גישתו של בורכארט לנצרות מוצאת ביטוי ביצירה ספר יורם, המבוססת על ספר איוב אך נותנת לסיפור איוב פרשנות נוצרית, בגישה החורגת לעיתים גם מן המקובל בעלילות נוצריות. בגישתו לנושא היהדות תמך בורכארט בהתבוללות העם היהודי בעמים שבהם הוא יושב, וזאת על אף הערכתו העמוקה למרטין בובר. כדבריו:
המלחין פאול פרנקנבורגר כתב אורטוריה על פי "ספר יורם" של בורכארט. היצירה נכתבה בשנים 1933-1932, לפני שהמלחין עזב את גרמניה ועלה לארץ ישראל ושינה את שמו לפאול בן-חיים. היא נשכחה במשך שנים רבות ובוצעה לראשונה במלואה רק ב-8 בנובמבר 2008 במינכן ושוב, באותו הרכב, בישראל, ב-3 באפריל 2012.
פרנקנבורגר, בניגוד לבורכארט, מצא דרך פשרה לקיום יהודי בסביבה גרמנית. ב"יורם" ראה סינתזה של יהדות ונצרות, הבאה לביטוי בתוכן האורטוריה.
בניגוד לבני חוגו של בורכארט, שראו בעליית היטלר לשלטון בשנת 1933 אסון ואובדן דרך לעם הגרמני, הוא עצמו המשיך לחיות בגרמניה ולהחזיק בדעות עצמאיות, עד שנאלץ להימלט בשנת 1944 ממזימת רצח של היטלר נגדו. בדעותיו המשיך לדבוק עד סוף חייו, כפי שכתב במאמר האחרון שהתפרסם לאחר מותו:
ח'אן (תואר)
ח'אנים מונגולים
קובלאי ח'אן
ג'ינגיס ח'אן
אוגדיי ח'אן
קובלא ח'אן (פואמה)
גויוק ח'אן
חורבת צלית
חורבת צלית (ח'רבת א-צלנתה) היא אתר ארכאולוגי השוכן במורדות הר חברון, צמוד לנחל אשתמוע וכ-1.5 ק"מ מדרום מזרח ליישוב מיתר.
חפירות באתר.
חורבת צלית זוהתה על ידי הארכאולוג דוד אלון ונחפרה על ידו בין השנים 1983–1984 יחד עם הארכאולוג פטר פביאן. בחודשים יולי- אוגוסט 2011 נמשכו החפירות במקום על ידי משלחת מאוניברסיטת בן-גוריון ואוניברסיטת יורק בקנדה, בהנהלת הארכאולוגים פטר פביאן, קרני גולן וחיים גולדפוס.
זיהוי.
אלון הציע לזהות את חורבת צלית עם היישוב המקראי "אלתולד" הנמנה כחלק מנחלת שבט יהודה בספר יהושע: "ואלתולד וכסיל וחורמה". פביאן הציע לזהות את האתר עם סאליס (או כאליס), המוזכרת בכתבי יוסף בן מתתיהו כיישוב באידומיאה, שאליו נמלטה קבוצת מורדים יהודים מאשקלון בראשית המרד הגדול.
ממצאים ארכאולוגיים.
בנקודה הגבוהה ביותר בחורבה (467 מ' מעל פני הים), התגלתה חצר בגודל 19X30 מטרים, לתוכה פתוחים חדרים ולצדה מגדל. מתחת לחדרים הללו נמצא חלל תת-קרקעי חצוב, עם מקוואות וחדרים. במרכז החצר בור מים חצוב, שאליו הובילה תעלת מים מן החצר. בשלב יותר מאוחר נוסף מגדל בן שתי קומות, שמידות בסיסו 1X20 מטרים. מבנה זה נהרס בשריפה. על קירות הטיח של אחד החדרים נתגלו שרטוטים בהם מצוירת בין השאר מהם תוכנית מגדל - ייתכן שזהו המגדל שנתגלה. שרטוט אחר מראה חייל חמוש, ציפורים ובעלי חיים אחרים, דמויות אנושיות וכתובות. בנוסף לשרטוטים התגלו גם כלי מידה מאבן גיר, כלי זכוכית וקרמיקה מן המאות הראשונה והשנייה, מסמרי ברזל שהיו נעוצים בתוך בולי עץ שכנראה תמכו בתקרות החדרים לפני השריפה. באחד החדרים, מתחת לרצפה, התגלה מטמון של 60 טטרדרכמות ודינרים החל מימי אספסיינוס ועד ימי אדריאנוס. בפינה הצפונית לחדר נמצא מקווה כשר. בין כלי הקרמיקה שנמצאו באתר ישנם קנקנים, אמפורות, פכים, סירי בישול, קדרות ונרות הרודיאניים. נראה שהשימוש במצודה החל אחרי המרד הגדול ונמשך עד תקופת מרד בר כוכבא. באתר נמצאו גם מחילות מסתור מימי מרד בר כוכבא.
גאוגרפיה וסביבה.
חורבת צלית נמצאת בסמוך לאפיק נחל אשתמוע, מצפון מזרח ליישוב מיתר, לא הרחק מחורה. בסמוך אליה עובר שביל ישראל.
באטו ח'אן
מונגקה ח'אן
פארק הדקלים
אמריקן גותיק, וושינגטון די. סי.
אמריקן גותיק, וושינגטון די סי (באנגלית: American Gothic, Washington D.C.) הוא תצלום נודע מאת גורדון פארקס, שצולם בשנת 1942, בעת עבודתו בפרויקט הצילום הממשלתי של מנהלת החקלאות האמריקאית.
היסטוריה.
פארקס צילם את התצלום באוגוסט 1942 כמתלמד תחת הדרכתו של ראש מחלקת ההסברה ב-FSA, רוי סטרייקר. לפי פארקס, היה זה "התצלום המקצועי הראשון שצילמתי, אותו יצרתי ביומי הראשון בוושינגטון". רוי סטרייקר הדריך את פארקס לסייר ברחובות העיר ולהכירה טוב יותר. לאחר שנדהם מכמות השנאה והאפליה שבהן נתקל, לרבות ההיתר לשחורים להיכנס למסעדות של לבנים רק דרך הדלת האחורית ואיסור כניסה לתיאטראות של לבנים, הציע לו סטרייקר להיפגש עם אנשים מבוגרים שבילו את כל חייהם בוושינגטון, כדי ללמוד על מצב השחורים בעיר בצורה מעמיקה יותר. כך נפגש פארקס עם מושא התצלום "אמריקן גותיק", אמה ווטסון (Emma Watson), שעבדה כמנקה בבניין מטה ה-FSA.
שמו של התצלום לקוח מהציור "אמריקן גותיק" מאת גרנט ווד משנת 1930, שכולל קומפוזיציה דומה לו, ושהתצלום מהווה פרודיה עליו. התצלום מציג את אלה ווטסון עומדת בגב זקוף אל מול דגל ארצות הברית, אוחזת בידה מטאטא וברקע יש סחבה. פארקס שאב את ההשראה לצילום זה מהגזענות והאפליה שבהן נתקל בוושינגטון. כשראה את התמונה, אמר סטרייקר כי הרעיון שלה נכון, אך היא "מהווה כתב אישום כנגד ארצות הברית", והיא יכולה להביא לכך שכל צלמי ה-FSA יפוטרו; עם זאת, הוא ביקש מפארקס להמשיך לעבוד עם ווטסון, מושא הצילום, ופארקס אכן יצר עמה סדרת תצלומים המתעדים את חייה היומיומיים. בסופו של דבר, פורסם התצלום על שער ה"וושינגטון פוסט" (מבלי שפארקס ידע על כך קודם). התצלום זכה לפרסום רב, והוא ככל הנראה התצלום הידוע ביותר של פארקס, המזוהה כתמונת הדגל שלו. התצלום אף הפך לסמל של תקופה, זו שקדמה לגיבושן של זכויות האזרח לשחורים בארצות הברית, ולסמל של היחס לקבוצות המיעוט באותה תקופה.
מלבד היותו של התצלום סמל של תקופה, הוא סימן תמורה בתחום הצילום האפרו-אמריקאי. לפני שנות ה-40 של המאה ה-20 צלמים אפרו-אמריקאים לא נהגו להשתמש במדיום התמונה המצולמת כדי להעביר מסרים חברתיים או לתעד בעיות חברתיות, ובמקום להתמקד בזהות אפרו-אמריקאית, חיקו לרוב את עבודתם של הצלמים הלבנים. לאחר פרסום "אמריקן גותיק" של פארקס, החלו יותר ויותר צלמים אפרו-אמריקאים לבחון ולאתגר את מנגנוני ההפרדה הגזעית והאפליה שהיו נחלתם של אפרו-אמריקאים רבים, דרך התמונה המצולמת.
בשלב מאוחר יותר בקריירה שלו, אמר פארקס על צילום זה כי היה מוגזם ולא היה עדין דיו. פרשנים סברו שהצילום שאב את עוצמתו מאופיו המתנצח ומהדואליות הארוזה בו, המציגה מצד אחד קורבן ומצד שני שורדת, ועל כן הוא הותיר את חותמו על קהל רחב הרבה יותר לעומת שאר הצילומים של ווטסון. הקומפוזיציה הדומה לזו שבציור "אמריקן גותיק" של גרנט ווד, המתבטאת בחיקוי ההעמדה של הגבר בתצלום, האוחז בקלשון – בדומה לווטסון האוחזת במטאטא, משמשת כאמצעי ויזואלי הנועד להאיר באור דרמטי את קיומה של אפליה גזעית בחברה דמוקרטית כביכול, החברה האמריקאית שאותה ציורו של ווד מתיימר כביכול לייצג, לפי פרשנות מקובלת. פרשנות אחרת רואה בתצלום ככזה הבא להדגיש את החשיבות והמסירות של מעמד העובדים השחורים העירוני, לאור הגזענות שהם חוו לעיתים קרובות במקום עבודתם; זאת לצילו של הציור "אמריקן גותיק" של ווד, שמהווה דמות לערכי העבודה הקשה והמסירות האמריקאית, לפי פרשנות מקובלת של הציור מאז תקופת השפל הגדול.
ב-2016 נכלל התצלום ברשימת 100 התמונות המשפיעות בכל הזמנים של טיים.
רודולף אלכסנדר שרדר
רודולף אלכסנדר שרדר (בגרמנית: Rudolf Alexander Schröder 26 בינואר 1878 - 22 באוגוסט 1962) היה מתרגם ומשורר גרמני. הרבה מיצירתו היא שירה נוצרית לירית. שרדר היה חבר ב"כנסיית הווידוי", כנסייה פרוטסטנטית, שהתנגדה למאמצי גרמניה הנאצית לשוות לזרם הפרוטסטנטי אופי נאצי.
שרדר חבר אל הוגו פון הופמנסתאל ואל רודולף בורכארט בהקמת תנועה רוחנית, שכונתה בראשיתה "המהפכה השמרנית", השם שנתן תומאס מאן לניתוח דרכו של פרידריך ניטשה. השלושה חתרו לגיבוש אחדותה הרוחנית של האומה הגרמנית. הם גרסו, שתנאי מוקדם לגיבוש מהות רוחנית אינדיבידואלית, שמופת לה ראה הופמנסתאל בצרפת הוא שתמצא תחילה את ביטויה היצירה ספרותית.
נתן כוגן
נתן כּוֹגַן (14 במאי 1914 – 15 באפריל 2009) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי, בעל קריירה בינלאומית.
קורות חייו.
נתן כוגן נולד בבאקו שבקווקז. הוא גדל במשפחה ציונית. סבתו עלתה לארץ ישראל בזמן הביל"ויים וקנתה קרקע במושבה ראשון לציון. אביו יוסף כוגן, בא ממשפחה מוזיקלית, במשפחתו הציגו הצגות של אברהם גולדפדן, הוא נהג לשיר. כשאביו שירת בצבא הצאר ושמעו אותו שר, הציעו לו לשיר באופרה בתנאי שהוא יתנצר והוא סירב.
אביו היה מהנדס נפט ובעל בארות נפט ובתי זיקוק בבאקו. אמו, גוסטה, הייתה עקרת בית. נתן כוגן למד עברית בבית ספר עברי בבאקו. המשפחה חיה ברווחה חומרית, אולם משהצבא האדום הגיע לעיר החליט אביו לעלות לארץ ישראל, בלי שהייתה לו אפשרות לקחת עמו כסף או רכוש.
ב-1920, בגיל שש, עלה לארץ ישראל עם משפחתו – אביו יוסף, אמו גוסטה, ואחיו באזיק (לימים שחקן הקאמרי אברהם בן-יוסף). המשפחה התגוררה בנווה צדק, כוגן למד בבית ספר לבנים, אביו עבד בכבישים והמשפחה חיה על סף רעב. אביו קיבל עבודה במעיינות נפט ברומניה והם נסעו לעיר פלוישט ברומניה, שם סיים בית-ספר יסודי וגימנסיה והשתתף בהצגות בתיכון. אביו נפטר כשהיה בן שבע.
כוגן החליט להיות שחקן תיאטרון בעקבות אחיו:
הוא למד בבית הספר הגבוה לדרמה בבוקרשט. אחיו שיחק באותה עת בסרטים צרפתיים.
באוגוסט 1935 עלה בגפו לישראל, התגורר בתל אביב ועבד בבניין, אחיו עלה כעבור ארבע שנים באוניית מעפילים.