אריחים ראשונים בעלי גלזורה מקורם במצרים ובמסופוטמיה, כ-3000 שנה לפני הספירה. בשנת 2620 לפנה"ס נבנתה במצרים הפירמידה של , מייסד , אשר קירות המעברים בה כוסו באריחים בעלי גלזורה ירוקה, עם פסים צהובים, המדמים את צמח הפפירוס. בתקופות מאוחרות יותר הטכניקה נשכחה ובתרבות יוון לא השתמשו בה כלל. היוונים והרומאים חיפו ועיטרו משטחים בטכניקות הפרסקו, הסטוקו והמוזאיקה. במאה ה-9 לספירה, בפרס, התגלה שוב השימוש בבדיל כגלזורה אטומה. הידע עבר גם לשכניהם העבאסים ומשם לכל המרחב הערבי - מוסלמי במזרח התיכון. במאה ה-8 לספירה, עם כיבוש חצי האי האיברי על ידי המורים, אמנות החיפוי באריחים הגיעה לספרד. במסורת , עקב איסור ציור דמויות של יצורים חיים, העיטורים היו גיאומטריים או , על בסיס פסוקים מהקוראן. דוגמאות של עיטורים כאלה ניתן לראות באלקזר של סביליה ובארמון אלהמברה, בגרנדה. העיטורים הם עבודות מוזאיקה, אשר היחידות המרכיבות אותן (tesserae) הן פיסות אריחים מונוכרומטיים.
ב-1492, עם סיום הרקונקיסטה ויציאתם של המורים מחצי האי האיברי, נשמרו אומנם הדוגמאות הגיאומטריות, אך החל שילוב של מוטיבים נוצריים. מי שהוביל את השינוי היה יוצר איטלקי בשם ניקולו פיסנו, אשר התיישב בסביליה בשנת 1498. הוא החיל על האזולז'וס את שיטות עיצוב המיוליקה ויצר פנלים גדולים, עם תאורים פיגרטיביים או נרטיביים. בהשפעת הרנסאנס האיטלקי, האזולחוס הספרדיים צוירו בצבעים מרובים, וסביליה הפכה למרכז האומנותי שלהם. בשנת 1503, מנואל ה-1 ערך ביקור בסביליה והביא לפורטוגל את בשורת האריחים המצוירים. בהוראתו, הוזמנו אריחי אזולחוס מספרד, ששימשו לחיפוי קירות ולריצוף ב. עד אמצע המאה ה-16, רוב האזולז'וש בפורטוגל הגיע ביבוא מספרד ומיעוטם מפלנדריה. בספרד, הטכניקה המשיכה להתפתח, ובסוף המאה ה-16 אומנים ספרדים עיצבו סצינות מהמסורת הנוצרית שהתפרסו על פני אריחים רבים, ליצירת תמונה שלמה, בייחוד עבור קירות נרחבים בכנסיות ומנזרים. באותה תקופה החל גם בפורטוגל יצור קומפוזיציות על נושאים דתיים, אך רוב העבודות הפורטוגזיות התרכזו בחיקוי בדים עשירים לחיפוי מזבחות ובדוגמאות של פרחים וציפורים. עבודות מונומנטליות עבור ארמונות יוצרו באמסטרדם, בצבעי כחול לבן. צבעים אלה מקורם בקרמיקה הכחולה של דלפט, ואומצו בהתלהבות על ידי האצולה בפורטוגל. אומנים פורטוגזיים החלו לחקות מגמה זו והם הפכו למקור הבלעדי בפורטוגל אחרי האיסור על יבוא אריחי קרמיקה, שהטיל המלך פטר (פדרו) ה-2, בשנים 1687 עד 1698. שנים אלו היוו את תור הזהב של יצור האזולז'וש בפורטוגל, ויוצרו כמויות אדירות של אריחים, בעיקר כדי לספק את הדרישות של עשירי ברזיל, אשר הייתה אז מושבה פורטוגזית. האריחים של תקופה זו עוטרו במוטיבים בסגנון בארוק לאחר מכן בסגנון רוקוקו.
בשנת 1755, אחרי רעידת האדמה אשר החריבה חלק מליסבון, התקיים תהליך שיקום, בו היה צורך להחליט על החומרים המובילים. בגלל הזמן הדוחק וחסכון בתקציב, הייתה חזרה לאזולז'וש, שהיו זולים מאבן, ויוצרו כמויות גדולות מאד מהם. במקביל, גם הייתה גם חזרה לדוגמאות פשוטות, בהתאם לסגנון הנאו - קלאסי. הסגנון נקרא ' על שמו של המרקיז דה פומבל, אשר הוביל את השיקום. במאה ה-19, אמנות האזולז'וש עברה לתהליכי יצור מתועשים ובמאה ה-20 השתנה הסגנון בהשפעת זרמי הארט נובו וארט דקו. לאריח האזולז'ו הייתה עדנה בעקבות הכנסת הסגנון המודרני. ניתן לראות את פירותיו של סגנון זה בתחנות המטרו של ליסבון, בהן האמנית עיטרה באזולז'וש 19 תחנות ב-25 שנה, וכל תחנה שונה מרעותה.
תהליך העבודה המסורתי.
בתקופה המורית, האריחים יוצרו בצבע אחיד, בדרך כלל צהוב, חום, ירוק ולבן. הדוגמאות הגיאומטריות התקבלו מחיתוך פיסות אריח, לפי הצבע הדרוש, ושיבוצן לקבלת הדוגמה הרצויה. שמה של טכניקה זו הוא alicatados, והיא גרמה לבזבוז רב של אריחים. הסיבה לקיומה הייתה העדר ידע טכני ליצירת אריחים . בעיה זו נפתרה במאה ה-15, כאשר הומצאו שתי טכניקות אשר איפשרו יצור אריח בעל מספר צבעים. הנפוצה בהן הייתה cuerda seca בשיטה זו, מיתר מרוח בחומר שומני וצבע שחור על בסיס תחמוצת מנגן, תחם את אזורי הצבעים השונים על האריח וכך נמנע ערבוב הצבעים בתהליך השריפה. בסיום השריפה נותר קו תוחם שחור סביב הצבעים השונים. השיטה השנייה נקראת בספרדית cuenca (אשר פרושה "אגן") או arista ( אשר פירושה "רכס") ובה הקדר יצר באריח אזורים מופרדים (אגנים) על ידי רכסי חימר, אותם מילא בצבעים השונים. ה"רכסים" של חימר, אשר מנעו את ערבוב הצבעים.
הכנת האריחים התחילה בלישה נמרצת של החימר, אשר נועדה לפיזור אחיד של הלחות והרחקת בועות אוויר,כמו בעבודות חרס. בתקופת הרנסאנס, החימר הוכנס לתבניות עשויות גבס ושוטח ידנית, על ידי הקדר. אחרי מספר שבועות של יבוש, האריחים הוצאו מתוך התבניות והוכנסו לשריפה ראשונה. לאחר השריפה יצקו על צד אחד של האריחים גלזורה על בסיס בדיל. על תשתית זו סימנו, בעזרת שבלונה ואבקת פחם, את קווי המתאר של הציור העתידי. האומן השתמש בקווים אלה להשלמת הציור וצביעתו, על שטח של אריח יחיד או מספר אריחים. בשלב האחרון, האריחים הצבועים הוכנסו לשריפה בטמפרטורה של כ-1000 מעלות צלזיוס. בשיטה זו, הצבעים והגלזורה נכנסו לעומק האריח והיו עמידים מאוד לשחיקה.
במאה ה-18 הוכנס שינוי אשר הקל על עבודת הצייר. אחרי השריפה הראשונית, אשר העניקה חוזק, האריחים צופו בגלזורה והוכנסו שוב לשריפה. הציור בוצע על האריח בעל הגלזורה, כך שניתן לבצע שינויים בציור, במידת הצורך, והאריחים הוכנסו לשריפה שלישית, בטמפרטורה נמוכה יותר. הצבעים הסופיים נקבעו על ידי השימוש בחמש תחמוצות של מתכות: ברזל לחום, נחושת לירוק כהה, קובלט לכחול, מנגן לסגול, אנטימון לצהוב.
מבט לעתיד.
בגלל היות האזולז'וש הפורטוגזים מבוקשים בשוק, ובגלל הנגישות הגבוהה אליהם, בעיקר בבניינים עזובים, קיים שוד ומסחר ער בשוק השחור. בשנת 2007, משטרת ליסבון יזמה פרויקט להגנה על אוצר לאומי זה מפני השודדים, והגניבות ירדו ב-80%, אך עדיין קיימות. התושבים המקומיים אינם מרבים להתלונן, משום שעבורם אין לאריחים חשיבות מיוחדת, כי הם עדיין נמצאים בכל מקום. בשנת 2013 הממשלה יזמה חוק האוסר הריסת מבנים מחופי אריחים בליסבון, ללא אשור מיוחד של הרשויות. הפרלמנט דורש להרחיב את החוק לכל המדינה. למען שמירה על אוצר לאומי זה, מתנהלים מחקרים ברמה אקדמית לאפיון רכיביהם.
פוינטינג
בילאל בן חמודה
בילאל בן חמודה (בערבית: بلال بن حمودة, בתעתיק: בלאל בן חמודה; 23 באוגוסט 1997 – 10 ביוני 2022) היה כדורגלן אלג'יראי, ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירת מועדונים.
בן חמודה נולד בחג'וט שבאלג'יריה, והחל את הקריירה המקצוענית שלו ב-USMM חג'וט המקומית במסגרת ליגת המשנה האלג'יראית . הוא ערך עשר הופעות במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
בחודש יולי 2016 חתם בן חמודה ב-USM אלג'יר מליגת העל האלג'יראית. ב-28 באוקטובר 2017 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 0–4 על CR בלוזדאד במסגרת הליגה. הוא ערך 94 הופעות ליגה והבקיע 11 שערים במשך חמש עונות במדי המועדון, עד למותו. בעונת זכה עם USM אלג'יר באליפות אלג'יריה.
קריירה בינלאומית.
בן חמודה היה קפטן נבחרת אלג'יריה עד גיל 23.
בחודש יוני 2021 זומן בן חמודה לראשונה לסגל נבחרת אלג'יריה A , למשחק נגד נבחרת ליבריה, שנגמר בניצחון 1–5 של נבחרת אלג'יריה A. ב-22 באוגוסט 2021 הוא נכלל בסגל נבחרת אלג'יריה A למחנה האימונים בקטר שנערך לקראת טורניר הגביע הערבי . הוא הבקיע שער במשחק הידידות נגד נבחרת בורונדי. עם זאת, הוא לא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר. ב-9 ביוני 2022, יום לפני מותו, הבקיע שער בניצחון 0–3 של נבחרת אלג'יריה A על נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במשחק ידידות.
מותו.
ב-10 ביוני 2022, בגיל 24, נהרג בן חמודה בתאונת דרכים.
סווטלאן סטואב
סווטלאן סטואב (בבולגרית: Светлан Стоев; נולד ב-30 באוגוסט 1960, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) הוא פוליטיקאי, דיפלומט וכלכלן בולגרי אשר כיהן ממאי ועד דצמבר 2021 כשר החוץ של בולגריה בממשלת המעבר של סטפן יאנב.
ביוגרפיה.
סטואב נולד ב-1960 בסופיה בירת בולגריה. סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטה לכלכלה לאומית ועולמית, ותואר מוסמך אוניברסיטה ביחסים בינלאומיים בהתמחות ביחסים כלכליים, מהאקדמיה לדיפלומטיה של משרד החוץ של הפדרציה הרוסית, ותואר שני מהמכון האירופי למדיניות, באקדמיה לדיפלומטיה על שם גוסטב שטרזמן בבון.
ב-1985 הצטרף סטואב למשרד החוץ הבולגרי ובו כיהן בשורה ארוכה של תפקידים: נספח לענייני עיתונות, נספח בשגרירות בולגריה בארצות הברית, נספח לענייני משפט בינלאומי בשגרירות בולגריה בטורקיה, מזכיר ראשון בשגרירות בולגריה בניגריה, קונסול דיפלומטי בשגרירות בולגריה בדנמרק, שגריר בולגריה בגרמניה, מזכיר מנהלי של משרד החוץ הבולגרי ושגריר מיוחד לשוודיה ובהמשך לדנמרק.
בין מאי לדצמבר 2021, כיהן כשר החוץ של בולגריה בממשלת המעבר של סטפן יאנב.
חייו האישיים.
סטואב נשוי לאמיליה ואב לבת (חריסטינה) ובן (ונציסלאב). הוא שולט בבולגריה, רוסית וגרמנית. הוא בעל עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית (1988), ומסדר ההצטיינות הלאומי של צרפת (1989).
צריכה (כלכלה)
צריכה היא שימוש במשאבים, סחורות ושירותים לצורך סיפוק רצונות ומאווים בסמוך לרכישתם. זאת בניגוד להשקעה, שהיא הוצאה שתכליתה יצירת הכנסה עתידית. צריכה היא מושג מרכזי בכלכלה והיא נלמדת גם במדעי החברה.