יריעות הקרח היבשתיות (ice sheets).
קרח המתהווה על שטחים נרחבים ושטוחים, הגדולים מ-50,000 קמ"ר, נשאר מונח עליהם כמעט ללא תנועה, פרט לשוליו. כאשר מעטי הקרח משתרעים על פני יבשת שלמה (כמו אנטארקטיקה -12.5 מיליון קמ"ר), או על פני תת-יבשות (גרינלנד -180,000 קמ"ר) -הם מכונים בשם 'יריעות קרח יבשתי'. יריעות קרח ענקיות אחרות, ששטחן הכולל מגיע לכ7 מיליון קמר, מצויות באגן הארקטי והאנטארקטי והן מכסות את פני הארץ עד שאין להכיר עוד השתרעותם הממשית. רק בעשרות השנים האחרונות התברר, למשל, ש'יבשת' אנטארקטיקה מורכבת מחלק יבשתי מזרחי, ומשורת איים הנפרדים על ידי זרועות ים ומיצרים ממערב. חלקים פרודים אלו הפכו כאילו ליבשה אחת על ידי כסות הקרח שקבר תחתיו את החלקים היבשתיים והימים -כאחד. תוצרת אחרת של כיסוי קרח בקנה מידה גדול היא שאותם חלקי היבשה המכוסים קרח הם בעלי הגובה הממוצע הרב ביותר מבין היבשות: באנטארקטיקה מגיע עובי כיסוי הקרח ל-4500 מ', ובגרינלנד ל-3000מ' ויותר.
לפי אומדן זהיר, כיסה מעטה הקרח בעת התפשטותו המקסימלית בתקופת הפלייסטוקן רבע עד שליש מפני שטח כדור הארץ היבשתיים. צורתן של יריעות הקרח אינה מותנית בטופוגרפיה של השטח עליו הם משתרעים והבדלי הגובה עליהם קטנים מאוד ביחס לעובי הכיסוי הקרחי. היריעות הגדולות הן בדרך כלל דמויות מגן (shield) הקמור במרכזו קימור קל בלבד -פני השטח עליהם מונחת היריעה הם דמויי קערה והולכים וגובהים בכיוון שולי יריעת הקרח. הסיבה לכך נעוצה במשקל הקרח, ההולך וגדל לכיוון מרכז השדה.
אם השתרעות השדה קטנה, ואין הוא מתפשט עד לפאות השטח היבשתי, מכונה הקרח בשם כיפת קרח, או חיפוי קרח (ice cap). לעיתים כיפות הקרח הן שרידי יריעות הקרח.
התנאי הגורם ליצירת יריעות הקרח הוא אקלים קוטבי, האופייני בתוספת רבה של משקעים מוצקים, לעומת אידוי קטן ביותר. אין פירוש הדבר כי כמות המשקעים הכוללת היא רבה- באגן האנטארקטי, מכילה האטמוספירה כעשירית מכמות הלחות בהשוואה עם אזורים בינוניים. כתוצאה ממשטר משקעים זה נחשבים באזורים הקוטביים כצחיחים, וכמות משקעי האוויר בהם -אינה עולה על כמות משקעי האוויר במדבריות (ומגיעה בממוצע ל-50 מ"מ). לחות האוויר הנמוכה מסייעת להחזר הקרינה, המגיעה באזורי הקטבים לשיעורים גבוהים במיוחד, ובכך תורמת לתנאים של שיעורי התאדות נמוכים. מתוך יריעות הקרח היבשתיות מזדקרים פה ושם ראשי הרים (נונאטאק -nunatak), שהם תלולים מכדי להחזיק שלג ולהפכו לקרח. נונאטאק שכיחים בעיקר בשולי שדות הקרח, שם המכסה הוא דק יחסית ועל כן פני השטח שקועים פחות. בנונאטאק נוצרים תנאים של בידוד גם מהאקלים הסביבתי ולעיתים נוצרות עליהם חברות אקולוגיות ייחודיות.
כיפת קרח (חיפוי קרח).
כיפות הקרח מצויות בעיקר באזורים שטוחים ונמוכים מסביבת הים הארקטי ובאזורים גבוהים ממנו, כגון בסקנדינביה, במרחק ניכר מהים; וכן באנטארקטיקה. הכיפות נוצרות מעל רמות נישאות שגובהן גורם לאספקת של רב וטרי ומשטר טמפרטורות המאפשר מאזן 'שקול' בין הצבירה והפחיתה. שטחן להגיע לרוב למאות ק"מ ועוביו של הקרח במיכסות אלה קטן מאשר ביריעות קרח. כיפות הקרח מנוקזות למקומות נמוכים יותר על ידי קרחונים. בכל הסוגים של מרבצי הקרח, נע הקרח בעיקר לעבר השוליים, עקב העומס הגדול במרכז שדה הקרח היוצר לחץ גדול הגורם להתפשטות לכל הכיוונים, ללא התחשבות בטופוגרפיה של פני הארץ.
קרחונים.
קרחון עמק.
קרח הנוצר בכמות רבה באזורים הרריים, ינצל את השיפוע לזרימתו וכך ימלא עמקים שנוצרו טרם ההתקרחנות ויזרום בהם. התנועה בעמקים תהיה מהירה יחסית והקרח שינוע בהם יכונה 'קרחון הררי' או 'קרחון עמקים' (valley glacier, mountain glacier). מבחינים בין סוגים אחדים של קרחוני מוצא, שהחשובים שבהם הם קרחוני מוצא, וקרחונים מטיפוס אלפיני.
קרחוני מוצא.
משולי מכסות הקרח היבשתיות לסוגיהם יוצאות שלוחות -קרחוני המוצא -שתנועתן מכוונת אל השטחים הנמוכים יותר. הם נעים במסלול קבוע ותנועתם מהירה מאוד, יחסית למהירות תנועת יריעות הקרח. הכוח העיקרי המכוון ומניע את קרחוני המוצא (וקרחונים בכלל) הוא כבידה, בעוד שתנועת הקרח שביריעות ובחיפויי הקרח נובעת בעיקר מלחץ העומס הגדול שבמרכזם, בעוד שתנאי השיפוע אינם משפיעים כאן במידה ניכרת. קרחוני המוצא מהווים טיפוס מעבר בין שדה הקרח הנייח ובין הקרחון.
קרחונים אלפיניים.
קרחונים אלפיניים מאפיינים את כל אזורי ההרים הגבוהים, בעיקר באזור האקלים הממוזג והקר ומהווים גורם מכריע בעיצובם. באלפים מצויים כאלפיים קרחונים (כולל שדות קרח קטנים), שאורכם אינו עולה בממוצע על 3 ק"מ. הארוך שביניהם - אלטש (aletsch), מגיע לאורך של כ-24 ק"מ. הקרחון האלפיני הארוך ביותר בימינו הוא פדצ'נקו (Fedchenko) שבהרי פמיר, שאורכו עולה על 70 ק"מ.
בתקופות הקרחוניות של הפלייסטוקן השתרעו הקרחונים לאורך גדול מזה ועוביים היה רב יותר. בין קרחונים אלפיניים לקרחוני המוצא אין הבדל מהותי רב, פרט לכך שקרחוני המוצא אינם קשורים בהכרח לעמקים פלוביאטיליים קדומים.
כל קרחון אלפיני מורכב מהמקטעים הבאים:
שדה הצטברות.
שטוח פחות או יותר. ברוב המקרים הוא נמצא בתוך מסגרת סלעית בצורת אמפיתיאטרון, הוא הקרקס הקרחוני (nevé). שדה ההצטברות מצוי בראש הקרחון, מהווה את חלקו הגבוה ואת אזור המאגר לשלג, ההופך כאן למיקפא. המדרונות המתנשאים מעל לקרקס חשופים ותלולים ואין באפשרותם לשאת את השלג היורד ונצבר עליהם. הוא מידרדר לקרקס, כך שמדרונותיו מהווים מקור הזנה חשוב ביותר לקרחון. פני שדה ההצטברות חלקים לרוב והקרח אינו מכיל כמות משמעותית של חומר בלית, זאת בניגוד לקרחון היוצא ממנו. הקרקס פתוח בצידו האחד, שמהווה את ראשיתו של העמק הקרחוני. המעבר בין שטח הקרקס לבין העמק הוא לרוב בצורת סף קמור מעט.
העמק הקרחוני.
ראשיתו בפתח הקרקס, מעבר לסף, והוא כמעט תמיד עמק פלוביאטילי קדום. מאותה נקודה הוא משופע בתלילות רבה, אך שיפועו בלתי רגולרי ביותר. מעל קרקעיתו עשויות להזדקר בליטות סלע גבוהות, המשפיעות על הלכו של הקרח זורם בעמק.
לעיתים קרובות ראשיתו של קרחון אלפיני הנע בעמק אינה בשדה הצטברות יחיד, אלא היא ניזונה ממספר שדות הצטברות העשויים להתאחד בתחתיתם בחזית רחבה או לחלופין במעברים צרים. קרחון כזה יהיה בדרך כלל רחב וגדול יותר מקרחון שמקורו בשדה הצטברות אחד. הקרחון האלפיני הנע בעמק, דומה במידת מה לנהר. הוא כונס בדרך כלל יובלים, כלומר מאסף קרחוני יובל (tributary glacier). אם הקרקעית בתחתית הקרחון הצדדי גבוהה משל הקרחון המאסף, ייווצר במקום ההתחברות קרחון תלוי (hanging glacier). בהמשך "ירכב" קרחון זה על גב המאסף וישמור על עצמאותו למרחק רב.
הדומה לנהר, מתרכזת הזרימה המהירה ביותר באמצע הקרחון. משום כך פניו מוגבהות שם מעט ושופעות לעבר שתי פאותיו, כלומר, אל מדרונות העמק. דמיון נוסף הוא בכך שמהירות הזרימה קטנה יחסית לפני הקרחון ובקרבה לקרקעיתו.
זרבובית הקרחון.
זרבובית הקרחון (glacier sout)-הקרח אינו מסתיים ופוחת בהדרגה, אלא מסתיים בחזית קרה ותלולה -שבתשתיתה נמצא לרוב פתח של מנהרת קרח (ice tunnel), אשר נמשכת לעיתים מרחק די ניכר תחתיו. לפתח זה יש צורת מערה (gletschertor) ודרכו יוצאים מי ההפשרה בצורת נחל. המים שהפשירו מעל פני הקרחון יורדים מטה דרך סדקים ומכתשות בקרח, עד לתשתיתו, מתקבצים -לרוב בעורק אחד, ונובעים מתוך פתח המנהרה.
שגירה.
באזורים קוטביים, בהם רוב הקרחונים הם קרחוני מוצא, חלה שגירה אשר לה השפעה מורפולוגית מסוימת. כאשר הקרחון מגיע אל הים (לרוב תצא זרבוביתו לתוך פיורד), לא נפסקת תנועתו. הוא ממשיך לנוע למרחק ניכר לעבר הים עד שבסופו של דבר מתגבר הלחץ המופעל על ידי המים, בעלי המשקל הסגולי הגבוה יותר. הקרח אז ישבר וחלק מהזרבובית תיקרע מגוף הקרחון, דבר שיגרום לזעזוע חזק של המים, שימשך עד שהגוש הנשבר יגיע למצב של תנוחה. לתנועת גלי המים הנגרמת עקב השגירה, נודעת השפעה הרסנית בעיצוב החופים הסמוכים. באזורים מסוימים כמו אלסקה, עשויים מדרונות החופים להיות מכוסים ביער עד לפני המים, אולם גלי השגירה משמידים בדרך כלל את היער עד לגובה ניכר מעל מפלס המים. הגובה אליו מגיעים גלי הזעזוע מתבטא בקו המפריד בין המדרון המיוער למדרון החשוף, או, אם עבר מספיק זמן מעת השגירה האחרונה, אופייניים לחלק התחתון של המדרון עצים צעירים יותר.
הדומי קרח או קרחוני הדום.
מעבר שני הסוגים העיקריים של הצטברויות קרח (מעטי הקרח והקרחונים), קיים סוג שלישי, משני בחשיבותו, והוא צורת ביניים בין קרחונים לבין שדות קרח קטנים. סוג זה מכונה 'הדומי קרח' או 'קרחוני הדום' (piedmont glacier), והם מניפות קרח נרחבות, הנוצרות מקרחונים אלפיניים או מקרחוני מוצא שהגיעו אל שטח מישורי או לרגלי ההר. מניפות הקרח יתחברו יחד ויתאחדו לשדה קרח קטן לרגלי השטח המקורחן. קרחוני הדום נבדלים מקרחוני עמק בכך שהם אינם זורמים בעמק מוגדר, אלא מתפשטים על פני שטח נרחב ומהווים מעין שדה קרח משני (כגון קרחון ההדום 'מלספינה' (malaspina) וקרחון 'ברינג' (bering) שבמדינת אלסקה). תנועתו של קרחון ההדום איטית בהרבה מתנועתו של קרחון העמק. הוא שונה מחיפויי הקרח במהירותו הגדולה יותר, ואינו מתפצל לכיוונים שונים. כמו כן קטנים קרחוני ההדום מהחיפויים לסוגיהם.
בקיעי קרח.