בנוסף לעבודתו באוניברסיטה העברית היה עמית מחקר ביוניברסיטי קולג' בלונדון והוזמן ושהה באוניברסיטאות נוספות ובהן קורנל וסטנפורד.
במקביל לעבודתו המדעית, היה פעיל באיגוד האקדמאים ויו"ר ארגון הפרופסורים באוניברסיטה העברית. באוגוסט-ספטמבר 1969 היה חבר ועדת החקירה בראשות השופט יואל זוסמן, לחקירת נסיבות הצתת מסגד אל-אקצא. ארדון גם הביע את דעתו בנושאים שונים של הציבוריות הישראלית. הוא הביע התנגדות להקמה ממלכתית של קריית ארבע, נמנה עם קבוצת דן פטינקין שקראה לגולדה מאיר ב-1972 למצות את המשא ומתן עם מצרים כדי למנוע מלחמה ולהשבת עקורי איקרית ובירעם, והיה פעיל במפלגת שינוי.
חיים אישיים.
נישא ב-11 בנובמבר 1952 לאורה לבית פלטי, עיתונאית, עורכת וסופרת. היה אב לשלוש.
נפטר ב-31 במרץ 2006.
מספריו.
Oxygen: Elementary Forms and
Hydrogen Peroxide. Michael Ardon ,Hebrew University of
Jerusalem. W. A. Benjamin, Inc., New
York, 1965.
הוועד הפועל
עיקרי האמונה
עיקרי אמונה
רון ידידה
ג'וליוס צ'אן
ג'וליוס צ'אן (אנגלית: Julius Chan; נולד ב-29 באוגוסט 1939) הוא פוליטיקאי מפפואה גינאה החדשה, לשעבר ראש ממשלתה.
חייו.
צ'אן נולד באיי טאנגה. אביו, צ'ין פאק, היה סוחר ממוצא סיני וצ'אן עצמו סיים לימודי קולג' באוסטרליה.
בשנת 1970 נבחר למנהיג מפלגת הקידמה העממית ובשנת 1972 נבחר כנציג מחוז נאמאטאני שבניו אירלנד לאספה הלאומית של פפואה גינאה החדשה טרם קבלת עצמאותה. כהונתו נמשכה עד 1997 וחודשה בעקבות הבחירות שנערכו בשנת 2007. הוא כיהן פעמיים כשר הכלכלה (1972 - 1977 ובין 1992 - 1994) ובמספר הזדמנויות כסגן ראש הממשלה (1976, 1985, 1986 ובין 1992 - 1994). בשנת 1976 כיהן גם כשר התעשייה ובשנת 1994 שימש שר ליחסי ומסחר חוץ.
בשנים 1980–1982 כיהן כראש הממשלה השני של פפואה גינאה החדשה, לאחר שראש הממשלה מייקל סומארה הודח בהצבעת אי אמון ועד לסיום כהונת האספה הלאומית וקיום בחירות כלליות במדינה. בשנת 1994 חזר לכהן בתפקיד בשנית והחזיק בו עד 1997. סיום תפקידו אירע בעקבות פרשת סנדליין ושכירת שירותם של שכירי חרב כנגד כוחות גרילה שפעלו במדינה. מחאה ציבורית, שביתה של צבא פפואה גינאה החדשה והתפטרות חברים בממשלתו הובילו לקריאת הפרלמנט להתפטרותו ברוב של 59 מול 38. כשלושה חודשים לאחר מכן, ביוני 1997, חזר לכהן כראש הממשלה עד לקיום הבחירות הכלליות שנועדו להתקיים חודש לאחר מכן. בבחירות אלו הפסיד לביל סקייט.
לצד כהונתו כחבר האספה הלאומית, בשנת 2007 נבחר צ'אן למושל מחוז ניו אירלנד. בבחירות הכלליות באותה שנה קיבל צ'אן תמיכה רחבה באספה והיה מועמד לראשות הממשלה, אך ראש הממשלה סומארה נותר בתפקידו וצ'אן עומד בראש קבוצת האופוזיציה.
צ'אן קיבל תואר אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית בשנת 1981 ומונה לחבר המועצה המלכותית בשנת 1982.
צ'אן נשוי ואב לארבעה. בנו ביירון הוא חבר האספה הלאומית משנת 2002.
מרכז המחקר והמידע
מפלגת הסוציאליסטים האירופים
מפת PEF
ב. קלצקין
קרב נבארינו
מפלגת העבודה (הולנד)
מפלגת העבודה (בהולנדית: Partij van de Arbeid ובראשי תיבות: PvdA) היא מפלגת מרכז-שמאל הולנדית. נוסדה ב-1946 המפלגה הייתה בעבר כוח חשוב בחיים הפוליטיים בהולנד, ואף הייתה מפלגת השלטון, בה חבר ראש ממשלת הולנד. המפלגה היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית, וחברה באינטרנציונל הסוציאליסטי ובמפלגת הגג האירופאית מפלגת הסוציאליסטים האירופאים. מנהיג המפלגה עד 2012 היה יוב כהן, אחריו דידריק סמסום ומדצמבר 2016 לודביק אשר, המנהיג שהוביל אותה למפלתה הכואבת ביותר עד כה בבחירות מרץ 2017.
המפלגה הייתה בקואליציית השלטון עד 2017, עם מפלגת הימין מרכז של מארק רוטה, אך בבחירות שנערכו במרץ אותה שנה ירדה התמיכה בה בכ-75%, מ-38 מושבים ל-9 בלבד, פחות מ-6% מהקולות והיא נמחקה כמעט כליל.
אידאולוגיה ומצע.
ה-PvdA החלה את דרכה כמפלגה סוציאל-דמוקרטית המחויבת לבניית מדינת רווחה. במהלך שנות השבעים חלה רדיקליזציה במפלגה, שהוסיפה למצעה נושאים כשוויון זכויות האישה, שמירת הסביבה, ופיתוח העולם השלישי. במהלך שנות התשעים, באופן דומה למפלגות סוציאל-דמוקרטיות אחרות באירופה כגון מפלגת הלייבור הבריטית או המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, חלה התמתנות במצע המפלגה, המפלגה אימצה מצע ואידאולוגיה הקרובים לתנועות הדרך השלישית. המפלגה נחשבת כיום למפלגת מרכז-שמאל, והנושאים העיקריים בהם היא עוסקת הם תעסוקה, רווחה, חינוך ובריאות. בנושאי מדיניות חוץ מובילה המפלגה את ההתנגדות למעורבות הולנד באפגניסטן, ובפברואר 2010 פרשה מממשלתו של ראש הממשלה הנוצרי-דמוקרטי יאן פיטר בלקנאנדה בשל דרישת המפלגה לקבוע את מועד עזיבת החיילים ההולנדים את אפגניסטן באפריל 2010. בנוגע לישראל הביע ראש המפלגה לשעבר וואוטר בוס את דעתו שכל קידום של היחסים עם ישראל צריך להיות מותנה בהתקדמות בתהליך השלום עם הפלסטינים, וזאת כאשר כיהן כשר בממשלה בשנת 2009 ועל הפרק עמד קידום היחסים עם ישראל.
ארגון.
האורגן החשוב ביותר של ה-PvdA הוא קונגרס המפלגה, אליו נשלחים צירים מהסניפים המקומיים. הוא מתכנס פעם בשנה, וממנה את מזכירות המפלגה, מחליט על סדר המועמדים בבחירות לסנאט, לבית הנבחרים ולפרלמנט האירופי, ובעל זכות להחליט על מצע המפלגה. מאז 2002 החליפו בחירות בהשתתפות כל החברים את הקונגרס בחלק מסמכויותיו. מנהיגי הסיעות בשני בתי הפרלמנט של הולנד, מנהיג המפלגה ויושב ראש המפלגה נבחרים בבחירות מקדימות מסוג זה.
במפלגה חברים כיום (2010) כ-62,000 חברים בלמעלה מ-500 סניפים מקומיים. למפלגה ארגון נוער בשם "הסוציאליסטים הצעירים" (Jonge Socialisten). הארגון חבר בארגון ECOSY, ארגון הנוער של מפלגת הסוציאליסטים האירופים. למפלגה עיתון בשם "Rood" (אדום), היוצא לאור שמונה פעמים בשנה. המפלגה מקיימת קשרים עם איגוד העובדים הגדול FNV.
היסטוריה.
מפלגת העבודה ההולנדית נוסדה ב-9 בפברואר 1946 ממיזוג של שלוש מפלגות: מפלגת העובדים הסוציאל-דמוקרטית, הסוציאליסטית, שהייתה מפלגת השמאל העיקרית בהולנד שלפני המלחמה, המפלגה הליברלית והמפלגה הנוצרית-סוציאליסטית שהיו קטנות יותר. אליהן הצטרפו אישים מתנועות מחתרת קתוליות שפעלו במלחמה, וממפלגות קטנות אחרות כגון המפלגה הפרוטסטנטית, ו"המפלגה האנטי-מהפכנית".
מייסדי המפלגה רצו ליצור מפלגה עממית רחבה, ולשבור את מבנה השדרות המעמדי שאפיין עד לאותה תקופה את החברה ההולנדית. המפלגה שילבה רעיונות סוציאליסטיים עם רעיונות ליברליים, הומניסטיים ודתיים. עם זאת, המפלגה קיבלה אופי שמאלי מובהק, וחידשה את הקשר עם ארגוני שמאל, ובשל כך עזבו אותה בשנת 1948 כמה חברים ליברלים מרכזיים.
בין 1946 ל-1958 הקימה המפלגה ממשלות קואליציה עם מפלגת העם הקתולית, ושותפות קואליציוניות נוספות. את הממשלות הנהיג ראש המפלגה וילֶם דרֶס. תחת מנהיגותו החלימה הולנד מההרס שנגרם במלחמה, החלה לבנות מדינת רווחה והעניקה עצמאות לאינדונזיה.
לאחר משבר ממשלתי ב-1958 הפסידה המפלגה בבחירות ונותרה באופוזיציה עד לשנת 1965. בתקופה זו איבדה חלק מציבור הבוחרים הגדול שאפיין אותה בתחילת דרכה.
1965 - 1989.
ב-1965 נקלעה הממשלה, שהונהגה על ידי קואליציה בראשות מפלגת העם הקתולית, ובהשתתפות שלוש מפלגות פרוטסטנטיות למשבר סביב תחילת שידורי הטלוויזיה המסחרית בהולנד. חלק ממפלגות הקואליציה, ובראשן מפלגת העם הקתולית, פנו אל מפלגת העבודה, ויצרו קואליציה קצרת ימים בראשות הקתולי יו קאלס, בה ניתן לראש המפלגה אנֶה פוֹנדֶלינְג תפקיד סגן ראש הממשלה. גם ממשלה זו נפלה לאחר זמן קצר עקב חילוקי דעות בשאלות כלכליות.
בתוך המפלגה ניסה הדור הצעיר לקבל את השליטה. קבוצה של חברי מפלגה שכונו "השמאל החדש" התסיסו את המפלגה ודרשו רפורמה. הם סברו כי המפלגה צריכה להתאים עצמה לרוח התנועות החברתיות החדשות שקמו בשנות השישים ולהתייחס לנושאים כשחרור האישה, איכות הסביבה ופיתוח העולם השלישי. בעקבות נפילת ממשלתו של קלאס, הצליחו חברי התנועה להעביר החלטה לפיה לא תשתתף המפלגה בממשלה עתידית בראשות מפלגת העם הקתולית. בתגובה לכך עזבה, בשנת 1970 את המפלגה קבוצת חברים בראשות בנו של וילם דראס (שנקרא אף הוא וילם דראס), והקימה מפלגה סוציאל-דמוקרטית קצרת ימים בשם "DS70" (סוציאל-דמוקרטים 70).
המפלגה, שנותרה תחת שליטת השמאל החדש, החלה באסטרטגיה של קיטוב, ושאפה להקמת ממשלה המבוססת על רוב פרוגרסיבי בפרלמנט. לשם כך ניסתה לחבור למפלגת השמאל הליברלית "דמוקרטים 66" ולמפלגה הנוצרית הרדיקלית PPR. הברית נקראה "ההסכמה הפרוגרסיבית" ובראשי תיבות PAK. בבחירות הכלליות בשנת 1971 ובאלו שלאחריהן, בשנת 1972 הבטיחו שלוש המפלגות לבוחריהן כי יחברו יחד לממשלה רדיקלית לאחר הבחירות, אך שלושתן לא זכו ברוב בשתי מערכות הבחירות, ונותרו באופוזיציה.