אף שאו'קונור עצמו היה ליברלי בדעותיו הפוליטיות, הוא היטיב לגלם את דמותו של ארצ'י בנקר, והצליח לתבל את דעותיו הגזעניות של בנקר בהומור ואף ברגישות. הפופולריות של ארצ'י בנקר הפכה את או'קונור לאחד הכוכבים הגדולים של שנות השבעים. סכסוך כספי שהתגלע בין או'קונור לליר בסוף 1974 איים על עתידה של הסדרה, ואף גרם להיעדרותו של או'קונור משלושה פרקים בתחילת העונה החמישית. בסופו של דבר או'קונור זכה להעלאה בשכרו ונשאר בסדרה עד סופה. על גילום דמותו של ארצ'י בנקר היה או'קונור מועמד לשמונה פרסי אמי וזכה בארבעה (בשנים 1972, 1977, 1978 ו-1979). כמו כן זכה בפרס גלובוס הזהב בשנת 1971.
הסדרה "הכל נשאר במשפחה" הגיעה לסיומה ב-1979, לאחר תשע עונות ו-206 פרקים.
או'קונור המשיך לגלם את דמותו של ארצ'י בנקר גם בסדרת הספין אוף "הבר של ארצ'י בנקר" ("Archie Bunker's Place"), שעלתה לשידור ב-1979, חודשים ספורים לאחר סיום הסדרה "הכל נשאר במשפחה". חברתו הטובה והוותיקה ג'ין סטייפלטון, שגילמה בסדרה המקורית את דמותה של אדית' בנקר, אשתו של ארצ'י, המשיכה גם היא לסדרה החדשה, אך זכתה לזמן מסך מוגבל. דמותה של אדית' נפטרה משבץ מוחי בסוף העונה הראשונה, והותירה את דמותו של ארצ'י להתמודד עם האובדן. הסדרה זכתה להצלחה, אך לא כמו הסדרה המקורית. שלוש העונות הראשונות של הסדרה דורגו במקומות ה-11, ה-13 וה-12 בדירוג הצפייה, בהתאמה. הסדרה בוטלה באופן בלתי צפוי ב-1983, לאחר ארבע עונות ו-97 פרקים. או'קונור כעס על רשת CBS, שהורידה את הסדרה במפתיע וללא פרק סיום מתאים. בסיכום כולל, הוא גילם את דמותו של ארצ'י בנקר במשך 13 שנים רצופות ו-303 פרקים.
בעודו מתמודד עם התמכרותו של בנו לסמים, החל או'קונור לככב בסדרת הטלוויזיה "כחום הלילה" ("In the Heat of the Night"), בתפקיד השריף ביל גילספי, שוטר קשוח ממיסיסיפי. הסדרה, שהתבססה על סרט הקולנוע המצליח וזוכה פרס האוסקר בעל אותו השם מ-1967, עלתה לשידור ברשת NBC בראשית 1988, וזכתה לרייטינג גבוה. או'קונור, ששימש גם כמפיק בפועל של הסדרה, וכן כתב וביים חלק מפרקיה, שילב בסדרה גם את בנו יו, שגילם את תפקיד השוטר לוני ג'יימיסון. ב-1989, באמצע צילומי הסדרה, או'קונור אושפז ונאלץ לעבור ניתוח מעקפים בלבו. בשל כך נעדר מארבעת הפרקים האחרונים של העונה השנייה. לאחר חמש עונות עברה הסדרה לרשת CBS, והמשיכה לשתי עונות נוספות. הסדרה בוטלה ב-1994, לאחר שבע עונות, אולם או'קונור חזר לגלם את דמותו של שריף גילספי בארבעה סרטי טלוויזיה ששודרו בשנים 1995 - 1994. על תפקידו בסדרה זכה בפרס אמי חמישי בשנת 1989, והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב בשנת 1990.
בשלהי הקריירה שלו, בסוף שנות התשעים, התארח בכמה מפרקי הסדרה "משתגעים מאהבה", בתפקיד אביה של ג'יימי סטמפל באקמן (הלן האנט).
במרץ 2000 קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
חייו האישיים.
או'קונור ואשתו ננסי נישאו באירלנד, ב-28 ביולי 1951, והיו נשואים במשך 50 שנים, עד מותו של או'קונור.
ב-1962, בעודו שוהה ברומא לרגל צילומי הסרט "קלאופטרה", או'קונור ואשתו אימצו ילד בן שישה ימים, יו או'קונור. בנם היחיד נקרא על שם אחיו של או'קונור, שנהרג שנה קודם לכן. כשהיה בן 17 עבד יו כשליח באתר הצילומים של הסדרה "הבר של ארצ'י בנקר", בה כיכב אביו. לאחר מכן יצר או'קונור עבור בנו את תפקיד השוטר לוני ג'יימיסון בסדרה "כחום הלילה". ב-1995 יו התאבד, לאחר מאבק ממושך בהתמכרותו לסמים. לאחר מות בנו, או'קונור הופיע בתשדירי שירות מטעם ארגון "שותפות למען אמריקה נקייה מסמים", והקדיש את שארית חייו להגברת המודעות לנזקי ההתמכרות לסמים. הוא הצליח לשכנע את מדינת קליפורניה לחוקק חוק שאיפשר לבני משפחתו של מכור לסמים, וכן לכל מי שנפגע מפעילותו של סוחר סמים, כולל מעסיקים, להגיש תביעת נזיקין נגד סוחר הסמים. החוק נכנס לתוקף בקליפורניה ב-1997, אומץ לאחר מכן על ידי 11 מדינות נוספות בארצות הברית, וזכה לכינוי "החוק לזכרו של יו או'קונור".
ב-1997 תרמו או'קונור ואשתו מיליון דולר לאוניברסיטת מונטנה, בה למדו ובה הכירו. כהוקרה על תרומתם קראה האוניברסיטה למכון למדיניות ציבורית שבתחומה "מרכז או'קונור", על שם בני הזוג. בשנותיו האחרונות או'קונור אף לימד תסריטאות באוניברסיטה.
או'קונור היה מעשן כבד. ב-1989 עבר ניתוח מעקפים בלבו, וב-1998 עבר ניתוח נוסף, להסרת חסימה של עורק בלבו.
מותו.
או'קונור נפטר ב-21 ביוני 2001 בקליפורניה, כתוצאה מהתקף לב שנגרם מסיבוכים של מחלת הסוכרת.
טקס הלווייתו נערך בכנסייה קתולית בלוס אנג'לס, ונכחו בו רוב חברי צוות הסדרה "הכל נשאר במשפחה", לרבות המפיק נורמן ליר. ג'ין סטייפלטון, שגילמה בסדרה את דמותה של אדית' בנקר, ושהייתה חברתו הקרובה מאז שנות השישים המוקדמות, נאלצה להיעדר מההלוויה, בשל מחויבותה להצגת תיאטרון שבה שיחקה באותה עת. חברו הטוב והוותיק לארי הגמן נשא הספד. או'קונור נקבר בבית הקברות של ווסטווד וילג' בלוס אנג'לס, כשעל מצבתו הונחה אנדרטה בדמות בנו יו.
אנדראס איבנצ'יץ'
קרול אוקונור
טיאגו מוטה
טיאגו מוטה (בפורטוגזית: Thiago Motta; נולד ב-28 באוגוסט 1982 בסאו ברנרדו דו קאמפו שבברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי-איטלקי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה.
בספרד.
מוטה החל את קריירת הכדורגל שלו בקלאב אתלטיקו יובנטוס בברזיל. בהמלצת המנהל הטכני של אגף הנוער של ברצלונה, לורנס סרה פרר, עבר מוטה ביוני 1999 לקבוצת המשנה של המועדון, ברצלונה אתלטיק. בקיץ 2001 החל להשתתף במשחקי ידידות של הקבוצה הבוגרת. את הבכורה הרשמית במדיה ערך ב-3 באוקטובר 2001, בניצחון 0–3 על מיורקה בקאמפ נואו.
אף על פי שעדיין שותף במשחקים של קבוצת המשנה, הוא במהרה תפס מקום בהרכב הקבוצה הבוגרת בזכות הוורסטיליות שלו והעובדה כי לא נחשב שחקן זר. בעונת הבכורה שלו עזר לקבוצה להעפיל לחצי גמר ליגת האלופות עם 7 הופעות במפעל. לקראת סוף העונה הבאה, עם רדומיר אנטיץ' כמאמן, תפס מוטה מקום קבע בהרכב. בסיכום אותה עונה השתתף ב-21 משחקי ליגה ו-13 משחקים בליגת האלופות, ואף הבקיע חמישה שערים. העונה שלאחריה, עונת 2003/04, אופיינה במספר פציעות ומחלות שמנעו ממוטה להפגין את מלוא יכולתו. הוא הופיע ב-20 משחקי ליגה וב-5 משחקי גביע אופ"א. מוטה ספג שלושה כרטיסים אדומים בעונה זו, אחד מהם היה במשחק גביע אופ"א מול סלטיק, שעל ידיה הודחה ברצלונה מהטורניר.
בעונת 2004/05, ב-11 בספטמבר 2004, נפצע מוטה בברכו השמאלית במשחק מול סביליה, והושבת למשך שבעה חודשים ארוכים. מוטה חזר באפריל 2005, והיה לו חלק קטן בלבד בזכיית קבוצתו באליפות לה ליגה, עם 8 הופעות בליגה.
בקיץ 2005 נפצע מוטה פעם נוספת, במהלך מחנה אימונים של הקבוצה באוסטריה. מוטה נאלץ לעבור ניתוח וחזר לשחק רק באוקטובר. למרות פציעות נוספות באותה עונה, הספיק מוטה להשתתף ב-15 משחקי ליגה וב-7 נוספים בליגת האלופות. ברצלונה זכתה בסיום העונה הן בליגה הספרדית והן בליגת האלופות, שבמשחק הגמר שלו מול ארסנל מוטה לא שותף. בעונת 2006/07 איבד מוטה את מעמדו בקבוצה, והקשר האחורי אדמילסון הועדף על פניו במשך מרבית העונה. הוא פתח ב-5 משחקי ליגה בלבד, ושותף ב-9 נוספים.
בתום העונה החליט להצטרף לאתלטיקו מדריד, וחתם על חוזה לעונה אחד עבור סכום בלתי מוצהר. גם בקבוצתו החדשה סבל מוטה מפציעות רבות, אך גם כשהיה כשיר הפגין יכולת ירודה - במשחק רבע גמר גביע המלך הספרדי מול ולנסיה הורחק לאחר 25 דקות בלבד, וקבוצתו הודחה מן הטורניר. אף על פי שהחל לתפוס מקום בהרכב בתחילת 2008, הבעיות הישנות בברכו צצו מחדש, והוא נאלץ להחמיץ את יתר משחקי העונה, תוך שהוא משתקם בארצות הברית.
באיטליה.
בספטמבר 2008, לאחר שחוזהו עם אתלטיקו מדריד הסתיים, חתם מוטה בגנואה האיטלקית. מוטה הרבה לשחק במדי קבוצתו והפגין יכולת טובה, תחת המאמן ג'אן פיארו גספריני. אחד המשחקים הבולטים שלו באותה עונה היה ב-11 באפריל 2009, מול יובנטוס, בו הבקיע צמד ועזר לקבוצתו לנצח 2–3.
ב-20 במאי 2009 אושר בעיתונות האיטלקית כי מוטה, יחד עם חברו לקבוצה דייגו מיליטו, יעברו לאלופת איטליה אינטר מילאנו. מוטה השתלב היטב בקבוצתו החדשה, ואף כבש שער בדרבי של מילאנו, אך נפצע למשך חודש באמצע ספטמבר.
מוטה הוסיף לכבוש גם באפריל 2009 כשכבש את הצמד הראשון שלו במדי הקבוצה נגד בולוניה. כחודש לאחר מכן הוסיף שער נוסף כשאינטר ניצחה 0–2 בחוץ את לאציו.
במהלך משחק הגומלין של חצי גמר ליגת האלופות, מוטה הורחק ופיספס את גמר ליגת האלופות בו ניצחה אינטר.
בצרפת.
בינואר 2012 עבר לפריז סן-ז'רמן תמורת 12 מיליון יורו. לאחר החתמתו מוטה היה אחד השחקנים החשובים של פריז והיה חלק משמעותי בזכייה ב-5 אליפויות צרפת, ב-5 גביעי ליגה וזכה שלוש פעמים בגביע הצרפתי.
ב-8 במאי 2018 מוטה הודיע שהוא פורש ממשחק פעיל בסיום עונת 2017/18 ומונה למאמן קבוצת הנוער של פריז סן-ז'רמן. בסוף עונת 2018/2019 הוא עזב את הקבוצה.
קריירה בינלאומית.
מוטה זומן לראשונה לסגל נבחרת ברזיל ב-2003, להשתתפות בגביע הקונפדרציות, כחלק מסגל עד גיל 23, שתוכנן להשתתף שנה מאוחר יותר באולימפיאדה. בטורניר שיחק בשני משחקים. בשנה הבאה, נפצע מוטה לקראת טורניר קדם-אולימפי של דרום אמריקה ולכן החמיץ הן את הטורניר והן את המשחקים האולימפיים.
בשנת 2011 קיבל מוטה אישור מיוחד מפיפ"א לשחק עבור נבחרת איטליה במקום נבחרת ברזיל.
קריירת אימון.
ב-5 ביולי 2021 מונה מוטה למאמנה של ספציה.
Google mail
PAOK סלוניקי
מורט השלישי
מורט החמישי
מורט הרביעי
מורט השני
מורט הראשון
מי זהר