הן הזכר והן הנקבה של הסרו נוטים להיות טריטוריאליים, והם מסמנים את שטחם על ידי ערימות גללים או הפרשות מבלוטות הריח; זכרים יסמנו את שטחם בתדירות גבוהה יותר. הסרו יסלק משטחו רק את הפולשים מאותו הזוויג - כלומר: זכרים יסבלו נוכחות של נקבות וכן להפך. גודל הטריטוריה תלוי מאוד באספקת המזון ובתנאי השטח, ומשתנה בין הקיץ לחורף; לרוב, גודל של טריטוריה ממוצעת הוא 4.4-1.3 דונם ליחיד ו-21.7-9.7 דונם לקבוצה. הטריטוריה של הזכר באזורים מסוימים גדולה מזו של הנקבה. על פי רוב שטחם של הזכר והנקבה חופף לגמרי כשהם למעשה חיים בו במשותף, ולעיתים שטח של זכר יחפוף למספר שטחי נקבות. מערכת הרבייה של הסרו תושפע גם היא מחפיפה בטריטוריות (ראה לקמן). במקרים שבהם אחד מבני הזוג עוזב או מת את הטריטוריה המשותפת, סרו אחר מאותו הזוויג ימלא את הנישה הפנויה. מפגשי סרואים מאותו הזוויג בגבולות הטריטוריה יגררו גילויי עוינות, אך תוקפנות ממשית תהיה נדירה יותר ותתרחש בעיקר בעת חדירה לטריטוריה.
הגדיים הצעירים והבוגרים הם היחידים שנסבלים על ידי הזכר והנקבה בטריטוריה שלהם, וגם הם בדרך כלל יעזבו בסופו של דבר או יקימו טריטוריות חופפות לטריטורית ההורים.
התקשורת של הסרו היפני מתבצעת בעיקר על ידי הריח החזק שמופרש מהבלוטות. ייתכן שהסיבה לכך שהתקשורת הכימית מהווה את צורת התקשורת העיקרית אצל הסרו, היא משום שהוא בעל חיים בודד שנתקל לעיתים רחוקות יחסית בפרטים אחרים מאותו המין. הנקבות משתמשות גם בתקשורת קולית כדי לקרוא לגדי שלהם. תקשורת קולית וחזותית מתבצעות בעיקר בשעות סכנה, בעוד שתקשורת פיזית תהיה בעיקר בעונת הרבייה בין הזכר לנקבה.
תזונה.
באופן כללי הסרו היפני הוא בעל חיים אוכל עשב, אך הוא ניזון בצורה נרחבת גם מעלים בשרניים, עלים מחטניים, שתילים, שיחים, צמחי מרפא, עשבי תיבול, זרעים, קליפות, בלוטים, אגוזים וניצנים ולעיתים גם פרחים ופירות. בחצי האי שימוקיטה זוהו לפחות 114 מיני עשבים בתזונה שלהם. בצפון האלפים היפנים התזונה מורכבת מ-95 מיני צמחים, כאשר קארקס (מין גומא) וסאסא (מין חזרן) בעלי עדיפות גבוהה על הסרו כאשר יש שלג כבד. מניתוח היסטולוגי של צואת הסרו זוהו הענפים של אורן לבן יפני, ברוש טוג'ה, ברוש מצוי, אלנוס, שזיף יו-יפני, עץ תות, אקובה יפנית (מהבקעצוריים) וקריפטומריה.
התזונה משתנה בין החורף לקיץ ומשתנה גם בין האזורים בהתאם לסוגי הצמחייה הזמינה. הסרו הוא מעלה גרה עם קיבה המחולקת לארבעה מדורים, ויש לו רמות גבוהות של מינרלים באיברים וברקמות בשל הריכוז הגבוה שלהם בפריטי המזון שלו. צריכת המזון היומית של הסרו בשבי היא 6,300-5,610 גרם לנקבות ו-4,150 גרם לזכרים. מחקרים מצביעים על כך שאפילו לחורפים קשים במיוחד אין השפעה משמעותית על צריכת המזון של הסרו, ומשערים שהסרו חי בשטחו בדידות כדי להבטיח אספקה סדירה של מזון.
התמודדות עם טורפים.
הטורף העיקרי של הסרו היפני בעבר היה זאב הונשו הננסי יחסית, שהתקרב בגודלו לנקבת הסרו. לאחר שהזאב הוכחד מיפן בסביבות 1900 הסרו הפך לחסר טורפים בטבע, לבד אולי ממקרים בודדים של טריפה על ידי דוב שחור אסייתי. לאחרונה נמצא כי חלק גדול מתמותת הסרואים באזורים מסוימים נובעת מטריפת סרואים על ידי כלבי בית. הסרו היפני עלול לחצות אגמים בשחייה כאשר הוא מאוים. בשבי, התקרבות יתר של אייל אדום, יחמור ואייל סיקה לכיוונו של הסרו גררו מצידו נסיגה וסימני אזהרה חזותיים כהנפה עם הזנב והכאה עם הרגל. במקרים שבהם הסרו היה נרדף על ידי איילים אלו הוא היה נמלט לקרקע סלעית תוך כדי פליטת נחירה שורקנית. למרות החששנות של הסרו מבעלי חיים זרים, הוא נצפה בשבי רודף אחרי גוראלים.
רבייה ומחזור חיים.
הסרו היפני נחשב לבעל חיים מונוגמי - כלומר, הזכר והנקבה מתרבים עם בן זוג יחיד. עם זאת, במחקרים מ-1996 נמצא שבסביבות 30-20% מהזכרים הם פוליגמיים המתרבים לפחות עם שתי נקבות. שטחה של הטריטוריה הוא שיקבע לרוב את מערכת הרבייה של הסרו: במקרים ובהם תהיה חפיפה מלאה בין שטח הזכר לשטח הנקבה הזוג יהיה לרוב מונוגמי (במיוחד באזורים שבהם יש סרואים מועטים), בעוד שחפיפה של זכר עם שטחים של מספר נקבות תגרום לו להיות פוליגמי.
הקרבות בין הזכרים על השליטה בטריטוריה מורכבות בעיקר מנגיחות בראש ובבטן עם קרני-הפגיון הקטלניות שלהם, כשהמנצח מניס את המפסיד משטחו. הקרבות עלולים לגרום להם לפציעות חמורות, וידוע על מספר מקרי מוות שאירעו כתוצאה מהלחימה העזה.
עונת הרבייה של הסרואים היא מספטמבר עד נובמבר, והייחום נמשך כ-20 ימים. הגדיים נולדים בחודשי מאי ויוני לאחר תקופת הריון של 7 חודשים, והם נשארים לצד אימם במשך שנה; בדרך כלל נולד גדי יחיד ורק לעיתים נדירות שניים. הנקבה מניקה את הגדיים מספר פעמים ביום, כשפרק זמן היניקה עולה בהדרגה: בגיל 19 יום הגדי יונק אחת ל-3 שעות ובגיל 45 יום אחת ל-6 שעות. ככל שעובר הזמן הגדי מפסיק להיות תלוי באם והוא נגמל לחלוטין לאחר 5–6 חודשים. הגדיים כבר פעילים באופן מלא לאחר הלידה, אם כי במקומות מסוימים הם הסתתרו בשיחים בימיהם הראשונים. ההשתתפות של הזכר בגידול הצאצאים מסתכמת בכך שהוא מאפשר להם להסתובב בשטחו.
הגדיים מגיעים לבגרות בסביבות 3-2.5 שנים כשהזכרים מתבגרים מהר יותר. אף על פי שהסרואים עצמאיים כבר בגיל שנה, הם נשארים בטריטוריה של אימם עד שזו תמליט גדי חדש או עד שהזכר יחליט לסלקם; הזכר נוטה להיות סובלני יותר לנוכחות של נקבות צעירות. הגדיים מוצאים לעצמם שטח חדש לאחר 2–4 שנים, ונקבות עשויות להקים טריטוריה בסמיכות לאימם או אפילו לרשת מהם את שטחן.
תוחלת חיים.
תוחלת החיים של הסרו היפני היא כדלהלן: תוחלת ממוצעת בטבע: 5.1-4.8 שנים לנקבות; 5.5-5.3 שנים לזכרים. תוחלת מרבית בטבע: 12-11 שנים. תוחלת ממוצעת בשבי: 10 שנים. תוחלת מרבית בשבי: 21-20 שנים לזכרים; 22-21 שנים לנקבות. תוחלת החיים המרבית המשוערת היא 25 שנים. ממחקרים עולה כי תוחלת החיים בטבע גבוהה יותר אצל פרטים שחיים בשטח קבוע, כשאספקת מזון טובה מגדילה את סיכויי ההישרדות של הפרט.
איומים ושימור.
הסרו היפני מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל הטווח הרחב של תפוצתו ומספרי אוכלוסייה גדולים הנמצאים במגמה יציבה או בעלייה. עד שנת 1925 הסרו היה מאוים על ידי ציד יתר. לאחר החוקים שנחקקו בשנה זו הסרו היה מאוים עד 1950 בעיקר על ידי ציד לא חוקי ברמה גבוהה. בסביבות 1959, ציד של הסרו הפך להיות תופעה נדירה לאחר קמפיין נרחב נגד ציד לא חוקי ברחבי יפן. מתקופה זאת עד 1970 האוכלוסייה החלה לעלות גם בעקבות נטיעת עצי מחט שסיפקו כמות מזון גדולה לסרואים. לאורך שנות ה-70 הסרואים גרמו לנזקים גדולים למטעים ולגידולים, ובעקבות לחץ ציבורי חוקי הציד המחמירים בוטלו בסופו של דבר בשנת 1978. משרדי הממשלה החלו בפעולות שימור מסודרות, עם חלוקה ל-13 אזורי שימור שבהם אסור הציד לגמרי, ואילו בשאר האזורים הציד מותר תחת פיקוח, כשייתכן שאזור מסוים יאסר לציד באופן זמני בהתאם להוראות משרדי הממשלה.
כיום השליטה והניהול של השימור עברה לסמכות המחוזות. אחת ל-6 או 7 שנים מתבצע סקר עיקרי על ידי מומחים לשימור וניהול אוכלוסייה, וסקרים משניים נוספים מתבצעים על ידי המקומיים אחת לשנה. מטרת הסקר העיקרי היא לעקוב אחר מגמת האוכלוסייה ושיעור הגידול שלה, בעוד שמטרת הסקרים המשניים היא לבדוק את אומדן האוכלוסייה ולפקח על שינויים טבעיים בבית הגידול ונזק הנגרם על ידי הסרואים. הנתונים משני סקרים אלה משמשים לפיתוח תוכניות שימור והגנה בעיקר במקרה הצורך. מעבר לכך נתונים נוספים נאספים מהציד עצמו, כשעל רובם המכריע של הפרטים שניצודים מוגש דו"ח שמפרט את מקום ומועד ההריגה, מין, גיל, ומצב הרבייה של הפרט. הסקרים והדוח"ות קריטיים במיוחד לאיים שיקוקו וקיושו שבהם אין עדיין אזורים מוגנים בשל מחלוקות עם בעלי הקרקע.
הטווח הכולל של האזורים המוגנים הוא 11,800 קמ"ר המהווה כ-20% מטווח התפוצה הכללי של הסרו.
בין האזורים המוגנים שבהם הסרו היפני מצוי, ניתן למנות את האזורים הבאים: הפארק הלאומי האקוסאן, הפארק הלאומי מינאמי-אלפס, הפארק הלאומי באנדאי-אסאי, הפארק הלאומי ריקוצ'ו-קאיג'ן, הפארק הלאומי ניקו , הפארק הלאומי צ'הובו-סאנג'אקו והפארק הלאומי ג'ושינאטפו-קוג'אן .
מערכת הניהול של שימור הסרו התפתחה באופן משמעותי במהלך 25 השנים האחרונות. האוכלוסיות יציבות או גדלות ברוב האזורים, אולם האיומים הבאים עלולים להשפיע לרעה על אוכלוסיות מבודדות או קטנות כמו באי קיושו:
1. מטעי עצי מחט שניטעו בין 1950 ל-1980 הגיעו לגובה משמעותי של מספר מטרים - מה שמפחית את אספקת המזון של הסרו היפני ומונע צמיחה של עשבים ושיחים בשל חופת-היער הסגורה.
2. התפוצצות אוכלוסין של איילי הסיקה, גורמת לתחרות כבדה בין הסרו לאייל על מקורות מזון.
3. ירי בשוגג בסרואים בעת פעילויות לדילול איילי הסיקה.
4. הרג על ידי כלבי בית וכלבי ציד.
5. הסתבכות בגדרות.
אומדן האוכלוסייה העולמי של הסרו היפני הוא כנראה בסביבות 100,000 פרטים.
הסרו והאדם.
התיעוד המוקדם ביותר של קשר כלשהו בין הסרו לאדם, הוא במספר קטן של עצמות שנחשפו על ידי ארכאולוגים בעיקר באזורים הררים של יפן, המתוארכות לתקופת ג'ומון (400 לפנה"ס). מאמינים שהסרו שימש אז בתור מזון לאנשים נרדפים שברחו להרים, וכן לציידים-לקטים.
בספרות.