מצודת אמסטרדם (אנגלית Fort Amsterdam) הידועה גם כמצודת קורמנטין (Fort Cormantine), היא מצודה הרוסה בעיר קורמנטין בדרומה של גאנה, השוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי. בשנת 1979 הוכרזה המצודה, יחד עם עשר מצודות נוספות ברחבי המדינה, כאתר מורשת עולמית.
בשנת 1598 הקימו ההולנדים נקודת מסחר באתר, אך לאחר מכן היא ננטשה. ב-1631 הקימו בריטים מ"חברת המסחר לגינאה וביני" (English Company of Adventurers Trading to Guynney and Binney) מבנה על גבעה סמוכה, במטרה לסחור עם השבטים המקומיים, אך הוא עלה באש לאחר מספר שנים. המצודה עצמה הוקמה בין השנים 1638 ל-1645 על ידי הבריטים וזכתה לשם מצודת קורמנטין, על שמו של היישוב הסמוך. ההולנדים שבו והשתלטו על האזור בשנת 1665 והעניקו למצודה את שמה הנוכחי, "מצודת אמסטרדם". הם החזיקו במקום עד סוף 1782, עת הוא שב לשלטון בריטי למשך שלוש שנים בלבד, וב-1785 הוחזר להולנדים מכוח הסכם. ב-1806 השתלטו שבטי האשנטי המקומיים על המצודה ובזזו אותה. חמש שנים לאחר מכן, בשנת 1811, נהרסה המצודה על ידי לוחמי שבט יריב, וכיום שרדו ממנה רק שרידים מעטים.
סטיבן דדאלוס
סטיבן דדאלוס (באנגלית: Stephen Dedalus) הוא האלטר אגו הספרותי של ג'יימס ג'ויס והגיבור הראשי של הרומן הראשון הסמי-אוטוביוגרפי של ג'ויס "דיוקן האמן כאיש צעיר". כמו כן הוא דמות בדיונית ביצירתו המונומנטלית של ג'ויס "יוליסס". על פי מבקרי ספרות אחדים, ובהם הרולד בלום, דדאלוס הוא גם המספר של שלושת הסיפורים הראשונים ב"דבלינאים".
מבחינות רבות סטיבן דדאלוס הוא בן דמותו של ג'ויס עצמו. סטיבן הוא יליד 1882, כמוהו כג'ויס, ובן למשפחה מרובת ילדים. לפי "יוליסס" אימו נפטרה והוא קיבל על כך מברק בעת ששהה בפריז, תיאור מדויק של האירוע בחייו של ג'ויס.
אחיו של ג'ויס, סטניסלאוס, שליווה אותו בכתיבתו ואף תיעד אותה ביומן שערך, הביע התנגדות לשם דדאלוס מפאת היותו שם לא-אירי, אך ג'ויס הכריע לטובת השארתו, וכפשרה שינה אותו מדיידלוס (Daedalus), כפי שהוא מופיע ברומן הביכורים שלו "סטיבן הירו", נוסחו הראשון של "דיוקן האמן כאיש צעיר", לדדאלוס (Dedalus) ב"דיוקן האמן" וב"יוליסס". הבחירה בשם זה מסמלת את רצונו של ג'ויס לזהות את עצמו עם הממציא היווני, לפרוש כנפיים ולהשתחרר ממגבלות הדת, הלאום והנסיבות הפוליטיות, שעיכבו לתחושתו את מימוש שאיפותיו האמנותיות.
ב"דיוקן האמן" מתבטא סטיבן על תחושת החנק שלו בארצו:
סטיבן דדאלוס מגלם ב"יוליסס" מורה בבית ספר פרטי בפרבר של דבלין, משרה שבה שימש ג'ויס עצמו בקיץ 1904. הוא הדמות המקבילה לטלמאכוס, בנו של אודיסאוס, וגם להמלט, והגיבור של שלושת הפרקים הפותחים את היצירה, לפני שמוצג לאופולד בלום. יחסיו עם בני הזוג בלום תופסים חלק נכבד גם בפרקים המסיימים.
הפרק הראשון ב"יוליסס" נפתח באפיזודה במגדל מרטלו בחוף סנדיקוב שבו היה דדאלוס אורחו של מכרו מלאכי (באק) מאליגן. השניים התעמתו בעקבות זלזולו של מאליגן בכבודה של אמו של דדאלוס שזה עתה נפטרה. מאליגן אמר כי היא "מתה כמו בהמה". מאליגן טען כי לא הייתה לו כל כוונה לפגוע באמו של סטיבן, ואף התקיף את סטיבן על כי סירב למלא את בקשתה האחרונה של אמו ולהתפלל בעבורה. דמותו של מאליגן מבוססת על דמותו של אוליבר סנט ג'ון גוגארטי, שעמו התגורר ג'ויס כשבוע במגדל מרטלו.
חלקו של דדאלוס ביצירה "יוליסס" מפורט בערך יוליסס - מבנה הספר והעלילה.
מצודת בטנסטיין
מצודת בטנסטיין (Fort Batenstein) היא מצודה הרוסה השוכנת על גבעה לחופו של האוקיינוס האטלנטי, ליד כפר הדייגים בוטרה (Butre), בדרום גאנה.
חברת הודו המערבית ההולנדית הקימה במקום תחנת סחר בשנת 1598, וב-1650 השתלטו עליו השוודים. ההולנדים הסיתו את בני האשנטי המקומיים נגד השוודים, וב-1652 נאלצו האחרונים לנטוש את האתר. ההולנדים ניסחו הסכם עם השבטים המקומיים, ובשנת 1656 הקימו את המצודה. המצודה הייתה קטנה וביצוריה חלשים למדי. הוצבו בה 11 תותחים קלים בלבד, ונאמר עליה שהיא רעדה בעת ירי תותחיה שלה. הבריטים כבשו את המצודה לזמן קצר, וב-1665 היא שבה לידי ההולנדים. בשנת 1872 מסרו ההולנדים את כל נכסיהם לאורך החוף המערבי של אפריקה לידי הבריטים, אך צעד זה נתקל בהתנגדות השבטים המקומיים, והצי המלכותי הרעיש את החוף מהים, דבר שהוביל לחורבנה של המצודה. המצודה נותרה בהריסותיה ולא שוחזרה, ובשנת 1979 היא הוכרזה, ביחד עם עשר מצודות נוספות ברחבי גאנה, כאתר מורשת עולמית.
בלי חרות ומק&quot;י
בלי חרות ומק"י היא סיסמה שטבע ראש ממשלת ישראל הראשון, דוד בן-גוריון.
הסיסמה נאמרה בעת המגעים על הקמת הקואליציה והממשלה הראשונה. מטרת האמרה הייתה לסמן את גבולות הלגיטימיות הפוליטית במדינה הצעירה. מחד בן-גוריון פסל את מק"י שהיא מפלגה קומוניסטית ופרו-סובייטית שהיוותה סמן שמאלי קיצוני בכנסת, ומאידך פסל את תנועת החרות שהשתייכה לציונות הרוויזיוניסטית והיוותה סמן ימני קיצוני בכנסת.
הקונצנזוס שבן-גוריון יצר נסדק לאחר פרישתו. ערב מלחמת ששת הימים צירף ראש הממשלה לוי אשכול את גח"ל (סיעה משותפת לתנועת החרות ולמפלגה הליברלית) לממשלתו וכעבור עשר שנים זכה הליכוד (רשימה שהיוותה איחוד של מפלגות הימין, כולל חרות) בבחירות לכנסת והרכיב ממשלה בראשות מנחם בגין, מנהיג תנועת החרות.
מק"י מעולם לא הייתה חלק מן הקואליציה, אולם חד"ש (רשימה שמק"י היא מרכיב מרכזי בה) תמכה מהאופוזיציה בממשלת ישראל העשרים וחמש בראשות יצחק רבין, שהייתה ממשלת מיעוט, ובכך מנעה את הפלתה. היא המשיכה לתמוך גם בממשלת ישראל העשרים ושש בראשות שמעון פרס, שהוקמה לאחר רצח יצחק רבין.
הפועל אום אל פאחם
הפועל אום אל-פאחם
סטיבן דדלוס
סוויאטופולק המקולל
סביאטופולק המקולל
סויאטופולק המקולל
סוויטופולק הראשון, נסיך קייב
סביאטופולק הראשון, נסיך קייב
סויאטופולק הראשון, נסיך קייב
סויאטופולק הראשון
סביאטופולק הראשון
סוויטופולק הראשון
סויטופולק הראשון
סוייטופולק הראשון
רבי אליעזר (פירושונים)
צביה ולדן
צביה (ציקי) ולדן (נולדה ב-20 באוקטובר 1946) היא בלשנית התפתחותית ישראלית, פרופסור אמריטה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובעבר מרצה בכירה במכללת בית ברל. היא עוסקת בעיקר בתחומים: שפה והבניה חברתית, שפה ומגדר, לשונם של ילדים ובני-נוער, אוריינות ושימושי מחשב, וחקר טקסטים בתרבות ישראל.
ביוגרפיה.
ולדן נולדה בתל אביב. היא בתם הבכורה של שמעון וסוניה פרס, אחות ליוני פרס ולחמי פרס. היא סיימה לימודים להוראת צרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1981 סיימה לימודי דוקטורט בפסיכו-בלשנות באוניברסיטת הרווארד. היא מתמחה בתחומים שונים של בלשנות ושל אוריינות, בהם רכישת שפה, רכישת קריאה וכתיבה, אוריינות ושימושי מחשב וחקר טקסטים מן המקורות היהודים.
ולדן נשואה לפרופ' רפאל ולדן, רופא כירורג כלי דם ולשעבר סגן מנהל בית החולים שיבא, ולהם שלושה ילדים. הם מתגוררים בכפר אז"ר. בתם הבכורה היא העיתונאית והשחקנית מיקה אלמוג. לבני הזוג בת נוספת ששמה נועה. בנם הצעיר אסף נפטר ב-2019 בגיל 35.
עבודתה המקצועית.
ולדן ייסדה את כתב העת "מחשבות כתובות". ב-1984 הקימה את המרכז לטיפוח הלשון במכללת בית ברל (מל"ל) וב-1996 את מיש"ם – מכון יזמות, שפה ומחשבים. היא עסקה בפיתוח תוכנות לימודיות בחברת "לוגל". כמו כן ייסדה את עמותת התקשוב לפיתוח משחקים ותוכנות לטיפוח האוריינות ושימשה מנהלת הפיתוח של העמותה.
טלוויזיה.
בשנות ה-70 וה-80 שימשה ולדן יועצת לסדרות של הטלוויזיה החינוכית הישראלית, בהן "דגש קל", "זה לא עסק", "עברית בסימן טוב" ו"קשר משפחתי". בשנת 2009 יזמה את הפקת הסדרה לונדון פינת בן יהודה על השפה העברית בערוץ 10 והייתה יועצת לסדרה.
ולדן כתבה והגישה את סדרת ההרצאות המצולמות "לוח ולדן" בנושא רכישת שפה.
כתיבה ותרגום.
ב-1999 כתבה ולדן את ספר הילדים "ציפורפוח" (לפי איורים שפרסם הכותב והמאייר בריאן וילדסמית ב-1983). ב-2014 כתבה עם חנה צימרמן את "פרקי אבות על ברכי גננות". כמו כן, היא עוסקת בתרגום ובעריכה של ספרי ילדים מצרפתית, מאיטלקית ומאנגלית.
"השפה כמכלול".
ולדן הייתה בין המקדמים של גישת "השפה כמכלול" ללימוד קריאה וכתיבה בבתי-הספר היסודיים. שיטת הלימוד שהתבססה על הגישה הזאת ספגה ביקורת עקב תוצאות נמוכות במבחני אוריינות שנערכו לתלמידים והוחלפה בשיטה אחרת. במכתב ל"הארץ" בתגובה על הביקורת כתבה ולדן ש"'השפה כמכלול' היא פילוסופיה חינוכית ולא שיטה להוראת הקריאה" ולא נגזרת ממנה שיטת הוראה מסוימת.
עיסוקים אחרים.
ולדן מעורבת בנושאים חברתיים כמו קידום זכויות אדם ותהליך השלום. בבחירות לכנסת ה-20 הוצבה במקום ה-99 ברשימת מרצ. היא מכהנת (או כיהנה בעבר) כחברה בוועד המנהל של העמותות: בינ"ה (בית מדרש חילוני פלורליסטי), המכון למורשת בן-גוריון, יד בן-גוריון, ידידי בית חם (לנוער מוּדר במצבי סיכון), יוזמת ז'נבה, מרכז פרס לשלום, פרלמנט נשים ו"קולות" (בית מדרש פלורליסטי).
על "האני מאמין" של ולדן בזהות יהודית פלורליסטית, שתתקיים ביחד לצד הזהות היהודית הדתית המבקשת לנכס לעצמה בלבד את היהדות, כתבה ולדן מאמר שנתנה לו את הכותרת "שתיים אוחזות - הטלית והחופה"; היא מסבירה את הכותרת המשונה הזו כך: " במקום לריב על הטלית, אני מעוניינת לפרוש חופה מעל לראשינו. החופה - ובמקור (בגמרא) הטלית - משולה ליהדות, והיא של כולנו. ההבדל העיקרי בין שני חלקי היהדות הוא בכך שיש הבוחרים להתעכב על מילוי המצוות ביהדות, בעוד שאחרים מקדשים את הערכים האוניברסליים שלה".