Shakhman, L., &amp; Barak, M. (2019). The Physics Problem-Solving Taxonomy (PPST): Development and Application for Evaluating Student Learning. "EURASIA Journal of Mathematics, Science and Technology Education", "15", 11.
ספרים.
Barak, M. &amp; Hacker, M. (Eds.) (2011), "Fostering Human Development through Engineering and Technology Education", Rotterdam: Sense Publishers.
Szewczyk, R., Kastelan, I., Temerinac, M., Barak, M. &amp; Sruk, V. (Eds.) (2016). "Advances in Embedded Engineering Education," Heidelberg, Germany: Springer.
לקריאה נוספת.
הרפז י' (פברואר 2014). חינוך טכנולוגי הוא אמצעי לא מטרה, הד החינוך, תל אביב: הסתדרות המורים בישראל.
בולשביזם
בולשביזם (ברוסית: Большевики), היא צורת ההתנהלות של הקומוניסטים ברוסיה בין 1903 ל-1917. במובן הרחב זהו כינוי המשמש, לעיתים ככינוי גנאי, לכל סוג של קומוניזם וסוציאליזם.
היסטוריה.
מנהיגו הראשון של הסוציאליזם הרוסי היה יוצא ארגון ה"נרודנאיה ווליה" גאורגי פלכנוב, שהביא את התאוריה המרקסיסטית לרוסיה, וייסד בז'נבה את קבוצת המהפכנים "שחרור העבודה". בעקבות עבודותיו של פלכנוב ואנשיו, שכללו תרגום של המניפסט הקומוניסטי לרוסית, החלו הרוסים להתוודע אל רעיונות הסוציאליזם והקומוניזם של קרל מרקס. לקראת סוף המאה ה-19 נוצרו ברוסיה מועדוני סוציאליסטים רבים, אשר החליטו להתמזג למפלגה אחת לשם תיאום טוב יותר של פעולותיהם. הכנס הראשון של המפלגה המאוחדת, אשר הוחלט שתיקרא "מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית", התקיים במינסק ב-13 במרץ 1898, אך לא השיג דבר, כיוון שחבריו היו מעטים, וכיוון שהוא לא קיבל שום החלטה חשובה בדמות מצע או חוקה. הוועד המרכזי, שנבחר בכנס, נעצר מיד בתום הכנס.
בשנת 1903 התקיים הכנס השני, שבו הייתה מחלוקת בין לנין לבין מרטוב. לנין רצה שהמפלגה תהיה מאורגנת פוליטית ושחבריה יהיו חייבים להיות פעילים (עקרון החברות הפעילה, על פי לנין) ושקבלת ההחלטות במפלגה תהיה שמורה לקבוצה נבחרת של מהפכנים, שיהיו הגוף הבכיר בין כנס לכנס, לגוף זה קרא לנין בשם "הוועד המרכזי". מרטוב לעומתו, רצה שהמפלגה תהיה פתוחה יותר לחברים כדוגמת המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות באירופה. בהצבעה על מחלוקת זו הפסיד לנין למרטוב, 28 הצביעו למרטוב ו-23 ללנין. כתוצאה מכך חל פילוג במפלגה וחסידי לנין התכנסו מחדש בנפרד ובהתכנסות זו הם היו כמובן הרוב, ולכן נקראו מאז בולשביקים (סיעת הרוב). סיעתו של מרטוב נקראה, בהתאמה, סיעת ה"מנשביקים" (אנשי המיעוט).
מטרתה של סיעת הבולשביקים הייתה לתפוס את השלטון ברוסיה בכוח וליישם את משנתם "מלמעלה". בנובמבר 1917 תפסו הבולשביקים את השלטון לאחר הפיכה והחלו להקים את השלטון הסוציאליסטי-בולשביקי (הידוע גם בתור דיקטטורה של הפרולטריון), אולם זמן קצר לאחר מכן התחילה מלחמת אזרחים שבה נלחמו הבולשביקים בכוחות אנטי-מהפכניים, שנודעו בשם הקיבוצי "הצבא הלבן" בחזיתות אחדות מסיביר שבמזרח עד חצי האי קרים שלחופי הים השחור. לאחר תום המלחמה, שגבתה מיליוני קורבנות, הייתה רוסיה (שנקראה אז "הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית" ובראשי תיבות רספס"ר) לאחת המייסדות של ברית המועצות בדצמבר 1922.
הסיעה הבולשביקית הייתה זו שהניחה את היסוד למפלגה הקומוניסטית של ברית-המועצות (הסיעה האחרת, המנשביקים, נעלמה כמו שאר המפלגות שהיו ברוסיה – חלק מחבריהן הוצאו להורג, חלק אחר ברח, חלק פרש מהחיים הפוליטיים וחלק הצטרף לבולשביקים). המפלגה הייתה, בהתאם לרצונו של לנין, צנטרל דמוקרטית, משמע "חופש בדיון הפנים מפלגתי, אחדות במעשה מחוץ למפלגה", והייתה בה שרשרת פיקוד ברורה. בתקופה שלאחר לנין, ביטל סטלין את החופש בתוך המפלגה וניהל טרור קשה כלפי רבים מחבריה שביקרו אותו (גם אם עשו זאת במסגרת פנים-מפלגתית).
בולשביזם ככינוי גנאי.
בשיח המקובל של המדינות הפשיסטיות החל משנות ה-20 שימש המונח "בולשביזם" כנרדף לשאיפתה של ברית המועצות לייצא את המהפכה הקומוניסטית לכל רחבי העולם. הגדרת האויב של גרמניה הנאצית הייתה במפורש "מלחמה בבולשביזם". חוגים אנטישמיים כינו את הבולשביזם "יודאו-בולשביזם".
בשיח של הליברליזם ושל מדינות המערב במלחמה הקרה ואף אחריה הוכתר בתואר "בולשביזם" כל שלטון המקיים תכונות "דיקטטורה של הפרולטריון" – שליטה ריכוזית של הממשלה במשק ומניעת שוק חופשי, החנקת יוזמה חופשית ומניעת חירויות ובפרט החופש לצבור רכוש והון.
הביטוי "בולשביזם" משמש לעיתים ככינוי גנאי בשיח הפוליטי בישראל כלפי השמאל הישראלי על ידי הוגי ופעילי ימין מזאב ז'בוטינסקי ועד ימינו.
מטרודורוס מלמפסקוס (אפיקוראי)
מטרודורוס מלמפסקוס (ביוונית: Μητροδωρος Λαμψακηνος; 330 לפנה"ס - 277 לפנה"ס בקירוב) היה פילוסוף יווני, מתלמידיו של אפיקורוס. מטרודורוס נמנה עם האסכולה האפיקוראית. מרבית כתביו לא שרדו.
ביוגרפיה.
מטרודורוס נולד בלמפסקוס (כיום העיר לפסקי שבקצהו הצפוני של מצר הדרדנלים בטורקיה). בצעירותו פגש בעירו את אפיקורוס, ומאז נעשה תלמידו וכמעט ולא נפרד ממנו. מטרודורוס נעשה תועמלן של שיטתו של אפיקורוס והקדיש את חייו להפצת תורתו. בהמשך עבר מטרודורוס לגור באתונה יחד עם מורהו. מטרודורוס מת בשנת 277 לפנה"ס – 7 שנים לפני מות אפיקורוס. הוא השאיר אחריו בן בשם אפיקורוס ובת שאותם אפיקורוס השאיר בצוואתו תחת השגחתם של תלמידיו אמינומאכוס, טימוקרטס והרמארכוס. במכתבו האחרון של אפיקורוס שנכתב לפני מותו לתלמידו אידומנאוס, שהיה נשוי לבאטיס, אחותו של מטרודורוס, הוא ביקש גם ממנו לדאוג לילדיו של מטרודורוס: "עתה אבקשך, כפי שדורשת החיבה שהייתה לך אליי ואל הפילוסופיה מאז ימי ילדותך, שמור נא על ילדיו של מטרודורוס."
אומרים כי לאונטיון, תלמידתו של אפיקורס, הייתה אשתו או מאהבתו של מטרודורוס.
פילוסופיה.
מטרודורוס לא היה הוגה דעות עצמאי, אלא פרשן של דעות אפיקורוס. בהתאם לסנקה אפיקורוס חשב כי מטרודורוס נמנה עם אלה המסתייעים בדעותיהם של אחרים כדי להגיע לחקר האמת. אולם, נראה כי הפילוסופיה של מטרודורוס הייתה מבוססת על בריאות הגוף יותר מזו של אפיקורוס. על פי קיקרו, מטרודורוס גרס שכדי להגיע אל האושר דרושים לא רק גוף בריא אלא גם ההרגשה שהוא יישאר כזה. מטרודוס גער באחיו על כי לא הסכים עם הדעה שקיבה בריאה מונחת ביסודם של חיים מאושרים.
כתביו.
למרות שמטרודורוס כתב בנושאים שונים, כדוגמת, "על ההון", "נגד דמוקריטוס", "נגד הסופיסטים" ו"נגד הדיאלקטיקנים", כתביו לא שרדו. שרידים מיצירתו "על ההון" נמצאו בין חורבות העיר הרומית הרקולנאום, ופורסמו לראשונה ב-1890 יחד עם עוד קטעים שונים שצוטטו ממחברים מאוחרים יותר.
דיוגנס לארטיוס ערך את הרשימה הבאה של כתבי מטרודורוס:
רשות התעופה הפדרלית
רשות התעופה הפדרלית (באנגלית: Federal Aviation Administration, בראשי תיבות: FAA) היא סוכנות של משרד התחבורה האמריקאי, אשר בסמכותה לתקן תקנות ולנהל את כל ההיבטים של התעופה האזרחית בארצות הברית. ב-1958 הועבר חוק שהקים סוכנות זו בשם סוכנות התעופה הפדרלית (Federal Aviation Agency), אשר בשנת 1967, כאשר הועברה למחלקת התחבורה של ארצות הברית, שונה שמה לשם הנוכחי.
תפקידיה העיקריים של רשות התעופה הפדרלית האמריקאית הם:
מטרודורוס מלמפסקוס
וילפרד אואן
צ'ארלס טלבוט, הדוכס הראשון משרוסברי
צ'ארלס טלבוט, הדוכס הראשון משרוסברי (אנגלית: Charles Talbot, 1st Duke of Shrewsbury; 24 ביולי 1660 - 1 בפברואר 1718) היה אציל ופוליטיקאי אנגלי.
ביוגרפיה.
הוא היה בנם היחיד של פרנסיס טלבוט, הרוזן האחד-עשר משרוסברי ואשתו השנייה מרי-אן, בתו של רוברט ברודנל, הרוזן השני מקרדיגן. טלבוט היה בן סנדקותו של המלך צ'ארלס השני, על שמו הוא קרוי, וגודל כקתולי. ב-1679, תחת השפעתו של ג'ון טילוטסון, המיר את דתו לאנגליקניזם.
לאחר מות אביו ירש צ'ארלס את רוזנות שרוסברי, קיבל משרה במשק הבית של צ'ארלס השני, ושירת בצבא תחת פיקודו של ג'יימס השני. למרות זאת הוא התכתב עם הנסיך מאוראנז' ב-1687, והיה אחד משבעת החותמים על מכתב ההזמנה לוויליאם בשנה שלאחר מכן. הוא תרם חלק ממימון הפלישה המתוכננת, ולאחר שעזב לארצות השפלה על מנת להצטרף לוויליאם נחת עמו בחוף אנגליה בנובמבר 1688, בתחילת המהפכה המהוללת.
שרוסברי התמנה למזכיר המדינה עבור המחוז הדרומי בממשלה הראשונה של ויליאם ומרי, אך התפטר ב-1690 לאחר שהטורים השיגו עמדת כוח בפרלמנט. כשהיה באופוזיציה הוא הניח לפני הפרלמנט את החוק התלת-שנתי, אך המלך סירב להעניק את הסכמתו לכך. ב-1694 התמנה פעם נוספת למזכיר המדינה.
ויליאם לא חשד בשרוסברי למרות הטענות כי הוא קשור ליעקוביטים, וב-30 באפריל 1694 העניק לו את תואר המרקיז מאלטון והדוכס משרוסברי, ואף מינה אותו לאחד מהעוצרים במהלך היעדרותו בשנתיים שלאחר מכן. ב-1696 הוא הואשם על ידי ג'ון פנוויק בבגידה, והמלך בעצמו העביר אליו את ההאשמות; גם הפעם שרוסברי לא נטל חלק פעיל בענייני הציבור, והפגין את רצונו להתפטר. ב-1700 הסכים המלך בחוסר רצון לקבל את התפטרותו מטעמי בריאות. בשבע השנים שלאחר מכן התגורר שרוסברי בעיקר ברומא, וב-1701 כתב מכתב ידוע ללורד סומרס, בו הביע את מיאוסו הגובר מהחיים הציבוריים וטעם כי היה מעדיף שבנו יהיה תליין ולא מדינאי.