מבחינה סגנונית, נסר-מח'ול מציירת לרב בצבעי שמן, אקריליק או צבעי מים על בד או על קרטון ממוחזר. בתקופותיה המוקדמות ציירה בעיקר בדיו ובפחם. סגנונה של האמנית הוא לרב ריאליזם מופשט או סימבולי, עם דגש על נשיות ואוניברסליות. האשה מהווה מרכיב חשוב בציוריה, ויש לה אוסף גדול של ציורים העוסקים בנשים, טבע והקשר ההדדי והסימביוטי שביניהם. כבר מגיל צעיר הייתה מציירת נשים. האשה מופיעה אצלה כציורים כסמל לחוזקה ולגאווה, והיא מציגה זאת באמצעות החיבור האינהרנטי בין נשים לטבע בתיאוריה. הנשים בציוריה הן כמעט תמיד רק גוף, חסרות פנים, כגון ביצירתה "Woman Planting" משנת 2004, ובעוד עשרות ציורים אחרים.
בנוסף, האמנית יצרה איורים רבים לספרי שירה, בעיקר למשוררים פלסטינים ידועים כמו המשורר סמיח אל קאסם, המשורר מועין בסיסו מעזה והמשורר מחמוד דרוויש. כך לדוגמה, איירה את שירו "סברה ושתילה" של מחמוד דרוויש. כמו כן, עיצבה פוסטרים רבים ומחאתיים כדוגמת פוסטר נגד סגירת האוניברסיטאות בגדה הערבית, אשר זכה בפסטיבל הבינלאומי באוניברסיטת ביר זית בשנת 1984 (Birzeit International Festival).
נסר-מח'ול גם יוצרת פסלים מונומנטליים במרחב הציבורי. דוגמה לעבודה שכזו היא "דרך הבשמים" שבכפר קאסר אל סר שבנגב, פסל שתוכנן בשיתוף עם בנה חנא מח'ול, וכן "גיטרה" שבכפר יסיף המתאר דמות נשית מנגנת בגיטרה, פסל שתוכנו שונה למדי בנוף.
הקמת גלריית חיפה.
בשנת 2019 הקימה נסר-מח'ול את "גלריית חיפה" שממוקמת בוואדי ניסנס שבחיפה. האמנית בחרה לפתוח את הגלריה בהצגת תערוכת יחיד של ציוריה העוסקים ומתארים את שכונת ואדי אל-סליב, הקרויה בשם "המבול". היא דימתה את שקרה לשכונה ולאנשיה בשנת 1948 ל"מבול" אשר פקד את האוכלוסייה בן לילה והטביע אותה. לדידה, מה שקרה לחיפה הערבית לא היה רק מלחמה גרידא, אלא מבול של ממש, תהליך של הרס מתמשך אנושי, תרבותי ופיזי. לדבריה, נמל חיפה, אשר שוכן בצמוד לגלריה, היווה גם הוא סמל חשוב באירוע ההיסטורי הנ"ל, כאשר סירות הגירוש יצאו מנמל חיפה לנמל ביירות דרך הים. התערוכה אפוא ביקשה לשקף את הדיאלקטיקה של הים של ואדי אל-סליב באמצעות ציוריה של האמנית. היא כללה יותר מחמישים ציורים אשר מתארים את המבול ואת ציוני הדרך ההיסטוריים של השכונה, ומבטאים את אופי הבנייה הערבית. התערוכה "המבול" נפתחה בדצמבר 2020 אולם נסגרה לאחר כשבוע בשל הגבלות משרד הבריאות אשר נבעו מהתפרצות נגיף הקורונה.
לואיס כריסטיאן הס
לואיס כריסטיאן הס (בגרמנית: Louis Christian Hess; 24 בדצמבר 1895 – 26 בנובמבר 1944) היה צייר ופסל אוסטרי של תנועת "האובייקטיביות חדשה" במהלך שנות ה-20.
שנים מוקדמות.
בשנת 1915 הציג הס את עבודותיו הראשונות – רישומים, טמפרו ותחריטים באינסברוק. במהלך מלחמת העולם הראשונה, הס לחם בחזית הצרפתית בסום ובארדן. לאחר המלחמה, בין השנים 1919–1924, הוא למד באקדמיה של מינכן.
בשנת 1920 הס השתתף בתערוכה הקולקטיבית הראשונה "תערוכת צעירים ממינכן – סדנאות גרפיקה" שהוצגה על ידי גאורג יאקוב וולף. בתערוכה הבאה במינכן, הציג עבודות לצד יצירות מאת פלוריאן בוש, אדולף הרטמן, זיגפריד קוינל, ואחרים.
לאחר שאחותו אמה עברה לסיציליה בשנת 1924, הס ערך נסיעות תכופות לאיטליה, שם שאב השראה מהצבע והאור הים תיכוני לאמנותו.
בשנת 1928 התקרב למקס בקמן עד תקופת גלותו. הס השתתף בתערוכת הקיץ של התאחדות האמנים הגרמנית במינכן וכמה מציוריו הוצגו בברלין. בשנת 1929 הצטרף לתנועת "Juryfrei", והפך למנהיגה עד סגירתה בשנת 1933 על ידי המשטר הנאצי.
מגזינים לאמנות פרסמו את עבודותיו של הס: "Cicerone" פרסם את הציור "על החוף"; מגזין במינכן "יוגנד", ביטאונה הרשמי של תנועת "יוגנדסטיל", פרסם על שער גיליון אפריל 1930 ציור השמן "דייג עם מעיל אדום", חלק מרכזי בטריפטיכון שהוצג בתערוכת הזצסיון במינכן.
ב-6 ביוני 1931, בשריפת ארמון הזכוכית במינכן, נשרפו יצירות של הס ואמנים אחרים. באותה שנה הס היה ברומא עם חברו קרל הופר. באותה תקופה התרחשה חזרה לגרמניה של ציירים, פסלים ואדריכלים ובתערוכה "Bildhauer Maler Architekt" הציג הס תוכניות לציורי הקיר של בית קולנוע בברסלאו. 1932 הייתה עדיין שנה של חיוניות אמנותית רבה. הוא הציג בלונדון, מינכן, ברלין, נירנברג ועוד.
שנות הגלות.
הנידוי האמנותי בו נהג המשטר הנאצי, לאחר עלייתו לשלטון, גרם להס לצאת לגלות מרצון. בשנת 1933, לאחר פירוק תנועת היוריפריי, שנחשבה על ידי המשטר כ"ייצוג תרבותי בולשביקי", הוא עבר לסיציליה.
בשנה שלאחר מכן הוא התחתן עם האזרחית השווייצרית ססיל פייסי איתה עזב לשווייץ. שם הוא נאלץ לעבוד בתנאים קשים כי מאז 1935 גרמנים לא היו רצויים. הוא הכין תפאורות לתיאטרון, ועשה כמה תחריטים. באמצעות חברים הוא הצליח למכור מספר ציורים שלא היו חתומים, אך בשנת 1936 חזר לסיציליה ושם התגרש כעבור כמה חודשים.
מחברים שעדיין היו לו בגרמניה ובאוסטריה הוא ידע שהמצב הפוליטי מחמיר. הוא למד טכניקות חדשות אך נכנס לדיכאון שהביא אותו לסף התאבדות. בתמיכת אחותו, אמה, מצא את האנרגיה לחזור צפונה. בשנת 1938 היה שוב בשווייץ, בביתו של חבר אך הוא לא קיבל היתר שהייה שם. הוא נאלץ לעבור לגרמניה שם היו חיי התרבות והאמנות בשליטתו המוחלטת של המשטר.
בשנת 1939 התארח אצל חברו, שם הוא הצליח לצייר ולבצע כמה פסלים. באוברווסן, בוואריה, הוא צייר ציור קיר על קיר מסעדה בבעלות אלמנת חבר אחר שהתאבד בשנת 1935 במינכן.
מצבו הבריאותי החמיר והוא שהה בשנת 1941 בבית החולים שוואבינג. לאחר ששוחרר, נסע לטירול, תחילה לאקסמס ליד אינסברוק, אחר כך לגרינזנס ולזירל, שם צייר ציורי קיר במשרדי העירייה.
בשנת 1942 הוא שב לאינסברוק והאיגוד האמנותי הטירולי סיפק לו אטלייה.
לאחר אשפוזו האחרון הוא נפטר ב-26 בנובמבר 1944 באינסברוק.
מנטה שחורה
מנטה שחורה (באנגלית: Black Manta) הוא דמות בדיונית של נבל-על, המופיעה בחוברות הקומיקס אקוומן של חברת DC קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בתור הכסף של הקומיקס בחוברת "Aquaman #35" מספטמבר 1967, ונוצרה על ידי הכותב בוב הייני והמאייר ניק קרדי. מנטה שחורה הוא שכיר חרב חסר רחמים ורצחני המשמש כאויבו המושבע של גיבור-העל אקוומן.
לפי גרסה אחת לסיפור המקור, האדם שיהפוך ברבות הימים למנטה שחורה היה ילד אפרו-אמריקני שגדל בבולטימור שבמרילנד ואהב לשחק במפרץ צ'ספיק. הוא נחטף ונאלץ לעבוד במשך כל תקופת ילדותו על סיפונה של ספינה, וספג התעללות מתמשכת מידי שוביו. בנקודה מסוימת הוא ראה את אקוומן ואת חבריו הדולפינים וניסה לסמן להם, אך אקוומן לא שם לב אליו. בסופו של דבר הוא נאלץ להתגונן מפניהם והרג את אחד מתוקפיו בעזרת סכין. דייוויד גדל לשנוא את חיי הים חסרי הלב ואת אקוומן, אותו ראה בתור הדמות שמייצגת אותם, ושאף להפוך לאדונו.
לפי גרסה נוספת לסיפור המקור, הילד אשר יהפוך ברבות הימים למנטה שחורה היה יתום אוטיסט שנלקח לבית חולים לחולי נפש ארקהם אסיילום בגות'אם סיטי. הוא חש בנוח במים קרים כקרח, אך סדיני כותנה הכאיבו לו מאוד. מכיוון שהמטפלים בארקהם אסיילום לא ידעו להתמודד עם אוטיזם, הם כבלו אותו למיטה בכל פעם שצעק ונאבק בהם. בגרסה זו, הילד הצעיר תמיד התלהב כשראה את אקוומן בטלוויזיה. בסופו של דבר, הילד היה נתון לטיפולים ניסויים. אחד מהם הצליח לנקות את מוחו של הילד, אך הותיר אותו אלים. הוא הרג את המדען שטיפל בו ונמלט מארקהם אסיילום. כמבוגר, האדם שיהפוך למנטה שחורה עיצב לעצמו תלבושת - חליפת צלילה בסיסית שיכולה לשקוע כמו דג מנטה הכוללת קסדה בעלת עיני חרק שמסוגלת לירות קרני אנרגיה. הוא נטל את השם "מנטה שחורה", ויחד עם צבאו הפך לכוח מרשים שהתעמת עם אקוומן מספר פעמים.
בקשת הסיפור "מלחמת מים" המתרחש במהלך אירועי "היום הבהיר ביותר" משנת 2010 התגלה ששמו הפרטי של מנטה שחורה הוא דייוויד, אשר פרש מחיי הפשע ופתח חנות לממכר דגים כדי להרוויח את לחמו ביושר. כאשר הוא מגלה שאקוומן חזר לחיים אחרי אירועי "הלילה האפל ביותר", הוא רוצח את הלקוחות שבחנות, שורף את הבית שלו הממוקם באזור החוף וחוזר לחיי הפשע ולמסע הנקמה שלו באקוומן.
עיבודים מונפשים.
מנטה שחורה הופיע בסדרות האנימציה "ליגת הצדק" והמשכה "ליגת הצדק ללא גבולות", "ליגת הצדק - הדור הבא", "הארלי קווין" ו".
מנטה שחורה הופיע בסרטי האנימציה ", ", ", "ליגת הצדק: פרדוקס פלאשפוינט" ו"".
אלכסנדר סרלוט
אלכסנדר סרלוט (בנורווגית: Alexander Sørloth; נולד ב-5 בדצמבר 1995) הוא כדורגלן נורווגי, המשחק בתור חלוץ בריאל סוסיאדד ובנבחרת נורווגיה.
קריירת מועדונים.
רוזנבורג.
סרלוט שיחק במחלקת הנוער של רוזנבורג וחתם ביולי 2013 בקבוצת הבוגרים של המועדון. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים כשעלה בתור מחליף במחצית השנייה במשחק המוקדמות הראשון בליגה האירופית נגד קרוסיידרס. לקח לו רק 12 דקות כדי לכבוש גם את שער הבכורה שלו באותו משחק, השער השישי בניצחון 2–7.
ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הנורווגית ב-20 ביולי 2014 כשעלה בתור מחליף בדקה ה-60 במשחק נגד סוגנדאל.
סרלוט יצא להשאלה בבודה/גלימט בקיץ 2015. היה בין השחקנים הטובים בקבוצה ובליגה, הוא כבש 13 שערים ו-5 בישולים ב-26 הופעות. במשחקו האחרון בקבוצה כבש שלושער.
חרונינגן.
ב-6 בנובמבר 2015, חתם בחרונינגן לארבע וחצי שנים ועבר למועדון בסוף אותה עונה. חרונינגן שילמה 750 אלף יורו עבורו.
מיטיולן.
ב-1 ביוני 2017, חתם לארבע שנים במיטיולן.
קריסטל פאלאס.