מקורות עתיקים מקשרים את המצאת המצפן המגנטי לאמאלפי, המעצמה הימית הראשונה באותה תקופה. אחד מראשוני ההיסטוריונים שהצביעו על כך בבירור היה ההומניסט האיטלקי אנטוניו בֶּקַדֶלִי, שכתב בלטינית: (תרגום חופשי: הראשונים שהשתמשו במגנט לצורך ניווט היו אנשי אמאלפי), מקורות איטלקיים נוספים מעידים על כך שספני אמלפי השתמשו במגנט ובמחט כבר בתחילת המאה ה-13. מכיוון שאמאלפי שלטה בים התיכון בתקופה קצרה יחסית, בין המאה ה-12 למאה ה-14, סבורים מלומדים רבים שספני אמאלפי היו הראשונים שהשתמשו במצפן המגנטי באזור אגן הים התיכון.
כעבור כמה עשרות שנים, בסביבות השנה 1300, הונהג באמאלפי חידוש במבנה המצפן. אנשי אמאלפי הפכו את המצפן ממחט שצפה במים או נמצאת באוויר למצפן כמו שאנחנו מכירים היום - תיבה שבתוכה לוח עם שנתות ושושנת רוחות שעל גביו יש רכיב מגנטי.
האזכור הכי מפורש בספרות להמצאת המצפן באמאלפי הוא פרי עטו של פלאביו ביונדו. בשנת 1450 פרסם ביונדו חיבור שנקרא איטליה המאוירת לפי אזורים, בפרק שעוסק באמאלפי נכתב כך:
שגיאת המצפן.
מחט המצפן מצביעה לכיוון הרכיב האופקי של השדה המגנטי המקומי (בקירוב רב זה גם כיוון הקוטב המגנטי הצפוני). כדי לאתר את כיוון הצפון הגאוגרפי באמצעות שימוש במצפן, נדרש לדעת מה הנטייה המגנטית באותו מקום, ולבצע תיקון זווית. נטייה מגנטית (Magnetic declination או Magnetic variation) - היא הזווית שבין מחט המצפן לבין הקוטב הצפוני הגאוגרפי.
קשר בין חשמל למגנטיות של המצפן.
הנס כריסטיאן ארסטד היה פיזיקאי דני. ב-21 באפריל 1820, בזמן שהתכונן לאחת מהרצאותיו באוניברסיטה של קופנהגן, ביצע ארסטד ניסוי שתוצאותיו הפתיעו אותו, כאשר הכין את הציוד, הבחין כי מחט של מצפן סטתה מכיוונה בזמן שינויי הזרם חשמלי הזורם בסוללה בה השתמש. מכאן הסיק על קיומו של קשר בין חשמל למגנטיות.
הסבר פיזיקלי מלא לקשר בין זרם חשמלי לשדה מגנטי ניתן במסגרת משוואות מקסוול.
שמו של המצפן.
באיטלקית המצפן נקרא bussola (בוּסוֹלָה). בספרות, המילה נזכרת לראשונה בפרשנות שנתן פרנצ'סקו דָה בּוּטי על הקומדיה האלוהית של דנטה ב-1380. דה בוטי השתמש במילה בוסולה לציון מצפן שנמצא בתוך תיבה שבה יש לוח ועליו חרוטה שושנת הרוחות.
המילה bussola לקוחה מהאיטלקית הקדומה - bussolo, שהגיעה מן הלטינית של ימי הביניים - buxus, שפירושה תיבת עץ ומקורה במילה - pyxus מהלטינית הקלאסית שפירושה קופסה.
פרנצ'סקו דה בוטי כתב גם על bussola nautica, מצפן ימי, שאותו תיאר כתיבת עץ בעלת מכסה זכוכית ובתוכו דיסקה עגולה שצמודה לחלק המגנטי ומציינת את הכיוון במעלות וכוללת גם את שושנת הרוחות.
המילה העברית מצפן נהגתה על ידי דוד ילין, ומקורה בכיוון הצפון.
מרים אביגל
מרים ("מיקי") אביגל (25 באוקטובר 1936 - 21 באוקטובר 2016) הייתה זמרת ישראלית שהתאפיינה בקולה החם והצלול. הייתה בשיא הצלחתה בשנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 בזכות שני להיטים: "בדרך לתבור" ו"בת הדייג", וכמבצעת הראשונה של השיר "ערב של שושנים".
ביוגרפיה.
נולדה בתל אביב בשם מרים לאון, השלישית מארבעת ילדיהם של משה וקרולינה לאון, אשר עלו מסלוניקי שביוון, וגדלה בשכונת פלורנטין. כשהייתה בכיתה ב', ובשל המצב הכלכלי הקשה, הועברה לפנימיית "בית הילד" בתל אביב.
כשסיימה את הלימודים בבית הספר העממי, נשלחה לפנימייה בבית הספר לגננות ולטכנאות נוף בפתח תקווה. בתקופה זו הגיע לפנימייה המורה למוזיקה עמנואל זמיר, שקיים מבחני קבלה ללהקה שביקש להקים בפנימייה וגילה את כישרונה של לאון. היא הצטרפה ללהקה ביחד עם ארבע תלמידות נוספות. הלהקה, שנקראה "בני תמין", הופיעה פעמים רבות ברחבי הארץ, בעיקר במעברות. במקביל, הופיעה גם בהרכב קטן שהקים זמיר בשם "נעורים".
באמצע שנות ה-50 הציע זמיר ללאון לשיר דואט עם אחד הזמרים המצליחים באותה תקופה, שמשון בר-נוי, ובשנת 1955 הקליטה עמו שני שירים: "הבו לנו יין", ו"מים מים".
כעבור זמן קצר הציג זמיר את אביגל לחברי "חבורת האש" – קבוצת לוחמים מימיה הראשונים של המדינה, שקיימה מפגשים חברתיים בסגנון הישן – שירה לאור המדורה (בין מנהיגיה היה סולימאן הגדול, אביו של יזהר כהן).
באחד מאירועים אלה פגשה לאון, שהייתה אז בת 19, את מי שיהיה לימים בעלה, בנימין ("בנג'ו") אביגל. השניים נישאו בשנת 1957. שנה לאחר מכן נולדה בתם הבכורה, עלומית. לרגל הולדתה כתבו ההורים שיר מיוחד: "בת הדייג" (את הלחן כתבה אביגל למילים של בעלה), שנכלל בתקליט שיצא בשנת 1959, ואשר כלל שיר נוסף, שזכה להצלחה רבה – "בדרך לתבור" (את מילות השיר כתב בנימין והוא הולחן על ידי ידיד המשפחה שלמה וייספיש).
בעקבות שני השירים הללו, שהושמעו רבות ברדיו, הפכה אביגל לזמרת מבוקשת, וחברת הד ארצי הזמינה אותה להקליט שירי ילדים ושירי חגים.
לאחר שנות ה-60 הפכה הזמרה לעיסוק משני אצל אביגל. היא החלה לעבוד בעבודה פקידותית, אך לא משכה ידה גם מהזמרה בהופעות במסגרות "חבורת האש", "מועדון זמיר", מועדון הזמר של שלמה שביט, וכן הופיעה מדי פעם כסולנית במסגרת חבורות זמר. לבני הזוג אביגל נולדו שלושה ילדים משותפים ובשנת 1974 התגרשו.
אף על פי שאביגל הפסיקה להקליט ולא הייתה באור הזרקורים, להיטיה הושמעו ברדיו לעיתים קרובות, ואף זכו לחידוש (למשל על ידי ירדנה ארזי שחידשה את "בת הדייג"). דורון נשר הפך את השיר לנעימת הנושא של התוכנית "ציפורי לילה" בגלי צה"ל. אביגל חייתה בזוגיות עם ברוך הראל.
בשנת 2007 הפיקה חברת “הד ארצי” אלבום אוסף כפול, שכלל 67 משיריה, שלמעלה ממחציתם שירי ילדים וחגים.
מרים אביגל נפטרה באוקטובר 2016 ונטמנה בבית העלמין של גדרה.
מוחמד דף
מוחמד דיאב "ד'ף" אבראהים אל-מצרי (בערבית: محمد دياب إبراهيم المصري, המוכר בכינויו محمد الضيف, מוחמד דֶף, תעתיק מדויק: מחמד א(ל)צ'יף; נולד ב-12 באוגוסט 1965) הוא טרוריסט פלסטיני, ראש גדודי עז א-דין אל-קסאם – הזרוע הצבאית של חמאס. הוגדר על ידי מערכת הביטחון הישראלית כטרוריסט המבוקש ביותר בארגוני טרור אלה. הכינוי "דֶף" ("אורח" בערבית; בתעתיק: "צ'יף") ניתן לו ככל הנראה מכיוון שנהג להחליף באופן מתמיד את מיקומו.
קורות חייו.
מוחמד דף נולד בשנת 1965 במחנה הפליטים ח'אן יונס שברצועת עזה. מוצא משפחתו מהכפר כוכבא, ששכן עד 1948 באזור אשקלון. בהיותו נער הצטרף לתנועת האחים המוסלמים. במהלך לימודיו באוניברסיטה האסלאמית בעזה היה פעיל ב"גוש האסלאמי" והיה נציג רשימת הגוש במועצת הסטודנטים של האוניברסיטה. דף הצטרף לשורות המנגנון הצבאי של חמאס בראשית האינתיפאדה הראשונה. במאי 1989 נעצר ונידון ל-16 חודשי מאסר.
בשנת 1991 הצטרף לשורות גדודי עז א-דין אל-קסאם. הוא החל את דרכו כתלמידו של הטרוריסט הפלסטיני יחיא עיאש ("המהנדס"), שעמד בראש "הזרוע הצבאית" של חמאס, עד לחיסולו של עיאש בשנת 1996. ב-1992 פיקד על החוליה שחטפה ושיספה את גרונו של החייל אלון קרוואני. בעקבות הריגתו של עימאד עקל בנובמבר 1993, מונה דף למפקד הזרוע הצבאית של הארגון ברצועת עזה. בתפקידו זה ארגן פעולות טרור רבות, תוך שהוא מתאם פעולות יחד עם עיאש, מפקד הזרוע הצבאית בגדה המערבית. בשנת 1994 היה דף אחראי על הפעלת החוליות שחטפו ורצחו את החיילים נחשון וקסמן, ו. לאחר הריגתו של עיאש המשיך דף את התיאום עם חסן סלאמה, שהחליף את עיאש. דף בחר לנקום את מותו של עיאש בשורת פיגועי טרור רצחניים שהתרחשו בתחומי הקו הירוק בחודשים פברואר-מרץ 1996. בין הפעולות שיזם: שיגור שני מחבלים מתאבדים לפיגועים בקו 18 בירושלים בשתי הזדמנויות שונות; וכן תכנון פיגוע נוסף בטרמפיאדה באשקלון.
לאחר גל פיגועי הנקמה של אביב 1996, שבמהלכו נרצחו 58 ישראלים בתוך שבוע, ירד מוחמד דף למחתרת, והסברה הייתה שברח למצרים. ואולם כעבור שנתיים שב לפעילות נוכח מצבה הקשה של תשתית חמאס ביהודה והשומרון: מוחי א-דין א-שריף נהרג בתאונה ברמאללה במרץ 1998, ואילו באחים עוודאללה התנקשה ישראל ליד חברון באוגוסט של אותה שנה. אבדות אלה, יחד עם מעצרם של עשרות פעילים וחשיפת מעבדות לייצור חומרי חבלה ומטענים, פגעו קשות ביכולתו של הארגון לייצר פיגועים משטחי יהודה ושומרון. בעקבות זאת, אנשי "המחלקה המדינית" של חמאס, ששכנו בסוריה, הורו לדף ולאנשיו בעזה לשוב ולתכנן פיגועים. כך, עמד דף מאחורי פעולותיה של "חוליית טייבה", שמטרתה הייתה ביצוע פיגועי התאבדות בטרמפיאדות במרכז הארץ (אך כשלה בפעולותיה). דף היה עצור בידי כוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית ממאי 2000 עד ראשית שנת 2001.
ההתנקשות באחים עוודאללה יצרה ריק מנהיגותי בקרב פעילי הזרוע הצבאית ביהודה ושומרון. מחמוד אבו הנוד תפס בסופו של דבר את הפיקוד עליהם וכיוון את פעולתם באינתיפאדה השנייה, עד להריגתם בידי צה"ל בנובמבר 2001. בעקבות מותו של אבו הנוד גברה השפעתו של מוחמד דף וכללה גם את פעילי חמאס ביהודה ושומרון. עוד בפרוץ האינתיפאדה מונה סלאח שחאדה למפקד הזרוע הצבאית של חמאס, ודף מונה לסגנו. מתחילת שנת 2002 עסק דף בבניית מנגנון פיגועים עצמאי של עז א-דין אל-קסאם. הוא נחשב כאחראי על כמה מפיגועי הירי ו"ההקרבה" הגדולים שאירעו ברצועת עזה במהלך האינתיפאדה. ידוע כי השתתף באורח פעיל בפרויקט ייצור רקטות קסאם, עם סגנו עדנאן אל-ע'ול (נהרג באוקטובר 2004), שנחשב ל"מדען הראשי" של חמאס. מנגנוני הביטחון הפלסטיניים עצרו את דף מספר פעמים, אולם הוא שוחרר בתום תקופות קצרות ביותר. לאחר ההתנקשות בסלאח שחאדה ביולי 2002 קיבל דף לידיו את הנהגת גדודי עז א-דין אל-קסאם.
ניסיונות לחיסולו.