מתוך 5.7 מיליוני חיילי הצבא האדום שנשבו במלחמה בידי הגרמנים, שוחררו מן המחנות כמיליון, רובם סייענים. 500,000 נוספים נמלטו או שוחררו בידי הצבא האדום (על-פי אומדנים של הפיקוד הגרמני העליון). שאר 3,300,000 (%57.5) נספו. לשם השוואה, מתוך 235,000 שבויי מלחמה אמריקנים ובריטים שהיו כלואים בסלאגים נספו 8,348 (%3.6). מתוך 3,155,000 שבויי מלחמה גרמנים ששבו הסובייטים (ונאסרו אף הם ללא זכויות השבויים שהקנו האמנות הבינלאומית במחנות בסיביר) נספו, על-פי ממצאי הוועדה הגרמנית הפדרלית של ההיסטוריונים, 1,185,000 (37.5%).
האימפריה היפנית ראתה בשבי בושה והשפלה. לוחמים יפנים העדיפו התאבדות על שבי. צידו השני של המטבע היה התייחסות מבזה ומשפילה של הכוחות היפנים לשבויי מלחמה בריטים ואמריקאים שנכנעו להם. מחנות השבויים ביפן ובשטחי הכיבוש שלה במנצ'וריה ובורמה נודעו ביחסם המשפיל שכלל החזקתם של השבויים בתנאים של רעב, זיהום ומניעת טיפול רפואי.
השבויים מן המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט הובלו למחנות במה שכונה "ספינות גיהנום" (Hell Ships), ספינות דחוסות שהתנאים בהן היו נוראים.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה הקפידו בדרך כלל המדינות החתומות על האמנות הבינלאומיות על תנאי השבי במחנות. מדינות שלא היו חתומות על האמנות (כגון צפון וייטנאם בעת מלחמת וייטנאם) אסרו שבויים בתנאים קשים ולא דיווחו עליהם לצלב האדום.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר ומלחמת אפגניסטן שבתה ארצות הברית מספר גדול של לוחמי אל-קאעידה וטליבאן שהוגדרו כטרוריסטים. על מנת לאסור ולחקור את השבויים בחופשיות שאינה כבולה לחוק הבינלאומי כלאה ארצות הברית שבויים אלה במתקן המעצר בגואנטנמו שבמפרץ גואנטנמו בקובה, שטח שאינו כפוף לחוקת ארצות הברית. ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל טוען שממשלת ארצות הברית מנצלת את הפרצות בחוק הללו על מנת לעצור ללא משפט ולחקור באמצעים שאינם חוקיים לפי האמנה
מחנות שבויים בישראל.
עקב העובדה שמלחמות ישראל היו קצרות יחסית, לא הוקמו במהלכן מחנות שבויים קבועים. השבויים טופלו במחנות ארעיים או בבסיסי צבא שהותאמו לצורך כך.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה ובעת שהות צה"ל ברצועת הביטחון בדרום לבנון, בין השנים 1982-2000, ניהלה ישראל את כלא אנצאר, שהיה מתקן כליאה לשבויים. הכלא הוקם בשטח לבנון כיוון שהחוק הבינלאומי אוסר על הגליית שבויים שנשבו בשטח כיבוש אל מחוצה לו.
מדינת ישראל אינה מכירה באנשי ארגוני טרור הפועלים נגדה (חמאס, חזבאללה וכדומה) כחיילים, ולפיכך אינה מכירה בהם כשבויים כשהם נתפסים בידי חיילי צה"ל. לפעמים מועמדים אנשים אלה למשפט ונכלאים בגין עברה על חוקי מדינת ישראל, ולעיתים הם מוחזקים לפי צו מעצר מנהלי. בעיתונות הישראלית מקובל לכנות אנשים אלה "אסירים" או "עצורים", בעוד התקשורת הערבית מכנה אותם "שבויים" (أسرى). בשנת 2002 חוקקה הכנסת חוק בשם "חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים", שנועד להסדיר את העניין בחוק. עצירים אלה, שנתפסו בעיקר באינתיפאדה הראשונה והאינתיפאדה השנייה מוחזקים בכלא קציעות ("אנצאר 3") ובבית סוהר עופר (הנמצא בשטחי יהודה ושומרון ולכן השוהים בו לא נחשבים על ידי החוק הבינלאומי לשבויים שהוגלו משטח כבוש).
השכבה הפיזית
שכבת הקו
ביל דה בלאזיו
ביל דה בלאזיו (באנגלית: Bill de Blasio; נולד ב-8 במאי 1961) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כראש עיריית ניו יורק ה-109.
ביוגרפיה.
דה בלאזיו נולד בניו יורק בשם "וורן וילהלם הבן" () וגדל בקיימברידג', מסצ'וסטס. הוא בנם השלישי של וורן וילהלם ומריה (לבית דה בלזיו) שהיו ממוצא גרמני ואיטלקי. אביו שירת בצבא במלחמת העולם השנייה ואיבד רגל בקרב אוקינאווה. לאחר המלחמה עבד אביו ככלכלן. בתקופת המקארתיזם סבלו הוריו של דה בלאזיו מרדיפות בשל עמדותיהם השמאליות. אביו של דה בלאזיו סבל מאלכוהוליזם ובעקבות זאת נפרדו הוריו כשהיה בן שבע והתגרשו. כשגדל אימץ דה בלאזיו את שם נעוריה של אימו כשם משפחה ואת כינוי הילדות שלו כשם הפרטי.
דה בלאזיו קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת ניו יורק ותואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת קולומביה. בתחילת שנות ה-80 היה פעיל שמאל ובין השאר תמך במשטר הסנדיניסטי בניקרגואה, וב-1988 נסע למדינה והשתתף בפעילות רפואית של ארגון הומניטרי.
קריירה פוליטית.
בשנים 1984–1997 עבד במשרות שונות בארגונים חברתיים בארצות הברית ובמנגנון העירייה בניו יורק. ב-1997 מונה למנהל אזורי למדינות ניו יורק וניו ג'רזי מטעם מחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ביל קלינטון. בשנת 2000 ניהל את הקמפיין המוצלח לסנאט של הגברת הראשונה דאז, הילרי קלינטון.
כיהן בשנים 2002–2009 כחבר מועצת העיר ניו יורק, וייצג את המחוז ה-39 בברוקלין (בורו פארק, גני קרול, קובול היל, גוואנס, קנסינגטון, פארק סלופ ווינדזור טראס). בשנת 2009 נבחר לנציב תלונות הציבור (Public Advocate of New York City) של העיר.
ב-2013 התמודד בבחירות המקדימות למועמדות המפלגה הדמוקרטית לראשות העירייה, והתבלט בין המועמדים כשמאלני בלתי מתפשר וכאנטי-תזה לראש העיר הפורש מייקל בלומברג. במסע הבחירות שלו, תחת הסיסמה "ניו יורק - סיפורן של שתי ערים" הדגיש את הפער בין העשירים לעניים בעיר והציע להעלות מיסים למשתכרים יותר מחצי מיליון דולר בשנה, לטובת מימון פעולות חינוך.
בתחילת המרוץ פיגר בסקרים אחרי חבר בית הנבחרים לשעבר אנתוני וינר, יו"ר מועצת העיר כריסטין קווין, לסבית מוצהרת שהייתה מקורבת לבלומברג, וביל תומפסון, אפרו-אמריקני שהיה המועמד הדמוקרטי בבחירות הקודמות. הוא זכה לתשומת לב תקשורתית כשנעצר בעת שהשתתף בהפגנה נגד סגירת בית חולים בברוקלין, ופרץ בסקרים בעקבות תשדיר הבחירות בו הופיע בנו בן ה-15, דנטה, שחור בתספורת אפרו, ודיבר על כך שאביו יפסיק את מדיניות ה"עצור וחפש" ("stop and frisk") של משטרת ניו יורק שפגעה במיוחד באוכלוסייה האפרו-אמריקנית בעיר.
בהצבעה שנערכה ב-10 בספטמבר זכה במועמדות המפלגה בסיבוב הראשון, עם קצת מעט ל-40 האחוז הנדרשים, לפני תומפסון.
כראש עיריית ניו יורק.
ב-5 בנובמבר 2013 נבחר לראשות עיריית ניו יורק, ברוב של 73% מהקולות מול המועמד הרפובליקני, ג'ו לוטה, וב-1 בינואר 2014 החליף בתפקיד את מייקל בלומברג, שפרש לאחר 12 שנות כהונה. הוא הדמוקרט הראשון זה עשרים שנה העומד בראש העיר הגדולה בארצות הברית.
במהלך כהונתו הראשונה עלה דה בלאזיו לכותרות פעמים רבות, למשל, כאשר חייב יזמי נדל"ן להקצות 20% מהדירות בכל פרויקט עבור דיור בר השגה, או כאשר הוריד את מחירי הכרטיסים למעבורות בניו יורק וגרם לעלייה משמעותית במספר המשתמשים באמצעי תחבורה זה, כחלק מניסיון להפחית את עומסי התנועה בעיר. בשנת 2014 ביחד עם פולי טרוטנברג הוביל את תוכנית Vision Zero להקטנת תאונות דרכים בעיר.
ב-7 בנובמבר 2017 נבחר דה בלאזיו לכהונה שנייה, והביס את המועמדת הרפובליקנית ניקול מליוטקיס (Nicole Malliotakis) ברוב של 66% מול 27%.
דה בלאזיו עסק רבות בנושאים סביבתיים. הוא ניסה להפוך את ניו יורק לאחת הערים המובילות בנושא ההשקעות הסביבתיות כאשר הכריז בינואר 2018 שעיריית ניו-יורק תעביר כספים בשווי 5 מיליארד דולר ממסלולי השקעות שכוללים חברות אשר מזהמות את הסביבה, ואף הצהיר שהעירייה תתבע את חברות הנפט החזקות על חלקן בשינויי האקלים. בנוסף, לאחר הצהרה של דונלד טראמפ שארצות הברית תיסוג מהסכם פריז, האיר דה בלזיו את בניין העירייה בירוק לאות תמיכה בהסכם האקלים, ובהמשך אף התחייב שניו יורק תמשיך לעמוד בהסכם גם אם ארצות הברית תפרוש ממנו. באפריל 2018 הודיע כי כניסת מכוניות לאזור הסנטרל פארק תאסר במטרה להפחית תאונות וזיהום אוויר. באפריל 2019 הכריז דה בלאזיו על תוכנית רחבה להגנה על הסביבה, הכוללת שינויים רבים ביניהם התחייבות מוסדות עירוניים לצריכת אספקת חשמל שאינה מגיעה מדלקים פוסיליים, הפחתת צריכת בשר הבקר על ידי מוסדות עירוניים ב-50% אחוז, הפסקה גורפת של הצריכה העירונית של בשר מעובד, וחוקים המחייבים בעלי מבנים לשפרם בשנים הקרובות בהתאם לתקני אנרגיה מחמירים.
במהלך כהונותיו חיזק ביל דה בלאזיו את מעמדה של ניו יורק כ"עיר מקלט", בה נאסר על שוטריה ופקידיה של העיר לשתף פעולה עם ניסיונות לעצור מהגרים חסרי אישור שהייה, ונאסר על רשויות הרווחה לברר את מעמד האזרחות או הויזה של נזקקים לשירותים. ראשי ה-ICE טענו כי מדיניות זו אינה מותירה להם ברירה אלא לבצע מעצרים בבתי משפט ובפשיטות בקהילה, דבר המסכן אזרחים וגם את סוכניה.
חייו האישיים.
דה-בלאזיו נשוי לשירליין מקריי, משוררת ופעילה פוליטית אפרו-אמריקאית, שלפני שנפגשו הזדהתה כלסבית. השניים נפגשו ב-1991 כשעבדו בעיריית ניו יורק, ונישאו ב-1994. הם מתגוררים ברובע ברוקלין, ושני ילדיהם קיארה ודנטה למדו במערכת החינוך הציבורית.
יחסו לישראל.
עמדותיו של דה בלאזיו הן פרו-ישראליות. לפני היותו לראש עיריית ניו יורק ביקר שלוש פעמים בישראל.
בינואר 2014 הגיע באופן בלתי מתוכנן לנאום בפני השדולה הפרו-ישראלית אייפאק וציין כי: "חלק מהגדרת התפקיד שלי היא להגן על ישראל".