בשנת 1221 - ככל הנראה לאחר שובו של זאן דה בריין לארץ הקודש מהפיאסקו של מסע הצלב החמישי הוא קיבל את הנחלה והתואר של רוזן יפו ואשקלון ולאחר מכן, בשנת 1233 נישא למריה מקפריסין בתו של המלך הצלבני של האי הוגו הראשון.
בשנת 1225 ויתר ז'אן דה בריין על שליטתו בממלכה הצלבנית - כעוצר בעבור בתו איזבל השנייה, מלכת ירושלים אך שינוי זה שהוציא מהמפה הפוליטית של ממלכת הצלבנית את פטרונו ומיטיבו לא שינה את מעמדו של גוטייה הרביעי שנשאר אחד מהברונים החשובים בממלכת ירושלים.
מסע הצלב של הברונים.
מסע הצלב של הברונים יצא מאירופה לאחר מסע הצלב השישי ביוזמת האפיפיור גרגוריוס התשיעי. המסע כלל כ-1500 אצילים צרפתיים ובראשם תיבו הראשון משאמפן וברי שהיה גם מלך נאוורה על פי נישואין וידוע גם כתיבו מנאוורה - אדונו הפיאודלי של גוטייה הרביעי שנשא גם את תואר רוזן בריין.
ביום ה-1 בספטמבר 1239 נחת הצבא הצלבני של מסע הצלב של הברונים בעכו וחנה מחוץ לחומות העיר. במחנה התנהלו דיונים לגבי המהלכים הצבאיים העתידיים ודרכי פעולה אפשריות. לאחר התייעצות עם הבכירים שבאצילי הצלבנים בארץ ישראל - ובהם גוטייה הרביעי - ראשי הכנסייה הלטינית המקומית וראשי המסדרים הצבאיים הוחלט לנוע דרומה ולבצר את אשקלון.
קרב בית חאנון.
כבר בשלב התנועה דרומה התברר לאצילים המקומיים כי הם עומדים בפני עימות עם צבא מצרי גדול וייעצו שלא להיכנס לקרב שתוצאתו איננה ניצחון בטוח ולבצע נסיגה בדרך ממנה הגיע הצבא - שעדיין הייתה פתוחה. האבירים הצרפתיים גרסו כי יש להישאר ולהילחם בנימוק שנסיגה תותיר את החיילים הרגלים ללא הגנה ונתונים לרחמי הצבא המצרי. האבירים הצלבניים המקומיים בראשות גוטייה הרביעי מבריין ועימם הדוכס מבורגונדי רכבו צפונה לכוון אשקלון כשהם מבטיחים להזעיק תגבורת. כך נמלט גוטייה הרביעי מנפילה בשבי או מוות בתבוסה הקשה שהביאה להשמדת הצבא הצלבני בקרב בית חאנון.
מסע הצלב של ריצ'רד מקורנוול.
מעמדו של גוטייה הרביעי התחזק עם התרחבות נחלתו כאשר ריצ'רד מקורנוול אחיו של מלך אנגליה הנרי השלישי שנחת בחופי עכו באוקטובר של 1240. ריצ'רד מקורנוול החל לבנות מחדש את ביצורי אשקלון שנהרסו עוד בידי צלאח א דין לאחר קרב קרני חיטין. שיקום ביצורי העיר היה איום לא מרומז, שהונח לפתחו של הסולטאן המצרי והביא את שליט מצרים לשולחן המשא ומתן. משא ומתן זה הביא עם סיומו נכסים טריטוריאליים לידי הצלבנים בכל הארץ הכלל והרחיב את תחומי הרוזנות של גוטייה הרביעי.
קרב הירביה.
בתוקף מעמדו בממלכת ירושלים וכשליט של דרום ארץ ישראל עמד גוטייה הרביעי ולצידו פיליפ ממונפורט, ששימש כקונטאבל ממלכת ירושלים. בראש הצבא המאוחד של הצלבנים והנסיכים האיוביים של סוריה ועבר הירדן בקרב הירביה שנערך דרומית לאשקלון.
ביום 4 באוקטובר 1244 יצא הצבא הנוצרי המאוחד מעכו לכוון עזה. הצבא כלל את האבירים הארץ ישראליים וצבאות המסדרים הצבאיים. במועצת מלחמה באשקלון נפגשו הצלבנים עם הצבאות של שליט חומס אל מנסור - שייצג גם את שליט דמשק ושליט של עבר הירדן אלנאסר דאוד.
אל מנסור הציע לבצר את העמדות של הצבא המאוחד ולהמתין מתוך תקווה כי המצרים יאלצו לסגת משדה הקרב או לחלופין שהצבא המצרי יתקוף ראשון את קווי ההגנה וכשתישבר התקפתם יוכלו בני הברית לשבור את הצבא המצרי. הדעה הצלבנית, שגרסה כי יש להביא הכרעה בשדה הקרב הפתוח, היא שננקטה - ב-17 באוקטובר נפגשו הצבאות היריבים - בתוצאות קטסטרופליות שהביאו להשמדה מוחלטת של הצבא הצלבני. בספרו של יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל מציין ההיסטוריון כי הוא מעריך את מספר האבירים שנהרגו בקרב ב 2000 ואת מספר החיילים הרגלים שנהרגו ב 10,000. בספר מצוין כי מכלל האבירים 50 הצליחו להימלט משדה הקרב. ובהמשך מציין הכותב כי 100 לוחמים נוספים ברחו משדה הקרב עם פיליפ ממונפור בספר לא מצוין מספר הצלבנים שנלקחו בשבי. מתיה פריס מספר
כי מספר אצילים צלבניים נפלו בשבי ובראשם מפקד הצבא וגוטייה הרביעי נפלו בשבי המצרים.
שבי ומוות.
בני בריתם של המצרים בקרב הירביה - החואריזמים, נעו במהירות לאחר הקרב בניסיון לנצל את שבירת כוחם הצבאי של הצלבנים ולתפוס מבצרים צלבניים שנותרו ללא חיל מצב ראוי לשמו. הם הופיעו מול חומות יפו והציגו בפני מגיני העיר את גוטייה הרביעי מתוך תקווה כי הם יהיו מוכנים להחליף את אדון העיר בעיר עצמה. למרות העינויים שעבר מול החומות הורה גוטייה הרביעי לנתיניו שלא להיכנע וכך ניצלה העיר מכיבוש וככל הנראה מטבח כללי - אם לשפוט מגורל תושבי ירושלים שנכבשה זמן קצר לפני כן.
בהיותו חסר ערך כשבוי וללא תקווה לשחרור תמורת כופר נפש הועבר גוטייה הרביעי לידי המצרים. מועד העברה זו איננו ידוע אך אין ספק כי הוא היה בידי המצרים לפני תבוסת החואריזמים בשנת 1246 לצבאות האיוביים של דמשק.
בכלא המצרי, נרצח גוטייה הרביעי על ידי שליחים של סוחרים מוסלמים שאת רכושם שדד בעבר - עיסוק נפוץ אצל אצילים צלבנים. הצלבן וההיסטוריון הצרפתי ז'אן דה ז'ואנוויל מספר כי הרוצחים היו שליחי הקדושה שנשלחו להעלות את גוטייה הרביעי לדרגת מרטיר - על רקע חייו הטרגיים ונכונותו להקרבה עצמית.
על פי גרסה אחרת נהרג גוטייה הרביעי בעת ריב על מהלך משחק שחמט מול אמיר מוסלמי - מצרי.
עם מותו עברה רוזנות יפו- אשקלון הצלבנית לשליטת ז'אן ד'איבלין - מבצרו איבלין - כיום יבנה היה מרכז של נחלה וסלית של הרוזנות.
משפחה.
לגוטייה הרביעי ואשתו נולדו שלושה ילדים
וולטר הרביעי מבריין
הדוכסית
הדוכסית (באנגלית: The Duchess) הוא סרט דרמה בריטי משנת 2008, המבוסס על מאורעות היסטוריים ועל אישים בני המאה ה-18. הסרט בוים על ידי סול דיב, בכיכובם של קירה נייטלי ורייף פיינס.
עלילה.
ג'ורג'יינה (קירה נייטלי) היא בחורה צעירה הנישאת לדוכס עשיר ועתיר השפעה (רייף פיינס). לאחר שהדוכס מתאכזב מכך שהיא יולדת לו שתי בנות, היא נכנסת למערבולת של עצב, ומוצאת תנחומים בחברת בס פורסטר, אישה שבעלה בוגד בה ולא מאפשר לה לראות את שלושת בניה.
ג'ורג'יינה עוזרת לבס בכך שהיא מזמינה אותה לגור בביתה, אך מגלה שבס ובעלה מנהלים רומן. ג'ורג'יינה דורשת מהדוכס לגרש את בס אך הוא מסרב. ג'ורג'יינה הפגועה מוצאת תנחומים בזרועות אהוב נעוריה צ'ארלס גריי (דומיניק קופר), השואף להפוך לראש ממשלת אנגליה.
ג'ורג'יינה מציעה לדוכס להתגרש ממנה ולהינשא לבס, ובכך לאפשר לה להתייחד עם אהוב לבה, אך הדוכס הזועם מסרב להצעה ואונס אותה. כתוצאה מהאונס היא מתעברת ויולדת בן, ההופך ליורש הרשמי של הדוכס.
כל זה לא מביא את הדוכס לסלק את בס מביתו או להאיר פנים לג'ורג'יינה, והיא שוקעת ברומן עם גריי. כשהדוכס מגלה זאת הוא מכריח אותה להיפרד מעל גריי, ומאיים עליה שאחרת לא תראה את ילדיה, וכל שאיפותיו הפוליטיות של גריי ייחסמו. אז מגלה ג'ורג'יינה כי היא הרה מגריי, והדוכס מאלץ אותה למסור את התינוקת שנולדה לה למשפחתו של גריי.
התינוקת נקראת אלייזה, ומסופר בסוף הסרט שהיא קראה לביתה על שם אימה- ג'ורג'ינה. הסרט מסתיים בכך שג'ורג'ינה נשארת כ"אסירה בביתה שלה", בעוד גריי שבור הלב הופך לראש ממשלה ונישא לאחרת. ג'ורג'ינה נותנת את ברכתה לדוכס ולבס, והשניים נישאים. בס הופכת להיות הדוכסית השנייה של דבונשייר.
מקורות היסטוריים.
הסרט מבוסס על ספר ביוגרפי שכתבה הסופרת הבריטית-אמריקנית, אמנדה פורמן על ג'ורג'ינה קוונדיש, הדוכסית מדבונשייר.
תורת היחסות המיוחדת
מישל פיין
מישל פיין (אנגלית: Michelle Fine; ) היא פרופסור לפסיכולוגיה במרכז לבוגרים באוניברסיטת העיר ניו יורק (CUNY), בתחום פסיכולוגיה חברתית-אישיותית, במחלקה לחינוך עירוני ולימודי נשים. מלמדת באוניברסיטה זו מ-1990. מחקריה מתמקדים בנוער בבתי הספר, בקהילות ובבתי כלא, דרך תאוריות פמיניסטיות ביקורתיות. התמקדה בביקורת של תחום החינוך המיני לנוער בארצות הברית.
ביוגרפיה.
פיין סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת ברנדייס בשנת 1975. בשנת 1978 השלימה תואר שני בפסיכולוגיה במכללה למורים באוניברסיטת קולומביה, וב-1980 קיבלה תואר דוקטור לפסיכולוגיה חברתית.
בשנים 1981-1992 מילאה תפקידים שונים בתוכנית לפיתוח אנושי של אוניברסיטת פנסילבניה, ומאז שנת 1992 היא משמשת כפרופסורית במחלקה לחינוך עירוני ובמחלקה ללימודי נשים באוניברסיטת העיר ניו יורק.
במקביל, עבדה בין השנים 1988-1995 כיועצת בבתי הספר המקיפים של פלורידה.
מאמרים בולטים.
במאמרה משנת 1992, "מיניות, השכלה וצעירות בגיל ההתבגרות: השיח החסר על תשוקה", סוקרת פיין את החינוך המיני והיחס אליו בשנות ה–80 בארצות הברית. במאמר זה היא טוענת כי לא ניתנת תשומת לב מספקת לרגשותיהן ולמחשבותיהן של הנשים הצעירות שאליהן מכוון החינוך המיני בבית הספר. טענתה היא כי למעשה אין חינוך מיני בבתי הספר, וכי הדרך היחידה בה מחנכים את הצעירים לגבי מין ובריאות היא הימנעות ממין. פיין טוענת כי יש צורך לקיים שיח בנושא תשוקה בבתי הספר, כיוון שתשוקה היא המקור להריונות של צעירות ולפגיעות גופניות בהן ובצעירים שאינם הטרוסקסואלים. במאמר טוענת פיין כי על ידי מתן אפשרות לדבר על מין, ולקבל חינם אמצעי מניעה ושירותי בריאות תוך בתי ספר, אפשר יהיה למנוע רבות מהבעיות הקשורות במין בהן נתקלים צעירות וצעירים.