במסגרת המאמץ של משרד השיכון לעודד בניית דירות רבות לצורך קליטת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, חתם משרד השיכון על חוזים עם קבלנים שונים, ובהם חברת אפרופים (Aprofim), שבהם הובטחו תמריצים לקבלנים, ובכללם התחייבות של המדינה לקנות דירות שהקבלנים לא יצליחו למכור. התחייבות שונה ניתנה לגבי בנייה בפריפריה ובנייה במרכז הארץ. על בנייה במרכז הארץ התחייבה המדינה לקנות עד 50% מהדירות, בעוד על בנייה בפריפריה התחייבה המדינה לקנות עד 100% של הדירות. החוזה כלל גם סעיפים שנגעו לסכום שיופחת ממחיר הדירות במקרה של איחור. בחוזה הוצגו שני סוגים של איחורים: איחור בסיום הבנייה ואיחור בבקשה מהמדינה לרכוש דירות. אולם, בעוד החוזה מציב בבירור את סכום ההפחתה על שני סוגי האיחורים לגבי בנייה במרכז הארץ, לגבי הבנייה בפריפריה הוצג בבירור רק סכום ההפחתה לגבי איחור בבקשת רכישת דירות.
בעקבות איחור של מעט מעל חודש בביצוע הבנייה על ידי חברת אפרופים, נכתה המדינה מהתשלום לחברה 6% ממחיר הדירות, על סמך טענתה שסעיף 6(ח)(3) בחוזה קובע ניכוי של 5% על כל חודש איחור בביצוע הבנייה. חברת אפרופים פנתה לבית המשפט בדרישה לקבלת תשלום מלא, בטענה שסעיף 6 (ח)(3) נוגע לאיחור בבקשה לקניית דירות ולא לאיחור במסירת הדירות. לשון סעיף 6 (ח)(3) הייתה:
תביעתה של החברה נתקבלה בבית המשפט המחוזי בירושלים על ידי השופט צבי טל, שכתב שפירוש זה מתחייב מלשונו הברורה של הסעיף וכן מהיותו חלק מסעיף 6(ח). פסק הדין של המחוזי הפנה לשם השוואה לסעיף 6(ז), שעניינו הפחתת המחיר בשל איחור בביצוע הבנייה בפרויקטים של דירות במרכז הארץ, ובו נאמר במפורש, שדירות ש"ביצוען הושלם לאחר תום תקופת הביצוע שבחוזה הספציפי...".
המדינה ערערה על פסק הדין לבית המשפט העליון, וערעורה התקבל ברוב של שניים נגד אחד. השופט אליהו מצא, בדעת מיעוט, סמך על פסק הדין של בית המשפט המחוזי. אולם השופט דב לוין כתב:
לאור זאת קבעו השופטים לוין וברק, שיש לפרש את החוזה על פי תכליתו ולא על פי לשונו וקיבלו את עמדת המדינה.
בקשה של חברת אפרופים לדיון נוסף נדחתה על ידי השופטת טובה שטרסברג-כהן בנימוק ש"אין פסק הדין מבטא גישה חדשנית או מהפכנית בפרשנות חוזה".
הלכת אפרופים.
בפסק דינו הרחיב השופט אהרן ברק והציג השקפה מפורטת על דרך פרשנות חוזים. בסיכום ביניים הציג את עיקרי השקפתו:
השפעה.
הלכת אפרופים הייתה להלכה המצוטטת ביותר בדיני חוזים, ובמהלך השנים יושמה במגוון תחומים ובין השאר שימשה לפרש הסכמים קיבוציים, שטרות, חוזה אחיד, צוואות, כתבי התחייבות חד-צדדיים ופטנט.
פרופ' איל זמיר כתב שחשיבות פסק הדין לא נבע מתוצאתו האופרטיביות ואף לא נבעה מה"חידוש" שלטענתו כלל לא היה בו. לטענתו: "חלק מההסבר לתגובות שעורר פסק הדין נעוץ באופן הכתיבה של פסק הדין, ברמות הגבוהות של הכללה והפשטה שבהן הוא מצטיין וברטוריקה החזקה, הפולמוסית, הנחרצת והאקדמית שלו. הסבר נוסף, שאף הוא קשור להבחנה בין כתיבה שיפוטית לכתיבה אקדמית, נעוץ באקטיביזם השיפוטי הגלום בין שורותיו של פסק הדין."
צוואות.
השופט אהרן ברק ציין שגם בענייני צוואות, יש מקום לפרשנות במובן הרחב אשר אינו נצמד ללשון החוזה, אולם השאיר ב"צריך עיון" את השאלה האם כללי הפרשנות הדו שלבית של צוואות התבטלו בעקבות פסק דין אפרופים. השופט ניל הנדל ציין שניתן להסתייג מן ההישענות על הלכת אפרופים, בכל הנוגע לפרשנות צוואה, בחמישה מישורים, הכוללים את ההבדל בין חוזה הנכרת בין שני צדדים המשפיעים על תוכנו לצוואה לה יש רק צד אחד הקובע את תוכנו, כוונת המחוקק בחקיקת חוק הירושה, השוני המהותי בין דיני חוזים לדיני ירושה והשאלה הפתוחה האם התיקון לחוק החוזים שינה את הלכת אפרופים.
ביקורת.
על הלכת אפרופים נמתחה ביקורת רבה, בטענה שהיא פוגעת בעקרונות של ודאות מסחרית, ונטען שלביקורת שותפים רוב עורכי הדין. על פי הביקורת, אם עד פסק הדין יכול היה צד להסתמך על לשון ברורה בחוזה, מעתה גם ודאות זו כפופה לפרשנות שפסק דין אפרופים נותן לה מרחב רב של אפשרויות, וגמישות רבה מעבר לטקסט הכתוב. היו שטענו שאנשים חוששים לפנות לבית המשפט כדי לאכוף קיום חוזים מכיוון שקשה לצפות מה תהיה התוצאה בגלל הלכת אפרופים.
אחד ממבטאי הביקורת היה הפרופ' דניאל פרידמן. לטענתו, העקרונות התאורטיים מאחורי הלכת אפרופים הם נכונים, אולם היישום המרחיב של עקרונות אלו הפך כללים המיועדים למקרים יוצאי דופן לכללים הקובעים את הכלל, באופן ש"יצר תחושה שלפיה אין בנמצא חוזה ברור, הכול פתוח, וכל תוצאה ניתנת להשגה באמצעות פרשנות". במקרה הספציפי של אפרופים, לטענת פרידמן, היה צריך להימנע מסטייה מלשון החוזה ממספר סיבות:
ביקורת נוספת וכללית יותר בוטאה בידי הפרופ' גבריאלה שלו וד"ר אפי צמח. לדבריהם, הלכת אפרופים פוגעת בחלוקת הכוח הראויה בין בית המשפט לבין צדדים לחוזה וסוטה מהמטרות הבסיסיות של דיני פירוש החוזה. לדבריהם: "אין להתעלם מכך שהלכת אפרופים מעניקה תפקיד חשוב, חשוב מדי, לשופט ולפרשן בגיבוש כוונת הצדדים... ונותנת משקל רב, רב מדי, לעקרון תום־הלב בתהליכי הפירוש וההשלמה. אין זה מיותר להזכיר כי עקרון חופש החוזים הוא - עדיין - העקרון החשוב ביותר בדיני החוזים. עקרון זה אינו קובע רק את החופש להתקשר בחוזים ולעצב את תוכנם, אלא גם את תוקפם וכוחם של חוזים ואת ההגנה המוענקת להם על ידי שיטת המשפט. עקרון חופש החוזים... מחייב הימנעות מהתערבות בחוזה שנערך מתוך רצון [חופשי]... באמצעות תורת הפרשנות התכליתית מורחבות סמכויות בית המשפט להתערב בחוזים ואף לעצב מחדש את תניותיהם, לעיתים בניגוד לרצונם הברור של הצדדים. חוזה שיצרו הצדדים שוב אינו בשליטתם...".
ביוני 2005 ניצל השופט מישאל חשין, המשנה לנשיא בית המשפט העליון שהתנגד לדרך בה בתי משפט השתמשו בהלכת אפרופים, פסק דין בפרשת ארגון מגדלי ירקות נ. מ"י שבו נחלקו דעות השופטים כדי להעביר לדיון נוסף בהרכב מורחב את כללי פרשנות החוזים. בדיון הנוסף, בהרכב של 9 שופטים, הביעו השופטים תמיכה בהלכת אפרופים (ויש המכנים את פסק הדין הזה אפרופים השני), אולם שני שופטים: אשר גרוניס ומישאל חשין, יצאו כנגד הרוח הנושבת מהלכת אפרופים, וכדברי השופט גרוניס: "הבעיה איננה בהלכת אפרופים עצמה, אלא באווירה שיצרה. האזהרה מפני הפיכתו של בית המשפט למעין "צד" לחוזה, ומפני שִכְתוּב החוזה על ידי בית המשפט, ראוי לה שתהדהד מבית המשפט בקרית שמונה ועד זה שבאילת".
הלכת אפרופים מזוהה עם הנשיא בדימוס אהרן ברק ולאחר פרישתו יש המזהים מגמה לסטות ממנה. מאז מינויו לבית המשפט העליון, התבטא השופט יורם דנציגר כנגד הלכת אפרופים. כך למשל אמר:
מנגד, התייחס השופט אהרן ברק לביקורתו של השופט יורם דנציגר ואמר שהיא אינה מגובשת ואינה מציגה עמדה נוגדת.
באחד מפסקי הדין נימק השופט אליעזר ריבלין את פרשנותו לחוזה בשלושה גורמים:
בהצטרפו לתוצאת פסק הדין, כתב השופט יורם דנציגר כי: "מקום בו לשון החוזה ברורה, חזקה עליה כי היא משקפת את אומד דעת הצדדים ולכן יש להעניק לה משקל מכריע בפרשנותו ולתת לחוזה את המשמעות הפשוטה והברורה העולה מלשונו ... ואיני רואה צורך לפנות ל"סביבה הנורמטיבית" של הסכמות הצדדים על מנת לקבוע מה היה תוכן ההסכם". השופט אליעזר ריבלין התייחס לדברי השופט יורם דנציגר, בדברים: "המקרה שבפנינו מטיל אור נגוהות על פרשנותה הברורה של הילכת מגדלי ירקות ... להבדיל מהמחלוקת הרטורית שאין בה דבר".
כוח ההתנאה על הלכת אפרופים.
קיימת מחלוקת האם צדדים לחוזה יכולים לקבוע בחוזה שהחוזה לא יהיה כפוף לכללי הפרשנות של פסק דין אפרופים. פרופ' גבריאלה שלו וד"ר אפי צמח טוענים שזכות התניה זאת נובעת מכך ש"כוחם של הצדדים לקבוע ביניהם את כללי הפירוש בעניינם - מובן מאליו". לטענתם של שלו וצמח, אפשרות זאת של התניה על פסק דין אפרופים יכולה לעדן את המחלוקת סביב פסק הדין, שכן כל המעוניין בכך יכול פשוט להתנות בחוזים שהוא צד להם שהם יפורשו שלא על פי פסק דין אפרופים.
מנגד, פרופ' איל זמיר גורס כי הצדדים אינם יכולים להתנות על הלכת אפרופים. הטעם לכך, לפי זמיר, הוא כי לדין הפרשנות קיימות תכליות נוספות לבד מחשיפת אומד דעת הצדדים. פרופ' שחר ליפשיץ וד"ר אלעד פינקלשטיין הביעו עמדה מסויגת בהקשר זה שלפיה במקרים מסוימים ראוי לכבד את החלטת הצדדים לסטות מדין הפרשנות שנקבע בהלכת אפרופים.
באחד מפסקי הדין הפנתה השופטת ענת ברון למאמר של שלו וצמח. השופטת ברון, שכתבה את פסק הדין המרכזי בהכרעה, קבעה בהקשר זה כי "אין מקום ללמוד על כוונה לכאורית של הצדדים ממצג קודם, שעה שהם עצמם שללו במסגרת ההסכם הסופי את האפשרות להיזקק למצגים חיצוניים לצורך פרשנותו". עם זאת, פסק הדין לא הכריע באופן עקרוני ומפורש בסוגיית ההתנאה על הלכת אפרופים.
תיקון החוק.
התיקון.
ביולי 2009 יזם חבר הכנסת יריב לוין תיקון לסעיף 25(א), על מנת לבטל את הלכת אפרופים. לשון הסעיף שהוצע:
גרסת ההצעה שפורסמה בקובץ "הצעות חוק" שנה לאחר מכן הייתה שונה לגמרי. היא לא נגעה בסעיף 25(א), אלא הציעה הוספה של סעיף 25(ב2), שלשונו:
כמו כן, מציע התיקון, באמצעות הוספת סעיף 25(ב1), לעגן כלל פרשנות שהוכר עד אותה עת רק בפסיקה, והוא כלל "הפירוש כנגד המנסח".
לאחר דיון בוועדת חוקה חוק ומשפט אושר בכנסת ב-17 בינואר 2011 תיקון לחוק החוזים, שבו הוחלף סעיף 25(א) לנוסח הבא:
התיקון לחוק, מכיל את הוספת סעיף 25(ב1) כפי שהופיע בהצעה, אך ללא סעיף 25(ב2).
ההתייחסויות לתיקון.
בדברי תודתו לאחר אישור החוק, אמר חבר הכנסת יריב לוין: