הפסל פרדריק סקוט ארצ'ר (1813-1857) גילה ב-1851 את ערכו של הקולודיון למטרות צילום. הוא השתמש בחומר כדי להצמיד את חומרי הצילום הרגישים לאור ללוחות זכוכית, מהם ניתן היה להפיק נגטיבים שקופים, ששמרו על רמת פירוט וחדות גבוהים בזמן הדפסתם. ארצ'ר לא הוציא פטנט על תגליתו, ואפשר להמון להשתמש בתהליך החדש מבלי לשלם תמלוגים לממציא (בניגוד לשיטת הצילום המקבילה אז, הקלוטייפ, שעוגנה בזכויות פטנט). ארצ'ר מת בחוסר, כמה שנים לאחר פרסום המצאתו.
שימושים קודמים בצילום על זכוכית.
אחת הבעיות העיקריות שניצבה בפני הניסיון להשתמש בזכוכית כבסיס לחומרי הצילום, הייתה כיצד למרוח את החומרים הרגישים לאור מבלי שאלו ישטפו מהמשטח החלק של הזכוכית. בעיה זו לא הייתה קיימת בנייר, כיוון שהוא ספג חומרים אלו. לשם כך היה צורך בחומר שקוף, דביק ועמיד בשטיפה, שביכולתו לקבע את החומרים הרגישים לאור על הזכוכית, ועם זאת, לאפשר את מעבר האור, ואת תהליך הפיתוח וההדפסה.
עד להמצאת תהליך הקולודיון, שיטות הצילום הנפוצות היו הדאגרוטיפ והקלוטייפ. הדאגרוטיפ היה שיטה לצילום על גבי לוח מתכת, שהפיקה דימוי חד ומפורט אך קטן ויחידאי (בלתי ניתן לשכפול). הדאגרוטיפ היה חופשי מזכויות פטנט, למעט באנגליה. הקלוטייפ היה תהליך צילום של נגטיב על גבי נייר סיבי רגיל, והדפסתו כפוזיטיב על גבי נייר אחר. משום שבעת הדפסת הנגטיב, האור נאלץ לעבור דרך סיבי הנייר, נפגמה מאוד רמת החדות והפרטים של התצלום, ונוצר דימוי מטושטש. בנוסף, הקלוטייפ, שהומצא בידי ויליאם הנרי פוקס טלבוט, עוגן בזכויות פטנט.
הפגמים הבולטים שבנגטיב הנייר הסיבי העידו כבר מראשית התהליך על הצורך באלטרנטיבה טובה יותר. הדאגרוטיפ, למרות ההתלהבות הרבה שעורר, היה עשוי מחומרים יקרים יחסית, ומוגבל מבחינת היכולת להפיץ ידע ולענות לצורך בהעתקים רבים של אותו הדימוי (למטרות דפוס, למשל), אותן סיפק הקלוטייפ. כדי לגבור על פגמים אלו, היה צורך בנגטיב על בסיס שקוף (סרטים שקופים על בסיס פלסטי, המוכרים לנו כיום לא היו בנמצא בתקופה זו), והאפשרות המתבקשת הייתה שימוש בזכוכית כבסיס. הצילום על זכוכית נתפס כשיטה אידיאלית שתוכל לשלב בין האיכויות של שתי שיטות הצילום הנפוצות: יכולת השכפול ההמוני והעלות הנמוכה יחסית שבקלוטייפ, ואיכות החדות והפרטים שבדגרוטיפ היקר והיחידאי. תהליך הצילום על זכוכית השימושי הראשון הופיע בשנת 1848.
עם זאת, השימוש בזכוכית למטרות צילום לא היה חדש. ניספור נייפס, אחד ממציאי הצילום ומי שנחשב לראשון שהצליח לקבע תמונה, השתמש במסגרת ניסוייו בזכוכית, בשנת 1822. שותפו לימים, דאגר, טען שגם הוא יצר "רישומים על זכוכית, אותם החשיב כבעלי "קסם רב ועידון גדול יותר" לעומת התמונות שיצר על גבי מתכת.
המדען הידוע, ואחד מאבות הצילום, סר ג'ון הרשל, ערך מאות ניסויי צילום עם חומרים מגוונים והקדים את זמנו בגילוייו. ב-9 בספטמבר 1839 הצליח ליצור נגטיב על גבי זכוכית - כמה עשורים לפני ששיטה זו הפכה לטכניקת הצילום העיקרית. לנגטיב זכוכית היה פוטנציאל לייצר הדפסים עשירים בפרטים, בניגוד לנגטיב הנייר בעל הסיבים, אך הרשל לא ניסה לשווק את שיטתו, משום שהתעניין בזכוכית בשל היותה נייטרלית מבחינה כימית, יחסית לנייר, ואפשרה לו לבודד את פעולתם של חומרים פוטוכימיים (חומרים רגישים לאור) מהבסיס שעליו הם מונחים. רוברט האנט וידידו ג'ון ט. טאוסון מפלמות' ערכו ניסויים בשיטת צילום זו, והצליחו להפיק תמונות "מעודנות ביותר" אותן ניתן היה לשכפל באיכות ובכמות. ואולם, תהליך הצילום על זכוכית של הרשל היה לא יישומי, ככל הנראה, אחרת קשה להבין מדוע לא הפך לחלופה לקלוטייפ.
תהליך האלבומן.
אבל נייפס דה סן ויקטור המשיך לערוך ניסויים עם זכוכית, על מנת למצוא את החומר המתאים להדבקת מלחי הכסף לזכוכית. הוא ניסה חומרים שונים כמו עמילן וג'לטין, עד שלבסוף מצא את הפתרון בחלבון ביצה המכונה גם אלבומן (האלבומן הוא סוג החלבון הקיים בלובן ביצה). התהליך שהמציא נקרא "אלבומן על זכוכית", והניב תוצאות טובות יותר מאשר נגטיב הנייר של הקלוטייפ. סן ויקטור רשם על תהליך ה"אלבומן על זכוכית" פטנט בשנת 1847, הציג אותו בפני האקדמיה הצרפתית למדעים ב-25 באוקטובר אותה שנה, אך חשף את פרטי התהליך רק ב-12 ביוני 1848.
בתהליך האלבומן, לוח הזכוכית צופה בשכבה דקה של חלבון ביצה בו עורבבו כמה טיפות של תמיסת פוטציום יודי. כשהלוח התייבש, הוא נשטף בתמיסה חומצית של ניטראט הכסף, ולאחר החשיפה, הדמות הסמויה פותחה בעזרת חומצה גאלית ונקבעה בקובע רגיל.
למרות שההמצאה החדשה הייתה צעד גדול קדימה, היו לה מגבלות משמעותיות, שהאפילו על יתרונותיה. החיסרון המרכזי של תהליך היה בכך, שעם האלבומן ניתן היה לערבב רק כמות קטנה מאוד של חומר רגיש לאור, מבלי שהתערובת תתפרק. עקב כך, זמן החשיפה התארך והגיע ל-5 עד 15 דקות, תלוי בעוצמת האור, מה שהקשה על צילום דיוקנאות. תהליך זה לא האריך ימים, ובכל זאת, בזמן שימושו, נוצל ליצירת תצלומי נוף ואדריכלות מרשימים ביותר, וליצירת רפרודוקציות של יצירות אמנות. האלבומן המשיך להיות חומר ציפוי מעולה לניירות ההדפס הצילומי (תהליך האלבומן), בהם לא היה צורך ברגישות גבוהה לאור.
עידן הקולודיון.
בשנת 1851, שנת מותו של דאגר, נפתח עידן חדש בהיסטוריה של הצילום, עם גילוי התהליך שהחליף את שיטות הדאגרוטיפ והקלוטייפ. במרץ אותה שנה הציג פרידריך סקוט ארצ'ר את תהליך הקולודיון, שהיה מהיר יותר מכל שיטות הצילום שקדמו לו, והראשון, באנגליה לפחות, שלא עוגן במגבלות פטנט. תגליתו יצרה מהפכה בעולם הצילום, שהשפעתה נמשכה כ-30 שנה, וכונתה על ידי היסטוריונים של הצילום "עידן הקולודיון". הפופולריות העצומה של התהליך דעכה רק עם המצאת תהליך הצילום על לוח יבש בשנת 1880.
למרות שהמצאתו הביאה לפריחה ולתפוצה גדולה יותר של הצילום, פרידריך סקוט ארצ'ר מת עני וחסר כל, ללא התהילה, תגמולים או אף הכרה בחשיבותו בהיסטוריה של המדיום. ארצ'ר התוודע לצילום דרך רופאו, הצלם ואחד מאבות הצילום הפסיכיאטרי, היו וולך דיאמונד (Hugh W. Diamond), ראשית במטרה לצלם דיוקנאות של האנשים אותם פיסל. עם הזמן, שקע בניסיונות לפתור בעיות הקשורות לצילום, והפך מפסל לסוג של ממציא. כמו צלמים רבים ניסה ארצ'ר לשפר את האיכות והפירוט בתמונותיו על ידי שימוש בנגטיב זכוכית. ב-1848 החל לנסות את תמיסת הקולודיון, תחילה על גבי נייר, ומיוני 1849, על גבי זכוכית. תמיסת הקולודיון, שהומצאה ב-1846, הורכבה מחומר נפיץ (guncotton) שעורבב עם אתר, ויצר תמיסה דביקה ושקופה שכונתה קולודיון. ארצ'ר לא היה הראשון לנסות לבדוק את התאמתו של הקולודיון לתהליך הצילום, אך הוא זה שהצליח במקום בו אחרים נכשלו, משום שהאחרים השתמשו בתמיסה רק כבסיס יבש, עליו מרחו כסף יודי, ואילו הוא ציפה לוח זכוכית בקולודיון יודי, כלומר, באמולסיה של קולודיון שהכילה אַשְׁלְגָּן יודי, והשתמש בה כשהיא רטובה. השיטה נקראה "לוח-רטוב" משום שהרגישות החומר לאור נפסקה עם התייבשות התערובת. את הלוח היה צריך לפתח במהרה, במקום, ולשם כך בנו לצלמים חדרי חושך ניידים באוהלים וקרונות. התהליך דרש אור שמש חזק, והחשיפה נמשכה עד מספר שניות. את הנגטיב הדפיסו לרוב על גבי ניירות אלבומן.
לתהליך החדש היו מספר יתרונות:
בגלל יתרונותיה של שיטת הקולודיון נעלמו לחלוטין, תוך חמש שנים השיטות הישנות שהיו נהוגות עד אז.
הכנת נגטיב זכוכית בשיטת הלוח הרטוב (קולודיון).
כל הפעולות הללו היו חייבות להתבצע בזריזות ולפני שתמיסת הקולודיון מתייבשת. האתר המצוי בקולודיון התאדה במהירות ולכן היה הכרח לפתח את הלוח מיד לאחר החשיפה. מכאן קיבל תהליך זה את הכינוי "הלוח הרטוב".
לעיתים, החסרים בידע הכימי או הפיזיקאלי הדרוש לתהליך היו כה גדולים, שהביאו לתוצאות הרות אסון, שכן הקולודיון הורכב מתמיסה נפיצה (ניטרו צלולוזה) לה הוספו אלכוהול ואתר, שמתלקחים בקלות. לאחסון לקוי, לטיפול רשלני ולתשוקה הבלתי מרוסנת להדליק אור בחדר החושך כדי לראות את התוצאה, היו אפקטים קשים. בנוסף, קיבוע לוח הקולודיון נעשה עם תמיסת אשלגן ציאניד - רעל קטלני שתוקף את מערכת העצבים. מומים, שריפות, שיגעון, מחלות ומוות, שרווחו בין משתמשי תהליך הקולודיון, הקנו לו את הכינוי "האמנות האפלה" באותם ימים.
אף שארצ'ר הועיד תחילה את הקולודיון לתהליך נגטיב-פוזיטיב, הצלם גיימס אמברוס קוטינג גילה כי אפשר לצלם פוזיטיב ישיר על הלוח הרטוב. תהליך זה כונה בשם אמברוטייפ והיה זול ופשוט יותר. התפשטות תהליך האמברוטייפ משמעו כי הצילום התקרב לפשוטי העם שקודם לא יכלו להרשות זאת לעצמם.
צלמים מצלמים בשיטת הלוח הרטוב (קולודיון).
כל המגבלות שנבעו משיטת הלוח הרטוב אילצו את הצלמים לשאת עימם יחד עם ציוד הצילום גם עגלות בהן אוהל חדר חושך ובו כל הכלים הדרושים והכימיקלים לתהליכים השונים לפני ואחרי הצילום עצמו.
בנוסף, מאחר שלא היו קיימות מכונות הגדלה וכל ההדפסים נוצרו בשיטת הדפס מגע, היו הצלמים נדרשים לשאת מספר מצלמות כל אחת לתמונה בגודל אחר אם רצו לצלם תמונות בגדלים שונים. לעיתים הגיע משקלו של ציוד הצילום הדרוש עד ל-200 קילו. משנת 1853 הוחל ייצור ערכה חשוכה ומתקפלת, שנארזה במעין מזוודה ונפרשה על חצובה. צלם הלוח הרטוב משתמש בערכת חדר החושך הנייד בתנאים של צילום מחוץ לסטודיו לשם הכנת הלוח הרטוב רגעים מעטים בלבד לפני חשיפתו.
למרות שתהליך הפקת התצלום בשיטת הלוח הרטוב הייתה מסורבלת ודרשה ידע ומיומנות רבה הייתה זו השיטה הזולה, הטובה והיעילה ביותר עד אז.
השפעות חברתיות ותרבותיות בעקבות צילום בשיטת הקולודיון.
מלחמה וצילום.