היגואר נמצא במעלה מארג המזון, כלומר, הוא אינו ניצוד על בסיס קבוע בטבע על ידי טורפים אחרים. היגואר, כשאר החתוליים, חשוב למערכת האקולוגית שבה הוא חי, מכיוון שהוא משפיע על גודל אוכלוסיית אוכלי העשב והגרגרים, ובכך הוא שומר על איזון אקולוגי באזור מחייתו. עם זאת, קשה לקבוע במדויק מה מידת השפעתו של מין כלשהו, כגון היגואר, על מערכות אקולוגיות. הסיבה לכך היא הצורך להשוות מידע שמקורו באזורים שבהן המין אינו נפוץ, כמו גם מידע מאזור מחייתו, וגם להתחשב בהשפעת פעילות בני האדם. היגואר משפיע גם על חיות טרף אחרות. היגואר והפומה, החתול השני בגודלו באמריקה, עוברים תהליך של ספציאציה סימפטרית (כלומר, אין הפרדה במרחב בין האוכלוסיות, והן יכולות לחפוף זו לזו במידה מסוימת), ולכן לעיתים נלמדים ונחקרים שני המינים יחדיו. בטריטוריות שבהן נמצאים גם היגואר וגם הפומה, הפומה קטן יותר מהרגיל: היגואר נוטה לתקוף טרף גדול יותר ואילו הפומה נותר עם הטרף הקטן יותר. במצב כזה דווקא לפומה ישנו יתרון. באפשרותו ללכוד גם טרף קטן ולכן הוא יכול להסתגל טוב יותר באזורים שהושפעו על ידי בני האדם; בעוד שהשניים מסווגים כ"קרובים לסיכון" מבחינת מצב השימור שלהם, תפוצתו של הפומה גדולה באופן משמעותי מזו של היגואר.
יש הטוענים כי בדרום אמריקה, נחש האנקונדה נמצא מעל היגואר במארג המזון, לאחר שתועדו מקרים של תקיפת היגואר על ידי נחש האנקונדה. אם כי תועדו יותר מקרים של יגואר תוקף אנקונדה.
מצב שימור.
היגואר נחשב למין קרוב לסיכון על פי איגוד השימור העולמי (IUCN), הגדרה אשר משמעותה היא שייתכן שבעתיד הקרוב היגואר יהיה מאוים בסכנת הכחדה. בין הסיבות המרכזיות לכך הן אובדן של חלקים מבתי הגידול שבהם הוא נפוץ, כולל אזורים בתחום הצפוני של אזור תפוצתו ההיסטורי, וכן העובדה שתחום תפוצתו אינו רציף. אוכלוסיית היגוארים נמצאת כעת בירידה. בדיקות יסודיות שערכה האגודה לשימור חיי הבר (Wildlife Conservation Society) הראו כי שטחי תפוצתו של היגואר הצטמצמו בכ-37 אחוזים, כאשר ב-18 אחוזים נוספים משטחים אלו מצב היגוארים אינו ידוע. עם זאת, בכ-70 אחוזים משטחי תפוצתו סיכויי היגואר לשרוד בטווח הארוך נמצאו גבוהים, במיוחד באזורי שפך האמזונאס, הגראן צ'קו והפנטנל.
הסיכונים המרכזיים הנשקפים ליגואר הם כריתת יערות הגשם בתחום תפוצתו, תחרות גוברת מול האדם על מזון, וכן ציד מצד חוואים אשר חוששים כי היגוארים יטרפו חלקים ממשק החי שלהם.
היגואר נמצא בנספח הראשון של אמנת וושינגטון לחיות מוגנות (CITES), כלומר כל סחר ביגואר או באיבריו אסור לחלוטין. ציד היגואר נאסר בארגנטינה, בבליז, בקולומביה, בגיאנה הצרפתית, בהונדורס, בניקרגואה, בפנמה, בפרגוואי, בסורינאם, בארצות הברית (שבה הוא נכלל באמנה למען מינים בסכנת הכחדה מ-1973), באורוגוואי ובוונצואלה. במדינות אחרות באמריקה הדרומית מוגבל הציד במידות משתנות, ובמדינות אחרות הוא אינו מוגן כלל.
מאמצי שימור עכשוויים מתמקדים בהסברה המופנית למגזר החוואים ובקידום תיירות אקולוגית. היגואר מוגדר כמין מטרייה (Umbrella species). מין מטרייה הוא מין אשר הגנה עליו מגנה גם על מינים אחרים, כמו מטרייה. הגדרה זו נובעת מכך שבתחום תפוצתו של היגואר חיים גם מינים שתחום תפוצתם מצומצם יותר, ולכן ההגנה על היגואר מספקת גם להם הגנה. מסיבה זו, ארגוני שימור עשויים להתמקד בבתי גידול של היגואר, בידיעה שהגנה טובה עליהם תגרור הגנה גם על מינים נוספים.
תחום תפוצתו של היגואר הוא ברובו בלתי נגיש או בעל רמת נגישות נמוכה, ולכן קשה להעריך את מספר היגוארים החיים כיום. עובדה זו הביאה לכך שמרבית החוקרים בודקים את מספר היגוארים בתחום מצומצם בלבד, ולכן ישנן רק מעט הערכות שנקודת המבט שלהן רחבה וכוללת. עם זאת, באמצעות השוואת שיטות שונות, נמצא כי מחקרים הנוגעים לטווח אזורים מצומצם עלולים להטות את התוצאות כלפי מעלה, ולכן ייתכן כי המספר האמיתי של היגוארים נמוך מההערכות הקיימות.
היגואר במיתולוגיה ובתרבות.
כגדול שבטורפים באמריקה, נחשב היגואר למלך החיות שם ודמותו מופיעה בממצאים ארכאולוגיים רבים בתרבויות שונות במרכז אמריקה ובדרומה. עם זאת, קיימת מחלוקת עד כמה היה היגואר שכיח, כאשר ישנם הטוענים שהוא היה סמל מרכזי באמנות של אמריקה, בעוד אחרים טוענים שחלק נכבד מהדמויות המזוהות כיגוארים אינן אלא חיות אחרות כמו קיימנים, לטאות ונחשים. על פי הממצאים נראה שהיגואר סימל כוח ועוצמה. פולחן היגואר שהנהיגו בני הצ'אווין הפך למקובל באזור שטחה של פרו עד לשנת 900 לפנה"ס לערך. במקביל לתרבות הצ'אווין פיתחו האולמקים מוטיב ייחודי שבא לידי ביטוי בפסלים ובפסלונים, שהציג יגוארים מסוגננים או בני אדם בעלי תכונות של יגואר. מאוחר יותר סימל היגואר אצל בני המאיה את החושך והעולם התחתון ונחשב בעיני בני המאיה כמי שמקדם את התקשורת בין החיים ובין המתים, וכמגן של משפחת המלוכה. בני המאיה ראו ביגוארים החזקים את שותפיהם בעולם הרוחני, ולמלכים ניתן באופן טיפוסי שם מלכותי שכלל את המילה "יגואר". האצטקים חשבו כי היגואר הוא נציגם של המלך ושל הלוחמים. בקרב מעמד לוחמים מיוחד בקרב האצטקים הוקדש אחד משני המסדרים ליגואר. במיתולוגיה האצטקית נחשב היגואר לחיית הטוטם של האל טסקטליפוקה. גם היום, היגואר הוא החיה הלאומית של גיאנה וככזו הוא מופיע בסמל שלה.
בעולם העסקי של ימינו, היגואר הוא סמל של פראות ומהירות. היגואר משמש כשמה של חברת רכב יוקרתית, כשמה של להקת הבי מטאל בריטית וכשמן או כסמלן קבוצות כדורגל, פוטבול ורוגבי. בתחילת שנות ה-60 השיקה חברת פנדר גיטרה חשמלית חדשה שנקראה "יגואר". מ-1968 יצרה חברת המגפר נעל שכונתה "יגואר" שהייתה מאוד פופולרית בישראל בסוף שנות ה-60 ושנות ה-70. יגואר הוא הכינוי שניתן לגרסה 10.2 של מערכת ההפעלה Mac OS X.
נמר
נמר (שם מדעי: "Panthera pardus") הוא מין של יונק טורף על ממשפחת החתוליים השייך לסוג פנתר והוא מבין הקטנים שבבני סוגו, גדול רק מנמר השלג.
הנמר שוכן בסוואנות, מדבריות, מורדות הרים ויערות שונים לאורך אפריקה ודרומה של אסיה והוא מצוי בסכנת הכחדה. נמרים נצפו גם בישראל לאורך השנים, אף שכיום לא ברור אם שרדו נמרים בטבע.
טקסונומיה.
התפוצה הרחבה והשוני הרב בין אזורי מחייתו של הנמר גרמו להיווצרות תת-מינים שונים של הנמר.
מרבית תת-המינים חיים באסיה בשל הסביבה המגוונת בה:
אנטומיה.
גופו של הנמר מכוסה פרווה בגוון צהוב, והוא מנומר בחברבורות מעוגלות וטבעתיות כהות רבות בגבו ומשני צידי גופו. בטנו וחזהו בהירים. גוני פרוותו מסווים אותו, וקשה לגלותו כשהוא מסתתר בסבך הצמחייה. גופו שרירי וזנבו ארוך יחסית לגופו. לעיתים מופיעים נמרים הידועים כפנתרים שחורים בעלי מלנין כהה לאורך גופם ובמספר מקרים הוא חום כהה בעל חברבורות בולטות.
אורך גוף הנמר עד 2.2 מטר, אורך זנבו עד 1.2 מטר ומשקלו כ-30–90 ק"ג. ממדים אלו תלויים בתת-המינים, שהגדול שבהם הוא נמר הודי שהפרט המתועד הגדול ביותר ממנו הגיע לאורך 262 ס"מ. הפרט הכבד ביותר שתועד היה נמר אפריקני שמשקלו היה 92 ק"ג. כמו במרבית הפנתרים הזכרים גדולים יותר מהנקבות.
התנהגות.
הנמר בעל תפוצה נרחבת לאורך אפריקה ואסיה והוא שוכן ביערות, ערבות, הרים ושטחים סלעיים. הוא מטפס היטב על עצים, בעל זינוק וקפיצה מוצלחת ובעל אינסטינקטים מהירים להפליא. כל אלה עוזרים לו להיות טורף מוצלח ביותר, ההורג את טרפו ביעילות בנשיכה חזקה בעורפו או גולגולתו או שנושכו בגרונו ומחכה שייחנק. לרוב הנמרים פעילי לילה הצדים לבדם ולא משתפים פעולה, אף לא בין אחים.
הנמר ניזון ממגוון בעלי חיים בגודל שבין חולדה לאיילנד ענק במשקל 900 ק"ג. הטרף העיקרי שלו כולל פרסתנים בינוניים או פרימטים, אחריהם הוא רודף אף בין העצים. עם זאת הוא ניזון גם ממכרסמים, זוחלים ואף מדגים ומגוון בכמות קטנה בכמה זרעי צמחים.
הנמרים אינם אוכלי אדם טבעיים אך קרו מספר תקיפות נמרים לטריפת אנשים או חיות משק. בכמה אזורים בהודו ונפאל נמרים נקלעים לקונפליקט גבוה עם אנשים ואף טורפים אנשים ותקיפות נוספות נרשמו ממרכז אסיה, סין ומאפריקה שמדרום לסהרה.
הנמר נוטה לגרור את טרפו אל בין העצים הגבוהים כדי שטורפים אחרים כמו אריות, טיגריסים וצבועים לא יחטפו את מזונו. לנמר בוגר אין טורפים טבעיים למעט האריה והטיגריס אך הוא יכול להיהרג גם בתחרות עם צבועים, כלביים כמו הדהול והזאב, בבונים, פיתוניים, דוביים ותנינים. טורפים קטנים יותר ייטרפו לעיתים בטריפה תחרותית.
הנמרים הם מינים יחידאים וטריטוריאליים המסמנים את תחום מחייתם בשתן, בגללים, בשאגות ועוד. הזמנים היחידים בהם נמרים ייראו יחדיו הוא בעונת הרבייה או כשנקבה מטפלת בגוריה, ללא עזרת הזכר.
רבייה.
עונת הרבייה של הנמר היא בקיץ. ההיריון נמשך כשלושה חודשים ובסופו ממליטה הנקבה שניים עד שישה גורים במאורה. הגורים פוקחים את עיניהם כעבור שבוע. האם מגדלת אותם עד לגיל שנה וחצי.
הנמרה מקפידה להעביר את הגורים ממקום מסתור אחד למשנהו בתכיפות גבוהה בחודשי חייהם הראשונים כדי לגונן עליהם מטורפים ומנמרים יריבים. תקופת ההנקה נמשכת כשלושה חודשים, ומעט לאחר מכן מתלווים הגורים אל האם לציד, כשהיא צדה עבורם חיות קטנות, עליהם הם מתרגלים לצוד. כעבור 15 עד 20 חודשים האם נוטשת ומרחיקה אותם ואז היא יכולה להתרבות שוב. הנמרים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנתיים.
תפוצת הנמר בארץ ישראל.
בארץ ישראל ידוע כי חיו ארבעה תת-מינים של נמרים בטבע:
טורפים