שני בלשי משטרה מגיעים לביתו של טיורינג, לאחר שקיבלו הודעה על פריצה לבית, אך טיורינג מסלק אותם מביתו. הדבר מעורר את חשדו של אחד הבלשים, המחליט להעמיק בחקירה. הוא מגלה שתיקו הצבאי של טיורינג ריק מתוכן, וחושד שטיורינג הוא מרגל סובייטי. בהמשך החקירה הוא מגלה שטיורינג הומוסקסואל. טיורינג עומד לדין, ועליו לבחור בין עונש מאסר לבין סירוס כימי. הוא בוחר באפשרות השנייה כדי שיוכל להמשיך בעבודתו. קלארק מגיעה לביתו ונוכחת עד כמה פוגע הסירוס הכימי בבריאותו הפיזית והנפשית, ומציעה לו שתפעל למענו, אך הוא דוחה את הצעתה.
כתוביות בסיום הסרט מספרות לצופים שטיורינג התאבד בשנת 1954, בגיל 41. בשנת 2013 העניקה לו מלכת בריטניה אליזבת השנייה חנינה. עוד מוצגת ההערכה שפענוח צופן אניגמה קיצר את מלחמת העולם בשנתיים, ובכך הציל את חייהם של 14 מיליון בני אדם.
הפקה.
גרהם מור כתב את התסריט תוך הסתייעות בביוגרפיה המקיפה של טיורינג שכתב אנדרו הודג'ס, לאחר שלאונרדו דיקפריו הביע עניין בגילום דמותו של טיורינג, רכשה חברת האחים וורנר את הזכויות על התסריט. בסופו של דבר תוכנית זו לא התממשה, והזכויות חזרו למור. חברת ההפקה Black Bear Pictures הביעה נכונות להשקיע 14 מיליון דולר בהפקת הסרט, ובדצמבר 2012 נבחר הבמאי הנורווגי מורטן טילדום כבמאי הסרט (סרט דובר אנגלית ראשון בבימויו).
צילום הסרט החל ב-15 בספטמבר 2013 באנגליה. אתרי הצילום כללו בין השאר את בית הספר בדורסט שבו למד טיורינג ואת בלצ'לי פארק. הצילומים הסתיימו ב-11 בנובמבר 2013.
מכונת הפענוח המוצגת בסרט מבוססת על העתק של המכונה המקורית המוצג בבלצ'לי פארק, אך המכונה שבסרט גדולה יותר, וחלק ניכר יותר מהמנגנון שלה גלוי לעין.
את המוזיקה המקורית בפסקול הסרט הלחין אלכסנדר דספלה במשך שלושה שבועות. המוזיקה נוגנה על ידי התזמורת הסימפונית של לונדון, והוקלטה באולפני אבי רוד בלונדון. הפסקול, שבו 21 קטעים באורך כולל של 51:08 דקות, מופץ על ידי Sony Classical Records.
פרשנות.
שם הסרט.
שם הסרט, "The Imitation Game" - "משחק החיקוי", נלקח ממאמר של טיורינג שהופיע באוקטובר 1950 בכתב העת Mind, ובו הציע טיורינג את מה שידוע כיום בשם "מבחן טיורינג", כתחליף לשאלה "האם מכונה מסוגלת לחשוב?". המבחן: חוקר מקיים דיאלוג בשפה טבעית עם שני גורמים סמויים מעיניו, האחד אדם והאחר מכונה. אם החוקר אינו מסוגל לקבוע בביטחון מי האדם ומי המכונה, אזי המכונה עברה בהצלחה את המבחן. שם הפרק הראשון במאמר זה הוא "The Imitation Game".
בסרט מעלה הבלש נושא זה, בעת שהוא חוקר את טיורינג.
סטייה מהדיוק ההיסטורי.
"משחק החיקוי" אינו סרט דוקומנטרי. אף שהסרט מבוסס על גרעין היסטורי, יש בו סטיות, ניכרות לעיתים, מהדיוק ההיסטורי. להלן סטיות בולטות:
בנוסף לסטיות שמטרתן עלילתית, יש בסרט גם אי-דיוקים ללא מטרה כזו:
התסריטאי גרהם מור הגיב לטענות על הסטייה מהדיוק ההיסטורי ואמר כי "שימוש בשפה של 'בדיקת עובדות' בעת שיחה על סרט פירושה חוסר הבנה בסיסי של פעולת האמנות". גם הבמאי מורטן טילדום התייחס לסוגיה זו ואמר: "סרטים היסטוריים רבים נותנים תחושה כאילו מישהו מקריא דף מוויקיפדיה על המסך. אנחנו רצינו סרט שיהיה אמוציונלי ומלא תשוקה".
ויליגר דליקטס
ויליגר דליקטס הוא שם המתוג של חברת "ויליגר תעשיות בע"מ", חברה השייכת לקבוצת נטו, אחת מחמש קבוצות המזון הגדולות בישראל.
פעילות.
ויליגר מתמחה בייצור וייבוא שימורים (טונה, סלמון קפוא וסלמון מעושן, פטריות) ומוצרים יבשים אחרים (פסטה, אורז ועוד). בתחום שימורי הטונה מחזיקה ויליגר שני מותגים - טונה ויליגר הנושאת את שמה, ופוסידון הנושא את מותג קבוצת נטו, אך שניהם מיוצרים באותו המפעל.
ויליגר מחזיקה במפעל באזור התעשייה של קריית מלאכי לייצור שימורי הטונה והסלמון, כמו גם אריזת המוצרים האחרים. המפעל ייצר בעבר גם מותג פרטי עבור רשת שופרסל.
היסטוריה.
החברה הוקמה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי אלכסנדר ויליגר, ניצול שואה שעלה מצ'כוסלובקיה, שפתח עסק ליבוא שימורים. עם השנים גדל העסק והוא ייבא מוצרי מזון נוספים דוגמת שימורי פטריות, לפתני פירות, פירות יבשים ופריכיות אורז. בהמשך הוקם מפעל לשימורי טונה בישראל, והושק המותג "ויליגר". בשנות ה-80 נכנסו שני ילדיו לעסק, צבי ויוסף ויליגר, לאחר שחזרו מלימודי מינהל עסקים באוניברסיטאות בארצות הברית. בשנת 1989, לאחר פרישתו של אלכסנדר ויליגר מניהול החברה, היא נמכרה למיליונר הדרום אפריקאי נתן קירש, והאחים ויליגר נותרו כמנכ"לים שכירים בחברה. ב-1991 לאחר שהרווחיות בעסקי המזון ירדה, רכש איש העסקים דודי עזרא, בעל השליטה בחברת נטו מ.ע. אחזקות 50% ממניות החברה וזמן קצר אחר כך עזבו האחים את החברה והקימו את וילי פוד השקעות שמתחרה בחברה שהייתה בעבר בבעלותם.
פעילות "ויליגר" שולבה בתוך חברת "פוסידון תעשיות בע"מ", חברת ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב, בה רכש עזרא את השליטה בשנת 1992. בשנת 2002 שונה שמה של "פוסידון תעשיות בע"מ" ל-"ויליגר תעשיות בע"מ", כחלק ממהלך של כינוס מותגים שביצעה הקבוצה, כאשר "ויליגר דליקטס" הפך למותג העיקרי של כל מוצרי השימורים של הקבוצה.
ב-2011 נמחקה "ויליגר תעשיות בע"מ" מהמסחר בבורסה, בעקבות הצעת רכש והפכה לחברה פרטית בבעלות מלאה של חברת "נטו מלינדה סחר בע"מ" מקבוצת נטו.
תובענות ייצוגיות.
בשנת 2005, הוגשה לבית המשפט בקשה לתובענה ייצוגית נגד ויליגר בהיקף של כ-187 מיליון שקל. לטענת התובעים, נגרם להם נזק מרכישת שימורי פטריות עליהם הוטבע סימן "כשר" בעוד שהמוצר לא היה כשר. בית המשפט דחה את הבקשה וקבע שביטול אישור כשרות למוצר מזון לא מצדיק תובענה ייצוגית.
בשנת 2007, הוגשה תובענה ייצוגית בהיקף של 13.2 מיליון שקל נגד ויליגר תעשיות בטענה להפחתת משקל אריזות נתחי טונה, מבלי להודיע על כך לצרכנים. התובענה נדחתה לאחר שהחברה הוכיחה שהמידע לצרכנים היה ברור ומקיף.
פטריות שמפיניון
ויליגר
לחם צרפתי
אלכסיס ציפרס
ג'ון מקיואן
סר ג'ון מקיואן (באנגלית: John McEwen; 29 במרץ 1900 – 20 בנובמבר 1980) היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה השמונה עשר. הוא היה החבר האחרון במפלגת הכפר שכיהן בתפקיד זה. מקיואן כונה על ידי רוברט מנזייס, "בלאק ג'אק" בשל מזגו הקודר ונטייתו לרתחנות.
ראשית חייו.
מקיואן נולד בצ'ילטרן שבויקטוריה כבנם של ג'יימס מקיואן, רוקח ממוצא אירי ושל אשתו השנייה, אמי אלן לבית פורטר. אמו של ג'ון מקיואן מתה בהיותו בן שנה ואביו מת בהיותו בן שבע, כך שהוא גודל על ידי סבתו ואחותה של סבתו. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ובגיל 15 הוא החל לעבוד כפקיד זוטר בשירות הציבורי. מיד בהגיעו לגיל 18 הוא התגייס לשירות צבאי, אך מלחמת העולם הראשונה הסתיימה כאשר הוא עדיין ביצע את הכשרתו הבסיסית. הוא החל לעבוד במשק חלב בעיירה טונגלה שליד שפרטון שבויקטוריה ולאחר מכן עבר לעבוד בגידול בקר וצאן בעיירה סטנהופ הסמוכה.
קריירה פוליטית.
מקיואן היה פעיל בארגוני חקלאים ובמפלגת הכפר. ב-1934 הוא נבחר לפרלמנט האוסטרלי. בין השנים 1937 – 1941 הוא כיהן ברציפות כשר הפנים, כשר החוץ ובו זמנית כשר האווירייה ושר התעופה האזרחית. ב-1940, עם התפטרותו של ארצ'י קמרון מתפקידו כמנהיג מפלגת הכפר, התמודד מ'איוון בבחירות לתפקיד מול ארל פייג'. בבחירות לא הושגה הכרעה ובסופו של דבר נבחר ארתור פאדן מהמפלגה הלאומית כראש הממשלה.
עם שובה של המפלגה הלאומית לשלטון ב-1949 בהנהגתו של רוברט מנזייס לאחר שמונה שנים באופוזיציה, מונה מקיואן כשר המסחר והחקלאות וב-1956 הוא מונה להיות שר התעשייה והמסחר. הוא מיסד את הגישה שנקראה "מקיואניזם", מדיניות להגנת מחירים עבור המגזר היצרני, כך שהתעשייה לא נאלצה להתמודד מול תעריפים גבוהים של חומרי הגלם המיובאים, ובכך החקלאים יצאו נשכרים, אך תשומות הייצור התייקרו. מדיניות זו הייתה חלק ממה שכונה "ההסדר האוסטרלי" שקידם שכר גבוה, פיתוח תעשייתי, מעורבות ממשלתית בתעשייה וביזור. ב-1958 פרש פאדן מהחיים הפוליטיים ומקיואן החליפו כמנהיג מפלגת הכפר.
כאשר פרש מנזייס ב-1966, היה מקיואן השר הוותיק ביותר בממשלה והייתה לו השפעה חזקה על מדיניותה. כאשר הוכרז על מותו של יורשו של מנזייס, הרולד הולט בדצמבר 1967, זימן המושל הכללי, הלורד קייסי, את מקיואן כדי לקבל על עצמו את תפקיד ראש הממשלה, מתוך הבנה שהוא יוכל להמשיך בתפקידו רק עד אשר המפלגה הליברלית תבחר את מנהיגה החדש. מקיואן השאיר בתפקידם את כל השרים שמונו על ידי הולט. כשהוא בן 68, היה מקיואן האדם המבוגר ביותר שמונה לתפקיד ראש ממשלה אוסטרליה, אם כי הוא לא היה האדם המבוגר ביותר ששירת בתפקיד. מנזייס סיים את כהונתו כשהוא בן 71 שנים, חודש אחד ושישה ימים.
בשלב זה הופעלו על מקיואן לחצים להמשיך בתפקידו כראש הממשלה על בסיס קבוע, אך כדי לעשות כן, היה עליו לחצות את הקווים ולהפוך להיות מנהיה המפלגה הליברלית, אפשרות שלא באה בחשבון מבחינתו.