הקבוצה השלישית בגודלה היא האמנים הפלסטינים שחיים בעולם הערבי. לכאן שייכים אמנים ותיקים, שמקורם בתרבות שהתגבשה במחנות הפליטים המרוכזים בעיקר בלבנון ובירדן. ככל שגברה מרכזיותה של הרשות הפלסטינית בלאומיות הפלסטינית, קטן מספרם של אמנים אלה בשדה האמנות הפלסטינית, וכך קטנה גם השפעתם. במקביל גבר משקלם של האמנים השייכים לקבוצה הרביעית - המתגוררים בפזורה הפלסטינית באירופה ובארצות הברית.
אמנים מכל ארבע הקבוצות מציגים יחדיו במגוון תערוכות של אמנות פלסטינית המתקיימות במרכזי תרבות, במוזיאונים ובגלריות בעולם הערבי, באירופה ובארצות הברית, ואף בתערוכות בין-לאומיות, כגון אירועי ביאנלה ודוקומנטה.
אמנות פלסטינית עד 1948.
תקופה זו מאופיינת בחשיפה לתרבות אירופאית ולהפיכה של ירושלים למרכז קוסמופוליטי. במסגרת הקמת מדינות ערב תחת שלטון המנדט הצרפתי והבריטי נוצר מרחב ערבי חסר גבולות ממשיים המושפע עמוקות מהתרבות האירופית. בתקופה זו קמו בתי ספר לאמנות במתכונת מערבית בכל מדינות ערב שהיו תחת שליטה מנדטורית. במקביל, ירושלים הפכה למרכז תרבותי ערבי קוסמופוליטי. אמנים פלסטינים חזרו לירושלים לאחר לימודים בבתי ספר לאמנות בעולם הערבי, וחלקם אף מציג בתערוכות בירושלים.
אחד האמנים שפועלים בירושלים בתקופת זו הוא ניקולא אלסאיע (נפטר ב-1930) מאסכולת האיקונות הירושלמית וחלוץ של ציור סטודיו. החוקר כמאל בולטה ציין בהקשר זה סדרה של ציורים פוליטיים של אלסאיע, ביניהם ציור המתאר את כניסתו של גנרל אלנבי לירושלים ב-1917. אמן אחר שפעל בירושלים הוא דאוד זלאטימו (נולד בירושלים ב-1906) אשר צייר את כניסתו של הח'ליף עומר אבן אלח'טאב לירושלים ב-637. בולאטה מציין כי ציורים אלה שימשו כאמצעי אלגורי לאישור הזהות הלאומית הערבית של הארץ.
ביריד הערבי הלאומי הראשון בקיץ 1933, שהתקיים בירושלים, השתתפה זֻלְפָה אלסַעֲדִי (1988-1905). אלסַעֲדִי, חניכתו של אלסאיע, הציגה ציורי דיוקן של מנהיגים ערבים שצוירו על-פי תצלומי סטודיו, ולצדה הציגו אמניות נוספות.
אמנית בולטת נוספת היא סופי חאלבי (1997-1912). היא למדה בשנות השלושים אמנות בפריז ולאחר מכן היא שבה לירושלים וציירה ציורי שמן על בד בפורמטים גדולים. במהלך 1948 המשיכה חלאבי להתגורר בירושלים, עם אחותה סמוך למוזיאון רוקפלר. חאלבי מעולם לא נישאה. היא המשיכה לעסוק בציור, ועברה מציורי שמן לציורי אקוורל המתארים את נופי ירושלים. עד מותה היא ניהלה עם אחותה חנות ברחוב אלזהרה בירושלים, שם הציגה את ציוריי האקוורל לצד מוצרי פולקלור פלסטיניים. חנות זו הפכה למרכז תרבותי משמעותי במזרח ירושלים בכל הנוגע לרקמה פלסטינית כפרית. רוב עבודותיה של חלאבי נמצאות באוסף מאזן קופטי בירושלים.
אמנות פלסטינית לאחר 1948.
שדה האמנות הפלסטיני שלאחר 1948 מבוסס על שלושה מאפיינים מרכזיים:
לאור מאפיינים אלה, שדה האמנות הפלסטיני מבוסס בעיקרו על אמנים ואמניות הפועלים במסגרת הזהות הפלסטינית.
הקמת מדינת ישראל ב-1948 קטעה את פעילותם של אמנים פלסטינים רבים, ביניהם זֻלְפָה אלֿסַעֲדִי, ח'ליל חלבי, ג'מאל ביארי, ח'ליל בדאויה, פיסל אלֿֿתח'יר, אבראהים חנא אבראהים, ג'ברא אבראהים ג'ברא, נביל בשארה וסאמיה חלבי ועוד.
תקופת הממשל הצבאי הקשתה על האמנים שנשארו בגבולות ישראל. לעומת זאת, אמנים שחיו בתחומי יהודה ושומרון ועזה והן במחנות הפליטים בעולם הערבי יצאו ללימודי אמנות באקדמיות לאמנות בעולם הערבי.
דמות מרכזית באמנות הפלסטינית בשנים שלאחר 1948היא אסמאעיל שמוט (2006-1930). הוא נולד בעיר לוד, לאחר 1948 הגיע למחנה פליטים בעזה, עקר מאוחר יותר לבֵּירות, עבר לכווית אחרי פלישת ישראל ללבנון ב-1982, עשה שנים אחדות בגרמניה וסיים את חייו בעמאן. שמוט נתפס בהיסטוריוגרפיה הפלסטינית כחלוץ שדה האמנות הפלסטיני. תערוכתו הראשונה (עזה, 1953) גם הייתה הראשונה שבתערוכות הפלסטיניות אחרי 1948.הוא כיהן כראש מחלקת החינוך לאמנות הראשון של אש"ף מיד לאחר הקמת הארגון ב-1964; וספרו "אמנות מפלסטין" (כווית, 1989) היה הפרסום הראשון על האמנות הפלסטינית ותולדותיה. התפקיד שמילא היה חשוב במיוחד הן להתכוננות שדה האמנות הפלסטיני והן לגיבוש תבניות ייצוג של הנכבה, שנפוצו גם באמנותם של אמנים אחרים. רבות מיצירותיו זכו לתפוצה רחבה בכרזות, בגלויות ובלוחות שנה, והוא נהנה מחשיפה שאמנים פלסטינים מעטים הגיעו אליה.
קבוצת האמנים מהפזורה הפלסטינית בעולם הערבי הקימה ב-1969 את ליגת האמנים הפלסטינים ברבת עמון, בביירות, בכווית ובדמשק. בשנת 1975 נפתח סניף של הליגה גם במזרח ירושלים. בקבוצת האמנים שפעלה בפזורה בלטו תחילה בני הדור הראשון שנולדו לפני 1948, ובהם אסמאעיל שמוט, תמאם אלֿֿאכחל, פול גורגוסיין, אבראהים ר'אנם, מסטפא אלֿֿחלאג', עבד אלֿֿרחמן מזאעין, ג'וליאנא סארופים, סמיר סלאמה, ולדימיר תמארי, אבראהים חזימה ונאסר סומי, וכן כמאל בולאטה.
בשנים אלו התגבשה בפזורה הפלסטינית בעיקר בלבנון וירדן קבוצת אמניות פלסטיניות. המרכזיות שבהן הן: פאטמה מוהיב, מנירה נסיבה, סאמיה אלֿֿזרו, סהא שומאן, ג'מאנה אלֿֿחסיני, סאמיה חלבי, לילא אלֿֿשוא וסמירה בדראן. המפורסמת והצעירה בקבוצת אמניות זו היא האמנית מונא חאטום.
במקביל האמנים שהגיעו מיהודה ושומרון ועזה חזרו לבתיהם לאחר סיום לימודיהם והשתלבו בפעילות ליגת האמנים הפלסטינית, ביניהם סולימאן מנסור, נביל ענאני, תיסיר ברכאת, אבראהים סאבא, עאסם בדר, ורה תמארי, תחני שאיק, טאלב דווייק, כמאל אלֿֿמוג'אני, פתחי ר'בן ועוד.
במהלך האינתיפאדה הראשונה (1987) צומצמו מאוד אפשרויות הביטוי האמנותי. במקביל להגבלות על הצגת אמנות פלסטינית במרחב הציבורי, התפתחה תרבות של כרזות, גלויות ורפרודוקציות של עבודות האמנים, שהופצו גם בעכו, נצרת וסכנין, והשפיעו רבות על התרבות הוויזואלית של הפלסטינים בישראל. כך לדוגמה, בשנות השמונים הופצה בסכנין כרזה של האמן סולימאן מנסור ממזרח ירושלים, וכן הודפסו והופצו בגליל ובמשולש כרזות של אסמאעיל שמוט.
בקבוצה זו בלט סֻולימאן מנסור (יליד 1947), (יליד ביר זית, 1947), שלמד שנה אחת באקדמיה לאמנות בצלאל בירושלים. החל בשנות ה-80 מנסור כבש לעצמו מעמד מרכזי בשדה האמנות הפלסטיני, שנגזר הן מתפוצתן הרחבה של עבודותיו על גבי פוסטרים, גלויות ולוחות שנה, והן מפעילותו הציבורית, בין השאר כיו"ר אגודת האמנים הפלסטינים ומאוחר יותר כמקים גלריית 'אלֿֿוסיטי' במזרח ירושלים (1994).
להסכמי אוסלו ולכינונה של הרשות הפלסטינית כישות דמוקרטית ריבונית הייתה השפעה עצומה על האמנות הפלסטינית. תחושת הריבונות וכניסתם של ארגונים בין-לאומיים, מרכזי תרבות ושגרירויות (בעיקר מאירופה) לתחומי הרשות, הביאו להקמת מרכזי תרבות וגלריות לאמנות. תערוכות התקיימו בעיקר במרכזיים עירוניים ובאוניברסיטאות – במזרח ירושלים: גלריה 'אנדיל' (הוקמה ב-1992), מרכז האמנות 'אלֿֿוסיטי' (הוקם ב-1994) ומרכז תרבות 'אלֿֿממל' (הוקם ב-1997). ברמאללה: מרכז לאמנות 'ח'ליל סכאכיני' (הוקם ב-1996), גלריה 'זריאב' (הוקמה ב-1998) ומרכז 'אלֿֿקטאן' (הוקם ב-1998). בבית לחם: גלריה 'אלֿֿכהף' ב'מרכז הבין-לאומי לאמנות בבית לחם' (הוקמה ב-1995). בשנת 2005 הוקמה גלריה 'אלֿֿחוש' במזרח ירושלים, אז גם החלה להיערך ברמאללה ביאנלה לאמנות עכשווית בה השתתפו האמנים ח'ליל רבאח, ג'וואד אלֿמאלחי, ח'אלד חוראני, סטיב סאבלה, סבחי זבידי, ח'אלד זיגארי, וכן קבוצת אמניות ובהן: טינה שרוול, עזה אלֿחסן, סוהיר אסמאעיל פרג', פאתן נאסטאס מיתוואסי, רולא חלואני, דינה ע'אזל וסמר גאטאס.
הקמת מוזיאון פלסטין.
הקמת מוזיאון פלסטין לאמנות בביר זית הייתה נקודת מפנה בכינון שדה האמנות הפלסטיני בתחומי הרשות. המוזיאון נפתח במאי 2016, כאשר עדיין לא הכיל אוספים או תערוכות. במקביל להקמתו נפתחה "תערוכת לוויין" בשם "קצות החוטים: הרקמה הפלסטינית בהקשר הפוליטי שלה" במוזיאון בביירות. התערוכה הראשונה במוזיאון, "ירושלים חיה" (Tahya Al Quds), נפתחה באוגוסט 2017. היא כללה 48 יצירות של אמנים פלסטיניים, ערבים ובינלאומיים ועסקה בירושלים כמקרה בוחן המייצג את הגלובליזציה, את כישלונותיה, וניסיון למצוא תשובות להשראת עתיד טוב יותר. את התערוכה אצרה רים פאדא.
אמנות פלסטינית בישראל.
אמנות פלסטינית בישראל היא אמנות פלסטית שנוצרת על ידי אמנים ואמניות אזרחי ישראל המגדירים את זהותם כפלסטינים. הדור הוותיק יותר מונה כ-20 אמנים פלסטינים שהחלו לפעול בשנות השבעים והשמונים לאחר ביטול הממשל הצבאי ובעקבות האיחוד הגאוגרפי עם האוכלוסייה הפלסטינית לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967. ביניהם נמנים עבד עאבדי, אוסאמה סעיד, ח'ליל ריאן, דאוד אלֿֿחייק, חסן ח'אטר, וליד קשאש וכמיל דווא, אבראהים נובאני, אסד עזי, עאסם אבו שקרה, אחמד כנעאן, אבראהים חג'אזי, פריד אבו שקרה, ג'אסר אבו רביעה, אבראהים אבו ג'רביע, בשיר אבו רביעה ועוד. אמנים אלה הציגו בשנות השמונים גם בתערוכות בתחומי הגדה המערבית ועזה.
הדור השני החל לפעול באמצע שנות התשעים לאחר הסכמי אוסלו ומונה נכון ל-2022 יותר מ-500 בוגרי בתי ספר לאמנות בישראל. אמנים אלו יוצרים בכל תחומי האמנות, ובעיקר במיצב, צילום, וידאו ארט ומיצג, נוסף על ציור ופיסול. בשנים שלאחר הסכמי אוסלו ישנה תנופה בהקמת חללי תצוגה המציגים אמנים פלסטינים. ב-1994 הוקמה בכפר ג'וליס שבגליל עמותת האמנים הערבים 'אִבְּדַאע' לקידום האמנות במגזר הערבי, וב-2007 הוקמה גלריה של העמותה בכפר יאסיף (אוצרים: אבראהים חג'אזי וסלאם מניר ד'יאב).