אחרי שהאידיאל של מטסטאזיו הגיע לשיאו בשנות ה-50' של המאה ה-18, חלה ירידה בפופולריות של מודל האופרה סריה שפיתח. מגמות חדשות, שקנו פופולריות הודות למלחינים כמו ניקולו יומלי ותומאסו טרטה, החלו לחלחל אל תוך האופרה סריה. מתכונת הסגנון האיטלקי של חילופי סירוגין, בניגוד חד, בין רצ'יטטיב ואריה החלו להיחלש לנוכח רעיונות, שמקורם במסורת האופרה הצרפתית. ביצירותיו של יומלי, משנת 1740 ואילך, החלו להופיע רמות גבוהות יותר של רצ'יטטיבים בליווי כלי ושל ניגודי דינמיקה. במקביל גם החל יומלי להבליט יותר את חשיבות התזמורת ולהגביל את הווירטואוזיות הווקאלית. טרטה החזיר את הבלט לאופרות שלו והסיומים הטרגיים והמלודרמטיים של הדרמה הקלאסית הופיעו גם הם מחדש. האופרות שלו, בעיקר אלה שנכתבו מ-1760 ואילך, גם השיבו את המקהלה למקומה המכובד משכבר הימים.
לפסגת השינויים הללו הגיעו אופרות הרפורמה של כריסטוף ויליבלד גלוק. החל באורפיאו ואאורידיצ'ה קיצץ גלוק באופן דרסטי באפשרויות לווירטואוזיות ווקאלית שניתנו לזמרים, ביטל כליל את הרצ'יטטיבו סקו (ובכך צמצם ביותר את ההפרדה בין אריה לרצ'יטטיב), והקפיד מאוד לאחד דרמה, מחול, מוזיקה ונהלים תיאטרליים בסינתזה של מסורות איטלקיות וצרפתיות. גלוק המשיך ברפורמה שלו באלצ'סטה וב"פארידה ואלנה". הוא הקדיש תשומת לב מרובה לתזמור והגדיל במידה רבה את תפקיד המקהלה: במקביל צמצם מאוד את המסורת הקודמת של אריות של יציאה מן הבמה. העלילות המשנה הסבוכות כמבוך, שאופרות בארוק מוקדמות יותר היו נגועות בהן, נעלמו. בשנת 1768, השנה שלאחר "אלצ'סטה" של גלוק, יצאו יומלי והלבריתן שלו וראצי ב"פטונטה". אנסמבל ומקהלה שולטים כאן ברמה: המספר המקובל של אריות יציאה קוצץ בחצי. עם זאת, מגמות אלה לא תפסו, על פי רוב, מקום מרכזי בתחום עד שנות ה-90' של המאה ה-18, והמודל המטסטאזי המשיך למשול בכיפה.
1770–1800.
עם הרפורמות של גלוק אבד הכלח על רוב מלחיני האופרה סריה בעשורים הקודמים. הקריירות של האסה, ניקולה ג'ומלי, גאלופי וטרטה באו למעשה על קצן. במקומם הופיע גל חדש של מלחינים כמו מוצרט, היידן, סליירי (תלמיד של גלוק), אנטוניו סאקיני, ג'וזפה סארטי ודומניקו צ'ימרוזה. הפופולריות של האריה דה קאפו החלה לדעוך ואת מקומה תפס הרונדו. תזמורות גדלו, אריות התארכו, אנסמבלים קיבלו מקום בולט יותר ורצ'יטטיב אובליגאטו נעשה הן נפוץ והן משוכלל יותר. במשך שנות ה-80' של המאה ה-18 תפסו עדיין הלבריות של מטסטאזיו את המקום העיקרי ברפרטואר, אך קבוצה חדשה של לבריתנים ונציאנים דחפה את האופרה סריה בכיוון חדש. יצירותיו של גטאנו סרטור והקבוצה שהקיפה אותו ניפצו לבסוף את השליטה המוחלטת של הזמרים והעניקו לאופרה סריה תנופה חדשה לקראת היסודות הראוותניים והדרמטיים האופייניים לאופרה הרומנטית של המאה ה-19. סיומים טרגיים, מוות על הבמה והרג מלכים היו לנורמה ולא עוד חריגה ממנה. בעשור האחרון של המאה מתה ביסודו של דבר האופרה סריה, בהגדרתה המסורתית, והסערות הפוליטיות שחוללה המהפכה הצרפתית טאטאו אותה הצידה אחת ולתמיד.
הקשר חברתי.
פרט לחריגות מעטות, האופרה סריה הייתה אופרת החצר, האופרה של המלוכה והאצולה. זו איננה תמונה אוניברסלית: הנדל, כשהיה בלונדון, חיבר לא לחצר המלוכה אלא לקהל מגוון הרבה יותר מבחינה חברתית, וברפובליקה הוונציאנית התאימו מלחינים את האופרות שלהם לטעם הציבור הרחב ולא לטעם החצר. אבל ברוב המקרים, המושג "אופרה סריה" היה מילה נרדפת לאופרת חצר. היו כרוכים בכך לא מעט תנאים: היה צורך בכך, שהחצר, ובמיוחד משפחת המלוכה, יראו השתקפות של האצולה שלהן עצמן על הבמה. קווי העלילה של האופרה סריה עוצבו באופן בולט על פי קריטריון זה: "המלך הרועה" מציגה את תהילת אלכסנדר הגדול, וגם "חסדי טיטוס" בנויה על פי קווים דומים. הדיקטטור היושב בקהל היה צופה במקביליו בני העולם העתיק ורואה את האוטוקרטיה שוחרת הטוב שלהם משתקפת בו עצמו.
היבטי ביום רבים תרמו לרושם הזה: האולם והבמה היו מוארים למעשה במידה שווה והתפאורות שיקפו, כמעט עד לפרט האחרון, את אדריכלות הארמון שאירח את האופרה. הקשרים בין האופרה לקהל היו לעיתים צמודים עוד יותר: הסרנדה של גלוק "Il Parnasso Confuso" בוצעה בפעם הראשונה בווינה עם צוות שחקנים-זמרים שכולו בני משפחת המלוכה. עם זאת, המהפכה הצרפתית חוללה מהומות פוליטיות רציניות ברחבי איטליה ולנוכח הופעתן של רפובליקות שוויוניות חדשות ונפילתן של האוטוקרטיות הישנות, איבדו האידיאלים הארקדיים של האופרה סריה את הרלוונטיות שלהם. שליטים לא היו חסינים עוד למיתות אלימות, ולאורם של אידיאלים חברתיים חדשים התפוררה ההיררכיה של הזמרים. לאופרה סריה, המחוברת כל כך למעמד השליט, בישרה התמורה הסוציו-פוליטית המשמעותית את קצה המוחלט.
טלי שלום עזר
טלי שלום-עזר (נולדה ב-21 במאי 1978) היא במאית ותסריטאית קולנוע ישראלית.
ביוגרפיה.
שלום-עזר נולדה וגדלה בכפר סבא, לאב שעלה מעיראק ולאם שעלתה מרומניה. למדה משחק בבית צבי ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב. סיימה תואר ראשון בקולנוע בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ובמהלך לימודיה זכתה במלגת קרן התרבות אמריקה ישראל לשנים 2005-2007.
שירתה בצה"ל כמאבחנת פסיכוטכנית.
פילמוגרפיה.
את "ליבינג רום", סרטה העלילתי הראשון, כתבה וביימה כשהייתה בשנת הלימודים השנייה שלה. זוהי דרמה בת 20 דקות, המגוללת את סיפורה של לאה אותה מגלמת קרן מור, אישה בשנות הארבעים לחייה, שמתגוררת עם אמה אותה מגלמת תיקי דיין. לאחר היכרותה עם אישה אחרת אותה מגלמת אורנה פיטוסי, מנסה לאה לעזוב את הבית. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן 2006, בפסטיבל ירושלים 2006 ושודר ברצועת הדרמה של ערוץ 1.
גם את "קיץ אחד באברבנאל", סרט דוקומנטרי בן 59 דקות שיצא בשנת 2005, יצרה במהלך לימודיה, והוא נעשה בתמיכת קרן רבינוביץ. הסרט מלווה שלושה חולים המאושפזים בבית החולים אברבנאל במסעם לחיים נורמליים, ואחת הסיבות שמשכו את טלי לעסוק בנושא הייתה סכנת הסגירה שריחפה מעל בית החולים באותו הזמן. הסרט זכה במקום השני בפסטיבל "דוקאביב" 2005 במסגרת תחרות סרטי סטודנטים, הוקרן במסגרת הפנורמה של פסטיבל סינגפור 2008 ושודר בערוץ 8 של הוט.
סרטה "סרוגייט", שיצא ב-2008, הוא סרט עלילתי באורך 56 דקות, המגולל את סיפורו של איליי, גבר בן 32 המתקשה ביצירת קשרים עם נשים ופונה לטיפול הסרוגייט הגר. הסרט מלווה את המפגשים האינטימיים והחושפניים של איליי והגר, ובמקביל, מאפשר לצופים להתבונן בהשלכות הטיפולים על חייו האישיים של איליי ובני משפחתו.
התסריט לסרטה הראשון באורך מלא - "משפחה חדשה" - קיבל מענק פיתוח לסרט באורך מלא מ"קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב", וכן זכה "בתחרות התסריטים ע"ש אדם פלינט". בנוסף, זכה התסריט בתחרות היוקרתית Talent Pitch Award במסגרת ה-Talent Market Project ב"שוק הקופרודוקציות" של פסטיבל ברלין 2009. הסרט יצא ב-2015 תחת השם "פרינסס".
ב-2017 הוציאה את סרטה העלילתי השני וסרטה הבינלאומי הראשון, "מרסי" (""), קופרודוקציה אמריקאית-בריטית בכיכובם של השחקניות קייט מארה ואליוט פייג'. בכורת הסרט הוקרנה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, ובישראל הוא הוקרן בבכורה בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה ה-13.
חיים פרטיים.
שלום-עזר היא בת-זוגה לשעבר של ליבי טישלר, ולשתיים תאומות. מתגוררת בתל אביב.
הרולד ג'ורג'י מור ג'וניור
כנסיית סנטה מריה דלה סאלוטה
בית חולים סורוקה
פג'ר 27
פג'ר 27 (פרסית: فجر ۲۷) הוא תותח ימי מתוצרת משרד ההגנה האיראני, המבוסס על תותח אוטו מלרה 76 מ"מ.
המערכת נחשפה לתקשורת בספטמבר 2006. על פי הצהרות שר ההגנה האיראני, מוסטפא מוחמד נג'ר, התותח מסוגל לירות 85 פגזים (בקוטר 76 מילימטר) בדקה לטווח של עד 17 קילומטרים.
הברונים השודדים
הברונים השודדים (מאנגלית: Robber barons) הוא כינוי גנאי שניתן לקבוצה בולטת של יזמים, תעשיינים ואנשי עסקים ששגשגו בארצות הברית אחרי מלחמת האזרחים האמריקנית (1860-65). מקורו של הכינוי הוא מימי הביניים, אז ניתן כינוי דומה לבעלי אדמות גרמנים שגבו סכומי עתק מספינות שעברו בנחלותיהם, לאורך הנהר ריין. הכינוי זכה לפופולריות בעקבות שם ספרו של ההיסטוריון מתיו ג'וזפסון מ-1934, תקופת השפל הגדול.
הכינוי "ברונים שודדים" שימש את הסופר מארק טוויין כביטוי של לגלוג, אך גם של הערכה והערצה ליזמים הנועזים של התקופה, שייצגו את הרוח לאורה חי טוויין ואת שאיפותיו הוא. ברוח התפישה המקובלת אז כתב טווין כך: "מלכי הרכבות האלו הם בין הדגולים שבבני האדם, ואולי אפשר לומר, הדגולים שבבני האדם באמריקה". טוויין נטה למחול לברונים על נוהגם, כל עוד היו גלויים ובוטים. על אנדרו קרנגי כתב בהערצה: "הוא קנה תהילה, ושילם עליה במזומן." מתיו ג'וזפסון הגדיר את יחסו של הציבור לברונים השודדים בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19 כך: "העשירים החדשים, שזכו במהירות כה רבה לכוח רב בתחום הכלכלי, נהנו מהערכה רבה כמעט אצל כל האמריקנים במשך לפחות עשרים שנה אחרי מלחמת האזרחים... מידת ההסכמה הציבורית למעשיהם משתקפת בתיאורים גלויים ולעיתים תמימים בהתלהבותם בעיתונות התקופה."