אין כל ודאות כי שמו הפרטי של פומפוניוס אכן היה פובליוס. טקיטוס קורא לו במקום אחד בשם "פובליוס" ובמקום אחר "לוקיוס", ואילו דיו קסיוס קורא לו "קווינטוס". ישנה כתובת בה הוא נקרא בשם "[קאלוו]יסיוס סבינוס פומפוניוס סקונדוס", אך לא ידוע כי השתייך לבית האב של הקאלוויסים (Calvisia).
פירוק נשק כימי
פירוק נשק כימי הוא תהליך הפיכתו של נשק כימי ללא-שמיש ובטוח לסביבה.
תהליך הפירוק מורכב וממושך בשל רעילות החומרים וריכוזם. על פי רוב יש לשנע את כלי הנשק למתקני פירוק ייחודיים ולא ניתן לבצע את הפירוק במקום האחסון. דרכי הפירוק המותרות מוגדרות באמנת הנשק הכימי.
רקע.
בעבר, השמדת נשק כימי נעשתה על ידי:
בשנת 1969 הוחלט על הפסקת זריקה לים. אמנת הנשק הכימי, שנכנסה לתוקף ב-1997, אוסרת על פיצוץ בבורות תת-קרקעיים וכן על שינוע חלק מהחומרים אל מחוץ לגבולות המדינות באמנה.
הידרוליזה.
בשיטה זו הנוזל הכימי מעורבב עם חומר אחר היוצר תגובה כימית. התהליך מתבצע במכל נפרד עם מים חמים, והתמיסה מושרית במשך כמה שבועות. התגובה הכימית הורסת את המרכיב הפעיל ברעל, והופכת אותו לחומר שניתן לעבד שוב באמצעות שרפה, או בתהליך הדומה לטיפול במי שופכין. חלקי המתכת של הנשק מעובדים בנפרד בכבשן מתכות. בסיום התהליך מתקבל תוצר דמוי אבקה.
שיטה זו דורשת שינוע אל כבשנים מרכזיים. מפעלים רבים ברחבי העולם משתמשים בתהליך זה. ב-2013 החליט הארגון למניעת הפצת נשק כימי להשתמש בשיטה זו כדי לפרק את ארסנל הנשק הכימי של סוריה. אולם מאחר שאף מדינה לא הסכימה להעבירו לשטחה הוחלט, לראשונה, לבצע תהליך זה על גבי ספינה בים.
שרפה כימית.
בשיטה זו משתמשים בתנורי ענק, אליהם מוכנסים הכימיקלים. ראשית, כלי הנשק מפורקים, ומנוקזים מהחומרים הכימיים על ידי רובוטים. הנוזלים מועברים למכלים נפרדים ולאחר מכן נשפכים לתנור מיוחד המשמש לשריפתם (°C 1,093). תנור נפרד משמש לשריפת שאר חלקי הנשק (°C 816 למשך 15 דקות). בתהליך זה משתחררים כמויות גדולות של חומרים רעילים. החומרים מועברים דרך מספר מסננים יבשים ורטובים ולאחר מכן משוחררים לאוויר דרך ארובות גבוהות.
תהליך זה נכנס לשימוש בארצות הברית ב-1990. ב-2013 השתמשה החברה השוודית Dynasafe בתהליך זה באמצעות מתקן הצתה סטאטי (static-detonation chamber) שבנתה כדי לפרק את הנשק הכימי שנותר בלוב.
תא פיצוץ.
בשיטה זו השמדת כלי הנשק מתבצעת במתקן סגור, המיועד לפירוק כל המרכיבים יחד.
שיטה זו שימשה ביפן להשמדת כלי נשק שנותרו בגבול הסיני וכן באירופה להשמדת תחמושת כימית ממלחמות העולם.
השיטה מחייבת את שינוע הכימיקלים לאתרים מרכזיים ולא מאפשרת להשמידם במקום.
אבאדאן (פירושונים)
מחזה חלום
מחזה חלום או משחק החלומות (בשוודית: Ett drömspel) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי השוודי אוגוסט סטרינדברג. הוא נכתב ב-1901, הצגת הבכורה שלו התקיימה ב-17 באפריל 1907. זהו אחד אחד המחזות האהובים והמשפיעים ביותר של סטרינדברג, חלוצי בהצגת האקספרסיוניזם והסוריאליזם בדרמה.
תקציר העלילה.
הדמות הראשית במחזה היא אגנס, בת דמותה של האלה הודית אינדרה. היא יורדת לכדור הארץ כדי לבחון את בעיותיהם של בני האדם. היא פוגשת ארבעים דמויות, חלקן בעלות ערך סמלי (כגון ארבעה דקאנים של פקולטות באוניברסיטה שמייצגים את התאולוגיה, פילוסופיה, רפואה ומשפטים). לאחר שהיא עדה לסוגי סבל שונים שחווים בני האנוש (למשל עוני, אכזריות ושגרת חיי המשפחה), בתם של האלים נוכחת לדעת שיש לרחם על בני האדם. לבסוף, היא שבה לשמיים, כשרגע זה נדמה כהתעוררות מרצף אירועים דמויי חלום.
פרשנות.
השימוש בחלום מייצגת צורה עבודה תיאטרונית שפונה למחבר ריאליסטי מסורתי ובה סטרינדברג מסתייג מצורות מבע ריאליסטיות כגון מטריאליזם, מלחמת מעמדות, מאבק בין המינים, ומהרס הנישואים המסורתיים כמו (כפי שכתב במבוא):
במחזה עצמו ניכר שינוי בסגנון, שיהיה בעל השפעה רחבה על התפתחות הדרמה המודרנית. סטרינדברג שהתנזר מריאליזם, מסביר שהוא בנה את המחזה, לא בתבנית של סיבה ותוצאה שמאפיינת את "המחזה העשוי היטב", אלא בהקשרים אסוציאטיביים המצויים בחלום. תוך מעבר מיידי ממקום למקום; הזמן נע קדימה ואחורה. במהלך המחזה, טירה גדלה בגן, כאילו הייתה צמח. בסיום המחזה היא נשרפת, וחושפת חומה של פרצופים סובלים ומיואשים, ואז ניצן הפרח שעל גג הטירה נפתח והופך לכריזנטמה ענקית.
ניתן לראות את התיאור הטוב ביותר של סגנון המחזה במילותיו של סטרינדברג עצמו בהערת המחבר:
המחזה עצמו אינו סובב סביב דמות מוגדרת היטב, אלא פשוט עוקב אחרי אדם שנדמה שהוא של אנשי מקצוע שונים, כולם מבולבלים. הניגוד הנשי היא דמות בתו של אינדרה, דמוית ישו, אותה שיחקה בהפקה המקורית, הרייט בוסה, אשתו לשעבר של סטרינדברג.
הפקות ידועות.
הצגת הבכורה העולמית של "מחזה חלום" התקיימה בתיאטרון השוודי באפריל 1907, שש שנים לאחר כתיבתו. הרייט בוסה, אשתו השלישית של סטרינדברג (ממנה היה גרוש באותה עת) גילמה את דמותה של אינדרה. ויקטור קסטגרן ביים את ההפקה וקרל גראבאו היה מעצב התפאורה. המבקרים של אותה עת ציינו שדרישות המחזה הפכו לכמעט בלתי אפשרית את העלאתה של הפקה משביעת רצון. סטרינדברג רצה להעלות את המחזה בתיאטרון אינטימי, אולם לבסוף הדבר לא עלה בידו.
המחזה בוים בידי כמה מהבמאים הידועים ביותר של המאה העשרים, בכללם מקס ריינהרדט, אולוף מולאנדר, אנטונן ארטו, אינגמר ברגמן, רוג'ר בלין, רוברט וילסון, מייק דמפסי ורוברט לפייג'.
קריל צ'רצ'יל עיבדה את המחזה, שהוצג בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון ב-2005. העיבוד הוצג במקומות נוספים כמו אנסמבל תיאטרון אדג' בסיאטל ב-2007, תיאטרון ג'ובסייט בטמפה ובדרמה סטודיו של אוניברסיטת שפילד, שפילד ב-2012.
עיבוד חדש מאת אמה ריי הועלה באוקספורד פלייהאוס ב-2011.
בתיאטרון המקצועי הישראלי.
"משחק החלומות", תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 11 בדצמבר 1971
מחזה חלום, תיאטרון המעבדה, ירושלים, הצגת בכורה: 2003
משחק החלומות
פוזור-אשור הראשון
פּוּזוּר-אשור הראשון היה המלך ה-30 ברשימת מלכי אשור. הוא מלך בסוף המאה ה-21 לפנה"ס, כנראה בסביבות שנת 2025 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה. הוא היה השליט האשורי הראשון ששמו היה אכדי וששפתו הייתה אכדית.. פוזור-אשור הראשון עלה לשלטון לאחר שאיבי-סין שליטה האחרון ממלכת אור III השומרית איבד בעקבות קריסתה של הממלכה, את שליטתו על האזור ששימש כאזור הגנה. בתקופת שלטונה של אור 3, נשלט האזור על ידי מושל ממונה שנקרא "האיש"/"המושל" של אשור. בעקבות כך הפכה אשור לעיר-מדינה עצמאית שנוהלה על ידי שליטיה. המינוי לשליט נחשב כמינוי של האל אשור.
הוא היה מייסדה של שושלת שליטים שהמשיכה להתקיים עד ארישום השני שמלך בסוף המאה ה-19 לפנה"ס. שליט זה הודח על ידי שמשי-אדד הראשון שהיה ממוצא אמורי. הוא ייסד את העיר אשור, בנה את חומת העיר ואת החומה שהגנה על המזח על נהר החידקל. שמו נכתב בתעתיק עתיק כ"אשיר".
בני השושלת של פוזור-אשור הראשון ניהלו מספר מסעות מלחמה צפונה ודרומה לעיר אשור.. שמם של מלכים רבים באשור כולל את התוספת "אשור" בתחילת שמם או בסופם, מסורת זאת החלה עם המלך פוזור-אשור הראשון. תחילת שלטונו של פוזור-אשור הראשון מסמנת את תחילת התקופה בהיסטוריה של אשור הנקראת "אשור הקדומה" (The Old Assyrian Period).
המידע עליו הוא מועט, הוא ידוע מתוך רשימת מלכי אשור ומכתובות של יורשיו. אין מלך שמלך במסופוטמיה שזוהה כבן זמנו. הוא היה אחד המלכים אשר האפונים שלו לא ידוע. יורשו היה בנו שלים-אהום.
המלכים שקדמו לפוזור אושור הראשון.
על פי רשימת מלכי אשור, קדמו לו 29 מלכים, המחולקים לשלוש קבוצות: מלכים שעל פי תיאורם "גרו באוהלים"; מלכים ששם האב שלהם ידוע; ושלושה מלכים בעלי שמות חורים. יש חוקרים שהעלו את ההשערה שהמלכים ש"גרו באוהלים" ו"המלכים ששם אביהם ידוע" לא מלכו מעולם על אשור, והם הוספו לרשימת המלכים על ידי שמשי-אדד הראשון, מלך ממוצא אמורי שהשתלט על אשור ורצה לתת לגיטימציה למלכותו. חיזוק להשערה זאת נמצא בכך ששמות מלכים אלה תואמים למדי לשמות המלכים המופיעים בגנאלוגיה של חמורבי, מלך ממוצא אמורי שמלך בתקופה הבבלית הקדומה בבבל, וזו הייתה כנראה מסורת אמורית קדומה ששני המלכים ייחסו לעצמם.
פוזור אשור הראשון
ידידיה שלמה רפאל נורצי
רבי ידידיה שלמה רפאל נוֹרְצִי (באיטלקית: Norzi; ה'ש"כ 1560, מנטובה, איטליה – אחרי ה'שפ"ו 1626) היה רב, פרשן ומדקדק בעיר הולדתו. מפורסם בחיבורו הבלשני העוסק דקדוק השפה העברית, מנחת שי.
חייו ופועלו.
הוסמך לרבנות בשנת 1585. לקראת תחילת המאה ה-17 נבחר לרבה של מנטובה, תפקיד בו החזיק עד מותו.
רבי ידידיה שלמה הקדיש את רוב חייו לפרשנות ביקורתית ומסורה על התנ"ך. הוא לא חסך כל מאמץ כדי למסור את כתביו, שנכתבו בעמל רב, שלמים ככל האפשר, תוך כדי שמירה יסודית על הטקסט המקורי של שפת התנ"ך משום ראה ערך רב בלמידה יסודית לפי ערכה של הדת. הוא ציין את כל הפרושים הניתנים (תלמודיים מקראים או מדרשים) על ידי ברור יסודי ולימוד מעמיק לשמירת ערכו של התנ"ך והדת היהודית כדי לפרש את המקרא על פי ניקודן ומסורן של תיבות שפת המקרא. ככלל הספר עוסק בהעמדת הנוסח לפי המסורה על ידי הכרעה בין כתבי יד ודפוסים ישנים שונים לשם בחירת הנוסחה הסופית, ובקביעת הניקוד וטעמי המקרא. עד היום ספרו שכתב "מנחת שי" העוסק בפרושים אלו הוא מקור השראה ולמידה נכונה של טעמי המקרא.