אלגוריתם הלמידה.
כאשר
טיילת המדע
טיילת המדע היא טיילת בצפון תל אביב המחברת בין תחנת הרכבת תל אביב אוניברסיטה לאוניברסיטת תל אביב.
הטיילת, שאורכה 800 מטרים, נפרסת לאורך צדו המזרחי של מדרון הכורכר שעליו שוכנת האוניברסיטה. הטיילת הוקמה בין החודשים מרץ-נובמבר 2012, בעלות של 6.4 מיליון ש"ח. הפרויקט תוכנן על ידי משרד האדריכלים "ברוידא-מעוז אדריכלות נוף", ובוצע בידי חברת אחוזות החוף של עיריית תל אביב בליווי האגף לשיפור פני העיר בעיריית תל אביב-יפו. לפי התוכניות, הטיילת צפויה לחבר את שדרות קק"ל בצפון אל פארק הירקון בדרום, ובסופו של דבר היא תחובר לטיילת החוף בעיר.
הטיילת מחולקת למדרכה עבור הולכי רגל ולשביל אספלט המיועד לאופנים, והיא צופה אל נתיבי איילון, מרכז הירידים והקונגרסים בישראל, פארק הירקון, שכונותיה הצפון-מזרחיות של תל אביב, בני ברק ומזרחה עד השומרון. בקטע שבין שני שבילי הטיילת שולבו עצים, עמודי תאורה ואלמנטים סביבתיים אחרים. עוד הוקמו לאורכה מספר רחבות תצפית, ובהן שולבו מיצגים בנושאי מדע, טכנולוגיה ואקולוגיה.
פיליפ פרידריך גמלין
פיליפ פרידריך גמלין (1721–1768) היה פרופסור לבוטניקה וכימיה.
גמלין הוא אחיו של הנוסע המפורסם יוהאן גאורג גמלין. הוא קיבל תואר דוקטור בשנת 1742, באוניברסיטת טובינגן.
הוא נבחר לחברה המלכותית בשנת 1758. הוא אביו של חוקר הטבע יוהאן פרידריך גמלין.
Refractor
Refractor הוא מנוע גרפי שתוכנן על ידי אולפן בשם Refraction Games, המשחק הראשון שפותחו עם המנוע היו Codename Eagle שיצר בנובמבר 1999. המנוע נרכש מאוחר יותר על ידי EA Digital Illusions CE, והמנוע היה בשימוש סדרת משחקי היריות הגדולה ביותר שלהם Battlefield. לאחר מכן המשחק Battlefield 2 גרם לפתיחת הגרסה החדשה של המנוע Refractor 2.0.
קונגרס טוקומן
קונגרס טוקומן (בספרדית: El Congreso de Tucumán) הוא אספה מחוקקת (חוקים וחוקה) של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה, כיום - ארגנטינה, שהתקיימה בהתחלה בטוקומן ולאחר מכן בבואנוס איירס בשנים 1816-1820. הוא מוכר בעיקר בזכות הכרזת העצמאות של ארגנטינה והחוקה הארגנטינאית משנת 1819.
המהפכה והעצמאות.
ב-1810 התרחשה בתת ממלכת ריו דה לה פלטה מהפכת מאי יסדה את הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה, הישות העצמאית שקמה אך עדיין ראתה עצמה באופן פורמלי נאמנה למלך ספרד, פרננדו ה-7, שהיה עצור באותה עת בצרפת שבשליטת נפוליאון, ושכבשה את ספרד והמליכה במקומו את ז'וזף בונפרטה -אחיו של נפוליאון.
כך בכל הגופים שמשלו החל מהחונטה הראשונה: ההצהרות בעל פה ובעיתונות המקומית התייחסו במפורש לעצמאות של הפרובינציות, אך במסמכים הדיפלומטיים שנשלחו לאירופה המשיכו להחזיק במה שמכונה "המסיכה של פרננדו" (máscara de Fernando): לכאורה הם נאמנים למלך ולא לגופים שקמו באזורים הלא כבושים של ספרד והתיימרו לייצג אותו בהיעדרו.
האספה הכללית בבואנוס איירס הדיחה את הטריאומווירט בסוף 1813 ומינתה במקומו דירקטור (Director supremo) שהיה נבחר לתקופה של שנתיים.
באפריל 1815 הודח הדירקטור השני - קרלוס מריה דה אלוואר (Carlos María de Alvear) והאסיפה התפזרה.
הקמת הקונגרס.
במקום אלוואר, הקבילדו של בואנוס איירס (Cabildo de Buenos Aires) בחר בגנרל חוסה רונדו (José Rondeau) שפיקד במקביל על צבא הצפון, נעזר במחליף שישב בבירה עצמה, והיה כפוף לחונטה מפקחת שהתמנתה אף היא בידי הקבילדו.
החונטה הכריזה על "מצב ביניים" (estatuto provisional) ב-5 במאי 1815 שפיקח על פעילות הדירקטור ושלא הייתה לו משמעות מעשית רבה, למעט סעיף 30 שקבע שעליו לזמן לטוקומן נציגים מכל היישובים שיחוקקו חוקה.
הזימון בוצע על ידי הדירקטור המחליף איגנסיו אלווארס תומאס (Ignacio Álvarez Thomas), במחצית השנייה של 1815, והם נבחרו בסוף אותה שנה ובתחילת 1816 לפי המפתח של נציג לכל 15,000 איש.
הבחירה בטוקומן נעשתה בשל התנגדות הפדרליים לבחירה בבואנוס איירס כפי שקרה עם האספה משנת 1813. טוקומן הייתה מספיק רחוקה הן מבואנוס איירס והן מהבנדה אוריאנטל ומהשפעתו של ארטיגס, שכנה במרכז הטריטוריה של תת הממלכה לשעבר, והייתה מוגנת בידי צבא הצפון בפיקוד רונדו שהמטה שלו שכן בה.
הישיבות החלו ב-24 במרץ 1816 בנוכחות 33 נציגים, במבנה שנשכר במיוחד לשם כך והוכרז כאתר לאומי היסטורי ב-1941.
הנציגים.
הנציגים (ומספרם) הגיעו מהפרובינציות הבאות:
היו ביניהם עורכי דין, אנשי דת ואנשי צבא.
אזורים רבים מאלטו פרו (כיום בוליביה) היו תחת שלטון המלוכנים ולכן לא יכלו להשתתף, וגם אלו שכן בחרו נציגים - עשו זאת במהלך המסע של רונדו לשם, ומשהוא הובס - הם חזרו לידי המלוכנים, ולא תמיד נציגיהם יכלו להשתתף בקונגרס.
הפרובינציות בבנדה אוריאנטל ובליטורל לא שלחו נציגים כי היו בעיצומה של מלחמת אזרחים נגד השלטון המרכזי (קורדובה נטתה לצידם אך לא השתתפה בפועל בלחימה).
פרגוואי הייתה למעשה מדינה עצמאית מספרד ומנותקת מהפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה, וב-1813 הקונגרס הלאומי שלה החליף את שמה מ"הפרובינציה של פרגוואי" ל"רפובליקה של פרגוואי".
פעילות הקונגרס.
בישיבות הראשונות נקבעו התקנות הפנימיות ונבחרו יושב ראש ושני מזכירים.
כדי להיבדל מהאסיפה של 1813 - הנציגים נחשבו לנציגי היישובים ולא לנציגי האומה, ובכך הם הכפיפו את עצמם לציבור בוחריהם ולא למדינה.
אחד הנציגים מהבירה לקח על עצמו לפרסם עיתון יומי על פעולות הקונגרס ושלח אותו לעירו, ובזכות זאת הם ידועים כיום.
בשל ריבוי הנושאים העקרוניים לטיפול ולנוכח הקושי לנהל דיונים לגביהם במליאת הקונגרס - הוקמה ועדה שטיפלה בנושאים כמו:
פעולות ראשונות.
הקונגרס טיפל בהתפטרותו של השליט הבכיר אלווארס תומאס (Álvarez Thomas) והחלפתו באנטוניו גונסלס בלקרסה (Antonio González Balcarce), ובהתפטרותו של רונדו מהפיקוד על צבא הצפון.
חודשים מעטים לאחר מכן בלקרסה הוחלף בידי הגנרל חואן מרטין דה פואירדון (Juan Martín de Pueyrredón) שמינה את מנואל בלגרנו (Manuel Belgrano) כמפקד צבא הצפון. הדבר יצר קרע עמוק עם נציגי סלטה וקורדובה ששאפו למנות לתפקיד את אחד הנציגים שנתמך על ידי גואמס (צבא הצפון הגן למעשה על סלטה).
נוכח נפילתה של סנטה פה בידי הפדרליים, הקונגרס שלח את אחד מנציגי קורדובה כדי להגיע עם תושבי העיר להסכם שבמסגרתו יכירו בשליט הבכיר וישלחו נציג לקונגרס, אך הוא הצטרף למפלגתו של ארטיגס ולקונגרס המזרחי (Congreso de Oriente) המתחרה שהלה הקים.
בישיבה סודית ב-6 ביוני השתתף בלגרנו ששימש בעבר כנציג הפרובינציות המאוחדות בבריטניה, והציע להקים מונרכיה חוקתית שבראשה יעמוד אחד מצאצאי האינקה ובירתה תהיה קוסקו (פרו), וכך גם להשתלב במגמות הראקציוניות באירופה של חיזוק המונרכיות לאחר נפילת נפוליאון, גם ליצור ברית עם האינדיאנים נגד ספרד, וגם לצרף את פרו לפרובינציות.
ההצעה נפלה בעיקר בלחצם של נציגי בואנוס איירס שלא התלהבו מהעברת הבירה מהם לקוסקו..
הכרזת העצמאות.
בשנת 1814 חזר המלך פרננדו ה-7 לכס השלטון בספרד, דבר שהציג ככלי ריק את הנאמנות לכאורה של הפרובינציות אליו. בשל כך ובשל הצורך לזכות להכרה כמדינה עצמאית - היה צורך בהכרזת עצמאות.
סן מרטין ששימש אז כמושל קוז'ו ארגן את צבא האנדים לקראת חציית האנדים לצ'ילה, היה זקוק לסיוע שניתן היה להשיג בתור מדינה עצמאית, ולחץ על נציגי הפרובינציות של קוז'ו לקדם את הנושא.
באותה עת, אמצע 1816, כשהמלוכנים הצליחו להשיב לעצמם את מקסיקו, צ'ילה ואלטו פרו; רק הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה (יחד עם פרגוואי והבנדה אוריינטל - כולן תולדות ישירות ועקיפות של מהפכת מאי 1810) היו עצמאיות, וב-9 ביולי 1816, היו"ר לפרידה (Francisco Narciso de Laprida) מסן חואן הכריז על עצמאותן של הרפובליקות המאוחדות:
ב-19 ביולי, בישיבה סודית, שינה הנציג מדרנו (Pedro Medrano) מבואנוס איירס את נוסח השבועה המתייחס לפרננדו ה-7 ל-"כל כובש חיצוני".
בניגוד למקובל, הכרזת העצמאות שינתה את שם המדינה ל-"הפרובינציות המאוחדות בדרום אמריקה" (Provincias Unidas en Sud América), שם בו לא נעשה שימוש עד כה. כנראה שבהשראת בלגרנו, הכוונה הייתה לקרוא לכל המושבות בדרום אמריקה להצטרף למדינה אחת שבירתה קוסקו.
יש להבהיר ששלושה נציגים נעדרו מהכרזת העצמאות - שניים מצ'יצ'אס באלטו פרו שהייתה אז בחזית הקרבות עם המלוכנים, ואחד מנציגי סלטה.
המונרכיה והפדרליים.
החל מ-12 ביולי 1816 החלו הדיונים לגבי צורת הממשל, בעקבות ההצעה להקים מונרכיה חוקתית, הצעה שזכתה להתנגדות נחרצת של נציגי בואנוס איירס - גם מסיבות פרגמטיות, וגם מסיבות שמצטיירות כיום כגזעניות (בעקבות הצעתו של בלגרנו להמליך את אחד מצאצאי האינקה).
מספר ימים לאחר מכן נוסחה ההצהרה לאומות (Manifiesto a las Naciones) המבשרת על עצמאותן של הפרובינציות לשאר העולם. יחד עם זאת, אף מדינה לא הכירה בעצמאות עם הכרזתה ובמהלך 7 שנים אחריה.
זמן מה לפני ההכרזה, פורטוגל תכננה לפלוש לבנדה אוריינטל (כיום - אורוגוואי), והדבר יצא אל הפועל באוגוסט - כחודש לאחר הכרזת העצמאות, בתירוץ שארטיגס - מפקד המורדים בבנדה אוריינטל - לא הכיר בסמכותם של הדירקטור בבואנוס איירס והקונגרס בטוקומן.
הדירקטור עצמו ראה גם את חצי הכוס המלאה בפלישה הפורטוגלית וקיווה שהיא תסייע לו לחסל את ארטיגס - מנהיג הפדרליים, ולהשתלט על הפרובינציות בליטורל, בסופו של דבר זה לא קרה, ומבין הפרובינציות הפדרליות - רק קורדובה שלחה נציגים לקונגרס.