בחודש סיוון ה'תרי"ד (1854), החליטו הוריו של רבי בנימין לעלות לארץ ישראל. הוא ומשפחתו נסעו במשך 40 יום בשיירת גמלים דרך המדבר, עד לעיר ארם צובה שבסוריה. מכיוון שאביו רבי שלמה לא רצה לנסוע בשבת, הוא שילם למנהיג שיירת הגמלים עוד 140 פרנק על כל שבת (בנוסף לשכר הנסיעה הרגיל) ובעד תשלום זה עצרה כל השיירה בשבתות ובני המשפחה היו יכולים לא לנסוע בשבת בלי להישאר לבדם במדבר. כשהגיעו לחלב הם נחו כמה ימים והמשיכו בשיירות אחרות עד שבחודש אלול הגיעו לירושלים.
בצעירותו למד רבי בנימין אצל כמה מגדולי רבני ירושלים בתקופתו, ובעיקר בישיבת "כנסת יחזקאל" בראשות אח-סבתו, רבי עבדאללה בן משה חיים ובישיבת "חסד-אל" בראשות אביו רבי שלמה יחזקאל יהודה.
בחודש תשרי ה'תרל"ב (1871) נפטר אביו, והוא התמנה למלא את מקום אביו כראש ישיבת "חסד-אל", ששכנה ברחוב חב"ד ששכנה בעיר העתיקה בירושלים. בישיבה למדו כמה מחכמי ירושלים, לצד בחורים צעירים בעיקר מבני העדה הבבלית. בישיבה עסקו בלימודי גמרא והלכה לצד לימודי קבלה, בהם עסקו קבוצה נבחרת מחכמי הישיבה בהנהגתו של ראש הישיבה רבי בנימין. בנוסף ללימוד התקיים בישיבה באופן קבוע מניין "מכוונים" שבו התפלל רבי בנימין עם מקובלי הישיבה על פי כוונות האריז"ל והרש"ש. חכמי ותלמידי הישיבה אכלו וישנו כל השבוע במתחם הישיבה על חשבונו של ראש הישיבה, רבי בנימין. רק בשבתות חזרו חכמי ותלמידי הישיבה לבתיהם. רבי בנימין מימן את החזקת הישיבה בעיקר ממסחרו באינדיגו ובשמים שייבא מהודו, ומתרומות שאסף מקרובי משפחתו שהתגוררו בבגדאד שבעיראק ובבומביי וכלכולתה שבהודו.
בנוסף לניהול ישיבתו, דאג רבי בנימין לפרנס משפחות של מאות תלמידי חכמים ירושלמים מכל העדות. כמו כן דאג רבי בנימין לעניי ירושלים, ולא היה עני שבא לבקש ממנו צדקה ויצא בידיים ריקות.
רבי בנימין פעל להקמת בית כנסת לקהילת חסידי חב"ד בירושלים על שמו של האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון מחבר הספר צמח צדק. לאחר שהושג המימון לבניית בית הכנסת בעקבות תרומותיהם של רבי בנימין וקרובי משפחתו ובראשם בן דודו אליהו דוד ששון , שהיה מעשירי הקהילה היהודית בהודו ובסין, מונה רבי בנימין לפקח על עבודות בניית בית הכנסת מתחילת הבניה ועד לסופה. הוא מילא תפקיד זה בהתנדבות שלא על מנת לקבל פרס, ואף על פי שבית הכנסת לא יועד לצורך בני קהילתו אלא לצורכה של קהילה שלא היה לו אליה קשר משפחתי או כל קשר אחר.
אחיינו דוד ילין העיד שבשל גמילות החסדים ההתמדה בתורה וההקפדה במצוות של רבי בנימין נהגו תושבי ירושלים לכנותו בתואר "החסיד".
ההיסטוריון משה דוד גאון מצטט אמרה שהייתה שגורה בפיו של רבי בנימין
רבי בנימין נפטר בג תמוז ה'תרע"ב (1912), כשהוא בגיל 72. אחיינו דוד ילין כתב עליו מאמר הספד בעיתון הצבי.
ההתיישבות במוצא.
בשנת ה'תר"ך (1860) קנה אביו קרקעות בכפר קאלוניה שבעמק מוצא שממערב לירושלים. בהתחלה התיישבו בקרקעות אלו אחיו הבכור רבי שאול וגיסו יהושע ילין. בשנת ה'תרכ"ד נדבק אחיו בקדחת בשל התנאים התברואתיים במוצא, ונפטר בכ"ב שבט ה'תרכ"ד כשהוא בן 24 בלבד. לאחר פטירת אחיו, החל רבי בנימין לפקח במקומו על הקרקעות במוצא, וקנה עוד קרקעות נוספות עד שהכפיל את כמות הקרקעות שבבעלות יהודית בעמק מוצא. בקרקעות שקנו אביו ואחיו ובקרקעות שנקנו על ידו, נטע רבי בנימין כרמים ומטעי זיתים גדולים, שעובדו בידי איכרים אריסים. בנוסף לפעילותו לקניית וניהול האדמות במוצא, בשנת ה'תר"ל הוא עבר להתגורר בעצמו במושבה מוצא לתקופה מסוימת.
רבי בנימין פעל להרבות את כמות התושבים היהודים במוצא. בשנים ה'תרמ"א- ה'תרמ"ב (1881–1882), עלו חלק מיהודי תימן לארץ, ורבי בנימין רצה למכור להם את הקרקעות כדי שיעבדו אותם בעצמם, ואף הציע לשכור להם בתים על חשבונו עד שיתבססו בכפר. לפי עדות אחד מבניו של רבי בנימין , היו שתי סיבות שגרמו לרבי בנימין לרצות ליישב את התימנים במוצא הסיבה הראשונה היא, שרבי בנימין רצה להגדיל את כמות התושבים היהודים במוצא. הסיבה השנייה היא להוכיח למנהיגי היישוב שגם בני עדות המזרח מסוגלים לעבודת אדמה כמו יוצאי אשכנז, ואפילו יותר מהם מכיוון שהם רגילים לחיים בכפרים ובקרבת הערבים הם יכולים להסתדר כלכלית בכוחות עצמם והם פחות נצרכים לעזרה כלכלית, ולכן באותו סכום כסף שהברון רוטשילד משקיע למימון התיישבותה של משפחה אשכנזית אחת, ניתן לממן התיישבות של 10 משפחות תימניות.
לבסוף, לא התיישבו התימנים במוצא, מכיוון שאנשים פיתו אותם להתיישב בכפר סילואן שממזרח לירושלים בטענה שהוא יותר קרוב לכותל המערבי והבטיחו לקנות להם שם קרקעות ושדות. התימנים, שלא היו בקיאים בתנאי הארץ, העדיפו להתיישב בסילואן. לאחר זמן נוכחו התימנים שלא קונים להם קרקעות בסילואן לחקלאות אלא רק לגור בהם והם הצטערו על סירובם להתיישב במוצא שבה כבר היו קרקעות בבעלות יהודית.
רבי בנימין המשיך פעל לגאולת אדמות למרות קשיים רבים ולמרות לעגם של חלק מחבריו. על עקשנותו זו סיפר אחיינו דוד ילין
משפחתו.
משפחתו של רבי בנימין הייתה מהמשפחות המיוחסות בקהילה היהודית-עיראקית. על פי המסורת המשפחתית היו בני המשפחה מצאצאיו של יוסף בן-שושן, שהיה שר בארמונו של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה. סבו מצד אביו, רבי יחזקאל יהודה, היה מנכבדי הקהילה היהודית בבגדאד ולאחר מכן ממנהיגי הקהילה היהודית בכלכולתה שבהודו. כמו כן היה לרבי בנימין קשר משפחתי למשפחת חיים שבניה היו הדרשנים ומנהיגי הקהילה בבגדאד במשך כמאה חמישים שנה, שכן סבתו רחל הייתה ביתו של רבי משה חיים, רבה הראשי של בגדאד. מצד אמו היה רבי בנימין קשור למשפחת האצולה היהודית ששון, שכן אבי המשפחה דוד ששון התחתן עם אחות אמו של רבי בנימין.
לרבי בנימין היו שלושה אחים-
בנוסף לשלושת אחיו היו לרבי בנימין ארבע אחיות - שרח (אשת יהושע ילין), מזל טוב (אשת יהושע ציון הלוי), חנה כאתון (אשת מלכיאל מני) ורבקה.
אחייניו של רבי בנימין היו - הבלשן המחנך והפעיל הציוני דוד ילין והמתרגם והמזרחן יעקב צבי יהודה (בנו של רבי משה שמעון). ואחייניותיו (בנותיהם של שרח ויהושע ילין) היו רחל (אשת יחזקאל דנין) ושרה (אשת יוסף מני).
רבי בנימין התחתן עם בכורה-רבקה ברגמן שהייתה ממשפחה יהודית אשכנזית, שמוצאה מדרום גרמניה.
לרבי בנימין ובכורה רבקה נולדו שני ילדים ששניהם היו מחשובי המזרחנים בתקופתם-
יחסי ארגנטינה–קניה
יחסי ארגנטינה–קניה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הארגנטינאית לבין הרפובליקה של קניה.
היסטוריה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-13 ביוני 1974. שתי המדינות משתפות פעולה בארגונים בינלאומיים, ובכלל זה באו"ם.
יחסי סחר.
בשנת 2020 היבוא של קניה מארגנטינה הסתכם בשווי 154.34 מיליון דולר, והוא כלל דגני בוקר, ירקות, פירות, אגוזים, דלקים מינרליים, נפט, מוצרי זיקוק ועוד.
סקוי (כפר)
סקוי (בהונגרית: Szakoly) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית סקוי קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 היו בכפר 2,870 תושבים ובשנת 2020 רק 2,585 תושבים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13.
יהודי סקוי.
יהודים התיישבו בסקוי במחצית השנייה של המאה ה-18. רובם היו סוחרים וחנוונים. בשנת 1890 נבנה במקום בית כנסת והיה קיים במקום בית קברות יהודי.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה, בשנת 1876 הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי שסירב לקבל עליו את החלטות הקונגרס של יהודי הונגריה.
בעקבות פרסום "החוקים היהודיים" בשנת 1938 הופקעה האחוזה הגדולה בכפר מידי בעליה היהודים. סוחרים יהודים הועמדו לדין באשמת פעילות מסחרית בלתי חוקית ונלקחו לעבודות כפייה.
כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה במרץ 1944 רוכזו כל היהודים בבית הכנסת. כעבור יומיים הועברו לגטו נירג'האזה לאחר שרכושם הוחרם. בעקבות הצפיפות הרבה ששררה בגטו, הועברו רוב יושבי הגטו למשקים סמוכים ורבים נספו במגפת הטיפוס שפרצה במקום. ב-22 במאי 1944 הובלו יהודי סקוי בחזרה לנירג'האזה, בתחנת הרכבת הועלו לקרונות והוסעו למחנה ההשמדה אושוויץ.
בדף הקהילה ממפקד קהילות הונגריה כתבו התושבים שבקהילה חיים 107 חברים, מנהיג הקהילה הוא קלמן פיליפ, ורב הקהילה הוא רבה של בלקאן קיסיאל ליכטנשטיין.
הר מרקהאם
הר מרקהאם או הר מרקהם (באנגלית: Mount Markham) הוא מסיב בעל שתי פסגות, ברכס המלכה אליזבת, חלק מרכס המלכה אלכסנדרה שבההרים הטראנס-אנטארקטיים, הממוקם באזור חוף שקלטון, של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
המסיב מקיף את הקצה הצפוני של רמת מרקהאם.
גובהה של הפסגה הגבוהה מבין שתי הפסגות 4,350 מטרים מעל גובה פני הים (והיא הפסגה הגבוהה ביותר ברכס המלכה אליזבת); פסגה זו היא הפסגה ה-16 בגובהה באנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה השנייה 4,280 מטרים מעל גובה פני הים.
לפי מקור אחר, להר שלוש פסגות גבוהות, שגובהן 3,749 מטרים מעל פני הים, 3,749 מטרים מעל פני הים, ו-3,368 מטרים מעל פני הים בהתאמה, וסביבן מספר פסגות נמוכות.
מסיב הר מרקהאם, פונה לכיוון דרום, לעבר מפרצון שקלטון, שבחוף המערבי של מדף הקרח רוס.
הפסגה הגבוהה של הר מרקהאם מתנשאת לגובה של 2,103 מטרים מעל סביבתה, היא הפסגה ה-16 בהתנשאותה באנטארקטיקה.
היסטוריה.
גילוי ההר.
ההר התגלה ב-27 בדצמבר 1902 על ידי קבוצת הקוטב הדרומי (the Southern Polar Party) של המשלחת הלאומית הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת דיסקברי), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901 – 1904.
מקור השם.
הפסגה נקראת על שמו של סר קלמנס מרקהאם, אשר, בהיותו נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית, יזם ותכנן את משלחת דיסקברי, ובחר את רוברט פלקון סקוט כמפקד המשלחת.