הטיטניק תוכננה במיוחד כדי לעמוד בתנאים הקשים של צפון האוקיינוס האטלנטי, ועל־כן הורכבה המעטפת החיצונית שלה מ־2,000 יריעות פלדה גמישות וחזקות. שלושה מיליון מסמרות מברזל ריקוע ומפלדה חיברו את כל החלקים. אורכה של הטיטניק היה 269 מטרים (כמעט פי 4 מאורכו של מטוס בואינג 747), רוחבה המרבי - 28 מטר, גובהה מקו המים ועד לסיפון הראשי - 18 מטר ועד קצה הארובות כ־53 מטר. לאונייה היו 29 דוודי קיטור (שסיפקו כ־46,000 כוח סוס) והיא יכלה להגיע למהירות של 23 קשר (43 קילומטר לשעה). על מנת להניע את האונייה, נדרשו 58 פועלים לדחוף פחם ללא הפסק לתוך 159 כבשנים. היא יכלה לשאת 3,327 נוסעים ואנשי צוות.
הטיטניק הייתה מפוארת לא פחות מכפי שהייתה גדולה. עבור הנוסעים במחלקה הראשונה היה לובי מפואר וסוויטות. במתקני האונייה נכללו ספרייה, מגרש סקווש, בריכת שחייה ומרחץ טורקי. חדרי המחלקות השנייה והשלישית יכולים היו להיחשב למחלקה ראשונה באוניות אחרות.
אמצעי בטיחות.
הטיטניק צוידה באמצעי הבטיחות החדשים ביותר, לרבות 15 מחיצות אטומות למים שמחוברות על ידי דלתות חשמליות ומשוכללות. כאמצעי בטיחות במקרה של פריצת דופן האונייה, הטיטניק חולקה ל־16 מדורים, אשר המעברים ביניהם נסגרו הרמטית על ידי מגנטים בלחיצת כפתור אחת על גשר הפיקוד. ברם, הקירות המפרידים בין המדורים לא התנשאו לכל גובה האונייה, אלא עד הסיפון השביעי או החמישי; לכן, הטיטניק יכולה הייתה לספוג נזק מרבי של פריצה של כל שניים ממדוריה, כלומר הטיטניק יכולה הייתה להמשיך לצוף אם כל שני מדורים היו נפרצים (לא משנה היכן הם); אם שלושה מדורים נפרצים, הטיטניק יכולה הייתה לצוף רק במקרים מסוימים (11 מתוך 14 צירופים של שלושה מדורים); ואם ארבעה מדורים נפרצים - יכולה הייתה הטיטניק לצוף רק אם הפריצה הייתה בארבעת מדורי החרטום או ארבעת מדורי הירכתיים. פריצה מעבר לכך, כפי שקרתה בפועל, הייתה גורמת בכל מקרה לנטייה חזקה של האונייה ולגלישת מים למדורים נוספים מעל למחיצות ההפרדה.
למקרה חירום, הטיטניק צוידה ב־20 סירות הצלה בלבד, כמות המספיקה לכמחצית מכל הנוסעים ואנשי הצוות. עם זאת, מספר סירות ההצלה היה יותר מהנדרש לפי תקני הבטיחות של התקופה. לטיטניק היו 14 סירות תקניות, היכולות להכיל 65 אנשים כל אחת. בנוסף לאלה נוספו עוד ארבע סירות מתקפלות, שיכולות לשאת 47 אנשים כל אחת, ועוד שתי סירות חירום שיכולות לשאת 40 אנשים. טיטניק תוכננה כך שהייתה יכולה לשאת עד 48 סירות הצלה. אבל לבסוף הוחלט רק על 20 סירות, שזה יותר ממה שתקני הבטיחות חייבו את האונייה באותם הימים. התכנון היה שעשרים הסירות יוכלו להעביר את הנוסעים מאונייה אחת לאחרת, במקרה של טביעה. כך גם הצוות תודרך בנוגע לסירות ההצלה. המתכננים לא צפו מצב שבו יאלצו לפנות את כל הנוסעים בבת אחת בזמן קצר וללא סיוע. אם האונייה קליפורניאן הייתה נענית לקריאות החירום של הטיטניק מספר הסירות היה יכול להספיק להציל את כל הנוסעים. הסיבה העיקרית למיעוט הסירות הייתה הטענה שסירות נוספות היו מכערות את חזות האונייה והיו גורמות לצפיפות על הסיפונים, וכן גם הטענה שאין טעם בעוד סירות על אונייה ש"בלתי ניתנת לטביעה".
הבניה.
בניית הטיטניק החלה ב־31 במרץ 1909 במספנות "הארלאנד אנד וולף" שבבלפסט, אירלנד. מספנות אלו ליוו את חברת וויט סטאר ליין שנים רבות. באותה מספנה גם נבנתה האולימפיק. הצוות שבנה את טיטניק נאלץ להפסיק את עבודתו עליה מדי פעם כדי לעזור לתקן את האולימפיק שנפגעה במהלך פעילותה. הדבר גרם לעיכובים מסוימים בהשקתה של טיטניק. אנדרוז הקפיד להפיק לקח מכל תקלה של האולימפיק כדי לשפר את טיטניק. באותה התקופה גם הייתה שביתה גדולה של כורי פחם. הדבר איים על כל חברות הספנות. על מנת לא לגרום לעיכוב נוסף בהשקתה של טיטניק הושבתו כלי שיט נוספים של החברה כדי להעביר לטיטניק את מצבורי הפחם שלהם. במהלך הבנייה נהרגו 8 פועלים. ב־31 במאי 1911 הורדה האונייה למים. ב־31 במרץ 1912 הושלם עיצוב האונייה.
העיתונות, בה דבק הביטחון המופרז שהפיצה חברת "וייט סטאר ליין", כינתה אותה "האונייה שלא מסוגלת לטבוע". טיטניק הייתה האונייה הכי גדולה ומפוארת שנבנתה באותם ימים. התנאים על האונייה היו טובים אפילו לאלה מהמעמדות הנמוכים יותר. לחלקם התנאים על הסיפון היו טובים יותר ממה שהיו להם בבית. גם בנושא המהירות, טיטניק הייתה מהירה מאוד, אף כי היו אוניות מהירות ממנה.
מסע הטיטניק.
ב־10 באפריל 1912 יצאה האונייה, בפיקודו של רב־החובל הוותיק אדוארד סמית', בן ה־62 שנחשב באותם ימים לאיש הים המנוסה והטוב ביותר בעולם ותכנן לפרוש מעבודתו לאחר חזרתו לאנגליה, מנמל סאות'המפטון שבהמפשייר, אנגליה, לנמל ניו יורק, כשעל סיפונה מעט יותר מ־2,200 נוסעים ואנשי צוות וסירות הצלה ל־1,178 איש. בדרך עגנה האונייה בנמלי שרבור בצרפת וקווינסטאון באירלנד. בהפלגה היו 324 נוסעים במחלקה ראשונה, 285 נוסעים במחלקה שנייה ו־708 נוסעים במחלקה שלישית. התפוסה הייתה כ־62% ואת הנוסעים שרתו 891 אנשי צוות.
המחיר לתא במחלקה הראשונה היה כ־60 ליש"ט, סכום השווה לכ־4,000 ליש"ט בתחילת המאה ה־21. הכרטיס הזול ביותר עלה שני ליש"ט לכיוון אחד, משכורת דו־שבועית של פועל בלתי־מקצועי באותה העת.
בין הידוענים בהפלגה היו כמה מגבירי ומפורסמי הדור: המיליונר ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי ואשתו מדליין אסטור, התעשיין בנג'מין גוגנהיים, הבעלים של מייסיס איזידור שטראוס ואשתו אידה, מולי בראון ועוד רבים אחרים. כן השתתף בהפלגה מנהל חברת וייט סטאר ליין ברוס איסמיי.
כאשר יצאה הטיטניק למסעה, נמסרה לרב־החובל תחזית שניבאה את הופעתם של קרחונים במסלול האונייה, אך הלה לא התייחס אליה ברצינות. גם לאחר שבעת ההפלגה נמסרה לו תחזית נוספת, שהייתה ממוקדת מקודמתה, הוא לא הורה להוריד את מהירות האונייה, בשל נחישותו שלו ונחישות מנהל חברת "וייט סטאר ליין" להפתיע בהגעה לניו יורק לפני הזמן הנקוב בלוח הזמנים. מסיבה זו גם לא נערך תרגול הורדת סירות ההצלה, אף שהוראות הבטיחות חייבו לעורכו. הלילה בו טבעה היה קר בצורה יוצאת דופן, והתנאים האקלימים הקשו על איתור של הקרחונים. ביום ההתנגשות (14 באפריל) הטיטניק קיבלה שש אזהרות לגבי קרחונים, כולל אזהרה אחת מאונייה סמוכה ה"קליפורניאן", כשעה לפני ההתנגשות. אך האלחוטנים (שלא היו שייכים לצוות האונייה אלא לחברת מרקוני, שהפעילה את האלחוט) היו עסוקים בטיפול בהודעות השוטפות של הנוסעים, ולא העבירו את כולן הלאה.
שקיעת הטיטניק.
ארבעה ימים לאחר צאתה של הטיטניק להפלגת הבכורה שלה לניו־יורק, ב־14 באפריל 1912, שני מלחים שהיו במגדל התצפית שגובהו 29 מטר, תצפתו קדימה (ללא משקפות. המשקפות היו נעולות בתא על הספינה, כאשר הימאי דייוויד בלייר החזיק במפתח. דייוויד בלייר עזב את הטיטניק לפני הפלגת הבכורה, ולקח איתו בטעות את המפתח). בשעה 23:40 (לפי שעון האונייה) הבחין פרדריק פליט בקרחון בדיוק בחזית. הוא דיווח על כך לקצין השישי שהעביר את המידע לקצין הראשון, ויליאם מרדוק, הקצין הבכיר בגשר הפיקוד, ומרדוק פקד על פנייה לשמאל תוך היפוך דחף המנועים, אך המאמצים נכשלו. האנייה התנגשה בקרחון כאשר היא פנתה הצידה, והקרחון יצר בדופן הימנית חתך באורך של כ־60 מטרים ופרץ חמישה מהמדורים הקדמיים, וזאת כאשר האונייה תוכננה לספוג לכל היותר פריצה של ארבעה מדורים בחרטום. בנוסף, ב־2005 נתגלתה על ידי חוקרים העובדה שהאונייה לא נפגעה רק בצידה הימני אלא גם בתחתיתה שהייתה עשויה מפלדה כפולה.
כאשר נודעו ממדי האסון וברור היה כי האונייה תשקע בתוך שעות ספורות, שידרו האלחוטנים אותות מצוקה לאוניות אחרות. אך היה זה באמצע הלילה והאלחוטנים של אניית "קליפורניאן" הסמוכה ישנו. נוסף על כך קברניט קליפורניאן, סטנלי לורד, טען כי אכן ראה אונייה אך היא, לטענתו, לא דמתה כלל לטיטניק ותיאר אותה כ"ספינת נוסעים בינונית". על פי ממצאיו של ההיסטוריון הבריטי טים מלטין, הלילה בו שטה הטיטניק באזור המדובר היה לילה מטעה במיוחד מבחינה אסטרונומית, שכן כפי הנראה היה מדובר באשליה אופטית מוחשית של שבירה אטמוספירית ותנאי ראות לקויים. לפיכך לא נקלטו אותות המצוקה אשר שיגרה הטיטניק באותו הלילה. נוסף על כך נמצא כי שכבות האוויר החם והקר הביאו לכדי תופעת הבהוב אשר הביאה לסברה מוטעית כי אותות המצוקה אשר שידרה הטיטניק היו הבזקי אור אקראיים אשר הטעו את קליפורניאן. מי שקלטו את האותות היו האוניות "קרפטיה", "מאונט טמפל", "פרנקפורט" ו"אולימפיק", אך כולן היו רחוקות מדי; "קרפטיה", הקרובה שבהן, הייתה במרחק של 58 מיילים ימיים מהטיטניק, מה שדרש 4 שעות הפלגה על מנת להגיע.
בינתיים, ניתנה הפקודה להוריד למים את סירות ההצלה, וניתנה ההוראה לנוסעים לרדת אליהן. ברם, לא כל הנוסעים רצו לנטוש את הבטיחות הנראית של ה"טיטניק" לטובת הסירות הקטנות והשבירות למראה, ולכן הסירות הראשונות יצאו כשהן חצי־מלאות (בין 20 ל־30 איש). סיבה נוספת לכך שהסירות לא מולאו עד תום הייתה ההוראה המפורסמת נשים וילדים תחילה, שבגללה חלק מן הקצינים לא הרשו לגברים להיכנס לסירות אפילו אם היה בהן מקום נוסף. רק עם התגברות נטייתה של ה"טיטניק" לפנים החלו האנשים להבין שה"טיטניק" תשקע, והסירות האחרונות יצאו כשהן מלאות או כמעט־מלאות.