תוכי הים מעדיפים לקנן באיים או צוקים בלתי נגישים לטורפים יבשתיים שמהם יש גישה ישירה לאוקיינוס; מקומות אלה חייבים להיות גבוהים מספיק על מנת שתוכי הים יוכלו להמריא בקלות. תוכי הים מקננים בדרך כלל במחילות, (שעומקן יכול להגיע עד 1.5 מטרים), אך לעיתים הם משתמשים גם בסדקים בין סלעים כמקומות קינון. הנקבה מטילה ביצה אחת, בדרך כלל ביוני, והיא והזכר דוגרים עליה במשך כ-45 ימים. הגוזלים נולדים עם פלומת נוצות דקה. הם פורחים מהקן לאחר 40 עד 55 ימים.
מרטין פיס
מרטין פיס מרטין (בספרדית: Martín Fiz Martín; נולד ב-3 במרץ 1963) הוא אתלט עבר ספרדי. הוא אלוף עולם (גטבורג 1995) ואלוף אירופה (הלסינקי 1994) בריצת מרתון.
ביוגרפיה.
פיס נולד בויטוריה שבספרד.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים פיס במקום 23 בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:42.20 דקות.
אלוף אירופה.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1994 זכה פיס במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:10:31 שעות, לפני חבריו לנבחרת דייגו גרסיה (2:10:46 שעות) ואלברטו חות'דדו (2:11:18 שעות).
אלוף עולם.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג שוודיה בשנת 1995 זכה פיס במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:11:41 שעות, לפני דיוניסיו סרון ממקסיקו (2:12:13 שעות) ולואיס אנטוניו דוס סנטוס מברזיל (2:12:49 שעות).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיים פיס במקום רביעי בריצת מרתון בתוצאה של 2:13:20 שעות. באותה שנה הוא סיים במקום שביעי במרתון ניו יורק בתוצאה של 2:12:31 שעות.
באליפות העולם שנערכה באתונה יוון בשנת 1997 זכה פיס במדליית כסף בריצת מרתון בתוצאה של 2:13:21 שעות, 5 שניות אחרי בן ארצו אבל אנטון (2:13:16 שעות) ולפני סטיב מונהטי מאוסטרליה (2:14:16 שעות) ולא הצליח להגן על תארו.
באליפות העולם שנערכה בסביליה ספרד בשנת 1999 סיים פיס במקום שמיני בריצת מרתון בתוצאה של 2:16:17 שעות. באותה שנה הוא סיים במקום תשיעי במרתון ניו יורק בתוצאה של 2:12:03 שעות.
באולימפיאדת סידני (2000) סיים פיס במקום שישי בריצת מרתון בתוצאה של 2:13:06 שעות.
דופלו
וייל שעל הריין
אבירם גלעד
קייטי קאסידי
גוקהאן אינלר
חיה נכחדת
פליישמן
פליישמן (Fleischmann) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו קצב.
פלישמן
כפל וקטורי
כפל סקלרי
מרים וינטר
מרים וינטר, שנודעה גם בשם מריה אורלובסקי (באנגלית: Miriam Winter; 2 ביוני 1933 — 19 ביולי 2014) הייתה חוקרת ובמאית תיאטרון יהודיה אמריקאית ממוצא פולני. נודעה בעקבות ספר זיכרונות שכתבה אודות ילדותה בשואה בפולין.
קורות חיים.
נולדה בלודז', פולין. הוריה היו טוביאס (טוביה) וינטר ומז'טה לז'ה (לאה) וינטר לבית קוהן. ב-1940 חייתה עם משפחתה בגטו ורשה, ובשנים 1940-1941 התגוררו באוז'רוב. מ-1941 עד סיום מלחמת העולם השנייה הוסתרה בבית אישה פולנייה, שינתה את שמה למריה, הפכה לקתולית, וכך שרדה. הוריה, אחיה הצעיר ורבים מבני משפחתה המורחבת נספו בשואה במחנה ההשמדה טרבלינקה.
במהלך המלחמה ולאחריה נדדה וינטר ברחבי פולין עם המשפחה שאצלה הוסתרה, ונדרשה לעבוד בעבודות שונות. ב-1948 עברה לבית יתומים בשצ'צ'ין, שם שבה לראשונה לספסל הלימודים בבית הספר; ב-1951 סיימה את לימודי בית הספר התיכון. בהמשך למדה תיאטרון בבית הספר הלאומי המתקדם לתיאטרון "ליאון שילר" בלודז', בו סיימה את לימודיה ב-1959. ב-1963 נישאה לרומק אורלובסקי, לו סיפרה לראשונה על זהותה היהודית.
ב-1969 היגרה לארצות הברית. ב-1992 קיבלה תואר דוקטור בתיאטרון מאוניברסיטת מדינת מישיגן, ועבדה שם כמרצה למשחק. לאחר מכן לימדה בקולג' ג'קסון, שם גם ביימה הפקות תיאטרון של מחזות כגון "אנטיגונה", "אונדין" ו"פר גינט".
וינטר נודעה בעקבות ספרה "רכבות: זיכרונות של ילדות חבויה במהלך מלחמת העולם השנייה" (1997). הספר מתאר את סיפור הישרדותה במהלך השואה כילדה שהוסתרה, והמחיר הפסיכולוגי ששילמה על שמירת זהותה מוסתרת וחבויה, אפילו מעצמה, בפולין שלאחר המלחמה.
לווינטר נולדו שני בנים. היא התגוררה עם משפחתה בג'קסון, מישיגן. נפטרה בגיל 81 בעקבות מחלת הסרטן.
ליאם קוסגרייב
ליאם קוסגרייב (באנגלית: Liam Cosgrave, באירית: Liam Mac Cosgair; 13 באפריל 1920 - 4 באוקטובר 2017) היה פוליטיקאי אירי שכיהן כטישך (ראש ממשלת אירלנד) משנת 1973 ועד שנת 1977 וכמנהיג מפלגת פינה גייל בין השנים 1977-1965. הוא היה חבר הדאל אירן, הפרלמנט האירי בין השנים 1981-1943.
קוסגרייב נולד בדבלין לויליאם תומאס קוסגרייב, שהיה נשיא המועצה המבצעת (ראש הממשלה) של מדינת אירלנד החופשית. לאחר שהוכשר כעורך דין החליט לצאת לקריירה פוליטית. הוא נבחר לפרלמנט האירי בבחירות הכלליות של 1943 וישב על ספסלי האופוזיציה לצד אביו. עם הקמתה של הממשלה הרב-מפלגתית ב-1948 מונה למזכיר פרלמנטרי לראש הממשלה ג'ון קוסטלו. באופן רשמי נעשה חבר קבינט ב-1954, כאשר מונה להיות שר החוץ. שיא כהונתו בת שלוש השנים בתפקיד זה היה קבלתה של אירלנד כחברה באו"ם. ב-1965 נבחר קוסגרייב פה אחד לרשת את ג'יימס דילון כמנהיג מפלגת פינה גייל. הוא הפסיד בבחירות של 1969 לראש הממשלה המכהן, ג'ק לינץ', אך ניצח בבחירות של 1973 ונבחר להיות הטישך.
ראשית חייו.
מגיל צעיר גילה קוסגרייב עניין בפוליטיקה וקיים דיונים מדיניים עם אביו כנער, עוד לפני שבגיל 17 הצטרף למפלגת פינה גייל, כאשר השתתף בדיון ציבורי. הוא התחנך בבית ספר תיכון בדבלין ולמד בקינגס אינז. הוא למד משפטים והחל לעסוק בעריכת דין ב-1943. להפתעת משפחתו, החליט קוסגרייב להציג את מועמדותו לבחירות לפרלמנט באותה שנה ונבחר מטעם מחוז דבלין כשהוא בן 23. הוא ישב בפרלמנט לצדו של אביו שהיה ממייסדיה של מדינת אירלנד החופשית בשנות העשרים. קוסגרייב עלה עד מהרה בהיררכיה של מפלגת פינה גייל, וזכה להכרה כאחד הפעילים והמוכשרים מבין חברי הפרלמנט החדשים של המפלגה. בכל אופן, המפלגה הייתה בתקופת שפל בשנות הארבעים ובילתה שנים רבות באופוזיציה. במאי 1947 כתב קוסגרייב למנהיג המפלגה, ריצ'רד מולקיי, על הנוכחות העלובה של חברי הפרלמנט והודיע למנהיגו כי "לא אוכל לדרוש מהציבור לתמוך במסירות במפלגה ובנסיבות הנוכחיות, אני לא מציע שאנאם באספות שמחוץ למחוז הבחירה שלי". אף על פי כן, מונה קוסגרייב למזכיר פרלמנטרי לראש הממשלה ולמצליף הראשי של המפלגה כאשר זו שבה לשלטון ב-1948. מולקיי, שהמשיך להנהיג את המפלגה, אפשר לג'ון קוסטלו לעמוד בראש הממשלה הבין-מפלגתית, שכן זה האחרון זכה לאהדה ציבורית.
קריירה פוליטית.
ממשלת הקואליציה הראשונה קרסה ב-1951, אך ב-1954 הוקמה הממשלה הבין-מפלגתית השנייה. בהזדמנות זו, בגיל 34, קיבל קוסגרייב את תפקיד שר החוץ. בתפקיד זה לקח חלק בדיונים בנושא הסחר וישב בראש ועדת השרים של מועצת אירופה ב-1955. באותה שנה הוביל את המהלך לקבלתה של אירלנד לאו"ם. קוסגרייב הציג את שלושת העקרונות של מדיניות החוץ שלו לפני הפרלמנט ביוני 1956. העיקרון הראשון היה נאמנות לעקרונותיה של מגילת האומות המאוחדות. העיקרון השני היה העצמאות והנייטרליות של אירלנד והעיקרון השלישי הראה באופן ברור לאיזה צד נוטה אהדתה של אירלנד: "לעשות ככל יכולתנו כחברים באו"ם כדי לשמור את התרבות הנוצרית שאנו חלק ממנה ולתמוך ככל האפשר בכוחות האחראיים על הגנתו של העולם החופשי מפני ההתפשטות וההשפעה הקומוניסטית". אירלנד לא יישרה קו עם ארצות הברית. הממשלה הבין-מפלגתית השנייה קרסה עקב המדיניות הכלכלית שגרמה לדפלציה, שאותה הוביל שר האוצר ג'רארד סוויטמן. קוסגרייב ראה בסוויטמן אחראי על תבוסתה של פינה גייל ב-1957 ולא היסס לומר לו זאת חזור ושוב בציינו שפינה גייל "לא תונהג עוד על ידי אנשים המתגוררים בבתים גדולים הניצבים בקצוותיהן של שדירות ארוכות". במשך כמה שנים הוא סירב לדבר עם סוויטמן.
באופוזיציה.
קוסגרייב המשיך להיות פעיל באופוזיציה, אך באופן פרטי תמך במשאל העם שקיימה מפלגת פיאנה פול על ביטול שיטת הייצוג היחסי ביוני 1959, שלא צלח. עמדתו זו עלתה לו מאוחר יותר באותה שנה בבחירות למנהיגות המפלגה. באוקטובר 1959, פרשו צמד המנהיגים של המפלגה, מולקיי וקוסטלו. קוסטלו רצה להמשיך את עיסוקו כעורך דין ועדיין להמשיך להיות מנהיג המפלגה. הוא ביקש מקוסגרייב להיות "המנהל בפועל" של הסיעה בפרלמנט בעת שהוא נעדר לרגל עיסוקיו המשפטיים. קוסגרייב דחה את ההצעה. קוסגרייב וג'יימס דילון התחרו על המנהיגות וניצחונו של דילון היה החלטי. עם שובה של מפלגת פינה גייל לאופוזיציה בשנות השישים, החל מאבק פנימי על נשמתה של המפלגה. קבוצה גדולה של חברים הטיפו לשינוי במפלגה לכיוון הסוציאל-דמוקרטי. סדרה של שמונה עקרונות הידועים כ"חברה הצודקת" (Just Society), הוצגה בפני הנהגת המפלגה על ידי דקלן קוסטלו, בנו של ג'ון קוסטלו, ראש הממשלה לשעבר. העקרונות קראו להוצאה מוגברת של המדינה על בריאות ועל שירותי רווחה כחלק ממעורבות גדולה יותר של המדינה בכלכלה. למרות דעותיו השמרניות, אימץ קוסגרייב גישה חיובית משהו למסמך זה. בכל אופן, פיאנה פול ניצחה בבחירות של 1965 ופינה גייל נשארה באופוזיציה.
מנהיג המפלגה.