בדצמבר 1964 חידש גרשום שוקן את יוזמתו של אביו, ופנה לקורצווייל, שבינתיים הפך לראש המחלקות לספרות עברית ולספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן, וזה שלח לקרן נובל המלצה להענקת הפרס לעגנון, שאליה צירף את המלצתו משנת 1947.
בשנת 1966 נשאה היוזמה פרי, ועגנון הוכרז כחתן פרס נובל לספרות. הפרס הוענק במשותף לעגנון ולמשוררת היהודייה נלי זק"ש (הענקת פרס נובל לספרות במשותף לשני זוכים היא אירוע נדיר למדי, והוא נשנה מאז רק פעם אחת). כאשר הגיע לביתו שר החינוך והתרבות זלמן ארן לבשר לו על החלטת ועדת הפרס, הגיב עגנון בחוסר אמון ואמר "עורבא פרח".
בנאומו בטקס קבלת הפרס הציג עגנון את עצמו במילים הבאות:
קטע זה מנאומו הודפס ברבות השנים על השטר של חמישים שקלים חדשים בסדרה ב' (1999–2014), שהנציח את דמותו של עגנון.
מורשתו.
לאחר מותו של עגנון המשיכה בתו, אמונה ירון, לעסוק בהוצאה לאור של כתבים מעזבונו, ומספר ספריו שפורסמו לאחר מותו עולה על מספר הספרים שפרסם בחייו.
ארכיונו של עגנון נמסר על ידי משפחתו לבית הספרים הלאומי בירושלים. בית עגנון שבשכונת תלפיות עבר לרשות עיריית ירושלים, והוא פתוח למבקרים. בבית עגנון נמצאת הספרייה של עגנון, בה כתב את ספריו. יש בה ארכיון גדול של ספרי קודש, חלקם עתיקים ביותר מהמאה ה-16, ואפשר למצוא שם, לצד ספרי קודש וקבלה, גם ספרים של גתה, שפינוזה, ואחרים.
עגנון הוא הסופר הנחקר ביותר בספרות העברית, ומספר הספרים והמאמרים שיצאו לאור ועוסקים ביצירתו רב. בין חוקריו המובהקים ניתן למנות את ברוך קורצווייל, דב סדן, הלל ויס, ניצה בן-דב, דן לאור ורוחמה אלבג. אל קורצווייל היה לעגנון יחס מיוחד, ובמכתב ששלח אליו כתב: "איש לא העמיק כמוך בניתוח הסיפורים". עגנון ראה בו את הפרשן ליצירותיו, ושלח את השואלים לכוונתו בסיפורים לעיין במחקריו של קורצווייל. מתוך כך נוצר קשר אישי ביניהם, ועגנון פעל למינויו של קורצווייל לראש המחלקות לספרות עברית ולספרות עולם באוניברסיטת בר-אילן, כאשר זו הוקמה. להנגשת יצירתו של עגנון פרסם אברהם הולץ מהדורה מוערת ומאוירת של "הכנסת כלה", ונפתלי גינתון פרסם מהדורות מוערות לאחדים מסיפורי עגנון.
דיוקנו הודפס על גבי בולים ועל גבי שטר של חמישים שקלים חדשים (בשתי גרסאות). בצדו האחד של השטר הופיעו דיוקנו של עגנון, מעמד הכתיבה שעליו כתב ונמצא בספריית ביתו בירושלים, וקטע מדבריו בטקס קבלת פרס נובל. בצדו השני של השטר מוצג ציור של ירושלים, רשימה של כל ספריו, וברקע - אותיות שעפות באוויר, כזכר לשרֵפה בגרמניה בשנת 1924, כעין גווילים שרופים של כתביו שאותיותיהם עולות השמימה בעת השרפה.
בשנת 2013 יצא לאור סרט תיעודי על חייו בהשתתפות בני משפחתו, ששודר בערוץ הראשון. שם הסרט "מוקדש לנוות ביתי" וחלק גדול מהסרט עצמו מתמקד בזוגתו של עגנון וביחסים המורכבים ביניהם.
רחובות רבים ומוסדות חינוך בישראל נקראים על שמו, וכן רחוב בבוצ'אץ' באוקראינה בה נולד ורחוב בבאד הומבורג, גרמניה בה גר מספר שנים.
כתביו.
יצאו לאור בחייו.
סיפוריו של עגנון וקטעים מהם התפרסמו תחילה בכתבי עת שונים, ולאחר מכן קובצו בשמונה כרכים של כל כתביו:
המחזת כתביו.
סיפוריו של עגנון הומחזו פעמים רבות, על ידי תיאטראות רבים בישראל ובחו"ל, ומהם שהוקרנו בטלוויזיה הישראלית. בין הסיפורים שהומחזו:
"הכנסת כלה", "תמול שלשום", "סיפור פשוט", "תהִלה", "שירה", "עידו ועינם", "האדונית והרוכל", "פרנהיים", "הרופא וגרושתו", "והיה העקוב למישור" ו"בדמי ימיה".
לקריאה נוספת.
קורות חייו
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
כל כתבי ש"י עגנון.
רומנים: [[הכנסת כלה]], [[אורח נטה ללון]], [[תמול שלשום]], [[שירה]], [[בחנותו של מר לובלין]].
קובצי סיפורים:
[[אלו ואלו]]: [[והיה העקוב למישור]], [[תכריך של סיפורים]], [[אגדת הסופר]], מעלות ומורדות, יתום ואלמנה, [[מן השמים]], עם פטירת הצדיק, [[גר צדק]], [[כיבוד אב]], [[קול האם]], שלש אחיות, הנגר והתרנגול, כפורים, באהל ביתי, [[הדרשה]], ש"ס של בית זקני ז"ל, מקטרתו של זקני עליו השלום, הילדה המתה, מנעלים, שכר שתיקה, [[צפורי]], סיפור נאה של סידור תפילתי, שני זוגות, המטפחת, ביער ובעיר, [[עפר ארץ ישראל]], ולא נכשל, [[חוש הריח]], על אבן אחת, עם לבי, דורות עולמים, יששכר וזבולון, מנוחה, בני שמואל, כדויד חשבו להם כלי שיר, מפני מה לא הניחו את מורנו הגאון רבי ישראל איסרליין ליכנס לגן עדן מיד לפטירתו, דמעות, אחוזת קבר, תחילת שימושו של השרף, בעל הריחים והטוחן, האדומים החמים, קינוח סעודה, העצה, סייעתא דשמיא, סיפורים של שבת, שבתי, הפרוטה, כנגד אותם שקובעים ישיבות של שחוק וקלות ראש / פולין - סיפורי אגדות: קדומות, משומרים לבוקר, גשם, מחולת המוות או הנאהבים והנעימים, הלב והעינים, בית הכנסת הגדול, במצולות, חבית של רבי יוחנן, על השחיטה, [[מעשה העז]], נפלאות שמש בית המדרש הישן, חרב דוביש, אור תורה, מעגלי צדק, מעשה עזריאל משה שומר הספרים, מעשה המשולח מארץ הקדושה ת"ו / סיפורים נאים של ארץ ישראל: [[עגונות]], [[מעשה רבי גדיאל התינוק]], רבי כתריאל שליח ציבור, כהן אמת, מעשה רבי יוסף או תורה לשמה, ברית אהבה, לבב אנוש, המנין, אבני המקום, תחת העץ, ההדלקה, השנים הטובות, עינינו הרואות, [[מאויב לאוהב]] / [[בלבב ימים]].
על כפות המנעול: [[בדמי ימיה]] / [[סיפור פשוט]] / בנערינו ובזקנינו / גבעת החול / לילות / אחות / [[עובדיה בעל מום]] / חופת דודים / [[פנים אחרות]] / [[הרופא וגרושתו]].
סמוך ונראה: [[שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו]] / [[אצל חמדת]] / בין שתי ערים / [[האדונית והרוכל]] / [[ספר המעשים]]: לבית אבא, אל הרופא, האבטובוס האחרון, התעודה, הנרות, ידידות, על התורה, פי שנים, [[פת שלימה]], האבות והבנים, הבית, מדירה לדירה, השיר אשר הושר, קשרי קשרים, הפקר, התזמורת, טלית אחרת, הפנים לפנים, בדרך, המכתב / פרקים של ספר המדינה: פתיחה לספר המדינה, פרק אחד - החוטפים, פרק שני - שלום עולמים, פרק שלישי - קליפת תפוח זהב, פרק רביעי – על המיסים / [[פתיחה לקדיש]]: אחרי מטתם של הרוגי ארץ ישראל.
עד הנה: [[עד הנה (סיפור)|עד הנה]] / עם כניסת היום / [[תהלה (נובלה)|תהילה]] / לילה מן הלילות / [[שבועת אמונים]] / ותרב חכמת שלמה / [[המלבוש]] / [[פרנהיים]] / אבי השור / [[עידו ועינם]].
האש והעצים: לפי הצער השכר / קורות בתינו: קורות בתינו, דלתי לאורח אפתח, לעבד נמכר יוסף, ר' משה מבקש / מעוז ומחסה: בזכות רש"י ז"ל, זכות אבות, הגאון ר' רפאל הכהן בקטנותו, כח התורה / סיפורים נאים של ר' ישראל בעש"ט: סיפורים נאים של ר' ישראל בעש"ט, בלתי לה' לבדו, אתרוגו של אותו צדיק, אל תבקש לעצמך יותר ממה שנותנים לך, בינו לבין קונו, למען שמו, זה בזה, הנהגת העולם, הכוס, סטרעטין, האשה והחיצונים / ספר תכלית המעשים: בקרונין של רכבת, אהבת ישראל, יסורי הדעת, עם שבשדות / בני עירי: עיני לאה, מלאך המוות והשוחט / עם עצמי: [[האתרוג]], [[הסימן]] / [[עד עולם]] / התנצלות.
אנתולוגיות: [[ימים נוראים]], [[אתם ראיתם]], [[ספר סופר וסיפור]], [[סיפורי הבעש"ט]].
מכתבים: [[אסתרליין יקירתי]] מכתבי עגנון לאסתר, אשתו / [[ש"י עגנון - ש"ז שוקן: חילופי אגרות (תרע"ו - תשי"ט)]] / מסוד חכמים (2002) מכתבים ואגרות בין עגנון לבין ברנר, ביאליק, ירוחם פישל לחובר, ברל כצנלסון ודב סדן.
שונות: [[כלב חוצות]], [[ספר האותיות]], [[מעצמי אל עצמי]], [[יידישע ווערק]]. קובץ סיפורים ושירים ב[[יידיש]].
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ש"י עגנון|*]]
[[קטגוריה:אנשי העלייה השנייה]]
[[קטגוריה:אנשי העלייה הרביעית]]
[[קטגוריה:יהודים גליציאנים]]
[[קטגוריה:ירושלים: אישים]]
[[קטגוריה:אזרחי כבוד של ירושלים]]
[[קטגוריה:חברי התנועה למען ארץ ישראל השלמה]]
[[קטגוריה:סופרים ישראלים]]
[[קטגוריה:סופרים כותבי עברית]]
[[קטגוריה:חברי האקדמיה ללשון העברית]]
[[קטגוריה:סאטיריקנים ישראלים]]
[[קטגוריה:יוצאים בשאלה]]
[[קטגוריה:סופרים ישראלים שחזרו בתשובה]]
[[קטגוריה:אוטודידקטים ישראלים]]
[[קטגוריה:צמחונים ישראלים]]
[[קטגוריה:זוכי פרס נובל יהודים]]
[[קטגוריה:זוכי פרס נובל ישראלים]]
[[קטגוריה:זוכי פרס נובל לספרות]]
[[קטגוריה:זוכי פרס ביאליק לספרות יפה]]
[[קטגוריה:זוכי פרס ישראל לספרות ושירה]]
[[קטגוריה:זוכי פרס ניומן]]
[[קטגוריה:זוכי פרס אוסישקין]]
[[קטגוריה:מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים]]
[[קטגוריה:מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע]]
[[קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי ישראל]]
[[קטגוריה:אישים שהונצחו בשטרות כסף ישראליים]]
[[קטגוריה:יהודים הקבורים בהר הזיתים: חלקת קהילת ירושלים]]
[[קטגוריה:זוכי פרס ישראל לשנת 1954]]
[[קטגוריה:זוכי פרס ישראל לשנת 1958]]
[[קטגוריה:מחדשי מילים וביטויים בשפה העברית]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1887]]
[[קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1970]]
אבא אבן
אַבָּא שלמה אֶבֶן (2 בפברואר 1915 – 17 בנובמבר 2002) היה דיפלומט ומדינאי ישראלי. כיהן כסגן ראש ממשלת ישראל, שר החוץ, שר החינוך וחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה, וכן כשגריר ישראל באומות המאוחדות ובארצות הברית.
נודע כבעל כושר ביטוי מבריק ויוצא דופן ונחשב "הדיפלומט מספר אחת" של מדינת ישראל. בשנת 1960 התקבל כחבר הישראלי הראשון לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.