ב-9 בנובמבר הגיעה המהפכה לברלין כאשר החברות הגדולות יותר נפגעו בשביתה כללית שנקראה על ידי הספרטקיסטים והסוכנים המהפכניים, אך גם נתמכו על ידי ה-SPD והאיגודים המרכזיים. מועצות פועלים וחיילים נוצרו ובניינים חשובים נכבשו. כאשר ההמונים השובתים צעדו על מרכז ברלין, ה-SPD, שחשש מאובדן השפעתו על המהפכה, הודיע ​​כי הוא מתפטר מממשלתו של הנסיך מקסימיליאן. בינתיים, הנסיך מקסימיליאן לא הצליח לשכנע את הקיסר וילהלם השני, שהיה במטה הצבא בספא, בלגיה, בצורך לבצע פיטור מלא ממלכות פרוסיה. וילהלם התפטר מאובדן הכתר הקיסרי, אך עדיין חשב שהוא יכול להישאר מלך פרוסיה. כשמקסימיליאן לא הצליח לשכנע אותו בחוסר המציאות של אמונה זו, הוא הודיע ​​באופן חד-צדדי ובלא אמיתי כי וילהלם למעשה התנזר וכי נסיך הכתר הסכים לוותר על זכות הירושה שלו. זמן קצר לאחר מכן הגיעה הנהגת ה-SPD לקנצלר ואברט ביקש מהנסיך מקסימיליאן למסור לו את הממשלה. לאחר ישיבה קצרה בקבינט התפטר הקנצלר ובמסגרת לא חוקתית העביר את משרדו לידי אברט, שהפך אז לקנצלר של גרמניה ושר נשיא פרוסיה: הסוציאליסט הראשון, הפוליטיקאי השני והפושט השני המכהן בתפקיד זה. אברט השאיר את ממשלתו של הנסיך מקסימיליאן ברובו ללא שינוי, אך מינה פעילי SPD לשר המלחמה הפרוסי ולמפקד הצבאי באזור ברלין.
הפעולה הראשונה של אברט בתור קנצלר הייתה לפרסם סדרת הכרזות המבקשות מהאנשים להישאר רגועים, להישאר מחוץ לרחובות ולהשיב את השלום והסדר. ניסיון זה לא צלח. לאחר מכן אברט אכל ארוחת צהריים עם שיידמן ברייכסטאג, וכשהוא התבקש לעשות כן, סירב לדבר עם ההמונים שנאספו בחוץ. עם זאת, שיידמן ניצל את ההזדמנות, בתקווה למנוע את כל מה שהמנהיג הקומוניסטי קארל ליבקנכט אמר לחסידיו בארמון המלוכה לשעבר (שגרמניה תהפוך קומוניסטית), הכריז על גרמניה כעל רפובליקה. אברט זועם נזף בו מייד: "אין לך זכות להכריז על הרפובליקה!" בכך התכוון להשאיר את ההחלטה בפני אספה לאומית נבחרת, גם אם החלטה זו עשויה להיות שחזור המלוכה.
בהמשך אותו יום, אברט אפילו ביקש מהנסיך מקסימיליאן להמשיך כיורש עצר, אך נענה בסירוב. מכיוון שוילהלם השני לא ממש התפטר ב-9 בנובמבר, גרמניה נותרה באופן חוקי מלוכה עד שהקיסר חתם על התפטרותו הרשמית ב-28 בנובמבר. אך כאשר וילהלם העביר את הפיקוד העליון של הצבא לפאול פון הינדנבורג ויצא לגלות בהולנד בבוקר ה-10 בנובמבר הייתה המדינה ללא ראש מדינה. ממשלה זמנית לגמרי סוציאליסטית שהתבססה על מועצות עובדים עמדה להשתלט תחת הנהגתו של אברט. הממשלה נקראה מועצת סגני העם (Rat der Volksbeauftragten).
אברט מצא את עצמו בבית משואה. הוא הצליח להביא את ה-SPD לשלטון, וכעת הוא היה במצב להכניס רפורמות חברתיות בחוק ולשפר את חלקם של מעמד העובדים. עם זאת, בעקבות המהפכה נאלצו הוא ומפלגתו לחלוק את השלטון עם השמאל שאותו הוא בז: הספרטקיסטים והעצמאים. אחר הצהריים של ה-9 בנובמבר, הוא ביקש באדישות מה-USPD: למנות שלושה שרים לממשלה העתידית. עם זאת, באותו ערב כבשה קבוצה של כמה מאות חסידי אנשי המפקד המהפכני את בניין הרייכסטאג וניהלה דיון לא מאולתר. למחרת הם קראו לבחירת מועצות חיילים ועובדים במטרה לקרוא לממשלה זמנית: מועצת סגני העם. כדי לשמור על השליטה באירועים ולעבוד נגד האנטי של אברט. בהרשעות המהפכניות, החליט אברט שהוא צריך לבחור את מועצות הפועלים ולהצטרף למנהיג המהפכה ובמקביל משמש כראש הרשמי של הממשלה הגרמנית.
ב-10 בנובמבר הצליח ה-SPD בראשותו של אברט להבטיח שרוב מועצות העובדים והחיילים שנבחרו זה עתה הגיעו מקרב תומכיהם. בתוך כך, ה-USPD הסכים לעבוד איתו ולחלוק את השלטון במועצת הנציגים העממיים, הממשלה המהפכנית החדשה. אברט הודיע ​​על ההסכם בין שתי המפלגות הסוציאליסטיות למועצות שהתאספו להוטים לחזית סוציאליסטית מאוחדת ואישר את צירופם של שלושה זוגות חברים, שבכל אחד מהם חבר אחד מ- SPD והאחר מ-USPD. אברט והוגו האס היו יושב-הראש המשותפים. באותו יום קיבל אברט שיחת טלפון מרמטכ"ל ה-OHL וילהלם גרונר, שהציע לשתף עמו פעולה. לטענת גרונר, הוא הבטיח לאברט את נאמנות הצבא בתמורה לדרישות מסוימות: מאבק נגד הבולשביזם, סיום למערכת מועצות החיילים והעובדים, אספה לאומית וחזרה למדינת חוק וסדר. דבר זה יזם תקשורת קבועה בין השניים שהיו מעורבים בשיחות טלפון יומיות על קו סודי, על פי גרונר. ההסכמים בין השניים נודעו כ"הסכמי אברט-גרונר".
מועצת סגני העם.
במדיניות הפנים, מספר רפורמות חברתיות הונהגו במהירות על ידי מועצת הנבחרים העממיים תחת הנהגתו של אברט, כולל דמי אבטלה, יום העבודה בן שמונה שעות, זכות בחירה אוניברסלית לכולם מעל גיל 20, זכותם של משקים חקלאיים לארגן, והגדלת דמי הזקנה, המחלה והאבטלה של העובדים. צו של 12 בנובמבר 1918 הקים את משרד הרייך לפיתוח כלכלי, במטרה להעביר את הכלכלה הגרמנית "לתנאי שלום". ב-22 בנובמבר 1918 הונפקה תקנה של משרד המזון של הרייך לבחירות ל"מועצות איכרים ועובדים" שהופעלה על ידי "כל האגודות החקלאיות." ב-23 בנובמבר 1918, משרד הרייך לפיתוח כלכלי. פורסמו שנים עשר תקנות שקבעו כללים הנוגעים למשך יום העבודה, ימי מחלה, חופשות בתשלום, "ועוד היבטים של יחסי עבודה בתוך הכלכלה הגרמנית." כי ממשלות המדינה "צריכות לדרוש מהקומונות והאיגודים הקהילתיים להקים מחלקות להדרכה מקצועית כללית ולהשבת חניכים."
ב-23 בנובמבר 1918 הוצא צו האוסר על עבודה במאפיות בין השעות 10 בלילה ו-6 בבוקר. בדצמבר 1918 הועלה מגבלת ההכנסה לזכאות לכיסוי ביטוחי הבריאות מ-2,500 ל-5,000 מארק. זכות האספה וההתאגדות החופשית, שהורחבה אפילו לעובדי ממשלה ופקידים, נעשתה אוניברסלית וכל ביטול צנזורה בוטל. "Gesindeordnung" (תקנת המשרתים שהוכרזה בפרוסיה בשנת 1810) בוטלה, וכל החוקים המפלים נגד עובדים חקלאיים הוסרו. צו זמני ב-24 בינואר 1919 קבעה המועצה זכויות שונות לעובדים חקלאיים. בנוסף, הוחזרו הוראות להגנת העבודה (שהושעו במהלך המלחמה), והוצאו מספר גזרות המבקשות חופש עיתונות, חופש דת וחופש דיבור וחנינה של אסירים פוליטיים. כמו כן שופרו ההגנות לעובדי בית, והוגדרו הפרשות הדיור.
צו מיום 23 בדצמבר 1918 הסדיר הסכמי שכר, שקבעו כי הסכם שכר שנכרת בענף עבודה כלשהו בין רשות האיגודים המקצועיים המוסמכים לבין רשות המעסיקים המוסמכים היה בעל תוקף מוחלט, כלומר שום מעסיק לא יכול היה להיכנס לשום גורם אחר הסכמה מיוזמתו. בנוסף, הוקם ארגון של בתי משפט לבוררות להכריע בכל המחלוקות. צו מיום 4 בינואר 1919 אילץ את המעסיקים להחזיר את עובדיהם לשעבר לפיתוח דה-מובילציה, בעוד שנועדו אמצעים כדי להגן על עובדים מפני פיטורים שרירותיים. עובדים שחשו כי התייחסו אליהם באופן לא הוגן יכלו לערער לבית משפט לבוררות, ובמקרה הצורך שלטענת הדמוביליזציה "הייתה להם הכוח לקבוע את מי להדיח ומי יש להחזיק בעבודה." ב-29 בנובמבר 1918 שלילת זכויות ההצבעה למקבלי הרווחה בוטלה. הכרזה ממשלתית מדצמבר 1918 הורתה לחקלאים להעסיק חיילים חוזרים "במקום עבודתם הקודם ולספק עבודה למובטלים", בזמן שניתנה גזירה חשובה באותו חודש לתמיכת "Jugendpflege" (רווחת הנוער).
בדצמבר 1918, הממשלה העניקה באופן זמני את המשך דמי הלידה שהוצגו במהלך המלחמה הגדולה, ואילו צו שהתקבל בינואר 1919 חייב את העסקתם של ותיקים נכים. צו הפשרה הונפק על ידי הממשלה ב-29 בינואר 1919 "הנוגע לרכישת קרקע ליישוב עובדים על האדמה" שחזה "אפשרות להפקיע נחלות על פני 100 דונם כדי להקל על ההתיישבות." עם זאת, רק למעלה מ-500,000 דונם שוחררו עד שנת 1928, והדבר היטיב עם 2.4% מאוכלוסיית החקלאות. בנוסף, ממשלתו של אברט קיבלה שוב אספקת מזון והוציאה גזירות שונות הקשורות לקידום תעופה אזרחית והגבלות על החזקת כלי נשק.
מלחמת אזרחים.
בשבועות שלאחר הקמת מועצת סגני העם, אברט והנהגת ה-SPD התייצבו בגורמים השמרניים והלאומניים בחברה הגרמנית (עובדי המדינה, הכוחות המזוינים, המשטרה, הרשות השופטת) כנגד כוחותיהם של המהפכה. האחרונים רצו לבטל את האתגר לסדר הקיים שמציבות מועצות העובדים בהקדם האפשרי. ובכל זאת, מרבית המועצות במועצות העובדים והחיילים ראו עצמם כתומכים בממשלה. רק הספרטקיסטים הם שרצו דיקטטורה של העובדים. אברט וגרונר פיתחו "תוכנית" להשבת הסדר בברלין על ידי כך שיחידות צבאיות שחזרו מהחזית המערבית עוברות לגורם ומפרקות את כוחות הכוחות הפריליליטריים מ-10 עד 15 בדצמבר. עם זאת, לאחר שהגיעו עשר הדיוויזיות במקום להישאר ככוח מלכד, הם התפזרו.
ב-16 בדצמבר, נפגש ה-Reichsrätekongress (קונגרס המועצות) בברלין וקבע את המועד לבחירות לאספה הלאומית ל-19 בינואר 1919. עם זאת, הוא גם קיבל החלטה שמטרתה להבטיח כי הצבא יהיה תחת שליטה קפדנית של הממשלה האזרחית, כלומר מועצת סגני העם. היא גם קראה לעמדה חזקה של מועצות החיילים מול חיל הקצינים המקצועי. זה לא היה מקובל על מנהיגי הצבא וב-OHL החלו להקים גדודי התנדבות באזור ברלין. הלחימה התפרצה ב-24 בדצמבר ברחוב השלוספלאץ בברלין (השטוף של השלוס של ברלין).