באותה שנה, מאסה ג'ונס באחריות הכרוכה בניהול שני בוטיקים, וכן נתקלה בקשיים כלכליים. ג'ונס החלה לעבוד על "קולקציית החלומות" שלה, ובה בגדי קטיפה בגנון רומנטי המעוטרים ברקמות מאויירות, אותם ג'ונס יצרה באופן עצמאי וללא שיקולי רווח. הבגדים הללו הוצגו בסרטו הקצר של עמוס גוטמן, "סיפורי בדים". בסוף אותה שנה לקחה ג'ונס את בגדי הקולקציה עמה למספר פגישות בפריז ולונדון. הבגדים זכו להתלהבות מצד הקהל, המבקרים והצלמים, אך לא נמכרו באופן מסודר, ועל כן החליטה ג'ונס לחזור לישראל, והשאירה את הבגדים בביתה של חברתה בפריז; משם, הגיעו הבגדים אל המעצב רוברטו קוואלי, דרך המלצה של בת זוגו דאז, הדוגמנית הישראלית חוה לוי. ג'ונס עבדה כמעצבת הבית של קוואלי בין 1975 ל-1981. בשנים 1978–1979 עבדה ג'ונס יחד עם רות דיין כיועצת אופנה עבור ממשלת גואטמלה, שקיימה באותם ימים את פרויקט "ארטיזנה" בו עוצבה קולקציה לייצוא מהטקסטילים של ילידים מתרבות המאיה. לאחר מכן שבה ג'ונס ארצה על מנת ללדת את בתה הבכורה, ופתחה שני בוטיקים ביפו, אשר נסגרו מסיבות כלכליות. בשנת 1987 פתחה ג'ונס בוטיק ברחוב גורדון בתל אביב, אשר נסגר אף הוא בשנת 1990. בשנת 1982 יצרה ג'ונס יחד עם האמנית אירה ריכווגר את תערוכת "ציפצ'ולה", בה הוצגו בובות בעיצובה של ריכווגר שהולבשו בתלבושות בעיצוב ג'ונס. התערוכה הוצגה בגלריה 13 ביפו, ובהמשך ב-Wearable Art Gallery בניו יורק כמו כן עיצבה ג'ונס באותה תקופה בגדים עבור מפעלי אופנה מקומיים, ביניהם "ג'ינג'ט", "רקמה""הלן נייט" ו"דורינא". כמו כן עיצבה ג'ונס קולקציית הלבשת בית עבור מפעל Bordou בירושלים.
בשנות התשעים שבה ג'ונס אל בית האופנה של קוואלי, ועבדה אצלו כמעצבת ראשית בין השנים 1992 - 1996 וכן עבדה כמנהלת הסטודיו של בית האופנה בשנים 1998–2000. החל משנת 1990, במקביל לעבודתה עם קוואלי, לימדה ג'ונס במכללת שנקר. בשנות האלפיים ג'ונס החליטה להתנתק מעיצוב האופנה ולהתמקד בתחומים אחרים, כגון עיצוב גופי תאורה מבד פליסה, אשר נמכרו והוצגו בתערוכות ובמגזינים בארץ ובעולם וכן רהיטים. בין השנים 2004 עד 2006 כיהנה ג'ונס כראש מחלקת האופנה בשנקר, במקום לאה פרץ שיצאה מן הארץ. בשנת 2009 שבה ג'ונס בפעם השלישית אל בית האופנה של קוואלי, וניהלה במשך שנה את הסטודיו לפיתוח רעיונות של המותג. בימי המחאה החברתית בשנת 2011 יצאה ג'ונס כנגד שיטת המשגור המקובלת בתעשיית עיצוב האופנה הישראלית, בניגוד לשאר העולם, אשר לטענתה פוגעת בפרנסת המעצבים ובתעשייה בכלל בין השנים 2013 עד 2017 כיהנה ג'ונס כראש המחלקה לצורפות ואופנה בבצלאל. בשנת 2017 יזמה ג'ונס את תערוכת " Fashion as Art" בקניון רמת אביב, בה הוצגו יצירות של בוגריה מבצלאל. בשנת 2018 יזמה ואצרה ג'ונס את תערוכת "מקום לאופנה, מסע בעקבות הבגד הישראלי" במוזיאון ישראל. נכון לשנת 2019 מעניקה ג'ונס שירותי ייעוץ אופנה עבור מעצבים צעירים ובתי אופנה גדולים כאחד.
למור חום-צוואר
למור חום-צוואר (שם מדעי: "Eulemur collaris") הוא מין של פרימט מהסוג למור שחי באי מדגסקר.
מאפיינים.
אורכו של הלמור חום הצוואר 39 עד 40 סנטימטרים בתוספת זנב שאורכו 50 עד 55 סנטימטרים ומשקלו 2.2 עד 2.5 קילוגרמים. למור זה בעל פרווה וצוואר בצבע חום (זה מקור שמו של הלמור). הלמור חום הצוואר דומה מאוד למינים למור אפור-ראש ("Eulemur cinereiceps") וללמור חום ("Eulemur fulvus"). בעבר הלמור חום הצוואר היה תת-מין של המין למור חום אך הופרד למין עצמאי. הלמור חום הצוואר חי ביערות לא צפופים בדרום-מזרח מדגסקר וניזון בעיקר מפירות. הלמור חום הצוואר עוזר להפיץ את הזרעים של צמחים אנדמיים למדגסקר. הלמור חום הצוואר פעיל גם ביום וגם בלילה. הטורפים של הלמור חום הצוואר הם טורפי מדגסקר כמו הפוסה, עקב מדגסקר, ינשופיים וחנק קרקע מלגשי. לא ידוע הרבה על אורח חיו של הלמור חום הצוואר אך כמו מרבית הלמורים והחי במדגסקר הוא נמצא בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות נרחב באי וציד.
אהבה למבוגרים בלבד
אהבה למבוגרים בלבד (באנגלית: The Sandpiper) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית משנת 1965 בבימויו של וינסנט מינלי, עם אליזבת טיילור, ריצ'רד ברטון ואווה מארי סיינט בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על מנהל בית ספר דתי בעל משפחה, המתאהב בציירת אתאיסטית, אם יחידנית, המנהלת סגנון חיים מתירני. גם ברטון וטיילור ניהלו ביניהם רומן מחוץ לנישואין. הם נישאו זמן קצר לפני תחילת צילומי הסרט.
בתפקיד הילד משחק מורגן מייסון, בנו של ג'יימס מייסון.
הסרט זכה לביקורות פושרות. כל הפרסים היו על הפסקול ועל שיר הנושא של הסרט "צל חיוכך" ("The Shadow of Your Smile") שמנגינתו שחוברה על ידי ג'וני מנדל נשמעת לאורך כל הסרט ומושרת בסופו למילים של פול פרנסיס ובסטר . השיר זכה ב:
תקציר העלילה.
לורה ריינולדס (אליזבת טיילור) היא אם יחידנית הגרה עם בנה דני (מורגן מייסון) בבקתה על חוף הים ליד מנטריי בקליפורניה. היא מתפרנסת בקושי מציור ומנהלת אורח חיים מתירני עם גברים הגרים בקומונת אמנים סמוכה ובהם קוס אריקסון (צ'ארלס ברונסון) המפסל אותה בעירום. היא מציירת בעיקר ציפורים ובהן את החופית שהיא מטפלת בה לאחר ששברה כנף.
דני מתחנך בבקתה על ידי אמו ומבצע עבירות כמו הטרדה של ילדה וירי על צבי. השופט תומפסון (טורין תומפסון) נותן ללורה אפשרות או לשלחו למוסד לעבריינים קטינים או להעבירו לפנימייה של בית ספר דתי. היא בוחרת מחוסר ברירה באפשרות השנייה אף על פי שהיא אתאיסטית.
בית הספר שייך לכנסייה האפיסקופלית ובראשו עומד הכומר ד"ר אדוארד יואיט. יואיט נשוי 22 שנים לקלייר (אווה מארי סיינט) העובדת בבית הספר הזה כמורה בכירה ולהם שני בנים בוגרים.
בפגישה הראשונה נדהם יואיט מיופייה של לורה ומשהו מהעקרונות הדתיים שלו מתחיל להתערער. דני נקלט בבית הספר ויואיט וקלייר נוכחים כי קבל חינוך טוב בספרות ובידע כללי. יואיט מתחיל לבקר את לורה בבקתה שלה ואט אט מתפתחת ביניהם רומן אהבה. לורה מרגישה שיואיט מתייחס אליה כאדם ולא כיצור לסיפוק תאווה כמו כל הגברים האחרים.
יואיט מספר לאשתו שהוא מוסע לארבעה ימים לגיוס תרומות בסן פרנסיסקו בעוד שהוא מבלה את הימים האלה עם לורה בבקתה על חוף הים.
הרומן הזה לא נעלם מעיניו של וורד הנדריקס (רוברט וובר) שהיה בעבר מאהבה של לורה ותמך בה כספית בלימודי הציור תמורת הפיכתה לפילגשו. וורד נמצא בחבר הנאמנים של בית הספר ובישיבה סוערת הוא מטיח ביואיט שהוא מושפע מלורה ריינולדס. הסוד התגלה וקלייר מטיחה אשמות בפני בעלה. יואיט נפגש עם לורה ואומר לה כי גילה את סוד אהבתם לקלייר. ולורה כועסת עליו ובורחת והוא רודף אחריה ומתעמת עם קוס.
לורה מוזמנת לטקס סיום שנת הלימודים בו נואם יואיט ומגלה לקהל כי התפטר מתפקידו. הוא מתבונן בלורה ללא מילים והיא חוזרת לבקתה. יואיט נפרד מקלייר בכוונה למצוא עבודה ככומר במקום אחר. בדרך הוא עוצר על הצוק ומתבונן בלורה. היא מבחינה בו ובטוחה שיבוא לקראתה אבל הוא עוזב את המקום.
השיר האחרון של בילבו
השיר האחרון של בילבו (בנמלים האחרונים) הוא שיר מאת ג'. ר. ר. טולקין, שנכתב כספרון נספח לספרו שלו שר הטבעות. הוא פורסם לראשונה בתרגום להולנדית ב-1973, ולאחר מכן הופיע באנגלית על מודעות ב-1974 וכספר מאויר ב-1990. הוא אויר על ידי פאולין ביינס, והולחן על ידי דונלד סוואן וסטיבן אוליבר. זכויות היוצרים של השיר היו בבעלות מזכירתו של טולקין, לה הוא נתן אותו כהכרת תודה על עבודתה עבורו.
העברת הזכויות על השיר למזכירתו.
בשנת 1968, בן שבעים ושש, החליט טולקין לעבור לבית אחר. ב-17 ביוני, בזמן שהתכונן למעבר שלו, הוא נפל למטה ונפצע קשה ברגלו. הוא נזקק לניתוח, גבס, קביים ומספר שבועות של החלמה במרכז האורתופדי של נופילד ובמלון מיראמר של בורנמות' לפני שהשתקם לגמרי. כשעבר לבסוף לביתו החדש ב-16 באוגוסט, הוא גילה שפריקת עשרות ארגזי הספרים והניירות שלו הייתה קשה מדי עבורו. הוא ביקש את עזרתה של מרגרט ג'וי היל, מזכירה שהמוציא לאור שלו הטיל עליה לטפל בדואר המעריצים שלו, ושהוא ואשתו ראו בה כמעט בת שנייה. במהלך אמצע אוקטובר, בזמן שהיל עזרה לטולקין להקים את המשרד והספרייה החדשים שלו, היא גילתה תגלית. "כאשר הרמתי ערימה של ספרים בזרועותיי והנחתי אותם על המדף", היא נזכרה ב-1990, "משהו נשר בין שניים מהם. זה היה ספר תרגילים: רק הכריכה עם גיליון בודד בין השיר, ועל הדף. שאלתי את טולקין מה זה; נתתי לו את זה, והוא קרא את זה בקול. זה היה השיר האחרון של בילבו".
דואר המעריצים שהיל הביאה לטולקין כלל חבילות רבות. היל וטולקין נהנו לנחש איזה סוג של מתנות שלחו לו חסידיו. "יום אחד", נזכרה, "כשהוא חתך את החוט על חבילה, הוא אמר 'אם אני אמצא שזה צמיד זהב משובץ יהלומים, הוא יהיה שלך'. כמובן שזה לא היה, אבל הצמיד הפך לבדיחה בינינו." בביקור מאוחר יותר ב-3 בספטמבר 1970 בקירוב, נזכרה היל, "טולקין אמר: 'פתחנו את כל החבילות ולא היה צמיד זהב בשבילך. החלטתי שהשיר האחרון של בילבו הולך להיות הצמיד שלך'" טולקין העביר את מתנתו בצורה רשמית ב-28 באוקטובר 1971, ושלח להיל כתב דפוס של השיר ומכתב: "ג'וי היקרה, צירפתי את ההערה הבאה לעותק של השיר האחרון של בילבו (בנמלים האפורים) שאותו אני שומר. עותק של שיר זה הוצג לגברת ג'וי היל ב-3 בספטמבר 1970, וגם הבעלות על זכויות היוצרים של שיר זה, מתוך כוונה שתהיה לה הזכות לפרסם אותו, או להיפטר מזכויות היוצרים, כפי שהיא עשויה לרצות לעשות, בכל עת לאחר מותי. זו הייתה מתנת חינם כאות תודה על עבודתה בשמי. ג'ון רונלד רעואל טולקין."