ברייאן עצמו היה הנכס הגדול ביותר של עצמו, והוא נסע ל-27 מתוך 45 מדינות, מרחק של 29,000 קילומטרים, ונאם 600 נאומים לחמישה מיליון תומכים. מקינלי נאם רק 300 פעמים ל-750,000 תומכים, אולם הצליח לשמור על רעננות לעומת ברייאן. הרפובליקנים הצליחו לספק חומר טרי לעיתונות של הבוקר בלי לטעות, בניגוד לברייאן.
נושאים.
מועמדותו של ברייאן גרמה לפילוג במפלגה הרפובליקנית. חקלאים רבים במערב התיכון, ואף באוהיו, רצו לגרום לתמוך ברעיונות הכסף החופשי, שיגרום לאינפלציה שתשחק את חובותיהם. הסקרים במדינות אלו הראו שברייאן הצליח להשיג תומכים רבים. סקר באוגוסט הראה שרק ויסקונסין הייתה בטוחה עבור הרפובליקנים.
בתחילת אוגוסט, מטה מקינלי החליט לפנות לפועלים ולחקלאים המבוססים יותר. מקינלי, בעצת יועציו, החליט לנאום בנוגע לנושא הצמדת הדולר, ומיליוני עלונים ומאות נואמים נשלחו אל הבוחרים. העלונים ציטטו את מקינלי, חברי הקונגרס והמומחים הפיננסיים, שהביעו בהם התנגדות לתקן דו-מתכתי. תאודור רוזוולט, שהיה חבר הוועדה המשטרתית של ניו יורק סיטי, טען שראה קרונות מלאי עלונים נפרקים במטה הבחירות. לטובת אלו שלא קראו אנגלית, העלונים תורגמו לצרפתית, ספרדית, פורטוגזית, יידיש, גרמנית, פולנית, נורווגית, איטלקית, דנית והולנדית. כתבות נשלחו לכתבי עת, ומטה הבחירות שלח עיתונים ידידותיים לאלפי אזרחים ברחבי המדינה. חמש מיליון משפחות קיבלו חומר תעמולתי על בסיס שבועי. אחד מתומכיו של מקינלי היה המו"ל וורן הרדינג, שנאם בשמו באוהיו. הנשיא לעתיד הותיר רושם חיובי ונבחר כעבור שלוש שנים לסנאט מטעם אוהיו.
ממרפסת ביתו, מקינלי הטיף לכסף יציב, וגם למדיניות פרוטקציוניסטית. הוא קישר בין שני הנושאים, וכך הפך את העניין לנושא פטריוטי. רפובליקנים רבים עדיין דאגו בעיקר לנושא המכסים, והיו מוכנים לתמוך במקינלי ובתקן הזהב בתמורה למכסים גבוהים. במזרח ובדרום, מקינלי הדגיש את נושא הכסף היציב, ואילו במערב התיכון הודגש נושא המכס. בהרי הרוקי, מקינלי לא זכה לתמיכה בקרב הכורים, שתמכו בברייאן. בחוף המערבי, שם תמכו בכסף החופשי, מקינלי הדגיש את נושא המכס כדי לנצח.
מקינלי השיג תמיכה של נכבדים במפלגה. הנשיא לשעבר הריסון סירב לערוך סיורי בחירות, אולם נאם בניו יורק סיטי נאום כנגד הכסף החופשי. הציבור היה מרותק למסע הבחירות, והרפובליקנים התחילו להשפיע. בספטמבר, הסקרים הראו שמדינות המערב התיכון נוטות לרפובליקנים, מלבד איווה, שעדיין היה בה בסיס חזק שתמך בכסף חופשי. הוברט המשיך בלימודי המשפטים שלו ותרם כספים למסע הבחירות. הוא נאם נאומים ממרפסת ביתו בניו יורק, ובאוקטובר נסע לסיור בניו ג'רזי. הוברט תמך בתקן הזהב יותר ממקינלי.
עיתונו של ויליאם רנדולף הרסט היה עוין כלפי מקינלי. רבים האשימו את האנה בשליטה במקינלי, לטובת אינטרסים עסקיים. העיתונים הדמוקרטיים, בעיקר אלו של הרסט, תקפו את האנה. הקריקטורות גרמו לאמונה שמקינלי היה איש של התאגידים, ונשלט על ידם. האנה הוצג כאדם עטוי בחליפה עם סימני דולרים. המשבר הפיננסי של מקינלי ב-1893 גרם לעידוד התפישה שהוא נשלט בידי אנשי עסקים. הרסט והעיתון שלו תרמו 41,000 דולרים לברייאן, אחד מהסכומים הגדולים ביותר שהדמוקרטים זכו לו, אולם האנה השיג הרבה יותר.
בספטמבר, הרפובליקנים ניצחו בבחירות המקומיות במיין ובורמונט, ובכך אשררו את צפון מזרח המדינה כטריטוריה בטוחה למקינלי. מוקדם יותר באותו החודש, דמוקרטים כועסים, שתמכו בתקן הזהב ובנשיא קליבלנד, יצרו את המפלגה הדמוקרטית הלאומית, שתמכה בג'ון פאלמר לנשיאות ובסימון באקנר כסגנו. ברייאן נאלץ להתמודד עם פיצול מפלגתי. האנה חזה שהמפלגה תשיג מספר גדול של קולות, ותרם למפלגה בעצמו, מתוך הבנה שפאלמר מאיים על ברייאן ולא על מקינלי.
המפלגות השקיעו סכומים אדירים במערב התיכון, וברייאן והאנה שהו שם את רוב זמנם. מקינלי והאנה הרגישו שהדוברים והעלונים השפיעו במערב התיכון, ודוז התחיל להאט את הקצב, ולהחליף את העלונים בעד תקן הזהב בעלונים לטובת מכסי המגן. הכלכלה עזרה לרפובליקנים: מחירי החיטה עלו, והחקלאים התלהבו פחות מכסף חופשי. הדמוקרטים טענו שרפובליקנים סחטו עובדים כדי להצביע למקינלי תחת איום שיפוטרו, אולם האנה הכחיש זאת ואף הציע פרס למי שיביא הוכחה לכך. לכעסו של ברייאן, האנה ארגן "יום דגל" ב-31 באוקטובר, ושוב קישר את מקינלי לפטריוטיות. מאות אלפים צעדו בערי המדינה לכבוד הדגל. הבחירות התרחשו ב-3 בנובמבר, והאנה ודוז חזו ניצחון.
הבחירות.
המצביעים הצביעו ב-3 בנובמבר, והתאספו בערב ליד משרדי הטלגרף. במקומות כמו ניו יורק, התוצאות הוקרנו על משרדים. הבחירות נחשבו לבחירות החשובות ביותר מאז 1860, ומספר גדול של בוחרים עקב אחרי התוצאות כל הלילה. מקינלי ואחיו הצביעו מוקדם, ולאחר מכן מקינלי נפגש עם האנה. באותו הערב, מקינלי ישב בספרייתו כשהוא קיבל תוצאות דרך הטלגרף. היה ברור שהוא מוביל, ובחצות הוא חישב שהצליח להגיע ל-241 אלקטורים, מספיק כדי לנצח.
מקינלי ניצח בכל המדינות בצפון המזרח ובמערב התיכון, ואף במדינות הגבול: דלאוור, מרילנד, קנטקי, ומערב וירג'יניה. הוא ניצח בדקוטה הצפונית, וכמעט ניצח בדרום דקוטה, קנזס, ונברסקה, מדינתו של ברייאן. הוא גם הצליח בקליפורניה ובאורגון. מקינלי השיג 7.1 מיליון קולות לעומת 6.5 של ברייאן, 51% לעומת 47%. מבחינת אלקטורים, מקינלי השיג 271 אלקטורים לעומת 176 לברייאן. שני המועמדים השיגו יותר קולות לעומת הבחירות הקודמות, ומקינלי העלה את התמיכה ברפובליקנים ב-2 מיליון אזרחים.
ברייאן קיווה לכבוש את קולות החקלאים ולהשיג הישגים נאים בקרב הפועלים העירוניים, אולם לא הצליח. מקינלי היה המועמד הרפובליקני הראשון שזכה בניו יורק סיטי, ואף זכה בברוקלין. הוא הפסיד רק בעיר אחת שהיו בה מעל 100,000 תושבים במערב התיכון, דנוור, וזכה בהמון מחוזות כפריים. ברייאן זכה בכל המדינות מדרום לקנטקי וממזרח לטקסס, אולם מקינלי זכה ברוב הריכוזים העירוניים שם.
המהגרים האיריים נשארו נאמנים לדמוקרטים, אולם הגרמנים-אמריקנים נרתעו מאינפלציה ותמכו במקינלי, אף על פי שהיו דמוקרטים ותיקים. קתולים ומהגרים רבים תמכו במקינלי בגלל ההתנגדות שזכה לה מקבוצות אנטי-קתוליות.
הבחירות של 1896 החלו עידן חדש בפוליטיקה האמריקנית, עידן בו תפישתו של מקינלי בנוגע לממשל מרכזי חזק שבונה את התעשייה האמריקנית בעזרת מכסי מגן ודולר מוצמד לזהב ניצחה. דפוסי ההצבעה חיסלו את התיקו היחסי ששרר בין המפלגות הגדולות מאז מלחמת האזרחים: הרפובליקנים החלו שלטון שנמשך כמעט ברצף עד ל-1932, כשפרנקלין רוזוולט הצליח ליצור קואליציה משלו שהחלה שלטון דמוקרטי.
נשיאותו (1897-1901).
כניסה לתפקיד ומינויים.
מקינלי נכנס לתפקיד הנשיא ב-4 במרץ 1897. הנשיא החדש נאם נאום כניסה ארוך: הוא קרא להעלאת מכסי המגן, וטען שרק לאחר מכן יוכל לטפל בהצמדת הדולר. הוא הזהיר מהתערבות בעניינים מחוץ לארצות הברית, וקרא להימנע מהפיתוי שבתוקפנות טריטוריאלית.
מקינלי מינה את ג'ון שרמן לתפקיד מזכיר המדינה. הוא לא היה המועמד המועדף עליו, אולם מקינלי היה בטוח שהמשרה, שהייתה קידום לעומת כהונתו כמזכיר האוצר, תגרום לו להתפטר מהסנאט, ותפנה מקום להאנה. מצבו הנפשי של שרמן הידרדר, אולם מקינלי לא האמין לכך וטען ששרמן צלול מתמיד.
האנה מונה לסנאט. אולם חוסר ניסיונו של שרמן בדיפלומטיה הקשה עליו לתפקד, ועוזרו, ויליאם דיי, תפס פיקוד. במפגשים הוא נחשב לשתקן יחסית. סגנו השני של שרמן היה חירש במקצת. הבדיחה שנפוצה בקרב דיפלומטים הייתה שראש המחלקה לא יודע כלום, סגנו הראשון לא אומר כלום, וסגנו השני לא שומע כלום.
מקינלי רצה למנות את נלסון דינגלי הבן לתפקיד מזכיר האוצר, אולם הוא דחה זאת. דוז נחשב למועמד רציני אולם נחשב לצעיר מדי. במקומו מונה לימן גייג', נשיא הבנק של שיקגו ודמוקרט תומך בתקן הזהב. מחלקת הצי ניתנה לג'ון לונג, חבר ותיק מבית הנבחרים. מקינלי מינה את רוזוולט לתפקיד סגנו של לונג, למרות חששות, כיוון שרוזוולט נכנס לעימותים תכופים עם אנשים רבים.
בנוסף לשרמן, מקינלי מינה עוד מינוי בעייתי: הוא מינה את ראסל אלגר, גנרל לשעבר ומושל ממישיגן, לתפקיד מזכיר המלחמה של ארצות הברית. הוא תפקד יפה בעתות שלום, אולם לא במהלך המלחמה מול ספרד. אלגר התפטר לאחר שערורייה ב-1899. סגן הנשיא הוברט לא הוזמן לפגישות קבינט אולם היה יועץ חשוב למקינלי. סגן הנשיא העשיר רכש בית קרוב לבית הלבן, ואשתו החליפה את אידה מקינלי כמארחת כשזאת לא חשה בטוב. הוברט מת ב-1899 והתפקיד נשאר פנוי למשך שארית הכהונה.
במשך רוב תקופת מקינלי, שירת ג'ורג' קורטליו כמזכירו האישי.
ב-1897, נבחר מקינלי כחבר כבוד במסדר המלחמות הזרות של פנסילבניה.
מינויים לבית המשפט.
לאחר פרישתו של השופט סטפן פילד, מינה מקינלי את התובע הכללי ג'וזף מק'קנה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בדצמבר 1897. המינוי גרם למחלוקת בטענה שהוא היה מעורב מדי באינטרסים של תאגידי הרכבות. למרות זאת, הוא אושר פה אחד. המחלוקת בנוגע להשכלתו המשפטית של מק'קנה הובילה אותו ללמוד בבית הספר למשפטים בקולומביה במשך כמה חודשים לפני היכנסו לתפקיד. הוא כיהן בבית המשפט עד ל-1925, ולעיתים קרובות נקט דרך של פשרה בין שמרנים ופרוגרסיביים. מקינלי מינה שישה שופטים לבית המשפט לערעורים ועוד עשרים ושמונה שופטים מחוזיים.
נושאי פנים.
כלכלה וטראסטים.