סאתרלנד הכין סקיצות פחם של צ'רצ'יל בישיבה אצילית בצ'רטוול מאוגוסט 1954, בעודו מתמקד בידיו ובפניו של צ'רצ'יל. לאחר שהשלים את הסקיצות, הוא הכין מספר ציורי שמן. סאתרלנד גם עבד עם תמונות מצולמות של צ'רצ'יל. סאתרלנד לקח את כל החומרים הראשוניים שלו חזרה לסטודיו שלו להכנת היצירה הסופית, אותה הכין על קנבס ריבועי גדול, הצורה שנבחרה כדי לסמל את המוצקות והסיבולת של צ'רצ'יל, המתבטאת בביטוי שתבע, "אני סלע" ("I am a rock").
התנוחה, של צ'רצ'יל אוחז בזרועותיו את כסאו, מזכירה את הפסל של הנשיא האמריקאי אברהם לינקולן, באנדרטת לינקולן בוושינגטון די. סי.. צ'רצ'יל מוצג זועף, מעט צונח קדימה, מוקף בגווני אפור, חום ושחור חורפיים. סאתרלנד סירב לשוחח עם צ'רצ'יל על היצירה בזמן התהוותה, וחשף בפני צ'רצ'יל רק מעט מחומרי הצבע בהם השתמש. הברונית ספנסר-צ'רצ'יל חשבה שהיה דמיון נרחב – "מעט זועק בדיוק כמוהו" – אך גם אמרה שזה גרם לו להיראות זועף מידי. בנו של צ'רצ'יל, רנדולף, חשב שהדיוקן גרם לאביו להיראות מאוכזב.
קבלה.
הברונית ספנסר-צ'רצ'יל ראתה את הדיוקן הגמור לראשונה ב-20 בנובמבר 1954 וצילמה אותו לבעלה. זו הייתה הצפייה הראשונה שלו ביצירה והוא היה מאוד מודאג. הוא תיאר זאת ללורד מוראן כמלוכלך ומרושע, והתלונן שזה גרם לו להיראות כשיכור שנאסף מהסטרנד. עשרה ימים לפני ההצגה הציבורית, הוא שלח מכתב לסאתרלנד וטען ש"הציור, למרות הביצוע האומנותי, לא מתאים" והצהיר שהטקס יכול להתקיים גם בלי הציור. בתגובה ענה סאתרלנד שהוא צייר את הראש הממשלה כמו שהוא באמת רואה אותו והתיאור היה ייצוג כן ומציאותי. הפוליטיקאי צ'ארלס דאותטי שכנע את צ'רצ'יל שההצגה חייבת להתקיים כדי למנוע העלבה של חברי הפרלמנט שמימנו את זה.
טקס ההצגה בהיכל וסטמיניסטר שבארמון וסטמינסטר הוסרט על ידי ה-BBC. הנאום הקבלה שלו, הדגיש צ'רצ'יל את הכבוד חסר התקדים שהוצג לו ותיאר את הציור (באופן שיכול להצטייר כהעלבה) כ"דוגמה יוצאת דופן לאומנות מודרנית", המשלבת "כוח וכנות". תגובות אחרות היו מעורבות, חלק מהביקורות שיבחו את עוצמת הדמיון שלה, בעוד אחרים גינו זאת כחרפה. כאשר אניירין בוואן (פוליטיקאי מטעם מפלגת הפועלים ואחת ממבקריו של צ'רצ'יל) כינה זאת "יצירה יפהפייה", לורד היילשם (אחד מעמיתיו הקונסרבטיבים של צ'רצ'יל וחבר) קרא לזה "דוחה".
הציור אמור היה להתלות בבית הנבחרים לאחר מותו של צ'רצ'יל, אך במקום זאת ניתן כמתנה אישית לצ'רצ'יל עצמו, שלקח זאת חזרה לצ'רטוול וסירב להציג את זה. בקשות לשאול את הציור לתערוכות של עבודותיו של סאתרלנד נענו בסירוב.
בשנת 1978 דווח שהברונית ספנסר-צ'רצ'יל השמידה את הציור תוך שנה מהגעתו לצ'רטוול, על ידי שבירה שלו לחתיכות והעלאה באש כדי למזער סיכויים למצוקה של בעלה, אותה שנאה. הברונית ספנסר-צ'רצ'יל השמידה לפני כן דיוקנים מוקדמים יותר שלא אהבה של בעלה, כולל סקיצות של וולטר סיקרט ופאול מייז. היא החביאה את הדיוקן של סאתרלנד במרתפים של האחוזה ושכרה את מזכירתה הפרטית, גרייס האמברלין, ואחיה כדי להוציא אותו באמצע הלילה ולשרוף אותו במיקום מרוחק. פרשנים רבים הוכו תדהמה מהשמדתה של עבודת האומנות, וסאתרלנד גינה זאת וציין שזו פעולה ונדליסטית, אחרים צידדו בזכותם של הזוג צ'רצ'יל לנהוג ברכושם כפי שראו לנכון.
חלק מסקיצות ההכנה של היצירה של סאתרלנד מוחזקים בגלריית הדיוקנאות הלאומית הלונדון. טוענים שהעתק של הדיוקן מוחזק ב"מועדן קארלטון", גם הוא בלונדון, אך הוא לא מוצג. גלריית האומנות של ביוורברוק גם מחזיקים בחלק מההכנות של סאתרלנד לדיוקן.
בתרבות.
בשנת 2016 הפרק התשיעי בעונה הראשונה של הסדרה "הכתר", בשם "מרצחים" ("Assassins"), מציגים את הדרמה סביב היצירה, החשיפה וההשמדה של הדיוקן. סאתרלנד מגולם על ידי סטיבן דיליין. אף על פי שעדויות היסטוריות מציעות שהמזכירות של צ'רצ'יל היו אלו שבפועל שהרסו את הציור, הפרק מתאר את הברונית ספנסר-צ'רצ'יל צופה בו נשרף על רקע אחוזת צ'רטוול. הפרק זיכה את ג'ון לית'גו, המשחק את צ'רצ'יל, בפרס אמי על שחקן משנה יוצא דופן בסדרת דרמה.
היינריך הופמן (צייר)
יוהאן מייקל פרדיננד היינריך הופמן (בגרמנית: Johann Michael Ferdinand Heinrich Hofmann ; 19 במרץ 1824 – 23 ביוני 1911) היה צייר גרמני בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. ידוע בעיקר בזכות ציוריו הרבים המתארים את חייו של ישו.
חיים.
היינריך הופמן גדל במשפחה שגילתה עניין עמוק באמנות. אביו, עורך הדין היינריך קרל הופמן (1795–1845) היה צייר בצבעי מים, אמו סופי הופמן, לבית וולהרד (1798–1854) העבירה שיעורים באמנות לפני שנישאה, וארבעת אחיו גילו כולם כישרון אמנותי. היינריך, לעומת זאת, היה היחיד שאמנות לא הייתה רק מקצוע אלא מרכז חייו.
הופמן קיבל את שיעורי האמנות הראשונים שלו מחרט הנחושת ארנסט ראוך בדרמשטאדט. בשנת 1842, הוא נכנס לאקדמיה לאמנות בדיסלדורף והשתתף בשיעורים שניתנו על ידי תיאודור הילדברנדט. מאוחר יותר הוא התקבל לסטודיו של וילהלם פרידריך שדו ושם יצר את הציור הגדול הראשון שלו: סצנה מחייו של אלבוין, מלך הלומברדים.
לאחר מכן, הוא נסע להולנד ולצרפת כדי להעשיר את לימודי האמנות. בשנת 1846 ביקר הופמן באקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן. לאחר שעבר תקופה ארוכה יותר במינכן חזר לדרמשטאדט בשנת 1848, ובאותה תקופה החל בשלב אינטנסיבי של ציור דיוקנאות.
האמן הצעיר מצא כי הפעילות הפוליטית של משפחתו פתחה לפניו דלתות רבות לאנשים בעלי השפעה. הדבר העניק לו את האפשרות ליצור דיוקנאות של מפורסמים. בשנת 1851 נסע הופמן לדרזדן לבקר בגלריה לאמנות שם.
בשנת 1853 חזר הופמן לדרמשטאדט, ובתחילת 1854 נפטרה אמו האהובה. הוא התרגש מאוד ממותה מה שנתן לו השראה לצייר את יצירתו הדתית הגדולה הראשונה: קבורת ישו.
בסתיו 1854 החל במסע לאיטליה. התחנה הארוכה הראשונה שלו הייתה בוונציה לאחר שהמשיך לפירנצה - שם שהה הופמן חודשיים - הוא נסע לרומא בינואר 1855. ההתכתבויות המקיפות עם משפחתו ודיווחי יומנו המפורטים מתעדים את דרך הציור שלו באותה תקופה. הוא התרשם עמוקות מיצירות אמנות של העת העתיקה, הנצרות והרנסאנס.
זמן לא רב לאחר הגעתו לרומא, הוא הוצג בפני פטר פון קורנליוס (1783-1867) וביקר אותו לעיתים קרובות. כשהחל את יצירת המופת "מעצרו של ישו" בשנת 1854, הגדיל את העניין של קורנליוס ובמשך 4 שנים הוא ליווה את הופמן עם עצתו וביקורתו הבונה. בשנת 1858 הסתיים הציור ונרכש על ידי הגלריה לאמנות של הדוכסות הגדולה בדרמשטאדט.
בשנת 1858 חזר הופמן לדרמשטאט ובשנה שלאחר מכן התחתן עם אליזבת ורנר. לבני הזוג לא היו ילדים.
עכשיו החלה תקופה נוספת של דיוקנאות. בנוסף, הופמן קישט מזבח גדול לכנסייה בהסן: "מדונה עם ישו התינוק והשליחים פאולוס ופיטר". זמן מה לאחר מכן צויר מזבח של כנסייה בדנמרק: "המשיח שקם לתחייה".
בשנת 1862 עברו הופמן ואשתו לדרזדן. הוא הקדיש את עצמו לז'אנר הציורים הדתיים. בשנת 1870 מונה היינריך הופמן ליורשו של פרופסור יוהאן קרל בהר מאקדמיה לאמנויות יפות של דרזדן (HfBK). בשנת 1872 העניק לו המלך יוהאן את מדליית הזהב הגדולה ובהמשך קיבל את מדליית אלברכט מהמלך אלברט.
בשנת 1891 נפטרה אשתו של הופמן וזמן קצר לאחר מכן התפטר מהאקדמיה לאמנויות יפות של דרזדן. אף שהפסיק לעבוד באקדמיה ניכר ממכתביו כי בחיים הפרטיים המשיך ליצור יצירות אמנות רבות עד למותו ב־23 ביוני 1911.
יצירה.
הגוף הדתי של עבודתו של הופמן זכה לחשיבות בשנים האחרונות. אחת הסיבות לפופולריות הגוברת של יצירות האמנות שלו היא פרסום ציוריו ורישומי העיפרון המתארים את חייו של ישו המשיח בהופעתו השנייה של ישו.
היינריך הופמן היה אחד הציירים הבולטים של תקופתו. The Sunday Strand - באותה תקופה כתב עת בריטי פופולרי מאוד - מתאר אותו כצייר הגרמני המשפיע ביותר. סגנון הציור של הופמן היה ייחודי בדרכו שלו אך עם זאת הוא ביסס את עבודתו על האמנות המסורתית של ציירים גרמנים, הולנדים ואיטלקים ישנים.
בהיותו ברומא הוא גם בא בקשר עם תנועת הנצרתיים - במיוחד בהשפעתו של קורנליוס - אך לאורך כל חייו הוא נשאר נאמן לדוגמאות הגדולות של הרנסאנס. ציורי דת תופסים את הבמה המרכזית בעבודתו של הופמן; אך הוא גם יצר דיוקנאות ותמונות רבות המתארות נושאים מיתולוגיים והיסטוריים.
ליגת העל האוסטרית בכדורסל
הסופרליגה האוסטרית בכדורסל היא ליגת הכדורסל הבכירה של אוסטריה, קודם לכן נקראה הבונדסליגה האוסטרית.
היסטוריה.
הליגה הוקמה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה תחת השם "ליגת הכדורסל האוסטרית" ובשנת 1947 קיימה את עונתה הראשונה המלאה, הליגה פעלה בין 1947 ל-1998 במתכונת קבועה יחסית של 10 קבוצות המשחקות ב-4 סבבים ובסיום העונה, הקבוצה שסיימה ראשונה מוכתרת כאלופה והאחרונה יורדת לליגת המשנה החובבנית. ב-1998 שונתה לראשונה שיטת ניהול הכדורסל במדינה והליגה עברה לניהול פרטי תחת "מנהלת הליגה האוסטרית" ושינתה את שמה ל"ליגה A" בעונת 2004/05 שונה שמה של הליגה ל"ליגת אדמירל" על שם נותן החסות העיקרי לליגה חברת
ההימורים "אדמירל סופרוורטן". לאחר עונה זו שונה מבנה הליגות במדינה והוקמה הליגה השנייה בצורה מקצועית אשר נקראה "אדמירל 2". בעונת 2008/09 שונה שמה ל"הבונדסליגה האוסטרית". בעונת 2013/14 שונה מבנה הליגה והוחלט על קידום שיטת פלייאוף בסיום העונה הסדירה כאשר 8 הראשונות העפילו לסדרת פלייאוף בשיטת הטוב מ-5 ברבע, חצי ובגמר הפלייאוף.
בעונת 2019/20 הוחלט לשנות פעם נוספת את שיטת הליגות, הבונדסליגה פורקה ובמקומה הוקמה הסופרליגה האוסטרית.
מתכונת הליגה.