דקוטה לונגבו
T-76 לונגבו
טקסי ילדות (ספר)
טקסי ילדות, חניכה ולימוד בחברה היהודית בימי הביניים הוא כותר ספרו של פרופ' איבן (ישראל) מרקוס, מופקד הקתדרה להיסטוריה יהודית על שם פ' רוז באוניברסיטת ייל בארצות הברית. ראה אור במרכז שזר בירושלים בשנת 1998.
הוא מייצג את מחקריו בהיסטוריה של עם ישראל בתקופת ימי הביניים, ובמיוחד על טקס החניכה של הילד ממין זכר, בגיל חמש או שש; הטקס, שהיה למנהג, סימן בחברה היהודית האשכנזית בימי הביניים, את מעבר הילד מתקופת חייו הראשונה אל מערכת הלימודים שבה יקנה דעת, ועל פי ההלכה ומצוות תלמוד תורה, ישאר בה כל ימיו. מרקוס בחן את הטקס כמקרה מייצג של ההיסטוריה התרבותית היהודית בימי הביניים, ובמבט משווה לחברה ולתרבות האירופאית הכללית וטקסי החניכה שבה. טקס החניכה נהג בכל משפחה באשר לילד; "בבוקר חג השבועות היה מישהו עוטף אותו במעיל או בטלית ונושאו מביתו אל המלמד. את הילד הושיבו על ברכי המלמד"; לפני הילד הוצבו אותיות האלפבית, והוא כובד בדבש, עוגיות וביצים, בתמורה להתאמצותו בהתבוננות באותיות ובדיקלום נוסח מילים, שהוחלט עליו.
סטנלי הולוויי
סטנלי אוגוסטוס הולוויי (באנגלית: Stanley Augustus Holloway; 1 באוקטובר 1890 - 30 בינואר 1982) היה שחקן קולנוע קומיקאי, זמר ומשורר אנגלי, מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1964 על תפקידו בסרט "גבירתי הנאווה".
ביוגרפיה.
הולוואיי נולד במנור פארק שבמחוז אסקס, מזרח אנגליה והיה בנם של פלורנס מיי, מעצבת שמלות ושל ג'ורג' אוגוסטוס הולוואיי, עורך דין.
נקרא על שמו של העיתונאי וחוקר הארצות המפורסם סר הנרי מורטון סטנלי.
אביו עזב את הבית כאשר סטנלי היה בן 15 ומעולם לא שב.
הצטרף בגיל צעיר למקהלה ובגיל 14 נשר מלימודיו והחל לעבוד במפעל נעליים, במקביל המשיך לשיר במקהלה. הולוואיי המשיך לעבוד ולשיר עד שהתגייס ליחידת חיל רגלים הבריטית " The Rifle Brigade".
החל דרכו כשחקן תיאטרון בתחילת המאה ה-20 שבמהלכן הכיר והצטרף אל הקומיקאי לסלי הנסון, אותו הגדיר כחבר קרוב וממנו שאב השראה רבה להמשך הקריירה שלו.
לאחר מכן ביקר בארצות הברית ובדרום אמריקה וחזר למולדתו בשנת 1914 בתחילת מלחמת העולם הראשונה כדי לקחת חלק פעיל בלחימה.
סופח בגיל 25 ליחידת חיל הרגלים האירית "The Connaught Rangers" והועלה לדרגת קצין שטח עקב ההכשרות שעבר בגיל צעיר יותר.
נלחם ברפובליקאים בהתקוממות מרידת חג הפסחא ולאחר מכן נשלח לצרפת להילחם עם צבא בריטניה בתעלות.
בילה את מרבית זמנו במלחמה כמארגן מופעי בידור עבור חיילים בריטים.
לאחר ששב מהמלחמה חזר לקריירת במה והצליח מאוד בתפקידי התיאטרון שלו ב"תיאטרון West End".
קריירת משחק.
התפרסם בפעם הראשונה כשחקן קולנוע בבריטניה בשנות ה-40 של המאה ה-20 בסרטיו של דייוויד לין "פגישה חטופה" בתפקיד אלברט גודבי, "הזרע השמח", בסרטו הקלאסי של לורנס אוליבייה "המלט" בתפקיד חופר הקברים, בקומדיה "דרכון לפימליקו" בתור ארתור פמברטון, בדרמת המלחמה "הדרך שממול" לצידו של כוכב הקולנוע דייוויד ניבן ובסרט המוזיקלי "צ'מפייג' צ'ארלי".
ב-1951 הופיע הולוויי בקומדיית הפשע הבריטית המצליחה ביותר שנוצרה באולפני אילינג "The Lavender Hill Mob" בתפקיד מכין המזכרות אלפרד פנדלבארי.
את מלא הפרסום והערכה בקריירה שלו קיבל הולוויי בזכות הופעתו בתפקיד מנקה הרחובות השתיין והמתהולל אלפרד דוליטל במחזמר של אלן ג'יי לרנר "גבירתי הנאווה", תפקיד עליו הועמד לפרס טוני. בשנת 1964 שיחק בעיבוד הקולנועי הקלאסי, זוכה שמונה פרסי האוסקר של ג'ק וורנר "גבירתי הנאווה" בהופעה עלייה הועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
את הופעותיו האחרונות עשה בסרט המלחמה של אוטו פרמינגר "בדרך של פגיעה" בתור השותל האוסטרלי קלייטון קנפיל, בדרמה של בילי ויילדר "חייו הפרטיים של שרלוק הולמס" ובמותחן "האינדיאנים הקטנים".
חיים אישיים.
בשנת 1960 הוכתר הולוויי כקצין במסדר האימפריה הבריטית.
להולוויי נולדו ארבעה ילדים מאשתו הראשונה אליס פוראן אותה הכיר בעת מסע הופעות שערך.
הולוויי נשאר נשוי לאשתו הראשונה עד למותה בשנת 1937 ממחלת שחמת הכבד שנבעה כתוצאה מהתמכרות לאלכוהול.
ב-1939 נישא בפעם השנייה בחייו לשחקנית ויולט ליין, לזוג נולד ילד אחד שחקן הקולנוע ג'וליאן הולוויי.
הם נשארו נשואים עד למותו של הולוויי.
הולווי מת בגיל 91 משבץ ב-30 בינואר 1982 בביתו שבעיירה ליטלהאמפטון, דרום אנגליה.
שורשי החילון
שורשי החילון, מתירנות וספקנות ביהדות המאה ה-18 הוא ספרו של פרופ' שמואל פיינר מאוניברסיטת בר-אילן. הספר הוא פרי מחקריו על התמורות בתודעה ואורח החיים היהודי בעת החדשה; תמורות אלו הובילו אל תפיסות עולם חדשות ושונות על המותר והאסור להלכה ולמעשה, ובכלל זאת אל חילון, ביהדות במאה ה-19 ו-20. תופעת החילון ביהדות, שהחלה במערב אירופה, שונה במהותה ובהתנהלותה מהחילון בתרבויות ודתות אחרות; ועם זאת, היא הושפעה מהחברה האירופאית הסובבת, יצרה עמה זיקה והתכתבות תרבותית מסועפת.
פרקי הספר ותכניו.
„חלק ראשון: חירות וכפירה 1760-1700”.
בפרק סוקר המחבר את תרבות ההנאות של חלקים בחברה היהודית מאז המאה ה-18; אשר זכו גם להתייחסותם המפורטת של רבנים מובילים, השפעות של הוגי דעות והלכי רוח כלליים, והמגמות בחברה היהודית.
פתיחת שערי התעבורה הבינלאומית, גרמה להופעתם באירופה של מוצרים חדשים שצריכתם מסבה הנאה; אחד מהם היה משקה הקפה, שהגיע כבר במאה ה-16, אבל הפך לאהוד לאחר שתי מאות; והפופולריות הביאה לפתיחתם של בתי קפה רבים בערים המרכזיות של אירופה. לשומרי כשרות הייתה השתייה בבית קפה רגיל, אסורה להלכה, גם בשל השימוש בחלב נוכרי; בעיקר בשל החברה הנהנתנית לכאורה שישבה בבתי הקפה האופנתיים החדשים. רבנים, כגון יהונתן אייבשיץ ויעקב עמדן, ניסו למנוע את הישיבה, על ידי שביקרו בחריפות את הישיבה בהם, בצוותא חדא עם גויים ויהודים הלבושים בראוותנות יתרה או בחוסר צניעות.
אופנת הלבוש החדשה במאה ה-18 הטרידה את הרבנים, בין השאר בשל חשש "מפני טשטוש ההבדל המגדרי בין נשים לגברים". כך למשל, קבל הרב יעקב עמדן "על 'המראה הנשי' של אותם גברים אופנתיים שלחייהם חלקות: 'הזכרים, הנקראים בשם יהודים המגלחים את פאותיהם להדמות לנקבות' ואילו לנשים המתהדרות באביזרי האופנה החדשה הייתה לעמדן תוכחה "בדברים חמורים ובאיומים קשים אף יותר מן הגברים", כגון שבשל לבושן המודרני הן עלולות למות בעת לידתן. ואל תוכחת הנשים הצטרפה שורת רבנים, כגון הרב צבי הירש קיידנובר בפרנקפורט, הרב צבי הירש לוין בלונדון, והרב יונתן אייבשיץ במץ. באותה עת, התברר כי תופעת הריונות מחוץ לנישאים ויחסי מין בין נשים וגברים פנויים או נשואים לאחרים הפכו לתופעה נפוצה, הגם שאסורה על פי ההלכה. התמודדות ההנהגה הרבנית עמה נעשתה בשני קטבים; האחד, גינוייה במילים קשות, והשנייה, היתרים, כגון ההיתר לגברים נשואים לחיות עם פילגש, שהציע הרב יעקב עמדן.
להתהוות החילון ביהדות הסברים אחדים ומגוונים; פרופ' גרשם שלום הראה במחקריו, "בניגוד להיסטוריונים שקדמו לו", על פי פיינר, "ובסתירה גמורה לזיכרון הקולקטיבי היהודי", כי התמורה ביחסם של היהודים למצוות, להלכה, למהותה של היהדות ולהיררכיה התרבותית ביהדות כדת וכתרבות לאומית, ובמיוחד התפוררותם של אלה במגזרים רחבים בעת החדשה, הושפעה עמוקות מן התנועה השבתאית, שפרצה בשנות השישים של המאה ה-17. גם לאחר המרת דתו לאסלאם של שבתאי צבי ודיכוייה של השבתאות בקרב המוני היהודים על ידי הממסד הרבני, המשיכה השבתאות לתסוס במסתרים; ופרצה באדרת חדשה בתנועתו של יעקב פרנק במזרח אירופה. על פי גרשם שלום, למדנים ובעלי תפקידי רבנות שמו את לבם למגמות אלו, כבר מראשית השבתאות, לאחר משברי האמונה שגררו גם משברים נפשיים וכלכליים שהתחוללו בעטיָה; והחלו לרדוף כל גילוי שלה, אמיתי או מדומיָן, או כל תופעה רוחנית-תרבותית שנתפסה כשבתאית. כך למשל, נרדפו במאה ה-18, על שבתאיותם, שלכאורה, רבי נחמיה חיון על ידי רבי משה חגיז, רבי משה חיים לוצאטו (רמח"ל), והרב יהונתן אייבשיץ על ידי הרב יעקב עמדן.
„חלק שני: בעולם חדש 1780-1760”.
בשלהי המאה ה-18, בשנת 1770 ראה אור חיבורו המשפיע של הברון הגרמני ד'אולבאק: שיטת הטבע; טענתו העיקרית הייתה כי האל הוא המצאה אנושית, המנצלת את "פחדיו הקמאיים" של האדם; ובנוסף, טען כי המוסר ואהבת הזולת טבעית לאדם, ולכן מיותרים "כתבי הקודש" וכוהניהם הנהוגים בדתות השונות. באותה תקופה יצא לאור ספרו (שחובר שני עשורים לפני כן) של דייוויד יום: דיאלוגים על הדת הטבעית, אשר העלה "שאלות נוקבות המעמידות בספק את האפשרות להוכיח את קיומו של אלוהים". החיבורים שהיו נושא לדיון ציבורי כללי, בוקרו על ידי הוגי דעות יהודים כגון הפרשן התלמודי הרב יהודה לייב מרגליות והרב יחזקאל לנדא, כאפיקורסות של "המאמינים בטבע".
בתקופה זו, התחזקה "האמונה בטבע כתחליף לאמת המטאפיזית". מגמה זו קבלה תמיכה אצל חלק מהוגי הדעות של "הנאורות".
OpenStack
OpenStack הוא פרויקט "תשתית כשירות" - (Infrastructure as a Service (IaaS - למחשוב ענן. חברות Rackspace Cloud ונאס"א התחילו את הפרויקט בשנת 2010 ועד סוף שנת 2012 הצטרפו כ-150 חברות שונות למיזם. הפרויקט מפותח כקוד פתוח חופשי לשימוש תחת רישיון אפאצ'י. הוא תומך במערכות הפעלה רבות אך עיקר הפיתוח נעשה תחת מערכת ההפעלה לינוקס ועבורה.
היסטוריה.