סנפיר הזנב שלו היה קטום והזכיר בצורתו את זה של דג הסלמון. שוליו העליונים של סנפיר הגב היו אחידים ומשופעים והוא עצמו היה ממוקם קרוב יותר לקצה ראשו של הדג מאשר לשורש סנפיר זנבו. אורך כל אחד מסנפירי החזה היה שקול ל-1/2 מהמרחק שבין בסיס סנפיר החזה לבין בסיס סנפיר הגחון.
אורך ראשו הגיע לכדי 1/6 מאורכו הכללי.
שימור המין.
בינון החולה נכחד, ככל הנראה, בעת ייבוש אגם החולה בשנות ה-50 של המאה ה-20 והפעם האחרונה בה נצפה באגם הייתה בשנת 1953.
לאורך השנים היו שטענו כי הבחינו בדג בשני אגמים נוספים - הכנרת ומוזאייריב (Muzayrib) שבסוריה, שניהם נמצאים בתחום אגן הניקוז של נהר הירדן (מימי אגם מוזאייריב מתנקזים בסופו של הדבר לירמוך, אשר בתורו נשפך לירדן). מרבית האיכתיולוגים סברו כי מדובר בטעות בזיהוי, אולם בשנת 2013 אושרה הימצאותו של המין באגם מוזאייריב. עם זאת, מצויה אוכלוסיית המין באגם זה במגמת ירידה מתמשכת בעקבות צמצום וזיהום שטח האגם, דבר אשר מציב את אוכלוסיית נון הגליל בסכנת הכחדה חמורה.
עגולשון שחור-גחון
עֲגֻלָּשׁוֹן שְׁחוֹר-גָּחוֹן (שם מדעי: "Latonia nigriventer") הוא מין חסר זנב קטן ממשפחת העגולשוניים, אנדמי לאגם החולה, אשר נחשב לנכחד מאז שנות ה-50 ועד לגילויו מחדש בשנת 2011. עד לייבוש אגם החולה הייתה תפוצת המין בחוף המזרחי של האגם והביצה, באזור פג'ר ועין נוטרה. נכון לינואר 2018 אוכלוסייתו מוערכת במאות בודדות.
היסטוריה.
בשנת 1940 מצאו היינריך מנדלסון והיינץ שטייניץ שלושה פרטים בשוליים המערביים של הגולן, סמוך לביצות החולה. שני פרטים (מתוך שלושה) שנלכדו ב-1940 וב-1955 עברו הליך שימור ונמצאים באוסף של האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2000 דיווח חוקר לבנוני כי צפה בפרט בביצת עמיק שבבקעת הלבנון, אולם שתי משלחות חוקרים שיצאו לאזור ב-2004 וב-2005 לא הצליחו לאשר את התצפית. מאז, שלח האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN) משלחת של מומחי דו-חיים לחיפוש אחר מיני צפרדעים שנעלמו מן הטבע, וגם חיפושים אלו אחר הצפרדע העלו חרס.
המין, שהוכרז רשמית כנכחד ב-1996, שב ונתגלה ב-15 בנובמבר 2011 כאשר פקח רשות הטבע והגנים, יורם מלכה, מצא נקבת עגולשון בשמורת החולה. לאחר בדיקה מדעית אושר שמדובר בפרט של המין שנחשב לנכחד. לאחר מכן נלכדו מספר פרטים נוספים ששוחררו חזרה לטבע. העגולשון שחור-הגחון נכלל ב-2010 ברשימת עשרת מיני הדו-חיים הנדירים ביותר בעולם.
סיווג.
כשהתגלה העגולשון הוא סווג כשייך לסוג Discoglossus (צפרדעים מנוקדות). מחקר שהתפרסם ב-2013 והתבסס על בדיקת השלד של הצפרדע ובפרט הגולגולת ועל בדיקות גנטיות גילה כי מין זה הוא מאובן חי – היחיד ששרד מהסוג לטוניה ששאר המינים בו נכחדו לפני כ-15,000 שנים עקב שינויי אקלים באירופה.
בעלי חיים שנכחדו בארץ ישראל
היכחדות מיני בעלי חיים בארץ ישראל מתרחשת כשמין בעל חיים המשתייך לפאונה של ארץ ישראל, נכחד מן הטבע באזור, או כשנחשב למין נכחד בעולם. ארץ ישראל היא צומת של יבשות ואזורי אקלים שונים ומכילה מגוון רב של בעלי חיים יחסית לגודלה. תהליך הכחדה של מינים התרחש לאורך כל ההיסטוריה, אולם הפיתוח האנושי באזור זה במאות השנים האחרונות הביא לפגיעה מתמשכת בבעלי החיים.
תהליך הפגיעה המואץ במגוון הביולוגי באזור הביא להיכחדותם של מינים רבים מנופי ארץ ישראל, ביניהם מינים אנדמיים ולא אנדמיים. הנתונים לגבי גודל ההכחדה אינם שלמים. בעוד אלו הנוגעים לחסרי החוליות (שהם ברובם חרקים) חסרים, הנתונים הנוגעים לחולייתנים דווקא שלמים וברורים. במאה השנים האחרונות נכחדו שני מיני חולייתנים אנדמיים לארץ-ישראל, כמו גם 15 מיני רכיכות ושישה מיני חרקים. מלבד אלה, בארץ-ישראל נכחדו גם ארבעה תת-מינים אנדמיים אליה. לבסוף, מהאזור נעלמו גם 22 מינים שעדיין חיים ושורדים בארצות אחרות.
בתקופות קדומות יותר הפאונה של ארץ ישראל הייתה מגוונת בהרבה וכללה בעלי חיים כגון פיל ישר-חט, קרנף סטפנורינוס, ג'ירף, ואף ממותה דרומית שממצאים שלהם נמצאו באתרים שונים בארץ, כדוגמת גשר בנות יעקב. בעלי חיים אלו ניצודו על ידי האדם הקדמון, שכבר בתקופות קדומות הוביל לשינויים אקולוגיים ולהכחדה. אולם, ערך זה אינו עוסק בבעלי חיים שנכחדו בתקופות פרה-היסטוריות, אלא בתקופות בהן קיים תיעוד היסטורי ברור המלווה את הפעילות האנושית ואת הרקע להיכחדותם של המינים.
סיבות להיכחדות המינים.
ציד.
ציד חוקי ובלתי חוקי הביא להידלדלות של אוכלוסיות מינים רבים. ציד המוני בישראל החל עוד בימי האדם הקדמון, מאות-אלפי שנים לפני זמננו ותרם להכחדתם של מינים רבים, שעדויות לקיומם נמצאו אך באתרים ארכאולוגיים. התגברות הציד החלה עם כניסת הנשק החם במאה ה-16, ועם בוא הטמפלרים לארץ ישראל במאה ה-19. בתקופת המנדט הוגבל הציד על ידי חוק מנדטורי בשנת 1924, אולם הוא לא נאכף.
לאחר הקמת מדינת ישראל, נחקק החוק להגנת חיית הבר, תשט"ו-1955 המגן על חיות הבר ואוסר על מגוון שיטות אכזריות לציד בעלי חיים, ומתיר ציד של מיני בע"ח מסוימים בלבד. הידלדלות חמורה באוכלוסיית המין חוגלת סלעים למשל, הביאה לאישורה של תקנה שצמצמה משמעותית את הציד שלהן. דוגמה נוספת למצב זה היא מקרה הסנאי הזהוב. הציד הפרוע של סנאי זה בשנות ה-80 היה אחד הגורמים להיעלמותו של הסנאי הזהוב. כיום הוא מוגדר כבעל-חיים שנמצא בסכנת הכחדה חמורה, אולם מזה למעלה משש שנים לא נראה בוודאות פרט של סנאי זהוב (ב-2005 נערכה בדיקה בנוגע לכך בעקבות שמועה לפיה נראה הסנאי הזהוב בגליל).
הרעלה.
על ידי הרעלות נפגע מעגל רחב של בעלי חיים. קודם כל נפגע בעל החיים המורעל (פרה, חזיר בר, נברנים ומכרסמים למיניהם, חרקים וכו'), ולאחר מכן מתים כל בעלי החיים שבאים לאכול אותו (תנים, נשרים, עופות דורסים למיניהם וכו'). ההרעלות נעשות במכוון בכמה שיטות, כגון: הרעלת מזון, ריסוס בחומרי הדברה, הרעלת מקורות מים וכדומה, והן נעשות ממספר סיבות. לפעמים מדובר בסכסוכי שכנים כאשר בוקר מרעיל לבוקר אחר את הפרות שלו, ולפעמים מדובר בניסיון להפטר מבעל חיים המזיק לתוצרת החקלאית, כמו זאבים, חזירי בר ומכרסמים. תוצאות ההרעלה הן הרסניות בקנה מידה גדול מאוד. אצל נשרים ואוכלי פגרים חברותיים, אשר אוכלים יחד, יכולים למות כ-60 נשרים מפגר מורעל אחד.
פגיעה בבתי הגידול.
צמצום בתי גידול.
צמצום או אובדן של בתי גידול כתוצאה מפיתוח אנושי ומבנייה הביא להידלדלותן של אוכלוסיות בעלי חיים באופן משמעותי עד מוחלט. שטחים טבעיים רבים הוסבו לאזורי מגורים ופנאי, לשטחים חקלאיים, שטחים צבאיים, תעשייתיים, מטמנות, כבישים, תשתיות ועוד ועוד. כך ששיעורם של השטחים שנותרו טבעיים הלך והצטמצם עד מאוד ועודנו במגמת ירידה. יחד עם זאת, גם השטחים הטבעיים הנותרים נפגעו, והופרו בהם האיזונים הטבעיים שתומכים בקיום של בעלי החיים.
דוגמה בולטת למקרה בישראל היא מקרה ייבוש החולה לצרכים חקלאיים. מבצע הנדסי גדול זה הביא להכחדתם המוחלטת של מינים אנדמיים (בעיקר של דגים) ולא-אנדמיים לישראל, ביניהם עיטם לבן-זנב. בנוסף נגרמה פגיעה קשה ואובדן עצום של העושר והמגוון הביולוגי של העופות היציבים והנודדים בעיקר, שאזור זה שימש אותם בדרכם בארץ ישראל. הערכות גורסות שכאשר 90 אחוזים מבתי הגידול נעלמים, כ-50 אחוזים מן המינים שחיו בו עלולים להיעלם.
קיטוע של בתי גידול.
בשונה מצמצום של בית הגידול, הבעיה בעניין זה היא חלוקת בית הגידול לתאי שטח קטנים ומצומצמים, שלא תמיד תואמת לצורכי התפקוד והמחייה של בעלי החיים. כתוצאה מהקמת כבישים, גדרות, או תשתיות אחרות. גורם להגבלת התנועה של בע"ח, להגבלת הטריטוריה הנדרשת, להפרדה ממקורות מזון ושתייה ולהפרדה בין אוכלוסיות, מה שגורם גם לרביית שארים ולפגיעה במטען הגנטי. הפתרון לקיטוע של שטחים, הוא הקמת מסדרונות אקולוגיים.
זיהום.
לעיתים מתרחש זיהום של בתי הגידול. כך למשל, לבנון הירקון ("Acanthobrama telavivensis"), דג אנדמי לנחלי החוף בישראל, תפוצתו הצטמצמה באופן משמעותי ביותר, וזאת בעקבות הזרמה משמעותית של ביוב ושפכים לנחלי החוף בשנות ה-50 וה-60. כיום, קיימות רק שלוש אוכלוסיות קטנות של הדג, בנחלי הירקון, תות ותנינים.
זיהום יכול להתבטא בדרכים שונות ומגוונות: זיהום אור (שמפריע למחזור הרבייה של צבי הים למשל), זיהום רעש שעלול לגרום לעקה, וכמובן בזיהום שנגרם על ידי השלכת פסולת, שמלבד היותה מטרד בבית הגידול, היא נחשבת לעיתים למזון ועלולה לגרום לנזקים ולחנק.
זיהום של מקורות מים פגע קשות גם באזורי ההתרבות של דו-חיים, אשר נוהגים להתרבות במקווי מים. דוגמה לכך היא מצבו של טריטון הפסים. פגיעה קשה באזורי הרבייה שלו כתוצאה מניקוז, זיהום סביבתי ומריסוס לצורכי הדברה הביאה לאובדן של 95 אחוזים לערך משטחי הרבייה שהיו לטריטון ביחס לתקופה של שנות ה-70. כתגובה לכך, הוקמה שמורת עין ארובות, שמגנה על הטריטון באחד ממקומות החיות שלו.
התנהלות אנושית בסביבה.
מתקני תעשייה ותשתית.
פגיעה ממתקנים כגון פגיעה של עופות מקווי מתח גבוה, טורבינות, "חומות שקופות" וכו'. גם הציוד המכני הכבד שהביאה עימה החקלאות המודרנית, פוגע באתרי הרבייה של בעלי חיים שנהגו במשך שנים לנצל את האדמות המעובדות של החקלאות המסורתית לצורך רבייה. פגיעה כזו מתרחשת אצל לטאת עין הנחש ("Ophisops elegans"), אשר המחרשות המודרניות מגיעות לעומק האדמה, ובכך פוגעות בביצי הלטאה. שדמית אדומת-כנף, עוף דוגר-קרקע, ששגשג בעבר בשדות המעובדים, נפגע גם הוא קשות כתוצאה מהשינויים שהביאה עמה החקלאות המודרנית.
מטיילים והולכי דרך.