המירוץ נוסד על ידי ויליאם לין, שהיה הבעלים של מלון ווטרלו. אבן הפינה למסלול הונחה ב-7 בפברואר 1829 ובשלב הראשון הוכשר המסלול ויציע לצופים. מחלוקת קיימת בין היסטוריונים של המירוץ אודות התאריך המדויק של המירוץ הראשון שנערך על המסלול באיינטרי. יש הטוענים כי כבר מ-1836 החלו התחרויות במסלול, אך הדעה המקובלת היא כי המירוץ הראשון נערך ב-1839 והסתיים בניצחונו של הרוכב ג'ם מייסון על גבו של הסוס "לוטרי".
מרוץ הגרנד נשיונל התנהל מאז ברציפות וללא הפסקה, אך בשנים 1916-1918 במהלך מלחמת העולם הראשונה התקיים המירוץ במסלול המרוצים בגטוויק (במקום שעליו בנוי כיום נמל התעופה לונדון גטוויק) וזאת מכיוון שהמסלול באיינטרי הופקע על ידי משרד המלחמה לצרכים צבאיים. בשנים אלה שונה שמו של המירוץ ל"מרוץ המכשולים המלחמתי". התוצאות שהושגו בשנים אלה אינן מוכרות כתוצאות רשמיות ומוחרגות בדרך כלל מרשימת הזוכים הראשית כרשימה משנית.
גם בשנתיים הראשונות של מלחמת העולם השנייה המשיך המירוץ להתנהל, אך בשנים 1941-1945, לא התקיים המירוץ.
בשנת 1993 בוטל המירוץ בעקבות מה שכונה על ידי אחד הפרשנים כ"האסון הגדול ביותר בהיסטוריה של המירוץ". טעויות של צוות המזניקים גרמה להסתבכות אחד הרוכבים בסרט ההזנקה שלא התרומם. הוכרזה הזנקה פסולה והרוכבים הוזנקו בשנית. למרבה הבזיון שוב חזרה התקלה על עצמה וגם ההזנקה השנייה הוכרזה כפסולה. עקב ליקויי תקשורת של שופטי ההזנקה עם שופטי המסלול, 30 מבין 39 הרוכבים שהוזנקו לא שמו לב והמשיכו במירוץ. השופטים ניסו לסמן להם באמצעות דגלים אך ללא הועיל. חלק מהרוכבים עצרו בהמשך אך 7 רוכבים סיימו את המסלול כולו. המירוץ בוטל אולם הסוס המנצח קבע את הזמן השני בטיבו בהיסטוריה של המרוץ, שלרוע המזל אינו מוכר באופן רשמי.
כבר מן השנים הראשונות וגם בהמשך נערכו שינויים רבים במבנה המסלול ובממדי המכשולים ומיקומם, על מנת למנוע נפילות ופציעות של סוסים ורוכבים כתוצאה מן המאמץ הקשה. הוספו הגבלות על מספר הסוסים המוזנקים (כיום לא יותר מ-40) ועל המשקל המקסימלי שהם נושאים עליהם. ארגונים לשמירת זכויות בעלי החיים מכנים את הגרנד נשיונל בשם "מרוץ האימים" אך השינויים בתנאי המירוץ הם בדרך כלל מינוריים בהתחשב במסורת ארוכת השנים שלו.
המסלול.
מסלול המירוץ באיינטרי בנוי בצורה של שתי הקפות שבכל אחת 16 מכשולים. את ארבעה עשר המכשולים הראשונים יש לעבור פעמיים. ההזנקה למירוץ היא חופשית ולא מתוך שערים. היא נערכת מול היציעים ולאחריה ממשיך המסלול לעבר אדמת הבור בכיוון תעלת לידס-ליברפול ובדרכם מפוזרים מכשולי הגדרות והתעלות. לאחר ביצוע הקפה נוספת מסתיים המירוץ מול היציע המרכזי. למעשה, רובו של המירוץ לא מתנהל בתוך המסלול לעיני הצופים ביציע. עם סיום ההקפה השנייה נכנסים הסוסים לישורת ארוכה בת 451 מטרים עד לקו הסיום.
המכשולים.
המכשולים המודרניים לאורך המסלול עשויים מפלסטיק גמיש (לעומת מכשולי העץ הקשיחים שהיו מקובלים בעבר) ומכוסים בשכבה של כ-35 ס"מ של צמחי האשוחית מאזור האגמים. בסיבוב השני לא נדרשים הסוסים לעבור את מכשול "הכיסא" ואת מכשול המים (15+16).
מלחמת העצמאות של צ'ילה
אליזבט ברגנר
אלאונורה דוזה
גרשון ק' גרשוני
גרשון ק' גרשוּני (קָמֶלהַאר) (Gershon K. Gershuni; 1902 – 22 בספטמבר 1969, ירושלים) היה מבקר תיאטרון ואמנות ישראלי.
ביוגרפיה.
גרשוני, במקור גרשון קָמֶלהַאר (קאמעלהאר), נולד במשפחת רבנים וסופרים בגליציה, אז תחת שלטון אוסטריה. הוא נקרא על שם אבי-אביו, ר' גרשון קמלהאר (שהיה בן ביתו של קרובו, רבי צבי הירש מרימנוב). אביו, הרב יקותיאל אריה קמלהאר, היה רב וסופר, שכיהן כרב קהילות ריישא (זֶ'שוב) וקורצ'ין (קארטשין; Korczyna) וכראש ישיבת סטניסלב, וחיבר ספרי הלכה וכן מונוגרפיות על יהודה החסיד, הרמב"ם, אבן עזרא, "הנודע ביהודה", וכן על החסידות והמתנגדים.
גרשוני נולד בשנת 1902 בעיירה קאשוי וגדל בה ובסטניסלב. קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר". בהיותו נער צעיר הגיע לבירה וינה. אחרי המלחמה שב לצ'כוסלובקיה, רכש השכלה כללית בבוהמיה ולאחר מכן למד באוניברסיטת ברנו שבמוראביה. בראשית שנות ה-20 עבר לברלין וניהל עד 1924 מחלקה עברית בהוצאת ספרים ידועה. בשבתו שם היה פעיל בתנועה העברית והציונית שהתהוותה בעיר באותן שנים, עמד בקשר עם סופרים עבריים רבים שישבו בה אז, בין היתר ביאליק, טשרניחובסקי, יעקב קלצקין, וכן נמשך אל התיאטרון שפרח אז בעיר וקלט הרבה מתרבות זו.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל והצטרף מיד לקיבוץ עין חרוד, אולם בשל המלריה נאלץ לעזוב את עמק יזרעאל ועבד כמורה בבית ספר בחיפה. בתקופה זו החלה לפרסם רשימות על ספרים ורשמים מארץ ישראל ביומון העברי ביישוב "דואר היום", ביומון העברי בפולין "הצפירה", וכן בעיתונות יידיש בפולין ובאמריקה.
בשלהי שנות ה-20 שב לברלין, שם השתלם בדרמטורגיה ולמד בימוי אצל מקס ריינהרדט. ב-1931 שימש תקופה קצרה כמזכירו ומלווהו של נחום סוקולוב בנסיעותיו לרומניה. אחר-כך שב לריינהרדט, ודרכו היה לבמאי תיאטרון ניסיוני של פועלים. המחזה הראשון שביים היה מחזה של צ'כוב. הוא עבד עם הלהקה עד עליית הנאצים לשלטון ב-1933, אז שב לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בשובו ארצה התמסר לביקורת תיאטרון, החל לפרסם מאמרים בעיתונות העברית, בפרט (בשם העט 'גרשוני') ב"העולם", השבועון העברי של ההסתדרות הציונית העולמית שהופיע בלונדון, וקנה לו שם כאיש מקצוע בתחום.
היה פעיל במשך עשרות שנים בשדה הספרות והתיאטרון. נודע במאמריו במוספים הספרותיים של העיתונות בארץ – ב"זמנים", ב"משא" של למרחב, במוסף "על המשמר" ובכתבי עת שונים. בשנותיו האחרונות כתב ב"משא" רשימות "לקראת ההצגות".
הוא היה מרצה נודד מטעם ועדת התרבות של ההסתדרות, הרצה ברדיו והיה מביים מחזות בקיבוצים.
כמו כן שלח ידו במחזאות. בשנת תש"ה ראה אור בהוצאת אחיאסף מחזהו "נס המרד בגטו ורשה".
כתב ערכים באנציקלופדיות, בהן האנציקלופדיה העברית, בנושאי תיאטרון, בלט וקולנוע. היה בקיא במיוחד בתיאטרון של מערב אירופה עד מלחמת העולם השנייה, שכן ביחסו לתיאטרון היה שמרן, נאמן לנכסי צאן ברזל הקלאסיים ולא חיבב את החידושים פורצי-הגבולות שבאו תחתיהם.בשנת תשכ"ג-1962 התפרסם בהוצאת יבנה ספרו הגדול "עולם התיאטרון: גדולי במה ויצירתם", על גדולי הבמה של התרבות המערבית החל מהמאה ה-18 ועד אמצע המאה ה-20. בספר רשימות ממצות ועשירות בפרטי-פרטים על אמני התיאטרון הגדולים באירופה, בהם דייוויד גריק, אדמונד קין, אלברט באסרמן , בנואה קונסטן-קוקלן , לודוויג דפרינט , אליאונורה דוזה, ומוקדש בו מקום מיוחד לשחקנים היהודים בתיאטרון הכללי באירופה, בהם ראשל, שרה ברנאר (לה מוקדשים 18 עמודים), מקס פאלנברג (הפרק עליו הוא שילוב של רשימה ביוגרפית עם רצנזיה ורושם חי של השחקן, שראה גרשוני על הבמה), רודולף שילדקראוט , אלכסנדר גראנאך, אדולף פון זוננטל , אליזבת ברגנר ופריץ קורטנר .
ב-1963 התפרסמה החוברת "התיאטרון העברי" שכתב גרשוני עבור משרד החוץ, אשר ראתה אור בשלוש שפות בסדרת "Israel Today" של הוצאת Israel digest (ב-1970, לאחר מותו, ראתה אור מהדורה מורחבת, שהתבססה גם על ספרו של מנדל קוחנסקי מ-1969 "התיאטרון העברי: חמישים שנותיו הראשונות").
כן פרסם מאמר מקיף על תולדות התיאטרון העברי ב-"Atlantisbuch des Theaters".
העיתונאי ומבקר התרבות אורי קיסרי כתב עליו ב"מעריב" לאחר מותו:
הסופר הירושלמי אריה ליפשיץ כתב:
גרשוני לא נישא מעולם ולא היו לו ילדים. נפטר בסתיו 1969, בגיל 67. הותיר את אחיו משה קמלהר וצבי ק' אריאל.
בשנתו האחרונה עסק בחיבור ספר גדול על התפתחות התיאטרון היהודי והעברי, מה"פורים שפיל" ועד המודרנה.
בעזבונו הספרותי הותיר כמה כתבי יד מוגמרים שלא הגיעו לדפוס, בהם סיפור היסטורי גדול בשם "הרודיה", וכן ספר סיפורים קצרים על אמנים גדולים בתיאטרון ובאמנויות נוספות. בשנת 1975, כ-15 שנה לאחר מותו, ראה אור בהוצאת מסדה קובץ המאמרים מפרי עטו "בבואות וחיוכים: סיפורים קטנים על אמנים גדולים", שהביא לדפוס אחיו צבי ק' אריאל. אסופת המאמרים, העוסקת באמנויות בכלל ובאמנות התיאטרון בפרט, לוקטה על ידי גרשוני תוך כדי עבודתו, ובה כמאתיים אנקדוטות וסיפורי מעשה ברוח קלה על אנשי תיאטרון, אמנים ואנשי ספר, הנחלקים לארבעה מדורים.
גרשון גרשוני נפטר ב-22 בספטמבר 1969 בירושלים, ונקבר יום למחרת בהר המנוחות בירושלים.
ג&quot;ק גרשוני
ג.ק. גרשוני
ג. ק. גרשוני
מרדכי שטריגלער
ישראל ריטאוו
יוסף שפרינצאק
פינחס שיפמאן
ממד גלפנד קירילוב
T-Pain
מאט ג'פריס
וולטר מתיו ג'פריס (באנגלית: Matt Jefferies; 12 באוגוסט 1921 - 21 ביולי 2003), שנודע בשם מאט ג'פריס, היה מעצב כלי תעופה אמריקאיים, מעצב תפאורות וסופר. נודע בעיקר בזכות העיצוב המקורי של ספינת החלל אנטרפרייז לסדרת הטלוויזיה .
עקרבנון
עַקְרַבְנוּן (שם מדעי: "Scorpaena") הוא סוג דגים ארסיים ממשפחת העקרבנוניים שבסדרת העקרבנונאים.
אנטומיה.
פיהם של העקרבנוניים מצויד בשיניים זעירות ורבות. הזימים שלהם גדולים באופן - יחסי, למינים רבים של דגים. גופם של בני - משפחתו עבה, קצר ומכוסה בקשקשים קטנים. על הסנפירים, מופיעות קרניים קוצניות, שרבות מהן (במיוחד באזור הגב), קשורות לבלוטות הארס. העקרבנון יכול להגיע לאורך של כ-55 ס"מ.
צבעו חכלילי, בעל קוצים ודבלולים על הסנפירים - האורך של הקוץ השלישי על גבו הכי ארוך.
הישרדות.