ציד חזיר הבר הקלידוני.
המלך אוינאוס הקריב קרבנות לכל האלים, אך שכח להקריב גם לארטמיס. נפגעת, שלחה האלה חזיר בר שהרג אנשים ומקנה, והרס שדות ורכוש, על מנת להעניש את המלך. ברוב כוחו ופראותו, חמק החזיר מכל אלו שניסו לצוד אותו ואף הרג רבים מהם. לבסוף, התקבצו גיבורים רבים ובהם אטאלנטה, על מנת להרוג את החזיר בכוחות משותפים. רבים מהגברים התרעמו על צירופה של אשה לקבוצתם, אך מלאגרוס שחשק בה, שכנע אותם לקבלה. כמה מהציידים נהרגו בטרם הצליחה אטאלנטה לפגוע בחזיר בחץ שירתה. כיון שהיא הייתה הראשונה שהקיזה ממנו דם, זכתה אטאלנטה בעורו לאחר שמלאגרוס הרג אותו בעזרת חניתו. שני דודיו של מלאגרוס, פלקסיפוס וטוקסאוס, זעמו על הצלחתה של אטאלנטה וניסו לקחת ממנה את העור בכוח. בקרב שהתפתח, הרג מלאגרוס את דודיו. זועמת באבלה, זרקה אימו גזר עץ מכושף לתוך האש וכשזה נשרף, נאכלו חייו של מלאגרוס.
תחרות הריצה.
לאחר הציד, משראה אביה שביתו עונה על ציפיותיו, הסכים לקבלה בחזרה, אך דרש שתינשא בהקדם. אטאלנטה שלא רצתה בכך, התנתה את נשואיה בכך שמי שירצה להינשא לה ייאלץ לנצח אותה בתחרות ריצה ואם יפסיד - יוצא להורג. לאחר שמחזרים רבים הפסידו והוצאו להורג, הגיע מלאניון (בגרסה אחרת היפומנס) מצויד בברכת האלה אפרודיטה ובשלושה תפוחי זהב שהיא העניקה לו. בכל פעם שאטאלנטה עקפה אותו במירוץ, הוא זרק ארצה תפוח זהב אחד. היא לא יכלה לעמוד בפיתוי ורכנה לאסוף את התפוחים וכך האטה די הצורך כדי שהוא יעקוף אותה וינצח. הם התחתנו ונולד להם פרתנופאיוס שדמותו מופיעה במחזה שבעה נגד תבאי של אייסכילוס. מאוחר יותר הפך אותם זאוס (או ריאה או סיבלה) לאריות כיון שהם קיימו יחסי מין במקום המקודש לו. על פי הגרסה שהייתה זו ריאה או סיבלה שהענישה אותם, היא רתמה אותם מאוחר יותר למרכבתה. הסבר לעונש הזה דווקא יכול להיות בכך שבאותה תקופה האמינו היוונים שאריות מזדווגים עם נמרות ולא עם לביאות, וכך העונש הוא שאטאלטנה ומלאניון לא יוכל להתאחד שוב.
סדיה ג'סטטוריה
סדיה ג'סטטוריה (באיטלקית: Sedia gestatoria - "כס נשיאה") הוא כס טקסי נישא על-גבי אפריון, אשר שימש לנשיאת האפיפיור, כך שקהל המאמינים יוכל לראותו. האפיפיורים פאולוס השישי ויוחנן פאולוס הראשון הסתייגו מהסדיה ג'סטטוריה, אך עשו בו שימוש למרות זאת. עם זאת, עם מינויו לאפיפיור בשנת 1978, סירב יוחנן פאולוס השני להנשא על הכס, ומאז הוא אינו בשימוש והוא הוחלף לחלוטין בפופמוביל.
הכס עצמו מכוסה משי בצבע השני ומעוטר בעושר. בכל אחד מצדדיו קבועות שתי טבעות מצופות זהב, שדרכן עוברים שני מוטות. המוטות נישאים על כתפיהם של 12 "חתנים" ("פאלפרניירי" - palafrenieri) במדים אדומים. שתי מניפות ליטורגיות גדולות (flabella) עשויות נוצות יען לבנות נישאות בכל אחד משני צדדיו של הכס, ומסמלות את סמכות האפיפיור. כס נוסף קטן יותר שנישא על ידי שמונה אנשים היה גם הוא בשימוש במקומות צרים.
מקורו של הכס מיוחס לאימפריה הביזנטית שקיסריה נישאו באופן דומה, או לטקסים קדומים יותר באימפריה הרומית. מאז שימש הכס משך כאלף שנים, בעיקר לנשיאת האפיפיור במהלך אירועים טקסיים אל ומבזיליקת פטרוס הקדוש ובזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו. בין היתר שימש הכס מאז המאה ה-16 לפחות, גם בטקסי הכתרת אפיפיורים, ומקורו של מנהג זה, שרווח בעבר בטקסי הכתרת בישופים במספר מדינות, הוא, אולי, בנוהג לשאת את הקונסול הנבחר ברומא העתיקה על גבי הסלה קורוליס (sella curulis). אירועים נוספים בהם נעשה שימוש בכס כללו את הטקסים בהם קיבל האפיפיור את ברכת המדינות הווסאליות שהיו נתונות למרותו, וכאשר חגג את סעודת האדון בפומבי, אירוע שלשמו הוצמד אל הכס משטח דמוי שולחן.
מרדכי בן יחזקאל
מרדכי בן יחזקאל (האלפרין) (ז' באדר תרמ"ג - כ"ט בכסלו תשל"א, 1883 – דצמבר 1970) היה מורה, מסאי, סופר, פולקלוריסט וחוקר חסידות ישראלי יליד גליציה. מחבר קובץ סיפורי העם המונומנטלי "ספר המעשיות" (1925–1929; תשי"ז–תשי"ט). חתן פרס ביאליק לספרות יפה (1961).
ביוגרפיה.
בן יחזקאל נולד בשם מרדכי האלפרין בגלינא (Glinyany) שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בשנת תרמ"ג (1883), בן ליחזקאל האלפרין, מצאצאי הרב יחיאל היילפרין, בעל "סדר הדורות", ולחנה לבית קנֶלר (קנעלר).
למד ב"חדר" ובבית מדרש, והמשיך בלימודים פרטיים עד שעבר בחינת בגרות, ולאחריה למד באוניברסיטאות ברן, ברלין ווינה. בשנת 1913 היה ציר בקונגרס הציוני ה-11 בווינה.
בשנים 1918–1920 עבד כמורה לעברית בגימנסיה הפולנית-יהודית בלבוב, ובתקופת הכיבוש הרוסי ומלחמת העולם הראשונה היה חבר "ועד העזרה ליהודי גליציה".
באוקטובר 1920 עלה לארץ ישראל. תחילה עבד בסמינר למורות וגננות ע"ש לוינסקי ביפו, לאחר שנה שב לגרמניה, ובשנת 1924 חזר ארצה והתיישב בירושלים.
בשנים תרפ"ד–תש"ד לימד בבית המדרש למורים "מזרחי" בירושלים, ובשנים תרפ"ה–תרפ"ז בבית המדרש למורות "מזרחי".
משנת 1908 התמקד בן יחזקאל בחקר החסידות ועיבוד סיפורי עם וכתב מאמרים ב"השלוח", "הארץ", "היום" (בוורשה ובירושלים), "הצופה", "מאזנים" ועוד.
בן יחזקאל הוציא סדרת ספרים בהוצאת דביר תחת השם "ספר מעשיות" תחילה בשנת 1925 בארבעה כרכים, ובשנת 1961 בשישה כרכים, שעליהם זכה בפרס ביאליק לספרות יפה באותה השנה.
בשנת 1966 הוענק לו "עיטור ירושלים".
בן יחזקאל נפטר בשנת 1970, בגיל 87, ונקבר בירושלים.
על שמו נקרא רחוב בירושלים.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
U סימן הטעמה עילי כפול
אולפנת בני עקיבא מירון
אולפנת בני עקיבא מירון היא אולפנה השייכת למרכז ישיבות בני עקיבא. היא ממוקמת במושב מירון שבמועצה האזורית מרום הגליל, סמוך לקבר רבי שמעון בר יוחאי. כאשר הוקמה האולפנא על ידי הרב משה צבי נריה באלול תשל"ב (ספטמבר 1971) היא נקראה "זהורית" על שמו של רבי שמעון בר יוחאי, שעל פי המסורת חיבר את ספר הזוהר.
הרב מיכאל קאפח הוא ראש האולפנה ולצדו המנהל הכללי של מוסדות בני עקיבא במירון, צחי סעדה.
באולפנה משולבות מדריכות צעירות. חלקן מהמדריכות עושות זאת במסגרת השירות הלאומי שלהן וחלקן עובדות באולפנה.
התלמידות.
באולפנה מתחנכות כ-450 תלמידות המגיעות מיישובים רבים בצפון כמו: חצור הגלילית וסביבותיה, צפת, כרמיאל, קצרין ויישובי רמת הגולן, מעלות וסביבותיה, יישובי מרום הגליל. בשנים האחרונות מגיעות גם בנות ממקומות מרוחקים יותר כגון עכו, נוף הגליל, בית רימון, נתניה, ירושלים ועוד.
חטיבת הביניים – כיתות ז'-ח' – בנות אקסטרניות השבות כל יום לביתן, כיתות ט'-י"ב - במסגרת פנימייתית.
כ-20% מתלמידות האולפנה הן עולות מאתיופיה ועולות מהודו השייכות לשבט בני מנשה. העולות משולבות בכל הפעילות החברתית באולפנא כחלק מיישום האידאולוגיה של קליטת עליה וצמצום הפערים החברתיים בין שכבות האוכלוסייה.
פרס חינוך.
בשנת תש"ס זכתה האולפנה בפרס החינוך הדתי מטעם משרד החינוך על מכלול הפעילות באולפנה.
ב־2013 זכה מיכאל קאפח, ראש האולפנה, בתעודת מנהל מצטיין של ישיבות ואולפנות בני עקיבא.
אספת העם העליונה
אספת העם העליונה (בקוריאנית: 최고인민회의) היא הפרלמנט החד ביתי של קוריאה הצפונית. בפרלמנט חברים 687 צירים הנבחרים בבחירות כלליות בשיטה הרובנית אחת לחמש שנים. קוריאה הצפונית היא מדינה בעלת משטר חד-מפלגתי ורק רשימה אחת מורשית להשתתף בבחירות והיא החזית הדמוקרטית לאיחוד המולדת המאגדת בתוכה את המפלגה השלטת, מפלגת הפועלים של קוריאה ועוד מספר גופים מינוריים.
מקום מושבה של אספת העם העליונה הוא בית העם מאנסודה, הממוקם בבירה פיונגיאנג, בסמוך לאנדרטה בגדולה בגבעת מאנסו ולמוזיאון המהפכה הקוריאנית.
בחירות.
לפי חוקת קוריאה הצפונית, כל אזרח מגיל 17 ומעלה יכול לבחור ולהיבחר לרשות המחוקקת.
כל המועמדים נבחרים בהצבעה, שנערכת באסיפות של 'החזית הדמוקרטית לאיחוד המולדת' (מעין בחירות מקדימות). 'החזית הדמוקרטית לאיחוד המולדת', למרות היותה להלכה קואליציה של מפלגות, נשלטת למעשה על ידי מפלגת הפועלים של קוריאה, למרות שלכאורה, האחרונה היא רק המפלגה הגדולה ביותר ב"קואליציית המפלגות" הזו.
'המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הקוריאנית', 'מפלגת קונגו הצונואיסטית', ו'מפלגת הפועלים של קוריאה' הן המפלגות החוקיות היחידות בקוריאה הצפונית. שלוש המפלגות הללו מתמודדות יחד בבחירות, במסגרת 'החזית הדמוקרטית לאיחוד המולדת', ולכן, למעשה, ישנה רק אפשרות אחת בקלפי.
ב'חזית הדמוקרטית לאיחוד המולדת' חברים גם מספר ארגונים מפלגתיים, כגון ארגון הנוער של מפלגת הפועלים של קוריאה.
ההצבעה בבחירות היא חובה, והבחירות הן חשאיות. ניתן להצביע 'נגד' מועמד, אף אם הוא המועמד היחיד.
מרדכי בן-יחזקאל
ג'ון ליסט (כלכלן)
ג'ון אוגוסט ליסט (באנגלית: John August List; נולד ב-25 בספטמבר 1968) הוא פרופסור לכלכלה באוניברסיטת שיקגו.
ביוגרפיה.