הוא היה בנו הבכור של ספטימיוס סוורוס, והיה שותף איתו בשלטון על האימפריה החל משנת 198. עם מות האב, בשנת 211, קיבלו קרקלה ואחיו גטה את מושכות השלטון כשותפים שווים. בפברואר 212 נרצח גטה בפקודתו של קרקלה, שהפך לשליטה היחיד של האימפריה. קרקלה לא הביע עניין בחובות השלטון, והשאיר את המנהל והניהול של ענייני האימפריה בידי אימו יוליה דומנה, שנשאה בתואר "אוגוסטה", בעוד הוא מקדיש את זמנו למלחמה על גבולות האימפריה. מסעות המלחמה היו תמצית חייו של קרקלה, שחלם על תהילת עולם כדוגמת אלכסנדר מוקדון.
תחת שמו של קרקלה בוצעו מספר רפורמות, שהחשובה שבהן היא התקנה שנתנה אזרחות רומית לכל האנשים החופשיים תושבי האימפריה הרומית. המחקר רואה בכך שלב חשוב באבולוציה של המעמד המשפטי של תושבי האיפריה בכללם. החוקרים חלוקים בשאלה לגבי ההיקף האמיתי של הרפורמה והשפעתה המעשית, אולם מכירים בערכה והשפעתה על אחדות האימפריה. רפורמה אחרת בעלת השפעה ארוכת טווח שנעשתה בשמו הייתה יצירת מטבע חדש האנטוניאנוס שהפך למטבע העיקרי של האימפריה למשך מספר דורות.
קרקלה עלה לשלטון בזכות אביו, ועשה כל הניתן כדי להחזיק בשלטון, ובכל מחיר. פרופסור משה עמית קובע בספרו על האימפריה הרומית כי "אף על פי שלא ניחן בתכונות של מנהיג" הוא הצליח לשלוט מאחר שהשכיל לשמור על נאמנות החיילים של הצבא הרומי, שנבעה בעיקר מההטבות המפליגות שניתנו להם, אבל גם מהעובדה שקרקלה העביר את רוב שנות שלטונו בקרב הלגיונות והשתתף בתלאות כחייל מן השורה. המקורות הרומאיים מתארים בכתביהם דמות שלילית "נלעגת ודוחה" של קרקלה, שליט אכזר חסר יכולת שחלומותיו לתהילה בשדה הקרב לא תאמו את יכולותיו המוגבלות. פרופסור משה עמית מסכם וקובע כי ריחוקו של קרקלה מרומא מנע מהעיר והאימפריה את התופעות החמורות שאפיינו את שלטונם של שליטים עריצים ששכנו בעיר כגון נרון או קומודוס. מעשיו של קרקלה חשפו טפח מהנעשה מאחורי הקלעים של הפוליטיקה הרומאית, את מאבקי הכוח והתאווה לשלטון ללא מצרים שפעלו מאחורי חזות של חוק וסדר. מעל הכל חשפה תקופת שלטונו את כוחו והשפעתו ההולכים וגוברים של צבא האימפריה בכלל והמשמר הפרטוריאני בפרט, והמשמעות של תהליך זה על עתיד האימפריה.
ביוגרפיה.
ילדותו.
קרקלה נולד בעיר לגדונום (בימינו העיר ליון שבצרפת) ב-4 באפריל 188 (על פי מקורות אחרים הוא נולד בשנת 186). אביו היה ספטימיוס סוורוס קיסר האימפריה הרומית, שהיה קצין בצבא הרומאי ממוצא צפון- אפריקאי, מצאצאי המהגרים הפיניקים לאזור. אמו הייתה יוליה דומנה, אצילה מפרובינקית סוריה ממוצא ערבי. עם לידתו ניתן לו השם לוקיוס ספטימיוס בסיאנוס סוורוס (Lucius Septimius Bassianus) שהורכב משמות אביו בתוספת שם הסבא מצד אימו ועד לשנת 196 הוא נקרא "בסיאנוס" על מנת להבדיל בין הבן לאב. לאחר עלייתו של ספטימיוס סוורוס לשלטון הוא זכה להוסיף את התואר "קיסר" לשמו כמי שמיועד להיות יורש העצר. לאחר שספטימיוס סוורוס הכריז על עצמו כבנו המאומץ של הקיסר מרקוס אורליוס שונה שמו של קרקלה למרקוס אורליוס אנטונינוס ובשם זה הוא מופיע בדברי הימים ובמסמכים רומאיים. לעיתים משמש השם המקוצר "אנטונינוס" בלבד. בספרות המחקר ההיסטורי מקובל השם קרקלה (Caracalla), שם שדבק בו משנת 213 כאשר הוא החל ללבוש בגד עליון שהיה אופייני לשבטים הגרמאניים והיה ידוע בשם זה. במקורות אחרים שם הבגד הוא קרקלוס (Caracallus) וכך הוא מופיע בחלק מהמחקרים.
בשנות ה-80 המוקדמת של המאה ה-2, נפגשו הוריו לעתיד של קרקלה כאשר ספטימיוס סוורוס פיקד על לגיון שהוצב בסוריה. הוא היה נשוי לפאקיה מרקיאנה. מאוחר יותר באותו עשור, זמן לא רב לאחר מותה, סידר סוורוס עם משפחתה של יוליה, שתשלח אל גאליה, שם כיהן כמושל פרובינקיה. נראה כי הם נישאו בשנת 187. שנה לאחר לידתו של קרקלה, בשנת 189 נולד בנם השני, גטה.
ספר ההיסטוריה אוגוסטה וספרי היסטוריה רומאית מתקופת המאה הרביעית מעלים כעובדה ברורה שקרקלה היה למעשה בנו של סוורוס מאשתו הראשונה פאקיה מרקיאנה. המקורות המאוחרים מרחיקים לכת וטוענים כי למעשה, לאחר רציחתו של גטה, קרקלה נשא את יוליה דומנה לאישה. הגרסה השערורייתית, ככל הנראה מבוססת, מתחילה בתבי ההיסטוריונים הרומאיים בני התקופה, קסיוס דיו והרודיאנוס שנימת כתיבתם עוינת במופגן את קרקלה. על פי כתבי קסיוס דיו בעת שקרקלה הוכתר כקיסר יחיד, לאחר רצח גטה והשלמת תהליך מחיקתו מספרי ההיסטוריה, הוא יצא למסע בשנת 212 שהוביל אותו בין היתר אל העיר אלכסנדריה, שם התקבל בעוינות על ידי האוכלוסייה המקומית. על פי הרודיאנוס, תושבי אלכסנדריה לא היססו לכנות בפומבי את יוליה דומאנה יוקסטה, שמה של אשתו ואמו של אדיפוס המלך היווני האגדתי, ברמז עבה על מערכת יחסים מינית בין יוליה דומנה לקרקלה.
ב-190 היה ספטימיוס סוורוס לקונסול ומונה על ידי קומודוס למפקדם של הלגיונות בפאנוניה (אזור הונגריה המודרנית). שם נודע לו על רצח הקיסר פרטינקס ברומא ב-28 במרץ 193, באפריל 193 תפס סוורוס את השלטון אך נאלץ להילחם על הכתר מול מספר מתמודדים במלחמת אזרחים ממושכת.
תקופת שלטונו.
שלטון משותף עם ספטימיוס סוורוס.
בינואר 198 מינה ספטימיוס סוורוס את קרקלה לאוגוסטוס ומינה אותו לקונסול. בכך הפך אותו לשותף מלא בשלטון על האימפריה הרומית במהלך שקיבל השראה ממרקוס אורליוס, שהכשיר בדרך דומה את הקרקע לבנו קומודוס, ונועד מתוך תכנון מראש להעביר את השלטון לבניהם. על מנת למנוע קשיים והשגות הם דאגו להעניק ליורשים המיועדים את התארים, הסמכויות וההכשרה המעשית שיבטיחו העברה חלקה של השלטון בעתיד ויבטיחו שכל מי שיערער על חילופי השלטון יתמודד עם עובדה מוגמרת. כך קיבל קרקלה גם את התואר פונטיפקס מקסימוס (בלטינית: Pontifex Maximus), הכוהן העליון של הדת ברומא העתיקה. והופקד על ניהול חיי הפולחן והדת של המדינה. בשנת 199 הוא קיבל מקום בקרב קבוצת כהני האחים הארבלים (Arval Brethren) ובסוף השנה קיבל את התואר "אבי המולדת" (pater patriae)
בשנת 202 נישא קרקלה בשידוך לפולביה פלאוטילה בתו של מפקד המשמר הפרטוריאני גאיוס פולביוס פלאוטיאנוס. הנישואים היו אומללים. קרקלה תיעב את אשתו, אולי מאחר שהנישואים נכפו עליו ואולי בגלל ההבנה כי חותנו עתיד להיות יריב פולטי. קסיוס דיו מציין כי היא הייתה ידועה בהתנהגות בזבזנית. החתונה נחוגה ברוב פאר והדר ותיאור החגיגות, המאכלים והמתנות מזכירות אגדות על חגיגות מלכי המזרח. החתונה נערכה במקביל לחגיגות הניצחון של סוורוס, ששולבו בחתונה, וציון עשור לעלייתו לשלטון.
בינואר 205 העידו עשרה חיילים כי פלאוטיאנוס קשר קשר והורה להם בכתב לרצוח את סוורוס וקרקלה. קרקלה עמד כנראה מאחורי זיוף הראיות והדחת העדים. הוא זימן את פלאוטיאנוס להופיע בפני סוורוס ובטרם הספיק פלאוטיאנוס לענות להאשמות הכה אותו קרקלה והורה לאחד מהשומרים להרוג אותו לאלתר. סוורוס שהיה עד לאותו זמן צמוד לפלאוטיאנוס וראה בו איש אמונו ושותף נאמן הסתפק בהבעת צער בלבד. מניעיו של קרקלה היו הרצון להתגרש מפלאוטילה, שלא אהב, כפי שאכן עשה מיד, כמו גם ההכרח להיפטר מאיש פוליטי רב עצמה, שאמנם היה נאמן לסוורוס אך ודאי היה הופך ליריבו של קרקלה. פלאוטילה ואחיה הוגלו לאי קפרי והוצאו להורג זמן קצר לאחר מכן במצוותו של קרקלה. מהלך זה, שמראה על נכונותו של קרקלה לנקוט בכל צעד ללא גבולות וללא סייגים על מנת להבטיח את מילוי מאוויו, ובעיקר את תאוות השלטון, עובר כחוט השני בכל מהלך שלטונו והצלחותיו רק הגדילו את תיאבונו ואת נכונותו לפעול בקיצוניות ואכזריות.
באביב 208 יצא ספטימיוס סוורוס לפרובינציה בריטניה, מלווה באשתו, שני בניו ומפקד המשמר הפרטוריאני. מטרתו הייתה להחזיר את השלטון הרומאי אל חלקי האי שנכבשו על ידי פולשים מהצפון. בשנת 196 הם פרצו את חומות ההגנה והגיעו עד לעיר יורק. הרומאים, שהבינו כי לא יצליחו לדכא את המרד בכוחות העומדים לרשותם, קנו את נסיגת הפולשים בכסף וניסו לשקם את ההריסות במהלך העשור אבל בשנת 207 חזרו השבטים המורדים לסורם, ערכו פשיטות, זרעו הרס ושדדו מכל הבא ליד. הנציב הרומאי פנה לקיסר בבקשה לעזרה. ספטימיוס סוורוס, שהיה אדם חולה וחשש כי מותו קרוב, החליט לצאת למלחמה בעצמו, גם מתוך רצון לסיים את חייו כחייל, ולא כאדם הרתוק למיטתו. סיבה נוספת הייתה דאגה לגורל השושלת שהקים: שני בניו, קרקלה וגטה, לא הסתירו את שנאתם אחד לשני, ולא הסתירו את משיכתם לחיים נוחים ברומא. ספטימיוס סוורוס קיווה כי המשימה בבריטניה והאחריות שבקבלת פיקוד על צבא יתרמו לתיקון אורחות החיים של בניו והניסיון שיצברו יביא אותם לעבודה יחד ויכשיר אותם לאתגרים שיעמדו מולם כאשר יעלו לשלטון. בשנת 209, לאחר שהרומאים לא הצליחו להביא את המלחמה להכרעה, הם הכריזו על ניצחון לאחר שהצליחו להגיע לחלקים הצפוניים של סקוטלנד. ההכרזה על הניצחון לא הרשימה את המורדים, שבשנת 210 הפרו את ההסכם וחידשו את הלחימה ביתר שאת.