זיא א-דין התבלט במהלך מלחמת העולם הראשונה כעורך העיתון הפרו-בריטי שנודע בשם "רעם". בשנת 1919 הוביל משימה מעין דיפלומטית לנהל משא ומתן על הסכם מסחרי עם המהפכנים הרוסים האנטי-קומוניסטים בבאקו, דאז הדיקטטורה המרכז-כספית. בשובו לפרס הצטרף לחברה לאומית חשאית בשם "ועדת הפלדה", הקים קואליציה של פוליטיקאים אנטי-קומוניסטיים, וארגן הפיכה אפשרית נגד המג'לס. לאחר איחוד כוחות עם רזא ח'אן, מפקד בריגדת הקוזאקים הפרסית, הנהיג זיא א-דין הפיכה צבאית נגד המג'לס בפברואר 1921. בסיום ההפיכה הפך רזא ח'אן לשליט צבאי בפועל וזיא א-דין מונה לראש ממשלת פרס. בתפקידו זיא א-דין הסדיר ממשלה חדשה שנותרה נאמנה לממשל הצבאי. זמן קצר לאחר שעזב את תפקידו ביוני 1921, זיא א-דין הסתכסך עם רזא ח'אן בנוגע לרפורמות שתכנן האחרון להחליש את המוסד הדתי ולאחר שרזא ח'אן הפך לבעל הכוח האבסולוטי בממשלה הפרסית הודות להשפעתו על הצבא, זיא א-דין גורש לגלות במאי 1922.
גלות ושיבה.
זיא א-דין בילה את 20 השנים הבאות באירופה והמנדט הבריטי. בדצמבר 1931 מונה לנשיא הקונגרס האסלאמי העולמי לירושלים. לאחר שלא צלח בגיוס נדבות בממלכת עיראק והראג' הבריטי להקמת אוניברסיטה לצד מסגד אל-אקצא, זיא א-דין התיישב בירושלים והחל לעבוד בתור חקלאי. יחסיו הטובים עם הרשויות הבריטיות אפשרו לו חופש פעילות פוליטית ותנועה. לאחר התפטרותו של רזא שאה בספטמבר 1941, עקב הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן שב זיא א-דין לארצו. בשנת 1942 הוא נבחר לפרלמנט האיראני, ובשנת 1943 ייסד את המפלגה הפוליטית הפרו-בריטית והאנטי-קומוניסטית "המולדת", שהייתה פעילה עד 1951, אז נמוגה השפעתו של זיא א-דין מהזירה הפוליטית לאחר שיצא לגמלאות.
זיא א-דין נפטר בשנת 1969 בביתו בטהראן עקב אי-ספיקת לב. הוא נקבר במקדש השאה עבדול-אזים בעיר ריי. לאחר מותו ביתו וחפציו האישיים הועברו לידי סמכויות הסאוואכ, המשטרה החשאית האיראנית ששמרה על פעילותו הפוליטית מקרוב מחשש שאדיקותו הדתית תביא אותו לפעול נגד הרפורמות שאירועו באיראן לאחר שובו בשנת 1941, כגון המהפכה הלבנה שהונהגה בידי מוחמד רזא שאה פהלווי, בנו הבכור ויורשו של רזא שאה.
סעיד זיה א-דין
סליק &quot;השומר&quot; בכפר גלעדי
סליק "השומר" בכפר גלעדי הוא סליק שנחפר בכפר גלעדי ב-1922 על ידי אנשים הקשורים לארגון השומר ונחשב לסליק המשמעותי הראשון שנבנה בארץ. הסליק שימש לאחסון כמות גדולה של נשק ותחמושת שיועדה הן לשימושו של הקיבוץ והן לסיוע ליישובים אחרים. הסליק נחשף רק ב-1975 ונפתח לביקורים ב-1996 לאחר שהוגדר כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועבר שימור. האתר נסגר ב-2019 לאחר שגשמים חזקים גרמו להתמוטטות של חלק מהסליק.
רקע.
כפר גלעדי הוקם ב-1916 על ידי אנשי השומר בשם "כפר בר גיורא". לאחר מותו של מנהיג הקבוצה ישראל גלעדי ב-1918 שונה שם היישוב ל"כפר גלעדי". במהלך מאורעות תל חי הותקפו תל חי והקיבוץ דבר שאילץ את תושבי הקיבוץ לנטוש אותו למספר חודשים עד חזרתם. במהלך אירועים אלו סבלו המתגוננים ממחסור בנשק ומחוסר סיוע מיישובים אחרים. כלקח ממצב זה החליטו תושבי הקיבוץ ש"אם אין אני לי, מי לי" ושהישוב ידאג מעתה לנשק של עצמו ללא תלות בגורם חיצוני. חלק מתהליך מימוש החלטה זו היה הצורך לבנות סליקים לאחסון את נשק המגן הלא חוקי.
גם לאחר הקמת ארגון ההגנה ב-1920 לא פסה החשדנות של חלק מחברי הקיבוץ כלפי המוסדות הציוניים המרכזיים ולכן החליטה אותה קבוצה על הקמת הארגון החשאי הקיבוץ החשאי והוא שהוביל את מאמצי ההתחמשות בקיבוץ תחת מעטה חשאי כבד.
ההיסטוריה של הסליק.
חפירת הסליק החלה ב-1921 ונמשכה כשנה. הסליק נחצב בסלע מתחת לאורווה ופתחו בפינת האורווה. החציבה נעשתה במהלך הלילות על ידי 5 מחברי המשק ללא ידיעת שאר חברי המשק. את הקרקע החפורה היו העובדים מפזרים מסביב למשק. עומקו של הסליק היה כ-7–8 מטר וכלל חדר לאחסון הנשק בגודל של כ-2.5 מטר על 2.5 מטר וגובהו כ-2 מטר. מחדר זה נחפר מסדרון מילוט באורך של כ-20 מטר ובקצהו פתח מוסווה בצלע של גבעה. ברצפת הסליק נחפרו בורות בהן הוצבו חביות שמולאו שמן לאחסון כלי נשק.
בגלל האתגרים ההנדסיים שנגרמו מהחציבה בסלע ומהעומק של הסליק היה צורך בסיוע של מומחים על מנת להשלים את הבנייה לשם כך הובאו למקום בעלי מקצוע וביניהם המהנדס גדליהו וילבושביץ (אחיה של מניה שוחט) כדי ליעץ בנושא אוורור הסליק והמנהרה וכן איסר בארי לסיוע באיטום הקירות מפני רטיבות. על פתח הפיר הותקנה דלת ברזל שהוסוותה על ידי חבילות חציר.
סליק זה היה הראשון שנבנה בקיבוץ ונחשב ל"אבי הסליקים" מכיוון שהיה הסליק הבנוי הראשון בארץ. אחריו נבנו בקיבוץ עוד 18 סליקים (לפחות). עם סיומו החלו חברי הקיבוץ למלא אותו בנשק שחלקו הושג בלבנון וסוריה וחלקו הושג באירופה. כאחראי על כל הסליקים מונה אברשה שמוקלר (אברהם רביד) והוא מינה אחראי על כל סליק וסליק מבלי שאחד יידע על חברו.
בתקופת מאורעות תרפ"ט הועברו כ-300 רובים ואקדחים, בהנחיית מניה שוחט, מהסליק לסייע להגנה על חיפה.
ב-18 ביוני 1946 (לפני השבת השחורה) הקיף הצבא הבריטי את הקיבוץ והחל לחפש סליקים אך לא מצא את הסליק.
לאחר קום המדינה.
לאחר מלחמת העצמאות המשיך קיום הסליק להישמר בסוד שהועבר בין אנשים בודדים ואותם בעלי הסוד המשיכו לתחזק את הסליק וכלי הנשק שבו כדי שיהיו "מוכנים ליום פקודה".
ב-1983 תוכננה הקמת שכונה מעל הסליק ואז נחום הורביץ חשף את קיום הסליק. הנשק שנאסף בסליק הועבר לרשות המשטרה והוחזר בהמשך לקיבוץ לאחר שעמד בדרישות הבטיחות וברישוי הנדרש. במסגרת הטיפול בסליק נאטם הפתח של מנהרת המילוט ונחפר גרם מדרגות שהגיע למסדרון וזאת כדי להקל על הגישה לסליק.
בשנת 1996 הוחלט לפתוח את הסליק לביקורים לקהל הרחב. בגלל הלחות בסליק הוצג הנשק, שנמצא בסליק, במקום אחר.
ב-2019 נסגר הסליק לביקורים לאחר שחלק מתקרת הסליק, שלא הייתה מוגנת בבטון, התמוטטה עקב גשמים כבדים שחלחלו לסליק
דיקמן
דיקמן הוא שם משפחה ממקור גרמני (Diekmann או Dieckmann), שפירושו, אדם המתגורר סמוך לסוללת עפר או הממונה על תחזוקתה של סוללה. המקור לשם הוא המילה Dyck או Dyk בגרמנית תחתית.
מגייר
מגייר (בהונגרית: Megyer) הוא כפר זעיר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם במגייר מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 57 ובשנת 2020 רק 24 תושבים.
יהודי מגייר.
במגייר חיו תשעה יהודים בשנת 1880 וארבעה יהודים בשנת 1910. חלק מתושבי הכפר נרצחו בשואה.
ניגמטילה יולדשב
הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (1959)
הבחירות לרשויות המקומיות בישראל התקיימו בפעם השלישית במדינת ישראל ב-3 בנובמבר 1959 במקביל לבחירות לכנסת הרביעית. בבחירות אלו שיטת הבחירות הייתה דומה לשיטת הבחירות לכנסת.
הבחירות ברשויות השונות.
עיריות.
בירושלים מפא"י שימרה את שלטונה, כשסיעתה בראשות מרדכי איש-שלום קיבלה כ-8 מושבים - כשניים יותר מהבחירות הקודמות. תנועת החרות הייתה השנייה בגודלה, עם כארבעה נציגים. שאר הסיעות קיבלו ממושב אחד עד שלושה. בבחירות אלו מק"י, העובד הדתי, מפ"ם והציונים הכלליים לא נבחרו כלל למועצה.
בבחירות בתל אביב התחרו זה מול זה שר העבודה מרדכי נמיר ממפא"י מול חיים לבנון מהציונים הכלליים. לקראת הבחירות נערכו כ-2,400 חוגי בית עם עשרות אלפי משתתפים, בעיקר בדרום העיר ויפו. בניגוד לשיח במערכות הבחירות הקודמות שהתמקדו בסוגיות ארציות, בחירות אלו התמקדו בסוגיות מוניציפליות. בסופו של דבר, אחוז ההצבעה ירד מבחירות 1955, ועמד על כ-77%. מפא"י קיבלה יותר מ-36% מקולות הבוחרים שהיוו כ-11 מושבים בעירייה, זאת בניגוד לציונים הכלליים שקיבלו פחות מ-20% וכשישה מושבים. בסופו של דבר מפא"י הצליחה להרכיב קואליציה של 19 חברים ביחד עם הדתיים, השמאל והמפלגה הפרוגרסיבית. במועצה החדשה מונו לא פחות משישה סגנים לראש העיר - מספר שטרם נראה עד אז. עם מהפך זה היווה סוף לעשרות שנות הציונים הכלליים בתל אביב.
מפא"י הצליחה לשמר את כוחה גם בעיר חיפה עם ראש העיר המכהן אבא חושי. המפלגה גם ניצחה בערים אילת עם המועמד יוסף לוי, אשקלון, חדרה ונתניה (שם מועמד מפא"י הצליח לנצח את ראש העיר עובד בן עמי). מקומות נוספים שבהם מפא"י שימרה את שלטונה הקיים היו באר שבע (עם ראש העיר דוד טוביהו), טבריה, בת ים וחולון.
לעומת זאת הציונים הכלליים הצליחו לשמר את שלטונו של אברהם קרני בעיר רמת גן.
המועצות המקומיות.
באופן חריג לתקופה זו, באבן יהודה ניצח יחיאל זלינגר שהוביל רשימה מקומית, ללא קשר לשום מפלגה ארצית שהיא. גם בגדרה ראש המועצה התמודד בראשות רשימה עצמאית וניצח בשנית. ביסוד המעלה כל חמשת מושבי המועצה אוישו על שתי רשימות מקומיות.
לראשונה נערכו בחירות בעיירה אופקים, שם ניצחה מפא"י. המפלגה ניצחה גם בבית דגן, גבעתיים, הרצליה, יהוד, באר יעקב, אזור וגבעת עדה.
בבית שמש ניצחה הרשימה הבלתי תלויה שאמנם קיבלה מספר מושבים זהה לזה של מפא"י (4), אך הצליחה להרכיב קואליציה עם הנציג הבודד של תנועת החירות.
בגן יבנה ניצחו באופן חריג המפלגות הדתיות, שהשיגו כחמישה מושבים, לעומת ארבעה של מפא"י.
ולדו מצ'דו
ולדו מצ'דו (בספרדית: Waldo Machado; 9 בספטמבר 1934 - 25 בפברואר 2019) היה כדורגלן ברזילאי, ששיחק בעמדת החלוץ. הוא ידוע בעיקר בזמן ששיחק בפלומיננסה, שם היה מלך שערי הקבוצה בכל הזמנים עם 319 שערים ב-403 הופעות.
ביוגרפיה.