הולנד השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת פריז (1900). היא נעדרה מאולימפיאדת סנט לואיס (1904), ושבה והשתתפה באולימפיאדת לונדון (1908). מאז השתתפה בכל המשחקים, פרט לאולימפיאדת מלבורן (1956), אותה החרימה במחאה על דיכוי המרד ההונגרי בידי ברית המועצות (אם כי הספיקה להשתתף בתחרויות הרכיבה שנערכו בסטוקהולם קודם לכן).
במהלך השנים צברו הספורטאים ההולנדים 321 מדליות, מהן 95 מדליות זהב. הענפים בהם הושגו מירב המדליות הם שחייה (62 מדליות, מהן 22 מדליות זהב), רכיבת אופניים (61 מדליות, מהן 23 מדליות זהב) וחתירה (35 מדליות, מהן 7 מדליות זהב). נבחרות ההוקי שדה ההולנדיות זכו לאורך השנים ב-18 מדליות, יותר מכל נבחרת אחרת (אם כי נבחרת הודו צברה יותר מדליות זהב ממנה).
באולימפיאדות החורף משתתפת הולנד מאז אולימפיאדת סנט מוריץ (1928). היא נעדרה מאולימפיאדת לייק פלאסיד (1932), והשתתפה בכל המשחקים שנערכו מאז אולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936). במשחקי החורף צברו הספורטאים ההולנדים 130 מדליות, מהן 45 מדליות זהב. כל המדליות פרט לארבע הושגו בהחלקה מהירה, ענף בו מדורגת הולנד במקום הראשון בטבלת המדליות של כל הזמנים.
ארובה, שהיא טריטוריה בריבונות הולנדית, שולחת למשחקים האולימפיים משלחת נפרדת. גם סורינאם החלה את דרכה במשחקים בהיותה מושבה הולנדית. עד אולימפיאדת בייג'ינג (2008) גם האנטילים ההולנדיים שלחו משחלחת נפרדת, ואולם ב-2011 בוטל המעמד האוטונומי שלהם. חלקם קיבלו מעמד של רשות מקומית בהולנד, וחלקם הפכו לחלק מממלכת ארצות השפלה. בשל שינוי זה הודיע הוועד האולימפי הבינלאומי כי לא יאפשר עוד את השתתפותה של משלחת מהאנטילים ההולנדיים במשחקים. עם זאת, התיר לספורטאים מהאיים להשתתף באולימפיאדת לונדון (2012) כעצמאים, תחת הדגל האולימפי.
אירוח המשחקים.
המשחקים האולימפיים נערכו על אדמת הולנד פעם אחת, אולימפיאדת אמסטרדם (1928). אמסטרדם הועדפה אז על פני לוס אנג'לס. עוד קודם לכן הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים ב-1920 וב-1924, אז הפסידה לבודפשט ולפריז, בהתאמה. בהמשך הגישה את מועמדותה עוד פעמיים: ב-1952 (אז דורגה במקום הרביעי, אחרי הלסינקי, לוס אנג'לס ומיניאפוליס) וב-1992 (אז דורגה במקום השישי, אחרי ברצלונה, פריז, בריזביין, בלגרד ובירמינגהאם).
היסטוריה.
עד מלחמת העולם הראשונה.
29 ספורטאים הולנדים נטלו חלק באולימפיאדת פריז, הראשונה בה השתתפה הולנד. מועדון החתירה מינרווה אמסטרדם הגיע לכמה הישגים - מדליית זהב בתחרות הזוגות, מדליית כסף בתחרות הרביעיות ומדליית ארד בתחרות השמיניות. בנוסף, זכתה נבחרת הקליעה במדליית ארד, והשחיין יוהנס דרוסט הגיע להישג דומה במשחה ל-200 מ' בסגנון גב.
לאחר שנעדרה מאולימפיאדת סנט לואיס, שבה הולנד והשתתפה באולימפיאדת לונדון. אולימפיאדה זו הייתה החלשה ביותר בתולדות הולנד, לאחר שספורטאיה זכו בשתי מדליות ארד בלבד: רביעיית החותרים ונבחרת הכדורגל, לאחר שגברה על נבחרת שוודיה.
הישגיה של הולנד באולימפיאדת סטוקהולם (1912) לא היו גבוהים בהרבה - הם זכו ב-3 מדליות ארד: נבחרת הכדורגל שחזרה את הישגה מלונדון, לאחר שהובסה בחצי הגמר בידי נבחרת דנמרק 4-1, אך הביסה את נבחרת פינלנד במשחק על המקום השלישי בתוצאה 0-9. בשתי מדליות הארד הנוספות זכתה נבחרת הסיף, בתחרויות הקבוצתיות בדקר ובחרב.
אולימפיאדת אנטוורפן (1920).
אולימפיאדת אנטוורפן (1920) הייתה מוצלחת מקודמותיה עבור הנבחרת ההולנדית, שסיימה את המשחקים עם 11 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, ודורגה במקום התשיעי בטבלת המדליות.
השייטים ההולנדים זכו בשתי מדליות זהב ובמדליית כסף אחת, אם כי בתחרות בדגם דינגי באורך 12 רגל התחרו רק שני צוותים, שניהם הולנדים, ומטבע הדברים חלקו במקומות הראשונים. תחרות זו נערכה במשך יומיים, אך השיוט ביום השני נפסל מאחר שאחד המצופים זז ממקומו. המארגנים הבלגים לא היו ערוכים לקיום שיוטים נוספים, ומאחר ששני הצוותים היו הולנדים, נערכו שני השיוטים האחרון בהולנד עצמה. הצוות שזכה במדליית הזהב כלל את קורנליס הין ובניו פרנס ויוהאן. פרנס בן ה-14 לא יכול היה לנסוע לבלגיה מאחר שהיה עליו ללכת לבית הספר, ואחיו הגדול יוהאן נסע במקומו. בשיוטים שנערכו בהולנד השתתף פרנס, והיה לזוכה הצעיר ביותר במדליית זהב המשחקים אלה. גם מדליית הזהב השנייה של הולנד בענף השיט, בדגם 6 וחצי מטר, הושגה בקלות, מאחר שפרט לצוות ההולנדי התחרה רק עוד צוות אחד מצרפת, שסיים במקום השני.
רוכב האופניים מוריס פטרס זכה במדליית הזהב במרוץ ל-1,000 מטר, ועמיתו פיט איקלאר זכה בשתי מדליות ארד: האחת במרוץ ל-50 ק"מ, והשנייה במרוץ אופני הטנדם ל-2,000 מטר, יחד עם פרנס דה פרנג. במדליית הזהב הרביעית זכתה נבחרת הקשתות. נבחרת משיכת החבל זכתה במדליית הכסף, לאחר שהפסידה לנבחרת בריטניה בשלב הגמר, וגברה על נבחרת בלגיה במאבק על המקום השני. הסייף אריה דה יונג זכה במדליית ארד בתחרות החרב, והיה שותף לזכייתה של הנבחרת כולה בהישג דומה. נבחרת הכדורגל זכתה במדליית ארד שלישית ברציפות, לאחר שהפסידה לנבחרת בלגיה בחצי הגמר, ולנבחרת ספרד בשלב הגמר של בית הניחומים.
אולימפיאדת פריז (1924).
באולימפיאדת פריז (1924) צברו ההולנדים 10 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, ושוב דורגו במקום התשיעי בטבלת המדליות.
בענף הרכיבה זכו ההולנדים בשתי מדליות זהב: אדולף ואן דר וורט זכה בתחרות האישית, והיה שותף גם לזכייה בתחרות הקבוצתית. ברכיבת אופניים זכו ההולנדים בשלוש מדליות: קו וילמס זכה במדליית הזהב במרוץ ל-50 ק"מ, יאפ מייר זכה במדליית כסף במרוץ ל-1,000 מ', ומוריס פטרס, שזכה במקום הראשון במרוץ זה באנטוורפן, לא הצליח להעפיל אף לשלב חצי הגמר, אך זכה במדליית הארד במרוץ אופני הטנדם ל-2,000 מ', יחד עם חרארד בוש ואן דרקסטיין. במדליית הזהב הרביעית זכו החותרים וילי רסינג וטן ביינן.
נבחרת השליחים ב-100X4 מטרים שברה את שיא העולם בשלב רבע הגמר (42.0 שניות), אך בשלב הגמר השיגה תוצאה נמוכה יותר, וזכתה במדליית הארד, שהייתה הראשונה של הולנד בענף האתלטיקה. קיאה באומן הייתה לאישה ההולנדית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, לאחר שזכתה במקום השלישי בטורניר הטניס לזוגות המעורבים, עם בן זוגה הנק טימר. מדליות נוספות הושגו בסיף ובשיט.
נבחרת הכדורגל הפסידה בחצי הגמר לנבחרת אורוגוואי, ומצאה עצמה מתמודדת על מדליית הארד בפעם הרביעית ברציפות. בניגוד לפעמים הקודמות, הפסידה הפעם במעמד זה לנבחרת שוודיה, וסיימה במקום הרביעי.
אולימפיאדת אמסטרדם (1928).
באולימפיאדה אותה אירחה, התעלתה הנבחרת ההולנדית לשיאים חדשים - 19 מדליות, מהן 6 מדליות זהב, שהקנו לה את המקום השמיני בטבלת המדליות.
גם במשחקים אלה, היו הענפים הבולטים רכיבה ואופניים. צ'ארלס פאהוד דה מונטנגס, שהיה שותף לזכייה בתחרות הרכיבה הקבוצתית בפריז, זכה במדליית הזהב בתחרות האישית, והיה שותף לזכייה שנייה ברציפות במדליית הזהב בתחרות הקבוצתית. עמיתו לנבחרת, חרארד דה קרויף, זכה במדליית הכסף בתחרות האישית, ונבחרת הרכיבה האומנותית זכתה במדליית הארד. רוכבי הטנדם ברנהרד לנה ודן ואן דייק זכו במדליית הזהב במרוץ ל-2,000 מטר, ולזכייתו נוספו שלוש מדליות כסף נוספות בענף זה, אחת מהן של ואן דרקסטיין, במרוץ ל-1,000 מטר.
נבחרת הנשים בהתעמלות זכתה במדליית הזהב בתחרות הקבוצתית. מאמן הנבחרת, חריט קלירקופר היה יהודי, כמו גם חמש מחברות הנבחרת. כולם, פרט לאלקה דה לוי נספו בשואה; קלירקופר, הלנה קלוט-נורדהיים, אנה דרזדן-פולק ויודיק תמנס-סימונס נרצחו בסוביבור, וסטלה בליץ-אחסטריבה נרצחה באושוויץ.
השחיינית מריה בראון זכתה במדליית הזהב במשחה ל-100 מטר בסגנון גב ובמדליית הכסף במשחה ל-400 מטר בסגנון חופשי. שחיינית נוספת, מיטייה ברון, זכתה במדליית הכסף במשחה ל-200 מטר בסגנון חזה. במדליית הזהב השישית זכה המתאגרף בפ ואן קלאפרן.
נבחרת ההוקי שדה זכתה במדליית הכסף, לאחר שהפסידה לנבחרת הודו במשחק הגמר. נבחרת הכדורגל הודחה כבר בסיבוב הראשון, לאחר הפסד לנבחרת אורוגוואי. ענפים נוספים בהם זכו ספורטאים הולנדים במדליות כללו שיט, אתלטיקה והרמת משקולות.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) ירדו הישגיה של הולנד לכדי 7 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. דה מונטנגס שמר על תוארו בתחרויות הרכיבה, והיה שותף לזכייה הקבוצתית במדליית הכסף. רוכב האופניים ז'אק ואן אגמונד זכה במדליית הזהב במרוץ ל-1,000 מטר ובמדליית הכסף במרוץ נגד השעון ל-1,000 מטר. מדליות נוספות הושגו בשחייה ובשיט.
אולימפיאדת ברלין (1936).
באולימפיאדת ברלין (1936) שוב בלטו הספורטאים ההולנדים, עם 17 מדליות, בהן 6 מדליות זהב, שהקנו להולנד את המקום התשיעי בטבלת המדליות.
הענף הבולט ביותר היה השחייה. השחייניות ההולנדיות זכו ב-5 מדליות, בהן 4 מתוך 5 מדליות הזהב האפשריות. ריי מסטנברוק הייתה השחיינית הבולטת ביותר בבריכת השחייה, לאחר שזכתה במדליות זהב במשחים ל-100 ול-400 מטר בסגנון חופשי. במשחה ל-100 מטר חופשי שברה שלוש פעמים את השיא האולימפי, והעמידה אותו בסופו של דבר על 1:05.9 דק'. גם במשחה ל-400 מטר קבעה שיא אולימפי חדש, 5:26.4 דק'. במשחה ל-100 מטר גב הסתפקה מסטנברוק במדליית הכסף, בעוד בת ארצה נידה סנף זוכה במדליית הזהב. גם סנף קבעה שיא אולימפי חדש, 1:16.6 דק'. בנוסף, זכתה נבחרת השליחות ל-100X4 מ' בסגנון חופשי, בשורותיה התחרתה גם מסטנברוק, במדליית הזהב. גם הנבחרת קבעה שיא אולימפי חדש, 4:36.0 דק'.