טרבור נולדה בשכונת בנסונהארסט שבברוקלין, ניו יורק בשם קלייר וולמליינגר, בתם היחידה של בנג'מינה ונואל וומליינגר. טרבור החלה את דרכה כשחקנית בהוליווד בשנות ה-30 לצידם של ספנסר טרייסי בסרטים "Dante's Inferno", "משחק הכעס" ושירלי טמפל בסרט "מותק תקודי קידה". בשנת 1937 שיחקה טרבור בסרט הפשע של ויליאם ויילר "מבוי סתום" בתפקיד פרנסי חברתו של הגנגסטר "בייבי פייס" מרטין (המפרי בוגארט) עליו הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. בנוסף שיחקה סרטו של אדוארד ג'י רובינסון "ד"ר קליטרהאוז המדהים".
טרבור זכתה לשדרוג מקצועי משמעותי בשנת 1939 בזכות תפקיד ראשי במערבון "מרכבת הדואר" בתור הפרוצה דאלאס. טרבור הופיעה לצידו של ג'ון ויין במערבונים "פקודה אפלה" של ראול וולש בתפקיד המחנכת מרי מק'לאוד ו"התקוממות אלגנטית". בשנות ה-40 שכבר מעמדה כשחקנית הוא איתן הופיעה טרבור בסרט הבלשים "היי שלום יפתי" בתפקיד הלן גרייל, במערבון "הונקי טונק" לצידם של קלארק גייבל ולנה טרנר ובסרטי הפשע "נולד להרוג" של רוברט וייס בתפקיד הגרושה הלן ברנט ו"צומת הצטלבות".
טרבור זכתה בפרס האוסקר לתפקיד המשני הטוב ביותר בשנת 1948 על הופעתה בסרט הפשע של ג'ון יוסטון "קי לארגו" בתור הזמרת האלכוהוליסטית גיי דאן. בשנה זו שיחקה גם בדרמת הפשע של אנתוני מאן "עסקה גסה".
בשנת 1954 הועמדה טרבור בפעם השלישית בקריירה שלה לפרס האוסקר על תפקיד משנה בעבור משחקה בתור מיי הולסט בסרט האסונות של ויליאם ולמן "הגבוהים והאדירים" בהפקתו של ג'ון ויין.
טרבור המשיכה להופיע בסרטים והשתתפה במלודרמה "מרג'ורי מורנינגסטאר" בתפקיד רוז אמה של מרג'ורי מורגנסטרן (נטלי ווד), במערבון של קינג וידור "איש ללא כוכב" ובדרמות "החשפנית" של פרנקלין שייפנר בתפקיד הלן ביירד חברתה של נערת השעשועים לילה גרין (ג'ואן וודוורד) ו"ההר". את תפקידיה המוצלחים האחרונים בקולנוע עשתה טרבור בקומדיות "כיצד לרצוח את אשתך" בתפקיד אדנה למפסון ו"נשקיני לשלום" של רוברט מאליגן.
טרבור הייתה פעילה גם בתחום הטלוויזיה: היא זכתה בשנת 1956 בפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי על הופעה שרשמה בסדרת הטלוויזיה "Producers' Showcase". היא הועמדה לפרס אמי נוסף על תפקיד בסדרה "Lux Video Theatre ".
טרבור הייתה נשואה 3 פעמים במהלך חייה: בעלה הראשון היה התסריטאי קלארק אנדרוס. מגירושייה השניים לסיילוס ויליאם דאנסמור הביאה לעולם ילד אחד בשם צ'ארלס שנספה באסון התעופה של מטוס 182 מחברת "Pacific Southwest Airlines" בשנת 1978. בעלה השלישי של טרבור היה המפיק מילטון ברן לו היא הייתה נשואה עד לפטירתו ממחלת הסרטן בשנת 1979.
טרבור נפטרה ב-8 באפריל 2000 מכשל נשימתי בניופורט ביץ', קליפורניה כשהיא בת 90. על שמה מונצח כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
אשה לא נשואה
אשה לא נשואה (באנגלית: An Unmarried Woman) הוא סרט דרמה אמריקאי מ-1978. הסרט בוים ונכתב על ידי פול מזורסקי, ומככבת בו ג'יל קלייבורג. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ופרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, וקלייבורג הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה הראשי בו.
עלילה.
החיים המאושרים של אריקה בנטון (ג'יל קלייבורג), עקרת בית עשירה ממנהטן, משתנים במהרה כאשר בעלה הברוקר מרטין (מייקל מרפי) עוזב אותה במפתיע לאחר 16 שנות נישואין לטובת אשה צעירה יותר. אריקה נאלצת להתחיל להתמודד עם חייה כרווקה, כשהיא מפגינה בלבול, עצבות וזעם. במהלך המסע הזה היא מחזקת קשרים עם חבריה, ומוצאת את עצמה שמחה ומשוחררת בחיי העצמאות החדשים שלה. סיפורה מצטלב עם השחרור המיני הכללי שעבר על החברה מאז שנות ה-70. בסופו של דבר, אריקה מוצאת אהבה חדשה בדמותו של אמן בריטי מחוספס ורגיש בשם שאול (אלן בייטס).
פרסים.
חוץ מהמועמדויות לפרסי האוסקר, הסרט היה גם מועמד לפרס גלובוס זהב בקטגוריות: הסרט הטוב ביותר-דרמה, הבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע, השחקנית הטובה ביותר-סרט דרמה, התסריט הטוב ביותר והפסקול הטוב ביותר. התסריט של מזורסקי זכה בפרסים מטעם איגודי מבקרי הקולנוע של ניו יורק ולוס אנג'לס. ג'יל קלייבורג זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן (יחד עם איזבל הופר), והסרט עצמו היה מועמד לפרס דקל הזהב.
קבלה בציבור.
הסרט אומץ על ידי תנועות פמיניסטיות והתקבל כסרט שהציג פרספקטיבה חדשה על היחסים בין גברים לנשים, על עצמאותן של נשים וזהותן. הופעתה של קלייבורג קצרה שבחים רבים וביססה אותה כשחקנית מובילה.
יש לי ציפור קטנה בלב
יש לי ציפור קטנה בלב הוא אחד משיריו הידועים של יגאל בשן. השיר פורסם בשנת 1975 באלבום "יש לי ציפור קטנה בלב". בשן הלחין וכתב את המילים יחד עם יוסי בנאי.
ב-1974 התבקש בשן להלחין כמה מנגינות לשירי שלישיית הגשש החיוור (אחת מהמנגינות הייתה הלהיט "נא") . לחן השיר יועד בתחילה לשירו של יוסי בנאי "בין הזמנים" אך חברי הגשש חשבו שהוא לירי מדי והחליטו שאיננו מתאים לצרכיהם. השיר של בנאי פורסם לבסוף בלחן של יצחק גרציאני, בתקליט של הגששים "אופסייד סטורי" (1974). יוסי בנאי שהבחין כי בשן התאכזב מכך שלא אהבו את הלחן פנה אליו ואמר "ילד, 'יש לי ציפור קטנה בלב והיא עושה בי מנגינות' לך הביתה תמשיך". כך הקרדיט על מילות השיר נתון לבנאי ובשן במשותף. לחן נוסף שנדחה על ידי הגששים שימש לבסוף לשיר תמיד עולה המנגינה של יאיר רוזנבלום.
השיר עצמו הגיע בשיאו למקום הראשון בגל הקל במצעדים השבועיים למשך שבוע, ובאותה שנה הגיע למקום ה-10 במצעד הפזמונים העברי לשנת תשל"ה.
ב-1983 פורסמה כתבה ב"מעריב" בה אמר בשן כי "'יש לי ציפור קטנה בלב' הוא השיר היחיד שהצלחתי להלחין בצורה כנה ממש. יש בו אינטגרציה של מזרח ומערב. זה שיר מאוד טבעי, וזה אני..."
ב-1977 יצא השיר באנגלית כסינגל בשם "Sing It Like a Bird" ב-1979 הוא נכנס לאלבום "You Got the Power". השיר ליווה את מופע ההתרמה "לב זהב" 2000 של וראייטי. נכלל בעיבוד מחודש בסרט ביקור התזמורת והושמע בביצועים שונים בטלוויזיה. ב-2009 בפרויקט מיוחד לציון שנה למותו של יוסי בנאי נמצא שזהו השיר המושמע ביותר של בנאי בעשור האחרון עם 3,175 השמעות.
ב-2019 יצא השיר בביצוע של נועה קירל, במסגרת אלבום המחווה "אם הייתי שר לך - שרים יגאל בשן".
גדוד 9
אלכסנדר בן-גיאת
אלכסנדר בן-גיאת (1863–1924) היה עיתונאי, סופר, מתרגם, משורר, מחזאי ומו"ל יהודי-טורקי-עות'מאני הנחשב לאחד מגדולי היוצרים בלאדינו.
קורות חיים.
אלכסנדר בן-גיאת נולד באיזמיר בשנת 1863 ולמד בבית הספר של כל ישראל חברים בעיר. גדל וחי בסביבה רב-לשונית ושלט בשפות לאדינו, צרפתית, טורקית, עברית ויוונית. הוא החל בפעילות עיתונאית מצעירותו, ובשנת 1884 היה שותף להקמת כתב-עת לאדינו קצר ימים בשם "לה ביירדאד" ("האמת"). בשנים הבאות הוא כתב בעיקר לעיתונים "לה בואנה אספרנסה" ("התקווה הטובה") ו"איל טלגראפו" ("הטלגרף").
בשנת 1897 ייסד את כתב העת הספרותי המפורסם שלו "איל מיסיריט" ("השמחה"). חלק ניכר מכתב העת הוקדש לשירה וספרות יפה בהמשכים, ומלבד זאת פורסמו בו גם חדשות בינלאומיות וידיעות על הקהילות היהודיות באימפריה העות'מאנית ומחוצה לה. כתב העת החל כשבועון אך בשלב מסוים עבר להיות יומון, ויצא לאור עד שנת 1922 (למעט הפסקות ביניים קצרות בגין הצנזורה העות'מאנית). לאורך חלק משנותיו עמוד השער של כתב העת הודפס בטורקית, כדי להקרין את הפטריוטיות העות'מאנית של העיתון ואת מטרתו לקרב בין הממשל העות'מאני לקהילה היהודית. כתב העת נמכר במחיר זול יחסית לכתבי עת ועיתונים אחרים בלאדינו, בשל שאיפתו של בן-גיאת שיהיה זמין לקהל רחב ככל האפשר. כך התאפשר גם למיעוטי יכולת להחשף לשירה, ספרות וידע מודרני. מלבד בן-גיאת, פרסמו בעיתון מספר עיתונאים וסופרים ידועים אחרים, בהם אברהם גלנטי.
בן-גיאת המשיך לפרסם מאמרים, סיפורים ושירה גם בעיתונים וכתבי עת אחרים מלבד "איל-מיסיריט", בהם כתב העת הסלוניקאי בצרפתית Le Journal de Salonique ("לה ז'ורנאל דה סלוניק"), עיתון הלאדינו הוותיק "לה אפוקה", ובעיתון הלאדינו "לה לוז" שיצא לאור במצרים על ידי אחיו, משה בן-גיאת. הוא פרסם גם מאמרים מעל עיתון בצרפתית שהוציאה לאור אשתו, גרזיאלה בן-גיאת (Graziella), שהייתה עיתונאית בזכות עצמה וייסדה בשנת 1914 עיתון בשם "Les Annales".
לאורך חייו שינה מספר פעמים את הנאמנויות הפוליטיות שלו ודעותיו. הוא היה פטריוט עות'מאני, אך עם התעוררות הסכסוך בין האימפריה העות'מאנית למיעוט היווני שלה, הוא הביע לעיתים הזדהות עם דרישות המיעוט היווני, ולאחר עצמאות יוון, גם עם יוון העצמאית. בשנת 1922, בעקבות מלחמת יוון–טורקיה הוא נאלץ להימלט מאיזמיר שבטורקיה לסלוניקי ביוון, וכך בא הסוף על עיתונו "איל מיסיריט". גם דעותיו לגבי הציונות השתנו עם הזמן; בראשית ימיו הוא נודע כבעל יחס מסתייג כלפי הציונות וכתב שאין היא יכולה להתיישב עם פטריוטיות עות'מאנית אולם מספר שנים לאחר מהפכת הטורקים הצעירים עבר לתמוך בציונות.