בנוסף לפעילות המדעית קליגלר עסק גם בפעילות ציבורית בנושאים שהיו קשורים לבריאות הציבור. הוא הצטרף באמצע שנות ה-20 ל"וועד הבריאות" שהוקם ב-1922 על ידי הקונגרס הציוני ה-12 במטרה לטפל בכל ענייני הבריאות של היישוב. ב-1933 נבחר להחליף את הנרייטה סאלד כיושב ראש "ועד הבריאות" של הוועד הלאומי. הוא הרבה לשתף פעולה עם ד"ר אברהם קצנלסון שניהל את מחלקת הבריאות; יחד תיאמו את הקשרים בין המוסדות הרפואיים השונים של היישוב ובהם ההסתדרות הרפואית "הדסה", ההסתדרות הכללית, קופת חולים וארגונים נוספים.
קליגלר היה חבר פעיל באגודות שעודדו פעילות גופנית, כדוגמת "החברה למגרשי משחקים בארץ ישראל" ו"החברה לבריכות שחייה ציבוריות" שהוקמו בשנות ה-1930. הוא השתתף בפגישות השנתיות של מורי הספורט בארץ והטיף לפעילות גופנית.
קליגלר היה בין מייסדי "הליגה למלחמה בשחפת", גוף ארצי שהוקם ב-1925 לאחר מספר ניסיונות קודמים שלא האריכו לפעול. קליגלר היה היו"ר הראשון של הליגה והתמיד להשתתף בפעילויות ובאירועים השונים שלה. כן היה חבר בוועדה המייעצת של "החברה הפלסטינית למען החרש" שהוקמה באמצע שנות ה-1930.
קליגלר ארגן את הכינוס הארצי הראשון של המיקרוביולוגים בארץ ישראל, שהתקיים בירושלים ב-1936, ונבחר לנשיא "האגודה המיקרוביולוגית הפלסטינית". הוא היה יושב הראש של חמש הפגישות השנתיות שהתקיימו בין השנים 1936–1942.
הוא ניהל במשך עשר שנים את "בית הבריאות על שם נתן ולינה שטראוס" בירושלים, מהקמתו בשנת 1929. תחת ניהולו רכש המוסד שם כמקום בו נעשות פעולות מגוונות למען בריאות הציבור.
קליגלר שימש גם כמלווה ומדריך מבוקש בסיורים של אורחים מכובדים מארצות שונות. בין האורחים שליווה היו המפקד ברנרד מונטגומרי, הרב סטפן וייז והשגריר האמריקאי ברוסיה ויליאם כריסטיאן בוליט.
הוא השתתף בצורה סדירה בפגישות "המועצה החקלאית הכללית" של ארץ ישראל; תחילה ייצג את האוניברסיטה העברית ובהמשך גם את הסוכנות היהודית כיושב ראש "ועדת התזונה". בפגישות אלו תרם מידיעותיו בנושאים כגון הגנה על תעשיית שמן הזית המקומית או הפיקוח על שחפת הבקר.
בשנת 1930 הנהיג סגל חוקרים לעריכת סקר התזונה הראשון בארץ. ממצאי הסקר עוררו תגובות רבות והביאו לייסוד "ועדת התזונה" של המכון לחקר הכלכלה שליד הסוכנות היהודית, שבראשה עמד קליגלר. הסקר הציג מצב תזונה ירוד של תלמידי בתי הספר, וקליגלר הצטרף ליוזמה של אברהם קצנלסון לחלוקה יומית של כוס חלב לתלמידים (שתתרום גם למשק החלב בהתיישבות). הוא גייס לכך גם את "בית הבריאות שטראוס". החלוקה החלה במאי 1938 בירושלים, ולאחר תקופה קצרה התפשט מפעל כוס החלב לערים אחרות.
קליגלר התמנה למספר ועדות נוספות ביישוב היהודי. הוא התגייס לסייע בידע ובתכנון כשקופת חולים נקלעה לקשיים כלכליים ב-1937. הוא השתתף בוועדה שהוקמה לבדיקת מוכנות היישוב לקראת מלחמת העולם השנייה, וכשהחלה המלחמה עזר בוועדות שהוקמו לטפל בשעת החירום ובשאלה שהתעוררה לגבי הטיפול בפליטים בארץ ומחוצה לה. בתחילת 1941 התבקש על ידי הג'וינט להכין תוכנית עזרה רפואית לפליטים יהודים שהגיעו מאירופה לסן דומינגו שבאיים הקריביים. שלוש שנים מאוחר יותר נשלח על ידי הג'וינט לארגן את העזרה הרפואית ל-1600 פליטים יהודים תימנים שהגיעו לעדן. הוא נפטר מספר חודשים לאחר שובו לארץ ישראל.
קליגלר היה מקורב בדעותיו הפוליטיות לחברי "ברית שלום", ובין ידידיו הקרובים היו יהודה מאגנס והנרייטה סאלד, חברי הברית.
הנצחה.
למרות כוונות רבות להנציח את זכרו של קליגלר לאחר מותו במגוון דרכים, כגון הקמת מרפאה על שמו, הוצאת ספר לזכרו והקמת קרן לסטודנטים על שמו - במהלך תקופת האירועים הסוערים שעברו על היישוב בשנות ה-40 מומש רק חלק קטן מהתוכניות, שאף הן לא שרדו לאורך זמן.
קברו של קליגלר, לצד קברים נוספים ובהם קברה של סאלד, חוּלל לאחר מלחמת העצמאות, כאשר נסללה דרך בתחומי בית הקברות בהר הזיתים. לאחר מלחמת ששת הימים הוסרה הדרך ונכרה קבר אחים בקרבת מקום; בין השמות המופיעים על המצבה, מופיע שמו של קליגלר.
פרס ע"ש קליגלר.
פרס הצטיינות בבקטריולוגיה על שם פרופ' קליגלר נוסד בשיתוף ארבעה מוסדות: האוניברסיטה העברית (המחלקה לבקטריולוגיה ולהיגיינה), קק"ל, הוועד הלאומי (באמצעות לשכת הבריאות. בהמשך, הוועד הוחלף על ידי משרד הבריאות) וחברת החשמל.
הפרס הוענק חמש פעמים, משנת 1946, וכל ארגון תרם 100 ל"י (לכל התקופה).
הפרס, על סך 65 לא"י, ניתן בעד עבודת הגמר הטובה ביותר של סטודנט בקטריולוגיה והיגיינה כחוג ראשי. את שמות המועמדים לפרס הציעו מורי המחלקה, והאישור היה בידי ועדת הפרסים של הסנאט.ואלה מקבלי הפרס: יעקב שלום מגר (1946), לאה ביכובסקי (1947), אדית ביכלר-צ'צ'קס (1949), אסתר רבינוביץ' (1950), נתן צתרי (1952).
שטורם ליוביל
פיזור בראג
יובל עמידרור
יובל חיים עמידרור (הופנקו) (1912 – 22 בינואר 1961) היה מוזיקאי ומנצח ישראלי, מנהל קונסרבטוריון שולמית ומראשי תזמורת צה"ל.
ביוגרפיה.
נולד ב-1912 בתל אביב הקטנה, בנם של לינה (בתו של מרדכי אזרחי-קרישבסקי ונכדתו שלו חיים יעקב קרישבסקי) ומשה הופנקו. את השם 'יובל' הציע יעקב שרתוק, כשמו של . למד מוזיקה בקונסרבטוריון שולמית, שניהל אביו, וסיים את לימודיו בקולג' טריניטי למוזיקה בלונדון. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי וארגן את התזמורת של המתנדבים העבריים. כמנצח התזמורת עמד בראשה בתהלוכה הראשונה של היחידות העבריות ברחובות תל אביב, בספטמבר 1942.
לאחר מות אביו, בשנת 1949, המשיך בנו יובל לנהל את הקונסרבטוריון. לימים היה מראשי תזמורת צה"ל ועברת את שמו לעמידרור.
משפחתו.
היה נשוי לנחמה קרייסטמן. בנו אילן עמידרור היה מנהל הבמה והספרן של התזמורת הקאמרית הישראלית במשך עשרות שנים, ובתו יעל לויט היא חברת קיבוץ חצרים.
נפטר בתל אביב בשנת 1961. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
לאחר מותו מוזג קונסרבטוריון שולמית עם קונסרבטוריון רון לקונסרבטוריון אחד - רון שולמית, בניהולו של דודו יריב אזרחי.
שמיים (מחזה)
שמיים הוא מחזהו של גלעד עברון שהועלה בתיאטרון החאן בבימויה של אופירה הניג בשנת 1999.
עלילה.
המחזה שמיים בנוי במספר רבדים. ברובד העלילתי הראשון מופיע קרטוש, בעל מועדון לילה זול, המצוי על סף פשיטת רגל. הוא מזמין את שילר איש צעיר ומבריק, סטנדאפיסט, שזה עתה סיים את לימודי התיאטרון באוניברסיטה, לעצב ולשנות את תכניו של המופע העולה במועדון.
שילר משתלט על המועדון בעזרת שניים מחבריו השחקנים, ומעלה הופעות שמתעתעות בקהל הצופים כמו גם בבעל המועדון עצמו. קרטוש מתקשה יותר ויותר להבחין בין אמת לבדיה ובמיוחד הוא נסחף אחר ילד בן שלוש עשרה שמביא שילר. הילד ששירתו נפלאה ומיוחדת מקסים את קרטוש בקולו, במעשי הקסמים שהוא מבצע ובאישיותו הפרובוקטיבית. כיוון שקרטוש חושש ממתחרים הוא לוקח את הילד מדודתו ואוסף אותו לביתו כדי לשמור עליו. במקביל נוטשת אותו אשתו ורד, אשר אינה יכולה לשאת יותר את האינטנסיביות הרגשית של קרטוש ואת המתח בחייהם עקב המאבק התדיר בנושים. מצבו הרגשי של קרטוש הולך ומידרדר, יחד עם המופעים אותם מוביל שילר בסחרחורת של פיתוי ותעתוע. הוא מפתח תלות הזויה בילד ובקולו אשר משמשים לו משענת ונחמה לעומת הביצה הכלכלית והרגשית שבה הוא מצוי. אבל כשנוכח קרטוש כי קולו של הילד משתנה עקב תהליך התבגרותו, הוא נתקף בטרוף ומסרס אותו כדי לשמר את קולו. כתוצאה מכך הוא מתמוטט ועומד למשפט.
ברובד אחר, עלילת הדברים מוצגת תוך מופעים בלתי פוסקים על במת המועדון. המעברים בין מופע בידורי לעולמן של הדמויות, מפתח באופן עקבי שאלות לגבי הגבולות שבין בידור ומציאות.
ברובד נוסף נראית ההצגה כתהליך שבו מכין ומתכנן שילר את המופע שנראה לעיני הצופים, כך שתהליך היצירה שלה גלוי לעין.
אירינה ארכיפובה
אירינה קונסטנטינובנה ארכיפובה (ברוסית: Ири́на Константи́новна Архи́пова; 2 בינואר 1925 - 11 בפברואר 2010) הייתה זמרת אופרה רוסיה. את הקריירה שלה החלה כמצו-סופרן ובהמשך הייתה קונטרה אלט. שרה בתפקידים ראשיים, תחילה בברית המועצות באופרה של סברדלובסק ובבולשוי תיאטר, ובהמשך ברחבי אירופה ובארצות הברית.
חייה.
אירינה נולדה במוסקבה. בראשית דרכה למדה אדריכלות במכון לאדריכלות של מוסקבה, שם סיימה את לימודיה בשנת 1948. אחר כך למדה בקונסרבטוריון של מוסקבה. בשנת 1954 הופיעה לראשונה בסברדלובסק ובשנת 1956 הצטרפה לתיאטרון בולשוי. היא הצטרפה ל-CPSU בשנת 1963 וקיבלה את התואר "אמנית עממית של ברית המועצות" ב-1966.
לשיא הקריירה שלה הגיעה ארכיפובה בשנות ה-60' וה-70', שבהן נחשבה לכוכבת בינלאומית, ברפרטואר רוסי ואיטלקי כאחד. הטכניקה שלה הייתה ללא דופי, וכן גם יכולת המבע הרגשי שלה. השוו אותה אל כריסטה לודוויג. אחד מתפקידיה הנודעים ביותר הוא מארפה ב"חובנשצ'ינה" של מודסט מוסורגסקי, ביצוע שהקליטה עם בוריס חייקין ב-1972. בגיל 72 הגיעה לבסוף ארכיפובה להופעת הבכורה שלה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, במרץ 1997 בתפקיד פיליפייבנה ביבגני אונייגין של צ'ייקובסקי.
ארכיפובה מתה במוסקבה ב-11 בפברואר 2010, בת 85.
רפרטואר.
ארכיפובה הייתה פרופסור למוזיקה בקונסרבטוריון של מוסקבה.
ארכיפובה עוטרה בפרסים ואותות הוקרה שונים מטעם ממשלת ברית המועצות והפדרציה הרוסית משנת 1971 עד 2010. היא נרשמה בספר השיאים הרוסי כזמרת הרוסית המעוטרת ביותר. כוכב לכת זוטר מס' 4424 נקרא "ארכיפובה" בשנת 1995.
דער דיבוק (סרט)
ג'וזפה בארזי