המבנה מעוצב בסגנון אקלקטי, המשלב סגנון בנייה מרכז אירופי עם מוטיבים יהודיים ומזרחיים. בשל רצף בשימוש הבניין והבעלות עליו לא נעשו שינויים מהותיים בחזות הבניין מה שהפך את המבנה במרוצת השנים לאייקון חי לראשית ימיה של העיר תל אביב.
מלון נורדוי נוהל מימיו הראשונים על ידי מוריס (משה) וסופיה גרינברג ובהמשך על ידי בתם לאה וחתנם יצחק (יז'ו) מרכוס וילדיהם ולמעשה נוהל על ידי המשפחה במשך 90 שנה (1925–2015).
לאחר תהליך ארוך של הוצאת היתרים לשימורו והרחבתו של הבניין, החלו בחודש אוקטובר 2013, האחים משה, רן, שמעון, אמנון ועדלי מרכוס בעבודות שיפוץ הרחבה ושימור נרחבות של המלון. בשנת 2015 בעיצומן של עבודות השיפוץ והשימור, רכשה חברת אורי חיות יזמות בע״מ את המלון והשלימה עבודות אלו עד לפתיחתו המחודשת של המלון בחודש אפריל 2017.
במרץ 2018 נבחר המלון במקום הרביעי ברשימת 15 הבניינים היפים בתל אביב וביולי 2018 נבחר למלון היפה ביותר בתל אביב בהצבעה שנערכה על ידי תושבי העיר.
אבו זריק
אַבּוּ זְרֵיק (בערבית: أبو زريق – כינויו של העורבני; בהגייה הספרותית: אַבּוּ זֻרַיְק) היה כפר ערבי באזור קיבוץ הזורע שננטש במהלך מלחמת העצמאות. הכפר שכן בעמק יזרעאל, בסמוך למעיין עין זריק. המעיין שימש מקור מים לכפר במהלך שנות קיומו.
על אדמותיו הוקמה חוות נחלאות.
היסטוריה.
מייסדי הכפר היו במקורם בני שבטים טורקמניים, שהחלו להגיע לארץ ישראל בתחילת המאה ה-11, לאחר כיבוש הארץ בידי מלכ שאה הסלג'וקי. יושביו מוזכרים בכתבים ההיסטוריים האסלאמיים והנוצריים כלוחמים למען המוסלמים נגד הנוצרים במהלך מסעות הצלב. בני הכפר היו רועי צאן נודדים, ובתקופת המנדט הבריטי החלו להקים מבנים ועברו גם לעבודת אדמה.
בקרבת הכפר נמצא האתר הארכאולוגי תל זריק. על ראש התל נמצאו חרסים המעידים על רצף התיישבותי מהתקופה הכלקוליתית ועד התקופה העות'מאנית.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת חיפה. בסקר הכפרים שהתקיים בשנת 1945 הוערך מספר תושבי הכפר בסך של 550 תושבים. שטח הכפר הוערך בסך של 6,493 דונם עות'מאני מתוכם 2,092 דונם שטחים ציבוריים.
בקרב משמר העמק במלחמת העצמאות, שנערך ב-12–13 באפריל 1948, נכבש הכפר על ידי חטיבת כרמלי ואלכסנדרוני ובידי הפלמ"ח. בקרבות נהרסו חלק מבתי הכפר, ויתרתם נהרסה ב-14 באפריל 1948. לאחר הקרבות ננטש הכפר על ידי תושביו שעברו לאזור ג'נין. בתום הקרבות כתב אליעזר באואר (בארי), חבר קיבוץ הזורע ומפעילי המחלקה הערבית של מפ"ם, למשה מן (חברו למפלגה ומח"ט גולני) ולחברי מפלגתו מכתב שבו תיאר את כיבוש הכפר. באואר התלונן על ביזה ועל התנהגות חסרת כבוד למתים, ועל ידי כך סתר את דברי ביטאון המפלגה, על המשמר, בו נטען אז שההרוגים היו "אנשי כנופיות", בעוד שהיו למעשה פלאחים חסרי־מגן. מאוחר יותר חזר בו והבהיר כי תושבי הכפר ברחו ולא גורשו, אבל הוסיף שבהיעדר הנחיות ברורות כיצד לנהוג עם התושבים, "מבוצעים מעשים הממיטים קלון על היישוב ועלולים ליצור שנאה ואיבה לגבינו לזמן ארוך."
לאחר המלחמה נמסרו אדמות הכפר לקיבוץ הזורע.
אורז בר
אורז בר הוא שמם העממי של ארבעה מיני דגנים מהסוג "Zizania" שמקורם בצפון אמריקה ובסין.
למרות שמו, מינים אלו אינם קרובים ישירים של האורז האסייתי, אם כי שניהם שייכים לשבט "Oryzeae".
הצמח גדל במים רדודים במקווי מים קטנים ובנחלים שזרימתם איטית, כשהמים מכסים חלק ניכר מהצמח ולעיתים רק התפרחת שבראש הצמח נמצאת מעליהם. הגרעינים משמשים למאכל מיני ברווזיים ובני אדם.
מינים.
שלושה מינים גדלים בצפון אמריקה:
מין אחד גדל באסיה:
שימוש כמזון.
המין שגרעיניו משמשים בדרך כלל למאכל הוא המין הצפוני. האינדיאנים בארצות הברית ובעקבותיהם גם אחרים, קוצרים אותו תוך כדי שיט בסירת קאנו לתוך סבך האורז, מכופפים את הגבעולים, ובעזרת מקלות עץ דשים אותם ומפרידים את הגרעינים לתוך הקאנו.
בגלל ערכו התזונתי וטעמו, עלה הביקוש לאורז בר בסוף המאה ה-20 והחל גידול מסחרי שלו בארצות הברית ובקנדה כדי לענות על הביקוש. עם זאת, כבר באמצע המאה החלו ניסויים בגידולו במינסוטה. היצרניות המובילות כיום הן קליפורניה ומינסוטה (בה הוא גם המאכל הרשמי) בהן הוא מגודל בעיקר בשדות אורז לשעבר. בקנדה, לעומת זאת, הוא נקצר לרוב בגופי מים טבעיים, וססקצ'ואן היא הפרובינציה המובילה בתחום. גם הונגריה ואוסטרליה מגדלות את אורז הבר. בסין הוא מצוי גם בטבע וגם בגידול מתורבת בגנים צפים, בעיקר סביב נהר יאנגצה. הוא תורבת במדינות נוספות במזרח אסיה כגון יפן, מלזיה וקוריאה. כיום הוא מגודל פחות בשביל גרעיניו והתוצר העיקרי שלו הוא גבעוליו שנאכלים גם הם.
אליפות וימבלדון 1912
אליפות וימבלדון 1912 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-24 ביוני והסתיימה ב-8 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים.
התחרות.
תחרות הגברים.
התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-8 בתים. מנצח השלב הראשון קיבל זכות להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1911 על התואר. לתחרות זו נרשמו 84 טניסאים, מהם 66 מבריטניה. בגמר תחרות הגברים ארתור גור הבריטי ניצח את אנדרה גובר (צרפת) ב-4 מערכות. במשחק על האליפות הוא שיחק נגד טוני וילדינג מניו זילנד (מנצח אליפות וימבלדון 1911) והפסיד ב-4 מערכות. לטוני וילדינג זה היה ניצחון שלישי ברציפות.
תחרות הנשים.
בתחרות הנשים השתתפו 34 טניסאיות (מהם 31 בריטיות) שחולקו ל-4 בתים. בגמר התחרות שרלוט קופר (מנצחת בשנים 1895, 1896, 1898, 1901 ו-1908) נפגשה עם אתל לרקומב והפסידה ב-2 מערכות. מנצחת של השנה הקודמת דורותי דאגלס צ'יימברס לא התייצבה ובכך אתל לרקומב זכתה בניצחון טכני.
תחרות הזוגות.
בתחרות הזוגות השתתפו 34 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד מנצחי אליפות וימבלדון 1911. לתחרות נרשמו זוגות טניסאים ממספר מדינות, כמו בתחרות הגברים. בגמר התחרות של השלב הראשון הזוג בריטי הרברט רופר-בארט וצ'ארלס דיקסון נפגשו עם זוג בריטי נוסף ססיל פארק ואלפרד במיש וניצחו ב-5 מערכות. במשחק על האליפות הם שיחקו נגד הצמד הצרפתי מקס דקוג'י ואנדרה גובר שהיו מנצחי תחרות בשנת 1911. הבריטים ניצחו ב-4 מערכות וזכו באליפות.
אבילין
אבילין (באנגלית: Abilene) היא עיר במרכז מדינת טקסס שבארצות הברית. על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010 התגוררו בעיר 117,063 תושבים, העיר ה-27 בגודלה מבחינת אוכלוסייה במדינת טקסס. היא העיר המרכזית באזור המטרופולין של אבילין, על פי ההערכות משנת 2011 התגוררו באזור המטרופולין 166,416 תושבים. במערב העיר ממוקם בסיס חיל האוויר דיאס.
אבילין ממוקמת כ-240 קילומטרים מהעיר החמישית בגודלה במדינת טקסס, פורט וורת'. באזור העיר יש שלושה אגמים: אגם לייטל, אגם קירבי, ואגם פורט פנטום היל בצפון אבילין.
היסטוריה.
בשנת 1881 מגדלי בשר התיישבו באזור והפכו אותו לנקודת משלוח, העיר נקראה אבילין על שם העיר אבילין שבמדינת קנזס. כמות יציאת המשלוחים מאבילין עברה את זו של העיר בופאלו גאפ, בירת המחוז באותו הזמן. בסופו של דבר, בעל קרקעות מצפון בופאלו גאפ, בשם קלייב מרצ'נט, המוכר גם כאב אבילין, בחר את השם עבור העיירה החדשה. על פי עיתוני דאלאס, כ-800 אנשים כבר החלו להתיישב באזור עוד לפני שמכירת הקרקעות נפתחה. העיר החלה את דרכה בעזרת קולונל ג'. סטודארד ג'ונסון ומכירת הקרקע החלה ב-15 במרץ 1881. בסוף היום הראשון, 139 יחידות קרקע נמכרו עבור סכום כולל של $23,810, ביום שלמחרת נמכרו עוד 178 יחידות עבור $27,550.
אבילין נוסדה זמן קצר לאחר שיושבה בשנת 1881. בשנת 1888, הוועדה הפרוגרסיבית נוצרה כדי למשוך עסקים לאזור, אשר מאוחר יותר בשנת 1890 הפכה ללשכת המסחר. בשנת 1900 התגוררו באבילין 3,411 תושבים.
בשנת 1940, אבילין גייסה כסף כדי לרכוש אדמות עבור בסיס צבאי דרומית-מערבית לעיר בשם "קאמפ בארקליי", אשר באותו הזמן היה גדול פי 2 מגודלה של אבילין. כאשר הבסיס נסחר, רבים חששו שהעיר תתרוקן מתושבים אך בתום מלחמת העולם השנייה, אנשי צבא רבים חזרו לאבילין כדי להקים עסקים. בשנות החמישים המוקדמות, התושבים גייסו $893,261 כדי לרכוש 14 קמ"ר של אדמה עבור בסיס חיל האוויר. כיום בסיס חיל האוויר דיאס הוא אזור התעסוקה הגדול ביותר באבילין, עם 6,076 מועסקים. מקומות עבודה עזרו לגדילת מספר התושבים בעיר. עד 1960, אוכלוסיית העיר כמעט הוכפלה בתוך 10 שנים כאשר בשנת 1950 התגוררו בעיר 45,570 תושבים ועשר שנים לאחר מכן מספרם היה 90,638.
גאוגרפיה.
אבילין נמצאת כ-257 ק"מ מערבית מהעיר פורט וורת'.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיר הוא 286.5 קמ"ר אשר מתוכם 272.3 אדמה ו-14.2 קמ"ר מים (4.95%).
אקלים.
על פי שיטת קפן, אבילין שוכנת בקצה של האקלים הסובטרופי הגשום.
דמוגרפיה.
על פי מפקד האוכלוסין, נכון לשנת 2010 היו בעיר 115,930 תושבים, 41,570 בתי משק ו-28,101 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 425.8 נפש לקמ"ר. היו 45,618 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 167.5 יחידות דיור לקמ"ר. 78.07% מהתושבים הם לבנים, 8.81% אפרו-אמריקאים, 0.55% אינדיאנים, 1.33% אסיאתים, 8.73% מגזע אחר ו-2.44% משני גזעים או יותר.
כלכלה.
כלכלת אבילין הייתה במקור מבוססת על בעלי חיים וחקלאות. אבל מאז התפתחה וכיום מבוססת בחוזקה בממשלה, חינוך, שירותי בריאות וייצור. תעשיית הנפט נפוצה באזור גם היא. העיר מייצרת תמריצים כדי להביא לאזור עסקים חדשים כולל מענקי הכשרה לעבודה ומענקים לתושבים חדשים.
מרכזי התעסוקה הגדולים.