רונה (ברוסית: Профессиональный Баскетбольный Клуб «Руна») הוא מועדון כדורסל מקצועי ממוסקבה, המתמודד בסופרליגה 1 לגברים וב.
היסטוריה.
מועדון הכדורסל הוקם כמועדון לילדים ונוער "רונה-באסקט", שנוסד ב-2004. כבר בשנת 2013, על בסיס מועדון הילדים, נוצר מועדון הכדורסל לגברים כדי להשתתף באליפות רוסיה. בשנת 2016 החל המועדון להתמודד בתחרויות בחסות פדרציית הכדורסל הרוסית ובליגה השנייה. בשנת 2017 קיבלה רונה רשמית מעמד של מועדון כדורסל מקצועני. בעונת 2018/2019 סיימה רונה במקום השלישי בסופרליגה-2, וכבר ב-2019 החלה להתמודד בסופרליגה-1 לגברים, השנייה בחשיבותה ברוסיה.
קבוצת הנוער.
לפני תחילת עונת 2020/2021, נוצרה קבוצת נוער שתשחק בליגת הנוער של VTB. בעונתה הראשונה סיימה הקבוצה במקום העשירי בעונה הסדירה.
"רונה 3x3".
בקיץ 2021 נוסדה רונה 3x3 – קבוצת כדורסל 3x3 שלוקחת חלק בתחרויות כלל רוסיות ובינלאומיות. באוקטובר 2021 העפילה לחצי גמר הגביע הרוסי 3x3. כמו כן, ניצחה בחטיבת "Future" של הליגה המאוחדת של אירופה, לאחר שהשיגה שלושה ניצחונות בחמישה סיבובי מוקדמות.
Paxlovid
אמילקר ברבאיי
אמילקר ברבאיי (בפורטוגזית: Amílcar Barbuy; 29 במרץ 1893 – 24 באוגוסט 1965) היה כדורגלן ומאמן איטלקי-ברזילאי, ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה.
עבור כמה מאוהדי קורינתיאנס הוותיקים, אמילקר היה הכדורגלן הברזילאי השני הכי מוכשר, רק אחרי פלה. חוזקותיו על המגרש היו יכולת התיקול, קריאת המשחק, בעיטות חזקות ומסירות ארוכות נהדרות.
חוץ מקורינתיאנס הוא גם שיחק במדי פלמיירס ולאציו האיטלקית, ובכך הפך לכדורגלן הברזילאי הראשון בליגה האיטלקית. אמילקר הגיע ללאציו לעונת 1931/1932 תחת התפקיד שחקן-מאמן.
בגיל 38 אמילקר הפך לכדורגלן המבוגר ביותר לערוך הופעת בכורה בליגה האיטלקית בשנת 1932, שיא שנשבר רק בשנת 2016 על ידי מאוריציו פוגליסי, שעשה זאת בגיל 39. משחק זה היה גם האחרון שלו בקריירה.
אמילקר הפך לשחקן קורינתיאנס הראשון אי פעם לשחק במדי נבחרת ברזיל, בה ערך 19 הופעות וכבש 5 שערים. הוא השתתף בטורניר הקופה אמריקה הראשון בשנת 1916, ולאחר מכן גם זכה עמה בטורניר פעמיים בשנים 1919 ו-1922.
הגן הבוטני של תחותמס השלישי
הגן הבוטני שבנה תחותמס השלישי נמצא במקדש אמון-רע בכרנכ. מבנה זה ייחודי מכל ארכיטקטורה אחרת שנמצאה בתקופה זו. המתחם הורכב משלושה חדרים כולל שתי מבואות המובילות אל המקדש הגדול ביותר של המתחם. המקדש הגדול ארח את הגן הבוטני. אל החדר הקדמי המוביל ישירות לגן הבוטני ניתן לגשת רק דרך דלת קלציט אחת שנמצאת גבוה מעל הקרקע וניתן להגיע ולראות רק תוך כדי שימוש בגרם המדרגות המוביל אליו. עם זאת, חשבו שגרם מדרגות זה מוכיל למשכן, ולכן דלת זו לא הייתה נגישה בדרך כלל. מבואה זו בולטת כיוון שהיא רחבה באופן יוצא דופן, ולכן יש צורך בארבעה עמודים כדי להחזיק בה את התקרה. בין שני העמודים החיצוניים היו פסלים של ספינקסים שהוצבו פונים צפונה לכיוון הקודש, דבר שלא היה נפוץ גם כן. במבואה הרבה גילופים ועיצובים מורכבים על הקירות שמתכנסים לדלת הגדולה שמובילה לגן הבוטני. רבים מהתיאורים הללו הן של סצנות של המלך והאלים שעושים טקסים שונים, או חגיגות. במקדש בפועל היה גן בוטני ושמונה פינות חצובות בקיר, שבהן היו מקומות פסלים אלוהיים. אחד מהם היה פסל גרניט של תחותמס השלישי. הגן הכיל חיות וצמחים נדירים אשר לא נראו במצריים אותם אסף תחותמס במסעות הכיבוש הרבים שלו. אותם בעלי חיים ואוספים בוטניים נמצאים חקוקים על קירות המקדש, ביניהם גם אירוסים שהביא מכיבוש סוריה. כבר באותה התקופה החלו הכלאות בין מיני אירוסים שונים.
יחסי לוב–צ'אד
יחסי לוב–צ'אד הם יחסים דו-צדדיים בין מדינת לוב לרפובליקת צ'אד. היחסים האתניים, הדתיים והמסחריים בין שתי המדינות קיימים מאות שנים.
היסטוריה.
שנות ה-60.
תחת שלטון קולוניאלי צרפתי על צ'אד ואיטלקי על לוב, שטחי שתי המדינות התפתחו בצורה שונה. אבל גם לאחר עצמאותה של צ'אד ב-1960, צפוניים רבים בצ'אד עדיין הזדהו יותר עם אנשים בלוב מאשר עם הממשלה הנשלטת על ידי הדרום בנג'מנה. לאחר שתפס את השלטון ב-1969, שליט לוב החדש, מועמר קדאפי, טען מחדש את תביעתה של לוב לרצועת אאוזו, רצועה של 100,000 קמ"ר בצפון צ'אד שכלל את העיירה הקטנה אאוזו. לוב ביססה את טענתה על אחד מכמה הסכמי טרום עצמאות לגבי גבולות קולוניאליים, והיא חיזקה טענות אלה על ידי הצבת חיילים ברצועת אאוזו החל משנת 1972.
רצונו של קדאפי לספח את רצועת אאוזו צמח מתוך מערך של חששות, כולל עושר המינרלים המדווח של האזור, כולל אורניום. הוא גם קיווה להקים ממשלה ידידותית בצ'אד ולהרחיב את ההשפעה האסלאמית לתוך הסאהל דרך צ'אד וסודאן.
נשיא צ'אד, חיסאן הברה, נעזר במרץ על ידי המעצמה הקולוניאלית לשעבר, צרפת, שביקשה לשים סוף לפרויקטי ההתרחבות של לוב באזור. התמיכה הצרפתית כללה שליחת חיילים להילחם בצבא לוב בשטח צ'אד. בכך, זכתה צרפת לגיבוי פוליטי מצד ארצות הברית, אשר הייתה גם היא מודאגת מההתפשטות הגוברת של קדאפי.
מערך מורכב של אינטרסים סמליים עומד גם בבסיס החתירה של לוב אחר טריטוריה והשפעה בסאהל. הרטוריקה האנטי-קולוניאלית והאנטי-אימפריאליסטית של קדאפי התנדנדה בין התקפות על ארצות הברית לבין קמפיין שהתמקד בנוכחות האירופית הפוסט-קולוניאלית באפריקה. הוא קיווה להחליש את קשריה של צ'אד עם המערב ובכך לצמצם את השתלבותה של אפריקה במערכת מדינת הלאום הנשלטת על ידי המערב. כפיית התיקון של אחד מהגבולות הקולוניאליים שאושרו על ידי ארגון אחדות אפריקה ב-1963 היה צעד בכיוון זה – כזה שנראה אפשרי בהקשר של האומה הבעייתית של צ'אד, אשר חברי ארגון אחדות אפריקה כינו את המדינה "החוליה החלשה ביותר" ביבשת.
שנות ה-70 וה-80.
קדאפי ניסה בריתות עם כמה ממנהיגי המורדים בצ'אד במהלך 1970, כולל גוקוני אודיי, אחמד אציל (צ'אדי ממוצא ערבי) וואדל עבדאלקאדר קמורה, יליד הדרום. גוקוני ואציל היו אוהדים ביותר לשאיפות האזוריות של קדאפי, אך שני האנשים הללו התעמתו ב-1979, מה שהוביל את אציל להקים את ה-CDR. לאחר מותו של אציל בשנת 1982, התמיכה הלובית בארגון GUNT של גוקוני התחזקה. לוב התערבה צבאית בצ'אד בשנים 1978 ו-1979, והחלה את הסכסוך בין צ'אד ללוב.
ב-1980, לוב התערבה שוב במלחמת האזרחים של צ'אד, וכבשה את רוב המדינה כולל בירתה נג'מנה בדצמבר. ב-6 בינואר 1981 הוצא בטריפולי הודעה משותפת על ידי המנהיג הלובי קדאפי ומנהיג המורדים בצ'אד גוקוני כי לוב וצ'אד החליטו "לפעול להשגת אחדות מלאה בין שתי המדינות". מול גינוי בינלאומי חריף והתנגדות פנימית מצד המורדים בצ'אד, קדאפי וגוקוני נסוגו, ויחסיהם הידרדרו עד מהרה כאשר גוקוני ניסה להיענות ללחץ בינלאומי ופנימי להפסיק את הנוכחות הצבאית הלובית. בסופו של דבר, ב-29 באוקטובר גוקוני דרש מהכוחות הלובים לסגת עד סוף השנה, ובמהירות מפתיעה קדאפי נענה והסיג את כל הכוחות הלובים ברצועת אאוזו עד 16 בנובמבר. סיעת המורדים של ה-FAN בראשות חיסאן הברה עלתה לשלטון ובשנת 1982 הדיחה את גוקוני מנ'ג'מנה, ואילצה את סיעת ה-GUNT שלו לחזור צפונה.
עם זאת, הברה נהדף על ידי GUNT בדצמבר ובינואר 1983, ובסופו של דבר החליט קדאפי לתמוך ב-GUNT של גוקוני פעם נוספת. התערבות לובית חדשה הגיעה לאחר מכן ביוני, אם כי זה היה בעיקר באמצעות תמיכה חומרית במתקפת GUNT. צרפת (תחת מבצע מנטה), ארצות הברית וזאיר התערבו בשמו של הברה והדפו את ה-GUNT שנתמך על ידי לוב בסוף יולי.
עד אמצע 1988 נראה קדאפי מוכן יותר להגיע להסכם עם הברה מאשר להמשיך לתמוך בבעלי בריתו השבריריים של קדאפי, שספגו אבדות מכוחותיו של הברה. שרי החוץ של צ'אד ולוב נפגשו באוגוסט 1988, ושתי הממשלות הסכימו להמשך שיחות. במקביל, חיילים לובים נותרו ברצועת אאוזו.
בהתמדה היחסים בין שתי המדינות השתפרו, כאשר קדאפי נתן סימנים שהוא רוצה לנרמל את היחסים עם ממשלת צ'אד, עד כדי הכרה בכך שהמלחמה הייתה טעות. במאי 1988 הכריז מנהיג לוב שיכיר בהברה כנשיא הלגיטימי של צ'אד "כמתנה לאפריקה"; הדבר הוביל ב-3 באוקטובר לחידוש היחסים הדיפלומטיים המלאים בין שתי המדינות. בשנה שלאחר מכן, ב-31 באוגוסט 1989, נפגשו נציגי צ'אד ולוב באלג'יר כדי לנהל משא ומתן על הסכם המסגרת ליישוב שלום של הסכסוך הטריטוריאלי, שבאמצעותו הסכים קדאפי לדון עם הברה ברצועת עאוזו ולהעלות את הנושא לבית הדין הבינלאומי בהאג לקבלת פסיקה מחייבת אם השיחות הבילטרליות ייכשלו. לפיכך, לאחר שנה של שיחות לא חד משמעיות, הגישו הצדדים בספטמבר 1990 את הסכסוך לבית הדין הבינלאומי.
יחסי לוב–צ'אד השתפרו עוד יותר כאשר אידריס דבי הנתמך על ידי לוב הפיל את הברה מהשלטון ב-2 בדצמבר. קדאפי היה ראש המדינה הראשון שהכיר במשטר החדש, והוא גם חתם על הסכמי ידידות ושיתוף פעולה במישורים שונים; אבל לגבי רצועת אאוזו דבי הלך בעקבות קודמו, והכריז שבמידת הצורך הוא יילחם כדי להרחיק את הרצועה מידי לוב.
שנות ה-90.
סכסוך אאוזו הסתיים סופית ב-3 בפברואר 1994, כאשר שופטי בית הדין הבינלאומי החליטו ברוב של 16 מול 1 שרצועת אאוזו שייכת לצ'אד. פסק הדין של בית המשפט יושם ללא דיחוי, כאשר שני הצדדים חתמו כבר ב-4 באפריל על הסכם בדבר הדרכים המעשיות לביצוע פסק הדין. במעקב של משקיפים בינלאומיים, נסיגת החיילים הלובים מהרצועה החלה ב-15 באפריל והושלמה עד 10 במאי. ההעברה הרשמית והסופית של הרצועה מלוב לצ'אד התרחשה ב-30 במאי, כאשר הצדדים חתמו על הצהרה משותפת הקובעת כי הנסיגה הלובית בוצעה.
שנות ה-2000.