ריד כיהן בבית המשפט העליון 19 שנים. תוך שנתיים הצטרף אליו לכס השיפוט המנטור שלו, פליקס פרנקפורטר ובן חסותו רוברט ה. ג'קסון. ריד וג'קסון חלקו דעות דומות בנוגע לסוגיות הביטחון הלאומי ולעיתים קרובות הצביעו יחדיו. ריד ופרנקפורטר החזיקו גם בדעות דומות ובדרך כלל הסכימו זה עם זה. פרנקפורטר נהג לכתוב פסקי דין ארוכים ומקצועיים בעוד שריד כתב פסקי דין תמציתיים עם דיון קצר על עובדות המקרה.
ריד נחשב שופט מתון ולעיתים היה לשון המאזניים בהצבעות על פסקי הדין. הוא כתב מעל 300 פסקי דין ונשיא בית המשפט העליון וורן ברגר אמר ש"הוא כתב בבהירות ובתקיפות". ריד היה פרוגרסיבי בהשקפותיו הכלכליות, ובדרך כלל תמך בביטול הפרדה גזעית, בחירויות האזרח, בזכויות האיגודים המקצועיים וברגולציה כלכלית. עם זאת, בחופש הדיבור, בתחום הביטחון הלאומי, ובסוגיות חברתיות מסוימות, הוא בדרך כלל היה בעל גישה שמרנית. לעיתים קרובות הוא אישר את ההגבלות של הממשל הפדרלי, אך לא של הרשויות המדינתיות או המקומיות, על חירויות האזרח. ריד גם התנגד ליישום מגילת הזכויות במדינות על בסיס התיקון ה-14 לחוקה.
פסיקותיו.
על פסיקותיו הבולטות של ריד נמנו:
משפט אלג'ר היס.
פרסומו של ריד לא בא אך ורק מפסיקותיו. ב-1949 הוא היה מעורב במשפטו של אלג'ר היס. היס, שהיה אחד מבני חסויותיהם של ריד ופרנקפורטר, הואשם באוגוסט 1948 בריגול. ביוני 1949 הוגש נגדו כתב אישום. עורך הדין של היס זימן את ריד ואת פרנקפורטר למתן עדות אופי. אף על פי שריד התנגד מסיבות אתיות לכך ששופט מכהן ימסור עדות בבית משפט, מרגע שהוא זומן להעיד הוא הסכים לכך. כמה משקיפים גינו בתקיפות את ריד על העתרותו לזימון.
פרישתו.
החל מאמצע שנות ה-50, החל ריד לכתוב יותר ויותר חוות דעת מיעוט והתנגד לעיתים קרובות ביותר לפסיקות בית המשפט. חוות דעת המיעוט הראשונה שלו נכתבה ב-1939, כשנה לאחר תחילת כהונתו על כס השיפוט. בתחילה נכתבו חוות דעת המיעוט שלו, כפי שנהגו יוז, ברנדייס, סטון ורוברטס, שכמוהו היו עורכי דין עם ניסיון רב, רק כאשר הוא לא יכול היה לשאת את מה שהוא החשיב כתיקונים לחוקה פרי עטם של השופטים כפי שהוכנסו בפסקי הדין של בלאק, פרנקפורטר, דאגלס ומרפי, שאותם מינה רוזוולט. ב-1955 כבר עלתה תדירות חוות דעת המיעוט של ריד יותר ויותר. הוא החל לחוש שהתורה המשפטית של בית המשפט העליון התרחקה ממנו יותר מדי ושהוא איבד את השפעתו. ב-25 בפברואר 1957 פרש ריד מכהונתו, בציינו את גילו, 73, כסיבה להתפטרות. במקומו מונה צ'ארלס ויטאקר.
לאחר פרישתו ניהל ריד חיי פרישה פעילים. בנובמבר 1957 ביקש ממנו הנשיא דווייט אייזנהאואר לשבת בראש המועצה לזכויות האזרח של ארצות הברית שהוקמה אז. ב-7 בנובמבר הכריז אייזנהאואר על המינוי, אך ב-3 בדצמבר דחה ריד את המינוי, בציינו את חוסר התקינות של שופט לשעבר שיכהן בגוף פוליטי. עם זאת, כמה גופי תקשורת ציינו שהמינוי היה סופג התנגדויות מפעילי זכויות אדם, שחשו שריד לא היה פרוגרסיבי דיו בהשקפותיו.
ריד המשיך בכל אופן לשרת את הרשות השופטת באופנים שונים. במשך כמה שנים הוא כיהן כשופט זמני בכמה בתי משפט פדרליים בערכאות נמוכות, במיוחד בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה. הוא גם מילא כמה תפקידים מיוחדים, היכן שניסיון שיפוטי היה דרוש, כמו סכסוכי גבולות בין המדינות.
ב-1958 הוא נבחר כחבר בסניף ניו ג'רזי של אגודת סינסינטי בזכות היותו צאצא של קולונל דייוויד פורמן, שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מותו.
כאשר הוא נעשה יותר חלש וחולה, עברו ריד ורעייתו להתגורר במוסד סיעודי בהנטינגטון שבמדינת ניו יורק.
סטנלי ריד נפטר בהנטינגטון ב-2 באפריל 1980, ונטמן במייסוויל.
אף על פי שהוא פרש מכהונתו 18 שנים לפני ויליאם אורוויל דאגלס, האריך ריד ימים אחריו בחודשיים והיה השופט העליון החי האחרון מבין אלו שמונו על ידי הנשיא רוזוולט והאחרון מבין השופטים שכיהנו בבית המשפט העליון בנשיאותם של יוז, סטון ווינסון.
ניר לביא
ניר לביא (נולד ב-5 באוקטובר 1981) הוא דוגמן ישראלי.
ביוגרפיה.
לביא נולד וגדל ביהוד, בצבא שירת בצנחנים ולאחר שירותו הצבאי החל לעבוד בשיפוצים, לאחר שחברו המליץ עליו לתחום הדוגמנות הוא ניגש לסטודיו של צלם האופנה מנחם עוז, בעקבות זאת הוא לוהק לקמפיין של המותג "Kenvelo", לאחר מכן נרשם בסוכנות "רוברטו" והחל לדגמן במספר מדינות ואף גר במילאנו תקופה, הוא הצטלם בין היתר לחברות כמו "ג'ורג'יו ארמאני" "מרקס אנד ספנסר", הופיע בקמפיין של מותג המשקפיים הספרדי "Sting" וצעד בתצוגת אופנה של "ורסאצ'ה". ב-2009 הנחה את הערב השני מתוך חמשת הערבים מהם מורכב פסטיבל סן רמו, במסגרת תוכנית בה כל אחד מחלקי הפסטיבל יונחה על ידי ידוענית ודוגמן.
הוא הופיע בקמפיין לחברת הנעליים "גלי", לחברת הוניגמן ובפרסומת להמשביר לצרכן לצד איילת זורר.
קארוי לאסלו האי
קארוי לאסלו האי (בהונגרית: Háy Károly László; אבון, 27 באפריל 1907 – בודפשט, 22 בינואר 1961) היה צייר, גרפיקאי, מעצב תפאורה, סופר אמנות, פרופסור באוניברסיטה זוכה פרס מיהאי מונקאצ'י (1960) יהודי-הונגרי, אחיו הצעיר של הסופר דיולה האי (1900–1975).
ביוגרפיה.
בין 1925 לבין 1929 האי למד באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות שבה למד מהציירים אישטוואן צ'וק, אישטוואן ריטי ויאנוש וסארי. בתום לימודיו נסע לסיור לימודים לווינה, פריז, פולין, גרמניה ואיטליה. משנת 1929 הציג בתערוכות. הוא הצטרף לתנועת הפועלים בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 ומשנת 1931 הפעילות האמנותית שלו שירתה רק את התנועה. מסיבה זו הוא נעצר ונכלא מספר פעמים - בשנים 1932, 1934 ו-1942. בשנת 1934 היה אחד החברים המייסדים של "קבוצת האמנים הסוציאליסטים". בשנת 1944 הקים וארגן את "הוצאת סיקרה" הקומוניסטית בעיר סגד ששוחררה אז על ידי כוחות הצבא האדום. בין השנים 1945 - 1946 הפך לראש מחלקת התרבות במרכז "מפלגת העובדים הסוציאליסטית ההונגרית" (MSZMP). בתקופה זו הכין בעיקר גרפיקה לרומנים מודרניים. בין השנים 1945 - 1948 היה מבקר האמנות של היומון "עם חופשי" (Szabad Nép). בין השנים 1946–1948 היה מעצב התפאורה של תיאטרון מדאץ'. בשנים 1948 - 1952 לימד כפרופסור לעיצוב תפאורה באוניברסיטה לאמנויות יישומיות, ומשנת 1952 עד 1955 היה ראש הקתידרה באוניברסיטה. בין השנים 1953–1957 עבד ב"מושבת האמנים של סולנוק".
לרוב צייר נופים וקומפוזיציות של דמויות. הוא צייר את תמונותיו בצבעים חזקים בסגנון הקרוב לאקספרסיוניזם. האי הכין סדרת תחריטי לינולאום עם תוכן אנטי-פשיסטי ששמו "כנימה גרמנית מסקרה טורקית". הוא עבד גם כסופר אמנות.
חייו הפרטיים.
הוריו היו מור האי (? -1934) וגיזלה וויינברגר (1868–1958). אחיו, דיולה האי, היה סופר (1900–1975). אשתו, לואיזה הוואש (1923-?), הייתה היסטוריונית אמנות. בתם, אגנש האי (1952-) היא גרפיקאית.
עבודות תיאטרון.
מספר ההצגות הבכורה שנרשם במאגר התיאטרון: 7 .
די סיטי
די סיטי (נקרא דיזיין סיטי במקור, אך שמו שונה לאחר פתיחתו ביולי 2021) הוא מתחם מסחרי הממוקם באזור התעשייה מישור אדומים, ומהווה את מתחם העיצוב הגדול ביותר בישראל.
המתחם מונה למעלה מ-200 חנויות מתחום העיצוב והמסחר, והראשון מעבר לקו הירוק. הוא מתפרס על שטח של קרוב ל-120 אלף מ"ר בשלוש קומות, עם 950 מקומות חניה במפלס אחד.
היסטוריה.
המתחם די סיטי נמצא בבעלותו של איש העסקים החרדי חנוך קס, היזם העומד בראש חברת קס גרופ.
תכנון המתחם החל בקיץ 2016 ובפברואר 2017, אושרה תוכנית הבנייה של המתחם. בספטמבר 2018 הושק מתחם הקניות בשם "דיזיין סיטי". אדריכל הפרויקט הוא שלמה גרטנר.
באוגוסט 2021 נפתח המתחם לציבור. המתחם כולל מגוון של חנויות לעיצוב הבית, לצד בית המלון, חנויות לייף סטייל, מתחם קולינרי וספא ועלותו הכוללת הסתכמה ב-480 מיליון שקלים.
מוראבה (סרביה)
מוראבה הגדולה (בסרבית: Велика Морава) הוא נהר בסרביה, יובל של הדנובה.
בקרבת העיר סטאלאץ נפגשים הנהרות מוראבה הדרומית ומוראבה המערבית ויוצרים את מוראבה הגדולה. מוראבה הגדולה נשפך לדנובה בקרבת העיר סמדרבו ואורכו עד שם 185 קילומטרים. עם מצרפים את האורך של היובל הארוך ביותר של מוראבה הגדולה, מוראבה המערבית, האורך מגיע ל-493 קילומטרים.
טנדינופתיה
יצחק יונסי
יצחק יונסי (נולד ב-18 באוקטובר 1962) הוא עורך דין ונוטריון ישראלי, קלע לשעבר, חבר משלחת ישראל באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ומשלחת ישראל באולימפיאדת סיאול (1988) ונושא דגל ישראל בטקס הפתיחה באולימפיאדה זו. השתתף במספר אליפויות עולם ואליפויות אירופה, ובאמתחתו גם זכייה במקום הרביעי באליפות העולם ברובה קשת.
ביוגרפיה.
יונסי נולד וגדל באשקלון, ובה גם התחיל את קריירת הקליעה שלו. ב-1976 הוא הצטרף למועדון הקליעה של הפועל אשקלון, ושנה לאחר מכן כבר זכה בפעם הראשונה באליפות ישראל. מ-1977 ועד 1991, זכה יונסי לפחות באחת מתוך שלוש הקטגוריות בהן התחרה באליפויות ישראל. בתקופה זו, נבחר יונסי מספר פעמים ל"ספורטאי השנה" ואף בתואר המכובד: "איש כפועלו" על תרומתו להאדרת שמה של מדינת ישראל בעולם מטעם מרכז "הפועל".
ב-1984, במהלך אולימפיאדת לוס אנג'לס, היה יונסי אחראי להישג השיא של הקליעה הישראלית במשחקים האולימפיים, כשסיים במקום השמיני במקצוע רובה אוויר ל-10 מטר, ובהישג זה אף קבע שיא ישראלי חדש בשיפור של 10 נקודות. ארבע שנים לאחר מכן, יונסי זכה לכבוד לשאת את דגל ישראל בטקס הפתיחה של אולימפיאדת סיאול 1988.