קדנציה ראשונה (1948–1949).
בנקודה זו זכה פיגרס למעמד מרקיע שחקים במדינתו. רובו ככולו של העם ראה בו גיבור ומושיע, ועתידה של קוסטה ריקה היה נתון בעיקר בידיו.
פיגרס בחר להיות לעמוד בראש ממשלת מעבר (חונטה) למשך 18 חודשים, בסופם, כך הבטיח, יעביר את הנשיאות לאולטה.
במהלך 18 החודשים הללו, ייסד פיגרס חוקה חדשה לקוסטה ריקה, לתוכה הוכנסו 834 רפורמות, ביניהן:
"בתוך 18 חודשים ביצענו 834 רפורמות אשר שינו לחלוטין את פניה של המדינה, והבאנו למהפכה עמוקה והומאנית", אמר בראיון ב-1981.
בנובמבר 49' קיים פיגרס את הבטחתו, פינה את כיסאו לאולטה ועבר לניו יורק.
ביטול הצבא.
גולת הכותרת של החוקה החדשה הייתה ביטולו של הצבא. "עתידו של המין האנושי אינו צריך לכלול צבאות. משטרה כן, כיוון שבני האדם אינם מושלמים", הכריז פיגרס, ובטקס חגיגי ב-1 בדצמבר 1948, אחז פטיש גדול וניפץ באופן סמלי אבן מאבני החומה של המבצר הצבאי בלוויסטה שבמרכז סן חוסה, שם שכן בעבר המטה הכללי. כעבור זמן מה נמסר הבניין ההיסטורי לאוניברסיטה של קוסטה ריקה, כדי להקים בו מוזיאון לאומי. "לניצחונות צבאיים יש ערך מועט בלבד", אמר פיגרס, "מה שבונים בזכותם הוא החשוב". מאז חוגגת קוסטה ריקה בכל 1 בדצמבר, יום ביטולו של הצבא, את יום השלום והדמוקרטיה.
פיגרס היה פציפיסט מושבע בהשקפתו, דבר אשר בא לידי ביטוי בפועלו בעשרות שנותיו הציבוריות. אך לצד המניע האידיאליסטי, יש לזכור כי הצבא ב-1948 הורכב מנאמניו של המשטר השמרני של קלדרון. יש הטוענים כי הייתה זו הסיבה העיקרית לכך שפיגרס התעקש לבטל את הצבא - עריפת ראשו של סיכון גדול להפיכה אלימה חוזרת, אשר תשיב את השלטון לשמרנים. אך פיגרס נתקל בהתנגדות רבה למהלך זה גם מתוך מחנה תומכיו, אשר הפצירו בו שבמקום לבטל כליל את הצבא, פשוט יעשה בו "ניקוי אורוות" - יחליף את הגנרלים נאמני קלדרון בגנרלים נאמני פיגרס. הוא סירב.
בנו של פיגרס, נשאל בריאיון לעיתון "הארץ" ב-2009, לגבי צעד זה של אביו: "ההיסטוריה הראתה כי הצבא מגלה כל העת עניין בפוליטיקה, ולכן אבי היה משוכנע כי הדמוקרטיה והמוסדות הדמוקרטיים יהיו בטוחים יותר בסביבה ללא צבא. הוא צדק כמובן, מעל לכל ספק. מעניין היה להיווכח כי למרות שאמריקה המרכזית הייתה במשך יותר מ-40 שנה אחת הזירות של המלחמה הקרה בין הגושים, הרי שקוסטה ריקה, המדינה היחידה באזור שלא היה לה צבא, הייתה האומה היחידה שלא ניהלה מלחמה עם מי משכנותיה, ולא נקלעה לאחד מהעימותים המקומיים של אותו מאבק גלובלי בין-גושי".
לפחות על הנייר יכול היה פיגרס להישען על הסכם עם ארצות הברית תחת חוק "השאל-החכר" שנחתם עם קוסטה ריקה בנובמבר 1942. חוק זה, אשר נחקק בידי נשיא ארצות הברית רוזוולט במרץ 1941, קבע כי ארצות הברית תוכל ותתכוון להשאיל ולהחכיר ציוד צבאי למדינות זרות, אשר יהיו בעלות חשיבות ביטחונית לארצות הברית עצמה.
קדנציה שנייה (1953–1958).
ניצחון דמוקרטי.
ב-1953 שב פיגרס לארצו, הקים את מפלגת החירות הלאומית (PLN), המפלגה המצליחה ביותר בתולדות קוסטה ריקה, והתמודד בראשה בבחירות הדמוקרטיות הראשונות שהתקיימו מאז כינונה של החוקה החדשה. מערכת הבחירות נחלקה באופן ברור לפי המעמדות: האליטה חששה שפיגרס יפעיל מיסוי מוגבר על השכבות העשירות. אך למרות הכל, ולמרות חבירתו המפתיעה של אולטה דווקא לכוחות השמרנים, זכה פיגרס בשלטון, והפעם בצורה דמוקרטית.
מאבק בדיקטטורה.
פיגרס דבק במדיניות סוציאלית, אבל לא קומוניסטית. הוא התבטא בתקיפות כנגד רודנים ביבשת אמריקה, ואף החרים את הוועידה הפנים-אמריקנית הגדולה בקראקס (ונצואלה) ב-1954, כי התקיימה בנוכחותו של מרקוס פרז, רודן ונצואלה באותה תקופה. על רקע ועידה זו ביקר פיגרס בחריפות את ארצות הברית, אשר לטענתו התנהלה בצביעות ביחסה לדיקטטורות האמריקניות.
בשנת 1957, נחשף וסוכל ניסיון התנקשות בו על ידי שליחיו של רודן הרפובליקה הדומיניקנית, רפאל טרוחיו.
1955 וסכנת הנפילה.
חברי 'הלגיון הקאריבי' יצאו ב-1954 מקוסטה ריקה לניקרגואה במטרה להפיל את אנסטסיו סומוסה גרסיה, רודן ניקרגואה - אך ללא הצלחה. סומוסה יצא למתקפת נגד, אשר כוונה להפיל את שלטונו של פיגרס ולהשיב את קלדרון, בן בריתו לשלטון, ופלש לקוסטה ריקה. מטוסי קרב הפציצו ערים קוסטה ריקניות וגרמו לאבדות כבדות.
פיגרס, נטול הצבא, פנה לארגון מדינות אמריקה ובבקשה לסיוע.
הסיוע מארצות הברית.
אייזנהאואר, נשיא ארצות הברית דאז, ספג סקנדל רק שנה קודם לכן - נחשפה מעורבות ה-CIA בהכשרת הכוחות אשר הפילו את ארבנס, הנשיא הנבחר של גואטמלה. ארבנס נחשד בקומוניזם, אך לאחר מעשה, נתגלה כי לא היה לו קשר ממשי לקומוניזם, ויתרה מכך, נחשף השקר של ארצות הברית, אשר הכחישה בתחילה את מעורבותה. הדבר גרר ביקורות רבות מבית ומחוץ, ואייזנהאואר, אשר עמד לפני מערכת בחירות חדשה, לא יכול היה לספוג מקרה נוסף בו ה-CIA מעורב בהדחת נשיא נבחר. מאחר שה-CIA היה שקוע עמוק בהכשרת הכוחות הניקרגואים אשר פלשו לקוסטה ריקה, הרגיש אייזנהאואר מחויב למנוע את נפילתו של פיגרס בידי נשק אשר סיפקה ארצות הברית.
ארצות הברית נעתרה לבקשת הסיוע, ובהסכמת ארגון מדינות אמריקה מכרה לקוסטה ריקה מטוסי קרב בעלות של דולר ליחידה.
בעזרת סיוע פעיל של מחלקת המדינה של ארצות הברית, שהייתה מעוניינת בשיפור תדמית החוץ האמריקנית, נסוגו כוחות צבא ניקרגואה.
"לו היה כאן צבא, לא היינו נזקקים לנשק מסומוסה מניקרגואה. היה לנו כוח זמין בתוך קוסטה ריקה, והיינו מפילים את פיגרס בקלות", העיד מיגל הררה, מנהיג כוחות המורדים מ-1955.
השלום שב לקוסטה ריקה ופיגרס השלים את הקדנציה שלו כנשיא.
פרנסיסקו אורליך.
בבחירות של 1958 התמודד פרנסיסקו אורליך, חבר הילדות הקרוב של פיגרס, לנשיאות בראשות ה-PLN.
אורליך הפסיד למועמד השמרני אשאנדי בפער זעיר.
גם הפעם היו טענות של זיוף בחירות, הפעם מכיוון הסוציאל-דמוקרטים, ושוב עלה איום לפתיחת מלחמת אזרחים. "אני לא מתכוון להכיר בתוצאות הבחירות האלה", כך אמר פיגרס, לפי חבר המפלגה אלברטו קאנס, אך אורליך הרגיע את הרוחות. קאנס מעיד כי "אורליך היה היחידי אשר יכל לדפוק על השולחן ולגרום לפיגרס להירגע ולהקשיב".
ה-PLN הכירו לבסוף בתוצאות, ובבחירות הבאות שהתקיימו ב-1962 ניצח אורליך.
הנאום בפני קונגרס ארצות הברית.
ב-9 ביוני 1958 (חודש ויום לאחר ההפסד בבחירות) הוזמן פיגרס לנאום בפני הקונגרס של ארצות הברית.
הנאום נערך במסגרת בירורה של תקרית בה ספג ריצ'רד ניקסון, סגן-נשיא ארצות הברית דאז, יריקות במהלך ביקור בוונצואלה.
תקרית זו ביטאה זעם גדול של ציבור אשר פיגרס התבקש לעזור לקונגרס להבין. נאומו בקונגרס נשא אופי מפתיע, ועורר הדים רבים.
"עלי לדבר בכנות ואף בחוצפה, מפני שאני משוכנע שהמצב דורש זאת: העם אינו יכול לירוק על מדיניות חוץ, שזה מה שהם ניסו לעשות. אבל כאשר העם התייאש מכל האמצעים האחרים כדי לזכות באוזן קשבת, הדבר היחיד שנותר לעשות הוא לירוק.
כמובן, ביצעתם השקעות מסוימות בדיקטטורות האמריקניות הלטיניות. חברות האלומיניום שלכם לוקחות מהם בוקסיט כמעט בחינם. הגנרלים שלכם, האדמירלים שלכם, אנשי העסקים שלכם מקבלים שם יחס של מלכים, כמו שהסנאט שלכם אישר בעצמו אתמול (...) ובינתיים, הנשים שלנו נחטפות בידי גנגסטרים, הגברים שלנו מסורסים בתאי עינויים, והפרופסורים שלנו נעלמים ממסדרונות אוניברסיטת קולומביה בניו יורק. כאשר אחד מהמחוקקים שלכם קורא לזה "שיתוף פעולה כדי להילחם בקומוניזם", 180 מיליון לטינים מרגישים את הדחף לירוק.
(...) כאשר הממשלה שלכם הזמינה את פדרו אסטרדה, ה"הימלר" של האזור שלנו, כאורח של כבוד בוושינגטון - האם לא ירקתם בפניהם של כל הדמוקרטים באמריקה הלטינית?
אנחנו, האמריקנים הלטינים, עייפנו מלהצביע על שגיאות אלו. ירשנו את כל הפגמים של האופי הספרדי, אבל גם חלק ממעלותיו. העוני שלנו לא מגמד את גאוותנו".
קדנציה שלישית (1970–1974).
ב-1970 התמודד פיגרס על הנשיאות פעם נוספת ונבחר ברוב גדול.
שתי נקודות ציון בולטות בקדנציה זו:
מפעל חייו - הסיוע הבינלאומי.
הן כנשיא והן מחוץ לקדנציות הרשמיות, היה פיגרס מההוגים ומהלוחמים הבולטים של רעיון הסיוע הבינלאומי. בריאיון אשר העניק ב-7 ביוני 1970, אמר:
"השאלה היא לאיזו מידה של אחריות נדרשות כיום האומות המשגשגות ביותר באנושות, באשר לשלומה של האנושות כולה. עבור אלו מאיתנו אשר מאמינים כי הנטייה היא כלפי השתלבות, וכי זהו הסוף, בינתיים, של עידן מהפכני ארוך מאוד - זוהי אחריותם של אלו אשר הולכים קדימה, להביט אחורה ולחכות ולהסתכל, ולא לצבור פער גדול מדי מאלו אשר נופלים - וזה נכון לגבי כל אדם, משפחה, קהילה, ומדינה".
"ועכשיו בידיהן (של המדינות המשגשגות) כוח מיקוח אדיר אשר מאפשר להן לשמור את המדינות הפחות משגשגות מאחור, הרחק יותר ויותר, אם הן ירצו לנצל את כוחן כך. אבל זה מנוגד לחוקי הטבע. זה לא יקרה.
אלו מאיתנו אשר נלחמו למען יחסים כלכליים מוסריים בין מדינות עשירות ועניות, יודעים שהושגה התקדמות משמעותית, והמדינות העשירות משוכנעות כיום, יותר מכפי שזה נראה, בצורך להביא לקידמה, לתוך המאה ה-20, את המדינות הלא מפותחות. וזה לא נעשה, הרבה בגלל ההוצאות על המלחמה. אז וגם היום, המלחמה ממשיכה להיות האויב העיקרי שלנו".
פיגרס מת מהתקף לב בסן חוסה ב-1990, בהיותו כבן 83.
משפחתו.