בגוג'ם חיו קהילות יהודיות משך זמן רב, אך אלו לא נחקרו לעומק. באיגרת רבי אליהו מפירארה מתחילת המאה ה-15 מוזכר "נהר גוזן" כנהר שעובר ביישובי ביתא ישראל. שם הנהר "גוזן" הגיע, ככל הנראה, מהשם "גוזם" שהיה שמו של האזור בתקופת הרב. הנהר המוזכר הוא ככל הנראה הנילוס הכחול או אחד מיובליו הזורמים באזור. במאה ה-16 מזכירים מקורות פורטוגזים יהודים החיים באזור גאפאת השוכן דרום מערבית מגוג'ם ההיסטורית. במאה ה-19 מוזכר כי יהודי גוג'ם מתפקדים כנפחים וייתכן שהקבוצה המכונה "בודה" והמוזכרת במקורות מאותה התקופה מתכוונת אליהם. בשנות ה-70 של המאה ה-19 מוזכר כי מלך גוג'ם תקלה היימנות לקח יהודים שעסקו בנפחות ונגרות מאבורה שבגונדר לגוג'ם כדי שאלו יבנו כנסיות, יהודים אלו עבדו כל השנה וחזרו לביתם בעונות הגשומות. בשלהי המאה ה-19 היו יהודי גוג'ם היו מטרה למיסיונרים מטעם החברה הלונדונית וזכו לביקורים תכופים.
גאפאת.
מקורות מראשית המאה ה-16 מדווחים בתקופתם על קיומם של יהודים רבים באזור גאפאת.
שאווה.
ראשיתה של קהילת שאווה, כיום מחוז צפון שאווה האמהרית הייתה מיהודים שהיגרו לאזור זה מאזור פוגרה וגונדר בתקופתו של שליט שאווה דאז נאגסי קראסטוס. שליט זה אשר הבין את חשיבותם של היהודים, מעודד אותם להתיישב באזור שלטונו. בכך התחיל גל הגירה ראשון של יהודים לשאווה בין השנים 1692–1702. נכדו של נאגסי, המארידאזמץ' אבואי, נלחם בכוחות הקיסר ייאסו השני ושבה רבים מהם. אבואי שחרר חלק מהשבויים ומינה אותם לתפקידים בכירים בבית המלוכה. בעקבות זאת החלה הגירה נוספת בשנים 1730–1745, של יהודים שרצו לשפר את תנאי המחיה שלהם. במהלך המאה התשע-עשרה ישנם דיווחים לא מעטים על קיום קהילה יהודית בשאווה. המיסיונר האירופאי קרל אייזנברג שסייר באנקובר בירת שאווה בין התאריכים 6 ביוני - 8 באוגוסט 1839, דיווח שישנם יהודים מביתא ישראל סביב בירת שאווה והם הצאצאים של אלו אשר היגרו מאזור פוגרה שבבאגמדיר לשאווה. אייזנברג הזכיר גם שכאשר דיבר עם מיסיונר אתיופי מהכנסייה האתיופית ב-17 באוקטובר 1839 הוא דיווח כי מספר "טאבִּיבִּים" שגרו בכפר התנצרו. לאחר מכאן הגיע דיווח נוסף מאת הבריטי צ'ארלס ג'ונסון ב-1842 על יהודים אשר מצבם הכלכלי טוב משל שכניהם הנוצרים ושהם מיומנים יותר ותיאר אותם כסוחרים מוצלחים. בשנת 1908 דיווח ד"ר יעקב פייטלוביץ' שישנם יהודים בשאווה המכונים בכינוי הגנאי בוּדה על ידי שכניהם.
אדיס אבבה.
כאשר העיר אדיס אבבה נוסדה על ידי מלך שאווה מנליק השני בשנת 1886 יישב הקיסר קבוצות של יהודים מכל רחבי שאווה בעיר, בשטח המכונה קאצ'נה. העיר הוכרזה כבירת האימפריה האתיופית כאשר מנליק השני הוכרז כקיסר אתיופיה ב-1889, העיר גדלה בעקבות גלי הגירה רבים, כולל יהודים מרחבי שאווה וצפון האימפריה. בעיר הוקם בית הספר היהודי להכשרת מורים תחת הנהלתו של תאמרת עמנואל שנהפך למנהיג של יהודי הבירה. ב-8 בינואר 1924 התכנסו מנהיגי ביתא ישראל שבבירה והקימו באופן רשמי את הקהילה היהודית באדיס אבבה וב-15 בינואר של אותה שנה המנהיגים חתמו על מסמך מכונן שהקים את הקהילה באופן רשמי, עשר שנים לאחר מכן העדות היהודיות השונות בעיר (אשכנזים ועדנים) שלא היו מקרב ביתא ישראל הצטרפו אל הקהילה המקומית. תרומתם העיקרית של הקהילה למורשת האתיופית היא האבוגידה סדר האותיות של כתב הגעז שהביאו עימם מגוש ההתיישבות היהודי בצפון.
זאב ח. ארליך
אליהו די וידאש
רבי אליהו די וידאשׂ (ה'ש"י-ה'שמ"ז) היה מקובל והוגה דעות מצפת וראש רבני חברון במאה ה-16, ומחבר הספר ראשית חכמה.
קורות חיים.
נולד בצפת לרב משה די וידאש, בן למשפחה שמוצאה מיהדות חצי האי האיברי. בצעירותו התייתם מאביו, ושנות צעירותו עברו עליו בייסורים.
היה תלמידו של הרמ"ק, ובפטירתו הועברו אליו כתבי ידו. כן למד תורה מפי האר"י ומפי הרב אברהם הלוי ברוכים (מוגרבי). היה שותף בחבורתם של הרמ"ק ורבי שלמה אלקבץ, אשר נהגה לצאת להתבודדות בהרים אשר סביב לצפת, גלות זאת הייתה נקראת בפי בני החבורה בשם "גירושין", והם עשו זאת כתיקון לגלות השכינה.
הושפע מכתביו של יצחק דמן עכו ומגישתו הקבלית-אקסטטית, וכן הושפע מהגות סופית.
לאחר זמן מה עבר להתגורר בחברון, ובשנת ה'שכ"ו (1566) התמנה לראש רבני חברון.
בי"ח באדר ה'של"ה (1575), סיים את כתיבת ספרו "ראשית חכמה". הספר עוסק בהיבטים השונים של חיי האדם על פי המשמעות הקבלית. הספר זכה למהדורות רבות, למהדורה מקוצרת, ולתרגום מבאר ביידיש.
נקבר בבית העלמין העתיק בחברון. האוהל של קברו נבנה בראשית שנות ה-30 בידי מתנדבים, ונהרס בידי ערבים בתקופת השלטון הירדני. שוחזר על ידי פרופ' בן ציון טבגר כחלק משיקום בית העלמין.
גדיעה
אלכסנדר אברמוב
אלכסנדר ניקיטיץ' אברמוב (ברוסית: Александр Никитич Абрамов) (1905–1973), דיפלומט סובייטי בכיר. שימש בתפקיד השגריר הראשון של ברית המועצות במדינת ישראל לאחר עידן סטלין.
אברמוב, בעל תואר דוקטור בהיסטוריה, התקבל למשרד החוץ של ברית המועצות בשנת 1944. בשנים 1945–1946 שימש מנהל האגף לענייני אירופה במשרד החוץ הסובייטי. בשנים 1946 - 1948 היה נציג ברית המועצות בפינלנד. בשנים 1948 - 1949 היה איש המחלקה לענייני אירופה במשרד החוץ. בשנים 1949 - 1950 כיהן כשגריר ברית המועצות בשווייץ. בחודש מרץ 1950 שב למחלקה לענייני אירופה במשרד החוץ כיועץ וכסגן ראש המחלקה.
ביוגרפיה.
ב-9 בפברואר 1953 הניחה מחתרת צריפין פצצה בבניין צירות ברית המועצות בשדרות רוטשילד בתל אביב וגרמה לפיצוץ שבו נפצעו ארבעה מאנשי הצירות ובהם אשתו של הציר פבל ירשוב. בעקבות זאת ניתקה ברית המועצות, ב-11 בפברואר, את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל והחזירה את נציגיה מהארץ. לא חלף חודש ימים וב-5 במרץ 1953 מת שליטה של ברית המועצות, יוסיף סטלין. מות סטלין הביא למפנה בחיי ברית המועצות; החלה תקופה שכונתה תקופת ההפשרה, במקום שלטון יחיד כונן בברית המועצות שלטון קולקטיבי, גבר בה בהדרגה חופש הפרט והופשרו יחסיה עם מדינות העולם. כחלק מתהליך זה החלו גישושים בין ברית המועצות וישראל על חידוש היחסים הדיפלומטיים. באמצע חודש מאי 1953 הגיע רמז מצד ברית המועצות על נכונותה לחדש את היחסים עם מדינת ישראל. הרמז בא מפיו של שגריר פולין (שהייתה אז גרורה של ברית המועצות) בבולגריה ומיד לאחר מכן החלו להתקיים שיחות גישוש בין השגריר הסובייטי בסופיה בירת בולגריה, מיכאיל בודרוב, (שיהיה במרוצת השנים גם שגריר בישראל) לבין מיופה הכוח הישראלי בסופיה גרשון אבנר. השיחות הבשילו וב-20 ביולי 1953 פורסמו הודעות, בו זמנית בירושלים ובמוסקבה, על חידוש היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות. ההודעות נמסרו בחילופי אגרות רשמיים בין שרי החוץ של ברית המועצות וישראל. האיגרת הישראלית ציינה את השיפור שחל ביחסים הבינלאומיים והדגישה כי שלטונות ישראל ממשיכים בחקירה לגילוי מבצעי הפשע בצירות הרוסית. כעבור שבועיים הוכרז על מינויו של אברמוב כשגריר ברית המועצות בישראל.
ב-1 בדצמבר 1953 הגיע השגריר אברמוב לישראל. בהגיעו לתל אביב התאכסן במלון דן וערך ביקור במנזר הרוסי באבו כביר, שבו התאכסנו יתר עובדי השגרירות. כששב למלון קידמו אותו זרי פרחים שהגיעו ממפלגות ותנועות השמאל בישראל ומן האגודה לידידות ישראל - ברית המועצות. עובדי המלון התרשמו מנועם הליכותיו של השגריר ומבקיאותו בשפה האנגלית. ב-2 בדצמבר עלה השגריר אברמוב לירושלים לפגישת היכרות עם שר החוץ הישראלי משה שרת. ראש הטקס, ד"ר מיכאל סימון, הציגו בפני שר החוץ והשגריר הגיש לו את העתק מכתב האמנתו.
ב-4 בדצמבר 1953 הגיש אברמוב את כתב האמנתו לנשיא המדינה יצחק בן-צבי. בואו לישראל התקבל בברכה על ידי הציבור, שראה בחידוש היחסים משום תפנית במדיניות הסובייטית כלפי ישראל בתקופה שלאחר מות סטלין. האירועים המדיניים והביטחוניים בתקופה שלקראת אמצע שנות החמישים לא מימשו תקווה זו.
המתח בגבולות ישראל גבר. בחודש אוקטובר 1953 פרץ סכסוך בין ישראל וסוריה על רקע פעולות הפיתוח של ישראל בערוץ נהר הירדן להעברת מימי הנהר מאגם החולה לכנרת, בתעלה שתנצל את הבדלי הגובה ליצירת חשמל. בה בעת פרץ סכסוך עם מצרים על רקע התיישבותם של מתיישבים ישראליים באזור המפורז של ניצנה. המתח הגיע לשיאו בפעולת קיביה שבוצעה ב-15 באוקטובר 1953, פעולת תגמול שגבתה מספר רב של קורבנות אזרחיים. על רקע אירועים אלה החלה ברית המועצות להתייצב בגלוי לצד הערבים וב-23 בינואר 1954 הטילה וטו במועצת הביטחון על הצעת החלטה המורה לראש משקיפי האו"ם, הגנרל ואגן בניקה, לחפש פשרה בין האינטרסים הישראלי והסורי בעניין סכסוך ערוץ הירדן. ב-29 במרץ 1954 הטילה ברית המועצות וטו נוסף על הצעת החלטה פרו-ישראלית במועצת הביטחון - הצעת החלטה של ניו זילנד לבטל את ההסגר שהטילו המצרים על מעבר ספינות ישראליות בתעלת סואץ. אות נוסף להחרפה ביחסים בין ברית המועצות לישראל היה כאשר ישראל סרבה בחודש אוקטובר 1954 להעניק אשרות כניסה למשלחת סובייטית שביקשה לבוא לקונגרס של ידידות עם ברית המועצות שנערך ביוזמת מק"י, זאת בנימוק של חוסר הדדיות מצד הסובייטים.