כעבור יומיים נפגש הרצל עם האפיפיור פיוס העשירי. הוא לא כרע ברך ולא נישק את ידו המושטת. האפיפיור אמר לו: "אין אנו יכולים להשלים עם התנועה הציונית. לא נוכל למנוע את היהודים מללכת לירושלים, אבל להסכים לכך לא נוכל. היהודים לא הכירו באדוננו, ולכן אין אנו יכולים להכיר בעם היהודי". הרצל חזר על תוכניתו לגבי מעמד המקומות הקדושים, אך האפיפיור קבע כי "ירושלים לא תחזור לידי היהודים", משום שהם "כפרו בישו ועומדים בסירובם להכיר באלוהותו". הרצל אמר לו כי "היהודים נתונים במצוקה איומה" ושהוא זקוק "לארץ בשביל הנרדפים", אך האפיפיור השיב כי אין הכנסייה יכולה לתמוך בזה ואמר: "אנחנו מתפללים לשלום היהודים, הלוואי ויאיר האור בלבם... וכאשר יבואו להתיישב בארץ ישראל, נכין אנו כנסיות וכמרים להטביל את כולם".
לאחר הביקור הרצל כתב ביומנו:
אגודת קדושי פיוס העשירי.
אגודת הקדוש פיוס העשירי נוסדה ב-1970 בידי הארכיבישוף מרסל לפבר ב-1970 כתגובה שמרנית נגד ההחלטות הליברליות שהתקבלו בועידת הוותיקן השנייה (שקראה למודרניזציה ופתיחות בכנסייה כולל דיאלוג בין הכנסייה הקתולית והנצרות האורתודוקסית והפרוטסטנטית וביטול האשמת היהודים ברצח ישו). האגודה חרתה על דגלה התנגדות לכל רפורמה ודורשת לבטל את החלטות הוועידה, להחזיר את ניהול המיסה לשפה הלטינית בלבד, להשיב את החלקים מהנוסחים הליטורגיים הכוללים תביעה אל היהודים להתנצר שהוצאו מספר התפילות בעקבות הוועידה ועוד. פטרון האגודה נבחר להיות פיוס העשירי מכיוון שנודע בשמרנותו האדוקה ובהתנגדותו לכל רפורמה.
ב-30 ביוני 1988, יחד עם בישוף ברזילאי, קידש לפבר ארבעה בישופים: טריסייה דה מלרי (Tissier de Mallerais), אלפונסו דה גלרטה (Alfonso de Galarreta), ברנרד פליי (Bernard Fellay) ומכחיש השואה ריצ'רד ויליאמסון. למחרת הכריזה מועצת הבישופים של הקוריה הרומאית שהצעד היה סכיזמטי (יוצר קרע בכנסייה) ושששת האישים המעורבים מנודים מהכנסייה הקתולית. ב-2 ביולי הוציא האפיפיור יוחנן פאולוס השני את הצו "Ecclesia Dei" (כנסיית האלוהים) המפציר בלפבר ואנשיו לחזור לחיק הוותיקן ומנדה אותם מן הכנסייה אם יסרבו. לשם הטיפול באגודה הוקמה אף נציבות מיוחדת בקוריה הרומאית, נציבות Ecclesia Dei. במרץ 1991, לאחר מותו של לפבר, התמנה ויליאמסון לראש האגודה.
ב-1 בינואר 2009 ביטל האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר את נידוי ארבעת הבישופים, צעד שגרר ביקורת עזה, בעיקר עקב ביטול הנידוי של מכחיש השואה ריצ'רד ויליאמסון. דעותיו של ויליאמסון נתמכו בין היתר על ידי פעיל אגודה נוסף פלוריאנו אברמוביץ' שבהמשך הוצא מחוץ לשורות הארגון. ב-2012, לאחר שבית משפט גרמני הרשיע את ויליאמסון בהכחשת שואה, ולאחר שסירב לחזור בו מאמירות אנטישמיות, התנערה ממנו האגודה, הדיחה אותו משורותיה ומינתה תחתיו את ברנרד פליי. הדבר פתח פתח למגעים בין האגודה לוותיקן (בפרט המועצה לדוקטרינה של האמונה), לשם מציאת הסדר לאיחוי הקרע. במרץ 2017 הודיע הארכיבישוף גואידו פוזו, ראש נציבות "Ecclesia Dei" בוותיקן, שקרב היום בו ייחתם הסדר עם האגודה. באפריל אותה שנה הודיע האפיפיור פרנציסקוס שטקסי נישואין שייערכו על ידי כמרי האגודה יוכרו על ידי הכנסייה. בינואר 2019 נציבות "Ecclesia Dei" בוותיקן סופחה לתוך הקונגרגציה לדוקטרינה של האמונה, הלא היא האינקוויזיציה.
ילד הסוסים
ילד הסוסים (אנגלית: The Horse Boy) הוא ספר אוטוביוגרפי משנת 2009 מאת רופרט אייזקסון. הספר מספר את סיפורם של רופרט ואשתו כריסטין המחפשים אחר ריפוי עבור בנם האוטיסט, רואן.
בתחילה חיפשו ההורים דרכים שונות לעזור לבנם באמצעות בעלי מקצוע שונים, אך ראו כי אין בכך תקווה. באחד הימים לקח רופרט את בנו רואן לרכב על סוסה ושמה בטסי. החיבור שנוצר בין רואן לסוסה היה מיוחד והיא החלה לחולל אצלו שינוי. במטרה להמשיך את הריפוי באמצעות סוסים, טסו רואן והוריו למסע בערבות מונגוליה. הם החלו את מסעם ברכב מקרטע שקנו והמשיכו אותו על גב סוסים בחיפוש אחר שבטי שמאניזם מונגוליים העוסקים בריפוי באמצעות טקסים. המסע תועד והפך לסרט שיצא לאקרנים בשנת 2009.
קישורים חיצוניים.
ה-RS-25 שידוע גם בשם "המנוע הראשי של מעבורת החלל" (SSME), הוא מנוע רקטי ששימש במעבורות החלל האמריקאיות וגרסאות ה-RS-25D וה-RS-25E אמורות להיות בשימוש גם ב-SLS כשפיתוחן יושלם. לאחר אסונות מעבורות החלל צ'לנג'ר וקולומביה עבר המנוע מספר שדרוגים ונקרא RS-25D. ב-SLS בגרסאות ה-SLS השונות יש בין 3-5 מנועי RS-25.
בגדי הארץ החדשה
בגדי הארץ החדשה: מדינת ישראל הצעירה בראי הלבוש והאופנה הוא ספר מאת ענת הלמן המשלב מחקר היסטורי וסוציולוגי על מנת לתת תמונה של מדינת ישראל בתהליך התגבשותה כיישות המורכבת מפרטים הנאלצים להתמודד עם האתוסים שבסיס הקמת המדינה, הספר מנתח תהליכים ומגמות שאפיינו את החברה הישראלית בשנותיה הראשונות של המדינה מתוך התבוננות בבגדים שלבשו אזרחיה במקומות שונים במהלך חיי יום יום ובאירועים שונים.
על הכותבת.
ד"ר ענת הלמן מלמדת בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו ובתוכנית ללימודי תרבות באוניברסיטה העברית בירושלים. ספרה הקודם: , זכה בפרס מרדכי איש-שלום מטעם יד יצחק בן-צבי ובפרס יונתן שפירא מטעם האיגוד ללימודי ישראל.
על הספר.
הספר חוקר את התרבות הישראלית במדינת ישראל הצעירה החל מהקמתה ומסוף מלחמת העצמאות בשנת 1949 ועד למבצע קדש בשנת 1956. המחקר נעשה דרך הפריזמה של האופנה וסקירתו מכסה את מרבית את מכלול החיים היהודיים שבמדינת ישראל.
הספר עושה אבחנה בין ביגוד - ה"מצביע על הפן הכללי, המקיף והטכני של כיסוי הגוף, האופנה קשורה לנורמות חברתיות ולפן האסתטי והסגנוני". לבין אופנה שבה "שינוי סגנוני מהיר ותמידי הוא עקרון המפתח של האופנה, והוא המבדילה מדפוסי לבוש אחרים". הלמן מצביעה על שני אבות טיפוס לביגוד בתקופה הנדונה, אחד הוא ה"הדגם הפשוט", אותו היא מזהה עם הצברים, כיורשו של הדגם החלוצי. זו "'אופנת-נגד' שהביעה את הערכים הממלכתיים ההגמוניים של פשטות, שוויון, עבודה והתיישבות". פריטי הלבוש המוכרים מדגם זה הם בגדי החאקי, סנדלים תנ"כיים, כובע טמבל וכובע גרב, ולעיתים כאפייה על צוואר צורת ביגוד שהספר מגדיר כמדים. לתתי קבוצות של ביגוד זה מוקדשים פרקים מפורטים אשר כוללים דיון בדרך הלבוש בקיבוצים והבגדים שאפיינו את מדיניות הקיצוב.
אל מול הדגם הפשוט מציב המחקר את "הדגם המהוגן". שניסה לחקות את האופנה העירונית המערבית, דגם זה שהתחיל מעמדת נחיתות מול הביגוד הפועלי-חלוצי הפך למוביל הטון במקביל לתזוזה הפוליטית והחברתית בכל מישורי החיים בחברה הישראלית. הדגם המהוגן הוא המוצא והביטוי של התשוקה להדגשת האינדיבידואלי. עם התהפכות המאזניים נותר הדגם הפשוט ב"שמורות טבע" של תנועות הנוער וצה"ל.
המחקר משתמש להדגשת ממצאיו בכמאה ושמונים צילומים וקריקטורות מהתקופה הנדונה, כתבות בעיתונים ובמגזינים ולצידם כרזות, גלויות ופרסומות המשקפות את המגמות והלכי הרוח בשוק האופנה העברי ובהשתקפות - בכלכלה בשפה ובהשקפת העולם. דרך מקרה החקר הישראלי, דן הספר בתופעת הביגוד בכללה: בהבדלים בין ביגוד לאופנה, בחלקו של הלבוש ביצירת הגמוניה, ביחסים שבין אופנה ובין אופנות-נגד, בהשפעות מן העולם הגדול, ובדרכים שבהן מסמן הביגוד שייכות מגדרית, חברתית, מקצועית, דתית ואתנית, לאומית וקוסמופוליטית.
בפרק האחרון מוצג הניסיון לגבש אופנה בעלת מאפיינים מקומיים, שהגיע לשיאו ביצירות של חברת משכית שהייתה חברה ממשלתית לייצור ושיווק אוּמנות מקומית בתחומי הטקסטיל, הצורפות ועבודות עץ זית שפעלה בישראל בין 1954 ו-1994. עבודות משכית, שהתבססו על דגמים ומסורות שהביאו עולי עדות המזרח הפכו ברבות השנים לשם נרדף לאומנות ישראלית מקורית בפרט בתחומי צורפות התכשיטים וכלי היודאיקה, האריגה, הרקמה, הסריגה ועיצוב האופנה ששילבו פולקלור עם עיצוב מודרני.
במאמר ביקורת שפורסם באתר חדשות מחלקה ראשונה ומצוטט באתר המוציא לאור כותבת יעל ויילר ישראל:
הלוואי (שיר)
הלוואי הוא פזמון שכתב אהוד מנור והלחין בועז שרעבי עבור תחרות קדם-אירוויזיון 1986. השיר הוגש לתחרות שנה קודם לכן, אך לא התקבל.
בתחרות עצמה הגיע השיר למקום האחרון וזכה בנקודה אחת בלבד, אולם ברבות הימים הפך לשיר אהוד שזכה לגרסאות כיסוי שונות. בייחוד התפרסם ביצועה של יהודית רביץ לשיר, במופע "פעמוני היובל" בעיבודו של אבנר חודורוב. השיר נכלל באלבומו החמישי של שרעבי, "משאלה" שיצא ב-1987, באלבום האוסף את לי לילה שיצא ב-1993, ובאלבום "געגוע" של יהודית רביץ שיצא בשנת 2000. בשנת 2021 בוצע חידוש (בעיבוד מחודש) על ידי הזמר אבי אילסון בפרויקט של כאן מורשת בו זמרים חסידיים מבצעים שירים ישראלים.
מילות השיר מביעות משאלה לשגשוג, אחדות ושלום:
טייסת 3
חוניו השני
חוניו השני (המאה ה-3 לפנה"ס) היה כהן גדול מבית חוניו בבית המקדש, בנו של הכוהן הגדול שמעון הראשון.
חוניו היה צעיר לימים כשנפטר אביו ולכן לא התמנה לתפקיד הכוהן הגדול. את שמעון אביו ירש אלעזר אחיו של שמעון, ולאחר שהוא נפטר, נמסר התפקיד למנשה שהיה גם הוא אחיו של שמעון. רק לאחר פטירתו התמנה חוניו לתפקיד.