קהילות שרות הייתה שותפה ליוזמה הראשונית של הקמת אתר הזמנה לפיוט, שהוקם ביוזמת קרן אבי חי ובתמיכתה ובמסגרת עמותת סנונית בשנת 2005. חומרים מתוך פעילויות של קהילות שרות מעשירים את מאגר ההקלטות של האתר.
במסגרת פסטיבל הפיוט הוקמה בשנת 2009 "מקהלת הפיוט" של קהילות שרות, שחבריה הם נשים וגברים השרים יחד פיוטים ממסורות ישראל. מנצח המקהלה בראשיתה היה הפייטן והמלחין רוני איש-רן, פייטן במסורת הספרדית-ירושלמית, בוגר האקדמיה למוסיקה ירושלים, ומייסד האנסמבלים למוזיקה "קדם" ו"שחרית"..
בנוסף, עסק הארגון וממשיך במתן סדנאות וימי עיון ובהכשרת פייטנים ומנחים בנושא הפיוט.
מבנה ארגוני.
יוסי אוחנה – מייסד, מנכ"ל עד שנת 2019, מנהל אמנותי; עופר אמסלם (מנכ"ל התזמורת הסימפונית ירושלים ובעבר מנהל התזמורת האנדלוסית) – מנכ"ל משנת 2019; יעל גידניאן – יו"ר קהילות שרות פיוט וניגון;
שמעון יפרח –הפקה ופרויקטים; לירון סויסה - שיווק ופרסום.
הישגי הארגון: תרומה לחברה בישראל.
פעילות הארגון הייתה גורם מרכזי ב"מהפכת הפיוט" שהתחוללה בישראל בעשור הראשון של שנות ה-2000, בהפיכת הפיוט לז'אנר מוזיקלי מרכזי, בלגיטימציה המחודשת לה זוכה הן המוזיקה היהודית והן המוזיקה הערבית והמזרחית, בהתרחבות הקהל הפונה למוזיקה זאת מחוץ לבתי-הכנסת, ולפנייתם של מוזיקאים פופולריים בחזרה אל הפיוט.
התרומה לחברה מורכבת מן ההישגים:
חזון לעתיד.
שילוב לימוד הפיוטים בחינוך בכל הגילאים, בצד הרחבה והעמקה של לימודי ההיסטוריה של קהילות ישראל בארצות האסלאם בתוכנית לבתי הספר היסודיים, לחטיבות הביניים ולבתי הספר התיכוניים.
פנייה למרחב המזרח התיכוני- אם עד היום היה מיקוד בחברה היהודית בישראל, היום ראוי לפנות "החוצה", לשיתופי פעולה עם אוכלוסייה ערבית בישראל ובארצות שכנות ולפיתוח מורשת תרבותית משותפת במזרח התיכון.
פרס נמרס לכלכלה
פרס ארווין פליין נמרס לכלכלה (אנגלית: Erwin Plein Nemmers Prize in Economics) הוא פרס שניתן אחת לשנתיים על ידי אוניברסיטת נורת'ווסטרן. הפרס נוסד בשנת 1994 יחד עם פרס נמרס למתמטיקה, בעקבות תרומה של 14 מיליון דולר של האחים נמרס, מתוך כוונה ליצור פרס המשתווה ביוקרתו לפרס נובל (חלוקת פרס נובל לכלכלה התחילה בשנת 1969, לפני פרס זה).
הפרס כולל מענק בסך 150,000 דולר, ושהייה של עשרה שבועות באוניברסיטת נורת'ווסטרן, ונחשב הפרס המדעי בעל הערך הכספי הגדול ביותר בארצות הברית.
תחת תקנון הפרס, חתני פרס נובל לכלכלה אינם זכאים לזכות בפרס נמרס, אך הפרס ניתן לכלכלנים בולטים ששמם מוזכר כמועמדים מובילים לפרס נובל. ואכן, נכון ל-2020,
שמונה מזוכי הפרס - דיאמונד, סרג'נט, אומן, מקפאדן, פרסקוט, הנסן, טירול ומילגרום - זכו בפרס נובל לכלכלה לאחר שזכו בפרס נמרס.
מחנה רוק
ירושלים המחולקת
ירושלים המחולקת, או ירושלים החצויה, הוא שמו של מצב גאו-פוליטי ושל תקופה בת 19 שנה בתולדות ירושלים במאה ה-20, בין מלחמת העצמאות ב-1948 למלחמת ששת הימים ב-1967. בתום מלחמת העצמאות, בעקבות הסכמי שביתת הנשק נחצתה העיר ירושלים בין מדינת ישראל לבין ממלכת ירדן. הקו העירוני היה קו גבול זמני לפי הסכם שביתת הנשק עם ירדן, קטע של הקו הירוק באורך שבעה קילומטרים. קו זה חילק את העיר בין מזרח ירושלים (למעט מובלעת הר הצופים שנותרה בידי ישראל והשטח המפורז של ארמון הנציב שנותר בידי האו"ם) שהייתה לחלק מממלכת ירדן, לבין מערב ירושלים. משני צדי הקו פרסו הצדדים ביצורים ומכשולים, ובניינים שונים בעיר לאורך הקו שימשו כעמדות צבאיות. תוך הפרה של הסכם שביתת הנשק נמנעה לחלוטין במשך 19 שנות השלטון הירדני במזרח ירושלים גישה של ישראלים לעיר העתיקה, להר הבית, לכותל המערבי ולהר הזיתים, ואף הוגבלה גישת יהודים שאינם ישראלים לאגן קדוש. ישראלים נהגו לצפות מהר ציון שהיה סמוך לקו הגבול אל עבר העיר העתיקה והר הבית שהיו תחת שלטון ירדן.
במהלך מלחמת העצמאות התנגדה מדינת ישראל נחרצות להצעת הרוזן פולקה ברנדוט, אשר מונה מטעם ארגון האומות המאוחדות, כי העיר תיכלל כולה בטריטוריה של המדינה הערבית (ולתושביה היהודים תינתן אוטונומיה). ביולי 1948, חודש לאחר הצעתו הראשונית, הציע ברנדוט לפרז את העיר. ב-17 בספטמבר, במהלך ביקורו בעיר, רצחו אנשי הלח"י את ברנדוט. הסכם "הקו העירוני" בין משה דיין, מפקד הכוח הישראלי בירושלים, ועבדאללה א-תל, מפקד הכוח הצבאי בירושלים מטעם ממלכת ירדן נחתם זמן קצר לאחר מכן, ב-30 בנובמבר 1948, וקבע את גבולה של העיר. הסכם שביתת הנשק שנחתם עם ירדן ב-3 באפריל 1949 הנציח את גבול זה עד למלחמת ששת הימים.
ערב כינוס עצרת האומות המאוחדות לדיון בשאלת ירושלים החליטה ממשלת ישראל על הכרזה על ירושלים כבירת המדינה וב-5 בדצמבר 1949 הכריז דוד בן-גוריון על ירושלים כעל בירת מדינת ישראל. כצפוי, ב-9 בדצמבר 1949 חזרה העצרת על החלטתה מכ"ט בנובמבר (29 בנובמבר 1947) על בנאום העיר. בתגובה האיצה ממשלת ישראל את העברת משרדיה לעיר, וב-16 בדצמבר עבר משרד ראש הממשלה לירושלים והפך את העיר בפועל לבירת המדינה. הכנסת עברה לעיר זמן קצר לאחר מכן, ב-26 בדצמבר, ועד מהרה התיישבה בבית פרומין שבמרכז העיר. ב-17 באוגוסט 1949 הועלו עצמות בנימין זאב הרצל לקבורה בהר הרצל בירושלים. האוניברסיטה העברית, שנאלצה לעזוב את מובלעת הר הצופים, עברה למבנים אחדים בעיר המערבית ואחר כך לקמפוס חדש בגבעת רם. על פי הסכמי שביתת הנשק מ-1949, שיירה דו-שבועית קישרה בין המובלעת בהר הצופים לבין ירושלים המערבית.
התפתחות שני חלקי העיר בשנים אלה נבעה מאילוצים שנגרמו עקב חלוקתה, ומיוזמות ממשלת ישראל וממלכת ירדן לפיתוח העיר. גבולות העיר המערבית ומיקום שכונותיה נבעו ממיקום גבולות המדינה והקו העירוני אשר חצה אותה. הקו העירוני אף השפיע על העיר המזרחית, אשר איבדה את מרכז העסקים הראשי שלה, ולמעשה ניתק הקשר בין דרומה של העיר המזרחית לצפונה. תוכניות יזומות של ממשלת ישראל הביאו להבאת עולים חדשים ועובדי ממשלה לעיר, ואלה השפיעו בצורה משמעותית על גידולה של העיר המערבית. מאידך, תוכניות לתיעוש העיר המערבית והפיכתה לאתר תיירות לא זכו להצלחה גדולה. כלכלת העיר הירדנית נפגעה בצורה קשה מחלוקת העיר, ועיקר כלכלת העיר המזרחית התבססה על התיירות.
היסטוריה.
מלחמת העצמאות ותוצאותיה.
למלחמת העצמאות הייתה השפעה רבה על ירושלים, כלכלתה ואוכלוסייתה. שריפת המרכז המסחרי היהודי שהיה ממוקם ברחוב ממילא, בסמוך לשער יפו, הביאה להעברת המרכז המסחרי היהודי מערבה לאזור רחוב יפו. כבר למחרת החלטת החלוקה בכ"ט בנובמבר החלה הגירת אוכלוסין מהעיר. אוכלוסייה יהודית יצאה מהשכונות המוסלמיות במזרח העיר מחד, והאוכלוסייה הנוצרית החלה להגר מהשכונות הנוצריות במערב העיר. במהרה נוצר אזור חיץ של שכונות נטושות בין האזורים היהודיים והערביים של העיר (בעיקר בשכונות ימין משה הסמוכה לעיר העתיקה, בקריית שמואל הסמוכה לקטמון, ובשכונת שמעון הצדיק הסמוכה לשייח ג'ראח).
ב-30 בנובמבר 1948 נכנס לתוקפו הסכם הפסקת האש עם ממלכת ירדן וב-6 בינואר 1949 הורה שר הפנים לבטל את הממשל הצבאי בירושלים. מלחמת העצמאות באזור ירושלים הסתיימה רשמית ב-3 באפריל 1949 אולם הגבולות בין ישראל לירדן לא הוסדרו עד ה-10 ביולי 1951, עת נחתם ההסכם שקבע את קו הגבול ויצר את הקו העירוני. על אף שביתת הנשק וקביעת הגבולות, נמשכו אירועי ירי וצליפות מצדו הירדני של הגבול לעבר העיר המערבית, דבר שהצריך בניית חומות מגן מבטון באתרים שונים בעיר: בקצה רחוב ממילא הצופה לשער יפו ובכיכר צה"ל משני עברי בניין עיריית ירושלים ההיסטורי. הקו העירוני נמשך לאורך כ-7 ק"מ והגנו עליו כ-70 חיילים מתוך 14 עמדות שמירה. למולם, בצד הירדני, הוצבו 36 עמדות.
בעקבות חתימת הסכמי שביתת הנשק מינה שר הפנים מועצה חדשה עבור העיר, וכן נקבע כי דניאל אוסטר, סגן ראש העיר בתקופת המנדט הבריטי, יתמנה לראש העיר. המועצה התכנסה לראשונה ב-17 באפריל 1949 והחלטתה הראשונה הייתה פנייה רשמית של מועצת העיר למדינת ישראל בבקשה כי המדינה תספח את העיר ותהפוך אותה לחלק משטח מדינת ישראל.
לאחר המלחמה סופחו לשטח העיר מספר כפרים ערביים שתושביהם עזבו אותם במהלכה - עין כרם, מלחה, ליפתא, דיר יאסין, בית מזמיל ושייח' באדר.
תושביה הפלסטינים של העיר המזרחית נותרו בלא מנהיגים פוליטיים. מנהיגיהם ישבו בקהיר, והמנהיגים שנותרו בירושלים נותרו בלא סמכות ובלא יכולת להתנגד או להתערב בהחלטות השלטון הירדני. כ-20,000 מתושבי העיר המזרחית עזבו את העיר, והתושבים ראו במלחמת העצמאות אסון גדול (על אף ניצחונם בכיבוש הרובע היהודי וגירוש תושביו).
ההכרזה על ירושלים כעל בירת ישראל.
בפברואר 1949 הוכרז על סיום הממשל הצבאי בעיר והעיר ירושלים הפכה, למעשה, לחלק ממדינת ישראל. ממשלת ישראל החלה ליישם את החלטתה להפוך את העיר לבירת המדינה, ולכן בין החודשים אפריל-יוני 1949 החל מעברם של משרדי ממשלה מתל אביב לירושלים, והועברו לעיר משרד הדתות, המשרד לנפגעי מלחמה, משרד האוצר ומשרד המשפטים. באותה עת הועברו אל העיר גם הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ודואר ישראל.
עוד קודם, בספטמבר 1948 הכריזו הפלסטינים על הקמת מדינה עצמאית, וכי "ממשלת כל פלסטין" תשב בבירת המדינה - ירושלים (כאשר הבירה הזמנית הייתה עזה) אולם מלבד ההכרזה לא נעשה דבר, ותושבי העיר לא התנגדו לשלטון הירדני.