מנפרדיני הצביע על חוסר המוזיקה של סצינות מסוימות: "יש סצנה שבה אחת הבנות [...] מסדרת את אזור הקשתות של הסרט. אחד הבחורים יורה חץ אל תוך היעד ובדיוק מפספס אותה. זה מפחיד, אבל אם אתה שם לב, אין מוזיקה. זה היה בחירה." מנפרדיני גם ציין כי כאשר משהו עומד לקרות, המוזיקה נפסקת כך הקהל יכול להירגע קצת, וההפחדה תהיה הרבה יותר יעילה.
היות שגברת וורהיס, הרוצחת ב"יום שישי ה-13" המקורי, לא מופיעה עד המערכה האחרונה של הסרט, היה למנפרדיני את העבודה ליצור את המוזיקה שתציג את הרוצח בהיעדרו. מנפרדיני היה בהשראת הסרט מלתעות (סרט), שבו הכריש לא נראה במשך רוב הסרט אבל המוטיב שנוצר על ידי ג'ון ויליאמס מרמז לקהל שהכריש נוכח במהלך הסצינות כאשר אתה לא יכול לראות אותו.
בזמן שהקשיב ליצירה המוזיקלית של קשישטוף פנדרצקי, למנפרדיני באה ההשראה לשחזר צליל דומה. הוא בא עם הקול "ki ki ki, ma ma ma" מהסצנה האחרונה שבה גברת וורהיס מופיעה וחוזרת על המשפט "להרוג אותה, אמא" (Kill her, mommy). ה-Ki בא מהמילה Kill, וה-ma מ-Mommy. כדי להשיג את הצליל הייחודי שהוא רוצה עבור הסרט, מנפרדיני דיבב את שתי המילים "בקשיחות, בבירור ובצורה קצבית לתוך מיקרופון" והעביר אותן לתוך מכונת הדהוד. מנפרדיני סיים את המוזיקה המקורית לאחר כמה שבועות, ולאחר מכן הקליט אותה במרתף של חבר. מנפרדיני אומר, "כולם חושבים שזה צ'ה, צ'ה, צ'ה. ואני כמו, 'צ'ה, צ'ה, צ'ה? על מה אתה מדבר?"
שמאל רדיקאלי
אפולינרי וסנצוב
אפולינרי מיכאילוביץ' וסנצוב (ברוסית: Аполлинарий Михайлович Васнецов; 6 באוגוסט 1856 - 23 בינואר 1933) היה צייר רוסי ואמן גרפי אשר התמחה בציור סצנות היסטוריות ובייחוד סצנות מההיסטוריה של מוסקבה.
קורות חיים.
וסנצוב לא רכש השכלה אמנותית או גרפית, אלא למד תחת אחיו, הצייר הידוע ויקטור וסנצוב.
מאז שנת 1883 התגוררו שני האחים באברמצבו, שם הושפע אפולינרי וסנצוב מהאמן וסילי פולנוב. בין השנים 1898–1899 נסע אפולינרי ברחבי אירופה, ובעקבות סיור זה החל לצייר, בנוסף לסצנות נוף, גם תיאורי נוף היסטוריים. ציורים רבים שלו מתארים את העיר מוסקבה בימי הביניים.
אפולינרי וסנצוב השתתף באיגוד של תערוכת האמנות הנודדת (הפרדויז'ניקי) החל משנת 1899 וחבר באקדמיה הקיסרית לאמנויות מאז שנת 1909. כמו כן הוא היה בין המייסדים של איגוד אמני רוסיה.
האסטרואיד וסנצוב.
בשנת 1978 נקרא אסטרואיד וסנצוב 3586 שהתגלה על ידי האסטרונומית הסובייטית לודמילה ז'וראבליובה על שמו ועל שם אחיו.
אטילה (אופרה)
אטילה (בכתיב לטיני: Attila) היא אופרה בפרולוג ושלוש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת טמיסטוקלה סולרה, המבוססת על המחזה "אטילה, מלך ההונים" (Attila, König der Hunnen) מאת פרידריך לודוויג זכריאס וורנר. הופעת הבכורה התקיימה ב-17 במרץ 1846, בתיאטרון לה פניצ'ה בוונציה.
היסטוריה.
ורדי קרא מאמר של מאדאם דה סטאל בו תיארה את המחזה של וורנר. לאחר זמן מה פנה אליו הלבריתן אנדראה מאפאי (מי שכתב מאוחר יותר את הלברית של הבנדיטים) והציע לו לכתוב אופרה בנושא הברברים. ורדי החליט לאמץ את הרעיון ופנה אל הלבריתן פרנצ'סקו מריה פיאבה כדי שיכתוב את הלברית לפי תסריט של ורדי עצמו. כשהתוצאה לא הייתה מספקת, פנה ורדי לסולרה, אך מאחר שזה לא השלים את המערכה השלישית חזר ופנה ורדי לפיאבה כדי שישלים את האופרה.
האופרה התקבלה יפה, והוצגה בלונדון לראשונה ב-1848 (תיאטרון הוד מלכותה), ובניו יורק בשנת 1850. האופרה לא מוצגת הרבה, אך מדי פעם זוכה להפקה. קיימות בשוק גם מספר הקלטות וביצועים בווידאו.
תכנית נחשון
אייל גפן
אייל גפן (נולד ב-8 ביולי 1950) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה, במאי, מפיק סרטים, פרסומאי, צייר וסופר ישראלי.
ביוגרפיה.
גפן נולד בקיבוץ יגור. שירת בצה"ל בלהקת גולני, באותו מחזור עם נורית גלרון, אריק סיני ואבי בטלהיים. למד משחק ובימוי בסמינר הקיבוצים ואמנות באוניברסיטת תל אביב.
שיחק בסרטים ישראלים רבים, מסרטיו: "מיליונר בצרות" ב-1978, "אמי הגנרלית", "דיזנגוף 99" ו"הלהקה" ב-1979, "הפחדנים" ו"עם ישראל חי" (תפקיד ראשי) ב-1981, "כביש ללא מוצא" ב-1982, "מכת שמש" ב-1984, "שוברים" ב-1985, "הקרב על הוועד" ב-1986, "עבודה בעיניים" ב-1988, "סיפורי תל אביב" ב-1992, "סיפור שמתחיל בלווייה של נחש" ב-1994, "סוף המשחק" ב-1996, "שבזי" ב-1997, "הבשורה על פי אלוהים" ב-2004.
גפן שיחק בהצגות רבות בתיאטרון, בהן "הצילו" (1974) ו"קומדיה וולגרית על דון ז'ואן ושיפל חברו" (1977) בתיאטרון חיפה, המחזמר "ברנשים וחתיכות" בתחילת שנות ה-90, והצגות נוספות בתיאטרון הבימה, הקאמרי ותיאטרון בית ליסין. ב-2008 חזר לתיאטרון והעלה בתיאטרונטו הצגת יחיד, "או לא להיות", מאת רוני שניידר.
בדצמבר 1982 השתתף בפסטיגל מספר 2 עם השיר "גלשן הרוח" (מילים: דודו ויזר, לחן: נורית הירש, עיבוד: רוני וייס). בדצמבר 1985 הנחה את פסטיבל שירי הילדים מספר 16 לצד חנה לסלאו. בדצמבר 1986 השתתף בהנחית פסטיבל שירי הילדים מספר 17 לצד שרי צוריאל, רבקה מיכאלי ומני פאר.
כשחקן פרסומות שיחק בפרסומות לחברות זוגלובק, טוטו, ביטוח ישיר, איטונג ופרמטון.
בטלוויזיה הגיש פינת בישול בתוכנית "שמיניות באוויר" (1988), הנחה את השעשועון "תשע בריבוע" (1995), השתתף בפרק בסדרה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" ב-1989 בתור רודף שמלות שאשתו הגוססת משדכת לו את המודליסטית שלה.
כן שיחק במספר פרקים של הופה היי (ב-1990, 1991 ו-1995). שיחק במספר סדרות טלוויזיה נוספות, בהן "חתולות הרעם" (1998), "אבאל'ה" (2001) ו"בזמן אמת" (2004). ב-2009 שיחק בסדרה פולישוק בתפקיד בומה.
גפן הקים ב-1981 חברת הפקות עצמאית, "אייל גפן הפקות סרטים בע"מ". הוא משמש עד היום כבעלים של החברה, שהפיקה כ-3,000 סרטוני פרסומת, וניהלה קמפיין בחירות לטלוויזיה למפלגות מרצ (1988, 2009), העבודה (1992) ומפלגת המרכז (1999).
גפן הוא גם צייר. יצירותיו הוצגו בין השאר בתערוכות בתיאטרון חיפה (1989), בית רוטשילד (1994), תיאטרון הבימה (2002, במסגרת תערוכה קבוצתית), בגלריית "שורשים" (2008) ובמוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן (2010).
גפן כתב מספר ספרים: "שישי, חברים" (2004); "דיבורים" (2008) המתעד את התערוכה "דיבורים" בגלריה "שורשים"; ו"אדם הולך: סיפורים מקומיים" (2010) הכולל סיפורים שאסף על אנשים ידועים ואלמונים בישראל. סיפורו "שאול הקמצן" התפרסם במוסף התרבות של העיתון הארץ. מ-2002 גפן כותב מדי שבוע טור אישי באתר nrg. בנוסף הוא כותב בלוג אישי בשם "99 סיפורים אמיתיים".
גפן מלמד משחק כמורה מן המניין בבית צבי. בנוסף הוא הבעלים של חברת "אחד על אחד" לייעוץ אישי, עסקי ותקשורתי.
בשנת 2021 פרסם פוסט בפייסבוק אודות הרהוריו אחרי מקרה שאירע לו לכאורה כשהזמין קפה בארומה והמוכר לא זיהה אותו, ודיבר על כך שבחר שלא להשתתף בעולם תוכניות הריאליטי. הפוסט עורר תגובות רבות, בין היתר בגלל התייחסות לבירקנאו ומחנות ריכוז. גפן ציין בשיחה עם ניר גונטז' כי המקרה הוא בדיוני, ומטרתו הייתה ביקורת על תרבות ה"סתם" של שנות ה-20.
חיים אישיים.
גפן נשוי לאורית, בתו של השחקן ישראל רובינצ'יק, ואב לבת.
אדבוקט (ירחון)
אדבוקט (באנגלית: The Advocate) הוא מגזין חדשות אמריקאי הפונה להומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים. אדבוקט נוסד בשנת 1967 והוא הפרסום העקבי הוותיק ביותר בארצות הברית הפונה לאוכלוסיית הלהט"ב.
המגזין זכה בפרס העיתונות האמריקאי בשנת 1993. בשנת 2002 כתב עורך העיתון כי בשל עמדותיו הפוליטיות ונושאיו התקשתה הנהלת העיתון למצוא בית דפוס שידפיס אותו, ועל כן בית הדפוס נמצא במערב התיכון ולא בניו-יורק או בלוס-אנג'לס, שם נמצאים משרדי העיתון.
אתר האינטרנט של המגזין מכיל כשליש מהמהדורה המודפסת והוא מתעדכן על בסיס יומי. הארכיון שלו נמצא במספר בסיסי נתונים מקוונים כגון EBSCO או InfoTrac.
ייסוד העיתון.
האדבוקט הופץ בתחילה כניוזלטר מקומי בלוס אנג'לס שבקליפורניה על ידי קבוצת האקטיביסטים "PRIDE" (ראשי תיבות של Personal Rights in Defense and Education). המניע העיקרי לייסוד הניוזלטר היה פשיטה משטרתית על פאב של קהילת הלהט"ב בשם "Black Cat Tavern" בעיר. בקיץ 1967 הצטרפו ל-"PRIDE" העיתונאי ריצ'רד מיטץ' ובן זוגו ביל ראו ויחד עם האמן סאם וינסטון הם החליטו להפוך את הניוזלטר לעיתון תחת השם "הלוס אנג'לס אדבוקט" (The Los Angeles Advocate).
השניים כתבו תחת שמות עט והגיליון הראשון יצא בספטמבר 1967.
שנה לאחר מכן קבוצת "PRIDE" שהוציאה לאור את הניוזלטר נקלעה לקשיים כלכליים ומיטץ' וראו רכשו מהקבוצה את זכויות היוצרים בעבור דולר אחד.
ב-1969 שונה שמו של העיתון ל"אדבוקט" והוא הופץ בתפוצה כלל-ארצית, ובשנת 1974 כבר הודפסו 40,000 גליונות מכל מהדורה. העיתון תפס את תשומת לבו של דייוויד גודשטיין, בנקאי השקעות מסן פרנסיסקו, ובאותה השנה הוא רכש את העיתון.
השפעתו של דייוויד גודשטיין.
לאחר שגודשטיין רכש את העיתון, הוא ערך מספר שינויים במתכונתו. תחת ידו הפך ה"אדבוקט" לעיתון חדשות ארצי המסקר אירועים הנוגעים לקהילת הלהט"ב ברחבי ארצות הברית, ביניהם התנועה לזכויות הלהט"ב ואירועי אמנות ותרבות. גודשטיין גם פעל להפחתת פרסומות בעלות אוריינטציה מינית בעיתון לטובת פרסומות מקובלות יותר מבחינה חברתית.