ארגוב הקפיד, עם זאת, למצוא את פרנסתו לא על המוזיקה, באומרו כי "המוזיקה היא הקצפת, משהו טהור שלא למען כסף". הוא התגורר ברחוב סירקין בתל אביב ועבד (1935–1957) כקופאי בבנק לתעשייה ברחוב מונטיפיורי בהנהלתו של אלוף ליטא לשעבר בשחמט, אלכסנדר מאכט.
מאוחר יותר (1959–1980) עבד בחנות הספרים הרוסיים "בולסלבסקי", ובשעות הערב הלחין את שיריו.
בתקופה בה התגורר עם שותפים ברחוב יהודה הלוי בתל אביב הכיר את רעייתו, נוסיה (אסתר), כשבאה אליו לשיעורי פסנתר. נוסיה נולדה בקרקוב שבפולין, שרדה את השואה ועלתה ארצה עם אמה בראשית 1945.
במלחמת העצמאות הלחין שירים ללהקת הפלמ"ח הצ'יזבטרון, בהם "הרעות" (שיר שהפך לסמל המלחמה), "השחרור" ו"הפלמ"חניק מחפש את המחר". לאחר קום המדינה החל להלחין מוזיקה לתיאטרונים "המטאטא", "לי לה לו" והקאמרי, בהצגות כמו "מלכת שבא", "אסתר המלכה", "דוקטור דוליטל", "הנסיכה טורנדוט", "כתר בראש", "יתוש בראש" "הרפתקה בקרקס" ו"בית-ספר לריקודים", לתסכיתי רדיו ולאחר מכן גם לסרטי קולנוע, בהם "חבורה שכזאת", "סיירים", "הבן האובד" ו"הוא הלך בשדות".
בשנות החמישים והשישים עבד עם מספר להקות והרכבים: להקת הנח"ל, בצל ירוק, התרנגולים והחמציצים. הוא הלחין ללהקות הללו את שיריהם של מיטב הפזמונאים והמשוררים של התקופה: חיים חפר ("שיר השכונה", "השמלה הסגולה", "אדוני השופט", "האם אמרו לך פעם", "דינה ברזילי", "הוא לא ידע את שמה", "שיר אהבה חיילי"), נתן אלתרמן ("אליפלט", "שיר ערש", "הבלדה על חמוריקו"), ע. הלל ("יוסי ילד שלי מוצלח", "ככה סתם"), עמוס אטינגר ("כשאור דולק בחלונך", "חופשה באדום") יורם טהרלב ("שיר פרידה לקיץ", "את מה שרציתי","החולמים אחר השמש"), חיים גורי ("פנס בודד") ועוד. ב-1961 הלחין את שירי המופע "יוסי-חזקי-יונה" וב-1964 הלחין את שירי המחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" של נתן אלתרמן, שנחשב עם השנים לאחד המחזות הקלאסיים העבריים. בין השירים במחזמר, שהפכו ללהיטי התקופה, היו "שיר הסנדלר", "שיר המריבה" ו"שיר הפיוס". לאחר מכן המשיך לעבוד עם אלתרמן ועם כוכבי "שלמה המלך", אילי גורליצקי ויונה עטרי, במופע "שוק המציאות" עם שירים כמו "קונצרטינה וגיטרה".
בשנת 1968 יצא התקליט "שירי סשה ארגוב" עם עדנה גורן וקובי רכט, להם הלחין ארגוב שירים של אלתרמן ("זמר המפוחית"), חיים חפר ("משעמם") ויעקב שבתאי ("לפנות ערב" -הידוע כ"בין ברושים", ו"אהובתי שלי לבנת צוואר") שזכו להצלחה.
ארגוב הלחין יותר מ-1,200 שירים, כשייחודו כמלחין הוא בהרמוניה ובמנגינה המיוחדת שחורגת במידת מה מהלחן הסטנדרטי, ותמיד יש איזו הפתעה במהלך הליניארי של המנגינה. ארגוב הוציא את לחניו בספרים על מנת לשמר את ההרמוניות שלו לדורות הבאים, שכן הוא נחשב ייחודי לא רק בלחניו אלא גם בהרמוניות שהוא צירף אליהן, והקפיד מאוד על החיבור של שני המרכיבים הללו.
בשנת 1978 פגש ארגוב באורה זיטנר כשהיא מנצחת על מקהלה ומבצעת קטע שירה, והחליט כי הוא רוצה בה כמבצעת שיריו. מאותה עת היא הפכה לפרשנית הרשמית שלו והיא מזוהה יותר מכל זמרת אחרת עם המלחין. תוצאת מפעלם המשותף הייתה שני תקליטים בהם זיטנר מבצעת את שירי ארגוב בליווי פסנתר בלבד. השיר הידוע ביותר בביצועה הוא "שיר ארץ" ("ארץ שיושביה היא אוכלת") למילותיו של נתן יונתן. יוצר אחר שהעיד על עצמו כמי שהושפע מאוד מלחניו של ארגוב הוא מתי כספי, שאף הוציא בשנות השמונים שני אלבומים המוקדשים לשיריו והעלה מופע יחד עם ארגוב בשם "מתתיהו ואלכסנדר". בשנת 1980 הוציא גם אריק איינשטיין אלבום המורכב כולו משירי ארגוב שנקרא "". ארגוב זכה לכמה מופעי הוקרה לשיריו, בהם המופע "תפוח הזהב" ב-1974 וערב מחווה בהיכל התרבות ב-1985.
בשנות ה-80 הזמרת סנדרה ג'ונסון, הקליטה תקליט (שלא יצא בפורמט מסחרי) ובו שירים חדשים שהלחין ארגוב. נוסף לכך, הוא הופיע עם הזמרת טל אמיר, כשנתיים בכל הארץ, כשהוא מלווה אותה בפסנתר.
בשנת 1985 הלחין את שירו של אהוד מנור, "עוד מחכה לאחד", עבור הזמרת עפרה חזה. ארגוב השתתף אף בהקלטת השיר.
ב-1988 זכה בפרס ישראל בתחום הזמר העברי.
בשנים 1993 ו-1994 המשיך ארגוב להלחין שירים. בהיעדר תמלילן קבוע בתקופה זו, כתב את השירים בצורת קול סופרן בליווי פסנתר, מתוך כוונה שהשירים יזכו מאוחר יותר במילים. ארגוב הראה שירים אלו למלחין הישראלי המתגורר בארצות הברית, רון ידידיה. מעט אחרי מותו של ארגוב, נכתבו ל-12 לחנים מתוכם מילים, בידי נגן הפילהרמונית עוזי שלו. שירים אלו הוקלטו על ידי הזמרת יונית שקד-גולן, באישור משפחת ארגוב.
לארגוב ולרעייתו נוסיה נולדו שני ילדים: איתמר וטלי.
סשה ארגוב נפטר בשנת 1995, בגיל 80. נקבר בבית העלמין ירקון.
על שמו נקראו רחובות במספר ערים בישראל.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
בשנות האלפיים הועלו מספר מופעים שהחיו את יצירותיו של ארגוב, ביניהם המופע "מעבר לתכלת" עם דורית פרקש, בועז פייפר ודוד זבה. כמו כן, מוקדשות לו מדי פעם תוכניות רדיו עם שיריו.
דיסקוגרפיה.
זמרים / זמרות שהוציאו אלבומים משיריו
אוספים
ספרים.
שיריו
מקסיקו
מקסיקו (בכתיב ארכאי: ; בספרדית: México; הגייה: מחיקו ), או בשמה הרשמי המדינות המקסיקניות המאוחדות (בספרדית: Estados Unidos Mexicanos), היא פדרציה בצפון אמריקה הגובלת בארצות הברית מצפון, בגואטמלה ובבליז בדרום-מזרח, באוקיינוס השקט במערב ובמפרץ מקסיקו ובים הקריבי במזרח. מבחינה תרבותית שייכת מקסיקו לאמריקה הלטינית. היא מדורגת במקום ה- בעולם מבחינת גודל האוכלוסייה ובמקום ה- מבחינת שטחה. עיר בירתה היא מקסיקו סיטי.
מקור השם.
מקור השם מקסיקו הוא בשפת הנאוואטל, ששימשה כשפה המרכזית של ההאימפריה האצטקית. במקורו השם "מקסיקו" בוטא "משיקו" והיה שמו של עמק בדרום המדינה שקרוי היום "עמק מקסיקו", בו שוכנת הבירה מקסיקו סיטי. ישנן מספר תאוריות אטימולוגיות למקור השם, ואין קונצנזוס בקרב החוקרים.
אחת התיאוריות היא שמקור שמו של העמק הוא "מקומו של משיטל"; משיטל (מנאוואטל: Mexitl) הוא אחד משמותיו של ויצילופוצ'טלי, האלוהות המרכזית באימפריה האצטקית. גם הקבוצה האתנית המרכזית והשלטת באימפריה האצטקית קיבלה את שמה משם העמק, שבט המשיקה.
השם המודרני "מקסיקו" מקורו בשינוי שעברה הספרדית במאה ה-16, לפניו האות X כ-"ש" כפי שהיא מבוטאת בפורטוגזית ובקטלאנית עד היום. החל מהמאה ה-16 השתנתה ההגייה של האות X בספרדית לצליל "ח" (ששייך כיום לאות הספרדית J), ולאחר מכן לצליל "קס" המוכר לנו כיום. עם זאת, הצליל "ח" השתמר במספר שמות מאותה תקופה, וביניהם "México", שנהגית בניב המקומי של ספרדית כ"מחיקו".
היסטוריה.
העדות הראשונה להתיישבות האדם במקסיקו מתוארכת ל-17,000 שנה לפני זמננו לערך. במשך כ-3,000 שנים התקיימו במקסיקו כמה מן התרבויות האינדיאניות המפותחות ביותר. בין התרבויות שהתקיימו בחבל ארץ זה אפשר למנות את האולמקים, הטולטקים, המאיה והאצטקים. הספרדים, שהגיעו בתחילת המאה ה-16 ותבוסת האימפריה האצטקית בשנת 1521, סימנו את תחילת התקופה הקולוניאלית, שנמשכה כ-300 שנה. בתקופה זו הייתה מקסיקו חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה. בשיא התרחבותה התפרשה מלכות המשנה על שטחים נרחבים בצפון ומרכז אמריקה שכללו גם את מרכז, מערב, וחלק מדרום ארצות הברית של היום בצפון, ואמריקה המרכזית עד קוסטה ריקה בדרום. בנוסף לאלו, כללה הקולוניה גם את האיים הקריביים הגדולים וצפון ונצואלה (בעוד שחלקים אחרים של דרום ומרכז אמריקה נשלטו תחת מלכויות משנה אחרות של ספרד). בירתה של ספרד החדשה הייתה מקסיקו סיטי. השתלטות הספרדים על מקסיקו במסגרת הקולוניזציה האירופית של אמריקה הובילה לחורבן תרבויות האינדיאנים ולמותם של מרבית הילידים המקומיים, חלקם במלחמות ומרביתם ממחלות אירופאיות ואפריקאיות שהכובשים הספרדים נשאו עימם מהעולם הישן, נגדן לא הייתה לאינדיאנים חסינות טבעית.
לאחר פלישתו של נפוליאון לספרד (1808) והיחלשות הקולוניות הספרדיות, הכריזה מקסיקו בשנת 1810 על עצמאותה. ההכרזה הביאה לפרוץ מלחמת העצמאות של מקסיקו שנמשכה עד 1821. לאחר הניצחון המקסיקני במלחמה הוכרזה "האימפריה הראשונה של מקסיקו". לאחר קבלת העצמאות, החליטו מדינות מרכז אמריקה, פרט לצ'יאפס, שלא להצטרף לאימפריה. לאחר נפילת האימפריה והקמת הרפובליקה המקסיקנית, החליטה רפובליקת טקסס ב-1835 להתנתק חד צדדית ממקסיקו. דבר זה גרר מלחמה בת כ-6 חודשים שכונתה בשם "המהפכה הטקסנית" ובסיומה הכריזה טקסס על עצמאותה.
בעקבות סכסוכי גבולות עם ארצות הברית, פרצה ב-1846 מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. ארצות הברית פלשה למקסיקו, והביסה אותה. בסיום המלחמה ב-1848 נחתם הסכם גואדלופה אידלגו, ומקסיקו איבדה כשליש משטחה: את הטריטוריות (לפי הגבולות של היום) של קליפורניה, נבדה, יוטה, אריזונה, חלקים מוויומינג, קולורדו וניו מקסיקו. הגנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה, שהיה נשיא מקסיקו בין השנים 1853–1855 המשיך למכור לארצות הברית טריטוריות נוספות בצפון המדינה.