מבחינת העולם הערבי, התקופה שלאחר סיום מלחמת העולם הראשונה היוותה חממה לדעות לאומניות בכל רחבי השטחים אשר שוחררו מאחיזתה של האימפריה העות'מאנית. בתקופה זו קמו מספר רב של אגודות לאומיות מקומיות אשר תמכו באידיאל הלאומיות הערבית. בין אחד מהדוגלים באידיאל זה היה בן המשפחה ההאשמי ומנהיג הממלכה הערבית של סוריה לתקופה קצרה, המלך פייסל (לימים נשיא עיראק). בעבור הלאומיים הערבית, היה מדובר בקרקע נוחה להפצת דעותיהם. במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה פעלו חברי התנועה להפצת מטרותיה ברחבי העולם הערבי. רבים מחברי התנועה בראשיתה היו מקרב בני הלאום הערבי בארץ ישראל, ביניהם ניתן למנות את פריד זין אל-דין, אשר מונה בהמשך לנשיא מכללת אל-נג'אח בשכם.
במהלך השנים הבאות ייסדו חברי התנועה מספר רב של תאים לאומיים מקומיים ברחבי העולם הערבי, לרבות בשטח ארץ ישראל, שם שיתפו חברי התנועה פעולה עם המופתי של ירושלים חאג' אמין אל-חוסייני במהלך המרד הערבי הגדול. כמו כן חברי התנועה בעיראק פעלו כנגד השלטון העיראקי הריאקציונרי במסגרת מרד רשיד עאלי אל-כילאני בשנת 1941, ובעקבות כישלון המרד נעצרו מרבית פעילי התנועה בעיראק, דבר שפגע קשות ביכולת פעולתה באזור להבא.
התנועה בירדן ובגדה המערבית.
סניפה הירדני של התנועה הוקם בתחילת שנות ה-50, כאשר אחד ממנהיגיה הראשונים, וייתכן כי אף אחד ממייסדיה, היה ד"ר ג'ורג' חבש, לימים פעיל פוליטי פלסטיני בולט. פעילותם הפומבית של אנשי התנועה כללה בעיקר את הקמתן של אגודות רשמיות כדוגמת "המועדון הערבי" שהוקם בירדן במחצית שנות החמישים, וכן את ייסודו של כתב העת "אל-ראי" אשר תקף את כפיפותה של ממלכת ירדן לבריטניה, ואשר נסגר על ידי השלטונות הירדנים מספר חודשים לאחר הוצאתו לאור בעקבות קריאתו להפלת השלטון הירדני הקיים. סופו של שיתוף הפעולה בין התנועה לבין השלטון הירדני, אשר נבע מהקריאות להפלת השלטון הירדני הקיים, הוביל להוצאת התנועה מחוץ לחוק בשנת 1954, ולמעצר פעילים בולטים בתנועה, ביניהם ג'ורג' חבש. עם זאת, אף לאחר הכרזת התנועה כארגון בלתי חוקי על ידי השלטון הירדני, המשיכו פעילי התנועה בפעילות מחתרתית בשטח ירדן ויהודה ושומרון. ניתן לראות, כי פעיליה של התנועה, כדוגמת ג'ורג' חבש וע'סאן כנפאני, עתידים למלא תפקיד חשוב בצמיחתה של המנהיגות הפלסטינית בתקופה שלאחר מלחמת 1967.
התנועה בסוריה.
בשנת 1962 הסניף הסורי, אשר עד אז הורכב מקבוצה קטנה של אינטלקטואלים שכמעט כולם היו ממוצא פלסטיני, הגיב להתפרקותה של
הרפובליקה הערבית המאוחדת על ידי הקמת תנועה המונית אשר קראה לאיחוד מחדש עם מצרים באופן מיידי. מספר החברים בתנועה זינק באופן מיידי, ובעקבות עליית כוחה השתתפה התנועה בממשלת הבעת' הראשונה שהוקמה לאחר ההפיכה של 8 במרץ 1963, אם כי לא על בסיס מפלגתי.
התנועה בעיראק.
בעקבות ההפיכה הצבאית בעיראק שהובילה לנפילתו של עבד אל-כרים קאסם בשנת 1963, הוקמה בעיראק ממשלה חדשה, אשר הונהגה על ידי מפלגת הבעת' העיראקית, אך זו נפלה בחודש נובמבר באותה שנה והוחלפה על ידי ממשלה בעלת ציביון פאן-ערבי בהנהגתו של עבדול סלאם עריף. בעקבות הקמת הממשלה, הסניף העיראקי של תנועת הלאומיים הערבים זכה ליוקרה מחודשת, ויחד עם גורמים נאצריסטים בקרב חברי הממשלה, שיתף פעולה על ניסיונו של עריף לייצב את ממשלתו החדשה. בסופו של דבר, בשנת 1964, הסניף העיראקי של התנועה נטמע בקרב המפלגה הערבית הסוציאליסטית המאוחדת, אשר הוקמה באותה שנה.
יוני הדואר בשירות ההגנה וצה&quot;ל
מועלם
מועלם הוא שם משפחה ממקור ערבי שפירושו: "מורה".
פוליאנו
רפה נוי (שפה)
רפה נוי היא שפה אוסטרונזית המדוברת באי הפסחא.
רפה נוי היא שפה משנית באי הפסחא, ורבים מדובריה המבוגרים והצעירים הם גם דוברי ספרדית. יש הטוענים כי רק 800 אנשים בלבד הם דוברים שוטפים של השפה.
בשפת הרפה נוי ישנם כעשרה עיצורים וחמש תנועות. כל התנועות יכולות להיות קצרות או ארוכות, ורוב העיצורים ניתנים לשמיעה. שפת רפה נוי משתמשת בכתב הלטיני, והיא שפת VSO (verb–subject–object), כלומר סדר המשפט מורכב מהפועל בתחילת המשפט, לאחר מכן הנושא, ולבסוף שם העצם. ספירה של מספרים בשפה כוללת ספרות מ-1 עד 10, וכל מספר גבוה יותר נאמר בשפה הטהיטית.
שפת רפה נוי היא מבודדת באופן יחסי, והיא קרובת משפחה של השפה המאורית שמדוברת בניו זילנד.
היסטוריה.
מעט מאוד ידוע על השפה לפני המגע עם אירופאים - קיים תיעוד של מילים מהשפה בביקור של הספרדים באי ב-1770, רובן מקבילות למילים בשפה הפולינזית מטהיטי, אך חלקן אינו מוכר. רב החובל ג'יימס קוק ביקר באי ארבע שנים אחר-כך. בין אנשי הצוות היה מתורגמן מטהיטי, שאומנם זיהה כמה מילים מפולינזית (17 נכתבו), אבל לא היה מסוגל לשוחח עם ילידי האי. הבריטים גם תיעדו בצורה נכונה את המספרים. בשנות ה-60 של המאה ה-19 החלו פשיטות של סוחרי עבדים מפרו על איים באוקיינוס השקט שהגיעו עד למיקרונזיה, וכיוון שאי הפסחא היה יעד קרוב מאוד הוא במהרה הפך למטרה עיקרית. בדצמבר 1862 כשמונה ספינות וצוותיהם חטפו באלימות כ-1,000 מקומיים לעבודה בחקלאות במכרות הגואנו. רבים מתו ממחלות. לאחר מחאה של הבישוף של טהיטי ולחץ של הקונסול הצרפתי בפרו דחסו הפרואנים את החטופים שנשארו בחיים לספינה קטנה שנשלחה להחזירם לאי הפסחא. מחלת אבעבועות שחורות פרצה בדרך ורק כ-15 בני אדם בלבד הגיעו בחיים לאי. המחלה התפרצה באי ואוכלוסיית המקום כמעט נמחקה. בשנת 1886 ערך האמריקני ויליאם תומסון, באי מחקרים במשך כ-12 ימים, ובין הנתונים שאסף היה לוח השנה של ילידי האי. סבסטיין אנגלרט, כומר צ'יליאני ממוצא גרמני, שחי באי משנת 1935 ועד 1969, הוציא לאור מילון רפה נוי - ספרדי בשנת 1948 בניסיון לשמר את מה שנשאר מהשפה הישנה. כיום מאמינים שכתב הרונגו-רונגו מייצג את שפת הרפה נוי העתיקה. האי מוגדר טריטוריה במעמד מיוחד של צ'ילה. רוב התושבים כיום הם מהגרים מצ'ילה הדוברים ספרדית בלבד. השפעת השפה הספרדית היא משמעותית בצורת דיבור הרפה נוי המודרנית של היום. פחות ופחות ילדים לומדים את השפה בגיל צעיר כיוון שהם מאמינים שלספרדית ישנה חשיבות גבוהה יותר, ועם הזמן מילים מסוימות התמזגו בין שתי השפות.
יוסף אחאי
יוסף אחאי (שוקסטליסקי) (ג' בטבת תרנ"ט, 17 בדצמבר 1898 – כ"ט בשבט תשמ"ח, 17 בפברואר 1988) היה ממייסדי תנועת "החלוץ" בליטא, חלוץ איש העלייה השלישית, מחנך עברי, סופר, עורך ומתרגם, עיתונאי ומשורר ילדים, ממייסדי קיבוץ נצר סרני.
קורות חיים.
אחאי נולד ב-1898 בעיר קובנה שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (ליטא) בשם יוסף שוקסטליסקי, הבכור משבעת ילדיהם של פרל (פנינה) לבית קידנסקי ושמואל שוקסטליסקי (לימים כפכפי; 1874–1939). אביו היה ממייסדי החדר המתוקן בקובנה, שבו לימדו תנ"ך, ספרות עברית חדשה ודקדוק, בנוסף ללימודים המקובלים בחדר הישן. כשנוסדה בקובנה הגימנסיה הריאלית, היה בה למורה לתנ"ך.
אחאי למד ב"חדר" ובישיבה, וסיים את לימודיו בגימנסיה של אביו.
אחאי הושפע מאוד מאביו, וכאשר נוסדה בליטא העצמאית בגמר מלחמת העולם הראשונה תנועת "החלוץ", הצטרף לשורותיה, ואחרי הכשרה חקלאית קצרה עלה בשנת תרפ"א עם קבוצת אחווה, לארץ ישראל. הקבוצה עבדה בסלילת כבישים, ויוסף בנוסף לעבודה הפיזית, לימד עברית את העולים החדשים בני העלייה השלישית, שלא קיבלו השכלה עברית בגולה. בזכות השכלתו ובזכות כישוריו הפדגוגיים, שלחה אותו הקבוצה לסמינר למורים בירושלים, כדי שיהיה מורה במשק שיקימו. כשהתגורר בפלוגת גדוד העבודה בירושלים, הכיר את גניה מייזלס, מאנשי "החלוץ" של יוסף טרומפלדור, שעלתה מרוסיה ולמדה אז ציור ב"בצלאל", והשניים הקימו יחד משפחה. כשעמדה גניה ללדת, הפסיקו שניהם את לימודיהם וחזרו לקבוצתו, ששהתה אז באיילת השחר. שם הקבוצה, "אחווה", היא המקור לשם המשפחה שאימץ לעצמו, וגם לשמו של בנו הבכור, אחיעזר (אחיק), שנולד ב-1923. בנו השני, שנולד כעבור כשנה בירושלים, נפטר בינקותו. הקבוצה עברה למושבה יבנאל, ואחאי שב לירושלים להשלים את לימודיו בסמינר.
בשנת תרפ"ה (1925) סיים את לימודיו ועבר עם משפחתו לתל אביב והיה מראשוני המורים בבית החינוך לילדי עובדים. בשנת 1926 נולדה בתו אביטל. בסוף שנת 1927 עבר אחאי למושב בלפוריה והיה מורה בבית הספר שם. ב-1929 עבד כמורה בבית הספר שבקיבוץ חפציבה, וב-1930 עבר עם משפחתו לקיבוץ כנרת, שם הורה בבית הספר המשותף כנרת–דגניה. בסוף אותה שנה נפרדו יוסף וגניה.
אחאי נסע לעיר נירנברג שבגרמניה, שם החליף את ש. שלום כמורה לעברית בחוג "שוחרי השפה העברית" של ד"ר מיינהולד נוסבאום. ב-1935 שב ארצה, לקיבוץ גבעת ברנר, בו חי עד שנת תשי"ב (1952). הוא הורה עברית, ערך את יומן הקיבוץ והיה מראשוני יוצריה של ההגדה הקיבוצית לפסח.
בנו הבכור נותר ללמוד בתל אביב ולימים סיים את הגימנסיה העברית הרצליה, ואילו בתו אביטל הצטרפה אליו בגבעת ברנר והתחנכה בחברת הילדים במשק.
בשנות ה-40 נישא לצפורה טננבאום, ילידת ורשה, שעלתה ב-1928 והגיעה מיד לגבעת ברנר. לזוג נולדו שלושה ילדים: עמרי (1941), שמואל (1942) ועידית (1945). אשתו הייתה חולה בטרשת נפוצה, והייתה מרותקת במשך שנים למיטתה.
במסגרת הפילוג בקיבוץ המאוחד, הצטרף אחאי לחברי מפא"י הפורשים והיה ממקימי קיבוץ נצר סרני, על-שם ידידו הטוב אנצו סרני, חבר גבעת ברנר שנמנה עם הצנחנים הארץ ישראלים, ובשליחותו נתפס ונרצח במחנה הריכוז דכאו. בנצר סרני חי יוסף עד יומו האחרון (1988), אך רוב הזמן עבד כשליח הקיבוץ באזור תל אביב.