ב-10 בדצמבר 2015 הודיע ורדי על התפטרותו, זאת בהתאם לסיכום עם פרקליטות המדינה בעקבות פרשת תשלומי שכר עודפים למספר עובדי המועצה שהתרחשה בשנת 2007 ונחקרה בשנת 2012. בהתאם לסיכום לא הואשם בגין הפרת אמונים, ולא יוכל להתמודד לראשות המועצה במשך חמש שנים, ובנוסף ביצע עבודות שירות.
ורדי הוא בוגר קורס דירקטורים בחברות ממשלתיות, והחל מ-2008 משמש גם בתפקיד יו"ר איגוד ערים כנרת.
ורדי נשוי למרגו ולהם שלושה ילדים, אחד מהם הוא מואב ורדי, ראש תחום החוץ של תאגיד השידור הישראלי.
תפקידים ציבוריים.
במסגרת תפקידו כראש המועצה האזורית עמק הירדן מילא את התפקידים הבאים:
חבר הוועד המנהל של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל
מס שכר ורווח
הוול סטריט ג'ורנל
הניו יורק בלייד
עתודות גז מוכחות
הפיגוע בקו 19
הפיגוע בקו 19 היה פיגוע התאבדות שביצע מחבל פלסטיני, איש גדודי חללי אל-אקצא, ב-29 בינואר 2004 באוטובוס אגד קו 19, שנסע בשכונת רחביה בירושלים. 11 בני אדם נרצחו בפיגוע ו-44 נפצעו, מהם 10 באורח קשה.
הפיגוע.
ב-29 בינואר 2004, מעט לפני השעה 9:00 בבוקר, התפוצץ מחבל מתאבד פלסטיני באוטובוס אגד קו 19, שנסע מבית החולים הדסה עין כרם לבית החולים הדסה הר הצופים שבירושלים. הפיצוץ אירע בעת שעבר האוטובוס בדרך עזה, בפינת ארלוזורוב, בשכונת רחביה שבעיר. 11 בני אדם, שבע נשים וארבעה גברים, נרצחו בפיגוע ו-44 נפצעו, בהם 10 במצב קשה.
המחבל.
המחבל זוהה כעלי ג'עארה, איש גדודי חללי אל-אקצא בן 24 מבית לחם, שהועסק כשוטר במשטרה הפלסטינית. ג'עארה השאיר אחריו מכתב בו אמר כי ביצע את הפיגוע למען האל ובתגובה לאירוע בשכונת זייתון יום לפני כן בו נהרגו תשעה פלסטינים.
לאחר הפיגוע.
ביום למחרת הפיגוע הרסו כוחות צה"ל את בית המחבל ועצרו חמישה פלסטינים.
מוסד שמואל נאמן למחקר מתקדם במדע וטכנולוגיה
דאנלופ (פירושונים)
דנלופ
באץ'
בָּאץ' (בסרבית קירילית: Бач) היא עיירה ורשות מקומית בסרביה השוכנת במחוז באצ'קה הדרומי אשר בפרובינציית וויבודינה.
היסטוריה.
תיעוד ליישוב במקום קיים החל מראשית המאה ה-6 עת נשלט על ידי האימפריה הביזנטית. במהלך המאה ה-9 נכבש האזור על ידי האווארים שהקימו במקום את מבצר באץ'. במהלך המאה ה-10 נכבש היישוב על ידי ממלכת הונגריה.
ב-1541 נכבשה באץ' על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עברה באץ' לחזקת ממלכת הבסבורג שתחת האימפריה הרומית הקדושה. במהלך המאה ה-19 נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרית ובהמשך האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה הועבר האזור לחזקת ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. יוגוסלביה חולקה למספר אזורי כיבוש ואזור באץ' נמסר לחזקת הונגריה. באוקטובר 1944 שוחררה העיירה על ידי צבא השחרור העממי של יוגוסלביה ולאחר המלחמה נכללה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה באץ' בשטחי סרביה.
הקהילה היהודית.
יהודים הגיעו לבאץ' ככל הנראה בראשית המאה ה-18. ב-1750 הוקם בית הכנסת אשר נבנה בסגנון אדריכלות הבארוק. בהמשך הוקם בית עלמין. ב-1880 התגוררו בבאץ' 47 יהודים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו לבאץ' פליטים יהודים ואוכלוסיית הקהילה גדלה לכדי 164 נפשות ב-1921. במהלך שנות ה-30 חלה ירידה משמעותית במספר בני הקהילה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בבאץ' עשר משפחות יהודיות.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, סופח האזור להונגריה. מרבית יהודי העיירה הובלו למחנות ההשמדה במקביל להשמדת יהדות הונגריה. ב-1961 התגוררו בבאץ' 2 יהודים. ב-1980 נהרס מבנה בית הכנסת.
האיים השחורים
גיסקו
גיסקו היה איש צבא ודיפלומט קרתגי. נרצח במהלך מלחמת שכירי החרב.
ביוגרפיה.
לאחר המלחמה הפונית הראשונה, מצאה את עצמה קרתגו מרוששת לחלוטין, ולא היה באפשרותה לשלם לשכירי החרב הרבים שלחמו בצבאה. גיסקו, שהיה אותו הזמן המפקד הזמני של השכירים, הציע למועצה להעביר את החיילים לאפריקה בקבוצות קטנות, כך שיהיה יותר קל לשלם להם. אולם המועצה סברה שיהיה קל יותר לבקש מהשכירים לוותר על חלק משכרם אם יקובצו יחד. ולכן כינסה את כולם בעיר קיסה, וחנו נשלח אליהם למשא ומתן. המשא ומתן לא עלה יפה, והשכירים איימו לעלות על קרתגו אם לא ישלמו להם תוספת. המועצה מיהרה לשלוח את גיסקו, שהיה מוכר לשכירים. הוא הגיע אליהם והצליח להגיע להסדר עמם.
אולם עבד קמפני בשם ספנדיוס, ולובי בשם מאתוס, חששו שכוונתם האמיתית של הקרתגים היא לפזר את השכירים, ואז להיפטר מהם ולקחת חזרה את הכסף. גיסקו הרגיש בכך ופעם כאשר תבעו הלובים את כספם, ענה להם גיסקו שיבקשו את שכרם ממאתוס. הלובים נעלבו והחלו בוזזים את המטען של גיסקו ואנשיו. ספנדיוס ומאתוס ניצלו את המהומה, ותפסו את הפיקוד על השכירים. הם השביעו אותם להילחם לנצח בקרתגו. את גיסקו ואנשיו כ-500 במספר, לקחו בשבי, אולם לפי דבריו של פוליביוס, זכו ליחס טוב מצד שוביהם.
אולם לאחר ניצחונו של חמלקרת ברקה, בקרב מקאר, ערקו 2,000 פרשים נומידיים תחת פיקודו של נארוואס, ממחנה המורדים אל מחנהו של חמלקרת. הם זכו ליחס טוב מצד הקרתגים, וחמלקרת אף העניק את בתו לאשה לנארוואס. ספנדיוס חשש שיחס כזה יגרור עריקות נוספות, ובעצתו של אוטאריטוס, הוחלט להוציא להורג את גיסקו. הוא ואנשיו הובלו אל מחוץ למחנה, ידיהם ורגליהם נכרתו, וכך גם אפם ואוזניהם. לאחר מכן הושלכו לתוך בור בעודם חיים. רצח אכזרי זה, גרם לקרתגים להשליך כל מורד שנלקח בשבי אל רגלי הפילים.
גיסקו בתרבות.
גיסקו נזכר ברומן ההיסטורי של גוסטב פלובר, "שלמבו".
מבשלת הנגב
בוקר טי. וושינגטון
בוּקר טיילפרו וושינגטון (באנגלית: Booker Taliaferro Washington; 5 באפריל 1856 - 14 בנובמבר 1915) היה איש חינוך, סופר, נואם ומנהיג אפרו-אמריקני בן הדור הראשון למנהיגים אפרו-אמריקאים שהשתחררו מעבדות. ייסד את מכון טסקיגי, אוניברסיטה לאפרו-אמריקאים בלבד באלבמה, עמד בראשה 34 שנים וכיהן כיועץ לנשיאי ארצות הברית תאודור רוזוולט וויליאם הווארד טאפט. ב-1895, בשיאם של מעשי לינץ' בשחורים בדרום ארצות הברית, נשא באטלנטה נאום הנחשב לאחד הנאומים החשובים והמשפיעים בציבוריות האמריקאית. בנאום זה הציג תפיסת עולם לפיה אל להם לשחורים לכלות את כוחם במאבק נגד ההפרדה הגזעית והגזענות שסופו באסון. במקום זאת, טען, עליהם להפנות את מירב מאמציהם לצמיחה קהילתית וכלכלית מבפנים. לפי תורתו, שהתקבלה על דעת מנהיגים שחורים ולבנים כאחד והשפיעה על התנהלות האפרו-אמריקאים בכל המחצית הראשונה של המאה ה-20, על הקהילות האפרו-אמריקאיות להשקיע בחינוך, השכלה והכשרה מקצועית ובתרומה לכלכלה האמריקאית שתקנה להם קיום בכבוד לצדם של הלבנים תוך הסכמה עם ההפרדה הגזעית וחוסר השוויון. עמדה זו זכתה בשעתה לגינוי כתבוסתנית ופשרנית על ידי ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, שהוביל באותה עת דעת מיעוט, שהפכה לדעת הרוב החל מעליית התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית במחצית המאה ה-20.
שנים ראשונות.
וושינגטון נולד בווירג'יניה לאם שפחה ואב בלתי ידוע. גם תאריך הלידה שלו משוער. לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקנית עברה משפחת אמו ואביו החורג לוירג'יניה המערבית. הוא התמיד בלימודים במוסד לחקלאות של המפטון בווירג'יניה, שהוקם על ידי אגודה אמריקאית של מיסיונרים על מנת להכשיר מורים שחורים, בו עבד תחילה כשרת. ב-4 ביולי 1881 ייסד את מכון טסקיגי, בו כיהן בתחילה כמורה יחיד, פיתח את המוסד, והיה נשיאו עד יום מותו.
נאום הפשרה של אטלנטה ולאחריו.
ב-18 בספטמבר 1895 הוזמן וושינגטון לנאום בפני כ-2,000 באי תערוכת הכותנה הבינלאומית באטלנטה בנושא יחסי גזעים. היה זה בשיאם של מעשי לינץ' בהם נרדפו אפרו-אמריקאים בדרום ארצות הברית והוצאו להורג ללא משפט בגין פשעים שונים בהם הואשמו. בנאומו פנה וושינגטון לשחורים, המהווים שליש מאוכלוסיית דרום ארצות הברית, וקרא להם להטות שכם ולהצטרף בנפש חפצה לבניית האומה. ללבנים קרא לשכור עבודה שכירה שחורה, כדרך לשקם את הדרום. וושינגטון העלה על נס את חריצותם של השחורים, את הנאמנות שלהם ואת נכונותם ללמוד ולהתקדם. עם זאת הצהיר שיש לקבל את ההפרדה הגזעית ולקיים את הקהילות השונות כאצבעות נפרדות של יד אחת. המאבק "הצפוני" לביטול ההפרדה הוא חסר תכלית. הנאום הוביל להסכמה בלתי כתובה בין ראשי הציבור הלבן בדרום לוושינגטון ודמויות מובילות אחרות, שאיפשר את המשך קיום ההפרדה הגזעית. הסכמה זו, במסגרתה ויתרו האפרו-אמריקאים במודע על מאבק לשוויון בתמורה להשכלה ותעסוקה, כונתה "מנגנון טסקיגי" (Tuskegee Machine) או "פשרת אטלנטה" (Atlanta compromise).
לאחר הנאום הפך וושינגטון לנואם מבוקש בנושא ולדובר בלתי-רשמי של גזעו. בזכות יכולותיו בתחום האישי רקם רשת ענפה של מחנכים, אנשי כנסייה ודמויות ציבוריות בעלות השפעה בציבור האפרו-אמריקאי שקידמה את תפיסתו. גישתו זכתה הן לתמיכת רוב השחורים בדרום והן לתמיכת ליברלים לבנים שראו בה גישה פרגמטית. וושינגטון הצליח ליצור קשרים עם בכירים בצמרת הפוליטית והאקדמית בצפון, אותם רתם לגיוס כספים להקמת מוסדות לימוד לקהילות אפרו-אמריקאיות בדרום. בין ידידו והתורמים שגייס נמנו כמה מעשירי הצפון, בהם אנדרו קרנגי, ג'ון ד. רוקפלר, ג'ורג' איסטמן ואחרים. שיא יחסיו עם ראשי המפלגה הרפובליקנית היו כאשר נקרא לייעץ בנושאי גזע לנשיאים רוזוולט וטאפט.