אות התוכנית המפורסמת ששימשה בין השנים 1993 - 2008 נוגנה על ידי התזמורת הסימפונית ירושלים.
מהדורת "יומן" האחרונה שודרה ב-5 במאי 2017. ב-9 במאי נקבע, על ידי כונס הנכסים הרשמי, לקראת מועד סגירתה של רשות השידור בשבוע שלאחר מכן, כי עוד באותו היום תשודר מהדורת "מבט" האחרונה ושאחריה, לא ישודרו עוד חדשות במסגרת הערוץ הראשון. כך יצא, שבתוכנית האחרונה של "יומן" לא נאמרו מילות פרידה, לאור המחשבה שתהיה עוד מהדורה אחת לפחות. למעשה, ב-9 במאי מסרו עובדי הערוץ, במהלך "מבט", שעוד באותו היום הם עמלו על הכנת מהדורת "יומן" הבאה.
באותה משבצת שידור, כאן 11 העלה מהדורת חדשות בשם "חדשות השבוע" שהיא בעלת מבנה ותכנים דומים ל"יומן". כמו כן רוב כתבי המגזין בה, כמו גם שני המגישים שלה (יאיר ויינרב ותמר אלמוג) היו בתפקידים אלה גם בתקופת "יומן".
עורכים ומגישים.
בין מגישי התוכנית בתקופות שונות לאורך השנים היו דניאל פאר, חיים יבין, ישראל סגל, יגאל רביד ואורית לביא-נשיאל. בשנת 2001, החליפה אילנה דיין את אורית לביא-נשיאל, למשך שלושה חודשים, בעת שהייתה בחופשת לידה. עד שנת 2008, במשך כ-6 שנים, הנחתה את התוכנית גאולה אבן. איילה חסון-נשר ובן כספית הנחו את התוכנית יחדיו החל מסוף שנת 2008 עד תחילת 2010, עת פרש כספית מהגשת תוכנית זו, בעוד חסון-נשר נותרה בה כמגישה יחידה. בנובמבר 2015 עברה אילה חסון לחדשות 13 (אז חדשות 10) ומאז הוגש היומן על ידי עודד שחר. בספטמבר 2016 הוא חזר להגשת התוכנית פוליטיקה, והמגישים היו תמר אלמוג ויאיר ויינרב.
עורכי התוכנית לאורך השנים היו אליעזר יערי, אלישע שפיגלמן, ענת שרן ומשה נסטלבאום. במשך שנים רבות שימש כפרשן מרכזי בתוכנית הכתב אמנון אברמוביץ', עד למעברו לערוץ 2 בשנת 2003.
עמית
אבן גוויל
קאטס (מחזמר)
קאטס (באנגלית: Cats, בתרגום מילולי לעברית: חתולים) הוא מחזמר מאת אנדרו לויד ובר, המבוסס על ספר השירה לילדים "ספרו של פוסום הזקן על חתולים שימושיים", מאת ת"ס אליוט. המחזמר מספר את סיפורו של שבט חתולים בשם "Jellicles", המתכנס מדי שנה למשך לילה אחד. במהלך הלילה בוחר זקן השבט חתול אחד אשר יזכה לעלות לשמים ולהיוולד מחדש לחיים חדשים. המחזמר כולל את השיר הפופולרי "Memory" ("זיכרון").
המחזמר, בבימויו של טרוור נאן ובכוריאוגרפיה מאת ג'יליאן לין, עלה לראשונה בווסט אנד בשנת 1981. לאחר מכן עלה המחזמר בברודוויי בשנת 1982 עם אותו צוות יוצרים. קאטס זכה בפרסים רבים, לרבות פרס המחזמר הטוב ביותר הן בטקס חלוקת פרסי אוליבייה והן בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר. ההפקה הלונדונית רצה במשך 21 שנים וההפקה הניו יורקית רצה במשך 18 שנים ובכך קבעו ההפקות הישגי שיא לתקופתן. השחקניות איליין פייג' ובטי באקלי הפכו למזוהות במיוחד עם מחזמר זה. שחקנית אחרת, מרלן דניאל, לקחה חלק בהפקה בברודוויי במשך כל שנות הרצתה (החל משנת 1982 ועד לשנת 2000).
מחזמר זה הוא השני במספר ההופעות הרבות ביותר בהיסטוריה של ברודוויי (אחרי "פנטום האופרה", גם הוא מאת אנדרו לויד ובר), והרביעי בהיסטוריה של וסט אנד (אחרי "עלובי החיים", "פנטום האופרה" ו"אחים בדם"). המחזמר הועלה ברחבי העולם פעמים רבות ותורגם ליותר מ־20 שפות. בשנת 1998 צולם המחזמר לסרט ווידאו באותו השם והופץ למכירה בקלטות וידאו ובהמשך גם ב־DVD. בשנת 2019 עובד המחזמר לסרט שנחל כישלון בקופות ובביקורות.
היסטוריה של ההפקה.
המחזמר מבוסס על ספר השירים לילדים "ספרו של פוסום הזקן על חתולים שימושיים" משנת 1939, מאת ת"ס אליוט, שהיה אהוב על אנדרו לויד ובר בילדותו. כל שירי המחזמר הולחנו על ידי ובר על פי מילות השירים של אליוט, למעט השיר המפורסם ביותר מהמחזמר, "Memory" ("זיכרון"), שעבורו כתב את המילים טרוור נאן, כעיבוד לשירו של אליוט "Rhapsody on a Windy Night" ("רפסודיה בלילה סוער") ולשיר קצר נוסף של אליוט בשם ""The Moments of Happiness" שנלקח מתוך אוסף השירים "Four Quartets"".
ובר החל להלחין את השירים בסוף 1977 והעלה לראשונה את היצירות בפסטיבל בעיר סידמונטון בשנת 1980. הופעה הבכורה נערכה בנוכחות ואלרי אליוט, אלמנתו של ת"ס אליוט המנוח, אשר אהבה את השירים שהלחין ובר ונתנה את ברכתה לעבדם למחזה מוזיקלי.
המחזמר הופק על ידי קמרון מקינטוש וחברת ההפקות של ובר "Really Useful Group", ובוים על ידי טרוור נאן והכוריאוגרפית ג'יליאן לין. על העיצוב ועל התאורה הופקדו ג'ון נפייר ודייוויד הרסי בהתאמה. המופע כולו מסופר באמצעות השירים, כמעט ללא דיאלוג ביניהם. הכוריאוגרפיה משחקת גם היא מרכיב מרכזי במחזמר, במיוחד במהלך ריקוד נשף חתולי ה־"Jellicle", שנמשך כעשר דקות בפתיחת המחזמר. התפאורה, שבנויה כמגרש גרוטאות מוגדל (ביחס למציאות, כדי שיתאים לחתולים בגודל בני אדם), נשארת במקומה לאורך כל ההצגה. המחזמר מביא לידי ביטוי את השפעותיו האקלקטיות של ובר והסוגות המוזיקליות במחזמר מגוונות מאוד: החל ממוזיקה קלאסית דרך פופ, ג'אז, רוק ומוזיקה אלקטרו-אקוסטית וכלה במוזיקה כנסייתית, למשל בשיר "The Addressing of Cats".
החזרות למחזמר החלו בתחילת 1981 ב־"New London Theatre". מנהלי עזבונו של אליוט דרשו כי לא ייכתב תסריט וכי ייעשה שימוש רק במילות השירים המקוריים כטקסט, ולכן למחזמר לא הייתה עלילה ברורה במהלך החזרות. הדבר גרם לבלבול בקרב שחקנים רבים, שהתקשו להבין מה נדרש מהם. השחקנית הראשית ג'ודי דנץ', שלוהקה במקור לתפקיד כפול של גריזבלה וג'ני-אני-דוטס, נפצעה ברגלה במהלך החזרות ונאלצה לפרוש מההפקה. ברגע האחרון הוצע התפקיד הראשי לשחקנית איליין פייג', שעבדה עם ובר קודם לכן במחזמר אוויטה, והפכה למזוהה איתו.
הופעת הבכורה של המחזמר בווסט אנד שבלונדון הועלתה ב־"New London Theatre" ב־11 במאי 1981. ההצגה הועלתה בלונדון 8,949 פעמים בסך הכול. ההופעה האחרונה בווסט אנד של לונדון התקיימה ביום הולדתה ה־21 של ההפקה, 11 במאי 2002, והוקרנה על מסך גדול בקובנט גרדן, לשמחתם של אוהדים רבים שלא הצליחו לרכוש כרטיס. הפקה זו החזיקה בשיא של המחזמר שהועלה מספר הפעמים הרב ביותר בלונדון, עד לתאריך 8 באוקטובר 2006, כאשר השיא נשבר על ידי המחזמר "עלובי החיים".
ב־7 באוקטובר 1982 הועלה המחזמר לראשונה בניו יורק, בתיאטרון "Winter Garden Theatre" בברודוויי, עם אותו צוות יוצרים. ב־19 ביוני 1997 שברה ההפקה שיא כשהפכה למחזמר שהועלה מספר הפעמים הרב ביותר בהיסטוריה של ברודוויי – 6,138 הופעות. ההצגה ירדה ב־10 בספטמבר 2000, לאחר מספר כולל של 7,485 הופעות. ב־9 בינואר 2006 נשבר השיא על ידי פנטום האופרה, ומאז מחזיקה ההפקה רק במקום השני במספר ההופעות הרב ביותר בהיסטוריה של ברודוויי. על פי ובר, כאשר המופע המקורי הופק בלונדון, הוא עלה רק 900,000 ליש"ט, אולם בברודוויי הוא עלה 5,000,000$.
המחזמר תורגם ליותר מ־20 שפות, ולאורך השנים הופק באופן מקצועי, בין השאר, במקומות הבאים:
ב־3 באוגוסט 2012 פורסם כי ב־9 בפברואר 2013 צפוי להתחיל סיבוב הופעות של המחזמר ברחבי בריטניה, בהפקת "Edinburgh Playhouse".
רשת בתי הספר לאמנויות "Stagecoach Theatre Arts" חגגה את יום השנה ה־25 של המחזה בהעלאת הופעה של "Cats" בארנה מקורה שבברמינגהאם ב־24 במרץ 2013. בשיתוף עם "The Really Useful Group". 3,500 ילדים מכל רחבי אירופה הצטרפו למקהלה וירטואלית אשר הייתה להפקה הגדולה ביותר של המחזמר שנראתה אי פעם. המקהלה הווירטואלית התווספה למקהלה חיה של כ־500 איש, בליווי תזמורת מלאה וכן 16 סולנים. 35 בתי הספר של הרשת מכל רחבי בריטניה השתתפו במופע, וכל בית ספר הציג בתורו קטע קטן של המחזה באזור אחר על הבמה. נוסף על כך נבחרו 52 רקדנים, כולל 14 רקדני סולו שגילמו את התפקידים הראשיים, והציגו את המחזמר על במה מרכזית מוגבהת שמוקמת במרכז הארנה. "The Really Useful Group", אנדרו לויד ובר, ורוניקה בנטס, סטפני מנואל ופול לדינגטון רייט תרמו ושיתפו פעולה בהפקה זו.
עלילה.
מערכה ראשונה.
לאחר הפתיחה מתאספים החתולים על הבמה, המעוצבת כמגרש גרוטאות, מספרים כי הם משתייכים לשבט חתולים שנקרא "Jellicles", מסבירים מהו אותו שבט ומה מטרתם ("Jellicle Songs for Jellicle Cats"). החתולים (אשר שוברים מדי פעם את הקיר הרביעי) מבחינים באדם בקהל, ומסבירים כיצד מוענקים שמות לחתולים השונים שבשבט ("The Naming of Cats"). לאחר מכן מתחיל ריקוד המבוצע על ידי ויקטוריה, החתולה הלבנה, אשר מסמל את תחילתו של נשף חתולי ה־"Jellicle" (השיר "The Invitation to the Jellicle Ball"). מאנקוסטראפ שמשמש מרגע זה בתור המספר של המחזה, מספר לצופים כי הלילה הוא הלילה שבו זקן השבט, סבא דברימימוס, יבחר בחתול אחד אשר יזכה לעלות לשמים ולהיוולד מחדש לחיים חדשים.
החתולים מתחילים להציג את עצמם או את חבריהם, ומסבירים מדוע מגיע להם להיות החתול הנבחר להיוולד מחדש. מאנקוסטראפ מופיע ראשון בפני השבט ומציג את מועמדותה של ג'ני-אני-דוטס (השיר "The Old Gumbie Cat"), חתולה גדולה ומנומרת אשר מתבטלת במשך כל היום, אך בלילה היא מעסיקה את העכברים ואת המקקים, ומלמדת אותם פעילויות שונות. ג'ני-אני-דוטס מסיימת ומברכת את החתולים האחרים, אך היא נקטעת. המוזיקה מתחלפת במהירות וראם טאם טאגר נכנס, בכניסה ראוותנית (השיר "The Rum Tum Tugger"). לחתול הזה רעמה פרועה וכתמי נמר על חזהו. הוא הפכפך מאוד ולא מתרצה.