יחד עם הוריו ואחיו הצעיר שרד וסבולוד את המצור על לנינגרד מסתיו 1941 עד סתיו 1942. בסתיו 1942 פונתה משפחת אובצ'ניקוב לכפר פלטנבו, נפת יורגינסקי, שבמחוז אומסק. בסתיו 1943 גויס לצבא, סיים את לימודיו בבית הספר של הצבא בשנת 1944 והתכונן להישלח לחזית כמפקד היחידה נגד טנקים, אך הועבר לבית הספר הימי.
הוא הועבר מבית הספר בשל קוצר ראייה חשוף (תוצאה של ניוון שנגרם במהלך המצור) לפקולטה הימית של המכון הצבאי לשפות זרות (לימים האוניברסיטה הצבאית של משרד ההגנה הרוסי). בוגר המחלקה הסינית של המכון הצבאי לשפות זרות של הצבא האדום. בשנת 1951 היה לחבר מערכת העיתון "פראבדה" ובשנת 1952 התחתן.
בשנים 1953–1960 עבד ככתב מיוחד של פראבדה בסין, בשנים 1962–1968 – ביפן ובשנים 1974–1978 בבריטניה. בנוסף, היה יוצא לנסיעות לארצות הברית, ניקרגואה, מקסיקו, אינדונזיה, הודו. הדיווחים ממדינות אלה אוחדו לספר בשם "אלמנט המירוץ". הוא נסע פעמיים לטיבט (1955, 1990).
הדיווחים והחיבורים של אובצ'ניקוב הוקדשו בעיקר לבעיות חברתיות ופוליטיות וכלכליות של מדינות שונות בעולם - תנועת האיגודים המקצועיים, מאבק השחרור הלאומי, יחסי המדינות המתפתחות עם תאגידים בינלאומיים ונושאים הומניטריים. בשנים 1979–1992 היה אחד ממנחי התוכנית השבועית "פנורמה בינלאומית" בטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות.
בשנת 2002 הוענק לו פרס איגוד העיתונאים של רוסיה "עט הזהב של רוסיה".
ערך טור קבוע "שעה עם אובצ'ניקוב" בשבועון של רוסיסקאיה גאזטה. לאובצ'ניקוב הייתה ההזדמנות להיות הרוסי הראשון שהניח פרחים על קברו של ריכרד זורגה.
הוא מת ב-30 באוגוסט 2021 בגיל 95.
ספריו.
היה מחברם של 19 ספרים:
גיא דוידסון
גיא דוידסון (נולד ב־16 בדצמבר 1977) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המכהן כמפקד בסיס חצרים.
ביוגרפיה.
דוידסון התגייס ב-1996 וסיים קורס טיס מספר 137 ב-1998 במגמת קרב. שירת כטייס מטוסי F-15 איגל בטייסת 106.
ב-2009 מונה למפקד טייסת ראשוני קרב בבית הספר לטיסה. ב-2012 הועלה לדרגת סגן אלוף ומונה למפקד טייסת הסילון הראשונה. שירת כראש ענף במחלקת התקפה במטה חיל האוויר. ב-2016 מונה למפקד טייסת הפטישים. ב-2018 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לראש מחלקת התקפה אווירית בלהק מבצעי אוויר.
באוגוסט 2021 הועלה לדרגת תא״ל ומונה למפקד בסיס חצרים.
דוידסון נשוי ואב לארבעה. בעל תואר ראשון במנהל עסקים מהמכללה למינהל ובעל תואר שני במדע המדינה מהמכללה לביטחון לאומי.
האוניברסיטה הצבאית של משרד ההגנה הרוסי
האוניברסיטה הצבאית (Вое́нный университе́т) היא מוסד חינוכי גבוה צבאי של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית, המהווה מרכז חינוכי, מתודולוגי ומדעי מוביל של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית בנושאים צבאיים של בעיות הומניטריות, חברתיות, משפטיות, פילולוגיות, פיננסיות, כלכליות במסגרת הכשרת קצינים.
האוניברסיטה נוצרה ב-20 ביולי 1994 על בסיס האקדמיה ההומניטרית של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית (לשעבר האקדמיה הצבאית-פוליטית על שם לנין) והאקדמיה הצבאית לכלכלה, כספים ומשפט של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית (שהוקמה בנובמבר 1992 על בסיס המכון הצבאי הכוחות המזוינים של ברית המועצות והמכון לשפות זרות של הצבא האדום). לראשונה במוסד חינוכי אחד שולבו כלל כיווני הלימוד הכלכליים, ההומניטריים, המשפטיים והפילולוגיים עבור הכשרת קצינים.
המבנה המרכזי של האוניברסיטה ממוקם ברחוב בולשאיה סדובאיה במוסקבה.
היסטוריה.
האוניברסיטה הצבאית יונקת את מקורותיה ממכון הלימוד של הצבא האדום שהוקם ב-5 בנובמבר 1919.
בשנת 1940 אימצה סובנארקום החלטה על ארגון פקולטה צבאית עם מעמד של מוסד חינוכי צבאי גבוה במכון הפדגוגי הלאומי של מוסקבה. הופקד עליו המשימה להכשיר מורים צבאיים לאנגלית, גרמנית וצרפתית לבתי הספר והאקדמיות של הצבא האדום. בתחילת 1941 קיבלה הפקולטה שם רשמי חדש: הפקולטה הצבאית לשפות מערביות במכון הפדגוגי של מוסקבה. ב-12 באפריל 1942, בהוראת קומיסר ההגנה העממי של ברית המועצות, הפכה הפקולטה הצבאית לשפות מערביות במכון הפדגוגי של מוסקבה למכון הצבאי לשפות זרות של הצבא האדום (Военный институт иностранных языков Красной Армии ,ВИИЯКА). על פי אותו צו, המכון כלל את הפקולטה הצבאית לשפות מזרחיות במכון מוסקבה ללימודי המזרח וקורסים צבאיים של שפות זרות מהעיר אורסק. ראש המכון הצבאי לשפות זרות של הצבא האדום היה האלוף ניקולאי ניקולאביץ' ביאזי, וסגנו לעניינים פוליטיים היה הקומיסר פיוטר ניקולאייביץ' באבקין.
ב-1 באוגוסט 1974, על בסיס המכון הצבאי לשפות זרות, הוקם המכון הצבאי של משרד ההגנה של ברית המועצות על שם לנין ואליו הועברה הפקולטה למשפטים צבאיים.
בשנת 1994 מכון זה אורגן מחדש תחת משרד ההגנה של רוסיה, בתור האוניברסיטה הצבאית. בשנת 2003, לראשונה בהיסטוריה של האוניברסיטאות הצבאיות, נכלל באוניברסיטה סגל חוץ-תקציבי, שבו גם אזרחים היו יכולים ללמוד בתשלום. מדי שנה הוא נהיה יותר ויותר פופולרי בקרב בני נוער אזרחיים ובשנת 2008 מספרם הלומדים בה היה 1035 איש. מאז 2009 שמה המלא הוא מוסד החינוך הצבאי הממלכתי הפדרלי להשכלה מקצועית גבוהה "האוניברסיטה הצבאית".
בשנת 2010, האוניברסיטה הצבאית כללה את המכון הפיננסי והכלכלי הצבאי של יארוסלב על שם גנרל הצבא א.וו חרולב; מאז ספטמבר 2011, מוזגו אל תוכה גם האקדמיה הצבאית ללוגיסטיקה ותחבורה (בעיר אוליאנובסק); האקדמיה הצבאית לתקשורת (בנובוצ'רקאסק); האקדמיה הצבאית לכוחות הטילים האסטרטגיים על שם פיוטר הגדול (ברוסטוב על הדון); בית הספר הצבאי הגבוה של סנקט פטרבורג לאלקטרוניקה ורדיו.
מאז 2011 עברה האוניברסיטה הצבאית להכשרת מומחים צבאיים ונוער אזרחי עם תוכניות פתוחות לכניסת אזרחים גם לתואר ראשון וגם לתואר שני. לאחר הקמת המינהל הפוליטי הצבאי הראשי בשנת 2018, הוחלט כי משנת 2019 האוניברסיטה תהפוך לאוניברסיטה המרכזית להכשרת מומחים בעבודה צבאית-פוליטית.
ב-5 בנובמבר 2019 שר ההגנה של רוסיה, גנרל הצבא סרגיי שויגו, העניק לאוניברסיטה את אות מסדר ז'וקוב.
תיאור.
באוניברסיטה 12 מועצות תזה, בהן עבודות הגנה ב-22 התמחויות מדעיות. לימודי התואר השני פתוחים לכל.
תחום חשוב בתפקוד האוניברסיטה הוא הכשרת מומחים לכוחות המזוינים של מדינות זרות והתמחו בה חיילים מאבחזיה, ארמניה, קזחסטן, הרפובליקה הקירגיזית, טג'יקיסטן, הרפובליקה העממית של סין, טורקמניסטן, אזרבייג'ן, לאוס, מוזמביק, מונגוליה, אתיופיה, סוריה, אלג'יריה ותימן.
בוגרי האוניברסיטה משרתים ועובדים בכל ענפי הצבא וכוחות הביטחון הרוסיית, במערכת הפרקליטות הצבאית הראשית, גופי החקירה הצבאיים של ועדת החקירות הפדרלית, שירות הביטחון הפדרלי, שירות ביון החוץ, שירות האבטחה הפדרלי, בדומה הממלכתית ומועצת הפדרציה, במשרד החוץ של רוסיה וגופים אחרים בממשלה הפדרלית של רוסיה. בין בוגרי ועובדי האוניברסיטה הצבאית 278 גיבורי ברית המועצות, ארבעה גיבורי העמל הסוציאליסטי ו-11 גיבורי הפדרציה הרוסית. צוערים ותלמידים רבים השתתפו במלחמות שונות, עימותים מזוינים ועימותים צבאיים. האוניברסיטה הצבאית היא האוניברסיטה היחידה בעולם שתלמידיה לוקחים חלק בלחימה בעת הלימודים.
מסילת הרכבת הטרנס-איראנית
מסילת הרכבת הטרנס-איראנית (פרסית راه‌آهن سراسری ایران) היא מסילת ברזל מרכזית שנבנתה באיראן בשנים 1927–1938, בניצוחו של שליט איראן, השאה רזא ח'אן. המסילה נסללה על-ידי 43 קבלנים ממדינות רבות, ומומנה כולה באמצעות מיסים תוך הימנעות מהצורך בהשקעות זרות. המסילה חיברה את הבירה טהראן עם בנדר שאהפור שלחוף המפרץ הפרסי בדרום (כיום בנדר-א אימאם חומייני ), ועם בנדר שאה לחופי הים הכספי (כיום בנדר טורכמן ). החל ב-1963, במסגרת המהפכה הלבנה, האריך בנו של רזא ח'אן, השאה מוחמד רזא שאה פהלווי, את המסילה למשהאד, טבריז ואספהאן.
מסילת הברזל המקורית המחברת את שני הימים משתרעת לאורך של 1,394 ק"מ, וחוצה בדרכה שני רכסי הרים, נהרות, רמות ומישורים, ועוברת דרך ארבעה אזורי אקלים שונים. בין היתר דרש הפרויקט את הקמתם של 360 גשרים ו-224 מנהרות. סלילת המסילה הייתה צעד חשוב במודרניזציה של המדינה ובחיבור מרכז אסיה עם מערבה. למסילה אף נודע תפקיד חשוב במלחמת העולם השנייה עת שימשה את בעלות הברית ששלחו באמצעותה ציוד ותגבורת לברית המועצות.
המסילה המקורית שהושלמה ב-1938 הוכרה בשנת 2021 כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
סלילת המסילה.
תוכניות ראשונות להקמת מסילת רכבת טראנס-איראנית שתחצה את המדינה מצפון לדרום הועלו על ידי האימפריה הרוסית כבר בזמנו של השאה נאסר א-דין שאה קאג'אר, אך בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 איראן (אז פרס) ניצבה בלב ניגוד אינטרסים בין האימפריה הרוסית שבקשה ליצור לעצמה גישה אל המפרץ הפרסי, לבין בריטניה שהתנגדה לכך בשל אינטרסים הקשורים בהודו הבריטית שבשליטתה. מצב זה נמשך עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, ומנע סלילת מסילות ברזל ברחבי איראן, למעט מסילה קצרה בין טבריז לג'ולפה. רזא ח'אן שכיהן כראש ממשלה בטרם היה לשאה, ייחס חשיבות רבה לסלילת מסילת ברזל טראנס-איראנית, כחלק מתוכניתו לתיעוש המדינה ולהתפתחותה, ובמטרה להתאים את מערך התחבורה באיראן לזה של מדינה מודרנית. בריטניה ניסתה למנוע את התוכנית שכן העדיפה מסילת ברזל שתחבר בין בת בריתה עיראק במערב להודו הבריטית במזרח. רזא ח'אן שהתכוון לממן את הפרויקט באמצעות מיסוי מבלי להיזקק למימון בינלאומי, בחר באופציה של מסילה בציר דרום-צפון, שכן זה הועיל יותר לכלכלה האיראנית.