מיקומו הנוכחי של המוזיאון, באחד המבנים המקוריים של מפעל טקסטיל גולדברגר (לשעבר) נבחר ביוזמתם של פרופסור ולטר אנדראי, היסטוריון לטכנולוגיה, ומיהאי ראדאי, שהיה ידוע בעבודתו כחבר בוועדות לשימור בנייני בודפשט. לאסלו וג, לשעבר סגן שר התעשייה הקלה ולימים מנכ"ל חברת דפוס הכותנה (PNYV), סיפק סיוע רב ביישום ובהקמת המוזיאון. שיפוץ המבנה והפיכתו למוזיאון החדש החל בשנת 1972 ובשנת 1999 נפתח המוזיאון לקהל הרחב. תפעולו ותחזוקתו היו בידי קרן מוזיאון הטקסטיל, שנאלצה למסור את המוזיאון לעיריית אובודה-בקאשמדייר בנובמבר 2011 עקב מחסור במשאבים כספיים מספיקים לתפעולו ולאחזקתו.
המוזיאון בצורה זו החזיק מעמד רק עד סוף 2012. באותה תקופה, מוזיאון אובודה ביצע שחזור ושיפוץ פנימי של הבניין ולאחר מכן נפתח מחדש בספטמבר 2013 כמוזיאון אובודה בשם "אוסף הטקסטיל של גולדברגר". כאן מוצגות ההיסטוריה של מפעל גולדברגר לשעבר, השרידים ששרדו והטכנולוגיה של הצביעה בכחול כחול.
בניין המוזיאון.
הקרן של המוזיאון לתולדות תעשיית הטקסטיל (Textilmúzeum Alapítvány), שהוקמה ב-1992, רכשה את המבנה של מפעל גולדברג ושיפצו אותם עבור המוזיאון. הבתים, שנבנו במאה ה-18, נקנו ב-1784 על ידי סוחר הטקסטיל פרנץ גולדברגר, מאבותיו של לאו גולדברגר, שהקים שם את מפעל הצביעה בכחול שלו. בית המלאכה המשפחתי הקטן הפך לאחד מתשלובות הטקסטיל הגדולות בהונגריה, קיים יותר מ-200 שנה. מוזיאון הטקסטיל פועל בחדרי קומת הקרקע מאז 1999.
תערוכות קבע.
במוזיאון יש גם ספרייה עשירה. בנוסף לתערוכות קבועות, מתקיימות לא פעם תערוכות מתחלפות של חומרים של אמני ואספני טקסטיל של ימינו ובהזדמנויות נוספות הקשורות למקצוע.
קטע הנצחה גולדברגר.
התערוכה מנציחה את עסקיו של גולדברגר בהצגת ספרים לדוגמה של תמונות עכשוויות, מאמרים בעיתונים וטקסטיל.
היסטוריה של דפוס טקסטיל.
אחד הענפים החשובים של תעשיית הטקסטיל הוא הדפסת טקסטיל. התערוכה מציגה פרטים לגבי התפתחותה הטכנית: מהצביעה בכחול מסורתית; דרך מכונות לחץ מה שנקרא פֶּרוטין, שהחליף את הלחץ הידני ועדיין פועל לסירוגין, ועד למכבש הדפוס, שחולל מהפכה גם בטכנולוגיית תעשייה הטקסטיל ברחבי אירופה.
חפצים בעלי משמעות היסטורית.
תכונה מיוחדת של ההיסטוריה התעשייתית היא מכונת אריגת המשי של ז'וזף מארי ז'אקאר שיוצרה בשנת 1912 ועדיין פועלת היום.
מכונת סריגה של Lee-System.
מכונת הסריגה Lee-system משנת 1895, אשר פעלה במקור במפעל קוקרון בהודמזוושרהיי, היא גם בעלת משמעות היסטורית תעשייתית.
מבחר דגמים.
במקום מכונות טקסטיל בקנה מידה גדול, דגמים והעתקים מייצגים אריגה, טוויה, קלפים, הכנת טקסטיל בייצור ביגוד מוכן ללבישה וכו'. פעילויות מגוונות. ביניהם, מפעל הטקסטיל הביתי הראשון שנבנה באובודה ומוצג גם דגם של חוט פילטוריום או משי.
קרל פון גראפן
גנרל קרל פון גראפן (בגרמנית: Karl von Graffen; 6 ביוני 1893 – 1 בנובמבר 1964) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
פון גראפן נולד ב-6 ביוני 1893 בפלן, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית. ב-3 באפריל 1911 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-60 (מקלנבורג). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא סופח לרגימנט הארטילריה ה-45 (לאוונבורג), וב-29 בדצמבר 1914 הצטרף לרגימנט הארטילריה מילואים ה-65 ושירת שם מ-18 במאי 1915 כסגן מפקד סוללה. מ-3 בדצמבר 1917 עד 23 בינואר 1918 הוא שירת כמדריך בבסיס הדרכה של הארטילריה, שם הועלה לדרגת אובר לויטננט ב-15 בדצמבר 1917. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פון גראפן ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד הסוללה הרביעית של רגימנט הארטילריה שוורין. ב-6 באוקטובר 1936 מונה לראש צוות המבחנים ומשרד ההסדרה של בית הספר לתותחנים, וב-1 בינואר 1937 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
מלחמת העולם השנייה.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, פון גראפן הועלה ב-1 באוקטובר 1939 לדרגת אוברסט כאחראי לענייני ארטילריה ותחמושת בזרוע הארטילריה ב-OKH. ב-8 במרץ 1941 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-129, וב-28 בנובמבר 1941 מונה למפקד ארטילריה של דיוויזיית הרגלים ה-18. ב-24 בדצמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-27 במרץ 1942 מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-58. ב-1 ביולי 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-13 באוגוסט 1942 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל לויטננט, וב-22 בספטמבר 1943 מונה למפקד פיקוד הארטילריה ה-316. ב-25 באפריל 1945 הוא מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-76, ופיקד עליו בסוף מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה. לאחר כניעת קבוצת ארמיות C ב-2 במאי 1945 הוא נלקח בשבי על ידי צבא ארצות הברית, ומ-18 במאי עמד בראש מחנה השבויים ליד רימיני במשך חודשיים לפני שהועבר לשבי הבריטי.
לאחר המלחמה.
פון גראפן שוחרר מהשבי ב-3 במרץ 1948. לאחר שחרורו התגורר פון גראפן בגרדרסבי עד למותו ב-1 בנובמבר 1964.
זיקית מצויצת
זיקית מצויצת (שם מדעי: Trioceros cristatus), היא מין ממשפחת הזיקיתיים השוכנת לאורך אפריקה הטרופית. מין זה תואר לראשונה על ידי חוקר הטבע הבריטי סמואל סטטצ'ברי בשנת 1837. שמה ניתן עקב הציצה הרחבה הזקורה מאחורי ראשה.
תפוצה ובית גידול.
הזיקית המצויצת יכולה להימצא במדינות הבאות: גינאה המשוונית כולל ביוקו, קמרון, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, גבון, ניגריה, גאנה וטוגו. המיקום המייצג של הזיקית הוא בגבון. הזיקית חיה בין הגבהים 10 ל-900 מטר מעל גובה פני הים, ויש לה בית גידול המכסה שטח של כ-1,000,000 קמ"ר. ארגון ה-IUCN העריך את מצב השימור של הזיקית המצויצת "ללא חשש".
תיאור.
נקבת הזיקית המצויצת גדולה יותר מהזכר: האורך הכולל של הנקבה הוא 28 ס"מ, בעוד שהאורך הכולל של הזכר הוא רק 25 ס"מ. נקבות מטילות בין 11 ל-14 ביצים בכל תטולה, אך נמצאה גם אחת של 37 ביצים.
טקסונומיה.
הזיקית המצויצת תוארה לראשונה על ידי סטטצ'ברי ב-1837. בשנת 1865, גריי תיאר אותה בשם המדעי Pterosaurus cristatus. וורנר תיאר אותה כ-Chamaeleon cristatus ב-1911, ומרטנס תיאר אותה ב-1966 כ-Chamaeleo cristatus. קלבר ובומה תיארו אותה כ-Chamaeleo (Trioceros) cristatus ב-1986, ונקס תיאר אוותה באותו השם בשנת 1999. לבסוף, המין תואר בשנת 2009 בשם הנוכחי שלו, Trioceros cristatus.
משולם בן משה ממגנצא
רבי משולם בן משה בן איתיאל ממגנצא (נפטר בד'תתנ"ה) היה מחכמי יהדות מגנצא במחצית השנייה של המאה ה-11. היה ממנהיגי הקהילה במגנצא, פרשן, פוסק ופייטן, ומראשוני העוסקים בפרשנות הפיוט הקדום.
ביוגרפיה.
רבי משולם נולד כנראה במגנצא, ובה חי רוב חייו. אביו, רבי משה בן איתיאל, היה בן למשפחת קלונימוס, משפחה מיוחסת בין חכמי מגנצא, ומחברים שונים מצטטים פירושים משמו. כשהיה ילד, נפטר סבו רבי איתיאל, ובין חכמי מגנצא התגלעה מחלוקת הלכתית באשר לרבי משולם: רבי יהודה בן מאיר הכהן סבר שעל נכדו רבי משולם לשבת שבעה ולהתאבל עליו, ורבי אליעזר הגדול בן יצחק התנגד. למד תורה מפי אביו, ומפי רבי אליעזר הגדול בן יצחק. סביר שלמד גם אצל רבי דוד הלוי ואצל רבי יהודה בן מאיר הכהן. ייתכן שההקפדה לציין את ייחוסו לסבו רבי איתיאל ולא להסתפק בשם האב מרמזת שהתקיים קשר ביניהם והוא למד אצל סבו.
בצלאל רות כתב כי רבי משולם ממגנצא היגר לשמפיין שבצרפת, אך אברהם גרוסמן דחה את דבריו והראה כי לכל אורך תקופת חייו ישנן ראיות לישיבתו במגנצא.
רבי משולם היה כנראה בין מנהיגיה של קהילת מגנצא בימיו. כאשר נרצח ר' מאיר הכהן בראשית ד'תתמ"ה רבי משולם הוא אשר ניחם את בני הקהילה עודד אותם, כפי שנזכר בכרוניקה של שלמה בן שמשון. בספר "מעשה המכירי" שחיברו צאצאי רבי מכיר בן יהודה, נזכרות שאלות רבות ששאלו אותו, לצד התשובות שהשיב. רובן הגדול עוסק בבירור סדרי תפילה ומנהגים. אחד ממנהגיו המובא בספר, שהובא לאחר מכן בספרי הפוסקים ונפסק בשולחן ערוך, הוא להימנע מאכילת בשר במוצאי תשעה באב. לדעת מתניה יוסף בן-גדליה, רבים מפסקיו נועדו להגן על המסורות והמנהגים של משפחת קלונימוס ושל בית המדרש שלה במגנצא, ולהעניק להן תוקף כנגד המסורות המתחרות מבית המדרש של חכמי וורמייזא וקולוניא.
מסתבר שרבי משולם בן משה הוא "רבי משולם הגדול" הנזכר בכתבי חסידי אשכנז כאחד ממעבירי המסורת של תורת הסוד האשכנזית.
רבי משולם שמר על קשר עם המרכזים היהודיים הגדולים של סוף ימי הגאונים בארץ ישראל ובבבל. הוא שלח שאלות הלכתיות לחכמי ישיבת ארץ ישראל, ותשובתם לו, בעניין אמירת "והשיאנו" בראש השנה וביום הכיפורים, מצוטטת בספרי הפוסקים. נוסח של מכתב התשובה, ובו תשובות לשאלות נוספות ששאל, נתגלה בגניזת קהיר. כמו כן, ייתכן שהיה ברשותו ספר נ"ך שהובא מבבל והיו מסומנות בו ההפטרות לכל השנה.
מתניה יוסף בן-גדליה הסיק כי רבי משולם עמד בראש קבוצת המהגרים לשפיירא ב-1084 לאחר השרפה שפרצה במגנצא ולאחר הריגתו של מאיר כהן. לדעתו, חלק ניכר מתשובות רבי משולם שהגיעו לידינו הן חלק מדיונים שנערכו בשפיירא, כאשר רבי משולם היה מראשי בית המדרש החדש בשפיירא.