עדינה בר-און הציגה במשך התערוכה ארבעה מיצגים בפני קהל. באחד, צעדה לאורך קיר הטרסה שיצרו גבי ושרון כשבכול אחת מידיה מרובע של בריסטול בצבע תכלת. לאחר מכן התיישבה על כיסא שהוכן מראש כשפניה אל קיר הביתן. במיצג שני, נכנסה בא-און לחלל התערוכה כשעל גבה ריבוע של נייר בצבע זהב. היא ביצעה כמה פעולות על גבי שני שטיחים שהוכנו מראש בחלל. למרות שלבר-און כתבה טקסטים אישיים כהכנה למופעים, הרי שהמיצגים היו לא מילוליים באופיים ועסקו ביחס שבין פעולת האמן לקהל הצופים ולחלל.
משה גרשוני הציג בתערוכה גרסה מוקדמת של המיצב "יד ענוגה" (1978), במסגרתו הושמע שירו של זלמן שניאור "יד ענוגה" בקולו של גרשוני מרמקול על גגו של המוזיאון כמעין "מואזין".
אוסוולדו רומברג ורפי לביא הציגו, סרטי וידאו
מוטי מזרחי יצר, כנראה, מיצג ששילב גם צילומים ומקרן שקופיות.
פרשנות וביקורת.
במשך השנים תפשה התערוכה "סדנה פתוחה" מעמד של אירוע חשוב בתולדות האמנות הישראלית. בעיתונות בת התקופה, לעומת זאת, לא זכתה התערוכה כמעט להתייחסות. יוצא מן הכלל היה מאמר אוהד של יגאל צלמונה בעיתון "מעריב", ששיבח את השילוב בין אמנים ותיקים לחדשים. יונה פישר טען בראיון מאוחר כי התערוכה הצליחה, לראשונה, לשלב בין קבוצת האמנים ה"ירושלמים", שזוהו עם "בצלאל" ועם אמנות מושגית כגון מיכה אולמן, משה גרשוני, אוסוולדו רומברג ואחרים, עם קבוצה של אמנים "תל אביבים", שבראשם רפי לביא.
מבחינה היסטורית התערוכה היוותה חלק ממגמה רווחת של בחינת מעמדו של האובייקט האמנותי, על ידי שימוש במדיה אוונגרדית, שרווחה בישראל בין השנים 1969-1979.
במשך השנים הודגש בביקורת הפן הפוליטי שעלה מעבודות שונות. יגאל צלמונה, לדוגמה, תיאר את התערוכה בספרו "100 שנות אמנות ישראלית" (2010), ובייחוד את יצירותיהם של גכטמן, אולמן וגבי ושרון כביטוי אמנותי המצביע על "נקודת העיוורון של המבט הישראלי על הפלסטינים", שעבודות אלו משמשות לה כ-"עקבות מרוקנות מנוכחות". בשנת 1998 הוצגו חלקים מן התערוכה בתערוכה "העיניים של המדינה" ובקטלוג הנלווה אליה, שאצרה אלן גינתון במוזיאון תל אביב לאמנות. התערוכה עסקה בהיבטים הפוליטיים של האמנות הישראלית במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20.
ענת ברון
ענת בָּרוֹן (נולדה ב־12 באוקטובר 1953) היא שופטת בית המשפט העליון.
ביוגרפיה.
ברון נולדה בשנת 1953 בישראל. בשנת 1971 סיימה את לימודיה בתיכון עירוני ד' ולאחר מכן שירתה בצה"ל במשך שנתיים.
למדה משפטים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב וסיימה את לימודיה לתואר ראשון ב־1977. את התמחותה עשתה בלשכת היועץ המשפטי למערכת הביטחון, ועם סיומה ב־1979 הוסמכה כעורכת דין, ועבדה מאז במקצועה. בפברואר 1991 מונתה כשופטת בבית משפט השלום בתל אביב, וביולי 2002 – כשופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב. היא התמחתה בעיקר בתיקים אזרחיים. בין התיקים הידועים שעסקה בהם הייתה התביעה האזרחית של ענת קם, שדרשה פיצויים מהעיתון "הארץ".
בספטמבר 2014 נבחרה לשמש כשופטת בבית המשפט העליון, יחד עם מני מזוז. היא נכנסה לתפקידה בינואר 2015, וצפויה לכהן בו עד שנת 2023.
ברון היא המנהלת המקצועית, יחד עם השופט יגאל מרזל, של ההשתלמות התלת-יומית במיומנות כתיבת פסקי דין במרכז להכשרה ולהשתלמות שופטים.
בתפקידה כשופטת.
ברון נחשבת לשופטת בעלת גישה ליברלית מובהקת.
משפט מנהלי.
במתח שבין שיקולים ביטחוניים וזכויות אדם, ברון היא בין השופטים הנוטים יותר לכיוון של הכרעה בהתאם לזכויות האדם. היא נמנתה עם שופטי הרוב שביטלו את פסילתה של חברת הכנסת היבה יזבק מהתמודדות בבחירות לכנסת ה-23 והייתה בדעת מיעוט שיש לפרסם את זהותם של מבצעי חפירות ארכאולוגיות באזור יהודה ושומרון, למרות שבקשו ששמם לא יפורסם ובניגוד לעמדת משרד החוץ שלפיה פרסום המידע עלול להוביל לפגיעה ביחסי החוץ של ישראל.
עמדתה בסוגיית הריסת בתי מחבלים היא שיש לעיין מחדש בהלכה שנקבעה בבג"ץ 8091/14 לפיה מוסמך מפקד צבאי לפי להורות על הריסת בתי מחבלים. לשיטתה של ברון, החלטה מִנהלית קונקרטית להרוס בית מחבל צריכה להיבחן לאור עקרון המידתיות, ויש לתת משקל ממשי למידת מעורבותם במעשה הטרור של בני המשפחה המתגוררים בדירה שהריסתה מתבקשת. ככל שבני המשפחה לא היו מעורבים במעשה הטרור, ואף לא הייתה בידם ידיעה קונסטרוקטיבית בדבר כוונותיו הרצחניות של המחבל, הפגיעה בזכויותיהם אינה מידתית.
משפט אזרחי.
בפסק דין משנת 2016 קבעה חובת זהירות חדשה על בית חולים לדאוג שרופאים העובדים בו, ואינם עובדי בית החולים, יבוטחו בביטוח אחריות מקצועית. לקביעה חדשה זו הסכים השופט ניל הנדל, כנגד דעתו החולקת של השופט נעם סולברג.
חיים אישיים.
ברון נשואה לגבי, יזם בתחום הנדל"ן ויושב ראש הוועד המנהל של הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב. מתגוררת בצפון תל אביב. היא אם לשניים. באפריל 2003 שכלה את בנה הבכור, רן, מוזיקאי בן 22, בפיגוע במועדון מייק'ס פלייס בטיילת תל אביב, לשם הגיע לנגן. בעקבות האירוע כתב אחיו הצעיר, עידו (יליד 1983), את השיר "ממתקים" לארקדי דוכין. אחותה הצעירה ממנה ב-4 שנים היא השופטת בדימוס אורלי סלע, שכיהנה כנשיאת בית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע בין השנים 2017-2010.
הודג'סון
הודג'סון (באנגלית: Hodgson) הוא שם משפחה בריטי.
קונו (פירושונים)
שמחה במברגר (שטוטגרט)
הרב ד"ר שמחה (סימון) הלוי במברגר (בגרמנית: Simon Bamberger; כ"ה בטבת תר"ס, 27 בדצמבר 1899 – ט' בתשרי תשי"ח, 3 באוקטובר 1957, בני ברק) היה רב בשטוטגרט שבגרמניה, ולאחר עלייתו לארץ ישראל ב-1939 מחנך בבני ברק.
קורות חייו.
במברגר היה בנם של הרב יצחק זֶקל במברגר , הרב המחוזי של באד קיסינגן (בנו של ר' שמחה (סימון) במברגר (1832–1897) מאָשָפֶנבורג ונכדו של הרב יצחק דב במברגר), ואשתו-דודניתו גנדל (Nannette Bamberger), בתו של משה אריה ליב במברגר ונכדתו של הרב יעקב אטלינגר (בעל ה"ערוך לנר").
נולד בעיירה שְרים, עיר מחוז בדרום פרובינציית פוזן של ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית (כיום שרֶם (Śrem), בפולין) בכ"ה בחשוון תרנ"ט (1899). בילדותו עבר עם משפחתו לעיירת הספא באד קיסינגן שבבוואריה, שם כיהן אביו ברבנות. למד בישיבת רבי שלמה זלמן ברויאר בפרנקפורט ובברלין בבית המדרש לרבנים ע"ש הילדסהיימר, שם הוסמך להוראה. למד באוניברסיטאות ברלין ווירצבורג, שם קיבל בשנת 1923 תואר דוקטור. עבודת הגמר שלו, על משמעות קרי וכתיב ("Die Bedeutung der Qeri-Kethib, ein Beitrag zur Geschichte der Exegese"), התפרסמה ב-"Jahrbuch der Jüdisch-Literarischen Gesellschaft".
לאחר מלחמת העולם הראשונה התמנה כמורה בבית הספר החרדי בקלן.
בשנת תרפ"ד נישא לגֶרטרודה בת מרדכי דרילסמה, לימים פעילה בעבודה ציבורית בבני ברק.
בשנת תרפ"ה-1925 נבחר כרב בקהילה החרדית "עדת ישורון" בשטוטגרט, וכיהן בתפקיד זה עד עלייתו בשנת תרצ"ט-1939. לאחר הלחץ שהופעל על יהודי גרמניה בעקבות עליית הנאצים לשלטון, יעץ ליהודי העיר והסביבה למהר לעזוב את המדינה. פעל למען ההכשרה של הנוער הדתי בקיבוץ רודגס לקראת עלייה לארץ ישראל.
ב-1939 נעצר והוחזק במשך מספר שבועות במחנה הריכוז דכאו, ובעקבות זאת נפגעה בריאותו והוא לקה במחלת לב. זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה שוחרר ממעצר ועלה לארץ ישראל. אביו נפטר בשנת 1934, אמו ואחותו נספו בשואה.
בשנותיו הראשונות בארץ התגורר עם אשתו בירושלים, נתן שיעורים בחוגים קטנים ופעל בחוגי הציונות הדתית.
בשנת תש"ג-1943 התמנה כמנהל בתי הספר לבנים ובנות של "המזרחי" בבני ברק, ושימש בתפקיד זה במשך 11 שנה.
בשנת תש"י-1950 ייסד בעזרת עסקנים נוספים מהתנועה את מפעלו הגדול: בית ספר תיכון דתי של "המזרחי" בבני ברק, שקלט את בוגרי המחזורים של בתי הספר העממיים לבנים ולבנות. בשנותיו האחרונות ניהל את בית הספר.
נפטר בבני ברק באופן פתאומי בט' בתשרי תשי"ח (1957) עקב מחלת לב, בגיל 57. נקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה. הותיר את אשתו גרטרודה.
תרגם מגרמנית לעברית את הספר "אמירה לבית יעקב" של אבי-סבו רבי יצחק דב במברגר.
לאחר מותו הוציאה אלמנתו של ספר השו"ת שלו, "שארית שמחה" (תשכ"ט).
על שמו נקרא רחוב ובית כנסת בבני ברק, וכן מרכז קהילתי הנקרא בית במברגר.
גסטרולית
גסטרולית (Gastrolith) היא השם הניתן לאבן שבעלי חיים מסוימים נוהגים לבלוע כדי לסייע בתהליכים שונים. אבנים מסוג זה, המכונות גם אבני קורקבן או אבני קיבה או חלוקי קיבה, משמשות בעיקר כעזר לקיבת השרירים בטחינת המזון, אצל בעלי חיים החסרים מבני או מנגנוני לעיסה מתאימים לטחינת מזון קודם הבליעה, כגון שיניים טוחנות או לסת תחתונה בעלת כושר ניידות. גודל האבנים תלוי בגודל בעל החיים הצורך אותן ובתפקידן המיועד.
אבנים אלו שכיחות בין היתר אצל תנינאים, עופות צמחוניים וקבוצת הטורפים הימיים. הימצאותן של אבנים אלו בסמוך לשלדי בעלי חיים נכחדים, בהם הזאורופודים והפטרוזאורים, מעלה את ההשערה שגם אותם בעלי חיים היו בעלי קיבת שרירים שפעלה באותו האופן. כך למשל משערים באשר לאפאטוזאורוס ולבארוזאורוס.
מטרה נוספת היא ניצול האבנים כמעין זְבוֹרִית – משא המושם בתחתית כלי שיט אשר מהווה תוספת משקל המשמשת לשיפור יציבותו או שינוי האופן בו הוא צף. תפקיד זה מצוי אצל התנינאים, ונראה כי גם אצל בעלי חיים אחרים החיים במקווי מים, כגון הפלזיוזאורים, שנכחדו זה מכבר.
שריל בן טוב
שמחה במברגר (אשפנבורג)
רבי שמחה הלוי במברגר (ה'תקצ"ב – י"ד בכסלו ה'תרנ"ח) היה אב"ד אָשָׁפֶנְבּוּרְג שבבוואריה.
קורות חייו.
נולד בגרמניה לרבי יצחק דב במברגר בשנת ה'תקצ"ב.