הרעיון של מכונה פשוטה נולד עם מחקריו של ארכימדס ביוון העתיקה בסביבות המאה ה-3 לפנה"ס, על מכונות פשוטות "ארכימדיאניות": מנוף, גלגלת ובורג. ארכימדס גילה את עקרון היתרון המכני, אך רק ביחסי הכוחות הסטטיים, ולא הבין שהוא קיים על חשבון המרחק שלאורכו פועל הכוח. בכתבי "מכניקה" של הרון מאלכסנדריה במאה ה-1 לספירה, מצוינים חמישה מנגנונים בסיסיים: כננת, מנוף, גלגלת, טריז ובורג. בתקופת הרנסאנס נחקרו כקבוצה חמישה מבין המנגנונים הבסיסיים הקלאסיים שצוינו בפתיחה, ללא הטריז. ב"מכניק" של גלילאו גליליי משנת 1600 הוא מציג תאוריה כוללת דינמית של פעולת מכונות פשוטות, ואת מסקנתו החדשנית שהן משמרות אנרגיה ולא יוצרות אותה.
ניתוח.
מכונה פשוטה ממירה כוח באמצעות יתרון מכני - כלומר מכפילה את הכוח (formula_1) המופעל ביחס כלשהו, אך מחלקת את המרחק (formula_2) שעליו מופעל הכוח, באותו יחס, תוך שימור האנרגיה (formula_3). בנוסחה:
היתרון המכני (formula_5) הוא הכוח המופק חלקי הכוח המופעל, או הדרך של הכוח המופעל חלקי הדרך של הכוח המופק:
עקרונות פעולה בסיסיים.
אפשר לצמצם את המכונות הפשוטות לעקרונות בסיסיים במכניקה של גוף קשיח, ולכן לשלוש מכונות פשוטות בסיסיות ביותר:
גלגל עם ציר או עקרון שימור מומנט: אחדות מן המכונות הפשוטות (מנוף וגלגל עם ציר) משיגות יתרון מכני באמצעות שימור מומנט כוח סביב ציר: מומנט הוא כוח כפול המרחק מהציר (הזרוע). המומנט לאורך המכונה נשמר, כך שהכוח בנקודה מסוימת עומד ביחס הפוך למרחק הנקודה מהציר. לעומת זאת, הדרך שהנקודה עושה בתנועתה היא יחסית לזרוע.
מישור משופע: הטריז, המישור המשופע והבורג כולם פועלים על אותו עיקרון. המישור בתנועתו האופקית גורם לגוף הנוגע בו לנוע בניצב; כוח אופקי המניע את המישור הופך לכוח נורמלי, שמתחלק לכוח אנכי ולכוח אופקי. במכונה פשוטה המישור חופשי לנוע רק אופקית, בעוד הגוף שעליו מופעל הכוח המופק חופשי לזוז רק אנכית; הכוח האנכי המופק חלקי הכוח האופקי המופעל, בהזנחת החיכוך, שווה לאחד חלקי טנגנס זווית השיפוע.
מערכת של גלגלות פועלת על העיקרון של שימור הכוח לאורכו של חבל; מספר הפעמים שהחבל נכרך סביב חלק אחד במערכת קובע את היתרון המכני.
נחל מהר&quot;ל
נַחַל מַהֲרַ"ל הוא נחל הזורם במורדות הר הכרמל, ממערב לדלית אל-כרמל וממזרח לכרם מהר"ל. באגן הניקוז של הנחל הוכרזו מספר שמורות טבע וגנים לאומיים.
לאורך הנחל צומחים עצי אלון וחרוב גדולים.
בגן חורש טבעי הכולל מיני אלונים וצמחים מוגנים מזנים שונים וכן בעלי חיים רבים, שרידים ארכאולוגיים ותופעות גאולוגיות.
ב 21 במרץ 2001 הוכרזה "שמורת טבע טוף כרם מהר"ל". גודל השמורה הוא 220 דונם. השמורה נמצאת ממערב לכרם מהר"ל. ב-30 בספטמבר 2002 הוכרזה "שמורת טבע הר כרמל - נחל חרובים ונחל מהר"ל" שהיא חלק מפארק הכרמל. גודל השמורה הוא 8,311 דונם והיא נמצאת ממזרח לכרם מהר"ל וממערב לכביש 672 בקטע שבין דלית אל-כרמל וחבורו לכביש 70. הכרזות נוספות של שמורת נחל מהר"ל היו ב-5 ביולי 2007, על שטח של 2,219 דונם. ב-8 בפברואר 2009 הוכרז על שטח שמורת טבע של 4,195 דונם, וגן לאומי על שטח של 54 דונם. השמורה והגן נמצאים ממערב לכביש דליית אל כרמל, והיא גובלת בפארק הכרמל ליד אזור הר סומק וחורבת סומק. השמורה היא חלק מהשמורה הביוספרית בכרמל.
רבי יונה
רבי יונה היה אמורא ארצישראלי בולט, מהדור הרביעי של התקופה. שימש כראש ישיבת טבריה, ועסק בעיקר בהלכה (ופחות באגדה). בתלמוד הבבלי הוא מתואר מ"תקיפי ארעא דישראל".
ביוגרפיה.
רבי יונה היה תלמידו של רבי ירמיה, ורבי הילא ובמקום נוסף מוזכר כי גם שמע מרבי זירא. כבר מגיל צעיר התבלט בכישרונו ורבי אבהו כיבד אותו כגדולי הרבנים בדורו.
רבי יונה היה חבר קרוב של רבי יוסי בר זבידא, והם מופיעים כחברותא ובני-פלוגתא פעמים רבות בתלמוד הירושלמי. הם לא רק למדו אחד עם השני, אלא גם היו שותפים עסקיים (במסחר ביין) לאורך כל חייהם, וכן בילו יחד רבות; כך לדוגמה ביקרו יחד את רבי אחא כשהיה חולה, והלכו יחד לנחם את רבי אבהו כשהיה אבל. הם היו חברים טובים עד כדי כך שכשרבי יונה שמע שבנו של רבי יוסי נפטר, הוא צם לאורך כל היום.
כאשר רבי יונה נפטר, בנו, רבי מנא, שאף הוא היה תלמיד חכם, החליף אותו בראשות הישיבה בטבריה, לצד רבי יוסי.
משנתו.
רבי יונה שם את עיקר עיסוקו בבירור משנת התנאים, הסברת לשונה ועניינה ומסירת שמועות מגדולי האמוראים בשמם. העיסוק במשא ומתן של חידוד ופלפול היה לו לציצים ופרחים לתורה, אך לעניין הלכה למעשה אמר: "נישבוק אולפנא ונייתי לן למתניתא". רבי יונה היה ידוע בהסבריו המפורשים שהיו מובנים היטב לשומעיו.
בניגוד לדעת רבי יוחנן, סבר ששיעורים נקבעו על ידי חכמים ואינם הלכה למשה מסיני.
בתלמוד הירושלמי נכתב כי רבי יונה העדיף לתת את המעשרות, המיועדים לבני שבט לוי, לתלמיד חכם - רבי אחא בר עולא - שהיה עני, כדי לקיים את מאמר הכתוב: . לפי פרשנות אחת הוא העדיף לתת את המעשרות לכהן שהיה גם תלמיד חכם. לפי פרשנות אחרת, בעקבות גזרת עזרא שלא לתת את המעשרות ללוויים שנמנעו מלעלות לארץ ישראל, הוא העניק את המעשר לתלמיד חכם עני, למרות שלא היה כהן, כדי לקיים את רוח הכתוב.
רבי יונה, יחד עם חברו רבי יוסי, התיר ליהודי הגליל לאפות לחם בשבת בתקופת מרד גאלוס, על פי דרישת הכובשים, מפני פיקוח נפש, וקבע שאין זו שעת השמד, מפני שכוונת הרומאים להנאתם בלבד.
כשעלו רבי יונה יחד עם חבירו רבי יוסי לאנטוכיא, כאשר ראה אותם ארסקינוס, מפקד הצבא הרומאי, קם לכבודם,
הערכה.
רבי יונה נחשב לצדיק ועושה חסד; כך לדוגמה מסופר עליו כי נתן צדקה באופן מיוחד: . סופרו אודותיו מופתים שונים שהתפרסמו אפילו עד בבל, לדוגמה, הוא מנע מכותי לחלל שבת ולכבות שרפה שפרצה בביתו, ובאופן פלאי הכל ניצל.
רבי אחא
הטבח ביהודי יורק
הטבח ביהודי יורק היה אירוע מוות על קידוש השם שהתרחש בז' בניסן ד'תתק"ן (16 במרץ 1190) בעיר יורק שבאנגליה, כשהמון צר על חלק מיהודי העיר ודרש שימירו את דתם. בתגובה, העדיפו היהודים למות על קידוש השם מלהתנצר.
בפוגרום נספתה קהילת היהודים בעיר, בהם כ-150 יהודים שהתבצרו במצודת קליפורד וביניהם רבי יום טוב בן יצחק מיואני ורבי אליהו מיורק מבעלי התוספות. חלק מהניצולים הובאו למכירה כעבדים בשווקים של העיירות הסמוכות.
רקע.
בימי הביניים פעלה בעיר יורק קהילה יהודית מבוססת. ההגבלות על היהודים ועיסוקיהם היו רבות, ובין העיסוקים הבודדים שהיו מותרים ליהודים הייתה חלפנות כספים והלוואה בריבית, שהייתה אסורה לנוצרים. באמצעות מערכת הכספים שלוו יהודי יורק מבעלי הון ואצולה, והלוו לתושבים הנוצרים ולאצולה, והריבית על הלוואות אלה, נוצר הון זמין לצורכי בית המלוכה והממלכה; כמו כן, הוזרם כסף רב לקופת המלוכה באמצעות מיסים על הריבית שהיו היהודים גובים. בית המלוכה ניצל את התלות של האצילים בו - דרך היהודים - לשם שליטה בכלכלה הפיאודלית באזור. המצב ליבה שנאה כלפי היהודים מצד האצולה שהייתה תלויה בחסדיהם; אולם כל עוד המלך נוכח באי, הייתה האצולה מנועה מלפעול כנגד היהודים. למעשה, האצולה איימה להתמרד בכל רגע, כלפי בית המלוכה במכלול נושאי חלוקת השליטה בממלכה; עד שלבסוף המתיחות הובילה לחתימת המגנה כרטה.
בתקופה שבין מסע הצלב השני והשלישי, ולאחר שבשנת 1187 ספגו הנוצרים תבוסה בקרב קרני חיטין מול צלאח א-דין, הם ניסו לכבוש את ירושלים מידי המוסלמים, ובשנת 1190 החליט ריצ'רד לב הארי, מלך אנגליה, להצטרף למסע הצלב השלישי, ובכך הוסר המחסום האחרון שמנע מהאצולה לשפוך זעמם על היהודים.
אירועי הטבח.
בערב שבת הגדול, יום ז' בניסן, ה-16 במרץ 1190, החל המון, בהנהגת כמרים ואצילים, לפרוע בבתי היהודים וברכושם, ולפגוע בגופם. רבים מיהודי העיר ובראשם אחד מתלמידיו של רבינו תם - רבנו יום טוב בר יצחק מיואני - נמלטו והתבצרו במצודת קליפורד שבעיר. היהודים ביקשו את עזרתו של מפקד המחוז, והפקיד האחראי מטעמו הסכים ליטול אחריות על היהודים - אך לזמן מועט בלבד; מפקד המחוז נכנע ללחץ הנוצרי, ולאחר שהסתיימה ביזת הרכוש התכנס ההמון סביב המצודה, וצר עליה. ליהודים ניתנה הברירה להתנצר או למות. ובינתיים רבי יום טוב בר יצחק, שמונה זמן מה לפני כן לרב הקהילה, פנה ליהודים והזכיר להם מעשי אבותיהם שקידשו את השם בנסיבות דומות בשו"ם. שמעון דובנוב שם בפיו את הנאום הבא:
לאחר שסיים רבי יום טוב בר יצחק את נאומו, אלו מבין היהודים המתבצרים שלא הסכימו הורשו לעזוב. השוהים הציתו את המגדל עליהם שהיה עשוי באותה תקופה מעץ, ונפנו להרוג את נשיהם וילדיהם; על פי המסופר, נותר רבי יום טוב אחרון, והוא היה היחיד שנאלץ לטרוף את נפשו בכפו. מעטים מהיהודים הצליחו להימלט, ונרצחו בידי ההמון המתפרע. בפוגרום נספו לפי אחת העדויות כ-150 יהודים. חלק מהניצולים הובאו למכירה כעבדים בשווקים של העיירות הסמוכות.
בעקבות הטבח זעם ויליאם דה לונגשאם, שליט הממלכה בהיעדרו של ריצ'רד, על הפגיעה בכבוד המלוכה שהיהודים היו תחת הגנתה. הוא הגיע ליורק והטיל קנסות כבדים על 52 אזרחים בכירים בעיר, וגירש את מנהיגי המהומות, שהיו כולם בעלי חוב ליהודים.
עדויות היסטוריות.
עדות נוספת לטבח נכתבה על ידי רבי אפרים מבונא, שכתב על כך בספרו "ספר הזכירה":
השפעות.
רבי יוסף מקרטרש חיבר קינה בשם "אלוהים בעלונו זולתך אדונים", וסופד בה לרבנו יום טוב בר יצחק:
הקהילה היהודית התחדשה מספר שנים לאחר הטבח אך היא באה לקיצה מאה שנה מאוחר יותר, ב-1290 עם גירוש יהודי אנגליה, שנותר בתוקף עד למאה ה-17.