בתחילה ניסה לגייס לתוכניתו את בכיר שחקני התיאטרון היהודי בניו יורק, מוריס שוורץ, ששהה אז בוורשה. לבסוף השניים לא הצליחו להסכים על הנושא לסרט. לגרין נודע כי מולי פיקון הופיעה אז בפריז. היא ובעלה-סוכנה, יעקב קאליך, התלבטו לגבי עתידה וניהלו מגעים על השתתפות בסרט דובר-אנגלית עם אולפני האחים וורנר. גרין הציע לה שכר גבוה במיוחד, 10,000 דולר או חמישית מהתקציב הכולל שעמד לרשותו, כדי שתשחק בהפקה שלו. היא וקאליך הסכימו. הסופר היהודי-פולני קונרד טום סיפק לבמאי שלד עלילה על כלה הנמלטת משידוך כפוי ומצטרפת ללהקת כליזמרים, אך גרין החליט שפיקון לא מתאימה לכך בעליל. הוא הוסיף את עניין החלפת הזהויות, שכן השחקנית הראשית הרבתה להופיע בלבוש דראג. יחד עם פיקון הגיע המלחין הקבוע שלה, אייב (אברום) אלשטיין, ואיציק מאנגר הוזמן לחבר את השירים. גרין גם גייס מומחה טכני כבמאי-משנה, יאן נובינה-פשיבילסקי. השתתפותו בתפקיד זה של אזרח פולני אפשרה לרשום את הסרט כהפקה מקומית ולזכות בהטבות מס שונות. מלבד פיקון, גויסו כל השחקנים מתיאטראות היידיש המקומיים. הצילומים נערכו באולפן בוורשה ובקז'ימייז', שם שימשו התושבים היהודים כניצבים. בפועל, היו שלושה במאים: מלבד גרין ופשיבילסקי, קיבלה פיקון הוראות על הסט אך ורק מקאליך.
הבכורה של "אידל מיטן פידל" התקיימה בבירה ב-30 בספטמבר 1936. הוא כיסה את כל התקציב שהושקע בו, כ-50,000 דולר, עוד בטרם יוצא לארצות הברית, שגם בה היה להצלחה גדולה. הוא היה לסרט היידיש הבינלאומי הראשון, והופץ במדינות רבות במערב אירופה, בדרום אפריקה ובאוסטרליה, ואף בארץ ישראל בדיבוב עברי; זה הוכן על ידי יעקב דוידון וצוות בראשותו באולפן הקטן "כרמל פילם", שהתמחה בכך. כמה עותקים נשלחו לגרמניה הנאצית, בה נאסר על היהודים להגיע לבתי-קולנוע רגילים. הבכורה התקיימה בברלין ב-2 במאי 1938, ו"אידל" הופץ בכל גרמניה. אף כי נתוני המכירות המדויקים לא נשמרו, זהו כנראה הסרט המצליח ביותר מבחינה מסחרית בתולדות הקולנוע בשפה; רק "שדות ירוקים" שיצא שנה אחריו מתחרה בו בהיקף המכירות. "אידל" סימן את תחילתו של תור זהב קצר בתעשייה: בתוך שלוש שנים הופקו כעשרים ושבעה סרטים ביידיש, ביניהם האיכותיים והמצליחים ביותר שנעשו כגון "הדיבוק", "שדות ירוקים" ו"טוביה החולב." ב-1956 הופץ "אידל" שוב, בגרסה מקוצרת ומדובבת לאנגלית בשם "Castles in the Sky". היא הורדה מהאקרנים בניו יורק עד מהרה.
בתיאטרון.
התיאטרון היידי "יידישפיל" העלה ב-2014 את המחזה "יידל מיטן פֿידל", המבוסס על הסרט.
יואב סיגלוביץ'
יצחק בר-יוסף
יצחק בר-יוסף (נולד ב-19 ביוני 1949) הוא סופר ישראלי.
ביוגרפיה.
בר-יוסף נולד בתל אביב לצפורה-פייגה לבית גרינפלד, בת היישוב הישן בירושלים, דור שמיני בארץ, ולסופר יהושע בר-יוסף, יליד צפת, דור שישי בארץ. הוא בוגר החוג להיסטוריה של עם ישראל והחוג לתולדות התיאטרון, ומוסמך בחוג לספרות השוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1983–2008 היה חבר מערכת "ידיעות אחרונות". הוא אחיהם הצעיר של המחזאי והסופר יוסף בר-יוסף ושל חוקרת הספרות והמתרגמת בלהה רובינשטיין.
ב-1995 זכה בר-יוסף בפרס קוגל מטעם עיריית חולון, וב-2003, 2011 בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים. ספרו "מזכרת אהבה" יצא לאור בפראג ב-2007. סיפוריו תורגמו לשפות שונות ובהן אנגלית, רוסית, גרמנית, ספרדית, צרפתית, סינית וערבית.
בר-יוסף מתגורר בתל אביב.
שיטת הסניוריטי
תע&quot;צ
מייטי מאוס
מייטי מאוס (באנגלית: Mighty Mouse) הוא דמות בדיונית של גיבור-על, שנוצרה במקור על ידי חברת ההפקה האמריקנית Terrytoons עבור פוקס המאה ה-20. מייטי מאוס הוא למעשה פרודיה לדמותו של סופרמן. דמותו היא בצורת עכבר ומכאן שמה. 76 סרטוני האנימציה המקוריים של מייטי מאוס הופקו במקור לקולנוע בין השנים 1944 ל-1961 וזכו להצלחה רבה במיוחד בשידורים הטלוויזינים בארצות הברית במהלך שנות החמישים והשישים.
בשנות ה-70 שודרו בישראל סרטוני מייטי מאוס על בסיס לא קבוע בטלוויזיה החינוכית. במהלך שנות השמונים ובשנות התשעים שודרו סרטונים בערוץ המזרח התיכון.
היסטוריה.
דמותו של מייטי מאוס הופיעה לראשונה בסרטון המצויר הקולנועי הקצר "The Mouse of Tomorrow" (עכבר המחר) אשר יצא לאקרנים בשנת 1942. השם המקורי של הדמות היה "סופר מאוס" (Super Mouse) אך לאחר שפול טרי גילה כי הייתה קיימת כבר דמות קומיקס בעלת אותו השם, הוא החליט לשנות את שמו ל"מייטי מאוס".
מייטי מאוס לבש במקור בגד כחול עם גלימה אדומה, בדומה לסופרמן. בהמשך הוחלט לשנות את צבע הבגד שלו לצהוב. בדומה לסופרמן, מייטי מאוס ניחן במגוון רחב של כוחות-על מסוגים שונים הכוללים: כוח גופני עצום, יכולת תעופה, חוסן גופני ההופך אותו לכמעט בלתי פגיע, מהירות עצומה, יכולת חישה מוגברת אשר מאפשרת לו לראות דרך חומר מוצק ("ראיית רנטגן") ויכולת טלקינזיס אשר אפשרה לו להניע גופים ממרחק. כמו כן, בדומה לסופרמן, מייטי מאוס מסוגל לנוע מהר יותר ממהירות האור, ועל ידי כך לנוע אחורה בזמן.
הסרטונים של מייטי מאוס לא זכו לפופולריות רבה כאשר שודרו במקור בקולנוע, אף על פי כן, דמותו הפכה לסמל תרבות אמריקאי לאחר שפול טרי מכר את זכויות השידור של הסרטונים לרשתות הטלוויזיה. הסרטונים של מייטי מאוס שודרו בארצות הברית לאורך שנות החמישים עד שנות שמונים.
בשנות השמונים האנימטור המפורסם ראלף באקשי הפיק סדרה מצוירת חדשה של מייטי מאוס בשם "The New Adventures of Mighty Mouse" (הרפתקאותיו החדשות של מייטי מאוס). בניגוד לסדרה המקורית, סדרה זו הייתה יותר סאטירית ומיועדת לקהל מבוגר. הסדרה בוטלה לבסוף לאחר שתי עונות בשל מדרוג נמוך ותלונות שהסדרה מכילה הומור על קוקאין.
סרט הקולנוע הראשון המופק באמצעות אנימציית מחשב באורך מלא של מייטי מאוס תוכנן לצאת לאקרנים במהלך שנת 2013 על ידי חברת ניקלודאון. בפועל הפרויקט לא יצא לפועל.
Bewell
חיים מרינוב
חיים מרינוב (19 בספטמבר 1904, י' בתשרי תרס"ד - 3 בנובמבר 2001, י"ז בחשוון תשס"ב) היה נבחר ציבור ישראלי. יקיר ירושלים, שימש כסגנו של ראש עיריית ירושלים מרדכי איש-שלום וכסגנו וממלא מקומו של טדי קולק במשך שנים רבות. ממנהיגי תנועת העבודה בעיר.
בצעירותו.
חיים מרינוב נולד בשנת 1904 בעיר בוריסוב שבבלארוס. בילדותו קיבל חינוך יהודי על ידי מורים פרטיים וב"חדר". לאחר מכן למד בגימנסיה רוסית והחל ללמוד רפואה באוניברסיטה בלנינגרד.
מגיל צעיר היה ציוני והיה פעיל בהקמת תנועת הסטודנטים הציונית בברית המועצות. כבר בגיל 16 נאסר בפעם הראשונה על ידי הבולשת הסובייטית בגלל פעילות ציונית אסורה. בגיל 21 החליט להפסיק את לימודי הרפואה בלנינגרד ולנסוע לאוקראינה כדי לארגן בה את התנועה הציונית הבלתי ליגלית; בגלל פעילות זו נאסר שנית ונשפט לגירוש לסיביר לתקופה של שלוש שנים. מקום הגירוש היה מרוחק כ-7,000 ק"מ מזרחה לחרקוב מקום מאסרו. המסע למקום הגירוש ארך חודשים רבים, ברכבות מבית סוהר אחד למשנהו, בהם נאסר בתנאים מחפירים. למזלו, באותה תקופה ניתן היה להגיש בקשות להמרת הגירוש לסיביר בגירוש אל מחוץ לתחומי ברית המועצות. כך, לאחר מאסר בן שנתיים בסיביר, גורש מברית המועצות, ועלה לארץ ישראל בשנת 1927, כחצי שנה לאחר אחיו רפאל. שניהם השתקעו בירושלים. האח השלישי גרשון הצליח לעלות ארצה בשנת 1930. שאר בני המשפחה נותרו בברית המועצות ובמשך עשרות שנים, עד לנפילת הקומוניזם, כולל בשנות מלחמת העולם השנייה, לא ניתן היה לקיים עימם קשר.
בארץ ישראל.
חיים מרינוב קבע את מקום מושבו בירושלים ואותה לא עזב ליותר מימים ספורים במשך כל ימי חייו.
כשתים עשרה שנים עבד כסתת וכיוצק מדרגות. הוא סיתת ויצק מדרגות בבנינים ידועים בירושלים, דוגמת בית הבריאות שטראוס והספרייה הלאומית בהר הצופים.
הוא התגורר עם רעיתו דניה, שעבדה כאחות בבית החולים ביקור חולים, בשכונת יגיע כפיים, לא הרחק מקולנוע אדיסון ומרכז העיר דאז.
כאשר החליטה הסתדרות העובדים להקים לשכת עבודה בירושלים, כדי לעזור במציאת עבודה ולחלקה בצורה צודקת בין דורשי העבודה הרבים, התמנה חיים מרינוב למנהלה.
בשנת 1939 נבחר לעמוד בראש אגודת פועלי הבניין בירושלים. רגישותו הרבה למצוקת פועלי הבניין אשר לא הייתה להם עבודה קבועה, הניעה אותו ליזום את הקמת קרן הביטוח לפועלי הבניין. קרן זו הבטיחה תנאים סוציאליים כחופשה שנתית, חופשת מחלה ופנסיה לפועלי הבניין הארעיים. בעקבותיה קמו קרנות נוספות כ"מבטחים". בכך היה ממניחי היסוד לביטוח הסוציאלי בארץ ישראל.
לאחר מכן התמנה לתפקיד מנהל מפעלי "אבן וסיד" בירושלים. במסגרת זו בנה שני מפעלים ממוכנים לאספקת חצץ, אבני בניה וסיד, בעטרות ובקסטל, לסיפוק צורכי הבניה בירושלים. עד אז אספקת רוב חומרי הבניה באזור ירושלים הייתה בידי הערבים. במלחמת העצמאות נהרסו שני המפעלים, ועטרות נכבשה על ידי הערבים. לאחר המלחמה, הקים מרינוב מחדש את המפעל בקסטל, וגם יזם את הקמת מעברת הקסטל, שלימים הפכה לשכונה משגשגת.
במלחמת העצמאות היה מפקד ההגנה באזור הצפוני של ירושלים.
בעיריית ירושלים.