תחנת הרכבת פופרד-טטרי
תחנת הרכבת פופרד-טטרי (בסלובקית: Železničná stanica Poprad-Tatry) היא תחנת צומת המשרתת את העיר פופרד, באזור פרשוב שבצפון מזרח סלובקיה.
התחנה נפתחה בשנת 1871. התחנה ממוקמת בצומת על קו מסילת הרכבת בין קושיצה לבוהומין (Bohumín) , והיא נקודת המפגש בין קו קושיצה-בוהומין לבין קו פופרד-טטרי-פלאבץ' (Plaveč) . תחנת פופרד-טטרי היא גם המסוף הדרומי של מסילת הרכבת החשמלית טטרה (Tatra Electric Railway) , וככזו היא מהווה שער לרכס הרי הטטרה הגבוהים, יעד תיירותי פופולרי.
התחנה נמצאת כיום בבעלות חברת הרכבות הסלובקית (ŽSR); שירותי הרכבת מופעלים על ידי חברת רכבות סלובקית אחרת הנמצאת גם היא בבעלות הממשלה, Železničná spoločnosť Slovensko (ZSSK).
מיקום.
תחנת הרכבת פופרד-טטרי ממוקמת ברחוב על שם ז'ירי וולקר (Jiřího Wolkera) , בקצה הצפוני-מערבי של מרכז העיר פופרד.
היסטוריה.
התחנה נפתחה ב-8 בדצמבר 1871 יחד עם שאר חלקי מקטע מסילת הרכבת ז'ילינה-פופרד בקו מסילת הרכבת קושיצה – בוהומין. ארבעה ימים לאחר מכן, עם חנוכת הקטע לספישקה נובה וס , הפכה התחנה לתחנת מעבר.
עם בניית החלק הראשון של קו מסילת הרכבת פופרד-טטרי-פלאבץ' בשנת 1889, הפכה התחנה לצומת.
חיבור עם קו מסילת הרכבת טטרה (Tatra Electric Railway) נעשה ב-20 בדצמבר 1908 דרך תחנת סטאריי סמוקובץ' (Starý Smokovec) שבסלובקיה.
ב-25 במרץ 1942 יצאה רכבת הגירוש הראשונה של יהודי סלובקיה מתחנת פופרד למחנה המוות אושוויץ. הרכבת שיצאה באותו יום הובילה כ-1,000 נערות וצעירות יהודיות. רוב הטרנספורטים של יהודי סלובקיה לאחר מכן יצאו באופן דומה מפופרד. עד סוף 1942, כאשר הופסקו הטרנספורטים באופן זמני, גורשו מעל 58,000 יהודים מסלובקיה לפולין.
לאחר שיפוץ בשנות השמונים, התחנה הגיעה לצורתה הנוכחית כתחנת מחלף דו-מפלסית. בשנים 2006–2007 בוצעו שיפוץ והרחבה בסך 858 מיליון קרונה סלובקית (כ-40 מיליון דולר).
שירותי רכבת.
תחנת הרכבת פופרד-טטרי היא צומת קווי הרכבת הסלובקיים הבאים:
קו 180 מהווה חלק מהמסדרון הפאן-אירופאי, העובר מוונציה שבאיטליה ועד לקייב שבאוקראינה, דרך ברטיסלבה, ז'ילינה, קושיצה ואוז'הורוד.
מחלף.
התחנה מציעה מחלף עם אוטובוסים מקומיים.
יוהאן אנטון רמבו
יוהאן אנטון רמבו (בגרמנית: Johann Anton Ramboux; 5 באוקטובר 1790 - 2 באוקטובר 1866) היה צייר וליטוגרף גרמני.
חיים.
רמבו הגיע מסאבוי מצד אביו וממשפחת צורפים מפורסמת בקלן מצד אמו. רמבו קיבל את תמיכתו האמנותית הראשונה בבית הספר בטרייר ממורה לציור כריסטוף האוויץ'. הוא המליץ על רמבו בשנת 1803 לנזיר בנדיקטיני לשעבר ז'אן הנרי גילסון מלוקסמבורג. רמבו בילה את השנים עד 1807 בפלורנוויל.
מכתב המלצה נוסף נשלח איתו לפריז כתלמידו של הצייר ז'אק-לואי דויד, שדיוקנאותיו השפיעו עליו בצורה משמעותית. רמבו שהה בפריז עד 1813. לאחר מכן הוא חזר לעיר הולדתו טרייר כמעט לשנתיים. בשנת 1815 התקבל לאקדמיה במינכן, שם הפך למשך שנה לתלמידם של הפסלים פרנץ וקונרד אברהרד.
באיטליה.
באביב 1816 עבר רמבו לרומא, שם עבד עד יוני והצטרף במהרה לתנועת הנצרתיים והתיידד בין היתר עם פטר פון קורנליוס, קרל פיליפ פור, יוזף אנטון קוך ויוהאן פרידריך אוברבק.
בקיץ 1822 חזר רמבו לטרייר והתיישב שם למשך עשר שנים. בשנים אלה הוא יצר מספר עצום של ציורים בצבעי מים עם נוף העיר ונהר המוזל. 16 מהם הפכו לתבניות לליטוגרפיות, אותם הפיק ופרסם בעצמו בשנת 1825. באביב 1832 החל רמבו את נסיעתו השנייה לאיטליה, עד ספטמבר 1842.
באיטליה, בנוסף לנופים ולסצנות עממיות, הוא עשה בעיקר עותקים של ציורי קיר ופסיפסים איטלקיים מהמאות ה-13 עד ה-16. בתמיכת המלך הפרוסי, מאוחר יותר, פרידריך וילהלם הרביעי, נרכשה קבוצה של 325 ציורי צבעי מים בשנת 1840 והועברה לעיר דיסלדורף. במשך זמן רב האוסף נשמר שם באקדמיה לאמנויות יפות. בשנת 1872 אבדו 27 ציורים בשריפה באקדמיה. האוסף מצוי במוזיאון האמנות העירוני, מוזיאון מאז שנת 1913.
עבודה בקלן.
כשחיפש אוצר לאוסף אמנות בקלן בשנת 1843, הציע הפסל יוהאן גוטפריד שדו את רמבו לתפקיד. בשנת 1844 החליף רמבו את מתיאס יוזף דה נואל. בשנת 1854 עלה רמבו לרגל לירושלים, ממנה הוא הרוויח לא רק מבחינה רוחנית, אלא גם מבחינה אמנותית. הוא גם עשה כמה ליתוגרפיות על בסיס צבעי המים שלו. הוא עדיין התעניין בעיר הולדתו טרייר ובאנדרטאותיה, ולכן כתב מכתב נגד הריסת השער הצמוד לעיר של הגשר הרומי ודרש לשמור על המעקה ההיסטורי שלו.
בשנת 1858 נבחר רמבו לאזרח הכבוד הראשון בעיר הולדתו בזכות ייצוגיו הציוריים הרבים של מראות טרייר.
יוהאן אנטון רמבו נפטר ב-2 באוקטובר 1866 בקלן בגיל כמעט 76. רחוב ברובע לונגריך בקלן נקרא על שמו.
פרס רמבו.
העיר טרייר מעניקה את פרס רמבו מאז 1961. מצד אחד, הפרס משמש לקידום אמנים צעירים, ומצד שני אמנים מקומיים זוכים לכבוד על מפעל חייהם. הפרס הוענק מדי שנתיים עד שנת 2010; בהווה יש לו מחזור של ארבע שנים.
יוהאן אנטון רמבו (צייר)
אצבן
אֶצְבֹּן או אׇזְנִי (בכתיב מלא: אצבון; אוזני) הוא דמות מקראית, בנו הרביעי של גד ונכדם של יעקב ושל זלפה שפחת לאה. לאצבן היו שישה אחים: צפיון, חגי, שוני, ערי, ארודי ואראלי. למשפחתו של אצבן קראו משפחת האזני על שם שמו "אזני".
שמו.
במפקד שבספר במדבר אצבן נקרא אזני, וכך גם משפחתו, משפחת האזני.
אצל השומרונים הוא נקרא אצבעון, . על פי זה אפשר לפרש את שמו מלשון אצבע, כסימן טוב למשפחה שנתברכה בעוד ילד. וכן יש שם אכדי הנקרא אֻבַנֻ (אובנו), שפירושו אצבע, סימן.
ככל הנראה, השם אצבן הוא הנכון ולא השם אזני.
השם אזני, הוא כנראה, קיצור חיבה של שם כמו אזניה או יאזניהו. יש הסוברים שהוא קשור לשם האכדי אֻזְנָנֻ, שפירושו בעל אזניים ארוכות.
בתרגום השבעים הוא נקרא אזני. ובפעם הראשונה שהשם מופיע הוא נקרא תצבן, משום שהאותיות א' ות' היו מתחלפות.
במדרשים ובחז"ל.
בספר הישר מסופר שאמו של אצבן נקראה עוצית, והיא הייתה אשתו של גד.
בספר היובלים אצבן נקרא "אזון".
רש"י אומר שאזני הוא אצבן ושהוא אינו יודע מדוע משפחתו לא נקראה על שמו הראשוני.
לפי דעת מקרא, אצבן נקרא גם אזני משום צורת אזנו כשהוא נולד.
יש הסוברים שאזני זה לא שם אלא שם ייחוס, מפאת היוד בסופו של שמו, כך גם ארודי, ערי ואראלי.
יש מדרש האומר שאצבן נקרא אצבן ואזני משום ש
אצבון
ויליאם בארט סקסבי
ויליאם בארט "ביל" סקסבי (באנגלית: William Bart "Bill" Saxbe; ) היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסנאטור מטעם אוהיו, כתובע הכללי של ארצות הברית תחת הנשיאים ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד וכשגריר ארצות הברית בהודו.
ראשית חייו.
ויליאם סקסבי נולד במקניקסברג, אוהיו לפיי הנרי "מגי" (לבית קריי) סקסבי ולבארט רוקוול סקסבי.
ב-1940 הוא סיים קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת המדינה של אוהיו, שם הוא היה חבר באחוות כי-פי. במלחמת העולם השנייה הוא שירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית בשנים 1940–1945.
עם שובו מהשירות במלחמת העולם השנייה הוא החל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת המדינה של אוהיו. ב-1947 עוד במהלך לימודיו הוא התמודד על מושב בבית הנבחרים של אוהיו. ב-1948, כאשר היה בתקופת כהונתו השנייה בבית הנבחרים, הוא קיבל תואר במשפטים.
סקסבי המשיך לשרת במשמר הלאומי של אוהיו והיה בשירות פעיל במהלך מלחמת קוריאה בשנים 1951–1952. ב-1963 הוא שוחרר משירות המילואים בדרגת קולונל. סקסבי היה מנהיג הרוב בבית הנבחרים של אוהיו בשנים 1951 ו-1952 ובשנים 1953 ו-1954 הוא היה יושב ראש הבית.
ראשית הקריירה הפוליטית.
ב-1957 נבחר סקסבי כתובע הכללי של אוהיו, לאחר שניצח בבחירות את הדמוקרט סטיבן יאנג. הוא נבחר מחדש למשרה שלוש פעמים והחזיק בה עד 1968. במסגרת תפקידו זה הוא ייצג את התביעה בערעור על משפט הרצח שבו הועמד לדין הרופא סם שפרד, שיוצג על ידי עורך הדין פ. לי ביילי בבית המשפט העליון של ארצות הברית, בעקבות פסק הדין בערעור זוכה שפרד במשפט חוזר.
בשנים 1967–1968 היה סקסבי חבר בוועדת הפשע של אוהיו. ב-1968 הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית, לאחר שהביס את מועמד הדמוקרטים, לשעבר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוהיו, ג'ון ג'יי גיליגן. במהלך מסע הבחירות שלו, הוא היה לתומך בולט של מערכת הביטוח הבריאות הלאומית. כאשר חידש הנשיא ריצ'רד ניקסון את ההפצצות על צפון וייטנאם בסוף 1972, הצהיר סקסבי שהנשיא "איבד את חושיו".
התובע הכללי של ארצות הברית.
סקסבי כיהן כסנאטור עד ינואר 1974, כאשר מינה אותו ניקסון כתובע הכללי של ארצות הברית. הוא מונה במקומו של אליוט ריצ'רדסון, שהודח ב-20 באוקטובר 1973 על ידי הנשיא במהלך "טבח מוצאי שבת" של פרשת ווטרגייט. סקסבי החליף בתפקיד את פרקליט המדינה רוברט בורק ששימש כתובע הכללי בפועל לאחר פיטוריו של ריצ'רדסון.
בנוגע למינויו של סקסבי ובנוגע ל התגלעו מחלוקת שוליות. סעיף זה קובע שמחוקק לא יכול להתמנות למשרה ברשות המבצעת במהלך אותה תקופה שבה הרשות המחוקקת הצביעה בעד הגדלת השכר המשולם לנושא המשרה המדוברת. ניקסון טיפל בבעיה באמצעות פניה לקונגרס כדי שיצביע בעד הפחתת שכרו של סקסבי כתובע הכללי לרמת השכר שהייתה בעת תחילת כהונתו של הסנאט. תמרון כזה התרחש רק פעם אחת קודם לכן, כאשר פילאנדר נוקס מונה כמזכיר המדינה ב-1909. לאחר שבוצע תמרון זה לטובת מינויו של סקסבי, הוא נודע כ"תיקון סקסבי" . בשל העובדה שלא הייתה שום תחושה לביצוע צעדים מכוונים לתועלתו של סקסבי, התקבל העניין בחיוב.