ב-1999 הציגה מצקל תערוכת יחיד בשם "נולד מת", במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן. בתערוכה הציגה מצקל צילומים שצילמה בבית קברות צבאי, בפילם שחור לבן, בו נראים חלקים של מצבות. מצקל סגרה את המצלמה שלה כל פעם על חתיכה קטנה של המצבה ויצרה טקסט חדש בעל משמעות אחרת. היא בודדה מילים מסוימת מתוך סדר קבוע של טקסט שנכתב על מצבה של חייל שנפל. מתוך צילומים אלה בחנה מצקל סמלים וריטואליים לאומיים וגם מתוך מקום אישי כמגננה נפשית, כהכנה לגרוע מכל.
פרויקט גבעתי.
פרויקט תיעודי-חברתי ארוך נשימה בו ביקשה מצקל לתעד את שירותו של בנה בצבא מיום הגיוס ועד ליום השחרור. שלטונות הצבא איפשרו למצקל לעשות זאת אך לא ביחידה של בנה אלא ביחידה אחרת שעושה מסלול דומה לשלו. במשך שלוש שנים מצקל צילמה מעין יומן תיעודי שהתרכז באיסוף פרטים יומיומיים של השירות הצבאי.
"בתחילת חודש מרץ 1996, 'התגייסתי' לחטיבת 'גבעתי'. הגעתי בבוקר גשום וקר לבסיס קליטה ומיון, נחושה ומצוידת במצלמות וסרטים. עלינו - המתגייסים החדשים ואני - לאוטובוסים שאמורים היו להסיענו למקום שמעתה יהיה ה'בית'."
עץ הדעת.
ב-2004 הציגה מצקל במשכן לאמנות עין חרוד תערוכה בשם "עץ הדעת", אוצרות: דליה לוין וגליה בר אור. מצקל צילמה גידולים בני כלאיים של צמחייה מקומית (תפוז, זית וארז) עם בונסאי, אמנות המזעור היפנית. בתצלומיה מועצם הפער בין הדימוי "הישראלי" האורגני של צמחי ארץ ישראל לבין הסטרליות של הבונסאי. התצלום מדגיש את הנתק מן הסביבה הטבעית בבחירת אתר לצילום, מרחב נייטרלי של סטודיו ולא אתר הגידול של בונסאי, לא חממה ואף לא האוויר הפתוח. מצקל בוחרת בסוג צילום מסוים שיש לו הקשר משלו ושפה משלו, סגנון תצלומי דיוקן בסטודיו מקצועי לצילום: האדם ניצב בגבו לרקע שחור, והתאורה ממוקמת לפנים.
ב-2005 הציגה בגלריית טובה אוסמן בתל אביב, תערוכת יחיד בשם "שטח פרטי". בתערוכה הוצגו צילומי שחור לבן שנעשו בביתה, בבית החולים שבו שהתה ובמחוז ילדותה.
ב-2008 הציגה בסדנת האמנים בתל אביב תערוכה בשם "הצעקה הראשונה", אוצרת: ד"ר ורד גני זפרן. בתערוכה הוצגו תקריבים של תינוקות ברגע לידתם, כשהם עדיין מכוסים בדם והפרשות, פיהם פתוח לרווחה, עד לגבול יכולתו, עד שכמעט אפשר לשמוע את הצעקה. את הסדרה צילמה מצקל בשנים 1998–2001.
תערוכות קבוצתיות.
בתערוכה "שיער" (1997) בבית האמנים בירושלים (אוצרת: נעמי טנהאוזר) הוצגה סדרה שיצרה מצקל בו נראים בני 18 מצולמים מהגב כששיערם הארוך פזור, רגע לפני שעליהם לקצץ אותו לקראת הגיוס. האם שלא נראית בצילומים נשארת מאחור, צופה מהעורף במתרחש. זהו רגע המעבר מנקודת ראותה של האם וההקשר הפרטי הופך להקשר הציבורי: הבן נפרד מאמו הנותרת בעורף.
תערוכות שאצרה.
ב-1997 אצרה מצקל את התערוכה "הו-מאמא" יחד עם הדרה שפלן-קצב. מטרת התערוכה הייתה לנסות ולאתר את קולה של האם כפי שהוא מתבטא באמנות, ובחינה של יצוג האימהות בפטריארכיה הישראלית של שלהי המאה ה-20. התערוכה נוצרה מתוך העובדה ששתי האוצרות אימהות ובנות לאימהות, והשוני בין מצקל שהיא אם לשני בנים בוגרים לשפלן-קצב שהיא אם לתינוקת. בתערוכה הציגו 52 אמנים.
קיריל הראשון
SimpleTypes
ההתקוממות בסוריה (2012-2011)
רבני המחאה
רבני המחאה (בגרמנית: Protestrabbiner) הוא הכינוי שניתן על ידי מקס נורדאו לרבנים שיצאו חוצץ נגד התנועה הציונית בסוף המאה ה-19. השם הזה התפרסם בעקבות מאמר שפרסם בנימין זאב הרצל, הנושא את השם ודן בתופעה.
רבני המחאה בגרמניה.
לקראת כינוס הקונגרס הציוני העולמי הראשון, ב-25 באוגוסט 1897, במינכן, התעוררה התנגדות הולכת וגוברת לכינוס, התנגדות שבאה מחוגים דתיים, אורתודוקסים ורפורמים גם יחד, וגם מחוגים כלליים. "איגוד הרבנים הכללי בגרמניה", שכלל רבנים אורתודוקסים ורפורמיים גם יחד, התכנס בברלין ופרסם בכמה עיתונים החלטה המגנה את הציונות וקוראת להתרחק ממנה. בכרוזי הרבנים פורטו שלושה סעיפים עיקריים:
על הכרוז חתמו חמשת חברי הוועד המנהל של האיגוד, מהם שלושה רבנים רפורמים (ד"ר מאיבוים מבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין, יעקב גוטמן מברסלאו וורנר ממינכן) ושני רבנים אורתודוקסים (רבי אביעזרי זליג אוירבך מהלברשטט ורבי מרדכי הורוויץ מפרנקפורט).
כתגובה לכרוז זה פרסם הרצל מאמר ובו הכתיר את החותמים בכינוי "רבני המחאה", שהפך לכינוי מקובל לפרשה.
כל רבני האיגוד, פרט לרב יצחק זליג משטרסבורג, תמכו בהחלטה זו. רבני המחאה אף פנו אל השלטונות, כדי שיאסרו פעילות ציונית בעקבות פרסום זה נאלצה התנועה הציונית להעביר את כינוס הקונגרס הציוני מגרמניה לבזל, שבשווייץ.
במאבק זה היו גם רבנים שלא התנגדו לציונות ואף תמכו בה, כגון יצחק רילף, משה גסטר ועוד.
הרב משה גידמן.
לקראת פרסום ספרו, מדינת היהודים, ניסה הרצל להעביר את הרב הראשי של יהדות וינה משה גידמן לצד הציוני ואף הציג בפניו את חיבורו בטרם פרסומו. על כך השיב הרב שקרא ולא מצא דבר לערער עליו. לאחר פרסום הספר, ב-17 באפריל 1897, פרסם גידמן קונטרס אנטי-ציוני בשם "יהדות לאומית" (Nationaljudentum), ובו ביקר את נטיית הציונים לטעון שהיהדות מהווה לאום ולא דת.
בנימין זאב הרצל פרסם תשובה כתגובה לדברי הרב הראשי של וינה ד"ר משה גידמן, שיצא נגד התנועה הציונית, בה התייחס הרצל לתנועת ההתיישבות בארץ שהתנהלה למעלה מ-50 שנים שקדמו לזמנו:
ויסק-R
FN F2000
F2000 הוא רובה סער בלגי אוטומטי, בתצורת בולפאפ מתוצרת חברת הנשק FN Herstal. הרובה הוצג לראשונה במרץ בשנת 2001 בתערוכה הביטחונית שהייתה באבו דאבי שבאיחוד האמירויות הערביות. הרובה נפוץ בשימוש על ידי כוחות מיוחדים ברחבי העולם.
גרסאות.
הרובה זמין בשלוש גרסאות :
הגרסה המצליחה ביותר היא הגרסה הרגילה F2000.
משתמשים.
ארגוני טרור.
ישנם השערות כי הנשק הוברח לארגונים אלו מנשק שנתפס במהלך ממלחמת האזרחים בלוב וחמושי הארגונים האלו נצפו עם הנשק בתהלוכות ומצעדים של החמס ובין היתר גם במבצע צוק איתן.
קישורים חיצוניים.
הדף של הרובה באתר World Guns
תמיר בן עמי
תמיר בן עמי (נולד ב-28 בפברואר 1979) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי, אשר במשך שנים רבות היה קפטן קבוצת הפועל רמת גן, והוא שיאן התארים וההופעות של המועדון בכל הזמנים.
קריירה.
בן עמי החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל רמת גן. הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים הייתה עוד בהיותו תלמיד כיתה י"ב, במשחק ליגה מול מכבי עכו, במחזור ה-29 של עונת .
בן עמי שיחק בקבוצה ברציפות מאז עונת , למעט במחצית הראשונה של עונת , אז שיחק בעירוני קריית שמונה. בהמשך העונה, לאחר חודשיים, חזר לשחק בקבוצת נעוריו. בעונת שיחק עם הפועל רמת גן לראשונה בליגת העל.
הופעתו האחרונה בקריירה הייתה במשחק מול מכבי יבנה במחזור ה-11 של עונת בליגה הלאומית. בינואר 2014, לאחר שלא הצליח להתגבר על פציעותיו בגב ובקרסול, פרש ממשחק פעיל. בן עמי שיחק לאורך הקריירה עם המספר 18 על גב חולצתו, והוא שיאן ההופעות של הפועל רמת גן בכל הזמנים, עם 395 משחקי ליגה במדי קבוצת הבוגרים, וכן שיאן התארים של המועדון. כשחקן היה שותף לשתי זכיותיה של הפועל רמת גן בגביע המדינה (בשנת 2003 ובשנת 2013) ולארבע זכיות בגביע הטוטו.
לאחר פרישתו הצטרף בן עמי לצוות המקצועי במחלקת הנוער של הפועל רמת גן. ב-26 בפברואר 2014 מונה בן עמי למאמן הקבוצה הבוגרת של המועדון. באוקטובר 2014, לאחר שהקבוצה נקלעה לתחתית הליגה הלאומית, פוטר בן עמי מתפקידו.
ביוני 2017 מונה בן עמי למנהל מחלקת נוער בבני יהודה תל אביב.
חיים אישיים.
בן עמי מתגורר בגבעתיים, נשוי ואב לשתיים.
ניסוי הרצח על ידי היפנוזה
ניסוי הרצח על ידי היפנוזה הוא ניסוי בשטיפת מוח על ידי היפנוזה שמטרתו הייתה לגרום לאדם נורמטיבי להפוך למתנקש, ללא ידיעתו ומבלי שרצונו המודע יהיה מעורב בהתנקשות. הניסוי נערך בשנת 2012 במסגרת תוכנית הטלוויזיה "סקרנות" של ערוץ דיסקברי. בסופו של הניסוי הצליחו לכאורה עורכיו, לגרום לאדם לירות באקדח במטרה לרצוח אדם אחר, לאחר שקיבל הוראה כזו במהלך היפנוזה. האקדח היה טעון בתחמושת איירסופט שאינה קטלנית וכמו שמה, היא רכה כאוויר ורק לעיתים רחוקות היא פוגעת בגוף ה"נרצח".
אף על פי שחלק מתוצאות הניסוי נראות משמעותיות, התוכנית התמקדה בהצגה דרמטית של הניסוי, ללא הבחנה בין העיקר לתפל.
רקע.
תהליך הטראנס ההיפנוטי אינו מובן למדע, אף שיש לגביו מספר תובנות והשערות. בשל חוסר ידע זה לא ידוע מהם גבולות יכולת ההיפנוזה, ומדוע אנשים שונים מגיבים ברמות שונות להַשָּׁאָה היפנוטית. החוכמה המקובלת גורסת שלא ניתן, באמצעות היפנוזה, לגרום לאדם לבצע דבר מה שנוגד את ערכי המוסר שלו – לא ניתן, למשל, לשכנע אדם לקיים יחסי מין עם אדם אחר שהמהופנט אינו מעוניין בו. חוקרים טענו שלא ניתן לגרום לאדם לבצע רצח אם אין לו נטייה לכך מלכתחילה, אך קיימים מחקרים שהעלו שעל אף שזה המצב עבור רוב האוכלוסייה, קיים מיעוט בן כעשרה עד חמישה עשר אחוזים מהאוכלוסייה הכוללת שתגובתו להשאה היפנוטית חזקה מהרגיל, עד כדי ביצוע מעשים הנוגדים את מיטב שיפוטו.
בשני מקרים, נאשמים שביצעו עבירות קשות, טענו לחפותם שביצעו עבירות אלו בשל שטיפת מוח: סירחאן סירחאן טען להגנתו שרצח את רוברט קנדי בשל היפנוזה, ופטרישיה הרסט טענה להגנתה שביצעה מעשי שוד עקב שטיפת מוח. בשני המקרים לא קיבל בית המשפט את טענתם של הנאשמים והרשיע אותם.
החוקרים בניסוי.