בשל מוגבלות הקרנות הטבעיות, פותחה קרן השסתומים בסביבות שנת 1815 על ידי הגרמני היינריך שטולצל. בקרן זו ניתן להאריך את אורך הצינור ולהנמיך את הצליל על ידי לחיצה פשוטה על לחצן, במקום להרכיב צינורות נוספים בכל פעם כפי שנעשה עד אז. כעת, נגינת סולמות כרומטיים הפכה אפשרית, וחופש הכתיבה של המלחין גדל. בתחילה, קרנות השסתומים לא היו פופולריות במיוחד מכיוון שהצליל שלהן היה שונה מן הצליל של הקרן הטבעית והנגנים שכבר היו רגילים לנגן בקרן הטבעית לא התרגלו לשינוי, אך עם הזמן קרנות אלה השתכללו ותוך כמה עשרות שנים מהמצאתה של קרן השסתומים הנגנים החלו להעריך את השיפורים הטכניים שהיא הציעה.
הקרן הכפולה (Double Horn).
מכיוון שבקרן השסתומים הרגילה ניתן לבצע מנעד כללי מצומצם, שילבו אדמונד גומפרט ופריץ קרוספה קרנות שסתומים בשני סולמות, קרן בפָה וקרן בסי במול לקראת סוף המאה ה־19. השילוב איפשר לנגן צלילים במנעד רחב יותר מאשר בכל אחת מן הקרנות לחוד. ההחלפה בין הקרנות נעשית על ידי לחיצה על לחצן נוסף (באגודל). לחיצה על הלחצן מעבירה את האוויר מצינורות הקרן בפָה לצינורות הקרן בסי במול. צינורות הקרן בסי במול קצרים מצינורות הקרן בפה וכך גדל מנעדו של הכלי.
הקרן המשולשת (Triple Horn).
לקראת שנות ה־60, פותחה הקרן המשולשת, על ידי ריצ'רד מריוות'ר. הקרן המשולשת היא בעלת חמישה לחצנים; אחד בקמיצה, אחד באמה, אחד באצבע, ושניים באגודל. הקרן המשולשת משלבת את האלמנטים של הקרן הכפולה ושל קרן הפָה הגבוה (פה אלט).
בעזרת קרן ה־F אלט ניתן לנגן צלילים גבוהים יותר מאשר בעזרת קרן ה־F או קרן ה־♭B.
בניגוד לאחיותיה ממשפחת כלי הנשיפה, קרן היער נפוצה כמעט רק במוזיקה קלאסית. בשנים האחרונות, החלו לנגן בקרן גם במוזיקת ג'אז כיחידים ובביג בנד.
בהרכבים, קרן היער נמצאת בשתי החמישיות הנפוצות - חמישיית כלי עץ, וחמישיית כלי מתכת.
טעמי מקרא
ספירת העומר
סְפִירַת הָעֹמֶר היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות לספור כל יום במשך 49 ימים החל מהקרבת מנחת העומר. ביום החמישים של הספירה חוגגים את חג השבועות, זיכרון של מתן תרה במעמד הר סיני בחודש השלישי לאחר שיצאו בני ישראל ממצרים. שנקרא כך על שם שבעת השבועות של הספירה. ספירת העומר הוא גם כינויה של תקופה זו, שבה חלה מצוות הספירה.
מקור המצווה.
מקור מצוות הספירה הוא בספר ויקרא:
וכן בספר דברים:
מנחת העומר.
כאמור, בתורה נכתב שיש להתחיל לספור מיום הבאת 'קרבן העומר'. קרבן זה היה קרב בבית המקדש בט"ז בניסן – למחרת חג הפסח, והוא היה קרב מראשית הקציר. הקרבן נקרא 'עומר', על שם כמות התבואה המוקרבת, שהיא 'עומר', לכהן שיניפנו 'לפני ה' '. ועל שם הנפה זו הקרבן נקרא גם 'עומר התנופה'.
הקרבן היה למעשה ביכורי קציר שעורים, והוא התיר את התבואה החדשה למאכל. בשבועות היו מקריבים את שתי הלחם שהיו ביכורי קציר חיטים, והן התירו הבאת המנחות מקמח התבואה החדשה.
פירוש "ממחרת השבת" ותאריך חג השבועות.
לגבי מועד הקרבת העומר ותחילתה של ספירת העומר, התקיים בימי בית שני ויכוח בין הרבנים לבין הכתות השונות. בתורה נאמר: .
הצדוקים והבייתוסים שלא האמינו בתורה שבעל-פה, פירשו את המילה שַּׁבָּת כיום שבת ממש ולא כחג. הם אמרו שצריך להתחיל לספור מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת שאחרי הקרבת הפסח כלומר מיום ראשון בשבוע כמו שכתוב "וּסְפַרְתֶּם לָכֶם מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת", וצריך לסיים את הספירה לאחר שבעה שבועות שלמים, כמו שכתוב "שִׁבְעָה שָׁבֻעֹת תִּסְפָּר-לָךְ", עד היום ראשון ש"מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת הַשְּׁבִיעִת". לפי הצדוקים והבייתוסים יוצא שלחג השבועות אין תאריך קבוע בלוח השנה, אך הוא יוצא תמיד ביום ראשון.
הפרושים, בניגוד לקודמים, פירשו את הכתוב על פי המסורת שהייתה בידם (התורה שבעל-פה), ולפיה במונח 'ממחרת השבת' התכוון המקרא למחרתו של יום טוב הראשון של פסח, דהיינו בט"ז בניסן. לפי מסורת זאת, מתייחסת המילה "השבת" ליום השבתון, ולא ליום השביעי בשבוע שכונה בפי הפרושים "שבת בראשית". הפרושים מצאו ראיה למסורת אבותם בהמשך הפרשה, שם נאמר בקשר ליום הכיפורים: , וגם מצאו עוד מקום שבו חג נקרא שבת. בתלמוד הבבלי מופיע דיון המתפלמס עם עמדת הצדוקים ומצדיק את עמדת הפרושים. לפי גישה זו יוצא שלחג השבועות יש מועד קבוע אחד בלוח העברי והוא ביום ה-50 ממוצאי יום טוב הראשון של הפסח (וכיום בלוח הקבוע מועדו הוא ו' בסיוון).
גם במסורת ביתא ישראל פורשה המילה "שבת" כמתייחסת לחג הפסח, אולם הספירה החלה ממחרת שביעי של פסח, ולא ממחרת החג הראשון של פסח כנהוג אצל הפרושים. אי לכך חל חג השבועות שישה ימים מאוחר יותר, בי"ב בסיוון ולא בו' בסיוון.
מחלוקת זו נמשכת עד ימינו: היהדות הרבנית, שאליה משתייכים כיום מרבית היהודים, ממשיכה בעמדת הפרושים, ומפרשת שצריך לספור ממחרת חג הפסח, ואילו הקראים והשומרונים מפרשים שצריך לספור ממחרת השבת.
בלוח השנה במגילות קומראן לכל תאריך יש יום קבוע בשבוע, ספירת העומר מתחילה ביום ראשון שאחרי שביעי של פסח - 26 בחודש הראשון - ושבועות חל ביום ראשון 15 בחודש השלישי. במגילת המקדש מופיעות שתי ספירות נוספות ושני חגי ביכורים נוספים, אחת מתחילה בחג השבועות ומסתיימת במועד התירוש החל ביום ראשון 3 בחודש החמישי, והאחרונה מתחילה במועד התירוש ומסתיימת במועד היצהר שחל ביום ראשון 22 בחודש השישי.
בתורה לא מוזכר תאריך קבוע לחג השבועות, והתאריך נקבע לפי ספירת חמישים יום. מחלוקת מובאת בתלמוד, אם מעמד הר סיני התרחש ביום השישי לחודש, או ביום השביעי לחודש המחלוקת תלויה בפירוש הפסוקים המספרים על ביאת ישראל להר סיני, שהייתה כפי הכתוב "בחודש השלישי" שכל דעה פירשה אותם אחרת. בזמנם של חז"ל, עקב קביעת החודשים על פי ראיית הלבנה, יכול היה החג לחול בימים ה' או ו' או ז' בסיוון, שהיו יכולים לחול כל אחד מהם 50 יום לאחר הקרבת העומר, בהתאם לאורכם של החודשים ניסן ואייר (שיכולים להיות בעלי 29 או 30 ימים). בימינו, אורכם של החודשים קבוע על פי חשבון, חודש ניסן תמיד מלא וחודש אייר תמיד חסר, ולכן חג השבועות יחול תמיד חל ב־ו' בסיוון.
משמעות הספירה.
הסברים שונים הוצעו למשמעות הספירה:
הכנה למתן תורה.
ההסבר הנפוץ הוא שמתחילים לספור למחרת יום טוב הראשון של פסח, שהוא יום הזיכרון לגאולה ממצרים, לקראת חג השבועות, שלפי המסורת הוא יום הזיכרון לקבלת התורה – כדי להראות שיציאת מצרים אינה אלא אמצעי כדי להשיג את המטרה, שהיא קבלת התורה בסיני. ההסבר מפורסם בשם בעל ספר החינוך. כעין זה כותב גם הרמב"ם בספרו מורה הנבוכים. וכך מנסח הסבר זה הר"ן
יש מפרשים שימי ספירת העומר בשנה של יציאת מצרים היוו ימי הכנה למתן תורה, כך שבני ישראל שהיו שקועים במ"ט שערי טומאה עלו מדרגה אחת בכל יום מימי הספירה עד לקבלת התורה בטהרה גמורה. בדומה לכך, יש הנוהגים להתכונן בימים אלו לקראת חג השבועות, על ידי תיקון המידות וכדומה. יש שאף חילקו את ארבעים ושמונה דברים שהתורה נקנית בהם לימי הספירה, כך שבכל יום מתמקדים באחד מהדברים, ואת היום האחרון מנצלים לסיכום כללי.
טעמים חקלאיים.
בתחילת האביב, שהוא מועד חג הפסח מתחיל קציר השעורה וממנה מונפת מנחת העומר. לעומתה, החיטה מבשילה בסוף האביב, ובמועד חג השבועות מתחיל קציר החיטה, ומביכוריה מונפת מנחה חדשה, היא מנחת שתי הלחם הנאפית חמץ. התקופה שבין פסח לשבועות היא תקופת מעבר מאוכל גס שמשמש מזונם של עניים ובהמות הבית, לאוכל עדין ויוקרתי של בני המעמד הבינוני והעשירים, והספירה מבטאת את הציפייה האנושית, לאכול לחם חיטה טרי מהשנה החדשה.
טעם חקלאי נוסף נזכר בדברי הספורנו: הקציר מתחיל קצת לפני פסח ונמשך עד שבועות, וטיב התבואה תלוי מאוד במזג האוויר. על כן מניפים את העומר כהודאה על הקציר שנקצר עד עכשיו ומתפללים שהמשך הקציר יהיה טוב עד שבועות. ספירת העומר נועדה להזכיר בכל יום את אותה התפילה ואת התלות באלוהים.
טעמים פרקטיים.
רבי דוד אבודרהם מציין כי בימים אלו שהעם פזור איש איש בשדהו קיים חשש שעקב הטרדה המרובה בעבודת השדה ישכח מועד חג השבועות,
טעם נוסף הוא מזכיר, שהספירה נועדה לעורר על כך שימים אלו הן ימי דין על התבואה ועל פירות האילן:
השערות מחקריות.
לדעת החוקר זכריה גורן המשמעות הראשונית של המנהגים בספירת העומר קשורה בחרדה של עובד האדמה להצלחת הקציר, שכן ספירת העומר היא תקופת הקציר. בין היתר, הוא מקשר גם ל"ג בעומר בחרדה זו. הוא משער כי המספר ל"ג בספירת העומר היה משמעותי עקב קדושתו של המספר 3.
הספירה בהלכה.
ישנה מחלוקת בהלכה האם בזמננו, שאין בית המקדש קיים ולא מקריבים את קרבן העומר, חיוב הספירה הוא מדאורייתא (=מהתורה), כלומר ציווי התורה אינו תלוי אם בפועל מקריבים את קרבן העומר, או מדרבנן (=תקנת החכמים) זכר למקדש. דעת רוב הפוסקים שהספירה היא מדרבנן.