כשנתלקחה לבסוף מלחמה בין השתיים, ב־1812, הרחיקה "פרזידנט" בהפלגותיה עד התעלה האנגלית ונורווגיה, ולכדה אוניית מלחמה וספינות סוחר רבות. בינואר 1815 נחלצה מן ההסגר שהטילה שייטת בריטית על נמל ניו יורק ויצאה לים. מזלה לא שפר, ולאחר קרב עם הפריגטה אה"מ "אנדיימיון" נתגלתה על ידי שאר אוניות השייטת והיא נאלצה להיכנע. "פרזידנט" צורפה לצי המלכותי בשמה המקורי, והוסיפה לשרת בו עד 1818, אז הוצאה מן השירות, פורקה ונגרטה.
נורת' אמריקן
עיראק במשחקים הפאראלימפיים
עיראק השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע. במשחקי החורף לא נטלה עיראק חלק מעולם.
היסטוריה.
אל המשחקים שנערכו בברצלונה בשנת 1992 שלחה עיראק משלחת של 18 ספורטאים, גברים כולם, למשחקים. המשלחת חזרה עם מדליית ארד פאראלימפית ראשונה, בה זכה האתלט אחמד חלאף בזריקת דיסקוס (קטגוריה THS3) עם תוצאה של 41.30 מטרים.
עיראק נאלצה להמתין עד אולימפיאדת הנכים אתונה (2004) בטרם זכו ספורטאיה במדליה פאראלימפית נוספת. בטורניר זה זכו שני ספורטאים עיראקים במדליה פאראלימפית, שניהם בהרמת כוח. תאהר חוסיין זכה במדליית ארד בתחרות עד 82.5 ק"ג כשרים 202.5 ק"ג, ואילו פראיס עאבד זכה במדליית הזהב (בקטגוריה של מעל 100 ק"ג) עם תוצאה של 237.5 ק"ג.
במשחקי אולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) זכתה המשלחת העיראקית בשתי מדליות פאראלימפיות נוספות בתחרות הרמת הכוח. תאהר אל-עלי זכה במדליית הארד בקטגוריה של עד 82.5 ק"ג כשהרים 222.5 קילו, ואילו ראסול מוהסין זכה במדליית הכסף (בקטגוריית משקל של עד 56 ק"ג) עם תוצאה של 185 קילו, אך נכנע לשיא עולם של שריף עותמן עותמן המצרי שניצח עם תוצאה של 202.5 ק"ג.
בזיליקת סנטה מריה מג'ורה
בזיליקת סנטה מריה מג'ורה (באיטלקית: Basilica Papale di Santa Maria Maggiore; בלטינית: Basilica Sanctae Mariae Maioris) שבעיר רומא, היא הכנסייה הראשונה והגדולה ביותר שקרויה על שם מריה הבתולה, אחת מארבע הבזיליקות הפטריארכליות ומייצגת את פטריארכיית אנטיוכיה. הבזיליקה עצמה נמצאת על גבעת אסקווילינו שמחוץ לגבולות קריית הוותיקן, אך מתוקף ההסכמים הלטרניים מ-1929 היא הוכרה כשטח אקס-טריטוריאלי של הוותיקן, בדומה למעמדן של שגרירויות בעולם. מתוקף מעמדה זה, האבטחה בתוכה נעשית על ידי חיילי המשמר השווייצרי ולא על ידי המשטרה האיטלקית.
היסטוריה.
ככל הנראה הייתה במקום כנסייה כבר בשנותיו של האפיפיור ליבריוס (כיהן 352–366) כשעל פי האגדה, נגלתה מרים הבתולה לזוג עשיר רומאי ולאפיפיור בחלומם וציוותה עליהם להקים כנסייה לכבודה במקום בו ירד שלג בלילה שבין ה-4 באוגוסט ל-5 בו. לזכר כך נחגג הנס בבזיליקה עד היום ב-5 באוגוסט בפיזור עלי כותרת של ורדים לבנים. כ-80 שנים מאוחר יותר, בנה האפיפיור סיקסטוס השלישי (כיהן 432–440) את מבנה הבזיליקה כפי שהיא היום. בניית הבזיליקה הסתיימה שנים ספורות לאחר ועידת אפסוס, בה הוחלט שמרים היא אם האלוהים ולא רק אמו של גופו הארצי של ישו, והקדשתה למרים נועדה להדגיש את החלטות הוועדה.
מבנה הבזיליקה השתנה, שופץ והורחב במעט במהלך השנים, בין השאר כאשר נפגע מרעידת אדמה ב-1348. כשחזרה האפיפיורות לרומא בסיומה של תקופת אביניון, קבע האפיפיור את מושבו בבזיליקה לתקופה קצרה עד שנבנה ארמון האפיפיור.
מבנה הבזיליקה.
הבזיליקה נבנתה בסגנון קלאסי-רומי כדי להדגיש את מרכזיותה ושליטתה של הכנסייה המערבית כממשיכת דרכה של האימפריה הרומית, זאת בניגוד לכנסייה המזרחית.
מראה החזית הנוכחי עוצב ונבנה על ידי הארכיטקט פרננדו פוגה ב-1743 שיצר לוג'יה לפני החזית המקורית של הבניין. על הקיר החזית הישנה שמאחורי העמודים קיים פסיפס גדול מהמאה ה-14 שמתאר את ישו, מרים, קדושים נוספים ותיאור של נס השלג. מעל החזית מוצבים פסליהם של מריה הבתולה (במרכז), קארלו בורומאו, ניקולס אלברגטי ושל עוד שני אפיפיורים. מעל המבנה מתנוסס מגדל פעמונים שנבנה ב-1378 בסגנון רומנסקי והוא מגדל הפעמונים הגבוה ביותר ברומא (75 מטרים). הגג המשולש שעל ראשו נבנה מאוחר יותר - במאה ה-16.
מול הבזיליקה מתנשא לגובה 14 מטרים "עמוד מרים": שריד מבזיליקת קונסטנטינוס שהוצב מחדש ב-1614 כשבראשו פסל של מרים הבתולה וישו התינוק. הוא הוצב מעל מזרקה בעיצובו של קרלו מדראנו ששילב בה פסלי נשרים ודרקונים הלקוחים מסמלו של האפיפיור פאולוס החמישי - מזמין העבודה. עמוד הנצחה נוסף נמצא בצידה הצפוני של הבזיליקה. העמוד הוצב בקרבת מקום על ידי קלמנס השמיני (כיהן 1592 - 1605) לציון סיום מלחמות הדת בצרפת והועבר למיקומו הנוכחי ב-1881.
פנים הבזיליקה.
התקרה עוצבה בסוף המאה ה-15 ועל פי המסורת, הזהב שמשובץ בה הובא מדרום אמריקה והוענק לאלכסנדר השישי על ידי מלכי ספרד איזבלה ופרדיננד. זאת, כהוקרה על תיווכו ביישוב המחלוקת בין ספרד לפורטוגל בנושא ההתיישבויות בדרום אמריקה. התקרה מקושטת בסמליהם של אלכסנדר השישי ושל דודו קליקסטוס השלישי.
הרצפה מורכבת בעיקר מהרצפה שנבנתה במאה ה-12 בתוספת תיקונים שנעשו ב-1750. שלושים ושישה עמודי השיש המחלקים את החלל לספינה ראשית ולספינות משניות, נלקחו מהמבנה הקדום של הבזיליקה או מאתר רומאי קדום אחר. פרננדו פוגה שיפץ אותם והוסיף ארבעה עמודי גרניט במרכז שורות העמודים.
אגרת מלחמה
פטר מלדנוב
אל על (פירושונים)
המקור: .
ברוך גלרשטיין
ברוך גלרשטין
משחקי הרעב-עורבני חקיין
שמוליק דובדבני
שמוליק דובדבני (נולד ב-20 באוקטובר 1968) הוא חוקר ומרצה בתחום הקולנוע, עיתונאי ומבקר קולנוע ישראלי.
ביוגרפיה.
החל לכתוב בענייני קולנוע מ-1987 בירחון "מוניטין", במקביל לכתיבה בעיתון הצבאי "במחנה" במסגרת שירותו בצה"ל. ב-1990 עבר לכתוב בעיתון "מלאבס", ב-1992 עבר לעיתון "תל אביב", ובשנים 1993–1997 היה כתב העיתון "העיר". במקביל כתב בעיתון "עכבר העיר" בשנים 1994–2000. החל משנת 2000 כותב בתחום הקולנוע באתר ynet של "ידיעות אחרונות", ובמקביל בכתב העת לאמנות "מוזה" בהוצאת מוזיאון ישראל.
ב-1993 סיים תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, והחל להרצות במסגרת החוג. מ-1996 הרצה גם בבית הספר לקולנוע "קמרה אובסקורה". ב-1998 סיים תואר שני במסגרת החוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטה זו; עבודת הגמר שלו הייתה בנושא "האחרות הפיזית: דמות הגמד בקולנוע". בשנת 2000 החל את עבודת הדוקטורט בנושא סרטי תעודה אישיים, במסגרת בית הספר למדעי התרבות של אוניברסיטת תל אביב.
דובדבני כתב מספר פרסומים מדעיים בתחום הקולנוע. ב-2005 כתב על הבמאי סטנלי קובריק במסגרת הספר השני בסדרה הקולנועית "הבמאים הנבחרים" (עורך: נסים דיין, הוצאת אורט). ב-2010 יצא ספרו "גוף ראשון, מצלמה: קולנוע תיעודי אישי בישראל" (הוצאת כתר), ספר עיון על סרטי קולנוע כווידויים אישיים של יוצריהם.
משמש כמבקר הקולנוע של ynet ושל "מוזה" (כתב עת לאמנות של מוזיאון ישראל). כן מכהן כיועץ בתחום הקולנוע עבור סל תרבות ארצי. משמש כמרצה בעיקר בתחומים קולנוע ישראלי וקולנוע תיעודי בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, בבית הספר לקולנוע ע"ש סם שפיגל בירושלים, בסמינר הקיבוצים, במכללה האקדמית בית ברל, באוניברסיטה הפתוחה ובמכללת ספיר. בנוסף מרצה במסגרת משרד הביטחון, חיל החינוך בצה"ל, בית צבי, סינמטקים ועוד.
דובדבני משמש כלקטור בקרנות תמיכה לסרטים ישראלים, בהן הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה וקרן רבינוביץ', בפסטיבל דוקאביב ובפורום היוצרים הדוקומנטריים. היה חבר בוועדה האמנותית של עיריית תל אביב בנושא פסטיבלי קולנוע.
באג (מחשב)
קאוונער
יצחק בן דב
יצחק בן דב (6 בנובמבר 1932 - 27 בינואר 2017) היה קצין בצה"ל וכיהן כקצין הנדסה ראשי במלחמת יום הכיפורים. שימש מנהל בחברות בולטות במשק הישראלי.
ביוגרפיה.
בן דב נולד בתל אביב, בנם של אסתר ואליעזר ברמן. הוא בוגר הגימנסיה העברית "הרצליה". התגייס לצה"ל ב-1950 במחזור הראשון של העתודה האקדמית, למד הנדסה אזרחית בטכניון והתמחה בבניית שדות תעופה, קיבל את תואר המהנדס ב-1954.
לאחר לימודיו הצטרף לחיל ההנדסה, שימש קצין כבישים ובמבצע קדש היה חבר בצוות הכנת הדרכים בסיני, בעקבות קרב המיתלה נדרש להכשיר מסלול נחיתה והמראה לפינוי הנפגעים. ב-1958 מונה למפקד יחידת בינוי בבסיס חיל האוויר וב-1962 מונה לקצין הנדסה של גייסות השריון. ב-1963 יצא לאתיופיה כחבר במשלחת סיוע ישראלית שהקימה בין השאר שדות תעופה במדינה. ב-1967 מונה לקצין הבינוי של חיל האוויר, בעקבות כיבוש סיני במלחמת ששת הימים, הקים והכשיר צה"ל בסיסים ושדות תעופה בחצי האי בניצוחו של בן דב, בהם בסיס עציון, רפידים, אל עריש, שדה אופיר, ביר תמדה.
ב-1972 מונה לקצין הנדסה ראשי, הוא מילא תפקיד זה במהלך מלחמת יום הכיפורים, פיקד על הובלת גשר הגלילים במבצע אבירי לב, כשהוא בג'יפ יחד עם קצין הנדסה מאוגדה 143, אהרון טנא, עם ההכרזה על הפסקת האש הקים את אגד הצליחה . השתחרר ב-1976.
לאחר שחרורו שימש מנהל בחטיבת המתכת של קונצרן כור, יו"ר מפעל יובל-גד של כור, יו"ר המוסד המאוחד לענף הבנייה, מנהל פרויקטים בחברת אזורים ובכלל תעשיות, יזם את בניית שכונת נווה רום ברמת השרון, שימש יועץ לרשות הנמלים והרכבות.
בפעילותו ההתנדבותית כיהן בחבר הנאמנים ובוועד המנהל של הטכניון, חבר המועצה הציבורית של עמותת אומ"ץ, חבר הנהלה ויו"ר עמותת א.ל.ה-אגודה למען האזרחים הוותיקים ברמת השרון, ממלא מקום ראש מטה משק לשעת חירום בעיר. יקיר העיר רמת השרון (2010).