לכתחילה, הדרישה לבצע בדיקות אלו היא בשלושת הפעמים הראשונות בהן הזוג מקיים יחסי אישות, אלא שבפועל כל עוד לא פוסק דם הבתולים מניחים שכל הדם היוצא ממנה הוא דם בתולים, ולכן רק לאחר שפוסק דם הבתולים ניתן להתחיל לבצע בדיקות אלה. כמו כן, בכל מקרה אחר שבו ייתכן שהדם איננו דם וסת (למשל, אם יש לה פצע בתוך הנרתיק) לא ניתן לבצע בדיקות אלה. כתבו הפוסקים שאישה בעלת "וסת חצי קבוע" (כלומר, אישה שאין לה וסת קבוע ובכל זאת רואה דם אך ורק בטווח ימים מסוים) צריכה לבצע בדיקה זו רק בטווח הימים בו עשוי להגיע זמן הוסת, שהרי בשאר הימים דינה כבעלת וסת קבוע. כמו כן, אישה הנוטלת גלולות למניעת הריון נחשבת כבעלת וסת קבוע ואינה יכולה לבצע את הבדיקות האלה, וכן אישה בהריון לא תבצען. לדעת כמה מן הפוסקים, בני זוג שחיו יחד זמן רב ולא קיימו את הבדיקות, פטורים מביצוען מאחר שהאישה יודעת שהיא אינה רואה מחמת תשמיש ואינה זקוקה להן.
לכתחילה, על שלוש הבדיקות צריכות להיות רצופות. כלומר, אין לקיים יחסים בין הבדיקות בזמנים הראויים לבדיקת רואה מחמת תשמיש בלא לבצע בדיקה. עם זאת בדיעבד אף אם לא ביצעו את הבדיקות ברציפות, לדעת הרב אלישיב קנוהל, ניתן לקבוע חזקת רואה מחמת תשמיש.
כל אחת משלוש הבדיקות כוללת למעשה בדיקה בשלושה עדים - לפני קיום היחסים על האישה לבדוק את עצמה, ולאחריהם הן האישה והן הגבר צריכים לבדוק עצמם.
הפוסקים נחלקו לגבי יסודיות בדיקות אלה - לדעת הראב"ד די בבדיקה קלה (והסביר הרב וואזנר שהיינו קינוח), אך הרב מרדכי אליהו כתב שהבדיקות צריכות להיות יסודיות
כתבו הפוסקים, שהבדיקה צריכה להתבצע בפרק זמן של "שיעור וסת" לאחר הבדיקה, ונחלקו מהו בדיוק שיעור זמן זה. בגמרא הוזכרו שני שיעורים-
הרמב"ם פסק להלכה את השיעור השני.
דעות האחרונים בשיעור הזמן בימינו:
בדיקות חשש דם חימוד.
בגמרא מופיעה בשם האמורא רבא הלכה לפיה , כלומר, אישה שהציעו לה להינשא והסכימה לכך צריכה לשבת שבעה ימים נקיים בטרם תוכל להינשא, מחשש שמא תראה דם מחמת תאוותה לבעלה. נחלקו ראשונים האם שבעה נקיים אלו דורשים הפסק טהרה ובדיקות בכל יום, כדוגמת שבעה נקיים רגילים של זבה - לדעת הרשב"א, אינה צריכה לא בדיקות ולא הפסק טהרה, מאחר שמדובר בספק בלבד שמא ראתה דם. לדעת הרמב"ן והרא"ש, צריכה בדיקות שבעה נקיים מחשש שמא תראה בכל יום, אך אין צריך לפסוק בטהרה מאחר שיציאת דם זה, הנקרא "דם חימוד", איננה נמשכת זמן ארוך כיציאת דם הוסת. לדעת הרא"ה דינה כדין כל נידה וצריכה שבעה נקיים והפסק טהרה.
בימינו מאחר שבתולות אינן טובלות לנידתן הצריכו אחרונים שבעה נקיים והפסק טהרה לכל אישה לפני חתונתה. לגבי המתנת מספר ימים מחשש שמא תפלוט שכבת זרע, כתב הרב מרדכי אליהו שנחלקו אחרונים האם עליה להמתינם לפני הפסק הטהרה, ושלהלכה פסקו אחרונים כדעה המקילה, אך נהגו להחמיר לכתחילה היכן שאפשר.
נחלקו ראשונים האם תועיל בדיקה בשעת הצעת הנישואין להתירה לבעלה, ופסקו ראשונים ואחרונים שאינה מועילה. עם זאת, לדעת רבי יעקב מליסא, אישה שהיה לה מוך דחוק לאורך כל שעת התביעה פטורה מהצורך לשבת שבעה נקיים.
אפילו אישה שלא סביר שתראה דם, כגון ילדה מתחת לגיל שתים עשרה או זקנה, כתבו אחרונים שחוששים שמא ראתה דם, ונדרשת לבדיקות אלו.
לגבי עומק הבדיקות, כתבו אחרונים שכיוון שלכלה בתולה יש קושי בבדיקה, די בבדיקה עד מקום שידה מגעת ואין צורך בבדיקה מעמיקה בחורים וסדקים.
נאמנות האישה על הבדיקה.
אישה נאמנת להגיד שהיא טהורה ושביצעה את כל התהליכים הנחוצים לטהרה, וכך דרשו חכמים בגמרא במסכת כתובות:
כמו כן, נאמנת אישה לומר ששאלה חכם ואמר לה שהיא טהורה. אם אישה איבדה את עד בדיקתה, ואומרת שעל העד היה מראה דומה למראה אחר שנמצא לפנינו, ניתן לטהר אותה על סמך אמירה זו. לעומת זאת אם יש ספק האם המראה טהור, והאישה אומרת שחכם טיהר לה מראה דומה לזה, אין סומכים על כך כדי לטהר את המראה, מפני שמאחר ואין יכולת לזהות בביטחון את צבע העד, לא ניתן לסמוך על כך שתזהה בביטחון שהמראה דומה למראה אחר שלא נמצא לפנינו.
יועצות הלכה.
כיום, עם מגמת ההשתלבות הגוברת של נשים בתחום ההלכה, ישנן מסגרות המכשירות נשים להיות "יועצות הלכה"- נשים הלומדות הלכות נידה באופן מקיף, וכן תחומים פיזיולוגיים ופסיכולוגיים נוספים על מנת לתת מענה לנשים בהלכות נידה. הרב נחום אליעזר רבינוביץ' כתב שנשים אלה יכולות להורות בענייני מראות על עדי בדיקה, וזאת על סמך דברי הראשונים בעניין נאמנות האישה ופרשנות הסיפורים המופיעים בגמרא, וכן מחמת הבושה שחשות נשים רבות בדור הזה לפנות לגבר בשאלות אלה, המונעת מהן להפנות שאלות לגורמים בעלי ידע בתחום ועשויה להביאן לעבור על ההלכה.
בדיקה לנשים בעלות מוגבלויות.
במשנה נכתב שעיוורת צריכה שאישה אחרת תבדוק אותה, אך ר' יוסי ברבי חנינא קובע בגמרא כי מדובר בטעות בגרסא. הלכה למעשה עיוורת מבצעת את הבדיקה לעצמה ומראה לחברתה כדי שתאמר לה האם המראה טהור או טמא.
חירשת ואילמת יכולות לבדוק את עצמן, ורבי יהודה הנשיא אף מעיד שהייתה בשכונתו חרשת שכל נשות השכונה היו מראות לה את עידיהן כדי שתאמר להן האם הן טהורות או טמאות. לגבי חירשת אילמת נפסק בגמרא שאינה יכולה לבדוק עצמה, מאחר שבתקופת חז"ל נחשבו חירשים אילמים כבעלי מוגבלות שכלית. בימינו שידוע שחרשים אילמים אינם מוגבלים בשכלם וניתן ללמדם לתקשר באמצעות שפת סימנים וכדומה, נחלקו הפוסקים האם דינם כפיקחים.
לגבי נשים החולות במחלות נפש המשפיעות על שיקול דעתן ("שוטות"), נכתב במשנה שאינן נאמנות על בדיקתן, אך נשים שאינן כאלה יכולות לבדוק אותן ולטהרן. הגמרא במסכת חגיגה מזכירה ארבעה קריטריונים על מנת להגדיר שוטה-
בגמרא שם נחלקו רבי יוחנן ורב הונא האם יש צורך בהופעת שלושה מסימנים אלו אצל השוטה או שמא די בהופעת אחד מהם, והרמב"ם והשולחן ערוך פסקו כדעת רבי יוחנן שדי באחד מהם, אם כי מדבריהם נראה שהם סבורים שסימנים אלו לאו דווקא, אלא כל סימן המעיד על חוסר צלילות דעת בעניין מסוים מגדיר את האדם כ"שוטה".
לגבי אישה הסובלת מדיכאון, כתב הרב שמואל וואזנר שיש להעריך האם ניתן לסמוך על בדיקתה בהתאם לחומרת המחלה.
קינוח.
לדעת רבי חנוך פדואה, מחבר שו"ת "חשב האפוד", לעניין היתר אישה לבעלה יש לדון כתם הנמצא על עד קינוח כדין כתם הנמצא בבדיקה בעד, פרט לעובדה שכתם הנמצא על עד בדיקה מטמא את האשה מדין תורה בעוד בקינוח האשה נטמאת מדברי חכמים בלבד. אחת המשמעויות של הדבר היא, שלא ניתן להקל בכתם דם שנמצא על נייר או בד שביצעה באמצעותו קינוח, כפי שמקילים בכתם שנמצא על שאר דברים (לדוגמה, לא ניתן לומר שכיוון שהבד אינו מקבל טומאה או צבעוני הכתם אינו אוסר את האישה). אחת הסברות שמעלה בעל "חשב האפוד" לאסור היא, שכיוון שהכתם על גוף האישה הוא מטמא, ודאי שהעברת חלק ממנו למקום אחר (לעד או נייר הקינוח), גם אם מקום זה אינו מקבל טומאה, אין בכוחה להפקיע את האישה מן הטומאה שנטמאה מחמת הדם שהיה על גופה.
ר' יעקב מליסא בחוות דעת, לעומת זאת, כתב שכתם על עד קינוח דינו כשאר כתמים. לדעת הרב שמואל וואזנר ב"שיעורי שבט הלוי", קינוח חמור מכתם בכך שלא מקילים אם הדם שנמצא קטן מגודל גריס, אך לשאר עניינים דינו ככתם כיוון שלא בא בהרגשה ולא חוששים שמא הקינוח מנע ממנה להרגיש את יציאת הדם. אחרונים אחרים סבורים שניתן להקל גם בקינוח בכתם קטן מגריס.
מעמד השימוש בנייר טואלט לאחר עשיית צרכים.
כחלק מדיון בגמרא האם אישה יכולה להיטמא כשהיא מוצאת דם מבלי להרגיש את יציאת הדם מהרחם, מעלה הגמרא את האפשרות שהטלת שתן, בדיקת עד, או כניסת איבר המין הגברי לתוך הנרתיק בעת קיום יחסי אישות יגרמו לכך שהאישה לא תשים לב לתחושת יציאת הדם על אף שתחושה זו קיימת, וממילא תיאסר מבלי ששמה לב לתחושה הגופנית האוסרת מן התורה.
לדעת החוות דעת, אישה שראתה דם על נייר הטואלט בו השתמשה לאחר הטלת שתן עשויה להיות טמאה מדין תורה, אך אחרונים אחרים חלקו, מאחר שבדרך כלל זיבת דם הנידה איננה מתרחשת בזמן הטלת שתן. חלק מן האחרונים נקטו גישה ממצעת - לדעת הרב שמואל וואזנר אם ראתה את הדם על הנייר בתוך דקה מהטלת השתן דנים את הכתם כבדיקה ונאסרת בכל מקרה, ואם ראתה לאחר דקה דינו קל יותר וניתן להקל בו בשעת דחק משמעותית, ולדעת הרב משה פיינשטיין דנים את העד כעד בדיקה רק אם בדקה לפני שסיימה להטיל את מימיה לגמרי.
פרט לחשש ההרגשה, יש מן הפוסקים שטימאו כתם על נייר טואלט על פי סברת ה"חשב האפוד" לפיה כיוון שדם זה הגיע מגוף האישה הוא מטמא אף על נייר טואלט צבעוני או שאינו מקבל טומאה. דעת הרב עובדיה יוסף, לעומת זאת, היא שכתם זה אין דינו כדין דם על עד בדיקה אלא כדין כתם, מאחר שהעובדה שלא ידענו על קיומו של הכתם על גוף האישה לפני השימוש בנייר הטואלט משווה לו מעמד של כתם הנמצא על נייר טואלט.
לדעת הסוברים שדין כתם על נייר טואלט שניגבה עצמה בו אחר עשיית צרכים כדין שאר כתמים, אם הנייר אינו מקבל טומאה האישה איננה נטמאת. מסיבה זו, ישנם דיונים בפוסקים האם נייר טואלט נחשב למקבל טומאה או לא. הנודע ביהודה כתב שנייר העשוי מסמרטוטים מקבל טומאה כפי שבד מקבל טומאה. רבי אלחנן אשכנזי ב"סדרי טהרה", לעומת זאת, כתב שנייר העשוי מבד פשתן, כיוון שהפשתן מרוסק נחשב לדבר חדש שאיננו מקבל טומאה כבגד, וכן כיוון שאין לו בית קיבול אין עליו דין בגד שמקבל טומאה. לגבי נייר העשוי מעץ מרוסק, כתב הרב שמואל וואזנר ב"שיעורי שבט הלוי" שהוא אינו מקבל טומאה.