לאחר אותה עונה עזב סלינאס את ברצלונה ועבר לדפורטיבו לה קורוניה, עמה סיים במקום השני בליגה וזכה בגביע הספרדי בעונת , היחידה שלו בקבוצה. על אף שלא היה שחקן הרכב קבוע בלה קורוניה הוא הבקיע 12 שערי ליגה, כשרק בבטו כבש יותר ממנו. בשל החתמתם של הרוסי דמיטרי רדצ'נקו ואחרים בלה קורוניה לסלינאס לא נמצא מקום בסגל, ובעקבות כך עבר לספורטינג חיחון. הוא הבקיע 18 שערים עבור הקבוצה בעונת וסייע לה להימנע מירידה לליגת המשנה. יכולתו המרשימה של סלינאס במדי חיחון בשנה וחצי בה שיחק בקבוצה זיכתה אותו בהערצה רבה ברחבי העיר, ואוהדי המועדון נהגו לשיר שירי עידוד קבועים לכבודו.
בראשית 1997 עבר סלינאס לשחק בקבוצה ביפנית יוקוהמה מרינוס, במדיה המשיך להפגין את כישורי ההבקעה שלו. הוא שיתף פעולה ביפן עם חברו לשעבר בברצלונה, גויקואצ'קה. לאחר מכן הוא חזר לספרד וסיים את הקריירה שלו בקבוצת דפורטיבו אלאבס. אלאבס סיימה במקום השישי בליגה בעונת , שהקנה לה מקום בגביע אופ"א בעונה שלאחר מכן. את משחקו האחרון בקריירה שיחק סלינאס ב-19 במאי 2000 מול הקבוצה בה החל את הקריירה, אתלטיק בילבאו, ופרש לאחר שהבקיע 152 שערים ב-417 משחקי ליגה בסך הכול.
נבחרת לאומית.
סלינאס שיחק 56 פעמים במדי הנבחרת הלאומית של ספרד, והבקיע 23 שערים שמציבים אותו במקום השישי בדירוג כובשי השערים של הנבחרת בכל הזמנים. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד נבחרת ברית המועצות בינואר 1986, והבקיע שער בניצחון 0-2.
במהלך הקריירה השתתף סלינאס עם הנבחרת שלוש פעמים בגביע העולם (ה"מונדיאל"). ב-1986 הוא סייע לנבחרתו להגיע עד לרבע הגמר, ואף הבקיע שער במשחק נגד נבחרת צפון אירלנד. ב-1990 הודחה נבחרתו כבר בשמינית הגמר, על אף שער שכבש בהפסד לנבחרת יוגוסלביה. הוא השתתף עם הנבחרת גם במונדיאל 1994 בו הבקיע שער נגד נבחרת קוריאה הדרומית, ובנוסף שיחק בשתי אליפויות אירופה, ב-1988 וב-1996.
במשחק רבע גמר מונדיאל 1994 נגד נבחרת איטליה, החמיץ סלינאס הזדמנות גדולה להביא לעלייתה של ספרד לשלב חצי הגמר. פחות מעשר דקות לסיום המשחק, כאשר עמדה התוצאה על 1-1, הוא החטיא בעיטה מקרבת השער, במצב נוח במיוחד להבקעה כשרק השוער ג'אנלוקה פליוקה ניצב מולו. כעבור מספר דקות הבקיע רוברטו באג'ו שער ניצחון לזכות איטליה. סלינאס זכור במיוחד על אותה החמצה, אף יותר מאשר על השערים הרבים שהבקיע במהלך הקריירה שלו.
חוליו סלינס
פרדריק בארטלט
סר פרדריק צ'ארלס בארטלט (אנגלית: Frederic Charles Bartlett; 20 באוקטובר 1886 – 30 בספטמבר 1969) היה פסיכולוג אנגלי, מחלוצי הפסיכולוגיה הקוגניטיבית, ידוע בעיקר בעקבות מחקריו החלוציים שחקרו את הזיכרון בשיטה היצירתית, הגורסת כי יש לחקור זיכרון באמצעות מילים בעלות משמעות.
חייו.
ב-1909 הפך למרצה באוניברסיטת קיימברידג'. בארטלט דרש חזור ושוב להקים מעבדה בקיימברידג' לחקר בתחומי הפסיכולוגיה היישומית, בקשה אשר התממשה ב-1912. ב-1924 היה לעורך של כתב העת הבריטי על הפסיכולוגיה, תפקיד בו החזיק במשך 24 שנים. ב-1931 הפך לפרופסור הראשון בפסיכולוגיה ניסויית בקיימברידג' – תואר שבו החזיק עד התפטרותו ב-1951.
ב-1932 פרסם את ספרו הקלאסי "זכירה" ("Remembering"), שבו העלה טענות רבות נגד שיטתם של הביהייביוריסטים, ובראשם הרמן אבינגהאוס, לחקר הזיכרון. אחת הטענות העיקריות שהעלה נגד שיטה זו הייתה נטייתם של בני האדם למצוא משמעות גם בהברות תפל, שבהן השתמש אבינגהאוס. בספר זה גם הציג את אחת מעבודותיו המפורסמות ביותר על תהליכים קוגניטיביים וחברתיים של הזיכרון. לצורך עבודות אלה חיבר בארטלט קטע קצר הידוע בשם "מלחמת הרוחות" (War of the Ghosts), שבו כלל רצף אירועים הנראה במבט ראשון הגיוני, אך למעשה לא היה הגיוני כלל ועיקר. במהלך הניסוי המתואר בעבודה זו, סיפר בארטלט לנבדקיו את הסיפור ומאוחר יותר ביקש מהם לדלות מזיכרונם כמה שיותר פרטי מידע. ממצאיו הראו כי אנשים התקשו לזכור את הסיפור במדויק, גם לאחר קריאות חוזרות של הסיפור. הוא העלה השערה כי כאשר הפרטים אינם תואמים לסכמה של אנשים לאירועים, הם נוטים לעוותם, לשכחם או להתאימם לסכמה זו.
בארטלט בדק בניסוייו גם זכירה של צורות. במהלך מחקריו ניתנו לנבדקים צורות שונות לזכור, והיה עליהם לצייר את הצורות, בהתאם לזיכרונם. הוא מצא בניסויים אלה כי מבחינים בקלות בחלקים חסרים או בתכונות לא מוכרות, וכי הבלתי-מוכר מושך את תשומת לבנו. כמו כן מצא בארטלט כי השמות שניתנו לצורות מילאו תפקיד משמעותי לגיבוש הדימוי של הצורות, בזכירתן ובשיחזורן. הוא הסביר זאת בתכונה אותה כינה מאמץ למצוא משמעות. זוהי התכונה לחפש משמעות גם בגירויים מעורפלים, ואשר אינם עונים בבירור ובדיוק על הסכמה לאותו דימוי.
ב-1932 נבחר להיות חלק מהחברה המלכותית, וב-1948 הוענק לו תואר אביר על שרותו לחיל האוויר המלכותי בגלל עבודתו על היסודות של עתות מלחמה בפסיכולוגיה יישומית. ב-1944 הקים יחד עם עמיתו קנת קרייק סניף של מועצת המחקר הרפואי, והפך למנהלו לאחר מותו של קרייק ב-1945.
מודל ההחלמה
מודל ההחלמה או גישת ההחלמה בבריאות הנפש היא גישה להפרעות נפשיות או בעיית שימוש בחומרים, שמדגישה ותומכת בפוטנציאל של כל אדם להחלים. החלמה נתפשת כמסע אישי שמעורבים בו פיתוח תקווה, יצירת ביטחון אישי וגיבוש זהות ותדמית חיובית, יצירת מערכות יחסים תומכות ושייכות חברתית, פיתוח מיומנויות התמודדות, התפתחות אישית ומשמעות.
אחת ההגדרות המוכרות למושג החלמה היא: . אנטוני (1993) תיאר את ההחלמה כתהליך אישי וייחודי של התאמה מחדש של תפיסות, ערכים, תחושות, מטרות, יכולות, תפקידים ואמונות לגבי העצמי, האחר והחיים בכלל. מדובר בתהליך של גילוי וחידוש החוויה של העצמי, הכוללת התפתחות וצמיחה. התייחסות זו מנוגדת לתפישת מושג ההחלמה ברפואה הכללית כמושג המציין את סיומה של מחלה או אפיזודה של מחלה וכן מנוגדת להתייחסות הפסיכיאטרית, אשר לה נטייה לראות את האדם כמצבור של סימפטומים ופתולוגיות והיא מתעלמת מהכוחות הבריאים ומהמסוגלויות השונות והייחודיות שלו.
היסטוריה.
מחלות נפש ובראשן מחלת הסכיזופרניה נחשבו במשך שנים רבות כמחלות סופניות ובצידן הידרדרות, שהובילה לפסימיות רבה בנוגע למציאת פתרון או הגשת עזרה לחולים. המקור לפסימיות זו נבע מגישתו של אמיל קרפלין שהגה את המונח "שיטיון נעורים" (dementia praecox). מונח זה הגדיר את הפרעת הסכיזופרניה כשיטיון כרוני בעלת אפיון מרכזי של הידרדרות בתחומי הרגש, החשיבה, המוטיבציה וההתנהגות שסופה דעיכה בלתי נמנעת. הפסימיות שהשתרשה בקרב אנשי מקצוע כתוצאה מתפישה זו, הובילה להשפעה רחבה על האופן בו נתפסו החולים, והנמיכה את רמות התקווה והמוטיבציה לשינוי. השפעות אלה הורגשו הן בקרב המטפלים והן בקרב משפחות המחלימים
בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים הופיעה התקדמות ניכרת בשיטות הסיווג הפסיכיאטרי, מה שהוביל להתקדמות בהבנה בנוגע לאופי מחלות הנפש ככלל. במספר מחקרי אורך, אשר עקבו אחר אנשים עם מחלות נפש קשות באוכלוסיות מכל העולם נמצא כי החולים הראו שיעורים גבוהים ובלתי צפויים של החלמה מלאה או חלקית (הסטטיסטיקה השתנתה בהתאם לאזור ולקריטריון שבו השתמשו, ובדרך בה הוגדרה החלמה).
גם לאחר הצטברות הידע המחקרי בדבר השיעורים הגבוהים של אנשים שמדווחים על שיפור ניכר באיכות החיים ועל בניית חיים משמעותיים גם לאחר קבלת אבחנה פסיכיאטרית ולאחר אשפוזים ואף אשפוזים ממושכים, עולם בריאות הנפש לא מיהר לאמץ את מושג ההחלמה. התמריץ העיקרי להתפתחות המושג הגיע מהתנועה הצרכנית בבריאות הנפש - התנועה של אנשים שמתמודדים בעצמם עם מגבלה נפשית ומשתמשים (או צורכים) את שירותי בריאות-הנפש - בעיקר בארצות הברית במשך סוף שנות ה-80 של המאה העשרים ותחילת שנות ה-90. השפעה מיוחדת על תהליך זה הייתה לאנשי מקצוע מתחום בריאות-הנפש שיש להם ידע מניסיון אישי - כלומר שלא רק למדו את תחום בריאות-הנפש באקדמיה ובשדה הטיפולי, אלא גם הכירו את החוויות על בשרם ועל נפשם לאחר שהתמודדו עם בעיות נפשיות וקיבלו בעצמם אבחנות פסיכיאטריות, דוגמת הפסיכולוגית פטרישיה דיגן והפסיכיאטר ד"ר דניאל פישר. באופן הדרגתי, בעקבות המחקרים ובעקבות הלחץ של התנועה הצרכנית, לצד מה שנתפס ככישלון של השירותים הקיימים והחברה הרחבה להעניק שייכות חברתית נאותה וטיפול ראוי לאנשים שאובחנו עם בעיה נפשית, אומץ מודל ההחלמה כעיקרון המנחה את שירותי בריאות הנפש. המודל בא לידי ביטוי בבריאות הנפש במושג "אל-מיסוד", אשר הוביל להגדלת מספר המטופלים החיים בתוך הקהילה.
הספרות המקצועית, במיוחד החל מהקמת תנועת ההחלמה הפסיכיאטרית, החלה לשלב את מושג ההחלמה בארצות הברית ולאחריה בניו זילנד ולאחרונה כמעט בכל המדינות המערביות. גישות דומות פותחו בערך באותו זמן (ללא שימוש במילה החלמה) באיטליה, בהולנד ובבריטניה. לאורך הזמן הפך מושג ההחלמה למושא למחקרים בשירותי בריאות הנפש ולמונח סמלי למטרות רבות של התנועה הצרכנית.
מודלים שונים של החלמה.