ניתן להשתמש בכל מין מזון לשיתוף המבואות, בניגוד לעירוב החצרות שכשר רק בפת, וכן ניתן להכין את השיתוף מכמה סוגי מאכלים שונים. המזון לשיתוף המבואות צריך להיות דווקא דבר שסועדים בו, ולכן אין משתתפים במים, מלח או פטריות. אם משתמשים במאכל שנאכל יחד עם עיקר הסעודה ('ליפתן'), לדוגמה כאשר מערבים ביין, די ליתן בשיתוף המבואות את שיעור היין שבא בדרך כלל בשתי סעודות, ואין צורך שביין עצמו יהיה שיעור שתי סעודות.
מקום הנחת שיתוף המבואות.
את שיתוף המבואות ניתן לשים בכל מקום בתחום אחת החצרות, בין בשטח הציבורי ובין באחד הבתים, אך לא באוויר המבוי (בניגוד לעירוב החצרות שכשר רק כשניתן בבית ולא כשניתן בשטח הציבורי בחצר). סיבת הבדל זה הוא מכיוון שמטרת שיתוף המבואות היא לשתף את כל בני החצרות השונים לחצר אחת, ולכן השיתוף יכול להינתן בכל מקום בחצר, בניגוד לעירוב החצרות במטרתו לשתף את כל בני החצר בבית אחד, ולכן ניתן דווקא באחד הבתים.
ברכה על שיתוף מבואות.
בדומה לעירוב חצרות, גם על שיתוף המבואות מברכים ברכה מיוחדת:
זמן ברכה זו הוא החל משעת איסוף המזון לשיתוף ולאחר מכן. אף שמדובר על ברכה לשיתוף מבואות, נוקטים בלשון 'עירוב', היות שאין הבדל משמעותי בין עירוב החצרות לשיתוף המבואות, ולשון 'שיתוף' היא רק למטרת הבדלה לשונית ביניהם. הברכה אינה מעכבת את שיתוף החצרות אם לא נאמרה.
וכן אומרים:
לשון זו מיועדת לכלול בתוכה את עירוב החצרות בכלל שיתוף המבואות, ולכן כוללת בתוכה גם את הבתים. משנים לשון זה בהתאם למקומות אותם משתפים בשיתוף המבואות.
פתח משני לבית או לחצר.
במקרה של בית או חצר הפתוחה למבוי משותף, ובבית או בחצר גר גוי או יהודי שלא השתתף בשיתוף המבואות, אם יש לבית או לחצר פתח נפרד, אפילו קטן ואפילו לשטח פתוח, (ובתנאי שניתן להשתמש בשטח הפתוח) ניתן לתלות שהפתח השני הוא הפתח העיקרי של הדייר ולכן אין הפתח הראשון הפתוח למבוי מונע משיתוף המבואות לחול אף אם לא שכרו מהגוי את רשותו או שהיהודי לא השתתף בשיתוף המבואות. דין זה הוא גם במקרה ואנו רואים שהפתח העיקרי לשימושו של הדייר הוא הפתח העיקרי הפתוח למבוי, היות שאנו תולים שנח לאדם יותר בפתח פרטי משלו מפתח מהמבוי.
שיתוף במקום עירוב.
אף על פי שלכאורה תקנת שיתוף מבואות כוללת בתוכה את תקנת עירוב חצרות, שכן משמעה של תקנת שיתוף מבואות היא שכל בני המבוי אוכלים במקום אחד, ובכלל זה כלולים גם בני אותה חצר, וממילא לכאורה אין צורך בעירוב חצרות כאשר עושים שיתוף מבואות, בכל אופן לפי שיטת הרמב"ם חז"ל התקינו שיש לעשות עירוב חצרות גם במקום שעושים שיתוף מבואות. סיבת תקנה זו היא כדי שהילדים הגרים בחצר יהיו מודעים לתקנת עירוב חצרות, מאחר שהם יודעים על העירוב המונח בחצר, אבל אינם יודעים על השיתוף המונח במבוי ('שלא לישכח תורת עירוב מן התינוקות'). לפי שיטה זו אם עושים את השיתוף בפת, השיתוף מועיל במקום העירוב, היות שהילדים מכירים בשיתוף הפת, וכן אם משתפים במזון אחר ושכחו לערב, ניתן באופן חד פעמי להסתמך על השיתוף גם כעירוב חצרות.
לפי שיטת הרמ"א, ניתן להסתמך על שיתוף המבואות כתחליף לעירוב החצרות, אף במקום שהמזון המשמש לשיתוף המבואות אינו פת (המזון הנצרך לעירוב החצרות), ואין צורך לעשות עירוב חצרות במקום שיתוף מבואות, ותקנת חז"ל שיש לעשות עירוב במקום שיתוף הייתה רק בזמנם.
שיתוף מבואות כיום.
כיום נהוג להקיף מקומות יישוב באמצעות העירוב ההופך את כל השטח הפתוח בעיר לכרשות היחיד משותפת אחת גדולה. בעקבות כך אין לנו מבואות, שמקשרים בין החצרות לשטח הציבורי בעיר, היות שהשטח הציבורי עצמו נהפך לרשות היחיד לאחר שהוקף בעירוב, ונחשב ל'חצר של רבים'. לכן אין צורך בתקנת שיתוף המבואות, והיא אינה נוהגת כיום. לעומת זאת, מכינים עירוב חצרות, בדרך כלל ממצות, ומניחים אותו בבית כנסת מרכזי, כך שהעירוב נראה לרבים.
יוסף גולדשטיין (איש חינוך)
יוסף גולדשטיין (14 באפריל 1926 - 27 ביולי 2020) היה איש חינוך ישראלי, ממקימי ארגון המורים ואוניברסיטת חיפה, מנהל מחוז במשרד החינוך, מקים מרכז חינוך מחוזי חיפה.
ביוגרפיה.
גולדשטיין נולד בחיפה. בשנת 1942 התגייס לפלמ"ח ומטעמו נשלח כאחד ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי. עם תום מלחמת העולם השנייה השתחרר מהצי הבריטי, .חזר, לשורות ההגנה ושירת בגזרת ירושלים. בה בעת החל את לימודיו בבית המדרש העברי למורים בירושלים. במהלך לימודיו נשלח להורות בטבריה ולהשתתף בהגנה על העיר. במהלך מלחמת העצמאות נמנה עם ראשוני הקשרים של חיל האוויר הישראלי.
לאחר שחרורו מצה"ל חזר גולדשטיין לעיר הולדתו ומונה למורה ולאחר מכן למנהל חטיבת כיתות היסוד של בית הספר "חוגים". עם סגירת החטיבה המשיך בתפקידי הוראה וכסגן המנהל בחטיבה התיכונית של בית הספר. תוך כדי עבודתו השלים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה ובמתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1960 יצא בשליחות מחלקת החינוך של הסוכנות היהודית יחד עם משפחתו כמורה לעברית בקהילה היהודית של העיר מיניאפוליס בארצות הברית. בעת שהותו בחו"ל סיים את לימודי התואר השני במינהל חינוך באוניברסיטה של מינסוטה.
עם שובו לישראל בשנת 1963, התמנה כסגן מנהל בבית המדרש למורים וגננות ע"ש א.ל. לוינסקי וכעבור שנה מונה למפקח על הכשרת מורים במשרד החינוך והתרבות.
ב-1966 זכה במכרז לניהול בית הספר התיכון "עירוני א'" בחיפה. בית הספר היה באותה תקופה, ושנים אחרי כן, בית הספר היחיד בישראל ששילב באותן כיתות תלמידים יהודים, מוסלמים ונוצרים מהעיר חיפה וסביבותיה ותלמידים דרוזים מהכפרים שעל הכרמל. בתקופת ניהולו הגיע בית הספר למעמד מוביל באחוזי ההצלחה של תלמידיו בבחינות הבגרות.
במקביל לתפקידו כמנהל בית ספר, השלים גולדשטיין את כתיבת עבודת הדוקטורט שלו בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת מינסוטה בארצות הברית, בנושא "ניתוח השוואתי של תוכניות להכשרת מורים במדינת ישראל בין השנים 1948–1965".
באותה עת נמנה ד"ר גולדשטיין עם מקימי אוניברסיטת חיפה ויחד עם ד"ר חנן ברין ייסדו את החוג לחינוך בה. משום העקרון שהנחה אותו, כי לא ניתן להיות מרצה בתחום ממשי כמינהל חינוך מבלי להיות איש שטח בראש ובראשונה, נמנע מלעזוב את תפקידי הניהול ולעבור לעסוק בהוראה אקדמית בלבד. במסגרת פעילותו באוניברסיטת חיפה כיהן כראש המסלול למינהל החינוך, הקים את המרכז למינהל החינוך וייסד בשנת 1973 את כתב העת "עיונים במינהל ובארגון החינוך", תוך שהוא משמש כעורכו. כתב העת היה הראשון בישראל לעסוק בסוגיות של מינהל ומנהיגות חינוכית. המרכז וכתב העת ממשיכים לתפקד עד היום (2016).
בשנת 1970 נתמנה למנהל מחוזות חיפה והצפון של משרד החינוך והתרבות. מאוחר יותר, משהופרדו המחוזות, כיהן כמנהל מחוז חיפה עד צאתו לגמלאות בשנת 1991. בתפקידיו אלה היה חבר בהנהלה המצומצמת של משרד החינוך והתרבות.
בעת כהונתו כמנהל המחוז פעל גולדשטיין בתחומים:
בשנת 1979 נעתר לבקשתו של אריה גוראל, ראש העיר חיפה, לקבל על עצמו להקים ולנהל את "המינהל לחינוך, תרבות ורווחה" בעירייה.
בשנת 1981 יצא בשליחות הסוכנות היהודית לאנגליה, כנציג המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה.
לאחר צאתו לגמלאות.
עם צאתו לגמלאות, בחר להקדיש את זמנו להקמתו של "מרכז חינוך מחוזי חיפה", לצורך ריכוז, תחת מטרייה ארגונית אחת, של כל שירותי ההכשרה והתמיכה במערכת החינוך במחוז חיפה של משרד החינוך. עד אותה עת, היו מוסדות ההכשרה, ההשתלמויות וההנחיה מפוזרים במקומות שונים בעיר. גולדשטיין כינס אותם תחת קורת גגה של המכללה לחינוך ע"ש א.ד. גורדון. בנוסף, כמנהל מכללת גורדון בשנים 1996-1989, הצעיד אותה להכרה אקדמית ולגידול מתמיד של מספר המבקשים ללמוד בה.
כאשר מונתה הוועדה לבדיקת מצבו של החינוך הבדואי במדינת ישראל, נתבקש לעמוד בראשה.
עד לחודש ינואר 2012 כיהן גולדשטיין כיו"ר פעיל של הוועד המנהל של "מרכז חינוך מחוזי חיפה". ושימש כיועץ לתוכניות הלימודים במינהל החינוך של האוניברסיטה הפתוחה וכחבר הוועדה האקדמית של תוכנית "אלון" של הסוכנות היהודית להחדרת לימודי היהדות באמריקה הלטינית. במשך השנים יזם ופרסם מחקרים רבים הנוגעים כולם למערכת החינוך של ישראל.
גולדשטיין התגורר בחיפה, בה זכה להכרה כיקיר העיר. במאי 2012 התאלמן מרות, מי שהייתה בת כיתתו בבית הספר היסודי בחיפה, חברתו לשולחן הלימודים בבית המדרש למורים בירושלים ומורה בגמלאות. היה אב לשניים.
נפטר ביולי 2020.
אצות ירוקניות
אצות ירוקניות (שם מדעי: Chlorophyceae) היא מחלקה של אצות במערכת ירוקיות, הבולטות בעיקר על בסיס מבנה על-מורפולוגי.
בין הסדרות הנכללות במחלקה זו נימנת סדרת הוולווקאליים (Volvocales), סדרת הדונליאליות
(Dunaliellales סדרה בה נכללות אצות מסוג הדונליאלה) וסדרת כלמידומונדאלות
(Chlamydomonadales) .
אצפהאן
הטקטיקה והאסטרטגיה היוונית וההלניסטית
טקטיקה ואסטרטגיה הלניסטית
התנ&quot;ך האבוד
"התנ"ך האבוד" הוא ספרו של הארכאולוג החובב יהושע עציון. בספר זה משרטט עציון תפיסה ארכאולוגית חלופית, השונה מאוד מתפיסת הארכאולוגיה הקלאסית. עציון דן בקורות העת העתיקה בארץ ישראל, בוחן לעומקה את הארכאולוגיה של ארץ ישראל, ומראה כיצד ממצאים ארכאולוגיים רבים, שיוחסו על ידי החוקרים לתקופות שונות, שייכים בעצם לתקופות אחרות. בכך מוצא "התנ"ך האבוד" הקבלה והתאמה משמעותיות בין הממצאים שבשטח לבין הנאמר בתנ"ך.