התל יושב שוב רק במאה ה-8 לפנה"ס (שכבה IV), יישוב זה גם הוקף חומת לבנים שטויחה משני צדדיה, עוביה 3.5 מטר. בחומה שובצו מגדלים שבלטו כלפי חוץ. במדרגה הנמוכה בתל זוהתה כנראה מצודה שאורכה 35 מטר, המצודה ניצבה בסמוך לשער העיר. זוהו כנראה מבני ציבור נוספים. היישוב נפגע כנראה בסוף המאה ה-8 לפנה"ס, אולי בעקבות מסעו של סנחריב בשנת 701 לפנה"ס. היישוב שוקם ויושב בחלקו במהלך המאה ה-7 לפנה"ס (שכבה III). בשכבה זו הוצמדו מבני מגורים לחומה המזרחית של היישוב. יישוב זה חרב בסוף ימי בית ראשון, ישנם סימני שרפה והרס שמעידים על החורבן.
התקופה ההלניסטית-רומית קדומה (200 לפנה"ס-70 לספירה).
בשכבה II נמצאו ממצאים הלניסטיים במדרגה העליונה של התל. הממצא הקראמי די דל, הדבר אולי מעיד שבאתר הוקם מעין מוצב בתקופה זו, ולא יישוב גדול. המטבעות שנתגלו באתר הם מימיו של אנטיוכוס הרביעי (165-174 לפנה"ס) ועד ימיו של יוחנן הורקנוס הראשון (104-135 לפנה"ס). מאוד יכול להיות שבמקום הוקם מצד חשמונאי, לאחר הסיפוח של אדום לממלכת יהודה החשמונאית.
ישנם חוקרים המזהים את האתר עם 'מעלתא שבאידומיאה', מקום שמוזכר כמגדל בכתביו של יוסף בן מתתיהו (קדמוניות היהודים יח: 147), לשם חמק אגריפס הראשון בשובו מרומא בתחלית המאה ה-1 לספירה. מאוד יכול להיות שהמצד שהוקם בתקופה ההלניסטית המשיך לשמש בתקופה הרומית הקדומה.
התקופה הרומית המאוחרת-ביזנטית (400-250 לספירה).
בשכבה I שמתוארכת למאה ה-3 לספירה, הוקמה מצודה גדולה בראש המדרגה הגבוהה בתל, אורכה של המצודה כ-70 מטר ורוחבה כ-50 מטר. הקיר החיצוני השתמר לגובה של שלושה מטרים. בצמוד לקירות החיצוניים נבנו שורת חדרים, כך נוצרה מעין חומת סוגרים, שבמרכז ישנה רחבה גדולה. מחפירת החדרים עולה שבמצודה ישנם שלושה שלבי בנייה מהתקופה הרומית-ביזנטית. נמצאו מטבעות מסוף המאה ה-3 לספירה של הקיסרים גליאנוס, קלאודיוס השני גותיקוס ודיוקלטיאנוס, ומטבעות מהמאה ה-4 לספירה של קונסטנטינוס הגדול ותיאודוסיוס הראשון.
בתקופה הביזנטית מוכר האתר בשם 'מוליאתה' ממסמך שלטוני בשם "Notitia Dignitatum" ('ספר המשרות הנכבדות'), שנכתב במאה ה-4 לספירה. במסמך זה מצוין שבאתר חנתה יחידה צבאית. מדרום לתל נחשפו מבנים ובית קברות מהתקופה הביזנטית.
ממצאי החפירות.
קרמיקה.
רוב כלי החרס אופייניים לאזור יהודה, ונפוצים באתרי הנגב בתקופת הברזל. ישנם כלים שניכרת בהם השפעה אדומית. ישנם גם כלים שהם ייחודיים לאתר, כמו פך מעוטר בדגמי פסים בסגנון יווני-מזרחי, שמתוארך לתחילת המאה ה-6 לפנה"ס. סירי הבישול שאופייניים לאתר, הם סירים עם פתח רחב, בלי צוואר ושפה מדורגת. מניתוח הטין של הכלים עולה שיש בו אחוז גבוה של 'חול נובי', כלים עם תרכובת טין דומה התגלו באתרים אדומיים בעבר הירדן. נמצא גם סיר בישול בעל ארבע ידיות, טיפוס דומה נמצא בבוצירה שבאדום. 85% מהסירים שנתגלו באתר שייכים לטיפוס 'סיר הבישול האדומי', והשאר שייכים לסיר היהודאי. 'סיר הבישול האדומי' נדיר באזור הנגב הצפוני, ובכך תל מלחתה הוא אתר ייחודי מבחינה זו.
כלי נוסף שנפוץ באתר הוא קערה שמחקה 'כלי ארמון אשוריים', כלי זה מהווה 50% מהקערות באתר. בנוסף נמצאו כלים ייחודיים שיש להם מקבילות רק באדום: 1) קערה עמוקה דקת דפנות בצבע קרם בהיר, בעלת שלוש רגליים, קערות זהות מעוטרות בפסים נחשפו בבוצירה. 2) צפחת נפוחה עם שתי ידיות שמחוברות לכתף, גם לסוג זה ישנה מקבילה בבוצירה. שכבה III היא שכבה עשירה בכלים אדומיים מובהקים.
ממצא מיוחד.
בחפירות נמצאו חותמות. נמצאה טבעת ברונזה עם חותם של יעל, בחותם אחר מאבן קארניאול חקוקה יען, ובצידו השם 'לחחע', נמצא גם חותם עם דמות גריפון. נמצאו גם שמונה משקולות מסומנות של 1,2,4 ו-8 שקל. ונמצאה משקולת ענקית של 1,450 גרם, שערכה כ-130 שקל. נמצאה משקולת אחת של נצף ושתי משקולות מסומנות של גרא.
נמצאו גם חפצי פולחן כגון כנים עם חלונות, מזבחוני קטורת, קארנוס ועליו דמויות של בעלי חיים ולוחות אבן מלוטשים.
צלמיות.
באתר נחשפו עשרות של צלמיות טין, עשר מתוכן מתארות דמויות אדם. סוג אחד של צלמיות הוא צלמיות העמוד שנפוצות בתקופת הברזל. צלמית אחת מיוחדת היא של גבר עם זקן ארוך, צבועה באדום ושחור. צלמית אחרת היא של גבר מזוקן, המחלל בחליל בעל זוג קנים, צלמית זו הייתה במקורה דבוקה לכלי כלשהו. חלקי הפנים של הצלמית בולטים: האף, העיניים והשפתיים. חלקי הגוף נעשו ביד והוצמדו לגוף שנעשה באובניים. חלקי הפנים הוצמדו לגליל חלול, שקצהו העליון עוצב בצורת כובע. גם בצלמית זו נמצאו שרידים של צבע אדום ושחור. נמצאו גם צלמיות של נשים.
כתובות.
באתר נמצאו ארבע אוסטרקאות ושתי חרותות בחרסים. אוסטרקון אחד נושא את השמות 'עזנאל' ו'דנאל'. בכל אחת מהחרותות מופיעה תיבה אחת: 'פלך' ו'חנן'.
אצטדיון פריץ וולטר
אצטדיון פריץ ולטר
י&quot;ב 528
י"ב 528 (יחידת בקרה) הייתה יחידת בקרה אווירית משנית של חיל האוויר הישראלי בדרום סיני, שהייתה כפופה ליב"א 509 שהיא היב"א הדרומית העיקרית.
כיום מוגדרת היחידה כבית הספר לבקרה אווירית ופיקוח טיסה, ממוקמת בבסיס עובדה ומשמשת כמרכז ההדרכה של מערך הבקרה ופיקוח הטיסה כולו. בעת תרגילים של חיל האוויר כמו דגל כחול או תרגילים משותפים עם חיילות אוויר של מדינות אחרות, היחידה מנהלת את תחום הבקרה.
פעילות היחידה.
הבסיס היה ממוקם על מצוק שרוחבו 20 מטרים ואורכו 150 מטרים בפסגת הר צפרא, כ-19 ק"מ דרום־מערבית לשדה אופיר. בי"ב היה מוצב מכ"ם מדגם AN/TPS-43 וכן מכ"ם מדגם AN/TPS-44, שניהם בעלי כושר גילוי מטוסים במרחק של עד 300 ק"מ.
בבסיס הוצב קרון מבצעים שבו שתי עמדות בקרה וצג מכ"ם, קרון שירות טכני, שני גנרטורים, שני קרונות שינה (לבנים ולבנות), קרון מטבח, חדר אוכל וקרון שק"ם - מועדון.
הגישה אל ההר ברכב הייתה תלולה וקשה מאוד. בסיס האם של חיילי היחידה היה בסיס חיל האוויר אופיר בשארם א-שייח', במרחק כ-30 ק"מ מההר.
חיילי הבסיס עלו להר למשמרות של 24 שעות. בכל עת שהו בבסיס היחידה לא יותר משלושים חיילים, כולל קצינים (בקרי טיסה ומפקדי היחידה), עוזרי בקר, מוכמות (חיילות שעקבו אחר תצוגת המכ"ם, דיווחו לבקרים ותקשרו עם יחידות הבקרה האחרות ועם יחידת ההוקים שהגנה על האזור מתקיפה אווירית), טכנאי קשר, טכנאי גנרטורים וטבח.
בנוסף שהו על ההר אנשי מודיעין. קווי טלפון של מרכזיית חיל האוויר אל הבסיס היו מוגבלים ולא אמינים.
מלחמת יום הכיפורים.
ב-5 באוקטובר 1973, ערב יום הכיפורים, שררה השלווה הכללית שאפיינה את החיים בבסיס. אמנם ערב קודם החיילים הדביקו נייר דבק על החלונות ובאותו יום באחת בצהריים הם ראו שנחתו בבסיס אופיר שני מטוסי נורד שהחזירו את אנשי הקבע שהיו בביתם. באחת וחצי התקשרה אחת החיילות להוריה והתבשרה כי אביה נקרא למילואים. שיחה זו נקטעה באמצע וזאת הייתה השיחה האחרונה שיצאה מצפרא.
ביום הכיפורים איישו את יחידת הבקרה כ-20 חיילים: 5 מוכמות, שני עוזרי בקר, 5 טכנאי קשר ומכ"ם, 3 טכנאי גנרטורים והנהג.
המפקד התורן היה אמור לעבוד יחד עם שני קציני בקרה: מפקד תורן ובקר יירוט תורן.
עם תחילתה של מלחמת יום הכיפורים פתח חיל האוויר המצרי במתקפה רחבה על בסיסי צה"ל רבים. י"ב 528 הייתה מעורבת, כיחידת בקרה, בקרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים, שבו הפילו שני מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר הישראלי שבעה מטוסי מיג של חיל האוויר המצרי שתקפו את האזור. בתקיפה זו הופצצה סוללת ההוק ויצאה מכלל פעולה. חייל אחד נהרג ומספר חיילים נפצעו.
בהמשך אותו יום, בערך בשעה תשע בערב, שיגר מפציץ מדגם טופולב 16 שני טילי שיוט רוכבי מכ"ם מדגם "קלט" לעבר היחידה. חיילי הי"ב שהבחינו ברשף הטילים המתקרב סברו שאלה הם מסוקי סער מצריים, דווחו על תנועת "מסוקים" בקשר וניסו להפנות אליהם מטוס פנטום שהיה בפטרול. בחלוף כדקה טיל אחד התפוצץ באוויר. הטיל השני ניהג עצמו אל האנטנות, התפוצץ והרג חמישה חיילים, שנשלחו למשמרת באנטנות ובגנרטורים. לאחר הפיצוץ נותק הקשר עם הי"ב.
כאשר ראו אנשי חיל האוויר הישראלי ששהו בשדה אופיר את האש שאחזה ביחידת הבקרה על ההר, הם הניחו שהיחידה נכבשה על ידי כוח קומנדו מצרי מוסק. למוצב נשלח כוח של חיל השריון ובו ארבעה טנקים, כדי "לכבוש" אותו מחדש. מטוסי קורנס שפטרלו באזור התבקשו לסייע לטנקים על ידי ירי על השביל לפניהם כדי לסכל מארב לטנקים העולים בהר. הטנקים הישראליים היו טנקי טירן, טנקי שלל שהוכנסו לשירות בצה"ל. הטנקים הגיעו לשער הבסיס בשעה 1:00 לערך רמסו את שער הבסיס ופתחו באש. בשל צורתם זיהו אותם חיילי היחידה כטנקים מצרים וירו לעברם. חיילי השריון סברו שהם מותקפים בידי הקומנדו המצרי שכבש את ההר והשיבו אש, שממנה נהרגו שני חיילי מילואים מיחידת האבטחה במקום. חילופי האש המבולבלים הסתיימו לבסוף כאשר שמע מפקד היחידה – סרן אבי אמיתי (שהגיע ליחידה בשעה 6 בערב) את הטנקיסטים מדברים עברית הבין שהקרב מתנהל בין כוחות צה"ל שטועים בזיהוי הדדי. הוא יצא עם גופייה לבנה ו"נכנע" לכוחות השריון הישראלי.
שעתיים מאוחר יותר אכן ניסו המצרים לבצע מהלך נוסף לכיבוש החוף בשארם א-שייח', תוך תקיפה חוזרת של יחידת הבקרה בטילים, אך נהדפו על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי וכוחות חיל הים הישראלי.
המצרים לא הצליחו לחדור את קו הגבול באותן שתי התקפות ולאחר מכן ויתרו לחלוטין על תקיפות נוספות בחזית שארם א-שייח', שהפכה לחזית היחידה של צה"ל שלא נפרצה במלחמת יום הכיפורים.
אצטדיון קסטלאו