המקאמים ושמותיהם מוכרים כיום ביהדות ספרד בנוסח המכונה "ירושלמי" ומשולב ממסורות מארצות ערב מזרח תיכוניות. בנוסח מרוקאי ישנה מערכת מקאמים שונה.
הנרי דייוויד תורו
הנרי דייוויד תורו (באנגלית: Henry David Thoreau; 12 ביולי 1817 – 6 במאי 1862) היה סופר, משורר, ופילוסוף אמריקאי.
תולדות חייו.
נולד בשם דייוויד הנרי תורו ב-12 ביולי 1817 בקונקורד, מסצ'וסטס לג'ון תורו, יצרן עפרונות, ולסינתיה לבית דונבר. סבו מצד אביו נולד באי ג'רזי. סבו מצד אמו, אסא דונבר, הוביל באוניברסיטת הרווארד ב-1766 את מרד הסטודנטים הראשון בשלוש עשרה המושבות. הוא נקרא על שם דוד אביו דייוויד תורו שנפטר זמן קצר לפני לידתו, ולא הפך להנרי דייוויד עד לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה. היו לו אח ואחות גדולים ממנו, הלן וג'ון הבן, ואחות צעירה בשם סופיה.
בשנת 1837 סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד. עם סיום לימודיו שב לקונקורד, וב-1838 פתח יחד עם אחיו ג'ון הבן בית ספר לדקדוק בשם "אקדמיית קונקורד". בית הספר נסגר כאשר ג'ון חלה אנושות בטטנוס ב-1842 לאחר שחתך את עצמו במהלך גילוח. ג'ון מת בזרועות אחיו הנרי זמן קצר לאחר מכן.
בקונקורד פגש דרך חבר משותף את ראלף וולדו אמרסון, מי שהפך להיות לידידו ומורו, והכיר אותו למעגל של סופרים והוגים מקומיים כגון מרגרט פולר, נתניאל הות'ורן ואחרים.
אמרסון דחף את תורו לתרום מאמרים ושירים פרי עטו לכתב עת רבעוני בשם "החוגה" ("The Dial") בעריכתה של פולר. תורו היה פילוסוף של הטבע והיחס בינו לבין המצב האנושי. בשנים הראשונות היה חבר בזרם הטרנסצנדנטליזם, פילוסופיה אידיאליסטית, אקלקטית ורופפת בה דגלו אמרסון, פולר ואחרים. הם האמינו כי המצב הרוחני האידיאלי חוצה, או מגיע מעבר, לעולם הפיזי והאמפירי, וכי האדם משיג את התובנה הרוחנית הזו באמצעות אינטואיציה אישית ולא דוקטרינה דתית.
ב-18 באפריל 1841 עבר תורו להתגורר בביתו של אמרסון, ובין השנים 1841 ל-1844 שימש כמורה של ילדיו, כעוזר עריכה, וכגנן ואיש תיקונים.
לאחר מכן עבר לעבוד במפעל העפרונות של משפחתו, עבודה בה החזיק למשך מרבית שנות חייו.
סירוב המס של תורו החל ב-1842 בשיתוף עם מספר קטן של ידידיו, כתגובה על העבדות של השחורים במדינות הדרום. מלבד סירוב המס, היה תורו משתתף מרכזי ב"מסילת הרכבת המחתרתית", בה הוברחו, בניגוד לחוק שאסר על הסתרת עבדים נמלטים, אלפי עבדים שחורים לקנדה ממדינות הדרום של ארצות הברית. מסילת הרכבת המחתרתית נחשבת על ידי רבים לפעולת ההתנגדות האמריקנית הגדולה ביותר במהלך המאה ה-19. ב-1846, עם פרוץ מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ובעקבות תוכניות הממשלה האמריקנית לאפשר עבדות בשטח הכיבוש, החריף תורו את סרבנות המס שלו, ושילם על כך בליל כליאה אחד, עד שאחד מחבריו שילם עבורו את המס. תורו תיאר נושא זה במסתו "אי-ציות אזרחי", שהשפיעה גם על טולסטוי ועל מהטמה גאנדי.
תורו אימץ לעצמו אורח חיים פשוט על מנת להעמיק את דפוסי חשיבתו. כחלק מניסיון זה, התגורר בגפו במשך כשנתיים (החל מ-4 ביולי 1845) בבית שנבנה על ידו באדמה בבעלותו של אמרסון באגם וולדן שבמסצ'וסטס, בלא תלות בבני אדם כלשהם לצורכי קיומו. תקופה זו מתוארת בספרו "וולדן", שיצא לאור בשנת 1854.
ב-6 בספטמבר 1847 עזב תורו את אגם וולדן ושב להתגורר בקונקורד עם משפחת אמרסון.
ב-1851 החל תורו להתעניין בידיעת הטבע ובסיפורי מסעות. הוא קרא בשקיקה על בוטניקה, ולעיתים קרובות כתב תצפיות בנושא זה ביומנו. נוסף על כך, הוא העריץ את ספרו של דרווין "מסע הביגל". הוא המשיך לכתוב תצפיות מפורטות על פולקלור הטבע של קונקורד. הוא תיעד הכול, החל משלבי הבשלתו של פרי במשך זמן ועד לעומקי התנודות של אגם וולדן והימים שבהם ציפורים מסוימות נדדו.
תורו התפרנס במשך חייו ממקצועות שונים, ביניהם עבודה במפעל העפרונות המשפחתי, מדידת קרקעות והוראה.
הנרי דייוויד תורו נפטר בעיר הולדתו, קונקורד, ב-6 במאי 1862 כתוצאה ממחלת השחפת.
רעיונותיו של תורו.
תורו הכיר באופיו המורכב של האדם. בספרו "וולדן" (1854) ציין כי "יודעים אנו כי החיה שוכנת בנו וככל שמהותנו העילאית שוקעת בתרדמה, כן היא נעורה ומתעוררת." הוא האמין כי "אשרי האיש אשר יידע לבטח, כי החיה שבו הולכת וגוועת בקרבו מיום ליום ורוח אלוה ממעל שוכנת בו. אולי אין איש, שאין לו יסוד להתבייש באופי השפל והבהמי הטבוע בו. חוששני כי אנו אלים או אלים למחצה."
על פי השקפת עולמו של תורו, על האדם לחתור להיות נקי מאשמה מוסרית, וזו משמעות הטוב בשבילו. אם ארגון מסוים מבצע מעשה בלתי צודק, מוטב לאדם כי יפרוש מארגון זה. הימנעותו של אדם מעשיית מעשה לא צודק היא בראש ובראשונה הימנעות פאסיבית ולא כזאת ששואפת להביא לשינוי המצב. בהתאם לכך, הסכים תורו להשתחרר מהכלא לאחר שחבריו שילמו עבורו את המס.
תורו האמין כי קיים מושג צדק טהור, המשותף לכל בני האדם. על-פי תורו, הצדק נובע מהימנעות מתוקפנות ומכפייה, במובנם האלים. תורו גורס שהאדם צריך לשאוף לעשיית צדק ולהימנע ממעשי עוול וקיפוח כגון כיבוש שטחי מדינה זרה ושיעבוד זולתו לעבדות.
תורו מבדיל בין מוסר פרטי, המזוהה עם הצדק, לבין קיומן של ממשלות, אשר מטרתן היא יעילות. תורו תוקף את תומכי הממשלה ואנשיה בטענה שאינם מסוגלים להבין דבר מלבד היעילות, שכן היא משנית לצדק.
תורו האמין כי אל לממשלות להעמיק את מעורבותן ושאף לצמצום רב ככל הניתן בפעילות הממשלות, אף שהכיר בנחיצותן המסוימת. זאת הביע במסתו "אי ציות אזרחי", אותה פתח בפסקה:
בהתאם לתפיסה זו, התנער תורו מממשלת ארצות הברית והכריז על פרישתו מכל ארגון אליו לא בחר להשתייך (ובכלל זה מדינת ארצות הברית).
תורו היה גם אחד מראשוני האקולוגים בעולם. רישומיו על הטבע והצומח בקונקורד ובמיוחד על ראשית פריחתם ובפירוט תאריכי לבלובם ופריחתם של כ-600 מיני צמחים משמשים היום במחקרי השוואה להשתנות הצמחייה באזור וכעדות להתחממות כדור הארץ.
לב טולסטוי
לב ניקולייביץ' טולסטוי (ברוסית: Лев Никола́евич Толсто́й, ; 9 בספטמבר 1828 – 20 בנובמבר 1910) היה סופר והוגה רוסי, שנודע בזכות שורה של יצירות מופת, שהמוכרות בהן הן "מלחמה ושלום" מ-1869 ו"אנה קארנינה" מ-1877, המהוות את שיאו של הרומן הריאליסטי. הפילוסופיה הפציפיסטית של טולסטוי וקריאתו להתנגדות לא אלימה הותירו רושם עז אף הן ואומצו על ידי מהטמה גאנדי, טנזין גיאטסו ומרטין לותר קינג כשיטת מאבק.
הוא נולד והתגורר רוב חייו באחוזה משפחתית ביסנאיה פוליאנה.
ביוגרפיה.
טולסטוי נולד בשנת 1828 באחוזת יסנאיה פוליאנה במחוז טולה שברוסיה, הרביעי מבין חמשת ילדיהם של מריה וניקולאי איליץ' טולסטוי, שהשתתף במלחמת רוסיה-צרפת. הוריו מתו בילדותו, והוא ואחיו גודלו בידי קרובי משפחה.
בשנת 1844 החל ללמוד משפטים ושפות המזרח באוניברסיטת קאזאן. מוריו תיארו אותו כמי שאינו מסוגל ואינו רוצה ללמוד. טולסטוי עזב את לימודיו מבלי לסיימם, וחזר לאחוזת יסנאיה פוליאנה, ובילה חלק ניכר מזמנו במוסקבה ובסנקט פטרבורג. בשנת 1851, לאחר ששקע בחובות עקב הימורים, עבר עם אחיו המבוגר ממנו לקווקז והתגייס לצבא. באותה עת החל לכתוב. אחרי מלחמת קרים השתחרר מהצבא.
ב-1857 ושוב ב-1860 ערך טיולים באירופה. בהיותו בפריז היה עד להוצאה להורג, חוויה שהשפיעה עליו עמוקות. במסעו השני בצרפת פגש את ויקטור הוגו הנערץ עליו, וכן את האנרכיסט פייר-ז'וזף פרודון, שממנו לקח את שם החיבור La Guerre et la Paix כשמו של הספר שחיבר "מלחמה ושלום". את השפעתו של ויקטור הוגו ניתן לחוש בספר כולו. בהשפעת רעיונות שספג במסעותיו באירופה, הקים טולסטוי בשובו בתי ספר לילדי הצמיתים שבאחוזתו.
ב-23 בספטמבר 1862 התחתן עם סופיה אנדרייבה בהרס (המכונה בשם החיבה סוניה), בתו של רופא החצר, שהייתה צעירה ממנו ב-16 שנה, ולשניים נולדו 13 ילדים. חמישה מילדיהם מתו בילדותם. לפחות ילד נוסף אחד נולד לטולסטוי מחוץ למסגרת הנישואים.
ב-1881 עבר עם משפחתו למוסקבה, ביתו במוסקבה משמש היום מוזיאון (Музей-усадьба ЛН Толстого).
יצירתו.
יצירות נעורים.
ברומן הנעורים שלו, "ילדות, נעורים, עלומים" (1852–1856) מתאר טולסטוי בחיות ובחדות-התפישה הפסיכולוגית האופיינית לכתיבתו את ילדותו כבנו של בעל אחוזות עשיר שמתחיל להתוודע לפער המעמדי בינו לבין בני האיכרים עמיתיו למשחק. אז החל העימות הפנימי שעינה אותו כל חייו בין הנכון והראוי על-פי שכלו — שוויון מלא בינו לבין האיכרים וסיגוף הגוף והנפש — לבין מה שהשיאתו תחושת האריסטוקרט המושרשת שלו ויצר החיים העז שלו (על אף הצהרות הצניעות החוזרות ונשנות שלו, ניכרה בטולסטוי גם נטייה לראוותנות והתנשאות של בן אצולה טיפוסי). למרות חוסר הבשלות של יצירותיו המוקדמות, ניכר כבר בהן כישרונו הכביר, והן הקנו לסופר הצעיר מקום מכובד בין יוצרי הדור.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19 נטל טולסטוי חלק במלחמת קרים כקצין זוטר (סגן) בצבא הרוסי. החוויה עוררה בו אימה וסלידה, וחיזקה את הפציפיזם שלו. טולסטוי תיאר את חוויותיו מהמלחמה בספר "סיפורי סבסטופול" שיצא לאור בשנת 1856. אף שהספר אינו כולל כמעט עלילה, מצליח טולסטוי לרתק את הקוראים בכושר התיאור המופלא שלו ובאבחנותיו הפסיכולוגיות הדקות, ולעורר בהם תחושות סלידה וסיאוב כפי שטולסטוי עצמו חש כלפי המלחמה.