מריס ליאפה נולד בריגה. אביו היה בצעירותו זמר במקהלה בעיר ליאפייה וכאשר המשפחה עברה לריגה עבד בתיאטרון לאופרה ובלט בריגה. מריס היה ילד חולני ובמטרה לחזק אותו הילד נשלח לבית ספר לריקוד. מורי בית הספר היו רקדני סגל תיאטרון בלט והם איפשרו לילד להשתתף בהופעות התיאטרון. במקביל ללימודי הריקוד, מריס ליאפה היה שחיין ואף זכה באליפות לטביה בשחייה. בשנת 1950 תלמידי בית הספר נשלחו למוסקבה לתחרות רקדנים צעירים. נבחרת בית הספר זכתה במקום הראשון בתחרות. בשנת 1953 אחד משופטי התחרות הזמין את מריס ליאפה ללמוד בבית הספר לבלט במוסקבה. לאחר שנתיים של לימודים השתתף ליאפה בהופעת סיום על במת תיאטרון בולשוי וזכה לשבחים.
בשנת 1955 ליאפה התקבל לסגל בלט של האופרה הלאומית של לטביה. בשנת 1956 התיאטרון הגיע למוסקבה לסבב הופעות. ליאפה בלט בין הרקדנים ונשלח ביחד עם מאיה פליסצקאיה לסבב הופעות בהונגריה. בשנה זו הם אף התחתנו אך לזמן קצר בלבד.
בקיץ 1957 ליאפה התקבל לסגל בלט של תיאטרון מוזיקלי במוסקבה והופיע על במתו במשך מספר שנים.
בשנת 1960 ליאפה ביחד עם רקדני תיאטרון בולשוי הופיע בפולין. לאחר ההופעות הוא נקלט בתיאטרון בולשוי. במשך מספר שנים ליאפה רקד בבלטים שונים על במת תיאטרון בולשוי. החל משנת 1963 הוא התחיל ללמד בבית הספר לבלט במוסקבה.
בשנת 1964 לתיאטרון הגיע כוריאוגרף חדש - יורי גריגורוביץ'. תחילה היחסים בינם היו תקינים. גריגורוביץ' שיבץ את ליאפה במספר הצגות חדשות ואף נתן לו תפקיד ראשי בבלט "ספרטק". עבור ריקוד בבלט זה ליאפה זכה בפרס לנין בשנת 1970. עם הזמן הצטננו היחסים בין גריגורוביץ' לבין ליאפה והרקדן לא קיבל תפקידים חדשים.
לאור המצב, ליאפה החל להצטלם בסרטים ולהופיע על במת תיאטראות אחרות ברחבי העולם. במקביל, הוא למד בימוי והחל לביים בלט.
ב-28 במרץ 1982 ליאפה הופיע בפעם אחרונה על במת תיאטרון בולשוי. למרות ההופעתו המוצלחת, המועצה האמנותית של התיאטרון בלחץ של יורי גריגורוביץ' החליטה שהרקדן כבר זקן ולא יכול להמשיך בהופעות.
בשנת 1986 ליאפה רצה להקים להקת בלט חדשה בריגה, אך הדבר לא צלח. במרץ 1989 במוסקבה החלו עבודות להקמת תיאטרון חדש בו ליאפה היה צפוי להיות במאי ראשי. ב-27 במרץ 1989 מת ליאפה מהתקף לב.
ויליאם לאשלי
ויליאם לאשלי (באנגלית: William Lashly 1867 - 12 ביוני 1940) היה ימאי בריטי בצי המלכותי, שיצא עם שתי המשלחות האנטארקטיות של רוברט פלקון סקוט, דיסקברי וטרה נובה. הוא קיבל את מדליית הקוטב וכן, בנוסף לכך, את מדליית אלברט על התפקיד המכריע שמילא בהצלת חייו של חבר במשלחת טרה נובה.
חייו.
לאשלי היה בן איכרים, שנולד בהאמבלדון, המפשייר, כפר סמוך לפורטסמות'. כאשר הצטרף למשלחת דיסקברי של סקוט בשנת 1901, היה לאשלי בן 33, מסיק ראשי בצי המלכותי, ששירת על האוניה "הדוכס מוולינגטון". לאשלי הוכיח עצמו כרכש מוצלח במשלחת וצורף כחבר לקבוצת "הדרום הרחוק" של סקוט שיצאה לחקור את ארץ ויקטוריה ב-1903. לאשלי, גבר שקט וחסון, התנזר משתייה ומעישון, היה טוב-מזג ומהימן. המכונאי הראשי רג'ינלד סקלטון תיאר אותו "כאדם הטוב ביותר בספינה, הרבה מעל היתר." לפני שהצטרף למשלחת טרה נובה ב-1910 שירת לאשלי כמדריך במכללת הצי המלכותי, אוסבורן על האי וייט.
המשלחת השנייה של סקוט לאנטארקטיקה (1913-1910).
במשלחת טרה נובה, המשלחת השנייה של סקוט לאנטארקטיקה, 1913-1911 היה לאשלי ממונה תחילה על אחת משתי המזחלות הממונעות של המשלחת, שנודעו להעברת צידה דרומה לתמיכה בקבוצת הקוטב. בשבוע האחרון של אוקטובר 1911 יצאו המזחלות הממונעות לאחר השהיות, בהנהגת שני המכונאים, לאשלי ודיי, עם עוזריהם אוונס והופר. המזחלות התקלקלו שוב ושוב ואילצו את האנשים לפרק את המנוע, למצוא את התקלות ולתקן אותן, בתנאי קור קיצוני, שהקשו מאוד על העבודה עם חלקי מתכת. לאחר כמה ימי התקדמות, התקלקלה אחת המזחלות לחלוטין והמטען הועבר אל המזחלת השנייה. אחרי העברת הציוד ההכרחי למסע הדרומי מרחק של 80 ק"מ על גבי קרח טרשי, חלקלק ומבוקע, שאיפשרה לסוסי הפוני לצעוד ללא משא עד קורנר קמפ וענו על ציפיותיו של לורנס אוטס, האחראי על הפונים, הושבתה גם המזחלת השנייה באופן סופי והחוליה הממונעת נאלצה לעבור הסבה לגרירה ידנית של המטען והמשיכה בכך עד 15 בנובמבר, אז הקימה מחנה והמתינה לבוא נוהגי הפונים.
ב-4 בינואר 1912 היה לאשלי, יחד עם לייטננט "טדי" אוונס וטום קרין, בקבוצת הסיוע האחרונה שסקוט שיגר חזרה לבסיס בדרכו אל הקוטב. במהלך המסע בן 1200 הק"מ חזרה, חלה אוונס אנושות בצפדינה וב-11 בפברואר התמוטט ולא יכול היה להמשיך עוד בדרך. בהיותם מרוחקים עדיין כדי 160 ק"מ ממקלט המבטחים של האט פוינט, ניסה אוונס לשכנע את לאשלי וקרין להשאיר אותו ולהינצל בעצמם, אך הם סירבו. הם השכיבו אותו, מחוזק ברצועות, על גבי המזחלת וגררו אותו במשך ימים רצופים עד שנותרו עם מנות מזון לעוד יום או יומיים ועוד כארבעה או חמישה ימי גרירה לפניהם, ונאלצו לעצור. לאשלי נשאר עם אוונס באוהל לטפל בו בשעה שקרין עבר את 55 הק"מ שנותרו לבדו, במשך 18 שעות רצופות, כדי להגיע אל מחנה האט פוינט להזעיק עזרה. קטעים מיומני הקוטב של לאשלי, המתעדים את תלאותיו עם המזחלות הממונעות והמסע חזרה עם אוונס, כלולים בספרו של אפסלי צ'רי-גארארד, "המסע הגרוע ביותר בעולם". הן לאשלי והן קרין קיבלו את מדליית אלברט על הצלת חייו של אוונס.
השנים שלאחר אנטארקטיקה.
לאחר שובו מאנטארקטיקה, פרש לאשלי כגמלאי מן הצי המלכותי, אך הצטרף מיד לכוחות המילואים ושירת במלחמת העולם הראשונה באוניות הצי "אירסיסטיבל" ו"אמתיסט". בהמשך שירת כקצין מכס בקארדיף. לאחר פרישתו בשנת 1932 חזר להמבלדון, שם חי בבית, שאותו כינה בשם "שונית מינה", על שם אחד מציוני הדרך בנתיב אל הקוטב הדרומי. ויליאם לאשלי מת ב-12 ביוני 1940.
יומני אנטארקטיקה של לאשלי.
בשנת 1969 נערכו יומניו של לאשלי והוצאו לאור בידי קומנדר א. ר. אליס. הספר "בפיקודו של סקוט - יומני אנטארקטיקה של לאשלי" מספק תובנה מרתקת של משלחות דיסקברי וטרה נובה גם יחד, מנקודת ראותו של אחד מאנשי המשלחת ולאו דווקא זו של דוח"ות הקצינים, המקובלים יותר.
ג'ורג' דניאל מוסטוב
ג'ורג' מוסטו
כתה
נועה לזר קינן
נועה לזר (נולדה ב-6 באוקטובר 1977) היא שחקנית, יוצרת ותסריטאית ישראלית.
ביוגרפיה.
לזר קינן היא בעלת תואר ראשון באמנות רב תחומית, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת תל אביב.
היא הופיעה בסדרות הטלוויזיה: טוב שבאת בערוץ 10, בתפקיד אורח בסדרה פולישוק, החברים של נאור.
היא מופיעה בסדרה "חברות" ששודרה בערוץ 10 בהשתתפותן של: ליטל שוורץ, לירית בלבן ולירון וייסמן.
לזר קינן גם כותבת לסדרות טלוויזיה: בשנת 2008 כתבה לזר קינן לעונה השנייה של דני הוליווד ב-yes.
ולסדרה תנוחי המשודרת בהוט 3.
לזר קינן כותבת גם לתיאטרון. היא כתבה את המחזה עץ לימון על פי הסרט עץ לימון שביים ערן ריקליס.
בשנת 2012 יצא ספרה "תרנגולת וביצה" המיועד כספר מתנה עבור נשים בהיריון ויולדות, אותו כתבה
על הריונה הראשון.
בשנת 2014 השתתפה בסדרת הנעורים "שכונה" בה גילמה את גיתית, מנהלת מסעדה באתר גולף.
בשנת 2016 הוקרן לראשונה סרט אימה ישראלי בהשתתפותה, בשם "ילדי הסתיו". כמו כן, באותה שנה דיבבה את פטרישיה בסרט "".
חיים אישיים.
נועה לזר קינן נשואה לשחקן, התסריטאי והיוצר רותם קינן והם הורים לשניים.
יום חמישי השחור (פירושונים)
פני (פירושונים)
ועד ההצלה של יהודי אתיופיה במחנות הפליטים בסודאן
__ללא_תוכן_עניינים__
ועד ההצלה של יהודי אתיופיה במחנות הפליטים בסודאן הידוע יותר בכינוי "קומיטי" (אמהרית: ኮሚቲ - "ועד"; תעתיק: "כּוֹמִיתֵי") הייתה קבוצה של אקטיביסטים שפעלו בין השנים 1991-1979 תחת המוסד והסוכנות היהודית במחנות הפליטים בסודאן במהלך עלייתה של ביתא ישראל דרך סודאן. פעילי הקומיטי כללו יהודים, נוצרים ומוסלמים מקרב הפליטים בסודאן וכן גם יוצאי אתיופיה מישראל.
שורשי הקומיטי נטועות בפעולות שנעשו במהלך 1979, בראשית מבצע אחים ומבצע אליהו, על ידי פרדה אקלום שגויס על ידי המוסד ובצוות האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה שכלל את ברוך טגניה וביל הלפרן שהסתמכו על מכרים וחברים יהודים, נוצרים ומוסלמים והקימו רשת שאיתרה את היהודים במחנות, מצאה מקומות מסתור ודאגה להם עד להוצאתם מסודאן. לאחר מכאן ולאור מספרם הגדל של היהודים במחנות המוסד והסוכנות גיסו מתנדבים יוצאי אתיופיה בישראל שנשלחו למחנות.
פעולות הקומיטי כללו שליחתם לאתיופיה ועידוד היציאה לסודאן, הדרכה של היוצאים, החבאת מזון ומים בדרכים למחנות, חלוקת מזון, מים וכסף, איתור יהודים שהגיעו למחנות וארגון המועמדים לעלייה. בתחילת מבצע משה התגלו חילוקי דעות קשים בין בכירי הקומיטי לבין הנציג הישראלי שנשלח למבצע, זכריה יונה, שבסופם הבכירים נשלחו אל מחוץ לסודאן ומונתה הנהלה חלופית על ידי יונה.
הקומיטי פורקה עם סיום מבצע אחים במהלך מרץ 1991.
עם סיום העלייה התגלו מקרי שחיתות בקרב חלק מהפעילים שכללו הקדמת עלייה תמורת מין, אונס ואיומים. רבים מהם קבליו איומים על חייהם ונשלחו על ידי המוסד לגור בחו"ל מבלי שישפטו.
קומיטי
תקיפות משלוחי הנשק האיראניים לחזבאללה בדמשק
תקיפות משלוחי הנשק האיראניים לחזבאללה בדמשק היו סדרה של תקיפות אוויריות נגד משלוחי נשק מאיראן שיועדו לארגון הטרור חזבאללה שבוצעו בדמשק בירת סוריה בליל 3 ו-5 במאי 2013.