בחיבורו המקיף והרדיקלי "מניפסט התיגר על העולם", שנכתב בימיו כסטודנט, גרס לסל כי ההגליאנים, היודעים לאן מועדים פני ההיסטוריה, חייבים להשתלט על משאבי הכוח של החברה ולהיות חלוצי ההמונים חסרי התודעה. המהפכה תכונן תוך ידיעת כללי המשחק: היעד הוא הכסף, האמצעי – הבורסה, וספר החוקים הפרוסי מכתיב את הכללים. האידיאה הפילוסופית היא שצריכה על כן להדריך את דרכו של המהפכן.
מבחינה מדינית, לסל לא היה קוסמופוליט דוגמת המרקסיסטים בתקופתו. היו אף שכינוהו "פרוסי אדום", כלומר סוציאליסט פטריוטי. מבחינתו, תקומתה של גרמניה הגדולה הייתה גילוי של ה"רוח" ההגליאנית; רעיון חידוש הלאומיות היהודית היה לשיטתו אבסורד, כי העם היהודי הוא לא פחות ממאובן של ההיסטוריה, ועיסוק בתחייתו פירושו חזרה לאחור מבחינת שלבי האידיאה. ההגמוניה התרבותית של הגרמנים היא ההוכחה להתגלמותה של האידאה בלאומיות הגרמנית. "השכינה ההיסטורית" שוכנת בקרב העם הגרמני. תפיסת המדינה של הגל עיצבה את עולמו של לסל והכריעה את יחסו האוהד לאיחודה של הרפובליקה הגרמנית. לסל הצעיר היה אפוא דמות ייחודית במינה, שבה נמזגו תפיסות סוציאליסטיות, ליברליות ודמוקרטיות גם יחד. בבגרותו היה לרפובליקן רדיקלי נוסח היעקובינים הצרפתים, במקביל לתפקידו כמהפכן סוציאליסט.
לימודים באוניברסיטה.
ב-1843 ביקש לסל להתחיל בלימודים באוניברסיטת ברסלאו. הדבר נעשה ללא ידיעת האב, וכששקד על בחינות הכניסה לאוניברסיטה התחבא לסל בעליית הגג בסיוע אמו ואחותו. רק כשעבר את הבחינות גילה את הדבר לאביו. הלה לא היה שבע רצון ממקצועות הלימוד שבחר – היסטוריה, ארכאולוגיה, פילוסופיה ופילולוגיה – וחשש שמא אין בצִדם פרנסה; אולם לבסוף התרצה האב ונתן את אישורו ללימודים. במהרה עבר לסל לאוניברסיטת הומבולדט שבברלין. ב-1845 סיים את לימודיו באוניברסיטה, ובאותה שנה החל לעבוד על דברי הפילוסוף היווני הרקליטוס מנקודת מבט הגליאנית, במסה שנקראה "הרקליטוס"; מסיבות שונות נקטעה כתיבתה, ורק קטעים ממנה פורסמו באותה עת בפריז. כעבור למעלה מעשור שב לסל וסיים את חיבור המסה, שהקנתה לו פרסום והערכה רבים בחוגים האינטלקטואליים.
בימי לימודיו בברלין נוצר סביב לסל חוג חברים מצומצם שראה בו רב בתורת הגל, ומנהיג שיובילם דרך עולם הרוח אל המהפכה. ביניהם היו ארנולד מנדלסון (Mendelssohn), שהיה רופא בתחילת דרכו, אלכסנדר אופנהיים (Oppenheim), משפטן, וכן אלברט לֶפֶלד (Leefeld).
משפטן ורטוריקן צעיר.
ב-1845 התקשר לסל עם המשורר היינריך היינה, אשר ביקש להשקיע כספים בחברת מניות שהקים לסל יחד עם בן דודו פרדיננד פרידלנדר. היינה היה זקוק למנוף פיננסי למימון מאבק משפטי סביב ירושה משפחתית ודברי השכנוע של לסל הותירו בו רושם עז. בנוסף, הציע לסל להיינה את שירותיו המשפטיים באותו עניין. במכתב המלצה מ-1846, תיאר היינה את דמותו של לסל:
בסיוע מכתבי ההמלצה של היינה, ובפעולה המשפטית למען ירושתו, החל לסל להתקרב ל'ראשי המהפכה' הפריזאים; המפגש עם היינה עורר אותו לפעולה משפטית כפרקליט, ועד ראשית שנות ה-60 של המאה ה-19 היה עיסוק זה לעיסוקו המרכזי. אף שלא למד משפטים בלימודיו הרשמיים, ניצל לסל הנמרץ את כושר לימודו העצמי ואת נגישות המחלקה למשפטים, ולמד את רזי החוק הגרמני.
היוזמה העסקית והמשפטית הסתיימו באכזבה מצד לסל; שירותיו המשפטיים לא היו נחוצים כאשר פתר היינה את מאבק הירושה בחשאי, בכוח קשריו. הרעיון הגרנדיוזי של חברת המניות נגנז. הקשר עם היינה הלך והתרופף בהדרגה, עד שנותק כליל בעת שהואשם לסל בפלילים. אלמלא פגש לסל לאחר מכן ברוזנת פון האצפלדט, ייתכן וראשית דרכו כמשפטן הייתה מסתיימת במפח נפש.
פרשת הרוזנת.
בפברואר 1846, פגש לסל בברלין את הרוזנת סופי פון הַאצפֶלדט (von Hatzfeldt ), דרך חבר משותף. הרוזנת הייתה פרודה מבעלה הרוזן פון האצפלדט מזה מספר שנים, והייתה במאבק משפטי עמו סביב החֶזקה על גידול בנם הצעיר. לסל נקשר לבעיית הרוזנת, ונעשה למומחה משפטי תוך זמן קצר, חרף העובדה שלא למד משפטים באוניברסיטה. בתום מאבק משפטי שארך 8 שנים, הצליח לסל, שהיה מיופה כוחה של הרוזנת, להביא לזכייתה בבית הדין. בסופו של דבר, הרוזן התפשר לטובת מרשתו של לסל, והיא זכתה לחזקה על בנה הצעיר, כמו גם לחלק מסוים מנכסיו של הרוזן.
עד סוף ימיו של לסל היה בינו ובין הרוזנת קשר עמוק, והוא נהנה מהגנתה ומתמיכתה הכלכלית. הרוזנת עמדה לימינו של לסל במהפכות 1848–1849, והחזיקה בעצמה בדעות סוציאליסטיות. שלמה נאמן, הביוגרף של לסל, ראה ביחסיהם הקרובים והמורכבים קשר של אם ובנה.
במהלך הדיון המשפטי הממושך הפגין לסל וירטואוזיות משפטנית שהקנתה לו יוקרה רבה בתור נואם ופרקליט. אולם במהלך המשפט התעוררה שערורייה רצינית, שרדפה את לסל למשך שארית חייו, וגרמה לו להסתבך בפלילים. הפרשה כונתה "פרשת התיבה" (Cassettengeschichte): זוג חברים קרובים של לסל תכננו לגנוב תיבה השייכת לרוזן פון האצפלדט, שהכילה מסמכים בעלי ערך משפטי רב. לסל הואשם בגנבת התיבה, מתן שוחד לעדים ובילוש תוך כדי משפט. על חבריו נגזר עונש מאסר; ולסל עצמו נכנס לכלא מספר פעמים בעקבות חלק מן ההאשמות שיוחסו לו.
מבחינת לסל, המאבק על צדקתה של הרוזנת היה מאבק למען שחרור החברה כולה. בתנאי הריאקציה של שנות ה-40 של המאה ה-19, המאבק המשפטי של הרוזנת היה מבחינתו המבצע הפוליטי החשוב ביותר. עם שחרורו מן הכלא באוגוסט 1848, חש עצמו לסל בודד במערכה, והחליט על שינוי דרכו: פרשת הרוזנת עוד תמשיך להעסיקו בשנות ה-50, אך התמורות הפוליטיות המהפכניות בגרמניה שינו את אופי המאבק.
מהפכות 1848–1849.
ב-18 במרץ 1848 התחוללו מהומות אלימות בברלין. המהומות, שנקראו לימים 'מתרסי ברלין' או 'מתרסי ה-18 במרץ', כללו עימותים בין המוני תושבי העיר, שהקימו מתרסים כנגד כוחות הצבא. פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה הסיג את כוחות הצבא מן העיר, והסכים, בלחץ ההמון, לכונן אספה לאומית שתביא להקמת מונרכיה חוקתית. עבור לסל היווה המצב החוקתי החדש בברלין מהפכה של ממש. הוא ראה בכך סימן לפתיחתו של שלב חדש בהיסטוריה – ריבונותה של האספה הלאומית הפרוסית.
האירועים הסוערים היוו את נקודת הפריצה של לסל לתודעה הציבורית; כאן הפך לראשונה למנהיג המונים כריזמטי. במקום מאבק משפטי החל לנקוט בשלוש דרכי מאבק חדשות: כתיבה פובליציסטית, פעילות פוליטית וארגון איגודי הפועלים. דרכים אלו, בעלות יסוד דמוקרטי, היוו את קרקע הפעולה של לסל כמנהיג. ארגון "אחוות הפועלים" הוקם בימי המהפכות, והפועלים בגרמניה החלו להתארגן לראשונה בצורה משמעותית; בצל רדיפת המשטרים נולדה תנועת הפועלים הגרמנית, על איגודיה השונים. לסוציאליסטים, וביניהם לסל וקרל מַרקס (Marx), נודעה השפעה פוליטית מכרעת על אותם איגודים. לסל קשר את קשריו בתוך התנועה הסוציאליסטית ההולכת ומתהווה, ובכלל זה את יחסיו האמביוולנטיים עם קרל מרקס – רוויי מתחים ואי הסכמות, עם גילויי חיבה לצד סלידה. לסל ומרקס ניהלו חליפת מכתבים עד שנותיו האחרונות של לסל. מרקס השמיץ אותו בהזדמנויות שונות, ועם זאת העריך את רוח הלחימה שלו, כמו גם את העובדה שנלחמו באויב משותף.
חרף העובדה כי פעל במשך זמן קצר מאוד בתוך האירועים, פעילותו הקדחתנית של לסל ניכרה. הוא הקדיש את מרצו לנאומים נלהבים בפני קהל הפועלים, בייחוד בערים דיסלדורף וקלן, ושָטח בפניהם את תביעותיה של תנועת המהפכה והדמוקרטיה.
גם כשנכלא בבית המעצר של קלן, ביוני 1848, השתתף לסל ככותב פעיל בעיתון הדמוקרטי-רדיקלי "עיתון הריין החדש" (Neue Rheinische Zeitung), שעורכו היה מרקס. אנשי העיתון היו לגוף מלוכד, מעין מפלגה של שותפים לפעילות פוליטית ומחאתית בלב ליבן של המהומות. לסל, שפעל עד אז בתוך חוגו המצומצם, החל לשתף פעולה עם "הליגה הקומוניסטית" (Bund der Kommunisten).
במאי 1848, במהלך האירועים המהפכניים, התכנסה "האספה הלאומית של פרנקפורט". האספה ביקשה להיות הפרלמנט הדמוקרטי הנבחר של גרמניה המאוחדת, אך הניסיון נכשל. לסל התנגד לאספה של פרנקפורט משום שלא הייתה ריבונית ולא חסתה תחת אחד משליטי מדינות גרמניה. הוא צידד לעומת זאת באספה הלאומית של ברלין, מפני שהתכנסה בחסותו של מלך פרוסיה. יתרה מכך – כאחד מחברי הליגה הקומוניסטית ראה לסל את גרמניה כרפובליקה מאוחדת, ולא כברית גרמנית גדולה ורופפת; הוא שלל את המדינה הגרמנית הקטנה הכפופה לכתר הפרוסי. מבחינתו, השאיפה הייתה הרחבת ריבונותו של הפרלמנט הלאומי של ברלין לכל גרמניה. בכך עמדו שאיפותיו בקנה אחד עם דרישותיו של קרל מרקס ביחס לאירועים המהפכניים.
המחלוקת עם קרל מרקס.
כבר בשלב מוקדם זה של התנועה הסוציאליסטית הופיעו הבדלים בין לסל ובין מרקס. הבדלים ראשוניים אלה, יהפכו בבוא היום ליריבות מרה בין הלסליאנים ובין המרקסיסטים – עימות שיוסיף להעסיק את התנועה משך שנים רבות.
היו אלה הבדלים סגנוניים והבדלים מהותיים; בהתייחסו למתרסי ה-18 במרץ, דיבר מרקס על המושג 'פרולטריון', המתהווה מתוך מלחמת המעמדות ההיסטורית; הדמוקרטיה לשיטתו פירושה שלטון הבורגנות, וכל מהפכה בתחומיה היא מהפכה בורגנית.
לסל, שראה את תולדות המהפכה, מהלכה וחשיבותה עין בעין עם מרקס, דיבר על מושג 'העם', שיחסל בבוא היום את שלטון המלכים והבורגנים. לשיטתו אין בורגנות, אלא בורגנים. המלך הוא גדול הפיאודלים, ואילו 'העם' הוא תשתית החברה והמדינה.