עד לדצמבר אותה שנה החליט צוות החקירה כי היו בידיו מספיק ראיות נסיבתיות על מנת לשכנע את כי הסיכויים להרשעתו של בלאק היו מוצלחים, על אף שקלארק הביע את חששו בנוגע לכך שלא נמצאו כל אשר קשרו אותו לרציחות. נציגי הכתר הסכימו כי הראיות היו מספקות על מנת לשפוט את בלאק בגין שלושה סעיפי רצח וסעיף אחד של ניסיון הרצח של ת'ורנהיל, וכינסו מסיבת עיתונאים ב-11 במרץ 1992 בה הודיע קלארק לתקשורת כי .
מספר שימועים מקדימים נערכו בין יולי 1992 למרץ 1994 עד לתחילת המשפט. צוות ההגנה של בלאק עתר לבית המשפט בניסיון להפריד בין סעיפי האישום כך שיתקיימו מספר משפטים נפרדים עבור כל אחד מהם. כמו כן ביקשה ההגנה למנוע מהתביעה להדגים את קווי הדמיון שבין המודוס אופרנדי של כל אחת מהעבירות. השופט פסק נגד שתי העתירות, והרשה לתביעה להכניס את הרשעות החטיפה והאונס של הילדה מסטואו לתוך תיק הראיות. עם זאת, נאסר על התביעה להציג את תמליל הראיון שנערך באוגוסט 1990 בין בלאק לבלשים שעבדו תחת קלארק.
משפט הרצח.
משפטו של בלאק בגין שלושת הרציחות של מקסוול, הוג והרפר, נפתח ב-13 באפריל 1994, בפני השופט ויליאם מקרפרסון, ב. בלאק טען לחפותו עבור עשרת האישומים השונים שהוגשו נגדו בגין חטיפה, ניסיון לחטיפה, רצח, ו.
תיק התביעה.
בהצהרת הפתיחה שנשא בפני הכתר, סיכם התובע ג'ון מילפורד את המקרה בתור , לאחר שפרס את שלל ההאשמות שהופנו כנגד בלאק בגין שלושת הרציחות של הילדות אשר גופותיהן נמצאו ברחבי בריטניה, וניסיון החטיפה של הילדה מסטואו שניצלה בשן ועין. כמו כן הצביע על נקודות הדמיון שהתקיימו בין כל העבירות. לאחר מכן תיאר את הנסיבות בהן התרחשו כל אחת מן העבירות בפני חבר המושבעים, וציין כי כל אחת מהילדות שכבה ברכבו של בלאק בעודה בחיים, בטרם החליט בלאק לרצוח אותן.
בשלהי הנאום, אשר נמתח על פני חמש שעות, טען מילפורד כי בלאק חטף כל אחד מהקורבנות בכדי להשביע את סיפוקו המיני, והזכיר את תיקו הפלילי אשר היה מוכתם בשלל עבירות קודמות של תקיפה מינית בעלת אופי פדופילי, וכן את האביזרים השונים שנמצאו ברכבו ובדירתו שבלונדון. הוא סיים את הצהרתו בכך שהזכיר את לוח הנסיעות וקבלות הדלק שנמצאו במקום עבודתו, אשר לדבריו, הוכיחו מעבר לכל ספק את אשמתו.
ביום השני למשפט החלה התביעה להציג את העדים ואת הצהרותיהם, את הראיות הנסיבתיות שעמדו לרשותה, ואת דברי המומחים הפורנזיים. ראשית העלתה התביעה לדוכן העדים את כל עוברי האורח שחזו בתרחישים שקדמו לחטיפות, וכן את עובדי רשויות החוק אשר מצאו את הגופות. לאחר מכן הציגו החוקרים את הראיות שהצביעו על תנועותיו של בלאק באותה העת, וכמו כן ניסיון החטיפה של תרזה ת'ורנהיל ושל הילדה מסטואו.
הצהרות בנות אותו הזמן מאת אמהות הקורבנות הוקראו בפני בית המשפט, וכן עדות מטעם הרופאים אשר ניתחו את הגופות שנמצאו. כאשר שמעו את פרטי החטיפה והרצח פרצו חלק מקרובי המשפחות בבכי. בלאק לא הראה כל סימן של רגש לאורך ההליכים המשפטיים, ולא גילה כל עניין במתרחש סביבו.
כמה מהעדים הראשונים היו נתונים לתישאול אינטינסיבי מצד הסנגור של בלאק, רונלד ת'ווייטס, בנוגע לנושאים כגון הדיוק של זיכרונם, וההבדלים הדקים שהתקיימו בין רישומי חברת השליחויות בה בלאק עבד ובין חשבוניות תחנות הדלק, אשר הוכרו כראיות. מרבית העדים התעקשו בתוקף כי דבריהם היו מדויקים וכנים.
אחד העדים שתושאל ביום השלישי למשפט היה ג'יימס פרייזר, מומחה פורנזי, אשר בחן יותר משלוש מאות ממצאים שנאספו מרכבו ומביתו של בלאק. לדבריו, לא נמצא כל קשר פורנזי בין החפצים הללו לבין שלושת הקורבנות שנרצחו ביותר, מ-1,800 בדיקות מיקרוסקופיות שנערכו. עם זאת, כאשר תושאל בידי התובע, מילפורד, הודה פרייזר כי הפער הרחב שהתקיים בין זמן ביצוע העבירות לבין מעצרו של בלאק, וכמו כן עצם העובדה שהרכב המסחרי בו נעצר נרכש רק ב-1986, הפכו את הסיכוי למציאתן של ראיות פורנזיות לבלתי סביר.
עדי התביעה האחרונים היו בלשי כוחות המשטרה אשר היו מעורבים במצוד אחר בלאק. הם תיארו בדבריהם את קנה המידה הרחב של החקירה ואת הקשיים הרבים בהם נתקלו במהלך איסוף הראיות. העדות האחרונה נמסרה מידי הקטור קלארק, אשר טען כי שמו בלאק מעולם לא הופיע במאגר המידע של מערכת הולמס לכל אורך המצוד, מאחר שהרשעתו הקודמת קדמה לטווח התאריכים ממנו נאספו חשודים אפשריים. בנוסף אמר כי לא ידע על מקרים נוספים בהם גופות ילדים אשר נחטפו ונרצחו הועברו מעבר למרחקים כה ארוכים. הוא סיים את דבריו בהצהרה כי .
תיק ההגנה.
ת'ווייטס החל לפרוס את תיק ההגנה בפני בית המשפט ב-4 במאי. ראשית הזכיר לחבר המושבעים כי המשטרה נכשלה לחקור את הפשעים הללו כראוי בשמונה השנים שקדמו למעצרו של בלאק ב-1990, וטען כי השתמשו בו בתור שעיר לעזאזל בניסיון לכסות על רשלנותם ולפצות את רגשות התסכול שהתעוררו בקרב הציבור בשל כישלונותיהם.
אף על פי שההגנה הביעה את הסכמתה בנוגע לכך שהאביזרים אשר נמצאו בחזקתו של בלאק הצביעו על האובססיה ארוכת השנים שחש כלפי ילדים ופורנוגרפיה פדופילית, הדגישה את העובדה כי לא נמצאה כל ראייה ישירה אשר הוכיחה שבלאק עבר את המרחק הנדרש בין "אנס" ל"רוצח".
בכל הנוגע להחלטתו שלא לאפשר לבלאק לעלות לדוכן העדים ולהתייחס ללוחות הזמנים של עבודתו ולחשבוניות הדלק עליהן חתם, הסביר ת'ווייטס לחבר המושבעים כי .
עדי ההגנה החלו להעיד ב-10 במאי. בניסיון לתמוך בטענתו של ת'ווייטס כי שלושת הרציחות לא היו חלק מסדרה ולא בוצעו בידי בלאק, הוזמנו לדוכן העדים עוברי אורח רבים אשר חזו בחשודים אחרים וברכבים מסחריים בסמוך לזירות החטיפה.
נאומי סיום.
שני הצדדים מסרו את נאומי הסיום שלהם ב-12 במאי. הראשון מביניהם, התובע מילפורד, פתח את נאומו בכך שתיאר את נסיבות מעצרו של בלאק ב-1990 ואת הראיות הנסיבתיות הרבות שהוצגו לכל אורך המשפט. הוא הדגיש את העובדה כי אף ראיה פיזית לא נמצאה בשל הפער הארוך שהתקיים בין ביצוע העבירות לבין מעצרו של בלאק. כאשר התייחס לטענת ההגנה כי קרבתו של בלאק לכל אחד מהמקומות בהם נחטפו הילדות וכן הזירות בהן נמצאו גופותיהן, הייתה צירוף מקרים ותו לא, העיר מילפורד כי אם טענה זו הייתה נכונה, הרי שהיה זה . בתום הנאום ביקש מחבר המושבעים למצוא את בלאק אשם.
ת'ווייטס פתח את נאום ההגנה בשאלה לפני שהחל לתאר את בלאק בתור אדם בעל מוניטין רע, אולם כזה אשר לא היו בנמצא ראיות מוצקות נגדו. הוא הדגיש בתוקף את החשיבות הקיימת בהבחנה בין אנסים לרוצחים, והטיל ספק באמינותם של חלק מעדי התביעה. כמו כן תקף את המצוד הרחב שניהל המשטרה כנגד הרוצח, והצהיר במפורש, . לבסוף התייחס לעדים השונים שהציגה ההגנה, וטען כי לפיהן, הרציחות בוצעו בידי אנשים אחרים.
השופט מקפרסון מסר את הוראותיו הסופיות לחבר המושבעים ב-16 וב-17 במאי. הוא הפציר בהם להתעלם מכל סלידה אישית או רגשית שחשו כלפי בלאק בשל עברו הפדופילי הארוך, ולא לתת למעורבותו במקרה החטיפה והאונס של הילדה מסטואו ב-1990 להפריע לפסק הדין של המשפט הנוכחי. כמו כן הנחה אותם להתרכז בראיות שהוצגו בפניהם ולקבוע האם "קווי הדמיון", לכאורה, אשר הוצגו בפניהם, היו מספקים על מנת לקבוע את אשמתו של בלאק. בנוסף הזכיר כי כל קביעה של אשמה בגין סעיף אחד אינה בהכרח צריכה לחול על שאר הסעיפים. על חבר המושבעים נאסר לקרוא עיתונים, לצפות בטלוויזיה או לערוך כל שיחות טלפון, בטרם יגיעו להחלטה.
הרשעה.
בתום יומיים של דיונים הגיע חבר המושבעים להחלטה, וב-19 במאי מצא את בלאק אשם בשלושה סעיפים של חטיפה, שלושה סעיפים של רצח, שלושה סעיפים של , ובמקרה של תרזה ת'ורנהיל, סעיף אחד של ניסיון חטיפה. הוא נידון למאסר עולם עבור כל אחד מהסעיפים, בהמלצה כי ירצה לפחות שלושים וחמש שנים בגין כל סעיף רצח בו נמצא אשם. כמו כן נקבע כי כל מאסרי העולם ירוצו באופן רצוף. עם הקראת גזר הדין, תיאר השופט מקפרסון את בלאק בתור .
בלאק לא הפגין כל רגש למשמע גזר הדין, אך כאשר עמד לעזוב את אולם בית המשפט פנה לעבר הבלשים הרבים אשר עמלו להרשיעו מאז 1982, ואמר, . כמה מהם פרצו בבכי בתגובה. לאחר מכן נלקח בלאק ל על מנת להתחיל את ריצוי עונשו, בתור .
מיד לאחר מכן יצאו עשרים הבלשים אשר היו מעורבים במצוד אחר בלאק אל מחוץ להיכל בית המשפט ונשאו הצהרה בפני התקשורת. הקטור קלארק אמר כי . כאשר נשאל בנוגע לרגשותיו האישיות כלפי בלאק, השיב קלארק כי .
אישומים נוספים.
כעבור יותר מחמש עשרה שנים, ב-15 בדצמבר 2009, זומן בלאק ל שבצפון אירלנד בכדי להישפט עבור הרצח של ג'ניפר קרדי מ-1981. הוא הופיע בפני השופט רונלד ווטראפ ב-22 בספטמבר 2011 והואשם בחטיפה, באונס וברצח של קרדי. בתגובה הודה כי אכן שהה בצפון אירלנד באותה העת, אך טען לחפותו בפני האישומים.
תיק התביעה התבסס על ראיות נסיבתיות בדמות קבלות רכישה מתחנות דלק אשר נשאו את חתימתו של בלאק. צוות החקירה עבר על כ-560 אלף קבלות בטרם הוגשו הראיות בפני בית המשפט, והתובע, טובי הדוורת', פתח את דבריו בכך שטען כי חתימותיו של בלאק על המסמכים היו טובות באותה מידה כאילו חתם על הודאה משטרתית.