אולם דאר אל-חופאז הוא מבנה מלבני מקורה שנבנה בין 1339 ל-1349, ובו התכנסו עולי רגל מוסלמים על מנת לשנן פסוקים מהקוראן. חזית האולם מחולקת לחמישה מקטעים שבכל אחד מהם משובצים שני חלונות עם מסגרות עשויות מחרסינה מצופה בבדיל. הכניסה לאולם היא מצד שמאל, והיא מורכבת משער שמעליו חצי כיפה עם מבנים דמויי נטיף. חזית השער מקושטת באפריז שעליו חקוקים פסוקים מהקוראן, ובקרניז שגם עליו מבנים דמויי נטיפים. לאחר המעבר בשער הגיעו המבקרים על מסדרון שבקצהו גרם מדרגות המוביל לאולם. לאורך קירות העולם משובצות גומחות עם חלונות שבאמצעותן הואר המקום, ומעבר לכך הם קושטו בכתובות, נטיפים וציורי פרחים.
הצ'יני-ח'אנה נבנה בין 1605 ל-1611 בקירוב. קומת הקרקע של המבנה בנויה בצורת ריבוע, אך ככל שעולים במעלה המבנה הוא הופך למתומן באמצעות מערכת של קשתות אלכסוניות. בראש המבנה הוקמה כיפה דו-שכבתית, אך לאחר הקמת המבנה נוספה לה שכבה פנימית שלישית על מנת ליצבו. פנים המבנה מקושט בפאר רב. הג'נת-סארא נבנה בין 1524 ל-1576 בקירוב, והוא המבנה הגדול ביותר במקדש. הכניסה למבנה היא דרך חצר. בחזית המבנה ניצבת מרפסת גדולה התחומה על ידי שבכה מקושטת. החצר (סאחת) שנבנתה ב-1349 היא חלל פתוח מלבני שבמרכזו בריכה. הבריכה מחולקת ל-12 חלקים המייצגים את כל אחד מ-12 האימאם הקדושים לשיעה. חצר זו היא צומת דרכים שממנה ניתן להגיע אל חלק מהמבנים שהוזכרו לעיל וכן למבנים שיוזכרו להלן.
הדאר אל-חדית' נבנה בין 1502 ל-1541. המבנה מורכב מחלל קמרוני גדול שתחום על ידי שבכת עץ מקושטת, ומשני צדדיו ממוקמים חדרים קטנים יותר שתקרתם מעוצבת אף היא בצורת קמרון. חזית המבנה מקושטת באלמנטים פרחוניים ובאריחים שעליהם כתובות. המבנה שימש כחדר לימוד וכאולם קבלת אורחים. גן החצר (ארסה) הוקם בערך ב-1448. הגן הוא חלל פתוח בצורת טרפז ארוך. במרכז הגן ניצבת מזרקה ששימשה כמקום טהרה עבור עולי הרגל שהגיעו למתחם. בצלעות הקצרות של הגן נמצאים שני שערים שדרכם עוברים אל החצר התיכונה ואל המידאן. המידאן הוא חלל פתוח מרובע, הניצב בצמוד לשער הראשי של המתחם. במשך השנים בוצעו באזור המתחם עבודות בנייה ששינו את צורתו למלבן. השער הראשי שממנו נכנסו המאמינים אל המתחם אינו קיים עוד. בדרום ובמזרח המתחם נמצא בית הקברות, שבו נקברו תלמידיו של שייח' ספי א-דין ואישים בכירים בדת ובפוליטיקה מהתקופה הספווית.
תקוותינו
מבחן לייבניץ
דיוגו דיאש
דיוגו דיאש (בפורטוגזית: Diogo Dias) הידוע גם בשם דיוגו גומש (Diogo Gomes), היה מגלה ארצות פורטוגלי מהמאה ה-15. הוא היה אחיו של בארתולומיאו דיאש וגילה כמה מאיי כף ורדה יחד עם אנטוניו די נולי.
במסע הראשון להודו ב-1497, שימש דיוגו דיאש כקצין האוניה על סיפונה של ספינת הדגל של ואסקו דה גאמה סאו גבריאל. דיאש היה בין מובילי המשא ומתן בין דה גאמה למלך קוז'יקוד, הוא נלקח בשבי לזמן קצר כאשר המשא והמתן נתקל בקשיים.
בשנת 1500, ליווה דיוגו דיאש את הארמדה השנייה של פדרו קברל כאחד הקפטנים של הצי, עם הסמכה לפתוח את המסחר עם סופלה. דיאש היה אחד הראשונים לרדת לחוף בעת גילוי ברזיל באפריל 1500. על פי הסיפור שבר דיאש את הקרח עם ילידי דרום אמריקה על ידי פתיחת ריקוד שמחה מאולתר על החוף בליווי חלילי הטופי.
במהלך המסע לאורך כף התקווה הטובה (ייתכן שדיאש שקרא במקור למקום זה כף הסופות) עם פדרו קברל ואחיו, נפרדה הספינה של דיאש מהצי הראשי במהלך מעבר כף התקווה הטובה (הספינה של אחיו טבעה במהלך המעבר הזה). מכיוון שבחר במסלול מרוחק יותר מזרחה, היה דיאש לאירופי הראשון שראה את האי מדגסקר. האי מכונה לעיתים קרובות גם כ"האי של סאו לורנסו", בשל גילויו ביומו של הקדוש סאו לורנסו (10 אוגוסט 1500). למרות שהאי לא היה ידוע, שמו הערבי: "אי הירח", דווח כבר על ידי פרו דה קוויליאן בשנת 1490.
ניסיונות מאוחרים של דיאש למצוא את הצי העיקרי גרמו בטעות למעבר כף גוורדפוי אל מפרץ עדן, אזור שלא נכלל עדיין בתחומי ההפלגה של ספינות פורטוגזית. לכוד על ידי רוחות מנוגדות, דיאש שהה במשך חודשים אחדים באזור. מוכה על ידי סערות, הותקפו על ידי הפיראטים נאלץ בסופו של דבר לעלות על שרטון בחוף אריתריאה, בחיפוש נואש אחר מים ומזון לצוות הגווע. כאשר עזב את השרטון, לדיאש היו רק 6 אנשי צוות.
כאשר לא הצליח למצוא את קברל, השיב דיאש את הספינה הביתה לבד. בסופו של דבר הוא נתקל בניקולאו קואליו, שהוביל את חיל החלוץ של הארמדה של קברל בחזרה, בתחנת השקיה של בבזגואיש (מפרץ דקאר, סנגל) ביוני 1501. והם חזרו יחד לליסבון.
אריה ל. אבנרי
אריה ל. אבנרי (28 באוגוסט 1913 - 18 בספטמבר 1996) היה עיתונאי ישראלי, חבר מערכות "דבר" ו"למרחב", חוקר היישוב, וחבר קיבוץ הגושרים.
ביוגרפיה.
אריה נולד ב-1913, לבת-שבע ולמרדכי בינדר, בכפר אושכליב שבחבל בוקובינה (אז חלק מרומניה באימפריה האוסטרו-הונגרית), לאחר הולדתו עברה המשפחה לעיירה קוצמן. המשפחה הייתה אורתודוקסית ואריה היה הצעיר מתוך ארבעה אחים. בגיל 3 החל ללמוד ב'חיידר'. מאוחר יותר הביא האב הביתה מלמד, שחשף את הבנים לתודעה ציונית.
את לימודי התיכון עשה בהתכתבות עם בית ספר תיכון בברלין, שכן בגימנסיה ברומניה כתבו בשבת, דבר שאליו לא יכול היה אביו להסכים.
בקוצמן היה מועדון ציוני, ואריה היה פעיל בו, בהמשך יצא להכשרה של הפועל המזרחי, ואחרי כשישה שבועות עלה לארץ ישראל בינואר 1933, לבדו, כשהוא בן 20.
עם עלייתו ארצה התיישב בחיפה, ובין השנים 1936–1939, התגייס למשטרת המנדט ושירת כנוטר.
בשנת 1941 הצטרף ל'קבוצה הבונה' בחדרה שהייתה הגרעין להקמת קיבוץ דורות בנגב, והיה בין מקימי הקיבוץ. בקיבוץ הכיר את הדס. הדס נולדה כ'הרטה', למשפחה ציונית בלייפציג, ובשנת 1933, עלתה ארצה, ביחד עם בן זוגה, אוטו רוזנבאום, השניים התיישבו בקיבוץ נען, והרטה עברתה את שמה להדס. כאנשים ממוצא יקי, לא מצאו אוטו והדס את מקומם בנען, ובשנת 1938 עברו לקבוצת הבונה בחדרה, והיו חלק מהגרעין שהקים את קיבוץ דורות. בסמוך לעליה על הקרקע, חלה אוטו בטיפוס ונפטר, הדס חייתה כאלמנה 7 שנים, ובשנת 1948 נישאה לאריה. לשניים נולדו בת (בת-שבע) ובן (יוסף). המשפחה עברתה את שם המשפחה ל'אבנרי'.
בשנת 1952, בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד, עברה המשפחה לקיבוץ הגושרים שבגליל העליון. אריה היה פעיל בוועדות תרבות ובוועדות חברתיות. עיצב כתובה ייחודית לקיבוץ, הפיק את חג ה-15 לקיבוץ, והיה פעיל בהפקת חג ה-25.
אריה אבנרי היה עיתונאי, כתב וחבר במערכות 'למרחב', ו'דבר', חוקר תולדות היישוב. כאשר עיתונאי בשם זהה החל לכתוב ב'ידיעות אחרונות', הוסיף אריה לשמו את האות ל', כדי למנוע בלבול.
במלחמת יום הכיפורים (אוקטובר 1973) נהרג בנו . בעקבות נפילת בנו עזב את העבודה העיתונאית, והיה לחוקר ביד טבנקין. לזכר בנו כתב אריה שני שירים.
נפטר בקיבוץ הגושרים בשנת 1996.
גן פרסי
המסורת והסגנון של גנים פרסיים (פרסית: باغ ایرانی) השפיעה על עיצוב גני נוי בכל העולם. דוגמאות להשפעות אלו הן גני אלהמברה מתקופת אל-אנדלוס בספרד של ימינו, והטאג' מהאל מתקופה האימפריה המוגולית בהודו. בשנת 2011 הכריז אונסק"ו על תשעה גנים באיראן כאתר מורשת עולמית קולקטיבי בשם "הגן הפרסי". הגנים נמצאים בערים שיראז, אספהאן, בחשאהר, מאהאן, יזד, מהריז ובירג'אנד. בנימוקי ההכרזה נאמר כי .
היסטוריה.
לגנים יש חלק מרכזי בתרבות המגורים האיראנית, והיה להם תפקיד דתי בחברות הקדם-אסלאמיות שהתגוררו באזור שבו שוכנת כיום איראן. בכתובות עילמיות ואשוריות מופיעות התייחסויות לגנים קדושים שזכו למעמד דומה של מקדשים. בתקופת הממלכה האחמנית היה נהוג להמחיש אלמנטים מהמיתולוגיה הפרסית באמצעות אדריכלות. המתחם והגן בפסארגאדה, שנבנו במאה ה-6 לפנה"ס, מייצגים את המגמה הזו, ובהם מופיעים עיקרי היסודות של הגנים הפרסיים.
לאחר כיבוש פרס על ידי אלכסנדר הגדול נקלטו אלמנטים של הגנים הפרסיים בתרבות ההלניסטית. בתקופת האימפריה הסאסאנית, ובעקבות השפעת הזורואסטריות, הפך תפקידם של המים בגן הפרסי ליותר משמעותי מאמצעי קיומי גרידא. הערבים שמו דגש על האלמנטים האסתטיים של הגן, ובנו את גניהם מחוץ לערים ובתוכן. הגנים שמחוץ לערים היו בעיקר אתרי נופש, ואלו שבתוכן שימשו כנספח למרכזים השלטוניים. המונגולים קישטו את גניהם בסגנון ששם דגש על היבטים אלו של גן הנוי, ובאמצעות התפשטותם ברחבי אסיה סייעו להפיץ את סגנון הגן הפרסי. בתקופת האימפריה הספווית ובתקופת השושלת הקאג'ארית נוצרו קשרים משמעותיים בין איראן של ימינו לבין המערב, ולקשרים אלה הייתה השפעה בעיקר על בחירת הצמחים והפרחים שנשתלו בגנים.
תיאור.
הגנים הפרסיים הראשונים היו חלקת אדמה עם צמחי נוי. במשך השנים חלו שינויים רבים במסורת עיצובם, עד להתהוותו של מבנה מוגדר ומורכב. הגן הפרסי מאורגן בצורה מוגדרת הן בחלקו הפנימי והן בחלקו החיצוני. עקרונות העיצוב העיקריים של הגנים הפרסיים הם חלוקת הגן לארבעה חלקים ריבועיים (צ'אהאר באג, תרגום: ארבעת הגנים) המופרדים על ידי שני צירים מאונכים זה לזה (צ'אהאר טאגי), שימוש בזוויות ישרות בחלוקת הגן לחלקיו השונים, והקמת חומות שיתחמו את גבולות הגן. ארבעת החלקים של הגן הפרסי מסמלים את חלקיו של גן עדן וכן את השמים, ארץ, מים וצמחים, שהם ארבעה יסודות חשובים בזורואסטריות.