משוררים רבים בתקופת המלחמה העניקו למותם של הלוחמים הצדקה אידאולוגית-ציונית, ותפסו אותה כמעשה גבורה בעל יוקרה לאומית. הרטוריקה המקובלת בהקשר זה היא של הבעת נכונותו של הנופל בשיר לחזור על מעשה ההקרבה של הפרט למען טובת הקולקטיב וערכיו.
במסגרת הנורמה הפואטית-לאומית של אותו זמן, מתואר פעמים רבות המת החי באמצעות המטאפורה הפרחונית: "מטאפורה של פרחים לתיאור המתים החיים, שבעזרתה מנחמים המתים את החיים, ומבטיחים להם כי מותם איננו היעלמות מוחלטת". מטאפורה זו, המבטאת את המת החי, שאולה מספרות אירופה, אלא ששירת מלחמת העצמאות הישראלית מיקמה מטאפורה זו דווקא בתוך הקשר לאומי, וייחדה אותה לשיח העוסק בנופלים במלחמה.
דגם המת החי שימש בדרך ביקורתית יותר בשירים אחרים, שבישרו שינוי בדגם המת החי: הן במסר האידאולוגי והן באופי היחסים בין המת לחי. הדגם הראשון, שהתאים לטון המאיים של שמחת עניים, שימש ככלי להעברת ביקורת ביחס לשגרת "יום הקטנות" של ראשית תקופת המדינה; את הדגם האחר של המת החי יצר לראשונה אבא קובנר בפואמה "פרידה מהדרום" (1949).
בשירת מלחמת העצמאות מופיע - בעמדת שוליים - גם דגם מהופך של המת החי: דגם "החי המת"; לא מת המהלך בעולמם של החיים, אלא חי המהלך בעולמם של המתים. דגם זה של "החי המת", שמצוי גם ב"עיר היונה" המאוחר יחסית של אלתרמן, מוצג בשירי מלחמת העצמאות כאופציה טראומטית, שהטקסט מבקש לשלול ולהציג במקומה אופציה מתקנת. תבנית זו רווחה בשירת מלחמת העצמאות שהתמודדה עם חוויית ההורים השכולים (ובחלקה נכתבה גם על ידי הורים שכולים).
כך למשל בשירו של אצ"ג, 'בזכות אם ובנה וירושלים' (1948), מביעה האם את משאלתה ללכת בעקבות הבן שנפל. רצונה בשיר נשלל, בפני ייצוג קליטת הגוף המת בתוך האם הסימבולית – ירושלים. גם בפואמה של עמיר-פינקרפלד, "אחת" (1952), מוצג האבל הראשוני שכרוך בו מות האם המתאבלת, כאפשרות שהטקסט מוכרח לדחותה.
חיים גורי.
בשירו הידוע "הנה מוטלות גופותינו", אותו כתב בינואר 1948, השתמש חיים גורי במטאפורת הפרחים לתיאור המת החי :
המתים החיים בשירו זה של גורי אינם אלא לוחמי מחלקת הל"ה, שנפלו בדרכם לסייע לתושבי גוש עציון הנצורים. במוקד השיר מובאים דבריהם אל העומדים בסמוך לקברם:
דברים אלה הינם דברי הצטדקות ואשמה של המתים החיים עצמם, כביכול, של הנופלים, המובאים בנימה מתנצלת בפני הקולקטיב הלאומי עבורו מסרו את נפשם.
שיר מפורסם נוסף של גורי, "הרעות" (1948), מכיל גם הוא את הצירוף של דם הנופלים ופריחתם מחדש, בצורת ערכים בני אלמוות: "אַהֲבָה מְקֻדֶּשֶׁת בְּדָם / אֶת תָּשׁוּבִי בֵּינֵינוּ לִפְרֹחַ". בשיר זה לא מתואר שובם של המתים כפשוטו, אלא נצחיותה של האידאה למענה העניקו את חייהם.
גם בשיר "מחול היחפים", אותו כתב גורי מיד לאחר פירוק הפלמ"ח, מופיע המת החי כמוטיב מרכזי. בשיר מובא שוב דיבורם בגוף ראשון של הנופלים: "נבוא עם גון החולצה הדהה, שהפכה על גבנו קרעים [...] יאספו סביב האש כל אשר נחרכו בלשונה, כל נושאי צלקות בבשרם".
ע. הלל.
בשירו של ע. הלל "לנשמת רע" פונה הדובר אל נמענו המת ומשתמש במטפורת פריחתם של הנופלים לאחר מותם: "חיים, / אתה שבת אל אמך, / ואתה נכנס למעגל פריחותיה ותנובותיה, מעגל הנצח". גם כאן המת עתיד לעבור מטאמורפוזה ולחיות (ולמות) לעד במחזור החיים של הפרחים, הפירות ועונות השנה.
באותו השיר מערער הלל, פלמ"חניק בעצמו, על הוודאות המובנת מאליה לכאורה שהלוחמים יזכרו את חברם לנשק שנפל: "ואנחנו נשוב ונשמח עוד שנים רבות; / ואפשר שלא נזכור אותך תמיד!" (לנשמת רע). פקפוק זה בזיכרון אינו מופיע בשיר בטון ביקורתי, אלא כביטוי של צורך להשתחרר מעט מעול הזיכרון.
הקשר ההדוק בין קבלת המוות והפיכתו למרכיב אורגני בחיים, לבין מימוש הערכים שמעבר לו – בולט בשירו של ע. הלל "רעות הלוחמים". הלל מרענן בו את השימוש בביטוי השחוק "לחיים", בדה-אוטומציה החושפת מחדש את משמעותו הראשונית של הביטוי: "איש מן הנופלים כבר לא ישוב / אפשר שאף עלינו נרשמו הכדורים. / אבל נשתה נא לחיינו – החיים / ולחיי הלא-חיים / כי רוח בנו מנשבת – רוח החיים! / היא רוח הרעות / לא ימחצנה מוות!" (1967). בשירו "פקודת חיים" כותב הלל על המוות השרוי בתוך החיים, שהוא לדבריו "מוות נורא מכל מוות".
ראובן אבינועם.
בשיר "אלמוות" של ראובן אבינועם, שהיה עצמו אב שכול, מבקש הבן המת להצדיק את מותו בטענה השירית כי שפיכת דמו נועדה להשקות את ארצו, ולהפריח בה פרחים. בולט כאן השימוש בצבע: צבעו האדום של הדם וצבעם האדום של הפרחים. המטאמורפוזה כאן אינה שלמה, ונושאת אופי עקיף: המת החי לא הופך לפרחים, אלא חלק ממנו - הדם - משקה אותם.
אנדה עמיר-פינקרפלד.
אנדה עמיר-פינקרפלד מתארת את הנופלים כזרעים הנטמנים באדמה ונושאים פרי וחיים חדשים:
בעקבות נפילת הל"ה במלחמת העצמאות (ינואר 1948) כתבה עמיר-פינקרפלד שיר שמוקדש לאימהות הנופלים ("איכה הלכו בנים") ומתאר את האימהות כערובה להמשך הזיכרון. רק המשפחה זוכרת את הנופל, זיכרון אישי, אינטימי, חף מרטוריקה אידאולוגית או אשרור של ערכים קהילתיים קולקטיביים. הזיכרון שעמיר-פינקרפלד כותבת עליו מקורו בשותפות גורל בין האם לבנה ובהזדהות ביולוגית.
בפואמה של עמיר-פינקרפלד, "אחת" (1952), מוצג אבל הכרוך במות האם האבלה - סוג אבל שהטקסט מוכרח לדחות.
אבא קובנר.
לאבא קובנר - משורר ובעברו ממנהיגי מרד גטו וילנה - היה יחס מיוחד אל אלתרמן. קובנר נפגש לראשונה עם אלתרמן בארץ, באוגוסט 1945. בפגישה זו סיפר לאלתרמן שקרא את "שמחת עניים". בדפים הקרביים שחיבר ללוחמי חטיבת גבעתי, בין יוני 1948 למאי 1949, ציטט קובנר שורות מ"שירי מכות מצרים".
בפואמה השנייה שחיבר קובנר, "פרידה מהדרום", ניתן לראות התמודדות ישירה עם "שמחת עניים": בשירים המרכיבים את הפואמה החייל המת מבקש מנערתו שתשכח אותו, ומספק לה אישור מוסרי להמשיך בחייה, כולל חיי האהבה שלה. דמות המת החי אצל קובנר משחררת מרצון את החי מלפיתתה, בניגוד כה חד לדביקתו הפאתולוגית של המת החי האלתרמני באהובתו החיה.
כריכתם של המתים והחיים במסכת המחויבויות ההדדית, שקיימת בשירה של אלתרמן וגורי, מתפוגגת אצל קובנר. ההסבר לכך, על פי השיר עצמו, הוא קיומה של הפרדה טבעית בין עולמו של מי שסיים את חלקו בחיים לבין עולמו של מי שחי וצומח ועתידו לפניו. הפרדה טבעית זו שאינה קיימת בצורה זו בשירי אלתרמן, שבהם - כמו שלימים ניסח זאת אלתרמן עצמו - "אין חיץ" (מתוך השיר הפותח את ספר שיריו האחרון, "חגיגת קיץ").
אמנם בשירו של קובנר המת החי מתקשר עם הנערה החיה שהייתה אהובתו. עולם החיים ועולם המתים נפגשים ומקיימים תקשורת. אולם, המת החי אצל קובנר מדבר דרך "האבן הלבנה" - המצבה שלו, הצמודה לאדמה, בלי תנועה ובלי יכולת לאיים או לרדוף; בשונה מהמת החי האלתרמני הקלאסי.
לפי החוקר דן מירון, מהווה הפואמה "פרידה מהדרום" של קובנר דחייה של המת החי של מסורת אלתרמן. הוא טוען כי הפואמה היא -
מירון טוען כי קובנר דחה בפואמה זו את הסמל של המת החי - הן על משמעותו האידאולוגית והן על משמעותו הפסיכולוגית. החייל המת ביצירה משביע את אהובתו שתשכח אותו, דווקא, במקום השבעתה לנאמנות נצחית תחת איומים נוסח "הזר מקנא לחן רעייתו".
החוקר יוחאי אופנהיימר מעדן מעט את הקריאה של מירון וטוען:
כלומר, אין אצל קובנר דחייה טוטאלית של הדגם האלתרמני - אלא עדכון שלו, איתגור שלו, ועיצובו מחדש בצורה אחרת.
עידונו של אופנהיימר את אבחנתו של מירון מבוסס על כך, שבמקומות מסוימים בפואמה של קובנר משתמרים חלק ממאפייני מקור ההשפעה האלתרמני: קובנר אימץ והותיר על כנו, למשל, את האופי המונולוגי, החד צדדי, שאפיין את המת החי של שמחת עניים - המת מדבר והאישה החיה מאזינה. זאת ועוד, ישנם שירים שבהם נשמרת בפואמה (חרף הקריאה "לכי לשכוח") השאיפה לאיחוד מחדש של המתים והחיים. כמשמדובר לא בדמות האהובה, כי אם בדמות האם - מתבטל אותו גבול טבעי כביכול שטווה המת החי בינו לבין אהובתו. הא ראיה, בשיר "מות דמבם" מוצג חיזיון של פריצת הגבול בין המת לאמו החיה:
"ואת תעמדי על גבול. / בגביש דרכים ויאור. בצום מילים צלולות, / כל כך צלולות עד אין בהן דבר, מלבד מלמול / של חום כחול על מיטותיך. / באפרן אולי תראי / נדלקת אות, / תגעי - / או אז כולה תבוא בגל אל זרועותיך / האדמה הזאת".
בסגירתה של הפואמה מוצג פן נוסף של מודל המת החי האלתרמני: תיאור החיילים החוזרים מחזית הדרום מבלי להיות מסוגלים להשאיר את אימיה מאחור. תיאור זה מתרכז בנוכחותם של המתים כצללים המהלכים אחרי החיילים החיים.
ייתכן והשוני הזה בין שני דגמי המת החי אצל קובנר - מת ואהובה מול מת ואם - קשורים לקשר שלו עם אימו ולאופן הטראגי בו הסתיים: בהיותו בגטו וילנה החליט קובנר לעזוב את הגטו, ובתוך כך גם לעזוב את אימו, על מנת להצטרף לפרטיזנים ביער. האם, שנותרה בלעדיו בגטו, שולחה לפונאר, שם נרצחה
ואכן, ניתן לראות כיצד בשירים שבהם המתים הם קרבנות השואה, החיץ בין המת לחי מתמוטט:
ניתן לראות איך קרוביו המתים של הדובר חוזרים ופולשים לתוך המרחב הפיזי והפסיכולוגי שלו. הרווח בין המילים "הם — באים" מסמן את החלל שנפער, את היעדרם של בני משפחתו של זלוול'ה; אולם שתי שורות אחר כך חוזר הביטוי "הם באים", הפעם ללא החלל. הדבר מבטא את הצטמצמות הפער שבין המתים לחיים. אותו פער בסופו של דבר נעלם לגמרי, כאשר רציחתם של הנספים מתוארת כרציחתו של הדובר עצמו - המתים והחי מתאחדים לכדי אחד.