הקרב על מונטה קאסינו בפברואר 1944 היה אחד הקרבות הקשים ורוויי הדם ביותר מבין הקרבות בהם השתתפו החיילים הניו זילנדים במהלך המלחמה. מבחינתה של הדיוויזיה השנייה, מצודה גרמנית זו מדרום לרומא, הייתה ההישג הטרגי ביותר שלה בכל ימי המערכה באיטליה. הצלחתם של הגרמנים לעמוד מול המתקפה של בעלות הברית לאורכו של קו החורף, הניעה את בעלות הברית להעביר את המאמץ שלהם דרך נהר לירי, ישירות לרומא. עם זאת, הכניסה לעמק הלירי, שרוחבו עשרה ק"מ, נשלטה על ידי המנזר ההיסטורי בגובה 500 מ'.
כשהוא מוגן בשדות מוקשים, ביצורים ובשטחי הצפה שנוצרו באמצעות הריסתם של טרסות חקלאיות, היה מבצר מונטה קאסינו חלומו של כל כוח מגן והסיוט של כל כוח התקפה. מעורבותם של כוחות הדיוויזיה השנייה הניו זילנדית הייתה בעיקר עקב כישלונה של הארמייה החמישית האמריקאית לעקוף את קו החזית הגרמני באמצעות התקפה ימית על אנציו שמדרום לרומא. התקפה ראשונית על ידי הכוחות האמריקאים על מונטה קאסינו בינואר, כבר גרמה לאבדות כבדות ולכישלון בפריצה דרך עמק לירי.
כשהוא מפקד באופן זמני על הקורפוס הניו זילנדי (יחידה שכללה את הדיוויזיה השנייה הניו זילנדית ואת הדיוויזיה הרביעית ההודית), הכין גנרל פיירברג את הכוחות לקרב הקרב ובא. כשהוא נחוש לצמצם את היקף האבדות, הוא העביר בקשה להפגזה מסיבית על המצודה כפעולת הכנה לפעולת התקיפה שאמורה הייתה להתבצע על ידי חייליו. בשל הערך ההיסטורי של המנזר, החלטה זו הייתה טעונה את אישורו הישיר של מפקד בעלות הברית בזירת הים התיכון, גנרל סר הרולד אלכסנדר. מפציצי B-17 מבצר מעופף שהפציצו את המנזר ב-15 בפברואר, זרעו חורבן במנזר ובסביבותיו. המחלוקת על הנחיצות שבהפצצת המנזר המשיכה גם אחרי המלחמה ולרוע מזלם של החיילים הניו זילנדים, רוב מגיניו הגרמנים של המנזר שרדו את ההפצצה ועשו שימוש בחורבות כדי להילחם ביתר יעילות בתוקפיהם.
כדי להוסיף על קשייהם של הכוחות הניו זילנדים, התבצעה המתקפה האווירית יום וחצי לפני שהם היו מוכנים לתקוף את המנזר. עם זאת הם המשיכו בביצוע התוכנית, שבמסגרתה תקפה הדיוויזיה ההודית מצפון והניו זילנדים תקפו מדרום בתקווה ליצור פרצה לכוחות בעלות הברית לכוון עמק לירי. עקב הריסת סוללות המגן מדרום לקאסינו, רק גדוד ניו זילנדי אחד הצליח לחצות את השטחים המוצפים. בחלקו של הגדוד ה-28 המאורי נפלה המשימה לתקוף את תחנת הרכבת המוגנת היטב שמדרום לעיירה ב-17 בפברואר. לאחר אחד הקרבות הקשים והעקובים ביותר מדם שהגדוד לחם בכל מהלך המלחמה, תפסו אנשיו עמדות בתוך וסביב תחנת הרכבת. אך כוחות ההנדסה שהגיעו בעקבותיהם לא הצליחו לפלס מעבר דרך השטחים המוצפים לטובת הגעתן של התגבורות. ללא סיוע, נאלצו החיילים המאורים המבודדים לסגת עקב מתקפת נגד של כוחות רגלים גרמנים מגובים בסיוע שריון. יותר מ-150 מחיילי הגדוד נהרגו, נפצעו או נשבו בהתקפה כושלת זו, הראשונה בכמה מתקפות כאלה של הדיוויזיה במהלך הקרב על מונטה קאסינו.
בהמשך בוצעה סדרה של מתקפות נועזות אך בלתי מוצלחות. לאחר הפצצה קשה, פילסו הכוחות הניו זילנדים את דרכם בלחימה מכוון צפון אל תוך העיירה ההרוסה ב-15 במרץ. גם הפעם גילו הגרמנים התנגדות נחרצת מתוך עיי החורבות. כשהיא יוצרת עמדות צלפים גרמניות וכשהיא מעקבת את התקדמותם של כוחות השריון, הוכחה ההפצצה האווירית כבלתי יעילה. לאחר שמונה ימי לחימה מבית חרב אחד למשנהו, החליט פרייברג שמחיר הדמים גבוה מדי והורה לכוחותיו לעצור את המתקפה. זמן קצר לאחר מכן, בראשית אפריל, נסוגה הדיוויזיה השנייה הניו זילנדית מאזור מונטה קאסינו, לאחר שהיא איבדה 343 הרוגים ו-600 מאנשיה נפצעו.
בסופו של דבר נפל מונטה קאסינו במאי 1944 לידיהם של כוחות בריטים ופולנים, בסיועם של כוחות ארטילריה ניו זילנדים וקו החורף נפרץ סוף סוף. כוחות בעלות הברית נכנסו לרומא ב-4 ביוני, יומיים לפני הפלישה לנורמנדי. משמעות הצלחתה של פלישה זו הייתה שהזירה האיטלקית הפכה למשנית ושבע דיוויזיות של בעלות הברית הועברו באוגוסט לצרפת. המטרה העיקרית של המערכה באיטליה הייתה כעת להסיט חלק ממאמץ המלחמה הגרמני דרומה ולרתק כוחות שהיו אמורים להגן על צרפת ועל גרמניה עצמה.
פירנצה.
לאחר פרק זמן קצר למנוחה והתארגנות, המשיכה הדיוויזיה השנייה בהתקדמותה ביולי 1944, כחלק מהמאמץ של בעלות הברית לפרוץ את קו ההגנה החדש של הגרמנים, שכונה "הקו הגותי" והשתרע מפיזה לרימיני, לרוחבם של הרי האפנינים.
כבר בשובם למערכה, נחלו הניו זילנדים הצלחה, כאשר ב-16 ביולי הם שיחררו את העיר ארצו, לפני שהם המשיכו בהתקדמותם צפונה לכיוון פירנצה. ההתקדמות הייתה טובה, למרות התנגדות גרמנית נחושה בגבעות שמדרום לעיר, אך בסופו של דבר, ב-8 באוגוסט נכנסו בעלות הברית לפירנצה. כבר מיולי הצטרפו הניו זילנדים להתקדמות מזרחה וצפונה של הארמייה השמינית לכוון המישור האיטלקי. ההתקדמות הייתה קשה. השטחים הסלעיים של האפנינים, הגשרים ההרוסים לאין ספור שעל התעלות והנהרות, והאדמה הבוצית, הגבילו את הניידות של הדיוויזיה השנייה. בסוף אוקטובר הגיעו הניו זילנדים לנהר סאביו. עוד ב-2 בספטמבר פרצה הארמייה השמינית את הקו הגותי וכעת ניתנה לכוחות הניו זילנדים מנוחה קלה של חודש.
פאנצה ונהר סניו.
הדיוויזיה השנייה הצטרפה מחדש למתקפה בנובמבר וב-14 בדצמבר נחלה הצלחה בשחרור פאנצה. עם הגעתה לנהר הסניו, נעצרה הדיוויזיה והתארגנה לחורף השני שלה באיטליה. לאחר תקופה נוספת של מנוחה, התייצבו כוחות הדיוויזיה ב-8 באפריל 1945 על גדות הסניו, כדי להתחיל בשלב באחרון של המערכה באיטליה. כעת התקדמו הניו זילנדים בתנועה מהירה כנגד אויב שהמורל שלו נחלש באופן משמעותי. לאחר חציית הסניו, המשיכו הכוחות לכוון נהר סנטרנו ולנהר גאיינה. לאחר עצירה קצרה שם, הם המשיכו בדרכם וחצו את נהר אידיצ'ה ולבסוף חצו את נהר הפו ב-25 באפריל (יום אנזא"ק, 30 שנה בדיוק לאחר הנחיתה בגליפולי). ב-28 באפריל נכבשה פדובה והדיוויזיה יצאה לחלק האחרון במסעה בחצי האי האיטלקי, כשההתנגדות הגרמנית נמצאת בשלבי קריסה.
טריאסטה.
ב-1 במאי חצתה הדיוויזיה את נהר איסנוזו וביום המחרת נכנסה לטריאסטה, כאשר הכוחות הגרמנים באיטליה נכנעו ללא תנאי. לאחר מסע מלהיב של 220 ק"מ תוך שבוע, הגיעו הניו זילנדים לטריאסטה כדי להשתתף בחגיגות השחרור של העיר עם הפרטיזנים ועם כוחותיו של יוסיפ ברוז טיטו.
אירוע זה היה אמור להיות רגע אחרון של תהילת המערכה באיטליה, הזדמנות לחגוג את סיום המלחמה באירופה ב-8 במאי. טריאסטה הייתה אמורה להיות מקום המנוחה של הכוחות לפני שובם בחזרה הביתה.
בתום המלחמה מצאה עצמה הדיוויזיה השנייה בליבו של עימות בין-מעצמתי חם. טריאסטה הפכה להיות שדה להתנגשות בין השותפות לשעבר ללחימה באירופה. העיר הייתה למוקד הסכסוך הטריטוריאלי בין איטליה לבין יוגוסלביה. היוגוסלבים קיוו להשיג את דרישותיהם מלפני המלחמה על טריאסטה באמצעות היותם הכוח הראשון שישחרר את העיר ובכך להיות אלה שינהלו אותה. מעצמות המערב, לעומת זאת, תכננו שטריאסטה תהיה תחת ממשל צבאי שלהן כמו כל שטחי איטליה עד להסדר סופי בדרכים מדיניות. עם הגעתם של הניו זילנדים לטריאסטה, הם ניפצו את תקוותיהם של היוגוסלבים. במשך כמה שבועות, הייתה טריאסטה תחת ממשל צבאי כפול. רק לאחר שהבעיה נפתרה בדרגים הדיפלומטיים הגבוהים ביותר של בעלות הברית, פינו היוגוסלבים את העיר באמצע יוני ורק אז הגיעו החילים הניו זילנדים אל המנוחה והנחלה.
השיבה הביתה.
לאחר הפינוי היוגוסלבי של טריאסטה, החלה הדיוויזיה השנייה בתהליך השחרור שלה ועברה לאזור אגם טראסימנו, שממנו החלו רוב החיילים הניו זילנדים את מסעם הארוך בחזרה הביתה. המחסור באמצעי תחבורה גרם לכך שתהליך השחרור של החיילים היה איטי ורק בפברואר 1946 עזב אחרון החיילים את איטליה.
אף על פי שהמערכה באיטליה הייתה משנית מבין אלה שהתנהלו בזירה האירופאית במלחמת העולם השנייה, היא תרמה לשחיקת כוחה הצבאי של גרמניה. יותר מ-20 דיוויזיות גרמניות, כ-15% מסדר הכוחות של הוורמאכט, הועברו מצרפת ומהחזית המזרחית, כדי להגן על איטליה. בחלק השולי שלקחה הדיוויזיה השנייה הניו זילנדית במאמץ להכניע את גרמניה, היא חיזקה את תדמית ארצה כחברה חשובה בקרב בעלות הברית, אך במחיר גבוה: 2,176 ניו זילנדים איבדו את חייהם ו-6,700 נפצעו במהלך המערכה באיטליה.
המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
עם הצטרפותה של יפן למלחמה בדצמבר 1941, הקימה ממשלת ניו זילנד חיל משלוח נוסף שנקרא "חיל המשלוח הניו זילנדי השני לאוקיינוס השקט" (2nd N.Z.E.F. In the Pacific - 2nd N.Z.E.F. (I.P.)) ושירת לצדם של כוחות בעלות הברית בזירת האוקיינוס השקט. כוח זה תגבר כוחות חיל מצב שהיו מוצבים בזירה. היחידה הקרבית העיקרית של חיל המשלוח הייתה "הדיוויזיה השלישית הניו זילנדית". עם זאת, הדיוויזיה מעולם לא נלחמה כגוף עצמאי. הבריגדות שהרכיבו אותה היו מעורבות כגופים עצמאיים למחצה בפעולות של כוחות בעלות הברית באיי שלמה ובאיים נוספים.
בסופו של דבר, החליפו כוחות אמריקאים את יחידות צבא ניו זילנד באוקיינוס השקט כדי שאלה יוכלו לשחרר כוח אדם לטובת הדיוויזיה השנייה באיטליה או להשלים מחסור בכוח אדם אזרחי בתעשייה. הטייסות של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד ויחידות של הצי המלכותי של ניו זילנד לקחו חלק במערכה של בעלות הברית באוקיינוס השקט.
ספינות שטח וצוללות גרמניות ויפניות פעלו במימיה של ניו זילנד במהלך המלחמה, והטביעו בסך הכול ארבע ספינות. מטוסי סיור יפנים טוס בשמי אוקלנד וולינגטון כהכנה לפלישה יפנית צפויה לניו זילנד.