הוצאת עיתון "העם" הייתה יוזמתו של בן-ציון כ"ץ במסגרת המרכז העברי במוסקבה. בתחילה הדפיס כ"ץ בפטרוגרד ארבעה גיליונות ולאחר שהדבר נאסר הצליח לקבל רישיון להדפסת השבועון במוסקבה. האישור ניתן לאשתו שהייתה רופאה ובעלת רישיון ישיבה במוסקבה.
עם קבלת הרישיון העביר אותו כ"ץ למרכז ההסתדרות הציונית ברוסיה, שמינתה את אליעזר צ'ריקובר כמוציא לאור הרשמי של העיתון. חברי מערכת העיתון הראשונים היו, מלבד כ"ץ: משה גליקסון, יצחק גרינבוים, משה קליינמן (1870–1948) וחיים גרינברג (1889–1953). כתבו בו רבים מראשי התנועה הציונית ברוסיה ואישים מרכזיים ומפורסמים מקרב תומכי התנועה. במדור הספרותי התפרסמו יצירותיהם של גדולי עולם הספרות היהודי ברוסיה.
העיתון שהוקם בתקופת האימפריה הרוסית פעל גם בתקופת הביניים של הרפובליקה הרוסית וזמן מה גם תחת שלטונות רוסיה הסובייטית. ביולי 1917 הפך העיתון ליומון, והשבועון המשיך להופיע מפעם לפעם כמוסף ליומון. בתקופת המהפכה הבולשביקית פסקה הופעת העיתון וחודשה מיד לאחריה.
העיתון חדל להתקיים בסוף מאי 1918, לדברי העורך בשל קנס כספי גדול שהושת עליו, שלא היה מסוגל לעמוד בתשלומו. ניסיונות לחדש את הופעתו לא צלחו, וכ"ץ וחברים נוספים במערכת העיתון עברו לעבוד בעיתון "הארץ".
המודיע (רוסיה)
המודיע היה שבועון בעברית שיצא לאור בעיר פולטבה, באימפריה הרוסית בין השנים 1910–1915. עורך ראשי ומו"ל העיתון היה אליהו עקיבא רבינוביץ. העיתון היה מכוון לציבור האורתודוקסי, בעיקר בעיר פולטבה ומחוזה. הגיליון האחרון בעברית יצא לאור באוגוסט 1914, ולאחר הפסקה של כחודשיים החל לצאת באוקטובר בשפת היידיש, עקב אילוצים כלכליים וכן בעקבות המלחמה העולמית שפרצה.
העיתון היה ממשיכו של הירחון הפלס שהוצא לאור גם על ידי א"ע רבינוביץ בין השנים 1900–1905. גליונות העיתון בדרך כלל נפתחו על ידי מאמרים מפרי עטו של רבינוביץ עצמו. רוב גליונות העיתון היו בני 12 עד 16 עמודים. בעיתון היו כמה מדורים, בין היתר התפרסמו שם מאמרי דעות, חדשות, פרסומות וכו'.
הרצח
הרצח (אנגלית: The Murder) היא יצירה מוזיקלית מאת ברנרד הרמן שנכללה בפסקול הסרט "פסיכו" בבימויו של אלפרד היצ'קוק. "הרצח" נחשבת לאחת היצירות המוזיקליות המפורסמות ביותר שהולחנו לקולנוע. במקור נכתבה היצירה לתזמורת של כלי מיתר. "הרצח" מנוגנת במהלך "סצנת המקלחת" המפורסמת ב"פסיכו", שבה מריון קריין, המגולמת בידי ג'נט לי, נדקרת למוות בעת מקלחת ובטוויסט המפתיע שבו נחשף כי הרוצח הוא נורמן בייטס עצמו, לבוש בבגדי אמו. היצ'קוק רצה במקור שהסרט "פסיכו" לא ילווה במוזיקה, אולם משראה שהמוזיקה מגבירה את אפקט האימה, שקל בחיוב להכפיל את משכורתו של הרמן.
השימוש ב"הרצח" ב"פסיכו".
"הרצח" מורכבת מצליל מסולסל, קצוב וחורק לפרקים, בלא זרימה מלודית ישירה. ג'ון ויליאמס עשה שימוש בטכניקה זו כעבור 15 שנה בפסקול "מלתעות" של סטיבן ספילברג. כינור ראשון נותן את האות להגברת הצלילים הצווחניים והצורמניים, ואליו מצטרפים שאר כלי המיתר. דפוס זה חוזר על עצמו כמה פעמים, בשימוש מחושב מאוד באלתורים שיבואו בין המעברים. לקראת הסיום, התזמורת יורדת לאקורד הנמוך ביותר. צ'לו וקונטרבס משמיעים צלילים קצובים, ארוכים וחורקים, שדועכים בהדרגה, ונותנים את האות לתום הרצח.
בתרבות.
ה"רצח" הפך לחלק בלתי נפרד מהתרבות האמריקאית, ובסרטים ובסדרות טלוויזיה נעשה בו שימוש לעיתים קרובות, אם בצורה פארודית, אם כמחווה. בין היתר, נעשה שימוש במוזיקה ב"משפחת סימפסון", ב"מוצאים את נמו" וב"".
אורג
יוסי כהן (עורך דין)
יוסי כהן (נולד בשנת 1949) הוא עורך דין ישראלי המתמחה במשפט מסחרי.
ביוגרפיה.
כהן נולד בשכונת נוה צדק שבתל אביב למשפחה דלת אמצעים, להורים ממוצא חלבי. אביו היה מזכיר בבית המשפט המחוזי בתל אביב ואמו עבדה במשך שנים רבות כמוכרנית.
הוא נפצע קשה במהלך שירותו הצבאי בחטיבת הצנחנים, בעת מבצע חילוץ בבקעת הירדן במהלך מלחמת ההתשה. כתוצאה מהפציעה שקע בתרדמת ואיבד את רגלו.
בשנת 1986 קיבל תואר ראשון במשפטים ובשנת 1992 השלים תואר שני במשפטים, שניהם באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן החל שם את לימודיו לתואר דוקטור, אך לטענתו לא סיים את עבודת המחקר הנדרשת, על אף שבפועל מעולם לא התקבל ללימודי דוקטורט באוניברסיטת תל אביב. את התואר השלישי קיבל, לכאורה, בשנת 2004 מאוניברסיטת ניופורט, שתאריה האקדמיים אינם מוכרים בישראל או במדינות אחרות, ואף ידועה בכך שהיא מאפשרת לקנות תארים אקדמיים ללא שלבי למידה מסודרים ובמהירות גבוהה בשיטת בית חרושת לתארים.
כהן הוא בעל משרד עצמאי, מרצה למשפטים בפורומים שונים ומנחה, לצד שותפו עו"ד רן רייכמן, את התוכנית "שאלה משפטית" בערוץ 2.
הוא מחברו של הספר "דיני חברות" (בארבעה כרכים). כמו כן, כתב רומן סמי-אוטוביוגרפי בשם "תיבת הכסף", שאף תורגם לגרמנית.
בנוסף לעיסוקו במשפט מסחרי, כהן הוא פרקליטה של שרה נתניהו, ומייצג אותה בין היתר בפרשת מעונות ראש הממשלה ובתביעות בעניין התנהלותה של נתניהו כלפי העובדים במעון ראש הממשלה. לעיתים קרובות משמש כדוברה של משפחת נתניהו בנושאים שונים. ב-1 ביוני 2016, בעקבות ההשתלחות של כהן בנשיאת בית הדין האזורי לעבודה בירושלים, דיתה פרוז'ינין, פרסמה הנהלת בתי המשפט הודעה שהביעה סלידה מהדברים והגישה תלונה ללשכת עורכי הדין. במקביל פרסמה לשכת עורכי הדין הסתייגות מן ההשמצה וההסתה כלפי שופטת בישראל. בהמשך התנצל כהן על דבריו.
בעקבות פיטורים של עובדת בהיריון, בניגוד לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה ולחוק עבודת נשים וללא שימוע, נדרש כהן לשלם לה 180 אלף ש"ח.
באוגוסט 2021 פסק בית המשפט שכהן ישלם פיצויים בסך 90,000 שקלים למני נפתלי בגין הוצאת לשון הרע.
חיים פרטיים.
היה נשוי לשופטת איריס לושי-עבודי. נשוי בשלישית לרננה ואב לחמש בנות. מתגורר ברשפון.
נאג'י ג'מיל
נאג'י ג'מיל היה מפקד חיל האוויר הסורי במהלך מלחמת יום הכיפורים, בהמשך היה גם סגן שר הביטחון וראש מועצת הביטחון לאומי עד לשנת 1978 כאשר פוטר מתפקידיו על ידי חאפז אל-אסד כחלק משמירה על יציבות השלטון שלו. ג'מיל השתתף בקורס טיס לצד אל-אסד, אותו החליף בתפקיד מפקד חיל האוויר כאשר זה עלה לשלטון בשנת 1970.
ג'מיל היה מהתומכים של אל-אסד במהלך מהפכת התיקונים בסוריה בשנת 1970. בתמורה קיבל את הפיקוד על חיל האוויר. מלבד הפיקוד במהלך מלחמת יום הכיפורים, היה ג'מיל בתפקיד ביטחוני גבוה גם במהלך המעורבות הסורית בלבנון, שם עמד בראש צוות לניהול מגעים בין הפלגים במהלך מלחמת האזרחים שם.
סאוועטיש היימלאנד
סאָוועטיש הײמלאַנד ("סוֹבייטיש הֵיימלַנד"; יידיש: 'המולדת הסובייטית'; ברוסית: "Советская родина") היה כתב עת ביידיש שיצא לאור בברית המועצות בשנים 1961–1991. לאורך כל שנות קיומו היה עורכו הראשי אהרון וורגליס. עד 1965 יצא כתב העת לאור אחת לחודשיים, וב-1965 הפך לירחון.
בכתב העת פורסמו חיבורים ספרותיים, פולקלור יהודי, תולדות השפה וספרות היידיש. לאחר מלחמת ששת הימים החלו להתפרסם ביקורות על מדיניות ישראל. במערכת כתב העת השתתפו סופרים יהודים סובייטים נודעים, כגון: נתן לוריא, הירש אושרוביץ', יחיאל שרייבמן, יוסף רבין, משה טייף, חיים ביידר, חלקם עלו לארץ בשנות השבעים. בכתב העת פורסמו שיעורים ביידיש שהיו מיועדים לדוברי רוסית.
תפוצתו של כתב העת הייתה כל הזמן בירידה, שנבעה כתוצאה מירידה מתמדת במספר דוברי יידיש (כשם שקרה בישראל, בארצות הברית ובמדינות אמריקה הלטינית). בעוד בשנת 1961 הגיעה התפוצה לכדי 25 אלף עותקים, בשנת 1991 היא ירדה ל-2,000 עותקים בלבד.
לאוניד דרבניוב
לאוניד פטרוביץ' דרבניוב (ברוסית: Леонид Петрович Дербенёв; 12 באפריל 1931, מוסקבה - 22 ביוני 1995, מוסקבה) הוא משורר סובייטי רוסי.
חייו.
לאוניד דרבניוב נולד במוסקבה. בזמן מלחמת העולם השנייה נמלטה משפחתו לכפר במחוז ולדימיר ולאחר המלחמה חזרה למוסקבה. בשנת 1954 דרבניוב סיים לימודי משפטים ועבד כמשפטן בארגונים שונים.
שירו הראשון התפרסם בעיתון של הפיונירים בעודו בן 14. במקביל לעבודה כמשפטן כתב דרבניוב שירים שהתפרסמו בעיתונות הסובייטית. ב-1959 עזב את עיסוקו כמשפטן ועבר להתפרנס מכתיבת שירים בלבד. בתחילת דרכו תרגם שירים של משוררי ברית המועצות שלא כתבו ברוסית. בשנות ה-60 תרגם דרבניוב מספר שירים מערביים של דומניקו מודוניו וסלבטורה אדמו. דרבניוב שיתף פעולה עם מספר מלחינים סובייטים: אלכסנדר זצפין, ויאצ'סלב דוברינין, יורי אנטונוב, מקסים דונייבסקי ועוד. הוא כתב מילים לשירים של מוסלים מגמאייב, לב לשצ'נקו, אלה פוגצ'ובה, ולרי לאונטייב, מיכאיל בויארסקי, פיליפ קירקורוב ולהקות פופולריות בהן סמוצבטי, ווסיוליה רביאטה.
שירים שכתב דרבניוב שולבו בכ-120 סרטים סובייטים. ביחד עם אלכסנדר זצפין הוא היה מחבר שירים בסרטים של לאוניד גאידאי. מלחין נוסף שדרבניוב כתב איתו מספר רב של שירים היה ויאצ'סלב דוברינין, שהחל משנות ה-80 החל גם לשיר אותם בעצמו.
שירי דרבניוב זכו מספר פעמים בתחרות "שיר השנה". מכיוון שדרבניוב לא פרסם ספרים עם שיריו הוא לא יכל להתקבל לאיגוד הסופרים. במקום זה מכיוון שרבים משיריו בוצעו בסרטים הוא התקבל לאיגוד עובדי הקולנוע.
דרדניוב נפטר במוסקבה בשנת 1995 מסרטן הקיבה.
בשנת 2004 נערכה תחרות שירה לזכרו. בשנת 2011 לכבוד יובל 80 נערכה הופעה חגיגית של שיריו שצולמה לטלוויזיה.
נובה (סם אלכסנדר)