בברית המועצות לא היו מסופקים מספיק מדגם הקארדן-לויד הבריטי ועשו בו מספר שינויים לפני תחילת הייצור הנרחב תחת השם T-27. בהשוואה לקארדן-לויד המקורי, ה-T-27 היה בעל גוף גדול יותר, תיבת ההילוכים משופרת והעמדה שלו שונתה למכונת ירייה סובייטית. מספר שינויים נוספים נעשו על מנת לשפר את יכולת הכלי להתמודד עם האקלים והקרקע בברית המועצות. לכלי הרכב היו חסרים מכשירי קשר והT-27 יצר קשר בעזרת דגלי איתות.
נעשו מספר ניסיונות לשפר את כוח האש של הT-27, שהיה חמוש רק במקלע DP, זאת על ידי התקנת להביור או תותח ללא רתע, אך ניסיונות אלה כשלו. מספר T-27 צוידו במיוחד לצליחת מקורות מים כמו נהר.
שירות.
טנק T-27 נכנס לשירות לראשונה ב-13 בפברואר 1931. הטנק יוצר בשני מפעלים, מפעל הבולשיביק בלנינגרד ומפעל גא"ז בניז'ני נובגורוד.
השימוש העיקרי של הטנק בצבא האדום היה לתפקידי סיור. תחילה, היו שישים וחמישה גדודי טנקים קלים שפעלו בצבא האדום, כאשר בכל אחד היו בערך חמישים טנקים קלים. לאחר מכן, כמות הטנקים בכול גדוד ירדה לעשרים ושלושה. הT-27 נועד גם להיות יביל אוויר והיה לטנק הסובייטי הראשון שהוצנח ממטוס. ב-1935, הצבא האדום ניסה להצניח מספר טנקים מסוג T-27, זאת כאשר חיברו אותם מתחת למכלי הדלק של מפציצי טופלב TB-3.
הT-27 הופעל במרכז אסיה נגד הבסמצ'ים. כבר בשנת 1938 הוא נחשב מיושן לעומת הטנקים החדישים של ברית המועצות והתקשה מאוד לפעול בתנאי האקלים של ברית המועצות, פעמים רבות הוא נתקע בשלג בגלל הזחלים הצרים שלו. בנוסף לכך, גוף הטנק היה קטן ובשל כך מרחבו הפנימי היה מוגבל (גובה הטנק עמד על 1.83 מטרים), והיה קושי למצוא אנשי צוות שיכלו לתפקד בתוך החלל הקטן הזה. סיבות אלו הביאו לכך שבסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 ירד בהדרגה מספר הטנקים מסוג T-27 שהיו בשירות, ובסופו של דבר הם הוצאו משירות בקו החזית ושימשו לאימונים. מספר של עשרות טנקים שימשו להובלת תותחי שדה בשדות הקרב. כ-2,157 יחידות נשארו בשירות בצבא האדום ב-1 בינואר 1941, חלק קטן מהם לחם בחזית המזרחית. הקרב האחרון אשר ידוע בו על השתתפותם הוא הקרב על מוסקבה בדצמבר 1941, מספר קטן מהיחידות שנתפסו שלל בידי הורמאכט נכנסו לשירות בצבא גרמניה הנאצית.
עץ אהרונשיין
בתורת הקבוצות, עץ אהרנשיין הוא עץ שכל שלביו וכל ענפיו בני מניה לכל היותר, ועם זאת הוא אינו בן מניה בעצמו. קיומו של עץ כזה מפריך את הכללת הלמה של קניג עבור עצמות הגבוהות מ־formula_1.
כל עץ סוסלין הוא עץ אהרונשיין. באופן כללי, לכל מונה formula_2, formula_2־עץ אהרונשיין הוא עץ מגובה formula_2 כך שכל רמה שלו היא בגודל לכל היותר formula_2 וכל ענף הוא בגובה לכל היותר formula_2 (ומכאן "עץ אהרונשיין" סתם הוא למעשה formula_7־עץ אהרונשיין). העץ קרוי על שם המתמטיקאי הפולני נחמן אהרונשיין שהראה בנייה שלהם לראשונה בשנת 1934.
קיום עץ אהרונשיין.
מהלמה של קניג נובע כי לא קיים formula_1־עץ אהרונשיין. קיומו של formula_7־עץ אהרונשיין הוכח על ידי נחמן אהרונשיין. טענת קיומו של formula_10־עץ אהרונשיין היא עצמאית — השערת הרצף גוררת את קיומו של עץ זה, ויליאם מיטשל וג'ק סילבר הראו שעקבי שלא קיים formula_10־עץ אהרונשיין (בהינתן קיום של מונה קומפקטי חלש).
רונלד ינסן הוכיח שאקסיומת הבנייה גוררת שקיים formula_2־עץ אהרונשיין (ולמעשה formula_2־עץ סוסלין) לכל מונה אינסופי עוקב formula_2. ג'יימס קאמינגס ומת'יו פורמן הוכיחו בשנת 1998 באמצעות אקסיומות של מונים גדולים שעקבי שאין formula_15־עץ אהרונשיין לכל formula_16 הגדול מ־formula_17. אם formula_18 הוא קומפקטי חלש אזי לא קיים formula_2־עץ אהרונשיין. בכיוון השני, אם formula_2 הוא אי נסיג, ולא קיים formula_2־עץ אהרונשיין, אזי formula_2 קומפקטי חלש.
משאל העם על עצמאות בוסניה והרצגובינה
הBA-30 הוא זחל"ם שיוצר ופותח בברית המועצות בשנת 1937. רק עשרות כלים בודדים מסוג זה יוצרו.
פיתוח.
הכלי פותח באוניברסיטת NATI, מתוך כוונה שיציג שיפור ביכולת השטח של הכלים הקודמים בסדרת ה-BA, הBA-20, הקודם בסדרה התבסס על NATI-3 זחל"ם להובלת חיילים רק שהBA-20 היה על גלגלים.
הBA-30 השתמש ב־2 גלגלים גדולים ו4 קטנים ורולר חזרה אחד (על מנת לנסוע לאחור או לצאת מבוץ) שגם הם הופיעו בNATI-3 ובGAZ-60.
כאשר בBA-30 נסע בקרקע מושלגת, הגלגלים הקדמיים יכלו להתחלף במגלשיים.
הBA-30 היה טוב במעבר הרים וגבעות.
הBA-30 היה מצויד ברדיו 71-TK-1 עם אנטנה על הגוף ומצוידת במקלע DP, הרכב היה מופעל על ידי 3 אנשי צוות.
היסטוריית שירות.
רק מספר קטן של BA-30 יוצרו ונבחנו, מספר קטן מאוד של הכלים לקח חלק במלחמת החורף בשנת 1939 בין ברית המועצות ופינלנד.
בסופו של דבר הBA-30 לא אושר לייצור נרחב בגלל שהיה כבד יותר ביחס לכלים אחרים.
ג'ון פודסטה
ג'ון דייוויד פודסטה (באנגלית: John David Podesta; נולד ב-8 בינואר 1949) הוא יועץ פוליטי אמריקאי שכיהן כראש סגל הבית הלבן תחת הנשיא ביל קלינטון בין השנים 1998–2001, כיועץ לנשיא ברק אובמה בין ינואר 2014 לפברואר 2015 וכיושב ראש קמפיין הבחירות לנשיאות של הילרי קלינטון ב-2016.
פודסטה הקים את "המרכז לקדמה אמריקאית" (Center for American Progress), מכון מחקר המקדם מדיניות ציבורית בעלת גוון פוליטי שמאלי, הממוקם בוושינגטון די. סי. בנוסף הוא פרופסור עמית למשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ביוגרפיה.
פודסטה נולד בשיקגו, אילינוי, שם גדל ובילה את נעוריו. אימו היא ממוצא יווני ואביו ממוצא איטלקי. הוא גודל כקתולי. בשנת 1967 סיים את לימודיו בתיכון, ובשנת 1971 סיים את לימודיו ב-Knox College, מכללה בצפון-מערב אילינוי. למד משפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון וסיים עם תואר ראשון ב-1976. לאחר מכן החל לעבוד כעורך דין במחלקה למשאבי קרקע וטבע במחלקת המשפטים של ארצות הברית, וכן כעוזר לדירקטור בסוכנות הממשלתית "ACTION". בשנת 1972 עבד בקמפיין של המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ג'ורג' מקגוורן, אשר הסתיים בכישלון בבחירות.
פודסטה החזיק בתפקידים בקפיטול היל שבוושינגטון די. סי., בהם ייעוץ לסנאטור טום דאשל, לוועדת החקלאות שבסנאט, לתת-ועדה המשפטית לפטנטים, זכויות וסימנים מסחריים, לביטחון וטרור, ורפורמה רגולטורית, וכן ייעוץ לוועדה המשפטית. בשנת 1988 הקים יחד עם אחיו טוני את החברה " Podesta Associates" בע"מ, חברה המבוססת בוושינגטון הבירה שעוסקת ביחסי ציבור וביחסים ממשלתיים. כעת החברה נקראת "Podesta Group", והיא מקורבת למפלגה הדמוקרטית ועם ממשלו של הנשיא ברק אובמה, וכן מחוזרת על ידי חברות רבות כגון וול-מארט, BP ולוקהיד מרטין.
בשנות כהונתו של הנשיא ביל קלינטון כיהן בתפקידים בכירים בבית הלבן. בשנים 1993–1995 הוא שימש כעוזר וכיועץ מדיני ותקשורתי לנשיא, וכן כמזכיר בבית הלבן. לאחר בחירתו המחודשת של קלינטון, שימש כסגן ראש סגל הבית הלבן מינואר 1997 ועד לאוקטובר 1998, כאשר נהפך לראש הסגל של הבית הלבן, תפקיד אותו מילא עד לסוף כהונתו של הנשיא בינואר 2001. ב-2011 עזב את המרכז לקדמה אמריקאית והוחלף בנירה טנדן.
במרוץ לנשיאות ארצות הברית 2016, שימש כיו״ר קמפיין הבחירות של הילרי קלינטון.
ב-19 במרץ 2016 פרצה רוסיה לחשבון המייל של פודסטה, והאתר ויקיליקס הדליף עשרות אלפי תכתובות אימייל בין פודסטה ליועציה הפוליטיים של הילרי קלינטון. המיוחד באותן תכתובות הוא שלטענת תומכי תאוריית הקשר פיצה גייט, הן הכילו שמות קוד לסחר בילדים.
כיום משמש גם כיועץ לגופים ואנשים פרטיים. הוא נשוי למרי, משפטנית מוושינגטון די. סי., ולזוג שלושה ילדים.
קן העיט
קלאסיקת עשבי המרפא של שנונג
קלאסיקת עשבי המרפא של שֶׁנּוֹנְג (בסינית מסורתית: 神農本草經; בסינית מפושטת: 神农本草经; בפין-יין: Shénnóng Běncǎo Jīng) הוא ספר סיני על חקלאות וצמחי מרפא, המיוחס לשליט האגדי שֶׁנּוֹנְג, אשר חי באלף ה-3 לפנה"ס. חוקרים משערים כי למעשה מדובר באוסף של מסורות בעל-פה שנכתבו בין 300 לפנה"ס ל-200 לספירה.
תוכן.
הכרך הראשון כלל 120 צמחים שאינם מסוכנים לאדם, שהוגדרו "ממריצים", כגון: פטריית הריישי ג'ינסנג, חוחובה, תפוז, קינמון וליקריץ.
הכרך השני הוקדש ל-120 צמחי מרפא, שנועדו לטיפול במחלות, אך יש בהן מידה של רעילות. בקטגוריה הזו נמצאים זנגביל, אדמונית ומלפפונים. הרכיבים המתוארים בכרך זה מוגדרים "אנושיים".
בכרך השלישי ישנם 125 ערכים לצמחים בעלי השפעה הרסנית ורעילות גבוהה, כגון ריבס, אפרסקים ועוד.
גרסאות.
הטקסט המקורי אבד בתקופות עתיקות, אך על פי רישומים בקטלוגים עתיקים היו בו שלושה כרכים ובהם 365 ערכים על תרופות.
בתקופת השושלות הדרומיות כתב טָאו חונְגְגִ'ינְג פרשנות לספר, שהגדילה אותו ל-730 ערכים בשבעה כרכים, וכללה גם את הנספח "סיווג רישומי שמות התרופות".
בתקופת שושלת צ'ינג, ביצע סוּן שִׂינְגְיֵן ביקורת ואיסוף יסודיים בנוגע לטקסט, אשר הביאו ליצירת הגרסה המקובלת כיום של הספר. סוּן סבר כי לא מן הנמנע שמקורו של הספר אכן בימיהם של שֶׁנּוֹנְג והקיסר הצהוב, אך מאחר שלא היה כתב בזמנם, עבר הידע על התרופות בעל-פה במהלך הדורות תוך שהוא מקבל שיפורים ותוספות מידי מומחים שונים, וסופג השמטות, כך שהגרסה שהגיעה לימינו אינה גרסה עתיקה.
זיהוי היסטורי.
ב"תיעוד הספרות" שבספר הָאן מתועדים שני טקסטים המקושרים לשֶׁנּוֹנְג ועשויים להיות למעשה "קלאסיקת עשבי המרפא של שֶׁנּוֹנְג": המאכלים האסורים של שֶׁנּוֹנְג והקיסר הצהוב בשבעה כרכים תחת קטגוריית "קלאסיקות", ו"שֶׁנּוֹנְג" ב20 עמודים תחת הקטגוריה "חקלאות".