בזמן שארגוני השלום, תנועות הנשים ותנועות זכויות האדם בישראל הורכבו בעיקר מנשים אשכנזיות ועירוניות, פעילות בת שלום רצו להרחיב את מעגל הנשים הפעילות ולכלול גם נשים מזרחיות. הכוונה הייתה "לצאת לקהילה" ולהגיע לנשים שנדחקו לשולי החברה ולהעלות את מודעותן לנושאי שלום, נושאים פוליטיים ונושאים פמיניסטיים. תוכניות אלו הושקו בשנת 1995 וכללו בין השאר קבוצת העצמה לסטודנטיות מזרחיות מהאוניברסיטה העברית, עבודה עם קבוצות נשים מזרחיות משכונות מקופחות בירושלים, פרויקט בנושא נשים ושלום במוזיקה המזרחית ודיאלוג בין נשים מזרחיות ואשכנזיות.
תוכניות אלו העלו קשיים, משום הפער הסוציו-אקונומי בין חברות הארגון האשכנזיות המבוססות לאלו המזרחיות מאזורים פחות מבוססים. פער זה גרם לאשכנזיות להיתפס כאליטיסטיות הדואגות יותר לפלסטינים מאשר לעניים בישראל – דבר שהגביר את המתחים בין הנשים האשכנזיות והמזרחיות, הן ביחסים בין-אישיים והן ביחסים הבין-קבוצתיים.
פעילויות משותפות עם 'המרכז הירושלמי לנשים'.
שני המרכזים שיתפו פעולה בפעילויות שונות, שתוכננו על ידי ועדה משותפת של נשים ישראליות ופלסטיניות. ועדה זו הורכבה מחברות הוועד של שני המרכזים. פעילויות אלו כללו הפגנות, קמפיינים לחינוך הציבור, תערוכות אומנות ישראליות ופלסטיניות, הוצאת הצהרות משותפות, כנסים, קבוצות דיאלוג בין ישראלים ופלסטינים שהתקיימו בישראל ומחוצה לה וסמינרי מנהיגות. פעילויות אלו שאפו ליצירת הנהגה נשית ישראלית ופלסטינית שתומכת בשלום, פיתוח דפוסי פעולה ואינטראקציה שלומיים בין שני העמים, הפצת מידע בנושאי נשים ושלום בישראל ומחוצה לה ותמיכה משותפת בתהליך השלום.
פעילויות אלו היו כרוכות בקשיים, הן ברמת ההנהגה והן ברמת הנשים המשתתפות. על קשיים אלו מספרת דפנה גולן-עגנון, המנהלת הראשונה של הארגון: "שיתוף הפעולה בין נשים ישראליות ופלסטיניות הוא קשה, מרתק, מעצבן ומלא עליות ומורדות בהתאם למצב הפוליטי, מספר הפיגועים, עוצמת הסגר ושאר הצרות שעושות את כל העבודה לקידום השלום באזורנו כמעט בלתי אפשרית". הנשים עצמן לעיתים סירבו להיפגש עם בנות העם השני, ולפעמים לחברות ההנהלה של שני המרכזים קשה היה להחליט על אג'נדה משותפת.
בנוסף, "הקשר הירושלמי" עצמו נקלע לא אחת לקשיים, ואף פסק מפעילותו לתקופות מסוימות משום המתיחות הפוליטית באזור, למשל סביב אירועי אוקטובר 2000. עם זאת, הקשר חזר בזכות אמון משותף של שני הצדדים בדיאלוג משותף והיות הקשר מבוסס על פמיניזם וחוויות משותפות של נשים תחת דיכוי. בנוסף, נוכחותן של החברות הערביות-ישראליות בבת שלום עזרה לגשר על הקשיים.
פעילויות משותפות עם ארגוני שמאל ישראליים נוספים.
הארגון שיתף פעולה עם ארגוני שמאל אחרים באופן אד הוקי סביב נושאים נבחרים. פעילויות אלו כללו, בין השאר, הפגנות משותפות, כגון הפגנה הקוראת לנסיגת צה"ל מרפיח בשנת 2004, וכתיבת מכתבים ציבוריים משותפים, כדוגמת שליחת מכתב למזכירת המדינה האמריקנית לשעבר, קונדוליזה רייס, בבקשה להפעיל לחץ על ממשלת ישראל להפסיק את מלחמת לבנון השנייה בשנת 2006. מעבר לכך, הארגון ייסד ולקח חלק בקואליציות שונות במטרה ליצור ולחזק קשרים פוליטיים. בין הקואליציות נמנות קואליציית נשים לשלום (חברה מייסדת), הוועד הישראלי נגד הריסת בתים (חברה מייסדת), והקואליציה נגד הגדר בירושלים.
הסניף הצפוני.
לפעילות הסניף הראשי בירושלים נוסף הסניף "בת שלום צפון", שמרכזו היה בעיר עפולה. קבוצה זו הוקמה ב-1993 על ידי פעילות ישראליות ופלסטיניות ממושבים, קיבוצים, ערים וכפרים מאזור מגידו, נצרת והעמקים. בשנותיו הראשונות, פעילותו המרכזית של הסניף הייתה יצירת קבוצות דיאלוג בין נשים ישראליות ופלסטיניות באזור. לאחר מספר שנים, הסניף הרחיב את פעילויותיו ועסק בארגון סדרת מפגשים של 'קפה פוליטי', סיורים בכפרים ערביים הנחשבים ל'בלתי-חוקיים' ואף היה הארגון הראשון שהחל לעשות אירועים שנתיים לציון יום האדמה. בנוסף, מאז שנת 1996 קיימו חברות הסניף "סוכת שלום" מסורתית בחג הסוכות בצומת מגידו בנושאים שונים לקידום שלום ודו-קיום באזור. בשנת 2005, התפצל הסניף מהארגון ופעילותיו הקימו ארגון חדש תחת השם "בת הצפון". הפילוג נוצר משום חוסר ההסכמה על האג'נדה הפוליטית הנוגעת למרכזיותם של הנושאים הקשורים לערביי ישראל בתחומי המדינה.
ויילדקט
שנל
שון למאס
אדוארד דה-ויר
אסמיר בגוביץ'
אסמיר בגוביץ' (בבוסנית: Asmir Begović; נולד ב-20 ביוני 1987) הוא כדורגלן בוסני המשחק בעמדת השוער באברטון ונבחרת בוסניה והרצגובינה.
קריירת מועדונים.
בגוביץ' נולד בטרבינייה, ובגיל 4 עזב עם משפחתו לשטוטגרט, ובהמשך עבר לאדמונטון בקנדה. לאחר שהרשים בליגה האזורית, בקיץ הוא חתם בפורטסמות'. בשנת הושאל ללה לובייר.
בקיץ קיבל ויזה בריטית והושאל בין היתר למצ'ספילד טאון, בורנמות', יאוביל טאון ואיפסוויץ' טאון. במאי ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג. בעקבות מצבו הכלכלי הגרוע של המועדון, בינואר נמכר לסטוק סיטי תמורת 3.25 מיליון פאונד. בשנתיים וחצי הראשונות שלו במועדון, שימש כשוער שני. בעונת הפך לשוער הראשון של המועדון ושותף בכל המשחקים, בסיום העונה זכה בתואר "שחקן העונה של המועדון". בנובמבר בגוביץ' הבקיע מ-97.5 מטרים לאחר 13 שניות של משחק נגד סאות'המפטון והפך לשוער החמישי בתולדות הליגה שכובש שער.
ב-13 ביולי 2015 חתם לארבע שנים בצ'לסי עבור 8 מיליון יורו. ב-30 במאי 2017 בגוביץ' חתם בבורנמות'. ב-2 בספטמבר 2019 הושאל בגוביץ' לקרבאך עד לינואר.
ב-21 ביולי 2021 חתם בגוביץ' באברטון לעונה אחת.
קריירה בינלאומית.
בצעירותו, בגוביץ' ייצג את והשתתף עם הנבחרת בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת . בשנת החליט לייצג את . ב-10 באוקטובר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-90 בניצחון 0–2 נגד . בשנת הפך לשוער הראשון של הנבחרת, והיה שותף להעפלה של הנבחרת לראשונה בתולדותיה למונדיאל 2014, בו גם שיחק בהרכב.
גמר ליגת האלופות 2004
גמר ליגת האלופות 2004 התקיים בפלטינס ארנה בגלזנקירכן, גרמניה ב-26 במאי 2004, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר ליגת האלופות לעונת היא פורטו מפורטוגל, שניצחה במשחק את קבוצת מונקו, השייכת לנסיכות מונקו ומייצגת את צרפת, בתוצאה 0–3. את השערים לפורטו כבשו קרלוס אלברטו, מצטיין המשחק דקו ודמיטרי אלניצ'ב.
פורטו הגיעה לגמר בפעם השנייה בתולדותיה, זכתה בתואר בפעם השנייה, ולראשונה מאז , אז ניצחה בגמר את באיירן מינכן. בכך היא השוויתה את הישגה של נוטינגהאם פורסט מאנגליה, עם מספר הזכיות הגבוה ביותר ללא הפסד בגמר, עם שתי זכיות. היא הייתה לקבוצה הראשונה מפורטוגל שמגיעה לגמר ליגת האלופות מאז בנפיקה ליסבון בעונת . למונקו הייתה זו הופעת הבכורה בגמר ליגת האלופות, והיא הפכה לקבוצה הצרפתית הרביעית בהיסטוריה שמופיעה בגמר המפעל (אחרי אולימפיק מרסיי, סטאד ריימס וסנט אטיין). בפעם הראשונה מאז הקמת ליגת האלופות, ולראשונה מאז גמר גביע אירופה לאלופות 1991, לא הופיעה בגמר אף נציגה מאנגליה, גרמניה, ספרד או איטליה.
שתי הקבוצות נחשבו לאנדרדוג מובהק במהלך הטורניר, ושתיהן הדיחו בשלב הנוק-אאוט של הטורניר אלופות אירופה לשעבר, כשפורטו הדיחה את מנצ'סטר יונייטד מאנגליה בשמינית הגמר, ומונקו הדיחה את שיאנית הזכיות ריאל מדריד מספרד בשלב רבע הגמר. את שתי הקבוצות הדריכו מאמנים צעירים ומבטיחים, כשאת מונקו הדריך דידייה דשאן, ואת פורטו הוביל ז'וזה מוריניו. יומיים לאחר הזכייה חתם מוריניו בקבוצת צ'לסי האנגלית.
לפורטו היה זה תואר אירופי שני ברציפות, לאחר זכייתה בגביע אופ"א בעונת , גם כן תחת הדרכתו של מוריניו.
הדרך אל הגמר.
פורטו.
בהגרלת שלב הבתים שובצה פורטו בבית ו', יחד עם ריאל מדריד, אולימפיק מרסיי ופרטיזן בלגרד. לאחר תיקו במשחק החוץ מול פרטיזן והפסד ביתי לריאל מדריד, לאחר שכבר הובילה במשחק, השכילה פורטו לצבור נקודה אחת בלבד בשני המשחקים הראשונים. אמנם, הקבוצה ידעה להתאושש ורשמה רצף של שלושה ניצחונות רצופים, ביניהם שני ניצחונות רצופים מול מרסיי, ובמחזור הסיום, לאחר שכבר הבטיחה את עלייתה, סיימה בתיקו מול ריאל מדריד. פורטו כבשה בכל אחד ממשחקי שלב הבתים לפחות שער אחד, וסיימה שנייה בטבלת הבית.
בשלב שמינית הגמר פגשה פורטו את אלופת אירופה לשעבר, מנצ'סטר יונייטד. המשחק הראשון נערך באצטדיון הדרגאו, ביתה של פורטו. מנצ'סטר יונייטד הובילה במשחק, אך פורטו רשמה מהפך מרשים עם שני שערים של בני מקארתי, והגיעה לגומלין ביתרון של שער. במשחק הגומלין באולד טראפורד כבש פול סקולס שער יתרון עבור מנצ'סטר, שהקנה לה יתרון בשערי חוץ בסיכום שני המשחקים, אך בדקה האחרונה כבש קושטיניה שער שוויון דרמטי ששלח את פורטו לרבע הגמר.
בשלב רבע הגמר פגשה פורטו את אולימפיק ליון מצרפת, שהייתה לקבוצה השנייה מתוך שלוש קבוצות צרפתיות שפורטו פגשה במהלך הטורניר. פורטו ניצחה במשחקה הביתי בתוצאה 0–2, ובמשחק הגומלין הובילה פעמיים, מצמד שערים של מאניש, אך ליון הצליחה להשוות פעמיים בדרך לשוויון 2-2, שהספיק לפורטו כדי להעפיל לחצי הגמר.
בשלב חצי הגמר פגשה פורטו קבוצה מפתיעה נוספת, דפורטיבו לה קורוניה מספרד. השער היחיד בשני המשחקים נכבש במשחק הגומלין באצטדיון ריאזור, ביתה של לה קורוניה, כשבדקה ה-60 כבש דרליי בפנדל והעלה את פורטו לגמר עם 0–1 בסיכום שני המשחקים.
מונקו.