הקצב הגובר של הפשרת הקרחונים באוקיינוס הקרח הצפוני הוביל לספקולציות בנוגע לפתיחתו האפשרית לשיט מסחרי של המעבר הצפון-מערבי, אשר מצפון לאלסקה ולקנדה. נתיב זה חוסך 9,300 קילומטר במסלול מאסיה לאירופה בהשוואה לנתיב העובר דרך תעלת פנמה. עם זאת, במעבר הצפון מערבי עדיין קיימים קשיים הנובעים מקרח בנתיב ההפלגה, מחסור בתשתיות עבור תנועת ספינות סדירה, וכן סכסוכים טריטוריאליים שעדיין לא נפתרו.
אספקת המים.
אחת הבעיות הגדולות בתעלה היא הירידה הממוצעת בכמות המים באגם גאטון, כשבירוא היער הוא אחת הסיבות העיקריות לכך. 52 מיליון גלון של מים מתוקים יורדים לאוקיינוס כל פעם שספינה עוברת בתעלה. אף על פי שכמות הגשמים היורדת מספיקה כדי לחדש את מלאי המים לשנה, האופי העונתי של הגשמים מצריך לאחסן את המים מעונת גשמים אחת לשנייה. אף על פי שאגם גאטון יכול להכיל כמות מסוימת מהמים הללו, יערות הגשם בסביבת התעלה שימשו באופן מסורתי כמאחסני מים בכך שהניחו להם לחלחל לאט דרך הקרקע ולזרום באופן קבוע לאגם. עם הירידה בכמות הצמחייה, הגשמים היורדים זורמים במהירות על הקרקע החשופה וישירות לאגם, ממנו מים יוצאים לאוקיינוס. התוצאה היא גרעון במים בהם ניתן להשתמש במהלך התקופה היבשה. תוצאה נוספת של בירוא היער היא אדמת סחף שיורדת בקלות מהמדרונות אל תוך אגם גאטון, וכך מקטינה עוד יותר את הקיבולת שלו.
נוכחות סינית.
לפני העברת השליטה על התעלה בשנת 1999, ממשלת פנמה ניהלה משא ומתן על מתן חוזה ל-25 שנה לניהול נמלי המכולות של התעלה משני צידי המצר, לחברה הסינית "האצ'יסון ומפואה" (Hutchison Whampoa). החברה היא קונצרן ספנות הונג קונגי שהבעלים שלה, לי קה שינג הוא האיש העשיר ביותר בסין. מבקרים אמריקאים טענו שזה פותח אפשרות לצבא השחרור העממי הסיני להשתלט על התעלה וסביבותיה, או אפילו אפשרות לתקיפת יבשת אמריקה מהמתקנים הסיניים. ממשלת ארצות הברית מציינת בתגובה שהסינים שולטים אך ורק בנמלים, ולא בתעלה, וכן שההסכמים עם פנמה מתירים התערבות צבאית של ארצות הברית אם הממשלה סבורה שיש צורך בכך.
תאי שיט חדשים.
תוכנית הרחבת תעלת פנמה, אשר בוצעה בין שנת 2007 לשנת 2016 כללה בניית שתי מערכות של תאי שיט הפועלות במקביל ובנוסף לתאי השיט הישנים: האחת ממזרח לתאי השיט גאטון, והשנייה מדרום מערב לתאי מירפלורס. לכל אחת מן המערכות נבנתה תעלת שיט המובילה אליה. כל מערכת מאפשרת מעבר ישיר מגובה פני הים ישירות לגובה אגם גאטון, זאת בניגוד למעבר בשני שלבים בתאי השיט הישנים. בתאי השיט החדשים קיימות דלתות הזזה כפולות ומידותיהם: 427 מטר אורך, 55 מטר רוחב ו-18.3 מטר עומק. מידות אלה מאפשרות מעבר אוניות עד לרוחב של 49 מטר, אורך מרבי של 366 מטר ושוקע של 15 מטר. הגבלות אלה מאפשרות מעבר של אוניות מכולות גדולות המכילות כ-12,000TEU.
לכל מערכת תאי שיט חדשים נבנו תשעה מאגרי מים ברוחב 70 מטר, באורך 430 מטר ובעומק 5.5 מטר, המאפשרים שימוש חוזר בכ-60% מן המים העוברים בתא השיט בעת הפעלת מחזור תא שיט. כחלק מפרויקט הרחבת התעלה, הועמק גם אגם גאטון, לצורך אגירה נוספת של מים להפעלת תאי השיט החדשים.
תאי השיט החדשים נפתחו לתנועת אוניות מסחרית ב-26 ביוני 2016. האונייה הראשונה שחצתה את תעלת פנמה בנתיב השיט החדש הייתה אונייה מודרנית בגודל פנמקס חדש.
ויליאם ג'נינגס ברייאן
ויליאם ג'נינגס ברייאן (באנגלית: William Jennings Bryan; 19 במרץ 1860 - 26 ביולי 1925) היה פוליטיקאי אמריקאי. הוא היה מנהיג האגף הליברלי של המפלגה הדמוקרטית, והתמודד מטעמה במירוץ לנשיאות ארצות הברית שלוש פעמים (ב-1896, 1900 ו-1908). הוא ייצג את מדינת נברסקה בקונגרס של ארצות הברית ושירת בתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית תחת הנשיא וודרו וילסון בשנים 1913–1916.
ברייאן השתייך לזרם הפרסביטריאניזם בנצרות והיה נוצרי אדוק, תומך בדמוקרטיה עממית, יריב של תומכי תקן הזהב, הבנקים ותאגידי מסילות הרכבת, מנהיג תנועת הכסף החופשי, פעיל שלום, תומך בחוק היובש, ומתנגד לדרוויניזם מסיבות דתיות. באמצעות קולו העמוק וסיוריו ברחבי המדינה, הוא נודע בתור אחד מהנואמים המבריקים ביותר של אותה תקופה. בשל אמונתו בטובם ובצדקתם של האנשים הפשוטים, הוא כונה "פשוט העם הגדול".
בבחירות הצמודות של 1896 ו-1900 הוא נוצח בידי ויליאם מקינלי, אולם שמר על שליטה במפלגה הדמוקרטית. כשהוא נואם מעל 500 נאומים ב-1896, ברייאן ביסס את המנהג של מועמדים לנשיאות לנאום ברחבי המדינה, בתקופה שבה מועמדים אחרים נשארו בביתם. בשלוש התמודדויותיו לנשיאות, הוא קידם את מדיניות הכסף החופשי ב-1896, התנגדות לאימפריאליזם ב-1900 וחיסול מונופולים ב-1908, כשהוא קורא לדמוקרטים להילחם נגד התאגידים והבנקים ולאמץ את הרפובליקניזם. הנשיא וילסון מינה אותו להיות מזכיר המדינה ב-1913, אולם מדיניותו של וילסון כלפי גרמניה לאחר הטבעת ה"לוסיטניה" ב-1915 גרמה לו להתפטר במחאה. ב-1920 הוא היה מבין התומכים הגדולים ביותר של התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית, ותקף את הדרוויניזם ואת תורת האבולוציה, במיוחד במשפט הקופים ב-1925. חמישה ימים לאחר שזכה במשפט, ברייאן מת בשנתו.
רקע וקריירה מוקדמת.
ויליאם ג'נינגס ברייאן נולד באילינוי, לסילאס לייארד ברייאן ולמריה אליזבת' ג'נינגס ברייאן. אמו של ברייאן הייתה ממוצא אנגלי. אמו הצטרפה לכנסייה הבפטיסטית, כך שברייאן נכח בכנסייה המתודיסטית בבקרי ראשון ובכנסייה הבפטיסטית בצהריים. בגיל 14, הצטרף לפרסביטריאניזם. אביו, סילאס, היה ממוצא סקוטי-אירי, והיה מתומכי הגישה הדמוקרטית של אנדרו ג'קסון. סילאס נבחר לסנאט של אילינוי, אולם ב-1860 לא הצליח להיבחר שוב.
עד לגיל 10, ברייאן חונך בביתו, ומצא בתנ"ך תמיכה בהתנגדות להימורים ולאלכוהול. ב-1874, נשלח לג'קסונוויל כדי ללמוד. לאחר סיום לימודיו, למד משפטים בשיקגו. לקראת סיום התואר שלו, פגש את מרי אליזבת' ביירד, איתה התחתן ב-1884. לאחר שנהיה עורך דין, עבר ללינקולן, נברסקה. ב-1890, לאחר ניצחון הדמוקרטים בבחירות לקונגרס, נבחר לקונגרס מטעם המפלגה הדמוקרטית, ונבחר לכהונה נוספת ב-1892. ב-1894, ניסה לרוץ לסנאט, אולם הפסיד.
בחירות ראשונות ב-1896.
לברייאן היה כישרון בנאום. בעקבות נאומים ופגישות שערך, נוסדה ליגת הכסף הלאומית. מטרתה של הליגה הייתה להצמיד את הדולר גם למתכת הכסף, על מנת לאפשר הדפסה של יותר דולרים. באותה תקופה, חוואים רבים תמכו בהעלאת כמות הכסף על מנת שיוכלו לקבל מחירים גבוהים יותר עבור התוצרת שלהם, בניגוד לבנקאים שפחדו מאינפלציה. תומכי הכסף החופשי הצליחו להשתלט על כמה סניפים מקומיים של המפלגה הדמוקרטית.
השאלה המרכזית הייתה נושא הצמדת המטבע למתכת, שהייתה נושא חשוב מאז 1873. תומכי הכסף החופשי רצו לאפשר המרת זהב וכסף בשיעור של 16 ל-1, כנהוג לפני 1873, כדי לגרום לאינפלציה שתעלה את כמות הכסף ותקל על אנשים לשלם את חובותיהם. מתנגדי ההליך טענו שהוא יפגע ביציבות המטבע ובסחר הבינלאומי.
ברייאן עצמו לא התעניין בתחילה בעניין, והדמוקרטים המובילים דחו את הרעיון. אולם לאחר היבחרו לקונגרס, הוא התחיל להיות מהתומכים הבולטים בעניין.
כשהנשיא גרובר קליבלנד נכנס לתפקידו, הכלכלה הייתה בצרות. הממשלה קנתה מטבעות כסף ונייר בזהב, שהלך ואזל. מחירי המניות צללו ומיתון התחיל. קליבלנד התנגד לרכישת הכסף, וברייאן תמך בה. התמיכה של קליבלנד בתקן הזהב גרמה לניתוק ממפלגתו שלו, בעיקר לאחר ששלח את הצבא לפזר שביתות. בחירות אמצע הקדנציה ב-1894 היו קשות לדמוקרטים, ואפילו הדרום, שתמך בעיקר בהם, בחר בפופוליסטים.
הפופוליסטים הציעו חזרה לתקן דו-מתכתי, ודרשו את רכישת הכסף. החקלאים וכורי הכסף בדרום ובמערב תמכו בכך, ואילו הבנקאים מהמזרח התנגדו לכך.
הוועידה הדמוקרטית ונאום צלב הזהב.
לאחר שחגג את יום הולדתו ה-35, ובכך הגיע לגיל המינימלי עבור מועמד לנשיאות, ברייאן התחיל ליצור בריתות פוליטיות עם תומכי הכסף החופשי כדי להפוך למועמד הדמוקרטי. ברייאן נאלץ להתפשר עם מנהיגים פופוליסטיים כדי למנוע מהמפלגה הפופוליסטית להציב נגדו מועמד. מסע הבחירות שלו לקראת הוועידה היה ללא יחסי ציבור מיוחדים, מלבד נאומיו, עליהם התחיל לגבות תשלום. לא היה לו תקציב בחירות, הוא היה אלמוני, ללא ניסיון ציבורי ושנוא בידי ממשל קליבלנד. בנוסף, הוא בא מנברסקה, מדינה קטנה שמעולם לא תמכה בדמוקרטים. הוועידות המקומיות תמכו בנושא הכסף החופשי ושלחו את תומכי הנושא לוועידה בשיקגו. הצירים מצפון-מזרח המדינה תמכו בזהב. לאחר שהרפובליקנים תמכו בוויליאם מקינלי, הרפובליקנים תומכי הכסף נטשו אותו ותמכו בברייאן.
אף מועמד לא נראה כמועמד מוביל במהלך הוועידה. הנשיא קליבלנד איבד שליטה במפלגה. המשלחת מנברסקה תמכה בברייאן, שהחל להשמיע את קולו. עד עתה שמר על פרופיל נמוך, אולם כעת היה חיוני לאחד מאחוריו את תומכי הכסף החופשי, שרובם היו חדשים בוועידה.
ביומיים הראשונים נאמו בעיקר תומכי הכסף החופשי. ברייאן הלך אל הוועדה שהחליטה על המצע לקראת הבחירות והשפיע עליה לתמוך בהצמדת הדולר לכסף. תומכי תקן הזהב התנגדו, ודרשו מצע שתמך בתקן הזהב.