ג'ק מביא לאנדי במתנה שמלה ורודה שקנה עבורה. לאחר מכן מערכת היחסים בין האב לבתו נהיית מתוחה בעקבות כך שהוא שיקר בנוגע לכך שסיפר שהוא עובד במשרה מלאה. הוא נשר ומודה שהוא עדיין מדוכא עקב כך שאשתו עזבה אותו. בבית הספר אנדי מתעמתת עם בליין על כך שהוא מתעלם ממנה ולא עונה לשיחות הטלפון שלה. כשהיא מדברת איתו על הנשף הוא אומר שהוא כבר הציע למישהי אחרת ללכת איתה לנשף ושכח זאת, היא קוראת לו שקרן ואומרת לו שהוא מתבייש להיות איתה מפני שקליקת החברים אליה הוא משתייך לא יאהבו את הקשר ביניהם. אנדי הולכת בבכי וסטפף מטיח עלבון בה כשהוא עובר. דאקי שומע את סטף ותוקף אותו במסדרון. השניים מתחילים להתקוטט עד שהמורים מפרידים ביניהם. עצובה ממה שקרה, אנדי הולכת לאיונה ומבקשת ממנה את שמלת הנשף שלה.
אנדי משלבת בין השמלה שאביה קנה לה לבד של השמלה של יואנה ויוצרת שמלת נשף מקורית. כשהיא מגיעה לנשף היא רואה את דאקי והם משלימים והולכים יד ביד ביחד לאולם הנשף, סטף השתוי מתיל ללעוג להם, בליין מתעמת איתו ובמהלך העימות הוא מבין שסטף מתגרה באנדי מפני שהיא דחתה את ההצעה שלו. בליין לוחץ את ידו של דאקי ומתנצל בפני אנדי. הוא אומר לה שהוא תמיד האמין בה והוא תמיד יאהב אותה, הוא נותן לה נשיקה בלחי ולאחר מכן הולך מהנשף. דאקי ודה שבליין הוא לא כמו שאר חבורת הילדים העשירים והמפונקים בבית הספר ומציע לאנדי ללכת אחריו. באותו זמן דאקי מבחין בילדה אחרת המחייכת לעברו, היא שולחת לו סימן לבוא ולרקוד עימה. אנדי מוצאת את בליין בחניה והם מתנשקים.
איליף פטרסון
הילמר איליף עמנואל פטרסון (בנורווגית: Hjalmar Eilif Emanuel Peterssen; 4 בספטמבר 1852 - 29 בדצמבר 1928) היה צייר נורווגי.
ביוגרפיה.
הילמר איליף עמנואל פטרסן נולד בכריסטיאניה כעת אוסלו, נורווגיה. הוא היה בנם של יון פטרסון (1814–1880) ואן מארי אנדרסן (1812–1887).
הוא למד באקדמיה הלאומית הנורווגית לתעשייה ואמנות, בכריסטיאניה בין השנים 1866–1870. הוא נכנס לבית הספר לציור של יוהאן פרדריק אקרסברג בשנת 1869. הוא התאמן אצל קנוד ברגסליאן ומורטן מולר בסתיו 1870.
בשנת 1871 הוא עזב את אוסלו ללמוד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות בקופנהגן. מאוחר יותר באותה שנה עבר לקרלסרוהה, שם היה תלמידו של לודוויג דה קודר באקדמיה לאמנויות יפות, קרלסרוהה. בסתיו 1873 נסע פטרסון למינכן שם למד באקדמיה לאמנויות יפות, במינכן בהנהלת וילהלם פון דיץ ופרנץ פון לנבאך. במינכן פגש פטרסון אמנים מפורסמים אחרים כמו ארנולד בוקלין וקארל פון פילוטי.
איליף פטרסון ערך כמה נסיעות לצרפת ולאיטליה. בשנת 1896 נסע לנורמנדי, שם צייר מספר נופים, ומצרפת נסע יחד עם משפחתו לרומא בשנת 1897. בשנת 1903 ביקר פיטרסן שוב באיטליה וברפאלו ליד גנואה, צייר בסגנון אימפרסיוניסטי מוטיב חורף בדרום. במהלך פירוק האיחוד בין שוודיה לנורווגיה בשנת 1905 הוזמן פטרסון לתכנן את סמל החדש של נורווגיה.
בשנותיו המאוחרות פטרסון נסע בכל נורווגיה כדי לצייר נופים. הוא ערך כמה ביקורים בסקוגסטאד בוואלדרס, שם קיבל השראה במיוחד מנוף ההרים הגדול. בשנים 1920–1921 ערך את נסיעתו האחרונה לפרובאנס שם צייר כמה נופים של הכפרים הקטנים על הגבעות שבין ניס לקאן.
קריירה.
פטרסון פרץ את פריצתו כצייר במינכן עם ציור ההיסטורי "כריסטיאן השני חותם על גזר דין המוות של טורבן אוקס" (1876) שנרכש על ידי החברה ההיסטורית בשטוטגרט. במינכן הוא צייר גם את אחד מציוריו הגדולים ביותר, מזבח הצליבה (נעלם) לכנסיית יוהנס באוסלו שנהרסה בשנת 1928. מאוחר יותר צייר תשעה ציורי מזבח נוספים (1908– 1909) בכנסיית אולרן באוסלו.
פטרסון מפורסם גם בזכות הדיוקנאות שלו. במינכן הוא צייר כמה מהדיוקנאות הטובים ביותר שלו, של חבריו האמנים כמו הרייט באקר והנס היירדאהל ושל הציירים הגרמנים אנטון וינדמאייר ואדולף היינריך לייר. הוא צייר את הנסיכה אנה אליזבת ראוס בארמון שלייז (שלוס שלייז) בגרא במהלך 1878.
לאחר מות רעייתו הראשונה ניקולין בשנת 1882, פטרסן ביקר בסקגן בדנמרק יחד עם קבוצה של ידידיו אמנים דנים, שוודים ונורווגיים. בקיץ 1883. בסקגן צייר פטרסון כמה מנופיו הטובים כמו ערב קיץ בסקגן (1883). בקיץ 1884 נשאר פטרסן בסנדו, אי קטן בפיורד אוסלו, שם צייר כמה גרסאות לערב הקיץ, סנדו. ציורים אלה עם אישה מהורהרת היושבת בחזית השפיעו על הצייר הנורווגי המפורסם אדוורד מונק בציוריו "המלנכוליה" המאוחרים.
במהלך ביקור בוונציה בשנת 1885 יחד עם הצייר הנורווגי פריץ תאולוב, צייר פטרסן כמה מציוריו האימפרסיוניסטיים ביותר, כמו התעלה הגדולה. ציורים אלה מושפעים בבירור מציירים צרפתים, במיוחד מאנה ומונה.
עם חזרתו לנורווגיה בשנת 1886, צייר פטרסון את ציורו המפורסם ביותר, "ערב קיץ ונוקטורן" (1887). ערב קיץ הוצג בתערוכות רבות מחוץ לנורווגיה, ביניהן תערוכת "האור הצפוני" באמריקה בשנים 1982–1983.
פטרסון המשיך לצייר דיוקנאות של נורווגים מפורסמים, בהם הסופרים אלכסנדר קילנד (1887), ארנה גרבורג (1894) את הנריק איבסן (1895), צייר כבר בשנת 1875. הוא גם צייר דיוקן את המלחין הידוע אדוורד גריג בשנת 1893.
פטרסון זכה להצלחה בתערוכה העולמית בפריז בשנת 1889 עם דייגי הסלמון. אחריו הוצגו ציורי נוף ומוטיבים של דייגי סלמון בג'ארן שבדרום נורווגיה, שם שהה פטרסון בקיץ בכפר הקטן סלה.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 פטרסון עשה כמה ציורים שהושפעו מהאימפרסיוניזם, החשוב ביותר הוא "סאנשיין, קלווייה" (1891). ציור זה גרם למבקר האמנות השוודי אריק וטרגרן להשוות את פטרסן עם האימפרסיוניסט הצרפתי ברטה מוריסו.
בהשראת האמנות הסימבוליסטית והפרה-רפאליטית צייר פטרסון סדרת תמונות עם מוטיבים של אגדה צרפתית מימי הביניים (1905–1907), עבור המוציא לאור ויליאם ניגארד. הוא צייר סדרה נוספת המבוססת על שיר עם עממי נורווגי (1911), עבור אל הספנות יורגן ברדר סטנג. הוא גם צייר את האירוע ההיסטורי כאשר המלך כריסטיאן השני חתם על צו המוות של טורבן אוקס בשנים 1874–1876. המלכה מתוארת יושבת בצד שמאל של המלך, מפצירה בו ומנסה להציל את טורבן אוקס.
חיים אישיים.
איליף פטרסון התחתן לראשונה בשנת 1879 עם אינגר בירגיט ססילי ניקולין באצ'ה ראבן (1850–1882), בתו של האלוף יוהאן גיאורג בול גרם (1809–1873). לאחר שאשתו נפטרה הוא התחתן בפעם השנייה בשנת 1888 עם פרדריקה מגדלנה קילנד (1855–1931), בתו של סגן מפקד ייקוב קילנד (1825–1889).
הוא נפטר בליזאקר בבארום ב־29 בדצמבר 1928.
פורגס
אתר השיגור של SpaceX בדרום טקסס
סְטַארְבֵּייס (מאנגלית: Starbase) או בשם הרשמי אתר השיגור של SpaceX בדרום טקסס (באנגלית: SpaceX South Texas launch site), מכונה גם אתר השיגור בּוֹקָה צִ'יקָה הוא נמל החלל של חברת SpaceX. הנמל נמצא בשטח גלילי בבוקה צ'יקה, טקסס. מתקני הנמל כוללים מפעלי ייצור ומתקני בדק טילים, וממנו מתבצעים שיגורי הניסיון של רכב החלל העתידי סטארשיפ. בעתיד מיועד האתר לשמש בסיס לשיגורים מסחריים של החברה.
ב-2011 הכריז מנכ"ל SpaceX אילון מאסק שהחברה מתעתדת להקים נמל חלל משלה עבור שיגורים מסחריים. בשנת 2012 החלה רכישת קרקעות באתר. ב-2016 החלו עבודות הבנייה בעבודות עפר בהיקף הרחב שדרוש לשם הקמת כן שילוח. עם תחילת העבודות בשטח נתקלו הבנאים בבעיה קשה של קרקע לא יציבה, בעיה שפתרונה דרש שינוע כמויות קרקע גדולות לאתר ועיכב את הבנייה לשנתיים בערך.
בבוקה־צ'יקה קיים מפעל הייצור של סדרת החלליות סטארשיפ, ובאופן שהולם את פעילות SpaceX עוצבו מיכלי התדלוק שעל הקרקע בגודל זהה לאלו של החללית כך שהמפעל מייצר גם מיכלים אלו. בשטח נבנו שני משטחי שיגור תת־מסלולי, משטח שיגור למסלול ומשטח נחיתה.
עם תחילת 2021 קצב ייצור משגרי הניסיון עלה על קצב אישורי סוכנות הפיקוח הממשלתית לביצוע שיגורי ניסיון, כשרוב הזמן בנוסף למשגר שנמצא בסדרת בדיקות ושיגורים כבר בנוי המשגר הבא.
סביב המפעל הנוכחי נרכשו קרקעות בשטח נרחב. החזון של SpaceX הוא שנמל החלל יהיה מסוגל לשגר כ־20 חלליות סטארשיפ מדי חודש, וסמוך אליו תוקם עיר שתאכלס אוכלוסייה של כמה עשרות אלפי מהנדסים, פועלים, מפעילי תיירות ואנשי שירותים.
להבדיל מתוכניות החלל של סוכנויות החלל הממשלתיות ושל החברות הפרטיות האחרות, תהליכי הניסוי העיקריים בבוקה צ'יקה חשופים לעין הקהל. מספר יזמים פרטיים הקימו מערך של עשרות מצלמות טלסקופיות המשדרות את הפעילות בבוקה צ'יקה באופן שוטף, עם פרשנות בשידור חי באירועים, ויכולת מעקב אחר הבנייה.
קרל דיקבאואר
קרל דיקבאואר (בגרמנית: Karl Dickbauer; 26 באוקטובר 1891, אדלוואנג – 16 בדצמבר 1976, זירל ) היה מפקח במשטרת העיר אינסברוק, חסיד אומות העולם אוסטרי.
דיקבאואר ועמיתו אנטון דייץ התבקשו בקיץ 1944 להכין הסעה לאסירים מכלא אינסברוק למחנה ההשמדה אושוויץ בין 88 האסירות היו חמש נשים יהודיות פולניות – לוריין יוסטמן-ויסניקי, מרים פוקס, פאולינה יאנאשבי', רג'ינה ליטמן-רונדבאקר ורות ליטמן-אייזנברג. הן נעצרו על ידי הגסטפו ב־25 במרץ 1944, לאחר שהתחזו לעובדים זרים פולנים-נוצרים. לגבי חמש הבנות כבר נקבע כי יגורשו למחנה ריכוז. הן פנו למפקד הכלא, וולפגנג נוישמידט, בבקשה לעזרה. נוישמידט קרא לממונה עליו, קרל דיקבאואר, וביקש את הבנות לעבודה בכלא בטענה שהן נדרשות לשירות המטבח בכלא.