Treacherous (בעברית: בּוֹגְדָנִי) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבומה הרביעי, "Red". השיר יצא לאור ב-22 באוקטובר 2012, בסמוך לצאת האלבום עצמו, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס.
כבר כשיצא, דיברה עליו סוויפט בריאיון עם "Taste of Country".
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי טיילור סוויפט ביחד עם דן וילסון שגם הפיק אותו. היא הצהירה כי:
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-32 מיליון השמעות.
הצלחה וביקורת.
ברולינג סטון הוא דורג במקום ה-53 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
(בעברית: בּוֹגְדָנִי (גרסתה של טיילור)) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט. ההקלטה החוזרת של סוויפט לשירה "Treacherous" משנת 2012, היא הרצועה השלישית מאלבום ההקלטה החוזרת השני שלה, '; הקלטה חוזרת של אלבומה "Red", משנת 2012. ' יצא לאור ב-12 בנובמבר 2021, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס. סוויפט כתבה את השיר ביחד עם דן וילסון. "" כולל את אותן המילים, ההפקה והמכשור של "Treacherous" המקורי.
אידה גרהרדי
אידה גרהרדי (גרמנית: Ida Gerhardi; 2 באוגוסט 1862 - 29 ביוני 1927) הייתה ציירת המודרניזם הקלאסי. בין השנים 1891–1913 היא שהתה בעיקר בפריז. רבות מיצירותיה נוצרו במהלך תקופה זו.
חיים.
אידה גרהרדי נולדה בהאגן כבתם של הרופא אוגוסט גרהרדי (1831–1869) ומתילדה (1840–1917), לבית דיקמן. לאחר מותו המוקדם של האב בשנת 1869, עברה המשפחה להתגורר אצל קרובי משפחה בדטמולד, שם למדה האמנית בבית הספר התיכון לבנות. בגיל 28 היא הצליחה לממש את רצונה ללמוד ציור. תחילה למדה בשנת 1890 באקדמיה לנשים של התאחדות האמנים במינכן, בעיקר אצל ציירת הנוף טינה בלאו.
בשנת 1891 נסעה לפריז, שם למדה בשנים שלאחר מכן באקדמיה קולארוסי, בית ספר פרטי שהיה פופולרי במיוחד בקרב נשים צעירות וסטודנטים זרים, מכיוון שהאקדמיה הממלכתית הייתה קשה לגישה עבורן. היא הייתה ידידה קרובה עם הציירת ילקה רוזן ובעלה לעתיד, המלחין פרדריק דיליוס, שלהופעותיו המוזיקליות היא ניהלה קמפיין בגרמניה. מאז שנת 1900 הייתה בקשר עם הפסל אוגוסט רודן וקצת אחר כך הצטרפה לחוג האמנים בבית הקפה דו דום שבמונפרנס. היא נחשבת בין הציירים של פריז. בגרמניה היא טיפחה חברות האמנים קתה קולוויץ, אוטיליה רדרשטיין, מריה סלבונה, פרידריך אהלרס-הרמן, פרנץ נלקן וכן עם אספני האמנות והיסטוריוני האמנות וילהלם אודה, אוטו אקרמן ולטר קייסבאך.
גרהרדי הייתה מעורבת בתיווך של יצירות אמנות, מכירתן וארגון תערוכות. היא הציגה את מייסד מוזיאון האגן קרל ארנסט אוסטהאוס בפני רודין ואריסטיד מייול ותיווכה ברכישות למוזיאון שלו בהאגן, מוזיאון אוסטהאוס הנוכחי. בשנת 1907 ארגנה תערוכה של אמנות צרפתית בברלין ובשנת 1910 תערוכה של אמנות גרמנית בפריז. היא נסעה ללייפציג, ברלין, ויימאר והאגן לצורך חינוך אמנות ודיוקנאות.
אידה גרהרדי הייתה חברה באיגוד האמנים הגרמני. היא יוצגה עם עבודותיה בתערוכות בפריז בסלון דה הבינלאומי לאמנויות יפות (1910) [5], בסלון דה אינדפנדנטס ובגרמניה בזצסיון הברלינאי ובזצסיון במינכן.
מסיבות בריאותיות היא נאלצה לוותר על הסטודיו שלה בפריז בשנת 1913 ומאז ואילך התגוררה בלודנשייד בבית המשפחה.
לאחר מותה בשנת 1927, היא נקברה בקבר המשפחתי בדטמולד. מועצת העיר דטמולד הכריזה על קברה בבית העלמין הישן כקבר של כבוד בשנת 2013.
היא השאירה מכתבים שפורסמו לראשונה על ידי אנגרט ריטמן בשנת 1993.
יצירה.
בתחילה התרכזה אידה גרהרדי בציור נוף, שהיה קרוב לסגנון בית הספר ברביזון, שהיה כבר אימפרסיוניסטי בלכידת האור והאווירה. ואז היא התמחתה יותר ויותר בפורטרטים. בתחילה היא ציירה באופן מסורתי בצבעים כהים ומאופקים, אך כבר בשנת 1896 לוח הצבעים התבהר, הצביעה נעשתה בהירה יותר.
דיוקנאותיהם של חבריה האמנים כמו המוזיקאים ארתור ניקיש (1899), פרדריק דיליוס (1912) ופרוקיו בוסוני או הצייר כריסטיאן רולפס (1906) וכן מייסד המוזיאון קרל ארנסט אוסטהאוס ( 1903).
עם דיוקנאות עצמיים מכל תקופת היצירה, היא תיעדה את מצבה ואת מעמדה החברתי כאישה באמנות.
משמעותיות הן תמונותיה ממקומות הבילוי הפריזיים כמו "בל בולייר", בה ביקרה בין השנים 1903–1905, בין השאר יחד עם קתה קולוויץ. רישומים רבים נוצרו שם כבסיס לעבודותיה. ישנן בעיקר סצינות ריקוד באולמות מוארים, אך גם רפרודוקציות של פאבים קודרים. היא כמעט לא הורשתה לבקר במקומות כמו הפאבים שציירה. גרהרדי הייתה אפוא חלוצה בתולדות האמנות - אף אישה לפניה לא ציירה נושא זה.
בשנת 1905 אידה גרהרדי ציירה תמונות שונות של הים בביאריץ. בנוסף לדיוקנאות, ציירה גם נופי עיר, תמונות ז'אנר וטבע דומם, במיוחד בתקופה המאוחרת. בסביבות 1900.
למרות נטיותיה להפשטה, היא תמיד נותרה מחויבת לאובייקט ואפיון האנשים נותר עקרון מרכזי בעבודותיה.
האי לואו
נתן קליפורד
נתן קליפורד (באנגלית: Nathan Clifford; ) היה פוליטיקאי, דיפלומט ושופט אמריקאי.
קליפורד כיהן כחבר בית הנבחרים של מדינת מיין וכתובע הכללי שלה. לאחר מכן הוא היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מיין. בממשלו של הנשיא ג'יימס פולק הוא כיהן כתובע הכללי של ארצות הברית. לאחר מכן הוא נשלח לשרת כשגריר ארצות הברית במקסיקו. במסגרת תפקידו זה הוא חתם על הסכם גואדלופה אידלגו. הקריירה שלו הגיעה לשיאה בשירות ארוך כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
קליפורד הוא אחד מרשימה לא ארוכה של אישים שכיהנו בכל שלוש זרועות הממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
ראשית חייו.
נתן קליפורד נולד ברמני, ניו המפשייר לכומר נתניאל קליפורד ולרעייתו לידיה לבית סימפסון. הוא היה הבכור והבן היחיד מבין שבעת ילדי המשפחה. משפחתו הייתה משפחה ממוצא יאנקי ותיק. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים בעיירת הולדתו ולאחר מכן למד באקדמיית האברהיל שבניו המפשייר ולבסוף בבית הספר האמפטון.
ראשית הקריירה.
לאחר שעסק לזמן מה בהוראה, למד קליפורד משפטים בהדרכתו של ג'וזייה קווינסי השלישי וב-1827 התקבל ללשכת עורכי הדין של מיין ופתח את משרד עורכי הדין הראשון שלו בניופילד שבמיין.
בשנים 1830–1834 כיהן קליפורד כחבר בית הנבחרים של מיין ובשנתיים האחרונות לכהונתו כיהן גם כיושב ראש הבית. לאחר מכן ועד ל-1838 הוא כיהן כתובע הכללי של מיין ומשם עבר לפוליטיקה הארצית.
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
התמודדותו הראשונה של קליפורד למשרה בפוליטיקה הארצית הייתה לסנאט של ארצות הברית, אך הוא הפסיד בבחירות. לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן כחבר בו בשנים 1839–1843.
בוושינגטון די. סי. הוא דבק בקו המפלגתי של הדמוקרטים והיה תומך נלהב של ממשל מרטין ואן ביורן. קליפורד התנגד להעלאת מיסים, תמך בביצוע עבודות ציבוריות, תמך בבנקאות מטעם המדינות ובקיצוץ הוצאות הממשל הפדרלי. הוא גם מתח ביקורת על מתנגדי העבדות, באומרו שכוונותיהם טובות אך גינה את מעשיהם המרושעים והמסיתים בפוליטיקה.
בשל חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה וחיכוכים פוליטיים לא התמודד קליפורד לבחירה מחדש ב-1842.
התובע הכללי של ארצות הברית.
ב-1846 מינה נשיא ארצות הברית ג'יימס פולק את קליפורד כתובע הכללי של ארצות הברית, לאחר שקודמו בתפקיד, ג'ון מייסון שב לכהונה שנייה כמזכיר הצי. בתפקיד זה כיהן קליפורד מאוקטובר אותה שנה ועד מרץ 1848.
שגריר במקסיקו.
קליפורד התפטר מתפקידו כתובע כללי כדי להתמנות כשגריר ארצות הברית במקסיקו. בתפקיד זה הוא כיהן ממרץ 1848 ועד ספטמבר 1849. הוא היה זה שסידר את חתימתו של הסכם גואדלופה אידלגו, שעל פיו הפכה קליפורניה לחלק מארצות הברית. בחירתו של זאכרי טיילור כנשיא מטעם המפלגה הוויגית הובילה לסיום כהונתו של קליפורד כשגריר והוא שב לארצות הברית וחידש את עיסוקו בעריכת דין בפורטלנד, מיין.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
מינויו.
ב-9 בדצמבר 1857 מינה הנשיא ג'יימס ביוקנן את קליפורד כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של בנג'מין רובינס קרטיס שהתפטר.
מינויו של קליפורד התרחש בחודשים שלאחר פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד ועורר מחלוקת קשה. כחבר ותיק במפלגה הדמוקרטית סימנו אותו מתנגדיו כדו-פרצופי - איש הצפון עם רגשות חיוביים כלפי הדרום. מתנגדי העבדות בסנאט התנגדו בתקיפות למינויו של קליפורד בשל עברו כתומך עבדות. הם השעו את אישור מינויו במשך 34 ימים, אך לא עלה בידם לחסום אותו כליל. ב-12 בינואר 1858 אושר מינויו ברוב צר של 26 תומכים מול 23 מתנגדים. ללא התלכדות הסנאטורים הדמוקרטים סביב מועמדותו, היעדרותם מההצבעה של שניים ממתנגדיו ושינוי דעתו של אחד הסנאטורים הדמוקרטים ברגע האחרון, מינויו לא היה מאושר.
כאשר הצטרף קליפורד לבית המשפט העליון ב-1858, כל השופטים למעט אחד היו מזוהים עם המפלגה הדמוקרטית. ב-1872 כבר לא כיהן בבית המשפט אף אחד מעמיתיו הדמוקרטים והשופטים שהיו בעלי זיקה למפלגה הרפובליקנית נטו להצביע בניגוד לדעתו עד לתום כהונתו בבית המשפט. בשל כך כחמישית מכל פסקי הדין שכתב קליפורד היו בדעת מיעוט. הוא כתב את דעת הרוב ב-398 תיקים. פסקי הדין שלו היו מאמרים משפטיים מקיפים ולעיתים נמתחה ביקורת על אורכם ועל חריגתם מנושא התיק.
השקפותיו המשפטיות.
לעיתים קרובות יצא קליפורד בהכרזות פילוסופיות בנוגע לחוקת ארצות הברית, אך הוא האמין בהתוויית קו ברור בין סמכויות הממשל הפדרלי לבין סמכויות המדינות.