בקטלוג התערוכה כתבה יהודית מצקל: "רונן סימן טוב הוא אמן הניזון מהארכיטקטורה, משתמש בסימניה ובמינימליזם שלה ונוקט עמדה על דפוסיה. הדמויות הנשנות בעבודותיו הם שחקנים לא מזוהים על במה משתנה, מייצגי אידאה הפועלים בשדה האינסופי המצליח לבטל כל נרטיב. כל שעליהם לעשות זה להתמצא במרחב המסוים האחד עמו הם מתעמתים. יחסי הגומלין בין גוף למרחב, דמות ורקע, דיוק ומופשט חוזרים בעבודותיו. רונן מתאר את האדריכלות ככלי המעצב חללים בעלי איכות היררכית, הבא לעשות סדר במרחב ובזמן, את זאת היא משיגה באמצעות הגריד המגלה ומסתיר אינפורמציה. רונן מתאר את המעבר מדיסציפלינה של אדריכלות לדיסציפלינה של אמנות פלסטית, ושואל שאלות הנוגעות לגוף המתקיים מחוץ לגריד ולגריד הנותר ללא גוף.
בתערוכת "דרושים" משנת 2009, שהוצגה בגלריה נחשון ומאוחר יותר בגלריה עינגע בתל אביב תחת השם "דרוש מלך", מוצגים ציורים על נייר פרגמנט וציורי שמן על בד, הכוללים מוטיבים שונים מהיהדות, בעיקר מתנועת החסידות. פרה אדומה, מרכבה עם כנפיים, שליחים ונביאים הם רק חלק מהמכלול המצויר והכתוב. סימן טוב שואל כיצד לייצר מציאות של תיקון עולם, ומנסה ליצור מודעות שתחולל תיקון. הוא בוחן את מפגש צבע השמן עם נייר הפרגמנט העדין, ואת האופן בו הדף מייצר נוכחות בפני עצמה וצבע השמן מצדו אינו פוגם בו, ושניהם מצליחים להתקיים ביחסי גומלין. מושגי ההרס והבנייה, לדברי סימן טוב, עומדים לבחירת האדם החופשי, הוא בעל הכוח והוא שיכריע את המציאות על פיו.
"שפחה על הים" הוא שמה של התערוכה שהציג ב-2010 בגלריה בינט בתל אביב. בתערוכה מוצגות דמויות אנונימיות המוצבות במדבר או בים האינסופיים בצבעוניות חיוורת, מחפשות ללקט דבר מה לא ידוע. בין העבודות - דמויות המזנקות מצוק ומגדלור, ודמות השוכבת דוממה בסירה. גדעון עפרת כותב בקטלוג התערוכה שהציורים מחפשים אחר מצב הביניים הרוחני, בין יש לאין. סימן טוב מספר כי נופי המדבר והים הם עבורו מקום מנטלי המכיל חיים ומוות, והחיפוש בהם טומן בחובו סכנה וגילוי. רבים מהציורים נפרשים על כל הגיליון ומעניקים את תחושת המעבר לפורמט של המרחב בו מתמקם האמן. בטקסט "שולה הפנינים" מספר סימן טוב כי הבדידות והמלנכוליה הם מצב נוכחי אליו הגענו והניכור זה לזה ולעולם צריך להוביל להכרה חדשה אל עבר האחר ומכך לאנושות כולה.
בין השנים 2008–2011 עבד סימן-טוב על הסדרה "תחיית המתים" המורכבת מ-50 ציורי שמן על נייר שעבר למינציה על מנת שלא ייספג הצבע ושלא תתייבשנה השכבות. סימן טוב החל ביצירה לאחר שבת זוגו גילתה את אביה לאחר 40 שנים שבהן נעלם. האב מספר לבתו שאת גופת אמה שנפטרה שרפו ולא קברו. הדף הראשון בקטלוג מספר כי במסורת היהודית רווחת האמונה שמי שגופו נשרף לא יקום בתחיית המתים.
בשנת 2014 הציג רונן סימן טוב את תערוכת היחיד "מודדים" בבית האמנים בירושלים. סדרת ציורים חשוכה בה מוצגות דמויות מונומנטליות במרחבים אפלים, תיאטרליים במידת מה, ריקים וחשוכים והם בסימן רקע לדמות הניצבת במרכזם. בין הדמויות: "מודד המערות" הניצב בפתח מערה ומניף את מוט המדידה, שתי נשים וגבר מתהלכים על כלונסאות ומודדים את ההר. בין הציורים מעלה סימן טוב סדרת תמונות של דיוקנאות שלו: "דיוקן עם סרגל", בה רואים את פלג גופו העליון כשהוא מודד את אפו, ו"דיוקן עם ספר וסיגריה", בה גופו נראה על רקע שחור והוא לובש מעיל בלשים וחובש כובע, ידו האחת מחזיקה סיגריה וחובקת ספר וידו השנייה נסתרת תחת מעילו. עפרת כותב על התערוכה: "כך או אחרת עולם מוכה שואה, אשר יותר משהוא נכון לקבלת תורה או 'הנס האחד אין שני', הוא נואש בהרבה משהיה בציוריו הקודמים. אפלה נפשית? אפלה קיומית? אפלה חברתית? אפלה תאולוגית?".
בשנת 2016 קיבל רונן סימן טוב מענק ממפעל הפיס להוצאת ספר אמן, והחליט בהמלצת גדעון עפרת ללקט 12 סדרות שיצר במשך 19 השנים האחרונות. הקטלוג, שיצא תחת השם "עוף אחד ושמו חול", הוא כמעין רטרוספקטיבה ליניארית המספרת אודות מהלך יצירתו. את הקטלוג הוא הקדיש למנחם גולן (גרינברג), שהיה ניצול שואה שחולץ מארובת התנור של מיידנק בדרך נס והיה לסימן טוב כדמות אב.
הקטלוג נקרא על שם הסדרה שיצר בין השנים 2012–2013 ושמה "עוף החול" ועוסקת במטאפורה על עם ישראל שנכחד ומחייה את עצמו מחדש. הוא כולל 14 רישומי גואש בשחור לבן ובהם דימוי חוזר של אדם לבוש בסרבל צהוב זוהר, המתגלה לנו באחת מהיצירות כדיוקן האמן עצמו. הוא מופיע על הרקע הקונטרסטי של המרחב המדומיין והמרוקן, למעט מספר סממנים כגולגולת, ציפור טרף, נחש, זאב, אש, תמצית הבימוי האפל למתרחש מנגד. עבודותיו של סימן-טוב מתייחסות גם להורות הלא ממומשת בחייו, על אף שהוא אב המגדל את הילדים של זוגתו. סימן טוב העוטה את הצבע הצהוב גורר משא כבד ושני ילדיו המדומיינים יישובים על מטען זה. הוא חותם מטה על העבודה: "שני ילדיי שמעולם לא נולדו".
בשנת 2020 הציג רונן את התערוכה "אחריות ציבורית" שאיגדה בבית האמנים בתל אביב מספר סדרות של עבודות על נייר שנוצרו בין השנים 2008–2020. אוצרת התערוכה ענת גטניו כתבה על סימן טוב: "האמן פועל כאן כמתריע בשער, בהציפו שאלות בעלות נופך ציבורי מתוך צלילה לטקסטים יהודיים" התערוכה מציגה את הסדרות: "דרושים", "קומי צאי מתוך ההפיכה”, עט כדורי על מעטפות דואר רשמי, "אחריות ציבורית", "עץ הדעת", "סירת הענפים", "הסולם", "תחיית המתים", "סירות", "הגיבורים", "אשם תלוי", "אליהו", "עוף החול".
התערוכה העלתה שאלות בדבר חיפוש אחר מנהיג או דמות אב, לקיחת אחריות, חשבון נפש ותיקון. במרכז התערוכה הוצגה במלואה הסדרה "תחיית המתים", הכוללת 40 ציורים ומאזכרת את חזון יחזקאל המקראי ומדרשים קבליים נוספים הקוראים לתיקון וגאולת עולם. התערוכה שבמרכזה סדרת העבודות המונומנטלית "תחיית המתים", הניחה קריאה מחודשת ואניגמטית במידת מה לכלל העבודות שהוצגו ברטרוספקטיבה לצדה.
מאיר ישעיהו סילברסטון
מאיר ישעיהו סילברסטון נולד בלונדון ב-27 במרץ 1916 לאליהו דוד ויוכבד וגדל במשפחה דתית וציונית. עוד בארץ הולדתו למד משפטים והיה עורך דין. הוא היה פעיל בתנועת תורה ועבודה ויושב ראש התנועה וכן ציר בקונגרסים הציוניים.
בדצמבר 1948 עלה לארץ עם רעייתו ובנו אורי. בתו יהודית שילה נולדה בישראל מספר חודשים לאחר מכן. הוא עבד במשרד הסעד בירושלים ובלשכה המשפטית של עיריית תל אביב. ב-1952 קבע את ביתו בירושלים והתמנה ליועץ המשפטי של משרד הפנים.
ב-1960 מינה אותו שר הפנים משה חיים שפירא למנהל הכללי של המשרד. הוא היה ממקימי מערכת השלטון המקומי ומִרשם האוכלוסין במדינת ישראל וממניחי היסוד למערכת חוקי התכנון והבנייה ולחוקים מוניציפליים ויישומם בישראל ברמה הארצית, האזורית והמקומית. היה פעיל בקידום מיזוג בין רשויות מקומיות.
ב-1966 התמנה ליושב ראש הראשון של המועצה הארצית לתכנון ולבנייה.
באוקטובר 1967 השתתף בדיון תחת הכותרת "מי מפחד מהאח הגדול" שעסק בסכנות האפשריות לפרטיות האזרח, העשויות לנבוע מהפעלת מאגר נתונים ממוכן ומרכזי, שיכיל מידע מלא ומפורט אודותיו — מיום לידתו ועד שעת מותו. את הדיון יזם הירחון "מחשבות" והשתתפו בו מלבד מנכ"ל משרד הפנים סילברסטון גם הסוציולוגית ד״ר רבקה בר-יוסף, המשפטן וחבר-הכנסת פרופ' הנס קלינגהופר, פרופ' מיכאל דייוויס — מנהל המחלקה לאקולוגיה רפואית בביה״ס לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה, ויו״ר איל״א דב חביון.
ב-1970 פרש מעבודתו במשרד הפנים ופתח בעיר משרד עורכי דין. הוא עבד בו עד 1999.
בכל תפקידיו פעל רבות למען ירושלים. הוא היה חבר בהנהלות ובוועדות של מוסדות ציבוריים והתנדבותיים בירושלים, בהם האוניברסיטה העברית, בית החולים עזרת נשים (הרצוג), אלין, וראיטי, הבונים החופשיים, בית הכנסת ישורון ועוד. הוא היה ממקימי התאחדות עולי בריטניה בארץ ולמשך שנים אחדות שימש יושב ראש ההתאחדות.
על העשייה הציונית, על תרומתו למדינה ולירושלים בתפקידיו בשירות הציבורי ועל פעילותו רבת ההיקף בארגונים ובמוסדות בעיר הוענק לו בשנת תשס"ח 2008 עיטור הכבוד יקיר ירושלים.
נפטר ב-15 בינואר 2009, י"ט טבת תשס"ט, ונקבר בירושלים.
בחודש מרץ 2021 חגגה אלמנתו רחל את יום הולדתה ה-100 וקיבלה מברק ברכה ממלכת אנגליה.
דה סיביל וורס
The Civil Wars (בתרגום לעברית: מלחמת האזרחים) הם צמד מוזיקאים אמריקאים, המורכב מג'וי ויליאמס וג'ון פול וייט. הם הוקמו בשנת 2008 והתפרקו בשנת 2014. עד לפירוקם הם זכו בארבעה פרסי גראמי. אלבום הבכורה שלהם "Barton Hollow", זכה להצלחה רבה כאשר הגיע למקום העשירי במצעד הבילבורד 200. באותה השנה הוציאו עם הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט את הלהיט "Safe &amp; Sound" שהיה לשיר הנושא של הסרט "משחקי הרעב".
לאחר ש-"Safe &amp; Sound" יצא בפורמט של הורדה דיגיטלית, הוא נשלח לרדיו להיטים עכשוויים בבריטניה. הוא זכה לשבחים רבים מטעם מבקרי המוזיקה, שציינו לשבח את "קולה העוצמתי של סוויפט, את פשטות המוזיקה ואת מילות השיר", וחלקם כינו אותו כ"קאמבק מבורך" של הזמרת. השיר הגיע למקום ה-30 במצעד הבילבורד הוט 100. במצעד השירים הדיגיטליים של בילבורד "Safe &amp; Sound" הגיע למקום ה-19 ונמכר בלמעלה מ-136 אלף עותקים באותו השבוע בו יצא לאור.
בשנת 2013 זכו להצלחה רבה כאשר אלבומם השני "The Civil Wars", כבש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100 והיה לאחד מאלבומי הפולק הבודדים שעשו זאת באותן השנים.
מסי פרגוסון