איזאק אלפונס "פונס" אלר (בהולנדית: Izaäk Alphonse "Fons" Aler; 3 במאי 1896 - 21 בדצמבר 1981) היה לוטננט גנרל הולנדי אשר שימש כמפקד חיל האוויר המלכותי ההולנדי, ולתקופה קצרה אף שימש כיושב ראש מטה ההגנה המאוחד (מקביל לרמטכ"ל).
ביוגרפיה.
אלר נולד באמסטרדם ב-3 במאי 1896. ב-1917 הוא התגייס לצבא הולנד ולמד באקדמיה הצבאית המלכותית ההולנדית. הוא למד טיסה, ולתקופה קצרה שרת בחיל אוויר הטרי של הולנד. כעבור זמן קצר הוא עזב את הצבא והחל לעבוד כטייס עבור חברת KLM. כמו כן שימש כראש השירות הטכני בנמל התעופה סכיפהול. ב-1939 פרצה מלחמת העולם השנייה, והולנד הכריזה על גיוס כללי. אלר נאלץ לחזור ולהצטרף לחיל האוויר. לאחר המלחמה המשיך אלר לשרת בצבא, ובשל ניסיונו העשיר בתחום התעופה, מונה ב-1946 למפקד חיל האוויר. במסגרת תפקידו, היה עליו לבנות מחדש את חיל האוויר ההרוס. אלר דאג לרכישת מטוסים חדשים עבור חיל האוויר ולהקמת מנגנון אימונים. הוא אף דאג להקים בית ספר ראשון לתעופה צבאית בהולנד. כמו כן הוא פעל להפיכתו של חיל האוויר לזרוע עצמאית. ב-1 בינואר 1953 הוא מונה ליושב ראש מטה ההגנה המאוחד (מקביל לרמטכ"ל). עם זאת, ב-1 באוקטובר של אותה שנה הוא פרש מהצבא ומונה למנכ"ל KLM. הוא סיים את תפקידו זה ב-1 במאי 1961.
הצבעה באמצעות כסף
הצבעה באמצעות כסף או הצבעה בדולרים (באנגלית: Dollar voting) היא אנלוגיה שמתייחסת להשפעה תאורטית על פעולות היצרן של בחירת המוצרים שעושה הצרכן.
המושג.
בכמה ספרי כלכלה שיצאו באמצע המאה ה-20, נעשה שימוש במונח "הצבעה באמצעות כסף" כדי לתאר את התהליך שבו בחירות הצרכנים משפיעות על החלטות הייצור של חברות. מוצרים שצרכנים קונים מיוצרים יותר בעתיד. מוצרים שלא נמכרים כמצופה ייוצרו פחות. לפי אנלוגיה זו, הצרכנים, במהלך הקניות שהם מבצעים, מצביעים ברגליים עבור "מנצחים" ו"מפסידים".
חרמות צרכנים משנים לעיתים את התנהגות היצרנים. המטרות של חרמות סלקטיביות, או הצבעה בדולרים, היו מגוונות, וכללו רצון לראות ירידה בהכנסות החברות, הדחת מנהלים מרכזיים או פגיעה במוניטין.
ביקורת.
ההצבעה באמצעות כסף ספגה ביקורת באמריקה המודרנית על היותה מעמדית. הצבעה באמצעות כסף נעשית על ידי צרכנים ממעמד הביניים והגבוה, המוציאים את כספם.
ההצבעה באמצעות כסף זכתה גם לביקורת על היותה מעין ערנות צרכנית. בעוד שרוב הכלכלנים והפילוסופים הכלכליים מקבלים שלצרכנים יש זכות לבחירות המוסריות האישיות שלהם בשוק, לתנועות בקנה מידה גדול להשפיע על הוצאות הצרכנים עשויות להיות השלכות מסוכנות.
המאמצים לעודד תאגידים וחברות לפעול בדרכים ידידותיות לסביבה הפכו פופולריים. לא ברור אם חברות שיוצרות השפעות חיצוניות סביבתיות שליליות אכן ישנו את שיטת הייצור שלהן כדי לספק רצונות כאלה.
מפל הבניאס
הצבעה בדולרים
אורי זמרי
אורי (אוריאל) זמרי (22 במאי 1925 – 17 בפברואר 2016) היה מחשובי חוקרי ההיסטוריה של הספורט והחינוך הגופני בישראל ובעולם, סופר, חוקר ומרצה, המנהל המדעי הראשון של מכון וינגייט ושופט הכדורסל הבינלאומי הראשון של ישראל, ששפט באולימפיאדת מלבורן 1956.
ביוגרפיה.
זמרי נולד בווינה ב-1925 לטוני (טונקה) ומנדל זינגר. ב-1 באוקטובר 1934 עלה לישראל עם הוריו והמשפחה התיישבה בחיפה. את לימודיו עשה בבית הספר הריאלי בעיר. בכיתה י"א התגייס לפלמ"ח ולשירות פעיל ב"הגנה" ותוך כדי שירותו השלים את בחינות הבגרות. בשנת 1944 החל את לימודיו בקורס השנתי הראשון למורים להתעמלות (חינוך גופני) שהתקיים בתל אביב. אתו למדו מחשובי מעצבי החינוך הגופני בארץ, ביניהם מיכה שמבן, אפרת אמיר ומוסקה מוסטון. עם סיום לימודיו בשנת 1945, החל ללמד חינוך גופני בקיבוץ משמר העמק, שם קידם את ענפי הכדורסל והכדורעף. בהמשך לימד בגמנסיה העברית בירושלים בשנים 1952 - 1961.
בשנת 1949, קיבל זמרי מלגת לימודים במכללה העירונית של ניו יורק. בשנים 1950–1952, השלים במוסד זה את לימודי התואר הראשון בחינוך גופני בהצטיינות .
בשנים 1964–1966, למד זמרי באוניברסיטת מערב וירג'יניה לתואר שני ושלישי וקיבל תואר דוקטור לחינוך גופני. נושא עבודת הדוקטורט היה "הפונקציה הדתית והמאגית של משחקי כדור בתרבויות השונות".
זמרי היה הראשון מבוגרי הקורס השנתי הראשון למורים להתעמלות, 1944, שקיבל תואר דוקטור במקצוע זה.
פעילות בארגונים בינלאומיים.
בשנת 1968, לקח חלק באקדמיה האולימפית באולימפיה שביוון. בין השנים 1970–1976, היה חבר בוועדה הבינלאומית להאחדת מבחני הכושר, בשנים 1972–1976, שימש כנשיא החברה האסיאנית לחקר תולדות החינוך הגופני והספורט ביבשת. בין השנים 1978–1984, היה מזכיר החברה הבינלאומית לחינוך גופני ולספורט משווה ובשנים 1979–1986, ערך כתב עת בינלאומי לחינוך גופני וספורט משווה. כן שימש כמרצה ראשי ומרצה אורח באוניברסיטאות בארצות הברית, קנדה, בלגיה, גרמניה, יוון, איטליה, שווייץ, תאילנד וסינגפור.
קריירת משחק ושיפוט.
זמרי שיחק כדורסל וכדורעף ברמה ארצית בהפועל חיפה עד 1945 ומשנה זו עבר לשיפוט כדורסל. בשנת 1954, הוסמך כשופט בינלאומי ע”י פיב"א – איגוד הכדורסל הבינלאומי. לאחר ששפט בהצלחה במספר רב של משחקי בינלאומיים, הוזמן לשפוט באולימפיאדת מלבורן 1956, שם שפט בהצלחה רבה והיה מועמד מוביל לשפוט במשחק הגמר. עקב מחלה ממארת בה חלתה אשתו, לאה זמרי, נאלץ לחזור לישראל לפני סיום המשחקים ולפיכך, נמנע ממנו לשפוט במשחק זה. זמרי המשיך לשפוט בישראל ומחוצה לה, כולל באליפויות אירופה ואליפויות עולם, עד פרישתו משיפוט בשנת 1962.
תפקידי ניהול והוראה במכללה לחינוך גופני ובמכון וינגייט.
זמרי החל ללמד ב-1957, במדרשה לחינוך גופני במכון וינגייט (לימים המכללה לחינוך גופני ע"ש זינמן) ולימד לסירוגין עד פרישתו בשנת 1991. נושאי הקורסים העיקריים שלימד היו: תולדות החינוך הגופני והספורט, ספורט ופוליטיקה, ארגון מפעלים, חינוך גופני משווה וסטטיסטיקה. במסגרת לימודי תולדות החינוך הגופני והמשחקים האולימפיים, ארגן משנת 1976, סיורים אקדמיים ייחודיים ליבשת יוון, שאף הוכרו על ידי האוניברסיטאות בישראל ובעולם. במהלך השנים מונה למנהל המחלקה למדעי החינוך והחברה במכללה.
בשנת 1961, החל גם לעבוד במכון וינגייט במשרה מלאה. בשנת 1969, מונה לסגנו של מנהל המכון, אריה (ארהל'ה) הלוי, תפקיד אותו מילא במשך 3 שנים. באותה שנה מונה למנהל המדעי הראשון במכון, תפקיד אותו מילא במשך שמונה שנים. בתקופה זו טיפח והרחיב את מחלקת המחקר לרפואת ספורט בראשות ד"ר חנה פפרו. בהמשך, בתחילת שנות ה-70 היה שותף לצוות בראשותו של ד"ר עודד בר אור שבחן את מתקני הכושר הגופני ותוכניות הכושר הגופני בצה"ל. בעקבות המלצות צוות זה הוכנס לצה"ל "בוחן בר אור". זמרי שימש כמנהל האגף להוצאה לאור ועזרי אימון במשך עשרים שנה. במסגרת תפקיד זה פיתח והגדיל את ספריית המכון ויזם הוצאה לאור של ספרים רבים מקצועיים בעברית, שהיו חסרים בענפי ספורט לא מעטים. בשנת 1981, יזם זמרי את הקמת המוזיאון "היד לאיש הספורט היהודי" במכון וינגייט. המוזיאון הוקם כדי להנציח ולתת כבוד לספורטאים וספורטאיות יהודים מכל רחבי תבל שהגיעו להישגים יוצאי דופן בכל הזמנים בתחום הספורט. הוא שימש כמנהלו הראשון עד שנת 1989.
פרש מעבודתו במכון וינגייט בשנת 1986 ויצא לגמלאות מהמכללה ב-1991.
קשרים עם גרמניה.
שליטתו של זמרי בשפה הגרמנית סייעה לו מאוד ביצירת קשרים, עיצובם וחיזוקם, עם גרמניה ומוסדות ספורט גרמניים. תחילת הקשרים נוצרו כאשר ארח זמרי בשנות הששים סטודנטים מבית הספר הגבוה לספורט בקלן, גרמניה המערבית במכון וינגייט. במרוצת השנים הבשילו ביקורים אלה לקשר הדוק בין המוסדות. בתחילת שנות השבעים חתמו מנהל רשות הספורט דאז יריב אורן יחד עם זמרי על הסכמים לשיתוף פעולה בין גרמניה לישראל בתחום הספורטיבי, שהניבו חילופי סטודנטים, אימוני נבחרות גרמניות בישראל וכינוסים מדעיים בהשתתפות מומחים משתי המדינות. באולימפיאדת מינכן 1972 שהה זמרי במינכן ובעת התקפת הטרור על המשלחת הישראלית, נשלח לטפל בנבחרת הנוער של ישראל ששהתה בכפר הנוער במקום. באותו ערב רואיין על ידי הטלוויזיה הגרמנית במספר ערוצים, בניסיון לשכנע את הוועד האולימפי להפסיק את האולימפיאדה עקב האירוע, אך הדבר לא עלה בידו והמשחקים נמשכו.
משפחתו.
זמרי היה נשוי ללאה זמרי, מורה לחינוך גופני ואתלטית אולימפית אשר ייצגה את ישראל באולימפיאדת הלסינקי, 1952. לאה נפטרה מלאוקמיה חריפה ב-1956 והותירה אחריה את בעלה אורי ובנה דרור. זמרי נישא בשנית בשנת 1959 לאיטה זמרי, מורה לחינוך גופני, מדריכה פדגוגית בסמינר הקיבוצים ויו"ר ארגון המורים לחינוך גופני בישראל. להם שתי בנות, רוני ומרב.
בנו, דרור זמרי, הוא ממקימי ומובילי חינוך הדמוקרטי בישראל. ביתו ד"ר רוני אולמן דרום, חברת נבחרת ישראל לשעבר בהתעמלות על מכשירים, היא מרצה ומדריכה פדגוגית להוראת החינוך הגופני במכללת וינגייט ובסמינר הקיבוצים וביתו מרב שטרית, היא מורה למחול במגזר הדתי.
ספרים, מאמרים ופרסומים נבחרים פרי עטו.
זמרי חיבר עשרות ספרים בנושאי הספורט והחינוך הגופני. חלק מכתיבתו הקדיש זמרי לחקר ראשית הגוף ביישוב העברי. דוגמה לכך: חגיגות רחובות, פועלו של אברהם צבי גולדשמיט חלוץ החינוך הגופני בארץ ישראל ועוד. להלן החשובים שבספריו: