פורד החל למכור נשק לממשל סוהארטו ב-1975, לפני הפלישה. כמעט תשעים אחוזים מהנשק האינדונזי בזמן הפלישה היה אמריקני. לאחר הפלישה, העניק פורד בערך שלושים מיליון דולרים בכל שנה לאינדונזיה, ומכירות הנשק המשיכו לעלות גם בממשל קרטר. המדיניות נותרה על כנה עד ל-1999.
ביקורים בינלאומיים.
פורד נסע לשבעה ביקורים בינלאומיים במהלך נשיאותו.
ניסיונות ההתנקשות בחייו.
בתוך שלושה שבועות בספטמבר 1975 חווה פורד שני ניסיונות להתנקש בו. את שני הניסיונות הכושלים ביצעו נשים ושניהם אירעו במדינת קליפורניה.
המקרה הראשון אירע בסקרמנטו, בירת קליפורניה. בבוקר 5 בספטמבר 1975 יצא פורד ממלונו כדי לצעוד ברגל בשביל שמוביל אל בניין הקפיטול לפגישתו עם המושל בראון. אנשים רבים נקהלו בפארק והוא נעצר כדי ללחוץ את ידיהם. בקהל נמצאה גם לינט פרום, לבושה שמלה אדומה ונושאת את האקדח בנרתיק רגל. פורד העיד אחר כך שראה את פרום הלבושה אדום כאשר התקרבה ועמדה מאחורי שורת האנשים הסמוכה אליו והוא סבר שגם היא מבקשת ללחוץ את ידו. פרום שלפה את האקדח מנרתיקו וניסתה לירות ללא הצלחה, ובמזל הנשיא פורד ניצל מהתנקשות. היא נשפטה למאסר עולם, אולם שוחררה על תנאי ב-14 באוגוסט 2009.
בתגובה להתנקשות, החל השירות החשאי לאבטח את פורד בצורה יעילה יותר. המקרה השני אירע בסן פרנסיסקו. המתנקשת הייתה שרה ג'יין מור. ב-1975 הושפעה מסיפורה של פטי הרסט, החלה לעבוד כמנהלת חשבונות בארגון צדקה שהקים אביה של הרסט בעקבות חטיפתה ואימצה עמדות שמאליות קיצוניות. בעת ניסיון ההתנקשות שימשה גם כמודיעה של ה-FBI. היא ניסתה להתנקש בחיי הנשיא פורד שבעה יום לאחר ניסיון ההתנקשות הראשון בו וארבעה ימים לאחר שפטי הרסט וחוטפיה נעצרו. פורד יצא ממלון סנט פרנסיס בכיכר יוניון שבעיר סן פרנסיסקו שבו התאכסן כדי להיכנס למכונית הנשיאותית כאשר מור ירתה לכיוונו באקדח מעבר לכביש, ממרחק של 12 מטרים. היה זה אקדח בקוטר של 0.38 אינץ', שאותו קנתה בחפזה באותו בוקר. כוונות האקדח לא היו מאופסות ולכן החטיאה הירייה את הנשיא במעט. היא עמדה לירות שוב כאשר אוליבר סיפל, נחת-לשעבר שעמד לידה בקהל, תפס את זרועה והפיל אותה, ועל ידי כך אפשר שהציל את חיי הנשיא. מור הצליחה לירות את הירייה השנייה, אך הקליע ניתז מקיר בית ופצע קל עובר אורח. מאבטחיו של פורד מיהרו להכניס אותו למכוניתו ולהסיע אותו מהמקום. היא נשפטה למאסר עולם, אולם שוחררה על תנאי ב-31 בדצמבר 2007.
בחירות.
בחירות אמצע הכהונה של 1974.
הבחירות לקונגרס ב-1974 התרחשו פחות משלושה חודשים לאחר שפורד נכנס לתפקידו ובמהלך פרשת ווטרגייט. המפלגה הדמוקרטית הצליחה להשתמש בזעם הציבורי ולהשיג עוד ארבעים ותשעה מושבים בבית הנבחרים, כשהם שולטים ב-291 מתוך 435 מושבים. גם המושב שהיה של פורד נלקח בידי הדמוקרטים. בבחירות לסנאט, השיגו הדמוקרטים שישים ואחד מושבים מתוך מאה. הקונגרס החדש העביר את האחוז הגבוה ביותר של חוקים עליהם הטיל הנשיא וטו מאז נשיאותו של אנדרו ג'ונסון.
הפסדו בבחירות 1976.
פורד ניסה להיבחר לכהונה מלאה ב-1976, אולם קודם היה צריך להתמודד בתוך המפלגה הרפובליקנית. חנינת ניקסון וההפסד בבחירות אמצע הכהונה החלישו את כוחו של פורד, והוא זכה להתנגדות האגף השמרני במפלגה. הרפובליקנים השמרנים התאכזבו מבחירתו של רוקפלר בתור סגנו של פורד, והאשימו את פורד בנפילת סייגון, בחנינה למשתמטים ובהמשך הדטאנט, ספציפית בחתימה על הסכמי הלסינקי. רונלד רייגן, מנהיג השמרנים, החל במסע הבחירות שלו בסתיו 1975. על פי עצתם של רמספלד וצ'ייני, פנה פורד לרוקפלר ודחק בו שיוותר על התמודדותו מחדש למשרתו בבחירות 1976. מהלכים אלו נועדו בין היתר לחזק את האגף הימני במפלגתו של פורד במטרה להחליש את הפופולריות של רייגן. רוקפלר הסכים לכך. פורד ניצח את רייגן בכמה ממערכות הבחירות המקדימות, אולם רייגן הצליח להשיג תנופה לאחר שניצח במרץ 1976 בקרוליינה הצפונית. המירוץ בין פורד ורונלד רייגן היה קשה ואף שווה. בתחילת הוועידה הרפובליקנית הלאומית באוגוסט 1976 עדיין אי אפשר היה לדעת מי יהיה המועמד, שכן אף אחד מהם לא השיג רוב. פורד ניצח את רייגן בהפרש זעום בסיבוב הראשון לאחר תמיכה מצד הצירים הלא מחויבים, ואז בחר בסנאטור בוב דול מקנזס כמועמד לתפקיד סגן הנשיא. זאת הייתה הוועידה האחרונה שבה המועמד לתפקיד הנשיא עדיין לא נקבע בזמן ההתכנסות.
לאחר מלחמת וייטנאם ופרשת ווטרגייט, נאלץ פורד להתמודד בחוסר אמון בסיסי בממשלה. פורד החליט לאמץ אסטרטגיה במהלכה יישאר בוושינגטון כדי להיראות נשיא. הוא הרוויח מכך שהיה זה יום העצמאות המאתיים של ארצות הברית, ומהאירועים שנלוו אליו. הוא ניהל את טקס הזיקוקים בארבעה ביולי בוושינגטון, טקס ששודר בטלוויזיה. ב-7 ביולי 1976, אירח לארוחת ערב בבית הלבן את אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ואת בעלה הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, ביקור שגם שודר בטלוויזיה. בנאום לכבוד מאתיים שנים לקרבות מלחמת העצמאות, ביקש פורד להשיג פיוס בין העם. בנוסף לכך נאם והביע את התנגדותו לממשלה גדולה ומסורבלת.
המועמד הדמוקרטי, מושל ג'ורג'יה ג'ימי קרטר, מיצב את עצמו כאאוטסיידר ותומך ברפורמה, וקיבל את תמיכת הבוחרים שהתנגדו לפוליטיקה המסורתית. לאחר הוועידה הדמוקרטית הלאומית, הוא הוביל על פורד ב-33%. אולם ככל שמסע הבחירות התמשך, הדביק פורד את הפער, וביום הבחירות טענו הסקרים לשוויון. היו שלושה אירועים חשובים במסע הבחירות. ראשית כל, הבטיח קרטר "חנינה גורפת" לפליטים נוצריים ודתיים, ולכל משתמטי מלחמת וייטנאם (פורד נתן להם רק חנינה מותנית) בתגובה לשאלה שנשאל בעימותי הבחירות, מה שפגע בפורד באוהיו, ויסקונסין, הוואי ומיסיסיפי (פורד היה צריך רק עוד 11,000 קולות באוהיו ועוד מדינה אחת מהשלוש האחרות כדי לנצח.) הייתה זאת פעולתו הראשונה של קרטר כנשיא, עליה חתם ב-20 בינואר 1977. מוקדם יותר, פרסם מגזין פלייבוי ריאיון שנוי במחלוקת עם קרטר, בו הודה ש"חשק בליבו" באישה שאינה אשתו, מה שפגע בתמיכה בו בקרב נשים ונוצרים. בנוסף, הצליח פורד בעימות הבחירות הראשון מאז 1960. הסקרים לאחר העימות חשפו שרוב הבוחרים חשו שפורד ניצח. קרטר נפגע מטענתו של פורד שהוא חסר את הניסיון להיות מנהיג לאומי מוצלח, ובנוסף לכך נפגע מעמדותיו המעורפלות בנושאים רבים.
פורד היה הנשיא הראשון שהשתתף בעימותים (ניקסון וקנדי לא היו נשיאים כשהשתתפו). קרטר טען שניצח בזכות העימותים, שכן הם הראו לבוחרים שיש לו מה להציע. נקודת המפנה הגיעה בעימות השני, בה טען פורד "אין שליטה סובייטית במזרח אירופה ולא תהיה אחת תחת ממשל פורד". בנוסף טען שהוא "לא מאמין שהפולנים מרגישים נשלטים בידי ברית המועצות. פורד טען שהתייחס לכך שהסובייטים לא יצליחו לעולם לרסק את רוחם של עמי מזרח אירופה שרוצים עצמאות. אולם הניסוח שלו היה מוזר כל כך עד שגם המראיין הופתע מכך. כתוצאה מכך, איבד פורד מהאהדה כלפיו וקרטר הצליח לשמור על רוב קטן בסקרים.
פורד לא הצליח לגרום לקונגרס לבטל את חוקי הגבלת מחירי הגז הטבעי משנות ה-50, שגרמו להידלדלות מאגר הגז הטבעי של ארצות הברית במהלך משבר האנרגיה העולמי. קרטר הודיע שהוא מתנגד לביטול החוקים ואמר שמהלך כזה יחולל אסון. בסופו של דבר, ניצח קרטר בבחירות כשהשיג 50.1% לעומת 48% לפורד. במספר האלקטורים, הבחירות עצמן היו הצמודות ביותר מאז 1916: קרטר זכה בעשרים ושלוש מדינות עם 297 אלקטורים, ופורד זכה בעשרים ושבע מדינות ו-240 אלקטורים (אלקטור אחד מוושינגטון, שהיה מחויב לפורד, הצביע לרייגן). ניצחונו של קרטר הגיע במיוחד בגלל ניצחונו הגדול בדרום (שבו הפסיד רק בווירג'יניה) וניצחונותיו הקטנים במדינות צפוניות גדולות כגון ניו יורק, אוהיו ופנסילבניה. פורד הצליח במערב, וזכה בכל מדינה מלבד הוואי. המירוץ היה צמוד במיוחד באורגון, בה פורד ניצח בהפרש קטן מאוד. אם פחות מ-25,000 קולות היו מחליפים צד באוהיו בוויסקונסין, היה משיג פורד 276 אלקטורים לעומת 261 לקרטר ומנצח. למרות זאת, הצליח פורד לצמצם את הפער הגדול שהיה לקרטר בתחילת המירוץ.
אם פורד היה מנצח בבחירות, התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית היה מונע ממנו לרוץ שוב ב-1980, כיוון שכיהן יותר משנתיים לאחר התפטרות ניקסון.
לאחר נשיאותו.
פעילות.
המחלוקת בנושא החנינה שהעניק פורד לניקסון נחלשה לבסוף. יורשו של פורד, ג'ימי קרטר, פתח את נאום ההשבעה שלו ב-1977 כאשר שיבח את הנשיא היוצא ואמר: "עבורי ועבור האומה שלנו, אני רוצה להודות לקודמי על כל מה שעשה כדי לרפא את ארצנו".
פורד נשאר פעיל בשנים שלאחר נשיאותו. הוא המשיך להופיע באירועים בעלי משמעות היסטורית ובאירועים טקסיים ורשמיים, כגון השבעת נשיאים והנצחה. בינואר 1977 הוא עוטר במדליית הכבוד של ארגון אייזנהאואר, ולאחר מכן כיהן כיו"ר חבר הנאמנים שלה בשנים 1980–1986. מאוחר יותר ב-1977, הוא הסכים בלית ברירה להתראיין לג'יימס נאוגטון, עיתונאי מהניו יורק טיימס אשר הוטלה עליו המשימה לכתוב את מודעת האבל של הנשיא פורד לכשימות. ב-1979 פרסם פורד את האוטוביוגרפיה שלו, A Time To Heal.
במהלך כהונתו של קרטר, קיבל פורד תדרוכים חודשיים מממשל קרטר בנושאי פנים וחוץ, וכשביקר בוושינגטון תמיד הוזמן לסעוד עם הנשיא. מערכת היחסים ביניהם התפתחה לאחר שעזב את תפקידו, בעיקר לאחר ששניהם ביקרו בלווייתו של אנואר סאדאת ב-1981. עד למותו של פורד, קרטר ואשתו, רוזלין, ביקרו אצל משפחת פורד לעיתים תכופות. פורד וקרטר כיהנו שניהם בוועדה לרפורמה בתהליך הבחירות שהוקמה ב-2001.