בזמן שאמה ואחותה שוהות בקמפינה במשך יומיים, נכנס הדוד לחדרה של אווה ומנסה להטרידה מינית אך היא יורה בו, דודה מאושפז והיא נעמדת למשפט, במשפט היא יוצאת זכאית, במהלך המשפט היא מכירה את הברון אוסוולד פון סייל, העובד בשגרירות גרמניה ברומניה, היא מתחתנת איתו ועוברת לגור עימו באחוזה שלו. יום אחד שלוש שנים לאחר עזיבתו חוזר טיודור לרומניה והיא עוזבת עבורו את בעלה, אך עם זאת טיודור אומר שהוא חייב לנסוע למרסיי והוא נותן לה מפתחות לדירה, אווה נכנסת להריון אך מאבדת את התינוקת. אוסוולד אותו עזבה מציל אותה מניסיון התאבדות והיא חוזרת לחיות איתו. לאחר מכן טיודור חוזר לרומניה והוא מנסה לחפש את אווה, כשהוא מנסה להתגנב לביתה הוא נורה על ידי אוסוואלד ובעקבות הפציעה אווה מטפלת בו, בינתיים מתחילה מלחמת העולם השנייה, המכונית של שגרירות גרמניה מותקפת על ידי אלמונים ואוסוואלד נפצע בזרועו.
בחורף 1941 טיודור נוסע לליסבון, היא מרגישה בודדה ובעקבות זאת היא מצטרפת לארגון צדקה שהקימה אלנה, נסיכת יוון ודנמרק, אחרי כן היא מציעה את עצמה כאחות מתנדבת בבית חולים צבאי, שם היא מכירה את לוסיין, סטודנט לרפואה, אוסוואלד יוצא למשימה בקהיר ומשאיר לה סכום כסף גדול, לאחר מכן נודע לה שהוא נהרג שם בנסיבות מסתוריות.
בכסף שאוסוואלד נתן לה היא פותחת חנות מוזיקה בבוקרשט, יום אחד כשהיא חוזרת הביתה היא מוצאת את טיודור מחכה לה, בינתיים כשלוסיין מבין שהוא לא יהיה יותר מחבר עבור אווה הוא מתגייס לצבא ונשלח לחזית. טיודור מבוקש על ידי השירותים החשאיים ובעקבות הוא כך הוא מבקש מאווה להביא לו מסמכים מזויפים על מנת שיוכל לצאת מהמדינה. היא מגלה שהיא בהריון שוב אך מחליטה שלא לספר לו על מנת שלא לשבש את התוכניות שלו. היא מלווה את טיודור לתחנת רכבת ולאחר שהוא עולה לרכבת מתחילה הפצצה אווירית והרכבת נהרסת.
אווה מחפשת אחר טיודור אך לא מוצאת את שמו לא בין בין ההרוגים ולא בין הניצולים, בהפצצה ב-1944 גונתר, הרופא שהכירה בארגון צדקה שעבדה נפצע ומאבד את שתי עיניו, לוסיין נהרג בחזית על יד יאשי. יום אחד פונה אל אווה איש זר שאינה מכירה אשר ראתה אותו כמה פעמים מדבר עם טיודור. הוא אומר לה שהיא בסכנת חיים ומציע לה לעזוב א ארצה ולנסוע לאמריקה לאמו של טיודור, הם עוזבים ביחד את רומניה בסירה ואז האיש, שהוא בן דוד של טיודור מספר לה כמה סודות, טיודור גויס כמרגל אמריקאי. אוסוולד שימש כקצין מודיעין בצבא הגרמני ונשלח לקהיר על ידי וילהלם קנריס על מנת לקיים מסע ומתן בחשאי אודות כניעת גרמניה, שם הוא נהרג על ידי הגסטפו.
הוצאת סדן
הוצאת סדן היא הוצאת ספרים, העוסקת בהוצאה לאור של ספרי משפט ועסקים. ההוצאה נוסדה בשנת 1966 על ידי דויד סדן ומיקומה בתל אביב-יפו. בין המחברים המפרסמים בהוצאה נמנים שופטים, עורכי דין ורואי חשבון.
הוצאה לאור.
בין הספרים שיצאו לאור, מספר עוקדנים המהווים ספרי יסוד, המתעדכנים ומתחדשים אחת לתקופה, בתחומים כגון: דיני עבודה, ביטחון סוציאלי, תכנון ובנייה, מיסים, עסקים ועוד.
בין העוקדנים:
בנוסף לעוקדנים יוצאים לאור בהוצאת סדן גם ספרים בפורמט שגרתי (בכריכה קשה ולעיתים בכריכה קלה), וגם אלה יוצאים במהדורות מעודכנות לפי הצורך. בספרים אלה:
פלורי
מגיד מישרים (ספר)
מגיד מישרים הוא ספר מוסר, פרשנות המקרא וקבלה, שיצא לאור בלובלין ובוונציה בשנים ה'ת"ו–ה'ת"ט. הספר מתאר שיחות בין 'מגיד' לרבי יוסף קארו שהתרחשו לפי הנאמר בספר בסביבות השנים ה'רצ"ו–ה'של"ב .
הספר התקבל במסורת היהודית כאותנטי ודבריו נקבעו להלכה על ידי גדולי הפוסקים. אך במחקר, הן הכללי והן התורני, יש שמפקפקים בייחוס הספר לרב קארו, ורואים בו יצירה פסאודואפיגרפית.
רקע.
במסורת היהודית מתוארים מקרים שבהם מתגלה לצדיק כוח עליון, מלאך או נשמה, ומגלים לו דברי תורה וסודות שונים. תופעה זו נקראת מגיד. ה'מגיד' המתואר בספר 'מגיד מישרים' מתגלה לרבי יוסף קארו בעקבות לימוד המשנה, ואף מזדהה בשמה: הוא מתגלה אליו בדרך כלל בלילות שבת לפנות בוקר ומוסר לו בין השאר חידושים על פרשת השבוע.
בספר כתובות ההתגלויות כיומן אישי של רבי יוסף קארו, ומסודרות על פי פרשיות השבוע. בראשן של חלק מהשיחות מצוינים התאריך, ומעשיו של קארו בזמן שקדם להתגלות.
חלקו הראשון של הספר – עד לפרשת מצורע, יצא לאור בשנת ה'ת"ו בלובלין, ולאחר שנתיים יצא לאור בוונציה חלקו השני על שאר הפרשות. המביא לבית הדפוס הוא "יצחק בן החבר שמואל בינגא איש ירושלים", שגם נתן לספר את שמו. בתחילת הספר מובאות מספר הסכמות מרבני לובלין ולבוב.
תוכן.
הספר כתוב בעיקר ארמית בלולה בעברית, ומילים בודדות בספרדית. חלק גדול מהספר מכיל פרשנות קבלית לפרשת השבוע. בנוסף מובאות הנהגות הלכתיות והוראות למעשי סגפנות שונים. ה'מגיד' גם מעודד את הרב קארו ומספר לו על מעלתו וחשיבותו בשמיים, על גלגולי נשמות של מקורביו, ועל מאורעות שעתידים לקרות לו. הוא מבטיח לו שלא יעזוב אותו לעולם, ושיזכה לגילוי אליהו.
בהלכה.
בעל מגן אברהם כתב בשם מגיד מישרים שאין לאכול בשר בראש השנה, ושיש לקרוא שניים מקרא ואחד תרגום בשבת לפני סעודת הבוקר. גם דברי ה'מגיד' על מעלת קידוש לבנה הובאו בפוסקים.
טענות על ייחוס הספר.
חוקרים העלו טענות שונות נגד ייחוס הספר לרבי יוסף קארו. בין הטענות: הספר שנדפס רק כשבעים שנה לאחר פטירת הרב קארו, לא הוזכר על ידי בנו ברשימת כתבי אביו, רוב התאריכים המוזכרים בספר אינם מתאימים לימי השבוע, ודבריו סותרים לפעמים את ההלכה שפסק קארו עצמו בשולחן ערוך.
לדעת שלמה רוזאניס מסתבר שהכותבים הם רבי אליהו די וידאש בעל 'ראשית חכמה', ורבי חיים ויטאל תלמיד האר"י.
לעומת זאת צבי ורבלובסקי, שחקר את תופעת המגידות בהרחבה בספרו "רבי יוסף קארו", הגיע למסקנה שאין כל ראיה לכך שמדובר בזיוף. בנוסף, בשיחה בעל פה, טען ורבלובסקי שייתכן כי רבי יוסף קארו נקט בפעולות מאגיות שונות כדי לזכות במגיד, כפי שנהגו מקובלים אחרים בדורו, ואף שאין בספר "מגיד מישרים" אזכורים לכך, ייתכן שהדבר נובע מהעריכה המאוחרת לספר, ולמעשה אף בו נעשה שימוש באמצעים מאגיים. ייתכן שהשמיטו את הדברים כדי "להכשיר" את הבית יוסף, או בשל האופי הדרשני של הספר בעריכתו הסופית שלא נתן מקום לתיאור הפרקטיקות שהביאו לגילוי הסודות. גם העובדה שקיימת בספר הבטחה לרבי יוסף קארו להישרף על קידוש השם – דבר שלא קרה בפועל, מרחיקה את האפשרות שזייפן מאוחר כתב דברים שידע שיימצא בהם 'נביא שקר'.
בשנת ה'תרי"ג פורסם מכתב שנכתב לפי הפרסום על ידי הרב ישעיה הלוי הורוביץ בסביבות שנת ה'ש"פ, כשלושים שנים לפני הדפסת 'מגיד מישרים'. במכתב מספר הרב הורוביץ שהגיעו לידיו קונטרסים של דברי ה'מגיד' לרבי יוסף קארו. גם בספרו שני לוחות הברית מצטט הרב הורוביץ מהספר, ציטוטים שבחלקם לא מופיעים בספר הנדפס. החיד"א כתב שלהשערתו הספר הנדפס הוא אחד מחמישים מהכתבים המקוריים.
אמפיקליה-אלתיה
אמפיקליה-אלתיה (ביוונית: Δήμος Αμφίκλειας-Ελάτειας) היא עיר ביחידה האזורית פתיוטיס שבמרכז יוון. מקום מושבה של העירייה הוא העיר קאטו טיתוראה.
שטח העיר הוא 533.320 קמ"ר.
עירייה.
העירייה אמפיקליה-אלתיה הוקמה ברפורמת השלטון המקומי ב־2011 על ידי מיזוג של שלוש העיריות לשעבר שהפכו ליחידות עירוניות:
יהדות ינה
קהילת יהודי ינה שבגרמניה התקיימה החל מימי הביניים ועד להשמדתה בשואה. בעוד שמבחינה מספרית, הקהילה מעולם לא הייתה קהילה גדולה (כ-170 אנשים בשנת 1924), מספר לא מבוטל מיהודי העיר היו לדמויות מפתח באוניברסיטה ובתעשייה המקומית, במיוחד במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
תולדות הקהילה.
ראשית הקהילה.
יהודים מוזכרים בהיסטוריה של העיר כבר בתקופת המגפה השחורה (1353 – 1347) והתייחסות ראשונה ליהודים כדיירי קבע מצוינת ב-1379. באותן שנים התגוררה בעיר קהילה יהודית קטנה שכללה כ-20 יהודים נכון לשנת 1418. יהודי הקהילה עסקו בין היתר בהלוואות בריבית וקיימו חיי קהילה שכללו בית כנסת ובית ספר מקומיים. בית הכנסת של העיר עמד בפינת רחוב Leutragasse אך לא נותר ממנו זכר.
היהודים גורשו מהעיר בין 1431 ל-1452 והורשו לשוב רק ב-1785.
ניתן למצוא בארכיוני העיר שני רחובות יהודיים:
לא קיים תיעוד של בית קברות יהודי בעיר. חלק מהיהודים נקברו בחלקות נפרדות בבתי הקברות הנוצרים שבעיר וחלק בבית הקברות היהודי בארפורט.
שחרור היהודים והקמת הקהילה מחדש במאה ב-19.
בשנת 1785 הדוכס מסקסוניה, שהיה גם פטרון האוניברסיטה, אישר ליהודים להירשם ללימודים ואלו החלו לחזור אל העיר.
במהלך המאה ה-19 התהוותה מחדש קהילה יהודית בעיר, אך לא הוקם בה מחדש בית כנסת מעולם והטקסים הדתיים הועברו בבתים פרטיים. בהדרגה, יהודי ינה זכו לזכויות נוספות ובמסגרת האמנציפציה התאפשר ליהודים לעבוד במקצועות חופשיים. בשנת 1896 יוסדה בעיר קהילה רשמית („Israelitische Religionsgemeinschaft“) שאיגדה אנשי עסקים וסוחרים יהודים מינה וסביבתה. קהילה זאת קיימה פעילויות חינוכיות לילדים שהועברו על ידי הרב ד"ר יוזף ויזן מאייזנאך. מרכז הקהילה נקבע בביתו של הרמן פרידמן ברחוב Scheidlerstraße 3 ושימש גם כחדר לתפילות בחגים באותן שנים.
בשנת 1880 מנתה הקהילה 30 איש ובשיאה, בשנת 1924, מנתה 168 תושבי קבע ועוד מספר עשרות תושבים ארעיים. בתחילת המאה ה-20 רבים מיהודי העיר עבדו כסוחרים (במיוחד בתחום הטקסטיל), מהנדסים בתעשייה המקומית (צייס, שוט (אנ')), וכמרצים באוניברסיטת ינה. בנוסף, סטודנטים יהודים מרחבי גרמניה הגיעו ללמוד בינה ואף הקימו אגודה של סטודנטים יהודים.