השיר הולחן על ידי חברו לכיתה, דב (דובי) אהרוני (1942-2015), שבחר בשם העט "ש. דיבון". הלחן של בתי השיר (אך לא של הפזמון החוזר) מתאפיין בשימוש בסולם פנטטוני (בן חמישה צלילים באוקטבה), המאפיין בין היתר לחנים עממיים שמקורם ממזרח אסיה (בזמר העברי ידוע בסולם זה ללחנה של רבקה גווילי לשיר "פזמון ליקינתון"). השיר הושמע לראשונה במסיבת הסיום של קבוצת הנערים בקיבוץ.
אביו של דובי, המלחין הירושלמי נפתלי אהרוני, שנודע גם כנגן קונטרבס בתזמורת רשות השידור, שמע את השיר ולקח אותו לרדיו. הוא הוקלט לראשונה על ידי טובה בן-צבי ושמואל בר-זכאי. השיר נחשב לנכס צאן ברזל בזמר העברי ובוצע מאז על ידי יותר מ-70 זמרים שונים, ביניהם אריק איינשטיין (באלבום "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ג'"), יהורם גאון, יהודית רביץ, יגאל בשן (באלבומיו "קפה אצל ברטה" ו"פגישה לאין קץ"), גרי אקשטיין, מרגלית צנעני, להקת הכל עובר חביבי, הגבעטרון ושלישיית קצה השדה.
חוליו פלורנסיו קורטאסר
הכנסת ה-11
הכנסת ה-9
הכנסת ה-10
ג'וליאן פלואוז
טובה פרדו
טובה פַּרדוֹ (10 במאי 1926 – 28 במרץ 2013) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית, שנודעה בעיקר בזכות הופעותיה במחזות תיאטרון הבימה.
ביוגרפיה.
טובה גרון נולדה ב-1926 בפלובדיב שבבולגריה. אביה היה אנג'לו גרון. היא עלתה לארץ ישראל ב-1933 בגיל 7 ולאחר שירותה הצבאי, ב-1947, הייתה חברה בלהקת תיאטרון "גחלילית" של צעירים יוצאי צבא. היא למדה פיתוח קול, וכן מחול בסטודיו של יהודית אורנשטיין.
בגיל 21 החלה פרדו לשחק במסגרת תיאטרון האוהל, שבו שיחקה בהצגות כמו "הנערה והכושי" (לצד עמוס אריכא). ב-1953 עברה לשחק בתיאטרון הבימה עד 1956 שאז נסעה עם בעלה חיים פרדו לשחק בחו"ל. ב-1957 עם שובם הקימו את "התיאטרון הכחול" שפעל כשנה ואחר כך חזרה לשחק ב"אוהל". ב-1967 עברה לשחק בתיאטרון הבימה, בו שיחקה עד שפרשה לגמלאות ב-1991. כן שיחקה פרדו בתפקידים קטנים במספר סרטי קולנוע ישראלים - "מרגו שלי" (1969), "אריאנה" (1971) ו"נורית" (1972).
עם המחזות החשובים שבהם היא שיחקה נמנים "אכזר מכל המלך" (נסים אלוני), "שש נפשות מחפשות מחבר" (לואיג'י פיראנדלו; ב-1952 בתיאטרון האוהל ושוב ב-1969 ב"הבימה"), "אדיפוס המלך" (סופוקלס), "ריצ'רד השלישי" (שייקספיר), "אויב העם" (איבסן), "ארתורו אוי" (ברכט), "הנפש הטובה מסצ'ואן" (ברכט, בשיתוף מרגרטה שטפין ורות ברלאו), "הכתובה" (אפרים קישון) ו"הפיזיקאים" (דירנמאט), שהיה המחזה האחרון לפני פרישתה ב-1991.
ב-1988 זכתה פרדו בפרס אשמן על תפקידה במחזה "המלביש" (רונלד הארווד).
בשנות החמישים היא נישאה לבמאי והשחקן חיים פרדו. בנם היה הקולנוען אראל פרדו. בשנת 1963 בעלה נפטר, ושנה לאחר מותו היא חייתה עם הקריקטוריסט קריאל גרדוש (דוש), איתו חייתה עד מותו בשנת 2000. השניים התגוררו בתל אביב.
טובה פרדו נפטרה בשנתה ב-2013, בגיל 87. היא נקברה בבית העלמין ירקון.
ג'ק גליסון
ג'ק גליסון (באנגלית: Jack Gleeson; נולד ב-20 במאי 1992) הוא שחקן אירי, אשר ידוע בעיקר תודות לתפקיד בתור ג'ופרי באראתיאון בסדרה "משחקי הכס" של רשת HBO.
ביוגרפיה.
גליסון נולד בעיר קורק שבאירלנד. וגדל בשכונת רנלה בעיר הבירה דבלין. יש לו שתי אחיות גדולות, רייצ'ל ואמה, שגם הן מעורבות בתיאטרון האירי. הוא השתתף איתם בשיעורי דרמה כשהיה צעיר, וגם הופיע בתיאטרון נוער.
בין השנים 2010 ל-2015, למד גליסון בטריניטי קולג', דבלין, שם הוא למד פילוסופיה ותאולוגיה.
קריירה.
הוא החל לשחק בגיל שבע בסדנת התיאטרון העצמאית. את תפקידיו הראשונים עשה בקולנוע, כמו בסרט "באטמן מתחיל" (2005) או "זריחה של קשתות" (2009) שם היו לו תפקידים משניים. בשנת 2010 קיבל תפקיד מוביל בסרטה של אלישיה דאפי, "כל הילדים הטובים". בביקורות לסרט זה, גליסון תואר כ"תגלית הגדולה של הסרט".
החל משנת 2011 גילם גליסון בסדרת הטלוויזיה של רשת HBO "משחקי הכס" את דמותו של ג'ופרי באראתיאון. גליסון היה אחד מראשוני השחקנים שלוהקו לסדרה והמשיך בתפקידו זה גם בעונה השנייה והשלישית ותחילת העונה הרביעית. הוא ציין כי הוא שואב השראה לדמותו מהשחקן חואקין פיניקס, בתפקידו כקומודוס בסרט "גלדיאטור".
נכון ל-2013, גליסון לומד באוניברסיטת דבלין, כששנה קודם לכן אף קיבל מלגה מהמכללה להמשך לימודיו. גליסון אמר כי הוא מעדיף קריירה אקדמאית על פני קריירת משחק מקצועית, לאחר שיסיים את תפקידו בסדרת "משחקי הכס".
מיד לאחר שידורו של הפרק השני בעונה הרביעית של הסדרה, "The Lion and the Rose" באפריל 2014, אימת גליסון את הידיעה אודות פרישתו הזמנית מקריירת המשחק.
ואולם ב-2020 חזר ולוהק לקומדיה "Out of Her Mind" של רשת BBC Two.
חיים אישיים.
גליסון מתגורר בדבלין, אירלנד; הוא גר בעבר בלונדון, אנגליה.
במאי 2018, גליסון תמך בפומבי בקמפיין לביטול התיקון השמיני של אירלנד.
הוא אינו קרוב משפחה של השחקן האירי ברנדן גליסון.
זמן כלל עולמי מתואם
ג'יבוטי במשחקים הפאראלימפיים
ג'יבוטי השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים לונדון (2012) כששלחה למשחקים משלחת של ספורטאי בודד. במשחקי החורף לא נטלה ג'יבוטי חלק מעולם.
הספורטאי היחיד אותו שלחה המדינה למשחקים, עומאר חסן חוסיין, השתתף בתחרות המרוץ ל-1,500 מטרים (קטגוריה T46) אך סיים את המירוץ במקום האחרון, בפער ניכר מיתר המתחרים.
נארודניקים
נארודניק
קומורו במשחקים הפאראלימפיים
קומורו השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים לונדון (2012) כששלחה למשחקים משלחת של ספורטאי בודד. במשחקי החורף לא נטלה קומורו חלק מעולם.
הספורטאי היחיד אותו שלחה המדינה למשחקים, השתתף במשחה ל-50 מטר חופשי (קטגוריה S9) אך לא הצליח לסיים את התחרות במקצה המוקדם, ולא העפיל למשחה הגמר.
התאבדויות המוניות בתום הרייך השלישי
גשר מגיירי
גשר מגיירי (הונגרית Megyeri híd) הוא גשר מעל נהר הדנובה, בצפונה של העיר בודפשט, בירת הונגריה, הנושא את כביש הטבעת של העיר (M0). הגשר מחבר בין אויפשט במזרח לבין העיר בודקלאס (Budakalász) במערב, וחוצה את האי סנטאנדרה (Szentendrei-sziget), המחלק את הדנובה לשני ערוצים - הדנובה הגדולה והדנובה של סנטנדרה. הגשר הוא הארוך במדינה ובגשרי הדנובה בכלל.
היסטוריה.
היוזמה להקמת הגשר החלה בשנת 2005 עם פרסום המכרז להקמתו, והוא כונה תחילה "גשר M0 הצפוני". הבנייה החלה בתחילת שנת 2006 והסתיימה במחצית 2008. בסוף חודש אוגוסט 2008 נערך ניסוי בטיחותי ועל הגשר הועמדו משאיות במשקל כולל של יותר מ-2,000 טון. הניסוי הסתיים בהצלחה, והגשר נחנך ונפתח לתנועה ב-30 בספטמבר 2008.
במקביל פורסם סקר בן שני שלבים לבחירת שם לגשר, ובעקבות פארסה תקשורתית נבחר השם "גשר סטיבן קולבר" על שמו של הקומיקאי האמריקאי סטיבן קולבר. ב-28 בספטמבר 2008 החליטו הרשויות ההונגריות להתעלם מתוצאות הסקר, ובחרו בשם "גשר מגיירי", אף שלא העפיל לשלב השני של הסקר, שכן הגשר סמוך לשתי שכונות ששמן מסתיים בסיומת "-מגייר" (megyer-): בקאשמגייר וקאפוסטשמגייר (Káposztásmegyer).
מבנה ומפרט.
מקטעי הגשר.
הגשר עשוי מחמישה קטעים באורך כולל של 1,861.35 מטרים ורוחבו 35 מטרים:
עמודי התמיכה.
שני עמודי הגשר מעוצבים בצורת האות A, ומתנשאים לגובה של 100 מטרים. בחלקם העליון הם מעגנים את כבלי התמיכה של הגשר, שאורכם נע בין 56 ל-163 מטרים. בכל אחד מהעמודים הותקנו מעלית הנעה במסלול אלכסוני וגרם מדרגות, המעפילים אל חלקו של העמוד שאליו מעוגנים כבלי התמיכה. הדבר מאפשר גישה אל הכבלים לצורכי תחזוקה. חלקם העליון של העמודים כוסה בזכוכית המוארת באמצעות דיודה פולטת אור (LED).
סיפון הגשר.
הגשר נושא כביש מהיר דו-מסלולי, ובכל מסלול שני נתיבים. לצדם נתיבי חירום שניתן יהיה להפכם לנתיבים רגילים בהתאם לצרכים. לאורך הצד הצפוני של הגשר הותקן מסלול נסיעה לאופניים ובצדו הדרומי נסללה מדרכה להולכי רגל.
סטנלי ויינבאום
סטנלי ויינבאום (Stanley Grauman Weinbaum; 4 באפריל 1902 – 14 בדצמבר 1935) היה סופר מדע בדיוני יהודי אמריקאי. הקריירה שלו במדע בדיוני הייתה קצרה אך רבת השפעה. סיפורו הראשון, , יצא לאור ביולי 1934 וזכה לשבחים רבים, אך ויינבאום נפטר מסרטן הריאות תוך שנה וחצי.
חיים וקריירה.
ויינבאום נולד בלואיוויל, קנטקי, להורים יהודים, סטלה (לבית גראומן) ונתן א. ויינבאום. למד בבית ספר תיכון במילווקי ואחר כך באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון במדיסון, תחילה במסלול להנדסה כימית ומאוחר יותר אנגלית. הוא לא סיים את לימודיו: עקב התערבות, הוא נבחן עבור חבר, המעשה התגלה, והוא סולק מהאוניברסיטה בשנת 1923.
נודע בעיקר בשל סיפור המדע הבדיוני הקצר, אך פורץ הדרך, שכתב ב־1934, "אודיסיאה במאדים". הסיפור מתאר את עלילותיו של דיק ג'רוויס, חבר בצוות המשלחת הראשונה למאדים, על הכוכב, יחד עם חייזר בשם טוויל (Tweel), לאחר שנאלץ לנחות שם נחיתת אונס. זה היה סיפור המדע הבדיוני הראשון של ויינבאום (בשנת 1933 הוא מכר לסינדיקט קינג פיצ'רס , רומן רומנטי בשם "ריקודי הליידי", שהתפרסם כסיפור בהמשכים בתחילת 1934). אייזק אסימוב תיאר את "אודיסיאה במאדים" כ"סיפור מדע בדיוני קמפבליאני מושלם". הוא אף תיאר את הסיפור כאחד משלושה סיפורים ששינו את ז'אנר המדע הבדיוני. זהו הסיפור הקצר הוותיק ביותר (ואחד שזכה לרוב הקולות) שנבחר על ידי "סופרי המדע הבדיוני של אמריקה" להיכלל ב"היכל תהילה של המדע הבדיוני, כרך ראשון, 1929-1964".
עמנואל לוטם, מתרגם אסופת הסיפורים "מבחר הסיפורת הבדיונית" (שהסיפור נכלל בה), כתב בהקדמתו לסיפור: