הרבייה של אקרית הוורואה מתרחשת במחזור של 10 ימים. נקבת אקרית הוורואה נכנסת לתא ההטלה בחלת הדבש, ולאחר שהדבורים הפועלות סוגרות את התא היא מטילה את ביציה על זחל הדבורה. האקריות הצעירות שכוללות בדרך-כלל מספר נקבות וזכר אחד, בוקעות בשלב שהדבורה הצעירה יוצאת מתא ההטלה והן נישאות על-גבה. באופן זה מתרחשת ההדבקה של נחיל הדבורים הבוגרות והזחלים האחרים. את אקרית הוורואה ניתן למצוא באופן מובהק יותר בתאי הטלה של זחלים זכרים, כיוון שאלו יוצאים מתא ההטלה שלושה ימים נוספים לאחר יציאת הדבורים הפועלות, זמן נוסף זה מאפשר לאקרית הוורואה לשוב ולהתרבות. פגיעת אקרית הוורואה גורמת לפגמים גנטיים דוגמת כנפיים מנוונות, והתפתחות של וירוסים ופטריות בגוף הדבורה.
אקריות ורואה בוגרות ניזונות מרקמות השומן של הדבורה הבוגרת ושל זחל הדבורה, ומשום שרקמות השומן חיוניות לפעילות התקינה של גוף הדבורה, שכוללת איזון הורמונלי, ויסות אנרגיה, חיסוניות וניקוי רעלי הדברה, התוצאה היא שגוף הדבורה נפגע ונחלש עד לכדי קריסה. אקריות הוורואה הבוגרות חודרות מתחת ללוחיות הבטן של גוף הדבורה הבוגרת (Metasoma), ומתמקמות בדרך-כלל בצד השמאלי התחתון של בטן הדבורה. לעיתים קרובות ניתן לראות אקריות ורואה בוגרות, בחלקו העליון של גוף הדבורה (Mesosoma), במקרים אלה מטרתו של מיקום זה אינה תזונה, אלא מעבר מדבורה אחת לשנייה והדבקה. הפצעים הפתוחים שנגרמים בעקבות התזונה של אקרית הוורואה, מהווים אזורי התפתחות של וירוסים ופטריות בגוף הדבורה. אקרית הוורואה היא הגורם לכחמישה סוגים של וירוסים שונים, ועד ל-18 סוגים של מחלות הגורמים לניוון וחולשה של גוף הדבורה, כולל וירוס RNA, דוגמת וירוס הכנפיים המעוותות ). מלבד זן של דבורים באזור רוסיה, שפיתח התנהגות הגיינית בעקבות רגישות לורואה (בכ-10% ממושבות הדבורים ניתן למצוא התנהגות זו), הדבורים מזן Apis Mellifera שבאירופה נטולות הגנה לחלוטין מפני תקיפת הטפיל. שיעור הרגישות לרביית אקרית הוורואה בקרב דבורי הדבש שבאזור רוסיה, נמוך בכשליש עד לחצי מזה של זנים אחרים.
מודל של הדינמיקה האוכלוסייתית מראה על עלייה אקספוננציאלית כאשר לאקרית הוורואה יש גישה למושבות של דבורים, ועל ירידה אקספוננציאלית כאשר אלו אינם זמינים עבורה לתזונה. במהלך 12 שבועות ניתן לראות פי 12 (כמעט) ממצאים של אקריות בכוורות של דבורי דבש באזור אירופה. לעיתים קרובות האקריות חודרות לכוורת בתקופת חודשי הקיץ, ושם הן מתרבות במהלך חודשי הסתיו. רמה גבוהה של אקריות בכוורת יכולה לגרום לקריסתה, זאת בעקבות הפסקת גידול מזל"טים (דבורה מסוג זכר, שבוקעת מביציות לא מופרות) ומעבר אקריות הוורואה לזחלים של דבורים פועלות, אשר גורם לירידה חדה במספר הדבורים בכוורת, ולבסוף לתמותת הכוורת.
כאשר דבורת הדבש נדבקת בווירוס אקרית הוורואה היא עשויה להיפגע בשתי דרכים. ראשית, תזונת האקרית על בסיס רקמות השומן של הדבורה מחלישה הן את הדבורה הבוגרת והן את הזחל, ובפרט, מקטינה באופן משמעותי את משקלן של הדבורה הבוקעת ושל הדבורה הבוגרת. בנוסף, לדבורים בוגרות נגועות יש תוחלת חיים קצרה יותר מזו של דבורים פועלות שאינן נגועות, והן נוטות להיעדר הרבה יותר מהכוורת, זאת כנראה עקב חוסר היכולת שלהן לנווט או לווסת את האנרגיה שלהן לטיסה. שנית, אקריות הוורואה הן מהגורמים הבולטים לווירוסים שונים, ובפרט לווירוס הכנפיים המעוותות.
לאחר שלבי ההתפתחות הראשונים, כאשר הדבורה הצעירה יוצאת מתא ההטלה היא נושאת איתה את אקרית הוורואה, כאשר בשלב זה הטפיל עובר לדבורה בוגרת יותר בעדיפות לדבורה מטפלת, כיוון שאלו שוהות זמן רב יותר בסמיכות לתאי ההטלה והזחלים ומספקות בכך לאקרית הוורואה הזדמנויות רבות להתרבות. ולמעשה, כיוון שהדבורה המטפלת שוהה זמן רב יותר בסמיכות לתאי ההטלה והזחלים, מאשר בקרבת דבורים פועלות, שיעור ההדבקה בקרב הזחלים גבוה יותר.
טפיל אקרית הוורואה נמצא גם על זחלים טריציאליים של סוגים שונים של צרעות, כגון Vespula Vulgaris ושל חרקים אחרים הניזונים מפרחים, דוגמת דבורת בומבוס, דבורת בומבוס אמריקאית ("Bombus pensylvanicus)", חרפושיות וחיפושיות זבל, וזבובים רחפניים שנקראים גם זבובי פרחים. הטפיל נצמד לזחלים המתפתחים וניזון מרקמות השומן שלהם, ולמרות שהוא אינו יכול להתרבות על גבי חרקים אלה, בעצם כך שהוא נמצא על גופם יכול הטפיל לעבור ולהתפשט לאזורים קרובים.
תפוצה בעולם.
מוצאה של אקרית הוורואה הוא באסיה, שם ניתן היה למצוא את הטפיל על דבורת הדבש האסייתית (Apis cerana), אולם זן זה של דבורים התפשט למדינות אחרות על-פני יבשות שונות, והתוצאה הייתה הדבקה רחבה והרת אסון של דבורי הדבש האירופאיות.
החל מאמצע שנת 2012, נחשבת אוסטרליה כאזור שאין בו פגיעה של אקרית הוורואה . ועל-פי העיתון השבועי הגרמני די צייט, בראשית שנת 2010 התגלה באזור מחוז אל-כופרה (דרום-מזרח לוב), זן מבודד של דבורים שנראה כעמיד בפני אקרית הוורואה. גם איי הוואי (מאווי וקאואיי), הם אזורים שאין בהם פגיעה של אקרית הוורואה.
הגדרה ואפיון.
עד לאחרונה נחשב אקרית הוורואה כזן קרוב לזה הנקרא ורואה יעקובסוני. שני הזנים נצמדים כטפילים לדבורת דבש האסייתית (A. cerana). אולם הזן שתואר במקור בשנת 1904, על-ידי אנתוני קורנליס אודמנס (Anthonie Cornelis Oudemans) כ'ורואה יעקובסוני', אינו זהה לזן שנצמד כטפיל לדבורת הדבש האירופאית (A. mellifera). המעבר של אקרית הוורואה לדבורת הדבש האירופאית, התרחש ככל הנראה לראשונה בפיליפינים בראשית שנות ה-60' של המאה ה-20. כאשר דבורי דבש אירופאיות מיובאות באו במגע קרוב עם דבורי דבש אסייתיות נושאות טפילי אקרית הוורואה. עד שנת 2000 המדענים לא הגדירו וזיהו את אקרית הוורואה כזן נפרד, אולם לאחר מכן פורסם המאמר של דניס אנדרסון (D. L. Anderson) וג'ון טרומן (J. W. Trueman) (2000), ותיקן הנחות מוקדמות ותיוג מוטעה בספרות המחקר.
מחלת הורוזיס.
המחלה הנגיפית שמתפתחת מהדבקה בטפיל אקרית הוורואה נקראת ורוזיס (Varro-osis), לעיתים נעשה שימוש בשם שגוי של המחלה לה גורם הטפיל, והיא נקראת ורואטוזיס או ורואזיס. שם המחלה - ורוזיס - מתקבל מהשם הטקסונומי של הטפיל - ורו, והסיומת - וזיס. כפי שנקבע במינוח סטנדרטי על-ידי האגודה העולמית לקידום וטרינריה פרזיטולוגית. כך לדוגמה הארגון העולמי לבריאות בעלי-החיים (WOAH/OIE) משתמש במונח ורוזיס במדריך הבינלאומי של הארגון.
ניסיונות טיפול ומניעה של פגיעת אקרית הוורואה נחלו הצלחה חלקית בלבד. תחילה ניתן לדבורים תכשיר תרופתי-כימי של פלוואלינט (Fluvalinate), פירתרואיד סינתטי (Synthetic Pyrethroid) שהצליח לפגוע בכ-95% מאקריות הוורואה. אולם ה-5% הנותרים פיתחו תחילה התנגדות ומאוחר יותר אף עמידות לתכשיר. לאחר הפלוואלינט פותח טיפול בתכשיר הקומפוס (Coumaphos), אולם אקרית הוורואה פיתחה עמידות גם לתכשיר זה.
ניטור, מניעה וטיפול.
ניטור.
ישנן מספר שיטות לניטור רמת אקרית הוורואה במושבת הדבורים. בשיטת ערבול אבקת סוכר, הדוגמים אוספים כ-300 דבורים באמצעות כוס מדידה עם סימון כמות של 1/2 כוס, ומניחים אותן בצנצנת עם מכסה של רשת תיל (1/8") ביחד עם 2 כפות של אבקת סוכר. לאחר מכן הם מערבלים את הדבורים בעדינות במשך כדקה לפני שהם הופכים את הצנצנת, ומנערים אותה במשך כשתי דקות מעל מגש, כדי לתפוס את האקריות כשהן נופלות. אקריות אלה נספרות והכמות הסופית מחולקת בשלוש, על-מנת לחשב את מספר האקריות לכל מאה דבורים. מטרתה של שיטה זו היא בדרך למנוע תמותה של הדבורים הנדגמות, אולם לא ניתן לדעת אם העירבול אינו גורם לפגיעה אחרת בדבורים. במסגרת שיטת שטיפת אלכוהול - שנמצאה כיעילה ביותר - הדוגמים אוספים כ-300 דבורים בעזרת אותה כוס מדידה, משקעים אותן באלכוהול 70% ואף יותר, סוגרים את הצנצנת עם מכסה ומערבלים אותה במשך כשתי דקות, לפני ששופכים את התכולה על מסך של רשת תיל (1/8") המונח מעל למגש. לאחר מכן האקריות נספרות ומחולקות בשלוש כמו בשיטה הקודמת. שיטה זו גורמת לתמותה של כל הדבורים הנדגמות. שיטת נוספת היא שיטת המשטח הדביק שאינה גורמת לתמותה של דבורים. בשיטה זו מצופה משטח דביק בשכבה עבה של וזלין (Petroleum jelly), ומונח מתחת לתא ההטלה ולמשטח רשת (או מסך דומה של רשת תיל 1/8"). לאחר שלושה ימים הדבוראי לוקח את המשטח הדביק וסופר את כמות אקריות הוורואה שנמצאות עליו. מספר זה מחולק בשלוש על-מנת לחשב את ממוצע האקריות שנופלות מתא ההטלה בכל 24 שעות. שיטה זו אינה גורמת לתמותה של דבורים, אך לוקח זמן רב יותר לקבל תוצאות באמצעותה.
תכשירים כימיים למניעה וטיפול.
ניתן לטפל באקרית הוורואה בתכשירים כימיים, דוגמת חומרים קוטלי אקריות, אולם יש להשתמש בחומרים אלה בזהירות מרבית, כדי למנוע אפשרות של זיהום הדבש המיועד לצריכה. שימוש נכון בחומרים קוטלי אקריות גם יאט את יכולתה של אקרית הוורואה לפתח עמידות לתכשירים.
תכשירים אורגניים.
אולם האמצעי האפקטיבי ביותר להגנה על דבורים מפגיעה של אקרית הוורואה בטווח ארוך, הוא גידול וריבוי דבורים עמידות בפני האקריות.
אמצעים פיזים, מכניים והתנהגותיים למניעה וטיפול.
ניתן למנוע פגיעה והתפשטות של אקרית הוורואה גם באמצעים שאינם כימיים, אשר רובם אינם מיועדים להסרה מוחלטת של אקרית הוורואה מהכוורת, אלא לצמצום אוכלוסיית האקריות לרמה שניתנת לניהול.
הנדסה גנטית.