ב-1 בינואר 1661 אחרי שהשליט אקוש ברצ'אי, איש הטורקים, נאלץ להתפטר, הדיאטה הטרנסילבנית בחרה ביאנוש קמני לשליט. באפריל 1661 הדיאטה הטרנסילבנית, בראשות קמני, הכריזה על השתחררות מדינתו מחסות העות'מאנים וקראה לעזרתה של אוסטריה. כתגובה, ביוני 1661 הותקפה טרנסילבניה על ידי צבא טורקי-טטרי גדול. קמני הובס ואולץ להימלט לשטח הונגריה שבשליטה הבסבורגית. הטורקים העלו את מיהאי אפּאפי על כס הנסיכות של טרנסילבניה. בהתחלת ספטמבר 1661 שב יאנוש קמני לטרנסילבניה, כשהוא מלווה בכוח צבאי אוסטרי בפיקוד הגנרל ריימונדו מונטקוקולי. אולם במהרה ננטש על ידי האוסטרים ונהרג בקרב עם הטורקים בנאג'סלש.
סאבינוס
גאליה טרנסאלפינה
סרוויוס סולפיקיוס רופוס
סרוויוס סולפיקיוס רופוס (בלטינית: Servius Sulpicius Rufus; סביב 106 לפנה"ס - 43 לפנה"ס) שכונה למוניה (Lemonia) על שם השבט הרומי שהוא היה מבניו, היה נואם ומשפטן רומי.
רופוס למד רטוריקה עם קיקרו והתלווה אליו לרודוס בשנת 78 לפנה"ס. רופוס לא היה מרוצה מכישורי הנאום שלו ופנה לעיסוק במשפט. רץ לכהונת הקונסול בשנת, אך הפסיד ללוקיוס ליקיניוס מורנה (Lucius Licinius Murena). בשנת 52 רץ פעם שנייה והפעם הצליח להיבחר לקונסול לשנת 51. במלחמת האזרחים של יוליוס קיסר שפרצה בשנת 49 לפנה"ס צידד בקיסר. בשנת 46 לפנה"ס היה לנציב אכאיה. נפטר בשנת 43 לפנה"ס בעודו בשליחות מדינית מטעם הסנאט הרומי למרקוס אנטוניוס במוטינה (כיום מודנה, איטליה)
פיקטונים
פיקטונים (בלטינית: Pictones) היו שבט גאלי שחי לחופי מפרץ ביסקאיה ולאורך החוף הדרומי של נהר הלואר. בתקופת שלטונו של אוגוסטוס הועבר השטח לפרובינקיית גאליה אקוויטניה. שמה של העיר המודרנית פואטיה נובע משמו של שבט זה.
הפיקטונים מוזכרים לראשונה בספרות בספרו של גאיוס יוליוס קיסר, מלחמת גאליה. הפיקטונים נשלטו על ידי מלך, אך כוחו היה מוגבל. בעת כיבוש גאליה (58 - 50 לפנה"ס) תמכו ביוליוס קיסר וסייעו לו לבנות את ציו בשנת 52, בעת מרד ורקינגטוריקס, הצטרפו חלק מהקפיקטונים למרד. כישורי הלחימה שלהם היו נמוכים והם הובסו עד מהרה על ידי הלגאטוס גאיוס קניניוס רבילוס (Gaius Caninius Rebilus).
לאחר השלמת הכיבוש הרומי, השתלבו היטב באימפריה. מסחרם פרח, במיוחד עם איטליה ועם האי הבריטי.
אידואים
אדואים
איידואים
איידואים (בלטינית: Aedui) היו שבט גאלי גדול, אחד משלושת השבטים הגאלים החשובים ביותר לצד הארוורנים והסקוואנים. שטחיהם נמצאו בין נהרות הסון והלואר. על פי טיטוס ליוויוס השתתפו האיידואים במסעו של בלובסוס לאיטליה ב. לאיידואים היו קשרים מבוססים היטב עם רומא והם אימצו מנהגים רומים רבים.
באמצע המאה ה-1 לפנה"ס ביקשו את עזרת רומא להדיפתו של אריוביסטוס הסואבי. בקשתם הייתה אחד הגורמים לכיבושה של גאליה כולה על ידי יוליוס קיסר שהשתמש בבקשות מעין אלה כדי להצדיק את מלחמת גאליה (58 - 50 לפנה"ס). האיידואים היו נאמנים לקיסר לאורך המלחמה, אך מרדו בו בשנת 52 לפנה"ס והצטרפו לוורקינגטוריקס. התבוסה הגאלית במצור אלסיה הפסיקה את מרד האיידואים.
בשנת 21 לספירה מרדו בשלטונו של טיבריוס תחת מנהיגותו של יוליוס סקרוויר (Julius Sacrovir), אך הובסו על ידי גאיוס סיליוס. בהמשך היו הראשונים מבין הגאלים לקבל את האפשרות להיבחר לסנאט הרומי בעת שלטונו של קלאודיוס.
טרוורים
טרוורים או טרווירים (בלטינית: Treveri, Treviri) היו שבט בלגי אשר התגורר בעמק הנמוך של נהר המוזל. הופיעו באזור לכל הפחות בשנת 150 לפנה"ס וייתכן שאף מוקדם יותר. כיום שטחם חופף לשטחה של לוקסמבורג, דרום-מזרח בלגיה וחלקים ממערב גרמניה. שמם הונצח בעיר המודרנית טריר שניצבת במרכז ארצם של הטרוורים.
על פי טקיטוס לטרוורים מוצא גרמאני.
במהלך מלחמת גאליה (58 לפנה"ס - 50 לפנה"ס) התנגדו לכיבוש הרומי. מעודדים מהצלחתו של אמביוריקס בקרב אטואטוקה מרדו בשלטון הרומי המתהווה בחורף שנת 54 ותקפו את המחנה המבוצר של טיטוס לאביינוס. לאביינוס הצליח לחסל את מנהיג המרד, אינדוטיומרוס (Indutiomarus) והמרד נקטע באיבו.
לאחר הכיבוש הרומי, היו מרכיב חשוב במרד הבטאווי בשנת ארבעת הקיסרים. שירתו בחיל הפרשים הרומי. בעת משבר המאה השלישית ארצם סבלה מפלישות אלמאניות ופרנקיות. כמו כן, היו חלק מהאימפריה הגאלית קצרת הימים. שגשו בעת שלטונו של קונסטנינוס וכנסיות רבות נבנו בשטחן.
שמואל בן-שבת
שמואל בן-שבת (3 באוקטובר 1888, י' בחשוון תרמ"ט - 25 ביולי 1957, כ"ו בתמוז תשי"ז) היה מחנך, עיתונאי, משורר, פעיל ציוני ובלשן תושב חיפה. היה פעיל בתנועת המזרחי וכיהן כחבר מטעמה באספת הנבחרים והוועד הלאומי.
קורות חיים.
שמואל בן-שבת נולד באספי, מרוקו. אביו ר' אברהם בן-שבת היה פייטן, סוחר, מתורגמן וראש קהילת יהודי אספי. בילדותו למד שמואל בתלמוד תורה בשם "אור התורה" באספי. בשנת 1892 עלה לארץ ישראל ממרוקו ביחד עם הוריו והמשפחה התיישבה בחיפה, שם למד שמונה שנים בבית הספר של כל ישראל חברים (כי"ח) ולאחר מכן השתלם בהוראה בקולג' הצרפתי בביירות.
לאחר לימודיו עבד בהוראה והיה איש חינוך ידוע בחיפה והסביבה. תחילה עבד כמורה בבית הספר של כי"ח בחיפה. בשנים 10–1909 שימש כמנהל בית ספר בכפר תבור, ואחר כך עבד כמורה בבית הספר של חברת עזרה בחיפה. לאחר מלחמת העולם הראשונה נתמנה להיות מנהל בית הספר "נצח ישראל" בחיפה. היה ממיסדי בית הספר לבנות תנועת המזרחי בחיפה ושימש כמנהלו מעת שהוקם. במקביל בשנת 1934 ייסד את התלמוד תורה "יסוד הדת" לילדים ספרדים.
במקביל לעבודתו בחינוך, היה סופר קבוע של עיתון החרות הירושלמי (להבדיל מחירות של האצ"ל), בעריכת אברהם אלמליח וחיים בן-עטר וכתב רבות על נושאים תרבותיים ופוליטיים. מאמריו עסקו בעיקר בסיקור היחס לציונות בעיתונות הערבית. ברבים מאמריו קרא ליישוב היהודי לייסד עיתון בערבית שיוכל לתת מענה לתעמולה אנטי-ציונית, וקרא ליהודים נוספים לנהוג כמוהו ולשלוח תגובות לעיתונים הערביים על מאמרים אנטי-ציוניים. הוא הפסיק לעבוד עבור "החרות" לאחר שקיבל משרת הוראה בטכניון בתקופת מלחמת השפות.
כפעיל פוליטי, היה פעיל מרכזי בתנועת המזרחי וממייסדי סניף תנועת המזרחי בחיפה. משנת 1918 שימש כחבר "ועד הקהילה העברית" של חיפה מטעם התנועה ומשנת 1920 ועד 1944 היה ציר אספת הנבחרים וחבר הוועד הלאומי של היישוב היהודי בארץ ישראל. הוא השתתף כציר בקונגרס הציוני העשרים בציריך. שימש כנציג הספרדים בוועד הפועל בחיפה. בנוסף הוא לקח על עצמו מספר תפקידים כפעיל ציבורי, כגון יו"ר סניף איגוד הסופרים הדתיים בחיפה, חבר בוועדת החינוך של עיריית חיפה, יו"ר ועדת התרבות של מועצת הספרדים בחיפה וחבר המועצה של המכון הארץ-ישראלי לפולקלור ואתנולוגיה.
בן-שבת עסק בעריכת מחקרים בלשניים והיסטוריים. הוא נהג לפרסם מאמרים רבים בענייני לשון בעיתונים לשוננו, הד החנוך, הארץ, הד המזרח, החרות, מזרח ומערב, התור, ההד, "אלמוקתף" (מוסף ערבי מדעי בקאהיר). בנוסף הוא פרסם מאמרים שעסקו בפולקלור ערבי ושל יהדות ספרד, וכן מאמרים העוסקים בענייני השעה ובשאלות ציבוריות כלכליות ומדיניות בעיתונים "הארץ", החרות, דאר היום, "התור" ובעיתונים ערביים שבסוריה ובמצרים. עניין רב היה לו בתחום השפה העברית וצורותיה הקדומות, ביאורים של המקרא וכדומה. כמו כן הוא עסק בבלשנות שמית ובהשוואה לשונית בין השפות עברית וערבית. הוא נהג לשאת הרצאות על הלשון העברית ושורשיה וכן על נושאים נוספים ב"אהל שם", באגודה להשתלמות במדע ומעל במות פומביות נוספות בחיפה.
בן-שבת כתב חיבורים על העיר חיפה ותולדותיה, כולל מחקר על תולדות העיר שאותו הוא פרסם בהמשכים בעיתונות. הוא כתב שירה וספרות ילדים.
חלק מכתביו חוברו בקובץ בשם "משאת חינוך" שפורסם בשנת 1955.
שמואל בן-שבת היה נשוי לפרחיה, בתו של ר' משה כלפון ונכדתו של הרב אברהם רפאל כלפון. לבני הזוג היו שתי בנות ובן, , שנפל במלחמת העצמאות בהגנה על קיבוץ בית קשת. הבנות אסתר ליאור ורנה איל מתגוררות בחיפה.
בן-שבת נפטר ב-25 ביולי 1957 ונקבר בבית העלמין חוף הכרמל בעיר בו התגורר, חיפה.
על שמו קרוי רחוב בעיר חיפה.
ארכיון.
ארכיונו נמצא בארכיון גנזים בבית אריאלה בתל אביב.
אונלים
האוּנֶלִים או בשמם האחר וֶנֶלִים (ביוונית: Οὐένελοι, אוּאֶנֶלִים; בלטינית: Unelli או Venelli) היו בני שבט גאלי קדום של יורדי ים שחי בחצי האי קוטנטן (Cotentin), בצפון מערבה של צרפת, בחבל הארץ שנקרא בפי הרומאים ארמוריקה.
יוליוס קיסר מזכיר אותם בספרו "מלחמת גאליה" לצדם של הוונטים, האוסיסמים, הקוריוסוליטים ושבטים גאלים נוספים שחיו לחופו של האוקיינוס האטלנטי ועליו הייתה פרנסתם. הם ושכניהם נכנעו ללא קרב לפובליוס ליקיניוס קראסוס ב-57 לפנה"ס. שנה אחר כך התקוממו יחד עם שבטים גאלים אחרים נגד השלטון הרומי, ומנהיגם, וירידוביקס, עמד בראש הצבא המשותף לשבטים המורדים באזורם, שכלל גם את האולרקים, האבורוביקים והלקסובים. קיסר שיגר נגדם ונגד שכניהם את קווינטוס טיטוריוס סבינוס (Sabinus) ועימו שלושה לגיונות.