בשנות התשעים הרחיב את הגותו לתחומי התרבות והאנתרופולוגיה. ב-1991 ראה אור ספרו "Facing the Extreme: Moral Life in the Concentration Camps", בו חקר עדויות של ניצולי השואה וניצולי מחנות הגולאג. התזה המרכזית שהעמיד היא, שעל אף תנאי המחיה הקיצוניים, המעודדים "מלחמת הכל בכל" של האסירים, התנהגות חייתית וביטול המוסר האנושי - הרי שהעדויות מדגישות שקשה מאוד לשבור את רוח האדם ואת המוסר האנושי. שגם בתנאי חיים בלתי נסבלים וגם על סף מוות בטוח, היו גילויים של אחווה אנושית, הקרבה עצמית ומצפן מוסרי של האסירים. בהמשך כתב עוד על הנושא בספריו "Voices from the Gulag: Life and Death in Communist Bulgaria" (1999),"Memory as a Remedy for Evil" (2010) ו-"The Totalitarian Experience" (2011).
פרסים והוקרה.
חבר מסדר האמנויות והספרות ואביר לגיון הכבוד.
חייו האישיים.
אשתו הראשונה הייתה מרטינֶה ון-ווקנס (Martine van Woerkens), עמה היה לו בן אחד. אשתו השנייה הייתה הסופרת ילידת קנדה ננסי יוסטון (Nancy Huston), לשניים נולדו שני ילדים.
מחוז קחמרקה
טודורוב
עד שירימו עוגן
עד שירימו עוגן (באנגלית: Until They Sail) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית בשחור-לבן משנת 1957, בבימויו של רוברט וייז, עם ג'ין סימונס, ג'ואן פונטיין, פייפר לורי, פול ניומן וסנדרה די בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על סיפור בשם זה מהאנתולוגיה "Return to Paradise" של ג'יימס מיצ'נר (1950).
העלילה היא על ארבע אחיות בניו זילנד בתקופת מלחמת העולם השנייה ויחסיהן עם חיילי צבא ארצות הברית.
זה סרט הבכורה של סנדרה די ועל הופעתה בו זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה ומבטיחה.
השיר "עד שירימו עוגן" מושר בתחילת הסרט על ידי אידי גורמה ומתאר את היחסים הרומנטיים בין הבחורות לחיילים שמסתיימים כאשר הם מרימים עוגן ומפליגים לקרב.
הסרט צולם בכרייסטצ'רץ', וולינגטון והוליווד.
תקציר העלילה.
חיילים צועדים למלחמה בכיכר הקתדרלה בכרייסטצ'רץ' כשהמונים מריעים להם. בין המריעים – ארבע אחיות של משפחת לסלי – אן (ג'ואן פונטיין), ברברה (ג'ין סימונס), דיליה (פייפר לורי) ואוולין (סנדרה די). בין הצועדים, אחיהם דיק ובעלה הצעיר של ברברה, מארק.
כרייסטצ'רץ' מתרוקנת מגברים וברברה מחליטה להתחתן עם פיל "שיינר" פריסקוט שלא גויס. היא מודיעה זאת לאחיותיה זמן קצר לאחר שהתבשרו על מותו של דיק. אן הבכורה והמאופקת מתנגדת לנישואין החפוזים אבל לבסוף מוותרת. פריסקוט הוא אדם גס וחסר נימוס והנישואין עולים על שרטון. כאשר הוא מגויס, מחליטה דיליה לעבור לוולינגטון לעבודה במטה הצי ושם היא פוגשת חיילים רבים. פריסקוט בינתיים נופל בשבי היפנים.
לאחר המתקפה על פרל הארבור מגיעים מאות לוחמי מרינס לכרייסטצ'רץ' הריקה מגברים. ברברה מזמינה את אחד מהם, ריצ'רד "דיק" בייטס (צ'ארלס דרייק) לביתם והוא מוצא חן בעיני אן שנחשבת ל"רווקה זקנה".
ברברה טסה לוולינגטון להיפגש עם דיליה ומתברר לה שהיא עדיין משתמשת בשם נעוריה ויש לה חבר חייל. דיליה מכירה לה את קפטן ג'ק הרדינג (פול ניומן) שתפקידו לחקור רקע של נשים מניו זילנד הרוצות להתחתן עם חיילים אמריקאיים כדי למנוע הכנסת נשים בלתי רצויות. ג'ק מספר לה כי הוא גרוש והם נפרדים. בינתיים נודע לה על מות בעלה מארק בצפון אפריקה.
דיק נפצע בקרב ואן מבקרת אותו. מתפתח קשר אהבה, הם מבקשים להתחתן והיא נכנסת להיריון. ג'ק מגיע לחקור עליה ונפגש שוב עם ברברה שכעת היא אלמנה. מתפתח ביניהם קשר שיודע עליות ומורדות. דיק נשלח לקרב טאראווה ונהרג. משפחתו מפרסמת מודעה בעיתון ומבקשת מידע עליו. אן עונה והמשפחה שולחת לה כסף וכרטיסים לאוקלהומה כדי שהיא והתינוק יגורו איתם.
עם תום המלחמה חוזר טומי, חבר הילדות של אוולין והם מחליטים להתחתן ולטוס לאוקלנד.
פיל פריסקוט חוזר מהשבי אך דיליה מקבלת אותו בקרירות ומבקשת להתגרש ממנו. בחמת זעם הוא רוצח אותה בחרב שלקח מהיפנים. ג'ק מעיד במשפט ומספר על שבעת החיילים שהיו להם קשרים עם דיליה ועדותו מכעיסה את ברברה. כאשר הוא מבקש ממנה להצטרף אליו ולעזוב את ניו זילנד היא מסרבת אבל לבסוף היא מבינה שתישאר לבד, אורזת את חפציה ומצטרפת אליו.
יחסי יוגוסלביה–ישראל
יחסי יוגוסלביה–ישראל היו יחסי חוץ היסטוריים בין ישראל והרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. יחסים ראשוניים חיוביים בין שתי המדינות הושפעו לאחר מכן באופן שלילי מהסכסוך הערבי-ישראלי ומהיחסים ההדוקים בין יוגוסלביה לחלק ממדינות ערב, במיוחד יחסי יוגוסלביה–מצרים. למרות ביטול היחסים הפורמליים לאחר מלחמת ששת הימים, חילופי דברים לא רשמיים נמשכו לאורך תקופת המלחמה הקרה.
היסטוריה.
בין סוף מלחמת העולם השנייה והקמת מדינת ישראל יוגוסלביה התירה מעבר של אלף מעפילים יהודים לארץ ישראל, כחלק מהמאבק האנטי-אימפריאליסטי. יוגוסלביה הייתה אחת מ-11 חברות ועדת אונסקו"פ של האו"ם ואחת משלוש אשר הצביעו נגד ההצעה הסופית כאשר הצד היוגוסלבי דגל בפתרון דו-לאומי של מדינה אחת. יוגוסלביה הכירה בישראל ב-19 במאי 1948. בשנת 1948 פדרציית הקהילות היהודיות ביוגוסלביה ביקשה וקיבלה אישור מהשלטונות לשלוח עזרה חומרית ולארגן את ההגירה היהודית לישראל. ביוני 1949 הגיע לישראל שגריר יוגוסלביה (ציר) וב-13 ביולי 1949 הגיש את כתב האמנתו לנשיא המדינה. למעלה ממחצית מיהודי יוגוסלביה ששרדו את השואה היגרו לישראל. בניגוד למדינות קומוניסטיות אחרות במזרח ודרום מזרח אירופה, יוגוסלביה אפשרה את הגירת אזרחיה היהודים לישראל, אך אפשרה להם להחזיק אך ורק את רכושם המיטלטל בזמן שהמדינה תקבל את רכוש המקרקעין. יש מקורות שטוענים כי אישור זה היה תוצאה של השפעתה של משה פיאדה, אחד הבכירים ביותר בממשל היוגוסלבי.
היחסים הדו-צדדיים הרשמיים בין שתי המדינות נותקו לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר ישראל ציפתה כי הם יישארו מנותקים כל עוד יוגוסלביה תמשיך למלא תפקיד מוביל בעולם השלישי באמצעות המדינות הבלתי-מזדהות. עם זאת, המגעים התרבותיים והמסחריים בין שתי המדינות נמשכו בחילופי ביניים בין שני הצדדים, כולל ביקור של תיאטרון הבימה בבלגרד, הקמת טיסות ישירות של ג'ט איירווייס בין בלגרד לתל אביב, ביקור אלעזר גרנות וכו'. בשנת 1985 הדיפלומט היוגוסלבי Vojimir Šobajik סיפר לפוליטיקה כי ביטול היחסים הייתה טעות וכי "הלגיטימיות של ישראל אסור שתהיה מוטלת בספק". חלקם ייחסו החלטה שלא לכונן מחדש את היחסים עד 1982 (לאחר מותו של הנשיא יוסיפ ברוז טיטו) בהעדפה אישית של שר החוץ רייף דיזדרביץ' שהיה הדמות המובילה בלובי הפרו-ערבי המשפיע במדינה. ב-9 בספטמבר 1988, שמחה דיניץ, יו"ר הסוכנות היהודית לישראל, היה הנציג הישראלי הראשון שביקר רשמית ביוגוסלביה לאחר התפרקות היחסים.
בשנת 1990 ראש ממשלת הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה (אחת משש הרפובליקות המרכיבות את יוגוסלביה) סטנקו רדמילוביץ' יחד עם 300 חברים בסביבתו עם נציגי חברות רבות ביקרו בישראל. כינון מחדש של היחסים הדיפלומטיים הפורמליים בין שתי המדינות (ברמה הפדרלית היוגוסלבית) התעכב בסופו של דבר ומעולם לא יושם בגלל חששות במשרד החוץ ברמה הפדרלית, חילוקי דעות בין שש הרפובליקות ובסופו של דבר הפרידה ומלחמות יוגוסלביה.
מתי זיתי אלבוים
מתי זיתי אלבוים (1935–2017) היה רואה חשבון במקצועו וחובב מוזיקה שבמשך שנים חקר, ערך והגיש סדרת תוכניות ברדיו קול המוסיקה על טנורים בכלל, ועל טנורים יהודים נשכחים בפרט.
קורות חיים.
מתי זיתי אלבוים נולד בתל אביב להוריו פסח ושפרינצה, אשר עלו מפולין לארץ ישראל בשנת 1922. את שנות ילדותו הוא חווה בגבעת הרצל (אבו כביר) בתל אביב.
זיתי אלבוים למד בבית הספר "תחכמוני" ולאחר מכן בבית הספר "בילו". מאחר שמשפחתו הייתה רוויזיוניסטית הצטרף בנעוריו לשורות בית"ר ואף הספיק להצטרף לזמן קצר לאצ"ל (ארגון צבאי לאומי). בצה"ל במבצע סיני שירת בחיל השריון, במלחמת ששת הימים היה בחטיבת "הראל" בפיקודו של אורי בן ארי ובמלחמת יום כיפור שירת זמן ממושך באזור התעלה.
בין המלחמות למד בטכניון הנדסת מכונות במשך שנה אחת, ולאחר מכן למד שנה במדרשה למוזיקה. לבסוף סיים את לימודיו בראיית חשבון בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב. את התמחותו עשה במשרד רואי החשבון סומך-חייקין-ציטרון.
זיתי אלבוים התחיל לעבוד במחלקת הביקורת של בנק לאומי ומשם עבר לנהל את מחלקת החשבונות בסניף הישראלי של חברת התיירות הבריטית GLOBAL OF LONDON.
לאחר מלחמת יום כיפור עבד כחשב ומנהל אדמיניסטרטיבי בחברת "אוליבטי" האיטלקית עד שיצא לגמלאות.
פעילות מוזיקלית.
זיתי אלבוים בהיותו מוזיקלי הצטרף למקהלה הפילהרמונית ושר תחת שרביטם של גדולי המנצחים. בשנת 1957 הצטרף ללהקת זמרים ורקדנים אשר ליוו את הזמרות שושנה דמארי ויפה ירקוני. במשך 4 חודשים הם הופיעו ברדיו סיטי במרכז רוקפלר בניו יורק, כפי שהיה נהוג אז להעביר את הזמן בעת ההפסקה של הסרט שהוסרט.
במשך הזמן, ובייחוד כאשר היה מגיע לאיטליה במסגרת עבודתו ב"אוליבטי", זיתי אלבוים לא פסח על שום אופרה שהוצגה באותה העת, כך הגדיל את טווח מומחיותו בזמרים וזמרות אופראיות.