מרלבורו עזב את האג ב-9 במאי. שישה ימים לאחר מכן כתב לידידו הטוב סידני גודולפין כי "אלוהים יודע שאני הולך בלב כבד, כיוון שאין בי תקווה לעשות דבר מה משמעותי, אלא אם הצרפתים יעשו את מה שאני בטוח שהם לא...", כלומר קרב. ב-17 במאי ריכז הדוכס את חייליו ההולנדים והאנגלים בעיר טונגרן שליד מאסטריכט. ההנוברים, ההסניאנים והדנים, מצאו או המציאו תירוצים לביטול תמיכתם במהלך. מרלבורו כתב מכתב בקשה לדוכס מווירטמברג, מפקד הנציגות הדנית, והפציר בו לבוא עם פרשיו בהקדם האפשרי. בנוסף, המלך בפרוסיה הורה לחייליו להישאר במגוריהם שמאחורי הריין בשעה שמחלוקותיו האישיות עם וינה ועם הפרלמנט ההולנדי בהאג טרם נפתרו. למרות זאת מרלבורו הטיל ספק רב בכך שהצרפתים ינטשו את עמדותיהם החזקות ויתקפו את צבאו. גם אם וילרואה יתוגבר על ידי חיילים רבים של מרסין. הנחה זו התבררה כטעות: לואי הארבעה-עשר רצה הסכם שלום בתנאים סבירים מבחינתו, ולשם כך היה זקוק לניצחון בשדה הקרב, שיגרום לבעלות הברית להאמין כי משאביו טרם אזלו.
לאחר הצלחותיו באיטליה ולאורך הריין ציפה לואי לתוצאות דומות בפלנדריה. לואי דרבן את המרשלים שלו, דבר שלא היה ידוע למרלבורו. סן סימון כתב "[וילרואה] החל לדמיין שהמלך מפקפק באומץ שלו, והחליט להמר על הכול בבת אחת במאמץ להצדיק את עצמו". לפיכך, ב-18 במאי יצא וילרואה מלובן בראש צבא שמנה 70 גדודים, 132 אסקדרונים ו-62 תותחים - סך הכול כ-60,000 חיילים - וחצה את הנהר דיילה (Dijle) על מנת להתעמת עם האויב. וילרואה והגנרלים שלו ציפו להצלחה לאור הביטחון שלו ביכולתו לגבור על יריביו וברצונה של ורסאי לנקום על בלנהיים.
שני הצדדים לא צפו שהמפגש ביניהם יתרחש במקום ובזמן שבו יצא לפועל. הצרפתים נעו בתחילה לכיוון טירלמון (Tirlemont), בניסיון ליצור מצג של איום על לֵאוֹ (Léau) שננטשה על ידיהם באוקטובר 1705, ולאחר מכן פנו דרומה לכיוון ז'ודואן (Jodoigne). כיוון זה הביא צבאו של וילרואה לשטח האדמה היבש שבין הנהרות מהן ופטיט גט (Petite Gheete), בקרבת הכפרים הקטנים ראמיאי וטאבייר (Taviers); שני המפקדים לא העריכו נכונה לאיזה מרחק הגיע יריבו: ב-22 במאי וילרואה עדיין האמין שבעלות הברית נמצאות במרחק יום צעידה אחד, כשלמעשה הם חנו בקורסווארן (Corswaren) והמתינו לחבירתם של האסקדרונים הדנים; מרלבורו היה בטוח שווילרואה נמצא בז'ודואן, כשלמעשה הוא כבר התקרב לרמה שליד הר סן אנדרה והתכונן להקים מחנה ליד ראמיאי (ראו מפה). אולם, חיילי הרגלים מפרוסיה טרם הגיעו לשם.
בשעה 10 בבוקר ביום המחרת שלח מרלבורו את רוזן קדוגן, אחד הגנרלים שלו, עם הוראה לסייר בראש חיל חלוץ באותו שטח אדמה יבש שאליו התקרב צבאו של וילרואה, ואשר היה מוכר היטב לדוכס מקרבות קודמים. שעתיים לאחר מכן הלך הדוכס בעקבותיו בראש החלק העיקרי של הצבא: 74 גדודים, 123 אסקדרונים ו-110 תותחים, ובסך הכול 62,000 חיילים. בשעה שמונה בבוקר בקירוב, לאחר שקדוגן עבר את מרדורפ, פגש כוח הסיור במספר הוסארים צרפתים שחיפשו אחר מזון בקצה רמת ז'אנדרנואי (Jandrenouille). לאחר חילופי ירי קצרים נסוגו הצרפתים והדרגונים של בעלות הברית המשיכו בהתקדמותם. תוך זמן קצר גילה קדוגן את חיל החלוץ של וילרואה במרחק 6 קילומטרים, ומיד הורה לאחד השליחים למהר ולהזהיר את מרלבורו. שעתיים לאחר מכן הצטרף הדוכס לקדוגן ביחד עם מפקד השדה ההולנדי מרשל אוברקירק, הגנרל דניאל דופף וצוות המטה של בעלות הברית. כשהגיע למיקומו של קדוגן הוא הביט מערבה והצליח להבחין בשורות הצפופות של הצבא הצרפתי בשעה שאלה נערכות לאורך חזית בת 6.4 קילומטרים.
הקרב.
תמרונים ראשונים.
שדה הקרב של ראמיאי דומה מאוד לזה שהיה בבלנהיים, מאחר שגם במקרה זה היה שטח גדול של קרקע המתאימה לחקלאות שבה אין הפרעות כגון עצים או שיחים. האגף הימני של וילרואה חנה בכפרים פרנקנה (Franquenée) וטאבייר, והיה מוגן מצד אחד על ידי הנהר מהן. בין טאבייר לראמיאי השתרע מישור גדול שרוחבו כ-2 קילומטרים, אך בניגוד לבלנהיים לא היה באזור נחל שיעכב את הפרשים. הכוח המרכזי של וילרואה התבצר בראמיאי, והתבסס על רמה אחת כדי לצפות למרחק לכיוון צפון ומזרח. האגף השמאלי של הצרפתים היה מוגן על ידי כפר הרוס ועל ידי הנחל פטיט גט, שזרם בין מדרונות עמוקים וחלקים. בצד הצרפתי של הנחל הייתה גבעה שבראשה שכן הכפר אופוס (Offus), שביחד עם הכפר אוטר-אגליז (Autre-Eglise) בצפון, עיגן את האגף השמאלי של וילרואה. בצד המערבי של פטיט גט התנשאה הרמה של הר סן אנדרה, ובצד המזרחי, בו התאספו צבאות הברית, רמת ז'אנדרנואי.
בשעה 11:00 הורה הדוכס לצבאו להיערך בעמדות קרב. בצד הימני, לכיוון פולז (Foulz), נערכו הגדודים והאסקדרונים הבריטים בקו כפול ליד הנחל ז'ש (Jeuche). מרכז הכוח נוצר על ידי כוחות גדולים של הולנדים, גרמנים, שווייצרים פרוטסטנטים וחיילי רגלים סקוטים - סך הכול כ-30,000 חיילים - שפנו לכיוון אופוס וראמיאי. מרלבורו הורה להציב בכיוון ראמיאי סוללה חזקה של שלושים תותחי 24 ליטראות, שנגררו למקום על ידי מספר שוורים; סוללות נוספות הוצבו כך שיוכלו לטווח את פטיט גט. בצד השמאלי, על המישור הנרחב בין טאבייר לראמיאי והמקום שבו שיער מרלבורו שהמתקפה תתרחש, הציב אוברקירק 69 אסקדרונים של פרשים הולנדים ודנים, שקיבלו תמיכה מ-19 גדודים של חיילי רגלים הולנדים ושני כלים ארטילריים.
וילרואה מיקם את כוחותיו במקביל לתמרוני כוחות הברית. הוא הציב שני גדודים מרגימנט גרדר השווייצרי (Greder Suisse Régiment) בטאבייר ששכן מצד ימין, והציב כוח קטן יותר בפרנקנה; על המערך כולו הגנה קרקע בוצית של הנהר מהן, ובכך מנעה מכוחות הברית לבצע תנועת איגוף. בשטח הפתוח שבין טאבייר וראמיאי הוא הציב 82 אסקדרונים תחת פיקודו של גנרל דה גיסקאר (de Guiscard), עם מערך תמיכה המורכב ממספר בריגדות של רגלים צרפתים ובווארים. לאורך הקו ראמיאי-אופוס-אוטר אגליז הוצבו חיילי רגלים ולונים ובווארים, שקיבלו תמיכה מ-50 אסקדרונים של פרשים ולונים ובווארים בפיקודו של אלקטור בוואריה, שהוצבו מאחורי הר סן אנדרה. ראמיאי, אופוס ואוטר-אגליז היו עמוסים בחיילים ונמצאו במצב של מגננה. ברחובות הכפרים הוצבו מתרסים, ובקירות נקדחו חורים על מנת לאפשר ירי של רובי המוסקט. כמו כן, וילרואה הציב סוללות חזקות ליד ראמיאי. התותחים הללו היו בעלי טווח ירי גבוה, ויכלו לכסות בשלמות את כל רמת ז'אנדרנואי שדרכה היו אמורים כוחות הברית לעבור.
מרלבורו שם לב למספר נקודות תורפה במערך הצרפתי. מבחינה טקטית היה צורך חיוני שווילרואה יכבוש את טאבייר בצד ימין ואת אוטר-אגליז בצד שמאל, אך מאחר שבחר בדרך זו הוא גרם למתיחת כוחותיו מעבר לאורך הרצוי. יתר על כן, המיקום הזה היה קעור בהשוואה להיערכות צבא הברית, כך שמרלבורו היה יכול ליצור קו יותר מצומצם, ו"לצייר" אותו בין שתי הקרניים של חצי הסהר הצרפתי; כתוצאה מכך מתקפת בעלות הברית התחילה בצורה יותר ממוקדת וחזקה. כמו כן, היערכות הכוחות של הדוכס סייעה בהעברת חיילים לאורך החזית בצורה נוחה יותר בהשוואה ליריביו, דבר שהתברר כיתרון טקטי בשעות אחר הצהריים של אותו יום. אף על פי שלווילרואה הייתה את האפשרות לעטוף את אגפי כוחות הברית כשהם נערכים על רמת ז'אנדרנואי, ובכך להקיפם מכל הצדדים, הצליח מרלבורו לנחש נכונה שווילרואה הזהיר יתמקד בקרב הגנתי לאורך קו הרכס.
טאבייר, אופוס ואוטר-אגליז.
בשעה 13:00 החלו סוללות התותחים לפעול; זמן קצר לאחר מכן יצאו שני טורים של בעלות הברית מגבולות הקו שלהם, ותקפו את הצבא הצרפתי-בווארי. בצד הדרומי התקדמה יחידת העילית "המשמר ההולנדי הכחול", בפיקודו של קולונל ורטמילר, בניסיון לכבוש את הכפריר פרנקנה. חיל המצב השווייצרי הקטן שחנה בכפר הופתע מהמתקפה, ולאחר שלא קיבל סיוע מהגדודים שמאחורי הכפר נאלץ לסגת לכיוון הכפר טאבייר. כפר זה היה בעל חשיבות עבור הצרפתים והבווארים: הוא הגן על האגף של חיל הפרשים של גנרל דה גיסקאר במישור הפתוח, ואיפשר לחיילי הרגלים הצרפתים לאיים על אגפי האסקדרונים ההולנדים והדנים כשאלה נעו קדימה. זמן קצר לאחר שהשווייצרים הנסוגים הצטרפו לחבריהם החלה מתקפה נוספת של המשמר ההולנדי הכחול. הלחימה מבית לבית התדרדרה עד מהרה לקרבות כידונים ולקטטות, אך בסופו של דבר עליונות החימוש ההולנדי הכריעה את הכף. המפקד הצרפתי, קולונל דה לה קולוני (de la Colonie), עמד על המישור הסמוך ואמר לאחר מכן כי "כפר זה היה הפתיחה של העימות, והלחימה שם הייתה רצחנית כמעט כמו שאר הקרב ביחד". בערך בשעה 15:00 נהדפו השווייצרים מהכפר לעבר הביצות שמסביבו.
אגפו הימני של וילרואה היה שרוי בחוסר סדר מוחלט, והפך לפגיע. דה גיסקאר היה מודע למצב, והורה להתחיל מיד במתקפה של 14 אסקדרוני דרגונים צרפתים שניצבו מאחוריו. שני גדודים אחרים מהרגימנט השווייצרי נשלחו גם כן, אך המתקפה לא הייתה מתואמת ותוך זמן קצר איבדה את יעילותה. מפקדי כוחות הברית שלחו דרגונים הולנדים לא רכובים לטאבייר, וביחד עם חיילי המשמר שלהם הפגיזו קשות את החיילים הצרפתים שהתקדמו לכיוונם.
אסקדרוני הפרשים הדנים של הדוכס מווירטמברג נשלחו קדימה, ונתקלו באגף החשוף של כוח הרגלים והדרגונים הצרפתי-שווייצרי. דה לה קולוני ורגימנט הגרנדירים שלו קיבלו פקודה לנוע ביחד עם משמר קלן, לצאת מהעמדה שלהם דרומית לראמיאי ולתמוך במתקפת הנגד המהוססת על הכפר. כשהגיע לשם גילה כי מצב העניינים הפך לכאוטי. דה לה קולוני הצליח לקבץ חלק מהגרנדירים שלו ביחד עם שרידי הדרגונים הצרפתים וגדודי הרגימנט השווייצרי, וסיפק תמיכה רופפת לאגף הימני של וילרואה.