אזור "סוריה הגדולה" (בערבית: بلاد الشام "בילאד א-שאם" תרגום לעברית: ארץ השאם) כלל את עבר הירדן, וארץ ישראל והיה מחולק לשלושה חלקים נפרדים - חוף ים ובו אוכלוסייה נוצרית דוברת יוונית, ובו ערי נמל ומרכזים מנהלתיים של הביזנטים, הינטרלנד חקלאי עשיר, מיושב בצפיפות על ידי שבטים דוברי ארמית, בעוד החלק המדברי הגדול נשלט על ידי שבטים ערבים שבו הייתה אחיזת האימפריה רופפת מאוד. השלטון הביזנטי התרכז בערים, שכולן היו מוקפות חומה ומבוצרות היטב, וברובן שכן חיל מצב קבוע. בצפון סוריה שכנה חומס, מרכז ביזנטי עיקרי, ובארץ ישראל שימשה קיסריה כמרכז שלטוני. את אחיזתם באזורי המדבר ביססו הביזנטים על שבטים ערבים נוצרים או פגאניים. עם מותו של הנביא מוחמד (570-632) עלו לשלטון הראשידון או הח'ליפים ישרי הדרך (בערבית: الخلفاء الراشدون) הראשון בהם, אבו בכר, החל את מגמת ההתפשטות מתוך חצי האי הערבי אל השטחים שנשלטו על ידי האימפריה הביזנטית, בסדרת פשיטות שנהדפו על ידי מבצרי הגבול הביזנטיים. יתר הצלחה נחלו המוסלמים מול האימפריה הסאסאנית. במקביל לכיבוש האימפריה הסאסאנית, וביתר שאת לאחר התפוררותה, החלו הצבאות הערבים להפנות את תשומת לבם לסוריה ולעימות עם האימפריה הביזנטית, שבה ראו מקור לעושר.
הקרב.
קרב דתין התחולל ב-4 בפברואר 634 בסמוך לעזה, כנראה ליד מעברי נחל בשור בין תל שרוחן לבין תל ג'מה הגדוד שניסה לחדור לארץ ישראל דרך הנגב בפיקודו של יזיד איבן סופיאן עסק בתקיפה של כפרים ומרכזי יישוב, בין היתר על מנת לקיים אתעצמו בהיעדר מערכת אספקה מסודרת. על מנת להדוף את האיום גויס בגדוד ביזנטי שמנה לא יותר מ 300 חיילים על ידי מושל קיסריה סרגיוס שנעזר - ככל הנראה - בצי ביזנטי ששט לאורך קו החוף דרומה כדי לתמוך לוגיסטית בכוח היבשתי. מהלך הקרב איננו ברור אך ככל הנראה בעימות בין הכוחות הלוחמים שנערך ביום ה-4 בפברואר 634 ניגף הצבא הביזנטי על ידי הגדוד המוסלמי שמנה לפחות 1000 לוחמים, המפקד הביזנטי נהרג במהלך המנוסה ומקורות נוצרים ומוסלמים מציינים כי הוא הוצא להורג בחנק.
מקור אשורי אנונימי מתאר את הקרב בקצרה:
למרות טענות של היסטוריונים מוסלמים לניצחון, נכשלו המוסלמים בניסיונם לפרוץ את קו ההגנה הביזנטי, העיר עזה לא נכנעה עד לסוף שנת 637 ובכל הזמן הזה שהה בה חיל מצב ביזנטי קטן של כ 80 חיילים. והגדודים המוסלמים הסתפקו בפשיטות שוד על הכפרים מבסיסם בבית גוברין. כישלון זה הביא את מפקדי הפלישה המוסלמים לבקש תיגבורת וליזום עימות בשדה קרב עם הצבא הביזנטי שנאסף נגדם בקרב הידוע כקרב אג'נדיין, בו הושמד רוב הצבא הביזנטי שבארץ ישראל.
פרופסור משה גיל מעלה תסריט אחר לקרב דתין, על פי הניתוח שלו של המקורות המוסלמיים הוא מגיע למסקנה כי העימות בדתין אל היה כלל חלק מהפלישה הערבית אל ארץ ישראל אלא אירוע מקומי. לפי התסריט שבטים בדואים מהנגב ואשר בתקופת השלטון הפרסי נהנו מרווחים גדולים ממסחר מבלי לשלם מיסים לשלטון מרכזי עמדו מול הניסיון המחודש של הביזנטים להשליט את שלטונם באזורי המדבר למשל באזור שממזרח לעזה ודרומה שהיו בעלי חשיבות אסטרטגית ובמקביל סירבו לחדש את המענק השנתי לבדווים. הבדואים ראו בשינוי זה עילה למלחמה ועלו מעזה אל אזור מישור החוף שם תקפו יחידה ביזנטית והרגו את מפקדה ככל הנראה המושל של פלשתינה פרימה שמקום מושבו בקיסריה. פרופסור גיל מתאר עימות קטן ממדים בין כוח ביזנטי של כ 300 לוחמים שיצא לכוון דרום מקיסריה. במרחק של כ 125 ק"מ מהעיר נפל הכוח הביזנטי למארב והושמד.
המסורות הערביות מבולבלות וסותרות את המצוין במקורות נוצרים סורים ויווניים. גרסה אחת מיחסת את הקרב המוצלח לעמר אבן אל-עאץ מעשה גבורה שכבוד רב מוענק בזכותו למפקד המוסלמי ובני משפחתו. מסורות אחרות, שאופיין עובדתי יותר, קובעות שהמפגש הראשון בין צבאות הפולשים המוסלמים לצבא הביזנטי היה בערבה על דרך הבשמים, בסמוך לנחל עומר (הידוע גם בשם הערבי עין אל-עמר)- נקודה בה מעיינות שופעים של מים מתוקים והיא בעלת חשיבות אסטרטגית גם במאה העשרים. וכוח פולש מדרום יבחר דרך זו שלאורכה מבצרים אך גם מקומות חנייה ומים. מתקבל על הדעת כי הכוח הביזנטי הקטן שהיה זמין בפלשתינה פרימה התפצל לשנים כשכוח אחד נשלח לחסום את דרך הבשמים בסמוך למואה הנבטית בעוד שהמושל פנה לטפל במורדים הבדואים שמדרום לעזה.
לפי פרופסור גיל ההיסטוריה המוסלמית מספרת למעשה על קרב שלא הוכרע בדתין ועל קרב בערבהבו נהרג המפקד הביזנטי- לא פרור אם מדובר ב"פטריק של עזה" כפי שהוא מכונה על ידי המוסלמים או מפקד אחר שניסה לחסום את המעבר לפני הר הנגב על הדרכים המקשרות בין עבדת, חלוצה ועזה. ההערכה כי הכוחות הביזנטים היו קטנים ומפקדיהם אל העריכו את ממדי האיום שעומד מולם ולא יכלו לכוחות התוקפים.
עימותים אלו שחשיבותם הצבאית מזערית הביאו את הפולשים המוסלמים להכרת המציאות הפוליטית-צבאית בשטח הנגב. הצבא הביזנטי קטן ודל, בני הברית הערבים של הביזנטים חדלו מלבצע את חלקם בהגנת ארץ ישראל ועבר הירדן וחלקם הפכו אפילו לעוינים לאימפריה על רקע סכסוכים כספיים. מערך ההגנה לא שוקם והוא פרוץ למעשה בפני פולשים הפולשים הערבים הבינו כי אין כל מניעה שכל השבטים שנעו, על לוחמיהם, עדריהם ובני משפחתם הלא-לוחמים, יגיעו אל אזורי המרעה הסמוכים לאזור הפורה כהכנה למהלך התקפי משולב.
בית אשל ירושלים
קריל צ'סמן
קרול ויטייר (קריל) צ'סמן (אנגלית: Carol Whittier "Caryl" Chessman; 27 במאי 1921 - 2 במאי 1960) היה עבריין אמריקאי שהורשע בשוד ובאונס, וקיבל גזר דין מוות. צ'סמן שהה קרוב ל-12 שנה בשורת הנידונים למוות בכלא סן קוונטין שבקליפורניה, ובמשך כל התקופה הזו טען בתוקף לחפותו. בשנים בהם המתין לביצוע גזר דינו, כתב צ'סמן ארבעה ספרים אוטוביוגרפים על חייו שהפכו לרבי-מכר בינלאומיים והקנו לו פרסום עולמי. הפיכתו של צ'סמן לידוען הובילה למחאה ציבורית רחבה, שכללה גם את מיטב הסופרים ואנשי הרוח של התקופה, שקראה לחוס על חייו. המחאה לא הועילה וצ'סמן הוצא להורג בתא גזים.
המקרה של צ'סמן עורר דיון בשאלת חוקיותו של עונש המוות והוא הפך ליקירם של תנועות שונות הקוראות לביטול צורת ענישה זו. השאלה האם צ'סמן היה אשם בפשעים בהם הורשע או לא שנויה במחלוקת עד היום.
ביוגרפיה.
משפחתו ושנות חייו הראשונות.
קרול ויטייר (קריל) צ'סמן נולד בעיר סט ג'וזף שבמדינת מישיגן. את שמו האמצעי, ויטייר, צ'סמן טען כי קיבל על שם המשורר ג'ון גרינליף ויטייר שהיה אחד מאבות אבותיו. זמן קצר לאחד שנולד, עברה משפחתו של צ'סמן לגור בעיר גלנדייל שבמדינת קליפורניה, ובמהלך השנים שלאחר מכן המשיכה לעבור בין מקום מגורים אחד לאחר.
צ'סמן היה ילד חולני בילדותו ובגיל 5 אף לקה בדלקת ריאות קשה ממנה החלים. לאחר שהתגלה כי הוא סובל מתסמינים של אסתמה, עברה משפחתו לגור בעיר פסדינה במחשבה כי האקלים הנוח בעיר יקל על המחלה. בגיל 9 נפצע צ'סמן בתאונת דרכים קשה במכונית בה נהגה אימו, וסבל מאף ולסת שבורה. אימו נפצעה בצורה קשה יותר בתאונה זו ונשארה משותקת בשתי הגפיים התחתונות. מצבה הכלכלי של המשפחה, שהיה קשה ממילא עקב השפל הכלכלי הגדול, הידרדר עוד יותר לאור מצבה הרפואי החדש של אם המשפחה. כשהוא שבור ומיואש ניסה אביו של צ'סמן להתאבד פעמיים. בתקופה זו החל צ'סמן להידרדר לחיי הפשע.
הידרדרותו לפשע.
צ'סמן נעצר לראשונה על ידי המשטרה בגיל 16 והואשם בגנבת רכב. הוא ברח מבית המעצר לקטינים בו שהה אולם נתפס מספר שעות לאחר מכן בעת שניסה לשדוד חנות כלבו. לאחר ששוחרר המשיך צ'סמן לעבור על החוק. הוא המשיך לעסוק בגנבת מכוניות, ביצע מספר מעשי שוד וידוע אף על מקרה אחד שבו השתתף בחילופי אש עם המשטרה. צ'סמן נעצר מחדש מספר פעמים ובילה את מרבית שארית נעוריו במוסדות ובתי מעצר שונים לקטינים עבריינים.
ההרשעה בהיותו "שודד האור האדום".
בחודש ינואר 1948 היה צ'סמן אסיר משוחרר על תנאי כאשר נעצר על ידי המשטרה ליד העיר לוס אנג'לס והואשם בהיותו "שודד האור האדום" ("Red Light Bandit") הידוע לשמצה. "השודד" קיבל את כינויו מכיוון שנהג לארוב למכוניות שחנו באזורים מבודדים ולהבהב באור אדום הדומה לזה שבו הייתה משתמשת המשטרה. כאשר יושבי הרכב היו פותחים את החלון או יוצאים מהמכונית במחשבה כי מדובר בשוטר, השודד היה מתנפל עליהם, גונב את כל כספם, ובמספר מקרים, כאשר הקורבנות היו נשים צעירות, הוא היה אונס אותן. בשנת 1948 הוא נמצא אשם בתום משפט שבו הגן על עצמו וטען שהוא חף מפשע.
השנים בכלא.
בהיותו בכלא כתב צ'סמן ארבעה ספרים:
סרט הופק אודות סיפורו "Cell 2455 Death Row", בהפקת סרטי קולומביה ובגרסת הטלוויזיה, גם בהפקת קולומביה, "Kill Me If You Can".
הוצאתו להורג.
צ'סמן הוצא להורג ב-2 במאי 1960, בגיל 38.
The American Scholar
עמנואל שינוול
עמנואל "מני" שינוול, ברון שינוול (באנגלית: Emanuel "Manny" Shinwell, Baron Shinwell; 18 באוקטובר 1884 - 8 במאי 1986) היה מנהיג עובדים ופוליטיקאי בריטי יהודי שפעל במסגרת מפלגת הלייבור ושימש בתפקידים שונים בממשלות בריטניה, לרבות תפקיד שר המלחמה בממשלת קלמנט אטלי. שינוול היה דמות מפתח ב-"Red Clydeside" (קליידסייד האדומה) – הכינוי שניתן לזירת הפעילות התוססת של ארגוני העובדים בגלאזגו בתחילת המאה ה-20, שהייתה בעלת חשיבות בהתפתחות תנועת העבודה הבריטית.
קורות חיים.
שנים מוקדמות.