מצבת הפרש לזכרו של ג'ובאני אקוטו מאת אוצ'לו.
בשנת 1436 יצר האמן הפלורנטיני פאולו אוצ'לו פרסקו גדול (404x732 ס"מ ללא המסגרת) בדואומו של פירנצה, הפרסקו הוזמן במאי 1433 על ידי משפחת אלביצי, חודשים ספורים לפני שאיבדו את השלטון. במאי 1436 אשרר קוזימו דה מדיצ'י את ההזמנה ומינה את אוצ'לו לבצעה.
הפרסקו מתאר בסיס שיש מונומנטלי עליו מוצב סרקופג קבורה ועליו פרש על סוס. ייתכן שפניו של הפרש מבוססים על מסכת המוות של הוקווד. מסגרת הפרסקו נוספה מאוחר יותר על ידי אמן אחר. הפרסקו נקרא באיטלקית: Monumento equestre a Giovanni Acuto.
הפרסקו נודע לחשיבות בתולדות האמנות כאחת היצירות המוקדמות של אמן זה העוסקות בחקר הפרספקטיבה. נקודת המבט הנמוכה והתיאור הפרספקטיבי של המצבה מזכירים את יצירתו של מזאצ'ו מאותה עת, "השילוש הקדוש" הנמצא בכנסיית סנטה מריה נובלה בפירנצה.
תבנית הפרסקו וסגנונו נעשו תבנית מקובלת להצגתם של קונדוטיירי באמנות הרנסאנס.
ג'ים פוקס
ג'יימס "ג'ים" עמנואל פוקס (באנגלית: James "Jim" Emanuel Fuchs; 6 בדצמבר 1927 - 8 באוקטובר 2010) היה אתלט יהודי-אמריקאי, פעמיים ברציפות בעל מדליית ארד אולימפית (לונדון 1948 והלסינקי 1952), שיאן עולם במשך כ-4 שנים, אלוף המשחקים הפאן אמריקאיים (בואנוס איירס 1951) ופעמיים ברציפות אלוף ארצות הברית (1949 ו-1950) בהדיפת כדור ברזל. הוא פיתח שיטה חדשה בהדיפת כדור ברזל, כפיצוי על הפציעה ברגלו.
ביוגרפיה.
פוקס נולד בשיקגו, אילינוי. בתחילת דרכו הספורטיבית שיחק פוטבול. במסגרת לימודיו באוניברסיטת ייל שיחק בתפקיד פול בק (FB - fullback), אך פציעות מנעו ממנו עלות על כר הדשא. לאחר ההחלמה מהניתוח החל להתאמן בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס. הוא פיתח שיטה חדשה בהדיפת כדור ברזל, כפיצוי על הפציעה ברגלו, טכניקה שהודפים אחרים אימצו אחריו. אותה העת, אימוניו לא כללו הרמת משקולות לחיזוק. בראיון שנתן בשנת 1994, טען שלו היה מרים משקולות יכול היה להדוף למרחק של 18.30 מטר (שווה ערך לריצת מייל בפחות מ-4 דקות).
באולימפיאדת לונדון (1948) למרות שפוקס סבל מדלקת גרון, סטרפטוקוקלית ו-40° חום, הוא זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.42 מטר, אחרי וילבר תומפסון שקבע שיא אולימפי חדש של 17.12 מטר וג'ים דילייני (16.68 מטר), שלושתם מארצות הברית.
שיאן עולם.
בתחרות שנערכה באוסלו, נורווגיה ב-28 ביולי 1949 קבע פוקס בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 17.79 מטר, שיפור של 11 ס"מ לשיאו בן השנה של צ'רלי פונוויל בן ארצו. שנה לאחר מכן בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-29 באפריל 1950 הוא שיפר את שיאו העולמי והעמידו על 17.82 מטר. בתחרות שנערכה בויסבי, שוודיה ב-20 באוגוסט אותה שנה הוא שוב שיפר את השיא והעמיד אותו על 17.90 מטר. יומיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה באסקלסטונה, שוודיה הוא קבע את שיאו העולמי האחרון 17.95 מטר.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בבואנוס איירס, ארגנטינה בשנת 1951 זכה פוקס בשתי מדליות זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.25 מטר ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 48.91 מטר.
למרות שנקע את קרסולו ואת אצבעו ביד ימין ביולי 1952 באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה פוקס שוב במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.06 מטר, אחרי בפרי אובריאן שקבע שיא אולימפי חדש של 17.41 מטר ודארו הופר (17.39 מטר), שלושתם מארצות הברית.
ב-9 במאי 1953 לאחר כ-3 שנים שבר פרי אובריאן את שיאו העולמי כשהדף למרחק של 18.00 מטר.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עבד פוקס ב-NBC. אחר כך, עבד כ-20 שנה כמנהל תקשורת בהוצאה לאור קרטיס, שעסקה בתחום הספורט, ובהמשך הפך לנשיא החברה. בשנים 1994-1971 שימש פוקס כיו"ר ומנכ"ל חברת פוקס קתרל בע"מ. בשנת 1981 הקימו הוא והבעלים של ניו יורק יאנקיז, ג'ורג' סטיינברנר, קרן לתמיכה כספית לילדים שהוריהם עבדו כשוטרים במטרופולין ניו יורק, נהרגו במילוי תפקידם. לאחר פיגועי 11 בספטמבר תמכה הקרן בחסותו ב-900 ילדים והעניקה לכל אחד מהם 20,000 דולר להמשך למודיהם.
ב-8 באוקטובר בשנת 2010 נפטר פוקס בגיל 82 במנהטן שבניו יורק. הוא הותיר אחריו את ארוסתו, חמש בנות מאשתו הראשונה שממנה התגרש, שני בנים מאשתו השנייה שגם ממנה הוא התגרש ושבעה נכדים.
סאגת הפניקס האפלה
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בלוקסמבורג
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בלוקסמבורג (באנגלית: Luxembourg American Cemetery and Memorial) שוכנים בעיר לוקסמבורג, בירת דוכסות לוקסמבורג. בבית הקברות טמונים 5,076 חללים אמריקניים שנהרגו במלחמת העולם השנייה. על גבי האנדרטה מונצחים שמותיהם של 371 נעדרים ממלחמה זו.
האתר.
בית הקברות והאנדרטה שוכנים בליבו של אזור מיוער בפאתיה המזרחיים של העיר לוקסמבורג, בקרבת נמל התעופה לוקסמבורג-פינדל. שטחם הוא כ-204 דונמים.
בתוך כיכר עגולה מוקפת דשא, המשתרעת בחלקו הצפוני של האתר, ניצבים בניין בית התפילה והאנדרטה לנעדרים. בנין בית התפילה, שגובהו 15 מטרים, בנוי מאבן לבנה. הוא ניצב על גבי בימה מוגבהת. חזיתו מעוטרת בפסל גרניט ושמונה תבליטי ארד משובצים בדלתותיו. פנים הבניין מעוטר בדגלי ארצות הברית, במזבח משיש שחור, בחלון ויטראז' ובתקרת מוזאיקה.
האנדרטה היא זוג קירות אבן רחבים מצופי לוחות גרניט, הניצבים מדרום לבית התפילה. על צידיהם הפונים זה מזה נחרתו שמות הנעדרים. על צידיהם האחרים מתנוססות מפות צבעוניות, המתארות את המהלכים הצבאיים של כוחות ארצות הברית במערב אירופה וביתר זירות המלחמה.
שטח הקבורה, המשתפל על גבי מדרון, משתרע מדרום לבית התפילה. תבניתו היא כשל מניפה. שורות המצבות בו, המתפרשות בקשתות, מכונסות בשלוש גזרות (בכל אחת שלוש חלקות), שביניהן מפרידות שתי שדרות. השדרות מעוטרות במרבדי פרחים וניצבות בהן מזרקות ובריכות מים. ביניהן לבין כיכר בית התפילה ניצבים שני תרנים שעליהם מונפים דגלי ארצות הברית.
ממזרח לבית התפילה ניצבים שערי הכניסה לאתר, המעוטרים בנשרים וזרי מתכת מוזהבים, ובניין מרכז המבקרים של האתר.
החללים בבית הקברות.
בית קברות צבאי הוקם לראשונה באתר זה על ידי הארמייה האמריקנית השלישית ב-29 בדצמבר 1944. לאחר תום מלחמת העולם השנייה נבחר האתר לשמש כאחד מ-12 בתי קברות אמריקניים קבועים באירופה ממלחמה זו, ולפיכך נקברו בו חללים שהועברו מאתרי קבורה זמניים בקרבתו.
בבית הקברות נקברו 5,076 חללים, מהם אשה אחת. 118 מהם היו יהודים. 101 מן החללים הם אלמונים. 22 זוגות של אחים קבורים בו זה בצד זה. שניים מן החללים שנקברו באתר עוטרו במדליית הכבוד של הקונגרס – העיטור הצבאי הגבוה ביותר של ארצות הברית. מרבית החללים נהרגו במהלכו של הקרב על הבליטה בדצמבר 1944 וינואר 1945. אחרים נהרגו בקרבות בהתקדמות אל נהר הריין וממזרח לו ובפעולות אוויריות בשמי מערב אירופה.
בבית הקברות נקבר הגנרל ג'ורג' פטון, מפקד הארמייה האמריקנית השלישית. הוא נקבר שם בדצמבר 1945, לאחר שנפטר בעקבות פציעתו בתאונת דרכים שבה היה מעורב בגרמניה. הוא נקבר תחילה בצד חללים של הארמייה השלישית. ב-1947 הועברה גופתו לאתר אחר בבית הקברות, בין שטח הקבורה לבין כיכר בית התפילה.
השימוש בשטח האתר הוענק על ידי לוקסמבורג לארצות הברית לצמיתות וללא תשלום, בהתאם להסכם שנעשה ביניהן ב-1951.
האתר תוכנן על ידי משרד האדריכלים קילי ופטרסון (Keally and Patterson), ואדריכל הנוף היה אלפרד גייפרט (Alfred Geiffert) – כולם מן העיר ניו יורק. הוא הוקם ומנוהל על ידי הוועדה האמריקנית למצבות קרב.
בית הקברות והאנדרטה נחנכו ב-4 ביולי 1960.
הידעו הדמעות
הֲיֵדְעוּ הַדְּמָעוֹת הן המילים הפותחות בשירו של רבי יהודה הלוי אשר חי ופעל בתקופת תור הזהב בספרד. השיר הוא שיר קינה על "איש גדול וחכם", שנקבר בתוך רגבי האדמה.
השיר נעשה אהוד בתפוצות ישראל. הלחן שחיבר לו חנינא קרצ'בסקי במחצית המאה ה-20, זכה לביצועים רבים.
פטר עמנואל גרדנויץ
פטר ורנר עמנואל גְרָדֶנִוִיץ (בגרמנית: Peter Gradenwitz; 24 בינואר 1910 - 27 ביולי 2001) היה מוזיקולוג, מלחין, מבקר מוזיקה, ומו"ל, מחברם של ספרי עיון רבים בנושאי מוזיקה. מייסדו של "בית הוצאת המוזיקה הישראלית" ומנהלו במשך שנים רבות. מרצה באוניברסיטת תל אביב ופרופסור של כבוד באוניברסיטת פרייבורג.
התמחה בחקר הסגנון הסימפוני המוקדם, מוזיקה יהודית, מוזיקה בישראל, יצירתו של ארנולד שנברג וקשרים מוזיקליים בין מזרח ומערב.
חייו.
פטר עמנואל גרדנויץ נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית בשנת 1910, בנם של שרלוטֶה לבית מֶנדֶל ופליקס גרדנויץ.
בשנים 1928–1930 למד מוזיקולוגיה, ספרות ופילוסופיה באוניברסיטאות ברלין ובפרייבורג. מוריו בברלין היו ארנולד שֶרִינג (Schering) וקורט זאקס, ובפרייבורג – וִילִיבַּלד גוּרלִיט (Gurlitt). בנוסף למד בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין. קומפוזיציה למד אצל הנס אַייזלֶר ואצל המוזיקולוג יוזף רוּפֶר בברלין, אצל המלחין יוליוס וייסמן בפרייבורג וב-1934 אצל המלחין דריוס מִיוֹ בפריז.
ב-1934, על רקע עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עזב את גרמניה והתגורר תקופות קצרות בפריז, בלונדון ובפראג.
ב-1936 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת פראג. הדיסרטציה שהגיש הייתה מונוגרפיה שהוקדשה לחייו של יוהאן שטאמיץ ("Johann Stamitz: Das Leben"); היא פורסמה בברנו באותה שנה, ולימים הרחיבהּ גרדנויץ לכדי ספר בן שני כרכים ("Johann Stamitz: Leben, Umwelt, Werke"; וילהלמסהאפן 1984).