סוניק העולם האבוד זכה לביקורות בין מעורבות לחיוביות, עם ציון נוכחי של 63 לגרסת ה- Wii U ו 57 לגרסת ה-3DS על פי מדד הסקירות Metascore. המבקרים מציינים כי המשחק מאבד את התחושה של המהירות בניגוד למשחקים הקודמים של סוניק, רמת הקושי גבוהה בשלבים מוקדמים של המשחק, שליטה לא טובה ועלילה לא מובנת, אך מצודדים בעובדה כי המשחק מאוד צבעוני וכולל עיצוב שלבים חכם ושיישנן דרכים אלטרנטיביות רבות לסיום השלבים אשר מאריכות את חיי השלב.
קארינהאל
קארינהאל (בגרמנית: Carinhall) היה שם אחוזתו של הרמן גרינג שפוצצה בסיום מלחמת העולם השנייה.
רקע היסטורי.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 קיבל גרינג מממשלת פרוסיה שטח של 1200 דונם ביער שורפהיידה (Schorfheide), 65 ק"מ צפונית לברלין. נוסף לזה הייתה לו אחוזת צייד ברומינטן (Rominten) בפרוסיה המזרחית, דירת שרד בברלין, בית באוברזלצבורג ושתי טירות באוסטריה שאותן "ירש" מסנדקו ומיטיבו הרמן פון אפשטיין.
גרינג בחר את המקום כי היה קרוב לברלין ואיפשר לו להמשיך בתחביבו - ציד. הוא הטיל את מלאכת תכנון ובניית בית אחוזת הציד על הארכיטקט הגרמני ורנר מארך, מתכנן האצטדיון האולימפי של ברלין. הוא החליט לקרוא למקום קארינהאל על שם אשתו המנוחה קארין (1888 - 1931) שעזבה למענו את בעלה ובנה, התחתנה איתו, וסעדה אותו לאחר פציעתו הקשה בפוטש בבית הבירה, כאשר היה מכור למורפיום, מרושש, מדוכא ולאחר ניסיון התאבדות.
קארינהאל.
בית הציד היה עשוי מחומרים טבעיים מהאזור, עצים וסלעים. הבנייה הושלמה ב-אפריל 1934. בקומת הקרקע היה אולם קבלה גדול עם פוחלצים וקרניים של חיות, תבליט של היטלר ומעליו נשר. בקומה השנייה היה חדר עבודתו של גרינג כשציור שמן גדול של קארין תלוי על הקיר ומרפסתו משקיפה על אגם דלן.
גרינג הקים בשטח האחוזה מערת קבר לאשתו וביוני 1934 הוצאו עצמותיה מקברה בשוודיה והועברו לקבורה בקארינהאל בטקס ממלכתי בו השתתפו היטלר, הימלר ושאר הצמרת הנאצית.
ב-10 באפריל 1935 נישא גרינג לשחקנית אמי זוהנמן (1893-1973), בטקס נישואים ממלכתי בברלין. לאחר נשואיהם החליטו לגור באופן קבוע בקארינהאל ולהפוך אותה למעונו הרשמי והייצוגי של גרינג. לאחוזתו בפרוסיה המזרחית הוא קרא על שמה: "אמיהאל".
הרחבת קארינהאל.
ב-1936 החלה הפיכת קארינהאל למעון ייצוגי של גרינג והוא נחנך ביולי 1937. המבנה הישן נבלע בתוך מבנה חדש גדול ממדים בן שתי קומות. במבנה החדש היה אולם קבלת פנים גדול. במרתף היה בית קולנוע, מתקני ספורט וסאונה. נבנה אגף לצוות העובדים. באגף מיוחד מוקמה מערכת רכבות מיניאטוריות עם פסי רכבת באורך של 600 מטר מתנת מדינת פרוסיה לגרינג שנהנה להפעיל אותה לאורחים מועדפים.
אורחים רבים ביקרו בקארינהאל וביניהם: הרברט הובר, צ'ארלס לינדברג, הדוכס מווינדזור ואשתו, בניטו מוסוליני, וילי מסרשמידט, מלכי בולגריה, רומניה, יוגוסלביה ועוד.
7 ק"מ מקארינהאל נבנה מבנה דמה של האחוזה כדי לבלבל את מפציצי האויב.
לאחר כישלונות הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה החל גרינג לנתק עצמו מהפיקוד והסתגר בקארינהאל ביחד עם אשתו ובתו אדה. הוא נהג להשתעשע עם שני גורי אריות שהוחלפו מדי פעם כאשר גדלו. גרינג החרים אלפי יצירות אמנות ואחסן אותם בקארינהאל, שם תכנן לבנות מוזיאון גדול על שמו שיכיל את יצירות האמנות השדודות, ולחנוך אותו ב-12 בינואר 1953, ביום הולדתו ה-60.
החרבת קארינהאל.
עם התקרבות החזית הרוסית החל גרינג לפנות את יצירות האמנות לאוסטריה. ב-20 באפריל 1945 עזב בפעם האחרונה את קארינהאל עם אשתו ובתו כדי להשתתף בחגיגת יום ההולדת של היטלר. לאחוזה נכנסה יחידת חבלה של הלופטוואפה שקבלה הוראה לפוצץ אותה. ב-21 באפריל 1945 פוצצה אחוזת קארינהאל. מה שנשאר עומד נהרס על ידי שלטונות מזרח גרמניה בשנות ה-50. שרידים שנמצאו ליד מערת הקבר של קארין גרינג הוברחו לשוודיה ושם נקברו. עם התפוררות גרמניה המזרחית התחדשו החיפושים במקום ונמצא שלד. בדיקות DNA של השלד והשוואה עם זה של בנה אישרו כי מדובר בעצמותיה של קארין והן נקברו שוב.
השריד היחיד לאחוזה כיום הוא שער הכניסה.
סירמיונה
סירמיונה (באיטלקית: Sirmione) היא עיר השוכנת לחופו הדרומי של אגם גארדה, נפת ברשה בצפון איטליה. חלקה ההיסטורי של העיר ממוקם על חצי אי צר באורך 1,250 מטרים וברוחב מקסימלי של 750 מטרים המוקף במימי האגם.
היסטוריה.
העדויות המוקדמות ביותר לנוכחותם של מתיישבים באזור הם מלפני 7–8 אלפי שנים. שרידים של בתי כלונסאות אשר שימשו את מתיישבי האזור הם מן האלף השני והשלישי לפני הספירה. החל מן המאה הראשונה לפני הספירה הפך האזור הדרומי של אגם גארדה הכולל את סירמיונה לאתר נופש מועדף על משפחות עשירות מוורונה שהייתה אז העיר הרומית החשובה בצפון מזרח איטליה של ימינו. המשורר קאטולוס הילל את יופייה של העיר ואף החזיק בבית קייט באזור.
בשלהי העידן הרומי, המאה הרביעית והחמישית לספירה, הפכה העיר לנקודה מבוצרת לצורך הגנה על חופו הדרומי של האגם, וההתיישבות במקום המשיכה גם לאחר הכיבוש הלומברדי של צפון איטליה. בשנותיה האחרונות של ממלכת לומברדיה שימשה העיר כמרכז שיפוטי הכפופה ישירות למלך. אשתו של דסידריו (Desiderio), השליט האחרון של ממלכת לומברדיה יסדה בעיר מנזר וכנסייה.
סביב שנת 1000 לספירה הייתה סירמיונה במעמד של עיר חופשית. העיר נכבשה במאה ה-13 על ידי בני משפחת סקליארי (Scaligeri) שליטי וורונה, ומסטינו דלה סקאלה (Mastino della Scala), בנה בה ככל הנראה את הטירה שבקצה לשון היבשה. בתקופה זו שימשה העיר בין היתר כמקום מקלט למתנגדי הכנסייה בצפון איטליה.
בין השנים 1405 ועד 1797 היו העיר סירמיונה וסביבתה נתונים תחת שליטה של הרפובליקה של ונציה, ולאחר מכן עברה לשליטת האימפריה ההבסבורגית. בשנת 1860 עברה סירמיונה לשליטתה של ממלכת איטליה.
העיר והמבצר שימשו לצרכים צבאיים של שליטי האזור עד המאה ה-16, אך חיל המשמר נשאר מוצב בה עד למאה ה-19.
אתרים עיקריים.
האתר ההיסטורי העיקרי בעיר מכונה "מערת קטולוס". הבניין הוא הדוגמה המרשימה ביותר לבית פרטי מן התקופה הרומית בצפון איטליה.
טירת סקליארי מן המאה ה-13 כוללת דוגמה נדירה של ביצורי נמל מימי הביניים.
כנסיית סן פייטרו מן התקופה הלומבארדית אשר חודשה במאה ה-14 כוללת ציורי קיר מן המאות ה-12 ועד ה-16 . מגדל הפעמון בסגנון הרומנסקי נבנה בשנת 1070.
כנסיית סנטה מריה מג'ורה אשר נבנתה בשנת 1400 מעוטרת בציורי קיר מן המאה ה-15 ופסל עץ של המדונה.
אתר ההתיישבות בלוגנה וקיה היא חלק מבתי הכלונסאות הפרהיסטוריים בהרי האלפים המוכרים כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
כיום.
כיום משמשת סירמיונה כאתר תיירות ונופש פופולרי במיוחד. העיר מציעה כמות גדולה ומגוון רחב של בתי מלון, חנויות, ואפשרויות בילוי. בין היתר העיר מפורסמת בהיצע גדול של מרחצאות חמים ועתירי מינרלים כגון גופרית, ברום ויוד שהיו מוכרים עוד מן התקופה הרומית.
התיירים הפוקדים את העיר הם כאלה המגיעים לשהות ממושכת באתרי מרחצאות המרפא, תיירים למספר ימים המשתמשים בה כנקודת מוצא וחזרה לטיולים יומיים בסביבת האגם, וגם תיירי יום המבקרים למספר שעות באתרים שבעיר העתיקה.
שמואל אבא הורודצקי
שמואל אבא הוֹרוֹדֶצקי (ברוסית: Городецкий; בכתב לטיני: Horodezky; י' באלול תרל"א, 27 באוגוסט 1871 – כ"ד באייר תשי"ז, 25 במאי 1957) היה חוקר החסידות והמיסטיקה היהודית. חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תש"ח (1947).
ביוגרפיה.
הורודצקי נולד בעיירה מאלין (Малин) שבמחוז רָדוֹמישְל , בפלך קייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בן למשפחה מיוחסת של אדמו"רים: מצד אביו, ר' יוסף משה בן ר' ברוך, היה מצאצאי האדמו"ר רבי מנחם נחום מצ'רנוביל, ומצד אמו, ציפה בת ר' גדליהו טברסקי, היה מצאצאי הבעש"ט. בגיל שלוש התייתם מאביו, ובשנת 1881 עבר לבית סבו בצ'רנוביל וקיבל חינוך מסורתי ותורני.
בתרנ"ב עבר לבית דודו אברהם דב בברדיצ'ב, ועבד אצלם כגזבר בבית המסחר לאריגה. בהשפעת דודו, הרב מרדכי שמואל, כתב את ספרו הראשון, "אמרי שפר" (אודסה 1893). בתרנ"א פרסם חוברת בשם "שם משמואל", מונוגרפיה על ר' שמואל אליעזר הלוי איידלס (מהרש"א), ובה עבר מן הספרות התורנית לחקר תולדות הרבנים. בשנת 1896 פרסם את החוברת "כרם שלמה", על רבי שלמה לוריא (המהרש"ל). לאחר מכן המשיך בחקר החסידות, ובשנת תרנ"ח ייסד וערך את המאסף "הגׂרן", שקיבץ מאמרים במדעי היהדות ויצא במשך 30 שנה, עד לשנת תרפ"ח. ב-10 קבציו לקחו חלק כ-40 סופרים וחוקרים בולטים מארצות המזרח והמערב.
בשנת תרס"ז-1907 עזב את רוסיה ונסע מערבה ללמוד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת ברלין. בשנת 1907 נבחר כציר מברדיצ'ב לקונגרס הציוני ה-8. בתרס"ח המשיך את לימודיו באוניברסיטת ציריך, וממנה עבר לאוניברסיטת ברן, בה קיבל ב-1912 תואר דוקטור על יסוד הדיסרטציה "זרמים מסתוריים-דתיים אצל יהודי פולין במאות ה-16–18". מ-1912 עד ראשית 1915 התגורר בברלין. בתקופת מלחמת העולם הראשונה עזב לשווייץ, בה התגורר עד סוף 1921, אז שב לברלין וישב בה עד אביב 1939. בשבתו בברלין (1907, 1912–1915, 1921–1939) נמנה עם חוג סופרי העברית בעיר. בחודש אדר תרצ"ט עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב.
הורודצקי פרסם מאמרים במרבית העיתונים העבריים הבולטים ("המליץ", "הצפירה", "הצופה", "דבר", "העולם", "האשכול", "מאזנים", "הדאר" ועוד) וכן בעיתונות הלועזית ("דֶר יוּדֶה" של מרטין בובר, "יידישה רונדשאו", "יברייסקאיה סטארינה", "מונטסשריפט", "ארכיו פיר רליגיונסוויסנשפט") וב"אנציקלופדיה יודאיקה".