חוקרים אחרים הציעו תהליכים פסיכולוגיים ספציפיים שייתכן שהברירה הטבעית טיפחה לצד הדת. מנגנונים כאלה עשויים לכלול את היכולת להסיק נוכחות של אורגניזמים שעלולים להזיק (זיהוי סוכן ), את היכולת להמציא נרטיבים סיבתיים לאירועי טבע (אטיולוגיה) והיכולת לזהות שלאנשים אחרים יש מחשבות אמונות, רצונות וכוונות משלהם (תיאוריה של התודעה). שלוש ההתאמות הללו (בין היתר) מאפשרות לבני אדם לדמיין כוונות ותוכנית פעולה מאחורי תצפיות רבות שלא ניתן היה להסביר בקלות אחרת, למשל רעמים, ברקים, תנועת כוכבי לכת, קשת בענן רעידות אדמה ועוד.
פסקל בוייר מציע בספרו "Religion Explained" משנת 2001 שאין הסבר פשוט לתודעה דתית. הוא מתבסס על רעיונותיהם של האנתרופולוגים הקוגניטיביים דן ספרבר וסקוט אטראן , שטענו שההכרה הדתית מייצגת תוצר לוואי של עיבודים אבולוציוניים שונים, כולל פסיכולוגיה עממית . לטענתו, אל שדומה לבני אדם אך חזק מהם מאפשר תפיסת עולם שלמה יותר, בעוד שהאל המופשט שנדון בהרחבה על ידי תאולוגים הוא לעיתים קרובות מנוגד לאינטואיציה. ניסויים תומכים בכך שאנשים דתיים חושבים על האל שלהם במונחים אנתרופומורפיים, גם אם זה סותר את הדוקטרינות התאולוגיות המורכבות יותר של דתם.
פייר לינרד ופסקל בוייר מציעים שבני אדם פיתחו "מערכת התראות מפני סכנות" שאפשרה להם לזהות איומים פוטנציאליים בסביבה ולנסות להגיב כראוי. מספר מאפיינים של התנהגויות פולחניות שהן לעיתים קרובות מאפיין עיקרי של הדת, נשמרים בקפידה ומועברים מדור לדור כדי להפעיל מערכת זו. אלה כוללים טקסים שונים (לעיתים קרובות מניעה או חיסול של סכנה או רוע), אזהרה מפני אסון באם הטקס לא יבוצע, ודרך מפורטת לביצוע נכון של הטקס (הלכה דתית). לינרד ובוייר דנים באפשרות שהיו יתרונות למערכת "יעילה" שכזו למניעת סיכונים, ושהדת "מקשרת חרדות אינדיבידואליות, בלתי ניתנות לניהול, עם פעולה מתואמת עם אחרים, ובכך הופכת אותן לנסבלות או למשמעותיות יותר".
הפסיכולוג האמריקני ג'סטין ל' בארט , בסרט 'למה שמישהו יאמין באלוהים?' (2004) מציע שהאמונה באלוהים היא טבעית מכיוון שהיא תלויה בכלים נפשיים שבידי כל בני האדם. הוא מציע שהמבנה וההתפתחות של המוחות האנושיים הופכים את האמונה בקיומו של אל עליון (בעל תכונות כמו היותו כל יכול, יודע כל ואלמותי) לאטרקטיבית ביותר. בארט מקדיש בנוסף פרק להתבוננות בפסיכולוגיה האבולוציונית של האתאיזם. הוא מציע שאחד המודולים המנטליים הבסיסיים במוח הוא "התקן זיהוי סוכנות היפראקטיבית" (HADD), מערכת נוספת לזיהוי סכנה פוטנציאלית. ה-HADD הזה עשוי להעניק יתרון הישרדותי גם אם הוא רגיש מדי: עדיף להימנע מטורף דמיוני מאשר להיהרג על ידי טורף אמיתי. מודול זה מעודד אמונה בשדים, רוחות ובכל מה שהוא על טבעי.
אף על פי שהומינידים החלו כנראה להשתמש ביכולות הקוגניטיביות המתפתחות שלהם כדי לענות על צרכים בסיסיים כמו תזונה, הגנה ומציאת בני זוג, תאוריית ניהול האימה טוענת שאותן יכולות קוגניטיביות התפתחו לפני שהגיעו לנקודה שבה התעוררה מודעות עצמית משמעותית. המודעות למוות הפכה לתוצר לוואי הפוגע בפונקציות ההסתגלות שכבר הושגו. החרדה שנוצרה איימה לערער את התפקודים הללו, ולכן נזקקה לשיפור. כל מבנה חברתי או נוהג שהיה אמור להיות מקובל על ההמונים היה בגדר צורך לספק אמצעי לניהול האימה מפני הכיליון. האסטרטגיה העיקרית לעשות זאת הייתה "להיות אדם בעל ערך בעולם של משמעות ... רכישת הערכה עצמית באמצעות יצירה ותחזוקה של תרבות", שכן הדבר יהווה משקל נגד לתחושת חוסר המשמעות, הריקנות והחרדה המתעוררים בעקבות המודעות למוות.
אסטרטגיה זו מספקת מספר אלמנטים חשובים, כגון חיי נצח סמליים באמצעות מורשתה של תרבות שמתקיימת מעבר לעצמי הפיזי ואלמוות מילולי, או הבטחה לחיים שלאחר המוות ולהמשך ממשי של הקיום, המופיעים בדתות השונות.
דת כ'מם'.
ריצ'רד דוקינס הציע בספרו, הגן האנוכיי (1976) ש'ממים' תרבותיים מתפקדים כמו גנים בכך שהם נתונים לברירה טבעית. בספרו, יש אלוהים? (2006) דוקינס טוען עוד שמכיוון שאי אפשר להטיל ספק באמיתות דתיות, עצם טבען מעודד דתות להתפשט במהירות. לפי תפיסה זו, פרטים שאינם מסוגלים להטיל ספק באמונותיהם יהיו מתאימים יותר מבחינה ביולוגית מאשר פרטים המסוגלים להטיל ספק באמונותיהם. לפיכך, ניתן היה להסיק שכתבי קודש או מסורות שבעל פה יצרו דפוס התנהגותי שהעלה את הכושר הביולוגי לאנשים מאמינים. אנשים שהיו מסוגלים לערער על אמונות כאלה, גם אם האמונות היו בלתי סבירות ביותר, הפכו נדירים יותר ויותר באוכלוסייה.
חליל היפר קונטרה-באס
חליל היפר קונטרה-באס הוא כלי נגינה נדיר, הגדול והנמוך ביותר במשפחת החלילים, עם צינורות שמגיעים למעל משמונה מטרים באורך. מכוון על פי דו, ארבע אוקטבות מתחת לחליל הקונצרטי (שלוש אוקטבות מתחת לחליל הבס, שתי אוקטבות מתחת לחליל הקונטרבס, ואוקטבה אחת מתחת לחליל הקונטרבס הכפול), כשהצליל הנמוך ביותר שלו הוא דו אפס, 16 הרץ, אוקטבה אחת מתחת לדו הנמוך ביותר על פסנתר סטנדרטי. מתחת למה שנחשב בדרך כלל לטווח השמיעה האנושי (20 עד 20,000 הרץ).
חליל ההיפרבס עשוי מ-PVC או עץ. הדוגמה הידועה הראשונה של הכלי נבנתה על ידי פרנצ'סקו רומי, בעל מלאכה פלורנטיני, עבור החלילן האיטלקי רוברטו פבריציאני. פבריציאני הוא הממציא והמבצע העיקרי של הכלי הזה. הוא קורא לזה חליל היפרבס, או באיטלקית. פיטר שרידן, מומחה לחלילים בעלי מנעד נמוך, הזמין את חליל ההיפרבס הכרומטי המלא הראשון מהיוצרת ההולנדית יילה הוכנהאוס באוגוסט 2010.
אנגולה הפורטוגזית
אנגולה הפורטוגזית (בפורטוגזית: África Ocidental Portuguesa) מתייחסת לאנגולה בתקופה ההיסטורית כשהיא הייתה טריטוריה תחת שלטון פורטוגל בדרום מערב אפריקה (1484–1975). בנוסף, היא נודעה עד 1951 כ"מערב אפריקה הפורטוגזית" (רשמית "מדינת מערב אפריקה").
בתחילה שלטה לאורך החוף והשתתפה בסכסוכים צבאיים עם ממלכת קונגו, ב הצליחה פורטוגל ליישב בהדרגה את פנים ההרים. עם זאת, שליטה מלאה בכל השטח הושגה רק בתחילת המאה ה-20, כאשר הסכמים עם מעצמות אירופאיות אחרות במהלך המרוץ לאפריקה קבעו את גבולותיה הפנימיים של המושבה. ב-11 ביוני 1951 שודרג המעמד ל"מחוז אנגולה מעבר לים" (overseas province of Angola) ולבסוף ב-1973, הפכה הטריטוריה ל"מדינת אנגולה". בשנת 1975 הפכה אנגולה הפורטוגזית ל"רפובליקה העממית של אנגולה", וקיבלה עצמאות מפורטוגל באותה שנה.
היסטוריה.
ההיסטוריה של הנוכחות הפורטוגזית בשטחה של אנגולה נמשכה מהגעתו של החוקר דיוגו קאו (בפורטוגזית: Diogo Cão) ב-1484 ועד לדה-קולוניזציה של הטריטוריה בנובמבר 1975. במהלך חמש מאות השנים הללו.
בסוף המאה ה-15 דיוגו קאו, מגלה ארצות פורטוגלי הגיע לאנגולה. באותה תקופה צפון אנגולה הייתה בשליטת ממלכת קונגו אך לפורטוגל לא היה אינטרס להילחם בממלכת קונגו, הפורטוגלים התעניינו במסחר ובעיקר בעבדים ולכן הם החלו לנהל קשרים דיפלומטיים עם ממלכת קונגו.
פורטוגל המשיכה לשמור על מערכת יחסים שלווה עם השליטים והאצילים של ממלכת קונגו, בנוסף הם שלחו מיסיונרים כדי לנצר אותם וללמד אותם פורטוגזית. בעקבות זאת קבע המלך, ששינה את שמו לשם של מלך פורטוגל ששלט באותה העת, כי הנצרות היא הדת הרשמית של הממלכה.
מלחמה עם ממלכת נדונגו.
במקביל ליחסים הטובים שלה עם קונגו, פורטוגל החלה בהשתלטות על האזור שמדרום לממלכת קונגו, שם הייתה נמצאת ממלכת נדונגו. לאחר שפורטוגזי תושב קונגו שכנע את המלך של נדונגו שהפורטוגזים רוצים לכבוש את ממלכתו, הוא הורה לגרש את כל הפורטוגזים ואת העבדים שלהם, שהיו רובם קונגולזים (תושבי קונגו). בעקבות זאת פרצה מלחמה בין הממלכות.
במלחמה הפורטוגזים הובסו אך למרות זאת הצליחו לשלוט בלואנדה ובנזלה, במשך השנים הבאות הם המשיכו לכרות בריתות עם שליטים מקומיים שלא היו מרוצים משליטת נדונגו ולהמשיך לחמש ולהגדיל את צבאם. בשנת 1621 הצליחו הפורטוגזים לכבוש את ממלכת נדונגו וחתמו על הסכם שלום איתה שכלל תנאים שלאחר מכן לא מומשו.
מלחמה עם ממלכת קונגו.
מחליפו של מושל פורטוגל, ז'ואאו קורייה דה סוסה (João Correia de Sousa), התחיל לתקוף את ממלכת קונגו, שהיו בני בריתו. הוא כבש את אזור קסאנדה שבקרבת לואנדה, מאוחר יותר השתלט על אזור נאמבו, הוא טען שקונגו נותנת בו מחסה לעבדים מנגונגו. בקרב שנערך במבמבה, ניצחו הפורטוגזים, והדוכס המקומי הוצא להורג, אך מלך קונגו, פדרו השני, שב למקום עם כוחות גדולים יותר, והדף את צבאו של דה סוסה. בסיום הקרבות, נדרשו הפורטוגזים ששהו בקונגו לעזבה. דה סוסה נשלח בחזרה לפורטוגל, ונאסר.
בינתיים, כשראו שממלכת קונגו חותמת על בריתות הפורטוגזים הזדרזו וחתמו עם קונגו על הסכם שלום.
הכיבוש ההולנדי.
בשנת 1641 הגיעו ההולנדים לאנגולה, ובעזרת ממלכת קונגו הצליחו להשתלט על רצועת החוף של אנגולה והפורטוגלים נאלצו להישאר באזורים הפנימיים של אנגולה, מכיוון שההולנדים לא רצו להתקדם לשם. לאחר שהפורטוגזים הביאו תגבורת מברזיל, בשנת 1648 עזבו ההולנדים את אנגולה.
שובם של הפורטוגזים.
עם שובם של הפורטוגזים, הניסיונות להרחיב את שליטת הפורטוגזים באזור אנגולה חודשו. לאחר קרבות לא מוצלחים בקִיסָאמָה בין השנים 1654–1655, סוחרי העבדים הפורטוגלים החלו להביע התנגדות למדיניות הזו, כי היא פגעה במסחר והרגה את העבדים הפוטנציאלים. אך פורטוגל לא שינתה את המדיניות שלה, והיא המשיכה במתקפות כנגד נדונגו וקונגו לאורך 30 השנים הבאות. רק בשנת 1684, אחרי שהפסידה בקרב קָאטוֹלֶה, החליטה פורטוגל לחדול ממתקפותיה על שתי ממלכות אלו.
הכיבושים בדרום.