בלקסטון החתים אישית אישי ציבור בשיקגו, פילדלפיה, בלטימור, ניו יורק ובוסטון. בין החותמים נמנו עורכי העיתונים הניו יורק טיימס, שיקגו טריביון, הבוסטון גלוב והוושינגטון פוסט, ויליאם מקינלי (העתיד להיות נשיא ארצות הברית), נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, מלוויל פולר, ראשי הערים ניו יורק, שיקגו ופילדלפיה, יו"ר ועדת החוץ של הסנאט, אנשי העסקים ג'יי. פי. מורגן, ג'ון רוקפלר וסיירוס מקורמיק ואף קתולי אחד - הקרדינל ג'יימס גיבונס (רובם ככולם של החותמים היו פרוטסטנטים).
העצומה הועברה לנשיא, שמסר אותה למחלקת המדינה. העותק המקורי של העצומה אבד. השפעתה לגבי המדיניות האמריקאית הייתה זעומה. עם זאת בקרב הציבור היהודי עוררה העצומה ויכוח ער. העצומה התפרסמה חמש שנים לפני שבנימין זאב הרצל פרסם את "מדינת היהודים", אך בארצות הברית התקיימו אגודות חובבי ציון קדם-הרצליוניות שקידמו את היוזמה בברכה. מנגד, סברו רבים, בעיקר רפורמים ששאיפות לאומיות מעין אלה עלולות דווקא לסכן את היהודים בארצות מושבם ולעורר גלי אנטישמיות.
מי שעיין בכתביו הנוצריים-משיחיים של בלקסטון לא יכל להתעלם מהצהרתו שמטרת השיבה של היהודים לארץ ישראל היא לקדמם לקראת אמונה בישו לאחר מלחמת גוג ומגוג. אולם אף-על-פי שהציונים הבינו את מטרתו ומניעיו הדתיים של בלקסטון, הסכימו לשיתוף פעולה עם דרכו, לפחות בשלב התחלתי זה. עורך העיתון העברי היחיד שראה אור בארצות הברית באותה עת, "הפסגה", ביטא עמדה מעשית זו בדברים: "אבל גם אחר כי נדע אשר מטרה דתית להם, מטרה השונה ממטרתנו כרחוק מזרח ממערב, בכל זאת הננו תופשים את ידם אשר הושיטו לנו מהדבר הגדול הזה."
עותק של העצומה שמור ומוצג לציבור בספרייה הלאומית בירושלים.
העצומה השנייה.
ב-6 במרץ 1916 כתב נתן שטראוס מכתב לבלקסטון, לפי בקשתו של לואי ברנדייס. שטראוס הילל את אומץ הלב וחוכמתו של בלקסטון וכינה אותו "אבי הציונות", כן ציין את השפעת רעיונותיו של בלקסטון על ברנדייס. בהמשך ביקשו ברנדייס ושטראוס מבלקסטון בן ה-75 לשוב ולהעביר את העצומה לנשיא, וודרו וילסון, על מנת שיפעל לעידוד בריטניה ולסייע במאמצים שהובילו בסופו של דבר להצהרת בלפור.
בלקסטון הסכים. וילסון, שהיה אדם דתי ופרסביטריאני כיבד מאוד את הכומר, קיבל לידיו עותק מהעצומה וגיבה את ראש ממשלת בריטניה, לויד ג'ורג' למען קידום הרעיון הציוני.
ארדיפו
ארדיפו (ביוונית: Αραδίππου) היא עיירה בדרום קפריסין, הממוקמת בפאתי העיר לרנקה. העיירה הוקמה ב-1986 בעקבות משאל עם של התושבים המקומיים. גודל האוכלוסייה הוא כ-20,000 איש.
עיר תאומה מורסי (Mouresi).
קישורים חיצוניים.
יחידת נאוואחו
נאוואחו (פירושונים)
קודרינגטון
קודרינגטון (באנגלית: Codrington) היא העיירה הראשית באי ברבודה שבאנטיגואה וברבודה, השוכנת בים הקריבי.
העיירה הוקמה בשנת 1685 על ידי המושל הקולוניאלי וסוחר העבדים הבריטי כריסטופר קודרינגטון ומשפחתו. על מנת לשלוט באי, בנתה משפחת קודרינגטון טירה במרכז היישוב העיקרי. הטירה חרבה ברעידת אדמה בשנת 1843, שרידים ממנה נותרו עד היום.
בשנת 1741 התחולל בעיירה מרד עבדים גדול, בעקבות אכזריותו של המושל תומאס ביצ'ס.
על פי מפקד האוכלוסין שהתקיים בשנת 1904, התגוררו בעיירה כ-700 תושבים, ובמפקד שהתקיים ב-1991, התגוררו בה 1,252 תושבים.
דרומית לעיירה נמצא שדה התעופה ברבודה-קודרינגטון. בשדה אין טרמינל נוסעים, ובו מסלול טיסה שאורכו 500 מטרים.
ג'ורג'יו סטרלר
אקלים בריטניה
מוריס קרנו
מוריס קרנו (באנגלית, Maurice Karnaugh; נולד ב-4 באוקטובר 1924, ניו-יורק) הוא פיזיקאי וממציא אמריקאי המפורסם בזכות מפת קרנו הנמצאות בשימוש באלגברה בוליאנית.
קרנו למד מתמטיקה ופיזיקה בקולג' העיר ניו-יורק (1944-48) ועבר לאוניברסיטת ייל לשם השלמת לימודיו אשר כללו תואר ראשון (1949), תואר שני (1950) ודוקטורט (1952). קרנו עבד במעבדות בל (1952-66), ובמהלך עבודתו פיתח את מפת קרנו (1954) ופטנטים לקידוד PCM. מאוחר יותר הוא עבר לעבוד בחברת IBM.
פלאפל הזקנים
פלאפל הזקנים (בערבית: فلافل نجلاﺀ, פלאפל נג'לה) היא פלאפליה פופולרית ותיקה הממוקמת בשכונת ואדי ניסנאס בחיפה ברחוב הוואדי ונחשבת לאחת מחנויות הפלאפל הטובות בישראל. המסעדה מופיעה במשך שנים ברשימות עשר הפלאפליות הטובות ביותר בישראל. שמה של המסעדה ניתן לה על שם שני מייסדיה.
היסטוריה.
המסעדה נוסדה ב-1950 על ידי זוג אנשים מבוגרים תושבי הואדי, ג'ורג' ונג'לה עפארה, והיא התמקדה במכירת מנה בסיסית של פלאפל שכללה פיתה עם סלט ירקות, מלפפון חמוץ וסלט כרוב. על המסעדה לא הונח מעולם שלט עם שם החנות. התושבים הערבים קראו למקום "נג'לה" על שם האישה. היהודים שקנו בה נהגו להגיד "נלך לזקנים", ושם זה נדבק למקום. הזוג השתמש במתכון סודי לייצור הפלאפל, ונהג לכבד כל קונה בכדור פלאפל חם עם טחינה.
בעת פתיחתה הייתה המסעדה קטנה מאוד, למעשה דוכן שיש בכוך, בעלי המסעדה גרו בקרבת המקום בסמטה צמודה. העיסה הוכנה בביתם והטיגון נעשה במסעדה, שירות איטי הביא להשתרכות תור ארוך ברחוב, והיא נסגרה מדי יום בשעה 13:00 או כאשר נגמרה העיסה (המוקדם מביניהם). פרסומה של המסעדה הביא אליה לקוחות שהגיעו במיוחד מהמרכז ומהגליל. בשנת 1984 החליטו הבעלים לפרוש ומכרו את הדוכן לבעליה הנוכחי עפיף סבית שהיה לקוח שלהם. הוא רכש מהם גם את המתכון הסודי. סבית קיבע את שם המקום כששם בחזית המסעדה שלט "פלאפל הזקנים" בנוסף לשם "נג'לה".
סבית הרחיב את המסעדה, בנה מטבח שבו הוא מכין את העיסה והרחיב את שעות הפתיחה של החנות עד שעות הערב, הוא המשיך את המסורת של קודמיו ומקבל פני כל קונה בכדור פלאפל עם טחינה. בנוסף הרחיב קצת את המגוון והוסיף גם קובה בורגול במילוי בשר וצנוברים. הדוכן נמצא בתוך המסעדה, לרשות המעדיפים לאכול במקום עומדים כיסאות בר גבוהים ודלפק צר הצמוד לקיר.
מול פלאפל הזקנים הוקם בשנת 1984 עסק מתחרה - "פלאפל מישל" המתחרה עם הזקנים על תואר הפלאפליה הטובה בחיפה, ואף בישראל.
בתחילת שנות ה-2000 הוקם סניף בשם "סביח ופלאפל הזקנים" ברחוב מוריה (ליד הכניסה לכרמליה) ופעל בשם זה כמה שנים. העסק עדיין קיים אבל כבר אינו סניף של פלאפל הזקנים.
אנטולי אפרוס
אנטולי ואסילייביץ' אֶפְרוֹס (ברוסית: Анато́лий Васи́льевич Э́фрос; שמו המקורי: נתן איסָאיֶיביץ' אפרוס; 3 ביוני 1925, חרקוב – 13 בינואר 1987, מוסקבה) היה במאי תיאטרון רוסי וסובייטי יהודי.
קורות חיים.
ראשית דרכו.
אנטולי (נתן) אפרוס נולד בשנת 1925 בעיר חרקוב שבאוקראינה הסובייטית, ברית המועצות, למשפחה יהודית של עובדי מפעל מטוסים מקומי. בשנת 1944 הוא הגיע לבירה מוסקבה והחל ללמוד בימוי באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון, וסיים בשנת 1950.
תיאטרון ילדים ו"לנקום".
ב-1954 התמנה לנהל את מרכז התיאטרון לילדים במוסקבה והצליח להפוך אותו ממוסד שמרני שקופא על שמריו לאחד מהתיאטראות הסובייטיים האופנתיים ביותר.
בתקופה מוקדמת זו של חייו הוא ביים מחזות רבים פרי עטו של ויקטור רוֹזוֹב, בכללם "החיפוש אחר האושר" (1957), "Unequal Battle" (1960) ו"לפני ארוחת הערב" (1962). בשנת 1963 עבר אפרוס לתיאטרון לֶנקום, בו עבד במשך שלוש שנים, שם ביים מחזה אחר של רוזוב "ביום החתונה" (1964). הוא הפיק את המחזה "להתקדם לעבר המחר" לוויניה דֶלמָאר בתיאטרון מוֹסוֹבֶט (1966), כשבתפקידים הראשיים שיחקו פאינה רנבסקאיה ורוטיסלב פליאט.
תיאטרון ברונאיה מאלאיה.
התקופה הפוריה ביותר בקריירה של אפרוס הייתה עבודתו בתיאטרון ברונאיה מאלאיה (1987-1964). בתקופה זו ביים כמה יצירות מופת קלאסיות מאת שייקספיר ומולייר. השחקנים שאיתם עבד הכי הרבה היו אולגה יאקובלבה ולב דוּרוֹב.
ב-1977 ביים את סרטו היחידי, "ביום חמישי ולעולם לא עוד" ("В четверг и больше никогда"). דרמה פסיכולוגית חריפה זו מתרחשת באווירה דחוסה המזכירה את מחזותיו של צ'כוב, וכיכב בה צוות שחקנים מרשים, בראשם אינוקנטי סמוקטונובסקי.
תיאטרון טגנייקה.
בשנות ה-70 שיתף אפרוס פעולה עם במאי התיאטרון יורי ליובימוב במספר פרויקטים. למשל, ב-1973, הוא ביים עיבוד טלוויזיוני של המחזה "קשר הצבועים" של מיכאיל בולגקוב, בו ליובימוב כיכב בתפקיד מולייר. כעבור שנתיים, הזמין ליובימוב את אפרוס לתיאטרון טגנקה שלו, לביים את "גן הדובדבנים".
ב-1984, אחרי שליובימוב עזב את תיאטרון טגנקה לטובת קריירה במערב, אפרוס נאות להצעה לנהל את התיאטרון.
ואולם, רוב השחקנים התייחסו אליו כאל אויב וסירבו לעבוד עִמו. סבורים שהקונפליקט בטגנקה תרם למותו המוקדם של אפרוס.
משפחתו.
אפרוס היה נשוי למבקרת התיאטרון נטליה (נטשה) קרימובה (Наталья Крымова; 1930–2003).
בנם, דמיטרי קרימוב (Дмитрий Крымов) הוא מעצב במה ובמאי תיאטרון.
ספריו.
בתרגום לאנגלית:
בחינת הבגרות באנגלית
בחינת הבגרות באנגלית היא בחינה חיצונית מטעם משרד החינוך של ישראל. הבגרות באנגלית היא מקצוע חובה – כלומר, לצורך זכאות לתעודת בגרות חייבים להיבחן בבחינת הבגרות באנגלית.
רמות הלימוד ומבנה הבחינה.
בחינת הבגרות באנגלית מתקיימת בשלוש רמות לימוד שונות: 3 יח"ל, 4 יח"ל ו-5 יח"ל. בכל אחת מהרמות יש להיבחן על שלושה שאלונים (מודלים – Modules). תלמידי תיכון נדרשים להיבחן גם בבחינה בעל פה שערכה 20% מהציון הסופי של כל רמה, אולם בחינה זו אינה נדרשת מנבחני משנה ונבחנים אקסטרניים. בכל רמות הלימוד באנגלית נבחנים בכתב בלבד על שלוש מיומנויות: הבנת הנקרא, הבנת הנשמע ויכולת הבעה בכתב.
רמת 3 יח"ל.