החלק המוקדם של המקדש הוא אגפו השמאלי המכונה גם "אל קסטיו" (El Castillo - "הטירה" או "מקדש A"), והוא מתוארך לשנת 900 לפנה"ס לערך. אל אגף זה הוביל שער עשוי מאבן גרניט שחורה בשילוב עם אבן גיר לבנה, והוא ניצב בקצהו של גרם מדרגות עשוי מאותם חומרים. השער מעוטר בתגליפים, אף על פי שזו לא הייתה הכניסה הראשית אל הבניין, שכן היא פונה מזרחה לכיוון המקדש החדש (ראו להלן), ולא אל הרחבה העגולה שמצפון למבנה.
גרם מדרגות רחב ושמור מוביל מהרחבה העגולה אל הכניסה ל"מקדש B". מול גרם מדרגות זה, בצידה המזרחי של הרחבה (הצד הפתוח), שוכן גרם מדרגות נוסף המוביל לעבר יתר חלקיו של האתר. ליד גרם זה שוכנת תלולית עפר קטנה, ואדם הניצב בכיכר העגולה, יראה את השמש זורחת מעליה ביום ההיפוך הקייצי בחצי הכדור הדרומי (21 בדצמבר). במרכזו של מקדש B, בחדר קטן וחשוך בצורת צלב, ניצב ה"לנסון" (Lanzón), שמו המקובל של פסל האל המרכזי במקדש. מקור השם במילה הספרדית לחנית, והוא ניתן לו בשל צורתו. הלנסון הוא אסטלה מגרניט בגובה של 4.5 מטרים, ועליה תבליט של דמות האל. צורתה של הישות האלוהית הייתה בתחילה כשל יגואר, אך בשלבים מאוחרים יותר קבלה מראה אנושי.
חלקו השלישי של המקדש העתיק הוא "מקדש C". חלקים ממקדש זה נהרסו במפולת הבוץ שארעה באתר בשנת 1945, ויחד עימם נהרסה קפלה מודרנית שנצבה במקום.
המקדש החדש.
המקדש החדש נמצא מזרחית לבניין A שבמקדש העתיק, ובין שני המקדשים שוכנת "הרחבה הקטנה" (Plaza Menor). המקדש החדש נוסף בין השנים 500 ל-200 לפנה"ס, והוא מהווה בעצם את המשכו של המקדש העתיק לכיוון מזרח ודרום.
המקדש מורכב משני מבנים (E ו-F) הניצבים זה מול זה, משני צדדיה של "הרחבה הגדולה" (Plaza Mayor). הרחבה הגדולה היא שטח רבוע שקוע, ושני גרמי מדרגות הובילו ממנה אל מקדש E שמדרום לה, ושלושה אל מקדש F שמצפון לה. מקימיו של המקדש החדש שימרו את רעיון המתאר בצורת האות "ח", כאשר מבנה A של המקדש העתיק, ניצב בצלע השלישית שלה. לכן יש לראות את המקדש החדש והמקדש העתיק כמבנה משולב, ושני המקדשים, העתיק והחדש, שימשו במקביל. גם במקדש החדש ניצב לנסון.
קונסטנטין קנריס
קונסטנטין קנריס (ביוונית: Κωνσταντίνος Κανάρης 1795–1877) היה אדמירל, מדינאי ולוחם חופש יווני.
נולד באי פסארה שבים האגאי, והתייתם בגיל צעיר. כמו רבים מבני משפחתו החליט להיות יורד ים, והצטרף כנער סיפון לאניית המשא של דודו. הוא הפך למנהיג בתקופת מלחמת העצמאות, ולאחריה היה ראש ממשלת יוון מספר פעמים.
מלחמת העצמאות.
קנריס זכה לפרסום במלחמת העצמאות של יוון (1821-1829). למרות שלא היה חבר בארגון המחתרתי פיליקי אטריה (Εταιρεία των Φιλικών - אגודת הידידים) שפעל לשחרור יוון מהשלטון העות'מאני. כאשר שמע על ההתקוממות שהוכרזה ב-1821, חזר לאי הולדתו והצטרף לשורות המהפכה. ספני האי פסארה, המנוסים במאבקים ימיים (בעיקר בפיראטים), הוכיחו עצמם כיעילים במיוחד במהלך המאבק בטורקים, וקונסטנטין קנריס התבלט במיוחד כרב-החובל של אחת מספינות המלחמה.
לאחר טבח כיוס, שבו הרגו הטורקים עשרות אלפים יוונים בשנת 1822, הצליחו כוחות בפיקודו של קנריס להעלות אש בספינתו של האדמירל הטורקי קרה עלי פשה , בשעה שהטורקים חגגו, כפעולת תגמול. כ-2,000 טורקים נספו בשריפה, כולל האדמירל הטורקי. מאוחר יותר הוביל קנריס סדרה של התקפות מוצלחות נוספות נגד הצי הטורקי.
במסגרת הסכם שכרת הסולטאן הטורקי עם הצבא המצרי המתעצם של אבראהים פאשא, הובטחה לאחרון שליטה בכרתים, בתנאי שיעזור לטורקים נגד היוונים. איברהים פשה, בסיוע קצינים צרפתיים בדימוס מצבאו של נפוליאון, תקף סדרה של איים יווניים, ביניהם האי פסארה, אי הולדתו של קונסטנטין קנריס, שנהרס כמעט לחלוטין. אוכלוסיית האי שלא הצליחה לברוח נטבחה באכזריות, ובחלקה נלקחה לעבדות.
שליטתו של הצי המצרי-טורקי באיים היווניים נמשכה עד קרב נאווארינו המפורסם בשנת 1827, כאשר צי משותף של צרפת, בריטניה ורוסיה הצליח להשמיד את הצי העות'מאני, ולתת ליוונים "חסות".
עם סיום המלחמה והכרזת העצמאות היונית, מונה קנריס לאדמירל הצי היווני החדש.
קריירה כמדינאי.
קנריס שימש כשר בתפקידים שונים בממשלת יוון, ומספר פעמים כראש ממשלה בתקופות שונות.
ב-1862 היה אחד מן הבודדים מוותיקי מלחמת העצמאות שסייעו להפיכה השקטה, בה הודח המלך אוטו מיוון, והוחלף בנסיך וילהלם מדנמרק, אשר הוכתר ביוון כגאורגיוס הראשון, מלך היוונים. תחת וילהלם שימש קנריס כראש ממשלה בפעם הרביעית, החמישית והשישית (לתקופות של מספר חודשים בכל פעם). קנריס נחשב כגיבור לאומי ביוון, ומספר כלי שיט ופריגטות בצי היוני קרויים על שמו.
האדמירל הגרמני וילהלם קנריס, אשר התרשם מאוד מפסלו של קנריס, טען כי הוא מצאצאיו, או לפחות בעל קרבת דם לקונסטנטין קנריס. הבדיקה הגנאלוגית של הגרמנים ב-1938 העלתה שאין קשר בין השניים, וכי וילהלם קנריס מוצאו ממשפחה איטלקית. מאוחר יותר העלו היסטוריונים את הסברה כי ייתכן שהטענה הייתה נכונה, ואכן קיים קשר דם בין השניים, אך העובדות הוטו על ידי החוקרים הנאצים, שלא רצו להודות בקרבת דם בין אדמירל גרמני ליווני.
יהודה ליב דון-יחיא
יהודה לייב דון-יחיא
ויליאם וילסון
ויליאם וילסון (באנגלית: William Wilson; נולד בלונדון ב-13 בנובמבר 1844 - מת ב-1 ביוני 1912 בגלאזגו) היה עיתונאי, מדריך שחייה ומאמן סקוטי שפעל בשלהי המאה ה-19, ותרם לשיטות המדעיות שמאחורי השחייה התחרותית.
ב-1883 פרסם וילסון את "מדריך השחייה", אחד מהספרים הראשונים על שחייה שהגדירו את המושגים המודרניים של יעילות החתירה, אימון, פניות תחרותיות ובטיחות במים.
כדורמים.
ב-1877 כתב וילסון אוסף של חוקים למשחק כדור קבוצתי במים, שלו הוא קרא "כדורגל מימי". המשחק הראשון התנהל בין גדותיו של הנהר די (River Dee) בפסטיבל בון אקורד (Bon Accord) באברדין שבסקוטלנד. דגלים מוקמו במרחקים שבין שמונה לעשרה רגל על החוף, והמתחרים השתמשו בכדור רך מגומי הודי הקרוי "פּוּלוּ". בפועל היה המשחק תחרות היאבקות מקצה עד קצה של מגרש המשחקים, אבל הוא היה פופולרי בין הצופים בפסטיבלים של מים בתקופה ההיא.
ב-1885 הכיר איגוד השחייה של בריטניה הגדולה (Swimming Association of Great Britain) במשחק, שכעת היה קרוי כדורמים, וניסח אוסף של חוקים שהתבססו על החוקים שווילסון ניסח במקור. בסופו של דבר הפכו חוקים אלו לבסיס על פיו נוסחו החוקים הבינלאומיים של פדרציית השחייה הבינלאומית (FINA), שעה שהספורט התפשט לאירופה, אמריקה ואוסטרליה.
הצלת חיים.
ב-1891 פרסם וילסון כמה מאמרים מאוירים בעיתון על הטכניקות של הצלת חיים במקרי טביעה, וחילק פרסים למועדוני שחייה מקומיים בגין מיומנות בטכניקות של הצלת חיים. שיטותיו של וילסון הופצו כספר כיס, וכהכרה בתרומתו, הוא נבחר לנשיא הראשון של החברה המלכותית להצלת חיים (Royal Lifesaving Society).
רוץ ילד רוץ
ועידת האו&quot;ם נגד הגזענות (2009)
ועידת האו"ם נגד הגזענות (2009) נפתחה ב-20 באפריל 2009 בז'נבה. הוועידה מכונה גם "ועידת דרבן השנייה" או "ועידת דרבן 2" (הוועידה הראשונה התכנסה ב-2001 בדרבן שבדרום אפריקה). מטרותיה של הוועידה היו מאבק בגזענות, באפליה על רקע גזעי ובשנאת זרים.
הוועידה, עוד לפני התכנסותה, הוחרמה על ידי המדינות: ארצות הברית, ישראל, אוסטרליה, גרמניה, ניו זילנד, איטליה, קנדה, פולין והולנד, וזאת, לאור העובדה כי בוועידת דרבן הקודמת כונתה ישראל "מדינה גזענית וכובשת", הציונות הושוותה לגזענות והפלסטינים הוגדרו כעם הנמצא תחת כיבוש זר. באופן תקדימי החליטו ראש הממשלה, בנימין נתניהו ושר החוץ, אביגדור ליברמן, להחזיר להתייעצות את שגריר ישראל בשווייץ, אילן אלגר. במשא ומתן שהתנהל עם מארגני הוועידה לקראת הוועידה השנייה, נודע לנציגי המדינות, כי גם בוועידה הנוכחית אין כוונה לשנות את טיוטת הוועידה. לדברי דובר משרד החוץ האמריקני, במהלך המשא ומתן הטיוטה אף הפכה לגרועה יותר.
מועד פתיחת הוועידה היה בסמיכות לערב יום השואה בישראל.
אירועי הוועידה.
ביום הראשון, בלט בעיקר נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד שגינה בנאומו את ישראל והציונות, וגרם ל-24 נציגי מדינות שונות לצאת מן האולם במחאה על דבריו. דבריו של אחמדינז'אד זכו לגינויים חריפים רבים, כמו גם מצד ראש ממשלת בריטניה, גורדון בראון, נשיא צרפת, ניקולה סרקוזי ומזכ"ל האו"ם, באן קי מון.
רוב הנציגים שעזבו את הוועידה במהלך הנאום היו בעיקר ממדינות האיחוד האירופי, והן:
בתחילת הנאום של הנשיא האיראני ובמהלכו, נציגי איחוד הסטודנטים בצרפת פרצו בצעקות באולם, חבשו פיאות ליצן צבעוניות וקראו לו בצעקות "גזען!", ואף השליכו לעברו חפצים, שפגעו בבימת הנואמים. הסטודנטים הוצאו במהרה על ידי אנשי הביטחון של האו"ם, נעצרו ושוחררו לאחר מכן. גם גורמים ישראלים שנכחו באולם הוועידה פרצו בקריאות במהלך נאומו של הנשיא האיראני, והוצאו מן המקום.
ביום השני, הצטרפו עוד כמה נציגי מדינות ערביות, איתן שר החוץ הפלסטיני, להמשך גינויים על ישראל ונוכחותה בשטחים שמעבר לקו הירוק.
תגובות.
בישראל.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הודיע בפתח ישיבת הממשלה שהתקיימה ב-20 באפריל כי אירועי הוועידה היו בלתי נמנעים לאור שיתוף נשיא איראן בוועידה, ובירך את נציגיהן של המדינות שעזבו את האולם בזמן נאומו של אחמדינז'אד. כמו כן, שלח איגרות ל-8 המדינות שהחרימו את הוועידה ול-24 המדינות שנטשו את האולם בזמן נאום אחמדינז'אד.