ב-1919 היה ממקימי הסתדרות הצופים העבריים בא"י, שמנהיגהּ צבי נשרי (אז אורלב) היה המורה להתעמלות בגימנסיה. על כך פרסם את מאמרו הראשון בעיתונות, "לתנועת הצופים בארץ-ישראל".
ב-1920 עזב את ספסל הלימודים ועלה לגליל העליון בעקבות קריאתו של יוסף טרומפלדור למגינים (הוא עשה זאת נגד דעתה של הנהלת הגימנסיה, והדבר הוביל לכך שלא השלים את לימודיו בה). הוא פגש את טרומפלדור, אך הצטרף למגיני מטולה. ב-1921 הצטרף לגדוד העבודה, עבד בסלילת מסילת הברזל ראש העין–פתח תקווה, היה מורה לפועלים וערך את עלון הגדוד "מחיינו".
עוד ב-1921 יצא לליטא, בה שהה ארבע שנים, היה חבר מרכז "החלוץ" וערך את עיתון "החלוץ" "על המשמר". בן עשרים ואחת נישא לרחל שַבָּשֶביץ', שפגש בפעילות של "החלוץ". בליטא גם התנסה לראשונה בעבודה כמורה, בבית ספר יסודי עברי בפרינאי (בליטאית: Prienai), ואחר כך בגימנסיה עברית בווירבלן (Virbalis) ובווילקומיר. ב-1925, לאחר מות אביו, חזר לא"י.
בשנים 1930–1931 שהה בארצות הברית (ניו יורק) לשם השתלמות בהוראה, תוך כדי כך שימש כעוזרה של הנרייטה סאלד.
ב-1942 התנדב לצבא הבריטי ושירת בסוללה הארצישראלית הראשונה לתותחנות נגד-מטוסית שהורכבה ממתנדבים מארץ-ישראל. הוא ערך את עלון היחידה, עד ששוחרר בשל מחלת עיניים.
ב-1948 עברתו פסח ליפובצקי ובני משפחתו את שמם ל"בן-עמרם".
בן-עמרם היה חבר בהסתדרות המורים ובאגודת הסופרים העבריים. למן שנות העשרים עסק בכתיבה ספרותית, כתיבה עיתונאית ותרגום, והופיע על בימות רבות כמרצה ונואם.
נפטר בתל אביב ב-25 באוגוסט 1962 (כ"ה באב תשכ"ב), בן 60 במותו. נקבר ב"חלקת הסופרים" בבית העלמין קריית שאול. ארכיונו האישי שמור במכון גנזים של אגודת הסופרים.
פעילות חינוכית.
בשנים 1925 - 1930 שימש כמרצה נודד ומורה בשיעורי ערב מטעם ההסתדרות (בכך המשיך לעסוק גם ברוב השנים הבאות).
במהלך שהותו בארצות הברית בשנים 1930–1931 עסק גם בהוראה.
כשחזר, היה למורה בגימנסיה "בלפור" בתל אביב (לימים התיכון העירוני א' בתל אביב).
אחרי שחזר משליחות לפולין, בשנת 1936, חזר להוראה, בין השאר בבית הספר מכס פיין בתל אביב, ובית הספר הריאלי בחיפה.
אחרי שחרורו מהצבא הבריטי, הורה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, ומ-1946 עד 1953 – בתיכון העירוני א' בתל אביב.
פעילות פוליטית.
ב-1935 כיהן כמזכיר סניף מפא"י בירושלים והיה ציר לקונגרס הציוני הי"ט בלוצרן.
בתחילת שנות ה-40 היה חבר ב"אחדות העבודה" ולקראת סופן עבר למפ"ם.
בן-עמרם השתייך ל"חוגים להקמת האיחוד הציוני-סוציאליסטי בארץ-ישראל", ששאפו לאיחוד המפלגות: מפא"י, אחדות העבודה, פועלי ציון והשומר הצעיר.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
חתול ערבות
חתול ערבות (שם מדעי: "Oncifelis") הוא סוג לשעבר שכלל בתוכו שלושה מינים קטנים ממשפחת החתוליים שמקורם בדרום אמריקה.
כיום חתולים אלו עברו להיות מסווגים תחת הסוג נמרון ("Leopardus").
החברים בסוג זה הם:
שר לענייני גמלאים
ההיג'רה
קסטת ההיג'רה
אלכסנדר ארוטיוניאן
אלכסנדר ארוטיוניאן (בארמנית: Ալեքսանդր Հարությունյան; 23 בספטמבר 1920, ירוואן, ארמניה - 28 במרץ 2012) היה מלחין ופסנתרן ארמני, מורה באקדמיה למוזיקה בירוואן. הוא ידוע בעיקר בזכות הקונצ'רטו לחצוצרה ולתזמורת שלו וזכה על יצירותיו בפרסים חשובים בברית המועצות ובארמניה, בהם פרס ברית המועצות. בשנת 1970 זכה בתואר אמן העם של ברית המועצות.
ביוגרפיה.
ארוטיוניאן נולד בשנת 1920 באריוואני, ירוואן של ימינו כבנם של גריגור ארוטיוניאן, איש צבא, ושל אלאונורה.
ב-1927 בגיל 7 הוא התקבל למחלקת הילדים של הקונסרבטוריון הממלכתי של יראן על שם קומיטס ומאוחר יותר בגיל 14 התקבל לקורסים הרגילים של הקונסרבטוריון - בכיתה לפסנתר של אולגה בבסיאן, בכיתה להלחנה של סרגיי ברחודריאן ושל ורג'ס טליאן.
אחרי שסיים את לימודיו בקונסרבטוריון, בשנים 1942–1943 השתלם בכיתת הפסנתר של קונסטנטין איגומנוב ובכיתת ההלחנה של כריסטופור קושנריוב.
בשנים 1946–1948 שהה במוסקבה והשתלם שם ב"בית תרבות ארמניה" אצל גנריך ליטינסקי (הלחנה ופוליפוניה), אצל ניקולאי פייקו (עיבוד מוזיקלי), אצל ויקטור צוקרמן (ניתוח מוזיקלי), אצל דמיטרי רוגאל-לוויצקי ואצל אלכסנדר ופריק (תזמור) ובכיתת הפסנתר של בוריס ברלין.
הוא חזר לירוואן שם והופיע כפסנתרן סולן, בשנים 1965–2008 לימד הלחנה בקונסרבטוריון המקומי (החל משנת 1977 כפרופסור) ומאוחר יותר הפך למנהל המוזיקלי הקבוע של התזמורת הפילהרמונית של ירוואן (1990-1954). אראם חאצ'טוריאן התוודע אליו במהלך קונגרס למוזיקה שנערך במוסקבה וניבא לו עתיד מבטיח. היה לאחד מחברי "קבוצת החמישה הארמנית".
ב-1939 התקבל ארוטיוניאן לאיגוד המלחינים של ברית המועצות, היה חבר בהנהלתו, וכן החל משנת 1975 חבר באיגוד אנשי הקולנוע של הרפובליקה הארמנית.
ב-1948 זכה ארוטיוניאן בפרס סטלין על הקנטטה שלו "המולדת" אותה הלחין כעבודת גמר בעת לימודיו במוסקבה. תזמורת ומקהלת הרדיו של ברית המועצות ביצעה אותה בבכורה בנובמבר 1948. ב-1949 הוא כתב "פתיחה חגיגית", שבוצעה בנובמבר אותה שנה בבכורה באולם הגדול של הפילהרמונית של לנגיגרד, תחת ניצוחו של ייבגני מרבינסקי. המשיך לזכות בהערכת השלטון על יצירות ששילבו בהן מסורות של המוזיקה העממית הארמנית, כגון "אגדת העם הארמני" (1960), "אודה ללנין" (1967) ו"המנון לאחווה" (1970).
עם יצירותיו הרבות של ארוטיוניאן נמנות יצירות לכלי נגינה רבים, קטעים על נושאים ארמניים, ווקאליזות, האופרה "סאיאט נובה", מוזיקה לסרטים, ואף שירי מוזיקה קלה. ביצירות רבות של ארוטיוניאן ניתן לשמוע מוטיביים מן המוזיקה הארמנית העממית, שימוש נרחב במודוסים וסלסולים למיניהם.
לוקיוס קוסוניוס גאלוס
לוקיוס קוסוניוס גאלוס (שמו המלא: לוקיוס קוסוניוס גאלוס וקיליוס קריספינוס מנסואניוס מרקלינוס נומיסיוס סבינוס, בלטינית: Lucius Cossonius Gallus Vecilius Crispinus Mansuanius Marcellinus Numisius Sabinus) היה מושל פרובינקיית יהודה בין השנים 118–120 בקירוב.
תולדות חייו.
קוסוניוס מתואר בכתובת מאנטיוכיה שבפיסידיה, מתקופתו של טראיאנוס. מהכתובת עולה כי קוסוניוס התחיל את הקריירה שלו כטריבון הצבאי של הלגיון העשרים ואחד רפאקס. כנראה בשנת 92 לספירה, מכיוון שבשנה זו הלגיון הושמד על ידי הסרמטים. לאחר מכן שימש במספר תפקידים, ובהם אחד משלושת הממונים על משפטים הכרוכים בעונש מוות, מפקד של הפרוקונסול של אסיה, קוואיסטור של הפרובינקיה פונטוס-ביתיניה, טריבון של העם, פראיטור, ממונה על ויה קלאודיה קסיה אניה קימיניה טראיאנה נובה, פרפקטוס הממונה על חלוקת התבואה, מפקד של הלגיון הראשון איטלקייה ושל הלגיון השני טראיאנה, מושל-פרוקונסול של הפרובינקיה סרדיניה וכהן הקיסרים הפלאביים. תחת שלטונו של טראיאנוס, שימש קוסוניוס כמושל של הפרובינקיות גלטיה, פיסידיה, ופפלגוניה באסיה הקטנה.
כפי שעולה מדיפלומה צבאית רומית, בשנת 116, קוסוניוס, לפי הנוהג הרווח, התמנה לקונסול ממשיך, כלומר קונסול שאינו פותח את השנה האזרחית. זאת לאחר תום תפקידו בתור מושל בדרגת פראיטור של גלטיה. אם תאם מסלול התפקידים של קוסוניוס את התבנית המקובלת תחת הקיסרים טראיאנוס ואדריאנוס, הוא כיהן כמושל בפרובינקית יהודה אחרי היותו קונסול בשנת 116, לאחר רווח של שנתים או של ארבע שנים. לפיכך קוסוניוס בא ליהודה בתור מושל מטעם אדריאנוס, בין שנת 116 לשנת 120 בקירוב. לפי סדר המושלים בפרובינקית יהודה, הוא התמנה לתפקיד בשנת 118, לאחר הדחתו של לוסיוס קווייטוס, ומשל כנראה במשך שנתיים.
שמו של קוסוניוס נמצא על גבי שבר שיש אפור-לבן, שנמצא בחפירות שנערכו בקיסריה. קוסוניוס מופיע על גבי כתובת הקדשה שנמצאה בקיסריה וממנה עולה כי הוא היה מושל פרובינקיית יהודה. בכתובת כתוב:
כתובת זו עוזרת לענות על השאלה מתי יהודה הפכה מפרובינקיה פרטורינית, קרי פרובינקיה שבראשה מושל בדרגת פראיטור לפרובינקייה קונסולרית, קרי שבראשה מושל בדרגת קונסול, שלרשותו עומדים שני לגיונות. בשנת 117 התמנה לוסיוס קווייטוס, האיש שדיכא את מרד התפוצות, למושל יהודה למשך תקופה קצרה. לפי דברי קסיוס דיו, כיהן קויטוס בתפקיד קונסול זמן לא רב קודם לכן. וכן הוא היה המושל הקונסלרי הראשון ביהודה. אז גם נכנס לגיון שני ליהודה – צעד שמינוי מסוג זה כרוך בו. עד כה נטו לפרש זאת כצעד יוצא דופן שנבע מתסיסה מרדנית טרם מרד בר כוכבא או מעיבוי הכוחות סמוך לגבול המזרחי של האימפריה. כשהועבר קוואיטוס מתפקידו חזרה הפרובינקיה למעמד הפריאטורי שהיה לה לפניו. אולם הכתובת החדשה, שמשתמע ממנה כי לאחר לוסיוס קווייטוס הגיע ליהודה מושל בדרגת קונסול לשעבר, מראה כי השינוי במעמד מבפרובינקיה פראיטורית לפרובינקיה קונסולרית, חל ביהודה כבר תחת שלטונו של טראיאנוס, וכי בשלב זה הובא ליהודה לגיון שני. הלגיון השני טראיאנה, שאין אנו יודעים דבר על מקום הימצאו אחרי תום המלחמות הדאקיות, הגיע ליהודה כבר לפני שנת 120, השנה בה יש עדות ברורה שלגיון זה היה ביהודה לפני שהוצג דרך קבע במצרים.
שלמה פלסנר
שלמה פלסנר (נולד ב-1964) באשקלון. הוא במאי, שחקן, רקדן ומורה לתיאטרון ישראלי. הוא עובד בתיאטרון תמונע, מביים הצגות פרינג', והמנהל אמנותי של פסטיבל המחול "אינטימדאנס" בשנים 2006-2005. מלמד בימוי ומשחק בבית הספר "מנוע חיפוש" ובבית הספר לאמנויות הבמה ע"ש סופי מוסקוביץ'. החל משנת 2011 מלמד ומביים בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה.