לפי ד"ר דוד גורביץ', "אימוץ הנרות על ידי בני הנוער כתגובה לרצח הוא אימוץ פולחן דתי למטרות חברתיות, חילוניות ופוליטיות. זהו שימוש באייקונים דתיים למטרות לא דתיות". עם זאת, הוא טוען שהמנהג ריק מתוכן: "אנחנו אחת מהחברות שמאמינות שסימנים מוליכים לדברים ממשיים, אבל מאחורי הנרות אין כלום. יש הרגשה שהנרות נותנים את החוויה, אבל אף אחד לא בודק מה מסתתר מאחוריהם. זו אופנה, משהו אסתטי, כמו נרות שולחן. לקחנו את הריטואל הקדום של אש והפכנו אותו למטאפורה שמעידה על אבל וצער". גם גדעון לוי טען במאמר בעיתון "הארץ" שהמנהג ריק מתוכן ואף צבוע: "הקמפיין לשחרור שליט ... נהפך לשסתום קיטור להפגין באמצעותו מעורבות אזרחית ואכפתיות - חלולות ונבובות, בדיוק כמו שעשה "נוער הנרות" שייבב לריק על רצח רבין, והצביע נתניהו."
נוער הנרות כתנועה חברתית.
פעילים חברתיים רבים ואף פוליטיקאים מזהים עצמם כחלק מ"נוער הנרות" אשר תודעתם הפוליטית התגבשה בעקבות רצח רבין. תנועת "דור שלום" אשר קמה בעקבות הרצח ראתה עצמה כממשיכה פוליטית של "נוער הנרות" ופעלה בשמם למען שינוי בחברה הישראלית. בנוסף, מנהיגי "נוער העבודה" מתקופה זו שהתמודדו לראשות המפלגה כונו בעיתונות בשם "נוער הנרות".
נוער הנרות ואביב גפן.
חלק מנוער הנרות זוהה כקשור לקהל המעריצים של הזמר אביב גפן, בעקבות הופעתו של גפן בעצרת השלום בה נרצח רבין, כשמספר דקות אחרי הופעתו נורה ראש הממשלה. מאז קיבל השיר "לבכות לך" משמעות חדשה והפך להמנון הבלתי רשמי של נוער הנרות.
אבי מימרן
אברהם (אבי) מימרן (נולד ב-11 ביוני 1979, ט"ז בסיוון ה'תשל"ט) הוא שדרן רדיו ואיש תקשורת חרדי ישראלי.
ביוגרפיה.
מימרן נולד וגדל בשכונת קריית צאנז בירושלים. למשפחה ממוצא מרוקאי. למד בתלמוד תורה המסורה, בישיבת נחלת משה לצעירים, ובישיבת כנסת הגדולה. לאחר נישואיו למד בכולל נתיב דעת. שירת ברבנות הצבאית, שם עבר מסלול הכשרה מקוצר ושירת ביחידה לזיהוי חללים.
במקביל ללימודיו בכולל החל מימרן לשדר תוכנית שבועית בתחנת "קול הנשמה" עם אריה דרעי ועבד בחברה המפיקה סרטי תדמית. לאחר מכן היה מנהל התוכניות ברדיו קול ברמה ומגיש "המהדורה המרכזית" בערב. באוקטובר 2013 החל להגיש באתר כיכר השבת את התוכנית "כיכר TV". בשנת 2014 עבר להגיש את המהדורה המרכזית ברדיו קול חי.
במהלך ריאיון עם הרב דוד סתיו שהקים יחד עם רבנים נוספים בית דין "מערך גיור אלטרנטיבי", הטיח בו מימרן שאינו רב בישראל ועורר סערה. בעקבות הריאיון הודיעו אישים בציונות הדתית שלא יתראיינו אצלו בתחנה. למחרת התנצל מימרן על הדברים בגלי צה"ל.
בשנת 2018, התחיל מימרן לשדר ברדיו קול חי תוכנית שבועית, בה הוא עוסק בנושאים שהחברה החרדית ממעטת לעסוק בהם בפומבי, כגון השתלבותם של חוזרים בתשובה בחברה החרדית ויחס החברה החרדית לבעלי מוגבלות.
משמש כעמית במכון "גשר" למנהיגות. בשנת 2020 השתתף מימרן בסדרה הדוקומנטרית נייעס.
מימרן נשוי למיכל ומתגורר בשכונת רמות בירושלים. הוא אב לחמישה. אחד מילדיו הוא ילד אוטיסט. הקים את עמותת "מסוגלים", עבור משפחות לילדים אוטיסטים. וסייע בהקמת בית הספר הראשון עבור ילדים אוטיסטים במגזר החרדי.
מושא ישיר
מושא עקיף
את (מילת יחס)
אֶת היא מילת יחס עברית המשמשת לקישור בין נשוא לבין מושא ישיר מיודע. במקרא המילה משמשת גם כחלופה למילת היחס "עִם".
משמעויות.
למילה "את" כמה משמעויות:
"את" כקישור בין נשוא לבין מושא ישיר מיודע.
השימוש העיקרי במילת היחס "את" הוא לציון מושא ישיר מיודע, ובייחוד לקישור בין נשוא לבין מושא ישיר מיודע. השימוש במילה "את" מופיע רבות לפני מושא ישיר מיודע, אך לא תמיד.
לרוב יופיע המושא הישיר אחרי הנשוא, ועל כן תופיע מילת היחס "את" בין הנשוא למושא הישיר. , לדוגמה. לפעמים תבוא מילה נוספת בין הנשוא למושא הישיר, והיא תחצוץ בין הנשוא למושא הישיר, לדוגמה: . אם יש לפועל אחד זיקה לכמה מושאים ישירים, ייתכן שתבוא המילה "את" לפני כל אחד מהם. לדוגמה, בספר שמות בציווי על עשיית המשכן מופיעה סדרה, המשתרעת על פני תשעה פסוקים וכוללת 42 פעמים את המילה "את", בזיקה לנשוא אחד:
לפעמים המושא מופיע לפני הנשוא. במקרה זה תופיע מילת היחס "את" לפני המושא הישיר, ולא תימצא בין המושא הישיר לנשוא. דוגמה:
בתנ"ך.
המילה "את" מופיעה בתנ"ך 9,510 פעמים, והיא מופיעה בכל 24 ספרי התנ"ך, מן הפסוק הראשון. בפסוקים רבים המילה מופיעה פעמיים, למשל: .
המילה "את" מופיעה בתורה 3,420 פעמים, בנביאים ראשונים 2,796 פעמים, בנביאים אחרונים 1,689 פעמים ובכתובים 1,605 פעמים. מופעי המילה "את" המרובים ביותר הם בספר בראשית (863 פעמים), ואילו בספר נחום היא מופיעה פעם אחת בלבד. הספר שבו המילה "את" שכיחה ביותר יחסית לגודלו הוא ספר יהושע — היא מופיעה בו 480 פעמים. בפרק כ"א בספר יהושע המילה "את" מופיעה יותר ממאה פעמים.
המילה "את" מופיעה בעיקר בספרי הפרוזה ואך מעט בפרקי שירה. בשיר השירים ומגילת איכה השירִיּים "את" מופיעה 26 פעמים (בשתי המגילות גם יחד), ואילו במגילת אסתר הסיפורית, שהיא בערך באורך של שתי שירות אלו יחד, המילה "את" מופיעה יותר ממאה פעמים. גם בספרים איוב, משלי ותהילים הכתובים בסגנון שירי יש יחסית מעט היקרויות של המילה.
המילה "את" מושמטת במקרא פעמים רבות, למשל בפסוק:
לפרקים יופיע פסוק שאחד משני מופעים של "את" מושמט בו:
המילה "את" חסרה פעמים רבות לפני שם בנטייה. למשל: , הגם שלפעמים "את" מופיעה לפני שם בנטייה, כמו למשל בפסוק .
יצחק אבינרי העריך שלפני מושא ישיר מיודע בה"א הידיעה ה"את" מושמטת רק לעיתים נדירות, להערכתו בפחות מ־5% מהמופעים במקרא.
לשון חכמים.
המילה "את" מופיעה רבות במשנה, החל במשפט הפותח את מסכת ברכות: וכלה במשנה האחרונה, המסתיימת בציטוט הפסוק:
המילה "את" מושמטת גם במשנה, למשל בשאלה , אולם ההשמטות אינן שיטתיות שכן במשנה הבאה מופיעה שאלה דומה, בצירוף המילה "את" —
לטענת יצחק אבינרי, בלשון חכמים התרחב השימוש במילה "את" יותר מאשר בלשון המקרא. כראיה הוא מביא את העובדה שהתלמוד מצטט את הפסוק בנוסח
לשון ימי הביניים.
פעמים רבות השמיט רש"י את המילה "את", אך ברוב הפעמים הוא עדיין משתמש בה. בציטוטים מהתלמוד רש"י מוסיף לפעמים "את" שנשמטה, ולפעמים להפך, משמיט "את" שהופיעה.
הרמב"ם, לעומת זאת, הרבה להשמיט את המילה "את". יצחק לבני העריך שהוא עשה כן בהשפעת הערבית.
בעברית החדשה.
ביאליק הקפיד להשתמש במילה "את" בכתבי הפרוזה שלו, ואף דאג לתקן במהדורות מאוחרות ולהוסיף את המילה "את" לפני כל שם במקום שבו לפועל זיקה לכמה שמות. לדוגמה, במקום שכתב במהדורה ראשונה "רוחץ את פניו וידיו", תיקן במהדורה מאוחרת ל"רוחץ את פניו ואת ידיו".
ואולם היו שהעדיפו שלא להשתמש במילה "את" — זאת, לטענת יצחק אבינרי, בהשפעת הלועזית. המתנגד המפורסם ביותר לשימוש במילה "את" היה דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל. במאמר בעיתון "דבר" הסביר בן-גוריון שהמילה "את" היא רשות, נצרכת אך לעיתים נדירות להבהרת העניין, ועל כן . כחיזוק לעמדתו הביא את המסופר להלן על רבי עקיבא: אף שלא היה בלשן, עורר מעמדו הציבורי עניין בעמדתו בסוגיה זו. ראש ממשלת ישראל השני, משה שרת, גרס לעומתו: היו שהדביקו לעמדתו של בן-גוריון את הכינוי "אנטיאתיות". עם החולקים על בן-גוריון נמנה הבלשן יצחק אבינרי, שגרס כי "בלשון חיה יש הכרח להקפיד על ה'את' לשם בהירות ודיוק", ואף הדגיש: אבינרי העלה את ההשערה שבן-גוריון בחר בעמדתו סתם כדי להתמיה ולמשוך תשומת לב ציבורית.
יצחק לבני הציג עמדת ביניים. הוא קבע כללים מתי יש להוסיף "את" ומתי יש להחסירו, וכן קבע שיש לגוון בין שימוש ואי שימוש במילה זו.
בשפה המדוברת, "את" מתקצרת לפעמים לפני ה"א הידיעה ובמקום "את ה" אומרים רק "תַּ", ובדרך כלל כותבים זאת: ת', בגרש. חוקרים מצאו תופעה זו כבר באיגרות בר־כוכבא, מזמן מרד בר־כוכבא במחצית הראשונה של המאה ה־2 לספירה. נכתב שם: , "תללו" במקום "את הללו", "תדקל", ועוד.
כללי השימוש ב"את".
כללי השימוש ב"את" של יצחק לבני:
בשירה נהוג להשמיט פעמים רבות את המילה "את", גם במקום שנעשה שימוש בה בפרוזה. בשיר "דני גיבור", למשל, מופיעה השורה "נורית אכלה התפוח", בשעה שבפרוזה נהוג לומר "נורית אכלה את התפוח".
דרשת המילה "את".
בכמה מקומות בתלמוד מצוינת שיטת לימוד שאומרת שבכל מקום שנאמר בתורה "את" יש ללמוד הלכה נוספת, מעבר לנאמר בפסוק במפורש. שיטה זו ניתנת להתפרש כראיית המילה "את" כמיותרת.
הסיפור הבא מדגים זאת:
רש"י מסביר את הגורם לשינוי בגישתו של שמעון העמסוני: . כלומר, מאחר שהוא סבר שבוודאי אין מישהו שצריך לירוא ממנו כמו מאלוהים, הוא סבר שאין עוד משהו נוסף בפסוק זה, והסיק שהוא טעה והמילה "את" לא נועדה בהכרח לרבות. את ההלכה שדרש רבי עקיבא מפרש רש"י: . כלומר, רבי עקיבא סבר שיש מישהו שאכן צריך לירוא ממנו כמו מאלוהים — תלמידי חכמים. לכן, לשיטתו של רבי עקיבא, גם "את" זה נועד לריבוי, ולכן לעומת שמעון העמסוני הוא סבר שאין סיבה להסיק שהמילה "את" לא נועדה תמיד לריבוי.
"אֶת" בהוראת "עִם".
במקרא מופיעה "את" בתפקיד נוסף, כחלופה למילת היחס "עם". דוגמה: . בהוראה זו המילים זהות רק בצורת היסוד, ושאר מערכת הנטיות שונה לחלוטין: אוֹתוֹ, אוֹתָהּ וכו', לעומת אִתּוֹ, אִתָּהּ בהוראת "עם". "את" זו איננה קשורה ל"את" הראשונה ומוצאה שונה.
הטיית "את" לפי כללי הכתיב המלא.