במועד לא ידוע מיליקובסקי נישא לבלה, ממשפחת סובלסקי, בתם של אברהם וטקלה. ב-1913 נולדה בתם היחידה יאנינה. בלה מיליקובסקי, ילידת 1892 ,נפטרה לאחר מחלה קצרה ומתה בייסורים, בת 35 בלבד ב-23 באוגוסט 1927, והותירה אותו אלמן בן 40 עם ילדה בת 14.
בתם יאנינה למדה בבית ספר פרטי מדעי לבנות. שליחת הבת יאנינה לבית ספר פולני לנערות המתנהל בשפה הפולנית והמנוהל על ידי אישה בעלת השקפה ליברלית מעידה על גישתם של בני הזוג מילייקובסקי שתמכו בחשיבות לימודי הבנות בכלל ולימודים כלליים בפרט. לימודים תיכוניים במסגרת פולנית לא יהודית היו חריגים, לפני מלחמת העולם הראשונה ולאחריה, בדומה גם למסגרות פרטיות, שלרוב תלמידים יהודיים לא התקבלו בקלות והרבה יהודים נרתעו מכך מאוד.
במשפחת הרופאים של מילייקובסקי הייתה ציפייה שבתו היחידה של הרופא תלך בעקבות משפחתה לבית הספר לרפואה באוניברסיטת ורשה, ולכן נחוצה השכלה ראויה ורלוונטית ובקיאות בשפת המדינה. זוהי הסיבה הבולטת ביותר שהזוג מיליקובסקי בחרו לשלוח את בתם לבית ספר ברמה גבוהה. הציפייה התגשמה וב-1930 פנתה יאנינה ללימודי רפואה באוניברסיטת ורשה אותם סיימה ב-1936. יאנינה, בתו היחידה, התנצרה ונישאה לנוצרי.
מותו.
ב-18 בינואר 1943 ,יום ב', החלה אקציה נוספת. אנשי היודנראט, בהם מילייקובסקי, היו בטוחים שתפקידם שוב יגן עליהם מגירוש והתייצבו במקום כדי להרגיע את הקהל. חלק מהרופאים שעבדו יחד איתו על המחקר נשלחו קודם לכן ונרצחו, אחרים בחרו להתאבד במקום. לפי עדויות שונות, מילייקובסקי עצמו מעולם לא הגיע לטרבלינקה הוא בחר להתאבד ברכבת שהובילה אותו למחנה ההשמדה. כאשר הגרמנים העמידו אותו בתור לרכבת המוות ב־18 בינואר 1941, מילייקובסקי צעק: "רוצחים! דמנו ייפול על ראשכם!". הוא נספה בשנת 1943, וסיבת המוות שלו שנויה במחלוקת: לא ברור אם נספה בגטו או בדרך למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ישנן כמה עדויות המתארות את סוף חייו של מיליקובסקי:
עד היום לא יודעים במדויק כיצד מת מילייקובסקי - לא ידוע אם הוא מת בטרבלינקה יחד עם אלפי קורבנות יהודים נוספים בתאי הגזים או התאבד בדרכו לשם. אף על פי שהיו לו קשרים מחוץ לגטו, בין באמצעות בתו שנישאה לאזרח פולני, ובין באמצעות קשרים מקצועיים עם רופאים וקשרים אחרים, הוא נשאר בגטו ולא נמלט ממנו. מתוקף עבודתו ודאי ידע שסיכוייו למות ממחלה או רעב גדולים. מתוקף חברותו ביודנראט ודאי ידע גם מה משמעותה של האקציה.
בדומה לחבריו מהאינטליגנציה היהודית-וורשאית שראו בשותפות הגורל הלאומי ערך עליון ושבחרו ביודעין להישאר בגטו עד הסוף, מצטרף מילייקובסקי לגלריה זו של דמויות כגון יאנוש קורצ'אק שהלך עם חניכיו, ההיסטוריון יצחק שיפר שמצא את מותו במחנה מאידנק, המשורר יחיאל לרר, המחנכת סטפניה וילצ'נסקה ואחרים שבחרו "למות עם עמם"
עוד על דמותו של ישראל מיליקובסקי אפשר ללמוד מדבריו של הפרופ' שאול שאשא. שאשא כותב כך : "אם כך, מה אני לוקח מהשואה? את הסיום להקדמה שכתב ד"ר ישראל מיליקובסקי, ראש מחלקת בריאות הציבור בגטו ורשה, מי שיזם את הפקולטה לרפואה בגטו ואת מחקר הרעב שנערך בה, וכנראה התאבד ברכבת לטרבלינקה. לאחר האקציה הראשונה ב־21 ביולי 1942 יושב לו מיליקובסקי בחדר בבית העלמין ומסכם את המחקר המדהים על הרעב, וכך הוא כותב בסיום ההקדמה: "... כמה מילים אחרונות לכבודכם, הרופאים היהודים: מה אוכל לומר לכם, עמיתיי היקרים וחבריי למצוקה, אתם חלק מכולנו; עבדות, רעב, גירושים ותמונות המוות בגטו שלנו - היו גם מנת חלקכם. אבל אתם - על ידי עבודתכם - יכולים לתת למרצחים את התשובה האחת: Non Omnis Morier, ובתרגום לעברית, "לא לגמרי אמות" (מתוך ה־Odea III של המשורר הרומי הוראציוס, 86-85 לפנה"ס). המשמעות: אם לאחר מותי אני משאיר אחריי משהו כמו סיפור או שיר, ונוסיף גם כתיבה ומחקר, כמו עמיתינו בגטאות - אז חלק ממני יישאר בחיים ולא לגמרי אמות".
תפסיר א-טברי
תפסיר א-טברי (בערבית: تفسير الطبري) הוא תפסיר שנכתב על ידי האימאם מוחמד אבן ג'ריר א-טברי. א-טברי הסתמך בפרשנות שלו על חדית'ים של נביא האסלאם מוחמד, וכלל גם נרטיבים והערות של הצחאבה וא-תאבעון במידת הצורך. תפסיר א-טברי נחשב על ידי רבים לחשוב מבין כל הפרשנויות לקוראן.
בדל אסכרי
בדל אי עסכרי
בדל עסכרי
בדל אי אסקרי
אלויס ואך
אלויס ואך (בגרמנית: Aloys Wach ; 30 באפריל 1892 - 18 באפריל 1940) היה צייר ואמן גרפי אוסטרי. הוא נטש את שורשיו האמנותיים המודרניים והרחיק את עצמו מיצירותיו האקספרסיוניסטיות המוקדמות על ידי פנייה לדימויים דתיים.
ביוגרפיה.
ואך החליט להיות אמן בתחילת חייו, והגיע לווינה והוא רק בן 17, אך בתחילה ספג סדרה של אכזבות. הוא נדחה כסטודנט על ידי האקדמיה במינכן וניסה בלי הצלחה ללמוד אמנות בווינה. הוא קיבל חינוך רשמי בבית הספר לציור Knirr-Sailer במינכן וכן בשנת 1913 באקדמיה קולארוסי בפריז. את לימודיו סיים אצל היינריך אלתרר בשטוטגרט.
בשנת 1912 עבר לזמן קצר לברלין. שם פגש את הצייר והגרפיקאי יעקב שטיינהרדט, שעודד אותו לנטוש צורות ביטוי ישנות יותר ולהיות אמיץ בחיפוש אחר הסגנון שלו. ואך התמודד גם עם הפעילות בשטורם-גלרי שנפתחה - מרכז האקספרסיוניזם הגרמני. אף שלא ידוע בוודאות, הוא כנראה גם ראה את תערוכת בלאו רייטר (הפרש הכחול) ואת המוצגים הראשונים של התנועה הפוטוריסטית.
לאחר מכן עבר לפריז, שם שהה בין השנים 1913–1914. הוא התיידד עם אמדאו מודיליאני. הוא בוודאי ראה עבודות של רובר דלונה. הוא הבין במהירות את חשיבות המבנים החדשים בציור. באותה תקופה הוא יצר בעיקר רישומים אקספרסיוניסטים-קוביסטיים, תחריטים וגילופי עץ. במהלך שהותו בפריז הוא פגש גם את חברו ותומכו החשוב ביותר, הצייר ומבקר האמנות, ארנסט ל. טרוס, אותו פגש שוב בווינה (1919) ובמינכן (1931).
בשנים 1915 ו- 1916 יצר ואך סדרת חיתוכי עץ המציגה את אימת המלחמה. חיתוכי עץ בגודל גלויה כמו 'ריקוד המת' משנת 1914 ו'דרך הגורל' מתארים מלחמה מתועשת עם פצצות וכדורים וחיילים גוססים. ואך שירת במלחמת העולם הראשונה במשימות לא קרביות. בשנת 1916/7 פרסם שבעה חיתוכי עץ לליווי שיר מלחמתי של משורר לא ידוע.
ואך, יאורג שרימפף ופריץ שפלר היו חברים בקבוצה מהפכנית קצרה אך חשובה שהוקמה בשנת 1919. חיתוכי העץ של ואך הופיעו בקשר לסיבות רדיקליות ומשכו תשומת לב רחבה בעיתונות היומית תוך סיכון רב לעצמו.
משנת 1920 הוא יצר טבע דומם אקספרסיוניסטי, ציורי נוף ודיוקנאות בבראונאו, אך מאוחר יותר התרחק מסגנון ציורי תקופה זו. בעקבות האנשלוס בשנת 1938 נאסר על ואך לצייר על ידי המשטר הנאצי.
הוא נפטר ב־18 באפריל 1940 משחפת ותת תזונה. עבודותיו נשמרו אצל ארנסט טרוס, שקיבל אותן בדנבר, קולורדו בשנת 1945.
בשנת 1956 נערכה תערוכת רטרוספקטיבה במוזיאון להיסטוריה, מדע ואמנות בלוס אנג'לס, עם עבודות שהושאלו למוזיאון על ידי טרוס, שכתב גם את הקטלוג.
ה-100 (סדרת ספרים)
ה-100 היא סדרת טלוויזיה של מדע בדיוני לנערים המשודרת ב-CW וב-Netflix.
הסדרה מבוססת על ספרים שנכתבו על ידי קאס מורגן.
הספר הראשון בסדרה "ה-100" יצא לאור ב-3 בספטמבר 2013.
"ביום 21", ההמשך לסדרה, יצא ב-25 בספטמבר 2014.
"שיבה הביתה"- הספר השלישי בסדרה, יצא ב-26 בפברואר 2015.
הספר הרביעי, "מרד", יצא ב-6 בדצמבר 2016.
כל הספרים יצאו לאור על ידי חברת "little, brown books for young readers".
לפני הפרסום של הספר הראשון, מפיק הטלוויזיה ג'ייסון רוטנברג התעניין בעיבוד הסיפור למסך.
עיבוד סדרת הטלוויזיה בעלת אותו שם הוצג לראשונה ב-19 במרץ 2014 ברשת CW, בכיכובם של אלייזה טיילור ובוב מורלי בתפקיד קלארק גריפין ובלאמי בלייק.
עלילה.
ה-100.
הסדרה מתרחשת שלושה דורות לאחר אפוקליפסה גרעינית, בה השורדים הידועים היחידים של המין האנושי חיים במושבת חלל המורכבת מלוויינים שהתחברו ביחד למסלול סביב כדור הארץ ונשלטת על ידי מנהיג המושבה, שעומד בראש המועצה המחוקקת. כמות המשאבים כל כך מצומצמת שהעונש על כל פשע, לא משנה כמה קטן, הוא מוות, אלא אם כן העבריין בן פחות מ-18 שנים.
ה-100 מתחיל עם קלארק גריפין, סטודנטית לרפואה לשעבר, שנעצרה על פשע שביצעו הוריה: ניהול ניסויים לא חוקיים על ילדים, תחת האיום של יועץ מנהיג המושבה המושחת רודס. קלארק מגלה את הסוד לוולס ג'אהא, החבר הכי טוב שלה והבן של מנהיג המושבה. על אף שנשבע לקלארק שלא יגלה את הסוד לאף אחד, וולס מספר לאביו, בתקווה שהוא יציל את הגריפינים מרודס. התוכנית שלו נכשלת, הגריפינים נעצרים, ומערכת היחסים שלו עם קלארק מתפרקת. שנתיים לאחר מכן, המושבה מחליטה לשלוח 100 מהנערים העצורים שלה כדי לבדוק אם כדור הארץ ניתן ליישוב. בין ה-100 נמצאים קלארק, וולס, אוקטביה בלייק, אחיה הגדול בלאמי בלייק, וחברה של קלארק, ת'ליה.
הקבוצה מתרסקת במקום כלשהו בחוף המזרחי של ארצות הברית לשעבר. כשהם מגיעים, ה-100 נאבקים לשרוד בעולם שונה מאוד מכדור הארץ שהיה בעבר. קלארק מטפלת בפצועים, ובלאמי מפתח בהדרגתיות עניין רומנטי כלפיה. מתגלה שאוקטביה התמכרה לסמים בזמנה בבית הכלא. כמה ימים לאחר מכן, מישהו מעלה את המחנה באש, גורם למותה של ת'ליה. כשהשורדים חוקרים, הם מגלים חווה לא רחוקה מהמקום, שמובילה אותם אל ההבנה שהם לא לבד.
ה-100- יום 21.