מצבתו נהרסה בתקופת השואה, ושוקמה בידי צאצאיו.
משפחתו.
לא ידוע בוודאות כמה ילדים נולדו לרבי צבי הירש אוירבך ולאשתו. בנם אביעזרי זעליג נולד בברודי בי"ז בחשוון ה'תפ"ו. מלבדו ידוע על קיומה של בת נוספת. רבי אביעזרי זעליג, שכיהן כרב בפוסווילר שבאלזס, נפטר בשנת ה'תקכ"ח (1768) בחיי הוריו, ואחדים מילדיו שבו לוורמייזא וגודלו בידי סבם וסבתם. אחד מהם היה אברהם אוירבך, לימים רבה של בון.
נינו, בן נכדו רבי אברהם, היה רבי צבי בנימין אוירבך, רב בדרמשטאדט והלברשטאדט ומראשוני רבני הנאו-אורתודוקסיה.
כתביו.
רבי צבי הירש אוירבך כתב מספר חיבורים תורניים, אך הם לא נדפסו מעולם ונותרו בכתב ידו. מעט מדברים אלה וכן מהספדים שכתב נדפסו בקבצים תורניים שונים, וכמה חידושים בשמו מצוטטים בכתבי בני משפחתו, בפרט רבי יוסף דוד זינצהיים ורבי צבי בנימין אוירבך. תשובה שכתב בעניין היתר עגונה נשלחה לרבי נתנאל וייל ונדפסה בשו"ת שלו. להיתר זה הסכים אחר כך גם רבי יחזקאל לנדא.
כתב הסכמות רבות לספרים שנדפסו בימיו. חיבר את "ספר היחוש למשפחת אויערבך", אילן יוחסין של משפחתו, שלאחר מכן הועתק והורחב בידי צאצאיו.
האזור האנטארקטי
האזור האנטארקטי הוא אחד משמונת האזורים הביוגאוגרפים המחלקים את שטח כדור הארץ והוא הקטן מביניהם כששטחו כולל 0.3 מיליון קמ"ר. היא כוללת בעיקר את אנטארקטיקה ומספר איים מבודדים לאורך דרום האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס ההודי. אזור זה מבודד מהיבשות הצפוניות ממנו ורוב החיים בו כוללים מינים ימיים או מעופפים.
אף שכיום אנטארקטיקה היא קפואה וקוטבית, בעבר היא השתייכה ליבשת גונדוונה לצד אוסטרליה ואמריקה הדרומית שהכילה מינים הדומים לאלה של שאר היבשות וכן מאובנים של מספר צמחים קרובים כמו אשור דרומי וצמחי Podocarpaceae וכן יונקי כיס שנכחדו.
פלורה ופאונה.
האקלים באזור זה הוא אקלים קוטבי והוא קר כל כך שרק 2 מיני צמחים פורחים בו (בקיץ הקצר): "Deschampsia antarctica" ו-"Colobanthus quitensis", החיים בחצי האי האנטארקטי. בנוסף חיים בה גם 250 מיני חזזיות, 100 מיני טחבי עלים, 25 עד 30 מיני טחבי כבד ו-700 מיני אצות ימיות ויבשתיות, הכוללות גם פיטופלנקטון שמשגשג בימים אלה. לאורך האיים סביבה ישנם גם טונדרות עם מספר צמחים, אך אין בה עצים מאחר שהאקלים קר וסוער מדי עבורם.
הפאונה באזור כוללת בעיקר מינים ימיים או מעופפים שיכולים לחצות את האוקיינוס. אלה כוללים עופות ימיים כמו פינגווינים, אלבטרוסיים, טורפים ימיים ביניהם דובי ים וכלבי ים, לווייתנאים ממגוון מינים, דגים אנטארקטיים וכמה רכיכות כמו דיונונים. החיים בימים אלה משגשגים עקב פריחה גדולה של הפלנקטון ושגשוג הקריל האנטארקטי בכמויות ענקיות.
אוגוסט דה מרמון
אוֹגוּסְט פְרֶדְרִיק לוּאִי וְיִסֶּה דֶּה מַרְמוֹן (בצרפתית: Auguste Frédéric Louis Viesse de Marmont, נהגה: מַרְמוֹ; 20 ביולי 1774 – 2 במרץ 1852), דוכס רז'וס (דוברובניק), מרשל הקיסרות ועמית האספה הלאומית ברסטורציה הצרפתית היה מצביא, אריסטוקרט ופוליטיקאי צרפתי בכיר במהלך המאה ה-19 המוקדמת.
מרמון, בן האצולה המשנית, החל דרכו הצבאית במלחמות המהפכה הצרפתית ושירת תחת נפוליאון בונפרטה במהלך המצור על טולון. מרמון קודם בדרגות צבא המהפכה הצרפתי וב-1804 היה למפקד הכוחות ברפובליקה הבטאווית. במהלך השנים הראשונות לקיסרות, נשלח מרמון לפקד הרחק מהמערכות הצבאיות המרכזיות של המלחמות הנפוליאוניות ומ-1806 היה למושל הכללי של דלמטיה הצרפתית. מרמון היה מעורב במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית ולאחר ניצחונו בקרב על זנאים הועלה בדרגה למרשל הקיסרות.
ב-1811 הוטל עליו הפיקוד על ארמיית פורטוגל במסגרת מלחמת חצי האי והוא נפצע קשות במהלך קרב סלמנקה ב-1812. הוא הוכיח את יכולתו האסטרטגית במהלך המערכה בגרמניה וקרב לייפציג בפרט, ובהמשך גם במערכה על צרפת ב-1814. כמפקדים בכירים אחרים נטש מרמון את נפוליאון והחל במשא ומתן עם ארצות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית.
מרמון היה לחבר בית העמיתים של האספה הלאומית זמן קצר לאחר הכתרת לואי השמונה עשר, מלך צרפת. במהלך מאה הימים ברח עם המלך לגלות בגנט ושב עם הרסטורציה השנייה. הוא השקיע חלק נרחב מכספו בתעשיות שונות ונכנס ואיבד את רוב כספו לחובות. במהלך מהפכת יולי 1830 מינה אותו שארל העשירי, מלך צרפת למפקד המשמר המלכותי בפריז. בסופן של שלושה ימי קרבות בבירה נסוג מרמון לנוכח עלייתו של לואי פיליפ, דוכס אורליאן האהוד.
מרמון, בדומה למלכו שארל העשירי, יצא לגלות, תחילה בממלכה המאוחדת ובהמשך באימפריה האוסטרית. בשנותיו האחרונות עבר מסעות שונים ופרסם כתבים שלו. מרמון נפטר ב-1852 בוונציה, ממלכת לומברדיה-ונציה בתוך האימפריה האוסטרית. לאחר מותו בוונציה, גופתו הועברה חזרה לצרפת, איפה שהוענקו לו במותו מסדרי כבוד מידי הקיסרות השנייה שנוסדה זה עתה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
בנו של קצין אריסטוקרט, אוגוסט פרדריק לואי ויסה דה מרמון נולד ב-20 ביולי 1774 בשאטילון-סור-סן, בחבל בורגנדי (כיום בחבל בורגון-פראנש-קונטה), ממלכת צרפת. בתחילה אביו ייעד אותו לקריירה משפטית, אך אוגוסט התעקש להתקדם בחייו בקריירה צבאית. מרמון למד בבית הספר לתותחנים בשאלון-אן-שמפאן – שם התיידד עם ז'אן אנדוש ג'ונו – לימים דוכס אברנטש – אשר למד גם כן בבית הספר לתותחנים.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית ומלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, מרמון עזב את לימודיו בשנת 1792 כדי להתמנות לסגן משנה ברגימנט התותחנים הראשון של חיל הרגלים, אותה היחידה בו שירת נפוליאון בונפרטה שש שנים קודם לכן. האחרון הבחין במרמון במהלך המצור על טולון, התפלא מהישגיו הצבאיים, וצירף אותו במהירות כעוזר מטה, תחילה היה זה מינוי שנעשה באופן לא רשמי ולאחר מכן באופן רשמי למדי בפברואר 1796, עם תנועת צבאם אל חצי האי האפניני.
לאורך כל המערכה באיטליה, מרמון הצעיר העניק למפקדו נפוליאון סיפוק מהישגיו בחזית אך גם מהמשמעת והכנות שלו כאשר חיילים רבים היו דוגמה לביזה, שקר וגנבה. בשנת 1798, זמן קצר לאחר נישואיו לבתו של הבנקאי ז'אן-פרדריק פרגו, יצא מרמון עם המשלחת של נפוליאון למסע הכיבוש של מצרים. הוא הבדיל את עצמו מעמיתיו במלטה על ידי תפיסת מעוז ההוספיטלרים – מסדר צבאי נוצרי שפעל עוד מימי מסעות הצלב – ומונה למפקד בריגדת רגלים.
במצרים, הישג הפיקוד העיקרי של מרמון היה להדוף, כמפקד אלכסנדריה, ניסיון נחיתה של הצי המלכותי הבריטי ב-3 בפברואר 1799. אך הוא גם השתתף באומץ ברוב קרבות המערכה, לפני שנפוליאון החזיר אותו עמו לצרפת על הפריגטה מירון. תפקידו במהלך בהפיכת 18 בברימר, אף על פי שהוא משני, הקנה לו, ב-25 בדצמבר 1799, תפקיד של חבר מועצת המדינה, משרה עדיפה על פני הפיקוד על הארטילריה של המשמר הקונסולרי, תפקיד שהיה מעמיד אותו תחת פקודותיו של ז'אן לאן.
ניהול כספים בעייתי עם הכוחות שבפיקודו הוביל את מרמון למשא ומתן להלוואה ממדינת החסות הצרפתית בהולנד, הרפובליקה הבטאווית, לקח מרמון חלק במערכה האיטלקית השנייה (הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה) כמפקד הארטילריה של חיל המילואים. התנהלותו במהלך קרב מרנגו זיכתה אותו בקידום לדרגת גנרל בספטמבר 1800. בהמשך מרמון קודם במשרות הפיקוד שלו: המפקח הכללי של חיל הארטילריה בשנת 1802, מפקד מחנה אוטרכט, כלומר על צבא הכיבוש הצרפתי ברפובליקה הבטאווית, בשנת 1804. הוא רואה עוול בכך שלא להופיע ברשימת המרשלים שקודמו לדרגה מיד לאחר הכרזת הקיסרות הראשונה. עם זאת, מרמון לא הועלה לדרגה עקב העובדה שמעולם לא פיקד בראש לפני האויב.
המלחמות הנפוליאוניות.
עם פרוץ מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית, מרמון הוצב בשנת 1805 בראש קורפוס הרגלים השני של הגרנד ארמה, הוא חצה את נהר הריין ב-12 בספטמבר לתוככי האימפריה הרומית הקדושה, השתתף תחת פיקודו של נפוליאון בקרב אולם ב-21 באוקטובר, כבש את לאובן ב-12 בנובמבר אך לא לקח חלק בהמשך המערכה. לאחר קרב אוסטרליץ, הוא כבש את גראץ בשטיריה, ובהמשך נע מסביב להרי האלפים לחבל פריולי, שם התנהל בחיי מותרות. על כך נפוליאון העלים עין, מכיוון שמינה אותו, ב-7 ביולי 1806, למושל דלמטיה הצרפתית. פעם נוספת, ניהול בזבזני של הכספים המיועדים לצבא גרם לנזיפות קשות על מרמון אשר בכל זאת נותרו ללא השלכות על הקריירה שלו. ב-29 ביוני 1808 הוכר כדוכס רז'וס (הגרסה הצרפתית לשמה של העיר דוברובניק, כיום בקרואטיה) על כך שהוריד את המצור של הצי הרוסי הקיסרי בים האדריאטי מעל העיר.
בשנת 1809 מרמון, על חוסר פעילותו בתחילת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית, נתקל באי-שביעות רצונו של נפוליאון. מאוחר יותר, בקרב וגראם נגד הכוחות האוסטרים בפיקודו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, מרמון ניהל מרדף אחר כוחות האויב האוסטרים ולבסוף פגש בהם בקרב זנאים באזור מורביה הדרומית. כשהוא מוצא את עצמו מול כוחות האויב המתאגדים ומוכנים ללחימה, החליט מרמון להקים מערך מגננה תוך שהוא ממתין לחיזוק כוחותיו על ידי תגבורת בפיקוד נפוליאון. מרמון סירב להצעות הפסקת האש של האוסטרים המותשים, ועם הגעת תגבורת מצד הקורפוס בפיקודו של אנדרה מסנה מנו הכוחות הצרפתים 30,000 איש לעומת 40 עד 47,000 חיילים אוסטרים. לבסוף הגיע נפוליאון עם הידיעה על הפסקת אש מול האוסטרים.