גם לסוברים שכתם על נייר קינוח מטמא את האישה, אין חובה להסתכל על נייר הטואלט לאחר הקינוח, וכך גם ממליצים פוסקים רבים כדי שהאישה לא תיאסר ללא סיבה בגלל דם שאיננו דם וסת.
עליות בשנים 1700–1881
גרבולץ
גרבולץ (בהונגרית: Garbolc) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית גרבולץ קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-149 תושבים בשנת 1990 עד 115 תושבים בשנת 2020.
יהודי גרבולץ.
יהודים חיו בגרבולץ בתקופות זמן שונות. בשנת 1944 נרצחו רבים מבני הקהילה בשואה.
פניש
פניש (בפורטוגזית: Peniche) היא עיירת חוף, הממקומת באסטרמדורה אשר במערב פורטוגל.
העיר מארחת מדי שנה, בחוף סופרטובוס, את אליפות העולם בגלישה (WSL).
העיר נמצאת במרחק של כ-100 ק"מ מהעיר ליסבון, כ-157 ק"מ מהעיר קוימברה וכ-263 ק"מ מהעיר פורטו.
האי ברלנגה נמצא כ-10 ק"מ מהחוף ונחשב לחלק מהעיר, האי נחשב לאחד משמורות הטבע הראשונות בעולם וניתן לבקר בו באמצעות מעבורת ימית היוצאת מפניש.
היסטוריה.
העיר נבנתה בשנת 1864 על חצי אי סלעי שגילו גאולוגים והיא ידועה בעיקר בזכות החופים הארוכים שלה.
פניש הייתה מעורבת באירועים היסטוריים שונים בעלי אופי לאומי ובינלאומי והייתה יעד מרכזי לתקיפות של שודדי ים וכיבוש על ידי מעצמות זרות.
כחלק מהגנה על חוף הים, העיר ותושביה, בשנת 1557 הורה המלך ז'ואאו השלישי על בנייתו של מבצר פניש.
במהלך השלטון האוטוריטרי במהלך המאה העשרים, המכונה אסטאדו נובו, או הרפובליקה השנייה, שימש המבצר כבית כלא של קומוניסטים ומתנגדי משטר אחרים.
כלכלה.
פניש היא מרכז תיירות פופולרי המוכר בזכות חופי הים המרהיבים שבה הפונים לשלשה כיוונים שונים וזה הופך אותם לאחד ממיקומי הגלישה הטובים ביותר באירופה.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על פעילויות דייג, יחד עם מגזר תעשייתי הכולל מרכזי מסחר ותיירות ושטחים נרחבים המשמשים לחקלאות.
דמוגרפיה וסטטיסטיקה.
להלן טבלה הממחישה את התפתחות האוכלוסייה בעיר; וכן התפתחות האוכלוסייה בתצוגה גרפית:
גיגייה
גיגייה (בהונגרית: Gyügye) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה. על גנות נהר סומש.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית גיגייה קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-323 תושבים בשנת 1990 עד 248 תושבים בשנת 2020.
יהודי גיגייה.
יהודים חיו בגיגייה בתקופות זמן שונות ובמקום ישנו בית קברות יהודי ובו מספר מצבות ישנות. בשנת 1944 כבר לא חיו יההודים בכפר, אך יש תיעוד על יהודי אחד מבני הקהילה בשואה.
ויהי בימי
ויהי בימי הוא סרט קצר, שאורכו 18 דקות, אשר צולם בשנת 1932 בידי חברת הסרטים "מולדת".
הקומדיה הופקה על רקע חגיגות פורים והעדלאידע בשנת תרצ"ב בתל אביב. הסרט היה סרט אילם, העלילה ודברי השחקנים הוצגו באמצעות כיתובים בין קטעי הסרט. המוזיקה בסרט הושמעה מתקליטים, שעל גבי אחד מהם הוקלט השחקן משה חורגל מקריא את הפסוק הראשון של "מגילת אסתר", דבר שאפשר לקולנוע "ציון" בירושלים לציין כי זהו הסרט הקולני העברי הראשון בארץ-ישראל.
הסרט הופק באמצעים דלים וזכה להצלחה גדולה.
עלילת הסרט.
הסרט בנוי כקומדיית טעויות. העלילה מספרת על חייט הבורח מאשתו בחגיגות פורים ומתחבא בקרב חוגגי העדלאידע בתל אביב. החייטת רודפת אחריו ומנסה לאתר אותו. במקביל תיירת יהודייה מבטיחה לתייר יהודי כי אם יצליח לזהות אותה בין החוגגים, תסכים להינשא לו. השניים מתחפשים לחלוצים ויוצאים לעיר. מאוחר יותר התייר מחליף את בגדיו בבגדי החייט. שני חלוצים אמתיים שחוגגים בעדלאידע גורמים למהומה, לאחר שהחייטת חושבת שהתייר הוא בעלה, התיירת חושבת שהחלוץ הוא התייר, התייר חושב שהחלוצה היא התיירת, החלוץ חושב שהתיירת היא החלוצה. כל הנוכחים מחפשים זה את זה כשלבסוף כולם מגיעים לרבנות.
המוזיקה.
שתי המנגינות המלוות את הסרט, "ריקוד איסטנבול" ו"ריקוד קוקז", הן מנגינה טורקית ומנגינה קווקזית שבוצעו בסגנון הכליזמרים. המוזיקה הוקלטה על גבי תקליטים בסרטי קולומביה.
קישורים חיצוניים.
הסרט המלא מערוץ היוטיוב של כאן חינוכית
הנרי בראון
הנרי בילינגס בראון (באנגלית: Henry Billings Brown; ) היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1890–1906. כמי ששימש כעורך דין בולט וכשופט פדרלי מחוזי בדטרויט לפני שמונה לבית המשפט העליון, כתב בראון מאות פסקי דין ב-31 שנותיו כשופט פדרלי, כולל דעת הרוב בפסק דין פלסי נגד פרגוסון ב-1896, שאישר את חוקיותה של ההפרדה הגזעית בתחבורה הציבורית ואישר במפורש את מערכת חוקי ג'ים קרואו שהייתה בתוקף עד לפסק דין בראון נגד מועצת החינוך ב-1954.
ראשית חייו.
הנרי בראון נולד בעיירה לי שבמסצ'וסטס כבנם של מרי טיילר ובילינגס בראון וגדל במסצ'וסטס ובקונטיקט. הוא התחנך בבית הספר התיכון שבמונסון ובגיל 16 החל את לימודיו בקולג' ייל, שם היה חבר באחוות אלפא דלתא פי ובאחוות פי בטא קפא. ב-1856 הוא סיים תואר בוגר אוניברסיטה. בין חבריו לספסל הלימודים נמנו צ'ונסי דפיו, לימים סנאטור מטעם מדינת ניו יורק, ודייוויד ברואר, שלימים היה עמיתו של בראון בבית המשפט העליון. דפיו התגורר במעונות בייל במשך שלוש שנים בסמיכות לחדרו של בראון וזכר "איכות נשית (של בראון) שגרמה לכך שהוא כונה הנרייטה, אם כי תמיד היה גבר חסון, אמיץ והחלטי שהתמודד עם מכשולי החיים". לאחר טיול של שנה באירופה למד בראון משפטים בהדרכתו של השופט ג'ון ה. ברוקווי באלינגטון, קונטיקט. לאחר מכן למד שנה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל וסמסטר אחד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
קריירה משפטית.
ב-1860 התקבל בראון ללשכת עורכי הדין של מישיגן. ראשית עיסוקו בעריכת דין היה בדטרויט, שם הוא התמחה במשפט ימי בהקשר לתנועת הספנות בימות הגדולות. במקביל לעיסוקו בעריכת דין במגזר הפרטי, שימש בראון בשנים 1861–1868 כסגן מרשל של ארצות הברית, כעוזר התובע הפדרלי של המחוז המזרחי של מישיגן, ומונה כשופט במחוז ויין, שמקום מושב המחוז הייתה דטרויט, אם כי הוא כיהן בתפקיד זה לזמן קצר בלבד ולא נבחר לתקופת כהונה נוספת. לאחר מכן הוא היה לשותף במשרד עורכי הדין "ניוברי, פונד ובראון", שם הוא התמחה במשפט ימי ועבד שם במשך שבע שנים. ב-1872 התמודד בראון ללא הצלחה בבחירות לקבלת מועמדות המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית.
שופט פדרלי.
לאחר מותו של חמו, נותרו בראון ורעייתו עצמאיים מבחינה פיננסית, כך שהוא הסכים לקבל משרה של שופט פדרלי במשכורת נמוכה יחסית. ב-17 במרץ 1875 מונה בראון על ידי הנשיא יוליסס סימפסון גרנט כשופט בבית המשפט הפדרלי של מחוז מזרח מישיגן במקומו של ג'ון לונגייר שנפטר. יומיים לאחר מכן אושר המינוי בידי הסנאט של ארצות הברית.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
לאחר שקיבל פניות מבראון עצמו ומחברי הקונגרס מטעם מישיגן, מינה הנשיא בנג'מין הריסון את בראון, שהיה חבר המפלגה הרפובליקנית כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-23 בדצמבר 1890 במקומו של סמואל מילר שנפטר. המינוי אושר פה אחד על ידי הסנאט ב-29 בדצמבר. במאמר אוטוביוגרפי שכתב, העיר בראון, "בעוד שהייתי קשור מאוד לדטרויט ולאנשיה, הייתה זונ נחמה רבה עבורי בשדה פעילות חדש זה. גם אם המחויבויות של המשרה החדשה לא היו כה קרובות ברוחן לאלו של שופט מחוזי, הייתה זו משרה מכובדת יותר, השכר שבצידה היה גבוה יותר והיא סיפקה יותר את שאיפותי".
כמשפטן, התנגד בראון באופן כללי להתערבות הממשלה בעסקים, והצטרף לדעת הרוב בפסק דין לוכנר נגד מדינת ניו יורק מ-1905, שפסל את הגבלת שעות העבודה המרביות. עם זאת הוא תמך בגבייתו של מס הכנסה פדרלי בפסק הדין "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות לחקלאים" מ-1895 וכתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין הולדן נגד הארדי מ-1898, שאישר את החוק של יוטה להגבלת עבודתם של כורים ליום עבודה בן 8 שעות.
פסק דין פלסי נגד פרגוסון.
בראון נודע בעיקר, ועל כך נמתחה עליו ביקורת רחבה, בשל ההחלטה משנת 1896 בפסק דין פלסי נגד פרגוסון, בו הוא כתב את חוות דעת הרוב שאישרה את העקרון ואת הלגיטימיות של נפרד אך שווה, על פיו ניתנו שירותים נפרדים לאפרו-אמריקאים וללבנים. בחוות דעת זו טען בראון שההכרה בהבדל גזעי לא מפרה בהכרח את העיקרון החוקתי. כל עוד השירותים שווים באיכותים וזמינים לכל האזרחים, "מיזוגם של שני הגזעים" לא צריך להאכף. פסק דין זה, שנתן בסיס חוקי למערכת חוקי ג'ים קרואו, נהפך על פיו על ידי בית המשפט העליון ב-1954 בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך. כאשר ניתן, משך פסק הדין פלסי נגד פרגוסון מעט תשומת לב באופן יחסי, אך במחצית השנייה של המאה ה-20 הוא ספג השמצות על רקע מתן פסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
פסקי דין נוספים.
על אף פסק הדין פלסי נגד פרגוסון שכתב, לא הצביע בראון בעקביות נגד בני המיעוטים בעתירות שהוגשו בעניינים. לדוגמה, בפסק הדין "וורד נגד סוס מרוץ" היה בראון השופט היחידי שכתב חוות דעת מיעוט כאשר בית המשפט קבע שזכויות ציד שבטיות, שהוענקו על פי חוזה שנחתם בשנת 1869 עם האינדיאנים משבט בנוק חייבות לקבל קדימות על פני חוק המדינה שאסר עליהם לממש את זכויותיהם. בעניין חוק הדרת הסינים, הצביע בראון עם הרוב בפסק הדין "ארצות הברית נגד וונג קים ארק" , שבו נקבע שילד שנולד בתחומי ארצות הברית להורים סינים, הפך לאזרח ארצות הברית על פי סעיף האזרחות של התיקון ה-14 לחוקה. בראון גם הצביע עם הרוב בפסק הדין "וונג וינג נגד ארצות הברית" שקבע שסינים שלכאורה שהו בארצות הברית באופן חוקי לא יאסרו במאסר עם עבודת פרך ללא משפט בעת המתנה לגירוש.