ב-25 במרץ 1942 יצא הטרנספורט הראשון מתחנת הרכבת פופרד-טטרי בשעה 20:00. לפני עזיבתו שוחח ויסליצני עם המגורשים ברציף ואמר כי יורשו לחזור הביתה לאחר שיסיימו את העבודה שגרמניה תכננה עבורם. המגורשים הראשונים לא היו מודעים לצפוי להם, וניסו להיות אופטימיים. לטענת הניצולים, שירים בעברית ובסלובקית הושרו כששני הטרנספורטים הראשונים של נשים לאושוויץ יצאו מהרציפים. רוב הנשים היהודיות הסלובקיות שגורשו לאושוויץ בשנת 1942 ושרדו את המלחמה, היו משני הטרנספורטים הראשונים במרץ. כנראה היה לכך קשר לעובדה שהיו צעירות וחזקות יותר. מגורשים ממזרח סלובקיה נטו להיות צעירים בממוצע, מכיוון שרוב היהודים מהאזור היו חרדים ונטו להתחתן צעירים. יותר ממחציתם היו בני 21 ומטה. הנשים שגורשו מברטיסלבה היו מבוגרות יותר בממוצע, מכיוון שהתחתנו מאוחר יותר וחלקן כלל לא התחתנו; רק 40 אחוז מהן היו בנות 21 ומטה.
שילוחים לאושוויץ.
הגירושים מזרחה הוקפאו ביוני 1942 עקב הצורך ברכבות למען הצבא בחזית המזרחית. שאר גירושי המשפחות (שמונה גירושים בסך הכל) הופנו לאושוויץ. הראשון הגיע ב-4 ביולי 1942, מה שהוביל לסלקציה על הרמפה באושוויץ-בירקנאו, סלקציה שהפכה למעשה של קבע. רוב המגורשים - במיוחד אמהות עם ילדים - לא נבחרו לעבודות כפייה אלא נרצחו בתאי גזים. ב-1 באוגוסט 1942, רוב היהודים שלא היו פטורים מגירוש כבר גורשו או נמלטו להונגריה כדי להימנע מהגירושים, מה שהוביל להפסקה של שישה שבועות בגירושים. שלוש רכבות נוספות יצאו לאושוויץ בספטמבר ובאוקטובר 1942.
בשלושת החודשים הראשונים לאחר הגעת הטרנספורט הראשון במרץ, נשים יהודיות סלובקיות היו האסירות היהודיות היחידות באושוויץ. באמצע אוגוסט 1942 הועברו רוב הנשים היהודיות הסלובקיות באושוויץ לבירקנאו, שעדיין היה בבנייה. התנאים היו גרועים בהרבה. הנשים הועסקו בעיקר בעבודה בשטח הפתוח. רובן מתו בארבעת החודשים הראשונים בבירקנאו. לצד עבודות פיזיות בתנאים שהביאו לרעב המוני, רבים מתו במגיפות של טיפוס או מלריה וברציחות המוניות בפקודת האס אס, רציחות שנועדו לבלום את המגיפות. כדי לבלום מגפת טיפוס באוקטובר 1942 רצח האס אס 6,000 אסירים - בעיקר נשים יהודיות סלובקיות - כולל בריאות. בסלקציה נוספת ב-5 בדצמבר 1942 חוסלה הקבוצה הגדולה האחרונה של נשים יהודיות סלובקיות בבירקנאו. מתוך 404 גברים שהגיעו ב-19 ביוני, רק 45 עדיין היו בחיים כעבור שישה שבועות. בסוף 1942 מתו 92% מהמגורשים. נותרו 500–600 יהודים סלובקיים באושוויץ ובמחנות המשנה שלו. כמחציתם קיבלו תפקידים מיוחסים במינהל שאיפשרו להם להשיג את הצרכים להישרדות.
בין 25 במרץ ל-20 באוקטובר 1942 גורשו כ-57,700 יהודים (שני שלישים מיהודי סלובקיה). שישים ושלוש מרכבות הגירוש מסלובקיה אורגנו על ידי פרנץ נובאק. הגירושים השפיעו באופן לא פרופורציונלי על יהודים עניים, כפריים ואורתודוקסים. אזור שריש-זמפלין (Šariš-Zemplín) במזרח סלובקיה איבד 85 עד 90 אחוזים מאוכלוסייתו היהודית, אך בז'ילינה כמעט מחצית מהיהודים לא גורשו. המגורשים הוחזקו זמן קצר במחנות בסלובקיה לפני הגירוש; 26,384 גורשו מז'ילינה, 7,500 מפטרונקה, 7,000 מפופרד, 4,160 (או 4,463) מסרד ו-4,000 עד 5,000 מנובקי. שמונה עשרה רכבות עם 18,746 קורבנות נסעו לאושוויץ, ושלושים ושמונה טרנספורטים נוספים עם 39,000 עד 40,000 מגורשים) הגיעו לגטאות ולמחנות ריכוז והשמדה ברובע לובלין. מאות בלבד שרדו. ההיסטוריון הצ'כי דניאל פוטיק מעריך שרק 1.5 אחוזים (כ-280 איש) מהמגורשים לאושוויץ בשנת 1942 שרדו, בעוד ששיעור התמותה של המגורשים לאזור לובלין התקרב למאה אחוז.
ניסיונותיהם של הקיצונים במפלגת העם הסלובקית לחדש את הטרנספורטים בשנת 1943 לא צלחו עקב התנגדותם של המתונים הסלובקיים. הגירושים הופסקו לשנתיים.
1944–1945.
התגברות פעילותם של הפרטיזנים בסלובקיה עוררה פלישה גרמנית ב-29 באוגוסט 1944. הפרטיזנים הגיבו בפתיחה במרד רחב היקף. המתקוממים תפסו חלק גדול ממרכז סלובקיה אך הובסו בסוף אוקטובר. איינזצגרופה H, אחת מחוליות המוות של האס אס, הוקמה כדי לגרש או לרצוח את 25,000 היהודים שנותרו בסלובקיה. יחידה זו נעזרה במשתפי פעולה מקומיים, ביניהם חטיבות חירום של משמר הלינקה. מרבית היהודים שהיו פטורים מגירוש 1942 התגוררו במערב סלובקיה, אך בעקבות הפלישה רבים ברחו להרים.
ההיסטוריון הסלובקי איוון קמנץ העריך כי 13,500 יהודים גורשו, מתוכם 10,000 מתו, אך ההיסטוריונית הישראלית גילה פטרן וההיסטוריונית הצ'כית לנקה שינדלרובה סבורות כי ניתן לאמת מספר של 14,150 מגורשים והנתון האמיתי עשוי להיות גבוה יותר. מתוכם, בין 6,734 ל-7,936 גורשו לאושוויץ ועוד 5,000 לרוונסברוק, זקסנהאוזן, ברגן בלזן וטרזינשטט. מסלובקיה הגיעו לרוונסברוק 1,600 נשים וילדים (בעיקר יהודים) ו-478 אסירים גברים, כולל יהודים, צוענים ואסירים פוליטיים. כ-1,550 עד 1,750 גברים (בעיקר יהודים) גורשו לזקסנהאוזן, ו-200–300 איש גורשו מסרד לברגן בלזן, במיוחד יהודים בנישואין מעורבים וכמה משפחות שלמות של יהודים. בין 1,454–1,467 יהודים גורשו לטרזינשטט, במיוחד קשישים, יתומים ונשים עם ילדים קטנים. 200-300 אסירים פוליטיים סלובקיים גורשו למאוטהאוזן ב-19 בינואר וב-31 במרץ 1945. רבים מאלה שגורשו למחנות הריכוז בגרמניה נשלחו הלאה למחנות לוויין, שם עבדו בעיקר בתעשיות הקשורות למשק המלחמה הגרמני. בקרב המגורשים בארבעה טרנספורטים מסרד נערכו סלקציות והמגורשים הופנו לסקסנהאוזן, ברגן בלזן, רוונסברוק או טרזינשטט. פרטים רבים על הטרנספורטים אינם ידועים מכיוון שחלק ניכר מהתיעוד הושמד על ידי המבצעים, דבר המחייב היסטוריונים להסתמך על עדויות ניצולים.
על פי הערכות, 10,000 מהמגורשים מתו. שיעור התמותה היה הגבוה ביותר בגירושים לאושוויץ בספטמבר ובאוקטובר 1944 מכיוון שהייתה סלקציה ורוב המגורשים נרצחו מיד בתאי הגזים. שיעור התמותה של המגורשים למחנות ריכוז בגרמניה היה סביב 25–50 אחוזים. לעומת זאת, מבין המגורשים לגטו טרזינשטט, 98% שרדו. שיעור התמותה הגבוה במחנות ריכוז כמו זקסנהאוזן, ברגן-בלזן ורוונסברוק נבע מניצול האסירים בעבודות כפייה עבור משק המלחמה הטוטלית הגרמני, והאסירים נרצחו על רקע חוסר יכולתם לעבוד, ולא על פי גזעם או דתם. אחרים מתו במהלך צעדות המוות. בין כמה מאות ל-2,000 יהודים נרצחו בסלובקיה, וכ-10,850 שרדו עד השחרור על ידי הצבא האדום במרץ ובאפריל 1945.
עופר קניספל
סם אלטמן
שמואל ה. (סם) אלטמן (באנגלית: Samuel H. "Sam" Altman; נולד ב-22 באפריל 1985) הוא יזם יהודי-אמריקאי, משקיע, מתכנת, ובלוגר. הוא מנכ"ל OpenAI ונשיאהּ לשעבר של Y Combinator.
קריירה.
בשנת 2005, בגיל 19, אלטמן הקים במשותף והיה מנכ"ל של Loopt, יישום סלולרי של רשת חברתית מבוסס מקום. לאחר גיוס של יותר מ-30 מיליון דולר בהון סיכון, Loopt נסגרה בשנת 2012 לאחר שלא הצליחה להשיג את יעדיה. היא נרכשה על ידי חברת גרין דוט תמורת 43.4 מיליון דולר.
השקעות.
הוא משקיע בחברות רבות, כולל Airbnb, Stripe, Reddit, Asana, Pinterest, Teespring, Zenefits, FarmLogs, True North, Shoptiques, Instacart, Optimizely, Verbling, Soylent, Reserve, Vicarious, Clever, Notable PDF (now Kami) ו-Change.org.
הוא היה מנכ"ל Reddit במשך שמונה ימים בשנת 2014 לאחר שהתפטר המנכ"ל הקודם וונג. הוא הודיע על חזרתו של סטיב הופמן כמנכ"ל ב-10 ביולי 2015.
אנרגיה גרעינית.
הוא יו"ר הדירקטוריון של הליון ושל אוקלו, שתי חברות אנרגיה גרעינית. לדבריו, אנרגיה גרעינית היא אחד התחומים החשובים ביותר בפיתוח הטכנולוגי.
OpenAI.
אלטמן הוא מנכ"ל OpenAI, חברת מחקר למטרות רווח שמטרתה היא לקדם את המודיעין הדיגיטלי באופן שיועיל ככל שניתן לאנושות, במקום לגרום נזק.
פוליטיקה.
בשנת 2019 ערך אלטמן גיוס תרומות בביתו בסן פרנסיסקו למועמד הדמוקרטי לנשיאות אנדרו יאנג.
במאי 2020 תרם אלטמן 250 אלף דולר ל"הגשר האמריקני במאה ה-21", SUPER PAC שתמך במועמד הדמוקרטי לנשיאות ג'ו ביידן.
מא בייקר
אנג'לינה ולד גרימקה
אנג'לינה ולד גרימקה (באנגלית: Angelina Weld Grimké; 27 בפברואר 1880 - 10 ביוני 1958) הייתה סופרת, משוררת ומחזאית בארצות הברית. המחזה המפורסם ביותר שלה הוא "רייצ'ל" אשר היה בין הראשונים שביקר את הגזענות כלפי שחורים בארצות הברית. מחזה זה היה בין היתר, בין הראשונים שהוצג על ידי אישה שחורה.
קורות חיים.
אנג'לינה ולד גרימקה נולדה כבת יחידה ב-1880 בבוסטון, מסצ'וסטס לארצ'יבלד גרימקה, עורך דין ודיפלומט, ושרה סטנלי – זוג ממוצא מעורב. אביה אפרו-אמריקני, בן לעבד, אשר היה גם האיש אפרו-אמריקאי השני שסיים לימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד. אמה של גרימקה לעומת זאת באה ממשפחה לבנה ממעמד ביניים שנהגה להחזיק עבדים שחורים. דודה רבתא של גרימקה הייתה פוליטיקאית מפורסמת בשם אנג'לינה אמילי גרימקה ולד אשר הייתה ידועה בזכות הפעילות החברתית שלה למען זכויות נשים בארצות הברית.
זמן קצר לאחר לידתה, הוריה של גרימקה נפרדו וגרימקה התגוררה עם אמה. ב-1890, בהיותה בת 10, אמה של גרימקה התאבדה מסיבות לא ידועות. אחרי מות אימה, גרימקה נשלחה לחיות עם דודיה בוושינגטון די סי. ב-1902, גרימקה החלה ללמד בבית ספר לשחורים בבירה. בזמן הזה, היא התחילה את הקריירה האומנותית שלה והתחילה לכתוב יצירות לעיתון The Crisis. יצירותיה התפרסמו לאחר מכן בלקט ספרות: THE NEW NEGRO,CAROLING DUSK,NEGRO POETS AND THEIR POEMS.