בתאריך 21 במאי 2004 העניקה "התאחדות אזרחי העולם" שבסן פרנסיסקו לפטרוב אזרחות של כבוד ופרס כספי על סך 1000 דולר כהוקרה על חלקו במניעת האסון. בינואר 2006 נסע פטרוב לארצות הברית כדי להיות אורח כבוד בעצרת האו"ם בניו יורק, שם העניקה לו ההתאחדות שנית אזרחות של כבוד. למחרת רואיין פטרוב על ידי העיתונאי וולטר קרונקייט במשרדו שב־CBS בניו יורק. הריאיון שנתן התפרסם ביולי 2009, בסרט הדוקומנטרי "The Man Who Saved The World".
ביום בו ביקר פטרוב בעצרת האו"ם פרסמה המשלחת הרוסית לאו"ם הודעה לעיתונות, לפיה:
עם זאת, מומחים למלחמה הקרה ספקנים בנוגע לשאלה האם לפי הפרוטוקול הסובייטי נדרשו באופן חד־משמעי יותר ממקור התרעה אחד על מנת להגיב במקרה של התרעה מפני מתקפת טילים. ברוק בלייר, מומחה למדיניות הגרעין של שתי המעצמות במלחמה הקרה, ונכון ל־2009 נשיא המכון לביטחון עולמי בוושינגטון, טוען כי התקרית הייתה על רקע תקופה בה חלה הידרדרות מערכתית ביחסי ארצות הברית–ברית המועצות ושבה שררה מתיחות רבה בין שתי המעצמות. על רקע מצב נפיץ זה, לדעתו של בלייר, הייתה קיימת סבירות גבוהה כי אחת מהמעצמות תתקוף במהירות, ולכן החלטתו של פטרוב מנעה ברגע האחרון השלכות הרות־אסון. בריאיון לטלוויזיה אמר בלייר:
"הרוסים ראו ממשלה אמריקאית המתכוננת להנחית את המכה הראשונה בראשות נשיא שיכול להורות על מתקפה שכזו", ובהתייחס לתקרית של פטרוב אמר: "אני חושב שזה הכי קרוב שהגענו למלחמה גרעינית שקרתה במקרה".
אולג קלוגין, שהיה ראש זרוע הריגול הנגדי הזר של הק.ג.ב., ומשכך הכיר היטב את מנהיג ברית המועצות יורי אנדרופוב (שהיה בעבר ראש הק.ג.ב.), ציין כי אנדרופוב רחש אי־אמון עמוק כלפי הממשל האמריקאי. לדעתו של קלוגין, במקרה שפטרוב היה טוען כי מדובר בהתרעת־אמת, סביר כי הממשל הרוסי היה רואה בכך התגרות, ולכאורה היה מנסה למהר ולתקוף על מנת להקדים את המתקפה האמריקאית.
פטרוב לאחר המעשה.
לאחר התקרית הועבר פטרוב לתפקיד בעל רגישות ביטחונית נמוכה יותר (אם כי הוא מדגיש שהוא לא אולץ לעזוב את הצבא, כפי שפורסם במקורות מערביים). בהמשך הוא פרש לפנסיה מוקדמת וסבל מהתמוטטות עצבים ועד מותו הוא חי בעיר פריאזינו שבמחוז מוסקבה.
פטרוב עצמו טען שהוא לא ראה במעשהו גבורה יוצאת דופן. בריאיון לסרט הדוקומנטרי "The Red Button and the Man Who Saved the World" אמר פטרוב כי תפקודו במהלך התקרית היה חלק מתפקידו והוא רק ביצע את המוטל עליו.
טיפול ברכיבה
תדיר ושאינו תדיר
תדיר ושאינו תדיר – תדיר קודם (או כל התדיר מחבירו קודם את חבירו) הוא כלל בהלכה הקובע כי קיום מצווה שכיחה יותר, קודם לקיום מצווה שכיחה פחות.
מקור הכלל וטעמו.
מקור הכלל, בניסוח שונה מעט, ב: "כל התדיר מחברו - קודם את חברו", ומשמעות הכלל היא שיש להקדים את הקרבתו של קורבן בעל תדירות רבה לקורבן שתדירותו פחותה. כך למשל, קורבן תמיד, הקרב בכל יום, קודם לקורבן מוסף, קורבן מוסף של שבת קודם לקורבן מוסף של ראש חודש, וקורבן מוסף של ראש חודש קודם לקורבן מוסף של ראש השנה.
הכלל נלמד מהפסוק העוסק בקורבנות המוספין (במדבר כח,=): "מלבד עולת הבוקר אשר לעולת התמיד תעשו את אלה", שמשמעו שיש לעשות את קורבנות המוספים לאחר עולת הבוקר - קורבן תמיד של שחר, שהיא תדירה יותר.
הגמרא (זבחים צא, א) קובעת שקדימות זו אינה נוהגת אלא בדבר שהוא תדיר יותר, כלומר שבאופן קבוע וסדיר הוא שכיח יותר מחבירו; אבל דבר מצוי יותר, כלומר "שאין תדירותו חובה, אלא שהוא מצוי תמיד יותר מחבירו" (רש"י שם) - אינו קודם לדבר מצוי פחות, ולכן קורבן שלמים אינו קודם לקורבן חטאת, אף ששלמים מצוי הרבה יותר, כיון שאין כלל מחייב להקריב שלמים באופן תדיר יותר.
תדיר מחברו כנגד מקודש מחברו.
המשנה (זבחים י, ב) מביאה כלל נוסף, לפיו "כל המקודש מחברו קודם את חברו", והגמרא בשני מקומות (שם צ, ב; מנחות מט, א) דנה בהתנגשות בין שני כללים אלה - מה הדין כאשר לפנינו שני דברים, אשר אחד מהם תדיר מחברו והשני מקודש מחברו? הגמרא אינה מכריעה ספק זה, והרמב"ם (הל' תמידין ומוספין ט, ב) פוסק: "היה לפניו תדיר ומקודש - יקדים איזה מהן שירצה".
תדיר ושאינו תדיר בקידוש.
במסכת פסחים נחלקים בית שמאי ובית הלל איזה ברכה קודמת, האם ברכת היום (קידוש) קודמת או ברכת היין קודמת. בית הלל סוברים שיש להקדים את ברכת היין לברכת היום וזאת מהסיבה של "תדיר ושאינו תדיר - תדיר קודם" ועל כן יברכו קודם על היין ולאחר מכן יברכו על היום.
תדיר ושאינו תדיר - תדיר קודם
תורת ההצפנה
הכרזת העצמאות של האינטרנט
מייל ימי
ג'ון קאזאלה
ג'ון הולנד קאזאלה (באנגלית: John Holland Cazale; 12 באוגוסט 1935 – 12 במרץ 1978) היה שחקן קולנוע אמריקאי ממוצא איטלקי. לאחר קריירה מצליחה בתיאטרון הופיע ב-5 סרטי קולנוע, הנחשבים כיום לקלאסיקה, ובתקופה קצרה הטביע את חותמו על הקולנוע האמריקאי של שנות ה-70. קאזאלה מת בגיל 42 מסרטן ריאות.
ביוגרפיה.
ג'ון קאזאלה נולד בבוסטון, מסצ'וסטס. הוא למד דרמה בקולג' אוברלין ובאוניברסיטת בוסטון. לאחר סיום לימודיו, עבר לניו יורק שם עבד כשליח בחברת נפט, וניסה להשתלב כשחקן בהצגות תיאטרון. בתקופה זו פגש את אל פצ'ינו שהיה, כמוהו, שחקן צעיר המחפש את דרכו, והשניים התיידדו ואף היו לשותפים לדירה. קאזאלה השתתף בהצגות שונות בתיאטרון, ובשנת 1962 כיכב בסרט קצר בן 10 דקות בשם "The American Way" שביים מרווין סטרקמן.
פריצתם של קאזאלה ופצ'ינו לתודעת קהל הצופים הייתה במחזה של ישראל הורוביץ "האינדיאני רוצה את הברונקס" (Indian Wants the Bronx) בתיאטרון "אסטור פלייס" באוף ברודוויי. ההצגה עלתה ב-17 בינואר 1968 והציגה 177 פעמים. קאזאלה זכה על תפקידו בפרס האובי (Obie Award) המוענק על הצטיינות בהצגות "אוף ברודוויי".
קאזאלה המשיך בקריירת תיאטרון, וזכה בפרס "אובי" נוסף על השתתפותו במחזהו של הורוביץ "Line". במחזה זה לכד את תשומת לבו של פרד רוס שהיה אחד המלהקים לסרט הסנדק, והוא לוהק לתפקיד פרדו, בנו חלש האופי של דון קורליאונה. הסרט זכה להצלחה ענקית, וקזאלה הפך לכוכב קולנוע. מנקודה זו שילב קאזאלה בין קריירת הקולנוע לתיאטרון. בין היתר שיחק לצד פצ'ינו בהפקה של עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי לפי ברטולט ברכט, וסמוך למותו בשנת 1978 כיכב בהצגת מידה כנגד מידה לצד רוברט דה נירו ומריל סטריפ. בשנים ספורות אלו שיחק במספר מצומצם של סרטי קולנוע, שהיו בין היצירות החשובות והמשפיעות ביותר של הקולנוע האמריקאי בשנות ה-70.
תפקיד הבכורה של קאזאלה בקולנוע היה, כאמור, בסרט הסנדק (1972), לצד חברו הוותיק אל פצ'ינו. פרנסיס פורד קופולה שהתרשם מאוד ממשחקו של קאזאלה, הרחיב את תפקידו בסרט הסנדק חלק שני שהוקרן לראשונה בשנת 1974. דמותו של פרדו קיבלה עומק, נוכחות, וממד טראגי שלא היו לה בסרט הראשון. גם משחקו בסרט זה זכה לשבחים מרובים.
בין שני סרטי "הסנדק" הופיע קאזאלה בסרט "השיחה" בתפקיד סטנלי, שותפו של אמן האזנות הסתר הארי לוק, אותו גילם ג'ין הקמן. משחקו של קאזאלה קצר שבחים, והסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן בשנת 1974.
תפקיד ראשי, בעל נוכחות ועומק, קיבל קאזאלה בסרטו של סידני לומט, אחר צהריים של פורענות, בו שיחק בשנת 1975 לצד אל פצ'ינו. השניים שיחקו שני שודדי בנק המסתבכים במצב של החזקת בני ערובה. קזאלה קיבל את התפקיד, המבוסס על סיפור אמיתי, על אף שדמותו של השודד סאל, אותה שיחק, הייתה בת 18, וקזאלה היה בשנות ה-30 המאוחרות לחייו. התפקיד הפך לאחד ממפגני המשחק הגדולים של קאזאלה, שהשלים את דמותו המוחצנת והאגרסיבית של פצ'ינו, והסרט זכה להצלחה גדולה. על תפקידו זה היה קזאלה מועמד לפרס גלובוס הזהב כשחקן המשנה הטוב ביותר בסרט קולנוע.
תפקידו הקולנועי האחרון של קזאלה היה בסרט צייד הצבאים. במהלך צילומי הסרט חלו שינויים משמעותיים בחייו של קאזאלה. הוא התארס לכוכבת הסרט, מריל סטריפ, אך אובחן כי הוא חולה בסרטן ריאות. הוא הצליח להשלים את צילומי הסרט, לאחר שהבמאי מייקל צ'ימינו הקדים את צילומי הסצינות בהן השתתף, אך מת מיד לאחר מכן, והוא בן 42 שנים.
בשנת 1991, 12 שנים לאחר מותו, הופיעה דמותו של קאזאלה בסרט הסנדק חלק שלישי. הבמאי קופולה שילב בסרט קטעים שלא שולבו בשני הסרטים הראשונים, בהם הופיע קאזאלה.
בקולנוע גילם לרוב דמויות מופרעות או חלשות אופי, אך בולטות מאוד ונוגעות ללב. כל ששת הסרטים בהם הופיע קאזאלה היו מועמדים לפרס האוסקר כסרט הטוב ביותר, ושלושה מהם (הסנדק חלק ראשון, הסנדק חלק שני וצייד הצבאים) אף זכו בפרס. חייו והקריירה שלו היו נושא לסרט תיעודי בשם "I Knew It Was You" (ידעתי שזה אתה, על שם ציטוט מהסרט הסנדק II, אותו אומר מייקל, שמשוחק על ידי אל פצ'ינו לדמותו, פרדו), בבימוי ריצ'רד שפרד, שהוצג בהצגת בכורה בפסטיבל סאנדנס בשנת 2009.
ועידת קונסטנטינופול השנייה
ועידת קונסטנטינופול השנייה הייתה הוועידה האקומנית החמישית של הכנסייה. הוועידה התכנסה ביוזמתו של יוסטיניאנוס הראשון בקונסטנטינופול, בין ה-5 במאי ל-2 ביוני 553. למעט שישה-עשר נציגים לטיניים מהקרתגו ומאיליריה, כל המשתתפים בוועידה היו מן המזרח היווני. החלטות הוועידה קיבלו תוקף מחייב בכנסייה הכלקדונית של אותם הימים, והן מקובלות כיום על הנצרות הקתולית, רוב הכנסיות הפרוטסטנטיות והנצרות האורתודוקסית.