האגס מעוטר באמנות הרומית והביזנטית בציורי הקיר, בגילופי אבן ובפסיפסים מאיטליה, מטורקיה ומיוון. לעיתים האגס מלווה במיני פרות אחרים בתיאורים של מחרוזות צומח במסגרות של תמונות, האגס משובץ בצנצנות זכוכית מלאות פרות נאים, או מונח על מדפי מטבח עמוסי מצרכים, פרות וירקות.
באמנות של ארץ ישראל מהתקופה הביזנטית, האגס מעוטר רק בפסיפסים איכותיים ובעיקר בווילות פרטיות ובכנסיות מארץ ישראל. עיטורי האגס שכיחים בעיקר במבנים מאזורי יהודה, גליל והשומרון. אזורים אלו מקבילים לאזורים בהם קיימת תפוצה טבעית של האגס הסורי, אשר שימש כפרי מאכל בפני עצמו וגם שימש ככנה להרכבת מינים מתורבתים. גם כיום משמש עץ האגס הסורי ככנה לחקלאים מן המגזרים הערבי והדרוזי בגליל. בנוסף לכך אזורי ההר מאפשרים גידול יציב ואיכותי של עצים ממשפחת הוורדיים הזקוקים למנות צינון בחורף. האגסים עוצבו לראווה בפסיפסים כפרות בודדים במדליונים, הם הוצגו לראווה או להגשה בקערה או בצעיף וגם שולבו בתיאורים של עצים צעירים או בוגרים הנושאים עלווה עשירה ופרות גדולים, צבעוניים ומרשימים באיכותם.
אדוונטיזם
אדוונטיזם (אדוונט: התגלות שנייה) זו אמונה, שלפיה עתיד לחזור ישו לעולמנו בקרוב.
אמונה זו רווחת בקרב כמה עדות נוצריות פרוטסטנטיות, ששורשיהן בהתעוררות הגדולה, גל של התעוררות דתית שהתרחש בארצות הברית בתחילת המאה ה-19. המטיף הבפטיסטי ויליאם מילר (1782-1849) מפיטספילד שבמסצ'וסטס מילא תפקיד מרכזי בהתפתחות תנועה דתית זו, עם חזיונותיו להתגלותו של ישו מחדש באוקטובר 1844, בהתבסס על פרשנותו לספר דניאל. מעבר לרקע המשותף באמונה משיחית זו, מרבית העדות האדוונטיסטיות מציינות את יום המנוחה בשבת (ולא ביום ראשון כמקובל בזרמים המרכזיים של הנצרות).
בין הזרמים אשר ניתן להגדירם כאדוונטיסטים:
הים האדריאטי
הים האדריאטי (נכתב גם הים האדריאתי; באיטלקית: Mare Adriatico, בסרבו-קרואטית: Jadransko more, באלבנית: Deti Adriatik) הוא זרוע של הים התיכון המפרידה בין חצי האי האפניני לחצי האי הבלקני, והמפרידה את הרי האפנינים מהאלפים הדינריים.
חופו הדרומי-מערבי שוכן באיטליה ואילו הצפוני-מזרחי שוכן לאורך המדינות סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה, מונטנגרו ואלבניה.
מקור השם.
מקור שמו של הים הוא מהעת העתיקה, בלטינית נקרא הים "Mare Hadriaticum". השם נגזר משמה של העיר אדריה (Adria) השוכנת באיטליה, בקרבתו של הים. בתחילה שימש השם רק את חלקו הצפוני, ובהרחבה התייחס השם גם לחלקיו הדרומיים, עד למפגש עם הים היוני, במפרץ טאראנטו.
תיחום.
הים האדריאטי משתרע מקו-רוחב 40° צפון, צפונית-מערבית, עד קו-רוחב '45°45. אורכו 770 ק"מ (415 מיילים ימיים). רוחבו הממוצע 160 ק"מ (85 מייל ימי), אך במצר אוטרנטו רוחבו רק 85–100 ק"מ (45-55 מייל ימי). שטחו 160,000 קמ"ר.
חלקו הצפוני של הים רדוד יחסית, ובאזור הים בין העיר רימיני וחצי האי איסטריה עומק הים הפתוח כמעט ואינו עולה על 46 מטרים. בין הערים שיבניק (Šibenik) בקרואטיה ואורטונה (Ortona) באיטליה מעמיק הים עד ליותר מ-180 מטרים. העומק המרבי הוא 1,460 מטר ונמצא ממזרח להר האיטלקי מונטה גרגרנו (Monte Gargano). העומק הממוצע של הים משוער ב-240 מטר.
איים וחופים.
החוף המערבי הוא נמוך באופן כללי ובצפון מערב מתמזג עם לגונות וביצות שהן חלק מהדלתה של נהר הפו, היכן שמשקעי קרקע שנסחפו לים הרחיקו עם השנים את העיר אדריה מן החוף.
העיר ונציה בנויה על האיים שבלגונות של מפרץ ונציה. ערים אחרות לאורך החוף האיטלקי הן רוונה, רימיני, אנקונה, פסקרה, בארי וברינדיזי.
החוף המזרחי הוא ברובו חשוף וסלעי, ובו איים רבים. באזור מפרץ קוטור ההרים הגבוהים נופלים במקומות מסוימים אל הים שלמרגלותיהם. צבעי המסלע באזור הוא אפור בהיר, אשר מבליטים אותו לעומת הצמחייה הכהה העשירה בחלק מן האיים. למעשה מונטנגרו (שפרוש שמה הוא "הר שחור") קרויה על שם האורן השחור המכסה את חופיה. ערים בולטות בחוף המזרחי הן טריאסטה באיטליה, קופר בסלובניה, פולה, רייקה, זדר, ספליט ודוברובניק בקרואטיה, ודורס באלבניה.
הים האדריאתי
מיכאל אבי-יונה
מיכאל אבי-יונה (בּוּכְשׁטַבּ; 26 בספטמבר 1904, תרס"ה, לבוב – 26 במרץ 1974, ירושלים) היה ארכאולוג, גאוגרף וחוקר התרבות והאמנות הקלאסית בארץ ישראל.
קורות חיים.
מיכאל אבי יונה היה בן יחיד לשלמה ותמר בוכשטאב מלבוב. אביו היה ד"ר ועורך דין מצליח. אבי יונה עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1919. בתחילה למד בגימנסיה העברית בירושלים, ולאחר מכן נסע לאנגליה ולמד ארכאולוגיה קלאסית והיסטוריה באוניברסיטת לונדון, שם סיים תואר ראשון בהצטיינות יתרה. כאשר חזר לארץ ישראל החל ללמוד בבית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים. חפירותיו הראשונות, במסגרת בית הספר, היו בתל אל-עג'ול ובירושלים (חפירות העופל).
כאשר סיים את לימודיו, התקבל למחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי ועבד כספרן, עוזרו של הספרן הראשי הרטלי, כארכיונאי וכעורך כתב-העת של מחלקת העתיקות. בשנת תרצ"ג הוא חפר, מטעם המחלקה, בית כנסת עתיק בעספיא. בשנת 1941 ליווה חפירת קברים ליד נהריה. בשנת 1946 השתתף בפירות בתל בית ירח.
ב-1943 קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטת לונדון בה למד. לאחר קום המדינה עבד כמזכיר המדעי של מחלקת העתיקות.
אבי-יונה פרסם מאמרים רבים בנושאים מגוונים ולא הרבה לערוך חפירות ארכאולוגיות, והחשיב עצמו כ"ארכאולוג כורסה". עם זאת נזקפות לזכותו כמה תגליות. בשנת 1949 ערך חפירות בגבעת רם (שייח' באדר) שבירושלים, במקום שבו נבנו בנייני האומה, והיה הראשון לגלות את בית המלאכה ללבנים ורעפים של הלגיון הרומי העשירי. השתתף בסקר הראשון שנערך במצדה, שקדם בשנים אחדות לחפירות, וערך חפירה מצומצמת בצפונה של קיסריה, מקום שנתגלו שרידים של בית כנסת קדום. בשנת 1958 פיקח מטעם מחלקת העתיקות על העבודות בעבדת. לאחר מבצע קדש היה בין הארכאולוגים שירדו לסיני לסקור את הממצאים הארכאולוגיים בה, ואף פרסם כתבי יד עתיקים ממנזר סנטה קתרינה.
מאוחר יותר החל בקריירה אקדמית. ב-1953 מונה כמרצה בכיר בחוגים לארכאולוגיה ולתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים. במסגרת זו כתב ספרים רבים שהפכו לנכס צאן ברזל של התרבות המדעית בישראל. בנוסף, ערך את כתב העת "Israel Exploration Journal", הביטאון המדעי המרכזי של הארכאולוגיה הארצישראלית. ב-1958 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לונדון.
אבי-יונה היה בין הראשונים שהנהיגו את ההצגה החזותית של החומר ההיסטורי, הארכאולוגי והגאוגרפי. בנוסף מילא מספר תפקידים ציבוריים, בהם חבר "הוועדה הגאוגרפית" לקביעת שמות בנגב, וועדת השמות הממשלתית וחבר הוועד המנהל של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
אבי-יונה נמנה עם כותבי ערכים של האנציקלופדיה העברית. הוא כתב בנושאי טופוגרפיה וגאוגרפיה של ארץ ישראל, ארכאולוגיה כללית וארץ ישראלית, היסטוריה, מסחר, דרכים בארץ ישראל מימי קדם עד ההתיישבות החדשה, המקומות הקדושים וחקירת ארץ ישראל.
זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תשט"ו על ספרו "קדמוניות ארצנו" ובפרס בן-צבי לשנת תשל"א.
אבי-יונה התגורר בשכונת רחביה בירושלים. בתו היא הציירת יעל אבי-יונה.
דגם ירושלים בימי בית שני.
פרופ' אבי-יונה הנחה את בניית דגם ירושלים בסוף ימי בית שני שנבנה במלון "הולילנד" ונחנך בשנת 1966, לאחר שלוש שנות עבודה מאומצות. בעבודתו הסתמך אבי יונה על מקורות ספרותיים, מעט ממצאים ארכאולוגיים מארץ ישראל, ומקבילות מן העולם הקלאסי. במסגרת מחקרו להקמת הדגם ביקר בטורקיה וביוון כדי לעמוד מקרוב על צורת הבנייה במבנים ואתרים מקבילים מאותה תקופה. לצידו סייעה רעייתו חווה, שהייתה אמנית ותיעדה בדקדקנות רבה באיורים ובתרשימים את פרטי המבנים הקלאסיים שהיוו בסיס למבני הדגם.
הדגם הועבר בשנת 2006 לקריית מוזיאון ישראל בגבעת רם. הכביש המוביל אל מתחם הולילנד קרוי כיום על שמו.
מספריו.
ארכיונו של אבי-יונה שמור בספרייה הלאומית.
ג'ורג' איסטמן
ג'ורג' איסטמן (באנגלית: George Eastman; 12 ביולי 1854 - 14 במרץ 1932) ממציא ותעשיין אמריקני, מייסד חברת "קודאק".
חייו.
בתקופה בה איסטמן החל להתעניין בצילום, הפקת הצילום הייתה מסובכת ויקרה, כשבעיקר בעלי מקצוע או חובבים נלהבים עסקו בו.
בשנת 1880 ייסד בית חרושת ללוחות צילום "יבשים", והחל לפתח סדרה של המצאות שהפכו את הצילום, כעבור שמונה שנים בלבד, לעיסוק במחיר שווה לכל נפש.
המצאתו הראשונה הייתה מצלמת תיבה ובה גליל סרט בן מאה מסגרות. המצאה זו אפשרה לצלם לשלוח את סרט הצילום שלו לפיתוח בחברה ובכך הקל על הצלמים שעד אותו הזמן פיתחו את תמונותיהם בעצמם.
כעבור שנה המציא איסטמן את סרט הצילום השקוף.
בשנת 1900 איסטמן ייצר מצלמה מיוחדת לילדים, שהייתה קלה ונוחה לשימוש.
בשנת 1928 איסטמן פיתח תהליך זול לפיתוח סרטי צילום צבעוניים.
מתחילת המאה ה-20, החברה שלו "איסטמן-קודאק" שלטה בכל ענף הצילום באמריקה ואיסטמן הפך למולטי מיליונר.
איסטמן תרם כסף רב לצדקה (75 עד 100 מיליון דולר במחירים של אותה תקופה) רוב הכסף הלך לאוניברסיטת רוצ'סטר ולמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. תנאי העבודה במפעליו היו מן הטובים ביותר בזמנם.. בשנת 1918 הוא תרם סכום משמעותי להקמת בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול.
בשנת 1930 חלה איסטמן במחלה חשוכת מרפא וכעבור שנתיים התאבד.
ארכאולוג