אליסטייר פייק מאוניברסיטת בריסטול שבבריטניה ושותפיו השתמשו בשיטה אחרת למדידת גילם של ממצאים עתיקים במערות, גם אם אינם אורגניים. השיטה מבוססת על תיארוך הספלאותמים המכסים את הציורים. מים מחלחלים בסלעי המערות ובזרימתם האיטית בדרך זו הם אוספים איתם קלציט, תרכובת סידנית הכוללת בתוכה שאריות של אורניום רדיואקטיבי. כשאותם מים זורמים על פני ציור כלשהו הם משאירים אחריהם על פני הציור משקע קלציטי, הכולל גם את האורניום. לאורניום זה יש זמן מחצית חיים ידוע, שבמרוצתו הוא דועך לאיטו והופך לתוריום. בשיטה זו ניתן אם כן למדוד את גילו של הכיסוי הקלציטי של כל ממצא במערה, אם הוא אמנם מכוסה בקלציט, כלומר, לקבוע גיל מינימלי של אותו ממצא. אפשר שהממצא יהיה עתיק בהרבה מאותה תכסית שלו, אבל גילו בוודאי איננו יכול להיות פחות מגיל התכסית הקלציטית.
פייק וחבריו מתארים במאמרם מדידה של כ-50 ממצאים שכאלה, מ-11 מערות שונות בצפון ספרד. והממצא העתיק ביותר שמצאו כך, היה אותה נקודה אדומה במערת אל קסטיו, שגילה היה לפחות 40,800 שנה. הממצא השני בעתיקותו היה ציור של יד אדם, בצבע אדום, על פני אותו קיר במערת אל קסטיו. ציור זה תוארך לפני לפחות 37,300 שנה. הציור השלישי בעתיקותו היה ציור של סימן הדומה למספר "1", אשר היה מצויר על פני קיר במערת אלטאמירה הסמוכה, ואשר גילו נקבע כלפחות בן 35,600 שנה.
תוכניתם של המדענים כעת היא, לחזור בקנה מידה גדול יותר על אותן בדיקות באותה שיטה, במערות נוספות ובממצאים נוספים, ולנסות לתארך בצורה יסודית יותר את ההיסטוריה של הציור האנושי, מתחילתו.
יאיר בר-קול
יאיר בר-קול (נולד ב-22 באפריל 1938) הוא מנהל מערכות הדרכה וחינוך. מילא תפקידים בכירים בשירות המדינה ובמערכת החינוך וכיהן כיו"ר עמותת הסגל הבכיר בשירות הציבורי. בר-קול מפרסם מאמרים בנושאי מינהל תקין, אתיקה שלטונית, שירות המדינה, ביקורת המדינה וחינוך, בעיקר בעיתונים "TheMarker" ו"מעריב". הוא חבר הנהלת תנועת אומ"ץ ופעיל ב"ארגון יוצאי מרכז אירופה".
ביוגרפיה.
בר-קול נולד בנחלת יצחק תל אביב למשה, ורות קולה, אנשי חינוך, בוגרי הסמינר היהודי למורים בווירצבורג, גרמניה, שעברתו את שמם לבר-קול. בר-קול למד בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי העברי בחיפה והוא בוגר מחזור ב' בשנת 1956. שירת בצה"ל בחטיבת גולני ובמהלך שירות המילואים הגיע לדרגת סגן-אלוף. סיים תואר שני במינהל החינוך באוניברסיטה העברית בירושלים וכיהן במשך שנים רבות כמורה במכינה הקדם-אקדמית של האוניברסיטה במקביל לעבודתו בשירות המדינה.
בר-קול היה ממעצבי תוכניות ההדרכה במקצועות המינהל והתוכניות לפיתוח מנהלים והסגל הבכיר בשירות המדינה. בשנים 1970–1975 שימש כממונה על הדרכה, תכנון וארגון במשרד האוצר. מ-1975 עד 1991 כיהן בנציבות שירות המדינה כממונה על ההדרכה וההשכלה וכחבר הנהלת הנציבות, ובחלק מתקופה זו גם כמנהל בית-הספר המרכזי למינהל וכמנהל המכון לפיתוח הסגל הבכיר. לאחר מכן מילא את תפקיד מנהל המרכזים הפדגוגיים במשרד החינוך, עד שנת 2001, אז עבר לכהן כמנכ"ל המרכז לקידום מערכות חינוך מקבוצת "רכס", עד שנת 2003. במקביל שימש בשנים 1989–2012 כראש מטה ההדרכה של ועדת הבחירות המרכזית לכנסת.
בשנת 2002 נבחר ליו"ר עמותת הסגל הבכיר בשירות הציבורי, שהיה בין מייסדיה, ובשנים 2005 ו-2008 נבחר לשתי קדנציות נוספות ומילא תפקיד זה עד תחילת 2013.
בר-קול היה חבר בצוותי חשיבה ובוועדות ממשלתיות ומילא תפקידים ציבוריים שונים. בין השאר כיהן כיו"ר ועדת ההשתלמות המרכזית בנציבות שירות המדינה, חבר המועצה המרכזית לשיפור השירות לציבור בנציבות וראש מטה ההדרכה, יו"ר קרן השתלמות לאקדמאים במדעי החברה והרוח, מייסד ויו"ר אלומ"א – אגודה להדרכה ולפיתוח משאבי אנוש, חבר הנהלת המרכז הישראלי לניהול (המי"ל) בירושלים, חבר הנהלת ההתאגדות לחינוך מבוגרים, יו"ר מועצת המערכת של העיתון "מבט לחינוך" ושל מועצת המערכת של "הפורום" – עיתון מנהלי בתי הספר בישראל, ויו"ר פורום הסגל הבכיר בירושלים. בר-קול ייצג את עמותת הסגל הבכיר בשירות הציבורי בישיבות ועדות הכנסת העוסקות בנושאים הנכללים במטרות ובפעולות העמותה וכיהן כנציג ציבור במכרזים למשרות בשירות המדינה.
ב-2005, במלאת 80 שנה לשכונת נחלת יצחק, בה נולד וגדל, פרסם לקט מושגים ושמות מזווית אישית על "נחלת יצחק בשנות ה-40 וה-50".
בר-קול היה נשוי לאסתר ממנה נולדו לו שני ילדים. לאחר פטירתה בשנת 1980 נישא בר-קול לרותי רון, מנתחת מערכות בכירה ב שנפטרה ב-2021 וגם ממנה נולדו לו שני ילדים.
בננות
ראש העיר תל אביב
גילה אוריאל
גילה אוּריאל (אולגה שטָם) (כ"ה בטבת תרע"ד, 23 בינואר 1914, קרקוב – כ"ב בטבת תשס"ז, 12 בינואר 2007, תל אביב) הייתה מנהלנית, מתרגמת, עורכת, סופרת ומשוררת ישראלית. מזכירת ראש עיריית תל אביב ומנהלת לשכתו (1932–1953) ומייסדת ומנהלת המחלקה לייעול והדרכה בעירייה (1954–1973). מייסדת ומנהלת הקורסים של המכון למינהל ציבורי בתל אביב. פרסמה ספרות עזר במינהל ציבורי, ערכה ותרגמה אנתולוגיות משירה וספרות העולם וכתבה יצירות מקוריות.
ביוגרפיה.
אוריאל נולדה בינואר 1914 במשפחה ציונית בעיר קרקוב שבגליציה (כעבור מספר שנים בפולין) בשם אולגה קרנגל, בתם של סופיה ואוסקר. בשנת 1924 עלתה לארץ ישראל עם אמהּ. אמה נישאה לאליעזר שטם, שאימץ אותה לבתו, והיא אימצה את שם משפחתו. סיימה את לימודיה בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב. בהמשך למדה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב.
משנת 1932 ועד 1936 שימשה כמזכירתו האישית של ראש העיר תל אביב מאיר דיזנגוף, ומ-1936 עד 1953 שימשה כמנהלת לשכתו של ראש העיר ישראל רוקח.
משנת 1946 ארגנה וניהלה את הקורסים למינהל ציבורי בתל אביב מיסודו של המכון למִינהל ציבורי בירושלים שהקים אדווין סמואל ב-1945. הקורסים התנהלו במשרדי העירייה, ואוריאל שימשה המדריכה הראשית של המכון.
בראשית שנות ה-50 עִברתה את שמה ל"גילה אוריאל", לזכר אחיה הצעיר ובן-דודה , שנהרגו במלחמת העולם השנייה (בשורות הצבא הבריטי והפלמ"ח, בהתאמה).
בשנת 1953 זכתה במלגה מטעם האו"ם ונסעה להשתלמות במינהל ציבורי בבית הספר לכלכלה של לונדון ובוויילס.
בראשית שנת 1954 יזמה, ייסדה וניהלה את המחלקה לייעול והדרכה בעיריית תל אביב. היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד מנהלת מחלקה בעיריית תל אביב, וכיהנה כמנהלת המחלקה במשך שני עשורים, עד פרישתה ב-1973.
במסגרת זו שימשה בתפקידים נוספים, בהם יו"ר הוועדה לבטיחות וגהות ומרכזת המועצה הציבורית לשיפור העיר תל אביב.
לאחר פרישתה מעבודתה בעירייה, בתום 40 שנה, כיהנה בשנים 1974–1975 כיועצת עיריית תל אביב לשיפור השירות לציבור.
לצד עבודתה בעיריית תל אביב, כיהנה בתפקידים שונים בארגון המנהל הציבורי בארץ. הייתה חברת הוועדה המייעצת להדרכת הרשויות המקומיות שליד משרד הפנים. הוסיפה לפעול במסגרת המכון למִינהל ציבורי, הייתה עורכת-משנה של כתב העת שלו, "המינהל (רבעון לבעיות האדמיניסטרטור הצבורי)", וחברת המערכת של כתב העת שנולד ממיזוגו עם "נתיבי ארגון", "נתיבי ארגון ומינהל"; עורכת-משנה של "לִקוטים", כתב עת על מנהל ושלטון מקומי שיצא מטעם המנהלה בעיריית תל אביב; וחברת מערכת של הרבעון למינהל מקומי, לתכנון ולאיכות הסביבה "עיר ואזור", שהופיע בשנות ה-70 מטעם משרד הפנים. הרצתה במסגרות שונות בנושא המנהל הציבורי והשלטון המקומי.
פרסמה ספרי עזר באדמיניסטרציה, בהם "מינהל משרדי" (1959) ו-"ניהול ערים: ספר-עזר לסגל הרשות המקומית" (תשמ"ד 1983). כן ליקטה וערכה את הקובץ "זוטות מוניציפליות: לקט מהווי הרשות המקומית בארץ ובעולם" (תשמ"ז 1987).
לצד פועלה באדמיניסטרציה, מילדותה עסקה בכתיבה ספרותית, שלחה ידה בתרגום ספרות יפה, שירה וסיפורת. עסקה בקריאה אמנותית במסגרות שונות, בראשית שנות ה-50 ערכה והגישה בקול ישראל (ובהמשך ב-BBC בלונדון) תוכניות על השירה העולמית. את החומר ששודר ערכה לכדי האנתולוגיה "פנינים משירת העולם" (תל אביב תשי"ג) (כשם התוכנית), שזכתה לביקורות אוהדות. לאחר מכן המשיכה לתרגם מגרמנית ומאנגלית:
מבחר מסיפורי אוסקר ויילד (תשי"ד), מבחר משירי היינריך היינה, שהיה אהוב עליה במיוחד (תשט"ו 1954), הרומנים "נאות דשא" ו"הזקן המופלא" לנוויל שוט, "לילה בליסבון" לאריך מריה רמרק ו"אהבה היא רק מילה" ליוהנס מריו זימל, ו"נכתב על הים" לוויקי באום.
ערכה ותרגמה אנתולוגיות נוספות מספרות העולם: מבחר שירי העמים "נופים דובבים" (1972), "זיוה" (תשל"ט 1979) – לקט סיפורים ושירים לבני הנעורים בתרגום מאנגלית, צרפתית, גרמנית ופולנית, ולקט משירת העולם בשם "עולמו של המשורר" (1992).
עם עדנה מיטווך-מלר ערכה את אנתולוגיית המשוררות "בת-קול: עולמה של משוררת" (1995) ואת קובץ שירי הילדים "טל ילדות" (2002), וביחד איתה ועם רינה לווינזון את "ימי פעמונים: שירי חגיגה וזיכרון" (תשס"ג 2002).
בנוסף ערכה קבצים על מאיר דיזנגוף, קובץ שירים ליום הזיכרון לשואה ולגבורה, הלקט "תל אביב והגמנסיה" למלאת 80 לגימנסיה הרצליה, וכן קובץ על דודהּ, המלחין והמחנך יצחק אדל.
פרסמה שירים, מאמרים ותרגומים בעיתונים ובכתבי העת בארץ.
הייתה חברת אגודת הסופרים העברים ואקו"ם.
בשנת 1996 יזמה וייסדה את קרן האישה היוצרת בספרות שליד ויצו תל אביב, וכן ספרייה לספרות נשים.
בשנת 1998 ייסדה בתל אביב ביחד עם ידידתה המשוררת עדנה מיטווך-מלר את הוצאת "בת קול" לספרות יפה.
ב-1953 זכה שירה "Spring for Two" ('אביב לשניים') במקום ראשון בתחרות פיוט בלונדון. השיר זכה ללחן.