גרשון ציפר (Gershon Zipper; 1868–1921) היה משפטן ומוציא לאור, ממנהיגי התנועה הציונית וחבר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בגליציה. תמך בציונות מדינית.
קורות חיים.
נולד במונסטרישץ', גליציה, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום באוקראינה. מנעוריו היה פעיל ציוני. למד בגימנסיה בטרנופול וב־1883 עבר ללמוד בסטרי, בשנותיו שם התכתב עם מרדכי אהרנפרייז, יצחק פלד (מחבר ההמנון העממי "שם במקום ארזים") ואברהם קורקיס וארגן פעילות יהודית לאומית. בגימנסיה בסטרי לא היה מורה ליהדות ותלמידים יהודים קיבלו פטור מלימודי דת, בניגוד לחוק. ציפר ארגן את התלמידים והוריהם ובעקבותיהם את ראשי הקהילה, שפנו למועצה הלאומית לחינוך, ופעלו למינויו של הסופר יצחק אהרון ברנפלד (אחיו של שמעון ברנפלד) כמורה ליהדות בגימנסיה.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה עבר ב-1890 לאוניברסיטת לבוב, ללימודי משפטים. הקים תנועה ציונית בשם "ציון" יחד עם אברהם קורקיס, אדולף שטאנד, מרדכי זאב ברוידא ויהושע טהון.
כבר מתחילת דרכו נחשב נואם מבריק הסוחף את שומעיו בלהט לתנועה הציונית. בשנים 1891–1892 השתתף בוועדה לאיחוד כל האגודות הציוניות של חיבת ציון בגליציה לתנועה אחת, ובשנים 1893–1894 נערכו שתי ועידות של התנועה הציונית.
בשנת 1892 לקח חלק בהוצאה לאור של כתב העת הציוני הראשון בשפה הפולנית, "Przyszłość" ("עתיד") שערך אדולף שטנד. פרסם יחד עם אברהם קורקיס עלון בפולנית "משימתו של הנוער היהודי".
היה מועמד מטעם התנועה הציונית לבחירות לפרלמנט בשנת 1907 ולבחירות בשנת 1909 שנערכו עקב פטירת הנציג המכהן.
הטבח בבחירות 1911.
בשנת 1911 היה ציפר נציג התנועה הציונית, לבחירות לפרלמנט של החלק האוסטרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית. זכות הבחירה הכללית לגברים הוענקה רק בשנת 1907 (עד אז היו זכאים להצביע רק בעלי קרקעות). בעקבות בחירות 1907 יוצגו בפרלמנט כ-30 שברי מפלגות. זכות ההצבעה החדשה עדיין וריבוי המפלגות הובילו למערכת בחירות סוערת ב-1911. ציפר התמודד בבחירות אלו כנציג דרוהוביץ' מול חבר פרלמנט מכהן - נתן לוונשטיין, שניהם משפטנים יהודים, אך ייצגו אינטרסים מעמדיים שונים - לוונשטיין ייצג את זכויות הייתר של אצילים פולנים ותעשיינים יהודים מתבוללים, ציפר הציוני נתפס כמייצג איכרים ופועלים מדוכאים בני כל הלאומים, שקיוו להשיג רפורמות למצבם.
הרשויות שרצו בניצחונו של לוונטשיין לא בחלו במניפולציות למניעת הצבעתם של תומכי ציפר. ביום הבחירות 19 ביוני 1911, הופנו לקלפי אחת מעל 8,000 איש, בפתח הקלפי הוצבו שוטרים שהחליטו מי רשאי להצביע ומי לא, והעדיפו בבירור את תומכי לוונשטיין. בוצעו גם זיופי קולות באמצעות הוספת פתקי הצבעה לתוך הקלפי. באזור הקלפי פרצו הפגנות, ובהמשך גם מהומות שכללו ניפוץ חלונות ראווה של בתי עסק סמוכים. הרשויות הזרימו לאזור כוחות צבא מפשמישל. הבחירות נתפסו כאירוע חגיגי ובעלי זכות הבחירה נכחו במקום עם משפחותיהם. החיילים ירו בהמון, פגעו ללא הבחנה בנשים, ילדים וקשישים. 26 אנשים נהרגו באירוע, רבים נפצעו.
הבחירות הופסקו, אך תוצאותיהן הוכרזו. לוונשטיין זכה בבחירות בפער גדול ושימר את מקומו בפרלמנט. הזעם הציבורי עורר חקירה שהוכיחה כי רבים נורו בגבם, כשניסו לברוח מזירת ההתפרעות. שר הפנים והביטחון הודה כי הירי על ידי הצבא היה טעות.
המשך פעילותו.
בהמשך 1911 ביקר ציפר בארץ ישראל, את רשמיו האוהדים על החלוצים במושבות פרסם בכתבה עם שובו לגליציה. בארץ נפגש גם עם ידידו מגליציה, שלמה שילר, אשר היה מנהלה הראשון של הגימנסיה העברית רחביה בירושלים. שילר ביקש את עזרתו של ציפר בגיוס כספים להקמת מבנה קבע לגימנסיה. עם חזרתו לגליציה ארגן ציפר מסעות לגיוס תרומות שנמשכו כשנתיים, בין השאר באמצעות הקמת ארגוני נוער "אגודת תיאודור הרצל" ו"אגודת האור" ב-1913 בישר לקונגרס הציוני ה-11 כי עלה בידו לגייס את הסכום הנדרש.
ציפר היה פעיל גם בקרן קיימת לישראל.
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא האוסטרו-הונגרי. לאחר המלחמה חזר לפעילות ציונית בלבוב ולאחר שמרבית המנהיגים הציונים נאסרו בעקבות הפוגרום בלבוב (1918), עמד ציפר בראש המאבק לזכויות היהודים בפולין. עסק רבות בפעילות למען נפגעי המלחמה והפוגרום ושבויי המלחמה.
בתחילת 1919 יסד עם אברהם קורקיס את היומון הציוני "Chwila" ("חווילה" מפולנית: "רגע"), אשר יצא לאור בשפה הפולנית באזור גליציה המזרחית.
נפטר בשנת 1921 בגיל 53. היה נשוי למרים (נפטרה בירושלים בשנת 1951), בתו ד"ר הלנה ציפר-פפלבאום ביקרה ב-1924 בארץ ישראל, ונערכה לכבודה קבלת פנים בגימנסיה רחביה.
מורשתו.
בגימנסיה רחביה הוצב לוח לזכרו לאחר מותו.
ב-1933 ביקרה משלחת ציונית מגליציה בלשכתו של מאיר דיזנגוף והציגה עצומה לקריאת רחובות בתל אביב על שם אישים מיהדות גליציה, ביניהם גרשון ציפר. הדבר לא יצא לפועל.
ב-1965 נחנכה מצבת זיכרון ליהדות גליציה בכיכר מוריה (צומת הירקון-מוריה) בחיפה. המצבה מורכבת מארבעה תבליטים, אחד מהם מתאר ישיבת מערכת של העיתון Chwila, עם דמותו של גרשון ציפר, מייסד העיתון.
בשנת 1967 נקרא על שמו רחוב בחיפה, בקריית חיים מזרחית.
האתר "Jewish Lviv: 100 addresses" מציג על גבי מפת לבוב את כתובותיהם של 100 אישים יהודים שחיו בעיר, ביניהם גרשון ציפר.
גלקסיית הדובה הקטנה הננסית
ז'יזלה ליאדו קאנובס
גלקסיית תנור הננסית
גלקסיית סקסטנט הננסית
גלקסיית שדרית הננסית
גלקסיית פסל הננסית
גלקסיית קשת האליפסואידית הננסית
חסימתו של דונאלד טראמפ ברשת החברתית &quot;טוויטר&quot;
איטליה באירוויזיון 2021
איטליה זכתה באירוויזיון 2021. רשות השידור האיטלקית RAI הודיעה באוקטובר 2020 כי הזוכה בפסטיבל סן רמו 2021, מונדסקין עם "Zitti e buoni", תזכה לייצג את המדינה באירוויזיון שהתקיים ברוטרדם, הולנד. ב-23 במאי הוכרז כי הלהקה זכתה באירוויזיון 2021, עם 524 נקודות בסך הכול.
רקע.
לפני אירוויזיון 2021, השתתפה בו איטליה 44 פעמים מאז הצטרפותה הראשונה, בתחרות הפתיחה שהתקיימה בשנת 1956. מאז, זכתה איטליה בתחרות בשתי הזדמנויות: בשנת 1964 עם השיר "Non ho l'età" בביצועו של ג'יליולה צ'ינקווטי ובשנת 1990 עם השיר "Insieme: 1992" בביצוע טוטו קוטוניו. איטליה פרשה מהאירוויזיון מספר פעמים, תוך שנעדרה מ-1998 ועד 2010. חזרתה בשנת 2011 עם השיר "Madness of Love", בביצוע רפאל גואלזי, הסתיימה במקום השני – התוצאה הגבוהה ביותר שלה, מאז ניצחונה בשנת 1990 ועד ניצחונה בשנת 2021. בשנת 2018, ארמאל מטה ופבריציו מורו ייצגו את איטליה עם השיר "Non mi avete fatto niente" והגיעו למקום החמישי עם 308 נקודות. בתחרות של 2019 ייצג הזמר מחמוד את איטליה עם השיר "Soldi", וסיים במקום השני עם 472 נקודות. בשנת 2020 דיודאטו היה צריך לייצג את המדינה עם "Fai rumore", אך התחרות בוטלה בעקבות מגפת הקורונה.
בין השנים 2011–2013, נעשה שימוש בפסטיבל סן רמו כאמצעי לבחירת הנציג של המדינה בתחרויות האירוויזיון. המשתתף שנבחר היה אז אחראי לבחירת השיר בו יתחרו. מאז 2015, האמן שזוכה בפסטיבל המוזיקה מקבל הזדמנות לייצג את איטליה באירוויזיון, אם כי בשנת 2016 הזוכה סירב לעשות זאת ובמקומו ייצגה את המדינה מי שסיימה במקום השני.
לפני האירוויזיון.
רשות השידור האיטלקי RAI אישרה כי המבצע שייצג את איטליה באירוויזיון 2021 ייבחר כחלק מהאמנים שיתחרו בפסטיבל סן רמו 2021. על פי כללי סן רמו 2021, הזוכה בפסטיבל יזכה לייצג את איטליה. הפסטיבל התקיים בין 2 ל-6 במרץ 2021, כאשר הזוכה נבחר ביום האחרון של הפסטיבל.
עשרים ושישה אמנים התחרו בן רמו 2021. בין האמנים המתחרים היו משתתפי האירוויזיון לשעבר פרנצ'סקה מיקיילין וארמאל מטה, שייצגו את איטליה בשנת 2016 ובשנת 2018 בהתאמה. בנוסף, השירים של נואמי, פרנצ'סקה מיקיילין ופדץ נכתבו יחד על ידי מחמוד, שייצג את איטליה בשנת 2019. המתחרים היו:
גמר.
26 האמנים שהעפילו לגמר ביצעו ב-6 במרץ 2021 את שירם בפעם האחרונה. לבסוף, לאחר שלבי ההצבעה הוחלט כי מונסקין ושירה "Zitti e buoni" ייצגו את איטליה באירוויזיון 2021.
סקרופיון רקס
חנה פניכל
חנה פניכל, לבית היילבורן (Johanna Fenichel; 21 באוקטובר 1897, ברלין, גרמניה- 12 באוקטובר 1975, לוס אנג'לס, קליפורניה) הייתה פסיכולוגית ילדים ופסיכואנליטיקאית גרמניה-יהודיה.
קורות חיים.
חנה פניכל, הידועה גם בשם האנה, הייתה בתו של ארנסט היילבורן, מנהל ארגון AEG, ראשי תיבות המסמנים בגרמנית את המילים: "חברת החשמל הכללית", ואמהּ, אנטוני היילבורן. היא הוסמכה לעבודה סוציאלית בשנת 1916 לאחר שלמדה בבית ספר פרטי בשם ספרינגלשן (Sprengelschen) בברלין. לאחר שנים שבהן הועסקה כעובדת סוציאלית, היא עבדה במסגרת האוניברסיטה הטכנית בברלין, שם קיבלה מאוחר יותר את הדוקטורט בכימיה בשנת 1932. כעבור שנה עברה לפריז ושם המשיכה בלימודיה. שנה נוספת לאחר מכן היא עברה לפראג, שם הייתה חלק מהאגודה הפסיכואנליטית של פראג, ושם הכירה את בעלה לעתיד, אוטו פניכל.
בשנת 1938, קודם לנישואיה, היגרה היילבורן ללוס אנג'לס, קליפורניה, שם הפכה לחברה בקבוצת המחקר הפסיכואנליטי של לוס אנג'לס. התמחתה בפיתוח ולימודים בגיל הרך, כמו גם בניתוח הוראה. הייתה חברה מובילה במכון הפסיכואנליטי בלוס אנג'לס. חקרה ילדים מגיל שמונה עשרה חודשים עד חמש שנים, במטרה לאפיין את הדרך בה הם פועלים, מגיבים וחושבים.
בשנת 1940 נישאה לאוטו פניכל. ב־12 באוקטובר 1975 נפטרה מסרטן בברנטווד, לוס אנג'לס, קליפורניה.