בשנת 1970 זכתה ג'קסון בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט הבריטי של קן ראסל "נשים אוהבות". הסרט שהתבסס על ספרו של ד.ה. לורנס, עוסק במרובע אוהבים המתרחש באנגליה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. את התפקידים הגבריים הראשיים שיחקו הכוכבים העולים של הקולנוע הבריטי אלן בייטס ואוליבר ריד וג'ני לינדן גילמה את הצלע הנשית הרביעית. בצד תשבחות הביקורת לסרט ולאיכות המשחק של כוכביו, עורר הסרט מחלוקת ותשומת לב ציבורית רבה בשל קטעי העירום שבו ובמיוחד אלו הגבריים. על תפקידה ב"נשים אוהבות" קיבלה ג'קסון גם מועמדות לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א. באותה שנה שיחקה שוב בסרטו של קן ראסל, צ'ייקובסקי, בו גילמה את אנטוניה, רעייתו של המלחין הרוסי.
שנה לאחר מכן קיבלה ג'קסון מועמדות שנייה לפרס אוסקר על תפקידה בסרט "יום ראשון הארור", על אותו תפקיד זכתה ג'קסון בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
בהמשך שנת 1971 גילמה ג'קסון את דמותה של מלכת אנגליה ואירלנד "אליזבת הראשונה", בדרמה ההיסטורית מועמדת 5 פרסי אוסקר "מרי מלכת סקוטלנד". על תפקידה בסרט קיבלה ג'קסון מועמדות לפרס גלובוס הזהב. כמו כן באותה שנה, הופיעה ג'קסון באותו תפקיד הפעם בסדרה בריטית של ה-BBC שנקראה "Elizabeth R", על תפקידה בסדרה קיבלה ג'קסון מועמדות לפרס אמי.
בשנת 1973 זכתה ג'קסון בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר בפעם השנייה, על תפקידה בקומדיה "מגע של איכות". היא לוהקה לסרט לאחר שהשתתפה בתפקידים קומיים במופע הטלוויזיה של מורקמב ווייז והרשימה את המפיק והבמאי מלווין פרנק כבעלת יכולת קומית. בסרט גילמה ג'קסון אם גרושה המפתחת רומן עם גבר נשוי שאת דמותו גילם ג'ורג' סיגל. כמו כן קיבלה על משחקה ב"מגע של איכות" את פרס גלובוס הזהב ומועמדות שלישית לפרס באפט"א.
ב-1974 שיחקה ג'קסון בתפקיד הנשי הראשי מול מייקל קיין בסרטו של הבמאי ג'וזף לוסי, "האנגליה הרומנטית". ב-1975 קיבלה ג'קסון את המועמדות הרביעית שלה לפרס אוסקר ומועמדות רביעית לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט "הדה" שהתבסס על מחזהו של הנריק איבסן, "הדה גאבלר".
ב-1976 גילמה ג'קסון את דמותה של שחקנית התיאטרון הצרפתייה ממוצא יהודי, שרה ברנאר, בסרט "שרה המדהימה". על תפקיד זה קיבלה ג'קסון מועמדות חמישית לפרס גלובוס הזהב.
את מועמדות פרס גלובוס הזהב השישית שלה קיבלה ג'קסון ב-1978 על תפקידה בסרט המבוסס על המחזה הבריטי "סטיבי".
בשנת 1981 גילמה ג'קסון את דמותה של השחקנית האמריקאית זוכת פרס אוסקר פטרישה ניל. על תפקידה קיבלה ג'קסון מועמדות שנייה לפרס אמי ומועמדות שביעית לפרס גלובוס הזהב.
ב-1984 קיבלה ג'קסון מועמדות פרס גלובוס הזהב שמינית על תפקידה בסדרה "שאקרוב".
ב-1988 גילמה ג'קסון את דמותה של הנסיכה היהודיה משושלת בית הורדוס הרודיאס בסרט "הריקוד האחרון של שלומית".
1992-2015: קריירה פוליטית.
ג'קסון פרשה מתחום המשחק בשנת 1992 במטרה להיבחר לבית הנבחרים הבריטי במהלך הבחירות שהיו באותה שנה בממלכה. היא התמודדה כנציגת מפלגת הלייבור במחוז הבחירה של המפסטד והייגייט שבצפון לונדון וניצחה כשזכתה ב-45.1% מהקולות. בבחירות של 1997 ניצחה שנית כשגרפה 57.4% מהקולות ומונתה, בעקבות הבחירות, ל-junior minister בממשלה שהקים טוני בלייר כממונה על תחום התחבורה הציבורית באזור לונדון. גם בבחירות ב-2001 ניצחה ג'קסון במחוז הבחירה (46.9%) ובבחירות הכלליות של שנת 2005 קיבלה ג'קסון 38.3% מציבור הבוחרים שהספיקו לה לנצח במחוז הבחירה ולהישאר בבית הנבחרים.
במהלך שנותייה כפוליטיקאית הרבתה ג'קסון, שמזוהה עם האגף השמאלי של מפלגת הלייבור, לבקר את בלייר ואף קראה להתפטרותו עקב הצבת חיילים בריטים בעיראק. בסוף שנת 2006 הייתה ג'קסון אחת מ-12 חברי מפלגת הלייבור שחברו למפלגות הלאומיות של סקוטלנד וויילס בקריאה לקיים חקירה אודות המעורבות הבריטית במלחמה בעיראק.
ג'קסון הצליחה להיבחר גם בבחירות שנערכו ב-2010. היא גברה על מועמד המפלגה השמרנית באזור הבחירה שלה בהפרש של 42 קולות בלבד. היא הודיעה לאחר מכן כי לא תתמודד בבחירות שהתקיימו ב-2015 בשל גילה, קרוב ל-80 באותה עת.
2015-היום: חזרה למשחק.
בשנת 2015, לאחר פרישתה מהפוליטיקה, חזרה ג'קסון לתחום המשחק לאחר 23 שנות היעדרות. היא גילמה את התפקיד של דייד, מנהיגה עתיקה, בסדרה של ארבע מחזות רדיו בשם "דם, סקס וכסף" המבוססת על סדרת נובלות מאת אמיל זולא. היא חזרה לבמה בסוף 2016 כשכיכבה בתפקיד המלך ליר במחזה של שייקספיר הנושא את אותו שם, בתיאטרון ה-Old Vic בלונדון, בהפקה שרצה החל מ-25 באוקטובר ועד 3 בדצמבר. ג'קסון הייתה מועמדת לפרס אוליבייה לשחקנית הטוביה ביותר על תפקידה.
בשנת 2018, ג'קסון חזרה לברודוויי בהפקה המחודשת של המחזה "שלוש נשים גבוהות" מאת אדוארד אלבי, בתפקיד א'. על תפקידה זכתה ג'קסון בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה. באפריל 2019, ג'קסון חזרה לתפקיד המלך ליר בהפקה מחודשת בברודוויי, בבימויו של סם גולד.
בשנת 2019, לאחר היעדרות של 27 שנים, ג'קסון חזרה לדרמה הטלוויזיונית וגילמה קשישה אשר נאבקת בדמנציה בסרט "אליזבת נעדרת" של ערוץ BBC One, המבוססת על נובלה באותו שם מאת אמה הילי. על תפקידה זכתה ג'קסון בפרס באפט"א ובפרס אמי הבין-לאומי לשנת 2020.
הג'ירפות
רפאל אייפרס
הרב רפאל אייפרס (בהולנדית: Raphael Evers; נולד ב-ה' באייר התשי"ד, 8 במאי 1954) הוא רב ודיין, מכהן כרבה הראשי של דיסלדורף שבגרמניה. הוא צאצא לרב יעקב עמדין - היעב"ץ. בקיץ 2021 עלה לישראל.
משפחה וילדות.
רפאל אייפרס נולד וגדל באמסטרדם. הוא בנם הבכור של יוחנן אייפרס ובלומה אייפרס-עמדין. אימו נשלחה לאושוויץ דרך ווסטרבורק בספטמבר 1944 בטרנספורט האחרון שיצא משם, יחד עם אנה פרנק. הוא הבכור מבין 6 ילדים, אחיו הקטן נהרג בתאונת דרכים בדרך לבית הכנסת, בגיל 17.
הרב אייפרס נשוי לחנה פאקטר ואב ל-10 ילדים.
לימודים.
לאחר שסיים את הגימנסיום היהודי באמסטרדם למד בישיבות בפריז ולונדון.
לאחר מכן חזר להולנד והתחתן. הוא התחיל ללמוד במקביל בכוללים באמסטרדם ובאנטווערפן ובאוניברסיטאות באמסטרדם. הוא סיים שני תארים שניים במשפטים ובפסיכולוגיה קלינית.
לאחר תקופה בה עבד כפסיכולוג החליט להתרכז ברבנות והמשיך את לימודיו בכוללים ו'שימוש' אצל רבנים ובתי דין בהולנד, בלגיה ובישראל.
סמיכות לרבנות ודיינות.
הרב אייפרס קיבל סמיכה לדיינות מהרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב מאיר יוסט, הרב משה הלבארשטאם, הרב יונתן זקס, דיין חנוך אהרנטרוי והרב אריה רלב"ג.
בנוסף, הרב אייפרס קיבל סמיכה לרבנות מרבנים ממגוון זרמי היהדות האורתודוקסית: הרבנים הראשיים לישראל הרב אברהם שפירא והרב מרדכי אליהו, הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב משה הלברשטאם (צאנז), הרב משה הלברשטאם (באבוב - אנטוורפן), הרב דוב ליאור, הרב יעקב חיים סרנה, הרב אברהם קופשיץ, הרב אברהם דוד רוזנטל, הרב אלחנן הלפרין
הרב אייפרס הוא מהבודדים לאחר השואה שזכה לסמיכה ההולנדית המסורתית - שמכונה בהולנדית "תואר המורה (הוראה)".
מינויים ותפקידים.
בנוסף לתפקידו כרב הראשי של דיסלדורף, הרב אייפרס גם מכהן כדיין בבית הדין של ה (ועידת הרבנים האורתודוקסים דמדינת אשכנז) בגרמניה ובבית הדין האירופי.
מ-1990 ועד עזיבתו לגרמניה 2016 כיהן כרב של איגוד הקהילות היהודיות בהולנד (NIK), וגם תפקד במשך אותם השנים כדיקן של בית המדרש "בניין אריאל" שבין היתר אחראי על הכשרת מורים ליהדות ורבנים בהולנד.
בנוסף לתפקידים רבים אחרים כיהן כרב הראשי של העיר רוטרדם, וכרב בית הכנסת "קהלת יעקב" שבאמסטרדם.
הרב אייפרס הופיע רבות בכלי התקשורת בהולנד כדי להסביר ולהגן על היהדות, מדינת ישראל ונושאים שקשורים לדת באופן כללי. בנוסף לכך, הוא מרצה מבוקש בתחומי היהדות, הלכה וגמרא.
התנדבות ופעילויות נוספות.
הרב אייפרס הוא חבר כבוד של ועידת רבני אירופה.
הרב אייפרס כיהן במספר רב של ועדות (מנהל), בתוכם ועדות של תנועות נוער, בתי ספר, מוזיאונים, וארגונים מקצועיים בתחום המשפטים והבריאות. בנוסף לקח חלק בפאנלים בין-אמונות וארגון לאומי הולנדי שלוחם נגד בערות ואנאלפביתיות.
כתוצאה של עבודתו עבור קידום הבנה בין-תרבותית בין הקהילה היהודית ההולנדית לבין המוסלמים המרוקאים בהולנד, זכה במקום ב"ספר הזהב" ליהדות מרוקו ויותר מאוחר זכה לפרס של מלך מרוקו מוחמד השישי.
הרב אייפרס פעל רבות למען ההסברה הישרלאית בשיתוף פעולה עם שגרירות ישראל בהולנד.
פרסומים והוצאה לאור.
הרב אייפרס הוציא לאור שמונה חלקים של שו"ת בשם "ושב ורפא", שמתעדים את השאלות שהביאו לפניו כפוסק ודיין.
הוא גם כתב מאמרים רבות בהולנדית, גרמנית, אנגלית ועברים, וכמו כן הוציא לאור יותר מ30 ספרים בהולנדית על מגוון רחב של נושאים ביהדות, בתוכם:
"את כל ההוצאות לאור בהולנדית ניתן לראות באתר של הספרייה הלאומית של הולנד."
תאוריית השלום הדמוקרטי
רב אייפרס
השלום הדמוקרטי
השלום הדמוקרטי, היא תאוריה הגורסת שסכסוכים בין מדינות דמוקרטיות פחות נוטים להסלים לכדי מלחמה בהשוואה לסכסוכים בהם אחת מהמדינות אינה דמוקרטית, או לסכסוכים בין שתי מדינות שאינן דמוקרטיות.
ראשיתה של התאוריה.