המסע של ואסקו דה גאמה סביב כף התקווה הטובה אל האוקיינוס ההודי ב-1498 סימנה את כניסתם של הפורטוגלים לסחר, לפוליטיקה ולחברה בעולם האוקיינוס ההודי. הפורטוגזים השיגו שליטה על האי מוזמביק ועיר הנמל סופלה בתחילת המאה ה-16. הדרך שואסקו דה גאמה גילה התירה לפורטוגלים לסחור עם המזרח הרחוק ישירות דרך הים ובכך להשיג יתרון על המקומיים.
הרפובליקה של ונציה קיבלה שליטה בחלק ניכר מנתיבי הסחר בין אירופה לאסיה. לאחר שנסגרו נתיבי היבשה המסורתיים להודו על ידי הטורקים העות'מאניים, הפורטוגלים קיוו להשתמש בנתיב הימי שהחל דה גאמה כדי לשבור את מונופול הסחר הוונציאני. בתחילה, השלטון הפורטוגלי במזרח אפריקה התמקד בעיקר ברצועת חוף שבמרכזה מומבסה. כך קרה שהפורטוגלים שלטו בחלק גדול מחופי דרום אפריקה, כולל סופלה וקילווה, עד 1515. מטרתם העיקרית הייתה לשלוט בסחר עם הודו. כשהפורטוגלים התיישבו לאורך החוף, הם עשו את דרכם אל תוך היבשה כסרטניג'אים (אנשים שחיו ביערות מרוחקים ובעלי התנהגות כפרית, נימוסים גרועים וכו'). סרטניג'ואים אלה חיו לצד סוחרים סווהילים ואף נכנסו לשירות בקרב מלכי שונה (שבט שחי אז באפריקה) כמתורגמנים ויועצים פוליטיים.
הפורטוגלים הצליחו להעביר חלק ניכר מסחר החוף מהערבים בין השנים 1500–1700, והם התקדמו לאזור דרום, אך במהלך המאה ה-18 וה-19 הם אולצו לסגת אחורה. במהלך המאה ה-19 מעצמות אירופיות אחרות, במיוחד הבריטים והצרפתים, התעסקו יותר ויותר בסחר ובפוליטיקה של האזור. באי מוזמביק, בית החולים, בניין נאו-קלאסי מלכותי שנבנה בשנת 1877 על ידי הפורטוגלים, עם גן מעוטר בבריכות ומזרקות, היה במשך שנים רבות בית החולים הגדול ביותר מדרום לסהרה. בתחילת המאה ה-20 העבירו הפורטוגלים את הממשל של חלק ניכר ממוזמביק לחברות פרטיות גדולות, כמו חברת מוזמביק, וחברת ניאסה, שנשלטה ומימנה בעיקר על ידי הבריטים. שהקימה, עם הפורטוגזים, קווי רכבת למדינות שכנות.
אף על פי שהעבדות בוטלה באופן חוקי במוזמביק על ידי השלטונות הפורטוגלים, בסוף המאה ה-19 החברות שם חוקקו מדיניות עבודה בכפייה וסיפקו עבודה אפריקאית זולה - לעיתים קרובות כפויה - למכרות ומטעים של המושבות הבריטיות הסמוכות ודרום אפריקה. החברות השוכרות והממשל הפורטוגלי בנו כבישים ונמלים כדי להביא את סחורותיהם לשוק. עם זאת, ממשל הפיתוח החל בהדרגה לעבור ישירות מחברות הסחר לממשלת פורטוגל עצמה.
בשנות החמישים של המאה העשרים הושבה המושבה הפורטוגזית מעבר לים למחוז מעבר לים של פורטוגל, ובתחילת שנות השבעים שודרגה רשמית למעמד של מדינה פורטוגלית שאינה ריבונית. היא תישאר שטח פורטוגלי אך עם אוטונומיה מנהלית רחבה יותר. עם זאת, מוזמביק אינה מרוצה מהסידור, ויזמו "מלחמה" נגד השלטון הפורטוגלי. סכסוך זה, יחד עם שני האחרים שכבר יזמו במושבות הפורטוגליות האחרות של אנגולה וגינאה, הפכו לחלק ממה שמכונה מלחמת המושבות הפורטוגזית.
בסופו של דבר, מוזמביק הצליחה להשיג עצמאות והפכה עצמאית מפורטוגל ב-25 ביוני 1975.
במהלך ההיסטוריה שלה כמושבה פורטוגזית, לטריטוריה של ימינו של מוזמביק היו הכינויים הפורמליים הבאים:
מהפכת הציפורנים והעצמאות.
כאשר אידאולוגיות קומוניסטיות ואנטי-קולוניאליות התפשטו ברחבי אפריקה, הוקמו תנועות פוליטיות חשאיות רבות לתמיכה בעצמאותה של מוזמביק. תנועות אלו טענו שמדיניות ותוכניות פיתוח תוכננו בעיקר על ידי הרשויות השלטונות לטובת האוכלוסייה הפורטוגלית האתנית, והשפיעו על רוב האוכלוסייה הילידית שסבלה מאפליה בחסות המדינה ומלחץ חברתי עצום. רבים חשו שקיבלו מעט מדי הזדמנויות או משאבים לשדרג את כישוריהם ולשפר את מצבם הכלכלי והחברתי במידה דומה לזה של האירופים. מבחינה סטטיסטית, הלבנים של מוזמביק הפורטוגזים אכן היו עשירים ומיומנים יותר מהרוב הילידים השחורים, למרות ההפליה המשפטית הפוחתת של אפריקאים החל משנות ה-60.
החזית לשחרור מוזמביק (FRELIMO), שבסיסה בטנזניה, יזמה מסע גרילה נגד השלטון הפורטוגלי בספטמבר 1964. הסכסוך הזה, יחד עם שני האחרים שכבר יזמו בשטחים הפורטוגזים מעבר לים האחרים של אנגולה וגינאה הפורטוגלית, הפכו לחלק של המלחמה הקולוניאלית בפורטוגזית (1961–1974). כמה טריטוריות אפריקאיות תחת שלטון אירופי השיגו עצמאות בעשורים האחרונים. אוליביירה סלזאר ניסה להתנגד לגאות הזו ולשמור על שלמות האימפריה הפורטוגזית. עד שנת 1970, מלחמת האנטי-גרילה באפריקה כילתה חלק חשוב מהתקציב הפורטוגלי ולא היה כל סימן לפתרון סופי באופק. השנה עמדה בסימן מבצע צבאי רחב היקף בצפון מוזמביק, מבצע הקשר הגורדי, שעקר את בסיסי ה-FRELIMO והרס חלק ניכר מהיכולת הצבאית של הגרילה. ברמה הצבאית, חלק מגינאה הפורטוגזית היה עצמאי דה פקטו מאז 1973, אך הבירה והערים הגדולות עדיין היו בשליטה פורטוגזית. באנגולה ובמוזמביק, תנועות עצמאות היו פעילות רק בכמה אזורים כפריים מרוחקים מהם נסוג הצבא הפורטוגזי. עם זאת, נוכחותם הממשמשת ובאה והעובדה שהם לא ייעלמו שלטו בחרדה הציבורית. לאורך תקופת המלחמה פורטוגל התמודדה עם התנגדות גוברת, אמברגו נשק וסנקציות אחרות שהוטלו על ידי רוב הקהילה הבינלאומית. עבור החברה הפורטוגלית המלחמה הפכה לא פופולרית עוד יותר בשל אורכה ועלויותיה הכספיות, החמרה ביחסים הדיפלומטיים עם חברות אחרות באו"ם והתפקיד שמילאה מאז ומתמיד כגורם להנצחת משטר אסטדו נובו. ההסלמה הזו היא שתוביל ישירות למרד של חברי ה-FAP במהפכת הציפורנים ב-1974 - אירוע שיוביל לעצמאותן של המושבות הפורטוגזיות לשעבר באפריקה. הפיכה צבאית שמאלנית בליסבון ב-24 באפריל 1974 על ידי ה-Movimento das Forças Armadas (MFA), הפילה את משטר אסטדו נובו בראשות ראש הממשלה מרסלו קאיטנו.
כאחת ממטרות ה-MFA, הוצעה עצמאות לכל שטחי פורטוגל מעבר לים באפריקה. FRELIMO השתלט לחלוטין על השטח של מוזמביק לאחר תקופת מעבר, כפי שהוסכם בהסכם לוסקה שהכיר בזכותה של מוזמביק לעצמאות ובתנאי העברת השלטון.
בתוך שנה מההפיכה הצבאית הפורטוגלית בליסבון, כמעט כל האוכלוסייה הפורטוגלית עזבה את השטח האפריקאי כפליטים (ביבשת פורטוגל הם היו ידועים כ-retornados) - חלקם גורשו על ידי המעצמה השלטת החדשה של מוזמביק, חלקם נמלטו בפחד. מצעד ומשתה ממלכתי השלימו את חגיגות העצמאות בבירה, שצפויה היה לשנות את שמה של Can Phumo, או "מקום פומו", על שם ראש צונגה שחי באזור לפני שהנווט הפורטוגלי לורנסו מרקס ייסד את העיר ב-1545 ונתן לו את שמו. רוב רחובות הערים, שנקראו על שם גיבורים פורטוגזיים או תאריכים חשובים בהיסטוריה של פורטוגל, שונו את שמם.
גאוגרפיה.
פורטוגל של מזרח אפריקה הייתה ממוקמת בדרום מזרח אפריקה. זו הייתה רצועת חוף ארוכה של שטחים פורטוגזיים, מטנזניה וקניה של היום ועד לדרום מוזמביק של היום.
בשנת 1900, החלק של מוזמביק המודרנית מצפון-מערב לנהרות זמבזי ושיירה נקרא מוזמביק, שאר האזור היה לורנסו מארקש. מחוזות נוספים שונים היו קיימים, ואף הנפיקו בולים כ, במהלך החלק הראשון של המאה.
בתחילת ובאמצע המאה ה-20 התרחשו מספר שינויים. ראשית, ב-28 ביוני 1919, הסכם ורסאי העביר את משולש קיונגה, שטח של 1,000 קמ"ר (390 מ"ר) מדרום לנהר רובומה ממזרח אפריקה הגרמנית למוזמביק.
במהלך מלחמת העולם השנייה פג תוקף האמנה של חברת מוזמביק, ב-19 ביולי 1942; השטח שלה, הידוע כמניקה וסופלה, הפך למחוז של מוזמביק. מוזמביק הוקמה כארבעה מחוזות ב-1 בינואר 1943 - מאניקה וסופלה, ניאסה, סול דו סאבה (מדרום לנהר הסאווה) וזמבזיה.
ב-20 באוקטובר 1954, שינוי הארגון המנהלי מחדש גרם לפיצול של מחוזות קאבו דלגדו ומוזמביק מניאסה. במקביל, מחוז סול דו סאבה חולק לעזה, לאינהמבה ולורנצו מרקוס, בעוד שמחוז טטה פוצל ממניקה וסופלה.
בתחילת שנות ה-70, מוזמביק גבלה עם ערוץ מוזמביק, וגבלה במדינות מלאווי, רודזיה, דרום אפריקה, סווזילנד, טנזניה וזמביה. משתרע על שטח כולל של 801,590 קמ"ר (309,500 מייל רבוע, קצת פחות מפי שניים מגודלה של קליפורניה).
עם האקלים טרופי עד סובטרופי השורר באזור, נהר הזמבזי זורם דרך החלק הצפוני-מרכזי והפורה ביותר של המדינה. לקו החוף שלו היו 2,470 ק"מ (1,530 מייל), עם 4,571 ק"מ (2,840 מייל) של גבולות יבשתיים, ונקודתו הגבוהה ביותר שלו במונטה בינגה (2,436 מטר, 7,992 רגל). הפארק הלאומי גורונגוסה, שנוסד ב-1920, היה הפארק הטבעי העיקרי בשטח.
ממשלה.
לפחות מאז תחילת המאה ה-19, המעמד המשפטי של מוזמביק תמיד נחשבה כחלק מפורטוגל כמו ליסבון, אך מאחר שהתנהלה כפרובינציה ביבשת אחרת (מעבר לים), על מוזמביק חלו החרגות מיוחדות בגלל מרחקה הרב מאירופה.
משנת 1837, הפקיד הממשלתי העליון במחוז מוזמביק תמיד היה המושל הכללי, שדיווח ישירות לממשלה בליסבון, בדרך כלל באמצעות שר החוץ. במהלך תקופות מסוימות בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, קיבלו המושלים הכלליים של מוזמביק מעמד של נציבים מלכותיים או של נציבים גבוהים, מה שהעניק להם סמכויות ביצוע וחקיקה מורחבות, השקולות לאלו של שר בממשלה.
במאה ה-20 היה המחוז כפוף גם למשטר הסמכותי אסטדו נובו ששלט בפורטוגל מ-1933 עד 1974, עד להפיכה הצבאית בליסבון, הידועה בשם מהפכת הציפורנים. רוב חברי ממשלת מוזמביק היו מפורטוגל, אך מעטים היו אפריקאים. כמעט כל חברי הבירוקרטיה היו מפורטוגל, שכן לרוב האפריקאים לא היו הכישורים הדרושים כדי להשיג תפקידים.