על רקע הקונטרה-רפורמציה, העירוב שבין קודש לחול בציור הוביל את הכנסייה הקתולית לערוך חקירה של האינקוויזיציה. בתום החקירה הצטווה ורונזה לתקן את ציורו בתוך שלושה חודשים. עם זאת, ורונזה לא תיקן את הציור, ובמקום זאת שינה את שמו ל"סעודה בבית לוי", נושא המבוסס על הברית החדשה:
בשנת 1797 הועבר הציור לפריז על ידי נפוליאון. בשנת 1815, הוחזר הציור לאיטליה, מאז הוא נמצא באוסף האקדמיה.
יוז'ף בורשודי
יוז'ף בורשודי (במקור קליין, בהונגרית: Borsodi József; שאיוסנטפטר, 15 במרץ 1878 – קצ'קמט, 5 ביוני 1943) היה רב הונגרי.
ביוגרפיה.
בשנים 1895 עד 1905 היה תלמיד בית המדרש לרבנים בבודפשט. בשנת 1904 קיבל את הדוקטורט במדעי הרוח מאוניברסיטת בודפשט (משנת 1951 שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובשנת 1906 קיבל סמיכה לרבנות. בשנת 1906 הוא הפך לרב של סרווש, בשנת 1908 לרב הראשי של העיר בת כ-10,000 התושבים נאג'אטאד ובשנת 1922 של קצ'קמט. עבודתו העיקרית הייתה: Commentarius Maimonidae in Mischnam ad Tractatum Shekalim 1904). פירוש משניות של הרמב"ם על מסכת שקלים. בודפשט, 1904). מאמריו פורסמו ב"משמר השפה ההונגרית" (Magyar Nyelvőr), ב"ישראל ההונגרית" (Magyar Izrael), ב"לוח השנה המשפחתי היהודי" (Izraelita Családi Naptár).
ויליאם הארנט
ויליאם מייקל הארנט (באנגלית: William Michael Harnett; 10 באוגוסט 1848 - 29 באוקטובר 1892) היה צייר אירי-אמריקאי, שנודע בזכות טבע הדומם של חפצים רגילים.
ראשית חייו.
הארנט נולד בקלונאקילטי שבמחוז קורק, אירלנד בתקופת הרעב הגדול. זמן קצר לאחר לידתו משפחתו היגרה לאמריקה והתיישבה בפילדלפיה. בהיותו אזרח ארצות הברית בשנת 1868 התפרנס כצעיר על ידי חריטה תוך שהוא לוקח שיעורי לילה באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה ובהמשך, בניו יורק באקדמיה לעיצוב. ציור השמן הידוע הראשון שלו, טבע דומם, מתוארך לשנת 1874.
יצירה.
סגנון ציור טרומפ-לויל שהשתמש בו הארנט היה ייחודי והיווה השראה לחיקויים רבים, אבל כבר מספר ציירים הולנדים מהמאה ה -17 התמחו בציור טבע דומם בעל דיוק רב. רפאל פיל, שעבד בפילדלפיה בתחילת המאה ה -19, היה חלוץ בסגנון זה באמריקה. מה שמייחד את עבודתו של הארנט, מלבד מיומנותו הגבוהה, הוא העניין שלו לתאר חפצים שבדרך כלל לא הפכו לנושאי ציור.
הארנט צייר כלי נגינה, אך צייר גם את "פרסת הזהב הלא שגרתית" (1886), פרסת חלודה אחת שהוצגה ממוסמרת על לוח. הוא צייר ערימה סתמית של ספרי יד שנייה שהונחו על גבי ארגז (1878), כמו גם כלי נשק ואפילו מטבעות נייר. עבודותיו נמכרו היטב, אך סביר יותר שהן נמצאו תלויות בטברנה או במשרד עסקים מאשר במוזיאון, מכיוון שהן לא תואמות את התפיסה של אמנות גבוהה.
הארנט בילה את השנים 1880–1886 באירופה, שהה במינכן משנת 1881 ועד תחילת 1885. הציורים הידועים ביותר של הארנט, ארבע הגרסאות של After The Hunt, צוירו בין השנים 1883 - 1885. כל אחד מהם הוא קומפוזיציה מרשימה של ציוד צייד ובעלי חיים מתים, התלויים על דלת מעוטרת וחור המנעול מצד שמאל.
בסך הכל, עבודתו של הארנט ניתנת להשוואה לזו של ג'ון פטו הצעיר ממנו. שני האמנים הכירו זה את זה, וניתן לערוך השוואה בין שני ציורים המציגים כינורות. "המוזיקה וההצלחה" של הארנט מ־1888 מציג את הכינור תלוי זקוף על דלת עם צירים מעוטרים ומאחוריה קטע נייר מעט קרוע. האלמנטים מסודרים בצורה יציבה ומכוונת. ציורו של ג'ון פטו משנת 1890 מציג את הכינור תלוי בשיפוע, אבל סדוק ובלוי, עם מיתר אחד קרוע. התווים קרועים בקצוות, וממוקמים באקראי מאחורי הכלי. הצירים פחות מעוטרים ואחד מהם שבור. חפציו של הארנט מראים סימני שימוש אך נשמרים היטב, בעוד שהחפצים הצנועים יותר של פטו כמעט התבלו. בסגנון דומה צייר גם ג'ון הברל.
שנים מאוחרות ומוות.
מחלת שיגרון פגעה בהארנט בשנותיו האחרונות והפחית את מספר ציוריו אך לא את איכותם.
הוא נפטר בעיר ניו יורק בשנת 1892.
קרליזם (ספרד)
קרליזם (בבסקית: Karlismo, בספרדית: Carlismo) היא תנועה פוליטית ומסורתית, הטוענת לכתר הספרדי, אשר הוקמה על ידי דון קרלוס, רוזן מולינה מבית בורבון.
התנועה הוקמה בעקבות מחלוקת על הירושה ואי שביעות רצון נרחבת מהתנועה האלפונסינית של בית בורבון. התנועה הייתה בעוצמתה בשנות ה-30 של המאה התשע עשרה אך חוותה תחייה בעקבות תבוסת ספרד במלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898, כאשר ספרד איבדה לארצות הברית את השטחים האחרונים המשמעותיים שלה מעבר לים: קובה, גואם, הפיליפינים ופוארטו ריקו.
לקרליזם היה כוח רב בספרד בין 1833- 1975, סוף תקופת פרנקו.
בתפקיד זה, הקרליסטים היו הגורם המרכזי למלחמות הקרליסטיות במאה ה-19, וגורם חשוב במלחמת האזרחים בספרד בשנות השלושים של המאה העשרים. כיום הקרליזם הוא כוח שולי.
מקור הקרליזם.
חוקי הירושה.
באופן מסורתי, כל ממלכות ספרד מלבד אחת אפשרו את המלכת בנות המלך בהיעדר בנים ואחיות (העדפה גברית). הממלכה היוצאת מן הכלל, אראגון, נטתה להעדיף חצי סאליזם. הכללים המורכבים ביותר יצרו את "קוד שבעת החלקים" של סוף המאה ה-13.
ב־1 בנובמבר 1700 נסיך בורבון הצרפתי, פליפה החמישי, עלה לכס הספרדי. בבית המלוכה הצרפתי הוחל החוק הסאלי, אשר לא התיר ירושה נשית. לפיכך, סדר הירושה הספרדי המסורתי נאלץ להשתנות למערכת סאלית למחצה, שהדירה את הנשים מהכתר אלא אם כן כל הזכרים במוצא האגנאטי מפיליפ, בכל ענף כלשהו, ​​נכחדו. שינוי זה אולץ ככל הנראה על ידי לחץ חיצוני להימנע מכל איחוד אישי אפשרי של כתר ספרד עם מלוכה זרה כמו צרפת. (מלחמת הירושה הספרדית (1701–1714) פרצה כדי למנוע מספרד וצרפת לאחד את שתי הממלכות תחת אותו המלך.) אף שממשלת ספרד עשתה כמה ניסיונות לחזור לחוקים המסורתיים, כמו בצו 1789, מאת קרלוס הרביעי מספרד, שאלת הירושה הפכה לדחופה רק כאשר פרננדו השביעי מצא את עצמו חולה, ללא שום צאצא, בשנת 1830, אך עם אשה בהריון. הוא החליט בשנת 1830 להוציא את צו 1789 להבטחת הכתר לילד שטרם נולד, גם אם היא נקבה. החוק הציב את הילדה, הנסיכה איזבלה השנייה, לפני אחיו של פרנדדו, דון קרלוס, שעד אז היה היורש.
בני גילו רבים (החל מאחיו של המלך ובענפי צוערי בורבון) ראו את הירושה המשתנה כלא חוקית בענפים שונים. הם היוו את הבסיס למפלגה הקרליסטית, שהכירה רק בחוק הירושה החצי-סאלי שהעניק לדון קרלוס עדיפות על בתו של פרננדו, איזבלה השנייה לעתיד.
סדר זמן היסטורי.
13 במאי 1713: פליפה החמישי, הראשון מהבורבונים הספרדיים, יחד עם הקורטס, הפרלמנט של ספרד, משנה את סדר הירושה לכתר הספרדי מזה שתואר בשבעת החוקים. כאשר הכלל הקודם כלל העדפה גברית, החוק החדש של פיליפ הנהיג חוק חצי-סאלי, לפיו הצטרפות של נקבה או צאצאיה אפשרית רק בעקבות הכחדתם של כל הזכרים השושלתיים מפיליפ החמישי.
1789: בתקופת שלטונו של קרלוס הרביעי, הקורטס מאשרים את הפיכת מערכת הירושה לסדר הירושה המסורתי של שבעת החוקים. עם זאת, החוק לא הוכרז, בין היתר בגלל מחאה של ענפי הצוערים של בית בורבון (הענף הסיציליאני וענף הפרמזן), שראו בכך כמפחיתים את זכויותיהם התורשתיות.
1812: חוקה ספרדית חדשה משנה ​​את חוקי הירושה בהתאם לשבעת החוקים.
31 במרץ 1830: פרננדו השביעי, באותו זמן ללא צאצא ואשתו הרביעית בהריון, מפרסם את הסנקציה הפרגמטית משנת 1830 אשר מאשרת את חוק 1789, ובכך מחזיר את סדר הירושה שלפני פיליפה.
10 באוקטובר 1830: איזבלה השנייה נולדה לפרננדו השביעי. לאחר כמה תככים בבית משפט, הסנקציה הפרגמטית אושרה סופית בשנת 1832. אחיו של פרדיננד, דון קרלוס, עד אז היורש החזק, מרגיש שנשדד מזכויותיו ועוזב לפורטוגל.
המצב הפוליטי בספרד אחרי מות פרננדו.
כמו במדינות רבות באירופה, לאחר הכיבוש הנפוליאוני, המעמד הפוליטי הספרדי חולק בין ה"אבסולוטיסטים", תומכי השלטון המלך, והליברלים, שהושפעו מרעיונות המהפכה הצרפתית. המלחמה הארוכה לעצמאות ספרד מהאימפריה הצרפתית הותירה אחריה מספר גדול של לוחמי גרילה מנוסים וצבא גדול במיוחד -לרוב ליברלים נאמנים. ההצלחה הגדולה של המרד בשנת 1808 נגד נפוליאון הותירה גם אמונה רחבה, אם לא מלאה, בתוקף זכות המרד, עם השפעות ארוכות טווח על הפוליטיקה של ספרד ואמריקה הספרדית. שלטונו של פרננדו השביעי לא הצליח להתגבר על השסע הפוליטי או ליצור מוסדות יציבים. מה שנקרא הטריאניום הליברלי (1820–1823) החזיר מחדש את חוקת 1812 לאחר מהפכה צבאית, אך אחריה עשור מבשר הרעות (1823–1833), עשר שנות שלטון מוחלט על ידי המלך, שהותיר אחריו זיכרונות מרים של רדיפה בשני הצדדים.
בשלטון שתי הקבוצות חילקו את עצמן לענפים מתונים ורדיקליים: הענף הרדיקלי של האבסולוטיסטים (או המלוכנים), המכונה האפוסטיליקוס, ראה את היורש החזק, דון קרלוס, כראשו הטבעי, מכיוון שהיה אדוק מאוד, ובמיוחד לאחר 1820, אנטי-ליברלי ידוע.
שנותיו האחרונות של המלך פרננדו ראו שינויים פוליטיים בשל הצרות סביב ירושתו. באוקטובר 1832 הקים המלך ממשלה מלכותית מתונה בפיקודו של פרנסיסקו סי ברמודז', שכמעט הצליח לרסן את המפלגה האפוסטולית ובאמצעות חנינה להשיג תמיכה ליברלית בזכותה של איזבלה לירוש את שלטונה של אמה, מריה כריסטינה משתי הסיציליות. ולו כדי להיפטר מדון קרלוס, הליברלים קיבלו את הנסיכה החדשה של אסטוריאס.
יתר על כן, השנים הראשונות של שנות ה-30 של המאה התשע עשרה הושפעו מכישלון בית בורבון הצרפתי, שמשמעותו סיום שלטון בורבון בצרפת, וממלחמת האזרחים בפורטוגל בין מפלגות בורבוניות וליברליות.
היסטוריה.