אלה טרסובה נולדה בשנת בקייב למשפחת פרופסור באוניברסיטת קייב. בשנת 1914 המשפחה עברה למוסקבה. אלה התחילה ללמוד משחק במוסד שבשנת 1916 התפתח ל"סטודיו ה-2 של התיאטרון האמנותי". כבר באות ה שנה אלה טרסובה החלה לשחק על במת התיאטרון האמנותי של מוסקבה. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה היא השתתפה בסבב הופעות ביחד עם חלק משחקני התיאטרון כולל הופעות באירופה ובארצות הברית. בשנת 1925 היא חזרה למוסקבה והתקבלה לתיאטרון מחדש. תחילה היא גילמה בתפקידים זוטרים אך בשנת 1933 הייתה לה הצלחה גדולה במחזה על פי אלכסנדר אוסטרובסקי ועם הזמן היא גדלה לשחקנים הראשית של התיאטרון.
לאלה טרסובה הייתה הצלחה מיוחדת במחזות של אנטון צ'כוב. במקביל לעבודה בתיאטרון טרסובה הצטלמה במספר סרטים.
בשנים 1951–1955 היה כהנה כמנהלת של התיאטרון האמנותי של מוסקבה ובשנים 1970–1973 היא הייתה יושב ראש ארגון ותיקי התיאטרון.
בשנות ה-60 היא הפסיקה להופיע על הבמה ועברה לבית הספר למשחק ליד התיאטרון.
טרסובה נפטרה במוסקבה ב-5 באפריל 1973 ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה.
חיים אישיים.
טרסובה התחתנה שלוש פעמים. בעלה הראשון היה קצין צי הקיסרי. בשנת 1936 היא עזבה אותו והתחתנה עם איוואן מוסקבין שהיה שחקן תיאטרון לצידה. בשנת 1943 הם התרגשו ובשנת 1945 טרסובה התחתנה לקצין חיל האוויר הסובייטי.
היה לה בן מהנישואים הראשונים.
רוח אנבטית
כפתור אדום
ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו
ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו (ברוסית: Владимир Иванович Немирович-Данченко; 11 בדצמבר (23 בדצמבר) 1858 – 25 באפריל 1943) היה במאי תיאטרון, מחזאי וסופר רוסי וסובייטי. הוא היה מייסד התיאטרון האמנותי, זכה פעמיים בפרס סטלין (1942, 1943) והוענק לו תואר אמן העם (1936). על פועלו בתחום התיאטרון הוענק לו עיטור לנין ועיטור הדגל האדום של העמל.
חייו.
ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו נולד באוזורגתי אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בגאורגיה למשפחת קצין בגמלאות יליד אוקראינה ואימו הייתה ממוצא ארמני. הוא למד בגימנסיה בטביליסי ולאחר סיומה למד באוניברסיטת מוסקבה בשנים 1876–1879.
בשנת 1877 נמירוביץ'-דנצ'נקו החל לפרסם ביקורות על הצגות תיאטרון. בשנת 1881 הוא פרסם את המחזה הראשון שלו והוא הועלה על במת תיאטרון מלי במוסקבה. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 הוא כתב מספר מחזות שהועלו על במות תיאטראות שונים. הוא גם פרסם מספר רומנים.
בשנים 1891–1901 נמירוביץ'-דנצ'נקו לימד משחק בבית הספר למשחק ליד הפילרמוניה. בין תלמידיו היו איוואן מוסקבין, וסבולוד מיירהולד ואולגה קניפר (אשתו של אנטון צ'כוב) והוא לקח אותם לתיאטרון אמנותי שהוא יסד ביחד עם קונסטנטין סטניסלבסקי בשנת 1898. בתיאטרון זה נמירוביץ'-דנצ'נקו העלה על במה מספר הצגות ביחד עם סטניסלבסקי ושיתוף פעולה אדוק שה נמשך עד לשנת 1906. במקביל לניהול התיאטרון הם הקימו מספר סטודיות בהם ניסו דרכים לפיתוח תיאטרון.
בשנת 1919 נמירוביץ'-דנצ'נקו הקים סטודיו מוזיקלי שבשנת 1926 התפתח לתיאטרון מוזיקלי עצמאי. נמירוביץ'-דנצ'נקו ראה שתיאטרון האמנותי שהוקם עומד לפני משבר ובשנת 1924 פעל לקליטה מספר רב של שחקנים חדשים. בשנים 1925–1926 הוא שהה בארצות הברית וניסה לפתח בהוליווד את הקריירה אך בסופו של דבר חזר למוסקבה. עד יום מותו הוא היה מנהל אמנותי ובמאי ראשי של התיאטרון. במקביל הוא העלה על הבמה מספר הצגות בתיאטרון המוזיקלי.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא נסע לקווקז, אך כבר במהלך שנת 1942 חזר למוסקבה. בשנת 1943 הוא פעל להקמת בית הספר למשחק ליד התיאטרון.
ב-25 באפריל 1943 הוא נפטר מהתקף לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
גרטרוד ממראניה
גרטרוד ממראניה או גרטרוד מאנדכס-מראניה (בגרמנית: Gertrud von Andechs-Meranien או Gertrude, בהונגרית:
Merániai Gertrúd, בלטינית: "Gerdrudis regina Ungariae" או "Gerdrudis Regina Ungariorum" 1185 אנדכס - 24 בספטמבר 1213 פיליש) הייתה נסיכה ממוצא גרמני בווארי, הייתה אשתו הראשונה של מלך הונגריה, אנדראש השני ועל ידי כך מלכת הונגריה החל משנת 1205 ועד שנרצחה בשנת 1213. בהיעדר בעלה מהונגריה בימי מסעות הצלב, הייתה העוצרת של הממלכה.
רקע משפחתי.
גרטרוד נולדה כילד השביעי מבין 9 ילדיהם (חמש בנות וארבעה בנים) של הרוזן הבווארי ברטולד הרביעי מדיסן, רוזן אנדכס ודוכס מראניה, ושל אשתו אגנס מרוכליץ. אביה הרוזן ברטולד הועלה לתואר דוכס מראניה על ידי הקיסר פרידריך ברברוסה. מראניה הייתה יחידה פוליטית בשולי האימפריה הרומית הקדושה ונמצאה בצפון דלמטיה. אמה של גרטרוד, אגנס מרוכליץ, הייתה בת לבית וטין הסקסוני. אחותה הגדולה, אגנס ממראניה, אשה ידועה ביופיה, נישאה למלך צרפת, פיליפ השני. אחותה הצעירה הייתה הדוויג הקדושה משלזיה, אשתו של הדוכס הנריק הראשון המזוקן משושלת פיאסט, לימים דוכס גדול של פולין. האח, אוטו, ירש את כתר אביו כדוכס מראניה.
מצד האם גרטרוד הייתה מיוחסת לבתי קיסרים גרמנים. אמה, אגנס מווטין הייתה נכדתו של המרקגרף קונרד ממייסן ונינתו של הדוכס פרידריך הראשון משוואביה ושל אשתו, אגנס מגרמניה, שהיא עצמה הייתה בתו של הקיסר היינריך הרביעי ושל ברתה מסבויה.
סביה מצד האב היו הרוזן ברטולד השלישי מאנדכס, מרקגרף איסטריה ואשתו הדוויג מבית ויטלסבאך בשיירן, שהייתה צאצאית של בלה הראשון, מלך הונגריה באמצעות בתו, סופיה מהונגריה.
נישואיה לנסיך הונגרי.
הוריה ייעדו את בנותיהם לנישואים פוליטיים חשובים על מנת לבסס בריתות לטובת הדוכסות. גרטרוד נישאה לפני שנת 1203 עם הנסיך אנדראש השני מבית ארפד, בנו הצעיר של המלך המנוח של הונגריה, בלה השלישי.
הסכסוך עם הגיס, מלך הונגריה.
הנסיך אנדראש היה צד בסכסוך ירושה על כס המלכות הגרמני, הצטרף למחנה חמיו בתמיכה בפיליפ משוואביה, בניגוד לאחיו, המלך אימרה של הונגריה, שתמך באוטו הרביעי.
לגרטרוד הייתה השפעה פוליטית רבה על בעלה. ייתכן שהיא גרמה לו למרוד באחיו. כשהמלך אימרה הבין כי צבאו של אנדראש גדול מהכוחות שעמדו לרשותו, יצא ללא חימוש, כשרק כתרו ושרביטו בידו והתייצב במחנה של אחיו על יד ואראשד. משראה זאת, אנדראש נכנע מרצון בפני המלך. אימרה ציווה לעצרו, אך זמן קצר לאחר מכן אנדארש נמלט. המלך אימרה שילח את גרטרוד לבית אביה בבוואריה. הגורל היטיב איתה כשאחרי מות המלך אימרה בשנת 1204, נדרש בעלה אנדראש להיות עוצר הממלכה לצד המלך החדש, אחיינו הקטין לסלו השלישי. אנדראש הבטיח לאימרה המנוח לדאוג לילד עד שיגיע לבגרות ולנהל עד אז את הממלכה. עם זאת הכביד אנדראש על חייהם של לסלו השלישי ושל אמו האלמנה עד שהם נאלצו להימלט לגלות וינה. כעבור שנה הילד נפטר בווינה באופן פתאומי. בעקבות זאת עלה אנדראש השני על כס מלכי הונגריה.
מלכת הונגריה.
בעת מלחמותיו הרבות של בעלה, נשארה גרטרוד מושלת יחידה של הונגריה בתור "עוצרת" ולפי עדות הכרוניקן דיטריך מאפולדה, ניהלה את העניינים "כמו גבר". היא הקיפה עצמה בקרובי משפחה ואנשי חצר גרמנים נוספים וחילקה להם נכסים והטבות רבים. בשנת 1207 אחיה, ברטולד, התמנה כארכיבישוף של קאלוצ'ה וקיבל למרות גילו הצעיר ופגמים בהשכלתו את אישור האפיפיור. התנהגותו הבזויה גרמה לקיצוץ בסמכויותיו. ב-1209 שכנעה המלכה את בעלה למנות אותו גם לבאן של סלאבוניה ובשנת 1212 לשליט (וויבוד) של טרנסילבניה ולרוזן מחוז באץ'-בודרוג .
ב-1208 נמלטו להונגריה שני אחים נוספים של המלכה, אקברט, בישוף של במברג, והיינריך, המרקגרף מאיסטריה, שהואשמו בארצם בקשר וברציחתו של המלך הגרמני פיליפ משוואביה. גם אדולף, המורה של המלכה זכה מידיה למינוי כראש המכללה בסנט מרטין בחבל ציפס (בהונגרית - ספש). גם אחותו של אדולף זכתה כאשת אמונים של המלכה למעמד משמעותי בחצר. העדפתה של המלכה גרטרוד את קרוביה "בני מראניה", ואת שאר האצילים הזרים, (ביניהם הפלטינים צ'פאן ופוט ממשפחת גויר (ג'ייר)) ונישול הממלכה מנכסיה לטובת מקורביה, גרמו להתמרמרות רבה נגדה בקרב העם ההונגרי. אמנם חלוקת חלקים גדולים מנכסי בית המלכות הייתה בכלל מדיניות של בעלה אנדראש השני, במסגרת מה שהוא קרא "ההסדרים החדשים" (nove institutiones) ו"החלוקה הכללית" (generalis distributio) בהם ראה המלך אמצעי לקנות את האצילים לטובת מסעותיו הצבאיים
עוד אירוע שקומם רבים היה בשנת 1211 טקס אירוסי הבת של גרטרוד, אליזבת, בת ה-4, לרוזן מתורינגיה, הרמן. הטקס התנהל בפאר שנחשב מנקר עיניים. במהלכו נמסרה הנסיכה הקטנה למשלחת הגרמנית, כשהיא שכובה על ספת כסף.
מותה.
בעוד המלך אנדראש נלחם בגליציה, בשנת 1209 החליטו אצילים הונגרים להיפטר מהמלכה הגרמניה. אולם הקשר הראשון נחשף וסוכל.
בשנת 1213 יצא שוב המלך אנדראש למסע צבאי נוסף בגליציה. בהיעדרו הוא העביר את רסני השלטון לאשתו ולארכיבישוף ברטולד, מהלך שעורר את זעמם של הארכיבישוף-פרימאט יאנוש (יאנוש ממראניה -הוא עצמו ממוצא גרמני) ושל האצולה ההונגרית ובראשה הפלטין בנקה (בנדיקט) בור ממשפחת באר-קאלאן, שנודע במסורת ההונגרית בתור "הבאן באנק".
סיפורים מאוחרים יותר האשימו את אחי המלכה, ברטולד, כי אנס בעידוד המלכה את אשתו הנאמנה של הפלטין בנקה או אולי של האישפאן פטר מביהאר. ההאשמה הזאת, שנפוצה מאוחר יותר, נחשדת כמפוברקת מפני שדומה להאשמה דומה מאוד שהוטחה 150 שנה לאחר מכן באליזבטה לוקייטק, אשתו של לאיוש הגדול .
בעקבות החוקר יאנוש באק אפשר לשים לב כי בשני המקרים מדובר בנשים זרות, בעלות מעמד משפיע בממלכה, ושהפכו ליעד להתנקשות וששמם הטוב נמצא מוכתם במידה רבה בדברי הימים.