בסוף המלחמה עלתה הפופולריות שלו בהתמדה עם יצירות כמו האישה מרומא (La Romana) (1947), אי-ציות (La Disubbidienza) (1948), ירח דבש (L'Amore Coniugale e altri racconti) (1949) והפשיסט (Il Conformista) (1951). ב-1952 קיבל את פרס סטרגה על הספר סיפורים (I Racconti) והחלו לתרגם את הרומנים שלו בחוץ לארץ. כמו כן החלו לעבד את ספריו לקולנוע. ב-1952 עובד ספרו הפרובינציאלית (La Provinciale) על ידי מריו סולדאטי (Mario Soldati). ב-1954 ביים לואיג'י זמפה את האישה מרומא. ב-1953 הקים מורביה את כתב העת הספרותי נושאים חדשים (Nuovi Argomenti) שהעסיק את פייר פאולו פאזוליני בין עורכיו.
בשנות החמישים הוא כתב הקדמות ליצירות כמו 100 סונטות של ג'וּזפה ג'וֹאקינו בֶּלִי (Giuseppe Gioachino Belli) ותהלוכות ברומא של סטנדל. מ-1957 ואילך הוא כתב, גם, ביקורת קולנוע עבור השבועונים L'Europeo ו-L'Espresso.
שעמום (La noia) וחייו המאוחרים.
ב-1960 הוא פרסם את אחד מספריו הידועים ביותר – שעמום (La noia). סיפור על קשר מיני בעייתי בין צייר צעיר ועשיר, המנסה למצוא משמעות לחייו, לנערה נינוחה ברומא. הספר זכה בפרס ויארג'ו וצולם לסרט על ידי דמיאנו דמיאני ב-1962.
ב-1962 נפרדו מורביה ואלזה מורנטה. הוא עבר לגור עם הסופרת הצעירה דאצָ'ה מָרָאיני (Dacia Maraini). הוא התרכז יותר ויותר בתיאטרון. ב-1966 ייסד יחד עם מראיני ואֶנצו סיצ'יליאנו (Enzo Siciliano) להקה שנקראה "קיפוד" (Il Porcospino), שהעלתה מחזות של מורביה, מראיני, קרלו אמיליו גאדה ואחרים.
ב-1967 ביקר מורביה בסין, יפן וקוריאה. ב-1971 פרסם את הרומן אני והוא (Io e lui), אודות תסריטאי והפין העצמאי שלו ועל הסיטואציות אליהן הוא נקלע. כמו כן פרסם את המאמר שירה ורומן (Poesia e romanzo). ב-1972 נסע לאפריקה, מסע שהיווה השראה ליצירתו "לאיזה שבט אתה משתייך?" (A quale tribù appartieni?), שפורסמה באותה שנה. בעקבות מסעו ליפן, כולל ביקור בהירושימה, פרסם סדרה של מאמרים בכתב העת "ל'אספרסו" על הפצצה האטומית. אותו נושא נמצא גם ברומן "המתבונן" (L'Uomo che Guarda) (1985).
אוסף הסיפורים הקצרים "סיפורים אירוטיים" (La Cosa e altri racconti) הוקדש לכרמן יֶרה (Carmen Llera), בת זוגו החדשה, הצעירה ממנו ב-45 שנה, איתה התחתן ב-1986 .
ב-1984 הוא נבחר לפרלמנט האירופי מטעם המפלגה הקומוניסטית האיטלקית. חוויותיו משטרסבורג תוארו בספרו "יומן אירופי" (Il Diario Europeo). ב-1985 זכה בתואר אישיות אירופית.
ב-1990 נמצא אלברטו מורביה מת בחדר האמבטיה בדירתו ברומא.
נושאים וסגנונות ספרותיים.
הנושאים השולטים ביצירותיו של מורביה הם צחיחות מוסרית, הצביעות בחיים בימינו ואי היכולת הבולטת של אנשים למצוא אושר בדרכים המסורתיות כמו אהבה ונישואים. מצבים אלה אופייניים לחיי בני המעמד הבינוני. נישואים במיוחד הם המטרה של יצירות כמו אי-ציות וירח דבש. ניכור הוא הנושא ביצירות כמו בוז (בתרגום העברי: מותה של אהבה) ושעמום. גם נושאים פוליטיים נמצאים לעיתים קרובות ביצירותיו. כך למשל בספר האישה מרומא – סיפורה של זונה המסתבכת עם המשטר הפשיסטי ועם רשת של קושרים. הריאליזם המיני הקיצוני בשעמום (1960) היה הראשון בין היצירות הניסיוניות של שנות השבעים.
סגנון הכתיבה של מורביה נחשב כבוטה ולא מצועצע ומאופיין במילים בסיסיות ושכיחות במבנה דקדוקי מורכב. ביצירות המאוחרות בולט מונולוג פנימי.
דידקטיזם
פליקס לקלר
פליקס אז'ן לקלר (בצרפתית Félix Eugène Leclerc, 2 באוגוסט 1914 - 8 באוגוסט 1988) היה זמר-יוצר, משורר, שחקן ופעיל פוליטי קנדי מקוויבק, שנאבק למען שמירת המורשת בשפה הצרפתית של מולדתו. בשנת 2006 ,לאחר מותו, הוכנס ל"היכל התהילה" של יוצרי הזמר של קנדה, הודות לשירים שכתב: Moi, mes souliers (אני, נעלי) ו Le tour de l'Île (הסיור של האי)
חייו.
נולד בשנת 1914 בלה טיק, קוויבק, במשפחה של חלוצי התיישבות, הילד השישי מבין אחד-עשר ילדים. אביו היה סוחר עצים ודגן.
פליקס גדל באווירה מוזיקלית, שבה כל בני משפחתו ניגנו על כלים שונים. התחיל לימודים באוניברסיטת אוטאווה, אך נאלץ להפסיקם בשנת 1933 בגלל השפל הגדול . את שירו הראשון הלחין וכתב כסטודנט בשנת 1930:"Notre Sentier" (השביל שלנו).
עבד בעבודות מזדמנות רבות, כולל כעוזר של חונט מתים ובעבודה חקלאית בסנט מארט על יד טרואה רווייר. בשנים 1937-1934 עבד כקריין ברדיו CHRC בקוויבק סיטי וברדיו CHLN בטרואה ריווייר. החל משנת 1939 עבד כמחבר תסריטי דרמות רדיופוניות ברדיו קנדה במונטריאול, ביניהן Je me souviens (אני נזכר). בפורום זה ביצע גם את שיריו המוקדמים. שיחק גם בכמה מחזות ברדיו, ביניהם Un Homme et son péché (אדם וחאטו). פרסם חלק מתסריטיו ואף הקים להקת תיאטרון שהציגה את מחזותיו ברחבי קוויבק. באותה תקופה קיבל שיעורי גיטרה משני עמיתים מאולפני הרדיו וממורה ממוצא בריטי, ג'ון הרי אורמסבי, שעודד אותו בעבודה היצירתית.
בשנת 1950 התגלה על ידי ז'אק קנטי, שהתלהב בשומעו את הזמר ה"פנטזיסט" ז'אק נורמאן מבצע את השנסון של לקלר "Le train du nord". קרנטי הקליט תריסר שנסונים של לקלר באולפני רדיו CKVL במונטריאול והפך לאמרגנו בפריז.
לקלר קטף הצלחה רבה בצרפת, בין היתר, באולם A.B.C.ו גם במועדוני הלילה כגון "לה טרואה בודה" (Les Trois - Baudets) ו"בובינו".
באותה תקופה חתם חוזה לחמש שנים עם חברת התקליטים פולידור.
בשנת 1951 הקליט את אלבומו הראשון, ובו השירים
"Moi, mes souliers", "Le train du nord", "Bozo" ו "Le petit bonheur" (האושר הקטן). את השיר האחרון הוא שר עוד בשנת 1948 בתיאטר די ז'זו במונטריאול. הוא שימש לאינטרמצו מוזיקלי יחד עם שנסונים אחרים בעת חילופי תלבושות של השחקנים במופע הפנטזיסטי "Le Petit Bonheur" (לכבוד האושר הקטן) שנכתב ובוים על ידי לקלר עצמו.
סיורי המופעים בצרפת זיכו אותו בהצלחה רבה וסללו דרך לזמרים ולמלחינים נוספים מקוויבק.
בשנת 1953 שב לקוויבק.
בשנות ה-1950 הירבה להופיע, בין השאר, בקברטים של מונטריאול וב"קפה קונטיננטל". כמו כן היה מנחה בתוכניות תרבות שונות לטלוויזיה, אחת מהן, ב"רדיו קנדה", מוקדשת לאגדות של קוויבק. כשהפך לכוכב עשה תכופות סיורי הופעות ארוכים באירופה ובקנדה.
במהלך שנת 1958 יצא לסיבוב הופעות בצרפת ובארצות אירופה אחרות יחד עם הנזיר-זמרברנאר דה ברייֶן, ששר לבוש בגלימת הצמר החומה של הפרנציסקנים. מפורסמות במיוחד היו הופעותיו במערב קנדה בשנת 1966, במונטריאול - בככר האמנויות (Place des Arts) ב-1967 ובמועדון "לה פטריוט" בשנים 1966,1970,1972, 1975 ו-1976, באוטווה במרכז הלאומי לאומנויות ב-1971. ב-1973 הופיע שוב בצרפת, בלגיה ושווייץ ושוב בצרפת בשנים 1975 ו-1977.
בשנת 1958 קיבל את הפרס הראשון של אקדמיית שארל קרו הצרפתית על אלבומו השני "Le train du nord" (רכבת הצפון).
ב-13 באוגוסט 1974 השתתף יחד עם ז'יל ויניו ורובר שארלבואה במופע - העל הפרנקופוני "סופר-פרנקו-פט" (Superfrancofête)
בשדות אברהם ([plaines d'Abraham) בעיר קוויבק בפני קהל של 100,000 צופים. מופע זה הונצח באלבום "J’ai vu le loup, le renard, le lion" (ראיתי את הזאב, את השועל ואת האריה)
פליקס לקלר נפטר בבוקר ביום 8 באוגוסט 1988 בשעת שינה בסן-פייר-דה-ל'יל ד'אורליאן במחוז איל ד'אורליאן שעל יד קוויבק העיר.
לפי בקשתו האחרונה גופתו נשרפה והאפר פוזר באי אורליאן. בבית הקברות של סן פייר דה ל'יל ד'אורליאן הוקמה גם מצבה אותה פוקדים מעריציו ולפעמים משאירים לידה זוגות נעליים.
לקלר השאיר שלושה ילדים:מרטן לקלר, צלם וצלם קולנוע, פרסיס לקלר, במאי, ונטלי לקלר, המטפחת את מורשת אביה כמנכ"לית ומנהלת אמנותית של ה"מרחב פליקס לקלר" (Espace Félix-Leclerc) וכסגן יושבת ראש הקרן פליקס לקלר.
אלברטו מוראביה
אקס-מן האפלים
אקס-מן האפלים (באנגלית: Dark X-Men) היא קבוצה בדיונית של נבלי-על מוטאנטים שהופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הופעתה הראשונה הייתה בחוברת "Uncanny X-Men #513" מספטמבר 2009, והיא נוצרה על ידי הכותב מאט פרקשן והמאייר טרי דודסון.
את הקבוצה הקים נורמן אוסבורן במהלך אירועי "שלטון אפל" כמענה לקבוצת אקס-מן, וחברי הקבוצה כללו את מיסטיק, המלכה השחורה, דארק ביסט, מימיק, אומגה, נאמור, דאקן והצמד מסווה ופגיון.
היסטוריה פרסומית.
ב-6 באפריל 2009, כחלק מכנס קומיק-קון, נאמר כי לקבוצת אקס-מן האפלים לא תהיה סדרת סולו אם כי הם יהיו גורם משפיע ומרכזי באירוע הקרוסאובר "Uncanny X-Men" של אקס מן. ב-16 באפריל 2009 הוסבר באתר Comic Book Resources כי למעשה הרעיון מאחורי האירוע "Uncanny X-Men" הוא ליצור שתי קבוצות, האוונג'רס האפלים של נורמן אוסבורן ואקס-מן האפלים של אמה פרוסט.
גם מיסטיק וגם דארק ביסט לא הצטרפו בתחילה לקבוצה. במאי 2009 אישר כותב הקומיקס ג'ייסון אהרון כי מיסטיק תיקח חלק במיני-סדרה "Dark X-Men: The Beginning", אך לא אמר כי תצטרף לאקס-מן האפלים.. כך גם לגבי דמותו של דארק ביסט.
מעולם לא אושר כי הקבוצה למעשה התפרקה, אם כי מאז סוף 2009 הם המעיטו להופיע עד שלבסוף אינם מופיעים כקבוצה כלל וכלל. היות שאוסבורן נפל משלטונו באירועי "מצור", יש להניח כי הקבוצה התפרקה.
דארק ביסט
דארק ביסט (באנגלית: Dark Beast, בעברית: חיה האפל) הוא דמות בדיונית של נבל-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת "X-Men: Alpha #1" מפברואר 1995, ונוצרה על ידי הכותב סקוט לובדל והמאייר רוג'ר קרוז.