בהכנותיו לקראת עלייה לארץ ישראל נדד למקומות בעלי אקלים דומה ועסק בעבודת אדמה בחצי האי קרים ובאחוזתו של הברון שטיינגל שעל גדות הים השחור. בהמלצתו נשלח לחווה החקלאית הממלכתית על שם הנסיך מיכאל אלכסנדרוביץ' שבקווקז, ובה התמחה בגידולים סובטרופיים, עצי הדר ומטעי זיתים.
לאחר מכן חזר לסוחומי שעל גדות הים השחור ופיתח לראשונה גידול מטעי זיתים על מצע לילך, להקלת צורכיהם בתקופות חורף. בעקבות צו הגיוס לצבא האימפריה הרוסית עבר לסורוקי שבבסרביה ועבד במשתלות בניהולו של עקיבא אטינגר. בקמיניץ פודולסק השתתף בוועידת היסוד של "פועלי ציון".
בשנת 1905 עלה ציז'יק לארץ ישראל. תחילה, עבד ברחובות במטעיו של משה סמילנסקי. ב-1908 היה בין מייסדי המושבה כנרת.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה גנן ראשי בצבא הטורקי בדמשק. בשהותו שם הכיר את שרה בת משפחת אטקס, אשתו לעתיד, אז בת עשרים. שרה שימשה כמורה בבית ספר יהודי בדמשק. השניים נישאו בשנת 1920. מסיוריו בהרי הטאורוס הביא שתילי ארז הלבנון לנטיעה בעיר.
בתום המלחמה שב לארץ ישראל והקים מוזיאון חקלאי על פי הזמנת "ההנהלה הציונית" בתל אביב, שהועבר כעבור תקופה לירושלים.
בשנים 1922–1924 עבד כמורה במקווה ישראל. לאחר מכן עבד במשתלות עצי פרי בשכונת תלפיות שבירושלים בניהולה של רחל ינאית. הוא היה מדריך במשק הפועלות בנחלת יהודה, בשכונת בורוכוב בגבעתיים ובפתח תקווה. כאשר עבר להתגורר בהרצליה לקח חלק בנטיעת הפרדסים במקום. בכפר עציון שתל עצי אלת הפיסטוק (Pistacia vera). הוא דאג להבאתם מפרס ומעיראק, והצליח בגידולם בארץ ללא השקיה.
צ'יזיק ייבא זנים של תפוח אדמה ואורז האגמים וגרם לתפוצתם הרחבה בארץ.
ציז'יק השתתף בכתב העת השדה, היה מעורכיו ופרסם בו מאמרים. מראשית שנות העשרים החל בהוצאת ספרי חקלאות: "אגדות צמחיאל", "צמחי הדלועים בארץ ישראל בעבר ובהווה". הוא יזם את מפעל "אוצר הצמחים"; בו הגדרת צמחי ארץ ישראל וערך מחקר היסטורי מקיף ופרשנות של זיהוי צמחים המוזכרים בתנ"ך, ומתן שמות עבריים לצמחים שונים. על מפעל זה שקד 18 שנים עד לפטירתו.
נפטר ב-1955, בגיל 70. נקבר בבית הקברות בהרצליה. הותיר אחריו את רעייתו, שרה, ושני ילדים משותפים - אמנון ונעמי צ'יזיק-אילון.
ביתו בהרצליה נתרם לעירייה והוא משמש כיום מוזיאון בשם "בית ראשונים".
פרסים.
בשנת תרצ"ח 1938 הוענקו לו פרס ביאליק ופרס ע"ש יוסף אהרונוביץ'.
מלך זגורודסקי
אלימלך (מלך) זָגוֹרוֹדְסקי (זגור) (בכתיב המקורי (היידי): זאַגאָראָדסקי; בכתב לטיני: Zagorodsky; 1 בדצמבר 1868, כ"ז בכסלו ה'תרכ"ט, פיהוסט, פלך מינסק, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – 23 בספטמבר 1953, י"ד בתשרי תשי"ד, תל אביב) היה פעיל ציוני ואגרונום ארצישראלי.
קורות חיים.
זגורודסקי נולד בפיהוסט שבפלך מינסק, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), בנם של
מאיר יוסף (מלמד, תלמיד חכם, ממשפחת רבנים מנייסוויז') והניה זגורודסקי (בתו של ראש ישיבה במיר). בהיותו בן ארבע עברו הוריו לעיירה דויד-הרדוק, בה למד בחדר. בהיותו בן עשר הצטרף לאחיו הגדול, הסופר ישראל חיים זגורודסקי, ולמד עמו בבית מדרש בסטולין. שם נחשף לספרות ההשכלה.
לאחר מכן עבר למינסק והיה בה בין מייסדי אגודת "חובבי ציון". החל לעסוק בהוראה, ובשנותיו במינסק, אנטופול ובחצי האי קרים לימד מתמטיקה וגרמנית. במושבות הגרמניות בחצי האי קרים החל להתמחות בעבודה חקלאית. שם גם הקים בית ספר ללימוד עברית באמצעות שימוש בשפה העברית, ובשנת 1894 פרסם את ספרו "לשון הקודש", ובו הנחיות הוראה. לאחר מעברו לסימפרופול פעל במשותף עם ד"ר אביגדור יעקובסון, ייסד בעיר ספרייה עברית וערך אירועים תרבותיים וציוניים. בשנת 1905 נבחר לשמש ציר ל"וועידה לשווי זכויות". זגורודסקי המשיך בעבודתו החינוכית, ייסד בתי ספר לשבת והורה בהם ספרות וחשבון.
בשנת 1906 עבר לברלין ולמד בבית הספר הגבוה לחקלאות, לצד לימודי פילוסופיה באוניברסיטה. בפעילותו הציונית השתתף בדיונים כלליים שנערכו בביתו של אוטו ורבורג. באותה עת השלים דוקטורט בנושא גידול בננה ו-"Voandzeia subterranea"
(מין של קטנייה ממערב אפריקה).
בגרמניה עבד בתחנת ניסיונות חקלאית במקלנבורג ובפוליטכניקום לייצור סוכר.
לאחר שהוכשר בקניגסברג בחליבה, עלה בשנת 1911 לארץ ישראל. בסיועו של ורבורג התקבל לעבוד כיועץ חקלאי ואגרונום במשרד הארצישראלי. בתפקיד זה החל בהוצאת כתב העת "החקלאי", כתב עת שימושי ומדעי למקצועות החקלאות שהופיע בשנים תרע"ב–תר"פ.
מתוקף עבודתו ביקר בנקודות יישוב שונות, היה ממארגני הסתדרות הפרדסנים בפתח תקווה, ממייסדי הסתדרות האגרונומים ומייסד המחלבה בעקרון, ועסק בניהול המושבות במרחביה, רוחמה, הר טוב וכרכור. בשנת 1914 גורש למצרים, והיה ממייסדי בית הספר לפליטים שהוקם באלכסנדריה ובו לימד מדעים. בתום המלחמה שב לארץ ישראל ועסק בהדרכה חקלאית. ממצרים הביא מיני צמחים שונים. בתל אביב נבחר לשופט בית משפט השלום העברי.
זגורודסקי כתב מאמרים רבים בעיתונות העברית, ופרסם מספר ספרים
גולת הכותרת של עבודתו המדעית העברית הייתה "מילון כל-בו לחקלאות", שהופיע בשנים תרצ"ט-תש"א בסיוע ועד הלשון. המילון זיכה אותו בפרס ביאליק לחוכמת ישראל לשנת תרצ"ט (1939).
זגורודסקי היה נשוי משנת 1905 עד מותו לד"ר אידה זגורודסקי לבית וולוביק (1879–1957). אשתו, ילידת בוברויסק, הייתה רופאת שיניים שפעלה במקצועה עד שנאלצה להפסיק את עבודתה עקב מחלה שלקתה בה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. אחר-כך התמסרה לעבודה ציבורית, הייתה שותפה לייסוד מרפאה לתלמידי בית ספר, ייסדה בית תינוקות ברחוב בוגרשוב והייתה פעילה בוויצו. ואולם עיקר מרצה הוקדש לטיפול בבעלה החולה, בעיקר לאחר פרישתו לגמלאות.
ב-1940 מסר זגורודסקי את כל רכושו כעיזבון בחיים לקרן קיימת לישראל.
נפטר בשנת 1953, בגיל 85. נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
מספריו.
בעריכתו:
תרגום:
1999 בישראל
1999 בישראל (ה'תשנ"ט-ה'תש"ס) הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 51 שנה מיום היווסדה.
מאסר עולם ללא שחרור מוקדם
ססיל רות
ססיל (בצלאל) רות (Cecil Roth; אדר תרנ"ט, 5 במרץ 1899 – י"ז בסיוון תש"ל, 21 ביוני 1970) היה היסטוריון יהודי-בריטי אשר התמחה בתולדות היהודים בכלל ובתקופת הרנסאנס בפרט. רות הציע היסטוריוגרפיה אשר שמה את הדגש על פירות היצירה העיקריים בכל תקופה. בהיסטוריוגרפיה שלו גלומה תפיסת עולם הומניסטית, והדגשת חֵרות האדם וכוח היצירה שלו.
קורות חיים.
רות נולד בעיר לונדון שבאנגליה במרץ 1899 לג'וזף רות. הוא אחיו הצעיר של חיים יהודה רות. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר הסיטי של לונדון שירת בצבא הממלכה המאוחדת במשך שנתיים, בשנים 1917–1919. הוא למד במרטון קולג' של אוניברסיטת אוקספורד באנגליה, וקיבל תואר דוקטור ב-1924. עבודת הדוקטור שלו עסקה ברפובליקת פירנצה. בשנים 1939–1964 הורה באוקספורד מדעי היהדות. כן הורה מדעי-היהדות באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1925 נבחר רות לחבר בחברה ההיסטורית המלכותית ובשנת 1941 לחבר בחברה המלכותית לספרות .
ב-1964 עלה לישראל, השתקע בירושלים, והוזמן לכהן כפרופסור באוניברסיטת בר-אילן כפרופסור אורח במחלקה להיסטוריה יהודית. המינוי עורר התנגדות עזה של גורמים דתיים ובראשם הרבנים צבי יהודה קוק ואברהם יצחק ברומברג. המתנגדים טענו כי ביקורת המקרא המשתקפת מספריו של רות מנוגדת למסורת היהודית, וכי פגע בכבודם של אבות האומה.
מנגד תמכו בו אישים מוכרים בציבור, כמו יוסף בורג שטענו כי המבקרים מסלפים את משנתו של רות, והצביעו על כך כי הוא יהודי מאמין שומר מצוות העוסק בביקורת אקדמית ולגיטימית. גם הסנאט של האוניברסיטה עמד מאחוריו והביע אמון בלתי מסויג בפרופ' רות "כחוקר, כמורה וכאדם". גם אגודת בוגרי האוניברסיטה גינתה את ההתקפות על פרופ' רות ותמכה בו. בעקבות המתקפות נאות רות שלא לשמש בהוראה באוניברסיטה, אלא לשמש חבר הסגל בלבד.
בירושלים היה רות ממתפללי בית הכנסת האיטלקי. מאז עלה ארצה הקדיש את רוב זמנו לעבודתו כעורך הראשי של האנציקלופדיה יודאיקה. הוא חילק את זמנו בין ניו-יורק וירושלים – שנים אחדות לימד בקווינס קולג', ובשנת חייו האחרונה בשטרן קולג'.
רות עסק במספר תחומי מחקר. המרכזיים הם תולדות יהדות איטליה ויהדות אנגליה, האמנות היהודית על כל תחומיה, ביוגרפיה של אישים ומשפחות, ביבליוגרפיה והיסטוריוסופיה יהודית. מלבד כתיבה אקדמית רבה, עסק גם בכתיבה פופולרית. ספרו הידוע ביותר בתחום זה הוא "קיצור תולדות עם ישראל". כן נודע, כאמור, כעורך אנציקלופדי של "אנציקלופדיה יודאיקה". רות התפרסם במיוחד באוסף האמנות היהודית שלו.
לצד אישי אקדמיה ותורה נודעים, שימש כחבר כבוד ב"חברת מקיצי נרדמים".
נפטר בירושלים ממחלה ב-21 ביוני 1970, י"ז בסיוון תש"ל. בהלווייתו השתתפו הראשון לציון הרב יצחק נסים, נשיא המדינה זלמן שזר, ועוד. הוא נטמן בהלוויה בבית העלמין סנהדריה.
ארכיונו האישי של ססיל רות מופקד במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
ספריו.
Roth, Cecil. The Amazing Clan of Buzaglo. 1971.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
התפרקות ברית המועצות
התפרקותה של ברית המועצות (ברוסית: Распад СССР) היא תהליך ששורשיו במשבר כלכלי שפקד את ברית המועצות באמצע שנות ה-80 עד שנת 1991, כשאז התפרקה ברית המועצות למדינות המרכיבות אותה וחדלה להתקיים. ההתפרקות סימנה את סיום המלחמה הקרה.
התהליך.