בעקבות תמיכתו הנלהבת בשימוש בוקטורים לא הוצעה לו משרת הוראה באוניברסיטה. באותם הימים השימוש בוקטורים עורר התנגדות רבה. לרוע מזלו, דעות אלו היו מקובלות ביותר אצל ועדת הדוקטורט שלו והוא נכשל בקבלת התואר ולא ניסה להשיג אותו שוב.
בין השנים 1893 ועד ל 1894 הוא נתן הרצאות בלתי רשמיות בלוגיקה מתמטית באוניברסיטת טורינו. לאחר הקורס הרצאותיו נאספו לספר ובורלי-פורטי הציג עותק שלו לאקדמיה למדע של טורינו ביוני 1894.
בורלי-פורטי היה לעוזרו של המתמטיקאי ג'וזפה פאנו בטורינו מ-1894 ועד ל-1896. בזמן הזה הוא ניסח את הפרדוקס של בורלי-פורטי אותו הציג בשנת 1897.
הכנס המתמטי הראשון התקיים בציריך מה-9 באוגוסט ועד ל-11 באוגוסט 1897. בורלי-פורטי השתתף בכנס והציג את המאמר "The postulates for the geometry of Euclid and of Lobachevsky".
בורלי-פורטי היה מתמטיקאי פורה ופרסם למעלה מ-200 מאמרים, ומלבד זאת התעניין מאוד בהוראת מתמטיקה. הוא הצטרף לאגודת מת'סיס בין השנים 1897–1898.
לוטננט-קומנדר דאטה
אסתיר
אַסתיר (לעיתים נכתב גם אסטיר; בכתב לטיני: Astir) הייתה אוניית מעפילים, שאורגנה על ידי אנשי תנועת הנוער בית"ר, במסגרת עליית אף על פי. האונייה יצאה במרץ 1939 מרומניה, וכעבור שלושה וחצי חודשים הצליחו מעפיליה לרדת לחוף בארץ ישראל והובלו למעצר, שממנו שוחררו לאחר ימים אחדים.
היסטוריה.
"אסתיר" הייתה אוניית משא יוונית שנבנתה בדנמרק בשנת 1896. האונייה נשכרה על ידי אברהם סטאבסקי להובלת מעפילים.
ההפלגה.
האונייה הפליגה מפיראוס לנמל רני שברומניה (בשנות האלפיים, באוקראינה), שבו עלו עליה, ב-6 במרץ 1939, 724 מעפילים, מתוכם כ-470 מהעיר החופשית דנציג (כיום גדנסק שבצפון פולין), שהגיעו לרני ברכבת דרך צ'כוסלובקיה, 250 מרומניה (מרביתם אנשי בית"ר והצה"ר), והשאר פליטים מגרמניה ואוסטריה.
הצפיפות באונייה הייתה רבה, משום שנועדה ל-400–500 נוסעים בלבד.
מפקד-מלווה של האונייה מטעם האצ"ל היה סנדר דוידזון (שכונה "משה") ולצדו מיכאל יכינסון, ממנהיגי הצה"ר ברומניה.
מתחילת ההפלגה נוצר מתח בין המעפילים למארגנים. המעפילים טענו שהמארגנים השליטו משטר קפדני מדי. בין היתר נטען, כי התקיימה אפליה לטובת המעפילים שהיו חברי תנועת בית"ר, וזאת בהשוואה למעפילים שלא הסכימו להצטרף לשורותיה, וכי חברי בית"ר קיבלו מזון בכמות גדולה מזו שסופקה למעפילים האחרים. כמו כן, נטען כי המארגנים כלאו את המעפילים אנשי דנציג והענישו אותם באמצעים פיזיים, ובכלל זאת הכאתם וכליאתם במרתף האונייה, כאשר הם התלוננו על יחס רע מצד המארגנים.
ביום העשירי להפלגתה הגיעה האונייה לחוף ראשון לציון, אך כיוון שלא קיבלה איתות מהחוף, חזרה ללב ים.
לאחר שהתקרבה שוב לחופי ארץ ישראל, נלכדה ב-2 באפריל על ידי ספינות משמר בריטיות באזור הרצליה-נתניה, והובלה לנמל חיפה. אחד מנוסעי האונייה, זרח פיק, הורד לחוף משום שחלה בטיפוס, ונפטר כעבור ימים אחדים.
ב-6 באפריל גורשו האונייה ונוסעיה ללב ים, לאחר שצוידו במזון ובמים לחמישה ימי הפלגה, וכעבור ארבעה ימים הגיעה לחופי יוון.
ב-26 באפריל עלה גורל נוסעי האונייה לדיון בפרלמנט הבריטי, כאשר חבר הפרלמנט ג'וזאיה קלמנט וג'ווד שאל את שר המושבות, מלקולם מקדונלד, האם יתאפשר לנוסעי האונייה להיכנס לארץ ישראל, בהתחשב במצבם הקשה, ונענה בשלילה.
ב-18 במאי עברה האונייה לאי כיוס. תנאי השיט הקשים הביאו להתמרמרות רבה של המעפילים ואף לשביתת רעב.
ב-13 ביוני יצאה מנמל פיראוס כשאליה נלווית מפרשית רעועה בשם "מרסיס" (או "מריאנה"), והפליגה לכיוון ארץ ישראל.
ב-28 ביוני 1939 התקרבה "אסתיר" לחוף אל-מג'דל (בימינו, אשקלון), והמעפילים המשיכו ממנה לחוף באמצעות המפרשית "מרסיס", אך לאחר שזו החלה לטבוע עברו לסירות של ערבים מקומיים, בסיוע של משמר החופים הבריטי. המעפילים נעצרו על ידי שוטרים, והובלו למעצר: הגברים בבת גלים והנשים והילדים בצריפין. כעבור ימים אחדים שוחררו ומספרם נוכה מהמכסה הרשמית של ממשלת המנדט למהגרים יהודים.
צוות האונייה הועמד לדין, רב-החובל נידון לתשעה חודשי מאסר והמלחים נידונו לשישה חודשי מאסר.
האונייה "אסתיר" טובעה ב-27 באפריל 1941, בתקיפה של מטוס גרמני.
השמות "אסתיר" ו"אסטיה" בתקשורת.
כאשר דיווחה העיתונות העברית על עגינתה של אסתיר בחיפה, הופיע בידיעות השם "אסטיה", השונה אך במעט מן הכתיב "אסטיר". רשימות וטבלאות מאוחרות שנערכו לסיכום מפעל ההעפלה, ופורסמו לאורך השנים בספרות, סודרו לרוב לפי תאריכי הגעת האוניות לארץ ישראל. ברשימות רבות אסתיר מופיעה בטעות פעמיים: כאשר עגנה בחיפה, באפריל, לפי השם המשובש "אסטיה", וכאשר הורידה את נוסעיה מול חופי מג'דל, בסוף יוני, לפי השם "אסתיר".
האונייה בתרבות.
הפסל דב הלר, שהוריו הגיעו לארץ ישראל באונייה "אסתיר", יצר פסל לכבוד האוניה במרינה אשקלון. פסל נוסף שלו, "מאסתיר לודי סאלקה", מוצג במשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד.
לאונרד יוג'ין דיקסון
לאונרד יוג'ין דיקסון (באנגלית: Leonard Eugene Dickson; 22 בינואר 1874, אינדיאנפוליס - 17 בינואר 1954, טקסס, ארצות הברית) היה מתמטיקאי אמריקני.
דיקסון היה מהמתמטיקאים האמריקאים הראשונים שעסקו באלגברה מופשטת. בפרט, דיקסון חקר שדות סופיים וחבורות לי קלאסיות.
קורות חייו.
דיקסון החשיב את עצמו כטקסני מאחר שגדל בעיר קלבורן, שם אביו עבד כבנקאי, סוחר והשקיע בנדל"ן. הוא למד באוניברסיטת טקסס באוסטין שם עודד אותו ג'ורג' ברוס הלסטד ללמוד מתמטיקה. תחת הנחייתו של הלסטד, קיבל דיקסון תואר ראשון בשנת 1893 ותואר שני בשנת 1894 והתמחה בגאומטריה.
אוניברסיטת שיקגו וגם אוניברסיטת הרווארד חיזרו אחר דיקסון להשלים דוקטורט. בתחילה קיבל דיקסון את הצעת הרווארד אך בחר לבסוף בשיקגו. בשנת 1896 כשהיה בן 22 בלבד, היה לדוקטורט הראשון של שיקגו. התזה שלו הייתה: "The Analytic Representation of Substitutions on a Power of a Prime Number of Letters with a Discussion of the Linear Group". המנחה השלו היה אליקים הייסטינגס מור.
דיקסון נישא לסוזאן מקלאוד דייוויס בשנת 1902 ולשניים נולדו שני ילדים: קמפבל ואלינור.
עבודתו.
דיקסון הוכיח תוצאות מעניינות רבות בתורת המספרים, כאשר השתמש בתוצאתו של איוואן וינוגרדוב כדי להסיק מסקנות על בעיית וארינג בעבודתו על תורת המספרים האדיטיבית. במהלך חייו פרסם 250 מאמרים וכ-18 ספרים, שהנודע ביניהם הוא ספר אנציקלופדי בשלושה חלקים על ההיסטוריה של תורת המספרים, אותו כתב בין השנים 1919–1923.
דיקסון פיתח את בניית קיילי-דיקסון על-פי השיטה שבה השתמש ארתור קיילי בשנת 1845 כדי לבנות את אלגברת האוקטוניונים.
רייכסבאנר שחור-אדום-זהב
רייכסבאנר שחור-אדום-זהב (בגרמנית: Reichsbanner Schwarz-Rot-Gold, מילולית דגל הרייך) הייתה מיליציה ותנועת נוער צבאית-למחצה שהוקמה ב-1924 על ידי הכוחות הדמוקרטיים ברפובליקת ויימאר (הסוציאל-דמוקרטים, מפלגת המרכז, המפלגה הדמוקרטית הגרמנית והאיגודים המקצועיים) במטרה להגן על הדמוקרטיה הפרלמנטרית ולא להפקיר את הרחוב למיליציות של הכוחות האנטי-דמוקרטיים ואנטי-רפובליקאיים כגון פלוגות הפועלים הקומוניסטים (החזית האדומה, Rotfrontkämpferbund, RFB), חיילי "קסדת הפלדה" הלאומנים ובריוני האס אה של המפלגה הנאצית. סמל הארגון היה דגל הרפובליקה ומהפכת 1848, וזאת בניגוד לדגל האדום של הקומוניסטים ולצבעי האדום-לבן-שחור של הימנים והמלוכנים (לפי צבעי דגל הקיסרות הגרמנית).
אל מול תלונות של הסוציאל-דמוקרטים נגד הנאצים, והוצאת ה-SS אל מחוץ לחוק, העלה הנשיא הינדנבורג תלונות נגד הרייכסבאר ודרש משר הפנים, וילהלם גרנר, לאחוז בצעדים נגדם.
לאחר עליית הנאצים לשלטון הפך הארגון לבלתי חוקי. בתקופת גרמניה הנאצית נטל הארגון חלק בפעילות מחתרתית אנטי-נאצית. בהודעה לעיתונות שהוציא מפקד משטרת מינכן, היינריך הימלר ב-21 במרץ 1933 בנוגע לפתיחת מחנה הריכוז דכאו אמר שבמחנה ירוכזו "כל הקומוניסטים, אנשי הרייכסבאנר ומרקסיסטים המסכנים את ביטחון המדינה ירוכזו שם... אי אפשר לשחררם בשל מעורבותם הבלתי פוסקת להתסיס ולארגן מהומות כאשר הם אינם כלואים".
אטלנטיק (אוניית מעפילים)
אטלנטיק (Atlantic) הייתה אוניית מעפילים אשר הפליגה במסגרת מפעל ההעפלה הפרטי של ברטולד שטורפר, אוסטרי ממוצא יהודי, שפעל להצלתם של יהודי ארצו בשיתוף פעולה עם השלטונות הנאציים. שטורפר היה מעורב גם בהפלגתן של האוניות: "מילוס" ו"פאסיפיק".
תולדותיה.
"אטלנטיק" הייתה אונייה מונעת קיטור, נרכשה כמו "מילוס" ו"פסיפיק" מחברת הספנות היוונית "אבגרינוס" (ביוונית: "Αυγερινός") על ידי ברטולד שטורפר.
"אטלנטיק" הפליגה בסוף ספטמבר 1940 מנמל טולצ'אה שברומניה ועליה כ-1,880 מעפילים, שהגיעו על גבי ספינות הנהר הליוס ושנברון מברטיסלאבה. על פי דו"ח שמסר שטורפר 329 נוסעים היו חברי קבוצת "מכבי" מפראג ומפרסבורג, 761 נפש מאוסטריה, 25 נפש מהעיר ברלין ו-525 נפש מדנציג. ב-11 באוקטובר 1940 הגיעה האטלנטיק לאיסטנבול, בה קיבלו לחם מיהודי העיר. האונייה המשיכה לכרתים ובה הם הצליחו לרכוש פחם להמשך המסע. אולם הצוות היווני של האונייה שלא רצה להמשיך במסע השחית חלק מהפחם ולבסוף סירב להמשיך במסע. בעקבות זאת השתלטו המעפילים על האונייה ויצאו לדרך ב-8 בנובמבר 1940. באמצע המסע נותרה האונייה ללא פחם והצוות הפעיל את המנועים בשריפת כל דבר מעץ על האונייה שלא היה הכרחי. האונייה נאלצה לפנות לקפריסין שהייתה קרובה יותר מארץ ישראל, אך גם אליה לא הגיעה. לבסוף היא נגררה לקפריסין בידי ספינות בריטיות.