לאחר שלמד שיעור חשוב בקרב ים האלמוגים, היה צי ארצות הברית מוכן כאשר הצי היפני בפיקודו של אדמירל יממוטו שיגר מתקפה שמטרתה הייתה להשמיד את צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית באטול מידוויי. היפנים קיוו לגרום למבוכה לאמריקאים לאחר ההשפלה שהייתה מנת חלקם בפשיטה של דוליטל על טוקיו. אטול מידוויי היה אי אסטרטגי ששני הצדדים קיוו לעשות בו שימוש כבסיס אווירי. יממוטו קיווה להשיג הפתעה מוחלטת וכיבוש מהיר של האי, שיתרחש באמצעות קרב נושאות מטוסים מכריע שבו הוא יוכל להשמיד את צי נושאות המטוסים של ארצות הברית. בכל אופן, לפני תחילת הקרב, יירט המודיעין האמריקאי את המידע על התוכנית, וכך התאפשר לאדמירל צ'סטר נימיץ להכין מארב הגנתי אפקטיבי לצי היפני. הקרב נפתח ב-4 ביוני 1942. כאשר הוא הסתיים, איבדו היפנים ארבע נושאות מטוסים, אל מול נושאת המטוסים האחת שאיבדו האמריקאים. קרב מידוויי היה נקודת המפנה של המלחמה באוקיינוס השקט, שכן ארצות הברית נטלה את היוזמה והייתה במגמת מתקפה עד לסוף המלחמה.
דילוג האיים.
בעקבות הניצחון המהדהד במידוויי, החלה ארצות הברית לנהל מתקפה מרכזית ביבשה. בעלות הברית נקטו באסטרטגיה שנודעה בשם "דילוג האיים" , או עקיפת האיים שחשיבותם האסטרטגית הייתה מועטה או לא הייתה קיימת כלל, או כאלו שהיפנים הגנו עליהם בחוזקה אך ניתן היה לעוקפם, דוגמת רבאול. בשל העובדה שהכוח האווירי היה חיוני לכל מבצע, נכבשו רק איים שניתן היה להקים עליהם מסלולי המראה ונחיתה. הלחימה על כל אי באוקיינוס השקט הייתה עלולה להיות אכזרית, שכן האמריקאים התמודדו עם אויב נחוש וצמא לקרב, שבקרבות היבשה נחל מעט מאוד תבוסות.
האסטרטגיה האווירית.
לרשותו של הגנרל , מפקד הכוח האווירי הטקטי של מקארתור, לא עמדו מעולם מספיק מטוסים, טייסים ואספקה. לא ניתנה לו שום סמכות כפי נושאות המטוסים של הצי. אך היפנים היו תמיד במצב הגרוע ביותר. הציוד שלהם התקלקל במהירות בשל שדות תעופה שהיו במצב גרוע ותחזוקה לקויה. ב-1942 עמדו לרשות היפנים מטוסים וטייסים מצוינים, אך מפקדי כוחות היבשה הכתיבו את משימותיהם והתעלמו מהצורך בעליונות אווירית לפני יציאה לכל משימה. באופן תאורטי, תורת הלחימה היפנית הדגישה את הצורך להשיג עליונות אווירית, אך מפקדי כוחות הרגלים בזבזו שוב ושוב נכסים אוויריים לטובת הישגים שוליים. כאשר השמיע הנרי ארנולד את עקרונות הקו הרשמי של הצבא, בציינו שזירת האוקיינוס השקט הייתה זירה "הגנתית", השיב קני שהטייס היפני נמצא תמיד במצב של התקפה. "הוא תוקף כל העת ומתמיד בכך לאורך כל הדרך. כדי להתגונן מפניו עליך רק לתקוף אותו, אך עליך להכות אותו מכת מחץ".
המפתח לאסטרטגיה של קני הייתה ניטרול המשלטים היפנים שנעקפו, כמו רבאול וטרוק, באמצעות הפצצות חוזרות ונשנות. הוא אמר שהמחסור העיקרי היה "שהנערים שהגיעו לכאן מארצות הברית היו 'ירוקים' כמו דשא. הם לא קיבלו מספיק אימוני תותחנות, אווירובטיקה, טיסות מבנה, או טיסות לילה". לצורך כך הוא הכין תוכניות אימונים מחודשות נרחבות. הגעתם של מטוסי הקרב העדיפים, במיוחד מטוסי הלוקהיד P-38 לייטנינג, העניקה לאמריקאים יתרון בטווח ובביצועים. מעת לעת נפלה לידיהם מטרה כפרי בשל, כמו בקרב ים ביסמרק במרץ 1943, בו המפציצים הטביעו שיירה שהובילה כוחות ואספקה לגינאה החדשה. הצלחה זו לא הייתה מטרה מזדמנת. מפציצים מגביהי טוס הצליחו לעיתים נדירות לפגוע בספינות בתנועה. קני פתר את החסרון הזה כאשר לימד את הטייסים את ההשפעה של הטקטיקה החדשה של טיסה בגובה נמוך מעל המים שאחריה באה נסיקה ושחרור הפצצות שדילגו על פני המים ישירות אל המטרה.
בניית שדות התעופה.
מטרתה של אסטרטגיית דילוג האיים הייתה לבנות שדות תעופה קדמיים. מפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית, הנרי ארנולד, חזה נכונה שיהיה עליו לבנות שדות תעופה כאלו באיים בעלי תנאי שטח בלתי נוחים. בשיתוף פעולה הדוק עם חיל ההנדסה של הצבא, הוא הקים גדוד הנדסה אווירית, שב-1945 מנה 118,000 איש והיה פעיל בכל זירות המלחמה. היה צורך לבנות בחופזה מסלולי טיסה, האנגרים, מתקני מכ"ם, גנרטורים חשמליים, קסרקטינים, מיכלי איכסון לדלק מטוסים ומאגרי תחמושת על אטולים זעירים, משטחי בוץ, מדבריות, ג'ונגלים עבותים, או מקומות חשופים שעדיין היו בטווח האש הארטילרית של האויב. ציוד הבנייה הכבד הובא יחד עם המהנדסים, תוכניות הבנייה, מבני האנגרים טרומיים, דלק מטוסים, פצצות ותחמושת וכל צורכי האספקה הנדרשים. משעה שכל אחד ממיזמי הבנייה הושלם, העמיס גדוד ההנדסה את ציודו והפליג כדי להתמודד עם האתגר הבא, ובמקביל סימנה המפקדה את מיקומיהם של שדות תעופה נוספים. לעיתים גרמו גשמים כבדים לצמצום הקיבולת של שדות התעופה הקיימים, ובנוסף להם נבנו שדות תעופה חדשים. לעיתים קרובות היה על המהנדסים להשמיש ולתקן שדות תעופה שנכבשו מידי האויב. שלא כמו שדות התעופה של הגרמנים באירופה שהיו בנויים היטב, המתקנים שנכבשו מידי היפנים היו רעועים, נבנו במיקומים גרועים, עם ניקוז לקוי, מיגון לקוי ומסלולי טיסה צרים ורצופי מהמורות. פעילות ההנדסה הייתה במקום נמוך בסדר העדיפות של היפנים שהקדישו תשומת לב בעיקר לפעולות תקיפה, ושבאופן תמידי לא היה ברשותם ציוד מתאים.
צוותי האוויר.
צוותי האוויר בדרום-מערב האוקיינוס השקט ביצעו טיסות באופן תדיר יותר בהשוואה לעמיתיהם באירופה, ואף על פי שהם זכו לתקופות מנוחה באוסטרליה, לא היה נוהג שלאחר מספר מסוים של משימות קרביות הם היו מוצבים בתפקיד לא קרבי, כפי שהיה נהוג בזירה האירופאית. בנוסף לכך, הסביבה המונוטונית, החמה, והבלתי בריאה, גרמו למורל נמוך שהתיש במהירות את הוותיקים ואת החדשים. לאחר כמה חודשים הפחיתו התגובות ללחץ הפעילות הקרבית את יעילותן של היחידות. האנשים ששירתו שירות ארוך בשדות התעופה בג'ונגלים, היו על פי דיווחיהם של הצוותים הרפואיים במצב קשה:
קרב גוודלקנל.
קרב גוודלקנל, שהתנהל מאוגוסט 1942 ועד פברואר 1943, היה המתקפה העיקרית הראשונה של בעלות הברית בזירת האוקיינוס השקט. בקרב השתתפו כוחות האוויר, הים והיבשה של ארצות הברית, שתוגברו בהמשך על ידי כוחותיהן של אוסטרליה וניו זילנד, כנגד התנגדות נחושה של היפנים. קרב גוודלקנל היה המפתח לשליטה באיי שלמה, ששני הצדדים ראו בו כחיוני מבחינה אסטרטגית. שני הצדדים ניצחו בכמה קרבות, אך שניהם גם היו מרוחקים ממרכזי האספקה שלהם. כשלים לוגיסטים בסביבה העוינת הקשו על כולם. כפי שקרה שוב ושוב בזירת האוקיינוס השקט, מערכת התמיכה הלוגיסטית של היפנים כשלה, כאשר רק 20% מהאספקה שהועברה מרבאול לגוודלקנל הגיעה ליעדה. כתוצאה מכך, 30,000 חיילים יפנים סבלו ממחסור כבד בציוד, תחמושת ומזון. 10,000 מתוכם נהרגו, 10,000 גוועו ברעב ו-10,000 הנותרים פונו בפברואר 1943. בסופו של דבר קרב גוודלקנל היה ניצחון חשוב של האמריקאים בשל חוסר יכולתם של היפנים לעמוד בקצב של התגבורות האמריקאיות. הקרב היה לפרק איקוני בהיסטוריה הצבאית של ארצות הברית, שהדגיש את האומץ ההרואי של האנשים שסבלו מחוסר בציוד תוך כדי לחימה עזה מול אויב נחוש.
ב-7 באוגוסט 1942 נחתו בגוודלקנל אנשי דיוויזיית הנחתים הראשונה, שתוגברו ובסופו של דבר הוחלפו בחיילי הקורפוס ה-14 של הצבא בסוף נובמבר אותה שנה. עד מהרה הם כבשו את שדה הנדרסון והחלו להכין את הגנתו. בקרב רכס אדסון הדפו האמריקאים גל אחר גל של מתקפות נגד יפניות לפני שתקפו את שרידי כוחותיו של האויב. לאחר יותר משישה חודשי לחימה הושגה השליטה המוחלטת על האי ב-8 בפברואר 1943.
בינתיים, נלחמו הציים של שני הצדדים היריבים בשבעה קרבות ימיים. בעקבות הניצחון היפני בקרב האי סאבו, הורה האדמירל פרנק ג'ק פלטצ'ר לספינות סביב לגוודלקנל לסגת. כוח ימי יפני שני הפליג דרומה והעסיק את הצי האמריקאי בקרב איי שלמה המזרחיים ב-24 - 25 באוגוסט, שהסתיים בתיקו אך הכוח הימי היפני נאלץ לסגת. ב-11 - 12 באוקטובר, כדי לשבש את ניסיונות היפנים לתגבר ולהעביר אספקה לכוחותיהם בגוודלקנל, תקף כוח קטן של צי ארצות הברית בהצלחה את שיירת האספקה בקרב כף אספרנס. כסיוע למתקפה הקרקעית היפנית באוקטובר, פעלו כוחות של הצי היפני וקיוו להביס את כל כוחות צי ארצות הברית באזור בו התנהל קרב איי סנטה קרוז ב-25 - 27 באוקטובר, אך היפנים כשלו בהנחלת תבוסה לצי ארצות הברית. ב-12 - 15 בנובמבר התנהל הקרב הימי על גוודלקנל. בלומדם שהיפנים ניסו לתגבר את כוחותיהם שתקפו את שדה הנדרסון, שיגרו כוחות ארצות הברית מטוסים ואוניות מערכה כדי למנוע מכוחות הקרקע היפנים מלהגיע לגוודלקנל, וכך הצליחו האמריקאים לבלום את הניסיון היפני העיקרי האחרון לגרום לאמריקאים לסגת מגוודלקנל. כוח צי קטן של האמריקאים ניסה להפתיע ולהשמיד את כוח הצי היפני, שניסה להעביר אספקה לכוחותיהם בגוודלקנל בקרב טספרונגה, אך ללא הצלחה. הקרב הימי האחרון התנהל ב-29 - 30 בינואר 1943, ונקרא קרב האי רנל. בקרב זה ניסו כוחות צי ארצות הברית לעצור את פינוי כוחות הקרקע היפנים מגוודלקנל על ידי אוניות הצי היפני. בכל אופן, היפנים אילצו את צי ארצות הברית לסגת והצליחו להגן על פינוי הכוחות.
קרב טאראווה.