לפי המיתוס הרווח, בעת מותו היה מוצרט חסר כול, דבר שבעטיו הוא הובא לקבורה בקבר קהילתי משותף ולא בהלוויה מכובדת כמתבקש לאדם במעמדו. אולם למעשה, מחקרים מראים כי למרות הירידה שחלה בפופולריות שלו בקרב תושבי וינה, הוא המשיך להיות מועסק בעבודה מתגמלת היטב בחצר הקיסר, ומלבד זאת זכה לתמלוגים רבים תמורת השמעת יצירותיו ברחבי אירופה כולה ובפרט בפראג. יש ראיות כי הוא הרוויח, בשנות חייו האחרונות, כ-10,000 פלורין לשנה - פי 20 ממה שנדרש באותה תקופה לקיום אורח חיים אמיד. מכתביו האחרונים של המלחין, שבהם פנה אל מכריו בבקשה לתמיכה כספית, מעידים על פי החוקרים לא על מצב של חוסר בהכנסה כי אם על אורח חייו הבזבזני של מוצרט, אשר אהב את תענוגות החיים וסירב לרדת ברמת חייו גם כשלא היה יכול לעמוד בתשלומים הנלווים לכך. בנוסף לכך, קונסטנצה אשתו הייתה חולה לעיתים קרובות והייתה זקוקה לטיפולים רפואיים יקרים. מכל מקום, מוצרט לא יכול היה לקנות את בריאותו בכסף במצבו, גם אם היה לו הכסף.
בניגוד לדעה הרווחת, מוצרט לא נקבר בקבר אחים המוני אלא בקבר קהילתי משותף, דבר נפוץ ביותר בסוף המאה ה-18 גם בקרב ידוענים במעמד זהה ואף גבוה משלו. על אף שמיקומו המדויק של הקבר בבית הקברות סנט מרקס נשכח עם השנים, כיום מוצבת במקום אנדרטה לזכרו של המלחין, כמו גם אנדרטה נוספת שהוצבה ב"צנטרלפרידהוף", בית הקברות המרכזי בווינה.
מיתוסים ואגדות.
בקרב הגדולים שבמלחיני המוזיקה הקלאסית מוצרט יוצא דופן בשל אגדות ומיתוסים רבים שנקשרו בשמו ובפרטי חייו, בעיקר משום שמרבית הביוגרפים הראשונים שלו כלל לא הכירו אותו, והעדיפו לארוג סביבו אגדות רומנטיות.
הרקוויאם של מוצרט.
מרבית סיפורי בדיה אלו מתרכזים בשנותיו האחרונות של המלחין כמו גם בנסיבות מותו, אשר, ככל שחלפו השנים, עטו על עצמן שכבות של מסתורין. בין המוכרים שבסיפורים אלו נמצא המיתוס שבעת כתיבת הרקוויאם ידע מוצרט כי הוא עומד למות, והזה שהוא מחבר את היצירה על מותו שלו. סיפור זה מתבסס על זיכרונותיה של אשתו קונסטנצה מוצרט, שסיפרה כי מוצרט אמר לה כך כמה שבועות לפני מותו.
גרסה זו, וכן אגדות רבות, התחזקו בעקבות סרטו הבדיוני של מילוש פורמן, "אמדאוס", המבוסס על תסריט ומחזה מאת פיטר שאפר ואשר זכה בשמונה פרסי אוסקר ועורר התעסקות מחודשת בסיפור חייו של המלחין האוסטרי הגאון. למרות הצהרתם הפומבית של יוצרי הסרט כי מדובר בסרט שהדמיון בו עולה על המציאות, רבים ראו בו סרט ביוגרפי על חייו של מוצרט, וקיבלו את הנאמר בו כאמת לאמיתה.
במשך קרוב למאתיים שנה היה מזמין הרקוויאם חידה לא פתורה בעיני חוקרים ומוזיקולוגים רבים, חידה שהיוותה מצע גידול נוח למספר רב של אגדות שונות ומשונות. גרסת הסרט "אמדאוס" להזמנת היצירה רומזת כי מזמין היצירה היה לא אחר מאשר אנטוניו סליירי, מלחין החצר של הקיסר וכנראה גם יריב גדול של מוצרט, אם כי היחסים ביניהם היו לרוב אדיבים וידידותיים. גרסה שונה של אותו הסיפור גורסת כי איש מסתורי הזמין את הרקוויאם כדי להתיש את המלחין החולה ולהביא עליו בכך את מותו.
רק בחלוף שנים רבות נודעה האמת אודות פרשיית חיבור הרקוויאם של מוצרט. בסיסה של האגדה טמון בהזמנת היצירה על ידי שליח, אך מזמין היצירה לא היה אלמוני כלל ועיקר, ולמעשה הוא אף היה מפורסם מאוד באותה התקופה בווינה. מדובר ברוזן , איש אצולה חובב מוזיקה, אשר רחש חיבה גדולה לרכישת יצירות ממלחינים ידועים, העתקתן בכתב ידו והצגתן בפני אורחיו כיצירותיו שלו. את הרקוויאם הזמין הרוזן כדי להציגו כמחווה אחרונה אותה חיבר לזכר אשתו המתה.
מוצרט כנראה ידע היטב את זהותו של מזמין היצירה, ועדויות לכך ניתן למצוא בדיון משפטי שהתנהל לאחר מותו של המלחין בין אשתו קונסטנצה לבין נציגיו של הרוזן (אך לא הגיע לידי משפט). על פי הסכם כתוב שנחתם בין מוצרט לבא כוחו של ואלזג-שטופאך, נקב מוצרט בסכום אותו מצא לנכון לדרוש בעבור חיבור היצירה, ואילו הרוזן התחייב להכפיל סכום זה תמורת מסירת הזכויות המלאות ליצירה, בכלל זה כל הטיוטות וכתבי היד לרשותו.
מותו הפתאומי של מוצרט העביר את הזכויות ליצירה הלא מושלמת לידי אשתו, וזו דאגה להשלמתה והשמעתה בפומבי למטרות רווח. מעשה זה היה העילה לתביעתו של הרוזן, שלבסוף יצא כשידו על התחתונה ונאלץ לוותר על הזכויות ליצירה.
הן סיפור מודעותו של מוצרט למותו הקרב והן הסיפור אודות "איש המסתורין", מזמין הרקוויאם, ראו אור לראשונה בספר הביוגרפי שפורסם בווינה בשנת 1808 על ידי סופר בשם פרנץ קסאווייר נימצ'ק (Niemetscheck).
מוצרט וסליירי.
כך גם נעשה בכל הנוגע לטיב היחסים בין מוצרט לעמיתו האיטלקי אנטוניו סליירי, אשר כיום, שוב - בעקבות פרסום הסרט, נהוג לראותם כיחסי איבה תהומית המבוססת על קנאה עמוקה של סליירי במוצרט.
מעיון קצר במסמכים מאותה התקופה ניתן ללמוד כי למוצרט וסליירי אכן הייתה תקופה שבה רחשו עוינות זה כלפי זה, אולם הייתה זו עוינות על רקע כלכלי בלבד, לאורך תקופה קצרה ביותר, כאשר מוצרט נכשל בהתמודדותו על תפקידים שונים, בעיקר תפקידי הוראת מוזיקה, אשר אליהם נבחר לבסוף סליירי. אם הייתה איבה בין השניים שבבסיסה קנאה, הרי הייתה זו קנאתו של מוצרט בסליירי ולא ההפך.
מלבד סכסוך קטן זה, יחסיהם של מוצרט וסליירי נודעו כטובים והשניים רחשו הערכה רבה זה לזה. סליירי, כאשר התמנה לתפקיד ה"קאפלמייסטר" ("שר המוזיקה" בחצרו של הקיסר), העדיף להחיות את האופרה "נישואי פיגארו" של מוצרט ולא לכתוב אופרה משל עצמו. נוסף על כך, כיום ידוע כי מוצרט וסליירי אף הלחינו יחדיו קטע מוזיקלי לסופרן ופסנתר, קטע שהוקדש לזמרת פופולרית באותה התקופה.
במכתבו האחרון הידוע, שנכתב ב-14 באוקטובר 1791, כותב מוצרט על הצגתה של האופרה "חליל הקסם" בפני סליירי: "הוא צפה והאזין ברוב קשב, ומן הפתיחה ועד לאקורד הסיום לא היה קטע שבו לא זכיתי למחמאה זו או אחרת מפיו".
סגנון מוזיקלי.
מוצרט, יחד עם היידן ובטהובן, היה נציג מרכזי של התקופה הקלאסית בתולדות המוזיקה. ההתפתחות שחלה בסגנונו המוזיקלי התרחשה במקביל לזו אשר חלה במוזיקה האירופית באותן השנים. החל בסגנון הגאלאנט (הסגנון הפשוט והקליל שנוצר לקראת אמצע המאה ה-18 כתגובה למורכבות המוזיקלית של היצירות בתקופת הבארוק) ביצירותיו המוקדמות ביותר ועד למורכבות הצורנית והרב קוליות ביצירות שכתב בשנותיו האחרונות.
נוסף על התמורות שחלו בסגנונו האישי, שהרחיבו את הרפרטואר האישי שלו לכל הסגנונות אשר נוצרו בתקופתו, היה מוצרט מלחין פורה שעסק בהלחנת מרבית סוגי המוזיקה הקיימים, בכלל זה סימפוניות תזמורתיות, אופרות, קונצ'רטי סולו לכלים שונים, מוזיקה קאמרית הכוללת מספר רב של יצירות לרביעיית מיתרים ומספר רב של סונאטות. בתחום המוזיקה הדתית חיבר מוצרט מספר מיסות. הוא גם היה ידוע בחיבתו למוזיקה היתולית, וכך חיבר מוזיקה לריקודים רבים, דיברטימנטי, סרנדות ושאר סוגים של מוזיקה קלה ומבדרת.
המאפיינים הבולטים של הסגנון הקלאסי במוזיקה, ניתנים בקלות לזיהוי ביצירתו של מוצרט, והבהירות, האיזון, השקיפות והשפה ההרמונית הפשוטה מהווים את הבסיס ליצירתו, על אף שביצירותיו הבוגרות יש שימוש גובר בהרמוניות כרומטיות במידת מורכבות שלא נודעה בזמנו. מגיל צעיר ניכר במוצרט הכישרון לחיקוי מדויק של מוזיקה אותה שמע. מסעותיו הרבים בילדותו, שבהם נפגש עם גדולי המוזיקאים באירופה, יצרו בראשו של המלחין אסופת סגנונות וטכניקות שחברו יחד ליצירת סגנונו המוזיקלי הייחודי.
לאחר שהתבגר, החל מוצרט שואל אלמנטים מסגנון הבארוק ומשלבם ביצירותיו. קטעים פוגאלים, נושאים קונטרפונקטיים וקטעים כרומטיים החלו מופיעים ביצירותיו, והיוו חריגה מהמקובל בסגנון של התקופה. הסונאטות שחיבר לכלי מקלדת שאלו את המבנה הידוע של תצוגה-פיתוח-מחזר (צורת סונאטה) ושיכללו אותו לכדי יצירות בעלות נושא המורכב מתת נושאים רבים, ניגוד בין נושא ראשון לנושא שני בסולם אחר, פיתוח רב קולי מורחב של הנושאים תוך שימוש רב במודולציות, חזרה על הנושאים בסולם הפותח וחתימה בקודה.
במהלך חייו כתב מוצרט לסירוגין מוזיקה אינסטרומנטלית ומוזיקה ווקאלית (בעיקר אופרות). הוא כתב אופרות מכל הסוגות הקיימות: ז'אנר האופרה בופה, דוגמת האופרה "נישואי פיגארו", ז'אנר האופרה סריה כדוגמת האופרות אידומנאו ו"חסדו של טיטוס", ז'אנר הדרמה ג'וקוזו כגון דון ג'ובאני (כל אלה באיטלקית), וכן ז'אנר הזינגשפיל בשפה הגרמנית, אשר האופרה חליל הקסם מהווה את הדוגמה הטובה ביותר ליצירה שנכתבה בסוגה זו.
באופרות המאוחרות שחיבר פיתח מוצרט שימוש בשינויים מזעריים בתזמור ובגוון המוזיקלי כדי לבטא ולהדגיש מצבי רוח ורגשות וכן התרחשויות דרמטיות בעלילה. התפתחותו המתמדת של מוצרט בתזמור ובתחכום של הסימפוניות והקונצ'רטי שלו, באה לידי ביטוי גם באופרות שכתב, וכך ככל שגברה מורכבות המוזיקה האינסטרומנטלית, גדלה מיומנותו בהבעת הרגשות באמצעות המוזיקה באופרות שלו.
יש מעט מאוד התייחסות לטבע במוזיקה של מוצרט, בניגוד להיידן, שהתגורר תקופות ארוכות מחוץ לעיר באזורים כפריים. מוצרט היה מלחין עירוני ומעורה בחברתו והתאים את סגנונו המוזיקלי לטעמו של קהל זה, בני אצולה ובורגנים כאחד.
השפעות.
יצירתו של מוצרט השפיעה, ועודנה משפיעה, על יצירותיהם של מלחינים רבים וגדולים, רובם ככולם מביעים הערצה מסוימת לגדולתו של המלחין. המלחין האיטלקי ג'ואקינו רוסיני טען כי מוצרט הוא "המוזיקאי היחיד אשר לו היו ידע כמידת הגאוניות, וגאוניות כמידת הידע".