עלות הבנייה הכוללת הגיעה לכ-65 מיליון ש"ח. באצטדיון הותקנו 4 עמודי תאורה בגובה 48 מטרים שמאירים בעוצמת תאורה של 1500 לוקס וניתן לכוונם מרחוק ממחשב בקרה. איכות התאורה מאפשרת לאצטדיון לארח תחרויות גם בשעות ערב. באצטדיון הוקם יציע בטון קבוע בעל 1,200 מקומות ישיבה והותקנו בו 8 מסלולי ריצה תקניים לאימונים ותחרויות. בנוסף על הדשא סביב למסלולי הריצה ניתן יהיה לשווק עוד 1,800 מקומות עמידה ועל פי התוכניות בתחרויות אתלטיקה גדולות צפויים להתווסף לאצטדיון יציעים זמניים ניידים בעלי מושבים ל-5,000 איש נוספים (במקום מקומות העמידה), שיורכבו לקראת התחרויות ויפורקו לאחריהן כך שבשגרה יתאים לעד 3000 צופים ובתחרויות גדולות לכ-6000 צופים. לאחר פתיחתו צפויים להתבצע בו עבודות שדרוג והרחבה ליציעים בהתאם לצורכי הקבע. במתחם האצטדיון נבנו גם בית קפה, מרפאה, חדרי הלבשה לאתלטים, חדרי כושר ועוד.
ב-2015 בוצעו באצטדיון עבודות לשדרוג היציע באצטדיון שכללו התקנת 1,200 מושבים על טריבונת הבטון והצללה חלקית.
האצטדיון משמש לאימונים של ספורטאים, שחלקם רשומים במועדון האתלטיקה של מכבי ראשון לציון ומארח חלק מהתחרויות הישראליות בענפי האתלטיקה וכן תחרויות בינלאומיות.
הכל עד לכאן
הכל עד לכאן הוא אלבום האולפן החמישי של הזמר והיוצר, עמיר בניון, אשר יצא ב-7 בפברואר 2006, כשנתיים לאחר אלבומו הקודם, ניצחת איתי הכל.
כמו באלבומיו הקודמים, גם באלבום זה שיתף פעולה עם נדב ביטון ושמוליק דניאל בעיבודים ועם אסף אטדגי בכתיבה. כל שירי האלבום הולחנו על ידי בניון עצמו והוא גם כתב את רוב המילים לשירי האלבום. האלבום יצא תחת הלייבל "נבל עשור", שהקים בניון בעצמו, כחלק ממאבקו בחברות התקליטים ובמפיצים.
מהאלבום יצאו הסינגלים "הכל עד לכאן", "שיגרה" ו"עיניה". בשיר "נשמתי", התארח הפסנתרן היהודי-אלג'יראי, מוריס אל מדיוני.
בנובמבר 2006, לאחר התנזרות מהופעות שארכה כשנה, שב בניון להופיע עם המופע הנושא את שם האלבום.
האלבום הגיע למעמד של אלבום זהב לאחר שמכר מעל עשרים אלף עותקים כשבועיים לאחר יציאתו.
חאזם סלאח אבו אסמאעיל
חאזם סלאח אבו אִסמאעיל (בערבית: حازم صلاح أبو إسماعيل; תעתיק מדויק: חאזם צלאח אבו אסמאעיל) הוא עורך דין ומדינאי סלפי, אסלאמיסטי, מצרי. אבו אסמאעיל היה מועמד בבחירות לנשיאות מצרים בשנת 2012.
מועמדותו לנשיאות.
מצעו של אבו אסמאעיל במסע הבחירות שלו לנשיאות בשנת 2012 כלל סיום הסכם השלום עם ישראל וקריאה לראות בשלטון המוסלמי באיראן דגם מוצלח של ממשלה שהיא עצמאית מהשפעת ארצות הברית. אבו אסמאעיל מתנגד למקומות עבודה משותפים לגברים ולנשים, וקורא להשבת הנשים למקומן הטבעי, כעקרות בית. הוא אף קורא לניתוק קשרי המסחר של מצרים עם מדינות המערב וטוען כי צעד זה יביא למצרים שגשוג כלכלי.
בסקר דעת קהל שנערך במצרים בתחילת חודש אפריל 2012 זכה אבו אסמאעיל לתמיכה הרבה ביותר מבין המועמדים לנשיאות. אולם, ב-4 באפריל 2012 פורסם כי בהתאם לרישומי מדינת קליפורניה, אימו של אבו אסמאעיל הייתה לאזרחית אמריקאית בטרם מותה ואף הייתה רשומה בפנקס הבוחרים בלוס אנג'לס. על פי החוק במצרים, היותה של אמו בעלת אזרחות זרה פוסלת את אבו אסמאעיל מלשמש מועמד לנשיאות. לטענת אבו אסמאעיל, ידע שאמו קיבלה גרין קארד בארצות הברית, אבל לא אזרחות, ואילו דוברו טען כי ייתכן ומדובר בזיוף ובמזימה אמריקאית לפסול אותו מלרוץ לנשיאות.
אינטי ריימי
אינטי ריימי (בקצ'ואה: ; בתרגום חופשי: פסטיבל השמש) הוא פסטיבל המתקיים מדי שנה ב-24 ביוני במבצר סקסייוומאן שבעיר קוסקו. פסטיבל זה הוא החשוב מבין פסטיבלי האנדים והוא השני בגודלו באמריקה הדרומית (הראשון הוא הקרנבל הברזילאי בריו דה ז'ניירו). הפסטיבל, ששורשיו בתקופת האינקה, מביא מאות אלפי מבקרים לעיר. הוא נחוג לכבוד היום הקצר ביותר בשנה המסמן את היום הראשון של ראש השנה בלוח השנה של האינקה. היום הקצר ביותר חל אמנם ב-21 ביוני, אך לפי מסורת האינקה, השמש נשארת באותו מקום עד ה-24, ובסופו של דבר היא עולה.
החגיגות מבוססות על טקסים דתיים מימי אימפריית האינקה בהם חולקים כבוד לאל השמש "אינטי" אשר מאמינים כי העניק חיים לראשוני שבט האינקה. בתקופת האימפריה הפסטיבל נמשך תשעה ימים ונהרו אליו אנשים מרחבי האימפריה שהשתרעה על פני פרו, אקוודור, בוליביה וחלקים מצ'ילה ומארגנטינה של ימינו.
הטקס החל שלושה ימים לפני תחילת החגיגות, והמשתתפים בו עברו תקופת טיהור בה אכלו רק סוג מסוים של תירס לבן. משתתפי הטקס היו מנהיגי האינקה, האצולה ואנשי הצבא. ביום המרכזי היה על המנהיגים לעלות על במה לפני עולי הרגל ולשתות צ'יצ'ה, משקה המבוסס על תירס, לכבודו של אינטי. גברים ונשים צבעו את פניהם בצהוב ולבשו ראשי איילים שקרניהם שימשו כלי נגינה. למות שחורות נחתכו בעזרת סכין טקסית, ואיבריהן שמשו כלי לחיזוי העתיד. בסוף החגיגה מנהיג האינקה שב לארמונו בעוד הנשים השליכו עליו פרחים אדומים ונוצות בשלל צבעים.
הפעם האחרונה בה נחגג הפסטיבל תחת אימפריית האינקה הייתה בשנת 1535 שלאחריה דוכא בעקבות הכיבוש הספרדי והכנסייה הקתולית בטענה כי הוא טקס פגאני ואינו עולה בקנה אחד עם הדת הקתולית.
הגרסה המודרנית של הפסטיבל, המתארת אירועים בהיסטוריה ובמיתולוגיה של האינקה, נחגגה לראשונה בשנת 1928. האירוע כולל ריקודים ותחרויות שונות, וכן הקרבה סמלית של למה. האירוע מתחיל בהכרזתו של הקיסר במקדש השמש ומשם יוצאת תהלוכה לכיוון הכיכר בה נערך הטקס שבסיומו התהלוכה ממשיכה אל אתר העתיקות סקסאיוומאן. משתתפי התהלוכה לבושים בגלימות אדומות ונושאים דגלים בצבעי הקשת המסמלים את האימפריה, ולאחר מכן מתחילות החגיגות.
בשנת 1944 נערך שחזור היסטורי של הטקס הדתי על בסיס כתביו של אינקה גרסילאסו דה לה וגה ומאז הוא נחגג במתכונתו הנוכחית. הטקס נחשב גם כסמל להתנגדות הילידים למאות שנים של קולוניזציה ודיכוי תחת שלטון האימפריה הספרדית.
מייקל יורק
מייקל יורק (באנגלית: Michael York; נולד ב-27 במרץ 1942) הוא שחקן בריטי.
ביוגרפיה.
מייקל יורק נולד בשם מייקל יו ג'ונסון בפולמר, ג'ררד קרוס שבבקינגהמשייר באנגליה. אמו, פלורנס אדית מיי הייתה מוזיקאית ואביו, ג'וזף גוויין ג'ונסון, היה קצין ממוצא ולשי ברגימנט הארטילריה המלכותי ומנהל במרקס אנד ספנסר. ליורק אחות מבוגרת ממנו, פנלופי אן, ושתי אחיות תאומות צעירות ממנו, שאחת מהן נפטרה שעות אחדות אחרי לידתה. הוא גדל בבורג'ס היל שבסאסקס והתחנך בבית הספר לבנים "ברומלי" בלונדון. אחר כך למד ב"יוניברסיטי קולג'" באוקספורד. את הקריירה שלו החל ב-1956 כשהופיע במחזה "The Yellow Jacket". ב-1959 הופיע לראשונה בווסט אנד, בתפקיד קטן בהפקה של "המלט".
ב-1964 סיים את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד עם תואר בספרות אנגלית. לפני כן היה בסיור הופעות עם "תיאטרון הנוער הלאומי" (National Youth Theatre), ושיחק ב"אגודה הדרמטית של אוניברסיטת אוקספורד" (Oxford University Dramatic Society) ועם "שחקני קולג' האוניברסיטה" (University College Players). אחר כך הופיע ב"תיאטרון הרפרטוארי של דנדי" (Dundee Repertory Theatre) במחזה "בן ערובה" מאת המחזאי האירי ברנדן ביהן (Brendan Behan) והצטרף לתיאטרון המלכותי הלאומי, שם עבד עם פרנקו זפירלי בהפקה בימתית של "מהומה רבה על לא דבר".
ב-1967 הופיע יורק בסדרת הדרמה "ההגדה לבית פורסייט" בתפקיד ג'וליון (ג'ולי). תפקיד הבכורה שלו בקולנוע היה באותה שנה בסרטו של זפירלי "אילוף הסוררת" בדמות לוצ'נטיו. ב-1968 לוהק בתפקיד טיבלט בעיבוד הקולנועי של זפירלי ל"רומיאו ויוליה", בכיכובם של לאונרד ויטינג ואוליביה האסי. יורק גם כיכב בסרט "הגורו", הפקה מוקדמת של מרצ'נט ואייבורי משנת 1969. הוא שיחק בדמות נווד ביסקסואלי לא מוסרי בסרטו של הרולד פרינס "Something for Everyone" לצידה של אנג'לה לנסברי, שגילמה דמות של רוזנת השוכרת אותו כמשרת.
ב-1972 כיכב לצידה של לייזה מינלי בסרטו של בוב פוסי, "קברט". הוא גילם את בריאן רוברטס, דמות בדיונית המבוססת על כריסטופר אישרווד, שספרו "פרידה מברלין" היווה מקור למחזמר קברט. ב-1977 חזר לעבוד עם זפירלי במיני סדרה "ישו מנצרת" בתפקיד יוחנן המטביל.
יורק גילם את דארטניאן בעיבוד משנת 1973 ל"שלושת המוסקטרים". באותה שנה הופיע לראשונה בברודוויי במחזה של טנסי ויליאמס "Out Cry". שנה לאחר מכן יצא לאקרנים "ארבעת המוסקיטרים", סרט ההמשך של "שלושת המוסקטרים", שעלילתו מבוססת על חלקו השני של הספר. שני הסרטים פופולריים עד היום ונחשבים לעיבוד הקולנועי הטוב ביותר לספר ההרפתקאות של דיומא. חמש עשרה שנה אחר כך השתתף רוב צוות השחקנים בסרט המשך שלישי, "שובם של המוסקטרים", המבוסס על ספר ההמשך של דיומא "אחרי עשרים שנה". ב-1976 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "מרוץ לחיים" (Logan's Run) וב-1977 בסרט "האי של ד"ר מורו" לצידו של ברט לנקסטר.
מאז תחילת הקריירה שלו מופיע יורק במגוון סרטי קולנוע וטלוויזיה ועל במת התיאטרון. הוא השתתף בשני פרקים בסדרה "הדרך לאבונלי", על פי ספריה של לוסי מוד מונטגומרי, בתפקיד שומר המגדלור של אבונלי ואביו המאמץ של גאס פייק. בברודוויי הוא שיחק בין השאר במחזות "עקומים" (1980), "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר (1992), "Someone Who'll Watch Over Me" (1993), ובהפקה הכושלת של המחזמר "הנסיך הקטן והטייס" (1982). יורק הוא גם קריין של ספרי שמע והקליט בין השאר את "האריה, המכשפה וארון הבגדים" של סי אס לואיס.