החזית המזרחית וגרמניה (פברואר 1943 - מאי 1945).
בפברואר 1943 הגיעה הדיוויזיה לגזרה הדרומית של החזית המזרחית, שם היא לחמה תחת פיקוד קבוצת ארמיות דרום בסיוע לארמיית הפאנצר הראשונה באזור הקווקז. בגזרה זו סייעה הדיוויזיה לבלום את מאמץ הצבא האדום ברוסטוב כמו גם מאמצי ההתקפה של הכוחות הגרמנים בקרב חרקוב השלישי. ביולי-אוגוסט 1943 השתתפה הדיוויזיה בקרב קורסק כחלק מפלגת הארמייה קמפף בחלקו הדרומי של הגזרה הגרמנית, במהלך הקרב ספגה הדיוויזיה אבדות רבות והיא נותרה לאחריו עם 15 טנקים בלבד וכמות חיילים שוות ערך לשלושה גדודי חיל רגלים. לאחר הקרב הועברה הדיוויזיה לפיקוד קורפוס הפאנצר ה-48 והשתתפה בניסיון הכושל לבלימת כוחות הצבא האדום בגזרת חרקוב (קרב חרקוב הרביעי). בחודשים הקרובים השתתפה הדיוויזיה בקרבות נסיגה לאורך הגזרה הדרומית דרך אוקראינה ובנובמבר היא לקחה חלק בקרב על קייב.
ביולי 1944 נשלחה הדיוויזיה לגזרה הצפונית להשתתף בלחימה אל מול מתקפת הצבא האדום באזור הבלטי. ב-21 בספטמבר נערכו כוחות הדיוויזיה להגן על החזית ממזרח לקלייפדה (ממל), אך לבסוף נהדפו על ידי מתקפה רחבה של הצבא האדום לכיבוש עיר הנמל. ב-7 בנובמבר שאריות הדיוויזיה הוצאו מהחזית והוצבו במזרח פרוסיה להתארגנות והתחמשות מחדש, הדיוויזיה שימשה עתודה לארמיית הפאנצר השנייה כחלק מקבוצת ארמיות מרכז. בינואר 1945 הצליחו יחידות הצבא האדום להבקיע את מערך ההגנה של הארמייה השנייה והדיוויזיה ניהלה קרבות נסיגה בעת ששאר כוחות הארמייה נסוגים לכיוון צפון פולין. כוחות הדיוויזיה ניהלו קרבות קשים ונסוגו בהדרגה לכיוון חוף הים הבלטי בצפון פרוסיה המזרחית, במרץ התרכזה הדיוויזיה באזור גדנסק ולבסוף אל מול המאמץ הסובייטי, ב-19 באפריל שאריות הדיוויזיה נסוגו באמצעות סירות דרך הים הבלטי לעבר צפון גרמניה. בתחילת מאי 1945 חיילי הדיוויזיה נכנעו לכוחות הצבא הבריטי צפונית-מערבית לברלין.
מבנה וציוד עיקרי.
מאי 1940:
רגימנט השריון ה-25 וגדוד השריון ה-66 לחמו שניהם במערכה בפולין על בסיס טנקים קלים פאנצר סימן 1 וסימן 2. אחרי המערכה בפולין, יחידות השריון בדיוויזיה החלו לקלוט את טנקי הפאנצר 38(t) הצ'כים אך עם פתיחת המערכה תהליך זה לא הושלם במלואו, והדיוויזיה כללה 91 טנקי פאנצר 38, 24 טנקי פאנצר סימן 4 (ביחידות השריון הבינוני), 68 טנקי פאנצר סימן 2 ו-34 טנקי פאנצר סימן 1 (סך הכל 225 טנקים). רגימנט הארטילריה כלל 18 תותחי שדה קלים 105 מ"מ מסוג leFH 18, בעוד שגדוד הנ"ט הכיל תותחי נ"ט 37 מ"מ מסוג Pak 36.
יוני 1943:
במאי 1942 הוצאה הדיוויזיה מהחזית ונשלחה להתארגנות ואימון בצרפת ובמחצית השנייה של השנה היא אורגנה מחדש (בדומה לשאר דיוויזיות הפאנצר). בתקופה זו קלטה הדיוויזיה טנקים גרמנים מדגמים חדישים יותר, גדודי החי"ר שלה אורגנו מחדש כגדודי פאנצרגרנדיר, גדוד האופנועים הוטמע לתוך גדוד הסיור, ונקלט ציוד חדש בין היתר זחל"מי Sd.Kfz. 251 בגדוד II של רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-6.
סמל הדיוויזיה לאורך השנים:
זאמוט
זאַמוּט (בז'מאיצ'ו: Žemaitėjė; בליטאית תקנית: Žemaitija, ז'מאיטייה; מילולית: השפלה, הארץ הנמוכה; ליטא-תחתית; בלטינית: Samogitia, "סמוגיטיה") היא אחד מחמישה חבלי ארץ אתנוגרפיים מובחנים בליטא.
שטחה של זאמוט כולל את צפון-מערב ליטא, ממערב לנהר הנביז'ס ועד הים הבלטי וגבול לטביה (בעבר חבל קורלנד הליטאי) בצפון, ובדרום עד נהר הניֶימן. העיר הגדולה בה היא העיר שאולאי. שטחה של זאמוט מחולק לעיתים בחלוקה פנימית מצפון לדרום משני צדיו של נהר הדוביסה , זאמוט המערבית משתרעת מערבה מן הדוביסה ועד הים הבלטי, וזאמוט המזרחית משתרעת על פני השטח שבין הדוביסה והנביז'ס.
לזאמוט היסטוריה תרבותית רבת-שנים, המתבטאת בין היתר בדיאלקט המקומי לשפה הליטאית, ז'מאיצ'ו .
שם חבל הארץ.
במקורות רותנים מוכר האזור בשם "זֶ'מוֹטְסְקַיַה זֶמְלְיָה" ("жемотьская земля") . מִשֵם זה השתלשלה הצורה הפולנית "Żmudź" (ז'מודז'). בטקסטים לטיניים נקרא האזור סמוגטיה (Samogetia) או סמוגיטיה (Samogitia), אך בקרב תושבי האזור ושאר תושבי ליטא, הוא מכונה כבר זמן רב ז'מאיטייה (Žemaitija). השם סמוגיטיה אינו בשימוש בליטא, ולא היה בשימוש בה לפחות מראשית המאה ה-19. באנגלית נעשה שימוש בשם הלטיני, בשם הליטאי, בפירוש המילולי: "ליטא תחתית", ובשם היידי: זאמוט.
מחוזות ויישובים בזאמוט.
זאמוט כוללת בשטחה את שטחיהם של מחוזות המשנה, המועצות האזוריות והמקומיות דלהלן:
את חלקיהם המזרחיים של מחוזות המשנה:
ואת החלקים המערביים של מחוזות המשנה:
העיר הגדולה בחבל היא שאולאי, אם לא מחשיבים את שטח העיר קלייפדה בתחומי זאמוט. בירת זאמוט היא העיר טלז, למרות שבירת דוכסות זאמוט הייתה העיר מדינינקאי (כיום ורניאי ).
ערי זאמוט הגדולות הן: שאולאי, מז'ייקי, טלז, טאורגה, פלונגה, קרטינגה ושקוד.
יהדות זאמוט.
בניגוד לשאר חבלי ליטא התיישבו יהודים בזאמוט רק במאה ה-14 וגם אז היו אלו יהודים בודדים, הסיבות לכך הן היסטוריות: זאמוט על אגמיה הרבים ויערותיה העבותים גובלת בצפונה ובמזרחה בשטחים שהיו בעבר בשליטת נסיכות פולאצק ורפובליקת נובגורוד בהן לא הייתה ליהודים דריסת רגל. בדרום-מערב היא גובלת בפרוסיה, כבר במאה ה-13 הגיעו לאזור אבירי המסדר הטבטוני, שגורשו קצת קודם לכן משטחי ארץ ישראל, ונקראו בידי נסיך פולני בשם מזובצקי שסבל מהצקות של השבטים הליטאיים, לבוא ולהשתלט על האזור. ב-1230, נוסף לפלישת הטבטונים לאזור ממד דתי; בעקבות ועידה שהתקיימה בעיר רימיני, החליטו הרמן פון זלצה, מפקד המסדר, והדוכס קונראד ה-1 ממזוביה כי עליהם לבצע פלישה משותפת לפרוסיה הפגאנית על מנת לנצר את תושבי האזור. האבירים הקימו את מדינת המסדר הטבטוני וניהלו נגד שכנות המדינה החדשה, ובעיקר כנגד ליטא הפגאנית. תוך זמן קצר השתלטו הטבטונים על כל המרחב, השליטו עליו את דתם ובוללו תרבותית את יושבי הארץ בני השבטים הליטאים והפרוסים. השלטון הקתולי הקנאי של אבירי המסדר הטבטוני, לא היווה רקע נח להתיישבות יהודים באזור. בצפון מערב גבלה זאמוט בשטחי החוף הבלטי, בהם שלטו בתקופה זו אבירים גרמנים קנאים לא-פחות, אבירי המסדר הליבוני. מסיבה זו נתיבי ההגירה של יהודים משטחי רוסיה וערבות קרים ואוקראינה, מערבה, היו רק לווהלין, רוסיה הלבנה ("רייסין"), ולפלכים ספורים בליטא (כיום בבלארוס): גרודנה, מינסק ועמה: בריסק, פינסק והורדנה, ווילנה.
במאה ה-16 התרחבה הגירת היהודים במרחב הליטאי עד שטחי קורלנד. ואולם לפי השערת חוקרי התקופה, הגיע גודל האוכלוסייה היהודית במרחב הליטאי כולו, כולל המחוזות הרוסיים (רוסיה הלבנה) לכדי 10,000–12,000 נפש. חלקם של יהודי זאמוט היה זניח בתוך מניין זה.
שני גלי ההגירה היהודית הגדולים ממערב אירופה למזרחה: הראשון, במאה ה-12 בימי מסעי הצלב, והשני, במאה ה-14 בימי המגפה השחורה (1349); פסחו על אדמת ליטא והתנקזו כולם לנקודות היישוב היהודי המרכזיות בפולין, למרות כתבי הזכויות שהעניק ויטאוטאס הגדול ליהודי טרוקי, הורדנה ובריסק.
אוקשטאיטייה
אוֹקְשְׁטַאִיטִייה (בליטאית: Aukštaitija נהגה: ; מילולית: הארץ הגבוהה) היא אחד מחמישה חבלי ארץ אתנוגרפיים מובחנים בליטא. שמה ניתן לה בשל גובהה היחסי לשאר חבלי ליטא, ובפרט בשל גובהו של האזור ההררי במזרחה.
ניב הליטאית המקומי, אוקשטאיצ'יו, הוא הניב נפוץ בליטא, והליטאית התקנית מבוססת על האוקשטאיצ'יו המערבית.
אוקשטאיטייה היא החבל הגדול ביותר בליטא, ובתחומה נכלל כל צפון-מזרח המדינה, וחלקים קטנים משטחי לטביה ובלארוס. בחבל אוקשטאיטייה ישנם אגמים רבים, בעיקר בחלקו המזרחי. העיר הגדולה בה, אך ללא משמעות פוליטית היא פוניבז' בעלת למעלה מ-100,000 תושבים. ערים נוספות בעלות למעלה מ-20,000 תושבים, באזור שרובו כפרי, הן: יאנובה, אוטנה, קדאיניאי, ויסגינס, אוקמרגה ורדווילישקיס.
הוגו איבארה
הוגו בנחמין איבארה (בספרדית: Hugo Benjamín Ibarra; נולד ב-1 באפריל 1974) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת המגן ימני.
איבארה מזוהה יותר מכל עם קבוצת בוקה ג'וניורס, במדיה שיחק בשלוש קדנציות שונות, במהלכן זכה עימה ב-15 תארים.
קריירת משחק.
איבארה החל את קריירת המשחק המקצוענית בשנת 1993, בקבוצת אתלטיקו קולון ששיחקה אז בליגת המשנה הארגנטינאית. בסיום עונת עלתה קולון בחזרה לליגה הבכירה. איבארה שיחק עם קולון שלוש שנים כמגן ימני הפותח בליגה הבכירה, עד שבקיץ 1998 נרכש על ידי קבוצת הפאר הארגנטינאית, בוקה ג'וניורס.
תחילת הדרך של איבארה בבוקה הייתה מוצלחת הן ברמה האישית והן ברמה הקבוצתית. איבארה תפס את מקומו בהרכב הפותח, וזכה עם קבוצתו החדשה בשתי האליפויות של עונת (אפרטורה 1998 וקלאוסורה 1999). לאחר הזכייה בטורנירים המקומיים, השלימה בוקה בשנת 2000 זכייה בשני טורנירים בינלאומיים. היא זכתה בגביע ליברטדורס ראשון מזה 22 שנים, לאחר ניצחון במפגש גמר כפול מול פלמיירס הברזילאית בדו-קרב פנדלים. איבארה פתח בהרכב בוקה שני המפגשים. בעקבות הזכייה השתתפה בוקה, עם איבארה בהרכב הפותח, במשחק הגביע הביניבשתי מול אלופת אירופה ריאל מדריד, וגברה עליה בתוצאה 2-1. בשנת 2001 זכתה בוקה בפעם השנייה ברציפות והרביעית בתולדותיה, לאחר ניצחון בדו-קרב פנדלים על קרוס אסול המקסיקנית. איבארה פתח בהרכב השני משחקי הגמר.