"עץ אברהם אבינו בחברון" מוזכר לראשונה בכתבי יוסף בן מתתיהו. עולי רגל ונוסעים בימי הביניים כתבו בחיבוריהם על "עץ אברהם אבינו בחברון". הירונימוס (חי במאה ה-4) מספר על אישה באיטליה שהיה לה ענף "מעץ אברהם מחברון". ארקופולוס שביקר בחברון ב-670 מספר בחיבורו "De Locis Sanctis" על עץ אלון עתיק שקרוי "עץ אברהם אבינו" שממנו לקחו קיסמים עבור קמעות. רבי פתחיה שביקר בחברון ב-1087 מתאר .
בלוח ארץ ישראל שיצא לאור בשנת תרפ"ה (1925) תואר "אשל אברהם":
אחד מזיהויו המקובלים הוא עץ אלון הנטוע במערב חברון דרומית לאלוני ממרא, והקרוי "אשל אברהם" או "אלון אברהם". לפי הערכה אחרת, העץ הקרוי כיום "אשל אברהם" הוא בן ב-1,000 שנה בלבד. גם לפי הערכה זו מדובר בעץ העתיק מבין אלוני ארץ ישראל
העץ נמצא בשטחה של הרשות הפלסטינית בעקבות הסכם חברון. על פי ההסכם המשטרה הפלסטינית אחראית לאפשר גישה חופשית של יהודים ל"אשל אברהם". המשטרה הפלסטינית לא קיימה את התחייבותה, ומאז מסירת השטח לידיה לא התאפשרה הגעת יהודים ל"אשל אברהם".
אגדות על העץ.
לפי האגדה, עץ זה הוא העץ באזור אלוני ממרא עליו מספר המקרא: .
אגדה אחרת מספרת כי "עץ אברהם אבינו בחברון" צמח ממטה שהביא מלאך.
אברהם קלמן קליקשטיין
אברהם קלונימוס (קלמן) קליקשטיין (תרפ"ט, 1929 - ז' באייר תשמ"ז, מאי 1987) היה פיזיקאי יהודי אמריקאי.
קורות חיים.
נולד לאיטקא ולרב יחזקאל קליקשטיין, שהיה חסיד טריסק, בפולין. בילדותו עבר במחנות ההשמדה בפולין. בגיל 10 היה במחנה ההשמדה לחמה. הוא הציג את עצמו כנפח וקיבל עבודה בציפוי זכוכית לצינורות, וכך ניצל. לאחר מכן עבר לבית ילדים יהודי בצרפת, שם היה חבר של הסופר אלי ויזל, ומשם היגר לארצות הברית. למד בישיבת תורה ודעת של הרב יעקב קמנצקי, נישא לרחל בתו של רבי יונה שטנצל והוליד ארבעה ילדים. הוא נפטר בגיל 58 לאחר מחלה קשה. לימד במכללת האנטר בניו יורק.
קליקשטיין חיבר קונטרס בשם "הערות מתמטיות על הלכות קידוש החודש" במטרה ליישב את הסתירות שמעלה החזון איש בדברי הרמב"ם. הוא קיבל הסכמה מרבי יעקב קמנצקי.
קלמן קליקשטיין
אליהו מידניק
אליהו מַידַניק (בכתיב יידי: מיידאניק; ברוסית: Илья Майданик; 1882? – 22 במאי 1904) היה סופר עברי ויידי ברוסיה. שם קץ לחייו בגיל 23.
ביוגרפיה.
מידניק נולד באילינצי (Ильинцы) שבפלך קייב של האימפריה הרוסית (אוקראינה). הוא קיבל חינוך מסורתי ורכש בעצמו השכלה כללית.
כבר בגיל צעיר, בהיותו בן 13, החל לכתוב עבור העיתון "ווסחוד" ('"זריחה"), עיתון יהודי בשפה הרוסית שמילא תפקיד מרכזי בחוגים המשכילים של יהודי רוסיה.
בשנת 1899 עבר לעיר אודסה והתגורר בפרבר מולדבנקה, שם התחיל ללמוד לבחינות הבגרות ולפרנסתו עבד כמורה פרטי בעברית. בעת מגוריו באודסה עזב מדי פעם את העיר לתקופות ארוכות ושהה בבסראביה, ורשה, אומן וקייב. באודסה התוודע מידניק לחוג הסופרים העבריים והשתתף בכינוסים ובמפגשים חברתיים.
המשורר זלמן שניאור מתאר פגישה בבית יהושע חנא רבניצקי שבה נכח גם מידניק.
השפעה גדולה השפיע עליו המשורר יהושע דוידוביץ, שמת בדמי ימיו, ושאת כתביו ביקש להוציא לאור, אולם הדבר לא עלה בידו.
ב-17 במאי שנת 1900 פרסם בשבועון היידי "דער יוד" (דֶר יִד, 'היהודי') בעריכת רבניצקי סיפור אוטוביוגרפי מזיכרונות ילדותו: "אַ בלעטיל פֿון מיַינע קינדהייט-זכרונות". לחלק מסיפוריו גם הוסיף ציורים שהוא עצמו צייר.
הוא שלח שבעה סיפורים מפרי עטו למייסדו ועורכו הראשון של "השילוח", אשר צבי (הירש) גינצברג (אחד העם); מתוכם נתפרסמו מיד שלושה: "הקבצן העיוור", "ר' אייזיק גיחך" ו"עונג שבת".
אחד העם היה ידוע בתור עורך קפדן ודקדקן, והפרסום היווה מעין "תעודת מסע ספרותית" שסללה בפני מידניק את הדרך והכשירה את פרסומו כסופר. שני סיפורים נוספים מתוך השבעה הודפסו מאוחר יותר: "מה יאמר" ("הצפירה" 1903) ו-"בביתו של גביר" ("השילוח" בשנת 1904); שלושת הסיפורים הנותרים אבדו.
סיפורו "הקבצן העיוור" זכה לתהודה רבה ופורסם גם כספרון נפרד בהוצאת "ביבליותקה 'מוריה' לבני הנעורים ולעם" (1910), בהוצאת אמנות (1930), וכן נבחר כאחד הסיפורים בקובץ "סיפורים עבריים מפרץ סמולנסקין עד ח. נ. ביאליק" שליקט וסידר יצחק למדן בהוצאת יוסף שרברק (1947). אוריאל אופק מעיד על ההתרגשות הגדולה שעורר הסופר בקוראים רבים מבני דורו: "סיפור טראגי מעולה זה".
בשנת 1903 נתמנה יוסף קלוזנר לעורך "השילוח", ומידניק שלח לו שני סיפורים, שקלאוזנר לא פרסם (אם כי ייתכן שאת הסיפור "יום קרוש ומקולל" שקל קלוזנר לפרסם).
בנוסף שלח גם מספר סיפורים לשבועון "הדור" בעריכת דוד פרישמן, שגם הם לא פורסמו; כפי הנראה פרישמן לא העריך כל כך את היצירות, כפי שמעיד מכתבו ב"הדור" 18 (14 ביוני 1904). עם מינויו של ח"נ ביאליק לעורך "השילוח" (1904) הוא פנה אל מידניק בבקשה להימנות עם סופרי העיתון. בקשה זו ריגשה מאוד את מידניק.
מידניק, כמו שאר הציבור היהודי, זועזע עמוקות מפרעות קישינב (1903), וכתב לארוסתו: "אני נמצא במצב קרוב לטירוף-דעת בהשפעת פרעות קישינב".
לאחר פנייתו של ביאליק שלח לו מידניק מספר סיפורים, בהם "על פרשת דרכים". הסיפורים נדחו על ידי העורך, בטענה שיש לערוך בהם שינויים. דחיית סיפורו "על פרשת דרכים" הסבה לו צער רב, שכן הוא החשיב אותו כ"סיפורי הגדול". יש הרואים גם בדחייה זו אחת מהסיבות להתאבדותו.
כשנה לפני מותו נישא מידניק. נישואיו כפי הנראה לא צלחו, שכן זמן קצר לאחר מכן הוא חזר לאודסה והתגורר בה לבדו. למחרת חג השבועות תרס"ד, ב-22 במאי 1904, בעודו מתכונן לבחינות בגרות, התאבד. ניסן טורוב משער שאי-שביעות רצונו מהנישואין הייתה גם היא בין הגורמים להתאבדותו, שכן אם הייתה מתממשת אהבה זו, היא הייתה עשויה לשמש לו עוגן בחייו, ואולם במקרה זה נכזבה תוחלתו.
באחד מסיפוריו ששלח לפני מותו, "חולשה", והתפרסם ב"השילוח", מתאר מידניק את הלך רוחו של אדם המאבד עצמו לדעת. גם ברשימה שנכתבה על ידו זמן קצר לפני מותו, "ברגע האחרון", אפשר לראות את מצב רוחו הנסער של הסופר הצעיר.
בפתק שנמצא ליד גופתו כותב מידניק: "מאז הפוגרום אני מרגיש כאב בלבי. כמה פעמים אחדות רציתי להתאבד, אבל לא הצלחתי. הפעם אני חושב שאצליח."
כמה מהסיפורים שנמצאו במערכות העיתונים השונים ("השילוח", "הצפירה", "הצופה") נדפסו לאחר מותו. חלקם נקבצו בקובץ "כתבי אליהו מידניק" (תרס"ח), בעריכת יעקב פיכמן, שגם הוסיף את תולדותיו של הסופר. ביאליק דאג גם הוא לכנס את סיפורי מידניק ולהוציאם לאור (אודסה, 1908).
כותבי ההיסטוריה של הספרות העברית כמעט שלא עסקו ביצירתו של מידניק. כבר בדורו קובל יעקב פיכמן שמידניק "לא בסבר פנים יפות נתקבל בספרותנו", וש"הביקורת לא שמה אליו לב, לא לטובה ולא לרעה". י"ח ברנר אף הוא טען כי "אליהו מידניק המנוח לא מצא את המבקר אשר ינתח את יצירותיו, יפרשן, ויבארם, והעיקר שיאהבן". התרומה העיקרית והחשובה ביותר לגאולתו של אליהו מידניק מתהום הנשייה היא של מנהל ארכיון בית ביאליק, שמואל אבנרי, שערך וההדיר את הספר "יום קרוש ומקולל: מבחר סיפורים" והוסיף את מחקרו המקיף. המחקר ומכתביו של מידניק הנספחים אל הספר נותנים לקורא רקע והבנה על פועלו, וזורעים אור על הקשר שבין עלילות סיפוריו של מידניק לנפתולי חייו.
על תמונתו של המחבר וקובץ סיפוריו כתב ניסן טורוב:
ספריו.
מבחר כתבים:
אליהו מיידאניק
הדרקון האדום (פירושונים)
גרניקוס
קאצורה טרו
קאצורה טרו (ביפנית: 桂 太郎; 4 בינואר 1848 - 10 באוקטובר 1913) היה גנרל בצבא היפני הקיסרי, פוליטיקאי וראש ממשלת יפן שלוש פעמים.
ראשית חייו.
קאצורה נולד למשפחת סמוראיים בעיר האגי, שבהאן צ'ושו. כנער, הצטרף קאצורה לתנועה שקראה להדחת שוגונות טוקוגאווה, ואף השתתף בספר קרבות מרכזיים במלחמת בושין שהובילה לרסטורציית מייג'י.
קריירה צבאית.
בצעירותו נשלח קאצורה על ידי ממשלת יפן לגרמניה, שם למד אסטרטגיה צבאית, ושימש נספח צבאי בשגרירות היפנית במדינה בשנים 1875-1878, ופעם נוספת בשנים 1884-1885. עם שובו ליפן קודם קאצורה לדרגת מייג'ור-גנרל, ושירת במספר תפקידים בצבא הקיסרי, עד שהתמנה לסגן שר המלחמה של יפן ב-1886.
במלחמת סין–יפן הראשונה פיקד קאצורה על הדיוויזיה השלישית של צבא יפן, תחת המנטור שלו, פילדמרשל יאמגאטה אריטומו. במהלך המלחמה צעדה הדיוויזיה שלו בשיאו של החורף הקשה במנצ'וריה, וכבשה את עיר הנמל ניוז'ואנג.
לאחר המלחמה קיבל קאצורה את תואר הקזוקו "שישאקו" (מקביל לויקונט) ושימש מושל טאיוואן במשך ארבעה חודשים ב-1896. לאחר מכן שב ליפן וכיהן כשר המלחמה מ-1898 עד 1901.
ראש ממשלה.
טרו היה ראש ממשלת יפן ה-11, ה-13 וה-15, והוא ראש הממשלה היפני שכיהן במשך הזמן הארוך ביותר.
כהונה ראשונה.
קאצורה התמנה לראשות הממשלה לראשונה ב-2 ביוני 1901, והחזיק במשרה במשך ארבע שנים וחצי, עד ה-7 בינואר 1906. במהלך ארבע שנותיו עלתה קרנה של יפן במזרח אסיה, והיא החלה לאמץ את האימפריאליזם. מבחינת יחסי חוץ, בכוהנתו הראשונה חתם קאצורה על הברית האנגלו-יפנית ב-1902, והשיג ניצחון על האימפריה הרוסית במלחמת רוסיה–יפן ב-1905. עוד במהלך כהונתו, חתם קאצורה על הסכם טאפט-קאצורה, שהסדיר את ריבונותה של יפן בקוריאה מצד ארצות הברית. בכהונתו הראשונה התקבל קאצורה למסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש בדרגת אביר מפואר, תחת מלך בריטניה אדוארד השביעי, וקיבל תואר מרקיז מהקיסר מוצוהיטו.