ב. דעת מיעוט (12 קולות) מהמתקדמים (בהם הרבנים מטעם יעקב מזא"ה, מנחם ברונשטיין, יצחק שניאורסון, זאב טיומקין, וכן קלמן פרנקיל ולאזאר פוליאקוב) ובראשם עו"ד הנריק סלוזברג, לפיה דרושה להרב תעודת השכלה רחבה וידבר רוסית צחה.
ג. דעת מיעוט ( 8 קולות) מהרבנים ובראשם הרבי הרש"ב מליובאוויטש שהרב נדרש רק לידע תורני, ורישום תעודות הלידה יהיה על ידי פקיד מיוחד.
עם נעילת האספה הועלו עיקרי הדברים על הכתב, וההחלטה הסופית בהם הייתה אמורה להתקבל באספה נוספת שתתכנס ארבע שנים מאוחר יותר בשנת 1914, אלא שאז פרצה מלחמת העולם הראשונה, וההחלטות הממשלתיות בנושא היהודית התבססו על דברי הרבנים והצעותיהם כפי שהועלו באספה זו, ובכך הפכה לאחת האספות העיקריות שקבעו את מדיניות ממשלת רוסיה כלפי תושביה היהודים בשנים שלאחר מכן.
המשלחת אל סטוליפין.
חלק ממשתתפי האספה סברו כי מן הראוי לארגן משלחת שתופיע בפני ראש הממשלה הרוסי סטוליפין. הברון דוד גינצבורג אכן טרח לסדר פגישה כזאת, אך סטוליפין זלזל במשלחת וברבנים, נתן להם להמתין למעלה משעתיים עד לקבלתם, דיבר איתם בעמידה ואף נזף בהם על הנטייה המהפכנית של הדור הצעיר
אסיפת הרבנים (עת&quot;ר)
סיגירייה
סיגירייה (בסינהלית: සීගිරිය; מילולית: "סלע האריה"; באנגלית: Sigiriya) היא עיר עתיקה במרכז סרי לנקה, שנבנתה סביב פקק געשי המתנשא לגובה של כ-200 מטרים. לפי הכרוניקה הסרי לנקית המסורתית, הקולאוואמסה, המלך קשיאפה הראשון, ששלט בסרי לנקה בין 477 ל-495, בחר באתר כבירתו, והקים בראש הפקק הגעשי את ארמונו. הארמון והבירה כולה ננטשו לאחר מותו של המלך, אך האתר שימש כמנזר בודהיסטי עד המאה ה-14. ב-1982 הוכרזה סיגירייה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
היסטוריה.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על התיישבות באזור סיגירייה מאז התקופה המזוליתית. לפי ממצאים מאוחרים יותר, החל מהמאה השלישית לפני הספירה, התגוררו נזירים בודהיסטים במערות באזור.
בשנת 477 רצח הנסיך קשיאפה את אביו, המלך דטוסנה, ותפס את כס השלטון בממלכת אנוראדהאפורה. אחיו, יורש העצר החוקי מוגאלאנה, נמלט לדרום הודו. קשיאפה, שחשש ממתקפת נגד, החליט להעתיק את עיר הבירה מאנוראדהאפורה למקום בטוח יותר, ובחר בסיגירייה. במהלך תקופת שלטונו, שנמשכה 18 שנים, הקים קשיאפה בעיר החדשה מבצר, ארמונות וגנים. בשנת 495 שב מוגאלאנה לסרי לנקה, בראש צבא שהקים בעת שגלה בהודו. צבאו של קשיאפה הובס, והוא התאבד בטרם הגיע אליו מוגאלאנה. לאחר שתפס את כס המלוכה, השיב מוגאלאנה את עיר הבירה לאנוראדהאפורה.
לאחר נטישתה, נותר בסיגירייה מנזר בודהיסטי, שהמשיך להתקיים עד המאה ה-13 או ה-14. אין תיעוד לנעשה במקום במאתיים השנים הבאות. במאה ה-16 ובמאה ה-17 שימשה סיגירייה כמוצב של ממלכת קאנדי.
ב-1831 "גילה" את המקום קצין בריטי שעבר בסמוך בדרכו לפולונארווה. חפירות ארכאולוגיות החלו בשנות ה-90 של המאה ה-19, אך התעצמו רק במחצית השנייה של המאה ה-20. ב-1982 הוכרזה סיגירייה כאתר מורשת עולמית.
אתרים בסיגירייה.
הגנים.
למרגלות הסלע, מצדו המערבי, נמצאים גני המים. גנים מטופחים אלה מעוצבים בשיטת הצ'ארבאג, לפיה חוצים את הגן שבילים וגופי מים המחלקים אותו לחלקים קטנים יותר. בהתאם לכך, יש בגן בריכות נוי אליהן מוזרמות מים בנחלים מלאכותיים, וכן מזרקות שעדיין פעילות. בחלק מהבריכות איים קטנים שעליהם בנויים מבנים ששימשו כארמונות. הגן בנוי באופן סימטרי, כשהציר המרכזי בהם מוביל ממערב למזרח.
ממזרח לגני המים, במורדותיו המערביים של הסלע, נמצא גן הסלעים. גן זה כולל מספר סלעי ענק, שביניהם מתפתלים שבילים. על מרבית הסלעים הוקמו בעבר גם מבנים, אך הם לא שרדו.
גן נוסף שנמצא במורדות המערביים של הסלע הוא הגן המדורג. בגן המדורג סדרה של טראסות ובהן שבילים המובילים מגן הסלעים למדרגות שבבסיס הסלע. השבילים הם למעשה גרמי מדרגות עשויים אבן גיר.
קיר המראות.
קיר המראות, המצוי בצדו המערבי של הסלע, בסמוך לשביל המטפס לפסגתו, זכה לכינוי זה משום שהיה כה מבריק עד כי המלך יכול היה לראות בו את בבואתו בעת שחלף על פניו. על הקיר נכתבו במשך מאות שנים כתובות גרפיטי הכוללות שירה, התבטאויות אירוניות או התרשמויות מהמקום. כיום, כתיבת כתובות כאלה אסורה, כדי להגן על הכתובות העתיקות.
הפרסקאות.
צדו המערבי של הסלע מכוסה פרסקאות, המשתרעים לרוחב של 140 מטרים ולגובה של 40 מטרים. הארכאולוג ג'ון סטיל, שערך חפירות בסיגירייה בראשית המאה ה-20, תיאר זאת כך: "כל פני הגבעה התבררו כגלריית תמונות ענקית, אולי הגדולה ביותר בעולם". אף שהפרסקאות צוירו בתקופת ממלכת אנוראדהאפורה, הסגנון שלהם שונה מהנהוג באותה תקופה, בכך ששולי הדמויות המופיעות בהם כהים יותר, ובכך הוענק לדמויות נפח רב יותר. הפרסקאות כוללים דמויות של כ-500 נשים, שזהותן אינה ידועה. כל הדמויות פונות לכיוון קאנדי, המקודשת לסינהלים. בעבר היה מספר רב יותר של דמויות, אך חלקן נמחק בתקופה שבה היה במקום מנזר בודהיסטי, בטענה שהן מפריעות למדיטציה.
שער האריה.
במעלה השביל שהוביל למבצר בראש הסלע, הוקם שער כניסה מפואר, שנחצב בצורת אריה, והוא שהעניק למקום את שמו. השביל עבר בין טפריו של האריה, וגרם מדרגות הוביל לתוך פיו. כיום נותרו מהשער רק כפות רגליו הקדמיות של האריה.
פסגת הסלע.
פסגת הסלע משתרעת על פני שטח של כ-16 דונם. מהמבנים שהיו עליה, ובהם המבצר, נותרו היסודות בלבד. בנוסף, נמצאת במקום בריכה לאגירת מי שתייה, באורך 27 מטרים וברוחב 21 מטרים.
מערת כיפת הקוברה.
מערת כיפת הקוברה נמצאת במורדותיו הדרומיים של הסלע, והיא נקראת כך על שום צורתה, המזכירה צוואר של נחש קוברה. בעבר היו קירות המערה מעוטרים באיורים של פרחים ובעלי חיים.
משטרת לטרון
משטרת לטרון היא תחנת משטרה שהוקמה בשנת 1940 בלטרון על ידי שלטונות המנדט הבריטי, כאחת מ-11 מצודות טגארט שנבנו בתחילת מיזם מבני המשטרה (Police Building Programme) שיזם סר צ'ארלס טגארט. התחנה שלטה על הדרך מתל אביב לירושלים.
על פי תוכנית החלוקה היה אזור לטרון בשטח המדינה הערבית. ב-18 במאי 1948 השתלט הלגיון הערבי על בניין המשטרה הבריטית, ששלט על הכביש היחיד המקשר את אזור השפלה לירושלים והיה לפיכך בעל חשיבות אסטרטגית בקרב על ירושלים.
בין 25 במאי ו-18 ביולי 1948 התנהלה במקום סדרה של קרבות עזים בין חטיבות ההגנה וצה"ל לבין הלגיון הערבי שבהם ניסתה ישראל לכבוש את משטרת לטרון, אך נכשלה. קרבות אלה כללו את:
לאחר כישלונות אלה נותרה לטרון בשליטת ירדן עד למלחמת ששת הימים.
ב-6 ביוני 1967, היום השני למלחמת ששת הימים, כבשה חטיבת קרייתי, בפיקודו של משה יטבת, את מתחם לטרון, בקרב שנמשך כשעתיים, ללא הרוגים לצה"ל.
בשנת 1978 החלה היוזמה להקמת "יד לשריון" במקום - אתר הנצחה לחללי חיל השריון במערכות ישראל. לשם כך הוקמה "העמותה להקמת יד לשריון", שעסקה במימוש היוזמה במשך שנים אחדות. אתר "יד לשריון" כולל מוזיאון לתולדות השריון ואוסף של כלים משוריינים הכולל טנקים, גשרים ניידים, זחל"מים, נגמ"שים ושריוניות. אוסף זה הוא מהגדולים בעולם ומכיל מעל מאה פריטים, ביניהם טנקי המרכבה (סימן 1-4) של צה"ל, כלי שלל שנתפסו מצבאות ערב במלחמות ישראל וכלים מיוחדים שנקנו לצורך התצוגה.
סווארכה
א-סוארכה (בערבית: سواركة) היא חמולה בדואית בת 250,000 בני אדם (ויש הטוענים שאף 700,000 או מיליון) החיים בפזורה בין שטחי ערבות מואב, יהודה ושומרון, רצועת עזה ובחצי האי סיני.
מוצאם.
לטענת בני השבט שהתראיינו לכתבה של ערוץ 1 על צבי מסיני מוצאם הוא מיהודים, תושבי ארץ ישראל בתקופה העות'מאנית, שאוסלמו או התאסלמו עם השנים (בקרבם יש מסורת על "רעב גדול" בו ליהודים לא היה מה לאכול שבגללו באה ההתאסלמות). לדבריהן של זקנות השבט שרואיינו בכתבה למוצאם היהודי של הסווארכה יש עדיין עדות כיום בעזרת שמירת מנהגים יהודיים כמו: הדלקת נרות בשבת, הימנעות מהדלקת אש בשבת, מנהג ברית המילה שנערך לבן הנולד ביום השביעי להיוולדו ולא בגיל 13 כנהוג באסלאם, על מנהג הייבום, שלפיו לאחיו של בעל אישה שנפטר יש זכות ראשונים לשאת אותה לאשתו (אם תרצה בכך) ומנהג הדומה להפרשת חלה. בכתבה גם נטען שבקבריהם של בני השבט ישנו כוך מיוחד להנחת נר נשמה לזכר הנפטר, מה שלא נהוג בקברי ערבים-מוסלמים.
יש מהם חלק שרואה בעצמם "יהודים לכל דבר ועניין", עשה שיבה ליהדות ועיברת את שמותיהם ואת שמות משפחותיהם וחי כיום במדינת ישראל.
היסטוריה.
סמוך לכפר סבא, לא רחוק מקבר בנימין בן יעקב, נמצא מקאם המכונה "מקאם נבי סווארכה", אולם לא ברור הקשר שלו לבני השבט מעבר לשם הדומה.
במסגרת מבצע חגורה שחורה ירה צה"ל טיל אל פחון בדיר אל בלח והרג 8 בני משפחה אחת מהשבט, ובהם 5 ילדים. דובר צה"ל בערבית אביחי אדרעי הודיע כי אבי המשפחה, רסמי אבו מלחוס, היה מפקד חוליית משגרי רקטות של הג'יהאד האסלאמי אולם עד מהרה התברר כי ההרוגים חפים מפשע.
פזורת השבט בסיני.
בני הסווארכה בסיני יושבים בריכוז שבצפון חצי האי, באזור שבין רצועת עזה לסבחת אל-ברדוויל שבסיני. בשנת 1968 הוערך מספרם בכ-8,000 נפש. בני השבט משליטים את כוחם על אזור אל-עריש ועל קו צינור הגז לישראל ולירדן. שמו של שבט הסווארכה בסיני נקשר במספר פעילויות לא-חוקיות, בעיקר בנושא הברחת מסתננים מאפריקה לתוך שטחי מדינת ישראל דרך גבול ישראל-מצרים. בחודש נובמבר 2011 דווח בתקשורת העולמית על כך שבני שבט הסווארכה ביחד עם בני שבט התיאהא הבדואים בסיני מעורבים במעשי התעללות במסתננים אריתראים, ברציחתם ובעקירת איבריהם ומכירת האיברים הללו לרופאים ממצרים.