מתוך חמשת בניו של שאה עבאס הראשון, שלושה שרדו את הילדות, כך שעתיד השושלת הספווית נראה תחילה בטוח. השאה שמר על קשר טוב עם יורש הכתר, מוחמד בקיר מרזה, יליד 1587, שנודע במערב כ"סאפי מירזא". אבל בשנת 1614 בעת מסע צבאי לגאורגיה, הגיעו לאוזני עבאס שמועות שבן זה קשר קנוניה נגדו יחד עם מנהיג צ'רקסי בשם פהרד בג. זמן קצר אחרי-כן הנסיך הפר את פרוטוקול החצר כשבעת ציד נחפז להרוג חזיר בר מבלי לחכות שהשאה יעשה זאת, כפי שהיה נהוג. תקרית זאת חיזקה את חשדותיו של עבאס והוא נפל למרה שחורה והפסיק לתת אמון בשלושת בניו. ב-1615 גמלה בליבו ההחלטה לרצוח את בנו, מוחמד בקיר. צ'רקסי בשם בהבוד בג ביצע את רצונו ורצח את יורש הכתר בתוך חמאם בעיר רשט. לאחר המעשה השאה הצטער ודיכאונו העמיק שוב.
בשנת 1621 נפל עבאס למשכב. יורש הכתר החדש, מוחמד חודבנדה הבן, חשב שמות אביו מתקרב וכבר הקדים לחגוג עם תומכיו מבני הקיזילבאשים. אך השאה החלים וכעונש הורה לעקור לבנו זה את עיניו על מנת שלא יוכל למלוך לעולם. התליין לא הצליח לסנוור אותו לגמרי, ואנשי הנסיך תכננו להבריח אותו מעבר לגבול, לתוך האימפריה המוגולית. בעזרת המוגולים הם קיוו להדיח את עבאס מכס המלכות ולהכתיר כשאה את בנו. מזימה זו התגלתה, הקושרים הוצאו להורג, והנסיך עצמו נכלא במבצר המפורסם אלמות. שם הוא נרצח בפקודת השאה הבא, סאפי.
הגיע תורו של אמאם קולי מרזא, בנו שלישי, להיות יורש הכתר. אחרי שהכין אותו למלוכה, בשנת 1627, לא ברור מאיזו סיבה, נתן עבאס הוראה לפגוע גם לו את העיניים, אם כי בצורה חלקית, ולכלוא אותו, באותו מבצר, אלמות.
באופן בלתי צפוי, עבאס בחר אז כיורש את בנו של מוחמד באקר מירזא, סאם מירזא, שהיה בעל אופי מופנם ואכזר, ואומרים שסלד מסבו בגלל רציחת אביו.
ואכן אחרי מות עבאס, בשנת 1629, בגיל 17, נכד זה הוכתר כשאה בשם שאה סאפי.
בריאותו של עבאס הידרדרה החל משנת 1621. הוא נפטר בשנת 1629 בארמונו במזנדראן והובא לקבורה בכאשאן.
קברו נמצא שם במאוזולאום של חביב אבן מוסא, דמות קדושה שהוא העריץ. מצבתו עוצבה בגרניט פורפירי שחור.
פחדיו מפני בני המשפחה גרמו לעבאס לנטוש את המנהג של קודמיו לשלוח את הנסיכים לכהן כמושלים במחוזות של הממלכה ובמקום זאת להחזיק אותם סגורים בחארם (הרמון). משום כך יורשיו לשלטון היו מחוסרי ניסיון פוליטי ושלטוני והתגלו כפחות כשרים בניהול המדינה.
אישיותו ומורשתו.
ההיסטוריון רוג'ר סייברי שחקר את תולדות האימפריה הספווית, סבר ש"שאה עבאס היה משופע בתכונות שהצדיקו את הגדרתו כ"הגדול". היה אסטרטג וטקטיקן שעיקר אפיונו היה הזהירות. העדיף להשיג את מטרותיו בדרכי דיפלומטיה מאשר באמצעות מלחמה והוכיח סבלנות עצומה במהלכים לם להשגת יעדיו.
בעיני היסטוריון אחר, מייקל אקסוורתי, עבאס היה "אדמיניסטרטור ומצביא מוכשר ואוטוקרט חסר רחמים. בימי מלכותו הגיע העידן הספווי בפרס לשיאים של יצירתיות. אולם המלחמות הפנימיות ומצוקות ילדותו (כשהרבה מבני משפחתו נרצחו) השאירו במרכז אישיותו עיוות אפל של חשדנות וברוטליות".
עבאס זכה לתמיכה רבה מבני העם הפשוט. מקורות מדווחים על השעות הרבות שבילה בקרבו, למשל על ידי ביקורים בשווקים ובמקומות צבוריים אחרים באספהאן.
נמוך קומה, אך חסון, עד שבריאותו התחילה להתדרדר בשנותיו האחרונות, עבאס היה מסוגל ללכת פרקי זמן ממושכים או לרכב על סוס למרחקים ארוכים בלי לשתות או לאכול. בגיל 19 גילח את זקנו ונשאר רק עם שפם, ועל ידי כך קבע אופנה חדשה בין הגברים בארצו.
צאצאיו.
התחתן שנית עם אשה הגאורגית דל אראם.
אשתו שלישית הייתה מרתה, בתו של אסכנדר מירזא.
נולדו שני בנים:
לו נולד בן אחד:
בנותיו:
דמותו במדיה האמנותית.
(כוכבים מרומים או הסיפור של יוסיף שאה). לפי סיפור זה נוצרו במה ה-20 סרט קולנוע (1974) ואופרה "כוכבים אבודים" (1977) מאת מהמד קולייב.
לקריאה נוספת.
Sir C. R. Markham, "General Sketch of the History of Persia" ,London, 1874
M.E.Bastani-Parizi - "La "route de la soie" dans l'histoire de l'Iran"
Studia et Acta Orientalia ,VIII, Bucarest 1971
R.M.Savory - "Abbas I" in "Encyclopaedia Iranica" on line, 1982
Georges Waser 10/3/2009 report from London, Neue Zuercher Zeitung
"The Islamic World till 1600" - The Applied History Research Group, University of Calgary, 1998.
Childhood of Abbas Shah, (דייוויד בלואו, "שאה עבאס, המלך האכזרי שהפך לאגדה אירנית", הוצאת טאוריס, 2009, הפרק על ילדותו.
באתר של האגודה התרבותית הפרסית פול, ז'נבה
(פיטר סטרנס - עורך - המהדורה שישית של "ויליאם לנגר - אנציקלופדיית תולדות העולם, הוצאת הוטון מיפלין," ניו יורק, 2001
הלכה כאחרונים
חוק ועדות הכנסיה הנבחרות
Ara nobilis
פיזיוגנומיה
אוסוואלד שפנגלר
אוסוואלד ארנולד גוטפריד שפנגלר (בגרמנית: Oswald Arnold Gottfried Spengler; 29 במאי 1880 – 8 במאי 1936) היה היסטוריון ופילוסוף גרמני אשר גילה עניין וידע גם בתחומי המדע והאומנות. שפנגלר ידוע בעיקר כמחבר הספר "שקיעת המערב" - חיבור היסטורי פילוסופי רחב יריעה המתאר את עלייתן ושקיעתן של תרבויות כתהליך מעגלי.
חייו.
שפנגלר נולד למשפחה בורגנית בעיר בלנקנבורג שבמרכז גרמניה, הבכור והבן היחיד מבין ארבעה ילדים. אביו, שהיה בן לשושלת ארוכה של עובדי מכרות, הועסק בתחילה כטכנאי מכרות, ולאחר מכן עבד כפקיד דואר. כבר מילדות סבל מבריאות לקויה וכל חייו סבל ממיגרנות תכופות. בילדותו זכה לחינוך שמרני והרבה בקריאה ולימוד עצמי. בגיל 10 עברה משפחתו לעיר האלה, ושפנגלר המשיך בלימודיו בגימנסיה המקומית, בעיקר לימודים קלאסיים, יוונית, לטינית, מדעים ואומנות. במהלך לימודיו גילה משיכה לאומנות ואף ניסה כוחו בכמה יצירות אומנותיות. בתקופה זו נחשף לראשונה להגותם ולהשפעתם של ניטשה וגתה, שני הוגים אשר לאורם יעצב את הגותו הבוגרת.
לאחר מות אביו ב-1901, נכנס שפנגלר בן ה-21 לאוניברסיטת מינכן. בהתאם לנהוג באותו זמן, לאחר שנה הוא עבר לאוניברסיטה אחרת: תחילה לברלין ולאחר מכן להאלה. מסלול לימודיו באוניברסיטה התרכז בעיקר סביב לתרבויות הקלאסיות, מתמטיקה ומדעי הטבע. בשנת 1904 קיבל את הדוקטורט שלו, העוסק בפילוסוף הקדם סוקרטי הרקליטוס. מעט אחר-כך כתב את התיזה השנייה שלו בשביל להתקבל כמורה תיכון: התפתחות איבר הראייה בחיות עילאיות. המאמר אושר ושפנגלר הוסמך כמורה.
משרתו הראשונה הייתה בזארבריקן, לאחר מכן עבר לדיסלדורף ולבסוף להמבורג. מ-1908 עד 1911 לימד בהמבורג מתמטיקה, פיזיקה, היסטוריה וספרות גרמנית. ב-1911 נפטרה אימו והותירה לו ירושה מכובדת, אשר אפשרה לו מידה מסוימת של עצמאות כלכלית והוא עזב את משרת ההוראה בשביל לחיות כמלומד עצמאי.
הוא התיישב במינכן, שם החל לכתוב ספר על סוגיות פוליטיות בנות זמנו. הספר יועד להיקרא "שמרנות וליבריאליזם", כאשר תוכנו סוקר מגמות באירופה כגון מרוץ החימוש, שרשרת משברים בינלאומיים, קיטוב גובר בין האומות - ומסביר לאן יובילו. בסוף 1911 הגיע למסקנה כי המגמות באירופה מוסברות רק באופן "עולמי" וללא תלות בתרבות. אירופה צעדה להערכתו לעבר התאבדות, וזאת כשלב ראשון בהסתלקותה מעל במת ההיסטוריה. מלחמת העולם הראשונה רק אשררה להערכתו את התזה, ועבודתו התרחבה הרבה מעבר לגבולותיה המקוריים.
שפנגלר השקיע את רוב כספו מעבר לים, אשר המלחמה הפכה לבלתי נגיש, והביאה אותו למצב של עוני. על אף זאת, המשיך לכתוב, ולעיתים קרובות גם תחת אור נר. ב-1917 הספר היה מוכן להדפסה. הוא נתקל בקשיים גדולים במציאת מו"ל, הן בשל אופיו ונושאו של החיבור והן בשל האנארכיה ששררה בגרמניה באותה העת. אף על פי כן, בקיץ 1918, במקביל לכניעה הגרמנית, הופיע הכרך הראשון בספרו המפורסם "שקיעת המערב".
את שנותיו האחרונות בילה שפנגלר בביתו לצד אוסף ספרים ענק ואוסף כלי נשק מזרחיים שטיפח.
שפנגלר נפטר בשנת 1936. זמן קצר לפני מותו חזה כי הרייך השלישי לא יאריך ימים יותר מ-10 שנים נוספות כפי שאכן קרה במציאות.
משנתו.
ספרו "שקיעת המערב" שפורסם ב-1917 זכה להצלחה גדולה בעיקר בהשפעת תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה והתנאים הקשים שהוטלו על גרמניה במסגרת חוזה ורסאי. המשבר הכלכלי הכבד שפקד את גרמניה בשנים הבאות חיזק עוד יותר את רעיונותיו של שפנגלר אשר חזה תהליך נסיגה של גרמניה ושל התרבות המערבית כולה, כחלק מתהליך היסטורי כולל.
שפנגלר ניבא בספרו את שקיעת תרבות המערב כתוצאה מהריכוז העירוני: בערי־ענק מתגורר פרולטריון חסר שורשים, תחת שלטון משטרים רודניים השואפים להתפשטות. כמו כן, הוא הדגיש בספרו כי שוררת איבה הדדית עמוקה בין גרמנים ליהודים, וכי יש "סכסוך בלתי נמנע" בין התרבות הצעירה, המושרשת באדמה, לבין תרבותם המזדקנת והמרקיבה של "קוסמופוליטיים חסרי מולדת".
שפנגלר הציג גרסאות לאומניות של סוציאליזם וטען כי הן מהוות חלק מן התהליך הטבעי. שפנגלר, שתמך בהגמוניה גרמנית באירופה, התחבב על הנאצים בראשית דרכם, והם ראו בו את אחד מהוגי הדעות שעליהם ביססו את תאוריות העליונות הגזעית שלהם. גם התנגדותו של שפנגלר לליברליזם התחבבה על האידאולוגים הנאצים והם התעלמו מהביקורת שהשמיע נגד הרעיון של העליונות הגזעית על בסיס ביולוגי, והאנטישמיות הגלויה שעמדו ביסוד הרעיון הנאצי.
בתחילת שנות ה-30 סר חינו שכן בכתביו צפה עתיד פסימי לגרמניה ולאירופה כולה, ודחה את רעיון העליונות הגזעית הנאצית. שפנגלר הרבה למתוח ביקורת על היטלר בוויכוחים עם אלפרד רוזנברג, האידאולוג הנאצי המרכזי, ובהוראתו של גבלס נידון לבידוד ציבורי ולהשתקה פומבית בידי המשטר, אם כי נשאר חבר באקדמיה הגרמנית.