ב-1816 הפציץ כוח בריטי-הולנדי את העיר ואמנם לא הצליח לכבוש אותה, אך אילץ את הכוחות החמושים המקומיים לשחרר את העבדים הנוצרים. לבסוף, ב-1830 נכבשה אלג'יר על ידי הצרפתים. תחת שלטונם העיר התפתחה במהירות ועל פי ההערכות לקראת סוף המאה ה-19 כבר נספרו בה כמאה אלף תושבים.
עד למלחמת העולם השנייה הייתה אלג'יריה (ובתוכה אלג'יר) לקולוניה צרפתית. במהלך המלחמה הפכה אלג'יר לחלק מצרפת של וישי, אשר בראשותו של אנרי פיליפ פטן, שיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית. ב-7 בנובמבר 1942, במסגרת מבצע לפיד פלשו לאלג'יר כוחות של צבא ארצות הברית, בריטניה ולוחמים צרפתים מהרזיסטנס. לאחר מכן, עד סוף מלחמת העולם השנייה, שימשה אלג'יר כאחד המרכזים החשובים ביותר בצפון אפריקה.
בתום המלחמה חזרה אלג'יריה להיות קולוניה צרפתית. ב-5 ביולי 1962 לאחר מאבקים אלימים רבים, בהם, על פי ההערכות, נהרגו כמיליון וחצי אלג'יראים, אלג'יריה זכתה בעצמאותה מצרפת, ואלג'יר הפכה לבירת המדינה החדשה. העיר שימשה כבירת התרבות הערבית לשנת 2007.
מבנה העיר.
אלג'יר מחולקת לשני חלקים:
ערים תאומות.
לאלג'יר יש הסכמי ידידות עם:
ורנר פון האפטן
אובר-לויטננט (סגן) ורנר פון האפטן (בגרמנית: Werner von Haeften; 9 באוקטובר 1908 - 20 ביולי 1944) היה קצין הוורמאכט אשר השתתף בקשר העשרים ביולי. קשר זה נועד להפיל את משטרם של אדולף היטלר והמפלגה הנאצית בגרמניה הנאצית בעת מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
פון האפטן נולד ב-9 באוקטובר 1908 בברלין להנס פון האפטן, קצין צבא שהיה לאחר מכן לנשיא ארכיון המדינה. למד משפטים בעירו ולאחר מכן עבד בבנק בהמבורג עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, אז גויס לוורמאכט.
בשנת 1943 בעת שהחלים מפציעה קשה שנפצע בחזית המזרחית, קיבל מינוי לשלישו של קלאוס שנק פון שטאופנברג, קולונל בצבא שהיה מראשי הקושרים כנגד היטלר. בחודש יוני 1944, קיבלו השניים תפקידים במטהו של הגנרל פרידריך פרום, אשר היה מפקד "צבא המולדת", חיל מילואים שנועד להגן על שטחי הרייך במקרים כגון התקוממות של עובדי הכפיה. שטאופנברג ניצל תפקיד זה על מנת לקדם את תוכניות הקשר, ומטהו של הגנרל פרום הפך למרכזו של הקשר.
ביום 20 ביולי 1944, ליווה האפטן את שטאופנברג למטהו של היטלר בפרוסיה המזרחית המכונה "וולף שאנצה" או מאורת הזאב. שם סייע האפטן לשטאופנברג בהטמנת הפצצה שנועדה להרוג את היטלר. השנים הספיקו לצפות מרחוק בפיצוץ, בטרם יצאו במטוס לברלין, שם לקח שטאופנברג את הפיקוד על הקשר.
בסופו של דבר, הקשר נכשל, והאפטן, ביחד עם שטאופנברג, אוברסט (אלוף-משנה) אלברכט ריטר פון מרץ פון קירנהיים, והגנרל פרידריך אולבריכט, נעצרו בידי הגנרל פרידריך פרום, אשר היה להוט להוציאם להורג, הן כדי להראות כמי שדיכא את הקשר, והן כדי להסתיר את העובדה שמטהו היה מרכז לתנועת הקושרים. פרום הכריז כי כינס בית דין צבאי אשר דן את הארבעה למוות. ניתנה להם הזדמנות לכתוב מכתב למשפחתם, ולאחר מכן הוצאו הארבעה אל קיר ליד משרד ההגנה הגרמני במקום הקרוי "בנדלר-שטראסה" (כיום "שטאופנברג-שטראסה"), ושם נורו למוות.
הנס אוסטר
גנרל מיור (תת-אלוף) הנס אוסטר (בגרמנית: Hans Oster, 9 באוגוסט 1887 - 9 באפריל 1945) היה איש צבא גרמני, מהחשובים בפעילי ההתנגדות הגרמנית לנאציזם, ומראשי קשר העשרים ביולי שנועד להתנקש באדולף היטלר ולהפיל את המשטר הנאצי.
קורות חייו.
אוסטר נולד בדרזדן, אביו היה כומר אוונגלי ממוצא הוגנוטי.
בשנת 1907, לאחר סיום לימודיו התיכוניים הצטרף כאיש קבע לחיל התותחנים בצבא הקיסרי הגרמני. במלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המערבית עד 1916 אז עבר לתפקיד במטה הכללי בדרגת קפיטן.
לאחר המלחמה זכה להישאר בצבא המצומצם והמשיך בקריירה הצבאית עד 1932 עת נאלץ לפרוש מן הצבא בדרגת מיור.
בשנת 1935 גייס אותו וילהלם קנריס לאבווהר- שירות המודיעין הצבאי של גרמניה. בליל הסכינים הארוכות, ב-30 ביוני 1934, כאשר רצח היטלר רבים מיריביו הפוליטיים במסווה של דיכוי מרידה בשורות האס אה, נרצחו שנים ממפקדיו לשעבר של אוסטר, קורט פון שלייכר, שהיה קנצלר גרמניה תקופה מסוימת, וקולונל פון ברדוב. לאחר מכן, בשנת 1938 כאשר הודח מפקד הצבא ורנר פון פריטש, באירוע שכונה פרשת בלומברג-פריטש בטענה ששילם כסף לזונה ממין זכר עבור יחסים הומוסקסואלים, נטל על עצמו אוסטר לגלות את האמת מאחורי הפרשה. הוא הכין תיק ובו ממצאים כי מדובר בעלילה. אירועים אלו הניעו את אוסטר לכיוון של התנגדות למשטר הנאצי.
אוסטר היה ידיד אישי של קרל פרידריך גרדלר, וכן של לודוויג בק, שניים מראשי הקושרים, והוא שחיבר ביניהם. בשנת 1938, בעת ועידת מינכן, ניסתה קבוצת קצינים, בראשותו של בק, ובהשתתפות גנרל-פלדמרשל ארווין פון ויצלבן וגנרל-אוברסט אריך הפנר, בסיועו של אוסטר, לעצור את היטלר ולהעמידו למשפט, אם יורה על התקפה על צ'כוסלובקיה, שתפתח במלחמה, שבמאזן הכוחות שהיה אז קשה היה להאמין כי גרמניה תנצח בה. הצלחתו המדהימה של היטלר לקבל את חבל הסודטים ללא קרב בוועידת מינכן, גרמה לכישלון תוכנית זו, אך אוסטר נותר מתנגד פעיל למשטר.
לפני התקפתו של היטלר בחזית המערב במלחמת העולם השנייה בשנת 1940 עשה אוסטר כל שביכולתו על מנת להזהיר את הולנד וצרפת מן ההתקפה המתקרבת. הוא עמד בקשרים עם הנספח הצבאי ההולנדי רב-סרן סאס, ומסר לו מספר פעמים על המועד המדויק של הפלישה (אשר נדחתה בשל שינויים בתוכניות פעמים מספר). מגעים אלו לא הוכתרו בהצלחה.
אוסטר המשיך בתוכניותיו להפלת המשטר תוך שהוא יוצר קשר עם גורמים נוספים כגנרל הנינג פון טרסקו, אשר עשה ניסיון לרציחתו של היטלר באמצעות פצצה שהוטמנה במטוסו (ולא התפוצצה). בשנת 1943 היה אוסטר, ביחד עם מפקדו באבווהר האדמירל וילהלם קנריס, וכן המשפטן הנס פון דוהנאני והכומר דיטריך פון בונהופר מעורבים במבצע בשם U7 שנועד להבריח שלושה עשר יהודים לשווייץ, על מנת להצילם מן השואה. היהודים הגיעו לשווייץ, אולם במהלך הפעולה נעשתה על ידי דוהנאני עבירה על חוקי המטבע, אשר גרמה לגילוי העניין על ידי הגסטאפו. דוהנאני ובונהופר נעצרו, ואוסטר פוטר מתפקידיו הצבאיים, והיה תחת פיקוח מתמיד של הגסטאפו, אשר מנע כל קשר עם הקושרים כנגד היטלר. עם זאת, היה מיועד לו התפקיד של "נשיא בית הדין הצבאי" אם יצליחו הקושרים בקשר.
לאחר כישלון קשר העשרים ביולי נעצר שוב ביום למחרת. הפעם נשלח למחנה הריכוז פלוסנבירג. אוסטר, ועמו מפקדו לשעבר קנריס, לא נשפטו כיתר הקושרים בפני "בית הדין העממי", וזאת כפי הנראה בשל התערבותו של הגנרל הנאצי וילהלם קייטל, אשר היה ידידו של קנריס.
היטלר גילה ב-4 באפריל 1945 את יומניו של קנריס ובהתקף זעם הורה לדון אותם בבית דין מיוחד של האס אס.
ב-8 באפריל נערך במחנה פלוסנבירג משפט ראווה לאוסטר, קנריס ובונהופר. השלושה נידונו למוות, למרות שהאס אס לא היה מוסמך לשפוט אותם וההליך המשפטי היה בלתי-חוקי אפילו לפי החוקים הנאצים. השלושה הוצאו להורג בתלייה ב-9 באפריל. כדי להשפיל את הנידונים ולשעשע את אנשי האס אס, נאלצו השלושה להתפשט ולצעוד בעירום אל הגרדום.
עד ראייה, קולונל דני בשם לונדינג, סיפר כי חזה בתלייתם.
הנס אוסטר נקבר בבית העלמין הצפוני של דרזדן (Nordfriedhof) והותיר אחריו את רעייתו, גרטרוד קנופ, ושלושה ילדים.
נתנאל לורך
נתנאל לוֹרְך (24 במאי 1925 – 25 ביוני 1997) היה היסטוריון, דיפלומט ומזכיר הכנסת.
תולדות חיים.
נתנאל לורך נולד בשנת 1925 בגרמניה למשפטן ד"ר מרדכי לורך ולבלשנית ד"ר חנה לורך. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל עם הוריו, עם אחיו יעקב לורך, ועם אחותו רותי, בעקבות עליית הנאצים לשלטון.
לורך למד בבית הספר "מעלה" ובבית מדרש למורים "מזרחי", ובשנת 1943 קיבל תעודת הוראה. בשנת 1951 סיים את לימודיו לתואר מוסמך בהיסטוריה באוניברסיטה העברית. שנים רבות לאחר מכן, בשנת 1985, הוענק לו תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית.
בשנת 1941 הצטרף לורך ל"הגנה" ושימש כמפקד כיתה בגדנ"ע. בשנת 1944 התנדב לחטיבה היהודית הלוחמת (הבריגדה) ועם שחרורו ב-1946 שב לשרת ב"הגנה" בתפקידי מודיעין.
במלחמת העצמאות שירת לורך בחטיבת עציוני, ובמסגרתה השתתף בניסיון הפריצה לעיר העתיקה דרך שער יפו ושימש כמפקד נוטר דאם, בעת הדיפת ההתקפה של הלגיון הערבי על ירושלים היהודית. ב-1950 מונה לשלישו של הרמטכ"ל יגאל ידין. ב-1952 הקים את ענף היסטוריה בצה"ל, ועמד בראשו עד לפרישתו, בשנת 1955, בדרגת סגן-אלוף. לאחר פטירת נשיא מדינת ישראל חיים ויצמן (1952), מונה זמנית לשלישו הצבאי של הנשיא יצחק בן-צבי עד לאיוש התפקיד על ידי יוסף כרמל.
ב-1955 הושאל לורך על ידי צה"ל למשרד החוץ למשך שנתיים ועבר למשרד החוץ ב-1957. בין תפקידיו: קונסול בלוס אנג'לס וממונה בציילון (סרי לנקה). בשנת 1960 הקים את מחלקת אפריקה ועמד בראשה. היה שגריר בפרו ובבוליביה, מנהל מחלקת ההסברה ומנהל המחלקה לאמריקה הלטינית.
בראשית 1972 מונה לורך למזכיר הכנסת, וב-1981 נבחר כנשיא איגוד מזכירי הפרלמנטים, חרף איומי החרם מצד מדינות ערב. בשנת 1983 פרש מתפקיד מזכיר הכנסת.
בשנת 1983 שימש כעמית מחקר במכון טרומן לחקר השלום שבאוניברסיטה העברית וכמרצה באוניברסיטת בר-אילן.
לורך נפטר ב-25 ביוני 1997. השאיר אחריו את אשתו אריקה (ספרנית), שלושה ילדים ותשעה נכדים.