הפיתוח של מטוסי תקיפה בארצות הברית נעצר לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר מאמצי התכנון של מטוסים טקטיים מהירים כמו מקדונל F-101 וודו וF-105 ת'נדרצ'יף. כאשר צבא ארצות הברית נכנס למלחמת וייטנאם, מטוס התקיפה הקרקעי העיקרי שלו היה A-1 סקייריידר שהיה מבוסס על תכן וטכנולוגיה משנות ה-40. כלי טיס עם מטען גדול יחסית ובעל יכולת לשייט באוויר לאורך זמן, התכנון מונע המדחף היה איטי יחסית ופגיע לאש קרקעית. חיל האוויר והצי האמריקאי איבדו 266 מטוסי A-1 בפעולה בווייטנאם, בעיקר מאש מנשק קל. גם ל-A-1 היה כוח אש גרוע וכושר נשאת חימוש נמוך.
היעדר יכולת תקיפה מודרנית עורר קריאות למטוס תקיפה מיוחד. שר ההגנה הורה לחיל האוויר האמריקני לפתח שני מטוסים טקטיים, האחד לתפקיד התקיפה ארוכת הטווח, והשני מתמקד במשימת מפציץ קרב. הראשון היה ה-Tactical Fighter Experimental (TFX) שנועד עבור החיל האוויר והצי האמריקני, אשר הופיע כ-F-111 ארדוורק, ואילו השני היה מולא על ידי גרסה של הצי האמריקני, F-4 פנטום II. בעוד שהפנטום המשיך להיות אחד מעיצובי הקרב המוצלחים ביותר של שנות ה-60 והוכיח את עצמו כמפציץ קרב מוצלח, חוסר זמן השהות באוויר שלו היה בעיה גדולה, ובמידה פחותה, הביצועים הגרועים שלו במהירות נמוכה. זה היה גם יקר לקנייה ולתפעול.
לאחר סקירה רחבה של מבנה הכוח הטקטי שלו, החליט חיל האוויר האמריקני לאמץ מטוס בעלות נמוכה כתוספת ל-F-4 ול-F-111. הוא התמקד תחילה בנורת'רופ F-5, בעל יכולת אוויר-אוויר. מחקר עלות-תועלת משנת 1965 העביר את הפוקוס מ-F-5 לגרסה הזולה יותר של A-7 קורסייר II, וחוזה הוענק. עם זאת, מטוס זה הכפיל את עלותו עם דרישות למנוע משודרג ואוויוניקה חדשה. בסוף של דבר חיל האוויר האמרקני הבין שהוא צריך מטוס ייחודי למשימות אלו וב-8 בספטמבר 1966 הוציא מכרז לפיתוח מטוס לסיוע אווירי קרוב. במאי 1970 הוציא חיל האוויר בקשה שונה ומפורטת יותר להצעות למטוסים. שהאיום של כוחות שריון סובייטיים ומבצעי תקיפה בכל מזג אוויר הפכו למוחשים יותר. הדרישות כללו כעת כי המטוס יתוכנן במיוחד עבור התותח הסיבובי 30 מ"מ. ה-RFP גם ציין מהירות מרבית של 740 קמ"ש, מרחק המראה של 1,200 מ', עומס חיצוני של 7,300 ק"ג, רדיוס משימה של 460 ק"מ, ועלות יחידה של 1.4 מיליון דולר (9.8 מיליון דולר כיום). ה-AX יהיה המטוס הראשון של חיל האוויר שתוכנן באופן בלעדי לסיוע אווירי צמוד. למכרז הוגשו שתי הצעות ה-A-10 וה A-9 לבסוף זכה ה-A-10.
תכונות המטוס.
המטוס תוכנן בסוף שנות ה-60 ונועד להתמודד עם האיום של כוחות שריון סובייטיים בזירת אירופה, שלפי התחזיות של הצבא תכלול אלפי טנקים, נגמ"שים ונ"מ נייד. ולכן נבנה ה-A10 כך שישרוד כמה שיותר בשדה הקרב. זה מתחיל בצורה שלו: המנועים נמצאים מעל לגוף, בזווית בה מי שירה על המטוס מלמטה ומהחזית יפגע בגחון ולא במנוע. המנועים ותא הטייס צוידו במיגון טיטניום כזה שיעצור גם פגיעה ישירה של פגז 23 מ"מ - כמו של סוללות השילקה. מסגרת הזנב עוצבה כך שתסתיר את גזי הפליטה ותקשה על נעילת טילים מונחי חום, מארזי נורים נגד טילים הוצבו גם בגוף וגם בכנפיים, ובהם מספר כפול של נורים מסוגים שונים, ובמערכת ההידראולית (זו שמאפשרת שליטה במטוס) ל-A10 היו כמה מערכות מקבילות בתוספת מערכות גיבוי ומצב ידני לתרחיש בו כולן קרסו. אפילו הגלגלים לא נכנסים עד הסוף לגוף, כדי שבמקרה של נחיתת גחון יגרם פחות נזק לשלדה ואפשר יהיה להשמיש את ה-A10 ולשלוח אותו להילחם שוב.
שימוש מבצעי.
מלחמת המפרץ.
המטוסים שימשו לראשונה במלחמת המפרץ הראשונה, וביצעו בה למעלה מ-8,775 גיחות מבצעיות. המטוסים תקפו מטרות מגוונות והשמידו בין היתר בהצלחה רבה כ-1,600 משאיות, 987 טנקים, 923 תותחים, 501 נגמ"שים, 96 מתקני מכ"ם, 50 עמדות נ"מ, עשרה מטוסים על הקרקע ואף רשמו לזכותם הפלה של כשני מסוקים בעזרת התותח שבחרטום המטוס.
תפקיד חשוב נוסף שמילא המטוס במלחמה היה בציד סקאדים שנורו לעבר ישראל וערב הסעודית ממערב עיראק. שם, הצליחו מטוסים מדגם זה להשמיד כ-51 משגרים, ככל הנראה. עם זאת, הדבר שנוי במחלוקת, בין השאר כי היו פזורים במערב עיראק מספר רב של משגרי דמה.
במהלך המלחמה הוכיח המטוס כי הוא יכול לבצע את משימתו נאמנה, ופגע במטרות באחוזים גבוהים מאוד. המטוסים הצליחו לבצע כ-95.7% ממשימותיהם, ארבעה מטוסים הופלו על ידי מערך הנ"מ העיראקי, בעזרת טילי קרקע אוויר.
ההפעלה המוצלחת של המטוס, בנוסף לתועלת ולתרומה הרבה במלחמה, גרמה לביטול התוכנית להחלפת המטוס בגרסת סיוע קרוב של ה-F-16 פייטינג פלקון.
ניסיון להחלפה ב-F-35.
בתחילת העשור הקודם, הכריז הפנטגון שה-F-35 יחליף את ה-A-10. בעקבות הכרזה זו פרצה סערה באינטרנט. לוחמים לשעבר ובתפקיד העידו שה-A-10 הציל את חייהם וחיי חבריהם, ואמרו שהם לא מוכנים להפקיד את חייהם בידי ה-F-35. הם טענו שה-F-35 דומה יותר למטוסי הסילון ממלחמת קוריאה, מהיר מדי ומוגבל בתמרון במהירות איטית, לא זריז מספיק בגובה נמוך, לא נושא מספיק חימוש ושהראות ממנו פחות טובה.
לאחר מאבק בהובלת סנטורים מהמפלגה הרפובליקנית, בהם ג'ון מקיין, מרתה מקסאלי וקלי איוט, ביחד עם גנרלים, הפנטגון משך את החלטתו. ב-2019 נודע שה-A10 יקבל תקציב שישדרג את גופו המיושן.
אבי כצמן
אבי כצמן (נולד ב-1952) הוא עורך, עיתונאי ומרצה ישראלי. היה בין מייסדי ועורכי השבועון "כותרת ראשית" (בעריכת נחום ברנע).
ביוגרפיה.
כצמן גדל והתחנך בחולון. בסוף שנות ה-70 למד באוניברסיטה העברית בירושלים וכתב בעיתון הסטודנטים "פי האתון".
כצמן שימש כמבקר תרבות בעיתון "הארץ" וחיבר את החידה השבועית "מי היה האיש שהיה" במוסף. בשנת 1982 ערך מגזין בשם "מדע בדיוני" שהופיע פעם אחת, באותה שנה היה בין מייסדי השבועון "כותרת ראשית" שיצא בשנים 1982–1988. ב"כותרת ראשית" שימש כמבקר תרבות (בעיקר כתב ביקורת ספרות) וככתב תחקירים. אחר כך חזר לכתוב ב"הארץ", ובמקביל למד בחוג לתקשורת של האוניברסיטה העברית בירושלים.
כצמן חיבר וערך ספרים רבים העוסקים בנושאים של היסטוריה ותרבות יהודית וישראלית. היה תלמידו של ישעיהו ליבוביץ והיה שותף לעריכת כמה מספריו.
לימד באוניברסיטה העברית בירושלים וכיום חבר סגל במכון מנדל למנהיגות.
בנוסף הוא בוגר קורס שדרים של קול ישראל. מנחה תוכניות אירוח ברשת א'- "ששה מאזינים ואורח". ב-2019 ראה אור ספרו "בשיחה הגדולה" (הוצאת מאגנס).
סמסונג C&amp;T
סמסונג C&amp;T (בקוריאנית: 삼성물산) (C&amp;T = Construction&amp;Trading) (לשעבר תאגיד סמסונג), נוסד ב-1938, והוא התאגיד שממנו התפתחה קבוצת סמסונג וכולל כיום 2 חברות, קבוצת הנדסה ובניה וקבוצת מסחר והשקעות. שם החברה שונה מתאגיד סמסונג לסמסונג C&amp;T ב-2007. קבוצת סמסונג היא הקונצרן הגדול ביותר בקוריאה הדרומית הפועל בתחום הבנייה, אלקטרוניקה, כימיקלים, פיננסים ותחומים רבים אחרים. שוויה של החברה (נכון לשנת 2012) הוערך ב-22.2 מיליארד דולר.
חברת הנדסה ובנייה.
בין פרויקטי החברה ניתן למנות את:
דיור.
חברת הדיור רימיאן, שדורגה במדד שביעות רצון הלקוחות הלאומי בין השנים 1998-2012 במקום הראשון.
ג'ק מרקל
ג'ק מרקל (באנגלית: Jack A. Markell; נולד ב-26 בנובמבר 1960) הוא פוליטיקאי יהודי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, המכהן כשגריר ארצות הברית בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי מאז פברואר 2022. בשנים 2009-2017 כיהן כמושל דלאוור.
ביוגרפיה.
מרקל נולד ב-1960, אחד משלושת ילדיהם של ויליאם ואיליין (לני) מרקל, זוג יהודי שגר בעיר ניוארק שבדלאוור. אביו היה פרופסור לחשבונאות באוניברסיטת דלאוור, שבניוארק ואמו עובדת סוציאלית. בילדותו היה חבר בתנועת הנוער הציונית של תנועת העבודה, הבונים דרור. ב-1978 סיים בית ספר תיכון בניוארק, ב-1982 קיבל תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת בראון וב-1985 תואר שני (MBA) במינהל עסקים באוניברסיטת שיקגו. ב-13 השנים שלאחר מכן, עד גיל 38 עבד במספר חברות גדולות ובנקים, במישרות ניהוליות בכירות.
ב-1998, בתקופת ממשלו של טום קרפר הדמוקרט כמושל דלאוור, רץ מרקל לראשונה למישרה פוליטית, שר האוצר המדינתי של דלאוור, מטעם המפלגה הדמוקרטית. הוא ניצח את יריבתו הרפובליקנית, שכיהנה כשרת האוצר של דלאוור מזה 16 שנה, ברוב גדול (58% - 42%) ונכנס לתפקיד במקומה בינואר 1999. הצליח כשר אוצר מדינתי, תחת קרפר ולאחר מכן גם תחת המושלת הדמוקרטית רות אן מיינר, ושב ונבחר בשנייה ובשלישית, ב-2002 וב-2006, ברוב הולך וגדל מידי מערכת בחירות, ממשיך לכהן כשר האוצר של דלאוור בסך הכל במשך עשר שנים.
מושל דלאוור.
לקראת בחירות 2008 ולפי חוקי דלאוור, המושלת הדמוקרטית המכהנת, רות אן מיינר, לא יכלה לרוץ שוב לתקופת כהונה שלישית כמושלת. המפלגה הדמוקרטית של דלאוור החליטה לפיכך לתמוך בסגנה ג'ון קרני, לתפקיד המושל החדש במקומה. מרקל רץ מול קרני בבחירות המקדימות במפלגה, למרות התמיכה המפלגתית הממסדית ביריבו.