הסלט פעלה בכמה דרכים שונות למען קידומן של נשים.
בתחום תעשיית ההנדסה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, שכנעה מעסיקים ומוסדות הנדסה כי לנשים יש את היכולת והכושר השכלי לעבודת הנדסה קלה. הסלט ראתה כי בזמן המלחמה גברים רבים שירתו כחיילים בצבא ונשים תפסו את מקומם וקיבלו הזדמנות לעבוד בתפקידי הנדסה שנחשבו כ"גבריים". בתום המלחמה, עם חזרתם של הגברים מהמלחמה לשוק העבודה, חזרו הנשים לעבודות משק הבית והיו מתוסכלות מכך. הסלט הצביעה על כך שבהעסקת נשים בתעשייה זו יש מה להרוויח.
שיפור איכות החיים של עקרות בית באמצעו שימוש במכשירי חשמל.
כבר בילדותה הסלט שמה לב כיצד אמה מנהלת את משק הבית ללא סיוע של מכונות. הסלט הבינה כי החשמל הוא מקור כוח חדש שיכול לסייע גם לנשים בעבודת הבית, ולכן היא שאלה במגזין שערכה – ‘The Woman Engineer' של הארגון WES, איזה מכשירי חשמל יוכלו להקל על נשים העובדות במשק הבית.
בנוסף, ייסדה ארגון בשם "Electrical Association for Women" אשר כאמור פעל להעלאת המודעות בקרב נשים לאפשרות לשימוש בחשמל בעבודות משק הבית, באופן שהקל עליהן. ארגון זה ערך הרצאות, פרסם ספרים ומגזינים המנחים ומסבירים על שימוש נכון ובטוח בחשמל במשק הבית ועודד נשים להשתמש במכשירי חשמל.
תמיכה בנשים בשוק העבודה.
הסלט עבדה בארגון לנשות עסקים ומומחיות שקידם את השתלבותן של נשים בשוק העבודה. ארגון זה ממשיך לפעול עד היום.
יניב עמר
יניב עמר (נולד ב-1987) הוא אמן רב תחומי ישראלי ממוצא צרפתי.
ביוגרפיה.
נולד בצרפת בשנת 1987. בין השנים 2011 ו-2015 למד לתואר ראשון בשנקר אותו סיים בהצטיינות. זוכה פרס האמן הצעיר מטעם משרד התרבות והספורט לשנת 2019.
עבודתו.
יניב עמר יוצר מיצבים תלויי מקום בתוך אתרים היסטוריים ומקומות נטושים העומדים לפני הריסה. הוא עובד עם ממצאים מקומיים ובטכניקות שונות, בתקופה ממושכות וקצובות.
בפרויקט הגמר שלו יצר יחד עם לימור תמיר את המיצב "שירותי סיכה ורחצה" שנבנה במוסף נטוש סמוך למכללת שנקר, בצומת עלית ברמת גן. האמנים עבדו עבדו במשך שמונה חודשים בהם גידלו חיות ושימרו חפצים שונים בצנצנות פורמלין, סיידו את הקירות המקולפים והצמיחו גינות ירק ופרחים.
עבודותיו של עמר מתפקדות כמאמר מחקרי-חזות, הוא מחבר בין שיטות מסורתיות לטכנולוגיה ובאמצעותם מעביר ביקורת על התרבות בה אנו חיים. בשנת 2016 המשיך יניב עמר את שיתוף הפעולה עם לימור תמיר בפרויקט "חנהלנד" שנבנה ברחוב הנביאים 45, צמוד למוזיאון אנה טיכו, בירושלים, ושימש בעבר את ארגון יד שרה.
בשנת 2019 הציג יניב עמר את תערוכתו "טרקלין" – מיצב תלוי מקום, המדמה מבואת כניסה היוצא מחפצי המוזיאון לצד חפצים יום יומיים, כלי בית וחפצי נוי עם עיטורים אסלאמיים, תכשיטים עם סמלים שונים, אובייקטים שהוצאו מכלל שימוש כולם הפכו למוצגים ברחבת המוזיאון. עמר עוסק בזהותו האישית ה"רב-ערוצית".
בשנת 2019 נפתחה התערוכה "הביאנלה לחלב" בקיבוץ בארי, פרויקט שנוצר במסגרת שהות אמן. יניב עמר בנה מיצב בתוך מבנה מכון חליבה ישן ונטוש בשולי הקיבוץ. בפרויקט הזמין יניב עמר את האמן עתר גבע לעבוד במכון החליבה המחודש. שניהם עובדים במקביל אחד אל מול השני. במסגרת עבודה שו שיתף פעולה עם חברי הקיבוץ ועם נערים ונערות ממסגרות שונות בעוטף עזה, שבאו לעבוד אתו במקום.
המיצבים של יניב עמר הם פרויקטים רחבי היקף ומרובי חומרים, הם מתעסקים ביחסים אקולוגים חברתיים, בהיסטוריה מקומית ובעבר האדריכלי של המבנה בו הוא פועל.
אייל אסולין
אייל אסולין (נולד ב-1980) הוא אמן רב-תחומי ישראלי ומרצה במכללת ספיר.
ביוגרפיה.
אסולין נולד בשנת 1981 באופקים. למד במגמת אמנות בתיכון וב-1997 השתתף בפרויקט "התחנה לאמנות עכשווית" – סדנא ליצירה וללימוד באופקים, שהקים האמן, דוד וקשטיין. לאחר סיום שירותו הצבאי ב-2006, למד לתואר ראשון באקדמיה לאמנת ועיצוב בצלאל. במהלך לימודיו עבר מתחום הציור לפיסול. סיים את התואר ב-2010, ובשנת 2011 החל ללמד במכללת ספיר, והוא גם אוצר הגלריה של בית הספר. בשנים 2012–2014 למד לתואר שני באמנות בבצלאל.
על עבודתו עם הקהילות המקומיות באופקים ובעיר הבדואית רהט זכה אסולין ב"פרס האמן בקהילה" של משרד התרבות בשנים 2010–2014 והוא האמן היחיד שהוענק לו הפרס במשך ארבע שנים רצופות. בשנת 2014 זכה גם בפרס האמן הצעיר.
עבודותיו.
אסולין, אמן רב תחומי, עוסק בתרבות השפע והצריכה ובזהויות – זהות גברית, מזרחית, פריפריאלית – תוך שהוא מתבונן בעין בוחנת וביקורתית על השפעתן של הטכנולוגיה והתעשייה על חיי הפרט והחברה המודרנית. עבודותיו של אסולין עוסקות בין היתר גם בעידן המכונה הטרום דיגיטלי, באמנות הקינטית, בסוריאליזם וניתן להבחין בהשפעות עולם החי על המכונות שהוא יוצר.
ב-2013 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו במוזיאון הנגב לאמנות בבאר-שבע, "וירוס". בתערוכה הוצגו פסלים קינטיים השאובים מעולם פרוקי הרגליים, בין מכונות לחרקים מפלצתיים, המכונות של אסולין מופעלות בעזרת טכנולוגיה ומבצעות פעולות בצורה מחזורית וחסרת תכלית. עבודותיו מעלות שאלות בהקשרים של גבריות סטריאוטיפית, מעמד, ועדתיות בחברה הישראלית. אחת העבודות המוצגות בתערוכה, הפסל "וירוס" מורכת מ-3800 פיסות קרטון שנחתכו והורכבו במשך שבעה חודשים בתכנון מדוקדק ליצירת מודל מדויק, בהקטנה של חמישים אחוז מהמקור, של טרקטור מחפרון מתוצרת JBC. בשונה מהמקור, הדגם של אסולין עומד על זרועותיו בלא יכולת תזוזה. בתא הנהג, ידיות ההילוכים מצופות זהב.
ב-2018 הצג תערוכת יחידבשם "הוד" במוזיאון חיפה. בתערוכה, מיצב פיסולי מרכזי בשם "המלווים", מוקף בעיטורי קיר השאובים מן התרבות המצרית העתיקה. ארבעה-עשר חתולים זהובים, "מלווים מלכותיים", שכובים במעגל, ובמרכזו אבני פחם שעליהם פזורים תליוני שרשראות "חי" – סמל מקומי המלווה את מרבית עבודותיו של אסולין. ה"חי" המוזהב והצבע השחור הדומיננטי נוכחים בעבודותיו של אסולין כביטוי לעושר המוחצן ולעוני המוסתר, לעבודות הכפיים שנכפו על עולי צפון אפריקה בשנות החמישים בישראל.
פסלו של אסולין "מוטי" (2018), המתכתב עם פסלו של יצחק דנציגר "נמרוד" עורר סערה כשיורשיו של דנציגר, בעלי הזכויות על הקניין הרוחני של עזבונו האמנותי, הגישו באוקטובר 2019 תביעה כי השימוש בדמותו של "נמרוד" כמקור השראה וכרפרנס ויזואלי מהווה פגיעה בזכויות היוצר והיצירה, וכי הם מבקשים לאסור על אסולין להציג ולמכור את ״מוטי״, או עותקים ממנו.
טבלו ניוקונג
טבלו ניוקונג (באנגלית: Tebello Nyokong; נולדה ב-20 באוקטובר 1951) היא כימאית דרום אפריקאית ופרופסור באוניברסיטת רודס. זוכת מדליית זהב של המכון הדרום-אפריקאי לכימיה בשנת 2012, והוכרזה כאחת הנשים המשפיעות ביותר במדע באפריקה על ידי IT news Africa . נכון לשנת 2021, היא חוקרת - טיפול נגד מחלת הסרטן, שאמור לשמש אלטרנטיבה זולה יותר לכימותרפיה ובעלת תופעות לוואי פחותות.
קורות חיים.
טבלו ניוקונג נולדה בלסוטו ב-20 באוקטובר 1951, כבת בכורה לאבא בעל עסק בנייה מדרום אפריקה ואמא ממשפחת רועי צאן מלסוטו. בשנות חייה המוקדמות גדלה בדרום אפריקה, ובגיל 8 נשלחה חזרה ללסוטו כדי לקבל חינוך. היא נאלצה לעבוד כרועת צאן בחווה של סביה מצד אמה, וללכת לבית הספר לסירוגין.
כאשר התחילה ללמוד בבי"ס תיכון, בחרה ניוקונג ללמוד אומנות, מכיוון שעמיתיה לכיתה אמרו לה שמקצועות מדעיים יהיו קשים מדי. לאחר מספר שנים היא החליטה לעבור למגמת מדעים. היא סיימה את בית הספר התיכון לאחר שנתיים במהלכן למדה חומר של שלוש שנים בכימיה, ביולוגיה, פיזיקה ומתמטיקה מוגברת. לאחר סיום לימודיה בבי"ס תיכון, רצתה ניקונג ללמוד מדעים באוניברסיטה. אך הוריה, שראו בסיום בית הספר התיכון הישג גדול מספיק, רצו שתעבוד בעסק הבנייה של משפחתה במקום, כדי לסייע במימון החינוך של אחיה הקטנים. לבסוף הגיעה לפשרה עם הוריה, שבמסגרתה עבדה בעסק המשפחתי במשך כשנה, עד סיום התיכון של אחותה, ולאחר מכן תתחיל ללמוד באוניברסיטה.
בשנת 1977, היא סיימה תואר ראשון בכימיה וביולוגיה באוניברסיטת לסוטו. במסגרת הסכם מתן מלגות בין ממשלת לסוטו לממשלת קנדה, ניוקונג נבחרה להישלח ללימודים בקנדה, ובשנת 1981, היא השלימה תואר שני באוניברסיטת מקמסטר שבאונטריו. בשנת 1987 היא קיבלה את תואר הדוקטורט באוניברסיטת מערב אונטריו. לאחר סיום הדוקטורט, חזרה ניוקונג ללסוטו, שם עבדה כמרצה ב לתקופה קצרה.
לאחר מכן, המשיכה לפוסט דוקטורט באוניברסיטת נוטרדאם באינדיאנה, ארצות הברית במסגרת תוכנית פולברייט. בשנת 1992 עברה לדרום אפריקה והצטרפה ל, שם הפכה למרצה בכירה. בשנותיה הראשונות באוניברסיטת רודס, סבלה ניוקונג מהתנכלויות מצד תלמידים וקולגות, עקב היותה אישה שחורה, בתקופה בה מדיניות האפרטהייד עדיין התקיימה בדרום אפריקה. בהמשך, קרן המחקר הלאומית של דרום אפריקה נתנה לניוקונג דירוג גבוה, ואפשרה לה להקים מעבדת מחקר באוניברסיטת רודס. זמן קצר לאחר מכן היא קיבלה תואר פרופסור.
כיום היא גרה בדרום אפריקה, ולה שני ילדים.
מחקרה.
המחקר של ניוקונג עוסק ביצירת מולקולת המאתרת תאים סרטניים בצורה יותר יעילה ובעלות יותר נמוכה מהאפשרויות הקיימות בשוק. , הוא סוג של פוטו תרפיה הכוללת אור ופוטוסנסיטייזר, המשמש בשילוב עם חמצן מולקולרי כדי לעורר מוות של תאים. בנוסף לכך, ניקונג הייתה מעורבת במחקר לטיהור מים מחומרים רעילים.
פרסים.
בין השנים 2002–2009 זכתה ניוקונג בפרסים נוספים
Γ בדרקון
אלישה סודרברג