גוסטב מַאהלֶר (בגרמנית: Gustav Mahler; 7 ביולי 1860 קאלישט, בוהמיה – 18 במאי 1911, וינה) היה מלחין ומנצח אוסטרי, יהודי מומר. מאהלר השתייך לזרם הרומנטי המאוחר (או הפוסט-רומנטי), אסכולה חשובה בתקופת המעבר מהמוזיקה הרומנטית למוזיקה המודרנית. את מקומו כמלחין קנה בעיקר בזכות תשע הסימפוניות שכתב, הנחשבות מהעמוקות, המורכבות והעשירות בז'אנר, ובזכות הלחנת "השיר על הארץ", מחזור שירים סימפוני המבוסס על שירי משוררים סיניים.
על פי משאל שערך BBC Music Magazine ב־2016 בקרב 151 מנצחים, דורגו שלוש מבין הסימפוניות שלו ברשימת עשר הסימפוניות הגדולות בכל הזמנים.
רקע משפחתי.
שורשיה של משפחת מאהלר במזרח בוהמיה. שני הוריו, כמרבית יהודי האזור, היו דוברי-גרמנית. אביו, שהיה בנו של רוכל, הצליח לטפס בסולם החברתי לדרגת הבורגנות הזעירה. האב נשא לאישה את בתו של יצרן סבון מקומי, ולזוג נולדו 14 ילדים. גוסטב מאהלר היה הראשון מבין הילדים ששרד. אחיו הבכור נפטר בהיותו תינוק. מאהלר היה ער לחוויית מות אחיו, וגם יחסיו עם אחיו התלויים בו היו מעיקים וקשים, בפרט עם אחיו אוטו שחלה בדיכאון והתאבד.
חייו.
בשנת חייו הראשונה עברו הוריו לעיר איגלאו (כיום ייהלבה) שבמוראביה, שם עברה עליו ילדותו ושם למד בגימנסיה המקומית. משפחתו השתייכה לקהילה היהודית. כישרונו המוזיקלי התגלה בגיל מוקדם וזכה לטיפוח. לאחר הכשרה מוזיקלית בקונסרבטוריון ובאוניברסיטה של וינה, בין השאר אצל אנטון ברוקנר, פתח מאהלר בקריירת ניצוח. לאחר שניצח על תזמורות חשובות בערים רבות, בהן קאסל, פראג, לייפציג, בודפשט והמבורג, מונה בשנת 1897 לתפקיד המשפיע והיוקרתי של מנהל האופרה של וינה. בשנה זו, מעט לפני קבלת המשרה בווינה, נטבל מאהלר לדת הקתולית, כדי להתגבר על מכשול אפשרי שהציבה יהדותו לקבלת המשרה. בין השנים 1898 ו-1901 ניצח גם על הקונצרטים של הפילהרמונית של וינה.
בשנים 1887–1891 עבד כמנצח בבית האופרה של בודפשט. הוא הושפע בנעוריו מהמוזיקה של ריכרד וגנר, ובשלב מאוחר יותר הפך לאחד מהפרשנים המובילים של האופרות של וגנר.
בשנת 1902 נישא לאלמה שינדלר. היא הייתה צעירה ממנו בעשרים שנה, בעלת כישרונות אמנותיים, וטרם נישואיה התחייבה להקדיש את עצמה לצרכיו ולאושרו, אך כבר מתחילת הנישואים שקעה בדיכאון. היא ייחסה את מצבה במלואו ל"בלאי הנגרם כשנפש עזה כל כך כשלו דוחקת בך ללא הרף". מנישואים אלו נולדו לזוג שתי בנות, מריה ואנה. שלושה אסונות שניחתו עליו בקיץ 1907 הביאו לקץ פרץ היצירה הנלהב של השנים הקודמות. אשתו, אלמה, ראתה בשלוש מכות הפטיש שבסימפוניה השישית את מבשרות השילוש הזה: מות בתו הבכורה האהובה עליו ממחלת האסכרה, מחלת הלב שאיימה על חייו, ובעטיה נגזר עליו להתנזר מן הפעילות הפיזית האהובה עליו, והאילוץ לפרוש ממשרתו בווינה בגלל רדיפה ריאקציונית ואנטישמית שהתנהלה נגדו בעיתונות. אירועים אלה התישו את כוחו. בתקופה המיידית שאחרי מות הבת, דבקו גוסטאב ואלמה זה בזה, אולם בשלב מאוחר יותר חשה אלמה שמאהלר מאשים אותה במות בתם. "הסבל יצר בינינו ניכור וריחוק" כתבה בשלב מאוחר יותר.
בשנת 1910 פגשה אלמה את האדריכל ולטר גרופיוס, שעד מהרה התאהב בה, והשניים התראו מדי יום במשך כמה שבועות, ולאחר מכן המשיכו בתכתובת עשירה בתיאור יחסיהם המיניים. אמה של אלמה, אנה מול, לא רק נתנה את ברכתה לרומן אלא אף עודדה אותו וסייעה לו. אחד ממכתביו של גרופיוס נפל לידיו של מאהלר, שחרדותיו הלכו וגברו לגבי נאמנותה של אשתו.
באותה שנה, 1910, פגש את זיגמונד פרויד בהולנד, כנראה בלחצה של אלמה (לאחר שני ביטולים מצידו של מאהלר), והם טיילו יחדיו כארבע שעות, בהן סיפר מאהלר לפרויד את סיפור חייו. בשנת 1935 כתב פרויד לידידו תיאודור רייק על המפגש עם מאהלר: "המפגש היה חיוני בעיניו, מכיוון שבאותה תקופה אשתו התרעמה על כך שהוא מונע ממנה את הליבידו שלו. במסעותינו בנפתולי חייו גילינו את תנאי האהבה האישיים שלו, ובמיוחד את תסביך מריה הקדושה".
בארבע שנות חייו האחרונות נסע מאהלר לארצות הברית מדי חורף וניצח על המטרופוליטן אופרה ועל הפילהרמונית של ניו יורק, ומדי קיץ חזר אל הרי הדולומיטים, להמשיך בכתיבת שלוש יצירותיו האחרונות, השיר על הארץ, הסימפוניה התשיעית והסימפוניה העשירית, שאותה לא זכה לסיים.
בשנת 1911 חלה מאוד בשל זיהום ושב לווינה, ושם מת באותה שנה. לבקשתו נקבר ליד בתו מריה שנפטרה בילדותה. בין האבלים בהלוויה החילונית, היו ארנולד שונברג, ברונו וולטר והצייר גוסטב קלימט. אנה בתו השנייה של מאהלר, ברחה ב-1938 מוינה ללונדון (בדומה לפרויד!), הפכה לפסלת ידועה, (הספיקה גם להינשא 5 פעמים) עד למותה בלונדון, בעת ביקור אצל בתה, בשנת 1988. אלמה וולטר האריכה ימים מעל חמישיים שנה אחר בעלה. היא נישאה לארכיטקט וולטר גרופיוס ב-1915, ואחריו ב-1929 לסופר פרנץ וורפל (ארבעים הימים של מוסה דאג).
יצירתו.
המוניטין של מאהלר כאחד המנצחים הבולטים של תקופתו יצאו לו עוד בימי חייו. תקופתו באופרה המלכותית של וינה הייתה לאחד משיאיו של בית אופרה זה. בזכות חזרות אינטנסיביות העלה את ביצועיהן של התזמורת והמקהלה, והתיך אותן לכדי קונצפט דרמטי כולל, שלשם הגשמתו נעשו חידושים גם בבימוי ובתפאורה. הפרשנות המוזיקלית שלו מתבלטת, בהשוואה למקובל בתקופתו, בנאמנות רבה ליצירה. עם זאת, לא היסס להכניס שינויים בפרטיטורות כאשר אלה שירתו את האפקט שביקש ליצור. מאהלר היווה גם דמות מופת לדור צעיר יותר של מנצחים (בהם ברונו ולטר ואוטו קלמפרר).
מנגד, הייתה חשיבותו של מאהלר המלחין נתונה במחלוקת גם הרבה אחרי מותו. אף שקיבץ סביבו במהרה חוג מעריצים נלהב, נתקלו יצירותיו בחוסר עניין, חוסר הבנה ודחייה בקרב קהל חובבי המוזיקה. רק בשנות השישים של המאה ה-20 זכה להערכה מחודשת ולהתגברות העניין ביצירתו. בשינוי זה היה למנצח ליאונרד ברנשטיין תפקיד חשוב. ברנשטיין גם הקליט את הקלטת הסטריאו הראשונה של כל הסימפוניות של מאהלר.
כיום מנוגנת המוזיקה של מאהלר באולמות הקונצרטים לעיתים תכופות, ומיטב המבצעים הקליטו מיצירותיו. מאהלר עצמו נחשב לדמות-אמן אופיינית של תקופת מפנה המאה העשרים (Fin de Siècle). מאהלר, שהקדיש את רוב מרצו לניצוח, הלחין את יצירותיו בדרך כלל בחופשות הקיץ, אותן בילה באלפים האוסטריים. מכאן שהיקף יצירתו צר למדי, ומכיל רק סוגים מעטים של יצירות. החשובות בהן הן סימפוניות ושירים (Lieder).
השירים של מאהלר נוקבים ונוגעים ללב בכל נושא בו מטפלים - אם באהבה נכזבת (כמו במחזור "שירי שוליה נודד"), אם במוות (כמו בשירים על מות ילדים) וכיוצא בזה. שיריו שואבים רבות מן השיר העממי (התרבות האוסטרו-הונגרית, התרבות המוראבית, התרבות היהודית), למשל ב"קרן הפלא של הנער" - שירים שמלותיהם לקוחות מתוך אסופת שירים גרמנים עתיקים. ראויים לציון במיוחד השיר "Ich bin der Welt abhanden gekommen" מתוך "שירי ריקרט" והשיר "Der Abschied" מתוך "השיר על הארץ" שבהם נפרד מהחיים בתהליך של כאב הבדידות, צער העולם והשלמה.
הסימפוניות.
המוזיקה של מאהלר לא הייתה כולה מוזיקה אבסולוטית. הוא השתמש בה תכופות כדי לבטא את יחסו לטבע, את רעיונותיו על החיים והמוות, על רוח האדם, תקוותיו ואכזבותיו. לחלק מפרקי הסימפוניות שלו העניק שמות מפורשים וגם לאחרים שיווה אופי שמעבר למוזיקלי הצרוף. אופיין התוכניתי של הסימפוניות בא לביטוי גם בשימוש בקולות סולנים, מקהלות מעורבות ומקהלות ילדים, לטקסטים שביטאו את רעיונותיו החוץ-מוזיקליים.
בסימפוניה הראשונה שלו (בודפשט 1889), המכונה טיטאן, הלעיג על נושאים שונים והקהל לא ידע איך לקבל את גישתו זו. הוא עשה שימוש בשיר הילדים "אחינו יעקב" כביקורת חריפה לאדישות שגילה הציבור לתמותת תינוקות. לואיג'י דאלאפיקולה סבר, שפרק זה בסימפוניה של מאהלר נתן לאלבן ברג השראה לטכניקת הקולאז' שלו ולקורט וייל לשימוש בניבול פה ביצירותיו הוא. בקטע קצר זה ניבא מאהלר את התפתחות הזרמים העיקריים במוזיקה של המאה ה-20. הביקורות כלפי הסימפוניה הראשונה היו שליליות עד כדי כך, ש"חברים התחמקו ממני; איש לא העז להזכיר בפני את הביצוע או היצירה, והסתובבתי כמו מצורע או פושע".
בסימפוניה השנייה, (ברלין 1895), פנה מאהלר לעסוק בשאלת החיים שלאחר המוות. מאהלר האמין בגאולת האנושות, שלא תהיה תלויה בדת או באמונה. הוא הגדיל את הממד המרחבי של המוזיקה שלו בכך שהציב קבוצות כלים מאחורי הקלעים, במקומות מרוחקים מן התזמורת שעל הבימה.
הסימפוניה השלישית ברה מינור (נכתבה בין 1895 ל-1896 ובוצעה לראשונה ב-9 ביוני 1902), היא היצירה הארוכה ביותר שכתב אי פעם. משך נגינתה נע בין 90 ל-100 דקות, ואף יותר.
שלוש הסימפוניות הראשונות של מהלר חורגות מהממדים שהיו מקובלים עד אז לצורה זו, הן באורכן ובמספר פרקיהן והן בהרכב הביצוע.
הסימפוניה הרביעית (מינכן, 1901) הייתה רגילה במידותיה, בת ארבעה פרקים לאורך פחות משעה, אך פעמוני המזחלות שבראשיתה וכינור הצוענים המזייף במתכוון, ששיווה לסקרצו אופי של מחול מוות, הדהימו את קהל המאזינים. בפרק האיטי שבהמשך באו לביטוי תום ילדותי ואמונה בקיום גן העדן בקול סופרן זך וצלול. תוכן השיר, שיש בו מידה רבה של אירוניה ולגלוג, סותר במתכוון את ההוראה של מאהלר לבצע אותו ב"תום ילדותי".