באפריל 2021, אחרי שנים של מאבקים משפטיים ומחלוקות על הזכויות בקרקע, אישרה ההוועדה המקומית לתכנון ולבנייה את התוכנית לשימור המבנה ובניית מגדל של 19 קומות לצידו. "בית סוקולוב" ימשיך לשמש את אגודת העיתונאים, לצד גלריה ואולמות כנסים, שמאחוריו יוקם מגדל חדש, שיכלול משרדים, שטחי מסחר, דירות קטנות ומלון. לצורך מימוש הפרויקט הוועדה המקומית אישרה ניוד זכויות ממבנה לשימור ברחוב רמב"ם 15.
הפעילות בבית העיתונאים.
בית העיתונאים היה עד מהרה למרכז הפעילות של העיתונות בישראל ושימש כמוקד למסיבות עיתונאים ומקום קבוע לביצוע ראיונות שעד אז הצריכו את העיתונאים להתרוצץ ברחבי ישראל על מנת לקיימם. בנוסף על כך בית העיתונאים מקיים סימפוזיונים בנושאים שונים, כגון עיתונות, ספרות, אמנות, תיאטרון, כלכלה וכדומה. לצורך ההכנסה השוטפת ותחזוקת המבנה מתקיימים בבית גם אירועים וכנסים סגורים בתשלום.
טכניקום
טכניקום (ברוסית: те́хникум, באוקראינית: те́хнікум, בפולנית: Technikum) היה סוג של מוסדות להנחלת השכלה על-תיכונית בברית המועצות.
הטכניקום יועד להכשרת כמויות גדולות של עובדים בתעשייה, במקצועות מסובכים הדורשים הכשרה במסגרת גבוהה משל בית ספר תיכון, כמו עובדי אלקטרוניקה, או במקצועות הניהול הזוטר (כמו מנהלי עבודה, מפקחים טכניים וכיוצא בזה).
הטכניקום לא היה מוסד להשכלה גבוהה המעניק תארים אקדמיים.
לאחר התפרקות ברית המועצות נותרו מוסדות הטכניקום במספר ממדינות ברית המועצות לשעבר, אולם שמם של רוב המוסדות שנותרו הוסב ל"קולג'", כמקביל למוסד הקולג' הדו-שנתי במדינות המערב.
אבי יונה
אריה לוי (קצין)
אריה לוי (1933 – 10 בדצמבר 2013) היה קצין צה"ל, שכיהן כקצין תותחנים ראשי (ספטמבר 1971 – ספטמבר 1973), כעוזר ראש אג"ם במלחמת יום הכיפורים וכמ"מ ראש האגף לאחריה, וכראש אגף האפסנאות בדרגת אלוף (אוקטובר 1974 – אוקטובר 1978).
ביוגרפיה.
לוי נולד ב-1933 בהונגריה. עלה לישראל במסגרת עליית הנוער ב-1949. התגייס לצה"ל לחיל התותחנים בשנת 1950. במהלך מבצע קדש (1956) שימש כמפקד סוללה. בשנים 1961-1962 פיקד על גדוד תותחנים מוצנח 332 ולאחר מכן פיקד על גדוד 404, גדוד תומ"תים.
במלחמת ששת הימים (1967), בדרגת אלוף-משנה, היה מפקד תותחנים פיקודי של פיקוד צפון. לאחר המלחמה השתלם בארצות הברית, ועם שובו לישראל מונה למפקד בית הספר לתותחנות (ביסל"ת), ולאחר-מכן לראש מחלקת תכנון וארגון במטכ"ל.
בשנת 1971 מונה לקצין תותחנים ראשי, בדרגת תת-אלוף. בספטמבר 1973, ערב מלחמת יום הכיפורים מונה לעוזר ראש אגף המטה הכללי. לאחר התפטרותו של הרמטכ"ל דוד אלעזר כיהן לוי כממלא מקום ראש אג"ם. באוקטובר 1974 הועלה לדרגת אלוף, ומונה לראש אגף האפסנאות (אג"א, ידוע היום כ-אט"ל), בתקופת כהונתו בוצע ארגון מחדש באגף והוקם חיל התחזוקה. ב-1978 השתחרר משירות הקבע ומונה לראש משלחת משרד הביטחון בארצות הברית ובקנדה, תפקיד בו שירת עד 1982.
באוגוסט 1983 מונה למנכ"ל פז חברת הנפט, לאחר תקופת חפיפה ארוכה עם המנכ"ל היוצא.
לוי נפטר ב-10 בדצמבר 2013 בגיל 80 לאחר מאבק במחלת הסרטן. הותיר את אשתו חוה, בן ובת: עודד וגילת, ונכדים.
בית סוקולוב
בית העיתונאים
אאופבאו
אָאוּפְבָּאוּ (בגרמנית: Aufbau, מילולית: בנייה או הקמה) הוא עיתון יהודי בשפה הגרמנית, שראה אור לראשונה ב-1934 בניו יורק כעיתונם של אינטלקטואלים יהודים-גרמנים גולים, וכתבו בו אנשי רוח בולטים רבים. עד ל-2004 המשיך להתפרסם בניו יורק, ומאז פברואר 2005 הוא מתפרסם בציריך תחת השם "אאופבאו – הירחון היהודי".
תולדות העיתון.
ב-1 בדצמבר 1934 התפרסם אאופבאו לראשונה ללא תשלום כביטאונו של "המועדון היהודי גרמני", ומאוחר יותר של "מועדון העולם החדש", שניהם מועדונים של אינטלקטואלים יהודים גרמנים. במהרה הפך למקור החשוב ביותר למידע לפליטים דוברי גרמנית בארצות הברית, יהודים ולא יהודים כאחד, ושימש למהגרים מגרמניה ומאוסטריה במה להחלפת דעות ופלטפורמה תרבותית. במיוחד בתקופת הרייך השלישי הפך לכלי התקשורת העיקרי ליהודים שנמלטו מגרמניה לארצות הברית. הכוונה בשמו (לעיתים הופיע גם עם שם באנגלית, "Reconstruction") הייתה לבנייתם מחדש של החיים היהודים-גרמנים בארצות הברית, בדומה לסיסמה הציונית "לבנות ולהיבנות".
עם חברי הדירקטוריון של העיתון נמנו בתקופות שונות אלברט איינשטיין, תומאס מאן ושטפן צווייג. במשך שנים ארוכות, מאז 1939, שימש מנפרד גיאורגה (נפטר ב-1965) העורך הראשי, שהתעקש על הופעת העיתון כשבועון.
עם האישים המפורסמים שכתבו בעיתון נמנים חנה ארנדט, מקס ברוד, מרטין בובר, אוסקר מריה גרף, לודוויג מרקוזה, הרטה פאולי, אלפרד פולגר, קורט ריס, גרשם שלום וקרל צוקמאייר.
כיום חבר העיתון בארגון הבינלאומי למדיה יהודית ולמדיה לפליטים "International Media Help".
ביוני 2004 העלתה הספרייה הלאומית הגרמנית עותקים דיגיטליים של כל גיליונות העיתון מהשנים 1934 עד 1950 לרשת האינטרנט, אך מסיבות של זכויות יוצרים העותקים הוסרו.
מכון ליאו בק סיפק דיגיטציה של גיליונות העיתון מראשיתו ב-1934 ועד 2004, והם זמינים בארכיון האינטרנט.
מאז ינואר 2005 התפרסם "אאופבאו" בציריך על ידי המוציא לאור Jüdische Medien AG, המפרסם גם את כתב העת "תכלס". כמקודם, ממשיך העיתון לייצג ערכים פלורליסטיים, הומניסטיים ואוניברסליים. ב-2009 התחלפה הבעלות על העיתון והוא מתפרסם על ידי המוציא לאור Serenada.
נבחרת מצריים בכדורסל
Aufbau
הטינה
הטינה (באנגלית: The Grudge) הוא סרט אימה משנת 2004, אשר בוים על ידי טקאשי שימיזו ונכתב על ידי סטפן סאסקו. הסרט הוא חידוש לסרט יפני בעל אותו שם משנת 2002. לסרט יצאו שני סרטי המשך: הטינה 2 והטינה 3 וכן סרט רביעי שעלילתו מתרחשת במקביל לאירועי הסרט הראשון והשני.
עלילה.
העלילה המוצגת בסרט אינה ליניארית, אך פה היא תוצג לפי הסדר.
בשנת 2001, קיאקו סא'אקי היא אישה יפנית שנשואה לטאקאו קיאקו מאוהבת באובססיביות בפיטר קירק, פרופסור אמריקאי שגר בטוקיו יחד עם אשתו מריה ועוקבת אחריו לכל מקום אליו הוא הולך. יום אחד כשקיאקו חוזרת לביתה ונכנסת לחדרה, היא רואה את טאקאו קורא ביומנה על אהבתה לפיטר. מרוב כעס וזעם, טאקאו רוצח את קיאקו על ידי שבירת הלסת שלה, ולאחר מכן הוא מטביע את בנם בן השמונה טושיו באמבטיה יחד עם חתול המחמד שלו. טאקאו מניח את גופתה המתה של קיאקו בעליית הגג ולאחר מכן קיאקו חוזרת בתור רוח נקמנית ותולה את טאקאו בחדר השינה של בנם בעזרת שיערה. ומאותו יום בית משפחת סא'אקי מתחיל להירדף על ידי רוחותיהם של בני המשפחה ורוחו של החתול, וכל מי שנכנס לתוכו, נהרג על ידי אחת מהרוחות של בני משפחת סא'אקי. יום לאחר שכל בני משפחת סא'אקי מתו, פיטר מגיע לבקר בביתם, בעקבות מכתבים שהוא קיבל מקיאקו. במהלך ביקורו הוא מוצא את רוחו של טושיו (המופיע בפניו כילד חי ולא כרוח) ואת היומן של קיאקו, וקורא בו על אהבתה של קיאקו אליו. בסוף הביקור הוא מגלה את גופתה של קיאקו בעליית הגג ואת גופתו של טאקאו בחדרו של טושיו ובורח מהבית באימה. למחרת בבוקר פיטר, המזועזע ממה שראה מתאבד בקפיצה מממרפסת ביתו לעיני אשתו ההמומה. שלושת חוקרי המשטרה שחקרו את הרצח מצאו את מותם גם הם בידי קיאקו.
בשנת 2004, עוברת לגור בבית משפחת סא'אקי, משפחת ויליאמס שהיא משפחה אמריקאית שעוברת לגור בטוקיו. המשפחה כוללת את מת'יו, אשתו ג'ניפר, אימו המבוגרת אמה, ואחותו סוזן שרק רואה את הבית, אך לא עוברת לגור בו, מכיוון שהיא גרה בדירה אחרת בטוקיו. ג'ניפר ומת'יו נהרגים על ידי רוחו של טושיו וקיאקו הורגת את יוקו, אישה יפנית שמגיעה לבית כדי לטפל באמה. כשאלכס הבוס של יוקו, מגלה שיוקו נעלמה באופן מסתורי, הוא שולח את קרן דייוויס, סטודנטית אמריקאית לסיעוד הגרה בטוקיו יחד עם בן זוגה דאג, להחליף אותה. כשקרן מגיעה לבית משפחת סא'אקי כדי לטפל באמה, היא מוצאת את טושיו (הנראה כילד חי) נעול בארון ביחד עם מר החתול. בינתיים קיאקו רוצחת את סוזן ויליאמס בדירתה ובהמשך אותו היום, קרן רואה את קיאקו הורגת את אמה, ובשל כך היא נלקחת לבית חולים עקב טראומה נפשית. בבית חולים קרן מספרת לבלש בשם נקגאווה על פגישתה עם הרוחות.
בהמשך אותו היום, קיאקו הופכת את גופתה המתה של יוקו לזומבי ובעזרתה הורגת את אלכס. נקגאווה חושב שהרציחות שקרו בבית משפחת סא'אקי לפני שלוש שנים, הן הגורמות לאירועים המוזרים שקורים בסביבת הבית, ולכן הוא מגיע לבית עם שני מכלים של בנזין במטרה לשרוף אותו, אך טאקאו מטביע אותו באמבטיה. קרן מגיעה לדירתה כדי למצוא את דאג, אך היא מגלה שהוא הלך לבית משפחת סא'אקי במטרה לחפש אותה שם.
כאשר קרן מגיעה לבית משפחת סא'אקי, היא מקבלת חזיונות של הלילה בו מתו בני משפחת סא'אקי, ושל היום למחרת בו בא פיטר קירק לבקר בביתם ומצא את גופותיהם. קרן התכוונה לצאת מהבית, אך אז היא מוצאת את דאג שרוע על הרצפה מבלי יכולת לזוז או לדבר. בעוד קרן מנסה להוציא אותו מהבית, קיאקו זוחלת לכיוונם ממעלה המדרגות והורגת את דאג. לפני שקיאקו הורגת גם את קרן, זו מפילה את מכלי הבנזין שנקגאווה הביא, מדליקה אותם ומבעירה את הבית. קרן ניצלת מהשריפה ונלקחת לבית חולים, שם היא מתאבלת על מותו של דאג, ומגלה שגם הבית ניצל מהשריפה. הסרט מסתיים כאשר קיאקו מופיעה מאחורי קרן, ובכך מתגלה ששריפת הבית לא גרמה לקללה להסתיים.
סרטי המשך.
הטינה 2 הוכרז 3 ימים לאחר הקרנת הבכורה של הסרט, ויצא בשנת 2006.