בעקבות הפיכת החצר של ינואר 1868, לחצו תומכיו של השוגון על אדונם לפתוח במלחמת אזרחים. השוגון יושינובו טוקוגאווה היסס ונסוג מקיוטו לטירת אוסקה כדי לחשב את צעדיו. בינתיים, פתחו תומכיו, בעיקר הסמוראים מההאן של אייזו בפעולות איבה כנגד השלטון החדש, אולם הובסו בקרב המכריע של טובה ופושימי. הצבא הקיסרי, בפיקודם של טקמורי סאיגו והנסיך טרוהיטו אריסוגאווה התקדם במהירות לעבר הבירה של השוגון, אדו. לאחר משא ומתן עם מפקד צבא הבקופו במקום, הצליח סאיגו לכבוש את העיר ללא קרב. הקרב היחיד, שנודעו לו ממדים טרגיים, התחולל על גבעת אואנו (מקומו של פארק אואנו בטוקיו של ימינו). יחידה של נערים סמוראים מנאמני השוגון, "הנמרים הלבנים", נלחמה עד האיש האחרון למען משטר שכבר לא היה קיים.
השוגון התפטר בתמורה לחנינה. עם זאת, חלק מכוחותיו, בראשותו של גנרל טקאקי אנומוטו, נמלטו להוקאידו, שם ניסו להקים את רפובליקת אזו, אך במאי 1869 הביסו אותם כוחות הנאמנים לקיסר, ובכך הביאו באופן סופי להכחדתה של שוגונות טוקוגאווה ולהשלמת הרסטורציה.
השפעות הרסטורציה.
אוליגרכיית מייג'י, שהייתה למעשה ממשלת יפן, החלה לפעול לייצוב כוחה ושינוי שיטת הממשל הישנה שכללה את השוגונות, את הדאימיו ואת הסמוראים. ב-1868 הפכו כל אדמות השוגונות לאדמות קיסריות, וככאלה, לאדמות בשליטת הממשלה. ב-1869 השתכנעו הדאימיו של ההאן טוסה, היזן, סצומה וצ'ושו, שהיוו את חלק הארי בכוחות שהביסו את כוחות השוגון, להשיב את נחלותיהם לקיסר. בעקבותיהם הלכו דאימיו נוספים, בהבטחה שיקבלו עשירית מהכנסות ההאן שלהם כמשכורת, ובסופו של דבר שלטה הממשלה על יפן כולה.
ב-1871 זומנו כל הדאימיו אל הקיסר, שהודיע להם על ביטול שיטת ההאן ועל כך שכל האדמות במדינה שייכות לקיסר. מעל 300 האן הפכו למחוזות, כאשר בראש כל אחד מהם עמד מושל מטעם הממשלה. עד 1888 מוזגו חלק מהמחוזות על מנת להפחית את מספרם לשבעים וחמישה. בנוסף ביטלה האוליגרכיה את חלוקת החברה למעמדות חברתיים.
באותה עת הגיע מספר הסמוראים ביפן ל-1.9 מיליון. התחייבות הממשלה לתשלום משכורות לסמוראים הוכיחה עצמה כשגיאה שהיוותה נטל כלכלי כבד על קופת המדינה. לפיכך פתחה האוליגרכיה בתהליך לביטול מעמד הסמוראים. ראשית, החלה האוליגרכיה למסות את משכורות הסמוראים ב-1873, ושנה לאחר מכן אפשרה לסמוראים להמיר את משכורותיהם באיגרות חוב ממשלתיות. בסופו של דבר הפכה המרה זו לחובה ב-1876.
ב-1873 הנהיגה הממשלה גיוס חובה, לפיו כל גבר בן 21 ישרת בצבא יפן למשך שלוש שנים, שלאחריהן ישרת ארבע שנים נוספות בכוחות מילואים. אחד ההבדלים הבולטים בין הסמוראים לאיכרים לאורך ימי הביניים של יפן היה הזכות לשאת נשק, שהייתה בלעדית למעמד הלוחם. עם הנהגת גיוס החובה נכחד הבדל זה, ולפתע כל גבר במדינה יכול היה לשאת נשק. בנוסף, נאסר על סמוראים לשאת חרבות בתוך תחומי הערים, ובכך למעשה נמנעה מהם האפשרות להציג את מעמדם.
סדרת רפורמות זו גרמה להתמרמרות בקרב המעמד הלוחם, ובעקבות זאת פרצו מספר מהומות. טקמורי סאיגו הנהיג את המרידה העיקרית, מרד סצומה, שהפכה למלחמת אזרחים, אך הצבא היפני הקיסרי החדש, שהתאמן בשיטות מערביות והשתמש בנשק מערבי, דיכא אותה. דיכוי המרידה הבהיר היטב לסמוראים שהם איבדו את מעמדם, ואף על פי שמספר מרידות נוספות פרצו, בסופו של דבר נטמעו הסמוראים באוכלוסייה הכללית. רוח הבושידו – דרכו של הלוחם – עברה רומנטיזציה ושימשה רבות בתעמולה במהלך מלחמות האימפריה היפנית בראשית המאה ה-20.
למרות שלילת מעמדם, סמוראים רבים לא התמרדו כנגד השינויים. רבים מהם השתלבו בבירוקרטיה הממשלתית, שדמתה לעיתים לאליטה. מכיוון שזכו לחינוך, בניגוד לשאר שדרות החברה, הפכו הסמוראים-לשעבר למורים, ליצרני נשק, לנציגי ממשל ולקציני צבא, וכך, אף על פי שהתואר הרשמי "סמוראי" בוטל, המשיך מעמד זה להחזיק בתחושת יוקרה.
בנוסף, על מנת לצור אחידות במדינה ולאחד את תושביה תחת זהות לאומית אחת, הנהיגה הממשלה ניב לאומי שהחליף את הניבים השונים שהיו נהוגים במקומות שונים ביפן. הניב הרשמי התבסס על הניב בו השתמש מעמד הסמוראים בטוקיו, והפך להיות הניב המקובל במערכת החינוך, בתקשורת, במוסדות הממשלה ובעסקים.
תהליך נוסף בעקבות הרסטורציה היה כינון חוקת מייג'י. בהשפעה פרוסית כונן הקיסר מייג'י חוקה שעיגנה את מעמדו כראש המדינה וכגורם השלטוני החזק בה, אולם במקביל לכך נתנה החוקה בסיס לייסוד מונרכיה חוקתית, שבה מוגבלות סמכויות הקיסר ואין הוא מונרך אבסולוטי. מכוח החוקה נוסד הדיאט הקיסרי, בית מחוקקים שהורכב משני בתים: בית האצילים (הבית העליון) ובית הנבחרים (הבית התחתון). החוקים שחוקק הדיאט חויבו באישור הקיסר מחד, אולם לא הייתה באפשרותו של הקיסר לחוקק חוקים בצורת צו קיסרי, ללא הסכמת הדיאט מאידך. החוקה גם הבטיחה זכויות אזרח מסוימות, בתנאי שאלה לא התנגשו עם החוק.
תיעוש.
התיעוש המואץ ותהליכי המודרניזציה שפקדו את יפן אפשרו ואף דרשו שיפורים בקצב הייצור ובתשתיות. במדינה קמו תעשיות כגון מספנות, פלדה וטקסטיל. בהמשך צרכה התעשייה המקומית טכנולוגיה מערבית והשתמשה בה לייצור מוצרים שאותם מכרה בשוק הבינלאומי. אם כן, האזורים המתועשים ביפן חוו צמיחה מהירה והפכו למוקדי משיכת תושבים מאזורי הכפר.
ליאונרדו דא וינצ'י
היחידה המטכ&quot;לית לאבטחת בכירים
היחידה המטכ"לית לאבטחת בכירים היא יחידה צבאית הכפופה לחטיבת המבצעים שבאגף המבצעים של צה"ל. משימת היחידה היא לדאוג לסידורי האבטחה של כל הקצונה הבכירה בצה"ל, הכוללת את כל אלופי המשנה ומעלה בכלל, ובאלופי המטה הכללי והרמטכ"ל בפרט. היחידה אינה אחראית ישירות על ביטחונם של כל האישים המאובטחים אלא על ביטחונם של אישים מסוימים בלבד. עם זאת, גם לאישים שהיחידה אינה מאבטחת בעצמה, היא אחראית לדאוג לאבטחה. מפקד היחידה הוא קצין בדרגת סא"ל.
הכשרה.
מאבטחי היחידה הם בוגרי יחידות האבטחה של השב"כ, ובכלל זה מאבטחי היחידה לאבטחת אישים ומשלחות, הם בוגרי קורס לוחם מקיף, הנערך במתקני השב"כ. הקורס כולל בין היתר אימוני ירי ותרגולות לוחמה בטרור, אימוני כושר גופני, אימוני קרב מגע וקורס חובשים. כיום משרתים ביחידה גם חיילים בשירות סדיר. כמו כן מקיימת היחידה מערך אימונים וכשירויות ייחודי ליחידה עצמה, ועוברת אימונים גם במתקן אדם.
היסטוריה.
ראשיתה של היחידה ביחידה לאבטחת בכירי צה"ל בביקורים ברצועת הביטחון בדרום לבנון. בשנת 2001, בעת האינתיפאדה השנייה, התקבלה באגף המבצעים של צה"ל ההחלטה לשנות את סידורי אבטחת קציני צה"ל הבכירים. הרמטכ"ל, שאול מופז היה הראשון עליו הוחלו סידורי האבטחה החדשים. במהלך מלחמת לבנון השנייה אסר מפקד היחידה, סא"ל אריק אלעזר, על הרמטכ"ל, דן חלוץ, לקיים סיור בעיירה בינת ג'בייל. במהלך מבצע עופרת יצוקה אבטחה היחידה את מפקדי צה"ל הבכירים ובהם הרמטכ"ל, גבי אשכנזי, ואלוף פיקוד הדרום, יואב גלנט, במהלך סיורים שקיימו לאורך המבצע בשדה הקרב ברצועת עזה, כדי להתרשם מן הלחימה באופן בלתי אמצעי ולחזק את ידי הלוחמים.
היחידה זכתה לפרסום תקשורתי שלילי כאשר נקשר שמה בפרשת משפטו של ארז אפרתי, מאבטח ביחידה, שהורשע בניסיון לבצע מעשה סדום ובחבלה של ממש, ונידון לשמונה שנות מאסר. כמו כן נקשר שמה בפרשת עברות תכנון והבנייה הנוגעות לנחלת האלוף יואב גלנט במושב עמיקם, בשל העובדה כי מפקד היחידה באותה עת, סא"ל אריק אלעזר אישר את סלילתה של דרך מילוט לאלוף באופן בלתי חוקי בשטח שאינו שלו. בעקבות הפרשה לא מונה גלנט לתפקיד הרמטכ"ל. פרט לאלעזר, בעברו מפקד יחידת עוקץ, פיקדו על היחידה גם עתי שלח, בעברו מפקד יהל"ם, חיים בן-נון, יוצא שייטת 13, אל"ם אורן גיל, יוצא יחידת דובדבן, וסא"ל ליאור קינן, יוצא יחידת עוקץ. כיום מפקד על היחידה סא"ל ניר יוגב, יוצא חטיבת הצנחנים.
ריסוס אווירי
ריסוס אווירי, כולל בעיקרו ריסוס של יבול בעזרת דשנים, קוטלי מזיקים, קוטלי פטריות למיניהן, בעזרת כלי טיס המיועד לשימושים חקלאיים.
כלי טיס בהם נעשה שימוש לריסוס אווירי מעוצבים ונבנים בדרך כלל למטרה זו, אף שיש מטוסי ריסוס רבים אשר הוסבו ממטוסים לשימושים אחרים, למטוסי ריסוס. לעיתים נעשה שימוש אף במסוקים לצורכי ריסוס. יש וכלי טיס המשמשים לריסוס הם דו-שימושיים, ומשמשים אף לצורכי כבאות אווירית, באזורים המועדים לשריפות.
היסטוריה.
זריעה מהאוויר - 1906.
הריסוס האווירי הראשון המוכר בהיסטוריה, של חומרים חקלאיים, בוצע על ידי החקלאי ג'ון צ'ייטור. בשנת 1906, צ'ייטור ריסס זרעים בעמק מלא ביצות בניו זילנד, באמצעות כדור פורח עם רצועות.
בהמשך זריעה של יבולים המשיכה אך בקנה מידה קטן, מאחר שקשה לשלוט בצפיפות וסדר היבול, מאחר שפרמטרים רבים נכללים בריסוס כגון: מהירות המטוס, זווית הריסוס, כיוון הרוח, כמות המשקעים באותה תקופה, נתונים גאוגרפיים של המישור המרוסס.
ריסוס יבולים - 1921.
השימוש הראשון בכלי טיס כבד מן האוויר לצורך ריסוס יבולים התרחש ב-3 באוגוסט 1921 באוהיו. השיטה של ריסוס יבולים פותחה במאמץ משותף של מחלקת החקלאות של ארצות הברית ותחנת מחקר של חיל הקשר של צבא ארצות הברית. מטרת הפרויקט הייתה להרוג זחלי עש מזיקים שהתגלו ביבול על ידי ריסוס בעופרת הארסן (lead arsenate). הניסוי הראשון נחשב להצלחה כבירה, ופעילות מסחריות של ריסוס אווירי החלה בשנת 1924 על ידי חברה לריסוס אווירי שקמה באוהיו. שימוש בשיטה זו התפשט באיטיות גם למדינות אחרות בארצות הברית ובאירופה בשנות ה-30 וה-40.
ריסוס דשנים - 1939-1946.