במלחמת האזרחים הספרדית בשנים 1936–1937 שימש כנספח צבאי ויועץ לעניינים ימיים של ממשלת הרפובליקנים. באותה תקופה פיתח תיעוב לפאשיזם. בשובו לברית המועצות התמנה למפקד הצי באוקיינוס השקט. הוא עבר בשלום את טיהורי סטלין ואף הגן על קצינים רבים.
ב-28 באפריל 1939 מונה לשר לענייני הצי והחזיק בתפקיד זה עד תום המלחמה.
מלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה היו לצי הסובייטי שתי שייטות: הצי הבלטי ושייטת הים השחור. באזור הבלטי היה לצי תפקיד חשוב בעת המצור על לנינגרד ובהעברת אספקה לעיר הנצורה. ב-27 באוגוסט 1941 הצליח הצי לחלץ את רוב חיילי הצבא האדום שנלכדו בטאלין.
בים השחור לחם הצי בקרבות על אודסה וסבסטופול. כן השתתף הצי בנחיתת הכוחות באזור קרץ'. בפברואר 1944 הועלה קוזנצוב לדרגת אדמירל הצי.
לקראת סוף המלחמה השתתף הצי במלחמה עם יפן ובכיבוש האי סחלין והאיים הקוריליים. ב-14 בספטמבר 1945 הוענק לו עיטור גיבור ברית המועצות.
לאחר המלחמה.
ב-1947 סולק מתפקידו בהוראת סטלין וב-1948 נאסר הועמד למשפט ביחד עם עוד אדמירלים בצי. הם הואשמו בהעברת חומר מסווג לבריטים. האדמירלים האחרים קבלו עונשי מאסר ואילו קוזנצוב שוחרר אך הורד לדרגת תת-אדמירל. ב-1951 החזיר אותו סטלין לתפקידו הקודם כמפקד הצי אבל דרגתו הוחזרה לו רק לאחר מותו של סטלין ב-1953. באותה שנה מונה לסגן ראשון של משרד ההגנה וב-1955 מונה למפקד העליון של הכוחות הימיים בדרגת אדמירל הצי הסובייטי, עוטר ב"כוכב מרשל" והועלה לדרגת אדמירל הצי הסובייטי.
קוזנצוב התעמת עם ז'וקוב בעניינים הקשורים לצי. ב-29 באוקטובר 1955 אירע פיצוץ אדיר באניית המערכה נובורוסיסק (Новороссийск) והיא שקעה ביחד עם 608 אנשים. ז'וקוב מצא בכך דרך להיפטר מקוזנצוב. הוא הורד שוב לדרגת תת-אדמירל, נאלץ להתפטר מהצבא ונאסר עליו לעסוק בכל דבר הנוגע לצי.
קוזנצוב מת במוסקבה ב-6 בדצמבר 1974 ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה. בשנת 1988 החליטה נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות להחזיר לו את דרגתו ועיטוריו.
על שמו קרוי מצר אדמירל קוזנצוב ונושאת המטוסים אדמירל קוזנצוב.
טובה גולדברג
טובה גולדברג (31 ביולי 1930 – 24 בספטמבר 2006) הייתה קשרית מטעם הגדנ"ע בירושלים הנצורה בימי מלחמת העצמאות, ובמהלך פעילותה נפצעה ואיבדה את ידה. על אף הפציעה מילאה את המשימה ובכך הצילה את חייהם של לוחמים אחרים, ועל כך הייתה מועמדת לקבלת אות גיבור ישראל, והיא בת 17 בלבד. בשל גילה הצעיר ומפני שלא הייתה חיילת מן השורה, לא קיבלה את האות.
בשנת 1959 ראה אור בהוצאת אל"ף ספרו של אברהם שלמון "הקשרית האמיצה: סיפור עלילה מימי מלחמת השחרור", המבוסס על סיפור חייה של גולדברג ומתאר את עלילות גבורתה של נערה חברת הגדנ"ע בזמן המצור על ירושלים.
קורות חייה.
טובה גולדברג נולדה בירושלים, בת רביעית לשבעת ילדיהם של משה ומרים גולדברג, דור רביעי בשכונת בית ישראל בעיר. אביה היה סוחר בננות, ואמה עקרת בית. גולדברג למדה בבתי ספר דתיים ובגימנסיה יד חנה, והייתה חניכה בתנועת הנוער בני עקיבא. כשהייתה בכיתה י"א, הצטרפה גולדברג ללא ידיעת משפחתה לגדנ"ע, ושימשה כקשרית בירושלים.
המשימה והפציעה.
בבוקר יום שלישי, 8 ביוני 1948, במהלך הפגזה על ירושלים, נשלחה טובה גולדברג להעביר מכתב מהמטה האזורי בשכונת בית ישראל לבניין הסוכנות היהודית בדבר ביטול יציאה לפעולה מתוכננת בעקבות מידע על מארב אויב. מכיוון שהקווים היו מנותקים ובקווים התקינים היה חשש לציתות, לא הייתה אפשרות להעביר את ההודעה בטלפון ולא באלחוט. תפקיד השליחות הוטל על חברה אחרת בגדנ"ע, מיכל הריסון (מודעי), שהייתה חברתה של טובה גולדברג. מכיוון שבן זוגה של חברתה הגיע לבקר אותה, ביקשה ממנה להחליף אותה במשימה זו. טובה נענתה לבקשה ללא כל הסתייגות, לקחה את המכתב ויצאה לדרך. כשהגיעה לרחוב בן-יהודה התפוצץ על ידה פגז. ההדף גרם להפלתה ולאיבוד הכרתה.
כשהתעוררה מעלפונה גילתה שהפגז קטע את זרועה הימנית, אך לא מיהרה לבקש עזרה רפואית, אלא חיפשה את המכתב שנשמט. היא מצאה אותו במרחק מטרים אחדים ממנה, הרימה אותו בידה השמאלית והחלה לרוץ לעבר בניין הסוכנות. היא התגברה על כאביה והגיעה לבניין הסוכנות כשהיא שותתת דם. בפתח הבניין נפלה וזעקה מכאב. הפקידים בבניין הסוכנות לא יכלו לצאת לסייע לה מחשש ההפגזה, אך האפסנאי, אברהם לוסטיגמן, לא שעה להוראה ויצא מחוץ לבניין. בדרכו לצעירה הפצועה נפל מהדף פגזים נוספים, אך בסופו של דבר הגיע אליה וקיבל את הידיעה.
מועמדות לקבלת אות גבורה.
מעשה הגבורה של טובה גולדברג התפרסם ועיתוני העיר כתבו בשבחה והדגישו את אומץ לבה. מעדותו של לוסטיגמן עולה כי אף לא לרגע שכחה טובה גולדברג את תפקידה ואף אמרה לו: "הפסדתי את ידי, אבל הבאתי לכם מכתב". נכונותו שלו עצמו להקריב את עצמו צוינה לשבח בפקודת יום ב-9 ביוני 1948. טובה אושפזה בבית החולים האנגליקני בירושלים. רק אז גילו הוריה שביתם השתתפה בפעולה כקשרית. לאחר הקרבות המליץ מפקד הגדנ"ע בירושלים יהושע אריאלי בפני דוד שאלתיאל, מפקד המערכה הצבאית על ירושלים, להעניק לה אות גיבור ישראל, וכך כתב:
שיקום והקמת משפחה.
בבית החולים האנגליקני בירושלים הכירה טובה גולדברג את אשר (אוסקר) בק, יליד ברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה, שאיבד את כל משפחתו בימי השואה. הוא עצמו קפץ מרכבת שהובילה אותו ואת אמו ואחיו למוות, הגיע ליערות והצטרף לשורות הפרטיזנים. ארצה הגיע ב-1947, התגייס לפלמ"ח ושירת בגדוד השישי של חטיבת הראל. השתתף בשיירות שהובילו ציוד ואספקה לירושלים הנצורה. באחת הפעמים נפצע קשות ונחשב כמת. עם פינוי גופות משדות הקרב הצליח להזיז את ידו וסימן כי הוא חי. רגלו נקטעה. טובה גולדברג ואשר בק הכירו במהלך השיקום ונישאו ב-12 ביולי 1949.
טובה גולדברג למדה לתפקד ביד שמאל וכל חייה נאבקה לקיום אורח חיים עצמאי. אף על פי שלא הייתה חיילת בצה"ל הוכרה כנכת צה"ל. הם גרו ביפו, שם נולד בנם יצחק, ואחר כך ברמת גן, שם נולדה בתם אורנה. טובה למדה הוראה בסמינר לוינסקי ועבדה כמורה לתנ"ך ולשון, הייתה מחנכת ואחר כך סגנית מנהל בית ספר פרדס ברמת גן. תלמידיה העריצו אותה והתייחסו אליה בהדרת כבוד והכירו את סיפור גבורתה. במהלך השנים נעתר אשר בק להפצרות קרוביו להחליף תותב בגרמניה, והיא הצטרפה אליו. היא עצמה לא החליפה את התותבת למשוכללת יותר מחשש שתלמידיה ותלמידותיה יירתעו. עם פרישתה ממערכת החינוך התנדבה בתוכנית תהילה בעירית רמת גן להשלמת השכלה למבוגרים. בשעות הפנאי אהבה לשחק ברידג' ואף השתתפה בתחרויות בינלאומיות.
במהלך השנים סירבה טובה גולדברג להתראיין לעיתונות. היא נהגה לומר ש"עשיתי מה שכל אחת אחרת הייתה עושה במצבי". הצניעות, האמונה והדבקות במטרה היו חלק מהווייתה והיא לא חשה שעשתה מעשה הרואי. כל חייה סירבה שיתייחסו אליה כאל נכה והתעקשה להתמודד עם כל פעולות היומיום באופן עצמאי. בלילה לפני מותה אמרה לבני משפחתה: "אני הולכת למות ולא השארתי אחרי כלום". לתחושתה, לא השאירה חותם על דפי היסטוריה.
נפטרה בראש השנה תשס"ז ונקברה בבית העלמין ירקון לצד בעלה שנפטר בדיוק עשר שנים לפניה, בערב ראש השנה תשנ"ז.
"הקשרית האמיצה" (1959).
בשנת 1959 פרסם המורה וסופר הילדים הוותיק אברהם שלמון את הספר הקשרית האמיצה, שהתבסס על סיפורה של טובה גולדברג. אחייניתו, שהייתה חברתה הטובה של גולדברג, סיפרה לו על הקשרית הצעירה בגדנ"ע בירושלים הנצורה שאיבדה את ידה בפעולה, אך אף על פי כן השלימה אותה. בספרו תיאר שלמון את סיפורה של טובה גולדברג, תוך עשיית מספר שינויים בדמותה. שלמון העמיד במרכז הספר את סיפור הפעולה והפציעה, אך שינה מעט את הפרטים הביוגרפיים של הגיבורה. בספר נקראה בת דמותה של טובה בשם יפה. וכך כתב:
סיפור גבורתה של טובה גולדברג שימש לשלמון השראה לכתיבת הספר, והוא קרא לגיבורתו יפה. טובה גולדברג הסתייגה מהספר בשל אי-דיוקים בתיאור הוריה וימי ילדותה ובשל הצגת הקשרית כגיבורה.
פיוטר קרסנוב
פיוטר קרסנוב (ברוסית: Пётр Николаевич Краснов; 10 בספטמבר 1869 - 16 בינואר 1947) היה גנרל רוסי, ראש הקוזאקים בתקופת התקוממות נגד השלטון הסובייטי במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה בהמשך, לחם בראש יחידות מתנדבים קוזאקים לצד הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
קורות חייו.
תחילת דרכו.
פיוטר קרסנוב נולד בסנקט פטרבורג למשפחת קצין בחיל הקוזאקים. בשנת 1890 התחיל ללמוד בגימנסיה אך לאחר חמש שנות לימוד עבר לבית הספר לקצינים. קרסנוב סיים את בית הספר לקצינים בהצטיינות יתרה. בשנת 1889 הוא החל לשרת בחיל הפרשים ביחידה קוזאקית. בשנת 1892 קרסנוב החל ללמוד באקדמיה של המטה הכללי, אך כעבור שנה עזב אותה וחזר לגדוד. בשנת 1901 הוא נשלח על ידי שר ההגנה למנצ'וריה, סין ויפן.
החל משנת 1891 קרסנוב החל לכתוב ספרים שזכו לפופולריות בציבור הרוסי. במהלך מרד הבוקסרים ומלחמת רוסיה–יפן הוא היה כתב צבאי.
בשנת 1909 קרסנוב חזר לרוסיה, למד בבית הספר לקציני פרשים ובשנת 1910 קודם לדרגת קולונל.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה יחידה של קרסנוב לחמה בחזית נגד האימפריה האוסטרו-הונגרית. קרסנוב הצטיין במלחמה זו והוענקו לו מספר עיטורים.
לאחר המהפכה.
לאחר מהפכת פברואר קרסנוב לא השתתף בפוליטיקה והמשיך לשרת בצבא. בספטמבר 1917 הוא קודם למפקד אוגדה. לאחר מהפכת אוקטובר, לפי פקודת אלכסנדר קרנסקי קרסנוב התחיל לקדם את אוגדתו לכיוון סנקט פטרבורג. קרסנוב כבש מספר עיירות בפרברי הבירה אך לאור נחיתות מספרית לא היה יכול להמשיך בלחימה. הוא חתם על הסכם אי-לוחמה עם הבולשביקים וחזר לאזור דון.