רוזוולט תמך בתחילה בתקציב מאוזן, אך מהר מאוד נאלץ ליצור גירעון כדי לממן את התוכניות שלו. לואיס ויליאם דאגלס, אחראי התקציב, סירב להכיר בהפרדה בין התקציב הרגיל למיוחד והתפטר ב-1934 כשהוא מבקר את הניו דיל. רוזוולט התנגד למתן כספים במזומן לחיילי מלחמת העולם הראשונה, אולם למרות הווטו שלו, הקונגרס העביר את החוק ב-1936. משרד האוצר נאלץ לחלק מיליארד וחצי דולר במזומן כבונוס לפני הבחירות ב-1936.
אנשי הניו דיל לא קיבלו את הטיעון הקיינסיאני לפיו רק הוצאה ממשלתית מוגברת תתניע את הצמיחה. רוב הכלכלנים, כמו הנרי מורגנטאו (הבן) דחו טענות אלו והעדיפו תקציב מאוזן.
רפורמה בבנקאות.
בתחילת השפל הגדול, הכלכלה התערערה הודות לקריסות בנקים. הפסדים בהשקעות ומשיכת מזומנים גרמו לפשיטות רגל של הבנקים כנבואה שהגשימה את עצמה: ככל שאנשים משכו את המזומנים שלהם יותר מפחד שהבנק לא יעמוד במחויבות שלו כלפיהם, מאגרי הכסף של הבנק הידלדלו ויותר אנשים משכו ממנו כסף. בין 1929 ל-1933 40% מהבנקים פשטו רגל.
הרברט הובר כבר שקל לסגור את הבנקים כדי לעצור את המעגל, אך חשש לזרוע פאניקה בציבור. רוזוולט, לעומתו, נשא נאום לרדיו כ"שיחה ליד האח", והסביר לציבור במונחים פשוטים את הגורמים למשבר בבנקאות, מה הממשלה תעשה בנידון וכיצד הציבור יכול לעזור. הוא סגר את כל הבנקים ברחבי המדינה ושמר עליהם סגורים עד שהעביר חוק חדש.
ב-9 במרץ, רוזוולט שלח לקונגרס חוק חירום לטיפול בבנקים, שנוסח ברובו בידי יועציו של הובר. באותו היום החוק הועבר. החוק איפשר לבנקים היציבים להיפתח שוב תחת פיקוח של משרד האוצר, ואיפשר הלוואות פדרליות לבנקים. שלושה רבעים מהבנקים נפתחו בתוך שלושה ימים. מיליארדי דולרים בשטרות ובזהב זרמו אליהם בתוך חודש כשמערכת הבנקאות מתייצבת. בסוף 1933, 4,004 בנקים מקומיים קטנים נסגרו ואוחדו עם בנקים גדולים. השקעותיהם הסתכמו ב-3.6 מיליארד דולר. המשקיעים איבדו 540 מיליון דולר וקיבלו 85 סנט על כל דולר שהשקיעו. לעומת זאת, מיתוס טוען שהמשקיעים לא קיבלו כלום. חוק גלאס-סטיגל הגביל את פעילויות הבנקים המסחריים בניסיון לווסת ספקולציות במניות. החוק גם ביטח את הפיקדונות של אזרחי ארצות הברית, ואישר הוצאות של עד 2,500 דולר, תוך כדי מניעה של משיכת מזומנים המונית.
בעוד שבשנות ה-20 יותר מחמש מאות בנקים קרסו כל שנה, לאחר 1933 פחות מעשרה בנקים קרסו כל שנה.
רפורמה מוניטרית.
תחת תקן הזהב, ארצות הברית שמרה על המרת הדולר לזהב. הבנק הפדרלי היה זקוק למדיניות מרחיבה כדי להילחם בדפלציה ולהזריק עוד כספים למערכת הבנקאית- אולם מצד שני שיעורי ריבית נמוכים היו מביאים לבריחת זהב. תחת תקן הזהב מדינות שמרו על ירידת מחירים ועל שער חליפין נוקשה. כל עוד הבנק הגן על תקן הזהב, הוא נאלץ לשבת בצד ולצפות במערכת הבנקאות קורסת.
במרץ ובאפריל, לאחר מספר חוקים, הממשלה ביטלה את תקן הזהב. רוזוולט אסר על ייצוא זהב מלבד באישור ממשרד האוצר. כל מי שהחזיק בכמויות חריגות של זהב נאלץ למכור אותו לממשלה במחיר שהיה קבוע בתקן. האוצר לא שילם בזהב על דולרים, והזהב כבר לא היה הילך חוקי.
הורשה לשער החליפין של הדולר להתנדנד ללא מחיר בזהב. לאחר חוק מאגרי הזהב ב-1934, שיעור הזהב הפך מ-20.67 דולר לאונקיה ל-35 דולרים. הממשלה יכלה להעלות את כמות הכסף בכלכלה בעזרת צעדים אלה. השווקים הגיבו טוב לכך, בתקווה שהירידה במחירים תסתיים. חוקרים טוענים שהמדיניות העלתה את התוצר התעשייתי ב-25% עד 1937 וב-50% עד 1942.
רפורמה בביטחונות.
לפני נפילת הבורסה, לא הייתה רגולציה לגבי הביטחונות של התושבים. אפילו פירמות שנסחרו בבורסה לא היו מחויבות לפרסם דו"חות, ואף יכלו לפרסם דו"חות כוזבים. כדי למנוע זאת, נוצר חוק הביטחונות של 1933. החוק דרש פרסום ציבורי של מאזן הכספים, הרווחים וההפסדים, שמות התורמים והעובדים של איגודים ציבוריים. הדו"חות היו צריכים להיכתב בידי עורכים עצמאיים. ב-1934 הוקמה ועדת הביטחונות והמסחר כדי לפקח על שוק המניות ולמנוע מכירת ביטחונות.
חוק היובש.
כדי להוסיף עוד פופולריות לניו דיל, רוזוולט החליט להפסיק את אחד מהחוקים הכי שנויים במחלוקת משנות ה-20. הוא חתם על החוק שאישר מכירה וייצור של אלכוהול, כלומר ביטול חוק היובש, ועיגן אותו בחוקה (התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית). המדינות הצליחו לקבל הכנסה חדשה ממסים על אלכוהול, ורוזוולט השיג פופולריות במקומות שהתנגדו לחוק היובש.
הקלה.
אחד מעקרונות הניו דיל היה לעזור לשליש מהאוכלוסייה, אותו שליש שנפגע מהשפל. בנוסף ההקלה נועדה לעזור לאמריקנים מובטלים.
עבודות ציבוריות.
כדי לחתוך את האבטלה, אנשי הניו דיל יצרו את מנהל העבודות הציבוריות, שנועד לבנות בניינים ממשלתיים, נמלי תעופה, בתי חולים, בתי ספר, כבישים, גשרים וסכרים. עד 1935, 3.3 מיליארד דולר הוצאו לטובת ארגונים פרטיים שבנו 34,599 פרויקטים.
תחת רוזוולט, מובטלים רבים הועסקו בעבודות ציבוריות, כשהם בונים גשרים, נמלי תעופה, סכרים, משרדי דואר, בתי משפט וסוללים אלפי מילין של כבישים. בעזרת הסכרים, שטחים נרחבים הוצלו מסחף והריסה. הניו דיל הטביע את חותמו על אמריקה, תרתי משמע.
תוכניות חוואים.
אמריקה הכפרית הייתה חשובה לרוזוולט ולשר החקלאות, הנרי וולאס. התפיסה של רוזוולט הייתה שהתאוששות כלכלית תלויה בהתאוששות החקלאות, ושיש להעלות את מחירי התוצרת החקלאית, אפילו אם זה אומר מחירים גבוהים לתושבי העיר.
אנשים רבים בכפר חיו בעוני חמור, במיוחד בדרום. לפיכך נוצרו כמה תוכניות לצורכיהם, כמו מנהל היישוב מחדש, מנהל החשמול הכפרי, תוכניות רווחה, מנהל הנוער הלאומי, שירות היערות, ארוחות בבתי הספר, בניית בתי ספר חדשים, סלילת דרכים לאזורים מרוחקים, ייעור ורכישת קרקעות להקמת יערות. ב-1933, הממשלה הקימה את רשות עמק טנסי, פרויקט שתכנן הקמת סכר בקנה מידה חסר תקדים כדי לעצור שיטפונות, לייצר חשמל ולעזור לחוות העניות להפוך למודרניות. תחת חוק ההתאמה החקלאית של 1933, הממשלה שילמה לחקלאים שהפחיתו תפוקה והעלו מחירים. כתוצאה מכך, שכר החקלאים כמעט הוכפל עד ל-1937.
בשנות ה-20, התיעוש העלה את התפוקה החקלאית ולכן החקלאות נפגעה. השפל פגע בחקלאים אף יותר. בתחילת 1933 כמעט כל השווקים החקלאיים קרסו. מחירי החקלאים היו נמוכים עד שחיטה הרקיבה בשדות כי היה בלתי אפשרי לקצור אותה ולהרוויח מכך. באורגון כבשים נשחטו והושארו לעופות דורסים כיוון שמחירי הבשר לא הצדיקו שינוע הבשר לשווקים.
רוזוולט התעניין בבעיות החקלאים ורצה להחזיר להם את השגשוג. תוכניות שונות כוונו אליהם. במאה הימים הראשונים, חוק ההתאמה החקלאית העלה מחירים חקלאיים בעזרת הפחתת התפוקה. מנהל ההתאמה החקלאית נוצר ב-1933. הוא לקח עודפי כותנה, תירס, מוצרי חלב, חזירים, אורז, טבק וחיטה כדי להעלות את המחירים. בנוסף, חקלאים קיבלו סובסידיה עבור כך שלא יעבדו חלק מהשדה שלהם, כשהכסף בא ממס על ייצור אוכל. שיחי כותנה נשארו להרקיב ושישה מיליון חזירים נשחטו.
הרעיון היה שהחקלאים יקבלו "מחיר הוגן" עבור המוצרים שלהם. ההכנסות של החקלאים אמנם עלו, אולם מחירי המזון נשארו מתחת לשיא של 1929.
מנהל ההתאמה החקלאית מיסד את תכנון החקלאות. הוא אמנם לא שילם לחקלאים שעמדו לאבד את עבודתם, אך היו תוכניות ניו דיל אחרות עבורם.
רוב האמריקנים התנגדו למנהל ההתאמה החקלאית, ובית המשפט העליון החליט שהוא אינו חוקתי, כיוון שהוא משתמש באמצעים שהם מעבר לכוחו של הממשל הפדרלי. המנהל הוחלף בתוכנית דומה שזכתה לתמיכת בית המשפט. במקום לשלם לחקלאים על אי גידול, החקלאים קיבלו כסף על שתילת גידולים מעשירי אדמה כמו אלפלפה, שלא יימכרו בשוק. תכנון החקלאות עדיין מיושם, במתכונת שונה, גם ב-2012.
חוק החוות מ-1937 היה החוק המשמעותי האחרון בניו דיל בנוגע לחוות. הוא יצר את מנהל הביטחונות לחוות, שהחליף את מנהל ההתיישבות.
תוכנית תלושי המזון נוסדה ב-1939 כדי למסור תלושי מזון לאנשים שיוכלו להשתמש בהם כדי לרכוש מזון במחיר מוזל. ב-1943, עם השגשוג של המלחמה, התוכנית הופסקה, אולם ב-1961 היא מוסדה שוב. התוכנית שרדה עד המאה ה-21, אולם ספגה מחלוקת כי נתפסה כעוזרת לעניים הכפריים, יצרני המזון, מוכרי המזון והחקלאים. התוכנית קיבלה תמיכה מליברלים ומשמרנים. ב-2013, אנשי תנועת מסיבת התה דרשו לסיים את התוכנית, והסנאט נלחם לשמירתה.
שיקום.
עוד עיקרון בניו דיל היה לנסות להבריא את הכלכלה. רוב המדדים כלכליים מסיקים שמטרה זו הושגה ב-1937, מלבד האבטלה, שנשארה גבוהה באופן עיקש עד מלחמת העולם השנייה.
קמפיין "הנשר הכחול" של מנהל השיקום הלאומי.
יועציו של רוזוולט האמינו שתחרות מוגזמת הובילה לתפוקת יתר והורידה את השכר והמחירים, מה שגרם, לטענתם, להפחתת הביקוש והתעסוקה (דפלציה). לטענתו, תכנון ממשלתי יפתור את הבעיה.
מ-1929 עד 1933, הכלכלה החלימה מדפלציה. לוביסטים קראו למדיניות נגד הדפלציה ולאיגודי סחר כדי לייצב את המחירים בתעשייה שלהם. חוקים נגד מונופולים אסרו על כך, אולם עסקים מאורגנים היו מקובלים תחת ממשל רוזוולט.