בשנת 1906 היה שטקל שותף לייסוד ה"נציגות הווינאית לוועדה המדעית-הומנית של ברלין", ואף עמד בראשה.
לאחר מכן עסק בפרקטיקה פסיכואנליטית, וטיפל בין היתר בפסיכואנליטיקאי אוטו גרוס (1914) ובמחנך הסקוטי אלכסנדר ניל. בתוך כך זכה להכרה בקרב התנועה הפסיכואנליטית, בפרט על רעיונותיו בתחום פענוח סמלים וחלומות. גישתו הטיפולית האינטואיטיבית עוררה מחלוקות בינו לבין עמיתיו, ואלה הלכו והעמיקו. פרויד התנער לבסוף משטקל ומאדלר, ויסד בצוותא עם הנס זקס ואוטו ראנק את כתב העת לפסיכואנליטיקה "אימגו" ("Imago"), צעד שהביא לפרישתו של שטקל מהחברה הווינאית לפסיכואנליזה (Wiener Gesellschaft für Psychoanalyse). עם זאת, לא ויתר על עריכת "כתב העת המרכזי לפסיכואנליזה", והתמיד בה עד להשעייתו של העיתון עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. מאמציו הרצופים להתפייסות עם פרויד לא נשאו פרי.
במלחמת העולם הראשונה גויס שטקל לכוחות המילואים, וב-4 באפריל 1914 שובץ כפסיכיאטר בבית החולים הצבאי מס' 6 בווינה. הוא טיפל, בין השאר, בנפגעי הלם קרב, ובנובמבר 1916 הועבר לבית החולים הקיסרי והמלכותי לפצועי מלחמה שברובע זימרינג (k. u. k. Kriegsspital im Simmering), שם שימש כמחליפו של אלפרד אדלר. לדבריו, ניסה במידת האפשר להגן על מטופליו מברוטליות המלחמה.
לשם קידומה של ה"פסיכותרפיה המעשית" ייסד שטקל בשנת 1931 את הרבעון "פרקטיקה פסיכואנליטית" ("Psychoanalytische Praxis"), כהשלמה לכתב העת בעל הזיקה המדעית יותר "כתב עת מרכזי לפסיכותרפיה", מיסודו של הפסיכיאטר הגרמני ארנסט קרצ'מר, שכיהן כיושב ראש דאז של החברה הכלל-רפואית לפסיכותרפיה (Allgemeine Ärztliche Gesellschaft für Psychotherapie), ובעריכתם של הפסיכיאטרים הגרמנים יוהנס היינריך שולץ וארתור קרונפלד. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ערכו שטקל וקרונפלד שינויים מבניים בעיתון, "מתוך נתינת הדעת לנסיבות", והוציאוהו לאור בשם "פרקטיקה פסיכותרפיסטית – רבעון לפרקטיקה פסיכותרפית רפואית". כתב העת התפרסם בווינה בשנים 1934–1937.
בימי המשטר הנאצי הוטל על כתביו חרם גורף, כמו גם על כתביהם של אנה פרויד, זיגמונד פרויד ווילהלם רייך.
בשלהי שנת 1938 נמלט שטקל לאנגליה בשל מועקת המצב הפוליטי, ועסק בפרקטיקה פרטית בלונדון. מנוסתו עלתה לו באובדן כלל רכושו. זאת ועוד, בהצהרת הרכוש שמסר ב-27 ביוני 1938 ציין כי כאשר יעשה בלונדון הוא יזכה לתמיכתם של "משפחתו ותלמידיו", וכן יתפרנס מ"מתן הרצאות." שטקל העלה את זיכרונותיו על הכתב, והשתתף בפעילויות תרבותיות של פליטי מולדתו. באחת מהרצאותיו גולל את תרומתם של חוקרים אוסטרים להתפתחות הפסיכואנליזה. עם זאת, נשלל משטקל שדה פעילותו שמקדם, והוא חש עצמו בודד יותר ויותר, שכן רעייתו הרבתה לנסוע ואף עזבה את לונדון משזו הופצצה בידי הגרמנים. זה שנים אחדות סבל מסוכרת ומערמונית מוגדלת, והטיפול התרופתי שהיה נתון בו לא אפשר לו להצטרף לרעייתו. שטקל שלח יד בנפשו במלון פמברוק (Pembroke) שבלונדון, והוא בן 72. סיבת המוות המדווחת הייתה "הרעלה עצמית של אספירין". שטקל היה נשוי פעמיים ואב לשני ילדים. אשתו השנייה, הִילְדֶה בינדר שטקל (1891–1969), הייתה צעירה ממנו ב-23 שנים. השניים נישאו ב-14 באוקטובר 1938.
פועלו והשפעתו בתחום הפסיכואנליזה.
עיקר חשיבותו של שטקל בפועלו להפצת הפסיכואנליזה. חיבוריו התאורטיים מכילים לא אחת סתירות, שכן הסבריו היו בחלקם לוגים, ובחלקם אינטואיטיבים.
כתביו של שטקל תורגמו ל-26 שפות (נכון לשנת 1980).
תותח תע&quot;ש 120 מ&quot;מ
תותח תע"ש 120 מ"מ הוא סדרה של תותחי טנקים חלקי-קדח בקליבר שפותחה ומיוצרת על ידי התעשייה הצבאית (תע"ש), ישראל. תותחים אלה מותקנים על גבי טנקי מרכבה סימן 3 (תותח דגם MG251) וסימן 4 (תותח דגם MG253) הישראלים.
התותח פותח על בסיס תותח בקליבר 120 מ"מ L44 של ריינמטאל הגרמנית אך לא מדובר בהעתק ברישיון, אלא פיתוח עצמאי של תע"ש. הדגם הראשון MG251 פותח בשנים 1983–1988 והוצג על מרכבה סימן 3 ב-1990, ואילו הדגם השני MG253 הוצג ב-2003 על מרכבה סימן 4. בשנת 1998 זכתה תע"ש בפרס ביטחון ישראל עבור פיתוח התותח, שהגביר את יכולתה של ישראל לייצר טנקים ללא תלות במדינות זרות (למעט תלות, שעדיין נותרה, בייצור חטיבת הכוח של הטנק). שני דגמי התותחים הם מתותחי הטנקים הטובים ביותר בעולם, ובמספר פרמטרים (כגון שרוול תרמי ומידות קומפקטיות) אף נמצאים ביתרון ניכר על מתחריהם.
היסטוריה.
רקע.
כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 הפך התותח מחורק-הקנה בקליבר 105 מ"מ לכלי הנשק הראשי של רוב הטנקים המערביים. תותח בעל קנה-מחורק הוא תותח שבו על החלק הפנימי של הקנה חרוטים סלילים בורגיים שמטרתם לסובב את הקליע ובכך להקנות לו יציבות בעת מעופו באוויר (עקרון שימור תנע זוויתי ומומנט התמד). כושר החדירה של תחמושת חודרת שריון מסוג חץ המבוססת על חץ ממתכת בצפיפות גבוהה, תלוי באנרגיית הלוע שמספק התותח. עם התפתחות השריון של הטנקים, המוגבלות של אנרגיית הלוע שסיפק תותח ה-105 מ"מ נהייתה קריטית יותר למפתחי הטנקים. אומנם נעשו שיפורים בתותח ובתחמושת הקיימת, אך חברת ריינמטאל, אחת מחברות הנשק המובילות באירופה, החלה לפתח בשנת 1964 תותח חלק קדח (תותח עם קנה בו החלק הפנימי, הקדח, חלק) בקליבר 120 מ"מ, שהותקן לבסוף על טנקי הלאופרד 2 כעבור 15 שנה. תותח ה-120 מ"מ סיפק 50% יותר אנרגיית לוע, ובכך העלה את כושר החדירה של פגזי החץ. ישראל רצתה לרכוש את התותח, אך הדבר לא התאפשר מסיבות מדיניות, ולכן הטיל משרד הביטחון על תע"ש לפתח תותח 120 מ"מ ישראלי. הפיתוח החל ב-1983.
אפיון תכונות.
צה"ל אפיין את הדרישות מהתותח:
הפיתוח והשימוש.
התותח MG251 פותח בשנים 1983–1988 עבור טנק מרכבה סימן 3 והצליח לעמוד בכל הדרישות שהציב צה"ל. התותח נחשף לראשונה ב-1989 אז הוכרז כנשק הראשי של מרכבה סימן 3. בשנת 2003 הותקן דור ב' של ה-MG251, דגם MG253, על מרכבה סימן 4.
תכנון, הנדסה וגרסאות.
התותח (בשני דגמיו) דומה מאוד לתותח L44 של ריינמטאל המותקן על גבי טנקי המערכה לאופרד 2 הגרמני, M1 אברהמס, K1A1 של קוריאה הדרומית ו-Type 90 היפני. התותח שומר על הממדים הקומפקטיים יחסית של התותח הבריטי M68 בקליבר 105 מ"מ מחורק-הקנה המותקן על טנקי מרכבה סימן 1, מרכבה סימן 2 וטנקי ה-M60 פטון.
התותח מורכב מפלדה שחושלה בתהליך מיוחד על מנת לאפשר לו לעמוד בלחצים גבוהים יותר, מבלי לעבות את הדופן בצורה משמעותית לעומת תותח ה-105 מ"מ. קדח התותח (החלק הפנימי של הקנה) מצופה בכרום קשה כדי למנוע בלאי מכני ולהגדיל את אורך חיי הקנה.
התותח הוא חלק קדח על מנת להגדיל את אורך חיי הקנה וכן לאפשר ירי תחמושת חודרת שריון חזקה יותר, שמיוצבת על ידי סנפירים ולא על ידי ייצוב באמצעות סיבוב המגביל את ממדי וביצועי הפגז. כמו כן, תותח חלק קדח מאפשר, במידת הצורך, גם ירי של טילי נ"ט כגון להט.
תותח תע"ש משתמש במערכת רתיעה והחזרה שונה, המורכבת ממעכב (Retarder) קונצנטרי וריקופרטור (התקן שתפקידו לקלוט את החום המופק ולנצלו) פנאומטי, המחוברים לאצילי התותח. מערכת הרתיעה הייחודית מאפשרת עמידה ברתע גדול יותר (האופייני לתותחי 120 מ"מ) גם בזוויות הגבהה גדולות.
ישנם שני דגמים לתותח: MG251 ו-MG253 (שמכונה לעיתים תותח תע"ש דור ב'). הדגם ראשון הוא בעל שרוול תרמי שפותח בידי וישאי , שבא עם מפנה גזים שניתן להסירו לתחזוקה ללא הסרת כל השרוול התרמי, בעוד שהדגם השני הוא בעל מערכת רתיעה מופעלת-גזים ושרוול תרמי חדש שפותח בידי חברת וישאי . השרוול התרמי של התותח הישראלי נחשב לייחודי וביצועיו הם מהטובים בעולם בהפחתת אפקטים כמו כיפוף הקנה עקב הבדלי טמפרטורות והגברת דיוק הירי.
תחמושת.
שני התותחים יורים תחמושת 120 מ"מ המבוססת על פגזים שפותחו ומיוצרים בידי תע"ש, בהם:
כל הפגזים כוללים תרמיל מתכלה על מנת לחסוך מקום בטנק וכרכוב ממתכת על מנת לעמוד בלחצי הירי הגדולים.
בנוסף מסוגלים התותחים לירות גם תחמושת 120 מ"מ תקנית של נאט"ו תוצרת גרמניה או ארצות הברית. שני הדגמים מסוגלים לירות את טיל הנ"ט להט.
מוקדמות מונדיאל 1986
121 נבחרות לאומיות נרשמו למוקדמות מונדיאל 1986, והתחרו על 24 מקומות בטורניר הגמר. , המארחת, ו, האלופה המכהנת, העפילו אוטומטית והותירו 22 מקומות לשאר הנבחרות. הגרלת המשחקים נערכה ב-7 בדצמבר 1983 בציריך שבשווייץ.
24 המקומות במונדיאל חולקו בין קונפדרציות הכדורגל של פיפ"א כמפורט להלן:
110 נבחרות שיחקו לכל הפחות משחק אחד. בסך הכל נערכו 308 משחקי מוקדמות, בהם הובקעו 801 שערים (ממוצע של 2.6 שערים למשחק).
דרום אמריקה.
10 הנבחרות מדרום אמריקה חולקו ל-3 בתים. הנבחרות שיחקו אחת נגד השנייה בשיטת בית-חוץ. מספר הנבחרות וכללי ההעפלה מכל בית מפורטים להלן:
בפלייאוף היבשתי התמודדו ארבע הנבחרות בטורניר נוקאאוט, שמשחקיו נערכו בשיטת בית-חוץ. הנבחרת המנצחת בגמר הפלייאוף העפילה למונדיאל.
בית 1.
ארגנטינה העפילה למונדיאל, ופרו וקולומביה העפילו לפלייאוף היבשתי.
בית 2.
אורוגוואי העפילה למונדיאל, וצ'ילה העפילה לפלייאוף היבשתי.
בית 3.
ברזיל העפילה למונדיאל, ופרגוואי העפילה לפלייאוף היבשתי.
פלייאוף יבשתי.
סיבוב ראשון.
פרגוואי העפילה לסיבוב הגמר.
צ'ילה העפילה לסיבוב הגמר.
סיבוב הגמר.
פרגוואי העפילה למונדיאל.
צפון, מרכז אמריקה והקריביים.