ויליאמס קישר את חזיונותיו האמנותיים של יוהאן לפלישתם של האריסטוקרטים מהטירה לחייו, שכן לדעתו הברון ואורחיו מזכירים ערפדים, והתערבותם בחיי הזוג השקט מובילה להשתלטותו של עולמו הבדיוני של יוהאן על מציאותו. אגיל טורנקוויסט השווה את מה שתפש כערפדיות בשעת הזאבים לנושאים דומים בפרסונה, והוסיף כי נושאים אלו הופיעו גם בעבודותיו של יוהאן אוגוסט סטרינדברג.
הסופרת לאורה הבנר טענה כי מוטיבי הפולקלור בסרט מעלים גם הם נושאים הקשורים לקונפליקטים, סדקים, ומיניות מבולבלת. לדבריה, אחד המושגים העיקריים בסרט הוא הקניבליזם והפחד מהיטרפות, נושאים הקשורים לאגדות ליקנטרופיות כמו כיפה אדומה, יצירות שבעיניה קשורות להתעוררות מינית.
האקדמאי גורדון תומאס העלה את נושא מערכות היחסים בו אישיותו של אדם אחד מתמזגת עם זו של אחר. תומאס כתב כי . המבקר רובין ווד השווה את שעת הזאבים לפרסונה בכך שאלמה מסוגלת לראות את זוועותיו הפנימיות של יוהאן, בעוד שבפרסונה דמותה של אלמה מושפעת מחוויותיה של אליזבת.
הסופר חוסה טדורו זיהה את הטירוף כאחד הנושאים הדומיננטיים בסרט, אך גם את ההבנה כי , בהתייחסו לכך שאלמה מעולם לא הבינה באמת ובתמים את בעלה.
מחברים שונים השוו את הסיפור לחייו האמיתיים של ברגמן; התיאוריה של תומאס היא כי במהלך ההפקה אולמן הצליחה לחיות בשלווה עם עצמה, בעוד שבן זוגה, ברגמן, נכשל בכך. יאנג ציין כי ברגמן נטש את אשתו קבי לרטי ובנם דניאל לטובת זוגיותו עם אולמן, אף על פי ששעת הזאבים הוקדש ללרטי, דבר המציע כי נושא דעיכתו של האמן יועד להסביר ללרטי מדוע הוא עזב.
גדו הסביר את דמות איש הציפור כהיפוכו האירוני של ברגמן לחליל הקסם של מוצרט. לפי גדו, איש הציפור מייצג . תומאס טען כי דמותו של לינדהורסט היא למעשה איש הציפור של יוהאן. כותבים אחרים מצאו קווי דמיון לסיר הזהב של א.ת.א. הופמן, כגון שלוש הדמויות המופיעות בשתי היצירות, לינדהורסט, הרברנד וורוניקה. גדו טען כי ורוניקה משעת הזאבים מזכירה יותר את דמותה של סרפנטינה מאשר את ורוניקה הספרותית, אך שהספר אינו מפריד ביניהן אלא מאחד את שתיהן כתמונה כפולה של רעיון הנשיות. גדו הוסיף כי בדומה לורוניקה וסרפנטינה, ורוניקה של שעת הזאבים היא היפוכה של אלמה.
אירווינג סינגר כתב כי קשה לדעת האם הסצנה בה יוהאן רצח את הילד על הצוק לקחה חלק במציאות או שהיא פרי דמיונו. לדברי יאנג, ברגמן אמר שהילד מייצג את השד הפנימי שלו, ושהמאבק בינו ובין יוהאן היה אמור להסתיים כמעין אורגזמה. גדו קישר את הילד לזכרונותיו המוקדמים של יוהאן, בהם הוריו נעלו אותו בארון הבגדים כעונש וסיפרו לו שחי בפנים איש קטן. תומאס הציע שהילד הוא , ושהרצח שלו אינו פותר את בעיותיו, שהרי לאחר שהוא משליך את גופתו למים היא צפה חזרה לפני השטח.
מספר סצנות תוארו כסוריאליסטיות, כמעט אקספרסיוניסטיות, או כגותיות. פאביו פזטי טוניון כתב כי הצופן המסוגנן של הסרט יוצר חיכוך בין אלמנטים אובייקטיביים וסובייקטיבים. טדורו תיאר את הסרט כמוזר ושקט, אמר שהדיאלוגים המעטים שבו והמחסור בשיחות הם אלו שמדגישים את מגוון הצלילים, והשווה את האטמוספירה לזו בסרטו של סטנלי קובריק "הניצוץ" מ-1980.
קאט אלינגר ממכון הסרטים הבריטי טענה כי הסרט נולד מאגדות פולקלור והשוותה את חזיונותיו הנוראיים של יוהאן לעבודותיו של הצייר הנרי פוסלי.
המחבר ג'ון אור תיאר את הסרט כאגדה מודרנית. חלקו השני של הסרט מתרחש בלילה בלבד, למעט חזיונו של יוהאן בו הוא רוצח את הילד על שפת הצוק, קטע אשר בלט בכמות מוגזמת של אור. הבנר טענה שאמצעים קולנועיים מסוג זה, המופיעים לדבריה לכל אורך הסרט, תורמים ליצירת אווירה חלומית וסיוטית.
טוניון תיאר את האריסטוקרטים כדמויי ערפדים ובכך הצטרף לעמדתו של טורנקוויסט בעניין הדמיון בין שעת הזאבים לעבודותיו של סטרינדברג. מספר יוצרים אחרים השוו את דמותו של לינדהורסט, אשר גולמה בידי ג'ורג' ריידברג, לדמותו של דרקולה כפי שגולמה בידי בלה לוגוסי. ברגמן העריץ את הסרט מ-1931. הבנר הציעה כי הסרט מכיל מספר רמיזות לפולקלור מימי הביניים ולאנשי זאב, כדוגמת השפתון שלינדהורסט מורח על שפתיו של יוהאן המזכיר במראהו דם, ומבטו התאוותני של יוהאן המזכיר במעט קלסתר פנים של איש זאב.
בניתוח האקספוזיציה מבחין טוניון ברעשי המצלמה הנעה והזזת אביזרי התפאורה ומה שהוא מניח שיכולים להיות הכנותיהם של ברגמן ואולמן לקראת תחילת תפקידה. קטע זה מתחלף לשוט בו אלמה פותחת במונולוג מול המצלמה, מיזנסצנה שחוזרת גם בסוף הסרט. בדומה לפרסונה, פתיחה מסוג זה שוברת את הקיר הרביעי. ברגמן משתמש באמצעי דומה בשיחתה של אלמה עם האישה הזקנה כשהוא מסובב את המצלמה במהירות בין השתיים; טוניון טען כי מרגע שהגברת הזקנה עזבה נוצר ספק בנוגע לעצם קיומה, וייתכן שאלמה, הלכה למעשה, הייתה לבד כל אותו הזמן.
מספר סרטים נוספים של ברגמן, בושה מ-1968 ותשוקתה של אנה מ-1969, תוארו בידי המחבר ג'רי ורמילי בתור , ולכן מהווים השלושה יחד עם שעת הזאבים, לדעתו, טרילוגיה. המחבר אמיר כהן שלו הביע את הסכמתו עם ורמילי. שלושת הסרטים אכן נקראים בחוגים קולנועיים שונים כטרילוגיית פארו.
יחסי גרמניה–סיישל
יחסי גרמניה–סיישל הם יחסי החוץ בין גרמניה וסיישל.
היסטוריה.
הרפובליקה של סיישל הפכה עצמאית ב-29 ביוני 1976, וב-3 ביולי 1976 כוננו סיישל והרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית יחסים דיפלומטיים. הרפובליקה הפדרלית של גרמניה כוננה גם היא יחסים דיפלומטיים עם סיישל ב-18 בינואר 1977. היחסים המדיניים הם טובים ושיתוף הפעולה הדו-צדדי הוא הרמוני וידידותי.
יחסים כלכליים.
בשנת 2019 ביקרו 72,500 גרמנים באיים והפכו את השוק הגרמני לשוק המוביל של סיישל עם עלייה של 18 אחוזים לעומת השנה שקדמה לה. התיירות מהווה כ-26 אחוזים מהתוצר המקומי הגולמי ותיירות הייתה המגזר הכלכלי העיקרי ואחד ממקורות המטבע החוץ העיקריים במדינה, לצד ענף הדייג ושירותי הפיננסים.
תיירים גרמנים כמו גם עסקים הפעילים בתחום האנרגיה המתחדשת מהווים את עמוד השדרה של חילופי כלכלה ישירים בין גרמניה לסיישל. בשנת 2017 שווי המסחר-הדו צדדי היה 30.9 מיליון דולר. גרמניה ייצאה סחורות בשווי 16.6 מיליון דולר לסיישל, בעיקר מכונות, מוצרי חשמל ואופטיקה. יבוא גרמניה מסיישל בעיקר דגים ומוצרי דגים הסתכם ב-14.3 מיליון דולר.
בגלל הכנסות המדינה הגבוהות יחסית לנפש בהשוואה לאפריקה שמדרום לסהרה (מעל 16,434 דולר בשנת 2018), סיישל אינה מדינה שותפה לשיתוף פעולה לפיתוח גרמני. יש לה, עם זאת, הסכמי שיתוף פעולה עם קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי וכן אירופה ובנק האפריקאי לפיתוח.
שיתוף פעולה.
איי סיישל מקדמים בהצלחה את השימוש באנרגיה מתחדשת: החשמל הסביבתי הראשון של המדינה הופק על ידי טורבינות רוח מאז 2013. היו כמה פרויקטים של אנרגיה סולארית שמבוצעות על ידי חברות גרמניות כחלק מהמתחדשים של המשרד הפדרלי לענייני כלכלה ואנרגיה. איי סיישל תומכים ב"כלכלה הכחולה "כמנגנון למימוש פיתוח כלכלי בר קיימא המתבסס על כלכלה מבוססת אוקיינוס.
בהקשר של יוזמת האקלים הבינלאומית, המשרד הפדרלי הגרמני לאיכות הסביבה, שמירת טבע, בנייה ובטיחות גרעינית (BMUB), תומך בסיישל בשבעה פרויקטים אזוריים.
שירות החילופין האקדמי הגרמני מציע מלגות ללימוד, לימוד או מחקר בגרמניה ובאיי סיישל. בשנת 2018 היו 8 סטודנטים גרמנים באיי סיישל ושלושה בעלי מלגות מאיי סיישל בגרמניה.
בספטמבר 2018, הגנים הבוטניים רומברגפארק בדורטמונד חתמו על הסכם עם הגנים הבוטניים הלאומיים של סיישל על חילופי מדענים, מומחים וצוותים טכניים ועל סיוע הדדי בתחומי גננות, אקולוגיה, חינוך, שימור המגוון והמחקר.
יחסי סאו טומה ופרינסיפה–צרפת
יחסי סאו טומה ופרינסיפה–צרפת הם יחסי החוץ בין סאו טומה ופרינסיפה וצרפת.
סקירה כללית.
השפה הרשמית בסאו טומה ופרינסיפה היא פורטוגזית, אך היחסים בין צרפת לסאו טומה ופרינסיפה מושתתים על זיקה משותפת לשפה הצרפתית, שהיא נושא חובה לכל תלמידי בתי הספר התיכוניים. סאו טומה ופרינסיפה הצטרפה לארגון הבינלאומי לה פרנקופוני בשנת 1997. הצטרפות זו טיפחה את שילוב הארכיפלג בסביבה האזורית הפרנקופונית.
יחסים כלכליים.
הייצוא הצרפתי זכה לצמיחה משמעותית בשנים האחרונות והגיע ל-3.2 מיליון אירו בשנת 2017 (עלייה של 168%) עקב עלייה מתמדת במכירת הציוד המכני הצרפתי וחומר חשמלי, אשר בשנת 2017 היוו כמעט שלושה רבעים מהמכירות הצרפתיות. היבוא הצרפתי נותר גם נמוך יחסית וירד באופן עקבי מאז 2016, וצנח מתחת למיליון אירו בשנת 2017. הוא מורכב בעיקרו ממוצרים חקלאיים, בעיקר קקאו וקפה.
שער הניצחון (מוסקבה)
שער הניצחון המוסקבאי (ברוסית: Московские Триумфальные ворота) הוא שער ניצחון, הממוקם במוסקבה.
השער נבנה בשנים 1829–1834 לפי פרויקט של אוסיפ בובה, בכיכר טברסקאיה זסטבה, כהוקרה על ניצחון העם הרוסי במלחמה להגנת המולדת 1812.
השער פורק בשנת 1936. עותק של השער נבנה בשנים 1966–1968 בשדרת קוטוזובסקי פרוספקט, כיום - כיכר הניצחון באזור הר ההשתחוות. תחנת המטרו הקרובה ביותר היא פארק פובדי.
גיגה שנגחאי
יחסי הודו–סאו טומה ופרינסיפה
יחסי הודו–סאו טומה ופרינסיפה הם היחסים הבינלאומיים בין הודו לסאו טומה ופרינסיפה.
היסטוריה.