מסתם לב מלאכותי (באנגלית Artificial heart valve), הוא מסתם חד-כיווני המושתל בלבו של אדם כדי להחליף מסתם שאינו מתפקד כראוי כתוצאה ממחלת לב מסתמית. ניתן להפריד בין מסתמי לב מלאכותיים לשלושה סוגים רחבים: מסתמי לב מכניים, מסתמי רקמות ביו-פרוסטטיים (ביולוגיים) ומסתמי רקמה מהונדסים. מסתמים מכניים ומסתמים ביו-פרוסטטיים (ביולוגיים) עשויים מחומרים שונים. מסתמים מכניים עשויים בדרך כלל מטיטניום ופחמן. מסתמים ביו-פרוסטטיים מורכבים מרקמה אנושית או חיה. המסתמים המורכבים מרקמה אנושית, המכונים אלוגרפטים או הומוגרפים, הם מלבם האנושי של התורמים. הלב האנושי מכיל ארבעה מסתמים ומטרתם העיקרית היא לשמור על זרימת הדם בכיוון הנכון דרך הלב, ומהלב אל כלי הדם העיקריים המחוברים אליו (עורק הריאה ואבי העורקים). מסתמי הלב עלולים להינזק מסיבות שונות העלולות לעכב את זרימת הדם דרך המסתם (היצרות) או לתת לדם לזרום לאחור דרך המסתם, מצב המכונה מחלת לב מסתמית. הפרעות בתפקוד המסתם עלולות להוביל ללחץ על הלב ועלולים להוביל לבעיות חמורות, כולל אי ספיקת לב. בעוד שניתן לטפל בחלק מהמסתמים הלא מתפקדים באמצעות תרופות או לתקנם, לעיתים יש להחליף אחרים במסתם מלאכותי. הבחירה בסוג המסתם המלאכותי תלויה במספר גורמים. מסתמים מכניים יכולים להיות בחירה טובה יותר עבור אנשים צעירים יותר ואנשים בסיכון להתדרדרות המסתם בשל עמידותם. מסתמי רקמות ביו-פרוסטטיים עדיפים על קבוצות גיל מבוגרות מכיוון שלא ייתכן שיהיה צורך לבצע פעולת החלפת שסתום נוספת במהלך חייהם. בשל הסיכון להיווצרות קרישי דם עבור מסתמים מכניים ודימום חמור כתופעת לוואי מרכזית בנטילת תרופות מדללות דם, אנשים שיש להם סיכון לדימום ואינם מוכנים ליטול וארפרין עשויים לשקול גם מסתמי רקמות. מטופלים אחרים שעשויים להתאים יותר לשסתומי רקמות הם אנשים שעברו ניתוחים מתוכננים אחרים ואינם מסוגלים ליטול תרופות מדללות דם. נשים המתכננות להיכנס להריון עשויים גם לשקול שסתומי רקמות מכיוון שוארפרין גורמת לסיכונים בהריון.
אחד החסרונות העיקריים של מסתמי לב מכניים הוא שהם קשורים לסיכון מוגבר לקרישי דם. קרישים הנוצרים כתוצאה מכדוריות דם אדומות ונזק לטסיות הדם עלולים לחסום כלי דם המוביל לשבץ מוחי. אנשים עם מסתמים מכניים צריכים ליטול נוגדי קרישה (מדללי דם), כגון קומדין, למשך שארית חייהם. מסתמי לב מכניים עלולים לגרום גם לאנמיה המוליטית מכנית, מצב בו כדוריות הדם האדומות נפגעות כאשר הן עוברות דרך המסתם. כמו כן, היווצרות מהירה של מיקרו-בועות בנוזל כמו דם עקב ירידת לחץ מקומית, יכולה להוביל לאי ספיקת מסתם לב מכני. מסתמים ביו-פרוסטטיים (ביולוגיים) מיוצרים בדרך כלל מרקמת בעלי חיים המחוברים לתומך מתכת או פולימר. לרוב משתמשים ברקמת שור (פרה), אך חלקם עשויים מרקמת חזיר. הרקמה מטופלת על מנת למנוע דחייה והסתיידות. לעיתים נעשה שימוש בחלופות למסתמי רקמות של בעלי חיים, כאשר נעשה שימוש במסתמים מתורמים אנושיים, כמו באלוגרפט של אבי העורקים ובאוטוגרפטים ריאתיים. אלוגרפט של מסתם אבי העורקים הוא מסתם אבי העורקים מתורם אנושי, שנשלף לאחר מותם או מלב שמוסר להחלפה במהלך השתלת לב. מסתמים ביו-פרוסטטיים פחות נוטים לגרום לקרישי דם לעומת ממסתמים מכניים, ולכן אינם דורשים נוגדי קרישה לכל החיים. כתוצאה מכך, לאנשים עם מסתמים ביו-פרוסטטיים יש סיכון נמוך יותר לדימום מאלה עם מסתמים מכניים. מסתמים ביו-פרוסטטיים עמידים פחות משסתומים מכניים, בדרך כלל נמשכים 10–20 שנה. משמעות הדבר היא כי לאנשים עם מסתמים ביו-פרוסטטיים יש שכיחות גבוהה יותר לדרוש החלפת מסתם אבי העורקים אחר במהלך חייהם. מסתמים ביו-פרוסטטיים נוטים להידרדר במהירות רבה יותר בקרב מטופלים צעירים יותר. מסתמי רקמה מהונדסים עדיין אינם זמינים לשימוש מסחרי. במסתמים אלו, זורעים את התאים של המטופל עצמו, על הפיגום של המסתם.
הר פירסון (אנטארקטיקה)
הר פירסון או הר פרסון (באנגלית: Mount Pearson) הוא הר נישא, שפסגתו מכוסה שלג, בהרי ויקטורי, באזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,440 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-940 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם מצידו המערבי של שפכו של קרחון לנסן, במקום בו קרחון לנסן נשפך אל קרחון פרל הארבור.
היסטוריה.
מקור השם.
שמו של ההר ניתן לו על ידי קבוצת המחקר הצפונית (the northern party) של משלחת פדרציית מועדוני מטפסי ההרים האנטארקטית של ניו זילנד (NZFMCAE), משלחת שחקרה את האזור בין השנים 1962- 1963.
הקרחון נקרא על שמו של פ. ה. פירסון (F.H. Pearson), שהיה חבר במשלחת פדרציית מועדוני מטפסים ההרים, ושימש כסוקר במשלחת.
לקריאה נוספת.
• Brand, John Frederick, Low grade metamorphic rocks of the Ruppert and Hobbs coasts of Marie Byrd Land, Antarctica, Texas Tech University
סרוד
סרוד הוא כלי מיתר ופריטה, המשמש בעיקר במוזיקה צפון הודית (הינדוסטאנית) בשטח תת היבשת ההודית. יחד עם הסיטאר, הוא בין הכלים הפופולריים והבולטים ביותר. הוא ידוע בסאונד עמוק, נמוך ועמום, בניגוד לאוברטון המתוק של הסיטאר, עם מיתרי תהודה המעניקים לו איכות מהדהדת. הסרוד הוא כלי מיתר ללא סריג, הוא יכול לייצר את הגלישה הרציפה בין תווים המכונה גליסנדו או מינד החשובה במוזיקה ההודית.
מקורות.
חוקרים רבים במוזיקה ההודית הקלאסית סבורים כי סרוד הוא שילוב של הצ'יטרווינה העתיקה, הרבב ההודי מימי הביניים (המכונה גם סניא רבב ) והסורסינגר המודרני. יש חוקרים שטוענים כי מכשיר דומה יכול היה להתקיים לפני כאלפיים שנה בהודו העתיקה בתקופת מלכי גופטה. למעשה, מטבע מתקופת גופטה מתאר את המלך הגדול סמודראגופטה מנגן בכלי וינה, שרבים סבורים שהוא כלי הנגינה המבשר את הסרוד. את העקבות ההודיים הנוכחיים של כלים הדומים לרבב ניתן למצוא גם בדרום הודו, במיוחד במדינות טאמיל נאדו, קראלה וקרנאטקה, שם הסרוד ידוע בשם סווארבט. לרבב העממי, כלי פופולרי בצפון הודו, היה צוואר עשוי עץ, מיתריו היו עשויים משי, כותנה או מעי, והוא נוגן בעזרת מפרט עשוי עץ. בהיסטוריה מתייחסים גם לשראדיה וינא שממנה נגזר השם סרוד. סביר להניח כי מקור הסרוד מהרבב האפגני, כלי פריטה דומה שמקורו במרכז אסיה ובאפגניסטן .
המילה "סרוד" מתורגמת "ל"צליל" יפה" או" לחן" מפרסית . אף על פי שהסרוד מכונה "רבב בס" רוחב הפס הטונאלי שלו גדול באופן משמעותי מזה של הרבב, במיוחד במִשְלַבים (גבהי הטון) האמצעיים והגבוהים. החוקר והמוזיקאי מני מיסרא סבר ב על כלי הנגינה ההודיים כי "הסרוד" הוא שילוב של הצ'יטרווינה העתיקה, הרבב מימי הביניים והסורסינגר המודרני. ידוע כי קיים כלי פריטה אחר, סור-רבב, הדומה במאפייניו לדרופאד רבב / סניא רבב והן לסרוד. לסור-רבאב יש מבנה של הרבאד דרופאד, אך יש לו שָחִיף עשוי מתכת, וכן מיתרי מתכת.
בין ההיסטוריות הרבות והמתנגשות של הסרוד, יש מי שמייחס את המצאתו לאבותיו של המאסטרו סרוד של ימינו, אמג'ד עלי ח'אן. אביו של אמג'אד עלי ח'אן, מוחמד חשמי ח'אן בנגש, מוזיקאי וסוחר סוסים, הגיע להודו עם הרבב האפגני באמצע המאה ה-18, והפך למוזיקאי חצר של המהרג'ה מריווה (כיום במדיה פראדש ). היו אלה צאצאיו, בייחוד נכדו גולאם עלי חאן בנגש, מוזיקאי חצר ב-גוואליור, שהפך את הרבב לסרוד המוכר לנו כיום. תיאוריה מקבילה מזכה את צאצאי מדר חאן, ניאמטוללה חאן בפרט, עם אותו החידוש סביב שנת 1820. הסרוד במתכונתו הנוכחית מתוארך לשנת 1820 לערך, אז התחיל להשיג הכרה ככלי רציני בערים ריווה, שאהג'אנחפור, גוואליור ולאקנאו. במאה העשרים שופר הסרוד באופן משמעותי על ידי אלאודין חאן ואחיו איט עלי ח'אן. הם הגדילו את מספר מיתרי הצ'יקארי והגדילו את מספר מיתרי הטארפדר. עם זאת, כמו במקרה של רוב הכלים החדשים והמתפתחים, נותרה עבודה רבה בתחום אמנות ייצור הסרוד על מנת להשיג התאמה אישית מהימנה ועקביות בייצור כלי פריטה נעימים ומוצלחים. זה משקף את המצב הכללי של אמנות יצירת הכלים ההודיים בימינו.
עיצוב.
עיצוב הכלי תלוי בבית הספר (גראנה) לנגינה. ישנם שלושה סוגים מובחנים: