יוסף בורג היה נשוי משנת 1943 לרבקה לבית סלונים, ילידת חברון וניצולת טבח חברון (בגיל 8 ניצלה עם אביה, אמה ואחותה בידי שכן ערבי בשם אבו שאקר); היא הייתה בתם של חיה צביה שרה'זון ושל הרב יעקב יוסף סלונים (שנפטר בשנת 1937), הרב הראשי האשכנזי של היישוב היהודי בחברון, נצר לר' שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד. אחיה היה אליעזר דן סלונים.
לבני הזוג בורג נולדו שלושה ילדים: צביה, עדה-לאה ואברהם. במשך עשרות שנים התגוררה משפחת בורג בווילה לאה שבשכונת רחביה בירושלים. בנם, אברהם בורג, היה יושב ראש הכנסת ה-15 ומראשי מפלגת העבודה. חתנם, פרופ' מנחם בן-ששון, בעלה של בתם עדה, כיהן כחבר כנסת בכנסת השבע עשרה מטעם סיעת קדימה וכנשיא האוניברסיטה העברית. בתם צביה פשחור, חברת קיבוץ עין הנצי"ב, נפטרה ממחלה קשה בשנת 1993, בגיל 48.
רבי חיים מבריסק
גד מנלה
גד "גדי" מָנֵ֫לָה (ז' בשבט תש"ו, 9 בינואר 1946 - 26 ביולי 1968) היה קצין המבצעים של חטיבת הבקעה בשנות ה-60, ונהרג בעת מרדף אחר מחבלים באזור פצאל. בעל עיטור העוז.
קורות חיים.
מנלה נולד בקיבוץ תל יצחק, שהוריו נמנו עם מייסדיו. ביולי 1963 התגייס לצה"ל במסגרת גרעין של הנח"ל שיצא לכפר גליקסון, והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר, ואחר כך מונה למפקד מחלקה בצנחנים. מנלה נהג להטיל על חייליו משימות קשות על מנת לחשלם כראוי לקראת הקרב. יש על כך סיפורים רבים בעל-פה, שסופרו בין חייליו במשך השנים. תיאור ספרותי של היחידה מופיע ברומן האוטוביוגרפי "שני חיי יעקב", מאת יעקב בוצ'ן, שהיה סמל המחלקה בפיקודו של מנלה, וכן ברומן "הענקים וילדי השמש" שכתב אוריאל זוהר בן קיבוץ תל יצחק, שהכיר את מנלה מקרוב, בחייו.
על חלקו בפעולת כראמה, ב-21 במרץ 1968, הוענק למנלה עיטור העוז.
במהלך מלחמת ההתשה בבקעת הירדן פעלו אל"ם אריה רגב, מח"ט הבקעה, וסרן גד מנלה במרדפים נגד חוליות שחצו את נהר הירדן וחדרו לגדה המערבית כדי לפגוע בכוחות צה"ל. במרדף שנערך ב-26 ביולי 1968 נהרגו רגב ומנלה. במרדף זה נהרגו גם 8 מחבלים ואחד נפצע ונתפס.
גד מנלה הובא למנוחות בבית העלמין האזרחי שבקיבוצו תל יצחק.
בקיבוץ תל-יצחק הוקם בית-הנצחה לזכרו, "בית גדי", שהיה למועדון ולבית התרבות של המקום. ב"בית גדי", היה מונח העוזי של סרן מנלה ועליו 14 שריטות חרוטות בשורה אחת, כאשר כל אחת מהן מסמלת מרדף. את המרדף ה-15, נראה שלא הצליח לסמן בעצמו. בכניסה לבית התרבות הוצב פסל לזכרו של גד מנלה, מעשה ידיו של נתן רפופורט.
המושב ארגמן בבקעת הירדן מנציח את זכרו בשמו: שם היישוב הוא שילוב של שמו ושמו של אל"ם אריה רגב, שנהרג עמו באותו מרדף, והוא מורכב מראשי תיבות שמם ארג = אריה רגב, גמן = גד מנלה.
גם מחנה גדי בבקעה קרוי על שמו של גד מנלה.
אסרו חג
אסרו חג הוא היום שאחרי כל אחד משלושת הרגלים: פסח, שבועות וסוכות. ביום 'אסרו חג' אין קדושה מיוחדת, אך יש הנוהגים להרבות בו באכילה ושתייה וממשיכים בהם מעט משמחת החג היוצא.
זמנו.
כאמור 'אסרו חג' הוא היום שלאחר החג, לפיכך בארץ ישראל תאריכי אסרו חג הם:
בחו"ל אסרו חג חל לאחר יום טוב שני של גלויות:
מקור השם.
השם שאוב מן המקרא: "אִסְרוּ חַג בַּעֲבֹתִים עַד קַרְנוֹת הַמִּזְבֵּחַ" (). על רובד הפשט הוא מבואר כך: קישרו את קרבן החג בחבלים והביאוהו אל המזבח. אך בתלמוד דרשו פסוק זה בצורה אחרת לפיה פירושו: אגדו את החג לימי החול באכילת מאכלים מכובדים ויחשב לכם כאילו הקרבתם קרבן על המזבח.
בתלמוד הירושלמי נקרא איסרו חג בשם "בריה דמועדא" – שפירושו הוא: "בנו של המועד":
מנהגי היום.
מנהג להרבות קצת באכילה ושתיה.
הרמ"א כתב: נוהגים להרבות באסרו חג באכילה ובשתייה. חז"ל דרשו על הפסוק "אסרו חג בעבותים עד קרנות המזבח" ש"כל העושה איסור (תוספת) לחג באכילה ושתייה, מעלה עליו הכתוב כאילו בנה מזבח והקריב עליו קורבן" ().
רבי ישראל אנקווה בספרו מנורת המאור הביא שני טעמים למנהג האכילה והשתייה באסרו חג:
בספר תורה לשמה מוכיח את אחד השואלים על כך שאין נזהרים בעירו בכבוד 'אסרו חג':
איסור תענית.
נוהגים שלא להתענות באסרו חג ואין אומרים בו תחנון. בתלמוד הירושלמי (מסכת עבודה זרה ), לומדים זאת מעזרא ונחמיה בהכרזתם על צום וחגירת (לבישת) שק בכ"ד בתשרי (), ולא יום קודם, בכ"ג תשרי, אסרו חג שמיני עצרת.
ייתכן שבזמן נחמיה הקפידו שלא להקריב את קרבנות המוספים של החגים בשבת אלא לדחותם למחר ולא ספרו את יום השבת כאחד משבעת ימי החג ולכן תמיד חל שמיני עצרת בכ"ג בתשרי.
תחנון.
נוהגים שלא לומר תחנון באסרו חג, ואפילו בקהילות שנוהגים לחזור לומר תחנון מיד אחרי אסרו חג של סוכות ושבועות. בקצת קהילות, נוהגים גם שלא לומר למנצח באסרו חג.
יוסף שלום אלישיב
הרב יוסף שלום אלישיב (א' בניסן ה'תר"ע, 10 באפריל 1910 – כ"ח בתמוז ה'תשע"ב, 18 ביולי 2012), היה למדן אוטודידקט ופוסק הלכה נודע. הנהיג את הציבור הליטאי לאחר פטירת הרב שך.
תולדות חייו.
נולד בעיר שאוול שבליטא כבן יחיד להוריו לאחר 17 שנות נישואין. סבו מצד אמו, חיה מושא, היה המקובל רבי שלמה אלישיב (עליאשאוו), מחבר הספר הקבלי "לשם שבו ואחלמה". אביו היה הרב אברהם לוינסון, רבה של הומל, והם העתיקו את מגוריהם לשם משאוול כשהיה כבן שנה. בילדותו שימש כסופר של סבו, לאחר שעיניו של הסב כהו. בשנת תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל עם משפחתו אשר השתקעה בשכונת מאה שערים בירושלים. לצורך העלייה שונה שם המשפחה בעצת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ל"אלישיב", כשם נעוריה של אמו, על מנת לקבל סרטיפיקט משפחתי אחד. הרב קוק סייע למשפחה בהשגת הסרטיפיקט.
לאחר עלייתו לארץ ישראל למד תורה באופן עצמאי בבתי מדרש בירושלים. נהג להתייעץ בנושאים הלכתיים עם הרב קוק ולהשתתף בסעודה שלישית שנערכה בביתו. בכ"ח באדר שנת תר"ץ (1930), בגיל 20, נישא לשיינה חיה, בתו של הרב אריה לוין (נפטרה בי' בתמוז תשנ"ד (19 ביוני 1994)). הרב קוק שידך את בני הזוג ועודד את הרב לוין להסכים לשידוך. הוא אף סידר את חופתם. הרב קוק גם היה הסנדק של בנם הבכור, משה. בשנת תרצ"ח (1938) הוא הוסמך לרבנות על ידי הרב זליג ראובן בנגיס, ראב"ד העדה החרדית בירושלים.
משנת ת"ש (1940) נמנה עם רבני בית המדרש "אוהל תורה" שבראשות הרב שמואל יצחק הילמן. הרב אלישיב כיהן במשך שנים רבות, מיום פטירת אביו, כרב בית הכנסת "תפארת בחורים" בשכונת מאה שערים בירושלים. הוא השתתף בתפילות בית הכנסת ומסר בו שיעור גמרא מדי יום. עם זאת, לא מילא את התפקידים המקובלים של רב בית כנסת, כגון נשיאת דרשות שבת הגדול ושבת שובה, מכירת חמץ של מתפללי בית הכנסת וכדומה. בעשור הראשון של המאה ה-21, עקב חולשתו של הרב אלישיב, עבר להתפלל בבית כנסת במבנה יביל שהוצב במיוחד בסמוך לביתו, ובו מסר את השיעור.
בראשית ימי המדינה מונה הרב אלישיב למשרת רב העיר רמלה, אך לאחר זמן קצר התפטר מתפקידו. בח' בכסלו ה'תשי"א (3 בדצמבר 1950) מונה בידי הרבנים הראשיים לישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל לדיין בבית הדין הרבני האזורי בירושלים לאחר שהגיש לרב הרצוג תשובה בהלכות עגונות, שהרשימה את הרב הרצוג. בהמשך מונה לדיין בבית הדין הרבני הגדול, תחילה במינוי זמני לתקופה של כחודשיים בתשט"ו, בכ"ג בתמוז תשט"ו (18 באוגוסט 1955), ובמינוי קבוע החל מו' באייר ה'תשט"ו (17 באפריל 1956). הוא כיהן במשרה זו עד ז' בחשוון ה'תשל"ג (15 באוקטובר 1972). הרב אלישיב כיהן גם כיו"ר הוועדה הבוחנת של הרבנות הראשית לישראל לעניין מתן תעודות כושר לדיינות.
בעקבות היבחרו של הרב שלמה גורן לרב הראשי לישראל ולנשיא בית הדין הרבני הגדול, ובעקבות פולמוס פסק דין האח והאחות, פרש הרב אלישיב מבית הדין. עם זאת, הורה לאחרים שלא לפרוש מהרבנות במקום שלא נבחר מועמד ראוי בעיניו.
בשנות ה-80 וה-90 התבלט כפוסק הלכה, ולצד הרב שלמה זלמן אוירבך כונה "פוסק הדור".
לאחר פטירת הרב שך היה למנהיג הרוחני של הציבור הליטאי בישראל ולסמכות העליונה של מפלגת דגל התורה.
בשנת 2003 עבר ניתוח חירום לתיקון עורק ראשי לאחר שהיה נתון בסכנת חיים מיידית. כדי להקל עליו נבנה עבורו בית מדרש בקראוון סמוך לביתו. משנת 2009 (ה'תשס"ט-ה'תש"ע) נחלש ואושפז מספר פעמים. ביוני 2011 עבר ניתוח בעורק סמוך ללב. בסמוך לכך נחלש והפסיק למסור את שיעורו היומי. בתחילת 2012 (שבט תשע"ב) הידרדר מצב בריאותו, והוא אושפז בבית החולים שערי צדק עד ליום כ"ח בתמוז תשע"ב, שבו נפטר בגיל 102.
על פי צוואתו, לא נישאו הספדים בלוויה שנערכה בלילה, מספר שעות לאחר פטירתו, מלבד דברי פרידה של חתנו הרב יצחק זילברשטיין. בלוויה, שיצאה מבית מדרשו במאה שערים למקום קבורתו בהר המנוחות, השתתפו מעל לרבע מיליון איש.
דרך לימודו.
הרב אלישיב היה אוטודידקט שלא רכש את השכלתו בלימוד מסודר בישיבות, לא בחו"ל ולא בארץ ישראל, אלא בעיקר על ידי לימוד עצמי. את המסורת בפסיקת הלכה קיבל בעיקר אצל רבי שמשון אהרון פולנסקי מטפליק, אצל הרב זליג ראובן בנגיס ואצל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
הוא התייחד בהתמדתו, ועד שנותיו האחרונות נהג לישון שלוש שעות ביממה, מ-11 ועד 2 בלילה. שאר שעות היממה (מלבד תפילות וארוחות) הוקדשו ללימוד. הוא התרחק מפעילות ציבורית ואף לביתו כמעט ולא הקדיש זמן.
קשה לקבל אינדיקציה ברורה לדרך לימודו, משום שמסר רק שיעור שמיועד לבעלי רקע תורני בסיסי, ורק בעקבות דרישה ציבורית העלה מעט את רמת השיעור. עם זאת ככל הנראה התמקד בפירוש הטקסט שלפניו ונמנע מניתוחים מופשטים.