בעזרת ההצעה להתייחס ל"טבע" בתור "מסמן" טקסטואלי שרירותי, מורטון מתאר תיאוריות של ייצוג אמנותי של הסביבה כאתרים לפיתוח אפשרויות חדשות לרעיונות אודות הטבע. כשמורטון מחפש אופן אסתטי שיכול להסביר את אופיה הדיפרנציאלי, הפרדוקסלי והלא מזוהה של הסביבה, הוא מציע שיטה מטריאליסטית לניתוח טקסטואלי של "פואטיקה היקפית" [ambient poetics], שבה טקסטים אמנותיים מכל הסוגים נחשבים מבחינת האופן שבו הם מנהלים את המרחב בו הם מופיעים, ובכך מתאימים את רגישות הקהל שלהם לצורות ייצוג טבעי הנוגדות את הקידוד האידאולוגי של הטבע כעיקרון טרנסצנדנטי. היסטוריזציה של צורת פואטיקה זו מאפשרת פוליטיזציה של האמנות הסביבתית ו'האקו-מימזס' [ecomimesis] שלה, או אימות של הסביבה של המחבר, כך שחווית התופעות שלה תהיה נוכחת עבור הקהל ומשותפת אליו.
אמנות היא גם נושא חשוב בספר ההמשך "המחשבה האקולוגית", בה מורטון מציעה את המושג "אקולוגיה אפלה" (Dark Ecology) כאמצעי לביטוי ה"אירוניה, הכיעור והאימה" של האקולוגיה. מנקודת המבט של אקולוגיה אפלה, אין שום בסיס תאורטי נייטרלי שעל גביו ניתן לנסח טענות אקולוגיות. במקום זאת, נקודת המוצא היא שכל היצורים תמיד כבר מעורבים בתוך התחום האקולוגי, ומתחייבת הכרה בשוני הדו-קיומי להתמודדות עם אסון אקולוגי שלדברי מורטון "כבר התרחש".
המושג "מֵשְ" (mesh; בתרגום חופשי: "רשת") של מורטון קשור באופן הדוק לאקולוגיה אפלה. הגדרת המחשבה האקולוגית כ"חשיבה של חיבור הדדי", מורטון משתמשת ב"מש" כדי להתייחס לקישוריות הדדית של כל היצורים החיים והלא-חיים, המורכבת מ"קשרים אינסופיים והבדלים אינסופיים."
למש אין מרכז שמקנה זכות יתר לצורת חיים כלשהי על פני אחרות, ובכך המש מוחק גבולות פנים וחוץ מוחלטים של יצורים. בהדגשת התלות ההדדית של ישויות, המחשבה האקולוגית "אינה מאפשרת ריחוק", כך שכל היצורים מתייחסים זה לזה במערכת פתוחה מוחלטת, באופן שלילי ומבדל, מה שהופך דו-משמעי לאותם ישויות שאנו מניחים פמיליריות עימם. מורטון מכנה את היצורים הדו-משמעיים האלו "זרים מוזרים", או יצורים שאינם יכולים להיות מושגים ומסווגים לחלוטין. בתוך המש, אפילו המוזרות של ה"זרים המוזרים" המתייחסים בדו-קיום היא מוזרה, כלומר שככל שאנחנו יודעים יותר על ישות מוזרה, כך היא הופכת למוזרה יותר. האינטימיות, אם כן, הופכת להיות מאיימת מכיוון שהיא מכסה את המש תחת אשליית הפמיליריות.
אונטולוגיה מונחית אובייקטים.
מורטון הפכה מעורב בתנועת הריאליזם ספקולטיבי, וספציפית עם הוראיציה המכונה "אונטולוגיה מוכוונת אובייקטים" לאחר שכתביו האקולוגיים הושוו עם רעיונותיה. אחת הדרכים בהן ניתן להבדיל את עבודתה משאר הווריאציות של התנועה, על ידי התמקדותה בממד הסיבתי של יחסי האובייקט. בניגוד לגישות פילוסופיות מסורתיות בהן דנו בסיבתיות, מורטון טוען כי סיבתיות היא ממד אסתטי של יחסים בין אובייקטים, כאשר חוויה חושית אינה מעידה על גישה ישירה למציאות, אלא על הפרעה מוזרה של שיווי המשקל ה"אונטי" הכוזב של מערכת אינטר-אובייקטיבית. ההסתברות, לפי תפיסה זו, נחשבת ל"אשליה" או "קסם", מהווה את הליבה של מה שמורטון מכנה "קסם-ריאליסטי".
היפראובייקטים.
מורטון משתמשת במונח היפראובייקטים לתיאור אובייקטים המתפשטים בצורה כה מסיבית בזמן ובמרחב, עד שהם מתעלים מעל לספציפיות המרחבית-זמנית שלו. למשל: ההתחממות העולמית, סך כל הקלקר בעולם. היא מונה חמישה מאפיינים של היפראובייקטים:
לדברי מורטון, היפר-אובייקטים לאהופכים לגלויים רק בעידן של משבר אקולוגי, אלא מתריעים לבני האדם על הדילמות האקולוגיות המגדירות את התקופה בה הם חיים. בנוסף, היכולת הקיומית של היפר-אובייקטים להתקיים מעבר לערכים תרבותיים פחות מטריאליסטיים, יחד עם האיום שאובייקטים כאלה מציבים כלפי חומר אורגני (מה שמורטון מכנה "היפוך דמוני של חומרי הדת"), מקנה להם פוטנציאל רוחני. איכות, שבה הטיפול בהן על ידי חברות עתידיות עשוי להיות בלתי ניתן להבחנה מטיפול יראת כבוד.
ביקורת.
אף על פי שמושג היפר-אובייקטים אומץ באופן נרחב על ידי אמנים, מבקרי ספרות ופילוסופים כמו גרהם הרמן, הוא לא חף מביקורת. החוקרת אורסלה הייז (Ursula K. Heise) טוענת כי בהגדרתו של מורטון, כל דבר יכול להיחשב היפר-אובייקט, עד שנראה שהמושג בלתי ניתן להגדרה ברורה והוא למעשה חסר שחר. לפיכך, הייז טוענת כי מורטון טוען "כל כך הרבה טענות שמבטלות את עצמן בנוגע להיפר-אובייקטים, עד שוויכוח קוהרנטי נעלם כמו התמנון שנעלם בענני הדיו שלו, המטאפורה האהובה ביותר של מורטון לנסיגת אובייקטים מאחיזת הידע האנושי".
מצלמת IP
מצלמת IP (באנגלית: IP Camera) היא מצלמת אבטחה אשר פועלת בשיטה דיגיטלית, ומופעלת דרך רשת מחשבים. רוב מצלמות ה-IP מכילות מערכת הקלטה, שמע ואף באיכות גבוהה בחלק מהמקרים, והן משמשות למעקב סמוי.
לעומת טלוויזיה במעגל סגור במעגל סגור (CCTV), מצלמות IP לא דורשות מכשיר הקלטה מקומי, אלא רק רשת מקומית. רוב מצלמות ה-IP הן מצלמות רשת, אך המונח "מצלמת IP" חל בדרך כלל רק על אלה שניתן לגשת אליהן ישירות באמצעות חיבור רשת, המשמשות בדרך כלל למעקב.
חלק ממצלמות ה-IP דורשות תמיכה של מקליט וידאו מרכזי , כדי לתחזק הקלטה בעלת שמע. אחרים מסוגלים לפעול בצורה מבוזרת ללא צורך ב-NVR.
חמיירית
חִמְײַרִית (בכתב ערבי: الحميرية אלחמיריה; בכתב דרום-ערבי עתיק כנראה 𐩢𐩣𐩺𐩧𐩺𐩠 חמיריה) היא שפה שמית שדוברה בתימן העתיקה, בממלכת חמייר והמשיכה להתקיים גם לאחר נפילת הממלכה. זו הייתה שפה שמית, אך לא בקבוצת שפות דרום-ערב העתיקות (צייהדיות). המיון המדויק בתוך המשפחה השמית אינו ידוע בשל הידע המוגבל של הממצאים מהשפה.
למרות שממלכת חמייר הייתה מעצמה חשובה בדרום-ערב מאז המאה ה-1 לפני הספירה, הידע על חמיירית מוגבל מאוד, מכיוון ששלושת הטקסטים היחידים שנמצאו בשפה החמיירית (מכוּנים Sigla ZI 11, Ja 2353 ומזמור Qaniya) נכתבו בחרוזים. כל יתר הכתובות שנמצאו באזור חמייר כתובות בשבאית, שפה דרום-ערבית עתיקה. עובדת קיומה של חמיירית ידועה רק מאזכורים של חוקרים ערבים מהמאות הראשונות לאחר עליית האסלאם. על פי התיאורים שלהם, השפה לא הייתה מובנת לדוברי ערבית.
תפוצה.
שלא כמו שפות דרום-ערב העתיקות, שנדחקו בידי הערבית במאה השמינית עם התפשטות האסלאם, אם לא הרבה קודם לכן, חמיירית דווקא המשיכה להתקיים בדיבור בהרים בדרום-מערב תימן לאחר עליית האסלאם. לדברי המדען התימני המוסלמי אל-חמדאני (893–947), חמיירית דוברה באזורים מסוימים בהרים במערב תימן במאה ה-10, בעוד שהשבטים בחוף ובמזרח תימן דיברו ערבית, וגם רוב השבטים בהרי מערב תימן דיברו ניבים של ערבית עם השפעה לשונית חזקה של חמיירית. במרוצת מאות השנים שלאחר מכן, חמיירית הוחלפה לחלוטין על ידי הערבית, אך נראה שהניבים המודרניים ברמות תימן מראים עקבות חמיירית כלשון תשתית.
מאפיינים לשוניים.
שני המאפיינים הללו נמצאים גם בכמה ניבים של ערבית תימנית מודרנית, וכנראה שחמיירית שימשה בה כלשון תשתית.
פענוח שפת ה"כּ".
כאשר התגלו כתובות בשפות דרום-ערב העתיקות (סייהדיות) מתימן העתיקה, מחלקן – טקסטים של שירה מחורזת – עלתה האפשרות שמדובר בשפה אחרת, שאיה שייכת למשפחה זו ועדיין לא הייתה ידועה בזמנו. לאחר מכן, השפה הזו זוה כי מדובר בחמיירית, שהיא קשורה קשר הדוק לשבאית, ושהסופית "כּ-" מייצגת את נטיית הגוף השני בפועל ובשם.
דוגמה.
רק כמה משפטים בחמיירית ידועים לנו. לדוגמה, המשפט המובא כאן דובר, כפי המשוער, בשנת 654–655 לספירה בד'מאר. מכיוון שהמשפט הועבר בכתב ערבי, שהוא כתב עיצורי ולכן אינו מסמן תנועות, ההגייה המדויקת אינה ידועה; השחזור המובא כאן מבוסס על ערבית קלאסית.
יש גם שיר קצר, שנראה שיש לו השפעה של ערבית.
שמואל ברוט
הרב שמואל יום טוב הלוי ברוט (כ"ט באב ה'תרמ"ה, אוגוסט 1885 - ה' בניסן ה'תשכ"ג, 30 במרץ 1963) היה רב, דיין ועסקן ציבור פולני. כיהן כרב בכמה ערים בפולין, באנטוורפן, בניו יורק ובתל אביב, חבר בית הדין הרבני הגדול לערעורים בירושלים, חבר הסיים הפולני ונשיא המזרחי בפולין.
חייו.
בפולין.
נולד בלודז' שבפולין (אז תחת שלטון האימפריה הרוסית) למיכאל יחזקאל ברוט ורבקה לבית פלאטו. הושפע מדמותו של רב העיר, אליהו חיים מייזל. כשהיה בן שש אביו נפטר, והוא גדל אצל סבו ר' שלמה פלאטו, שהיה מחסידי רבי גרשון חנוך ליינר מראדזין. סבו לקחו לפני חגיגת בר המצווה שלו אל האדמו"ר ר' מאיר יחיאל הלוי הולשטוק מאוסטרובצה, שהתרשם ממנו וביקש שהנער יישאר ללמוד אצלו. במשך חמש שנים שהה בחצרו של האדמו"ר מאוסטרובצה, למד מתורתו והודרך ממנו באופן אישי, ואף הפך ל"סופרו" של האדמו"ר המוציא ומביא לפניו את השאלות ההלכתיות שהופנו כלפיו ואת תשובותיו עליהן.
בסביבות 1906 נשא את פסה בת הרב אברהם זיבנברג, חבר ועד הרבנים בוורשה, והיה סמוך על שולחן חותנו. בסביבות 1910 הוזמן לכהן כרב בקהילת בז'שץ' קויאבסקי (בריסק קויאבסק, בריסק דקויא), ובטקס ההכרתה שלו נאם הרבי מאוסטרובצה.
ב-1912 התמנה לכהן כרבה של ליפנו והיה נציג היהודים בשלטון המוניציפלי.