במעבר מארס אקספרס ב־2010 התגלה כי הירח הוא בעל מבנה ספוגי, עובדה המסבירה את משקלו הסגולי הנמוך.
מאפיינים גאולוגיים.
פני השטח של פובוס מרובים במכתשים. המכתש הגדול ביותר נקרא "סטיקני" על שם אשתו של הול, אנג'לין סטיקני, כיוון שהיא זו שעודדה אותו להמשיך במחקרו ולגלות את הירחים. קוטרו 9 קילומטר.
בין המכתשים השונים ישנו מכתש על שם גוליבר כיוון שהירח מוזכר בספר עוד לפני שהתגלה, ומכתשים נוספים על סמך דמויות מהספר מסעי גוליבר.
ממכתש סטיקני ניתן לראות כאילו יוצאים ממנו חריצים ושרשראות מכתשים . חוקרים העלו השערות בהתחלה שהפגיעה שיצרה את מכתש סטיקני כמעט והובילה להשמדת פובוס. אולם מתצפיות נוספות שבוצעו על ידי המארס אקספרס הביאו למסקנה כי השרשראות כנראה אינן קשורות ליצירת המכתש וכי הן נוצרו כנראה מחומר שנפלט במהלך פגיעות אסטרואידים במאדים. תאוריה יותר עדכנית מציעה שהחריצים נוצרו כתוצאה מכוחות הכבידה שיביאו בסופו של דבר להתפרקותו של הירח.
פובוס
תוכנית גדס
תוכנית גדס היא תוכנית המתאר הראשונה של העיר תל אביב, שתוכננה בשנים 1927–1929 על ידי מתכנן הערים הסקוטי סר פטריק גדס. תוכנית זו הקנתה לאזור מרכז תל אביב ולאזור המכונה היום "הצפון הישן" של העיר את מראם ואופיים המוכר בראשית המאה ה-21.
התוכנית אושרה בשנת 1932, ויצרה, בין היתר, את המערך הפיזי המשרת את תל אביב עד היום, ואת הבסיס הרעיוני שאיפשר גם את הרחבת העיר בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. גדס תכנן את האזור שבין לב תל אביב בדרום, נחל הירקון בצפון, הציר שלימים הפך לרחוב אבן גבירול במזרח, והים במערב. התכנון כלל רחובות ושדרות רוחב בניצב לים, כך שיאפשרו כניסת בריזה מכיוון הים, ורחובות אורכיים שיעודדו התפתחות מסחר בעיר, בשילוב עם תכנון כולל של גנים ציבוריים גדולים וקטנים השזורים במרקם העיר.
תוכניתו של גדס הוכנה כחלק ממאמצי שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל להביא לפיתוח הארץ. גדס הופקד, בין היתר, גם על תכנון ערים בקולוניות בריטיות אחרות, כדוגמת הודו, ופעל גם בבריטניה.
גדס הביא לישראל את עקרונות עיר הגנים בשנות ה-20, ותל אביב היא אחד המקומות היחידים שבהם הצליח להגשים את חזונו. ההישג העיקרי של תוכנית גדס הוא ביצירת מרקם עירוני אחיד בעל השטח הגדול ביותר בערי ישראל והגדול ביותר בעולם מסוגו - מאפיין המהווה את אחד הגורמים להכרזתה של "העיר הלבנה" בתל אביב כאתר מורשת עולמית.
רקע.
התפתחות תל אביב עד שנות ה-20.
החל מסוף המאה ה-19 הוקמו מספר שכונות עבריות כשכונות לוויין של יפו, כדוגמת נווה צדק וכרם התימנים. אחוזת בית, שהוקמה ב-1909, הייתה למעשה השכונה הראשונה שנועדה להפוך לעיר עברית, והייתה "הלב העירוני" הראשון, שסביבו המשיכו להתפתח השכונות שהפכו בהמשך לעיר תל אביב. בשטח הנכלל בתחומי העיר תל אביב-יפו נמצאו עוד מספר כפרים ערביים (כגון סומייל, מנשייה ושייח' מוניס) לצד השכונות העבריות והמושבה הטמפלרית שׂרונה, אשר שרידיה נמצאים אף הם באזור מרכז העיר המודרנית.
כבר ב-1920 החלו פרנסי העיר להביע דאגה נוכח צמיחתה המואצת של תל אביב בעקבות גלי העלייה לארץ ישראל. ההסתדרות הציונית פנתה ב-1920 לאדריכל ריכרד קאופמן שיחווה את דעתו על המשך פיתוחה של העיר ויתווה תוכנית מתאר לאזור שמצפון לרחוב אלנבי ועד רחוב יהודה הלוי המתעקל צפונה במזרח. תוכניתו של קאופמן כללה מחשבה על צירי הצפון-דרום הנחתכים על ידי צירי רוחב הפונים אל הים, אשר באו לידי ביטוי בתוכנית המפורטת שערך גדס מאוחר יותר. בשנת 1925 הוזמן לישראל מתכנן הערים גדס על ידי מאיר דיזנגוף ובהמלצת שלטונות המנדט הבריטי, על-מנת ליצור תוכנית מתאר ראשונה לעיר המתפתחת ולכל האזור שמצפון לעיר הקיימת. בשנה זו הכין גדס סקר מקיף שבו תיעד את המצב הקיים של העיר ומגמותיה הכלכליות, החברתיות והדמוגרפיות. העיר מנתה אז פחות מ-30,000 תושבים, והתוכנית נדרשה למצוא פתרון לאוכלוסייה של 100,000 תושבים.
תאוריות וגישות אורבניות ואדריכליות חדשות.
שנות ה-20 של המאה ה-20 היו שנים של חיפוש באדריכלות ובתכנון הערים בעולם. תוצאות מלחמת העולם הראשונה ושיאו של תהליך העיור, שהחל עוד במאה ה-19 עם פרוץ המהפכה התעשייתית, הובילו לחיפוש תאורטי ומעשי של צורות בינוי חדשות - הן מבחינה אדריכלית והן מבחינה אורבנית.
את גישת "עיר הגנים" פיתח עם חלוף המאה הפילוסוף הבריטי אבנעזר הווארד כניסיון ליצור סוג חדש של עיר ושל עירוניות המתייחסת אחרת אל השטחים הפתוחים והירוקים, ומאפשרת איכות חיים הבאה לידי ביטוי בכמות גינון מקסימלית גם בתוך או בצמוד לשטחי הערים הצפופים. התפישה של עיר הגנים התיישבה היטב עם רוח הבנייה בתל אביב של שנות ה-20, שאדריכליה הושפעו מאוד מרעיונות התנועה המודרניסטית באדריכלות ואסכולת הבאוהאוס בפרט.
בתקופה זו נהגו גם תאוריות חדשות בתחום התכנון העירוני, כמו רעיונותיהם של לה קורבוזיה באירופה ופרנק לויד רייט בארצות הברית ועוד אדריכלים ותאורטיקנים רבים שהיו קשורים בתנועה המודרניסטית. בלטה במיוחד הגישה הסוציאליסטית של רובם, שהולידה עקרונות תכנון שונים, בעיקר בתחום המגורים להמונים; על רקע זה הוקמו פרויקטי דיור נסיוניים של שיכונים ושכונות גנים בסדרי גודל שונים, כבר בשנות ה-20.
בארץ ישראל, תכניות מתאר דומות לתוכנית גדס נעשו בתקופה מקבילה גם בשכונת רחביה בירושלים ובהדר הכרמל בחיפה על ידי ריכרד קאופמן, כשכונות עבריות חדשות. בניגוד אליהן, תוכנית גדס לתל אביב נועדה מראש ליצור תשתית עירונית רחבה לעיר העברית החדשה ההולכת וגדלה, ולא שכונה נוספת בעיר היסטורית קיימת.
התוכנית.
תוכנית גדס כללה תכנון פיזי של רחובות וגושים עירוניים חדשים, כמו גם תקנון וקווים מנחים לתכנון ובנייה. הקו המנחה של התוכנית היה תפישת עיר הגנים ויישום הרעיונות המודרניסטיים בתכנון העירוני. אלו השתלבו בהבנתו של גדס בתחום הביולוגיה וההתייחסות לעיר כאל רקמה חיה. עיקר התוכנית כלל התפתחות צפונה של העיר והצמדתה אל הים, אותו ראה גדס כמשאב טבע חשוב עבור תושבי העיר, וכן גיבוש תוכנית לשלד עירוני חדש, שיאפשר צמיחה של העיר יחד עם המרקמים העירוניים הנפרדים, הקיימים באופן עצמאי ומנותקים זה מזה.
התוכנית זכתה למספר רב של גרסאות ואלטרנטיבות מקומיות לגבי מספר מקומות בעיר, אך עיקרי התכנון ותפישתו היו אחידים בכולן. הוצאתה לפועל של התוכנית במהלך כעשרים השנים שאחרי אישורה לוותה בשינויים נוספים, בהתאם להתפתחות העיר בפועל ולמציאות פוליטית-חברתית משתנה.
גבולות התוכנית.
הצעתו הראשונה של גדס הייתה ליצור תכנון עירוני לעיר בגבולות הטבעיים שלה, ולהגדירם כגבול השיפוט המוניציפלי. גבולות אלה כללו את השטח שבין נחל איילון במזרח והים התיכון במערב, נחל הירקון בצפון ומסילת הרכבת יפו–ירושלים (רחוב הרכבת בתל אביב) בדרום. התוכנית כללה אומנם התייחסות לשטח הכולל של יפו ושכונות תל אביב הקיימות בתקופתו בשטח זה ובשטח שעד שכונותיה של יפו בדרום, אך תוכנית הבינוי כללה שטח מצומצם יותר שגבולו המזרחי הוא התוואי שלימים הפך לרחוב אבן גבירול ורחוב בוגרשוב והמשכו בשדרות בן ציון בדרום. השיקולים לגבול התכנון המזרחי היו שטחי הכפר הערבי סומייל והמושבה הגרמנית שרונה, שהושארו מחוץ לגבולות התוכנית. תוואי הדרך שהפך לימים לרחוב אבן גבירול היה דרך עפר שחיברה בין סומייל ליפו והמשיכה גם צפונה, והיא הייתה גבול מאוד נוח משום שהיה קל יותר לקנות את הקרקעות המערביות לציר, שהיה גבול בין שטחי חקלאות בבעלויות פרטיות.
מערך הרחובות החדשים.
התוכנית קבעה מספר רחובות ראשיים שייצרו שלד עירוני חדש המחובר אל זה הקיים סביב אזור אחוזת בית והשכונות הקיימות. רשת הרחובות החדשה, להבדיל מזו שהייתה קיימת, כללה מספר רחובות אורך בכיוון צפון-דרום ומספר רחובות רוחב בכיוון מזרח-מערב המגיעים כולם אל הים. רחובות האורך הראשיים מהים מזרחה הם רחוב הירקון, רחוב בן-יהודה, רחוב דיזנגוף, הרחובות ההמשכיים ריינס וסוקולוב, שלמה המלך/יהושע בן-נון, שדרות ח"ן ובאופן חלקי גם רחוב המלך ג'ורג'. רחובות הרוחב הראשיים, מדרום לצפון, הם רחוב אלנבי שחלקו הצפוני ביותר "נשבר" לכיוון הים בכיכר מוגרבי, רחוב בוגרשוב-שדרות בן ציון, רחוב פרישמן, רחוב גורדון, שדרות קק"ל (שהפכו מאוחר יותר לשדרות בן-גוריון), רחוב ארלוזורוב, רחוב קיבוץ גלויות (לימים רחוב ז'בוטינסקי), רחוב בזל (באופן חלקי) ושדרות נורדאו.
רחובות האורך יועדו להיות הרחובות המסחריים ורחובות הרוחב יועדו להיות שדרות ירוקות או רחובות מגורים בלבד המחברים את כל הרקמה העירונית אל חוף הים. בפועל, רק הרחובות אבן גבירול דיזנגוף, בן יהודה והירקון הם רחובות מסחריים של ממש, וברחובות הרוחב אכן קיימות שדרות עצים גדולות ובולטות, אך רק חלקם מוגדרים כשדרות.
מערך השדרות והשטחים הירוקים והפתוחים.
הארגון הפיזי של העיר שאף ליצור עיר המחוברת אל משאב הטבע החשוב ביותר שלה, חוף הים, וכן מערך של שדרות וגנים ציבוריים שהחדירו את הטבע אל פנים העיר בצורת מסגרת אשר הפכה, ככל האפשר, כל נקודה בעיר לקרובה ככל האפשר לטבע, בלי לפגוע ברציפות העירונית. לעומת תוכנית גדס, העיר שצמחה סביב אחוזת בית והשכונות הנוספות הוקמה ללא קשר לים, או כפי שכינו אותה, "עיר שצמחה עם הגב לים". כמו כן, לא הייתה תוכנית-על לנושא השטחים הירוקים, ותוכנית גדס יצרה מערכת כזו ברמה הכללית ביותר של שלד העיר, כמו גם ברמת פרטי העיצוב העירוני.