דור הביניים של "האינטלקטואלים של ניו יורק" על פי בל (מתבגרי אמצע וסוף שנות השלושים) כלל בין השאר אישים כמו: קלמנט גרינברג, הרולד רוזנברג, ריצ'רד הופשטדטר, סול בלו, איזק רוזנפלד, אלפרד קייזין, דלמור שוורץ, ליונל אייבל, ברנרד מלמוד, ועוד. אליהם הוא משייך גם את קרוביהם לדעה מאירופה, כמו ג'ורג' ליכטהיים, שהיה ממלא מקום עורך ה"קומנטרי" לתקופה קצרה בין אליוט כהן לנורמן פודהורץ ואחרים וכן מספר לא יהודים כמו: מרי מקארת'י, ארתור שלזינגר (הבן) ועוד. כל אלה התרכזו בכתיבתם בעיתונים כמו: The Nation, ניו ריפבליק, קומנטרי, ופרטיזן רוויו.
הדור השני (מתבגרי סוף שנות השלושים - תחילת שנות הארבעים): דניאל בל, אירווינג קריסטול, נייתן גלייזר, אירווינג האו, סימור מרטין ליפסט, גרטרוד הימלפארב ואחרים וכן מספר לא יהודים קרוביהם לדעה. דור זה התרכז בכתיבתו בעיקר ב"קומנטרי", פרטיזן רוויו, אנקאונטר, "המנהיג החדש", "דיסנט", ו"פאבליק אינטרסט".
הדור האחרון לקבוצה זו על פי בל (מתבגרי סוף שנות הארבעים - תחילת שנות החמישים) כלל את: נורמן פודהורץ, נורמן מיילר, פיליפ רות, מידג' דקטר ועוד, כמו גם מספר לא יהודים, שאליהם הוא מקשר בין השאר את ת"ס אליוט ואחרים. זירות הכתיבה של דור זה היו: קומנטרי, פרטיזן רוויו, פריס רוויו, "The New York Review of Books" ועוד.
חלק מ"האינטקלטואלים של ניו יורק" לימדו באוניברסיטאות קולומביה, בית הספר החדש, הרווארד ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי. חלקם הגדול כאמור, כולל ליפסט, טרילינג, גרינברג, בל, גלייזר, קריסטול, הוק, פודהורץ ואחרים, הפכו לפעילים מרכזיים בתנועה הנאו-שמרנית.
AIM Med
אנטוניו דה ביובר
אנטוניו דה לה סיירבה אי לוויטה, רוזן בַּיוֹבַּר (בספרדית: Antonio de la Cierva y Lewita Conde de Ballobar; 1 בדצמבר 1885, וינה – 1971, מדריד) היה דיפלומט ספרדי ששימש כקונסול הספרדי בירושלים בתקופת מלחמת העולם הראשונה. לאחר גירוש הקונסול האמריקאי הפך ביובר לקונסול המערבי היחיד בארץ ישראל שייצג את האינטרסים של כל מדינות המערב.
על כך כתב ביומנו רונלד סטורס:
קורותיו.
ביובר היה בן לאם יהודייה אוסטרית שהתנצרה ולאב שהיה הנספח הצבאי בשגרירות ספרד באוסטריה. בשנת 1911 הצטרף למשרד החוץ הספרדי ונשלח לקובה. בשנת 1913 הוטל עליו לשמש קונסול בירושלים, למרות גילו הצעיר וחוסר ניסיונו. על פי שמעון רובינשטיין, טרם יציאתו לארץ ישראל הונחה ביובר על ידי מלך ספרד אלפונסו ה-13 לסייע ליהודים בישראל כמיטב יכולתו.
עם הגיעו לירושלים באוגוסט 1913 שכר ביובר בית גדול ברחוב החבשים (רחוב אתיופיה) מידי משפחת נשאשיבי.
משפרצה מלחמת העולם הראשונה, ביטלו הטורקים את הקפיטולציות (שעל פיהן נתינים זרים נהנו מהגנתם של הקונסולים שלהם), והקונסולים של המדינות שלחמו באימפריה העות'מאנית (בראשן אנגליה, רוסיה, וצרפת) גורשו. בעקבות כך גבר כוחם של נציגי המדינות הנייטרליות בישראל, הקונסול האמריקאי ד"ר אוטיס גלייזברוק והקונסול הספרדי ביובר. ביובר הפך במהלך המלחמה לידידו של ג'מאל פאשה מפקד הארמייה הרביעית, וקשר קשרים טובים עם שאר צמרת השלטון העות'מאני והצבא הגרמני בירושלים. הוא גם קשר קשרי ידידות עם משפחות יהודיות, ובפרט עם אלו ממוצא ספרדי (ולירו, מני, ילין ועוד).
במהלך רוב שלבי המלחמה מילא הקונסול האמריקאי תפקיד חשוב, מכיוון שספינות אמריקניות היו היחידות שהגיעו לחופי ארץ ישראל, ודרכן העבירו יהודי ארצות הברית, באמצעות ארגון הג'וינט, סיוע רב ליישוב בארץ. הקונסול האמריקאי ניהל חלק גדול מסיוע זה שמנע את ההתמוטטות המוחלטת של הכלכלה, וסייע למשפחות רבות להינצל מרעב. עם כניסת ארצות הברית למלחמה בשנת 1917, העביר השגריר האמריקאי לביובר את האחריות על המשך פעילויות סיוע ועזרה אלו. אליעזר הופיין, ראש ועד הסיוע, הגיע עם ביובר להסדר, שעל פיו תנוהל עבודת הסיוע על ידי מחלקה מיוחדת בתוך בניין הקונסוליה הספרדית, ולרשותו של הופיין הועמד משרד פרטי.
עזרה נוספת שהעניק ביובר ליהודים במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה בהענקת מסמכים ספרדיים (בין היתר הוא הנפיק מסמכים למרדכי אהרון קמניץ בעליו של מלון קמניץ) ובהשתדלות אצל השלטונות הטורקים נגד מעצריהם של אנשי ציבור - וכך, לדוגמה, הצליח להביא לשחרורם של ד"ר יעקב טהון ושל אליעזר הופיין.
עם כניסתם של הבריטים לירושלים ב-9 בדצמבר 1917 היה ביובר שותף לטקסי הכניעה השונים. לאחר הכיבוש הבריטי הצטמצם תפקידו. רונלד סטורס, המושל הצבאי של ירושלים, כתב על המפגש עם ביובר:
יומנים אלו, הנחשבים למקור היסטורי חשוב לגבי התקופה, אכן לא התפרסמו בימי חייו של ביובר אלא רק זמן רב לאחר מותו.
לאחר ירושלים.
בשנת 1920 הסתיימה תקופת שירותו של ביובר בירושלים והוא עבר לשרת כקונסול בדמשק מינואר עד נובמבר 1920. לאחר מכן שירת בטנג'יר ועזב את שירות החוץ ב-1921. עם פרוץ מלחמת האזרחים של ספרד הוא תמך בכוחות פרנקו. הוא מילא תפקידים שונים במשרד החוץ בתקופתו, בהם בנציגות ספרד בותיקן. במאי 1949 שב לירושלים המזרחית, שהייתה בשליטת ירדן, כקונסול, עד 1952.
סרהי רברוב
סרהי סטאניסלאבוביץ' רברוב (באוקראינית: Сергій Станіславович Ребров; נולד ב-3 ביוני 1974 בהורליבקה) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדות הקשר והחלוץ, וכיום מאמנה של אל עין. כשחקן, היה לאחד השחקנים המובילים של דינמו קייב בשנות ה-90. מלך השערים של ליגת העל האוקראינית בכל הזמנים, עם 123 שערים. שיחק לאורך הקריירה שלו גם בנבחרת אוקראינה, ולקח חלק בהשתתפותה במונדיאל 2006.
קריירת מועדונים.
רברוב הצטרף למחלקת הנוער של מועדון הכדורגל האוקראיני שחטיור דונצק בשנת 1990. בעונת 1991, שהייתה עונת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בגיל 17, הוא הבקיע שני שערים בשבעה משחקים במסגרת ליגת העל הסובייטית. בעונתו השנייה בשחטיור, הוא השתתף עמה בליגת העל האוקראינית החדשה. הוא סיים במקום השלישי בדירוג הכובשים של הליגה באותה עונה עם 10 שערים, ומשך את עיני הסקאוטים של דינמו קייב.
דינמו קייב.
באוגוסט 1992 עבר רברוב לקבוצת דינמו קייב. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, , הוא סייע לה לזכות באליפות הליגה האוקראינית, עם חמישה שערים שכבש. בעונה שלאחר מכן הוא כבש שני שערים בלבד, אך זכה עם דינמו באליפות נוספת.
החל מ-1994, שיתף רברוב פעולה בחוליית ההתקפה של דינמו עם אנדריי שבצ'נקו. השניים כבשו יחד שערים רבים לזכות הקבוצה, והובילו אותה לזכייה בחמש אליפויות אוקראינה רצופות נוספות, בין עונות ו-, ולזכייה בארבעה גביעים אוקראיניים. עונת השיא של רברוב מבחינה אישית הייתה ב-1998, שבה הוא כבש 22 שערים, זכה בתואר מלך השערים של העונה ובתואר כדורגלן השנה באוקראינה. הוא השתתף עם דינמו בקביעות גם בליגת האלופות, ובין היתר הבקיע שער מפורסם נגד ברצלונה. ב-1999 העפיל עמה עד לחצי גמר המפעל עם 7 שערים במסגרתו.
בעונת , הראשונה לאחר עזיבת שבצ'נקו את הקבוצה, כבש רברוב 18 שערים, וזכה בפעם השנייה בתואר כדורגלן השנה באוקראינה. הוא סייע לדינמו לזכות באליפות נוספת ובגביע האוקראיני, ובכך השלים שמונה אליפויות אישיות רצופות. באותה עונה הוא כבש גם עשרה שערים בליגת האלופות, וזכה בתואר מלך שערי המפעל במשותף עם ראול גונזלס. הוא העפיל עם קבוצתו לשלב הבתים השני במפעל, אך הודח עמה שם על ידי ריאל מדריד. לאחר עונה זו, עזב רברוב את דינמו קייב. 93 שערי הליגה שלו בתקופה זו במדי דינמו, הפכו אותו למלך שערי ליגת העל האוקראינית בכל הזמנים ולמלך שערי המועדון בליגה זו.
אנגליה וטורקיה.
ביוני 2000, עבר רברוב לטוטנהאם הוטספר האנגלית, תמורת כ-11 מיליון לירות שטרלינג. בעונתו הראשונה בטוטנהאם, , תחת המאמן ג'ורג' גרהאם, היה רברוב חלוץ חשוב בקבוצה וכבש תשעה שערים ב-29 משחקים. הוא סיים עם הקבוצה במקום התשיעי בפרמייר ליג בעונה זו. עם זאת, לאחר פיטוריו של גרהאם במרץ 2001 והגעת גלן הודל במקומו, פחתו בצורה ניכרת דקות המשחק של רברוב בטוטנהאם. הוא כבש שער ליגה אחד בלבד במשך כל העונה שלאחר מכן.
בעקבות הירידה במעמדו בטוטנהאם הוטספר, הושאל רברוב באמצע עונת לפנרבחצ'ה הטורקית. גם בפנרבחצ'ה לא שחזר רברוב את הצלחתו מדינמו קייב, ועד לסיום עונה זו הוא שיחק ב-13 משחקים וכבש 2 שערים במדי הקבוצה. בעונה שלאחר מכן, , הוסכם על עונת השאלה נוספת של רברוב לפנרבחצ'ה. גם בעונה הזו כבש רברוב שני שערי ליגה, וזכה עם פנרבחצ'ה באליפות ליגת העל הטורקית, שהייתה התואר הראשון שלו מחוץ לאוקראינה.
בעונת חזר רברוב לאנגליה, כאשר חתם על חוזה לעונה אחת עם קבוצת וסטהאם יונייטד ששיחקה באליפות הפוטבול ליג - הליגה השנייה בחשיבותה באנגליה. את שער הליגה היחיד שלו במדי וסטהאם הוא כבש בניצחון 2–3 על ווטפורד בנובמבר 2004, ובנוסף כבש שער אחד במסגרת גביע הליגה האנגלית. הקבוצה העפילה בסיום עונה זו לפרמייר ליג.
סיום הקריירה.
ביוני 2005 הפך רברוב לשחקן חופשי לאחר שסירב לחדש את חוזהו בווסטהאם, והחליט לחזור לקבוצתו באוקראינה, דינמו קייב. אף על פי ששיחק כקשר בעונה הראשונה המחודשת שלו בקבוצה, , היה רברוב הכובש המוביל של דינמו עם 13 שערים, שניים פחות ממלכי השערים המשותפים של הליגה, ברנדאו ועמנואל אוקודואה. הוא סיים את העונה עם זכייה שלישית בקריירה בתואר שחקן השנה בליגה האוקראינית, וכן עם זכייה בגביע האוקראיני החמישי שלו. בעונת כבש רברוב שמונה שערים, וסייע לדינמו קייב לזכות בדאבל של אליפות וגביע. בנוסף, הוא כבש שני שערים בליגת האלופות. הוא זכה במקום השלישי במשאל שחקן השנה בליגה בעונה זו.