מבקר AllMusic, ג'יימס כריסטופר מונגר, העניק לו ציון של שלושה כוכבים וחצי מתוך חמישה והסביר, שבעוד שכל שבעת השירים הכלולים ב־EP מאוד מפוכחים וברורים, הם לא ממוקדים דיים באותה מידה שהם יפים, דבר שמביא לאווירה חלומית וקצת לא מציאותית, אווירה זו מצליחה להפוך כל חתך, עמוק ככל שיהיה להרגיש כמו שריטה. בעיני מונגר, שיאי האלבום הם "Old Flame", "No Cars Go" ו-"Vampire/Forset fire".
המגזין Stylus שנתן את הציון +B לאי פי, כתב שהוא מהווה מאמץ חזק והוא בין האלבומים הטובים שהקהל פסח עליהם לשנת 2003 אבל עדיין האי פי לא קרוב להשוואה להופעה החיה של הלהקה.
פיצ'פורק נתנו ציון 6.8 מתוך 10, והרחיבו שהיצירה הזו באה בתקופה שהלהקה עדיין אינה בטוחה ביכולותיה מספיק. עוד ציין מבקרם, כי המהלכים המוזיקליים פחות עשויים והשינויים שלהם לא מספיק מעודנים, בעוד שב"Funeral" מהלכים דומים שעשויים טוב יותר ומבוימים מוצלח יותר מתגמלים את המאזין הרבה יותר. לעומת זאת, הוסיף סטפן דאוזנר (המבקר המדובר מפיצ'פורק), יש רגעים במיני-אלבום שלא רק רומזים לגבהים אליהם יגיע Funeral אלא מתרוממים לשיאים כאלו בעצמם.
רשימת השירים.
כל השירים באלבום נכתבו על ידי וין באטלר ורז'ין שאסיין, למעט "Headlights look like diamonds" שנכתב על ידי וין, רז'ין וג'וש דאו.
דיוויזיית הכוחות המיוחדים ה-15
דיוויזיית הכוחות המיוחדים ה-15 היא דיוויזיית כוחות מיוחדים בצבא הסורי, המשתייכת לקורפוס הראשון ושוכנת באזור הר הדרוזים בדרום-מערב סוריה. למרות השיוך של הדיוויזיה ככוחות מיוחדים, היא למעשה מורכבת משני רגימנטים של כוחות מיוחדים ורגימנט משוריין אחד, מה שהופך את הרכבה לדומה יותר לדיוויזיה ממוכנת.
הדיוויזיה הוקמה בשנת 1994 עם הארגון מחדש של פיקוד הכוחות המיוחדים, דבר קיומה של הדיוויזיה נגלה לציבור העולם המערבי רק עם תחילת מלחמת האזרחים בשנת 2011. יעודה של הדיוויזיה הוא לאבטח את האזור דרומית לדמשק, לאורך הגבול עם ירדן, אימונם של לוחמי הכוחות המיוחדים בלוחמה הררית נותן להם יתרון בהגנה על האזור ההררי של הר הדרוזים.
מלחמת האזרחים בסוריה.
במהלך הלחימה במלחמת האזרחים, הצבא הסורי העביר יחידות של כוחות מיוחדים להשתתף בקרבות לצד יחידות צבא רגילות, במטרה למנוע עריקות ביחידות הרגילות. כחלק מתפיסה זו, כוחות הדיוויזיה התפרסו במוקדי הלחימה השונים. בתחילת 2011, הועבר הרגימנט ה-35 לאזור דרעא יחד עם הרגימנטים ה-41 וה-47. ישנם דיווחים על כך שלרגימנטים אלו סופחו גדודים רגילים שנלחמו תחת פיקודם. ישנם דיווחים על כך שככל הנראה לוחמי הרגימנט ה-35 הרגו מפגינים בלתי חמושים באזור דרעא באפריל 2011.
באוקטובר 2012 הגיעו דיווחים כי הרגימנט ה-35 בפיקודו של לִואא' רמדאן מחמוד רמדאן, למעשה הושמד בקרבות באזור אידליב בצפון המדינה כאשר הבסיס בו הוא שכן נכבש על ידי צבא סוריה החופשית. כחודש לאחר מכן נכבש 'בסיס 46' של הרגימנט ה-46, מהמעוזים החשובים של השלטון הסורי באזור חלב, הרגימנט ככל הנראה פעל יחד עם כוחות הדיוויזיה.
שני הרגימנטים האחרים של הדיוויזיה, ה-127 וה-404, נשלחו ללחימה באזור חומס בפברואר 2012.
אייסיטי
המאבק נגד קוסמופוליטיות
המאבק נגד קוסמופוליטיות היה מערכה אידאולוגית שנערכה בברית המועצות בשנים 1948–1953 כנגד חלק מן האינטליגנציה הסובייטית שלדעת השלטונות הייתה בעלת דעות ספקניות ופרו-מערביות. מרבית הנפגעים במהלך המערכה היו יהודים, ולכן היא נחשבת לאנטישמית. יהודים רבים הואשמו בקוסמופוליטיות, בהיעדר פטריוטיות ואף בעוינות למשטר. רבים מהם פוטרו מעבודתם וחלקם נעצרו. כמו כן, השלטונות פעלו להוכחת עליונותו של המדע הסובייטי, תוך חיפוש הוכחות למקורותיהם הרוסיים של המצאות רבות.
רקע.
במהלך מלחמת העולם השנייה גדלו בקרב הרוסים רגשות לאומניים. בתנאים החדשים שנוצרו לאחר הניצחון במלחמה, עודדה התעמולה הרשמית את הלאומנות. לצורך יצירתו של "אויב המולדת" בתעמולה הסובייטית נוצרו דמויות של "אימפריאליסטים אמריקאים" מחוץ לגבולות המדינה, ו"מתרפסים בפני המערב" ו"קוסמופוליטים חסרי-שורשים" בין האזרחים הסובייטים.
מבחינה ארגונית, המערכה נוהלה על ידי "אגיטפּרוֹפּ" (מחלקת התעמולה ליד הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות), שבראשה עמד אנדריי ז'דאנוב ולאחר פטירתו מיכאיל סוסלוב.
הצד הראשון בכיוון החדש בתעמולה הסובייטית היה בברכתו של יוסיף סטלין בקבלת הפנים למפקדי הצבא האדום בקרמלין ב-24 במאי 1945. במהלך ברכתו ציין סטלין את תפקידו המוביל של העם הרוסי בניצחון במלחמה שהסתיימה והכריז כי הרוסים הם "העם המצטיין בין כל עמי ברית המועצות". בעקבות כך החלה העיתונות הסובייטית לציין כי חלקו של העם הרוסי בניצחון היה גדול מחלקו של העמים האחרים וכי ללא העם הרוסי, העמים האחרים לא היו מצליחים לנצח. ההיסטוריה של עמי רוסיה תוארה כהיסטוריה של התקבצות עמים אחרים סביב העם הרוסי המוביל. "כל עמי ברית המועצות צריכים לעמוד ליד האח הבכור – העם הרוסי". בשנת 1945 בירחון של המפלגה נמתחה ביקורת של הספר של יבגני טארלה על מלחמת קרים ופרשנות היסטורית שהוא נתן בספר זה.
ב-14 באוגוסט 1946 פורסמה החלטת הוועד המרכזי בנוגע לשני ירחונים ספרותיים, "לנינגרד" ("Ленинград") ו"זבֶזדָה" ("Звезда"), שבה נמתחה ביקורת קשה על עורכי הירחונים שפרסמו יצירות ספרותיות ש"אינם תואמים את התרבות הסובייטית ומלאים בהתרפסות בפני המערב". בהמשך פורסמו החלטות דומות בהקשר לרפרטואר של תיאטראות, שבהן הומלץ להתרכז בהעלאתן על הבמה של יצירות של מחזאים סובייטים.
פרשת KR.
במהלך שנת 1947 החלה להתפתח "פרשת KR". בבסיס הפרשה ניצבה תגלית של שני מדענים סובייטים, קלוייב ורוסקין, שחשבו שגילו תרופה נגד הסרטן. המידע על התגלית הגיעה למדענים אמריקאים, ואלה היו מוכנים לממן את המשך המחקרים. לאחר שהממשלה הסובייטית נתנה את רשותה, נסע פקיד בכיר של האקדמיה הסובייטית למדעי הרפואה לארצות הברית עם חומר טכני ודוגמאות של התרופה. כאשר נודע הדבר לסטלין, התברר שיש לו התנגדות נחרצת לשיתוף פעולה עם האמריקאים בנושא. כאשר שב הפקיד לברית המועצות הוא נעצר ונשפט ל-25 שנות מאסר בגין בגידה במולדת (הוא שוחרר באוקטובר 1953, וזוכה מכל אשמה באפריל 1955). ז'דאנוב פרסם פנייה של הוועד המרכזי של המפלגה עם הסברים על הפרשה. קונסטנטין סימונוב כתב על הפרשה מחזה, שהרעיון המרכזי שלו היה שחלק מהמדענים הסובייטים רואים במדעני המערב מורים דגולים ומתרפסים מפני התרבות המערבית.
ביוזמת סטלין הוקמו במשרדי הממשלה "בתי משפט של כבוד", שעליהם הוטל לבדוק פעולות חשודות של פקידים גם בהיעדר חשד לפלילים. ביוני 1947 נערך משפט כבוד לקלייבה ורוסקין. אנדריי ז'דאנוב השגיח על כל ההכנות מקרוב. במהלך שנת 1947 נערכו 82 משפטי כבוד. בשנים 1948–1949 נערכו כמה משפטים נוספים, ואחר-כך הופסקה פעילותם.
מדיניות בידוד תרבותי.
במאי 1947 פרסם המשורר ניקולאי טיכונוב ביקורת על ספרו של איסאק נוסינוב "פושקין והספרות העולמית", שפורסם עוד בשנת 1941. הוא האשים את מחבר הספר בכך שפושקין (מגדולי המשוררים הרוסים) הוצג בספר "כתוספת קטנה לתרבות המערבית". בישיבה של איגוד הסופרים הסובייטים שהתכנסה זמן קצר לאחר מכן, הרחיב אלכסנדר פדייב את הביקורת על הספר. הדבר היה לאות פתיחה למערכה שלמה שגרסה כי לברית המועצות יש עדיפות על המערב בכל נושא וכי מי שאינו בטוח בכך הוא אויב המדינה. תרבות המערב בת זמננו הוכרזה כתרבות שנמצאת בירידה מתמדת; לאזרח הסובייטי אין מה ללמוד ממנה, ויתרה מכך – אנשי המערב צריכים ללמוד הרבה מהתרבות הסובייטית. בעקבות זאת נסגר המוזיאון לאמנות מערבית של המאה ה-20; במשך תקופה ארוכה אוחסנו ציורים שהיו מוצגים במוזיאון, ורק בשנות ה-60 פוזרו בין מוזיאונים שונים. נשיא האקדמיה הסובייטית לאמנות פרסם ביקורת על יצירות של סלבדור דאלי. סופרים סובייטים החלו לכתוב יצירות ספרותיות שבהן תוארו חיי אנשים במערב כבלתי-נסבלים.
חיפוש ראשוניות רוסית בתגליות.
כחלק מן המערכה להוכחת עליונותה של התרבות הרוסית-סובייטית הוחל בחיפושים אחר הוכחות לראשוניות הרוסית בתגליות שונות.
כתוצאה מפעילות רחבה זו נולד הביטוי "רוסיה מולדת הפילים".
כמו כן העתקים של ירחונים מדעים מהמערב הוצאו מהספריות.
תחילת השימוש במונח "קוסמופוליטיות".
על רקע זה, החלו להופיע הודעות על סכנת הקוסמופוליטיות. האזכור הראשון של המונח, מיד לאחר ברכתו של סטלין, הועלה על ידי קומוניסט פיני בשם אוטו קואוסינן שהתגורר בברית המועצות. הלה טען כי אנשי מערב מתנהגים לפי הביטוי הלטיני "ubi bene, ibi patria" ('איפה שטוב להיות – שם המולדת').
בשנת 1948 השתמש אנדריי ז'דאנוב לראשונה במונח "קוסמופוליט חסר-שורשים". במרץ אותה שנה פרסם הפילוסוף הסובייטי גאורגי אלכסנדרוב מאמר שבו הכריז שניקולאי בוכארין, לב טרוצקי, תומכי המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית (שמאל) ומתנגדי סטלין במפלגה, תומכי אנדריי ולאסוב וכלל האנשים שתמכו בנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה היו קוסמופוליטים. כתוצאה מכך הפך המונח "קוסמופוליט" לשם נרדף ל"בוגד למולדת", "אויב העם".
המצב הגאופוליטי.