כנסיית מריה מגדלנה בולטת על סביבותיה בשל גודלה וכיפותיה הזהובות. למרות זאת, חלקה הפנימי צנוע למדי ומעוטר בתמשיחי קיר פשוטים וריהוט מינימלי. ארבעה ציורים של מרים המגדלית מעטרים את צידי פנים הצריח. על קיר החזית המזרחי של הכנסייה מתוארת מרים המגדלית העומדת בפני הקיסר הרומי טיבריוס ובידיה ביצה אדומה (המסרת מספרת שמרים פגשה בקיסר וסיפרה לו אודות ישו וניסיו. הקיסר לא האמין ואז חל נס. הביצה שהביאה לו כמנחה הפכה אדומה). שלושת הציורים הנוספים מתארים את ישו פוגש במרים במגדלא, מרים נותרת לצד הצלב ומרים פוגשת ראשונה את ישו לאחר תחייתו. הציורים הם פרי מכחולו של הצייר אלכסנדר איוואנוב, גדול ציירי רוסיה במאה ה-19, והוא הוזמן במיוחד על ידי הנסיכה יליזבטה עבור הכנסייה. בקופסאות הרליקטים המוצגות ניתן למצוא גם את עצמותיה של מרים המגדלית. איקונין של קדושה זקנה המופיע בכל הכנסיות הרוסיות הוא האיקונין של סנט מטריונה ממוסקבה.
מלפני הבמה בחלקה הימני נמצא גם איקונין של מרים, אם ישו, הנקרא 'הודיגיטריה' (Hodigitria), לו מיוחסות סגולות לחולל נסים (ריפוי וזליגת דמעות מור מעיניה). מקור האיקונין הוא בלבנון במאה ה-16, שם ניצל משריפה, והועבר לירושלים לריפוי חולים רבים ממגפת החולירה. על פי המסורת, האיקונין הובא לירושלים על ידי אליאס הארכיבישוף של לבנון בשנות ה-30, ששמע בשלושה חלומות שונים את קולה של מרים המורה לו להפקיד את האיקונין בידי מריה אם מנזר מריה מגדלנה.
בתחומי הכנסייה קבורות שלוש נשים: האחת היא הנסיכה יליזבטה, שנרצחה במהלך המהפכה בשנת 1918 על ידי הצ'קה (המשטרה החשאית הרוסית). עקב היותה אהודה על העם הרוסי ועושת חסדים, לקחו אותה חיילי הצבא הלבן עימם בנסיגתם מזרחה וקברו אותה בבייג'ינג שבסין. בהוראת אחותה ויקטוריה הוצאו עצמותיה ב-1920 והועברו לירושלים כדי להגשים את הבקשה שהעלתה בעת חניכת הכנסייה בירושלים, להיקבר בכנסיית מריה מגדלנה בהר הזיתים. בקשתה כובדה, ואחרי מסע ארוך בארון מתים הגיעה גופתה לכנסייה, בה היא מוצגת עד היום בתוך ארון זכוכית מימין לבמה ומעליו שרידי חפציה האישיים. האישה השנייה הקבורה בכנסייה היא ברברה, בת לווייתה של יליזבטה, שנרצחה אף היא בידי אנשי הצ'קה. גופתה מוצגת בארון זכוכית זהה ליליזבטה משמאל לבמה.
האישה השלישית הקבורה בכנסייה היא הנסיכה אליס, נסיכת באטנברג, אמו של פיליפ. בשנות השלושים של המאה ה-20 היא שהתה במנזר הסמוך לכנסייה והביעה את רצונה להיקבר ליד קרובתה יליזבטה. היא נפטרה בשנת 1969, ועצמותיה הועברו לקריפטה של הכנסייה בשנת 1988.
אתרים נוספים בשטח.
מנזר.
בשנת 1934 נוסף בשטח הכנסייה מבנה נוסף המשמש כמנזר, ובו פועלות כ-30 נזירות בנות לאומים שונים.
כנסיית מערת התרדמה.
במורד החצר, מתחת ליסודות הכנסייה, מצויה מערה. המסורת המקומית מזהה במערה זו את המקום בו נרדמו פטרוס הקדוש, יוחנן בן זבדי ויעקב בן זבדי, שליוו את ישו לגת שמנים (המסורת הקתולית מזהה מערה זו במערת הבגידה הסמוכה). במקום הוקמה כנסייה קטנה, בה נערכות תפילות ערב. במערה מצוי איקונין המתאר את ישו מתפלל על "סלע היגון" שבגת שמנים.
סלע תומאס המפקפק.
סמוך לגדר הכנסייה הצפונית מצוי חלק מסלע (חלקו שני מצוי מעבר לגדר, על המדרכה) המיוחס עוד מן התקופה הביזנטית למקום עליו ניצב תומאס המפקפק בעת עלייתה של מריה, אם ישו, לשמיים ועליו קיבל ממנה את חגורתה. הסיפור מיוחס לספר חיצוני המיוחס ליוסף הרמתי הנקרא "עזיבתה של מרים" (Passing of Mary), ערב מותה של מרים התאספו השליחים באופן פלאי בירושלים והיא דיברה אליהם ומסרה להם את מילותיה האחרונות. תומאס לא הגיע כיוון שהיה בהודו. סביב מיטתה האזינו השליחים לדבריה ולאחר תרדמת המוות שלה, קברוה בגת שמנים. תומאס הגיע שלושה ימים לאחר מותה ובעודו עומד על סלע סמוך קברה ראה את גופה נלקח לשמיים. הוא פרץ בבכי ותפילה וביקש נחמה, ומרים זרקה מהשמים את חגורתה שמיד זכתה להערצת כל השליחים.
עמוד הבגידה.
מול שער הכניסה הראשי לכנסייה, בתוך הגדר המקיפה את מתחם גת שמנים, ניצב עמוד אבן עתיק שמקורו לא ידוע, הנקרא 'עמוד הבגידה' או 'עמוד הנשיקה'. עמוד זה מסמל את המקום בו נישק יהודה איש קריות את ישו, וכך הסגירו לחיילים הרומאיים, על פי המתואר בהבשורה על-פי מרקוס בברית החדשה:
חבורה חילופית
זבולון המר
זבולון המר (ט' בסיוון תרצ"ו – כ"ב בטבת תשנ"ח, 31 במאי 1936 – 20 בינואר 1998) היה חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
קורות חייו.
זבולון המר נולד בחיפה, למד בתיכון "יבנה" בחיפה, היה חבר בתנועת בני עקיבא, קומונר וחבר ההנהלה הארצית. שירת בחיל השריון של צה"ל במסגרת הנח"ל.
בוגר תואר ראשון ביהדות וחינוך מאוניברסיטת בר-אילן. בוגר המכללה לביטחון לאומי במחזור השלישי ובעל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן, ישיבה יוניברסיטי בניו יורק, טורו קולג' והאוניברסיטה הפתוחה.
נשא את מנחמיה בשנת 1960 ונולדו להם ארבעה ילדים.
את דרכו הפוליטית החל כיו"ר אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1957 נכנס לעבוד כמרכז בשכר של "המשמרת הצעירה" של המפד"ל, שפעלה להקמת סניפים לצעירים של הפועל המזרחי ברחבי ישראל, שיהוו מקום בילוי עבורם ויקרבו אותם אל התנועה. המר הועמד בראש מחלקת הנוער והקים את "רשות הנוער" של המפד"ל כדי לקרב את הנוער אל התנועה. במקביל הטיח המר ביקורת במפלגה על חוסר פעילות ומבלי לחלוק על דרך התנועה דרש שהמפלגה תעסוק יותר בענייני חברה, חוץ וביטחון ולא תמקד את עיקר פעילותה בנושאים דתיים. בבחירות לכנסת השישית הוא הוצב במקום ה-15 ברשימת המפד"ל.
לקראת הבחירות לוועידת המפד"ל בשנת 1967, הבחירות הראשונות המשמעותיות מאז החל המר בפעילותו עשור קודם לכן, התאחדו אנשי כלל הסיעות הוותיקות, חיים משה שפירא, יוסף בורג, זרח ורהפטיג ויצחק רפאל, למרות היריבויות ביניהם, כדי להתמודד עם הכוח הצעיר העולה של המר. בבחירות אלו זכו הצעירים בכ-25% מהקולות ובעקבות זאת דרשו ייצוג הולם של 3 מושבים ברשימה לכנסת בבחירות לכנסת השביעית בשנת 1969. משלא נענו דרישותיהם, איימו שיתמודדו ברשימה נפרדת שבראשה יעמוד הרב משה צבי נריה. בעקבות זאת, הושגה פשרה על פיה הוצבו הרב נריה והמר במקומות ריאליים ברשימה ונציג שני של הצעירים, יהודה בן מאיר, הוצב בשולי הרשימה ונכנס לכנסת בעקבות מותו של אביו, בשנת 1971. בנוסף, הביאו המר וחבריו לציון שלימות הארץ במצע המפלגה.
המר נבחר לכנסת השביעית ומאז כיהן כח"כ עד יום מותו. בפברואר 1974 היה ממקימי "גוש אמונים", אך בהמשך דרכו הפוליטית ובמיוחד מאז מונה לשר בממשלה התמתנו דעותיו לכיוון הפלג המרכזי המתון בתנועה.
שימש כסגן שר החינוך ובנובמבר 1975, מספר חודשים לאחר פטירת השר יעקב מיכאל חזני, נבחר המר למלא את מקומו, ונכנס לראשונה לממשלה כשר הסעד. הוא פוטר יחד עם שרי המפד"ל ב-22 בדצמבר 1976 במסגרת התרגיל המבריק. לאחר המהפך מונה המר לשר החינוך, וכיהן בתפקיד במשך 7 שנים. הוא הביא למימון ממשלתי של שכר הלימוד בתיכון והביא לחינוך חינם עד כיתה י"ב כבר בקדנציה הראשונה שלו.
ב-1984 פרש יחד עם יהודה בן-מאיר מהמפד"ל עמו הקים סיעה בשם גשר - מרכז ציוני דתי, אך הסיעה שבה והתאחדה עם המפד"ל לאחר זמן קצר. המר כיהן 4 שנים כשר הדתות (1986-1990), ולאחר התרגיל המסריח, בשנת 1990, שב לכהונה נוספת בת שנתיים במשרד החינוך.
במרץ 1979 שימש למשך שבוע בתפקיד ממלא מקום ראש הממשלה על רקע נסיעת מנחם בגין לחתימה על הסכם השלום עם מצרים בארה״ב.
בשנת 1996 נבחר המר לכהן כהונה שלישית כשר החינוך. נוסף לכך כיהן המר כסגן ראש הממשלה, ובחלק מהקדנציה גם כשר הדתות. המר כיהן בתפקידים אלו עד יום פטירתו.
לפי אתר משרד החינוך, המר כשר חינוך ביצע מספר רב של פעולות לעיצוב סדר היום החינוכי של תלמידי ישראל: הוא יזם לקראת סוף כהונתו את יום הלימודים הארוך, הכניס לספרי הלימוד את תולדות מורשת יהדות המזרח, החינוך היהודי בתפוצות והקשר לישראל. הוא הקים תנועה של בתי-ספר קהילתיים, האמין וטיפח מתן אוטונומיה חינוכית לבתי-ספר, יזם הקמת רשת של מוסדות חינוך ותרבות יהודיים במדינות חבר-העמים והניח את היסודות לפרויקט נעל"ה (נוער עולה לפני הורים).
המר נפטר ממחלת הסרטן בירושלים ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
אבטלה סמויה
אביי
אַבַּיֵּי (280 לערך – 338 לערך), או בשמו נחמני, היה אמורא בבלי בולט מהדור הרביעי. ראש ישיבת פומבדיתא וחברו של רבא. הוא היה בעלה השלישי של חומא, נינתו של רב יהודה.
תולדותיו.
אביי היה ראש ישיבת פומבדיתא עד יום מותו. הוא נודע כאדם צנוע וישר, התפרנס מעבודת האדמה והיה עני רוב ימיו. אביי נולד כבן יחיד לכייליל. אביו מת טרם שאביי נולד, ואמו מתה בלידתו; הוא אומץ על ידי דודו, רבה בר נחמני.
שמו.
אביי נקרא פעמים רבות בפי חבריו "נחמני". לפי סברה אחת, המובאת לראשונה ברש"י, נקרא נחמני כיוון שגדל אצל רבה בר נחמני, אך לפי סברה אחרת, שמו המקורי היה דווקא נחמני, וכדי להימנע משם הדומה לשם אביו המאמץ, קיבל את הכינוי "אביי", לפי ראשי תיבות הפסוק: – כך הסביר המהרש"א במסכת קידושין בשם "ספר יוחסין" והאר"י בשער הגלגולים.
לעומתם, יש המסבירים שנקרא אביי משום שהשם דומה למלה "אבא", היינו שרצה לומר ש"שמו כשם אבי".
סברה אחרת, מודרנית, רואה בשם 'אביי' מילה בארמית עתיקה שמשמעה 'נחמה'. מכאן שהשם אביי הוא למעשה הנוסח הסורי של השם נחמני.