נולד בעיר מיינץ למשפחה ותיקה של חרטים, ויוצרי כלים. הוא קיבל הכשרה אמנותית מאביו, אוגוסט פרידריך שטילר (1736–1789). לאחר מותו המוקדם של אביו, השלים יוזף קרל באופן אוטודידקטי את חניכותו והחל את דרכו כצייר מיניאטורות, שהיו יותר ויותר מבוקשות על ידי חוגים בורגניים. לאחר שמיינץ נכבשה על ידי חיילים מהפכניים צרפתיים בשנת 1792, נדד שטילר בעקבות בית המלוכה המגורש של הנסיך-ארכיבישוף פרידריך קרל יוזף פון ארטל לאשפנבורג. כאן נפגש עם הארכיבישוף מאוחר יותר קרל תיאודור אנטון מריה פון דלברג, שהפך לפטרון החשוב ביותר שלו.
בין השנים 1802 עד 1805 למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה בכיתת המאסטר של היינריך פוגר. סגנון הדיוקנאות של שטילר עוצב במיוחד במהלך עבודתו באטלייה הפריזאית של פרנסואה ג'רארד, תלמידו של ז'אק-לואי דייוויד. בשנת 1808 הוא ביסס את עצמו כצייר דיוקנאות עצמאי בעיר פרנקפורט ובשנת 1810 נסע לאיטליה. משנת 1812 עבד בחצרו של המלך מקסימיליאן הראשון מבוואריה.
בשנת 1816 נסע שוב לווינה כדי לצייר את דיוקנו של הקיסר מאוסטריה. בין פברואר לאפריל 1820 הוא עבד על דיוקנו של לודוויג ואן בטהובן, שהוא כנראה הציור הידוע ביותר של המלחין. בשנת 1847 הוא צייר גם את דיוקנה של לולה מונטז, שהרומן שלה עם המלך לודוויג הראשון מבוואריה הביא להתפטרותו של המלך בשנה שלאחר מכן.
שטילר פרש בשנת 1855 ועבר לגור בביתו הכפרי .
הוא נפטר במינכן שלוש שנים לאחר מכן. בנו קרל שטילר (1842–1885) הפך לסופר ידוע.
יצירה.
שטילר עבד בעיקר בשירות בית המלוכה בבוואריה. הדמויות המצוירים בשלוס נימפנבורג, הוזמנו על ידי המלך לודוויג הראשון מבוואריה. שטילר צייר את דיוקנאותיהם של יוהאן וולפגנג פון גתה, פרידריך וילהלם יוזף פון שלינג, יוהאן לודוויג טייק ואלכסנדר פון הומבולדט.
המאפיין הבולט ביותר בדיוקנאות של שטילר הוא ההתמקדות המוחלטת שלו בישיבה. תוספות דקורטיביות נותרות בחוץ, ואין שום דבר שמסיח את מבטו של הצופה. שטילר השיג את הריכוז הזה באמצעות ניגודיות אור-כהה מכוון, שמעל לכל מדגישה במדויק את תווי הפנים האופיינים.
ראביעה בלח'י
ראביעה בינת כעב אל-קוזדרי (בפרסית: رابعه بنت کعب), הידועה בכינוייה ראביעה בלח'י או זאין אל-ערב (כינוי שמשמעותו "היפה של ערב"), חיה במאה ה-10 לספירה והיא המשוררת המתועדת הראשונה בהיסטוריה של השירה הפרסית החדשה. עד היום, בלח'י מוכרת באפגניסטן כדמות נשית מעוררת השראה, ששברה מוסכמות בשל כתיבתה ובשל סיפור אהבתה לבן המעמד הנמוך יותר.
קורות חיים.
ראביעה בלח'י, בת למשפחת המלוכה של העיר באלח' שבח'וראסאן (כיום, אפגניסטן), חיה במאה ה-10 לספירה. תאריכי לידתה ופטירתה המדויקים אינם ידועים, אך ידוע שהיא שימשה כמשוררת החצר של האימפריה הסמנידית, בתקופת שלטונו של האמיר נאסר השני (914-943).
בלח'י הייתה בת למשפחת מהגרים ערבים שהתיישבו במזרח פרס בתקופת שלטונו של אבו מוסלים (תחילת המאה ה-8). אביה של בלח'י, כעב אל קוזדרי, היה האמיר של באלח'. לאחר מותו, ירש אחיה של בלח'י, הארס, את תואר האמיר של באלח'. לימים, היה זה אחיה של בלח'י שהורה על המתתה.
כנערה, קיבלה בלח'י חינוך מקיף בתחומי האומנות והספרות, כפי שהיה מקובל באותה עת בקרב בני אצולה בח'וראסאן. בלח'י זכתה להערכה על כישוריה כמשוררת כבר בימי חייה ופועלה. אנשי התקופה אהבו אותה ואת שיריה. בלח'י מוזכרת בשיריהם של המשוררים הפרסיים הבולטים של התקופה, רודאקי ועטאר. המשורר בן זמנה, רודאקי, העריך את כתיבתה ואת שליטתה בשפה הפרסית החדשה.
ביוגרפיה ראשונה אודותיה נכתבה בשנת 1220 על ידי זאהיר אוד-דין אוופי בספרו "Lubab ul-Albab" ונערכה מחדש על ידי נור עד-דין דג'אמי.
בלח'י היא אחת מבין קבוצה קטנה של משוררות פרסיות מימי הביניים – תור הזהב של השירה הפרסית החדשה, לאחר 200 שנה של שלטון מוסלמי - שעבודותיהן נשמרו ושרדו. בספרו של המשורר האפגני Ghulam Habib Nawabi, כלולה הביוגרפיה של בלח'י, יחד עם מבחר משיריה.
סיפור חייה ויצירתה.
את תחילת כתיבתה של בלח'י, הציתה ככל הנראה, התאהבותה בחייל/עבד טורקי בצבאו של אחיה, סיפור אשר הפך לאגדה ונשמר בתרבות האפגנית עד היום. מסופר שבלח'י ראתה לראשונה את החייל/עבד, בקטאש, והתאהבה בו מיד. היא החלה לכתוב לו שירי אהבה ולשלוח לו אותם במכתבים. באחד משירי האהבה ששלחה לאהובה בקטאש, היא הפצירה בו לבקר אותה:
למשמע מילות שיריה, התעורר אצל אחיה של בלח'י חשד שהיא מאוהבת בעבד הטורקי שלו. הוא הורה לאסור את בקטאש, לכלוא את בלח'י בבית המרחץ ולחתוך את ורידיה. לא ידוע אם הדבר הוא אמת או חלק מהמיתוס שנבנה סביב סיפור חייה של בלח'י, אך האגדה הרווחת היא שבלח'י כתבה את שירה האחרון, "אהבה", בדם על קירות בית המרחץ בו נרצחה. שירה האחרון של בלח'י - "אהבה":
מורשת.
אגדת חייה של בלח'י, על גרסאותיה השונות, ממשיכה לעורר השראה גם היום. מוסדות חינוך ובתי חולים באפגניסטן, קרויים על שמה (כגון אוניברסיטת Rabia Balkhi Institute of Higher Education וכן בית החולים Rabia Balkhi Women's Hospital, שניהם בעיר קאבול). הורים אפגניים קוראים לבנותיהם בשם ראביעה. קברה של בלח'י (שהיה סגור בתקופת הטאליבן) מהווה מקום עלייה לרגל בקרב צעירים אפגנים. סיפור מותה הטראגי של בלח'י משמש השראה למשוררים פרסיים רבים עד היום ושירתה ששרדה, נלמדת גם כיום, בעל פה, על ידי דוברי השפה הפרסית.
בלח'י הפכה לסמל של אומץ ונחישות נשית בכך שאתגרה את המסורת, התרבות והנורמות החברתיות של זמנה. בלח'י חצתה גבולות של מעמד, החזיקה מקצוע והעזה לנהל מערכת יחסים רומנטית עם אדם זר ממעמד נמוך משלה.
קברה של בלח'י עומד כיום בעיר מזאר-י שאריף, אפגניסטן. במשך מאות שנים, עלו זוגות אוהבים לקברה כדי להתפלל להצלחת הזוגיות שלהם, והתייחסו אל בלח'י כמעין קדושה. כשהטאליבן השתלטו על מזאר-י שאריף, הם חסמו את הגישה לקברה של בלח'י ומנעו מזוגות לעלות ולהתפלל שם.
אזכורים בתרבות המודרנית.
ראביעה בלח'י, בשל מקומה המרכזי בתרבות הפרסית והאפגנית, הייתה הנושא המרכזי של סרט הקולנוע הראשון באורך מלא שאי פעם הופק באפגניסטן - "ראביעה בלח'י", אשר הופק ב-1974 ועסק בסיפור חייה. היה זה הסרט התקופתי ההיסטורי היחיד שאי פעם הופק באפגניסטן. כשיצא לאקרנים, הצליח הסרט מאוד באפגניסטן ושודר לעיתים בקולנוע ובטלוויזיה. מאז 1990, בשל פלישת ברית המועצות לאפגניסטן, נגנז הסרט בשל הסתייגות המוג'הדין מהאופן בו מוצגת דמות נשית חזקה במרכז עלילת הסרט. עותקים של הסרט שרדו את מתקפת משטר הטאליבן על ארכיב ארגון הקולנוע האפגני (AFO) בקאבול, בשנת 1996, שמטרתה הייתה להשמיד אוצרות תרבות אפגניים. מנהלי הארכיב של ארגון הקולנוע האפגני סיכנו את חייהם, החביאו והצילו עותקים של הסרט על חייה של בלח'י, יחד עם אוצרות נוספים של מורשת הקולנוע האפגני. על אף שסלילי הסרט נמצאו ב־2002, במשך שנים רבות לאחר מכן, לא הוקרן הסרט באפגניסטן, בשל הגישות שהמשיכו להיות רווחות באפגניסטן בנושא מעמד האישה.
בהשראת ראביעה בלח'י, פועלת באפגניסטן עמותת "Free Women Writers", אשר מטרתה לקדם שוויון מגדרי, צדק חברתי וזכויות אדם, בעיקר באמצעות כתיבת נשים. בשנת 2013, הוציאה העמותה ספר בשם "Daughters of Rabia", שהוא אנתולוגיה של יצירות של נשים אפגניות, אשר נכתבו בהשראת סיפורה של בלח'י.
אורן לונג
אורן את'לבירט לונג (באנגלית: Oren Ethelbirt Long; 4 במרץ 1889 – 6 במאי 1965) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל הטריטוריאלי העשירי של הוואי בשנים 1951–1953. לונג, שהיה חבר המפלגה הדמוקרטית, מונה למושל הטריטוריה לאחר תקופת כהונתו של אינגרם סטיינבק. לאחר שהוואי הצטרפה אל ארצות הברית באורח רשמי כמדינה הוא כיהן כאחד משני נציגיה הראשונים של הוואי בסנאט של ארצות הברית, לצד היירם פונג. לונג היה הסנאטור היחיד מהוואי שאינו ממוצא אסייתי עד למינויו של בריאן שץ לסנאט ב-2012.
ביוגרפיה.
לונג נולד באלטונה (Altoona) שבקנזס ולמד באוניברסיטת ג'ונסון השוכנת בנוקסוויל שבטנסי. לאחר מכן הוסיף ללמוד באוניברסיטת מישיגן ובאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק. אל הוואי הגיע לראשונה בשנת 1917 כעובד סוציאלי בהילו. לאחר מכן מילא שורה של תפקידי חינוך והוראה שונים במערכת בתי הספר הציבוריים של הוואי, ולבסוף שימש כמפקח חינוכי מ-1933 עד 1946. במהלך 1951 מונה למושל טריטוריית הוואי בידי נשיא ארצות הברית הארי טרומן, ומילא תפקיד זה עד שלהי פברואר 1953. לונג שירת גם כחבר בסנאט הטריטוריאלי של הוואי בין השנים 1956–1959.
ב-28 ביולי 1959 נבחר לונג לאחד משני מושביה של מדינת הוואי – שזה עתה נוסדה – בסנאט של ארצות הברית, והושבע לתפקידו ב-21 באוגוסט 1959. הסנאטור האחר שנבחר היה היירם פונג, איש המפלגה הרפובליקנית. לונג בחר שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספת בת שש שנים בבחירות 1962, והוחלף על ידי חבר בית הנבחרים של ארצות הברית דניאל אינווי ב-1953. במשך כל כהונתו לונג היה הסנאטור הבכיר של הוואי, על אף שנכנס לתפקידו באותו היום בו הושבע עמיתו היירם פונג. לונג זכה ליתרון מבחינת ותק בשל היותו מושל לשעבר.
לונג התארח בתוכנית הטלוויזיה "?What's My Line" של CBS זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד. אחד מחברי הפאנל בתוכנית, בנט קרף, זיהה אותו מיד ופסל עצמו מהשתתפות בסיבוב. לאחר שלושה סבבי "חקירה", יתר חברי הפאנל ניחשו את זהותו של לונג בהצלחה וחשפו אותו.
במאי 1965 נפטר לונג לאחר שסבל מהתקף ברונכיטיס אסמטי בהונולולו, הוואי ונקבר בבית העלמין באוהאו (Oahu Cemetery).
ג'רג' הידאש