ויינר
ויינר (Weiner) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו בונה עגלות. ביידיש משמעותו יינן.
בת שבע (ברבדוס)
בת שבע (באנגלית: Bathsheba) הוא כפר דייגים במזרח ברבדוס. הכפר משמש כבירת מחוז סנט ג'וזף.
גאוגרפיה.
כפר הדייגים נמצא כ-10.5 ק"מ מברידג'טאון, בירת ברבדוס.
בת שבע, כפר הדייגים הראשי בקהילת סן ג'וזף, נמצא על חופה המזרחי של ברבדוס אשר שמר על מראהו הפראי לעומת החוף המערבי המלא באתרי נופש. הנוף הדרמטי של החוף המזרחי, האווירה הנמוכה והחופים סחופי הרוח הופכים אותו למדי לניגוד לאזורים הפופולריים יותר של ברבדוס, אך למקום נהדר להירגע ולהירגע, לגלוש, לטייל ארוך בחוף וליהנות מאורח החיים המקומי. רצועה ארוכה של חול זהוב עוברת לאורך החוף, יש כמה כנסיות קטנות לביקור, גנים בוטניים, שבילי טבע ביערות הגשם ומביטים על נקודות המציעות נוף על פני האי. חוף הזהב האטרקטיבי של בת-שבע מהווה מקום נהדר לטיול עם סלעים ענקיים ועומדים החופשיים משור אלמוגים עתיק המנקד את החולות. למרות שהגלישה הגדולה, הגאות והשפל גורמים לכך שלא ניתן לשחות כאן, סדרה של בריכות אלמוגים רדודות שנחצבו בים מהוות מקום פופולרי להתרווח במים ביום חם.
אקלים.
הטמפרטורה הממוצעת היא 25 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא ספטמבר (26 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא יולי (24 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,166 מילימטרים בשנה. חודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (292 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (27 מ"מ גשם).
תנועה ותחבורה.
כפר הדייגים ממוקם ליד הכביש H3.
תקשורת NFC
כלא פלצנזה
כלא פּלֶצֶנזֶה (בגרמנית: Justizvollzugsanstalt Plötzensee ) הוא בית כלא בפלצנזה שברובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף של ברלין בירת גרמניה. במתקן זה נכלאו והוצאו להורג בתקופת המשטר הנאצי מתנגדי המשטר.
הקמת הכלא.
כלא פלצנזה נבנה בפאתי ברלין בשלהי המאה ה-19, בין השנים 1868 ל-1898, בתקופת מלכותם של הקיסרים וילהלם הראשון ווילהלם השני.
הכלא השתרע על פני שטח של כ-248 דונם ובו מערכת של מבנים ובניינים המיועדים לכליאתם של כ-1,200 אסירים. הכלא היה מתקן כליאה שתנאיו לא חמורים שנועד לשיקום והחזרה למוטב של עבריינים.
בתקופה הנאצית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 הוחמרו תנאי הכליאה בכלא. מטרת הכליאה הוסבה משיקום והחזרה למוטב, למטרות של ענישה, הרתעה, נקמנות וחיסולם של יריבים פוליטיים ואנשים שנחשבו כסיכון למשטר, או שנחשבו כנחותים מבחינה גזעית. אסירים רבים שהושמו בו היו גם אנשים שהורשעו על ידי בתי המשפט המיוחדים של המשטר הנאצי (Sondergerichte) שכוננו בשנת 1933 ועל ידי בית הדין העממי (Volksgerichtshof) שהוקם על ידי היטלר בשנת 1934, כתוצאה ממורת רוחו על כך שבמשפט שריפת הרייכסטאג זוכו חלק מן הנאשמים. לבית דין זה ניתנו סמכויות לדון במגוון רחב למדי של עבירות פוליטיות, כמו פעילות בשוק השחור, האטה בעבודה, תבוסתנות ובגידה והעונשים שהטיל היו חמורים ובמקרים רבים נגזר בו עונש מוות.
במלחמת העולם השנייה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה נוספה לאסירי הכלא קבוצת כלואים נוספת והיא עובדים זרים שהובאו לגרמניה מהמדינות הכבושות, חלקם מרצון וחלקם בכפייה. על התנאים בכלא מספר רוג'ר מורהאוז בספרו "ברלין במלחמה":
מעת השלמת בנייתו של הכלא ועד לעליית הנאצים לשלטון הוצאו להורג בין כותלי הכלא 36 אסירים בלבד שהורשעו בעבירת רצח. בתקופת השלטון הנאצי הוצאו להורג בכלא 2,891 אסירים, מכללם כ-2,500 בזמן המלחמה. ההוצאות להורג היו בעריפת ראשיהם של הנדונים בגרזן בחצר הכלא. בשנת 1936 אישר היטלר להכניס לכלא גיליוטינה לעריפת ראשי הנידונים, וזו הוכנסה לכלא בשנת 1937. מחצית מן המוצאים להורג מאז היו גרמנים ומחציתם זרים. בהתקפת אוויר של בנות הברית על ברלין בספטמבר 1943 הופצץ הכלא, ואסירים רבים, שנשארו כלואים בתאיהם בעת האזעקה, נהרגו. כתוצאה מהרס התאים הצליחו אסירים בודדים להימלט מן הכלא. בהפצצה נהרסה הגיליוטינה ובמקומה באה שיטת המתה אחרת: לתקרת חדר ההוצאה להורג הוצמדה קורת עץ עבה שלאורכה חוברו אנקולי בשר שנשאלו מאיטליזים ובתי מטבחיים, ועליהם נתלו האסירים, בקבוצות של שמונה בכל פעם.
בין המוצאים להורג בכלא היו אנשי מחתרת "התזמורת האדומה" שנתפסו על ידי הנאצים.
ב-1944, לאחר כישלון קשר העשרים ביולי, גזרי דין המוות שהוטלו על הקושרים על ידי רולנד פרייזלר בבית הדין העממי בוצעו בכלא. ההוצאות להורג תוארו על ידי ויליאם שיירר בספרו "עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי":
תיאור מחריד של ההוצאות להורג בכלא מביא קוסטנטין פיצגיבון בספרו "20 ביולי: הקשר נגד היטלר":
לאחר מלחמת העולם השנייה.
עם כיבוש ברלין השתלט הצבא האדום ב-25 באפריל 1945 על הכלא ומצא אותו ריק ברובו מכלואים.
בעלות הברית החליטו כי הכלא ישמש להבא ככלא לעבריינים צעירים.
בשנת 1951 החליט הסנאט של מערב ברלין להנציח את עברו של הכלא בקיר זיכרון שהוקם במקום בו עמד הגרדום. הקיר נחנך בשנת 1952. מאז הפך האתר למקום התייחדות עם קורבנות המשטר הנאצי.
נטנבי
נַטַנֵבּי (בגאורגית: ნატანები, נקרא גם מוֹגרוֹסִי მოგროსი) הוא נהר בחבל גוריה שבמערב גאורגיה. נטנבי נובע במדרון הצפוני של רכס מסחתי שבקווקז הקטן, בגובה 2,548 מטרים, 204 מטרים מתחת לפסגת סקורניה. אחרי שנטנבי יורד מרכס מסחתי, הוא זורם במישור קולכתי, שבו נשפך לים השחור ליד הכפר שקוותילי.
אורכו של נטנבי 60 ק"מ והוא מנקז שטח של 657 קמ"ר. ספיקתו הממוצעת של נטנבי היא 33.5
מ"ק לשנייה.
נטנבי ניזון ממי הפשרת שלגים, ממי גשמים וממי תהום. באביב, עם הפשרת השלגים בהרים, נטנבי עולה על גדותיו וגורם לשיטפונות. בחודשים יולי-אוגוסט, מפלס המים בנטנבי נמצא בשפל. בכל עונות השנה, מפלס הנהר בנטנבי נוטה לעלות בפתאומיות עם כמויות גדולות של גשם, מה שגורם להצפות. מימיו של נטנבי מנוצלים להפעלת טחנות מים כפריות ולהשקיה.
יובליו העיקריים של נטנבי הם הנהרות בז'וז'י וצ'ולוכי.
השערת המונה החריג
בתורת הקבוצות, השערת המונה החריג (SCH) היא ההנחה שהשערת הרצף לא נכשלת במונים חריגים באופן לא טריוויאלי. למונח "לא טריוויאלי" יש שני מובנים מקובלים:
הגרסה השנייה גוררת את הראשונה, ואינה נובעת ממנה (formula_7 היא הקופינליות של formula_8).
כיוון שהשערת הרצף המוכללת עקבית ביחס ל-ZFC, לפי תוצאה של גדל, השערת המונה החריג היא עקבית.
לעומת זאת, בניגוד למצב הקיים במונים סדירים, קיימות מגבלות לא טריוויאלית על הפרת השערת הרצף במונה חריג. שאלות בנוגע לחוזק ההתיישבות והעקביות של הפרות שונות של השערת המונה החריג הן מרכזיות בתורת הקבוצות המודרנית.
לאורך הערך, הפונקציה formula_9 המקבלת מונה formula_8 ומחזירה את עוצמת קבוצת החזקה שלו, תיקרא "פונקציית הרצף".
רקע.
זמן קצר יחסית לאחר פיתוח שיטת הכפייה על ידי פול כהן והדגמת אי התלות של השערת הרצף, בשנת 1970, פרסם ויליאם אסטון כפייה המאפשרת לקבל ערכים כרצוננו לפונקציית הרצף, עבור כל המונים הסדירים. המגבלות היחידות היו המונוטוניות של פונקציית הרצף ומשפט קניג, formula_11. תוצאה זאת נקראת משפט אסטון.
משפט אסטון לא מטפל בערכים שמקבלת פונקציית הרצף במונים חריגים, ולכן באופן טבעי עלתה השאלה האם ניתן לשנות את ערכי פונקציית הרצף במונים חריגים בצורה שרירותית, עד כדי אותן מגבלות שקיימות על המונים הסדירים?
מגבלות ב-ZFC.
בשנת 1975 פורסמו תוצאות ראשונות שהדגימו את המגבלות הנוספות שקיימות בהפרת השערת הרצף במונים חריגים. ג'ק סילבר הוכיח כי לא ניתן להפר את השערת הרצף בפעם הראשונה במונה חריג מקופינליות שאינה בת מנייה. למשל, אם לכל formula_12 מתקיים formula_13 אז בהכרח formula_14.
זמן קצר לאחר מכן פורסם משפט Hajnal-Galvin. המשפט קבע כי אם formula_15 מונה חריג עם קופינליות לא בת מנייה, אז formula_16 כאשר formula_17.
משפטים אלו הסבירו חלק מהקושי בקביעת ערכים שרירותיים לפונקציית הרצף של מונים חריגים. לפני פרסום משפט סילבר, הדעה הרווחת הייתה שמשפט אסטון לא מטפל במונים חריגים מסיבות טכניות בלבד וכי שיפורים בשיטת הכפייה יובילו לתוצאות אי תלות הדומות לאלו שהתקבלו במונים הסדירים. משפט סילבר הדגים כי הבעיות בהכללת משפט אסטון למונים חריגים נבעו ממגבלות אמיתיות, ב-ZFC, שקיימות על התנהגות פונקציית הרצף במונים החריגים.
בשנת 1978, שהרן שלח התחיל לפרסם תוצאות מתורת ה-pcf, אותה הוא פיתח. הרעיון הכללי שבבסיס תורה זו הוא שניתוח נכון של התנהגות אריתמטיקת המונים במונים חריגים ינבע מהבנה של יחסי סדר מהצורה formula_18, כאשר formula_19 מונים סדירים שגבולם המונה החריג בו אנו מתעניינים ו-I הוא אידיאל על קבוצת האינדקסים A. רעיונות דומים, בצורה הרבה פחות מפותחת, הופיעו בהוכחות של משפט סילבר ומשפט Hajnal-Galvin. שיטה זו אפשרה להשיג תוצאות על התנהגות פונקציית הרצף במונים חריגים מקופינאליות בת מנייה. במסגרת הזו, בשנת 1982, שלח הוכיח את החסם המפורסם:
חסם זה לא שופר מאז.
תוצאות אי תלות.
כדי להוכיח את עקביות שלילת השערת המונה החריג יש להניח קיום מונים גדולים למדי. קיים קשר הדוק בין שלילת SCH לבין שלילת השערת הרצף במונה מדיד. בכיוון אחד, הסיבה היא קיום כפייה (הנקראת כפיית פריקרי, Prikry Forcing) שהופכת מונה מדיד למונה חריג מקופינליות formula_22, בלי למוטט מונים. לכן מתוך מודל בו השערת הרצף נכשלת במונה מדיד ניתן לעבור, על ידי כפיית פריקרי, למודל בו השערת הרצף נכשלת במונה חריג. הכיוון השני הוא מורכב יותר וניתן על ידי תורת המודלים הפנימיים.