יש שביקרו את אברהם על נכונות להקריב את בנו. לדוגמה הסופרת שולמית הראבן גרסה שהיה עליו להתנגד ולטעון כי מדובר בפקודה בלתי חוקית בעליל, וזאת בהתאם לאמירתו כי "השופט כל הארץ לא יעשה משפט" (בראשית יח). הסופר עמוס עוז בספרו "שלום לקנאים" מפרש כי על פי אמירה זו של אברהם, האל אינו מעל לחוק, ולכן הראבן מבקשת לגזור כי היה על אברהם לעמוד על החוק כשקיבל את הציווי האלוהי. עוז מוסיף כי ניתן למצוא סיוע לעמדתה של הראבן בתלמוד הבבלי מסכת תענית ד', ע"א, ובירמיהו יט ה.
הפילוסוף הדני סרן קירקגור, בספרו חיל ורעדה מבקש לנתח את מושג האמונה מתוך דמותו של אברהם. הוא מתחיל בהנחת היסוד שאברהם הוא אביר האמונה. על ידי ניתוח מעשה העקדה הוא מבין שהמאמין הוא זה שמצליח לעשות את התנועה הכפולה: מחד לוותר על העולם, לבטל את רצונו מול רצון האל, ועם זאת לחיות בתוך הסופי ולהאמין באבסורד. כלומר, לעקוד את בנו, מתוך אהבה ובלי שמץ של היסוס, ובו בעת להאמין שיצחק יחיה. קירקגור מדמה את אברהם לרקדן שיש בכוחו לדלג אל-על לעבר האינסוף בתנועה של ויתור אינסופי על כל שיש לו, ולנחות חזרה מטה אל הסופי: הוא חי בתוך הסופי, אך באוויר הפסגות. המעשה של אברהם, על פי קירקגור, הוא כפירה באתי, בניגוד למי שמקריב את חייו לטובת הכלל, והוא גיבור טרגי, אברהם מקריב את בנו ולא את עצמו, ובלי שיינתן לו שום נימוק לכך. ככה קירקגור מעמיד את היחס שלו עם אלוהים מעל לאתי, מעל ל"כללי" שהיגל העמיד כחשוב ביותר מבחינה אתית. בספר מתת מוות דרידה טוען שהפרדוקס הזה שבו בוגדים בחובה האתית מתוך חובה אישית הוא לא רק נחלתו של אברהם אבינו, אלא הוא המאפיין של חי היום יום שלנו, ככה על פי דרידה, במידת מה כולנו עוקדים את בנינו מעצם זה שאנחנו מעדיפים כל הזמן את עצמנו על פני הכללי המופשט.
הדומה והשונה בין סיפור עקדת יצחק ובין סיפור גירוש ישמעאל.
הדמיון בין שני הסיפורים.
קיים דמיון רב בין שני הסיפורים, סיפור עקדת יצחק וסיפור גירוש הגר וישמעאל הקודם לו. בשני הסיפורים קדם צו ה' לאברהם קודם למעשה. בשני הסיפורים מצווה ה' על אברהם להיפרד מבניו לתמיד. בסיפור המובא בבראשית כ"א קיים סיכון כמעט ודאי למות הילד ובסיפור עקדת יצחק המוות הוא ודאי אילולא ה' עוצר בעד אברהם. שתי הדרישות המובאות בסיפורים מבקשות להדגיש את גודל הקורבן שאברהם נאלץ להקריב. בשני הסיפורים אברהם מזדרז להיענות לבקשת ה'. בשני הסיפורים קיים סיכון כמעט ודאי למוות אלמלא עזרת ה'. בשני הסיפורים מברך ה' את שני הבנים בהבטחה לאומית: זרע ומקום התיישבות ובהבטחה אישית. יש הטוענים כי ההקבלה מבקשת להדגיש כי גירושו של ישמעאל הוא עקדה בפני עצמה. לאחר הגירוש והעקדה דואגים שני ההורים לנישואי בנם ואף לאישה ממולדתם. הגר תיקח לישמעאל אישה ממצרים ואברהם ייקח ליצחק מחרן מולדתו.
השוני בין שני הסיפורים.
בסיפור עקדת יצחק פני אברהם ויצחק לכיוון הר המוריה ואילו פני הגר ובנה לכיוון מדבר באר שבע. לאברהם יש מטרה ברורה, לקיים את צו ה' ואילו הגר נשלחת מבית אדוניה ללא מטרה לכיוון המדבר. בין אברהם ויצחק מתנהל דו-שיח ואילו הגר ובנה אינם משוחחים. העיר באר שבע היא המקום הראשון אליו מגיעה הגר ואילו בסיפור העקדה מסתיים הסיפור בבאר שבע שם מתיישב אברהם.
בתרבות.
בספרות ובשירה מקובל השימוש בעקדת יצחק כמדיום להעלאת שאלות בדבר רחמי האל. הפער הקיים בין תדמית האל הרחום והחנון לזוועות שמתרחשות לעיתים בעולמו, עוררו הוגים משחר ההיסטוריה לעסוק בנושא זה. וסיפור העקדה, בו לבסוף מצטייר האל כמי שחומל על יצחק ומונע את אביו מלהמיתו, משמש יפה לשאלה מדוע לא חמל במקרים אחרים. כך לדוגמה בשירו של וילפרד אוון, המתאר את המוני חיילים שנשלחו אל מותם במלחמת העולם הראשונה:
אחת מסצנות המפתח בפרק פתיחת העונה השביעית של סדרת הטלוויזיה "המתים המהלכים" מבוססת על סיפור עקדת יצחק - נייגן, מנהיג קבוצת "המושיעים", מאלץ את ריק גריימס, מנהיג השורדים, לקטוע את ידו של בנו קרל באמצעות גרזן. תוך שימוש בכלי שכנוע פסיכולוגיים מרושעים, נייגן גורם לריק כמעט ולבצע את הקטיעה, וברגע האחרון עוצר אותו ומציל את ידו של קרל.
גם בסדרה על טבעי יש אזכור לעקידה כאשר בפרק האחרון של עונה 14 "אלוהים" נותן לדין אקדח שבו הוא אמור לירות בג'ק, חצי ארכי-מלאך וחצי אדם שדין התייחס אליו כאל בנו, מה שאמור להרוג גם את היורה. ברגע השיא דין מכוון את האקדח כלפי ג'ק ומוכן להקריב את שניהם למען עתיד האנושות, וג'ק כורע על ברכיו ומוכן למות אך דין לבסוף לא מסוגל לירות וזורק את האקדח. "אלוהים" שצפה בסקרנות במעשה מתאכזב מהחלטתו של דין ואומר לו שהוא ציפה להקרבה בדיוק כמו שאברהם ויצחק ביצעו עבורו.
בספרו של א"ב יהושע מר מאני, אברהם מאני עוקד את בנו באזור הר הבית, כעין השלמתה של עקדת יצחק המקורית. הדרך בה ממשיכה השושלת היא על ידי כך שאברהם מאני בועל את כלתו, לאחר שלפי דבריו בנו יוסף חוזר לזרעו והוא ובנו הופכים לאחד.
קארל פרידריך גאוס
אבדה קדברה
אפקט פלצבו
בית-ספר
ביקורת החינוך הפורמלי
סמליל
סַמְלִיל (בלועזית: לוֹגוֹ) הוא אלמנט גרפי, איור או עיבוד טקסט שנוצר או עובד במטרה לסמל ולייצג גורם מסוים (בדרך כלל, ארגון או מוצר) ולהיות מזוהה עמו בתודעת הציבור.
ברוב המקרים, ילווה הסמליל במלל. לעיתים, ישולב המלל כחלק מהאלמנט הגרפי ולעיתים הסמליל יכיל טקסט בלבד, ללא אובייקט גרפי נלווה.
הסמליל יכול להופיע על נייר המכתבים של הארגון, על המוצרים שלו, על המבנים שבהם הוא שוכן, על מדי עובדיו ובמקומות נוספים שבהם יש לזהות את הארגון, כמו בפלטפורמה דיגיטלית כמו אתר אינטרנט, חתימה לדואר אלקטרוני של עובדי הארגון ועוד.
עקרונות עיצוב הסמליל.
העיצוב הגרפי של הסמליל הוא חלק מהליך מיתוג המוצר, הארגון או החברה, ועל-כן על הסמליל לשדר ערכים מסוימים שיובנו בבהירות וכהלכה בקרב הצרכנים. דוגמה לכך הוא סמליל ה"סווש" של נייקי אשר נועד להתחבר בתודעת הצרכן למהירות ולפיכך לבטא גם הצלחה והישגיות. דוגמה נוספת מהווה סמליל ויקיפדיה, שנועד להעביר את הרעיון של עבודה שיתופית כלל-עולמית ליצירת דבר שלם. הסמליל משמש את הוויקיפדיות השונות בכל השפות, כאשר האלמנט המשתנה הוא הכיתוב מתחת לסמל הכדור בהתאם לשפה.
דוגמה להלך רוחו של מעצב סמליל והשיקולים העומדים לפתחו, ניתן למצוא בדבריו של דוד טרטקובר, מעצב הסמליל של תנועת "שלום עכשיו", שתיאר כך את ייחודו של הסמליל:
שינוי הסמליל.
לעיתים מחליט הארגון לשנות את הסמליל שלו, כחלק משינוי נרחב יותר שעובר הארגון, כגון שינוי בעלות, במסגרת מהלך לרענון תדמית הארגון או כתוצאה ממיזוג חברות. שינוי זה כרוך לעיתים בהשקעה רבה:
כמו כן, מעבר להשקעה הדרושה, ישנו הסיכון ששינוי מהותי מידי בסמליל עלול להביא לבלבול בקרב הלקוחות וכך לחוסר זיהוי, מה שעלול להשפיע באופן שלילי על הארגון. לרוב יש יתרון בהצגת סמליל קבוע לאורך זמן שייחרט בזיכרון האנשים ויהיה סימן מזהה עבור הארגון.
עיצוב המוצר
שיטת בייטס
שיטת בייטס היא שיטה של רפואה אלטרנטיבית מהמאה ה-19, שלפי התומכים בה יכולה להביא לשיפור הראייה ללא משקפיים. השיטה מעולם לא הוכחה כמשפרת את יכולת הראייה, ואין מחקרים המוכיחים את יעילותה.
תיאור השיטה.
השיטה פותחה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 על ידי הרופא ד"ר ויליאם בייטס. לאחר תצפיות רבות בילדים ומבוגרים, הגיע ד"ר בייטס למסקנה שהמצב הנפשי והגופני משפיעים על הראייה. מצבי לחץ יכולים ליצור בעיות ראייה או להחמיר בעיות כאלה; ופעמים רבות הם מובילים לאימוץ הרגלי ראייה לקויים. השיטה של בייטס מבוססת על ההנחה שהעיניים באופן טבעי יודעות כיצד לתפקד באופן אופטימלי, גם ללא משקפיים.
בייטס מביא דוגמאות רבות לכך שאיכות הראייה משתנה בהתאם ליחסנו למידע שאנו קוראים או רואים, כך שייתכן שנראה במטושטש את הכתוב על הלוח בשיעור מתמטיקה, לדוגמה, ואילו בשיעור ספרות נראה בבירור את הכתוב, מאותו מרחק.
מתן מנוחה לעיניים, והרפייתן מהווים מרכיב חשוב בשיטה. אחד התרגילים הבסיסיים הוא כיסוי העיניים: הנחת הידיים על העיניים למשך חמש דקות או יותר, מספר פעמים ביום.
רופאי העיניים והאופטומטריסטים מתנגדים לשיטה זו, בין השאר כיוון שמצב העיניים משתנה מספר פעמים במהלך היום, ולכן ההסתמכות על מדידה בנקודת זמן אחת אינה מהימנה. טענה נוספת שעולה היא שלו הייתה שיטה כה יעילה, נגישה, זולה, פשוטה ואפשרית לתיקון הראייה, לא היה מספר רב כל-כך של אנשים לקויי ראייה הנזקקים לשירותיהם של רופאי העיניים והאופטומטריסטים.
Token ring
Token ring (בתרגום מילולי - טבעת אסימון) הוא תקן לרשתות מקומיות המגדיר את התקשורת בשכבת הקישוריות של מודל ה־OSI ובשכבה הפיזית של מודל ה־TCP/IP. רשתות Token ring עושות שימוש באסימון בגודל 24 סיביות המועבר בין המחשבים ברשת, כאשר רק מחשב שברשותו האסימון יכול לשדר. האסימון מועבר בין המחשבים בסדר קבוע. הסכם זה גורם לכך שאין התנגשויות ברשת, מצד שני עלולה להגרם הרעבה של תחנות (עלול להגרם מצב בו תחנה שצריכה לשדר לא מקבלת אסימון ולכן לא משדרת).
תקן ה־Token ring נוצר על ידי אולוף סודרבלום (Olof Söderblom) בשנות ה-60 המאוחרות, בשנת 1970 הוא אומץ על ידי חברת IBM שהכניסה אותו לשימוש נרחב עד אמצע שנות ה-80. מאוחר יותר ה־Token ring אומץ גם על ידי ה־IEEE כתקן שסימונו IEEE 802.5 - עם מספר הבדלים מהגרסה של IBM, הנוגעים בעיקר לסוג הכבילה ולטופולוגיה הפיזית של הרשת (שני התחומים האלו מוגדרים בתקן של IBM ולא מוגדרים בתקן של ה־IEEE).
אופן הפעולה.