יעקב מיכאילוביץ' סבֶרְדְלוֹב (ברוסית: Яков Михайлович Свердлов; 3 ביוני 1885 - 16 במרץ 1919) היה הנשיא (יו"ר "הועד הפועל המרכזי של כל רוסיה") השני של רוסיה הסובייטית (21 בנובמבר 1917 – 16 במרץ 1919) והשני ממוצא יהודי בתפקיד זה (אחרי לב קמנייב), תחת מנהיגותו של לנין.
קורות חיים.
סברדלוב נולד ב-3 ביוני (22 במאי לפי הלוח היוליאני שנהג אז ברוסיה הצארית) 1885,
לאליזבט סולומונובנה ולמשה סברדלוב בניז'ני נובגורוד שעל גדות הוולגה, במרכז רוסיה הצארית.
משפחת אמו הייתה במקור מפלך ויטבסק וסבו, ישראל גאוכמן, היה סוחר בסראטוב. אביו, משה, השתקע עם המשפחה בניז'ני נובגורוד בשנת 1882 ושינה את שם המשפחה לסברדלוב. אביו היה בעל הוצאה לאור, בית דפוס וסדנת תחריט.
יעקב למד בגימנסיה, אולם נזרק מבית הספר בשל פעילות פוליטית מהפכנית. עקב כך, שלח אותו אביו להתלמדות בבית מרקחת. ב-1896 היה הסופר מקסים גורקי, יליד ניז'ני נובגורוד אף הוא, לידיד המשפחה וכמה שנים אחר כך הוא אף אימץ את אחיו הבכור של סברדלוב, יהושע זלמן סברדלוב, כבן. אותו אח של סברדלוב התנצר, קיבל את שם משפחתו של גורקי - פשקוב, והיה לימים לגנרל בצבא הצרפתי - זינובי פשקוב.
ב-1902 פגש גורקי את לנין והפך לבן בריתו וידידו. סברדלוב הלך בעקבות ידיד המשפחה ובאותה שנה, בגיל 17, הוא הצטרף למפלגתו של לנין - "מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית". ב-1903, בעקבות לנין, הוא הצטרף לפלג הבולשביקי של המפלגה. באותה שנה הוא אף נעצר לראשונה על ידי האוכראנה - משטרת הצאר.
סברדלוב השתתף במהפכת 1905, כמפקד המחתרת הבולשביקית בהרי אורל. בעקבות זאת הוא נעצר ביוני 1906 ומאז היה במשך כ-11 שנה, כמעט ללא הפסקה, במאסר או בגלות, עד 1917. בסתיו 1913 נבחר סברדלוב לראשונה לוועד המרכזי של המפלגה הבולשביקית, בהיעדרו והוא בן 27 בלבד. שנתיים מתוך שנות הגלות שבילה בתוך רוסיה (1914–1916), היו בסיביר, לצידו של סטלין. עם פרוץ מהפכת פברואר 1917 והדחת הצאר חזר סברדלוב לפעילות פוליטית מלאה בפטרוגרד (כיום סנקט פטרבורג) ונבחר שוב לוועד המרכזי, והפעם, בנוסף לכך, גם לתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה, שהיה שני בחשיבותו רק ללנין. לנין אף תכנן ככל הנראה להוריש לסברדלוב את הנהגת המפלגה והמדינה, בבוא היום.
סברדלוב ארגן יחד עם סטלין את הועידה הקומוניסטית השישית שהתקיימה בחשאי ביולי-אוגוסט 1917.
סברדלוב לקח לאחר מכן חלק פעיל ביותר, במהפכת אוקטובר. ב-1922 טען גנרל רוסי מלוכני, מיכאיל דיטריכס, שסברדלוב ארגן את רצח הצאר המודח, ניקולאי השני, ומשפחתו ביקטרינבורג, ב-16 ביולי 1918. ב-1990 חזר המחזאי הרוסי אדוארד רדז'ינסקי על הטענה הזו בספר רב-מכר על אחרוני הרומנובים, שהתפרסם בשורה של לשונות.
ראש הרפובליקה הרוסית.
ב-21 בנובמבר 1917, התפטר לב קמנייב מתפקידו כיו"ר הוועד הפועל המרכזי של כל רוסיה, פחות משבועיים אחרי פרוץ מהפכת אוקטובר ובחירתו לתפקיד. הרקע היה נכונותו המופרזת מדי לטעמו של לנין, לשאת ולתת עם יריבי המפלגה ובראש וראשונה איגוד פועלי מסילות הברזל, שאיים אותה עת בשביתה כנגד הקומוניסטים. סברדלוב, המיליטנטי יותר, קיבל תפקיד זה במקומו, על פי מצוות לנין ובכך היה לנשיא השני של רוסיה הסובייטית והיהודי השני בתפקיד זה. הוא המשיך לכהן כנשיא רוסיה הסובייטית בפועל במשך כשנה וחצי אחר כך, עד יום מותו במרץ 1919, בן פחות מ-34.
סברדלוב נפטר ממגפת השפעת שפשתה עם סיום מלחמת העולם הראשונה, בכל אירופה. באשר לגורם המוות, נשמעו במשך השנים טענות בלתי מוכחות, כי הייתה זו התנקשות בחייו ולאו דווקא מחלה שגרמה למותו. הוא נקבר בבית הקברות של חומת הקרמלין בצידה המערבי של הכיכר האדומה במוסקבה ולצידו נקברו לאחר מכן רבים אחרים ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית הסובייטית. את מקומו בתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ירשו טכנוקרטים שונים, עד 1922, עת נכנס סטלין לתפקיד והפך אותו שוב למוקד של כוח במפלגה.
ב. כץ כתב עליו בהבוקר:
הנצחה.
ב-1924 שינה השלטון הקומוניסטי את שמם של העיר יקטרינבורג ומחוז יקטרינבורג לסברדלובסק על שם יעקב סברדלוב. העיר חזרה לשם המקורי רק אחרי נפילת השלטון הקומוניסטי, ב-1991, ואילו מחוז סברדלובסק שמר על השם הסובייטי. סברדלוב הונצח על בולים רבים של ברית המועצות. פסלו שהוצב במוסקבה הוסר בשנת 1991.
מכון אלברט איינשטיין
מכון אלברט איינשטיין הוא מכון מחקר לא ממשלתי בבוסטון, ארצות הברית, העוסק במחקר והפצת ידע בנושא התנגדות לא אלימה וקידום השימוש באסטרטגיות לא אלימות בקונפליקטים ברחבי העולם.
רקע.
המכון נוסד בשנת 1983 על ידי ג'ין שארפ, וקרוי על שם המדען המפורסם, אלברט איינשטיין שהיה מחויב לאי אלימות, וגילה בשנותיו המאוחרות חשיבות גדולה בצמצום האלימות בעולם. המכון מוקדש לקידום מחקר ושימוש פעולה אסטרטגי בסכסוכים אלימים ברחבי העולם. בין מטרותיו מונה המכון מחויבות להגנה על חופש, חירויות ומוסדות דמוקרטיים וצמצום האלימות הפוליטית בעולם באמצעות קידומן של אסטרטגיות של פעולה לא אלימה כחלופה.
פעילות.
המוסד תומך בפרויקטים מחקריים, פעיל בייעוץ לתנועות התנגדות לדיכוי ותומכי דמוקרטיה ברחבי העולם (כולל קבוצות בבורמה, תאילנד, טיבט, לטביה, ליטא, אסטוניה, בלארוס, סרביה, שטחי הרשות הפלסטינית ועוד), ופועל לפרסם את העוצמה ואת הפוטנציאל של המאבק הלא אלים ברחבי העולם באמצעות הפצת חומרים כתובים, תרגומים, סדנאות, וקידום הרעיון בתקשורת. המכון הוציא לאור עצמאית ובשיתוף פעולה עם גופים נוספים עשרות כותרים בנושא ועשרות תרגומים לשפות שונות.
מכון אלברט איינשטיין מעמיד לשימוש חופשי של אנשים מרחבי העולם את פרסומיו המתורגמים ל-42 שפות שונות, כולל ספרים שלמים מאת ג'ין שארפ וממשיכי דרכו הזמינים באתר האינטרנט של המכון להורדה ושימוש ללא תמורה.
הינשופים
הינשופים היא תוכנית טלוויזיה ישראלית, אשר שודרה בשנים 2012-2011 מדי לילה בערוץ 8 במשך שתי עונות. התוכנית זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2011, בתואר תוכנית האירוח הטובה ביותר.
התוכנית הוגשה על ידי שלושה מגישים קבועים: בימים ראשון וחמישי מגיש את התוכנית העיתונאי רוגל אלפר, ביחד עם צוות פאנליסטים קבוע שמנתח נושאים שעל סדר היום ובשיתוף אורחים באולפן (לקראת סוף עונה 2 עברה התוכנית בהנחייתו לשידור בימי שלישי); בימי שני המגיש היה מודי בר-און, עם תוכנית אירוח אישית בה הוא מראיין שלושה אורחים בנושא משותף; ובימי רביעי הגיש יאיר ניצני, בתוכנית שהדגש שלה הוא על תרבות דיגיטלית. בימי שלישי לא שודרה התוכנית בעונה הראשונה; בעונה השנייה שודרה ביום זה רצועת "ינשופים מתחלפים" - תוכנית בה בכל חודש לערך מגיש אחר עמד במרכז התוכנית, וראיין אורחים בנושא מסוים הקרוב לליבו. לקראת סוף העונה השנייה עברה התוכנית לשדר בימי שני-רביעי בלבד (פעם אחת בשבוע לכל אחד משלושת המנחים הקבועים).
הינשופים עם רוגל אלפר.
תוכנית זו שודרה בימים ראשון וחמישי, בהנחיית העיתונאי ומבקר הטלוויזיה רוגל אלפר. לקראת סוף עונה 2 עברה לשידור בימי שלישי אחת לשבוע. הפורמט שלה הורכב מקבוצת פאנליסטים קבועה (ארבעה סביב שולחן) שדנה באירועים החמים על סדר היום התרבותי והתקשורתי. במסגרת התוכנית, קיים אלפר ראיונות אחד על אחד עם אישיות תרבותית מובילה, ואורח נוסף הצטרף לפאנל ונשאל שאלות על ידי חברי הפאנל. את הפאנל הרכיבו בדרך כלל עיתונאים ויוצרים דוגמת יהודה נוריאל, רנה ורבין, אורי משגב, תומר שרון, עמית שהם, ניצן חורש, יאיר גרבוז, רון כחלילי, עומר גולדמן ואיילה פנייבסקי. התוכנית נפתחה במערכון סאטירי, בדרך כלל בכיכובו של אלפר עצמו, שבו הוא מתייחס לאירוע פוליטי שעל סדר היום.
היו מספר רגעים זכורים מהתכנית, כשהבולט שבהם הוא ראיון מתוח שקיים אלפר עם הבמאית הדוקומנטרית אורנה בן דור בתוכנית פתיחת העונה השנייה. הראיון היה בצל עליית הסדרה בבימויה של בן-דור, "מעושרות" בערוץ 10. אלפר ביקר את הסדרה, טען שהיא נוגדת ערכים פמיניסטיים וסוגדת להון. בתגובה, בן-דור תקפה אותו ואת התוכנית באופן אישי, כשכינתה אותה "מתנשאת ומעצבנת". רגע נוסף היה כאשר התארח בתוכנית העיתונאי אראל סג"ל (שבמסגרת העונה הראשונה השתתף בתוכנית גם כחבר פאנל), שתקף את התוכנית בשל מה שכינה "אזור החיוג האידאולוגי והגאוגרפי" שלה, בטענה שהיא שמאלנית, מרוכזת בעיקר בתל אביב ולא פונה לחלקים רחבים של האוכלוסייה בישראל. במהלך סוף שנת 2011, במסגרת העונה השנייה, התוכנית נקטה בעמדה ברורה בנוגע למאבק סביב עתידו של ערוץ 10, התיקון לחוק לשון הרע וחוקים אחרים הנוגדים את חופש הביטוי. באחת התוכניות התארח מוטי קירשנבאום וטען שההתנגדות להארכת הזיכיון של ערוץ 10 הייתה ממניעים פוליטיים. בנוסף התארח גם מנכ"ל חדשות 10 לשעבר, ראודור בנזימן, שגם רמז שלשכת ראש הממשלה מעורבת ישירות בקשיים שמחילה ועדת הכלכלה של הכנסת על הערוץ.
בקיץ 2011, לאור התפתחותה של מחאת האוהלים, שודרו תוכניות מיוחדות בשידור חי משדרות רוטשילד בתל אביב, שהועברו גם בערוץ 2 במסגרת הזכיינית רשת. אולם בעקבות הפרעות סדר במהלך השידורים, הופסקה מתכונת זו לאחר שני שידורים בלבד.
תוכנית סיום העונה השנייה (והאחרונה) של הינשופים בהגשת אלפר שודרה ב-19 ביוני 2012. במסגרתה התארחו חמישה אורחים שצוות התוכנית הפגין כלפיו הערכה על תרומתם התרבותית: המפיק חיים שריר, מנהיגת המחאה סתיו שפיר, העיתונאי יגאל סרנה, הסופרת וזוכת "האח הגדול" שפרה קורנפלד והזמרת נינט טייב.
הינשופים עם מודי בר-און.