במהלך השנים הפך קולייר לחלק אינטגרלי ממשפחתו של תומאס הנרי האקסלי. קולייר נשא את שתי בנותיו של הקסלי והיה ידיד קרוב של בנו, הסופר לאונרד הקסלי. בשנת 1879 נשא קולייר את מריאן (מאדי) הקסלי, שהייתה אף היא ציירת ולמדה עמו בבית הספר לאמנות סלייד. לאחר הולדת בתם היחידה ג'ויס סבלה מריאן מדיכאון שלאחר לידה. היא נסעה לקבל טיפול בפריז אולם שם חלתה בדלקת ריאות ונפטרה בשנת 1887.
בשנת 1889 קולייר נשא את אחותה הצעירה של מריאן, אתל הקסלי. מכיוון שנישואין כאלה (לאחות אישה שנפטרה) היו אסורים באנגליה עד לשנת 1907 הטקס התקיים בנורווגיה. מנישואין אלה נולדו לקולייר בת ובן (סר לורנס קולייר, אשר כיהן כשגריר הבריטי בנורווגיה בין 1941-1951).
יצירתו.
המודלים.
מגוון הסובייקטים שצייר קולייר היה רחב מאוד. בשנת 1893 צייר, בין היתר, את הבישופ משרוסברי (סר לאבלס סטיימר), את סר ג'ון לובוק, את סר אדוארד אוגוסטוס אינגלפילד (אדמירל וחוקר האזור הארקטי).
קולייר צייר גם אישים בכירים ברשויות השלטון השונות. בשנת 1901 צייר את דיוקנו של דוכס יורק, לימים ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת. כמו כן צייר שני לורד צ'נסלורים (רוזן סלבורן בשנת 1882, ורוזן האלסבורי בשנת 1897), את יושב ראש בית הנבחרים הבריטי ויליאם גאלי (1897), את נשיא בתי המשפט לורד אלוורסטון (1912), ואת שומר המגילות (ראש בית המשפט לערעורים) סר ג'ורג' ג'סל (1881).
עוד צייר את הסופר רודיארד קיפלינג, את הצייר, שהיה ידידו ומורו, לורנס אלמה-טדמה, את השחקנים ג'ון לורנס טול הרברט בירבום טרי, ומדג' קנדל, את ראשי מוסדות החינוך בייליול קולג' (אדוארד קיירד), ואדהם קולג' ואיטון קולג', אנשי צבא כמו הוריישו קיצ'נר, שני מהרג'ות, מדענים כמו צ'ארלס דרווין, תומאס הנרי האקסלי, ג'יימס ג'ול ועוד.
עותק של פנקס המודלים של קולייר שהוכן בשנת 1962 (המקור מצוי בידי המשפחה) נמצא בגלריית הדיוקנאות הלאומית (לונדון). בפנקס ישנו תיעוד בכתב ידו של האמן של כל הדיוקנאות שצייר, לרבות שם הסובייקט, תאריך, שכר ופרטים על תצוגות חשובות של הציור.
היחס ליצירתו לאחר מותו.
קולייר נפטר בשנת 1934. הערך עליו במילון הביוגרפיה הלאומית (כרך שפורסם בשנת 1949) משווה את עבודתו לזו של פרנק הול בשל טקסיותה. אבחנה זו נכונה, עם זאת, רק ביחס לדיוקנאות של גברים בוגרים (להבדיל מדיוקנאות של גברים צעירים, נשים וילדים וציורים אחרים).
ג'פרי אשטן בערך שכתב עליו בכרך 7 של המילון לאמנות (1996), מעיר כי לא ניתן להבחין במשיכות המכחול של קולייר וכי מדובר ב"שימוש לא מרגש ותפל בצבע" אבל בה בעת משבח את "חוש הצבע" המפתיע והחזק של האמן היוצר תחושה מציאותית - הן מבחינת המראה והן מבחינת הלך הרוח.
המילון של ציירי הדיוקנאות בבריטניה עד לשנת 1920 (פורסם בשנת 1997) מתאר את הדיוקנאות של קולייר כציורים שבהם נעשה שימוש מרענן באור וצבע.
נגישות.
ששה-עשר דיוקנאות של קולייר מוצגים בגלריית הדיוקנאות הלאומית (לונדון), שניים בגלריית טייט, ודיוקן עצמי מוצג בגלריית אופיצי.
ציורים אחרים נמצאים אף הם בבתים ובמוסדות הפתוחים לציבור. לדוגמה, דיוקנו של רוזן אונסלו (1903) מוצג בקלנדון פארק; דיוקנו של צ'ארלס מנדר מוצג באחוזת אולפן; דיוקנה של קליטמנסטרה מצוי בגלריית גילדהול בלונדון.
העתקים של עבודות רבות מצויים בספריית היינץ בגלריית הדיוקנאות הלאומית. מבחר יצירות מופיעות בספרו של פולוק The Art of the Honourable John Collier משנת 1914.
פליגורסקיט
פליגורסקיט או גם אטאפולגיט הוא מינרל פילוסיליקטי - (סיליקט במבנה בצורת לוחיות), אחד מסוגי מינרלי החרסית.
תכונות.
הרכב וקריסטלוגרפיה.
נוסחת המבנה הכימי של הפליגורסקיט היא (Mg,Al)2Si4O10(OH)•4(H2O).
הפליגורסקיט מתגבש במערכת המונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית רגילה" formula_1, וחבורת סימטריות מרחבית "C2/m". הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=12.78, b=17.86Å, c=5.24Å, וגודלה של זווית β הוא 95:78°.
המבנה הפנימי של הפליגורסקיט, כמו של המינרלים בקבוצת המינרלים הפילוסיליקטיים, הוא של לוחיות זעירות ברוחב של מספר אנגסטרם. כל לוחיות בנויה משני סוגי שכבות:
הסוג הראשון הוא שכבה של טטרהדרונים של סיליקה (SiO4). שלושה מתוך ארבעת אטומי החמצן שבסיליקה נמצאים במישור השכבה ומתחברים לאטומי חמצן של הטטרהדרונים האחרים באותה שכבה ויוצרים בכך רשת של משושים. אטום החמצן הרביעי בסיליקה המהווה את הקודקוד הרביעי של הטטרהדרון מתקשר עם השכבה הבאה, כאשר כל אטומי החמצן "מצביעים" באותו כיוון. אלומיניום מחליף לעיתים את הצורן בטטרהדרונים. משום שהצורן הוא ארבע־ערכי בעוד שהאלומיניום הוא שלוש־ערכי נדרש פיצוי חשמלי שבא בצורת קטיון מגנזיום.
הסוג השני הוא שכבה הבנויה מאוקטהדרונים (גופים בעלי שמונה מישורים) שבמרכזם אלומיניום ולעיתים מגנזיום המוקפים באטומים של חמצן או בקבוצת ההידרוקסיל (OH).
בפליגורסקיט שכבה אחת של אוקטהדרונים מקושרת משני צדדיה לשתי שכבות של טטרהדרונים, מצב המכונה חרסית של 2:1. בין הלוחיות מפרידה שכבת ביניים המכילה מים או יונים ספוחים. גביש המינרל בנוי מלוחיות הנערמות זו על גבי זו וביניהן יש שכבות ביניים.
הפליגורסקיט מסווג כמינרל חרסית הן משום שהוא מצוי בקרקע כמו מינרלי חרסית, והן משום שמאפייניו דומים למינרלי חרסית אחרים, אבל בניגוד למינרלי חרסית אחרים הוא יוצר גבישים גדולים יחסית.
תכונות פיזיקליות.
הגבישים דמויי כפיסים, פחוסים ומוארכים עד ס"מ אורך. המינרל מופיע גם בצורה סיבית, לרוב בצורת "עור הרים" (mountain leather, צורה המופיעה גם במינרלים אחרים כדוגמת טרמוליט ואקטינוליט), צורה מיוחדת שבה סיבי הפליגורסקיט יוצרים מארג הדומה בצורה ובתחושה לפיסת לבד שלפעמים צמודים אליו גבישי קלציט שנראה כאילו נארגו לתוך מרקם הבד כמו חרוזי זכוכית, כמו כן כמסה חסרת צורה. לפליגורסקיט יש פצילות טובה בכיוון אחד ({110}). הקשיות של המינרל נמוכה, 2.5-2 בסולם מוס. משקלו הסגולי הממוצע 2.15 גרם לסמ"ק.
תכונות אופטיות.
אופטית המינרל הוא דו-צירי שלילי. מקדמי השבירה של הפליגורסקיט הם: nα=1.522-1.528, nβ=1.530-1.546 ו-nγ=1.533-1.548. גבישי הפליגורסקיט שקופים למחצה, צבעם בדרך כלל הוא בגוונים של לבן, סגול בהיר עד אפרפר, צהבהב וירוק-אפור. בשקף מנוסר הפליגורסקיט חסר צבע. הברק של הפליגורסקיט הוא שעוותי, אדמתי, משיי עד עמום. הפליגורסקיט ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) בסוגים הצבעוניים יותר, הגוון של המינרל מזווית אחת (X) הוא צהוב חיוור וצהוב-ירוק חיוור מזוויות אחרות (Y ו-Z).
גילוי ומקור השם.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1862 במכרה סמוך לנהר פופובקה, ליד פליגורסקייה במחוז פרם שבהרי אורל שברוסיה. הדוגמית הראשונה מצויה כיום במכון המכרות שבסנקט פטרבורג שברוסיה. המינרל קרוי על שם המקום בו נתגלה לראשונה.
המינרל קרוי גם אטאפולגיט על שם העיירה אטאפולגוס בקצה הדרום מערבי של מדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית, שם המינרל נפוץ.
שימושים.
שימושים היסטוריים.
פליגורסקיט היה רכיב מרכזי בפיגמנט (יחד עם תמצית מהצמח "Indigofera suffruticosa") הקרוי "כחול מאיה", שבו נעשה שימוש בקדרות, פיסול, ציורי קיר ובייחוד באריגי המאיה של תרבות המאיה באמריקה התיכונה. המאיה גם עשו שימוש במינרל כתרופה למחלות מסוימות וכתוסף לחימר שממנו יצרו את כלי הקדרות. המקור לפליגורסקיט באזור בו שכנו בני המאיה לא היה מוכר עד שנות ה-60 של המאה ה-20 כאשר הוא נתגלה בסנוטה (בורות טבעיים המלאים בדרך כלל במים) בחצי האי יוקטן סמוך לעיירה סקלום (Sacalum). אתר אפשרי נוסף נתגלה בשנת 2005 סמוך לטיקול (Ticul) ביוקטן.
הפיגמנט המלאכותי "מאיה כחול" יוצר גם באזורים אחרים של אמריקה התיכונה ונעשה בו שימוש גם בתרבויות אחרות, כדוגמת האצטקים של מרכז מקסיקו. צבע כחול זה המופיע בקודקסים של המאיה ושל האצטקים, ובכתבי יד מתחילת התקופה הקולוניאלית, יוצר בעיקר על ידי תערובת של עלי "Indigofera suffruticosa" יחד עם פליגורסקיט, עם תוספת של כמויות קטנות של מינרלים אחרים. קורבנות אדם בפולחנים נצבעו לעיתים קרובות בפיגמנט כחול זה.
שימושים מודרניים.
הפליגורסקיט הוא אחד הסוגים של תערובת החרסיות המשמשת לטיהור שמנים מן החי והצומח הקרויה באנגלית fuller's earth (אדמת פולר). ארצות הברית היא היצרן העולמי העיקרי של חומר זה (כ-70% מהתפוקה העולמית). פליגורסקיט (או ליתר דיוק האטאפולגיט) נכרה באזור העיירה אטאפולגוס בקצה הדרום מערבי של מדינת ג'ורג'יה. חרסיות אטאפולגיט המצויות במחוז מיגס-קווינסי (Meigs-Quincy) הם קבוצות של חלקיקי פליגורסקיט שאורכן בין 2 ל-3 מיקרון וקוטרן פחות מ-30 אנגסטרם. החבילות מוקפות במארג של חרסיות סמקטיט המסוגלות להתנפח מעט.
חרסית אטאפולגיט היא תרכובת של מינרלים מקבוצת הסמקטיט עם פליגורסקיט. המינרלים בקבוצת הסמקטיט הם חרסיות שהסריג שלהם יכול להתרחב במים. הבנטוניט הוא השם הקיבוצי המוכר ביותר למינרלים מקבוצה זו. מרכיב הפליגורסקיט בתערובת זו מופיע כגבישים דקים דמויי מחטים שאינם מתנפחים או מתרחבים במים. אטאפולגיט יוצר מבנים של ג'ל במים מלוחים או מתוקים על ידי יצירת מבנה סריגי של חלקיקים הקשורים בקשרי מימן. שלא כמו הבנטוניט, האטאפולגיט יוצר מבנה ג'ל גם במים מלוחים ונעשה בו שימוש בבוץ קידוח עבור קידוחים בתצורות ספוגות במלח. ניתן להתייחס אל חלקיקי הפליגורסקיט כחלקיקים טעונים במטענים שליליים וחיוביים. הקשר שבין מטענים מתחלפים אלו המאפשר להם ליצור תרחיפים של ג'ל במים מתוקים ומלוחים.