סעיפי העונש פורטו בתיעוד מאוחר יותר, בעטיו של מרד באדוארד הראשון. הנסיך מוויילס, דוויד' אפ גריפיד', אחרון השליטים הולשים העצמאיים, היה לאציל הראשון באנגליה שנתלה, נגרר ורובע לאחר נפילת צבאו בסדרת קרבות, ולאחר שמקום מסתורו נתגלה בידי כומר וולשי בוגדני. בשנת 1283 במהלך משפטו באשמת בגידה, דרש המלך עונש מקורי ואכזרי. גרופיד נגרר מזנב סוס אל אתר ההוצאה להורג. הוא נתלה בעודו חי - באשמת רצח אצילים. הוצאת מעיו ושריפת קרביו - נרשמו כעונש על ההתקפה שהחלה בחג הפסחא. ביתור הגופה נעשה בכמה אתרים בממלכה בטרם נשלחו ליעדים אחרים ברחבי הממלכה - זאת כעונש על קשירת קשר לרצוח את המלך. ראשו הוקע לעיני כל על מצודת לונדון. גורל דומה פקד את המורד הסקוטי ויליאם וולאס. הוא נתפס ונשפט ב-1305, אולץ לחבוש כתר של עלי דפנה, נגרר לסמית'פילד, ושם נתלה וראשו נערף. קרביו נשרפו וגופתו בותרה. ראשו הוצב על גשר לונדון, וחלקי הגופה נשלחו לניוקאסל, ברוויק, סטירלינג ופרת'.
עונשים דומים הושתו על אנשים בתקופת מלכות אדוארד השני. אנדרו הארקליי, הרוזן הראשון מקארליסל, קצין בכיר ועטור שבחים בצבאו של אדוארד, חתם על הסכם שלום עצמאי עם הסקוטים, לאחר שנואש מניצחון. הוא הוצא להורג בידי אדוארד מסיבות פוליטיות בעקבות התנגדותו ליו דספנסר הצעיר, ובניסיון של אדוארד לנצל מדיניות של ניגוח פנימי בין אצילים בממלכתו. אשת אדוארד, המלכה איזבלה מצרפת, בגדה בו, וכוח צבאי בפיקודו של מאהבה, רוג'ר מורטימר, שבה את המלך ואת יו דספנסר הצעיר. לבקשת המלכה יו דספנסר הוצא להורג. יש הסבורים שאכזריות העונש נבעה מכך שאיזבלה נאנסה בידי דספנסר בעת מסעה לצרפת בשליחות אדוארד.
עד 1351 הבגידה והעונש עליה הוגדרו לפי ספר החוקים של אלפרד הגדול (נקרא ספר האבדון), כשהמלך והשופטים קבעו אם נתין מעל גיל 14 הפר את חובת הנאמנות למלך הריבון.
תחת שלטון איזבלה, ובתקופת שלטון בנה אדוארד השלישי ניתנה פרשנות מחמירה יותר לטווח הפעולות המוגדרות כבגידה, ובעקבות זאת התעוררה דרישה שבית המחוקקים יבהיר את הגדרת החוק. לאור זאת חוקק אדוארד את חוק הבגידה 1351, שצמצם את הגדרת הבגידה במידת מה. חוק זה נחקק בתקופה בה למלך אנגליה היה שלטון מוחלט, והוא בא להגן על שלטונו הריבוני. החוק, שנקבע על רקע שיטת הפאודליזם, פיצל את הבגידה לשתי רמות:
א. בגידה קלה - הריגת בעל אחוזה או אציל על ידי משרתו, הריגת בעל בידי אשתו, שנחשבה רכושו, או הריגת כומר בכיר בידי כומר זוטר. גברים שהורשעו בבגידה קלה נגררו ונתלו, ונשים שהורשעו הועלו על המוקד. החמרת העונש מעבר לתליה הרגילה הייתה עקב ההפרעה לסדר המעמדות - פשע שנחשב נתעב.
ב. בגידה חמורה (High treason) - נחשבה לעבירה החמורה ביותר האפשרית. ניסיון חתירה תחת סמכות המלך או איום על מעמדו הושוו לתקיפת המלך עצמו בגופו ופגיעה במדינה. בעקבות זאת נדרשה הענישה החמורה ביותר. נשים אמנם הועלו על המוקד באופן דומה לעונש על בגידה קלה אך גברים נתלו, נגררו, בותרו, ולעיתים "רובעו". בין המעשים שהוגדרו לפי חוק זה כחתירה תחת סמכות המלך היו:
החוק החיל סעיפים שנתנו בידי המלך והשופטים את האפשרות להרחיב את הגדרת הבגידה במידת הצורך.
החוק יושם גם במושבות הבריטיות באמריקה, אך אף שנערכו מספר הוצאות להורג בפרובינציית מרילנד ובפרובינציית וירג'יניה, רק שני מתיישבים נתלו, נגררו ובותרו: ויליאם מתיוס בווירג'יניה ב-1630, וג'ושוע טפט בניו אינגלנד בשנות ה-70 של המאה ה-17. גזרי דין מאוחרים יותר בוצעו בתלייה או שהנדון למוות זכה בחנינה.
עד יחיד נדרש להרשעת אדם בבגידה, אך בשנת 1552 שונה החוק להרשעה בידי שני עדים בלבד.
תחילה נחקרו החשודים על ידי המועצה המלכותית, ולאחר מכן נשפטו בפומבי. הנאשמים נחשבו אשמים מראש, ולא עמדה להם הזכות להגנה או לסיוע של עורך דין. משמעות הדבר הייתה שבמשך מאות שנים כל מי שהואשם בבגידה היה בנחיתות משפטית חמורה. מצב זה נמשך עד שלהי המאה ה-17, אך לאחר אישומי בגידה נגד פוליטיקאים מהמפלגה הוויגית לאורך כמה שנים, נחקק חוק הבגידה 1695. חוק זה התיר לנאשמים לקבל ייעוץ משפטי, להביא עדים, לקבל העתק מכתב האישום נגדם ולהישפט על ידי חבר מושבעים. כאשר האישום לא היה בגין איום ישיר על חיי המלך, אף נקבע שיש להביא את הנאשם למשפט בתוך שלוש שנים מעת ביצוע המעשים המיוחסים לו.
ביצוע גזר הדין.
כלא ועינוי.
לאחר ההרשעה במשפט, הוחזקו העבריינים בבית הסוהר למשך ימים אחדים, ומשם נלקחו לאתר הוצאתם להורג. בתחילת ימי הביניים נעשה מסע זה כשהנדון למוות קשור לגבו של סוס, ובמשך השנים השתנה המנהג והנדון למוות נקשר ללוח עץ שנגרר מאחורי הסוס. חוקר תולדות אנגליה, פרדריק ויליאם מייטלנד שיער שהדבר נועד על מנת להבטיח שהנדון למוות יישאר בחיים.
בעניין הוצאת מעי האדם, ישנה מחלוקת בין ההיסטוריונים לגבי המונחים המתוארים בגזרי הדין ובתיעוד, ובפרט במילה Drawn שמשמעותה יכולה להיות משיכה (של המעיים), או גרירה.
השתתפות הקהל.
הקהל, שרובו התנגד לדת הקתולית, היה שותף פעיל בהוצאות להורג. לפי עדויות מתקופת שלטונה של מרי הראשונה, הצופים הביעו את תמיכתם הקולנית, ואף השתתפו באופן ישיר בעינויו של המוצא להורג. ויליאם וולאס ספג הצלפות ומכות, ונזרקו עליו מזון רקוב ואשפה. בשנת 1587 הכומר תומאס פריצ'רד כמעט נהרג עוד בטרם הגיע לגרדום.
לעיתים העד שבעטיו הורשע הנדון למוות נכח במהלך ההוצאה להורג. בשנת 1582 תומאס פורד טען לחפותו אך העד ג'ון מונדיי, מרגל מטעם הממשלה, שנכח במקום הזכיר לשריף שפורד הודה במעשיו בעת החקירה.
הודאת הנאשמים.
במשך השנים התגבש מנהג ולפיו כומר הלך אחרי הנדון וביקש ממנו במהלך מסע ההשפלה לחזור בתשובה. לפי סמואל קלארק הכומר הפוריטן ויליאם פרקינס (1558–1602) הצליח לשכנע נדון למוות צעיר שכבר היה על הגרדום כי הוא זכה למחילה, ובכך אפשר לצעיר למות "עם דמעות שמחה בעיניו... הוא הבין שנחלץ מהגיהנום ממנו חשש קודם לכן, ושערי גן עדן נפתחו עבור נשמתו".
לאחר הקראת פקודתו של המלך בקול הצטווה הקהל להתרחק במקצת מהגרדום, והנדון למוות נדרש להביע חרטה בפני הקהל.
נאומים אלה כללו בדרך כלל הודאה באשמה אך הסתייגות מכך שמדובר בפשע. דבריהם היו נתונים לפיקוח הדוק של השריף ושל הכומר שלעיתים התערבו. נאומו של הכומר הקתולי ויליאם דין ב-1588 הופסק ופיו נסתם עד שכמעט נחנק, מפאת דבריו שנחשבו "בלתי ראויים".
האסירים אולצו להודות ברוע מעשיהם. בשנת 1591 אולץ אדמונד ג'נינגס להודות בבגידתו בידי צייד הכמרים ריצ'רד טופקליף. ג'נינגס ענה: "אם לומר מיסה זו בגידה, אני מודה שעשיתי זאת ומתהלל בכך". טופקליף השתיקו והורה לתליין לדחוף את הסולם עליו ג'נינגס עמד. למרות עינויים חמורים, כמרים ישועים עמדו על אמונתם ודעתם והתכחשו למעשים המיוחסים להם או לכך שמדובר במעשה קלוקל.
היו נידונים למוות, בעיקר מבין בעלי המעמד החברתי הגבוה, שהביעו חרטה, התנצלו או לא מחו. אלו השלימו עם גורלם כשאחזם שיתוק בגלל אימת העונש שהתברר בפניהם רק עתה, מפאת אמונתם בצדקת דרכם, או מרצונם למנוע פגיעה ביורשיהם.
לעיתים אולצו נידונים למוות לצפות באחרים שהוצאו להורג באופן דומה תוך דרישה שיודו בעליונתה של הדת באנגליה.
התליה, הוצאת המעיים, הסירוס ושריפת הקרביים.
האסירים הופשטו מחולצתם, ידיהם נקשרו לפני הבטן, והם נתלו למשך זמן קצר כשהם עומדים על סולם או עגלה. לפי פקודתו של השריף - מפקד המשטרה המקומי, העגלה או הסולם הוסטו. הכוונה הייתה שהנדונים יחנקו מבלי למות, אך היו נדונים שמתו כבר בשלב זה.
במקרים אחרים לפי דרישת הקהל זורז ההליך, דילגו על שלב התליה וניגשו ישירות לסירוס ולהוצאת המעיים. לפי החוקר הבריטי סיר אדוארד קוק, הסירוס נועד לסמל את נישול יורשיו של הנדון למוות עקב מעשיו שגרמו ל"זיהום" השושלת. מי שנותר בחיים בנקודה זו ראה לעיתים את קרביו נשרפים לעיניו.
עקירת הלב, עריפת הראש וביתור הגופה.
לאחר הוצאת הקרביים ושריפתם, לבם נעקר, ראשם נערף, וגופם בותר לארבעה חלקים.
תיאורים מזעזעים.
בשנת 1535 דווח כי ג'ון הוטון (הנחשב קדוש קתולי) התפלל במהלך עקירת מעיו, וברגעיו האחרונים זעק: "ישו הטוב! מה תעשה עם לבי?"
המוציאים להורג היו לעיתים חסרי ניסיון, והתהליך לא תמיד התקדם לפי המתוכנן. בשנת 1584 נעקרו מעיו של ריצ'רד גווין חתיכה אחר חתיכה דרך חור קטן בבטנו, אך משהתעכב הדבר, תקפו אותו בגרזן קצבים, וביתרו את גופו מן החזה ועד עמוד השדרה.
בעת הוצאתו להורג של גאי פוקס באשמת מעורבותו במזימת אבק השרפה בינואר 1606, הוא קפץ מהגרדום ומת משבירת מפרקתו.
קיימת תמונה המתארת את ביתור גופתו של סר תומאס ארמסטרונג ב-1684.
באוקטובר 1660 דווח כי תומאס האריסון, קצין בכיר בצבא המלך שהואשם בניסיון התנקשות במלך, היה תלוי כבר במשך דקות אחדות, אך לאחר שביטנו שוספה וקרביו נזרקו למדורה סמוכה - הזדקף והכה את המוציא להורג. בעקבות זאת נערף ראשו מיד.
הוקעת הראש והצגת חלקי הגופות.
פיזור חלקיו של דאפיד אפ גרופיד תואר על ידי הרברט מקסוול במילים הבאות: ""הזרוע הימנית עם הטבעת על אצבעו ביורק, הזרוע השמאלית בבריסטול, הרגל הימנית והירך בנורת'האמפטון, השמאלית [רגל] בהירפורד. אך ראשו של הנבל נקשר עם חוט ברזל, פן ייפול מחמת ריקבון, ונתלה באופן בולט על קצה חנית על מנת שלונדון תוכל ללעוג לו."
ב-1660 נתפסו מספר מתנקשים שהיו קשורים ברצח המלך צ'ארלס השני 11 שנים קודם לכן. ביומנו של ג'ון אוולין נרשם:
במקרים רבים שרידי הגופה עברו חליטה והוצגו כמזכרת מזוויעה לעונש עבור הבגידה החמורה במקומות שבהם קושר הקשר נגד המלוכה זכה לתמיכה, או זמם לבצע את המעשה.