בשנת 1958, ובעקבות בקשה של ממשלת גאנה, הלוותה ממשלת ישראל לגאנה סכום של 20 מיליון דולר. אותה שנה העניק דוד בן-גוריון מטוס פייפר לשימושו האישי של ראש ממשלת גאנה. בשנת 1959 גדל ערך הייצוא הישראלי לגאנה ועמד על סך של כ-1.4 מיליון דולר. בין השנים 1959–1960, גאנה, בסיוע של מומחים ישראלים, הקימה את "גדודי הבונים והחלוצים", אשר היוו כוח עבודה אזרחי מאורגן שמטרתו הייתה שיפור מצב התשתיות במדינה, וזאת בהשראת הדגם הישראלי של הגדנ"ע והנח"ל.
במהלך שנות ה-50 וה-60, אקרה, בירת גאנה, שימשה בפועל כמרכז הפעילות הדיפלומטית של ישראל באפריקה, כאשר המעורבות הישראלית בגאנה הייתה, מבחינת ממשלת ישראל, פרויקט לדוגמה שנועד לעודד מדינות נוספות באפריקה לשתף פעולה עם ישראל, ולא להיכנע לתכתיבי מדינות ערב, אשר קיימו בתקופה זו חרם מוחלט על ישראל ותוצרתה. מסיבה זו, גם אחרי התקררות היחסים בין שתי המדינות בעקבות ועידת קזבלנקה בשנת 1961, ישראל המשיכה לספק סיוע אזרחי לגאנה.
היחסים בין שתי המדינות התחממו פעם נוספת בעקבות ההפיכה הצבאית בגאנה בשנת 1966, וזאת בשל רצונו של המשטר החדש לזכות בסיוע צבאי מטעם מדינת ישראל, תחום שישראל רכשה בו מוניטין מכובד. עם זאת, באותה התקופה ישראל התמקדה בפעילות דיפלומטית באזור מזרח אפריקה, ופחות התעניינה בחלקה המערבי של היבשת, ומסיבה זו ממשלת גאנה לא הצליחה להבטיח סיוע צבאי משמעותי מצד ישראל, דבר שהוביל להצטננות מחודשת ביחסי שתי המדינות. בסופו של דבר, בעקבות מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973, גאנה, יחד עם מדינות רבות באפריקה, הודיעה על ניתוק הקשרים עם מדינת ישראל, החזירה את שגרירה מישראל, וסגרה את שגרירות ישראל באקרה. מאז עד 2011, היחסים היו עוינים מאוד, וגאנה תמכה במדינות ערב. עם זאת, חרף ניתוק היחסים המשיכו להתקיים קשרים מסחריים חלקיים בין שתי המדינות, הרחק מאור הזרקורים.
היחסים בתחילת המאה ה-21.
לאחר 38 שנות ניתוק, היחסים הדיפלומטיים הישירים בין ישראל וגאנה שוקמו באופן רשמי במהלך שנת 2011, בשעה שישראל שבה וחנכה שגרירות רשמית בגאנה.
היקף המסחר בין שתי המדינות עלה בצורה משמעותית, וגאנה הפכה ליעד אטרקטיבי עבור אנשי עסקים מישראל, בין היתר הודות לגילוי נפט באדמתה. בנובמבר 2016 חנך השגריר עמי מהל את לשכת העסקים גאנה - ישראל, ששמה לה למטרה לקדם את היחסים הכלכליים בין המדינות. בדצמבר 2017 ביקר בישראל יו"ר הפרלמנט של גאנה. במסגרת הפריחה המחודשת ביחסים, משלחת רשמית מטעם צה"ל יצאה לגאנה בנובמבר 2012, בעקבות קריסת קניון בן ארבע קומות, לשם מתן סיוע הומניטרי וחילוץ הלכודים מתחת להריסות.
יחסי גאנה וישראל
יחסי גאנה - ישראל
יחסי ישראל-גאנה
יחסי ישראל וגאנה
יחסי ישראל - גאנה
ראדי ענאב
ראדי ענאב (ערבית: راضي عناب; 1898 - 1999) היה איש צבא ירדני וראש הלגיון הירדני למספר חודשים לאחר פיטוריו של גלאב פאשה.
קורות חיים.
ראדי ענאב נולד בשכם בשנת 1898. התגייס ללגיון הירדני בשנת 1923 והתקדם בסולם הדרגות. רוב תפקידיו של ענאב היו בעלי אופי משטרתי. הוא שימש כמפקד משטרתי אזורי בחברון ואחר כך בירושלים. לאחר מלחמת העצמאות וסיפוח הגדה המערבית בידי ירדן שימש כמפקד המשטרה בכרכ, עג'לון ובעמאן.
ב-2 במרץ 1956 פיטר המלך חוסיין בהתראה קצרה את גלאב פאשה, הרמטכ"ל הבריטי של הלגיון הירדני זה למעלה מ-20 שנה. הסיבה לפיטורים היה הלחץ שהופעל על המלך הצעיר לבצע ירדינזציה של הצבא הירדני ולמגר את הדומיננטיות הבריטית בשלטון של הממלכה. במקומו של גלאב מינה חוסיין את ענאב לראש הלגיון. ענאב היה לפני פרישה, והוא סיים את תפקידו לאחר חודשיים בלבד. ב-24 במאי 1956 החליף אותו עלי אבו נוואר, ידיד קרוב של חוסיין שקודם בחיפזון בידי המלך לדרגה זו.
מתיאס הקדוש
מתיאס הקדוש (ביוונית Μαθθίας, בתרגום דליטש מַתִּיָּה) היה אחד משנים עשר השליחים, מחליפו של יהודה איש קריות שהסגיר את ישו ומת. מעמדו כשליח הוא ייחודי כיוון שהוא לא נבחר על ידי ישו, אלא על ידי גורל שעשו שאר השליחים.
בבשורות הסינופטיות הוא לא מוזכר כלל, ומעבר לבחירתו למחליפו של יהודה איש קריות אין התייחסות נוספת אליו בכתבים הנוצריים הקאנונים. אוסביוס מקיסריה אפילו קורא לו בשם אחר - "תלמי". קלמנס מאלכסנדריה, שהיה תאולוג נוצרי במאה ה-2 וה-3, מזהה את מתתיהו עם "זכי", המוכס מיריחו שבביתו התארח ישו. מקורות אחרים מזהים אותו עם ברנבא או עם נתנאל שמזוהה בדרך כלל כברתולומאוס הקדוש.
על פי ניקופורוס קסנטופולוס (Nikephoros Kallistos Xanthopoulos), מתתיהו הפיץ את הבשורה ביהודה ואחר כך בקפדוקיה ובקולכיס (כיום בגאורגיה), שם נסקל למוות בגלל אמונתו. בהריסות המבצר הרומי גוניו שבגאורגיה קיים סימון שעל פיו זהו מקום קבורתו של מתתיהו. על פי גרסאות מסוימות הוא נדד גם במצרים ובאתיופיה ומת בירושלים בסקילה או בעריפה.
על פי המסורת, שרידיו הובאו על ידי הלנה מקונסטנטינופול לרומא וחלקם נמצאים במנזר מתיאס שבטריר, גרמניה.
הקבוצה האנטי-מפלגתית
הקבוצה האנטי-מפלגתית (ברוסית: Антипартийная группа) הוא שם שהיה נהוג בתעמולה הסובייטית לקבוצת ראשי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות שניסו להדיח את ניקיטה חרושצ'וב מהשלטון ביוני 1957.
תיאור הפרשה.
ביוני 1957 המתח בין ראשי השלטון הסובייטי הגיע לשיאו. ב-18 ביוני 1957 התקיימה ישיבת הממשלה שעל פי סדר היום הוקדשה להכנות לחגיגות לכבוד 250 שנים ליסוד העיר לנינגרד. עד מהרה הישיבה גלשה מסדר היום וחברי פוליטביורו (בתקופה זו פעל בשם "פרזידיום") שהיו נוכחים בה דרשו כינוס ישיבת פוליטביורו. בהתאם לדרישת הרוב, יושב ראש הישיבה היה ניקולאי בולגנין. גאורגי מלנקוב, ויאצ'סלב מולוטוב ולזר קגנוביץ' החלו למתוח ביקורת די מבוססת על פעילותו של חרושצ'וב. במהלך ההצבעה, הרוב (7 קולות נגד 4) החליט על כינוס הוועד המרכזי של המפלגה שצריך להדיח את חרושצ'וב מראשות המפלגה ולארגן מחדש את מוסדותיה.
במהלך הישיבה דמיטרי שפילוב שלא היה בין ותיקי המפלגה הצטרף לקושרים ותמך בהדחת חרושצ'וב. מכיוון שהוא לא היה חלק מהתארגנות הקבוצה, הוגדר בתעמולה הסובייטית כ"מצטרף".
עוד לפני סיום הישיבה הסוערת, איוואן סרוב בתאום עם חרושצ'וב החל להטיס למוסקבה את חברי הוועד המרכזי שהיו נאמנים לחרושצ'וב. כתוצאה מכך, במהלך ישיבת הוועד המרכזי ירד מסדר היום הנושא האישי בדבר חרושצ'וב. מיכאיל סוסלוב הודיע לחברי הוועד המרכזי שכינוס מיוחד קשור לחילוקי דעות בהקשר למדיניות דה-סטליניזציה. גאורגי ז'וקוב הקריא מסמכים מהם עלה שמולוטוב, קגנוביץ' ומלנקוב פעלו לארגון מעצרים והוצאות להורג בתקופת יוסיף סטלין. כאשר ניקיטה חרושצ'וב נשאל האם גם הוא היה בין חותמי המסמכים, חרושצ'וב התחמק מתשובה ברורה. גאורגי ז'וקוב דרש חקירה ומציאת כול המעורבים בארגון הטיהורים הגדולים. סעיף זה הוגדר כ"סודי" ולא נכלל בפרוטוקול הגלוי. על קיומה של דרישה זו נודע רק בתקופת הפרסטרויקה עם גילוי מלא של כל המסמכים.
בסוף ישיבת הוועד המרכזי, התברר שלחרושצ'וב יש רוב והקושרים נגדו הוצאו מחברות בוועד.
גורל הקושרים.
בהמשך כל חברי הקבוצה הגיעו לגמלאות.
דמוגרפיה של איטליה
אוכלוסיית איטליה עומדת על כ- (), נתון זה, מציב את איטליה במקום ה- בגודל האוכלוסייה בקרב מדינות העולם.
צפיפות האוכלוסין עומדת על אנשים לקילומטר, נתון גבוה מהממוצע באיחוד האירופי.
היסטוריה.
לאחר איחוד איטליה, אוכלוסיית המדינה הייתה מעט פחות מ-22 מיליון תושבים. קצב גידול האוכלוסין היה יחסית איטי בעשורים האחרונים של המאה ה-19. אחד ההסברים לכך הוא הגירה גדולה של איטלקים ליבשת אמריקה הצפונית והדרומית.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 לעומת זאת, גידול האוכלוסין היה גדול יותר וממושך יותר ובניגוד למדינות כמו צרפת למשל (שסבלה מאבדות רבות במלחמת העולם ה-2), באיטליה היו פחות הרוגים כך שקצב גידול האוכלוסין נפגע פחות.
גודל האוכלוסייה באיטליה, נותר למעשה ללא שינוי בין השנים 1981 ל-2001 (אפס גידול אוכלוסין), ומ-2001 ועד 2019, קצב הגידול עלה מעט, בעיקר בשל הגירה לאיטליה.
פירמידת התפלגות האוכלוסייה לפי גיל.
פירמידת הגילאים המוצגת למטה, מדגימה כי ישנה שחיקה גדולה בקצב הגידול בקרב האוכלוסייה הצעירה, בדומה לרוב המדינות המפותחות, ובמקביל, גידול באוכלוסייה המזדקנת. תופעה זו, מתקיימת הודות לירידה בפיריון הילודה ומאידך, עלייה בתוחלת החיים.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של איטליה (ISTAT), ב-2011 חיו באיטליה 35,000 צעירים (מתחת לגיל 14) יותר מהשנה הקודמת, מספר זה מייצג כ-14% מסך הגדילה באוכלוסייה. האוכלוסייה המבוגרת מעל גיל 65 גדלה ב-95,000 בני אדם ומייצגת כחמישית מכלל האוכלוסייה. גם אחוז הזרים החיים באיטליה נמצא בעלייה מתמשכת ומהווה כ-7,5% מכלל האוכלוסייה.
נתונים אלו, מהווים עדות לכך שאיטליה היא אחת המדינות בעלת שיעורי הפיריון הנמוכים בעולם; נכון לשנת 2021 ממוצע הפריון לאישה איטלקייה עומד על 1.31 ילדים בממוצע. נתון זה קרוב לשפל בשנות ה-90 שנע בין 1.2-1.3, אך עדיין רחוק משיעור הפיריון הרצוי לגדילת אוכלוסין שעומד על 2.1 ילדים לאישה.
קבוצת האוכלוסייה הגדולה ביותר באיטליה כיום, היא הקבוצה של ילידי שנות ה-60.
עבדאללה א-נסור
עבדאללה א-נסור (בערבית: عبدالله النسور; נולד ב-20 בינואר 1939) הוא פוליטיקאי וכלכלן ירדני, אשר כיהן כראש ממשלת ירדן בשנים 2012 עד 2016.
ביוגרפיה.