הילד יושב בחדרו. ועליו להכין שיעורים, אבל כמובן שלא מתחשק לו. הלימודים משעממים אותו. הוא גם מכתים את החוברת ואת השטיח שלו בדיו. אמו נכנסת לחדרו ומזמינה אותו לארוחת ערב. היא מאוכזבת כאשר מגלה שהילד שלה אפילו לא התחיל לכתוב את השיעורים, הוא פלגמטי מאוד, ויש בלגן גדול בחדרו. הילד מגיב בצורה חצופה למילות הנוזפות של אמו, ואף מוציא אליה את לשונו. בסופו של דבר האם מחליטה להעניש את הילד: היא נותנת לו רק תה ולחם מריר לארוחת הערב ומזהירה אותו, שיקבל אוכל רגיל רק אם יסיים את מטלותיו. זה מוציא עוד יותר מגדרו את הילד בן השבע.
לאחר שאמו עוזבת, הוא קורע את מחברתו ומתחיל לענות את בעלי החיים שלו. אז פתאום הכל משתנה: הוא מתחיל להבין את התנהגות החפצים סביבו ואת שפת החיות. כולם מתלוננים על כך שהוא מתנהג אליהם בגסות. על הטפט שמקשט את הקיר של חדרו, הנערה הרועה והילד הרועה מתחילים לבכות כי הילד חתך את נייר הטפט במספריים כך שזה הפריד ביניהם. אז מגיעה הנסיכה שמגלמת את סיפור המעשייה, הנסיכה שהיא אהבתו הגדולה הראשונה של הילד נוזפת בו על כך שכמעט אינו קורא בספר, בו הוא יכול לקרוא עליה. אז מופיע גם הזקן הקטן שיצא מספר המתמטיקה. הוא מתחיל להתלונן על כך שהנער מביא בושה על ראשו מכיוון שכל הזמן מקלקל את הדוגמאות בספר הלימוד שלו. במהלך המונולוג שלו, המספרים מתעוררים לחיים ומזגזגים בחדר יותר ויותר בפראות. השעון העומד שהילד קיבל בירושה מסבו כל כך מתקומם וכועס שהוא רוצה להכות את הילד במטוטלת שלו כאשר הוא צריך להכות בשעה הקרובה.
הכאוס גדל וגדל והילד הקטן פוחד יותר ויותר. הוא מזעיק את אמו, אך לשווא. בתוך המהומה הגדולה, הסנאי נפצע, הילד מרחם עליו וחובש לו את הפצע. פעולה זו משככת את כעסם של החפצים שמרדו נגדו, כך שבסופו של דבר כולם חוזרים לאט למקומם. הם קוראים כעת לאמא ביחד עם הילד הקטן, האם מופיעה כעת ומחבקת את בנה.
המוזיקה.
ראוול עצמו אמר שהוא שם את הדגש על המנגינה שעליה עבד ברוח הקומדיות האמריקאיות. כמעט כל האובייקטים והיצורים המתעוררים לחיים קיבלו שורות שירה ולחן שייצגו את הדמויות לרבות וניואנסים ביניהם. ריקוד הכורסאות, למשל, הוא מינואט זריז, והדואט של קנקן התה וכוס התה הוא פוקסטרוט. הדיאלוג בין הכד לבין הכוס הוא דוגמה טובה לחוכמתו ולכושר המצאתו של ראוול: במהלך הצלילים הגבוהים והמקבילים של הסולם הפנטטוני הסיני, הכוס מזמרת במילים מוזרות, שנשמעות כמלים מהמזרח. במקומות מסוימים האופרה מתקרבת לבולות המוזיקה של מחזמר. התזמורת לכל אורך האופרה משרתת בתפקיד בכפיפות למה שקורה על הבמה, אך המלחין לא ויתר על האפשרויות של וירטואוזיות אינסטרומנטלית. הריקודים ממלאים תפקיד חשוב: היצירה כוללת גם כמה מחולות תוססים מהמינואט ועד הפוקסטרוט.
קופה אמריקה 1942
אליפות דרום אמריקה 1942 (בספרדית: Campeonato Sudamericano de Football 1942) היא המהדורה ה-17 של אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל. הטורניר נערך באורוגוואי בין ה-10 בינואר ל-7 בפברואר 1942, ואורגן על ידי התאחדות הכדורגל הדרום אמריקאית (CONMEBOL). בטורניר הגמר השתתפו לראשונה שבע נבחרות החברות בהתאחדות. אורוגוואי זכתה בטורניר בפעם השמינית בתולדותיה.
התחרות כולה נערכה באצטדיון סנטנאריו במונטווידאו בן 65,235 המושבים, בין ינואר-פברואר 1942. חברות ה-CONMEBOL בוליביה וקולומביה פרשו מהתחרות.
בטורניר התקיים משחק בין ארגנטינה לאקוודור, בו ארגנטינה הביסה אותה 0–12 ובכך השיגה את הניצחון הגדול ביותר שלה בכל הזמנים, שיא שנשמר עד היום. נכון לשנת 2015, ה-12 שערי הפרש הללו היה הגדול ביותר בהיסטוריה של הקופה אמריקה.
נבחרות.
(מארחת)
(מחזיקת הגביע)
המשחקים.
צ'ילה עזבה את המגרש בדקה ה-43' במחאה על השיפוט הנורא מצד השופט. על אף התיקו ארגנטינה זכתה בניצחון.
רוברט קורבים
רוברט קורבים (באנגלית: .Robert Lee Curbeam, Jr; נולד ב-5 במרץ 1962, בולטימור) הוא אסטרונאוט אמריקאי, טייס לשעבר בצי ארצות הברית. הוא טס שלוש פעמים לחלל במסגרת משימות שהות בתחנת החלל הבינלאומית.
רוברט קורבים נולד בבולטימור.לאחר סיום אקדמיה של הצי הוא הוצב במשימות שונות של הצי, לרבות משימות בים התיכון והים הקריבי ומשימות שונות על סיפון של נושאת מטוסים Forrestal.
במהלך שרות בצי הוא סיים לימודי תואר ראשון ותואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה.
בשנת 1991 רוברט קורבים סיים בית ספר לטייסי ניסוי של הצי והי המעורב בפרויקט F-14 טומקט.
בדצמבר 1994 הוא נקלט בNASA והוצב במרכז החלל ג'ונסון. רוברט קורבים השתתף ב-3 משימות חלל: STS-85 (1997), STS-98 (2001) ו-STS-116 (2006). במהלך משימות אלו הוא פעל מחוץ לחללית במשך 45 שעות.
בשנת 2007 רוברט קורבים עזב את NASA ועבר לעבוד במגזר הפרטי. הוא עבד מספר שנים במרכז מחקר של נורת'רופ גראמן בוירג'יניה. החל משנת 2017 הוא עובר בריית'און ומכהן כסגן-נשיא של החברה.
רוברט קורבים חבר פעיל באיגוד העורבים הישנים.
לחם, אהבה ופנטסיה
לחם, אהבה ופנטסיה (באיטלקית: Pane, amore e fantasia) הוא סרט קולנוע איטלקי משנת 1953 בבימויו של לואיג'י קומנצ'יני, עם ויטוריו דה סיקה וג'ינה לולובריג'ידה בתפקידים הראשיים.
העלילה מתרחשת בכפר בהרים בו רוב התושבים עניים וחיים על לחם אהבה וחלומות שיתגשמו אולי בחסדו של הקדוש סנט אנטוניוס שהם סוגדים לו. הסרט שייך לתקופה של הנאו-ריאליזם הוורוד שהחליף את הניאו ריאליזם האיטלקי בזה שהיה קליל יותר ושיתף יותר שחקנים מפורסמים.
מבקרי קולנוע שיבחו את הופעתה של ג'ינה לולובריג'ידה כנערת כפר ומחשיבים אותה כטובה ביותר בקריירה שלה. הצלחת של הסרט הביאה לסרטי ההמשך "לחם, אהבה וקנאה" עם אותם השחקנים (1954) ו"סקנדל בסורנטו " ("לחם, אהבה ו..") (1958) שבו שיחקה סופיה לורן במקום ג'ינה לולובריג'ידה.
הסרט זכה בפרס דוב הכסף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
תקציר העלילה.
אנטוניו קארוטנוטו (ויטוריו דה סיקה) מתמנה למרשל הקרביניירי בכפר סלינה במרכז איטליה. הוא מתקבל על ידי הקרביניירים ואנשי הכפר צופים בו ומחליפים דעות עליו. בדרך הוא נתקל בבחורה צעירה ונאה רוכבת על חמור ועליו גזרי עץ להסקה. זאת היא מריה דה ריטיס (ג'ינה לולובריג'ידה) שהולכת כל הזמן יחפה וגברי הכפר מתאווים לה. היא גם מוצאת חן בעיני המרשל שהוא כבר מבוגר ושערו מכסיף.
מריה היא בת בכורה לאם אלמנה עם הרבה ילדים. אמה רוצה כבר שתתחתן.
האיש החזק בכפר הוא הכומר דון אמידיו (וירג'ילו רינטו) שגם אחייניתו פאולטה (מריה-פיא קסיליו) מתאהבת במרשל.
אנטוניו מתחיל לחזר אחרי מריה אך היא מאוהבת בפייטרו (רוברטו ריסו) שהוא קרביניירי צעיר ונאה אך מתבייש לגלות את רגשותיו כלפיה. יום אחד מתקוטטות מריה ופאולטה ומריה מתנגדת לקרביניירים ונלקחת למעצר. היא מבקשת מאנטוניו שידאג לחמור שלה. בלילה מגיע אנטוניו לביתה, מאכיל ומשקה את החמור ושם שטר של 5,000 לירטות בשמלתה התלויה.
בבוקר מוצאת אמה את הכסף ובטוחה שהוא נשלח על ידי הקדוש אנטוניוס והשמועה מתפשטת בכל הכפר. כשמריה משתחררת היא מבינה שהשטר הוא של אנטוניו וקורעת אותו.
לבסוף נפגש פייטרו עם מריה והם מחליטים להתארס בהסכמת שתי האימהות.
אנטוניו מתאהב במיילדת הכפר אנארלה (מריסה מרליני). היא נענית לו בהסתייגות והוא יודע שהיא מסתירה ממנו סוד כי המשרתת שלו כרמלה (טינה פיקה) אומרת שמדי פעם היא נוסעת לרומא וחוזרת משם שמחה.
בחגיגה הגדולה של סנט אנטוניוס מתאספים כל תושבי הכפר וחוזים בתהלוכה ובראשה פסלו של הקדוש. אנארלה לא מגיעה ואנטוניו מגיע אליה כועס. היא מגלה לו שיש לה בן ברומא אותו ילדה מגבר שזנח אותה. אנטוניו אומר שהוא רוצה להתחתן אתה ומוכן להתפטר מהשרות כי לפי התקנון אינו יכול לשאת אישה שילדה מחוץ לנישואים.
הם מתחבקים ויוצאים למרפסת לקול תשואות אנשי הכפר.
המשך העלילה - בסרט "לחם, אהבה וקנאה".
חאמד
דניאל דונסקוי
דניאל דונסקוי (בגרמנית: Daniel Donskoy; נולד ב-27 בינואר 1990) הוא שחקן, במאי, מפיק תיאטרון ומוזיקאי גרמני-יהודי.
ביוגרפיה.
דניאל דונסקוי נולד במוסקבה למשפחה יהודית אוקראינית-רוסית. אמו נולדה באוקראינה ואביו רוסי. בשנת 1990, זמן קצר לאחר הולדתו של דונסקוי, היגרו ההורים לברלין. דונסקוי דובר רוסית, עברית, גרמנית ואנגלית כשפות אם. דונסקוי החל לנגן בפסנתר בגיל חמש; הוא שר במקהלות שונות ולימד את עצמו לנגן בגיטרה. לאחר שנפרדו הוריו, הוא עבר לתל אביב עם אמו ובן זוגה החדש בשנת 2002.
בשנת 2008 כשהיה בן 18 חזר לברלין. הוא רצה בתחילה ללמוד רפואה, אך לאחר מכן החל ללמוד ביולוגיה וניהול מדיה. הוא עבד כברמן במרכז התרבות בברלין טצ'לס וגם לקח על עצמו עבודות שונות כדוגמן. בגיל 20 לקח שיעורי בלט ונבחן בבתי ספר לדרמה בברלין, מינכן ולונדון.
קריירה.
בשנים 2011 עד 2014 למד משחק ומוזיקה בבית הספר לחינוך לאמנויות בלונדון, וסיים את לימודיו בתואר ראשון במוזיקה ותיאטרון. בקיץ 2012 למד גם סמסטר במכון מכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון בהצגה "Porn Virgins" מאת מוד מדלין ושארליט דייז'אק, שהוצגה בקיץ 2014 במסגרת פסטיבל קמדן פרינג' בלונדון. בהצגה גילם את הגולש סטן, הנוסע ללונדון עם חברתו מארצות הברית ולאחר שעזב אותה, עובד כשחקן פורנו.