בתחום הירושה נקבע כי ירושות תחולקנה באופן שווה בין גברים לנשים. זהו כנראה השינוי המשמעותי ביותר שנעשה במסגרת החוק, שכן על פי חוקי האסלאם בחלוקה בין אחים, גברים יורשים פי שניים מהנתח של הנשים, ואלמנה יורשת רק שמינית מהנכסים של בעלה אם היו להם ילדים ורבע אחרת. בנוסף על פי הסונה, בנות להורים שמתו, מפסידות חלקים ניכרים מירושת הוריהן לטובת יורשים רחוקים בעץ המשפחתי. הנקודה המהותית הכרוכה בשינויים בנושא זה נובעת מכך שחוקי הירושה האלו כתובים בקוראן - ועל כן תיקון שלהם מהווה סתירה ישירה לכתוב. נקודה זו מייחדת את הרפורמה בתחום זה, יחד עם כך שהתיקונים החדשים התבססו על כתבים עות'מאניים (חוק הקרקעות העות'מאני שנוסח ב-1858 ונכנס לתוקף ב-1911).
רפורמות בתחום הנישואים
נושאים בעייתיים רבים אחרים הנוגעים לזכויות נשים ניכרו גם בתחום הנישואים, למשל נישואי ילדים, נישואים בחוסר הסכמה ויחסי פוליגמיה. החוק קבע כי הסכמתה של האישה לנישואים תהפוך לתנאי הכרחי לקיומם, והודגשה הזכות שלה למוהר. הוכנסו לחוק גם סעיפים שנועדו להגביל את גיל הנישואים, בעיקר כדי לטפל בבעיה של נישואי ילדים: 1) שפיות ובגרות אצל בני הזוג הכרחיים לקיום נישואים. 2) בשלות סופית ומלאה לקיום נישואים היא בהגעה לגיל 18. 3) אם ילד או ילדה טוענים אחרי גיל 16 שהגיעו לבגרות ומבקשים אישור לנישואים, השופט יכול להיענות בחיוב אם הוא מאמין להצהרותיו ולמוכנותו הפיזית לנישואים, ובתנאי שהאפוטרופוס מאשר זאת. במקרה והאפוטרופוס לא מאשר, יוכל השופט לבקש את קבלת האישור בתוך פרק זמן מוגדר, או לחלופין, אם ההתנגדות אינה מקובלת עליו, יכול לאשר בכל זאת. חשוב להסתייג ולומר כי תיקונים אלה לא הובילו לשינויים ממשיים במציאות, מספר הסעיפים הגדול אפשר לפרש את החוק באופנים שונים ומעצם כך איבד את רוב משמעותו. כמו כן, החוק לא נגע ישירות במקרים שבהם אולצו נשים להתחתן ועל כן לקונות אלה המשיכו להעסיק פעילות לזכויות נשים.
מוהר הוא מנהג נפוץ בחברות אסלאמיות שלפיו משפחת החתן הייתה צריכה להעביר לאבי הכלה סכום כסף או נכסים כאות לנישואים. הטענה של ארגוני הנשים הייתה שהתייחסו לנשים כמעין מוצרים המיועדים למכירה ברשות האבות. נאמר כי נשים נסחרות בתמורה לחיות משק או לנשים אחרות, וה"מחירים משתנים בהתאם לתנאי השוק". כך, בשנות בצורת שבהן היה קושי כלכלי רב, נישואי ילדים היו נפוצים מאוד ואבות הציעו את בנותיהם בגיל צעיר מאוד עבור סכומים זעומים ואפילו בלי מוהר רק בשביל "להיפטר" מהאחריות לכלכל ולהאכיל ילד נוסף. עם שינוי הזמנים הגישה השתנתה וכעת, האישה נלקחת בחשבון כחלק אינטגרלי מחוזה הנישואים ונקבע כי היא רשאית להחזיק נכסים בפני עצמה. לכן הוחלט בחוק כי המוהר צריך לעבור אליה במקום לאב.
החוק לא הצליח לבטל יחסים פוליגמיים אך קיומן של מערכות יחסים כאלה מתאפשר תחת הגבלות נוקשות. הוחלט כי נישואים למספר נשים יאושרו רק לאחר קבלת אישור משופט ושאישור כזה יתקבל רק אם הבעל מסוגל לתמוך כלכלית ביותר מאישה אחת. בנוסף נאמר, כי השופט יבחן האם יש חשש באשר לכוונותיו או ליכולתו של הבעל להעניק יחס שווה לכל אחת מהנשים. החוק גם קבע כי כל מי שיבוא בנישואין למספר נשים ללא הליך אישור זה, ישלם מחיר כבד של ישיבה בכלא במשך שנה או קנס בגובה 100 דינר.
רפורמות בתחום הגירושים
היה ניסיון להגביל גירושים חד-צדדיים. הבעייתיות בנושא נבעה מכך שגברים יכלו להתגרש מהנשים בקלות (מספיק שיצהירו על כך באמירת המילה "את מגורשת" שלוש פעמים, מנהג המכונה "התכחשות = 'טאלק' ") ולעומת זאת, אצל נשים לא רק שלפעמים הכריחו אותן להתחתן, אלא גם לא הייתה להן שום דרך להביא לסיום הנישואים. האמירה מצד ארגוני הנשים הייתה שהאיום בגירושים גרם לנשים להישאר נאמנות, לעבוד קשה ולרצות את בעליהן, ולעיתים גם לסבול מאלימות או ממילים פוגעניות רק כדי להימנע מאותם גירושים חד-צדדים. שכן, גירושים אלו יכלו להשאיר את הנשים חסרות בית, עניות, חסרות זכויות וקשה מכל - בלא זכות למשמורת על ילדיהן.
חוק המעמד האישי החדש ניסה להתמודד עם טענות אלו והטיל מספר הגבלות על היכולת של גבר להתגרש מאשתו. ראשית, הצהרת התכחשות לא תיחשב אם היא נאמרה על ידי גבר שלא היה בריא נפשית, כלומר במקרים של שכרות או כעס קיצוני. גברים נדרשו לבצע את הליך הגירושים (ולהצהיר על רצונם) בבתי משפט, אך נאמר כי אם לבעל אין יכולת להגיע לבית המשפט הוא יוכל לעשות זאת באופן עצמאי בתקופת ההמתנה ('עידה', תקופה שמתחילה אחרי ההצהרה ונמשכת 3 חודשי מחזור או אם האישה בהיריון עד שהיא יולדת). החוק אפשר לנשים לבקש גירושים דרך בית המשפט ('תפריק') על רקע נסיבות מסוימות, כגון - אם הבעל קיבל נכלא ליותר מ-3 שנים, אם הוא נטש את אשתו ללא סיבה לגיטימית, אם הוא מתברר כעקר והיא לא הביאה ילד ממנו, אם הבעל נמנע לדאוג לה כלכלית ללא סיבה לגיטימית (לאחר שנתנה לו 60 יום אזהרה) או שהוא לא משלם חשבונות, אם הוא גרם נזק לאחד מילדיהם, אם הוא נואף ועוד.
ארגוני הנשים הוסיפו לטעון שגם בנוסח החדש, החוק עדיין מפלה בין המינים ולטענתם סעיף 34 הוא הבעייתי ביותר. סעיף זה נתן לבעל את הזכות לבצע גירושים גם ללא עירוב בית המשפט (אם אין לו יכולת להגיע לבית המשפט). כמו כן, נכתב שם כי אישה יכולה לבקש גירושים ולהתחיל בתהליך רק אם דבר זה נכתב מראש בחוזה הנישואים שלה. ארגוני הנשים העלו את הדאגה כי קרוב לוודאי שנשים חסרות השכלה, אשר בעלות פחות מודעות או יכלות, לא הכניסו סעיף כזה לחוזה הנישואים, ולכן, בפועל, למספר רב של נשים לא תהיה הזכות לסיים נישואים.
רפורמות בתחום אחזקת ילדים
לפני שנת 1958, על פי נוהגי העולמא, לאם סונית שהתגרשה הייתה את הזכות להיות עם ילדיה הבנים עד גיל 7 ועד גיל 9 לבנות. אם שיעית, יכלה לאבד את בנה בגיל שנתיים ואת בנותיה בגיל 7. הזכות של האב לקחת את הילדים מאמן, היה ללא ספק אחד האירועים הקשים ביותר שאישה יכלה לעבור בעקבות מנהגים בתחום המעמד האישי. לכן בשל כך התנהלה פעילות אקטיביסטית נרחבת בניסיון לשנות זאת, ובחוק המעמד האישי מ-1959 הוחלט כי לאם תהיה עדיפות באחזקת הילדים לאחר הגירושים. דבר זה הותנה תחת התנאים שהיא איננה קטינה (מתחת לגיל 18), לא סובלת מבעיות נפשיות, ניתן לסמוך עליה, היא כשירה למשימה, ורק אם היא התחתנה עם גבר שקשור לילד ובגבולות המותר, למשל דודו של הילד. בכל מקרה, אחזקת הילדים אצל האם הייתה ניתנת רק עד שהילדים הגיעו לגיל 7, כאשר בית המשפט היה יכול להאריך את תקופה זו אם זה היה לטובת רווחתו של הילד. מסיבה זו, הארגונים הפעילים המשיכו לפעול נגד נושא זה.
הדרך לחוק.
לפני שנת 1959, לא היה בעיראק חוק אזרחי שעסק במעמד האישי. מאמצים לנסח חוק כזה נעשו לראשונה במחצית השנייה של שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50. מאמצים אלו לא הובילו לתוצאות, כיוון שבתקופה זו נשים לא נכללו בתהליך החקיקה והמחוקקים לא העניקו לנושא זה חשיבות רבה. פעילות לזכויות נשים ערערו על נושאים כמו נישואי ילדים, יחסים פוליגמיים, החרמה של מנהג המוהר וכדומה. אך דרישות שעלו מתנועות הנשים, לשינוי נורמות אלו, לא קיבלו מענה באופן די מובהק. ההתנגדות העזה לחוק כזה באה מגורמי הסמכות הדתית השיעים והסונים. העולמא חששו כי יאבדו מהבלעדיות ומהיוקרה שלהם וכי מאמצים כאלו יובילו לחוסר מעורבות שלהם בתהליכים אלו.
בדומה למדינות אחרות במזרח התיכון, פעילות הנשים בעיראק התעוררה בעקבות המודרניזציה וקיום שיח אינטלקטואלי על מעמד הנשים ותפקידיהן בחברה החדשה. כאשר תנועת הנשים הראשונה בעיראק קמה ב-1923 ונקראה "מועדון ההתעוררות הנשית". אינטלקטואלים בני התקופה טענו כי קידום הנשים הוא צעד הכרחי במודרניזציה, ונשים החלו להתרכז סביב נושאים קונקרטיים של זכויות נשים, כניסה לשוק העבודה, וקידום זכות הבחירה. תנועות הנשים בעיראק לקחו חלק במאבק לעצמאותה מהמנדט הבריטי, וכך בזכות מחויבותן למדינה הן הצליחו להשתלב במרחב החברתי המתהווה. בשנות ה-30 ארגונים אלו הצליחו למלא את החלל החסר בכל הקשור לתחום הרווחה, ולספק לתושבים תמיכה איפה שהממשלה לא הצליחה. הם הפעילו במהלך שנות מלחמת העצמאות ואחריה מרכזי בריאות, בתי מחסה ליתומים, מעונות יום ועוד.
בשנות ה-40, המשיכו ארגוני צדקה אלו לצבור מומנטום בו בזמן שקבוצות חדשות בעלות זיקה דתית ושאיפות פוליטיות או פמיניסטיות חזקות יותר החלו גם כן להתגבש. "איחוד הנשים העיראקי", שקם בשנת 1945 היה הארגון הפמיניסטי החשוב ביותר באותה העת. האיחוד פעל במהלך שנות ה-40 וה-50, ודאג לא רק לנושאי צדקה אלא טיפל בנושאים שנחשבו עד אז טאבו, כמו זנות, גירושים ואחזקת ילדים, תנאי עבודה של נשים וזכויות קניין. הן פעלו גם לטובת השכלת נשים, ותיווכו בין ארגוני נשים שונים בתוך עיראק ומחוץ לה, במדינות ערביות אחרות. "ליגת הנשים העיראקית" שקמה מאוחר יותר (מתוך המפלגה הקומינסטית העיראקית) הייתה בעלת שאיפות מהפכניות חזקות יותר מאלה של "האיחוד", עקב קשרים של רבות מן הנשים באיחוד לגורמים בבית המלוכה ההאשמי, שאילצו את חברות האיחוד להתיישר עם רצון השלטונות.
"הליגה", לעומת זאת, לא התיישרה עם מדיניות הממשלה והאוריינטציה הקומניסטית שלה הביאה את הארגון לפעול במחתרת. בשנות ה-50 הליגה גדלה משמעותית, והייתה אקטיבית הן בפעילות הומניטרית והן במוביליות פוליטית. בראש הארגון עמדה נזיהה א-דוליימי, מנהיגה פמיניסטית סוחפת, שהיוותה השראה לנשים רבות לקחת חלק במאבק ושמילאה תפקיד חשוב גם בשיפור שירותי בריאות הציבור במדינה. בשנת 1959 הפכה א-דוליימי לשרה בממשלה והייתה לאישה הראשונה בעולם הערבי שנכנסה לקבינט ממשלתי.