קיימת שניות בעיצובה של היצירה, טוען אבנר הולצמן, שמוצגת כמבנה סגור ופתוח כאחד; מצד אחד זוהי יצירה הדוקה ומחושבת בעיצובה ובדרכי ההתקשרות של פרטיה, ומצד שני זוהי יצירה מתונה מאוד שכל אחד מחלקיה שומר על סוג של אוטונומיה. הכפילות הזו ביצירה מאפיינת אמנם את כל האידיליות של טשרניחובסקי, אך בולטת במיוחד באידיליה "כחום היום", והיא זו שמאפשרת את הדיון הגמיש בפרשנותה. אך גם ללא כל גישה אקדמית ניתן לקרוא ולהתפעם מתיאורי הטבע, מההומור הסמוי שבתיאור בית הסוהר, מדמותו המופלאה של ולוולה ומסיפורו האוהב והמתון כביכול של אביו, גם אם הוא ספוג בכאב טראגי.
דג הקשת
דג הקשת (במקור: Der Regenbogenfisch) הוא ספר ילדים מאת הסופר השווייצרי מרכוס פיסטר. הספר תורגם ללמעלה מ-60 שפות ומכר מעל 30 מיליון עותקים. הוא זכה ב"פרס כריסטופר לספרות ילדים" ובפרס מועצת הילדים האמריקאית. הספר אף עובד לסדרת טלוויזיה מונפשת.
עלילה.
דג הקשת הוא דג בעל קשקשים צבעוניים, נוצצים ומרהיבים. הדגים האחרים מאוד היו מעוניינים להיות בעלי קשקשים כמו שיש לו. יום אחד דג כחול קטן מבקש מדג הקשת אם הוא יכול להביא לו קשקשים בצבע כסף. הוא מסרב בדרך לא מנומסת. הדג הכחול מספר לדגים האחרים שדג הקשת הוא גס רוח ולא נחמד, כתוצאה מכך הדגים לא רוצים לשחק איתו יותר.
חברו כוכב הים מציע לו ללכת לתמנון החכם על מנת לבקש עצה. כשהוא הולך למערה בה גר התמנון התמנון אומר לו שציפה לבואו. הוא מספר לו שהגלים סיפרו לו את סיפורו והוא נותן לו את עצתו שהוא חייב לחלוק עם הדגים האחרים את הקשקשים שלו. הוא אומר לו שהוא עלול כבר לא להיות הדג היפה ביותר, אך עם זאת הוא יילמד איך להיות שמח. דג הקשת אומר שהוא לא יכול לתת למישהו אחר את הקשקשים שהוא אוהב והתמנון נעלם בענן של דיו.
כשדג הקשת פוגש את הדג הכחול הקטן בפעם השנייה הוא נותן לו קשקש בצבע כסף והוא רואה את שמחתו של הדג הכחול, לאחר מכן הוא פוגש את הדגים האחרים מחבורתו ומחלק לכל אחד מהם קשקש, לבסוף לכל לכל אחד מהדגים באוקיינוס יש קשקש כסף נוצץ אחד ודג הקשת מאושר אף על פי שנשאר לו רק קשקש אחד כמו לכולם.
ציוריו של אדולף היטלר
אדולף היטלר (בגרמנית: Adolf Hitler; 20 באפריל 1889 – 30 באפריל 1945) היה הקנצלר והפיהרר של גרמניה הנאצית בשנים 1933–1945, וכן מנהיג המפלגה הנאצית משנת 1921 ועד להתאבדותו בבונקר שלו בברלין. במהלך השנים שלפני הפיכתו לפוליטיקאי, היה גם צייר ואמן.הוא הפיק מאות עבודות ומכר את ציוריו וגלויותיו כדי לנסות להתפרנס בשנות מגוריו בווינה (1908–1913). למרות הצלחה מעטה מבחינה מקצועית, הוא המשיך לצייר לאורך כל חייו.
מספר ציורים שלו נתפסו לאחר מלחמת העולם השנייה ונמכרו במכירה פומבית בעשרות אלפי דולרים. אחרים נתפסו על ידי צבא ארצות הברית ועדיין מוחזקים בידי ממשלת ארצות הברית.
הדעה הכללית על עבודתו מעורבת; הוא ספג ביקורת על היותו קר וחסר תחושה, ורבים טענו כי להיטלר היה כישרון גדול יותר כאדריכל מאשר כצייר, אף הוכח כיצד התייחס ביתר דקדקנות לפרטי האדריכלות בציוריו בהשוואה לפרטים אחרים כמו עצים או אנשים, אותם עיצב בצורה גולמית ומגושמת.
סגנונו והשפעתו של היטלר.
סגנונו של היטלר היה מחושב מאוד כאשר ייצג אדריכלות בציוריו. במקום להתקדם עם הזרם העכשווי של תקופתו, חיקו יצירותיו את אמני המאה ה-19 ואמנים אחרים שקדמו לו. הוא טען שהוא מערבב בין זרמי ותנועות אמנותיות רבות ורבים ביצירותיו, כשלמעשה סגנונו נבע אך בעיקר מהקלאסיציזם הרומי היווני, הרנסאנס האיטלקי והנאו-קלאסיות. הוא העריץ את היכולת הטכנית של אמנים אלה, כמו גם את הסמליות והפשטות המובנות. הוא כינה את רודולף פון אלט "המורה הגדול ביותר שלו". בציורי השניים ניבטים נושאים ושימושים דומים בצבעים ובטכניקות, אך אלו מציגים נופים פנטסטיים המעניקים תשומת לב שווה אם לא יותר לטבע ולסביבה הסובבת מאשר לאדריכלות.
היסטוריה.
שאיפה אמנותית.
באוטוביוגרפיה שלו, מיין קאמפף (מאבקי) משנת 1925, תיאר אדולף היטלר כיצד בצעירותו רצה להיות אמן מקצועי, אך חלומותיו נהרסו מכיוון שנכשל בבחינת הקבלה לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה. היטלר נדחה פעמיים על ידי המכון, פעם אחת בשנת 1907 ופעם שנייה בשנת 1908. בבדיקתו הראשונה הוא עבר את החלק המקדים שהיה ציור שתיים מהסצנות האיקוניות או התנכיות שהוקצו בשתי בחינות של שלוש שעות כל אחת. החלק השני היה לספק תיק עבודות שהוכן בעבור הבוחנים. צוין כי עבודותיו של היטלר הכילו מעט מדי ראשים או פרצופים. אקדמיה סברה שיש לו כישרון רב יותר באדריכלות מאשר בציור. אחד המדריכים, אשר היה אוהד למצבו והאמין שיש לו כישרון כלשהו, הציע לו לפנות לבית הספר לאדריכלות של האקדמיה. עם זאת, הדבר חייב חזרה לבית הספר התיכון ממנו נשר ואליו לא היה מוכן לחזור.
על פי שיחה באוגוסט 1939, ימים ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, שפורסמה בספר הכחול הבריטי, אמר היטלר לשגריר הבריטי נוויל הנדרסון, "אני אמן ולא פוליטיקאי. ברגע שבעיית הפולנים תסודר, אני רוצה לסיים את חיי כאמן."
התקופה בווינה.
בין 1908 ל-1913 היטלר צבע גלויות וצייר בתים למחייתו. את הדיוקן העצמי הראשון שלו הוא צייר בשנת 1910 בגיל 21. ציור זה, יחד עם שנים עשר ציורים אחרים של היטלר, התגלה על ידי סמל רב-סרן ווילי ג'יי מק'מקנה בשנת 1945 באסן, גרמניה.
סמואל מורגנשטרן, איש עסקים יהודי אוסטרי ושותף עסקי של היטלר הצעיר במהלך תקופתו בווינה, קנה רבים מציוריו של היטלר הצעיר. לפי מורגנשטרן, היטלר הגיע אליו לראשונה בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, בשנת 1911 או בשנת 1912. כשהיטלר הגיע לראשונה לחנות הזגגות של מורגנשטרן, הוא הציע למורגנשטרן שלושה מציוריו. מורגנשטרן שמר מאגר מידע על קהל לקוחותיו, דרכו ניתן היה לאתר את רוכשי ציוריו של היטלר הצעיר. נמצא שרוב קוניו היו יהודים. לקוח חשוב של מורגנשטרן, עורך דין בשם יוזף פיינגולד, קנה סדרת ציורים של היטלר המתארת את וינה העתיקה.
מלחמת העולם הראשונה.
כאשר היטלר שירת במלחמת העולם הראשונה בגיל 25 בשנת 1914, הוא נשא עמו נייר וקנבס משובחים לחזית הצרפתית ובילה את שעותיו החופשיות בציור וברישום. העבודות שצייר בתקופה זו היו מהאחרונות שלו לפני שהפך לפוליטיקאי. נושאי הציור שלו כללו בתי איכרים, תחנות הלבשה וכו'.
מכירות פומביות.
מספר ציורים של היטלר נתפסו על ידי צבא ארצות הברית (חלק מיצירותיו עדיין בגרמניה) בסוף מלחמת העולם השנייה. הם הועברו לארצות הברית עם חומרים אחרים שנתפסו והם עדיין מוחזקים על ידי ממשלת ארצות הברית שסירבה לאפשר את הצגתם. ציורים אחרים הוחזקו על ידי אנשים פרטיים. בשנות האלפיים מספר מעבודותיו החלו להימכר בסדרת מכירות פומביות. בשנת 2009 מכר בית המכירות מולוק משורפשייר 15 מציוריו של היטלר בסכום כולל של 97,672 ליש"ט (143,358 דולר). ואילו Ludlow's מכרו 13 מעבודותיו תמורת יותר מ־100,000 אירו. במכירה פומבית בשנת 2012 בסלובקיה, אחד מציוריו נמכר בעבור 32,000 אירו. וב־18 בנובמבר 2014, ציור בצבעי מים של היטלר אשר היה עד אותה עת במשרד הרישום הישן במינכן נמכר תמורת 130,000 אירו במכירה פומבית בנירנברג. צבעי המים כללו שטר קניין ומכתב חתום מאת אלברט בורמן (גרופנפיהרר אשר היה שומרו האישי, מקורבו של היטלר ואחיו הצעיר של מרטין בורמן, מזכירו האישי של היטלר), מה שאולי תרם לגריפת המחיר המכירה היחסית גבוה שלו. ביולי 2017 מכרה מולוק שתי תמונות שמן נדירות. האחת מראה בית ליד אגם.
קבוצת חוקרים מעריכה כי יש רק 300 עבודות שהושלמו על ידי היטלר לאורך חייו; עם זאת, היטלר הזכיר בספרו, מיין קאמפף, כי בהיותו בווינה, הוא הצליח לצייר שניים או שלושה ציורים ביום. גם אם היה מצייר דיוקן אחד ביום במשך השנים שבילה בווינה, המספר הזה יהיה הרבה יותר מ־600. פיטר ג'אהן, אולי אחד המומחים הבולטים בתחום אמנותו של היטלר, אמר שיש לו שני ראיונות עם היטלר. היטלר אמר כי בשש השנים שבילה בווינה ובמינכן, בין השנים 1908–1914, צייר למעלה מאלף ציורים, כמה מהם בצבעי שמן, לדוגמה: "עץ על יד דרך", משנת 1911.
ג'אהן היה אחד האנשים המקוריים שהוקצה על ידי שולטה סטרטהאוס, לפני שהיטלר סיפח את אוסטריה בשנת 1938. סטרטהאוס מונה על ידי היטלר בשנת 1936 לאתר ולקנות ציורים שהיטלר צייר בין השנים 1907 ל-1912, ובין השנים 1921 ל-1922. ג'אהן בילה כמעט ארבע שנים במעקב אחר עבודותיו המוקדמות של היטלר, עד שנקרא לשירות צבאי. ג'אהן הפך ליועץ האמנות לשגרירות גרמניה בווינה בשנת 1937, שם היה מחפש, רוכש ואוסף יצירות בודדות מאמנותו של היטלר, על מנת לכאורה להשמיד את רוב הציורים. ג'אהן מכר את אחד האוספים הגדולים ביותר של אמנות היטלר, כ-18 פריטים, עם מחיר מכירה ממוצע של כ-50,000 דולר.
אחד האוספים הפרטיים הנרחבים ביותר של אמנות היטלר שוכן במוזיאון הבינלאומי למלחמת העולם השנייה בנטיק, מסצ'וסטס.
אבחון.
בשנת 1936, לאחר שראה את הציורים שהגיש היטלר לאקדמיה לאמנות בווינה, כתב ג'ון גונתר: "הם פרוזאיים, נטולי קצב, צבע, תחושה או דמיון רוחני לחלוטין. הם רישומי אדריכלים כואבים ומדויקים; ולא תו יותר. אין פלא שהפרופסורים בווינה אמרו לו ללכת לבית ספר לאדריכלות ולוותר על אמנות טהורה כחסרת תקווה".
מבקר אמנות מודרני אחד נתבקש בשנת 2002 לסקור כמה מציוריו של היטלר מבלי שנאמר לו מי צייר אותם. לדבריו, הם היו די טובים, אך הסגנון השונה בו צייר דמויות אנושיות ייצג חוסר עניין עמוק באנשים.