לאחר מכן ב-1961 ייסד את הירחון הספרותי "אימפרינט". והיה אחד מעורכיו לתקופה של שש שנים, היה גם מבקר האמנות של העיתון "הטיימס של הודו" בין השנים 1964 – 1966 והוציא לאור בין השנים 1966–1967 את הרבעון לשירה "פואטרי אינדיה" Poetry India. במקביל חזר לעבוד בהוראה כראש החוג לאנגלית של מכללת מיתיבאי Mithibai College במומבאי זאת במשך למעלה מעשור – בין השנים 1961 – 1972. בשנת 1965 פרסם את ספר שירים החמישי שלו "השם המדויק" The Exact Name. ב-1964 היה פרופסור אורח באוניברסיטת לידס באנגליה וב-1967 בשיקגו שם התחיל להתנסות בסמי הזיות, בהם המשיך להשתמש עד שנת 1972, כנראה מתוך רצון להרחבת ההשראה בכתיבה.
בשנת 1969 הופיעו "שלושת המחזות " שלו ב- Writers Workshop בקולקטה. ב-1970 הציג בטלוויזיה של מומבאי סדרת עשר תוכניות על אמנות.
לפי הזמנת ממשלת ארצות הברית בנובמבר 1974 עשה נסים איזיקיאל סיור ארוך של הרצאות וקריאות בציבור בארצות הברית. בשנת 1975 ערך סיור דומה באוסטרליה. בשנת 1976 יחד עם ורינדה נאבאר, הוא תרגם את שירתה של אינדירה סאנט מהשפה מרטהי לאנגלית, כמו כן ערכו ביחד אנתולוגיה של סיפורת ושירה. שירו "ליל העקרב " "The Night Of The Scorpion" נלמד בבתי ספר בהודו ובבריטניה. יש לו גם שיר המתבסס על שלטי ההוראות של "בית הקפה האירני" החביב עליו בשכונת דהוביטלאו במומבאי:
נסים איזיקיאל נפטר בבית אבות סיעודי במומבאי ב־9 בינואר 2004 עקב סיבוכים של מחלת אלצהיימר שאובחנה אצלו שש שנים קודם לכן, הוא קבור בבית העלמין היהודי ווארלי שבמומבאי. הוא היה גרוש מדייזי יצחק דנדקר והיו להם 3 ילדים – בן (אלקנה) ושתי בנות (קלפנה וקאביטה).
בתו קאביטה אף היא משוררת ופרסמה את ספר שיריה הראשון בשנת 1983, מתגוררת עם משפחתה בקנדה.
במהלך חייו היה פעיל בפן-קלאב של הסופרים ההודים והיה למזכירו, כמו כן פעל בחברה התאוסופית ותמך בפעילות הסיוע של הארגון הפילנתרופי היהודי ג'וינט בהודו. בן המיעוט היהודי הזעיר, אך מעורב עמוקות בתרבות של ארץ מולדתו, נמנע מלעלות לישראל שבה התיישבו חלק מקרוביו.
כמה משיריו תורגמו לעברית. דן דאור תרגם כמה משיריו, המופיעים בספר משתה לאדם בודד. רות אלמוג פרסמה תרגום לאחד משיריו בזמן ביקורו בישראל בשנות התשעים. לאחרונה פורסמו תרגומים של גלעד יעקובסון לכמה משיריו בכתב העת הו!, ותרגומים נוספים שלו צפויים להתפרסם בקרוב.
קישורים חיצוניים.
כתבת הספד בעיתון "הינדו"
כתבת הספד בעיתון "טיימס אוף אינדיה".2004
קול המשורר קורא Goodbye Party for Miss Pushpa מתוך "המנוני החשיכה" (1976)
אדמות ישי
אדמות ישי היא שכונה יהודית במרומי תל רומיידה, המהווה חלק מהיישוב היהודי בחברון. השכונה נקראה "אדמות ישי" על שם קבר ישי השוכן בסמוך. בשכונה קיים מבנה ישראלי, "בית רענן" שהוקם לזכר תושב השכונה שנרצח בפיגוע בביתו, מבנה ישן שנקנה מבעליו, ושבעה הקרוונים הניצבים זה על זה בשני מפלסים. הדרך המובילה לשכונה מובילה גם לבית העלמין היהודי העתיק של חברון, השוכן ממערב לה.
ההתיישבות בשכונה.
השכונה הוקמה בשנת ה'תשמ"ד (1984), בה הוצבו בחלקה שנקנתה על ידי הקהילה היהודית במאה ה-19 מספר קרוונים בהם התיישבו משפחות יהודיות.
בערב ראש חודש אלול שנת תשנ"ח (1998) נרצח בביתו תושב המקום, הרב שלמה רענן, בנו של הרב שלום נתן רענן ונכדו של הראי"ה קוק. לאחר רצח הרב רענן הוקם כולל "אור שלמה", בחדר השינה שבו אירע הרצח. בראש הכולל עומד חתנו של הרב רענן, הרב ישראל שליסל. כיום לומדים בכולל, הצמוד לדירתו של רענן, כ-15 אברכים, בתוכנית הלכה בת חמש שנים שבמהלכן הם ניגשים למבחני הסמכה לרבנות. מפאת הצפיפות בית המדרש מתקבל מספר מוגבל של לומדים.
בעקבות הרצח הקים משרד הבינוי והשיכון בשכונה מבנה חדש, שנקרא "בית רענן" על שם הרב רענן שנחנך ב-2005. לצורך הקמת הבניין בוצעה בתל חפירה אריכאלוגית, והמבנה הוקם על גבי קומת עמודים המשאירה את הממצאים פתוחים לציבור. בחול המועד סוכות תשע"ה, נחנך בגגו של הבית "מצפה חברון".
בשכונה מתגוררים פעיל הימין ברוך מרזל וציפי שליסל, מחברת הספר "חברון שוברת שתיקה".
עקב ההגבלות שהוטלו לשם הגנה על השכונה היהודית עזבו פלסטינים רבים את אזור תל רומיידה.
מצפה חברון.
מצפה חברון הוא אתר תצפית בראש מבנה הממוקם בפסגת תל חברון. מהמצפה נשקף נוף פנורמי של חברון ואתריה, עמק חברון, קריית ארבע, פאתי מדבר יהודה. ביום נאה ניתן לראות את הרי מואב. הכניסה למצפה חופשית כל ימות השנה.
במקום שלטי הסבר, תחנת הדרכה ומזנון. המצפה הוקם על ידי ועד היישוב היהודי בחברון וישיבת שבי חברון והוקדש לעילוי נשמת חיים ודאבריש לזר. חנוכת המצפה התקיימה בחול המועד סוכות ה'תשע"ה (22 באוקטובר 2014).
המצפה ממוקם על גג "בית מנחם" ששימש כבית כנסת של קהילת חב"ד בחברון העתיקה.
בקומת הקרקע של המבנה פועל, נכון ל-2022, כולל אברכים.
אלפא בעקרב
אדוארד פון באך
הברון אדוארד פון באך (בגרמנית: Eduard Freiherr von Bach; 1815–1884) איש אצולה אוסטרי שהתמנה כמושל השלישי של בוקובינה עם היפרדותה של זו מגליציה.
אדוארד שימש כמושל בוקובינה זמן קצר והוחלף בחודש יולי באותה השנה על ידי הברון אדלברט הניגר פון זיברג.
ב-4 במאי 1851 התמנה פון באך למושל אוסטריה עילית (כיום מדינה פדרלית ברפובליקה של אוסטריה) ושימש בתפקידו עד 22 במאי 1862.
סרביה במשחקים האולימפיים
סרביה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת סטוקהולם (1912). לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, וסרביה חדלה להתקיים כמדינה עצמאית. את הממלכה החליפה לאחר מלחמת העולם השנייה הרפובליקה הסוציאליסטית הפדרלית של יוגוסלביה, והספורטאים הסרבים התחרו במסגרת המשלחת היוגוסלבית.
בראשית שנות ה-90 הכריזו סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה ומקדוניה על עצמאותן מיוגוסלביה, וזו הכריזה עליהן מלחמה. האו"ם נקט סנקציות שונות נגד יוגוסלביה, וב-30 במאי 1992 קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 757, בה קראה למדינות החברות באו"ם למנוע את השתתפותם של ספורטאים יוגוסלבים באירועי ספורט המתקיימים בהן. הוועד האולימפי הבינלאומי החליט כי יוגוסלביה לא תוכל להשתתף באולימפיאדת ברצלונה (1992), אך התיר את השתתפותם של ספורטאים מהמדינה, כמשתתפים עצמאיים המתחרים תחת הדגל האולימפי וללא כל ציון של סממן המזהה את לאומם. החלטה זו חלה למעשה על הספורטאים הסרבים והמונטנגרים, תושבי הרפובליקות שנותרו ביוגוסלביה. באולימפיאדת אטלנטה (1996) שבו הסרבים להשתתף באולימפיאדה במסגרת המשלחת היוגוסלבית. לאחר החלשות הפדרציה ב-2003, וכינונה של סרביה ומונטנגרו במקומה של יוגוסלביה, היוו הסרבים חלק מהמשלחת של סרביה ומונטנגרו באולימפיאדת אתונה (2004).
ב-2006 הכריזה מונטנגרו על עצמאותה, וסרביה שבה והפכה למדינה נפרדת. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שלחה, לראשונה מזה 96 שנים, משלחת עצמאית.
באולימפיאדות בהן השתתפה סרביה כמדינה עצמאית, צברו ספורטאיה 15 מדליות, בהן שלוש מדליות זהב. המדליות הושגו בעשרה ענפים שונים. במשחקי החורף משתתפת סרביה מאז אולימפיאדת ונקובר (2010). עד כה, אף ספורטאי סרבי לא זכה במדליה במשחקים אלה.
היסטוריה.
לפני הקמת יוגוסלביה.
לאולימפיאדת סטוקהולם (1912) שלחה סרביה שלושה אתלטים: שני רצי מרתון (אחד מהם כלל לא השתתף במירוץ, והשני לא השלים את הריצה) ואצן בריצת 100 מטר, שלא העפיל משלב המוקדמות.
לאחר פירוק סרביה ומונטנגרו.
המשלחת הסרבית לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) כללה 92 ספורטאים, והם זכו ב-3 מדליות. השחיין מילוראד צ'אביץ' היה הקרוב ביותר לנצח את מייקל פלפס ולמנוע ממנו הישג של 8 מדליות זהב באולימפיאדה אחת. צ'אביץ', שהתחרה במשחה ל-100 מטר פרפר, שבר את השיא האולימפי, וסיים במקום הראשון הן בשלב המוקדמות והן בחצי הגמר. במשחה הגמר הוביל לאורך כל הדרך, אך סיים לבסוף במקום השני, מאית השנייה לאחר פלפס. המשלחת הסרבית ערערה בתחילה על התוצאות, שכן בצילומי הטלוויזיה נראה היה שצ'אביץ' מגיע קודם, אלא שפלפס נגע בלוח המגע לפניו, ו-FINA דחתה את הערעור. הטניסאי נובאק ג'וקוביץ' זכה במדליית ארד, לאחר שהפסיד בחצי הגמר לרפאל נדאל וניצח במשחק על המקום השלישי את ג'יימס בלייק.
נבחרת הכדורמים זכתה אף היא במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת ארצות הברית 10-5, וגברה על נבחרת מונטנגרו 4-6 במשחק טעון על המקום השלישי. באולימפיאדת אתונה זכתה הנבחרת המשותפת לשתי המדינות במדליית הכסף. שתי נבחרות הכדורעף הודחו בשלב רבע הגמר, הגברים בידי ארצות הברית והנשים בידי קובה.