השיר זכה למספר גרסאות כיסוי, בין הידועות שבהן גרסה אינסטרומנטלית של הצלליות משנת 1986; וביצוע של לותר ואנדרוס משנת 1994. השיר בביצועו של ריצ'י הושמע בפרסומות שונות ובמספר סרטים, בהם ירח מר, בתול בן ארבעים, החיפושית בהילוך גבוה, מת לצעוק 4 ואמא מאוהבת 2.
בזיל יוסף
בָּזיל יוסף (9 בנובמבר 1936 – 17 בספטמבר 2010) היה קריקטוריסט ישראלי יליד רומניה.
ביוגרפיה.
בזיל יוסף נולד בשנת 1936 ביאשי שברומניה. כבר בילדותו החל לצייר וליצור קריקטורות. בתקופת פרעות יאשי הסתתר עם משפחתו במרתף הבית. בשנת 1944 עברה המשפחה לבירה בוקרשט, מחשש לחייהם. לאחר מלחמת העולם השנייה למד אדריכלות בבוקרשט. בשנים אלו החל גם לפרסם קריקטורות בעיתון הרומני "Aurzika", שעורכו הגרפי באותה עת היה אדר דריאן. בשנת 1959 עלה לישראל עם משפחתו, שהתיישבה תחילה בקריית בנימין ואחר כך בחולון.
בשנת 1960 התגייס לצה"ל ושימש כקצין בחטיבת הצנחנים. השתתף כחייל מילואים בקרבות מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים. בשנת 1974 היה שותף בעריכת הספר "הגדוד במלחמת יום הכיפורים" (1974), שעסק בקרבות גדוד 46 של חטיבה 401, שבלמה את המצרים בסיני.
בשנים 1965–1974 היה קריקטוריסט במגזין "העולם הזה", שם פרסם קריקטורות פוליטיות. במקביל פרסם קריקטורות בנושאים תרבותיים בעיתונות הרומנית. משרד העיצוב שהקים, "ביסלה", יצר עבודות לחברות כ"עלית", "תדיראן" ו"קוקה קולה". בשנת 2006 הוציא לאור את הספר "תמונות מצב, ספר מצחיק על אירועים עצובים", ובשנת 2009 את הספר "מבחני תוצאה: כל כך עצוב שזה מצחיק", בהם עבודות בטכניקות של קולאז'.
נפטר ב-17 בספטמבר 2010.
מנחם מנדל פומרנץ
הרב מנחם מנדל פומרנץ (נולד בתשל"ח, 1978) הוא מחבר ומהדיר ספרים, ראש בית המדרש להוראה ולהלכה של עוז והדר, ראש מוסדות באר ישראל, יוזם מהדורת מתיבתא והעורך הראשי שלה.
קורות חיים.
נולד בירושלים לנחום פומרנץ, חסיד גור, בנו של הרב ישראל יצחק פומרנץ, מחבר הספרים אספת זקנים על מסכת נדה, בן הרב מנחם בנימין פומרנץ.
למד בישיבת חיי משה ובישיבת שפת אמת.
נישא לחיה פייגה ביננפלד. לאחר נישואיו למד בכולל לדיינות "הבן יקיר לי אפרים" בשכונת רמות בירושלים, ובמסגרת זו ערך והוציא לאור 3 כרכים של הקובץ התורני "פרי חיים".
בשנת 2005 מונה על ידי מייסד המכון התורני עוז והדר ונשיאו הרב יהושע לייפר לנהל את סניף המכון בעיר בית שמש. חיבר את קובץ ההוראות לעריכה תורנית-מחקרית של המכון, ותחת הדרכתו נערכים פרויקטים שבהם שולבו מאות עורכים. פרויקטים אלה כוללים בין היתר את מהדורת המתיבתא על הש"ס (135 כרכים, ומהדורות קצרות יותר), פרויקט ההדרת ספריו של רבי חיים בן עטר, "מקראות גדולות המבואר", משנה ברורה עם ביאורים (24 כרכים), סדרת הספרים "אביר יעקב" של הרב יעקב אבוחצירא ונכדו הרב דוד אבוחצירא (25 כרכים) ומגוון ספרי הלכה, חסידות, שותי"ם ועוד. לרבים מתוך הספרים שבעריכתו, כתב הרב פומרנץ הקדמה הכוללת מאמר הגותי.
הקמת ספריות.
בשנים 2013-2014 יזם הרב פומרנץ הקמת ספריות תורניות בבתי חולים, בתי מלון ובתי כנסת. הספריות מכילות ש"ס וחומשים וספרי יסוד ביהדות.
מצפה גבולות
מצפה גבולות (אתר לאומי) היה חלוץ ההתיישבות בנגב, ראשון מבין שלושת המצפים שהוקמו, עלה לקרקע במאי 1943 והיווה בסיס להקמת קיבוץ גבולות.
המצפה הוקם על ידי חברי השומר הצעיר "קיבוץ ארץ ישראל ג'" (אשר ישבו בראשון לציון), ב-1946 הועברו לאזור אשדוד והקימו את קיבוץ חצור. תקופה קצרה ישבו במצפה אנשי גדוד ניר שעלו בליל 11 הנקודות לדנגור והקימו את קיבוץ נירים, אחריהם החזיקו מספר שבועות אנשי יחיעם (לפני עליתם על הקרקע). את הללו החליפו חברי קיבוץ אלמגור, אשר ישבו בפתח תקווה וקיבלו את השם גבולות. אליהם הצטרפה בנובמבר 1946 קבוצה בת 10 חברים שהיוותה את הבסיס להקמת קיבוץ גבולות כ-2 ק"מ צפונית למצפה.
רקע להקמת המצפה.
מטרת הקמת שלושת המצפים הייתה שמירה על הקרקע שנרכשו על ידי הקק"ל, לימוד הכרת תנאי הקרקע והאקלים לקראת פיתוח חקלאות והקמת יישובים בעתיד. יוסף ויץ (יו"ר דירקטוריון הקק"ל בתקופה זו) אבי תוכנית המצפים, ראה בניסיון זה גם מבחן פוליטי ליחסם של הבריטים להתיישבות רבתי בנגב, על רקע "חוק הקרקעות" מ-1939 הוא "הספר הלבן". למעשה היו המצפים תחנות ניסיון אשר עסקו בניסיונות חקלאיים.
העלייה לקרקע.
בלילה שבין ה-12 ל-13 במאי 1943 יצאה פלוגת המתיישבים הראשונה לנגב. שנים-עשר חברים בהם חקלאים, טרקטוריסטים, אנשי ביטחון ודוברי ערבית. דרך כביש החוף הגיעו לעזה ומשם לחאן-יונס. קצת דרומה משם פנו מזרחה דרך החולות, שוקעים דוחפים ושוב שוקעים. שעה ארכה הדרך עד שעצרו בחלקת "אבו זבורה" שנקנתה עבורם על ידי איש הקק"ל עשהאל צוקרמן.
בעיית המים.
אחת הבעיות המלוות את המתיישבים מיום הקמת המצפה ועד היום היא בעיית המים. במרכז החצר נחפרה באר, אך המים היו מלוחים 1700 - 12000 מיליגרם כלור לליטר, מים לא ראויים לשימוש. בתקופה הראשונה הובאו מים מן הכפר הבדואי רואייבה (המרוחק מגבולות 6-5 ק"מ). נסעו שמה עם עגלה ומיכל מים שנפחו מטר מעוקב. פרידה סובבה את גלגל הבאר וכך במשך כמה שעות היו ממלאים את המיכל. לאחר מכן נעשה ניסיון לאגירת מי גשמים במצפה. מחוץ לחצר הפנימית, על שטח של 3 דונם נבנו 3 משטחים בשיפוע קל וכוסו בזפת. תפקידם היה לרכז את מי הגשמים אל תוך שלוש בריכות בטון תת-קרקעיות ולבריכה פתוחה הצמודה אליהם. לתוכה נקוו מי הגשם הראשון, אשר ניקו את המשטחים. 100 עד 130 מ"מ גשם הספיקו למלא את הבריכות. המים שימשו לשתייה ובחלקם, בתוספת מי ביוב, שימשו להשקיית המטע הניסיוני שהורכב ממינים שונים של עצי פרי. ההשקיה נעשתה מדליים אל גומות. כמו כן, הובאו אחת לכמה ימים מים, במשאית מיד מרדכי דרך עזה, חאן יונס ורפיח. בשנת 1947 הניחה מקורות את צינור המים הראשון לנגב מאזור השאיבה בניר-עם אל דנגור דרך גבולות (הסעיף המערבי). חלקות גידולי הניסיון הקיפו את המצפה: זני דגן שונים, גן ירק, מטע עצי פרי, מטע עצי מחט, מטע אגבות וכמובן מקשת אבטיחים.
מבני המצפה.
היות שהתחבורה עם מרכז הארץ הייתה נדירה, הוחלט כי את מבני הקבע במצפים יבנו מחומר מקומי. ברביבים ובבית אשל מצאו אבן גיר. בגבולות לא נמצאה אבן גיר ולכן הוחלט לבנות את מבני המצפה והחומה המקיפה אותו מחומר מקומי, 'אדובה' (לבני בוץ מאדמת הלס המקומית), כשבית הביטחון נבנה מבלוקים שהגיעו ממרכז הארץ.
השתלבות במרחב.
ג'ארכ קריבכ (שכנך קרובך): אחת ממטרות המצפה הייתה גם קשירת יחסי שכנות טובה עם האוכלוסייה הבדווית בנגב. היה משהו יוצא דופן בהתיישבות היהודית בנגב, לעומת אזורים אחרים. עד אותה תקופה לא הכירו תושבי האזור את היהודי, ולא ידעו כיצד יש להתייחס לנוכחותו. היישובים שהוקמו אמנם הסתגרו מאחורי גדרות תיל, אך ניתנה לשכנים האפשרות לבוא ולבקר, ללגום כוס קפה במדאפה, לפטפט קצת ולהעביר רכילות מפה לשם. עד מהרה גילו הבדווים שאפשר להפיק תועלת מעשית מיחסים עם השכנים היהודים, והם לא ראו בה איום עליהם או ניסיון לדחוק רגליהם ולנשלם. על כך יעיד סיפורו של הרופא ד"ר ישראל דיאמנט, שהתנדב מטעם קופת חולים להיות עם אנשי המצפה אחרי העלייה ל-11 הנקודות (מוצאי יום כיפור 1946), ולמעשה שימש כרופאם העיקרי של הבדווים ונחשב בעיניהם כאלוהים. שמו יצא לתהילה ברחבי הנגב. התשלום עבור הטיפול היה על פי רוב, ארגז פירות וירקות או תרנגולת יפת מראה.
במלחמת העצמאות.
במלחמת העצמאות שכנה במצפה מפקדת הגדוד השמיני והתשיעי של הפלמ"ח בפיקודו של חיים בר לב (כידוני), במקום הוקמה מאפייה אשר סיפקה לחם לנגב הנצור, ונחפר בית חולים שדה תת-קרקעי.
עם תום המלחמה, הוקם לצורכי פרנסה מפעל לעיבוד וליטוש יהלומים (משוחזר באתר). מאוחר יותר בנו חברי הקיבוץ את ביתם צפונית למצפה. על בסיס הניסיון המצטבר שנרכש במקום, פיתחו משק חקלאי מבוסס.
מצפה גבולות כיום.
בשנת 1996 שוקם האתר ביוזמת המועצה לשימור אתרים, הקק"ל והמועצה האזורית אשכול. במקום הוקם מרכז מבקרים והאתר הוכרז כאתר לאומי ב-1982.
כיום (2014) מפעילה את האתר תיירות קיבוץ גבולות. האתר מתפקד כאתר ביקור והפעלה ייחודי המציע פעילות מגוונת, שחזור האתר ההיסטורי כולל סיפור צינור המים לנגב, מאפייה מימי מלחמת העצמאות, מפעל לליטוש יהלומים, כלים חקלאים עתיקים ועוד. בנוסף מתקיימים במצפה שני פסטיבלים מסורתיים - אינדינגב ופסטיבל תפוחי אדמה.
שביל הנגב המערבי מסתיים בסמוך למקום.
מלך עכברוש (פולקלור)
מלך עכברוש הוא תופעה אשר נטען שמתרחשת כאשר זנבותיהם של מספר עכברושים נשזרים זה בזה, ונדבקים יחד על ידי דם, לכלוך, קרח, צואה, או שהזנבות פשוט נקשרים זה לזה. העכברושים גדלים, לכאורה, כשהם מאוחדים בזנבותיהם. מספר העכברושים המאוחדים יכול להשתנות, אך נדיר למצוא מלך עכברוש המורכב ממספר רב של עכברושים. התופעה מיוחסת בעיקר לגרמניה, שם דווחו רוב המקרים.
מקור השם.
המונח הגרמני Rattenkönig תורגם לאנגלית כ-rat king, ולצרפתית כ-roi de rats. במקור לא כוון השם להגדרת עכברושים אמיתיים אלא לאנשים החיים על חשבונם של אחרים. בספר Historia animalium ציין קונרד גסנר ש"יש אשר יאמרו שהעכברושים הזקנים מקבלים את מזונם מהעכברושים הצעירים, תופעה אשר נקראת מלך עכברוש", ומרטין לותר ציין "ולבסוף, ישנו האפיפיור, מלך העכברושים הנמצא בפסגה". מאוחר יותר, שונה האפיון למלך היושב על כיסא מלוכה העשוי מזנבות קשורים.