שוב מופיעה מלכת שבא שמבטיחה לאסד את ידה, את אוצרותיה, את ממלכתה. אם ילך איתה היא תעזור לו לכפר על חטאו, אבל הגבר מתנגד למילים המפתות. המלכה חסרת התקווה עוזבת בייאוש את אהובה עם גורלה. סופת חול שרבית איומה משתוללת על כל הבמה. כשהסערה עומדת להסתיים אסד נראה נצמד לגזע עץ דקל. כמעט לא נותרו בו חיים. הוא נופל כמת על חול המדבר, שם מוצאת אותו שולמית, שלוקחת אותו בחיקה וסולחת לו. בזרועות אהובתו אסד נופח את נשמתו.
הלברית.
לאחר כמה ניסיונות של כתיבת לברית, האופרה החלה להיכתב על ידי גולדמארק בעצמו, אך היישום והליטוש הסופיים נעשה על ידי מוזנטל. מוזנטל היה מוכר בזמנו כאחד מכותבי הלבריות הטובים ביותר. במקרה של מלכת שבא, הוא ויתר על כל התככים בעלילה, צמצם אותה דרמטית לתוך כמה דמויות, הדגיש את המאפיינים העיקריים ופשוט סיפר אותם. עם זאת, הפשטות התמציתית שלו לא הוציאה את סצינות ההמונים מהאופרה והוא טיפל בסצנות ובמצעדים ההמוניים המרהיבים במיומנות רבה ובחוש בימתי רב. מוזנטל יצר לברית דרמטורגית ללא דופי.
הסיפור עצמו, שאוב מהתנ"ך ומספר את אחד האירועים ההיסטוריים של העם היהודי שנכתב כבר בעבר כאופרה על ידי שני מלחינים צרפתים. העלילה של אלי אדוורט (1808–1877) זהה לזו של גולדמארק, אך לא הוצגה בסופו של דבר מעולם, בעוד שיצירתו של שארל גונו הועלתה שלוש עשרה שנים קודם לכן וספגה כישלון מביש. העלילה של מלכת שבא (אופרה, גונו) שונה כמעט לחלוטין מהעלילה של האופרה של גולדמרק.
אינסטרומנטציה.
התזמורת של האופרה כללה כלי נגינה רבים שדאגו הן למוזיקת תזמרת מלאה מחד גיסא, וליצירת הנופך המזרחי תנ"כי האותנטי ככל האפשר מאידך גיסא, וכללו את הכלים הבאים שרובם משתלבים זה בזה ומשלימים זה את זה בתזמורות המלאות:
המוזיקה על הבמה כללה: שתי חצוצרות, שני טרומבונים טנור, שני טרומבונים בס, טובה, תופים (טמבורין, משולש, תוף טמטם), שישה נבלים.
הפקת והצגת האופרה.
הפקה.
הפקת האופרה הזו מורכבת, כי היא אחת היצירות המוזיקליות התובעניות ביותר. קולות הדמויות הראשיות נעים ברגיסטרים הגבוהים לאורך כל היצירה, לבלט יש להקת מחול גדולה והמקהלה היא מונומנטלית בגודלה. במהלך מופעי האופרה התפתחה פרקטיקת בימוי ששמה דגש חזק על האפקטים הבימתיים, אחרת העיבוד נראה אנמי. מכל אלה ניתן להסיק שהעלאת "מלכת שבא" דרשה הופעה תובענית ויקרה ולכן כדי שיהיה כדאי להעלות אותה, הייתה חייבת להצליח במשך כמה עונות רצופות. אחרת, ההוצאות לא הוחזרו. זו הסיבה העיקרית לכך, שהיצירה מבוצעת כיום רק לעיתים רחוקות יחסית. חלק מהמפיקים משמיטים היום את מערכה 4. זה מאפשר להעלות את האופרה בשלוש מערכות במקום בארבע. מכיוון שתרגול זה הפך כמעט לפרקטיקה שכיחה, רוב מדריכי האופרה ותיאורי האופרה מתארים את העלילה בשלוש מערכות בלבד.
הצגה.
לאחר "הריון" ארוך, "מלכת שבא" הגיעה לבסוף לבמת האופרה ב-10 במרץ 1875 בהופאופר (כיום: האופרה של וינה) אף כי תפקידה של מלכת שבא נכתב למצו-סופרן, הוא ניתן לזמרת הסופרן הדרמטי המוערכת אַמֶלִיָה מַטֶרְנָה , שהיו לה קודם כמה וכמה תפקידים באופרות של ריכרד וגנר. הבכורה הייתה הצלחה גדולה, בחלקה הודות ליכולתו של מנהל התיאטרון לשכנע את גולדמארק לבצע קיצוצים ניכרים בעקבות החזרות.
האופרה הפכה לפופולרית מאוד בזמנו משני צדי האוקיינוס האטלנטי, אם כי בבריטניה, האיסור של הלורד צ'מברלין על ייצוג תיאטרלי של נושאים מקראיים מנע ממנה להישמע בלונדון עד 1910. שטראוס ומאהלר היו בין מנצחיו הרבים. אנריקו קארוזו היה אחד מכמה הטנורים כוכבים ששיחקו את התפקיד של אסד, שתשוקתו הבלתי נשלטת למלכת שבא הורסת את מערכת היחסים שלו עם כלתו המיועדת שולמית. לילי להמן כללה את שני התפקידים הנשיים העיקריים ברפרטואר הנכבד שלה. ההופעות בערים רבות באירופה נחלו גם כן הצלחות גדולות, והיצירה הייתה פופולרית במיוחד באיטליה במשך כמה עשורים. הצגת הבכורה של האופרה בארצות הברית הייתה במטרופוליטן אופרה ב-2 בדצמבר 1885 בחמש עשרה הופעות בעונה זו והייתה האופרה המנוגנת ביותר במטרופוליטן באותה השנה.
הפופולריות של האופרה דעכה מעט לאחר מלחמת העולם הראשונה, אם כי ההפקה התחדשה מדי שנה בווינה עד 1938, אז הנאצים אסרו את הופעתה שם. בגרמניה היא הוצגה לעיתים קרובות עד סוף שנות ה-20 של המאה ה-20, אך נעלמה מהרפרטואר כיצירה של מלחין יהודי בטירוף המדיניות הגזעית הנציונל-סוציאליסטית וחלקה את גורלן של יצירות רבות דומות שהיו ראויות לביצוע באותה מידה והיא נשכחה פחות או יותר עד היום. עם ההפקה החדשה בעונת 2014/2015, של תיאטרון פרייבורג שלח התיאטרון אות ראוי לשבח לחובבי המוזיקה.
ניתוח ואפיון מוזיקלי.
ניתוח.
מוזיקה, האמנות שעוסקת בשילוב צלילים ווקאליים או אינסטרומנטליים ליופי צורני או לביטוי רגשי, בדרך כלל על פי סטנדרטים תרבותיים של קצב, מנגינה, וברוב המוזיקה המערבית, הרמוניה. גם שיר העם הפשוט וגם השירה הליטורגית (חזנות למשל) שייכים לאותה פעילות - מוזיקה. שניהם מושגיים ושמיעתיים, וגורמים אלה נוכחים במוזיקה מכל הסגנונות ובכל תקופות ההיסטוריה ברחבי העולם. גולדמארק הבין וגם ניצל במלכת שבא את כל מה שספג בדרכו המוזיקלית מילדותו בבית הכנסת שאביו שימש בו כחזן ועד להרכבים המוזיקליים שהשתתף בהם בווינה כנגן.
מוזיקה היא הרי אמנות שבמסווה כזה או אחר מחלחלת לכל חברה אנושית. לאורך ההיסטוריה, מוזיקה הייתה תוספת חשובה לטקס ולדרמה, וזכתה ליכולת לשקף ולהשפיע על הרגש האנושי. ההשלכות של השימושים במוזיקה בפסיכותרפיה, גריאטריה ופרסום מעידות על אמונה בכוחה להשפיע על התנהגות אנושית. כך גולדמארק ניצל אולי אינטואיטיבית את המובן והברור כיום בקטעי הטקסים והמחולות הדתיים באופרה מלכת שבא.
האמנות של גולדמארק במלכת שבא ניזונה מכמה מקורות. שירתו נצבעת בחוזקה באוצר המנגינות היהודיות העתיקות ששמע בילדותו. שהיישום היעיל שלו נותן צבע ספציפי ליצירה - הוא למד הרבה מפליקס מנדלסון - היצירה מאופיינות במוזיקליות רעננה ומלאת חיים, הרמוניזציה מגוונת, צורות מאוזנות ומצב רוח דרמטי ביותר.
בקרב אלה שמחפשים ומציעים תיאוריות של משמעות מוזיקלית, המחלוקת המתמשכת ביותר היא מחד גיסא בין הרפרנציאליסטים (או ההטרונומים ), הגורסים שמוזיקה יכולה ומתייחסת למשמעויות מחוץ לעצמה (תאוריית ההתייחסות הישירה שנקראת גם רפרנציאליזם או ריאליזם התייחסותי, היא תיאוריה של שפה הטוענת שהמשמעות של מילה או ביטוי טמונה במה שהיא מציינת בעולם. האובייקט המסומן במילה נקרא הרפרנט, ומאידך גיסא הלא-רפרנציאליסטים (שנקראים לפעמים פורמליסטים או אבסולוטיים) שטוענים שהאמנות היא אוטונומית ו"מתכוונת לעצמה. המבקר האוסטרי אדוארד הנסליק שכבר הוזכר, בספרו "היפה במוזיקה" (במקור בגרמנית, 1854), היה תומך חזק במוזיקה כאמנות של עקרונות ורעיונות מהותיים, אולם אפילו הנסליק, אף על פי שהיה פורמליסט נלהב, נאבק בבעיה של רגש במוזיקה. דעותיו של הנסליק קיבלו ביטוי בביקורתו על מלכת שבא כפי שהוזכר כבר לעיל (או שהם נבעו אולי ממניעים אחרים או גם ממניעים אחרים).
מלכת שבא כתובה בסגנון האופרה הגדולה , המאופיינת בליהוק זמרים ובתזמורת בקנה מידה גדול, השימוש בצבעוניות המקומית, והעלילה התנ"כית ההיסטורית מאפיינים את הז'אנר. ההלחנה הקולית כוללת קטעי רצ'יטטיבים, קטעי סולו ואריה, דואטים ומקהלות רחבי היקף. רגעים בולטים של האופרה כוללים את האריה הקצרה של אסד "Magische Töne" במערכה 2 ואת הדואט הסופי במערכה 4, ששניהם מציגים את הליריות של גולדמארק במיטבה.
על אף שגולדמרק מעולם לא היה חסיד נלהב של וגנר, התיזמור של מלכת שבא מזכיר את ההשפעות והזרימה הצורנית, שמאפיינות רבות כל כך מיצירותיו של וגנר. אף שגולדמארק לא אימץ מעולם מערכת של לייטמוטיב, קטעים מסוימים מזכירים את טריסטאן ואיזולדה. היצירה מראה גם השפעה מסוימת של הרגישויות הדרמטיות של ג'אקומו מאיירבר.
על אף ההשפעות הברורות הניכרות ביצירה, האינדיבידואליות של גולדמארק בולטת בה. המוזיקה של "מלכת שבא" מציגה ארוטיות סוחפת וגם מעיקה באווירה מזרחית. המוזיקה שנכתבה עבור הכהן הגדול ועבור דמויות דתיות אחרות מזכירה מוזיקה דתית יהודית ולעיתים גם את המוזיקה של זרסטרו בחליל הקסם. האופי הדתי של חלקים אלה באופרה תיתכן בהחלט השפעה מרעיונותיו של החזן הווינאי הגדול סלומון זולצר, שעסק בהשבת המוזיקה היהודית למוצאה המזרחי.
אפיון.
מלכת שבא היא אופרה אקלקטית (אקלקטיות היא מגמה שעושה שימוש בתערובת של תקופות, סגנונות וטרנדים שונים, לעיתים רחוקות מכילה אלמנטים עצמאיים ומשדרת את הייחוד בבחירה. המונח נגזר מהמילה היוונית ἐκλεκτικός (אקלקטיקוס), שמשמעותה: לבחור את הטוב ביותר). האופרה שנולדה ברוח הרומנטיקה, עוקבת במובנים רבים אחר מסורות האופרה הגדולה הצרפתית. ליצירה אין אובטורה (פתיחה) אמיתית. במשחק המקדים של המערכה הראשונה נשמעים המוטיבים המוזיקליים המרכזיים של היצירה, אך הם משמשים רק כהקדמה למערכה הראשונה. המבוא הרוגע, אקורדים חגיגיים שכמו נועדו לסמל את ירושלים, ואחריו מוטיב חושני, שמייצג את אהבתה של המלכה לאסד, שיהפוך למוטיב החשוב ביותר של האופרה בהמשך.
כפי שהעיד על האופרה המבקר דיטר זוכלינג:
המבקר אולריך שרייבר הוסיף:
האופרה הוצגה בהמשך גם בבואנוס איירס בארגנטינה בשנת 1901 גם בבית האופרה של בודפשט.
האריות החשובות.
לפי הניתוח של Phil's Opera World
המלחין.
ביוגרפיה.