בשנת 1822 קיבלה הקהילה היהודית באופולה הרשאה מהשלטונות להקים בית ספר יסודי יהודי בעל כיתה אחת, שהיה קיים עד אמצע שנות השבעים. המסחר והיזמות היהודית התפתחו במקביל להתפתחות הקהילה היהודית באופולה. בשנת 1824, מרקוס פרידלנדר (1800–1876) פתח את מבשלת זמקובי (בשנת 1870 היא הועברה לפאסייקה). בזכות עסקיו פרידלנדר, התעשר מאוד, ואשתו ג'וליה קיבלה את אות מסדר לואיסה, המחלקה הראשונה לצדקה (הפרס הגבוה ביותר שניתן לנשים בפרוסיה). בשנת 1828 התגוררו בכל מחוז אופולה 713 יהודים (1.2% מכלל האוכלוסייה) . בשנת 1837 התגוררו בעיר אופולה 329 יהודים המהווים 4.8% מכלל האוכלוסייה.
הקהילה היהודית הגדלה באופולה הקימה בית כנסת ברחוב שפיטלנה-ul. Szpitalna. הרב הליברלי אברהם גייגר מוורוצלב השתתף בחנוכתו בסוף דצמבר 1841. בשנת 1847 העסיקה הקהילה לצמיתות את הרב ד"ר סולומון כהן.
בשנת 1852 גדל מספר היהודים באופולה ל־533. לאחר קבלת האישורים המתאימים בשנת 1855, הקהילה היהודית קיבלה תוקף והפכה לאישיות משפטית מלאה. על פי החוק, בראש הקהילה עמדו שני גופים נבחרים: הדירקטוריון וועד הנציגים. בשנת 1853 ד"ר אדולף ווינר היה הרב החדש באופולה.
השנים שלאחר מכן היו תקופה של עושר הולך וגדל של הקהילה היהודית באופולה.
שוויון הזכויות הסופי לאוכלוסייה היהודית בשטח האיחוד הצפון גרמני שהונהג באמצעות חוק מיום 3 ביולי 1869. הוא היה בתוקף גם לאחר איחוד גרמניה מחדש בשנת 1871 . בתנאים כאלה יהודי אופולה הפכו במהרה לאליטה התרבותית, הפוליטית והכלכלית של העיר, כפי שמעידים הבחירות בשנים 1875–1888 כשבעל המבשלה העשיר, זיגפריד פרידלנדר, נבחר להיות יו"ר מועצת העיר אופולה. יוליוס פרינגסהיים היה חבר מועצה בעירייה. ב־4 בנובמבר 1899 הוא קיבל את תואר Stadtaeltester der Stadt Oppeln (זקן העיר אופולה) ממועצת העיר . עורך הדין היהודי המפורסם ביותר בעיר היה אדולף יונגמן (1859–1920). הרופאים הטובים בעיר היו: ברנהרד פרידלנדר, פרוינד, מקס טרופלוביץ', איסמר שלזינגר, אלפרד היימן (רופא שיניים) וארנסט מוהר (רוקח). בשנת 1873, בין 48 התושבים העשירים ביותר באופולה, היו 18 יהודים. באותה תקופה, מלבד הרב, העסיקה הקהילה גם חזן, מורה, שמש בית הכנסת, שוחט ושומר בית הכנסת, ובשנים מאוחרות יותר - גם גנן ואחות .
במחצית השנייה של המאה ה-19 נרשמה, למרות הגידול במספרים, ירידה הדרגתית באוכלוסייה היהודית באופולה ביחס למספר התושבים הכולל. בשנת 1864 חיו בעיר 664 יהודים והם היוו 6.3% מכלל האוכלוסייה, בשנים 1885 חיו בעיר 764 (4.8% מכלל האוכלוסייה) ובשנת 1900 מספרם הגיע ל־696, אך אחוזם באוכלוסייה ירד ל־2.3%.
בשנת 1872 הוקם איגוד קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה (Oberschlesische Synagogen-Gemeinden), שכלל את הקהילה היהודית באופולה. ב־23 באוקטובר 1888, במלון Schüers בגליביצה, התקיים הקונגרס של צירים מאיגוד קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה. לאחר דיון סוער, הארגון הפך לאיחוד קהילות בתי הכנסת של מחוז אופולה (Synagogen-Gemeinde Verband des Regierungsbezirks Oppeln). משימותיו העיקריות כללו: לחימה באנטישמיות, הדגשת חינוך יהודי שלזיה ובניית בתי יתומים יהודיים .
ב־1 בפברואר 1892 היה הרב אדולף וינר היהודי היחיד באופולה שזכה בתואר אזרח כבוד של העיר. זו הוכחה לחשיבות הגוברת של הקהילה היהודית באופולה, בה פעלו ארגון ציוני ובית הכנסת 'בני ברית'.
בשנות ה-90 של המאה העשרים החליטה הקהילה להקים בית כנסת חדש. נרכש שטח אדמה על האי פָּשֶקֶה, בשובל של נהר אודר העובר בעיר, ברחוב הפנשטראסה-Hafenstrasse (שם הרחוב המעודכן פיאסטובסקה-Piastowska). בשנים 1893–1897 נבנה בית כנסת על פי תכנונו של האדריכל פליקס הנרי. במקביל בניין בית הכנסת הישן נמכר במכירה פומבית. בית הכנסת החדש, נחנך על ידי הרב ליאו באק ביוני 1897. הוא נבנה קרוב למרכז העיר, בסמוך לטירה ההיסטורית, דבר שהצביע על מעמדם המבוסס של יהודי אופולה שהשתתפו באופן פעיל בחיים פוליטיים, תרבותיים וכלכליים. באותה שנה, בראש רבנות אופולה עמד הרב ליאו באק (1873–1956), שכתב את ספרו המפורסם ביותר ב- OpoleDas Wesen des Judentums (בגרמנית: "מהות היהדות") . הרב באק לא יצא נגד ההתבוללות של יהודי גרמניה, ומאידך, כן יצא בגלוי נגד ההגירה היהודית מאופולה.
המאה ה-20.
בתחילת המאה ה-20 הקהילה היהודית באופולה הייתה עדיין האליטה הפוליטית בעיר. בשנת 1901 היו 47 יהודים בשני העשירונים העליונים ביותר באופולה (מתוך 247 אנשי אנשי הקהילה 19%).
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והקמתה מחדש של המדינה הפולנית, יהודים רבים הביעו גישה פרו גרמנית. חלקם החליטו להגר למערב אירופה או לארצות הברית. תהליך זה השפיע גם על אופולה.
ב־20 במרץ 1921 התקיים משאל עם בשלזיה עילית. הוא נערך בפיקוח בית המשפט של פרובינציית שלזיה עילית כשמקום מושבה באופולה. במהלך ההצבעה, רוב הקהילה היהודית באופולה הצביעה להשאיר את שלזיה העליונה בגרמניה. כלל תושבי אופולה הצביעו כך: 20,816 (94.7%) קולות שהעיר תישאר בגרמניה ו- 1098 קולות (5.0%) בעד העברת העיר לפולין. כתוצאה מפסיקת בית המשפט, העיר נותרה בגרמניה.
שלושים השנים האחרונות לקיומה של הקהילה היהודית באופולה התאפיינו בהיחלשותה ובהיעלמותה ההדרגתית, בשל הגירה למערב ולארץ ישראל. בשנת 1930 נשארו באופולה 607 יהודים. במחצית השנייה של שנות העשרים של המאה העשרים היו לקהילה בעיות במילוי משרות בקהילה וגם תקציב הקהילה פחת. להתגברות על המשבר, הקהילה הקימה בין השאר בית ספר עברי ובשנת 1931 העניקה זכות הצבעה לנשים.
המפלגה הנאצי והשואה.
בתחילת 1933 הקהילה היהודית באופולה רכשה מהערייה מגרש של 11,000 מטרים רבועים. שנמצא בבית העלמין העירוני החדש שנפתח באופולה-פולוויש-Opole-Półwieś, המיועד להקמת בית קברות יהודי חדש. למרות התוכניות שנערכו, הן מעולם לא מומשו. הקהילה מכרה בחזרה את השטח לרשויות העיר חלק ראשון מהן בשנת 1936, והחלק השני בשנת 1939 . מכירת השטחה נעשתה משום שהקהילה קטנה באופן דרסטי באותן שנים.
החרם האנטי-יהודי באופולה התקיים כמו בכל גרמניה, ביום שבת 1 באפריל 1933. במהלך החרם היו כמה מקרים של שוד חנויות יהודיות . בשנת 1936 חיו באופולה 453 יהודים.
במהלך ליל הבדולח באופולה, בתאריך 9 בנובמבר 1938, הנאצים אילצו את הרב הנס הירשברג להצית את בית הכנסת ברחוב ההפנשטראסה. מכבי האש דאגו שהאש לא תתפשט לבניינים שכנים. באותו לילה טרגי נהרסו בנייני הארגונים היהודיים, 13 חנויות ובתים יהודיים באופולה. בנוסף 13 יהודים נעצרו. יהודים רבים מצאו מקלט בקונסוליה של רפובליקת פולין . הריסות בית הכנסת השרוף הושמדו עד אפריל 1939.
פוגרום ליל הבדולח, העצים את הגירת היהודים שברחו למערב אירופה או לארצות הברית. בפברואר 1939, הרב האחרון של אופולה, האנס הירשברג, עזב את העיר. בשנת 1939 עדיין היו 280 יהודים באופולה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, גירוש היהודים מאופולה החל ב־13 בנובמבר 1942 . באותו יום, טרנספורט מספר XVIII / 1, שנשלח לגטו בטרזינשטט (טרזין), עזב את מחוז אופולה. היו בו 56 יהודים מאופולה, גלובצ'יץ וביטום. ב־11 בדצמבר 1942 יצא טרנספורט נוסף מאופולה טרנספורט מספר XVIII / 4, גם הוא היה מיועד לגטו בטרזין. הטרנספורט כלל 53 יהודים מגלוגובק, מרסיבורץ, מפישקוביץ ומאופולה. מתוך קבוצה זו, 7 אנשים שרדו . הטרנספורט החמישי ממחוז אופולה (מספר XVIII / 5) יצא לטרזין ב־21 באפריל 1943. מהמסמכים בתיק תודות שלזיה העילית עולה כי הטרנספורט כלל 46 יהודים מאולסנו, אופולה, ריביבורץ וגלובצ'יצה. מתוך קבוצה זו, 11 אנשים שרדו. בטרנספורט השישי ממחוז אופולה (מספר XVIII / 6) לטרזין, ב־30 ביוני 1943 גורשו אחרוני היהודים מאופולה וחמישה יהודים מרסיבורץ. קבוצה זו כללה בין השאר את הנציג האחרון של קהילת יהודי אופולה הרשמית והחוקית באופולה. שמו, הארי וולף, הוא נרצח בתאריך 19 באוקטובר 1944 בתא הגזים במחנה הריכוז הנאצי באושוויץ-בירקנאו . בטרנספורט התשיעי מאזור אופולה (מספר XVIII / 9) לטרזין, ב -20 בינואר 1944 גורשו 9 נשים יהודיות, כולל מספר נשים מאופולה. מעדותה של אירמה אפל מאופולה לאחר המלחמה עולה כי שלוש נשים יהודיות מאופולה שרדו מקבוצה זו . רוב היהודים מטרזין בבוהמיה הועברו למחנה הריכוז הנאצי באושוויץ-בירקנאו, שם הם הומתו בתאי הגזים.
לאחר מלחמת העולם השנייה התיישבה באופולה קבוצה גדולה של יהודים. למרות זאת, התברר שהנוכחות הייתה קצרת מועד והקהילה היהודית בעיר לא הצליחה להתאושש.
ארגונים יהודים.
רק בסוף שנות ה-30 של המאה העשרים הוקמה באופולה אגודת ההלוויות חברה קדישא. האגודה כנראה תפקדה הרבה יותר מוקדם, מהימים שבהם הוקם בית הקברות, אך לא הייתה לה שום אישיות משפטית. בקהילה הייתה גם אגודת צדקה .