קוטרו של הצביר כ-15 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-2,150 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-27 דקות קשת - מעט פחות מקוטרו של הירח המלא. בסקר שנעשה על כוכבי הצביר נספרו 12 כוכבים מדרגת בהירות 10 ומטה, 17 מדרגת בהירות 11, 24 מדרגת בהירות 12, 20 משדרגת בהירות 13 ו-96 כוכבים עמומים יותר. כוכבי הצביר הם כוכבים פחות חמים מהכוכבים של מרבית הצבירים הפתוחים, כשהחם ביותר מביניהם הוא מסוג ספקטרלי B9 בלבד, בעוד שבצבירים פתוחים נמצאים בדרך כלל בעיקר כוכבים צעירים מסוג ספקטרלי B. ככל הנראה מדובר בצביר ותיק יחסית שגילו מוערך בכ-200 מיליוני שנים.
מסיה 23
אן-מארי דויד
אן מארי דויד
הגישה האינטרסובייקטיבית
הגישה האינטרסובייקטיבית היא גישה בפסיכואנליזה, מהמרכזיות העוסקות ב"פסיכולוגיה של שני אנשים", המדגישה את השותפות והקשר בין אדם וזולתו כשני סובייקטים. גישה זו רואה את התפתחות האדם כנובעת מתוך הקשרים בהם הוא נמצא.
התאוריה האינטרסובייקטיבית.
הקבוצה המכוננת של הגישה האינטרסובייקטיבית מורכבת ממספר אנליטיקנים אמריקאים, ביניהם רוברט סטולורו, ג'ורג' אטווד, ברנרד ברנדשפט ודונה אורנג' . רעיונותיהם החלו להתגבש בשנות השבעים ושמם אומץ בשנת 1978. בתחילת התפתחותה נכתבה התאוריה האינטרסובייקטיבית כתאוריית שדה, התופסת תופעות פסיכולוגיות לא כארגון תוך אישי אלא כתופעות שנוצרות במפגש בין שני סובייקטים שמשפיעים אחד על השני.
רעיונות אלו החלו להתפתח באותה תקופה בה פרסם היינץ קוהוט מאמרים אודות פסיכולוגיית העצמי, אך חברי הקבוצה נחשפו למאמריו רק בשלב מאוחר יותר, אז מצאו את רעיונותיו כמצע להתפתחות התאוריה האינטרסובייקטיבית, אך עשרים שנה מאוחר יותר שאפו להפריד עצמם מפסיכולוגיית העצמי.
למושג אינטרסובייקטיביות משמעויות פילוסופיות רבות בפילוסופיה הפוסט מודרנית. ולכן משתמשים בו גם תאורטיקנים רבים אחרים כמו תומאס אוגדן, ג'סיקה בנג'מין וכריסטופר בולאס, לרוב כדי לתאר צורת חשיבה מסוימת ולא את הגישה בפני עצמה.
שורשי הגישה נטועים עוד בתקופות מוקדמות יותר של התפתחות הפסיכולוגיה. דונלד ויניקוט כתב כבר בשנת 1949 על הסובייקטיביות של המטפל במאמרו "שנאה בהעברה נגדית", ובכך התייחס לראשונה לפסיכולוגיה של שני אנשים. הוא מתאר בספרו "משחק ומציאות" את תופעות המעבר כדבר דיאדי, שנוצר בין שני אנשים - למעשה תפיסה אינטרסובייקטיבית. המרחב הפוטנציאלי מקביל למרחב האינטרסובייקטיבי וגם התייחסותו למשחק וליצירה כדבר חד פעמי חווייתי, למעשה חוויה אינטרסובייקטיבית, השפיעה רבות על תפיסה זו.
בתחילת דרכה, הגישה האינטרסובייקטיבית התפתחה מביקורת של מושגים מרכזיים בפסיכואנליזה כגון "אובייקטיביות" ו"חשיפת האמת", בטענה כי האובייקטיביות אליה חתרו אבות הפסיכואנליזה, כגון פרויד וקליין (למשל חתירתם בטיפול פסיכולוגי אל המניע ה"אמיתי" מאחורי התנהגותו של מטופל), היא בעצמה עיוות סובייקטיבי. הגישה פסלה את הרעיון הריאליסטי של מציאות אובייקטיבית והתייחסה אל מציאות דיאדית המתרחשת במפגש בין שני בני אדם. הפסיכואנליזה לפיכך אינה מתבטאת במסקנות אדם אחד על אדם אחר, הפסיכואנליזה היא מדע של האינטרסובייקטיביות המתמקד במשחק בין שני עולמות סובייקטיבים. הסובייקט אינו ממשי אלא במפגשו עם סובייקט אחר. לפיכך, הפרשנות היא דרך לבניית משמעויות ויצירת חוויה.
תפיסה זו, כתפיסות רלטיביסטיות אחרות, ספגה ביקורת רבה. אם אין אמת אחת, איך ניתן להתנגד בנחרצות לתאוריות אחרות? ואם הידע קיים רק בתוך יחסי הגומלין האינטרסובייקטיבים, איך ניתן לשכנע אחר בנכונות הגישה? בנוסף, קיצוניות פוסטמודרניסטית זו עלולה לסכן את מקור הידע והסמכות של המטפל. בסוף שנות התשעים הוציאו אורנג' סטולורו ואטווד את ספרם "טיפול אינטרסובייקטיבי: קונטקסטואליסם בפסיכואנליזה" (1997) המציג עמדה המתרחקת מהגישה הרלטיביסטית הקיצונית. השינוי בגישה מתבטא בתפיסה של הגישה האינטרסובייקטיבית כמטא-תאוריה ולא כתאוריה קלינית המתחרה בתאוריות אחרות. במילים אחרות, הגישה מציעה סוג של רגישות ייחודית בחדר הטיפול ואינה מחליפה תאוריה זו או אחרת. התאוריה האינטרסובייקטיבית מניחה כי יש להכיר בזולת כסובייקט אחר על מנת שהעצמי יוכל לחוות באופן מלא את הסובייקטיביות שלו בנוכחות הזולת. פירושו של דבר, שיש לנו צורך בהכרה ושנית, שביכולתנו להכיר באחרים בתמורה – הכרה הדדית. ההכרה היא יכולת התלויה בהתפתחות האינדיבידואלית.
בספרה של אורנג' "הבנה רגשית - מחקרים באפיסטמולוגיה הפסיכואנליטית (1995) מציעה אורנג' תפיסה פילוסופית שונה לגישה האינטרסובייקטיבית. הריאליזם הפרספקטיבי, המזוהה עם הפילוסוף ריצ'רד ברנסטיין, מתאר עמדה רלטיביסטית מבלי לזנוח את קיומה של מציאות אחת. קיימים אין ספור דרכים להסתכל על המציאות וכך בשיח הטיפולי למטפל ולמטופל יש את נקודת המבט הייחודית שלהם. עם זאת, קיימת מציאות אחת והשיחה עם האחר מאפשרת התקרבות אל אמת שלמה יותר.
בספרה "כבלי אהבה" מתארת ג'סיקה בנג'מין את תפיסת הבין סובייקטיביות כהגדרה מחודשת של העולם הפנימי של האדם, כציר ההתפתחות המרכזי וכמוקד התהליך הטיפולי:
תפישה טיפולית.
התאורטיקנים האינטרסובייקטיביים מתייחסים בביקורת ל"מיתוס הנפש המבודדת", על פיו לאדם יש מבנה אישיות הקיים קודם לאינטראקציה שלו עם הסובבים. לטענתם כל חלקי הנפש נוצרים אך ורק בהקשר הבין-אישי. לכן יש למקד את החקירה האנליטית שמתרחש במהלך הטיפול, בעיקר במערכת הרחבה שנוצרת באינטראקציה ההדדית בעולם הסובייקטיבי שנוצר בין המטפל והמטופל.
אינטראקציה זו, בדומה למתרחש בין כל שני אנשים, מתנהלת על-פי העולם הסובייקטיבי של המטפל והמטופל, הכוללים את הצרכים והתוכניות שלהם. כמו בכל מערכת יחסים, כל פרט מארגן ונדרש לארגן את עולמו הפנימי כדי לבטא אותו ולקדם את ענייניו. הסובייקטיביות של האדם, מרגע לידתו, מוטה לטובתו בצורה אדפטיבית ומשרתת את האינדיבידואליות של הפרט.
טכניקה טיפולית כלשהי עלולה לתת למטפל הסבר למעשיו, בעוד הוא פועל לקידום האינטרסים שלו. מטפל המודע לסובייקטיביות שלו, צריך לבחון את האינטרסים שלו ולנהל משא ומתן בתוכו לגבי מתי הוא פועל כדי לקדמם. האפשרות שהמטפל נותן למטופל להשפיע על תהליך פנימי זה, מאפשרת גם למטופל לבחון את השפעתו על הסביבה, ומאפשרת לו תהליך של ארגון מחודש של עצמו. האינטראקציה הזו מושפעת לא רק מהבדלי האינטרסים אלא מכל שונות בין המטפל והמטופל, וזוהי ליבת הקושי ביחסי סובייקט.
מושגים מרכזיים.
ויסות הדדי.
היכולת לוויסות עצמי מתפתחת בתוך מערכת יחסים בה מתקיים ויסות הדדי. הוויסות ההדדי בין הפעוט לאמו מאפשר את ארגון עולמו הפנימי של הפעוט. ארגון העולם הפנימי מאפשר ליצור חוויה של ייחודיות ומופרדות. ויסות זה מותנה ביכולת התאמה של ההורה לילד. בהסתמך על מחקרים של ביאטריס ביבי ופרנק לחמן הם טוענים כי הייצוגים הפנימיים של התינוק נולדים מתוך ההתאמה או היעדרה ביחסים עם ההורה. עקרונות הארגון הפנימי המתעצבים מהיחסים הראשוניים אינו תיאור אחר של "הנפש המבודדת" אליו התנגדו הוגי הגישה. לטענתם, הבחירה בעקרונות המארגנים נעשית בהתאם להקשר האינטרסובייקטיבי.
דניאל סטרן טען שהקשר האינטרסוביקטיבי מותנה ביכולת לחלוק חוויה פנימית עם אחר. היענות אינטרסוביקטיבית של ההורה משמשת את התינוק ליצירה של חוויות פנימיות. ההורה נענה באופן סובייקטיבי למצבים מסוימים לעומת חוסר היענות באחרים וכך אישיותו של התינוק מתעצבת. חוסר איזון זה עלול לגרום לעיצוב עתידי של עצמי כוזב.
קושי בוויסות רגשי של התינוק יכול למנוע ממנו לרכוש יכולת זו. מצב זה בו אין יכולת זו לשיתוף מתקיים בהפרעות אישיות ובנוירוזות, אז יש רצון לשיתוף אינטרסובייקטיבי שלא מסתייע או אשליה של שיתוף. מצבים בהם אין כלל יכולת לשיתוף אינטרסובייקטיבי הם מצבים פסיכוטיים. במהלך התפתחות התינוק, העדר קשר אינטרסוביקטיבי יתבטא בהיעדר כמעט מוחלט של כוונון רגשי ויביא כנראה לתחושת יחידוּת (תחושה של "לבד") ולא של בדידות, כיוון שהתינוק לא יחווה אובדן של שיתוף אינטרסובייקטיבי. סטרן מדגיש שהעדר הכוונון יכול להתרחש גם במצב בו יש מענה מעולה לצרכים הפיזיים והפיזיולוגיים של התינוק.
תיקוף רגשי.
התפתחות התינוק נובעת מהמפגש בינו לבין הוריו, בו נוצרת ביניהם מערכת של ויסות הדדי. בעוד תאוריות אחרות טוענות כי ההתפתחות נובעת מוויסות בין תסכול וסיפוק המהווים את המפגש עם המציאות, בוחנים התאורטיקנים האינטרסובייקטיבים את מידת התיקוף הרגשי שההורה יוצר אל מול הסובייקטיביות של התינוק. ההיכרות עם המציאות נוצרת דרך תיקוף רגיש שיוצרים ההורים. המטרה אינה לעבור מסובייקטיביות לאובייקטיביות (בין עקרון העונג לעקרון המציאות), אלא מחוויה סובייקטיבית פרטית לחוויה סובייקטיבית תקפה – כלומר חוויה של נראות.
תיקוף רגשי הוא כניסה אמפתית לעולמו של אחר (התינוק או המטופל), כלומר הבנת החוויה הסובייקטיבית (האופן בו האחר תופס מצב כלשהו, הצרכים והרגשות שמתעוררים בו, והקשר ההגיוני והטבעי בין שלושת אלה) והדהוד שלה (ביטוי ההבנה הזו בפני האחר, באופן שיעזור לו להרגיש מובן - מתוקף). לפי התאוריה, חוסר תיקוף מתמשך יכול לגרום לרגש חזק של בדידות ולחוויה של עצמי לא-קוהרנטי, אשר נמצאות בבסיסן של פתולוגיות רבות. כך למשל רואה התאוריה במצב כמו טראומה, כאירוע סובייקטיבי שנובע מכשל בתיקוף האירוע, ומציעה ליצור תיקוף רגיש של החוויה הטראומטית כדי להקטין את עוצמת הפגיעה.