האינטרקונטיננטל קרלטון בקאן (באנגלית: The InterContinental Carlton Cannes) הוא מלון יוקרה בן 338 חדרים שנבנה ב-1909, הממוקם ברחוב La Croisette 58 בקאן שבריביירה הצרפתית והוכרז בידי ממשלת צרפת כבניין היסטורי לאומי.
כחלק מקבוצת המלונות אינטרקונטיננטל, קרלטון מפורסם בכך שהוא מארח את כוכבי תעשיית הסרטים מרחבי תבל במהלך פסטיבל הסרטים השנתי הנערך בקאן. המלון גם מוצג בווידאו קליפ הידוע של אלטון ג'ון משנת 1983 לסינגל "I'm Still Standing". וחזיתו ותוכו הופיעו בווידאו קליפ של ניו אורדר משנת 1993 לסינגל "World (The Price of Love)". המלון גם שימש כאתר צילומים לסרטו של אלפרד היצ'קוק "לתפוס גנב" בכיכובם של גרייס קלי וקרי גראנט.
בעת שהותה במלון קרלטון במהלך פסטיבל הסרטים בקאן של שנת 1955, השחקנית זוכת פרס האוסקר גרייס קלי הצטלמה ונפגשה עם רנייה השלישי, נסיך מונקו, מה שהוביל לבסוף לנישואים בשנת 1956 ולהפיכתה לנסיכה גרייס.
כיפותיו המיוחדות של קרלטון בשתי הפינות המביטות אל הים תוכננו כדי לדמות את שדיה של קרולינה אוטרו (Caroline Otero), לה בל אוטרו ("La Belle Otero"), הקורטיזנה של הריביירה הצרפתית במהלך שנות מלחמת העולם הראשונה. הקומה השביעית המהודרת של קרלטון היא המסעדה הקרויה La Belle Otero לכבודה. בנוסף אליה יש זוג מסעדות פחות פורמליות לה קוט (La Côte) ולה בראסרי (La Brasserie), בקומת הקרקע.
המלון התפרסם גם ב-1994, כשהתרחשה בו אחת הגנבות הגדולות בהיסטוריה. לפי הדיווח נגנבו תכשיטים בשווי של 43 מיליון דולר מחנות התכשיטים של המלון. גם הגנבים וגם התכשיטים לא נמצאו עד עצם היום הזה.
אריה ניר
אריה ניר (קלַפֶּר) (11 באוקטובר 1911 – 6 ביוני 1977) היה מראשוני משטרת ישראל, מפקד מחוז המרכז ונציב בתי הסוהר.
ביוגרפיה.
ניר (במקור קלפר) נולד בעיר סטניסלב באימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום נקראת העיר איוונו-פרנקיבסק והיא נמצאת בתחומי מדינת אוקראינה), ועלה לארץ ישראל בהיותו נער, ב-1925, עם הוריו שלמה ונחמה לבית גינזבורג, אחיו יצחק ניר ואחותו שרה קלפר. בתחילה התגוררו בכפר סבא, ועבדו בפרדסים. התגורר בשכונת נורדיה בתל אביב ולמד בבית ספר אליאנס. כיהן כמדריך בצופים, ובגיל 14 התגייס ל"הגנה". בגיל 18 היה ממארגני גדודי הנוער של הארגון בעמק חפר. בוגר קורס מפקדי מחלקות בארגון, ונתמנה לסגן מפקד הנפה. בעמק חפר הכיר את אשתו לעתיד, צפורה.
בראשית מאורעות תרצ"ו (1936) היה בין הראשונים שהתנדבו לנוטרות.
בליל וינגייט נעצר ונידון לארבע שנות מאסר במחנה נור א-שמס ועבודות פרך על פעילותו זו. גזר דינו הומתק לשלוש שנים, והוא הועבר לבית סוהר בירושלים, שם שימש כמנהיג האסירים היהודים.
בינואר 1947 נפצע קשה כאשר האסירים הערבים בכלא התנפלו על האסירים היהודים. היה בכיר אסירי ההגנה בבית הסוהר המרכזי בירושלים. בגלל התנגדותו לניסיונות בריחה מהכלא לא שותף בתוכנית של האצ"ל והלח"י לבריחה מהכלא.
במהלך מלחמת העצמאות, ב-1948, הועבר מצה"ל לסייע ליחזקאל סהר בהקמת משטרת ישראל, ובחודש מאי 1948 היה למפקדה של נפת נתניה. עם איחודה עם נפת פתח תקווה, היה למפקד הנפה המאוחדת, נפת השרון. באמצע שנת 1951 התמנה כמפקד נפת השפלה (רחובות), ולאחר מכן כיהן כסגן מפקד מחוז ירושלים. בסוף שנת 1953 החליף את אברהם זלינגר כמפקד מחוז הצפון (שמפקדתו בטבריה). ב-1 באפריל 1954 היה מפקדו הראשון של מחוז משטרה חדש, מחוז המרכז (ברמלה), וכיהן בתפקיד זה עד סתיו 1958, אז בוטל המחוז במסגרת רה-ארגון במחוזות המשטרה (הוא הוקם מחדש בשנת 1981). בעקבות מרד האסירים בכלא שאטה בספטמבר 1958 הושאל לשירות בתי הסוהר והופקד על ענייני הביטחון והמנהל. בתפקיד זה היה כפוף ישירות לשר המשטרה. כעבור שבועות ספורים, באוקטובר 1958, התמנה לנציב בתי הסוהר, במקומו של מפקד השירות צבי חרמון.
ניר כיהן כנציב בתי הסוהר 18 שנים. בתקופתו הוקמו לראשונה בתי סוהר חדשים במדינת ישראל, ובהם בית הסוהר הראשון לנשים נווה תרצה ובתי סוהר לאסירים ביטחוניים. בתקופתו גם הופקד שירות בתי הסוהר על כליאתו והוצאתו להורג של אדולף אייכמן ב-1962. ניר נכח בהוצאתו להורג של אייכמן בכלא רמלה, ויחד עם מיכאל גולדמן פיזר את אפרו מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל. במסגרת התרחבות השירות בתקופתו נפתח האגף הפסיכיאטרי (מב"ן) והושלמו בניית בית סוהר אשל ובתי סוהר נוספים באשקלון, רמאללה, ג'נין, טולכרם וחברון. עוד בשנים אלו שונה מבנה השירות, בוטל תפקיד סגן הנציב והוקמו שני מינהלים (מינהל ארגון וביטחון ומינהל שיקום האסיר). בשנת 1976 פרש לגמלאות, הוחלף על ידי חיים לוי, ונתמנה ליועץ לשר המשטרה.
ניר נפטר בקיץ 1977 בתום מחלה קשה. הותיר אישה, צפורה, אחות בקופת חולים, ארבע בנות - הדאלה ליונס (1937),יעלה זאבי (1945) שלומית ניב (1952) ורונה קדמי (1952) וכן נכדים.
בשנת 1978 נקרא על שמו בית הספר הארצי לסוהרים ולקצינים.
מנוחה בקרמן
מנוחה בקרמן (נולדה בשנת 1954) היא סופרת ועורכת דין ישראלית חרדית. פרסמה סיפורים גם בשם העט ב. מנוחה.
ביוגרפיה.
נולדה בישראל לרב דב צבי רוטשטיין ולדבורה שקול, בתו של הרב ישראל יצחק שקול. בהיותה בת תשע עברה להתגורר בחו"ל עם משפחתה למשך שש שנים.
בשנת 1981 הוציאה לאור את ספרה הראשון, "ילדי שי מגלים תושיה", הספר הראשון בסדרת "ילדי שי". הספר היה יוצא דופן בספרות החרדית, שקהל קוראיה לא היה רגיל לסוגה הזאת, והפך לרב-מכר בציבור החרדי. מאז הוציאה עשרות ספרים לכל הגילאים.
בקרמן כתבה גם ארבעה ספרים למבוגרים. בספריה היא נוגעת לעיתים גם בנושאים רגישים, בהם כאלה הנחשבים טאבו בעולם החרדי: גירושין, מוות, אימוץ, חזרה בתשובה, שידוכים, נישואי תערובת, סחר בנשים והתמכרות לסמים.
בשנת 2007 התקבלה ללשכת עורכי הדין, ופתחה משרד עורכי דין עצמאי.
ספריה.
ספרי ילדים
הספרים לילדים כוללים מספר סדרות:
ספרים לנוער
סדרת "ילדי שי" לבני הנוער מונה 12 ספרים. הסדרה נחשבת פופולרית בציבור החרדי והיא יצאה לאור בכמה מהדורות.
ספרים למבוגרים
לאונידאס
מסית
בהלכה, מסית הוא יהודי המסית יהודי אחר לעבוד עבודה זרה. מעשה זה מתקשר לשש מצוות לא תעשה מהתורה. על פי ההלכה, עונשו של המסית הוא סקילה.
מקור הדין.
מקור הדין הוא בספר דברים בפרשת ראה פרק יג פסוקים ז - יב:
דיני מסית.
מספר דינים ייחודיים נאמרו בהלכה לגבי מסית:
נבחרת הודו המזרחית ההולנדית
נבחרת הודו המזרחית ההולנדית בכדורגל
סמואל אלרטון
סמואל וו. אלרטון (26 במאי 1828 - 22 בפברואר 1914) היה מסוחרי בשר החזיר הגדולים במדינת אילינוי, עסקן ובעל נכסים. אלרטון היה ממקימי שוק הבשר של שיקגו והבנק הראשון של שיקגו. הוא הקים על אדמותיו את הכפר אלרטון. אחוזתו שופצה על ידי בנו, רוברט אלרטון וכיום היא חלק מפארק אלרטון השייך לאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
חייו.
סמואל אלרטון נולד ב-26 במאי 1829 במחוז דאצ'ס במדינת ניו יורק שבארצות הברית. הוא היה בן למשפחת חקלאים וכרבים באותה תקופה למד בבית הספר המחוזי בעונת החורף בלבד. עד גיל 18 עבד אלרטון בחווה המשפחתית ולאחר מכן החל לגדל בקר באופן עצמאי. בגיל 21 היה בידיו הון מספיק כדי לנדוד מערבה למדינת אילינוי. בגיל 23 החל לסחור בבקר ומקנה. במהלך שנותיו הראשונות בעסק נטה להצלחות גדולות וכשלונות גדולים לסירוגין. הוא השקיע בגידול בקר במחוז פיאט אך בנה את משרדי החברה שלו בשיקגו. אלרטון קנה בית בשדרת פריירי בעיר, אחד המקומות הנחשבים בקרב חברת העסקים של שיקגו באותה עת. לרוב בחר לגור ולעבוד משיקגו ולא יצא לשטחיו הנרחבים.
פריצת הדרך.
החורף של שנת 1863 שינה את חייו של סמואל. באותן שנים שירתו את שיקגו שמונה חברות רכבת אשר לכל אחת מהן היה שוק סיטונאי משלה. סוחרי הבשר, החקלאים ועוד נהגו לעבור בין שוק סיטונאי אחד לשני ולמצוא את הסחורה המתאימה להם. באוגוסט של אותה שנה צניחה בטמפרטורות הובילה לירידה בתוצרת הדגן באילינוי, דבר שהקשה מאוד על מגדלי החזירים והבקר במדינה להאכיל את מקנם. סוחרי הבשר הציפו את שוקי שיקגו בבעלי חיים לשחיטה.
במקביל מלחמת האזרחים האמריקאית נערכה וצבא האיחוד יצא להתקפה הראשונה בשטח הקונפדרציה. הכוחות הגדולים שנערכו באוהיו נזקקו לכמויות גדולות של בשר כדי לשמור על יכולת קרבית. אלרטון קיבל את המידע על כך מדודו שגר באוהיו וביקש ממנו לקנות את כל חוזי ההאכלה לחיילי האיחוד. במהלך כלכלי אמיץ הוא רכש כל בעל חיים שנכנס לשיקגו לשחיטה. לאחר קבלת שטרי הקנייה על שלל בעלי החיים וחוזי הקנייה הצליח למצוא משקיעים שיממנו את המיזם בסכום כולל של $80,000 - הון עצום באותן שנים. הרווח שעשה אלרטון מהעסקה עשה אותו "עשיר מעבר למה שניתן להבין".
עסקן ובעל אדמות.
באמצעות הונו וקשריו החדשים החל אלרטון להרחיב את פעילותו הכלכלית בעיר. בשנה בה עשה את מירב הונו חבר למספר משקיעים לצורך הקמת הבנק הראשון של שיקגו. אלרטון היה חבר בחבר המנהלים של הבנק במשך 51 שנים . כמו כן, ניהל לתקופה את חברת הרכבת של העיר שיקגו.
אלרטון החל להרחיב את עסקיו ולרכוש חוות נוספות מלבד זו שלו. נוסף על כך הוא פעל לפיתוח שוקי בשר בערי המערב התיכון, ביניהם שוק הבשר של שיקגו. במותו היו בבעלותו למעלה מארבעים אלף אייקרים של אדמות ברחבי המערב התיכון, נברסקה, קליפורניה, הוואי ועוד.
הבחירות לראשות עיריית שיקגו.