ספסיבצבה חוותה תקופות של דיכאון קליני כבר בשנת 1934, כאשר היא הראתה סימנים של אי יציבות ופראנויה בסידני ונזקקה לאשפוז. בשנת 1937 היא עזבה את הבמה עקב התמוטטות עצבים. היא לימדה מעט, ואז חזרה לזמן קצר להופיע, וביצעה את הופעת הפרידה שלה בתיאטרון קולון בשנת 1939. באותה שנה היא עברה לארצות הברית, שם לימדה ושימשה כיועצת לקרן תיאטרון הבלט בניו יורק. עם פטירתו של מיטיבה, איש העסקים לאונרד בראון, היא סבלה מהתמוטטות עצבים נוספת בשנת 1943, ושוב אושפזה. בשנותיה האחרונות חיתה בבית מחסה למהגרים רוסים.
ה-BBC הפיקה תוכנית קצרה על חייה בשנת 1964, ושנתיים לאחר מכן כתב עליה אנטון דולין ספר. שתי היצירות נקראות "הבלרינה הנרדמת". כותבי מחול מומחים תיארו אותה כ"בלרינה הרוסייה הגדולה ביותר בתקופה זו", ו"הבלרינה הקלאסית הגדולה מכולן". בשנת 1998, הכוריאוגרף הרוסי בוריס אייפמן הפך אותה לגיבורת הגרסה שלו לבלט ז'יזל האדומה.
אגריפינה ואגאנובה
אגריפינה יאקובלבנה ואגאנובה (ברוסית: Агриппина Яковлевна Ваганова 26 ביוני 1879 - 5 בנובמבר 1951) הייתה מורה לבלט, רוסיה וסובייטית, שפיתחה את שיטת ואגאנובה - הטכניקה שנלקחה משיטות ההוראה של בית הספר האימפריאלי לבלט (כיום אקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי) בהנהגת מנהל הבלט הראשי מריוס פטיפה מאמצע המאה ה-19 עד סופה, אך בעיקר בשנות ה-80' וה-90' של המאה ה-19. ואגאנובה שכללה ועיבדה צורה זו של הוראת אמנות הבלט הקלאסי לתוכנית לימודים ישימה. ספרה "יסודות המחול הקלאסי" (1934) עודנו ספר הלימוד הסטנדרטי להוראת טכניקת הבלט. הטכניקה שלה היא בין הפופולריות ביותר בימינו.
ביוגרפיה.
ואגאנובה נולדה בסנקט פטרבורג לאב ארמני, אקופ ואגאנוב, מאסטרחן, שעבד כסדרן בתיאטרון מריאינסקי. ולאם רוסייה.
כל חייה של ואגאנובה היו קשורים בבלט האימפריאלי (בהמשך בלט קירוב) של תיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג. היא התקבלה לבית הספר האימפריאלי לבלט בשנת 1888, המוסד החשוב למחול קלאסי שייסדה אנה, קיסרית רוסיה ומימן הצאר. היא סיימה את לימודיה ב"כיתת השלמות" של הפרימה בלרינה לשעבר יבגניה פבלובנה סוקולובה (מוריה כללו גם את יקטרינה ואזם, כריסטיאן יוהנסן, לב איבנוב, ניקולאי לגאט ופאוול גרדט).
הבלט לא בא בקלות לואגאנובה בשנות לימודיה הראשונות, אבל היא התקדמה בהדרגה, והודות למאמציה ונחישות רצונה, הצליחה להתקבל עם תום לימודיה לבלט האימפריאלי המכובד. כשהגיעה לדרגת סולנית, כינו אותה חובבי הבלט המושבעים של סנקט פטרבורג "מלכת הווריאציות", בשל הווירטואוזיות שלה שלא ידעה גבולות ורמת הטכניקה שהשיגה.
המאסטרו הקשיש מריוס פטיפה לא התרשם מוואגאנובה כרקדנית - לכל אזכור של הופעותיה ביומניו התלוו בדרך כלל הערות כגון "איום" או "מחריד". ב-1915 שיבץ מנהל הבלט ניקולאי לגאט את ואגאנובה לתפקיד האלה ניריטי בהפקה המחודשת שלו לגראנד בלט של פטיפה מ-1889, "הקמיע". ואגאנובה קצרה הצלחה רבתי בגילום התפקיד, וזכתה בקידום לדרגת "פרימה". אף על פי כן, בחרה לפרוש כעבור שנה ולהתמקד בהוראה.
ואגאנובה החלה להורות בלט בשנת 1916 בבית הספר של הצי הבאלטי, שאותו ייסד וניהל אקים וולינסקי. ב-1921 החלה ואגאנובה ללמד ב"מכללה הכוריאוגרפית", השם שניתן לבית הספר האימפריאלי לשעבר לתיאטרון ברח' רוסי (אחרי המהפכה הופרדה מחלקת הבלט מן הדרמה והמוזיקה). על אף הקריירה המכובדת שלה כרקדנית, תפקידה כמובילה בתחום הוראת הבלט הקלאסי הוא שהציב אותה באחד המקומות המכובדים ביותר בתולדות הבלט. היא למדה רבות ממאמציה המוקדמים בפיענוח רזי הטכניקה בבלט. בין הרקדנים שלימדה היו שנעשו עם השנים לאגדות בתחום המחול.
אחרי מהפכת אוקטובר, עתיד הבלט ברוסיה נראה קודר, משום שנחשב מסורתית לבידור האצולה וחצר הצאר. ואגאנובה "נלחמה בשיניים ובציפורניים", כפי שתיארה זאת, על שימור המורשת של מריוס פטיפה והבלט האימפריאלי. משנת 1931 עד 1937 כיהנה כמנהלת אמנותית של בלט האופרה ותיאטרון הבלט של לנינגרד (בלט קירוב. ב-1933, ביימה את הגרסה הקלאסית של אגם הברבורים מאת לב איבנוב ומריוס פטיפה עם גלינה אולנובה כאודט, אולגה יורדן כאודיל וקונסטנטין סרגייב כנסיך זיגפריד. ב-1935 השיבה לחיים את הבלט "לה אסמרלדה", בחלקו בכוריאוגרפיה שלה עצמה.
ב-1934 הוציאה לאור את ספרה המפורסם "יסודות המחול הקלאסי". הוא יצא לפחות בשש מהדורות ברוסיה ותורגם לשפות רבות. באותה שנה יזמה ואגאנובה (יחד עם בוריס שאברוב) פתיחה של מחלקה פדגוגית להכשרת מורים לבלט בקונסרבטוריון של לנינגרד, שאותה החלה לנהל. שם היו כמה מבוגרי בית הספר למחול לתלמידיה.
בין בוגרי כיתות המחול של ואגאנובה היו הבלרינות הסובייטיות הנודעות מרינה סמיונובה, גלינה אולנובה, נטליה דודינסקאיה ועוד.
, רוסיה
ואגאנובה שילבה בהוראת הבלט שלה את הסגנון האלגנטי, המעודן של האסכולה הצרפתית הוותיקה, שואגאנובה למדה אצל כריסטיאן יוהנסן, היופי והליטוש של תנועות הזרועות של האסכולה הרוסית הישנה וטכניקת הרגליים החזקה והמיומנת של האסכולה האיטלקית עם מחול נמרץ וכוחני יותר, שפותח בברית המועצות. כיתת הבוגרים האחרונה שלה הייתה בשנת 1951 - זמן לא רב לפני מותה.
ואגאנובה גם לימדה שנים רבות את כיתת השלֵמוּת לרקדניות של בלט קירוב, עד 1951, כשנטליה דודינסקאיה החליפה אותה כמורה.
זמן קצר אחרי מותה, בנובמבר 1951, שונה שמה של המכללה הכוריאוגרפית ברח' רוסי והיא נקראה על שמה; בשנת 1961 קיבלה המכללה את התואר "אקדמית" וב-1991 החלה להשתמש בשם אקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי.
החטיבה האווירית הראשונה (הממלכה המאוחדת)
החטיבה האווירית הראשונה (באנגלית: 1st Aviation Brigade) היא חטיבה אווירית של הצבא הבריטי שהוקמה ב-2020 ומורכבת בעיקר מיחידות מוסקות מזרוע האוויר.
החטיבה הוקמה באפריל 2020 והפכה למבצעית שנה לאחר מכן באפריל 2021, תהליך הבנייה ההדרגתי של החטיבה מתוכנן להסתיים ב-2023 כאשר תגיע לכוחה המלא המתוכנן. רוב יחידות החטיבה משתייכות לזרוע האוויר של הצבא והיא מהווה את עיקר הכוח של הזרוע, מפקדת החטיבה שוכנת בבסיס התעופה הצבאית מידל וולופ, המפשייר, לצד מפקדת זרוע האוויר השוכנת אף היא בבסיס.
מבנה ויעוד.
החטיבה נמצאת בתהליך התהוות הדרגתי שאמור להסתיים במהלך 2023. זהו מבנה החטיבה נכון למאי 2021:
סיור אווירי:
מטה הטיסה ווטישהאם:
יחידות סיוע:
יחידות מילואים:
חצי הכדור הדרומי
חצי הכדור הדרומי הוא חציו (המיספירה) של כדור הארץ הממוקם מדרום לקו המשווה. הוא כולל חמש יבשות או חלקים מהן (אנטארקטיקה, אוסטרליה, כ-90% מאמריקה הדרומית, שליש מאפריקה, ומספר איים המשויכים לאסיה), ארבעה אוקיינוסים (ההודי, האטלנטי הדרומי, הדרומי, והשקט הדרומי), את ניו זילנד ואת מרבית האיים הפסיפיים באוקיאניה. 80.9% משטח חצי הכדור הדרומי הם מים, בהשוואה ל-60.7% המהווים את שטח חצי הכדור הצפוני. חצי הכדור הדרומי כולל 32.7% משטחי היבשה של כדור הארץ.
מאפיינים.
הודות לנטיית ציר הסיבוב של כדור הארץ ביחס לשמש ולמישור המילקה, הקיץ בחצי הכדור הדרומי נמשך מדצמבר עד אמצע מרץ והחורף נמשך מיוני עד אמצע ספטמבר. 22 בספטמבר או 23 בספטמבר היא נקודת השוויון האביבית ו-20 במרץ או 21 במרץ היא נקודת השוויון הסתיוית. הקוטב הדרומי מצוי במרכזו של חצי הכדור הדרומי.
בחצי הכדור הדרומי, השמש נעה ממזרח למערב דרך צפון השמיים, בניגוד למתרחש בחצי הכדור הצפוני, שם השמש נעה דרך דרום השמיים. צלליות שיוצרת השמש נעות נגד כיוון השעון לאורך היום, והשעות בשעוני שמש מתקדמות נגד כיוון השעון גם כן. במהלך ליקויי חמה הנצפים מנקודה בדרום חוג הגדי, הירח נע משמאל לימין על פני דיסקה שמכסה את השמש.
קבוצת הכוכבים קשת, המכילה את מרכז הגלקסיה, היא קבוצה דרומית וכך גם שני ענני מגלן. לכן, בתנאי ראות טובים ניתן לראות מחצי הכדור הדרומי את שמי הלילה בצורה מושלמת, יחד עם מספר כוכבים בוהקים.
ליערות בחצי הכדור הדרומי מאפיינים מיוחדים המבדילים אותם מאלה המצויים בחצי הכדור הצפוני. צ'ילה ואוסטרליה, חולקות בין היתר מינים ייחודיים של עץ אשור ואשור דרומי, ובניו זילנד ישנם עצים מהמינים הקרובים אשור כסוף ואשור אדום. אקליפטוס הוא מין שמקורו באוסטרליה, אך כיום ניטע גם בדרום אפריקה ובאמריקה הלטינית לצורך ייצור זול, ובאופן הולך וגובר גם לשימושי דלק ביולוגי.
גאוגרפיה ואקלים.
האקלים בחצי הכדור הדרומי נוטה להיות מתון יותר בהשוואה לאקלים המאפיין קווי רוחב דומים בחצי הכדור הצפוני, פרט לאנטארקטיקה, שם האקלים קר בהשוואה לאזור הארקטי. זאת מכיוון שבחצי הכדור הדרומי ישנם יותר אוקיינוסים והרבה פחות קרקע; מים מתחממים ומתקררים לאט בהשוואה לקרקע. הבדלים אלו מיוחסים גם למעברי חום באוקיינוסים ולפערים בלכידת גזי החממה בשני חצאי הכדור.
בחצי כדור זה, כוח קוריוליס גורם לסופות ציקלון ולסופות טרופיות להסתובב עם כיוון השעון (בניגוד למתרחש בחצי הכדור הצפוני). באזור הדרומי הממוזג, המהווה חלק מחצי הכדור הדרומי, הרוב המכריע של השטח הוא אוקיינוס.
דמוגרפיה.