הכלכלה של יפן עדיין מתאוששת מהמשבר של 1991 ומעשרות השנים שאבדו בעקבותיו. לתמ"ג לקחו 12 שנים כדי להתאושש ולחזור לרמות של 1995. אינדיקציה רחבה יותר לחולי הכלכלי היפני באותה תקופה הייתה הצניחה בתוצר לנפש; בשנת 1991, התוצר הריאלי לנפש ביפן היה גבוה בכ-14% מזה של אוסטרליה, אך בשנת 2011 התוצר הריאלי ירד בכ-14% בהשוואה לאוסטרליה. בטווח של 20 שנה, הכלכלה היפנית נחלשה לא רק במדדי התפוקה והתוצר הגולמיים, אלא אף ביעילות העבודה, שני פרמטרים שבעבר היא הייתה המובילה העולמית בתחומם.
בתגובה לדפלציה כרונית ולצמיחה נמוכה, יפן ניסתה לבצע תמריצים כלכליים ובכך גרמה לגירעון פיסקלי מאז 1991. לתמריצים אלו היו, לכל היותר, השפעות מעורפלות על הכלכלה היפנית, ותרמו עוד לנטל החוב העצום של ממשלת יפן. ליפן היה את יחס החוב-תוצר הגבוה ביותר באותה תקופה, 240%.
בעוד יפן היא מקרה מיוחד שבו רוב החוב הציבורי מוחזק בשוק המקומי ועל ידי הבנק המרכזי היפני, הגודל העצום של החוב היה סימן מדאיג לבריאות הפיננסית של המדינה.
פרשנות כלכלית.
קרוגמן.
זוכה פרס נובל פול קרוגמן טוען כי העשור האבוד של יפן מדגים במציאות את העיקרון התאורטי של מלכודת נזילות (מצב שבו המדיניות המוניטרית אינה מסוגלת להוריד את הריבית הנומינלית כי אלה קרובים לאפס). הוא הסביר עד כמה ענקית הייתה בועת הנכסים ביפן ב-1990: שילוש מחירם של קרקעות ומחירי המניות בשנות השמונים המשגשגות. שיעורי החיסכון האישיים הגבוהים ביפן, שנבעו בחלקם בזכות הדמוגרפיה המזדקנת, אפשרו לחברות יפניות להסתמך במידה רבה על הלוואות בנקאיות מסורתיות ברשתות בנקאיות, בניגוד להנפקת מניות או אג"ח באמצעות שוקי ההון לרכישת מזומנים.
הקשר החמים בין התאגידים והבנקים, ההבטחה של החילוץ פיקדונות משלם המיסים - יצרו בעיה מוסרית משמעותית, המובילה לאווירה של שחיתות ו"כרוני-קפיטליזם" ולהורדה של הסטנדרטים להלוואות. הבנק המרכזי של יפן החל להעלות את הריבית בשנת 1990, בין השאר בגלל אותו חשש מהבועה, ובמקביל שנה לאחר מכן חלה ירידה חדה במחירי הקרקעות והמניות; תוך מספר שנים הם הגיעו לשווי של 60% מתחת לשיא שלהם.
ריצ'רד קו.
הכלכלן ריצ'רד קו תיאר את "המיתון הגדול" של יפן כ"Balance sheet recession". לדעתו הוא נגרם על ידי קריסה במחירי הקרקעות והמניות, מה שגרם לחברות יפניות להפוך חדלות פירעון, כלומר הנכסים שלהן היו שווים פחות מאשר ההתחייבויות שלהן. למרות אפס שיעורי הריבית והרחבת היצע הכסף כדי לעודד הלוואות, תאגידים יפניים במצטבר בחרו לשלם את החובות שלהם מהרווחים העסקיים שלהם ולא ללוות כדי להשקיע מחדש, כמו שחברות מערביות נוהגות לעשות. ההשקעה של חברות, שהיא רכיב ביקוש מרכזי בתמ"ג, ירדה במידה ניכרת (22% מהתמ"ג) בין 1990 לנקודת השפל ב-2003.
קו מוסיף כי נדרש תמרוץ פיסקלי מסיבי (גיוס ההון וההוצאות על ידי הממשלה) כדי לקזז את הירידה של יפן ולאפשר לה לשמור על רמת התמ"ג שלה. לדעתו, היפנים הצליחו להימנע בזכות זה ממיתון 1929 בארצות הברית, שבו התמ"ג האמריקאי ירד ב-46%. הוא טוען שהמדיניות המוניטרית אינה יעילה משום שיש ביקוש מוגבל לקרנות, בעוד שהחברות שילמו את התחייבויותיהן. במיתון מסוג זה, התוצר המקומי הגולמי יורד לפי כמות החזר החוב וחסכונות אישיים שלא נלקחו כהלוואה, מה שהשאיר את התמריצים הממשלתיים כתרופה העיקרית למיתון.
הכלכלן סקוט סאמנר טוען כי המדיניות המוניטרית של יפן הייתה הדוקה מדי במהלך העשור האבוד, ובכך האריכה את הכאב שהרגישה הכלכלה היפנית.
פומיו הייאשי ואדוארד פרסקוט.
כלכלנים אלו טוענים כי הביצועים האנמיים של הכלכלה היפנית מאז תחילת 1990 נבעו בעיקר בשל קצב הצמיחה הנמוך של התפוקה המצרפית. ההשערה שלהם עומדת בניגוד ישיר להסברים פופולריים אחרים המבוססים על מחנק אשראי ממושך שהתפתח בעקבות "בועה" של נכסים מתנפחים. הם בוחנים את ההשלכות של ההשערה שלהם על סמך עדויות המצביעות על כך כי על אף הקשיים המתמשכים במגזר הבנקאות היפני, הוצאות ההון הרצויות היו ברובן ממומנות במלואן. הם מצביעים על כך שפעילותה האיטית של יפן צפויה להיות מובנת בצורה טובה יותר במונחים של "רמות נמוכות של הוצאות הון רצויות", ולא במונחים של מגבלות אשראי האוסרות על חברות לממן פרויקטים בעלי ערך נוכחי חיובי נטו (NPV). המדיניות המוניטרית או הפיסקלית אומנם עשויה להגדיל את הצריכה בטווח הקצר, אך אם צמיחת הפריון לא תגדל, קיים חשש לגיטימי שמדיניות כזו עלולה להפוך את יפן ממשק של צמיחה נמוכה-אינפלציה נמוכה למשק של צמיחה נמוכה-אינפלציה גבוהה.
ג'ניפר אן-אמיק.
הכלכלנית הפוליטית ג'ניפר אן-אמיק מנתחת את העלייה והנפילה של הכלכלה היפנית ומציינת כי מומחים יפניים לא היו מודעים לסיבות האפשריות לירידה הכלכלית של המדינה. במקום זאת, כדי להחזיר את כלכלת יפן לשגשוג כלכלי, קובעי המדיניות היו צריכים לנקוט במדיניות שתגרום תחילה לנזק בטווח קצר לעם ולממשל היפני.
מורשת.
לאחר המיתון הגדול בשנים 2007–2009, ממשלות והפרשנים המערביים רבים התייחסו לעשור האבוד של יפן כאל אפשרות כלכלית ל"הקפאת" מדינות מפותחות. ב-9 בפברואר 2009, בנאומו על ההשלכות הקשות שעומדות בפני הכלכלה האמריקנית לאחר בועת הדיור, נשיא ארצות הברית ברק אובמה ציין את "העשור האבוד" היפני כדוגמה לה המשק האמריקאי עלול להתמודד. בשנת 2010, נשיא הבנק הפדרלי של סנט לואיס, ג'יימס בולארד, הזהיר כי ארצות הברית נמצאת בסכנת "שקיעה בתוצאות דפלציוניות בסגנון היפני למשך השנים הקרובות".
מעל ל-25 שנה לאחר ההתרסקות הראשונית בשוק, יפן עדיין מרגישה את ההשפעות של העשור האבוד. עם זאת, מספר קובעי מדיניות יפנית ניסו להציע רפורמות כדי להתמודד עם החולי בכלכלה המקומית. לאחר שנבחר לראשות הממשלה בדצמבר 2012, הציג שינזו אבה את תוכנית הרפורמה המכונה "אבנומיקס", שביקשה להתמודד עם רבות מהסוגיות והתוצאות של העשור האבוד. "שלושת החצים" של הרפורמה עתידים להתייחס לאינפלציה הכרונית הנמוכה ביפן, לקיטון בתפוקת העובדים ביחס למדינות מפותחות אחרות, ואת הסוגיות הדמוגרפיות של האוכלוסייה המזדקנת.
תגובת המשקיעים לרפורמה שהוכרזה הייתה חזקה, ומדד ה"Nikkei 225" (שוק המניות היפני) זינק ל-20,000 נקודות במאי 2015, לעומת שפל של כ-9,000 נקודות בשנת 2008. הבנק המרכזי של יפן קבע יעד אינפלציה של 2%.
העשור השני של המאה ה-21 אופיין בצמיחה ברובו ובהתאוששות איטית וממושכת מהמיתון הגדול של 2007–2009. בשנת 2020 עם פרוץ מגפת הקורונה וקריסת הכלכלה העולמית, כלכלנים רבים הזהירו מפני
"עשור אבוד" נוסף בהתייחסותם לעשור השלישי של המאה ה-21, שעשוי להיות מושפע מהשלכות ארוכות טווח של מגפת הקורונה והמשבר הכלכלי.
יובנק
יובנק בע"מ, המוכר במותג U-Bank, היה בנק ישראלי שהתמקד במגזרי הבנקאות הפרטית ושוק ההון. הבנק
הוקם בשנת 1934 תחת השם "בנק א"י לתועלת האשראי בע"מ". בשנת 2004 נרכש על ידי קבוצת הבנק הבינלאומי, ובשנת 2015 מוזג לתוך הבנק הבינלאומי וחדל להתקיים כאישיות משפטית נפרדת. מאז הפך הבנק לחטיבה של הבנק הבינלאומי המתמקדת בבנקאות פרטית, ניהול נכסים ושוק ההון.
היסטוריה.
הבנק הוקם בשנת 1934 בבית לוין שבשדרות רוטשילד, תחת השם "בנק א"י לתועלת האשראי בע"מ". בשנת 1964 רכש בנק אוניקו את "בנק ארץ ישראל לתועלת אשראי" ושינה את שמו ל"בנק כללי לישראל". בשנת 1965 נרכש על ידי הבנקאי אדמונד אדולף דה רוטשילד, נכדו של הנדיב הידוע.
ב-1978 הבנק הונפק בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בינואר 1997 הבנק נרכש על ידי קבוצת הבנקאות Investec מדרום אפריקה, שמו שונה ל"בנק אינווסטק-כללי בע"מ", ובשנת 2000 ל"בנק אינווסטק (ישראל) בע"מ".
בדצמבר 2004 רכש הבנק הבינלאומי את השליטה בבנק, וגם את מניות הציבור במסגרת הצעת רכש מלאה. לאחר מכן שונה שוב שם הבנק ל"יובנק בע"מ".
בראשית שנת 2013 התארגנו עובדי הבנק במסגרת ההסתדרות ופתחו במשא ומתן להסדרת יחסי עבודה קיבוציים.
ביוני 2015 פורסמה הודעה לתקשורת על כך שדירקטוריון הבנק הבינלאומי אישר את מיזוג הבנק אל תוך הבנק הבינלאומי, שבוצע ב-30 בספטמבר 2015, ובכך חדל הבנק להתקיים כישות משפטית נפרדת והפך לחטיבה של הבנק הבינלאומי המתמקדת בבנקאות פרטית ושוק ההון.
תחומי הפעילות.
החל משנת 1989 עסק הבנק בבנקאות פרטית, המתמחה בלקוחות בעלי עושר פיננסי באופן בלעדי. כמו כן הבנק עסק בתחומי שוק ההון, ונחשב לאחד מחמשת הגופים המובילים בפעילות בניירות ערך בארץ. במשך השנים היו לבנק רק שלושה סניפים בירושלים, תל אביב וחיפה. ב-2007 הודיע הבנק הבינלאומי על פתיחת 12 סניפים של יובנק ללקוחות אמידים. עם מיזוג הפעילות לתוך הבנק הבינלאומי רובם נסגרו או מותגו מחדש כסניפי הבנק הבינלאומי.
חברות הבנות של הבנק הפעילו קרנות נאמנות, עסקו בחיתום, וכן סיפקו באמצעות אחת מהחברות הבנות שירותי נאמנות לכ-460 קרנות נאמנות המהוות 42% מענף קרנות הנאמנות בישראל.
הלמוט שון
בנק כללי לישראל
רגימנט הסקוטים אפורים המלכותי
אוגדה 38
טורקה
טוּרקה (באוקראינית: Турка; בפולנית: Turka; ביידיש: טארקע) היא עיירה בחבל לבוב שבמערב אוקראינה על גדתו של נהר סטרי. בסמוך אליה בגובה 900 מ' מעל פני הים נובע הנהר דניסטר. היא ממוקמת בהרי הקרפטים כ-30 קילומטרים מפסקת הבסקידים ובשטח גליציה המזרחית. טורקה היא היישוב המרכזי באזור כשסביבה 273 יישובים קטנים יותר.
תולדות העיירה.
עד אמצע המאה ה-15 היה האזור מיוער ושומם.
טורקה נזכרת בפעם הראשונה במאה ה-14 בתיאור מסעו של לאיוש הראשון שרצה לקצר דרכו להונגריה עבר דרך אזור זה ואיבד 40 סוסים בגלל רעב ועייפות.