לפגישה זו היו הדים בכל הארץ. התכנסו אסיפות נוער (בהם נאמו בני נוער ופעילי הסתדרות) ונערים נוספים הצטרפו לאיגוד. הוקמו הסקציות המקצועיות והחלו לקיים מגעים עם האגודות הבוגרות של ההסתדרות ועם המעסיקים לתביעת זכויותיהן. שנה לאחר מכן בוועדה נוספת מוכרת ההקמה של הסתדרות הנוער העובד.
"" נכתב על ידי דוד כהן וישראל גלילי, המזכ"ל הראשון, והוא קורא לבני הנוער הלא מאוגדים להצטרף לתנועה.
מזכירות התנועה.
המזכירים הראשונים שנקבעו ב-1925 היו צבי הורוביץ (אז בן 17) וישראל גלילי (אז בן 14). דוד כהן נשא עימם באחריות כמבוגר, אולם לא נשא בתואר "מזכיר" אלא "שמש".
עם הזמן פרש הורוביץ, וגלילי כיהן כמזכיר עד שנת 1930 ואיתו השתתפו משה פלמן, שמואל מסטצ'קין, מאיר ארזי, ועוד. ב-1930 עזבו גלילי ופלמן עם גרעין ההתיישבות בנען. בין 1930 ל-1933 היו ניסיונות להעביר את מזכירות התנועה מתל אביב לנען, שלא עלו יפה, והמזכירות המשיכה להתקיים בתל אביב, באופן בלתי סדיר על ידי מספר נערים שהתחלפו תכופות שלוו על ידי דוד כהן. בין הנערים שפעלו במזכירות בתקופה זו היו מיכאל קופל, דוד זהבי, יהודית קריגר, בנימין חוחלובקין (חכלילי), יששכר יעקובסון ואחרים. ב-1933 מונה זרבבל גלעד מעין חרוד ל"מזכיר המרכז" וכיהן בתפקיד זה עד 1935 במקביל לתפקידו כעורך עיתון התנועה "במעלה", ב-1934 מצטרף אליו דוד כפרי מנען כ"מזכיר ארגוני" ומביא איתו אופנוע לסיוע במשימה. ב-1935 מחליף בנימין חכלילי את זרבבל בתפקידו. ב-1936 מצטרף גלילי-אביצחק כ"רכז הכשרות", וישראל ישעיהו כ"רכז הדרכה".
1938 שמריה גוטמן מגויס מנען ומכהן כמזכיר בחילופים עם גלילי-אביצחק ובנימין חכלילי עד 1942. בתקופה זו עובדות במקביל למזכירות מחלקת הדרכה ומחלקת הכשרות ובהן פועלים ברוך אייזנשטט (אזניה), בנימין קפלן, אסתר ווליניץ, ישראליק קופיט ויעקבי, זאב פרדס, צבי שיפמן, בצלאל שיוו ודוד אשכול. ב- 1942 ממונה למזכיר אבשלום צורף מגנוסר ומכהן עד 1945.
לאחר הוועידה החמישית של הנוער העובד ב-1945 מכהנים במקביל חברים במזכירות חברים ממפא"י ומהקיבוץ המאוחד. מהוועדה עד 1950:
משנת 1950 ועד לוועידת התנועה השישית (ועידת האיחוד עם התנועה המאוחדת, הקמת הנוער העובד והלומד):
השביתות הראשונות והמאבק המקצועי.
הנוער העובד אף יזם את שביתותיו הראשונות :
בין הפעולות הנוספות שיזם הנוער העובד בשנותיו הראשונות :
הלימוד המקצועי.
הפעולה של הנוער העובד בתחום הלימוד המקצועי, התמקדה בתחילתה בדרישה כי נער "שוליה" יוצמד לעד 5 פועלים מבוגרים ויועסק כפועל בתחום המקצועי - היות שעד אז היו ה"שוליות" בעיקר נערי שליחויות ובתפקיד זה יכולתם ללמוד את המקצוע בפועל תוך הסתכלות ועזרה למבוגרים הייתה מוגבלת.
הכנסת החשמל באופן מאסיבי לתעשייה הפכה את העבודה עם המכונות למסוכנת, ובעקבות הכנסת "חוק ההגנה לנוער בעבודה" שהנוער העובד נאבק עבורו - היה אסור לנוער לעבוד במכונות מבלי לרכוש לכך הכשרה מתאימה. שמואל מסטצ'קין הציע לכך את הפתרון - הקמת "חדרי מלאכה" בסניפי התנועה בהם ירכוש הנוער את הכשרתו המקצועית. בסיוע גזבר הוועד הפועל של ההסתדרות, ישראל מרמינסקי-מרום, נרכשו המכונות והחלה הפעולה של "חדרי המלאכה ע"ש מקס פיין" בחנוכה תרפ"ט. המהנדס משה פדלשטיין מבריסק חבר למפעל זה להקמת בית הספר המקצועי הראשון של ההסתדרות בשנת 1933 ע"ש מקס פיין, בתל אביב. ברבות הימים הפך מפעל זה לרשת בתי ספר מקצועיים "עמל" הפועלת במסגרת "חוק החניכות" במדינת ישראל.
נוער לומד ומסגרות לימודיות.
הסתדרות הנוער העובד הוקמה מלכתחילה על ידי נערים עובדים ולמענם, אולם מתחילת דרכה היא שאפה לאגד בתוכה גם נערים לומדים ובעיקר בני פועלים. עבודת נוער לא הייתה אידיאל, והיוותה כורח המציאות והתנועה קיוותה ליצור חברה בה בני נוער יוכלו ללמוד ולא יזרקו לשוק העבודה והתפתחותם תתעכב. התנועה אף המשיכה בפיתוח בתי הספר ערב של ההסתדרות שהחלו לפעול כבר בתרפ"ג-תרפ"ד, אך יחד עם הפעולה לחינוכו של הנוער העובד, קיוותה התנועה לצרף לשורותיה גם בני נוער הלומדים, בעיקר במסגרת "בתי החינוך לילדי עובדים.
היה ידוע כי רבים מתלמידי בית הספר היסודי יאלצו לצאת לשוק העבודה ולא ימשיכו לתיכון, לכן איגודם למסגרת החינוכית של הנוער העובד עוד לפני יציאתם לעבודה יכלה להיות משמעותית ביותר.
חלק ממורי בתי החינוך לילדי עובדים ראו בנוער העובד תנועת נוער המשלימה את ערכי בית הספר.
כמה מחברי "השומר הצעיר ס.ס.ס.ר" (תנועה שמאוחר יותר התנתקה מהשומר הצעיר ונקראה נצ"ח) שעלו לארץ (ביניהם זאב הים, אליק שומרוני, יוסף יזרעאלי, ברוך קטן ואלעזר גלילי) הציעו להקים מסגרת חינוכית-צופיית לנוער לומד בתוך הנוער העובד, ומסגרת זו ניקראה "הצופים העובדים". המסגרת צמחה במהירות תוך שימת דגש על רעיונות "באדן פאוליים", והיה חשש שמה יאבדו "הצופים העובדים" את זיקתם לנוער העובד. עד מהרה התברר כי למרות ההסכם כי "הצופים העובדים" תשמש כמסגרת לשכבות הגיל הצעירות ותשתלב בפעילות הנוער העובד בשכבות הגיל הבוגרות - בוגריה ומדריכיה ראו בה מסגרת קבועה עד גיל 17, ולמעשה התקיימה המסגרת כתנועה לצד הנוער העובד במסגרת פדרטיבית. אנשי השומר הצעיר והקיבוץ הארצי תמכו במצב זה משום שדגלו בחינוך מפלגתי וראו בנוער העובד איגוד מקצועי בלבד.
במועצת תנועה הוחלט כי אופן הפעילות בשכבה הצעירה יהיה "הצופים העובדים" אולם הפעילות תרוכז על ידי מזכירות הנוער העובד ובמרותה. במשך הזמן הוחלט לבטל את הצופיות ולהתאים את הפעילות לכל קבוצה על פי אופייה וגילה - תחת מסגרת ארגונית אחידה.
נערים לומדים המשיכו להשתלב בפעילות התנועה, בקבוצות, בהדרכה ובהכשרות ההתיישבותיות, בייחוד ניסתה התנועה לאגד בתוכה את הנוער הלומד בני חברי ההסתדרות אולם ברבים מבתי החינוך היו הנערים הלומדים מאורגנים גם בתנועות נוער אחרות כמחנות העולים, השומר הצעיר, וגורדוניה.
בשנת 1959 התאחדה תנועת הנוער העובד עם התנועה המאוחדת להקמת הנוער העובד והלומד. בכך ייצבה את רעיון הכלליות וההשפעה על כלל הנוער בחברה הישראלית, תוך יצירה של מגוון צורות פעילות לערך מרכזי בתנועה. לתנועה נוספה גם הסיסמה "ביתנו פתוח לכל נערה ונער" המבטאת אמונה זו.
הנוער העובד כתנועה התיישבותית ועם בני ההתיישבות.
ההצטרפות של בני ההתיישבות העובדת לנוער העובד החלה אף היא בהתארגנות עצמית של קבוצת נערים מבלפוריה, מושב מרחביה, תל עדשים, עין חרוד וכפר ילדים ליד עפולה (שהקים הביל"ויי בלקינד). בין הבולטים ביוזמה זו היו שמריה גוטמן, זרבבל גלעד (המשורר), שמואל שורש, צבי גרינשפן ודוד כפרי שהתכנסו יום אחד והחליטו על הקמת סניפים בעמק ועל שליחת נציגים לוועדת היסוד של הנוער העובד.
חברי ההתיישבות העובדת היו מעורים בתנועת הפועלים, וכמוהם בניהם בנוער העובד. השפעתם על התנועה בהפיכת ההתיישבות לערך מרכזי בפעילות התנועה הייתה רבה, ובהמשך שלחה התנועה את גרעיניה להתיישבות, להקמת קיבוצים (כנען ורביבים) ולהצטרפות לקיבוצים קיימים, בעיקר של הקיבוץ המאוחד. הקיבוץ המאוחד תמך בנוער העובד באופן גורף, וכל ילדיו הצטרפו לנוער העובד בטקס קיבוצי במסגרת שנת "בר המצווה" שלהם, כחלק מהפכתם לחלק פעיל בקיבוץ. גם קיבוצים שהוקמו על ידי תנועת המחנות העולים אך היו חלק מן הקיבוץ המאוחד (כבית השיטה ומעוז חיים) צרפו את ילדיהם לנוער העובד.
תנועת המושבים חששה כי שליחת ילדיה למסגרת חינוכית משותפת המאגדת בתוכה ילדים מהעיר ומהקיבוץ תחליש את זיקתם של בני הנוער לצורת החיים המושבית. הקיבוץ נחשב אז לאוונגרד בתנועת הפועלים, והמושבים נטו ליצור לעצמם מסגרת חינוכית משלהם. הנוער העובד טען כי על ידי חברות בני המושבים בתנועה ייקשר הקשר בין המושב לשאר החברה בארץ, וכי הדרך להביא את ערכי המושב לרחבי תנועת הפועלים היא דרך הנוער העובד והפעולה האקטיבית בתוכו. כמה בוגרי תנועה שהיו חברים במושבים תמכו בעמדה זו (ובולט בהם דוד ברש מכפר יהושע) וסייעו, בסופו של דבר להקמת חטיבת בני המושבים בתוך הנוער העובד.
בתוך חבר הקבוצות התקיים מאבק פנימי ביחס אל הנוער העובד. הקבוצות הוותיקות תמכו בהצטרפות בני הנוער לתנועת גורדוניה, שעמדתה הייתה דומה לעמדת השומר הצעיר ביחס לנוער העובד. חברי דגניה א', דגניה ב', גבע וקריית ענבים שלחו את בניהן לנוער העובד. משהתאחד חבר הקבוצות עם פלג פורש של הקיבוץ המאוחד להקמת איחוד הקבוצות והקיבוצים היו כל ילדי האיחוד חלק בנוער העובד.
כבר במועצה השנייה של הנוער העובד הוחלט:
גם הנערים העובדים נמשכו אל אנשי ההתיישבות וכעבור זמן קצר יצאה קבוצת נערים מסניף ירושלים לעבודה בכפר יחזקאל ובעין חרוד - עוד לפני שנוסח המושג "הכשרה" בהקשר ההתיישבותי.