מאפיינים.
הוא מזדווג בקן מקלות שנבנה על עץ (לרוב דקל) ברוב שטחה של אפריקה שמדרום לסהרה, כשהוא מטיל ביצה אחת בלבד. לעיתים יחיה במושבות קטנות. האוכלוסייה ברובה יציבה. זהו אחד מהקטנים שבנשרי העולם הישן עם אורך של 70 ס"מ ומשקל של 2.12 ק"ג.
כמו כל הנשרים האחרים הוא אוכל נבלות, כשהוא ניזון מנבלות ומפסולת שאותם הוא מוצא על ידי דאייה בשמיים מעל הסוואנה קרוב ליישובי אדם, כולל שיפועי זבל ובתי-מטבחיים. לעיתים קרובות הוא נע בלהקות, והתנהגות זו מאוד שכיחה בקרב המין הזה. בחלק נרחב מתחום תפוצתו, כמעט תמיד ישנם כמה נשרים הנראים דואים בשמיים כמעט בכל שעה ביום.
הנשר הזה בדרך-כלל אינו נרתע מבני-אדם, ולעיתים קרובות הוא מתאסף ליד יישובים. לפעמים הוא מכונה בתור "מלקט הזבל" על ידי המקומיים.
הנשר אפור-הכיפה הוא נשר טיפוסי, עם ראש קירח בצבע ורוד ו"כיפה" אפרפרה. כסות הנוצות שלו היא בצבע חום כהה אחיד. כנפיו שטוחות בשביל דאייה ונוצות זנבו קצרות. זהו נשר קטן בהשוואה לנשרים אחרים.
נשרים אלה משמיעים צרחה רמה כאשר הם מופרעים בקינם.
בית האופרה הח'דיוי
בית האופרה הח'דיוי או בית האופרה המלכותי (בערבית: دار أوبرا الخديوي) היה בית האופרה של קהיר שבמצרים. בית האופרה נחנך ב-1 בנובמבר 1869. הוא נשרף עד היסוד ב-28 באוקטובר 1971.
בית האופרה נבנה בהוראת הח'דיו איסמעיל פאשה לכבוד פתיחת תעלת סואץ. את המבנה, שהיה בנוי ברובו מעץ, תכננו פייטרו אבוסקני מליוורנו ורוסי. באולם היו כ-850 מקומות ישיבה. המבנה היה ממוקם בין המחוזות אזבאקיה ואיסמעיליה בקהיר.
לפני חנוכת בית האופרה פנה איסמעיל פאשה למלחין האהוב עליו, ג'וזפה ורדי, בבקשה כי ילחין אודה לכבוד חנוכת המקום. ורדי סירב, בטענה כי אינו מלחין מוזיקה לאירועים מסוימים. בסופו של דבר, בית האופרה נחנך בהצגת האופרה ריגולטו מאת ורדי. הח'דיו לא ויתר, ולאחר שכנועים, וכמובן גם כסף רב - 150,000 פרנקים צרפתיים - הסכום הגבוה ביותר ששולם עד אז בעבור אופרה, הצליח לשכנע את ורדי לכתוב אופרה שתוצג בבכורה עולמית בבית האופרה. ורדי הלחין את "אאידה", אופרה שעלילתה מתרחשת במצרים העתיקה, ואף שילב במקומות מסוימים באופרה מוזיקה בעלת אוריינטציה מצרית. לאחר עיכוב של כמה חודשים בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה הוצגה אאידה בבכורה עולמית בבית האופרה הח'דיוי ב-24 בדצמבר 1871.
בשנת 1951 על במת האופרה לראשונה הועלתה הצגה שנכתבה על ידי מחזאית מצרית - סופי עבדאללה.
בשעות הבוקר המוקדמות של 28 באוקטובר 1971 נשרף מבנה בית האופרה עד היסוד. המבנה עשוי העץ נאכל לגמרי, ורק שני פסלים מעשה ידי הפסל מוחמד חסן שרדו.
לאחר שריפת בית האופרה נותרה קהיר ללא בית אופרה במשך כמעט שני עשורים, עד לפתיחת בית האופרה החדש של קהיר בשנת 1988.
במקום בו עמד המבנה המקורי קיים מבנה בטון המשמש כחניון. הכיכר עליה השקיף בית האופרה נקראת "כיכר האופרה" .
מישל דוריס תומאס
מישל דוריס תומאס (באנגלית: Michelle Doris Thomas; 23 בספטמבר 1968 - 22 בדצמבר 1998) הייתה שחקנית אמריקאית, ידועה בעיקר עקב משחקה בקומדיית המצבים "אריזה משפחתית".
ביוגרפיה.
תומאס נולדה בבוסטון שבמסצ'וסטס, אך גדלה בניו ג'רזי במונטקלייר. היא למדה בבית הספר לריקוד ואומנויות, ובמרכז הריקודים בברודוויי שבניו יורק.
אימה הייתה שחקנית תיאטרון, ואביה דניס תומאס היה חבר בלהקת Kool &amp; the Gang.
קריירה.
בין השנים 1988–1990 היא השתתפה בתוכנית "משפחת קוסבי" בתור חברתו של תיאו (מלקולם-ג'מאל וורנר). דמותה המוכרת ביותר הייתה בתוכנית "אריזה משפחתית", בה גילמה את מיירה, חברתו של סטיב ארקל (ג'ליל וייט). היא הצטרפה לסדרה בעונה הרביעית בשנת 1992 עד 1998 בה נאלצה לעזוב עקב מצבה הבריאותי, ממש לפני ביטול הסדרה.
תומאס הופיעה בתפקידי אורח בסדרות ובסרטים, בהם "רוזאן", "Malcolm &amp; Eddie", בסרט "להסתובב עם החברה" ועוד. תפקידה האחרון היה דמותה של קלי בתוכנית "צעירים חסרי מנוח", שזיכה אותה בפרס ה-NAACP על מעמדה כשחקנית הטובה ביותר בדרמה יומית.
בנוסף היא הופעה בסינגל המצליח "Never Make a Promise" של הלהקה Dru Hill.
פטירתה.
באוגוסט 1997 תומאס אובחנה כחולה בסוג נדיר של סרטן הקיבה, שנקרא סרקומה של רקמות רכות. היא שמרה את המידע על כך שהיא חולה בסוד, וסירבה לקבל טיפולים בשל הסיכוי הגבוה שלא תוכל ללדת. כאשר הגדירו את מצבה כסופני היא החלה בטיפולים.
בן זוגה ששהה לצידה עד למותה היה השחקן מלקולם-ג'מאל וורנר.
אבונה סלאמה
קסטה ברהאן
קרין ברזילי נהון
זיהוי מקום בית המקדש
הגרא&quot;ח נאה
תמר המקראית
חיים שאול קרליץ
הרב חיים שאול קרליץ (ה' באלול ה'תרע"ב, אוגוסט 1912 - כ' בתמוז תשס"א, 11 ביולי 2001) היה פוסק, דיין, פובליציסט ומנהיג ציבורי חרדי ליטאי. עמד בראשות בד"ץ שארית ישראל. כמו כן עסק בחינוך, היה מנהל רוחני בישיבת בית מאיר הקרויה על שם אביו, ונשיא תלמוד תורה תשב"ר.
ביוגרפיה.
נולד בליטא לרב מאיר קרליץ, אחיו הבכור של החזון איש. אמו מרים הייתה בתו של הרב שלמה הכהן מווילנא בעל ה"חשק שלמה". למד אצל רבי מאיר באסין בישיבת רמיילס בווילנה, אצל רבי אלחנן ווסרמן בישיבת ברנוביץ', אצל רבי ברוך בער ליבוביץ בישיבת קמניץ ואצל דודו החזון איש. בשנות ה-30 עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת לומז'ה שבפתח תקווה. בין רבותיו בישיבת לומז'ה היה הרב אלעזר מנחם מן שך שנשאר רבו למשך כל חייו. נישא ללאה גיננדל, נכדת הרב שמואל הלל שינקר. לאחר נישואיו למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה שם למד בחברותא עם הרב אהרן לייב שטיינמן ובכולל חזון איש בבני ברק.
כבר בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 היה מעורב פוליטית. בשנות ה-70 של המאה ה-20 נסע ליישובים וערי פריפריה על מנת להשפיע על הורים מבני עדות המזרח שישלחו את בניהם לישיבות חרדיות. לעיתים למד עם הבחור והכינו לבחינה ולאחר מכן נסע איתו לישיבה כדי לוודא שיתקבל.
עם הקמת העיתון יתד נאמן בשנת 1985 מונה על ידי הרב שך לעמוד בראשות הוועדה הרוחנית של העיתון. בשנת 1988, כשהוא בשנות השבעים לחייו, על רקע המאבק שניהל נגד הרב משה יהודה ליב לנדא על הניסיון למנותו כרב העיר בני ברק, מינהו הרב שך לעמוד בראש בד"ץ שארית ישראל - מערכת הכשרות הליטאית החדשה שהקים.
לאורך שנות פעילותו הציבורית הרבה להתייעץ עם הרב יעקב ישראל קניבסקי והרב אהרן לייב שטיינמן.
פרסם מאמרים פובליציסטיים בדגלנו - ביטאון צעירי אגודת ישראל ואחר כך ביתד נאמן - ביטאונה של דגל התורה.
קובץ תורני "זיכרון חיים שאול" על מסכת שבת יצא לזכרו.
נטמן בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בבני ברק.
הארי ליים
מירי דריקס
צ'ארלס פוסטר קיין
סולימאן פאשה
סולימאן פאשה (בערבית: سليمان باشا; בסביבות 1750 – אוגוסט 1819), המכונה "אל-עאדל" (العادل - "עושה הצדק"), היה מושל עכו כוואלי של צידון בשנים 1819-1805.
שנים ראשונות בעכו.
סולימאן פאשה נולד בקווקז, ככל הנראה בגאורגיה, בסמוך לשנת 1750. אין פרטים עליו לפני שהופיע בעכו בשנות ה-70 של המאה ה-18, וכנראה היה אחד מהעבדים ממוצא גאורגי ששליט עכו והוואלי של צידון דאז, אחמד אל-ג'זאר, קנה או קיבל במתנה במצרים. אל-ג'זאר, שהיה בעצמו עבד משוחרר, הקים באמצעות עבדים אלו ממשל ממלוכי. הם שימשו כשומרי ראשו, יועציו, שלטו בשמו על חלקים שונים בממלכתו ופיקדו על רוב המסעות הצבאיים שנשלחו מטעמו כנגד הדרוזים בהר הלבנון או כנגד אנשי שכם. סולימאן היה חלק מהמעגל הפנימי של ממלוכים אלו, שכלל מלבדו את סאלים פאשה אל-כביר (הגדול), סאלים פאשה א-סאע'יר (בערבית-הקטן, הצעיר) ואת אחיו עלי אגא. לאחמד אל-ג'זאר לא היו בנים, ולכן חיפש אחר ממשיך מהימן ומוכשר. היה זה סולימאן. סולימאן שימש תחילה כ"אחראי על האוצר" (ח'אזינדאר) הראשון של אחמד אל-ג'זאר. ב-1785 מונה אחמד אל-ג'זאר גם כוואלי של המחוז (איילט) החשוב של סוריה (הידוע יותר בכינוי מחוז דמשק), והוא מינה את סולימאן פאשה למושל (מותסלים) טריפולי שבלבנון, ואחר כך למושל צידון.
המרד הממלוכי והחזרה לעכו.
במאי 1789 שלח אחמד אל-ג'זאר את סולימאן עם כ-800 חיילים לאורך החוף צפונה במטרה להגן על האגף של סאלים פאשה א-סאע'יר, שנשלח עם עיקר הצבא (כ-2,000 חיילים) להילחם בדרוזים ששמרו על עצמאותם בהר הלבנון. עם יציאת עיקר הצבא גילה אחמד אל-ג'זאר שממלוכים אחדים קיימו יחסים עם נשים בהרמונו. בתגובה אופיינית אסר אחמד אל-ג'זאר ממלוכים שנותרו בעיר והוציא את חלקם להורג. יתרת הממלוכים שחששו לחייהם התבצרו במצודה (בורג' אל-חזנה) בפיקודו של עלי אגא "האחראי על האוצר", ואחיו הצעיר של סאלים פאשה, והם איימו להפעיל את התותחים שבה נגד ארמונו של אל-ג'זאר. במשא ומתן שניהל המופתי של עכו הורשו המתבצרים לצאת מהעיר על נשקם וסוסיהם. הם רכבו צפונה והצטרפו לסאלים פאשה ולסולימאן פאשה. ניסיון לפיוס עם אחמד אל-ג'זאר כשל, והממלוכים החליטו להילחם בו. הם כרתו שביתת נשק עם האמיר יוסוף שיהאב, מנהיג הדרוזים, ויצאו לכבוש את עכו, כשבדרך הם בוזזים את צור. הכוח הממלוכי, שכלל כ-1,200 איש, הופיע לפני חומות עכו ב-3 ביוני 1789. לרשות אל-ג'זאר עמדו רק 200 חיילים אלבנים, אבל תוך ניצול הפגזה מסיבית של הכוח התוקף מתותחים מחומות העיר, יצא בלילה כוח פשיטה מעכו, והסתער על הכוח הממלוכי. הממלוכים, שהיו בלתי מאורגנים, הוכו והתפזרו בבהלה. סאלים וסולימאן נמלטו להר הלבנון ואחר כך לדמשק.