הוועדה המשיכה בפעולות לימוד ומעקב של הנושא, ובשל היותה מודעת לכך שההנחיות החדשות חלחלו באיטיות לדרגים הנמוכים בכנסייה הקתולית, היא פרסמה אנציקליקה בשנת 1985 בעניין "הערות לדרך הנכונה שבה יש להציג את היהודים והיהדות בהטפה ובהוראת עיקרי האמונה הקתולית". מסמך זה שב ועמד על החשיבות שבהוראת היהדות לציבור המאמינים בדרך "נכונה, אובייקטיבית, קפדנית ומדויקת" וכדי "להרחיקם מסכנת האנטישמיות" האנציקליקה שבה וחזרה על העקרונות המרכזיים שבהנחיות משנת 1974, וציינה שיש להציג את העם היהודי באופן אובייקטיבי, גם בהקשרו של האמור בברית החדשה. לשם כך, יש לראות את האמור בכתבי הקודש הנוצריים בהקשרם ההיסטורי. האנציקליקה ציינה כי העם היהודי המשיך והתקיים בגולה, וחידשה בכך שבמסגרתה התייחסה הכנסייה הקתולית לראשונה אל מדינת ישראל:
שנה לאחר מכן, ב-13 באפריל 1986, ערך האפיפיור יוחנן פאולוס השני את ביקורו ההיסטורי בבית הכנסת הגדול של רומא, ונפגש עם הרב הראשי של רומא, אליהו טואף; וב-30 בדצמבר 1993 חודשו היחסים הדיפלומטיים בין הכס הקדוש למדינת ישראל, עם חתימת הסכם היסוד בין הכס הקדוש ומדינת ישראל.
עקב קבלת ההחלטה, הכריז הארכיבישוף השמרני מרסל לפבר שהוותיקן הוא סוטה וכופר והקים את אגודת הקדוש פיוס העשירי, שאינה מכירה עוד בסמכות האפיפיור ורואה בעצמה את ההמשך האמיתי של הנצרות הקתולית.
סן מרקו (רובע)
סן מרקו (באיטלקית: San Marco) הוא אחד מששת רובעי העיר ונציה שבאיטליה. הרובע ממוקם בלב העיר, וכולל גם את האי סן ג'ורג'ו מג'ורה.
ברובע ממוקמים אתרים רבים ובהם בזיליקת סן מרקו ובסמוך לה כיכר סן מרקו, ארמון הדוג'ים, תיאטרון לה פניצ'ה, מוזיאון פאלאצו גראסי, הבר של הארי וכנסיות רבות.
הרובע היווה המרכז השלטוני של רפובליקת ונציה. כיום מהווה הרובע את המרכז התיירותי של העיר, ומצויים בו מלונות רבים, מסעדות וחנויות יוקרה.
Nostra aetate
פאלאצו גראסי
פאלאצו גראסי (באיטלקית: Palazzo Grassi) הוא ארמון הבנוי בסגנון נאו קלאסי הממוקם על גדתה המזרחית של התעלה הגדולה ברובע סן מרקו של ונציה שבאיטליה. הארמון, שתוכנן על ידי האדריכל ג'ורג'ו מאסארי ונבנה בין השנים 1748–1772, משמש כיום כמוזיאון.
היסטוריה.
הארמון, הוא אחד הארמונות האחרונים שנבנו לאורך התעלה הגדולה. בשל התקופה בה נבנה הארמון הוא יוצא דופן בחזיתו הנאו קלאסית - לעומת המבנים הסמוכים הבנויים בסגנון ביזנטי, רומנסקי, גותי ובארוק. הבדל נוסף בין חזית הארמון למבנים הסמוכים, הוא העדר כניסה מסחרית בחזית התעלה של הארמון (משפחת גראסי לא השתמשה בארמון כמרכז עסקיה, בשונה מהארמונות שנבנו עבור משפחות האצולה הוונציאניות לאורך התעלה).
משפחת גראסי מכרה את הארמון בשנת 1840, ומאז הוא נמכר מספר פעמים. בשנת 1983 רכשה את הארמון קבוצת פיאט, והמבנה שופץ על ידי הרוזן אנטוניו פוסקארי וידמאן רצוניקו במטרה להפוך את המבנה למוזיאון.
בשנת 2006 נרכש המבנה על ידי פרנסואה פינו על מנת להציג את אוספיו במבנה באופן זמני, עד למציאת משכן קבע בוונציה עבור האוספים הנרחבים.
סן מיקלה
סן מיקלה (באיטלקית: San Michele) הוא בית הקברות העתיק של ונציה והאיים הסמוכים לה. בית הקברות שוכן על אי בלגונת ונציה, בין ונציה למוראנו.
היסטוריה.
בעבר שימש האי דייגים ומטיילים, אך ב-7 בדצמבר 1807 הורו השלטונות הצרפתיים בוונציה להפסיק את הקבורה בשאר האיים משיקולי תברואה, למעט בסן מיקלה, שהיה לבית הקברות היחיד של העיר. תעלה שהפרידה בינו לבין סן כריסטופורו דלה פאצ'ה, שהיה אז אי סמוך, מולאה באדמה ב-1817, האי המאוחד הוקף בחומת לבנים ושמו נשאר "סן מיקלה" (הוא מכונה גם "אי המתים").
רוב שטחו של בית הקברות סגור לקבורה חדשה. בחלק הסגור נמצאים קבריהם של אישים שונים, הידועים בהם: יוסף ברודסקי והמודרניסטים איגור סטרווינסקי ועזרא פאונד. רוב הקברים הם של נוצרים קתולים, אך ישנן שתי חלקות קטנות ליוונים אורתודוקסים ולפרוטסטנטים. אין באי קברי יהודים (יהודים נקברו בבית קברות נפרד, בלידו). הקבורה באדמת האי נמשכת גם כיום (אם כי רוב המתים נקברים במסטרה), ההלוויות יוצאות מהעיר כאשר ארון המתים נישא על עגלת מתים ונציאנית - גונדולת קבורה המניפה דגל שחור. באי עוצר ואפורטו היוצא מוונציה ומגיע למוראנו. ביום כל הקדושים (Festa dei morti) החל ב-2 בנובמבר שירות הוואפורטו לאי הוא חינם, ואלפי ונציאנים עולים לקברי יקיריהם בבית הקברות.
מפאת מחסור בקרקע, עצמות המתים מוצאות מהקברים לאחר 10–12 שנים, כדי לאפשר קבורה חוזרת באותה הקרקע, השרידים נשרפים והאפר של מתים שמשפחתם ניאותה לממן את שימורו, מאוחסן בגלוסקמא ממתכת בחלק אחר של בית הקברות. עד מלחמת העולם השנייה הושלכו עצמותיהם של מתים שמשפחתם לא עמדה בתשלום, על סנט אריאנו, אי קטן ליד טורצ'לו שמכוסה שרידי עצמות עד היום ואין אליו כניסה.
בסן מיקלה נמצאת גם כנסיית סן מיקלה אין איזולה, כנסייה בסגנון פלורנטיני שבנה מאורו קודוסי בין 1469 ל-1477, ובה קברו של פאולו סארפי. בסמיכות אליה נמצא מנזר, שאנשיו מטפלים בבית הקברות.
בית הקברות עובר תהליך הרחבה ארוך, לאחר שב-1998 זכה משרד האדריכלים של דייוויד צ'יפרפילד בתחרות עיצוב בינלאומית להוספת חדר מתים וקרמטוריום באי, ובניית אי מלאכותי מקביל בשטח 500 דונם, שיופרד מהאי הקיים בתעלה ברוחב 15 מטר. נכון ל-2005, הבנייה אמורה להסתיים ב-2014.
מבחינה מנהלית האי שייך לרובע קאנארג'ו, הסמוך אליו.
טירת וארטבורג
הרפובליקה של ונציה
הרפובליקה של ונציה (בוונטית: Repùblica Vèneta או Repùblica de Venesia, באיטלקית: Repubblica di Venezia) הייתה רפובליקה שמקורה בעיר ונציה, בצפון מזרח איטליה, שהתקיימה במשך יותר מאלף שנים - מהמאה השביעית ועד לכיבושה בידי נפוליאון ב-1797. הרפובליקה זכתה לכינוי "סרניסימה" (Serenissima), תואר שמשמעו "השלווה ביותר", לאור היציבות יוצאת הדופן של המשטר בה.
היסטוריה.
עלייתה לגדולה.
תחילתה של ונציה באוסף של תושבי לגונת ונציה שחברו יחד לשם הגנה הדדית מפשיטות של הלומברדים, ההונים ושבטים אחרים, שהתגברו עם היחלשות שליטתה של הקיסרות הרומית המערבית באזור צפון איטליה. בתחילת המאה ה-8 בחרו תושבי הלגונה את מנהיגם הראשון, דוכס ונציה (דוג'ה) אורסו איפאטו, שזכה להכרת האימפריה הביזנטית וקיבל ממנה תואר כבוד. לפי עדויות מאוחרות יותר, מהמאה ה-11, היה איפאטו הדוכס השלישי, והדוכס הראשון היה פאולו לוצ'יו אנאפסטו, שנבחר ב-697. בסיס הדוג'ים היה אז בעיר אראקלאה (Heraclea) בלגונת ונציה.
תאודאטו איפאטו, בנו ויורשו של אורסו, העביר את בירת האזור למאלאמוקו (Malamocco) בשנת 740 לערך. כהונתו סימלה את ניסיונו של אורסו איפאטו להעמיד אחריו שושלת שליטים, ניסיון שדוג'ים אחרים חזרו עליו במאות הראשונות בהיסטוריה של ונציה, אך כולם כשלו.
בזמן שלטונו של תאודאטו הייתה ונציה נקודת השליטה הביזנטינית היחידה בצפון. השינויים הפוליטיים באימפריה הפרנקית החלו להשפיע על חלוקת התושבים לסיעות שונות. סיעה אחת הייתה פרו-ביזנטית, ואנשיה רצו לשמור על קשר חזק עם האימפריה הביזנטית. סיעה אחרת, רפובליקנית באופייה, האמינה שעל ונציה לפעול להשגת עצמאות. סיעה עיקרית נוספת, שזכתה לתמיכת הכנסייה הקתולית, הייתה פרו-פרנקית. אנשיה קיוו שפפין הגוץ, מלכם הקרולינגי של הפרנקים, יספק לוונציה הגנה מהלומברדים. סיעה אחרת, קטנה יותר, הייתה פרו-לומברדית. אנשיה התנגדו להסתמכות על קשרים עם מעצמות מרוחקות והעדיפו לשמור על שלום עם הממלכה הלומברדית, הסמוכה לוונציה.
ב-803 חתם קרל הגדול על פקס ניקפורי, הסכם שלום עם האימפריה הביזנטית, שקבע כי ונציה היא חלק מהאימפריה הביזנטית, אך הכיר בעצמאות העיר דה פקטו. בערך ב-810 עברה דוכסות ונציה ממאלאמוקו לאזור הריאלטו. ב-811 נבחר אגנלו פרטיצ'יפאציו לתפקיד הדוג'ה. בתקופת שלטונו התרחבה העיר לכיוון הים, הודות לבניית גשרים, תעלות, ביצורים ובנייני אבן, והעיר ונציה גדלה לצורתה המוכרת כיום. ארמון הדוג'ה (הראשון), משכנם של דוכסי ונציה, נבנה ב-820. בנו של אגנלו, ג'וסטיניאנו פרטיצ'יפאציו, גנב מאלכסנדריה את שרידי עצמותיו של מרקוס המבשר, הביא אותם לוונציה ב-828, וקבע את מרקוס כקדוש מגן של העיר.
אחרי פרטיצ'יפאציו נבחר לדוג'ה פייטרו טראדוניקו, ושבר רצף ארוך של שלטון בני משפחת פרטיצ'יפאציו. בתקופתו החלה ונציה לבנות את עוצמתה הצבאית, שעתידה היה להשפיע על מסעי הצלב ולסייע לשליטתה בים האדריאטי במשך מאות שנים. טראדוניקו לחם בשודדי ים סרצנים וסלאבים כדי להבטיח את השליטה בים. ב-841 לערך שלחה רפובליקת ונציה צי בן 60 ספינות משוטים, שעל סיפונה של כל אחת 200 איש, לסייע לביזנטיון לגרש את הערבים מקרוטונה שבדרום חצי האי האיטלקי, אך אלה נכשלו במשימתם.
שלטונו של טראדוניקו היה ארוך (הוא היה הדוג'ה מ-836 ועד 864, אז נרצח) והביא לשגשוג. אחריו חזרה משפחת פרטיצ'יפאציו לשלטון, כשאורסו פרטיצ'יפאציו הראשון נבחר לדוג'ה.
בתקופת פייטרו אורסאולו השני, שכיהן כדוג'ה בין 991 ל-1009, החלה התפשטות הרפובליקה לכיוון מזרח. בתקופתו נכרת ב-993 הסכם שלום בין רפובליקת ונציה לבין האימפריה הביזנטית, שבמסגרתו קיבלה ונציה זכויות סחר בקונסטנטינופול תמורת הובלת כוחות צבא ביזנטיניים בספינותיה. בשנת 998 כבשה ונציה את פאגאניה, ובשנת 1000 שלח אורסאולו צי שסילק את שודדי הים הקרואטים מדלמטיה.