עות'מאן אזדמורולו ביקש להמשיך במתקפה בעזרת הטטרים (שרצו לנקום את מות אחי הח'אן, אדיל ח'אן) ובכוחות הטורקיים שנמצאו בארזורום. הוא רצה להגיע עד לבירת השאה האיראני, קזווין. אולם לאלה מוסטפא לא הסכים ושיגר את הטטרים בחזרה למולדתם. אחר כך הורה על הפסקת הלחימה לאורך החורף לשם שיקום הכוח הצבאי.
בבית, באיסטנבול, ניהל קו'גה סינאן פאשה, אויבו הוותיק של לאלה מוסטפא, מערכת הכפשות נגדו והתרברב כי אילו היה במקומו היה ממלא את דיוואן המלכות בגולגולות ה"ראשים האדומים", כלומר של ה"קיזילבאשי" ("הכובעים האדומים") האיראנים. "כך יעזור לי אללה שעד עכשיו כבר הייתי שולח לדיוואן הפדישאה את ראש השאה עצמו" אמר.
ב-7 בינואר 1579 הוחלף לאלה מוסטפא פאשה בתפקיד המפקד של הצבא (serdar-i ekrem) על ידי יריבו, קוג'ה סינאן פאשה.
המלחמה בין האימפריה העות'מאנית ובין איראן הספווית לא שקטה במשך 12 שנה והסתיימה בשנת 1590 כשהשאה הצעיר עבאס הראשון נאלץ לחתום הסכם שלום באיסטנבול כדי לשקם את ממלכתו ולחכות לזמנים טובים יותר.
וילקומיר
אוטיאן
העשור האחרון של המאה ה-1 לפנה&quot;ס
העשור השני של המאה ה-1 לפנה&quot;ס
שנות ה-20 של המאה ה-1 לפנה&quot;ס
שנות ה-30 של המאה ה-1 לפנה&quot;ס
שנות ה-40 של המאה ה-1 לפנה&quot;ס
שנות ה-50 של המאה ה-1 לפנה&quot;ס
שנות ה-60 של המאה ה-1 לפנה&quot;ס
שנות ה-70 של המאה ה-1 לפנה&quot;ס
שנות ה-80 של המאה ה-1 לפנה&quot;ס
שנות ה-90 של המאה ה-1 לפנה&quot;ס
110 לפנה&quot;ס
120 לפנה&quot;ס
130 לפנה&quot;ס
140 לפנה&quot;ס
150 לפנה&quot;ס
160 לפנה&quot;ס
170 לפנה&quot;ס
180 לפנה&quot;ס
190 לפנה&quot;ס
200 לפנה&quot;ס
210 לפנה&quot;ס
220 לפנה&quot;ס
230 לפנה&quot;ס
240 לפנה&quot;ס
250 לפנה&quot;ס
260 לפנה&quot;ס
270 לפנה&quot;ס
280 לפנה&quot;ס
290 לפנה&quot;ס
300 לפנה&quot;ס
310 לפנה&quot;ס
320 לפנה&quot;ס
330 לפנה&quot;ס
340 לפנה&quot;ס
350 לפנה&quot;ס
360 לפנה&quot;ס
370 לפנה&quot;ס
380 לפנה&quot;ס
390 לפנה&quot;ס
400 לפנה&quot;ס
410 לפנה&quot;ס
420 לפנה&quot;ס
430 לפנה&quot;ס
440 לפנה&quot;ס
450 לפנה&quot;ס
460 לפנה&quot;ס
470 לפנה&quot;ס
480 לפנה&quot;ס
490 לפנה&quot;ס
500 לפנה&quot;ס
העשור הראשון של המאה ה-1
העשור הראשון של המאה ה-1 היו העשור הראשון של המאה ה-1, שהחל ב-1 בינואר 1 ותם ב-31 בדצמבר 9.
אנדי סטטמן
אנדי סטטמן (באנגלית: Andy Statman; נולד בברוקלין, ניו יורק, 1950) הוא נגן כליזמר יהודי אמריקאי. עיקר התמחותו היא בקלרינט, אך בנוסף הוא גם מנגן על מנדולינה בסגנון הבלוגראס. מהבולטים בתחום, ב-2007 זכה בפרס גראמי.
ביוגרפיה.
סטטמן גדל בקווינס, ובגיל 12 החל ללמוד לנגן על בנג'ו וגיטרה בהשראת אחיו. לאחר מכן החליט סטטמן לעבור לסקסופון, התמקד בעיקר בג'אז והופיע במקומות ציבוריים.
בין השנים 1969 ו-1970 למד מוזיקה באוניברסיטת ניו המפשייר, ובמקביל החל ללמוד לנגן על קלרינט ומנדולינה. זמן קצר לאחר מכן, הצטרף ללהקה קטנה באזור שבו גר.
סטטמן, אשר גדל בבית "חילוני שומר מסורת", החל לחקור את שורשיו היהודיים. הוא שינה צורת נגינתו לסגנון הכליזמר והתחיל לעבוד על מוזיקה חסידית.
סטטמן הוציא מספר אלבומים לאורך עשרות שנים, האחרון שבהם בשנת 2014, אשר השפיעו רבות על מוזיקת הכליזמר. הוא שיתף פעולה יחד עם נגנים כגון יצחק פרלמן, והחל להופיע בקונצרטים רבים. בהמשך שיתף פעולה ביצירת אלבומים זרים ועבד עם אמנים רבים מהתחום.
בשנת 2007 זכה בפרס גראמי במוזיקה. ב-2012 קיבל הוכרה מההקרן הלאומית לאמנויות.
סטטמן חזר בתשובה, והוא נשוי לברברה, אמנית ומורה לשעבר. לשניים יש 4 ילדים.
קישורים חיצוניים.
נשירה מהלימודים
נשירה מהלימודים היא עזיבת מערכת החינוך טרם השלמת מסלול הלימודים בה.
מערכת החינוך בנויה ממסלולים שלכל אחד מהם יש נקודת סיום: בית ספר יסודי, חטיבת ביניים בית ספר תיכון (בו נקודת סיום עיקרית, אך לא יחידה, היא קבלת תעודת בגרות), אוניברסיטה (שנקודת הסיום שלה היא קבלת תואר אקדמי) ומסלולי הכשרה מקצועית (שנקודת הסיום שלהם היא קבלת תעודת מקצוע). כניסה לאחד ממסלולים אלה בלי להגיע לסיומו פירושה נשירה מהלימודים.
אפשרי לנשור מבית הספר, מכיתה ח ומעלה.
לתהליך הפרישה שני חלקים: פרישה דה פקטו - הפסקת נוכחות או ביצוע מטלות; ופרישה דה יורה - הפסקה פורמלית של הלימודים והורדת התלמיד ממצבת מסגרת הלימוד. על פי רוב ההפסקה הפורמלית מתבצעת זמן מה לאחר הפסקת הלימודים בפועל. כיום, מוערך כי כ-1.2 מיליון תלמידים נושרים מבית הספר התיכון מדי שנה בארצות הברית, אשר מדורגת במקום ה-19 בעולם ביחס למדינות אחרות. בשנת 2010, דווח שאחוז בני הנוער בגילאי 17-14 במדינת ישראל שאינם לומדים עומד על 7.4, וב-2012, אחוז הנשירה מקרב כלל תלמידי בתי הספר בארץ היה 2.2%. נתוני הנשירה מהשכלה גבוהה בישראל עומדים על 25%, נכון לשנת 2015.
ישנן סיבות אפשריות רבות שיכולות לגרום לנשירה; הנפוצות שבהן כוללות: ציונים ירודים, צורך במציאת עבודה, התרחקות מבריונות, מצבי חירום משפחתיים, דיכאון, הפרעות נפשיות, היריון לא מתוכנן, סביבה שלילית, חוסר חופש ואף שיעמום היכול להיגרם כתוצאה מלמידת חומר אשר התלמיד לא מגלה בו עניין וצורך.
קיימות השלכות חברתיות וכלכליות שונות של נשירה מלימודים. בדרך כלל תלמידים אלה הם בעלי סיכון גבוה יותר לאבטלה, להיות חסר בית, פשיעה ומאסר. לדברי התובעת המחוזית בסן פרנסיסקו, ב-94 אחוזים ממקרי הרצח של צעירים מתחת לגיל 25, היו הקורבנות נושרי בית ספר.
בשנות ה-60 עלה העניין הציבורי במושג, תוך עיסוק בנטישת החברה בגלל מרידה וחוסר הסכמה עם ערכים מסוימים. המושג שימש גם בהקשר תרבות הנגד בקרב ילדי הפרחים וקומונות שונות.
500-509 לפנה&quot;ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 509 - 500 לפנה"ס
כריס גרדנר
כריסטופר פול גרדנר (באנגלית: Christopher Paul Gardner; נולד ב-9 בפברואר 1954 במילווקי, ויסקונסין) הוא יזם, ממציא, סופר ונדבן אמריקאי. סיפור חייו, "The Pursuit of Happyness" ("המרדף אחרי האושר") המתאר איך הצליח להתגבר על החיים כעני מרוד בשנות ה-80 וכחסר בית, יצא לאור במאי 2006, והוא מתואר בסרט "המרדף לאושר" בו כיכב בדמותו השחקן ויל סמית'.
גרדנר גדל במשפחה אומנת. בשנות ה-80, לאחר נישואים כושלים ולאחר שהפסיד את כל הונו, מצא את עצמו ישן עם הבן הצעיר שלו בשירותי הרכבת התחתית, או במשרד אחרי שעות העבודה.
בשלב מסוים החליט גרדנר לסחור בבורסה, עבר התמחות בתחום והחל לעבוד כברוקר. ב-1987 הקים חברת מניות קטנה, Gardner Rich &amp; Co, שלימים גדלה והוא מכר נתח ממנה תמורת מיליוני דולרים. גרדנר טען שהתמדתו העיקשת והצלחתו הן תודות ל"גנים הרוחניים" שאימו העבירה לו, ובזכות הציפיות הגבוהות שבנו ובתו הקטנים הציבו לו. בהמשך, הגשים חלום אישי וקנהפרארי ממייקל ג'ורדן.
גרדנר גר בשיקגו, אילינוי, שם מנהל את השקעותיו ועוסק בפילנתרופיה.
ManOWar
מן אוף וור
תקשורת בלתי-מילולית
תקשורת בלתי-מילולית היא כל דרך שבה יצורים חיים יכולים להעביר ביניהם מידע ללא שימוש במילים מהשפה המדוברת, הכתובה או המסומנת כשפת סימנים. תקשורת מסוג זה משמשת את בעלי החיים והאדם כאחד. מידע אודות המצב הפנימי של האדם יכול להיחשף במספר ערוצים: הבעות פנים, נימת דיבור, קשר עין, מחוות גופניות, יציבה ומגע.
אף על פי שחלק מערוצי התקשורת הבלתי מילוליים עושים שימוש בקול, אחד היתרונות שלה הוא שניתן להשתמש בערוצים רבים תוך שמירה על השקט.
ערוצי תקשורת בלתי מילוליים.
התקשורת הבלתי-מילולית כוללת שפת גוף או מחוות תנועה, הבעות פנים, שינוי טונציה בעת הדיבור, הצבעה לעבר עצמים או כיוונים, הפרחת פרומונים וחומרי ריח אחרים (בקרב בעלי חיים), בחירת בגדים, בושם ותסרוקת וגם שינויים ארוכי טווח בגוף (כגון אלו המשדרים בגרות מינית בקרב בני האדם).
אחד מסוגי התקשורת הבלתי-מילוליים, הייחודי לאדם ולחלק קטן מחיות הבית, הוא קשר עין. כששני אנשים מדברים זה עם זה, הם לרוב מביטים זה בעיני זה. התנהגות זו מצויה גם אצל כלב הבית - כשהוא יוצר קשר עם האדם או עם כלבי בית אחרים, הוא מביט בעיניהם. אולם, אצל זאבים, לדוגמה, תפקיד קשר העין אינו שונה ושנוי במחלוקת.
כישורי תקשורת בלתי מילולית.
תקשורת בלתי-מילולית עשויה להיות רצונית או בלתי-רצונית, מודעת או לא מודעת. לדוגמה, מעבר מדיבור נינוח לצעקות עשוי להיות רצוני או בלתי-רצוני. חלק מהתקשורת הזו היא נלמדת וחלק מצויה כבר אצל תינוקות ביום היוולדם. לדוגמה, מרבית הבעות הפנים של האדם הן מולדות; אנשים שנולדו עיוורים, שלא ראו חיוך מעולם, מחייכים כמו כל אדם אחר.
תקשורת לא מילולית מפותחת יותר אצל יצורים חברתיים מאשר אצל סוליטריים. התפיסה החברתית מיועדת לגיבוש רושם מדויק אודות האנשים בסביבתו של האדם. במקרים רבים, רמזים מתוך התקשורת הלא מילולית של הזולת יכולים לסייע בהבנת מצב רוחו ורגשותיו של הזולת. על כן יש לה תפקיד משמעותי ביצירה ושימור של קשרים בין-אישיים.
הסקת מסקנות מתוך התקשורת הבלתי-מילולית מתאפשרת משום שההתנהגות של האדם משתנה בהתאם למצב הרגשי שבו הוא נמצא. פגם משמעותי בתקשורת הלא מילולית באדם, נחשב ללקות. במסגרת אבחון מקצועי, עשוי תסמין זה, לצד תסמינים נוספים, להעיד על תסמונת מהקשת האוטיסטית.
משמעות התקשורת הבלתי מילולית.
מסר בלתי-מילולי מהווה כשני שלישים מהתקשורת הבין אישית שלנו, הוא סמוי. ישנה פניה לרגש על ידי ידע וטיעונים. המסר הבלתי מילולי מתמקד באיך אומרים?