ב-1937 הקים את תזמורת הבית של NBC (ו-RCA-ויקטור), התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית ואף שכר את ארטורו טוסקניני על מנת שינצח על התזמורת, בה ניגנו כמה מהנגנים הבולטים של התקופה, בהם ולדימיר הורוביץ, יאשה חפץ ורודולף סרקין.
התנהלותו של סארנוף כנשיא RCA.
סארנוף טיפח תדמית עממית, שוחח עם מהנדסים וטכנאים ליד פסי הייצור ושולחנות התכנון ונראה כמי ששוקל ברצינות כל רעיון שהועלה בפניו. עם זאת, הוא ידע להיות חסר מעצורים במלחמתו נגד מתחרים. ב-1933 התנגד סארנוף להצעתו של אדווין ארמסטרונג, מהנדס בכיר ב-RCA וממציא השיטה לשידור באפנון תדר (FM), להעביר את שידורי NBC לשיטה החדשה (במקום שיטת אפנון משרעת (AM) ש-RCA שלטה בה ללא מצרים). לפיכך עזב ארמסטרונג את RCA והקים חברה משלו. ב-1948 תבע ארמסטרונג את RCA בטענה שסארנוף הפעיל במשך שנים את השפעתו על הוועדה הפדרלית לתקשורת של ארצות הברית (Federal Communications Commission - FCC) כך שתעכב ותמנע שידורי FM. בתגובה טען סארנוף ש-RCA בעצם המציאה את שיטת אפנון התדר ותבע רישום פטנט. הדיונים הממושכים בבתי המשפט התישו את ארמסטרונג ורוששו אותו מנכסיו עד שהתאבד ב-31 בינואר 1954.
ב-1930 גייס סארנוף את ולדימיר זבוריקין מווסטינגהאוז על מנת להוביל את פיתוח תחום הטלוויזיה של RCA. לזבוריקין היו מספר פיתוחים בנושא כבר מ-1923 (המכשיר שלו נקרא "איקונוגרף"). עם זאת, המהנדס פילו פרנסוורת', שהציג פתרון לטלוויזיה אלקטרונית ב-1928, קיבל מסארנוף ב-1931 הצעה למכור את הפטנט שלו ל-RCA תמורת 100,000 דולר, ולהפוך לעובד RCA. הוא סירב ומאוחר יותר הצטרף לחברת פילקו. סארנוף הגיש תובענה למשרד האמריקאי לרישום פטנטים בטענה שיש לזקוף את הפטנט לטלוויזיה לזכותו של זבוריקין מ-RCA, שקדם לפרנסוורת' בפיתוח (אף שלא ביצע הדגמה מוצלחת שלו לפני שפרנסוורת' עשה כן). הדיונים נמשכו עד 1934 ובסופם זכה פרנסוורת' להכרה בפטנט שלו, ערעורים הפכו את ההחלטה על פיה עוד מספר פעמים עד שנקבעה החלטה סופית שחייבה את סארנוף לשלם לפרנסוורת' תמלוגים על המצאתו.
ב-1945 הציגה CBS טלוויזיה צבעונית לאישור ה-FCC. שיטת השידור של CBS לא נקלטה במכשירי RCA ולו הייתה מתקבלת, הייתה מחייבת את הצרכנים להיפטר ממכשירי הטלוויזיה של RCA שברשותם ולרכוש אחרים. סארנוף פעל בשתי חזיתות, מחד הוא ניסה לבלום החלטה לטובת CBS ב-FCC ומאידך האיץ במהנדסיו לפתח שיטת טלוויזיה צבעונית אלקטרונית עדיפה. על אף שב-1950 (לאחר שסארנוף הצליח לעכב את ההחלטה מספיק) אישרה ה-FCC את הטלוויזיה של CBS, בידי RCA היה כבר פתרון מתחרה עדיף (שהיה הבסיס לתקן NTSC).
בשירות הממשל.
בפברואר 1929 עמד אואן יאנג, מנכ"ל ג'נרל אלקטריק, עורך דין ודיפלומט, בראשות משלחת שנועדה לשאת ולתת עם הבנק המרכזי של גרמניה, הרייכסבנק, על הסכם לצמצום ופריסת חובותיה של גרמניה ופיצויי המלחמה שנפסקו לה במסגרת הסכם ורסאי. יד ימינו במשלחת היה סארנוף, אשר ניהל את המשא ומתן עם נגיד הרייכסבנק, היילמאר שאכט. במאי 1929 התפרסמה "תוכנית יאנג" שהמליצה על הקטנה משמעותית של סכום הפיצויים, ולהסדר תשלומים נדיב שהשתרע עד לשנת 1988, אולם הסכם זה נדחה על ידי אדולף היטלר והלאומנים הגרמנים.
ב-1944, בעת מלחמת העולם השנייה, נשלח סארנוף לאנגליה, על מנת לתאם ולייעץ לגנרל דווייט אייזנהאואר בנושא רדיו ותקשורת המונים ערב הפלישה לנורמנדי. חלק מתפקידו היה שיקום רדיו צרפת החופשית (שהתפתח לימים לרדיו אירופה החופשית) ורדיו הרזיסטאנס כערוצי לוחמה פסיכולוגית, אספקת מידע לציבור ושידור הודעות מוצפנות לפעילים בעומק שטח האויב. על שירותו זכה בדרגת בריגדיר גנרל (כוכב אחד) בחיל הקשר.
במהלך המלחמה הקרה היה סארנוף לאחד הדוברים התקיפים ביותר בארצות הברית כנגד הקומוניזם. הוא התכתב עם ריצ'רד ניקסון בהיותו של האחרון סגן נשיא והציע להשתמש ברדיו כמכשיר תעמולה הצעותיו בתחום השפיעו על התפתחותה של תחנת קול אמריקה הממלכתית כרשת משדרים רבי עוצמה ששידרו לארצות מזרח אירופה. כמו כן הציע סארנוף לניקסון להצניח בשטחי מזרח אירופה מיליוני מכשירי רדיו ביתיים (מתוצרת RCA כמובן) שיותאמו לקליטת שידורי "קול אמריקה". סארנוף היה פעיל ברדיפת קומוניסטים לפי "הרשימות השחורות" של הסנטור ג'וזף מקארתי והכין רשימות של חשודים בשיתוף פעולה עם המפלגה הקומוניסטית ב-RCA, NBC ו-RKO.
חייו האישיים.
ב-4 ביולי 1917 נישא לליזט הרמן (Lizette Hermant), חיי הנישואין היו יציבים וארכו 54 שנה עד מותו של סארנוף. לזוג היו שלושה ילדים. רוברט סארנוף, הבכור, ירש את דייוויד סארנוף כיו"ר RCA עם מותו של האב ב-1971. תומאס (טום) סארנוף, צעיר הבנים, היה לנשיא NBC בחוף המערבי.
ב-1952 הציע סארנוף להקים תחנת טלוויזיה לצה"ל ואף לסייע בגיוס התקציב הדרוש. משלחת מיוחדת של משרד הביטחון יצאה לארצות הברית כדי ללמוד את הנושא והגישה בשובה את ההצעה לראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, אך הלה הורה למנכ"ל משרד הביטחון לגנוז אותה.
תפקידים ואותות כבוד.
בשנת 1951 זכה לעיטור אביר צלב לורן הצרפתי וחבר כבוד של הרזיסטאנס כהוקרה לפועלו לטובת צרפת החופשית. משנת 1959 היה עמית קרן רוקפלר.
מעבדות RCA לשעבר בפרינסטון (ניו ג'רזי), הפכו לחברת המחקר ופיתוח "Sarnoff Corporation (תאגיד סארנוף)".
עדה אהרוני
עדה אהרוני (נולדה ב-30 ביולי 1933 בקהיר) היא סוציולוגית, סופרת, משוררת, מחזאית, מפיקת סרטים, מתרגמת ופעילת ציבור ישראלית. חוקרת בתחום הספרות, תולדות יהודי מצרים וסוציולוגית התרבויות. סוציולוגית בתחום פתרון סכסוכים והחינוך לתרבות השלום. עד הפרישה, הרצתה בטכניון בחיפה ובאוניברסיטת חיפה. היא פרסמה 33 ספרים, שתורגמו לשפות רבות, וקבלו פרסים בישראל ובעולם, בהם: פרס המועצה הבריטית, פרס הנשיא שמעון פרס – לתרבות השלום, ופרס כתר הזהב העולמי. היא יקירת חיפה, ויקירת אגודת הסופרים בישראל. אהרוני היא המייסדת והנשיאה העולמית של .
ביוגרפיה.
אהרוני נולדה בקהיר בשם אנדרֵה ידיד (Andrée Yadid) לנסים ידיד, סוחר קמח מבוסס יליד מצרים, ולפורטונֵה (Fortunée, לבית חמסי). משפחתה הייתה בעלת אזרחות צרפתית ובבית דיברו בעיקר צרפתית. דודה היה דיין בבית הדין הרבני של יהודי מצרים. בנעוריה הייתה אהרוני פעילה בארגונים של נוער ציוני (מכבי החלוץ), במצרים. היא למדה ב"בית הספר האנגלי לבנות" ALVERNIA ברובע זמאלכ בקהיר, בבית הספר היא למדה ספרות אנגלית ובאותן השנים התחילה לכתוב שירים באנגלית. בריאיון ל"ג'רוזלם פוסט" אמרה שבאותן שנים החליטה להיות סופרת.
בשנת 1949 בעקבות המלחמה נגד ישראל הונהגו חוקים ותקנות כנגד היהודים במצרים. עקב כך בוטל רישיון המסחר של אביה והמשפחה נאלצה לעזוב את מצרים. בהגיעם בשנת 1949 לצרפת גילה אביה כי נותרו חסרי כל לאחר שכל כספם שהופקד בבנק שווייצרי במצרים הופקע על ידי ממשלת מצרים. תוך זמן קצר מרגע הידיעה לקה אביה בהתקף לב ונפטר לאחר מכן. המשפחה השתקעה בצרפת ובשנת 1950 בגיל 17 עלתה עדה אהרוני לבדה לישראל.
בהגיעה לישראל ללא משפחתה בשנת 1950 הייתה חברה בגרעין של השומר הצעיר בקיבוץ עין שמר יחד עם חלוצים צעירים אחרים מבין חניכי השומר הצעיר במצרים, וביניהם בעלה, חיים. נכנסו לעימות עם הנהגת הקיבוץ, לאחר שדרשו השוואת שכרם של העובדים יוצאי תימן לשאר הפועלים חברי ההסתדרות. סירובה של הנהגת הקיבוץ להשוואת השכר ועוד מחלוקות רעיוניות נוספות, הובילו בשנת 1953 לעזיבתם את הקיבוץ, יחד עם 52 חלוצים נוספים מתנועת השומר הצעיר ממצרים.
אהרוני קיבלה תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים בהיסטוריה, סוציולוגיה, וספרות אנגלית, בשנת 1964. תואר שני בספרות באוניברסיטת לונדון על יצירתו של הנרי פילדינג. בשנת 1975 תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על מחקרה "הסיפורת האינטרוספקטיבית של סול בלו".
אהרוני לימדה ספרות אנגלית באוניברסיטת חיפה. הייתה גם מרצה בכירה במחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות של הטכניון ולימדה שם סוציולוגיה – לימודי פתרון קונפליקטים, בדגש על הסכסוך הישראלי-פלסטיני ועל יהדות ארצות ערב. אהרוני הייתה מרצה אורחת ופרופסורית אורחת במספר אוניברסיטאות ביניהן אוניברסיטת פנסילבניה ממנה קיבלה פרופסורה ב-1985.אהרוני התפרסמה, בין השאר, בפעילותה להשגת פיוס בין היהודים והערבים על בסיס הכרה הדדית בסבל שנגרם לערבים הפלסטינים וליהודים מארצות ערב, בנסיבות הסכסוך בין שני העמים.
אהרוני היא המייסדת והנשיאה של :הפורום הישראלי והבינלאומי לספרות והתרבות של שלום. אהרוני ייסדה את "אגודת שוחרי הספרות" באזור חיפה והצפון, שפעלה לגישור בין תרבויות ועדות ושימשה כיו"ר שלה וכעורכת כתב העת "גלים" במשך 20 שנה. היא הוציאה לאור 20 אנתולוגיות "גלים", ביניהם מס. 8 לזכר יצחק רבין. בנוסף, היא הייתה המארגנת ונשיאת של הקונגרס העולמי השני של יהודי מצרים (WCJEׁׂ) שהתקיים באוניברסיטת חיפה בשנת 2006.אהרוני הייתה בשנת 2012 לאישה הראשונה שנאמה במסגד האחמדים שבכבאביר חיפה.