פפה מחזיק בעמדות יוניות שמאלניות. מאמין בשלום עם הפלסטינים שיושג בדרך של משא ומתן שיכלול ויתורים לשני הצדדים. פפה מאמין שסוגיית ירושלים היא אחת הבעיות המרכזיות בסכסוך הישראלי-פלסטיני ומאמין שהפתרון הצודק הוא חלוקת העיר; שכונות מערב העיר בהן רוב יהודי יישארו ישראליות ושכונות במזרח העיר בהן רוב פלסטיני יהיו חלק מאל קודס, בירת פלסטין העתידית. מבחינת המקומות הקדושים פפה מאמין במציאת פתרונות יצירתיים כגון הגדרתם כשטח בינלאומי שינוהל על ידי מועצה משותפת ובתוכו יתאפשרו חופש תנועה ודת לכל הצדדים.
מבחינה חברתית פפה מאמין במדיניות רווחה סוציאליסטית, צמצום פערים ומתן הזדמנויות שוות לכל אזרח ללא הבדל דת, גזע, מין ולאום.
חיים אישיים.
ב-1970 הוא התחתן עם רוזה, אז עולה חדשה משוודיה. להם שלושה ילדים ושבעה נכדים.
יהדות הרי האטלס
יהדות הרי האטלס היא קבוצת הקהילות היהודיות שחיו בהרי האטלס בצפון אפריקה. על פי המסורת, ראשיתה של ההתיישבות היהודית באזור החלה עוד לפני חורבן בית ראשון והיהודים בכפרי הרי האטלס שמרו על דרך חיים ייחודית לאורך הדורות. נכון לראשית המאה ה-20 מספר היהודים בהרי האטלס עמד על 7,000-8,000 נפשות, רובם בחמש עיירות גדולות למרגלות ההרים והיתר בכפרים רבים ברחבי ההרים. במהלך שנות ה-50 עלו כמעט כל היהודים מהרי האטלס לישראל ומיעוטם היגרו לאירופה ובמיוחד לצרפת.
היסטוריה.
ראשית ההתיישבות היהודית באזור הרי האטלס הייתה בעת העתיקה. בידי צאצאי קהילת אופראן ומספר קהילות נוספות מסורות כי אבותיהם הגיעו לאזור והתיישבו בו עוד קודם לחורבן בית ראשון. המסורת בעל פה הן בקרב יהודים והן בקרב מוסלמים בעמק דרעא , היא שמוצאם של היהודים באזור הוא במתיישבים יהודים שהגיעו במאה השישית לפני הספירה. לעומת זאת באזור סוס המסורת המקובלת הייתה שהיהודים הגיעו בתקופה מאוחרת יותר, כתוצאה מהגירות פנימיות של יהודים מאזור דרעא ואזורים אחרים.
אזור הרי האטלס שימש כמקום מחסה ליהודים בתקופות של סכסוכים ורדיפות. במאה ה-2 לספירה, מרדו היהודים בצפון אפריקה ברומאים במה שידוע כמרד התפוצות. מרכז המרד בצפון אפריקה היה לוב, אך ייתכן שרבים מהלוחמים נסוגו לעבר הרי האטלס מפני הצבא הרומאי.
במסורת היהודית המקומית מוצאם של שכניהם הברברים הוא פלשתי וכך כונו הברברים בפי היהודים. דתם של הברברים בעת העתיקה הייתה נוצרית או פוליתאיסטית, ולאחר הכיבוש המוסלמי המירו את דתם לאסלאם.
ימי הביניים.
בתקופת הרדיפות האנטי-יהודיות על ידי שושלת אל-מוואחידון במאות ה-12 וה-13, הגיעו חלק מהפליטים היהודים לאזור הרי האטלס הדרומיים, שכן אזור זה נשלט על ידי שבטים עצמאיים והשושלת לא הצליחה כנראה לאכוף בו את רצונה. גל נוסף של יהודים הגיע לאזור הרי האטלס עם גירוש ספרד במאה ה-15. אמנם רוב המגורשים פנו למרכזים העירוניים של צפון אפריקה, אך חלקם פנו גם לפנים הארץ. כך למשל, מספרי השאלות ותשובות (שו"ת) של רבנים מגורשי ספרד שהתיישבו באלג'יריה ניתן ללמוד על מגורשים מספרד שהתיישבו אף באזור הספר של הסהרה, בכפרים כגון , תוּקוּרת וארגלאן, וכמו כן באזור מזאב. עוד ידוע על התיישבות של מגורשי ספרד באזור דאדס שבהרי האטלס ובאזורים נוספים מכתביהם של כמה מהמגורשים שמשפחותיהם היגרו לאזורים אלה.
מסמכים מגניזת קהיר מעידים על כך שבימי הביניים היהודים באזור הרי האטלס היו גורם משמעותי בניהול המסחר הטרנס-סהרי. הגאוגרף המוסלמי יאקות (1229-1179) מציין שרוב הסוחרים בעמק דרעא בשנים 1200–1220 היו יהודים. בספר כתאב אל-איסתיבחאר פרי עטו של מחבר מוסלמי אנונימי בן המאה ה-13 נכתב כנגד היהודים והמעמד הרם שהם זכו לו. בין השאר נכתב:
רדיפות שושלת אל-מוואחידון לא פסחו על אזור דרעא, ושמו סוף לתקופת הפריחה הכלכלית בחורבן קשה. שיר שנמצא בגניזת קהיר מקונן על חורבנן של קהילות צפון אפריקה וספרד תחת שלטונם של אל-מוואחידון ומקדיש שורות רבות לקהילת דרעא. השיר מתאר כיצד שושלת אל-מוואחידון ניסתה תחילה לשכנע את היהודים להמיר את דתם לאסלאם, אך לאחר שסירבו לכך הם נקבצו והוצאו להורג. השיר כולל דברי שבח לקהילת דרעא ואבל רב על חורבנה.
העת החדשה.
בסוף המאה ה-18, קאדי מקומי תחת השליט מולאי יזיד רדף כמה מהקהילות היהודיות בהרי האטלס. בתקרית החמורה ביותר, הורה הקאדי לאסוף את הגברים היהודים מהכפר אופראן והותיר בפניהם את הבחירה בין התאסלמות למוות. 50 מהגברים היהודים בחרו להקריב את עצמם על קידוש השם. על אירועים אלה כתב הסופר אשר כנפו, אחד מצאצאי הקהילה, את הרומן ההיסטורי התינוק מאופראן.
בשנת 1891 נערך גירוש של יהודים משלושה כפרים בהרי האטלס. מספר המגורשים עמד על כ-700 יהודים. התגייסות בינלאומית בשיתוף של קהילות יהודיות אחרות החלה בניסיון לעזור להם. הקהילות היהודיות פנו למעצמות הבינלאומיות בריטניה וצרפת כחלק מהמאמץ לסייע למגורשים. הגירוש חל בחודשי החורף והפליטים מהכפרים סבלו קשות. השתדלנות הבינלאומית אצל סולטאן מרוקו והמושלים המקומיים גרמה לכך שהיהודים הורשו לבסוף לחזור לבתיהם.
במאה ה-19 סוחר מצליח בשם ר' מרדכי אבי סרור, שיצא מכפרו אקא שבדרום הרי האטלס לטימבוקטו, נהיה לרב הקהילה היהודית הזעירה בעיר ייחודית זאת, שהורכבה מיהודים מדרום מרוקו. גם בתקופה זאת היהודים שיחקו תפקיד חשוב במסחר הטרנס-סהרי.
החיים היהודים בהרי האטלס התאפיינו בניידות גבוהה. לעיתים קרובות קהילות חדשות הוקמו לאורך מסלולי מסחר חדשים על ידי מהגרים מקהילות אחרות. גם גירושים והגבלות, כגון איסור על יהודים לחיות באזור מסוים, גרמו למוביליות גבוהה.
המאה ה-20.
בראשית המאה ה-20 מספרם הכולל של יהודים באזור הרי האטלס עמד על 7,000-8,000 נפשות. מתוכם, קרוב ל-4,000 חיו בחמש עיירות למרגלות ההרים, ו4,000-3,500 אחרים חיו ביותר מ-90 רבעים (מלאחים) שונים בקרבת כפרים בֶּרְבֶּרִים. הכפרים היו מרושתים אחד לשני, כך שבקרבת כל כפר שכן לפחות כפר אחד נוסף במרחק של מספר שעות הליכה. יהודים על פי רוב לא הורשו להיות בעלי אדמה, אך היו יוצאי דופן לכך במספר כפרים ומספר קטן של יהודים עסקו בחקלאות, בעוד שרוב היהודים עסקו במלאכה ומסחר. בית הכנסת היה מרכז החיים הקהילתיים של יהודים בכפרים בהרי האטלס. בית הכנסת שימש גם כמקום לתלמוד תורה עבור הילדים והצעירים ("צלא"), ושם הם למדו תורה, תפילות, עברית וקרוא וכתוב. הרב המקומי היה מחנכם של הילדים והמדריך הרוחני של הקהילה כולה. רבנים אלה עמדו על קשר עם רבנים מהערים הגדולות של צפון אפריקה והתייעצו איתם בנושאים הלכתיים שונים, בעיקר עם המרכז היהודי במרקש. כמו כן הם ניהלו את הקשרים עם השד"רים מארץ ישראל שאספו תרומות. הרבנים המקומיים קיבלו את הכשרתם במרקש או באחת מהישיבות שהתקיימו בכפרים הגדולים יותר כגון איריל נורו שבעמק סוס, טידילי וקלאת אל-מגונה שבעמק . בין רבני האזור של התקופה נמנה מסעוד בן שבת.
החל משנות ה-30 של המאה ה-20, נפתחו בתי ספר מודרניים של ממשלת צרפת וכי"ח בקרב קהילות היהודיות באזור הרי האטלס, וגרמו למעבר מחינוך יהודי-מסורתי לחינוך צרפתי-מודרני עבור חלק ניכר מהילדים היהודים באזור. בתי הספר התקבלו בחשש התחלתי מצד הקהילות המקומיות, מפני האופי החילוני שלהם, אך עד מהרה חששות אלה שככו ועל פי רוב הקהילות אמצו את בתי הספר בהתלהבות רבה.
במהלך מלחמת העולם השנייה בכפרים שונים בהרי האטלס סבלו מפקידים צרפתיים אנטישמים. בכפרים מסוימים, כגון אזילאל, הוכרחו היהודים לבצע עבודות בכפייה עבור הרשויות הצרפתיות ובכפרים אחרים כגון אירפוד הוחרם רכוש יהודי.
קום מדינת ישראל עוררה התרגשות רבה בקרב היהודים בהרי האטלס ונתפשה כסוף הגלות. קהילות שלמות התעניינו לעלות לישראל, תוך התעקשות לעלות כקהילות ולא כיחידים. בתהליך שהגיע לשיאו במהלך שנות ה-50, קהילות שלמות מהרי האטלס עזבו ועלו למדינת ישראל הצעירה. מניעים נוספים שתרמו לבחירתם לעלות ארצה היו המצוקה הכלכלית שהחלה לאחר שברברים החלו לדחוק את רגלי היהודים מהמקצועות המסורתיים בהם הם עסקו, וחוסר היציבות והביטחון ששררו בהרי האטלס במהלך המאה ה-20. מיעוט קטן מקרב היהודים היגר לארצות אחרות ובעיקר לצרפת.
כמו רבים מהעולים מיהודי ארצות האסלאם, העולים מהרי האטלס שוכנו בישראל במושבים ובישובים חקלאיים פריפריאליים. אולם בעוד שרוב רובם של העולים מארצות האסלאם היו עירוניים ונתקלו בקשיים בהתמודדות עם המעבר לאורח החיים הכפרי-חקלאי בארץ, העולים מהרי האטלס הגיעו עם רקע בחיים כפריים שסייע להם להקים מושבים חקלאיים מוצלחים במדינת ישראל הצעירה, ומחקרים שבחנו מושבים של קהילות מהרי האטלס בארץ סיכמו שמדובר בעיקר בסיפורי הצלחה. דבר נוסף שעמד לזכות העולים מהרי האטלס היא העובדה שבמקרים רבים קהילות עלו לארץ בשלמותם ושימרו את החיים הקהילתיים בארץ, מה שהקל על תקופת ההתאקלמות בארץ החדשה.
יצירה תרבותית.