בהיותו הרב הראשי לאירלנד, פרסם בהמשכים מעל דפי העיתון "ההד", בשנים תרצ"ב-צ"ה, מאמרים קצרים בנושא תחת הכותרת: "התכלת בישראל" (מאמרים אלה רוכזו אחר כך בידי הרב מנחם בורשטין בספרו "התכלת"). עבודת הדוקטור שלו פורסמה במקורה בשפה האנגלית בידי פרופ' אהוד שפנייר מאוניברסיטת חיפה בשנת 1987. ד"ר שאול קפלן, תושב רחובות, חקר את הינטינה וטען כי הוא עונה על תשעה סימנים ייחודיים שניתנו בחילזון התכלת, אך לאחר חמש עשרה שנה, הודה כי הצבע הכחול שהפיק מהינטינה לא היה עמיד ודהה. למעשה, הוא הכיר בזיהוי חילזון התכלת עם ארגמון קהה הקוצים, והעלה השערה כי שבט זבולון, ששכן לחוף הים, הגן על פרנסתו בהפצת סימנים מטעים, שיכוונו לחילזון הינטינה, במטרה להסתיר את הארגמון קהה הקוצים.
חקר התכלת בעת החדשה בעולם היהודי.
בספרות המחקר היהודית מתקופת ההשכלה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, שנכתבה תחילה בגרמנית, כמו ספרו של משה לנדאו "מערכי לשון" וספרו של לודוויג לוויזון "זואולוגיה של תלמוד", והמשיכה להיכתב בעברית, כמו ספרו של חנוך קאהוט "ערוך השלם", ספריו של אברהם שמואל הירשברג "ההלבשה העברית הקדומה" ו"חיי התרבות בישראל בתקופת המשנה והתלמוד" ומילונו של שמואל יוסף פין "האוצר"; עוברת כחוט השני הקביעה המוסכמת, הלקוחה מספרות המחקר הלא יהודית, של זיהוי חילזון התכלת עם חילזון ה'פורפורה'.
ביישוב היהודי המתחדש בארץ ישראל, לפני קום מדינת ישראל ולאחר הקמתה, פורסמו מספר מחקרים בתחום הריאליה של ארץ ישראל בעת העתיקה - בכולם שוררת הסכמה עם הקביעה הנ"ל. כמו כן רווחת ומקובלת קביעה זו באנציקלופדיות שונות בערכים העוסקים בנושא. חוקר בולט, בן זמננו, של החי והצומח של תקופת המקרא והמשנה – פרופ' יהודה פליקס – הביע במחקריו דעה חד-משמעית של זיהוי חילזון התכלת עם חילזון ה'פורפורה'.
מספר גורמים הביאו בשנות ה-60 כמה כימאים בישראל להתעניין בחקר התכלת. מציאת גיזת צמר צבוע מתקופת מרד בר כוכבא במערת האיגרות שבנחל חבר, בידי משלחת ארכאולוגית בראשותו של פרופ' יגאל ידין, והשערתו כי הגיזה קשורה לתכלת של ציצית, הביאה את הכימאי ד"ר סידני אדלשטיין, שלמעבדתו נמסרו הממצאים לבדיקה, להתעניין בנושא. מאוחר יותר, בשנת 1972, עזר ד"ר אדלשטיין להקים מרכז ללימודי ים באוניברסיטת חיפה, בראשות הביולוג הימי ד"ר אהוד שפנייר, שבמסגרתו נשלו מן הים חלזונות הארגמונים. במקביל (ב-1969) פנו עורכי האנציקלופדיה התלמודית של מכון 'יד הרב הרצוג', שעסקו אז בכתיבת הערך 'חילזון', לכימאים, בהם ד"ר אדלשטיין וד"ר ישראל זיידרמן ממכון הסיבים בירושלים, לטפל בעבודת הדוקטור של הרב הרצוג שהייתה מונחת ככתב-יד. כניסתו של ד"ר זיידרמן לנושא הביאה לפרסום מאמרים רבים על ידו, באנגלית ובעברית, לפנייה לרבנים ולהקמת עמותה בשם 'קרן התכלת'. בסופו של דבר, בשנת 1987, עבודתו של הרב הרצוג הוצאה לאור עם הקדמתו של ד"ר אדלשטין ובתוספת מאמרים ממספר חוקרים - נירה קרמון, ד"ר אהוד שפנייר, ג'יין בריג'מן, פרופ' אוטו אלסנר, הנק מיניס וד"ר זיידרמן, שכולם כאחד מזהים את חלזונות הארגמון כמקור להפקת הארגמן והתכלת הקדומים. פרופ' אוטו אלסנר, ממכללת שנקר ברמת גן, אף הציע כמה דרכים לקבלת גוון כחול טהור מן הנוזל המתמצה מן הבלוטה התת-זימית של חלזונות אלו - דבר שגילה בניסויו בחלזונות, שסופקו על ידי המרכז ללימודי ים באוניברסיטת חיפה. אחת מהן היא חשיפת תמיסת הצבע לאור השמש במהלך הצביעה. חוסר ידיעה של אפשרות זו גרמה לפני כן למבוכה אצל כמה חוקרים בזיהוי חילזון הארגמון כמקור להפקת התכלת ולוויכוח על מהות גוון התכלת (האם הוא כחול טהור כמקובל בידי המסורת או סגול). בשנת תשמ"ד (1984), בספרו "בים דרך", פרסם הרב בצלאל נאור מבלטימור את חקירותיו בנושא התכלת. בשנת תשמ"ח (1988) הוציא לאור הרב מנחם בורשטיין מירושלים, בעקבות עיסוקו בענייני המקדש, ספר בשם "התכלת" המסכם את הדעות השונות בנושא זה.גילויו של פרופ' אלסנר זכה לתשומת לבו של הרב אליהו טבגר מירושלים, שחקר את הנושא ובעקבות כך בשנת תשמ"ח (1988) החל לצבוע תכלת לציצית. בהמשך, בשנת 1991, הצטרפו אליו ד"ר ברוך סטרמן, ד"ר ארי גרינשפן ויואל גוברמן והוקמה אגודת "פתיל תכלת", שמטרתה - יצור פתילי תכלת לציצית ופעילות הסברה בנושא. דבר זה הביא לשפע של פרסומים בנושא חקר התכלת – בעד ונגד.
בעולם המדעי עוסקים כיום במסגרת חקר הצביעה הטבעית העתיקה ובתחום הארכאולוגיה חוקרים רבים. בנושא זה מתקיימים כינוסים בינלאומיים ויוצאים לאור פרסומים מדעיים. לאחרונה נבדקו בידי צוות חוקרים רוסים, בראשותה של החוקרת ממטיוק מהמכון לכימיה אורגנית שבעיר נובוסיבירסק, אריגים שנמצאו בקבורה עתיקה (מהמאה ה-4 לפנה"ס) בעמק פזיריק שבהרי אלטאי. בין האריגים נמצא שטיחון לכיסוי גב הסוס (צ'פרק) המורכב מטקסטילים שונים, בהם צמר בגוון ארגמני ובגוון כחול טהור. הבדיקה הראתה ששניהם נצבעו בצבע שהופק מחלזונות הארגמון.
המחקר הכימי של צבע ה'פורפורה'.
המחקר הכימי של צבע הפורפורה, שנערך במאה ה-19 ובעיקר במאה ה-20, הביא בהדרגה להכרה שהצבענים המצויים בצבע ה'פורפורה' שייכים למשפחת הצבעים האינדיגוידיים. כבר ב-1833 שם לב פרופסור לרוקחות האיטלקי ברתולומאו ביזיו (Bizio) לדמיון שבין תכונות הצבע המופק מחלזונות הארגמון ממין Murex trunculus לבין צבע האינדיגו. בשנים 1879–1880 ערך החוקר אדוורד שאנק (Schunck) ניסויים כימיים בחומר שהוא בודד מחלזונות "Purpura patula" ו-"Purpura capillus" בחופים המערביים של ניקרגואה.
ב-1909 אסף החוקר פול פרידלנדר (Friedlander) 12000 פרטים של המין "Murex brandaris" ומיצה מתוך הבלוטות התת-זימיות שלהם צבע במשקל של 1.4 גרם. האנליזה של היסודות הכימיים הצביעה על הנוסחה הכימית C16H8Br2N2O2. ב-1922 שיער פרידלנדר שבצבע ה'פורפורה' ישנו מרכיב נוסף – בגוון כחול, אך לא הצליח לזהותו. הכימאי הארכאולוגי רודולף פפיסטר (Pfister) בחן את צבעי הארגמונים ב-1937 והגיע לאותן המסקנות של האיטלקי ביזיו, בקשר לנטייה לכחול של הצבע המופק מ- "Murex trunculus". לאותן המסקנות הגיעו גם החוקרים בושילו (Bouchilloux) ורושה (Roche) באמצעות הכרומטוגרפיה ב-1954.
בשנת 1944 דיווחו שני חוקרים, דריסן (Driessen) וון-אלפן (van Alpen) על תופעת הפוטודברומינציה, כלומר נשירת הברום ממולקולת הצבען באמצעות קרינת אור השמש, כאשר הדיברומואינדיגו נמצא במצב מחוזר ומומס, הנקרא Leuco-dibromoindigo. (ככל הנראה, שימש דבר זה כבסיס לגילויו של פרופסור אלסנר, המוזכר למעלה – הפקת צבע כחול טהור מן הארגמונים.)
בעבודתם החלוצית של החוקרים ווטרס (Wouters) וורהקן (Verhecken) בשנת 1991, שלראשונה השתמשו במכשיר HPLC לחקר הצבעים האינדיגוידיים, התגלה מרכיב נוסף - 6-ברומואינדיגו, ויחד איתו התגלה גם מרכיב אחר המצוי בכמויות מזעריות וזניחות – 6,6'-דיברומואינדיגוטין. באותו מחקר התגלה גם, שהצבע המופק מחלזון ממין "Murex trunculus" מורכב ומגוון יותר ומכיל גם את החומרים אינדיגו ואינדירובין.
החוקרים מלשקביץ' (Malaszkiewicz) ב-1967 ופוקה (Fouquet) ב-1970, על בסיס מחקר קודמיהם – שאנק (Schunck 1889) ולטליר (Letellier (1890, גילו את המבנה הכימי של ארבעה מחוללי-צבע, המצוים בבלוטה התת-זימית של החלזונות הארגמניים. ב-1968 בודדו החוקרים בייקר (Baker) וסותרלנד (Sutherland) מחולל-צבע חמישי מהמין "Dicathais orbita" . במחקרים אלו התברר, שחומרים מחוללי-צבע אלו הם אינדוקסילים, חלקם ברומידיים וחלקם חסרי ברום, והם עצמם חסרי צבע, אך בתהליך מורכב בהשפעת האנזימים, האוויר ואור השמש, לאחר פציעת החילזון ופירוק הבלוטה התת-זימית, הם מרכיבים את התוצר הסופי – הצבענים האינדיגוידיים. המין "Murex trunculus", או בשמו העברי ארגמון קהה קוצים, מכיל ארבעה סוגי אינדוקסילים מחוללי-צבע, היוצרים מגוון רחב של צבענים: 6,6'-דיברומואינדיגוטין, 6-ברומואינדיגוטין, אינדיגוטין, ומספר צבענים בכמות מזערית: 6-ברומואיסטין ו-6,6'-דיברומואידירובין. הבלוטות של שאר המינים מכילות, בדרך כלל, אינדוקסילים מסוג אחד בלבד, ולכן אינן מסוגלות לייצר מגוון רב של צבענים, והצבען העיקרי המופק מהן הוא 6,6'-דיברומואינדיגוטין.
אי-יציבותו של הצבען 6-ברומואינדיגוטין, ויכולתו להיהפך בתנאים מסוימים לגוון כחול, למשל על ידי החימום, התגלתה באופן אקראי במפעל לצביעת פתילי תכלת לציצית של אגודת "פתיל תכלת". תופעה זו מושכת אליה כיום את תשומת לבם של החוקרים בתחום.
נושא נוסף המעסיק כיום את החוקרים הוא, שחזור השיטה העתיקה של צביעה. בנושא זה עסקו החוקר הלבנוני ז'וסף דומה (Doumet), החוקר הישראלי פרופ' אוטו אלסנר ועוד. ג'ון אדמונדס (Edmonds) מאנגליה הצליח לראשונה ב-1996 להגיע לחיזור צבע הפורפורה, דבר ההכרחי לתהליך הצביעה, באמצעים טבעיים בלבד, ובכך פתר את בעיית הצביעה העתיקה של הפורפור. הבשר של הרכיכות הותסס במשך מספר ימים בתוך תמיסה אלקלינית, הצבע חוזר והומס וזה איפשר את קליטת הצבען בתוך סיבי גיזת הצמר.
גואלפים וגיבלינים