עד 1918, זכות הצבעה לנשים הוענקה, בצורה זו או אחרת, בכארבעים מדינות בארצות הברית. רנקין הייתה לכוח מניע בתנועה שפעלה להענקת זכות הצבעה אוניברסלית בלתי מוגבלת. בחודש ינואר 1918 היא פתחה דיון בקונגרס שיביא לתיקון בחוקה למתן זכות בחירה לכל לנשים. ההחלטה התקבלה בקונגרס ואך נדחה על ידי הסנאט. אך ב-1919 החלטה דומה עברה את שני הבתים. לאחר אשרור על ידי שלושה רבעים מן המדינות, התקבל התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
רנקין לא התעלמה מבוחריה במונטנה ולאחר אסון של הכרייה שהתרחש בביוט (butte) ב-1917 והמהומות שבאו לאחריו, רנקין בקשה עזרה, ללא הצלחה, מממשל וילסון, באמצעות חקיקה והתערבותה האישית במשבר.
במהלך הקדנציה של רנקין שונתה שיטת בחירת הנציגים של מונטנה לבתי הנבחרים. בשיטת הבחירה החדשה סיכוייה להיבחר לקונגרס היו נמוכים ביותר ועל כן היא ניסתה את כוחה בבחירות לסנט ב-1918. אולם, לאחר שהפסידה בבחירות המקדימות למועמד הרפובליקני, היא התמודדה לסאנט, מטעם המפלגה הלאומית (The National Party).
בין הכהונות.
בשנת 1924, רנקין קנתה חווה קטנה בג'ורג'יה בה התגוררה ללא חשמל או אינסטלציה. היא נאמה באופן תדיר בשם איחוד נשות השלום (Women's Peace Union) שפעל בארצות הברית לחוקק חוק שלא יאפשר לצאת למלחמות ובשם המועצה הלאומית למניעת מלחמה (National Council for the Prevention of War). רנקין עבדה כלוביסטית לאחד מארגוני הצרכים הארציים ולמספר ארגונים פציפיסטיים. היא פעלה להעברת תיקון לחוקה האוסר העסקת ילדים וכן לקידום חקיקה של הקונגרס שתספק מימון פדרלי ליולדות ולטיפול בילדים. באותן שנים רנקין הייתה פעילה גם בליגת נשים בינלאומית לשלום ולחירות, שפעלה ברמה הבינלאומית למניעת מלחמה. היא החזיקה בארגון תפקידים שונים.
תקופה שנייה הקונגרס.
רנקין זכתה שוב בבחירות לקונגרס ב-1940 בגיל 60. היא הביסה את ג'יקוב טורקלסון (Jacob Thorkelson), רפובליקני אנטישמי בבחירות הפנימיות ואת ג'רי אוקניל (Jerry O'Connell) בבחירות הכלליות. רנקין הייתה חברה בשתי ועדות בתקופת כהונתה השנייה. בעוד חברי קונגרס ובוחריהם, היו עסוקים כבר בדיון בנוגע לשאלת התערבות ארצות הברית במלחמת העולם השנייה במשך חודשים, ההתקפה על פרל הארבור ב -7 בדצמבר 1941, השתיקה כמעט כל התנגדות למלחמה.
ב -8 בדצמבר, רנקין הייתה היחידה משני בתי הנבחרים שהצביע נגד הכרזת מלחמה על יפן. עמיתים רבים, ביניהם חבר הקונגרס אוורט דירקסן (Everett Dirksen), שהחזיק דעות דמות לרנקין בנושאים רבים, ביקש ממנה לשנות את הצבעתה או לפחות להימנע, אך היא סירבה. "כאישה אני לא יכולה לצאת למלחמה," אמרה, "ואני מסרבת לשלוח מישהו אחר". הצבעתה של רנקין עוררה הדים רבים, מרביתם שליליים. העיתונות לעגה להחלטתה.
יומיים לאחר מכן, הכרזת מלחמה נגד גרמניה ואיטליה הגיעה להצבעה; רנקין נמנעה. הקריירה הפוליטית שלה הסתיימה והיא לא רצה לכהונה נוספת בבחירות בשנת 1942. כשנשאלה, שנים מאוחר יותר, אם היא אי פעם התחרטה על ההצבעה שלה, רנקין השיבה:
אחרי הקונגרס.
בשנות השישים והשבעים דור חדש פציפיסטים, פמיניסטיות ופעלי זכויות אדם ראו ברנקין השראה והוקירו את פועלה כפי שלא הוערכה על ידי בני דורה. פעילות פמיניסטיות רדיקליות גייסו אותה שוב לפעילות. בינואר 1968, "חטיבת ג'נט רנקין", של קואליציית ארגוני נשים לשלום, ארגנה צעדה. רנקין צעדה בראש צעדה נגד מלחמת וייטנאם בוושינגטון. זה היה המצעד הגדול ביותר של נשים מאז תהלוכה לדרישת זכות הבחירה לנשים ב 1913. רנקין הובילה 5,000 צועדות מתחנת יוניון אל מדרגות בניין הקפיטול, שם הן הגישו עצומה שלום ליושב ראש בית הנבחרים ג'ון מקורמק. בשנת 1972, רנקין כבר בת תשעים, הובילה מהלך להרחבת ההתנגדות למלחמת וייטנאם, אולם מחלות לב וגרון אילצו אותה להפסיק את פעילותה הפוליטית.
מורשת.
ג'נט רנקין נפטרה בגיל 92 ב-19 במאי 1973 בכרמל קליפורניה. היא הורישה את החווה שלה בג'ורגיה לנשים עובדות שהפכו למובטלות. קרן המלגות לנשים של ג'נט רנקין, מחלקת מלגות ללימודים לנשים ממעמד נמוך מעל גיל 35 מכל רחבי ארצות הברית. הקרן נתנה מלגה לראשונה מלגה אחת על סך 500$ ב-1978 ומאז העניקה מלגות בסך בכמעט 2 מיליון דולר לכ־800 נשים.
פסל של ג'נט רנקין מוצב, מאז 1985, בגבעת הקפיטול באולם הפסלים הלאומי. לפסל מוצמד הכיתוב "אני לא יכולה להצביע למלחמה".
אף על פי שהמורשת של רנקין נשענת רובה ככולה על התנגדותה למלחמה, רנקין אמרה בוועידת החוקה מונטנה בשנת 1972 כי הייתה מעדיפה להיזכר לא רק בגלל התנגדותה למלחמה. "אני רוצה שיזכרו אותי בתור האישה היחידה שאי פעם הצביעה למען זכות הצבעה לנשים."
ישכר בער רוזנבוים
רבי ישכר בער רוזנבוים (כ"ב באלול תרס"ד, 1904 – כ"ח בטבת תשמ"א, 4 בינואר 1981) היה האדמו"ר מסטרוז'ניץ באירופה ובארצות הברית.
תולדותיו.
נולד בצ'רנוביץ', רומניה (כיום אוקראינה), בן שני לרבי איתמר רוזנבוים, האדמו"ר מנדבורנה, ונקרא על שם סבו רבי ישכר בער לייפר. נישא לחיה אסתר, בתו של דודו זקנו רבי ישכר בער מסאטמר. בשנת תרפ"ה (1924) עבר לסטרוז'ניץ (אז ברומניה, כיום באוקראינה) והחל לכהן באדמו"רות.
בשנת ת"ש (1940) כבשו הרוסים את סטרוז'ניץ, וסגרו את בתי המדרש ותלמודי התורה, אך רבי ישכר בער המשיך ללמד תורה בסתר ואף ארגן אפיית מצות בערב פסח ת"ש. בב' בתמוז תש"א החלו הגרמנים במתקפה על העיר ומספר ימים לאחר מכן היא נפלה לידיהם. עוד לפני נפילת העיר הבין רבי ישכר בער את הסכנה ושלח את ילדיו אל מחוץ לעיר, ואכן בח' בתמוז התפרעו תושבי העיר והרגו כארבע מאות יהודים. הפורעים נכנסו לביתו ופצעו אותו במצחו.
בשבת, י' בתמוז רוכזו כל יהודי העיר להוצאה להורג, אולם ברגע האחרון הגיעה טלגרמה שהורתה להשאירם בחיים. היהודים הושארו בכיכר העיר במשך יומיים עד שהועברו למבנה צבאי שננטש על ידי הרוסים ושהו שם במשך שלשה ימים נוספים. שנים עשר יום לאחר כיבוש העיר הוקם בה גטו שממנו נשלחו מדי יום קבוצות קטנות של יהודים לטרנסניסטריה. רבי ישכר בער ובני משפחתו הצליחו להצטרף לטרנספר לצ'רנוביץ שם הרדיפות היו פחות קשות, אולם עקב מחלתו של בנו חיים מאיר התפצלו בני המשפחה ורבי ישכר בער והילדים נסעו לצ'רנוביץ בעוד אשתו ובנו חיים מאיר התמהמהו מלצאת מסטרוז'ניץ ורק לאחר מאמצים ובסיוע חסידי אומות העולם הוברחו לצ'רנוביץ בניידת משטרה.
עם הגיעו לצ'רנוביץ חלה רבי ישכר בער ואובחנה אצלו דלקת במעי העיוור, הוא נותח ואושפז בבית חולים. באותו זמן שהו בני משפחתו בבית מסתור בצ'רנוביץ, אולם לאחר שבעה שבועות נתפסו והועברו לגטו, שם חיו עד סיום המלחמה.
לאחר המלחמה התאחד רבי ישכר בער עם הוריו ואחיו ובמשך שנה התגורר בבית אביו. בכ"ד בניסן יצאו בני המשפחה מתחום השליטה של הצבא האדום ועברו לראדוביץ, בוקובינה ומשם לבוקרשט שם פתח בית מדרש והנהיג עדה קטנה של פליטים. באותו זמן שלח את בנו הבכור, אשר מרדכי ללמוד בישיבתו של רבי יוסף צבי דושינסקי בארץ ישראל והוא עלה ארצה באוניית מעפילים.
לאחר שנתיים וחצי בבוקרשט עבר לפראג ושהה גם בקרלסבאד ובליבריץ, ולאחר תקופת המתנה ארוכה קיבל ויזה לארצות הברית, אליה הפליג באניה מנאפולי., בהגיעו לארצות הברית התגורר תחילה אצל גיסו, רבי שלום לייפר האדמו"ר מנדבורנה ברייטן בברונקס, ולאחר מכן עבר לוויליאמסבורג שם פתח בית מדרש, תלמוד תורה וישיבה.
בשנים תשי"ט - תש"כ (1958-1059) התיישבו בוויליאמסבורג אפרו-אמריקאים רבים ורבי ישכר בער עבר לבורו פארק שם בנה בית מדרש.
בתחילת שנת תשמ"א (1980) חלה, ובליל כ"ח בטבת נפטר. בהלווייתו שנערכה באצות הברית הספידוהו רבי משה טייטלבוים ובנו בכורו. ארונו הוטס לארץ במטוס פרטי והלווייתו יצאה מכיכר השבת להר הזיתים.
בניו ונכדיו של הרב ישכר בער רוזנבוים הוציאו לאור כמה ספרים המכילים את דברי תורתו: 'דברי ישכר' (1999), 'דברי ישכר אמרות טהורות' (2001), ו'דברי ימי ישכר'.
בנו רבי יצחק ייסד על שמו את בית המדרש 'דברי ישכר' בביתר עלית.
צאצאיו.
בניו של רבי ישכר בער כיהנו כאדמו"רים בחייו.
האריות
להקת האריות היא להקת רוק ישראלית שהוקמה בשנת 1965.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 שימש יגאל גורדון כמדריך מוזיקלי במועדוני נוער של העירייה בתל אביב. הוא יסד את הלהקה התל אביבית "הגורדונס" שהורכבה מצעירים ובני נוער ומגורדון כנגן גיטרה בס. בלהקה ניגן גם שוקי אלגרנטי ששירת בצה"ל בתזמורת חיל האוויר. בהמשך החליף את גורדון כבסיסט חיים אלגרנטי. אל הלהקה הצטרף חיים סבן והלהקה הפכה ללהקת "האריות".
חברי הלהקה.
הרכב ראשון (1965 - 1968)
שוק אמנים
שוק אמנים הוא מקום מסחר למוצרי אמנות שונים, כגון ציורים, פסלים, חפצי נוי ועוד, שבו רוב המוכרים הם האמנים עצמם. שוקי אמנים מהווים מוקד משיכה לתיירים עקב ססגוניותם, ובין השאר ניתן למצוא בהם גם אמני רחוב (כגון קוסמים וליצנים).
בישראל ניתן למצוא שווקים מסוג זה בתל אביב, ירושלים וחיפה.
מת'יו לילארד
מת'יו לין לילרד (באנגלית: Matthew Lyn Lillard; נולד ב-24 בינואר 1970) הוא שחקן, מדבב ובמאי קולנוע אמריקאי.
התפרסם ברחבי העולם בתפקיד שאגי רוג'רס בסרטים "סקובי-דו" ו"" ובתפקיד סטו מאקר בסרט האימה "צעקה".
ביוגרפיה.
לילארד נולד בלאנסינג בירת מישיגן וגדל בעיר טאסטאין, קליפורניה. למד משחק ב"אקדמיה האמריקאית לאומנויות דרמטיות" (Circle in the Square Theatre School). כאשר עדיין למד בתיכון הנחה לילארד את תוכנית הילדים "SK8-TV" שבערוץ ניקלודאון.
קריירה.
לילארד התגלה לראשונה בשנת 1994 בקומדיה השחורה של ג'ון ווטרס "אמא סדרתית" בתפקיד צ'יפ בנה של עקרת הבית בוורלי סטופין (קת'לין טרנר).