השיא הראשון של לוקומוטיב בדרבי היה בעונת 1957. לראשונה מזה זמן רב, לוקומוטיב העפילה לגמר גביע ברית המועצות, שם התמודדה מול ספרטק. במשחק זה, לוקומוטיב זכתה בניצחון היסטורי 1:0 בנוכחות 103 אלף צופים. את השער היחיד כבש ולנטין בובוקין.
בשנות ה-50: לוקומוטיב הישגה 3 ניצחונות על ספרטק, 4 תוצאות תיקו ו-10 ניצחונות של ספרטק.
בשנות ה-60: היו ללוקומוטיב 4 ניצחונות, 3 תוצאות תיקו, 9 ניצחונות של ספרטק.
הדרבי בתקופה הרוסית.
לאחר קריסת ברית המועצות, החל שלב חדש בהיסטוריה של היחסים בין המועדונים. ספרטק שלטה באליפות רוסיה במשך עשור וזכתה בתשעה תארים, מה שלא מנע מלוקומוטיב לשפר משמעותית את הסטטיסטיקה שלה במפגשים עם ספרטק. לאחר שלוקומוטיב התמקמה בצמרת טבלת האליפות (לוקומוטיב מעולם לא ירדה מתחת למקום 6 במהלך 15 עונותיה הראשונות ברוסיה) ובגביע. מוצלחות במיוחד היו הופעותיה בגביע: לוקומוטיב זכתה שבע פעמים בגביע (4 מהן בתקופה שבין 1996 ל-2001). התארים האחרונים של לוקומוטיב היו אליפות 2017/18 (בפעם השלישית), בעוד ספרטק זכתה באליפות 2016/17. שני המועדונים זכו לסדרה של הצלחות במשחקי הדרבי בתקופה הפוסט-סובייטית:
המשחקים המשמעותיים ביותר היו:
אצטדיונים.
הדרבי של לוקומוטיב וספרטק התקיים באצטדיונים רבים, כולל לוז'ניקי, דינמו, טורפדו. לפני השלמת בניית אוטקריטיה ארנה, ספרטק שיחקה את משחקי הבית שלה באצטדיונים מושכרים ולא היה לה מגרש בית אמיתי. מאז 2005, לוקומוטיב מארחת את משחקיה בRZD ארנה בעוד ספרטק מארחת מאז 2014 באוטקריטיה בנק ארנה.
השוואת תארים.
להלן טבלה הממחישה את מספר התארים שהושגו על ידי כל אחד מהמועדונים במהלך התקופה הסובייטית והרוסית בהיסטוריה שלהן.
מלכי השערים.
כובש השערים הטוב ביותר במשחקים בין לוקומוטיב לספרטק בהיסטוריה הוא ניקיטה סימוניאן עם 16 שערים, אנטולי אילין ואנדריי טיכונוב כבשו 8 שערים כל אחד. כולם שחקני ספרטק.
הכובשים הטובים ביותר של לוקומוטיב בתולדות הדרבי עם ספרטק הם דיניאר ביליאלטדינוב ודמיטרי סיצ'ב, שכבשו 7 שערים כל אחד.
שיאים.
בהיסטוריה של היריבות בין ספרטק ולוקומוטיב, נרשמו תוצאות השיא הבאות:
קצבים
"קצבים" היא סדרת פסלים מאת יגאל תומרקין שנוצרה בין השנים 1969-1968.
היסטוריה.
במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20 שילוב הפיסול של יגאל תומרקין בין דימויים אקספרסיוניסטים לבין השפעות פופ ארט. דרך הפעולה העיקרית בפסלי הדמויות שיצר באותה עת הייתה שימוש בבובות מנקין וביציקות אחרות כבסיס לאסמבלאז'ים. בתוך עבודות אלו בולטת קבוצה של פסלים, שנוצרה בין השנים 1968–1969, ומשלבת בין דימויים אורגניים כאלו לבין צורות גיאומטריות.
הקבוצה העיקרית בסדרה, שאף נקראה "קצבים" או "דיאלוג הקצבים", נוצרה בשנים 1968–1969, והייתה רביעיית פסלים המשלבים יציקות של גוויית בקר עם דימויים אנושיים. אלו הוצבו מסגרות מלבניות או משולשות רחבות, שנצבעו בצבע אדום וצהוב. עם זאת, השימוש בדימויים אלו החל מעט קודם לכן. כבר ב-1967 יצר את הפסל "צליבה משונה" שבו הופיע עירוב יציקות דומה על מבנה גיאומטרי דמוי עמוד צליבה.
ברישום של "דיאלוג הקצבים" (1969 בקירוב), מביא האמן תיאור של הסיבות לכליאת הדמויות בתוך המבנה הגאומטרי: "1) ליצור קונטרה-פונקט בין הצורה הגאומטרית האנונימית, המוגדרת והצבועה, לבין הדמות הוגטלית הצפה בתוך החלל שיצרה המסגרת הגיאומטרית. 2) לשחרר את הדמות הוגטלית מהשפעות הסביבה ולתת לה מכסימום אוטונומיה בחלל המותווה. 3) שהמכלול הגיאומטרי + וגטלי יהיה דומיננטי ומוגדר יותר בחלל שהוא מוצב".
ב-20 במרץ 1969 נפתחה בגלריה מבט בתל אביב-יפו תערוכת יחיד של תומרקין שנקראה "Portrait of the Artist as a Young Butcher" (בעברית: "דיוקן האומן כקצב צעיר"). חלק מעבודות הסדרה הוצגו בה ובהן "המדונה של הקצבים" ו-"דיאלוג הקצבים", לצד עבודות מ"סדרת האסטרונאוטים".
תומרקין שאב את דימוי הבשר מתיאורי מוטיב השור השחוט, כפי שהופיע ביצירותיהם של רמברנדט, חיים סוטין ופרנסיס בייקון ("מחווה לרמברנדט", "מחווה לסוטין", ו-"מחווה לבייקון II/I"). עבודה נוספת עשתה שימוש במסגרת מרובעת לבנה ונקראה "ברלין - אני 1955". קבוצה נוספת עשתה שימוש בצלב אדום או לבן גדול כבסיס לאסמבלאז' ("אקה הומו", "אגנוס דיי", בה נעשה שימוש ביציקה של פגר של כלב, ו-"הו גרמניה אם חיוורת") ואילו ב"מדונה של קצבים" הכניס תומרקין אסמבלאז' של בובה בגודל שלם למסגרת אדומה, כשמעליה גוויית שור החצוי לשניים.
חלק גדול מן הפסלים פורק בשלב כל שהוא. ייתכן כי הדבר היה בגלל המבנים הגדולים שהיו קשים לאכסון. בשנת 1992, לקראת הרטרוספקטיבה שנערכה לתומרקין במוזיאון תל אביב לאמנות, שוחזרו העבודות. קבוצה מפסלים משוחזרים אלו הוצבה בשנת 1994 בגן הפסלים של תומרקין בכוכב הירדן.
פרשנות.
סדרת העבודות "קצבים", מהווה סיום של תקופה בה יצר תומרקין שורה של אסמבלז'ים ששילבו יציקות גוף של האמן, יציקות של בובות, כלי נשק ועוד. אצל רמברנדט וסוטין מצא תומרקין את דימוי הבשר החשוף ואת הגישה האקספרסיבית, אולם מבייקון יכול היה תומרקין לאמץ מודל "פופי" לאופן שבו ניתן לשלב דמות אנושית עם פגר החיה, בתוך מבנה גאומטרי חמור. שילוב זה יצר ניכור "אפי".
בראיון משנת 1968 תיאר תומרקין את השימוש בדימויים האנושיים: "רציתי להרחיב את היריעה. רציתי לראות איך אבר, אבל של בן אדם, משפיע על המכלול. [...] את הצבת אתה יכול להטמיע יותר טוב בתוך המכלול. כי קטע הכי קטן של גלגל שיניים זה עדיין חלק משונן, אבל אבר של אדם או שיש לו דומיננט מסוים או שהוא נעלם לגמרי, ואז אתה לא רואה שזה אבר של אדם". ביטוי למודל האסתטי הזה ניתן למצוא בביקורת שפרסם ראובן ברמן בעיתון ידיעות אחרונות על תערוכת היחיד של תומרקי. ברמן הדגיש את הפער בין "קסמיהם האסתטיים-חושניים המופלאים של הפסלים" לבין הרתיעה מהתוכן והאכזריות שבהם.
במאמרו על יצירתו של תומרקין (1992) הדגיש אביגדור פוסק את האלמנטים הנוצריים שבעבודות, ואת האופן שבו אימץ האמן מודלים אלו לעבודתו. כך, לדוגמה, מאזכר פוסק את הרקע הנוצרי של ציור "השור השחוט" של רמברנדט - כביטוי של צליבה. בנוסף, תיאר את מוטיב השור כביטוי לאי צדק חברתי, כמו גם כאלגוריה לדמותו של האמן הסובל. בעקבות פוסק, גם אמיתי מנדלסון (2016) הדגיש את המוטיבים הדתיים ביצירות אלו של תומרקין. בתיאורו של מנדלסון, "הבשר נפער ופני הדמות כמו נולדים מן המוות או נולדים מחדש לאחר הצליבה". תומרקין מערב כאן את בין משמעויות של קדושה ושל בזות .
יצירות הסדרה.
תומרקין יצר בשנת 1992 שחזור של הפסלים. יש להניח כי ישנם פסלים המופיעים בכמה גרסאות. הרשימה פה עוקבת אחרי פסלי הסדרה, כפי שהם מוצגים בקטלוג התערוכה הרטרוספקטיבית של האמן במוזיאון תל אביב לאמנות.
טיטניק 1997
שועל-רקון יפני
שועל רקון יפני (שם מדעי: "Nyctereutes viverrinus") הוא מין של כלב בר הדומה לשועל והוא קרובו לסוג של שועל רקון מצוי, כשבעבר נחשב לתת-מין שלו וישנה מחלוקת על סיווגו. הוא מצוי בטבע רק ביפן אך הוכנס בידי האדם למזרח אירופה. ביפן הוא מכונה "טנוקי", שם המבלבל לעיתים בינו לבין גיריות או ראקוניים.
תיאור.
שועל הראקון היפני דומה למין המצוי אך בעל פרווה בהירה יותר ולעיתים קטן ממנו במשקלו. הוא דומה במראהו לשועל אך פניו מזכירות רקון, ממנו קיבל את שמו. הוא מגיע לאורך 29 עד 65 ס"מ, לגובה 20 ס"מ ולמשקל 3 עד 6.2 ק"ג. הנקבות והזכרים דומים במראם. השועל חי 7 עד 8 שנים בטבע ויכול לשרוד 13 שנה בשבי.
שועל זה הוא אחד הכלבים היחידים המסוגלים לטפס על עצים, לרוב כדי להגיע לפירות יער או חרקים. השועל פעיל לילה ברובו והוא אוכל כל הניזון מפירות, גרגרים, חרקים, זוחלים קטנים, עופות, ביצים ומכרסמים. השועל אוגר מזון לחורף בצורת שומן. מין זה מונוגמי וחי עם בן זוג קבוע לכל חייו.
השועלים נפוצים באופן רחב ללא סכנה, אף שהם נדרסים לעיתים קרובות בכבישים.
פרלי מואט
פרלי מקגיל מואט (באנגלית: Farley McGill Mowat; 12 במאי 1921 – 6 במאי 2014) היה סופר קנדי ופעיל למען איכות הסביבה. יצירותיו תורגמו ל-52 שפות, והוא מכר יותר מ-17 מיליון ספרים. הוא זכה לתהילה עם פרסום ספריו על הצפון הקנדי, ביניהם "People of the Deer" (1952) ו-"Never Cry Wolf" (1963). בו סיפר על חוויותיו עם זאבים בקוטב הצפוני. הספר גם עובד לסרט באותו שם שיצא לאקרנים ב-1983. על מכלול יצירותיו בספרות זכה בפרס ויקי מטקאלף השנתי לספרות ילדים בשנת 1970.
פעולותיו של מואט למטרות סביבתיות זיכו אותו בשבחים, אך הודאתו, לאחר שחלק מהטענות שהעלה בספריו הופרכו, כי הוא "מעולם לא נתן לעובדות להפריע לאמת" ספגה ביקורת נוקבת.
ילדותו ותקופת לימודיו.
מואט נולד ב-12 במאי 1921 בבלוויל, אונטריו וגדל בריצ'מונד היל, אונטריו. אביו, אנגוס מואט, היה ספרן שלחם בקרב רכס וימי. אמו הייתה הלן ליליאן תומסון מטרנטון, אונטריו. מואט החל לכתוב, במילותיו "בעיקר שורות [שיר]", כאשר משפחתו התגוררה בווינדזור מ-1930 עד 1933.