תהליך הסטודנטיפיקציה מתרחש על פי סמית' בשלבים הבאים: בשלב הראשון פונים הסטודנטים לשוק הדיור הפרטי בעיר. הביקוש של הסטודנטים מוביל יזמים ובעלי נכסים להתאים את נכסיהם לאוכלוסיית הסטודנטים וכך התופעה בעצם מונעת על ידי השקעות קטנות של בעלי נכסים פרטיים, כפי שקורה בתהליך הג'נטריפיקציה.השלב השני מאופיין בבניית מגורים שמיועדת לסטודנטים בעיקר בשכונות הסמוכות למוסד האקדמי. בשלב זה ההשקעה במגורים נעשית לא רק על ידי יוזמות פרטיות אלא על ידי השקעות תאגידיות ומוסדיות שמזהות ומנצלות את הפוטנציאל בביקוש החדש.
ממדי ההשפעה הנגזרים מהתהליך.
השינויים שמתרחשים במסגרת תהליך הסטודנטיפיקציה מאופיינים על ידי סמית' בארבעה ממדים עיקריים:
ממד נוסף המתרחש בתהליך הסטודנטיפיקציה והוא הממד פוליטי. מחקר שנערך בישראל בחן את המקורות למתיחות שנוצרה בין קבוצת "מוסללה", שמקדמת אמנות רחוב במרחב הציבורי בשכונת מוסררה בירושלים לבין המנהל הקהילתי בשכונה. המחקר בחן האם הסיבה לאנטגוניזם שהיה לאנשי המנהל הקהילתי בשכונה כלפי הצעירים, התקיים על בסיס פוליטי. מתוך המחקר עולה כי היחסים בין הקבוצות נכשלו בעקבות אי הבחנה בין פעולה פוליטית לפעולה חברתית שנעשתה במרחב הציבורי, כשקבוצת האמנים ביקשה לחבר בין הפעולה האומנותית לפוליטיקה, בעוד שהאוכלוסייה הוותיקה חשה שלשינויים שמתרחשים במרחב הציבורי קיימים קווים פוליטיים. האוכלוסייה הוותיקה חשה מאוימת, מה שהוביל למתחים, להתנגדות ולקונפליקט . אנטגוניזם של האוכלוסייה הוותיקה כלפי קבוצת צעירים מהווה לעיתים חלק בלתי נפרד מתהליך הסטודנטיפיקציה.
דוגמה לסטודנטיפיקציה בישראל – באר שבע.
אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שהוקמה בשנות השישים ומאז צברה ניסיון ושם של אוניברסיטה מובילה בארץ, הכפילה את מספר הסטודנטים שלה מ-10,000 סטודנטים ל-20,000 סטודנטים בעשור הראשון של המאה ה-21. בנוסף, בסביבתה קיימות מכללות נוספות ובהן כ-12,000 סטודנטים. מרבית הסטודנטים שלומדים באוניברסיטה ובמכללות באזור באר שבע מתגוררים בעיר, בעיקר בשכונות הוותיקות שנבנו בשנות החמישים והשישים. על אף מצבן הירוד של השכונות, קרבתן הפיזית למוסדות האקדמיים ומחירי השכירות הנמוכים הפכו אותן לאזור אטרקטיבי ופעיל עבור סטודנטים. כיום, העובדה שהעיר סטודנטיאלית מהווה שיקול בקרב צעירים שמחפשים מוסד אקדמי לרכישת השכלה גבוהה .
מחקר שנערך באוניברסיטת בן-גוריון עקב אחר תהליך הסטודנטיפיקציה בעיר ובחן את ההשפעות המרחביות, הכלכליות והחברתיות הקשורות לעלייה בנוכחותם של סטודנטים בעיר. מסקנות המחקר מצביעות על כך שאף על פי שאוניברסיטת בן-גוריון הוקמה מתוך חזון של פיתוח הנגב ועל אף המשאבים שהיא משקיעה כדי להתחבר לעיר ולאזור, קיימת הפרדה פיזית בין הקמפוס לעיר. החסם הפיזי מהווה במידה מסוימת חסם חברתי וסמלי, שאינו עושה צדק עם תושבי האזור הוותיקים. המחקר מתאר את הסטודנטיפיקציה מנקודת מבט שרואה את הסטודנטים כחיים "בבועה" ואינם מקיימים אינטראקציה כלשהי עם התושבים הוותיקים. במחקר מוצע שההפרדה בין הקמפוס לעיר נובעת מ"מעגל קסמים" המשמר את תדמיתה הירודה של העיר ומשבש את ניסיונות האוניברסיטה לקדם את העיר ואת האזור. ככל ש"בועת הסטודנטים" הופכת לבטוחה ואטרקטיבית, כך תדמיתה של העיר משתמרת כענייה ולא מושכת בעיני הסטודנטים. בעוד שהבועה מדירה את התושבים הוותיקים ומנציחה את הסביבה העירונית ה"נחותה", הסיכוי לאינטראקציה חיובית בין הסטודנטים לתושבי הקבע יורד. נוסף על כך, הסטודנטים לרוב עוזבים את העיר לאחר לימודיהם ואינם נשארים לגור בה כדרך קבע.
המחקר המתאר את היווצרות הקולוניה הסטודנטיאלית ומדוע היא משתמרת, מצביע על שתי נקודות עיקריות; האחת היא שעל אף תרומתה הגדולה של האוניברסיטה לאזור, הסדר המרחבי-חברתי מושפע מתהליך הסטודנטיפיקציה בעוצמה גבוהה. שנית, שבירת מעגל הקסמים מצריכה ידע נרחב על התופעה, כולל ההשפעות השליליות על המרחב העירוני. בעוד שמשיכת סטודנטים היא מטרה נאותה לקובעי המדיניות, יש להסיט את מאמצי ההתחדשות העירונית מהסטודנטים, לקיים בעיר ולתושביה הוותיקים.
שברולט סטפ-וואן
שברולט סטפ-וואן (באנגלית: Chevrolet Stepvan, היה קרוי גם: Chevrolet Forward Control Chassis) הייתה סוג של מסחרית / משאית חבילות, ויעודה עבור משלוחים לבתי מגורים ועסקים שיוצרה על ידי יצרנית הרכב שברולט חברת בת של ג'נרל מוטורס אשר יוצרה בין השנים 1979–1941 בארצות הברית
דגמי "שברולט סטפ-וואן" נבנו על פלטפורמה "ג'נרל מוטורס" מסוג "GM A platform" .
ממאפייני "שברולט סטפ-וואן".
"שברולט סטפ-וואן" גבוהים יותר מאשר טנדרים בגודל מלא, אך יכולים להיות בעלי בסיס גלגלים קצר יותר מדגמים אלה או ארוכים יותר.
לעיתים קרובות דגמי "שברולט סטפ-וואן" מספקים גישה נוחה בין הנהג לסחורה, ומכאן השם "מסירת תא מטען".
אף שמכונים בדרך כלל "משאיות לחם" ו"משאיות מאפייה", משאיות כאלה משמשות לאספקת מוצרים ושירותים רבים אחרים.
עובדי הדואר משתמשים בהם גם במשלוחים גדולים יותר.
היו לדגמי "שברולט סטפ-וואן" סיווגי מטען קלים כמו משאיות של 1/2 טונה, וכבדים כמו משאיות של 2 טון. בדגמים הורכבו מנועי בנזין וסולר.
דורות "שברולט סטפ-וואן".
דור ראשון.
הדור הראשון היה גרסת טנדרים / משאיות שהתבססה על גרסת שברולט סדרה AK
"שברולט סטפ-וואן" הדור הראשון נבנה בין השנים 1949–1941, הייתה גרסה קשוחה יותר מהטנדר הרגיל שעליו התבססה ויכולה לגרור יותר דברים מאשר הטנדר.
דור שני.
בין השנים 1953–1950 שברולט המשיכה בייצור הגרסאות החזקות של הטנדרים. טנדר החבילות יוצר בדרך כלל בשלדת גרסת "3800" של ה-שברולט אדוונס דיזיין.
"שברולט" לא ייצרה גרסאות רבות לטנדר החבילות Advance-Design . מכיוון שגוף טנדר החבילות היה גבוה מאוד וגרם לתקלות אווירודינמיות.
דור שלישי.
הדור השלישי יוצר בשלדת טנדר פולקסווגן סוג 2 עם הסורג והמרכב שהזכירו את סדרת הטנדרים / משאיות קלות של שברולט, הדלתות האחוריות היו כמעט זהות לקודמות אך הבעיות האווירודינמיות נפתרו.
הדור השלישי שיפר את מכירות טנדר השברולט סטפ-וואן. הדגם היה קצת יותר נמוך מהדורות הקודמים, אבל היה לדגם שטח מטען מאחור שהיה גדול יותק מאשר לטנדרים של "סדרת AK".
דור רביעי.
הדור הרביעי היה מתיחת פנים של הדור השלישי עם כמה רכיבים משודרגים והפעם הוא יוצר בשלדת unibody (חד-גוף).
דגמי הדור הרביעי לא היה ארוכים כמו דגמי הדור הקודם אבל היו גבוהים יותר.
הדור הרביעי הציג גם סגנון וסורג מחודש במקצת, הדלתות האחוריות נותרו זהות לרוב, הפנסים הקדמיים נותרו זהים.
דור חמישי.
זה היה הדור האחרון של שברולט סטפ-וואן שיוצר במרכב חד-גוף כמו הדור הקודם. דגמים הדור החמישי יוצרו גם בכמה מדינות אירופה, בניגוד לדורות הקודמים.
פרנק ג'ונסטון
פרנק ג'ונסטון, (באנגלית: Frank Johnston ; 19 ביוני 1888 - 19 ביולי 1949) היה צייר קנדי וחבר בקבוצת השבעה.
חיים וקריירה.
פרנק ג'ונסטון נולד ב-19 ביוני 1888 בטורונטו, בנם של יו האנס ומרי אליזבת (רודריק) ג'ונסטון. הוא התחנך בבית הספר הטכני המרכזי בטורונטו, למד אצל גוסטב האן ובבית הספר לאמנות במרכז אונטריו אצל ויליאם קרושנק וג'ורג' אגניו ריד.
בשנת 1908 הצטרף לחברת אמנות מסחרית גריפ בע"מ. בשנת 1910 הוא עזב לארצות הברית שם למד אמנות בפילדלפיה ועבד בעיצוב מסחרי בניו יורק.
עם שובו לטורונטו בשנת 1915, הוא השתמש בזמנו הפנוי מאמנות מסחרית כדי להמשיך בציורי נוף, דרך טיולי רישום ברחבי טורונטו. בשנת 1918 הוא הוזמן על ידי "אנדרטת המלחמה הקנדית" לתעד אימונים של אנשי צוות טיסה קנדיים לתפקידם. משנת 1918 הצטרף לציירים לורן האריס וג'יימס הארווי מקדונלד במסעותיהם לאלגומה.
ציוריו מאותן שנים מבטאים פרשנות דקורטיבית חזקה לנוף, והוא השתמש לעיתים קרובות בטמפרה ולא בצבע שמן כדי לחפש את דפוס ומרקם הנושא שלו. קצב הציור של ג'ונסטון היה כזה שמנסיעה אחת לאלגומה בשנת 1919, הוא הציג בגלריה לאמנות בטורונטו שישים עבודות - יותר מכל אמן אחר. כעבור כמה חודשים הוא הציג תצוגה גדולה בתערוכת יחיד של 200 ציורים.
בשנת 1920 הוא הוזמן להצטרף לקבוצת השבעה, אך הקשר שלו אליה היה קצר. הוא אמנם השתתף בתערוכה הראשונה של הקבוצה בשנת 1920, אך ב-1921 עזב את טורונטו כדי להיות מנהל בית הספר לאמנות בויניפג. הוא טען כי אין לו מחלוקת עם הקבוצה, אלא רק שהוא רוצה ללכת בדרכו.
ב-1927 הוא שב לטורונטו ועבד כמנהל בקולג' לאמנות באונטריו. בשנים מאוחרות יותר, סגנונו של האמן נעשה מציאותי יותר וחשף קסם חזק מאיכויות האור, במיוחד אור על שלג. נושא זה חזר על עצמו בעבודות מאוחרות, בציורים גדולים של שנות השלושים והארבעים, כמו גם בציורי עמק הנהר, בעזרת הכחול בהיר של המים המנוגד לגדות עמוסות שלג. ציוריו משתרעים בין האזור הכפרי הפסטורלי באזור וויברידג' לצפון קוויבק והשטחים הצפון-מערביים. הוא החל לקיים תערוכות יחיד קבועות בשנות העשרים של המאה העשרים וציוריו מצאו שוק גדול בקרב הציבור. בניגוד לאמנים קנדים רבים, ג'ונסטון הצליח להשיג הצלחה כלכלית ניכרת בחייו.
הוא הפך לחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות. הוא היה גם חבר באגודת האמנים אונטריו. עבודתו נמצאת באוספים ציבוריים רבים כגון הגלריה הלאומית של קנדה.
הוא נפטר בטורונטו בשנת 1949 ונקבר יחד עם חבריו לקבוצת השבעה במתחם אוסף האמנות הקנדי מקמייקל בקלינבורג, אונטריו.
ברברה אס
ברברה אס (באנגלית: Barbara Ess; בשם ילדותה ברברה איילין שוורץ, Barbara Eileen Schwartz; 4 באפריל 1944 – 4 במרץ 2021) הייתה צלמת שהשתייכה לזרם פיקטוריאליזם, מוזיקאית ועורכת אמריקאית.