השבועון היה נפוץ מאוד בארץ, אולם הוצאתו לאור פסקה בשנת 1937 בעקבות המצב הכלכלי הקשה ומשום שלא הצליח לעמוד בתחרות של "דבר לילדים" ושל "הארץ לילדים".
חדרוכל
חדרוכל: סיפורים, מתכונים, קיבוץ הוא שמו של ספר בישול ובו אסופה של מתכונים מחדרי אוכל של קיבוצים שונים. הספר מתעד דרך מתכונים וצילומי ארכיון את חיי הקיבוץ כפי שהיו לפני תהליך ההפרטה ואת התפוררות חיי הקהילה הייחודיים לתנועה הקיבוצית שחדרי האוכל שימשו בה כמרכז חברתי ותרבותי וציר לחיי הקהילה השיתופיים.
רקע.
חדר האוכל בקיבוץ היה אחד המאפיינים של חיי השיתוף בקיבוץ - בבתי החברים לא היה מטבח (או שהיה מטבח זעיר), והאוכל לחברים הוגש בחדר האוכל. האוכל הוכן והוגש על ידי חברי הקיבוץ, שעבדו בחדר האוכל בתורנות. סביב האכילה המשותפת התפתח הווי שכלל אף סלנג ייחודי, חדר האוכל היה המרכז של חיי הקהילה הקיבוצית וחלק מהאידאולוגיה הסוציאליסטית, חדרי אוכל תוכנו כמבנה שיביע את רוח הקיבוץ ומקומו במרכז החיים הציבוריים. לפני הקמת בתי תרבות ומועדונים לחבר, שימש חדר האוכל, בהיותו האולם הגדול ביותר בקיבוץ, כמקום כינוס באירועים שונים ובמיוחד את "אספת הקיבוץ" שקבעה את כללי הקהילה הקיבוצית. עם תהליך הפרטת השירותים בקיבוצים נסגרו חדרי האוכל ברבים מהם, ויש שהסבו את חדר האוכל למסעדה הפתוחה לציבור הרחב.
את הספר "חדרוכל" כתבו וצילמו העיתונאים עופר ורדי ואסי חיים שאספו מתכונים וסיפורים מחברי קיבוץ ותיקים שמתרפקים על טעמי העבר. הספר חושף מסורת קולינרית צנועה וייחודית, שהתפתחה בכל קיבוץ בנפרד. בריאיון לעיתון "הארץ" אמר אסי חיים: "שנינו לא גדלנו או חיינו בקיבוץ, ומכאן הסקרנות. בתחילת הדרך הגענו לקיבוץ נען, שם סיפרו לנו איך הילדים עמדו בתור למבשלת שהייתה מטגנת את הקציצה בשבת בבוקר ומניחה להם אותה על פרוסת חלה. אני לא ידעתי בכלל מה זה מבשלת. לא היה לי שום קשר לסיפורים האלה, אבל זה הדליק את הדמיון שלי".
עופר ורדי הוא מייסד של חברת הוצאה לאור בשם לנצ'בוקס שהחלה את פעילותה בשנת 2009 שמתמחה בפרסום ספרי בישול בפורמטים שונים ובנושאים ייחודיים. בריאיון ל"הארץ" אמר: "בסופו של דבר יצרנו את הפרויקט הזה לכבודם של הקיבוצניקים באשר הם. אנחנו מקווים מאוד שגם מי שאינו קיבוצניק ימצא בו עניין."
על הספר.
המחברים אספו מתכונים וסיפורים הקשורים לתרבות חדר האוכל, בשלב הראשון דרך אתר אינטרנט, והעלו אליו כמה סיפורים שאספו. למשל על "לחמניות השיטפון" של קיבוץ עין גדי, שאפו נערי הקיבוץ בחורף 1989, כשהיישוב נותק מאספקה חיצונית בעקבות שיטפון. בהמשך נעזרו ורדי וחיים ברשתות חברתיות ובאתרי אוכל, פנו ליוצאי קיבוץ, לתנועה הקיבוצית ולמזכירויות וביקשו שיפנו אותם למבשלות, לאקונומים או לארכיונאים, ולאחר מכן ערכו ראיונות עם חברי קיבוץ ותיקים שעסקו בבישול במטבחי הקיבוץ. על מלאכת האיסוף אמר עופר ורדי: "פגשנו אנשים עצובים. היו קיבוצים שביקרנו בהם וקצת נצבט הלב. הזיכרונות שצפו ועלו העלו לחלוחית. הבשלנים של פעם הם לא בהכרח אנשים שרצו לבשל, אלא אנשים שהיו חייבים לעשות את זה. אגב, רובן נשים, מבשלות. כמעט לא נתקלנו בגברים. עם כל הסוציאליזם והשוויון בין גברים לנשים - בסופו של דבר נשים הלכו למטבח והגברים לפלחה".
את המתכונים מלווה מילון חדר אוכל, עם פירושים למלים כמו בולבניק (פשטידת תפוחי אדמה), במקום (המנה הצמחונית) וכלבויניק (פח האלומיניום המשותף במרכז כל שולחן), שיעזרו לקוראים העירוניים להתמצא בטקסט.
עיצוב הספר הוא צנוע במכוון ומעטרות אותו תמונות ארכיון מחיי הקיבוצניקים בחדרי האוכל ותמונות שצולמו בחדרי אוכל של שנת 2012 ולצידם סיפורים שנאספו עם המתכונים. בתמונות ניכר כי לא נעשה ניסיון להציג את המזון באופן מושך במיוחד, והמתכונים כוללים מרקים עם בצקיות, קציצות, שניצלים ופשטידות רובם בתיבול פשוט של מלח פלפל ואבקות מרק.
בריאיון לעיתון "הארץ" סיפר חיים: "מרק השיכורים היה מעולה, הכין לי אותו שלמה דגן בקיבוץ שמרת. הוא סיפר לי על חגיגות פורים שהיו עושים שם בשנות ה-60. בחצות היו עוצרים את החגיגה ומוציאים את כדי 'מרק השיכורים', סוג של צ'ורבה רומנית שהיו מוזגים לכל השיכורים המתנדנדים בקיבוץ. 'יכול להיות שבגלל החמיצות חשבנו שזה מנטרל את השכרות, אבל גם אם לא - בכל מקרה הרווחנו מרק מעולה שכולם אהבו', הוא אמר בחיוך".
סיפורי חיים נוספים בספר כוללים את הסיפור על פשטידת שבת המלכה של קיבוץ גבעת ברנר, פשטידת האטריות והגבינה הוגשה במשך עשרות שנים בכל יום שישי בצהריים, עד שמי מהטבחים שכח להכין אותה וגרם לבלבול בקרב החברים עד שמקצתם קמו ויצאו לעבודה בשבת בבוקר. או הסיפור מאחורי המצבה של האופה הוותיק של קיבוץ נען, שעליה חקוק לנצח המתכון שלו לעוגת שמרים, והסיפור על פירוק 1,800 כופתאות המצה, ערב ליל הסדר בקיבוץ גדות, בחיפוש אחר טבעת נישואים שאבדה באחת מהן.
את התמונה העולה מהמתכונים, הסיפורים והראיונות מסכמים כותבי הספר: "הקיבוצים במצב הכי קשה הם אלה שבהם חדר האוכל לא פעיל. הם נגמרו כקיבוץ. האנשים כבר לא נפגשים, כל מה שאיחד אותם - הלב של הקיבוץ - הפסיק לפעום. כל אחד מסתגר בפינה שלו וזה עצוב מאוד. ישנו געגוע עצום לאוכל כסמל לקהילה שהייתה ואיננה. בקיבוצים רבים מתעקשים להחזיק את חדר האוכל כי מבינים שבלעדיו לא יהיה קיבוץ. לפעמים כל ההיכל הזה מתוחזק רק כדי להיפתח בחגים או בארוחה של שישי בערב, העיקר להמשיך ולתפקד כקהילה סביב האוכל".
פרדוקס התליין
הסתדרות העובדים העברים הכללית בארץ ישראל
שלמה הרברג
שלמה יוסף הֶרבֶּרג (כ' בתשרי תרמ"ה, 9 באוקטובר 1884, ולָדיסלָבוב (נוישטדט-שירווינדט), פלך סובאלק, האימפריה הרוסית (פולין-ליטא) - כ"ו באדר תשכ"ו, 18 במרץ 1966, תל אביב) היה משורר, מספר מתרגם עברי. מראשוני המתרגמים העבריים המקצועיים בארץ ישראל. חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת לשנת תשי"ט. פרסם שירים, סיפורים
ורשימות.
לשלמה היו אח ואחות. האח היה אריה (לייב) גרבר עלה לארץ ב-1966 ונפטר בכ"ז באב תשל'ד וקבור בסגולה פתח תקווה. אריה קבור ליד בנו יצחק. אשתו של אריה גיטה גרברג טמונה בבית העלמין היהודי בווילנה.
ביוגרפיה.
שלמה יוסף בן גרשון הרברג נולד בסתיו 1884 בעיירה ולָדיסלָבוב (מפולנית: Władysławów; לימים ניישטוט שָאקי; כיום קוּדירקוֹס נאומייסטיס, Kudirkos Naumiestis) שליד העיר שאקי בפלך סובאלק שבמערב האימפריה הרוסית, באזור פולין-ליטא.
קיבל חינוך תורני מסורתי ב"חדר" ולאחריו התחנך בישיבות החשובות של ליטא, ישיבות סלוֹבּוֹדקָה, טֶלז וווֹלוֹז'ין. לאחר מכן הכשיר עצמו בהשכלה כללית, למד שנתיים ב"קורסים הפדגוגיים" העבריים למורים של אהרן כהנשטם ושלום יונה טשרנא בגרודנו, והוסמך להוראה.
נישא למרים אורינובסקי, גננת, מחלוצות גן הילדים העברי.
כציוני, ביקש לעלות לארץ ישראל. הוא הגיע לעיר קושטא שבטורקיה, וב-1920 הצליח לעלות ארצה הודות להשתדלותו של אהרן זאב בן-ישי, שעמד בראש קבוצת החלוצים שהמתינו שם לקבל סרטיפיקטים, אצל ראש ועד העלייה זאב טיומקין.
בארץ עבד תחילה במשך שנים אחדות כמורה בבתי ספר שונים בפתח תקווה ובתל אביב. אחר כך התמסר לעבודת התרגום, והיה מראשוני המתרגמים המקצועיים לעברית. תרגם משפות שונות (בעיקר מרוסית ומגרמנית, וגם מאנגלית, מיידיש ועוד). תרגם קרוב ל-40 ספרים, בהם ספרות יפה (רומנים וסיפורים), ספרות ילדים וספרי עיון.
בנוסף, שלח ידו בעבודה ספרותית מקורית. יצירותיו הראשונות הופיעו ב-1902 בעיתון הילדים "עולם קטן" שיצא בוורשה.
פרסם שירה, פרוזה ורשימות בעיתונים וכתבי עת שונים, בהם "הדים", "מאזנים", "הפועל הצעיר", "העולם", "הארץ", "דבר", ובמאספים.
בערוב ימיו כונסו יצירותיו לספרו "במעגל" (תל אביב: מחברות לספרות, 1963).
בשנת 1960 הוענק להרברג פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (ספרות יפה) לשנת תשי"ט, על תרגום "עוּל ימים" ("המתבגר") לדוסטויבסקי.
הרברג התגורר עם אשתו ברחוב חיסין 22 בתל אביב. לבני הזוג לא היו ילדים. בינואר 1953 נפטרה אשתו.
בשנותיו האחרונות התגורר בגפו בדירת חדר שבבעלותו בשדרות בן ציון 21 בתל אביב.
נפטר באביב 1966. נקבר בבית העלמין קריית שאול לצד אשתו.
ש' הרברג
ש. הרברג
שלמה יוסף הרברג
דב וייסגלס
הסכם ויצמן-מרשל
הסכם מרשל-ויצמן
גרמנית יהודית
פיליפ ברוק
סגן אדמירל סר פיליפ בּוֹאְז וִיר בְּרוּק (באנגלית: Philip Bowes Vere Broke; 9 בספטמבר 1776 – 2 בינואר 1841) היה קצין מצטיין בצי המלכותי הבריטי, שהשתתף במלחמות הנפוליאוניות ובמלחמת 1812.
שנותיו הראשונות.
ברוק נולד בבְּרוּק הוֹל, נֶקְטוֹן, ליד איפסוויץ', בנו בכורו של פיליפ ברוק. סבו, פיליפ ברוק, היה פוליטיקאי וחבר הפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של איפסוויץ'. אחד מאבות משפחתו, סר ריצ'רד ברוק (מת ב-1529) שימש שופט ראשי בבית המשפט של האוצר (Chief Baron of the Exchequer). הוא למד בבית הספר איפסוויץ', שאחד מבניניו נקרא כיום על שמו.
דרכו בצי המלכותי.
ברוק הצטרף לאקדמיה הימית המלכותית בבסיס הצי בפורטסמות' ב-1788, והחל את שירותו בצי כפרח קצונה (midshipman) ב-1792. רוב עמיתיו לדרגה לא קיבלו חינוך ימי פורמלי כשלו, אלא רכשו את ידיעותיהם תוך כדי ההפלגות. הוא שירת כלפטננט שלישי בפריגטה "סאות'המפטון" בקרב כף סנט וינסנט בפברואר 1797. שנתיים לאחר מכן הועלה לדרגת קומנדר, וב-14 בפברואר 1801 קודם לדרגת קפטן.
ב-25 בנובמבר 1802 נישא ברוק לשרה לואיזה מידלטון. לשניים נולדו 11 ילדים.
לכידת הפריגטה האמריקנית "צ'סאפיק".