הוא נולד במשפחה יהודית אמידה ודתית, אביו היה מור ויינברגר ואמו קרולין רוזנברג. כבר בגיל 16, בשנת 1919, הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה ולחם בצבא האדום ההונגרי; בהמשך השתתף בארגון מחדש של תנועת הנוער של המפלגה, הבלתי חוקית. מסיבה זו הורחק בשנת 1920 מבית הספר התיכון ברחוב בארצ'אי. זמן מה עבד בגלות בצ'כוסלובקיה ואחר כך חזר להונגריה בשנת 1921, אך נעצר ונידון ל-10 שנות מאסר באשמת מרד. בשנת 1922, במסגרת חילופי שבויים, נסע לברית המועצות, שם למד באוניברסיטה. משקלו במפלגה עלה גם הוא: בשנת 1925 הפך למזכיר האיגוד ההונגרי של הנוער העובד הקומוניסטי (KIMSZ) ולחבר בוועד המרכזי של המפלגה. הוא חזר להונגריה מאוחר יותר באותה השנה מטעם הקומינטרן, אך נעצר שוב במהירות ובשנת 1926 נידון לשש שנות מאסר, אשר בשנת 1929 הוגדלו ל-13.5 שנים. הוא שוחרר בשנת 1940 יחד עם מתיאש ראקושי ונסע עמו שוב לברית המועצות. שם עבד עבור הקומינטרן, ואז בשנת 1942 (בעקבות מבצע ברברוסה) הצטרף לצבא האדום, שם ניהל תעמולה קדמית וארגן קורסים "אנטי-פשיסטים". הוא חזר להונגריה באוקטובר 1944 כקצין סובייטי.
קריירה עולה.
עד חזרת הנהגת המפלגה הקומוניסטית להונגריה מילא ואש תפקידים חשובים: הוא השתתף בארגון המפלגה באזור טרנס-טיסה, בהכנת האספה הלאומית הזמנית. בשנת 1944 הוא נבחר כנציג של העיר פץ'. (הוא נשאר חבר האספה הלאומית (הונגריה) עד 1957, אך מאוחר יותר נבחר מטעם העיר בודפשט). בשנת 1944 ישב בהנהלה המרכזית בדברצן ופיקח על ענייני הכלכלה, הצבא והשלטון מטעם המפלגה. בחודשים הראשונים של 1945 היה מזכיר בכיר בהנהלה המרכזית בבודפשט. מפברואר עד מאי היה נציב הממשלה לשירותים ציבוריים בבודפשט וממאי עד נובמבר היה ראש העיר של בודפשט.
לאחר מכן מילא ואש תפקידים בעלי חשיבות לאומית: הוא הפך למזכיר הכללי של המועצה הכלכלית העליונה, היה מתאם הפיצויים והשיקום וכך הייתה לו השפעה מכריעה של חברי המפלגה בתחום חיוני זה. (הוא מילא את תפקידו בדרגת מזכיר מדיני במשרד ראש הממשלה, שזה זהה לסגן שר). כשהמועצה פורקה בשנת 1949, הוא הפך לנשיא משרד התכנון הלאומי, גוף מרכזי של הממשל הכלכלי הממלכתי, שתפקידו היה באותה תקופה לערוך תוכנית חומש להונגריה. בינתיים, בשנים 1948–1951 הפך חבר פוליטבירו חליף במפלגת העובדים ההונגרית (MDP). ב-1951 הוא הפך לחבר קבוע של הפוליטבירו והיה האיש המשפיע ביותר אחרי הרביעייה המוסקבאית באותה עת, של מתיאש ראקושי (רוזנפלד), ארנה גרה (זינגר), מיהאי פרקש (לוי) ויוז'ף רוואי (לדרר) הוא הוזכר כחמישי בחמישיית הקומוניסטים. (בעצם היה יהודי נוסף בחוג הזה גאבור פטר (אייזנברג) ראש שרותי הביטחון והם ביחד היו שישיה.
לצדו של אימרה נוג'.
מן הסתיו של 1952 מעמדו התחיל להתנדנד: ארנה גרה שהיה ראש המועצה העליונה של הכלכלה הלאומית, כינה אותו באופן קבוע "מחבל", בשל דחייתו את הרעיונות הלא מציאותיים של המועצה. בפברואר 1953 איבד ואש את כל תפקידיו הן במשרדי הממשלה והן במפלגה ואולץ להפעיל "ביקורת עצמית". ככל הנראה הוא נועד להיות הנאשם העיקרי במשפט הראווה האנטי-יהודי בעקבות המשפטים כדוגמת אלה במוסקבה, אך בסופו של דבר לא החל המשפט בגלל מותו של סטלין. לאחר מכן הצטרף לקו הפחות דוקטרינארי של אימרה נוג'. לאחר שניהל את מכרות הפחם בעיר קומלו עד שנת 1954, הפך לראש מזכירות מועצת השרים (למעשה מזכיר הממשלה) בממשלת אימרה נוג' הראשונה (1954–1955). בשנים 1955–1956 היה סגן השר לסחר חוץ ובשנת 1956 מיוני הפך לנשיא "הפדרציה הלאומית של הקואופרטיבים". בתוך החוג הקרוב של אימרה נוג' הוא היה אחד הבודדים שניהלו קשר עם שגריר ברית המועצות דאז בהונגריה, עם יורי אנדרופוב, שמילא תפקיד חשוב באירועי 1956. במהלך המרד, ב-26 באוקטובר, מונה ואש ליו"ר הקומיסריאט הממשלתי לאספקת שירותים ציבוריים, וב-28 באוקטובר מונה לנציב הממשלתי לאספקת שירותים ציבוריים.
אחרי המרד ב-1956.
ב-4 בנובמבר, יחד עם אימרה נוג' הוא נמלט לשגרירות יוגוסלביה, משם עזב ב-18 בנובמבר. הוא הוגלה לסנאגוב שברומניה, משם שב לביתו בסוף שנת 1958. הוא נותר מחוץ לתביעה נגד אימרה נוג' וזכה לחנינה של מועצת הנשיאות. בשנת 1957 בוטל גם מושבו בפרלמנט והוא לא התקבל ל-MSZMP (המפלגה הקומוניסטית החדשה שהוקמה בהונגריה אחרי המרד בשנת 1956). מכאן ואילך הוא עסק בכתיבה ולא מילא תפקיד ציבורי עד למותו.
טירת הוהנשוואנגאו
טירת הוהנשוואנגאו (בגרמנית: Schloss Hohenschwangau) היא טירה מהמאה ה-19, ששימשה כמעונו של לודוויג השני, מלך בוואריה. היא שוכנת בדרום גרמניה, בעיר הוהנשוואנגאו, סמוך לעיר פוסן, בדרום-מערב בוואריה, קרוב לגבול אוסטריה.
היסטוריה.
טירת הוהנשוואנגאו הייתה קיימת מאז המאה ה-12. במאה ה-16 גרו בה אבירי הוהנשוואנגאו. הטירה החליפה ידיים מספר פעמים, עד שנהרסה כליל במהלך מלחמות באזור.
מקסימיליאן השני, מלך בוואריה, רכש את הריסות הטירה בשנת 1832 ובנה אותה מחדש, בהתאם לתוכניות המקוריות של המבנה. לאחר סיום הבנייה השתמשו בה בני המשפחה כמעון קיץ וכבקתת ציד.
החל משנת 1928 הטירה נמצאת ברשות קרן בית ויטלסבאך.
פירוש שמה של הטירה הוא "האזור הגבוה של הברבור". הברבור היה החיה ההרלדית באזור זה, ומקסימילאן השני רצה להדגיש את חשיבותה, וקרא כך למבנה.
חדרי הטירה.
בין חדרי הטירה הרבים מצויים החדרים הבאים:
פארק הוהנשוואנגאו.
הטירה שוכנת בפארק המעוצב בסגנון אנגלי, וכולל אגם. הפארק תוכנן בידי אדריכל הנוף קרל אוגוסט סקל.
ניצן (רשת קשר)
ההיסטוריה של פיתוח החיסון נגד נגיף הקורונה
לאחר שבודד נגיף הקורונה בדצמבר 2019 התפרסם הרצף הגנטי שלו ב-11 בינואר 2020, דבר שגרם לתגובה בינלאומית דחופה שכללה התכוננות להתפרצות והאצת פיתוחו של חיסון נגד COVID-19. מאז תחילת 2020, פיתוח החיסונים מזורז באמצעות שיתוף פעולה חסר תקדים בתעשיית התרופות הרב-לאומית ובין ממשלות. עד יוני 2020 הושקעו עשרות מיליארדי דולרים על ידי תאגידים, ממשלות, ארגוני בריאות בינלאומיים וקבוצות מחקר באוניברסיטאות כדי לפתח עשרות סוגים שונים של חיסונים וכדי להיערך לתוכניות עולמיות לחיסון נגד COVID-19. על פי הקואליציה לחדשנות לשם מוכנות למגיפות (Coalition for Epidemic Preparedness Innovations (CEPI)), ההתפלגות הגאוגרפית של פיתוח חיסונים מסוג COVID-19 היא: גופים בצפון אמריקה – כ-40% מהפעילות. 30% מהפעילות – באסיה ובאוסטרליה. 26% מהפעילות – באירופה. פרויקטים נוספים - בדרום אמריקה ובאפריקה.
בפברואר 2020, ארגון הבריאות העולמי אמר כי הוא לא מצפה שחיסון נגד תסמונת מצוקה נשימתית חמורה (SARS-CoV-2) יהפוך לזמין תוך פחות מ-18 חודשים. הגדילה בשיעור התפשטותו של נגיף COVID-19 ברחבי העולם בתחילת 2020 עוררה בריתות בינלאומיות ומאמצים ממשלתיים לארגון דחוף של משאבים לייצור מספר חיסונים בלוחות זמן מקוצרים כאשר ארבעה מועמדים לחיסונים נכנסו להערכה במרץ (ראו טבלת הניסויים הקליניים שהחלו בשנת 2020, למטה).
ב-24 ביוני 2020, אישרה סין את חיסון ה-CanSino לשימוש מוגבל בצבא ושני חיסוני נגיף לא פעילים לשימוש חירום בקרב עובדים במקצועות בסיכון גבוה. ב-11 באוגוסט 2020 הודיעה רוסיה על אישור חיסון ה-Sputnik V שלה לשימוש חירום, אם כי חודש לאחר מכן רק כמויות קטנות של החיסון הופצו לשימוש מחוץ לניסוי שלב 3.
ב-20 בנובמבר 2020 הגישה השותפות Pfizer – BioNTech בקשה לאישור חירום (EUA) ל-FDA עבור חיסון ה-mRNA המכיל BNT162b2 (החומר הפעיל tozinameran). ב-2 בדצמבר 2020, הסוכנות הרגולטורית לתרופות ומוצרי בריאות בבריטניה (MHRA) נתנה אישור רגולטורי זמני לחיסון Pfizer – BioNTech, והפכה למדינה הראשונה שאישרה חיסון זה והמדינה הראשונה בעולם המערבי לאשר את השימוש בחיסון COVID-19. החל מ-21 בדצמבר, מדינות רבות והאיחוד האירופי אישרו את החיסון Pfizer – BioNTech COVID-19. בחריין ואיחוד האמירויות הערביות העניקו אישור לשיווק חירום עבור BBIBP-CorV, המיוצר על ידי Sinopharm. ב-11 בדצמבר 2020, מינהל המזון והתרופות של ארצות הברית (FDA) העניק אישור לשימוש חירום (EUA) לחיסון Pfizer – BioNTech COVID-19. שבוע לאחר מכן העניק ה-FDA אישור זה ל-MRNA-1273, חיסון מודרנה.
ב-31 במרץ 2021 הודיעה ממשלת רוסיה כי רשמה את החיסון הראשון ל-COVID-19 לבעלי חיים.
תכנון והשקעה.
מתחילת 2020, פיתוח חיסונים ל-COVID-19 נעשה באמצעות שיתוף פעולה בממדים חסרי תקדים של תעשיית התרופות הבינלאומית ושל ממשלות. לפי הקואליציה למוכנות ולחדשנות בתחום המגפות (Coalition for Epidemic Preparedness Innovations, CEPI) התפוצה הגאוגרפית של פיתוח החיסון היא 40% בצפון אמריקה, 30% באסיה ואוסטרליה, 26% באירופה, ומספר פרויקטים בדרום אמריקה ובאפריקה.
התחייבות להגעה לשלב של בדיקה ראשונה בבני אדם של חיסון פוטנציאלי מהווה עלות משמעותית עבור מפתחי חיסונים. העלות נאמדת בין 14 ל-25 מיליון דולר עבור שלב נסיוני, אבל עשוי להאמיר עד 70 מיליון דולר. לשם השוואה, במהלך מגפת נגיף האבולה בשנים 2014–2015 היו 37 מועמדים לחיסונים בפיתוח דחוף, כאשר רק אחד הפך לחיסון מורשה בעלות כוללת לאישור היעילות בשלבי ניסויים II - III בעלות כוללת של מיליארד דולר.
ארגונים בינלאומיים.
יוזמה להאצת המחקר בנושא נגיף הקורונה (ACT-A).