בניגוד לדיונון הענק, בעל זרועות הציד המכוסות בכפתורי הצמדה, ובצמוד להם גם שיניים קטנות, הרי שאצל הדיונון העצום מכוסה גם הגוף בקרסים לתפיסה, שחלקם גם מסתובבים ובעלי שלושה ראשים. גופו גדול ורחב יותר ולכן גם משקלו גדול יותר. הדגימות שנבדקו מרמזות על מרכז גוף עיקרי בעל מסה משמעותית יותר וזרועות ציד קצרות יותר מאשר אצל הדיונון הענק. התפתחות של גוף גדל-ממדים שכזה תואמת את תופעת ממדי הענק אצל שוכני המים העמוקים מאד.
תפוצה.
אזורי המחיה המשוערים של הדיונון העצום הם באוקיינוס הדרומי ברצועה המקיפה את אנטארקטיקה ועד האזור שגבולו הצפוני הוא דרום אפריקה, דרום אמריקה וניו זילנד.
מזון וסביבה.
הדיונון העצום מתקיים ככל הנראה על טריפתם של יצורי ים שונים השוכנים במעמקי האוקיינוס, כמו דגים, תולעי ים ודיונונים אחרים השוכנים בעומקים העולים על 2,000 מ' מתחת לפני המים.
הזכרים והנקבות של הדיונון העצום הם שונים במראם. הנקבות הבוגרות גדולות מהזכרים כמקובל אצל רבים ממשפחת חסרי החוליות.
אופן הרבייה לא הוברר במלואו, כיוון שאצל הזכרים לא נצפה איבר רבייה האופייני לבני משפחת הסילוניות, המשמש להעברת הזרע לצורך ההפריה. מעריכים כי ככל הנראה הוא מצויד בסוג של איבר מין זכרי המעביר את הזרע ישירות אל תוך גופה של הנקבה.
אויבו הטבעי העיקרי של הדיונון העצום הוא ראשתן גדול-ראש. צלקות וסימני מאבק על גופם של לווייתנים שניצודו באזור האוקיינוס הדרומי מעידים כי הדיונון העצום מהווה חלק עיקרי ממזונם. בקיבות הלווייתנים נמצאו שרידי מקור של דיונונים שנאכלו.
מחקר.
חלק של גופו של דיונון עצום נמצא לראשונה ב-1925 בקיבתו של ראשתן גדול-ראש. פרטים נוספים נמצאו בהפרשי זמן גדולים במיוחד, עובדה המקשה על מחקר רציף ומעמיק של המין. רק ב-1956 נמצא שוב חלק מגוף של דיונון עצום.
הפרט הגדול ביותר של דיונון עצום, אם כי גם הוא לא בשלמותו, נתפס בשנת 2007 על ידי דייגים מניו זילנד בים רוס שבאנטארקטיקה. הייתה זו נקבה במשקל 495 ק"ג ואורך של כ-10 מטרים.
ליכטנבורג
ליכטנבורג (בגרמנית: Konzentrationslager Lichtenburg) היה מחנה ריכוז שפעל בגרמניה הנאצית בשנים הראשונות של השלטון הנאצי, בין השנים 1933–1939.
המחנה היה ממוקם בטירה מתקופת הרנסאנס, בפרטין (Prettin), במחוז ויטנברג (Wittenberg), שבמדינת סקסוניה-אנהלט, חלקה המזרחי של גרמניה. הטירה בליכטנברג שימשה עוד מ-1812 כבית סוהר. בשנת 1928 נסגר המקום בשל תנאים סניטריים גרועים.
היסטוריה.
עם עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית, הוקמו מחנות ריכוז רבים, שנועדו לכליאת מתנגדי השלטון מן השמאל ומן הזרמים הליברליים. ביולי 1933 כבר היו קרוב ל-27,000 אסירים במחנות מעצר כאלה; המחנות הוקמו כיוזמות מקומיות על ידי גופי המשטרה ומשרדי המשפטים של המדינות השונות בגרמניה, וכן על ידי האס אה. לא ידוע מספרם של מחנות אלו. מחנה ליכטנבורג הוקם גם הוא בשלב זה: ב-13 ביוני 1933 נפתח בטירה "מחנה ריכוז לגברים במעצר הגנתי". בסוף 1933 היו 70% מהכלואים במחנה קומוניסטים, 20% סוציאליסטים, ועוד 10% שהיו אסירים פוליטיים אחרים.
בתחילת 1934 הועברה השליטה במחנות הריכוז לידיו של ארגון האס אס, שהוקם באותה תקופה, בפיקודו של היינריך הימלר. הימלר השתלט גם על כל גופי המשטרה בגרמניה (ראו ערך: משטרה בגרמניה הנאצית). האס אס השיג שליטה מלאה במערכת מחנות הריכוז; רוב המחנות הקטנים נסגרו, ועד ספטמבר 1935 נותרו במקומם שישה מחנות "רשמיים": דכאו, ליכטנבורג, זקסנבורג, אורנינבורג, אסטרווגן, וקולומביה האוס, בברלין.
כאמור, בתחילה היו במחנה אסירים פוליטיים בלבד, ואולם החל מ-1935 החלה המשטרה לעצור במחנות הריכוז לא רק אסירים פוליטיים אלא גם מי שכונו "אלמנטים לא סוציאליים" - נוודים, קבצנים, מובטלים, ועוד, וכן פושעים בעלי כמה הרשעות, וגם לליכטנבורג הובאו עצירים כאלה. כמו כן, נכלאו בליכטנבורג עדי ה', צוענים, והומוסקסואלים. לאחר פרסום חוקי נירנברג, נכלאו בליכטנבורג גם יהודים שעברו על חוקי הגזע.
מחנה ליכטנבורג תוכנן עבור 1,000 אסירים, ואולם בספטמבר 1933 היו בו כבר כ-2,000 אסירים, גברים בלבד. הצפיפות שיצרה תנאי מחיה והגיינה קשים במיוחד. רישומי המחנה מתעדים לפחות 20 אסירים שמתו במהלך קיומו של המחנה, בשל התעללות, תנאי הכליאה הגרועים, ומעשי רצח בידי אסירים פליליים.
ב-1937 החליט האס אס על צמצום המחנות הקיימים, והקמת מחנות גדולים במקומם. מחנה אורנינבורג נסגר, ובמקומו הוקם ב-1936, מחנה זקסנהאוזן. ב-1937 הוחלט על הקמת מחנה בוכנוואלד, וכל האסירים מליכטנבורג הועברו אליו. במקום האסירים הגברים נכלאו בליכטנבורג נשים; בשיאו היו במחנה 1,415 אסירות. ב-1939 הוקם מחנה הריכוז לנשים רוונסברוק; במאי 1939 הועברו 867 האסירות הנותרות בליכטנבורג לרוונסברוק. ובכך נסגר המחנה.
לאחר פינוי האסירים מן הטירה, שימש המקום כבסיסו של הגדוד השני בדיוויזיית האס אס השלישית, טוטנקופף (Totenkopf, "גולגולת המת"). מעת לעת היו בטירה גם מספר אסירים.
בין אנשי האס אס ששירתו בטירה יש למנות את תיאודור אייקה, שהיה מפקד המחנה בין מאי ליולי 1934, מראשי האס אס, שהיה אחראי מרכזי על הקמת מחנות הריכוז ודרך התנהלותם; קארל אוטו קוך, שהיה קצין במחנה כמה חודשים ב-1935, ומאוחר יותר היה מפקד מחנה הריכוז בוכנוואלד ומחנה ההשמדה מיידנק; וארתור ליבהנשל, שהיה שליש המחנה במשך רוב שנותיו, ומאוחר יותר היה מפקד מחנות ההשמדה אושוויץ ומיידנק.
מעט מאוד ידוע על המחנה. רק עם פתיחת הארכיב של שירות האיתור הבינלאומי בסוף אפריל 2008 החלו להיחשף מסמכים הנוגעים למחנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה שימשו הקרקעות סביב הטירה כקרקעות חקלאיות. אנדרטה לזכר אסירי המחנה הוקמה בטירה בשנת 1965. בשנים 2000–2004 התנהל מאבק ציבורי על שימור הטירה, בשל כוונת הממשלה הפדרלית למכור את המקום.
בטירה נמצא היום מוזיאון של האזור ותערוכה על השימוש בטירה בעת השלטון הנאצי.
אגנש גרגי
אגנש גרגֶי (הונגרית: Gergely Ágnes; נולדה ב-5 באוקטובר 1933) היא משוררת, סופרת, מסאית ומתרגמת הונגרייה ממוצא יהודי.
קורות חיים.
גרגי, ילידת העיירה אנדרד שבדרום-מזרח הונגריה, למדה אנגלית והונגרית באוניברסיטת בודפשט, ועבדה שנים רבות בהוראה ובעריכה. למן שנת 1988 התפרנסה מן הכתיבה, ובשנת 2000 זכתה בפרס קושוט, הפרס הספרותי החשוב ביותר בארצה.
בין ספריה קובצי השירה: "אתה אות על משקוף דלתי" (1963), "אהבותיי הנבחרות" (1973), "תפילה לפני כיבוי המנורות" (1985), "ארץ מלכים" (1994) ו"כל שירי אגנש גרגי" (2006); הרומנים: "המתורגמן" (1973), "השינוי של שיקגו" (1976) ו"נטולי השמירה" (2000); וקובצי המסות: "עשרים ואחת" (1982), "יומן דיווח מן הצפון" (1988) ו"מרכז אירופה היה הבטחה" (1994).
אזור התהומות
אזור התהומות הנקרא גם האזור האביסלי (Abyssal zone) או אזור המים העמוקים מאוד, הוא שכבת המים העמוקים באוקיינוסים ובימים שמתחת ל-4,000 מטרים מתחת לפני הים.
באזור זה שורר חושך נצחי שכן קרני השמש והאור אינן מגיעות אליו. זהו החלק התחתון של אזור החשכה התת-מימי, המתחיל בעומק של כ-1,000 מטרים מתחת לפני הים ועד לקרקעית האוקיינוס. הטמפרטורות השוררות בעומקים אלה אינן עולות על 4 מעלות צלזיוס וכמות המזון הזמין מעטה במיוחד.
בעומקים אלה שוכנים יצורים הערוכים להתמודדות עם התנאים הפיזיים הקשים של לחץ רב וחשכת עד, וכן עם המזון המועט הזמין. הדגים, וחסרי החוליות, התולעים והאלמוגים מציגים מגוון של צורות, צבעים, ואמצעים המאפשרים תזונה, תקשורת, ורבייה המותאמים לתנאים.
המחקר המדעי בעומקים אלה מועט ונובע מן הקושי הטכנולוגי של החוקרים להתמודד עם תנאי הסביבה העוינת. רק בשנות ה-70 של המאה העשרים פותחו כלי מחקר המאפשרים הגעה לתהומות הים. עד כה בוצעו צלילות מאוישות ספורות לעומקים אלה באמצעות בתיסקפה, ומחקרים נוספים בוצעו באמצעות רובוטים בלתי מאוישים. למעשה, כמות הידע שיש כיום בידי המדענים אודות הירח, גדולה מזו הקיימת על אזור המים העמוקים מאוד באוקיינוסים.
קווינטוס קורטיוס רופוס
קווינטוס קורטיוס רופוס (בלטינית: Quintus Curtius Rufus) היה היסטוריון רומאי שכתב ככל הנראה במאה ה-1 לספירה. ישנם חוקרים הסבורים כי חי ופעל בתקופת אוגוסטוס, ואחרים משערים כי חי בתקופת קלאודיוס או אספסיאנוס ואפילו מאוחר יותר.
חיבורו.
יצירתו היחידה הידועה לנו ושרדה לימינו היא "תולדות אלכסנדר" (Historiae Alexandri), המגוללת את ההיסטוריה של אלכסנדר הגדול. שמו המלא של הספר הוא "Historiarum Alexandri Magni Macedonis Libri Qui Supersunt" - "כל הספרים על תולדות אלכסנדר הגדול ממוקדון שהשתיירו לימינו". חלקים גדולים מן החיבור חסרים: מבין 10 ה"ספרים" (פרקים) שהקיף החיבור שרדו 8 בלבד; שני הספרים הראשונים אבדו. הספר אינו כתוב בסדר כרונולוגי, וניכר כי כותבו אינו בעל מומחיות צבאית או מדינית. ברם, זהו המקור הקדום הטוב ביותר לתקופת אלכסנדר הגדול ששרד לימינו. כתבי היד של חיבור זה נושאים את שמו של קורטיוס רופוס, אך הידיעות אודותיו מעטות ומסופקות. פילולוגים אחדים סבורים, כי "קורטיוס רופוס" הוא שם עט, וכי זהותו ההיסטורית האמיתית של רופוס נשתכחה עם השנים ואבדה.
ארץ ישראל.
בין תיאוריו יש גם התייחסות לארץ ישראל. בזמן שהמקורות היווניים העוסקים בכיבוש אלכסנדר את ארץ ישראל בשנת 332 לפנה"ס, מתרכזים בכיבוש עזה, קורטיוס רופוס מוסיף לזה מידע קצר אך בעל ערך: