בשטחה של ממלכת נווארה היו עוד שני ניסיונות להשתחרר מהשלטון הספרדי (1516 ו-1521). הניסיון ב-1521 היה הקרוב ביותר להשגת העצמאות. כשהתקרב לפמפלונה צבא השחרור, תחת פיקודו של גנרל אספארוס, התמרדו האזרחים בעיר וצרו על מבצרו החדש של המושל הצבאי איגנסיו דה לויולה. טודלה וערים אחרות הצהירו אף הן על נאמנותן לבית אלברה. הצבא הנווארי-בֶּאַרְנֶזִי (מבארן שמצפון לפירנאים) אכן הצליח לשחרר את כל הממלכה, וקסטיליה הייתה עסוקה בלפתור את הבעיה שנוצרה כתוצאה ממרד הקומונרוס. אך המרד הקסטיליאני הובס באותו הזמן שהחלה הפלישה של הצבא שבא מצפון לפירנאים. כתוצאה מכך, גנרל אספארוס עמד מול צבא קסטיליאני ענק ומאוחד אשר הביס את המרד הנווארי בקרב נואיין ב-30 ביוני 1521.
נווארה הפכה תחת השלטון הספרדי למדינה ימית, והיא הייתה מעורבת בציד לווייתנים, בדיג וכן בציד בונים בניופאונדלנד ובסביבתה. היא הייתה מעורבת בגילוי החופים האטלנטיים הצפוניים של אמריקה הצפונית בצורה נרחבת, ומוצבים החלו לקום לאורך חופי ניופאונדלנד בערך באותו הזמן שבו גילה כריסטופר קולומבוס את העולם החדש ב-1492. הנווארים המשיכו לפעול שם כסוכנים של ממלכות ספרד וצרפת אחרי אובדן עצמאותם עד אשר צרפת הפסידה את ניופאונדלנד ב-1762, כתוצאה מההפסד במלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
נווארה העצמאית מצפון לפירנאים.
חלק קטן מנווארה שמצפון לפירנאים, נווארה התחתית, יחד עם הנסיכות השכנה של בֵּאַרן (Béarn) שרד כממלכה עצמאית אשר עברה בירושה. נווארה קיבלה מאנרי השני, מלך נווארה, בעלה של ז'אן ד'אלברה, אספה נציגותית שבה הכמורה הייתה מיוצגת על ידי הבישופים של באיון ודאקס, הכמרים שלהם, כומר הקהילה של סן ז'אן פייה דה פור (St Jean Pied de Port), וראשי המנזרים של סן פאלה, ד'אוציאט, ואראמפלה. האזור שמצפון לפירנאים (נווארה התחתית) המשיך להיות ממלכה עצמאית בתוספת אחוזות צרפתיות גדולות עד ל-1620.
המלכה ז'אן ד'אלברה המירה את דתה לנצרות הקלוויניסטית ב-1556, וכתוצאה מכך, היא עודדה את תרגום התנ"ך לבסקית, אשר היה אחד הספרים הראשונים שנכתבו בשפה זו. היא, ובמיוחד בנה, אנרי השלישי, מלך נווארה, הנהיגו את הצד ההוגנוטי במלחמות הדת בצרפת. ב-1589 הפך אנרי ליורש היחיד לכתר צרפת, אך לא הוכר ככזה על ידי רבים מנתיניו, עד שהמיר דתו לקתוליות ארבע שנים לאחר מכן.
כאשר לאבורד ונווארה העלית טולטלו בעקבות ציד המכשפות הבסקי בשנים 1609–1610, רבים חיפשו מקלט בנווארה התחתית. היה זה רק ב-1620 כאשר נווארה אוחדה במלואה עם צרפת.
היסטוריה מאוחרת.
המלך העצמאי האחרון של נווארה, אנרי השלישי (שלט בין 1572–1610), ירש את כתר צרפת כאנרי הרביעי ב-1589, והיה ראשון מלכי בית בורבון. ב-1620 שולבו נווארה התחתית ובארן לתוך צרפת עצמה, על ידי בנו של אנרי, לואי השלושה עשר, מלך צרפת. התואר "מלך נווארה" המשיך להיות בשימוש עד למהפכה הצרפתית ב-1792, וחזר לשימוש לתקופה קצרה בתקופת הרסטורציה בין 1814 ל-1830.
בתכנון המקורי של ממלכת נווארה, היא חולקה לתוך מרינדאדס, מחוזות אשר נשלטו על ידי "מרינו" (Merino/Mayorino), שהיה נציג המלך במחוז. מחוזות אלה היו: ה"אולטראפוארטוס" (נווארה התחתית), פמפלונה, אסטלה, טודלה, וסנגואסה. ב-1407 נוספה המרינדאד של אוליטה. ה"קורטס" (פרלמנט) של נווארה היה בתחילה מועצת המלך המורכבת מנציגי הכמורה והאצולה, אך במאה ה-14 נוספו גם נציגי הערים. צירופם לוועדה נבע מכך שהמלך נזקק לשיתוף פעולה איתם כדי שיוכל לגייס כספים בצורה יעילה יותר, בדמות מענקים למלך וסיוע. הקורטס מעתה ואילך הורכב מנציגי הכמורה, האצולה, ונציגי עשרים ושבע (לאחר מכן גדל המספר לשלושים ושמונה) "הערים הטובות" - ערים שהיו חופשיות מאדון פאודלי ולכן היו כפופות ישירות למלך. עצמאותם של נציגי הערים הייתה מובטחת בנווארה יותר מאשר במקומות אחרים בספרד באותה העת, בשל ההליך החוקתי אשר חייב רוב בכל שדרה בקורטס (כמורה, אצולה וערים) כדי להפוך הצעת חוק לחוק. כך, נציגי הערים לא סבלו מאפליה ומהתעלמות על ידי הכמורה והאצולה, כפי שהיה המצב בשאר חלקי אירופה. אפילו במאה ה-18 הנווארים יכלו להתנגד בהצלחה לניסיון מלכי צרפת מבית בורבון להקמת בתי מכס על הגבול הצרפתי בין נווארה הספרדית לנווארה הצרפתית. אך עם זאת הנווארים (באזור הספרדי של נווארה) היו נאמנים למלכם הספרדי, ושום אזור אחר במדינה לא הראה נחישות והתנגדות כה חזקה לכיבוש הנפוליאוני כמו שהיה באזור נווארה.
נווארה הייתה אזור קתולי אדוק ותחת השפעה נרחבת של הכמרים. עובדה זו, וכן הטינה על אובדן עצמאותם, ואובדן האוטונומיה שלהם ב-1833, היו מהגורמים הראשיים לתמיכה שזכתה לה התנועה הקרליסטית בתוך נווארה. עד למהפכה הצרפתית נשאו מלכי צרפת גם בתואר "מלכי נווארה"; ומכיוון שחלק נכבד מנווארה נמצא בתוך תחומה של ספרד, נשאו גם מלכי ספרד (עד 1833) בתואר "מלכי נווארה". באותה תקופה נהנתה נווארה ממעמד מיוחד בתוך המונרכיה הספרדית: היה לה את הקורטס שלה, מערכת גביית מיסים משלה, ומערכת נפרדת של חוקי מכס. ב-1833 הפכה נווארה למעוז של התנועה הקרליסטית, אך הכירה באיזבלה השנייה כמלכת ספרד ב-1839. כהוקרה על נאמנותם במלחמת האזרחים הספרדית, התיר פרנקו לנווארים את השימוש בפוארוס אשר היו כתבי זכויות שניתנו להם מהכתר ושהתווה להם קווי יסוד למערכת של שלטון-עצמי.
מוסדות.
המוסדות של נווארה אשר שמרו על האוטונומיה שלהם עד למאה ה-19 היו הקורטס, המועצה המלכותית, בית המשפט העליון וה"דיפוטאסיון דל ריינו" (Diputacion del Reino). מוסדות דומים התקיימו גם בכתר אראגון (באראגון, בקטלוניה ובוולנסיה) עד למאה ה-18. המלך הספרדי היה מיוצג על ידי משנה למלך.
הטריטוריה כיום.
הטריטוריה שבעבר הוכרה כנווארה שייכת היום לשתי מדינות, צרפת וספרד, תלוי אם האזור נמצא מצפון או מדרום לפירנאים המערביים. השפה הבסקית עדיין מדוברת ברוב המחוזות. כיום, נווארה היא קהילה אוטונומית של ספרד ונווארה התחתית היא חלק ממחוז הפירנאים האטלנטיים. אזורים אחרים שהיו חלק מממלכת נווארה שייכים כיום למספר קהילות אוטונומיות של ספרד: חבל הבסקים, לה ריוחה, אראגון, וקסטיליה ולאון.
הצל (פירושונים)
טרדיב דיסקינזיה
בארלו
בארלו (Barlow)
הוא שם משפחה אנגלו-סכסי שמקורו בעיקר בצפון-מערב אנגליה ומשמעותו היא "(איש) מהגבעה הריקה" (bare hill). הוא נפוץ במיוחד באזור צ'שייר. בארלו יכול להיות גם שם של מקומות.
לו פריניו
אזורוס
מארי טורוף
מארי טורוף (Murray Turoff) (נולד ב-13 בפברואר 1936) מן המכון הטכנולוגי של ניו-ג'רזי (NJIT) נחשב לאחד החוקרים החשובים בתחום מערכות מידע. לזכותו נזקפות המצאות כגון מסרים מידיים (Instant Messenger), חדרי צ'אט (Chat Rooms), יצירת מערכות לשיתוף פעולה מרחוק, יצירת מערכות מרובות משתתפים תומכות החלטה לבעיות בלתי-מוּבְנות (unstructured), ועוד. המצאות אלו יושמו בשנות ה-70 כחלק ממערכות מידע של הממשל האמריקאי. רק מספר עשורים מאוחר יותר הן הפכו לנחלת הכלל. בשנות ה-80 טורוף קבע את הבסיס התאורטי ללימוד מקוון א-סינכרוני. מערכת ראשונה מסוגה בשם EIES יושמה באמצע שנות ה-80 ושימשה את המכון הטכנולוגי עד תחילת המאה ה-21. בעקבות המתקפה על מגדלי התאומים טורוף ייסד את ארגון ISCRAM, המתמחה במערכות מידע לניהול אירועי חרום. בארגון חברים מאות מדענים מרחבי העולם.
מערכות לניהול אירועי חירום.
לטורוף היסטוריה ארוכה ביצירת בסיס תאורטי ויישום מעשי של מערכות לניהול אירועי חירום. אחת מהן היא שימוש בשיטת DELPHI לקבלת החלטות אסטרטגיות. אחרת היא תיאורית ניהול אירועי חירום רבי ממדים (גלובליים) ויישומה הממוחשב בשם EMISARI. באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 הציע אפיון תאורטי עבור מערכות מבוזרות לניהול אירועי חירום בשם DERMIS. הטכנולוגיה הנוכחית טרם נמצאת במצב בו ניתן ליישם חלק מן ההמלצות.
שיטת דלפי.
בשנות ה-60 טורוף יצר משחקי מלחמה גרעינית עבור מחלקת ההגנה של ארצות הברית, ופיתח את שיטת דלפי לקביעת מדיניות שהיא שינוי של שיטת דלפי לקבלת החלטות.
טורוף ערך יחד עם הרולד לינסטון (Turoff &amp; Linstone, 2002) קובץ מאמרים, שלהם ושל אחרים על שיטת דלפי ונושאים הסובבים את השימוש בה. שיטת דלפי נועדה לאפשר לקבוצה גדולה של יחידים דרכי תקשורת על מנת להתמודד עם בעיה מורכבת ביעילות.
שיטת דלפי היא שיטה שמקורה בתהליך לא ממוחשב, שמטרתו פתרון בעיות אסטרטגיות מורכבות על ידי מספר רב של פותרים (Turoff &amp; Linstone, 2002). בשיטת דלפי הלא ממוחשבת, ראשית מתכנס צוות מנחה אשר מחליט ומנסח שאלון מנחה לפתרון הבעיה. לאחר כתיבת השאלון הוא מועבר לפורום גדול יותר שעונה עליו (כל אחד לחוד) ומוחזר לפורום המצומצם. לאחר איסוף וניתוח כל השאלונים מנוסח שאלון נוסף, הפעם הוא כולל בתוכו את דעת הרוב, והוא מועבר שנית לפורום הרחב (כל אחד לחוד) על מנת שישקלו שנית את דעתם לנוכח דעת הרוב.
למרות שניתן להגדיר את שיטת דלפי ככלי תקשורת, הגדרה זו מזניחה כמה מהשימושים שלה. שיטת דלפי מוגדרת לפעמים כשיטת חיזוי, אך גם תחום זה אינו התחום היחיד בו שיטה זו משמשת. תחומים נוספים בהם נעשה שימוש בשיטת דלפי הם:
שיטת דלפי היא שיטה מוצלחת לפתרון בעיות, אך היא טומנת בחובה מספר מכשולים, שהראשון שבהם הוא שגיאה בבניית התהליך עקב זלזול במורכבותו – ובכך משפיעים על התוצאות.
בעיה נוספת בבניית התהליך, בין אם מדובר בתהליך ממוחשב או ידני, היא בחירת תהליך קודם שכבר נפתר בעזרת השיטה כאב טיפוס, והתאמתו לפתרון התהליך הנוכחי, אשר ייתכן כי הוא דורש מבנה אחר לגמרי.
EMISARI.