משפטים פליליים רבים התנהלו במדינות שונות על סמך עדות של זיכרון מודחק. הגם שנקבעו סייגים לקבלת זיכרון מודחק, מערכות המשפט במדינות רבות, כולל ישראל, מכירות בעדויות המבוססות על זיכרון מודחק; ובעוד שחלק מההליכים שהתבססו על זיכרונות מודחקים הסתיימו בזיכוי, במספר מקרים ביסס בית המשפט העליון הרשעה בעבירת מין על סמך זיכרונות אלו. במקרים אחרים נומק זיכוי, לפחות באופן חלקי, בכך שמדובר בזיכרון מודחק שייתכן שהושתל במתלונן.
במקרים שבהם התקבלה טענה בדבר שיכחון מתמשך של אירוע טראומטי, נדונו תלונות על עבירות מין קשות שבוצעו בקטינים על ידי פוגע מתוך התא המשפחתי; בית המשפט דחה טענה בדבר שיכחון של אירוע אונס שנחווה בגיל מבוגר. במקרים אחרים, בית המשפט דחה טענת הגנה לפיה יש לבחון בקפידה יתרה מהימנותה של עדות על אירוע מוקדם מפני שהיא מתבססת על זיכרון מודחק, בקובעו שלא כל היזכרות מאוחרת או הדרגתית מהווה זיכרון מודחק.
דיון ארוך בשאלת הזיכרון המודחק התקיים על ידי השופט יצחק עמית במקרה של פלוני שהורשע באונס בתו על ידי בית המשפט המחוזי אך זוכה מחמת הספק בערעורו. השופט עמית קבע שהרשעה על סמך זיכרון מודחק דורשת דיון בשאלות לגבי תהליך ההזכרות, וביניהן:
Some Nights
Some Nights (פירושונים)
תמרה רובינס
תמרה רוֹבּינס (1898 או 1903 - 7 בינואר 1984) הייתה שחקנית תיאטרון הבימה.
ביוגרפיה.
רובינס נולדה באודסה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). למדה בבית הספר לבנות "מרגולית" בגוֹלטָה. סיימה את לימודיה בסטודיו לדרמה הבימה במוסקבה. תחילה פנתה אל הבימה בשנת 1917 בעקבות מודעה בעיתון היהודי-רוסי "ראזסוויט" עבור צעירים דוברי עברית השואפים ללמוד את תורת המשחק, רובינס התקבלה לתיאטרון, אך נאלצה מסיבות אישיות לעזוב ולחזור אל התיאטרון שוב בשנת 1920, השנה בה צורפה לקולטיב.
בשנת 1928 עלתה רובינס לארץ ישראל, ושיחקה בהבימה כ-50 שנה - לאורך כל תקופתה בתיאטרון, למעט בהצגות "גבירתי הנאוה בתיאטרון גיורא גודיק, בתפקיד גב' היגינס וב"הורים איומים" בתיאטרון דורות בתפקיד האם.
בהבימה שחקה בהצגות: "הדיבוק", "הגולם", "עמך", "קשה להיות יהודי", "טוביה החולב", "החולה המדומה", "מירה'לה אפרת", "האדמה הזאת", "חדווה ואני", "הלילה השנים עשר", "פאוסט", "היהודי זיס", "הדוד וניה", "רביזור", "עמודי החברה", "אדון בידרמן", "מדמואזל", "מקצועה של הגברת וורן", "השקיעה", "שולחנות נפרדים", "השושנה המקועקעת", "הלהבה הקדושה", "בגרות", "מרד המתים", "גן הדובדבנים" "המת החי", "משפט הקופים", "שש כנפיים לאחד" ועוד.
בשנת 1960 זכתה רובינס בפרס רמח"ל לאמנות הבמה מטעם עיריית תל אביב על תפקידה כאליס גלבואזייה, בהצגה מדמואזל. בשנת 1980 זכתה בפרס "ורד הכסף".
בשנת 1976 פרסמה את הספר "בני דורי הגדולים", בו תיארה את חוויותיה עם גדולי הבמה הרוסית: קונסטנטין סטניסלבסקי, יבגני וכטנגוב, מיכאיל צ'כוב ווסבולוד מיירהולד (מיירחולד).
רובינס נישאה תחילה לסופר משה הררי (בלומברג), שנרצח בפרעות תרפ"ט, ולאחר מכן לשחקן תיאטרון הבימה מנחם בנימיני (בירנצווייג) (נפטר ב-1959).
רובינס נפטרה בגיל 86, לאחר מחלה ממושכת. נקברה בבית העלמין נחלת יצחק. לאחר מותה, בהתאם לצוואתה, העניקה הבימה פרס על שמה עבור השחקנית המצטיינת של השנה.
במסגרת מבצע ההנצחה של עיריית תל אביב לאמנים תושבי העיר, הונחה לוחית זיכרון על ביתם של רובינס ובנימיני.
גיסתה ברוניה, אחותו של בנימיני, נישאה לעסקן הציוני, העיתונאי והסופר בנימין וסט.
מיקסומטוזיס
מיקסומטוזיס (לועזית: Myxomatosis) היא מחלת ארנבים הנגרמת על ידי וירוס המיקסו. המחלה זוהתה לראשונה במעבדה באורוגוואי בסוף המאה ה-19. ב-1950 החלה ממשלת אוסטרליה להשתמש בווירוס כנשק ביולוגי להשמדת אוכלוסיית הארנבים במערב אוסטרליה שנחשבו באזור זה כמזיקים.
המחלה זוהתה לראשונה ב-1896 בארנבים שיובאו לאורוגוואי. ב-1938 נעשו באוסטרליה בדיקות שטח למדידת היעילות של המחלה בצמצום אוכלוסיית הארנבים במערב המדינה. הניסויים הראו שמרגע ההדבקה המחלה קוטלת את הארנב תוך כ-4 ימים ביעילות של כמעט 100%. ב-1950 היא הופצה בקנה מידה רחב, ההשפעה הייתה מידית ותוך שנתיים צומצמה האוכלוסייה מ-600 מיליון פריטים לכ-100 מיליון בלבד. בתקופה זו החלו חלק מהארנבים לפתח חיסון טבעי לווירוס והיום היא קטלנית רק ב-50% מהמקרים. כדי להגביר את יעילות הווירוס פותח זן קטלני יותר ששוחרר באוסטרליה ב-1996.
זמן קצר לאחר הפצת הווירוס באוסטרליה המחלה הופיעה גם באירופה, כנראה על ידי אנשים פרטיים שייבאו ארנבים חולים. ב-1955 נפטרו כ-95% מהארנבים בממלכה המאוחדת ובעקבות כך נפגעו גם בעלי חיים אחרים כגון העיט המלכותי הספרדי ושונר איברי שכיום בסכנת הכחדה. מאז, חלק מהאוכלוסיות שנפגעו הצליחו להשתקם, אך חלקן עדיין בסכנת הכחדה.
חיסון.
קיים חיסון למחלה המשמש לרוב לחיסון ארנבים מתורבתים המשמשים כחיות מחמד. באוסטרליה, נאסר בחוק השימוש בחיסון, או ייבוא שלו למדינה, כדי להימנע מהאפשרות שהוא יזלוג לאוכלוסיות הפראיות ויעזור להם בפיתוח עמידות למחלה.
סקופיה (רמת הגולן)
סקופיא (בערבית: سكوفيا, תעתיק מדויק: סכופיא) הוא כפר סורי עזוב בדרום רמת הגולן. עד למלחמת ששת הימים בשנת 1967, היה הכפר חלק מנפת פיק במחוז קוניטרה והייתה בו אוכלוסייה של כ-1,210 תושבים. הוא ישב כ-4.5 קילומטרים צפונית לכפר פיק וכ-4 קילומטרים מערבית לכפר אל-על. הכפר שכן מעל עין גב והכנרת בקרבת הגבול עם ישראל, משום מיקומו האסטרטגי הוקם במקום מוצב סורי.
ישנם סימנים ארכאולוגים המעידים על כך שהכפר ישב על תל קדום יותר, ונמצאו ממצאים המראים שהייתה במקום התיישבות יהודית בין המאה ה-2 למאה ה-4. סקופיה גם מוזכרת בחיבור שומרוני מהמאה ה-10, שם היא מוזכרת בשמה הקדום "אסקופיה". בחיבור שומרוני זה מבואר השם "שפמה" המוזכר בתורה לכדי אסקופיה ("..שפמה - והיא אסקופיה"). בספר במדבר לד, פס' י-יא, כחלק מתיאור גבולות ישראל, מתואר היישוב שפמה;
הכפר נעזב כתוצאה מהתקדמות צה"ל ברחבי רמת הגולן במהלך מלחמת ששת הימים, ביוני 1967. לאחר המלחמה, שימש הכפר הנטוש החל משנת 1969 היאחזות נח"ל שעברה בשנת 1973 למושב הקבע שלה ברמות. בשטחי הכפר הנטוש הוקם היישוב בני יהודה ובצמוד אליו גם המושב גבעת יואב.
תמר רובינס
קוז'וב גבגליה
קוז'וב גבגליה (במקדונית: КК Кожув Гевгелија) היא קבוצת כדורסל מקדונית מהעיר גבגליה, המתמודדת בליגת העל המקדונית.
היסטוריה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1961 כחלק מ"מועדון הספורט קוז'וב" שהוקם עוד בשנת 1922. הקבוצה מעולם לא השתתפה בליגה היוגוסלבית הראשונה. בסיום עונת 2010/11 העפילה הקבוצה לליגה מקדונית הבכירה מהמקום השני. בעונת הבכורה סיימה הקבוצה במקום השמיני.
בעונת 2012/13 השתתף המועדון בליגה הבלקנית. בסיום העונה הגיעה הקבוצה לחצי גמר הגביע המקדוני ולגמר הפלייאוף, בו הפסידה לקבוצת מזט סקופיה 4-0.
בעונת 2014/15 הגיעה הקבוצה עד לגמר הגביע והפסידה לקבוצת רבוטניצ'קי 74-66.
למועדון יש קהל אוהדים גדול עם ארגון הנקרא "Фантоми Север" (שדים מהצפון), התומך גם במחלקת הכדורעף וממלא את האולם העירוני בכל משחק.
מיכאיל צ'כוב
Some Night
חיל-הים
תקווה וינשטוק
תקוה וויינשטוק
תקווה ויינשטוק
תקווה וויינשטוק
תקווה ווינשטוק
פרס רמח&quot;ל לאמנות הבמה
פרס רמח&quot;ל
הקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד
הקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד (New England Conservatory of Music - NEC) הוא קונסרבטוריון פרטי ללימוד מוזיקה בבוסטון. המוסד הוקם בשנת 1867 והוא הוותיק מסוגו בארצות הברית.
בבית הספר לומדים 750 תלמידים לתואר ראשון, שני ושלישי.
בין מורי בית הספר נמנים לואיס קראסנר, דורותי דיליי, דונלד מרטינו, אריק רוזנבליט, ריצ'רד שטולצמן, ג'ורג' אלן ראסל, בנג'מין זנדר, ברנרד גרינהאוס, גונתר שולר ורבים אחרים.
בין בוגרי בית הספר נמנים יצחק ידיד, מיכל טל, לוסיאנה סואוזה, סרג'יו קומיסיונה, לרוי אנדרסון, ססיל טיילור, איתמר גולן, הלל צרי, ערן קצנלנבוגן ורבים אחרים.
בית הספר הוא אתר היסטורי לאומי בארצות הברית ונחשב לאחד מבתי הספר למוזיקה היוקרתיים בעולם.
יאשיהו וג'ווד (אוניית מעפילים)
התקוה (ספינת מעפילים)
מסך ברזל
מסך ברזל הוא מתקן לשמירה מפני שריפות באולמות כמו תיאטראות. המסך מפריד בין הבמה לבין אולם הצופים, ומאפשר בריחה בטוחה של הקהל במקרה של שרפה על הבמה.
במאה ה-19 התרבו בתיאטראות מקרי שרפה בגלל שימוש בתאורת גז. אמצעי הבטיחות שהיו נהוגים לא היו מספיקים -
בשנת 1811 נשרפו 72 בני-אדם בריצ'מונד בארצות הברית בתיאטרון, בשנת 1845 נשרפו בסין 1670 בני-אדם בשרפה אחת בתיאטרון ובשנת 1876 נשרפו בניו יורק 278 בני-אדם בתיאטרון.
בשרפה הגדולה בתיאטרון בווינה בשנת 1881 נשרפו לפי המספרים הרשמיים 384 בני-אדם, אך המספר האמיתי כנראה היה גבוה יותר. באותו ערב היו אמורים לשחק את "סיפורי הופמן" של ז'אק אופנבך. עוד לפני תחילת ההצגה התפוצצה תאורת הגז. חלון פתוח העביר את השרפה במהירות לכל חלקי האולם.
מאז, מסך הברזל הוא חובה בארצות מסוימות. אך גם במאה העשרים ובמאה העשרים ואחת היו שריפות רבות בתיאטרון - בשנת 1997 נשרפו בדלהי 59 בני-אדם, ובשנת 2005 במצרים 46 בני-אדם.
התקנת מסך הברזל דרשה אדריכלות חדשה לגמרי בתיאטרון. גובה הבמה היה צריך להיות עכשיו כפליים מגובה פתח הבמה, כדי שאפשר יהיה להציב את המסך מעל הבמה. בניה זו פתחה אפשרויות חדשות רבות לתפאורה, כי הדבר איפשר לתלות תפאורות על צוגים, מה שלא היה מוכר לפני כן.