קרבות הצלבנים בארץ הקודש.
אדוארד, ביחד עם אחיו של לואי התשיעי שארל הראשון, התקדמו עם כוחותיהם לעבר עכו, בירתה של ממלכת ירושלים. צבאותיהם הגיעו לעכו ב-1271, בדיוק כאשר צבאו של ביברס צר על טריפולי, המעוז האחרון של רוזנות טריפולי שאכלסה עשרות אלפי פליטים נוצרים. כוחות הצלבנים של אדוארד ושארל תקפו את הקווים האחוריים של צבאו של ביברס והצליחו לשבור את המצור.
כשהגיע אדוארד לעכו ב-9 במאי 1271 שלח מיד משלחת לשליט המונגולי אבאקה. התוכנית של אדוארד הייתה להיעזר במונגולים על מנת לתקוף את ביברס. בראש המשלחת עמדו רג'ינלד ראסל, גודפרי ולס וג'ון פרקר. אבאקה נענה בחיוב לבקשה של אדוארד במכתב שתאריכו 4 בספטמבר 1271. ההיסטוריונים רונסימן וגרוסה (Runciman and Grousset) מצטטים מתוך הכרוניקה הימי-ביניימית הכתובה צרפתית Estoire d'Eracles ("ההיסטוריה של הרקליוס"), שהיא המשך הכרוניקה הלטינית מן המאה ה-12 מאת ההיסטוריון ויליאם מצור:
באמצע חודש אוקטובר 1271 הגיעו הכוחות המונגולים שאדוארד ביקש את עזרתם לסוריה, והחריבו יישובים מחלב דרומה. אבאקה, שהיה עסוק בשל עימותים אחרים בטורקסטן, היה מסוגל לשגר רק כוח בן 10,000 פרשים מונגולים בפיקודו של סמאגר מצבא הכיבוש של אנטוליה הסלג'וקית, בתוספת כוחות עזר סלג'וקים, אך הם גרמו לבריחה המונית של האוכלוסייה המוסלמית (שזכרה עדיין את המערכות הקודמות של קיטבוקה) דרומה עד קהיר.
כשביברס יזם התקפת נגד ממצרים ב-12 בנובמבר, כבר נסוגו המונגולים מעבר לפרת, עקב חוסר יכולתם להתמודד עם כל הצבא הממלוכי.
בינתיים גברו חששותיו של ביברס מהתקפה משולבת על מצרים מהים ומהיבשה. הוא ציווה על בניית צי, ובמקום לתקוף את הכוח הצלבני ישירות הוא ניסה לפלוש לקפריסין על מנת לבודד את הכוח הצלבני של אדוארד בארץ הקודש. בתום קרב ימי הושמד ציו של ביברס וכוחותיו נאלצו לסגת.
בעקבות ניצחונו, הבין אדוארד כי הוא חייב לפתור את הסכסוך בין המדינות הנוצריות כדי שיוכל להמשיך במאבק. הוא שימש כמתווך בין איג השלישי מקפריסין לבין אביריו ממשפחת איבלין. לאחר מכן החל במשא ומתן עם ביברס על הפסקת אש למשך אחת עשרה שנים, כשבמהלך המשא ומתן ניסה מתנקש מטעם ביברס לרצוח את אדוארד כשהוא מתחזה לנוצרי. אדוארד ושומריו תפסו את המתנקש והרגו אותו, ומיד לאחר מכן תכנן אדוארד התקפה על ירושלים. ידיעות על מות אביו של אדוארד, המלך הנרי השלישי גרמו לביטול המתקפה, והסכם הפסקת אש נחתם עם ביברס על מנת שאדוארד יוכל לחזור לאנגליה שם הוכתר מלך אנגליה בשנת 1272.
סוף דבר.
ב-1 במאי 1274 כינס האפיפיור גרגוריוס העשירי את מועצת הכנסייה השנייה של ליון, שבה הכריז על מסע צלב חדש, ועל גיוס אמצעים למימונו בצורת מיסים שיוטלו על כל המאמינים ברחבי אירופה (18 במאי של אותה שנה). הוא קיבל הבטחה מקיסר האימפריה הביזנטית כי יעשה ככל שביכולתו לסייע להצלחת משימה זו. ב-1275, פיליפ השלישי מלך צרפת, ודודו, שארל הראשון, הכריזו על השתתפותם במסע הצלב. אך כל אלה היו לשווא בגלל מותו של גרגוריוס העשירי בינואר 1276.
בינתיים צצו מחלוקות חדשות בין המדינות הצלבניות ושארל הראשון ניצל סכסוך בין איג השלישי, הטמפלרים, ומדינת ונציה כדי להשתלט על אחרוני המדינות הנוצריות שנותרו בארץ הקודש. לאחר שקנה ממריה מאנטיוכיה את תביעתה על ממלכת ירושלים, תקף שארל את איג השלישי, וכתוצאה מכך פרצה מלחמת אזרחים בשארית הממלכה.
למרות שמלחמת האזרחים בקרב שורות הצלבנים הייתה מתישה והרסנית, היא נתנה לשארל את ההזדמנות לפקד לבד על המשך מסע הצלב.
אך תקוותו של שארל נופצה, כשוונציה הציעה להכריז מסע צלב על קונסטנטינופול, לאחר שמיכאל השמיני ייסד מחדש את האימפריה הביזנטית וסילק משם את הוונציאנים. למרות סירובו של גרגוריוס העשירי למסע צלב נגד קונסטנטינופול, ב-1281 האפיפיור מרטינוס הרביעי נתן את ברכתו. כיבוש ממלכת סיציליה על ידי שארל גרם להתקוממות סיציליאנית ב-31 במרץ 1282, שעודדה על ידי מיכאל השמיני. ממלכה זאת נחשבה בעיניו כקרש קפיצה לשאיפותיו במזרח התיכון וההתקוממות הובילה לסוף שלטונו בסיציליה. זו הייתה המשלחת הצבאית האחרונה שיצאה נגד האימפריה הביזנטית או נגד המוסלמים בארץ הקודש.
בתשע השנים הנותרות של הפסקת האש הממלוכים דרשו יותר ויותר מחוות מצד הנוצרים, ובו בזמן רדפו צליינים בניגוד להסכם הפסקת האש. בשנת 1289, גייס הסולטאן קלאון צבא גדול וכבש את שארית רוזנות טריפולי לאחר קרב עקוב מדם. כיבוש טריפולי הביא לשיא של התנגדות נוצרית שבה קלאון איבד את בנו הבכור. הוא המתין במשך שנתיים כדי לצבור מחדש את כוחו.
בשנת 1291, קבוצת צליינים מעכו הותקפה, ובתגובה רצחו הנוצרים תשעה עשר סוחרים מוסלמים בסוריה. קלאון דרש פיצוי כספי גבוה ביותר, ולאחר שלא קיבל שום תשובה, הטיל מצור על עכו שהייתה המדינה העצמאית האחרונה בארץ הקודש. קלאון נפטר תוך כדי המצור, ואת מקומו כסולטאן ירש בנו ח'ליל. לאחר כיבוש עכו, המדינות הצלבניות בארץ הקודש חדלו להתקיים. מרכז הכוח של הצלבנים הועבר לעיר טרטוס שבסוריה, ולאחר מכן לקפריסין. בשנת 1303-1302 נפלה העיר ארוד שבסוריה, המעוז האחרון של הנוצרים בארץ הקודש. 208 שנים לאחר שהאפיפיור אורבנוס השני הכריז על מסע הצלב הראשון, תמו מסעות הצלב לארץ הקודש.
חיפה בתקופה העות'מאנית
חיפה בתקופה העות'מאנית עברה שינויים רבים במהלך ארבע מאות שנות התקופה העות'מאנית (1516-1918). במאתיים וחמישים השנים הראשונות של התקופה הייתה חיפה עיירת נמל קטנה ששכנה מימי קדם מהאזור שמדרום למקום בו ניצב כיום בית החולים רמב"ם (בליטת ראס אל-כרום), החוף השקט וחלק משכונת בת גלים ("חיפה אל עתיקה") ועד שכונת תחנת הכרמל. היא ידעה עליות ומורדות, אך נותרה קטנה בהיקפה ודלה באוכלוסייתה. באמצע המאה ה-18 החליט השליט המקומי בצפון ארץ ישראל, ד'אהר אל-עומר, להעביר את מיקומה של חיפה לאזור כיכר פריז של ימינו, ואותה "חיפה החדשה" מהווה את גרעין העיר של ימינו. העיר זכתה לפיתוח משמעותי במאה ה-19 עם ירידת חשיבותה של עכו וקביעתה של חיפה כמרכז התיישבות של קבוצות נוצריות שונות (הכרמליתים והטמפלרים) ומרכז לקשרים עם מדינות אירופה. היישוב היהודי החל לצמוח בסוף התקופה ונוסד בית הספר הריאלי והקמת הטכניון החלה. העות'מאנים הפכו את חיפה לתחנת הקצה של שלוחת רכבת העמק של מסילת הברזל החיג'אזית ב-1905.
המאות ה-16 וה-17.
בחודש דצמבר 1516 נכבשה חיפה על ידי צבאו של הסולטאן העות'מאני סלים הראשון. סלים היה במסע מלחמה כנגד יריביו הממלוכים. במסגרת מסעו כבש את סוריה ארץ ישראל ומצרים. בעת כיבוש חיפה היא הייתה כנראה כפר הרוס ועזוב. בקונטרס עברי בשם "יחוס האבות והנביאים", אשר נכתב בשנת 1537, מסופר על הר הכרמל .
חיפה החלה להיות מיושבת מחדש לאחר הכיבוש העות'מאני. עדות ליישובה מחדש של חיפה ניתן למצוא בספרו של חוקר הטבע והרופא הגרמני ליאונרד ראוולף. ב-1575 ביקשה ספינתו למצוא מקלט בחיפה מחמת הסערה, תושבי חיפה יצאו בסירותיהם לתקוף את הספינה, וקברניטה הצליח בקושי להתחמק מהתוקפים. על פי עדותו של ראוולף, חיפה השתרעה על שטח רחב, בתיה היו רעועים והחומות היו מנותצות. המושל הטורקי התגורר מחוץ ליישוב מעבר לראש הכרמל, מדרום להר. עדויות נוסעים אחרים שפקדו אל חיפה העתיקה במאות אלה חוזרים על התיאור של ראווולף. עיקר עדויותיהם היא על עיר שנהרסה בתקופת מסעי הצלב ובתיה חרבים. עד שנות השלושים של המאה ה-18 כנראה לא נבנו בתים חדשים. התושבים התגורר בקיץ בסוכות רעועות שנבנו על גגות הבתים וחומות העיר לא שוקמו. גם ה"מבצר" של חיפה היה מבנה של כנסייה צלבנית קדומה ששוקם ושימש לצרכים רבים. בשנת 1628 ביקר בחיפה הספרדי אנטוניו דה קסטילו. בספרו הוא מספר ששוכן בכנסייה מתפוררת ומוזנחת. באיגרת שנכתבה בשנת 1626 מתוארים מקומות קדושים וכן מצוין שבחיפה היה בית כנסת בנוי ו"בית חיים" (בית קברות). אזכור זה מעיד שיהודים חיו בעיר בתקופה זו.
מאז הכיבוש העות'מאני ועד שנות ה-70 של המאה ה-17 נמצאה חיפה בתחום שלטונו של שבט טורבאי הבדואי, שראשיו מונו למושלי מחוז (סנג'ק) לג'ון. מתקופה זו נשארו עדויות של תיירים. המדינאי הצרפתי לואי דשס ביקר בחיפה בשנת 1624, הוא מספר שמצא את חיפה הרוסה, אין בה נמל אבל חופה נוח למעגן ספינות גדולות והערבים המעטים שהתגוררו בה עסקו במשלוח כותנה שגדלה בסביבת היישוב. בשנת 1631 הגיע לחיפה האב פרוספר והפך את מערת אליהו לכנסייה של המסדר הכרמליתי. בשנת 1646 ביקר בחיפה התייר הצרפתי סריוס. הוא לווה במורה דרך יהודי. בספרו הוא מספר . בשנת 1652 עבר בחיפה התייר הצרפתי מ' ג' דאובדן (M.J.Doubdan ) הוא מספר על שרידי חורבות שנשארו מימי גדולתה של חיפה שהפכה לכפר דל מיושב בערבים, יהודים ומעט נוצרים עניים. הוא מציין שהאמיר טורבאי שהציב בית מכס בנמל וכל עולה רגל צריך לשלם מס גולגולת בסך גרוש אחד. הסוחר והדיפלומט הצרפתי, לורן ד'ארבייה, שפעל בתחנות המסחר של צרפת בצידון ובעכו בשנים 1658–1665, ביקר לא מעט בחיפה ובכרמל והוא משמש מקור חשוב להכרת העיר בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-17. תיירים נוספים שעברו בשנים שלאחר מכן חזרו בתיאורם על בתים מעטים ודלים עם נמל קטן.
חיפה כעיר נמל.