בשדות הקרב הובילו המפקדים הצבאים את הצבאות. האסטרטגיה הצבאית של האימפריה הייתה להימנע מפלישות רחבות היקף, ובדרך כלל ליזום פעולות בקנה מידה קטן כדוגמת התקפה על מבצרים בודדים והחרבתם. צבא האימפריה היה בין הראשונים בהודו שהשתמש בארטילריה לטווח ארוך שאוישה בדרך כלל על ידי תותחנים זרים (תותחנים מהאזור שכיום הוא טורקמניסטן נחשבו לטובים ביותר). החיילים בצבא היו משני סוגים. חיילים בצבא הפרטי של המלך שגויסו ישירות על ידי האימפריה, וחיילים בצבאות הפיאודליים של הווסאלים של המלך. בצבא הפרטי של המלך קרישנה דווה ראייה נכללו 100,000 חיילי רגלים, 20,000 פרשים ומעל ל-900 פילים. מספרים אלו היוו רק חלק מצבא שמנה מעל ל-1.1 מיליון חיילים, מספר שעל פי מקורות אחדים הגיע עד שני מיליון חיילים וכלל ככל הנראה גם צי על סמך תוארו של אחד המפקדים "נאווידגאפראבהו" (מפקד הצי). החיילים שגויסו היו בני כל המעמדות וכלכלתם מומנה ממסים נוספים שהושתו על הווסאלים. חיילי הרגלים כללו קשתים ומוסקטרים לבושים טוניקות משובצות, נושאי מגנים עם חרבות ופגיונות בחגורותיהם, וחיילים שנשאו מגנים כה גדולים שהם לא נזקקו לשריון נוסף. הסוסים והפילים היו משוריינים ולחטים של הפילים הוצמדו סכינים על מנת לגרום לנזק מקסימלי בקרב.
מערכות מים.
הבירה הסתמכה לחלוטין על מערכות אספקת מים שכללו תעלות ומאגרים על מנת להבטיח אספקת מים שוטפת כל השנה. שרידים ממערכות הידרוליות אלו שימשו היסטוריונים כמקור להבנת מערכות חלוקת המים הנפוצות באותה תקופה באזורים הצחיחים למחצה של דרום הודו. כתבים מאותה תקופה ורשימות של נוסעים זרים מתארים בניית מכלי ענק על ידי פועלים. חפירות חשפו שרידים של מערכות חלוקת מים מחוברות שהיו קיימות רק בתוך שטח הארמון ומכלולי המקדשים הגדולים (שככל הנראה שימשו את בני המלוכה בלבד ולטקסים מיוחדים), שכללו תעלות מתוחכמות שניצלו את הכבידה ואת עיקרון הסיפון להוביל מים בעזרת צינורות. המתקנים היחידים הדומים למערכות מים ציבוריות הם שרידים של מכלי מים גדולים שאגרו את מי גשמי המונסון העונתיים והתייבשו בקיץ למעט מכלים שניזונו מפלגי מים. באזורים החקלאיים הפוריים הסמוך לנהר הטונגאבהדרה, נחפרו תעלות שהובילו את מי הנהר למכלי השקיה. לתעלות אלו היו מגופים שנפתחו ונסגרו על מנת לשלוט בזרימת המים. באזורים אחרים עודד המנהל לחפור בארות שנוטרו על ידי השלטונות. מכלים גדולים נבנו בעיר הבירה בתמיכה של המלך בעוד שמכלים קטנים יותר מומנו על ידי עשירים על מנת לזכות במעמד חברתי או דתי.
כלכלה.
כלכלת האימפריה נסמכה בעיקר על חקלאות. סורגום ("ג'ובאר"), כותנה וקטניות מסוגים שונים גודלו באזורים הצחיחים למחצה, בעוד שקנה סוכר, אורז וחיטה שגשגו באזורים הגשומים. עלי בטל ואגוז ארקה (יחד עם ליים מייצרים משני המינים תערובת לעיסה מקובלת בדרום ובדרום מזרח אסיה) וקוקוס היו הצמחים העיקריים שגודלו לשם מכירה ולא לצורך צריכה עצמית. הכותנה שגדלה בקנה מידה נרחב נשלחה למרכזי האריגה של תעשיית הטקסטיל הפעילים של האימפריה. תבלינים כדוגמת כורכום, פלפל שחור, הל וזנגביל גדלו באזור מלנאדו ההררי המרוחק על מורדות הרי גהט המערביים ונשלחו לעיר הבירה לשם מסחר. עיר הבירה של האימפריה הייתה מרכז עסקים משגשג שכלל שוק מתפתח בכמויות גדולות של אבני חן וזהב. בנייה בלתי פוסקת של מקדשים חדשים סיפקה תעסוקה לאלפי סתתים, פסלים ואומנים מיומנים אחרים.
הבעלות על הקרקע הייתה חשובה. מרבים האיכרים היו אריסים ובמהלך הזמן קיבלו בעלות חלקית על הקרקע. מדיניות מיסים שעודדה גידול של יבולים נדרשים הבדילה בין סוגי השימוש בקרקע על מנת לקבוע את גודל המס. לדוגמה, זמינות יומית של עלי הכותרת של ורדים הייתה חשובה מאוד ליצרנים הבשמים, לכן מי שגידל ורדים שילם מס מופחת. ייצור מלח בישול והקמת בריכות אידוי למלח היה תחת פיקוח באופן דומה. ייצור גהי (חמאה מזוקקת) שנמכרה כשמן למאכל וכדלק למאור היה עסק רווחי. היצוא לסין הלך וגדל וכלל כותנה, תבלינים, תכשיטים, אבנים יקרות למחצה, שנהב, קרני קרנפים, הובנה, ענבר, אלמוגים ומוצרים ארומטיים דוגמת בשמים. ספינות גדולות הגיעו לעיתים קרובות מסין, בין השאר במשלחות בפיקודו של ג'נג חה והביאו מוצרים מסין ל-300 הנמלים, גדולים כקטנים של האימפריה על הים הערבי או מפרץ בנגל. הנמלים החשובים ביותר היו: מנגלור, הונאוור, בהטקל, ברקור, קוצ'י, קננור, מצ'יליפטנם ודהרמדם.
כאשר עגנו בנמלים ספינות סוחר נלקה הסחורה שעל סיפונן למשמורת רשמית והוטלו מיסים על הפריטים שנמכרו. ההגנה על הסחורה הובטחה על ידי פקידי הממשל. בקליקוט התנהל מסחר ער במיוחד וסוחרים מאומות רבות: ערבים, פרסים, גוג'ראטים וח'וראסנים התיישבו בעיר. בניית ספינות הייתה ענף משגשג וספינות בעלות שדרית בתפוסה של 1,200-1,000 "באהארים" נטולות סיפונים נבנו באמצעות קשירת קורות העץ הבונות את גוף הספינה בחבלים במקום להשתמש במסמרים כמקובל במערב. ספינות הפליגו לנמלי הים האדום כדוגמת עדן וג'דה ועל סיפונן סחורות מוויג'איאנגר שנמכרו אחר-כך במקומות מרוחקים הרבה יותר דוגמת ונציה. סחורות הייצוא העיקריות של האימפריה היו פלפל שחור, זנגוויל, קינמון, הל, שזיף דובדבני, עץ של תמרינדי וכסיית האבוב ("Cassia fistula"), אבנים יקרות ויקרות למחצה, פנינים, מושק, ענבר אפור, רובארב, אלווי, אריגים מכותנה וחרסינה. סלילים של חוטי כותנה נשלחו לבורמה ואינדיגו לפרס. היבוא העיקרי מארץ ישראל היה נחושת, כספית, שני, זעפרן, קטיפה צבעונית, מי ורדים, סכינים, בדים צבעוניים מצמר גמלים, זהב וכסף. מפרס יובאו סוסים לקננור בטרם נשלחו למסע בן השבועיים לעיר הבירה. משי הגיע מסין וסוכר מבנגל.
המסחר לאורך החוף המזרחי פרח כשמסולטנות גולקונדה הגיעו אורז, דוחן, קטניות וטבק שגדלו בה בקנה מידה נרחב. יבולים של צבע האינדיגו והצבע האדום משורש הצמח "Oldenlandia umbellata" שימשו את תעשיית האריגה. מצ'יליפטנם השוכנת באזור עשירים במינרלים הייתה שער היציאה ליצוא של ברזל ופלדה מאיכות גבוהה. באזור קוללור הייתה פעילות של כריית יהלומים. תעשיית אריגת הכותנה ייצרה שני סוגים של אריגי כותנה, בד פשוט ובד מלמלה (חום, מולבן או צבוע). בדים שעליהם הודפסו תבניות צבעוניות בטכניקות שפותחו במקום יוצאו לג'אווה ולמזרח הרחוק. היבוא העיקרי לחוף המזרחי היו מתכות שאינן כוללת ברזל, קמפור, חרסינה, משי ומוצרי מותרות.
מטבעות.
האימפריה טבעה מטבעות בהאמפי, פנוקונדה וטירופאטי שהכתובת בקאנדה או בטלוגו מוטבעת בכתב דוונאגרי ובה בדרך כלל שם השליט. לטביעת המטבעות המכונות "גאדיאנה", "ואראהא", "פון", "פגודה", "פראטאפה", "פאנה", "קאסו" ו"ג'יטאל" השתמשו בזהב, כסף ונחושת. המטבעות נשאו את דמויותיהם של אלים כולל באלאקרישנה (קרישנה העולל), ונקאטשווארה (האלוהות של מקדש טירופאטי), אלילות דוגמת בהומי וסרידווי, זוגות שמימיים, ובעלי חיים, כדוגמת שוורים, פילים ועופות. על המטבעות הקדומים ביותר מופעים דמויותיהם של האנומאן (האל בעל פרצוף הקוף) וגארודה (העיט השמימי), כלי התחבורה של האל וישנו.
תרבות.
חיי חברה.
מרבית המידע על חיי החברה באימפריית ויג'איאנגר מגיעה מכתבים של נוסעים זרים ועדויות שצוותי המחקר חשפו באזור ויג'איאנגר. שיטת הקאסטות ההודית הייתה רווחת ונאכפה בקפידה, כשכל קאסטה הייתה מיוצגת על ידי גוף מקומי של זקני הקאסטה שייצגו את הקהילה. זקנים אלו קבעו את החוקים והתקנות שיושמו בעזרת צווים מלכותיים. איסור נגיעה היה חלק ממערכת הקאסטות וקהילות אלו יוצגו על ידי מנהיגים ("קאיוואדדאווארו"). הקהילות של המוסלמים יוצגו על ידי קבוצה מתוכן באזור החוף של קרנאטקה. יחד עם זאת, שיטת הקאסטות לא עצרה אישים מכובדים מכל הקאסטות להתקדם למעמד גבוה בצבא ובמנהל. בחיים האזרחיים זכו הברהמינים לכבוד הרב ביותר מעצם מעמדם בשיטת הקאסטות. מלבד מעטים שפנו לקריירות צבאיות, מרבית הברהמינים התרכזו בנושאים דת וספרות. היותם מנותקים מעושר ועוצמה חומריים הכשיר אותם להיות הבוררים האידיאליים בנושאי משפט מקומיים, ונוכחותם בכל עיר ובכל כפר הייתה מדיניות מחושבת של האצולה והאריסטוקרטיה על מנת להבטיח את הסדר הציבורי. לדברי הדיפלומט סר צ'ארלס אליוט (Charles Elliot; 1931-1862) הצדיקה העליונות האינטלקטואלית של הברהמינים את מעמדם הגבוה בחברה. עם זאת, הפופולריות של מלומדים בני קאסטות נמוכות (כדוגמת המשוררת מולה והמשורר הפילוסוף קנקה דסה), ויצירותיהם ויצירות שחיברו אחרים, דוגמת ומאנה וסרוואג'נה הן אינדיקציה למצבים בהם הוגמשו חוקי החברה באימפריית ויג'איאנגר.
מנהג הסאטי היה רווח, אם כי היה רצוני ולא נכפה על האלמנה, ובדרך התבצע בין בני המעמדות הגבוהים. מעל לחמישים כתובות חקוקות המעידות על כך נתגלו בתחומי העיר ויג'איאנגר בלבד. כתובות אלו מכונות "סאטיקל" (סאטי בלבד) או "סאטי-ויראקל" (אבן הנצחה הגיבור של סאטי). ה"סאטיקלים" הנציחו את מות האלמנה באמצעות קפיצה למדורה שבה נשרפה גופת בעלה המת, בעד ש"סאטי-ויראקלים" הנציחו את הנשים שביצעו סאטי לאחר מות הגבורה של בעליהן. בשתי הדרכים הועלתה האישה לדרגת אלה למחצה וזכרה הונצח באמצעות אבן שעליה נחקקו פסלי השמש והסהר.