היא עלתה לארץ ישראל ב-4 ביולי 1933. היא פגשה את האצן דוד ליכטבלאו אף הוא יליד פולין והשניים התחתנו ונשארו בארץ. בשנת 1943 נולדה לזוג בת בשם אביבה ליכטבלאו-בלס, ספורטאית מצטיינת, בעלת שלוש מדליות בהדיפת כדור ברזל משלוש מהמכביות, 2 כסף (השמינית 1969 והתשיעית 1973) ו-1 ארד (השישית 1961) ושחקנית נבחרת ישראל בכדורסל וקפטן הנבחרת ושחקנית מכבי תל אביב.
פרידה ברנסון
עליית הנאצים לשלטון
עליית הנאצים לשלטון (בגרמנית נקראת בדרך-כלל Machtergreifung, מַאכטאֶרגרַייפוּנג, קרי "תפיסת השלטון") הגיעה לשיאה ב-30 בינואר 1933, עם מינויו של אדולף היטלר לקנצלר גרמניה. לצעד זה, שמיד בהמשכו הפכה גרמניה הנאצית לדיקטטורה, קדמו מהלכים שנמשכו שנים אחדות, במהלך שלהי קיומה של רפובליקת ויימאר.
תחילת דרכו של היטלר במפלגה הנאצית.
בקיץ 1919 הוצב היטלר, שעדיין היה חייל מגויס בצבא הגרמני, במינכן בתפקיד סוכן סמוי לניפוי ההשפעה המרקסיסטית בשורות הצבא, על רקע הבהלה הכללית שפשׂתה בו בעקבות ניסיונות ההתקוממות הסוציאליסטיים במינכן ובברלין. לקראת סוף שנת 1919 הוטלה על היטלר המשימה להסתנן ולחקור קבוצה קטנה של אנשים במינכן בשם "מפלגת הפועלים הגרמנית". המושג שמשך את תשומת לבם של מפקדיו הייתה המילה "פועלים" בשם המפלגה, דבר שעורר חשד שמדובר בתנועה מרקסיסטית. היטלר גילה שקווי המפלגה תואמים לשלו - מפלגה לאומנית, פרו-מיליטריסטית ואנטישמית - והצטרף אליה. למרות התרשמותו שמדובר בארגון עלוב, נמשך היטלר לרעיונותיו של אחד ממייסדי המפלגה, אנטון דרקסלר, שטען כי המפלגה עומדת להיות תנועה חברתית גדולה ולא סתם מפלגה פוליטית. בחוסר הסדר ששרר בה ראה היטלר הזדמנות.
מרגע שהצטרף למפלגה, בשנת 1919, כשהוא כבר בן 30, החל לעבוד במלוא המרץ להבטיח את הצלחתה. הוא החל בגיוס חברים חדשים על ידי פרסום הזמנות לכנסים של המפלגה. בהדרגה הגיעו יותר ויותר אנשים לכינוסי המפלגה. באחת האסיפות עלה היטלר לנאום תוך ניצול יכולתו לסחוף אחריו מאזינים והרשים את מנהיגי המפלגה ואת הקהל. הנאום עורר התלהבות ומאותה נקודה הפך היטלר, בנאומיו הנרגשים ובאישיותו הבימתית והכריזמטית, למוקד המשיכה העיקרי של המפלגה.
בתחילת 1920, אחרי שעזב את שירותו הצבאי והתפנה לעיסוק מלא בקידום המפלגה, דחק היטלר במפלגה לקיים עצרת המונים, ביודעו שזו תהיה פרובוקציה בעיני הקומוניסטים. העצרת הסתיימה בהצלחה גדולה, שהביאה לחיזוק מעמדו במפלגה. במקביל, הגה היטלר את רעיון השימוש בסמל צלב הקרס בדגל המפלגה ושינה את שם המפלגה למפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית שנודעה מכאן בקיצור בשם המפלגה הנאצית. בכנס של המפלגה, שנערך ב-29 ביולי 1921, הוכרז היטלר לפיהרר של המפלגה הנאצית, תואר שנשא עמו לאורך כל הדרך.
ב-9 בנובמבר 1923 ניסו היטלר ומפלגתו לבצע פוטש בבוואריה, הפוטש במרתף הבירה. בהפיכה השתתף גם גיבור המלחמה אריך לודנדורף. אנשי חיל המחץ של המפלגה הקיפו את הבניין ובודדו את האזור. היטלר התפרץ לאולם הבירה כשבידו אקדח ולצידו אנשים חמושים ותומכים. מהומה פרצה באולם, היטלר עלה על השולחן, ירה ירייה מאקדחו לתקרת המרתף כדי להסב את תשומת לב הקהל. על פי עדויות של הנוכחים, הוא אמר: "המהפכה הלאומית התחילה. האולם נכבש על ידי 600 אנשים מזוינים. בל יעז איש לעזוב את המקום. אם לא ישרור שקט מיד, אצווה להעמיד מכונת ירייה ליד פתח היציאה."
בעקבות כישלון ההשתלטות על השלטון נאסר היטלר יחד עם מנהיגי המרד. היטלר נשפט בעוון של בגידה ונדון לחמש שנות מאסר, אולם הייתה לו האפשרות לשחרור מוקדם עם התנהגות טובה. בפועל, היטלר היה כלוא במצודת לנסדברג במשך 9 חודשים. כישלון הפוטש הרים את מעמדו כדמות פוליטית והמשפט מהווה סימן דרך משמעותי בקריירה הפוליטית של היטלר. תנאי המאסר היו תנאים קלים, הוא זכה לחדר משלו ולעוזר אישי שהיה אסיר בעצמו. במהלך תקופתו בשבי כתב את ספרו "מיין קמפף" - "מאבקי", שלימים הפך ל"אני מאמין" של הנאצים והיווה בסיס לדרכם ולאידאולוגיה שלהם. בספרו "מיין קמפף" האנטישמיות מהווה עמוד תווך, ובסיס ל"פילוסופיה" הפוליטית ולמשנתו של היטלר. לדבריו, "היהודים שואפים לשלוט בתבל כולה. פיזית, היהודים מהווים סכנה לטהרת הגזע הארי, שכן, היהודים הם בני גזע שמי, וזאת בניגוד לגזע הארי הטהור, גזע האדונים." בינתיים ירדה מפלגתו למחתרת. היטלר החליט לנסות ולתפוס את השלטון בדרך דמוקרטית.
דעיכתה של רפובליקת ויימאר.
ב-1928 זכתה המפלגה הנאצית ב–12 צירים בפרלמנט. ב–1929 מנתה המפלגה 100 אלף איש. באותה שנה הכה בעולם השפל הגדול ומצבה של גרמניה היה גרוע: אבטלה גדולה, התמוטטות חברות ומפעלים, גירעון תקציבי ועוני שהלך והתפשט ברחבי המדינה. באוקטובר 1929 מת שר החוץ גוסטב שטרזמן, שהיה קנצלר גרמניה ב-1923. אחרי נפילת ממשלתו של הרמן מילר עלו לשלטון שלושה ראשי ממשלה נוספים, שהתקשו בפתרון הבעיה הכלכלית, והכשירו את הקרקע למינויו של היטלר לקנצלר.
השפל הגדול גרם לפילוג בין המפלגות, דווקא כאשר נדרשה אחדות לפתרון הבעיות שהיו גדולות מכפי מידתה של כל מפלגה בודדת. ב-30 במרץ 1930 נבחר היינריך ברינינג לראש ממשלה. למרות הצורך הגדול בתוכנית כלכלית, נתקל ברינינג בהתנגדות גדולה מצד האופוזיציה. כדי לצאת מהמצב שאליו נקלע, הוא ניגש לנשיא וביקש ממנו להפעיל את סעיף 48 לחוקה, שהיה הפעלת מצב חירום, ואיפשר שלטון באמצעות צווי חירום. בקשה זו גרמה למהומה גדולה בגרמניה והאופוזיציה דרשה שמצב החירום יבוטל לאלתר.
כמוצא אחרון, ביולי 1930 פנה ברינינג לנשיא הינדנבורג וביקש ממנו לפזר את הרייכסטאג (הפרלמנט הגרמני) וללכת לבחירות חדשות. התאריך לבחירות החדשות נקבע ל-14 בספטמבר 1930. בשלב זה עייפו תושבי גרמניה מהמצב הפוליטי שנוצר בברלין ומהסבל, העוני והרעב ששררו בעם. הם פנו למוצא קיצוני, ותמכו בצורה נרחבת במפלגה הנאצית. המפלגה קיבלה 107 צירים בפרלמנט, ובכך הפכה למפלגה השנייה בגודלה. הדבר הוביל להתחזקות התעמולה הנאצית ברחבי גרמניה.
בפני הרפובליקאים עמדה בעיה נוספת. בשנת 1932 עמדו להיערך בחירות לנשיאות, אך פאול פון הינדנבורג, שהיה הדבק שעדיין החזיק את הדמוקרטים בשלטון, הלך והזדקן ולא היה מעוניין בכהונה נוספת. גם אם ניתן היה לשכנעו לרוץ לכהונה נוספת, הוא היה מסיימה בגיל 92. אם היה מת לפני תום הכהונה, תרחיש שהיה סביר, היה עלול היטלר, שהכריז על התמודדותו לנשיאות, להתמנות לנשיא ללא בחירות. למרות כל אלו, לבסוף רץ הינדנבורג לכהונה נוספת. מולו התמודד היטלר, אשר הצליח לכפות סיבוב שני, כיוון שהינדנבורג קיבל פחות ממחצית הקולות. בסיבוב השני הינדנבורג אמנם זכה ברוב המיוחל, אך כוחו של היטלר עלה - 36 אחוז מן הבוחרים הגרמנים נתנו לו את קולם.
ברינינג סולק מראשות הממשלה ב-29 במאי 1932 לטובת פרנץ פון פאפן, פוליטיקאי שמרני, מן הספסלים האחוריים במפלגתו של ברינינג, אשר "הוכתר" על ידי הינדנבורג ויועץ הסתרים שלו, קורט פון שלייכר. פון פאפן שלט מ-1 ביוני 1932 עד 2 בדצמבר 1932. הוא הרכיב את הממשלה מתומכי הימין והאריסטוקרטיה השמרנית. הוא פירק את הממשלה הפרוסית וביטל את האוטונומיה הפרוסית. הוא הורה על עונש מוות למי שיפעל באלימות וטרור, אך התקשה לאכוף את הוראותיו. בבחירות לרייכסטאג אותה שנה המפלגה הנאצית קיבלה 230 צירים, ואופוזיציה חזקה בהנהגת היטלר הביאה להתפטרותו של פון פאפן.
גנרל שלייכר, אשר החליף את פון פאפן, שלט מ-3 בדצמבר 1932 עד 29 בינואר 1933. הוא פתח בניסיון לרפורמות כלכליות, מה שהוביל לביקורת קשה על מדיניותו מצד היונקרים ואנשי התעשייה. פון פאפן ראה בכך הזדמנות להפיל את שלייכר ודרש את שיתוף היטלר בשלטון, על מנת להחזיק בהגה השלטון בעצמו (כסגן הקנצלר, והשולט ברוב השמרני בממשלה הנאצית). שלייכר התפטר לאחר שהנשיא סירב לדרישתו לפזר את הפרלמנט ולהכריז על המפלגה הנאצית ועל המפלגה הקומוניסטית כבלתי חוקיות. נראה כי איש מלבד היטלר לא יכול היה להשתלט על המצב ולכן, לאחר שקיבל הכשר מפון פאפן ומבנו של הינדנבורג, אוסקר, שהיה בעל השפעה ממשית על אביו, הוזמן היטלר למשרדו של הינדנבורג. ב-30 בינואר 1933 הפך היטלר לקנצלר גרמניה.
"במינוי היטלר לראש הממשלה, מסרת את ארצנו הקדושה לאחד הדמגוגים הגדולים בכל הזמנים. אני מנבא לך שאיש רע זה יוביל את הרייך לתהום ויגרום לחורבן אומתנו. הדורות הבאים יקללו אותך בקברך על פעולתך זו", כתב אז גנרל אריך לודנדורף להינדנבורג. ואכן, בתוך מספר חודשים פירק היטלר את היסודות הדמוקרטיים והליברליים. תמה תקופת רפובליקת ויימאר, והחלה תקופת הרייך השלישי.
ביסוס המשטר הנאצי הדיקטטורי.
כבר בחודש פברואר 1933 החל תהליך הפיכת המשטר בגרמניה לדיקטטורי. הרמן גרינג מונה לשר הפנים של פרוסיה ובכך היה ראשון מבין חברי מפלגה רבים שימונו לתפקיד ציבורי. בשנים הבאות אויש רוב מנגנון המדינה על ידי נאצים. בחודש פברואר יצאה תקנת החירום הראשונה מני רבות "למען הגנת העם הגרמני". התקנה הסמיכה את שר הפנים לאסור אסיפות ופרסומים העלולים לפגוע בביטחון המדינה.