עד לשנת 1814 הייתה מאורית שפה מדוברת בלבד, באותה שנה החלו מיסיונרים נוצרים להעלותה על הכתב הלטיני. ב-1820 נעשה מהלך משותף של פרופסור סמואל לי מאוניברסיטת קיימברידג' יחד עם הצ'יף המאורי הונגי היקה ואנשיו ליצור לה כתיב מלא. כיום מאורית נכתבת באותיות לטיניות, תוך שימוש בעיצורים ובתנועות הנהוגות באנגלית.
עם הגיעם של המתיישבים הבריטים לניו זילנד, הגיעה עמם גם השפה האנגלית, ועד 1860 נעשה שימוש באנגלית בכל מהלכי השלטון והממסד, תוך דחיקת רגלה של המאורית. בשנת 1880 נאסר רשמית השימוש במאורית במוסדות החינוך במדינה. למרות זאת דיברו רוב בני העם המאורי במאורית כשפת אם עד מלחמת העולם הראשונה, והיא הייתה בשימוש במשפחה המאורית הטיפוסית, וכן בעסקים, בפגישות פוליטיות פנימיות, ועוד. לאחר מכן, ועד לשנות השמונים של המאה העשרים, פחת מאוד השימוש במאורית, עד כי רק 20% מהמאורים ידעו לדבר בשפה ברמת שפת אם. בתחילת שנות השמונים החלו נציגי המאורים בפרלמנט הניו זילנדי לפעול על מנת למנוע את הכחדת השפה המאורית. בשנת 1982 נוסדה תנועת "קוֹהַאנְגַּה רֵיאוֹ" (במאורית: "תחיית השפה"), שיזמה צעדים להחייאת השפה, כדומת הקמת בתי ספר ללימוד מאורית, ומהלכים פרלמנטריים שהביאו לחקיקת חוקים המורים על הוראת השפה בבתי ספר יסודיים ובגנים, במקומות שבהם חיים בני הלאום המאורי.
גם כיום מהווה המאורית שפה שנייה בלבד לאנגלית. רבים מבני העם המאורי דוברים את השפה, ואף חלק מהתושבים צאצאי הבריטים, אולם ההנחה היא כי מספר דוברי השפה באופן בלעדי, שאינם דוברים גם אנגלית, הוא קטן ביותר.
סטטוס.
המאורית מדוברת כיום באופן יום-יומי על ידי חלק מבני העם המאורי, נלמדת בבתי הספר, ונחשבת לאחת משלוש השפות הרשמיות של ניו זילנד. לרוב המשרדים והסוכנויות הממשלתיות בניו זילנד ישנם כיום שני שמות רשמיים: השם באנגלית והשם במאורית. לדוגמה, משרד הפנים נקרא במקביל "Department of Internal Affairs" באנגלית, ו-"Te Tari Taiwhenua" במאורית. הדואר הניו זילנדי פועל בכתובות ובשמות הכתובים במאורית במקביל לשמות באנגלית. משנת 2004 מתקיימת בניו זילנד גם רשת שידור טלוויזיונית, שהשידורים בה הם במאורית בלבד. הפירוש המקובל כיום להסכם ואיטנגי מתייחס לשימור השפה המאורית כחובה ממשלתית.
דוויל סטיק
דוויל סטיק (באנגלית: Devil Sticks - "מקלות השטן") הוא אביזר להטוטנות שמורכב ממקל באורך 70 ס"מ בקירוב, ושני מקלות קטנים יותר, הנקראים מקלות שליטה באורך של כ-30 ס"מ, המצופים בחומר שנותן אחיזה טובה במקל הארוך.
התרגיל הבסיסי ביותר הוא, כשהמקל הארוך נמצא אנכית לרצפה, ושני המקלות הקטנים מכים בו לחלופין, בחלקו העליון. בתרגילים מתקדמים יותר ניתן לזרוק את המקל הארוך לאוויר או לסובב אותו סביב מקל שליטה אחד.
שחיה
התעמלות אמנותית
התעמלות אמנותית (באנגלית: Rhythmic gymnastics) היא אחד מענפי ההתעמלות. זהו ספורט אולימפי שבו המתחרות (נשים בלבד) מבצעות תרגילים המשלבים תנועות בלט, אקרובטיקה ומחול עם מכשירי יד: חישוק, אלות, חבל, סרט או כדור. התרגילים מתבצעים בליווי מוזיקה, על משטח: שטיח בגודל 14X14 מטר.
חוקים והופעה.
לכל מכשיר ישנם קריטריונים מסוימים לביצוע האלמנטים הדרושים בתרגיל. האלמנטים המשולבים בתרגילים הם לרוב קפיצות המשלבות גמישות, סיבובים הדורשים שיווי משקל והתרכזות בנקודה אחת, איזונים שונים, מיומנויות האקרובטיקה המשלבים כוח שריר וגמישות רבה, מיומנויות הבלט הדורשות תנועת גוף נכונה, ועוד. בנוסף לכך דרוש חוש קצב ודיוק רב בביצוע האלמנטים. גם עבודת המכשירים היא חלק בלתי נפרד מהתרגיל. לכל אלמנט יש כמות נקודות שהמתעמלת מקבלת אם וביצעה את האלמנט נקי (ללא כל טעות). אם ביצעה זאת באופן חלקי היא תקבל כמות מועטת של נקודות ואם לא ביצעה אותו נכון כלל לא תקבל את הנקודות. הפלת המכשיר או עזיבתו תוריד נקודות.
את הנקודות מעניקים השופטים לפי קריטריונים אחדים:
בהתעמלות אמנותית יש שני סוגי תרגילים:
התחרויות נחלקות לקטגוריות גם לפי ציוד:
תנאי התחרות:
היסטוריה.
התעמלות אומנותית הוא ענף התעמלות אשר התפתח בתחילת המאה ה-20 ואשר הוכר כספורט על ידי הפדרציה הבינלאומית להתעמלות בשנת 1963. בענף זה, המשתתפות מתחרות בארבעה תרגילים עם מכשירי יד: חישוק, אלות, סרט וכדור. התרגילים משלבים תנועות בלט, אקרובטיקה ומחול, ומתבצעים בליווי מוזיקה, על משטח בגודל 14X14 מטר. אליפות העולם הראשונה בהתעמלות אמנותית נערכה בבודפשט בשנת 1963. האליפות נערכה תחילה אחת לשנתיים ומאז תחילת שנות ה-90 נערכת כל שנה. בשנת 1984, הוכרה ההתעמלות האומנותית כענף אולימפי ונוספה לראשונה למשחקי לוס אנג'לס 1984.
התעמלות אמנותית נוצרה בעקבות ההתמזגות של כמה סגנונות:
התמזגות של ארבע תנועות אלו השפיעו על התפתחותה של התעמלות אמנותית – ענף שמאחד בתוכו את הריקוד ואת הקושי של התעמלות, את האסתטיקה והחן.
בשנת 1941 ארגנו אליפות בלנינגרד בברית המועצות (סנקט פטרבורג היום), התחרות הראשונה בהתעמלות אמנותית. בשנות ה-40 נבלמה התפתחות ההתעמלות האמנותית בברית המועצות, כמו גם ענפי ספורט אחרים, בגלל מלחמת העולם השנייה. בשנת 1948 התקיימה אליפות ברית המועצות הראשונה. בסוף שנות ה-40 המציאו תוכנית וחוקה לתחרויות. מכאן ואילך התקדמה התפתחות הענף במהירות רבה ועלה מספר הספורטאיות, שהתחילו להתעניין בענף ספורט הזה.
משנת 1949 התקיימו מדי שנה אליפויות ברית המועצות, ומ-1965 גביע ברית המועצות. בשנת 1954 התחילו הספורטאיות החזקות ביותר לקבל תוארי "מאסטר הספורט", ומתעמלות התחילו לצאת להופעות במדינות שונות כגון בלגיה, צרפת ומדינות מזרח אירופה.
לאחר מכן, ב-1963, הוכרזה התעמלות אמנותית כענף ספורט על ידי איגוד ההתעמלות העולמי. ב-1960 נערכה בסופיה שבבולגריה התחרות הבינלאומית הראשונה ולאחר כשלושה חודשים בדצמבר 1963 נערכה בבודפשט שבהונגריה תחרות בשם גביע אירופה. לעומת זאת כאשר בדקו את התוצאות, גילו שמעבר למדינות אירופאיות שהשתתפו בתחרות, היו גם מדינות אחרות. ולכן החליטו להכריז על תחרות זאת אליפות העולם הראשונה ואלופת התחרות הייתה מתחרה ממוסקבה – לודמילה סבינקובה. באליפות העולם הראשונה התחרו בנות לפי החוקה, שהייתה מקובלת בברית המועצות באותה תקופה.
ב-1967 נוצר סוג תחרותי חדש בתרגילים קבוצתיים ובאותה שנה התקיימה אליפות עולם בתרגילים קבוצתיים. נבחרת ברית המועצות זכתה אז במקום הראשון. מ-1978 התחילו להתקיים אליפויות אירופה.
החל ב-1963 התחילו להתקיים אליפויות עולם פעם בשנתיים, כל שנה אי זוגית, ובכל שנה זוגית מ-1978 עד 1992 התקיימו אליפויות אירופה. מ-1982, אליפויות עולם ואירופה מתקיימות כל שנה.
מ-1984 התעמלות אמנותית היא ענף אולימפי. מייסודו של הענף עד סוף שנות ה-80 המדינות החזקות ביותר היו ברית המועצות ובולגריה. בשנות ה-90 אחרי שברית המועצות התחלקה למדינות שונות וכל המדינות האלו התחילו לפתח את ההתעמלות האמנותית באופן עצמאי, התחרות ביניהן גדלה והבולטות ביותר היו רוסיה, בלארוס, אוקראינה וגם בולגריה. גם המדינות האירופאיות התקדמו והחזקות ביניהן היו ספרד, צרפת, גרמניה ואיטליה.
מבנה התחרויות.
אליפויות רשמיות, כגון אליפות העולם ואליפות אירופה, כוללות עד 9 תחרויות, מהן 6 ליחידות ו-3 לקבוצות.
המתכונת הנוכחית של אליפות העולם:
בחמשת הימים הראשונים נערכות תחרויות היחידות. ביומיים האחרונים תחרויות הקבוצות.
יחידות.
בארבעת הימים הראשונים מבצעות המתעמלות תרגיל אחד בכל יום, כאשר ביומיים הראשונים מתבצעים תרגילים ב-2 מכשירים (למשל בשנת 2011 חישוק וכדור) וביומיים הבאים שני המכשירים האחרים (ב-2011 אלות וסרט). כל מדינה רשאית לרשום לתחרות מקסימום 4 מתעמלות, כאשר בכל מכשיר מתחרות לא יותר מ-3 מתעמלות.
בערב היום השני, לאחר שכל המתעמלות סיימו להתחרות בשני מכשירים, נערכות תחרויות הגמר במכשירים האלה, אליהן עולות 8 המתעמלות שהשיגו את הציונים הטובים ביותר בכל מכשיר (עם הגבלה של 2 מתעמלות ממדינה אחת). אותו תהליך חוזר בשני המכשירים האחרים בערב היום הרביעי. באותו יום נקבע גם הדירוג הקבוצתי, על פי 10 התוצאות הטובות (מתוך 12) של המתעמלות מכל מדינה.
24 המתעמלות הטובות בדירוג הכולל (בהגבלה של שתיים ממדינה), על פי חישוב של שלוש התוצאות הטובות שלהן, מעפילות לגמר קרב רב, אשר נערך ביום החמישי של התחרות. בתחרות הקרב רב מבצעות המתעמלות פעם נוספת את כל ארבעת התרגילים, והדירוג נקבע על פי סיכום התוצאות בכל המכשירים. תחרות קרב רב היא החשובה ביותר, והיחידה אשר נערכת במשחקים האולימפיים.
קבוצות.
ביום הראשון של תחרות הקבוצות נערכת תחרות הקרב רב, אשר כוללת את שני התרגילים - תרגיל אחד עם חמישה מכשירים זהים (ב-2011 5 כדורים), ותרגיל שני עם שלושה מכשירים מסוג אחד ושניים מסוג אחר (ב-2011 3 סרטים ו-2 חישוקים). סיכום התוצאות בשני התרגילים קובע את הדירוג. תחרות קרב רב היא היחידה בתוכנית האולימפית.
ביום השני מתקיימות תחרויות הגמר בכל תרגיל בנפרד, בהן משתתפות 8 קבוצות שהשיגו את התוצאות הטובות ביותר בכל תרגיל ביום הראשון.
גברים.
עד סוף המאה ה-20 היה ענף זה נשי בלבד, אבל אז החלו ביפן לערוך גם תחרויות התעמלות אמנותית לגברים.
בנים יפנים מבצעים תרגילים קבוצתיים ללא מכשיר ותרגילים אישיים עם מכשירי יד שונים מהתעמלות אמנותית של נשים כגון חישוקים קטנים, אלות וחבל.
בישראל.