מאז העצמאות, גבון הייתה "אחת מבעלות הברית הקרובות ביותר של צרפת באפריקה". במהלך שנות ה-60 גבון הייתה המקור היחיד של אורניום בצרפת, ועל כן הממשלה הצרפתית ראתה ביחסיה עם גבון קריטיים לכוח ההרתעה הגרעינית שלה. בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 ממשלת צרפת גם קבעה יעד מדיניות של "עצמאות אנרגיה" אולם עם אובדן שליטתה באלג'יריה הצרפתית היא הסתמכה במידה רבה על גבון לצורכי הנפט שלה. בפברואר 1964 כוחות צרפתיים סייעו להפלת המשטר בגבון במהלך הפיכת גבון ב-1964 ואזרחי צרפת הפיצו שמועות על מעורבות אמריקאית בהפיכה שהובילה להתקפות על שגרירות ארצות הברית בליברוויל.
עידן עומר בונגו.
עומר בונגו שלט בגבון משנת 1967 ועד מותו בשנת 2009 ואיפשר מעורבות צבאית, פוליטית וכלכלית צרפתית ענפה בגבון. אלף, חברת הנפט הלאומית הצרפתית, ניהלה עסקים נרחבים עם משטרו של בונגו וגבון שימשה נקודת סיום צבאית לפעולות צבאיות בחסות צרפת ברחבי אפריקה.
נכון לשנת 2008 כ-10,000 אזרחים צרפתים גרים ועובדים בגבון, בעוד שגדוד הנחתים ה-6 של הצבא הצרפתי מוצב שם גם כן. כשנשיא גבון עומר בונגו נפטר ב-7 ביוני 2009, ניקולא סרקוזי וז'אק שיראק היו ראשי המדינה המערביים היחידים שהשתתפו בהלווייתו.
עידן עלי בונגו אונדימבה.
בנו של עומר בונגו, עלי בונגו אונדימבה, תפס את השלטון בעקבות מות אביו. עלי בונגו החזיק בשלטון לאחר בחירות 2016 למרות טענות נרחבות על הונאת מצביעים, כולל מצד גורמי משרד החוץ הצרפתי.
שנות ה־20 של המאה ה־19
שנות ה-20 של המאה ה־19
שנות ה־20 של המאה ה-19
יחסי גבון–ספרד
יחסי גבון–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין גבון וספרד.
יחסים דיפלומטיים.
ניתן לתאר את היחסים דו-צדדיים כלבביים וללא נקודות חיכוך בין שתי המדינות. ספרד מחזיקה שגרירות בליברוויל מאז 1962. היחסים הפוליטיים אמנם טובים, אך באופן מסורתי הם סבלו מהיעדר ביקורים בדרך זו או אחרת המעניקים דינמיות ונראות רבה יותר ליחסים הדו-צדדיים. הדימוי שספרד מקרינה בגבון הוא חיובי באופן כללי; ספרד אינה נתפסת באמונתם הקולקטיבית של אזרחי גבון כמדינה קולוניאלית, והחברה הגבונית מעריכה את ההתקדמות הדמוקרטית והכלכלית מאז המעבר לדמוקרטיה, הנחשבת כדוגמה שיש לקחת בחשבון.
יחסים כלכליים.
באופן מסורתי מאזן הסחר עם גבון היה לרית ספרד (452 מיליון אירו בשנת 2013, 294 מיליון בשנת 2014 ו-367 מיליון בשנת 2015). בשנים 2014 ו-2015 ירד ערך היבוא הספרדי מגבון באופן משמעותי כתוצאה, במידה רבה, מירידת מחיר הנפט שחוו באותן שנים.
שיתוף פעולה.
בשל מעמדה כמדינה עם הכנסה בינונית, גבון אינה כלולה במסגרת תוכניות שיתוף פעולה של AECID, אך היא נהנתה מתוכנית המלגות עד שנת 2011 - השנה האחרונה בה נבחרו סטודנטים מגבון (ארבעה).
קיים עניין רב בלימוד ספרדית, המתבטא במספר הגבוה של הסטודנטים הגבוניים הלומדים ספרדית כשפה זרה במערכת החינוך הלאומית, הן בתיכון והן באוניברסיטה. ה-ENS שולח מדי שנה לאוניברסיטת סלמנקה קבוצת סטודנטים - בין 20 ל-35 - במסגרת תוכנית הוראה להכשרת מורים פעילים לספרדית מאז סוף שנות ה-80.
שיתוף הפעולה הצבאי בין ספרד לגבון התחזק בשנים האחרונות עם הענקת משרד הביטחון הספרדי מענקי הכשרה מסוימים לקצינים (קורס בשפה הספרדית וקורס מטכ"ל) מאז שנת הלימודים 2014–2015, ובמיוחד לאחר הפריסה מאז מרץ 2014 של מטוס יחד עם מחלקה של כ-50 חיילים של חיל האוויר הספרדי לפעול משטח גבון, לתמיכה בכוחות הצרפתיים באזור.
מוסקבה טיימס
גטו שימלאו
גטו שימלאו (או גטו צ'היי) הוקם בתקופת השואה ליד העיר סילאג'-שימלאו (בהונגרית: Szilágy-somlyó; ברומנית: Șimleu Silvaniei; בכתב העברי שנהג אז: שׁאֹמְלוֹיא) שבצפון טרנסילבניה, הונגריה.
רקע.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון והתגברות האנטישמיות הכללית באירופה החלו מדינות רבות, ביניהן ממשלת הונגריה, להגביל את זכויות היהודים בגבולותיהן. כתוצאה מידידותה של הונגריה עם גרמניה הנאצית זכתה הונגריה בשנת 1940 (במסגרת תכתיב וינה) בשטחי צפון טרנסילבניה, שהיו עד אז בשליטת רומניה, ובתוכם בעיר שימלאו-סילבאניי.
במרץ 1944 פלשה גרמניה הנאצית אל הונגריה במבצע מרגרטה, וכבשה אותה ללא התנגדות. עם הפלישה, שכפתה על עוצר הונגריה מיקלוש הורטי את הממשלה הנאצית הקיצונית בראשות הגנרל פושע המלחמה דֶמֶה סטויאי, נכנסה שואת היהודים בהונגריה לשלב המזורז של "הפתרון הסופי". במהרה נכנסה תוכנית ההשמדה של היהודים לפעולה בהונגריה, ושלב הביניים בתוכנית - לאחר שנוצל כוח העבודה של היהודים עד תום, ולפני שילוחם אל מחנות ההשמדה או חיסולם בדרכים שונות - היה ריכוז וכליאת היהודים בגטאות. בשם "גטו" כינו הנאצים רחובות ורבעים מגודרים שבהם רוכזו יהודי הסביבה לפי צווים מיוחדים שהודפסו בכרוזים.
הקמת גטו שימלאו.
במסגרת תוכנית ההשמדה הוחלט להקים במהירות גטו ליהודי מחוז סילאג'.
ההחלטה על הקמת הגטו בשימלאו התקבלה בוועידה שהתקיימה ב-26 באפריל 1944 בעיר סאטו מארה (סאטמר). בוועידה השתתפו שישה בכירים ממחוז סילאג': אנדרֶאַש גאזדה (András Gazda), עוזרו של מושל מחוז סילאג'; לוטננט קולונל גיאורגי מאריסקָה (György Mariska), מפקד יחידת הז'נדרמריה של המחוז; יאנוש סרֶטֶר (János Sréter), ראש עיריית זלאו (Zalău); יוזף אוּדווארי (József Udvari), ראש עיריית שימלאו; פֶרֶנץ אלקס (Ferenc Elekes), מפקד המשטרה של זלאו; ואיסטבאן פֶּטש (István Pethes), מפקד המשטרה של שימלאו.
האיספאן של מחוז סילאג', הברון יאנוש יושיקה (János Jósika), עודכן בהחלטה בידי גאזדה, ובתגובה הודיע על התפטרותו מתפקידו, עקב התנגדותו המוסרית להחלטה. יושיקה הוא אחד הגורמים ההונגרים הבודדים שהעזו לנקוט עמדה ציבורית נגד פעולות אנטישמיות בתקופת השואה, הרואה את הפעולות כבלתי מוסריות ובלתי חוקיות. יושיקה הוחלף על ידי הגנרל דמה סטויאי בלאסלו שלאבי (László Szlávi), ששיתף פעולה באופן מלא עם התוכנית.
לאחר שיבת הפקידים האחראיים מסאטו מארה התקיים דיון במשרדי מושל המחוז, בֶּלה סאמי (Béla Sámi), בנוגע למיקומו של הגטו. בדיון השתתפו בין היתר בכירי ענף הבריאות בסילאג' וכן ראש העיר הפאשיסטי של שימלאו, לאסלו קראסנאי (Laszlo Krasznai).
לבסוף הוחלט להקים את הגטו סמוך לשימלאו, בכפר צ'היי (בהונגרית: Cehei; ברומנית: סליליצ'היי, Slylycsehi) שעל יד העיר.
אכלוס הגטו.
קיבוץ היהודים החל לצאת אל הפועל. מפקדי המשטרה פטש ואלקס היו אחראים על ריכוזם של יהודי שימלאו וזלאו, ובשאר המחוז נאספו היהודים בהוראתו של עוזר המושל גאזדה ובפיקוחו הישיר של מפקד הז'נדרמריה מאריסקה.
במחוז סילאג', לפי מפקד ממשלת רומניה משנת 1930, חיו כ-14,000 יהודים, אולם באפריל 1944 נותרו רק כ-8,500 יהודים במחוז, והם שהובאו כולם אל הגטו. הירידה במספר יהודי המחוז באה כתוצאה מהדיכוי שחוו היהודים בשנים הקודמות, ובפרט כתוצאה מעבודות הכפייה בחזית הרוסית, בגבול אוקראינה, אליהן נשלחו יהודי המחוז מגיל 16 עד 60 בשנים 1942–1943. מסיבה זו, נלקחו לגטו בעיקר ילדים, נשים, קשישים או חולים.
יהודי שימלאו רוכזו בגטו בכפייה החל מאסרו חג של פסח, 16 באפריל 1944. עד 3 במאי (י' באייר ה'תש"ד) היו כבר כל יהודי שימלאו בגטו. לפני כניסתם של היהודים לגטו עשקו מהם ההונגרים את כל חפצי הערך והתכשיטים שנשאו עליהם.
במהלך מאי ויוני של אותה השנה הצטרפו אליהם מרבית התושבים היהודיים של מחוז סילאג' (מהערים טושנאד, ז'שיבוי, קראסנה, זלאו, צ'הו-סילבאניי ועוד), ביניהם:
בנוסף שהו בגטו רבני הערים קרסאנה, זלאו, ועוד. כל הרבנים שהוזכרו לעיל נרצחו זמן קצר לאחר מכן, מייד עם הגיעם למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
החיים בגטו.
בשיאו התגוררו בגטו שימלאו, בתנאים קשים וסדיסטיים, למעלה מ-8,500 יהודים מכל מחוז סילאג'. היהודים שוכנו במתחם בית החרושת ללבנים "קליין" (שהיה בבעלות אשר קליין היהודי) ששכן בכפר צ'היי הסמוך לשימלאו, באזור ביצתי המרוחק כחמישה קילומטרים ממרכז העיר שימלאו. בית החרושת לא הכיל יותר ממחצית ממספר היהודים, ומשפחות רבות נאלצו להתגורר תחת כיפת השמיים, בבוץ ובקור. שטח הגטו כולו היה זעיר – רחבו היה 200 מטר וארכו 700 מטר בלבד.
על התנאים בגטו שימלאו נאמר כי הם היו הגרועים ביותר בכל טרנסילבניה. היהודים בגטו סבלו מצפיפות חמורה וממחסור חריף במזון ובשתייה, וסבלם הוכפל עקב ההתעללויות שספגו. מפקד הגטו היה ראש העיר לאסלו קראסנאי, שנודע כאחד ממפקדי הגטאות האכזריים ביותר בהונגריה; הוא פיקד על יחידת ז'נדרמריה מיוחדת שהובאה מבודפשט לשמירה על תושבי הגטו. בפיקודו, התעללו ההונגרים הפאשיסטים ביהודי הגטו: הם שלחו אותם לעבודות מפרכות, הכו אותם וגזלו את חפציהם. בין היתר פקד קראסנאי לצלם את היהודים בעת עשיית צורכיהם ולהציג את התמונות בפומבי לצד כיתוב אנטישמי, להכות אותם בפומבי כדי שיגלו את מקומות המסתור של חפצי הערך שלהם, ועוד. בגטו הוקם גם חדר עינויים מיוחד ובו עונו היהודים כדי שיסגירו את המקומות בהם הסתירו את רכושם. עונש מקובל בגטו, גם על עבירות פעוטות, היה תלייה מעץ בכפיתת ידיים ורגליים במשך שעות, ובמידה והנענש היה מתעלף היו ההונגרים שופכים עליו מים קרים כדי שיתעורר, וחוזר חלילה. במיוחד התנכלו ההונגרים לרבנים שהיו כלואים בגטו: הם גילחו בפומבי את זקנם של מהר"ם בריסק והרב אהרנרייך, ושרפו את כתביו של הרב אהרנרייך לעיניו.