את המושג Pop Art המציא דווקא מבקר האמנות האנגלי לורנס אלווי, בהתייחסו להתרחשויות באמנות האנגלית (ולא האמריקנית) החל מ-1953. בראשית שנות ה-50 סימנו כיווניה של אמנות העיצוב באנגליה מגמה, שגברה לקראת סוף העשור ומצאה את מלוא ביטויה דווקא בארצות הברית, בעיקר בשנות ה-60. החל מ-1953 פעלה בלונדון קבוצת אמנים אליטיסטית בשם "הקבוצה העצמאית". האידאולוגיה העיצובית, שמצאה ביטוי בתערוכותיהם הקבוצתיות רצתה להעביר מסר, שלפיו הטכנולוגיה החדשה משתלטת על החיים. ב-1956 הציגה הקבוצה בלונדון תערוכה בשם "זהו המחר". בתערוכה הוצגו יצירות שהדגישו את העובדה, שאין מרחק בין הפונקציונלי לאסתטי. בין המוצגים היו: בקבוקי בירה ענקיים, קולאז'ים של כרזות פרסומת, גופי תאורה חדשניים, שהבהירו את המסר: "השימושי הוא גם יפה!".
מחולליה הישירים ביותר של אמנות הפופ היו ג'ספר ג'ונס ורוברט ראושנברג. שניהם אמנם פעלו בדרכים נפרדות, אך הם אלו שעוררו ביקורות של מבקרי אמנות.
צייר נוסף שהשפיע על אמנות הפופ הוא לארי ריברס. העיתונות אהבה את ציוריו של לארי ריברס, בניגוד לאלו של ג'ונס וראושנברג. העיתונות אהבה את החושניות שהיה מפיק מן הצבע. ריוורס היה אמפיריציסט, ודגל בעריכת ניסויים; ניסוייו הם בדרך כלל נטולי יראת כבוד ורבי המצאות שנונות. עם זאת הוא היה הראשון שעשה שימוש מתוך כובד ראש גמור בנושאים ה"וולגריים" האופייניים לאמנות הפופ.
קלאסי
שעווה
שַׁעֲוָה היא שם כולל לקבוצת חומרים מוצקים, המתרככים בטמפרטורה נמוכה יחסית ורובם ניתכים בטמפרטורה נמוכה מ-100 מעלות. ישנן שעוות ממקור מחצבי, צמחי, סינתטי, וגם שעוות שמקורן מן החי. במשנה ובתלמוד שעווה היא דונג, לדוגמה: (בתרגום: שעווה היא פסולת הדבש)
רוב סוגי השעווה המלאכותיים הם חומרים אורגניים המיוצרים מנפט. בדרך-כלל מדובר באלקאנים ארוכי שרשרת, בעלי 20 אטומי פחמן ויותר. החומר הידוע ביותר מסוג זה הוא פרפין.
השימוש המוכר ביותר של השעווה הוא ככל הנראה ייצור נרות, ציפוי גבינות בשעווה, אך מכלול השימושים גדול יותר, וכולל בעיקר סיכוך ושימון בתעשייה. שימוש נפוץ נוסף הוא מריחת שעווה על כלי רכב, לשם הקניית ברק והגנה.
נשים וגברים משתמשים בשעווה כאחת הדרכים להסרת שיער מגופם. על הגוף מניחים מדבקה המצופה בשעווה נוזלית. כשהשעווה מתקררת והופכת מוצקה נלכדות השערות בתוכה; אזי יש להסיר את המדבקה מהגוף. שיטה זו יעילה הרבה יותר מגילוח פשוט, שכן שורשי השיער מוסרים אף הם, דבר המונע גדילת שיער למשך זמן ארוך; חסרון השיטה הוא הכאב בה היא כרוכה, מאותה סיבה - שורשי השיער קשורים לעצבים, ומשיכתם גורמת לכאב.
בגופם של בעלי חיים מיוצרת שעווה טבעית, בעלת הרכב אחר לגמרי. השעווה מופרשת לעיתים קרובות על ידי בלוטות חיצוניות (באוזניים, למשל, או על-גבי העור מבלוטות הזיעה), ומשמשת להגנה פיזית, סיכוך והרחקת פתוגנים.
שעווה בציור ופיסול.
שעווה משמשת בכמה אופנים באמנות: כחלק משלב היציקה בפיסול. יוצקים שעווה בזמן יצירת דפנות תבנית היציקה. לאחר שהתבנית מוכנה מחממים את השעווה ומתיכים אותה כך שמתקבלת יציקה חלולה, דבר אשר יכול לחסוך חומר יקר וכן תורם ליציבות הפסל ולהפחתת משקל. המושג ביוונית עתיקה "ללא שעווה" פירושו שלם או נאמן מאחר שפסל אבן שנפגם הושלם בעזרת שעווה.
ברחבי העולם קיימים מוזיאוני שעווה רבים. הפסלים המוצגים בהם הם בדרך-כלל של אישים מפורסמים. במוזיאונים שוררת באופן תמידי טמפרטורה נמוכה כדי למנוע מפסלי השעווה להנמס. מוזיאון השעווה הידוע ביותר בעולם הוא מאדאם טוסו שבלונדון. גם בישראל היה מוזיאון שעווה ותיק - במגדל שלום שבתל אביב שנסגר ב- 1995. עד ל-2015, פעל מוזיאון שעווה ברחבת The MAX באילת.
סוג אחר של עבודה בשעווה הוא ציור שבו השעווה, המגוונת בפיגמנטים, משמשת כצבע. אמן בולט המשתמש בטכניקה זו כיום הוא הצייר האמריקאי ג'אספר ג'ונס.
ציור בעזרת שעווה היא טכניקה שהשתמשו בה במצרים העתיקה כדי לצייר על הקירות. הפיגמנטים עורבבו בשעווה נמסה וציירו על האבן או על הטיח ולבסוף ליטשו את הציור.
משה גרשוני
משה גרשוּני (11 בספטמבר 1936 – 22 בינואר 2017) היה צייר ופסל ישראלי. בעבודותיו, בעיקר בציוריו משנות ה-80 של המאה ה-20, ביטא עמדה שונה מן המקובל לזיכרון השואה באמנות הישראלית. בנוסף נוצר ביצירותיו חיבור חדשני בין שכול לבין מיניות הומוארוטית, באופן שביקר את החברה ואת הלאומיות הישראלית-ציונית. על יצירתו הוכרז כזוכה בפרס ישראל לציור לשנת 2003, אולם לבסוף נשללה ממנו קבלת הפרס.
ביוגרפיה.
גרשוני נולד בתל אביב בשנת 1936 ליונה וצבי קוּטנֶר, שעלו לארץ ישראל מפולין. צבי, אב המשפחה, שהיה אגרונום וחקלאי, עִברת את שם המשפחה מ"קוּטנֶר" ל"גרשוני", על שם אביו. אמו, יונה לבית סניור, השתתפה בפולין בתיאטרון חובבים ועבדה בתל אביב בייצור כובעים. המשפחה התגוררה בתל אביב ברחוב החשמל, ובשנת 1939 עברה לדירה ברחוב מזא"ה. בשנת 1938 נולדה מירה, אחותו של גרשוני, ובשנת 1943 נולד אחיו אבשלום. משה נשלח ללימודים בבית הספר הדתי ביל"ו והמשיך את לימודיו בתיכון דתי.
האב הצליח להציל מהשואה כמה מבני המשפחה על ידי הסדרת אשרות עלייה (סרטיפיקט) לכניסתם לארץ ישראל, אולם כמה מבני משפחתה של אמו נספו בשואה. גרשוני תיאר בראיון מאוחר את נוכחותה של השואה בילדותו: "אמא שלי הייתה מוטרדת מזה כל השנים שהיא לא הצליחה להביא אותם. ומה שאני זוכר, כמו הרבה אחרים, את השנים שאחרי המלחמה [...] אני זוכר שקראתי כל מה שאפשר לקרוא על הנושא הזה, היו כבר עדויות וברדיו ובשיחות אישיות וקרובי משפחה שהגיעו. [...] זה היה בתודעה, זה היה כמעט במרכז התודעה, אף על פי שהיו השנים הצעירות של קום המדינה והמלחמה עם הערבים, אבל הכל היה פונקציה של הדבר הזה".
בשנת 1952 עקרה המשפחה מתל אביב להרצליה, קרוב למטעים של המשפחה, באזור גן רש"ל. בשנת 1954 נדחה גיוסו הצבאי של גרשוני בחצי שנה, בשל תת-משקל, אולם גיוסו בשנת 1955 נקטע בשל מות אביו בתאונת דרכים. גרשוני מילא את מקומו של אביו בעבודה במטעים. לאחר מות האב החל גרשוני גם להתקרב אל עולם האמנות. בתחילה השפיעו עליו הצייר ליאון פוטוריאן והפסל אורי שושני, תושבי הרצליה. בין השנים 1960–1964 למד פיסול בלימודי ערב במסגרת "מכון אבני", אליו הגיע לאחר יום עבודה במטעים. מוריו היו דב פייגין ומשה שטרנשוס חברי קבוצת "אופקים חדשים", שבשנים אלה החלה לאבד את המרכזיות שהייתה לה עד אז בעולם האמנות הישראלי.
בשנת 1964 נשא לאישה את ביאנקה אשל, אף היא סטודנטית ב"מכון אבני" ואלמנתו של טייס צה"ל שנהרג במבצע סיני. לאחר נישואיהם עברו בני הזוג להתגורר ברעננה. בנוסף לבתה של אשל מנישואיה הקודמים נולד בשנת 1967 בנם ארם גרשוני ובשנת 1970, בנם אורי גרשוני.
מאמנות "קדם-מושגית" לאמנות "פוסט-מינימליסטית", 1969–1979.
נוכחות, העדר, גוף.
דרכו האמנותית של גרשוני החלה בעבודות פיסול מופשטות, וניכרת בהן השפעת סגנון הפופ ארט. תערוכת היחיד הראשונה שלו הוצגה בשנת 1969 במוזיאון ישראל. על קירות המוזיאון נתלו ציורים מופשטים ובסגנון גאומטרי בצבע צהוב-ירוק, ובחלל התערוכה עצמו פוזרו אובייקטים העשויים מחומרים רכים בהשפעתו של הפסל קלאס אולדנבורג.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 יצר גרשוני שורה של עבודות שהושפעו מהאמנות המושגית האירופית והאמריקאית. יונה פישר, מי שעודד מגמות אלו בתפקידו כאוצר במוזיאון ישראל באותן שנים, טען בדיעבד כי בתקופה זו "ההבנה שתתפתח כאן פעילות מושגית עדיין לא הייתה מחודדת". עם חלחול ההשפעה המושגית, בעיקר זו שהגיעה מארצות הברית, החלה להתפתח בישראל אמנות "פוסט-מינימליסטית" שעסקה בבירור הערכים החומריים של האמנות (פורמליזם), תוך ניסיון לחיזוק מעמדה של הפעולה האמנותית. בנוסף, סוגה אמנותית זו הדגישה את הממד האונטולוגי שבעבודות. במקום אובייקטים בעלי אסתטיקה תעשייתית, אימצה סוגה זו התייחסות חופשית יותר לערכים מינימליסטיים, והדגישה את חשיפת תהליך העבודה של האמן, תוך בדיקה וערעור של ערכי החברה מבחינה חברתית ופוליטית.
בעבודות החשובות הראשונות שלו השתמש גרשוני בצמיגי מכוניות (אבובים). השימוש בחומר זה היווה המשך ישיר לעיסוק בחומרים רכים, אולם גרשוני הכניס לעבודות אלו תכנים נוספים שהיו חסרים עד אז בעבודותיו. בעבודה "הרוח חפצה אבל הבשר רפה (תיקון)" (1969), למשל, הציג גרשוני אבובים השעונים זה על זה בטור על קיר. שם העבודה, הלקוח מן הטקסט של הבשורה על-פי מתי (כ"ו, 41), הצביע על הפער שבין הגוף לרוח ובין תפיסת המציאות לבין ההכרה האנושית. עבודה דומה הוצגה בשנת 1970 במסגרת "תערוכת הסתיו" הקבוצתית בביתן הלנה רובינשטיין. גרשוני יצר מיצב פיסולי גדול ממדים שנקרא "אבובים", שכלל שורות של 64 פנימיות של צמיגים שסודרו בערימות ויצרו רשת ("גריד") בסגנון האמנות המינימליסטית. היצירה זכתה לחשיפה ציבורית רבה, בזכות כתבת טלוויזיה בערוץ הראשון שסקרה את התערוכה והתמקדה בפסלו של גרשוני כאובייקט קוריוזי חסר-פשר.