לאמאס או לונאסה החל בשני הימים הראשונים של חודש אוגוסט, הוא הראשון מבין שלושת פסטיבלי הקציר הוויקאנים. השניים האחרים הם יום השוויון הסתווי (או מבון) וסמהיין. הוויקנים מציינים את החג על ידי אפיית דמות האל בעל הקרניים בלחם ואכילתו, כדי לסמל את קדושת הקציר וחשיבותו. מכיוון שלא כל הפגאניים החוגגים את השבתות הם וויקנים, החגיגות משתנות לפי הדת של החוגגים. השם האירי לונאסה משמש כשם כולל לציון מספר מסורות לפסטיבל זה. חגיגות הוויקנים של החג הזה אינן מבוססות על התרבות הקלטית מתוכה הפסטיבל הגיע, ולא מתרכזות באל הקלטי לו. נראה כי שם זה אומץ מאוחר יותר לוויקה. בגרסאות המוקדמות של ספרות הוויקה הפסטיבל מכונה "ערב אוגוסט".
השם "לאמאס" (חיבור של המילים "loaf mass= מסת כיכר לחם") מרמז שהוא פסטיבל מבוסס חקלאות וחג הודיה לדגן ולחם, המסמל את ביכורי הקציר. גם בפסטיבלים נוצריים בתקופה זו נהוג לשלב אלמנטים מהריטואל הפגאני.
מאבון - יום השוויון הסתָיוי.
חג השוויון הסתיוי, "בית הקציר", "מאבון", או, לפי המסורת הנאו-דרואידית, אלבן אלפד, נחגג בין ה21 ל-24 בספטמבר. עיקרו של החג היא הודיה על פירות האדמה והכרה בצורך לחלוק אותם כדי להבטיח את ברכות האלים בחודשי החורף הקרבים. את השם "מאבון (Mabon)" טבע איידן קלי בסביבות 1970 כהתייחסות ל- , דמות מהמיתולוגיה הוולשית.
סמהיין (האלווין).
סמהיין (מבוטא סה-וויין), שנחגג בשני הימים הראשונים של חודש נובמבר. נחשב על ידי הוויקנים לאחד מארבע השבתות החשובות יותר. סמהיין הוא זמן לציין את חייהם של המתים, ולעיתים קרובות זה כרוך בכבוד לאבות קדומים, לבני משפחה, לזקני האמונה, לחברים, לחיות מחמד ולאהובים אחרים שמתו. סמהיין מקביל לחגיגות של ליל כל הקדושים ושל יום המתים. בכמה טקסים מוזמנים רוחות הנפטרים להשתתף בחגיגות. זה נתפס כפסטיבל של חושך, שמאוזן בנקודה הפוכה של הגלגל על ידי פסטיבל בלטיין, שנחגג כפסטיבל של אור ופוריות.
פגאנים רבים מאמינים כי בימים שסביב סמאהין הגבול בין העולם הזה לעולם הבא נמצא בנקודה הדקה ביותר שלו בכל השנה, מה שמקל על התקשורת עם מי שעזב את העולם הזה.
פסטיבלים משניים.
בנוסף לשמונת הפסטיבלים העיקריים המשותפים לרוב הנאו-פגאניים, ישנם מספר חגים מינוריים במהלך השנה להנצחת אירועים שונים.
גרמאניים.
כמה מחופשות המופיעות ב"לוח השנה הרוני " של ברית אסאטרו:
מנהגים.
החגיגות של הפסטיבלים בדרך כלל מתקיימות בחוץ, בצורה של התכנסויות רחבות, סעודה והתבוננות בטבע המשתנה.
תאריכי חגיגה.
התאריכים בהם חוגגים פסטיבלים לרוב גמישים, אך ישנה הסכמה כללית על ימי החגיגה.
חלק מהפסטיבלים נחגגו במקור בהתאם למחזורי הירח, לכן נאו-פגאניים קלטיים לעיתים נוהגים לחגוג בתאריכים שונים כפי שאבותיהם חגגו בעבר.
פגאניים החיים בחצי הכדור הדרומי מקדמים לעיתים קרובות את המועדים הללו בשישה חודשים, כך שהם חופפים לעונות השנה שלהם.
מנחות.
מנחות מזון, משקה, חפצים שונים, וכו' הןן אמצעי פולחן מרכזי בפגאניזם כבר אלפי שנים. פרקטיקה פגאנית מודרנית נמנעת בתוקף מהקרבת בעלי חיים, ובמקום זה המנחות כוללות דגנים, עשבי תיבול, חלב, יינות, קטורת, מאפים, קריסטלים ועוד. היוצא מן הכלל - סעודות פולחניות, הכוללות לעיתים בשר, כאשר החלקים הבלתי אכילים של החיה נשרפים לעיתים קרובות כמנחות בזמן שהקהילה אוכלת את השאר.
בנסיבות מסוימות קורבנות מוצעים לאלים ולאבות על ידי שרפה, קבורה והעלאת מנחות בשטח פתוח. המטרתה להראות הכרת תודה, לחזק את הקשרים בין בני האדם לאלוהי ובין חברי הקהילה.
תפיסות פגאניות.
קלטי.
תפיסה מוטעית בקהילה הנאו-פגאנית, המושפעת מכתביו של רוברט גרייבס, היא כי לקלטים ההיסטוריים היה נרטיב כוללני עבור כל גלגל השנה. לוחות השנה הקלטיים השונים כוללים כמה דפוסים מחזוריים הכוללים את האמונה במאזן בין אור לחושך. אמונות אלה משתנות בין התרבויות הקלטיות השונות. נאו-פגאניים שונים מקיימים בדרך כלל את ארבעת 'פסטיבלי האש' של לוח השנה הגאלי, וחלקם מקיימים גם את הפסטיבלים המקומיים האחרים.
סלאבי.
המיתולוגיה הסלאבית מספרת על סכסוך מתמשך בו מעורב פרון, אל הרעמים והברקים, וולס, האל השחור המקורנן של העולם התחתון.
האיבה בין השניים היא ביוזמת ולס, שעלה פעם בשנה במעלה עץ העולם בדמות נחש ענק וגנב את הבקר האלוהי של פרון. פרון מגיב לאתגר זה על ידי רדיפה אחרי ולס, תוך כדי שהוא תוקף אותו עם הברקים שלו מהשמיים. ולס ממשיך להתגרות בפרון ובורח, מתחבא מאחורי בעלי חיים שונים, צמחים, בתים, ואפילו בני אדם. זה מסביר מדוע ברקים פוגעים בעצים או בבתים. בסופו של דבר פרון מתגבר ומנצח את ולס ומחזיר אותו למקומו בממלכת המתים.הרעיון כי סערות ורעמים הם למעשה קרב אלוהי הוא מרכזי בחילופי העונות. תקופות יבשות מוסברות כתוצאות הכאוטיות הנובעות מגניבתו של ולס. דואליות וסכסוך זה מייצגים התנגדות בין עקרונות של טבע, אדמה, מים, חומר וכאוס כפי שוולס מייצג, אל מול שמיים, רוח וסדר שמייצג פרון. זאת אינה התגשות בין טוב לרע, אלא בין שני חלקים בקיום האנושי.
בלילה הגדול (תחילת השנה החדשה) נולדים שני ילדיו של פרון - ג'רילו, אל הפריון והצמחייה ובן הירח, ומורנה, אלת הטבע והמוות בת השמש. באותו הלילה, ג'רילו נחטף ונלקח אל השאול, שם ולס מגדל אותו כבנו שלו. בזמן שוויון האביב, ג'רילו חוזר על פני הים מעולם המתים, מביא איתו פוריות וצמיחה. הוא פוגש את אחותו מורנה ומחזר אחריה. עם תחילת הקיץ, השניים נישָׂאים, מביאים פוריות ושפע לכדור הארץ, ומבטיחים קציר שופע. איחוד קרובת משפחתו של פרון ובנו המאומץ של ולס מביא לשלום בין שני אלים גדולים, ומונע סערות שעלולות לפגוע בקציר. לעומת זאת, לאחר הקציר ג'רילו בוגד באשתו והיא הורגת אותו כנקמה, מחזירה אותו לעולם התחתון ומחדשת איבה בין פרון לוולס. בלי בעלה, אל הפריון והצומח, מורנה - וכל הטבע איתה - נובלים וקופאת בחורף שלאחר מכן. היא צומחת לאלת החושך והכפור הישנה והמסוכנת, ובסופו של דבר מתה עד סוף השנה רק כדי להיוולד מחדש עם אחיה בשנה החדשה.
ויקה.
לפי ויקה, גלגל השנה מייצג את הדואליות בין האל לאלה. האלה המשולשת מייצגת שלושה אספקטים בחיי האישה - העלמה, האם והזקנה. היא נולדת כעלמה, גדלה להיות אם, ולבסוף מזדקנת ונולדת מחדש כעלמה. מחזור זה מבוטא במופעי הירח במהלכי החודש. לעומת זאת, האל המקורנן מבוטא במחזור השמש במהלך השנה - הוא נולד מהאלה (כשהיא באספקט האם שלה) ביולת וגדל בכוחו עד ליום שוויון הקיץ בו הוא מגיע לשיאו ומתחיל בגוויעתו. בסמהיין, הוא יורד לשאול וביול הוא נולד שוב מחדש והגלגל ממשיך.
הלניזם.
המיתולוגיה היוונית מספרת על פרספונה, שהייתה נערה יפה ביותר והכול אהבוה, אך היא לא חיה על הר האולימפוס כמו הוריה, אלא העבירה את ימיה על פני האדמה, קוטפת פרחים ונוטעת צמחים יחד עם חברותיה. אולם האדס חמד אותה לעצמו, והחליט לחטוף אותה ולהביאה לממלכתו אשר מתחת לאדמה. יום אחד, בשעה שפרספונה טיילה כהרגלה על פני האדמה, האדס מימש את תוכניתו: הוא פרץ רכוב על מרכבתו מבקע באדמה, תפס את הנערה ההמומה, ולקח אותה איתו לשאול תחתיות. אף אחד, פרט לזאוס ולהליוס, השמש הרואה הכול, לא הבחין במאורע.
לאחר שנעלמה פרספונה, לא ידעה אמה, דמטר, את נפשה מצער: היא קיללה את חברותיה של בתה, שלא הצליחו למנוע את החטיפה, והפכה אותן לסירנות - ציפורים בעלות ראש אישה. היא שקעה בגעגועים לבתה והזניחה את האדמה, שחדלה לתת את תנובתה ולהצמיח את פריה.
בסופו של דבר נאלץ זאוס לפעול על מנת למנוע את האסון הממשמש ובא: הוא שלח את הרמס, שליח האלים, להאדס כדי שישיב את פרספונה לאמה. האדס אמנם החזיר את פרספונה, אך בטרם הלכה נתן לה לאכול מספר גרעיני רימון. גרעינים בודדים אלו היו פירות השאול ובשל אכילתם נאלצה פרספונה לשוב לשאול למספר חודשים (כול פעם לפי כמות הגרעינים) מדי שנה בשנה. אולם, בשאר חודשי השנה הותר לה לשוב לאולימפוס, ולבלות יחד עם אמה ועם יתר האלים. בזמן שהותה של פרספונה מתחת לאדמה הייתה אמה מתעטפת עצב וגוזרת כיליון על האדמה, ודמעותיה יורדות על הארץ, שהן בעצם הגשם. אך מששבה פרספונה לאמה, היא הייתה מתנערת מעיצבונה ומאפשרת לתבואה לפרוח ולהבשיל.
לכן, על פי המיתוס, מגיעים מדי שנה חודשי החורף והסתיו בהם האדמה הופכת קשה ואינה נותנת פרי, אך לאחריהם מגיעים חודשי האביב והקיץ, בהם פרספונה שבה מן השאול, ודמטר שוב מפרה את האדמה.
חידושי הגרי&quot;ז
פפוש
פפוש (בהונגרית: Papos) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי פפוש.
בפפוש חיו יהודים בתקופות זמן שונות. יהודים רבים מהכפר נרצחו בשואה.
קתדרלת אוסלו
קתדרלת אוסלו (בנורווגית: Oslo domkirke), לשעבר כנסיית מושיענו (בנורווגית Vår Frelsers kirke), היא הכנסייה הראשית של ב, כמו גם כנסיית הקהילה של מרכז העיר אוסלו בירת נורווגיה. הבניין הנוכחי נבנה בשנים 1694–1697.
ו משתמשות בקתדרלה לאירועים ציבוריים. המבנה נסגר לשיפוצים באוגוסט 2006 ונפתח מחדש במיסה חגיגית ב-18 באפריל 2010.
היסטוריה.
קתדרלת אוסלו הנוכחית היא הקתדרלה השלישית באוסלו, נורווגיה. הראשונה, קתדרלת האלוורדס (Hallvardskatedralen), נבנתה על ידי זיגורד הראשון, מלך נורווגיה במחצית הראשונה של המאה ה-12, ושכנה סמוך לארמון הבישוף העתיק באוסלו (Oslo Bispeborg), כ-1.5 קילומטרים ממזרח לקתדרלה של ימינו.