ויזל הוכר כאמן בוגר לאחר שציוריו החלו להופיע בסלונים של פריז (1894 ו-1901). בתחילת המאה ה-20 ביצע אמיל ויזל סדרת דיוקנאות של בני דורו הבולטים: האסטרונום סרגיי גלזנאפ, האמן איליה רפין, הזמר ליאוניד סובינוב, רקדניות הבלט מארי פטיפה וגלינה. המלחינים פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, ניקולאי רימסקי-קורסקוב, איליה גלזונוב ואחרים. לפי דרישה הוא יצר דיוקנאות של נשיאי האקדמיה לאמנויות, בני משפחתו של הצאר, ולימים ולדימיר לנין. מקום מסוים במורשתו ניתן לתמונות רבות שבוצעו בדרכו האימפרסיוניסטית המשקפות את אהבתו לסנט פטרסטורג וסביבתה: רשמים על אירועיו, מסעותיו ופגישותיו עם אנשים שונים.
ויזל עבד בציור ובאמנות גרפית באמצעות שמן, צבעי מים, גואש, דיו הודי, איטלקי ועפרונות עופרת. הוא הוכיח את עצמו כמאסטר בז'אנר הדיוקן, הנוף, הדמיית הפנים והנוף.
תערוכות.
תמונותיו של ויזל מוצגות במוזיאונים של מוסקבה, סנט פטרסבורג, סרטוב וקאזאן. מוזיאון התיאטרון בסנט פטרסבורג שומר את סצנות צבעי המים והעיפרון שלו ואת סקיצות השחקנים שלו. חלק מהמסמכים, התכתובות והתמונות של ויזל נשמרים על ידי האקדמיה לאמנויות, הספרייה על שם מיכאיל סלטיקוב-שצ'דרין והמוזיאון לתולדות סנט פטרבורג. התערוכה האישית הראשונה נערכה בתאריך 100 שנה ב-1966
במוזיאון האקדמיה לאמנויות. יותר מ-160 בדים של ויזל הוצגו ב-1998 במוזיאון קאזאן לאמנויות יפות יחד עם תמונות נוספות של בני שושלת ויזל.
בשנת 1894 הוזמן אמיל ויזל להיות עוזרו של האוצר של מוזיאון האקדמיה לאמנויות. זו הייתה יוזמה של ויזל לייסד מחלקה חדשה באקדמיה האימפריאלית לאמנויות. הוא השתתף בפיתוח האוסף של המוזיאון הרוסי (1898). הוא הוציא אמנה חדשה, תמך בהקמת מוזיאונים פרובינציאליים ושלט בפעילותם.
בשנת 1900 ויזל נסע לפריז כנציג רוסיה כדי לנהל את המחלקה הרוסית לאמנויות יפות בתערוכה הבינלאומית. ממשלת צרפת העריכה את פעילותו והעניקה לו עיטור לגיון כבוד. מאוחר יותר הוא ארגן את המחלקות הרוסיות לאמנויות יפות בתערוכות הבינלאומיות במינכן (1901), בריסל (1910), רומא (1911) וטורינו (1913).
בשנת 1914 נבחר אמיל ויזל להיות חבר מלא באקדמיה האימפריאלית לאמנויות. הוא עבד כמומחה לאמנויות ופיסול רוסי ומערבי במועצה המנהלית המרכזית למדע. היה חבר מועצה של הארמיטאז' והמוזיאונים הרוסיים. במהלך המהפכה פינה אמיל ויזל את אוספי מוזיאון האקדמיה לאמנויות למוסקבה על מנת להציל את יצירות המופת, ובהמשך החזיר אותן לסנט פטרסבורג.
גלות לקזחסטן.
בתקופת הדיכוי של סטלין נשלחו לגלות אמיל ויזל, אשתו, בנו אוסקר ויזל, שהיה פרופסור למכון ללימודי המזרח בלנינגרד (סנט פטרסבורג)) עם אשתו ורה שולפו, ובנם אנדריי ויזל. הם הוגלו לקזחסטן, לכפר צ'לקר (1935). למרות קשיים כלכליים, אמיל ויזל ואשתו, שניהם אמנים, המשיכו ליצור דיוקנאות ולצייר נופים במרכז אסיה. אמיל ויזל ורעייתו הצליחו לחזור ללנינגרד לאחר שנתיים בזכות חבר קרוב. שנה לאחר מכן עזבו גם בנו אוסקר ויזל ומשפחתו את קזחסטן.
מאחר שלא הורשו להתיישב במוסקבה או בלנינגרד, הם בחרו בקאזאן כמקום מגורים, עיר עם אוניברסיטה, עשירה במוזיאונים, תיאטראות וחיי אינטלקטואל ואמנות, שבה הם יכולו למצוא עבודה.
המצור על לנינגרד היה האתגר האחרון לאמיל ויזל. הוא נפטר בגיל 77 שנים בשנת 1943.
משה יהודה עבאס
רבי משה יהודה עבאס היה רב, משורר, פוסק ופייטן בשאלוניקי, קושטא, ונציה ומצרים במאה ה-17.
ביוגרפיה.
נולד בשאלוניקי לרבי מאיר בסוף המאה ה-16, והוא ככל הנראה צאצא של משפחת עבאסי, ממנה יצאו פייטנים ורבנים מפורסמים, כמו רבי יהודה בן שמואל אבן-עבאס, רבי משה עבאס, רבי יום טוב עבאס ועוד. למד בישיבת חייא שבשאלוניקי אצל רבי מרדכי קלעי. נדד לקושטא, שם גר בשכונת יאמבול ולמד בישיבתו של רבי יוסף מטראני. בקושטא קיבל תורה גם מרבי יונה עדילה והרב יחיאל באסן. נסע לוונציה, שם השיב תשובות לשואליו בנושאי דיני ממונות. לאחר מכן עבר לרשיד שבמצרים, שם השתקע ונעשה לרב ולדיין.
נפטר ברשיד אחרי שנת ה'תל"ז.
סלטברן (סרט)
סלטברן (באנגלית: Saltburn) הוא סרט מתח אמריקאי עתידי שנכתב, בוים והופק על ידי הקולנוענית אמרלד פנל.
רקע עלילתי.
עלילת הסרט עתידה לגולל את קורות חייה של משפחה אנגלית ענפה ואריסטוקרטית.
הפקה.
פיתוח.
בינואר 2022, נמסר כי חברת "LuckyChap Entertainment" בראשותה עומדת השחקנית מרגו רובי נמצאת במשא ומתן על הפקת הסרט "סלטברן", סרטה השני של אמרלד פנל אותו כתבה, הפיקה וביימה לאחר הסרט "צעירה מבטיחה" (2020). במאי 2022, נמסר כי לצוות ההפקה הצטרפו המפיקים ג'וזי מקנמרה, טום אקרלי ורובי אושרו, וכי לצוות השחקנים לוהקו רוזמונד פייק, ג'ייקוב אלורדי ובארי קיוגאן בתפקידים שטרם פורסמו.
צילומים.
צילומי הסרט החלו ב-16 ביולי 2022, ועליהם אמון צלם הקולנוע לינוס סנדגרן.
סיקי קול
סיקי קול (נולדה ב-16 בפברואר 1951, ברמת גן) היא רקדנית, כוריאוגרפית, מורה לכוריאוגרפיה, מורה למחול מודרני, מנהלת חזרות ומאמנת אישית.
בשנת 1983 זכתה יצירתה הכוריאוגרפית "סחף" בפרס השני בתחרות הבין־לאומית לכוריאוגרפיה בקלן, גרמניה. ובשנת 1984 יצירתה הכוריאוגרפית "מלכוד" זכתה בפרס כינור דוד כיצירה הכוריאוגרפית הטובה ביותר של השנה.
ביוגרפיה.
נולדה בשם שרה מיניוביץ', ברמת גן, בשנת 1951. למדה בבית ספר הלל ובתיכון בליך.
בשנים 1969–1971 שירתה בצה"ל בלשכת מפקד חיל האוויר.
בשנת 1971, נישאה לאביהו קול ונולדו להם שני ילדים והם התגוררו במושב חגור.
בשנת 1986 חזרה להתגורר ברמת גן. מאז 1989 חיה עם בן זוגה, דורון צפריר.
השכלה.
ב-1973 סיימה לימודי דרמה יוצרת בסמינר הקיבוצים, בהנחייתה של שרה שפיר.
בשנת 1981 השתתפה בקורס בין־לאומי לכוריאוגרפים ומלחינים (IDC-P.CC) באוניברסיטת סארי, אנגליה, בניהולם האמנותי של מרס קנינגהם וג'ון קייג'.
בשנת 1987 סיימה תואר בוגרת האקדמיה למחול ע"ש רובין בירושלים, עם תעודת הוראה מטעם משרד החינוך והתרבות.
מאז 1990, תלמידתם של יוספה ופלד מיכאלי בשיטת מחשבת הגוף.
ב-1995 סיימה קורס שנתי במכון "מעגלים" בנושא "ספורט בתהליך הפסיכותרפויטי".
בשנת 1997 קיבלה תואר שני מאוניברסיטת נורוויץ' , ארצות הברית.
בשנת 2005 סיימה לימודי תעודה בניהול מערכות חינוך חדשניות מטעם אוניברסיטת תל אביב, בית הספר לחינוך.
בשנת 2006 סיימה תוכנית להכשרת מאמנים במכללת CoachMe.
קריירה.
קול התחילה לרקוד בגיל שש בסטודיו למחול של הילדה קסטן ועליזה שדה ברמת גן. בשנים 1964–1969, למדה בלט קלאסי ומחול מודרני אצל ז'נט אורדמן, עם הקמתו של אולפן בת דור למחול בתל אביב.
בתום השירות הצבאי רקדה בלהקת בת דור (כלול סיורים לאירופה ולמזרח הרחוק).
בשנת 1973 החלה להיות מנהלת הצגה, מנהלת חזרות ומורה למחול באולפן בת דור תל אביב ובבאר-שבע.
בשנים 1980–1986 הייתה כוריאוגרפית הבית ומנהלת החזרות בלהקת בת שבע.
לאורך שנות ה-80 וה-90, פעלה ככוריאוגרפית בלהקות מחול נוספות, ובהן ענבל, בת דור, ביכורי מחול, ותיאטרון-מחול תל אביב (מוזע).
בשנת 1984 ייסדה וריכזה את מגמת המחול בבית הספר לאמנויות תל אביב, ובמקביל עד שנת 1995, הייתה כוריאוגרפית ומורה למחול של להקת ביכורי מחול בהנהלתו של אבי לפידות, במרכז למחול, ביכורי העיתים, שבתל אביב.
בשנים 1989–2019 הייתה מורה לכוריאוגרפיה ורפרטואר מודרני במגמת המחול בתיכון תלמה ילין. כמו כן, הייתה מחנכת כיתה ורכזת חברתית בתיכון זה.
בשנים 1985–2015 בחנה בבחינות למלגות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל, קרן שרת, הייתה חברה במדור למחול ובמדור בתי ספר לאמנות במועצה הישראלית לתרבות ואמנות, חברה בוועדת השופטים של פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה, ובין השנים 2000–2019 הייתה חברה בוועדה לחשיפה בין־לאומית של מרכז סוזן דלל.
הוקרה ופרסים.
עבור עבודותיה בלהקת בת שבע, זכתה במקום השני בתחרות הבין-לאומית לכוריאוגרפים בקלן לשנת 1983 (סחף) ובפרס כינור דוד לשנת 1984 (מילכוד).
בחודש אפריל 1983 זכתה בפרס "קרן יאיר שפירא" על הישגיה בתחום המחול.
קישורים חיצוניים.
ממאמריה:
מלך השערים לנבחרות לאומיות
ערך זה מכיל רשימת הכדורגלנים הגברים שהבקיעו לפחות 50 שערים במדי נבחרת הכדורגל הלאומית שלהם. בסך הכל, 73 כדורגלנים גברים, על פי פיפ"א. מאז אוקטובר 2021, הוועד האולימפי הבין-לאומי (IOC) מפרסם גם רשימה כזו, אך רק של עשרת המובילים. כריסטיאנו רונאלדו מפורטוגל מחזיק בשיא כל הזמנים עם 117 שערים בינלאומיים .
ברזיל והונגריה מחזיקות בשיא של השחקנים שכבשו 50 או יותר שערים בינלאומיים, ארבעה בכל נבחרת. לאנגליה, עיראק, יפן, כווית, מלזיה ותאילנד יש כל אחת שלושה שחקנים שהשיגו את ההישג. לקונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC) יש את המספר הגבוה ביותר של כדורגלנים שכבשו לפחות 50 שערים בינלאומיים, 30 שחקנים.
באדר אל-מוטאווה מכווית שיחק הכי הרבה משחקים עד כה מבין מבקיעי 50 שערים. הוא כבש את שערו החמישייה במהלך ההופעה הבינלאומית ה-155 שלו, בשלושער מול מיאנמר ב-3 בספטמבר 2015, במשחק מוקדמות מונדיאל 2018.
היסטוריה.