סקינר נחשב למרצה בעל יכולות יוצאות דופן, ותלמידים רבים שלו הפכו להיסטוריונים בולטים גם הם. עבודתו כהיסטוריון התמקדה בעיקר במחשבה המדינית שבאירופה המודרנית. הוא כתב ספר אחד על ניקולו מקיאוולי, שלושה ספרים על תומאס הובס ועוד מחקרים רבים על המחשבה הפוליטית של התקופה. הוא עסק בתאוריות על טיבה של המדינה ועל אופי החירות הפוליטית. בנוסף על כך, הוא גם עסק בהיסטוריה של הרטוריקה.
סקינר קיבל תוארי כבוד מאוניברסיטאות רבות, וביניהן: אוניברסיטת אברדין, אוניברסיטת קופנהגן, אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת הלסינקי, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת סנט אנדרוז ואוניברסיטת אוסלו. בשנת 2006 קיבל פרס על שמו של ישעיה ברלין ואת פרס בלצן.
בשנת 1979 התחתן עם פרופסורית לפילוסופיה. יש לזוג שני ילדים ושני נכדים.
איבר נגדי
מונואמינים
מונואמינים הם מוליכים עצביים ונוירומודולטורים במערכת העצבים הבנויים מקבוצת אמין המקושרת לטבעת ארומטית באמצעות שתי שרשראות פחמן (לדוג: -CH2-CH2-).
קבוצת המונואמינים כוללת את המוליכים העצביים דופמין, סרוטונין, נוראדרנלין (קרוי גם נוראפינפרין), היסטמין ואדרנלין (קרוי גם אפינפרין).
תאי עצב מונואמינים מווסתים את הפעולה של אזורים נרחבים במוח, על ידי הפחתה או הגברה של הפעילות שלהם.
תתי קבוצות.
המונואמינים משתייכים למספר סוגים:
היבטים רפואיים.
משום שלמונואמינים יש מבנה מולקולרי דומה, יש תרופות המשפיעות על הפעילות של כולם במידה כזו או אחרת.
Monoamine
Dopamine
Adrenaline
Epinephrine
Serotonin
Noradrenaline
Norepinephrine
Histamine
אנדריי טופולב
אנדריי טופולב (ברוסית: Андрей Николаевич Туполев ; 29 באוקטובר (הלוח היוליאני, 10 בנובמבר הלוח הגרגוריאני) 1888 – 23 בדצמבר 1972) היה מתכנן מטוסים סובייטי. במהלך עבודתו הוא היה אחראי על תכנון של כ-100 מטוסים, מהם 70 עברו לייצור סדרתי. על פעילותו הוענקו לו עיטורי לנין (8 פעמים), עיטור הדגל האדום (פעמיים), גיבור העמל הסוציאליסטי (3 פעמים), פרס לנין ו-5 פעמים פרס ברית המועצות.
אנדריי טופולב נולד בכפר בקרבת טבר. עוד במהלך הלימודים בגימנסיה התגלו כישוריו במדעים מדויקים. בשנת 1908 הוא התחיל ללמוד בבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה. בשנת 1909 החל להשתתף באספות של חוג התעופה בראשות ניקולאי ז'וקובסקי. הוא השתתף בבניית דאון וטס עליו בשנת 1910. בשנת 1911, בעקבות השתתפות בפעילות מהפכנית הוא הוצא מלימודים והוגלה ממוסקבה. הוא הצליח לחזור ללימודים כעבור מספר שנים וסיים אותם ב-1918 בהצטיינות יתרה.
לאחר הלימודים החל טופולב לעבוד במכון האווירוהידרודינמי המרכזי בראשות ניקולאי ז'וקובסקי, שהוקם באותה שנה. בשנת 1925 היה טופולב בראש צוות התכנון של מטוס "TB-1" שהיה בנוי ממתכת והיה בין המפציצים הטובים בתקופתו. בשנת 1932 הוא תכנן מטוס "TB-3" שבאמצעותו בוצעה נחיתה של משלחת סובייטית על הקוטב הצפוני ב-1937. ב-1932 החלה בניית מטוס "ANT-25" שבאמצעותו טייסים סובייטים ביצעו טיסות לטווח ארוך בין ברית המועצות לבין ארצות הברית. ב-1934 סיים טופולב את תכנון המטוס "מקסים גורקי", שהיה מטוס הנוסעים הגדול ביותר בתקופתו (היה יכול להטיס 60 נוסעים).
ב-21 באוקטובר 1937 נעצר טופולב ביחד עם מספר עובדי מכון התעופה בו עבד. הוא הואשם בריגול לטובת צרפת והאשמות נוספות, כגון ארגון מפלגה פשיסטית. בראשית 1938 פורסם בעיתונות שהוא הוצא להורג על לא עוול בכפו והיעלמותו המשיכה להופיע בעיתונות כעובדה בשנת 1940. לקראת סוף 1938 הוא קיבל היתר לארגן מכון לתכנון מטוסים בו עבדו מדענים ומהנדסים עצורים. ב-28 במאי 1940 הוא נשפט שלא בנוכחותו ל-15 שנות מאסר. ביולי 1941 הוא שוחרר ממעצר אך רק בשנת 1955 הוא טוהר מכל אשמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה תרמו מפציצים שתוכננו על ידי טופולב תרומה משמעותית להצלחות חיל האוויר הסובייטי והפרבדה התגאה בכך שטופולב עובד בתכנון מטוסים. לאחר המלחמה המשיך טופולב בפיתוח מפציצים סובייטים כולל מפציצים אסטרטגיים. המפציץ טופולב Tu-95 שנכנס לשירות בשנת 1956 המשיך להיות מטוס מבצעי גם למעלה מ-50 שנה אחר כך.
בשנת 1953 נבחר טופולב כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות. ב-1956 הוא מונה לתפקיד מתכנן ראשי של משרד התעופה הסובייטי.
במקביל לפיתוח מפציצים פעל טופולב לפיתוח תעופה אזרחית. על בסיס מפציץ טופולב Tu-16 פותח מטוס הנוסעים טופולב Tu-104 ואחריו טופולב Tu-114 שהיוו בסיס לתעופה האזרחית הסובייטית במשך שנים רבות.
במכון לתכנון מטוסים שטופולב עמד בראשו גדלו מתכנני מטוסים סובייטים רבים, לרבות ולדימיר פטליאקוב, פאבל סוחוי, מיכאיל מיל וסמיון לאבוצ'קין.
אנדריי טופולב נפטר בשנת 1972 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה. לאחר פטירתו, הועמד בנו בראש "המכון לתכנון מטוסים על שם טופולב".
הסכם בייג'ינג
הסכם בייג'ינג הוא הסכם על כינון יחסים דיפלומטיים שנחתם בין יפן לבין ברית המועצות בעיר בייג'ינג בשנת 1925.
רקע.
לאחר מהפכת אוקטובר צבא יפן פלש לשטחים שהיו בשליטת האימפריה הרוסית כולל צפון סחלין ואזורים נוספים לאורך החוף של האוקיינוס השקט. בשנת 1920 כל הכוחות של יפן שהיו ביבשת עזבו, אך נוכחות יפנית בצפון סחלין נמשכה. כמן כן, יפן נמנעה מהכרה רשמית של ברית המועצות.
ב-13 בפברואר 1924 הממשל הסובייטי הודיע לקונסול יפני בולדיווסטוק שלאור העדר יחסים רשמיים בין המדינות הממשל הסובייטי רואה בו בן אדם פרטי ללא זכויות דיפלומטיות. הממשל היפני הופתע מהמלך שבוצע בעקבות הכרה רשמית של ברית המועצות על ידי צרפת, בריטניה וסין. בעקבות המשבר, ב-14 במאי 1924 הצדדים החלו בשיחות בבייג'ינג. השיחות נמשכו מספר חודשים והסתיימו בחתימת הסכם ב-20 בינואר 1925.
ההסכם.
להלן עיקרי ההסכם:
צומת גיתי אבישר
תקשורת תאית (ביולוגיה)
תקשורת תאית, (נקראת גם: סימון תאי; באנגלית: Cell signaling) פירושו כלל התקשורות הכימיות בתוך תאים וביניהם. תקשורת תאית היא הבסיס הביוכימי לתהליכים הביופיזיקאליים של מעבר אותות.
התקשורת הזאת מחוללת שינויים תוך תאיים וסביבתיים, ויכולה להתבטא כהתפתחות תאית (כמו למשל ביצירת קשר עצבי בין נוירונים, תיקון רקמתי, התחסנות, וכינון הומאוסטזיס כמו כאשר תא מקבל נוטריאנטים שונים המחזירים אותו לאיזון ביולוגי. פגמים בתקשורת התאית נעים בין חוסר חשיבות לכשל מערכתי של ממש, כל מקרה לגופו.
נהוג לחלק את התקשורת התאית לתוך-תאית ובין-תאית.
בתקשורת תוך-תאית החומרים פועלים בתוך התא עצמו, ואילו בתקשורת בין-תאית החומרים השונים עוזבים את התאים בתהליך של אקסוציטוזה, היכול להתרחש במגוון דרכים, תלוי בסוג החומר העוזב. חומרים רבים עוזבים את התא בבדידות, אל הנוזל החוץ-תאי, בין התאים או אל זרם הדם, ומשם מגיעים לתא המטרה, אך אם מדובר בתקשורת עצבית אופיינית, אפשר שישתחררו כשהם ארוזים בבועית (אריזה של מולקולות לבועיות הנוצרות באברון גולג'י) ורק בצורה זו ישוחררו לתא, תוך חציית הסינפסה.
סוגי התקשורת התאית.
להלן יפורט על סוגים שונים של תקשורת תאית, תוך תאית ובין תאית כאחד.
בין-תאית.
ישנן מספר מערכות אופייניות של תקשורת תאים, כמו למשל, המערכת האנדוקרינית, והמערכת העצבית
אבולוציה של מערכות תקשור.
מקובל כי קיימת קרבה אבולוציונית, בין המערכת האנדוקרינית לרעותה העצבית, והדבר ניכר באופן הפעולה הדומה בהקשרים כגון קשירת ליגנד.
ראו גם.
מעבר אותות
מיכאיל פרונזה
מיכאיל פרונזה (ברוסית: Михаил Васильевич Фрунзе; 21 בינואר (הלוח היוליאני, 2 בפברואר הלוח הגרגוריאני) 1885 - 31 באוקטובר 1925) היה מהפכן, מראשי הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה וקומיסר עממי לענייני צבא בשנת 1925.
ראשית חייו.
פרונזה נולד למשפחת חובש צבאי בבישקק (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום בקירגיזיה). אביו היה ממוצא מולדובני ואמו הייתה רוסיה. לאחר סיום הלימודים באלמטי, פרונזה עבר לסנקט פטרבורג והתחיל קורס לימודים בטכניון המקומי. בשנת 1904 הוא התקבל למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית וכבר בנובמבר אותה שנה נעצר בפעם הראשונה. במהלך אירועי יום ראשון העקוב מדם פרונזה השתתף בהפגנה על כיכר הארמון ונפצע.
פרונזה היה פעיל מאוד במהלך מהפכת 1905. הוא היה מראשי השביתה הכללית באיוואנובו והשתתף בהתקוממות מזוינת בדצמבר 1905 במוסקבה. בשנת 1907 הוא נעצר ונשפט ל-4 שנות עבודות פרך. על ניסיונות לרצוח שוטרים פרונזה נשפט פעמיים לעונש מוות שהומר לעבודות פרך. בשנת 1914 הוא נשלח לגלות ללא מועד שחרור לכפר בסביבת אירקוטסק. בשנת 1915 הוא נמלט לצ'יטה, קיבל זהות חדשה והחל לעבוד במוסד ממשלתי. בשנת 1916 פרונזה תחת זהות בדויה (מיכאילוב) עבר למוסקבה ואחר כך למינסק. באפריל 1916 בהתאם להנחיות המפלגה פרונזה החל לעבוד במשרד העורף של הצבא.
תקופת המהפכה ומלחמת האזרחים.
ב-4 במרץ 1917 פרונזה (תחת זהות בדויה) מונה לראש כוחות המיליציה בעיר מינסק. תוך זמן קצר כוחות מזוינים שבראשותו השתלטו על העיר. פרונזה המשיך לפעול במוסדות שונות במינסק עד לאוגוסט 1917.
לקראת סוף שנת 1917 הוא עבר למוסקבה והשתתף בקרבות שאם סיומם הבולשביקים קיבלו שליטה על העיר במהלך אוקטובר 1917. במעמד זה פרונזה זנח את הזהות הבדויה וחזר לזהות המקורית. החל מתחילת 1918 הוא היה בתפקידים שונים בממסד הסובייטי החדש.