במהלך שנת 1915 שופץ הבניין מחדש, הותאם לייעודו כבית חולים של הסהר האדום והחל לקלוט חולים. רוב המאושפזים לא היו פצועי מלחמה, אלא חולים במגיפות שפרצו בצבא העות'מאנית, שהתנאים הרפואיים וההיגייניים בו היו ירודים. בחורף 1916 פרצו מגיפות קשות. חיילים הושכבו בצפיפות על הרצפה בהיעדר מספיק מיטות, והבניין התמלא בחולים עד אפס מקום. התמותה בבית החולים הייתה כה רבה, עד כי חיילים עשו ככל שביכולתם על מנת שלא להתאשפז בו.
בית הספר בתקופת המנדט.
עם תום מלחמת העולם הראשונה וכיבוש באר שבע על ידי כוחות המנדט הבריטי בארץ ישראל, חזר הבניין לשמש כבית ספר לבנים ובנות. קומתו הראשונה שימשה את הבנים, שנכנסו אליו מהכניסה הראשית; הקומה השנייה שימשה את הבנות, שנכנסו אליו בכניסה מהפתח האחורי, במעלה המדרגות, ישירות לקומה השנייה.
בית הספר לילדי הבדואים פעל כבית ספר יסודי במשך כשלושים שנה. תלמידיו היו לרוב מבין משפחות הפקידות המנהלית שחייתה בבאר שבע, ומהמשפחות המיוחסות של שבטי האזור, ולכן כונה גם "בית הספר לילדי השייח'ים". למעשה, רוב ילדי הבדואים שהתגוררו באזור הנגב לא זכו ללמוד בו.
לקראת סוף תקופת המנדט למדו בבית הספר כ-300 תלמידים מקומיים ועוד כ-100 בדואים ילדי השייח'ים, בכיתות א–ז. עקב היעדר מקום הועברו הבנות ללמוד בבית המושל.
לבניין בית הספר נודעה חשיבות במהלך מלחמת העצמאות. עם כניסת הצבא המצרי לעיר בחודש מאי 1948, הוא בנה את מפקדתו בבית הספר. הבניין שימש לפגישה של נציג מצרים מחמוד ריאד ושל רמטכ"ל הצבא הישראלי החדש, יגאל ידין, ובו נקבעו הסדרי שביתת הנשק בין ישראל למצרים.
בית החייל.
ביוני 1949 נחנך במבנה בית החייל. בטקס החנוכה הכריז יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק: "באר שבע תהיה באר החיים ללוחמי ישראל". הבניין שופץ, ובקומה הראשונה נבנו חדרי כושר, חדרי עיון, אולם ספורט, מועדון ומשרדים; הכיתות בקומה למעלה שופצו והיו למגורי החיילים. המבנה שימש כבית החייל וכמשרד קצין העיר במשך כשלושים שנה. בשנת 1979 הועבר בית החייל למבנה של קבע ואיתו משרד קצין העיר.
פארק מדע לנוער.
ב-12 השנים שלאחר מכן היה הבניין בחזקת פיקוד הדרום, ואז הועבר לרשות עיריית באר שבע.
אחרי פינויו שופץ הבניין על ידי העירייה בשיתוף האגודה לשימור בתים, ומשנת 2013 הוא מהווה חלק ממתחם פארק קרסו למדע.
חפרפרת כיס
חפרפרת כיס (שם מדעי: Notoryctes) הוא סוג יחיד במשפחת חפרפרות כיס (Notoryctidae) בסדרת חפרפרות הכיס (Notoryctemorphia). חפרפרות הכיס הם יונקים נדירים החיים במדבריות דרום ומערב אוסטרליה (בעיקר במדבר טאנאמי, מדבר החול הגדול ומדבר גיבסון). מעט מאוד ידוע על חפרפרות הכיס.
מיון.
בסוג זה שני מינים חיים:
מין נוסף - "Naraboryctes philcreaseri", חי באמצע המיוקן.
תיאור.
את מרבית זמנן מבלות חפרפרות הכיס מתחת לאדמה, ורק לעיתים נצפות מעל לפני האדמה, לרוב לאחר גשמים. חפרפרות הכיס חסרות את עצב הראייה והן לפיכך עיוורות. עיניהן המנוונות נמצאות מתחת לעור. במקום אוזניים חיצוניות יש להן זוג חרירים החבויים תחת שיערן הצפוף.
צורת ראשן חרוט, ולהן עור קשה מעל החרטום וזנב קצר. אורך גופן 12 עד 16 סנטימטרים, משקלן 40 עד 60 גרם, והן מכוסות בפרווה לבנה בהירה. כיונק כיס יש לנקבות כיסים לנשיאת צאצאים, המצויים בצידו האחורי של הגוף כך שהם לא מתמלאים בחול, ובהם שתי פטמות מה שמאפשר נשיאת שני צאצאים בלבד בו זמנית. לחפרפרות הכיס רגליים קצרות. ברגל הקדמית שני טופרים גדולים ושטוחים המצויים באצבע השלישית והרביעית, ואלו משמשים לחפירה קדימה. ברגל האחורית שלושה טפרים קטנים המשמשים לדחיפת אדמה לאחור במהלך החפירה.
הדמיון בין חפרפרות הכיס ובין החפרפרתיים בכלל והחפרפזיים החיים באפריקה בפרט, הוא דוגמה לאבולוציה מתכנסת.
חפרפרות הכיס ניזונות מחרקים, ובעיקר מזחלי חיפושיות ופרפרים.
חפרפרות כיס
מוניטו דל מונטה
מוניטו דל מונטה (שם מדעי: Dromiciops gliroides) הוא מין חית כיס קטנה ממשפחת המוניטיים (Microbiotheriidae). מקור שמו מספרדית, ומשמעותו שמו "קוף הרים קטן". המוניטו דל מונטה חי רק בדרום-מערב אמריקה הדרומית (צ'ילה וארגנטינה) והוא השריד האחרון של סדרת המוניטאים, והנציג היחיד של העל-סדרה חיות כיס אוסטרליות (Australidelphia) מחוץ לאוסטרליה.
מאפיינים.
אורך וגופו של המוניטו דל מונטה הוא כ-11-12.5 סנטימטרים, והזנב באורך של כ-9 סנטימטרים.
בית הגידול שלו הוא בסבך החזרן של צ'ילה וביער הגשם ולדיוויאן טמפרטה שבדרום הרי האנדים.
המין הוא לילי, וניזון בעיקר מחרקים ובעלי חיים קטנים ומפירות.
המוניטו דל מונטה מתרבה באביב. האם ממליטה בין 1–4 בשגר, ויש לה כיס ובו ארבע פטמות. כאשר הוולדות גדולים מספיק ויכולים לעזוב את הכיס, הם יוצאים אל הקן שההורים בונים, או נישאים על גב האם. הוולדות נפרדים מההורים לאחר הגמילה מחלב. המין מגיע לבגרות מינית בגיל שנתיים.
גראן-בסאם
גראן-בסאם (בצרפתית: Grand-Bassam) היא עיר בדרום-מזרחה של חוף השנהב, השוכנת על רצועת חוף בין לגונה אבריאה והאוקיינוס האטלנטי, כ-35 ק"מ ממזרח לאביג'אן. סמוך לעיר נשפך נהר קומואה (Comoé) אל הלגונה, ובעבר הוא המשיך ונשפך אל הים, אך שפכו נסתם עם השנים באדמת סחף. מצפון ללגונה ולעיר ההיסטורית שוכנת העיר החדשה המשמשת כיום כמרכזה המסחרי ובה מתגוררת רוב האוכלוסייה. העיר שבה חיים כ-88,000 תושבים היא מרכז נופש ותרבות, בייחוד עבור תושבי אביג'אן הסמוכה, ובשנת 2012 הוכרז חלקה ההיסטורי כאתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו.
היסטוריה.
הסברה היא כי מקור השם "בסאם" (Bassam) הוא במילה "אלסאם" שהעניק שבט נוודים קדום לאזור שפכו של נהר קומואה ("גראן" היא מילה בצרפתית שמשמעותה "גדול"). אל אזור העיר הגיעו שבטים נודדים נוספים בין המאה ה-13 וה-16, ובהם גם שבט נזמה (N'zema) השייך לעמי האקאן, וזה הקים בגראן בסאם כפר קטן. בתקופת המרוץ לאפריקה, התחרו הבריטים והצרפתים על השליטה בחוף השנהב. ב-1842 חתמו הצרפתים על הסכם עם המלך אטקבלה (Attékeblé) אשר שלט באזור גראן-בסאם, ועם תושביו באותה עת, אשר נמנו עם שבט האבורה (Abouré). בהתאם להסכם זה בנו הצרפתים בשפך הנהר את מצודת נמור (Nemours) והפעילו בה תחנת מסחר ובית חולים. בשנים שלאחר מכן נחתמו הסכמים נוספים בין הצדדים, והצרפתים זכו בבלעדיות אירופית באזור. בין 1849-1853 התחוללה מלחמה בין האבורה לבין הצרפתים, לאחר שהראשונים חשו שהם נדחקים מאדמתם. המלחמה הסתיימה בניצחון הצרפתים ובהתחזקות פעילותם המסחרית באזור. הצרפתים הקימו מבני העץ סביב המצודה, ואלה שימשו את עסקיהם המסחריים. בהמשך הם נטעו מטעי קפה וביססו מערכת חינוך. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 חדרה ההשפעה הצרפתית אל פנים הארץ, וגראן-בסאם שימשה כבסיס למשלחות מחקר ומתיישבים ברחבי מערב אפריקה. בזכות חשיבותו הפך היישוב למרכז ההתיישבות הצרפתית באזור, ובשנת 1893 הוכרז כבירת המושבה הצרפתית של חוף השנהב (Colonie de Côte d’Ivoire). בשנת 1899 קטלה מגפת קדחת צהובה שלושה-רבעים מאוכלוסיית האזור, ובתי העץ הנגועים הועלו באש. בעקבות המגפה, הועברה בירת המושבה מהעיר בשנה שלאחר מכן, אך גראן-בסאם המשיכה לשמש כמרכזה הכלכלי של חוף השנהב.
לקראת סוף המאה ה-19 נבנו בתי האבן הראשונים בגראן-בסאם, ובראשית המאה ה-20 נוסחה לעיר תוכנית בינוי בסגנון קולוניאלי. בעיר קם מערך שלטוני צרפתי גדול, והמסחר האזורי פותח על ידי הקמת נתיב שיט באורך כולל של 300 ק"מ, אשר התבסס על נהרות האזור ותעלות שנחפרו בין הלגונות שלאורך החוף. העיר הנבנית משכה אוכלוסייה מפנים הארץ, ממושבות צרפתיות אחרות ברחבי אפריקה ואף ממדינות אחרות במערב היבשת. ב-1901 הוקם המזח הראשון בעיר וזה הביא לנסיקה בהיקף תנועת המטענים בגראן-בסאם. עוד נבנו מזחים ומתקני נמל בלגונה אבריאה, והעיר הייתה לאחד מנמלי ייצוא העץ הגדולים באפריקה. ב-1928 נחנך גשר הניצחון (Pont de la Victoire) אשר חיבר בין שתי גדות הלגונה. בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 הושלמה הקמת העיר בהתאם לתוכנית שנוסחה לה, אולם בשנות ה-30 של המאה ה-20 החל פיתוחו של נמל אביג'אן, וגראן-בסאם איבדה את מעמדה המסחרי המרכזי. ב-1951 נסגר נמלה של העיר, המזח הימי נהרס בשנת 1965 בסערה טפתח הכניסה אל הלגונה נחסם. סוחרי העיר עזבוה ועברו לאביג'אן שבה נחנך נמל מים עמוקים חדש.
עם קבלת עצמאותה של חוף השנהב ב-1960 הייתה גראן-בסאם למרכז אדמיניסטרטיבי, וב-1982 היא הפכה למקום מושבו של בישוף. התפתחות העיר במחצית השנייה של המאה ה-20 הייתה מהירה, ואוכלוסייתה גדלה מ-17,780 תושבים ב-1963 ל-88,118 איש בשנת 2012. החל בשנות ה-90 של המאה ה-20 חודשו ושופצו רבים מהמבנים הקולניאליים של העיר.
במרץ 2016 הייתה העיר יעד להתקפת טרור שגבתה את חייהם של 16 איש לפחות. ההתקפה בוצעה על ידי ארגון אל-קאעדה במע'רב.
אתרי העיר.