בסין התפתחה סוגה ספרותית בעלת מגוון רחב של דרכי ביטוי ומופעים הידועה בשם ווּשְׂיָה, סוגה זו עוסקת בתיאורים מיתיים ואגדתיים, חלקם מבוססים על אירועים היסטוריים, ועלילתם מתרחשות בעיקר בסין העתיקה. אף על פי שנכתבה במקור על הנייר, הוושיה מצויה גם בסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ותיאטרון, כמו גם יצירות אמנותיות כקומיקס.
הוושיה מהווה חלק נכבד מהתרבות הפופולרית של דוברי השפה הסינית ברחבי העולם. גיבורי הוושיה הסינית פועלים תחת קוד התנהגות שמחייב אותם לתקן עוולות, בייחוד כאשר נמצאים חסרי הישע תחת מצוקה או דיכוי. הגיבור לוחם למען הצדק, מבקש להסיר את עולו של עריץ, או מחפש כפרה על טעויות עבר.
קוד ההתנהגות הסיני (俠, בפין-יין: Xiá, שְׂיָה) דומה לקוד ההתנהגות של הסמוראים היפניים (בושידו), של אבירים המערב אירופאים ושל האקדוחנים במערבונים האמריקאים. גם בסוגה זו משמש הדו־קרב כרגע שיא בעלילה בו מתעמתים הטוב והרע ובו נחשפים הפנים האמתיות של הנפשות הפועלות. דוגמה לסיפורת מסוג זה ניתן למצוא בסדרת הספרים "עגור הברזל" (鶴鐵系列) מאת הסופר הסיני וָאנְג דוּלוּ (王度廬, בפין-יין:Wáng dùlú; 1977-1909). בספרים אלו מתואר מאבק הנמשך על פני 5 דורות של לוחמים נודדים (בסינית 遊俠 בפין-יין: Yóuxiá, יוּאוּשְׂיָה) המתמודדים מול עוול ורוע. המפורסם מספרי סדרה זו הוא הספר הרביעי, "נמר, דרקון" (臥虎藏龍), שעל פיו הופק סרט באותו שם זוכה פרס האוסקר.
בסרטים.
עם תחילת הקולנוע גילו יוצרי הסרטים כי סרטי הרפתקאות (עם סצנות פעולה), בעיקר אלו המבוססים על ספרי הרפתקאות פופולריים, זכו להצלחה ואהדת הקהל. דו־קרבות היו לסצנות מרכזיות המושכות קהל, סצנות אלו היו מושלמות בסרטים שהיו אילמים בתחילה מאחר שייצרו דרמה רבת הבעה ללא צורך בטקסט. מלחמת העולם הראשונה, שהביאה לפריחה מחדש של הרומנטיקה וחיפוש אחר מקורות השראה הרואיים, הגבירה מגמה זו. בתקופה זו, בלטו אדפטציות של סדרת הספרים "שלושת המוסקטרים" שזכו למספר רב של גרסאות לאורך השנים, וגם "האסיר מזנדה", "איבנהו" ו"זורו".
סרטי ההרפתקאות, דרמות תקופתיות ועיבודים לספרים קלאסיים נחשבו תמיד לנושאים בטוחים ללא חשש לפרובוקציות או דיון בנושאים מעוררי מחלוקת, הדו־קרב והקשרו לערכים של אבירות היה בחירה ברורה בהוליווד של אמצע המאה ה-20. גם כאשר הערכים החברתיים השתנו וסרטים שנוצרו בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, כגון "גלדיאטור" סדרת "מלחמת הכוכבים" ו"שר הטבעות", מפיקים ותסריטאים חוזרים על הנוסחה הפשוטה שבה מוצב הגיבור כנגד הנבל בדו־קרב כשהם חמושים בחרבות או כלי נשק דמויי חרבות כדי לעורר את התרגשות הצופים. עם זאת, במספר סרטים מוכנס טוויסט בדו־קרב הקלאסי בו הטוב מביס את הרע. טוויסטים כאלה כוללים: "דו־קרב משולש" בו 3 דמויות עם איבה הדדית נלחמות בו-זמנית זו בזו; דו־קרב הכולל סיוע מדמויות משנה; ודו־קרב בסופו הנבל חוזר בתשובה ומכפר על מעשיו הרעים.
בדרמה תקופתית.
"בארי לינדון" (באנגלית: Barry Lyndon), סרטו של סטנלי קובריק מ־1975, מבוסס על ספרו של ויליאם מייקפיס תאקרי "מזלו של בארי לינדון" מ-1844. הסרט סוקר את הרפתקאותיו של רדמונד בארי, אירי כפרי מהמאה ה-18, שלאחר חתונת אהובת לבו עם קצין בריטי, מחליט לעשות מעשה ולטפס בכל דרך אפשרית בסולם אל המעמד העליון ובסופו של דבר נופל מֵאִיגָרָא רָמָא לְבֵירָא עֲמִיקְתָּא. הסרט מתאר באופן ויזואלי עשיר את חיי התקופה על יופיים וכיעורם אך חורג מהעלילה של הספר לא רק על רקע מגבלות העיבוד הקולנועי, אלא מציב את הדו־קרב כציר ומוטיב מרכזי בסרט. הסצנה הפותחת היא של דו־קרב במהלכו נהרג אביו של לינדון, וסצנת הדו־קרב האחרונה היא המשמעותית ביותר בסרט ובמהלכה נלחם לינדון בבנו החורג. הדו־קרב שנערך בכנסייה נטושה מתואר כטקס אלים בין שתי דמויות שאיבדו את אביהן ומתנהלות ללא השגחה עליונה.
הסרט "בארי לינדון", על עלילתו ובעיקר על האסתטיקה שמניעה את מהלך העלילה, שימש השראה לסרט "הדואליסטים" ("המתמודדים בדו־קרב"), סרט הבכורה של הבמאי רידלי סקוט. הסרט, שעלילתו מבוססת ועוקבת בדיוק אחר העלילה של הספר של ג'וזף קונרד, בשינוי של הזמנים בהם מתחוללים הקרבות כדי לתת לסרט משמעות סמלית של מאבק בין שני הכוחות המרכזיים בהיסטוריה של הקיסרות הראשונה. הסרט נסמך ומתאר את כוח המשיכה ועוצמת האחיזה של הקודים של כבוד ששלטו בתפיסת העולם הגברית-אירופאית.
קודים אלו שלא פסו מהעולם, אך דרך הביטוי של הדו־קרב ירדה מעל הבמה הציבורית, משוחזרים בדקדקנות בסרט. מקומם של הקודים העתיקים שעדיין מכתיבים התנהגות של יחידים וחברות ומונצחים בסרטים ובמשחקי מחשב. שמו המלא של הסרט - "הדואליסטים: עניין של כבוד" (The Point of Honor) משלב דידקטיות עם אירוניה ומצביע על קו-המחשבה והפילוסופיה המכתיבה את העלילה. מרכז הכובד של הסרט נותר זהה למרכז הכובד של הספר - הצגת הקודים של הכבוד כריקים מתוכן מול קודים של הומניות וכוחנות, אך נוספת גם הצגת האלימות כאירועים קודרים ומנותקים מכלל מהלך החיים על מורכבותם המוצגים בסדרת סצנות המדמות ציורי טבע דומם וציורים רומנטיים היסטוריים.
הסרט הצרפתי "מחר, עם שחר" (Demain dès l’aube) משנת 2009 מתאר מערכת שונה לחלוטין הסובבת סביב רעיון הדו־קרב. בעוד שעלילת הסרט מתרחשת בהווה היא חושפת את קיומו הרדום של קוד הכבוד והקסם הקטלני של הדו־קרב בחברה המודרנית. הגיבורים הם שני אחים העוסקים בעריכת שחזורים של סצנות היסטוריות מימי עברה המפואר של צרפת. החיים המדומים של השחזור ההיסטורי הופכים למציאותיים לאחר שאחד האחים נקרא לדו־קרב ואחיו מעודד ומזרז אותו לקבל את האתגר תחת ההסבר הפשוט: "זו שאלת כבוד, לא צריך לערוך דיון" (“C’est une question d’honneur: ça ne discute pas”). הסרט סובב סביב שני דו־קרבות בהם משתתפים שני האחים בנפרד. המשחק הופך למציאות, החיים הם חסרי צבע ללא קשר לעבר ולערכים וההיסטוריה היא הדרך להוסיף עניין להווה. בהקשר זה נראה לפתע רעיון הדו־קרב כקביל.
הסרט היפני "שבעת הסמוראים" (Shichinin no samurai) משנת 1954 בבימוי ועריכתו של אקירה קורוסאווה, מתרחש בשלהי המאה ה-16 ביפן ומספר את סיפורו של כפר שאיכריו שוכרים שבעה סמוראים חסרי אדון (רונין) כדי שילחמו בשודדים. הסרט עוסק במגוון נושאים דרך העימות האלים ומתייחס לנושא מיקום האדם בחברה והאידיאל החברתי. הדו-ערכיות היפנית בנוגע לדו־קרב מוצגת היטב, מחד מוצג הדו־קרב כנקודה בזמן בה יכול לוחם להוכיח את ערכו ומחד כעיסוק עקר החותר תחת הצורך בלכידות חברתית והיכולת של קבוצה להשיג את מטרתה בזכות פעולה מתואמת של כל הפרטים. הסמוראים שירדו למעמד של רונין ורגילים לחיות כבודדים על חרבם זוכים לגאולה ותהילה רק ברגע שהם מצליחים להתאחד.
במערבונים.
פורמט המערבון כפי שעוצב על ידי ספרי הסוגה עבר בשלמותו על מערכת הקודים והסמלים אל הקולנוע, הדו־קרב שימש לא רק כסמל אלא גם ככלי מהותי לקידום העלילה, פתירת קונפליקטים ועיצוב של רגעי השיא והקטרזיס.
המערבון "בצהרי היום" (באנגלית: High Noon), משנת 1952, נחשב לאחד המערבונים הטובים ביותר שנעשו מעולם. זהו סיפורו של שריף בעיירה במערב ארצות הברית, בשנות ה-70 של המאה ה-19, הנלחם בכנופיית פושעים הבאה להורגו, אך ננטש על ידי תושבי עיירתו, ואינו מקבל מהם סיוע. המתח הנבנה לאטו במהלך הסרט מגיע לשיאו בסצנת דו־קרב מורכבת בסוף הסרט. הגיבור עומד לבדו מול מבקשי נפשו ומצליח לגבור עליהם בעזרת בת-בריתו היחידה - ארוסתו. בסיום הקרב משליך הגיבור את כוכב השריף שלו אל הרצפה. פרשנים ראו בסרט משום אמירה קולנועית עזת הבעה על הדינמיקה החברתית המעמתת גבורה אישית אל מול פחדנות קולקטיבית, על הצורך לעמוד איתן אל מול איום הגובר אף על אידאולוגיה פציפיסטית ועל המחיר האישי והקולקטיבי שיש לשלם עבור החירות.
הסרט "האיש שירה בליברטי ואלנס" מציב דו־קרב כמרכז העלילה, אך למעשה דן במקומו של הדו־קרב כמיתוס וכוחו של הסיפור-אגדה-המערבון בעיצוב המציאות. בעת מסע לוויה של גיבור בסגנון המערב הפרוע נזכר אחד האורחים ומספר לעיתונאי איך בדו־קרב בו הוא הרג - בעיקר בזכות מזלו הטוב ועזרה של הגיבור - את הפושע ליברטי ואלנס, ועל תהילת מעשה זה הוא בנה קריירה פוליטית וזכה ביד הדמות הנשית המרכזית בסרט. הכתב משמיד את הראיון בטענה ש"אם אגדה הפכה לעובדה, מדפיסים את האגדה". הבמאי ג'ון פורד, שאחראי יותר מכל אחד אחר לבניית המיתוס של המערב הפרוע, מראה בסרט זה את המעבר מחברה פרועה לחברה שומרת חוק המוצגת בסרט זה כחברה צבועה הבונה עצמה על מיתוסים של עבר אותם פעלה לנפץ.
מקומו של הדו־קרב בסרטי המערבונים עמוק כל כך שגם היעדרו - לכאורה, מותיר מקום מיוחד המעיד על חשיבותו. בסרט "ואלדז מגיע" (אנגלית: Valdez Is Coming) משנת 1970, המבוסס על ספר בשם זהה, מתואר עימות אלים בין איש חוק ממוצא מקסיקני לבין חוואי עשיר מושחת ואלים. הדו־קרב בין שתי הדמויות מושהה על ידי סדרת קרבות בין הגיבור לדמויות משנה הנשלחות להורגו. ברגע השיא - רגע האמת בו נפגשים האויבים לדו־קרב, נרתע החוואי המושחת מהקרב ואיש החוק מסרב להרוג אותו ועוזב את זירת הדו־קרב. במהלך עלילת הספר והסרט מצפה הקורא-צופה לדו־קרב שעל פי כל הסימנים עתיד לבוא, אך השיא שאמור לפתור את הקונפליקט המרכזי בעלילה "מתחמק" והיעדרו לא רק מהווה שינוי לא צפוי אלא גם יכול להתפרש כאמירה כנגד תרבות וקודים של המערב הפרוע - קוד של "התחדשות על ידי אלימות".