פוליפרכון ניסה לנצל את פרוץ מלחמת הדיאדוכים השנייה (319 לפנה"ס - 315 לפנה"ס) והחל לבסס את מעמדו, אך ללא הצלחה. אתונה, שבמצדותה במוניכיה אשר בפיראוס התבצר ניקנור, המצביא של קסנדרוס, אבדה לו עוד בתחילת 317 לפנה"ס. צרה גדולה יותר נפלה בחלקו לאור תבוסתו במגלופוליס וחלק ניכר מבעלי בריתו בדרום יוון זנחו אותו. מצבו של פוליפרכון התדרדר עוד יותר והשליטה במוקדון עברה לידיו של קסנדרוס. פוליפרכון ניסה לקשור גורלו עם זה של הרקלס, בנו של אלכסנדר הגדול משפחתו ברסינה, אך רציחתו של הנער בשנת 309 לפנה"ס סתמה את הגולל על תקוות אלה ופוליפרכון התבצר במספר ערים בפלופונסוס שעדיין שמרו לו אמונים. קסנדרוס מצדו פעל במרץ כדי להשתלט על אזורים שעדיין לא סרו למרותו ביוון.
שלטונם של אנטיגונוס מונופתלמוס ושל דמטריוס פוליורקטס.
השליטה של קסנדרוס ביוון לא עברה חלק. בשנת 315 לפנה"ס הוציא אנטיגונוס מונופתלמוס הכרזת "עצמאות ליוונים" לפיה היוונים צריכים למשול בעצמם ללא השפעה של גורמי חוץ. אף על פי שהצהרה זו הייתה תעמולתית גרידא, היא קנתה אחיזה באתונה שבה שלט דמטריוס מפלרון, עושה דברו של קסנדרוס. הברית בין אנטיגונוס לקסנדרוס לא החזיקה מעמד זמן רב. אנטיגונוס, שהיה החזק בין הדיאדוכים, ניצל מלחמה חדשה בין הדיאדוכים ושלח את בנו דמטריוס פוליורקטס לאתונה (יוני 307 לפנה"ס). אתונאים שקצה נפשם משלטונם של קסנדרוס ושל דמטריוס מפלרון, עושה דברו קשרו קשר עם אנטיגונוס והכניסו את בנו ללא קרב לפיראוס.
דמטריוס, בהוראת אביו, שרצה להשתמש בכיבוש לשם צבירת הון פוליטי, הרעיף מתנות על האתונאים. בין היתר העניק להם משלוחי מזון, עצים לבניית ספינות מלחמה ועוד. לאחר שחש שמעמדו בטוח הפליג לקפריסין והביס שם צי מצרי גדול בקרב סלמיס (306 לפנה"ס). המצור שהטיל דמטריוס על רודוס היה מוצלח פחות והוא נאלץ להסתלק ולחזור לאתונה בלי שהשיג את מטרותיו העיקריות. עם זאת, מעמדו ביוון היה איתן והוא אפילו הפיח רוח חדשה בליגה הקורינתית (303 לפנה"ס) שנוסדה על ידי פיליפוס השני.
קסנדרוס מצדו שמעמדו הלך והחמיר בעקבות השתלטותו של דמטריוס פוליורקטס על אתונה ניסה לשאת ולתת עם אנטיגונוס, אך ללא הועיל. בסופו של דבר, הוכרע גורל המלחמה בסמוך לאיפסוס. שם בקרב גדול בשנת 301 לפנה"ס הביסו הצבאות המשותפים של סלאוקוס הראשון וליסימאכוס את הצבא של אנטיגונוס ושל בנו דמטריוס פוליוקרטס. אנטיגונוס נהרג ובנו נאלץ לברוח ליוון. למרות תבוסתו הקשה בקרב איפסוס ומות אביו, הצליח דמטריוס, תוך ניהול מערכה דיפלומטית יעילה, לשקם את מעמדו.
לאחר שביסס את מעמדו פנה דמטריוס אל עבר אתונה שפרקה את עולו לאחר תבוסתו בקרב איפסוס והשתלט עליה מחדש. יחסו אליה היה מתון ומתנגדיו לא סבלו באופן קשה. לאחר הכנעתה של אתונה המשיך לבסס את מעמדו ביוון ובמוקדון. בשנת 294 לפנה"ס הצליח להשתלט על כס מוקדון והכניע כמעט את כל הפולייס החשובות ביוון, למעט תבאי שהתנגדה לו.
לאחר השתלטות על מוקדון ניסה דמטריוס לבסס את עצמה גם ביוון. הוא הושיב חילות מצב באובויה והטיל מס כבד על ערי בויאוטיה. שלטונו של דמטריוס לא האריך ימים. טעויות דיפלומטיות הביאו לברית חזקה בין הדיאדוכים שצרפו אליהם גם את פירוס, מלך אפירוס ממלכה יוונית ממערב למוקדון. חייליו של דמטריוס מרדו בו והוא נאלץ לחפש מחסה אצל סלאוקוס הראשון (288 לפנה"ס).
הפלישה הגאלית וייצוב המערכת המדינית.
הפלישה הגאלית.
עם הסתלקותו של דמטריוס מהזירה הפוליטית, עבר על יוון ועל מוקדון עשור נוסף של מלחמות ומאבקים על כס השלטון. ליסימאכוס, דיאדוך חשוב שממלכתו גבלה במוקדון ממזרח הצליח להשתלט על מוקדון לכמה שנים (288 לפנה"ס), אך תבוסתו בקרב קורופדיון (281 לפנה"ס) הותירה את הכס פנוי. תלמי קראונוס, בנו הבכור של תלמי הראשון לא זכה לרשת את אביו על כס מצרים והשלטון בארץ זו עבר לאחיו הצעיר, תלמי השני. תלמי קראונוס חבר לליסיכמאוס ולאחר מותו בקרב קורפודיון רצח את סלאוקוס הראשון ושכנע את אספת החיילים בליסימכיה לתמוך במועמדותו לכתר המוקדוני ובמקום השתלט על מוקדון לתקופה קצרה (281 לפנה"ס - 279 לפנה"ס).
בזמן זה, השבטים הקלטים (גאלים) שחדרו לבלקן עוד בסוף המאה ה-4 לפנה"ס, החליטו לנצל את חוסר היציבות ביוון ובמוקדון ופלשו עם צבא גדול למוקדון (279 לפנה"ס - 277 לפנה"ס). תחילה הביסו את האילירים, והמשיכו דרום מזרחה לעבר מוקדון. תלמי קראונוס ניסה לעמוד בדרכם, אך נהרג בקרב (279 לפנה"ס). הקלטים חזרו לפאנוניה (אזור דרום הונגריה וצפון קרואטיה המודרניות) עמוסי שלל רב.
הקלטים לא הסתפקו בפשיטה אחת וחזרו שוב, הפעם עם צבא גדול עוד יותר. האיום הקלטי היה גדול והיוונים החלו להתארגן להגנה. צבא יווני מאוחד התייצב בתרמופילאי. אמנם הקלטים הצליחו לאגף את היוונים בקרב תרמופילאי, אך היוונים נסוגו באופן מסודר. הקלטים המשיכו דרומה וניסו לפשוט על דלפי, אך הובסו על ידי צבא יווני גדול שהורכב בעיקר מחברי הליגה האייטולית ולא הצליחו לחדור למרכז יוון ולדרומה. שאריות הקלטים פלשו מזרחה, לעבר אסיה הקטנה, שם ביקש ניקומדס הראשון, מלך ביתיניה לשכור את שירותיהם. חלקם עברו לשרת בצבאו וחלקם הובסו על ידי אנטיגונוס השני גונאטס ליד ליסיכימאכיה (277 לפנה"ס) הקלטים ניסו להמשיך פנימה לתוך אסיה הקטנה, אך הובסו שוב, הפעם על ידי אנטיוכוס הראשון והתיישבו בסוף במרכז אסיה הקטנה באזור שקיבל את שמם ונקרא גאלאטיה.
אירועים אלה גרמו לשתי תוצאות חשובות מבחינתה של יוון. מצד אחד אנטיגונוס השני גונאטס הצליח לשקם את יוקרתו והשתלט מחדש על מוקדון (277 לפנה"ס) ואילו הליגה האיטולית זכתה ליוקרה גדולה בקרב היוונים בתור מצילה של יוון מהאיום הקלטי. הליגה האייטולית ניצלה בתבונה את הוואקום המדיני הזמני שנוצר באזור להרחבת השפעתה וגבולותיה. שתי הממלכות הגדולות מצפון יצאו זמנית מן המשוואה - מוקדון הייתה צריכה ללקק את פצעיה בעקבות הפלישה ואילו פירוס, מלך אפירוס, היה עסוק במלחמותיו באילטיה. היא עשתה את זה בשתי דרכים - הראשונה שילוב קהילות קטנות שגבלו בשטחיה הקיימים לתוך הליגה והשנייה - כינון בריתות עם ישויות פוליטיות מרוחקות יותר. כתוצאה מכך, הפכה הליגה, שעד אז הייתה שחקנית משנה בפוליטיקה היוונית לאחד משחקני המפתח והתחרתה באופן פעיל במוקדון ובליגה האכאית מפלופונסוס על עמדת בכורה ביוון.
אנטיגונוס השני גונאטס וייצוב המערכת המדינית.
אנטיגונוס מיהר למנף את ניצחונו בקרב ליסימאכיה להצלחה פוליטית. כשהוא נישא על גלי האהדה שצבר על ניצחונו, הצליח להשתלט על כס מוקדון. עוד לפני שהצליח לבסס את עצמו על כס מוקדון, פלש פירוס, בתמיכת תלמי השני, שחזר בינתיים ממלחמתו נגד הרפובליקה הרומית (280 לפנה"ס - 275 לפנה"ס) שהסתיימה בניצחון הרומאי, למוקדון והצליח להביס את אנטיגונוס השני גונאטס, מלכה החדש של מוקדון בקרב אאוס לאחר שלוחמי הפלנקס המוקדונים עקרו לפירוס (273 לפנה"ס). פירוס ראה כי טוב וניסה את מזלו בדרום יוון בעקבות הפצרותיו של קלאונימוס (Cleonymus), הנסיך הספרטני המנושל, אך הובס במצור על ספרטה (272 לפנה"ס). ניסיון נוסף לצבירת הישגים מדיניים מצדו הסתיים במותו של פירוס בקרב רחוב בארגוס, שנמצאת מעט מזרחית לספרטה בחצי האי פלופונסוס.
לאחר מותו של פירוס נפטר אנטיגונוס מיריבו העיקרי והתפנה לחיזוק שלטונו במוקדון והיוונים זכו למנוחה קצרה לפני שמוקדון שבה לתבוע את ההגמוניה שלה ביוון. כמו כן, דור הדיאדוכים הראשון הלך לעולמו וצאצאיהם זנחו את רעיון איחוד האימפריה של אלכסנדר הגדול. כעת כל אחד מאותם צאצאי דיאדוכים היה מלך בזכות עצמו והתמקד בביסוס שלטונו בנחלתו החדשה ומלחמות גבול שהיו מוגבלות בדרך כלל בהיקפן ולא טלטלו עוד את העולם ההלניסטי, בדומה לטלטלה שעברה עליו בעת מלחמת הכול בכול שניהלו הדיאדוכים.
ההגמוניה המוקדונית בשיאה.
במאה השלישית התמקדו האירועים במשולש שכלל מצד אחד את מוקדון שניסתה לחזור למעמדה הקודם כגורם הדומיננטי ביוון, הליגה האיטולית שניסתה להרחיב את השפעתה והליגה האכאית שניסתה לבסס את עצמה ככוח הדומיננטי בחצי האי פלופנסוס. גורמים מדיניים אלה נאבקו באופן תדיר האחד בשני, לעיתים כרתו ברית ביניהם ונאבקו גם עם גורמים נוספים בתוך יוון שניסו לפרוק את עול הליגה או לחלופין להחזיר לעצמן את מעמדן הקודם, דוגמת ספרטה, שהייתה הכוח הדומיננטי בחצי האי הפלופונסי עד המחצית השנייה של המאה ה-4 לפנה"ס.
תמורות בפלופונסוס וכינון הליגה האכאית.
עם שוך הקרבות נגד פירוס נוצר ואקום מדיני-פוליטי בחצי האי הפלופונסי. אנטיגונוס השני גונאטס ששלט ביוון טרם החזיר לעצמו את מלוא כוחו לאחר כיבוש הכס המוקדוני וכך נוצרה הזדמנות מדינית ביוון. בספרטה עלה לכס השלטון המלך הנמרץ אראוס הראשון (שלט בין 308 לפנה"ס/309 לפנה"ס ל-265 לפנה"ס), שהיה המלך הספרטני הראשון שהפגין סממני שלטון הלניסטיים. אראוס שניסה כבר להתערב במלחמות בין הדיאדוכים, ביקש לנצל את הוואקום הזמני הזה. הוא ביצר את מעמדו בספרטה, פיתח רשת ענפה של קשרים דיפלומטיים ואף ניסה להחיות את העצמאות המדינית של היוונים וקרא להם להתלכד תחת הנהגתה של ספרטה. קריאתו נפלה על אזניים ערלות וספרטה לא חזרה לעמדת הבכורה שהייתה לה בעבר, אם כי נראה שהייתה לה נקודת זוהר בסוף שנות ה-80 של המאה השלישית לפנה"ס.