על פי פרסומים מאוחרים, השלטונות הטורקיים סברו שהאוצר היה בחלקו מזויף ובחלקו אותנטי, מלוקט מאתרים שונים ברחבי המדינה. הם סברו, שהגברת פפסטראטי הייתה פיתוי, כדי למשוך ארכאולוג מכובד למלכודת. הדבר נעשה במטרה להעניק לאוצר הכרה של מכובדות ואותנטיות, וכדי להבריחו אל מחוץ למדינה ולמוכרו לסוחרי עתיקות.
בשנת 2005 פרש מלארט מעבודתו המדעית לחיים עם משפחתו בצפון לונדון. בשנת 2012 נפטר.
ראו גם.
צ'טלהויוק
המהפכה הנאוליתית
חליפה (לבוש)
חליפה היא מערכת-ביגוד, העשויה מבד זהה ומורכבת לכל הפחות ממקטורן (ז'קט) ומכנסיים. חליפת עסקים היא הסגנון הנפוץ ביותר של חליפות בתרבות המערב, אשר במאה ה-20 נפוצה בכל העולם. מקורה בבריטניה כלבוש גברי לעת יציאה לאזורי הכפר. סוג נוסף של חליפות הנהוג עדיין בתחילת המאה ה-21, באירועים רשמיים או חגיגיים, הוא הטוקסידו. לבישת חליפה היא לעיתים חלק מקוד לבוש, רשמי או שאינו רשמי, בנסיבות ובאירועים שונים.
תולדות החליפה.
בין 1870 ל-1878 לבוש הגבר היה פשוט, חליפה של מעיל, מכנסיים ווסט (אפודה) מאותו הבד, לעיתים המעיל והווסט היו מבד בצבע אחד בעוד המכנס היה משובץ, או מפוספס. מקטורן ווסט מאותו הבד נלבשו תמיד יחד, גזרת הוסט הייתה ישרה והמקטורון היה קצת יותר ארוך ומחויט. מתקופה זו נשאר מנהג לבישת החולצה הלבנה כסמל לכך שהלובש כבר אינו עובד בעבודת כפיים.
החליפה הייתה בעיקר לבוש גברי, עם זאת כבר במאה ה-18 התחילו נשים שרכבו על סוסים ללבוש בגדים יותר צמודים לגוף. בשנות ה-80 של המאה ה-19 נשים מבקשות ללבוש בגדים שקל יותר להתנועע בהם. מתחילים לראות חליפה נשיתהכוללת מקטורן מחויט וחצאית ישרה ודי הדוקה לגוף. בסוף שנות ה-1890 יותר ויותר נשים מתחילות לרכוב על אופניים ולכן עיצבו חצאית שמחולקת לשני מכנסים רחבים. בתחילת המאה ה-20 חליפה נשית כוללת מקטורן וחצאית, בשנת 1925 מעצבת קוקו שאנל אתחליפת שני החלקים הנשית המעוצבת בפחות נוקשות מהחליפה הגברית. באמצע שנות ה-1960 חליפה נשית עדיין כוללת חצאית אבל גם מכנסיים. במאה ה-21 נשים לובשת בעיקר חליפות עם מכנסיים, כסממן של כוח ושוויון לגברים. מדינאיות כגון אנג'לה מרקל לובשות חליפה בגזרה קצת יותר מעודנת מזו של הגברים וצבועה בשלל צבעים, ולאו דווקא בשחור, אפור או כחול שלובשים הגברים.
עיצובה של החליפה, גזרתה, סוג הבד ממנו נתפרה ופרטים עיצוביים נוספים בה, כגון שורת כפתורים בודדה או ברכיסה כפולה, קובעים את התאמתה לנסיבות חברתיות שונות. לעיתים קרובות חליפות נלבשות יחד עם חולצה מכופתרת ועניבה. עד לשנות ה-60, בדומה לסגנונות לבוש גבריים אחרים, נהוג היה ללבוש חליפה עם כובע ביציאה מהבית. חליפה שני חלקים מורכבת ממקטורן ומכנסיים, בחליפת שלושה חלקים נוסף ללבוש גם וסט ויש שאף כובע קסקט, עשוי בד תואם, הוא חלק מחליפה. בכיס המקטורן נהוג היה להכניס ממחטה מקופלת כך שתיראה כלפי חוץ.
תפירת וייצור חליפות.
באופן מסורתי חייט תפר חליפה עבור הלקוח שלו מבד שאותו בחר הלקוח ולאחר שמדד את מידותיו הגופניות של הלקוח והתאים לו את הבגד על פי סגנונו ואורח חייו. מאז המהפכה התעשייתית רוב החליפות מיוצרות בייצור המוני, ונמכרות במידות קבועות מראש ומוכנות לשימוש, אף שיש המתקנים חליפה מייצור המוני אצל חייט ומתאימים אותה למידותיהם. בתחילת המאה ה-21 חליפות נמכרות בדרך כלל בשלושה אופנים:
מנהגים ונימוסים בלבישת חליפה.
כיפתור.
כיפתור המקטורן מוכתב בעיקר על ידי מיקום הכפתורים בחזיתה, מהו גובה הכפתורים ביחס למותניים. בסגנונות מקטורן מן העבר, בהם הכפתורים היו ממוקמים גבוה ביחס למותן, כוונת החייט כי המקטורן יירכס באופן שונה מן המקטורנים הנפוצים בתחילת המאה ה-21 בהם הכפתורים ממוקמים נמוך יחסית למותן. עם זאת קיימים נהגים כלליים בעולם המערבי ביחס לרכיסת כפתורי המקטורן.
נהוג כמעט תמיד לרכוס כפתורי מקטורנים בעלי רכיסה כפולה. כאשר קיים יותר מכפתור אחד לרכיסה, דוגמת מקטורנים מסורתיים בעלי סידור של שישה כפתורים בשני טורים, נהוג לרכוס את הכפתור העליון בלבד. יש מקטורנים בהם הלובש יעדיף לרכוס אך ורק את הכפתור התחתון בטור, כדי להראות בחזית המקטורן קו ארוך יותר של החזה.
מקטורנים בהם טור כפתורים בודד ניתן ללבוש עם, או בלי, רכיסת כפתור. באופן מסורתי לא נהוג לרכוס מקטורנים בהם שני כפתורים בלבד בחזיתם, אלא אם הם תפורים בגזרה יוצאת דופן. במקטורן בעל שלושה כפתורים בחזית נהוג לרכוס את הכפתור האמצעי, ולעיתים אף את הכפתור העליון, אולם נהוג שלא לרכוס את הכפתור התחתון ורכיסתו בגזרות מודרניות עשוי להביא לעיוות הגזרה. לא קיים נוהג באשר לרכיסת כפתורים במקטורנים ובהם טור של ארבעה כפתורים בחזיתם, כיוון שמקטורנים אלה נדירים יחסית. במקטורנים בעלי כפתור בודד בחזיתם, נהוג לרכוס את הכפתור כל אימת שהלובש עומד.
בעת שהלובש ישוב נהוג להתיר את הכפתור במקטורן בעל טור בודד של כפתורים, זאת כדי להימנע ממתיחה של הבד. מקטורנים משובחים בעלי רכיסה כפולה מעוצבים כך שניתן להותיר את הכפתורים רכוסים גם בשעת ישיבה, כדי לייתר את הקושי הכרוך ברכיסה ובהתרה של הכפתור הפנימי בטור.
לבישת עניבה עם חליפה.
לבישת עניבה תלויה במידה רבה בטעמו האישי של הלובש. עם זאת קיימים מנהגים כללים בתרבות המערב באשר ללבישת עניבה.
צבע: העניבה צריכה להיות תמיד כהה יותר מצבע החולצה. צבע הרקע של העניבה צריך שלא להיות זהה לצבעה של החולצה, בעוד שצבע הדוגמה שעליה חייבת להכיל את צבע החולצה וליצור רצף של צבע. באופן אידיאלי צריך להיווצר אותו רצף של צבע בין צבע הבד של החליפה, לעניבה ולחולצה. ללבוש שמרני עדיפות עניבות שעליהן דוגמאות לא צעקניות, אף ששאלת "צעקנותה" של עניבה ניתנת לפרשנות רחבה ומגוונת. בשלהי שנות ה-90 ובתחילת המאה ה-21, רווח המנהג להתאים את צבע העניבה לצבע החולצה ואפילו ללבוש חולצה בהירה יותר מצבע העניבה, בדרך כלל באירועים רשמיים. כך למשל, חולצה בצבע תכלת עם עניבה בצבע כחול.
קשר עניבה: כמה מקשרי העניבה הנפוצים יותר הם קשר ארבעה ביד, קשר חצי וינדזור, קשר וינדזור (המכונה אף וינדזור כפול, או קשר אנגלי) וקשר שלבי. שלושת סוגי הקשרים הראשונים הם המתאימים ביותר בדרך כלל ללבישת חליפה על פי הנוהג הקיים. הקצה התחתון של חלקה הרחב של העניבה אמור להגיע למרכז החגורה, או אם העניבה ארוכה מידי אז לתחוב אותה לתוך המכנסיים, ואילו הקצה הצר של העניבה אסור שיבלוט מעבר לקצה הרחב.
אלטרנטיבות: בשנות ה-60 רווחה האופנה, לגברים ונשים גם יחד, ללבוש צעיף עם חליפה כשהוא קשור בקשר עניבה, בין מתחת לצווארון החולצה, או בתוך החולצה. סגנון לבוש זה החל להיעלם בשנות ה-70 ושב לאופנה בשנות ה-90, בעיקר לנשים.
עניבת פרפר: עניבת פרפר הייתה תמיד אלטרנטיבה ללבישת עניבה מסורתית ואף קדמה לה היסטורית. יש הרואים בלבישת עניבת פרפר לבוש רשמי יותר מאשר עניבה מסורתית, במיוחד עם חליפה. לבישת עניבות פרפר עם חליפות הייתה אופנתית בשנות ה-80, אף שמיעוט מן הגברים נהגו להתלבש כך. בין נשים נהוגות עניבות פרפר גדולות יותר. הבד ממנו תפורה עניבת פרפר זהה בדרך כלל לבדי עניבות מסורתיות.
גרביים.
בארצות הברית נהוג ללבוש גרביים התואמים בצבעם את צבע הבד של החליפה. באופן זה נוצרת אשליה של רגל ארוכה יותר ומופחתת תשומת הלב למכנסיים במקרים שבהם המכנסיים קצרים מדי. בגרביים שעליהם דוגמאות נהוג שצבע הרקע תואם לצבע החליפה. אם לא ניתן להתאים את צבע הגרביים לצבע החליפה נהוג להתאים את צבעם לצבע הנעליים. לא נהוג ללבוש גרביים בהירים עם חליפה כהה. אורך הגרביים הנהוג הוא עד למחצית גובה השוק ואף עד לברך. גרביים לחליפה עשויים בדרך כלל מכותנה או צמר, אף שגרביים יוקרתיים עשויים מבדים יקרים כגון משי או צמר קשמיר. לפני מלחמת העולם השנייה גרביים ועליהם דוגמאות גאומטריות היו נפוצות, אולם מאז מלחמת העולם השנייה נהוג ללבוש גרביים בצבע אחיד עם החליפה.
התאמה.
קיימים "חוקים" באשר להתאמה של חליפה, אך הם יותר בגדר עצות.
יהונתן שולדבראנד
יהונתן שולדבראנד (בשוודית: Jonathan Skjöldebrand; נולד ב-2 באוגוסט 1983) הוא כדורסלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת הפאוור פורוורד, קבוצתו האחרונה הייתה הפועל תל אביב. שיחק בעבר בנבחרת שוודיה. אביו הוא שחקן העבר השוודי לורנס שולדבראנד, שהשתקע בישראל.
ביוגרפיה.
שולדבראנד נולד במושב אמירים. אביו, לורנס שולדבראנד, הגיע משוודיה בשנות השבעים כשחקן כדורסל זר, שיחק בהפועל רמת גן בתקופת היותה קבוצת צמרת ובהפועל עפולה, נישא לישראלית, התגייר והשתקע בישראל.
שולדבראנד נשוי לזמרת הספרדייה לורה, ולהם בת.
קריירה.
שולדבראנד החל לשחק כדורסל בקבוצות הילדים והנוער של הפועל סאסא והפועל גליל עליון. בתקופת שירותו בצה"ל החל לשחק בא.ס. רמת השרון אך לאחר זמן קצר עבר להפועל גליל עליון. הוא הושאל לעונה אחת לא.ס. רמת השרון, וכשחזר חתם בקבוצת סודרטלי קינגס השוודית. בסיום העונה, עבר שולדבראנד להתאמן זמנית בקבוצת קובוט קובולה הפינית בעקבות בעיות מס בשוודיה, אך בתחילת העונה חזר לשוודיה, ושיפר את הממוצעים שלו, דבר שעזר לו לקבל זימון לאולסטאר השוודי.
בעקבות הצלחתו, חתם בסיום עונת לקליניקאס רינקון הספרדית. בקבוצה מליגת המשנה קלע שולדבראנד 8 נקודות ו-2 ריבאונדים למשחק בממוצע, ועזר לקבוצה להגיע לחצי הגמר בפלייאוף של אותה עונה. בסיום אותה עונה עבר למלייה הספרדית, אך נפצע ומיעט לשחק.