מאז עצמאותה של בחריין בשנת 1971 לא היו לבחריין יחסים רשמיים עם ישראל עד שנחתמו הסכמי אוסלו בין ישראל לפלסטינים בשנת 1993, שבעקבותיהם נוצרו יחסים רשמיים למחצה, במיוחד מסחריים. יהודי בחריין לא הורשו לבקר בישראל, אם כי באופן רשמי, בחריין הסכימה להפסיק את הדבקות בחרם הכלכלי על ישראל תמורת הסכם סחר חופשי עם ארצות הברית בשנת 2004.
בספטמבר 2020 הסכימו בחריין וישראל לכונן יחסים דיפלומטיים. נוצרו גם קישורי נסיעות בין שתי המדינות.
החל משנת 2010, בחריין מונה כ-37 יהודים בלבד.
היסטוריה מוקדמת.
יש התייחסויות תלמודיות לקהילה יהודית שתחילתה באזורים הגאוגרפיים של בחריין של היום, כמו גם התייחסויות בטקסטים ערבים לנוכחות יהודית בהאג'אר (החוף המזרחי של ערב) בתקופתו של הנביא מוחמד. על פי עדויות, יהודים חיו במה שהפכה לממלכת בחריין המודרנית מאז ימי התלמוד. מקורות ערבים מציינים כי יהודים גרו בהאג'אר, בירת בחריין, בשנת 630 לספירה וסירבו להתאסלם כאשר מוחמד שלח צבא לכבוש את השטח.
במאה ה-12, בנימין מטודלה תיעד שכמעט 500 יהודים חיים בקאיס וכי אוכלוסייה בת 5,000 מתגוררת באל-קטיף. הוא סיפר שיהודים אלה שלטו בתעשיית הפנינים המקומית.
היסטוריה מודרנית.
אפשר להתחקות אחר מקורותיה של הקהילה היהודית המודרנית בבחריין לנדידת סוחרים עיראקים ממשפחת ידגר היהודית בשנות ה-80 של המאה ה-19.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הרגש הגובר נגד בריטניה התפשט ברחבי העולם הערבי והוביל להתפרעויות בבחריין. המהומות התמקדו בקהילה היהודית. בשנת 1948 חיו בבחריין 1,500 יהודים, אם כי מקורות מסוימים נותנים לאוכלוסייה היהודית 600 בשנת 1948. ב-5 בדצמבר 1947 פרצו מהומות נגד הקהילה היהודית במנאמה בעקבות האלימות המתמשכת בפלסטין. אספסוף בזז בתים וחנויות יהודיים, הרס את בית הכנסת בעיר, תקף פיזית יהודים ורצח אישה יהודייה מבוגרת. רוב בני הקהילה היהודית בבחריין נטשו את נכסיהם ופונו לבומביי, ולאחר מכן התיישבו בישראל, רבים מהם בעיר פרדס חנה-כרכור; אחרים נסעו לבריטניה. במפקד האוכלוסין של 1950 נמצאו 293 יהודים במדינה.
הודא עזרא נונו, יהודיה בחריינית שהייתה לשגרירת בחריין בארצות הברית, אמרה לעיתון העצמאי: "אני לא חושבת שבחריינים היו האחראים. אלה היו אנשים מחו"ל. בחריינים רבים דאגו ליהודים בבתיהם". תפיסה זו נתמכת על ידי צ'ארלס בלגרייב, לשעבר יועץ פוליטי לממשלת בחריין - שהייתה אז כפופה ליחסי אמנה עם בריטניה - שנזכר בזיכרונותיו: "הערבים המובילים היו המומים מאוד ... רובם, במידת האפשר, נתנו מחסה והגנה לשכניהם היהודים ... [למהומות] הייתה השפעה מפתיעה אחת: היא שמה קץ לכל תוקפנות פעילה של ערביי בחריין כלפי יהודי בחריין". בעקבות המהומות, כמו גם הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות ב-1948, היגרו יהודים רבים מבחריין לישראל, ארצות הברית או בריטניה. נותרו כ-500–600, אך לאחר שפרצו מהומות בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, יהדות בחריין היגרה בהמוניה.
המאה ה-21.
היהודים הם אחת מכמה קהילות בבחריין המהוות את ליבת המעמד הבינוני הליברלי וכמה אף פעילים בפוליטיקה. איש עסקים יהודי, איברהים דאוד נונו, כיהן בבית העליון במועצת השורה של הפרלמנט הבחריני. בשנת 2005 החליפה אותו אחייניתו, הודא עזרא נונו. מאז 2004, עמדה נונו גם בראש האגודה לזכויות אדם של בחריין, אשר ניהלה קמפיין נגד החזרת עונש המוות בממלכה הזעירה. אף אחד מהם לא נחשב לדמות שנויה במחלוקת, אפילו בקרב פוליטיקאים סלפים.
החל משנת 2007 מנתה האוכלוסייה היהודית בבחריין 36 איש. באותה עת, הסובלנות הרחבה לקהילה היהודית של האי היא תוצאה של מדיניות מנהיגו, המלך חמד בן עיסא אאל ח'ליפה. החרם של האי על מוצרים ישראליים היה בתוקף עד 2004 כאשר הסכם סחר חופשי עם ארצות הברית שם קץ לחרם הרשמי.
הסופרת היהודיה-בחריינית, נאנסי ח'דורי, כתבה בספר שלה "מההתחלה שלנו ועד היום" על הקהילה היהודית בבחריין:
יהודי בחריין משתלבים היטב בחיי ממלכת האי המונה 700,000 איש, עם פקידי ממשל יהודיים כמו חבר מועצת שורה לשעבר, אברהם דוד נונו ומשפחתו של ח'דורי, יבואנית המפות והמצעים המובילים בבחריין.
ח'דורי הסבירה, "רוב הגברים היהודים היו סוחרים והנשים עבדו כמורות, אחיות, ומהתחלה פיתחו קשרי ידידות חזקים עם האזרחים המקומיים".
ח'דורי צוטטה ב"חדשות המפרץ" ואמרה כי ספרה "מראה כיצד בחריין נהגה בסובלנות דתית כל השנים ועד כמה בני מזל כולם צריכים להרגיש לחיות בממלכה היפה הזו, שתמיד הציעה ותמשיך להציע שלום וביטחון לכל אזרחיה". בראיון מוקדם יותר, עם העיתון "בחריין טריביון", אמרה ח'דורי, "הדו קיום בשלום שיש לנו עם בחריין הוא הוכחה לסובלנות הדתית בה דגל הוד מלכותו המלך, חמד בן עיסא אל-ח'ליפה".
יהודים לא הורשו לבקר בישראל וב-2004 בחריין הסכימה להפסיק את הדבקות בחרם הכלכלי על ישראל תמורת הסכם סחר חופשי עם ארצות הברית בשנת 2004.
בשנת 2006 דיווח משרד החוץ האמריקאי כי לא אירעו מעשי אלימות פיזית או הטרדה כלפי יהודים או ונדליזם במוסדות קהילתיים יהודיים, כגון בתי ספר, בתי קברות או בית הכנסת. אף על פי שהממשלה לא חוקקה כל חוק המגן על זכותם של יהודים לחופש דת, יהודים נוהגים באמונתם באופן פרטי ללא התערבות שלטונית. אף על פי כן, הממשלה לא עשתה מאמץ ספציפי לקדם לחימה בדעות קדומות וחינוך לסובלנות. כמה פרשנויות פוליטיות אנטישמיות וקריקטורות ממשיכות להתפרסם במערכות העיתונים, בדרך כלל בהקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בשנת 2008 מינה מלך בחריין את הודא עזרא נונו, אישה יהודייה שכיהנה בבית הפרלמנט העליון במדינה עם 40 חברים, כשגרירה של בחריין בארצות הברית.
בנובמבר 2010 מונתה הסופרת היהודיה נאנסי ח'דורי להחליף את הודא נונו בפרלמנט.
החל משנת 2015, מציין המלך אל-ח'ליפה רשמית את חגיגת החנוכה, כשבחריינים יהודים ומוסלמים חוגגים יחד.
ב-11 בספטמבר 2020 הסכימו ישראל ובחריין "לנרמל את היחסים".
מלך שוודיה
המלוכה השוודית
המונרך השוודי הוא על פי חוק ראש המדינה של ממלכת שוודיה. בפועל המשטר בשוודיה הוא מונרכיה חוקתית המבוססת על דמוקרטיה פרלמנטרית. למרות שלפי חוק מעמד המונרך בשוודיה הוא הגבוה ביותר במדינה ובצבא, הרי שבפועל תפקידו הוא בעיקר טקסי. לפי חוק שנחקק בשוודיה בשנת 1810 השושלת המלכותית בשוודיה היא בית ברנדוט. המונרכים חייבים להיות שייכים לדת הנוצרית פרוטסטנטית.
המלך הנוכחי של שוודיה הוא קרל השישה עשר.
היסטוריה.
במאה הראשונה לספירה מציין טקיטוס שהשבטים הגרמאנים, שישבו בשוודיה תחת שלטון מלכותי, אך כיום אין מידע מפורט על השושלות והמלכים בתקופה זו.
לאורך כל השנים היו למלך שוודיה סמכויות שלטוניות מעטות. לרוב הוא שימש כשר המלחמה, שופט עליון וכראש הכניסה במקדש באופסלה. בעוד שעד 1250 היה מלך שוודיה ראש לאוסף של שבטים ונחלות פיאודליות בעלות מגנאטים חזקים, הרי שלאחר הצלחת תנועת הפולקונג (Folkung) בהנהגתו של בירגר יארל ובתמיכת האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, חל שינוי לכיוון איחוד האומה תחת הכתר וחוק הכנסייה הקתולית. בנו של בירגר, מגנוס השלישי, מלך שוודיה, היה למלך השוודי הראשון שאיחד תחתיו את האומה.
עד שנת 1515 המלך היה נבחר על ידי העם, במקום שנקרא "האבנים של מורה" (Stones of Mora) ליד אופסלה, ולעם הייתה גם היכולת להחליפו. משנת 1544, החלה המלוכה לעבור בירושה. השושלת השולטת הנוכחית, שושלת ברנדוט, התחילה בתקופת המלחמות הנפוליאוניות בהן החלק המזרחי של שוודיה, בשטח שבו נמצאת היום פינלנד, הועבר לשלטון רוסיה. השושלת הנוכחית שולטת מכוח חוק שנחקק ב-1809.
במאה ה-19 נחקק חוק המחלק את סמכויות השלטון בין הפרלמנט למלוכה. בחוק נוסף שנחקק ב-1917 הופחת עוד כוחו השלטוני והפוליטי של המלך כך שהוא הפך לשליט טקסי בלבד.
מסמכים שונים אודות המשפחה החל מהמאה ה-19 נשמרים בארכיון הארמון הממוקם בארמון המלוכה בסטוקהולם.
מצב נוכחי.
בשנת 1974 נחקק תיקון לחוקה שביטל את כוחה של המועצה שנקראת "Privy Council". מוסד זה היה מורכב מאנשים מכובדים, שנבחרו על ידי המלך, ושימשו לו כגוף מייעץ. תפקידה של המועצה הצטמצם לבחירה של הגוף השלטוני, לאחר הבחירות. חלק מתפקידיו הפוליטיים של המלך עברו ליושב ראש (Speaker) בית הנבחרים. המלך נשאר באופן רשמי כ"ראש המדינה", אך התפקיד הפוליטי היחיד שנשאר לו הוא "יו"ר המועצה לנושאי מדיניות חוץ", שמעדכן את מפלגות הקואליציה והאופוזיציה בנושאי מדיניות החוץ.
חוק שנחקק מאוחר יותר ב-1980, שינה גם את חוק ההורשה של כס המלכות, באופן שביטל את ההעדפת הבן הבכור וכעת הצאצא הבכור של המלך הוא יורש העצר, ללא קשר למינו. בעקבות חוק זה הנסיכה ויקטוריה מיועדת לרשת את המלך הנוכחי. ויקטוריה היא יורשת העצר היחידה בעולם.
מערכת לא טרנזיטיבית של משתנים מקריים
כנסת יחזקאל
יחזקאל פנט (אדמו&quot;ר)
הרב יחזקאל פנט (דער צווייטער; בכתיב יידי: פאנעט; ב' בטבת ה'תר"ל, נימיג'אה, רומניה - כ"ב בכסלו ה'תר"צ, דז', רומניה) היה האדמו"ר מדעש, ומחבר הספר "כנסת יחזקאל". מייסד חסידות דעש, יחזקאל פנט, היה אבי סבו.
ביוגרפיה.