מנגד, יחסו של בגין כלפי ארצות הברית ותפקידה היה שונה בעליל מזה של קודמיו. בעוד שראשי ממשלה ישראלים קודמים דיברו בבירור על הצורך לתאם את מדיניותם עם וושינגטון, שלל בגין בתוקף את הרעיון של פעילות דיפלומטית יזומה, בחששו שמדיניות זו עלולה לכפות על ישראל "נוסחה שגובשה מבחוץ". תפקידה של ארצות-הברית, לדעתו של בגין, הוא רק לעזור בהבאת הצדדים לשולחן הדיונים.
דוגמה לעמדותיו הימניות, גם לאחר מינויו לראש ממשלה, ניתן לראות עוד ב-48 השעות הראשונות לכהונתו כראש ממשלה כשיצא עם קבוצת כתבים להרי שכם. שם, בפני מתנחלי אלון מורה, יישוב שהוקם על אפה וחמתה של ממשלת העבודה, הוא הכריז: "בעוד כמה שבועות או חודשים יהיו הרבה אלוני מורה" – כך התבטא לגבי המשך הקמת התנחלויות למורת רוח ארצות הברית ותנועות השמאל.
במקביל, במצעה של הממשלה החדשה נאמר כי ישראל מקבלת את החלטת האו"ם 242 ואת כל ההסכמים הבינלאומיים שעליהם חתמו ממשלות ישראל הקודמות. דברים אלו עוררו צחוק בספסלי האופוזיציה בכנסת. הם השמיעו קריאות שבגין דחה את החלטת 242 בשנת 1970 ושעכשיו הוא מוכן לקבל רבים מן ההסכמים של ממשלות קודמות שבעבר מתח עליהן ביקורת. ההסבר הטוב ביותר לשינוי הזה הוא, כנראה, עול האחריות והמחויבות להסכמים שנחתמו על ידי ממשלות ישראליות בעבר.
בחודשים הראשונים שלו כראש ממשלה אימץ בגין החלטות מעשיות יותר מאשר החלטות דוגמטיות. כלומר, הוא לא הגיע לכדי יישום חקיקה ישראלית בגדה המערבית, על אף שהתחייבות כזו נכללה במצע הליכוד. בגין הנחה את ממשלתו בהנהגת הליכוד לאימוץ יוזמות שלום ומניעת מלחמה ולקראת סוף 1977, כאשר הסכם השלום עם מצרים היה על הפרק, הפך לאיש בעל אמירה המסוגל לשנות את השקפותיו בהתאם לנסיבות. דבר זה משקף מעבר קיצוני בעמדותיו הידועות.
ביוני 1977 נשאל בגין מה יעשה כשיצטרך ללחוץ את ידו של מדינאי גרמני. בגין השיב: "אנהג כראש ממשלה".
במהלך הפגישות עם סאדאת וקרטר בקמפ דייוויד שהובילו להסכם השלום עם מצרים.
לבגין הייתה תפיסה כוללת שאותה ביקש לבטא בהסכמי קמפ דייוויד. ביסוד תפיסתו הייתה השאיפה לשמור על ארץ ישראל מכל משמר ולא לפגוע במאומה בתביעה לבעלות וריבונות עליה. הוא לא ראה שום סתירה בין ארץ-ישראל יהודית ובין אמונתו בשלום עם שכניה של ישראל. כאשר ויתר על שליטה ישראלית בסיני, ביקש בזה להבטיח ריבונות ישראלית מלאה בארץ ישראל המערבית כולה, כולל ירושלים, יהודה, שומרון ועזה.
כשהציע קרטר ויתור בנושא ההתנחלויות בסיני השיב בגין שלעולם לא ימכור את זכותם של "ילדי השואה" על ארצם. הוא הרגיש מעומק לבו שתפקידו ההיסטורי הוא להגן על המקומות הקדושים לעם היהודי ועל זכותם של ילדי השואה על ארצם התנ"כית. הוא היה מוכן לוותר על יישובים בסיני רק בלית בררה. זה היה אחד המקרים הנדירים בהם שקל בגין אפשרות של כניעה ישראלית. בגין מעולם לא ראה בפינוי סיני ויתור על עקרון. מעולם לא הייתה פתחת רפיח חלק מארץ-ישראל אשר על שלמותה התחייב לשמור. לא בכדי החליט בגין כי ההחלטה בנושא יישובי סיני תובא להכרעת הכנסת. הוא ידע את עומק הכאב ואת עומק הדילמה, אך הוא חש והחליט לא להחמיץ את השעה.
כחצי שנה לאחר כינון ממשלתו של בגין חל שינוי בעמדתו בעניין האוטונומיה לפלסטינים בגדה המערבית ובחבל עזה בעקבות ביקור סאדאת בשנת 1977. תחילה בגין דיבר על אוטונומיה מנהלית ולבסוף הוסכם על אוטונומיה מלאה. על אף שהבטיח אוטונומיה מלאה בגדה המערבית ובחבל עזה, סירב בגין לפרט מה עשויה אוטונומיה זו להיות בפועל ולא הסכים לבטל את הממשל הצבאי, אלא רק "להסיג אותו לאחור". בגין עמד איתן בעמדתו הבסיסית לגבי הגדה וחבל עזה וויתר רק על עמדות סמליות בתמורה לוויתורים מרכזיים מצד סאדאת. המצרים סבורים כי הוויתור הגדול היחיד שחילצו מבגין הוא פינוי התנחלויות מסיני והקפאת ההתנחלויות בגדה המערבית ובחבל עזה לשלושה חודשים.
נראה כי עמדתו הבלתי מתפשרת של בגין בנושא האוטונומיה הפלסטינית נבעה מהבנתו שהשליטה על השטחים יש בה ערובה לקבוע את עתידם, בלא יחס לכל מחויבות בינלאומית שנטל על עצמו. לטענתו, רשלנות דיפלומטית, במקרה זה מצד סאדאת, עשויה לעיתים להצמיח הישג היסטורי לטובת הצד השני. אך הוסיף, כי אף שגילה תקיפות, למעשה איחר להציב, בדומה לסאדאת, מחסום ברור ומוגדר לוויתוריו ולבסוף התפשר על מה שלא נראה לו אפשרי לפני הוועידה.
בשאלת ירושלים התנגד בגין לאורך כל החזית. הוא סירב לשוחח על הנושא או להסכים לשיתוף תושביה במסגרת האוטונומיה. לדברי משה דיין, אחד מיועציו העיקריים של בגין בוועידה: "ראש הממשלה אינו יכול לקשור עצמו לנוסח שאינו מכיר בסיפוחה של העיר לישראל".
לאחר ימים ממושכים של משא ומתן לקראת סיום הוועידה נראו קרטר ובגין שרויים באופוריה, אך לא סאדאת. הוא לא השיג אף לא אחת ממטרותיו העיקריות – נסיגה מלאה של ישראל מהשטחים, מדינה פלסטינית והסכם שלום עם כל מדינות ערב. סאדאת הצליח רק להשיג הסכם שלום נפרד עם ישראל. בגין היה בבירור הנושא ונותן המקצועי ביותר בקמפ-דייוויד. הוא לא הסיר מעיניו סוגיות מסוימות. הוא אכן ויתר פה ושם על נקודות בעלות חשיבות סמלית, אך בלתי מוחשית, אך ורק כדי להשיג משהו ממשי יותר ורב ערך לדעתו. בתמורה, זכה לא רק בשלום עם מצרים, אלא גם ביד חופשית, יחסית, בגדה המערבית ובחבל עזה. מבחינתו הקריב את סיני, אך זכה בישראל.
לפי עפר גרוזברד, בגין הקריב את חצי האי סיני לטובת יהודה ושומרון, או לטובת ישראל, שעה שסאדאת הקריב את הפלסטינים ואת יתר מדינות ערב. בגין ניהל את השיחות "כהתגלמות העם היהודי", ועל כן לא מיהר לוותר על עקרונותיו ועמדותיו בהתאם לפרספקטיבה ההיסטורית שלו ולהשקפתו האסטרטגית. היו לו קווים אדומים ברורים בכל הנוגע לארץ-ישראל.
ניתן להסביר את האידאולוגיות של בגין ועמדותיו לאור מסקנות וועידת קמפ-דייוויד משני כיוונים: אריה נאור, מזכיר ממשלתו הראשונה, הסביר כי בעצם נכונותו לעשות שלום ויתר בגין למעשה, אם לא גם להלכה, על תביעתו המקורית לשלמות המולדת משתי גדות הירדן, אך מוסיף כי לטענתו של בגין המדיניות עשויה להשתנות גם כשאין שינוי מקביל באידאולוגיה המשמשת לה מקור והצדקה. קצב השינוי במדיניות מהיר יותר מקצב השינוי באידאולוגיה.
החוקר ששון סופר מנמק את התנהגותו של בגין בכך שקו הפריצה של אדם המעמיד את התנגדותו על עקרונות, עשוי במקרים מסוימים להיות מעמיק יותר משל אדם פרגמטי. כך, במקרה הראשון, כאשר נפרצת חומת העקרונות, נפרץ גם קו ההגנה העצמי. התוצאה לרוב היא ויתור ממשי או הודאה בכישלון. הראייה הפרגמטית מקלה על הוויתור הטקטי לצורך תועלתני, וזו הייתה התוצאה של קמפ-דייוויד. ההפרדה בין שני הסכמים, דחיית ההכרעה בסוגיית הריבונות על יהודה ושומרון ועקיפת הסעיפים ביחס להתנחלויות, החלטה 242 וירושלים, כל אלה הובילו לוויתוריו של ראש-הממשלה. הם אפשרו את הרציונליזציה והשכנוע העצמי מול מציאות הסותרת את אמונותיו העמוקות ביותר.
משפט.
בגין גילה יראת כבוד כלפי מערכת המשפט בישראל ותמך ב"עליונות המשפט". הוא כתב: . הוא הרבה להתייעץ עם היועץ המשפטי לממשלה אהרן ברק, וגם לאחר שהלה מונה לבית המשפט העליון צירפוֹ בגין כיועץ משפטי במשא ומתן בקמפ דייוויד.
בנאום של בגין על הסכם השלום עם מצרים הוא אמר "יש שופטים בישראל". בעקבות כך נהוג לייחס לו את הביטוי "יש שופטים בירושלים".
ירושלים והר הבית.
כבר בראשית דרכו כפוליטיקאי כלל בגין בנאומיו התייחסויות להר הבית, לבית המקדש ולמעמדה של ירושלים שבין החומות. באוגוסט 1948 הוא הכריז בעצרת בנתניה: "הצבא העברי שיכבוש את העיר העתיקה, ובודאי יכבוש, לא יעזבנה לעולם, לא בצו, ולא בכוח החלטה של מוסד ויהא החשוב ביותר! בדור הבא, או אפילו אולי עוד בדורנו, נכונן, במקום בו עמד תמיד, את בית מקדשנו השלישי. בלי תותחים קדושים..."
מוקדם יותר באותו חודש, בעצרת הראשונה שלו בירושלים מאז שעלה מהמחתרת, הוא נאם והתייחס לעניין ירושלים: "חומת העיר העתיקה אינה גבולה של ירושלים; הירדן אינו גבול ארצנו והים אינו גבול עמנו. קשר אחיד יש בין ירושלים החדשה והעתיקה, בין הגלעד והשומרון, בין פיזורי ישראל ומדינת ישראל".
הנצחת מנחם ועליזה בגין.
שמו של בגין מונצח במקומות ואתרים רבים בישראל, בהם כביש בגין בירושלים ודרך בגין (לשעבר דרך פתח תקווה) בתל אביב. ב-1998 חוקקה הכנסת את החוק להנצחת זכרו של מנחם בגין ולפיו הוקם המוסד "מרכז מורשת מנחם בגין" השוכן בירושלים, אשר מופקד על טיפוח זכרו ומורשתו, ובו מוזיאון, ארכיון, ספרייה, מכון מחקר, ומתקיימים בו פעילויות חינוכיות ואירועים שונים. החל מ-2002 מחולק מדי שנה פרס בגין על שמו.
דמותו של בגין הופיעה בסרט הטלוויזיה "בגין" משנת 1998, בגילומו של השחקן משה איבגי. הסרט, בבימויו של אורי ענבר על-פי תסריט של אמנון דנקנר, מתרחש כולו בביתו של בגין בתקופה שאחרי הפרישה מראשות הממשלה.
על שם רעייתו, עליזה בגין, נקראו היישוב עלי זהב, שכונת נווה עליזה בקרני שומרון, שכונת מנחם בגין בעכו, רחובות בערי ישראל, בתי ספר במגדל העמק, באריאל, בקריית מוצקין, בית ספר תיכון ע"ש מנחם בגין, אילת ואולם הספורט של הבית הספר ומקומות נוספים.
ב-24 ביולי 2013, במסגרת חגיגות 100 שנה להולדת מנחם בגין, הוסר הלוט מעל עמוד הנצחה למנחם בגין ומשפחתו בכניסה לביתם ברחוב רוזנבאום 1. באותה שנה, חנכה ממשלת בלארוס אנדרטה לזכרו בכיכר עיר הולדתו ברסט ליטובסק.
ב-2016 שונה שמו של מעבר טאבה למעבר מנחם בגין.
מרכז מורשת מנחם בגין.