הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100 ב־25 באוקטובר 1986, תוך שחלף על פני "Typical Male" של טינה טרנר, שהגיע למקום השני. הסינגל הגיע למקום ה־12 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום השלישי באוסטרליה ובניו זילנד.
הסינגל נכלל בקדימון של PBS Kids.
רשימת השמעה.
סינגל 7 אינץ'
סינגל 12 אינץ' אירופאי
אנטומיה (גוף האדם)
דייוויד הורוביץ (עורך)
שוכר
בהלכה, שוכר הוא אחד מארבעה שומרים, והוא מוזכר בתורה במספר מילים בודדות בלבד:
משמעות הפסוק הוא, ששוכר חיובו פחות משואל, היות שהוא משלם שכר על השימוש שלו בחפץ, בשונה משואל שאינו משלם.
דין השוכר.
לא כתוב בתורה מהו דינו של השוכר, ונחלקו בכך התנאים: רבי מאיר סובר שדינו כשומר חינם, מאחר שהשוכר אינו מקבל שכר על השמירה הרי הוא ככל שומר חינם, שאינו מקבל שכר. אך רבי יהודה סובר שדינו כשומר שכר, היות שבשוכר יש לשומר רווח מההפקדה, אינו כשומר חינם שאין לשומר רווח כלל.
בגמרא מופיעה גרסת רבה בר אבוה שגורסת במחלוקת רבי יהודה ורבי מאיר הפוך, שרבי מאיר אומר ששוכר כשומר שכר ורבי יהודה אומר שוכר כשומר חנם. למחלוקת גרסאות זו ישנה נפקא מינה, לאור הכלל שבכל מחלוקת רבי מאיר ורבי יהודה הלכה כרבי יהודה. מה שאומר שלפי הגרסה הראשונה עלינו לנקוט ששוכר כשומר שכר, ואילו לפי גרסה זו עלינו לנקוט להלכה ששוכר כשומר חינם.
להלכה פסק השולחן ערוך כגרסה הראשונה, שדינו של שוכר כשומר שכר, אבל בשונה משומר שכר שאם משתמש בחפץ נעשה שולח יד, השוכר אינו נעשה שולח יד בעת השימוש בחפץ, היות שמותר לו השימוש בו.
מתי חל חיוב השמירה בשוכר.
ישנה מחלוקת לגבי ארבעת השומרים, האם הם מתחייבים בשמירה רק משעה שעשו קניין, או שמתחייבים בשמירה כבר משלב שהסתלק הבעלים משמירה על החפץ. בספר "נתיבות המשפט" נכתב כי גם לדעת הסוברים שכל שומר אינו מתחייב אלא בקניין, אם התחיל השוכר להשתמש בחפץ ואפילו לא עשה קניין מתחייב בשמירה ככל דיני שוכר היות שמשעה שנשתמש אין יכול המשכיר לחזור בו, הנאה זו שווה כסף והשוכר קונה בה את החפץ.
ארדרן
ויליאם לוס
ויליאם לוס (באנגלית: William Aubert Luce; 16 באוקטובר 1931,פורטלנד–9 בדצמבר 2019) היה תסריטאי וסופר אמריקאי. הוא זכה במספר פרסים על יצירותיו.
ביוגרפיה.
ויליאם לוס נולד בפורטלנד. בתחילת הקריירה הוא היה נגן פסנתר וכתב מספר שירים לרבות שירים עבור דוריס דיי. הוא היה שר בעצמו, עשה מספר הופעות והקלטות של שירי מקהלה.
פריצת הדרך שלו הייתה כאשר מחזה שכתב Belle of Amherst הועלה בברודוויי בשנת 1976 תוך השתתפות של ג'ולי האריס. המחזה העולה 116 פעמים. מחזה של לוס על שרלוט ברונטה היה מוצלח ועל בסיסו צולם סרט. הוא כתב מספר מחזות נוספות שהועלו בתיאטראות ברודוויי.
מחזה Belle of Amherst הותאם לטלוויזיה. הסרט היה מועמד לקבלת פרס אמי. בשנת 1986 לוס כתב תסריט לסרט טלוויזיה The Last Days of Patton בו שיחקו ג'ורג' סי. סקוט ואווה מארי סיינט. בסרטו The Woman He Loved שיחקו ג'יין סימור, ג'יין סימור וג'ולי האריס.
בשנת 2003 לוס כתב לברית לאופרה על חייה של קלרה בראון.
ויליאם לוס קיבל פרס פיבודי בשנת 1979 ופרס אמי הבינלאומי בשנת 1987.
כ-50 שנים ויליאם לוס התגורר עם בן זוגו ריי ליואיס. בשנת 2015 הוא עבר לאריזונה. לוס נפטר בשנת 2019 ממחלת אלצהיימר.
סלק (פירושונים)
סאלק
חוק גיל פרישה
חוק גיל פרישה, תשס"ד-2004 עיגן בחקיקה את הסדרי הפרישה לגמלאות שהיו נהוגים בישראל טרם חקיקתו, והורה על העלאתו של גיל הפרישה. החוק אושר בכנסת השש עשרה ב-7 בינואר 2004 ונכנס לתוקף ב-1 באפריל 2004.
היסטוריה חקיקתית.
הפרישה לגמלאות של עובדי המגזר הציבורי הוסדרה בחוקים אחדים, בהם חוק שירות המדינה (גמלאות) להסדרת פרישתם של פרישתם של עובדי המדינה, וחוק שירות הקבע בצבא-הגנה לישראל (גמלאות), להסדרת פרישתם של משרתי הקבע בצה"ל. פרישתם של עובדים שמחוץ למגזר הציבורי לא הוסדרה בחקיקה, אלא בהסכמים קיבוציים ובהסכמי עבודה נוספים, וכן בתקנונים של קרנות הפנסיה. התייחסות לגיל הפרישה הופיעה גם בחוקים אחדים, ובהם חוק הביטוח הלאומי, בפרק העוסק בזכאות לקצבת זקנה, וחוק פיצויי פיטורים, שקבע שעובד שהתפטר לאחר שהגיע לגיל פרישה, רואים את ההתפטרותו, לעניין חוק זה, כפיטורים. במרבית ההסדרים הללו, גיל הפרישה היה 65 שנים לגבר ו-60 שנה לאישה.
בעקבות מאבקה של ד"ר נעמי נבו, נקבע בשנת 1987 בחוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד שעובדת אשר בהסדרה קיבוצית (לא בחוזה אישי), נקבע לה גיל פרישה נמוך מזה שנקבע לעובד, רשאית לפרוש בכל גיל שבין גיל הפרישה שנקבע לעובדת וגיל הפרישה שנקבע לעובד.
דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את הצורך בהעלאת גיל הפרישה:
לבחינת גיל הפרישה מינו שר העבודה והרווחה ושר האוצר, בספטמבר 1997, ועדה ציבורית בראשות שופטת בית המשפט העליון בדימוס שושנה נתניהו. ועדת נתניהו הגישה את המלצותיה ביולי 2000, ובמרץ 2003 אימצה הממשלה את המלצות הוועדה, "בהתאמות הנדרשות לנוכח חלוף הזמן והשינויים במצב הכלכלי מאז מתן ההמלצות", ואלה הוגשו לכנסת כהצעת חוק גיל פרישה, התשס"ד-2003.
החוק אושר בכנסת השש עשרה ב-7 בינואר 2004 ונכנס לתוקף ב-1 באפריל 2004.
בהתאם להוראות החוק, גיל הפרישה לגברים עלה בהדרגה ל-67 שנים לגבר ול-62 שנים לאישה. המשך העלאת גיל הפרישה לנשים ל-64 שנים, שעל פי החוק נועד להסתיים במאי 2017, עוכב על ידי שרי האוצר ונדחה פעמים אחדות על ידי הכנסת.
בנובמבר 2021 אישרה הכנסת, כחלק מ"חוק ההסדרים", העלאה הדרגתית של גיל הפרישה לנשים מ-62 ל-65, החל משנת 2022.
הוראות החוק.
החוק קובע שלושה מושגים:
לחוק קובע שהוראות חוק זה יחולו על אף האמור בכל הסכם (למעט חריגים המפורטים בחוק). בכך גובר החוק על הוראות לגיל פרישה מוקדם יותר שנקבעו בהסכמים שונים.
בחוק נקבעו הוראות מעבר להעלאה הדרגתית של גיל הפרישה, בחוק זה ובחוקים נוספים שבהם יש התייחסות לגיל הפרישה. החוק ביטל את חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד, משום שהוראותיו הוטמעו בחוק גיל פרישה.
בנובמבר 2021 אישרה הכנסת, כחלק מ"חוק ההסדרים", העלאה הדרגתית של גיל הפרישה לנשים מ-62 ל-65. על פי המתווה ב-2022 יעלה גיל הפרישה ב-4 חודשים, ובשנת 2035 יהיה גיל הפרישה לנשים 65:
בפסיקה.
לחוק, הקובע כי "הגיל שבהגיעו אליו ניתן לחייב עובד לפרוש מעבודתו בשל גילו, הוא גיל 67 לגבר ולאישה". בהתאם לסעיף זה הורתה אוניברסיטת בר-אילן לעובדת שלה לפרוש בהגיעה לגיל 67. העובדת ביקשה להמשיך בעבודתה, ומשנדחתה בקשה פנתה לבית הדין האזורי לעבודה, שדחה אף הוא את בקשתה. היא ערערה לבית הדין הארצי לעבודה, וזה קבע כי "חל פגם בהתנהלות האוניברסיטה כלפי המערערת, בכך שלא הפעילה שיקול דעת פרטני ביחס לבקשת המערערת להמשיך בעבודתה לאחר גיל פרישה", ועקב כך חייב את האוניברסיטה בתשלום פיצוי בסך 50,000 ש"ח למערערת. גישה זו, לפיה כאשר עובד שנדרש לפרוש בהגיעו לגיל פרישת חובה מעוניין שלא לפרוש על המעסיק לשקול עניינית את הבקשה, באה לידי ביטוי בפסקי דין נוספים.
לבג"ץ הוגשה עתירה על ידי שלושה פרופסורים (משה גביש, מרדכי שגב ואסא כשר), בדרישה להורות על בטלותו של סעיף 4 לחוק. בג"ץ, בהרכב מורחב של שבעה שופטים, קיבל את טענת העותרים כי החוק פוגע בזכות לשוויון, הנגזרת מהזכות החוקתית לכבוד האדם, אך דחה את העתירה לאחר שקבע כי הפגיעה צולחת את תנאי פסקת ההגבלה שבסעיף 8 ל, משום שנעשתה לתכלית ראויה, נסמכה על שיקולים סבירים, והיא מידתית.
בישימון וביער עד
בישימון וביער עד (בפולנית: "W pustyni i w puszczy") הוא ספר מאת הסופר הפולני זוכה פרס נובל הנריק סנקביץ' שראה אור ב-1911. זהו ספר הנוער היחידי של הסופר הפופולרי, שכתב, בין השאר, את הספר הידוע "קוו ואדיס", רומן היסטורי בעידן ראשית הנצרות באימפריה הרומית.
בישימון וביער עד" מתאר את הרפתקאותיהם של שני החברים הצעירים, סטאש טרקובסקי, בן 14, ונל ראולידון, בת 8, שנחטפו על ידי ערבים, אשר מרדו בשלטון הקולוניאלי הבריטי במהלך המלחמה המהדית בסודאן, שהתרחשה בסוף המאה ה-19.
הספר יצא לראשונה בעברית בשם: בישימון ובערבה, בתרגומו של יוסף ליכטבנום (1928), ובתרגומו המאוחר יותר של אורי אורלב מהפולנית (1970).
שולמית הראבן תרגמה את הספר לעברית בשם בישימון וביער עד (1969), ומיכאל הנדלזלץ תרגם שוב את הספר בשם: במדבר וביער עד (1991).
עלילה.
העלילה מתרחשת בסוף המאה ה-19 בפורט סעיד, מצרים. מר ראוליסון האנגלי, ומר טרקובסקי הפולני, משמשים כמהנדסים בבניית תעלת סואץ. למרות הבדלי הגיל נוצר קשר חזק בין ילדיהם, סטש טרקובסקי ונל ראוליסון, אלא שהילדים נחטפים בידי מורדים ערבים, אשר תומכים במלחמה המהדית, ומצפים לבצע חילופים בין קרובתו של המהדי שנאסרה על ידי הבריטים, לבין הילדים החטופים.
החוטפים מובילים את הילדים דרך מדבר סהרה לחרטום, מקום מושבו של המהדי, והתלאות שהם עוברים בדרך רק מחזקים את עוז רוחו של סטש, ששומר על נל הקטנה והעדינה תוך סיכון עצמי לא קטן.
לאכזבתם של החוטפים, המהדי עסוק מכדי להתפנות אל העסקה שמציעים לו החוטפים, בעוד שסטש מסרב להתאסלם כפי שהם והמהדי דורשים ממנו. החוטפים והילדים ממשיכים במסע התלאות, עד שסטש מצליח לשכנע אותם למסור לידיו את הרובה שלהם בעת התקלותם באריה. מכיוון שהחוטפים אינם מיטיבים לירות בו, והם חוששים מאוד מהאריה התוקף, הם משתכנעים להעביר לידיו את הרובה לצורכי הגנה. סטש הורג את האריה ומיד לאחריו הוא הורג גם את חוטפיו, משום שהוא מודע לעובדה שאין הם מתכוונים לשחרר אותם.