ארבעים ותשעה מיני בעלי חוליות אנדמיים לסין ושלושה אנדמיים להרי וו-יי. האחרונים הם העוף בעל מקור התוכי "Paradoxornis davidianus" ממשפחת הסבכיים, הקרפדה מהמין "Vibrissaphora liui" ממשפחת המגופריים, ונחש החזרן "Pseudoxenodon karlschmidti" ממשפחת הזעמניים. מינים ידועים נוספים מהאזור הנמצאים בסיכון הם: טיגריס דרום-סין ("Panthera tigris amoyensis"), נמר ערפילי מצוי ("Neofelis nebulosa"), נמר הודו-סין ("Panthera pardus"), מונטיאק שחור ("Muntiacus crinifrons"), סרו סיני (- סוג של יעל), טרגופן קבוט ("Tragopan caboti"), פסיון אליוט ("Syrmaticus ellioti"), סלמנדרת ענק סינית ("Andrias davidianus"), ו-"Teinopalpus aureus" מין של פרפר זנב סנונית.
גאולוגיה.
השכבה העתיקה ביותר בהרי וו-יי היא מערכת סלעים מותמרים מעידן הפרוטרוזואיקון (מלפני 2.5 מיליארד שנים ועד לפני 540 מיליון שנים). שכבות עבות של סלעים מִשאָריים (סלעים דטריטיים, סלעים הנוצרים בהתלכדות של משקע דטריטי) וסלעים געשיים מתקופת הקריגניום (לפני 600–800 מיליון שנים) בעידן הנאופרוטרוזואיקון (בין לפני מיליארד שנים ללפני 542 מיליון שנים) מעידים שהאזור היה מתחת לים יחד עם כל דרום סין באותה תקופה, והוא החל לבצבץ מעל פני המים עד תור הקמבריון (מלפני כ-542 מיליוני שנים ועד לפני 488 מיליוני שנים).
הרי וו-יי הם חלק ממערכת הקמטים של קאתיסיאן (Cathayshan fold system), המכונה גם אורוגן וו-יי-יונקי (Wuyi-Yunkai orogen), שנוצרה באורוגנזה (יצירת רכסי הרים) בפלאוזואיקון התחתון. מקורה בהפחתה של החלק הדרומי של גוש דרום סין מתחת לחלקו הצפוני, תוך סגירת שבר נאנחואה שנוצר לפני כ-800–850 מיליון שנים ויצירת מבני העתקים. הפעילות הטקטונית לוותה בפעילות געשית, באנאטקסיס (התכה חלקית) וביצירת מחדר פלוטוני נרחב של סלעי גרניט. פעילות זו התרחשה בין לפני 433 מיליון שנים ל-437 מיליון שנים (סילור תחתון), במקביל לאורוגנזה הקלדונית (Caledonian orogeny) שגרמה ליצירת רכסי ההרים באיים הבריטים ובסקנדינביה.
משלהי עידן הפרוטרוזואיקון ועד אמצע תור הטריאס (מלפני 245 מיליון שנים עד לפני 208 מיליון שנים) היו הרי וו-יי בתהליך רציף של התרוממות מצד אחד וסחיפה, בשל פעולת מים, בליה וחסיפה משמעותיים מצד שני. בשלב האחרון של תור הטריאס התפתחו סדרה של אגני העתקים במקום בו הצטברו שכבות עבות של אבן חול, גרנוליט וסלעים געשיים ומחדר של גרניט. בחלק המזרחי התפתחו אגני העתק קטנים, ושכבות גרנוליט בעובי של יותר מ-2,000 מטרים המורכבות בעיקר מאבן חול בגוון אדום ארגמן מתור הקרטיקון (מלפני 145 מיליוני שנים עד לפני 65 מיליוני שנים) הצטברו באגנים. מאז הרביעון התרומם הר חְוָאנְגְגָאנְג שבמערב בכ-1,000 מטרים בעוד האזור שבמזרח התרומם לאט הרבה יותר וכתוצאה מכך נוצר הפרש גבהים של כ-1,950 מטרים ושיפוע של כ-6.5% באזור של כ-30 קמ"ר.
פסגות ההרים בחלקו המערבי של רכס וו-יי מעל לרום של 1,500 מטרים בנויים מסלעים געשיים או פלוטוניים כדוגמת גרניט, ריוליט וטוף, אזור זה נחצה על ידי העתק בולט שכיוונו מצפון-מזרח לדרום מערב. הגבעות במזרח בנויות מאבן חול אדומה. בהרי וו-יי יש מגוון גדול של מאובני צמחיים ובעלי חיים טיפוסיים למזרח סין מתקופת היורה-קרטיקון.
היסטוריה.
תרבויות גומין ומין-יה.
מחקרים ארכאולוגיים גילו כי בני אדם התגוררו באזור הרי וו-יי מלפני כ-4,000 שנים, תקופה שקדמה לתקופת שושלת שיה (2070 לפנה"ס - 1600 לפנה"ס), השושלת הסינית הראשונה שתוארה בכרוניקות הסיניות הקדומות. בתקופת שושלת שאנג ותקופת שושלת ג'ואו (מהמאה ה-16 לפנה"ס ועד המאה השלישית לפנה"ס) התיישבה באזור הקבוצה האתנית המכונה בָּאיְיְוֵּה (百越, פין-יין Bǎiyuè), והיא פיתחה בהדרגה את תרבות גוּמִין (Gumin) ואת תרבות מִין-יְוֵּ'ה (Mǐnyuè), שתיהן ייחודיות לחלק זה של סין. מתקופה זו נותרו אתרי הקבורה יוצאי הדופן בנקיקי הסלע הגבוהים שבצוקים המשקיפים על הנהר. הגופות הושמו בתוך חלקו התחתון של גזע עץ בצורת סירה (מכאן שמם באנגלית Boat Coffins) נעטפו באריגים ולידם הונחו חפצים שישמשו אותם בעולם הבא: כלי חרס, כלי נשק, אריגים וכו'. חלקו העליון של הגזע שימש מעין מכסה לארון הקבורה. הארונות הוצבו בתוך נקיקים טבעיים גבוה במעלה צוק כך כש"חרטום הסירה" בלט מהנקיק ונתמכו בלוחות עשויים מחזרן, משי, כותנה וקנבוס המכונים "לוחות חונְגְצְ'יָאו" (Hongqiao). צורת קבורה זו לא הייתה ייחודית לאזור זה, ואתרי קבורה דומים נתגלו במקומות אחרים בסין לאורך היאנגצה, אבל אתרי הקבורה בהרי וו-יי הם העתיקים ביותר בסין, והם מתוארכים לפני 3,800 שנים, בשלהי תקופת שושלת שאנג ותחילת תקופת שושלת ג'ואו. בתוך ארונות הקבורה נתגלו שרידים של אריגים מכותנה, העתיקים ביותר שנתגלו בסין. בתקופות מאוחרות שולבו הקברים בפולחן המקומי והמקומיים נהגו להוציא את העצמות ולהחזירם למקומם בכלים חדשים.
בין 1950 ל-1975 ערך ממשל פוג'יין סקרים בהרי וו-יי בהם נתגלו כ-15 אתרים פרהיסטוריים על שטח כולל של 244 דונם המתוארכים בין התקופה הנאוליתית לתקופת שושלת שאנג וג'ואו. באתרים נמצאים כלי אבן דוגמת קרדומי אבן ומקדחי אבן ושברים של כלי חרס: קערות בעלות רגלית, אגנים, כלי יין וכלי בישול. במהלך הסקר נלקחו שני ארונות קבורה בצורת סירה מאתר הסלע הלבן לבחינה. מתיארוך יצירת הארונות והעצים שמהם נבנו הגיעו החוקרים למסקנה שהארונות נוצרו בין שנת 1750 לפנה"ס לשנת 1295 לפנה"ס, תקופת שושלת שאנג בהיסטוריה של סין.
בתקופת שושלת צ'ין (שלהי המאה השלישית לפנה"ס) הייתה הגירה מסיבית של בני שבטים אחרים לאזור.
בין השנים 334 לפנה"ס ל-110 לפנה"ס שלטה באזור ממלכת מִין-יְוֵּ'ה (閩越, פין-יין: Mǐnyuè). הממלכה נכבשה חלקית על ידי שושלת האן (משלהי המאה השלישית לפנה"ס ועד תחילת המאה השלישית) בשלהי המאה השנייה לפנה"ס. עם זאת מיקומה (מנותקת על ידי שושלת הרים) גרמה לכך ששושלת האן לא הייתה מסוגלת לכונן אחיזה של ממש באזור זה. הממלכה סופחה לממלכת נָאן-יְוֵּ'ה (南越, פין-יין: Nányuè, דרום סין של ימינו וצפון וייטנאם) בין 183 ל-135 לפנה"ס, ונכבשה סופית על ידי שושלת האן המערבית ב-110 לפנה"ס. שליט וו-יי הפך לווסאל של קיסר סין. הקיסר ווּדִי משושלת האן (שלט מ-141 לפנה"ס עד 87 לפנה"ס) שלח שליח בשנת 128 לפנה"ס להר וו-יי שהעניק בשם הקיסר תואר לשליט האזור והקריב קורבן בשמו במטרה לרצות את התושבים המקומיים. הר וו-יי צורף לנציבות קְווֵיְגִ'י (כיום במחוז ג'ג'יאנג). באתר שבו נהג שליט וו-יי להקריב קורבן באמצע הסתיו כל שנה נבנה בתקופת שושלת מינג "היכל הקורבן של האן" שקיים גם בימינו. מעשיו של הקיסר ווּדִי עודדו מתבודדים להתיישב בהר וו-יי על מנת לפתח את אישיותם. חלקם הפכו במיתולוגיה הסינית לבני אלמוות (仙, פין-יין: xiān) ועזרו בכך לעצב את הטאואיזם של הרי וו-יי.
במאה הראשונה לספירה הוקמה בסמוך להרי וו-יי העיר צֶ'נְגְצוּן (城村, פין-יין Chengcun), עיר מוקפת חומה שהשתרעה על 480 דונם ושימשה בירת מלכי מִין-יְוֵּ'ה ומרכז מנהלי לאזור, אתר שנתגלה ב-1958 ושהשתמר יחסית היטב עד ימינו.
ערש הנאו-קונפוציאניזם.
מסוף תקופת שושלת האן רכשו הרי וו-יי את מעמדם כהר קדוש שמשך אליו מלומדים ואנשי דת רבים. הם הקימו בהרים מנזרים ובתי ספר תוך שילובם בנוף שנחשב כמקום אידיאלי למחקר והגות. ב-618, השנה הראשונה לשלטונו של קיסר סין גאו-דזו משושלת טאנג (שלט 618–626) החלו נזירים לבנות את מקדש האבן במערת צָ'אדונְג בסמוך להר גְ'יֵה-סוּן. המקדש חרב במפולת סלעים בשנת 1024 (תקופת שלטונו של הקיסר זֶ'נְדְזונְג משושלת סונג) והועתק למערת טָאויְוֵּ'אן. השגשוג שחל על סין בעקבות עלייתה לשלטון של שושלת טאנג גרם להגירה של בני האן רבים מהצפון להרי וו-יי.
על מנת להבטיח שיופי המקום לא יפגע אסר הקיסר שואן-דזונג משושלת טאנג (שלט 712–756) בצו שנחקק על אסטלת אבן משנת 748 על דיג ועל כריתת עצים באזור, האיסור חל מאגם טונגטינג שבעיקול הראשון של נהר תשעת הפיתולים ועד הכפר צָאודוּן שבמקור הנהר. הנחיה זו קיימת גם כיום. בתקופתו של שואן-דזונג הוקם בהר היכל טְייֵנְבָּאו (天寶, פין-יין Tianbao: - "אוצר שמימי", שמו של הקיסר בתקופה בין 742 ל-756). ההיכל נועד לאפשר לקיסרי סין להקריב קורבנות לאדון ההר. באמצע הסתיו בכל שנה היו מעלים קורבן לכבוד אדון ההר ואשת הקיסר. הקיסר יואנדזונג (שלט 943–961) משושלת טאנג הדרומית מינה את אחיו לאחראי המרכזי על פולחן הטאואיזם בהר וו-יי, שלח אותו לאזור על מנת שיעתיק את היכל טְייֵנְבָּאו למקומו הנוכחי מתחת להר דָאוָאנְג, וקבע כי שכל האזור במרחק של 60 קילומטרים מהמקדש יהיה בפיקוחו של המקדש. בתקופה זו היה הר וו-יי במקום ה-16 ברשימת המקומות הקדושים לטאואיזם. ההיכל הורחב משמעותית ב-1009 בתקופת הקיסר ג'נדזונג (שלט 997–1022) משושלת סונג, כשנוספו לו כ-300 מבנים. הוא כונה "ארמון וָאנְּייֵן" (עשרת אלפי השנים), וכיום הוא מכונה "ארמון וו-יי". בתקופה זו הגיע פולחן הטאואיזם בהר לשיאו, כשבמקביל החלו לקום בהר גם מקדשים בודהיסטיים. בסך הכול הוקמו 132 מקדשים, היכלות, ארמונות, ומנזרים בהרים. לתמיכה בכל המקדשים חילקו להם פקידי הקיסרות שטחי חקלאות בגודל של כ-7 קמ"ר.