בשנת 65 היה נירון מעורב בשערורייה נוספת, כאשר היה לקיסר הראשון שהופיע על במה כזמר ונגן. הדבר נחשב לפחיתות כבוד מהדרגה הנמוכה ביותר, על אף שנירון היה משוכנע כי הופעתו בנגינה ובמשחק היא כה משובחת עד שהחל להשתתף בתחרויות בהן הופיעו נגנים מקצועיים. בתחרויות אלו היה נעזר בקהל של חמשת אלפים מוחאי כפיים מקצועיים, שאומנו לשם כך במיוחד.
נירון פתח את ארמונותיו להמונים חסרי הבית, וארגן להם אספקת מזון, אך בה בעת תכנן תוכניות להרחיב את ארמונותיו בבניה מונומנטלית משיש באזור שנשרף, וכך איבד את האפשרות לקבל בחזרה את שמו הטוב.
פרויקט הבנייה שאותו נירון תכנן לערוך עלה לו הון והכסף שהיה לרשותו עמד להיגמר, לכן הוא מצא פתרון על ידי הקטנת כמות הכסף במטבעות מ-100% כסף טהור ל-80% כסף ו-20% נחושת, מעשה זה היה אסור ונירון ידע שאם הדבר יוודע לעם כל העם יתמרד נגדו.
עתה היה נירון מאוס על כל האזרחים. בשנה זו התגלה קשר לרציחתו, בו היה מעורב מורהו הישיש סנקה. נירון הורה לו להתאבד, ואכן סנקה התאבד בחיתוך ורידיו. מסע החיסולים נמשך, ואנשים שאך עלה כנגדם חשד, הוצאו להורג (ביניהם גם אנשי סנאט).
על פי המסורת הנוצרית, בשנה זו הורה נירון על צליבתו של פטרוס, ועריפת ראשו של פאולוס.
סויטוניוס מספר ש"הוטל עונש מוות על המאמינים בכריסטוס - אלה המאמינים באמונת-הבל של כת חדשה ומושחתה".
בשנת 66 מתה פופיאה בעודה הרה, ויש הטוענים כי נירון רצח אותה, ואת עוברה כאשר חש בהתקף זעם על אשתו. הוא עזב את רומא ויצא ליוון, שם התמכר לתחרויות שירה ונגינה, להוללות ולשחיתות מינית.
באותה שנה פרץ ביהודה המרד הגדול. הנציב ביהודה גסיוס פלורוס הכביד את עולו על העם, במעשי שוד ורצח.
לאחר שהצבא הרומי ביהודה, עליו פיקד קסטיוס גאלוס ניגף בפני המורדים, שלח נירון את אספסיאנוס לדכא את המרד.
הדחה והתאבדות.
נבואות האיצטגנינים, שחזו לנירון "שתבוא השעה וכולם יעזבוהו", נראו שעומדות להתגשם. כמה מהן אף חזו לו את "השלטון על המלוכה בירושלים" אם "יורד מכסאו".
נירון שב לרומא לאחר "מסע הופעותיו" ביוון, וגילה כי מושל גאליה, וינדקס, מרד בו. נירון החל במסע טיהורים והוצאות להורג בין אצילי רומא, ואף הורה להרוג את ידידו ונאמנו גלבה שהיה מושל ספרד. גלבה, בלית ברירה, הודיע על נאמנותו לעם הרומי ולסנאט, ועל כי אינו מכיר עוד בשלטונו של נירון, והחל בארגון החילות הדרושים לעליה על רומא. החילות באפריקה מרדו אף הם, והפסיקו את משלוחי התבואה שבהם הייתה תלויה כלכלת רומא. הסנאט הדיח את נירון, אשר התאבד ב-9 ביוני 68, כאשר ביקש מעבדו הנאמן שישסף את צווארו, בעודו במנוסה מפני החיילים שחיפשו אותו. לנוכח מותו הקרוב, בכה וקרא: "איזה אמן יאבד בי!" (בלטינית:"!"Qualis artifex pereo""). כשהגיעו החיילים הסתבר שההוראה שקיבלו לא הייתה להרוג אותו והם ניסו לעצור את הדימום של נירון, אך נירון אמר " מאוחר מידי; האם זו הנאמנות שלך?". עם מותו באה לסיומה השושלת היוליו קלאודית.
נירון קיסר במקורות היהדות.
במדרש מוזכר בקצרה נירון קיסר כדמות ששלטה ברומי בתקופת המרד הגדול, ושמותה התרחש באמצע המרד בעת שאספסיאנוס עסק בניסיונותיו לכבוש את ירושלים, ובכך הביאה להתגשמות נבואתו של רבן יוחנן בן זכאי שהאחרון יומלך לקיסר: לבתר תלתא יומין אזל אספסיאנוס מסחי בהדא גפנא, מן דסחא ולבש חד מסן דידיה, אתת בשורה ובשרוהו מית נירון ואמליכוניה בני רומי. (תרגום: לאחר שלשה ימים הלך אספסיינוס לשחות בגופנא. אחרי ששחה ונעל את אחת מנעליו, הגיעה בשורה שבישרה לו: מת נירון והמליכוך בני רומי").
המטבע עם דמותו של נירון קיסר מוזכר פעמים מספר במשנה ובתוספתא בשם "סלע נירונית" או בקיצור "נירונית".
בנוסף ישנו מאמר חז"ל בתלמוד בבלי, המתאר אדם בשם נירון קיסר כשליח הקיסר שמלך באותם ימים, ולא כקיסר עצמו. לפי אותו מאמר, שלח קיסר רומי את נירון קיסר לכבוש את ירושלים בעקבות הלשנה מאדם בשם בר קמצא לפיו אנשי יהודה בוגדים בו. כשנירון קיסר הגיע לארץ ישראל, הוא ירה חיצים לארבע רוחות השמים כדי לבדוק איזה מקום לכבוש, וכל החצים נחתו לבסוף בירושלים. נירון הסיק מכך שהוא ינצח במלחמתו נגד ירושלים. בהמשך הוא ראה ילד שעבר בקרבת מקום ושאל אותו ללימודו, והילד ציטט לו את הפסוק ונירון ראה בכך נבואה כי אלוהים עתיד לנקום בו על כיבוש ירושלים. בעקבות כך ברח נירון, התגייר, ואחד מצאצאיו היה התנא רבי מאיר.
אשתו פופיאה הוצגה במקורות כאוהדת של היהודים ובתלמוד, אף הוצגה כמטרוניתא.
לדעת כמה חוקרים, ישנו אזכור נוצרי מרומז לדמותו בחיבור האפקוליפטי חזון יוחנן (13:18) המהווה אחד מספריה של הברית החדשה וכך נכתב שם: "בָּזֹאת חָכְמָה. מִי שֶׁבִּינָה לוֹ יְחַשֵּׁב מִסְפַּר הַחַיָּה כִּי מִסְפַּר אָדָם הוּא וּמִסְפָּרוֹ שֵׁשׁ מֵאוֹת וְשִׁשִּׁים וָשֵׁשׁ". לפי ההשערה, הכוונה המרומזת כאן היא לדמותו של נרון קיסר, המיוצג כאן לשם הסוואה בגימטריה בלבד: הכתיבה הארמית "נרון קסר" = 666.
פול מורפי
פול צ'ארלס מורפי (באנגלית: Paul Charles Morphy; 22 ביוני 1837 - 10 ביולי 1884) היה שחמטאי אמריקאי, מגדולי השחמטאים בכל הדורות, אשר בתקופת חייו נחשב לשחמטאי הטוב בעולם.
מורפי נכנס למד הכושר העולמי בשנת 1849, בגיל 12 ומוקם מיידית במקום השני בעולם. הוא עלה למקום הראשון בשנת 1852 ושמר עליו עד לשנת 1864, עת שיחק את משחקיו האחרונים. מורפי היה אחד מראשוני גאוני השחמט ששיחקו על פי החוקים המקובלים בתקופה המודרנית.
ראשית חייו.
פול מורפי נולד ב-22 ביוני 1837 בניו אורלינס שבמדינת לואיזיאנה בארצות הברית, למשפחה אמידה ומכובדת ממוצא צרפתי־ספרדי.
אביו, אלונצו מיכאל מורפי (Alonzo Michael Morphy), היה עורך דין, תובע כללי, ולבסוף גם שופט בבית המשפט העליון של לואיזיאנה. אימו, לואיז תרז פליסיטי לה קרפנטייר (Louise Thérèse Félicité Thelcide Le Carpentier), הייתה מוזיקאית מוכשרת, בת למשפחה צרפתית קריאולית. מורפי גדל בסביבה תרבותית, שבה שחמט ומוזיקה היוו גולת הכותרת של התכנסויות המשפחה בימי ראשון.
לדברי דודו, ארנסט מורפי, איש לא לימד את מורפי הצעיר לשחק שחמט, הוא למד מתוך צפייה במשחקים של אחרים. באחת מהפעמים, לאחר שהתבונן במשחק ממושך בין ארנסט ואביו אלונצו, פול הצעיר הפתיע את שניהם בהצהירו שארנסט היה צריך לזכות במשחק. האב והדוד כלל לא ידעו שפול מכיר את המסעים, ובטח שלא את האסטרטגיות. הפתעתם אף גברה כשפול הוכיח את טענתו, לאחר ששִחזר את העמדה ואת המסעים והדגים את הזכייה שדודו החמיץ.
ניצחונות בתקופת ילדותו.
לאחר אירוע זה אובחן מורפי על ידי משפחתו כשחקן בעל כישרון מפותח מכפי גילו, והוא עודד לשחק במפגשים המשפחתיים ובסביבה השחמטאית הקרובה. וכבר כשהיה בן 9 נחשב מורפי לאחד מטובי השחמטאים בניו אורלינס.
בשנת 1846 ביקר הגנרל וינפילד סקוט בעיר והודיע למארחיו כי הוא מעוניין לבלות ערב של משחקי שחמט עם שחקן מקומי איכותי. סקוט לא התעסק באופן יומיומי בשחמט, אולם החשיב את עצמו כשחקן ברמה גבוהה. להפתעתו, המתחרה שנבחר לשחק מולו היה ילד בן 9 קטן קומה, העונה לשם מורפי. סקוט נפגע, וחשב שהמארחים חומדים לצון. לבסוף הוא הסכים לשחק, אולם רק לאחר שהובטח לו כי משאלתו לשחקן מקומי חזק מולאה במלואה, וכי לפניו נמצא כישרון אמיתי, אשר סקוט לא יוכל להביס בקלות. מורפי ניצח בנקל, לא פעם אלא פעמיים, כאשר במשחק השני הכריז על מט כפוי בחלוף שישה מסעים בלבד. שני הפסדים לילד קטן היו מעל ומעבר לגנרל הגאוותן, ולאחריהם הוא סירב לשחק משחקי שחמט נוספים, פרש לחדרו ולעולם לא הסכים לשחק מול מורפי משחק נוסף.
בשנת 1850, כשמורפי היה בן 12, ביקר אמן השחמט ההונגרי יוהאן לבנטל בניו אורלינס. לבנטל היה שחקן מקצועני חזק שלעיתים קרובות הביס שחקנים צעירים ומוכשרים. הוא התייחס למשחק מול מורפי כבזבוז זמן, והסכים רק מתוך רצון טוב ומחווה כלפי השופט המכובד. כאשר מורפי הגיע למשחק, ליטף לבנטל את ראשו כמחווה אבהית. לאחר המסע ה-12 הבין לבנטל כי הוא ניצב בפני שחקן חזק. בכל פעם שמורפי בצע מסע טוב, גבותיו של לבנטל הורמו מעלה באופן שארנסט מורפי תיאר כ"קומי". לבנטל שיחק שלושה משחקים מול מורפי במהלך שהותו בניו אורלינס, והפסיד בשלושתם.
לימודיו וקונגרס השחמט האמריקני הראשון.
החל משנת 1850 נטש מורפי את משחק השחמט לזמן מה. הוא למד בשקדנות וסיים את הקולג' במובייל, אלבאמה בשנת 1854. הוא נשאר שנה נוספת, למד מתמטיקה ופילוסופיה וקיבל את התואר בהצטיינות יתרה. לאחר מכן התקבל לאוניברסיטת לואיזינה ללימודי משפטים, שם סיים את לימודיו וקיבל תואר בשנת 1857. נאמר שלקראת הבחינות הוא שינן בעל פה את כל החוקים של מדינת לואיזינה.
באותן שנים מצא עצמו מורפי פנוי, מאחר שעדיין לא הגיע לגיל החוקי שמאפשר עבודה כעורך דין. הוא קיבל הזמנה להשתתף בקונגרס השחמט האמריקני הראשון שאמור היה להתקיים בניו יורק, בסתיו 1857. בתחילה דחה מורפי את ההזמנה, אבל לאחר לחצים מצד דודו הסכים לבסוף לשחק. הוא הביס את כל יריביו, כולל את האמן הגרמני לואיס פאולסן בסיבוב האחרון. מורפי הוכתר כאלוף השחמט של ארצות הברית, אך הוא לא הושפע מהתהילה הפתאומית. על פי גיליון דצמבר 1857 של Chess Monthly "האופי הלבבי שלו, הענווה והנימוס הג'נטלמני הפכו אותו לחביב הקהל".
הנסיעה לאירופה.