מחזהו הקצר "מוח הזהב" הועלה ב-1969–1970 (בהופעת הביכורים של דן זכריה על במה בישראל) בקריאה אמנותית עם רמזי משחק בבימוי משה יסעור ובהשתתפות השחקנים יהודה גבאי, אביבה אורגד ורודיקה קרמניצר, במסגרת ערבים שהוקדשו ליצירות סופרים עולים בבית ציוני אמריקה ובמועדון "מילוא" בתל אביב וכן בכמה מקומות פרטיים.
במוספים הספרותיים פרסם קטעים מהרומן "דמדומים", שעלילתו מתרחשת ברומניה של שנות ה-40 וה-50, על רקע התסיסה החברתית והפוליטית במדינה.
דן זכריה (קורנליוס נובק) נפטר בתל אביב בראשית חודש דצמבר 1978, בגיל 50.
נקבר בבית העלמין הדרום.
הותיר את אשתו, חוה נובק.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
קורנליוס נובק
קורנליו נובק
נלו נובק
קערת סדר
המקור להפרעות קשב, ריכוז והיפראקטיביות
חוה נובק
חוה נוֹבַק (ברומנית: Eva Novak; 6 בינואר 1927 – 3 בדצמבר 1987) הייתה עיתונאית, סופרת, מחזאית, עורכת ומבקרת תיאטרון רומנייה-ישראלית, מבקרת ועורכת המדור לתיאטרון ב"דבר" בשנות ה-60 וה-70.
בשנותיה האחרונות הייתה פסלת קרמיקה.
ביוגרפיה.
חוה נובק נולדה בינואר 1927 באוראדיה שבטרנסילבניה, רומניה בשם אווה רוֹזנֶר, בתם של רגינה לבית קוּן וזיגמונד (סיגיסמונד) רוזנר. בבגרותה התיישבה בבירה בוקרשט.
בשנת 1946 החלה להשתתף בעיתונים וכתבי עת ברומניה ולשלוח ידה בתרגום ספרותי. מ-1948 ועד עזיבתה את רומניה ב-1959 עבדה כעיתונאית, עורכת, מבקרת וסופרת במספר עיתונים ברומניה.
ב-21 במרץ 1953 נישאה לקורנליוס (נלו) נובק (בארץ נודע בשם דן זכריה), עיתונאי, עורך, סופר ומחזאי יליד בוקרשט.
בשנת 1959 עלתה לישראל עם בן-זוגה.
לאחר עלייתה החלה לפרסם בעברית ב"אומר" (העיתון המנוקד לעולים חדשים שהוציאה ההסתדרות). בשנת 1960 החלה לעבוד בעיתון האם שלו, "דבר", ככתבת לענייני תרבות. כעבור מספר שנים התמנתה למבקרת התיאטרון של העיתון. בנוסף ביקרה גם קולנוע ומופעים אמנותיים אחרים, וכן ערכה את מדור התיאטרון והקולנוע "כוכבים ולילות". כתבה וערכה ב"דבר" לאורך שנות ה-60 וה-70.
בבוקרשט הייתה חברת האיגוד המקצועי של אמנים, עיתונאים וסופרים, איגוד העיתונאים של רומניה ואיגוד הסופרים של רומניה.
בארץ הייתה חברת אגודת העיתונאים מ-1963.
כלת פרס דישוֹן לעיתונאות מטעם אגודת העיתונאים הארצית (1961).
לדברי חוקר תולדות התיאטרון הישראלי שמעון לב-ארי, נובק "הייתה בקיאה בספרות הדרמה העולמית, הקלאסית והמודרנית, וכמבקרת תיאטרון הצטיינה בהגינות ובשיקול דעת".
חיברה מחזות קצרים וסיפורים קצרים, ותרגמה מחזות אחדים.
כתבה עם בן-זוגה את המחזמר "חי, חי וקיים, או: סיוט ליל חמסין", שתורגם לעברית על ידי אוריאל אופק (1965).
ערכה עם דקלה גולומב את הקובץ מפרי עטו "שני מחזות מיסוגיניים" (1967).
בשנות חייה האחרונות, החל באוקטובר 1977, עסקה בפיסול בקרמיקה.
בהיותה נערה צעירה עסקה בקרמיקה (אחותה, שהיגרה לקנדה, הייתה קרמיקאית מקצועית). בבגרותה החל העיסוק בקרמיקה כתחביב: היא ביקשה ליצור כלים יפים עבור אוסף הקקטוסים שלה ושל בן-זוגה, שכן העציצים הרגילים לא נראו לה אסתטיים דיים. את ההדרכה הראשונית סיפקה לה ידידתה הקרמיקאית ג'ניה ברגר, ובעלה יהודה גבאי סיפק את מלאי החומר הראשון. תוך כדי העבודה הפכו כלי הקיבול לפסלים, כשהקקטוסים מהווים חלק מהקומפוזיציה. לאור זאת, החלה לבחור קקטוסים שיתאימו ליצירות, מהמשתלה של יהודה גלעדי ברמת השרון. כשראתה את היצירות הגמורות ידידתה הסופרת והמשוררת אנדה עמיר, מייסדת ומנהלת בית מאניה ביאליק לנשים יוצרות שליד בית ביאליק, החליטה להציגן. בתערוכה, שנפתחה באוגוסט 1978, הוצגו 40 יצירות, תוצר של עשרה חודשי עבודה – פסלים ותבליטים המכילים יסודות של קקטוסים. לאחר מכן הוסיפה נובק להציג את עבודותיה בתערוכות.
בחודש דצמבר 1978 התאלמנה מבעלה. לבני הזוג לא היו ילדים.
חוה נובק נפטרה ערירית בתל אביב לאחר מחלה ממושכת בדצמבר 1987, סמוך למלאת לה 61.
נקברה בבית העלמין הדרום.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטה:
חוה נובאק
חווה נובק
אפריקה-ישראל
אווה נובאק
אתיולוגיה של הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות
פאיתון
פוריטניזם
מתקן חוסן 342
כיף כף
כִּיף כֵּף הוא חטיף ופל מצופה שוקולד חלב מסדרת החטיפים של מפעל "עלית" של שטראוס גרופ המיוצר מ-1985. החטיף מאופיין בצורתו המלבנית ובאופן החלוקה שלו לרצועות ארוכות (מעין אצבעות). יש דמיון רב בין חטיף זה לבין חטיף קיטקט של חברת נסטלה, במבנהו וגם בשמו.
בחטיף "כִּיף כֵּף" יש ארבע "אצבעות". בגרסת מיני שלו יש שתי "אצבעות". ב-2013 החל שיווקו של "כיף כיף מקלות" בטעמים אחדים. גם חטיף זה דומה ברובו למוצר בשם Pepero בניגוד לכיף כף הרגיל, מוצר זה מחולק למקלות במקום לאצבעות.
איציק יובל
איציק יובל (נולד ב-1973) הוא במאי, סופר ויוצר ישראלי.
ביוגרפיה.
יובל הוא בוגר המחזור השמיני של מעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות (2001).
דמותו של איציק התעצבה בשנות מגוריו בשכונת נחלאות בירושלים (1999-2003), כשותף לדירה של אליעזר שפירא (יוצר הסדרה "סרוגים") וחגי שטרסברג. שני שותפיו, שסייעו רבות ליצירתו הקולנועית, תרמו רבות להצלחתו ולהתקדמותו בעולם הקולנוע.
סרט הגמר שלו "חמץ" השתתף בפסטיבל הבמאים הצעירים במישקולץ שבהונגריה, זוכה קרן סנונית לשנת 2001 ואף זכה בפסטיבל "על רמה" לסרטים קצרים שנערך בשנת 2004 ברמת הגולן. הסרט הוא סרט עלילתי על גבר בן 50 החוזר לגור עם אמו ועוסק במפגש המורכב הבלתי אמצעי שבין עצמיותו הפנימית של האדם לבין סביבתו. עשייתו הטלוויזיונית של יובל מאופיינת בשילוב שבין המצחיק לעגום.
בשנת 2003 כתב את ספר הביכורים שלו "המדריך למטייל במזרח", בו תיאר את המפגש שבין הטייל הישראלי לבין ההודי המצוי תוך שילוב הדרכות מעשיות וסיפורי פולקלור. הספר לא זכה להצלחה ובסופו של דבר נגנז. איציק מוכר בשם "הבמאי בנעלי בית" - בשל היותו טיפוס ביתי המעדיף ליצור בתוך כותלי ביתו.
כתב בסביבות 2010 תסריטים עבור סרטי ערוץ מאיר לילדים
איציק יובל מתגורר בירושלים, נשוי לשלומית ואב לארבעה ילדים.
כיום עבודתו של איציק מתרכזת בבית ספר לקולנוע "מעלה" שם הוא נותן תמיכה וסיוע ליוצרים צעירים בהפקותיהם. בנוסף הוא עוסק בייעוץ לציבור בתחומי התמחותו השונים ומהווה השראה לאומנים רבים.
יוסף-ג'וזף דדון
T. cruzi
סולם עוצמה לפי מומנט
אטיולוגיה של הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות
ריבי פלדמסר-ירון
ריבי פלדמסר-ירון היא היוזמת, המקימה והמנהלת האמנותית של מרכז סדנאות הבמה ובמאית תיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה בשם רבקה פלדמסר, גדלה ברמת אביב. כשהייתה בת שתים עשרה שיחקה בהצגה "אמיל והבלשים", שהציגה בבית ציוני אמריקה, בבימויו של ניקו ניתאי.
פלדמסר סיימה בהצטיינות תואר ראשון במגמה לתיאטרון קהילתי, הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב (1984-1980). במקביל למדה במשך שלוש שנים לתואר ראשון בפסיכולוגיה, אך לא סיימה אותו. בתום לימודיה נסעה ללונדון וביימה שם את המחזה "האספן", מאת ג'ון פאולס, בו שיחקו שני שחקנים בריטים מגי נוריס וגיא פיקוק.
בשנת 1987 פלדמסר הקימה, יחד עם נעם מאירי ווולטר אניכהופר מאוסטריה, את קבוצת התיאטרון "פובורג תיאטרון". ההצגה "נשים בפארק", מאת ובביצוע הקבוצה עלתה ב"צוותא" תל אביב, פסטיבל עכו ובפסטיבל תיאטרון קומי בזלצבורג, אוסטריה. ההצגה עסקה בשתי נשים: ישראלית ואוסטרית שנפגשות בפארק ובמערכות היחסים שלהן עם הבנים שלהן. ההצגה הייתה בשפות עברית וגרמנית, השחקנים גילמו כל אחד את האמא שלו האוסטרי- את אימו האוסטרית והישראלי את אימו הישראלית וכל אחד שיחק את הבן של האמא.
כתבה וביימה יחד עם נעם מאירי וגל פרידמן את "המופע של רפונזל" (1990-1988), קברט שוביניסטי-פמיניסטי. המופע מבוסס על טקסט של גיל הראבן, זכה להצלחה והופיע כשבעים פעמים בכל הארץ ובפסטיבלים שונים לתיאטרון.
ב-1992 ביימה את הקברט הסאטירי "היי רימונה", שנכתב על ידי אילן חצור ואילן שיינפלד. על הניהול המוזיקלי הופקד גיא מרוז. שיחקו בו אורנה רוטברג, אריק זילברמן, נורית בנאי, אשר עזריה וצביקה הדר. ההפקה עלתה במסגרת מרתף "תיאטרון הקאמרי", בניהולו האומנותי של שמואל הספרי. באותה שנה ביימה בקאמרי את המחזה "תיק דפוק", פרי עטו של ג'ון מורטימר, בביצועם של אלברט כהן ואבי טרמין.
ב-1992 ביימה את המחזה "כשהחביתה נוגעת בסלט", פרי עטו של מיכאל מוריס רייך, שהופיע בפסטיבל עכו. בהצגה השתתפו מיכאל כורש ומיקי כפיר. היא זכתה בפרס השחקן המצטיין למיקי כפיר.
בשנים 1995–1996 נסעה לארצות הברית עם בעלה שעשה התמחות ברפואה ולמדה כשומעת חופשית בחוגים לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת מישיגן, אן ארבור. באותה תקופה ביימה שלוש הצגות ב-Space Theater ושתי הצגות ב-JET Theater, בדטרויט, מישיגן. ביימה גם את "המעלית", סרט קצר (8 דקות).
ב-1998 ביימה במסגרת פסטיבל דו-אמן בתיאטרון הבימה את "אהבה וסאקס", בביצועם של ענת עצמון וירוסלב יעקובוביץ'. הם הציגו טקסטים מתוך הספר "חיי אהבה" מאת צרויה שלו, העוסקים ברומן בין גבר מבוגר לאישה צעירה.
ביימה את ההצגה "הנעדרת" מאת פיטר טרסון, שהציגה בתיאטרון אורנה פורת (2000-1998).
היא לימדה משחק ובימוי בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב (2000-1998) ובמחלקה לדרמה בסמינר הקיבוצים (2000-1999). שימשה כחברה בוועדת רפרטואר ולקטורית, תיאטרון לילדים ולנוער (כיום תיאטרון אורנה פורת (2002-1999).
שימשה כשופטת בתחרות פרס ישראל לתיאטרון בשנת 2000 ובתחרות פסטיבל חיפה להצגות ילדים בשנת 2002.