בענייני פנים ידוע הנרי בשינויים הקיצוניים שערך בחוקה האנגלית: מלבד הכרזתו בדבר עליונות השליט על הכנסייה של אנגליה, שהתחילה את הרפורמציה באנגליה, הוא הרחיב באופן ניכר את הכוח המלכותי. בנוסף, הנרי פיקח על הסיפוח החוקי של ויילס לאנגליה.
אישומים בדבר בגידה וכפירה היו כלים נפוצים שבהם השתמש הנרי לדיכוי התנגדות, והנאשמים הוצאו להורג לעיתים קרובות בחסות החוק אומנם, אך ללא משפט רשמי. הוא השיג רבות משאיפותיו הפוליטיות באמצעות עבודתם של ראשי השרים שלו, שחלקם גורשו או הוצאו להורג כאשר סר חינם בעיניו. דמויות כגון תומאס וולסי, תומאס קרומוול, ריצ'רד ריץ' ותומאס קרנמר היו בולטות בממשלו של הנרי. כבזבזן ראוותני במיוחד, הוא השתמש בכסף שהגיע הן בעקבות פירוק המנזרים והן בעקבות חוקי הרפורמציה – שהפסיקו העברת כסף לרומא – להכנסה של הכתר. למרות זרימת הכסף מאותם מקורות, הנרי היה תמיד על סף חורבן כלכלי, בשל בזבזנותו האישית והמלחמות הרבות והיקרות שערך באירופה.
בני תקופתו החשיבו את הנרי בשיאו כמלך מלומד ואטרקטיבי שתואר כ"אחד השליטים הכריזמטיים ביותר שישבו על כס המלוכה האנגלי". הוא היה גם סופר ומלחין.
ככל שהתבגר הנרי סבל מהשמנת יתר חולנית ובריאותו נפגעה, דבר שתרם למותו ב-1547. הוא בדרך כלל מאופיין בשנותיו המאוחרות כמלך תאוותן, אנוכי, קשה וחסר ביטחון. לאחר מותו ירש אותו בנו אדוארד השישי.
ביוגרפיה.
נעוריו.
הנרי נולד בארמון פלסנטיה. הוא היה הילד השלישי והבן השני של הנרי השביעי ואליזבת מיורק. מששת אחיו ואחיותיו של הנרי הצעיר, רק שלושה – ארתור, נסיך ויילס, מרגרט ומרי – שרדו את הילדות. הוא הוטבל על ידי ריצ'רד פוקס, הבישוף של אקסטר, בכנסיית הפרנציסקנים הסמוכה לארמון. בילדותו הוענקו לו תארים טקסיים רבים והוא צורף למסדרי אבירות חשובים של הממלכה. כל המינויים והתארים שקיבל כילד נבעו מרצונו של אביו שלא לחלוק ולשמור תחת ידו את השליטה בעמדות רווחיות. הנרי זכה לחינוך מעולה ממורים פרטיים מובילים, דיבר לטינית וצרפתית רהוטות ולמד גם מעט איטלקית. פרט למינויים טקסיים שקיבל, ידוע מעט על ראשית חייו, היות שלא היה מיועד להיות מלך (יורש העצר היה אחיו ארתור) אלא כומר. בנובמבר 1501 מילא הנרי חלק משמעותי בטקסים שסבבו את נישואי אחיו, הנסיך ארתור, לקתרין מאראגון, הצעירה מבין ילדיהם של פרננדו השני והמלכה איזבלה הראשונה. בהיותו דוכס יורק, הנרי השתמש בסמלו המלכותי של אביו בשינוי קל.
בשנת 1502, לאחר שהיה נשוי 20 שבועות לקתרין, נפטר אחיו ארתור בגיל 15. מותו של ארתור הפך את אחיו הצעיר, הנרי בן העשר, ליורש העצר. באוקטובר 1502 הוענק להנרי התואר דוכס קורנוול (תואר המוענק ליורש העצר) ובפברואר 1503 הוענקו לו התארים נסיך ויילס (התואר של יורש העצר האנגלי) ורוזן צ'סטר. הנרי השביעי הטיל על הילד מעט משימות; הוא היה נתון תחת פיקוח חמור ולא הופיע בציבור. כתוצאה מכך, עלה לאחר מכן על כס המלוכה כשהוא "לא מאומן דיו באמנות התובענית של המלוכה".
הנרי השביעי חידש את מאמציו לחתום על ברית הלוחמה בין אנגליה לספרד בכך שהציע להשיא את הנרי לאלמנתו של ארתור, קתרין. קתרין, שהייתה מבוגרת מהנרי בשש שנים, טענה כי נישואיה עם ארתור מעולם לא מומשו. איזבלה והנרי השביעי היו להוטים לממש את הרעיון שעלה זמן קצר לאחר מותו של ארתור. ב-23 ביוני 1503, נחתם הסכם נישואים והם התארסו יומיים לאחר מכן. היתר מאת האפיפיור לנישואין הגיע בשנת 1504. גילו הצעיר של הנרי, שהיה בן 11, מנע חיים משותפים עם קתרין.
מותה של איזבלה ב-1504 הביא למאבק ירושה בממלכת קסטיליה. אביה של קתרין העדיף שהיא תישאר באנגליה, אך יחסיו של הנרי השביעי עם פרננדו הידרדרו. כתוצאה מכך, קתרין נשארה בין הפטיש לסדן למשך תקופה, מצב שהחמיר עקב התנגדותו של הנסיך הנרי עצמו לנישואים כשהגיע לגיל כשיר לנישואים - 14. פתרונו של פרננדו היה להפוך את בתו לשגרירה, כך נתן לה אפשרות להישאר באנגליה לזמן בלתי מוגבל. קתרין, שהייתה קתולית אדוקה, האמינה שרצון האלוהים הוא שהיא תינשא לנסיך למרות התנגדותו.
תחילת שלטונו.
הנרי השביעי נפטר ב-21 באפריל 1509 והנרי ירש אותו כמלך בגיל 17, כשהוא מאמץ את השם המלכותי הנרי השמיני. זמן קצר לאחר קבורת אביו ב-21 במאי, הצהיר הנרי במפתיע שיישא לאישה את קתרין. המלך החדש טען שבקשתו של אביו לפני מותו הייתה שהוא יינשא לקתרין. אי אפשר לדעת אם זה אכן היה נכון, אך בכל מקרה היה נוח להאמין שכן. ניסיונו של מקסימיליאן הראשון לחתן את נכדתו (ואחייניתה של קתרין) לאונור להנרי נכשל. חתונתם של הנרי וקתרין נערכה בצמצום בכנסיית הנזיר בגריניץ' ב-11 ביוני 1509. ב-23 ביוני 1509, הוביל הנרי את קתרין בת ה-23 ממצודת לונדון לכנסיית וסטמינסטר להכתרה שלהם שנערכה למחרת. היה זה אירוע מפואר: הדרך בה עבר המלך הייתה מצופה בטפטים ובבד משובח. לאחר הטקס נערך משתה מפואר באולם וסטמינסטר. כפי שקתרין כתבה לאביה, "הזמן שלנו עובר בחגיגה מתמשכת".
יומיים לאחר הכתרתו של הנרי, הוא אסר את שני השרים הכי פחות פופולריים של אביו, סר ריצ'רד אמפסון ואדמונד דאדלי. הם הואשמו בבגידה והוצאו להורג ב-1510. ההיסטוריון איאן קרופטון טען שהוצאות להורג מעין אלה הפכו לטקטיקה העיקרית של הנרי בהתמודדות עם אלו שעמדו בדרכו. הנרי גם החזיר לציבור חלק מהכסף שככל הנראה נסחט על ידי שני השרים. בניגוד לכך, השקפתו של הנרי על בית יורק – יריביו הפוטנציאליים לתביעה על הכתר – הייתה מתונה יותר מאשר זו של אביו. כמה מהם שנכלאו על ידי אביו, כולל תומאס גריי, המרקיז השני מדורסט, זכו לחנינה. אחרים, שהידוע מביניהם היה אדמונד דה לה פול לא זכו לכך. בסופו של דבר, ראשו של דה לה פול נערף ב-1513, הוצאה להורג שזורזה על ידי אחיו ריצ'רד שיצא נגד המלך.
זמן קצר לאחר מכן קתרין הרתה, אך ב-31 בינואר 1510 ילדה בת מתה. כארבעה חודשים לאחר מכן, קתרין נכנסה שוב להריון. ביום הראשון של שנת 1511, הילד – הנרי – נולד. לאחר הצער באובדן בתם הראשונה, הזוג היה מאושר בהולדת הבן ונערכו חגיגות, כולל תחרות הפלה ברומח. אולם הילד מת שבעה שבועות לאחר מכן. לקתרין היו שתי לידות של עוברים מתים ב-1514 וב-1515, אך בפברואר 1516 ילדה בת שנקראה מרי. היחסים בין הנרי וקתרין היו מתוחים, אך נרגעו מעט לאחר הלידה ונראה שהנישואים היו "טובים באופן כללי" באותה תקופה.
במהלך נישואיו לקתרין היו להנרי פילגשים. בשנת 1510 נחשף שהנרי ניהל רומן עם אחת האחיות של אדוארד סטאפורד, הדוכס השלישי מבקינגהאם, אליזבת או אן האסטינגס, הרוזנת מהאנטינגטון. הפילגש המשמעותית ביותר שהייתה להנרי במשך כשלוש שנים, החל משנת 1516, הייתה אליזבת בלאונט. בלאונט הייתה אחת משתי פילגשיו של הנרי שעליהן אין חולק - מעט יחסית עבור מלך צעיר וחסון. המספר המדויק של פילגשיו של הנרי שנוי במחלוקת: דייוויד לודס מאמין שלהנרי היו פילגשים "בכמות מוגבלת בלבד", לעומת זאת אליסון ויר מאמינה שהיו פרשיות רבות אחרות. בשנת 1518 קתרין הרתה בת נוספת שנולדה מתה. בלאונט ילדה ביוני 1519 בן בלתי חוקי להנרי: הנרי פיצרוי. הילד הצעיר מונה לדוכס ריצ'מונד ביוני 1525, במהלך שנראה לחלק מהציבור כצעד בדרך להפיכתו לבן חוקי. בשנת 1533 נשא פיצרוי את מרי הווארד, אך מת ללא ילדים לאחר שלוש שנים, בגיל 17. בזמן מותו של פיצרוי, יוני 1536, הפרלמנט חוקק את חוק הירושה השני, שהיה יכול לאפשר לו להפוך למלך.
צרפת ובית הבסבורג.
באוקטובר 1511 כרת האפיפיור יוליוס השני ברית עם ספרד במטרה להרחיק את הצרפתים מאדמת איטליה כחלק מן המלחמות האיטלקיות המתמשכות. זמן קצר לאחר מכן צירף הנרי את אנגליה לברית זו שכונתה "הליגה הקדושה", דבר שהוביל להתקפה אנגלו – ספרדית משותפת ראשונה על אקיטן. זה נראה היה כתחילת הגשמת חלומותיו של הנרי לשליטה על צרפת. ההתקפה, שלאחריה באה הכרזת מלחמה באפריל, לא הובלה על ידי הנרי באופן אישי. בהמשך נראה היה שהברית היא כישלון ניכר – פרננדו השתמש במאורעות רק כדי לקדם את עצמו, וגרם למתיחות בברית האנגלו – ספרדית. אף על פי כן, זמן קצר לאחר מכן נדחקו הצרפתים מחוץ לאיטליה והברית שרדה, כששני הצדדים להוטים לזכות בעוד ניצחונות על צרפת. לאחר מכן הצליח הנרי בצעד מדיני מפתיע לשכנע את מקסימיליאן הראשון קיסר האימפריה הרומית הקדושה להצטרף לליגה הקדושה. במקרה של תבוסת לואי השנים עשר, מלך צרפת, הנרי הבטיח לעצמו במידה ניכרת את התואר "המלך הנוצרי ביותר של צרפת" וככל הנראה גם הכתרה על ידי האפיפיור עצמו בפריז.