מדיניות המקארתיזם נתמכה על ידי מגוון רחב של קבוצות בציבוריות האמריקנית, בהן קבוצות ימין כמו הלגיון האמריקאי וארגונים אנטי-קומוניסטיים שונים. אחת מעמודי התווך של התמיכה במקארתיזם היו מגוון ארגוני נשים אנטי-קומוניסטיים, כמו הפורום ליחסי ציבור אמריקאיים (American Public Relations Forum) ו"'נשות הדקה' של ארצות הברית" (Minute Women of the U.S.A, על שם "אנשי הדקה", Minutemen, שהתפרסמו במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית). ארגונים אלה היו ארגוני נשים, ברובן עקרות בית, שהגיבו במיליטנטיות כלפי כל מה שנראה להן כגילוי של נטייה שמאלה. הן ארגנו קבוצות לימוד, רשתות חברתיות שכתבו מכתבי מחאה לגופי ממשל שונים, ומועדונים פטריוטיים שתיאמו את המאמצים לזהות ולהשמיד כל מה שנראה להן כחתרנות.
קבוצות ימין אלה היו אמנם התשתית למקארתיזם, אך הן לא פעלו לבדן. מנעד רחב של קבוצות, שכונו "הקואליציה של העשוקים" מצאה את המקארתיזם מושך, ולפחות שימושי פוליטית. לקבוצות אלו היו כמה נושאים משותפים: ההתנגדות למדיניות של שותפות בינלאומית, ובמיוחד לארגון האומות המאוחדות; התנגדות לתוכניות רווחה שונות, במיוחד לתוכניות שנוסדו במהלך הניו דיל; והתנגדות לתוכניות שנועדו להגביר את השוויון החברתי בארצות הברית. אלה נתפסו כפוגעות בעקרון החירות, בשם השוויון.
אחד המוקדים של המקארתיזם הפופוליסטי היה אספקת שירותי בריאות ציבורית, במיוחד חיסונים, שירותי בריאות נפשיים, ופלואוריזציה. כל אלה נתפסו כמזימות קומוניסטיות להרעיל או לבצע שטיפת מוח לציבור בארצות הברית. בשלבים שונים לבשה ההתנגדות המקארתיסטית לשיתוף פעולה בינלאומי אופי אנטישמי. גישות אלה הביאו להתנגשות בין קבוצות מקארתיסטיות קיצוניות ובין תומכים בתוכניות בריאות ציבורית. אחד המקרים הבולטים היה סביב "חוק שירותי בריאות נפשיים באלסקה", שהועבר בקונגרס ב-1956. מתנגדי החוק קראו לו "חוק סיביר" והאשימו שהחוק הוא חלק ממזימה קומוניסטית שנועדה לאשפז אמריקאיים ולשטוף את מוחם. בשיא הוויכוח טענה התעמולה נגד החוק כי הוא מהווה חלק ממזימה יהודית, קתולית או פסיכיאטרית להקים מחנות ריכוז על אדמת ארצות הברית, שינוהלו על ידי האו"ם.
תומכי המקארתיזם ראו בו "תנועה שסביבה יוכלו אנשים בעלי רצון טוב ומוסריות איתנה לאחד את שורותיהם". גם הציבור האמריקאי הרחב חש ש"אין עשן בלי אש", ותמך בתנועה. סקר דעת קהל שנערך על ידי מכון גאלופ בינואר 1954 מצא ש-50% מהאמריקאים תמכו במקארתיזם, לעומת 29% ראו בעין לא אוהדת את הסנאטור. ארל וורן, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, העיר שלו היו מעלים את מגילת הזכויות של ארצות הברית להצבעה, היא לא הייתה מתקבלת.
תדמית הקומוניזם.
תומכי המקארתיזם הצדיקו את דרכם בהסתמך על תפיסתם את הקומוניזם, ובמיוחד את המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית. תדמיתה של המפלגה, כפי שהצטיירה בארצות הברית, הייתה של גוף שנשלט לחלוטין על ידי ברית המועצות, כך שלמעשה כל קומוניסט בארצות הברית נשלט ישירות על ידי שירותי המודיעין הסובייטיים. ג'יי אדגר הובר העיר בנאום ב-1950 ש"חברי המפלגה הקומוניסטית, ברוחם ובגופם, הם רכוש המפלגה". דעה זו לא הייתה נחלת שמרנים אדוקים בלבד; ב-1940 דחה האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (American Civil Liberties Union) את בקשתה של אליזבת גורלי פלין להצטרף לשורותיו, בטענה שעצם החברות במפלגה הקומוניסטית די בה כדי לפסול אותה מלהיות חברה בגוף העוסק בחירויות אזרחיות. בתביעות שהגישה הממשלה כנגד חברי המפלגה הקומוניסטית, מתוקף "חוק סמית'" (ראו לעיל), לא נשענה התביעה על מעשים מסוימים או אמירות של הנתבעים, אלא על הנחת היסוד שעצם קבלת עקרונות המרקסיזם-לניניזם יש בה קבלה של מחויבות להפלת השלטון באלימות, והיא חלק אינהרנטי של דוקטרינה זו. משפטים מתוך חוקתה של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית הדוחים במפורש אלימות נדחו כתרמית מכוונת. טענה נוספת הייתה שהמפלגה לא אפשרה לחבריה לפרוש ממנה, ולפיכך גם מי שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית לזמן קצר, גם בעבר הרחוק, עדיין מחשידה אותו בהיותו חבר עכשווי.
תיעוד שנחשף לאחר התפרקות ברית המועצות ופתיחת הארכיונים של ה-KGB, כמו גם חשיפת מסמכי וינונה, מסמכים סובייטיים מוצפנים שיורטו מתקשורת מסווגת על ידי המודיעין הבריטי והאמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה והשנים לאחריה, ופוענחו במשך העשורים שלאחר מכן, מצביעים על כך שחלק מתדמית זו של המפלגה הקומוניסטית בארצות הברית אכן הייתה נכונה, וזו נשלטה לגמרי על ידי מוסקבה.
קרבנות המקארתיזם.
קשה להעריך את מספרם של האנשים שנפגעו כתוצאה ממדיניות המקארתיזם. מספר האנשים שנאסרו עומד על מאות, וההערכה היא שבין 10,000 ל-12,000 איש איבדו את מקום עבודתם. עצם ההזמנה לשימוע בפני אחת הוועדות שעסקו בנושא הייתה לעיתים עילה מספיקה לפיטורים. רבים מבין אלה שנאסרו, הוזמנו לשימוע או פוטרו היו אמנם בעלי קשר כלשהו למפלגה הקומוניסטית, בעבר או באותה עת, עם זאת לרובם המוחלט היה קשר קלוש ופוטנציאל הנזק שהיו יכולים לגרום היה קטן, אם בכלל.
גם אנשים שנחשדו בהומוסקסואליות היו מטרות למקארתיזם. המצוד אחר "סוטי מין", שההנחה לגביהם הייתה שהם חתרניים בטבעם, הביא לכך שאלפים הוטרדו, פוטרו מעבודתם או שנמנעה מהם קבלה לעבודה. היו רבים שהגדירו היבט זה של המקארתיזם כ"בהלת הלבנדר". בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוגדרה הומוסקסואליות כהפרעה נפשית. באווירת האיומים ששררה במהלך המלחמה הקרה, שהועצמה עוד יותר על ידי גורמים פוליטיים שונים, נתפסה ההומוסקסואליות כמגפה חברתית, המציבה סכנה פוטנציאלית לביטחון המדינה. החברה בארצות הברית באותה תקופה ראתה במשפחה את אבן הפינה לחוזק ולשלמות החברה, ולכן הומוסקסואלים שנתפסו כסוטי מין נחשבו כמי שאינם יכולים לתפקד במסגרת משפחתית וכמי שמאיימים להרעיל את החברה. גם ה-FBI הפעיל מעקבים נרחבים כדי לזהות עובדי ממשלה הומוסקסואלים.
השימועים של מקארתי והחקירות כנגד הומוסקסואלים נראו כמונעים על ידי הרצון לזהות יחידים שיכולתם לתפקד כאזרחים נאמנים נפגעה. ג'וזף מקארתי החל את מסעו האנטי-קומוניסטי במיצוב עצמו כמי שמגלם את הערכים האמריקאיים המסורתיים, כדי להפוך לנושא דגל (ממונה מטעם עצמו) של המוסריות החברתית. באורח פרדוקסלי, האשמות על התנהגות הומוסקסואלית לכאורה היו אלה שבישרו על סופה של הקריירה הפוליטית של מקארתי.
כאמור, הרשימה השחורה של תעשיית הקולנוע כללה יותר מ-300 שחקנים, תסריטאים, במאים ועובדים אחרים. הרשימה השחורה אמנם לא הייתה רשמית, אך אלו שהופיעו בה לא היו יכולים לעבוד בתחום בארצות הברית. בכל תעשיית הבידור התקיימו רשימות שחורות, וכך גם באוניברסיטאות, בבתי ספר בכל רמות הגיל, בתחום המשפטים, ובתחומים רבים נוספים. גם בנמלי הים איבדו רבים את משרותיהם: תוכנית לביטחון בנמלים שיזם משמר החופים של ארצות הברית זמן קצר לאחר תחילת מלחמת קוריאה, ומטרתה הייתה למנוע חדירה של סוכנים זרים דרך הים, דרשה שכל עובד שהטעין או פרק סחורה מאונייה אמריקאית, או עבד על סיפונה, יעבור שימוע לבדיקת נאמנותו. השימוע נדרש מכל עובד בכל אונייה, ללא קשר למטען שנשאה או ליעדה. גם בסדרת שימועים אלה הוסתרה זהות המאשימים, ולחשודים לא הייתה דרך לחקור אותם ולעיתים אף לא לדעת את תוכן עדותם. כ-3,000 ספנים וסוורים איבדו את עבודתם בשל תוכנית זו.
רשימה חלקית של נפגעי המקארתיזם.
להלן רשימה של כמה מהאישים הידועים ששמותיהם נכללו ברשימה שחורה או שסבלו מרדיפה כלשהי במהלך תקופת המקארתיזם:
ביקורת והתנגדות.
דעת הקהל בארצות הברית לא הייתה מאוחדת בתמיכתה במקארתיזם, ונשמעו לא מעט התנגדויות וביקורת כלפי המדיניות. בכלל המבקרים היו גם אישים שלא נודעו בהכרח בדעותיהם הליברליות. הנשיא הארי טרומן הטיל וטו על "חוק ביטחון הפנים" של מקארן ב-1950, וטו שבוטל מאוחר יותר על ידי הקונגרס. בדברים שבהם נימק את הטלת הוטו כתב טרומן, ש"במדינה חופשית מענישים בני אדם בשל פשעים שביצעו, אך לעולם לא בשל דעותיהם". עוד לפני חוק זה, ב-1947, הטיל טרומן וטו (שגם הוא בוטל על ידי הקונגרס) על חוק לניהול יחסי העבודה במשק (Labor Management Relations). החוק נועד לכאורה להסדיר את התנהלותם של ארגוני העובדים בארצות הברית, אך בפועל הטיל הגבלות רבות על פעילותם. בין השאר תבע החוק מראשי ארגוני העובדים לחתום על תצהירים בשבועה המעידים כי אינם ומעולם לא היו קומוניסטים. טרומן כתב נגד החוק כי יש בו "הפרעה מסוכנת לחופש הדיבור" וכי החוק "יתנגש עם עקרונות חשובים של חברתנו הדמוקרטית". לאחר שסיים את תפקידו היה טרומן למבקר של מדיניות מחליפו, דווייט אייזנהאואר. בין השאר אמר,
ב-1 ביוני 1950 תקפה הסנאטורית הרפובליקנית מרגרט צ'ייס סמית (ממדינת מיין) את המקארתיזם. את נאומה לסנאט הכתירה בכותרת "הכרזת המצפון", וקראה לשים סוף ל"רצח אופי". היא ציינה . היא אמרה עוד, ש, ויצאה כנגד . שישה סנאטורים רפובליקניים אחרים הצטרפו אליה לגנות את הטקטיקות של המקארתיזם.
אלמר דייוויס, אחד מן הפרשנים והכתבים המוערכים ביותר בשנות ה-40 ושנות ה-50 של המאה ה-20 התבטא לעיתים קרובות כנגד מה שראה כהגזמה של מדיניות המקארתיזם. הוא הזהיר כי תנועות אנטי-קומוניסטיות מקומיות רבות מהוות .
ב-1952 דחה בית המשפט העליון של ארצות הברית ערעור על החלטה של ערכאה נמוכה יותר, ואישר חוק שאיפשר למועצת החינוך של העיר ניו יורק לפטר מורים "חתרנים" שלא עמדו במבחני נאמנות שנערכו להם. השופט ויליאם או דאגלס כתב בדעת מיעוט כי .