מאה שנים לאחר שהממלכה הסיאמית הניסה את חברת הודו המזרחית, התאחדה בורמה ופלשה שוב לאיוטהאיה ב-1767 והפעם העלתה באש את עיר הבירה ובאופן זמני גרמה לפיצול הממלכה. בהמשך השנה הביס הגנרל, שבהמשך הוכתר כמלך טקסין "הגדול" (Taksin) את הבורמזים. עם תמיכה פוליטית של סין, ניהל טקסין כמה מערכות כנגד וייטנאם ומיגר את שלטונה בקמבודיה ב-1779. בצפון שיחררו כוחותיו של טקסין את ממלכת לאנה (Lanna) משליטת הבורמזים, בכך יצרו אזור חיץ חשוב וכבשו את הממלכות של לאוס ב-1778. בסופו של דבר, חילוקי דעות פוליטיים, שבחלקם נבעו מהדאגה מההשפעה הסינית, הובילו להדחתו של טקסין והמלכתו של הגנרל צאקרי (Chakri) כראמה הראשון, מלך סיאם ב-1782 וליסודה של ממלכת ראטאנקוסין ((Rattanakosin שבירתה החדשה הייתה בנגקוק.
התחרות הצבאית על ההגמוניה האזורית המשיכה, עם מבצעים צבאיים סיאמים מתמשכים שמטרתם לשמור על שליטתם על ממלכת קמבודיה ועם התמיכה של סיאם בהדחתה של שושלת טאי סון (Tây Sơn) העוינת בווייטנאם. בשנים הבאות, קיסר וייטנאם שיתף פעולה עם סיאם בצורה פחותה, תמך במרד קמבודי כנגד השלטון הסיאמי והציב חיל מצב וייטנאמי בפנום פן, בירת קמבודיה, למשך כמה שנים. העימות עם בורמה חודש בשתי המערכות של מלחמת בורמה-סיאם שהתרחשה בשנים 1785-1786, שבראשיתה נחלה בורמה ניצחונות אך הסתיימה בניצחון הסיאמים. עלייתו לשלטון של ראמה השני, מלך סיאם ב-1809 עמדה בסימן הפלישה האחרונה של הבורמזים, שניסו לנצל את חילופי השלטון. למרות חורבנה של תהאלנג (פוקט של היום), הניצחון הסיאמי במלחמה אישר את העליונות הצבאית הסיאמית על בורמה ומהווה את סיומן של מסכת הפלישות הבורמזיות לסיאם לאורך כל השנים.
סיאם והאיום הצבאי האירופאי (1826-1932).
ראשית ההשפעה הקולוניאלית.
ניצחונה של בריטניה במלחמה האנגלו-בורמזית הראשונה ב-1826 היווה את תחילתה של תקופה בת כמאה שנים בה ההיסטוריה הצבאית של תאילנד עמדה בסימן איום קולוניאלי אירופאי. יחד עם זאת, בראשיתה של תקופה זו הייתה דאגתם העיקרית של הסיאמים עדיין מצדם של יריבותיה המסורתיות, בורמה ווייטנאם. סיאם תמכה במלחמתה של בריטניה כנגד בורמה, אך המהלך הכושל שלה במסגרת מלחמה זו, נתן השראה לאנאובונג (Anouvong) מלך ויינטיאן (לאוס של היום) לתקוף את העיר קורט (Korat). במערכה זו התבלטו שתי דמויות שנחקקו עד היום בזיכרון הקולקטיבי התאילנדי, ליידי מו (Lady Mo), אשת המושל, שהצליחה להנהיג מרד של נשים ולסכל את פלישתו של אנאובונג והגנרל בודינדצ'ה (Bodindecha), שניצח את הבורמזים שנתיים מאוחר יותר. מסע המלחמה המוצלח שלו במסגרת מלחמת סיאם-וייטנאם בשנים 1841-1845 ייצב סופית את עליונותה של סיאם על קמבודיה. ב-1849, ממלכת בורמה החלשה סבלה ממרידות בקרב העמים שהיו תחת שליטתה, המדינות השאניות (Shan states) של קנגטונג (Kengtung) וצ'יאנג הונג (Chiang Hung). זו האחרונה ביקשה כמה פעמים את עזרתה של סיאם ששיגרה חיל משלוח ב-1852. שני הצבאות התקשו להתנהל בשטח ההררי בצפון והמלחמה נמשכה עד 1855 כאשר הצליחו לבסוף הכוחות הסיאמים להגיע לקנטונג, אם כי הקשיים הרבים והיותם של הכוחות הסיאמים מותשים, גרמו לנסיגתם. המלחמות הללו המשיכו להתנהל בדרכים המסורתיות עם פילים שהמשיכו להיות מופעלים בשדה המערכה בנשיאת תחמושת קלה לתותחים, מה שלעיתים הכריע את הקרבות. בינתיים, עלייתה של סין ככוח צבאי במלחמת האופיום הראשונה ובמלחמת האופיום השנייה, כנגד בריטניה ובהמשך נגד צרפת, בין שנות השלושים ושנות השישים של המאה ה-19, עודדו את סיאם לדחות את הסוזרניות הסינית בשנות החמישים. יחד עם זאת, סיאם הייתה תחת לחץ צבאי וכלכלי מצדם של המעצמות האירופאיות וראמה השלישי, מלך סיאם חזר שוב ושוב על ערש הדווי שלו ב-1851: "אנו כבר לא נילחם יותר כנגד בורמה ווייטנאם, אנו נלחם כנגד המערב".
המאבק עם הצרפתים.
תחת שלטונו של נפוליאון השלישי, הגבירה צרפת את הלחץ הצבאי על סיאם ממזרח. מעורבותה הימית של צרפת בווייטנאם בשנות הארבעים של המאה ה-19 סללה את הדרך למסע קולוניאלי מסיבי. סייגון נפלה בפניהם ב-1859 והשליטה הסופית של צרפת בווייטנאם הושגה ב-1874. ב-1863 כבשה צרפת את קמבודיה ויחד עם וייטנאם ייסדה את המושבה הודו-סין הצרפתית בשנת 1887. מדרום, מעורבותה של בריטניה במלחמות מקומיות בחצי האי המלאי בשנות השבעים הגדיל את אחיזתה במדינות המלאיות. מצפון, ניצחונה של בריטניה במלחמה האנגלו-בורמזית השנייה בשנת 1852, ובמלחמה האנגלו-בורמזית השלישית ב-1885, הביאו לידי גמר את כיבוש בורמה על ידי הבריטים והיא סופחה לראג' הבריטי ב-1886. העליונות הצבאית של המעצמות האירופאיות נשענה בעיקר על כוחותיהם של חילות הים שלהם. ציי הנהרות של מדינות דרום מזרח אסיה לא יכלו לעמוד בפני הספינות העשויות מתכת והמונעות בפחם של הציים האירופאים. אף על פי כן, מסעות הכיבוש האירופאים נותרו מוגבלים עקב העלויות והקשיים הלוגיסטיים וכן עקב האקלים הקשה והמלריה.
הרפורמות של המלך מונגקוט.
תגובתה של סיאם למצב עניינים חדש זה בהנהגתו של המלך מונגקוט (Mongkut) (ראמה הרביעי, מלך סיאם), הייתה הנהגת תוכנית רפורמה יסודית על פי הדגם המערבי אשר כללה את שינויים נרחבים בכוחות הצבאיים של הממלכה. שורשיו של הצבא המלכותי של תאילנד הם בצבא שהקים המלך מונגקוט בשנת 1852. בשנת 1887 כבר היה קיים פיקוד צבאי עליון בנוסח אירופאי ועד לסוף המאה היה לסיאם כבר צי שתהליך הקמתו החל בשנת 1875 בהנהגתו של קצין צי דני בשם אנדראס דו פלסיס דה רישליה (Andreas du Plessis de Richelieu) שזכה בתואר אצולה סיאמי ועזב את סיאם ב-1902 עקב מחלת המלריה ואחריו פיקד על הצי הנסיך האדמירל אבהקארה קיאטיונגסה (Abhakara Kiartivongse) שנחשב ל"אבי הצי המלכותי התאילנדי". ההתמקדות של סיאם ביצירת כוח צבאי תחת פיקוד מרכזי, כדי לקדם פלישה אירופאית, באה על חשבון המסורת הפוליטית והצבאית של הממלכה ובהדרגה העבירה את כובד המשקל של הצבא ככוח שולט במדינה, תהליך שנמשך לתוך המאה העשרים. למרות הגידול בכוח הצבאי הסיאמי, עצמאותה של הממלכה עמדה בשנים האחרונות של המאה ה-19 בצל היריבות הקולוניאלית בין בריטניה לצרפת, בעיקר על רקע חיפוש נתיבי הסחר לעורף החקלאי של סין. באמצעות פיתוחו של כוח צבאי מתוחכם ועמידה כנגד המעצמות הקולוניאליות, הצליחו מלכי סיאם לשמור על שקט מתוח עד לשנות התשעים של המאה ה-19.
סיומו של תהליך זה היה במלחמת סיאם-צרפת ב-1893, בה אולצה סיאם לוותר על שטחים ממזרח לה והיא סללה את הדרך להסכם שלום לא נוח מבחינתה של סיאם שהשפיע על יחסיה עם צרפת בארבעים השנה הבאות. בחסותו של כוח צבאי שלח מושל הודו-סין הצרפתי שליח לבנגקוק לדרוש את מסירתה של לאוס לשלטון צרפת. ממשלת סיאם, שטעתה לחשוב שתקבל תמיכה מבריטניה, סירבה לדרישה ותגברה את כוחותיה באזור. גירושם של סוחרים צרפתים בחשד של סחר באופיום ורציחתו של דיפלומט צרפתי בדרכו מסיאם, דרבנו את הצרפתים לקבל את הסירוב הסיאמי למסור את השטחים, כהכרזת מלחמה.
ב-1893 הורו הצרפתים לספינות הצי שלהם לשוט במעלה נהר צ'או פראיה לכוון בנגקוק. כשתותחיהם מכוונים לכיוון ארמון המלך, שיגרו הצרפתים אולטימטום לסיאמים שעליהם למסור את השטחים שבמחלוקת ולשלם פיצויים על הלחימה שהתנהלה עד לאותו זמן. עם התמהמהותה של התשובה הסיאמית לאולטימטום, הטילה צרפת סגר ימי על חופי הממלכה. עקב אי יכולתם להתגונן ביבשה ובים, נעתרו לבסוף הסיאמים לדרישה וללא כל גיבוי מבריטניה, העבירו את השליטה בשטחים לידי צרפת. עם סיומו של העימות נחתם חוזה שלפיו מעבירה סיאם את לאוס לידי צרפת, צעד שהרחיב משמעותית את הודו-סין הצרפתית.
מלחמת העולם הראשונה.
ב-1904 הניחו צרפת ובריטניה בצד את חילוקי הדעות ביניהם כאשר חתמו על ההסכמה הלבבית, ששמה קץ למאבקים בניהן על השליטה בדרום-מזרח אסיה והורידה מעל הפרק את האופציה הסיאמית שלפיה תתמוך מעצמה אחת בסיאם כנגד התוקפנות של השנייה. במקביל, ההסכם האנגלו-סיאמי משנת 1909 יצר פשרה, שבעיקר הייתה לטובת בריטניה, בין שתי הממלכות בנוגע לאזורים שבמחלוקת בצפון מלאיה. המלחמה הבאה שבה הייתה סיאם מעורבת הייתה מלחמת העולם הראשונה. התוצאה של השתתפותה של סיאם במלחמה הייתה שינוי או ביטול מוחלט של ההסכמים הבלתי הוגנים שהיא חתמה עם בריטניה, צרפת וארצות הברית ושהעניקו זכויות יתר לנתינים של המעצמות בשטחי סיאם. יחד עם זאת שינוי זה לא הוביל להשבתם של השטחים שסיאם נאלצה להעביר למעצמות האירופאיות כמה שנים קודם לכן.
ההפיכה הצבאית, מלחמת העולם השנייה והכיבוש היפני (1932-1945).
עבור סיאם, שבשנת 1939 שינתה את שמה לתאילנד, מלחמת העולם השנייה, הייתה גם המעורבות במאבק בין בעלות הברית ובין מעצמות הציר באזור, אך גם חידושו של המאבק בדרום מזרח אסיה בין יריבות וותיקות. כמו מדינות אחרות באזור, תאילנד, שהייתה כבר תחת משטר צבאי מאז ההפיכה של שנת 1932 בהנהגת ראש הממשלה, מייג'ור גנרל פלק פיבונסונגרם (שהיה ידוע גם בשם פיבון - "Phibun"), ניצלה את השינויים במאזן הכוחות שנגרמו עקב נפילתה של צרפת והתפשטותה של יפן כדי לנסות להחזיר לעצמה שטחים שאיבדה במאה ה-19. ההשקעה הרבה של תאילנד בצבאה, שהתבססה על ציוד בריטי וגרמני ובחיל האוויר שלה שמטוסיו היו מתוצרת אמריקנית ויפנית, עמדה להתממש.
המאבק מול צרפת של וישי.