עלי אחמד מבח'ות מוחסן עומראן אל-האג'רי (בערבית: علي أحمد مبخوت محسن عمران الهاجري, בתעתיק: עלי אחמד מבחות' מחסן עמראן אלהאג'רי; נולד ב-5 באוקטובר 1990 באבו דאבי שבאיחוד האמירויות הערביות) הוא כדורגלן אמירתי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל-ג'זירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איחוד האמירויות. מבח'ות הוא מלך השערים בכל הזמנים של נבחרת איחוד האמירויות הערביות.
קריירת מועדונים.
מבח'ות גדל במחלקת הנוער של אל-ג'זירה, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 2008. הוא זכה עם המועדון בשלוש אליפויות, בגביעים, וסיים שלוש פעמים כמלך השערים של הליגה.
קריירה בינלאומית.
ב-15 בנובמבר 2009 ערך מבח'ות את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איחוד האמירויות הערביות, בתיקו 0-0 נגד נבחרת צ'כיה במשחק ידידות. ב-16 באוקטובר 2012 הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת, ארבעה שערים בניצחון 6-2 על נבחרת בחריין במשחק ידידות. הוא היה חלק מסגל הנבחרת בגביעי אסיה 2015 ו-2019. ב-10 באוקטובר 2019 הבקיע שלושער בניצחון 5-0 על נבחרת אינדונזיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022, והפך למלך השערים בכל הזמנים של נבחרת איחוד האמירויות הערביות.
המשרד לביטחון העם של קוריאה הצפונית
צ'ארלס ר. מייבי
צ'ארלס רנדל מייבי (באנגלית: Charles Rendell Mabey; 4 באוקטובר 1877 – 26 באפריל 1959) היה פוליטיקאי אמריקאי, מושל מדינת יוטה החמישי בין השנים 1921–1925. הוא מושל יוטה האחרון שכיהן בתפקידו במשך כהונה אחת בלבד.
ביוגרפיה.
מייבי נולד בבאונטיפול (Bountiful), אז בטריטוריית יוטה, בנם של ג'וזף תומאס מייבי ושרה לוקרישה טולמן. אביו היה מהגר מאנגליה. מייבי שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד. בשנים 1900–1903 היה מייבי מיסיונר של כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים בגרמניה. במקצועו היה בנקאי.
מ-13 בינואר 1913 עד 8 בינואר 1917 היה חבר בית הנבחרים המדינתי של יוטה, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה נקרא חזרה לשירות פעיל בשירותי הארטילריה של מדינת יוטה. לתקופה מסוימת אף כיהן כראש עיריית באונטיפול. בבחירות 1920 נבחר לתפקיד מושל יוטה, וב-3 בינואר 1921 הוא הושבע לתפקידו. במהלך כהונתו התגלה כפוליטיקאי עקשן וחסר-פשרות, מה שהעיב על יחסיו עם המפלגה הרפובליקנית המדינתית. משמיאן להיענות לדרישות של בכירי הרפובליקנים ביוטה, ניגש מייבי אל הבחירות ב-1924 ללא תמיכה מובהקת של מפלגתו.
בנוסף, מגמות כלכליות לאומיות הוסיפו להציבו כאנדרדוג בבחירות לכהונה שנייה. רוב כהונתו כמושל התאפיינה בשפל כלכלי בתחומי החקלאות והכרייה, שתיים מהתעשיות העיקריות של יוטה. אף על פי שראה עצמו כמומחה לכלכלה, מייבי למעשה קידם גידול משמעותי בהקצבות כספי הציבור למגזר הפרטי, למורת רוחם של הרפובליקנים. המצביעים, שנאלצו לשלם את מסים אלה עם דולר חלש, לא ששו לבחור את מייבי מחדש ב-1924. בעקבות קמפיין חסר ברק הן של מייבי והן של מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ורג' דרן, מייבי הפסיד בבחירות לדרן, וכהונתו תמה בינואר 1925.
בשנים 1925–1935 שימש מייבי כחבר במועצה הכללית של "אגודת הגברים הצעירים לקידום הדדי" של הכנסייה המורמונית. במהלך חייו חבק מייבי ארבעה ילדים: רנדל, צ'ארלס, רוברט ואדוארד. הוא הלך לעולמו ב-26 באפריל 1959, באותה העיר בה נולד.
פארק המים שפיים
פארק המים שפיים הוא פארק מים שנמצא בקיבוץ שפיים. הפארק החל לפעול בשנת 1975.
הפארק משתרע על פני כ-100 דונם ובו מעל ל-20 מתקני מים ואטרקציות לכל המשפחה.
צילצר
הסכם השלום של מוסקבה
הסכם השלום של מוסקבה נחתם על ידי פינלנד וברית המועצות ב-12 במרץ 1940. הסכם זה סימן את סופה של מלחמת החורף בת 105 הימים, במסגרתו מסרה פינלנד חלק משטחה לברית המועצות. ההסכם נחתם על ידי ויאצ'סלב מולוטוב, אנדריי ז'דאנוב ואלכסנדר ואסילבסקי מצד ברית המועצות, וריסטו רייטי, יוהו קוסטי פאסיקיבי, רודולף וולדן ו-וויינו וואיאונמאה מצד פינלנד. תנאי ההסכם לא בוטלו לאחר פירוק ברית המועצות, והסוגיה הקרליינית נותרה שנויה במחלוקת.
רקע כללי.
ממשלת פינלנד קיבלה לידיה את תנאי ההסכם הראשוניים מברית המועצות (באמצעות סטוקהולם) ב-31 בינואר 1940. עד אז, דרישות הסובייטים היו נרחבות יותר מכפי שהיה טרם פרוץ המלחמה. הסובייטים דרשו מפינלנד לוותר על מצר הים הקרלייני, כולל העיר ויבורג (לשעבר ויפורי), וחופה של ימת לדוגה. בנוסף, חצי האי הנקו היה אמור להיות מוחכר לברית המועצות למשך 30 שנה.
פינלנד דחתה את התנאים והגבירה את תחינותיה לשוודיה, צרפת ובריטניה לתמיכה צבאית. הדיווחים מחזית הלחימה עדיין העניקו תקווה לפינלנד, שציפתה למעורבותו של חבר הלאומים. איתותים חיוביים מצד צרפת ובריטניה, וציפייה למעורבות צבאית של שוודיה, היוו סיבות נוספות לפינלנד שלא למהר להיכנס למשא ומתן.
בפברואר 1940, הביע המפקד העליון של צבא פינלנד, מרשל קארל גוסטף אמיל מנרהיים, פסימיות בנוגע למצבה הצבאי של פינלנד, דבר שדרבן את ממשלת פינלנד להתחיל בשיחות שלום ב-29 בפברואר, באותו היום שבו פתח הצבא האדום במתקפה על ויפורי.
התנאים.
ב-6 במרץ נסעה למוסקבה משלחת פינית בראשות ראש ממשלת פינלנד ריסטו רייטי. בזמן שיחות המשא ומתן, פרץ הצבא האדום את קווי ההגנה הפיניים סביב טאלי ועמד לכתר את ויפורי.
ההסכם נחתם בערב 12 במרץ (שעון מוסקבה), או בשעה אחת ב-13 במרץ (שעון מזרח אירופה). הפרוטוקול מהשיחות שצורף לדפי ההסכם, קבע כי הלחימה תסתיים בצהרי היום, שעון לנינגרד, והלחימה אכן נמשכה עד אותה שעה.
הוויתורים וההפסדים הטריטוריאליים מצד פינלנד עלו על אלו שדרשו הסובייטים לפני תחילת המלחמה. פינלנד נאלצה לוותר על כמחצית מקרליה (כולל ויפורי) וקאקיסאלמי; סורטאוואלה וסואויארבי, וכל מפרץ ויפורי על כל אייו. בסך הכל, ויתרה פינלנד על כ-8% משטחה. כוחות צבא ואזרחים שנמצאו באותם אזורים פונו בהקדם אל תוך הגבולות החדשים; 422,000 תושבי קרליה 12% מאוכלוסיית פינלנד) פונו מבתיהם.
מחוז פטאמסו, שנכבש על ידי ברית המועצות, נותר בשליטת פינלנד, אך על פי ההסכם, פינלנד תעניק מעבר חופשי לאזרחים סובייטים דרך פטאסמו לנורווגיה.
בנוסף, פינלנד נאלצה לוותר על חלק ממחוז סאלה, על החלק הפיני של חצי האי ריבאצ'י (לשעבר קאלאסטאיאנסארנטו) בים ברנץ, ועל האיים הבאים במפרץ פינלנד: סורסארי, טיטארסארי, מושני (לשעבר לאבאנסארי), מאלי (לשעבר פנינסארי), וסאיסקארי. לבסוף, חצי האי הנקו הוחכר לברית המועצות כבסיס ימי ל-30 שנה בדמי שכירות שנתית של 8 מיליון מארק.
בניגוד לדעה הרווחת, בהסכם השלום לא הוענקה לסובייטים הזכות להעביר כוחות צבאיים באמצעות רכבות אל הבסיס בחצי האי הנקו, אך ברית המועצות תבעה את הזכות הזאת ב-9 ביולי, לאחר ששוודיה העניקה לגרמניה את הזכות להעביר את חיילי הוורמאכט לנורווגיה הכבושה באמצעות מערך הרכבות.
דרישות נוספות מצד הסובייטים היו מסירת כל הציוד והמתקנים הצבאיים שהיו בשטחים עליהם ויתרה פינלנד. לפיכך נאלצה פינלנד למסור 75 קטרים, 2,000 קרונות רכבת, ומספר מכוניות, משאיות וספינות. אזור התעשייה בעיר אנסו (כיום סבטוגורסק) שהיה בצד הפיני של הגבול החדש, התווסף גם הוא לרשימת הדרישות, ופינלנד ויתרה גם עליו.
הגבול החדש לא נקבע באקראיות מצד הסובייטים:
הפינים היו המומים מהתנאים המחמירים של הסכם השלום. אובדן הטריטוריה פגע בפינלנד במספר דרכים:
תוצאות.
מלחמת החורף והסכם השלום שנחתם לאחריה היו הגורמים העיקריים לפרוץ מלחמת ההמשך ב-1941. זו נסתיימה ב-1994 עם חתימת הסכם שביתת הנשק של מוסקבה, שתנאיו היו זהים בעיקרם להסכם מוסקסה מ-1940.
ארי שפר
ארי שפר (בצרפתית: Ary Scheffer; 10 בפברואר 1795 - 15 ביוני 1858) היה צייר רומנטי הולנדי-צרפתי. הוא נודע בעיקר בזכות יצירותיו המבוססות על ספרות, עם ציורים המבוססים על יצירותיהם של דנטה, גתה ולורד ביירון, וכן נושאים דתיים. הוא גם היה צייר דיוקנאות פורה של אנשים מפורסמים. מבחינה פוליטית, היו לארי שפר קשרים חזקים עם המלך לואי פיליפ הראשון, לאחר שהועסק כמורה של ילדיו של המלך, מה שאפשר לו לחיות חיי מותרות במשך שנים רבות עד המהפכה של 1848.
ביוגרפיה.
שפר היה בנו של יוהאן ברנרד שפר (1765–1809), צייר דיוקנאות שנולד בהומברג על אוהם או קאסל (שניהם בגרמניה) ועבר להולנד בצעירותו, ושל קורנליה לאמה (1769–1839). ציירת מיניאטורות ובתו של צייר הנוף ארי לאמה מדורדרכט, שעל שמו נקרא ארי. לארי שפר היו שני אחים, העיתונאי והסופר קארל ארנולד שפר (1796–1853) והצייר הנדריק שפר (1798–1862). תחילה הוריו חינכו אותו, ולאחר מכן הוא למד באקדמיה לציור באמסטרדם מגיל 11 שנים. בשנת 1808 הפך אביו לצייר החצר של לואי בונפרטה באמסטרדם, אך אביו מת שנה לאחר מכן. לאחר מות אביו עבר ארי ללמוד בעיר לליל בצרפת. ב-1811 הוא ואמו, שהשפיעה רבות על הקריירה שלו, עברו לפריז, צרפת, שם למד באקול דה בו-ארט כתלמידו של פייר-נרסיס גירה. אחיו עקבו אחריהם לפריז מאוחר יותר .
שפר החל להציג בסלון דה פריז בשנת 1812. הוא החל להיות מוכר בשנת 1817, ובשנת 1819 הוא התבקש לצייר דיוקן של המרקיז דה לאפייט. אולי בגלל הכרותו את לאפייט, שפר ואחיו היו פעילים פוליטית לאורך חייהם.
בשנת 1822 הוא הפך למורה לציור לילדים של לואי פיליפ הראשון, הדוכס מאורליאן. בגלל הקשר שלו איתו, הוא השיג הזמנות רבות עבור דיוקנאות ועבודות אחרות. בשנת 1830 הפרות סדר נגד שלטונו של המלך צ'ארלס העשירי הביאו להפלתו. ב-30 ביולי נסעו שפר והעיתונאי רב ההשפעה אדולף טייר מפריז לאורליאן כדי לבקש מלואי פיליפ הראשון להוביל את ההתנגדות, וכמה ימים לאחר מכן הפך ל"מלך הצרפתים".