פעילות משמעותית מתרחשת גם בבית הגפן בחיפה הודות לפעילותה של האוצרת חנה קופלר. מ-1996 מקיימת קופלר פעילות אמנותית הכוללת תערוכת 'שבוע התרבות הערבית', תערוכת 'החג של החגים' ופרויקט פיסול חוצות בואדי ניסנאס.
האוצרת דרורה דקל הציגה בגלריה כברי את אשרף פואח'רי, סאהר מיערי, אסד עזי ואחרים. ב-2012 הפכה הגלריה לחלל שיתופי של אמנים יהודים וערבים בגליל ביוזמת דקל. ב-1996 הוקמה הגלריה לאמנות אום אלֿֿפחם במסגרת פעילותה של עמותת 'אלֿֿסבאר', ובניהול סעיד אבו שקרה. פעילות הגלריה כוללת תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד של אמנים ואמניות פלסטינים, הפקת קטלוגים, פעילות חינוכית וסדנאות אמנות, הקמת ארכיון צילום של ואדי עארה, הקמת אוסף אמנות פלסטיני וקורס אוצרוּת לאמנים צעירים.
ב-2000 הוקמה גלריה הגר לאמנות עכשווית בשכונת עג'מי ביפו (אוצרת: טל בן צבי) כדי לאפשר מפגש ודיון עם אמנים בשפה הערבית. בגלריה הוצגו תערוכות יחיד של ג'ומאנה אמיל עבוד, ראידה אדון, סאמי בוכארי, אחלאם שיבלי, פאתן נאסטאס מיתוואסי, שריף ואכד, אשרף פואח'רי, אניסה אשקר ואחלם ג'מעה. החל מ-2003 החלה לפעול הגלריה לאמנות ע"ש אברהם ברון באוניברסיטת בן-גוריון (אוצר: חיים מאור) בה הוצגו תערוכות האמנים: בת'ינה אבו מלחם, פאטמה אבו רומי, פריד אבו שקרה, אניסה אשקר, הדא ג'מאל, חאדר ואשח, נדא' חורי, מוחמד סעיד כלש, סוהיר כנאענה, אחמד כנעאן, מנאל מורקוס, אסד עזי, מרוות עיסא ועוד.
ב-2005 הוקמה גלריה לאמנות בטמרה (אוצר: אחמד כנעאן) וב-2006 הוקמה הגלריה העירונית ברמלה (אוצר: עאמר דרבאס) כחלק מהקמת סדרה של גלריות בפריפריה בתמיכת אמנות לעם. פעילות רחבת היקף של אמנות פלסטינית מתקיימת גם במרכזי תרבות, כמו הגלריה ברהט (אוצר: חאדר ואשח), הגלריה העירונית בנצרת, הגלריה במרכז צרפת בנצרת, גלריית מעלות תרשיחא, גלריית המתנ"ס בירכא וגלריית המתנ"ס בפקיעין, אשכול הפיס במג'אר, מרכז התרבות בכפר קרע, המכון לאמנות בערערה ומרכז התרבות בכפר יאסיף והפסטיבלים השנתיים לפיסול המתקיימים בו.
אמנים פלסטינים בוגרי בתי ספר לאמנות בישראל מציגים במוזיאונים ובגלריות בישראל במרכז ובפריפריה. במוזיאון תל אביב הציגו בתערוכות יחיד האמנים עאסם אבו שקרה, איברהים נובאני, אחלאם שיבלי ווליד אבו שקרה, מיכאל חלאק, סמאח שחאדה, פאטמה שנאן, מחמוד קייס, כרם נאטור. במוזיאון ישראל הציגו: ראידה אדון, חנא פרח, ראידה סעאדה ושריף ואכד. במוזיאון רמת גן: אסד עזי ואחמד כנעאן. במוזיאון הרצליה: בשיר מח'ול, ג'ומאנה אמיל עבוד, אחלאם שיבלי ושריף ואכד. במוזיאון נחום גוטמן: דוראר בכרי ורמי סעאדי. במשכן לאמנות בעין חרוד: פריד אבו שקרה, אחלאם שיבלי, נוואל ג'בור, חנא פרח. במוזיאון חיפה לאמנות: מנאל מחמיד, אניסה אשקר, אשרף פואח'רי וחנא פרח; במוזיאון פתח תקווה: פריד אבו שקרה ומנאר זועבי. במוזיאון יגאל אלון: עבד עאבדי, מרוות עיסא, סלאם מניר ד'יאב, חסן ח'אטר, ג'מאל חסן, ראניה עקל, סלמאן מולא, נוואל נאפע ועוד. במוזיאון לתרבות האסלאם באר שבע: אניסה אשקר. המוזיאון לאמנות האסלאם, ירושלים: פאטמה אבו רומי.
אמנות פלסטינית בפזורה הפלסטינית הבינלאומית.
קבוצת אמני הפזורה הפלסטינית כוללת צעירים שהם דור שני למשפחות פלסטיניות בפזורה ואמנים שהיגרו מתחומי הרשות הפלסטינית וישראל לאירופה, לקנדה ולארצות הברית. בולטים בהם פריד ארמילי, עיסא דיבי, אמילי ג'אסר, נבילה חלמי, לינא חסן, לאריסה סנסור, בשיר מח'ול, רים באדר ואחרים.
שדה האמנות הפלסטיני.
אמנות פלסטינית עכשווית זוכה במאה ה-21 להתעניינות חסרת תקדים בשדה האמנות הבין-לאומי, וזאת לצד התגבשות שדה האמנות הפלסטיני על כל חלקיו. פעילות האמנותית זו הגדירה טל בן צבי באמצעות המושג 'שונות בתוך אחדות', מושג שטבעו ברוך קימרלינג ויואל שמואל מגדל בהגדרתם את הזהות הפלסטינית לאחר 1948. לטענתם, השונות מתבטאת בחלוקה של החברה הפלסטינית לתת-חברות, לא רק מבחינה גאופוליטית אלא גם מבחינת ההיסטוריה של כל קהילה כזאת וגורלה. ה'אחדות' של חברה מחולקת זו מתבטאת בהגדרת הזהות הפלסטינית והדגשת הזיקה לפלסטין שלפני 1948.
דוגמה מובהקת לדרך שבה חלקיו השונים של שדה האמנות הפלסטינית מייצרים שיח אמנותי משותף אפשר למצוא באחת התערוכות שהוצגו בגלריה לאמנות אום אלֿֿפחם. התערוכה 'פלחי התפוז' (2005, אוצר: סעיד אבו שקרה) הציגה את אוסף האמנות הפלסטינית של איווט ומאזן קופטי מירושלים. בקטלוג מתארים בני הזוג קופטי את האוסף שלהם:
"נכנסתי לביתי והתבוננתי בציור 'מטע ההדרים', פרי יצירתו של האמן סולימאן מנסור, התבוננתי ביצירתו של האמן תייסיר ברכאת, 'ילדי שכונתנו' ובשלוש יצירותיה של סאמיה חלבי; 'עצי השקד', 'עצי התאנה' ו'עצי הזית', והפלחים התחילו להתקבץ ולהתלכד ולהוות יחד את התפוז השלם של האומנות הפלסטינית. היצירה של ולדימיר תמארי, היפואי שחי ועובד בטוקיו, יצירותיה של סאמיה חלבי, הירושלמית שחיה ועובדת בניו יורק, ציוריו של סמיר סלאמה, הצפתי שחי ועובד בפריז – כל יצירות אלה מתחברות אל יצירותיהם של סולימאן מנסור, בן העיירה ביר זית, שחי ועובד בירושלים; ציוריו של תייסיר ברכאת, יליד מחנה הפליטים ג'בליה, שחי ועובד בראמאללה; ועבודותיו של ח'אלד חוראני, מחברון; של נביל ענאני מהעיירה עמוואס, שניהם חיים ועובדים בראמאללה. כל העבודות יחד נשזרות יחדיו עם יתר פלחי התפוז שנשארו ביפו, בחיפה ובגליל. הרי ציוריו של אסד עזי, בן העיר שפרעם, שחי ועובד ביפו, ויצירותיו של אבראהים נובאני, יליד עכו שחי ועובד בחיפה, ויצירותיהם של עבד עאבדי, עיסא דיבי, רנא בשארה ואוסאמה סעיד, כולן נועדו להדגיש את יופיו והדרו של התפוז. יצירותיו של האמן הפלסטיני תוופיק ג'והריה, נסיך האמנים הפלסטינים, הראשון שאחז במכחול האמנות הפלסטינית עוד בתחילת המאה העשרים; יצירותיה של סופי חלבי הירושלמית, חלוצת האמנים הפלסטינים שלמדו אמנות בפריז בשנות העשרים של המאה החולפת; יצירתו של האמן עאסם אבו שקרה, 'שלוש נשים'; הן בבחינת הפלח האחרון של תפוז זה, שניחוחו נותר בפיהם של כל אניני האמנות הפלסטינית. אנו מגישים לשולחנכם תפוז בתקווה כי תטעמוהו".
היסטוריוגרפיה של האמנות הפלסטינית.
מקומם של האמנים הפלסטינים נפקד כמעט לחלוטין מחקר התרבות הפלסטינית עד שנות ה-90 של המאה ה-20. הדבר נבע, לפחות בחלקו, מכך ששדה אמנות פלסטיני מוגדר ומובנה התחיל להתגבש רק בשנות ה-70 וה-80 של המאה הקודמת, לא מעט בהשראת יצירות הספרות והשירה הערביות שנכתבו וראו אור מאז 1948. כמו כן, שדה זה חסר במידה רבה עד עצם היום הזה מוסדות משלו – בתי ספר להוראת אמנות וכו'. אולם שינוי משמעותי התרחש בעשור האחרון.
הפרסום הראשון שעסק בתולדות האמנות הפלסטינית היה ספרו פורץ הדרך של האמן, הפעיל הפוליטי והיסטוריון האמנות אסמאעיל שמוט, אמנות מפלסטין, שיצא לאור בערבית בכוויית ב-1989. נקודת מבטו של שמוט על האמנות היא של פליט ופרשנותו מתייחסת למרכזיות הגלות בייצוגי הנכבה. לפיכך, הספר המתאר את האמנות הפלסטינית שנוצרה מאז 1948 עוסק אך ורק בגדה המערבית, ברצועת עזה ובפזורה הפלסטינית. כמו כן הספר מתבסס על עבודתם של כמה אמנים, רובם גברים, שהדגישו בעבודתם את הלאומיות הפלסטינית. המעמד הקנוני של קבוצה זו של אמנים זכה לאישוש בכתיבתם של חוקרים נוספים.
בשנת 1989 גם נערכה במרכז ברביקן לאמנות בלונדון התערוכה “Contemporary Art from the Islamic World”, שאצרה ויג'אן עלי. בתערוכה השתתפו 207 אמנים מכל רחבי העולם הערבי, כולל אמנים פלסטינים המוזכרים בספרו של שמוט, רובם מהפזורה הפלסטינית (בעיקר מבֵּירות ועמאן), אך אף לא אמן פלסטיני אחד החי בישראל.
הטקסטים המרכזיים שנכתבו על אמנות פלסטינית עד סוף שנות ה-90 מנציחים את החלוקה הגאוגרפית-אמנותית הרואה את מוקד האמנות הפלסטינית ברשות הפלסטינית ובפזורה הפלסטינית ורק את שוליה בישראל.
שנות האלפיים מסמנת שינוי בהסתכלות על מבנה שדה האמנות הפלסטיני. שינוי זה ניתן למצוא בערך על האמנות הפלסטינית במהדורתה האנגלית של האנציקלופדיה הפלסטינית. מחבר הערך, חוקר התרבות והצייר כמאל בולאטה, מונה עם האמנים הפלסטינים אזרחי ישראל את עבד עאבדי, וליד אבו שקרה, חליל ריאן, אסד עזי, דאוד חייק, קמיל דווא, עאסם אבו שקרה, בשיר מח'ול ואבראהים נובאני. אמנים אלה מופיעים בהרחבה גם בספרו משנת 2000 הסוקר את האמנות הפלסטינית העכשווית, שיצא לאור בשפה הערבית, ובספרו האחרון אף הרחיב את הרשימה.
שינוי זה מאפיין גם כתיבה מחקרית של מחברים לא פלסטינים, אשר כותבים על אמנים מכל אזוריה של החברה הפלסטינית. ספרה של גנית אנקורי מוקדש לשלושה נושאים דומיננטיים באמנות הפזורה הפלסטינית מהתקופה שלאחר הנכבה: הדרך לגלות, המאבק המזוין ודימויים נוסטלגיים של המולדת האבודה. חלקו הרביעי והאחרון בספרה של אנקורי, "להיות ערבי בישראל", עוסק באמנים פלסטינים היוצרים בישראל כגון אסד עזי, ג'אסר אבו רביע ג'ואמנה אמיל עבוד, רנה בשארה וראדה סעאדה. אנקורי מצביעה על נקודות השקה מסוימות בין אמנות פלסטינית וציור ארץ-ישראלי מוקדם.