החל משנות ה-90 משמשת כבמאית הבית, יועצת אמנותית ודרמטורגית וכן כבובנאית פעילה בתיאטרון הקרון בירושלים. במקביל, הופיעה יואלי בהצגות יחיד לילדים בפסטיבלים בינלאומיים בארץ ובעולם וכן כמנחת סדנאות וכמרצה בהזמנת משרד החוץ. בין השאר הופיעה וקיימה סדנאות הדרכה בתאילנד, סינגפור, וייטנאם, הודו, אנגולה, אוסטרליה ועוד.
בין הצגותיה בתיאטרון "הקרון": "רוזטה", 1990 (כתיבה ומשחק, בימוי: מיכל פורת); "על שלושה דובים וזהבה אחת", 1994 (משחק וייעוץ אמנותי, עיבוד: רחל דנגור); "ציפור הגשם", 2004 (דרמטורגיה ובימוי, הצגת יחיד של גליה לוי-גרד); "האוסף הכי הכי", 2007 (בימוי, הצגת יחיד של יונתן בן חיים); "חכמים בלילה", 2012 (כתיבה ובימוי, הצגת יחיד של גליה לוי-גרד); "השושנה ישנה", 2010 (הצגת יחיד: כתיבה, בימוי ומשחק) נבחרה כהצגת השנה באתר המקוון לאמנות ילדים, "הפנקס". ההצגה בעיצוב אחותה, הציירת והמאיירת עמליה הופמן, מוקדשת לזכר אחותן עדנה.
בשנים 2001–2004 הייתה חברה בוועדה האמנותית של פסטיבל עכו. בהמשך הפכה ליוצרת תיאטרון עצמאית בתיאטרון הפרינג'. היא כותבת, מביימת ומשחקת בעבודותיה ומשתפת פעולה עם אמני תיאטרון בעלי שם, ביניהם הבמאית ויוצרת התיאטרון רות קנר, האמן הבינתחומי הדס עפרת, המוזיקאי יוסי מר-חיים והשחקניות הדס קלדרון ודינה בליי. כמו כן לוקחים חלק ביצירה חברים ובני משפחה, ביניהם בתה גליה וננה אריאל. היא נוהגת להציג בתיאטרון הפרינג'.
יואלי היא בעלת דוקטורט מאוניברסיטת תל אביב בנושא "המסכת כתיאטרון-חג ציוני", עליה קיבלה ציון מעולה (2002); העבודה חוקרת כיצד נוצר הטקס הציוני.
יואלי כתבה את החוברת "תיאטרון הבובות וילדים: ממשחק לאמנות", שראתה אור בהוצאת סל תרבות ארצי ב-2008.
נעמי יואלי הייתה נשואה לדני יואלי (שמות המשפחה של שניהם לפני הנישואים היה יואלי), מהנדס ייצור במקצועו ונולדו להם שני ילדים: גליה, רעיונאית, פרפורמרית ומפיקה אומנותית ואורי, מורה לקולנוע וסופר. נשואה ללסלי גרנות, רוקח במקצועו, יליד אנגליה ובן להורים ניצולי שואה והם מתגוררים בתל אביב.
אודות עבודתה.
עבודתה של יואלי מאופיינת בחיפוש אחר שפה תיאטרונית חוקרת, בקשר אינטימי עם הקהל ובשילוב של אמצעים חזותיים (הקרנות וידאו, אינטרנט חי, שיקופיות וצלליות, מיצגים, בובות ועוד), תוך גילום של מגוון דמויות בתוך מה שניתן אולי לכנות "תיאטרון זיכרון": הזיכרון הפרטי והיסטוריות פרטיות, והאופנים בהם אלה משקפים את הזיכרון הקולקטיבי ומשתקפים בו. כך לדוגמה, ב"", מוקם מעין "מוזיאון" לחפציה הנידחים ולזיכרונותיה של הדודה התופרת שהיגרה לפלסטינה בשנות העשרים של המאה העשרים, והגשימה את החלום הציוני הפרטי שלה: להביא את אפנת וינה לפלסטינה; ב"בין הספירות" נפתחת תיבת הזיכרון הטראומתית של נתיבה בן-יהודה, "כל מה שתקוע לה בראש" מימי הקרבות של טרום המדינה; "" על פי אידה פינק, עוסק בעצם הכישלון של הזיכרון והזכירה ככלים "אובייקטיביים" של עדות מהשואה; "" עוסק בזיכרון הישראלי, הארוך והקצר בהקשר למבצע עופרת יצוקה ולהכחשת האחר.
כל עבודותיה מאופיינות בכך שאין מרחק מן הקהל. הקהל מסתובב בתוך הבמה ובין השחקנים, או שהוא יושב קרוב מאוד לבמה.
בהרבה מעבודותיה היא מגישה אוכל, שאותו בדרך כלל הכינה בעצמה: ב"דודה פרידה" הגישו ליקר ועוגות לינצר טורטה; ב"בין הספירות" הגישו תפוחי אדמה צלויים מהמדורה; ב"שולחן" הגישו תה כדי להקל על הנושא הקשה; ב"שושנה ישנה" נתנה לילדים סוכריות נשיקה.
על רבות מעבודותיה נכתבו מאמרים ועבודות מחקר.
השופטים נימקו את זכייתה בפרס לנדאו:
פילודמוס
פילודמוס מגדר שבצפון מערב סוריה (מיוונית: Φιλόδημος, "אוהב העם"; 110 לפני הספירה, גדר המקראית, עד 40 או 35 לפני הספירה, כנראה בהרקולנאום) היה פילוסוף אפיקוראי ומשורר. זנון מצידון היה מורהו באתונה. בסביבות שנת 80 לפנה"ס העתיק את מקום מגוריו לרומא ולאחר מכן להרקולנאום. הוא נודע בעיקר בזכות שיריו שהשתמרו כחלק מהאנתולוגיה היוונית, אבל מאז המאה ה-18 התגלו כתבים רבים פרי עטו במגילות הפפירוס השרופות מווילה של הפפירוסים בהרקולנאום. משימת הפיענוח של מגילות אלה טרם הסתיימה (נכון ל-2012). העבודות של פילודמוס שהתגלו עד עתה כוללות כתבים על אתיקה, תאולוגיה, רטוריקה, מוזיקה, שירה וההיסטוריה של אסכולות בפילוסופיה.
כובע קש
כובע קש הוא כובע שנארג מקש או מקנה. הכובע מספק הגנה מהשמש לעיניים ולפנים. קש יבש הוא חומר קל-משקל וחזק ולכן נפוץ השימוש בו כחומר לייצור כובעים שלא יכבידו על ראש החובש אותם.
גרסאות שונות של כובע הקש היו קיימות באירופה ובאסיה עוד לפני ימי הביניים. ניתן לראות עדויות לכך בציורים שונים לאורך התקופות. עדות אחת כזאת היא האיורים בספר "השעות העשירות מאוד של דוכס ברי" משנת 1410, בהם מתוארים אנשים בני מעמדות שונים חובשים כובעי קש.
צורתו.
צורת כובע הקש משתנה ממקום למקום, לדוגמה:
יסמין אבן
יסמין אבן (נולדה ב-12 בדצמבר 1978 בחולון) היא מוזיקאית, משוררת, וכותבת ישראלית, זוכת
פרס האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה ושני פרסי אקו"ם.
ביוגרפיה.
יסמין אבן היא בתם של דליה וטוביה אבן. סבה מצד אביה, וולף הירש אבן, היה משורר ועיתונאי שכתב ביידיש. למדה בילדותה, בתקופה מסוימת, בכיתת מחוננים בבית הספר "גורדון" בחולון. כנערה למדה במגמת המוזיקה בתיכון קריית שרת בחולון, וכתבה על מוזיקה במקומונים. בהיותה בת עשרה למדה שלוש שנים מדיה דיגיטלית, וכן עריכה קולנועית ואיור באוניברסיטה הפתוחה.
אבן היא בוגרת בית הספר רימון, במגמת הלחנה לקולנוע ולטלוויזיה. שיר שהפיקה מוזיקלית מחדש במסגרת תחרות "שירימון" (תחרות גרסאות כיסוי) של בית הספר נבחר לחביב הקהל בתחרות. במקביל ללימודיה פעלה כיוצרת שירים, מבצעת ומעבדת, בשיתוף יוצרים שונים ובהרכבים מוזיקליים שונים. כמו כן תיקלטה מוזיקה אלקטרונית במועדונים, ביניהם "הפטיש", בו תיקלטה בקביעות.
ב-2004, העלתה אבן מופע משותף עם קרני פוסטל, אשר הועלה בפסטיבלים שונים ("ימי זמר", פסטיבל "אשה", פסטיבל הגדה השמאלית ועוד).
ב-2007 העלתה מופע משותף עם דן תורן בפסטיבל "קולה של המילה".
ב-2008 העלתה מופע משותף עם אהובה עוזרי בפסטיבל "ימי זמר".
ב-2009 צורפה למופע המבוסס על פרויקט שירי יונה וולך "אתה חברה שלי" עם ערן צור ואלי אברמוב (העלאה מחודשת של המופע) כזמרת, נגנית ויוצרת. אבן החליפה את רונה קינן, שהייתה הצלע השלישית והנשית בפרויקט ובמופע.
ב-2009 כתבה אבן את המילים ללהיטו של אביהו שבת "קחי את ליבי".
ב-2011 השתתפה כזמרת אורחת " באלבום "נשאר רק לרוץ" של נקמת הטרקטור, כמבצעת השיר "כנפיים שבורות".
ב-2012 השתתפה כזמרת באלבום-פרויקט "דורנר" בו לקחו חלק גם מרים טוקאן ואפרת דהן.
אבן השתתפה כנגנית ומעבדת במופעים שונים ובאלבומים רבים במגוון ז'אנרים (רוק, דאנס, אמביינט, פופ, דאב, מוזיקת עולם, ג'אז ובלוז, מוזיקה אמנותית), בין היתר באלבומים של דנה אינטרנשיונל, אפרים שמיר, חיים לרוז, שושן (איתו גם הופיעה כמלווה), היונים (אלבום רמיקסים למיטב אמני ישראל), מיכל אמדורסקי, איגי וקסמן (מוק סטריאו) עדי מדנס, אמיר לזרוב, חזי פניאן (שעבורו גם כתבה מספר טקסטים), נעם רוזנטל, נויה סול (איתה גם הופיעה), רוחמה רז, רמי דוידוף ואמנים נוספים. הייתה שותפה, יחד עם אלי אברמוב, להפקה המוזיקלית של הפסטיגל ב-2007 ("פסטיגל על הזמן" עם מירי מסיקה, הראל סקעת, מאיה בוסקילה ועוד) וניגנה קלידים ברבים משירי המופע, והייתה מעורבת גם בהפקה המוזיקלית של אירוע הענק "על גגות תל אביב - 100 שנה לת"א" בכיכר רבין.
בדצמבר 2011 השתתפה בסינגל של DJ FMOM בלייבל הספרדי "טיינטד בודהה", סינגל שכלל 2 קטעי דארק טכנו. בהמשך השתתפה כזמרת באלבום האלקטרוניקה הפסיכדלית שלו, "בל סייז פארק" שיצא בבלגיה.
בפברואר 2012 יצאה גרסת רמיקס של עופר נסים לשיר שכתבו אבן ונתן סלור לג'וזי כץ, "AFTER ALL THE LOVE IS GONE". השיר, בגרסת המועדונים שלו, זכה להצלחה במספר ארצות [מצורף מקור] ונוגן בהופעותיו של ניסים [מצורף מקור]. באותה שנה ערכה מדונה את הבכורה הבינלאומית למופע MDNA בישראל. עופר ניסים נבחר לחמם אותה, והרמיקס נכלל במופע הפותח (שהוקלט ועלה לאתר SoundCloud).
ב-2013 ניגנה בשירי הסרט "בננות" של איתן פוקס ובחלק משירי הסרט "הקליק האחרון". עוד באותה שנה, כתבה את מילות השיר "אשת החול" של ליאונל פרטיין (השיר בוצע לראשונה במסגרת מופע גדול של אחינועם ניני באיטליה).
אבן ניהלה מוזיקלית את המופע "הנערה מחנות התקליטים" ע"פ ספרו של רועי צמח, עם דן תורן, קוואמי, נתן סלור ועוד (שיר הנושא של המופע יצא כסינגל) ובהמשך גם את הערב "במקרה חירום נא לשבור את הזכוכית", שמבוסס גם הוא על שיריו של צמח.
במקביל הפיקה מוזיקלית מספר סינגלים מתוך מופעים אלה, בהם שרה עם דן תורן ונתן סלור. ב-2017 יצא הווידאו-סינגל "זיפים לבנים" שהלחינה למילים של צמח, ומבצע חנן בן סימון.
במהלך השנים שיתפה פעולה עם אמנים רבים, כגון שלומי שבן ("הוא והוא והיא", מופע משולש עם שבן ועם ערן צור בפסטיבל "ימי זמר"), דיקלה (השתתפה במופע של אבן בפסטיבל הפסנתר), סיון שביט, בני בשן ודודי לוי שהתארחו בהופעות שונות וכן אהובה עוזרי (איתה העלתה אבן מופע משותף מיוחד לפסטיבל "אשה" ומופעים נוספים).
אבן כתבה מוזיקה לסרטים (חלקם זוכי פרסים) שהוקרנו בישראל ומחוצה לה:
סרטים קצרים (רשימה חלקית):
כמו כן כתבה את המילים העבריות לשיר הנושא של סרט הקולנוע כלת הים שביימה קרן ידעיה - השיר "פרח בר פראי" בביצוע איציק שושן (2009).