המערות הן חלק משמורת טבע המשתרעת על שטח של 46 הקטאר. המערות נוצרו על ידי אדם בשנים 1922–1970 כאשר נכרה במקום חול קוורץ לתעשיית הזכוכית. משנת 1970 עברו לכרייה בבור פתוח במקום. החל משנות ה-50 התגלו במערות עטלפים. משנת 1958 נספרת אוכלוסיית העטלפים בקביעות וכיום חיים שם כמה מינים שונים ולמעלה מ-3,000 פרטים, זוהי מושבת העטלפים הגדולה ביותר במזרח אירופה.
דמוגרפיה.
לפי נתונים מ-2006 הרכב האוכלוסייה במחוז הוא כדלהלן:
שפה.
השפה המדוברת במחוז היא שפת וורו אשר מדוברת גם במחוז וורו וחלקים ממחוזות ולגה, וטרטו. מבחינה לינגוויסטית השפה היא ניב של האסטונית, אך רוב המקומיים מתייחסים אליה כאל שפה עצמאית.
ממשלת המחוז.
בראש כל מחוז עומדת ממשלת המחוז (באסטונית: maakonnavalitsus) הנשלטת בידי מושל (באסטונית: maavanem), אשר ממונה בידי ממשלת אסטוניה לקדנציה בת חמש שנים. מאז נובמבר 2007 משרת מושל המחוז מאוישת על ידי פריט סיבול (Priit Sibul).
נפות.
בעקבות הרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 כולל המחוז 3 נפות:
נפות כפריות (vallad):
נפות כפריות לשעבר:
פילבה
פילבה (Põlva) היא עיר, נפה עירונית ובירת מחוז פילבה בדרום-מזרח אסטוניה.
היסטוריה.
היישוב נזכר לראשונה בכתובים בתחילת המאה ה-13. בשנת 1240, זמן קצר לאחר שהאוכלוסייה באסטוניה הוטבלה לנצרות, הקים המסדר הציסטרציאני כנסייה במקום על שם הבתולה מריה.
האגדה מספרת שבזמן הקמת הכנסייה היה השטן מגיע בכל ערב לאתר הבנייה והורס את אשר נבנה. כדי למנוע את ביקוריו נטמנה בתולה בקיר הכנסייה וכך הצליחו לסיים את הבנייה.
השם ("Pölwe") נזכר לראשונה בשנת 1452 והכפר השתייך לבישופות של טרטו.
בשנים 1470-1460 נבנתה של כנסייה בצורתה הנוכחית.
כתוצאה ממלחמת ליבוניה עבר הכפר לידי רוסיה על שנת 1582, שבה עבר כל דרומה של אסטוניה לידי האיחוד הפולני-ליטאי. מאוחר יותר עבר השטח לידי שוודיה ובחוזה נישטאד משנת 1721 חזר השטח לידי האימפריה הרוסית.
משנת 1783 השתייכו היישוב וסביבותיו למחוז וורו החדש עם הקמתו.
בפארק אינציקורמו (Intsikurmu), השוכן בשולי העיר נערכו בשנים 1855-1857 פסטיבלי השירה הראשונים באסטוניה, שמשכו אליהם קהל של כ-3,500 מבקרים.
לאחר עצמאותה של אסטוניה התפתח היישוב, ב-1929 הוקם בנק וב-1936 בית מרקחת.
בשנת 1931 הסתיימה הקמת מסילת הרכבת מטרטו לפטסרי (ומשם לסנקט פטרבורג) ובעיר נחנכה תחנת רכבת.
בעקבות כך גדלה האוכלוסייה של פילבה והוקמו בה בעיקר מפעלי טקסטיל ומצבעות לבדים.
מיוני 1940 היישוב נמצא תחת שלטון הכיבוש הסובייטי, מאוגוסט 1941 - תחת הכיבוש הנאצי. ב-16 באוגוסט 1944 היישוב נכבש מחדש על ידי הצבא האדום.
הקמת מחוז פילבה ב-1961 נתנה דחיפה נוספת לפיתוח הכלכלי בעיר ולגידול באוכלוסייתה.
מ-20 באוגוסט 1991 פילבה היא חלק מהרפובליקה של אסטוניה העצמאית.
היישוב הוכרז כעיר ב-10 באוגוסט 1993.
גאוגרפיה.
העיר שוכנת כ-20 קילומטרים צפונית לעיר וורו וכ-45 קילומטרים דרומית לעיר השנייה בגודלה באסטוניה, טרטו.
הנהר אורה (Orajõgi) חוצה את העיר מדרום לצפון ובמרכז העיר שוכן אגם פילבה (Põlva järv).
כלכלה.
הענף החשוב בכלכלת העיר הוא התעשייה.
בפילבה ממוקמים המפעלים הבאים:
חינוך.
נכון ל-1 בינואר 2009 למדו בשלושת מוסדות החינוך העירוניים:
ספורט.
בשנת 1994 הוקם בעיר מועדון הכדורגל "פילבה לוטוס" ("Põlva Lootos"). בשנת 2009 הקבוצה שיחקה בליגה ה-3 של אסטוניה.
המשחקים מתקיימים באצטדיון המקומי "Lootospark".
הבועזים
הבועזים היה כינויים של איכרים, בניהם של מייסדי מושבות העלייה הראשונה, בפי עולי העלייה השנייה. הרקע לטביעת הכינוי הלא מחמיא היה מאבקם של אנשי העלייה השנייה לעבודה עברית ולשמירה עברית בעוד הבועזים נטו להעסיק בעבודה ושמירה ערבים משום כישוריהם העודפים ועלות העסקתם הנמוכה.
מקור הכינוי.
הכינוי "הבועזים" לקוח משמו של בועז, בעלה של רות המואביה במגילת רות. בועז היה בעל חלקת שדה, שהעסיק פועלים ופיקח עליהם באמצעות "נערו הניצב על הקוצרים". את מנהגו של בועז התנ"כי זיהו העולים עם דמות הפאודל ולכן, שאלו את שמו לתיאור יריביהם המעמדיים והאידאולוגיים - איכרי המושבות, ילידי הארץ, בני הדור השני לאיכרי העלייה הראשונה.
הקונפליקט.
בני העלייה הראשונה היו איכרים שומרי מסורת ובעלי רכוש וקרקעות והם העסיקו בעיקר שכירים ערבים בחקלאות ובשמירה. דהיינו, למעט הרעיונות הציוניים, דרכם של אנשי העלייה הראשונה תאמה את הערכים הישנים של אירופה. לעומתם, היו עולי העלייה השנייה סוציאליסטים ואתאיסטים. הם הושפעו מהתנועה המהפכנית ברוסיה ורצו לבנות חברה שוויונית המבוססת על עבודת כפיים ולא על עבודתם של עובדים שכירים.
כציונים, אנשי העלייה השנייה האמינו, כי יש לבנות את ארץ ישראל באמצעות פועלים יהודים ולשמור על החיים והרכוש באמצעות שומרים יהודים. הם חלמו על חברה ציונית, שתאמה דווקא את דעתם, לגבי חברה מתוקנת.
עולי העלייה השנייה עלו לארץ ישראל במשך תקופה של עשר שנים (מ-1904 עד 1914), שהחלה עשרים ושתיים שנים לאחר תחילת העלייה הראשונה (מ-1881 עד 1904). במשך תקופה זו הגיעו לבגרות בניהם של עולי העלייה הראשונה, ילידי הארץ, שדמותם עוצבה במושבות. הם דיברו עברית כשפת אם וחלקם רכש השכלה גבוהה בחוץ לארץ. הייתה להם הכרה מעמדית של איכרים מבוססים ובעלי שליטה על עובדיהם השכירים. העברית שבפיהם הייתה מיוחדת ואופיינית, פרי צמיחתם בארץ כילידיה, השכלתם ומעורבותם עם הערבים. העברית העשירה והמוקפדת שלהם דומה במידה מרובה לזו שיצרו אנשי תנועת הכנענים, אלא שהעברית של הכנענים, שרובם לא היו ילידי הארץ, אומצה על ידם ולא צמחה ביחד אתם באופן טבעי.
תיאור ספרותי של עגה עברית זו מביא הסופר חנוך ברטוב בסיפורו "דוברין האדם". בסיפור זה מתאר המספר, בגוף ראשון, כיצד בעת שהציע דירה למכירה, בשנות המדינה הראשונות, הופיע בביתו, כקונה פוטנציאלי, איש מבוגר גבוה ומסתורי, והמספר ניסה לתהות על קנקנו של הזר:
ואז באה למספר הארה:
איכרי המושבות העדיפו את עובדיהם ושומריהם הערבים, להם שילמו שכר זעום, על פני העולים. בזאת נוצר קונפליקט אידאולוגי ומעמדי בין שתי הקבוצות.
האיכרים ראו עצמם כמי שהגשימו את משאת נפשם להיות איכרים בארץ האבות, תוך התמודדות עם מחלות ועוני והסתגלות לאורח חיים שונה בתכלית מזה שהכירו בארצות מוצאם. בהעסיקם בעיקר ערבים ביקשו להקל מעצמם את המעמסה בצורת עבודה זולה ולשמור על משק רווחי. את חלוצי העלייה השנייה ראו כערב רב, ווכחנים ונרגנים ששאיפתם רק לשכר גבוה מזה ששולם לערבים.
את טענות האיכרים כלפי הפועלים סיכמו אהרון אהרונסון ומשה סמילנסקי במספר נקודות:
החלוצים מצדם ראו את האיכרים כבעלי אחוזות נצלניים שבאו ארצה לצבור רווחים מעבודת פועליהם הערבים השכירים. הם נדמו בעיניהם לאיכרים כדוגמת אלה שהכירו ברוסיה - הקולאקים. מטרת החלוצים הייתה "כיבוש העבודה" ו"כיבוש השמירה". בזאת הדגישו את היסוד הלאומי, שארץ ישראל חייבת להבנות בידיים יהודיות ולא ייתכן כי פועל יהודי יידחה מעבודה על ידי מעביד יהודי שיעדיף פועל זר על פניו.
רוח זו ביטא יוסף חיים ברנר באחד ממאמריו מאותה עת, שבו הביע דעתו על טענת איכרי המושבות כי הם בונים את הארץ: .
אחד העם, שביקר בארץ ישראל בשנת 1912 חיזק רושם זה במאמריו. דוד בן-גוריון התבטא בחריפות:
היחסים בין שני הצדדים הלכו והחריפו משנה לשנה, ונוצרו ביישוב שני מחנות שניצבו זה כנגד זה.
השתקפות הקונפליקט ביצירתו של ש"י עגנון.
ברומן האפי רחב היריעה שלו על ארץ ישראל בתקופת העלייה השנייה, "תמול שלשום", תיאר ש"י עגנון את היחסים בין העולים ואיכרי המושבות, מתוך הסתכלות ביקורתית ואירונית על עמדת האיכרים ויחסם לחלוצים.
כאשר גיבור הספר, יצחק קומר, שזה עתה עלה ארצה, מגיע למושבה לחפש עבודה ואינו מוצא, תחושתו הייתה עלבון צורב שהתבטא בזעקה:
יצחק קומר וחבריו נודדים מאיכר אחד למשנהו, אך כולם מסרבים להעסיקם.
דעיכת הקונפליקט.
יעדם של העולים בראשיתה של העלייה השנייה היה "כיבוש העבודה". הם עבדו כפועלים שכירים במושבות, ואילו רכישת אדמות והתיישבות בהן הייתה מנוגדת להכרתם הסוציאליסטית, והם חששו להפוך בעצמם לאיכרים כדוגמת מעבידיהם.
במרוצת הזמן הפך היעד להיות "כיבוש הקרקע", אך לא על פי הדגם של המושבות, אלא על יסוד שיתופי ועל בסיס עבודה עצמית. על בסיס זה הוקמו היישובים דגניה, תל עדשים וכפר גלעדי. במקביל נוסד על ידי עולי העלייה השנייה ארגון "השומר", שבא לכבוש את השמירה במושבות ולהופכה לשמירה עברית.
בינתיים פרצה מלחמת העולם הראשונה והתמעטו המאבקים הפנימיים ביישוב שנאבק על עצם קיומו.
לאחר סיום המלחמה הגיעו לארץ ישראל עולי העלייה השלישית. בדומה לעלייה השנייה הייתה זו עלייה של עולים בעלי השקפות סוציאליסטיות, שעלו לארץ במטרה לבנותה באמצעות עבודת כפיים. בהבדל מעולי העלייה השנייה הגיעו עולי העלייה השלישית לארץ בקבוצות מאורגנות ולא כיחידים. בארץ הייתה התארגנותם קולקטיבית, הם יצרו את גדוד העבודה ויסדו את הקבוצה, הקיבוץ ומושב העובדים. באופן זה לא נזקקו לעבודה שכירה אצל איכרי המושבות והחיכוך בין העולים לאיכרים הלך ופחת.
במקביל התמקד היישוב באותן שנים במאבק הלאומי מול שלטונות המנדט הבריטי ובהגנת היישוב מול גלי האלימות של מאורעות תר"פ, תרפ"א ותרפ"ט.