ההיסטוריה של סאנוק מתחילה לפני כ-1,000 שנים בימי הביניים, אז הייתה תחנה חשובה על דרכי המסחר. בעיר התגוררו פולנים, יהודים ובני מיעוטים אתניים אחרים. סאנוק הייתה אחת אחת העיירות היהודיות הראשונות שהותקפו עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין במסע התעללות חורבן ורצח. בהמשך המלחמה עברה העיר לידיים סובייטיות אך לאחר מכן חזרה לידיים גרמניות. הקהילה היהודית עברה מסעות טבח בזקנים ובילדים, ולבסוף הושמדה.
היסטוריה.
העיר סאנוק החלה להתגבש כעיר ב. מיקומה, בצומת דרכים בין המדינות רותניה, הונגריה ופולין הפך את העיירה לסלע מחלוקת, אך זיכה אותה גם במעמד של מרכז אדמיניסטרטיבי חשוב. בתעודות מהמאה ה-12 כונתה סאנוק Ziemia Sanocka, אדמות סאנוק. בשנת 1340 צורפה העיר לממלכתו של המלך הפולני קז'ימייז' הגדול, אך עם אובדן עצמאותה של פולין ב-1772 עברה סאנוק לידי ממלכת אוסטרו-הונגריה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, ב-1918, זכתה פולין שוב לעצמאות וסאנוק שבה לחיקה.
יהודי סאנוק.
סאנוק הפכה לעיר מחוז גדולה ב- 1921 כשסופחו אליה שורה של יישובים סמוכים: פוסדה סנוצקה, דומברובקה, פולסקה, דומברובקה רוסקה וויטוסטבו. מספר תושבי העיר המורחבת היה 12.261 נפש, מהם 4391 יהודים, 31.25%, רובם משפחות חסידיות. בעיירה היו ארבעה בתי כנסת רשמיים, שנים מהם בתי מדרש של חצרות חסידיים גדולים.
משנת תרי"ח {1858} ועד לשנת תרנ"ד {1894} כיהן ברבנות העיר רבי יהודה יצחק פרנקל מחבר הספר "מעט מים" על חידושי אגדה, וספר "מחיר חלב" חידושי הלכה, והוא תיקן תקנות נכבדות בעיר, כמו כן השכין שלום בין בעלי מחלוקת אשר איימו לפצל את הקהילה.
עם כיבושה של העיר ב-8 בספטמבר 1939, במלחמת העולם השנייה, על ידי גרמניה חיילים פולנים בני המקום נעצרו ונלקחו למחנות שבויים. בראש השנה ה'ת"ש (14 בספטמבר 1939) הותקפה העיירה, יהודיה רוכזו בכיכר המרכזית ועונו. הוכרז גטו והוקם יודנראט באותו היום. הגרמנים תיעדו את ההתקפה ותמונות ממנה שרדו ופורסמו. זמן קצר לאחר מכן נשרפו גם ארבעה בתי כנסת במקום. אחד היהודים שניסה להציל ספר תורה הושלך אל מותו לתוך המבנה הבוער. ביום רביעי, ערב סוכות ה'ת"ש (ה-26 בספטמבר 1939) הגסטפו גירש חלק מיהודי העיירה יחד עם רוב יהודי העיירה הסמוכה זצאווה, לעברו המזרחי של נהר הסן אל שטח ברית המועצות ומשם גורשו על ידי השלטון הסובייטי לסיביר. שם קצין הגסטפו הגרמני היה ברנדט. יום קודם לכן הגיע לסאנוק ודרש מראש הקהל היהודי רשימה של כ-200 היהודים השוהים בזצאווה.
עם הפלישה לברית המועצות ב-22 ביוני 1941, הגרמנים הציבו את תותחיהם בשכונה היהודית של סאנוק ובאש החוזרת רבים היו הנפגעים היהודים. ביום שישי ה-27 בספטמבר חצו את נהר הסן לצד הסובייטי של העיירה. היהודים הוכרזו כקומוניסטים, והגיעו לעיירה ידיעות על טבח בערים אחדות בסביבה ביניהם סמבור. בשבת ה-27 בדצמבר 1941 הוכרז צו המחייב את היהודים למסור את הפרוות וביגוד חורף. נערך חיפוש ויהודים אחדים נעצרו בטענות של מה-בכך, ונשלחו למחנות ריכוז. 17 יהודים נתפשו מתפללים במניין, ונשלחו למחנה טרנוב ומשם לאושוויץ.
בחורף 1942 יחידת גסטפו גרמנית וביניהם הסוכנים פוגט, קרוצמן ומולר, עברו בבתי היהודים וירו למוות בכל הנכים כולל ילדים. הירי האקראי ביהודים בעקבות טענות שונות הלך וגבר. בשבת ה-22 ביוני הייתה התעללות ביהודי הסביבה שנקראו לקבל חותמת אישור תעסוקה בתעודת הזהות שלהם, וחלקם נרצח במקום. בהוראת המפקד החדש שוחררו אלו שלא היה ברשותם את האישור, אולם למחרת נעצרו 14 יהודים אחרים שברשותם היה האישור ונרצחו.
ב-22 ביולי 1942 הגיעה הוראה לרכז את יהודי הכפרים הסמוכים לעיירות הגדולות יותר, וביניהם בגטו בסאנוק. יהודים אמידים נקראו לחתום על העברת בעלות על רכושם לטובת הגרמנים. ביום שישי ב-10 בבוקר, ה-4 בספטמבר 1942, הודבקו כרזות ברחבי העיירה המורים לכל היהודים לעבור לזצלאו תוך שלושה ימים. למקום זה הועברו גם יהודי בוקצו, אוסטריק, לשקו ולוטובישקה. 600 מזקני היהודים ממקומות אלו נקברו חיים בבורות המתה, בסביבות תאריך זה.
בין ה-7 בספטמבר ל-10 בספטמבר 1942 (יומיים לפני ראש-השנה ה'תש"ב) נשלחו 17,000 היהודים מזלצלווה וביניהם יהודי סאנוק, אשר בשנת 1941 מנה גטו סאנוק כ-10,000–13,000 יהודים, אל מחנה ההשמדה בלז'ץ ושם נרצחו עם הגעתם.
אחרי מלחמת העולם השנייה.
במפקד תושבים ב-1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, מנתה סאנוק 11.112 נפש. חלק מהיהודים השורדים שחזרו לסאנוק הותקפו ונהרגו בה לאחר המלחמה. כיום אין בעיירה יהודים.
בקרת שיוט
בקרת שיוט (באנגלית: Cruise control) היא מערכת המאפשרת לכלי רכב ממונעים לנסוע במהירות אשר אותה מתכנת הנהג ללא צורך בלחיצה על דוושת ההאצה.
באפשרותו של הנהג לקבוע מהירות נסיעה רצויה על ידי לחיצה על דוושת ההאצה ובאותה נקודה להורות למערכת בקרת שיוט להמשיך באופן עצמאי את הנסיעה באותה המהירות.
כמו כן ניתן להורות למערכת להאיץ או להאט את מהירות הנסיעה או לשמור על מהירות קבועה על ידי לחצני הבקרה.
מערכת בקרת השיוט תבוטל בצורה אוטומטית כאשר הנהג ילחץ על דוושת הבלם או על דוושת המצמד ובמשאיות גם כאשר יפעיל הנהג את אחד מסייעני הבלימה כגון ריטארדר בלם מנוע (אגזוז ברקס) וכו'. במקרה כזה לא תחדש מערכת בקרת השיוט את מהירות הנסיעה באופן עצמאי אלא אם תתקבל פקודה כזאת על ידי הנהג.
מערכת בקרת השיוט תזכור את מהירות הנסיעה האחרונה שנקבעה לה גם לאחר שנתבטלה.
בשנת 1974 הורכבה מערכת "בקרת שיוט" בדגמי מכוניות סלון בתצורת קופה, פורד Elite, אשר יוצרה על ידי קונצרן הרכב פורד בארצות הברית. הרכבת מערכת "בקרת שיוט" בשנת 1974, במכוניות נוסעים, נחשב לצעד חדשני ומהפכני לתקופה.
בקר (אלקטרוניקה)
שפות אלטאיות
שפות אלטאיות הן משפחת שפות מוצעת. מעריכים שהמשפחה כוללת 66 שפות ומדוברת על ידי כ-348 מיליון בני-אדם, בעיקר באזור מרכז וצפון-מזרח אסיה.
מקור השם הוא ברכס הרי אלטאי שבסיביר.
לפי המיון המקובל ביותר של השפות האלטאיות, נכללות בין השאר השפות הטורקיות, השפות המונגוליות והשפות הטונגוסיות.
אולם, בעקבות מחקרים שנעשו בנושא, מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 רוב האלטאיסטים (דהיינו, התומכים בתאוריה שקיימת משפחה כזו) מכלילים גם את השפה הקוריאנית בין השפות האלטאיות. מאז שנות ה-70, גם היפנית נחשבה כזו. המכלילים כוללים בסך הכל 74 שפות, בהן משתמשים כ-558 מיליון איש.
בלשנים אחדים החלו להחשיב אפילו את שפת האיינו כשפה אלטאית, אבל רק כחלק מקשר הכולל גם את הקוריאנית והיפנית, השונה מהקשר מונגוליות-טורקיות-טונגוסיות.
הגרסה המקורית והעיקרית של השפות האלטאיות, כלומר הטונגוסיות, מונגוליות וטורקיות, נקראות לפעמים "מיקרו-אלטאיות", ואילו הגרסה היותר מורחבת, הכוללת גם את היפנית והקוריאנית, נקראת "מאקרו-אלטאית".
בלשנים שתומכים בהשערה שקיימת משפחה של שפות אלטאיות, מצביעים על מאפיינים פונולוגיים ומורפולוגים דומים, כגון תואם תנועות ולשון מדבק, וכן על הטענה שקיימים קוגנטים רבים בין השפות השונות. בלשנים שדוחים את ההשערה טוענים שהדמיון בין המאפיינים הלשוניים והלקסיקון ניתן להסבר על ידי תהליכים היסטוריים של התכנסות לשונית ושאילת מילים. חלק מהחוקרים הציעו שהדמיון מראה על קיומו של שפראכבונד – אזור גאוגרפי שבו התקיים תהליך של התקרבות לשונית בין שפות שונות במקורן.
אלטאית
קוקורוזי
קוקורוזי (בצרפתית: CocoRosie, נהגה: קוֹקוֹרוֹזִי) הן צמד מוזיקלי מסוג פריקפולק ופולקטרוניקה אשר נוסד בשנת 2003 בצרפת ומורכב מהאחיות ביאנקה ליילאני ("קוקו") וסיירה רוז ("רוזי") קאסדי. סגנונן המוזיקלי מאופיין במוזיקה אקוסטית עשירה, מגוונת ומנימיליסטית, שירה רכה ולעיתים אף אופרה עדינה בשילוב טקסטים ופיוטים עמוקים וביזאריים. הופעתן החצונית של השתיים יוצאת דופן ובעלת מוטיביים קברטים ובוהמיים.
סיירה בעיקר מנגנת בגיטרה, פסנתר ונבל ומבצעת את קולות הרקע. ביאנקה שרה ומפעילה כלים שונים היוצרים צלילים מיוחדים כמו צעצועי ילדים וכלים אלקטרונים שונים. קוקורוזי הופיעו בתחילה אך ורק כצמד, אך בשנים האחרונות הן צירפו בהופעותיהן התכופות נגני רקע, בעיקר בסיסט ונגן סינתיסייזר ומכונת תופים. בנוסף, השתיים ביצעו שיתופי פעולה עם זמרי פולק שונים כגון דבנדרה בנהארט, אנתוני האגרטי, דיאן קלאק ועוד.
היסטוריה.
ילדוּת ונעורים.
ביאנקה וסיירה הן אחיות ממוצא אינדיאני. סיירה נולדה באיווה וביאנקה בהוואי שבארצות הברית, ושמות החיבה שחוברו לכדי שם ההרכב, "קוֹקוֹ" ו"רוֹזי", ניתנו להן על ידי אימן אשר נדדה איתן ברחבי יבשת אמריקה בצעירותן. כשאר היו האחיות בנות 3 ו-5 הוריהן התגרשו. אביהן היה מרוחק מהן יחסית ועסק בשאמאניזם, בחינוך ולדורף במקומות שונים בארצות הברית ובדת הפיוטה האופיינית לאינדיאנים וכוללת שימוש נרחב באנתאוגן פיוטה. במהלך עונות הקיץ נהגו ביאנקה וסיירה לסייר עם אביהן בשמורות טבע אינדיאניות.
בגיל 14 הוצאה סיירה מביתה על ידי אמהּ ונשלחה לפנימייה. למשך זמן קצר למדו האחיות ביחד בבית ספר באריזונה, אך בהמשך החליפה סיירה בתי-ספר כמעט כל שנה ובכך ניתק הקשר עם אחותה. בשנת 2000 כאשר הייתה בת 20 עברה סיירה לדירה קטנה ברובע מונמארטר שבפריז והחלה ללמוד במכללה למוזיקה בשאיפה לכונן קריירה כזמרת אופרה. במהלך תקופה זו ביאנקה למדה בלשנות וסוציולוגיה בניו יורק והתמידה בעיסוק באמנות חזותית וכתיבה.
הקמת "קוקורוזי".