מלחמת האזרחים הביאה השראה ליצירה תרבותית ענפה ומגוונת, ומלכתחילה היה קשה להפריד בין האמנותי לפוליטי. כך למשל כשהצייר הספרדי פבלו פיקאסו צייר את ציורו הנודע "גרניקה" ב-1937, הוא ביטא ביצירתו בין השאר את הזעזוע מהפצצת העיר על ידי הלאומנים שאירעה מוקדם יותר באותה השנה. צייר ספרדי חשוב נוסף, ז'ואן מירו, צייר גם הוא כמה יצירות בולטות באותה השנה. פיקאסו ומירו הגיעו בסוף 1937 אל פריז, שם נערכה התערוכה העולמית, ובה הציגו את יצירותיהם כחלק ממסע פרסום למען הרפובליקה המשוועת לעזרה. הציירים קיוו באמצעות יצירתם להעלות את המודעות למלחמה בספרד ולהגביר את הסיוע הכספי והצבאי לרפובליקנים. בין היוצרים הספרדים שעסקו במלחמה עוד במהלכה היו גם הפסל חוליו גונזאלס והמשוררים ססאר ואייחו ומיגל ארננדס. אך מעבר לעיסוק התרבותי במלחמה בספרד עצמה, מלחמת האזרחים נתנה אותותיה בכל רחבי העולם המערבי. המלחמה זכתה לתהודה עולמית וסיקור תקשורתי נרחבים, והיא עוררה שיח ער לא רק בקרב מקבלי ההחלטות ואנשי הדיפלומטיה, אלא גם בקרב הציבור הרחב. אך מעל הכל, אינטלקטואלים, אנשי תרבות ועיתונאים היו אלו שחשו עניין במלחמה והיו נחושים לנקוט עמדה מוסרית לגביה. במיוחד בארצות הברית, בריטניה וצרפת, נעמדו רוב היוצרים לצד הרפובליקנים מתוך הזדהות עם מה שראו כמאבק בפאשיזם. חלק גדול מהם אף נסע בהתלהבות לספרד על מנת לעמוד על המתרחש מקרוב, להביע את תמיכתו ולתרום את חלקו.
העניין הרב שעוררה המלחמה הביא את שני הצדדים הלוחמים לנסות לגייס באמצעות תעמולה את דעת הקהל בספרד בפרט ובעולם הרחב בכלל. יוצרים ועיתונאים רבים יצאו לספרד, כאשר עבודתם משמשת את הצדדים למטרות שונות. הצלם האמריקני ממוצא יהודי רוברט קאפה שנודע בפעילותו העיתונאית, תיעד במשך שנים את מאורעות המלחמה, וכבר בתחילת הקרבות צילם את מותו של חייל לויאליסט, התמונה המפורסמת ביותר ממלחמת האזרחים. העיתונאי האמריקני ארנסט המינגוויי נודע עוד יותר בפעילותו בספרד, אליה הגיע באביב 1937. המינגוויי סיקר את המלחמה עבור כמה עיתונים בארצות הברית, תוך שהוא שם לו כמטרה להעלות את המודעות לנעשה במלחמה ולתרום למאבקם של הרפובליקנים. ביולי הוא הוציא לאור יחד עם ליליאן הלמן את "הארץ הספרדית" (The Spanish Earth), אחד מסרטי התעמולה הידועים ביותר שנוצרו במלחמה, בו הוא מעלה על נס את האמבק של הרפובליקנים בפאשיזם. סרט זה לא היה לבד, ובתקופת המלחמה זנח הקולנוע הספרדי את העיסוק בסרטים בדיוניים והתפנה להפקת סרטים בעלי אופי תיעודי ותעמולתי. מאות סרטים כאלו הופקו באותן השנים, רובם באזור הרפובליקני, היות ששם הייתה מרוכזת רוב תעשיית הקולנוע הספרדית.
ההיסטוריון אריק הובסבאום טוען כי בין המחברים הבריטיים החשובים בתקופת המלחמה, 106 נעמדו לצד הרפובליקנים, 5 צידדו בלאומנים ו-16 נמנעו מלנקוט דעה. על כולם בלט ככל הנראה הסופר ג'ורג' אורוול, שעם פרוץ המלחמה בחר כמו רבים אחרים במערב ללכת לספרד, להתגייס לשורות הרפובליקנים ולסייע להם במלחמתם. ב-1938 פרסם אורוול את ספרו הנודע מחווה לקטלוניה, שם תיאר את חוויותיו משהותו בספרד. אורוול הציג בצורה אוהדת את הרפובליקנים כלוחמים נועזים הנאבקים בפאשיזם המתפשט ביבשת, אך גם לא חסך בביקורת על ההשפעה ההולכת וגוברת בספרד של המפלגה הקומוניסטית וברית המועצות, אשר דיכאו ללא רחם את מתנגדיהם בחוגי השמאל. כמו אורוול, גם המשוררים הבריטיים סטיבן ספנדר וויסטן יו אודן והסופרים הצרפתיים ז'ורז' ברנאנוס ואנדרה מאלרו עסקו במלחמה, כתבו בהשראתה ובחלקם אף ביקרו בספרד במהלכה. עבורם הייתה המלחמה לחוויה מכוננת בחייהם וביצירותיהם. על אף שהיו במיעוט, סופרים כמו אוולין וו, שאמר ללא היסוס "אם הייתי ספרדי הייתי נלחם למען הגרנל פרנקו", בלטו בדעתם התומכת בלאומנים. לדידם, המלחמה בספרד לא הייתה מאבק בפאשיזם אלא קרב נגד קומוניזם מסוכן שאותו יש לבלום.
במהלך המלחמה עצמה עשו כאמור הצדדים שימוש נרחב בתעמולה בספרד עצמה ומחוצה לה. הלאומנים נהגו לפרסם עלונים שתיארו את מאבקם ברפובליקה כמלחמת קודש, ואת הרפובליקנים כקומוניסטים ואתאיסטים, ואף כאוסף של "סובייטים-מאסונים-יהודים". כך למשל הופץ בארצות הברית מסמך שכתורתו "מכתב משותף של בישופים ספרדיים לבישופים מרחבי העולם", ובו תוארו הרפובליקנים כקומוניסטים אנטי-דתיים:
בדצמבר 1936 ביקר הפילוסוף הבריטי כריסטופר קאודוול בברצלונה וכתב כי "כמעט על כל בניין היו כרזות של המפלגות: כרזות נגד פאשיזם, כרזות על ההגנה על מדריד, כרזות הקוראות להתגייס למיליציה... ואפילו כרזות לשחרור האישה ונגד מחלות מין". כרזות אכן נחשבו למרכיב הבולט ביותר של תעמולה שנעשה בו שימוש במלחמת האזרחים, ולמעשה הוא היה אמצעי תעמולה עיקרי של הרפובליקנים לגיוס האוכלוסייה. בדרך כלל הכרזות הופקו על ידי מפלגות השמאל השונות, אך לעיתים יצרו אותן משרדי הממשלה הרפובליקניים ואף אמנים חובבים. ברצלונה הייתה מוקד ראשי של עיצוב, הדפסה והפצת כרזות. בדרך כלל הכרזות עוצבו בסגנון ריאליסטי סוציאליסטי, בדומה לקו העיצוב הרשמי שהיה נהוג בברית המועצות, ונראה כי שאב השראה מכרזות דומות מהמהפכה הבולשביקית והצרפתית. הפצת הכרזות נעשתה ברובה בתחילת המלחמה בן השאר כי כל עוד המלחמה התארכה נקראו יותר ויותר אמנים להצטרף אל הלחימה בחזית.
הכרזות היו מגוונות וכל גורם שיצר אותם הדגיש את מסריו החשובים לתפיסתו. לעיתים כוונו הכרזות לכלל התושבים ולעיתים לאוכלוסיות ספציפיות, למשל פועלים, איכרים, בני נוער, נשים, ובני מיעוטים כמו קטלונים ובסקים. עם זאת, על אף המגוון ניתן לזהות בהן כמה מוטיבים בולטים: עידוד הגיוס למלחמה בחזית והעבודה בתעשייה בעורף; מסרים אידאולוגיים, בעיקר אנטי-פאשיזם, אנרכיזם וסוציאליזם; קריקטורות נגד דמויות וקבוצות שזוהו עם הלאומנים כמו פרנקו, היטלר, העשירים והכנסייה; וקריאה לסולידריות ואחדות בין מפלגות השמאל. מוטיב מרכזי חשוב היה הצגת האויב כזר. הרפובליקנים הרבו להציג את עצמם כאלו המגנים על ספרד מפני פלישה חיצונית. הם הדגישו את תמיכת היטלר ומוסוליני בפרנקו, ואת נוכחות הצבא האיטלקי וחיל האוויר הגרמני בלחימה. מעל הכל הם נתנו ייצוג שלילי ל"מורים", חיילי צבא אפריקה המרוקאים שנודעו באכזריותם.
מבחר כרזות תעמולה מהמלחמה:
ניתוח טקטי ואסטרטגי.
מלחמת האזרחים בספרד, הייתה מלחמת אזרחים טיפוסית, בעלת מרכיבים המאפיינים מלחמות מסוג זה, כגון עימות פוליטי פנימי המחריף לכדי מלחמה, חלוקת המדינה לשני צדדים יריבים, וניצחון אחד הצדדים והקמת משטר בהתאם לעקרונות עליהם נלחם. מבחינות רבות הייתה זו גם מלחמה כוללת. שני הצדדים ניצלו את כל המשאבים שעמדו לרשותם, הקימו צבאות בני מיליון חיילים כל אחד, עירבו את האוכלוסייה האזרחית משני צידי הגבול במערכה ורובם לא ראו אפשרות לפשרה, אלא תפסו את המאבק ככזה שיסתיים רק בהכרעת הצד היריב. לכל אורכה היא גם הייתה מלחמה קונבנציונלית בעיקרה ולא מלחמה אסימטרית, היות שהיא נערכה בין שני צבאות סדירים. בחודשים הראשונים היא הייתה מלחמה בעצימות לא גבוהה למדי. לשני הצדדים הלוחמים לא היו יותר ממאה אלף לוחמים, ושימוש בנשק כבד כמו טנקים ומטוסים לא היה שכיח. מציאות זו התהפכה עד לאביב 1937, אז כבר הבינו כולם כי פניהם למלחמה ממושכת. במקביל, גם המעורבות הבינלאומית במלחמה התרחבה: גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית וברית המועצות שלחו לספרד את מיטב אנשיהם וכלי נשקם. אף על פי שמקורו של הביטוי "גרילה" כתיאור לוחמה לא-סדירה הוא מספרד, לוחמת גרילה שיחקה תפקיד שולי במלחמת האזרחים. עם זאת, אצל הרפובליקנים דרך הגרילה נשקלה ואף נוסתה, לנוכח מצבו העדיף של הצבא הלאומני. רבים מהאנרכיסטים ראו בלוחמת גרילה מהפכנית דרך לחימה אידיאלית, אך הממשלה הרפובליקנית המרכזית התנגדה לכך במפורש, ובעצת ברית המועצות הובילה מאמצים להקמת צבא מאוחד וסדיר. עם זאת, ברית המועצות כן ראתה בלוחמת גרילה טקטיקה אשר יכולה להועיל ולהתבצע על ידי כוחות בשולי הצבא הסדיר, ולכן שלחה יועצים צבאיים להכשיר לוחמים רפובליקניים לצורך הקמת כוחות גרילה ייעודיים. הכוחות פעלו בעומק השטח הלאומני ועסקו בעיקר בפעולות חבלה כמו פיצוץ מסילות רכבת, אך היקפם והשפעתם היו זניחים.