למרות הגודל הזערורי של הפנים בהדפס הקטן, טען דיסדרי בחוברת הסבר לצלם הפורטרט כי על צלם הפורטרט לפרש את אופיו הפנימי של המצולם, ולא רק לתעד נכונה את מראהו החיצוני. על הצלם לדעת באופן ספונטני מיהו המצולם, מהי אישיותו, ולתפוס את "שפת הפיזיונומיה, את הבעת מבטו [... עליו] לעשות יותר מאשר 'פוטוגרף', עליו לעשות 'ביוגרף'". למרות השאיפה לתיאור ייחודי ואישי של כל מצולם ומצולם, הדבר הבולט ביותר בתמונותיו של דיסדרי בפרט, ושל מרבית צלמי הקארט דה ויזיט בכלל, הוא הבנאליות הגמורה שלהם: הפוזות התבניתיות, העדר ההבעה, העדר הבדלים בלבוש וברקע; כל אישיות שהיא נעלמת מתחת למעטה מוסכמת הטיפוס החברתי.
הצלחת הקארט דה ויזיט נזקפת לא רק למחירם הנמוך של התצלומים; אף על פי שטכנולוגיית הצילום הזולה הוצגה לציבור על ידי דיסדרי כבר ב-1854, היא לא זכתה לתשומת לב רבה אלא כחמש שנים מאוחר יותר. הגל הראשוני של אופנת הקארט דה ויזיט החל רק בעקבות ביקור של נפוליון השלישי בסטודיו של דיסדרי בשנת 1859. לא ברור כיצד הצליח דיסדרי להביא אליו את הקיסר הצרפתי, אך הופעתו על גבי הכרטיס המזערי והזול הביאה להתעוררות גדולה בפריז, ועברה משם הלאה. מאותה שנה החלה התקופה שזכתה לשם "קרטומניה" – דחף לאסוף פורטרטי קארט דה ויזיט של ידוענים, והתמסדות של תעשייה שעודדה וספקה דחף זה. איסוף תצלומי הידוענים אפשר להמונים להיות הבעלים לא רק של הפורטרט העצמי שלהם ושל היקרים להם, אלא גם של אנשי התקופה. התצלומים נאספו וקוטלגו לרוב בתוך אלבום תמונות ייעודי, שנוצר מראש עם חורים במידת התצלומים. אלבום זה הפך למעין מוזיאון פרטי וננסי או פנתאון גמדי של אלילי התקופה, והאדם הפשוט יכול היה לשים את תמונתו שלו לצד זו של, למשל, מלכתו או גיבור המלחמה החביב עליו.
כך יצרו אלבומי הקארט דה ויזיט מעין תחושת היכרות אינטימית וקרבה עם אנשי הממשל והכוח. אך משחקי סטטוס אלו נעו בשני הכיוונים, שכן גם הקיסר נפוליון השלישי וגם ויקטוריה ואלברט מאנגליה השתמשו בכרטיסים באופן מחושב ומכוון; הם נמנעו מלהופיע על גביהם "כרגיל", עם גלימותיהם וכתריהם המעוטרים זהב ויהלומים, וביכרו על פניהם את חליפות היום-יום והקרינולינות הרגילות. כראשי מדינה הם הכירו היטב את מסורת פורטרטי התעמולה המצוירים. אך בצילום הם מצאו מדיום דרכו הם ביקשו להעביר מסר חדש של צניעות, שהסתירה, מחד, את עושרם וכוחם ומאידך, הפגינה את יכולת ההשתנות וההתאמה שלהם לעידן מודרני ומשוחרר יותר. תמונותיהם של השליטים נמכרו היטב: בין 1860 ל-1862 נמכרו בין שלושה לארבעה מיליון תצלומי קארט דה ויזיט של המלכה ויקטוריה; באנגליה, אחד מצלמי המלכה מכר לבדו כ-100,000 תצלומים של משפחת המלוכה; כ-70,000 עותקים מתצלומו של הנסיך אלברט נמכרו בשבוע בו נפטר הנסיך, ונפתח שוק שחור של תצלומיו.
בתקופת מלחמת האזרחים בארצות הברית זכה הקארט דה ויזיט לתפוצה עצומה בארצות הברית. צלמים רבים ראו במלחמה הזדמנות להרחבת עסקיהם, ומשפחות של חיילים שיצאו לקרב השתוקקו לקבל תמונה של יקיריהם מהחזית. צלמים רבים הקימו סטודיו ארעי לצילום בבסיסי הצבא ואפשרו לחיילים להצטלם. על פי העיתון "ניו יורק טריביון", סטודיו כזה, של האחים הצלמים ברגסטרסר מפנסילבניה צילמו אלפי תמונות מאז שהצטרפו לצבא. כבר ביום הראשון להגעתם לאחד הבסיסים הם צילמו 160 פורטרטים במחיר של דולר האחד.
הקארט דה ויזיט גרם לסטנדרטיזציה של תצלום הפורטרט, אך גם הביא צלמי פורטרטים בעלי שאיפות אמנותיות יותר, כג'וליה מרגרט קמרון, נדאר או לואיס קרול (בעיקר בתצלומי הילדות שלו), לנסות ולהיבדל מחבריהם למקצוע. צלמים אלו חיפשו דרך לחרוג מהדמיון גרידא בעזרת העמדה מחושבת, קומפוזיציה ציורית, תאורה תיאטרלית וניסיון כנה לרשום את נפשו או אישיותו של המצולם.
בתחילת המאה העשרים פסק השימוש בקארט דה ויזיט.
פונדאקו דיי טדסקי
הפונדאקו דיי טדסקי (באיטלקית: Fondaco dei Tedeschi, בוונטית: Fontego dei Tedeschi - "פונטגו דיי טדסקי" - אכסניית הגרמנים) הוא ארמון הממוקם על גדת התעלה הגדולה, בסמוך לגשר ריאלטו בוונציה שבאיטליה.
הארמון שימש כבית המגורים ומרכז המסחר של אוכלוסיית הסוחרים הגרמניים שסחרו עם ונציה.
היסטוריה.
המבנה הראשון באתר הוקם בשנת 1228, אולם לאחר שנהרס בשריפה נבנה מחדש בין השנים 1505–1508. לאחר שיקומו עוטרה חזית המבנה הפונה לעבר התעלה הגדולה בציורי קיר (פרסקאות) מעשה ידי טיציאן וג'ורג'ונה. ציורים אלה לא שרדו בשל סמיכות המבנה לים ופגעי מזג האוויר.
המבנה בנוי בסגנון הרנסאנס האיטלקי.
בדומה לפונדאקו דיי טורקי, גם מבנה זה שימש למעשה כגטו של הסוחרים הגרמניים - מרביתם מנירנברג, אאוגסבורג ויודנבורג. הסוחרים התגוררו במבנה שכלל חדרי מגורים, מחסני סחורות, ושוק עבורם, והורשו, בהתאם לחוקי הרפובליקה של ונציה, לעזוב את המבנה בשעות מסוימות בלבד.
המבנה שימש את הסוחרים הגרמניים מאז הקמת המבנה במאה ה-13 ועד כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1797. הסוחרים התפללו בכנסייה הסמוכה - סן ברתולומאו.
מאז ראשית המאה ה-20 משמש המבנה את רשות הדואר האיטלקית (הפוסטה איטליאנה) כסניף הדואר המרכזי של העיר.
פונטגו דיי טדסקי
יעקב גזונדהייט
יעקב גֶזונדהייט (געזונדהייט) (כסלו ה'תקע"ו 1815– י"ג באלול ה'תרל"ח 1878) רב, פוסק, אב"ד, ורבה הראשי של ורשה. מחבר ספר "תפארת יעקב" על מסכתות גיטין וחולין, ועל החלקים יורה דעה אבן העזר וחושן משפט של השולחן ערוך.
ביוגרפיה.
גזונדהייט נולד בפראגה סמוך לעיר ורשה שבפולין, ולמד שם אצל רבי אריה לייב צינץ. לאחר פטירת רבו הוא הקים בעצמו ישיבה בעיר, כשהיה בן 17 בלבד. לאחר כ-9 שנים החל להוציא את סדרת ספריו תפארת יעקב. הרב גזונדהייט עסק לפרנסתו במסחר כשחלק גדול מרווחיו חילק לצדקה להחזקת תלמידי ישיבתו העניים. בשנת 1857, לאחר פטירת רבי חיים דוידזון, התמודד על משרת רבה הראשי ורשה, אך בשל תדמיתו המתנגדית המובהקת התנגדו לו חוגי החסידים בעיר, ותחתיו נבחר רבי דב בר מייזלש. רק בשנת ה'תר"ל, לאחר פטירת הרב מייזלש, נבחר לכהן כרבה של ורשה, אך עקב סכסוכים פוליטיים בין החסידים למתנגדים בעיר הודח על ידי השלטונות ממשרתו בשנת ה'תרל"ד. לאחר מכן לא מונה עוד רב ראשי לורשה, והרב גזונדהייט המשיך לכהן במשרת אב בית דין בלבד. מחליפו כאב"ד ורשה היה הרב יצחק פייגנבוים.
תסמונת זנב הסוס
תסמונת זנב הסוס (באנגלית: Cauda equina syndrome) היא מצב נוירולוגי חריף המאופיין באובדן הפעילות של שורשי עצבים בתעלה השדרתית, באזור הממוקם מתחת לסיום חוט השדרה עצמו.
סיבות.
התעלה השדרתית מכילה אזור הכולל מסה של עצבים המכונים "זנב סוס" (cauda equina), המתמשכים מתחת לקונוס הַלְּשַׁדִּי (conus medullaris), לאחר סיומו של חוט השדרה עצמו (מחוליות L1-L5 ו S1-S5). פגיעה באזור חוליות L4-S4 תשפיע גם על העצב הסיאטי. לחץ מכני המופעל על העצב (בדר"כ פריצת דיסק גדולה), טראומה או כל פגיעה אחרת לאזור זה בתעלה השדרית עלול להוות גורם לתסמונת זנב הסוס. בחלק מהמקרים, תסמונת זנב הסוס עלולה להיגרם עקב היצרות התעלה הספינאלית (Spinal Stenosis), ותהליכים דלקתיים.
תסמינים קליניים.
התסמין הקליני יכול להיות חולשה עד שיתוק בגפיים התחתונות, בעיה בשליטה על סוגרים, אימפוטנציה, או אובדן תחושה בצורת אוכף (saddle anesthesia).
אבחנה וטיפול.
האבחנה מתבצעת על ידי MRI או CT. באופן כללי, סינדרום זה מהווה מצב חירום רפואי, ויש לנתח את החולה תוך 48 שעות. אין ראיה חד משמעית להעדפת ניתוח מוקדם (תוך 24 שעות) על פני ניתוח מאוחר (48 שעות), אולם ככל שממתינים מעבר ל-48 שעות הופך הנזק לעצב גדול יותר, ויכולתו לגדול מחדש הולכת וקטנה.
פאלאצו קאוואלי-פרנקטי
פָּאלָאצוֹ קָאוָואלִי-פְרַנְקֵטִי (באיטלקית: Palazzo Cavalli-Franchetti) הוא ארמון הניצב על גדת התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה בסמוך לגשר האקדמיה.
היסטוריה.
המבנה הוקם בשנת 1565 כארמון עבור משפחת מארקלו, משפחת אצולה ונציאנית. במהלך המאה ה-19 שופץ המבנה בסגנון "גותי - ונציאני" ונוספו למבני עיטורי החלונות האופייניים לסגנון זה. השיפוץ נעשה ביוזמת הארכידוכס פרדריך פרדיננד לאופולד מאוסטריה אשר רצה להציג את עוצמת בית האבסבורג בוונציה על ידי בניית ארמון תואם על גדת התעלה הגדולה (באותה עת אוסטריה-הונגריה קיבלה חזקה בעיר ונציה בעקבות ניצחונותיהם על נפוליאון בונפרטה).
לאחר מותו של פרדיננד בשנת 1847, נרכש הארמון על ידי אנרי, רוסן שאמבור, אשר שכר את האדריכל ג'אמבאטיסטה מדונה להמשיך בשיפוץ המבנה.
בשנת 1878 רכש את המבנה הברון ריימונדו פרנקטי (בעלה של שרה לואיזה דה רוטשילד) ושכר את שירותי האדריכל קאמילו בוייטו לשפץ את המבנה. בוייטו הקים את גרם המדרגות המפואר המצוי כיום במבנה.
בספטמבר 1922 נמכר המבנה למכון הפדרלי האיטלקי לאשראי עבור מחוז ונציה (Istituto Federale di Credito per il Risorgimento delle Venezie).
ב-8 בספטמבר 1999 הפך המבנה למקום מושבו של המכון הונטי למדע ולאמנויות.
טום צ'יימברס
תומאס דואן צ'יימברס (באנגלית: Thomas Doane Chambers; נולד ב-21 ביוני 1959 באוגדן, יוטה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA ובישראל, בקבוצת מכבי תל אביב. צ'יימברס שיחק בעמדת הפורוורד/סנטר ומתנשא לגובה של 208 סנטימטרים.
ביוגרפיה.