ב-22 ביוני 1941 פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות, במהלך שנקרא מבצע ברברוסה. לאחר הניצחונות המהירים בפולין ובאירופה המערבית, האמינה ההנהגה הנאצית כי ברית המועצות תוכרע במלחמת בזק תוך זמן קצר. ההתקדמות הגרמנית התנהלה בתחילתה על פי התוכנית. שלוש קבוצות ארמיות, שבכל אחת נכללו עשרות אוגדות, הסתערו לתוככי ברית המועצות. האחת צפונה לכיוון לנינגרד, האחת דרומה לעבר אוקראינה וקייב והשלישית, המרכזית, לעבר מוסקבה בירת ברית המועצות. בראשית הסתיו של 1941 האמין היטלר כי ברית המועצות כבר הוכרעה למעשה כשהורמכט התקרב למוסקבה.
ב־10 באוקטובר 1941 קיבל גאורגי ז'וקוב את הפיקוד על הגנת מוסקבה. באמצע אוקטובר סגרו הגרמנים על מוסקבה משלושה כיוונים והגיעו למרחק של 60 קילומטר ממוסקבה, והעיר הפכה מטרה לתקיפות מהאוויר. השלטונות הורו לאוכלוסייה לבנות מתרסים ברחובות העיר. ב-16 באוקטובר הביאו שמועות על פריצה גרמנית, שקירבה את טור השריון הגרמני עד למוסקבה עצמה, לבהלה המונית בעיר. רבים ניסו להימלט, ומוסדות השלטון הסובייטים פונו מזרחה לעיר קויבישב (כיום סמרה). כאן עמדה לתושבי העיר נחישותו של סטלין להישאר במוסקבה. רדיו מוסקבה הודיע כי על אף חומרת המצב החליט סטלין להישאר בעיר. כאשר חלפה הבהלה, היו תושבי העיר הנותרים מאוחדים בהחלטה לעצור את הגרמנים בגופם. עשרות אלפי מתנדבים חפרו בקור המקפיא תעלות נגד שריון במבואות מוסקבה. גדודי מתנדבים חומשו בנשק והושלכו אל החזית. ב-19 באוקטובר הכריז רדיו מוסקבה כי העיר נצורה.
לפי הלוח הנהוג ברוסיה חל יום השנה למהפכת אוקטובר ב-6 בנובמבר. בעוד הגרמנים עומדים בשערי העיר נתכנסה עצרת "ערב יום המהפכה" בליל 6 בנובמבר באולם גדול של הרכבת התחתית של מוסקבה. באולם נכח קהל של מאות אנשים, פעילי מפלגה ואיגודים מקצועיים וחיילים. סטלין נשא בפניהם נאום. בראשית נאומו תיאר סטלין את המצב הקודר ופירט את מספרי אבדות הרוסים בארבעת חודשי הלחימה; 700,000 הרוגים, 378,000 נעדרים ו-1,020,000 פצועים. בהמשך מנה סטלין את אבדות האויב והגזים במספרי האבדות, כדי להוכיח את טענתו על כישלון מלחמת הבזק הגרמנית. בהמשך עבר לדברי עידוד לעם הרוסי, ואמר כי העורף הרוסי מוצק מאי פעם, וכי כל מדינה אחרת שהייתה מאבדת שטחים נרחבים כאלה הייתה מתמוטטת. סטלין עבר לתאר את מצבם של הגרמנים הלוחמים בשטח אויב הרחק מבסיסי האספקה.
בצעד שנועד להוכחת נחישותו של סטלין ולשם הפגנה כי המצב, למרות חומרתו, איננו נואש, החליט סטלין לקיים את המצעד הצבאי המסורתי של יום השנה למהפכה ב-7 בנובמבר בכיכר האדומה, חרף סכנת ההפצצה מהאוויר.
המצעד.
על המצעד פיקד מפקד המחוז הצבאי של מוסקבה, קצין בדרגת גנרל, שקיבץ 28,000 איש, צוערים, חיילי חיל רגלים, שני גדודי ארטילריה ושני גדודי טנקים, שהתאמנו לקראת המצעד מזה כמה ימים. החשש הגדול היה שהלופטוואפה, חיל האוויר הגרמני, יפציץ את המצעד מן האוויר. בשעה חמש בבוקר יום המצעד, בקור עז, נערכו הכוחות הצועדים. המצעד החל בשעה שמונה בבוקר. חמש דקות לפני תחילת המצעד הגיעו לכיכר האדומה, סטלין, ואחריו מולוטוב, קגנוביץ' ומנהיגים נוספים ועלו על במת ההצדעה שמעל המאוזוליאום של לנין. עם תחילת המצעד החל לרדת שלג כבד שהפיג את החשש מפני הפצצה גרמנית. אפשר היה לשמוע ממרחק את רעמי התותחים הגרמנים והסובייטים. את המצעד סקר מפקד חיל הפרשים המרשל סמיון בודיוני כשהוא רכוב על סוס לבן.
סטלין לא נשא דברים בפני הצועדים באופן אישי, אלא שנאומו, שהוקלט יום קודם לכן, הוקרן בכיכר מעל מסכים. בפתח דבריו אמר:
וכאן נשא סטלין דברים שהצביעו על הקו שלו בהמשך, הדגשת הרציפות ההיסטורית באזכור שמותיהם של הגיבורים הלאומיים הרוסים בתקופה שקדמה למדינה הסובייטית:
בקו לאומי-רוסי זה, להבדיל מסובייטי-קומוניסטי, המשיך סטלין להנהיג את רוסיה בהמשך המערכה.
בתום שידור הנאום ירו תותחים מטח הצדעה והתזמורת הצבאית ניגנה את האינטרנציונל, שהיה אז ההמנון הלאומי של ברית המועצות וכן המנונה של המפלגה הקומוניסטית. החיילים צעדו כשהם לבושים מדי קרב, כשרוביהם טעונים וכלי השריון והארטילריה הוסעו כשהם טעוני תחמושת. הכוחות הצועדים המשיכו בדרכם היישר אל החזית ונלחמו בקרב המכריע על העיר.
לאחר המצעד.
המידע שהעביר למוסקבה המרגל הגרמני, שפעל ביפן בשירות המודיעין הסובייטי ריכרד זורגה, באוגוסט 1941, לפיו היפנים לא יתקפו את ברית המועצות ממזרח
איפשר לסטלין להעביר 40 אוגדות רעננות מסיביר וממזרח ברית המועצות לאזור מוסקבה, וליטול את הסיכון הגדול של הישארותו במוסקבה וקיום המצעד במרחק של כמטחווי קשת מהכוחות הגרמנים. אל מול תנאי מזג אוויר קשים והתנגדות סובייטית נחושה, ללא ציוד מתאים, בביגוד שאינו הולם, בקרקע קפואה ומושלגת, נעצרה המתקפה הגרמנית.
ב-5 בדצמבר פתח ז'וקוב במתקפת נגד שהדפה את הגרמנים לאחור, מבלי שיעלה יותר בכוחם להמשיך ולהתקדם לעבר מוסקבה.
הניצחון בקרב על מוסקבה לא היה קרב הכרעה במערכה על ברית המועצות, לאחריו תבוא שורת הניצחונות הנאצים בקרב על דרום מזרח אוקראינה והתקדמותם לעבר הקוקז באביב 1942. ניצחון זה לא היה גם עדיין נקודת מפנה כוללת במלחמת העולם השנייה. נקודות המפנה שתבואנה בעתיד תהינה הניצחון הבריטי בקרב אל –עלמיין ומבצע לפיד של הנחיתות בחופי צפון אפריקה המערבית, שניהם בנובמבר 1942, והניצחון הסובייטי בקרב על סטליגרד בפברואר 1943, לאחריהן תיטה כף המלחמה לטובת בעלות הברית עד לניצחון הסופי. אולם הניצחון בקרב על מוסקבה היה הפעם הראשונה, לאחר למעלה משנתיים של ניצחונות צבאיים בלתי פוסקים, בה נסוגו הכוחות הגרמנים מפני כוח אויב. הגנרל הגרמני פרנץ הלדר כתב כי בקרב על מוסקבה "האגדה בדבר הצבא הגרמני הבלתי מנוצח נהרסה". יתרה מזו בכישלון לכבוש את מוסקבה הייתה סמליות עצומה בקשר לנחישותם של הסובייטים, לסיכויי שרידותה של המדינה הסובייטית ולסיכויי ניצחונה על גרמניה הנאצית.
פעולת קלקיליה
אוגוסט לנדמסר
אוגוסט לנדמסר (בגרמנית: August Landmesser; 24 במאי 1910 – 17 באוקטובר 1944) היה פועל מספנה גרמני, אשר ככל הנראה הוא האיש בתמונה הידועה בכינוי "האיש מאחורי הידיים השלובות" שנראה מסרב להצדיע במועל היד הנאצי, באירוע השקת ספינת האימונים הנאצית הורסט וסל (Horst Wessel) ב-13 ביוני 1936.
הדמות, שזוהתה כאוגוסט לנדמסר (אולם, יש המפקפקים בזיהוי זה) בתמונה שצולמה ב-13 בינואר 1936, פורסמה ב-22 במרץ 1991 בדי צייט. בתמונה רואים כינוס גדול של עובדים במספנת בלום אונד פוס בהמבורג, בהשקת ספינת חיל הים "הורסט וסל". כמעט כולם נראים בתמונה כשהם מצדיעים במועל היד הנאצי למנהיגם אדולף היטלר, למעט אדם אחד, הנמצא בחלק האחורי של הקהל, המסרב להצדיע בהפגנתיות, ועומד בהתרסה כשידיו שלובות על חזהו. גם אחרים נמנעו מההצדעה, אך הם לא נראו בתמונה כמתריסים בצורה ברורה.
בימינו משתמשים בתמונה כדי להדגיש את חשיבותה של המוסריות. למשל, הביטוי "Be this guy" ("היה האיש הזה") מתייחס לאוגוסט לנדמסר, כשהכוונה להדגיש את דבקותו בערכיו האנושיים בכל מחיר.
ביוגרפיה.
אוגוסט לנדמסר נולד ב-24 במאי 1910 בכפר מוֹאוֹרֵּגֶה (Moorrege) שבחבל הולשטיין, גרמניה, בנם היחיד של אוגוסט פרנץ ושל וילהלמינה מגדלנה. בשנת 1931 הוא הצטרף למפלגה הנאצית בניסיון למצוא עבודה בקלות, לאחר שכלכלת גרמניה קרסה ב-1930. הוא עבד בחברת הספנות בלום אונד פוס בעיר המבורג.
ב-1934 הכיר לנדמסר את אירמה אקלר, אישה יהודייה, והתאהב בה. שנה לאחר מכן בשנת 1935 הם התארסו וכמה חודשים לאחר מכן התחתנו. נישואיהם נאסרו על פי חוקי נירנברג שפורסמו באותו הזמן. הוא נעצר ונאשם בביזוי הגזע וגורש מהמפלגה הנאצית. ב-29 באוקטובר של אותה שנה נולדה בתם הבכורה, אינגריד.
ב-1937 ניסו אוגוסט לנדמסר ואירמה אקלר לברוח לדנמרק, אולם נכשלו ונתפסו בגבול. ביולי 1937, מספר ימים לפני הולדת בתו השנייה, אירנה, לנדמסר נתפס והורשע בפגיעה בטוהר הגזע. לנדמסר טען להגנתו, שהוא ואשתו לא היו בטוחים שהיא לגמרי יהודייה. הוא שוחרר ב-1938 בשל חוסר ראיות עם אזהרה חמורה, שעבירה נוספת עלולה להביא למאסרו, אולם בני הזוג המשיכו לנהל את מערכת היחסים שלהם בפומבי. לנדמסר לא שעה לאזהרות שניתנו לו ולא פעל על פי החוק הנאצי, שאסר על גרמנים לקיים מערכות יחסים כלשהן עם יהודים. ב-15 ביולי 1938 נעצר לנדמסר שוב ונשלח למחנה הריכוז ברגרמור לשנתיים, שם שימשו האסירים כעובדים במפעלי חימוש ומספנות. זו הייתה הפעם האחרונה, שבה ראה את אשתו. בתחילה נלקחו בנותיהם של בני הזוג לבית יתומים בעיר ולאחר מכן הופרדו. אינגריד הורשתה לחיות עם סבתה מצד אימה, ואירנה נשארה מאחור. ב-1941 אירנה הועברה למשפחת אומנה, ולאחר מות סבתה ב-1953 גם אינגריד הועברה למשפחת אומנה.
לאחר שנכנס לתוקף החוק שדרש את מעצרן של נשים יהודיות במקרה ש"גרמו לגבר גרמני לפגוע בכבוד טוהר הגזע", נעצרה אירמה על ידי הגסטפו והוחזקה בכלא פולסביטל ומשם נשלחה למחנה הריכוז אורנייבורג, ואחר כך למחנה הריכוז ראוונסבריק. כמה מכתבים הגיעו מאירמה עד ינואר 1942. היא נשלחה ככל הנראה לתאי הגזים בברנבורג שפעלו במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה, בפברואר 1942. בתיעוד שלאחר המלחמה בשנת 1949 נקבע מותה באופן רשמי לתאריך 28 באפריל 1942.