השיר ממקם את קמלוט במורד הנהר שמסמל חיים, זרימה, ודרך לתקשר עם העולם, בניגוד לגבירה הכלואה במגדל. בספרות האבירות, קמלוט היא טירה דמיונית באנגליה, המפורסמת ביותר כבירתו של מלך ארתור האגדי.
חלקו השני של השיר (בתים 5–8) מתאר את הגבירה משאלוט יושבת יום ולילה בטירתה, ואורגת אריג קסום עם צבעים עליזים. היא שמעה לחישה שתרד עליה קללה אם תסתכל לעבר קמלוט. היא איננה יודעת מה טיב הקללה, ואין לה דאגות רבות חוץ מלארוג. היא מביטה במראה שניצבת מולה כל השנה, ורואה בה את הצללים של העולם. היא רואה את הטבע, את עלמות הכפר, את הדרכים המובילות לקמלוט, את הרועה הצעיר, ולפעמים היא גם רואה אבירים שרוכבים בזוגות על סוסים. ואולם לה עצמה אין אביר נאמן ואמיתי. לפעמים היא רואה לוויה בלילות, או צמד אוהבים שרק נישאו, ויצאו בזמן שהירח היה מעליהם. אז אומרת הגבירה משאלוט שנמאס לה לראות רק צללים. את כל מה שהיא רואה, היא אורגת לתוך השטיח. בלום טוען שקמלוט, שהגבירה מנועה מלהסתכל עליה, שונה מקמלוט האגדתית, כי קמלוט בשיר מייצגת את העולם האמיתי. בתקופה הוויקטוריאנית היה חשוב לאמן להיות מעורב בנושאים חברתיים, אולם הגבירה בשיר מרוחקת ולא יכולה להיות מעורבת. אבל לטענת בלום, היא מזהה את הניתוק שלה כמחלה כאשר היא אומרת שנמאס לה מצללים.
בחלקו השלישי של השיר (בתים 9–13), הגבירה משאלוט רואה בהשתקפות של המראה את האביר לנסלוט רוכב על סוסו. בחלק זה מכיל תיאור ארוך של האביר, ציודו ולבושו. הוא רוכב לעבר קמלוט והגבירה שומעת אותו שר, ואז היא עוזבת את האריג והנול, ומסתכלת החוצה לעבר קמלוט. ברגע זה, האריג שהיא אורגת עף לו והמראה נסדקת מצד לצד. הגבירה משאלוט אומרת שהקללה ירדה עליה.
לפי בלום, תיאור האביר לנסלוט מרמז על כך שחייו מלאים אהבה, תשוקה והרפתקאות, בניגוד לחיים המשותקים רגשית שנידונה להם הגבירה משאלוט. דמות האביר לנסלוט מופיעה גם באגדות על המלך ארתור, ובהן לנסלוט היה מאוהב באשתו של המלך ארתור. למרות שהגבירה רואה את השתקפות לנסלוט במראה, מה ששובר את השיתוק שלה, לפי בלום, הוא השיר שלנסלוט שר. היא הכירה את מדיום השירה אבל לא ידעה שהוא גם מתקיים מחוץ לחלונה, וזהו פיתוי שקשה לעמוד בו. המראה סימלה עד כה את המקור היחיד לידע על העולם החיצוני, וכאשר היא נסדקת, הדבר מסמל את סוף יכולתה האמנותית של הגבירה.
בחלקו הרביעי של השיר (בתים 14–19), הגבירה משאלוט יוצאת מטירתה ומוצאת סירה. היא כותבת את שמה, "הגבירה משאלוט", על דופן הסירה. היא נכנסת לתוך הסירה ושטה לעבר קמלוט ברוח המזרחית. היא מאבדת את הכבל של הסירה והזרם סוחף אותה רחוק. דמה קופא לאט והעיניים שלה משחירות. לפני שהיא מגיעה לבתים הראשונים בקמלוט, היא מוצאת את מותה. הגבירות והאבירים יוצאים ורואים את הגבירה משאלוט מתה בסירה. הם קוראים את שמה על הסירה אבל אף אחד לא יודע מי הגבירה הזאת. אחרי שהאנשים עוזבים, האביר לנסלוט נשאר במקום ואומר שיש לה פנים יפות, ומבקש מאלוהים שירחם על הגבירה משאלוט.
לפי בלום, העולם החיצוני, שהיה מאופיין עד כה בשיר בצבעים חושניים, מאבד מזוהרו, והטבע מקבל חזות אפורה ועצובה. בתגובה ללנסלוט רצת הגבירה לטעום מן העולם החושני בחוץ, וזה היה סוף כל הגשמה אפשרית של תשוקות אלו שרק התעוררו. הדחף לחיות כולל את גזר דין המוות שלו.
ביקורת ופרשנות.
יש הטוענים שהבלדה מבוססת בחלקה על האגדה של איליין מאסטולאט (Elaine the Fair Maid of Astolat) מסיפורו של סר תומאס מלורי "מות ארתור" ("Le Morte" "d'Arthur"). טניסון עצמו כתב מאוחר יותר שיר בשם זהה, מות ארתור (Mort d’Arthur).
באגדת איליין מאסטולאט, אהבתה של איליין הנאיבית ללנסלוט נשארה בלתי מושבת, והיא התאבדה בגלל שברון לב. יש דמיון רב בין סיפור זה לשיר על הגבירה משאלוט, אף כי טניסון טען שהוא לא הכיר את הגרסה האנגלית של הסיפור כאשר כתב את הטיוטה הראשונה של השיר בשנת 1832. איליין הייתה דמות מאגדות המלך ארתור (Arthurian Legend), ויש יותר מגרסה אחת של אגדת איליין מהמאה ה-13. אחת מהן היא הנובלה האיטלקית לה דונה די סקאלוטה ("La Donna di Scallota"), וטניסון טען שהיא מקור השיר שלו, אבל הוא הוסיף פרטים רבים שלא היו בסיפור האיטלקי, כמו האריג, המראה והאי.
מבקרי ספרות ואמנות שונים מנתחים את שירו של טניסון בדרכים שונות. רבים מהם רואים בגבירה משאלוט את דמות האמן המבודד והמרוחק מן העולם החיצוני, העלול להסיח את דעת האמן מן האמנות שלו. בלום טוען שסוף הבידוד באמנות גורם למות היצירתיות. הבדידות העזה של האמן היא הכרחית, כי כל אמנות גדולה דורשת בדידות והשתקפות שקטה.
פרידלנדר אי אר (Friedlander ER) טוען שהגבירה, המסתכלת על העולם דרך מראה ומתארת אותו בעבודת אמנות, היא מעין אלגוריה על חיי האמן הסופר. הוא טוען שהשיר הוא בחלקו על האופן שבו האמנות עלולה לגרום לאמן לחוש מבודד מן החיים הרגילים. בשנות ה-30 של המאה ה-19, בהן נכתב השיר, המשורר היה אמור להיות דובר האידיאל הוויקטוריאני שבו המיניות מדוכאת. טניסון כתב את השיר בשנות העשרים המוקדמות שלו, הרבה לפני שהתחתן, וכנראה תהה אם יוכל להימנע מיחסי מין. כנראה שחשש שקיום יחסי מין יהרוס את מוסרו ושירתו. כמיהת הגבירה היא שגרמה לה להסתכל מבעד לחלון, ועל כך נענשה, וזהו הפחד של טניסון, לחרוג מן המקובל למשורר בתקופתו ולקלקל את שירתו.
גרהארד ג'וזף, מבקר ספרות ידוע שכתב על טניסון, טוען כי המשורר הרגיש שיצירת אמנות חושית מצריכה הפרדה של האמן מפעילות רגילה, ובמיוחד מההתנסות האופיינית באהבה. כאשר הגבירה רואה את לנסלוט, המראה נסדקת והיא שטה לקמלוט. ג'רארד טוען שטניסון אולי המחיז ניגוד ואיבה שלא ניתן להעלימן בין אמנות לבין אהבה. איליין ג'ורדן ,(Elaine Jordan) מבקרת ספרות, טוענת בספרה שהביקורת המודרנית פרשה את הגבירה במונחים פסיכואנליטיים, כמו ליבידו כלוא שאינו יכול למצוא ביטוי בדור תועלתני, והעצמי הנשי שלו פונה מיצירתיות פנימית כדי להתרסק בעימות עם העולם האמיתי.
ניתוח אחר, שונה מאוד, מציע שהגבירה משאלוט נענשה על חריגתה מחוקי החברה הוויקטוריאנית. המרחב הביתי, הפנימי, היה שייך לנשים והיה נפרד מן המרחב החיצוני, האקטיבי, שהיה שייך באופן בלעדי לגברים. הנשים הוויקטוריאניות צוירו תמיד בין כותלי הבית, וציורים המבוססים על דמותה של הגבירה משאלוט, מדגימים היטב את מצב האישה בחברה הוויקטוריאנית. הם מביעים את המתח שבין החובות החברתיים לתשוקה האישית. כנראה שהגבירה משאלוט חדרה למרחב הגברי, ניתקה את הכבלים השמורים לנשים, נכנעה לתשוקה בזויה, ונטשה את מלאכת האריגה הנשית, ולכן היא נענשת. יהודה בלו, חובב ספרות עתיקה ואספן של ידיעות היסטוריות, הציע ניתוח דומה מאוד. הוא ציין שבחברה השמרנית של התקופה הוויקטוריאנית, לא היה נהוג שאישה תצא מביתה בגפה. בזמן שהגבר היה עובד לפרנסתו, הייתה האישה מכונסת בחדריה ועוסקת בעבודות הבית השונות. מן הסביבה החיצונית היו מגיעות אליה ידיעות כאשר הגברים היו שבים הביתה בערוב היום, וכך הייתה משתקפת אליה המציאות שמחוץ לביתה מתוך בבואת עיניהם של בעלה, אחיה או אביה. והנה, יום אחד מואסת האישה היושבת בבית בשעבודה למלאכת הרקמה, ומעזה להציץ אל העולם דרך עיניה שלה. על כך היא תיענש וסופה יהיה מר. סנדרה גילברט, פרופסור לאנגלית, מבקרת ספרות ומשוררת וסוזן גובאר (Susan Gubar), עורכת אמריקאית ומבקרת ספרות, טוענות ש"מראת הקסמים" היא אחד הכלים שמגישה הפטריארכיה לנשים כדי להמית את עצמן ולהפוך ליצירת אמנות.
כריסטופר ריקס (Christopher Ricks), שכתב על הספרות הוויקטוריאנית, ציטט את ר. ה. האטון (R. H. Hutton), מבקר ספרות, לפיו הקללה היא שהגבירה תהיה מעורבת בתשוקות אנושיות, ותסבול מגורל בני התמותה אם תסתכל הרחק מהצללים לתוך המציאות. הוא גם טוען שנושא השיר הוא הריקנות של החיים המהודרים אפילו אם הם עשירים ומבריקים.
ג'ורדן כותבת שגבירה המסתכלת במראה היא סמל מסורתי של גאווה, אך בשיר דמות הגבירה עצמה מעולם לא משתקפת במראה, אלא תמיד העולם האמיתי בחוץ. הרגש שבה מבקע את המראה וקורע את האריגה. העצמיות אינה נמצאת בשיר.
השפעתו הגדולה של השיר "הגבירה משאלוט" ניכרת בתחומים רבים באמנות, כמו ציור, ספרות, מוזיקה ואפילו סדרות טלוויזיה.
אזכורים באמנות הפלסטית.
ישנם אזכורים רבים של השיר בציורים, במיוחד אצל ציירי האחווה הפרה-רפאליטית (Pre-Raphaelite Brotherhood). קרוב ל-50 יצירות שונות מתארות את הגבירה משאלוט. ג'ון ויליאם ווטרהאוס (John William Waterhouse), צייר שלוש אפיזודות מהשיר בשנים 1888, 1894, ו 1915.
גם ציירים אחרים כמו דנטה גבריאל רוזטי (Dante Gabriel Rossetti), ויליאם מאו אגלי (William Maw Egley), וויליאם הולמן האנט ציירו את הגבירה משאלוט. כל אחד מהם צייר סצנה שונה מתוך השיר.
אזכורים בספרות.
גם בספרות נמצאו ציטוטים והתייחסות רבות לשיר. דוגמאות:
קישורים חיצוניים.
תרגומים עבריים:
ביצועים:
אוצה&quot;ס
וינצ'סטר (עיר)
וינצ'סטר (באנגלית: Winchester) היא עיר היסטורית בדרום-מערב אנגליה, ששימשה כעיר הבירה של אנגליה לפני לונדון. וינצ'סטר שוכנת במחוז המפשייר בדרום אנגליה, כשבעיר עובר נהר איצ'ן.
וינצ'סטר נוסדה בתקופה הרומית כעיר בשם "ונטה בלגרום", האופידום של אזור גאוגרפי זה בתקופת עידן הברזל.
האתר הראשי בוינצ'סטר הוא קתדרלת וינצ'סטר, אחת הקתדרלות הגדולות באירופה.
בעיר נמצאת אוניברסיטת וינצ'סטר והקולג' של וינצ'סטר. וינצ'סטר נחשבת לאחד האזורים הכי יקרים באנגליה והיא בית לאתרים ארכאולוגיים והיסטוריים רבים.
היסטוריה.
התקופה הפרהיסטורית והרומאית.