המטילן נטל פיקוד על המטוס, בהתקרבו ליעד ההפצצה, על מנת להביא אותו לנקודה המיטבית לביצוע ההפצצה, תוך שהוא נעזר בכוונת פצצות.
ברוב המפציצים בתקופת מלחמת העולם השנייה היה מקום המטילן בקדמת המטוס. לפעמים מילא המטילן גם תפקיד מקלען אוויר קדמי כשלא היה עסוק בהפצצה.
עם התפתחות הטכנולוגיה, נכנסו לשירות מערכות הפצצה אוטומטיות שייתרו את תפקיד המטילן. היום מי שאחראי על מערכות הפצצה וכוונון הפצצות החכמות למטרה, הוא איש צוות מוטס שנקרא קצין מערכות חימוש.
בחיל האוויר של ארצות הברית, ערב מלחמת העולם השנייה, אויש תפקיד המטילן, לרוב, על ידי סמלים ונגדים. החל משנת 1941 הוסמכו רובם לקצונה. בצבאות חבר העמים הבריטי, אויש התפקיד, לרוב, על ידי נגדים בכירים ולפעמים על ידי קצינים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ענדו מטילני צבא ארצות הברית אות מטילן מיוחד, ובשנת 1947, עת הופרד חיל אוויר מצבא ארצות הברית, קיבלו המטילנים "סיכת כנפי נווט" הנמצאת בשימוש עד היום, וידועה בשם "כנפי קצין מערכות חימוש".
בחיל האוויר הישראלי.
בחיל האוויר הישראלי שירתו המטילנים, לרוב, במטוסי B-17 מבצר מעופף והיו בוגרי קורס טיס במסגרת טייסת נמ"א (נווטים, מקלענים\מטילנים, אלחוטנים). בסיום הקורס קיבלו החניכים דרגת סג"ם וכנפי טיסה שבמרכזן ציור פצצה.
ערב מבצע קדש שירתו בחיל האוויר רק 3 מטילנים (התפקיד נקרא נווט־מטילן) במטוסי B-17 מבצר מעופף, ביניהם סא"ל (מיל') אחיקר אייל. בשנת 1958 הוצא מטוס ה־B-17 מהשירות ומקצוע המטילן בוטל.
ורה חולודנאיה
ורה וסילייבנה חולודנאיה (ברוסית: Ве́ра Васи́льевна Холо́дная; 5 באוגוסט 1893 – 16 בפברואר 1919) הייתה שחקנית ראינוע רוסי, כוכבת-על של התקופה בקולנוע הרוסי שהצטלמה במעל 50 סרטים תוך מספר שנים.
חייה.
ורה לבצ'נקו נולדה בעיר פולטבה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום באוקראינה) למשפחת מורה. כאשר היא הייתה בת שנתיים המשפחה עברה להתגורר במוסקבה. ורה למדה בבית הספר לבלט ליד תיאטרון בולשוי.
בשנת 1910 היא התחתנה עם משפטן ולדימיר חולודני. מנישואין אלו היו לה שתי בנות.
ורה חולודנאיה עזבה את לימודי בלט והחלה להשתתף בהופעות של תיאטרון חובבים. בשנת 1914 היא הצטלמה בתפקיד קטן בסרט "אנה קרנינה" לפי רומן של לב טולסטוי. בשנת 1915 היא הצטלמה בסרטים נוספים, זכתה לפופולריות רבה וקיבלה תואר "מלכת המסך". בתקופת 1915-1919 היא הצטלמה ביותר מ-50 סרטים שהוקרנו בכל רחבי המדינה גם במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
חולודנאיה גילמה בסרטיה אישה עצובה, יפה ונבגדת.
באפריל 1918 ביחד עם הבמאי שלה ושחקנים נוספים חולודנאיה עברה ממוסקבה אודסה. היא המשיכה להצטלם בסרטים וגם השתתפה בהופעות בערי אוקראינה.
ורה חולודנאיה נפטרה ה-16 בפברואר 1919 בגיל 25 באודסה. הייתה כוונה להעביר את שרידיה למוסקבה, אך הרעיון לא מומש ובשנת 1933 במהלך הריסת בית העלמין הקבר נעלם.
בנוסף לגרסה הרשמית לפיה השחקנית נפטרה משפעת הספרדית קיימת גרסה נוספת. ידוע שמקרי פטירה ממחלה זו באודסה הסתיימו באוקטובר 1918 ולכן לא ברור איך השחקנית הייתה יכולה למות ממחלה זו. בהתאם לגרסה הלא רשמית השחקנית שהייתה הידוע בתמיכתה לממשלה סובייטי הורעלה על ידי המודיעין של הצבא הלבן שעיר הייתה תחת שליטתו באותה תקופה. השפעת ורה חולודניאה על מפקד חיל מצב הצרפתי בעיר הייתה גדולה והממשל חשש שחולודנאיה תשכנע אותו לעזוב את העיר ביחד עם חייליו.
בשנת 1924 הופסקו הקרנות של סרטי בברית המועצות ושמה לא הוזכר בתקשורת. בשנות ה-70, בעקבות הסרט של ניקיטה מיכלקוב שהוקדש לחייה חודשה התעניינות בדמותה.
גריגורי קוטובסקי
גריגורי קוטובסקי (ברוסית: Григорий Иванович Котовский; 24 ביוני 1881 – 6 באוגוסט 1925) היה פוליטיקאי וקצין סובייטי שהחל כפושע פלילי. נרצח על ידי מאיר זיידר כנקמה. על פעילות בשורות הצבא האדום הוענק לו 3 פעמים עיטור הדגל האדום.
קורות חייו.
גריגורי קוטובסקי נולד למשפחת מכונאי בכפר גנשטי (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום נקרא חנצ'שט במולדובה). אביו היה ממוצא פולני שעבר לנצרות אורתודוקסית. בגיל צעיר הילד התייתם וגדל במשפחת דודתו. הוא נשלח ללימודים בבית הספר חקלאי באזור.
פעילות לפני מהפכת אוקטובר.
בשנת 1900 לאחר סיום בית הספר קוטובסקי עבד כמנהל משק באחוזות שונות באזור בסרביה. הוא לא הצליח לעבוד תקופה ארוכה באף מקום עקב גנבות שביצע או פרשות רומנטיות עם נשות בעלי אחוזות. מפעם לפעם הוא נעצר אך שוחרר לאחר תקופה קצרה. תוך מספר שנים הוא רכש מוניטין בעולם התחתון המקומי.
לאחר תחילת מלחמת רוסיה–יפן קוטובסקי לא התייצב בלשכת גיוס, נעצר ובשנת 1905 נשלח לטירונות. לאחר זמן קצר הוא נמלט וארגן כנופיית פושעים שפשטה על אחוזות ובעלי נכסים. איכרי הסביבה תמכו בכנופיה תוך העברת מזון ומתן מקומות מסתור. ב-18 בינואר 1906 קוטובסקי נעצר, לאחר חצי שנה נמלט מכלא קישינב וב-24 בספטמבר נעצר שוב. בשנת 1907 קוטובסקי נשפט ל-12 שנות מעצר ונשלח לסיביר. בהיותו בסיביר קוטובסקי שיתף פעולה עם השלטונות אך למרות ציפיותיו לא קיבל חנינה. ב-27 בפברואר 1913 קוטובסקי נמלט וחזר לבסרביה. הוא ארגן כנופיה חדשה והפעם עסק גם בשוד בנקים. ב-25 ביוני 1916 קוטובסקי נפצע תוך כדי ניסיון מעצר. הוא נשפט לעונש מוות. קוטובסקי החל בכתיבת מכתבים עם בקשת חנינה ושליחתו לחזית מלחמת העולם הראשונה. לפי בקשת אלכסיי ברוסילוב שהיה מושל צבאי של האזור ביצוע העונש נדחה, לאחר מהפכת פברואר קוטובסקי שוחרר לפי הוראה ישירה של אלכסנדר קרנסקי.
במאי 1917 קוטובסקי נשלח לחזית הרומנית והשתתף בקרבות. על גילויי האומץ בקרבות עוטר בצלב גאורגי. לאחר מהפכת אוקטובר קוטובסקי הצטרף לשורות המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית (שמאל) והיה אחראי על הסדר והביטחון באזור קישינב.
לוחם בצבא האדום.
בינואר 1918 קוטבסקי פיקד על נסיגת הסובייטים מאזור קישינב. כאשר במרץ 1918 השלטון הסובייטי באודסה נפל, קוטובסקי נמלט ועבר למחתרת. במאי 1918 קוטובסקי היה במוסקבה, אך ביולי כבר חזר לאודסה. בתקופה זו קוטובסקי התחבר למנהיג עולם הפשע באודסה - מישקה יאפונצ'יק. ב-5 באפריל 1919 כאשר כוחות הצבא הלבן נמלטו מאודסה קוטובסקי הוציא מהבנק המרכזי של העיר 3 משאיות עם כסף ודברי ערך. גורל המטען לא ידוע עד היום.
לאחר חידוש השלטון הסובייטי באודסה והסביבה, קוטובסקי קיבל תפקיד פיקודי בצבא האדום. בעזרתו ובהמלצתו חברו מישקה יפונצ'יק הצטרף לצבא האדום ואף קיבל פיקוד על גדוד בו שרתו על פי הרוב פושעים פלילים מאודסה. כאשר יחידה זו ערקה משורות הצבא, יפונצ'יק נרצח על ידי צ'קה ורוב חיילי הגדוד נהרגו על ידי חייליו של גריגורי קוטובסקי.
במהלך השנים 1920-1921 קוטובסקי פיקד על מספר יחידות צבאיות של הצבא האדום שלחמו במתנגדי שלטון באזור אודסה, בסרביה ודרום אוקראינה.
בתחילת 1925 מיכאיל פרונזה מינה את קוטובסקי לסגנו במשרד הביטחון והוא עבר למוסקבה. ב-6 באוגוסט קוטובסקי נרצח על ידי מאיר זיידר כנקמה על רצח מישקה יפונצ'יק וחבריו. לקוטובסקי אורגנה לוויה מפוארת בה השתתפו סמיון בודיוני, אלכסנדר יגורוב ויונה יקיר. שמה של העיירה בירזולה שונה ל"קוטובסק" (אשר שמה שונה שוב ב-2016 לפודילסק) ובעיירה הוקם מאוזוליאום דומה לזה של לנין ובתוכו נשמרה גופתו של קוטובסקי. באוגוסט 1941 המבנה נהרס על ידי הנאצים. המבנה חודש בשנת 1965.
בברית המועצות קוטובסקי נחשב לאחד מגיבוריה הבולטים של מלחמת האזרחים. על חייו ופעילותו צולמו בברית המועצות וברוסיה מספר סרטים.
ערד השקעות ופיתוח תעשייה
ערד השקעות ופתוח תעשייה היא חברת החזקות בשליטת שלמה אייזנברג המחזיקה בחברות "ישרס", "מלם תים" ו"חסין אש".
היסטוריה.
החברה הוקמה בשם "ערד – מחצבות ודרכים" על ידי חברת רסקו, שהייתה בשליטת הסוכנות היהודית בשנת 1963, כדי לרכז את פעילות "רסקו" בתעשיות היסוד של ענף הבניין. אלו כללו את מחצבות ירושלים, החזקות (50%) בחברת החופר, מפעל "רסטרום" להקמת בתים טרומיים ושליש מהבעלות בבית החרושת למלט שמשון. בסוף שנת 1965 חנכה החברה את מחצבת הר טוב ובתחילת 1966 פתחה במפרץ חיפה את ברזברין לייצור חוטי פלדה. בתחילת 1967, בעקבות המצב הקשה אליו נקלעה "רסקו", בקשה ערד למכור את חלקה במחצבות ירושלים לאבן וסיד של סולל בונה. אולם המכירה לא יצאה אל הפועל, בגלל התנגדות העובדים. הסוכנות היהודית ביקשה באותה עת להיפטר מערד כולה, אולם לאחר שהחברה חזרה לרווחיות היא לא נמכרה. ב־1970, רסקו החזיקה ב־70% של ערד.
בשנת 1977 חתמה החברה הסכם עם שמואל דוידוביץ להקמת אנרסול, מפעל משותף לייצור מערכות סולריות לניצול אנרגיית השמש. אנרסול ייצרה דודי שמש.
בשנת 1978 שונה שמה של החברה לשמה הנוכחי. חברת ערד המשיכה להתנהל בשליטת "רסקו" עד סוף שנות ה־80, ובשנת 1986 החזיקה "רסקו" בכ־60% מחברת ערד. במשבר אמצע שנות ה־80 של רסקו הפסידה גם חברת ערד כסף, בעיקר בגלל הפסדי ברזברין.
בשנת 1988 עמד איש העסקים שלמה אייזנברג בראש קבוצת משקיעים בשם קבוצת אג”ש (אייזנברג–גזונטהייט–שפיצר), יחד עם אברהם גזונטהייט ורודולף שפיצר, אנשי עסקים חרדים משווייץ, שהיו זכייני חברת האלקטרוניקה היפאנית סאניו באירופה. קבוצת אג”ש השתלטה על החברות הבורסאיות "ישרס חברה להשקעות בע”מ" ועל "ערד השקעות ופיתוח תעשייה", לאחר מאבק שליטה עם איש העסקים הדרום אפריקאי נתן (נייטי) קירש.