ויצמן נפטרה בתל אביב בכ"ד בחשוון תש"ך, ונקברה בבית העלמין קריית שאול. היא הותירה אחריה בן, מיכאל - מהנדס בעיריית ירושלים ולאחר מכן מהנדס גשרים במע"צ, ובת, ישראלה - פסנתרנית ומורה בקונסרבטוריון רון שולמית ואשת השחקן מאיר מרגלית.
חיה ויצמן-ליכטנשטין
משפט פליק
משפט פליק, ובשמו הרשמי: ארצות הברית נגד פרידריך פליק ואח' (באנגלית: , היה החמישי מבין שנים-עשר משפטי נירנברג הנוספים אשר התקיים בבית דין צבאי אמריקאי שישב בהיכל הצדק בנירנברג, גרמניה, עם תום מלחמת העולם השנייה. היה זה הראשון מבין שלושה משפטים של תעשיינים בולטים בתקופת גרמניה הנאצית. שני המשפטים האחרים אשר עסקו בתעשיינים נאצים היו משפט אי גה פארבן ומשפט קרופ.
הנאשמים במשפט זה היו פרידריך פליק וחמישה מנהלים בולטים בקבוצת החברות של פליק (בגרמנית: Flick Kommanditgesellschaft; בראשי תיבות: Flick KG). האישומים היו העסקת כוח אדם בתנאי עבדות וביזה. פליק ומנהלו הבכיר ביותר, אוטו שטיינברינק, הואשמו אף בחברות ב"מעגל החברים של הימלר". מעגל החברים היווה קבוצה של תעשיינים ובנקאים גרמנים רבי השפעה - אשר נוסד בשנת 1932 על ידי וילהלם קפלר ואשר עליו השתלט הימלר בשנת 1935- למטרת מתן תמיכה כלכלית לנאצים. חבריו תרמו מדי שנה כמיליון רייכסמרק אשר עמדו בחשבון מיוחד לרשותו של הימלר.
שופטי בית הדין במשפט פליק היו צ'ארלס ב. סירס, נשיא בדימוס של בית המשפט לערעורים במדינת ניו יורק, ויליאם סי. כריסטיאנסן, שופט בדימוס של בית המשפט העליון של מינסוטה, פרנק נ. ריצ'מן, שופט בדימוס של בית המשפט העליון באינדיאנה, וריצ'רד ד. דיקסון, אשר שימש שופט מחליף והיה שופט בדימוס של בית המשפט העליון בקרוליינה הצפונית.
התובע הראשי במשפט היה בריגדיר גנרל טלפורד טיילור. כתב האישום הוגש לבית המשפט ב-8 בפברואר 1947 ותוקן ביום 18 במרץ 1947. המשפט נפתח ב-19 באפריל והתנהל עד 22 בדצמבר 1947. פרידריך פליק נידון לשבע שנות מאסר, שני נאשמים נוספים נידונו לתקופות מאסר קצרות יותר, ושלושת הנאשמים הנותרים זוכו בדין.
האישומים.
הנאשם טרברגר לא הועמד לדין באישום מספר 2. פליק, שטיינברינק וקלטץ' הועמדו לדין באישום מספר 3, פליק ושטיינברינק הועמדו לדין באישום מספר 4, בעוד שרק שטיינברינק, אשר היה קצין בכיר (Brigadeführer) באס אס, הועמד לדין באישום מספר 5. זאת לאחר שבית הדין הצבאי הבינלאומי במשפטי נירנברג קבע כי האס אס הוא ארגון פשע.
הנאשמים.
שטיינברינק מת בשנת 1949 בעודו בכלא. פרידריך פליק וברנהרד וייס ריצו רק תקופות קצרות במאסר ושוחררו בחנינה. עושרו המופלג של פרידריך פליק לאחר שחרורו רק הלך וגדל והוא היה לאדם העשיר ביותר בגרמניה המערבית בתקופת המלחמה הקרה. בין השאר, היה מבעלי תאגיד דיימלר-בנץ. הרשעתם של פליק ואחיינו וייס הוצנעה בגרמניה בשנים שלאחר משפטי נירנברג והם זכו לעיטורים ולכבוד במולדתם.
דאפר יוסף
דאפר יוסף (בערבית: ظافر يوسف; נולד ב-19 בנובמבר 1967) הוא מלחין, זמר ונגן עוד ממוצא תוניסאי.
ביוגרפיה.
יוסף נולד בטבולבה שבתוניסיה. החל את הקריירה המוזיקלית שלו בגיל 10 כאשר הוזמן לשיר שירים אסלאמיים-סופיים בחתונות שהתקיימו בעירו.
עם הזמן קנה לעצמו מוניטין ברמה המקומית בשל איכויות הקול שלו, והוזמן מספר פעמים להופיע ברדיו מונסתיר.
בעודו תלמיד במדרסה אסלאמית נהג להאזין בסתר לרדיו וגילה את סגנון הג'אז. ב-1990 עזב את תוניסיה והיגר לאוסטריה, המדינה היחידה שהייתה מוכנה לקבל אותו ללא ביורוקרטיה מסובכת בנושא הויזה. חסר ממון התיישב תחילה בגראץ, לאחר מכן עבר להתגורר בווינה, ומשם נדד לברצלונה, ברלין וניו יורק, עד שחזר לאוסטריה.
אלבום הבכורה שלו "מלאכ" (Malak) יצא ב-1999 וזכה להצלחה יחסית. עם זאת, הוא המשיך להתגורר בבתי מלון שונים ברחבי העולם ולא התיישב בבית משלו. ב-2002 התחתן ועבר להתגורר בפריז. בשנה זו הוציא את אלבומו "אלקטריק סופי", שבעקבות הצלחתו יצא למסע הופעות נרחב באירופה.
יוסף הוציא חמישה אלבומים משלו, ונוסף על כך ביצע מספר שיתופי פעולה עם מוזיקאים כגון החצוצרן הסרדיני פאולו פרזו, הגיטריסט הנורווגי איווינד אראסט, הפסנתרן הקובני עומר סוסה והפסנתרן האמריקאי אורי קיין.
יוסף טען כי הוא נמשך למוזיקה הודית ומוזיקה נורדית. במוזיקה שלו ניתן למצוא השפעות מזרחיות ממוזיקה סופית ומיסטית והשפעות מערביות ממוזיקת הג'אז וממוזיקה אלקטרונית. באופן כללי, ניתן לאפיין את המוזיקה שלו עם סגנון הג'אז-פיוז'ן האתני.
יוסף היה מועמד למספר פרסים מוזיקליים בתחום האוונגרד והג'אז.
בפברואר 2011 הופיע בחיפה יחד עם טריו ג'ובראן.
די.בי.סי פייר
די. בי.סי פייר (באנגלית: DBC Pierre; נולד ב-1961) הוא שם העט של הסופר הדרום אוסטרלי פיטר וורן פינלי, המתגורר כיום באירלנד.
חייו.
פייר נולד בבריינלה הישנה המצויה בדרום אוסטרליה. שם העט שלו מורכב מראשי התיבות באנגלית DBC (מלוכלך אבל נקי) השם פייר הוא כינוי שהוענק לסופר בילדותו על ידי חבריו, פייר המלוכלך! הייתה דמות מצוירת מתוך סדרת אנימציה בשם סופר 6. אביו היה מרצה באוניברסיטת אדלייד האוסטרלית.
פייר התגורר באוסטרליה, ארצות הברית, אנגליה, ספרד, מקסיקו. משפחתו הייתה אמידה מבחינה כלכלית, מאידך הסופר העיד על עצמו שבמשך שנים היה מכור לסמים ועסק בפעילות פלילית כדי לספק את התמכרותו. הספר "ורנון גוד ליטל" הוא סאטירה ביקורתית אודות תרבות הצריכה והמותגים והאופן שבו אמצעי התקשורת מלעיטים את הצרכנים במידע אשר איש לא טורח לבקר או לבדוק את אמיתותו. ורנון ליטל הוא נער מוזר בן 15 מעיירה נידחת בטקסס ארצות הברית המואשם ברצח 16 תלמידי תיכון על לא עוול בכפו. הוא נידון לגזר דין מוות. משפטו, מאסרו וגזר דינו יוצרים "פסטיבל" תקשורת מאחוריו עומדים ספונסרים ואילי תקשורת. הספר תורגם לשפות רבות והיה לרב-מכר. זכה בפרס מאן בוקר לשנת 2003 בפרס ויטברד לרומן ראשון, בתואר ספר השנה של סן פרנסיסקו כרוניקל, בספר הבולט לשנת 2003 של הניו יורק טיימס ובפרס ג'יימס ג'ויס
בית-הספר לקצינים
ארז שפריר
ארז שפריר (נולד ב-7 בינואר 1964) הוא שחקן, במאי וכוריאוגרף ישראלי.
ביוגרפיה.
ארז שפריר נולד בפתח תקווה. אביו אליעזר תעשיין ואמו זהבה קוסמטיקאית ובעברה רקדה אצל מיה ארבטובה. מגיל שש החל להתאמן בספורט באופן קבוע. בגיל שמונה הוריו התגרשו והוא עבר להתגורר עם אמו ובן זוגה גבריאל בבני ברק. שפריר למד מגיל עשר פסנתר ובהמשך השתתף במגמת התיאטרון של תלמה ילין במגוון הצגות. במשך תקופת לימודיו השתתף במגוון צילומי פרסומת והוא וחבריו ממגמת התיאטרון אף שיחקו בסרט "נועה בת 17" של יצחק צפל ישורון. בתקופת לימודיו הופיע בהצגה בפסטיבל עכו.
בתום לימודיו התקבל ארז שפריר לתיאטרון צה"ל אליו התגייס ביחד עם דרור קרן באוגוסט 1982. במסגרת שירותו הצבאי בתיאטרון צה"ל עבד עם במאי התיאטרון עמרי ניצן, אילן רונן, הלל מיטלפונקט ואיציק ויינגרטן. שיחק בין היתר בהצגה "מחלקה 3 כתה 1", פרי עטו של דליק ווליניץ ובבימויו של איציק ויינגרטן, שהוצגה בזמנו בתיאטרון נווה צדק, בתפקיד דני. המחזה מספר על כיתת חיילים הפושטת על מחנה פליטים. ההפקה התבררה כשמאלנית מדי עבור הצבא ואחרי שלוש הצגות התקבלה הוראה מקצין חינוך ראשי, תת-אלוף יוסף אלדר, שמותר להציג את ההצגה רק בפני מפקדים ורק אחרי הדרכה מתאימה. במקביל לשירותו הצבאי למד שלוש שנים בלט קלאסי ומודרני בסטודיו למחול של להקת בת דור ובבית הספר למחול של מרכז ביכורי העיתים.
עם שחרורו מצה"ל לקח ויינגרטן את שפריר ואת קרן לתיאטרון חיפה, בו הוחתם לעונה, שם שיחק בהצגה "שוליים קשים" של נייג'ל ויליאמס, שעסקה בנערים משכונת מצוקה בבריקסטון, אנגליה. בחיפה המשיך והופיע ב"מקבת'", "גטו" (החליף את שלום שמואלוב בתפקיד שטארק ונסע עם התיאטרון חיפה לסבוב הופעות בארצות הברית) וב"פלסטינית" וכעבור שנת משחק בתיאטרון חיפה הלך ארז שפריר ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב. הוא למד בשלוחת תל אביב של הסטודיו בשנים 1986–1989 והוא בוגר מחזור כ"ד. בכיתתו למדו בין השאר רוני פינקוביץ', אביגיל אריאלי, ואורן נאמן. בשנה השלישית ללימודיו בסטודיו השתתף בהצגה "סטניסלבסקי, סטניסלבסקי, סטניסלבסקי" בתור בן דמותו של ניסן נתיב, מנהל הסטודיו למשחק הקרוי על-שמו.
בתום לימודיו יצר ארז שפריר ביחד עם רוני פינקוביץ', שלמד איתו בתלמה ילין ובניסן נתיב את "פרודו", הצגה שהועלתה ב"תיאטרון הבטון" באזור התעשייה ברמת גן, ההצגה הצליחה אמנותית, אבל נכשלה מסחרית. היא שוחקה כולה בשפת הג'יבריש ושיחקו בה רחל שור, סיגל פרחי, רותי שמואלוב, נועה גולדברג, אבשלום לוי, יוחנן הרסון, וערן בן-זאב. ההצגה מספרת על ארוחת ערב של אנשי צמרת שההזיות והתשוקות מציפות אותם והחיים הפנימיים מתערבלים בחיים המעשיים והופכים אותם על פיהם.
במקביל לתקופה בה שיחק ב"פרודו" נכנס לקאמרי כשחקן מחליף ב"גם הוא באצילים" והחל להשתתף בפרויקט הצעירים של ניסן נתיב והקאמרי, שם גילם את הברון טוזנבאך ב"שלוש אחיות" של צ'כוב בבימויו של אהרון אלמוג. אחר כך שיחק את החתן המיועד "דיאפוארוס" בהצגה "החולה המדומה" של מולייר בבימויו של מיכאל גורביץ'. שפריר עבר לתיאטרון הבימה שם שיחק את הופס ב"הופס והופלה" מאת חנוך לוין בבימויו של אורי פסטר. אחר כך חזר לקאמרי לפרויקט הצעירים ושיחק את "טרזיאס" ב"אנטיגונה" של סופוקלס, בבימויו של מיכאל גורביץ'. במהלך החזרות להצגה זאת נפטרה אימו זהבה. במסגרת קבוצת הצעירים גם השתתף במופע הבידור "מעופפי רשפון 2" שהועלה בפסטיבל עכו. אחר כך עבר לתיאטרון באר שבע שם שיחק בהצגה "מעקב באפילה" שכתב וביים רוני פינקוביץ'.