למד בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים, ומפי סבו הזקן הרב סלנט והרב צבי פסח פרנק. וכבר מילדותו בלט בקול נעים והשתתף במקהלה של סבו החזן בבית הכנסת החורבה, וממנו קיבל את ראשית חינוכו המוזיקלי. בהמשך, למד מפי החזן פרופ' אברהם צבי אידלסון, ומפי החזנים יעקב גוזמן וזבולון קוורטין. בעשור השני של המאה ה-20 התמנה לחזן בבית הכנסת שבבית הספר למל. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא העות'מאני כעוזר רוקח. לאחר המלחמה התמנה כחזן ראשי בבית הכנסת החורבה ברובע היהודי, במקומו של סבו שנפטר במהלך המלחמה. הוא מילא תפקיד זה עד נפילת הרובע היהודי בידי הירדנים במלחמת העצמאות, למעט בתקופת מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, שבמהלכן היה מסוכן להגיע מהעיר החדשה, שבה גר, אל העיר העתיקה. בתקופה זו שימש כחזן בבית כנסת ברחביה. לאחר נפילת הרובע היהודי שימש במשך כ-15 שנה כחזן בבית הכנסת הנשיא ברחביה.
מתוקף תפקידו כחזן בבית הכנסת האשכנזי המרכזי של ירושלים, הוביל טקסים דתיים ולאומיים חשובים, כמו הקבלת פני הנציב העליון הרברט סמואל, הכתרת הרבנים הראשיים לישראל אברהם יצחק הכהן קוק ויצחק אייזיק הלוי הרצוג, חגיגת יום ההולדת של מלך בריטניה אדוארד השמיני, אזכרה לחללי השואה, אזכרה לחללי שיירת הדסה ועוד.
היה ממייסדי חברה קדישא האחידה "קהילת ירושלים" וניהל אותה. יחד עם הרב אברהם חיים שאג פרסם בשנת 1946 "סדר תפילות לגומלי חסד של אמת לפי מנהגי ירושלים". ב-1967 פרסמו השניים חוברת בשם "דברים על ייסודה ופעולותיה, בעיותיה והישגיה של החברה קדישא", הכוללת נאומים ודרשות בנושא זה משנות ה-60 של המאה ה-20.
היה חבר מערכת העיתונים "מוריה" ו"דואר היום", וניהל את השבועון "הד העם". כתב מאמרים בעניינים שונים בעיתונות.
נפטר ב-15 באוגוסט 1970 (י"ד באלול ה'תש"ל), ונקבר בחלקת הפרושים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
משפחתו.
נשא את חיה מיכלא, בת אהרן נפתלי קמרז, ממנה נולדה לו בת אחת, מרים, ובן ישעיהו. הוא התגרש ממנה, ונשא את ציפורה בת אהרן זליג אטינגר (נפטרה בפסח 1944), שילדה לו שני בנים ובת. בנו אברהם נישא לאהובה, בת הרב פנחס אפשטיין ושימש כחזן בבית הכנסת "גן ירושלים" בבתי הורודנא.
לקריאה נוספת.
ר' גפני, "החזן של החורבה, שעמד על משמר הרובע היהודי בירושלים", האומה, 227 (אוגוסט 2022), עמ' 92-87.
כריסטיאן סטוון
כריסטיאן סטוון (ברוסית: Христиан Христианович Стевен, בשוודית: Christian von Steven; 19 בינואר (30 בינואר) 1781 – 18 באפריל (30 באפריל) 1863, סימפרופול) היה רופא ובוטנאי רוסי ממוצא שוודי. הוא פעל בדרום רוסיה ותיאר מינים רבים של צמחים.
ביוגרפיה.
כריסטיאן סטוון נולד בעיירה קטנה בדרום פינלנד, אז בתחומי האימפריה הרוסית למשפחה בעלת שורשים שוודים. לאחר סיום לימודי בית הספר, בשנת 1792 הוא התחיל ללמוד באוניברסיטת טורקו בה התמחה ברפואה. בשנים 1795–1797 הוא למד בסנקט פטרבורג ואחר כך באוניברסיטת יינה. בשנת 1798, בהוראת פאבל הראשון כל הסטודנטים רוסים חויבו לחזור לרוסיה. כריסטיאן סטוון סיים קורס לימודים וקיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1799. הוא עבד במקצוע בבית חולים מספר שנים.
בשנת 1800 הוא קיבל הצעה להיות עוזר של ראש תחום גידולי משי בדרום רוסיה ועזב את העבודה בבית חולים. במשך שלוש שנים סטוון חקר את צפון קווקז תוך דגש על תיאור צמחים וחקר מקורות מים מינרליים באזור. בשנת 1803 הוא הגיע לגאורגיה שרק אז סופחה לתחומי האימפריה הרוסית. גם פה סטיוון תיאר מיני צמחים חדשים. תוצאות עבודתו פורסמו בכתבי עת מדעיים.
בשנת 1806 סטיוון הגיע לחצי האי קרים והתיישב בסימפרופול. במרץ 1812 סטוון מונה למנהל גן בוטני שהוקם ליד ילטה. בניהול של כריסטיאן סטוון גן בוטני "ניקיטסקי" גדל ותרם רבות לפיתוח גידולי עצי פרי באזור. לאור הצלחותיו, סטוון קיבל אישור ותמיכה כספית לסיור מקצועי באירופה בה הוא סייר במשך שנתיים. לאחר חזרתו לקרים, סטוון החל לפעול להסדרת אוספים עשירים של צמחים וחרקים שהיו בבעלותו.
בשנת 1826 כריסטיאן סטוון מונה לראש תחום החקלאות בדרום רוסיה בשטח בין אזור הדנובה ועד לים הכספי. בעקבות אך הוא עזב את ניהול הגן הבוטני ובמקומו מונה הארטוויס (בשנת 1857 סטוון ייתן שם לאלון הארטוויס לממשיך דרכו בניהול הגן).
על פעילותו סטוון קיבל תואר דוקטור כבוד ממספר אוניברסיטאות וקיבל מדליית זהב מהמדינה. כמו כן הוענקו לו עיטורים. הוא נבחר לחבר בהתכתבות באקדמיה רוסית למדעים. מספר רב של צמחים נקראו על שמו. בשנת 1860 סטוון תרם את הספרייה שלו ואוסף צמחים שכללה 2500 מינים לאוניברסיטת הלסינקי.
ג'טרופה
פרדיננדיה
עומאר אל-מוכתר
טוביאש לעף
טוביאש (טוביה) לעף או לב או לוב (בהונגרית: Lőw Tóbiás; נג'קניז'ה, 5 ביוני 1844 – בודפשט, 7 ביוני 1880) היה עורך דין, מומחה בתחום המשפט, עיתונאי יהודי-הונגרי. אֶחַיו היו ויליאם לוב. עורך דין אמריקאי, עיתונאי, וכן שמואל לעף רופא בלנאולוג וכן הוא אחיו למחצה של הרב הראשי עמנואל לעף. טוביאש לעף הוא אביו של טיבור לעף שהיה נשיא מועצת בית משפט לערעורים (ערכאת ערעור, יושבת ופוסקת בערכאה שנייה או שלישית במסגרת הרשות השופטת בהונגריה), סופר משפטי.
ביוגרפיה.
טוביאש לעף הוא בנו הבכור מתוך שבעה ילדיהם של לאופולד לעף שהיה רבה הראשי של סגד ושל אשתו הראשונה לאונטין שוואב בתקופה 1842−1851 (אשתו השנייה מ-1953 הייתה בבט רדליך ממנה נולדו לו שבעה ילדים נוספים). אחרי סיום לימודי המשפטים עבד טוביאש לעף משנת 1867 במחלקה להכנה חוקים במשרד המשפטים. בשנת 1871 הציג בישיבת החוק ההונגרי הראשונה את נושא הנישואים האזרחיים. מ-1872 עד 1880 היה סגן התובע הכללי המלכותי של ממלכת הונגריה (במסגרת האימפריה האוסטרו הונגרית). ככותב ספרי משפט עסק לעף בעיקר במשפט הפלילי, ומגיל צעיר עבד גם כעיתונאי פוליטי. הוא היה אחד המייסדים והעורך של כתב העת "המשפט ההונגרי" עד מותו המוקדם. הוא היה עמית בפשטי נפלו, ה"רפורמה" (Reform), "חדשות סגד" (Szegedi Híradó), "שומר הלשון ההונגרית" (Magyar Nyelvőr) וכ בפסטר לויד. הוא תרגם להונגרית מספר יצירות מרכזיות כגון ספר הלימוד של המשפט הרומי של פרדיננד מקלדי (Ferdinand Mackeldey), האנציקלופדיה למדע המדינה של רוברט מוהל (Robert Mohl). עבודתו העיקרית הייתה העריכה לדפוס של אוסף החומרים הקשורים לחוק העונשין ההונגרי (משנת 1878). קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני.
חייו הפרטיים.
אשתו הייתה אמה הירש, אותה נשא לאישה בבודפשט ב-23 בפברואר 1873.
ילדיהם:
מאמריו.
ב"כתב עת למדעי משפט"
ב"סקירה של בודפשט"
משפט הונגרי
ג'יימס מלוויל
ג'יימס מלוויל (באנגלית:Sir James Melville, 1535–1617) היה דיפלומט וסופר סקוטי.
ביוגרפיה.
ג'יימס מלוויל נולד בשנת 1535 והיה הבן השלישי של ג'ון מלוויל ליירד מריית'. הוא הואשם בבגידה והוצא להורג בשנת 1548. ג'יימס הצעיר בשנת 1549 עבר לצרפת והיה המשרת האישי של מרי סטיוארט. בשנת 1557 הוא השתתף בקרב כחלק של כוחות צרפת ונפצע. כמו כן הוא ביצע מספר שליחויות דיפלומטיות עבוד אנרי השני, מלך צרפת.
בשנת 1561 ביחד עם מרי סטיוארט מלוויל חזר לסקוטלנד. הוא קיבל ממנה מלגה והמשיך לבצע עבורה שליחויות שונות. בין היתר הוא היה השליח המיוחד לאליזבת הראשונה, מלכת אנגליה בעניינים הקשורים לחתונה של הנרי סטיוארט, לורד דרנלי.
ביוני 1566 הוא ביקר את מרי באדינבורו ולאחר לידת בנה ג'יימס נסע ללונדון עם הבשורות. בשנת 1567 בעקבות רצח של לורד דרנלי, מלוויל הזהיר את מרי סטיוארט על הסכנות הצפויות. בהמשך הוא ביצע מספר שליחויות שקיבלו הכרה מג'יימס כאשר הוא הגיע לשלטון.
ביום הכתרת אן, נסיכת דנמרק בשנת 1590 ג'יימס מלוויל קיבל תואר אצולה ומתנה מיוחדת מהמלך. מלוויל היה בצוות ששירת את המלכה, אך כאשר בשנת 1593 מונה צוות יועצים חדש הוא לא נכלל בו.
ג'יימס מלוויל קיבל אחוזה כירושה ובשנת 1603 פרש מהשרות. זאת אף על פי שג'יימס הראשון ביקש ממנו לעבוד ללונדון ולהמשיך בשרות הממלכתי. בהיותו באחוזה הוא כתב ספר זיכרונות על פעילותו. הספר התגלה רק בשנת 1660 ופורסם בשנת 1683.
ג'יימס מלוויל נפטר באחוזתו ב-13 בנובמבר 1617.
ג'יימס מלוויל היה נשוי לכריטינה בוסוול. לזוג נולד בן ושתי בנות. המשוררת אליזבת מלוויל היא ביתו.
לודוויג פרדיננד קלאוס
לודוויג פרדיננד קלאוס (בגרמנית: Ludwig Ferdinand Clauß; 8 בפברואר 1892, אופנבורג – 13 בינואר 1974, הופרט (Huppert (Heidenrod)) , גרמניה) היה פסיכולוג גרמני ותאורטיקן של תורת הגזע בשנות ה-20 ובתקופת המשטר הנאצי.
ביוגרפיה.
במלחמת העולם הראשונה גויס קלאוס ל אך שוחרר עקב חוסר התאמה.
קלאוס למד פילוסופיה, פסיכולוגיה ופילולוגיה באוניברסיטת פרייבורג. בין 1917–1929 היה תלמידו ועוזרו של הוסרל.
במאי 1933 הצטרף קלאוס ל וסייע בהקמת התנועה הפולקיסטית "תנועת האמונה הגרמנית" (Deutsche Glaubensbewegung). הוא היה ממייסדי כתב העת של התנועה והיה אחד העורכים עד 1937. בשנים 1936–1941 הרצה על פסיכולוגיה של הגזע באוניברסיטת ברלין. בשנת 1941 מונה בתור פרופסור לתורת הגזע ולפוליטיקה גזעית באוניברסיטת פוזן ועמד להשתתף בחקר גזעי איטליה, אך משרד התעמולה של אלפרד רוזנברג מנע את מינויו ואת השתתפותו במחקר עקב יריבות עם ולטר גרוס , ראש משרד מדיניות הגזע ברייך, ועקב חשדות לקשר רומנטי שלו עם עוזרת המחקר שלו, היהודייה מרגרט לנדה. ב-1943 הודח קלאוס מהמפלגה הנאצית.
הגותו.