במהלך עיצוב עלילת הספר, החליטו שני המחברים לפצל אותו באופן שווה לשניים. ג'ון גרין כתב את כל הפרקים האי-זוגיים (העוסקים בוויל גרייסון ששמו נכתב עם אותיות גדולות) בעוד דייוויד לויתן כתב את כל הפרקים הזוגיים (העוסקים בוויל גרייסון ששמו נכתב רק באותיות קטנות). חלוקת כתיבה זו קרתה גם בבחירת שמות הדמויות הראשיות, כאשר לויתן בחר בשם הפרטי וגרין בחר את שם המשפחה. העלילה היחידה שעליה החליטו יחד הייתה העובדה ששתי הדמויות ייפגשו בשלב מסוים ברומן ושהמפגש ביניהן ישפיע בצורה אדירה על חייהם. לאחר החלטה הזו, הם כתבו בנפרד את הפרק הראשון עבור הוויל שלהם ואז שיתפו אחד את השני במה שכתבו. לאחר השיתוף, הם "ידעו מיד שזה הולך לעבוד", כפי שאמר לויתן.
מבנה הספר.
הסיפור מסופר משתי נקודות מבט שונות, גם דרך נקודת מבטו של וויל גרייסון 1 וגם דרך נקודת מבטו של וויל גרייסון 2. הפרקים האי-זוגיים עוסקים בוויל גרייסון 1: נער הטרוסקסואלי, שמאמין בעיקר בלשתוק ולא להתבלט. הפרקים הזוגיים עוסקים בוויל גרייסון 2: נער הומוסקסואלי המאובחן כמתמודד עם דיכאון. ככל שהסיפור מתקדם, נקודות המבט השונות של הדמויות הראשיות משתלבות יחד לקו עלילה אחד ברור ומגובש, במקום שני קווי עלילה נפרדים, המסופרים על ידי שתי דמויות שונות.
הכותבים משתמשים רבות באמצעים מילוליים על מנת להבחין בין הדמויות. למשל באנגלית, החלקים של וויל גרייסון 1 כתובים בהקפדה על דקדוק ובשפה יחסית נקייה, בעוד שהחלקים של וויל גרייסון 2 כתובים בהקפדה פחותה על דקדוק ובשפה טעונה יותר. בגרסה העברית של הספר נעשה גם שימוש בגופנים שונים על מנת להבחין בין הפרקים.
תקציר העלילה.
הרומן עוקב אחר שני נערים שלשניהם יש את השם וויל גרייסון. הוויל הראשון מתואר כמי שמנסה לחיות את חייו מבלי שישימו לב אליו. רצון זה מעט מוסבך משום שחברו הטוב ביותר, טייני קופר, (המתואר כ"האדם הכי גדול בעולם שהוא ממש ממש הומו" וכ"האדם הכי הומו בעולם שהוא ממש ממש גדול") נוטה למשוך אל עצמו המון תשומת לב. לאורך הרומן מנסה טיני ליצור מחזמר אוטוביוגרפי, שמושך עוד יותר תשומת לב לעצמו ולכל הסובבים אותו.
וויל גרייסון השני עובר את חייו בלי שום דבר טוב להיאחז בו מלבד מערכת יחסים מקוונת עם נער בן גילו העונה לשם אייזק. בכוונה להעמיק את הקשר, קובעים השניים מפגש בעולם האמיתי, אך כאשר וויל השני מגיע למפגש הוא מגלה כי אייזק הומצא על ידי מכרה שלו בשם מאורה. בעודו מבין שאייזק אינו קיים, פוגש וויל גרייסון השני את וויל גרייסון הראשון, והמפגש בין השניים מחבר בין חייהם לעולם.
ראו גם.
רומנים נוספים מאת ג'ון גרין
מחנה גרנד ארנס
מחנה גרנד ארֵנַס (בצרפתית: Le camp du Grand Arénas מבוטא "קון ד'ארנס") היה מחנה מעבר שהתקיים במרסיי בשנים 1944–1966. במחנה עברו שבויי מלחמה צ'כים, יוגוסלבים וסובייטים, ויהודים ניצולי שואה, ובהמשך מהגרים מאלג'יריה והודו-סין הצרפתית, ויהודים מצפון אפריקה. בשל הנוכחות היהודית הרבה במקום ותפעולו בידי הסוכנות היהודית לאחר 1947, הוא נודע בכינוי "מחנה היהודים". המקום היה מוקד פעילות מרכזי של המוסד לעלייה ב', ורוכזו בו מרבית מעפילי אקסודוס, וכן עברו בו רוב העולים ממרוקו במהלך העלייה ההמונית. בסך הכל עברו במחנה כחצי מיליון עולים לישראל, שהיוו כרבע מאוכלוסיית המדינה בשנת 1965.
היסטוריה.
מחנה המעבר ארנס הוקם בשנת 1944. המחנה קם בשטח בדרום העיר מרסיי, ליד הכלא המרכזי בכפר (כיום רובע של מרסיי) לה קאיול. משמעותה המילולית של המילה ארנס היא "זירה" או "רחבה", והמחנה קיבל שם זה בשל מיקומו ברחבה למרגלות הגבעות שהקיפו את לה קאיול.
את המחנה תכנן האדריכל הצרפתי פרננד פואיון (), שהתבקש בידי הצבא האמריקאי לתכנן במהירות מבנים לאסירים. לפי פויון, המקום תוכנן כ-"עיר אוטופית", והיה אמור להתקיים זמן קצר בלבד. בשל מחסור בחומרי בנייה, השתמשו מתכנני המחנה בבקבוקי חימר קטומים ללא תחתית, שיועדו במקור לשיקום מבנים תת-קרקעיים וגשרים שנפגעו בזמן המלחמה. צורת מבני המחנה הזכירה חצי חבית, במידות של 30 מטר אורך, 6 מטר רוחב ו-3.5 מטר גובה. בעת הקמתו, המחנה היה יכול להכיל 5000 אלפים עולים במקביל, וקיבולתו הוכפלה לעשרת אלפים באביב 1956.
בעת הקמתו באמצע 1944 שכנו במחנה שבויי מלחמה צ'כים, יוגוסלבים וסובייטים, וחיילים צרפתים משוחררים. מרבית יושבים אלה פונו ממנו בשנת 1948, ונותרו בו רק מהגרי עבודה מאלג'יריה והודו-סין הצרפתית. במקום האוכלוסייה הראשונית, כונסו במחנה יהודים ממחנות העקורים והמשך יהודים מצפון אפריקה שעשו את דרכם לארץ ישראל, תחילה באופן בלתי לגאלי. בשל הנוכחות היהודית הרבה במקום, הוא כונה "מחנה היהודים". עם זאת, נותר במקום גרעין של מהגרים מוסלמים מצפון אפריקה, אשר המתינו לסידורי קליטה והתאזרחות בצרפת.
בראשיתו, היה המחנה מוקד פעילות מרכזי של המוסד לעלייה ב', ורוכזו בו מרבית מעפילי אקסודוס. לאחר הכ"ט בנובמבר ניהול המחנה הועבר לסוכנות היהודית. ארגון הג'וינט וארגונים נוספים מיהדות ארצות הברית לקחו חלק בפעילות השותפת שבמחנה ובמימונו. עם הקמת מדינת ישראל ותחילת העלייה ההמונית הפך המחנה לתחנה בה עברו רוב עולי מרוקו בדרכם לישראל.
במרסיי שרר באותה תקופה עוני רב ומחסור בדיור, ולכן רבים ממבני המחנה הפכו לסקווטים בהם התגוררו תושבים מקומיים. בשנת 1953 החליטו הרשויות הצרפתיות על הקמת מחנה "נובל ארנס" (ארנס החדש), בו נמצאו בניינים מרובעים בעלי קומה אחת, שחולקו לארבע יחידות דיור.בשל מחסור באוניות, רבים מן העולים נשארו במחנה זמן רב מן המצופה ולעיתים נותרו בו במשך מספר חודשים. ברם, תקופת ההמתנה הממוצעת של מרבית העולים נותרה כשבוע עם התקדמות העלייה צומצם קנה מידת המחנה באופן דרסטי, ונשלחו ציוד ואספקה מעודפיו לטובת מחנות המעבר במרוקו. בשנת 1966 הודיעה הסוכנות היהודית כי משימתה במקום תמה, והמחנה נסגר. מבניו נהרסו בתחילת שנות ה-80.
במחנה עברו כחצי מיליון עולים, שהיוו כרבע מאוכלוסיית ישראל בשנת 1965.
בין האישים שביקרו במחנה נמנים אלינור רוזוולט ויצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית בן-צבי.
החיים במחנה.
במחנה פעלו מנגנוני הכשרה חינוכית ורפואית ומנגנונים לוגיסטיים שמטרתם הייתה להכשיר את העולים לקליטה בישראל. חיי היום-יום במחנה התנהלו כמעין מחנה צבאי, והתקיים בו סדר יום קבוע שכלל מסדרים והתכנסויות להנפת דגל ישראל, והזדקקות לאישורי יציאה. כללי המשמעת במחנה היו נוקשים, וסגל המחנה דאג לקיים סדר יום גדוש פעילות על מנת למנוע תופעות שליליות כתוצאה משעמום ובטלה. העולים הצעירים אף עסקו באימונים צבאיים כהכנה לשירות בצה"ל. את פני העולים קיבלו שליחי הסוכנות היהודית, וכל עולה קיבל תלושים לסדינים, כלי אוכל ודלי פחם. תנאי החיים במחנה היו טובים ממרבית מחנות המעבר לעולים מארצות האסלאם, שכן היה זה מחנה קבע עם מבני אבן, בניגוד למחנות אחרים, כגון מחנה גאולה, בהם היו מבני קש וצריפים בלבד. עם זאת, העולים שהגיעו אל המחנה התמודדו עם צפיפות, לכלוך, קור ורעב. רבים מן העולים התמודדו עם מחסור המזון בדרכים שונות, כגון רכישתו מחנויות חיצוניות, או עבודה במטבח המחנה תמורת תוספת אוכל.
תנאי הבריאות במחנה היו ירודים אף הם, כאשר רופא מחלקת העלייה של הסכונות במחנה דיווח כי במחנה נפוצה הגרענת ואין תשתית מספקת לטיפול בחולים. בשנת 1954 ביקר במחנה מנכ"ל משרד הבריאות שמעון בטיש, וטען כי נפוצות בו מחלות מידבקות רבות המסכנות את הציבור, ביניהן שחפת, גרענת וגזזת, ויש להעלות את יושבי המחנה החולים ארצה באופן מיידי להמשך טיפול. עולים שנמצאו חולים בתהליכי המיון הרפואי (לאחר שעברו מיונים כאלו גם במרוקו ואלג'יריה טרם עלייתם) נשלחו לטיפול במחנות ייעודיים שכנים כמו: דוד, הופיטל אינגלז וזבולון.
מבחינה מינהלית, המחנה פעל כמרחב אקס טריטוריאלי שבו המעורבות של הרשויות הצרפתיות הייתה מינורית, למעט הצבת שוטר מקומי לפיקוח על התברואה במחנה ועל תנועת הנכנסים והיוצאים. מנגנונוני המחנה הופעלו על ידי שליחים מארץ ישראל (בעיקר מנגנוני החינוך) ובעלי מקצועות מקומיים (בעיקר בתחום הרפואה) שעליהם הוטל פיקוח של אנשי משרד הבריאות הישראלי.
עבור עולים רבים, היוו החיים במחנה נקודת מפגש ראשונה עם יהודים מארצות אחרות, והדבר היה מוקד לחיכוכים, בעיקר בין יהודים מארצות האסלאם ליהודים מארצות אירופה. כמו כן היווה המחנה מפגש ראשון של העולים עם נציגי החברה הישראלית, תרבויותיה ואורחותיה.
ארנס בתרבות.
המחנה והחיים בו עמדו במרכזם של מספר תערוכות ומיצגים. האמנית החזותית אילנה סלמה אורתר הציגה בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות האלפיים מספר מיצבים העוסקים במחנה, ומהווים תוצאות של מחקר בזיכרון הביוגרפי הפרטי שלה וכן של מהגרים נוספים ששהו במחנה. תערוכות אלה, המכילות שחזורים של מבני המחנה ותצלומים של מבניו, הוצגו במוזיאון לאמנות מודרנית במרסיי (MAC), בית הגפן בחיפה ובמוזיאון הרצליה.
בשנת 2019 עמד המחנה במרכז הפרויקט המוזיקלי-ויזואלי "ארנאס" של האמנים נטע אלקיים ועמית חי-כהן. היצירות בפרויקט נכתבו בהשראת חומרים שאותרו בארכיונו של יששכר בן עמי השמור בספרייה הלאומית, אשר הקליט במחנה נשים יהודיות שרות שירים מהרי האטלס.
האקדמיה למוסיקה בתל אביב
האקדמיה למוזיקה בתל אביב
נמל התעופה הבינלאומי בייג'ינג דאשינג
יום החתול הבינלאומי
נמל התעופה הבינלאומי סימון בוליבר
הבחירות המקדימות לכנסת ה-25 בליכוד
אל-מחכמה
מיגל דה איקזה