בין השאר, עסק טפנל גם בביצוע של מוזיקה קאמרית, וב-1879 הקים את "האגודה למוזיקה קאמרית לכלי נשיפה". הוא "החיה" את נגינת היצירות להרכבי כלי נשיפה מאת מוצרט ובטהובן, כאשר הוא בעצמו גם עודד כתיבת יצירות חדשות להרכבי נשיפה, ואף כתב כמה בעצמו. בין היצירות שהזמין ניתן למנות את "פטיט סימפוני" לתשעה כלי נשיפה מאת שארל גונו. טפנל השתתף גם בשנות ה-80 של אותה המאה בביצועים כביכול "היסטוריים" ליצירות מהמאה ה-18, כאשר הוא מנגן על חלילו המודרני (חליל-בהם) לצד צ'מבלו וויולה דה-גמבה.
הלחנה.
טפנל השאיר אחריו יצירות לחליל ולחמשיית כלי נשיפה מעץ. כיום חלק מהן כלולות ברפרטואר הסטנדרטי, והן:
טפנל גם החל בכתיבתו של ספר לימוד "17 תרגילי טכניקה יומיים", שאותו השלימו תלמידיו פיליפ גובר ולואי פלורי אחרי מותו. ספר זה נחשב כיום לסטנדרט בלימודי החליל, כשהוא ידוע יותר בשמו "טפנל-גובר".
מותו.
בשנת 1901 סבל טפנל בהתמוטטות פיזית. הוא נפטר בפריז ב-22 בנובמבר 1908.
סגנון הנגינה.
טפנל הגיע בשעה קריטית בהיסטוריית החליל המודרני - הוא למעשה החל ללמוד מיד לאחר שתאובלד בהם הציג את המודל החדש שבנה, אשר לא היה דומה לאף חליל שהיה בשימוש קודם. אף התפישה של אסכולת הנגינה הצרפתית, לפיה איכות הצליל חשובה מעוצמתו, לא תמיד הייתה תקפה לגביו. מנעדו הנמוך תואר לעיתים כ"עוצמתי ובראסי [בסגנון כלי הנשיפה ממתכת]", "שופע" או "מלא".ייתכן, חלקית לפחות, שנגינה זו הושפעה מדעת הקהל הצרפתית אז, שחשבה שעל כלי הנשיפה מעץ לנגן באסרטיביות. כאשר המנצח הנס פון בילוב ניצח על התזמורת הפילהרמונית של ברלין בפריז, הקהל וכן המבקרים טענו שצלילם של כלי הנשיפה מעץ היה קטן מדי.
תלמידו של טפנל, החליל ז'ורז' בארר, אשר הביא את אסכולת הנגינה הצרפתית לאמריקה, נזכר בשנת 1921 שאיכות וכמות הצליל, וכמו כן גם טכניקה, לא היו האספקטים היחידים אשר ייחדו את נגינתו של טפנל. ולואי פלורי הוסיף:
"אלגנטיות, גמישות ורגישות היו חותמות האיכות של אומנותו של טפנל, ווירטואוזיות יוצאת דופן נוגנה בלי שום מאמץ. הוא שנא העמדות פנים, בהאמינו שיש לכבד לחלוטין את הטקסט המוזיקלי. אך מתחת לזרימה הגמישה של נגינתו הייתה הצמדות קשוחה לדיוק הפעמה והמקצב". "הצמדות קשוחה" הוא מונח יחסי בהקשר זה. בסטנדרטים של זמננו, ההצמדות של טפנל לדיוק הקצבי הייתה רחוקה מהגזמה. ביחס לאופי הנגינה של המאה ה-20, נגינתו של טפנל ובני תקופתו תשמע חופשית למדי.
אספקט נוסף של נגינת החליל אשר טפנל שינה הוא השימוש בוויברטו. במקרה זה, נגינתו של טפנל סותרת את השקפת האסכולה הצרפתית של נגינת החליל אשר תמשיך את מורשתו; מתודת "טפנל-גובר" אינה מעודדת במיוחד נגינה עם ויברטו, בייחוד בביצוע של מוזיקה עתיקה. טפנל בעצמו הגדיר זאת כ"ויברטו דק, כמעט בלתי מורגש", לפי פלורי. תלמיד אחר של טפנל, אדולף הנבן, מפרט:
"כאשר הוא הצביע על צלילים עם ויברטו או עם הבעה, הוא אמר לנו שצלילים אלו, בפורטה או בפיאנו, נדמים כאילו באים מתוכו. הייתה הרגשה שצלילים אלו באו ישירות מלבו ונשמתו."
מרסל מואיז צוטט את טפנל, כאשר זה נשאל כיצד הוא עושה מוזיקה, הרים טפנל את האצבע המורה של ידו השמאלית והצביע על מפרק האצבע הקרוב לאגודל, הווה אומר, בעזרת דחיפת החליל אל נקודת המגע עם השפתיים, נוצרו הבדלים באינטנסיביות הצליל, כשם שכנר מפעיל לחץ על המיתר בעזרת הפעלת לחץ עליו עם הקשת. כמו כן, צוטט מואיז כמי שטען שצליל נגינתו של טפנל היה היפה ביותר ששמע מעודו.
יצירות אשר הוקדשו או נכתבו בעבור טפנל.
מלחינים רבים במאה ה-19 הקדישו יצירות לטפנל. מלחינים אלו הם ברובם אלמוניים, אך מאלו המוכרים יותר ניתן למנות את גבריאל פורה (פנטזיה לחליל ופסנתר, אופוס 79), קאמי סן-סנס (כתב להרכב שלו קפריציו לחליל, אבוב, קלרינט ופסנתר), ג'ורג'ה אנסקו (קנטבילה ופרסטו), שארל גונו אשר כתב בהזמנתו את "פטיט סימפוני" לתשעה כלי נשיפה, וחברו פיליפ גובר, אשר הקדיש לו יצירות רבות.
טפיפית
פיפית
צימאון
צמאון
רעבון
ניקולא שפיריץ'
ד"ר ניקולא שפיריץ' (בסרבית: Никола Шпирић, נולד ב-4 בספטמבר 1956) הוא פוליטיקאי סרבי-בוסני ששימש כראש ממשלת בוסניה והרצגובינה בשנים 2007 עד 2012.
חייו.
נולד בבוסניה והרצגובינה, אז חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. את השכלתו התיכונית והאקדמית רכש בסרייבו. בשנים 1980–1992 היה מלמד באוניברסיטה המקומית. בשנת 1992 עבר לאוניברסיטה בבאניה לוקה. סיים עבודת תואר שלישי בשנת 1999.
בשנת 1997 נבחר לפרלמנט כנציג של המפלגה הדמוקרטית הסרבית.
ב-4 בינואר 2007 נבחר לעמוד בראשות ממשלת בוסניה והרצגובינה (הושבע לתפקיד ב-11 בינואר). סיים את כהונתו ב-12 בינואר 2012 כאשר הוחלף על ידי ויאקוסלב בוואנדה.
איה נפה
הוקוס פוקוס
הוקוס פוקוס הוא צירוף מילים המשמש קוסמים כדי להפעיל, לכאורה, את הקסם.
מקור הצירוף אינו ידוע, אך ניכר דמיון רב בינו לבין רצף המילים הלטיני "Hoc est Corpus Meum" (נקרא: הוק אסט קורפוס מאום, ובעברית: זהו גופי) המשמש את הכומר במהלך טקס ההמרה הנוצרי, בו הופך הכומר, לכאורה, את הלחם והיין לגופו ודמו של ישו. ייתכן שהמאזינים לטקס בימי הביניים, שברובם לא ידעו לטינית, קלטו והשרישו עיוות מסוים של המשפט, וכך נוצר הצירוף "הוקוס פוקוס".
התיעוד הראשון לשימוש במילים "הוקוס פוקוס" במהלך מופע קסמים הוא מהמאה ה-17, אצל קוסם החצר של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה, שכינה עצמו "ההוקוס פוקוס המצוין ביותר של הוד מלכותו".
הלעיטהו לרשע וימות
הַלְעִיטֵהוּ לָרָשָע וְיָמוֹת הוא ביטוי תלמודי ועיקרון הלכתי, שבמשמעותו הפשוטה מציין יחס של אדישות ושוויון נפש, ולעיתים אף של עידוד, לכך שאדם המוגדר בהלכה כרשע ייכשל בעבירות.
על פי מילון אבן-שושן "הלעטה" היא מתן אוכל רב לצורכי השמנה, ולרוב המונח מתייחס לבעלי חיים. עם זאת המילה מופיעה במקרא פעם אחת, בדבריו של עשיו ליעקב בסיפור מכירת הבכורה, שבו מכר עשיו ליעקב את בכורתו תמורת האכלתו בנזיד עדשים שהוכן על ידי יעקב. עשיו מבקש בסיפור זה . בהקשר זה המילה משמשת לבני אדם.
לביטוי, המובע באופן ציורי, אין משמעות הצהרתית בלבד, אלא הוא בעל משמעות מעשית בפסיקה ההלכתית. בעקבות קושי בסיסי לקבל עמדה מסוג כזה, פירשו בספרות ההלכה את הביטוי באופנים שונים, והוסיפו לו מגבלות ותנאים שאינם נובעים באופן ישיר מלשון התלמוד או מההקשרים שבהם הוא מופיע, על פיהם יש ערך להכשלת רשע בעבירות רבות. פרשנות ייחודית של הרב צבי פסח פרנק לדברי הרמב"ם על הביטוי, מבטאת גישה הפוכה מהמקובל, ולפיה משמעות הביטוי היא שיש להציל רשעים מעבירות חמורות, ולגרום להם, במידת האפשר, לעבור במקומן עבירות קלות יותר.
מקור הלכתי.
בשונה ממצוות תוכחה, לפיה יש למנוע מיהודי לעבור עבירה, בהתבסס על הפסוק: , כלפי רשעים הדין עשוי להיות אחר. גישה זו מובאת במשנה, במסכת מעשר שני, שם פוסק רבן שמעון בן גמליאל כי אין צורך לסמן פירות שאסורים באכילה כי הם נטע רבעי או מעשר כך שגנבים ידעו שלא לאכול אותם, מכיוון שבכל מקרה אכילת פירות מהשדה ללא רשות היא גזל, ולכן אין צורך למנוע מהרשעים להיכשל בעבירה נוספת. במשנה לא מופיעות המילים המדויקות "הלעיטהו לרשע וימות", אך ב מצוטט רבן שמעון בן גמליאל כאומר את הביטוי במלואו. חכמים חולקים על רבן שמעון בן גמליאל, אך להלכה נפסק כמוהו, על פי הכלל: "כל מקום ששנה רבי שמעון בן גמליאל במשנתנו, הלכה כמותו".
פרשנות.
פרשנים דנו כיצד רבי שמעון בן גמליאל מעודד הכשלה מכוונת של רשעים בעבירות - דבר העומד לכאורה בסתירה לציווי התורה "לפני עיוור לא תיתן מכשול" ובניגוד לתקנת חכמים בנוגע לחובה "לאפרושי מאיסורא" (בעברית: להפריש מאיסור, כלומר למנוע מאדם לעבור עבירה).
מספר פרשנים הגבילו את משמעות הביטוי וצמצמו את תחום החלתו, כדי להימנע מקביעה סופית, כי רצוי להכשיל רשעים בעבירות. יש שפירשו שכלל זה תקף רק בקשר למעשה, שבו תיעשה עבירה על ידי הרשע, שאין עלינו למנוע אותו מלהכשל בעבירה נוספת במעשה זה עצמו. פירוש נוסף טוען, כי אף על פי שהביטוי "הלעיטהו" מעיד לכאורה כי מדובר בעידוד אקטיבי ומכוון להכשיל רשעים, הרי בכל זאת, כוונת רבי שמעון בן גמליאל היא שאין חובה למנוע מהרשע לעבור את העבירה, אך הכשלה אקטיבית אסורה.
הרדב"ז העלה שתי פרשנויות נוספות. האחת, שהמקרים שעליהם נסבה האמירה הם כאלה שהמכשיל יפסיד בהם כסף. כלומר, רק במקרים שבהם על ידי הצלת הרשע מעבירה ייגרם למציל הפסד כספי - מותר לעמוד מנגד ולא להצילו, אבל במקרים סתמיים חלה חובה למנוע מכל אחד מלעבור עבירה - גם מרשעים. והשנייה, בשו"ת הרדב"ז, ולפיה המקרים שבהם יש להכשיל רשעים בעבירה הם רק כאלה שבהם הצלת הרשע מעבירה תגרום עבירה אחרת - אף אם היא קלה יותר, אך כאשר ניתן להציל את הרשע מלעבור את העבירה ללא גרימה של עבירה אחרת - חלה חובה להצילו.
יש הסבורים שפרשנויות אלו הן מאולצות, ומציעים הסברים קיצוניים - לשני הצדדים. הר"ש סירלאו כתב: כלומר, הוא קבע שעל אדם לעשות ככל שביכולתו על מנת שהרשעים יחטאו יותר כדי שימותו ברשעותם.
למול גישה זו, המביעה שנאת רשעים, קיימות גישות הפוכות.
ההתמודדות עם הכלל ופרשנותו בתנועת החסידות, עלתה בקנה אחד עם עיקרון בסיסי שלה - הדגשת הערך של אהבת ישראל - גם למי שנתפס כרשע. דוגמה לכך היא דבריו של רבי צדוק הכהן מלובלין: