ב-1 בינואר 1928 ביטלו הבריטים את העבדות המקומית. בשנת 1930 חברת סיירה לאון לפיתוח (DELCO), חברה בריטית, החלה לכרות עפרות ברזל. בשנת 1932 הוקמה חברת סיירה לאון סלקציה, חברה בת של נאמנות הבחירה האפריקאית המאוחדת (CAST) המיועדת לכריית יהלומים. בשנת 1937 הוכנסה מערכת "ממשל ילידי", בדוגמת מערכת השלטון העקיף של לורד פרדריק לוגרד בצפון ניגריה, לפרוטקטורט סיירה לאון. בשנת 1938 וואלאס ג'ונסון פתח את ליגת הנוער במערב אפריקה בפריטאון, וגייס עובדים באיגודים מקצועיים חדשים נגד הממשלה הקולוניאלית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, נעשה שימוש בחוקי חירום לצורך כליאתו של וואלאס ג'ונסון. בשנת 1947 הוצעה חוקה חדשה למושבה, שהעניקה את מרבית המושבים במועצה המחוקקת לאוכלוסיית הרוב בפרוטקטורט.
ב-27 באפריל 1961 סיירה לאון קיבלה עצמאות.
עצמאות.
המושבה והפרוטקטורט של סיירה לאון החזיקו מעמד עד 1961 אז קיבלה עצמאות מבריטניה, עם אליזבת השנייה כמלכת סיירה לאון. היא נשארה כראש המדינה במשך עשור עד שנת 1971, אז הפכה המדינה לרפובליקה.
פולי קפה
פולי קפה הם החלק הפנימי המצוי בתוך הפרי של צמח הקפה.
היסטוריה.
גילוי הקפה התחיל בתחילה של המאה ה-9. אז החלו האתיופים לשתות קפה. על פי האגדה, הראשון ששתה קפה היה רועה עזים ערבי, שהבחין שהעזים בעדר שלו מתמלאות במרץ. הוא עקב אחריהם כשהם רעו במרעה.
בתקופה זו (המאה ה־9), לפני יותר מ-1,000 שנים נהגו ללעוס את הפולים ולאחר מכן, התגלתה השיטה אותה אנחנו מכירים כיום ובזכותה אנו נהנים מהמשקה. בה מפרידים את פולי הקפה משאר הפרי, קולים אותם וטוחנים אותם לאבקה.
מראה חיצוני.
הפרי של צמח הקפה הוא בצבע ירוק כאשר הוא בתהליך גדילה ההופך לאדמדם כאשר הוא בשל.
הפירות הם עגולים וקטנים יחסית ומורכבים מקליפה חיצונית שתחתיה מצוי החלק הרך של הפרי. בחלק הפנימי מצוי הגרעין המורכב מקליפה שלה שתי שכבות: שכבה קשה ושכבת מוץ. תחת שתי השכבות הללו מצוי פול הקפה עצמו, הנקרא בעולם הבוטניקה אנדוספרם.
קליית פולי הקפה.
זהו החלק האחרון בתהליך עיבוד הקפה בו מקבלים הפולים את הארומה הייחודית להם. נפרט בקצרה על תהליך זה.
לאחר סיום תהליכי הקלייה יעברו הפולים טחינה, ולאחר מכן ניתן להכין מהם תערובות קפה שמטרתן ליצור איזון טעמים. כך למשל משלבים סוגי קפה יקרים עם זולים יותר כדי להוזיל את מחיר התערובת, או למשל מערבבים פולים חומציים עם פולים במתיקות גבוהה כדי לשלוט בטעם הקפה הרצוי.
מושבת סיירה לאון
פרוטקטורט חוף ניז'ר
פרוטקטורט חוף ניז'ר היה בריטית חסות של נהרות הנפט בשטח ניגריה של ימינו, הוקם במקור כפרוטקטורט נהרות הנפט ב-1884 ואושר בוועידת ברלין בשנה שלאחר מכן. שמו שונה ב-12 במאי 1893, והתמזג עם השטחים החכורים של חברת רויאל ניז'ר ב-1 בינואר 1900 לפרוטקטורט דרום ניגריה.
פרוטקטורט נהרות הנפט
סיירה לאון (1961–1971)
סיירה לאון הייתה מדינה ריבונית עם המלכה אליזבת השנייה כראש המדינה בין העצמאות ב-27 באפריל 1961 והפיכתה לרפובליקה של סיירה לאון ב-19 באפריל 1971.
כשהסתיים השלטון הבריטי באפריל 1961, קיבלה מושבת הכתר הבריטית בסיירה לאון עצמאות מכוח חוק העצמאות של סיירה לאון 1961. אליזבת השנייה, נותרה ראש מדינת סיירה לאון ויוצגה בסיירה לאון על ידי מושל כללי. סיירה לאון שיתפה את הריבון עם מדינות אחרות, כולל בריטניה.
היסטוריה.
ב-27 באפריל 1961 סיירה לאון קיבלה עצמאות. בשנת 1962 זכתה מפלגת העם של סיירה לאון (SLPP) בבחירות הכלליות. מפלגת הקונגרס של כל העם (APC) התגלתה כאופוזיציה המאורגנת ביותר. במרץ 1964 נפתחה אוניברסיטת נג'אלה. ב-28 באפריל 1964 נפטר ראש הממשלה מילטון מרגאי. אחיו, אלברט מרגאי, מונה לראש הממשלה החדש. ב-4 באוגוסט 1964 הונפק מטבע בסיירה לאון, הליאון.
בשנת 1967 נערכו בחירות כלליות בסיירה לאון. ה-APC ניצח בפער מצומצם. בריגדיר ג'ון לנסנה, מפקד הצבא, תפס את השליטה בממשלה מיד לאחר שנשבע לראש ממשלת APC החדש, סיאקה סטיבנס. לנסנה הודח כעבור כמה ימים על ידי קציני צבא זוטרים שהזמינו את אנדרו ג'וקסון-סמית', קצין בכיר בחופשה, לחזור ולעמוד בראש ממשלה זמנית, המועצה הלאומית לרפורמה (NRC).
בשנת 1968 הופלה NRC על ידי קציני הצבא. ג'ון בנגורה, קצין בכיר שפוטר בעבר, הוזמן לעמוד בראש הצבא. בנגורה העביר את הממשלה ל-APC בראשות סיאקה סטיבנס. בשנת 1969 הוקמה אוניברסיטת סיירה לאון, הכוללת את מכללת מפרץ פורה ואוניברסיטת נג'לה.
ב-19 באפריל 1971 סיירה לאון הפכה לרפובליקה עם סיאקה סטיבנס כנשיא המדינה.
מעבר לרפובליקה.
אליזבת השנייה ביקרה בסיירה לאון בין 25 בנובמבר ל-1 בדצמבר 1961, זמן קצר לאחר העצמאות.
סיירה לאון הפכה לרפובליקה בחבר העמים עם פרסום חוקת 1971 וראש הממשלה סיאקה סטיבנס הפך לנשיא הראשון של סיירה לאון.
נירבוגאט
נירבוגאט (בהונגרית: Nyírbogát) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה בסמוך לגבול הרומני.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית נירבוגאט קטנה בעשרות השנים האחרונות, מ-3,040 תושבים בשנת 1990 עד 3,221 תושבים בשנת 2020.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13
יהודי נירבוגאט.
יהודים ראשונים מוזכרים בנירבוגאט במפקד משנת 1747. ורובם היו סוחרים ומיעוטם בעלי משקים ובעלי מלאכה.
הקהילה היהודית התארגנה בתחילת המאה ה-19. בזמן הקרע ביהדות הונגריה בעקבות חילוקי דעות בקונגרס היהודי בשנים 1869 ו-1868 הצטרפה נירבוגאט לזרם האורתודוקסי. במקום היו חברה קדישא ומוסדות חינוך.
במלחמת העולם הראשונה נפלו בקרבות שמונה מיהודי נירבוגאט.
יחס התושבים הלא יהודים לקהילה היהודית בכפר היה עוין בדרך כלל. בתקופת הטרור לבן ברחו רבים מיהודי נירבוגאט מפחד הפורעים, וזמן מה אחר כך, חזרו לכפר.
בשנת 1938, עם פרסום "החוקים היהודיים" שהיפלו לרעה את היהודים בתחומי הכלכלה והחברה, הטילו הרשויות על היהודים גזירות כלכליות. יהודי שהתארח במקום נרצח, והרשויות המקומיות לא העמידו את הרוצח לדין.
במרץ 1944, עם כניסת הצבא הגרמני להונגריה, רוכזו יהודי נירבוגאט בבית הכנסת והועברו לנירג'האזה שם רוכזו כל יהודי המחוז. ובסוף מאי שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
בתום המלחמה חזרו מאושוויץ 21 צעירות יהודיות וגבר אחד. עשרה גברים נוספים חזרו מהמחנות לעבודות כפייה. הם מצאו את בניין בית הכנסת מחולל וכלי הקודש, לרבות 12 ספרי תורה, שדודים. הבניין נמכר ובמחירו שופץ בית העלמין. חיי הקהילה לא נתחדשו והיהודים עזבו את נירבוגאט.
בדף הקהילה שנכתב בשנת 1944 במסגרת מפקד קהילות הונגריה כתבו יהודי הכפר שיש בקהילה היהודית 252 חברים ורב המקום הוא אברהם קטינה.
תחנת בלורוסקאיה (קו קולצביה)
תחנת בלורוסקאיה (ברוסית: Белорусская) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קולצביה.
התחנה ממוקמת ברובע טברסקוי וקרויה על שם תחנת הרכבת בלורוסקי.
תחנת בלורוסקאיה נפתחה ב-30 בינואר 1952, והיא נחשבת לאתר מורשת של רוסיה.
התחנה מקושרת במעבר עם תחנה בשם זהה בקו זמוסקבורצקאיה.
חיים בר לפקין
חיים בר לפקין (1872 - 4 ביוני 1956) היה סוחר עתיקות ומראשי הקהילה היהודית בירושלים שלפני קום המדינה.
קורות חיים.
חיים לפקין נולד בחברון, ילד רביעי להוריו יצחק לפקין (הידוע בכינוי "אבו באסל"), בונה שכונות שערי ירושלים ואהל שלמה, מן השכונות היהודיות הראשונות של ירושלים מחוץ לחומה, ואיטה טוייבה (לבית שמרלינג).
בגיל שש עשרה נישא לגלה שלנק בתו של יוחנן צבי שלנק מראשי כולל הו"ד. לזוג נולדו שבעה ילדים: חנה צביה (1892–1918), פרידה (1894–1978), מרדכי אברהם (1896–1979), שלמה (1899–1973), צבי (1902–1965), יונה (1904–1960) ואדם (1914–1936).
לאחר נישואיו עבר להתגורר בעיר העתיקה בירושלים והחל לעסוק במסחר. תחילה סחר בתוצרת חקלאית, ואחר כך עבר לסחר עתיקות והרחיב את מסחרו לזירה הבינלאומית. לפקין רכש מטבעות שנמצאו באתרים עתיקים ומכר אותן למוזיאונים ברחבי העולם, ביניהם המוזיאון הבריטי. היו לו קשרים מקצועיים ואישיים עם ליאופולד המבורגר, אבי הנומיסמטיקה היהודית. כמו כן היה לו חלק נכבד בתפוצת הגניזה הקהירית. לצורך עסקיו נסע לאירופה לעיתים קרובות.
בתחילת המאה העשרים עבר חיים לפקין עם משפחתו לבית בשכונת נחלת שבעה, שהוריש חותנו יוחנן צבי שלנק. מאוחר יותר עבר עם משפחתו לבית בשכונת אהל שלמה. לאחר שבנו הצעיר אדם נהרג ב-1936 עבר עם אשתו להתגורר בתל אביב, קרוב לבניו שלמה וצבי. לאחר פטירתו נטמן בבית העלמין קריית שאול.
פעילות ציבורית.
לפקין טיפח אוסף פרטי של מטבעות יהודיים עתיקים, אותו הוריש לבית הנכות"בצלאל" בירושלים אותו ניהל מרדכי נרקיס. כשנפתח מוזיאון ישראל ב־1965, עבר האוסף של לפקין אליו.
לפקין, מעשירי ירושלים, נכנס לפעילות ציבורית עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, משפשה רעב בעיר. הוא היה חבר ב"וועד הרעב," עזר ברכישת וחלוקת מזון לתושבים, והיה בין מנהלי ומחלקי כספי הסיוע שהגיעו מיהדות ארצות הברית. כשארתור רופין הגיע לארץ עם כספי תמיכה מהתנועה הציונית, לפקין נסע איתו לחורן שבירדן, ובעזרת קשריו המסחריים עם שייחים אזוריים קנה בכספים אלה חיטה בעבור היישוב היהודי בארץ. אחרי המלחמה נבחר למועצת העיר ירושלים, כאחד הנציגים היהודים.
לפקין וגלה אשתו תרמו בקביעות למוסדות צדקה שתמכו בנזקקים.
יעקב לפקין
יעקב לפקין (8 בדצמבר 1935 – 21 במרץ 2019) היה בוטנאי מחלוצי חוקרי האקולוגיה של הצומח הימי של ארץ ישראל, ומראשוני המרצים במחלקה לבוטניקה באוניברסיטת תל אביב.
קורות חיים.