עמוס גלילי נולד בעיר תוניס, בן בכור לבינה ויעקב, ולו אחות צעירה ממנו. אביו היה מורה שבא מארץ ישראל לתוניסיה בשליחות בשנת 1926 כדי ללמד עברית ולארגן פעילות ציונית. ב-1929, כשהיה עמוס בן שנתיים, נשלח אביו לשליחות דומה בבגדאד שבעיראק והמשפחה הלכה עמו. הפעילות הציונית שם הייתה קשה ומוסתרת, ולבסוף נאלצו להימלט לסוריה ולהגיע משם לארץ ישראל.
המשפחה התיישבה בבנימינה, שם ניהל האב את בית הספר. מאוחר יותר עברה לשכונת בורוכוב שבגבעתיים. גלילי למד בבית הספר בשכונה ואחר כך בבית הספר "אוהל שם" ברמת-גן.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים יצא במסגרת תנועת הנוער העובד להכשרה חקלאית בקיבוץ מעוז-חיים ובכפר סאלד. אחר כך התיישב הגרעין בקיבוץ בארות ליד גדרה. עבר קורסים למחסנאות, סיור, נשק וחומרי נפץ. בקיבוץ בארות שימש כאחראי לביטחון וכמחסנאי הנשק. בהמשך החליט גלילי ללמוד הנדסה ובניין בטכניון שבחיפה והספיק להתחיל שם שנת לימודים שנייה. עבד לפרנסתו כפועל בניין. הוא שימש כסגן מפקד פלוגת ההגנה של הטכניון, השתתף בהגנה על העיר ויצא להכשרה צבאית בעמק יזרעאל ובעמק הירדן.
בעקבות טבח בתי הזיקוק בחיפה יצא הפלמ"ח לפעולת עונשין נגד הכפרים בלד א-שייח' וחוואסה שליד נשר. גלילי ואחרים צורפו לפעולה. לאחר סיום הפעולה, בשעות המוקדמות של 1 בינואר 1948, נפצע קשה ברגלו ואיבד דם רב. הוא הובא לבית חולים בחיפה ושם מת מפצעיו. באותה פעולה נהרגו גם שני אנשי פלמ"ח.
עמוס גלילי הובא לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק שבתל אביב, לאחר טקסי פרידה שנערכו בטכניון ובבית ספרו.
הנצחה.
שלוש שכונות בנשר נקראו על שם הנופלים בפעולת התגמול בבלד א-שייח' וחוואסה - עמוס גלילי, חיים בן-דור וחנן זלינגר. כמו כן רחוב "עמוס" בשכונת בן דור בעיר נשר נקרא על שמו, וכן בית ספר יסודי "גלילות" בשכונת בן דור, נקרא על שמו.
שמו של גלילי הונצח על גבי מספר אנדרטאות, ובהן האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל, האנדרטה לחללי הטכניון, האנדרטה בגשר גדוד 22 בחיפה ואנדרטאות בבתי ספר שבהם למד. לאחר מלחמת העצמאות ניטעו לזכרו עצים ביער המגינים.
במלאת עשרים שנה לנופלו הוציא אביו לזכרו את הספר "חיי עמוס", ובו דברים עליו וטקסטים שכתב עמוס עצמו.
לאפאפה
לאפאפה (בהונגרית: Lápafő) הוא כפר במחוז טולנה, בנפת דומבובאר.
מיקום.
הכפר הזעיר ממוקם בתוך גבעות שומוג' של גבעות טרנסדנוביה, ליד נחל הלאפה. גם שם היישוב נובע מכך. הוא ממוקם בחלק המערבי של המחוז, על הגבול של מחוזות טולנה ושומוג'. מושב המחוז, סקסארד, נמצא במרחק של כ-75 ק"מ מהכפר, והעיר הקרובה ביותר, דומבובאר, נמצאת במרחק של כ-20 ק"מ מממנו.
נגישות.
ניתן להגיע אליו בכביש משלושה כיוונים: מהכביש הראשי 61 מ- Kocsola או מאיגל בכביש 6507 מדרום, ומכיוון קפשפולה בכביש 6517 .
אין רכבת באזור, התחבורה הציבורית מסופקת על ידי אוטובוסים של וולאנבוס. תחנת הרכבת הקרובה ביותר נמצאת במרחק של כ-20 ק"מ בצומת הרכבת דומבובאר.
היסטוריה.
האזכור הכתוב הראשון שלו הוא מ-1563. באותו זמן, על פי מפקד המס הטורקי (האימפריה העות'מאנית), זה היה חלק מסנג'ק קופאן. מאוחר יותר הכפר נהרס ולא היה מיושב. הוא אוכלס מחדש בשנת 1734.
Hurt Somebody
Hurt Somebody הוא סינגל של הזמר-יוצר האמריקאי, נואה קאהן, שיצא ב-15 בספטמבר 2017, בתור הסינגל המוביל מהמיני-אלבום הראשון שלו, בעל אותו השם. השיר נכתב על ידי נואה קאהן וסקוט האריס, והופק על ידי ג'ואל ליטל וסאם די ג'ונג. נכון לדצמבר 2021, הגרסה הושמעה למעלה מ-20 מיליון פעמים בספוטיפיי.
גרסת דואט עם הזמרת-יוצרת האמריקאית, ג'וליה מייקלס, יצאה ב-12 בינואר 2018. הגרסה הופיעה באלבום המוזיקה הראשון של קאהן, "Busyhead", ובמיני-אלבום הראשון של קאהן, "Hurt Somebody". נכון לדצמבר 2021, הגרסה הושמעה למעלה מ-253 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ביקורת.
ניק קלי, מ-"Project U", אמר כי: "יש לזה תחושה מיידית של התמכרות. זה פשוט, מאופק ומושלם מבחינה מלודית."
מיץ' מוש, מ-"Atwood Magazine", אמר כי השיר, "שיצא במקור כהופעת סולו, בתוספת הנוכחות של מייקלס מוסיפה פרספקטיבה חדשה, הרמוניה וחזון לשיר אינטנסיבי ממילא על הפחד לחתוך קצוות רופפים". השיר הופיע בסרט האמריקאי, מוחות אפלים .
טוקונושימה
טוקונושימה (ביפנית: 徳之島) הוא אי ב, בחלק הצפוני של איי ריוקיו, בין האיים קיושו ואוקינאווה. האי הוא אחד מ שבמחוז קגושימה ביפן.
באי, ששטחו 247.77 קמ"ר, התגוררו, נכון ל-1 בספטמבר 2021, 22,243 תושבים. האי ידוע כבעל שיעורי הילודה הגבוהים ביותר ביפן וכן אוכלוסייה משמעותית של אנשים שחיים משמעותית מעבר לגיל 100. האי מחולק לשלוש עיירות מנהליות: טוקונושימה, איסן ואמאגי. מרכז האוכלוסייה הגדול ביותר באי הוא העיירה קאמצו, הממוקמת לאורך החוף המזרחי של האי בתוך העיירה המנהלית טוקונושימה. חלק גדול מהאי נמצא בגבולות .
בשנת 2021, נכלל חלק גדול מהאי באתר המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו.
היסטוריה.
לא ברור מתי יושב האי טוקונושימה לראשונה. האי מוזכר בכרוניקה היפנית העתיקה ניהון שוקי משנות ה-20 של המאה השמינית.
החל מהמאה ה-11, טוקונושימה היה היצרן העיקרי של כלי אבן אפורים בשם קמויאקי (カムィヤキ) שנמצאו במאות אתרים ארכאולוגיים ברחבי איי ריוקיו ודרום קיושו. על האי נמצאו מספר אתרים ארכאולוגיים שבהם יוצרו כלי קמויאקי. אתרים אלה הם כיום אתרים היסטוריים לאומיים.
עד 1624, היה טוקונושימה חלק מ. לאי פלשו סמוראים מ בשנת 1609 ושילובו בנכסים הרשמיים של הקלאן הוכר על ידי שוגונות טוקוגאווה בשנת 1624. שלטון שימאזו היה אכזר, כאשר תושבי האי הפכו לצמיתים ונאלצו לגדל קנה סוכר כדי לעמוד במיסוי גבוה, שגרם לא פעם לרעב המוני. ברעב בשנת 1755 נספו כ-3,000 תושבי האי. טקמורי סאיגו הוגלה לטוקונושימה ב-1862 למשך פחות מחודשיים, לפני שעונשו הוחמר לגלות בתנאים קשים יותר ב.
לאחר רסטורציית מייג'י שולב טוקונושימה ב ולאחר מכן הפך לחלק ממחוז קגושימה. מסוף מלחמת העולם השנייה ועד 1953 הוא היה בשליטת ארצות הברית יחד עם איי אממי האחרים, ואז הוחזר לשלטון יפני.
בשנת 2006, הציע ראש ממשלת יפן יוקיו הטויאמה לארצות הברית להשתמש בטוקונושימה כאתר חלופי של ל באוקינאווה, מה שהוביל למחאות נרחבות ולהתנגדות של גורמים מקומיים. בהפגנת מחאה נגד תוכנית זו בשנת 2010 השתתפו 16,000 אנשים, יותר ממחצית מאוכלוסיית האי.
גאוגרפיה.
טוקונושימה הוא האי השני בגודלו באיי אממי, אחרי אממי אושימה, והאי ה-15 בגודלו ביפן. הוא נכלל באופן כללי יותר בארכיפלג סאצונאן ואיי ריוקיו. טוקונושימה מבודד מאיי אממי האחרים, וממוקם באמצע הדרך בין אממי אושימה ו.
האי ממקור געשי באורך של כ-25 קילומטרים ורוחב של 18 קילומטרים. רוב שטחן של העיירות המנהליות של טוקונושימה ואמאגי מכוסה בהרים וגבעות, כשהפסגה הגבוהה ביותר של האי היא הר אינוקאוודקה בגובה 645 מטר מעל פני הים. הר אמגידקה בצפון הוא בגובה של 533 מטר. שטחה של העיירה המנהלית איסן לאורך המדרון הדרום-מערבי של האי שטוח יותר, עם אדמה פורייה המתאימה לחקלאות. החוף של האי הוא ברובו טרשי וסלעי עם חופים חוליים קטנים הפזורים לאורכו וכן סדרה של צוקים גדולים בקצה הדרום-מערבי של האי. האי מוקף בשוניות אלמוגים.
סדרה של סלעים גדולים מול החוף הידועים בשם סלעי טונבורה הם מאפיין בולט באוקיינוס מול החוף הצפון מזרחי של האי. מהאי ניתן לראות את כל האיים הסמוכים: מצפון-מזרח את אממי אושימה, , ו, ומדרום-מערב את . בימים בהירים במיוחד, ניתן לראות את צמד הרי הגעש של , במחוז אוקינאווה, כ-65 קילומטרים ממערב לטוקונושימה.
האי משתייך לאזור האקולוגי של . אף על פי שטוקונושימה הוא סובטרופי, הוא זוכה לכמות גשמים מספקת כדי שיהיו בו יערות גשם. חלק גדול מהאי נותר מכוסה ביערות ער, אם כי אזורים רבים בוראו בצורה נרחבת לחקלאות. ישנן מערות רבות באי, הארוכה שבהן באורך 2,052 מטרים והיא שוכנת באזור איסן.
האקלים של טוקונושימה מסווג כאקלים סובטרופי גשום (סיווג אקלים "Cfa" על פי שיטת קפן) עם קיץ חם מאוד וחורף מתון. טמפרטורה ממוצעת שנתית של ℃ 21.9, וכמות משקעים שנתית ממוצעת של 1,920 מילימטרים. העונה הגשומה נמשכת ממאי עד ספטמבר. טייפונים מתרחשים לעיתים תכופות.
פאונה.
טוקונושימה היא משכן של כמה מינים נדירים אנדמיים לאי עצמו או באופן כללי יותר לאיי אממי. ארנב אממי נמצא רק באיים טוקונושימה ואממי אושימה והוא מסווג בסכנת הכחדה. ארנב אממי נקרא לפעמים מאובן חי מכיוון שהוא מייצג שושלת יוחסין אסייתית עתיקה שנעלמה במקומות אחרים. בסכנת הכחדה נמצאת גם ("Tokudaia tokunoshimensis"), שחיה רק בטוקונושימה. יש גם כמה מיני עופות אנדמיים לטוקונושימה ולאממי אושימה, כמו עורבני לידס ("Garrulus lidthi"). האי הוא גם משכנו של גומצן האבו, נחש ארסי שניתן למצוא ברחבי איי ריוקיו. הנוכחות של גומצן האבו שמרה על היערות באי ברובם מפני מבקרים והאזורים הטרשיים יותר יחסית ללא מגע אנושי.
תרבות.
לטוקונושימה יש תרבות המשקפת שילוב של השפעות של יפן ושל איי ריוקיו, עם השפעה רבה מאיי אממי השכנים ומאוקינאווה מדרום. המטבח המקומי של האי משלב ארוחה יפנית סטנדרטית עם מנות אוקינאוויות כגון . כלי נגינה פופולרי באי הוא ה, קרוב משפחה אוקינאווי של השמיסן היפני, ובני האי נוהגים לריקוד את המחול העממי האוקינאווי ה.