כמו בתקשורת הכתובה, גם בטלוויזיה מהדורות חדשות ספורט נפתחות לרוב בדיווחים הקשורים בכדורגל, ותוכניות ספורט שונות מקדישות זמן רב יותר לעיסוק בענף זה, בדגש על הקבוצות הישראליות המרכזיות רבות האוהדים. כך למשל, בתוכנית "יציע העיתונות" בערוץ הספורט, אחת מתוכניות פרשנות הספורט הפופולריות בישראל, צוות הפרשנים הוא מתחום הכדורגל או הכדורסל. במקרים מיוחדים בהם מוקדש זמן לדיון בענף ספורט אולימפי שאינו כדורגל או כדורסל, מוזמן בדרך כלל לדיון באולפן גורם הקשור לענף הספורט כאורח שאינו נמנה עם צוות הפרשנים הקבוע.
בתקשורת האלקטרונית, הכדורגל היה ענף הספורט הראשון מבין ענפי הספורט הקבוצתי בישראל שמשחקי הליגה שלו שודרו בשידור חי ברדיו, במסגרת התוכנית "שירים ושערים". בטלוויזיה זוכה ענף הכדורגל, מישראל ומהעולם, לעדיפות ברורה בשידורים הישירים בכל ערוצי הספורט. ענפי ספורט נוספים משודרים כמתחייב מהוראות הרגולציה אך ערוצי הספורט מקצים שעות שידור כמעט אך ורק כמתחייב מההסכמים וכמעט ואינם חורגים מכך לטובת שידור תחרויות נוספות. כך למשל, ערוץ הספורט שידר במשך מספר שנים לפחות משחק אחד בכל אחד מ-28 מחזורי לה ליגה על אף שהוא מחויב לשדר רק 25 משחקים בעונה. לעומת זאת, בחר הערוץ שלא לשדר משחק בינלאומי של מכבי תל אביב בכדוריד, שכן הוא מחויב לשדר רק משחק אחד מדי מחזור מליגת העל בכדוריד ולא תחרויות בינלאומיות.
איכותם של עיתונאי הספורט.
בניגוד לתחומים אחרים המסוקרים בתקשורת, ספורט הוא תחום רווי רגש. אנשי התקשורת העוסקים בסיקור ענף ספורט, בישראל ובעולם, הם כמעט תמיד בעלי זיקה רבה אליו, וככאלה, לעיתים קרובות רגש יהיה מעורב בתוכן הדברים שיאמרו או יכתבו. כותרות או תוכן רוויי רגש מספקים חוויה נוספת מחוץ לתחומי המגרש גם לאוהד הקורא, הצופה או המאזין ולמעשה עונים על רצונם של מרבית הצרכנים. בניגוד לפוליטיקה, למשל, שגם היא תחום רווי רגש שסביר שלאיש התקשורת המסקר אותו יש דעה לגביו אך הוא אמור להימנע מלהביע אותה בדיווחיו או בפרשנותו, בתחום הספורט אנשי התקשורת לא עושים די על מנת לשמור על נייטרליות בדיווח, והדבר בולט גם בתקשורת הספורט בישראל.
בנוסף מספר כתבים עברו במרוצת השנים ממשרתם כעיתונאים למשרת דובר במועדון או בגוף ספורט ללא תקופת צינון ולעיתים אף שבו לאחר מכן למשרתם כעיתונאים.
פרשנים המגיעים מהענף אך אינם פעילים בו משתמשים לעיתים בפלטפורמה שניתנה להם בצורה לא אתית כשהם מרבים לשבח את מקורביהם או מדברים סרה באנשים עמם הם מסוכסכים. הגם שמרבית הפרשנים מגיעים מהענף עליו הם מוסרים דברי פרשנות, עולה רבות הטענה כי פרשנותם וניתוחיהם של הפרשנים הישראליים שטחיים ודלים וכמעט ואינם מבוססי סטטיסטיקה או שימוש באמצעים טכנולוגיים מתקדמים כמקובל בעולם. לעומתם, פרשנים שאינם ספורטאים נתפסים דווקא כאובייקטיביים יותר בשל העובדה שחלקם מבסס את דברי הפרשנות על למידת ענף הספורט מבחוץ ולא רק על ניסיון עבר.
טענה נוספת היא שעיתונאיות הספורט בישראל נוטות לאמץ גישה הנחשבת גברית, הן באופן הכתיבה והן בבחירת מושאי הסיקור. יתר על כן, בדיקה שנערכה העלתה כי התנגדותן לסיקור ספורט הנשים שאינו פופולרי בהרחבה יתרה, כהעדפה מתקנת, חדה מזו של העיתונאים הגברים.,
פטריוטיות מוגזמת בסיקור ספורטאים ישראלים.
ביקורת נוספת היא לרמת הפטריוטיות של עיתונות הספורט פרט למקרים בהם לנציגות הישראלית אין כל סיכוי לגבור על יריבתה, נוטה תקשורת הספורט להציב רף ציפיות גבוה ולעיתים אף לזלזל ביריב. הסיקור שלאחר התחרות עמוס רגש: במקרה של ניצחון בתחרות או השגת היעדים המצופים, מפגינה תקשורת הספורט שמחה מופגנת בסיקור, ואילו במקרה של הפסד תתאר התקשורת את ההפסד או האי-עמידה ביעדים כאכזבה, ובמקרים קיצוניים יותר כ"כישלון" או כ"ביזיון" משל היו מחדל לאומי. יחס התקשורת לנציגות הישראלית משתנה ביחס ישיר להישגי הנציגות בטווח זמן קצר. תקשורת הספורט כמעט ואינה מודדת הישגי ספורטאי, קבוצה או נבחרת לאורך זמן, דבר שמביא לחוסר עקביות בסיקור בכפוף להישגי הנציגות. כך למשל, במסגרת טורניר שבו מתקיימות מספר תחרויות בהפרשי זמן קטנים, עשויה התקשורת לשבח את הנציגות במקרה של ניצחון ולבקר אותה בחריפות במקרה של הפסד בהפרש של ימים בודדים. האמביוולנטיות בסיקור קיימת גם בסיקור ספורטאים: נטען כלפי תקשורת הספורט בישראל כי היא ממהרת לקשור כתרים לספורטאים שהפגינו יכולת מרשימה בפרק זמן קצר ולהתעלם מהם או לבקר אותם בחריפות כשאינם מגלים יציבות, וכך גם להפך: נטען כי התקשורת לוקה ב"זיכרון קצר" - ממהרת לבקר ספורטאים בעקבות יכולת ירודה בפרק זמן קצר אף שהספורטאי צבר זכויות רבות לאורך הזמן שקדם לירידה ביכולתו.
כמו כן, תקשורת הספורט מרבה לדווח על ביצועיהם של כל אחד מהספורטאים הישראלים המתחרים בספורט קבוצתי המשחקים במדינות זרות, בליווי כותרות דוגמת "נציגינו", "השגרירים" או "הליגיונרים שלנו". מידת הסיקור של קבוצות מחו"ל בהן משחק ספורטאי ישראלי רבה יותר משל קבוצות אחרות, והיא פוחתת משמעותית כשהספורטאי עוזב את הקבוצה. מתחילת שנות האלפיים משדרים ערוצי הספורט משחקים של קבוצות בהן משחק ספורטאי ישראלי ולעיתים אף מציינים כי השתתפות הישראלי במשחק היא הסיבה לשידור. בנוסף, חלק מהשדרנים והפרשנים מתמקדים במשחקים שכאלה באופן מופרז בביצועיו של השחקן הישראלי וחולקים לו שבחים, אך מגלים סלחנות יתר כשהנציג הישראלי מפגין יכולת חלשה.
יחס התקשורת לספורטאים זרים בישראל.
תקשורת הספורט בישראל מעודדת קידום וטיפוח ספורטאים ישראלים צעירים על פני שילוב שחקנים זרים, ובשידורי משחקים שבהם שחקנים זרים לא בולטים לחיוב בביצועיהם, מרבים שדרני הספורט והפרשנים לטעון כי מוטב היה לו ספורטאי ישראלי צעיר היה תופס את המשבצת של אותו שחקן זר בקבוצה.
תקשורת הספורט בישראל נוקטת בביקורתיות יתר ובחוסר סלחנות כלפי ספורטאים ומאמנים זרים בישראל ונוטה לבקרם יותר מאשר את אלה הישראלים. מבקרי תקשורת הספורט תולים עובדה זו בשתי סיבות: הסברה הראשונה גורסת כי העובדה שהספורטאים והמאמנים הזרים אינם צרכניה של התקשורת בישראל מאפשרת לאנשי התקשורת למתוח עליהם ביקורת מבלי שיחושו חוסר נעימות, והסיבה השנייה היא שהספורטאים והמאמנים הזרים אינם מהווים מקור עיתונאי ועל כן ביקורת כלפיהם לא תפגע בקשר של איש התקשורת אל תוככי המועדון או חדר ההלבשה. ביקורת זו חורגת לא אחת מהנורמה ולעיתים היא שלוחת רסן לחלוטין ואף גובלת בגזענות, כשאחת הדוגמאות הבולטות לכך היא ציטוט זכור מפי מאמן הכדורגל והפרשן שלמה שרף שהציע לשים את איבזיטו אוגבונה בכלוב ולשלוח אותו למולדתו ניגריה, כאילו היה בעל חיים, לאחר תנועה מגונה שביצע השחקן במהלך משחק.
תקשורת הספורט בישראל נוהגת לבחון את הלכותיו ומנהגיו של הספורטאי, ובעיקר את אלה של המאמן הזר, בצורה פרובינציאלית, ולהשוותם למאמן הישראלי בתחומים שאינם בהכרח מקצועיים כמו הופעה ולבוש באימונים ובמשחקים והתנהגותו במהלך המשחק. הביקורת נגד המאמנים הזרים אינה עוסקת רק ביכולותיהם המקצועיות ובהישגיהם, אלא גם בהתנהלותם מחוץ לגבולות המגרש ומסתכמת בדרך כלל בטענה שאינם מסוגלים להתמודד המנטליות של הספורטאי הישראלי. דוגמה נוספת לגישה הפרובנציאלית היא הניסיון לבחון עד כמה השתלב הספורטאי הזר בתרבות הישראלית ומה יחסו אליה. דפוס חוזר בראיונות עם ספורטאי זר הוא הצגת שאלות, לצד אלו המקצועיות, לגבי המדינה וההתאקלמות בה, המאכלים, האקלים ואף על מראה הבחורות.
תקשורת הספורט בתרבות.
תקשורת הספורט בישראל הטביעה חותם על התרבות בישראל: האופן בו מסוקר הספורט בישראל זכה לאזכורים בתוכניות בידור שונות וציטוטים מתוך שידורים השתלבו במרוצת השנים בסלנג הישראלי או הפכו לביטויים שגורים בשפה; ביטוי מוכר שנאמר לראשונה בשידור כדורגל הוא "ככה לא בונים חומה" מפי השדרן יורם ארבל. ציטוטים, קלישאות וביטויים נוספים וזכורים לוקטו ואוגדו למהודרה החמישית של סדרת הספרים "הוצא מהקשרו" שיוחדה לציטוטי תקשורת הספורט בישראל. מערכונים שונים על תקשורת הספורט עלו לאורך השנים, כשאחד הזכורים שבהם הוא המערכון "שירים, שערים וטכנאים" של הגשש החיוור המהווה פרודיה על תוכנית הרדיו "שירים ושערים".
בשנת 2005 הוציא לאור דן יהב את הספר "בעיטת עונשין: שפת הכדורגל בתקשורת ההמונים", לקסיקון המכיל כאלף ביטויי סלנג מתחום הספורט שנאספו מאמצעי התקשורת השונים ועומד על האופן שבו התפתח הסלנג. יהב טוען בפתח המבוא לספרו כי חדירתה של התקשורת האלקטרונית, הרדיו והטלוויזיה, לחיי האוהד, חייבה את התפתחותם של מדורי הספורט בעיתונות בהתאם. מגמת ההתרחבות והרחבת הסיקור יצרה ביקוש רב לעיתונאיים ולהמצאת חומר כתיבה ללא קשר להתפתחות ענפי הספורט במדינה. ככל שמלאכת הסיקור הפכה מסחרית יותר ביסודה, כך גדל הביקוש, שיצר בתורו קריטריונים לשוניים נמוכים יותר בכתיבה. יהב גורס כי כתבי הספורט והשדרנים מנצלים את עקרונות העגה ואת הגורמים להתפתחותה, ובפנייתם לקהל הרחב הם מתאימים את המשלב שלהם ואת רמת כתיבתם כך שיתאימו למכנה המשותף הנמוך ביותר, ובכך יוצרים אווירה קולקטיבית ואינטימית עבור האוהד שהוא גם הצרכן של המדיה.
במסגרת סיקור אירועי ספורט גדולים נוהגות התקשורת בכלל ותקשורת הספורט בפרט להקדיש סיקור נפרד לשידורי האירוע הכולל ביקורת על טיב השידור וציטוט משפטים משעשעים או טעויות שנאמרו בשידור.