מולית אדומה נמצאת על קרקע בוצית, חולית או קרקע מרובת אבנים על מדפי היבשות, לרוב בלהקות. היא חיה בעומקים של בין 10–300 מטר. היא ניזונה מסרטנאים קטנים החיים בקרקעית, תולעים ורכיכות בשל תזונה זו טעם בשרה של המולית המוערך במיוחד מושווה פעמים רבות לטעמם של חסילונים. המולית מחפשת את טרפה על ידי טמינת ראשה והבינים שלה בחול תוך כדי הנעת זנבה ברטט תכוף. פליניוס הזקן פירש התנהגות זו כפחד מטורפים, וחשבה לפחדנית שבדגים.
כדג מאכל נמכרת טרייה.
יש המסווגים את המולית אדומה לשני תת-מינים:
בריג תותחים
בריג-תותחים (באנגלית: gun-brig) הוא השם שהעניקו הבריטים לאוניית מפרשים מלחמתית קטנה בעלת מערך מעטה של בריג, שהשימוש בה נפוץ בצי המלכותי הבריטי במלחמות הנפוליאוניות. התפוסה של כלי שיט אלה לא עלתה בדרך כלל על 200 טונות, והם היו קטנים מבריג-סלופים מדגמי "צ'רוקי" ו"קרויזר" הנפוצים יותר. בריגי-תותחים נשאו בדרך כלל 12 תותחים, שכללו 2 תותחי מרדף ארוכי-קנה בחרטום ו-10 קרונדות בדפנות.
התפתחות בריג התותחים.
בריגי התותחים הראשונים היו ספינות נמוכות שוקע. תחילה לא היו הם בריגים כלל, אלא סווגו כ"ספינות תותחים" (gunvessels) ונשאו מערך מעטה של סקונר או בריגנטינה. מערך המעטה הוחלף לבריג בסביבות 1796, והם סווגו מחדש בשם "בריג-תותחים" (gun-brig). הם הונעו על ידי משוטים או מפרשים, וחומשו בזוג תותחי 18 או 24 ליטראות ארוכי-קנה, היחידים שהתאימו להפעלה בספינת משוטים, שהוצבו כשלועותיהם פונים קדימה.
סדרת הבריגים שנבנו ב-1797 כללה שיפורים אחדים. כל אחד מהם צויד בחרב נשמטת (drop keel) שהמציא קפטן סקנק (Schank), ובזוג תותחי מרדף קלים יותר בחרטום. באוניות מסדרות מאוחרות יותר ניתן היה להעביר את אחד מהם אל הירכתיים, כדי שישמש תותח מרדף אחורי. שני התותחים הוצבו באמצעית האונייה וניתן היה לסובבם לצדדים. תותחי הדופן כללו קרונדות של 18-ליטראות שהוצבו לאורך הדפנות על גבי זחלנים (slides).
בריגי התותחים מסדרות מאוחרות יותר התפתחו עם השנים לכדי גרסה מוקטנת של בריג-סלופים (brig sloops), בעלי שוקע גדול יותר ומיטיבי-שוט מקודמיהם, אך מתאימים פחות מהם ללחימה בקרבת החוף. חתך הרוחב של בריגי התותחים מדגם "קונפאונדר" היה בעל קווים חדים יותר בהשוואה לגופים שטוחי התחתית של הבריגים מדגמי 1794-1800. הסיבה היא כי יכולות השיט במפרשים עלו כעת בחשיבותן על נוחות החתירה במשוטים.
השימוש בבריגי תותחים.
בריגי התותחים הראשונים נחשבו לספינות חופים ומים פנימיים, ואת פעילותם המבצעית עשו בהתחלה בקרבת החוף, במיוחד בתעלה האנגלית, שם תרו אחר ספינות חופים מסחריות צרפתיות. עם הגידול במספרם והשיפור ביכולות השיט שלהם נפרסו בריגי-תותחים גם באזורים אחרים ובמיוחד בים הבלטי, שם התעמתו שוב ושוב עם ספינות התותחים הדניות הרבות במהלך מלחמת ספינות התותחים, אך גם בתחנות צי מרוחקות כמו איי הודו המזרחית.
הצוות.
הצוות התקני של בריגי תותחים ייעודיים מנה 50 איש, מַצָּבָה שהוסיפה להתקיים כל תקופת הפעלתם בצי. בבריגים מן הסדרה האחרונה (סדרת "בולד", 1812-1815) הוגדלה המצבה ל-60. על כל בריג תותחים פיקד לפטננט (בניגוד לבריג-סלופים, עליהם פיקדו קומנדרים), ומאחר שאיש זה היה קצין הפיקוד (commissioned officer) היחיד באונייה, הוא נעזר בפרח קצונה (midshipman) ובמספר קציני-משנה (warrant officers): חובל (master's mate, שדורג כ"חובל ראשי ונווט" כדי להתחלק במשמרות), סגן נגר, סגן תותחן, סגן רב מלחים וסגן רופא. תתי-קצינים (petty officers) אחרים כללו חבלאי (ropemaker), תופר מפרשים (sailmaker), לבלר (clerk), מלח בכיר (quartermaster) וסגן מלח בכיר. באונייה נמצאו גם חמישה-עשר חיילי צי (marines)– סמל מפקד, קורפורל ושלושה-עשר טוראים. שאר אנשי הצוות היו בדרגות מלחים – מלחים כשירים, מלחים פשוטים או מלחים חסרי ניסיון (ladnsmen).
ערכם ההיסטורי של בריגי התותחים.
ההיסטוריון הימי והסופר סי. אס. פורסטר התייחס לבריגי התותחים באומרו: "כלי שיט מסוג זה היה נחוץ, אך ייצג את הפשרה הבלתי-מְסַפֶּקֶת והבלתי נמנעת בין יכולת לחימה, כשירות שיט וכושר שהייה מרבי בים לבין הדחק ועלות מינימליים. מעטים האנשים בצי המלכותי שיכלו לדבר בשבחם של בריגי התותחים, שהיטלטלו בצורה נוראית והיו צפופים ודחוקים, אך הכרח היה להשתמש בהם." בריגי התותחים נועדו לליווי שיירות בקרבת החוף, ועל כן כי היטלטלו מאוד בים הפתוח. עם זאת, הם פעלו היטב בתנאים שונים שלא עלו כלל על דעת מתכנניהם.
דינוזאורים מנוצים
מאובני דינוזאורים תרופודים עם רישומים ברורים של כסות נוצות החלו להתגלות מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, רובם בתצורת יִישְׂייֵן במחוז ליאונינג שבסין, אך גם באזורים אחרים ברחבי העולם כמו מונגוליה הפנימית, מדגסקר, גרמניה וקנדה. מרבית הנוצות האלו הן נוצות חוטיות הדומות לנוצות פלומה בעופות בני-ימינו, ושימשו ככל הנראה בעיקר לבידוד תרמי. אך במספר מאובנים התגלו גם אברות תעופה מפותחות, וכן נוצות קישוט ארוכות.
כיום מוכרים בוודאות למעלה מ-30 סוגים שונים של דינוזאורים שהיו מכוסים בנוצות, רובם קטני גוף, אבל כוללים לפחות סוג אחד ממשפחת הטירנוזאוריים שמשקלו היה למעלה מטון. הסברה הרווחת בין הפלאונטולוגים היא שמרבית הדינוזאורים התרופודים, גם כאלו שעדיין לא התגלו אצלם עדויות מובהקות למעטה נוצות, היו מנוצים.
לפי השיטה הקלדיסטית בטקסונומיה כל העופות, בני-ימינו או נכחדים, הם למעשה דינוזאורים מנוצים. מאובן הארכאופטריקס, הנחשב לעיתים לעוף הראשון, הוא למעשה מאובן הדינוזאור המנוצה הראשון שהתגלה, כבר בשנת 1861, אף כי רק בעשרות השנים האחרונות מוצאו הדינוזאורי הפך לקונצנזוס מדעי. אך המונח דינוזאור מנוצה בדרך-כלל מתייחס לאותם סוגים נכחדים שלא היו עופות.
תולדות המחקר.
ארכאופטריקס כדינוזאור מנוצה.
בשנת 1860, שנה בלבד לאחר פרסום מוצא המינים של צ'ארלס דרווין, התגלה דפוס מאובן של נוצה בודדת במחצבת אבן גיר בגרמניה, בשכבה המתוארכת כיום לתור היורה, לפני כ-145 מיליון שנה. שנה לאחר מכן נחשף, באותו המקום ובאותה השכבה, המאובן הראשון של ארכאופטריקס. שלד הארכאופטריקס הוא שלד זוחל טיפוסי - יש לו שיניים, רגליים קדמיות בעלות אצבעות נפרדות מצוידות בטפרים, וזנב ארוך המורכב מחוליות רבות ובלתי-מאוחות. ואולם במספר מאובני ארכאופטריקס נראים בבירור דפוסים של אברות תעופה מפותחות על הזרועות והזנב. ארכאופטריקס התקבל כמאובן מעבר המאשר את התפתחות העופות מזוחלים, אך לא הייתה הסכמה כללית מאיזה קבוצה של זוחלים הוא התפתח.
כבר בשנת 1868 הציע תומאס הנרי האקסלי שהארכאופטריקס התפתח מן הדינוזאורים, על בסיס דמיונו לשלד הדינוזאור התרופוד הקטן קומפסוגנתוס. אך הצעה זו נדחתה על ידי בכיר המומחים לדינוזאורים באותן שנים, ריצ'רד אוון, ופלאונטולוגים נוספים. זאת בעיקר משום שלא היו מוכרים אז דינוזאורים בעלי עצם בריח, אשר כן קיימת בארכאופטריקס ובעופות ("עצם המזלג" או "עצם המשאלות", בלטינית "furcula", היא איחוי של עצמות הבריח משני צדי הגוף). בנוסף, ההשערה לא התאימה לתדמית המקובלת של הדינוזאורים באותם ימים כשוכני קרקע ענקיים ומסורבלים. לכן עד שנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה מקובלת ההשערה שהעופות התפתחו מזוחלים ארכוזאורים, אבותיהם של הדינוזאורים.
בשנת 1964 הגדיר הפלאונטולוג האמריקאי ג'ון אוסטרום (John Ostrom) את הדינוזאור התרופוד דיינוניכוס על-פי מאובנים שגילה במונטנה, ותיאר אותו כטורף קטן, מהיר ופעלתן. השלד של דיינוניכוס, כמו גם שלדי שאר הדינוזאורים מקבוצת הדיינוניכוזאוריה הקרויה על שמו, דומה להפליא לשלד הארכאופטריקס ולשלדי עופות בני ימינו. כך למשל יש לו עצמות בריח מאוחות לעצם מזלג, ואצבעות ארוכות בגפיים הקדמיות. בעקבות מחקרו בשלד דיינוניכוס החיה אוסטרום את השערת המוצא הדינוזאורי של העופות, ועד שנות ה-90 של המאה ה-20 היא הפכה לקונצנזוס מדעי בתחום הפלאונטולוגיה.
התצורה המשוכללת של נוצות ארכאופטריקס רמזה שהן הספיקו להתפתח במשך מיליוני שנים, והופיעו לראשונה כבר אצל אבותיו הדינוזאורים. מכיוון שנוצות משתמרות במאובנים רק לעיתים רחוקות מאוד ובתנאים מיוחדים, ניתן היה לשער שדינוזאורים רבים שכבר היו מוכרים למדע מקודם, ותוארו כמכוסים בקשקשים בדומה לזוחלים בני-ימינו, היו למעשה מכוסים בנוצות. ציור ראשון של דינוזאור תרופוד עטוי נוצות הופיע בשנת 1975 בספר של רוברט בקר, מבכירי חוקרי הדינוזאורים. אך ציור זה היה אז בגדר ניחוש מושכל, לא ממצא עובדתי, וכמה פלאונטולוגים אחרים חלקו עליו.
מאובנים ראשונים מליאונינג.
מאובני דינוזאורים המראים בבירור רישומי נוצות החלו להתגלות בשנות ה-90 של המאה ה-20, בתצורת יִישְׂייֵן ובתצורות גאולוגיות נוספת מחבורת ג'הול במחוז ליאונינג בסין. תצורת יִישְׂייֵן היא כיום אחד מאתרי המאובנים החשובים בעולם, והתגלה בה מספר גדול של מאובנים מפורטים ושמורים להפליא מתחילת תור הקרטיקון, לפני כ-125 מיליון שנה. מאובנים אלו חושפים עולם חי עשיר, שכלל בין השאר צמחים בעלי פרחים מן הקדומים שהתגלו, חרקים, דגים, צפרדעים, סלמנדרות, צבים, לטאות, יונקים קדומים, וכן עופות קדומים ודינוזאורים קטנים.