ולימד בתוכנית הבוגרים למדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב בשנים 1994-1993. למד אצל פרופ' אלינור אוסטרום ועבר אצלה את מבחני ההסמכה לדוקטורט. מנחהו לעבודת הדוקטור היה פרופ' ויליאם (ביל) סיפין. ב-1993 קיבל דוקטורט במדיניות ציבורית מאוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון . הוא בוגר שתי תוכניות הכשרה למינהל ופיתוח מבית הספר לחינוך של אוניברסיטת הרווארד.
כותב מאמרי דעה
ומתראיין כפרשן פוליטי בעיתונות הישראלית והאמריקאית.
קריירה אקדמית.
ב-1994 התמנה הריס למרצה בכיר למדע המדינה באוניברסיטת מישיגן המזרחית , ביופסלאנטי, מישיגן; ב-1998 התמנה בה לפרופסור חבר, ב-2000 לפרופסור מן המניין, בשנים 2000–2004 היה המשנה לרקטור וסגן הנשיא לעניינים אקדמיים באוניברסיטת מישיגן המזרחית. בשנים 2004–2007 היה פרופסור למדיניות ציבורית וסגן הנשיא לעניינים אקדמיים באוניברסיטת המדינה של פריס בביג רפידס, מישיגן. בשנים 2007–2010 היה פרופסור למדיניות ציבורית, רקטור וסגן הנשיא לעניינים אקדמיים באוניברסיטת קטרינג , פלינט, מישיגן בתקופתו קטרינג נכללה ארבע פעמים בדירוג הקולג'ים הטובים באמריקה. האוניברסיטה, ביחד עם העיר פלינט והתאגיד לפיתוח כלכלי של מישיגן קיבלה מענק של $951,000 ממחלקת האנרגיה של ארצות הברית, להקמת מפעל ביוגז וביומתן שוודי במרכז פלינט למצוינות באנרגיה, בו השקיעה האוניברסיטה קרוב ל-10 מיליון דולר. הריס הביא להסכם שיתוף פעולה בין קטרינג למרכז מחקר של תעשיית כלי הרכב הסינית.
בשנים 2010–2012 הריס כיהן כנשיא אוניברסיטת אינדיאנה בקוקומו , השוכנת בעיר קוקומו , במדינת אינדיאנה וכפרופסור למדיניות ציבורית, עסקים וחינוך באוניברסיטה.
בתקופה זו מינהו המושל מיץ' דניאלס למועצת כלי הרכב של אינדיאנה. הוא נבחר למפקד כנף של כבוד בידי כנף התדלוק האווירית ה-434 בבסיס המילואים האווירי של גריסום ולקח חלק בהכשרה מטעמה. העיתון קוקומו פרספקטיב בחר בו לאיש השנה שלו ב-2011.
מ-2013 הוא פרופסור למינהל ציבורי באוניברסיטת המדינה של טנסי בנאשוויל, טנסי; בשנים 2013–2020 היה דקאן הקולג' למדיניות ציבורית באוניברסיטה והחל מ-2020 הוא ממלא מקום הרקטור וסגן הנשיא לעניינים אקדמיים. בתקופת כהונתו הקולג' נכלל לראשונה בתולדותיו בדירוג של U.S. News &amp; World Report 2019 כאחת מתוכניות השירות הציבורי הטובות ביותר במדינה.
בשנים 2012–2016 היה עמית מכון לוין באוניברסיטת המדינה של ניו יורק.
יזם והיה מעורב במענקים ומלגות לאוניברסיטה בהיקף של 23.5$ מיליון. ב-2020 הקולג' נכלל בפעם השנייה ברציפות בדירוג ותוכנית התואר שני במינהל ציבורי נבחרה כשנייה בטיבה מבין הקולג'ים והאוניברסיטאות השחורים בארצות הברית
במאי 2003 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במינהל החינוך מקולג' אָווה מריה. ב-2010 קיבל בשם אוניברסיטת קטרינג את פרס 'המצטיין בכיתה' מטעם "רשת החינוך ליזמות על שם קרן" עבור לימוד סטודנטים כיצד להיהפך לחדשנים.
שימש כעמית בכיר בהתאחדות האמריקאית לקולג'ים ואוניברסיטאות ציבוריים יועץ לאיגוד צפון-מרכז של קולג'ים ובתי ספר ומעריך מוסמך של תוכנית שיפור האיכות האקדמית
זכה לפרס על מצוינות בהוראה מאוניברסיטת מישיגן המזרחית ופרס מצוינות בהוראה מעמותת בוגרי אוניברסיטת מישיגן המזרחית ולהוקרה על מצוינות בהוראה מהתאחדות מדע המדינה האמריקאית ופרס להיותו חבר סגל מצטיין מהנהלת איגוד האוניברסיטאות של מישיגן.
מ-2015 הריס מיעץ ללשכת החקירות של מדינת טנסי ,
המקבילה ל-FBI כדי לפתח תוכנית תעודה, בשם "תוכנית המנהיגות הציבורית למנהלים" או "מסדר הקולג'". בנוסף שימש כיועץ ללשכת החקירות של טנסי. ב-2020 מונה כחבר מועצת המנהלים של שותפות דאונטאון נאשוויל.
הריס כתב ארבעה ספרים, ערך אחד ופרסם 61 מאמרים בכתבי עת מדעיים. המחקרים עוסקים בהיבטים שונים של מדיניות ציבורית. כתב שני ספרים עם פרופ' גדעון דורון: "הגבלות כהונה" ו"מדיניות ציבורית ורפורמה אלקטורלית: המקרה של ישראל", החוקר בין היתר את שתי מערכות הבחירות הישירות שהתקיימו בישראל: ב-1996 וב-1999.
משפחה.
נשוי לטלי, אחות בהכשרתה, ולו שלושה בנים בוגרים.
פיט אוורסט
פרנק קנדול "פיט" אוורסט ג'וניור (באנגלית: .Frank Kendall "Pete" Everest Jr; 9 באוגוסט 1920 – 1 באוקטובר 2004) היה טייס קרב אמריקאי, נודע לרוב בשל היותו טייס ניסוי ומהנדס טיסה במהלך שנות ה-50.
שנים מוקדמות.
אוורסט נולד ב-9 באוגוסט 1920 בפיירמונט, וירג'יניה המערבית. אחרי שסיים את לימודיו בתיכון פיירמונט בשנת 1938, עבר ללמוד באוניברסיטת פיירמונט סטייט לשנה. לאחר מכן עזב ללמוד באוניברסיטת מערב וירג'יניה, בה למד הנדסה כהכנה לקריירה התעופה שצפה לעצמו. אוורסט סיים לבסוף את לימודיו בשנת 1956 במכללת הסגל של הכוחות המשולבים בנורפוק, וירג'יניה.
קריירה צבאית.
ב-11 בנובמבר 1941, אוורסט התגייס לחיל האוויר לתוכנית האימון של צוערי הטיסה, סיים אותה ונכנס לשירות מבצעי ב-3 ביולי 1942. מבין חבריו לכיתה היה האייס לעתיד, רוברט ס. ג'ונסון. לאחר שצבר מספיק שעות טיס במטוס קרטיס P-40, נשלח אוורסט לזירה הצפון אפריקאית, שם נשלח לכ-94 גיחות קרביות בשטחי צפון אפריקה, איטליה וסיציליה יחדיו. במהלך תקופתו שם הצליח להפיל שני מטוסי יונקרס Ju 52 ופגע בנוסף.
במאי 1944, הוצב מחדש כמדריך טיסה בוניס, פלורדיה, אך ביקש העברה לשירות קרבי בשנית, לכן נשלח לזירה הדרום-מזרח אסיאתית. הוא נקלט בטייסת הזמנית ה-17 אשר פעלה תחת חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית שפעלה בצ'ינקאינג, מחוז ג'יאנגסו. הטייסת הייתה מעורבת והורכבה מטייסי שתי המדינות. אוורסט הספיק לבצע 67 גיחות קרביות נוספות לפני שמטוסו הופל מאש קרקעית במאי 1945. הוא נתפס ועונה בשבי על ידי היפנים כשבוי מלחמה לפני ששוחרר בסיום המלחמה.
בפברואר 1946, לאחר שהיה בחופשת מנוחה עקב השבי, אוורסט הוצב בחטיבת טייסי הניסוי בבסיס חיל האוויר רייט פטרסון באוהיו כטייס ניסוי. לאחר שלמד בבית הספר לטייסי ניסוי, לקח חלק רב בהטסות של מטוס הניסוי הבל X-1 ואף הגיע לשיא גובה בלתי רשמי של 73,000 רגל.
בספטמבר 1951, הועבר לאגף הניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה. שם הפך לטייס הניסוי הראשי ועמד בראש חטיבת טייסי ניסוי. במהלך שירותו בבסיס, אוורסט הטיס ובחן מטוסי ניסוי רבים, החל מתוכניות הניסוי X ו-F ועד לפיתוח מפציצי ה-B-52 ו-57 הידועים. ב-29 באוקטובר 1953, שבר אוורסט את שיא המהירות בזמנו עם מהירות של 1215 קמ"ש במטוס הסופר סייבר.
בדצמבר 1954, אוורסט, בהטיסו את הבל X-1B במהירות של 2.3 מאך, הפך לאדם השני הכי מהיר בעולם. מספר טיסות לאחר מכן, הטיס את המטוס הרקטי בל X-2 והגיע לשיא הבלתי רשמי של כמעט 3 מאך. הישג שזיכה אותו בתואר "האדם חי המהיר ביותר" (The fastest man alive).
במרץ 1957, הועבר לבסיס חיל האוויר האמריקני בהאן, גרמניה המערבית לפיקוד טייסת הניסוי ה-461 תחת הכנף ה-36.
ביולי 1958, הועבר כמפקד טייסת בבסיס חיל האוויר האמריקני ווילוס, לוב.
בינואר 1961, הפך למפקד מבצעים בכנף הקרב הטקטית בבסיס חיל האוויר אינגלנד, לואיזיאנה.
בתקופה שבין ינואר 1966 לספטמבר 1972, כחלק ממלחמת וייטנאם, הוצב אוורסט בשנית בדרום-מזרח אסיה, שם ביצע 32 גיחות קרביות בשלל דגמי מטוסים.
אוורסט פרש מחיל האוויר ב-1 במרץ 1973.
במהלך שירותו הצבאי, צבר אוורסט מעל לכ-9,000 שעות טיסה.
הוקרה.
במהלך שירותו הצבאי, עוטר אוורסט במדליות רבות, החל ממדליית השירות המצוין של חיל האוויר, לגיון ההצטיינות, צלב התעופה המצוינת, מדליית האוויר, מדליית הפיקוד, לב הארגמן והציון לשבח הנשיאותי.
בנוסף לתארים צבאיים כאלה ואחרים, זכה אוורסט להכרה על תרומתו לקידום התעופה והחלל שוב ושוב. הוא נבחר לאחד מ"עשרת הצעירים המצטיינים" של שנות ה-55 על ידי לשכת המסחר של ארצות הברית.
בשנת 1956 כינתה אותו הלשכה אחד מ"האמריקנים החיים הגדולים ביותר". שנה לאחר מכן הוענק לו גם גביע הרמון וגם פרס אוקטב שנוט.
בשנת 1988, אוורסט זכה בפרס גודפרי ל. קאבוט. שנה לאחר מכן, שמו של אוורסט נחקק בהיכל התהילה הלאומי לתעופה על שירותו כטייס ניסוי אשר קבע שיאים בשנות ה-50. בשנת 1991, הוא הוכנס להיכל התעופה לחלל. בשנת 2009, אוורסט קיבל את פרס הבוגר המצטיין של בית הספר לטייסי ניסוי. פרס המוענק מדי שנה לבוגר הבית ספר שתרמו תרומה משמעותית ומתמשכת לקידום מדעי התעופה ולקהילת טייסי הניסוי.
דיוויזיית המילואים ה-158 (ורמאכט)
דיוויזיית המילואים ה-158 (בגרמנית: 158. Reserve-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
ב-26 באוגוסט 1939 הוקמה מפקדת כוחות התחלופה ה-8, אשר ב-10 בנובמבר 1939 שונה שמה לדיוויזיה 158. לאחר מכן היא הועברה לברסלאו, וב-6 בינואר 1940 שונה שמה להדיוויזיה מס' 158. ב-8 בנובמבר 1940 הועברה הדיוויזיה לאלזס, על מנת לפנות שטחי כינוס עבור הכוחות שחזרו מחזית המערבית. ב-1 באוקטובר 1942 הויא הפכה לדיוויזיית המילואים ה-158 ולאחר מכן היא הועברה לשלזיה. ב-1 בינואר 1943 חולקה הדיוויזיה לדיוויזיית הרגלים ה-158 (B) המוצבת באזור פריז ולדיוויזיית הרגלים ה-158 שהוצבה בשטרסבורג באלזס. במהלך ינואר 1943 הועברה היחידה משטרסבורג ללה רושל שעל חוף האוקיינוס האטלנטי הצרפתי. ב-2 ביולי 1944 אורגנה הדיוויזיה מחדש ושמה שונה לדיוויזיית הרגלים ה-16.
הדיוויזיה ה-158 (ורמאכט)
קידו בוטאי
דריטן אבאזוביץ'