כאשר ילדיהם נמצאים במכללה וסוזן, האו-פר הגרה בביתם (מריאן זגברכט) עוזבת את עבודתה, נותרים ברברה ואוליבר לבדם בבית. מכאן משתחררים כל הסכרים, וחוסר הנכונות של ברברה ואוליבר להתפשר מוביל אותם לשרשרת מעשים שבהם הם ממררים זה את חיי זה ומשפילים זה את זה, גם בנוכחות ידידים ולקוחות עסקיים. תוך כדי כך הם הורסים בהדרגה את ביתם ותכולתו - מה שהיה בתחילה הסיבה העיקרית לחוסר נכונותם להתפשר. הם שוברים את הרהיטים, תנור המטבח, כלי המטבח ואביזרי הנוי היקרים. באחד הריבים החריפים ביותר מקלקל אוליבר ארוחה שהכינה ברברה ללקוחות עסקיים שלה. ברברה מסירה את הכפפות, ובנוכחות לקוחותיה היא כמעט הורגת את אוליבר כאשר היא דורסת את מכוניתו, מכונית אספנות נדירה אותה קנתה לו היא כמתנה בימיהם היפים, כשהוא בתוכה, באמצעות רכב השטח הענק שלה.
לאחר מספר ימים מזמינה ברברה את אוליבר לארוחת ערב. אוליבר המופתע נענה להזמנה בחושבו שמדובר במחוות פיוס. ברברה מגישה לארוחת הערב פאטה שהכינה. אוליבר, המחפש דרך להתפייס, אך נשבר ומתפרץ כאשר ברברה רומזת לו שאת הפאטה הכינה מכלב המחמד שלו (אם כי לא עשתה זאת באמת - הכלב נראה בריא ושלם בחצר הבית). לאחר שברברה נמלטת ממנו, אוטם אוליבר את פתחי הבית בקרשים כדי למנוע ממנה לברוח. בינתיים, בעליית הגג, ברברה מרופפת את בורגי הנברשת הכבדה מתוך כוונה להפיל אותה על אוליבר בהינתן ההזדמנות.
סוזן חוזרת כדי לאסוף את חפציה ומוצאת את הבית אטום וחשוך. בצר לה היא מזעיקה את ד'אמאטו. בינתיים ריב נוסף בין אוליבר וברברה מביא אותם למצב בו שניהם תלויים על הנברשת מרופפת הברגים. אוליבר מגלה לברברה שלמרות הקשיים והמאבק הוא עדיין אוהב אותה, ולא זוכה לתשובה מברברה.
לפני שד'אמאטו וסוזן מצליחים לפרוץ לבית עם סולם, מתרופפת סופית אחיזתה של הנברשת בתקרה. היא צונחת אל הרצפה, שתי קומות נמוך יותר, ולוקחת איתה את אוליבר וברברה אל מותם. בתנועה אחרונה מניח אוליבר את ידו על כתפה של ברברה, והיא מסלקת אותה מעליה, שונאת אותו אפילו במותה.
עם סיום הסיפור, מציג ד'אמאטו ללקוח במשרדו את הברירה - להמשיך במאבק הגירושין על כל הקשיים הכרוכים בו, או לשוב הביתה ולנסות להתפייס עם אשתו. הוא מסתובב אל החלון, ועל פניו עולה חיוך של סיפוק כאשר הלקוח קם ועוזב את המשרד. ד'אמאטו מטלפן לאשתו, אומר לה שהוא אוהב אותה והוא בדרכו הביתה, וסוגר את יום העבודה.
קבלה ביקורתית ומסחרית והשפעה תרבותית.
הסרט התקבל בחיוב הן על ידי הקהל והן על ידי הביקורת. הוא היה מועמד לפרס באפט"א אחד (תסריט מעובד - מייקל ג'יי ליסון), לפרס דוב הזהב בפסטיבל ברלין, ולשלושה פרסי גלובוס הזהב (הסרט הטוב ביותר - קומדיה או מחזמר; השחקן הטוב ביותר בקומדיה או מחזמר - מייקל דאגלס; השחקנית הטובה ביותר בקומדיה או מחזמר - קתלין טרנר).
הסרט זכה לדירוג 81% באתר הביקורות Rotten Tomatoes.
בארצות דוברות הגרמנית נכנס שם הסרט, Rosenkrieg, לסלנג כביטוי למאבק גירושין מר וחסר פשרות.
מועצת המורים למען הקק&quot;ל
תנועת המורים למען הקק&quot;ל
תנועת המורים למען הקרן הקיימת לישראל
מועצת המורים למען הקרן הקימת לישראל
הזמנה לבכי
"הזמנה לבכי" היא רשימה קצרה פרי עטו של העיתונאי ארנון לפיד, בן קיבוץ גבעת חיים איחוד, שנכתבה מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, ונתפרסמה תחילה ב"איגרת", שבועון איחוד הקבוצות והקיבוצים ולאחר מכן, בינואר 1974, בירחון "שדמות". הרשימה, שקראה לבכות על האלים שהכזיבו ולבכות בקול את חללי המלחמה ולהניח לאתוס הישראלי של התגברות על הכאב הפרטי למען המאמץ הלאומי, עוררה סערה וזכתה לביקורות רבות, גם מחוץ לתנועה הקיבוצית. חלקן אוהדות וחלקן שליליות. הרשימה נחשבת כבעלת משמעות בשינוי התרבותי שעבר על חלקים בחברה הישראלית, מהתמקדות בכלל להתמקדות באני הפרטי; במיוחד בתחום השכול עוז אלמוג מציין כי על רקע תרבות ההדחקה שהייתה שלטת באותה עת, "נדרשו 'אומץ' ו'חוצפה' לא מעטים לכתוב את מה שכתב לפיד באותה עת". וכי לרשימה היה חלק במעבר מתרבות האיפוק וההבלגה בנושא השכול, ששלטה ממלחמת העצמאות, אל תרבות המקבלת בכי וקינה פומביים. שינוי זה הוא תולה במה שהוא מכנה "פסיכולוגיזם" ובמיוחד בנכונות החדשה, באותה עת, לחשיפה רגשית וגילוי הנפש.
יש מבקרים הרואים ב"הזמנה לבכי" המשך הגישה שזכתה לכינוי "יורים ובוכים", שהחלה עם "שיח לוחמים" לאחר מלחמת ששת הימים. גישה זו ספגה ביקורת משני צדי המתרס. המצדדים בחוזק, באיפוק ובשמירה על המורל הלאומי גינו גישה זו בשל ה"תבוסתנות" הכרוכה בה לדעתם, ואילו מצדדי המוסר, טוהר הנשק והשאיפה המתמדת לשלום גינו גישה זו בשל חוסר המעש של יוצריה והמשך שרותם המבצעי בצה"ל.
אזכורים מאוחרים בתרבות.
המשורר אליעז כהן הוציא מחזור שירים בשם זהה שהתייחס לפינוי גוש קטיף ב-2005 וכתב בהערות הסיום של קובץ השירים כי השירים מתייחסים ל"הזמנה לבכי" המקורית בכך שהוא חש שהפינוי הוא "יום הכיפורים של הכיפות הסרוגות". כהן עצמו אף מעיד כי חנן פורת סיפר לו כי קריאת רשימתו של לפיד ב-1974, בעת שהחלים מפציעה קשה במלחמת יום הכיפורים, הביאה אותו ל"הכרה שמוכרחים להשיב את רוחו של העם בישראל" וכהן מוסיף: "מחשבת הייסוד הראשונה של 'גוש אמונים', החלה להתפתח אצלו מאותו רגע".
מילות הרשימה אף הולחנו על ידי יורם צדוק והשיר בוצע על ידי להקת האשקולית של בית השיטה.
קרל ריכרד לפסיוס
תיאטרון תיעודי
התיאטרון התיעודי הוא זרם בתיאטרון של המאה העשרים, שאפשר לראות בו המשך לתיאטרון האפי.
מאפייני התיאטרון התיעודי.
הוא משתמש באותן טכניקות כמו התיאטרון האפי, כגון:
ועוד.
ההבדל העיקרי לעומת התיאטרון האפי הוא ההתבססות על אירועים מתועדים, היסטוריים. האמירה העיקרית של הזרם הזה היא: המציאות מספיק דרמטית, לא צריך להמציא שום דבר. בואו נביט במציאות! כמו כן חושף התיאטרון התיעודי בדרך מסמכים, שלא היו נגישים עד כה לעיני הציבור, או שהוא עוזר בהפצתם.
נציגים בולטים של הזרם.
בישראל:
זרמים דומים במדיה אחרים.
מתוך התיאטרון הדוקומנטרי התפתחה הדוקו-דרמה לטלוויזיה.
שנה גריימס
יאפ ואן זיידן
יום שפת האם הבין-לאומי
יום שפת האם הבין־לאומי מצוין מדי שנה ב-21 בפברואר לקידום ההכרה והמודעות בגיוון של שפות ותרבויות בכל רחבי העולם. היום הוכרז לראשונה על ידי אונסק"ו ב-17 בנובמבר 2009 והוכר רשמית על ידי העצרת הכללית של האו"ם כחלק מההחלטה להכיר בשנת 2008 כשנה הבין־לאומית לשפות. בבנגלדש מציינים את 21 בפברואר כיום השפות הבין־לאומי כבר מ-1952 לזכר הסטודנטים שנהרגו בעימותים עם המשטרה הפקיסטנית במהלך מחאה של התנועה להכרת השפה הבנגלית כשפה רשמית לצד אורדו ואנגלית.
אונסק"ו מציינת את יום שפת האם הבין־לאומי במשך כ-20 שנה, במטרה לקדם חינוך רב לשוני, תוך שימור שפת אם. בכל שנה, נבחר נושא מוביל ליום.
מכון לינגאפאקס (The Linguapax Institute), בברצלונה, ספרד, הפועל לשמר ולקדם את המגוון הלשוני בעולם מחלק בכל שנה את פרס לינגואפקס ביום שפת האם הבין־לאומי. הפרס הניתן לאנשים וגופים שעשו עבודה יוצאת דופן לקידום הגיוון הלשוני או החינוך הרב לשוני. פרס לינגאפקס הוענק לראשונה בשנת 2002.
צומת עצב שריר
אדה לאבלייס
עצב הסליל
עצב הסליל (בלטינית: Nervus trochlearis, באנגלית: Trochlear nerve; נהוג לסמנו: CN IV) הוא זוג עצבי הגולגולת הרביעי, ואחד משלושת זוגות עצבי התנועה האחראים על תנועות עיניים (יחד עם העצב השלישי והעצב השישי).
עצב הסליל אחראי על תנועת שריר האלכסון העליון (Superior oblique muscle) אשר מניע את גלגל העין למטה וכלפי פנימה (לכיוון האף). שריר זה מסתיים בגיד בצורת לולאה, הקרוי "הסליל" trochlea, ומכאן שמו של העצב.
העצב יוצא מהחלק האחורי (הגבי) של המוח האמצעי, מקיף אותו, חודר את קרומי המוח סמוך לחיבור אוהל המוחון, משם מתקדם עד לארובת העין. חודר לחלל ארובת העין דרך חריץ הארובה העליון (Superior orbital fissure), יחד עם יתר עצבי התנועה האחראים על תנועות עיניים.
ריי לחוד
ברלינר אנסמבל
הברלינר אנסמבל הוא תיאטרון בברלין, שנוסד על ידי הלנה וייגל וברטולט ברכט בשנת 1949.
יסוד התיאטרון ושנים ראשונות.
אחרי שברכט ווייגל נמלטו מהחקירות בארצות הברית, הם הגיעו דרך ציריך לברלין המזרחית, שם קיבלו אותם בזרועות פתוחות. הם הקימו את התיאטרון שלהם על פי הרעיונות של התיאטרון האפי. ההפקה הראשונה הייתה "אמא קוראז' וילדיה" (1949), אח-כך "אדון פונטילא ומאטי משרתו", "האם", "מעגל הגיר הקווקזי" ועוד.
בשנת 1954 עבר התיאטרון לתיאטרון "אם שיפבאוארדם", תיאטרון שמאז פתיחתו בשנת 1892 העלה מחזות מהפכניים, שעסקו בתנועת הפועלים. שם שוכן הברלינר אנסמבל עד היום.
אחרי מותו של ברכט.
הצוות המשיך להעלות מחזות של ברכט, אך חלק עברו לגרמניה המערבית. הלנה ווייגל ניסתה לשמר את מורשתו של בעלה, ורק אחרי מותה בשנת 1971 הצליחה רות ברגהאוס לפתוח את התיאטרון לזמנים חדשים יותר. ראויים לציון מהתקופה הזאת: "האביב מתעורר", "העלמה יוליה", עם התייחסויות למציאות של גרמניה המזרחית.
בחזרה למסורת.
אחרי גירושו של וולף בירמן נאלצה ברגהאוס להתפטר, והמנהל האומנותי החדש ווגוורט השמרן ניסה להתחבר שוב להצלחות העולמיות של שנות החמישים, מה שלא הצליח.
אחרי נפילת החומה.
לתיאטרון היה קשה להתאושש מהשינוי במשטר, וכל שנות התשעים היו חלשות מאוד, עם תחלופה מהירה מאוד של מנהלים. מאז 1999 מנהל אותו קלאוס פיימן. בינואר 2012 נכנסה תנועת המחאה הגרמנית נגד המדיניות הנאו-ליברלית של אנגלה מרקל לתוך התיאטרון, כאשר פעילים הפריעו באמצע ההצגה וניסו לכבוש את התיאטרון.
ביקור בארץ.