בשנת 1908 הציג תערוכה ב-Salon de la Société Nationale des Beaux-Arts וב-1910 הציג תערוכה ב-Salon d'Automne
בין השנים 1909–1913 ביקר ברוסיה, איטליה ובלגיה.
בשנת 1915 שיתף פעולה עם גיום אפולינר ומקס ז'אקוב וייסד את כתב העת "L’Elan" אותו ערך עד שנת 1916.
בשנת 1917 פגש את לה קורבוזיה, ויחדיו הם קבעו את עיקרי הפיוריזם בספרם "אחרי הקוביזם" ("Après le cubisme") וייסדו תנוע האמנותית זו. בשנה זו הציג אוזנפאן את יצירותיו בתערוכה הפוריסטית הראשונה שנערכה בפריז.
בין השנים 1920–1925 שיתפו השניים פעולה בפרסום כתב העת "הרוח החדשה" ("L’Esprit nouveau").
התערוכה הפיוריסטית השנייה נערכה ב-Galerie Druet בפריז בשנת 1921 וגם בה הציג אוזנפאן מיצירותיו.
בשנת 1925 פרסמו אוזנפאן ולה קורבוזיה את הספר "הציור המודרני" ("La Peinture moderne") וב-1928 פרסם אוזנפאן את ספרו "אמנות" ("Art") הסוקר את תולדות האמנות המודרנית בדגש על תאוריות הפיוריזם.
אוזנפאן עבר ללונדון בשנת 1936 וייסד בה בית ספר לאמנות מודרנית במאי באותה שנה. לאחר שנתיים עבר לניו יורק וייסד בה בית ספר לאמנות שפעל בין השנים 1939–1955.
בשנת 1944 אוזנפאן קיבל אזרחות ארצות הברית. בשנת 1953 קיבל מחדש את אזרחותו הצרפתית ובשנת 1955 שב לצרפת.
אוזנפאן נפטר בקאן בשנת 1966.
פסלטר
פסלטר (מלטינית: Psalterium) הוא כינוי בנצרות לספר המכיל את ספר תהילים וכן תפילות נוספות (כגון לוח שנה ובו מועדי ימי זיכרון לקדושים נוצריים). ספרים אלה היו כתבי היד הנפוצים ביותר באירופה של ימי הביניים, בבתי משפחות האצילים ובעלי הממון, עד ימי הביניים המאוחרים עת שספרי השעות נהיו נפוצים בבתי האצולה.
לרוב היו ספרים אלה הספרים היחידים שנמצאו בבתי האצילים, והם שימשו הן לתפילה והן ללימוד קריאה. בשל העובדה שמרבית מחזיקי הספרים לא ידעו לקרוא, הספרים היו עשירים באיורים, המהווים דוגמה לאמנות ימי הביניים.
בכנסייה הקתולית.
כתיבת ספרי תהילים, כספר נפרד מייתר כתבי הקודש הנוצריים, החלה בראשית המאה השמינית, במערב אירופה. אחד הדוגמאות הראשונות של כתב יד מסוג זה הוא פסלטר אוטרכט - כתב היד החשוב בויתר ששרד מהתקופה הקרולינגית. לאיורים המופיעים בכתב יד זה הייתה השפעה רבה על התפתחות האמנות האנגלו סקסית.
תפוצתם של ספרי הפסלטר כספרי תפילה, והעבודה הרבה שהושקעה באיורים שהופיעו בהם, מעידים על הפופולריות של ספרים אלה ועל השימוש הרב שנעשה בהם כספרי תפילה.
הספרים כללו, מלבד 150 מזמורי ספר התהילים, גם לוח שנה נוצרי, וכן תפילות נוספות. בחירת הטקסטים הנוספים המופיעה בספרים מסייעת לתארך אותם וכן לשייך אותם למזמין הספר (מנזרים וכנסיות שהזמינו את כתיבת כתב היד, בחרו לרוב להוסיף תפילות הקשורות לקדוש הנוצרי המשויך לאותו מנזר או כנסייה).
בפסלטרים הופיעו שני סוגים איורים -
בכנסייה המזרחית, ובנצרות האורתודוקסית.
בכנסייה המזרחית ובנצרות האורתודוקסית נהגו לחלק את ספרי הפסלטר ל-20 מקטעים שנקראו קתיזמות - ואלה נקראו במהלך התפילות. משמעות המילה "קתיזמה" - "ישיבה", שכן מזמורים אלה נקראו ברובם בישיבה (למעט מספר פסוקים שנקראו "סטאסיס" ונאמרו בעמידה), בניגוד לייתר חלקי התפילה שנאמרים בכנסייה המזרחית בעמידה.
פסלטרים מאוחרים.
הספר הראשון שהודפס בצפון אמריקה היה פסלטר שנקרא ספר תהלים של מושבת המפרץ. ספר זה הודפס בשנת 1640 בקיימברידג' שבמושבת מסצ'וסטס.
אה&quot;מ מארי אנטואנט
אוניית הוד־מלכותו "מארי אנטואנט" (באנגלית: HMS "Marie Antoinette") הייתה סלופ דו-תורני נושא 10-תותחים של הצי הצרפתי ואחר כך של הצי המלכותי הבריטי. היא נבנתה בצרפת ונקראה במקורה "מארי אנטואנט". במהלך המהפכה הצרפתית הוסב שמה ל"קונבנסיון נסיונל" ("Convention Nationale"). ב-1793 נפלה האונייה לידי שייטת בריטית בפיקודו של קומודור ג'ון פורד. היא הוכנסה לשירות בצי הבריטי בשמה המקורי, ונטלה חלק בפעילות הצי במימי סן דומנג (האיטי). ב-1797 התמרדו חלק ממלחיה, ולאחר שהשתלטו על האונייה השיטו אותה אל נמל גונאיב ומסרו אותה לידי הצרפתים. גורלה אחר כך אינו ידוע.
שירותה בצי הצרפתי.
"מארי אנטואנט" הייתה סקונר מסחרי. אורכה 26 מטר, רוחבה 7 מטר ותפוסתה 187 טונות. היא נרכשה ב-1793 על ידי תחנת הצי הצרפתי בסַן דוֹמֶנְג (האיטי), דורגה כקורבטה נושאת 20 תותחים והוכנסה לשירות פעיל בשם חדש: "קונבנסיון נסיונל".
נפילת האונייה בשבי ושירותה בצי הבריטי.
בספטמבר 1793, לבקשת המלוכנים הצרפתיים, תקפה שייטת בריטית בפיקודו של קומודור ג'ון פורד את סן דומנג ואת זֶ'רֶמִי שבים הקריבי. ב-23 בספטמבר 1793 לכדו הבריטים ארבע ספינות סוחר בנמל ל'אילט, וב-29 בחודש תפסו שבע ספינות נוספות במפרץ פלמנד. במולה-סן-ניקולא, ב-23 בספטמבר, תפסו ספינות המלחמה הבריטיות "אירופה", "גואלן" ו"פליינג פיש" את הסקונר "קונבנסיון נסיונל", אז תחת פיקודו של מר אנקטי (Anquetin), ושבו אותו. הספינה נרשמה ב-12 במאי 1794 וצורפה לשייטת בפיקודו של פורד. שמה של הספינה הוחלף ל"מארי אנטואנט" והיא נמסרה לפיקודו של לפטננט ג'ון פרקינס. זמן קצר אחר כך השתתפה עם שאר אוניות השייטת במצור ובכיבוש על פורט-או-פרנס. ארבעים וחמישה כלי שיט מסחריים שנמצאו באותו זמן בנמל נלקחו שלל.
ב-1796 הייתה "מארי אנטואנט" חלק משייטת קטנה שלכדה את הסקונר "שארלוט" והבריג "סאלי". פרקינס המשיך לפקד עליה עד תחילת 1797, אז הועלה לדרגת מאסטר אנד קומנדר ועבר לפקד על הבריג "דרייק" (14 תותחים).
לא ידוע בבירור מי היה מפקדה של "מארי אנטואנט" ב-27 בפברואר 1797, כאשר עצרה את האונייה "פֵיים" מניו יורק בפיקודו של רב החובל ג'ון אבלין, וגייסה בכפייה שני מלחים מצוותה.
המרד בספינה וגורלה לאחריו.
הפיקוד על "מארי אנטואנט" הועבר לידיו של לפטננט ג'ון מק-אינרני (McInerheny). ב-7 ביולי 1797 פרץ מרד באונייה בהנהגתו של המלח הבכיר (quartermaster) ג'קסון ובהשתתפות חלק מן הצוות. המורדים השליכו את לפטננט מק-אינרני וקצין נוסף לים והשתלטו על שאר אנשי הצוות והקצינים שנותרו נאמנים לכתר. אחר כך השיטו את האונייה אל נמל גונאיב בסן דומנג ומסרו אותה לידי הצרפתים. הבריטים הצליחו ללכוד את אחד המורדים, ויליאם ג'ייקובס, ובפברואר 1799 נגזר דינו והוא נתלה מן הסקריה לנוכח כל אנשי הצי.
גורל הספינה וגורל מרבית אנשי צוותה לאחר המרד אינם ידועים. בספטמבר אותה שנה אירע מרד דומה באה"מ "הרמיוני". המורדים רצחו את קפטן האונייה ואחר כך השיטו אותה אל נמל לה גוואירה שבוונצואלה ומסרו אותה לידי הספרדים, אויבי בריטניה באותו זמן.
אווז הצפון
אווז הצפון (שם מדעי: "Chen caerulescens") או אווז הקוטב הוא מין אווז בסוג אווז לבן החי באזורי הצפון ובטונדרה הארקטית. האווז חי בצפון אמריקה, בקנדה, אלסקה ומזרח סיביר וגם בגרינלנד וחורף באזורים חמים בארצות הברית כגון מערב קולומביה הבריטית ואף במקסיקו. לרוב הם אינם נצפים באירופה, למעט בכמה מהאיים הבריטים וחלקם גם נקלעים למרכז אמריקה ושוהים שם במשך החורף.
מאפיינים.
האווז לבן ורק קצות כנפיו שחורות, ראשו כתום ומקורו אדום, אך חלק מהאווזים אפורים ואף כחולי נוצות עם ראש לבן. הרגליים ורודות וגבוהות. אורכו 64–79 ס"מ, משקלו 2.05–3.2 ק"ג, אורך מוטת כנפיו 135–165 ס"מ.
האווזים חיים בלהקות גדולות ומריעים בקולות שנשמעים עד קילומטר מהאווז.
הם מקננים בלהקות בקוטב באביב וצריכים להגן על המושבות מפני טורפים כמו שועל השלג, חמסנים ודובי קוטב והאווזים מוכנים להגן עם כנפיהם ולפצוע כל טורף. בנוסף הם קובעים את המושבות ליד ליליות שלג שאומנם עשויות לטרוף אפרוחים, אך גם מרחיקות טורפים קטנים מהאזור. לאווז הבוגר פחות טורפים הכוללים: זאבים, קויוטים, עיטם לבן-ראש ועיט זהוב וכן 3 מיני הדובים הצפון-אמריקאים (דב חום, דב הקוטב ודב שחור אמריקני).
לאווז שני תת-מינים שאחד גדול במעט מהשני. הם דומים מאוד וקשה להבדיל ביניהם. אווז הצפון ואווז רוס חולקים בית גידול ולעיתים אף נוצרים כלאיים ביניהם, לרוב צאצאי הכלאיים יכולים להתרבות. התרבות עם אווז לבן-מצח ומינים נוספים נצפו גם כן.
החל משנות השבעים של המאה ה-20 חל גידול חד באוכלוסיית אווז הצפון בקצב של מעל 5% בשנה, תוך התפשטותה לאזורים שעד כה לא נצפו אוכלוסיית האווז עד כה. גודל האוכלוסייה מוערך בכ-5 מיליון פרטים ואף יותר.
תזונה.
אווזי הצפון אוכלים עשבים, דגנים ועוד, בין השאר משדות חקלאיים בהם עוברים האווזים.
בית הכנסת איגוד לוחמי העיר העתיקה
ויליאם בולדווין
ויליאם ג'וזף בולדווין (באנגלית: William Joseph Baldwin, נולד ב-21 בפברואר 1963) הוא שחקן, תסריטאי ומפיק אמריקאי.
ביוגרפיה.
בולדווין נולד בניו יורק לאב אשר היה מורה בתיכון ומאמן פוטבול. לוויליאם שני אחים גדולים, אלק בולדווין ודניאל בולדווין, ואח קטן יותר בשם סטיבן אשר כולם שחקנים במקצועם. בולדווין סיים את לימודיו האקדמאיים והשלים תואר במדעי המדינה.
קריירה.
לפני תחילת קריירת המשחק שלו דיגמן בולדווין עבור קלווין קליין. בשנת 1989 שיחק בסרט נולד בארבעה ביולי לצדו של טום קרוז. ב-1990 שיחק בסרט "קו הדממה" לצד ג'וליה רוברטס וקווין בייקון. שנה לאחר מכן שיחק במלכודת אש וב-1995 כיכב בסרט משחק הוגן לצד סינדי קרופורד. בנוסף שיחק בסרטים "סליבר" ו"וירוס".
בתחילת שנות האלפיים השתתף במספר סרטים וסדרות ובשנת 2005 שיחק בסרט חיים בין השורות. בשנים 2007–2009 שיחק בסדרה של רשת ABC "כסף, דארלינג".