תור נוסע תחילה לניו זילנד ואז לאוסטרליה, שם הוא מגיע למוזיאון האוסטרלי בסידני ומוצא פסל שהושב משרידיה של ה"אזעקה" בעל "ראש של דיונון, גוף של דרקון, כנפיים עם קשקשת, ובסיס החרוט כולו בהירוגליפים". הוא ממשיך לאוסלו, שם הוא לומד שג'והנסן מת באופן פתאומי לאחר מפגש עם שני הודים ליד רציפי גטבורג. אלמנתו של ג'והנסן נותנת לתור את יומנו של בעלה המנוח, אשר חושף את גורלם של צוות מלחי ה"אמה". האי הלא מזוהה מתואר כ"רצועת חוף מלאת בוץ ורפש, שבעומקה עומדים מבנים קיקלופיים מכוסי טחב, שהם, הלכה למעשה, התגשמות הפחד הגדול ביותר של כדור הארץ - עיר המוות והסיוטים ר'ילה"; אנשי הצוות נאבקים להבין בשכלם את הגאומטריה הלא-אוקלידית של סביבתם, כאשר אחד המלחים פותח בטעות "שער מלא בחריטות מפלצתיות" ומשחרר את קת'ולהו:
"הדבר המרייר יצא מתוך הפתח השחור ותפס בידיו הג'לטיניות הירוקות הענקיות את הדפנות... הכוכבים היו מסודרים בצורה הנכונה, ומה שהכת העתיקה נכשלה לעשות בתכנון מחושב היטב, קבוצת מלחים תמימים הצליחה לעשות בטעות. לאחר ויג'ינטריליונים של שנים, קת'ולהו האדיר חופשי שוב".
לפני שברח יחד עם אנשיו, שנהרגו כמעט עד האחרון שבהם, מתאר ג'והנסן את קת'ולהו כ"הר שהולך וכושל"; ג'והנסן ומלח בשם ברידן שבים במהרה ליאכטה ונמלטים. קת'ולהו צולל את תוך האוקיינוס ורודף אחר ספינתם, אך למרבה המזל, ג'והנסן מצליח לסובב את היאכטה ולהיתקע בכוח בראשו של היצור, מבקע אותו רק כדי "לשפוך החוצה תועבה הנראית כמו דגי שמש משוסעים"; הפצע מתחיל להתאחות מיד וה"אזעקה" נמלטת מר'ילה. דעתו של ברידן נטרפת והוא מת כעבור זמן מה. בתום קריאת היומן מבין תור שכעת הוא מהווה יעד אפשרי, וחושב לעצמו "אני יודע יותר מדי, והכת עדיין חיה".
השראה.
לידתו של הסיפור מקורה באחד מחלומותיו של לאבקרפט אותו הוא חלם ב-1919, חוויה שתיאר בקצרה בשני מכתבים שונים ששלח אל חברו הטוב ריינהארט קליינר ב-21 במאי וב-14 בדצמבר 1920. בחלום מבקר לאבקראפט במוזיאון עתיקות בפרובידנס בניסיון לשכנע את הבעלים לקנות ממנו תבליט מוזר אותו הוא פיסל בעצמו. הבעלים לועג ללאבקרפט על כך שהביא דבר שנוצר רק לאחרונה אל מוזיאון מלא בחפצים עתיקים. לאחר מכן לאבקרפט נזכר כי הוא ענה:
"מדוע אתה אומר שהדבר הזה חדש? חלומותיו של האדם הם עתיקי יומין יותר ממצרים או מהספינקס המהרהר, או מבבל מוקפת הגנים, והתבליט הזה עוצב בחלומותיי"
ניתן להשוות את תגובתו לדבריו של הנרי אנת'וני קוקס, אחת הדמויות בסיפורו. קוקס מראה לדודו של המספר תבליט דומה לזה של לאבקרפט כדי לעזור בקריאת ההירוגליפים שנולדו בחלומותיו הפנטסטיים:
"הוא אכן חדש, שהרי אני יצרתי אותו אתמול בלילה בחלום שחלמתי על ערים מוזרות; וחלומות הם עתיקי יומין יותר מצור או מהספינקס המהרהר, או מבבל מוקפת הגנים"
לאחר מכן השתמש לאבקרפט ברעיון כדי לכתוב תקציר לסיפור חדש אותו הוא תיאר לראשונה ביומנו באוגוסט 1925, רעיון שהתפתח מתוך הרצון לדעת מה למעשה היה כתוב בתבליט. בהערת שוליים שנכתבה לצד תיאור החלום, הציע לעצמו לאבקרפט "להמשיך לפתח ולתאר את הטבע של התבליט";
רוברט מ. פרייס, תאולוג ומומחה ביקום הלאבקרפטי, טוען שהסונטה "הקראקן" שנכתבה על ידי אלפרד טניסון ב-1830 השפיעה רבות על לאבקרפט, שהרי היא מציגה יצור ימי עתיק יומין השרוי בתרדמת ושוכן במעמקי המצולות, מחכה להתעורר ולהביא עמו את אחרית הימים.
הסופרים ס. ט. ג'ושי ודייוויד אי. שולץ ציטטו מקורות השראתיים נוספים, כגון הסיפור הקצר "ההורלה" של גי דה מופאסאן אותו לאבקרפט תיאר בחיבורו בהתייחסו ל"יצור בלתי נראה שנכנס לתוך מחשבתם של בני האדם.. נראה כי הוא חייל של שבט יצורים זרים שהגיעו אל כדור הארץ כדי לשעבד את המין האנושי"; מקור השראתי נוסף הוא סיפורו של ארתור מאכן "הסיפור על החותם השחור" המשתמש באותה שיטה של חיבור קצוות שונות של ידע כדי לתאר את קיומה של ישות קדומה ומרושעת.
כמו כן יש להניח שלאבקרפט מצא השראה בספריו של ויליאם סקוט אליוט, "סיפורה של אטלנטיס" מ-1896 ו"למוריה האבודה" מ-1904, אותם קרא ב-1926, לפני שהחל לעבוד על כתיבת סיפורו.
פרייס מציין כי לאבקרפט העריץ את עבודתו של לורד דנסאני, ובייחוד את עבודתו "האלים של פגנה" מ-1905, ספר המתאר אל הנרדם באופן תמידי כדי להימנע מהשלכות ההתעוררות. עבודה נוספת של דנסאני היא "החנות שבסמטה" מ-1919, בה הוא מתאר את "גן העדן של האלים הישנים" וטוען כי "אומלל הוא מי ששומע את קולו של האל הקדום בזמן שהוא ישן, עדיין שקוע בתנומה עמוקה".
ייתכן ש"בריכת הירח" מ-1919, של סופר הפנטזיה אברהם מריט היווה מקור השראה נוסף, אומר ג'ושי, שכן לאבקרפט "דיבר עליו לעיתים קרובות"; הספר מציג "דלת ירח" שברגע שנפתחת, מובילה את הנכנסים בה אל עולם תחתון של פלא ואימה המזכיר מאוד את הדלת שנפתחת על ידי המלחים בסיפורו של לאבקרפט, מתוכה מתפרץ קת'והלו אל תוך העולם האנושי.
אדוארד גימונט טען שספרו של הרברט ג'ורג' וולס, "מלחמת העולמות" לקח גם הוא חלק ביצירת סיפורו של לאבקרפט, זאת בשל הדמיון הרב בין האלים שבסיפור לבין החייזרים העתיקים ושווי הנפש של וולס.
חשיבות ספרותית וביקורת.
לאבקרפט ראה את הסיפור כ"די ממוצע - לא רע כמו הגרוע ביותר שיכול להיות, אולם מלא בזוטות זולות ומגושמות". עורך המגזין "סיפורים מוזרים", פרנסוורת' וורייט, דחה את הסיפור והסכים לקבלו רק לאחר שהסופר דונלד וואנדרי, חברו הטוב של לאבקרפט, שיקרו באומרו שלאבקרפט החל לחפש מפרסמים אחרים.
הסיפור זכה לשבח מידי רוברט אי. הווארד שקרא לו יצירת מופת אשר "תמשיך לחיות כאחד ההישגים הגדולים ביותר של הספרות. מר. לאבקרפט מחזיק בעמדה ייחודית בעולם הספרותי. הוא הצליח לתפוש, מכל הבחינות, את העולמות שנמצאים מחוץ למקומנו הזעום".
פיטר קאנון תיאר את הסיפור כ"שאפתני ומורכב. עלילה צפופה ועדינה שבה האימה נבנית באיטיות לכדי גדלים קוסמיים", וכן הוסיף, "אחד מהביטויים הספרותיים העגומים ביותר של לאבקרפט על אי חשיבותו של האדם ביקום".
הסופר הצרפתי מישל וולבק כותב בספרו "", כי זה הוא הסיפור החלוץ של כתביו הטובים של הסופר.
המתמטיקאי הקנדי בנג'מין ק. טיפט ציין את התופעה המתוארת ביומנו של ג'והנסן כאחת שניתן לפרשה כ"בועה מקומית של ההשלכות הנראות לעין של עקמומיות החלל" והציע מודל מתמטי דומה.
אי. אף. בליילר התייחס לקריאתו של קת'ולהו כ"חיבור בחלקים עם עלילה אינקלוסיבית".
תרגום לעברית.
הסיפור תורגם לעברית ומופיע בספר התוהו המזדחל שיצא לאור בשנת 2002 על ידי אודיסיאה (הוצאה לאור). הספר הוא אנתולוגיה של סיפורי אימה של ה.פ. לאבקראפט
עיבודים.
אמנות כתובה.
חלקים מהסיפור נכללו במגזין הקומיקס "מפחיד" (מספר 4) על ידי ארצ'י גודווין וגריי מורואו, וכן במגזין הקומיקס "הנוקמים" (מספר 88) על ידי הרלן אליסון, רוי תומאס וסאל בושמה.
אלברטו ברסיה אייר גרסה של הסיפור אשר כללה אחד עשר עמודים.
שני סיפורים קצרים מאת ניל גיימן: Only the End of the World Again ו-Shoggoth's Old Peculiar, הכלולים בספרו Smoke and Mirrors, שואבים השראה מן הסיפור.
קולנוע.
הסיפור הופק לכדי סרט אילם בעל אותו שם ב-2005, וכן כרדיו-דרמה בסגנון שנות ה-20 בשם "" ב-2012.
ב-2014 יצא סרט האימה האינדי "נערת הליווי של קת'ולהו" אשר בוים על ידי כריס לה מרטינה וקשור באופן רופף לכתביו של לאבקרפט.
בסרט "אקוומן" של אולפני DC מ-2018, מצטט "מנטה שחורה" קטע מתוך קריאתו של קת'ולהו, "התועבה מחכה, וחולמת במעמקים, וריקבון מתפשט בכל ערי האדם".
ב-2020 אומצו אלמנטים מתוך "קריאתו של קת'ולהו" על ידי הבמאי ויליאם יובנק עבור סרטו "מתחת למים" שיצא לאקרנים על ידי חברת אולפני המאה ה-20.
מוזיקה.
להקת המטאל "מטאליקה", כתבה את השיר האינסטרומנטלי "קריאתו של קת'ולהו" (The Call Of Ktulu), אשר נכלל באלבומם מ-1984, "Ride the Lightning". שירים נוספים של להקה זו מוקדשים לקת'ולהו ולבסיסט קליף ברטון, שמת בתאונת דרכים תוך כדי נסיעה באוטובוס ב-1986 בשוודיה, בהם: "הדבר שלא צריך להיות" מאלבומם מ-1986 "Master of Puppets", "הסיוט הארוך" מהאלבום "Death Magnetic" מ-2008, ו"לא עוד חלומות" מהאלבום "Hardwired...to Self-Destruct" מ-2016.
להקת מטאל נוספת, "איירון מיידן", השתמשה בפסוק "זה אשר יכול לשקר לנצח לא ימות, ועם איאונים מוזרים אפילו המוות יכול למות" ככתובת על המצבה שנראית על אלבומם "Live After Death" מ-1985, בו ה. פ. לאבקרפט מוזכר ככותב השיר.
משחקים.
בשנת 2005 יצא המשחק "Call of Cthulhu: Dark Corners of the Earth" לפלטפורמות המחשב האישי וה-Xbox.
ב-2018 פותח משחק תפקידים הישרדותי בשם "" עבור הקונסולות פלייסטיישן 4, אקסבוקס One, ומערכת ווינדוס.
משחק התפקידים "Call of Cthulhu", שמבוסס על יצירתו של לאבקראפט, שואב את שמו משם הסיפור.
ז'ורז' סבסטיאן
ז'ורז' סבסטיאן (בהונגרית: Sebestyén György; בודפשט, 17 באוגוסט 1903 – 12 באפריל 1989, לה-אוטוויל, צרפת) היה מנצח צרפתי, יהודי-הונגרי בלידתו, שמזוהה במיוחד עם וגנר ועם הרפרטואר הפוסט-רומנטי (ברוקנר, מאהלר, ריכרד שטראוס).
ביוגרפיה.
ז'ורז' סבסטיאן נולד במשפחה יהודית בהונגריה כבנו של המתרגם וההיסטוריון קארוי שבשטין. הוא למד תחילה פסנתר וכינור בבודפשט בטרם פנה לקומפוזיציה. לאחר מכן עבד עם לאו ויינר, זולטאן קודאי ובלה ברטוק. בשנת 1921 הוא הפך לקורפטיטור באופרה הממלכתית של בוואריה במינכן שם עבד עם ברונו ולטר והיה עוזר המנצח שלו בשנה שלאחר מכן.
תפקידים עד המלחמה.