הוא זכה עם נבחרתו בקופה אמריקה בשנת 2004, ופתח בכל חמשת המשחקים לצידו של החלוץ אדריאנו. אולם, בשל יכולתו באירופה בפורטו ובסביליה הוא לא שיחק במשך כשלוש שנים, עד לזימונו בנובמבר 2007 למשחק במסגרת מוקדמות המונדיאל. החל מאותו זימון הוא זכה למקום קבוע בסגל לצידו של רוביניו. ב-19 בנובמבר 2008 הוא הבקיע את השלושער הראשון שלו בנבחרת, במסגרת משחק הידידות מול נבחרת פורטוגל בברזיליה. המשחק הסתיים בניצחון 6 - 2 לטובת ברזיל.
פביאנו זומן לסגל הנבחרת לקראת גביע הקונפדרציות 2009, והבקיע בו חמישה שערים שזיכו אותו בתואר מלך השערים. שניים מתוך חמשת השערים הובקעו במשחק הגמר מול נבחרת ארצות הברית, וסייעו לברזיל לחזור מפיגור 0 - 2 ולזכות בתואר בפעם השנייה ברציפות בעקבות שער הניצחון של הבלם לוסיו.
לאחר גביע הקונפדרציות הוא לא הצליח להבקיע במדי הנבחרת במשך תשעה חודשים, ושבר את הרצף השלילי עם שער מול במחזור השני של שלב הבתים במונדיאל 2010. לאחר מכן הבקיע שער נוסף במשחק. שערו השלישי בטורניר הובקע במשחק שמינית הגמר מול ב-29 ביוני 2010, בו ניצחה ברזיל 3 - 0.
כפר שאול
פוק חזי מאי עמא דבר
פוּק חָזִי מַאי עַמָא דָבַר (ארמית, בתרגום מילולי לעברית: צא וראה מה העם נוהג) הוא ביטוי תלמודי, ומשמעו שבשאלות שאין לגביהן פסק הלכה ברור - אפשר ללמוד כיצד לנהוג מתוך מנהג העם, וזאת תוך הנחה שלמנהג העם מסורת מבוססת שלא נודעה לנו, או שסיבה מטאפיזית כלשהי תגרום לציבור הרחב לעשות את המעשה הנכון (מעין "חוכמת ההמונים").
תוקפו של המנהג בהלכה.
ההלכה מושתתת ברובה על מקורות מוסמכים כמו פסיקה של תלמידי חכמים סמוכים, מסורות חד-משמעיות ומקורות תנ"כיים; תוקפם של מנהגים ומקומם במבנה נוקשה זה, אינם מובנים מאליהם.
ההיגיון שמאחורי הכבוד הרב שרוחשים למנהגים חסרי מקור, מיוחס לרוב לאמונה בהנהגתם של חכמים שלא יתנו להמון העם לטעות, ובמידה ומנהג כלשהו התפשט בקרב ההמון - כנראה ידעו עליו חכמים, ורצו בו. דבר זה מופיע בכמה הקשרים:
הלכה למעשה.
הגמרא במסכת ברכות ועירובין מבררת את ההלכה לגבי הברכה שמברך השותה מים לרוות את צמאונו: "השותה מים לצמאו אומר שהכל נהיה בדברו, רבי טרפון אומר בורא נפשות רבות וחסרונן על כל מה שבראת, א"ל רב חנן לאביי הלכתא מאי? א"ל פוק חזי מאי עמא דבר".
אנו רואים כאן הכרעה הלכתית ברורה, הנוהגת עד ימינו, שהתקבלה על פי מנהג הציבור.
נשר הדקלים
נשר הדקלים (שם מדעי: "Gypohierax angolensis") הוא עוף דורס גדול. הוא קיבל את שמו בשל מזונו האהוב, שאינו בשר אלא אגוזו של עץ דקל השמן ("Elaeis"). הוא גם יאכל דגים מתים.
הוא מתרבה ביערות ובסוואנות באפריקה שמדרום לסהרה, בדרך־כלל ליד מקורות מים, הוא חי באזורים שבהם מצוי עץ דקל השמן. הוא נראה ליד בית גידולו, אפילו על מדשאות בבתי מלון במדינות כמו גמביה.
כבוגר, זו ציפור מאוד בולטת לעין, הוא כולו לבן חוץ מכמה אזורים שחורים בכנפיו. בתעופה, הוא מזכיר יותר עיט מנשר, והוא יכול לעמוד בטיסה בנפנופי כנפיים, כך שהוא לא מסתמך על זרמי אוויר.
ביצה יחידה מודגרת בקן זרדים במשך 6 שבועות. הגוזל הוא חום עם נקודה צהובה בעין; לוקח לו 3–4 שנים להגיע לבגרות.
פרעמישלאן
סטיבן פינקר
סטיבן ארתור פינקר (באנגלית: Steven Arthur Pinker; נולד ב-18 בספטמבר 1954 במונטריאול, קנדה) הוא פסיכולוג ניסויי יהודי-קנדי, פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד, מומחה במדעי הקוגניציה, ומחבר ספרי מדע פופולרי. ידוע בתמיכתו בפסיכולוגיה האבולוציונית ובגישה חישובית ליכולות שכליות.
תחומי ההתמחות האקדמיים של פינקר הם קוגניציה חזותית והתפתחות השפה אצל ילדים. הוא ידוע כמפיץ הרעיון שהשפה היא "אינסטינקט", או תכונה ביולוגית שנוצרה על ידי ברירה טבעית. רעיון זה נובע מתורתו של הבלשן נועם חומסקי, אבל גישתו של פינקר שמה דגש רב יותר על השורשים האבולוציוניים של היכולת הלשונית. פינקר הוא כותב פורה של מדע פופולרי וספריו זכו בפרסים רבים והיו בין רבי-המכר של "הניו יורק טיימס".
קורות חייו.
חייו המקצועיים.
פינקר נולד במונטריאול וסיים את לימודיו במכללת דוסון בשנת 1973. הוא קיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה ניסויית באוניברסיטת מקגיל בשנת 1976, ודוקטורט באותו תחום, באוניברסיטת הרווארד בשנת 1979. הוא עסק במשך שנה במחקר במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). אז היה לחבר סגל באוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן באוניברסיטת סטנפורד. מ-1982 עד 2003, פינקר לימד במחלקה למוח ומדעים קוגניטיביים ב-MIT, למעט שנת שבתון אחת (1995-6) שעשה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה. הוא היה לראש המרכז למדעי-העצב הקוגניטיביים. נכון לשנת 2008, הוא פרופסור לפסיכולוגיה בהרווארד, מחזיק הקתדרה על שם משפחת ג'וסטון.
פינקר היה אחד מ-100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם של המגזין "טיים" בשנת 2004, ואחד מ-100 האינטלקטואלים המובילים של המגזינים "פרוספקט" ו"מדיניות חוץ" בשנת 2005. הוא קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מקגיל בקנדה, מהאוניברסיטאות של ניוקאסל וסרי בבריטניה, מאוניברסיטת טרמוסו בנורווגיה, וכן מאוניברסיטת תל אביב. הוא היה פעמיים, בשנים 1998 ו-2003, בין המועמדים הסופיים לפרס פוליצר.
בחודש ינואר 2005, פינקר הגן על לורנס סאמרס, נשיא אוניברסיטת הרווארד, שהערותיו על הפער המגדרי במתמטיקה ומדעים הכעיסו רבים מחברי מהסגל בה.
ב-13 במאי 2006, קיבל פינקר את פרס הומניסט השנה של האגודה ההומניסטית האמריקאית על תרומתו להבנה הציבורית של האבולוציה האנושית.
חייו האישיים.
פינקר הוא בן הקהילה היהודית דוברת האנגלית במונטריאול. אביו, עורך דין בהכשרתו, עבד כסוכן נסיעות. אמו הייתה בתחילה עקרת-בית, ואחרי כן יועצת חינוכית וסגנית-מנהל בית ספר תיכון. יש לו שני אחים צעירים. אחיו הוא מנתח מדיניות בממשלת קנדה. אחותו, סוזן פינקר, היא פסיכולוגית חינוכית ומחברת הספר "הפרדוקס המיני". פינקר נשוי בשלישית לרבקה גולדסטיין, סופרת ופרופסור לפילוסופיה. אין לו ילדים.
פינקר הוא אתאיסט ידוע. לדבריו, "מעולם לא הייתי דתי במובן התאולוגי... מעולם לא חזרתי בי מבחירתי באתאיזם בגיל 13, אבל בזמנים מסוימים הייתי יהודי במובן התרבותי". כנער, הוא החשיב את עצמו לאנרכיסט, עד שהיה עד למהומות שהתעוררו בעקבות שביתת המשטרה בשנת 1969.
הגותו המדעית.
תאוריות של השפה והנפש.
עבודותיו המפורסמות של פינקר עוסקות בשאלה איך ילדים רוכשים שפה. את העבודות האלה, ואת עבודתו של נועם חומסקי על מולדות השפה, פרסם לקהל הרחב בספרו משנת 1994 אינסטינקט השפה ("The Language Instinct"). פינקר הציע שקיים רכיב מנטלי שאחראי על השפה ושהתפתח באופן אבולוציוני, רעיון שנותר שנוי במחלוקת. ב"אינסטינקט השפה", טוען פינקר שבני האדם נולדים עם יכולת לשונית מולדת. בנוסף, הוא מציג בצורה חיובית את הטענה שבכל השפות האנושיות יש ראיות לדקדוק אוניברסלי. פינקר גם טוען שיכולות מנטליות רבות נוספות של בני אדם נוצרו בצורה אבולוציונית (ובכך הוא בן-בריתם של דניאל דנט וריצ'רד דוקינס בוויכוחים רבים על אבולוציה).
ספריו של פינקר "כיצד פועל המוח" ("How the Mind Works", 1997) ו"הלוח החלק" ("The Blank Slate", 2002) שייכים למסורת הפסיכולוגיה האבולוציונית, הרואה במוח "אולר שווייצרי" שמצויד במערך של כלים ייעודיים (או מודולים) להתמודדות עם הבעיות שאיתן התמודדו אימותינו ואבותינו בתקופת הפליסטוקן. פינקר ופסיכולוגים אבולוציוניים אחרים מאמינים שכלים אלה התפתחו באמצעות ברירה טבעית, כמו איברים אחרים. חלוצי התחום של פסיכולוגיה אבולוציונית היו אי. או. וילסון , לדה קוסמידס וג'ון טובי ; אחד המתנגדים הבולטים לגישה זו הוא הבלשן ג'פרי סמפסון , שכתב את הספר "לחנך את חוה: הוויכוח בדבר 'האינסטינקט הלשוני'".
ספרו של פינקר "המלאכים הטובים של טבענו" ("The Better Angels of Our Nature", 2011; טרם תורגם לעברית) בא להוכיח ולבאר דעיכה מתמשכת של שימוש באלימות פיזית לאורך ההיסטוריה. פינקר קיבץ מאות מחקרים בתחומי אלימות שונים, החל ממעשי רצח, דרך מלחמה וענישה פיזית, וכלה בהכאת ילדים, שכולם מראים מגמה בת אלפי שנים של התמתנות בשימוש באלימות, עם חריגות זמניות. פינקר מבאר זאת מתוך הבנתו למניעי האלימות ומרסני האלימות על פי הפסיכולוגיה האבולוציונית, וניתוח היסטורי שמצביע על מסגרת ה"לווייתן" ההובסיאני כגורם להעדפת המרסנים על פני הגורמים המעודדים אלימות.
בספרו "נאורות עכשיו" ("Enlightenment Now", 2018) טוען פינקר שמצבו של המין האנושי הולך ומשתפר. בשונה מספריו הקודמים, הוא מאמץ גישה אופטימית, ומוכיח בעזרת גרפים וטבלאות את השיפור הדרמטי של החיים שבא לידי ביטוי למשל בהיעלמות מחלות, בירידה בהיקף הפשע, בעלייה ברמת ההשכלה ובצמצום אי שוויון בין נשים לגברים
דונלד רויאל
דונלד רויאל (אנגלית: Donald Royal; נולד ב-22 במאי 1966 בניו אורלינס שבלואיזיאנה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA ובישראל, במכבי תל אביב. רויאל שיחק בעמדת הסמול פורוורד ומתנשא לגובה של 203 סנטימטרים.
קריירה.
רויאל הצטרף למדי קבוצת הכדורסל אוניברסיטת נוטרדאם, ושיחק עימה במשך ארבע שנים. אחרי כן, רויאל נרשם לדראפט ה-NBA בשנת 1987 ונבחר מהסיבוב השני, במקום ה-52 הכללי על ידי הקליבלנד קאבלירס. אך בקדם־עונת 1987/88, הועבר לקבוצות מהליגות החצי מקצועניות כדי להתחשל ולצבור דקות משחק. במשך שנתיים שיחק בפנסקולה טורנדוס ובראפיד סילבר בולטס. לאחר מכן, חזר לקאבלירס שהעבירו אותו בעסקה למינסוטה טימברוולבס. בעונתו היחידה בטיברוולבס רויאל שותף ב-66 משחקים ורשם ממוצעים של כ-6 נקודות ו-2.1 ריבאונדים.