שלטונות הכיבוש בגרמניה המערבית הפקיעו את כל רכושו. בתיווך החברה בוש התקבל ברגר לעבודה בעיתון "שטוטגרטר צייטונג" כאחראי על הבתים ועל מכונות. במאי 1953 התפטר מפני שלא הסתגל למעמדו כעובד זוטר המקבל הוראות. ביולי 1953 התקבל לעבודה חדשה בבית חרושת למסילות ברזל במוזברג במחוז בבלינגן.
ברגר נשאר בפיקוח של שרותי המודיעין האמריקאים. מסמך של שירותים אלה מ-27 בדצמבר 1951 הציג אותו כבעל פוטנציאל סיכון במחייב פיקוח סדיר. ביוני 1954 ברגר ביקר במצרים, שבה התגוררו ופעל בידיעת השלטונות חוג של חברי אס.אס לשעבר.
בשנת 1953 פרסם בירחון ימני קיצוני "נציון אונד איירופה" מאמר על תהליך ההתרחבות של הוואפן אס.אס.
בספטמבר 1964 העיד במשפטו של בכיר האס.אס. קרל וולף.
חברת בוש חתמה איתו חוזה על כתיבת ספר זכרונות תמורת תשלום. כמו כן בעזרת אותה חברה סודרה לברגר קצבה על עבודתו כמורה עד שנת 1933. אחרי שנת 1964 הוא התגורר ביישוב הולדתו גרשטטן. הוא מת שם ב-5 בינואר 1975.
אהרן פפויפר
הרב אהרן פפויפר (ההגיה - פוֹיפֶר) (י"ח בטבת תש"ט, 1949 – י"א באייר תשנ"ג, 1993) היה מייסד ורב קהילת מהרש"א וראש ישיבת מהרש"א ביוהנסבורג, ולפני כן מראשי ישיבת עץ חיים בלונדון.
תולדותיו.
נולד בבני ברק, בנם של יעקב פפויפר ויהודית לבית מאיר. למד בישיבה הקטנה קול תורה ולאחר מכן בישיבת הנגב בנתיבות, אצל דודו, אחי אמו, הרב יששכר מאיר. כעבור מספר שנים עבר ללמוד בישיבת חברון בירושלים, ומשם עבר לישיבת לייקווד בניו ג'רזי. בתחילת שנות השבעים נישא לרחל לבית פרומר. לאחר נישואיו התגורר במשך תקופה בבני ברק והתקרב לרב שמואל רוזובסקי, עמו למד בחברותא והחשיבו לרבו. לאחר מכן עבר לחדרה ונמנה עם צוות "ישיבת חדרה". במשך כמה חודשים שימש כר"מ ממלא מקום בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה. בתקופה זו הוסמך לרבנות על ידי ראש ישיבת חדרה, הרב צבי קושלבסקי.
כעבור תקופה עבר ללונדון ושימש כראש ישיבה בישיבת עץ חיים שבעיר, לצדו של ראש הישיבה הרב נתן אורדמן. במקביל עסק בקירוב רחוקים, בעיקר בקרב סטודנטים יהודים בלונדון. חלק מהם עברו בהשפעתו ללמוד אצלו בישיבת עץ חיים.
מגוריו בדרום אפריקה.
בשנת תש"מ (1980) עבר ליוהנסבורג וייסד בה את קהילת מהרש"א ובמשך שלוש עשרה שנים שימש רבה ומנהיגה. כמו כן הקים את ישיבת מהרש"א ועמד בראשה. בהיותו ביוהנסבורג עסק רבות בקירוב רחוקים. כמו כן עמד בראש מערכת סיוע לחולים שבאו מישראל לקבל טיפול רפואי ביוהנסבורג וביתו שימש להם אכסניה.
בתקופת רבנותו ביוהנסבורג עמד בקשר הדוק עם רבנים ופוסקי הלכה בולטים בארץ ישראל וניהל עמם חליפת מכתבים ענפה בנושאי הלכה והשקפה. הרבה להתכתב עם תלמידיו בישראל ובאירופה והדריך אותם בתחומי הלכה והשקפה. כמו כן הרבה להעלות על הכתב רעיונות השקפתיים ותורניים, שפורסמו לאחר מותו.
חיבר סדרת ספרי הלכה על הלכות בשר וחלב, הגעלת כלים, מליחה וצלייה. כמו כן חיבר את סדרת ספרי "אור אהרן" על כמה ממסכתות הש"ס.
בתחילת שנות התשעים יזם את העתקת קהילתו לישראל ויישובה בקריה חדשה שנבנתה אז בבית שמש על ידי תלמידי הרב שמואל אוירבך. לשם כך ביקר מספר פעמים בישראל וקיבל את הסכמתו ותמיכתו של הרב אוירבך. לאחר שהחל ביישום תוכניתו וזמן קצר מאוד לפני מועד עלייתו ארצה, נהרג בתאונת דרכים ביוהנסבורג, והוא בן ארבעים וארבע.
היה נשוי לרחל בתו של הרב יהודה הלוי ממייסדי תלמוד תורה חוג חתם סופר בבני ברק. גיסו הוא ד"ר מנחם חיים ברייר. בנו, הרב יהודה פפויפר, משמש כרב בדרום אפריקה.
נחמיה רבין
נחמיה רבין (רביצוב) (3 בפברואר 1886– 5 בדצמבר 1971) היה פעיל ציבור, חבר מועצת עיריית תל אביב, מועצת פועלי תל אביב, ופעיל מרכזי ב"הגנה". אביו של ראש ממשלת ישראל לשעבר, יצחק רבין.
ביוגרפיה.
רבין נולד למנחם רביצוב וללאה בשנת 1886 בסידורוביצ'י באימפריה הרוסית (באוקראינה המודרנית). הוא התייתם מאביו בגיל עשר. בשנת 1904 בגיל שמונה עשרה נסע לארצות הברית, שם שינה את שם משפחתו לרבין. היה פעיל בתנועת פועלי ציון, ובמועדון "פאריין יידיש קולטור" בשיקגו.
בשנת 1917 התגייס לגדוד העברי, שהוקם בארצות הברית על ידי יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון, והפליג עם הגדוד לקנטרה במצרים. הוא שירת בגדוד 39 של קלעי המלך ואחר כך בגדוד 38. הוא הגיע עם הגדודים לארץ ישראל. לאחר פירוק הגדודים העבריים, התעקשו הוא וחבריו שהבריטים יאפשרו להם להישאר בארץ ישראל ולבסוף הסירו הבריטים את התנגדותם לכך. בארץ למד את תחום תקשורת טלפונים, והתקבל לעבודה ממשלתית כמפקח על רשת הטלפונים מראש הנקרה ועד שפרעם, אולם משרדו היה בירושלים.
בעקבות מאורעות תל חי, התארגן ועד הגנה בירושלים בראשות זאב ז'בוטינסקי, בין חברי הוועד נמנו נציגי השומר רחל ינאית, וצבי נדב, נציג ארגון מכבי אביעזר ילין ושני נציגים של החיילים המשוחררים מהגדודים, נחמיה רבין ו-יהושע צ'צ'יק. בניגוד לז'בוטינסקי שסבר שיש להקים ארגון הגנה מוכר רשמית באישור ובסמכות הבריטים ושניתן לסמוך על הבריטים בהגנת היהודים מפני הערבים, סברו נחמיה רבין ורחל ינאית שצריך להקים את הארגון בחשאי ושלא ניתן לסמוך על הבריטים. רבין מונה כאחראי על מחסן הנשק וההדרכה.
ועד ההגנה בירושלים החל בגיוס אנשים מכל החוגים, בעיקר מקרב אלה ששירתו קודם לכן בגדודים העבריים. הוועד הקים שירות עזרה ראשונה ושירות איתות בדגלים. בינתיים אימונים גלויים של יחידות ההגנה נערכו בחצרות בתי הספר "למל" ו"אליאנס". הם עסקו בעיקר בתרגילי ספורט ובקרב מקלות פנים אל פנים.
כחודש לאחר מאורעות תל חי, התרחשו פרעות תר"פ, במהלכן הסתנן רבין לעיר העתיקה יחד עם חברו צבי נדב, לבושים בחלוקים לבנים בתוך אמבולנס. הם ניסו לארגן את התושבים היהודים למשמרות והנחו אותם להכין אבנים ומים רותחים על הגגות, כדי להרתיע את הפורעים, ואחר כך סייעו לכמה מהם לצאת מהעיר העתיקה. בשער יפו פגש לראשונה את רוזה כהן, לימים אשתו, אשר אף היא סיכנה עצמה ונכנסה לעיר העתיקה מחופשת לאחות, על מנת לסייע לפצועים. במהלך הפרעות סייע לחלץ את היהודים שהיו נצורים בחצר החבצלת ברובע המוסלמי, דרך שער שכם לכיוון השכונות היהודיות שמחוץ לחומות. אחר כך חזר לרובע היהודי ושהה שם עוד שבועיים, וסייע בהגנה על התושבים.
רבין נתפס על ידי הבריטים ושהה במעצר יחד עם זאב ז'בוטינסקי מספר ימים. ב"ספר העלייה השלישית" (הוצאת "עם עובד"), כרך ב', בעמודים 763–765 פרסם מזכרונותיו: "ההגנה בעיר העתיקה בירושלים בפסח תר"פ" (אפריל 1920). במסגרת עבודתו כמפקח הטלפוניה באזור הצפון עבר רבין לחיפה, שם נפגש שוב עם רוזה שהייתה ממייסדות ארגון ההגנה בעיר. ב-1922 נולד להם בנם הראשון יצחק. ב-1926 עברו במסגרת עבודתו בחברת החשמל, לתל אביב, רבין היה למעשה בין עובדי חברת החשמל הראשונים. באותן שנים התמנה גם לחבר מועצת ההסתדרות. בתל אביב המשיך להיות מעורב בפעילויות ציבוריות שונות, ובפעילויות ביטחוניות שונות בגינן אף נעצר מספר פעמים. בשבת השחורה נעצר יחד עם בנו יצחק ושוחרר לאחר שלושה שבועות. ב-1937 נפטרה אשתו רוזה. בשנים 1955—1923 היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות ובוועד הארצי של פועלי המתכת. היה שנים רבות חבר מועצת פועלי ת"א־יפו. תפקידים שמילא בהתנדבות, כאשר בקביל המשיך לעבוד במשרה מלאה בחברת החשמל.
כחבר ב, הוצב במקום ה-74 ברשימת מפ"ם בבחירות לאספה המכוננת, ולא נבחר.
בשנותיו האחרונות התגורר אצל בתו רחל בקיבוץ מנרה, וכשנפטר ב-1971 נקבר שם. בריכת השחייה במנרה, שהקמתה מומנה בחלקה מתרומות של עובדי חברת החשמל לזכרו, קרויה על שמו.
משפחתו.
לרבין ורעייתו נולדו יצחק רבין לימים ראש ממשלת ישראל ורחל רבין יעקב ממייסדי קיבוץ מנרה שבגליל העליון ומראשי מרכז הנוער העובד.
גוואקמולי
סוד אוויאסיון
סוד אוויאסיון (בצרפתית: Sud Aviation, "תעופה דרומית") הייתה חברה צרפתית בבעלות ממשלתית לייצור כלי טיס, שנוצרה ממיזוגן של שתי החברות SNCASE ו- SNCASO , ב-1 במרץ 1957. החברה החדשה החלה בפיתוח גרסת "תובלה על־קולית" של המטוס קרוול, גרסה שנודעה בשם סופר קרוול. אולם עלותו הצפויה של הפרויקט הייתה כל כך גבוהה, שהחברה, בהנחייתן של ממשלות צרפת ובריטניה, יצרה מַאֲגָד עם BAC הבריטית בנובמבר 1962, כדי למזג את דגמיהן ומאמצי הייצור שלהן, כדי ליצור את מטוס הקונקורד.
בשנת 1970, התמזגה החברה יחד עם החברות הצרפתיות הממשלתיות נורד אוויאסיון ו- SÉREB לכדי חברה חדשה בשם Société nationale industrielle aérospatiale (SNIAS) ("חברה לאומית לתעשיית אוויר־חלל"), שלאחר מכן שונה שמה לאיירוספסיאל.
איסור ההוראה בשכרות
נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי
נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי (או בשמו המלא "נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי אחר ליל הורדה") הוא שיר העוסק בהעפלה שפרסם נתן אלתרמן במסגרת "הטור השביעי" בעיתון "דבר" מיום 15 בינואר 1946.
תולדות השיר.
את השיר כתב אלתרמן בעקבות הגעתה לחוף נהריה של אוניית המעפילים "חנה סנש", ב-25 בדצמבר 1945. 252 מעפילי האונייה הורדו לחוף בעזרתם של אנשי פלי"ם ופלמ"ח שהמתינו להם. המעפילים פוזרו ביישובי הסביבה, כדי למנוע לכידתם בידי הבריטים.
מספרים כי אנסלדו, רב החובל האיטלקי של האונייה "חנה סנש", נשא נאום מרגש, ככל הנראה, בקיבוץ יגור, שם התאספו פעילי ההעפלה בעקבות הצלחת המבצע. אלתרמן הוזמן לאירוע זה על ידי מפקד הפלמ"ח, יצחק שדה, וככל הנראה בחר לכתוב את השיר כנאום תשובה לנאומו של אנסלדו, ובדרך זו לשבח אותו ואת אנשי ההגנה והפלמ"ח על תרומתם למפעל ההעפלה. פרסום השיר עוכב בשבועיים על ידי הצנזורה הבריטית. במחקרו של מרדכי נאור לא הובררה עובדה זאת עד תומה.