התזמורת המזרחית של רשות השידור הישראלית בניצוחו של זוזו מוסא (יליד מצרים) הייתה למעשה מורכבת מנגנים עיראקים. התזמורת ביצעה שירים ערביים באיכות גבוהה ביותר. על המחלקה העיראקית בתזמורת היה אחראי הכנר ששון עבדו. התזמורת ביצעה הקלטות רבות של שירים מוכרים בעולם הערבי, הקלטות שירים עיראקיים והקלטות מקוריות. רוב אלה נעשו בהנחייתו של איש המוזיקה בקול ישראל בערבית על פני חמישים שנה, יצחק אביעזר, שכעורך הגיש 2500 תוכניות כולל פסטיבלים, מחקריים ובידוריים; וכמלחין יצר כ-50 יצירות ומהם נושאי מסר תרבותי ולאומי, כמו נבואת הנביא ישעיהו "לא ישא גוי אל גוי חרב", ירושלים של שלוש הדתות, השלום ועוד.
למידה ממוחשבת
השירה העברית בימי הביניים
מרכז סוזן דלל
מרכז סוזן דלל למחול ולתיאטרון הוא מרכז תרבות ישראלי השוכן במתחם אשר נמצא בשכונת נווה צדק שבתל אביב. המרכז הוכרז כזוכה פרס ישראל בתחום אומנות המחול לשנת ה'תש"ע 2010.
מנכ"ל מרכז סוזן דלל היא ענת פישר לבנטון.
היסטוריה.
מרכז סוזן דלל בתל אביב הוקם ב-1989 במימון משפחת דלל הלונדונית, בעקבות יוזמתו של בנם יונה סוקולובסקי. סוזן דלל התגוררה זמן מה בישראל וניסתה לפתח קריירת ריקוד. נפטרה בשנת 1981, בגיל 25, ממנת יתר של הרואין.
מממנים נוספים של המרכז הם עיריית תל אביב-יפו ומשרד התרבות.
המרכז הוקם בשכונת נווה צדק כחלק מרצונם של מייסדיו לשמור על קשר עם המורשת התרבותית של תל אביב. יאיר ורדי כיהן כמנכ"ל המרכז מהיווסדו ועד שנת 2020. המתחם המאכלס את המרכז כולל את מבנה בית הספר לבנים של חברת "כל ישראל חברים (אליאנס)", ולמולו מבנה בית הספר לבנות של תנועת "חובבי ציון". בתי הספר נבנו על ידי יוסף אליהו שלוש בברכת ועד העיר יפו בשנת 1908.
מבית הספר "אליאנס" יצאו לוחמי האצ"ל להתקפת האצ"ל על יפו באפריל 1948. בית הספר לבנות היה מקום אימון של ההגנה והיה בו סליק. עיריית תל אביב הציבה לוחיות זיכרון בשני הבתים.
הבניין הראשי שופץ לראשונה בתחילת שנות ה-80 והחלה להתקיים בו פעילות תרבותית-אומנותית מגוונת, במסגרת מה שנקרא אז "המרכז התיאטרוני בנווה צדק". פעילות זו התקיימה בסיוע משפחת ירושלמי, הממשיכה בתמיכתה במקום גם בעשור השני של המאה ה-21, לאחר ששינה את צורת פעילותו, עם הקמת מרכז סוזן דלל. ארבעת מבני המתחם הוסבו לארבעה אולמות מופעים המותאמים להופעות מחול. אלו מקיפים רחבה המשמשת למופעי חוצות תחת כיפת השמיים. שיפוץ המתחם הושלם בשנת 1989, לפי תכנונו של אדריכל הנוף שלמה אהרונסון, אשר שילב במקום הדרים וסביבם תעלות מים. אלו נועדו להזכיר למבקר את הפרדסים הרחבים באזור, אשר נעקרו עם בנייתם של מבני נווה צדק, ואת שיטת ההשקיה שהייתה נהוגה אז. על עיצוב המקום זכה אהרונסון בפרס רכטר.
המרכז משמש בית לשלוש להקות מחול מודרני מקצועיות, להקת המחול בת-שבע ואנסמבל בת-שבע, להקת המחול ענבל וכן להקת המחול ענבל פינטו ואבשלום פולק. מלבד זה, מתקיימים במקום הפסטיבלים "דאנסאירופה", "מחולאחר", "מחולוהט", "הרמת מסך - חשיפה בינלאומית", "גוונים במחול", פסטיבל פלמנקו וכן תחרות מיה ארבטובה לבלט קלאסי. בנוסף, המקום משמש ביתו של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער. בין השנים 1992–1995 שימש המקום כאולם הבית של התזמורת הסימפונית תל אביב.
לימוד
קניבליזם
אכילת אדם (קניבליזם; באנגלית: Cannibalism), היא תופעה בה בני אדם אוכלים בשר אדם. במובן רחב יותר, המושג מתייחס לתופעה ביולוגית כללית, בה צורת חיים טורפת פרט מבני מינה. בערך זה נדונה התופעה האנושית, שכוללת גם רבדים תרבותיים וחברתיים.
תופעת הקניבליזם בין בני אדם קיימת גם בימינו, כפתרון נואש במצוקת רעב, או במסגרת ענישה במלחמה כמו בליבריה, סין, וקונגו, ובארצות נוספות בעולם קיים קניבליזם טקסי על פי האמונות המקומיות.
תופעת הקניבליזם הייתה קיימת לאורך כל ההיסטוריה. לדוגמה התופעה הייתה קיימת בקרב שבטים שונים באמזוניה, אפריקה, פיג'י, פולינזיה וגינאה החדשה, בדרך כלל בפולחן הקשור במלחמות שבטיות. ממצאים שנתגלו בחפירות ארכאולוגיות הראו כי קניבליזם היה כנראה תופעה מקובלת אצל האדם הניאנדרטלי ואצל האינדיאנים מתרבות האנסאזי שנעלמה. מקרים מעטים של קניבליזם אירעו בארצות שונות אצל אנשים מעורערים בנפשם, רוצחים סדרתיים ופושעים, וקנאים דתיים. לעיתים רעב קיצוני יכול להביא אנשים לקניבליזם, לדוגמה הקניבליזם היה נפוץ ברעב הגדול באוקראינה בשנות ה-30 של המאה ה-20.
האשמות בקניבליזם על מנת לעורר שנאה ואנטגוניזם לקבוצות מיעוט גם היא קיימת לאורך ההיסטוריה. היהודים סבלו לאורך הדורות מעלילות דם הכוללות האשמה באכילת אדם טקסית. יש הסבורים כי מדובר בהיפוך האשמות בידי הנוצרים, לאחר שהואשמו בימי האימפריה הרומית, בטרם הומרה לנצרות, באכילת אדם, בטקס אכילת הלחם והיין. סחר העבדים, לאמריקה ולמושבות האירופיות בעולם, זכה אף הוא לקבל הרשאה בהשפלתם של אנשי השבטים האפריקניים, וסיפורי אכילת אדם.
בימי מסעי הצלב, הנוצרים הואשמו בקניבליזם, בעקבות אכילת האדם של הצלבנים, לאחר הטבח במערת א-נועמאן.
במחנות המוות בשואה, יש עדויות לכך שלמרות האובדן, היו רבים מקרב האוכלוסייה האזרחית הכלואה (בעיקר יהודים, אך גם אחרים) שבחרו להסתכן ואף למות, ולא לאכול בשר אדם. לעומת זאת היו עדויות רבות על חיילים שבויים (בעיקר מהצבא האדום) שלא בחלו באכילת אדם, כשכלו כל הקיצים.
בימינו ניתן למנות את חיילי דאעש שמחנכים את לוחמיהם לאכול את מי שאינו מוסלמי.
מקור השם.
מקור המונח קניבליזם בשם בשבטי ה"קריב" האינדיאנים שהתיישבו באיים שבדרום הים הקריבי ושהיו ידועים במנהגי הקניבליזם שלהם. שבטים אלו היו ידועים אצל אויביהם כ"קניבה". הספרדים כינו את האינדיאני משבט זה "קניבל" והכינוי תפס בהדרגה את המשמעות הנוכחית. קיימת גם גרסה שבשפת ה"קריב" "קניבל" פירושו "אדם עז-רוח". המילה הוכנסה לשפה האנגלית בעקבות פרסום ספרו של ריצ'רד האקלוט "מסעות". במילון אוקספורד מצויים שהשימוש הראשון במילה באנגלית מופיע בתרגום תיאור המסעות של כריסטופר קולומבוס מ-1553.
בסיפורים עבריים קדומים וכן בסיפורי חסידים מאוחרים שבטים אוכלי אדם נקראו "לודים". בתלמוד מובאים מספר סיפורים על "לודים", שרש"י מפרש "אוכלי אדם הן". בספר "צוואת הריב"ש" מופיע סיפור על הבעל שם טוב שהגיע לאי של "לודים" בדרכו לארץ ישראל, כמעט נאכל בידיהם, ניצל בנס, אך נמנע מהמשך הנסיעה, וחזר לאירופה.
ויליאם שייקספיר השתמש בה במחזה הסערה כשמו של המשרת המפלצת "קליבן", אנגרמה (ערבול אותיות) של המלה קניבל. בספר רובינזון קרוזו מתואר כיצד אינדיאנים משבט "קריב" הורגים את קורבנותיהם האומללים באמצעות חבטה באלה על ראשם. פול סרה דל סאגאוס (Paul Serre del Sagués) בן התקופה המתוארת בספר, רשם כך על "קריבים" מקוסטה ריקה: "מהלומה שכוונה לעורפו הרגה את הקורבן. ואז השאמאן פתח את בית החזה בעזרת סכין אובסידיאן, הוציא את הלב וטעם אותו. ובינתיים עוזריו ביתרו את הגופה על מנת לאוכלה, וחילקו גרעיני תירס טבולים בדם כפֶטיש (עצם נערץ)".
שכיחות.
היסטורית, ייתכן שהאשמה בקניבליזם הייתה נפוצה יותר מאשר המעשה עצמו. העבדות הייתה בלתי חוקית במהלך שנות התפשטות הקולוניאליזם הבריטי, אלא אם מצבם של בני האדם היה גרוע יותר כאנשים חופשיים מאשר כעבדים. נטיות קניבליסטיות נחשבו כהוכחה מספקת למצב כזה, ומכאן הדיווחים הנרחבים על קניבליזם - סוחרי עבדים האשימו שבטים בקניבליזם על מנת שיוכלו לקחת אותם לעבדות.
קיימת טענה של האנתרופולוג מרווין האריס שקניבליזם נפוץ בין חברות בהתגבשות, אך נעלם כשאלו הופכות למדינות, כאשר האצטקים יוצאי דופן בנושא זה.
גורמים.
קיימות סיבות אחדות המביאות חברה שבטית לעסוק בקניבליזם:
אירוע מכונן בין הנצרות והאסלאם.
ב-1098, בעת מסע הצלב הראשון, הצלבנים בפיקודם של רמון הרביעי, רוזן טולוז ובוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה כבשו את העיירה מערת א-נועמאן, אך נותרו נצורים בה. בעקבות הרעב של החיילים הנצורים, היה טבח, ואירוע המוני של אכילת אדם. אירוע זה הפך אירוע מכונן בין הנצרות לאסלאם. בעת המסע, הנוצרים באירופה ובממלכה הביזנטית גינו את הצלבנים על כך, וראו בהם כופרים, וקנאים קיצונים. אך עם השנים התקבלו רוב מעשיהם יותר, בעיני הנצרות המערבית. המוסלמים ראו בכך את כפירתם של הנוצרים וסטייתם מ"דרך האמת".
קניבליזם בעת החדשה.
כאמור מקרים קיצוניים של רעב יכולים לגרום לתופעות של קניבליזם גם בחברה הרואה בקניבליזם מעשה נתעב. כמו כן קיימים מקרים בודדים של קניבליזם אצל אנשים מעורערים בנפשם או הקוראים תגר על המחשבה המקובלת.
סוציו-קניבליזם.
הסוציו-קניבליזם הוא רעיון שטוען שהדרך לשמור על אוכלוסייה יציבה ועל כדור הארץ מפני התפוצצות אוכלוסין היא קניבליזם מבוקר על ידי הממשלה. הרעיון של סוציו-קניבליזם בא מהסרט סויילנט גרין. סוציו-קניבליזם בא לפתור בעיות הנובעות מפיצוץ אוכלוסין כגון: רעב, הרס של הטבע, מלחמה וכדומה.
מוטיבים קניבליסטיים בדתות ובתרבויות.
ביהדות.
אכילת בשר אדם אסורה מן התורה. לפי הרמב"ם בהלכות מאכלות אסורות, פרק ב הלכה ג, חל עליה איסור איסור עשה (הנובע מהפסוק "זאת החיה אשר תאכלו"), אך לא איסור לא תעשה, ולכן אין עליה עונש מלקות.