שיתוף פעולה עשוי להופיע בין בני אדם פרטיים, קבוצות של בני אדם (כמו חברות כלכליות, מדינות), אורגניזמים מאותו מין טקסונומי ואורגניזמים ממינים שונים (כמו כלב ואדם או אצה ופטרייה שיחד הן חוברות לחזזית, שהיא בעצם "עסק משותף"). בשל הגדרתו הרחבה של המושג, הוא נדון הן בשיח הסוציולוגי והן בשיח הביולוגי (סימביוזה).
מאפייניו של שיתוף הפעולה.
"שיתוף פעולה" תלוי במספר מאפיינים: התחום המשותף, השותפים ויחסי הגומלין ביניהם.
התחום המשותף.
מאפיין זה ניתן להתייחסות כגורם בעל קיום עצמאי וחוקיות משלו, החורגים מההתייחסות ל'שותפים' בלבד. כך לדוגמה, ניתן להתייחס אל השפה - שהיא התחום המשותף למשתמשים בה - כאל גורם נפרד במציאות, לחקור אותה כבעלת קיום משלה ולהתייחס אליה בלא להתייחס ישירות לדובריה.
התחום המשותף משפיע על המשתמשים בו ומעצב הן את חייהם בפועל והן את זהותם, ופעולותיהם משפיעות על עיצובו (שהוא חלק ביחסי הגומלין בין המאפיינים). עיצוב זה עשוי להיות על דרך השינוי (רפורמה) או על דרך השימור. לדוגמה: אם לקבוצת אנשים מסוימים נורמה משותפת, אזי נורמה זו משפיעה ישירות על התנהגותם וגם הופכת להיות חלק מזהותם. בנוסף על כך, שותף מסוים עשוי להשפיע על הנורמה בהתנהגותו. הא גם עוזר לאנשים ומשתף את דעתו בדעת האחרים ואוהב להשתתף בדיונים של החברה.
השותפים.
את הכוחות האורגניים שפועלים בתחום שיתוף הפעולה מאפיינות רמות שונות של מודעות חברתית, לשיתוף שמתקיים ביניהם ולהשפעות ההדדיות שלהם ושל התחום המשותף. על אף שחוסר מודעות אינו מבטל את השיתוף, הוא משפיע עליו, לדוגמה: לחברה המודרנית נורמות צריכה המשותפות לרוב הפרטים. שותף (פרט) מסוים עשוי להיות מודע לכך שנורמות הצריכה הן משותפות, או, לסבור כי נורמות הצריכה שלו הן פרטיות וכך אינן תלויות במעגליו החברתיים.
שותף יכול לעצב את התחום המשותף בשני אופנים:
לדוגמה: לקבוצה של אנשים מסוימים עשויה להיות כלכלה משותפת. שותף מסוים עשוי לעשות מעשים שישפיעו על הכלכלה באופן מכוון - כמו הסתדרויות עובדים או פעולות ממשלתיות - או להשפיע על הכלכלה על מנת לקדם מטרות פרטיות בלבד - כמו עבודה שמטרתה היחידה לקדם רווח אישי, צריכה לא מאוגדת וכו'.
שיתוף פעולה כלכלי.
שיתוף פעולה חברתי בקבוצות גורר אחריו גם שיתוף פעולה כלכלי ברמות שונות, כאשר רמת שיתוף הפעולה הכלכלי היא לרוב שיקוף של רמת שיתוף הפעולה החברתי. ניתן לחלק את שיתוף הפעולה הכלכלי למספר רמות בסיסיות:
תוכן שיתופי.
תוכן שיתופי הוא שם כללי לתוכן (טקסט, תמונה, צליל וכו'), שיוצרו (בעל זכויות היוצרים עליו) מאפשר זכויות שימוש, הפצה, ועריכה בלתי מוגבלות לאחרים, כלומר לכלל.
למידה שיתופית.
למידה שיתופית היא אחת מהשיטות החלופיות לשיטת הלמידה הרגילה בכיתה, לימוד דרך קבוצות קטנות של תלמידים יוצר יחסי גומלין בין התלמידים, אופן למידה זה יוצר שייכות לקבוצה אצל כל תלמיד ומעורר חשיבה ודיון בין אישי.
מושג הלמידה השיתופית התקיים עוד טרם עידן האינטרנט, ולפני עידן הלמידה המתוקשבת. למושג חשיבות רבה בדיסציפלינות רבות ובמיוחד בחינוך וניהול, מאחר שהוא מתייחס לאינטראקציה בין האינדיבידואלים וסביבתם. למידה שיתופית מאפשרת לכל לומד לבטא את עצמו בתוך קבוצה ומאפשרת לו ליצור קשרים חברתיים בתוך אותה קבוצה.
שיתוף פעולה בתחום חילופי מידע.
ישנה אמירה שאומרת כי "ידע הוא כוח" ומי שיש לו ידע, הארגון לא יוותר עליו. עם זאת, בשנות האלפיים אנו מוצפים בידע, הידע הוא זמין בכל מקום ודווקא מי שמשתף בידע כוחו בתוך הארגון גדל.
ארגונים רבים פועלים על מנת לייצר ולבנות תהליכים של שיתוף פעולה בידע בין גורמים שונים, בין יחידות ומחלקות בארגון על מנת לייעל ולשפר את הארגון.
יצירה של תהליכי שיתוף פעולה בידע בארגון קשורה פעמים רבות לתהליכים הקשורים לניהול ידע.
הצלחתם של תהליכי שיתוף פעולה תלויה במידה שבה הצלחנו להביא ערך עד אחרון העובדים. שיטה טובה לבדיקת הערך היא מבחן אמילי. דרך נוספת ליצירת תהליכי שיתוף פעולה מוצלחים היא עבודה על ידי עיצוב מעלה-מטה ומטה-מעלה. שיטה שעובדת עם ההנהלה ועם העובדים שרוצים שיתפו פעולה במקביל.
סקסופון
הסקסופון הוא כלי נגינה העשוי ממתכת ברונזה או פליז, ממשפחת כלי הנשיפה מעץ.
את הסקסופון המציא בונה הכלים הבלגי אדולף סאקס (Adolphe Sax) בשנת 1841 ורשם עליו פטנט ב-1 ביולי 1846, והוא נקרא על שמו עד היום.
על אף שהוא עשוי ברובו ממתכת, שייך הסקסופון למשפחת כלי הנשיפה מעץ כיוון שפיית הכלי אופיינית לכלי נשיפה מעץ.
חלקי הסקסופון.
הסקסופון מורכב מחמישה חלקים: פייה, צוואר, גוף, ליגטורה ועלה.
הפייה, בדומה לפייה של קלרינט, עשויה מפלסטיק, מתכת, סיליקון, או סוגי עץ שונים (בעיקר הובנה). בפייה מורכבת פיסת קנה משויף ומעובד הנקרא "עלה", שמהווה צפצפה פשוטה. צלילי הסקסופון מופקים בנשיפה בפייה והרעדת העלה. גוף הסקסופון עשוי צינור מתכת חלול, שבו מהדהד הצליל. גובה הצלילים נקבע על ידי פתיחת וסגירת הנקבים בגוף הסקסופון.
סוגים.
קיימים סקסופונים בגדלים שונים, ביניהם (מהמנעד הגבוה לנמוך): סופרילו (B♭), סופרנינו (E♭), סופרן (B♭), אלט (E♭), טנור (B♭), בריטון (E♭), בס (B♭) וקונטרבס (E♭). בשנת 1999 הומצא ה"טובקס" (B♭) שהוא בעל מנעד נמוך בכחצי אוקטבה מזה של קונטרבס. ארבעת הסקסופונים הנפוצים הם: סופרן בסי במול, אלט במי במול, טנור בסי במול ובריטון במי במול. ככל שהכלי גדול יותר הוא מפיק צלילים נמוכים יותר. לכן גובהו של סקסופון הקונטרבס, בעל הצליל הנמוך ביותר, הוא כשלושה מטרים.
קיימים סקסופונים המכוונים לסולם דו (C) אבסולוטי ופה (F), אך הם נדירים.
שימושים במוזיקה.
הסקסופון יועד במקור להיות חלק מתזמורות כלי נשיפה קלאסיות, כמו גם חלק בתזמורות לתהלוכות, אך עלה לגדולה בעיקר בזכות הג'אז.
לסקסופון שימושים רבים במוזיקה של ימינו במוזיקה קלה, פופ, פאנק, רוק מתקדם ועוד.
גם במוזיקה הקלאסית ישנו שימוש בסקסופון; מספר מלחינים צרפתיים ששילבו אותו ביצירותיהם. מלחינים כדביסי עם הרפסודיה לסקסופון ולתזמורת, ביזה ב"הנערה מארל" וריכרד שטראוס ב"סימפוניה דומסטיקה" עשו בו שימוש שלא הפך אותו לחבר של ממש במועדון ה"קלאסי" של הכלים.
חצוצרה
חצוצרה (נקראת גם "טרומפטה" או "חֲצוֹצֶרֶת") היא כלי נגינה ממשפחת כלי הנשיפה ממתכת. מנעדה הוא הגבוה ביותר מכל כלי הנשיפה ממתכת, גבוה יותר מזה של הטובה, של הטרומבון וקרן היער. אדם המנגן בחצוצרה נקרא חצוצרן או נגן חצוצרה או מחצצר.
החצוצרה הנפוצה ביותר כיום היא החצוצרה בסי במול (Bb): התו שנקרא כדו אמצעי נשמע כסי במול, הפרש של טון. אך יש סוגים רבים אחרים של חצוצרות במשפחת כלי הנגינה הזאת.
בימינו החצוצרה משתתפת כמעט בכל סוגי המוזיקה, ממוזיקה קלאסית, דרך ג'אז, מוזיקת עולם, סקא, Funk, בלוז ועד פופ.
מבנה החצוצרה.
החומר ממנו עשויות כיום רוב החצוצרות הוא פליז (סגסוגת מהמתכות נחושת ואבץ), הוא מעוקל בצורה ספירלית כאשר הפיה בקו ישר לפעמון. צינור החצוצרה הוא גלילי ודק בתחילתו קרוב לחיבור לפיה, ומתרחב לקראת סופו. אורכו כמטר וחצי.
חלקי החצוצרה.
החצוצרה מחולקת למספר חלקים מרכזיים:
תוספות.
לחצוצרה אפשר להוסיף תוספות שיגרמו לצליל אחר ומעניין.
בחצוצרה נפוץ מאוד השימוש בעמעמים שונים (אנגלית: mute, איטלקית: sordino) אשר מוצמדים אל תוך פעמון החצוצרה, מנמיכים את עוצמתה ויוצרים גוון צליל מיוחד. בנוסף ישנן יצירות מעטות בהן שמים פיסת בד או כובע על הפעמון, מה שנותן אפקט דומה לשל העמעם אך צליל יותר רך ונעים לאוזן.
היסטוריה.
ראשיתה של החצוצרה בעת העתיקה. בימי עם ישראל במדבר נצטווה משה על עשיית שתי חצוצרות כסף לצורך עבודת המשכן (במדבר י'). כלי נגינה דומים לחצוצרה נוצרו גם במצרים העתיקה ובממלכות המזרח פרס, טיבט, ביזנטיון, מונגוליה ועוד. החצוצרה שימשה אז לתהלוכות צבאיות ולטקסים חגיגיים אחרים.
בתקופת הבארוק זכתה החצוצרה להתפתחות גדולה (ראו: חצוצרת בארוק).
בימיהם של באך והנדל היו באירופה נגני חצוצרה מעולים, שהיו מסוגלים לנגן מוזיקה מסובכת רק באמצעות שליטה בטכניקת הלחץ של שפתיהם ושימוש בחצוצרות ארוכות יותר. מסורת גדולה זו שקעה, ובסוף המאה ה-18 הופיע תחליף לחצוצרה הארוכה בדמות החצוצרה הקצרה המצוידת בשסתומים.
בתזמורת המודרנית משתמשים בדרך כלל בשתים או שלוש חצוצרות. החצוצרה היא לרוב כלי הסופרן הגבוה ביותר בקבוצת כלי הנשיפה ממתכת.
סוגי חצוצרות.
קיימים סוגים רבים של חצוצרות בכווני צליל שונים, לשימוש בעיקר במוזיקה קלאסית. לדוגמה: חצוצרה בדו, ברה/מי במול, חצוצרת פיקולו בסי במול/לה וסול, חצוצרת באס בפה ובסי במול ועוד.
כלים נוספים אשר כמעט זהים לחצוצרה הם הקורנט (Cornet), שלמעשה קדם לחצוצרה המודרנית, והפלוגלהורן (Flugelhorn), שניהם בעלי צלילים רכים ומעודנים יותר.
ישנם כמו כן מספר פיתוחים ווריאציות מיוחדות של החצוצרה (הרגילה) למשל:
תרועות.
מאז תחילת השימוש בחצוצרה, שימושה המרכזי היה בתרועות. צלילה החד והחזק של החצוצרה מתאים לכל סוגי התרועות. הנה מספר דוגמאות לתרועות נפוצות כיום:
גם כיום יש שימוש רב בתרועות חצוצרה בצבאות ברחבי העולם, וכמו כן גם בצה"ל.
טכניקת הנגינה.
הפקת צליל בחצוצרה נעשית על ידי נשיפה לתוך הפיה.
יש סוגים שונים של צלילים שנגרמים בצורות שונות:
בחצוצרה ישנם 3 שסתומי בוכנה המאפשרים 7 שילובי לחיצה ומביאים לשינוי בגובה הצליל. כמו כן, גובהו של הצליל משתנה בהתאם למתח שפתיו (אמבושיור) ואופן נשיפתו של הנגן.