במקביל, ארבע פולייס מצפון חצי האי הפלופונסי: דימי, פאראי, פאטראי (הגייה מודרנית: פטרס) וטריטאיה החיו ברית עתיקה שהתפרקה בסוף המאה ה-4 לפנה"ס. ערים אלה התאחדו בברית בשנת 280/281 לפנה"ס שקיבלה את השם הליגה האכאית, על שם האזור - אכאיה שבו שכנו. בניגוד לבריתות של התקופה הקלאסית, הברית הזאת (כמו גם הברית האייטולית) לא התבססה על עיר מרכזית אחת שביקשה לבסס את כוחה בעזרת הברית, אלא כיישות מדינית פדרלית. תחילה ההצטרפות לברית הייתה מהוססת ואפילו לא כל הערים באכאיה הצטרפו אליה, אך ברבות השנים התפתחה ברית זו לאחד הכוחות המדיניים החשובים ביותר ביוון העתיקה.
התפשטות הליגה האיטולית.
האיטולים שהצליחו לשמור על עצמאותם במהלך מלחמות הדיאדוכים ויצאו עם ידם על העליונה במאבק מול הגאלים חשו בטוחים מספיק להרחיב את שליטתם במרכז יוון. האייטולים מיהרו לנצל חלון הזדמנויות שנפער עבורם: הכס המוקדוני היה רעוע והתנדנד בין טוענים שונים לכתר. פירוס, מלך אפירוס היה עסוק במלחמתו ברומאים. ואילו האייטולים עצמם נהנו מיוקרה רבה שהתלוותה לניצחונם על הגאלים.
המקורות מתעדים רישום של נציגים איטולים באמפיקטיונה של דלפי, שבה לא הופיעו לפני כן, ככל הנראה כהוקרת תודה על הדיפת הגאלים מדלפי. ייתכן שאלה מרמזים על גידול בגודל השטח האיטולי מבחינה גאוגרפית הליגה הייתה די מוגבלת ביכולת ההתפשטות שלה. דרומית מזרחית לה נמצאה הליגה הבויוטית שאיבדה אמנם מעצמתה, אך עדיין הייתה חזקה למדי. בצפון מערב שכנה פוקיס ששמרה על עצמאותה. מדרום הים ואילו מהמזרח נמצאו שטחי התסלים. אי לכך, כיוון ההתפשטות שנבחר היה צפוני. הראשונה להצטרף הייתה דולופיה (Δολοπία). לאחר מכן שילבו האייטולים את אייניס (כיום אנידה) הסמוכה ללאמיה בקרבת החלק הצפוני של עמק הספרכיוס. אייניס שולבה בליגה במהלך חורף 273/2, ייתכן במקביל למלחמה בין פירוס מלך אפירוס ואנטיגונס השני גונאטס.
דוריס ולוקריס שולבו אף הן בשנת 270 לפנה"ס. השילוב של לוקריס היה איטי. הקהילות של לוקריס היו מאורגנות בכעשרים יישובים ונראה שנחתם הסכם עם כל קהילה בנפרד. אקרנאניה הייתה הבאה בתור. לפני כן הייתה תחת חסותה של אפירוס, אך לאחר מותו של מלכה הנמרץ, פירוס, חשה עצמה מבודדת וביקשה את החסות האייטולית. נראה שההסכם היטיב עם שני הצדדים ואקרנאניה נכנסה אליו מרצונה החופשי.
בסוף תהליך ההתפשטות הליגה התבססה כמדינה פדרלית עם כינוסים דמוקרטיים שנערכו פעמים בשנה ובהם הוחלט על עניינים החשובים של הליגה. לצד הכינוסים הכללים פעלה באופן קבוע מועצה מצומצמת בשם אפוקטוי (apoketoi).
המלחמה הכרמונידית.
המלחמה הכרמונידית (267 לפנה"ס - 261 לפנה"ס), שנקראת על שמו של כרמונידס (Χρεμωνίδης; Chremonides) מצביא ומדינאי אתונאי בן המאה השלישית לפנה"ס, התנהלה בין מוקדון לברית צבאית בין אתונה, ספרטה ומצרים. התעמולה של כרמונידס הדגישה את החירות ושחרור מהתערבות המוקדונים בענייניהם הפנימיים של היוונים אך למעשה, שורשי המאבק נעוצים בניסיונות בית תלמי להתערב בשליטה המוקדונית בארץ האם היוונית. התלמיים פתחו במסע תעמולה אנטי-מוקדוני נרחב והצליחו להביא לברית בין אתונה לספרטה.
אנטיגונוס ניצל היטב את יתרונותיו האסטרטגיים: מצרים הייתה מרוחקת ולא היה לה גבול משותף עם יוון, לכן כל סיוע היה חייב לעבור דרך הים. אמנם הייתה למצרים אחיזה קטנה בפלופונסוס במתאנה אשר נמצאת בחצי אי קטן בפלופונסוס לא רחוק מאטיקה, אך שליטת הצי המוקדוני מנעה מהתלמיים את העברת התגבורות לאטיקה. בנוסף, פתח אנטיגונוס במערכה דיפלומטית והתקרב לאנטיוכוס השני שיזם מלחמה חדשה בסוריה נגד המצרים, מה שחייב את העברת מוקד העניין של מצרים קרוב לביתה.
תחילה מנע הצי מוקדוני הנחתת גייסות מצריים משמעותיים באטיקה ובהמשך אף הביס את הצי התלמיי לחופי האי קוס. הצי האתונאי שהיה הגדול ביותר ביוון בתקופה הקלאסית איבד את עצמאותה במלחמת לאמיה וחדל מלהתקיים הלכה למעשה ולא היה יריב של ממש לצי המוקדוני. הספרטנים לא הצליחו לפרוץ את המחסום המוקדוני החזק באיסתמוס של קורינתוס שנשלט על ידי חיל מצב מקדוני חזק. היות שלא היה להם צי משלהם והצי המוקדוני מנע את חיבור הצי התלמיי עם יוון, לא נותרה להם ברירה, אלא לחזור כלעומת שבאו. אלכסנדר השני, מלך אפירוס, בנו של פירוס, חידש את המאבק במוקדון שהחל אביו וניסה לנצל את מעבר עיקר הגייסות המוקדוניים דרומה לעבר אטיקה ותקף את מוקדון, אך נהדף על ידי יורש העצר של אנטיגונוס, דמטריוס השני איטוליקוס (Demetrius II Aetolicus).
כך יצא שעיקר נטל המלחמה נפל על כתפיה של אתונה. הכוחות המצריים המעטים שכן הצליחו לנחות בחופי אטיקה הופנו להגנת המשאבים הקיימים ולא נוצלו להרחבת הפעילות מעבר לגבולות אטיקה. חילותיו של אנטיגונוס השני גונאטס חנקו לאט לאט את ההתנגדות האתונאית ולאחר תבוסת הצי המצרי לא נותרה להם ברירה, אלא להיכנע. כרמונידס ברח למצרים ואילו באתונה עצמה הוקם משטר ידידותי למוקדון. מציתי המלחמה נענשו וחלקם הוצאו להורג.
התערערות ההגמוניה המוקדונית ביוון.
התרחבות הליגות היווניות.
לניצחון במלחמה הכרמונידית היו השפעות ארוכות טווח על ההיסטוריה היוונית. כישלון שיתוף הפעולה בין אתונה לספרטה הותיר את מוקדון ככוח הדומיננטי ביוון. אחיזתה בקורינתוס הייתה חזקה מאי פעם ואתונה נאלצה לסבול חיל מצב מוקדוני שהוצב במספר מקומות באטיקה, במיוחד בגבעת המוניכיה למניעת התמרדות עתידית, אמנם חיל המצב המוקדוני נסוג מגבעת המוזיאון בשנת 256/5 לפנה"ס, אך עיקר הכוח המוקדוני נותר והשפעת מוקדון באתונה נותרה איתנה. הברית שכונן אריאוס התפוררה. הייתה זו הפעם האחרונה שבה ספרטה הצליחה לכונן ברית צבאית משמעותית. מותו של אראוס בקרב נגד המוקדונים (264/3 לפנה"ס) הותיר את ספרטה חשופה. התרופפות השליטה הספרטנית במגלופוליס הביאה לעלייתו של הטיראן אריסטודמוס במגלופוליס. התקפתו של אקרוטאטוס השני (Acrotatus), מלכה של ספרטה, על מגלפוליס בשנת 262 לפנה"ס הסתיימה בתבוסתו ובמותו בקרב. אריסטודמוס לא הסתפק בהדיפת ההתקפה הספרטנית על מגלופוליס, אלא יזם פשיטה נועזת נגד ספרטה שהסתיימה בניצחונו ובבזיזת אוצרותיה של ספרטה.
המוקדונים שמרו על אחיזתם ביוון בעיקר על ידי תמיכה במשטרים טיראניים. לאחר הניצחון במלחמה הכרמונידית המשיכו המוקדונים במגמה זו. התלמיים המשיכו אמנם להחזיק במתאנה, אך זה לא היווה איום של ממש על מוקדון. מצב זה הופר בשנת 251 לפנה"ס. בחור צעיר בשם אראטוס הוביל הפיכה דמוקרטית מוצלחת, בתמיכה כלכלית של המצרים או של המוקדונים שייתכן שניסו לקשור יחסים טובים עם הליגה האכאית נגד הטיראן של סיקיון, ניקוקלס (יוונית: Νικοκλῆς). עד מהרה, השתלבה סיקיון בהנהגתו של אראטוס בליגה האכאית.
האחיזה המוקדונית בארץ האם התערערה לאחר מותו של קראטרוס, אחיו למחצה של אנטיגונוס השני גונאטס. קראטרוס שמר על נאמנות לאחיו המלך ופעל באופן לויאלי, מיתן את ההתנגדות היוונית במוקדון וניסה לשפר את מעמדה של מוקדון ביוון. אלכסנדר, בנו של קראטרוס שירש אותו בשנת 250 לפנה"ס. אלכסנדר, לא נהג כמו אביו. הוא מרד במוקדון הכריז על עצמאות (ככל הנראה 249 לפנה"ס), ייתכן שאף בתמיכת התלמיים. המרד היה אסון מדיני כבד לאנטיגונוס: שני חילות מצב חשובים האחד בכלקיס והשני בקורנתוס, שבה קבע אלכסנדר את מושבו, עברו לצדו של אלכסנדר, אם כי חיל המצב בפיראוס שמר על נאמנות לאנטיגונוס. אלכסנדר מיהר לנצל את שעת הכושר ופתח במסע תעמולה נמרץ במסגרתו אף הסיג חילות מצב מכמה ערים. לאחר מכן, פתח במסע מלחמה ביוון עצמה ותקף את ארגוס ואת אתונה. כישלונו של אנטיגונוס להגן על החזקותיו, שהיה עסוק במלחמה הסורית השלישית (246 לפנה"ס - 241 לפנה"ס) לצדה של האימפריה הסלאוקית נגד מצרים, ערערה את אחיזתו ביוון. עם זאת, שלטונו של אלכסנדר לא האריך ימים. הוא נפטר בשנת 245 לפנה"ס. ניקאה, אלמנתו של אלכסנדר התחתנה עם דמטריוס איטוליקוס, בנו של אנטיגונוס, שמעמדו התחזק לאחר ניצחון בקרב אנדרוס (246 לפנה"ס), והשליטה בקורינתוס חזרה לידיים מוקדוניות.
איטולים המשיכו בהרחבת הליגה שלהם. בשנת 255 לפנה"ס נכרתה הברית הראשונה בין הליגה האיטולית לישות מדינית מחוץ ליבשת. הייתה זו כיוס שבאה בברית עם הליגה האיטולית. בנוסף, לחצו האיטולים על הליגה הבויאוטית להצטרף אליהם. הבויאוטים ניסו להתנגד ואף כרתו ברית צבאית עם הליגה האכאית (245 לפנה"ס). אראטוס שלח חיל משלוח לעזרת הבויאוטים. חיל המשלוח האכאי פלש ללוקריס כדי לאגף את האיטולים ולמשוך חלק מכוחותיהם, אך עזרה אכאית לא הצילה את הבויאוטים. הבויאוטים הובסו קרב כירונאה ונאלצו לוותר על עצמאותם.
זמן קצר לאחר מכן ניצל אראטוס את מותו של אלכסנדר בקורינתוס (245 לפנה"ס) ותקף בהפתעה בשנת 243 לפנה"ס את קורינתוס. הניצחון האכאי היה שלם. השליטה בקורינתוס נשמטה מידיה של מוקדון ואכאים זכו בשלל רב וחשוב מכך ביוקרה מדינית. המוקדונים החליטו לא להגיב בכוח על ההתקפה האכאית, אלא קשרו במקום ברית עם הליגה האיטולית, שיחסה אל האכאים התדרדר עקב התערבותו של אראטוס בענייני בויאוטיה.
בסופו של דבר, המאבק בין הליגה האיטולית לליגה האכאית הגיע לסיום ובשנת 239 לפנה"ס נכרתה ברית ביניהן. פרטי ההסכם לא השתמרו, אך נראה שהיא כוונה ולו מן הפה אל החוץ כנגד מוקדון. כמו כן, ששתי הליגות החשובות חילקו בינן לבין עצמן את אזורי ההשפעה ביוון והתחייבו על עזרה צבאית הדדית.