הצטיינו בתקופתו הציירים אקא רזא עבאסי, מוחמד קאסים, עלי רזא תבריזי, סדיקי, מיר עימאד ואחרים. עם כל השרשים הסגפניים של השושלת הספווית וחוקיה הדתיים המגבילים את חיי התענוגות, בימי עבאס שאה הגדול חלה התרופפות מסוימת במגבלות אלה.
בימיו הוקם באספהאן גם מפעל לשטיחים שבו אמנות יצור השטיחים הפרסים הגיע לשיאים.
עבאס יישב באספהאן 300 קדרים מסין עם משפחותיהם על מנת שיעסקו בייצור חרסינה. הארמנים שאותם הביא בכפייה ב"ג'ולפה החדשה" קיבלו מונופול על ייצוא המשי.
המדיניות בתחום הדת וכלפי המיעוטים. שרירותיות וסובלנות.
בדומה לשאר המונרכים הספווים, עבאס שאה היה מוסלמי שיעי. הוא גילה הערצה מיוחדת לקדושתו של האימאם חוסיין. בשנת 1601 ערך עלייה לרגל מאספהאן למשהד. שם הקים מחדש את המתחם הקדוש של האימאם רזה שחוּלל על ידי האוזבקים. יחסו לסונים במערב ממלכתו היה על פי רוב נוקשה, אולי בגלל העימות עם מעצמות סוניות כמו האימפריה העות'מאנית.
לעומת זאת עבאס גילה סובלנות יחסית כלפי הנוצרים. הוא פעל לחיזוק הקשרים עם המעצמות הנוצריות באירופה, שנציגים שלהם, כמו אלו של אנגליה, אף עזרו לו בנושאים צבאיים. הנוסע האיטלקי פייטרו דלה ואלה, ששהה במחיצתו לא מעט, התרשם מהידע של השאה בהיסטוריה ובתאולוגיה הנוצרית. נזירים אוגוסטינים, קפוצ'ינים וכרמליטים הורשו להקים מנזרים באספהאן, וסוחרים נוצרים הקימו קהילות בערים ראשיות במדינה.
דף שחור בתולדות העם הארמני רשם השאה עבאס הראשון בעת מסעו נגד הטורקים העות'מאנים במזרח ארמניה בשנת 1604. אף על פי שהגיע כ"משחרר" פוטנציאלי, מפני שנחיתותו מבחינת העוצמה הצבאית לא איפשרה לו להישאר זמן רב במקום, הפעיל שם נגד העות'מאנים טקטיקת אדמה חרוכה, שגרמה להרס רב של בתים ורכוש של התושבים המקומיים. המוני ארמנים, (לפי מקורות אחדים - כשישים אלף משפחות) בעיקר מג'ולפה, נחיצ'יבאן וקרבאך, שנשארו חסרי בית, נלקחו בכפייה בצעידות פרך במזג אוויר חורפי בדרך לאיראן על מנת ליישבם שם - בין היתר בכפרים בין אספהאן ובין שיראז.
אמנם עבאס בנה אחר-כך בשבילם עיר-שכונה מיוחדת בפאתי אספהאן בשם "ג'ולפה החדשה" (לפי שם העיר הארמנית החרבה ג'ולפה), אבל אלפים רבים של ארמנים מתו בדרך לשם - הואצו באכזריות על ידי החיילים הפרסים המלווים, לצעוד במהירות ולחצות נהרות וגאיות ללא אמצעי תחבורה מספיקים, וזאת מחשש שהטורקים התוקפים מאחור לא יחטפו את השבויים הנוצרים האלה לעצמם. ארמנים רבים נטבחו - במיוחד גברים, נשים קשישות וחולים, אחרים טבעו בנהרות, בעוד נשים צעירות, ילדים וילדות נלקחו לעבדות ועברו מעשי אונס. לא מעט צעירים התאסלמו.
אלה מהנוצרים שהצליחו לשרוד ולהתיישב מדרום לאספהאן, מעבר לנהר זיאנדרוד , זכו בסופו של דבר לחופש דת, אף לקתדרלה ארמנית מרשימה - קתדרלת ונק - בג'ולפה החדשה. מטרת השאה הייתה קודם כל להיעזר בארמנים כדי לקדם את כלכלת הממלכה.
חוץ מחופש הפולחן השאה העניק להם הלוואות ללא ריבית והרשה להם לבחור לעצמם ראש עיר משלהם, קלנטאר.
עשרות שנים אחר כך, להבדיל מארצות מוסלמיות אחרות, הכנסיות הארמניות בפרס הורשו עדיין לקרוא לתפילה בצלילי פעמונים. גורל הארמנים שהועברו לחבלי ארץ אחרים באיראן כמו גילאן ומאזנדראן היה מר. עבאס שאה תכנן להקים עיר בירה משנית בפראחאבאד בחבל מאזנדראן וביקש ליישב ארמנים גם שם. אולם חום הקיץ היה קשה מנשוא והאזור היה מוכה בקדחת, ומשום כך הרבה מהמתיישבים הנוצרים איבדו את חייהם או נאלצו לברוח למקום אחר.
בשנים 1614–1615 פרץ בגאורגיה מרד של קאחטים נוצרים. המרד דוכא באכזריות. נהרגו 60,000 עד 70,000 נפש בקירוב וכ-100,000 איכרים גאורגים הוגלו לאיראן. מאוחר יותר, ב-1624 המלכה קטבאן של גאורגיה עונתה למוות בשיראז בפקודת עבאס, מפני שסירבה להתאסלם וכך הפכה לקדושה מעונה של הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית.
היהודים בתקופת עבאס הגדול.
הכרוניקות בחרוזים של המשוררים באבאי בן לוטף ונכדו באבאי בן פרהאד, שחוברו ביהודית-פרסית, מספרות על רדיפות קשות של יהודים בידי השאה, שדחף להתאסלמותם. אחת הפרשות נוגעת להנהגת סימני זיהוי מיוחדים ליהודים בלבוש. היוזמה לחבישת כובעים מיוחדים ומגוחכים מיוחסת בכרוניקות הנ"ל ליהודי מומר מלאר בשם אבו ל-חסן לארי, ועל שמו כונו בשם "כובעי בּוּלחסן". יוזמתו נתקלה בהתנגדות מצד קהילות שונות, והצדדים הגיעו לדיון בפני הגורמים האחראים לנושאי דתות. קהילת כאשאן הצליחה למנוע את הגזרה ולהגיע לפשרה שלפיה יישאו היהודים סרט מיוחד עם קשר בחזה. בשיראז נצטוו היהודים לשאת על בגדיהם טלאי בגודל של מטבע. בעת הכיבוש על ידי השאה של העיר זאגמי בממלכת קאחתי נפלו בשבי 700 גאורגים ויהודים. יהודים מגאורגיה הכבושה נשלחו להקים עיר משלהם בפרס על חוף הים הכספי. אולם מכיוון שתנאי האוויר והביצות שם הקשו על חייהם הסכים השאה שיעברו לעיר החדשה שהקים בפראחאבאד . יהודי גאורגי מן העיר זאגמי בשם אלעזר, או ח'ואג'ה לאלהזאר, שעזר לשאה בכיבוש עירו ואף מונה לראש העדה בפראחאבאד, מילא תפקיד חשוב בסחר המשי.
התייחסותו ליהודי ארצו.
שאה עבאס הראשון היה ידוע ביחסו הנוקשה גם כלפי הקהילות היהודיות תחת שלטונו. בעקבות סכסוך פנימי בקהילה היהודית באצפהאן, דרש מהם שאה עבאס לבחור: התאסלמות או מוות. מקצת היהודים בחרו במוות על קידוש השם, אך רוב בני הקהילה יצאו בלא פגיעה, בזכות התערבותו של איש הדת השיעי בהאא א-דין אל-אמִלי. בנוסף, שאה עבאס הגלה קבוצות יהודיות - כמו גם נוצריות - לערים החדשות שבנה. למרות זאת, ובזכות פעולותיו החיוביות הרבות, הוא מוזכר בכתובים בצורה חיובית לרוב.
יהודי אספהאן מספרים כי על פי האגדה, בזמן שהשאה יצא לציד, הוא נתקל באיילה ורדף אחריה. האיילה נכנסה למערה, אך גם שם לא עלה בידי השאה לתפוס אותה. כשרצה השאה לשוב על עקבותיו ולצאת מן המערה, איבד את דרכו. באותו רגע התגלתה לפניו האיילה בדמות אישה שהציגה עצמה כשרח בת אשר, ביקשה ממנו לבטל ולחזור בו מרדיפתו את היהודים ואיימה שאם לא ינהג כדבריה, תשאירנו למות במערה. השאה הסכים להיטיב עם בני עמה, ורדיפות היהודים נפסקו. המערה הפכה למקום מקודש עבור היהודים ומוקד לעלייה לרגל, ולצדה נבנה גם בית כנסת.
הקשרים הדיפלומטיים עם אירופה.
המגעים בין פרס ובין מעצמות אירופיות ידעו התקדמות רבה בימי עבאס ככל הנראה מתוך מאמץ למצוא בני ברית נגד אויבו העיקרי ממערב - האימפריה העות'מאנית - שהיוותה איום גם על עמי אירופה הנוצרים. קדם אותו במדיניות זו השאה אוזון חסן מאה שנים לפני כן. מדיניות ההתקרבות לארצות נוצריות אירופיות הייתה בניגוד לקו המדיני של אביו של עבאס, השאה טהמאספ ש גרש מחצרו את הנוסע האנגלי אנתוני ג'נקינסון מן הרגע ששמע שהוא נוצרי.
להפך, עבאס שאה הצהיר שהיה "מעדיף את האבק שמתחת לנעליים של אחרון הנוצרים על כל אישיות עות'מאנית רמת דרג".
בשנת 1599 שלח את המשלחת הראשונה לאירופה ובראשה חוסיין עלי בג. שגריריו חצו את הים הכספי
ועברו את החורף במוסקבה. אחר כך המשיכו הלאה לנורווגיה, לאימפריה הגרמנית - אוסטרית שבה התקבלו על ידי הקיסר רודולף השני והגיעו עד לרומא. שם התקבלו לשיחה ארוכה אצל האפיפיור קלמנס השביעי. מאיטליה בשנת 1602 נסעו השליחים הפרסים לחצר המלך פליפה שלישי ולפורטוגל.
אף על פי שהמשלחת לא הצליחה לכרות ברית ממש עם הארצות שבהן ביקרה ורוב חבריה לא חזרו למולדתם בגלל הרפתקאות רבות ומשונות, מוות אלים ואף כמה מקרים מפורסמים של התנצרות בספרד, היא היוותה צעד חשוב במגעים בין איראן ובין האירופים ותרמה להעלאת העניין של תושבי אירופה בעמי איראן ותרבותם. בהמשך מספר השליחויות הדיפלומטיות משני הצדדים הלך וגדל.
עבאס שאה ציפה במיוחד לכריתת ברית עם ספרד, שבלעה אחרי 1580 את פורטוגל, והייתה ליריבה גדולה של האימפריה העות'מאנית. הוא הציע לספרדים פריבילגיות במסחר וחופש למטיפים הקתולים בפרס תמורת עזרה בעימות עם הטורקים העות'מאנים.
פרטוגל תחת מלכות ספרדית המשיכה לשמור לעצמה שליטה מוחלטת על מעבר במיצרי הורמוז ועל המסחר באזור בניגוד לאינטרסים של פרס. ספרד - פורטוגל דרשה מעבאס לנתק את יחסיה של פרס עם החברה האנגלית של הודו המזרחית East India Company.
השאה לא היה מוכן לקבל את התנאים האלה. בסופו של דבר, כצוין לעיל, ב-1615 הוא הצליח לכבוש מידי הפרטוגזים את העיר שהפכה לנמל בנדר עבאס וב-1622 גרש את הפורטוגזים מהאי הורמוז והבטיח לעצמו את השליטה במפרץ הפרסי. ב-1617 נציגי ה"חברה של הודו המזרחית" פתחו משרדים בשיראז ובאספהאן.
גם ביחסים עם האימפריה הרומית הקדושה בעלת לאום גרמני נתקל בבעיות. הקיסר האוסטרי ביקש מצד אחד לאפשר העברת כל הארמנים באיראן לדת הארמנית - קתולית המכירה בחסות האפיפיור, מצד שני חתם על הסכם שלום עם העות'מאנים. גם המגעים עם רוסיה, פולין ועם האפיפיור עצמו לא הניבו פרות.
כפי שצוין לעיל דווקא היחסים עם אנגליה, אף על פי שלא הייתה מעוניינת להילחם בטורקים, היו עמוקים יותר. האחים שרלי שהגיעו לפרס ב-1598 עזרו לארגון מחדש של הצבא הפרסי. אחד מהם, רוברט, היה מעורב גם בארגון המשלחת הפרסית לאירופה וליווה אותה עד לרומא.
חברת הודו המזרחית עזרה לעבאס באמצעות ארבע ספינות שלה לנצח את הפורטוגזים בהורמוז ב-1622. החל מאותה שנה בנדר עבאס הפכה לתחנתה העיקרית באזור. "חברת הודו המזרחית" נותרה לתקופה ממושכת בעלת עניין רב במה שמתרחש באיראן.
טרגדיות משפחתיות ומותו.