קריירה בקולנוע ובטלוויזיה.
הופעתו הראשונה של רדגרייב בטלוויזיה הייתה בארמון אלכסנדרה בשנת 1937, שם שיחק בקטעים מתוך "רומיאו ויוליה". הופעה בולטת שלו בטלוויזיה הייתה בדברי קריינות לתוכנית "המלחמה הגדולה", תולדות מלחמת העולם הראשונה בה הראו צילומים וסרטי ארכיון. הופעה מוצלחת פחות הייתה לו בסדרה "השלום האבוד", של ה-BBC בשנים 1964 ועד 1966. על כך כתב פיליפ פורסר (Philip Purser ) "הפרשנות כפי שהוגשה בידי סר מייקל רדגרייב, הייתה פסימית מלכתחילה ולכל אורך הדרך".
התפקיד החשוב הראשון שהיה לו בקולנוע היה בסרטו של אלפרד היצ'קוק "הגברת הנעלמת" משנת 1938. עוד כיכב ב-"The Stars Look Down" (1939), לצידו של ג'יימס מייסון בסרט " Thunder Rock" (1943), ובתפקיד הבובה של פיתום בסרט של אולפני אילינג " Dead of Night" (1945).
סרטו האמריקאי הראשון היה "Mourning Becomes Electra" ב-1947, לצידה של רוזלינד ראסל, על תפקידו זה היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. ב-1951 כיכב בסרט "גרסת בראונינג" לפי מחזה של טרנס רטיגן. בדיילי מירור שבחו את הופעתו בתפקיד קרוקר-האריס אשר תוארה כ"אחת ההופעות הגדולות שנראו אי פעם בקולנוע". בשנות החמישים הופיע רדגרייב גם ב"חשיבותה של רצינות" (1952) סרט על פי המחזה של אוסקר ויילד, "פורצי הסכרים" (1954) ובסרט "1984" עיבוד לספרו של ג'ורג' אורוול.
חייו הפרטיים.
משפחתו.
רדגרייב היה נשוי לשחקנית רייצ'ל קמפסון משנת 1935 ועד מותו. ילדיהם ונסה, קורין ולין הם שחקנים ידועים, גם הנכדים שלהם עוסקים במשחק בקולנוע או בתיאטרון. הנכדים הם נטשה וג'ואלי ריצ'רדסון, ג'מה, לוק רדגרייב וקרלו נרו.
בתו לין, כתבה מחזה בשם "שייקספיר עבור אבי", בו הופיעה בהצגת יחיד, ועליו הייתה מועמד לפרס טוני. במחזה היא מתחקה אחרי אהבתה לשייקספיר, כדרך לגלות את אביה שהיה נעדר מהבית לעיתים קרובות ושליבו היה נתון לתיאטרון.
בשנים 1945 עד 1954 התגוררה המשפחה בצ'יזוויק מול. לפי רשומות "מי ומי בתיאטרון" ב-1981 הם התגוררו באודיהם שבהמפשייר.
ביסקסואליות.
בסרט התיעודי של ה-BBC משנת 1996, "מייקל רדגרייב: אבי", על פי ספר באותו שם מאת קורין רדגרייב, דנו בהרחבה בהיותו ביסקסואל. נישואיהם של רדגרייב וקמפסון היה למעשה 'נישואים פתוחים' ואף שאהבו והוקירו זה את זה, ניהלו מערכות נפרדות, לעיתים ממושכות, עם בני זוג אחרים. לרדגרייב היו מערכות ארוכות עם השחקן והבמאי פרד סאדוף, השחקן טוני הינדמן והבמאי נוריס הוטון. היה לו גם רומן קצר עם השחקנית הידועה דיים אדית אוונס. לרעייתו היה רומן עם השחקן ליאו גן ומערכת ארוכה במיוחד עם הבמאי הנודע גלן ביאם שו.
ב-1948, במהלך הסרטת סרטו של פריץ לאנג "סוד שמאחורי הדלת", פגש רדגרייב את בוב מישל. הם הפכו לנאהבים, ומישל קבע את ביתו סמוך למשפחת רדגרייב. הוא הפך למעין תחליף "דוד" לילדיו של רדגרייב, אשר העריצו אותו. למישל היו מאוחר יותר ילדים משלו ובהם בן בשם מייקל.
קורין עזר לאביו לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו. באחת מפגישותיהם התוודה רדגרייב על היותו ביסקסואל, והבן עודד אותו להודות בכך בביוגרפיה שהוא כותב, רדגרייב הסכים לכך אך בסופו של דבר לא עשה זאת.
מותו.
רדגרייב נפטר בשנת 1985 במוסד סיעודי בדנהם שבבקינגהמשייר. הוא סבל ממחלת פרקינסון ונפטר יום אחרי יום הולדתו ה-77.
אותות כבוד ומינויים.
ב-1952 קיבל רדגרייב תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE). ב-1959 הוענק לו תואר אבירות.
ב-1955 קיבל תואר מפקד מסדר דאנברוג (Dannebrog) בדנמרק. הוא היה הנשיא הראשון של "English Speaking Board", וכן היה נשיא "תיאטרון קואסטורס" שבאילינג.
תיאטרון רדגרייב בפרנהם שבסארי, קרוי על שמו.
Nine (בעברית: תשע) הוא סרט מיוזיקל אמריקאי, שבוים על ידי רוב מארשל על פי תסריטו של אנתוני מינגלה שנפטר במהלך הצילומים.
הסרט מבוסס על ספרו ומחזהו זוכה פרס הטוני של פדריקו פליני, "שמונה וחצי".
הקרנת הבכורה נערכה ב-18 בדצמבר 2009 בארצות הברית ובאנגליה ובשאר העולם ב-25 בדצמבר באותה שנה.
בסרט ערב רב של שחקנים, הבולטים שבהם: דניאל דיי-לואיס, ג'ודי דנץ', מריון קוטיאר, פנלופה קרוז, סופיה לורן, ניקול קידמן, קייט הדסון ופרגי.
הסרט מספר על במאי קולנוע מתוסכל המנסה לתמרן בין הנשים הרבות בחייו כדי שיוכל לכתוב את התסריט לסרט הבא שלו. הסרט היה מועמד לחמישה פרסי גלובוס הזהב. בנוסף, למרות תקציב של כ-80 מיליון דולר הסרט גרף כ-30 מיליון דולר בלבד.
רוב הביקורות על הסרט היו שליליות.
הוא הופץ בבתי הקולנוע בישראל בשמו המקורי בשפה האנגלית, דבר שנחשב לנדיר, וככל הנראה נעשה על רקע צאתו של הסרט "9" באותה השנה.
איינזצגרופה
סוזומו הירסוואה
סוזומו הירסוואה (ביפנית: 平沢進; נולד ב-2 באפריל 1954 בטוקיו) הוא מלחין ויוצר מוזיקת פופ אלקטרונית יפני. הוא מוכר לקהל המערבי בזכות כתיבת מספר פסקולים מצליחים לסרטי אנימה יפניים.
ביוגרפיה.
הירסוואה נולד בטוקיו בשנת 1954. החל בלימודים במכללת גאקוין בטוקיו לעיצוב בשנת 1972. בשנים 1972 - 1978, הופיע עם להקתו, "מנדרייק" (Mandrake), שניגנה בסגנון רוק פרוגרסיבי. בשנת 1979 הקים ביחד עם שניים מחבריו מלהקת מנדרייק להקת טכנו-פופ בשם P-Model. הלהקה הוציאה מספר אלבומים במהלך שנות ה-80.
בשנת 1989 הקליט הירסוואה אלבום סולו ראשון והמשיך להופיע עם להקת P-model עד להתפרקותה בשנת 1999. בשנת 2004 הקים את Kaku P-Model בה הוא החבר היחיד. הירסוואה הוציא במהלך השנים מספר פסקולים לסדרות וסרטי אנימה, בהם לסרטים "פפריקה", "סוכן פרנויה" ו"ברזרק".
דומיניק ז'אן לארה
דומיניק ז'אן לארֵה (בצרפתית: Dominique-Jean Larrey; 8 ביולי 1766 – 25 ביולי 1842) היה מנתח צרפתי בצבאו של נפוליאון בונפרטה, שתרם רבות לפיתוח הרפואה הצבאית.
חייו.
לארה נולד בכפר בודאן שבהרי הפירינאים להורים בורגנים. הוא גדל בבורדו, והתייתם מהוריו בגיל 13. לאחר מות הוריו התחנך אצל דודו, אלכסיס, מנתח בכיר בעיר טולוז. לאחר ששימש שוליה במשך שש שנים, נסע לפריז ללמוד אצל הרופא פייר-ז'וזף דסו, שהיה המנתח הראשי באוטל דיו, בית החולים המרכזי והוותיק ביותר בפריז.
לארה היה המנתח הבכיר בצבאו של נפוליאון בונפרטה. בתקופת שירותו, מ-1797 עד 1815, הוא פיתח את השיטה המודרנית לכירורגיה צבאית ויזם הקמתם של בתי חולים שדה ומערכת של אמבולנסים צבאיים, שהוסבו לצורך כך מכלי רכב מלחמתיים. כמו כן, הוא קבע את כללי המיון (טריאז') של הפצועים בקרב, לפיהם הפצועים טופלו לפי חומרת פציעתם ודחיפותה, ללא קשר לדרגתם או אזרחותם. חיילי אויב גם כן טופלו, במקביל לחיילים הצרפתים או בני בריתם.
לארה היה מהאנשים האהובים על נפוליאון, אשר אף אמר עליו: "אם הצבא אי פעם יקים אנדרטה להביע את תודתו, הוא צריך לעשות זאת לכבוד לארה". הוא העניק ללארה את התואר ברון בשנת 1809 בשדה הקרב של וגראם. בשנת 1811 עמד לארה בראשו של צוות כירורגי אשר ביצע כריתת שד ללא הרדמה בפרנסס ברני בפריז. תיאורה את הניתוח שופך אור על יחסי רופא-מטופל במאה ה-19 ועל שיטות ניתוח מוקדמות בבית החולה.
בקרב ווטרלו ב-1815 הורה הדוכס מוולינגטון לחייליו לא לירות בכיוונו של לארה על מנת "לתת לאיש האמיץ הזה זמן לאסוף את הפצועים", והצדיע "לאומץ לבו ולמסירותו בעידן שכבר איננו שלנו". באותו קרב נשבה לארה בידי הפרוסים ונדון למוות. אולם, הוא זוהה על ידי אחד מהמנתחים הגרמנים, שביקש לחוס על חייו. ייתכן שמשום שלארה הציל את חייו של בנו של גבהרט לברכט פון בליכר כשהיה פצוע ונשבה בידי הצרפתים, הוא נחון ונלקח לצרפת תחת ליווי. את שארית חייו הקדיש לכתיבה ולעבודה כרופא אזרחי. הוא מת ב-1842 בליון.
לארה נחשב לאבי הכירורגיה הצבאית המודרנית, וכתביו, שתורגמו לשפות רבות, הם עדיין מקורות בעלי ערך בתחום הרפואה והכירורגיה.
דומיניק-ז'אן לארה
מוניטור
אמת בפרסום
Nomina Anatomica
מודל פח הזבל
וקטור הגל
דגל המטכ&quot;ל
לינדה נוכלין
לינדה נוכלין (באנגלית: Linda Nochlin; 30 בינואר 1931 - 29 באוקטובר 2017) הייתה היסטוריונית ומבקרת אמנות אמריקאית. תרומתה העיקרית הייתה בחקר אמנות המאה ה-19 וה-20. בנוסף, נחשבת נוכלין לאחת מחלוצות מחקר האמנות הפמיניסטית.
חייה.
נוכלין נולדה בניו יורק. בשנת 1952 סיימה את לימודי התואר השני באוניברסיטת קולומביה. את עבודת הדוקטורט סיימה בשנת 1963 באוניברסיטת ניו יורק. נושא המחקר שלה היה הצייר הצרפתי הריאליסט גוסטב קורבה. היא תרמה תרומות רבות לחקר הריאליזם, ואמנות המאה התשע עשרה נותרה עניין מרכזי לאורך כל הקריירה שלה, שכללה תפקידים אקדמיים במכללת וסאר, מרכז הבוגרים באוניברסיטת העיר ניו יורק, אוניברסיטת ייל והמכון לאמנויות יפות באוניברסיטת ניו יורק. כאוצר, נוכלין ארגנה תערוכות כמו "נשים אמניות: 1550–1950" (1976) במוזיאון לאמנות של מחוז לוס אנג'לס ו"פמיניזם גלובלי "(2007) במוזיאון ברוקלין.
בשנת 1971 פורסם את מאמרה בעל ההשפעה "למה לא היו אמניות גדולות?" בכתב העת 'ArtNews'. המאמר הצביע על הממד החברתי המערבי שלא אפשר התפתחות אמנותית שווה לנשים אמניות.
נוכלין המשיכה ביצירת קו מחקר פמיניסטי גם כאוצרת בשורה של פרויקטים כגון התערוכה "נשים אמניות 1550-1950" במוזיאון העירוני לאמנות בלוס אנג'לס בשנת 1976 או "פמיניזם גלובאלי" (Global Feminisms), שהוצגה בשנת 2007 במוזיאון ברוקלין.
שייך אבריק
אל בירה
וואלין
וואהלין
סיפורי התנ&quot;ך
סיפורי התנ"ך הם טקסטים סיפוריים הכלולים בתנ"ך, בעיקר בתורה ובנביאים ראשונים.