במקביל, הקהילה היהודית בקטוביץ החלה במאמציה להיות קהילה עצמאית ובלתי תלויים בקהילה היהודית במיסלוביצה. ב-5 בפברואר 1862 נשלחה בקשה בנדון למשרד המחוז המלכותי בבויטן (ביטום). לאחר משא ומתן ממושך, ב־5 באוקטובר 1864, החליטו השלטונות שב-1 בינואר 1866 יהודים המתגוררים בקטוביץ, ובכפרים הסמוכים לעיר יתאחדו, יקימו בית כנסת עירוני בקטוביץ ויקימו קהילה משלהם. עד מהרה התקיימו בחירות לוועד הקהילה והחלו להקים את מוסדות הקהילה. עד לבחירת הרב הראשון בשנת 1871 החלטות הנוגעות לענייני דת התקבלו על ידי ישראל בורנשטיין.
בשנת 1865 קטוביץ הפכה לעיר באופן רשמי ומאותה שנה היישוב היהודית בעיר צמח במהירות. באותה תקופה התגוררו בקטוביץ 573 יהודים, שהיוו 12% מכלל האוכלוסייה. האוכלוסייה היהודית שגדלה במהירות, אילצה את הקהילה לבנות ולהרחיב את מוסדות הקהילה לתועלת הציבור הדתי. בשנת 1867 הוקם מקווה בחלקה הסמוכה לבית הכנסת. הוא נבנה גם על פי תכנון של האדריכל איגנץ גרינפלד. בשנת 1868, נחנך בית הקברות היהודי ברחוב קוזילסקה-ul. Kozielska. ב־6 באוקטובר 1871 בחרה הקהילה היהודית בקטוביץ ברב הראשון שלה, ד"ר יעקב כהן. הוא מילא את תפקידו מ-6 בינואר 1872 ועד תחילת שנות העשרים של המאה העשרים.
בשנת 1872 התאחדו קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה (Verband der Oberschlesischen Synagogen-Gemeinden) וגם קהילת יהודי קטוביץ נכללה באיחוד הזה. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 הורחב משמעותית שטח השיפוט שתחת קהילת יהודי קטוביץ. בשנת 1872 שולבו בקהילת יהודי קטוביץ הקהילות היהודיות מזאלנצ'ה Załęże (משנת 1924 הכפר הפך לרובע בעיר קטוביץ), בדרסדורף Bedersdorf (בשנת 1973 הכפר הפך לרובע בעיר קטוביץ) ו (בשנת 1951 הכפר התעשייתי הפך לרובע בעיר קטוביץ). בשנת 1873, בגלל מספרם ההולך וגדל של חברי הקהילה היהודית בקטוביץ, הונהג מחזור תפילות יומי נוסף (משמרת שנייה) בבית הכנסת המקומי. בנוסף הורחב עוד שטח השיפוט של הקהילה היהודית על היהודים החיים בכפרים נוספים. ב-3 באוגוסט 1781, בוטל צו אי-הסובלנות כנגד היהודים, צו שהגביל את מספר הסוחרים ובעלי המלאכה היהודים המורשים להתיישב בעיר. התוצאה המידית מביטול הצו הייתה שקהילת יהודי קטוביץ התפתחה מהר יותר מבחינת הדמוגרפית והכלכלית בסוף שנות השמונים של המאה ה-19.
בשנת 1880 החליטה מועצת הקהילה בקטוביץ להרחיב את בית הכנסת. התכנון הוכן על ידי קרל האוסלר ועבודות הבנייה בוצעו בתקופה 1880–1883. ב-20 באפריל 1883 נפתח מחדש בית הכנסת. מלבד הקהילה היהודית הגדולה, היו בקטוביץ גם קהילות חסידיות שונות, שהיו להם בתי תפילה משלהם בבתים פרטיים.
יהודי קטוביץ לקחו חלק פעיל גם בחיים החברתיים והפוליטיים של העיר. הם ישבו במועצת העיר ובוועדות העירוניות.
במחצית השנייה של המאה התשע עשרה התנועה הציונית בקטוביץ הייתה פעילה מאוד. בשנת 1884, במלאת מאה להולדתו של משה מונטיפיורי, הנדבן והפעיל החברתי היהודי, נערכה בעיר ועידה בינלאומית של ארגון חובבי ציון. ועידה זו נכנסה להיסטוריה של התנועה הציונית בשם "ועידת קטוביץ". באותה ועידה התקבלו החלטות על הארגון הפנימי של חובבי ציון ואומצה הצהרה הקוראת לתמיכה בהתיישבות היהודית בפלסטינה א"י (ארץ ישראל).
המאה ה-20.
כתוצאה מההתרחבות הרציפה של קהילת קטוביץ, כמו גם, מהמספר הגדל במהירות של תושבים יהודים בקטוביץ, בשנת 1890התקיים דיון במוסדות הקהילה שבעקבותיו הוחלט להקים בית כנסת חדש וגדול יותר. בית הכנסת החדש נבנה על פי תכנונם של מקס והוגו גרינפלד-Max Grünfeld (נכדיו של איגנץ גרינפלד האדריכל שתכנן את בית הכנסת הישן) מחברת איגנץ גרינפלד עסקי בנייה-Ignatz Grünfeld Baugeschäft company. טקס חנוכת בית הכנסת הגדול התקיים ביום רביעי, 12 בספטמבר 1900.
סיום מלחמת העולם הראשונה הביא לשינויים גדולים בשלזיה עילית. הקמתה מחדש של המדינה הפולנית (הרפובליקה הפולנית השנייה) ב-11 בנובמבר 1918 גרמה לעלייה ברגשות הפרו-פולניים בקרב האוכלוסייה השלזית. דבר שהוביל לסכסוך כנגד הקהילה הגרמנית ולפרוץ שלוש התקוממויות שלזיות. יהודי שלזיה מצאו את עצמם בעיצומם של אירועים ששטפו את שלזיה. רוב היהודים תמכו בצד הפרו-גרמני. באותה תקופה, משנת 1919, הפך ברונו אלטמן למנהיג הקהילה היהודית בקטוביץ.
ב-20 במרץ 1921 נערך משאל עם בשלזיה עילית. במהלך ההצבעה, רוב הקהילה היהודית הצביעה להשארת שלזיה עילית בגרמניה. בקטוביץ 85.4% מהקולות הצביעו בעד הישארות העיר בגרמניה, ו-14.6% בעד הסיפוח לפולין. למרות זאת, הקהילה הפולנית הובילה לפרוץ מרד נוסף בשלזיה ולא קבלה את תוצאות משאל העם. תוצאות המרידה הביאו לכך שקטוביץ עברה לפולין ולא נשארה בגרמניה.
לאחר שקטוביץ שולבה בפולין בשנת 1922, רוב יהודי העיר היגרו לערים שנשארו בגרמניה. הם הזדהו עם הגרמנים ולא הסכימו לשנות את לאומיותם. רובם התיישבו בבויטן (ביטום) ובוורוצלב, ששויכו לאחר משאל העם לגרמניה. בשנת 1922 יהודי פולין החלו להתיישב בשלזיה הפולנית. רובם הגיעו מאגן דוברובסקי, אך גם משטחה של פולין הקונגרסאית לשעבר. הגעתם אמנם, פיצתה חלקית את זרם יהודי גרמניה העוזבים ואפשרה את הישרדות הקהילות היהודיות בשלזיה. עם זאת, היהודים שהגרו לקטוביץ ולשלזיה בכלל, נתקלו בהתנגדות רבה, הן מצד הרשויות העירוניות המקומיות והן של היהודים שחיו בשלזיה מזה תקופה ארוכה. הסיבות לחוסר רצון, ההתנגדות והרתיעה נבעו מכך שממלכת פולין הקונגרסאית נתפסה בעיני רוב תושבי שלזיה העליונה כאזורים נחשלים, עניים ונחותים מבחינה תרבותית. אותה סלידה יוחסה גם ליהודי פולין שהגיעו מרחבי פולין הקונגרסאית. הם נתפסו כאיום, לאור התחרות הכלכלית הגוברת, והיה גם חשש לעלייה בנטיות הפרו-פולניות. סכסוכים אלה גלשו גם לתוך הקהילות היהודיות והשפיעו לרעה על התפתחותן.
בשנים 1924–1928 הרב של קטוביץ היה יחזקאל לוין, שאחיו - אהרון, היה רבה של ז'שוב Rzeszów וחבר בסיים הפולני מטעם מפלגת "אגודה" השמרנית. כשעבר הרב יחזקאל לוין ללבוב בשנת 1928, קלמן שאמנידס, שצמח בבית המדרש לרבנים בקטוביץ, היה רבה של קטוביץ. עם זאת, מכיוון שקלמן שאמנידס לא דיבר פולנית, שהייתה אחת הדרישות המנדטוריות לקבלת התפקיד הרשמי, הקהילה שכרה זמנית רב שני, את מרדכי פוגלמן מגליציה. עם זאת, הוא נשאר בתפקידו במשך שנים רבות, כיהן בתפקיד רב תחת הרב קלמן שאמנידס עד שנת 1939. שני הרבנים, היו דוברים ומלומדים מצטיינים, הם היו מעורבים עמוקות בחיי הקהילה המקומית. הם תרומו לעמותות רבות ועסקו בענייניהם. הקשורים לחינוך ולטיפול חברתי. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הצליחו מרדכי פוגלמן ומשפחתו להגיע לארץ ישראל, בארץ ישראל הרב פוגלמן היה רב בקרית מוצקין עד מותו. הרב שאמנידס, יחד עם רבנים נוספים משלזיה, ברחו ללבוב, שהייתה אז תחת הכיבוש הסובייטי.
בשנת 1931, מתוך 5,716 חברי הקהילה היהודית בקטוביץ, כמעט 60% מהם ברחו לאזורים שונים ברחבי הרפובליקה הפולנית. במקביל, המשבר הכלכלי המעמיק ברחבי פולין החליש את מעמדם של מפעלי התעשייה המקומיים, וגרם לעליית האבטלה. מצב זה גרם למתחים רבים בקהילת יהודי קטוביץ, אם כי הקהילה לא חסכה מאמצים לסייע למצטרפים החדשים וביצעה פעילויות רבות שמטרתן להקל על הטמעתם בקהילה המקומית.
הנאצים והשואה.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933, חלק מהיהודים שהיגרו מהעיר מערבה, החליטו לחזור לשלזיה העילית. ההחלטה לחזור התקבלה כתוצאה מרדיפות אנטישמיות במערב גרמניה. מספר היהודים החוזרים היה משמעותי עד כדי כך שמשרדי רשות מחוז שלזיה הוציאו היתרים לרבנות הקהילה היהודית בקטוביץ לבצע גיוס תרומות לסיוע למהגרים היהודים. האישורים היו בתוקף מ-1 ביוני עד 30 ביוני 1933 בכל קהילות בתי הכנסת במחוז שלזיה .
במחצית השנייה של שנות השלושים, החמיר המצב הכלכלי בקטוביץ, הפערים בין העשירים לעניים הלכו וגדלו. קבוצת האנשים העניים וחסרי כל צמחה כל הזמן, יותר ויותר. הקהילה ניסתה לנטרל את ההשפעות השליליות של התהליכים החברתיים המתמשכים באמצעות ארגון פעילויות סיוע, הפעלת מטבח ובית תמחוי לעניים ביותר, מרפאה וארגון טיולי נופש לילדים מהמשפחות העניות ביותר. בשנת 1936 נפתחה סוכנות תעסוקה יהודית.
התנאים הכלכליים שהידרדרו בהדרגה בשנות השלושים, כמו גם פעילות הארגונים הנאציים שהתפתחו בקטוביץ, תרמו להידרדרות שיטתית של היהודים ברחבי שלזיה עילית. בשנת 1933 היו פרעות אנטי-יהודיות בקטוביץ, ובשנת 1936, כתוצאה מהתעמולה האנטי-יהודית שנערכה בין היתר על ידי העיתונות המקומית, נערך מסע תעמולה לסגירת הקצבייה הכשרה בעיר. כתוצאה מתקנות משפטיות חדשות שנכנסו לתוקף בשנים 1937–1938, נשללה הזכות לעבוד מאומנים יהודים רבים, מספרות וחייטים. בשנת 1937 התרחשו פוגרומים וחרם על סוחרים יהודים כולל החרמת הסחורה שלהם, חנויות רבות הוצתו ומספר אנשים קיפחו את חייהם כתוצאה מהתקריות.
יהודים רבים עזבו את העיר במחצית השנייה של שנות השלושים לאור גלי האנטישמיות המתגברים. רגע לפני פרוץ מלחמה העולם השנייה, נותרו בקטוביץ רק 8,587 יהודים, המהווים כ-6.3% מכלל האוכלוסייה. הקהילה, פיקחה על בית הכנסת הגדול, על בית המדרש, המקווה ובית העלמין. כמו גם על מספר רב של בתי ספר וגן ילדים יהודי. אף תוכנן לבנות בית חולים, בית אבות, בית יתומים ובית כנסת חדש.
בשנת 1937, ליד בית הכנסת הגדול, הוקם מבנה חדש בן חמש קומות, בו שוכנו המוסדות הקהילתיים. הקהילה ייחסה חשיבות רבה לנושא החינוך. בתקופה שבין מלחמות העולם, לצד התלמוד-תורה, היה בית ספר בקהילה. קהילת יהודי קטוביץ גם הוציאה עיתון משלה.