מקורות אחרים מדברים על 20,000 אסירים מהם 2,300 עד 4,000 איש שמצאו בו את מותם. כ-3,500 מהיהודים שהוחזקו במחנה נאסרו בו לאחר שנמלטו מאימת שלטון האוסטאשה בקרואטיה, וכ-750 נוספים הועברו ממחנה הריכוז באי לופוד, בו רוכזו יהודי דוברובניק וסביבתה.
תנאי המאסר לאסירים היהודים היו טובים יחסית לאלה של הסלובנים והקרואטים, אשר נאסרו בו בשל חשד לפעילות עוינת כנגד שלטונות הכיבוש האיטלקי גם בין היהודים היו כאלו שמתו כתוצאה מהתנאים הקשים במחנה וחלקם, בעלי נתינות זרה, נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
עם כניעת איטליה במלחמה ב-8 בספטמבר 1943, התמרדו האסירים והוציאו להורג את מפקד המחנה. מפקדיו האחרים הצליחו להימלט והמחנה נסגר.
באותו יום טס מעל המחנה מטוס קל. הפרטיזנים היוגוסלבים סברו שזה היה מטוס תצפית ובערב יפציצו את המחנה או יפלשו הגרמנים או האוסטשים. על כן, כל האסירים הוצאו כ-2 ק"מ מהמחנה ולנו בשטח פתוח. למחרת היום אכן הגרמנים הפציצו שתי אניות שעגנו ליד האי ומטרתן של האניות הייתה לפנות את האסירים לחוף. באותו לילה, למרות הים הסוער, רוב היהודים פונו לחוף בסירות דיג מסוג "טראבאקולה". סירות אלו הביאו את האסירים לחוף סיין (Senj) וסבטיורי (Sveti Juraj).
לגרמנים ולקרואטים נודע על מנוסת היהודים, על כן חיפשו אותם באזור הנחיתה.
הנמלטים נעו בלילה ועברו את הרי ולביט (Velebit) במשך ארבעה עד שישה לילות. חלקם הגיע לכפר קרסנו (Krasno) ושם אכלו את הארוחה החמה הראשונה מזה זמן רב.
בגלל הים הסוער היו אסירים שלא רצו להתפנות ונשארו באי. למחרת היום פלשו הגרמנים והאוסטאשים לאי, מצאו את היהודים שנותרו באי ורצחו את כולם. היו כאלו שניסו להסתתר בבית החולים המקומי כחולים. אולם הם נתגלו שם ונרצחו או שנשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
245 מהיהודים הצעירים שניצלו מהמחנה התאגדו במסגרת גדוד הפרטיזנים "שנודע כ"גדוד ראב".
הנאצים שלטו במחנה עד 1945.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה היה האי לחלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה עד שקרואטיה זכתה לעצמאותה ב-1991.
צריפי המחנה ומתקניו נהרסו ולא נותר ממנו זכר במקום בו שכן.
בחיפוש שערך חוקר ישראלי אחר גנזך או תיעוד כל שהוא על המחנה לא נמצא דבר, למעט כתב יד של נזיר במנזר בראב. הנזיר תיאר בפרוטרוט כל אירוע בראב בין אם קשור למחנה ובין אם לא קשור.
ב-1953 הוקמה אנדרטת זיכרון באתר המחנה.
פיטר היל-ווד
פיטר דניס היל-ווד (אנגלית: Peter Denis Hill-Wood; 25 בפברואר 1936 – 28 בדצמבר 2018) היה איש עסקים בריטי ששימש כיושב-ראש מועדון הכדורגל ארסנל.
ביוגרפיה.
היל-ווד נולד בקנסינגטון שבלונדון. אביו, שלושת דודיו וסבו היו שחקני קריקט מקצועניים במועדון הקריקט דרבישייר. היל-ווד למד באיטון קולג' ביחד עם סר רוג'ר גיבס שהיה דירקטור בהנהלת ארסנל. לאחר שסיים את איטון הוא שירת בצבא הבריטי, ולאחר שחרורו החל לעבוד בתחום הבנקאות כאשר בסופו של דבר הוא מגיע למשרת סגן היושב-ראש של בנק המברוז.
לאחר שפרש מהמברוז הוא החל לעבוד כדירקטור בחברת קאוונהאם בע"מ ובקרן הלניק אנד ג'נרל.
היל-ווד נישא ב-1971, והיה אב לשלושה ילדים.
נפטר ב-28 בדצמבר 2018.
הבעלות על ארסנל.
היל-ווד היה דור שלישי במשפחתו ששימש בתפקיד יושב ראש ארסנל, לאחר אביו דניס (1962–1982) וסבו סמואל (1929–1936, 1946–1949). הוא החליף את אביו שהלך לעולמו ב-1982, אך כיושב ראש הוא לא היה אחראי על הפעילויות העסקיות הקבועות של ארסנל; בדרך כלל המועדון נוהל על קן פריאר כאשר המאמן ארסן ונגר היה אחראי על תחום הכדורגל והנושאים הנוגעים לסגל השחקנים הבכיר.
היל-ווד הביא לארסנל את צ'יפס קסוויק שעבד עמו בהמברוז על מנת לנצל את קשריו לתועלת המועדון שהיה זקוק למימון לצורך בניית האצטדיון החדש.
היל-ווד מכר את רוב האחזקות של משפחתו בארסנל לדייוויד דין (לשעבר סגן יושב-ראש ארסנל) בשנות ה-80 ובשנות ה-90.
מאנור גראונד
מאנור גראונד (אנגלית: Manor Ground) היה אצטדיון כדורגל בפלאמסטד שבלונדון, ששימש את ארסנל בין 1888 ל-1890 ובין 1893 ל-1913, לפני שהמועדון עבר לאצטדיון הייבורי.
היסטוריה.
המשחק הראשון של דיאל סקוור (השם הראשון של ארסנל) נערך בדצמבר 1886 על מגרש באייל אוף דוגס. בשאר המשחקים של עונת 1886/1887 המועדון שיחק בפלאמסטיד קומון. בספטמבר 1897 הוא עבר לספורטסמן גראונד, ושיחק שם במשך שישה חודשים.
לאחר הצפתו של ספורטסמן גראונד ב-1888 המועדון עבר למאנור פילד הסמוך, כאשר זמן קצר לאחר מכן השתנה שם המקום למאנור גראונד. המגרש היה ידוע לשמצה בגלל הבוץ שהיה בו ובגלל הביוב שזרם בצדו המערבי. במאנור גראונד לא היו יציעי עמידה, והמועדון השתמש במושבים מכלי תחבורה צבאיים שהושאלו מבסיסי צבא סמוכים. המשחק הראשון של ארסנל במאנור גראונד היה נגד מילוול רוברס ב-30 במרץ 1888; המשחק הסתיים בניצחון 3 - 0 לטובת ארסנל.
ב-1890 החליטה הנהלת ארסנל להעביר את המועדון לאינוויקטה גראונד שהיה יותר מתאים לארח משחקי כדורגל, והיה קרוב מאוד למאנור גראונד. השהות באינוויקטה גראונד נמשכה שלוש שנים שבמהלכן המועדון הפך למקצועני ושינה את שמו לוולוויץ' ארסנל, והיא הסתיימה לאחר שדמי השכירות הועלו על ידי הבעלים של האצטדיון. הנהלת ארסנל רכשה את מאנור גראונד בכסף שהתקבל ממכירת מניות, והקימה יציע ראשי אחד ומספר טראסות עמידה. המועדון חזר לשחק במאנור גראונד לפני תחילת עונת 1893/1894, בדיוק בזמן לעריכת הבכורה בפוטבול ליג. ממוצע הצופים באותה עונה היה כ-6,000.
למעט שתי תקופות, מאנור גראונד שימש את ארסנל במשך עשרים שנים. הנהלת הפוטבול ליג החליטה לסגור את האצטדיון למשך חמישה שבועות בעקבות בעיות בהכלת הקהל במשחק נגד ברטון וונדררס שנערך בינואר 1894.
ב-1904 נבנה היציע השני של האצטדיון שקודם לכן היה טראסת עמידה. בנוסף, בסיום העונה המועדון העפיל לליגה הראשונה, ומספר הצופים הגיע לעיתים עד ל-20,000. אולם, מספר הצופים פחת במהירות כיוון שמאנור גראונד היה ממוקם באזור תעשייה מבודד יחסית שלא היו בו תושבים מקומיים רבים.
הנהלת ארסנל עמדה בפני פשיטת רגל ב-1910, כאשר ממוצע הצופים היה רק 11,000. לצורך השוואה, הממוצע במשחקים של צ'לסי היה 28,000. איש העסקים הנרי נוריס רכש את ארסנל, הציל את המועדון מסגירה, וכעבור שלוש שנים העביר אותו לאצטדיון הייבורי, לאחר ניסיון כושל למזג את ארסנל עם פולהאם.
המשחק האחרון של ארסנל במאנור גראונד היה התיקו 1–1 מול מידלסברו ב-26 באפריל 1913. במשחק נכחו רק 3,000 צופים. האצטדיון הוזנח לאחר עזיבת ארסנל, ולבסוף נהרס. שטחו של האצטדיון מכוסה כיום באזור תעשייה. עזיבת ארסנל הייתה אחת מהסיבות שצ'רלטון אתלטיק, מועדון מקומי נוסף, הפך למקצועני ב-1920 והיה למועדון הראשי של אזור פלאמסטיד.
אינוויקטה גראונד
אינוויקטה גראונד (באנגלית: Invicta Ground) היה אצטדיון כדורגל בפלאמסטיד שבלונדון, ששימש את ארסנל בין 1890 ל-1893.
האצטדיון נקרא על שם אינוויקטה, המוטו של מחוז קנט שהיה המחוז שבו שכן פלאמסטיד באותה תקופה. המתחם היה האצטדיון הטוב הראשון של ארסנל, והיה מצויד ביציע, שורה של טראסות וחדרי הלבשה. האצטדיון שכן בפלאמסטיד היי סטריט; מאנור גראונד, האצטדיון הישן של ארסנל, שכן בצד הנגדי של הרחוב והיה קטן מאוד בהשוואה לאינוויקטה גראונד; הנהלת ארסנל נאלצה להשתמש בעגלות צבאיות על מנת לספק מקומות ישיבה לצופים.
כאשר הנהלת ארסנל העבירה את המועדון לאצטדיון הוא עדיין היה חובבני, ובמשחקיו צפו כאלף צופים בממוצע. אולם, בתוך שנה המועדון הפך למקצוען ושינה את שמו לוולוויץ' ארסנל. מספר הצופים במשחקי ארסנל גדל בהתמדה, כולל שיא של 12,000 במשחק נגד הארט אוף מידלות'יאן ב-30 במרץ 1891, שהסתיים בתבוסה 1 - 5 לרעת ארסנל.
הנהלת ארסנל התכוונה להשתמש באצטדיון גם עבור עונת 1893/1894, שהייתה העונה הראשונה בפוטבול ליג בתולדות המועדון. אולם, ג'ורג' ויבר שהיה בעלי האצטדיון העלה את דמי השכירות על האצטדיון ל-350 לירות שטרלינג על מנת ליהנות גם כן מהתקופה הטובה של ארסנל. הנהלת ארסנל לא יכלה לשלם סכום כה גבוה והחליטה להחזיר את המועדון למאנור גראונד, אותו רכשה מיד לאחר הנפקת מניות. ההנהלה ניצלה את קיץ 1893 על מנת לבנות יציעים ומתקנים בסיסיים נוספים באצטדיון.
קבוצת החובבים רויאל אורדננס פקטוריס שיחק מספר פעמים באינוויקטה גראונד; אולם, הקבוצה עזבה בסוף 1894 וויבר לא הצליח למצוא תחליף עבורה. לבסוף הוא החליט להרוס את האצטדיון, ובנה במקומו בתי מגורים. הרחובות העוברים כיום באתר של האצטדיון הם מינרל סטריט והקטור סטריט; חלק מהטראסות הישנות של האצטדיון עדיין נמצאות בגינות האחוריות של בתי הקטור סטריט.
ויליאם גאלאס
ויליאם אריק גאלאס (בצרפתית: William Éric Gallas; נולד ב-17 באוגוסט 1977 באנייר-סיר-סיין) הוא כדורגלן עבר צרפתי ממוצא גוואדלופי ששיחק בעמדת הבלם. לזכותו של גאלאס 84 הופעות במדי בנבחרת צרפת.
קריירת מועדונים.
גאלאס הוא בוגר אקדמיית הכדורגל הצרפתית בקליירפונטיין. הוא החל את הקריירה שלו כמקצוען בקן מהליגה השנייה, וסייע לקבוצה להעפיל לליגת העל הצרפתית ב-1996. ב-1997 הוא עבר לשחק באולימפיק מרסיי. גאלאס שיחק במרסיי במשך ארבע עונות, בין השאר לצדו של רובר פירס. משחקו הראשון בליגת האלופות במדי מרסיי היה נגד צ'לסי ב-2000.
צ'לסי.