רעיונותיו וגישתו של טוכאצ'בסקי נדחו על ידי סטלין וכוחות שמרניים יריבים בממסד הצבאי הסובייטי, מכיוון שהם התאימו לגישת "המהפכה המתמדת" לפיה צריך הצבא האדום להיות כוח חזק והתקפי - לעומת הגישה של סטלין שעל הצבא האדום להיות הגנתי באופיו. ב-1928 הודח טוכצ'בסקי מתפקידו והועבר לתפקיד במחוז הצבאי בלנינגרד. לאחר מכן פרש לביתו וכתב שם כמה ספרים על תפיסתו את הלוחמה המודרנית, המשלבת פעולת שריון ואוויר ומתמקדת בהכאה בעומק קווי האויב, לשיבוש המערך הלוגיסטי שלו. לתפקיד הרמטכ"ל במקום טוכאצ'בסקי מונה בוריס שפושניקוב, שהחזיר את הצבא האדום לקו המפלגתי שלפיו על הצבא הסדיר לנהל הגנה עיקשת סמוך לגבול, ובמקביל על מיליציית הפועלים והאיכרים להתגייס ולאחר מכן להכות את האויב באמצעות מתקפת נגד.
ב-1931 קיבל סטלין את הרעיון של צבא מודרני וממוכן וקרא לטוכאצ'בסקי בחזרה לבניית הצבא האדום ברוח זו. התאוריות שלו נתקבלו כתורת הלחימה של הצבא האדום, תורת לחימה שקיבלה את השם "קרב עומק". תפיסה זו הוכחה בקרב חלקין גול, שם כוח סובייטי בפיקודו של ג.ק. ז'וקוב הביס כוח יפני גדול בהרבה באוגוסט-ספטמבר 1939.
ב-1935 מונה טוכאצ'בסקי למרשל ברית המועצות, בעודו בן 42 בלבד. הוא הגה את תוכנית ההגנה על החזית המערבית. על פי התוכנית, הוא הורה על בניית קו ביצורים ארוך (קו סטלין) מהים הבלטי ועד לים השחור, כשבמרכזו ביצות פריפיאט.
בתקופה זו החל תהליך תיעוש מהיר בכל רחבי ברית המועצות שאיפשר חימוש מסיבי של הצבא האדום באמצעי לחימה מתקדמים כמו טנקים, תותחים ומטוסים. כמו כן הוקצו תקציבים ומשאבים עצומים לחימוש ומינוע הצבא האדום, ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה היה מספר הטנקים בצבא האדום שווה למספר הטנקים בכל המדינות האחרות גם יחד. לצד ניסיונות המיכון הגדולים לא צויד הצבא בכמות מתאימה של משאיות, טרקטורים וסוסים וכתוצאה מכך כושר הניידות שלו היה מוגבל למדי.
הטיהורים הגדולים והשפעתם על הצבא האדום.
רקע.
במשך כל שנות השלושים של המאה ה-20 הפעיל סטלין כוח כנגד כל מתנגד או מתחרה אמיתי או מדומה במפלגה הקומוניסטית בשלטון, בצבא ובכל מקום אחר. מאות אלפים נרצחו או נאסרו, נשלחו לסיביר ולגולאגים. אולם בין השנים 1936–1939 הגיע הטרור של סטלין לשיאו. מיליונים רבים מאזרחי ברית המועצות נרצחו ומיליונים נוספים נשלחו למחנות עבודה בסיביר. סטלין נעזר במנגנון טרור והפחדה גדול ומסועף של משטרה חשאית שנקראה בתחילתה צ'ה קה ולאחר מכן לסירוגין או גה פה או, נ.ק.ו.ד. וק.ג.ב. בראשה עמדו גנריך יגודה, אשר הוצא בעצמו להורג באשמת "טרוצקיזם" ב-1938, ולאחר מכן מחליפו יז'וב שגם הוא הוצא להורג, ולבסוף לברנטי בריה. הטרור שזכה לשם "הטיהורים הגדולים" הקיף את כל שורות האוכלוסייה והמקצועות, אולם התמקד במיוחד במוקדי הכוח והשלטון בברית המועצות: צמרת המפלגה הקומוניסטית, המשטרה החשאית, מנגנוני החינוך וההשכלה, והצבא האדום.
הטיהורים הגדולים בשורות הצבא האדום.
כאמור, הצבא האדום סבל מ"טיהורים" משך כל שנות השלושים, אולם בשנות הטיהורים הגדולים חוסלו רוב הקצינים והבכירים וראשי הצבא האדום.
ב-1937 החל גל מעצרים של ראשי הצבא - ובראשם המרשל טוכצ'בסקי - בתואנה שהם יצרו קשרים עם המטה הכללי הגרמני ותכננו לתפוס את השלטון. משפטם של ה"קושרים" החל ב-11 ביוני 1937.
בפרשה זו הואשמו:
על כס המשפט ישבו המרשלים הבכירים של הצבא האדום, בליוכר, בודיוני ושפושניקוב. הרכב השופטים עורר תקוות בקרב הנאשמים שיזכו למשפט הוגן, אולם הם נידונו למוות לאחר משפט בזק בן כמה שעות והוצאו למחרת להורג.
המשפט המבוים הזה היה רק תחילתו של מסע "טיהורים" נרחב שבמהלכו נאסרו והוצאו להורג אלפי קצינים. בין מאי 1937 לספטמבר 1938 "טוהרו" כ-90% מראשי המטות המחוזיים וסגניהם, כ-80% ממפקדי הגייסות והחטיבות וכ-90% מקציני המטה. בסך הכל "טוהרו" 39,700 קצינים, בהם גם המרשלים יגרוב ובליוכר. העילה היחידה להוצאתם להורג של רבים מהקצינים האלה הייתה שדבק בהם החשד כי הם נוטים לקו שהוביל הרמטכ"ל טוכצ'בסקי.
התעמולה הסובייטית פרסמה כהסבר לטיהורים שסטלין עצר מהלך אנטי מרקסיסטי של טוכצ'בסקי, שניסה להפוך את הצבא האדום מצבא של פועלים ושל איכרים לצבא מקצועי של קצינים ולוחמים שהלחימה היא אומנותם. המקצוענות הצבאית שטוכצ'בסקי ניסה להנחיל לצבא האדום הייתה בעיני
האידאולוגים המרקסיסטים "התמחות בורגנית" ולכן מהלך אנטי מרקסיסטי. הצבא האדום – על-פי הראייה המרקסיסטית - הוא כלי שנועד לבטא את רצון המהפכה ולא קבוצה של בעלי מקצוע.
על עמדת המפלגה הקומוניסטית בנושא הזה ניתן ללמוד ממאמר שהתפרסם בפרוודה באותה תקופה:
ההסבר האמיתי כפי שהוא ידוע כיום ל"טיהורים הגדולים" בכלל, וה"טיהורים" בצבא האדום בפרט הם פרנויה שסטלין סבל ממנה, שהקצינים ועוד אינספור גורמים אחרים עלולים להפיל את שלטונו.
ל"טיהורים" הנרחבים בצבא היו השפעות הרסניות ביותר על יעילותו של הצבא האדום. במהלך הטיהורים הגדולים הצבא איבד את רוב מפקדיו וקציניו. לרבים מהקצינים ש"טוהרו" היה ניסיון קרבי, ואת מקומם החליפו קצינים חסרי ניסיון. וחמור מכך: הקצינים המחליפים חששו לקחת על עצמם כל יוזמה שלא עלתה לחלוטין בקנה אחד עם הקו המפלגתי השליט. והואיל והקו הרשמי דגל באסכולת המיושנת של "ארמיית הפרשים הראשונה", הפכה זו לדוקטרינה הסובייטית הרשמית. (נחיתותה של הדוקטרינה הזאת הומחשה היטב בשלביה הראשונים של הפלישה הגרמנית לברית-המועצות).
ב-1937, מנה הצבא האדום כ-1,300,000 קצינים והוא גדל כמעט פי שלושה ממספר זה עד יוני 1941. גידול מהיר זה בקצינים זוטרים, לעיתים קרובות הדגיש את חוסר ניסיונם או הכשרתם, ואכן הטיל השלכות חמורות ברורות על יעילות הצבא בעת הפלישה הנאצית לברית המועצות.
בדרגים הגבוהים ביותר של הצבא האדום "טוהרו" 3 מתוך 5 מרשלים, 13 מתוך 15 גנרלים, 8 מתוך 9 אדמירלים, 50 מתוך 57 הגנרלים של גייסות הצבא, 154 מתוך 186 קצינים בכירים, 16 מתוך 16 הקומיסרים הצבאיים, ו-25 מתוך 28 הקומיסרים שעמדו בראש גייסות.
מעורבות הצבא האדום במלחמת האזרחים בספרד.
מלחמת האזרחים בספרד פרצה בקיץ 1936 והסתיימה במרץ 1939 (בניצחון של כוחות המורדים). הצדדים הלוחמים היו מצד אחד הממשלה הרפובליקנית, שהייתה מורכבת ממפלגות סוציאליסטיות וליברליות, ונתמכה על ידי המפלגה הקומוניסטית של ספרד והמיליציות של חוגים מרקסיסטיים ואנרכיסטים ועל ידי חלק של הצבא הספרדי. מהצד האחר - המורדים - שעליהם נמנו רוב קציני הצבא, שפקדו על רובו המכריע של הצבא הספרדי, כולל יחידות העילית ממרוקו הספרדית, ואשר נתמכו במפלגות פשיסטיות ומלוכניות, בארגונים צבאיים למחצה, בכנסייה הקתולית ובחוגים שמרניים.
המלחמה נתפסה בעולם כזירת התגוששות עולמית בין הקומוניזם לבין הפאשיזם. ברית-המועצות סייעה לכוחות הממשלה באמצעי לחימה ובמומחים צבאיים. בנוסף למתנדבים ממפלגות קומוניסטיות בארצות שונות ומחוגים אנטי פאשיסטיים, שמהם נבנו בריגדות בינלאומיות שלחמו במסגרת הצבא העממי. ומנגד גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית סייעו למורדים באמצעי לחימה ובכוחות צבא שהוסוו כמתנדבים.
הצבא האדום כמו הצבאות המקבילים השתמשו במלחמת האזרחים בספרד כשדה ניסויים לנשק ולטקטיקות המלחמה שהתפתחו באותן שנים במיוחד בתחום השריון. הם שלחו לשם את מיטב הטנקים והציוד הצבאי שלהם בין היתר על מנת לבחון את כשירותו וביצועיו בשדה הקרב - משלוח ראשון של 50 טנקים טי-26 הגיע ב-12 באוקטובר 1936 לנמל קרטגנה מלווים ב-51 מתנדבים מומחים לטנקים. משלוחי הטנקים מברית המועצות נמשכו עד אביב 1938 והסתכמו ב-331 טנקים, הטנקים בעיקר מסוג T-26 ו BT-5 היו הטנקים החדישים והמשוכללים שהיו אז בשירות הצבא האדום. הטנקים מתוצרת ברית המועצות הוערכו כטנקים האיכותיים ביותר מבין הטנקים שלקחו חלק במלחמת האזרחים הספרדית.
הצבא האדום גיבש כאמור בשנות ה-30 את דוקטרינת "המערכה העמוקה". לפי דוקטרינה זו היו לטנקים שני תפקידים עיקריים, האחד סיוע לחי"ר, והאחר, לניצול ההבקעה לחדירה לעומק מערך האויב, השתלטות על שטחי מפתח והחזקתם. לכל אחת מהמשימות נבנה טנק המתאים לה.
מייד עם הגעת הטנקים הראשונים לכוחות הממשלה הוקם מצפון לקרתגנה בסיס אימונים והכשרה. הכשרת צוותי טנקים הייתה מושפעת מכוונותיה של ברית המועצות לסייע להשתלטותה של המפלגה הקומוניסטית של ספרד. משום כך רק קומוניסטים נאמנים הורשו לעבור הכשרה כאנשי צוות בטנקים. כדי למנוע היווצרות של תקלות בתפעול הוצבו מפקדי שריון מקרב הצבא האדום, לפחות בשלבים הראשונים, כנהגי טנקים ואילו אנשי הצוות הספרדים שובצו בצריחי הטנקים. המגבלות העיקריות של סדרים אלה היו: מפקדי טנקים לא מנוסים ויכולת תיאום מוגבלת בתוך הטנקים וביניהם משום קשיי השפה. האכזבה מרמת הצוותים הספרדיים גרמה להסתמכות גדולה יותר על מתנדבי הבריגדות הבינלאומיות שנשלחו לברית המועצות לעבור הכשרה כאנשי צוות. כל 50 טנקי ה-BT-5, שהוחזקו כעתודה לקראת פריצה ולא סייעו לחי"ר של כוחות הממשלה, אוישו בידי אנשי הבריגדות הבינלאומיות, שעברו הכשרה בברית המועצות.
ב-26 באוקטובר 1936 (הטנקים נפרקו ב-10 באוקטובר) נשלחה למדריד פלוגה שמנתה 15 טנקי T-26 המורכבת מצוותים מעורבים ומפקדה היה סובייטי. הפלוגה הפתיעה את האויב, שלא ציפה להתקפת שריון וגרמה לו אבדות ניכרות. המ"פ דיווח שפלוגתו השמידה שני טנקים וכ-20–30 מכוניות, פגעה קשה בשני גדודי חי"ר ובשני אקסדרונים של פרשים ותפסה שני תותחי שדה. אבדותיה היו שישה טנקים, שמונה אנשי צוות שנהרגו (ארבעה סובייטים וארבעה ספרדים) ושישה שנפצעו.