באביב 1854 זכו שאינם יודעים דבר בראשות הערים בוסטון, סאלם, וערים נוספות בניו אינגלנד. בסתיו 1854 הם גרפו את מרב הקולות בבחירות למדינת מסצ'וסטס, הניצחון הגדול ביותר שלהם. מועמד המפלגה הוויגית לראשות עיריית פילדלפיה היה עורך העיתון רוברט ט. קונרד, שהתגלה כחבר בתנועה "שאינם יודעים דבר", הוא הבטיח להילחם בפשע, לסגור את המסבאות בימי ראשון, ולמנות במשרדו אך ורק אמריקנים שנולדו בארצות הברית. הוא זכה בניצחון סוחף. בוושינגטון הבירה הביס ג'ון ט. טאורס, מועמד "שאינם יודעים דבר", את ראש העיר המכהן ג'ון ווקר מאורי, וגרם בכך להתנגדות כה נרחבת שהדמוקרטים, הוויגים וחברי מפלגת הקרקע החופשית בבירה התאגדו כ"מפלגת אנטי אלו שאינם יודעים דבר". בניו יורק בה עמדו לבחירה ארבעה מועמדים, הגיע נציג "שאינם יודעים דבר" למקום השלישי עם 26%. לאחר הבחירות של סתיו 1854, טענו חברי התנועה כי יש להם השפעה מכרעת במיין, אינדיאנה, פנסילבניה וקליפורניה, אך ההיסטוריונים אינם בטוחים באמיתות הטענה הן בשל החשאיות, הן משום שכל המפלגות היו במשבר והן משום שנושאים כמו ביטול העבדות וחוק היובש חפפו לנייטיביזם בדרכים מורכבות ומבלבלות. הם אכן הצליחו לגרום לבחירת סטיבן פאלפרי וב (Stephen Palfrey Webb) כראש עיריית סן פרנסיסקו ולבחירת ג'. נילי ג'ונסון (J. Neely Johnson) כמושל קליפורניה. הם היו עדיין תנועה בלתי רשמית בלא ארגון מרכזי. התוצאות של בחירות 1854 היו אוהדות ל"שאינם יודעים דבר" במידה כזו שהן הובילו להתאגדות חברי התנועה רשמית כמפלגה פוליטית הקרויה "המפלגה האמריקנית", ואליהם הצטרפו חברים רבים מהמפלגה הוויגית שהתפרקה, כמו גם קבוצה גדולה של דמוקרטים וחסידי חוק היובש. החברות במפלגה האמריקנית גדלה באופן דרמטי, מ-50,000 ללמעלה ממיליון איש בתקופה של כמה חודשים באותה שנה. אותו חבר היה יכול לבחור להצביע לדמוקרטים או לרפובליקנים, שכן הנאמנות למפלגה הייתה בלתי ברורה. במקביל, התבלטה מפלגה רפובליקנית חדשה ככוח המוביל במדינות צפוניות רבות. פוליטיקאים בולטים מעטים הצטרפו למפלגה האמריקנית, ומנהיגים מעטים בלבד מהמפלגה זכו בהמשך הדרך ליהנות מקרירה פוליטית. שני היוצאים מהכלל היו סקיילר קולפקס מאינדיאנה והנרי וילסון ממסצ'וסטס, שניהם הפכו לרפובליקנים ונבחרו לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית. היסטוריון של המפלגה מסכם:
ב-1854 גנבו כנראה חברים במפלגה האמריקנית גוש גרניט שנתרם על ידי פיוס התשיעי עבור אנדרטת וושינגטון והשמידו אותו. הם גם השתלטו על האגודה האחראית לבניית האנדרטה ושלטו בה במשך ארבע שנים. את ההתקדמות המעטה בהקמת האנדרטה שנעשתה במהלך שלטונם באגודה היה צריך אחר כך לבטל ולהכין מחדש.
ב-1854 יסד סם רוברטס (Sam Roberts) את הסניף המקומי של "אינם יודעים דבר" בסן פרנסיסקו. הקבוצה הוקמה מתוך התנגדות למהגרים הסינים והצ'יליאנים, כמו גם לאירים שהגיעו על מנת לעבוד במכרות הזהב.
באביב 1855 נבחר לוי בון (Levi Boone) כראש עיריית שיקגו מטעם אלו שאינם יודעים דבר. הוא אסר על העסקת מהגרים במשרות בעירייה. אבל אברהם לינקולן הרפובליקני מנע את הצלחת התנועה במדינה עצמה (אילינוי). אוהיו הייתה המדינה היחידה ב-1855 בה המפלגה התחזקה. ההצלחה של התנועה באוהיו נבעה כנראה מהצלחה בקרב מהגרים, בייחוד לותרנים גרמנים ופרסביטריאנים סקוטים שחששו מהקתוליות. באלבמה היו "שאינם יודעים דבר" תערובת של ויגים לשעבר, דמוקרטים שהתנגדו למדיניות מפלגתם, ופוליטיקאים זרים שרצו שהמדינה תשקיע יותר בבניית מסילות רכבת. הדמוקרטים זכו בבחירות הסוערות של 1855 משום שהצליחו לשכנע את הבוחרים במדינה ש"אינם יודעים דבר" של אלבמה לא יגנו על העבדות מפני הדורשים את ביטולה מהמדינות בצפון.
הידרדרות.
המפלגה הידרדרה במהירות בצפון ב-1855 ו-1856. בבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1856 היא הייתה מפולגת על נושא העבדות. סיעה אחת תמכה במועמדותם של מילרד פילמור לנשיא ואנדרו ג'קסון דונלסון (Andrew Jackson Donelson) לסגן הנשיא, שזכו בסך הכל בשמונה האלקטורים של מרילנד וב-23% מסך הקולות. פילמור לא זכה במספיק קולות בפנסילבניה על מנת לחסום את כניסתו של ג'יימס ביוקנן לבית הלבן. רוב המתנגדים לעבדות מקרב חברי המפלגה האמריקנית הצטרפו למפלגה הרפובליקנית לאחר שבית המשפט העליון של ארצות הברית החליט על פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד מעורר המחלוקת. האגף שתמך בעבדות במפלגה האמריקנית היה עדיין חזק בבחירות ברמה המקומית או ברמת המדינה בכמה ממדינות הדרום, אך בהגיע הבחירות לנשיאות של 1860 הם כבר לא היו תנועה פוליטית לאומית משמעותית.
כמה היסטוריונים טוענים כי החברים בתנועת "שאינם יודעים דבר" בדרום היו שונים לחלוטין מהחברים במדינות הצפון, וכי הונעו בעיקר על ידי תמיכה שמרנית בשמירה על האיחוד עם מדינות הצפון יותר מאשר על ידי נייטיביזם או אנטי-קתוליות. רוב החברים בתנועה בדרום היו ויגים זקנים שחששו הן מהתמיכה הקיצונית בעבדות של המפלגה הדמוקרטית ומהתחזקותה של המפלגה הרפובליקנית המתנגדת לעבדות בצפון. בלואיזיאנה ובמרילנד גייסו שאינם יודעים דבר קתולים לשורותיהם. עם זאת, ההיסטוריון מייקל פ. הולט (Michael F. Holt) טוען כי "תנועת שאינם יודעים דבר צמחה במקור בדרום מאותן הסיבות שהיא התפשטה בצפון; נייטיביזם, אנטי-קתוליות, ועוינות כלפי הפוליטיקאים שלא הגיבו לבקשות מהם; לא בשל תמיכה שמרנית באיחוד". הוא מצטט את ויליאם ב. קמבל (William B. Campbell), המושל לשעבר של טנסי, שכתב בינואר 1855, "נדהמתי מהתמיכה הנרחבת בעקרונותיהם; נייטיביזם ואנטי-קתוליות – היא משתלטת בכל מקום".
מעטים מבין החברים בתנועה היו עשירים: רובם היו פועלים או חוואים זעירים שעבודתם ואורח חייהם היו מאוימים על ידי כוח העבודה הזול והתרבות הבלתי מוכרת של המהגרים החדשים. התנועה זכתה בניצחונות מפתיעים בבחירות במדינות הצפון ב-1854, כשהם משתלטים על בית הנבחרים של מסצ'וסטס וזוכים ל-40% מהקולות בפנסילבניה. אף על פי שמרבית המהגרים החדשים התגוררו בצפון, הכעס והטינה נגדם היו לאומיים, והמפלגה האמריקנית הצליחה היטב גם בבחירות בדרום, כשהיא מושכת לצדה את קולותיהם של ויגים דרומיים לשעבר. אבל בשנות ה-50 של המאה ה-19 לא הייתה אף מפלגה מסוגלת להתעלם מנושא העבדות. ב-1855 התפצלה המפלגה לסיעה צפונית (המתנגדת לעבדות) ולסיעה דרומית (התומכת בעבדות). מיד לאחר פיצול זה העבירו מצביעים רבים את קולותיהם למפלגה חדשה אחרת, כזו ששילבה רבים מהמאפיינים של הוויגים עם מדיניות ההתפשטות מערבה, וחלוקה חופשית של קרקעות. הייתה זו המפלגה הרפובליקנית שנוסדה ב-1854.
השימוש במונח.
המונח "שאינם יודעים דבר" זכור כיום יותר מאשר המפלגה עצמה. בסוף המאה ה-19 קראו הדמוקרטים לרפובליקנים "שאינם יודעים דבר" על מנת להבטיח את קולותיהם של הקתולים. מאז תחילת המאה ה-20, המונח הוא הכפשה פרובוקטיבית, המרמזת כאילו היריב הוא נייטיביסט ובור. מאמר המערכת הראשי של הניו יורק טיימס מיום ראשון ה-20 במאי 2007 המתייחס לחוק ההגירה המוצע התייחס ל"דור זה של אלו שאינם יודעים דבר".
מצע.
המצע של המפלגה האמריקנית קרא, בין השאר, ל:
בתרבות.
המפלגה האמריקנית הוצגה בסרט כנופיות ניו יורק משנת 2002, כמי שהונהגה על ידי דניאל דיי-לואיס כוויליאם "ביל הקצב" קטינג (William "Bill the Butcher" Cutting), הגרסה הבדיונית של מנהיג התנועה האמיתי ויליאם פול (William Poole). שאינם יודעים דבר שיחקו תפקיד בולט ברומן ההיסטורי "שמאן" (Shaman) של הסופר היהודי נוח גורדון.
שלמה זלמן מן ההר
The Story Goes...
The Story Goes... הוא אלבום הסולו השלישי של קרייג דייוויד. האלבום יצא לאור ב-6 בספטמבר 2005 על ידי האחים וורנר, בה חתם דייוויד ב-2005.
האלבום התמקד בפן הרגשי, כשהוא מכיל ברובו בלדות R&amp;B. האלבום הופק על ידי מארק היל. שלושה סינגלים להיטים יצאו מן האלבום- "All The Way", "Don't Love You No More (I'm Sorry)", "Unbelievable".
האלבום מכר ברחבי העולם כ-2 מיליון עותקים.
האלבום דורג במקום ה-5 במצעד האלבומים הבריטי.
הבונה החפשי
קינטיקת מיכאליס מנטן
חברת הודו המזרחית המאוחדת
זוועתון
הבתולה הנאווה מבריטני
יוסי בן יוסי
יוסי בן יוסי היה פייטן יהודי שפעל בתקופה הקדם-קלאסית של הפיוט, ומשוער כי פעילותו הייתה במאה הרביעית או החמישית. יוסי בן יוסי הוא הפייטן הקדום ביותר, והיחיד מתקופה זו, הידוע בשמו. על חייו ידועים פרטים ספורים בלבד, והם כי חי בארץ ישראל בתקופת הסבוראים ושכונה "היתום" ו"כהן גדול". יוסי בן יוסי הוא הפייטן היחיד שנזכר בספרו של יונה אבן ג'נאח שאינו ספרדי.
היו שכינוהו "היתום" כי יהודי אירופה לא הכירו מצב שבן נקרא על שם אביו אלא אם נפטר קודם ולכן שיערו שהאב נפטר לפני לידתו.
פיוטיו.
פיוטיו של בן יוסי, מיוחדים בסגנונם העשיר והמליצי, אך עם זאת כתובים בשפה פשוטה. הפיוטים מזכירים את סגנונם של יניי והקליר, אך אין בהם רמזים למדרשי חז"ל, ולא חרוזים, עם זאת, הם כתובים במשקל תיבות. רוב פיוטיו של היתום אבדו, וכיום ידועים לנו מספר פיוטים לראש השנה וליום כיפור.
לראש השנה.
סדרת תקיעתות זו זכתה ליוקרה רבה ולתפוצה עצומה בקהילות ישראל, בפרט לאחר שנכללה בסידור רב סעדיה גאון שהמליץ על אמירתה. היא הגיעה גם ליהדות אשכנז ונכללה שם בתפילות היום השני של ראש השנה. בשל יוקרתה ותפוצתה, הפכה סדרת תקיעתות זו מודל לחיקוי, ופייטנים שונים שכתבו תקיעתות עיצבו אותן על פי המבנה שקבע יוסי בן יוסי.
בין אלה ניתן למצוא מספר פייטנים אנונימיים, אך גם פייטנים ידועי שם כרבי אלעזר בירבי קליר ורבי שלמה אבן גבירול.
ליום כיפור.