ב-1789 נעשה פורטלנד אחד מסגני הנשיא של בית החולים לילדים עזובים בלונדון (Foundling Hospital). מפעל צדקה זה היה אחד הפופולריים ביותר בתקופה זו, ונכבדים רבים שמשו בתפקידים בהנהלה שלו. בעת הקמתו, חמישים שנה קודם לכן, היה אביו של פורטלנד אחד מהנגידים המייסדים של המוסד. משימתו של בית החולים הייתה לדאוג לילידים עזובים בלונדון והוא זכה לתהילה בזכות הפעולה הנמרצת שלו, בזכות אוסף האומנות שנתרם לו על ידי כמה אומנים ובזכות הקונצרטים שהתקיימו בו לגיוס כספים בניצוחו של גאורג פרידריך הנדל. ב-1793 החליף פורטלנד את הלורד נורת' בתפקיד נשיאו של המוסד.
יחד עם וויגים שמרניים רבים כמו אדמונד ברק הרגיש פורטלנד מאוד לא בנוח עם המהפכה הצרפתית והיו לו חילוקי דעות עמוקים עם פוקס על הנושא. בעקבות כך הוא הצטרף לממשלתו של ויליאם פיט הבן ב-1794. הוא המשיך לכהן בממשלה עד למותו של פיט ב-1806, בין השנים 1801–1805 בתפקיד הלורד נשיא המועצה ולאחר מכן כשר בלי תיק.
במרץ 1807, עם קריסתה של ממשלתו של ויליאם גרנוויל ("ממשלת כל הכישרונות"), שבו תומכיו של פיט הצעיר לעמדת הכוח הקודמת שלהם ופורטלנד הקים ממשלה שבין חבריה נמנו ג'ורג' קנינג, לורד קסלרי, רוברט ג'נקינסון וספנסר פרסיבל.
ממשלתו השנייה של פורטלנד חוותה את בידודה הפוליטי המוחלט של בריטניה ביבשת אירופה, אך בתקופתה חלה גם התאוששות במעמדה של בריטניה, כאשר פרצה מלחמת חצי האי. בסוף שנת 1809, כשבריאותו של פורטלנד הייתה כבר רופפת, וממשלתו התנדנדה בין המריבות השערורייתיות שבין קנינג וקסלרי, הוא התפטר והלך לעולמו זמן קצר לאחר מכן.
משפחתו.
ב-8 בנובמבר 1766 התחתן ויליאם עם דורותי קוונדיש, בתם של ויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר ושרלוט קוונדיש, מרקיזת הרטינגטון, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
גרוב (פירושונים)
Citibank
Barclays
אסתר שפירא גינזבורג
אסתר (שפירא) גינזבורג (1881, רוסיה – 5 בינואר 1966, תל אביב) הייתה מחנכת עברייה, מייסדת גן הילדים העברי הראשון בארץ ישראל במושבה ראשון לציון והגננת הראשונה בו. חלוצה ופורצת דרך בהוראת עברית לגיל הרך בארץ.
ילדות ונעורים.
נולדה בשנת 1881 לשרה פייגה וישראל חיים, סוחר תבואות, בוורונש שברוסיה, בת זקונים במשפחה בת שלוש בנות. בשנות התשעים של המאה ה-19 עלתה המשפחה לארץ ישראל למושבה ראשון לציון. אחיותיה, שכבר היו נשואות, נשארו ברוסיה. אביה עבד ככורם במושבה ובהמשך מונה לאחראי על ארגון הובלות עגלות היין מהיקב בראשון לציון לעיר יפו.
הכשרתה כגננת עברייה.
שפירא הצטיינה בלימודיה בבית הספר בראשון לציון, שהיה בית ספר מטעם הברון רוטשילד ושפת ההוראה בו הייתה צרפתית. בשל כך ביקש אליהו שייד, המפקח ראשי על מושבות הברון, לשלוח אותה לפריז כדי שתשתלם שם כגננת ואחר כך תפתח במושבה גן ילדים.
דוד יודילוביץ, איש ביל"ו סופר ומורה לעברית במושבה, ששאף לפתוח במושבה גן ילדים עברי, ראה באסתר שפירא מועמדת אידיאלית לתפקיד, ועל כן פנה להוריה וגילה התנגדות להשתלמות הבת בחוץ לארץ. כך סוכם שתשתלם בהוראה בירושלים. בתיווכו של יודילביץ ובעזרתו של אליעזר בן-יהודה קיבלה שפירא מהמפקח הראשי של מושבות הברון תקציב להוצאות לימודיה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד שבניהולה של פורטונה בכר. בעת הכשרתה כבר החלו להקים את המבנה לגן הילדים העברי בראשון לציון. יודילוביץ תיאר את ההכנות:
תחילה גרה בחדר בבניין בית הספר וסעדה עם המורות. לאחר כחודש עברה להתגורר בבית אשת המורה זאב יעבץ, ואת ארוחותיה קיימה על שולחנו של המורה מרדכי קריצ'בסקי. בבית שני המורים הללו, שפעלו למען תחיית הלשון העברית, נהגה לשוחח בעברית ולשפרה.
הגננת הראשית בכיתת הגן בבית הספר אוולינה דה רוטשילד, שמנתה מאה ועשרים ילדות, הדריכה את שפירא. במהלך השבוע השתלמה בגן תוך צפייה בגננת והתנסות בהוראה. לאחר שעות הלימודים הכינה חומרי למידה, תרגמה שירים לעברית וקראה ספרות מקצועית.
הקמת גן הילדים העברי הראשון.
גן הילדים העברי בראשון לציון היה המוסד החינוכי הראשון לגיל הרך שענה על הצורך להקנות לילדים ולילדות שליטה בעברית לקראת לימודיהם בבית הספר. הגן נפתח בשנת 1898 באולם קומת הקרקע של בית הכנסת הגדול בעיר. בשנים הראשונות שימש כמכינה להוראת עברית לקראת הכניסה לבית הספר, ולאחר שנים אחדות הפכה המכינה לגן ילדים של ממש. שיטת החינוך הייתה שיטתו של פרידריך פרֶבֶּל, לפיה במרכז תוכנית הלימודים עומדת פעילות עצמאית של הילדים והילדות המבוססת על ניסיונם תוך הבעה עצמית ספונטנית, משחק ויוזמות חופשיות.
אריה ליב הורוביץ, שעבר מהמושבה עקרון לראשון לציון סייע בהכנת ה"שיעורים הפרֶבֶּליים" וכן בתרגום פרוזה, שירים ומשחקים, וכך גם דוד יודילוביץ. על פי חוקר החינוך שלמה הרמתי, לא הייתה זו ספרות מופת אלא טקסטים שאִפשרו שימוש מידי בעבור הגננת שפירא. יהודית הררי (אייזנברג), תלמידתה של שפירא והגננת הראשונה במושבה רחובות, סיפרה כיצד בישראל ובשאר העולם התפעלו מן הפעוטות שדיברו עברית. שליטתם בשפה השפיעה על הוריהם, שהחלו לדבר עברית. שפירא גם לימדה עברית גננות אחרות. יודילוביץ אמר עליה: "באופן מצוין הסתגלה אסתר לתפקידה כמנהלת גן-ילדים: ולמקצוע הפדגוגי הזה התמכרה בכל רצונה ומרצה והקימה דור עברי קטן נחמד וטוב, בנים ובנות עברים ועבריות...".
בזיכרונותיה תיארה גרטלה (בן זאב) הורביץ, מראשונות ראשון לציון, את ימיה כתלמידה בגן זה:
שפירא ניהלה את גן הילדים ושימשה בו כגננת במשך כשש שנים, עד פסח שנת 1903, אז פרשה, ככל הנראה מסיבות בריאותיות. במכתב הפרישה כתבה:
גן הילדים העברי בראשון לציון המריץ אנשי המושבות אחרות להקים בהן גני ילדים עבריים. בגן שניהלה שפירא הוכשרו הגננות לאה מזא"ה, שחנכה בשלבי 1901 את הגן העברי הראשון ביפו, ויהודית אייזנברג-הררי, שבשנת 1902 פתחה גן עברי במושבה רחובות. בשנת 1903 נפתח ביוזמת דוד ילין גן עברי בירושלים, בניהול הגננת אלישבע גיסין-אפרתי.
חייה האישיים.
ב-7 בדצמבר 1901 נישאה שפירא לאהרן גינזבורג, חניך בית הספר העברי במושבה וחבר בתזמורת של ראשון לציון. לזוג נולדו בת ובן. בעקבות תפקידו של אהרן כבא-כוחה של הנהלת היקב בראשון לציון בלונדון, עברה המשפחה להתגורר שם. גם בלונדון חינכה את ילדיה "ברוח היהדות הטהורה והלאומיות".
בשנת 1950 חזרו לישראל וגרו בתל אביב. העיתונאי והסופר מידד שיף, אחיינה מצד אישהּ, סיפר כי גם בערוב ימיה הקפידה על עברית צחה. בשנת 1960 התאלמנה.
אסתר שפירא גינזבורג נפטרה ב-5 בינואר 1966, בגיל 85, ונקברה לצד אישהּ בבית העלמין קריית שאול.
יוסף יצחק אליטוב
אולאן
אוּלאן (פעמים רבות ברבים: אולאנים; בפולנית: Ułani/Ułan; בגרמנית: Ulanen/Ulan) הוא שם לחייל נושא רומח רכוב ולחיל פרשים מובחר בצבאות פולין, פרוסיה, אוסטריה ורוסיה. חימושו המקובל היה סיף פרשים מעוקל (sabre או Säbel), רומח ואקדח. בדרך כלל עוטר הרומח בדגלון משולש בקצהו העליון. מדיו כללו מקטורן (kurta) בעל חזית צבעונית (plastron) וכובע צ'פקה בעל ארבעה קצוות ("קסדה פולנית"; Czapka). האולאנים דומים בתפקידם להוסרים בצבא הונגריה ולדרגונים בצבא הבריטי.
מקור השם.
מקור השם בשפה הטטרית ופירושו "גיבור". בתקופת האיחוד הפולני-ליטאי שהכניעה את אורדת הזהב במאה ה-15, חויבו האצילים הטטריים המובסים לשרת בצבאו של מלך פולין כפרשים. אחד מהאצילים אלה, אלכסנדר אולאן, שירת בצבאו של אוגוסט השני ולאחר שמת כונה גדודו "בני אולאן" (Ułanowe dzieci) או "צבא אולאן" (Ułanowe wojsko) ולשם קיצור, "אולאנים" (Ułani). תפקידם של האולאנים היה סיור לפני קווי הפרשים הכבדים, שמירה על הצבא בעת תנועה, רדיפה אחרי אויב, איסוף מודיעין צבאי והשמדת חיילים רגלים אשר יצאו ממבנה. ציודם היה קל וכלל לעיתים גרזן קרב והם היו מהירים וגמישים יותר מן האבירים נושאי השריונות. עד ראשית המאה ה-18 היה זה חיל שרובו ככולו טטרי, בהמשך המאה הפכו האולאנים לגדודי פרשים רגילים, לאחר שהצבאות לא כללו עוד אבירים כבדים, אך נשמרה הילתם כלוחמי עילית.
במאות ה-18 וה-19.
למלך פולין העצמאית האחרון, סטניסלאב פוניאטובסקי, היה משמר מלכותי שהורכב מאולאנים וכך גם ללואי החמישה עשר, מלך צרפת. ב-1784, עקב חלוקת פולין, יצר צבא אוסטריה גדודים אולאנים, שהתבססו על פרשים פולנים. בעת המלחמות הנפוליאוניות העניקה דוכסות ורשה לנפוליאון בונפרטה גדודי אולאנים לשרת יחד עם צבאו, הגרנד ארמה (במסגרת "לגיון הויסטולה"; Legia Nadwiślańska). הם נלחמו בספרד ובגרמניה ולאחר הצטיינותם בקרב אוסטרליץ אמר נפוליאון שפרש פולני אחד שווה לעשרה חיילים צרפתים.
לאחר 1807 נוצרו לפי דגם האולאנים הפולנים של נפוליאון חילות מקבילים בצבאות אויביו, פרוסיה, וירטמברג, סקסוניה, בריטניה (לצד הדרגונים), איטליה, ספרד, פורטוגל, שוודיה ורוסיה. עד ראשית המאה ה-20 הפכו ברוב הצבאות הגדודים האולאנים לגדודי משמר רגילים.
במאה ה-20.
במלחמת העולם הראשונה השתמש הצבא הגרמני באולאנים ובפרשים נושאי-רומח אחרים (הוסארים, דרגונים ופרשים קלים אחרים), אשר נקראו כולם במקובץ על ידי אויביהם (למשל בבלגיה) "אולאנים", שם מטיל-מורא. אולם לאחר ההסתערות הגרמנית הראשונה על בלגיה לא היה לאולאנים יתרון בשדה הקרב. במהלך 1914 הוחלפו מדיהם הססגוניים ודגלוניהם במדי שדה אפורים. הפעם האחרונה בה נראו במלוא הדרם היה במצעד כיבוש בריסל. עד 1919 פורקו כל 26 גדודי האולאנים הגרמניים. גורל דומה היה גם ל-11 גדודי האולאנים בצבא אוסטרו-הונגריה, שנלחמו בפעם האחרונה בקרב פרשים ב-21 באוגוסט 1914 נגד חטיבת פרשים רוסית.