אנדרה פיליפ (בצרפתית: André Philip; 28 ביוני 1902 - 5 ביולי 1970) היה מדינאי וכלכלן צרפתי איש המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית. במהלך מלחמת העולם השנייה לחם פיליפ בשורות הרזיסטאנס ולאחר מכן שימש בתפקידים בכירים בהנהגה הפוליטית של צרפת החופשית. לאחר שחרור צרפת שימש פיליפ כשר בממשלה הזמנית ובממשלת הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
מוצא ונעורים, קריירה מוקדמת.
פיליפ נולד למשפחה פרוטסטנטית בעיירה פון-סן-אספרי (Pont-Saint-Esprit) במחוז לנגדוק-רוסיון בדרום צרפת. הוא למד כלכלה ושימש כפרופסור לכלכלה באוניברסיטת ליון. בשנת 1920 הצטרף אל המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית. בשנת 1924 נישא למיריי קורמן (Mireille Cooreman) ולזוג נולדו חמישה ילדים.
פיליפ היה יושב ראש החזית העממית בליון, וכבר משלב מוקדם של פעילותו הביע תמיכה ביהודים, וביישוב היהודי בארץ ישראל, ושימש כיושב ראש הוועד נגד אנטישמיות בדרום מזרח צרפת. בשנת 1935 ביקר בארץ ישראל, והביע תמיכה בהתיישבות העובדת. בשנת 1936 נבחר לראשונה לפרלמנט הצרפתי, ושירת בתפקיד חבר הפרלמנט עד לתבוסת צרפת במהלך המערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה, בשנת 1940. ביולי 1940 היה בין שמונים הצירים שהצביעו נגד כינון ממשלת צרפת של וישי. לאחר מכן ירד למחתרת ולחם כנגד הגרמנים בשורות הרזיסטאנס. בשנת 1942 נערך אחר פיליפ מצוד על ידי הגסטפו, אך הוא הצליח להגיע ללונדון ולהצטרף שם אל כוחות הגנרל שארל דה גול. דה גול צירפו אל "הוועד הלאומי הצרפתי", מעין ממשלה גולה שהקים דה גול, כאות לקשר בין אנשי הרזיסטאנס שלחמו בצרפת, ואנשי צרפת החופשית שלחמו מחוץ לגבולות צרפת.
אשתו של פיליפ, מיריי פיליפ, נשארה בצרפת, ועסקה בהצלת יהודים בכפר לה שמבון-סור-ליניון. היא הייתה חלק ממחתרת שהעבירה יהודים אל מעבר לגבול השווייצרי, והייתה פעילה בהעברת קבוצות ובהשגת אשרות מעבר. על פעילותה זו זכתה פיליפ ממוסד יד ושם לתואר חסידת אומות העולם. כאשר הגיע אנדרה פיליפ עצמו ללונדון, חשף את יחסה של ממשלת צרפת של וישי ליהודים, והצטרף לקול קורא בינלאומי שיצא ביזמת מפלגת הלייבור הבריטית שהביע תמיכה ביהודים הסובלים.
בשירות צרפת החופשית.
בנובמבר 1942 פלשו כוחות בעלות הברית לשטחי צפון אפריקה הצרפתית במסגרת מבצע לפיד. האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, אחד הבכירים במשטר וישי, ששהה במקרה באלג'יריה, ניהל את ההתנגדות לפלישה, אך לאחר מספר ימים הכריז על הפסקת אש, וניהל משא ומתן עם הכוח הפולש, שלאחריו הוכרז כמפקד הצבאי והאזרחי של כוחות צרפת בצפון אפריקה. מבחינת אנשי דה גול, שניהלו מזה שנתיים את ההתנגדות למשטר וישי, ושפכו את דמם בקרבות כנגד אנשיו באפריקה ובלבאנט, הייתה זו בגידה. מיד לאחר המבצע נשלח פיליפ, ועמו אדריאן טיסייה לפגישה עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לנסות ולהסביר לו את עמדת אנשי צרפת החופשית. הפגישה, שהתקיימה ב-23 בנובמבר 1942 כשלה. רוזוולט, שהיה רווי משקעים אישיים כנגד דה גול, וסבר כי יש ביד דרלאן לקדם את מטרת בעלות הברית ולהביא לתוצאות טובות יותר מאשר דה גול, הגיב לפונים במילים - "כל מי שמוכן לעזור לי, ברוך הבא. היום דרלאן נותן לי את אלג'יר, אז אני קורא 'יחי דרלאן!', אם מחר לאוואל ייתן לי את פריז, אני אקרא: 'יחי לאוואל!" מקורות אחרים תיארו את הפגישה כנאום חד צדדי של פיליפ, שבו שפך את חמתו במשך ארבעים דקות על המדיניות האמריקאית, עד שנקטע על ידי רוזוולט שסיים את השיחה בקרירות, ובסיומה העביר רוזוולט פתק אל השגריר ג'ון גילברט וינאנט שארגן את הפגישה, "לשם מה שלחת אלי את אותו האדם, פיליפ?".
לאחר רצח דרלאן, והחלפתו בגנרל אנרי ז'ירו, השכילו אנשי צרפת החופשית ליצור ועד משותף עם אנשי ז'ירו. בוועד, הוועד הצרפתי לשחרור לאומי, קיבל פיליפ את תפקיד שר הפנים.
שר בממשלות צרפת.
לאחר שחרור צרפת, חידש פיליפ את פעילותו הפוליטית במסגרת המפלגה הסוציאליסטית. במסגרת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית כיהן כשר הכלכלה בממשלתו של הסוציאליסט פליקס גואן בין 26 בינואר ל-26 ביוני 1946. בבחירות שנערכו בשנה זו שב ונבחר לפרלמנט, ועמד בראש הוועדה הפרלמנטרית שניסחה את החוקה הצרפתית, שהייתה לבסיס להקמת הרפובליקה הצרפתית הרביעית. פיליפ שב ושימש כשר הכלכלה הלאומית והכספים בממשלת לאון בלום בין דצמבר 1946 לינואר 1947, ובמסגרת הרפובליקה הרביעית שימש כשר הכלכלה בממשלתו של פול רמדיה בין ינואר 1947 ליולי 1947.
לאחר פרישתו מהממשלה.
בתקופת הקמת מדינת ישראל נמנה פיליפ על התומכים במדינה הצעירה, השתתף בעצרות השמחה על הקמתה, והיה בין הלוחצים על הממשלה הצרפתית לקיים עם ישראל קשרים דיפלומטיים.
בשנת 1951 כשל בבחירות, אך המשיך בפעילות ציבורית. הוא היה בין הפעילים לאיחוד אירופה, והיה בין הפועלים להקמת קהילת הפחם והפלדה האירופית, מסגרת אירופית מוקדמת לשיתוף פעולה כלכלי, ששימשה כבסיס להתפתחות ההיסטורית שהביאה ליצירת הקהילה הכלכלית האירופית והאיחוד האירופי. בשנת 1957 הוצא משורות המפלגה הסוציאליסטית עקב מאבקו במנהיג המפלגה גי מולה, אותו האשים ב'בגידה בסוציאליזם'. לאחר מכן הצטרף למפלגת השמאל הקטנה "המפלגה הסוציאליסטית העצמאית".
בין 1951 ל-1957 לימד כלכלה באוניברסיטת זאארבריקן, ולאחר מכן לימד כלכלה בפריז עד 1967. בין 1964 ל-1968 היה פעיל במסגרת ועידת האו"ם לסחר ופיתוח. ב-1970 מת בפריז.
סמינר ישן
הסמינר ישן
אה&quot;מ גרייר (1806)
אוניית הוד־מלכותו "גֶּרְיֶיר" (באנגלית: Guerriere, בצרפתית: Guerrière) הייתה פריגטת מפרשים בעלת 38 תותחים של הצי הבריטי. האונייה השתייכה לפנים לצי הצרפתי ונלקחה שלל על ידי הבריטים ב־1806, במהלך המלחמות הנפוליאוניות. היא מפורסמת בעיקר על שום הקרב האחרון שניהלה, אונייה־מול־אונייה, עם הפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן" במלחמת 1812.
שירותה בצי הצרפתי.
ההפלגה עם " דּוּגֶה־טְרוּאָה".
"גרייר" החלה את שירותה במלחמות הנפוליאוניות. המפגש המתועד הראשון של "גרייר" עם אניות הצי המלכותי אירע ליד כף פִּיקוֹלֶט, בחופה הצפוני של סן דומיניק (כיום האיטי). "גרייר" הייתה חלק משייטת צרפתית קטנה שפעלה בים הקריבי וכללה מלבדה את אוניות הקו (74 תותחים) "דּוּגֶה־טְרוּאָה" ו"דוּקֶן". בעת התקרית הנדונה היו שלוש האוניות הצרפתיות כלואות בנמל קָפּ־פְרָנְסֵייז, כששייטת בריטית המונה ארבע אוניות קו (74 תותחים כל אחת) מטילה עליו הסגר. ב־24 ביולי 1803 בשעות אחר הצהריים התעורר משב רוח חזק ופתאומי מכיוון היבשה, והאוניות הצרפתיות החליטו לפרוץ מן הנמל בחסות החשיכה והרוח הטובה ולשוב אל אירופה. "דוגה־טרואה" ו"גרייר" התגלו בבוקר שלמחרת על ידי אה"מ "אֶלֶפֶנְט" (74 תותחים) והסְלוּפּ " טָרְטֶר" (18 תותחים), אך הצליחו לחמוק מרודפיהן תוך חילופי מטחים. שונה היה גורלה של "דוקן". בלילה שלמחרת, לאחר מרדף וחילופי ירי עם אה"מ "וָאנְגָרְד" (74 תותחים) ואה"מ "סְנֵייק" (32 תותחים), נכנעה האונייה ונלקחה שלל.
"דוגה־טרואה" ו"גרייר" חצו את האוקיינוס ללא אירועים מיוחדים. בשעות אחר הצהריים של ה־29 באוגוסט, כשהן נמצאות מרחק קצר מנמל פֶרוֹל בספרד, גילתה את השתיים אה"מ "בּוֹדִיסֵיאֶה", פריגטת 38 תותחים בפיקוד קפטן ג'ון מֵייטְלֶנְד. החשיכה היורדת והערפל שכיסה את הים בבוקר שלמחרת מנעו ממנו לנקוט פעולה. בשעות הצהריים, עם התפזרות הערפל וחידוש המרדף, התחוור למייטלנד כי כלי השיט הגדול מבין השניים הוא אוניית 74-תותחים. על פי שורת ההיגיון צריכה הייתה "בודיסיאה", החלשה יותר, לנתק מגע ולהתרחק. אלא שמייטלנד ידע, כי האניות הצרפתיות ששבו מסן דומיניק חומשו לעיתים קרובות בחֶסֶר וצוותן היה מותש לאחר ההפלגה הארוכה ולפעמים גם קטן מן הרגיל. על כן החליט להסתכן, להתקרב אל "דוגה־טרואה" ולבחון את כוחה. בשתיים בצהריים, כשהן נמצאות מרחק רבע מייל זו מזו, פתחו השתיים באש אחת על השנייה. מטח הדופן של "דוגה־טרואה" לא היה יעיל, אך די היה בו כדי להבהיר למייטלנד כי מדובר באונייה חמושה במלואה והוא מיהר להימלט. "דוגה־טרואה" ו"גרייר", שנמצאה מרחק ניכר ממנה לצד החסי, סבו לעברה של "בודיסיאה" ודלקו אחריה. המרדף נמשך כשעה, וכשראו השתיים כי לא יצליחו להשיגה, הירפו ממנה.
ב־2 בספטמבר, ליד כף פְּרִיוֹר, מרחק מה מקוֹרוּנְיָה, נתקלו "דוגה־טרואה" ו"גרייר" בשייטת בריטית נוספת בפיקודו של קומודור אדוארד פִּילוֹ. מבין האוניות הבריטיות רק אה"מ "קָאלוֹדֶן" (74 תותחים) הייתה מסוגלת באותו זמן לרדוף אחר שתי האוניות הצרפתיות. המרדף החל ב־11:50 לפני הצהריים. "דוגה־טרואה" הצליחה להיכנס ראשונה לנמל קורוניה בחסות תותחי המצודה, שירו על "קאלודן" עם התקרבותה. המרדף אחר "גרייר" נמשך תוך חילופי מטחים עד השעה 2:30, אז נמצאה "קאלודן" שוב בקרבה מסוכנת לתותחי המצודה ועל כן ניתקה מגע והתרחקה. "גרייר", שנחלצה בעור שיניה, נכנסה חבולה לנמל. שישה מבין אנשי צוותה נהרגו במהלך המרדף ו־15 מתוכם נפצעו, ביניהם הקפטן לואי־אלכסי בּוֹדוּאַן והלפטננט הראשון.
הקרב עם אה"מ בְּלֶנְץ'.