למרות הדוגמאות הנדירות הללו, אלפי אזרחים נכלאו באשמת הומוסקסואליות והצנזורה הממשלתית על הומוסקסואליות וזכויות הומוסקסואליות לא הואטה עד תחילת שנות ה-70, מה שהחל לאפשר קיום של הצהרות קצרות בנושאים. מונולוג פנימי קצר על הומוסקסואליות במוסקבה נכלל בספרו של ונדיקט ירופייב, מוסקבה פטושקי (1973). מאז שלטונו של סטלין, האישור הציבורי הראשון לפרסום זכויות עבור הומוסקסואלים היה הצהרה קצרה וביקורתית על סעיף 121 הקוראת לביטולו, שנאמרה בספר הלימוד של החוק הפלילי הסובייטי (1973). התייחסויות אלו אופיינו כהצהרות קצרות ברומן או בספר לימוד ונעשו על ידי הטרוסקסואלים. הסופר ויקטור סוסנורה הורשה לכתוב על כך שראה שחקן הומוסקסואלי מבוגר נרצח באכזריות בבר בלנינגרד בספרו "ההולנדי המעופף" (1979), אם כי הותר לפרסום רק בגרמניה המזרחית.
הסופר ההומוסקסואל הרוסי יבגני חריטונוב הפיץ ספרות להט"ב באופן בלתי חוקי לפני שמת מאי-ספיקת לב ב-1981. הסופר גנאדי טריפונוב שירת כ-4 שנים של עבודת פרך על הפצת שיריו ההומוסקסואלים ועם שחרורו, הורשה לחזור לכתוב ולפרסם רק אם נמנע מלתאר התייחסות כלפי הומוסקסואליות.
בשנת 1984, קבוצה של הומוסקסואלים רוסים נפגשה וניסתה לארגן ארגון רשמי לזכויותיהם, רק כדי להיסגר במהירות על ידי ארגון הביון והמשטרה החשאית של הק.ג.ב. רק מאוחר יותר בתקופת החלתה של מדיניות גלאסנוסט הותר דיון ציבורי על אי-הפללתה מחדש של פעילות הומוסקסואלית פרטית בהסכמה.
סקר שנערך ב-1989 דיווח כי הומוסקסואלים היו הקבוצה השנואה ביותר בחברה הרוסית בעוד 30 אחוז מהנשאלים סברו כי "יש לחסל הומוסקסואלים". בסקר דעת קהל משנת 1991 שנערך בצ'ליאבינסק 30 אחוז מהנשאלים בגילאי 16 עד 30 סברו שיש "לבודד הומוסקסואלים מהחברה", 5 אחוזים סברו שיש "לחסל אותם", 60 אחוז היו בעלי גישה "שלילית" כלפי הומוסקסואלים ו-5 אחוזים תייגו את נטייתם המינית כ-"אומללה".
בין 1989–1990 הורשה להתקיים ארגון לזכויות הומואים במוסקבה בראשות יבגניה דבריאנסקאיה כאשר ניתן לרומן קלינין אישור לפרסם את העיתון ההומוסקסואלי "Tema".
המספר המדויק של אזרחים שהועמדו לדין לפי סעיף 121 אינו ידוע, כאשר המידע הרשמי הראשון פורסם רק ב-1988, אך על פי ההערכות מדובר בכ-1000 שנתבעו בשנה. על פי נתונים רשמיים, מספר הגברים שהורשעו לפי סעיף 121 ירד בהתמדה במהלך תקופת מדיניות גלאסנוסט בעוד בשנת 1987 נידונו כ-831 גברים על פי סעיף 121, בשנת 1989 כ-539, בשנת 1990 כ-497 ובשנת 1991 כ-462.
דניס אשני
דניס אשני (בהונגרית: Dénes Eszenyi; נולד ב-9 בינואר 1968) הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה.
אשני התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של נירג'האזה ספרטקוס ובגיל 18 הצטרף לאויפשט.
בקיץ אשני חתם במכלן מליגת העל הבלגית. ב-22 באוגוסט 1992 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 לאנדרלכט. ב-5 במרץ 1993 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד סטנדרד לייז'.
בינואר אשני חזר להונגריה כאשר חתם בפץ'. בקיץ הושאל לקיספסטי הונבד, אך בנובמבר של אותה שנה עזב אותה וחתם בהפועל צפרירים חולון. עונה לאחר מכן נשאר בישראל וחתם בבני יהודה בה שיחק רק משחק אחד במחזור השני.
בקיץ אשני חזר לקדנציה שנייה באויפשט, עמה זכה באליפות בסיום העונה. בינואר חתם בפרנצווארוש.
בקיץ חתם במכבי פתח תקווה, אותה עזב אחרי 7 הופעות וחתם בהפועל רמת גן.
בקיץ חתם באלורה ובסיום העונה פרש מכדורגל.
ב-5 בספטמבר 1990 אשני ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה בניצחון 1-4 נגד . ב-9 במרץ 1994 ערך את משחקו האחרון בנבחרת בהפסד 2-1 ל בו כבש את שערו היחיד בנבחרת.
מערכת איכון עולמית
אלי ששון
אליהו ששון (נולד ב-29 באוגוסט 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה.
ששון התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים. ב-16 בנובמבר 2002 ששון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-2 נגד מכבי תל אביב. ב-1 בדצמבר 2002 הבקיע צמד ובישל שער נוסף בניצחון 0-5 נגד מ.ס. אשדוד.
בינואר , ששון הושאל להכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית, בה היה שותף לחזרה של הקבוצה לליגת העל אחרי כעשרים שנות היעדרות. עונה לאחר מכן חזר לבית"ר ורשם רק הופעה אחת במחזור האחרון של העונה.
בקיץ , ששון הושאל להפועל פתח תקווה. בינואר חתם בהפועל ירושלים.
לאחר סיום הקריירה אלי ששון עוסק באימון ילדים.
סילוואשווארד
סילוואשווארד (בהונגרית: Szilvásvárad) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם בסילוואשווארד מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 1,898 תושבים ובשנת 2021 רק 1,547 תושבים.
האזור מיושב מתקופת הברזל, הוא מוזכר לראשונה בתעודות משנת 1332 ומאז הוא מיושב לסירוגין.
יהודי סילוואשווארד.
יהודים חיו בסילוואשווארד במאה ה-18 ובמאה ה-19. החל משנת 1901 היו יהודי הכפר כפופים לקהילת אוזד. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
מלטון
מייקל די סאלה
מייקל וינסנט די סאלה (באנגלית: Michael Vincent DiSalle; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כראש עיריית טולידו בשנים 1948–1950, וכמושל אוהיו ה-60 בשנים 1959–1963.
ראשית חייו.
מייקל די סאלה נולד בעיר ניו יורק להורים שהיגרו מאיטליה, אנתוני ואסונטה די סאלה. כאשר הוא היה בן שלוש עברה המשפחה לטולידו, אוהיו. ב-1931 סיים די סאלה תואר בוגר אוניברסיטה באוניברסיטת ג'ורג'טאון. ב-1929 הוא נשא לאישה את מירטל א. אינגלנד, ולזוג נולדו ארבע בנות ובן אחד.
ב-1932 התקבל די סאלה ללשכת עורכי הדין של אוהיו. ב-1949 העניקה לו אוניברסיטת נוטרדאם תואר דוקטור לשם כבוד.
קריירה פוליטית.
ב-1936 נבחר די סאלה לבית הנבחרים של אוהיו. הוא כיהן בו תקופת כהונה אחת והפסיד בבחירות לכהונה שנייה ב-1938.
לאחר מכן החזיק די סאלה במספר תפקידים בממשל העיר טולידו. בשנים 1939–1941 הוא היה מנהל המחלקת המשפטית. לאחר מכן הוא נבחר למועצת העיר, שחבריה בחרו בו כסגן ראש העיר ב-1943 וב-1945.
ב-1946 התמודד די סאלה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה התשיעי של אוהיו, שבסיסו היה בטולידו, אך ניצח בהפרש קטן לחבר בית הנבחרים המכהן, הרפובליקני הומר ראמיי.
ב-1947 נבחר סי סאלה כראש עיריית טולידו ונבחר לכהונה שנייה ב-1949. הוא כיהן כראש העיר מ-1948 ועד שהתפטר ב-30 בנובמבר 1950 כדי לקבל משרה בממשל הפדרלי. בעת כהונתו כראש העיר שילמה העיר את חובותיה במלואן.
ב-1950 התמודד די סאלה ללא הצלחה על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית. הוא נוצח אז על ידי מבקר המדינה של אוהיו, ג'וזף פרגוסון, שהפסיד בבחירות הכלליות לסנאטור המכהן, הרפובליקני רוברט טאפט. בדצמבר אותה שנה מינה אותו הנשיא הארי טרומן כמנהל המשרד ליציבות מחירים, סוכנות משנה של הסוכנות ליציבות כלכלית מתקופת מלחמת קוריאה, שמיסדה ואכפה מערכות לבקרה על המחירים בתקופת המלחמה. ב-23 בינואר 1952 התפטר די סאלה מתפקיד זה כדי להתמודד שוב על מושב בסנאט. הוא זכה במועמדות הדמוקרטים, אך הפסיד בבחירות הכלליות לסנאטור הרפובליקני המכהן ג'ון בריקר.
בדצמבר אותה שנה מינה הנשיא טרומן את די סאלה כראש הסוכנות ליציבות כלכלית, במקומו של רוג'ר פטנאם. די סאלה שימש בתפקיד פחות מחודש, עד אשר הנשיא החדש דווייט אייזנהאואר ביטל את הסוכנות ב-30 באפריל 1953.
מושל אוהיו.
ב-1956 היה די סאלה מועמד הדמוקרטים למשרת מושל אוהיו, אך בבחירות הכלליות נוצח על ידי התובע הכללי צ'. ויליאם אוניל. שנתיים לאחר מכן, ב-1958, ניצח די סאלה את אוניל ונבחר כמושל אוהיו ה-60. ב-1954 הוארך משך כהונת מושל אוהיו משנתיים לארבע שנים, החל מהבחירות של 1958, כך שדי סאלה היה מושל אוהיו הראשון שכיהן תקופת כהונה של ארבע שנים מ-1959 ועד 1963.
ביולי 1959 חתם די סאלה על הצעת חוק שעליה התנוסס לראשונה המוטו הרשמי של אוהיו "עם האל, הכל אפשרי" (With God, all things are possible). המוטו לקוח מהבשורה על-פי מתי, פרק 19 פסוק 26.
בבחירות לנשיאות של 1960 היה די סאלה המועמד "הבן המועדף" של המפלגה הדמוקרטית באוהיו. הוא התמודד רק בבחירות המקדימות באוהיו, שבהן הוא זכה ב-60.25 אחוזים מהקולות מול אלברט ס. פורטר, שהתמודד מולו בבחירות למשרת המושל ב-1958. בדירוג הכללי של הבחירות המקדימות דורג די סאלה בסופו של דבר במקום השישי, לאחר מועמד המפלגה הסופי הסנאטור ג'ון פיצג'רלד קנדי, מושל קליפורניה פט בראון, ג'ורג' מקליין, סנאטור יוברט האמפרי והסנאטור ג'ורג' סמת'רס.
ב-1962 נוצח די סאלה בבחירות לכהונה שנייה כמושל אוהיו על ידי מבקר המדינה של אוהיו ג'ים רודס. המצביעים באוהיו היו חסרי שביעות רצון מכמה הבטים של ממשלו של די סאלה, כולל התנגדותו לעונש מוות, העלייה במיסים, והמדיניות לחיוב המדינה בצרכי הקיום של חסויים.
התנגדותו לעונש המוות.
די סאלה התנגד לעונש מוות, והמתיק כמה עונשים כאלו, אף על פי שכמושל הוא אישר שש הוצאות להורג. הוא חקר באופן אישי את כל המקרים של הנדונים שהיו אמורים להיות מוצאים להורג בכיסא חשמלי ואף נפגש עם כמה מהם. כדי להמחיש את אמונתו בשיקום העסיק די סאלה רוצחים מורשעים במשק ביתו.
אחת מדאגתיו העיקריות של די סאלה בנוגע לעונש המוות, הייתה שנאשמים דלי אמצעים לא יכלו להרשות לעצמם להעסיק את אותם עורכי דין כמו נאשמים אמידים, ובשל כך הם הוצאו להורג באופן בלתי פורפורציונלי. לימים הוא נזכר: "התברר לי שלאנשים הממתינים להוצאה להורג היה דבר אחד במשותף, הם היו חסרי פרוטה".