נכון ל-2015, יותר מ-800 מיליוני אנשים חיים בחצי הכדור הדרומי, ואלו מהווים כ-10%–12 מסך כל האוכלוסייה האנושית. מתוך 800 מיליוני האנשים הללו, 200 מיליון חיים בברזיל, שהיא המדינה הגדולה ביותר בשטחה בחצי הכדור הדרומי; 145 מיליון חיים באי ג'אווה שבאינדונזיה, שהוא האי המאוכלס ביותר בעולם. המדינה המאוכלסת ביותר בחצי הכדור הדרומי היא אינדונזיה, שבה 267 מיליון איש בסך הכל (כ-30 מיליון מהם חיים מצפון לקו המשווה, והיתר מדרום לו). פורטוגזית היא השפה המדוברת ביותר בחצי כדור זה: 230 מיליון איש דוברים פורטוגזית, בשמונה מדינות שונות.
ערי המטרופולין הגדולות ביותר בחצי הכדור הדרומי הן ג'קרטה (33 מיליון איש), סאו פאולו (22 מיליון), קינשאסה-ברזוויל (17 מיליון), בואנוס איירס (16 מיליון), ריו דה ז'ניירו וסורביה (12 מיליון בכל אחת), ניירובי ולימה (10 מיליון בכל אחת), באנדונג (9 מיליון), לואנדה (8 מיליון), דאר א-סלאם (7 מיליון), סנטיאגו וסמראנג (6 מיליון), סידני, בלו הוריזונטה ומלבורן (5 מיליון בכל אחת). מרכזים כלכליים ומסחריים חשובים בחצי כדור זה כוללים בין היתר את סאו פאולו שהיא מקום מושבה של הבורסה B3; סידני המהווה משכנה של שוק הביטוח האוסטרלי; ג'קרטה המהווה מקום מושבה של הבורסה האינדונזית; יוהנסבורג שבה ממוקמת בורסה; ובואנוס איירס, שבה נמצאת הבורסה הוותיקה ביותר בחצי הכדור הדרומי.
עם המדינות המפותחות ביותר בחצי הכדור הדרומי ניתן למנות את אוסטרליה, מדינה שבה התוצר הלאומי הגולמי לנפש עומד על 51,885 דולר אמריקאי, ומדד הפיתוח האנושי הוא 0.944, מה שמציב אותה במקום השמיני בעולם בדו"ח שהוגש בשנת 2020. ניו זילנד אף היא מפותחת למדי, עם תמ"ג לנפש של 38,675 דולר אמריקאי ומדד פיתוח אנושי של 0.931, נתונים המציבים אותה במקום ה-14 בעולם נכון לשנת 2020. המדינות הכי פחות מפותחות בחצי הכדור הדרומי נמצאות באפריקה ובאוקיאניה. מוזמביק ובורונדי ממקומות בתחתית, עם מדדי פיתוח אנושי של 0.456 ו-0.433 בהתאמה (מקומות 181 ו-185). התמ"ג הממוצע לנפש בשתי מדינות אלה נמצא מתחת ל-550 דולר אמריקאי, סכום המהווה שבר קטן בלבד מההכנסה של האוסטרלים ושל הניו זילנדים.
הדתות הנפוצות ביותר בחצי הכדור הדרומי הן נצרות (בדרום אמריקה, בדרום אפריקה, באוסטרליה ובאוקיאניה), אסלאם (ברוב איי אינדונזיה וכן בחלק מאפריקה הדרומית) והינדואיזם (בעיקר באיים באלי, מאוריציוס, לומבוק וסביבתם).
העיר העתיקה ביותר שמאוכלסת באופן רציף בחצי כדור זה היא בוגור, הנמצאת בג'אווה המערבית, ונוסדה בשנת 669 לספירה. כתבים עתיקים מממלכות הינדואיסטיות שהתקיימו באזור, מציגות בבירור את שנת 669 לספירה כשנה שבה בוגור נוסדה. אולם, מספר ממצאים מראים כי זנזיבר, נמל עתיק עם כ-200 אלף תושבים באזור החוף של טנזניה, עשויה להיות עתיקה מבוגור. טקסט יווני-רומי שנכתב במאה הראשונה לספירה, הנקרא "הפריפלוס של הים האריתראי", מזכיר את האי מנותיאס כנמל הסחר בחוף המזרחי של אפריקה, שהוא ככל הנראה האי הטנזני בן ימינו אונג'ואה, שבו שוכן חבל הארץ זנזיבר.
התרבויות המונומנטליות העתיקות ביותר בחצי הכדור הדרומי הן נורטה צ'יקו וקסמה-סצ'ין, שתיהן מאזור החוף הצפוני של פרו. תרבויות אלה הקימו ערים, פירמידות וכיכרות באזור עמקי הנהרות של צפון פרו. חלק מהחורבות שנמצאו באזורים אלה מתוארך לשנת 3600 לפנה"ס.
חטיבת האוויר הראשונה (הממלכה המאוחדת)
החטיבת האווירית הראשונה (הממלכה המאוחדת)
יוצי פפאי
האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות
האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות (בהונגרית: Magyar Képzőművészeti Egyetem בקיצור MKE) היא המרכז הלאומי להשכלה גבוהה באמנויות חזותיות בהונגריה. זו אוניברסיטה ממלכתית בבודפשט ברובע השישי בשדרת אנדראשי 69–71. המוסד החינוכי נוסד בשנת 1871 כ"בית הספר המלכותי הונגרי לעיצוב ולהכשרת מורים לציור" (Magyar Királyi Mintarajztanoda és Rajztanárképezde), המוסד פעל בשם "מכללה המלכותית הונגרית לאמנויות יפות" (Magyar Királyi Képzőművészeti Főiskola) משנת 1908, ובשם "מכללה הונגרית לאמנויות יפות" משנת 1945, ובשמו הנוכחי הוא פועל משנת 2000.
היסטוריה.
הצורך לארגן השכלה גבוהה בתחום האמנויות בהונגריה הפך דחוף באמצע המאה ה-19, עם התחזקות הרומנטיקה הלאומית. עד אז, אמנים הונגרים יכלו לקבל הכשרה רק באקדמיות זרות ומוסדות חינוך מחוץ לממלכת הונגריה והקמת בית ספר לאומי לאמנות הפכה לנושא חשוב יותר ויותר. ה"אגודה הלאומית ההונגרית לאמנויות יפות" שנוסדה בשנת 1861 ובתוכה קמה היוזמה וההובלה של גוסטב קלטי, צייר ומבקר אמנות. כתוצאה מכך, נפתח באוקטובר 1871, בבית שכור בטרזווארוש (רובע 6 של בודפשט דהיום) קודמתה של האוניברסיטה להכשרת אמנים ומורים לציור בשם "בית הספר המלכותי הונגרי לעיצוב ולהכשרת מורים לציור". ברטלן סקיי ופרידייש שולק היו בין המורים הראשונים של המוסד שנוהל על ידי קלטי.
לאורך תולדות המוסד, בנוסף לרקטורים, צוות ההוראה התחזק באמנים בעלי שם בני זמנם, לא פעם יוצרים שהתהילה שלהם הייתה ידועה בחו"ל לא פחות מבית. בין השנים 1948–1991 השפיעה שיטת המשטר החד-מפלגתי על בחירת סגל המוסד.
רקטורים.
בין עשרות הרקטורים של המוסד נציין רק שניים:
מבנה ארגוני.
הבניין הראשי של האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות הוא בבודפשט ברובע השישי בשדרת אנדראשי 69–71
המחלקות הן:
ניתן להגיש מועמדות לקורסי האמנות הבאים:
רגינה ספירשטיין
רגינה ספירשטיין (בפולנית: Regina Safirsztajn; 1915 – 1945) הייתה חברת ההתארגנות המחתרתית במחנה ההשמדה אושוויץ שהוצאה להורג בשל חלקה במרד הזונדרקומנדו שפרץ ב-7 באוקטובר 1944.
ביוגרפיה.
משפחתה.
רגינה נולדה בשנת 1915 בבנדין, פולין, ליוסף ורוז'ה ספירשטיין. אביה ניהל מסעדה ובר בחזית ביתם.
רגינה הייתה השביעית מבין שמונה ילדים. אחיה היו חנה גיטלה, מרדכי, יצחק, אזל, טוניה, צסיה ודוד. הילדים למדו בבתי ספר פולניים ודיברו יידיש בבית.
גטו בנדין.
רגינה ומשפחתה, למעט מרדכי שהיגר לארצות הברית, נאלצו להיכנס לגטו בנדין שם מת אביה של רגינה מהתקף לב. אמה נפטרה לפני הגירוש לגטו.
בהיותה בגטו נישאה רגינה ליוסף שיינטל, שמת זמן קצר לאחר שנישאו.
מרד אושוויץ.
באוגוסט 1943 גורשו רגינה, אחותה, גיסותיה וילדיהם לאושוויץ, שם הופרדו בני המשפחה. רובם נרצחו מיד עם הגיעם ומעטים נבחרו לעבודה בכפייה. רגינה נידונה לעבוד ב-Weichsel-Union-Metalwerke או Union Munitions Plant, מפעל לחימוש באזור תעשייה בין אושוויץ I לאושוויץ II, שם הועסקה בחדר אבק השריפה.
שניים מחברי המחתרת, ישראל גוטמן ויהודה לאופר, קיבלו הוראה להביא מהמקום בו עבדו חומר נפץ לקראת ההתקוממות במחנה. הם התקשו לעשות זאת, מפני שהתנועה בתוך בית חרושת זה הייתה אסורה, ובמקום בו עסקו בחומרי הנפץ עבדו אסירות יהודיות. באמצעות אחת החברות במחתרת יצרו האסירים קשר עם הנשים שעבדו שם. אחד החברים נשלח לבירקנאו כדי לגייס למשימה את רוז'ה רובוטה, אסירה שעבדה במיון פרטי הלבוש בבירקנאו, כדי שהיא תשכנע את הנשים לתת את הסכמתן להוציא חומר נפץ מבית החרושת ולמסור אותו לידי המחתרת.
רגינה, יחד עם מספר אסירות שעבדו במפעל התחמושת, כולל אסטוסיה (אסתר) ווייסבלום, אנה היילמן, רוז מת', ואלה גרטנר, הדסה זלוטניצקה, מרתה בינדיגר, גניה פישר, אינגה פרנק ואילזה ואנטיצ'קה פעלו יחדיו כדי להגניב אבק השריפה החוצה במטפחות לכיסיהן או לחיקן. כשהיה נערך חיפוש הן היו זורקות את אבק השריפה על האדמה ומשפשפות את אדמה ברגליהן. את אבק השריפה אספה רובוטה, והעבירה אותו לידי הזונדרקומנדו, יחידות לטיפול בקורבנות ההשמדה בתאי הגזים, שעמן נמנו אסירים יהודים, שפעלו במחנות השמדה ועסקו בהוצאת הגופות מתוך תאי הגזים ושריפתן במשרפות. לאחר חודשי פעילות אחדים הוצאו להורג גם אנשי הזונדרקומנדו, וגופותיהם פונו על ידי היחידה הבאה בתור.
ב-7 באוקטובר 1944 השתמשו אסירי הזונדרקומנדו באבק השריפה כדי לפוצץ את הקרמטוריום הרביעי בבירקנאו. אלה, רוזה, אסתר ורגינה נעצרו ועונו על תפקידן במרד. הנשים נתלו בפומבי בבירקנאו ב-5 בינואר 1945.
אחיה של רגינה, מרדכי, שהיגר לארצות הברית, ואחייניתה, רוז רכניץ' (רוזה איקוביץ'), היו בני משפחתה היחידים של רגינה ששרדו את השואה.
גבול בלארוס–ליטא
גבול בלארוס–ליטא הוא הגבול הבין-לאומי המפריד בין בלארוס לליטא. אורך הגבול הוא כמעט 678.8 ק"מ (421.8 מ"ל). זהו גבול חיצוני של האיחוד האירופי (שחברה בו ליטא) והגבול המערבי של חבר המדינות (שחברה בו בלארוס). 379.9 ק"מ (236.1 מ"ל) של הגבול הוא ביבשה, בעוד 298.9 ק"מ (185.7 מ"ל) הוא על מים, אגמים חוצים ונהרות, למשל נהר ניימן.
היסטוריה.
גבולות היסטוריים של הדוכסות הגדולה של ליטא, ומאוחר יותר, בעקבות מחיצות של האיחוד הפולני-ליטאי, נפות של האימפריה הרוסית מגוונות משמעותית לאורך ההיסטוריה בזמנים דמה דמיון לגבולות המודרניים. התצורות המוקדמות של הגבול הנוכחי מקורן לאחר מלחמת העולם הראשונה, בעקבות הקמת הרפובליקה של ליטא והמלחמה הליטאית-סובייטית. הסכם השלום הסובייטי-הליטאית נחתם ב-12 ביולי 1920, שמגדיר ומכיר בגבול המזרחי של ליטא, אף על פי שזה הייתה דה פקטו בשליטת פולין עקב המלחמה הפולנית-ליטאית והמלחמה הפולנית-סובייטית. הגבול דאז דומה הגבול הנוכחי, אך אזור וילנה היה דה פקטו בשליטת פולין. בעקבות מלחמת העולם השנייה וכיבוש המדינות הבלטיות, גבול חדש הוקם בין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית ל, ששתיהן היו תחת שליטת ברית המועצות. זהו הבסיס לגבול הנוכחי שנותר יציב ברובו מאז 1940.