כ-800 מהם הם מלנזים צאצאי האוכלוסייה המקורית של ואניקורו. ככל הידוע, הם היו באי מתקופה לפיטה , לפני כ-3,200 שנה.
כ-500 מהם הם פולינזים שנדדו מהאי טיקופיה, אי השוכן כ- מזרחה מהאי. המושבות הראשונות של הפולינזים בואניקורו הוקמו לפני כ-400 שנה בחוף הדרומי של באני. ב-1893, פולינזים רבים חזרו לטיקופיה כתוצאה מהכרזת איי שלמה כמושבה בריטית. עם זאת, חלקם חזרו לואניקורו בעשור הראשון של המאה ה-20.
נכון ל-2012, שלוש השפות המדוברות על ידי האוכלוסייה המלנזית של ואניקורו הן:
היסטוריה.
האי התגלה על ידי המשלחת השנייה של חוקר הארצות הספרדי, אלברו דה מנדניה, בספטמבר 1595. איסבל בארטו ראתה את האי, בעודה מפקדת על אחת מהאוניות הקטנות יותר בהפלגה סביב האי ננדו .
ב-1788, חוקר הארצות הצרפתי, ז'אן-פרנסואה לה פרוז, היה תקוע על האי לאחר ששתיים מאוניותיו, "Boussole" ו-"Astrolabe", נטרפו. דווח כי חלק מהגברים נהרגו על ידי התושבים המקומיים, בעוד המלחים ששרדו בנו כלי שיט קטן יותר ועזבו את האי, ומעולם לא ראו את האי שוב. אלו שנשארו על האי מתו לפני שמשלחת חיפוש הגיעה ב-1826. הסופר הצרפתי, ז'ול ורן, הקדיש לאירוע זה פרק מהרומן שלו, "20,000 מיל מתחת למים". הרומן של הסופרת נעמי ויליאמס, "Landfalls", בוחן לעומק את משלחת לה פרוז.
חי וצומח.
האי מיוער ברובו. מרבית אוכלוסייתו עוסקת בחקלאות. ב-2007, האי הוכרז כ על ידי .
גדת פרונזנסקאיה
גדת פרונזנסקאיה (ברוסית: Фрунзенская набережная) היא גדה הממוקמת על הצד השמאלי של גדת נהר מוסקבה ברובע חמובניקי במוסקבה. ממוקמת בין גשר קרים וגשר אנדרייבסקי .
ואניקולו
וניקולו
וניקורו
מפעל ההתנחלויות
אימפריום (סדרה)
"אימפריום" (באנגלית: Imperium) היא סדרה של 5 סרטי טלוויזיה על רומא העתיקה. זהו פרויקט בריטי-איטלקי. על פי כוונות היוצרים, פרויקט אימפריום נועד לשחזר את עולמה של רומא הקיסרית, תוך שהוא נאמן למציאות ההיסטורית. היוזמים והיוצרים של הפרויקט הם חברת ההפקה האיטלקית RAI (כולל חברת הבת Rai Fiction) ו-Lux Vide. חברת Telecinco, EOS Entertainment ואחרים לקחו גם הם חלק פעיל ביצירת הסרטים.
עלילה.
הסדרה עוסקת בחמש מאות שנים של ההיסטוריה של רומא הקיסרית, מאז שלטונו של הקיסר הראשון אוגוסטוס ועד נפילת האימפריה הרומית.
הסרטים.
בסדרה אימפריום יש 5 סרטים:
כמו כן בתוכניות היו שני סרטי פרקים נוספים על הקיסרים מרקוס אורליוס וקונסטנטין.
הפקה.
Empire Studios.
הרעיון ליצירת הפרויקט הופיע בשנת 2000. אטורה, מטילדה ולוקה ברנביי (נציגי חברת Lux Vide ו-Rai Fiction), בעודם עסוקים בצילומי הסרט פאולוס הקדוש", החליטו להחיות את האימפריה הרומית על המסכים. הם יצרו פרויקט באותו שם והחליטו לבנות אולפן במיוחד עבורו, אותו כינו "אולפני האימפריה" (Empire Studios) . לאחר מחקר מקיף באיטליה ובספרד, נבחר אתר הצילומים בתוניסיה - מקום בסביבת חמאמת, כמה קילומטרים מחורבות קרתגו. שם, בלטראש, נרכש שטח של 10 דונם. הפיכת האזור החקלאי לאזור תרבות אושרה על ידי נשיא תוניסיה.
שטח האולפנים חולק לשני חלקים: אזור צילומים ואזור לוגיסטיקה. הראשון מחולק ל"פורום "ו"סובורה". ב"פורום" נבנו בזיליקת אמיליה, בזיליקת יוליה, ארמון הסנאט, מקדשי יוליוס קיסר של קסטור וסטה, קשתות הניצחון, הדוכנים, הטברנה, ארמון מקניאס. הבניינים תוכננו על ידי מעצב ההפקה כרמלו אגטה. הם תופסים כ-52,000 מטר מעוקב (יותר מ-60,000 לפי מקור אחר) וגובהם עד 15 מטר. "סובורה" היא שכונות עניות, חנויות וסמטאות. השחזור של רומא העתיקה תופס שטח של 3.3 דונם. ישנם גם 3 אולפנים מקורים, שתופסים שטח של 1,000 מ"ר, 1,000 מ"ר ו-450 מ"ר בהתאמה.
חללי הפנים של הווילות והארמונות עוטרו על ידי טיטוס ווסברג, נלו ג'ורג'טי ואליו לוצ'יאנו. אומנים סורים נשכרו ליצירת חפצי זכוכית. חלק מהבדים היקרים סופקו על ידי סוחר עתיקות מצרי. הקבוצה של פאבל סקלברינו יצרה יותר מ-10,000 תלבושות לסצינות המוניות (5,000 לפי מקור אחר). קישוטים לרהיטים, ספות, שולחנות וארונות עשויים בדומה לרהיטים שנמצאו על ספינה רומאית שטבעה ליד קרתגו. קישוטי הברונזה והעור מיוצרים בעבודת יד על ידי אומנים טוניסאים. בניית התפאורה דרשה שנתיים של עבודה קדחתנית והשקעות עצומות מצד חברות ההפקה והמפיקה הצרפתי-תוניסאי טארק בן חמארה.
שטח אזור הלוגיסטיקה משתרע על 5,000 מ"ר. ישנן מעבדות לנגרות, פיסול, ציור וסדנת חייטות, כמו גם חדרי הלבשה לשחקנים ומשרדים ליחידות ההפקה השונות.
פרויקטור
שרי לוין
שרי לוין (באנגלית: Sherrie Levine; נולדה ב-17 באפריל 1947) היא צלמת, ציירת ואמנית קונספטואלית אמריקאית.
ביוגרפיה.
נולדה בהייזלטון, פנסילבניה וגדלה בפרוור בסמוך לסנט לואיס, מיזורי. כילדה נהגה לבקר במוזיאון האמנות של סנט לואיס יחד עם אמה, שהייתה חובבת ציור. בביקוריה במוזיאון נחשפה לתחום הרפרודוקציה של יצירות והחלה לגלות בו עניין.
בשנת 1969 קיבלה תואר ראשון מאוניברסיטת ויסקונסין. בשנת 1973 קיבלה תואר שני באותו מוסד לימוד. לאחר סיום לימודיה עבדה כמורה לאמנות בקליפורניה. שנתיים לאחר מכן עברה לניו יורק.
לוין טוענת כי היא שואפת להימנע משיוך מעמד מיתולוגי ליוצר, ומסיבה זו ממעטת לדבר על חייה האישיים ומשפחתה.
יצירתה.
רבות מעבודותיה של לוין משתייכות לזרם הניכוס (Appropriation). במסגרת כמה מעבודותיה המוכרות צילמה מחדש צילומים ידועים של צלמים גדולים. בכך שאפה להעלות אמירה ביקורתית על ידי שכפול של דימויים מוכרים מן התרבות. בזא'נר הניכוס מתייחסים בין היתר גם לפרסומות ודימויים מתקשורת ההמונים ומשתמשים בהעתקים שלהם או חלקים מהם כדי לדון בדימויים מן החברה והתרבות. בעבודות אחרות שלה צילמה לוין מחדש דימויים מתוך פרסומות לסיגריות מרלבורו, פריימים מסרטי בי מובי ודימויים נוספים מהתרבות הפופולרית.
ראשית דרכה באמנות הייתה בציור והדפס. אחת העבודות הראשונות שלה הייתה יצירת הקולאז' "sons and lovers" מן השנים 1966–1967. זוהי סדרה של 35 קולאז'ים שבהם מופיעות צדודיות של נשיאי ארצות הברית. יצירה זו משכה את תשומת ליבו של האוצר ומבקר האמנות דאגלס קרימפ, אשר בחר לכלול אותה בתערוכתו "תמונות" משנת 1977.
במהלך שנות השמונים הפכה לוין למוכרת בזכות סדרת הצילומים "אחרי..." (After...) שבה הציגה צילומים של רפרודוקציות לעבודותיהם של צלמים מודרניסטיים גדולים כגון אדוארד וסטון, ווקר אוונס ואלכסנדר רודצ'נקו. בסדרה זו ביקשה להביע ביקורת על האוטוריטה של היוצר ועל מעמדו וכן לבחון מחדש את מושג המקוריות בצילום ובאמנות.
אחת מן הסדרות הידועות של לוין היא "אחרי ווקר אוונס" שהוצגה בתערוכת היחיד שלה בגלריית מטרו בניו יורק בשנת 1981. בתערוכה הוצגו צילומים של רפרודוקציות של אוונס, אותם צילמה לוין ישירות מתוך קטלוג תערוכה. הסדרה הפכה לאבן דרך בפוסט מודרניזם, היא זכתה הן לגינויים והן לתשבחות על הביקורת על מסחור האמנות ועל מותו של המודרניזם, וכן ביקורות על המהלך הפמיניסטי בעבודות אלה שבהן הביעה התנגדות לסמכות הפטריארכיה.
מנהלי עזבונו של אוונס תבעו את לוין על הפרת זכויות יוצרים, וזכו בזכויות היוצרים על הסדרה של לוין. כיום היצירות מצוין ברשות מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
בשנת 2001 הקים האמן מייקל מנדיברג את אתר האינטרנט "אחרי שרי לוין" שבו הציג סריקות של עבודות של לוין מסדרת אוונס, וכך יצר ניכוס מחודש לעבודות ואפשר שימוש מחודש בהן בעתיד במסגרת חוקי זכויות היוצרים.
לוין יצרה עבודות ניכוס גם במדיה נוספים, כגון פיסול ורדי מייד. בשנת 1991 הציגה עבודת ניכוס ליצירה "מזרקה" של מרסל דושאן משנת 1917. הפסל של לוין עשוי יציקת ברונזה, בשונה מן היצירה המקורית של דושאן. הבחירה של לוין ביציקת ברונזה תורמת להדגשת הצורה המקומרת של המשתנה, באופן המבליט דווקא את הנשיות של החפץ לעומת הגבריות המופגנת ביצירה המקורית של דושאן, והופך את החפץ המחודש לכמעט דמוי תכשיט.
כמו כן יצרה ניכוס לעבודתו של דושאן הזכוכית הגדולה, בעבודה זו בחרה שלא לשעתק את היצירה במדויק אלא בחרה מספר אלמנטים מתוכה ויצקה אותם מזכוכית חלבית. על ידי ניתוק ה"רווקים" מתוך ההקשר שלהם בקונטקסט הכללי של יצירתו של דושאן, ביטלה את יחסי הכוחות ביצירה והציגה נרטיב חדש, בתנאים משלה.
פמיניזם ביצירתה.
ביצירותיה של לוין קיימת בחירה ליצור ניכוס מודע לעבודות קנוניות שהן תמיד של יוצרים גברים לבנים המוכרים בעולם האמנות. זהו מהלך של בחירה מודעת להעביר את יצירותיהם של הגברים ניכוס וכך לערער על האוטוריטה הגברית דרך ביטול מושג המקוריות.
בריאיון עמה משנת 1986 התייחסה לוין למקומה כיוצרת בעולם האמנות הנשלט ברובו על ידי גברים וציינה כי חשה שכאישה אין לה מקום בזירת האמנות, שבה ייצוג האישה מתקיים רק כמושא לתשוקה הגברית. השקפה דומה עולה מתוך יצירותיה משנת 1979 שבהן יצרה שחזור של צילומים של אימהות וילדיהן ושל נשים מתוך פרסומות מהתקופה. היא שאפה לפרק את המוסכמות המגדריות שהוצגו באמצעי התקשורת ולהנכיח את הניצול הקיים בעולם הפרסום. מעבר לרצונה לערער על מושג המקוריות ועל האוטוריטה של היוצר, בשחזורים שיצרה שאפה לכתוב מחדש את מקומה של האישה בהיסטוריוגרפיה הגברית.
גם בעבודות הרדי מייד שלה המתייחסות ליצירות של מרסל דושאן, מעלה לוין אמירות פמיניסטיות כדי לערער על המוסכמות הגבריות העולות מן היצירות ולבנות יחסי כוחות חדשים. כך למשל ביצירה "מזרקה (אחרי מרסל דושאן)" התייחסה לגבריות העולה מן היצירה ובחרה לטשטש אותה דרך הדגשת הצורה ה"נשית" של היצירה המנוכסת.
תערוכות.
תערוכות יחיד.