פרשת מותו של סיומה מירוניאנסקי מתייחסת לאירוע שהתחולל ב-1941 במהלכו נלקח מזכיר סניף תל אביב של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י), סיומה מירוניאנסקי, למטה משטרת המנדט לצורך חקירה, ומאז נעלמו עקבותיו. על פי החשד הוא הוכה למוות בתחנת המשטרה וגופתו הוסתרה. הדרישה ממשטרת המנדט לחקור את הפרשה נדחתה. ב-1948 (לאחר קום המדינה) החליט היועץ המשפטי לממשלה, יעקב שמשון שפירא, להקים ועדת חקירה בנושא, וזאת בעקבות עדויות חדשות שצצו. גם ועדה זו לא הצליחה לקבוע חד משמעית מה עלה בגורלו של מירוניאנסקי. פרשה זו נשארה בלתי מפוענחת, וגופתו של מירוניאנסקי מעולם לא התגלתה.
רקע.
מייד עם סיום מלחמת העולם השנייה נוצר קונפליקט בין מדינות המערב (וארצות הברית בראשן) לבין רוסיה, וזאת על רקע של אידאולוגיה ומאבקי שליטה על אזורים בעולם. בריטניה, ששלטה בארץ ישראל לפי המנדט שהוענק לה, התייצבה לצד ארצות הברית בהתנגדות לרוסיה בפרט ולקומוניזם בכלל. במסגרת התנגדות זו רדפו שלטונות המנדט אחרי המפלגות הקומוניסטיות בארץ ישראל והפעילים שלהן. רדיפה זו התבטאה במגבלות תנועה, מאסרים והגדרת התנועות הקומוניסטיות כבלתי חוקיות.
פעילותו של מירוניאנסקי בארץ ישראל.
מירוניאנסקי נולד בסביבות 1911 ברומניה ועלה לארץ ישראל בשנות ה-30 יחד עם אשתו קלרה. לאחר עלייתם שכר הזוג דירה ברחוב ורבורג בתל אביב, וסיומה החל לפעול בארגוני שמאל וביניהם במפלגה הקומוניסטית ובארגון האנטי פשיסטי אנטיפה. מכיוון שהשלטונות הוציאו את הארגונים הקומוניסטים מחוץ לחוק, נאלץ סיומה לפעול במחתרת, ואף זכה לכינוי המחתרתי "אריה". לפרנסתו עבד סיומה בבניין.
היעלמותו של סיומה.
ב-7 ביולי 1941 נשלח אחד מחברי המפלגה להביא כרוזים מבית הדפוס המחתרתי של התנועה שלייד תיאטרון הבימה בחזרה לביתו ברחוב נחמני 48 אך נעצר על ידי הבולשת הבריטית (CID) שגילתה את מקום מגוריו ועצרה שם מספר חברים מהנהגת המפלגה וסיומה ביניהם. העצורים הובלו לחקירות במטה הבולשת. בחקירתו של סיומה היו מעורבים מספר חוקרים יהודים וביניהם הקצין יצחק שטיינברג, בן-אפרים, שמאי, זלדמן, ברמן, יעקב קנר, גילבין ועוד. לאחר מעצר והחקירה נעלמו עקבותיו של סיומה.
החקירות המוקדמות.
זמן קצר לאחר היעלמותו החלו הארגונים הקומוניסטים לדרוש מהשלטונות הבריטים לחקור את היעלמותו של סיומה אך אלו דחו את הבקשה וטענו שסיומה כלל לא נעצר על ידי הבריטים.
החקירה לאחר קום המדינה.
ב-1948 חודשה דרישת האלמנה קלרה ומק"י משר המשפטים פנחס רוזן לפתיחת החקירה. פנייה זו נתמכה על ידי נבחרי מועצת העם הקומוניסטים וכן על ידי העיתון הקומוניסטי קול העם שטרח להזכיר את דבר הפרשה ואת הצורך בחקירה ומיצוי הדין עם חוקרי המשטרה היהודים.
באוקטובר 1948 הודיע שר המשטרה שהבדיקה שעשה החוקר שלמה סופר לא מראה שיש בסיס להאשמה על רצח מירוניאנסקי אולם בגלל הלחץ החברתי והפוליטי הנחה להקים ועדת חקירה.
לאחר דיון בממשלה (ב-27 באוקטובר 1948) מינה היועץ המשפטי לממשלה יעקב שמשון שפירא ועדה לבדיקת הפרשה (יו"ר מרדכי עליאש, חברים נחום ניר-רפאלקס, מרדכי שטנר). הוועדה החלה את פעולתה בתחילת דצמבר 1948.
בין השאר הופיעו בפני ועדה זו:
עם סיום החקירה פרסם החוקר את מסקנותיו לפיהן אין הוכחה חד משמעית למעורבות המשטרה בהיעלמותו של סיומה. החוקר טען שכל מסמכי המשטרה הקשורים לפרשה נעלמו וכן שעדותו של העד המרכזי, מיכאל כהן, אינה אמינה בגלל משפט הרצח בה היה מעורב באותה תקופה. עם זאת, קבע החוקר ששלושה שוטרים (יצחק שטיינברג, חיים ברמן וקנר) ידעו שסיומה נחקר במשטרה אך שיקרו בעדותם ויש לשקול את המשך שירותם. מסקנות החוקר נדונו בישיבת הממשלה ועל אף המסקנות ה"אנמיות" הוחלט להשעות 3 קצינים לתקופה מסוימת (בין המושעים היה יעקב קנר).
ב-1966 העלה מאיר וילנר הצעה לפתיחת החקירה בנושא אך ההצעה הורדה מהפרק מאחר שחלה התיישנות על הרצח
קול העם.
בתקופת החקירה האשים העיתון הקומוניסטי קול העם את השוטרים, שהיו מעורבים בחקירתו של סיומה ב-1941, ברצח ("בוגדים ורוצחים שיש להעמידם לדין"). מכיוון שרובם היו עדיין בשירות המשטרה ב-1948 הורה פרקליט המדינה לעורכי העיתון להתנצל על האשמה זו. על אף שאיש מעורכי העיתון לא התנצל לא עמד אף אחד מהם לדין.
הנצחתו.
ב-1952 קראה המפלגה הקומוניסטית למועדון המפלגה (ברח' מרכז בעלי מלאכה 26 בתל אביב) על שמו של מירוניאנסקי.
מצעד השירים לפי דרישה
הפיליפינים הוט 100
מצעד השירים האירופאים הדיגיטליים
עליית ישו השמימה
עליית ישו השמימה היא, לפי האמונה הנוצרית המתוארת ב, הסתלקות ישו מן העולם הזה ונשיאתו אל הרקיע, לגן עדן. העלייה התרחשה בנוכחות אחד עשר השליחים, ארבעים יום לאחר תחיית ישו במועד הקרוב לסוף ספירת העומר, ימים אחדים לפני חג השבועות. בשמים, אלוהים רומם את ישו והושיבו לימינו, משם הוא עתיד לשוב כדי לשפוט את החיים והמתים ביום הדין. אירוע זה נחשב בנצרות כאירוע כאחד מגדולי הנסים של ישו
באמנות הנוצרית, ישו העולה לשמיים מוצג לעיתים קרובות כאשר הוא מברך קבוצת אנשים על הארץ (השליחים) שמתחתיו, המייצגת את כלל המאמינים או את הכנסייה. חג העלייה נחוג ברוב הכנסיות, ביום הארבעים לפסחא, לציון העלייה השמימה. גם לפי האסלאם, עלה ישו לרקיע, אם כי הוא הקוראן טוען שלא נצלב ולא מת טרם כן.
תיאור המאורע בבשורת לוקס.
בשורת לוקס ומעשי השליחים (המיוחסים לאותו מחבר, כנראה לוקס הרופא הרומי, כנראה היחיד ממחברי כתבי הברית החדשה המקוריים, שאינו יהודי, אך היה מאמין אדוק ומחובר מאוד לשליחים), מספקים את תיאורי עלייתו של ישו לשמיים, על פי עדותם של הנוכחים, שאותם לדבריו למד וחקר. העדות הזאת מופיעה בשני הכתבים הללו.
בבשורת לוקס פרק כ"ד (ראה ציטוט לעיל), מסופר כיצד מתגלה ישו לאחד עשר התלמידים (השליחים) לאחר תקומתו מן המתים. ישו נעמד באופן פלאי ביניהן והם נבהלו כיוון שחשבו שהם רואים רוח. ישו מרגיע אותם בהראותו להם את פצעי הצליבה בידיו ורגליו. הוא אף ביקש שימששו אותו, כדי להיווכח שהוא לא רוח, אלא גוף חי, בשר ועצמות. מאחר שהם היו עדיין מלאי ספקות, הוא הוסיף לשכנע אותם בכך שאכל לעיניהם דג צלוי (שכן, רוח רפאים אינה אוכלת). ואז אמר להם שמותו ותחייתו מהווים למעשה את התגשמותן של נבואות המופיעות בתורת משה, בנביאים ובמזמורי התהילים, כל הנבואות שם התממשו בו. ישו טרח לא אחת להדגיש באוזניהם עוד לפני מותו ותקומתו מהמתים, שכל אשר עבר, זה במדויק מה שנגזר עליו למלא! כלומר, שעל המשיח לעבור עינויים, להיות מוצא להורג בצליבה, למות, להיקבר ולקום לתחיה מן המוות ביום השלישי לאחר מותו, ולשמש בכך קורבן מכפר על החטאים ועל הפשעים של עם ישראל בפרט ושל האנושות בכלל. וכן שבשמו תקרא בעולם כולו סליחת חטאים, בבשורה שתתפשט החל מירושלים, יהודה ושומרון וכלל ישראל ולאחר מכן בעולם כולו, גם בין הגויים. הוא פתח את ליבם של השליחים, תלמידיו הקרובים ביותר, להבין נבואות אלה שבתנ"ך.
ישו הורה להם להישאר בירושלים עד שרוח הקודש תצלח עליהם. ואז, בעודו מברך אותם, הוא נפרד מהם, כאשר הוא הועלה לשמיים עם העננים. השליחים השתחוו לו ושבו לירושלים בשמחה גדולה.
המעמד המקביל בבשורת מתי פרק כ"ח מסתיים, ללא אזכור עלייתו של ישו לשמיים. קיימת הסכמה רחבה בין מלומדים רבים על כך שהסיפור המקוצר של "העלייה" בסופה של בשורת מרקוס (בשורת מרקוס ט"ז 19), היא בעצם תוספת מאוחרת יותר לגרסה המקורית של אותה בשורה.
תיאור המאורע במעשי השליחים.
תיאור "העלייה" בפרק א' של מעשי השליחים מתרחש ארבעים יום לאחר תחייתו של ישו מהמתים (ראה ציטוט לעיל). מתוארת שם סעודה אשר בה מצווה ישו על תלמידיו להמתין בירושלים עד לצליחת רוח הקודש עליהם.
השליחים שואלים את ישו "מתי תשיב את המלכות לישראל?" ישו משיב להם שהקדוש ברוך (האב) קבע את העתים והזמנים על פי השלטון המסור בידיו ואין זה משהו שעליהם לנסות לדעת או להבין. אולם עליהם להיות מוכנים שכאשר רוח הקודש תצלח עליהם הם יהיו העדים, נושאי בשורתו לעולם כולו, תחילה ביהודה ושומרון ובכל הארץ ואחרי כן גם לעולם כולו. ברגע שהוא סיים את הנחיותיו אלה לשליחים, נלקח ישו לשמיים לנגד עיניהם, כאשר ענן מסתיר אותו מעיניהם. שני גברים לבושי בדים שנראו להם אמרו להם "מה אתם נושאים עינכם לשמיים, ישו יחזור באותו אופן, כפי שראיתם אותו עולה לשמיים". לא ברור מי היו שני גברים אלה, ייתכן שהיו מלאכים, וייתכן שאולי מדובר באליהו ומשה שהיו יחד עם ישו בנוכחותם של שמעון פטרוס, יעקב ויוחנן באירוע ההשתנות (מתי, י"ז, 1-9, מרקוס, ט' 3, לוקס, ט' 28).
פרשנויות.
בשורת לוקס ומעשי השליחים מתארים אותו אירוע, אך מציגים אותו מזוויות כרונולוגיות שונות. בשורת לוקס מציבה אותו זמן קצר לאחר קומו מן המתים. לעומת זאת במעשי השליחים אירוע זה מתרחש ארבעים יום לאחר מכן. הצעות שונות הועלו לפתרון הסתירה, אך השאלה נותרה עדיין פתוחה.
בבשורת יוחנן ישנן שלוש התייחסויות לעלייתו של ישו לשמיים במילותיו של ישו עצמו:
בהתייחסות הראשונה (1) והשנייה (2) ישו מתייחס למונח "בן האדם" הלקוח מתוך הנבואה של דניאל פרק ז' שבה דמות של בן אדם עולה עם ענני השמים עד ל"עתיק היומין", שהוא כינוי לאלוהים, וניתן לו שלטון ומלכות וכל העמים עבדו אותו
לגבי ההתייחסות האחרונה (3) התעוררה השאלה: מדוע אסר ישו על מרים המגדלית לגעת בו לאחר שקם מהמתים אך טרם עלה לשמיים, ואילו מאוחר יותר מוזמן השליח תומא ושאר התלמידים-שליחים לגעת בו ולהיווכח שהוא חי וקם מן המתים, על אף שאסר זאת על מרים. לפי מצוות התורה, אישה בימי נידתה נחשבת לטמאה ואסור שתיגע באיש כדי שלא שהוא לא יטמא.