כשפרצה מלחמת האזרחים בספרד ביולי 1936, מצ'אדו היה במדריד. הוא תמך ברפובליקנים והתגלה כעיתונאי לוחם, אמיץ ופורה. כל זאת בניגוד לאחיו הבכור מנואל אשר הפנה עורף למסורת הליברלית של המשפחה ותמך בלאומנים. עם התקרבות חזית הקרבות עזב מצ'אדו עם אמו הזקנה לוולנסיה ולאחר מכן בשנת 1938 לברצלונה. בשנת 1939 הוא נאלץ להימלט מספרד, וב-28 בינואר יחד עם קבוצת פליטים הם חצו ברגל את הגבול הספרדי-צרפתי. מצ'אדו חלה ונפטר פחות מחודש לאחר מכן (אמו נפטרה שלושה ימים אחריו). בכיסו נמצא שירו ​​האחרון "Estos días azules y este sol de infancia" (הימים הכחולים האלה ושמש הילדות הזו). מצ'אדו קבור בצרפת בעיר קוליור, בה הוא נפטר; ליאונור אשתו קבורה בסוריה.
יצירתו.
מצ'אדו שמר בקנאות על פרטיותו, מיעט לדבר על חייו האישיים והתרחק מכל הקבוצות והזרמים הספרותיים. בשירה שלו הוא ניסה להתבונן בטבעו הפנימי והנסתר של העולם. תשומת הלב שלו נמשכה לנושאי הזמן והנצח, לנופים ולעולם המסתורי של החלומות ושל מעמקי נפשו. ככלל, שירתו הייתה עשירה בפרדוקסים ששילבו בטבעיות מסרים פילוסופיים ופיוטיים.
במחצית השנייה של העשור השני של המאה ה-20 החל מצ'אדו לגבש את רעיון האנתולוגיה של יצירות הכותבים והפילוסופים שהוא בדה אותם מליבו (כולל פרטי חייהם, דעותיהם ויצירותיהם). בדרך כלל, כשמנתחים את היצירות של סופר שאינו משתמש בשמו האמיתי, האישיות של הכותב אינה משתנה באופן מהותי. אצל מצ'אדו לישויות הבדויות היו קולות עצמאיים לחלוטין. מכל הישויות הללו, שתיים הפכו ליציבות ביותר - המורה חואן דה מאירנה (על פי מצ'אדו שנות חייו הן 1865-1904) והמנטור של חואן - אבל מרטין, שכביכול מת בשנת 1898. השירים שנכתבו בשם אבל מרטין נחשבים לפסגת השירה הלירית של מצ'אדו. הסופר איליה ארנבורג שהכיר אישית את מצ'אדו כתב שבכל תלאותיו בעת בריחתו מאירופה של תחילת מלחמת העולם השנייה הוא החזיק בכיסו קרוב לליבו את ספרו הקטן של מצ'אדו עם הקדשת המחבר.
בספר הפרוזה "חואן דה מאירנה" (1936) אסף מצ'אדו הגיגים, אמרות וזיכרונות של המורה ובכך פיתח גרסה ייחודית של הפילוסופיה, הקרובה בחלקה לאקזיסטנציאליזם.
מטילדה סמית'
מטילדה סמית' (באנגלית: Matilda Smith; 1854–1926) הייתה אמנית בוטנית שיצירתה הופיעה במגזין הבוטני של קרטיס במשך יותר מארבעים שנה. היא הפכה לאמנית הראשונה המתארת ​​את הצומח של ניו זילנד, האמנית הרשמית הראשונה של הגנים הבוטניים המלכותיים - גני קיו, והאשה השנייה שהפכה לעמית של החברה הלינאית.
ביוגרפיה.
מטילדה סמית' נולדה בבומביי, הודו, ב-30 ביולי 1854, אך משפחתה היגרה לאנגליה כשהייתה ילדה קטנה. תחומי העניין שלה בבוטניקה ובאמנות בוטנית טופחו על ידי בן דודה השני ג'וזף דלטון הוקר, שגם בתו הרייט המשיכה להיות מאיירת בוטנית. הוקר היה אז מנהל גני קיו ושרטט מוכשר בפני עצמו, והוא הכניס את סמית' לגנים כדי להתאמן כמאיירת.
סמית' העריצה במיוחד את עבודתו של וולטר הוד פיץ', שהיה אז האמן הראשי של המגזין הבוטני של קרטיס. למרות הכשרתה האמנותית המצומצמת, הוקר עודד אותה להציג למגזין עבודות משלה, ובשנת 1878 הוא פרסם לראשונה את אחד מציוריו.
מחלוקת על השכר בין פיץ' והוקר-שעבורו פיץ' הכין איורים למספר ספרים-הביאה לעזיבתו של פיץ' את המגזין הוותיק בשנת 1877. אחת התוצאות הייתה שסמית' הפכה במהירות למאיירת ראשית במגזין, בתחילה עבדה לצד הרייט אן. בתקופה 1879–1881 כל גיליון כלל כ-20 רישומים שלה, ובשנת 1887 היא הייתה המאיירת היחידה של המגזין. בשנת 1898 מונתה לאמנית הרשמית היחידה של המגזין.
במשך ארבעים השנים שבין 1878 ל -1923 ציירה סמית' יותר מ -2,300 איורים למגזין-רק 600 פחות מפיץ', אם כי קיבלה הרבה פחות הכרה בהישג זה בחייה.
לצד ביקורת עליה, היו מבקרים שהתפעלו מהבהירות והדיוק שבציור שלה, וארבעת עשורי עבודתה במרכז העולם הבוטני הבריטי מעידים על ערך מתמשך של כישוריה.
במהלך הקשר הארוך של סמית' עם גני קיו, היא יצרה 1,500 איורים לכרכים של אייקונס פלנטרום, סקר מונומנטלי של הצמחים של קיו שנערך אז על ידי הוקר. החל מלוח 1354, היא הייתה האמנית היחידה לסדרה זו, והושגו תרומות להשאיר אותה בתפקיד הזה כל עוד היא בחרה לעשות זאת. היא הפכה לאמנית הבוטנית הראשונה שתיארה בהרחבה את הצומח של ניו זילנד.
היא הצטיינה במיוחד בזכות יכולתה ליצור איורים מהימנים מדגימות מיובשות, שטוחות ולפעמים לא שלמות. תרומיה יוצאות הדופן לגני קיו גרמו לה להיות האומנית הבוטנית הרשמית הראשונה של גני קיו בשנת 1898. בשנת 1921, השנה שבה פרשה מגני קיו, היא הפכה לעמית של החברה הלינאית - האישה השנייה שהשיגה כבוד זה.
היא זכתה גם במדליית הזיכרון של Silver Veitch של החברה המלכותית לגננות על הציור הבוטני שלה בכלל ועל תרומתה למגזין הבוטני של קרטיס בפרט.
סמית' נפטרה ב־29 בדצמבר 1926, ונקברה בבית הקברות בריצ'מונד.
דיוויד ג'וליוס
דייוויד יוליוס
בן נעים
כשתבוא
בית המעצר ניצן
בית הכנסת שבזי
בית הכנסת שבזי הוא בית כנסת בשכונת נחלת צבי בירושלים, שהוקם בשנת ה'תרמ"ח (1888) על ידי יהודי תימן שיצאו מהעיר העתיקה.
היסטוריה.
יהודי תימן שעלו בעליית אעלה בתמר בשנת ה'תרמ"ב (1882), כ-30 משפחות עזבו בשנת ה'תרמ"ח (1888) את העיר העתיקה והקימו בסמיכות לשכונת מאה שערים את שכונת נחלת צבי. ייסוד השכונה נעשה בעזרת הלוואה כספית של הברון הירש, בהשתדלות נסים בכר. בשנת ה'תרמ"ט (1889) קנה הברון את אדמות השכונה, ומכספי ההלוואה נשאר סכום מספיק לבניית 17 בתים בלבד.
בעת ייסוד השכונה בשנת ה'תרנ"ד (1894) הוקם גם בית הכנסת שנקרא על שם רבי שלום שבזי. בית הכנסת הוקם במרתף אחד הבתים. המתפללים הראשונים בו היו נוהגים לשבת על מזרנים מסביב לקירות, ולחלוץ את נעליהם לפני הכניסה, כמו המנהג בתימן ומנהג ארץ ישראל הקדמון.
על בית הכנסת כתב יצחק שפירא:
כיום שוכנת במבנה בית הכנסת ישיבה לחוזרים בתשובה וכולל אברכים של מוסדות "מתימן יבוא".
הפוריטנים (אופרה)
ליהוא זיסברג
ליהוא זיסברג (נולד ב-1 במרץ 1968) הוא פרופסור מן המניין לחינוך ופסיכולוגיה בגורדון, המכללה האקדמית לחינוך בחיפה. זיסברג הוא פסיכולוג ארגוני ותעסוקתי, שפנה לאקדמיה ושימש בסגל האקדמי בחוגים לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה, המכללה האקדמית בתל חי, ומאז 2012 באקדמיית גורדון, שבה שימש כמרצה וראש רשות המחקר. משמש היום כסגן נשיא ודקאן לימודי התואר השני במכללה.
ביוגרפיה.
ליהוא זיסברג נולד בראשון לציון, לאב אזרח עובד צה"ל ואם מורה. הוא השלים את לימודיו בגימנסיה הריאלית בראשון לציון, במגמת כלכלה וסוציולוגיה. בצבא שירת בחיל האוויר ולאחר מכן בחיל המודיעין, כמפקד צוות קשר ביחידת איסוף מודיעין.
לאחר השחרור מהצבא השלים תואר ראשון בפסיכולוגיה וספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן המשיך ישירות ללימודי התואר השני בפסיכולוגיה, במגמות החברתית והתעסוקתית באותה אוניברסיטה. הוא השלים את לימודיו בשנת 1995. בזמן לימודיו לתואר השני ולאחר השלמתם, שימש יועץ קריירה ויועץ לארגונים בענייני מיון וברירת מועמדים בחברת ת.י.ל. בתל אביב, שם עבד כחמש שנים. לאחר מכן שימש כמנהל מדור מחקר ופיתוח באגף משאבי אנוש בבנק הפועלים.
בתקופת עבודתו בבנק החל בלימודי דוקטורט בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה, בהנחיית פרופ' ברוך נבו. לאחר השלמת הדוקטורט בשנת 2001 יצא לפוסט-דוקטורט ב במדינת וושינגטון. לאחר השלמת הפוסט דוקטורט שימש כסגל בחוגים לפסיכולוגיה ולסיעוד באוניברסיטת סיאטל. כמו כן שימש כמרצה מן החוץ ב-. באותה תקופה שימש גם כיועץ ארגוני לחברות, וביניהן מיקרוסופט ובואינג בתחום פיתוח הדרכה לעובדים.
לאחר הולדת בנו הראשון חזר עם אשתו ובנו לישראל בשנת 2005. עם שובו הצטרף לסגל המייסד והיה חלק מהסגל המקים של החוג לפסיכולוגיה במכללת תל חי, שהיה אז החוג הראשון לפסיכולוגיה מחוץ לאוניברסיטאות בארץ. הוא קודם לדרגת "מרצה בכיר" בתל חי בשנת 2010. בתקופה זאת החל בחקר הרגשות בחיי היומיום, והקשר בין תגובות רגשיות ומצבי בריאות וחולי.
זיסברג שימש כאיש סגל בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה בשנים 2005–2011. בשנת 2005, הוא מונה למנהל המחקר והפיתוח של מכון אדם-מילא. הוא שימש בתפקיד זה כשלוש שנים, במהלכן שימש גם כיועץ בכיר למיון וברירת מועמדים עבור חברות גדולות במשק, כגון חברת קוקה-קולה, וילי פוד וקבוצת לובינסקי.
בשנת 2012 הצטרף לסגל האקדמית גורדון בחיפה, ותוך שנתיים קודם שם לדרגת פרופסור חבר. זיסברג התבקש להקים רשות מחקר במכללה. ייסוד והקמת רשות המחקר במכללה הייתה חלק מתהליך הפיתוח והשינוי הארגוני שעברה המכללה, שכלל דגש רב יותר על עשייה אקדמית-מחקרית, לצד דגש על חדשנות פדגוגית וטכנולוגית. בשנת 2020 קודם לתפקיד פרופסור מן המניין במכללה, ובכך היה לאיש הסגל הראשון שזכה לדרגה בכירה זו במכללת גורדון. באותה שונה מונה לסגן נשיא במכללה ולדיקן לימודי התואר השני.
ליהוא זיסברג נשוי ואב לשני בנים. מתגורר בחיפה.
עיסוקים נוספים.
זיסברג הוא צלם חובב, וצילומיו הוצגו בכמה תערוכות בישראל ומחוצה לה. הוא מתמקד בצילום טבע ונופים, כאשר עיקר העניין שלו הוא בשרידים ארכאולוגיים, מבנים נטושים ועזובה כאובייקט אסתטי.
בנוסף, מגיל צעיר עוסק זיסברג במוזיקה. הוא כותב ומלחין שירים ומוזיקה אינסטרומנטלית. מנגן בקלידים, גיטרות, בס, תופים, מפוחית פה ועוד.
על מחקריו.