תות ענח' אמון נקרא בתחילה תות ענח' אתן, שפירושו "דמותו החיה של אתון" (אתון הוא האל הבורא ואל שמש על-פי המיתולוגיה המצרית) או תות=מושלם, ענח'=חיים, אמון=האל המצרי אמון. משערים שתות ענח' אמון היה צעיר בניו של אחנתון, שביצע מהפכה דתית, שעיקרה היה מעבר לאמונה מונותאיסטית באל אתן.
שמו הרביעי היה נב-חפ-רע שפירושו הוא אדון ההתגלמויות הוא רע.
לאחר מות אחנתון, נכנע תות ענח' אמון ללחצים הכבדים של כוהני אמון, נטש את המהפכה הדתית ואימץ בחזרה את האל אמון על שלל אלילי המשנה שלו, שסיפקו עבודה ומשרות למכביר לכוהנים. הוא נישא לאנכי-שנה-אמון, אחותו או אחותו למחצה, ושינה את שמו לתות ענח' אמון - רמז לחזרתה של הדת הקודמת והמסורות הקדומות, שבראשם האל אמון. בשנה השלישית למלכותו נטש הארמון את אל-עמארנה חזרה לנוא-אמון (תבאי).
מעט מאוד ידוע על חייו של תות ענח' אמון. הוא ירש את כס-המלוכה בגיל תשע ומלך עד למותו המסתורי בגיל 19. עוד ידוע כי גובהו היה 1.68 מטר (גבוה לתקופתו) וכי אחת מרגליו הייתה ארוכה בכסנטימטר מן השנייה וצורתה מעוותת (Clubfoot).
תאוריות שונות גרסו כי נרצח על ידי בכיר בחצר-המלכות אשר חפץ לרשת אותו. הן התבססו על "חבלה" בראשו, שנראתה בצילומי רנטגן שנערכו לגופתו, שייתכן שנגרמה בזדון. החשודים היו חורמחב, שר הצבא של תות, ואיי - הווזיר המלכותי. תאוריות אלו נתגלו כשגויות בעקבות סריקות ממוחשבות של הגופה החנוטה שנערכו ב-2005. מהסריקות התברר שה"חבלה" אינה אלא שרף המצפה את פנים-הגולגולת, בו השתמשו במצרים העתיקה לחניטת המתים.
מחקרים אחרונים שנערכו על המומיה של תות ענח' אמון העלו כי סבל ממספר מחלות בטרם מותו: מחלות כרוניות וניווניות של העצמות (עקמת, עקשת, פלטפוס ונקרוזיס של עצמות המסרק II ו-III בכף הרגל שמאל), מחלת המלריה כתוצאה מהדבקות בטפיל "Plasmodium falciparum" ופציעה קשה בברך ימין אשר הזדהמה. מותו נבע משילובם של הזיהום ברגלו הימנית ומחלת המלריה.
ב-2005 בוצעו שני שחזורים של פניו, על ידי שני צוותים, אמריקאי וצרפתי, על-פי סריקות ממחושבות של גופתו החנוטה. למרות שכל דגם נעשה במקום אחר, ניכר דמיון רב בין שני הדגמים: שניהם מתארים נער שסנטרו חלש, שיניו העליונות בולטות ולראשו צורה ביצתית, אשר ככל הנראה היא תכונה תורשתית בשושלתו.
ב-2010 בוצעה בדיקת דנ"א לכמה מהמומיות השייכות לשושלת ה-18. בבדיקה נתגלה כי המומיה בקבר KV55 (בסבירות גבוהה אחנאתן) ומומיה מקבר KV35 ("The young lady") הם הוריו של תות ענח' אמון. כמו כן, התגלה שהיו אח ואחות.
קברו.
תות ענח' אמון לא היה ידוע לאגיפטולוגים, ונודע לראשונה בעקבות גילוי קברו ב"עמק המלכים" (קבר מס' KV62) בשנת 1922 על ידי הארכאולוג האנגלי, הווארד קרטר. זהו הקבר המלכותי היחיד שהתגלה כמעט בשלמותו ולא נשדד לאורך השנים, למעט פעמיים בסמוך לאטימתו. אולם על אף הביזה, נמצאו בו כ-200 חפצי ערך ואוצרות רבים מזהב ואבני חן, מהשרידים המרשימים שהתגלו מתקופת מצרים העתיקה. כיום מוצגים מרבית האוצרות שנמצאו בקבר במוזיאון המצרי שבקהיר.
תכולת הקבר.
מתחם הקבר כולל חדר מרכזי גדול, שני חדרים קטנים ותא קבורה. החדרים היו מלאים בחפצים של המלך שנועדו לשרת אותו לאחר המוות. החדרים הכילו ממצאים רבים, כגון: רהיטים מפוארים מגולפים ומשובצים אבני חן, כלי בהט, קערות מזהב ומכסף ועוד. על חלק מהתיבות נמצאו כתובות כגון: "הסנדלים של הוד מלכותו, חיים, בריאות וכוח", "המלתחה של הוד מלכותו בילדותו". הכניסה לתא הקבורה הייתה מהחדר הגדול. משני צידי השער הנעול שהוביל לתא הקבורה ניצבו שני פסלים זקיפים מצופים זהב.
בתוך תא הקבורה נמצאו ארבע תיבות גדולות זו בתוך זו אשר מילאו את כל תא הקבורה עד אפס מקום. כל תיבה הכילה חפצים שונים. התיבה הרביעית הכילה ארבעה ארונות מתים. אחד הארונות היה עשוי מזהב טהור במשקל של טון, והכיל את המומיה של המלך מכוסה ב-143 תכשיטי זהב משובצים באבני חן. כמו כן, נמצאו שתי מומיות עוברים בקופסה באחד מחדרי הקבר, חנוטות בתוך ארונות קבורה קטנים. בדיקות דנ"א ב-2010 הראו כי אחד העוברים, בת תשעה חודשים, היא בתו של המלך.
באוגוסט 2015 נתגלו בקבר סימנים לשתי דלתות סתרים המובילות לחדר נוסף, ובמרץ 2016 נתגלו בסריקות של המקום סימנים לחומרים מתכתיים ואורגניים, מה שמחזק את ההשערה שבמקום חדר קבורה נוסף.
גיל אלדמע
גיל אַלדֶמַע (17 בספטמבר 1928, ג' בתשרי תרפ"ט – 28 בספטמבר 2014, ד' בתשרי תשע"ה) היה מלחין ומעבד מוזיקלי ישראלי, מבכירי המעבדים בזמר העברי. חתן פרס ישראל לזמר עברי (ה'תשס"ד).
ביוגרפיה.
גיל אלדמע נולד בשכונת בורוכוב (לימים גבעתיים), לזהבה ואברהם אלדמע (אייזנשטיין). אחיו הם רן אלדמע ודיצה תירוש. משפחתו הייתה שוחרת תרבות, וביתה שימש מרכז למפגש אמנים מאז "חבר'ה טראסק" בשנות ה-20 של המאה ה-20, שקיימו גם מופעים בחצר הבית. אביו היה אמן ומורה לאמנות בגימנסיה הרצליה, פעיל בארגון "ההגנה" בימי המנדט הבריטי (בביתו אוחסן סליק) וממייסדי השכונה.
עִברת את שם משפחתו ל"אלדמע", שבארץ ישראל לא ידעו יותר דמע.דרוש מקור
כישרונו המוזיקלי התגלה בגיל צעיר: הוא למד לנגן בפסנתר מגיל 6, הלחין ואלתר הרמוניות מקוריות.
למד בגימנסיה הרצליה, ניגן בתזמורת שלה, ונטל חלק פעיל בחיי המוזיקה שלה. את לימודי תורת המוזיקה השלים בקונסרבטוריון של מנשה רבינא, ומורו להרמוניה היה המלחין פאול בן-חיים.
במלחמת העצמאות שירת כאלחוטן בחטיבת יפתח. במהלך שירותו עלה על מוקש באזור כוכב הירדן ונפצע קשה. בעקבות הפציעה נקטעה רגלו הימנית מעל הברך.
אחרי מלחמת העצמאות, למד באקדמיה למוזיקה בירושלים. ולאחר מכן החל לשמש מורה בכפר הנוער "הדסים". שם הכיר את המשורר מיכאל קשטן, ששימש שם כמורה למקרא ולספרות, ויחד יצרו שירים רבים שהפכו לריקודי עם, בהם "אנה הלך דודך", "כי תנעם", "שבולים" ו"ויניקהו".
הוא נסע לתקופת השתלמות בבית הספר מאנס למוזיקה בניו יורק, שם שהה שלוש שנים, ובאותה תקופה הכיר את רעייתו, ויקי. עם שובם של השניים ארצה, החל עבודתו במחלקת המוזיקה של קול ישראל, במסגרתה ערך תוכניות זמר רבות. בשנות ה-70 הפיק גם תוכניות זמר עברי לטלוויזיה הישראלית. תוך כדי כך, ארגן קבוצת זמרים יודעי קריאת תווים ששרה במקהלה הקלאסית מקהלת רינת וממנה יצר גוף שירה בשם "רננים", שביצע והקליט שורה ארוכה של שירים עבריים אותם עיבד אלדמע עצמו.
לאחר מותה של חברתו הטובה נעמי שמר, פרסם אלדמע שכתבה לו כי הלחן לשיר "ירושלים של זהב" הושפע משיר עם בסקי ששמעה.
אלדמע נחשב למעבד המוביל בזמר העברי, עיבודיו הקוליים מהווים בסיס לפעילותן של חבורות הזמר והמקהלות בישראל. חלק גדול מעיבודיו אלה כונסו בספר "מניפה קולית" (מודן, 2000). הוא טיפח את הפצת הזמר העברי בכל שכבות הציבור, וניהל מועדוני זמר, שאחד מהם הפעיל יחד עם אחיו רן, במסגרת הנצחת אביהם אברהם אלדמע, אשר פעל בגבעתיים במשך 30 שנה ונקרא בשם "ברון יחדיו".
אלדמע זכה בפרס ישראל בתחום הזמר העברי בשנת ה'תשס"ד - 2004, יחד עם יהורם גאון.
בשנת 2010 העביר אל הספרייה הלאומית את ארכיונו וכתביו, הכוללים יצירות ועיבודים.
אלדמע נפטר ברמת גן ונקבר בבית הקברות גבעת השלושה. בנו אביב אלדמע הוא מבכירי מעצבי הפסקול לטלוויזיה ולקולנוע בישראל.
מחזמר.
מלחין סשה ארגוב, מעבד משה זורמן, בני רוזנברג (כתב את הספר "הצרצר והנמלים" - מחזה לבני הנעורים הוצאת מחלקת החינוך הבינקיבוצית), דן אלמגור, מעבד שותף אייל באט, נתן יהונתן, מעבד שותף אריה לבנון, מעבד שותף גיל אלדמע, מחבר השירים: גרשון פלוטקין, מו"ל: מכללת לוינסקי לחינוך, רמת-אביב.
אשור-דן השני
אשור-דן השני מלך באשור בשנים 934 עד 912 לפנה"ס, ירש את אביו תגלת פלאסר השני.
אשור נעורה מרבצה בשנת 934 לפנה"ס עם עלייתו של אשור-דן השני לכס המלוכה. מלך זה הוא הראשון עליו קיימות ידיעות על מסעות מלחמה לאחר תקופה ארוכה של העדר אזכור למסעות כאלו בכתובות אשוריות. מימיו החלו להגיע גם 'אנלים' (לוחות שנה מלכותיות) מסודרים.
מבין האזורים המזוהים, אליהם ערך אשור-דן השני מסעות, יש למנות 3 מסעות נגד הארמים במערב, נגד ארץ כותמוחי באזור מלטיה באסיה הקטנה, נגד ארץ מוצרי (ג'בל מקלוב), הנמצאת כ-45 ק"מ מצפון-מזרח לנינוה, ונגד ארץ כירורי שבין נינוה לאגם אורמיה. מסעות אלו נערכו, אם-כן, בכיוון מערב, צפון ומזרח, וחלקם היו ארוכים. בתיאור מסעות אלו התגלתה מדיניות אשורית חדשה כלפי האזורים הנכבשים: סיפוחם לממלכת אשור. מדיניות זו ננקטה כלפי המדינות הארמיות הקרובות לממלכת אשור. במקביל, וככל הנראה במטרה לשקם את השבויים על ידי השלל שהביא עמו אשור-דן השני ממסעותיו, הוא ביצע פעולות שיקום בכל ממלכת אשור, וכך הוא כתב: "בכל ארץ אשור בניתי בניינים ועשיתי מחרשות. הגדלתי אוצרות התבואה מעל לאלו שהיו בימי אבותי והגדלתי את מספר הסוסים".
על פעולות הבניה שלו יש בידינו עדויות משלימות מכתובת הבניה שלו שנחשפה בעיר אשור, בה הוא מספר על כך שהקים את "שער עובדי המתכת" – השער הראשי של העיר אשור לכיוון מערב, דבר המרמז על חידושה של התנועה המסחרית בימיו מערבה.
אחרי מותו, עלה לשלטון בנו, אדד ניררי השני.
אדד-ניררי השני
אדד-נִרַרִ השני מלך באשור בשנים 911 עד 891 לפנה"ס. היה בנו של אשור-דן השני, מלך אשור.
תולדותיו.