כבר עם ראשית הנוכחות של חברת דרום אפריקה הבריטית ברודזיה, היו מי שבחרו לערער על ריבונותה באזור. לפיכך, את העשור הראשון לשלטונה העבירה החברה בעיקר במאמצים לביסוס אחיזתה במקום. היא גייסה צבא של כמה מאות לוחמים אשר נעזר בכמה אלפי ילידים שחורים אשר בחרו לשתף איתה פעולה, ולאורך שנות ה-90 של המאה ה-19 היא הוציאה לפועל שתי מלחמות גדולות כנגד שבטים מקומיים אשר התנגדו אליה. כך היה במלחמת המאטאבלה הראשונה (1893–1894) וכך גם במלחמת המאטאבלה השנייה (1896–1897). שתי מלחמות אלו, אשר גרמו לעשרות אלפי ילידים הרוגים לצד גם כמה מאות בריטים אנשי החברה, הסתיימו בניצחון מכריע של כוחותיה. בשנת 1895, שנים ספורות לפני מותו של ססיל רודס בשנת 1902, לראשונה נקראה הארץ באופן רשמי בשם רודזיה, על שמו של רודז. האזור נוהל על ידי חברת דרום אפריקה הבריטית עד לראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר בכל אותה התקופה נסללו על ידי החברה מסילות רכבת ודרכים, נבנו גשרים, והארץ עברה מיפוי ומחקר מקיפים. בנוסף, תחת עידודה של החברה ושל הממשלה בלונדון, אלפי מתיישבים אירופאים מדרום אפריקה ומהאיים הבריטים עשו את דרכם לרודזיה וקבעו בה את מגוריהם. בעוד חלק ממתיישבים אלו השתלבו בעבודות מנהל וצבא במסגרת שורות החברה, אחרים בעיקר הקימו יישובים חדשים ומשקים חקלאיים. כל העת, עיקר פעילות החברה, הן הפיתוח הפיזי והן ההתיישבות, נסבו בעיקר סביב השטחים שמדרום לנהר הזמבזי, בדרום רודזיה.
זמן לא רב לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1923 ו-1924, פורק שלטון חברת דרום אפריקה הבריטית ברודזיה. על בסיסה הוקמו בשנים אלו המושבה רודזיה הדרומית והפרוטקטורט רודזיה הצפונית. רודזיה הצפונית משכה יחסית מעט מתיישבים אירופים, אולם אחרי שהם קיבלו ייצוג פוליטי, התפתחה בקרבם תנועה למען השכנת שלטון המיעוט הלבן, או במסגרת יחידה נפרדת או תוך כדי איחוד עם רודזיה הדרומית ואולי גם עם ניאסאלנד.
העושר במחצבים שנתגלו במושבה זו הביא להתחזקות הרצון של הפוליטיקאים מרודזיה הדרומית למזג את מושבתם עם רודזיה הצפונית, אולם השלטונות הבריטיים העדיפו איחוד רופף בלבד שיכלול גם את ניאסאלנד. זאת מפני שהורגש הצורך להגן על אוכלוסייה האפריקאית הילידית ברודזיה הצפונית ובניאסאלנד מפני החוקים הגזעניים המפלים שברודזיה הדרומית. איחוד כזה אכן קם בשנת 1953 עם היווצרות הפדרציה של רודזיה וניאסלנד. פדרציה זו הייתה מאוד לא פופולרית בקרב הרוב האפריקאי שנאבק ביתר שאת להשיג אוטונומיה שלטונית. כתוצאה ממאבקו, בשנת 1963 יצאה רודזיה הצפונית ממסגרת הפדרציה והפכה למושבה אוטונומית. בשנת 1964 היא זכתה לעצמאות והחל מ-24 באוקטובר 1964 היא נקראה זמביה.
לאחר קבלת העצמאות כוננה בריטניה יחסים דיפלומטיים עם זמביה, וכיום שתי המדינות חברות באו"ם ובחבר העמים הבריטי.
יחסים כלכליים.
בשנת 2015, זמביה ובריטניה חתמו על הסכם הימנעות ממס כפול. גם בזמביה הוקמה לשכת מסחר בריטית. פורום הסחר וההשקעות של זמביה בבריטניה התקיים ב-4 בנובמבר 2015, לקידום סחר והשקעות בין שתי המדינות. השקעה משועבדת מבריטניה בזמביה היא בעיקר בתחומי הכרייה, התיירות, החקלאות, הייצור, הבנייה, הנדל"ן, התחבורה, הבריאות, התקשוב, ייעוץ, ניהול פרויקטים ושירותים אחרים. חלק מהיצוא של זמביה לבריטניה כולל נחושת, אבנים יקרות, פרחים, דבש, ירקות, סוכר, טבק, מוצרי חלב ואמנות. זמביה מייבאת בעיקר מכונות, כלי רכב, תרופות, מוצרי חשמל, מוצרים כימיים, דשנים ופלסטיק.
שונא מתנות יחיה
שונא מתנות יחיה הוא ביטוי מקראי לפיו למי שמתרחק מקבלת מתנות תהיה תוספת חיים.
מקור הביטוי והיחס אליו.
מקורו של הביטוי בפסוק ב המבטא הנגדה בין מי שיש לו תאוות בצע לבין מי ששונא מתנות:
הביטוי הובא ברמב"ם כדרגת צדיקים גדולים:
כעין זאת הובא הביטוי בשולחן ערוך כמידת חסידות:
כך מובא, למשל, בתלמוד על רבי זירא, שנהג לסרב לקבל מתנות בטענה שזו סגולה להאריך ימים שהרי שונא מתנות יחיה, אבל כאשר קראו לו לבית ריש גלותא היה מסכים לבוא, והסביר שבני ביתו של ריש גלותא מתכבדים בכך שהוא מגיע לביתם, וכבוד זה נחשב כתשלום.
המעשה של "ארעא קמייתא".
מסופר על האמורא, רבי אבא, שהקדים את רב גידל בקניית קרקע שרב גידל כבר התעסק בקנייתה. המקרה הגיע לידיעתו של רבי יצחק נפחא, והוא שאל את רבי אבא: אם עני מהפך בחררה (עוגת קמח צלויה על גחלים), ובא אחר ולוקחה ממנו, מה הדין? רבי אבא ענה: הוא נקרא רשע. רבי אבא הסביר לרבי יצחק שהוא לא ידע שרב גידל כבר התחיל להתעסק בקניית קרקע זו, ועכשיו שהוא יודע את הרקע הוא מסכים לתת לו אותה במתנה אך לא למכרה לו, משום שמכירת הקרקע הראשונה ("ארעא קמייתא") נחשבת לסימן רע. רב גידל סירב לקבלה במתנה, על פי הפסוק במשלי "שונא מתנות יחיה". מאחר ששניהם סירבו להשתמש בקרקע, היא נשארה הפקר, והייתה מכונה "ארעא דרבנן" (הקרקע של הרבנים).
יחסי אירלנד–צ'כיה
יחסי אירלנד–צ'כיה הם יחסי החוץ בין אירלנד וצ'כיה.
סקירה כללית.
יחסים מוקדמים.
במהלך נדידת העמים שבטים קלטיים עברו בצ'כיה בדרכם מערבה, ולאחר מכן המשיכו בנדודיהם והגיעו לאירלנד. הם העניקו את השמות לבוהמיה, אירלנד ונהר הוולטאבה.
בעקבות מעוף הארל'ס, זרם קבוע של אירים קתוליים עשו את דרכם ליבשת אירופה בתקווה להיות מועסקים בתפקידים שלא יכלו למלא בארצם. אלה שבחרו להתיישב ברחבי האימפריה האוסטרית נמשכו אליה בגלל סיכויי קריירה וגם בגלל הקתוליות הנחרצת שלה.
בשנת 1637, הקים מסדר של נזירים פרנציסקנים מנזר בפראג במה שמכונה עד היום "היברנסקה אוליצה" או "רחוב האירים". המנזר שימש כבית מקלט עבור הפרנציסקנים ומהגרים איריים רבים אחרים. עד שנת 1786, כאשר המנזר נסגר על ידי יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, נהנו הפרנציסקנים מיתרונות גדולים מאירוח בוהמי עם גישה למתקנים להדפסה ולהוצאת ספרים. בשלב מסוים בתחילת המאה ה-18 המנזר היה המרכז האירי החשוב ביותר באירופה. חלקים מהספרייה שלה שולבו באוספים אחרים בפראג, באולומוץ ובמקומות אחרים בבוהמיה, שם הם שרדו עד היום.
אירים רבים הטביעו את חותמם על ההיסטוריה הצ'כית, רבים מהם חיילים ששירתו בצבא הקיסרי. בין המפורסמים ביותר היה הגנרל וולטר באטלר, שידוע לשמצה בהיותו קצין מפקד הכוח שביצע את רצח אלברכט פון ולנשטיין, הדוכס מפרידלנד, בהוראת פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ההיסטוריה הצ'כית והאירית המשיכה להיות מקבילות זו לזו. התנועות הלאומניות והשפות בצ'כיה ובאירלנד ב ובתחילת המאה ה-20 היוו השראה זו לזו, ושתי המדינות קיבלו עצמאות כמעט בו זמנית.
היחסים בין המדינות העצמאיות.
ב-14 בנובמבר 1929 נפתחה קונסוליה צ'כוסלובקית בדבלין, אשר שודרגה ב-29 בינואר 1947 לשגרירות. השגרירות נסגרה ב-1 באפריל 1950, ולאחר מכן לא הוחלפו עוד דיפלומטים בין צ'כוסלובקיה לאירלנד. רק בדצמבר 1975 חתמו נציגי שתי המדינות באו"ם על הסכם משותף להקמת שגרירויות בשתי המדינות עם סעיף שקבע כי אף אחד מהצדדים לא יקים נציגות דיפלומטית עד 1979. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הוקמה בדבלין משלחת הסחר של צ'כוסלובקיה, שהפכה לשגרירות בשנת 1995. עד 1995 התקיימו יחסים דיפלומטיים באמצעות שגרירי צ'כיה ואירלנד במדינות שלישיות (בריטניה ואוסטריה).
מאז מהפכת הקטיפה בשנת 1989 גוברים המגעים בין אירלנד לצ'כיה בכל התחומים. אירים רבים הגיעו לצ'כיה בשנות ה-90, בעוד שנערכה הגירה צ'כית משמעותית לאירלנד לאחר הצטרפותם ל בשנת 2004. גם הקשרים הדיפלומטיים התחזקו, במיוחד עם הקמתם של שגרירויות בדבלין ובפראג בשנת 1995 וביקורם של הנשיא האוול וראש הממשלה קלאוס לאירלנד בשנת 1996.
יחסים כלכליים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, צ'כים, כולל אלפרד נברטיל, סייעו בהקמת תעשיית עיבוד הסוכר באירלנד, ואילו בשנות הארבעים היה קרל בקיק מייסד מפעל הקריסטל הנודע בעולם בווטרפורד.
צ'כיה היא אחד היעדים הפופולריים ביותר בעולם למשקיעים ויזמים איריים. בין המשקיעים האיריים הגדולים ביותר במדינה נמנים יצרנית אריזות הנייר סמורפיטקאפה, יצרנית לוחות הבידוד קינגספן, ספקית חלקי הרכב C&amp;F ייצור, יצרנית הפלסטיק מרגון ואירטק תעופה באוסטרבה. איגוד העסקים והתרבות האירי הצ'כי שואף לתמוך בחברים ארגוניים ופרטיים בעסקים ולשמש גשר בין עסקים ותרבות אירית לבין הציבור הרחב.
יחסי תרבות.
יש עניין רב במוזיקה ובמחול אירי בצ'כיה, כמו גם בשפה האירית, עם שיעורים ותוכניות במספר ערים. יצירות ספרות איריות רבות תורגמו לצ'כית, כולל עבודות של סופרים קלאסיים כמו ג'ונתן סוויפט, אוסקר ווילד, ג'יימס ג'ויס וסמואל בקט, כמו גם עבודות של סופרים עכשוויים כמו שיימוס הייני.
סחיטה (מיצוי)
סחיטה היא פעולה, שבה מחולצים נוזלים מן הצומח, ממאכלים כגון ירקות ופירות. הסחיטה עשויה להתבצע לכיוונו של כלי קיבולת מסוים, כגון כוס או בקבוק או קערה, והצטברות הנוזל בכלי הקיבולת יכולה להיקרא מיץ. סחיטה היא תולדה של דש, אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת ולכן היא אסורה בשבת.
באופן כללי.
ישנן שיטות רבות, שבהן ניתן לסחוט נוזלים מצמח מסוים, החל מסחיטת פירות באופן ידני ועד לסחיטה באמצעות ציוד תעשייתי. סחיטה היא בדרך כלל השיטה המועדפת לצריכת כמויות גדולות של תוצרת מיצים במהירות, ולעיתים קרובות היא נעשית באופן יעיל יותר באמצעות מכשיר ביתי, הנקרא מסחטה, שבה שמים את הפרי בחרוט, ואותו מועכים בעזרת ידית המסחטה. לאחר מכן, יש להוציא את שאריות הקליפה. בנוסף למסחטות ידניות, ישנן מסחטות אוטומטיות, שפעולתן מבוססת על שימוש בחשמל.
שיטות.