סיכום: המסע 8...פג6 איננו מבטיח לשחור שוויון, וייתכן שעדיף לשחק 8...פד7 או 8...ב6
המסקנה מהמשך זה היא, שהלבן זוכה בעדיפות עמדתית לעומת התבצרותו של השחור. לכן יש המציעים המשך שונה.
ב. התקפה באגף המלכה.
אופציה זו היא כלי נשק יעיל, משום שהשחור מתקיף במקום להתגונן
היתרון שיש במסע זה אינו פסיכולוגי גרידא (התקפה על ה4), השחור משיג במהלך זה יתרון גם בפיתוח, משום שהוא מאלץ את הלבן לגלות את כוונותיו, מה בדעתו לעשות עם הרגלי ה4. הלבן מאיים להתקדם ה4-ה5 ולכן הנקודה הטובה ביותר לפרש השחור היא ה7, כך שהוצאתו המוקדמת של הרץ השחור ו8 מונעת את חסימתו על ידי פה7.
על התקפתו של השחור, יוכל הלבן להגיב ב-3 דרכים: 1. לחץ באגף המלך 2. לחץ במרכז 3. חיזוק הקצינים.
1. לחץ באגף המלך.
מאחר שהרץ השחור עזב את עמדתו, הלבן מנצל זאת להתקיף את הרגלי ז7. השחור יוכל כעת להמשיך בהתקפה ולהרוויח זמן על ידי התקפת המלכה הלבנה:
והשחור יכול להחזיר רגלי על ידי
או להמשיך ביוזמה התקפית על ידי ג7-ג5, וכך מרוויח השחור טמפו על ידי התקפות על המלכה הלבנה.
2. לחץ במרכז.
בצעד האחרון של השחור הוא אמנם נתון להתקפה של הפרש הלבן על המלך: 8. פד6+ אך פריצה במרכז עדיפה על פני הצרחה, משום שעל ההתקפה יוכל שחור להמשיך 8. ---- מו8. מאידך, הצרחת השחור תגרור תמיכה של הלבן ברגלי ד4 על ידי ג2-ג3.
מכאן ההמשך הוא:
כעת המצב שווה.
גרסה אחרת המונעת חילופים במרכז, הוצעה על ידי התאורטיקנים:
יתרון הלבן בגרסה זו מתבטא בהחלפת פרש תמורת רץ, כך הרץ הלבן חופשי לפעול באלכסונים השחורים.
3. חיזוק הקצינים.
צעדו של הלבן, לכאורה, מפקיר את הרגלי ה4, אך בהמשך לא יוכל השחור להגן עליו. החלפת הרץ בפרש נותנת ללבן יתרון טקטי בפיתוח הקצינים, בעוד שהשחור נותר ללא קצינים במרכז; מאידך הפרש הלבן אינו מנוצל דיו ולכן המשך זה אינו מקובל.
נוסח טאראש.
על מנת למנוע את התקפת הרץ השחור במסע הרביעי, הציע טאראש להניח את הפרש ב1 על ד2.
התקפת השחור על ידי הרץ לא תהיה יעילה, לכן הוא ינסה להתקיף על ידי הרגלים באגף המלכה:
השחור פותח בכך את הנתיב של רג8 ומשתדל להחליף רצים. המשחק נמשך:
והמצב שווה.
לסיכום, ניתן לומר שההגנה הצרפתית מסייעת לשחור לערוך הגנה די מבוצרת נגד התקפות הלבן ולכן היא די פופולרית במשחקים בינלאומיים.
פוליתאיזם
פוליתאיזם (מיוונית: πολύ "פולי" - הרבה, θεός "תאוס" - אל) פירושו אמונה בריבוי האלוהות, אמונה במספר אלים, בניגוד למונולַטְריזם, שמשמעותו אמונה באל אחד תוך הכרה בכך שייתכנו אלים אחרים, ומונותאיזם, שמשמעותו אמונה באל אחד תוך שלילת אלים אחרים. פוליתאיזם היה נפוץ מאוד עד סוף העת העתיקה אך ממשיך להתקיים גם בימינו בדתות שונות.
אמונה באלים - פירושה אמונה בישויות עילאיות, אינדיבידואליות ונצחיות. האדם תלוי באלים אלו והוא מחויב לכבד אותם, לירא מהם ולעבוד אותם במשך כל חייו. יש להבדיל בין אלים ולבין שדים או דמונים או רוחות שגם הם ישויות עילאיות ונצחיות אך ישויות אלו שליליות ויש לשנוא אותם ולא לעבוד אותם והאלים (לרוב) גוברים עליהם במלחמה הנצחית בין שני סוגי ישויות אלו. "אלילים" הוא שם זילזול שניתן לאלים המרובים הפוליתאיסטיים על ידי המאמינים באל היחיד של מונותאיזם.
התפתחות הפוליתאיזם.
לפי רוב החוקרים, מקורו של הפוליתאיזם באנימיזם. בזמנים קדומים יחסו נפש חיה לגורמי טבע שונים כמו תופעות מזג אוויר (למשל לברקים ולרעמים), לתצורות נוף כמו הרים, לגרמי שמים כמו השמש והירח לעצים שונים ועוד. האדם חש בתלותו בגורמי טבע אלה ובדינמיקה והשינויים בטבע ועל כן סבר שעבודה של גורמי טבע אלה תוכל להשפיע לטובה על מצבו. מהאנימיזם הלכו והתפתחו, בהדרגה, האלים התפקודיים. תופעות הטבע כבר לא היו אלים בפני עצמן אלא תוצאות פעולותיהם של אלים רבים האחראים על כל תחומי חיי האדם והטבע. כך, הופיעו אלים רבים מספור של גשמים, חריש, ציד, זריעה, הריון, לידה וכו'. אלו היו אלים ערטילאיים, חסרי דמות ייחודית ורובם לא זכו לפולחן מיוחד. לצד אלים אלה הופיעו גם האלים הטריטוריאליים, כלומר לכל יישוב, נווה מדבר, גבעה, יער או מעיין היה אל משלו.
התפתחויות פוליטיות, צבאיות וחברתיות גרמו לאיחוד של שבטים ולאומים קטנים ובעקבות זאת גם לאיחוד האלים הטריטוריאליים. שטחים גדולים ורחבים נשלטו על ידי אל טריטוריאלי אחד. מלחמות וכיבושים הביאו לניצחונות וכיבושים. מנוצחים וכבושים קיבלו עליהם את עול אליהם של המנצחים והכובשים. מאידך, המנצחים "כבשו" גם את אלי המנוצחים וחלקם "עברו" לצד המנצחים והצטרפו לפנתאון שלהם. כך נוצר פוליתאיזם חדש שבו קיימת הירארכיה בתוך הפנתאון. אלי המנצחים לשעבר הופכים לאלים ראשיים וחשובים, מקימים להם מקדשים ונוצרים פולחנים סביבם. אלים ראשיים אלו מבליעים בתוכם את האלים הקודמים של השטח הכבוש. דוגמה - האל המצרי רע הבליע בתוכו אלים קודמים של אותו אזור כמו אתום והורוס (ששלטו באזור קודם לרע).
במאה הארבע עשרה לפני הספירה ניסה המלך אחנתון להשליט במצרים את פולחן אתון אל השמש כפולחן יחיד ולקעקע את כל פולחני האלים האחרים. מהפכה זו החזיקה מעמד למשך תקופת חייו בלבד ולאחר מכן חזרו המצרים לפולחן ריבוי האלים. בעקבות ניסיון מהפכני זה (לדעת חוקרים מסוימים) או ללא קשר אליו (לדעת חוקרים אחרים) החל להתפתח המונותאיזם היהודי. למונותאיזם הצטרפו במאה הראשונה לספירה גם הנצרות ובמאה השביעית לספירה האסלאם.
חקר הפוליתאיזם.
במאה ה-18 קמה קבוצת משכילים ובראשה וולטר שטענה כי המונותאיזם היא אמונה קדומה לפוליתאיזם. האדם הפרהיסטורי האמין באל אחד ורק ההתנוונות של אמונה ראשונית זאת הביאה לאמונה באלים רבים. משכילים אחרים כמו רוסו ויום טענו שהאמונה הקדומה הייתה פטישיזם, דהיינו אמונה באלוהותם של חפצים שונים. ממנה התפתח המונותאיזם שהתנוון לאחר מכן לפוליתאיזם. גם עם התפתחות מדע האנתרופולוגיה בסוף המאה ה-19 היו עדיין חוקרים מהאסכולה המכונה "האסכולה הווינאית", שהביאו הוכחות מחברות פרימיטיביות בנות זמנם למונותאיזם שקדם לפוליתאיזם. אחרים באסכולה זאת טענו שבמצרים הקדומה, לצד האלים המקומיים הרבים, היה גם אל יחיד, אל מורם מאחרים ואוניברסלי ששימש כאל מרכזי וראשי.
תאוריות אלו לא החזיקו מעמד והן נשללות מכל וכל. לעומת זאת מקובלת הדעה של מקס מילר המכונה הנותאיזם. לפי דעה זו בדתות פוליתאיסטיות בעבר וגם בהווה, המאמין פונה לאל מסוים מתוך פנתאון האלים, מתפלל אליו ועובד אותו ומבליע בו תארים ותפקידים של אלים אחרים. מכאן שגם בעולם הפוליתאיסטי האדם מבקש את קרבתו ואת חסותו של אל כוללני אחד, גם אם הוא מודע שקיימים אלים נוספים. יש הרואים בהנותאיזם סוג של "התחנפות" לאל מסוים כדי לזכות בחסותו. יש גם הטוענים שאף במונותאיזם יש לאל היחיד מופעים שונים והמאמין בוחר לו מופע מסוים מתוך ריבוי המופעים ועובד אותו.
ישנם חוקרים הטוענים כי המונותאיזם היא אמונה חסרת סובלנות ואכזרית הנלחמת בכל האמצעים, כולל הקשים ביותר, נגד הסוטים מהאמונה ומאידך, הפולתאיזם מאופיינת בסובלנות הבאה לידי ביטוי בכך שהמאמין בוחר לו אל או אלים כרצונו ועובד אותם.
עופר ברוק
עופר ברוק (נולד ב-1968) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת אמן בינלאומי (מ-1990) וחבר נבחרת ישראל לשעבר.
ברוק היה אלוף ישראל לילדים עד גיל 14, אלוף ישראל לנוער (עד גיל 20) בשנת 1983, וזכה במדליית זהב במכביה הארבע-עשרה.
ברוק השתתף בנבחרת האולימפית של ישראל:
חיים יבין
חיים יבין (נולד ב־10 בספטמבר 1932) הוא עיתונאי, במאי טלוויזיה, מפיק, עורך וקריין טלוויזיה ורדיו ישראלי. מאנשי התקשורת המובילים בישראל וחתן פרס ישראל לתקשורת, שכיהן בעבר כמנהל הטלוויזיה הישראלית.
יבין שימש כמגיש מהדורת החדשות המרכזית של הערוץ הראשון, "מבט לחדשות", מאז שנכנסו שידורי הטלוויזיה לישראל בשנת 1968 ועד לשנת 2008. הוא מזוהה עם הערוץ הממלכתי של הטלוויזיה הישראלית יותר מכל אדם אחר ולכן זכה לכינוי "מר טלוויזיה".
ביוגרפיה.
יבין נולד בבויטן שבגרמניה (כיום חלק מפולין) בשם היינץ קלוגר, מצאצאיו של הרב שלמה קלוגר. עלה לישראל ב-1933, וגדל והתחנך בקריית בנימין, שכונה שאוחדה לימים עם קריית אתא. למד בבית ספר תיכון בקריית מוצקין, אך נשר מהלימודים, ועבד במסגריה של בית החרושת 'פניציה' בחיפה. הוא השלים בגרויות תוך כדי שירותו הצבאי. לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים ועבד במקביל במספר עבודות מזדמנות. ליבין תואר ראשון בספרות עברית ובספרות אנגלית, ולמד לתואר שני בספרות השוואתית.
במהלך לימודיו כסטודנט היה שחקן מהמניין בקבוצת הכדורגל של הפועל ירושלים. בשנת 1956, עוד בהיותו סטודנט, החל יבין לעבוד בקול ישראל, תחילה כמגיש חדשות ומגיש תוכניות בידור ומוזיקה. ב-1962 פתח את שידורי "הגל הקל", שלימים הפך לרשת ב'. בהמשך עבר למחלקה הדוקומנטרית של קול ישראל כעורך, כמפיק וכמגיש משדרי תעודה. בין הבולטים בשידוריו היה ריאיון שקיים יעקב בן-הרצל במסגרת התוכנית "יום ביישוב" עם הילדה יפה לוי מבית שאן. אמירתה של לוי: "אני רעבה!" על כך שאין למשפחתה כסף מספיק לאוכל, גרמו לתהודה ציבורית נרחבת בישראל.