חלוקת השטח בין המדינות התבססה על הגבולות ההיסטוריים ביניהן. עם זאת, שינויים שחלו ברבות השנים הביאו לכך שבכמה מקומות עבר הגבול בתוך שטח יישוב מסוים ובמקומות אחרים חצו כבישים את הגבול החדש. בחלק מהמקומות סיכמו המדינות על תיקוני גבול קלים, ובמקומות אחרים פוצו תושבים שנפגעו מיצירת הגבול. חלק מהתושבים שרכושם נחצה בין המדינות המשיכו לסבול מבעיות ביורוקרטיות שנלוו לכך, אך עם הצטרפותן של צ'כיה וסלובקיה לאמנת שנגן ב-2004, הוקל מצבם.
אזרחות.
כל אחת מהמדינות החדשות העניקה אזרחות לתושביה. סלובקיה אפשרה לאזרחיה להחזיק באזרחות כפולה עד 2010, אך מקצתם ניצלו אפשרות זו. עם הצטרפותן של צ'כיה וסלובקיה לאיחוד האירופי ב-2004, פחתה משמעותה של האזרחות הנפרדת, שכן אזרחי המדינות רשאים לבקר ולעבוד בכל אחת ממדינות האיחוד.
אחת הסוגיות שנותרו במחלוקת לאחר הפירוק היא מעמדם של הצוענים שחיים בצ'כיה אך נולדו בסלובקיה ובאופן רשמי היו רשומים כתושבים בסלובקיה. חוק האזרחות הצ'כי מ-1992 הקנה אזרחות למי שנולד על אדמת צ'כיה, ואילו לתושבים שאינם ילידי צ'כיה הוצבו דרישות נוספות, שכללו תושבות של 5 שנים לפחות, היעדר עבר פלילי ותשלום אגרות בסכומים גבוהים. צוענים רבים לא עמדו בתנאים אלה. מנגד, גם ממשלת סלובקיה סירבה להעניק אזרחות למי אינם תושביה. בלחץ האיחוד אירופי תיקנה צ'כיה את חוק האזרחות שלה ב-1999 וב-2003, והצוענים זכו לאזרחות.
רכוש.
רכושה של צ'כוסלובקיה התחלק בין צ'כיה לבין סלובקיה ביחס של 1:2, בהתאם ליחס שבין אוכלוסיות המדינות. מספר סוגיות הקשורות לאופן החלוקה, כגון יתרות הזהב של המדינה שאוחסנו בפראג, נותרו במחלוקת, אך כולן נפתרו בתוך מספר שנים.
סמלים לאומיים.
בהתאם לחוק שהסדיר את הפירוק, אף אחת מהמדינות החדשות לא הורשתה להשתמש בסמלים לאומיים ששימשו את צ'כוסלובקיה. הסמל וההמנון לא עוררו בעיות. סמל צ'כוסלובקיה שילב אריה, המזוהה עם צ'כיה, וצלב כפול, המזוהה עם סלובקיה, ועם היפרדות המדינות אימצה כל אחת מהן סמל חדש הכולל רק את המאפיינים המזוהים עמה. המנון צ'כוסלובקיה הורכב אף הוא מקטע צ'כי ומקטע סלובקי, וקטעים אלה פוצלו והיו להמנון צ'כיה והמנון סלובקיה.
עם זאת, שאלת הדגל הציבה קשיים בפני צ'כיה. מאז 1990 השתמשה הרפובליקה הצ'כית בדגל בוהמיה, המזכיר במראהו את דגל פולין. לקראת הפירוק חיפשה צ'כיה דגל חדש, ובסופו של דבר, על אף ההסכם עם סלובקיה, החליטה לאמץ את דגל צ'כוסלובקיה כדגלה שלה. המהלך לא עורר התנגדות בסלובקיה, שמצדה בחרה דגל משלה.
מטבע.
בסמוך לאחר הפירוק המשיך הכתר הצ'כוסלובקי לשמש כהילך החוקי בשתי המדינות. ב-8 בפברואר 1993 אימצו המדינות שני מטבעות נפרדים, הכתר הצ'כי והכתר הסלובקי. בתחילה היה ערכם זהה, אך עם הזמן שוויו של הכתר הצ'כי היה גבוה יותר, בקרוב ל-30%. בשנת 2009 הצטרפה סלובקיה לגוש האירו, בעוד שבצ'כיה ממשיך הכתר הצ'כי להיות ההילך החוקי.
שפה.
אמצעי התקשורת בצ'כוסלובקיה השתמשו באופן שווה בשפות הצ'כית והסלובקית (אם כי סרטים זרים דובבו כמעט אך ורק לצ'כית). כתוצאה מכך ומהדמיון הרב בין השפות, יכלו רוב הצ'כים והסלובקים להבין איש את שפת רעהו, אף אם לא דיברו אותה. לאחר הפירוק, חדלו ערוצי הטלוויזיה הצ'כיים להשתמש בשפה הסלובקית כמעט לחלוטין, בעוד ערוצי הטלוויזיה הסלובקיים ממשיכים לשדר גם בצ'כית. משכך, לצעירים סלובקים היכרות דומה לשל הוריהם עם השפה הצ'כית, ואולם ידיעת הסלובקית בקרב הצ'כים מצטמצמת ככל שנוקפות השנים.
אוסוולד הארנב
אוסוולד הארנב (באנגלית: Oswald the Lucky Rabbit, או בקיצור: Oswald Rabbit) הוא דמות בדיונית של ארנב מואנש. דמותו של אוסוולד נוצרה על ידי האנימטורים אב אייוורקס ווולט דיסני, והופיעה לראשונה בשנת 1927.
מאפיינים.
אוסוולד הוא אחד הדמויות המצוירות הראשונות בעלות אישיות, והוא ניחן בחוש הומור מפותח. אוסוולד נוהג להשתמש באיבריהם של בעלי חיים כדי לפתור בעיות, ואף משתמש באיבריו כתפאורה וכבדיחות, כאשר מה שמסייע בידו הוא אפשרותו להימעך כמו גומי.
כמו כן, אוסוולד יכול להפוך כל דבר לכלים. בנוסף, לאוסוולד חרדה מבננות, לכן הוא אינו יכול להשתמש בהן כדי להצחיק.
היסטוריה.
בשנת 1927, עקב מגבלות טכניות ובעיות עלות, דיסני והאנימטור הראשי שלהם, אב אייוורקס, החליטו לסיים את עבודתם בסדרה "הקומדיות של אליס" על מנת להתפנות לחיפוש אחר הזדמנויות יצירתיות חדשות.
בצירוף מקרים, אולפני יוניברסל רצו להיכנס לתחום הקריקטורה ונזדקקו לדמות מצוירת, ולכן צ'ארלס מינץ, מפיצם של דיסני, ביקש מאייוורקס ליצור דמות חדשה שתימכר לאולפני יוניברסל. דיסני חתמו חוזה עם אולפני יוניברסל, שהוביל ליצירתו של אוסוולד הארנב, ואיתו ליצירת הסדרה המצוירת הראשונה של יוניברסל.
בשנת 2006, קנתה חברת וולט דיסני מאולפני יוניברסל בחזרה את הזכויות לדמותו של אוסוולד הארנב.
ארז און
ארז און הוא רופא ישראלי, שכהן כמנהל בית החולים ע"ש ברוך פדה בפוריה (2013–2020), מ-1 במרץ 2020 מכהן כראש חטיבת המרכזים הרפואיים הממשלתיים במשרד הבריאות.
און סיים את לימודי הרפואה בפקולטה לרפואה בטכניון והתמחה באורתופדיה. כמו כן סיים לימודי תואר שני במינהל מערכות בריאות ובמדע המדינה.
און שירת בחיל הרפואה עד לתפקיד סגן קצין רפואה ראשי, בדרגת אלוף-משנה. בשנת 2002 יצא למומבסה שבקניה בראש משלחת חיל הרפואה, שיצאה לטפל בישראלים שנפגעו בפיגוע מכונית תופת שהתרחש במדינה.
בשנים 2007–2013 כיהן כסגן מנהל המרכז הרפואי רבין.
באוקטובר 2013 החל און בכהונתו כמנהל בית החולים ע"ש ברוך פדה במקומו של ד"ר יעקב פרבשטיין, אשר פרש לגמלאות.
ב-1 במרץ 2020 החל בתפקידו במשרד הבריאות כמנהל חטיבת המרכזים הרפואיים הממשלתיים. הד"ר הגר מזרחי מונתה למנהלת בפועל של בית החולים פוריה.
לאחר כמה חודשים התפטר מתפקיד זה, ושב לתפקידו כמנהל המרכז הרפואי פדה פוריה.
אחיו הוא הד"ר אבי און, מנהל יחידת הגסטרו ילדים בבית החולים פוריה.
הישאר רגוע והמשך הלאה
אשר בן-אריה
אשר בן-אריה (נולד ב-1963) הוא מרצה וחוקר בתחום עבודה סוציאלית, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים ומנכ"ל מכון חרוב.
ביוגרפיה.
בן-אריה נולד בירושלים, הוא בנם של שרה ופרופ' יהושע בן-אריה. הוא סיים את לימודיו לתואר דוקטור ב-1999 באוניברסיטה העברית, ומאז חוקר ומרצה בה. שימש כ-20 שנה כמנהל ועורך "השנתון הסטטיסטי - ילדים בישראל". שימש כסמנכ"ל המועצה הלאומית לשלום הילד.
בן-אריה עוסק בתחום מדיניות הילד ומדידת רווחת הילד.
הוא נמנה עם המייסדים של אסכולת מדידת מצב הילדים והשימוש באינדיקטורים חברתיים למדידת מצב הילדים. הוא היו"ר והמייסד של החברה הבינלאומית למדידת מצב הילד (ISCI). ואחד החוקרים הראשיים במחקר הרב-לאומי "עולמות הילדים". בן-אריה הוא גם העורך המייסד של כתב העת האקדמי "Child Indicators Research".
בן-אריה פרסם למעלה ממאה מאמרים, פרקים וספרים אשר כולם עוסקים ברווחת הילד ומדידתו. הוא מייעץ ליוניס"ף, ארגון ה-OECD ורשויות מחקר לאומיות רבות.
ב-2011 מונה למנכ"ל מכון חרוב, העוסק בפיתוח ידע ותוכניות למידה בתחום הזנחה והתעללות בילדים.
בן-אריה נשוי ואב לשלושה ילדים. אחיו הבכור הוא זאב בן אריה.
אית'ן ואן שיבר
דמטריוס מפלרום
קבוצת באלינט
קבוצת באלינט הוא כינוי למסגרת של קבוצת דיון ותמיכה המיועדת לרופאים ומקצועות טיפול דומים, ומתמקדת ביחסי מטפל-מטופל באוריינטציה פסיכואנליטית. הקבוצות נקראות על שם מייסדן, הפסיכואנליטיקאי הבריטי מייקל באלינט, הן נוסדו בלונדון בשנות ה-50 של המאה ה-20, ומתקיימות במגוון מסגרות ברחבי העולם המערבי.
היסטוריה.
באלינט, מחבר הספר "השבר הבסיסי", טען כי יש מקום להכניס את הרעיונות ואת השפה הפסיכואנליטיים לעבודת הרופא הראשוני, לתועלת המטופלים והמטפלים כאחד. לטענתו, מטרת הקבוצות היא "לאפשר לרופאים לראות בצורה שונה ורעננה את עבודתם היום יומית... לראות שיש בעיות שהרפואה ניסתה להתעלם מהן, בעיות אלה גרמו עבודה מיותרת לרופא וסבל מיותר לחולה".
קבוצות באלינט הוקמו בשנות ה-50 של המאה ה-20 בלונדון, ובהמשך התפתחו באירופה, בארצות הברית ובאוסטרליה. ב-1972 נוסדה הפדרציה הבינלאומית לבאלינט.
הקבוצות הראשונות שהינחה מייקל באלינט מנו 12-4 משתתפים, שנפגשו אחת לשבוע במשך 90 דקות, למשך 2-3 שנים. הן כונו על ידי באלינט "קבוצות לדיון ותמיכה" ופעלו באוריינטציה פסיכודינמית, כלומר - הקצו בהן מקום מרכזי לקשר מטפל-מטופל ולאינטראקציה ביניהם, שימוש באסוציאציות חופשיות בזמן הדיון הקבוצתי לגבי המקרה הקליני המוצג, והתייחסות להעברה והעברה נגדית בסיטואציה הרפואית הטיפולית.
קבוצת באלינט מונה בדרך כלל מספר דומה של משתתפים, ומונחית על ידי איש בריאות הנפש ורופא משפחה (או שני אנשי בריאות הנפש); הפגישות נמשכות 90 דקות ובדרך כלל נערכות פעם בשבועיים. המטרה המתגבשת היום מכוונת לפיתוח רגישותם ומודעותם של הרופאים לתהליכים הרגשיים והנפשיים שלהם ושל המטופלים, תהליכים המשפיעים על מרחב הקשר ביניהם, כמו גם להבנת ההשפעה שיש לתהליכים אלה על הטיפול ועל הבעיה המוצגת בקבוצה. מטרה נוספת היא פיתוח היכולת לזהות ולהביע רגש העולה מהאינטראקציה.