בשנת 17 בספטמבר 1958 בעיתון איזבסטיה ובפראבדה הופיעו מאמרים בגנות הזמר. באותה תקופה מאמרים מסוג זה לא יכלו להתפרסם ללא אישור מראש מנציגי השלטון ברמה בכירה. כתוצאה מפרסומים אלו הופסקו הופעותיו ברדיו והוא הפסיק לקבל הזמנות השתתפות בסרטים. רק בשנת 1960 הוא חזר לרדיו ובשנת 1961 הצטלם בתפקיד זוטר בסרט. בסך הכול במהלך הקריירה ברנס הצטלם במעל 40 סרטים.
בהמשך ברנס חזר בהדרגה להופיע עם השירים אך לא חזר להצטלם בסרטי קולנוע בהיקף נרחב. עם שיריו הוא הופיע רבות ברחבי ברית המועצות ובמדינות הגוש הסובייטי. ב-8 ביולי 1969 ברנס הקליט את שירו האחרון "העגורים" (Журавли) על פי מילים של רסול גמזטוב.
מארק ברנס נפטר ב-16 באוגוסט 1969 מסרטן הריאה והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. לפי בקשתו במהלך הלוויה הושמעו הקלטות משיריו.
בשנים 1995-1997 הוצאו 3 תקליטורים הכוללים את כל שירי הזמר.
מארק ברנס היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה נפטרה בשנת 1956. בשנת 1960 הוא התחתן בשנית, אשתו הייתה צעירה ממנו ב-18 שנים.
עוצבת יפתח
עוצבת יפתח (חטיבה 679, בהמשך חטיבה 434, מוכרת גם כעוצבת עקבות הפלדה), היא חטיבת שריון במילואים של צה"ל השייכת לעוצבת הבשן בפיקוד צפון. החטיבה הוקמה בשנת 1970 על בסיס טנקי צנטוריון, ומוכרת במיוחד בשל חלקה בקרבות הבלימה ברמת הגולן במהלך מלחמת יום הכיפורים, החטיבה השתתפה בלחימה במהלך מלחמת לבנון השנייה והייתה חטיבת המילואים הראשונה שהוסבה לטנקי מרכבה סימן 3.
היסטוריה.
הקמת החטיבה.
החטיבה הוקמה כחטיבה 679 בדצמבר 1970 במחנה מנסורה ליד יקנעם כחטיבת מילואים משוריינת, עם טנקי צנטוריון בעלי מנועי בנזין (שוט מטאור). חיילי החטיבה היו בעיקר חיילים שהשתחררו משירות סדיר בחטיבה 188 וחטיבה 7, וכן לוחמי נח"ל (ברובם מישיבות הסדר) שהוסבו בסוף שירותם הסדיר לשריון. בדצמבר 1971 התקיים האימון הראשון של החטיבה במחנה צאלים. החטיבה הספיקה לקיים עוד אימון נוסף יחיד לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
בסביבות יולי 1973 עברה החטיבה למחנה הקבע שלה ביפתח, ליד ראש פינה. המחנה טרם חובר לרשת החשמל והתחמושת עבור הטנקים של החטיבה הייתה באופן זמני במחנה פילון הסמוך.
מלחמת יום כיפור.
עם פרוץ המלחמה ב-6 באוקטובר 1973 כללה החטיבה 3 גדודים:
המח"ט, אורי אור, התמנה לתפקיד רק מספר חודשים לפני כן. בחצות הלילה הראשון למלחמה הגיעו הטנקים הראשונים של החטיבה לרמת הגולן והצטרפו לקרבות הבלימה בדרום ובמרכז הרמה, החל בקרב על נפח, והמשך בקרב על חושניה. החטיבה השתתפה בקרבות ההבקעה לסוריה, ובקרבות במובלעת הסורית.
לאחר המלחמה.
בשנים שלאחר המלחמה, עברה החטיבה תהליך שיקום והתארגנות מחדש. כמו כן שונה מספרה ל-434. בשנות ה-90 עברה החטיבה הסבה למרכבה סימן 3.
מלחמת לבנון השנייה.
החטיבה בפיקוד גיל מעוז כללה 3 גדודים:
החטיבה גויסה במהלך ה-4 באוגוסט 2006, במסגרת אוגדת נתיב האש בפיקוד ארז צוקרמן. ב-9 באוגוסט בשעות הערב נכנס גדוד זיו ללבנון, כשפניו למארג' עיון, ומתלווה אליו המח"ט גיל מעוז. עקב בעיות תיאום לא קיבל הגדוד לרשותו פלוגת חי"ר מחטיבה 724 השכנה כפי שתוכנן.
בכניסה למארג' עיון ספגו 2 טנקים מפלוגה ג' פגיעות מטילי נ"ט ומטעני חבלה. באותו זמן סבלו כמה מטנקי פלוגה ב' מתקלות טכניות עקב תנאי השטח הקשים. עקב כך החליט המג"ד להחזיר לארץ חלק מפלוגה ב' ולהחליפה בפלוגה א'. באופן תמוה יצאו עם הטנקים גם מ"פ ב' וסגנו, במקום להישאר עם הכוח מלפנים.
במהלך התנועה דרומה של פלוגה ב' נפל טנק הסמ"פ לתעלה והיה צורך לחלצו. העיכוב שנגרם בשל מאמצי החילוץ וטעות בניווט הביאה להתגלות הכוח בשעות הבוקר של ה-10 באוגוסט לתצפיות של החזבאללה מאל חיאם. על הכוח נורה מטח טילי נ"ט שגרם להריגתו של לוחם אחד ולפציעתם של כמה לוחמים אחרים. המג"ד ירד מהעיירה יחד עם פלוגה ג' לסייע בחילוץ והורה לסמג"ד להישאר בעיירה עם פלוגה א'. עקב חוסר הבנה הצטרפו אף הם למאמץ החילוץ, וכך נותר בעיירה רק המח"ט גיל מעוז, עם טנק ונגמ"ש.
בשעות הצהריים קיבל גדוד בני הוראה להיכנס ללבנון אך המג"ד בני צימרמן סירב להוביל את הגדוד, משום שחש כי אינו כשיר למשימה. מפקד האוגדה ארז צוקרמן הטיל את משימת הובלת הגדוד על המג"ד הקודם מוטי סעד, והמג"ד בני עבר לכהן כאיש צוות חמישי בטנק המג"ד. הגדוד נכנס לאחר הצהריים לחלץ את הטנקים הפגועים מעמק עיון, אך תפקד בקושי. בליל ה-10 באוגוסט היה אמור גדוד עמית שעד אז פעל תחת פיקוד חטיבה 724 לחבור למח"ט. הגדוד נערך למשימה אך זו בוטלה, לאחר שבמטכ"ל הוחלט שתנועת טנקים נוספים עלולים להחריף את המשבר עם סוריה. לבסוף חולץ המח"ט על ידי כוח מחטיבה 724 השכנה. לאחר המלחמה הודח המג"ד בני צימרמן, ובינואר 2007 הוחלט לקצר את כהונת המח"ט גיל מעוז (צעד שהתפרש כהדחה).
החטיבה כיום.
כיום מזוהה החטיבה עם משוחררי סדיר מחטיבה 188 ובשנים האחרונות היא "מאופיינת ברוב גדול של סטודנטים".
ביולי 2012 נערך טקס חנוכת מצפור ואתר מורשת בהר שיפון, הצופה לגזרת הלחימה הקשה של החטיבה במלחמת יום הכיפורים.
ב-2015 זכתה החטיבה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
חטיבה 679
בירידיה
בירידיה היה שליט מגידו בתקופת הברונזה המאוחרת ב (המחצית הראשונה של המאה ה-14 לפנה"ס), קיומו ידוע ממכתבי אל-עמארנה. במכתבים הוא מכונה "נסיך העיר" (באכדית: amelu שפירושו המילולי "איש העיר"). שמו של בירידיה מעיד על מוצא הודו-איראני, כשמו של שכנו מתענך "ישדתה".
בתקופה זאת כנען הייתה כפופה לשלטון מצרים. השלטון נעשה באמצעות מושלי הערים אשר ניהלו את הערים והעלו מיסים למצרים, ובאמצעות החזקת חיל מצב מצרי בכנען.
מכתבי אל-עמארנה הם ארכיון מכתבים גנוזים שהתגלה בחפירות ארכאולוגיות באל עמארנה שבמצרים התיכונה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בארכיון נמצאו שבעה מכתבים שנכתבו על ידי בירידיה - מכתבים א"ע 242, 243, 244, 245, 246, 247 ו-365. בנוסף מוזכר השם בירידיה בקורפוס מכתבי כומידו של שליט כּוּמִידוּ עיר עתיקה ששכנה בבקאע שבלבנון. באחד המכתבים שזהות שולחו ונמענו אינם ידועים עוסק ברכושו של איש בשם בירידיה. שולח המכתב מזכיר שלמרות בקשותיו הקודמות לא נשלח אליו רכושו. לא ברור אם מדובר באותו אדם, ייתכן ובירידיה שליט מגידו נהרג ושולח המכתב (אולי קרוב משפחתו) מבקש שישלחו אליו את רכושו.
מכתביו של בירידיה לפרעה עוסקים בניסיונותיו של לבאיה שליט שכם המעוניין להרחיב את תחום שלטונו לאזורים בעמק יזרעאל ובכך מסכן את שלטונו של בירידיה.
על פי מכתב א"ע 244 של בירידיה, לבאיה מנצל את החזרת הגדוד המצרי הסדיר ממגידו למצרים כדי לבצע את תוכניות ההתפשטות שלו. הוא נעזר בבעלי בריתו החבירו. הסיבה להחזרת הגדוד המצרי אינה מובהרת מהמכתבים. השערת החוקרים היא שהגדוד הוחזר אולי בשל מאורע חגיגי לכבוד אמנחותפ השלישי, או כדי לעזור לאמנחותפ הרביעי לסגור את מקדשי נא אמון. במכתב זה מתלונן בירידה על מצור שהטיל לבאיה על העיר מתוך מטרה לכבוש אותה. בירידיה הצליח להדוף את לבאיה, ובעקבות זאת נשלח מכתב 243 המספר שבירידיה שומר עכשיו על מגידו, ביום שומר על השדות עם מרכבות, ובלילה על החומות.
במכתב א"ע 245 כותב בירידיה למלך מצרים ומבטיח לו לתפוס את לבאיה חי. לבאיה היה שבוי במגידו, על פי המכתב סַֻרתַ מושל עכו לקח את לבאיה ממגידו והבטיח לשלוח אותו למצרים באנייה. במקום זאת קיבל ממנו כסף ושחרר אותו ביחד עם בעלמהר מחנתון לביתו. על פי מכתב זה, היחסים בין מגידו וממלכת עכו מתוחים למדי. ייתכן והסיבות לכך הוא בסמיכות השטחים בשליטתם שהביאו לתביעות טריטוריאליות.
לפי מכתב 248 כנראה נכללה תענך בתחום ממלכתו של בירידיה. במכתב 365 מתלונן בירידיה שהוא חורש לבדו את אדמות שונם ולשם כך גייס אנשים כמס עובד מיפו ומנריבתה.
באחד המכתבים מסופר שבירידיה שלח שלושים ראשי בקר למצרים.
חטיבה 434
גולדמארק
אריה מלכיאל קוטלר
הרב אריה מלכיאל קוטלר (נולד ה'תשי"א, 17 באפריל 1951) הוא ראש ישיבת לייקווד בניו ג'רזי וחבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית.
קורות חייו.
נולד לרישל ולרב שניאור (בנו של הרב אהרן קוטלר). בנם השני מתוך 9 ילדים. נקרא על שם אבי אמו, הרב אריה מלכיאל פרידמן. מצד אביו הוא נינו של רבי איסר זלמן מלצר.
למד בישיבת בית התלמוד בברוקלין ובישיבת בריסק בישראל. נישא להינדה, בתם של ליפשא (בת הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק) והרב יחיאל מיכל פיינשטיין. הם היו נשואים במשך עשר שנים והתגוררו בירושלים. לא נולדו להם ילדים. בתקופה זו למד בישיבת בריסק. לאחר פטירת אביו, בשנת 1982, מונה בגיל 32 לעמוד בראשות ישיבת "בית מדרש גבוה" בליקווד, הישיבה הגדולה בארצות הברית. הרב אלעזר מנחם מן שך הכריז על מינויו בהלוויה של אביו. אשתו הינדה סירבה להגר עמו לארצות הברית בשל איסור שהטיל סבה, הרב יצחק זאב, על צאצאיו שלא להגר למדינה זו. בלחצה של משפחתה סירבה גם להתגרש. הוא השאיר עבורה גט למקרה שתתרצה, בבית הדין של הרב ניסים קרליץ אך היא סירבה לקבלו. בסופו של דבר קיבל הרב קוטלר היתר מאה רבנים כדי להינשא בשנית, בשנת ה'תשמ"ה (1985) וכעבור מספר חודשים נישא לחנה לאה לבית טיקוצקי. בני הזוג מתגוררים בלייקווד ונולדה להם בת. הינדא עברה להתגורר בבית הוריה בבני ברק וממשיכה בסירובה לקבל את הגט. הפרשה עוררה סערה גדולה בין המחנות במגזר החרדי-ליטאי ושימשה רקע למחזהו של אמנון לוי "שיינדלה".
הרב קוטלר משמש כראש הישיבה, לצד גיסו הרב דוד שוסטאל ובני דודיו הרב ירוחם אולשין והרב ישראל ניומאן.
ספריו.
קונטרס הגות תשובה, על הלכות תשובה לרמב"ם, ה'תשס"א
קיר רפלקטיבי