נילי שופק היא בתם של אווה לבית נוס, שריד למשפחה שנספתה בשואה, ומרדכי שצ'ופק, מהנדס ראשי של "שיכון עובדים". היא בוגרת בית הספר הריאלי בחיפה, ושירתה בצבא כמורה מתנדבת ביישובי ספר. ב-1968 החלה את לימודיה לתואר הראשון באוניברסיטה העברית בחוגים ארכאולוגיה ומקרא, וב-1971 המשיכה את לימודיה לתואר השני בחוגים למקרא ולמצרית. השתתפה בחפירות הכותל הדרומי בראשותו של בנימין מזר ובחפירות פרהיסטוריות בואל קמוניקה שבאיטליה, וכן עבדה במוזיאון רוקפלר. בשנים 1978–1979 למדה, כבעלת מלגה של DAAD לקראת התואר דוקטור, במכון האגיפטולוגי של אוניברסיטת טובינגן שבגרמניה, בראשותו של פרופ' הלמוט ברונר. היא המשיכה את לימודי הדוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחייתם של פרופ' מנחם הרן ופרופ' יעקב פולוצקי. התואר דוקטור הוענק לה ב-1984.
קריירה אקדמית.
בשנים 1972– 1973 לימדה בחוג למקרא באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מאז 1977 מלמדת בחוג למקרא באוניברסיטת חיפה, שם הקימה את החטיבה ללימודי מצרים העתיקה ועמדה בראשה כ-15 שנה. פרופ' שופק כיהנה בתפקיד ראש החוג למקרא שלוש פעמים, ולִמדה ושהתה כחוקר אורח באוניברסיטאות שונות מחוץ לישראל, ביניהן: Jewish Theological Seminary בניו יורק, וולפסון קולג' באוקספורד, החוג ללימודי שפות ותרבויות המזרח התיכון הקדום באוניברסיטת הרווארד בוסטון, אוניברסיטת טובינגן גרמניה, ועוד. כמו כן הוזמנה להרצות במעגל החוקרים של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק, במכון למצרית של אוניברסיטת טובינגן, במחלקה לתאולוגיה של אוניברסיטת ריקיו בטוקיו, באוניברסיטת ג'ון הופקינס בבלטימור, במכון לאורינטאליה של אוניברסיטת ורשה, במרכז האקדמי הישראלי בקהיר ועוד. פרופ' שופק הייתה חברה בוועדות שונות לקידום הוראת התנ"ך בבתי הספר מטעם משרד החינוך, וכיהנה כיו"ר וכחברה בוועדות לאישור תוכניות לימודים במכללות מטעם המועצה להשכלה גבוהה. משנת 2000 היא חברה במערכת "בית מקרא", כתב עת לחקר המקרא ועולמו (בהוצאת מוסד ביאליק).
מחקר.
נילי שופק פרסמה ספרים ומאמרים רבים העוסקים בתחומי המגע השונים בין ישראל למצרים, כפי שהם באים לביטוי במקרא ובחומר הרלוונטי בתעודות המצריות, אך היא מזוהה בראש ובראשונה עם חקר ספרות החכמה המצרית והמקראית.
פרסומים בולטים.
עריכת ספרים.
שופק ערכה מספר ספרים, ביניהם שני קובצי מאמרים: "ראשית ישראל במקרא ובמחקר", העוסק בסוגיה השנויה במחלוקת של ראשית עם ישראל מנקודות מבט שונות – מקראית, ארכאולוגית, היסטורית ואגיפטולוגית (בית מקרא 2003); "ספרות החכמה במקרא ובמזרח התיכון הקדום", המביא את החידושים האחרונים בתחום חקר החכמה המקראית והחוץ-מקראית (בית מקרא 2012).
פרסים.
בשנת תשע"ח, 2018 זכתה פרופ' שופק בפרס ביאליק לחכמת ישראל. הפרס הוענק לה על ספרה "אין אדם שנולד חכם" אשר יצא לאור בשנת תשע"ו בהוצאת מוסד ביאליק.
קישורים חיצוניים.
מפרסומיה:
בריגיטה הקדושה
שידלובייץ
שידלובייץ (בפולנית: Szydłowiec; ביידיש: שידלאווצע) היא עיירה באזור "פולין קטן", ליד ראדום שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות העיירה.
במאה ה-12 השתייכו העיירה וסביבותיה למשפחת אבירים שהייתה נצר לאצולה בוהמית. במאה ה-13 כבר התקיים במקום כפר בשם שידלובייץ ולידו הוקמו ביצורים. העיירה הוקמה במאה ה-15, והייתה בין היתר בבעלות משפחת רדזיוויל עד המאה ה-19.
במהלך המאה ה-16 ובחציה הראשון של המאה ה-17, הייתה העיירה מרכז של מסחר ואמנות, בעיקר אמנות בניין שהתבססה על אבן חול מקומית, קלה לעיבוד. באבן זו נעשה שימוש ליצירת אלמנטים פיסוליים ואדריכליים, וכן ליצירת כלים חקלאיים. באבן זו נבנו גם מספר מבנים מקומיים, בהם הכנסייה ובניין העירייה המקומיים. אבן זו יוצאה לערים באזור, בהן קילצה, קרקוב וורשה. בין מוצרי הייצוא של העיירה הייתה תוצרת חקלאית.
פעילותה הכלכלית והתפתחותה הדמוגרפית של העיירה נעצרו בין השנים 1648-1717 עקב מלחמות, מגפות ושרפות. גם לאחר חלוקת פולין בסוף המאה ה-18, נפגעה התפתחות העיר. במחצית השנייה של המאה ה-19, בוצעו בעיירה פרויקטים של תכנון בנייה עירונית, ואלה מכתיבים את אופייה הצורני עד היום.
יהדות שידלובייץ.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-17. בין רבני העיירה נודע הרב מאיר אייזנשטאט ה"פנים מאירות". בעיירה פעלה שושלת אדמו"רים מבית פשיסחה, כאשר הראשון בה היה רבי נתן דוד משידלובצא, נכדו של "היהודי הקדוש מפשיסחה". אחריו כיהן בנו רבי צמח ברוך, אחריו בנו רבי נתן דוד, ואחריו אחיינו רבי צמח שנספה בשואה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-7,200 יהודים, שהיוו כשלושה רבעים מתושבי היישוב, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל, תוך קיום בית ספר עברי ותלמוד תורה.
בשואה.
ב-9 בספטמבר 1939, עם הפלישה הגרמנית לפולין, נכבשה שידלובייץ, ומיד החלו הגרמנים בביצוע מעשי התעללות ורצח ביהודים, תוך שריפת בית הכנסת הגדול בעיירה ביום כיפור, והטלת גזירות שונות על הקהילה. בדצמבר 1941 הוקם גטו בעיירה, בו רוכזו גם אלפים מיהודי הסביבה.
בספטמבר 1942 נכנסו אנשי אס-אס לגטו, מלווים בכוחות עזר ליטאיים, אוקראיניים ופולניים, והצעידו את כ-15,000 יושביו לתחנת הרכבת האזורית, ממנה שולחו בקרונות משא למחנה המוות טרבלינקה. בחודשים שלאחר מכן, הוקם בעיירה גטו חוזר, בו רוכזו כ-5,000 יהודים נוספים. בינואר 1943 גורשו גם יהודים אלו לטרבלינקה, ונרצחו שם. יהודים מעטים מהעיירה שרדו את השואה במסתור, בבריחה ובמחנות עבודה.
היסטוריה צבאית של תאילנד
ההיסטוריה הצבאית של תאילנד מקיפה כ-800 שנה של מאבק החל ממלחמות לשחרור מעולה של האימפריה הקמרית, המשך במאבקים מול השכנות בורמה ווייטנאם ועד לתקופות המתיחות והעימותים עם האימפריות הקולוניאליות של בריטניה וצרפת. להיסטוריה הצבאית של תאילנד, שהמאפיינים הבולטים שבה הם מרכזיותה באזור דרום מזרח אסיה, המרחב העוין לעיתים שבה היא שוכנת והשינויים בטכנולוגיות הצבאיות, הייתה השפעה מכריעה הן על התפתחותה של תאילנד כאומה מודרנית והן על התפתחותן של שכנותיה. בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה, השותפות של תאילנד עם ארצות הברית הייתה מרכיב חשוב בהוויה הביטחונית שלה, הן בתקופת המלחמה הקרה והן במלחמה העולמית בטרור, בעוד שמעורבות ההנהגה הצבאית שלה בחיים הציבוריים של תאילנד גרמה לתשומת לב עולמית.
הקמת האומה ועימותים אזוריים (1300-1826).
המדינה הצבאית הסיאמית קמה במאה ה-14 מתוך הריסותיה של האימפריה הקמרית. בהיותה מעצמה צבאית שמרכזה בשטחים שמהווים היום את קמבודיה, האימפריה הקמרית שלטה במרחב על ידי שימוש בכוחות צבאיים בלתי סדירים שהיות תחת פיקודם של קצינים שהיו נאמנים למלכים הקמרים ולרשותם עמדו איכרים שגויסו בגיוס חובה שהיווה למעשה מס עובד שאותו העלו בעונות היבשות. בהיותו מבוסס בעיקר על חילות רגלים, הצבא הקמרי תוגבר בעיקר על ידי פילי מלחמה ובהמשך אומץ נשק הבליסטרה שמקורו היה בסין.
עלייתן של הממלכות הסיאמיות.
עם שקיעתה של האימפריה הקמרית, מרידות ברחבי שטחה באזורים של וייטנאם ותאילנד של היום והתקפות חיצוניות מצדה של ממלכת צ'אמפה (דרום ומרכז וייטנאם), דלדלו את כוחה. לאחר בזיזתה של בירת האימפריה הקמרית, אנגקור ואט על ידי ממלכת צ'אמפה ב-1178-1179, יכולתה של האימפריה לשלוט על שטחים נרחבים ירדה פלאים. הממלכה הסיאמית הראשונה שהשיגה עצמאות, ממלכת סוקוטהאי (Sukhothai), הצטרפה במהרה לממלכת איוטהאיה שהוקמה בשנת 1350. לאחר 1352 איוטהאיה הפכה להיות היריבה הרצינית ביותר של האימפריה הקמרית, מה שהוביל לכיבושה של זו האחרונה בכ-1431.
בשנים הבאות התנהלה לחימה בה ניסו כמה מדינות לנצל את קריסתה של ההגמוניה הקמרית. מאחר שברשות אף אחד מהצדדים לא היה יתרון טכנולוגי, ההכרעה בקרבות הושגה בדרך כלל על פי גודלם של הצבאות. השימוש בפילי מלחמה נמשך, כשבחלק מהקרבות התנהלה לחימה פנים אל פנים בין הלוחמים לבין הפילים. ב-1592 ננדה באיין, מלכה של שושלת טונגו (Toungoo) ,שמלכה בבורמה ושלטה על אזור תאילנד ולאוס של היום, ציווה על בנו לתקוף את מלך איוטהאיה, נארסואן, שכוחותיו חנו ביודהאהטהי (Yuddhahatthi) והביס את כוחותיו של הנסיך הבורמזי ב-18 בינואר 1593 שכיום מצוין בתאילנד כיום הכוחות המזוינים. ב-1599 נארסואן גם כבש את העיר פגו (Pegu) אך בהיכנסו אליה מצא עיר חרבה. בממלכת איוטהאיה היה נהוג להגלות לתוך שטחה אוכלוסיות מהעמים הכבושים לאחר כל ניצחון, שהוטמעו באוכלוסיית הממלכה ושימשו ככוח עבודה. מדרום הצליחה ממלכת איוטהאיה להשיג בקלות שליטה על המדינות המלאיות. בצפון היוותה ממלכת בורמה איום צבאי לממלכה הסיאמית. למרות פילוגים שאירעו לעיתים בממלכת בורמה, בעיקר במאה ה-16, היא הצליחה להביס את ממלכת איוטהאיה בקרבות, כמו בקרבות שהתנהלו בשנים 1564 ו-1569. לאחר מכן הגיעה תקופה ממושכת של פיצול ממלכת בורמה. בתקופת שלטונו של נאראי (Narai), מלך איוטהאיה, התרחשו עימותים עם חברת הודו המזרחית הבריטית, שהובילו לפרוץ מלחמת סיאם-אנגליה בשנת 1687. כתוצאה מהמלחמה גורשו האנגלים מסיאם עד אשר הביסו את בורמה במלחמה האנגלו-בורמזית הראשונה שהתרחשה בשנים 1824-1826.
המלחמות עם ממלכת בורמה.