ב-16 בדצמבר המשיכו המורדים השיעים להפגין את כוחם כשמנעו מגנרל חוסיין חיראן, שמונה על ידי הנשיא האדי לרמטכ"ל צבא תימן, להיכנס למשרדו והאשימו את הנשיא בשחיתות. ראש הממשלה בחאח איים כי הוא וממשלתו יתפטרו אם החות'ים ימשיכו להתערב במוסדות המדינה, אחרי שהם סילקו מנהלי חברת הנפט הממשלתית מתפקידם, אסרו על מנהל נמל אל-חודיידה להיכנס למשרדו ופיטרו ארבעה מושלים אזוריים.
2015: הנשיא האדי פורש.
הממשלה מודחת מהשלטון.
ב-18 בינואר 2015 חטפו החות'ים את בן מובארכ, ראש הסגל של האדי, בשל מחלוקת על הצעת החוקה החדשה למדינה, שפורסמה באותו יום. בטיוטת החוקה הוצע לחלק את תימן לשישה מחוזות פדרליים לצד הגבלת מספר הכהונות האפשריות לנשיא, יצירת רשות מחוקקת שמורכבת משני בתי מחוקקים ואיסור על כל המפלגות הפוליטיות להתבסס על דת או מוצא מסוימים. החות'ים דרשו שתימן תחולק לשני מחוזות פדרליים - אחד בצפון ואחד בדרום. יום למחרת כיתרו החות'ים את מעונו של ראש הממשלה בצנעא ושמונה בני אדם נהרגו בחילופי אש בינם לבין המשמר הנשיאותי. החות'ים אף השתלטו על המשרדים הראשיים של תחנת הטלוויזיה "תימן TV" ושל סוכנות הידיעות סבא. הם האשימו את הנשיא האדי בהפרת ההתחייבויות הנוגעות לחוקה החדשה ובחימוש אל-קאעדה, ואילו הממשלה תיארה את מהלכיהם של החות'ים כצעד לקראת הפיכה.
ב-20 בינואר תקפו החות'ים את מעונו של הנשיא האדי ופלשו לארמון הנשיאות בצנעא. הנשיא לא נפצע, אולם ביתו כותר בידי המורדים, שהציבו מחסומים ברחבי הבירה ופרסו כוחות סביב מבנים אסטרטגיים נוספים, בהם מטה המודיעין. למחרת השתלטו החות'ים ללא קרב על בית הספר הצבאי לטיסה הסמוך למקום מגוריו של האדי ועל בסיס טילים. גורמים רשמיים בעיר הנמל עדן שבדרום המדינה הגיבו להשתלטות החות'ים על ארמון הנשיאות ועל בית מגוריו בסגירת שדה התעופה, הנמל ומעברי היבשה. רשויות הביטחון המקומיות גינו את מהלכיהם של החות'ים וטענו כי מדובר ב"הפיכה אלימה נגד הנשיא באופן אישי ונגד כל התהליך הפוליטי בכלל".
ב-22 בינואר הודיעו הנשיא האדי וראש הממשלה בחאח על התפטרותם בשל ההשתלטות של החות'ים על הבירה ובשל חוסר יכולתם לשלוט. המורדים מסרו בתגובה כי על הפרלמנט יהיה לאשר את סיום תפקידם כדי שהתפטרותם תיכנס לתוקף.
ריק שלטוני.
בעקבות גל ההתפטרויות, גורמי ביטחון בעדן ובערים נוספות בדרום תימן הכריזו כי הם לא יקבלו יותר הוראות מצנעא, כשחלקן אף טענו כי הן ישאפו להקים מחדש מדינה עצמאית בדרום. ב-23 בינואר אלפי בני אדם יצאו להפגנות בעדן, באל-חודיידה, באיב, בתעז ובערים נוספות, במחאה על ההפיכה של החות'ים. במהלך ההפגנות בעדן הונף דגלה של דרום תימן בשדה התעופה הבינלאומי בעיר ובמוסדות שלטון. במקביל, נערכה הפגנת תמיכה בחות'ים בבירה צנעא.
ב-27 בינואר דווח כי בן מובארק שוחרר על ידי החות'ים ונמסר לשבטים מקומיים במחוז שבווה. באותו יום, במהלך נאום ששודר בטלוויזיה, קרא מנהיג החות'ים עבד אל-מלכ אל-חות'י לקיים פגישה בבירה צנעא בין מנהיגי המפלגות והשבטים השונים במטרה לסיים את המשבר הפוליטי. רוב הפלגים החרימו את המפגש, כשרק נציגים ממפלגתו של סלאח השתתפו בדיונים. אל-חות'י הציע לפי דיווחים שונים להקים מועצת נשיאות זמנית, שבה יהיו חברים שישה נציגים, עם חלוקה שווה לצפון ולדרום. עם זאת, הבדלנים בדרום המדינה סירבו לקחת חלק בשיחות ומאות הפגינו בעיר עדן נגד ההצעה. הבדלנים אף הודיעו כי הם לא ישתתפו יותר בשיחות בחסות האו"ם, שאותן כינו "חסרות טעם".
ב-1 בפברואר, ביום האחרון שבה התכנסה "הוועידה הלאומית" בצנעא, החות'ים נתנו אולטימטום ליתר הפלגים במדינה להגיע לפתרון המשבר, אחרת "ההנהגה המהפכנית" שלהם תשתלט באופן רשמי על המדינה.
פיזור הפרלמנט.
אחרי שבוע של משא ומתן בין החות'ים לבין יתר הפלגים המדינה, הכריז ב-6 בפברואר נציג מטעם המורדים בשידור חי מארמון הנשיאות בצנעא כי הם משתלט על המדינה. בהצהרה נאמר כי הפרלמנט יפוזר וכי "מועצה נשיאותית" תוקם ותנהיג את המדינה במשך שנתיים, בזמן ש"וועדות מהפכניות" יהיו אחראיות לכינון פרלמנט חדש בן 551 חברים. שר ההגנה מחמוד א-סובייחי מונה לעמוד בראש הוועדה הביטחונית העליונה, בעוד מוחמד אל-חות'י הפך לנשיא בפועל לאחר שהוסמך לנהל את הוועדה המהפכנית. האו"ם וארצות הברית סירבו להכיר בשינוי השלטוני שעליו הודיעו החות'ים ומועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ גינתה את ההפיכה. בעקבות ההכרזה, נרשמו הפגנות בערים הגדולות בתימן, כולל בבירה צנעא. החות'ים, מצדם, הכחישו כי המהלך מהווה הפיכה וטענו כי הם מוכנים לשתף פעולה עם יתר הפלגים במדינה ועם מדינות אחרות, כולל עם ארצות הברית.
איליה (בלארוס)
איליה (בבלארוסית: Ілья, ברוסית: Илья, בפולנית: Ilia) היא עיירה בראיון וילייקה, במחוז מינסק שבבלארוס. בעבר הייתה עיירה יהודית גדולה מן המאה ה-15 עד שואת יהדות אירופה.
היסטוריה.
העיירה מוזכרת בתיעוד ההיסטורי כבר בסביבות שנת 1475, והתקיימה בה קהילה יהודית גדולה. ב-1634 היו בעיר בית כנסת וכנסייה גדולה. מיהודיה הנודעים: רבי מנשה מאיליה.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה ועל פי הסכם ריגה מ-1921, נכללה העיירה בשטח פולין.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-1,200 יהודים.
בעקבות פרוץ המלחמה וכיבוש מזרח פולין בידי ברית המועצות צורפה העיירה לרפובליקה הסובייטית של בלארוס. בתקופה זו הגיעו לאיליה פליטים יהודים ממערב פולין, שנכבשה בידי הגרמנים. בעקבות פלישת הנאצים לברית המועצות, נפלה העיר בידי הגרמנים ב-3 ביולי 1941. לאחר מכן הוקם בעיר יודנראט ובראשו הועמד ש' קאופמן.
בספטמבר 1941 הועברו כ-900 מיהודי העיירה לגטו מגודר.
בתחילת 1942 החלו בני הנוער להתארגן להתנגדות מזוינת.
ב-15 במרץ 1942 ערכו הגרמנים אקציה גדולה באיליה ובה הובאו תושבי הגטו אל כיכר השוק והופרדו בעלי המקצועות הנדרשים משאר היהודים. הבלתי-כשירים לעבודה, כשבע מאות שבעים
יהודים, נורו למוות. כמאה יהודים הוחזרו לגטו והוא חוסל סופית ב-7 ביוני 1942, כאשר תושבי הגטו הובלו בידי הגרמנים ושוטרים מקומיים אל מחוץ לעיירה ונורו שם למוות. בודדים הצליחו לברוח ליער.
רבני העיירה.
חלק מרבני העיירה התפרסמו וחלקם שימשו גם בראשות הישיבה המקומית שהוקמה בידי רבי מנשה מאיליה:
סיבלאוס
שרה יוז
שרה אליזבת יוז (באנגלית: Sarah Elizabeth Hughes; נולדה ב-2 במאי 1985), היא מחליקה אמנותית על קרח בעבר, יהודיה-אמריקאית. היא אלופה אולימפית (סולט לייק סיטי 2002) ובעלת מדליית ארד מאליפות עולם (ונקובר 2001) בהחלקה אמנותית על הקרח ביחידות.
קורות חיים.
יוז נולדה בעיירה גרייט-נק, ניו יורק. אביה, ג'ון יוז, הוא קנדי ממוצא אירי והיה אחד מהקפטנים של קבוצת ההוקי קרח של אוניברסיטת קורנל שזכתה ב-NCAA בשנים 1969 - 1970. אמה, איימי פסטרנק, היא יהודיה. היא למדה בבית הספר התיכון המקומי. בשנת 2003, היא החלה את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטת ייל בלימודי אמריקה וסיימה אותם בשנת 2009.
יוז היא הילדה הרביעית מתוך שישה ילדים. אחת מאחיותיה הצעירות, אמילי היא מחליקה אמנותית והשתתפה באולימפיאדת טורינו (2006).
קריירה.
יוז התחילה להחליק בגיל שלוש. רובין וגנר, החלה לאמן אותה בינואר 1998. היא זכתה במדליית זהב באליפות ארצות הברית לנערות שנערכה בינואר 1998 ובמדליית כסף באליפות העולם לנערות שנערכה בנובמבר 1998.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד במרץ 1999 היא סיימה במקום שביעי,
באליפות ארצות הברית שנערכה בקליוולנד בפברואר 2000, זכתה יוז במדליית ארד. במהלך התחרות היא ביצעה את התרגיל משולב, טריפל-סלכוב-טריפל-לופ. חודש וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בניס, צרפת היא סיימה במקום חמישי.
מדליית ארד באליפות העולם.
באליפות ארצות הברית שנערכה בבוסטון ינואר 2001 זכתה יוז במדליית כסף ובאליפות העולם שנערכה בוונקובר, קנדה במרץ 2001, היא זכתה במדליית ארד, אחרי בת ארצה מישל קוואן ואירינה סלוצקאיה מרוסיה
באליפות ארצות הברית שנערכה בלוס אנג'לס בינואר 2002 זכתה יוז במדליית ארד.
אלופה אולימפית.
חודש וחצי לאחר מכן, באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) זכתה יוז במדליית זהב בתחרות ליחידות, לפני אירינה סלוצקאיה ומישל קוואן. לאחר התרגיל הקצר של התחרות דורגה יוז במקום הרביעי. בחלק הארוך של התחרות היא קפצה שבע קפיצות משולשות, כולל שתי קפיצות משולבות, טריפל-טאו לופ-טריפל-לופ וטריפל-סלכוב-טריפל-לופ וזכתה בחלק הארוך של התחרות ובתחרות כולה. ובכך הייתה למחליקה האמריקאית היחידה שזכתה בתואר אולימפי מבלי לזכות באליפות עולם או באליפות ארצות הברית.
לאחר זכייתה, נערכה לכבודה של יוז תהלוכה בעיר מגוריה גרייט נק. הסנאטורית הילרי רודהם קלינטון נאמה באירוע והכריזה על יום זה כיום יוז.
יוז לא השתתפה באליפות העולם שנערכה כחודש אחרי זכייתה במשחקי החורף.
באליפות ארצות הברית שנערכה בדאלאס בינואר 2003, זכתה יוז במדליית כסף. חודשיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בוושינגטון די. סי., היא סיימה במקום שישי.
בין השנים 2004 – 2005 ערכה יוז סיבוב הופעות מקצועני "כוכבים על הקרח" ועשתה הפסקה מלימודיה בקולג'.
בשנת 2002 נכתבה הביוגרפיה של יוז, על ידי ריצ'רד קראוויאק, "אלופה מפתיעה: הסיפור של שרה יוז".
תרומות מרכזיות.
שרה פעילה להעלאת המודעות לסרטן השד, בעקבות ההחלמה של אמה ממחלה זו. היא הופיעה בפרסומת עבור ג'נרל אלקטריק לקידום המודעות לסרטן השד ולמחקר שימנע אותו. היא הצהירה: "אם אצליח לשכנע אישה אחת לבצע ממוגרפיה, השגתי משהו."