עין שביב,
נחל חווה,
הר הסדקים,
מצד מחמל,
מצפה רמון,
נחל רמון,
שן רמון,
נחל נקרות,
קיר האמוניטים,
מפער גוונים,
נחל חררים,
כרבולת חררים,
נחל מעוק,
נחל גלד,
נחל נקרות,
הר יהב,
נחל צבירה,
נחל אשבורן.
הערבה.
הקלדרה של נחל כרכשת,
ספיר,
דרך המעיינות,
מואה,
צופר,
נחל ברק,
נחל ורדית,
נחל פארן,
נחל ציחור,
שיטים,
נאות סמדר,
בקעת עובדה וחולות כסוי,
שחרות.
הרי אילת.
מעלה זוגן,
באר מילחן,
צוקי תמנע,
מעלה מלחן,
פארק תמנע,
הר תמנע,
הרי חכליל,
באר אורה,
נחל רחם,
גבי רחם,
מעלה עמרם,
נחל שחורת,
הר שחורת,
חורבת בודדה,
עין נטפים,
הר יואש,
נחל גשרון,
מעלה גשרון,
הר רחבעם,
הר צפחות,
ובית ספר שדה אילת. השביל נגמר מול חוף אלמוג.
הצועדים בשביל ישראל.
צעידה לאורך כל 1,040 הקילומטרים ברציפות אורכת 30 עד 60 יום, תלוי בקצב ההליכה. הצועדים העושים זאת בסוף החורף נעים בדרך כלל מדרום לצפון, ואילו בסוף הקיץ – מצפון לדרום.
השביל מיועד להולכי רגל, אך על רקע התפתחות התחום ושדרוג מתאים של המפות, החלו מטיילים רבים לעבור קטעים מהשביל באופניים וברכב שטח.
קבוצות מטיילים מתארגנות לכיסוי השביל בקטעים מצטברים. הקבוצות נפגשות אחת לתקופה ומשלבות הליכה וסעודות משותפות. הליכה בקבוצה מאפשרת את השארת המכוניות בסוף המסלול ועקב כך, הליכה בקטעים ארוכים יותר. כמו כן כמה מוסדות חינוך צועדים את השביל.
יש הצועדים את השביל בקטעים - השביל נפרס למקטעים, כאשר כל מקטע נצעד בנפרד, למשל ביום אחד של הליכה. מיטיבי לכת במיוחד כנראה יכולים לסיים את ההליכה בכ־46 ימים, ומיטיבי לכת בכ־62-65 ימים.
ישנן קבוצות הצועדות בשביל ישראל למען מטרה חברתית או סביבתית. לדוגמה: בשנת 2004 התפרסם סיפורו של ניר צורן, חולה במחלת ALS (ניוון שרירים), שיצא למסע לאורך קטעים מן השביל למען העלאת המודעות למחלה.
בכלי התקשורת התפרסם מסעם של חברי קבוצת אב"י ("אפשר ביחד"), בראשותם של יוסי ורעיה אפנר, שבנם, אבי אפנר, נהרג באסון המסוקים, בשיתוף עם ארגון צו פיוס, המדרשה באורנים וארגונים נוספים. אלה, עורכים מדי שנה מסע בשביל ישראל לזכר חללי אסון המסוקים וחללי מערכות ישראל ונפגעי הטרור. לאורך המסע משולבים קטעי מורשת וקטעי זיכרון, ורבים מצטרפים למסע השלם או למקטעים שונים.
הצועד הידוע הראשון של השביל, טרם חניכתו הרשמית, היה יריב יערי שיצא ב־5 באפריל 1994 והשלים את המסלול המקוצר בזמנו תוך 21 יום. הקבוצה הראשונה שצעדה את השביל רשמית לכל אורכו הורכבה משישה נערים מקיבוץ בארי ומחנכם דני גספר (שמאז עבר את השביל עוד 7 פעמים עם קבוצות שונות), אשר צעדו בקיץ 1994 במשך 20 יום כהכנה לקראת גיוסם לצה"ל. קרלוס גולדברג, רץ מרתון בן 53 מרמות נפתלי, סיים ב־5 באוקטובר 2007 את שביל ישראל לאחר 12 יום, 13 שעות ו־37 דקות ובכך הפך לאדם שסיים את השביל בפרק הזמן הקצר ביותר.
מלאכי השביל.
תופעה ייחודית שמתפתחת עם עליית הפופולריות של השביל, היא של "מלאכי השביל". כינוי זה מתייחס לאנשים לאורך השביל המציעים להולכים בו סיוע כגון הטמנות מים במדבר, אירוח לקפה, רשות להשתמש בחצר להקמת אוהל, אספקת מקום לינה עם מיטות ומקלחת וכדומה. מרבית ה"מלאכים" אינם דורשים תמורה בעבור השירות אותו הם מספקים, או גובים תשלום סמלי. קיימות רשימות של "מלאכי שביל", בהן מצטיידים לעיתים המטיילים בשביל לקראת יציאתם. פעמים רבות מטיילים מחליפים ביניהם מידע על "מלאכים" (בייחוד כשמטיילים ההולכים בכיוונים מנוגדים נפגשים).
הוועדה לשבילי ישראל.
עד ליולי 2011, יו"ר הוועדה לשבילי ישראל היה אורי דביר. מנהל הוועדה הוא מוטי בן שטרית. בוועדה מיוצגים גופים רבים בהם החברה להגנת הטבע, רשות הטבע והגנים, קרן קיימת לישראל, משרד החינוך התרבות והספורט, אגודת אכסניות הנוער, משרד התרבות והמרכז למיפוי ישראל. סימון השבילים נעשה בידי עובדי הוועדה לשבילי ישראל. כמו כן, הוועדה יוצרת מפות סימון שבילים מעודכנות, ומוכרת אותן לציבור המטיילים וחובבי הטבע.
סימון השביל.
סימון שביל ישראל מורכב משלושה פסים אנכיים - לבן מימין, כחול באמצע וכתום משמאל. כשהפס הלבן מדורג גבוה מהאחרים, פירושו שהמטייל עומד ופניו לכיוון השביל ההולך לצפון (לבן - לכיוון השלג). כשהפס הכתום מדורג גבוה מהאחרים, המטייל עומד ופניו לכיוון ההפוך - לדרום (כתום - צבע הנגב והמדבר). סימון שביל ישראל עשוי להופיע לצד סימון שבילים רגיל (אדום, כחול, שחור או ירוק). לעיתים שביל ישראל חופף גם עם שבילים נושאיים אחרים, ובמקרה זה מתלווה לסימון שביל ישראל נקודה סגולה או כתומה.
שביל ישראל לאופניים.
שביל ישראל עביר רק בחלקו לרכיבת אופניים, ואחרי שמטיילים אלתרו לעצמם נתיב, החלה הוועדה לתכנן את שביל ישראל לאופניים בשנת 2006. המקטע הראשון נפתח ב-2011 מאילת לשחרות, והוא באורך 85 ק"מ. נכון ליולי 2020, מסומנים 400 ק"מ בין אילת לערד. אורך השביל הכולל הוא כ-1200 ק"מ, ובניגוד לשביל הצועדים הוא מתחיל בגולן, עובר דרך הירדן ההררי, השרון המזרחי וירושלים.
ספריית השביל.
ספריית השביל היא מיזם קריאה של רשות הטבע והגנים, המרכז האקדמי שלם ו'נפגשים בשביל ישראל' שפועל החל מאוגוסט 2015. המיזם נועד להעשיר את חוויית ההליכה ולתרום ערך מוסף למטיילים.
הספרים מאוחסנים בארגזים הצבועים בצבעי סימון השביל, מפוזרים ב-16 נקודות לאורכו. והמטיילים נוטלים ומחזירים ספרים מהארגזים השונים לאורך התקדמותם בשביל.
הדרכון הסמלי של שביל ישראל.
כחלק מהמגמה להוסיף מימד רשמי לטיול לאורכו של השביל, הוחלט בחברה להגנת הטבע בראשית שנת 2010, להנפיק מעין דרכון אותו ירכשו המטיילים ויחתימו אותו במספר נקודות לאורכו של השביל, בדומה לדרכון של דרך סנטיאגו.
הר מירון
הַר מֵירוֹן (בערבית: جبل الجرمق, ג'בל אל-ג'רמק) הוא ההר הגבוה ביותר בשטח ארץ ישראל ממערב לירדן. הוא שוכן בין צפת למעלות תרשיחא ופסגתו מתנשאת לגובה של 1,204 מטר מעל פני הים, והיא הגבוהה ביותר ברכס הרי מירון שבגליל העליון. בעבר התנשא ההר לגובה של 1,208 מטר מעל פני הים, אך צה"ל שיטח את פסגת ההר לצורך הקמת יחידת בקרה אווירית והנמיכה במעט.
הר מירון הוא אחד האזורים הגשומים ביותר בארץ, בממוצע יורדים בו כ-900 מילימטר גשם בשנה. במרבית החורפים יורד בהר מירון שלג שנערם. ההר מכוסה בחורש ים תיכוני שכולל עצי אלון רבים עצי קטלב אדומי גזע ועוד.
שמו של ההר.
שמו הערבי של ההר הוא ג'בל אל-ג'רמק. שמו העברי הנוכחי ניתן לו בראשית שנות ה-50 על ידי ועדת השמות הממשלתית, בשל סמיכותו למירון הקדומה, היושבת במורדו המזרחי. סברה למקור השם הערבי הוותיק "ג'רמק" היא בשבט תמני בעל שם דומה שהשתקע בהר.
קודם לכן נקרא ההר בקרב היישוב העברי בשם הר עצמון, בעקבות תיאור הר נישא בשם זה בכתבי יוסף בן מתתיהו. כיום מקובל זיהויו של הר עצמון בגליל התחתון המערבי, שאליו נדד שם זה. יוסף ברסלבי כתב שמי שהחדיר את השם "הר עצמון" כשם עברי של ג'בל ג'רמק היה אליהו ספיר שהביא את הזיהוי בספרו "הארץ" שיצא בשנת 1911. ברסלבי משער שספיר לקח את השם מלקסיקון של גוסטב בוטגר שיצא בשנת 1879 בגרמנית והביא את הזיהוי בשם ספ (Sepp). השם מירון נכנס באיטיות לתודעה הציבורית ובשנות ה-60 עוד נעשה שימוש בשם "הר עצמון" בהתייחסות להר.
לפי השערה אחת, שמו בתקופת חז"ל היה 'הר זבד'.
שמורת הר מירון.
שמורת הר מירון היא שמורת טבע מוכרזת בגליל המהווה את שמורת הטבע הגדולה בצפון ישראל, כששטחה הוא 90,596 דונם. השמורה הוכרזה ב-9 בדצמבר 1965, ועברה מספר הרחבות וגריעות שטחים מאז.
מלבד הפסגה שסגורה למבקרים בגלל הבסיס הצבאי השוכן בה, אתר הביקור העיקרי בהר הוא שביל הפסגה שמקיף אותה כ-100 מטר מתחת לרום ההר. מהשביל נפרשות תצפיות לרוב שטח הגליל העליון. ממספר נקודות בגוש הרי מירון ניתן לראות את כל רוחב ארץ ישראל, מהים התיכון, הגליל התחתון, הכנרת והגולן. בשמורה נמצא בית ספר שדה הר מירון.
התיישבות בהר.
לאורך שנים הייתה התיישבות ענפה מסביב להרי מירון אך ברוב המקרים לא הוקמו יישובים בהר עצמו. על הפסגות הסמוכות להר מדרום נמצאת בית ג'אן. בין היישובים הוותיקים מסביב להר: גוש חלב (כיום ג'יש), פקיעין וצפת שמשקיפה על ההר מהר כנען. יש אף הטוענים כי למרגלות ההר שכן היישוב הקדום מירום שמוזכר בתנ"ך כאחד המקומות שנכבשו על ידי יהושע בן נון:
יש הטוענים שזהו "הר עצמון" שהיווה זירת לחימה נגד גלוס בתחילת המרד הגדול.
קרוב לפסגת הר מירון קיימים שרידים של ניסיונות קודמים להתיישב בהר. יישוב זה כונה "ג'רמק" על שם שמו הערבי של המירון. הוא נוסד על ידי ישראל ב"ק ובנו ניסן ב"ק בשנת 1834, אך ננטש לאחר שנים בודדות.
אתרים קדושים.
כיום קיימים למרגלות הר מירון אתרים הקדושים ליהודים ולדרוזים. ביניהם ניתן למנות את קבר התנאים, רבי שמעון בר יוחאי ורבי אלעזר בנו, רבי יוחנן הסנדלר וגם קבר נבי סבלאן.
יהושע בן נון.
ישנה עדות מהמאה ה-13 לכך שהר מירון זוהה כמי מרום, זירת הקרב של יהושע בן נון במלכי הצפון:
עדות אחרת, מהמאה ה-14, זיהתה את מירון כמקום קבורתו של יהושע, הוא "הר געש".
הלל ושמאי.
עדויות לעלייה לקברי צדיקים במירון קיימות מסוף המאה ה-11. החל מהמאות ה-12 וה-13 הדיווחים, חלקם בידי יהודים וחלקם בידי ערבים, ממוקדים ומוסרים אודות עלייה לקברי הלל ושמאי, וכן על נס של הופעת מים מתוך סלע.