עקב העלייה המתמדת בטפטוף מנהר מהספרצ'יאוס ומהנחלים הקטנים בסביבתו, שנמשך מאות שנים, הצטמצם המפרץ. בקיץ 426 לפני הספירה, פגע צונאמי במפרץ בין קצהו הצפוני של יוביה ללאמיה. המיצר הקדום של תרמופילאי, שבו נערך קרב תרמופילאי ליד הר קלידרומו ומפרץ מאלי, הפך למישור חוף רחב.
על פי פרוטוקול לונדון משנת 1830 הוגדר קו המחבר בין מפרץ מאלי לנהר אספרופוטמוס כגבול הצפוני של המדינה היוונית העצמאית החדשה.
ג'יימס וילסון (פוליטיקאי ושופט)
ג'יימס וילסון (באנגלית: James Wilson; ) היה מדינאי, פוליטיקאי, משפטן ואחד האבות המייסדים של ארצות הברית, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1789 ועד למותו. הוא נבחר פעמיים לקונגרס הקונטיננטלי, היה אחד מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, ואחד הכוחות המניעים לניסוח חוקת ארצות הברית. כתאורטיקן משפטי מוביל, הוא היה אחד מששת השופטים שמונו על ידי ג'ורג' וושינגטון לבית המשפט העליון של ארצות הברית. בתוקף היותו הפרופסור למשפטים הראשון של אוניברסיטת פנסילבניה, הוא לימד את הקורס הראשון על החוקה החדשה לנשיא ולחברי הקבינט ב-1789 וב-1790.
הוא נולד ליד העיירה לוון שבמחוז פייף שבסקוטלנד והיגר ב-1766 לפילדלפיה, שם הוא היה למורה בקולג' פילדלפיה. לאחר שלמד משפטים בהדרכתו של ג'ון דיקינסון, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע ברידינג, פנסילבניה. הוא כתב עלון שזכה לתפוצה רבה בו הוא טען שהמיסים שהטיל הפרלמנט של בריטניה הגדולה על שלוש עשרה המושבות היו לא חוקיים בשל אי הייצוג של המושבות בפרלמנט. הוא נבחר לקונגרס הקונטיננטלי ושימש כנשיא חברת הקרקעות אילינוי-וובש.
וילסון היה נציג לועידת החוקה שהתכנסה בפילדלפיה ב-1787, שם הוא היה חבר בוועדת הפרטים, שניסחה את הטיוטה הראשונה לחוקה. הוא היה המעצב הראשי של דמותה של הרשות המבצעת ותומך גלוי בדמוקרטיה השתתפותית, ממשלה לאומית חזקה, ובייצוג ייחסי ברשות המחוקקת באופן יחסי לגודל האוכלוסייה. יחד עם רוג'ר שרמן הוא הציע את פשרת שלוש-החמישיות, שהחשיבה את העבדים כשלוש-חמישיות של אדם לצורכי חישוב הייצוג של המדינות בבית הנבחרים של ארצות הברית. בעוד שהוא העדיף שנשיא ארצות הברית ייבחר בבחירות ישירות, הוא הציע את השימוש בחבר האלקטורים, שבסופו של דבר אומץ על ידי הוועידה. לאחר הוועידה הוא קידם את תהליך האשרור של החוקה, ב"נאום חצר בית המדינה" של פנסילבניה, שהודפס בעיתונים בכל רחבי ארצות הברית, והתנגד למגילת הזכויות של ארצות הברית. וילסון גם השתתף באופן פעיל בניסוח חוקת פנסילבניה של 1790.
ב-1789 מונה וילסון כאחד מהשופטים הראשונים של בית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא גם היה לפרופסור למשפטים בקולג' פנסילבניה (לימים אוניברסיטת פנסילבניה). וילסון סבל מקשיים פיננסיים בעקבות הבהלה של 1796–1797 ואף נאסר לזמן קצר בשל חובותיו בשתי הזדמנויות. הוא לקה בשבץ מוחי ונפטר ב-1798, הראשון מבין שופטי בית המשפט העליון שנפטרו בכהונתם.
ראשית חייו.
ג'יימס וילסון נולד בחוות קרסקרדו שליד הכפר סיריס שבמחוז פייף שבסקוטלנד. הוא היה הרביעי מבין שבעת ילדיהם של אליסון לנדל וויליאם וילסון, משפחת חוואים שהחזיק באמונה הפרסביטריאנית. הוא למד באוניברסיטת סנט אנדרוז, אוניברסיטת גלאזגו ובאוניברסיטת אדינבורו, אך מעולם לא קיבל תואר. בעת לימודיו הוא למד אצל הוגי הנאורות הסקוטית, כולל פרנסיס האצ'סון, דייוויד יום ואדם סמית. הוא גם שיחק גולף. חדור ברעיונות הנאורות הסקוטית, הוא היגר לפילדלפיה ב-1765 ונשא עמו מכתבי המלצה שאפשרו לו להתחיל להיות חונך ולאחר מכן ללמד באקדמיה והקולג' של פילדלפיה (כיום אוניברסיטת פנסילבניה). הוא ביקש לקבל תואר וכמה חודשים לאחר מכן הוענק לו תואר מוסמך אוניברסיטה. ב-1790 העניקה לו האוניברסיטה דוקטור לשם כבוד במשפטים.
בעת שעסק בהוראה, החל וילסון ללמוד משפטים בהדרכתו של ג'ון דיקינסון. ב-1767 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של פילדלפיה ופתח משרד עורכי דין ברידינג. משרדו נחל הצלחה מרובה ובשנותיו הראשונות הוא הרוויח סכום נאה. באותה עת כבר הייתה בבעלותו חווה קטנה ליד קרלייל שבפנסילבניה, הוא ניהל תיקים משפטיים בשמונה מחוזות, היה אחד ממייסדי חבר הנאמנים של קולג' דיקינסון ולימד בקולג' של פילדלפיה. ב-1768 נבחר וילסון כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית ובשנים 1781–1783 הוא היה סגן הנשיא שלה. אמונתו הדתית של וילסון עברה התפתחויות במשך חייו, והיא הייתה נתונה לכמה מחלוקות, שכן קיימים תיעודים בכתב מנקודות זמן שונות בחייו שבהן הוא נטה לקבל את האמונה הפרסביטריאנית, האנגליקנית, התומיסטית, או הדאיסטית.
ב-5 בנובמבר 1771 נשא וילסון לאישה את רייצ'ל בירד, בתם של ויליאם בירד ובריג'יט האלינגס. רייצ'יל נפטרה ב-1786 וב-1793 נשא וילסון לאישה את האנה גריי, בתם של אליס גריי ושרה דאולבר. מנישואים אלו נולדו שבעה ילדים. לאחר מותו של וילסון נישאה גריי בשנית לרופא תומאס ברטלט.
המהפכה האמריקאית.
ב-1774 פרסם וילסון את "מחשבות על הטבע וההיקף של הסמכות החקיקתית של הפרלמנט הבריטי" (Considerations on the Nature and Extent of the Legislative Authority of the British Parliament). בעלון זה טען וילסון שלפרלמנט אין שום סמכות להעביר חוקים שנוגעים למושבות בצפון אמריקה בשל העובדה שלמושבות אין שום ייצוג בפרלמנט. הוא הביע את השקפותיו שכל סמכות מקורה בעם. אף על פי כן, הוא כתב שהעם צריך להיות נאמן למלך הבריטי: "דחיית הסמכות החקיקתית של הפרלמנט הבריטי כלפי אמריקה היא בשום אופן לא סותרת את הקשר, שחייב להיות להתקיים בין ארץ האם לבין מושבותיה". חוקרים יצרו הקבלה בין עבודתו של וילסון לבין עבודותיהם רבות ההשפעה של תומאס ג'פרסון וג'ון אדמס שנכתבו באותה שנה. עם זאת, וילסון למעשה כתב את הדברים כבר ב-1768, שככל הנראה היו הטיעונים המשכנעים הראשונים נגד סמכות הכתר. כמה חוקרים רואים בוילסון כמהפכן מוביל בעוד שאחרים רואים בו כמהפכן בעל כורחו, אליטיסט, שהגיב לזרם האירועים כפי שהותווה על ידי הרדיקלים בשטח.
ב-1775 מונה וילסון כקולונל בגדוד הרביעי של מחוז קמברלנד. הוא הגיע לדרגת בריגדיר גנרל במיליציה המדינתית של פנסילבניה.
כחבר הקונגרס הקונטיננטלי שהתכנס ב-1776, היה וילסון אחד מהדוחפים לעצמאות המושבות. בהאמינו שחובתו הייתה ללכת בעקבות רצונם של בוחריו, סירב וילסון להצביע עד לקיום אספת החלטה במחוזו. רק לאחר שהוא קיבל גיבוי רחב יותר הוא הצביע בעד ההחלטה על העצמאות. ביוני 1776 היה וילסון חבר בוועדה לענייני המרגלים, יחד עם אדמס, ג'פרסון, ג'ון ראטלדג' ורוברט ר. ליווינגסטון.
ב-4 באוקטובר 1779 החלו המהומות בפורט וילסון. לאחר שהבריטים פינו את פילדלפיה, הגן וילסון בהצלחה על 23 אנשים מפני החרמת רכושם והגלייתם. המון שתוי ששולהב מכתביו ומנאומיו של ג'וזף ריד, נשיא פנסילבניה, צעד לביתו של וילסון. וילסון ו-35 מעמיתיו התבצרו בבית. בלחימה שהתפתחה, נהרגו שישה אנשים ונפצעו 17–19. חיילי גדוד הפרשים הראשון של פילדלפיה ורגימנט הדרגונים הקלים הקונטיננטלי השלישי התערבו בסופו של דבר והצילו את וילסון ואת עמיתיו. הפורעים קיבלו חנינה ושוחררו על ידי ג'וזף ריד.
וילסון זיהה את עצמו עם החוגים האריסטוקרטים והרפובליקנים השמרנים והרחיב את עסקיו. במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא היה מעורב בפעילות של חברת אילינוי-וובש וב-1780 הוא היה לנשיאה. הוא היה למשקיע הבודד הגדול ביותר של החברה. בהמשך הוא הרחיב את השקעותיו במקרקעין כאשר היה שותף לייסוד של חברת קאנה יחד עם מארק בירד, רוברט לטיס הופר וויליאם בינגהאם לצורך מכירת קרקעות לאורך נהר סאסקהאנה בניו יורק. בנוסף רכש וילסון לבדו שטח אדמה נרחב בפנסילביה ב-1784 ושטח אדמה נוסף בווירג'ינה באותו עשור. הוא גם היה שותף לרכישת שטח אדמה עצום מדרום לנהר אוהיו.
ועידת החוקה.
כאחד מעורכי הדין הבולטים ביותר בתקופתו, היה וילסון המלומד ביותר מבין האבות המייסדים של ארצות הברית. בועידת החוקה הוא היה אחד הנואמים הפוריים ביותר, וביומנו של ג'יימס מדיסון תועד שהוא נאם 168, שני רק לגוברנר מוריס. וילסון תמך בהרחבת שליטת העם על השלטון, ממשלה לאומית חזקה, וייצוג חקיקתי באופן יחסי לגודל האוכלוסייה. הוא דגל בבחירת נציגי בית הנבחרים בבחירות כלליות, התנגד להקמתו של הסנאט (ומשלא עלה בידו למנוע את הקמת הסנאט, הוא דחף לבחירת הסנאטורים בבחירות ישירות), תמך בבחירת הנשיא בבחירות כלליות, וטען שהחוקה צריכה להיות מאושררת ישירות על ידי האזרחים בוועידות מדינתיות ולא על ידי חברי בתי המחוקקים של המדינות. וילסון גם טען שיש להרחיב את זכות הבחירה. הוא היה, למשל, אחד מנציגי הוועידה היחידים שהאמינו שזכות הבחירה לא צריכה להיות מוגבלת לבעלי רכוש בלבד. הוא היה אחד מארבעת האבות המייסדים הראשיים שביטאו את האמונה בעקרון "קול אחד לכל אחד", כלומר, האמונה שהמחוזות צריכים לכלול בערך את אותו מספר של אנשים כך שהצבעתו של כל אדם תהיה בעלת אותו משקל, עקרון שלא היה למאפיין של המשפט החוקתי האמריקאי עד לפסק הדין "בייקר נגד קאר" מ-1962. ההיסטוריון ניקולאס פדרסון הגדיר זאת: