זמן קצר לפני חג השנה החדשה, בו מושבתת פעילות מפעל התפירה למשך יומיים, שין שמע על כך שצוות התיקונים במפעל יועסק בכריתת עצים הסמוכים לגדר, והחליט שהגיע הזמן לניסיון הבריחה. הוא גנב בגדים חמים מאסיר אחר ואכל ארוחת חג שקטה עם אביו. יחסיו עם אביו הפכו קרירים מתמיד, ועל אף שהיה בטוח שלאחר שיברח אביו ייענש, הוא לא סיפר לו על תכנון הבריחה. למחרת בזמן העבודה ניצלו פארק ושין את זמן הפטרול הארוך של השומרים כדי לברוח. על אף שפארק היסס למראה גובהה של הגדר החשמלית, שין לא היה מוכן לחכות. הם פתחו בריצה לעבר הגדר ושין מעד. פארק היה הראשון שהגיע לגדר. הוא ניסה לעבור מבעד לשני חוטי תיל אולם התחשמל למוות. משקלו יצר פתח בגדר. שין עבר דרך הפתח תוך שימוש בגופתו של פארק כדי להגן על עצמו מהגדר. תוך כדי מעבר, רגלו התחככה בגדר והוא נכווה ודימם אך הוא לא התעכב והחל לברוח. הוא לא ידע איך להגיע לסין, אולם זכר שפארק סיפר לו אודות נהר הטומן, המהווה גבול בין קוריאה הצפונית לסין. שין המשיך לשוטט ובסוף פרץ למחסן של איכר, בו מצא מדים צבאיים שעזרו לו להסתיר את זהות האסיר שלו. תוך התחזות לחייל צפון קוריאני רגיל, שין נדד במדינה. הוא גנב וסחר בשוק השחור והתחבא בדירי חזירים, ערימות קש ורכבות משא. בינואר 2005 הגיע לנהר הטומן ושיחד את השומר תמורת חציית הגבול.
החיים לאחר המחנה.
שין עבד בעבודות מזדמנות בסין, ולאחר זמן, כאשר הגיע לשאנגחאי, נתקל במקרה בעיתונאי שהעריך את חשיבות סיפורו. העיתונאי עזר לשין להגיע לשגרירות קוריאה הדרומית ומשם הועבר לקוריאה הדרומית, שם החלים בהדרגה מפציעותיו. הוא נחקר במשך שבועות בחשד שהוא מרגל או רוצח שכיר מטעם קוריאה הצפונית. לאחר מכן פורסם סיפורו בתקשורת הדרום קוריאנית.
שין עבר להתגורר בדרום קליפורניה שבארצות הברית, שינה את שמו והחל לעבוד בתנועת LINK - Liberty In North Korea האמריקאית, שמטרתה לעורר מודעות ולעזור לפליטי קוריאה הצפונית. מאוחר יותר חזר שין לקוריאה הדרומית והמשיך בקמפיינים למען אסירי קוריאה הצפונית. שין חיפש את דודיו, ה"אשמים" בכך שאביו הוכנס למחנה, אך לא הצליח למצוא אותם.
בזמנו, שין התקשה, לטענתו, במעבר לחיים המערביים. תחילה קיבל קיצבה מקוריאה הדרומית, אולם לאחר זמן מה זו פקעה כך שהוא נאלץ לעבוד כדי לקיים את עצמו.
פרסום ציבורי.
בשנת 2007 כתב שין את ספרו האוטוביוגרפי "Escape to the Outside World", המתאר את סיפור חייו. לאחר מכן פורסמה כתבת שער בוושינגטון פוסט אודות שין, תוך ציון העובדה שלא ניתן לאמת את סיפורו (קוריאה הצפונית אינה מכירה כלל בקיומם של מחנות העבודה ולא נותנת לפקחים לשוטט חופשי בשטחה). הספר כולל תצלומי פציעותיו של שין וכן תצלום לווין של מחנה 14. הספר צמח מתוך יומן אישי שכתב שין בעודו מתאושש מפציעותיו בסיאול (קוריאה הדרומית). כמו כן החל שין במתן ראיונות רבים.
ב-2012 כתב העיתונאי בליין הארדן ספר אודות שין בשם "Escape From Camp 14" ("בריחה ממחנה 14"). הספר הפך לרב-מכר ותורגם ל-24 שפות, זכה בפרס צרפתי ובביקורות חיוביות רבות.
ב-2012 ביים הבמאי הגרמני מארק ויזה סרט תיעודי אודות שין בשם "מחנה 14 - אגף השליטה הטוטאלית". בשל מיעוט החומרים הקיימים המתעדים את הנעשה במחנה, הסרט משתמש בטכנולוגיית אנימציה. הסרט הוקרן ביותר מ-30 פסטיבלי סרטים בעולם וכן זכה לפרסים רבים. בין השאר הוקרן הסרט ב-3 במאי 2013 בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי בתל אביב.
השוואות לשואה.
ב-2008 צפה שין בסרטי שואה ישנים, המתארים את נסיונותיו של היטלר והרייך השלישי להסתיר את מחנות הריכוז והרציחות שבוצעו. לדעת שין, זה רק עניין של זמן עד שקים ג'ונג-און ינקוט בטקטיקה דומה. הוא מקווה שארצות הברית תפעל בנדון. בראיון אמר שין "אני מסתובב הרבה במוזיאוני שואה, רואה שם דברים שנראים כאילו צילמו אותם אצלנו במחנה. אנשים מדברים על השואה עד היום, אבל יש שואה שמתרחשת ממש עכשיו ולא עושים כלום". ניצול מחנה עבודה צפון קוריאני נוסף בשם צ'ול הוואן-קאנג, טען גם הוא ש"בבסיס, זה ממש כמו אושוויץ של היטלר".
ברבים מהפרסומים אודות שין הושווה המצב בקוריאה הצפונית למצב בשואה. דונלד אדוארד גראם, מנכ"ל הוושינגטון פוסט, כתב בחשבון הפייסבוק שלו: "השוואות לשואה מביכות, אבל איזה עוד השוואה יש? זהו סיפורו של מחנה השמדה מודרני."
יעקב ורניק
יאנקעל וויערניק
יעקב וירניק
גלריית דגלי מדינות העולם
א • ב • ג • ד • ה • ו • ז • ח • ט • י • כ • ל • מ • נ • ס • ע • פ • צ • ק • ר • ש • ת מדינות עצמאיות שאינן מוכרות או שנויות במחלוקת
__ללא_תוכן_עניינים__
מקדש בולגוקסה
הפחה
יעקב ג. רוזנברג
יעקב ג. רוזנברג (ביידיש יעקב ראֳזענבערג, באנגלית Jacob G. Rosenberg לודז' 1922 – מלבורן 2008) היה סופר ומשורר.
חייו.
יעקב ג. רוזנברג נולד ב-1922 בלודז' פולין והיה הבן הצעיר במשפחה בת למעמד הפועלים. אביו ואמו עסקו בטקסטיל. הוא למד בבית ספר של הבונד בלודז'. אחרי שהגרמנים כבשו את העיר הוא היה בגטו שהוקם בשכונת המגורים שלו באלוט. בגטו התגוררו בדירה אחת הוא, הוריו, שתי אחיותיו והבנות שלהן עד שנשלחו לאושוויץ. כל בני משפחתו, מלבדו ואחותו שהתאבדה שם אחרי כמה ימים, הומתו בגז ביום בו הגיעו למחנה. הוא שהה באושוויץ חודשיים ואחרי כן במחנות ריכוז שונים.
במאי 1945 הוא שוחרר והועבר למחנה עקורים באיטליה. שם הוא פגש והתחתן עם אסתר לאופר ששרדה שמונה מחנות ריכוז. ב־1948 היגר הזוג לאוסטרליה ובה נולד ילדם היחיד.
ב־2006 זכה בפרס ניו סאות' ויילס על כתיבה שאינה סיפורת וב־2007 בפרס הביבליוגרפיה הלאומי על ספרו ממזרח לזמן.
רוזנברג נפטר ב-2008 בגיל 86 במלבורן.
כתביו.
באנגלית.
"Snow in Spring in Yiddish" (1984)
אירון מן
אייר פוגה
פוגה או בשמה המלא אייר פוגה (Air Fouga) הייתה חברה צרפתית בבעלות פרטית ליצור כלי טיס.
החברה הוקמה תחת השם Les Etablissements Fouga &amp; Cie (חברת פוגה ושו"ת), על ידי גאסטון פוגה, בשנת 1920 בעיר בזייה. בתחילה עסקה החברה בתיקון קטרים, קרונות רכבת וייצור טרקטורים. לבסוף עברה החברה לייצר כלי טיס ונודעה בעיקר בזכות עובדה זו.
בשנת 1936, בהמשך לקבלת ייעוץ טכני ממהנדסי חברת ברגה תעופה , החלה "פוגה" לייצר כלי טיס, באמצעות עיצובים שנרכשו מפייר מאובוסין, טייס צרפתי ומעצב כלי טיס (בעל חברת יצור כלי הטיס קאסטל מאובוסין - Castel Mauboussin) שגויס גם הוא על ידי החברה. אליו הצטרף רוברט קסטלו , מהנדס אווירונאוטיקה שהשתייך בעבר ליצרנית התעופה Dewoitine . דגמי כלי טיס מוקדמים ורבים של חברת "פוגה", נושאים את השם "Castel Mauboussin". אפילו מאוחר יותר, נשאו דגמי החברה, בדרך כלל את ראשי התיבות "CM" כחלק מכינוי כלי הטיס.
הצלחתה הגדולה ביותר של חברת "פוגה" הייתה המטוס "CM.170 מגיסטר", מטוס אימון צבאי סילוני, שעיצובו נבע מעבודה על דאונים, שנעשתה לאחר מלחמת העולם השנייה. עבודה אשר שיקפה את מסורת עיצובי הדאונים של החברה, שאופיינו בכנפיים דקות גזרה, ההולכות ונהיות צרות וחדות בקצותיהן. עם הצלחתו של מטוס המגיסטר, הוקם מפעל חדש במיוחד עבור ייצורו, בטולוז בשנת 1953.
במאי 1958 נקנתה החברה ומוזגה לתוך חברת "פוֹטֵז" כדי ליצור את החברה "פוטז אייר-פוגה" (Potez Air-Fouga). השם "פוגה" כחברה, נמחק לחלוטין בסוף שנת 1961. חברת "פוטז" כשלה מבחינה כלכלית ולבסוף נסגרה ונכסיה נקנו על ידי סוד אוויאסיון בשנת 1967. "סוד אוויאסיון" מוזגה בשנת 1970 לתוך SNIAS (ששמה שוּנה לאיירוספסיאל בשנת 1984) כך שבספרים ופרסומים שונים, מופיעים מטוסי חברת "פוגה" כשהם נושאים, לאו דווקא את קידומת השם "פוגה", אלא את שם אחת החברות שירשו אותה: "פוטז אייר-פוגה", "סוד אוויאסיון", "SNIAS" או "איירוספסיאל".
עירד רובינשטיין
עירד רובינשטיין (נולד ב-23 ביוני 1980) הוא שחקן, במאי וכותב ישראלי; זוכה פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2015 על עבודת הבימוי שלו למחזה "רומיאו ויוליה" שהועלה בתיאטרון באר שבע, ולשנת 2017 על בימוי "מלך הכלבים" בתיאטרון בית לסין.
ביוגרפיה.
עירד רובינשטיין נולד וגדל בראשון לציון.
בצה"ל שירת במשך ארבע שנים כלוחם ומפקד ביחידה 669 – יחידת החילוץ של חיל האוויר. הוא בוגר בית צבי במחזור מ"ה (2007), ובוגר קורס משחק מול מצלמה אצל רותי דייכס. במהלך לימודיו שיחק בתפקידים ראשיים רבים, בהם ד"ר דייסארט ב"אקווס", רוי כהן ב"מלאכים באמריקה", ואף השתתף בהצגה "מישהו לרוץ איתו" - קופרודוקציה של בית צבי בשיתוף תיאטרון בית ליסין. בשנה השלישית ללימודיו קיבל את תפקידו הקולנועי הראשון בסרט "הבודדים", בבימויו של רנן שור. עם תום לימודיו קיבל הזדמנות ממנהל בית צבי, גרי בילו, לביים את צמד המחזות הקצרים "ההודי רוצה לברונקס/ התור" מאת ישראל הורוביץ בבית צבי, ובהמשך בתיאטרון הספרייה, וכך החל לביים ולשחק במקביל.
כשחקן.
בשנים 2006–2009 השתתף רובינשטיין בסדרות: "בשורות טובות", "האי" 2, ובהצגות: "אובססיה", "פנטזיה", "ריצ'רד השלישי", "עקומים", בתיאטרון הספרייה.
בשנת 2010 שיחק בהצגה "יחסים מסוכנים" בתיאטרון הסימטה בתפקיד ואלמון, והשתתף בסדרה "השועלים".
בשנת 2011 שיחק בהצגה "רומיאו ויוליה" בקאמרי, לצד רוזינה קמבוס ואריה מוסקונה, ובתפקיד הראשי ב"אגף 6" על פי צ'כוב, בבימוי יפים קוצ'ר בתיאטרון הסימטה.
כמו כן השתתף בסדרות: "ילדי ראש הממשלה" ו"2.3 בשבוע" והצטלם לסרט הקולנוע "בית לחם", קופרודוקציה ישראלית-גרמנית-בלגית, בבימויו של יובל אדלר.
בשנת 2012 השתתף בסדרות "חטופים" (עונה 2) ו"אופוריה".