מארי שלום בן חיים צבטאני (ה'ת' – ה'תע"ה, 1640 – 1715) היה חכם מחכמי יהדות צנעא במאה ה-17, ודיין בבית הדין הגדול בצנעא.
ביוגרפיה.
מארי שלום נולד בשנת ה'ת' (1640) בערך, בשכונת אלסאילה בצנעא שבתימן.
בשנת ה'תל"ט (1679) יצא יחד עם כל יהודי צנעא לגלות מוזע, וחזר והשתכן בקאע אל-יהוד. בין השנים ה'ת"ן–ה'תנ"ו (1690–1696) התמנה כדיין בהרכב השני של בית הדין בראשות מארי זכריה הכהן.
כתב חיבור שלא הגיע לידינו. מהרי"ץ הזכירו פעמיים בכתביו.
נפטר בשנת ה'תע"ה (1715).
שאבה זאהוואניה
שאבה זאהווּאניה (בערבית: الشابة الزهوانية; נולדה ב-1959) הוא שם הבמה של חלימה מאזי, זמרת מרוקאית-אלג'יראית בז'אנר הראיי.
ביוגרפיה.
נולדה באוראן שבאלג'יריה לאב ממוצא מרוקאי ולאם מקומית.
בשנת 1981 החלה את הקריירה שלה בביצוע מוזיקת ראיי, ובשנת 1986 זכתה להכרה ציבורית גדולה יותר עם השיר "Khâli ya khâli" שביצעה יחד עם שב חמיד. את התואר "שאבה", המקביל ל"שב" ומשמעותו צעירה, קיבלה בתקופה זו כנהוג בז'אנר הראיי.
בקיץ 1987 זכתה לפרסום רב הודות לדואט "Beraka" שביצעה לצד שב חסני. השיר כלל תוכן שנחשב לבוטה בסטנדרטים של אלג'יריה, וגרם להקצנת העמדות של גורמים פונדמנטליסטים כנגדה וכנגד חסני.
לאחר שחסני נרצח ב-1994 בידי גורמים קיצוניים, זאהווּאניה נמלטה ועברה להתגורר בצרפת. ב-1999 הורשתה לחזור לאלג׳יריה, שם הקליטה מספר שירים.
מאז, הקליטה במהלך השנים עוד שירים רבים לצד אמנים שונים.
צאלח צאלח
מארי צאלח בן יחיא צאלח (מכונה: מהר"ץ, ה'תכ"ה – כ"ד בכסלו ה'תק"ט, 1665 – 15 בדצמבר 1748) היה חכם מחכמי יהדות צנעא במאה ה-18, ודיין בבית הדין הגדול בצנעא.
ביוגרפיה.
מארי צאלח נולד בשנת ה'תכ"ה (1665), בשכונת אלסאילה בצנעא שבתימן.
בשנת ה'תל"ט (1679), בהיותו בן 14, יצא יחד עם כל יהודי צנעא לגלות מוזע, וחזר והשתכן בקאע אל-יהוד.
בשנת ה'תס"ח (1708) בנה את בית הכנסת בית צאלח, שהייתה מרכז תורני חשוב ומקום מושבה של הישיבה הגדולה.
בסביבות שנת ה'תצ"ה (1735) התמנה כדיין בהרכב הרביעי של בית הדין בראשות מארי דוד חותר.
היה הסמכות העליונה בענייני שחיטה. מצבו הכלכלי היה טוב, והוא מימן העתקת ספרים. עסק רבות בקבלה, והיה בין הבודדים בתימן שהניחו תפילין של רבנו תם.
נפטר בכ"ד בכסלו ה'תק"ט (15 בדצמבר 1748).
חיבוריו.
חיבוריו יצאו לאור על ידי הרב מאיר צאלח, ונוספו אליהם ליקוטים שהביא נכדו מהרי"ץ בשמו.
אמנות הלם
אמנות הלם (באנגלית: Shock art) היא אמנות עכשווית המציגה דימויים מטרידים הגורמים לתגובת הלם וזעזוע. תומכיה של צורת אמנות זו טוענים שהיא מהווה סוג של מחאה חברתית, בעוד מבקריה טוענים שהיא חסרת ערך אמנותי.
לאמנות הלם יש ערך שיווקי רב, ויצירות מסוג זה זוכות לעיתים קרובות לחשיפה גבוהה בכלי התקשורת ונמכרות במחיר גבוה. עם זאת, כתבי עת לאמנות מצאו שהסקירה התקשורתית היא בעלת אורך חיים קצר, ותערוכות אמנות מסורתיות משכו קהל רב יותר לאורך זמן.
בסקירה של תערוכה בשם "" משנת 1997 נכתב: "שם התערוכה מעיד על אופיה הנועז. כשהוצגה התערוכה בלונדון ובניו יורק היא הייתה למקור נמרץ לחילוקי דעות ולמהומה, והצליחה לעורר כמה שאלות ועימותים רציניים בנוגע לתפקיד ולמקום האמנות בחברה בשנים האחרונות של המאה העשרים."
היסטוריה.
בתולדות האמנות ידועים מקרים רבים של אמנים שערערו על הצבת גבולות חברתיים, ולעיתים קרובות יצרו יצירות אמנות בנושאים שנחשבו בגדר טאבו יחסית לתקופתם.
המונח "אמנות הלם" נטבע בתחילת המאה ה-20. הפילוסוף סטיבן היקס מתאר את אמנות ההלם כהמשך טבעי של מגמות בתנועת האמנות המודרניסטית שהחלו בסוף המאה ה-19. בניגוד לאמנות המסורתית, שעסקה בעיקר בייצוג המציאות ותיאור יופיים של הטבע ושל בני האדם, המודרניסטים פרצו את הגבולות המקובלים והחלו לתאר ביצירותיהם "עולם שבור, רקוב, מחריד, מדכא, ריק, ולגמרי לא מובן."
יצירות האמנות הראשונות בתחום הציור ששברו את המסורת האסתטית המקובלת הן "מקורו של העולם" של גוסטב קורבה (1866), "הצעקה" של אדוורד מונק (1893) והעלמות מאביניון של פיקאסו (1907).
בתחום הפיסול, הפסל "מזרקה" של מרסל דושאן מ-1916 נחשב ליצירה הראשונה של אמנות הלם. היצירה מורכבת ממשתנה עשויה חרסינה לבנה, עליה חתם דושאן את שמו של יצרן המשתנה.
מגמה מקבילה הייתה "רדוקציוניזם אמנותי": אמנות מופשטת המצמצמת באופן קיצוני את השימוש בצורות או צבעים. אחת העבודות הראשונות בסוגה זו היא "לבן על לבן" של קזימיר מלביץ' (1918).
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 שולבו באמנות הלם מוטיבים אירוניים או קיטשיים, למשל בעבודותיו של אנדי וורהול, וכן התרחב בהן העיסוק בפוליטיקה, דת, מיניות והפרשות גוף.
דוגמאות בולטות.
"מזרקה", מתקן משתנה שהוצג בשנת 1917 בתערוכה של מרסל דושאן, אחד היוצרים הראשונים של אמנות הלם. בסקר שנערך בקרב 500 אמנים ומבקרים היצירה הוגדרה "אחת המשפיעות ביותר על האמנות המודרנית."
"", יצירת אמנות של פיירו מנזוני משנת 1961, מורכבת מ-90 קופסאות פח קטנות, שכל אחת מכילה 30 גרם צואה. בשנת 2007 נמכרה בסותבי'ס פחית תמורת 124,000 אירו, ובשנת 2015 נמכרה פחית נוספת בכריסטי'ס תמורת 182,500 ליש"ט.
"תיאטרון אורגיות המסתורין", מיצג של הרמן ניטש (1966) המשלב מוזיקה וריקודים סביב חלקי גופות של בעלי חיים.
“Shoot”, מופע משנת 1971 של כריס ברדן, בו חבר יורה לעבר זרועו באקדח ממרחק של 3.5 מטר.
"מסיבת ארוחת הערב", תערוכה משנת 1979 של ג'ודי שיקגו המציגה שולחן ערוך לארוחת ערב של נשים מפורסמות. היצירה הייתה שנויה במחלוקת כי בכל צלחת הונח פרפר בצורת נרתיק נשי.
"Piss Christ", יצירה משנת 1987 של אנדרס סראנו, תצלום של ישו הצלוב שקוע בכלי זכוכית ובו שתן של האמן.
"חוסר היתכנותו הגשמית של המוות במוחו של אדם חי" (1992), יצירתו של דמיאן הירסט בה מוצג כריש טיגריסי מת משומר בפורמלדהיד במיכל זכוכית ופלדה.
"פולחן האמגושים" (1996), יצירתו של גוטפריד הלנוויין בה מצויר אדולף היטלר כתינוק בדמות ישו.
"הקדושה הבתולה מרים", מאת כריס אופילי (1996) - דמות מרים, אם ישו, כאישה אפריקאית שמעליה שני גושי צואת פילים, ומסביבה גזירי נייר ממגזינים פורנוגרפיים.
"המיטה שלי", יצירה של טרייסי אמין משנת 1998 המציגה את מיטתה, מכוסה במצעים מלוכלכים ומוקפת בפסולת הכוללת תחתונים מוכתמים בדם וסת.
"הלנה: בלנדר דגי הזהב", יצירה של מרקו אווריסטי משנת 2000 בה מוצגים דגי זהב חיים בתוך בלנדר, וצופי התערוכה יכולים ללחוץ על כפתור ולהפעילו.
"קקי במקום דם", יצירתה של נטלי כהן וקסברג (2014), סרטון שבו האמנית וחברתה עושות את צרכיהן על כ-40 דגלים של מדינות שונות בעולם, בהם גם דגל ישראל והדגל הפלסטיני, על רקע צלילי יצירה מוזיקלית של פרדריק שופן.
"קינג ביבי", יצירה של האמן איתי זלאיט מדצמבר 2016, פסל מוזהב בגובה 4.5 מטרים בדמותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו שהוצב בכיכר רבין בתל אביב, על פי דימוי "עגל הזהב". לאחר כמה שעות הופל הפסל, וזלאיט פינה אותו מהכיכר. בדצמבר 2020 הציב זלאיט את הפסל "גיבור ישראל" בכיכר צרפת בירושלים, במקום בו נערכו באופן קבוע הפגנות המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים וחמש. כעבור שעות ספורות פונה הפסל על ידי העירייה.
"" (2018), עותק ממוסגר של האיור "ילדה עם בלון" של בנקסי, שחציו התחתון נגרס במהלך מכירה פומבית בסותבי'ס באמצעות מתקן מכני שבנקסי החדיר למסגרת, מספר דקות לאחר שנמכר ב-1.4 מיליון דולר. באוקטובר 2021 נמכרה היצירה הגרוסה-למחצה לאספן פרטי במכירה פומבית של סותבי'ס במחיר של 18.5 מיליון ליש"ט.
"" (2019) מאת מאוריציו קטלאן, יצירה שהורכבה מבננה מודבקת לקיר בסרט דביק. שתי גרסאות של היצירה נמכרו ב-120,000 דולר.
"דיווה" (2020), פסל סביבתי של האמנית הברזילאית ג'וליה נוטרי בדמות נרתיק נשי המוצב על צלע גבעה במדינת פרנמבוקו בברזיל. הפסל, בגודל 108 מטר, עשוי בטון וצבוע באדום. לדברי האמנית, היצירה מתארת נרתיק נשי, אך היא גם מדמה פצע פתוח במערכת היחסים בין הטבע והאמנות בחברה שהיא "פאלוצנטרית ואנתרופוצנטרית".
עוגת סנט אונורה
עוגת סנט אונורה או עוגת סנט הונורה (בצרפתית: gâteau St-Honoré; באנגלית: St. Honoré cake) היא עוגה מהמטבח הצרפתי.
העוגה נקראת על שם סנט הונורה או הונורטוס - הפטרון (הקדוש הנוצרי) הצרפתי של האופים והמגדנאים.
תיאור העוגה.
העוגה כוללת בסיס בצק עלים בצורת מעגל, מעל הבסיס ולאורך ההיקף של העוגה - מעגל דק של בצק רבוך. על הבצק הרבוך מונחות פחזניות קטנות, הטבולות בסוכר מקורמל, ומחוברות זו לזו. מרכז העוגה ממולא באופן מסורתי בקרם שיבוסט, והיא מעוטרת בקצפת.
היסטוריה.
העוגה הומצאה בשנת 1874 במאפיית שיבוס (Chiboust bakery) ברחוב סן-אונורה שבפריז.
שאו שערים
שְׂאוּ שְׁעָרִים רָאשֵׁיכֶם הוא שיר בליטורגיה היהודית. מקור המילים בתהילים כ"ד; "שְׂאוּ שְׁעָרִים רָאשֵׁיכֶם וְהִנָּשְׂאוּ פִּתְחֵי עוֹלָם וְיָבוֹא מֶלֶךְ הַכָּבוֹד, מִי הוּא זֶה מֶלֶךְ הַכָּבוֹד ה' צְבָאוֹת הוּא מֶלֶךְ הַכָּבוֹד סֶלָה".
נהוג לשיר את השיר בעיקר בזמן הוצאת והכנסת ספרי התורה בשמחת תורה, בקבלת פני רב חשוב, או במעמד הכנסת ספר תורה.
מקור ופרשנות.
מקור המילים הוא בספר תהילים מזמור כ"ד. לפי אגדה המובאת בתלמוד בבלי המילים נאמרו על ידי שלמה המלך בעת שביקש להכניס את ארון הברית לקודש הקודשים. שערי המקדש דבקו זה לזה והוא קרא להם להיפתח כדי שיוכל להכניס את הארון.
לחנים וביצועים.