יחד עם זאת היו אלה הצעותיו של ג'וזף צ'מברלין לרפורמה במחירי המוצרים במאי 1903 שהציבו בפני הליברלים מטרה לאומית שאיחדה אותם. הצעותיו של צ'מברלין עמדו במרכז סדר היום הציבורי במשך כל השנה ועד לבחירות של 1906. קמפבל-באנרמן, כמו ליברלים אחרים, החזיק באמונה בלתי ניתנת לערעור בסחר החופשי.
ב-1903 המצליף הראשי של המפלגה הליברלית, הרברט גלאדסטון, נשא ונתן עם רמזי מקדונלד ממפלגת הלייבור על סיוע למועמדים של מפלגת הלייבור במסע הבחירות שלהם בכמה מחוזות בחירה. בתמורה ויתרה מפלגת הלייבור על מועמדותם של חבריה במחוזות בחירה אחרים כדי לסייע למועמדים הליברלים. ניסיון זה לערער ולאגף את השמרנים, שהתגלה כמוצלח, יצר את מה שנקרא "ברית גלאדסטון-מקדונלד". קמפבל-באנרמן עבד בשיתוף פעולה עם מנהיגי הלייבור וב-1903 הוא אמר: "אנו רוחשים אחדה לנציגי הלייבור, מעטים מדי מהם נמצאים בבית הנבחרים". למרות הערה זו, והאהדה שלו לגורמים רבים במפלגת הלייבור, הוא לא נחשב לסוציאליסט. לעומת זאת הוא העסיק את עצמו רבות במצבן של השכבות החלשות.
ראש ממשלה.
הליברלים מצאו עצמם חוזרים לשלטון באופן פתאומי בדצמבר 1905 עם התפטרותו של בלפור מתפקיד ראש הממשלה שגרמה למלך אדוארד השביעי להזמין את קמפבל-באנרמן להרכיב ממשלת מיעוט כראש הממשלה הליברלי הראשון במאה העשרים. בגיל 69, הוא היה האיש המבוגר ביותר שהתמנה לתפקיד ראש הממשלה בפעם הראשונה במאה העשרים. בלפור קיווה שקמפבל-באנרמן לא יצליח להרכיב ממשלה חזקה ותלה את תקוותו בניצחון בבחירות הכלליות. קמפבל-באנרמן עצמו גם התמודד עם בעיות במפלגתו. בעיקר מדובר במזימה המשותפת של הרברט הנרי אסקווית', אדוארד גריי וריצ'רד האלדן (Haldane), שיחדיו תכננו להכריח אותו לעבור לבית הלורדים, ובכך להחליש את כוחו כראש הממשלה ולמעשה להפוך את אסקווית' כמנהיג הקואליציה. קמפבל-באנרמן ראה בכך סיבה טובה לפזר את הפרלמנט ולערוך בחירות חדשות. במקביל הוא הציע לשלושה את תפקידי שר האוצר, שר החוץ ושר המלחמה והם קיבלו את ההצעה. בנאומו הראשון כראש ממשלה ב-22 בדצמבר 1905 פתח קמפבל-באנרמן את מסע הבחירות של המפלגה הליברלית בהתמקדו ביעדים המסורתיים של המפלגה: "שלום, צמצום, ורפורמה" (Peace, Retrenchment and Reform).
בעזרת הברית עם מפלגת הלייבור, הפיצול בשורות חברי המפלגה השמרנית על נושא הסחר החופשי ומסע הבחירות החיובי שניהל, זכו הליברלים ברוב סוחף בבחירות וגרפו 216 מושבים. מספרם של הנציגים השמרנים קטן ביותר מחצי ובלפור, כעת מנהיג האופוזיציה, איבד את מושבו כנציג מזרח מנצ'סטר לליברלים. קמפבל-באנרמן היה מנהיגה האחרון של המפלגה הליברלית שהוביל את מפלגתו כסיעת רוב בבית הנבחרים. כעת, כשמספר הצירים של מפלגתו גדול ב-125 מאלה של כל המפלגות האחרות בפרלמנט גם יחד, חזר קמפבל-באנרמן כמנצח לרחוב דאונינג 10 כראש ממשלה חזק. מזימתם של חברי מפלגתו להדיחו בראשית תקופת כהונתו תוארה בהמשך כאחד הפרשות המבדחות בהיסטוריה של הפוליטיקה הבריטית.
קמפבל-באנרמן היה ראש הממשלה הראשון שנשא רשמית בתואר זה. עד אז כונה רשמית התפקיד "הלורד הראשון של האוצר" (First Lord of the Treasury) והתואר "ראש הממשלה" (Prime Minister) הפך להיות תוארו של נושא תפקיד זה מאז ועד היום. ב-1907 בתוקף היותו חבר הפרלמנט הוותיק ביותר, הוענק לקמפבל-באנרמן תואר הכבוד של "זקן חברי הפרלמנט" (Father of the House), ראש הממשלה היחידי עד היום שאחז בשני התארים.
רפורמות חברתיות.
במנשר הבחירות שלו דיבר קמפבל-באנרמן בעד חוק לטובת השכבות החלשות, הפחתת היקף האבטלה ושיפור תנאי העבודה בבית החרושת. הליברל-אימפריאליסט, ריצ'רד האלדן טען שממשלתו של קמפבל-באנרמן שמרנית מידי. ההיסטוריון א. ג'. א' מוריס טוען שקמפבל-באנרמן היה ב-1906 מה שהוא היה תמיד, ליברל מהאסכולה של גלאדסטון שהעדיף לבצע קיצוצים בהוצאה הציבורית שדעותיו עלו בקנה אחד עם רפורמה חברתית שאפתנית. ביוגרף אחר של קמפבל-באנרמן, ג'ון וילסון, תיאר אותו כמתקן חברתי מתון, וציין שהוא העדיף תנאים טובים יותר לעניים ולעובדים, אך כמו גלאדסטון הוא התנגד למעורבות ממשלתית יתרה.
ממשלתו של קמפבל-באנרמן אפשרה לרשויות המקומיות לספק ארוחות חינם לתלמידי בתי הספר, אף שלא חייבה אותם לעשות כן, וחיזקה את כוחם של האיגודים המקצועיים באמצעות חוק שחוקקה בנושא. בנוסף חוקק ב-1906 חוק לפיצוי נפגעי תאונות עבודה וב-1907 חוקק חוק שאפשר להטיל על עבריינים צעירים פיקוח של קצין מבחן במקום להטיל עליהם עונש מאסר. רפורמות נוספות הונהגו על ידי יורשו של קמפבל-באנרמן, אסקיית'.
יחסי חוץ.
בתקופת ממשלתו של קמפבל-באנרמן נחתמה הברית עם רוסיה, כשהמוביל של המהלך היה שר החוץ סיר אדוארד גריי. בינואר 1906 גריי התיר את קיומם של דיונים בין המטות של הצבאות והציים של בריטניה ושל צרפת מבלי להיכנס למחויבויות. הדיונים הללו כללו תוכניות למשלוח כוח של 100,000 חיילים בריטים לצרפת תוך שבועיים מתחילתה של מלחמה בין צרפת לבין גרמניה. קמפבל-באנרמן לא היה שותף לשיחות אלה בתחילתם, אך בהמשך יידע אותו גריי עליהם והוא נתן להם את ברכתו. הייתה זו ראשיתו של חיל המשלוח הבריטי שנשלח לצרפת ב-1914 עם תחילתה של מלחמת העולם הראשונה. קמפבל-באנרמן לא יידע את שאר חברי הקבינט על הדו-שיח הזה בין המטות, מאחר שלא סוכם על התחייבות כובלת ומאחר שהוא רצה לשמור על אחדות הממשלה. החברים הרדיקלים של הקבינט היו מתנגדים לשיתוף פעולה עם צרפת.
באפריל 1907 ביקר קמפבל-באנרמן בצרפת ונפגש עם ראש הממשלה ז'ורז' קלמנסו. קלמנסו האמין שבריטניה תסייע לצרפת במלחמה נגד גרמניה, אך קמפבל-באנרמן אמר לו שמחויבותה של בריטניה לא מוחלטת. הוא כנראה לא היה מודע לכך שהדיונים של המטות של הצבאות של שתי המדינות היו עדיין בעיצומם. ג'ון וילסון, הביוגרף של קמפבל-באנרמן תיאר את הפגישה כ"התנגשות בין שתי פילוסופיות פונדמנטליסטיות שונות". העיתונאי פ. ו. הירסט (Hirst) טען שלקמפבל-באנרמן "לא היה מושג קלוש שהברית עם צרפת תהפוך לחידוש מאזן הכוחות שגרם לבריטניה להיות מעורבת במלחמות כה רבות ביבשת. העובדה שגריי והאלדן לא יידעו את הפרלמנט, היא מדהימה. נביא שלום כמו קמפבל-באנרמן היה צריך להיות מודע לסכנה ועדיין הוא הסתיר אותה מפני עמיתיו. ניתן לסכם שהוא נאבק את מאבקו מתוך אמונה ובשום אופן לא ניתן להטיל עליו את האחריות לטרגדיה שהתרחשה באירופה שש שנים לאחר מותו".
ממשלתו של קמפבל-באנרמן העניקה למדינות הבוריות, מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום-אפריקאית, שלטון עצמי תחת חסותה של האימפריה הבריטית באמצעות דבר המלך במועצה כדי לעקוף את בית הלורדים. צעד זה הוביל להקמתה של דרום אפריקה ב-1910. ראש ממשלת דרום אפריקה הראשון, גנרל לואי בותה, האמין כי בנותנו את השלטון העצמי בחזרה לבורים, החזיר קמפבל-באנרמן את האיזון שהיה קיים לפני המלחמה האנגלו-בורית, או לכל הפחות, אפשר לדרום אפריקאים בעצמם להחזיר את האיזון. יאן סמאטס כתב ב-1919 לדייוויד לויד ג'ורג': "ניסיוני בדרום אפריקה הפך אותי למאמין גדול באצילות פוליטית ומעשהו של קמפבל-באנרמן נשאר לא רק אציל ביותר, אלא גם המעשה המוצלח ביותר של בריטניה במדיניותה בשנים האחרונות". המתנגד הגדול למתן השלטון העצמי לבורים היה אלפרד מילנר שטען שזהו מעשה טירוף מוחלט.
פרישתו ומותו.
זמן קצר לאחר שהוא נעשה זקן חברי הפרלמנט ב-1907, החלה בריאותו של קמפבל-באנרמן להתדרדר. בעקבות סדרה של התקפי לב, שהחמור בהם אירע בנובמבר, הוא החל לחשוש שהוא לא יצליח לשרוד עד לסוף תקופת כהונתו. ב-3 באפריל 1908 הגיש הנרי קמפבל-באנרמן את התפטרותו ושר האוצר שלו, הרברט הנרי אסקווית', ירש אותו בתפקיד ראש הממשלה. קמפבל-באנרמן נותר חבר הפרלמנט ומנהיג המפלגה הליברלית והמשיך להתגורר במעון ראש הממשלה ברחוב דאונינג 10 בתקופה שלאחר התפטרותו מתוך כוונה לעשות סידורים למעבר למקום אחר. בכל אופן, בריאותו נעשתה רופפת אף יותר והוא נפטר 19 ימים לאחר התפטרותו, ב-22 באפריל 1908. הוא היה ראש הממשלה היחידי שמת ברחוב דאונינג 10. הנרי קמפבל-באנרמן נקבר בכנסייה ליד ביתו מאז 1887 במחוז פרת'שייר.
שימוע לפני פיטורים
כוח השיטור המלכותי של אלסטר
כוח השיטור המלכותי של אלסטר (באנגלית: Royal Ulster Constabulary - RUC; באירית: Constáblacht Ríoga Uladh) היה כוח השיטור החמוש של צפון אירלנד בין השנים 1922 ו-2001. עיקר עיסוקו של כוח השיטור היה הפרדה בין שני הציבורים הניצים בטריטוריה: היוניוניסטים-פרוטסטנטים (המצדדים באיחוד עם הממלכה המאוחדת ובמלוכנות) והרפובליקנים-קתולים (המצדדים בשילוב צפון אירלנד עם הרפובליקה של אירלנד), שמירה על הסדר הציבורי, פיזור הפגנות וסיכול טרור. בשיא כוחו עמד הכוח על 8,500 אנשי משרתי קבע ועוד כ-4,500 איש במילואים (יחס של 722 אנשי משטרה ל-100,000 אזרחים, מה שהפך אותה לכוח השיטור הגדול בעולם ביחס לכמות אוכלוסין). רק כ-8% מתוכם קתולים (בקרב אוכלוסייה שכ-40% ממנה קתולים). בעת "הצרות" ספג הכוח אבדות כבדות, 300 מאנשיו נהרגו ועוד כ-9,000 נפגעו, בעיקר עקב פעולות טרור של הצבא האירי הרפובליקני (ה-IRA), מה שהפך את השירות בו לשירות המסוכן העולם בכוח שיטור. במקביל נחשב לאחד מכוחות השיטור המקצועיים בעולם. כוח השיטור הוא גם אחד מכוחות הביטחון השנויים ביותר במחלוקת בעולם. ארגונים קתולים, אירים-רפובליקנים וארגוני זכויות האדם ציינו לא אחת הפרות של זכויות אדם שבוצעו על ידי אנשי הכוח בפעילותם. התלונות הובילו לעשרות ועדות חקירה ובדיקה, אולם איש מאנשי כוח השיטור לא הועמד מעולם לדין פלילי עקב חקירות אלה.