הכנסייה הנוכחית נבנתה בסגנון המשלב בין הסגנון הגותי והרנסאנס בין השנים 1444 ו-1515. אדריכל הכנסייה היה אנטוניו גאמבלו, אולם את חזית הכנסייה בנה מאורו קודוסי.
בסמוך לכנסייה ניצב מנזר בנדיקטיני, אשר בו נערך מדי שנה, בחג הפסחא טקס בנוכחות הדוג'ה (דוכס העיר). מסורת זו החלה במאה ה-12 לאחר שהנזירים תרמו שטחי אדמה לצורך הרחבת כיכר סן מרקו, ונמשכה עד סיום שלטונם של הדוג'ים בוונציה (במאה ה-18).
תיאור הכנסייה.
הכנסייה בנויה בסגנון של בזיליקה, כאשר במרכז הכנסייה אפסיס וסביבו אמבולטוריום מואר בחלונות גותיים מארכים. קירות הכנסייה מעוטרים בציורים של טינטורטו, אנגלו טרוויסאני, ג'וזפה סאלביאטי, ג'ובאני בליני, אנטוני בלדסרה, ג'ובני דומניקו טיפולו, פלמה האב ואנתוני ואן דייק.
בקיר הכנסייה הדרומי מוצגת גופתו של זכריה הקדוש.
בקריפטה של הכנסייה קבור האמן אלסנדרו ויטוריה.
מצח
מצח הוא האזור הקשיח הנמצא בחלק העליון של הפנים האנושיות, מעל העיניים. לעיתים מוגדר המצח כעור הפנים שבין הגבות לבין קו השיער.
אנטומיה.
העורקים המרכזיים הנמצאים במצח הם העורק העל-ארובתי והעורק העל-סלילי. הוורידים המרכזיים הנמצאים במצח הם הווריד העל-ארובתי והווריד הקדמי. העצב המרכזי הנמצא במצח הוא העצב הקדמי.
בתרבות האנושית.
בתרבויות שונות נעשה שימוש באביזרי קישוט או בתכשיטים על מנת לעטר את המצח. בתרבות ההודית, לדוגמה, נעשה שימוש בנקודה אדומה ("טיקה") הממוקמת במרכז המצח, בסמיכות לגבות.
במאה ה-15 נהגו נשות האצולה לגלח את שער ראשן על מנת להגדיל את המצח כחלק מהאופנה בתקופה. נשות האצולה נחשבו לחכמות ומלומדות בקרב פשוטי העם, ולכן אדם בעל "מצח גבוה" (דהיינו קו שיער נסוג) נתפס לעיתים כאדם חכם ואינטליגנטי. אדם בעל מצח חרוש בקמטים נתפס לעיתים כאדם בעל דאגות.
בשפה העברית מוכר הביטוי "במצח נחושה" שמקורו בתנ"ך, בספר ישעיהו (), והוא מתאר התנהגות מתריסה ומנוגדת למוסכמות.
ג'ולים
ספלנקטומיה
ספלנקטומיה (באנגלית: Splenectomy) היא ניתוח כריתת הטחול. את הטחול ניתן לכרות באופן חלקי או מלא.
רקע.
הטחול הוא איבר לימפואידי רך מאוד, בצבע סגול-אדום, הממוקם מתחת לסרעפת בצדו השמאלי של הגוף.
הטחול מייצר תאי דם לבנים. אוגר אותם למקרה חירום והורס אותם בסיום תקופת תפקידם, הנעה בין 3–3.5 חודשים לתא דם אדום וכ-13–15 ימים לתא דם לבן.
כריתת טחול היא ניתוח מורכב יחסית אך בטוח.
אחרי שפותחה שיטת הלפרוסקופיה, פחת הצורך בניתוח הכולל פתיחת הבטן.
עם זאת, במקרים מסוימים ניתוח פתוח הוא בלתי נמנע: לדוגמה, כאשר הטחול מוגדל מאוד ודחוס על פני כמה מערכות איברים, הסיכוי להוציא אותו בעזרת לפרוסקופ ללא פגיעה באיברים אחרים קטן מאוד, ולכן מעדיפים כירורגים להימנע ממנו ולבצע הליך הכולל את פתיחת הבטן.
קרע של הטחול.
הסיבה השכיחה ביותר להוצאת טחול היא קרע שלו, על פי רוב כתוצאה מתאונה או ממכה מאוד חזקה בבטן.
מצב זה נחשב לרציני ושכיח בפגיעות בטן, מכיוון שכמות גדולה של דם עלולה להישפך אל תוך חלל הבטן.
כאשר מתרחשת קריעה של הטחול, המעטפת נקרעת ראשונה ולאחר מכן הרקמה שבתוכו, אך הקופסית הקשיחה של הטחול, שבהּ נמצא רוב הדם, יכולה להחזיק את הדימום לזמן מה.
למרות זאת, במקרים אלה נדרש ניתוח בדחיפות, כדי למנוע איבוד דם רציני.
לפרוסקופיה לכריתת טחול.
ממחקר שנערך בין ינואר 1990 למרץ 1996 במטרה לבדוק האם עדיף להשתמש בלפרוסקופיה או בניתוח הכולל את פתיחת הבטן לכריתת הטחול, עולה כי אנשים שעברו כריתת טחול באמצעות לפרוסקופיה איבדו פחות דם והחלמתם הייתה מהירה יותר.
סיבות לטחול מוגדל המצדיקות ניתוח.
לימפומה ולימפומת הודג'קין.
כריתת טחול פחות נפוצה במקרה של לימפומה או לימפומת הודג'קין.
בלימפומה הטחול נוטה להיות מוגדל, אך כדי לקבל את ההחלטה האם לבצע כריתה שלו יש צורך בקיום תנאים נוספים כגון: הגדלה מאסיבית שלו או אבחון ולפיו זהו המקום היחיד שבו נמצאת הלימפומה.
חרמון (פירושונים)
גוף ויטלם
אדוארד גוֹף ויטלם (באנגלית: Edward Gough Whitlam; 11 ביולי 1916 - 21 באוקטובר 2014) היה ראש ממשלת אוסטרליה מטעם מפלגת הלייבור האוסטרלית (ALP) בין השנים 1972 ל-1975.
ויטלם הוביל את הלייבור לשלטון אחרי 23 שנה באופוזיציה, ופוטר אחרי 3 שנים על ידי המושל הכללי בצעד שנוי במחלוקת שהוביל למשבר הפוליטי הגדול בתולדות . למרות התקופה הקצרה יחסית שבה כיהן בתפקיד הוא אחד מראשי ממשלת אוסטרליה שהותירו את החותם הרב ביותר על ארצו.
תחילת דרכו.
גוף ויטלם נולד בפרבר של מלבורן ב-1916. אביו היה משפטן שעבד רבות בשרות הממשלתי, והיה מחלוצי העיסוק בנושאי זכויות אדם באוסטרליה. המשפחה עברה ממלבורן לסידני, ואחר כך לקנברה, שם סיים את לימודיו התיכוניים. ויטלם החל ללמוד משפטים באוניברסיטת סידני, ובתקופת מלחמת העולם השנייה שירת כנווט בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי והגיע לדרגת Flight Lieutenant (המקבילה לסרן). עם תוך המלחמה חזר ללמודים, והוסמך כעורך דין ב-1947.
הוא הצטרף למפלגת הלייבור ב-1945, וב-1950 ניסה ללא הצלחה להתמודד מטעמה על מקום בבית הנבחרים של ניו סאות' ויילס. ב-1952 נבחר לפרלמנט האוסטרלי בבחירות ביניים על מושב בטוח של הלייבור שנציגו נפטר.
ויטלם נכנס לבית הנבחרים כשש שנים לאחר שרוברט מנזייס מהמפלגה הליברלית הדיח את הלייבור מהשלטון והחל כהונה רצופה של 17 שנה. עד מהרה התבלט ויטלם כאחד מהדוברים הרהוטים ביותר של מפלגתו, ואחד היחידים שהצליח להתמודד מול ראש הממשלה בהצלחה בדיוני הפרלמנט.
ב-1960 נבחר ויטלם לסגן מנהיג הלייבור, והחל להילחם על שינוי דרכה של המפלגה, הן מבחינה מבנית, כשדחף ליתר פתיחות במוסדות המפלגה, והן במאבק למען ריענון עמדות המפלגה – דבר שהוביל אותו לעימות עם שאר הנהגת המפלגה וכמעט הביא לסילוקו ממנה.
ראש האופוזיציה.
ב-1967 פרש מנהיג הלייבור, ארתור קלוול, אחרי שהוביל את המפלגה לעוד הפסד בבחירות הכלליות, הפעם ליורשו של מנזיס, הרולד הולט. ויטלם נבחר לעמוד בראש המפלגה, ומיהר לשנות את פניה. תחת הנהגתו המפלגה אימצה מדיניות מתונה יותר בתחום הכלכלי (כמו ביטול הדרישה להלאמה של תעשיות), ועמדות ליברליות יותר בתחומים האזרחיים, כמו הפסקת תמיכת הלייבור ב"מדיניות אוסטרליה הלבנה". שינויי המדיניות, כמו גם הרקע האישי של ויטלם והכישורים הטלוויזיוניים שלו, הפכו את המפלגה ממפלגת פועלים חמורת סבר, למפלגה בעלת אופי יותר ליברלי, אופטימי ואינטלקטואלי, אשר פנתה יותר למעמד הביניים.
בבחירות הפדרליות של 1969, בהן התמודד מול ראש הממשלה ג'ון גורטון (שירש את הולט שנעלם בדצמבר 1967) הצליח ויטלם להוביל את הלייבור להישג אלקטורלי גדול, כשצימצם את הרוב של הקואליציה של המפלגה הליברלית והמפלגה הלאומית מ-41 מושבים לשבעה בלבד, וזכה ברוב קולות הבוחרים (שבגלל השיטה היחסית לא תורגם לרוב בבית הנבחרים). הבחירות של 1969 חיזקו את מעמדו של ויטלם במפלגתו, ולעומת זאת גרמו להחלפתו של גורטון בראשות מפלגתו ובראשות הממשלה על ידי ויליאם מקמהון, בתחילת 1971.
ב -1971 ביקר ויטלם ברפובליקה העממית של סין והבטיח שממשלה בראשותו תקים קשרים דיפלומטיים איתה. ראש הממשלה מקמהון התקיף אותו בחריפות על כך, אולם הובך כאשר כמה חודשים אחר כך נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ביקר בסין בעצמו כמה חודשים אחר כך.
ויטלם הוביל את הלייבור לבחירות הפדרליות של 1972 תחת הסיסמה "It's time" ("הגיע הזמן") – סיסמה שרמזה בין השאר ל-23 שנות השלטון של המפלגה הליברלית ושותפתה המפלגה הלאומית, ושהפכה לאחת מססמאות הבחירות הידועות בתולדות אוסטרליה . בתחומי הפנים הלייבור הבטיח להגביר את מעורבות הממשלה הפדרלית בתחומי בריאות, חינוך, ותכנון עירוני. בתחומי החוץ והביטחון ויטלם היה בעד יציאת אוסטרליה ממלחמת וייטנאם, שאיבדה את הפופולריות שלה באותה עת, והבטיח לבטל את גיוס החובה לצבא.
ראש ממשלה.
בבחירות לבית הנבחרים הפדרלי שנערכו ב-2 בדצמבר 1972 זכה הלייבור לרוב של 9 מושבים, ושלושה ימים אחר כך הושבע ויטלם לראש ממשלה (שבשבועיים הראשונים כללה רק אותו ואת סגנו לאנס ברנרד שחילקו ביניהם את כל התפקידים). אולם בסנאט, לו לא נערכו בחירות באותה עת, אלא מחצית חבריו נבחרו ב-1970 ומחצית אחרת ב-1967, לא היה ללייבור רוב.
למרות זאת ממשלת ויטלם החלה בסדרה של רפורמות אותן הצליח לקדם במהלך שלוש שנות שלטונו: הנהגת חינוך אוניברסיטאי חינם והעברת האחריות על ההשכלה הגבוהה לממשלה הפדרלית; הנהגת קצבאות למשפחות חד-הוריות; ביטול עונש המוות במערכת המשפט הפדרלית; הורדת גיל ההצבעה ל-18; ביטול מדיניות אוסטרליה הלבנה; הבטחת שוויון הזדמנויות לנשים במוסדות הממשלה הפדרלית ומינוי בפועל של נשים לעמדות בכירות בממשלה ובמערכת המשפט; ותחילת תהליך ההכרה בזכויות האבוריג'ינים על אדמות באוסטרליה בהן הם ישבו.
רפורמות נוספות שכללו בין השאר הנהגת ביטוח בריאות ציבורי אוניברסלי, הענקת ייצוג לטריטוריית הבירה האוסטרלית ולטריטוריה הצפונית בסנאט והקמת רשות לפיקוח על הפקת מחצבים ונפט, עברו בבית הנבחרים אך נחסמו פעמיים על ידי הסנאט. על מנת להעביר אותן ביקש ויטלם מהמושל הכללי לפזר את שני בתי הפרלמנט על מנת לצאת מהשיתוק החקיקתי. בבחירות שהתקיימו ב-18 במאי 1974 הצטמצם הרוב של הלייבור בבית הנבחרים לכדי 5 מושבים, ואילו בסנאט הלייבור הגדיל את כוחו, אולם לא הגיע לרוב. לאחר שהצעות החוק שעברו בבית הנבחרים שוב נפלו בהצבעה בסנאט, כינס המושל הכללי לבקשתו של ויטלם כנס מיוחד של שני בתי הנבחרים, בו עברו כל החוקים – הפעם היחידה בתולדות אוסטרליה בה התקיים כנס כזה.