דה קארווליו נולד באיגואטו למנואל אלפונסו דה קארווליו ודלילה מנדוסה. למד בארצות הברית אצל סרגיי קוסביצקי במרכז ברקשייר למוזיקה בטנגלווד, ובהמשך היה לעוזר הניצוח של קוסביצקי, במקביל לליאונרד ברנשטיין. בשנת 1963 קיבל תואר דוקטור למוזיקה מן האוניברסיטה של מדינת וושינגטון.
בברזיל כיהן דה קארווליו כמנצח ראשי בתזמורת הסימפונית הברזילאית של ריו דה ז'אנירו, התזמורת הסימפונית של מדינת סאו פאולו, התזמורת הסימפונית של רסיפה, התזמורת הסימפונית של פאראיבה והתזמורת הסימפונית של פורטו אלגרה. בארצות הברית כיהן כמנהל מוזיקלי של תזמורת סנט לואיס, המשרה החשובה ביותר שנשא בה באמריקה, בשנים 1963 עד 1968. במהלך כהונתו בסנט לואיס, נודע כתומך נלהב במוזיקה עכשווית. כמו כן ניצח על תזמורת סנט לואיס בביצוע פולחן האביב של סטרווינסקי, מיסה סולמניס של בטהובן והרקוויאם של ברליוז.
דה קארווליו לימד באוניברסיטת הופסטרה ובג'וליארד. ב-1987 הצטרף לסגל המורים של אוניברסיטת ייל כפרופסור וכמנצח-הבית. בשנת 1994 היה לפרופסור אמריטוס של ייל. בין תלמידיו היו המנצחים קלאודיו אבאדו, שארל דיטואה, זובין מהטה, גוסטב מאייר, סייג'י אוזאווה, חוסה סרברייר ודייוויד זינמן.
דה קארווליו חיבר אופרות, פואמות סימפוניות ומוזיקה קאמרית.
דה קארווליו היה נשוי לז'וסי דה אוליביירה, מלחינה ופסנתרנית ברזילאית. נפטר ב-1996 בסאו פאולו.
אמפר-שעה
אמפר שעה (ובראשי תיבות: אמפ"ש) היא יחידת מידה לכמות מטען חשמלי (במטען אגורה אנרגיה פוטנציאלית חשמלית). היחידה מסומנת באותיות Ah, ויחידות משנה נפוצות שלה הן מיליאמפר־שעה (mAh) השווה לאלפית אמפר שעה, יחידת מידה נפוצה נוספת היא מיליאמפר־שנייה (mA·s), הנפוצה במדידת קרני רנטגן. יחידת אמפר שעה שקולה ל־3,600 קולון. משמעות היחידה היא משך הזמן בו יכולה סוללה חשמלית לספק זרם חשמלי בכמות מסוימת. לדוגמה, כאשר מצוין על גבי סוללה שהיא בעלת קיבולת של 1Ah, הכוונה היא שהסוללה מסוגלת לספק זרם של אמפר אחד למשך שעה אחת.
יחידת המידה אמפר שעה קשורה למשך הזמן בו מכשיר אלקטרוני יכול להיות מוזן מהסוללה שלו. לדוגמה, מכשיר אלקטרוני שצורך 100mA, וניזון מסוללה שהקיבולת שלה 1,300mAh, ירוקן את הסוללה תוך 13 שעות עבודה. אולם, חישוב זה הוא פשטני למדי שכן בפועל מתרחשות תופעות נוספות, כגון שינויים בצריכה של המכשיר (כתוצאה משימוש מוגבר, או ממצבי "חיסכון בסוללה" כאשר המכשיר אינו בשימוש), וכמו כן, כאשר סוללה קרובה להתרוקן, יורד בהדרגה גם המתח בין הדקיה.
סוללה של 50 אמפר שעה שנטענת בזרם של 5 אמפר תטען במלואה בתוך 10 שעות. אם זרם הטעינה הוא 50 אמפר, זמן הטעינה יתקצר לשעה אחת בלבד.
דייוויד ברואר
דייוויד רוס ברואר (באנגלית: David Ross Brower 1 ביולי 1912 – 5 בנובמבר 2000) היה סביבתן בולט ומייסד ארגוני איכות הסביבה רבים, כולל קרן מועדון סיירה (Sierra Club Foundation), מכון ג'ון מיור לחקר הסביבה (John Muir Institute for Environmental Studies), ידידי כדור הארץ (Friends of the Earth; 1969) הליגה של מצביעי השימור (League of Conservation Voters), מכון האי כדור הארץ (Earth Island Institute; 1982), מועצת השימור של צפון קסקייד (North Cascades Conservation Council), וכנסי עתיד כדור הארץ (Fate of the Earth Conferences). בין 1952 ל-1969 שימש כמנכ"ל הראשון של מועדון סיירה ובתקופה זו הוביל מערכות לעצירת הקמת סכרים בנהר הקולורדו ולהקמת תשעה פארקים לאומיים (בהם מערכת הפארקים רדווד) וחופים לאומיים. ברואר שירת בדירקטוריון של מועדון סיירה שלוש פעמים: בשנים 1953-1941, 1988-1983 ו-2000-1995. בצעירותו היה מטפס הרים בולט.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
דייוויד ברואר נולד ב-1 ביולי 1912 בעיירה ברקלי שבקליפורניה. הוא היה הילד השלישי מתוך ארבעת ילדיהם של מרי ברלו (Mary Barlow) ורוס ברואר (Ross J. Brower). מילדותו טיפחו הוריו את האהבה לטבע באמצעות סיורים בסביבה ומסעות מחנאות בהרי סיירה נבדה הקרובים. האב היה תחילה מורה לשרטוט טכני באוניברסיטת קליפורניה, ולאחר שפוטר הועסק בפיקוח על דירות מושכרות וכאיש תחזוקה. על מנת לשבור את השעמום בעבודה החדשה נהג האב להסיע את משפחתו בסוף השבוע ללינה בשטחי היערות, כשדייוויד היה בן חמש.
כשברואר היה בן שמונה איבדה אמו את ראייתה עקב סיבוך לאחר לידת בנה הרביעי. ברואר הפך לעיניים של אמו, כשנהג לקחת אותה לטיולים, תחילה בברקלי, ואחר-כך הם העזו יותר והחלו לטפס גם על ההרים בסביבה, כשברואר מתאר לאמו את יפי הנוף הנגלה, ותוך כדי כך הפך לחובב טבע נלהב. ברואר מייחס את אהבתו לטבע גם לתאונה שבה איבד את שיניו הקדמיות, ועקב כך לעגו לו חבריו לכיתה. בתגובה החל להתבודד ומצא נחמה ושלווה בשיטוט בחיק הטבע.
בגיל 16 החל ברואר את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי במטרה ללמוד אנטומולוגיה. עקב קשיים כלכליים נשר מהלימודים אחרי שנה אחת בלבד והחל לעבוד בדוכן בפארק הלאומי יוסמיטי. בזמן שהותו במקום טיפח את כישוריו כמטפס הרים חובב. ביוסמיטי פגש לראשונה בצלם אנסל אדמס, שעתיד היה לעודד את ברואר להצטרף למועדון סיירה. ב-1930 הוא נשכר כלבלר במחנה הנוער "אקו לייק קמפ" (Echo Lake Camp), אחד משלושת מחנות הקיץ השוכנים בהרים, המתופעלים על ידי עיריית ברקלי הסמוכה. ברואר ניצל את שהותו במקום למסעות ולשיפור יכולתו בטיפוס הרים, בייחוד בעונה שבה המחנה היה סגור. אחד האורחים במחנה העביר לו גיליון של הביטאון של מועדון סיירה, וברואר החל לקרוא את הביטאון בשקיקה, והוא שימש לו השראה למסעות בהרים.
הישגים כמטפס הרים.
ב-1933 בילה ברואר שבעה שבועות בהרי סיירה נבדה יחד עם ג'ורג' רוקווד (George Rockwood). במסע זה פגש ברואר בהרווי ווג (Hervey Voge) ששכנע אותו להצטרף למועדון סיירה. ב-18 במאי 1934 הוא החל במסע טיפוס הרים בן עשרה שבועות יחד עם ווג בהרי הסיירה הגבוהים במטרה לחפש נתיבים לטיפוס ולקבוע שיאי טיפוס הרים עבור המועדון. במסע זה הם טיפסו על 63 פסגות, בהן 32 שהייתה זו הפעם הראשונה. ב-1935 נכשלה הקבוצה של מועדון סיירה, שברואר נמנה עם חבריה, בניסיון לטפס על הר ודינגטון (Mount Waddington) המרוחק והקפוא בקולומביה הבריטית שבקנדה. בעקבות הכישלון צבר ברואר ניסיון בטיפוס חורפי כשהיה הראשון לטפס על כמה פסגות בסיירה נבדה בתקופת החורף. באותה שנה הוא נשכר כמנהל הפרסום של הפארק הלאומי יוסמיטי, שם עתיד היה לעבוד במשך שש השנים הבאות, תפקיד שגרם לו להפוך לחסיד נלהב של ההגנה על הטבע.
בין 9 ל-12 באוקטובר השלימה משלחת מטפסי הרים מטעם מועדון סיירה שברואר נמנה עם חבריה את הטיפוס הראשון המוצלח על שיפרוק (Shiprock – "סלע הספינה"), הר בדד שהוא פקק געשי המתנשא לגובה של 2,188 מטרים מעל פני הים, מתוכם 420 מטרים מעל פני הסביבה. ההר הוא שריד מצינור ההזנה של הר געש שקירותיו זקופים כמעט לחלוטין, השוכן בתחום שמורת הנאוואחו בצפון מערב ניו מקסיקו. בטיפוס זה נעשה, לראשונה בארצות הברית, שימוש בלוֹלַבי עִגּוּן (expansion bolts) לשם הגנה.
שנים עשר ניסיונות קודמים לטפס על שיפרוק נכשלו, והוא הוכתר בשם "בעיית הטיפוס האמריקנית הגדולה האחרונה". ההצלחה של החבורה תוארה כ"מאמץ יוצא דופן" על ידי "קרוב לוודאי הקבוצה היחידה ביבשת שהייתה מסוגלת לבצע את הטיפוס".
לזכותו של ברואר רשומים 72 טיפוסי פסגות ראשונים באזור יוסמיטי ובמקומות נוספים במערב ארצות הברית.
מלחמת העולם השנייה.
ב-1941 נבחר ברואר לדירקטוריון של מועדון סיירה. במקביל החל לעבוד כעורך בהוצאה לאור של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי. במקום זה פגש באן הוס, אשתו לעתיד (Anne Hus Brower; 2001-1913), שעבדה אף היא כעורכת.
ב-1942 ערך ברואר את "מדריך לסקי טיפוס הרים" וגם תרם מניסיונו. המדריך, שהודפס במשותף על ידי אוניברסיטת קליפורניה ו-Cambridge University Press נועד כחומר הדרכה באימון לוחמי הרים של בנות הברית במלחמת העולם השנייה. הספר הודפס אחר-כך שוב בשלוש מהדורות משופרות.
ברואר שירת בדרגת לוטננט בדיוויזיה ההררית העשירית, כשהוא מאמן חיילים בלחימה בהרים ובסקי למרחקים במדינות ורמונט ווושינגטון. במקביל היה בקשר מכתבים עם אן הוס, וכך גם שלח לה הצעת נישואים. ב-1 במאי 1943 קיבל חופשה מהצבא על מנת להינשא לה. השניים עתידים היו להקים את ביתם על פסגת גריזלי (Grizzly Peak) הסמוכה לברקלי. הם חיו בבית זה כל חייהם, ושם גם נולדו לזוג ארבעה ילדים. הידוע שבהם הוא קנת ברואר (Kenneth Brower), שהתפרסם כמחבר ספרי עיון, בהם "ספינת החלל והקאנו" ("The Starship and the Canoe") על פרימן דייסון ובנו, היסטוריון המדע ג'ורג' דייסון.
ברואר נשלח עם הדיוויזיה ההררית העשירית לחזית איטליה והשתתף בקרבות האחרונים שם באביב 1945, טרם כניעת הגרמנים ב-2 במאי. על תפקודו במהלך הקרבות שהתנהלו באזור ההררי שלחופי אגם גארדה הוענק לו העיטור הצבאי כוכב הארד. ברואר כתב אחר-כך תיאור של קרבות אלה במאמר "מרדף בהרי האלפים" (Pursuit in the Alps) שהתפרסם בביטאון מועדון סיירה ב-1946, ופעילותו במסגרת הדיוויזיה ההררית העשירית באיטליה מתועדת בסרט הדוקומנטרי "אש על ההר" (Fire on the Mountain) מ-1996. הוא שירת כמייג'ור במילואים שנים רבות אחרי שהמלחמה הסתיימה.
קריירה במועדון סיירה.