בספרו של רבינו זרחיה הלוי משוקעים מקצת מדבריו, לדוגמה רבינו אפרים סבור שאין מצווה להשתכר בפורים. כמו כן דעתו שאין לעשות בארץ ישראל שני ימים טובים של ראש השנה.
ויטאלה קאנדיאנו
ויטאלה קאנדיאנו (באיטלקית: Vitale Candiano; נפטר ב-1017) היה הדוכס ה-24 של ונציה. ויטאלה כיהן כדוג'ה בין השנים 978–979.
חייו.
ויטאלה היה בנו של הדוג'ה ה-22 של ונציה, פייטרו קאנדיאנו הרביעי. הוא נבחר לתפקיד הדוג'ה באספת עם שנערכה בספטמבר 978 לאחר שקודמו, פייטרו אורסאולו הראשון, נמלט למנזר במפתיע.
לאחר תום כהונה בת 14 חודשים, ויתר ויטאלה על כיסאו, מסיבות בריאות.
בתקופת כהונתו חיזק ויטאלה את היחסים הרעועים בין העיר ונציה לבין האימפריה הרומית הקדושה, יחסים שהתערערו לאחר שבשנת 976 שרף המון ונציאנלי את ארמון הדוג'ה כאשר בתוכו נמצא הדוג'ה דאז - פייטרו קאנדיאנו הרביעי, אביו של ויטאלה. פייטרו קאנדיאנו שלט בתמיכת קיסר האימפריה הרומית הקדושה אוטו השני, והיה קשור אליו ואל מלך איטליה בקשרי משפחה. כהונתו של ויטאלה סייעה לגשר על הקרע בין לה סרניסימה לבין האימפריה.
לאחר שויתר על כיסאו הצטרף ויטאלה למנזר סנט'אילאריו, וחי חיי נזירות. הוא נפטר בשנת 1017 ונקבר במנזר.
דוד ברגר
דוד מרק ברגר (ג' בתמוז תש"ד, 24 ביוני 1944, ארצות הברית – כ"ז באלול תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מרים משקולות וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן שביצע ארגון הטרור "ספטמבר השחור".
חייו.
ברגר נולד למשפחה אמידה מהפרוור שייקר הייטס של העיר קליבלנד שבאוהיו שבארצות הברית שם גדל והתחנך. עוד מימי בית הספר הצטיין ביכולתו האתלטית. ב-1962, בזמן שלמד באוניברסיטת טוליין החל לפתח קריירה בהרמת משקולות. הוא ניצח בתחרות הרמת משקולות למשקל עד 67 קילוגרם של ה-NCAA. ב-1966 קיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת טוליין. לאחר מכן למד באוניברסיטת קולומביה וקיבל תואר שני במנהל עסקים ודוקטורט במשפטים. בזמן לימודיו המשיך לעסוק בהרמת משקולות במשקל בינוני קל.
בשנת 1965 השתתף במכביה השביעית בהרמת משקולות במשקל קל וזכה במדליית ארד. ב-1969 השתתף באליפות ארצות הברית הלאומית לצעירים בהרמת משקולות למשקל בינוני וזכה במדליית זהב. באותה שנה, השתתף במכביה השמינית, וקיבל מדליית זהב בהרמת משקולות במשקל בינוני. בשנת 1970 עלה לישראל, הצטרף לאגודת הספורט מכבי תל אביב וזכה באליפות ישראל בהרמת משקולות במשקל חצי-כבד. לאחר סיום שירותו הצבאי פתח משרד עורכי דין בתל אביב. הוא הצטרף למשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן. ב-2 בספטמבר 1972 התחרה במשחקים, אך סיים ללא דירוג לאחר שנפסל בשלושת נסיונותיו בשלב הדחיקה.
ברגר נחטף, ביחד עם עוד חברי המשלחת הישראלית, על ידי ארגון ספטמבר השחור בכפר האולימפי במינכן ב-5 בספטמבר 1972. המחבלים דרשו את שחרורם של מחבלים ואיימו כי אם דרישתם לא תיענה, יוציאו להורג את בני הערובה. ממשלת ישראל סירבה לדרישה, ואילו ממשלת גרמניה הסכימה לאפשר לחוטפים ולחטופים להגיע במטוס לקהיר. התוכנית הגרמנית הייתה כי במהלך המעבר למטוס בשדה התעופה ישתלטו כוחות הביטחון על החוטפים וישחררו את החטופים. ניסיון החילוץ נכשל כישלון צורב. ב-6 בספטמבר 1972 נרצח ברגר במה שנודע כטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ובבדיקות שלאחר המוות נמצא כי נפטר כתוצאה משאיפת עשן. דוד השאיר אחריו זוג הורים, אח, אחות וארוסה. נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, שלח מטוס של חיל האוויר האמריקאי כדי להביא את גופתו של דוד לקבורה בעיר הולדתו בארצות הברית.
בסרט מינכן, בבימויו של סטיבן ספילברג, המציג את סיפורם של סוכני "המוסד" הישראליים שחיסלו את המחבלים המעורבים בתכנון טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, גילם את דמותו של ברגר השחקן הישראלי ליאור פרל.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:מרימי משקולות ישראלים]]
[[קטגוריה:מרימי משקולות יהודים]]
[[קטגוריה:ספורטאים אולימפיים ישראלים]]
[[קטגוריה:משתתפים ישראלים באולימפיאדת מינכן (1972)]]
[[קטגוריה:אלופי המכביה: מרימי משקולות]]
[[קטגוריה:ספורטאי מכבי תל אביב]]
[[קטגוריה:מרימי משקולות אמריקאים]]
[[קטגוריה:חללי אולימפיאדת מינכן]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1944]]
[[קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1972]]
הלמוט גרנסהיים
הלמוט אריך רוברט קונו גרנסהיים (Helmut Erich Robert Kuno Gernsheim 1 במרץ 1913 - 20 ביולי 1995) היה היסטוריון של הצילום, וכן צלם ואספן. לגרנסהיים מיוחס גילוי התצלום הראשון בהיסטוריה, "נוף מחלון בלה גרא", שצילם ניספור נייפס בסביבות שנת 1827.
לימודים.
אביו ושני אחיו של גרנסהיים היו היסטוריונים, האב היסטוריון של הספרות, והאחים, האחד היסטוריון של האמנות והשני היסטוריון של הכלכלה. אף על פי שנמשך ללימודי ההיסטוריה של האמנות מגיל צעיר, החל גרנסהיים ללמוד צילום ב-1934 בבית הספר לצילום של מדינת בוואריה, במינכן, שהיה מוסד טכני ומקצועי. לעומת הוראת הצילום הנסיוני בבאוהאוס, בית ספר זה עסק בעיקר בהכשרת תלמידיו בכל תחומי הצילום המעשי, מצילום סטודיו ופורטרטורה, ועד לצילום תעשייתי ומדעי. את הגישה הטכנית שרכש בבית הספר יישם גרנסהיים בעבודותיו ובמחקריו המאוחרים בצילום. בבית הספר למד גם היסטוריה של האמנות ושל האדריכלות, ולמד שיטות הדפסה מתקדמות, בהן גם הדפסת תצלומי צבע בשיטת יובכרום (Uvachrome). לקראת סוף לימודיו החל לעבוד בחברת יובכרום בצילום רפרודוקציות.
גרנסהיים כמעט ולא נחשף לעבודות אוונגרד שנעשו בצילום בזמן לימודיו, משום שלאחר עליית הנאצים לשלטון והנהגת המשטר הטוטליטארי בגרמניה, מרבית אמני האוונגרד עזבו את הארץ, ומורי הצילום שנותרו במדינה חששו להציג את עבודתם ה"דקדנטית" על פי התפיסה הנאצית. רק מאוחר יותר בקריירה שלו, בסביבות שנות החמישים, הבין גרנסהיים את התרומה העצומה שהייתה לגרמניה בהתפתחות הצילום בשנות ה-20 וה-30 של המאה.
קריירה.
ב-1937 הוזמן על ידי ידיד להציג לראשונה כמה מתצלומיו בתערוכה העולמית של פריז (1937). גרנסהיים היה יהודי למחצה מחד, צעיר לפני גיוס מאידך, ומטרת הנסיעה לפריז הייתה לאפשר לו לצאת מגרמניה במסווה של נסיעה רשמית. לאחר התערוכה עבר לאנגליה, והתמקם בלונדון, עם משרה שקיבל ממעסיקיו לשעבר בחברת יובכרום, ליצור רפרודוקציות צבעוניות של יצירות אמנות בגלריה הלאומית. באותה תקופה היו באנגליה צלמי צבע מקצועיים ספרים בלבד, ותצלומיו של גרנסהיים הופיעו בעלונים, במסעי פרסום ובמגזינים. בסתיו 1937 הציג גרנסהיים את תערוכתו הראשונה בלונדון, בגלריה של אחיו בכיכר סטנפורד: תצלומי נוף, אדריכלות, פורטרטים, דוממים ותצלומי תקריב של פרחים. כעבור שנה הציג בגלריה תערוכה שנייה, של תמונות שחור-לבן שצילם ברחבי אנגליה. המגזין "Photography" הקדיש כפולת עמודים לסקירת עבודתו.
במהלך מלחמת העולם השנייה איבד גרנסהיים את אזרחותו הגרמנית, משום שסירב לחזור לארץ המולדת שלו, והפך לחסר זהות לאומית. למרות זאת, בבריטניה נחשב לזר ממדינת אויב, נכלא לזמן מה במחנה מעצר ולבסוף גורש לאוסטרליה. במחנה מעצר שם למד על ההיסטוריה של הצילום דרך ספרים שרכש, ושימש כצלם המחנה. בספטמבר 1941 שוחרר ממעצר בזכות כישורי הצילום שלו, כדי לחזור ללונדון ולתעד בה, עבור "הרשות לתיעוד מבנים לאומיים" (National Buildings Record) מונומנטים היסטוריים שהיו בסכנת הרס בשל ההפצצות על העיר. עבודה זו נחשבה ל"בעלת חשיבות למאמץ המלחמתי", וזיכתה אותו באישור כניסה לאנגליה. את העבודה ביצע תחת חסות מכון וורבורג של אוניברסיטת לונדון, שנטל חלק בפרויקט התיעוד.
גרנסהיים צילם במשך שישה חודשים מונומטים רבים באזור לונדון, מכנסיית וסטמיניסטר וקתדרלת סנט פול ועד לבית מגורי ראש ממשלת אנגליה ברחוב דאונינג. חלק מהאתרים היו מלאי שקי חול לשם הגנה, וחלונות רבים היו כבר מנופצים. כמה מחפצי הערך והפסלים פונו מהם והועברו למקומות מסתור כאמצעי ביטחון. ב-1944 תפסו תצלומיו של גרנסהיים נתח נכבד מהתערוכה של רשות "תיעוד המבנים הלאומיים" שנערכה בגלריה הלאומית. ברישומי המידע על התערוכות בגלריה הלאומית של אנגליה זוהי תערוכת היחיד הגדולה ביותר שנערכה לצלם. גרנסהיים הציג גם מספר תערוכות ב"צ'רצ'יל קלאב" ותערוכת יחיד גדולה ב"אגודת הצילום המלכותית" ב-1948. בנוסף, פרסם מתצלומיו בעיתונים רבים, והוציא לאור שני ספרים: "Architecture and Sculpture" ב-1949 ואת "Beautiful London" ב-1950. הוא שם לו למטרה בכתביו לשנות את תפיסת הצילום המיושנת והשמרנית שאפיינה, לדעתו, את הצילום הבריטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה פגש גרנסהיים את אליסון איימס, שהתגרשה מבעלה ועברה לגור עמו. הם התחתנו רק לאחר תום המלחמה, מאחר שבמהלכה נחשב לזר ממדינת אויב. עד מותה ב-1969 עזרה אליסון גרנסהיים להלמוט במחקריו, בארגון ובקטלוג האוספים, והשתתפה בפרסום כמה ספרים על ההיסטוריה של הצילום.
אספנות.