הרפובליקה שלחה את עתודות הזהב שלה לברית המועצות כדי לשלם עבור נשק ואספקה. השמורה הייתה שווה 500,000,000 דולר במחירים של 1939.ב-1956 הודיעה ברית המועצות שספרד עדיין חייבת לה 50,000,000 דולר. הערכות אחרות של סיוע סובייטי וקומינטרן הסתכמו ב-81,000,000 ליש"ט (405,000,000 דולר) לפי ערכי 1939. הנספח הצבאי הגרמני העריך כי הסיוע הסובייטי והקומינטרן מסתכם בסכום הבא:
חלק ניכר מהחומר נרכש בצרפת, צ'כוסלובקיה, ארצות הברית, בריטניה ומקסיקו. הרפובליקה הונאה ללא הרף וחסרה שינויים ברכישותיה,ההתנהלות אופיינה על ידי ההיסטוריון ג'רלד האוסון שאופיין כ"בוגדנית ובלתי ניתנת להגנה".
הרפובליקה עשתה גם בחירות גרועות בקניית תחמושת. לסחר בנשק יש תקן שבכל רובה כלולים 1,000 כדורים של תחמושת; עם כל מקלע, 10,000 כדורים כלולים; ועם כל כלי ארטילריה, כלולים 2,400 פגזים כדי למנוע מהחומרה להפוך לחסרת תועלת בגלל מחסור בתחמושת. עם זאת, רבות מהרכישות נפלו בהרבה מהסטנדרט הזה.
מדיניות החוץ הסובייטית ראתה בראש סדר העדיפויות את הביטחון הקולקטיבי נגד הפשיזם הגרמניוהקומינטרן הסכים על גישה דומה ב-1934. זה הלך על קו דק בין ריצוי צרפת לבין אי ראייה כמפריע למהפכה העולמית וגם לאידיאלים הקומוניסטיים. באותו הזמן החלו המשפטים הסובייטים המשמעותיים הראשונים של הבולשביקים הישנים. העיתונות הסובייטית וקבוצות האופוזיציה היו לחלוטין נגד אי-התערבות.
מעורבות סובייטית משמעותית נוספת הייתה פעילותו של הקומיסריון העממי לענייני פנים (NKVD) בעורף הרפובליקני. דמויות קומוניסטיות כולל ויטוריו וידאלי ("קומנדנטה קונטררס"), יוסיף גריגולביץ׳, מיכאיל קולצוב ובעיקר אלכסנדר אורלוב הובילו פעולות שכללו את רציחתו של הפוליטיקאי הקומוניסטי האנטי-סטאליני הקטלוני אנדראו נין, העיתונאי הסוציאליסט מארק ריין ופעיל השמאל העצמאי חוסה רובלס.
מבצע נוסף בראשות ה-NKVD היה ההפלה בדצמבר 1936 של כלי הטיס הצרפתי, שבו נשא נציג הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום ז'ורז' הני, תיעוד נרחב על מעשי הטבח בפאראקואלוס לצרפת.
פולין.
מכירת נשק פולנית לספרד הרפובליקנית התרחשה בין ספטמבר 1936 לפברואר 1939. מבחינה פוליטית, פולין לא תמכה באף צד של המלחמה, אך עם הזמן, ממשלת פולין נטתה יותר ויותר להעדיף את הלאומנים. המכירות לרפובליקנים נבעו אך ורק מאינטרס כלכלי. מאחר שפולין הייתה מחויבת לאי-התערבות, פקידי ממשל פולניים והצבא הסוו את המכירות כעסקאות מסחריות בתיווך של ברוקרים בינלאומיים והכוונה ללקוחות במדינות שונות, בעיקר באמריקה הלטינית; זוהו 54 משלוחים מדנציג וגדיניה.
רוב החומרה הייתה מיושנת ושחוקה ממדרגה שנייה, אבל כמה סחורות מודרניות נמסרו גם; כולם היו במחיר מופקע ב-20-30%. המכירות הפולניות הסתכמו ב-40 מיליון דולר והיוו כ-5-7% מכלל ההוצאות הצבאיות הרפובליקניות, אך מבחינת כמות קטגוריות מסוימות של כלי נשק כמו מקלעים, הן היו עשויות להוות 50% מכלל הנשק שנמסר. אחרי ברית המועצות, פולין הייתה ספקית הנשק השנייה בגודלה עבור הרפובליקה. אחרי ברית המועצות, איטליה וגרמניה, פולין הייתה ספקית הנשק הרביעית בגודלה לספרד.
יוון.
יוון שמרה על יחסים דיפלומטיים רשמיים עם הרפובליקה, אך המשטר של יואניס מטאקסס הזדהה עם הלאומנים. יוון הצטרפה למדיניות אי-ההתערבות באוגוסט 1936, אך מלכתחילה, הממשלה לקחה חלק במכירת נשק לשני הצדדים. הספק הרשמי היה Pyrkal, או Greek Powder and Cartridge Company (GPCC), והאישיות המרכזית מאחורי העסקה הייתה ראש ה-GPCC Prodromos Bodosakis-Athanasiadis.
החברה ניצלה חלקית את תוכנית Schacht המוקדמת יותר, הסכם אשראי גרמני-יווני שאיפשר רכישות יווניות מ-Rheinmetall-Borsig; חלק מהמוצרים הגרמניים יצאו מאוחר יותר לספרד הרפובליקנית. עם זאת, GPCC מכרה גם את הזרועות שלה, מכיוון שהחברה הפעילה מספר מפעלים, חלקם ממכירות ספרדיות, היא הפכה לחברה היוונית הגדולה ביותר.
רוב המכירות היווניות הלכו לרפובליקה. עבור הספרדים ניהלו את העסקאות גריגורי רוזנברג, בנו של דיפלומט סובייטי ידוע, ומקסימו חוסה קאהן מוסבאון, הנציג הספרדי בקונסוליה בסלוניקי. משלוחים יוצאים לדרך בדרך כלל מפיראוס; הוסוו באי בודד; ועם שינוי דגלים, הם המשיכו רשמית לנמלים במקסיקו. ידוע שהמכירות נמשכו מאוגוסט 1936 לפחות לנובמבר 1938. המספר המדויק של המשלוחים אינו ידוע אך נותר משמעותי שכן עד נובמבר 1937, 34 ספינות יווניות הוכרזו כאי-עומדות בהסכם אי-ההתערבות, וחיל הים הלאומני תפס 21 כלי שיט ב-1938 בלבד. פרטי המכירות ללאומנים אינם ברורים, אך ידוע כי מדובר בהרבה פחות.
השווי הכולל של המכירות היווניות אינו ידוע. מחבר אחד טוען שבשנת 1937 לבדה, משלוחי GPCC הסתכמו ב-10.9 מיליון דולר עבור הרפובליקנים ו-2.7 מיליון דולר עבור הלאומנים וכי בסוף 1937 חתם בודוסאקיס על חוזה נוסף עם הרפובליקנים תמורת 2.1 מיליון ליש"ט (כ-10 מיליון דולר), אך זה לא ברור האם התחמושת שבחוזה נמסרה. הנשק שנמכר כלל ארטילריה (כגון 30 יח' של תותחים בקוטר 155 מ"מ), מקלעים (400 לפחות), מחסניות (לפחות 11 מ'), פצצות (לפחות 1,500) וחומרי נפץ (לפחות 38 טון של TNT).
מקסיקו.
ממשלת מקסיקו תמכה באופן מלא ופומבי ברפובליקה הספרדית. מקסיקו סירבה לעקוב אחר הצעות אי-ההתערבות הצרפתיות והבריטיות. נשיא מקסיקו לסארו קארדנאס ראה במלחמת האזרחים מלחמה דומה למהפכה המקסיקנית למרות שהחברה המקסיקנית הייתה מפולגת, עם תמיכה לכל פלג בצבא.
יחסה של ממשלת מקסיקו היווה נחמה מוסרית עצומה לרפובליקה, במיוחד מכיוון שממשלות אמריקה הלטינית הגדולות (קולומביה, ברזיל, ניקרגואה, אל סלוודור, האיטי, הרפובליקה הדומיניקנית, בוליביה, ארגנטינה, צ'ילה ופרו) אהדו בגלוי את הלאומנים. עם זאת, הסיוע המקסיקני היה מועט יחסית מבחינה מעשית מאז שגבול צרפת נסגר, והדיקטטורים הגרמנים, האיטלקים והפורטוגזים נותרו חופשיים לספק ללאומנים איכות וכמות של נשק שחרגו הרבה מעבר לכוחה של מקסיקו, אשר יכול היה לספק רק 2,000,000 דולר בסיוע. מקסיקו סיפקה רק מעט סיוע חומרי, שכלל רובים, מזון וכמה מטוסים מתוצרת אמריקאית, כמו ה-Bellanca CH-300 וה-Spartan Zeus, ששירתו בחיל האוויר המקסיקני.
צרפת.
ב-21 באוגוסט 1936 חתמה צרפת על הסכם אי-התערבות. עם זאת, ממשלתו של ליאון בלום סיפקה כמה מטוסים לרפובליקנים באמצעים סמויים. מטוסי מפציץ פוטז 540 (שמכונה "הארון המעופף") על ידי טייסים רפובליקנים ספרדים מטוסי Dewoitine ומטוסי קרב לואר 46 נשלחו מ-7 באוגוסט עד דצמבר 1936 לכוחות הרפובליקניים. הצרפתים שלחו גם טייסים ומהנדסים לרפובליקנים. כמו כן, עד 8 בספטמבר 1936, מטוסים יכלו לעבור בחופשיות מצרפת לספרד אם הם נקנו במדינות אחרות. בסך הכל, צרפת מסרה 70 מטוסים.
מדינות אחרות.
מדינות אחרות מכרו נשק לרפובליקנים, ביניהן צ'כוסלובקיה ואסטוניה. כמו כן, 2,000,000 דולר הגיעו מארצות הברית למטרות הומניטריות.
מתנדבים זרים.
מתנדבים ממדינות רבות לחמו בספרד, רובם למען הרפובליקנים. כ-32,000 גברים ונשים לחמו בבריגדות הבינלאומיות, כולל גדוד לינקולן האמריקאי וגדוד מקנזי-פפינו הקנדי, שאורגנו בשיתוף פעולה הדוק עם הקומינטרן כדי לסייע לרפובליקנים הספרדים. בערך כ-3,000 נוספים נלחמו כחברים במיליציות של הCNT ומפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי (POUM). אלו שנלחמו עם POUM, המפורסם ביותר, כללו את ג'ורג' אורוול וקבוצת ה-ILP הקטנה. כ-2,000 שמאלנים פורטוגלים נלחמו למען הרפובליקנים והתפזרו ביחידות שונות.
"ספרד" הפכה למטרה של האינטליגנציה השמאלנית ברחבי העולם המערבי, ואמנים וסופרים בולטים רבים נכנסו לשירות הרפובליקה. כמו כן, היא משכה מספר רב של גברים זרים ממעמד הפועלים השמאלנים, שהמלחמה הציעה להם לא רק הרפתקה אידיאליסטית אלא גם בריחה מהאבטלה מהשפל הגדול. בין הזרים המפורסמים יותר שהשתתפו עבור הרפובליקה היה ג'ורג' אורוול, שהמשיך וכתב על חוויותיו בהומאז' לקטלוניה. הרומן "חוות החיות" של אורוול קיבל השראה רופפת מחוויותיו ומחוויותיהם של חברים אחרים ב-POUM בידי סטליניסטים כאשר התעוררו קרבות פנים בחזית העממית. חוויותיו גם היוו השראה לסצנות העינויים בספרו המפורסם 1984.
הרומן של ארנסט המינגוויי עבור מי נשמע הפעמון נוצר בהשראת חוויותיו בספרד. ג'ורג' סלדס דיווח על המלחמה ב"ניו יורק פוסט". החלק השלישי בטרילוגיה האוטוביוגרפית של לורי לי, רגע של מלחמה, מבוסס גם הוא על חוויותיו במלחמת האזרחים. נורמן בת'ון ניצל את ההזדמנות כדי לפתח את הכישורים המיוחדים של רפואת שדה הקרב. כאורח מזדמן, ארול פלין השתמש בדיווח מזויף על מותו בחזית הקרב כדי לקדם את סרטיו.
בפיליפינים, למגזין פרו-רפובליקאי, Democracia, היו סופרים, כולל ספרדים אנטי-פשיסטים, פיליפינים-ספרדים ופרוגרסיביים פיליפינים כמו פדרו עבאד סנטוס, יו"ר המפלגה הסוציאליסטית של הפיליפינים, והבישוף גרגוריו אגליפאי, מהכנסייה הפיליפינית העצמאית.
הבריגדות הבינלאומיות.