תיקנים אמריקאים הם אוכלי כל. התיקנים אוכלים גבינה, בירה, תה, מוצרי מאפה, עמילן, דבק, שיער, פתיתי עור יבשים, חיות מתות, חומרים צמחיים, בגדים מלוכלכים וניירות. הם אוהבים במיוחד מזונות מתוססים. תיקנים אמריקנים נצפו גם ניזונים מתיקנים מתים או פצועים, מהזן שלהם או מזנים אחרים.
תעופה.
בשלב הנימפה, תיקנים אמריקאים הם חסרי כנפיים ואינם מסוגלים לעוף. לתיקנים אמריקנים מבוגרים יש כנפיים שימושיות והם יכולים לעוף למרחקים קצרים. אם הם עפים ממקום גבוה, כמו עץ, הם יכולים "לגלוש" עד למרחק מסוים. עם זאת, למרות יכולתם לעשות זאת, תיקנים אמריקאים אינם זבובאים ולא יכולים לעוף כמו יתושים או זבובים.
סביבת גידול.
התיקן האמריקני הוא אוכל-כול. הוא מסוגל להתקיים ממזון צמחי, מזון ממקור חי ומחומר אורגני נרקב. סביבת הגידול המועדפת עליו היא אזורים לחים וחמימים ואכן תפוצתו הטבעית היא באזורים טרופיים, אך למעשה ניתן למצוא את התיקן האמריקני גם באזורים קרים או יבשים, שבהם הוא מסתמך על הימצאות בני אדם ועשוי להימצא במבנים של האדם כגון מטבחים, מחסנים, צינורות ביוב וכו'.
רבייה ומחזור חיים.
לתיקן האמריקני שלושה שלבי התפתחות מרכזיים: ביצה, נימפה ובוגר. בדומה ליתר חברי סדרת התיקנאים גם אצל התיקן האמריקני הנקבות מטילות את ביציהן בתוך תיק (ומכאן שמו). הן מטילות 14–16 ביצים בתיק ביצים, נושאות אותו בקצה בטנן במשך כיומיים ואז מניחות אותו בסביבת מזון. תיק הביצים בצבע חום, ומתכהה לאחר מספר דקות. אורכו כ-8 מ"מ וגובהו כ-5 מ"מ. לאחר 6–8 שעות, התיקנים הצעירים (נימפות) בוקעים מן הביצים. הנימפות הן בעלות מאפיינים גופניים דומים לזה של תיקן בוגר, פרט להיותן קטנות יותר וחסרות כנפיים. תהליך ההתבגרות והפיכת הנימפות לתיקנים בוגרים כולל שלושה עשר מחזורי השלה, ואורך כ-שעתיים עד 3 חודשים. תיקן בוגר יחיה בממוצע כשנה נוספת, שבמהלכה תטיל הנקבה כ-150 תיקנים צעירים. בסך הכל, משך חיי התיקן הוא כ־24 חודשים.
תכונות מיוחדות.
לתיקן האמריקני אברי חישה בקצה האחורי של גופו אשר מחוברים לסיבי עצב גדולים במיוחד ויחד מקנים לו "רפלקס בריחה" ייחודי. גירוי קל אשר נקלט באברי החישה הללו גורם להעברת המידע במהירות עצומה (גבוהה בהרבה ממהירות העברת מידע בסיב עצב אנושי) דרך סיבי העצב הגדולים אל שרירי התנועה, ללא מעבר במרכזי עיבוד המידע במוח התיקן, ולהפעלת תגובת בריחה אשר אינה מסתיימת עד שנקלטת ירידה משמעותית בתנאי התאורה, כלומר כשהתיקן חש שהוא במקום חשוך. אם מוסיפים על כך את מהירות הריצה הגבוהה של התיקן האמריקני - עד 5.4 קמ"ש (כ-40 מרחקי-גוף בשנייה), הרי שלאדם סיכוי נמוך להבחין בתיקן אמריקני שנמצא בסביבתו ואפילו נמוך יותר לתפוס אחד. ואכן, רוב התיקנים שבהם אנו נתקלים הם זקנים או פגועים בצורה כלשהי.
עמידות מפני קרינה.
תכונה אחרת שבזכותה התפרסם התיקן האמריקני היא עמידותו לקרינה רדיואקטיבית. בעוד שטענה זו הוכחה כנכונה עבור מינים שונים של חרקים, דווקא עבור התיקנים היא התגלתה כשגויה - הללו עמידים רק מעט יותר מבני אדם לקרינה רדיואקטיבית.
תוצאות מחקרים שנערכו הראו שבני אדם ימותו לאחר חשיפה למנת קרינה של 4–10 Gray, ותיקנים ברמה של 70–100 Gray. עובדה זאת הופכת את התיקן לעמיד פי 6–16 לקרינה מאשר אדם, אך הוא עדיין ימות הרבה לפני חרקים אחרים. מקור ההנחה השגויה על פי העיתונאי ריצ'רד שוויד (Richard Schweid) הוא שלאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי נפוצו שמועות שתיקנים שרדו את הפצצה. הנושא קיבל חיזוק משמעותי בסוף שנות ה-60 במהלך מסע תעמולה נגד מרוץ החימוש הגרעיני. אחת הכרזות המפורסמות ביותר הכריזה: "אם תתרחש מלחמה גרעינית לא האמריקאים או הרוסים או הסינים ינצחו... אלא התיקן".
מרינה אשקלון
מרינה אשקלון היא מרינה בינלאומית לספנות ולתיירות.
היסטוריה.
תכנון המרינה החל בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי "החברה הכלכלית לאשקלון", לאחר שבתוכנית מתאר ארצית - תמ"א 13, שאושרה ביולי 1983, הוקצה שטח באשקלון להקמת מגנה כחלק מתוכנית ארצית להגדלת מספר מקומות העגינה בישראל לסירות קטנות יאכטות וסירות מפרש פרטיות.
בדצמבר 1991, זכתה בזיכיון להקמת המרינה קבוצה בה היו שותפים, חברת מרכזי שליטה, בבעלות איש העסקים מוטי זיסר, איש העסקים מוזי ורטהיים וקבוצת האחים עופר. לצורך הקמת הפרויקט הוקמה שותפות מוגבלת בשם "מרינה אשקלון 1992" (אשר חברת "אחים עופר הנדסה ופיתוח בע"מ" היוותה בה השותף הכללי, מנהל השותפות). במסגרת הסכם הזיכיון שנחתם בין השותפות לעיריית אשקלון, השותפות בנתה את המרינה וייבשה שטחים בתוך הים, וכחלק מן התמורה, קיבלה 3 מגרשים לבנייה הנמצאים בעורף המרינה.
בשנת 1997 ניהלו משא ומת עם קבוצת קלאב מד ועם חברת הייאט לניהול מלון וכפר נופש כחלק מהפרויקט. אך עקב המתיחות הביטחונית באזור, בשל הקרבה לרצועת עזה, בניית המלון וכפר הנופש לא יצאה לפועל. במקום זאת מכרו את המגרשים שקיבלו ליזמים אחרים שבנו במקום דירות נופש. קבוצת האחים עופר יצאה מהפרויקט בשנת 2001.
בשנת 2006, חתם איש העסקים אלי אלעזרא (שניהל את "החברה הכלכלית לאשקלון" בעת שהוקמה המרינה) על הסכם עם "שותפות מרינה אשקלון", על הקמת קניון בן 9,000 מ"ר. בשנת 2013 רכש את אלעזרא את מלוא הבעלות על הקרקע, לאחר עיכובים רבים החל בהקמת הקניון בשנת 2015. הקניון נפתח בשם "מרינה מול" בסוף 2017. ביוני 2019 נפתח במקום גם מתחם אירועים בהשקעה של 25 מיליון שקל.
דו"ח מבקר המדינה.
בשנת 1997, פרסמה מבקרת המדינה מרים בן-פורת, דו"ח בו ביקורת על הטבות הניכרות שקיבלו מוטי זיסר, יולי עופר ומוזי ורטהיים בפרויקט. המבקרת מצאה כי היזמים קיבלו לכיסם 5.25 מיליון דולר, שהיו כמעט כל הסיוע הממשלתי לפרויקט. בן-פורת קבעה, כי "לאור ההטבות שניתנו ליזמים, היה מקום לפרסם מכרז חדש, אשר יכלול תנאים אלו, כאשר ניתן להניח שבמקרה כזה היו מתקבלות הצעות רבות יותר".
מבנה המרינה.
במעגן מקומות עגינה לכ־650 סירות. המרינה מהווה מרכז ים תיכוני למשטים ולאירועי ספורט שונים ומארחת מעת לעת משטים חשובים ובינלאומיים, כגון: "משט ה־EMYR" ו"משט הערים". בית מינהלת המרינה מספק את השירותים הדרושים לעוגנים ולמעגנה, בהם אחזקה, שירותי מנהלה ומגדלור המרינה. במתחם המרינה קומפלקס המשלב דירות נופש, מסעדות, בתי קפה, פעילויות ספורט, מרכז לחינוך ימי, מועדון צלילה ועוד. כמו כן, פועלת במתחם נקודת משטרה האחראית על ביקורת הגבולות. במתחם המרינה ישנו קניון קטן ושטחי מסחר שונים כגון מסעדות, בתי קפה, משרד ניהול והסברים על המקום.
איכות הסביבה.
קו החוף של אשקלון מצפון למרינה נסוג בין 1987 ל-2017 ב-55 מטר. בשנת 2009, בדק משרד מבקר המדינה את התמודדותם של השלטון המקומי והמרכזי עם סוגיית הרס המצוקים לאורך חוף הים התיכון בישראל. דו"ח המבקר מצא שמבנים ימיים, בעיקר המרינות שנבנו באשקלון ובהרצליה, החמירו את הרס המצוקים. החל משנת 1996 ,משהחלו להתברר ממדי הנזק שנגרם למצוק באשקלון בעקבות בניית המרינה, ביקשו "החברה הכלכלית לאשקלון" ועיריית אשקלון להקים מערכת של שוברי גלים להגן על החוף והמצוק. הוועדה לשמירת הסביבה החופית דרשה מהעירייה לבצע בדיקות ומדידות ולבחון פתרונות נוספים, אולם העירייה לא ביצעה את הדרישות וזנחה את הטיפול בתוכניות להגנת המצוק בנימוק שאין לה התקציבים הדרושים לכך. עוד הועלה כי פעולות הניטור והמעקב אחר מצב החוף, שהיה על החברה הכלכלית והעירייה לבצע בעקבות הקמת המרינה, לא בוצעו כנדרש ולא יכלו לשמש בסיס לקבלת החלטה.
במרץ 2005, קיימה הוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת, דיון בנושא הרס המצוק באשקלון. המשרד להגנת הסביבה המליץ לבדוק את האפשרות של התקנת מערכת גיאוטיובים (שוברי גלים מטובעים - גלילי שקים הממולאים בחול ים), להגנה על המצוק מצפון למרינה, זאת בתור פתרון זמני. הקמת המערכת אושרה על ידי הוועדה לשמירת הסביבה החופית באוגוסט 2005. אך, .
בסוף 2013 הוקמה "החברה הממשלתית להגנות מצוקי חוף הים התיכון", שביצעה ב-2015 הגנה ימית באמצעות הזנת חול בכמה מוקדים לאורך חוף אשקלון, אך ב-2019 התברר שההגנה אינה יעילה ומלון הרלינגטון, הניצב כ-17 מטר מקצה המצוק נמצא בסכנת קריסה.
פעילויות שיט.
ממעגנה זו יוצא אחת לשנתיים שיוט הערים המתקיים לאורך חופי ישראל מאז 1939.
הממלכה ההאשמית
האפוטרופוס על נכסי נפקדים
הים הליגורי
הים הליגורי (באיטלקית: Mar Ligure; בצרפתית: Mer Ligurienne; בקורסיקאית: Mari licuru; בליגורית: Mâ Ligure) הוא ים שולי בצפון האגן המערבי של הים התיכון. הוא גובל בליגוריה מצפון, בטוסקנה ממזרח, בים הטירני ובקצה הצפוני של קורסיקה מדרום, באגן המערבי של הים התיכון מדרום-מערב, ובחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור שבצרפת ונסיכות מונקו ממערב. בחלקו הצפוני של הים הטירני משתרע מפרץ ג'נובה .
חופיו של הים באיטליה, בצרפת ובמונקו מיושבים בצפיפות יחסית, ולאורכם שוכנות ערי הנמל החשובות ליבורנו, לה ספציה וג'נובה, וכן נמלים ומעגנים קטנים רבים נוספים. עם זאת, לאורך חופי הים הליגורי שוכנות גם רצועות חוף הידועות ביופיין ובערכן הטבעי והתיירותי, ובהן הריביירה הצרפתית, הריביירה הליגורית וחוף טוסקנה הצפוני.
כדי להגן על אוכלוסיית הלווייתנאים בים הליגורי, הכריזו צרפת ואיטליה בשנת 1999 על כל שטח הים וכן על אזורים סמוכים לו בים התיכון עצמו ובים הטירני, כעל אזור מוגן ששטחו 87,500 קמ"ר.
צומת חורב
מחסום פה
הנדסת בטיחות
טאר פרסי
אוי דיוויז'ן