מיד לאחר יציאתם מהגטו, אחיה של זופיה, אנטוני, בנה קיר מלאכותי שמאחוריו ניתן היה להסתתר. במסתור שמאחורי הקיר היה מקום בעמידה ל-6 אנשים.לאחר השמדת גטו ורשה בשנת 1943, משפחת מכנבאום נשארה והתחבאה במרתפי הבניינים. טובה מכנבאום שילמה לגרמני בשביל שיוציא את בתה אירנה בעגלה מכוסה. מספר ימים לאחר הבריחה הגיעה זופיה, ולקחה את אירנה. זופיה הובילה את אירנה שהתחזתה לנוצרייה לדירת מסתור. בדירה התגוררו גוסטב, דודה של אירנה, מרים דודתה ושני ילדיהם. לאחר כמה ימים הצטרפה גם טובה אמה של אירנה. הבעיה העיקרית של זופיה, מעבר לסכנה היומיומית, הייתה אספקת אוכל ל-8 אנשים. מאחר שרשמית התגוררו בבית רק היא ובתה. זופיה לא יכלה להכניס סלים מלאים באוכל מבלי לעורר את חשדם של השכנים. זופיה, אמה ואחיה נאלצו להביא אוכל לדירה בכמויות קטנות בכל פעם. זופיה דאגה להעסיק את שלושת הילדים שהתחבאו בדירתה ולשם כך הביאה להם ספרים שהשיגה ולימדה את אירנה לסרוג.
כאשר הופיעו הגרמנים, כנראה בעקבות הלשנה, זופיה מיהרה להסתיר את היהודים מאחורי הקיר, כך שהגרמנים לא מצאו כלום ועזבו את הדירה. אפרים, הילד הצעיר ביותר אשר הסתתר בדירת המסתור, חלה בדלקת ריאות. זופיה הצליחה להביא רופא בכיר מבית החולים המרכזי בוורשה שיבדוק אותו, אך זה לא עזר, והוא נפטר. זופיה דאגה להוציא את גופתו מהדירה, ולפי בקשת אמו, קברה אותו בקבר זמני בחצר. זופיה שיתפה פעולה עם המחתרת הפולנית, ובעזרת קשריה הצליחה להבריח יהודים מחוץ לפולין. זופיה גם סייעה בהסתרת יהודים רבים נוספים כמו ליליאן שטרן, שהסתתרה תקופה קצרה באותה דירת מחבוא עם אירנה ומשפחתה, וזוג רופאי שיניים ואישה נוספת.
במהלך אוגוסט 1944 הרוסים פלשו לוורשה, והמחתרת הפולנית החלה במרד ורשה. פולין הופגזה מכל כיוון, ודירת המסתור, שבה הסתתרו היהודים במשך שנה וחצי תחת חסותה של זופיה, נהרסה. תושבי הבניין תפסו מחסה במרתף הבניין במשך מספר ימים, אך לאחר מכן כל אחד הלך לדרכו.
לאחר המלחמה.
לאחר שדירתה נהרסה, זופיה יצאה מוורשה לאחת העיירות הקרובות. אמה אלכסנדרה ובתה פונו לעיירה אחרת מחוץ לוורשה. זופיה לא ראתה אותן במשך 4 חודשים. כעבור 4 חודשים עברה זופיה ללודז' על מנת למצוא עבודה, ושם פגשה את היהודים אשר הסתירה בדירת המסתור במהלך המלחמה. אמה ובתה נשארו להתגורר בכפר בעוד שהיא נשארה בלודז' כדי לעבוד. בעקבות האווירה הקשה בפולין, האנטישמיות המתגברת והשלטון הקומוניסטי הנוקשה החליטה זופיה לעלות לישראל. היא ובתה עלו לארץ בשנת 1949 והתיישבו בחיפה. באותה השנה עלו לארץ גם טובה מכנבאום ובתה אירנה, אותן הצילה במהלך המלחמה. זופיה התגוררה רוב חייה בחיפה ובשנותיה האחרונות עברה להתגורר בתל אביב כדי להיות בקרבת נכדותיה. היא נפטרה בשנת 2006.
הכרה והנצחה.
זופיה אבני הוכרה ב-25 בדצמבר 1984, על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם. טקס נטיעת העץ לכבודה התקיים ב-12 באוגוסט 1985, בירושלים בגן חסידי אומות העולם ביד ושם. בשנת 2005 קיבלה את אות יקירת העיר תל אביב-יפו. זופיה מונצחת באבן זיכרון בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה שהוקם בשכונת רמת אלון בחיפה. אלכסנדרה ויצ'ורק ובנה אנטוני וצ'ורק, אמה ואחיה של זופיה, הוכרו גם הם כחסידי אומות עולם, על עזרתם לזופיה במאמצי ההצלה ומתן מסתור לפליטים יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של זופיה, ואותר קברה בחלקת חסידי אומות העולם בקריית שאול. על המצבה נכתב: "כמו היית כף יד בתוך אגרוף הזעם"..
יוליה קלדי
יוליה קלדי (רלבובסקה) (בלועזית: Júlia Ralbovská-Kaldy; 1920 – 1994), תופרת סלובקית ילידת העיר פיישטיאני, חסידת אומות העולם, שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
יוליה נולדה בעיר פיישטיאני בשנת 1920 ועברה לגור בכפר קוצוריצה במחוז רקוביצה שבצ'כוסלובקיה ביחד עם אמה ובעלה של אמה. מאוחר יותר חזרה לעיר הולדתה פיאשטיאני, שם למדה ועבדה כתופרת.
כבר לפני תחילת המלחמה התיידדה יוליה עם ארנסט קלדי. יוליה התנגדה למדיניות השלטון הסלובקי בנושא רדיפת יהודים וגירושם למחנות מחוץ לגבולות המדינה. חייו של ידידה היהודי ארנסט קלדי היו בסכנה. חוקי המדינה הסלובקית הטילו עונשים כבדים על עזרה ליהודים, ולמרות זאת יוליה בחרה להסתיר בדירתה את ארנסט.
ב-1944 לאחר דיכוי המרד הסלובקי, הגיעו רדיפות היהודים, על ידי הורמאכט, לשיא חדש שלא נראה לפני כן. יוליה בחרה להוציא את ארנסט מדירתה, ולהעבירו למקום מחבוא בכפר קוצ'וריצ'ה, המרוחק כ-5 ק"מ מפיאשטיאני. היא התקינה בדירתה קיר חוצץ, כדי ליצור חדרון קטן בו יוכל ארנסט להסתתר. יוליה גם הוציאה את אמו של ארנסט, לאורה , מבית החולים שב והעבירה אותה למקום המחבוא בכפר. כדי לשמור על סודיות הפעולה, החליטה יוליה לפעול לבדה.
מדי יום בשעות הערב הייתה מגיעה יוליה לביתה בפיאשטיאני, מכינה לשניהם אוכל וקונה לאמו של ארנסט תרופות שהיו מצרך נדיר בזמן המלחמה.
יוליה הביאה רופא לבית המסתור כדי לבדוק את אמו של ארנסט, פעולה שעלולה הייתה לסכן את כל המעורבים במבצע ההצלה. לקראת סוף המלחמה נפטרה האם בבית המסתור. השניים קברו את הגופה בחצר האחורית בשעת לילה.
במהלך המלחמה יוליה סיפקה מזון והבריחה כספים במשך חודשים רבים אל מקום מחבואם של יהודים נוספים, ביניהם אירנה שפיצר מטרנבה, ורייזמן מפיישטיאני.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה נשארה יוליה בידידות עם ארנסט, וכעבור כמה שנים גם נישאה לו.
ב-1948 השניים עלו לישראל יחד וחיו בחיפה את שארית ימיהם.
בעלה ארנסט נפטר ב-1985 ממחלה ממארת ממושכת. יוליה נפטרה ב-1994 ונקברה בבית הקברות הלטיני בחיפה.
הכרה והנצחה.
ב-25 בספטמבר 1990 הוכרה יוליה קלדי כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם. נערך לכבודה טקס, ושמה הונצח בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם בירושלים.
בפברואר 1992 הוענקה לה תעודת כבוד ומדליה על מעשיה להצלת יהודים במהלך השואה.
יוליה הונצחה באבן זיכרון בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה בשכונת רמת אלון.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של יוליה ואותר קברה. באפריל 2021, נערך טקס ליד קברה ונקבעה עליו לוחית זיכרון כהוקרה מיוחדת לזכרה.
דניס שרביט
דניס שרביט (נולד ב-28 בדצמבר 1959) הוא חוקר מדע המדינה ישראלי ומכהן כפרופסור-חבר במחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת באוניברסיטה הפתוחה. תחום מחקרו העיקרי הוא חקר הרעיונות, והוא מתמקד בהגות פוליטית צרפתית, הגות ציונית ויהודית בת זמננו, דמוקרטיה נוצרית, דת ומדינה, ודה-קולוניזציה.
היה פרופסור-אורח באוניברסיטת קליפורניה באירוויין, ובכמה מוסדות להשכלה גבוהה בצרפת.
ביוגרפיה.
שרביט נולד בעיר סידי-בל-אבאס שבאלג'יריה. הוריו, מוניק ויוסף, ילידי אלג'יריה, החליטו בשנת 1961 לעלות לישראל ממניעים ציוניים, ומתוך הערכה כי ימיה של הנוכחות הצרפתית באלג'יריה ספורים, וכי עדיף לעזוב באופן מסודר. האב, שהיה רוקח במקצועו, לא הצליח למצוא בית מרקחת לרכישה בתל אביב, והמשפחה עזבה את ישראל באותה שנה, והשתקעה בפריז, שבה פתח האב בית מרקחת משלו. שרביט התחנך בבית ספר יסודי ובית ספר תיכון בשם תיכון קארנו , והתוודע שם לתרבות ולרוח הצרפתית שעיצבו את עולמו.
בעקבות מלחמת יום כיפור החליטו הוריו לעשות ניסיון שני להיקלט בישראל, וב-1974 הגיעו לישראל, והשתקעו עם ארבעת ילדיהם בנתניה. שרביט למד בתיכון ע"ש טשרניחובסקי, מכיתה י' עד כיתה י"ב, ובמקביל למד את השפה העברית והחל להתעמק בתרבות הישראלית.
בשנים 1978–1981 שירת שרביט שירות חובה בנח"ל מוצנח.
לאחר תום שירותו הצבאי, החל ללמוד לימודים אקדמיים: את לימודי התואר הראשון במדע המדינה ויחסים בין-לאומיים סיים באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1984. את התואר השני במדע המדינה סיים ב-1986 באותו מוסד. לאחר מכן נסע לפריז והתקבל ל, שבו שקד על עריכת אנתולוגיה של כתבים ציוניים. הספר יצא לאור בשנת 1998. באותה שנה הוא ערך מבחר טקסטים מן הספרות העברית החדשה שהתפרסם בגיליון מיוחד של אירופה (כתב עת) , כתב עת צרפתי לספרות.
עם שובו לישראל החל בלימודי תואר שלישי בבית הספר למדעי התרבות באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2002 סיים בהצטיינות את עבודת הדוקטור שלו, שעסקה בתנועת ה-Sillon "התלם" בצרפת בין השנים 1899–1910 (בתנועה התקבצו יחדיו צעירים בני המעמד הבורגני ובני מעמד העובדים, ונעשה בה ניסיון לחבר ולפייס בין הנצרות לבין הדמוקרטיה). העבודה נכתבה בהנחייתם של פרופ' אבנר בן-עמוס ופרופ' דוד מנדלסון.
בשנים הללו לימד קורסים שעסקו בפוליטיקה בצרפת ובאינטלקטואלים צרפתים בחוג לצרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן ובחוג ללימודים כלליים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
עם סיום לימודיו התקבל למחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת באוניברסיטה הפתוחה כחבר סגל בכיר. בשנת 2019 התמנה לפרופסור-חבר.
מחקרו.
שרביט מתמחה בנושאים הבאים:
תפקידי ניהול אקדמי.
במקביל לעיסוקו במחקר, מילא שרביט תפקידי ניהול אקדמי באוניברסיטה הפתוחה.
בין המרכזיים שבהם:
משפחתו.
שרביט נשוי למרים (לבית דרמוני), ראש צוות האזרחות במרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח) לשעבר, ויוצרת תוכן ב"רשת הירוקה". אב לארבעה.
מתגורר בהוד-השרון.
פרסומיו.
ספרים מתורגמים בעריכתו.