ב-1931, התגוררו בלוצק כ-35,550 יהודים, שהיוו כ-48.5% מהאוכלוסייה הכללית בעיר. הם התפרנסו מתעשייה, מסחר ומלאכה. לוצק הייתה העיר בעלת הקהילה היהודית הגדולה ביותר במחוז. הסכם ריבנטרופ–מולוטוב גרם לכך שבתקופת הפלישה הנאצית-סובייטית לפולין ב-1939, נכבשה לוצק על ידי הצבא האדום. האזור עבר לברית המועצות והייתה בו "אווירת טרור". מוסדות פוליטיים, קהילתיים ותרבותיים יהודיים נסגרו, ומנהיגי הקהילה היהודית נעצרו על ידי הנ.ק.ו.ד. ביוני 1940 חשפה המשטרה החשאית הסובייטית את ארגון "גורדוניה" הציוני וכלאה את מנהיגיו. משפחות פולניות-יהודיות שברחו ללוצק ממערב פולין, רוכזו וגורשו לסובייטים, יחד עם המון רכבות של פולנים נוצרים שנושלו. כ-10,000 איש נשלחו ברכבות לסיביר בארבעה גלי גירושים ממחוז לוצק במהלך פברואר, אפריל ויוני 1940.
טבח אסירי נ.ק.ו.ד..
הוורמאכט הגרמני פלש לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 במבצע ברברוסה. צעירים יהודים רבים עזבו את לוצק כאשר הצבא האדום יצא מהשטחים. ה-נ.ק.ו.ד. (מבוטא כ: אֶן-קָה-וֶה-דֶּה, או קומיסריון הפנים העממי של ברית המועצות, ראשי תיבות ברוסית: НКВД), האחראי לבתי הכלא הפוליטיים, התיימר להציע חנינה לאסירי כלא לוצק ובבוקר 23 ביוני הורה ליהודים לצאת מהבניין אל החצרות בהמוניהם. כשהאסירים יצאו, השערים ננעלו, וכל האסירים נורו בידי מקלעים כבדים ורימונים שהושלכו מחלונות הכלא; 2,000 בני אדם מתו במקום. קבוצה קטנה של ניצולים נאלצה על ידי הנ.ק.ו.ד. לקבור את הגופות במהלך היומיים הבאים, בחמישה קברי אחים. בסך הכל, כ-4,000 שבויים, כולל פולנים, יהודים ואוקראינים, נרצחו על ידי המשטרה החשאית הסובייטית לפני נסיגתם.
הגרמנים פלשו לעיר ב-26 ביוני 1941. הם התעלמו מההרג הסובייטי של הפולנים והיהודים. אבל רציחות האוקראינים תועדו, ועל פי אידאולוגית יודאו-קומוניזם אשר הנאצים האמינו בה, היהודים היו צריכים להיות אחראים למה שביצעו הסובייטים. המיליציה העממית האוקראינית פרקה את זעמה. בית הכנסת יחד עם הבתים היהודיים בעיר הוצתו. גל ההוצאות להורג ההמוניות של הנאצים החלו שבוע לאחר מכן. חוליית הרג ניידת, של איינזצגרופן, בסיוע כיתת חי"ר, טבחה ב-1,160 יהודים ב-2 ביולי. ב-4 ביולי 1941 בטירת לובארט 3,000 יהודים נורו ונהרגו מירי מקלעים כבדים. בסך הכל, כ-2,000 יהודים פולנים נרצחו על ידי ה-אס אס והאיינזצגרופן בלבד, כגמול על הרג הנ.ק.ו.ד. של אוקראינים (9.2 אחוזים מהאוכלוסייה ב-1931), אף על פי שליהודי פולין לא היה שום קשר לזוועות הסובייטיות.
היסטוריה.
היודנראט ומחנות העבודה.
בסוף יולי 1941 הוקם בלוצק יודנראט של עשרה חברים, ובראשו הועמד רופא השיניים ד"ר קורצ'מני. כמו כן הוקם שירות סדר יהודי, ובראשו הועמד אחד הפליטים. ביולי ובאוגוסט 1941 נדרשו היהודים למסור לגרמנים מפעם לפעם כופר בזהב, תכשיטים וסחורות.
ב-19 באוקטובר 1941 הוקם בלוצק מחנה עבודה ליהודים ונכלאו בו כ-500 יהודים. המחנה היה כפוף למינהל מחנות הס"ס בלובלין בפיקודו של אודילו גלובוצ'ניק.
הגטו.
ב-11–12 בדצמבר 1941 רוכזו כ-19,000 יהודי לוצק (ובכללם פליטים שהתרכזו בעיר בימי הכיבוש הסובייטי) בגטו שהוקם בחלקה הדל של העיר סמוך לנהר. בגטו שררו תנאים קשים, ורבים מתו בשל הקור, הרעב והמגיפות בסביבתם. היודנראט הפעיל מטבח ציבורי, בית יתומים, בית אבות ובית חולים. עורך הדין הניג החליף את קורצ'מני בראשות היודנראט. ב-18 במרץ 1942 נשלחו מאות גברים מהגטו לעבודה בוויניצה. בסוף 1942 נרצחו רובם, ומיעוטם ברחו. במחצית השנייה של יוני 1942 נרצחו בלוצק כ-2,000 יהודים.
בין 20 ל-23 באוגוסט 1942 הובלו כ-15,000 מהיהודים שנותרו בגטו לאזור גורקה פולונה ושם נרצחו ביריות נשק.
גטו לוצק חוסל ב-3 בספטמבר 1942, באקציה שבה נרצחו כ-2,000 יהודים שנתפסו מסתתרים ויהודים נמלטים שחזרו העירה ונתפסו. רבים מעובדי בית החולים ובני משפחותיהם התאבדו.
סוף המלחמה.
הצבא האדום נכנס לעיר ב-2 בפברואר 1944. רק כ-150 יהודים ניצלו בעת שהתחבאו, ובהם משפחותיהם של ד"ר פייבל גולדשטיין, ד"ר שנייברג וד"ר מרק רובינשטיין שניצלו על ידי המשפחות הקתוליות של שטרוסינסקיס ואוסטרוסקיס, חסידי אומות העולם הפולנים מלוצק והחווה הסמוכה בקרוסובייץ'. זיגמונט סטרוסינסקי קיבל את אות החסיד שלו לאחר מותו, הוא נרצח על הצלת יהודים ושיתוף פעולה בחורף 1943. אשתו ויקטוריה, שגורשה מברית המועצות יחד עם כל הפולנים ב-1945, התכתבה עם הניצולים מישראל במשך עשרות שנים לאחר המקרה. היא לא מכרה אף אחד מהתכשיטים שנתנו היהודים במחבוא כדי לקנות להם מזון, והחזירה אותם בגאווה במהלך ביקור ב-1963.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקהילה היהודית בלוצק מעולם לא שוקמה, וברית המועצות שהשתלטה על לוצק עקב ועידת טהראן. הפסיקה להתקיים באופן רשמי ב-31 בדצמבר 1991.
תומס ניידס
תומאס ניידס
דבר שבערווה
דבר שבערוה
האני טריילס
האני טריילסינסקי (; 4 ביוני 1937 - 17 בפברואר 2022), שהייתה ידועה בשם האני טריילס, הייתה שחקנית, תסריטאית וקומיקאית אורוגוואית ילידת גרמניה שהתגוררה רוב חייה בארגנטינה. הייתה ידועה בעיקר בתפקידה גרטה פון-בטהובן בטלנובלה הארגנטינאית "פלוריסיינטה".
ביוגרפיה.
טריילס נולדה בגרמניה והגיעה בגיל שנה לאורוגוואי עם אביה אברם טריילסינסקי, סוחר, אמה, לאה גולדנברג ושני אחיה, אלפרד ויואכים.
קריירה.
בין 2004–2005 טריילס שיחקה בטלנובלה הארגנטינאית המצליחה של המפיקה והיוצרת כריס מורנה, "פלוריסיינטה", בה גילמה את דמותה של גרטה פון-בטהובן לצד פלורנסיה ברטוטי, מריאנה אספוסיטו וסטפנו דה גרגוריו.
חיים אישיים.
נפטרה ב-17 בפברואר 2022 בסן לואיס, ארגנטינה בגיל 84.
מעבר קוסטינברוד
מעבר קוסטינברוד (באנגלית: Kostinbrod Pass; בבולגרית: Костинбродски проход) הוא אוכף (מעבר הרים) המכוסה קרח, ברכס סנטינל, בהרי אלזוורת', בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהו של מעבר קוסטינברוד 1,417 מטרים מעל פני הים.
מעבר קוסטינברוד מפריד בין רמת דויראן לבין גבעות פלאוורז.
מעבר קוסטינברוד הוא חלק מקו פרשת הקרחונים שבין קרחון ואלוגה ועמק סיקרה.
מעבר קוסטינברוד ממוקם 6.16 קילומטרים צפונית-מזרחית מהר האבנר;
מעבר קוסטינברוד ממוקם 9.35 קילומטרים דרומית לפסגת דיקי; ו-7.32 קילומטרים מערבית - צפון-מערבית מפסגת גובש.
היסטוריה.
מיפוי המעבר.
המעבר מופה לראשונה על ידי סוקרים אמריקאים בשנת 1961, המיפוי עודכן בשנת 1988.
מקור השם.
המעבר נקרא על שם העיירה קוסטינברוד שבמערב בולגריה.
מול הר סיני
מול הר סיני הוא שיר הנכתב על ידי המשורר והפזמונאי הישראלי יחיאל מר, והולחן על ידי משה וילנסקי בשנת 1956, עבור להקת הנח"ל. השיר היווה מעין ההמנון של מבצע קדש (בדומה לשיר "ירושלים של זהב" בתקופת מלחמת ששת הימים).
תוכן השיר.
בשיר ישנה השוואה בין אירועים מקראיים למבצע קדש, כמו במילים "הנה מול הר סיני, הסנה, הסנה בוער". או "שערי העיר ביד השמשונים" כתזכורת לניתוק ונשיאת שערי העיר עזה בידי שמשון בעוד שבמבצע נכבשה העיר ורצועת עזה בידי "השמשונים" - חיילי צה"ל, ממשיכיו המטאפוריים של שמשון הגיבור. הביטוי "רכב ישראל" המופיע בשיר נלקח מספר מלכים ב' כשאלישע זועק אל אליהו כשהאחרון עולה השמיימה "אבי, אבי רכב ישראל ופרשיו".
השיר נכתב בתוך שעות ספורות, בעיצומו של המבצע מיד לאחר סיום כתיבתו נשלחו חברי להקת הנח"ל מהחזית לביתו של יחיאל מר על מנת ללמוד את השיר אותו שרו ליחידות רבות במהלך המבצע ואף מול פיקוד צה"ל על פסגת הר ג'בל מוסא בדרום סיני.
החי באינדונזיה
הפאונה של אינדונזיה היא פאונה אינדו מלאית בעלת מגוון ביולוגי גדול ביותר והכי הרבה מינים במדינה האנדמיים לארכיפלג טרופי בדרום-מזרח אסיה. בין הפאונה הבולטת של אינדונזיה מצויה הפאונה של בורנאו , שהוא האי השלישי בגודלו בעולם.
החיות אינדונזיה נחלקות לשניים: בעלי קרבה אסייתית החיים במערב הארכיפלג למשל בסומטרה בחבל סונדאלנד ובעלי קרבה אוסטרלית, החיים במזרחו כמו המינים של מערב גינאה החדשה, אשר במקור היו חלק מאוסטרליה. אלה מופרדים בידי הקו הדמיוני קו וואלאס סביב וואלסיה .
הפאונה באינדונזיה מחולקת למגוון של מערכות אקולוגיות ביניהם: יערות גשם טרופיים, מורדות הרים, סוואנה טרופית, מנגרובים, ביצות ושפכי נהרות, חופים חוליים ובמים שוניות אלמוגים, ערוגות אצות וצמחי מים ועוד. בכמה אזורים ישנו מגוון ביולוגי רב, עקב זרמים המתאחדים בנקודת המפגש של האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט.
עם זאת האדם פגע בהרבה מסביבות אינדונזיה למטרות חקלאות, עיור, ציד וזיהומים שונים וכן הפצת מינים פולשים. יערות רבים באינדונזיה נכרתו ובעלי חיים רבים מצויים כיום בסכנת הכחדה, נוסף על היותם אנדמיים לאיים. בנוסף נכחדו מספר בעלי חיים למשל טיגריס ג'אווה. נכון ל-2003 ישנם 143 מיני יונקים בסכנת הכחדה, 114 עופות, 91 מיני דגים ושני מיני חסרי חוליות. להגנה הוקמו 54 פארקים לאומיים ששישה מהם הם אתרי מורשת עולמית ו-5 שטחי ביצות בעלי חשיבות בינלאומית לפי אמנת רמסר.
פאונה.
סונדאלנד.
סונדאלנד הוא השטח המערבי של אינדונזיה (ממערב לקו וואלאס שבין מצר מקאסאר למצר לומבוק), בו איים אשר נפרדו מאסיה בעבר, כשבעידן הקרח הקטן פני הים הירודים איפשרו למינים מהיבשת לנדוד מזרחה ושם הם התפתחו. האיים בה כוללים את בורנאו (שבחלקה שייכת למלזיה ולברוניי), סומטרה וג'אווה וכן מספר איים קטנים יותר לאורך האוקיינוס ההודי.