ממשלות בפולין אחת לכמה חודשים. החוקה שהתקבלה במרץ 1921 אך החריפה את המצב. לכאורה הייתה זו חוקה ליברלית ששמרה על זכויות האדם, אך למעשה, כוונת מנסחיה הייתה לבלום את פילסודסקי, בעל הנטיות הסמכותניות והנשיאותיות, ולפיכך הכפיפה חוקה זו את הרשות המבצעת להחלטות הסיים (הפרלמנט הפולני) במידה כזו שזו איבדה כל יכולת פעולה. בבחירות ב־1922 ניתנה הנשיאות לאיש השמאל גבריאל נרוטוביץ'. פילסודסקי התפטר מפעילותו הפוליטית במחאה על הבחירה. הימין הקיצוני ניהל תעמולת זוועה נגד נרוטוביץ' בטענה כי בחירתו נתמכה על ידי היהודים, ומספר ימים לאחר בחירתו נרצח. כאשר התייצבה בשנת 1923 ממשלת ימין, התפטר פילסודסקי מכל תפקידיו אף בצבא במחאה, ופרש לכפר קטן מחוץ לוורשה.
השלטון האישי.
מהפכת מאי.
במאי 1926 הייתה פולין נתונה במשבר כלכלי וחברתי מתמשך. ממשלתו של ולדיסלב גרבסקי אשר ניסתה במשך שנתיים לייצב את המצב הכלכלי נפלה, וקואליציה של ימין-מרכז-איכרים בראשות וינצנטי ויטוס שלטה במדינה. ממשלה זו כמעט ולא נהנתה מתמיכה עממית כלשהי, ורבים חשו כי העת בשלה לשינוי מהותי. ב־10 במאי 1926 נוסדה ממשלתו של ויטוס, ובאותו היום פרסם פילסודסקי מאמר בעיתון נפוץ ובו התבטא כי הוא "מוכן להילחם נגד ה"סיימוקרטיה" והבטיח "סניטציה" של החיים הציבוריים. העיתון הוחרם על ידי הממשלה והורד מדוכני העיתונים. בלילה שבין 11 במאי ו־12 במאי הוכרז מצב חירום בוורשה, ומספר יחידות צבא נשבעו אמונים לפילסודסקי. בבוקר אותו היום צעדו היחידות ותפסו את הגשרים שעל הוויסלה, בעוד שממשלת ויטוס מכריזה על מצב חירום. בשעה חמש אחרי הצהריים, נפגש פילסודסקי עם הנשיא וויצ'כובסקי ודרש את התפטרות ממשלת ויטוס. הנשיא דרש את כניעתו של פילסודסקי. לאחר צאת פילסודסקי מן הפגישה החלו פעולות אלימות. כעבור יומיים הכריזו הסוציאליסטים על תמיכתם בפילסודסקי ועל שביתה כללית, דבר שהפריע מאוד לפעילות הכוחות הצבאיים התומכים בממשלה. לבסוף התפטר ויטוס על מנת למנוע מן הקרבות הספורדיים שפרצו מלהפוך למלחמת אזרחים. כארבע מאות אנשים (חיילים ואזרחים) נהרגו בפעולות האיבה, ו־900 נפצעו. פילסודסקי ראה לנגד עיניו את מעשיו של בניטו מוסוליני ב"מצעד על רומא" בשנת 1922, אך בניגוד למוסוליני סירב לקבל כל משרה פרט לזו של השר לענייני צבא. ראש הממשלה היה קאזימיש בַרטֶל. פילסודסקי סירב להצעה להיות לנשיא, ובמקומו מונה הכימאי הנודע איגנצי מושצ'יצקי. עם זאת היה כוחו של פילסודסקי רב מכוחם של ראש הממשלה והנשיא גם יחד.
מדיניות הפנים.
סממנים ראשונים ל"תנועת סנאציה" (מלשון "טיהור") הופיעו עוד לפני "מהפכת מאי". התנועה מעולם לא לבשה לבוש פורמלי בדומה לפשיסטים באיטליה, וזאת כיוון שפילסודסקי הביע חוסר נחת הן מהמשטר המפלגתי והן מהמפלגות, כיוון שלטענתו הן מקדמות את האינטרסים הצרים שלהן על חשבון העם. עם זאת, חברים בתנועה הצטרפו לקואליציה של גופים ומפלגות הקרויה "הגוש הבלתי מפלגתי לשיתוף פעולה עם הממשלה" (B.B.W.R. - Bezpartyjny Blok Współpracy z Rządem), אשר זכה בבחירות של 1928 ברוב בסיים, דבר שהביא למעשה לחיסולו של המשטר הפרלמנטרי בפולין. פילסודסקי מעולם לא קיבל כל תפקיד פרט לתפקיד השר לענייני צבא, אך במהלך העשור שלאחר מכן, ועד ליום מותו, שלט ביד רמה במדינה. הוא מינה את השרים בממשלה באופן אישי, ואף קיבל את השרים בטרם יקבל אותם הנשיא, עם מינויה של כל ממשלה חדשה. עיקר מטרתו הייתה יציבות פנימית. ב־1930 פיזר את הסיים, ואסר את אנשי האופוזיציה, ובראשם ויטוס. מדיניות כלכלית נבונה הביאה לסופו של המיתון, ומדיניות מיעוטים נבונה הצליחה לשמור על התסיסה של המיעוטים הרבים ברמה סבירה. התברר כי האוקראינים חשים טינה לסטלין ולמשטרו הרבה יותר מאשר חשו לפילסודסקי. למרות זאת ננקטו פעולות אכזריות לפולניפיקציה של חבלי הארץ המזרחיים, שכונו "הקרסי" (Kresy - "הספר").
משטרו של פילסודסקי היה רחוק מלהיות עריץ, בנוסח המשטרים שקמו בגרמניה או איטליה, או אף משטרו של האדמירל מיקלוש הורטי בהונגריה. היה זה משטר שמרני, אשר הותיר חופש פעולה מסוים לאופוזיציה. הממשל הביע תיעוב גלוי לחוקה של 1921 ולמעשה הפך את היוצרות, והכפיף את הסיים לממשלה עד כדי ביטול כל כוחו העצמאי, אך חירויות האזרח הבסיסיות נשמרו. אנשים לא נאסרו בשרירותיות, והמפלגות הפוליטיות המשיכו להתקיים. עם כל זאת, מתחילת שנות השלושים ועד למלחמת העולם השנייה פעל בעיר בֶרֶזַה קַרטוּסקה (ביארוזה בבלארוס) מחנה מעצר שבו הוחזקו עצירים פוליטיים.
מדיניותו של פילסודסקי בנוגע ליהודים לא הייתה נגועה באנטישמיות של קודמיו וממשיכיו. בניגוד לגרבסקי, לא השתמש באנטישמיות לצרכיו, כמנוף לשינוי חברתי וכלכלי. עם זאת האווירה הכללית בפולין של בין מלחמות העולם לא הייתה אוהדת ליהודים, כך לדוגמה בימי הקרב על ורשה, בזמן המלחמה הפולנית-סובייטית, הוצאו אלפי חיילים וקצינים יהודים מיחידותיהם ורוכזו במחנה הסגר ליד העיירה יבלונה, וזאת בשל תעמולת זוועה שטענה כי היהודים מסייעים לקומוניסטים. על אף שפילסודסקי לא נודע בעוינות מיוחדת ליהודים, ככל שהתרחקה תנועת ה"סנאציה" מהאידיאלים הסוציאליסטים של ימי בחרותו של פילסודסקי והתקרבה מבחינה אידאולוגית למשטרים הרודניים האחרים באזור, הרי שחל שינוי איטי אך משמעותי באווירה, ומותו של פילסודסקי סימן מפנה לרעה ביחס השלטונות הפולנים אל האוכלוסייה היהודית.
מדיניות החוץ.
בתחילת תקופת פילסודסקי נקטו הפולנים במדיניות חוץ אנטי-גרמנית ופרו-צרפתית. הסכם לוקרנו לפיו הכירו המעצמות בגבול שבין גרמניה לצרפת, אך קבעו כי סכסוכי גבול בין גרמניה ופולין יעברו לבוררות אך הדגיש את חוסר הביטחון שביחסי פולין וגרמניה. בעיית העיר החופשית דנציג אך החריפה, בשל העובדה כי הפולנים מצאו לנכון להקים נמל משלהם, ללא תלות בעובדי הנמל והשירותים הגרמניים שבדנציג. הפולנים פיתחו לא הרחק משם כפר קטן בן כמה מאות תושבים, גדיניה, לעיר נמל גדולה, ובסוף שנות ה־30 עברו דרך נמל זה 80% מכל המוצרים אל פולין וממנה. נמל גדיניה היה לרקע לסכסוכים בלתי פוסקים עם גרמניה.
עם עלייתו של היטלר לשלטון בינואר 1933 ניסה פילסודסקי לגשש בצרפת אפשרויות לפעולה צבאית. משנכשל, החליט לשנות את מדיניותו. עוד בשנת 1932 הוחלף שר החוץ יוזף זאלסקי, בעל הנטייה הפרו-צרפתית בקולונל יוזף בק. בינואר 1934 חתם בק על הסכם אי התקפה עם גרמניה שתוקפו אמור היה להיות לעשר שנים, אך הוא הופר עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-1 בספטמבר 1939. מבקרי ההסכם של פולין עם גרמניה האשימו את פילסודסקי בזלזל בתוקפנות של היטלר במתן זמן לגרמניה להתחמש מחדש. היטלר הציע שוב ושוב ברית גרמנית-פולנית נגד ברית המועצות, אך פילסודסקי סירב, במקום זאת חיפש זמן יקר להתכונן למלחמה אפשרית עם גרמניה או ברית המועצות. רגע לפני מותו, פילסודסקי אמר ליוזף בק כי מדיניותה של פולין חייבת להיות לשמור על יחסים נייטרליים עם גרמניה, לשמור על הברית הפולנית עם צרפת ולשפר את היחסים עם בריטניה. שני הסכמי אי התקיפה נועדו לחזק את מעמדה של פולין בעיני בעלות בריתה ושכנותיה. פילסודסקי כנראה היה מודע לחולשת ההסכמים, וקבע: "לאחר ההסכמים האלה, אנחנו משתרעים על שני שרפרפים. זה לא יכול להימשך זמן רב. אנחנו צריכים לדעת מאיזה שרפרף ניפול קודם ומתי זה יהיה".
מותו של פילסודסקי.
באפריל 1935 התקבלה חוקה חדשה, אשר הייתה תפורה למידותיו של פילסודסקי, והעניקה לנשיא כוחות דיקטטוריים כמעט, תוך שהיא מרוקנת מתוכן את מוסד הפרלמנט. אך בשלב זה היה כבר פילסודסקי חולה אנוש, שכן הרחק מעין הציבור נאבק מזה שנים במחלות שונות, ומצב בריאותו הלך והידרדר. במאי 1935 מת בארמון בלוודר בוורשה. בצוואתו הורה פילסודסקי כי לבו ייטמן בווילנה, אשר הוחזקה על ידי פולין, בניגוד לדרישות ליטא וללחץ בינלאומי של חבר הלאומים, ובהתאם לחזונו בדבר הפדרציה הפולנית ליטאית. גופו נטמן בקריפטה של קתדרלת ואוול בקרקוב.
פילסודסקי
סן מרינו
הרפובליקה השלווה של סן מרינו (באיטלקית: Serenissima Repubblica di San Marino) שוכנת בהרי האפנינים והיא אחת מהמדינות הקטנות בעולם (מיד אחרי קריית הוותיקן, מונקו והאיים נאורו וטובאלו). סן מרינו, השוכנת כולה בתוך גבולות איטליה, היא אחת מבין 45 מדינות בעולם להן אין גישה לים. היא אחת מבין שש המדינות הזעירות באירופה ואוכלוסייתה היא הקטנה ביותר מבין חברות מועצת אירופה.