ההיסטוריה של מרבית המחוזות ההולנדים חוזרת לימי הביניים המאוחרים . באותה תקופה בצפון ודרום ארצות השפלה היו מספר נסיכויות ואזורים שהיו ברובם עצמאיים. במאות החמש עשרה והשש עשרה, כמעט כולם נפלו תחת דוכסות בורגונדיה ולאחר מכן תחת בית הבסבורג. בין האזורים היה קשר איחוד פרסונלי, אך השליטים החדשים ניהלו מדיניות של ריכוזיות ,עם מספר מוסדות מרכזיים ובהמשך הקימו את שבעה-עשר המחוזות.
במהלך המרד ההולנדי יצרו בשנת 1579 מספר אזורים צפוניים בעיקר שותפות בשם איחוד אוטרכט . חלק מהאזורים הקימו ב 1581 עם "שבועת ההתכחשות" שהיא למעשה הכרזת עצמאות, את הרפובליקה ההולנדית שנקראה הרפובליקה של שבעת המחוזות המאוחדים. מהלך זה נתפס כנקודת התחלת קיומה של הולנד של ימינו כאומה עצמאית. זו הייתה קונפדרציה שבה הייתה באזורים עצמאות רבה. בשנת 1609 הצהירה הרפובליקה שהיא כבר לא חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
הרפובליקה של שבעת המחוזות המאוחדים הוכרה באופן רשמי בשלום וסטפליה (1648). באותה תקופה, הרפובליקה כללה שבעה אזורים, שישה מתוכם מתכתבים עם אחת מהפרובינציות הנוכחיות: פריסלנד, חרונינגן, אוברייסל, חלדרלנד, אוטרכט וזיילנד. האזור החשוב ביותר, הולנד, כלל את צפון ודרום הולנד המאוחרים וכן חלק מצפון בראבנט.
לרפובליקה נוספו גם שטחים שלא היו להם מעמד של פרובינציה, מה שמכונה מדינות כלליות . הם נקראו כך מכיוון שהן נוהלו ישירות על ידי השלטון המרכזי. אלו היו מדינת פלנדריה (הפכה לאחר מכן לפלנדריה הזיילנדית במחוז זיילנד), מדינת-בראבנט (החלק הגדול ממחוז צפון בראבנט כיום) ומדינת אובר-מז. דרנתה ניהלה את עצמה, אך לא הייתה מיוצגת במדינות הכלליות.
תהליך ריכוזיות חדש החל במהפכה הבטאווית לאחר שהוקמה הרפובליקה הבטאווית (1795). לבסוף, צפון ודרום הולנד אוחדו לממלכה המאוחדת של הולנד בשנת 1815. המדינה היחידה החדשה חולקה לשבע עשרה מחוזות, כאשר ההבדלים הישנים בסטטוס בין האזורים השונים הוסרו. דרנתה וצפון-בראבנט (לשעבר המדינה-בראבנט) היו מחוז נורמלי מאז ועד היום. אזורים קטנים יותר (המדינות הכלליות הקטנות יותר וכמה אזורים שעדיין היו עצמאיים במהלך הרפובליקה) אוחדו וכך נוצרה הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה.
אך ורק 15 שנה לאחר מכן, בעקבות המהפכה הבלגית בשנת 1830 נפרדו מחוזות דרום הולנד מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה. בשנת 1839 קיבלה הולנד בחזרה את חלקה המזרחי של מחוז לימבורג בתמורה למחצית המערבית של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, שנותרה עם בלגיה. מחוז לימבורג זה קיבל לראשונה מעמד מיוחד שנקרא דוכסות לימבורג והיה חבר בקונפדרציה הגרמנית. לאחר שנורמל מעמד מיוחד זה, המשיכה ממשלת המחוז להשתמש בתואר דוכסות במשך 40 שנים נוספות. גם תואר המושל מקורו בעברו המיוחד של מחוז לימבורג שעדיין בשימוש לא רשמי כאשר השם הרשמי של ראשי המחוזות הוא נציב המלך .
בשנת 1840 חולק מחוז הולנד לשני מחוזות, צפון הולנד ודרום הולנד. באופן זה הופרדו באופן רשמי 2 האזורים כפי שהיו מופרדים מאז התקופה הצרפתית, כאשר למחוז הולנד היו שני מרכזים אדמיניסטרטיביים.
מחוז פלבולנד, הקטן והצעיר שבמחוזות הולנד יוסד ב -1 בינואר 1986.
ב-1 בינואר 1997 שונה רשמית שמו של מחוז פריסלנד לפריסלן (Fryslân) כפי שנקרא בשפה הפריזית שהיא השפה הרשמית במחוז מ-2004 זהו השם הרשמי של המחוז גם במסמכי הממשלה אף על פי שבאופן בלתי רשמי, אזרחי הולנד ממשיכים לקרוא למחוז פריסלנד.
הגדרה.
הולנד מחולקת לשנים-עשר מחוזות (וכמה גופים ציבוריים שנמצאים ישירות תחת הממשל המרכזי והולנד הקריבית). הפרובינציות מהוות את הרובד המינהלי בין הממשלה הלאומית לעיריות. הן עושות את העבודה שעבורה הממשל המרכזי גדול מדי והעירייה קטנה מדי. למשל עוסקות בפיתוח צורות חלופיות לתחבורה ציבורית, הקמת שבילי אופניים, פיתוח טבע ופעילויות אחרות של המחוז המשפיעות ישירות או בעקיפין על חיי היומיום. אך לעיתים רחוקות המחוז הוא הגוף היחיד המעורב בעניינים אלה. המחוז הוא לרוב 'מנהל מכוון שטח' ועובד בצמוד עם רשויות אחרות (ממשלה מרכזית, עיריות, מועצות מים), הקהילה העסקית, ארגונים ומוסדות. ממשלת המחוז פעילה בתחום רחב:
גואל רצון
גואל רצון (נולד ב-19 בספטמבר 1950) הוא הילר ועבריין מין ישראלי, שהנהיג בשכונת התקווה שבדרום תל אביב קבוצה של 21 נשים שהתגוררו יחד, תפקדו כנשותיו וילדו ממנו עשרות ילדים. רצון הורשע בשנת 2014 בעבירות של אונס ובעילה אסורה בהסכמה שביצע נגד הנשים שחיו איתו ונגד בנותיו, ונשפט לשלושים שנות מאסר.
התפתחות הקהילה.
רצון נולד בשכונת התקווה להורים שעלו מתימן. הוא עבד בעבודות מזדמנות כשיפוץ בתים ותיקון מכוניות. ב-1972 נישא רצון לאישה שממנה נולדו לו 5 ילדים. בראשית שנות ה-80 הכיר אישה נוספת שממנה נולדו לו 5 ילדים נוספים. החל משנת 1991 החל להתפרסם כהילר וכבקיא בעולם הקבלה וקיבץ סביבו נשים רבות בדרכים שונות. חלקן צירפו גם בנות, אחיות, קרובות משפחה ומכרות אחרות לקהילתו. בשנים אלו התפרנס מכספים שנשותיו העבירו לו מעבודות משק בית ומקצבאות הביטוח הלאומי לנשים חד הוריות. לדבריו של רצון, הוא קיים עם הנשים מערכות יחסים זוגיות, שהאחרונה בהן החלה בשנת 2006.
מבנה הקהילה.
חיי היום יום בתוך הקהילה נחשפו בכתבה של שלי טפיירו ונסלי ברדה בערוץ עשר ב-2009. טפיירו קיבלה את אישורו של רצון לצלם את המתרחש בתוך הבית ברחוב אחימעץ 28, שבשכונת התקווה, לאחר משא ומתן ביניהם. יום לאחר מכן התארח רצון בחדשות ערוץ 2, שם טען כי הוא עוזר לנערות החפצות בכך ותו לא. לפי כתב האישום בקהילה היו 21 נשים ו-49 ילדים. לדבריו יש לו ילדים נוספים מנשים אחרות. תשע מבניו ובנותיו נקראו על שמו, בשמות כמו גואל, יגאל, גאולה, יגאלה, אדוננו הגואל וגואלאליה. הקהילה התגוררה במספר בתים, שבהם היה רצון מבקר לסירוגין. בכל בית חולקו המטלות בין הנשים. רצון בחר מדי פעם אחת מנשותיו כדי לבלות איתה את הלילה.
התופעה זכתה להתעניינות ציבורית ותקשורתית רבה, ויש שכינו אותה כת. רצון ונשותיו כינו את התופעה קואופרטיב. חלק מהנשים השוו בין צורת חייהן לצורת החיים שהייתה נהוגה בקיבוצים בקום המדינה ודיברו בשבחה. הנשים פרנסו את עצמן, את ילדיהן ואת רצון.
נשותיו של רצון הפגינו כלפי חוץ הערצה כלפיו. רבות מהן קעקעו על זרוען ואף על צווארן את שמו וציור של פניו. הן הכריזו כי ללא רצון אין להן חיים. רצון עצמו אמר כי אילו היה מעניק לו מישהו יחס זהה לזה שהוא מעניק לנשותיו - גם הוא היה תולה באותו אדם את חייו. בתקשורת הועלו חשדות שהוא מהפנט את נשותיו.
בפרסום במעריב בספטמבר 2009 נטען כי הנשים היו מחויבות לעמוד בכללים מפורטים ביותר שקבע רצון, שנכתבו במסמך סודי שנקרא "ספר המשפחה". כל הנשים היו מחויבות לחזור על המסמך מדי שבוע ולא להראותו לאיש. ליד כל כלל היה מפורט סכום הקנס שעל העוברת עליו לשלם לקופת ה"משפחה", עד לסכום של 7,000 ש"ח. בכמה מקומות במסמך קישר עצמו רצון לאל, ואף קרא לילדיו "בני האלוהים". חלק מהנשים התייחסו אליו כאל המשיח. רצון עצמו ביקש להתנער מדימוי זה והסביר את הערכתן אליו כתגובה לנתינתו ואהבתו ותו לא. הכללים הקיפו תחומים רבים, בהם חינוך ילדים, ניהול יומיומי של משק הבית וסדרי יחסי האישות עמו. לפי הכללים התלבשו הנשים בצניעות ולא הורשו להביט בגברים אחרים או לדבר עמם. הן גם לא הורשו לגעת זו בזו או בנשים אחרות. כמו כן נאסר על עישון סיגריות, שתיית אלכוהול ואכילת בשר. רצון עצמו נמנע גם הוא מאכילת בשר.
לרוב נשותיו של רצון לא היה קשר עם משפחותיהן, אשר התקשו לקבל את אורח החיים שהן סיגלו לעצמן. חלק מן המשפחות שכרו שירותים של חוקרים פרטיים והגישו תלונות במשטרה כנגד רצון, אך במשך זמן רב לא היו לכך תוצאות. על פי פרסום בגלי צה"ל, נשותיו של רצון דיווחו על עצמן כעל אימהות חד הוריות וכך זכו להטבות.
מעצר, חקירה והעמדה לדין.
ב-11 בינואר 2010 נעצר רצון על ידי המשטרה, בחשד ששיעבד את נשותיו וביצע בהן ובקטינים עבירות מין. גלית, אחת מנשותיו שעזבה אותו, וששתי אחיותיה היו גם הן בקהילה, הגישה נגדו תלונה על כך ששכב עמה ואנס אותה עוד כאשר הייתה קטינה בת 14. לאחר התלונה עקבה המשטרה, כולל במצלמות נסתרות ובהאזנות סתר אחר רצון ונשותיו, ובין היתר הקליטה שיחה שממנה עלה כי שכב עם אחת מבנותיו. עם מעצרו פונו הבתים שבהם שכנו נשותיו והילדים והם הועברו למעונות לנשים מוכות, בסיוע גורמי הרווחה.
ב-14 בפברואר 2010 הוגש כתב אישום נגד רצון בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ובו הואשם בעשרות סעיפים של עבירות מין בהן אונס, מעשי סדום, בעילה אסורה בהסכמה ומעשים מגונים. בעשרות מהמקרים, היו קורבנות העבירות קטינות. עוד הואשם רצון בהחזקת נשותיו בתנאי עבדות ובסעיפים נוספים של קבלת דבר במרמה. כתב האישום מנה 21 נשים שנפלו קורבן למעשיו.
ב-8 בספטמבר 2014 הרשיע בית המשפט המחוזי בתל אביב את רצון ברוב עבירות המין שבהן הואשם, וזיכה אותו מעבירת החזקה בתנאי עבדות. ב-28 באוקטובר 2014 נגזרו עליו 30 שנות מאסר בפועל. ב-18 ביולי 2016 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של רצון.
רצון נחשב לאסיר בסיכון ובשל כך הוא מועבר לעיתים קרובות בין בתי כלא. נשותיו וילדיו ניתקו עמו את הקשר, מלבד בנו יגאל, התומך בו.
בתרבות.
ב-2018 עלתה לשידור הסדרה "הרמון", המבוססת על ספרה של אחת מנשותיו, מעיין מרים סמדר.
ב-2019 עלה בתיאטרון הקאמרי המחזה "השיבה" מאת איה קפלן, אשר נכתב בהשראת סיפור חייה של יהודית הרמן, שהייתה אחת מנשותיו של רצון.
שנית גמלא לא תיפול
הישוב היהודי בחברון
הכת של גואל רצון
בחירות לכנסת ה-18
מסדר סן לזר