כיום במסגרת הסטודיו מקיים שיתוף פעולה עם יצרני רכב מאיטליה ומעצב טרקטורים, קומביינים ומשאיות לחברות מרחבי העולם.
חומת סרביוס
נשק להשמדה המונית בסוריה
סוריה מחזיקה בסוגים אחדים של נשק להשמדה המונית, ובעיקר נשק כימי, שאותו הפעילה נגד תושביה במהלך מלחמת האזרחים בסוריה. מגזין ג'יינס וכן סוכנויות המודיעין ברחבי העולם מעריכים כי בסוריה הגוף העוסק במחקר ופיתוח של טק"ק, נשק כימי, ביולוגי וגרעיני, בנוסף לתפקידיו האזרחיים, הוא מרכז סרס.
נשק כימי.
סוריה היא אחת מחמש המדינות שלא חתמו, ואחת משבע המדינות שלא אישרו את האמנה לנשק כימי, שאוסרת את הייצור, הפיתוח והשימוש בו. עם זאת ב-1968 סוריה הצטרפה לפרוטוקול אמנת ז'נבה מ-1925 שאוסר שימוש בזמן מלחמה בהרעלה, חניקה או שימוש בשאר הגזים.
הנשיא הסורי לשעבר חאפז אל-אסד רמז ליכולות כימיות בהצהרות פומביות בשנים 1990 ו-1997. לאחר מכן, בזמן הפלישה לעיראק ב-2003, סוריה הכחישה שיש ברשותה נשק כימי, וב-2012 חזרה בה והודתה שיש שברשותה נשק כזה.
ארגונים לא ממשלתיים במערב הצהירו שלסוריה יש מערך פעיל של נשק כימי. ארצות הברית הודיעה שלסוריה יש החל מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 תוכנית לחימה כימית.
מתקנים.
מומחים זיהו 5 מתקנים שבהם מצוי נשק כימי ועוד מתקן אחד שהוא בסיס נשק:
הפיצוץ בשנת 2007.
בחודש יולי 2007 התפוצץ מחסן נשק סורי. בפיצוץ נהרגו 15 איש. המגזין השבועי האמריקאי ג'יינס, דיווח שהפיצוץ אירע כשכוחות איראנים וסורים ניסו להתאים ראש נפץ של גז חרדל על טיל סקאד. סוריה טענה שהפיצוץ היה תאונה שלא קשורה לנשק כימי.
בזמן מלחמת האזרחים.
ב-23 ביולי 2012, סוריה הודתה בפיתוח של מאגר נשק כימי. היא טענה שהנשק נשמר אצלה להגנה נגד מדינות עוינות. באוגוסט 2012, הצבא הסורי החל בניסויים של נשק כימי בבסיס מחוץ לעיירה חלב. מדינות המערב החלו לשקול התערבות צבאית כאשר דווח על שימוש בנשק הכימי.
מאוגוסט 2013, התפרסמו דיווחים של שימוש בנשק כימי על ידי צבא סוריה, כחלק ממלחמת האזרחים בסוריה, ובעקבות כך ארצות הברית הצהירה על אפשרות של תקיפה בסוריה. לנוכח איומיה של ארצות הברית לתקוף בסוריה, העלה נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין הצעת פשרה, לפיה יסכים אסד למסור את הנשק הכימי שברשותו לפיקוח בינלאומי, שיוביל לפירוק נשק זה. ב-28 בספטמבר 2013 אישרה מועצת הביטחון פה אחד את ההצעה לפירוק הנשק הכימי בסוריה, וכעבור ימים אחדים החל מימוש החלטה זו. בסוף אוקטובר 2013 דווח שהושמדו כל מתקני ייצור הנשק הכימי שסוריה הצהירה עליהם. ביוני 2014 הושלם הפינוי של 1,300 טונות של נשק כימי מסוריה.
ישראל ראתה בפירוק הנשק הכימי ירידה משמעותית באיום הכימי עליה, ובעקבות זאת הפסיקה המדינה לחלק מסכות אב"כ לתושביה, וצמצמה את ייצורן.
עם זאת, ב-7 באוקטובר דיווחה סיגריד קאאג למועצת הביטחון, שסוריה הודתה כי הסתירה עד כה מפני העולם שלושה מתקנים למחקר ופיתוח נשק כימי ואחד נוסף, לייצורו.
ב-4 באפריל 2017 דווח על שימוש בסארין נגד אזרחים בצפון-מערב סוריה, שממנו נהרגו כמאה בני-אדם, ועוד מאות נפצעו. בית החולים אליו פונו הפצועים הופצץ על ידי מטוסי קרב.
ב-9 באפריל 2018 דווח על תקיפה כימית בגז חרדל וכלור נגד אזרחים סורים, על ידי השלטון הסורי. ארגון הבריאות העולמי דיווח על כ-500 נפגעים. סוריה ורוסיה טענו בתגובה כי לא נעשה שום שימוש בנשק כימי.
ב-14 באפריל 2018 לפנות בוקר (4:00 לפי שעון סוריה) פתחו צרפת, ארצות הברית, ובריטניה במתקפה משולבת נקודתית בלמעלה מ-100 טילים. בין המטרות היה מכון מחקר לנשק כימי. גורמים אמריקאים הגדירו את התקיפה כ"מוצלחת ביותר" עד כדי כך "שהחזירה את סוריה כמה שנים לאחור".
נשק ביולוגי.
סוריה נחשבה בדרך כלל למי שאינה מחזיקה נשק ביולוגי, אך ישנם כמה דיווחים על מערכת פעילה של מחקר ופיתוח נשק ביולוגי. לפי יועצת נאט"ו ד"ר ג'יל דקר, סוריה עסקה בפיתוח של אנתרקס, טולרמיה, בוטוליזם, אבעבועות שחורות, אפלטוקסין, כולרה, והשתמשה בעזרתה של רוסיה בהתקנת אנתרקס על ראשי טילים.
התוכנית הגרעינית.
סוריה חברה באמנה למניעת הפצת נשק גרעיני ומחזיקה בתוכנית גרעינית אזרחית.
ב-6 בספטמבר 2007 הפציצה ישראל מתקן לייצור נשק גרעיני. נשיא סוריה בשאר אל-אסד טען שהמתקן היה בסיס צבאי בבנייה, ושמטרת סוריה היא מזרח תיכון נקי מגרעין. ב-23 ביוני 2008 סוריה הרשתה לסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית להיכנס למתקן שלה ולקחת דגימות. הדגימות הוכיחו שבמקום נמצא אורניום מועשר. ב-24 במאי 2011 מנהל הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, יוקיה אמאנו, פרסם דו"ח שקבע שהמקום הוא כור גרעיני.
יוחאי אברהמי
יוחאי אברהמי (נולד ב-1970) הוא אמן ומרצה במחלקה לאמנות בבצלאל.
בין השנים 2014–2017 כיהן כראש המכון והחוג לאמנות בבמכללת אורנים, שם הוא מרצה.
ביוגרפיה.
אברהמי נולד ב-1970 במושב רם און. בין השנים 1988 - 1986 למד ציור ופיסול במכללת עמק יזרעאל.  הוא בוגר המחלקה לאמנות בבצלאל ב-1996. תחומי יצירתו כוללים פיסול, רישום, וידאו, כתיבה, סיורים ומצגות לתיאטרון.
אברהמי הציג תערוכות יחיד בישראל ומחוצה לה והשתתף בתערוכות קבוצתיות ובביאנאלה באיסטנבול (2005), בטייפה (2007), בסאו פאולו (2014) ובקובנא (2017). בתחום התיאטרון שיתף פעולה עם השחקן והבמאי דורון תבורי בשני פרויקטים: "מפגש באינסוף" (2010) בתיאטרון אנסמבל הרצליה ו"בארץ הגלעד"  (2012) שהוצג במרכז לאמנות דיגיטלית בחולון, בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ובאולם נחמני בתל אביב. בשנת 2014 התמנה אברהמי לראש המכון לאמנות במכללת אורנים.
הוא החל ללמד במחלקה לאמנות בבצלאל בשנת 2006 ובמכון לאמנות במכללת אורנים בשנת 2007. בין השנים 2005–2008 לימד במכון אבני ובסמינר הקיבוצים. מאז 2007 חוקר אברהמי את התצוגות במוזיאונים למורשת צבאית ומוזיאונים להנצחת השואה ואסונות לאומיים. את מחקריו הציג בכנסים אקדמיים בארץ ובעולם. ב-2009 בכנס הלקסיקון באוניברסיטת תל אביב ובכנס אמנות קונפליקטואלית באוניברסיטת חיפה, ב-2012 בכנס Making good again באוניברסיטה העברית בירושלים ובכנס Performance - Memory – Museum באוניברסיטת בן-גוריון בבאר-שבע. ב-2013 השתתף בכנס Doing Memory באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
בשנת 2015 הוציא את ספרו The Mount of Hercules, בהוצאת האקדמיה לאמנויות העולם בקלן. עבודתו האחרונה, ״חקלאות, גאווה וייסורי מצפון״, הוצגה במסגרת הפרויקט ״תנאים למחוללות פוליטית״ במרכז לאמנות עכשווית, תל אביב, וב-NBK, בברלין
אברהמי נשוי ואב לשני ילדים ומתגורר בתל אביב.
דר קראל
"דֶר קרָאל" (בגרמנית: Der Kraal) היה סלון ספרותי בירושלים מיסודה ובניהולה של המשוררת אלזה לסקר-שילר, שפעל מראשית שנת 1942 ועד סוף 1944.
משתתפי החוג, שנבחרו והוזמנו באופן אישי על ידי לסקר-שילר, היו כארבעים עד שישים אנשי רוח יוצאי המרחב הלשוני הגרמני, ובהם מקס ברוד, מרטין בובר, ורנר קראפט, שלום בן חורין, הרמן סווט (Swet), פרידריך סלי גרוסהוט (Grosshut), היינץ פוליצר וארנסט סימון.
המונח "קראל" באפריקנס מתייחס למקום הכינוס של חיות משק במרכז הכפרים בדרום אפריקה. החוג היה ביטוי לניסיונה של לסקר-שילר לברוא פיסת מולדת בגלותה מחוץ לתרבות הגרמנית.
הרעיון בדבר המועדון התגבש בחודש נובמבר 1941, והוא החל לפעול ב-10 בינואר 1942 בהרצאה של בובר.
המועדון נפגש פעמיים בחודש, והתקיימו בו קריאות בספרות והרצאות בנושאי פילוסופיה ודת.
הוא פעל תחילה במרכז לתרבות צרפת ברחוב בן-יהודה בירושלים, ובהמשך עבר בין מקומות שונים בעיר, בהם בתי כנסת ובתים פרטיים.
לכל ערב הוקדש נושא אחר, כגון "על אהבה, חברוּת וטוּב".
לסקר-שילר הייתה מרכז הפעילות, והשקיעה רבות בתכנון הערבים, תיאום המרצים, חלוקת ההזמנות ועוד.
היא הייתה מופיעה לערבי המועדון בבגדיה הטובים ביותר, ונהגה להקריא מיצירותיה בקריאה אמנותית דרמטית, לאור נרות ולעיתים קרובות בליווי פעמונים קטנים והרמוניקה.
בין היצירות שהקריאה היו שירי ספרה "פסנתרי הכחול" (1943), והמחזה "IchundIch" ("אני-ואני"), שנחשף שם לראשונה בפני קהל והתפרסם רק לאחר מותה.
המועדון פעל עד סוף שנת 1944, עם מותה של לסקר-שילר (שנפטרה בינואר 1945).
ג'יימס וורד
סמל ג'יימס אלן וורד (באנגלית: James Allen Ward; 14 ביוני 1919 - 15 בספטמבר 1941) היה טייס ניו זילנדי בחיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה. הוא עוטר בעיטור צלב ויקטוריה - העיטור הצבאי הבריטי הרם ביותר - לאחר שטיפס על כנף מטוס במהלך טיסה כדי לכבות אש שאחזה במנועו.
קורות חייו.
וורד נולד בעיר וואנגנוי (Wanganui) בניו זילנד. למד שם במכללה טכנית ולאחר מכן למד הוראה במכללה בעיר ולינגטון ועבד כמורה במשך שנתיים עד אשר התגייס לחיל האוויר המלכותי של ניו זילנד ב-1940. הוא עבר אימוני טיסה בארצו ובינואר 1941 הפליג לבריטניה והוצב בבסיס אוויר בסקוטלנד. בהמשך הוצב כסמל-טיס בטייסת 75 הניו זילנדית של חיל האוויר המלכותי, אשר הייתה מצוידת במפציצים דו-מנועיים מדגם ויקרס ולינגטון.
הפעולה.
בליל ה-7 ביולי 1941 שימש וורד כטייס-משנה במטוס ולינגטון שיצא מבסיס פלטוול (Feltwell) במחוז נורפוק שבמזרח אנגליה למשימה של הפצצת העיר מינסטר בגרמניה. בדרכו חזרה מיעדו, מעל הים הפנימי של הולנד, הותקף המפציץ על ידי מטוס קרב גרמני לילי. אחד מאנשי הצוות נפצע. כתוצאה מאש התותחים שהמטיר המטוס הגרמני נוקב מיכל דלק בכנף הימנית של המטוס ואש אחזה בחלקו האחורי של המנוע הימני. האש הוזנה על ידי הדלק שדלף מהמיכל ואיימה לאחוז בכנף כולה.