בניגוד לסדרת האלבומים האחרונה של סינטרה, Sinatra &amp; Company, Watertown, A Man Alone, My Way. באלבום זה לא הייתה כל השפעה לסגנון הרוק. המפיקים דון קוסטה וגורדון ג'קינס יצרו אלבום פופ קלאסי כאלבומיו המוקדמים יותר מתחילת שנות ה-60.
בעקבות האלבום והצלחתו צולמה תוכנית טלוויזיה מיוחדת שנשא את אותו השם, התוכנית הייתה מועמדת לשני פרסי אמי. מתוכנית זו זכורה במיוחד ההופעה המשותפת של סינטרה עם ג'ין קלי, 27 שנה לאחר שיתוף הפעולה ביניהם בסרט הרימו עוגן.
פרדי קוקס
פרדריק ג'יימס ארתור "פרדי" קוקס (אנגלית: Frederick James Arthur "Freddie" Cox; 1 בנובמבר 1920 - 7 באוגוסט 1973) היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
קריירה.
קוקס נולד ברדינג שבברקשייר, והחל את הקריירה שלו במספר מועדונים זוטרים לפני שהצטרף לטוטנהאם הוטספר ב-1938 כשחקן חובב. הוא שיחק בדרך כלל בעמדת הקיצוני הימני, וערך את הופעת הבכורה שלו בטוטנהאם במשחק הליגה השנייה מול סוונסי טאון בנובמבר 1938. זמן קצר לאחר שצורף לסגל הבכיר של טוטנהאם פרצה מלחמת העולם השנייה, וכל תחרויות הכדורגל הושהו. הוא שירת כטייס קרב עבור חיל האוויר המלכותי (בזמנו הפנוי השתתף כשחקן אורח במשחקי המועדון המקומי רדינג), וקיבל את אות ההצטיינות Distinguished Flying Cross. לאחר תום המלחמה הוא חזר לטוטנהאם, ושיחק שם במשך שלוש עונות נוספות. בספטמבר 1949 הוא עבר לארסנל, המועדון היריב בדרבי של צפון לונדון, תמורת סכום של 12,000 לירות שטרלינג.
קוקס ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל כבר ב-7 בספטמבר, במשחק מול וסט ברומיץ' אלביון, והפך לשחקן הרכב קבוע במועדונו החדש. מאמציו על המגרש התבטאו בצורה טובה יותר בגביע ה-FA. בחצי הגמר מול צ'לסי הוא הבקיע את השער הראשון בתיקו 2 - 2, והבקיע את השער היחיד בניצחון של ארסנל במשחק החוזר. במשחק הגמר מול ליברפול הוא בישל את השער היחיד במשחק לרג' לואיס, שהקנה לארסנל את התואר.
שנתיים לאחר מכן הוא מילא תפקיד חשוב בחצי גמר גביע ה-FA, גם כן מול צ'לסי, בו הבקיע את השער היחיד בתיקו 1 - 1 במשחק הראשון, ושניים מתוך שלושה בניצחון 3 - 0 במשחק החוזר. אולם, משחק הגמר הסתיים בהפסד 0 -1 לניוקאסל יונייטד, בין השאר בשל פציעתם של שחקנים אחדים והרחקתו של וולי ברנס במהלך המשחק.
למרות הצלחותיו בגביע הוא לא היה שחקן הרכב קבוע בליגה; הוא התמודד על מקומו בהרכב מול איאן מקפירסון, ומאוחר יותר מול השחקן הצעיר ארתור מילטון. בעונת האליפות 1952/1953 הוא השתתף בתשעה משחקי ליגה בלבד עבור ארסנל, החליט לעזוב את המועדון והצטרף לווסט ברומיץ' אלביון בתפקיד מאמן-שחקן.
קוקס השתתף בארבעה משחקים בלבד במדי וסט ברומיץ', ולאחר מכן היה אחד מעוזריו של ויק בקינגהאם בצוות האימון. ב-1956 הוא החל לאמן את בורנמות' מהליגה השלישית הדרומית. בורנמות' שיחקה באופן יציב בליגה, והפתיעה רבים כשגברה על טוטנהאם הוטספר בגביע ה-FA בעונת 1956/1957. ב-1958 הוא הצטרף לפורטסמות' בתפקיד המאמן, אך זכה להצלחה פחותה כשהמועדון ירד מהליגה הראשונה בעונתו הראשונה. הוא פוטר מהמועדון בפברואר 1961.
הוא הצטרף לג'ילינגהאם מהליגה הרביעית ב-1962 לאחר תקופה קצרה שבה לא עבד, והוביל את המועדון למקום החמישי כשהוא מחמיץ את העלייה לליגה השלישית בגלל הפרש שערים. הוא הנהיג בג'ילינגהאם משחק הגנתי ממושמע, ובעונה שלאחר מכן (1963/1964) הוביל את המועדון למקום הראשון ולהעפלה לליגה השלישית. רמת המשחק של המועדון בתחילת העונה שלאחר מכן הייתה טובה, אך היא נחלשה בהמשך והמועדון סיים את העונה במקום השביעי. קוקס התפטר זמן קצר לפני חג המולד של 1965 וחזר לבורנמות', גם כן בליגה השלישית. הישגו הטוב ביותר בקדנציה השנייה בבורנמות' היה המקום הרביעי בעונת 1968/1969, אך בסיום עונת 1969/1970 ירד המועדון מהליגה. קוקס פוטר באותו קיץ, ולא עבד יותר כמאמן.
בין פיטוריו מבורנמות' למותו ב-1973 הוא ניהל את החנות המשפחתית לממכר עיתונים.
Launching bridges
מנהרת תשתיות
מנהרת תשתיות היא מנהרה המיועדת להנחת תשתיות תת-קרקעיות. שיטה זו מאפשרת הטמנת מכלול תשתיות במנהרה משותפת. המנהרה עשויה ממובל בטון (צינור או קופסה מאורכת) ועשויות להתרכז בה תשתיות מסוגים שונים כדוגמת צנרת מים, ביוב או ניקוז, וכבלי חשמל, טלפון, תשתית לרמזורים ועוד.
בישראל.
בניית מנהרות תשתית בישראל הפכה נפוצה יותר בעשור הראשון של המאה ה-21, כחלק מפרויקטי הסדרה ואחזקת תשתיות. דוגמאות לפרויקטים:
פנחס גרשון
נבחרת ארה&quot;ב בכדורסל
טרופיקליזם
התנועה הטרופיקליסטית
דגל האריה
אומת האלים והאנשים
מסמך ההסכמה הלאומית
המסמך הלאומי
אנך למישור
שירת הבריאה
פרקי שירה
ברייתא דפרק שירה
52 (מספר)
52 (במילים בלשון זכר: חמישים ושניים; בלשון נקבה: חמישים ושתיים) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 51 ולפני 53.
במתמטיקה.
52 הוא מספר זוגי, מספר חסר, מספר דקגונאלי ומספר בלתי נגיע. 52 הוא מספר בל החמישי.
מוסדות כלל חסידיים
מוסדות כלל חסידיים הם קבוצת מוסדות תורניים (ישיבות ותלמודי תורה לבנים, בתי ספר וסמינרים לבנות), המיועדים עבור הציבור החסידי חרדי מחצרות חסידיות קטנות שאין באפשרותן להקים מוסדות משל עצמם.
מקור התופעה.
תופעת המוסדות הכלל חסידיים החלה בתחילת שנות התשעים, הורים לבחורי ישיבות מחצרות חסידיות בינוניות וקטנות חיפשו לעצמם מסגרות חינוכיות שאינן משתייכת לקבוצה חסידית מוגדרת (לדוגמה גור, ויז'ניץ וכדומה) או לציבור הליטאי, והקימו ישיבות 'כלל חסידיות'. בין הישיבות הראשונות ניתן למנות את ישיבת טשיבין ישיבת חכמי לובלין (בני ברק), ישיבת חזון נחום וישיבת נזר התורה.
התפתחות התופעה.
ברבות השנים, ולאור הצלחת הרעיון, עקב כך שלישיבות אלו היו פחות מחויבויות קהילתיות מצומצמות, החלו להיווסד תלמודי תורה, בתי ספר וסמינרים 'כלל חסידיים' לבנות כמעט בכל ריכוזי היהדות החרדית, ברבים מן המקרים נפתחו המוסדות תחת אותו שם ("תלמוד תורה כלל חסידי" למשל) ללא קשר ניהולי בין המוסדות.
הצלחת המוסדות גרמה לכך שאף חסידים מקבוצות שלהן מוסדות משל עצמן, העדיפו לעיתים את המסגרות הכלל חסידיות.
כלל חסידי
אלה מילך-שריף
אֵלה מילְך-שֶׁריף (נולדה ב-1 בספטמבר 1954) היא מלחינה ישראלית, כלת פרס אקו"ם למפעל חיים ע"ש פאול בן חיים (2022) וכלת פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים. בוגרת האקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב, ויצירותיה מבוצעות בישראל וברחבי העולם.
יצירתה המוזיקלית.
מילך-שריף החלה להלחין מוזיקה בגיל 12. היא שירתה בלהקה הצבאית צוות הווי פיקוד המרכז, וב-1973 השיר שהלחינה, "אי שם בבקעה" (מילים: נח ורשובר, עיבוד: יוסי הורביץ), הפך ללהיט. היא הייתה ממקימי מקהלת "זמרי קאמרן".
מילך-שריף בוגרת האקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב במגמת קומפוזיציה, ואף למדה קומפוזיציה אצל פרופ' צבי אבני. בשירה השתלמה אצל פרופ' תמר רחום ודפנה כהן-ליכט.
היא הופיעה ברסיטלים ובקונצרטים עם פסנתר והרכבים תזמורתיים שונים בישראל ובאירופה ברפרטואר המשתרע מן הרומנטי ועד למוזיקה של זמננו, כולל אופרות קאמריות. ניסיונה בשירה הביא אותה להתמחות מיוחדת בכתיבה לקול האנושי.
מאז יצירתה "ואולי השמים ריקים" (2003), המבוססת על יומנו של אביה מתקופת השואה, מבוצעות יצירותיה תדיר בישראל ומחוצה לה. מילך-שריף כתבה 4 אופרות ויצירות תזמורתיות, קאמריות, ווקאליות וסולניות. בין התזמורות שניגנו יצירותיה: הפילהרמונית של הביביסי, הגוונדהאוז לייפציג, תזמורת הרדיו של סטוקהולם, תזמורת הרדיו של צפון-גרמניה, הפילהרמונית הישראלית ועוד. בין בתי האופרה שהציגו את האופרות שלה: בית האופרה של בראונשווייג, רגנסבורג ופורת בגרמניה ופסטיבל "אופרה אסורה" (entarteteopera) בווינה.
ארכיונה של אלה שמור בספרייה הלאומית.
משפחתה.
אלה מילך נולדה בחיפה, ללוסיה וד"ר ברוך מילך. הוריה הם ניצולי השואה מפולין. אביה היה גינקולוג ואיבד את רעייתו הראשונה ובנו הקטן בשואה. הוא נישא בשנית אחרי המלחמה וניהל תחת שם בדוי את בית החולים בעיר אופולה. בגלל איומים של קבוצות אנטישמיות על חייו ברחו בני הזוג לגרמניה, שם ניהל דר' מילך את מרפאת אונרא בעיר ביירויט.
הוריה עלו לישראל עם אחותה הבכורה שוש והמשפחה השתקעה בחיפה.
אחותה הבכורה הייתה מבקרת התיאטרון ד"ר שוש אביגל. סרטו של במאי הקולנוע אבי נשר "החטאים" (2016) מבוסס על יחסיהן ונפתולי משפחתן.
בעלה הראשון היה יצחק לזר, אותו הכירה בהיותה בת שש עשרה. לאחר שמונה שנים ובן משותף, טל, נפרדו בני הזוג. בעלה השני היה המוזיקאי פרופסור נעם שריף, לו הייתה נשואה עד פטירתו באוגוסט 2018. לבני הזוג שריף נולד בן, אביב.
פרסים ותארים.
אלה מילך שריף היא כלת פרס מפעל חיים של אקום לשנת 2022. היא זוכת פרס ראש הממשלה למלחינים לשנת 2005 וזוכת פרס רוזנבלום של עיריית תל אביב-יפו לשנת 2005 יחד עם נאוה סמל על האופרה "צחוק של עכברוש". זוכת פרס המוזיקה הטובה ביותר לסרט על המוזיקה לסרט "החטאים" של אבי נשר בפסטיבל הסרטים במונטראל, קנדה.
יצירות נבחרות.
יצרתה "שירים על פי תהום" למצו סופרן ורביעיית מיתרים על-פי טקסט של אנט פאשאיאן הוזמנה ובוצעה בפסטיבל צ'אטאקווה במדינת ניו יורק על ידי רביעיית אודבון ב-2006.
פייטרו פארטיצ'יפאציו
חואן ורון
פייטרו קנדיאנו השלישי
MVP של משחק האולסטאר של ה-NBA