אולם, בנוסף להצטרפותם לצד המדינה החופשית, היו עוד גורמים מאחורי האיבה שרחשו הרפובליקנים כלפי מעמד בעלי האדמות הישן. רבים, אך לא כל בעלי האדמות, תמכו בבריטניה במהלך מלחמת העצמאות האירית. תמיכה זו לרוב הייתה מוראלית, אך לעיתים הייתה אקטיבית באופיה. תקיפות אלו היו אמורות להיפסק עם חתימת הסכם הפסקת האש בין בריטניה לאירלנד בתום מלחמת העצמאות, אך הן נמשכו גם לאחריה וביתר שאת עם פרוץ מלחמת האזרחים. במהלך המלחמה הכוחות הרפובליקניים היו משתלטים על בתי בעלי האדמות על מנת להשתכן בהם. מתקפות רבות נערכו על בתי לויאליסטים בתחילת 1923 - 37 בתים הועלו באש בינואר ובפברואר בלבד.
פרוטסטנטים רבים עזבו את אירלנד בעקבות מאורעות מלחמות העצמאות והאזרחים. ההערכה היא שכ-41,000 פרוטסטנטים, אשר לא היו להם קשרים עם הממשל הבריטי כלל, עזבו את דרום אירלנד בין 1919 ו-1923. בסך הכל, בין 1911 ל-1926, אחוז הפרוטסטנטים בדרום אירלנד צנח מ-10.4 אחוזים ל-7.4 אחוזים.
תוצאות.
אבדות.
מלחמת האזרחים, על אף משכה הקצר, הייתה עקובה מדם. היא עלתה בחייהן של דמויות ציבוריות רבות משני צדי המתרס - מייקל קולינס, קהל ברו, ארתור גריפית' וליאם לינץ'. שני הצדדים הוציאו לפועל פעולות ברוטאליות - מתנגדי האמנה התנקשו בחברי אירכטס רבים ושרפו מבנים היסטוריים ופרטיים, בעוד ממשלת מדינת אירלנד החופשית הוציאה להורג אסירים פוליטיים ומתנגדי משטר רבים, באופן חוקי ורשמי או שלא.
מספרים מדויקים של הרוגים ופצועים אינם קיימים. תומכי האמנה ומוסדות השלטון ספגו בין 800 ל-1,000 הרוגים ובצד השני המספר אף גבוה יותר. לפי הרפובליקנים, בין 1922 ל-1924 בלבד נהרגו כ-426 חיילים. המחקר העדכני בתחום מסיק כי מניין ההרוגים בצד מתנגדי האמנה מגיע כמעט ל-2,000. ההערכות בנוגע למספר הלוחמים והאזרחים ההרוגים הכולל עומדות על בין 1,500 ל-4,000, על אף שהמספר האחרון נחשב למעט גבוה מדי.
כוח השיטור החדש שהוקם במדינת אירלנד החופשית, הגארדה שיכנה, לא היה מעורב במלחמה, מה שהפך אותו לשירות משטרתי לא חמוש ונייטרלי מבחינה פוליטית, שהוסכם על כל הצדדים לפקח על הפסקת האש לאחר המלחמה. ממשלת מדינת אירלנד החופשית הורתה לפרק את הארגון מנשקו ביוני 1922 על מנת לזכות באמון הציבור, ובדצמבר אותה השנה ה-IRA אף הורה לא לפגוע בשוטרים המשתייכים אליו. המחלקה לחקירות פליליות, שמנתה כ-350 שוטרים בלבוש אזרחי, פעלה במהלך המלחמה בשירות מדינת אירלנד החופשית ותרמה רבות בלכידת מנהיגי מתנגדי האמנה. המחלקה פורקה באוקטובר 1923, מעט לאחר תום המלחמה.
כלכלה.
עלויות המלחמה היו גבוהות. בעת שעזבו כוחות הרפובליקנים את עמדותיהם ביולי ואוגוסט 1922, הם העלו באש בניינים ומשרדים רבים בהם ישבו. בנוסף, לוחמת הגרילה הממושכת גרמה להרס רב לתשתיות, בעיקר למסילות רכבת שונות, מהן נפגעה מדינת אירלנד החופשית שזה עתה הוקמה. הנזק החומרי שיצרה המלחמה מוערך בכ-30 מיליון לירות שטרלינג, בנוסף ל-17 מיליון לירות שטרלינג שהשקיעה בה מדינת אירלנד החופשית. הגירעון של מדינת אירלנד החופשית עמד בשנת 1923 על 4 מיליון לירות שטרלינג. מצבה הכלכלי המוחלש הוביל לחוסר יכולתה לשלם את חלקה בחוב האימפריאלי, כפי שהתחייבה לבריטניה במסגרת האמנה אנגלו-אירית. מצב זה השפיע על דיוני הגבול שנערכו בין הצדדים בשנים 1924–1925, במסגרתם נאלצה אירלנד לקבל ללא עוררין את גבולה הקבוע עם צפון אירלנד, בתמורה לוויתור על חובה לממלכה המאוחדת. בנוסף, נאלצה מדינת אירלנד החופשית לשלם על הנזקים שנגרמו לרכוש במסגרת מלחמת האזרחים.
השלכות פוליטיות.
מלחמת האזרחים האירית גרמה לדעיכת הלחימה בממלכה המאוחדת של קבוצות איריות חמושות בצפון אירלנד. מייקל קולינס, ראש ממשלת מדינת אירלנד החופשית וג'יימס קרייג, ראש ממשלת צפון אירלנד, אף חתמו על הסכם על מנת להביא לסיום העימותים. אולם, קולינס סיפק בחשאי נשק וכספים ליחידות ה-IRA שנותרו בצפון אירלנד עד מותו. בגלל העיסוק המועט בצפון אירלנד וחולשת היחידות האיריות של ה-IRA שנותרו בה, הצליחה המדינה החדשה שנוצרה בה לגבש את עצמאותה ולהביא לביסוס קיומה לעתיד הנראה לעין. במצב עניינים בו לא הייתה מתרחשת מלחמת האזרחים, ייתכן שעיסוקה של מדינת אירלנד החופשית הייתה בהשבת ששת המחוזות הצפוניים לתחומה.
רק לאחר שהפסידו במלחמת האזרחים, החלו מתנגדי האמנה לשקול מאבק חמוש בשלטון הבריטי בצפון אירלנד. היחידות הצפוניות של ה-IRA אף תמכו במדינת אירלנד החופשית במהלך המלחמה בשל מדיניותו של קולינס כלפיהם ומעל ל-500 מהם הצטרפו לצבא הלאומי. ב-1926, לאחר שנכשלו בניסיון לשכנע את רוב יחידות ה-IRA מתנגדות האמנה או את מפלגתם, שין פיין, בכך שיש לקבל את הסטטוס קוו הנוכחי כבסיס להקמת הרפובליקה עתידית, פרשו איימון דה ואלירה ופרנק אייקן יחד עם הפלג שתמך בהם מהמפלגה על מנת להקים את מפלגת פיאנה פול. בעוד שפיאנה פול תהפוך בעתיד למפלגה הדומיננטית בפוליטיקה האירית, השין פיין הפכה למפלגה סקטוריאלית קטנה ומבודדת. הצבא האירי הרפובליקני, שאז עוד היה ארגון גדול ומשפיע, אפילו יותר מהשין פיין, העביר את תמיכתו מהמפלגה אל פיאנה פול, עד שהוצא מחוץ לחוק על ידי דה ואלירה ב-1935.
ב-1927 חברי מפלגת פיאנה פול נשבעו את שבועת הנאמנות של מדינת אירלנד החופשית והסכימו להיכנס לדאל אירן, לאחר שהכירו בלגיטימיות של מדינת אירלנד החופשית, אשר החלה לנוע לעבר עצמאות מוחלטת מהממלכה המאוחדת באותה התקופה. ב-1931 חוקק הפרלמנט הבריטי את חוק וסטמינסטר, אשר הכיר למעשה בעצמאותם של הדומיניונים מהאימפריה הבריטית, כולל של מדינת אירלנד החופשית, אך הותיר את בית המלוכה בראשותם. פיאנה פול תחת דה ואלירה נבחרה לשלטון בשנת 1932 והחלה במסע לביטול האמנה האנגלו-אירית בפועל - הם ביטלו את שבועת הנאמנות, הסירו את המושל הכללי הבריטי מתפקידו וביטלו את הסנאט, שנשלט בידי היוניוניסטים ותומכי האמנה. ב-1937 הועברה בפרלמנט אמנה חדשה, שהעמידה בראש המדינה נשיא וביטלה כל קשר בין אירלנד לבין המלוכה הבריטית, ביטלה למעשה את מדינת אירלנד החופשית וכללה טענת בעלות על צפון אירלנד. בשנה שלאחר מכן, הממלכה המאוחדת השיבה ללא תנאים את נמלי הים באירלנד שהיו ברשותה מתוקף תנאי האמנה. כשפרצה מלחמת העולם השנייה ב-1939, יכלה אירלנד להדגים את עצמאותה בכך ששמרה על נייטרליות, על אף שתמכה באופן מרומז ובזהירות בבעלות הברית. לבסוף, ב-1948, ממשלת אחדות שכללה את שני הצדדים שלחמו במלחמת האזרחים (תומכי האמנה ממפלגת פינה גייל ומתנגדי האמנה ממפלגת קלאן נה פובלכטה), החליטה על פרישה מחבר העמים הבריטי, ושינתה את שמה ממדינת אירלנד החופשית לרפובליקה של אירלנד. עד שנות ה-50, כל הנושאים עליהם נסובה מלחמת האזרחים האירית יושבו.
מורשת.
כמו ברוב מלחמות האזרחים, הותירה מלחמת האזרחים האירית אחריה מורשת מרירה, הממשיכה להשפיע עד עצם היום הזה על הפוליטיקה באירלנד. שתי המפלגות הגדולות באירלנד במשך רוב ההיסטוריה שלה הן פיאנה פול ופינה גייל - שתיהן גילגולים של מתנגדי ההסכם ותומכיו בהתאמה. עד לשנות ה-70 כמעט כל הפוליטיקאים המשמעותיים באירלנד היו שותפים במלחמת האזרחים, עובדה שהרעילה את מערכת היחסים בין שתי המפלגות הגדולות במדינה - בצד הרפובליקני ניתן למנות את איימון דה ואלירה, פרנק אייקן, טוד אנדרוס ושון למס ובצד מדינת אירלנד החופשית ניתן למנות את ויליאם תומאס קוסגרייב, ריצ'רד מולקהי וקווין או'היגינס. יתרה מזאת, ילדיהם של רבים מהם הפכו גם הם לפוליטיקאים, מה שגרם לשעתוק האיבה האישית בין הצדדים גם בדורות הבאים. בשנות ה-30, לאחר שפיאנה פול עלתה לשלטון, רבים האמינו כי מלחמת האזרחים עומדת לפרוץ בשנית - אך המשבר חלף ועד שנות ה-50 האלימות כבר לא הייתה נוכחת קבועה בפוליטיקה של הרפובליקה האירית.
אולם, ניתוקו של ה-IRA ממוסדות המדינה הרשמיים ממשיך עד לעצם היום הזה. רק בשנת 1948 חדל הארגון מלפגוע בכוחות מדינת אירלנד החופשית כשזו הפכה לרפובליקה האירית. מיקודו עבר אז להפסקת השליטה הבריטית בצפון אירלנד. המועצה הצבאית של הארגון עדיין טוענת שהיא הממשלה הזמנית הלגיטימית של הרפובליקה האירית שהוכרזה ב-1918 ושבוטלה במסגרת האמנה האנגלו-אירית ב-1921.
תכנות הצהרתי
תכנות הצהרתי (Declarative programming) הוא פרדיגמת תכנות במדעי המחשב המבטאת את הלוגיקה החישובית בלי להגדיר את בקרת הזרימה שלה. שפות רבות משתמשות בצורה זו כך שהתוכנית תתאר מה היא צריכה לבצע, ולא איך היא צריכה לבצע זאת, בשונה מתכנות אימפרטיבי, הדורש הגדרה של אלגוריתם.
שפות תכנות הצהרתיות כוללות בין היתר ביטויים רגולריים, תכנות לוגי ותכנות פונקציונלי.
קיימות מספר פרדיגמות שונות המבוססות על תכנות הצהרתי.
דוגמאות.
בדוגמה הבאה בשפת SQL מתבצעת שליפת כל הרשומות מתוך טבלה Book כאשר הן מסוננות לפי התנאי שדה price גדול מ-100, וממויינות לפי שדה title.
SELECT *
FROM Book
WHERE price &gt; 100.00
ORDER BY title;
בתכנות אימפרטיבי היה צריך ליצור משתנה שקורא לתוכו כל הרשומות, לולאת For שסוקרת את כל הרשומות, מסננת אותן באמצעות תנאי If, ולאחר מכן ממיינת את כל התוצאות. בדוגמה הבאה בשפת C# אפשר לראות מימוש לא שלם של התהליך וניתן לראות את הפשטות והקלות של תכנות הצהרתי לעומת המורכבות של תכנות אימפרטיבי אף בשפה מודרנית.
List&lt;BookStruct&gt; Book = LoadAllBookRecordFromTbl();
List&lt;BookStruct&gt; BookDest = new List&lt;BookStruct&gt;();
foreach (var bookItem in Book)
if (bookItem.price &gt; 100.00F)
BookDest.Add(bookItem);