אלן סן-אוגן נולד ב-7 באוגוסט 1895 בקולומב, פרבר של פריז שבצרפת, ליוזף לפבר סן-אוגן ולואיז נאטי. אביו היה סופר ועיתונאי. בשנת 1906 נסע סן-אוגן יחד עם אביו, שהתמנה לעורך הראשי של כתב העת "L'Etendard Egyptien", לקהיר, והחל להתעניין בעיתונאות. בעידודו של אביו הוא אף הקים בגיל 12 מגזין דו-חודשי שצבר למעלה מאלפיים מנויים, כולל ארמאן פלייר, נשיא צרפת באותה העת. במקביל גילה סן-אוגן את כישרונו כמאייר, והציור הראשון שלו התפרסם בשנת 1913 ביומון "Le Matin".
בשנת 1914 החל ללמוד באקדמיה לאמנות, אך לימודיו נקטעו כשגוייס לצבא הצרפתי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה פרסם קריקטורות וקומיקס מחתרתי.
קריירה.
לאחר המלחמה הצטרף סן-אוגן לאגודת הקריקטוריסטים הצרפתית והחל לאייר בשבועון "Le Dimanche Illustré" וביומון "L'Intransigeant". הוא נחשב לקומיקסאי יוצא דופן משום שהיה בין הראשונים שהשתמשו בטכניקות מודרניות יותר, שמקורן בארצות הברית, כגון חלוקה למסגרות תמונה, שמירה על רצף תנועתי בין המסגרות ובעיקר שימוש בבועות דיבור.
בשנת 1925 החל לפסם את הקומיקס הידוע ביותר שלו, "Zig et Puce", שעסק בשני נערים ואלקה חדת-מקור שעוברים הרפתקאות שונות במהלך נסיונותיהם הכושלים להגיע לאמריקה. בשנים 1920–1930 המשיך באיור ויצירת קומיקס לילדים. במהלך מלחמת העולם השנייה קהל היעד שלו הפך למבוגר יותר והוא החל לעסוק בקולנוע ובספרות. בנוסף הפך לבעל טור קבוע ברשת הרדיו הצרפתית RTL.
בשנת 1941 הפך סן-אוגן לעורך הראשי של מגזין הילדים "Benjamin", וכן לעורך ולמאייר הראשי של כתב העת "Cadet-Revue". בנוסף כתב כמה רומנים. בשנת 1950 עובדו סיפורי Zig et Puce לקולנוע ושודרו על ידי תחנת הרדיו הצרפתית France Inter.
זיקנה ומוות.
משנת 1963 ואילך הפסיק סן-אוגן לצייר את Zig et Puce, והזיכיון עבר לידיו של הקומיקסאי גרג , שהמשיך לפרסם את הקומיקס במגזין טינטין.
בשנת 1973 מונה סן-אוגן לנשיא הכבוד של פסטיבל הקומיקס הבינלאומי בטולוז. שנה לאחר מכן קיבל את תואר נשיא הכבוד של פסטיבל הקומיקס הבינלאומי באנגולם, אך היה זקן וחלש מכדי להגיע. שבועות מספר לאחר מכן, ב-22 ביוני 1974, הוא נפטר. פרסי הפסטיבל נקראו על שם אלפרד, האלקה מ-Zig et Puce, עד שנת 1988.
זכויות להט&quot;ב בלטביה
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בלטביה מתמודדים עם אתגרים משפטיים שאינם נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים. פעילות הומוסקסואלית חוקית במדינה מאז 1992, אך משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הגנות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים. זוגות חד מיניים אינם רשאים להתחתן או לאמץ ילדים בעוד לטביה אינה מכירה בנישואים חד מיניים או בכל סוג אחר של שותפות, לרבות שותפויות רשומות.
תהליך הדמוקרטיזציה בלטביה מאז התפרקות ברית המועצות אפשר לחברי קהילת הלהט"ב במדינה להקים ארגונים ומיזמים תשתיתיים כגון ברים, מועדונים, חנויות ופאנלים המכוונים עבור חברי הקהילה. עם זאת, תהליך זה הביא רק לזכויות מוגבלות עבור חברי הקהילה בעוד רוב החברה הלטבית טרם הגיעה לרמת סובלנות גבוהה כלפי להט"ב. בנובמבר 2014, שר החוץ אדגארס רינקביצ'ס הצהיר על היותו הומוסקסואל דרך חשבונו בטוויטר, והפך לנבחר הלהט"ב הגלוי הראשון בהיסטוריית המדינה. בשנת 2021, הארגון האירופי "ILGA-Europe" דירג את לטביה במקום ה-26 מתוך 27 מדינות האיחוד האירופי ברשימת הגנת המדינות החברות על זכויות להט"ב בשטחן.
מעמד בחוק.
במסגרת ברית המועצות, הקוד הפלילי אסר על פעילות הומוסקסואלית עם עונש מאסר של כ-5 שנים. מילים כגון הומוסקסואליות או גיי לא היו נוכחות בשום קוד סובייטי ומערכת המשפט הסובייטית השתמשה במונח "סדום" בעת העמדות לדין בנושא.
בארגון הביון והמשטרה החשאית של ברית המועצות (ק.ג.ב.) הוקמה מחלקה מיוחדת למאבק בהומוסקסואליות. השירותים החשאיים השתמשו בסחיטה כדי לגייס סוכנים מקהילת הלהט"ב. קיומה מנעה את האפשרות של הופעת ארגון להט"ב כלשהו, או מדיה מודפסת שתוכננה במיוחד עבור חבריה.
בשנת 1992, זמן קצר לאחר שלטביה קיבלה מחדש את עצמאותה לאחר התפרקות ברית המועצות, הומוסקסואליות הועברה אי-הפללה בעוד גיל ההסכמה הושווה לגיל 16 שנים הן לזוגות הומוסקסואלים והן להטרוסקסואלים.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות.
לטביה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור או שותפות).
בשנת 2006 שינתה לטביה את החוקה שלה כדי להגביל הכרה בנישואים חד מיניים. בסעיף 110 של החוקה הלטבית נכתב בעבר כי "המדינה תגן ותתמוך בנישואין, במשפחה, בזכויות ההורים ובזכויות הילד. המדינה תספק תמיכה מיוחדת לילדים נכים, ילדים שנותרו ללא טיפול הורי או שסבלו מאלימות", בעוד שינוי החוקה הראשון התבטא בסעיף 110 אשר תוקן כך שיכלול את המשפט: "המדינה תגן ותתמוך בנישואין - איחוד בין גבר לאישה, המשפחה, זכויות ההורים וזכויות הילד".
ב-30 בינואר 2015 הגיש חבר פרלמנט הצעה לחוק שותפות, שהיה מאפשר ל-"כל שני אנשים בזוגיות" לרשום שותפות. ההצעה הייתה מתירה לזוגות המתגוררים יחד כמעט את אותם הטבות וחובות של זוגות נישואים. עם זאת, ההצעה נדחתה על ידי הוועדה לעניינים משפטיים ב-24 בפברואר 2015. הוועדה הטילה ספק בכוונה לשנות את הקוד האזרחי, תוך התמקדות באיסור החוקתי על נישואים חד מיניים משנת 2006 ועד כמה מרחיקות הלכת היתרונות של זוגיות "דמויות נישואים" יהיו, תוך טענה שכל צורה חדשה של מערכות יחסים עשויה להתחיל מהיסוד. חבר הפרלמנט ויקו ספליטיס אשר הגיש את ההצעה, הבהיר כי הצמדת הוראת שותפות המוגדרת כנייטרלית מבחינה מגדרית לקוד הקיים תהיה הדרך המהירה ביותר להפיכת הצעת החוק לחוק חדש. למרות הנסיגה, ספליטיס הצהיר כי הדיונים בנושא יימשכו בכל זאת. חברת הפרלמנט אילזה וינקלה ממפלגת האחדות, הבטיחה מאז להגיש טיוטת חוק חדשה בנושא. במרץ 2015, פתחה המפלגה למען פיתוח לטביה עתירה פומבית לחקיקת חוק להכרה בשותפות, שיקבע הכרה בשותפויות רשומות לזוגות ללא התייחסות לנטייתם המינית.
באוקטובר 2018, נציב תלונות הציבור קרא למחוקקים להעביר חוק להכרה בשותפות הן עבור זוגות חד-מיניים והן עבור זוגות הטרוסקסואלים, תוך ציון נתונים סטטיסטיים שהראו שכמחצית מילדי לטביה נולדים מחוץ לנישואים, וכי משפחות אלו צריכות ליהנות מזכויות משפטיות שוות. ב-20 ביוני 2019, רוב חברי הפרלמנט הלטבי הצביעו נגד שליחת הצעה חוק השותפות להמשך דיון ובדיקה בוועדות הפרלמנטריות בעוד 23 חברים הצביעו בעד הצעת החוק, 60 הצביעו נגד ונמנע אחד. תומכי הצעת החוק הצהירו כי יתמידו בחקיקתו וינסו לשכנע חברי פרלמנט נוספים לדון בה שוב בעתיד הקרוב.
ביוני 2018 קבע בית הדין האירופי לצדק כי מדינות החברות באיחוד האירופי (בהן לטביה) חייבות להעניק זכויות תשבות מלאות והכרה בחופש התנועה של זוגות חד-מיניים נשואים, כאשר לפחות אחד מבני הזוג הוא אזרח האיחוד האירופי.
הורות ואימוץ.
החוק הלטבי מאפשר לכל אדם מעל גיל 25 לאמץ. אולם מי שאינם נשואים זה לזה אינם רשאים לאמץ את אותו הילד. המשמעות היא, שעבור זוגות לא נשואים רק בן זוג אחד רשאי לאמץ ילד בעוד הכרה בנישואים חד מיניים אינה זמינה בלטביה.
הורות עבור זוגות לסביות היא מוגדרת כרחבה יותר בעוד בנות הזוג רשאיות לעבור טיפולי הפריה חוץ גופית והזרעה מלאכותית.
הגנה מפני אפליה.
בספטמבר 2006, הפרלמנט של לטביה, העביר תיקונים לחוק העבודה האוסר על אפליה על רקע נטייה מינית במקומות תעסוקה. הסאימה השמיט בתחילה הגנה מסוג זה בתוכן החוק, אך הנשיאה ואירה ויקה-פרייברגה סירבה לחתום על הצעת החוק עד להוספתה.
זהות מגדרית.
ישנה הכרה בניתוח להתאמה מגדרית עבור טרנסג'נדרים בלטביה ושינוי זהות במסמכים רשמיים עבור שיקוף הזהות המגדרית של האזרח. החוק הלטבי אינו מגדיר מהו "שינוי מין", אך ניתן להגיש אישור רפואי לרשויות על מנת לשנות מגדר באופן חוקי.
עם זאת, בשנת 2004 הרשויות דחו הכרה בשינוי זהות משפטית לאדם טרנסג'נדר שעבר שינוי מין חלקי אשר כתוצאה מכך, נקט בתהליכים משפטיים נגד הרשויות. בית המשפט העליון של לטביה קבע בשנת 2008, כי במקרה הספציפי הזה, היה צריך להכירה בשינוי הזהות המשפטית של העותר שכן הרשות עשתה זאת במקרים דומים בעוד כי האדם, אשר הוצג כגבר, עלול להתמודד כתוצאה מכך עם מגוון סיבוכים משפטיים בעת ציונו כנקבה בחוק. האירוע הוביל להצעת חקיקה משנת 2009, שהייתה מחייבת טרנסג'נדרים לעבור עיקור שיכול היה לגרום לסיבוכים משפטיים נוספים עבור הכרה בשינוי מינם החוקי. עם זאת, החקיקה נדחתה על ידי הפרלמנט.
שירות צבאי.
לסביות, הומואים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בכוחות המזוינים הלאומיים של לטביה.
תנאי מחיה.
לצד האוכלוסייה הדלילה בלטביה, סצנת קהילת הלהט"ב הלטבית מוגדרת רק בבירה ריגה בעוד ישנם מעט אנשי ציבור בולטים המצהירים על עצמם בגלוי כהומוסקסואלים או לסביות בהם העיתונאית הלטבית קרליס סטריפס, שר החוץ אדגארס רינקביצ'ס וסגנית הרקטור לשעבר של בית הספר למשפטים ללימודים מתקדמים בריגה, לינדה פריימן. בבחירות לפרלמנט של 2018, רינקביצ'ס נבחר מחדש לתפקיד שר החוץ ומריה גולובבה הפכה לפוליטיקאית הלסבית הגלויה הראשונה בהיסטוריית לטביה, שזכתה במושב מטעם המפלגה הליברלית, "!Development/For" אשר הכריזה על עצמה כ-"מפלגה התומכת בשוויון זכויות עבור חברי קהילת הלהט"ב".