מתארח ומשתף פעולה כחוקר באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז. מבקר באוניברסיטאות מובילות בארצות הברית ובאירופה, ובפרט התארח כפרופסור מילר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (2004), וכיהן בקתדרת המחקר הבינלאומית על שם בליז פסקל באקול נורמל סופרייר בפריז (2004-06). כיהן כנשיא האגודה הישראלית לפיזיקה (2008-11) ונבחר לעמית האגודה (2019). זכה בפרס מפעל הפיס לאמנויות על שם לנדאו בקטגוריית אסטרופיזיקה וחלל (2020).
מחקריו ופרסומיו.
אבישי דקל עוסק בקוסמולוגיה, והוא בעל תרומות חשובות להבנת התהליכים של היווצרות הגלקסיות והמבנה ביקום בקנה-מידה גדול, במסגרת המודל הסטנדרטי של המפץ הגדול, חומר אפל ואנרגיה אפלה. מתמחה בשילוב של מודלים פיזיקליים פשוטים וסימולציות מחשב מתקדמות באמצעות מחשבי-על, תוך השוואה לתצפיות מטלסקופים בארץ ובחלל.
פרסם כשלוש מאות מאמרים מקצועיים בכתבי העת המובילים באסטרופיזיקה, שלהם כ-45,000 ציטוטים – הוא אחד החוקרים המצוטטים ביותר בקוסמולוגיה, עם אינדקס ציטוטים H=106 . חיבר ספר לימוד מתקדם "היווצרות המבנה ביקום" בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
היווצרות גלקסיות ננסיות והיזון חוזר מהתפוצציות סופר נובה.
בשנות השמונים פרסם דקל את המודל הראשון שהסביר את היווצרות הגלקסיות הננסיות והדגיש את חשיבות האפקט של היזון חוזר מהתפוצצויות כוכבים כסופר נובה על היווצרות כוכבים חדשים בגלקסיה. מאמרו הקלאסי בנושא זה, עם ג'וזף סילק, זכה ליותר מ-1,300 ציטוטים עד עתה (2012).
זרימות קוסמיות בקנה-מידה גדול.
בשנות התשעים הובילו דקל וקבוצת המחקר שלו את המחקר התאורטי של זרימות קוסמיות בקנה-מידה גדול. הכוונה היא לצבר גדול של גלקסיות בסביבתנו הקוסמולוגית, המשתתפות בתנועת זרימה רחבת ממדים בהשפעת כוח המשיכה הגרביטציוני שמפעילים עליהן האזורים בעלי צפיפות מסה גבוהה מהממוצע, ובפרט על-צביר הגלקסיות הגדול שמכונה "המושך הגדול", אשר התגלה תצפיתית באותה תקופה. המחקר איפשר לכמת את צפיפות החומר האפל ביקום, שהוא הגורם לזרימה באמצעות המשיכה הגרביטציונית. נעשה ניסיון להבין האם היקום סופי או אינסופי, והאם התפשטותו שהחלה במפץ הגדול תימשך לנצח או תיעצר והוא יעבור לקריסה. המסקנות הן שהתפשטות היקום תימשך כנראה לנצח, והיא אף מואצת בהשפעת אנרגיה אפלה.
היווצרות הילות כדוריות של חומר אפל.
שותף למאמץ המחקרי הבינלאומי להבנת התפלגות החומר האפל במרחב, במארג הקוסמי וב"הילות" כדוריות שבתוכן נוצרות הגלקסיות המאירות.
היווצרות גלקסיות ביקום המוקדם.
משנות האלפיים ואילך מתמקד דקל בהיווצרות הגלקסיות בתקופה הפעילה ביותר שלה, ביקום המוקדם, בין מיליארד לחמישה מיליארד שנה אחרי המפץ הגדול. דקל וקבוצתו מובילים מהפכה בתחום, שבמרכזה היווצרות הגלקסיות כחלק מהמארג הקוסמי גדול הממדים של החומר האפל ביקום, ובניית גלקסיות הדיסקה המוקדמות באמצעות זרמים קרים של גז, הזורמים לאורך קווי השלד של המארג הקוסמי. תהליכים של אי-יציבות גרוויטציונית בדיסקות הגלקטיות מסבירים את מבנה הגלקסיות המוקדמות כפי שנראה בטלסקופים, את היווצרות המרכיבים הכדוריים של כוכבים, ואת בנייתם של חורים שחורים מסיביים במרכזי הגלקסיות. המודל משמש כתחליף למודל שהיה מקובל, שבו ההנחה הייתה שהתהליך המשפיע ביותר על התפתחות הגלקסיות הן התנגשויות בין גלקסיות.
חיים אישיים.
דקל נשוי מ-1971 לציפי, עורכת דין, ששימשה כיועצת המשפטית של IBM, ומשקיעה בהיי-טק. אב לשני בנים.
האדם מחפש משמעות
האדם מחפש משמעות, או בשמו המלא מבוא ללוגותרפיה: האדם מחפש משמעות: ממחנות המוות אל האקסיסטנציאליזם (בגרמנית: ...trotzdem Ja zum Leben sagen: Ein Psychologe erlebt das Konzentrationslager; באנגלית: Man's Search For Meaning: An Introduction to Logotherapy), הוא ספר מאת ויקטור פראנקל, פסיכיאטר, נוירולוג ופסיכותרפיסט, ממציא שיטת הלוגותרפיה. פראנקל, שנאסר במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים בשל יהדותו, נכלא בגטו טרזיינשטאט ואחר כך נשלח אל מחנה ההשמדה אושוויץ, כתב את ספרו מיד לאחר המלחמה, והמהדורה הראשונה ראתה אור ב-1946. הספר תורגם לשלל שפות, ונמכר בלמעלה מתשעה מיליון עותקים.
הספר תורגם לעברית מהנוסחים הגרמני והאנגלי, בשנות ה-70 של המאה ה-20; נוספה אליו הקדמה מאת הפסיכולוג גורדון אולפורט, והוא ראה אור בהוצאת דביר בתל אביב במהדורות רבות.
תוכן הספר.
פראנקל הניח בספרו את היסודות לשיטת טיפול חדשה, שיש אשר ראו בה אסכולה חדשנית לאחר האסכולות של פרויד ואלפרד אדלר, ותוך כדי שיח עמהן.
השיטה שפיתח מבוססת על חוויותיו ועל התמודדותו עמן, ומבקשת לתת מענה לשאלות הקיומיות האישיות והאנושיות שנשארו פעורות בנפשם של רבים לאחר זוועות השואה, אצל אלו שחוו אותה על בשרם, אצל בני התקופה ועבור הדורות הבאים. יתר על כן, פראנקל סבר שהחוויה הקיומית הנוקבת שחווה הוא יחד עם רבים אחרים במחנה ההשמדה, גילתה אצלו תובנות ונתיבים חדשים להתמודדות עם הרוע, ואפשרה לו להישיר מבט אל חוויות העצב והאובדן העמוקות ביותר. בנוסף, עצם היכולת ליצור כלים טיפוליים חדשים להתמודדות עם מחלות נפש, כגון דיכאון, מתוך האימה והשכול, היא דוגמה לאפשרות של ריפוי נפשי. הצעותיו אלו, אותן כינה "לוגותרפיה", מבוססות על ההנחה שיש בכוחו של האדם, ובכוחם של אחרים, לעזור לו לצאת מסבך נפשי מתוך התודעה העצמית שלו ובשל העצמאות והחופש להעניק משמעות לחיים, כמעט בכל הקשר נסיבתי. פראנקל מסביר כי בנסיבות הקיום האכזריות של מחנה ההשמדה, שאסיריו מנוצלים ככוח עבודה עד כלות כוחותיהם, ללא תזונה או תנאי חיים בסיסיים, עד שהם קורסים ומושלכים אל תאי הגזים ואל המשרפות, "כל מטרות החיים הרגילות מתערערות. נשארה רק "האחרונה בחירויות האדם" - היכולת לבחור את עמדתו במערכת נסיבות נתונות". פראנקל מספר ומעיד כי האדם, כלומר הוא וחבריו במחנה, הצליחו לממש אפשרות זו של חירות במקום בו נשללו מהם כל זכויותיהם כבני אדם.
הגותו של פראנקל בספרו נוגעת הן לספרות הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית והן לספרות הפסיכולוגיה הטיפולית. היא גם מהווה תיעוד איכותי וייחודי לאסירוּת במחנה השמדה, ולאחריה לנשיאת הזיכרון של חוויית האסירוּת והשרידה אצל ניצולי השואה באשר הם. פראנקל יצר הצעה חדשה להסתכלות על חיי האדם, הצעה אשר צמחה מתוך חוויית הסבל. עבור פראנקל "לחיות - פירושו לסבול, להתקיים - פירושו למצוא פשר לסבל. אם יש בכלל תכלית לחיים, צריך שתהיה תכלית לסבל ולמוות. אך איש לא יוכל לומר מהי תכלית זו. כל אחד ואחד צריך למצוא את הדבר בעצמו ועליו לקבל את עול האחריות לפי מה שמכתיבה לו תשובתו. אם יצליח - יוסיף לגדול חרף כל צרותיו".
הספר עוסק גם בתחום ההומור בשואה ובייחוד במחנות הריכוז וההשמדה והשפעתו על מורל הניצולים.
פרקי הספר.
הספר מחולק לשני חלקים:
חלק ראשון: חוויות ממחנה הריכוז.
בתחילת הפרק, מעיר פראנקל כי סיפורו מתמקד בשאלה: "חיי יום-יום במחנה-ריכוז - איך השתקפו ברוחו של האסיר הממוצע?". הוא מתאר את החוויות העיקריות שהיה שותף להן. בהן, ההלם, שהיה מנת חלקם של האסירים למעשה משעה שהוכנסו אל קרונות הרכבת החתומים בדרך אל מחנה ההשמדה, פריקתם של המוסעים ברציף המחנה, וה"סלקציה" שהפרידה אהובים ומשפחות. לרוב האסירים הייתה "הזיית חנינה" שמכוחה קיוו שינצלו מגזר דין המוות שהגעתו לבסוף נראתה כבלתי נמנעת. לאחר מכן, הגיעו תחושות הקהות, האדישות והאפטיה, שהיו לדעת פראנקל, "מנגנון הכרחי של התגוננות". ויחד עם זאת, התקיימה ערות גדולה בין האסירים שהתבטאה בשיחה ובדיון על נושאים פוליטיים ועל הצפי לסיומה של המלחמה.פראנקל מתאר את חיי היומיום במחנה משחר ועד ערב, את היחסים עם החיילים הגרמנים ועם האסירים הממונים על האסירים "הפשוטים". רובם ככולם של האסירים חוו התדרדרות גופנית מוחשית: "משנעלמו השכבות האחרונות של שומן שמתחת לעור ודמינו לשלדים מצופי עור ובלויי-סחבות, ראינו עין בעין, איך גופתינו מכלים את עצמם... מעתה ניטל כוח-התנגדותו של הגוף. בזה אחר זה מתו בני החבורה הקטנה שבצריפנו. כל אחד ואחד מאיתנו יכול לחשב במידה רבה של דייקנות, תורו של מי עכשו, ומתי יגיע התור של עצמו". ועם זאת לעדותו מי שנחונו בחיים "אינטלקטואליים עשירים, אפשר שנתייסרו בייסורים קשים... אבל הפגיעה בישותם הפנימית הייתה קטנה יותר".
פראנקל אף מציין שלמרות המציאות הקודרת שנכחה בגטו הקפידו מעת לעת האסירים לטפח את חוש ההומור ולספר בדיחות זה לזה. פראנקל מעיד שניסה לרומם את רוחו של אחד מחבריו האסירים שמקצועו היה רופא: ״ניסיתי להעלות חיוך על שפתיו על-ידי שתיארתי באזניו, איך לא יוכל להינתק מהרגליהם של חיי המחנה בשובו אל עבודתו הקודמת. באתר הבנייה (בייחוד כשהיה המשכיח עורך סיור ביקורת) היה מנהל העבודה ממריץ אותנו להחיש את עבודתנו בקריאות: פעולה!, פעולה!, אמרתי לידידי: יום אחד תחזור אל חדר-הניתוח ותעשה ניתוח בטן גדול. פתאום יפרוץ אח אל החדר ויכריז על בואו של הרופא הראשי בקריאות: פעולה!, פעולה!.״
חלק שני: מושגי יסוד של הלוגותרפיה.