ב-2010 זכה בשלושה פרסי "World Music Awards", בפרס ה-DJ הטוב ביותר לשנת 2010, המפיק הטוב ביותר והאמן הצרפתי הטוב ביותר. ב-2011 יצא הסינגל "Where Them Girls At", מתוך אלבומו החמישי, שנקרא "Nothing but the Beat", אלבומו החמישי יצא רשמית ב-29 באוגוסט. לאחר מכן יצאו השירים "Little Bad Girl" ו-"Titanium", "Without You" ו-"Turn Me On".
ב-26 באוגוסט 2011 יצא אלבומו החמישי, "Nothing but the Beat".
בשנת 2007 דורג גטה במקום השלישי ברשימת 100 התקליטנים הטובים בעולם של המגזין הבריטי "DJ Mag", ב-2008 דורג במקום החמישי, ב-2009 חזר גטה למקום השלישי. בשנת 2010 זכה במקום השני ובשנת 2011 זכה במקום הראשון. בשנת 2012 גטה ירד למקום הרביעי ובאוקטובר 2013 ירד בעוד מקום, למקום החמישי. בשנת 2014 גטה ירד בעוד שני מקומות למקום השביעי.
ב-2013 הופיע בישראל ב"היכל מצדה" לחוף ים המלח, ב"רייב" (מסיבה) במסגרת פסטיבל התמר, לצד סטיב אנג'לו, אינפקטד מאשרום ודיג'ייז ישראלים.
ב-19 במאי 2015 יצא השיר "Hey Mama" (עם ניקי מינאז' וביבי רקסה, שיצא חלקית כבר בתחילת השנה) והוא מתוך האלבום "Listen", השיר זכה בחודשיים בלבד ביוטיוב ב90 מיליון צפיות. נכון לאוקטובר 2020 לשיר יותר מ-1 מיליארד צפיות, והוא השיר המצליח ביותר שהיה אי פעם לדייוויד גטה.
ביוני 2015 נבחר גטה ליצור את שיר הפתיחה הרשמי של יורו 2016, "This One's For You". השיר בוצע על ידי הזמרת השוודית זארה לארסון.
בחודש דצמבר 2017 יצר את השיר "So Far Away'" ביחד עם מרטין גריקס שנכון ליולי 2018, צבר 117 מיליון צפיות ביוטיוב. שנה לאחר מכן, הוציא את השיר "Mad Love", ביחד עם שון פול ובקי ג'י. במקור, השיר היה מיועד עבור הזמרת הקולומביאנית שאקירה, אשר הייתה אחת מן הכותבים שלו.
ב-22 בספטמבר 2018 הופיע גטה בפארק ראשון לציון בישראל לצד רובין שולץ ובליס.
ב-2018 דייוויד גטה החל בפרויקט חדש בו הוא מנגן ויוצר מוזיקת טכנו תחת השם "Jack Back". בשנת 2018, הוציא את אלבומו השביעי, 7. באלבום מתארחת הזמרת אווה מקס. בשנת 2019, הוציא יחד עם נאטי נטשה, דדי יאנקי, דימיטרי וגאס, לייק מייק ואפרו ברוס את השיר "Instagram".
חיים אישיים.
בשנת 1992 נישא למנהלת מועדוני לילה, קתרין אונה. לזוג בן (נולד ב-9 בפברואר 2004), ובת (נולדה ב-23 בספטמבר 2007). במרץ 2014 התגרשו בני הזוג, לאחר 22 שנות נישואים. נכון לשנת 2017, מוערך הונו של גטה בכ־75 מיליון דולר.
Culture Club
Culture Club (בתעתיק לעברית: קאלצ'ר קלאב; בתרגום חופשי לעברית: מועדון תרבות), הייתה להקת פופ בריטית זוכת פרס גראמי, שפעלה בין השנים 1986–1981 ולאחר מכן התאחדה וחזרה לפעול בין השנים 2002–1998. סולן הלהקה והמוכר מבין חבריה היה בוי ג'ורג'. שאר חברי ההרכב המקורי של הלהקה היו ג'ון מוס, מייקי קרייג ורוי היי.
היסטוריה.
1981-1983: הקמת הלהקה והאלבום הראשון.
בשנת 1981, בוי ג'ורג' נהג לשיר מדי פעם עם להקת "באוו וואו וואו", תחת שם הבמה "לוטננט לאש". הפופולריות שהחל לצבור גרמה לחיכוכים בינו לבין סולנית הלהקה, ושיתוף הפעולה ביניהם הסתיים. ג'ורג' החליט להקים להקה משלו. תחילה גייס את מייקי קרייג, לאחר מכן את ג'ון מוס והאחרון שהצטרף היה רוי היי. השם שנבחר ללהקה, "מועדון תרבות", שיקף את הרקע האתני הרב-תרבותי של חבריה: זמר אירי קרוס-דרסר (ג'ורג'), ג'מייקני (קרייג), מתופף יהודי (מוס) ואנגלו-סקסי אנגלי (היי).
הלהקה הקליטה כמה שירי ניסיון (דמו), במימונה של חברת התקליטים EMI, שלא התרשמה והחליטה שלא להחתים את הלהקה על חוזה הקלטות. חברת וירג'ין רקורדס שמעה את הקלטות הניסיון והחתימה את הלהקה על חוזה בבריטניה, וחברת אפיק רקורדס הפיצה את אלבומיה בארצות הברית.
אלבומה הראשון של הלהקה, "Kissing to Be Clever", יצא בשנת 1982. האלבום הגיע למקום החמישי במצעד האלבומים הבריטי, ולמקום ה-14 במצעד האלבומים האמריקאי. שני הסינגלים הראשונים מהאלבום לא הצליחו להיכנס לרשימת 100 הגדולים במצעדי הסינגלים של בריטניה וארצות הברית, ולא זכו להשמעות בתחנות הרדיו. ההצלחה הגדולה הגיעה עם שחרורו של הסינגל השלישי מהאלבום, "Do You Really Want to Hurt Me", שהושפע מסגנון הרגאיי. השיר זכה להצלחה עולמית והגיע למקום הראשון במצעדי הסינגלים ב-12 מדינות, ביניהן בריטניה, קנדה, גרמניה ואיטליה. בארצות הברית הגיע השיר למקום השני במצעד. מראהו האֶקְסְצֶנְטְרִי והאנדרוגיני של ג'ורג' ושערו הארוך גרמו לכך שהופעת הבכורה שלהם בתוכנית "טופ אוף דה פופס" עוררה הדים ותגובות כגון "מר (או שמא זו גברת?) מוזר" מצד הצהובונים והמגזינים, שפרסמו את תמונותיו על עמודי השער שלהם. פיט ברנס, סולנה של להקת "Dead or Alive", טען מאוחר יותר שהוא היה הראשון שהופיע עם כובעים גדולים, סרטים ובגדים צבעוניים. על כך נהג ג'ורג' להשיב: "מה שחשוב זה לא מי עשה את זה ראשון, אלא מי עשה זאת טוב יותר".
הסינגל הרביעי מהאלבום, "Time", בסגנון R&amp;B, הגיע גם הוא לעשרת הגדולים במצעד האמריקאי (מקום שני) ובמצעד הבריטי (מקום שלישי). הסינגל החמישי, "I'll Tumble 4 Ya", יצא רק בארצות הברית ובקנדה, והגיע למקום התשיעי במצעד האמריקאי. בכך הפכה הלהקה להיות הראשונה מאז הביטלס שהצליחה להכניס לעשרת הגדולים בארצות הברית שלושה להיטים מתוך אלבום בכורה. אלבום הבכורה עצמו מכר בעת יציאתו מעל 2 מיליון עותקים בארצות הברית ועוד 3 מיליון עותקים בשאר רחבי העולם, והפך את בוי ג'ורג' לכוכב בינלאומי.
1983-1984: האלבום השני וההצלחה הבינלאומית.
אלבומה השני של הלהקה, "Colour by Numbers", יצא בשנת 1983 והפך לאלבומה המצליח ביותר. האלבום הגיע למקום הראשון במצעדי האלבומים של בריטניה ויפן, ולמקום השני במצעדי האלבומים של ארצות הברית ונורווגיה, ומכר בעת יציאתו כ-4 מיליון עותקים בארצות הברית ועוד כ-5 מיליון עותקים בשאר העולם. הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Church of the Poison Mind", הגיע לעשרת הגדולים במצעדים בבריטניה ובארצות הברית, והמשיך את קו ההצלחה של הלהקה. הסינגל השני, "Karma Chameleon" , הפך ללהיטם הגדול ביותר והיה הסינגל המצליח ביותר של הלהקה. הוא הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, עם מכירות של 1.4 מיליון עותקים, שהפכו אותו לסינגל הנמכר ביותר בבריטניה ב-1983. הסינגל הגיע למקום הראשון ב-15 מדינות נוספות, בהן ארצות הברית, קנדה, נורווגיה ואוסטרליה, והיה לאחד מ-20 הסינגלים הנמכרים ביותר בעולם בשנות השמונים. סינגלים נוספים שיצאו מהאלבום וזכו להצלחה היו: "Miss Me Blind", "It's a Miracle", ו-"Victims".
ב-1984 זכתה הלהקה בפרס גראמי בקטגוריית "האמן החדש הטוב ביותר". בנאום התודה שלו, אותו נשא באמצעות לוויין, אמר ג'ורג': "תודה אמריקה. יש לך סטייל, יש לך טעם, ואת יודעת לזהות דראג קווין טובה כשאת רואה אותה". באותה שנה הלהקה הייתה מועמדת גם לפרס גראמי בקטגוריית "להקת הפופ הטובה ביותר", וזכתה בפרס המוזיקה הבריטית בקטגוריית "הלהקה הבריטית הטובה ביותר".
הלהקה התבקשה לכתוב שני שירים לפסקול הסרט "חלומות אלקטרוניים" מ-1984. ג'ורג' והיי כתבו את "The Dream" ואת "Love Is Love", שיצא במספר מדינות גם כסינגל, והפך ללהיט בקנדה וביפן.
למרות ההצלחה הגדולה, החלו לצמוח בעיות בלהקה, ונוצרו בקיעים ראשונים במערכת היחסים בין חבריה. ג'ורג' החל להשתמש בסמים לעיתים קרובות. בנוסף, ג'ורג' ומוס החלו לנהל רומן, ללא ידיעתם של שאר חברי הלהקה באותה עת. הקשר ביניהם נמשך למעלה מ-4 שנים, היה סוער, וכלל אלימות פיזית ומילולית. הלחץ להסתיר את הקשר מהעיתונות ומהציבור החל לתת את אותותיו על הלהקה.
1984-1986: האלבומים השלישי והרביעי והתפרקות הלהקה.
אלבומה השלישי של הלהקה, "Waking Up with the House on Fire", יצא בשנת 1984. האלבום הגיע למקום השני במצעד האלבומים של בריטניה, ולמקום ה-26 במצעד האלבומים של ארצות הברית, והוא נחשב לאכזבה הן מבחינה מסחרית והן מבחינת הביקורות הצוננות להן הוא זכה, בהשוואה לשני האלבומים הראשונים. האלבום מכר בעת יציאתו שני מיליון עותקים ברחבי העולם, מהם קצת פחות ממיליון עותקים בארצות הברית. האלבום הוליד סינגל מצליח אחד, "The War Song", שהגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-17 במצעד הסינגלים האמריקאי. שאר הסינגלים מהאלבום זכו להצלחה בינונית בלבד. ג'ורג' טען בשלב מאוחר יותר כי לא היה שלם עם חלק מהחומרים שהופיעו באלבום. לדבריו, הלהקה חזרה מותשת מסיבוב הופעות עולמי ב-1984, והוציאה את האלבום בחופזה, בשל הלחץ מצד חברות התקליטים שלה למהר ולהוציא אלבום נוסף, שימשיך את הצלחת האלבום הקודם. התוצאה הייתה אלבום בינוני, שזכה לקבלת פנים צוננת מהקהל ומהמבקרים.