עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שרימפף האנטי-מיליטריסטי הפעיל בהצלחה כל שיטה אפשרית כדי להימנע משירות צבאי. עם זאת, הוא הרס את בריאותו. בין השנים 1915–1918 חי שרימפף בברלין, שם עבד כאמן עצמאי. בזמנו הפנוי הוא השתמש בכל דקה לציור וגילוף בעץ. היה בעיקר אוטודידקטי כאמן, הוא למד על ידי העתקת המאסטרים הישנים.
בשנת 1916 הציג הפובליציסט והמומחה לאמנות הרוארת ולדן כמה מציוריו וגילופי העץ של שרימפף בגלריה שלו Der Stumm בברלין שם הם זכו לתשומת לב ציבורית רבה. בגלריה זו פגש שרימפף את הציירת מריה אודן. השניים נישאו בשנת 1917 אך היא נפטרה בשנה שלאחר מכן, עקב סיבוכים מלידת בנם מארק.
הוא השתתף בקבוצת נובמבר ונכלל בתערוכות שלהם בשנים 1919, 1920, 1924 ו-1929. שרימפף פרסם עבודות, במגזינים האקספרסיוניסטיים של מינכן. בשנת 1919 היה מעורב ברפובליקה הסובייטית של מינכן קצרת החיים שניסתה להקים מדינה סוציאליסטית בבוואריה ונעצר לאחר חיסול התנועה. בשנת 1921 הוצגו עבודותיו במינכן על ידי סוחר האמנות הנס גולץ.
כבר בשנות העשרים של המאה העשרים נחשב שרימפף כנציג של "האגף הימני" של תנועת "האובייטיקיות החדשה". נציגים בולטים אחרים כללו את אלכסנדר קנולדט ופרנץ לנק. אגף "וריסט" של התנועה כלל אמנים כמו אוטו דיקס, ג'ורג' גרוס וגאורג שולץ. בשנת 1924 עבר לאיטליה שם אשתו השנייה הדוויג מרשל מצאה עבודה כאחות.
בשנת 1925 שרימפף השתתף בתערוכת "האובייטיביות החדשה" במנהיים. כעבור שנתיים החל ללמד במינכן. הסגנון של התנועה לא גונה על ידי המשטר הנאצי בשלב מוקדם, והוא הצליח לקחת על עצמו תפקידי הוראה בציור לאחר שהמשטר הנאצי תפס את השלטון בשנת 1933. עבודתו של שרימפף נתפסה כצורה מקובלת של רומנטיקה גרמנית על ידי השלטונות.
בשנת 1932 הוקמה הקבוצה השביעית והתחילה להציג בתערוכה ניידת; החברים האחרים היו אלוף תיאו, אדולף דיטריך, חסו פון הוגו, פרנץ רדזיוויל, כמו גם קנולדט ולנק.
שרימפף הפך לפרופסור בבית הספר המלכותי לאמנות בברלין בשנת 1933, אך פוטר בשנת 1937 בגלל "עברו האדום". הוא היה חבר זמן קצר ברוטה הילפה, ארגון סוציאליסטי. מאותה סיבה המשטר הנאצי אסר על עבודותיו בתערוכות פומביות.
שרימפף נפטר בברלין ב־19 באפריל 1938.
יצירתו.
שרימפס היה אוטודידקט. הוא למד באובססיביות מילדות, הן מדמיונו שלו והן בהעתקת תמונות שעינגו אותו במיוחד. יכולתו הייתה חזקה, הוא הסתיר את עבודתו מכולם פרט לחברו, הסופר אוסקר מריה גרף. הוא שלח חלק מעבודותיו לפרסום בברלין והופתע מכך שהתקבלו מיד. כך החלה הקריירה האמנותית שלו. בין תומכיו המוקדמים היו פובליציסט ופטרון האמנות הרווארת וולדן, וכן היסטוריון האמנות ומבקר פרנץ רוה והיסטוריון האמנות ורנר הפטמן.
בשנת 2012 בקטלוג התערוכה "יצירות מופת מודרניסטיות: אוסף האובריך במוזיאון לודוויג בקלן, כתב אולף פיטרס:
קזוחיקו קאטו
אריה איסרלס
אריה איסרלס (באנגלית: Arieh Iserles; נולד ב-2 בספטמבר 1947) הוא מתמטיקאי חישובי, פרופסור לאנליזה נומרית של משוואות דיפרנציאליות באוניברסיטת קיימברידג' וחבר במחלקה למתמטיקה שימושית ופיזיקה תאורטית.
הוא למד באוניברסיטה העברית בירושלים. את עבודת הדוקטורט שלו, על שיטות מספריות למשוואות דיפרנציאליות רגילות נוקשות, עשה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מחקריו כוללים נושאים רבים במתמטיקה חישובית ויישומית: משוואות דיפרנציאליות רגילות וחלקיות, תורת הקירובים, אינטגרציה נומרית גאומטרית, פולינומים אורתוגונליים, משוואות פונקציונליות, דינמיקה חישובית וחישוב של תופעות תנודתיות מאוד.
כתב ספר לימוד, קורס ראשון באנליזה נומרית של משוואות דיפרנציאליות (הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', מהדורה שנייה 2009).
איסרלס הוא העורך של כתב העת "אקטה נומריקה" ("Acta Numerica"), העורך הראשי של "IMA Journal of Numerical Analysis" של המכון למתמטיקה וליישומיה (IMA) ועורך של מספר כתבי עת מתמטיים אחרים. בין השנים 1997–2000 הוא היה יו"ר האגודה ליסודות המתמטיקה החישובית.
נשוי לדגנית ואב לשתי בנות.
ליאון איסרליס
ליאון איסרליס (באנגלית: Leon Isserlis; יוני 1881 – 14 במרץ 1966) היה סטטיסטיקאי בריטי יליד רוסיה, הידוע בעבודתו על ההתפלגות המדויקת של מומנטי המדגם, כולל משפט איסרליס . הוא גם הביא לידיעת הסטטיסטיקאים הבריטים את עבודתם של מתמטיקאים וסטטיסטיקאים רוסים, כולל צ'בישב וצ'ופרוב.
ביוגרפיה.
איסרליס, צאצא של רבי משה איסרליש (הרמ"א), נולד בבוהוסלב שליד קייב ביוני 1881. בגיל עשר עבר לבריטניה עם אמו האלמנה, אח בכור ושתי אחיות. למד בבית הספר של עיריית לונדון וזכה במלגה פתוחה ללימודי מתמטיקה בכריסט'ס קולג' בקיימברידג'. עם צאתו מקיימברידג' בשנת 1904 מונה לראש מחלקת מתמטיקה במכון הטכני העירוני וסטהאם. הוא גם נרשם כסטודנט למחקר ביוניברסיטי קולג' לונדון, שם למד בתקופת קרל פירסון, וקיבל תואר דוקטור בשנת 1916. במרץ 1920 עבר להיות סטטיסטיקאי בלשכת הספנות ונשאר שם עד לפרישתו בשנת 1942, אז תפס את תפקידו כסטטיסטיקאי מוריס קנדל.
ריינה אווילה רמירס איריאנו
מג מקפרי
מדרחוב כפר סבא
מדרחוב ירושלים הוא מדרחוב הניצב לכל אורך רחוב ירושלים בכפר סבא, ומשמש כמרכז התרבות של העיר. הוא מכיל מספר רב של מבני תרבות חשובים בעיר, כגון הקונסרבטוריון העירוני, הספרייה העירונית וספריית הילדים, מוזיאון כפר סבא והיכל התרבות - יד לבנים, ובנוסף גם משמש כמרכז מסחרי חשוב בעיר המאכלס עשרות חנויות רחוב.
היסטוריה.
בראשית ימיו היה האזור מלא פרדסים, אך עם השנים הפכה המושבה לעיר ונסללו כבישים ובתי מגורים, בעיקר באזור זה של כפר סבא. רחוב ירושלים שהיה אז רחוב צדדי, התגלה כאבן דרך חשובה בין רחובות ויצמן והכרמל, שניהם רחובות ראשיים בעלי כביש דו צדדי. בתור רחוב שכזה, חנויות רחוב קטנות החלו להיפתח בצידיו, כולל בתי קפה ומסעדות שונות. אולם הפיכתו למדרחוב ומרכז תרבות עירוני לא החלה עד שנת 1966 אז הוחלט על בניית היכל התרבות של כפר סבא, ברחוב ירושלים. על ההחלטה הודיעה העירייה בראשות מרדכי סורקיס כאשר לבנייה הוקצבו 725,000 לירות ישראליות, חלקן במימון קרן ישראל-אמריקה. התוכניות התלכדו עם הרעיון לבנות מתחם תרבות נוסף באזור ובו יהיו הספרייה המרכזית וספריית הנוער. עוד הוחלט להוסיף למרכז מוזיאון קטן ומרכז מבקרים, מה שיהפוך למחוז התרבות הרשמי של העיר. בעקבות ההחלטה על הקמת מרכזי התרבות ברחוב, העירייה הפכה אותו למדרחוב והוקיעה ממנו את הכביש. כמו כן, היותו רחב ידיים ושקט על אף קרבתו לרחובות הראשיים תרמה לבניית בנייני מגורים מעל החנויות, בהשראת רחוב הכרמל המאופיין בבתי מגורים עם אכסדרות לפני החנויות.
סיבה נוספת להפיכתו של רחוב ירושלים למרכז תרבות היה בית אהרונוביץ' (אשר נקרא גם "הארמון") אשר היה שייך אז לעיריית כפר סבא, לאחר שירשה ממשפחת אהרונוביץ' את האדמות. הבית הפך לפיסת דרך מההיסטוריה של כפר סבא, והוא ניצב בהמשך אותו רחוב, מה שהפך אותו להיות עוד אטראקציה תרבותית באותו שביל שנוצר בין רחוב הכרמל לויצמן.
בשנות השבעים הוחלט להפריד את היכל התרבות מהמוזיאון והספרייה, ולהקים מבנה נוסף עבור אלו: בית ספיר. המרכז נועד להיות "גולת הכותרת" של התרבות בכפר סבא, ולשם כך הוזמנו מספר רב של אדריכלים כדי שיציעו הצעות לבניית המבנה אשר אמור להכיל למעלה מ-10,000 איש בכל חודש. לבסוף נבחר האדריכל מרדכי בן-חורין אשר עיצב מבנה גדול ורב גוני בעל מאפיינים מודרניים מאוד, תוך שילוב של גג מתכת גלי, לבנים, טיח ועץ. המבנה החדש, שנקרא על שמו של פנחס ספיר, כונה על ידי כלי תקשורת בריטיים שהגיעו לאירוע הפתיחה כ"הפנינה שבכתר" והכיל אודיטוריום ל-300 איש, ספרייה וקונסרבטוריון, זאת בעוד שהיכל התרבות הכיל אולם מופעים בעל 800 מושבים, ספרייה נוספת, חדר הנצחה לחללי מלחמות ישראל יוצאי העיר ואולם המוקדש לתולדות כפר סבא. שני המוסדות, קריית ספיר והיכל התרבות, משמשים כחטיבה אחת העוטפת את המדרחוב בשני צידיו.
למעשה, קריית ספיר לא נקראה כך עם הקמתה אלא רק כאות הוקרה לפנחס ספיר, אשר בתור שר אוצר בממשלת גולדה תרם רבות לעיריית כפר סבא ולפיתוח המדרחוב. לאחר מותו התקיים אף טקס זיכרון בקדמת היכל התרבות אליו הגיעה ראש הממשלה, גולדה מאיר, ושר האוצר, יהושע רבינוביץ.
בשנת 1976 נחנך מרכז ספיר, רבות במימונו של פנחס ספיר אשר היה אז שר האוצר ועל כך זכה להנצחה במבואה של המרכז, בטקס חגיגי בו הופיעה גם התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוחו של אלכסנדר שניידר. במהירות הפך המדרחוב למתחם מסחרי מבוקש, כשגם חנויות הרחוב נהנו מהפיכת הרחוב למרכז תרבות עירוני שמשך מבקרים מכל האזור. בנוסף, החלו להתבצע שיפוצים ברחוב לכדי הפיכתו לנוח יותר עבור מבקרים וגם נעים יותר ושקט. משום שהרחוב היווה בעבר חלק מפרדס הוא לא הכיל כביש אלא רק שביל הליכה, מה שהפך את שיפוצו לקל בהרבה. הוספו לו מדשאות ושביל סדיר, ובמהרה היה המדרחוב למרכז חשוב בעיר. כמות המבקרים במקום הייתה עצומה, ובשנת 1988 ביקרו בקריית ספיר בממוצע 18,000 איש בחודש.