רוחב הכביש ומספר הנתיבים ייגזר מנפח התנועה הצפוי בדרך:בדרכים עירוניות, העשויות להיות מוגבלות ברוחבן בשל מבנים, לרוב יהיה מספר נתיבים מצומצם. לעיתים בערים בהן יש עומס רב ונפח התעבורה אף גדל, ההעדפה תהיה לשנות כבישים דו סטריים עם נתיב אחד בכל כיוון לכבישים חד סטריים עם שני נתיבים.בדרכים בין עירוניות בהן התנועה מצומצמת יחסית, לרוב יהיה רק נתיב אחד בכל כיוון ועקיפה תתאפשר בעזרת הנתיב הנגדי, פרט למקומות בהם העקיפה מסוכנת. בדרכים בהן נפח התנועה גדול יותר יהיו לפחות שני נתיבים בכל כיוון וזאת כדי לאפשר עקיפה בכל שלב של הדרך.בכבישים מהירים יש לפחות שני נתיבים ובנוסף נהוג להפריד את הדרך לשני כבישים חד סטריים מרוחקים או להוסיף הפרדה פיזית לכביש רחב כדי למנוע תאונה חזיתית בשל רכב הסוטה מנתיבו.
על גבי הכביש יופיעו סימוני צבע שונים בנקודות עניין מסוימות כגון בהשתלבות דרכים, מעברי חצייה או לפני פסי האטה. כן מסומנים על הכביש חצים המשמשים כאמצעי נוסף להכוונת תנועה, פרט לתמרורים המופיעים בצידי הכביש ולעיתים מעליו. בכבישים מסוימים בהם מופעלת בקרת תנועה ייתכן שהמהירות בנתיב אחד או יותר, עצם התנועה או כיוון התנועה בו יוכתבו על ידי תמרורים דינמיים, בהתאם להחלטת מרכז בקרה. כן ייתכן שיועברו דיווחי תנועה באמצעות שלטים אלקטרוניים.
מפגשי דרכים מופיעים הן בדרכים עירוניות והן בדרכים בין-עירוניות, בעיקר בתור צמתים. מעגלי תנועה נפוצים יותר בדרכים עירוניות ואילו בכבישים מהירים לא יהיו צמתים אלא מחלפים ודרכים משתלבות (נתיב האצה). מדרכות ומעברי חצייה למעבר הולכי-רגל יופיעו בעיקר בדרכים עירוניות אך עשויים להופיע גם בדרכים בין עירוניות (בעיקר בכניסה ליישובים). בכבישים בעלי נפח תחבורה גדול בהם נדרש מעבר הולכי רגל לעיתים יבנו גשר להולכי רגל. באופן דומה, בכבישים מהירים רבים יוצרים מעברים מיוחדים המיועדים לבעלי חיים ומאפשרים להם לעבור מעל או מתחת לנתיב הכביש מבלי להיפגע.
מפגשי דרכים נוספים אפשריים הם מפגש כביש-מסילה או גשר מעל נהר (מקרה פרטי שלו-גשר נפתח מעל תעלה המאפשר מעבר כלי שיט). מקרה נוסף נדיר הוא כביש החוצה מסלול המראה שקיים בסקוטלנד.
התפתחות טכנולוגית בתחומי הנדסה שונים לצד גידול בנפחי התחבורה ורכב פרטי בפרט הביאו לכך שרכיבי תשתית שונים נהיו נפוצים יותר, גם במקומות שבהם הדבר לא התאפשר בעבר (או לא היה כדאי כלכלית): גשרים, מנהרות, מחלפים עיליים מרובי נתיבים.
כמו כן, נוספו צורות תחבורה שונות לכלי רכב כגון מעבר מכוניות מקטע כביש אחד למשנהו באמצעות מעבורות.
כביש אגרה הוא כביש שהנסיעה בו כרוכה בתשלום. ישנם כבישי אגרה שבהם מוצבות עמדות-לתשלום לאורך תוואי-הכביש, ורק לאחר תשלום ניתן לנסוע עליו. קיימים כבישי אגרה שבהם התשלום הוא ביציאה מן הכביש, וכן כבישי אגרה שבהם מותקנות לאורך הכביש מצלמות, המאפשרות לחייב את הנהגים בתשלום בעבור נסיעתם באמצעות מנוי או כרטיס אשראי.
בכבישים או לצידם ישנם אמצעים שונים שמטרתם לשמור על בטיחות המשתמשים בדרך: מעקות בטיחות או חומות הפרדה המונעים התדרדרות למדרון או מעבר לנתיב נגדי על ידי רכב סוטה, שלטים המתריעים לפני פנייה חדה, או פס צבע על הכביש שיוצר רעש חזק כאשר סוטים מנתיב וכן צבעים שאינם מחליקים כדי למנוע איבוד שליטה בעת בלימה. כבישים חדשים מתוכננים באופן שימנע הצטברות מי גשמים עליהם על ידי ניקוז יעיל. כחלק מהמאבק בתאונות הדרכים, התווספו לכבישים גם אמצעים שנועדו לצמצם נזקים אפשריים במהלך תאונות דרכים, כדוגמת מעקות בטיחות סופגי אנרגיה . כמו כן יש חיישני מהירות ומצלמות שנועדו לתעד נסיעה במהירות מופרזת או מעבר ברמזור באור אדום. בדרכים עירוניות נהוג לשים פסי האטה כאמצעי פיזי שמגביל את מהירות הנסיעה ויש מקומות שבהם יש שלט המציג את מהירות הרכב המתקרב כאשר הוא חורג מהמהירות המותרת. בעקומות חדות לעיתים משאירים כביש מרובד כדי למנוע החלקה בחורף.בנוסף ישנן מערכות תאורה, מחזירי אור וצבעים זורחים שמטרתם להבליט את סימוני הדרך בשעות הלילה.
איכות הסביבה.
סלילת כבישים בשטחים פתוחים ופראיים פוגעת לעיתים בתצורות הנוף, בעולם החי ובצמחייה. לקראת סוף המאה ה-20 הותקנו ברוב מדינות המערב תקנות וחוקים המחייבים את סוללי הכביש לוודא כי הפגיעה באיכות הסביבה תהיה מינימלית ככל האפשר, ואת בוני הכביש לפנות את כל פסולת הבנייה, אולם בפועל הדבר לא תמיד נעשה. ארגונים לשמירת הסביבה מוחים לעיתים קרובות נגד הקמת כבישים ראשיים באזורי טבע פראי. בישראל, לדוגמה, ארגונים ירוקים הפגינו רבות נגד התוואי המיועד של כביש 6 וביקשו שלא יעבור באזורים בהם הוא עלול לפגוע בסביבה המקומית.
בעיות נוספות שיוצרים הכבישים: פגיעה במגוון הביולוגי שמשני צדי הכביש הנובעת מהפרדה בין אוכלוסיות שונות של אותו מין, וכן תאונות דרכים בין בעלי חיים לכלי רכב, בהם נפגעים לעיתים גם בני אדם. פתרון המקובל במדינות אחדות לבעיה זו הם מעברים אקולוגיים, המאפשרים לבעלי החיים לחצות בנקודות מסוימות את הכבישים ללא סכנת פגיעה מצד כלי הרכב. בכבישים העוברים דרך בתי גידול של חיות בר, ניצבים שלטים המזהירים את הנהגים מפני חיות בר חוצות וניתנת זכות-קדימה לבעלי החיים.
יומנה של מרי ברג
פרויקט נזכור
פרויקט נִזְכּוֹר (באנגלית: Nizkor Project) הוא אתר אינטרנט ששם לעצמו למטרה להילחם בהכחשת השואה על ידי חשיפת שקריהם של מכחישי השואה והפרכת טיעוניהם, במקום על ידי צנזורה.
האתר נוסד על ידי קן מקווי בעקבות השתתפותו בקבוצת הדיון "alt.revisionism" באינטרנט, הנוקטת ומטיפה לגישה "רוויזיוניסטית" בהתייחסות לשואה. קבוצת דיון זו שימשה בראשית שנות התשעים מעוז למכחישי שואה, ועוררה נגדה ארגונים הנלחמים באנטישמיות ובהכחשת השואה, כגון מרכז שמעון ויזנטל, שדרשו להטיל עליה צנזורה. אולם מקווי וחבריו החליטו להילחם במכחישי השואה בדרך אחרת, על ידי חשיפת השקרים והרשלנות של מכחישי השואה, ועל ידי תשובות מפורטות לטיעוניהם ולספקות אותם הם מנסים לעורר.
כך הם סיפקו הפרכה מפורטת למסמך "66 שאלות ותשובות על השואה" שהפיץ "המכון לסקירה היסטורית" ("Institute for Historical Review") ומכחיש השואה הקנדי ארנסט צינדל, בו הם עונים לטענות כאילו אין הוכחות לשואה, שאי אפשר היה להשתמש בציקלון בה להשמדה, או שאי אפשר היה לשרוף כל כך הרבה גופות במשרפות. האתר משמש גם לתיעוד כתביהם של מכחישי השואה, על מנת שיהיה אפשר להשתמש בהם כנגדם, ולהוכיח את הצורה שבה הם עובדים.
הפרויקט מתנגד לצנזורה, ואף יזם לינקים הדדיים מהאתר שלהם לאתרים של מכחישי שואה. חלק ממכחישי השואה סירבו, וחלקם, כמו צינדל, הסכימו.
בניגוד לטענות מכחישי השואה, האתר אינו ממומן על ידי ישראל, אלא על ידי תורמים פרטיים, ועל ידי מקווי עצמו.
דבורנית
דבורנית (שם מדעי: "Ophrys") היא סוג של צמחים במשפחת הסחלביים המונה מינים רבים. הדבורניות נפוצות במיוחד במדינות אגן הים התיכון, אם כי אזור תפוצתן משתרע על פני כל אירופה, החל מנורווגיה בצפון, רוסיה ואיראן, ועד לצפון אפריקה.
סיווג.
דבורנית היא סוג צעיר יחסית מבחינה אבולוציונית, ולכן הפרדת המינים אינה מושלמת. למעשה, הסוג מתאפיין בריבוי מינים בעלי צבעים שונים, תת-מינים ובני כלאיים. כיום אין שיטת מיון אחידה המקובלת על כל החוקרים. בעוד שאחדים מגבילים את מספר המינים לכ־20, אחרים מונים יותר ממאתיים מינים שונים. לפי הגישה השנייה, המינים שבטבלה הם למעשה קבוצות של מינים בעלי תכונות משותפות.
בישראל הסוג מיוצג על ידי שמונה מינים, כולם מוגנים על פי חוק. יש המגדירים מין נוסף, דבורנית צהובת-שוליים, הנחשב על ידי אחרים כואריאנט של המין דבורנית דינסמור.
האבקה.
האבקה של דבורניות מתבצעת בעזרת חרקים מאביקים, בעיקר דבורים. לפרחים מראה דומה לנקבת דבורה (ומכאן השם דבורנית), והם מפיצים פרומונים אשר מושכים את הזכרים אליהם. הזכרים שהולכו שולל והגיעו אל הפרח מנסים לבצע הזדווגות, ובזמן זה האבקה נדבקת לגופם וכך מועברת בין פרחים שונים. מינים שונים של דבורנית מושכים אליהם בדרך כלל מינים שונים של מאביקים על ידי הפצת פרומונים המתאימים לאותו מין בדיוק, וכך תהליך ההאבקה הוא מדויק וחסכוני יותר. עם זאת, קיימת אפשרות של הכלאה, שכן מינים אחדים של דבורנית מושכים יותר ממין אחד של מאביקים, ותיתכנה חפיפות.
קן מקווי
קן מקווי (נולד ב-1940) הוא אמריקאי-קנדי, מייסדו של פרויקט נזכור ומומחה לתופעת הכחשת השואה, מכחישי השואה, וארגוני השנאה שמאחוריהם.
בתחילת שנות התשעים מקווי היה משתתף בקבוצת הדיון "alt.revisionism" באינטרנט, המוקדשת לגישה "רוויזיוניסטית" לשואה. קבוצת דיון זו שימשה מעוז למכחישי שואה, ועוררה נגדה ארגונים הנלחמים באנטישמיות ובהכחשת השואה, כמו מרכז שמעון ויזנטל, שדרשו להטיל עליה צנזורה. אולם מקווי וחבריו החליטו להילחם במכחישי השואה לא על ידי צנזורה, אלא על ידי חשיפת השקרים והרשלנות של מכחישי השואה, ועל ידי מתן תשובות מפורטות ובדוקות לטיעוניהם ולספקות אותם הם מנסים לעורר.
מקווי, נחת לשעבר בחיל הנחתים האמריקאי, ומנהל תחנת דלק בפנסיה שעבר לקנדה, התחיל להקדיש זמן רב למציאת מסמכים ועדויות המפריכים את טיעוני מפריכי השואה ולהעלאתם לרשת. כמו כן הוא תיעד את מכחישי השואה עצמם, וחשף את שיטותיהם ומניעיהם. לדבריו, אחת הסיבות לתיעוב החזק שמכחישי השואה מפנים כלפיו היא העובדה שהוא אינו יהודי ואינו אקדמאי, אלא רק מנהל תחנת דלק בפנסיה.
מקווי מרבה להרצות על מכחישי השואה וארגוני השנאה. על פועלו, כמו גם על גישתו הייחודית זכה באות "מסדר קולומביה הבריטית" מאת ממשלת קנדה.