באליפות העולם בקאנו/קיאק שנערכה בגיינסוויל שבג'ורג'יה ארצות הברית ב-13 בספטמבר 2003 זכתה כרמי במדליית ארד במקצה ל-1000 מטר יחיד בתוצאה של 4:03.104 דקות, אחרי קטלין קובאץ' מהונגריה, בעלת 8 מדליות אולימפיות, מהן 3 זהב (4:00.955 דקות), וקטרין וגנר מגרמניה, בעל 6 מדליות אולימפיות, מהן 4 זהב (4:02.122 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שלישי בשלב המוקדמות במקצה ל-500 מטר יחיד בתוצאה של 1:56.572 דקות, אך פסלה בשלב חצי הגמר.
חיים פרטיים.
לאחר שפרשה מספורט תחרותי למדה כרמי אסטרו-פיזיקה ומדעים פלנטריים באוניברסיטה, היא מתגוררת עם משפחתה ברמת גן ובעלת חברת בנייה.
במהלך הפסקות החשמל הארוכות בשל הסופה הגדולה בירושלים בדצמבר 2013 נפרצה בלילה דירתם בירושלים של הוריה של כרמי, ונגנבו ממנה המדליות של כרמי מ-20 שנות הקריירה שלה ובהן מדליות מתחרויות בינלאומיות ומדליות ההשתתפות באולימפיאדת סידני ואולימפיאדת אטלנטה.
אלבלונג
אלבלונג (בפולנית: Elbląg , בגרמנית: Elbing) היא עיר בצפון פולין. מספר תושביה הוא כ-124,257 (2012). היא בירת מחוז אלבלונג בחבל ורמיה-מזוריה. נמצאת 55 ק"מ צפונית מזרחית לגדנסק ו-90 ק"מ דרומית מערבית לקלינינגרד. היא יושבת בפתח נהר אלבלונג שהוא יובל של הוויסלה, הזורם ללגונת הוויסלה דבר שאפשר לה להיות עיר נמל.
תולדות העיר.
בשנת 1237 בנו אבירי המסדר הטבטוני, מבצר בשפך הנהר אלבלאג וקראו לו בשם הנהר. סביב המבצר התפתחה עיירה שבשנת 1246 קבלה מעמד של עיר בשם אלבינג.
ב-1358 נתקבלה אלבינג לברית ערי ההאנזה. היא יושבה על ידי גרמנים ופולנים. למרות פריחתה של העיר לא רצו תושביה בשלטון המדכא של מדינת המסדר הטבטוני ובשנת 1440 הצטרפה אלבינג לערים נוספות באזור ונוצרה הקונפדרציה הפרוסית שכרתה ברית עם פולין כדי לגרש את הטבטונים. במלחמת שלוש עשרה השנים (1454-1466) הצליח קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין לגרש את הטבטונים. אלבינג הפכה להיות חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי ושמה שונה לאלבלונג.
במאה ה-17 סבלה אלבלונג מפלישות של השוודים. ב-1772 היא סופחה לפרוסיה במסגרת החלוקה הראשונה של פולין ושמה שונה בשנית לאלבינג.
במאה ה-19 החלה פריחה כלכלית של אלבינג בעקבות בניית תעלת אלבינג וסלילת מסילת רכבת אליה. ב-1871 סופחה אלבינג לקיסרות הגרמנית.
במלחמת העולם השנייה הקימו הגרמנים שני מחנות ריכוז ליד אלבינג שהיו שייכים למחנה הריכוז שטוטהוף.
אלבינג נכבשה ב-10 בפברואר 1945 על ידי כוחות של החזית הבלרוסית השנייה בפיקודו של קונסטנטין רוקוסובסקי. התושבים הגרמנים ברחו ואלה שנשארו, גורשו לגרמניה במסגרת הטיהור האתני של פרוסיה המזרחית מגרמנים. במהלך הכיבוש נהרסו כ-65% מבתי העיר. את הגרמנים החליפו פולנים שהועברו למקום מיישובים בשטח שנמסר לברית המועצות. כעת 98% מתושבי העיר הם פולנים. שם העיר שונה שוב לאלבלונג.
שיקום העיר היה איטי אך קבל תאוצה מאז יציאת הסובייטים מפולין ב-1990. העיר העתיקה שוקמה והבתים שוחזרו כפי שהיו בתקופת זוהרה של העיר. הרחוב הראשי בעיר העתיקה הפך למדרחוב ובמרכזו חשמלית המשמשת כמוצג מוזיאוני. לידה מגדל השעון עם שער העיר המשוחזר. לידם מוצב פסל של שוליית אופים שלפי האגדה הציל את אלבינג ב-1521 מהתקפה של הטבטונים על ידי זה שניתק באת שבידיו את החבל שעליו היה תלוי השער ובכך מנע את התפרצות הטבטונים לעיר
תעלת אלבלונג.
אלבלונג נמצאת באזור האגמים המזורים המשופע באגמים. ב-1845 הוחל בחפירת תעלות המחברות שישה אגמים בין אלבלונג לאוסטרודה. הקיסר הפרוסי נתן הסכמתו למיזם הגדול הזה כדי לתמוך בשינוע סחורות מאלבלונג דרומה. נתיב המים הזה מתמשך לאורך 80 ק"מ, עד לעיר אוסטרודה. התעלה נפתחה ב-1860. הבעיה ההנדסית הייתה להתגבר על הפרש גובה של 100 מטר לאורך הדרך.
במקומות שהשיפוע מתון נבנו תאי שיט עם שערים. במקומות שהשיפוע חד נבנו מתקנים שגוררים את הספינה על היבשה בעזרת כבלים הנמשכים על ידי מערכת גלגלים.
כיום משמשת תעלת אלבלונג-אוסטרודה למטרות תיירות בלבד.
פרס בלקבורו
פֶּרְס בלקבורו (באנגלית: Perce Blackborow; 1896, ניופורט, מונמאות'שייר - 1949) היה ימאי ולשי, שהצטרף כנוסע סמוי אל המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של שקלטון.
הקבלה ל"אנדיורנס".
בלקבורו וחברו ויליאם בייקוול הפליגו על סיפון ה"גולדן גייט", שהתנפצה על חופי מונטווידאו. לאחר שספינתם נטרפה, נסעו החברים אל בואנוס איירס למצוא עבודה חדשה. בייקוול התקבל לעבודה כמלח כשיר באוניית המשלחת של שקלטון, ה"אנדיורנס". בלקבורו, לעומתו, לא נשכר, משום גילו הצעיר (הוא היה בן 18) וחוסר הניסיון שלו. בייקוול ווולטר האו, שחששו מחסר בכוח אדם ב"אנדריורנס", עזרו לבלקבורו להתגנב אל הספינה והסתירו אותו בתא אחסון. הוא התגלה ביום השלישי להפלגה. רגליו לא נשאו אותו והוא נאלץ לשבת על כיסא בפגישתו הראשונה עם שקלטון.
שקלטון, אחוז חמת זעם אמיתית, המטיר על הנוסע הסמוי שטף חרפות וגערות חריף ומפיל אימה לפני הצוות כולו. הנאום חוצב הלהבות השיג את שלו ותגובותיהם של שני השותפים למעשה היו גלויות דיין להסגירם.
שקלטון סיים את ההופעה באמרו לבלקבורו, "אתה יודע, שבמשלחות האלה קורה לעיתים קרובות שאנחנו נעשים רעבים מאוד, ואם יש נוסע סמוי זמין, הוא הראשון להיאכל?" על כך ענה בלקבורו, "הם ימצאו הרבה יותר בשר אצלך, אדוני." שקלטון הסתיר חיוך ואחרי שיחה עם אחד מחברי הצוות אמר, "הביאו אותו קודם כל אל הטבח."
בלקבורו התגלה כנכס לספינה כעוזר כללי ולאחר זמן הוחתם כחבר בצוות.
הנחיתה על אי הפיל.
אחרי שה"אנדיורנס" נלכדה בקרח ים דחוס והתנפצה, עשה הצוות את דרכו בשלוש סירות הצלה קטנות, בהפלגת אימים, רצופת סכנות-חיים, רעב וקיפאון אל אי הפיל, שם התמקמו מחדש. עם הגיעם אל האי, חשב שקלטון לתת לבלקבורו, הצעיר בצוות, את הכבוד לדרוך על אדמת האי, מתוך ששכח כי רגליו נפגעו קשות בכוויית קור. בלקבורו עבר בעזרת חבריו מעל לזבזת הסירה, אך נפל אל תוך המים הרדודים ונישא במהירות אל החוף.
נמק.
ב-14 באפריל יצאה קבוצת החילוץ בג'יימס קיירד אל ג'ורג'יה הדרומית, בתקווה לחזור תוך כמה שבועות. שאר הצוות השלימו עם הכורח להמתין. כמעט כולם היו במצב בריאותי ירוד ומדוכדכים. בלקבורו פיתח נמק בשתי רגליו והיה נושא דאגתו הרפואית העיקרית של אלכסנדר מקלין, רופא הספינה.
ב-15 ביוני, חודשיים לאחר הפלגת שקלטון ואנשיו, ביצע ג'יימס מק אילרוי, בעזרת מקלין, את ניתוח הכריתה ההכרחי. הרגל הימנית התאוששה במידת מה, אך ברגל השמאלית לא הייתה ברירה אלא לכרות את האצבעות המתות. הניתוח בוצע בהצלחה, באמצעות שרידי הכלורופורם שנשארו להם, ולאחר פחות משעה הסתיים התהליך ובלקבורו שב להכרתו וביקש סיגריה.
לאחר החזרה.
בלקבורו חזר לחיות בניופורט, דרום ויילס וקיבל את מדליית הקוטב מארד על שירותו במסע המשלחת. הוא מת בשנת 1949 מדלקת סימפונות כרונית ומבעיית לב, בגיל 54.
הרפתקותיו של בלקבורו באנטארקטיקה הן נושא לסיפור מעשה בדיוני, "הנוסע הסמוי של שקלטון" מאת ויקטוריה מקקרמן ().
ארנה סולברג
אֶרְנַה סוּלְבֶּרְג (בנורווגית: Erna Solberg; נולדה ב-24 בפברואר 1961), כיהנה כראש ממשלת נורווגיה מאוקטובר 2013 עד אוקטובר 2021. סולברג מכהנת כמנהיגת מפלגת השמרנים הנורווגית החל מ-2004.
בבחירות הפרלמנטריות בספטמבר 2013 זכה גוש הימין בהובלת מפלגתה בניצחון וסולברג הייתה לראש הממשלה האישה השנייה בנורווגיה. בעבר כיהנה כשרת הפיתוח האזורי והממשל המקומי, בשנים 2001–2005, בממשלת קייל מגנה בונדוויק השנייה. ב-2005 הוענק לה אות אולאף הקדוש.
ראשית חייה.
ארנה נולדה בברגן, שבמערב נורווגיה וגדלה בשכונת קלפארט בעיר. אביה, אסביורן סולברג (Asbjørn Solberg) עבד כיועץ לחברת התחבורה Bergen Sporvei AS. אמה, אינגר ונץ' טורגרסן הייתה מזכירה ולסולברג שתי אחיות.
בגיל 16, סולברג אובחנה כלוקה בדיסלקסיה, אולם חרף זאת הייתה פעילה מאוד. בעת לימודיה בבית ספר תיכון נבחרה מטעם בית הספר לאגודת התלמידים של נורווגיה. ב-1986 השתלמה במדע המדינה, סוציולוגיה, סטטיסטיקה וכלכלה באוניברסיטת ברגן ובשנתה האחרונה באוניברסיטה עמדה בראש ליגת הסטודנטים של המפלגה הקונסרבטיבית בברגן.
קריירה פוליטית.
סולברג הייתה חברת מועצת העיר ברגן בשנים 1979–1983 ובשנים 1987–1989. היא נבחרה לראשונה לסטורטינג, הפרלמנט הנורווגי מטעם מחוז הורדלאנד ב-1989 ונבחרה מחדש לא פעם. היא אף עמדה בראש התאחדות הנשים של המפלגה הקונסרבטיבית, מ-1994 ועד 1998.
מ-2001 ועד 2005 כיהנה כשרת השלטון המקומי והפיתוח האזורי תחת ראש הממשלה קיל מגנה בונדוויק. בשל מדיניות קשיחה שנקטה בעת כהונתה כשרה בעיקר במדיניות המקלט העניקו לה כלי התקשורת במדינה את הכינוי "אשת הברזל" (או "ארנה הפלדה", Jern-Erna, בנורווגית). אף שלמעשה ממשלת בונדוויק בשנים 2001–2005 העניקה מקלט לאלפי מבקשי-מקלט.
ב-2003 סולברג הציעה להקים מועצות של השריעה האסלאמית בנורווגיה, לאחר שדווח לה על קיומן של מועצות כאלה בבריטניה וב-2004 ביקשה להרחיב את ההגירה לנורווגיה.
בשנים 2002–2004 הייתה סגנית יו"ר המפלגה הקונסרבטיבית והחל מ-2002 היא יו"ר המפלגה.
ראש ממשלה.
בבחירות הפרלמנטריות שנערכו ב-9 בספטמבר 2013 זכתה מפלגת השמרנים ב-30 מושבים בפרלמנט והייתה למפלגה השנייה בגודלה לאחר מפלגת הלייבור שזכתה ב-64 מושבים. מפלגת השמרנים הייתה למפלגה הגדולה בגוש הימין-ליברלים וסולברג הצליחה להרכיב קואליציה שהביאה למינויה לראש ממשלה באוקטובר 2013.