גרונטוויג הוא האב האידאולוגי של בתי החינוך העממיים (Folk high school). בתי חינוך אלה עסקו באוריינות וחינוך משלים למבוגרים. הוא קידם רפורמות באקדמיית סורה (Sorø Akademi), שהפכו את הלימודים הגבוהים לפופולריים יותר בקרב האוכלוסייה הדנית. הוא האמין כי האוניברסיטה, יותר משעליה לחנך חוקרים מלומדים – עליה לחנך אנשים הפעילים בחברתם וקהילתם. לכן מיומנויות שימושיות, היסטוריה ושירה לאומית צריכים לתפוס חלק ניכר מההוראה. רעיון זה היה קרוב ביותר להגשמה בתקופת שלטונו של כריסטיאן ה-8 מלך דנמרק, שאשתו, קרולינה אמאלי, הייתה תומכת נלהבת של גרונטוויג. מות המלך ב-1848 והתהפוכות הפוליטיות שבאו לאחר מכן שמו קץ לתוכניות אלו. עם זאת, אחד מתומכיו של גרונטוויג, קריסטן קולד (Kristen Kold), כבר החל באותה התקופה בהפעלת בית החינוך העממי למבוגרים הראשון – תופעה שהלכה והתפתחה עם השנים.
שאיפותיו של גרונטוויג לרפורמה בחינוך לא התמצתה בבתי החינוך העממיים למבוגרים; הוא גם חלם על הקמת האוניברסיטה של סקנדינביה הגדולה – שתהיה ממוקמת בנקודה הסמלית של ההצטלבות בין שלוש המדינות הסקנדינביות, בגוטנבורג שבשטח שוודיה. האוניברסיטה שדמיין הייתה מחולקת לשני מוסדות המכוונים לשתי אוכלוסיות בעממים הסקנדינביים: בית חינוך עממי למבוגרים תחת השם "בית הספר לחיים", שיפעל לחינוך עממי, פטריוטי ועם זאת פתוח-מחשבה, ואוניברסיטה אקדמאית תחת השם "בית הספר לתשוקה", שתפעל בסטנדרט אקדמי גבוהה בתחומים הומניים ומדעיים.
המכנה המשותף של כל מאמציו החינוכיים של גרונטוויג היה קידום רוח של חופש, שירה ויצירתיות בתוך כל ענפי החיים החינוכיים. הוא קידם ערכים כגון חוכמה, חמלה, גיבוש זהות לאומית ושוויון. הוא התנגד לאופני הערכה, כולל מבחנים המודדים ומצמצמים את רוח האדם. תחת זאת האמין גרונטוויג בפיתוח היצירתיות האנושית כהמשך ליצירתיות הגלומה בסדר האוניברסלי של החיים; לפיכך רוח של חופש, שיתוף פעולה וגילוי צריך לשירות באופן הוליסטי על יחידים, מדעים, אמנות והחברה האזרחית.
פוקת היחפים
מכבי (קופ&quot;ח)
ג'ון דיפנבקר
פרישה סמוך לוסת
דרך דיפנבייקר
דרך דיפנבייקר (או דיפנבקר, כפי שמופיע על מספר שלטים בשטח) היא דרך עפר בין שער הגיא לנווה אילן, על הרכס המקביל לתוואי כביש ירושלים-תל אביב, בשטח פארק רבין.
הדרך נפרצה על ידי הקרן הקיימת לישראל בסוף שנת 1975, בסיוע משלחת ציונית מקנדה ונקראה של שמו של ראש ממשלת קנדה לשעבר, ג'ון דיפנבייקר, ידיד ישראל, אשר נחלץ באותה שנה לעזרת מדינת ישראל כאשר תבע, יזם ודחף חקיקה בפרלמנט הקנדי שתתנגד באופן מפורש להחלטת האומות המאוחדות שהשוותה את הציונות לגזענות, ההחלטה עברה פה אחד וקנדה התנגדה להחלטה במליאת האו"ם.
הדרך עוברת על "רכס המשלטים" ומקשרת בין משלטי מלחמת העצמאות שהגנו על קטע הכביש בתש"ח. בחלקה היא עוברת על תוואי דרך רומית ומלווה את ערוץ נחל אילן. בצד הדרך רוכזו מספר אבני מיל מן הדרך הרומית שעלתה מאמאוס לירושלים.
בצידי הדרך פזורים שלטי הסבר אודות משלטי הדרך, תנועת השיירות לירושלים ושלדי משוריינים מתקופת מלחמת העצמאות. כמו כן ניתן לערוך ממנה תצפית מערבה, לכיוון השפלה, צפונה לכיוון נטף והרי בנימין, מזרחה, אל הקסטל ושמורת המסרק ודרומה אל שואבה, שער הגיא ורכס שיירות.
סמוך לנווה אילן, במקום התחברות הדרך אל כביש ירושלים-תל אביב מצויה אנדרטת פורצי הדרך לירושלים, מעל בסיס בטון המעוטר בכתובת "למען ציון לא אחשה ולמען ירושלים לא אשקוט" מזדקרים שישה מוטות כסופים המעוצבים בדמות אצבעות המצביעות לכיוון ירושלים ומסמלים את הפריצה אל העיר במלחמת העצמאות.
עוד לצד הדרך גן יפני לזכר האב אוצוקו, מייסד אגודת בית שלום היפנית ויער נטוע על שם זבולון המר.
דרך דיפנבקר
מכונית ספורט
מכונית ספורט היא מכונית מהירה ובעלת מבנה נמוך. לרוב מדובר במכונית בעלת שני מושבים, שתי דלתות, מנוע גדול וחזק, האצה מהירה ובלימה חדה, ללא תא מטען גדול. מכוניות ספורט מתאפיינות בגוף הנבנה מחומרים קלים כמו אלומיניום, פלסטיק וסיבי פחמן אשר מעניקים למכונית מסוג זה ביצועים גבוהים ונהיגה מהנה.
מכונית הספורט קרובה למכונית המרוץ, ויצרניות רכב אשר מייצרות דגמי מכוניות ספורט לרוב מייצרות גם מכוניות מרוץ.
להלן חלק מיצרני רכבי הספורט: פורד, פורשה, פרארי, למבורגיני, לוטוס, מקלארן, אסטון מרטין, בוגאטי וקייטרהאם.
1966 בקולנוע
פורסטר
תסמונת גולדנהר
תסמונת גולדֶנְהַר (באנגלית: Goldenhar Syndrome או Oculo-Auriculo-Vertebral [OAV] syndrome) היא פגם מולד נדיר, המאופיינת על ידי טווח הפגיעה המבנית באזור הפנים – לרוב בצד אחד עם מומים באפרכסת ובאוזן הפנימית, בעיניים, באף, בחך הרך, בשפה ובלסת התחתונה – וכן גידולי עור קטנים לאורך הלחיים בין האפרכסת לקצה הפה. התסמונת מקושרת גם למומים במבנה החוליות ולליקויים במבנה הלב.
שם התסמונת.
התסמונת תועדה לראשונה בשנת 1952 על ידי מוריס גולדנהר.
הגורמים למחלה.
הגורמים למחלה אינם ידועים, וברוב המקרים היא נחשבת לרב-סיבתית; לאחרונה היו עדויות לדפוסים משפחתיים. יש ראיות אנקדוטיות הדורשות-ביסוס הקושרות חשיפה מסוימת לרעלנים (כגון דיוקסין) במשך תקופת ההיריון ולפניה.
דרכי הטיפול.
הטיפול הוא בדרך כלל כירורגי, על מנת לסייע לילד בהתפתחות ולתיקון המומים בפנים או בחוט השדרה, בהם השתלות עצם בלסת, תיקון החך/השפה, תיקון פגמים לבביים, ניתוחים בחוט השדרה, ניתוחים אסתטיים להורדת גידולי עור, ועזרי שמיעה המותקנים באוזן אחת או בשתי האוזניים.
חלק מבעלי התסמונת יסתייעו, לכשיגדלו, בעזרי שמיעה או במשקפיים.
מיקרו רנ&quot;א
קרב בניאס
קרב בניאס (פניאס) נערך בין שתי הממלכות ההלניסטיות, הממלכה הסלאוקית ומצרים התלמיית, באזור נחל חרמון (בניאס) בשנת 200 לפנה"ס. הסלאוקים ניצחו בקרב והשיגו את השלטון על קוילה-סוריה.
רקע.
הרקע המיידי לקרב היה פלישתו החוזרת של אנטיוכוס השלישי לקוילה-סוריה בניסיון לכבוש אותה ולממש את חלומו של מייסד השושלת, סלאוקוס הראשון לזכות בשליטה באזור. לטענתם של הסלאוקים, הובטחה להם הארץ עוד בעת מלחמת הדיאדוכים ואילו בית תלמי נסוג מן ההבטחה הישנה. המלחמות הראשונות הסתיימו בהפסד סלאוקי ואילו במלחמה הקודמת, הרביעית במספר, הפסיד אנטיוכוס בכבודו ובעצמו לצבא תלמיי בקרב רפיח (217 לפנה"ס). עתה, כשנפטר השליט התלמי, תלמי הרביעי, ומצרים שקעה במערבולת של בעיות פנימיות, תקפו הסלאוקים פעם נוספת.
הקרב.
במסע המלחמה שהתחיל בשנת 202 לפנה"ס כבשו הסלאוקים את קוילה סוריה וארץ ישראל, למעט עזה. אנטיוכוס שב למעונות חורף בסוריה, ואילו המצביא התלמי, סקופס, ניצל את היעדרותו וכבש בחורף 201–200 את ארץ ישראל מידי בית סלאוקוס. אנטיוכוס תקף בקיץ וכך נפגשו הצבאות בקרב באזור בניאס.
בראש הצבא הסלאוקי עמד המלך, אנטיוכוס השלישי, ושני בניו הצעירים. מצביא התלמיים היה סטרטגוס סקופאס (יוונית: Σκόπας) מאטוליה. לא ידוע רבות על הקרב, אך ידוע ששימוש בקטפרקטים היה גורם מכריע בניצחון הסלאוקים. הקטפרקטים הסלאוקים הבריחו את הפרשים המצריים על ידי תקיפה מן הצד, ולאחר מכן הם תקפו את הגוף העיקרי של הצבא המצרי מאחור וניצחוהו.
ניצחון הסלאוקים הביא את הקץ על שלטון של כמאה שנה של בית תלמי בקוילה-סוריה ובארץ ישראל.
קישורים חיצוניים.
המקור המלא העתיק היחיד ששרד הוא ספרו ה-16 של פוליביוס, שמסתמך על מקור זנון.
איתן חי-עם
איתן חי-עם (נולד ב-1953) הוא רופא מומחה ברפואת משפחה, יו"ר פעיל בחברת סאיקי מדיקל Syqe Medical מנכ"ל משרד הבריאות בשנים 2009–2010.
ביוגרפיה.
איתן חי-עם נולד בירושלים ולמד בגימנסיה העברית רחביה (במחזור שסיים ב-1971). היה בנעוריו מיוזמי ומראשי הדוברים של קבוצת "מכתב השמיניסטים" (1970). בשנת 1986 עבר לגור בקיבוץ מגן שבנגב.
את שירותו הצבאי עשה כחובש מוטס ביחידת ירפ"א 386 ובהמשך ביחידה 669, יחידה בה שירת כרופא במילואים עד שנת 2001. למד רפואה בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 1986 סיים התמחות ברפואת משפחה. עם סיום התמחותו, עבד כרופא בקופת החולים בנתיבות עד שנת 1991, משם עבר למרכז הרפואי צוחר, כרופא הקיבוציםוהמושבים של עוטף עזה. תפקיד אותו מילא עד 1994.
דר' חי-עם כיהן כמנהל מחוז מרכז בשירותי בריאות כללית, ובשנת 2001 מונה למנהל המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה בבאר שבע. תפקיד שבו כיהן עד 2007. במהלך כהונתו, הסתיימה בנייתו של "המכלול הדרומי", מגדל הכירורגיה על שם קמליה בוטנר, שכולל שש מחלקות כירורגיות חדשות ושמונה חדרי ניתוח., חדר מיון ומעליו היחידה לטיפול נמרץ ובנק הדם, וקומה טכנית. בזמן כהונתו יצר את החיבור בין סורוקה  וחיים סבן שתרם עשרות מיליוני דולרים, להקמת הבניינים למחלקות מיילדות ומחלקות הילדים בבית החולים. הבנייה החלה במשך כהונתו והושלמה בשנת 2009.
בנובמבר 2004, הקים את המרכז לחינוך לאפילפסיה ע"ש אניטה קאופמן, מרכז הפועל ברחבי הארץ ומטרותיו העיקריות הן להעלות את מודעות הציבור למחלה, ולשפר את איכות החיים של אנשים המתמודדים עם אפילפסיה על ידי העברת הרצאות (ללא תשלום) בקהילה, ולימוד כללי מתן עזרה ראשונה בזמן התקף.
בשנת 2007 סיים את תפקידו כמנהל המרכז הרפואי סורוקה, הצטרף לחברת הביטוח מדנס כמנהל החטיבה לרשלנות רפואית. בשנת 2008 חזר לשירותי בריאות כללית כמנהל מחוז תל אביב, שם פעל לשיפור השירות למבוטחים; בין היתר הקים את מרכז בריאות הילד בבת ים, יזם את הרחבת השירותים במגדל המאה בתל אביב, החל את בניית המרכז הרפואי שוסטר ברמת אביב ועוד.