לחווי ננג מיוחסת המצאת הגישה של הארה פתאומית, גישה ישירה ומיידית לתרגול ולפילוסופיה הבודהיסטית ולכן הקמת אסכולת ההארה הפתאומית בזן בודהיזם בצפון סין. מיוחס לו שהוא כתב את "סוטרת הפלטפורמה של חווי ננג" אך ההיסטוריונים מפקפקים בעמדה זו.
חייו.
המקורות העיקריים על חייו של חווי ננג הם מההקדמה לסוטרת הפלטפורמה ו"העברת המנורה" (ספר ביוגרפיות של בודהיסטים חשובים). אמיתות סיפור חייו של חווי ננג כפי שנכתב בספרים אלה מוטלת בספק על ידי סינולוגים וחוקרים.
חווי ננג נולד למשפחת לו ב-638 לספירה בעיר שינג במחוז גואנגדונג שבסין. אביו מת בצעירותו ומשפחתו הייתה במצב כלכלי רעוע ולכן ננג נותר אנאלפבית. יום אחד בזמן שננג העביר עצים להסקה לתוך פונדק, הוא שמע את אחד האורחים קורא מתוך "סוטרת היהלום", כתוצאה מכך ננג הפך למואר. באותו רגע הוא החליט לחפש את דרך הבודהה ויצא למסע. אחרי שלושים יום של הליכה ברגל חווי ננג הגיע להר הואנג מיי, מקום משכנו של הפטריארך החמישי הונגרן. אחרי שיחה קצרה הצליח דאג'יאן להרשים את הפטריארך למרות מוצאו הפשוט וזה קיבל אותו בתור חוטב עצים ושוקל אורז למשך שמונה חודשים.
יום אחד הונגרן ביקש מתלמידיו לכתוב שיר קצר המביע את תמצית התודעה הטהורה, מי שיצליח יהפוך לפטריארך השישי. התלמידים לא ראו צורך לכתוב שום שיר משום שהם היו בטוחים שראש המנזר שנשיו יהפוך לפטריארך השישי. לכן רק שנשיו כתב שיר. שנשיו היה מכובד במנזר והיה תחת לחץ לכתוב שיר, אך הוא לא היה בטוח בהבנתו את התמצית של התודעה הטהורה. לכן החליט שהוא יכתוב את שירו על קיר המנזר באופן אנונימי ויודה שזה הוא רק אם הונגרן יאשר את השיר. הונגרן אישר את השיר לתלמידים אך לשן שיו אמר בפרטיות שהוא קרוב אך עדיין לא מספיק קרוב. אחרי שיחה קצרה הונגרן אמר לשנשיו שהוא אמור להבין מהשיחה ביניהם את תמצית התודעה הטהורה וביקש ממנו לכתוב עוד שיר שימחיש את הבנתו זו. שנשיו התאמץ אך לא היה יכול לכתוב עוד שיר. חווי ננג שמע את אחד התלמידים במנזר מדקלם את שירו של שנשיו ומיד הבחין ששיר זה לא משקף את ההארה האמיתית. ננג ביקש מתלמיד אחר שיכתוב שיר קצר משלו על הקיר. למרות פליאתו של התלמיד על כך שטירון פשוט ולא משכיל מבקש לכתוב שיר הוא עשה זאת. כשכולם ראו את השיר מיד התפעלו ואמרו שאולי כותב השיר יהפוך לבודההסיטווה בחייו אלה. אך כשהונגרן ראה את השיר הוא אמר ששיר זה לא משקף הארה אמיתית גם כן וניגב אותו עם הנעל.
לילה אחד הונגרן קיבל את חווי ננג במשכנו ולימד אותו את סוטרת היהלום. כשהונגרן הגיע לפסוק "להשתמש בתודעה אך עדיין להיות חופשי מכל הרשמים" חווי ננג קיבל הארה מלאה והדגים זאת להונגרן. כשהונגרן שמע זאת הוא אמר "כשאדם מבין את התודעה המקורית והטבע המקורי הוא נחשב לאדם גדול, למורה של בני אדם ואלים, ונקרא בודהה". בזאת העביר הונגרן לחווי ננג את בגדי הנזיר וקערת התחנונים כסמל של חותם הדהרמה של ההארה הפתאומית.
במקורות אלה עוד מוצהר שלחווי ננג אסור היה לגלות שהוא הפטריארך החדש לזמן מה משום שהתלמידים עלולים לקנא בו משום שהוא נבחר להיות הפטריארך השישי ולא שנשיו.
לאחר המוות.
המומיה של דאג'יאן חווי ננג נמצאת כיום במקדש נאנחווה במחוז שאוגואן (גואנדונג הצפונית).
המומיה של חווי ננג נראתה על ידי הישועי מטאו ריצ'י שביקר במקדש ננחואה ב-1589. ריצ'י סיפר לקוראים הארופאים את סיפורו של חווי ננג (בצורה די מסורסת) ותיאר אותו כמין מקביל לנזיר נוצרי. ריצ'י כינה אותו לו-סו (הפטריארך השישי).
חזרה (שבת)
ליאור רוזנברג
ליאור רוזנברג (נולד ב-21 ביולי 1945 בתל אביב) הוא רופא ישראלי, מומחה לכירורגיה פלסטית, פרופסור אמריטוס לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מייסדה של חברת מדיוונד (MediWound) ומייסד המוזיאון לרפואה - על שני אגפיו - בפקולטה לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון ובפארק קרסו למדע.
בעבר שימש כמנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה.
ביוגרפיה.
רוזנברג בוגר בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב. התמחה בבתי החולים סורוקה ומאיר והשתלם בכירורגיה פלסטית משחזרת, בעיקר במומי פָּנים, באוניברסיטת הרווארד, במרכז הרפואי מאיו קליניק וב- שבאנגליה.
בשנת 1986 היה ללא-אמריקאי הראשון שהצטרף ל- האמריקאי העוסק בטיפול בשפה שסועה.
בשנים (1985–2012) שימש כמנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה. כיום הוא מנתח ביחידה למומי פנים במרכז הרפואי מאיר.
בשנת 2000 הקים רוזנברג את חברת MediWound יחד עם פרופ' מריאן גורצקי וד"ר דוד הייזלקורן. כיום הוא משמש כרופא הראשי של החברה וחבר בדירקטוריון שלה. החברה פיתחה את התרופות נקסובריד (NexoBrid) לטיפול בכוויות, אסקרקס (EscaRex) לטיפול בפצעים כרוניים וקשֵׁי-ריפוי, ועורקס (Orex) לטיפול בסוגים של סרטן העור שאינם מלנומה.
רוזנברג ייסד את המוזיאון לרפואה. המוזיאון הוקם ב-1998 בבניין הפקולטה לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון ונפתח לקהל הרחב בשנת 2000. בשנת 2021 הוקם אגף נוסף בפארק קרסו למדע. במרכז המוזיאון עומד אוסף רוזנברג הכולל מעל 5,000 פריטים המייצגים אלפי שנות טיפול רפואי.
SU-100
SU-100 (ברוסית: СУ-100) הוא משחית טנקים מתוצרת ברית המועצות, שנבנה על בסיס שלדת הטנק T-34/85 בתקופת מלחמת העולם השנייה.
משחיתי SU-100 היו בשימוש הצבא הסובייטי בשלבים האחרונים של המלחמה ונשארו בשירות פעיל עד לסוף שנות ה-80. בנוסף לצבא הסובייטי סופק גם למדינות ברית ורשה ולבעלות ברית של ברית המועצות בכל רחבי העולם. כלים מסוג זה הופעלו על ידי מצרים וסוריה במהלך מבצע קדש, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
פיתוח וייצור.
משחית הטנקים הראשון שיוצר באופן סדרתי בברית המועצות היה SU-85, בעל תותח בקליבר של 85 מ"מ, אשר נבנה על שלדת טנק T-34/76. במהלך קרב קורסק בקיץ 1943 התברר כי תותח זה מסוגל להתמודד עם הטנקים הגרמנים הכבדים (פנתר וטיגר) רק בטווחים של עד 500 מטר, כאשר פנתר או טיגר יכלו לפגוע ב-SU-85 ממרחק של 1.5-2 ק"מ.
כבר באוגוסט 1943 החלו עבודות לפיתוח משחית טנקים בעל תותח בקליבר גדול יותר להתמודדות עם הטנקים הגרמנים הכבדים. ההצעות הראשונות למשחית טנקים התבססו על SU-85 הקיים וכללו אך ורק החלפת התותח ללא שינוי בשלדה, מזקו"ם או צריח של הכלי עצמו. הוגשו שלוש הצעות עיקריות לסוג התותח – תותח שדה 122 מ"מ, תותח הוביצר 152 מ"מ ותותח נ"ט 85 מ"מ בעל קנה ארוך ומהירות לוע גבוהה.
ההצעות להתקנת תותחים כבדים (122 ו-152 מ"מ) נדחו, כיוון שהתקנת תותח כזה בכלי קיים הייתה גורמת לפגיעה בניידות הכלי ובכמות התחמושת שניתן להחזיק בתוכו. ההצעה להתקנת תותח 85 מ"מ ארוך הקנה נדחו בשל הבעיות שהתגלו בתותח עצמו. מהירות לוע גבוהה גרמה לשחיקה מהירה של הקנה ובנוסף לכך התברר, כי הפגז של תותח זה מסוגל לחדור דרך השריון הקדמי העבה של טנק טיגר רק מטווח קצר.
לכן התקבלה ההחלטה לפעול בשני מישורים – לפתח גם תותח מתאים וגם גוף מתאים למשחית טנקים החדש. הקליבר שנבחר לתותח החדש היה 100 מ"מ. טנק T-34-85 נבחר כבסיס לייצור הגוף של משחית הטנקים החדש.
אבטיפוס הראשון יוצר במפעל Uralmash בעיר סברדלובסק בפברואר 1944. במרץ אותה שנה הוא עבר בהצלחה את סדרת ניסויי שטח ואושר לייצור. במהלך ניסויי שטח הוכח כי פגז שלו מסוגל לחדור את שריון טנק טיגר ממרחק של כ-1,500 מטר ללא קשר לנקודת הפגיעה. עם זאת, ממרחק כזה הוא לא היה מסוגל לחדור את השריון הקדמי של משחית הטנקים הכבד "פרדיננד".
הייצור הסדרתי החל במפעל Uralmash בספטמבר 1944. תחילה יוצרו SU-100 במקביל ל-SU-85, עד שייצורו של האחרון הופסק לגמרי בחודש דצמבר. הכלים הראשונים סופקו לצבא בספטמבר 1944 לצורך ניסויים קרביים. אך השימוש המאסיבי בהם התחיל רק בדצמבר. הסיבה העיקרית לכך – קצב ייצור נמוך של פגזי חודר שריון לתותח 100 מ"מ.
במהלך המלחמה נבנה ה-SU-100 אך ורק במפעל Uralmash. בתקופת המלחמה עמד קצב הייצור החודשי שלהם על כ-200 יחידות. לאחר תום המלחמה הורד קצב הייצור לכ-150 יחידות בחודש. הייצור הופסק לגמרי במרץ 1946. בין ספטמבר 1944 עד למרץ 1946 נבנו בסך הכול 3,037 משחיתי טנקים SU-100.
בשנים 1951–1956 יוצרו כ-1,400 יחידות של SU-100 ברישיון בצ'כוסלובקיה.
היסטוריה מבצעית.
בצבא הסובייטי.
השימוש הקרבי הראשון (להוציא את הניסויים הקרביים) של SU-100 היה במהלך כיבוש בודפשט. ה-SU-100 הופעלו באופן מאסיבי במהלך הקרבות באזור אגם בלטון במרץ 1945 להדיפת התקפת הנגד של ארמיית הפאנצר השישית, והוכיחו את יעילות כנגד הטנקים הגרמנים הכבדים טיגר וטיגר II. הגובה הנמוך של SU-100 אפשר להסוותם בקלות יחסית בשטח, כך שהם יכלו לפגוע בטנקים הגרמנים מטווחים של 1,000–1,300 מטרים מבלי להתגלות. בבחינת הטנקים הגרמנים הפגועים לאחר הקרב, התברר כי די היה בפגיעה בודדת של פגז מ-SU-100 כדי להוציא טנק כבד (טיגר או פנתר) מכלל פעולה. פגיעת הפגז בטנק בינוני כמו פאנצר סימן 4, גרמה להתפרקות הטנק.
כתוצאה מלקחי הקרב הוחלט להתקין על הצריח של SU-100 מקלע 7.62 מ"מ להגנת הכלי מפני ח"יר.
SU-100 השתתפו גם בכיבוש וינה ובכיבוש ברלין. במהלך הקרבות הללו הם תפקדו בעיקר כתותחי סער במתן סיוע לח"ר.
לאחר תום המלחמה באירופה הועברו שתי חטיבות SU-100 למזרח הרחוק, שם השתתפו בקרבות מול היפנים במנצ'וריה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נשארו SU-100 בשירות פעיל בצבא הסובייטי עד לשנת 1980. הם הופעלו בדיכוי המרד ההונגרי ב-1956 ובפלישה לצ'כוסלובקיה ב-1968.
מבנה ארגוני.
מבחינה ארגונית, הייתה היחידה העיקרית של תותחי SU-100 אגד ארטילרי.