היצירה מתחילה במין מבוא, שבמהלכו יד ימין ושמאל מנגנות סוג של ארפג' של אקורד לה במול מז'ור באוקטבות שונות. לאחר מכן מופיע קטע שבו מנגנים את אקורד סול מינור, לה מינור חצי מוקטן, לה מז'ור ורה מז'ור. הקטע מתפתח ומגיע לסוג של אלתור מהיר מאוד ביד ימין, שמיד לאחריו מתחיל שופן בהצגת נושא חדש. הוא בנוי בצורה כזו שיד ימין מנגנת אוקטבה ועוד שלושה צלילים, בעוד שיד שמאל מנגנת שני אקורדים שבכל פעם האקורד השני מוריד את אחת הדרגות שלו בטון או חצי טון. לאחר פיתוח קצר, מופיעים ארפג'ים מהירים מאוד של סול מינור ביד ימין, שבצורה יפה מגיעים לבסוף למלודיה יפה בסולם מי במול מז'ור. הפיתוח מעט ארוך ולאחריו מגיע קטע זהה לנושא הראשון בבלדה פרט לכך שהוא כתוב בלה מינור, ושהסיום שלו מעט שונה, ומוביל למלודיה שהייתה בסולם מי במול מז'ור, אך בסולם מי מז'ור ובאוקטבות. לבסוף הוא מתחיל לקרוס לתוך ארפג' אקורד מוקטן ביד ימין בקלידים נמוכים יחסית שמתחיל לאט לאט לעלות עד שהוא יורד שוב, אך הפעם בסולם. המלודיה חוזרת כאן שוב במי במול מז'ור אך בשינוי קל, ולאחר מכן חוזר שוב הקטע ההתחלתי שהופיע בסול מינור ולאחר מכן בלה מינור, נאמן לסולם המקור, אלא שלפתע הקטע מתפתח לקטע בלתי צפוי של סקסטות מקבילות שמובילות לקדנציה של הפרק, שבה מוצגים אקורדים בסול מינור בהיפוכים שונים ולאחר מכן אקורדים של לה במול.
לבסוף הקטע קורס בעזרת אקורדים של יד ימין ויד שמאל, ש "רודפים" אחד אחרי השני, עד שיד שמאל מנגנת אוקטבת רה רה ומתחיל סולם כרומטי מסול מאוד נמוך עד לקלידים הגבוהים של הפסנתר. המנגינה יורדת שוב הפעם ב"אלתור" מהיר מאוד של יד ימין שהופך אחרי 3 אוקטבות לסולם סול מינור הרמוני יורד. מיד לאחר מכן יד שמאל וימין מנגנות שתיהן סולם סול מינור מלודי שמסתיים בצלילים הגבוהים. היצירה חוזרת ללא ירידה לאקורדים של סול מינור בהיפוך קוורט סקסט באוקטבה נמוכה. אחר כך שישה צלילם קצרים מנוגנים בשתי הידיים, והמנגינה עולה שוב בסול מינור מלודי אך הפעם המרווח בין הידיים הוא דצימה ולא אוקטבה כמו בעלייה הראשונה. לבסוף כל יד מנגנת אוקטבה של סולם כרומטי שהולך מסול עד סול, ולאחר אקורד בהיפוך סקסט מנוגנים שלושה סולים באוקטבה נמוכה, שמסיימים את הבלדה.
היסטוריה.
שופן התחיל לעבוד על הבלדה מס.1 בשנת 1831 בעת שהותו בת שמונת החדשים בווינה. היא הושלמה ב-1835 אחרי שהוא עבר לפריז, אז הוא הקדיש אותה לברון בודו אלברכט פון שטוקהאוזן, (1885-1810), דיפלומט שכיהן החל משנת 1841 כשגריר ממלכת הנובר בצרפת.
הבלדה פורסמה בו זמנית בלייפציג, בפריז ובלונדון.
ב-1837 העיר רוברט שומאן:קיבלתי "בלדה" חדשה משופן. היא נראית לי היצירה הקרובה ביותר לגאונות שלו (אם כי לא המתוחכמת ביותר) ואמרתי לו שמכל יצירותיו אני אוהב אותה הכי הרבה. אחרי שתיקה די ממושכת הוא השיב בנימה החלטית, "אני שמח לשמוע זאת מכיוון שגם אני אוהב אותה הכי הרבה והיא יקרה לי מכול" (מתוך מכתב של רוברט שומאן להיינריך דורן)
אלוכסיה
דוד דרגונסקי
דוד אברמוביץ' דרגונסקי (ברוסית: Дави́д Абра́мович Драгу́нский; 2 בפברואר 1910 – 12 באוקטובר 1992) היה גנרל יהודי בכוחות המזוינים של ברית המועצות, גיבור ברית המועצות (פעמיים) ופעיל אנטי-ציוני, יושב ראש הוועד האנטי-ציוני של הציבור הסובייטי.
ביוגרפיה.
השנים הראשונות.
דוד דרגונסקי נולד ב-2 בפברואר 1910 למשפחה יהודית בכפר סביאטסק בתחום המושב באימפריה הרוסית. כיום במחוז בריאנסק, במערב רוסיה. לאחר סיום בית הספר התיכון, עבד כפועל באתרי בנייה במחוז מוסקבה ובמחוז טבר. בשנת 1933 התגייס לצבא האדום ונשלח ללימודים בבית הספר לקציני שריון בעיר סראטוב. את הלימודים סיים בהצטיינות בשנת 1936. בתום הלימודים הועלה לדרגת סגן משנה ונשלח לשרת כמפקד מחלקת טנקים T-26 באחת מיחידות השריון של הצבא האדום באזור הגבול עם מנצ'וריה.
קריירה צבאית.
בשנת 1938, כמפקד פלוגה השתתף בקרבות עם היפנים באזור אגם חסן. על תפקודו בקרב עוטר בעיטור הכוכב האדום.
בשנת 1939 התקבל ללימודים באקדמיה הצבאית על שם פרונזה במוסקבה. לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941 נאלצו כל חניכי האקדמיה (ודרגונסקי ביניהם) לעזוב את הלימודים ולחזור ליחידותיהם. דרגונסקי מונה למפקד גדוד טנקים. הוא השתתף בקרבות הבלימה של קבוצות הארמיות מרכז ליד סמולנסק ובקרב על מוסקבה.
בסתיו של 1943 מונה למפקד חטיבת השריון מס' 55, תפקיד אותו מילא עד לסוף המלחמה. בדצמבר של אותה שנה נפצע קשה בקרב ליד העיר ז'יטומיר, כאשר הוביל אישית את התקפת החטיבה.
לאחר תקופת החלמה קצרה חזר לחזית. ביולי 1944 הייתה חטיבתו של דרגונסקי בחוד החנית של ההתקפה הסובייטית באזור העיר סנדומיר במזרח פולין. היא צלחה את נהר הויסלה ותפסה ראש גשר בגדה המערבית של הנהר. במשך כמה ימים החזיקה החטיבה בראש הגשר עד להגעה של הכוח העיקרי. על תפקידו בקרב זה הוענק לדוד דרגונסקי תואר "גיבור ברית המועצות".
בפעם השנייה הוענק לדוד דרגונסקי תואר גיבור ברית המועצות על מעשי גבורה ואומץ האישי בעת הפיקוד על החטיבה בקרבות לכיבוש ברלין. המבצע האחרון, בו השתתף דרגונסקי היה הקרב על פראג. לאחר מסע של 5 ימים, בהם עברה מאות קילומטרים, נכנסה חטיבתו יחד עם יחידות ממוכנות אחרות של החזית האוקראינית הראשונה אל העיר פראג ושחררה אותה מהגרמנים.
לאחר המלחמה למד דרגונסקי באקדמיה הצבאית של המטה הכללי. בסיום הלימודים הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד דיוויזיה ממוכנת. בשנת 1960 הועלה לדרגת גנרל-לוייטנט ומונה למפקד ארמייה. בשנים 1965–1969 היה סגן מפקד המחוז הצבאי של עבר-הקווקז. בשנת 1970 הועלה לדרגת גנרל-קולונל ומונה לפקד על קורס להכשרת מפקדים בכירים, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1987, אז פרש לגמלאות.
במהלך שירותו הצבאי עוטר ב: 2 מדליות "כוכב הזהב" של גיבור ברית המועצות, 2 עיטורי לנין, 4 עיטורי הדגל האדום, עיטור סובורוב מדרגה שנייה, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה, 2 עיטורי הכוכב האדום, עיטור השירות למען המולדת מדרגה שלישית ועיטור ידידות העמים.
פעילות פוליטית.
בתום מלחמת העולם השנייה היה דרגונסקי חבר בוועד היהודי האנטי-פשיסטי שפעל, אז, לאיסוף עדויות על גורל היהודים באזורי הכיבוש הנאצי בשטחי בברית המועצות. דרגונסקי איבד 74 מבני משפחתו בשואה כולל אחיותיו וילדיהם, הוא סבר שיש לפעול להנצחת הנרצחים היהודים ולהקמת אנדרטאות לזכרם. הוא היה בין הבודדים מחברי הוועד שלא נעצרו או הוצאו להורג על ידי סטלין בראשית שנות החמישים . במהלך שנות ה-50 וה-60 ייצג את יהודי ברית המועצות במשלחות סובייטיות רשמיות שביקרו במערב בהם טען שאין בברית המועצות אנטישמיות, שהעדר תיאטרון ובתי ספר דוברי יידיש נובע מהעדר ביקוש להם ושיהודי ברית המועצות אינם מעוניינים לעלות לישראל.
דרגונסקי היה אחד הפעילים היהודים האנטי-ציוניים המרכזיים של התעמולה הסובייטית. הוא כתב מאמרים בגנות הציונות ובגנות מדינת ישראל בעיתונים סובייטיים. כל ימי חייו התנגד נחרצות להגירה של יהודים מברית המועצות או לביטויים תרבותיים יהודיים כלשהם.
בשנת 1983 היה בין המייסדים של הוועד האנטי ציוני של הציבור הסובייטי. מילא את תפקיד היושב ראש של הוועד מיום היווסדו ועד ליום מותו אפילו אחרי התפרקות ברית המועצות.
דוד דרגונסקי נפטר ב-12 באוקטובר 1992 במוסקבה ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה. בהלווייתו השתתף מרשל יבגני שפושניקוב (שר ההגנה האחרון של ברית המועצות) וקצינים בכירים אחרים בצבא הסובייטי.
הנצחת זכרו ברוסיה.
פסל לזכרו הוצב בכפר הולדתו, כנהוג בברית המועצות לאנשים שעוטרו פעמיים בתואר גיבור ברית המועצות. הפסל הוצב עוד בחייו (בשנת 1951). פסל נוסף לזכרו הוצב בשנת 2009 בעיר סולנצ'נוגורסק שבמחוז מוסקבה.
ועדת האו&quot;ם לזכויות אדם
ועדת האו"ם לזכויות אדם (באנגלית: United Nations Human Rights Committee) היא גוף של האומות המאוחדות ובו 18 מומחים הנועדים יחד שלוש פעמים בשנה למושבים בני ארבעה שבועות כל אחד (באביב במטה האומות המאוחדות בניו יורק, בקיץ ובסתיו במשרדי האומות המאוחדות בז'נבה) כדי לבחון את הדו"חות המוגשים על ידי 162 המדינות החברות באו"ם אחת לחמש שנים ובהם מפורטות הדרכים שנקטו כדי לעמוד באמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות וכדי לבחון עתירות של אזרחים מתוך 114 המדינות אשר חתמו על פרוטוקול הבחירה הראשון לאמנה.
ועדה זו היא אחד מתוך תשעה גופים הפועלים באו"ם האחראים לפיקוח על יישום אמנות בתחום זכויות האדם.
אותן 114 מדינות אשר חתמו על פרוטוקול הבחירה הראשון לאמנה, הסכימו להתיר לתושביהן להגיש תלונות לוועדה, בבקשה שתברר האם הפרה המדינה את הוראות האמנה. עבור מדינות אלה, משמשת הוועדה כמנגנון שיפוטי בינלאומי לבירור הפרות זכויות אדם, בדומה למנגנונים אזוריים דומים בהם בית המשפט האירופי לזכויות אדם. פרוטוקול הבחירה הראשון נכנס לתוקפו ב-23 במרץ 1976. פרוטוקול הבחירה השני, להפסקת השימוש בעונש מוות נכנס לשימוש ב-11 ביולי 1991 וחתומות עליו 74 מדינות.