ל"פצלים שחורים" יש גוון כהה משום שהם עשירים במיוחד בפחמן בלתי מחומצן. פצלים שחורים נפוצים בשכבות מהפליאוזואיקון ומהמזוזואיקון והם הושקעו בסביבות חיזור עניות בחמצן, כדוגמת עמודי מים חסרי תנועה. חלק מהפצלים השחורים מכיל שפע של מתכות כבדות דוגמת מוליבדן, אורניום, ונדיום ואבץ. הסיבה להצטברות המתכות בפצלים השחורים נתונה במחלוקת. יש הסוברים שהמקור הם נביעות הידרותרמיות במהלך או לאחר ההשקעה או להצטברות איטית מתוך מי הים במהלך התקופה הארוכה של ההשקעה.
מאובנים, עקבות בעלי חיים / מחילות שחפרו ואפילו גומות כתוצאה מירידת גשם נשמרים לעיתים במשטחי השיכוב של פצלים. פצלים יכולים להכיל תצבירים של פיריט, אפטיט או מינרלים קרבונטיים.
פצלים שמופעל עליהם חום ולחץ עוברים התמרה לסלע המותמר הפציל והקשה לווחה. עם הגידול בדרגות ההתמרה הופך הסלע לפיליט, ואז לצפחה, ולבסוף לגנייס.
שימושים.
לפצלים יש כמה שימושים כלכליים:
קול אוף דיוטי
שייח' עזאם
האגם הפוקיני
האגם הפוקיני או אגם פוקינוס (בלטינית Fucinus Lacus; באיטלקית Lago Fucino) היה אגם רחב-ידיים במרכז איטליה, בחבל אברוצו. בתקופת הקיסרות הרומית נעשו כמה ניסיונות לנקז את מי האגם ולייבשו, אך הוא יובש סופית רק ב-1875, וכיום הוא עמק בשם פוּצִ'ינוֹ.
היסטוריה.
הרומאים הכירו את האגם בשם "פוקינוס", ובשם זה הוא מופיע בחלק השביעי של האינאיס מאת ורגיליוס, המתאר כיצד מבכה האגם את מותו של הכוהן אוּמְבּרו. הרומאים בנו יישובים לגדת האגם (כולל העיר מָרוּביוּם, כיום סן בנדטו דֵיי מָארְסִי), ונערך שם קרב חשוב בשנת 89 לפנה"ס במסגרת מלחמת בעלות הברית. אלא שהאגם, אף על פי שסיפק קרקע חקלאית פורייה ושפע של דגים, היה גם מקור ליתושי מלריה, ומאחר שלא היה לו ניקוז טבעי הוא היה מציף לעיתים תכופות את האדמות החקלאיות שסביבו. הקיסר קלאודיוס ניסה לפתור את הבעיה באמצעות חציבת מנהרה באורך 5.6 ק"מ דרך ההרים, שתזרים את מי האגם אל נהר הלירי, משימה שארכה אחת-עשרה שנה ועבדו בה 30,000 פועלים, אלא שלא ברורה מידת הצלחתו. את סיום העבודות, לפני פתיחת הסכר, הוא חגג בנאומכיה ראוותנית. שטח האגם המקורי, המשתנה על פי העונה, היה כ-140 קמ"ר, וייתכן שמפעלו של קלאודיוס צמצם אותו לכ-90 קמ"ר. אדריאנוס הרחיב והעמיק תעלת אגירה באורך 4.5 ק"מ, והקטין את שטח האגם לכ-57 קמ"ר. המנהרה הגדולה יותר שנבנתה במאה ה-19, פחות או יותר במסלול זהה לזו הרומית, חיסלה את רוב הממצאים הארכאולוגיים של המנהרה הרומית, ולפיכך קשה לאמוד אל נכון את מידת הצלחתו של קלאודיוס. התעלה שבנה אדריאנוס השמידה את שרידי התעלה של קלאודיוס. התעלה הרומית האחרונה, לעומת זאת, השאירה ממצאים ברורים: במרחק קילומטר מן האגם היא הייתה בעומק 7.5 מטר ורוחבה 19.5 מטר בשפתה ו-4.5 מטר בבסיסה. השיפוע שלה היה 0.05%.
לאחר נפילת הקיסרות הרומית, מערכת הניקוז הרומית לא תוחזקה ולבסוף נסתמה התעלה בסחף ובצמחייה. רעידת אדמה מוטטה את הקרקע לצד האגם והנמיכה את פני השטח ב-30-35 ס"מ ביחס לחיבור למנהרה, אבל הממצאים מצביעים על כך שהסחף נצבר בה עוד קודם לכן. קרוב לוודאי שעד סוף המאה החמישית חזר האגם למצב שבו היה לפני העבודות של קלאודיוס. במאות ה-13 וה-15 היו הצעות לשקם את הניקוז הרומי, אבל הן לא יצאו אל הפועל: פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה תכנן לייבש את האגם, וכמוהו גם אלפונסו החמישי, מלך אראגון.
במאה ה-19 שכר הנסיך אלסנדרו טורלוניה את המהנדס השווייצרי פרנץ מאיור דה מונטרישה (Montricher) לייבש את האגם אחת ולתמיד. העבודות החלו ב-1862 והסתיימו כעבור שלוש-עשרה שנה, שבמהלכן נחצבה תעלה באורך 6.3 ק"מ וברוחב 21 מטרים. האגם נוקז והתייבש, וכיום מישור פוצ'ינו הוא אחד האזורים הפוריים ביותר באיטליה. עתיקות רומיות ושרידים שנותרו מעבודות הניקוז הקדומות של האגם הם היום חלק מאוסף טורלוניה.
גאורג היים
גאורג היים (בגרמנית: Georg Heym; 30 באוקטובר 1887 - 16 בינואר 1912) היה סופר ומשורר גרמני. מחשובי המשוררים האקספרסיוניסטים, המייצג את האקספרסיוניזם המוקדם.
ביוגרפיה.
היים נולד בילניה גורה שבשלזיה בשנת 1887 להרמן ולג'ני היים. במשך חייו הקצרים, היה תדיר בקונפליקט מול מוסכמות חברתיות. הוריו, בני מעמד הביניים, לא הבינו את גישתו המרדנית של בנם. גישתו של היים עצמו כלפי הוריו הייתה דו ערכית; מצד אחד הייתה בו חיבה עמוקה כלפיהם אך מצד שני הוא התנגד בנחרצות לכל ניסיון לדכא את האינדיבידואליות והעצמאות שלו.
בשנת 1900 עברה משפחת היים לברלין, שם הלך גאורג למספר בתי ספר שונים, אך לא בהצלחה רבה. לבסוף הגיע לגמנסיית פרידריך וילהמס שבברנדנבורג. הוא לא היה מרוצה, וכדי להשתחרר מעט החל לכתוב שירה. לאחר שסיים את בית הספר, החל ללמוד משפטים בווירצבורג ולכתוב מחזות. רוב ההוצאות לאור התעלמו מכתביו.
בשנת 1910 פגש היים את הכותב והמשורר סיימון גוטמן, שהזמין את היים להצטרף ל"מועדון החדש" שייסדו קורט הילר ויעקב ואן הודיס, בו ביקרו בין היתר גם אלזה לסקר-שילר, גוטפריד בן, קרל קראוס, דוד באומגרט וגאורג טראקל. למרות שלמועדון לא הייתה מטרה מוצהרת, כל חבריו היו שותפים בתחושת מרד נגד התרבות העכשווית של זמנם וברצון למהפך פוליטי ואסתטי. המועדון העלה קברטים ייחודים ("Neopathetisches Cabaret" ) בהם החברים הציגו עבודות. זה היה המקום בו השיג היים את הכרתו הראשונה, ושירתו קיבלה מיד שבחים. בינואר 1911, יצא לאור ספרו הראשון של היים והיחיד שהתפרסם בחייו: "Der ewige Tag".
בשנים הבאות עסק היים במספר עבודות משפטיות, אך לא החזיק באף אחת מהן זמן ממושך, לאור חוסר ההערכה שלו כלפי סמכות. ב-16 בינואר 1912 היים וחברו ארנסט באלקה יצאו להחליק בנהר הקפוא של האוול. כמה ימים מאוחר יותר, נמצאו גופותיהם. נראה שבאלקה נפל למי האגם דרך פתח בקרח והיים ניסה להצילו אך נפל גם הוא. היים נותר בחיים כחצי שעה וזעק לעזרה. קריאותיו נשמעו בידי כמה עובדי יערות, אך הם לא הצליחו להגיע אליו.
אמילי אוונס (סדרת טלוויזיה)
אמילי אוונס (באנגלית: Emily Owens, M.D.) היא דרמה רפואית שנוצרה על ידי ג'ני שניידר אורמן. הסדרה עלתה לשידור ב-16 באוקטובר 2012 ברשת The CW. ב-28 בנובמבר 2012 הסדרה בוטלה על ידי הרשת. הפרק האחרון בסדרה שודר ב-5 בפברואר 2013.
עלילה.
הסדרה עוקבת אחרי חייה של ד"ר אמילי אוונס (מיימי גאמר) בתקופה שבה היא מרגישה שהתבגרה. היא סוף סוף יכולה לשים את ימי התיכון כ"חנונית המיוזעת" מאחוריה. אמילי סיימה את לימודי הרפואה והיא מתחילה את התמחותה בבית החולים "דנבר ממוריאל" שבו, לא בדיוק במקרה מתמחֶה גם אהבת נעוריה מימי התיכון וויל קולינס (ג'סטין הארטלי).
אמילי במהרה מגלה שגם "אויבתה המושבעת" מימי התיכון, קסנדרה קופלסון (אייז'ה נעמי קינג) אף היא מתמחה בבית החולים. מתמחה נוספת היא טיירה דופר (קלי מקרירי) המזהירה את אמילי כי "חבורות" מימי התיכון בבית החולים הן דבר ידוע: הספורטאים הם מנתחים אורתופדים, הבנות הרעות הן מנתחות פלסטיות, ה"מורדים" הם בחדר מיון וכו'. טיירה מוצאת עצמה בסיטואציה מביכה כבתו של מנהל בית החולים - ד"ר טים דופר (הארי לניקס). טיירה הופכת לחברתה הטובה ביותר של אמילי בבית החולים במהרה מספרת לה שהיא לסבית והיא מעוניינת בקשר רומנטי עם אחות מסוימת בבית החולים. טיירה חולקת עם אמילי את הפרטים האישיים ביותר על חייה.
אמילי אמנם מצאה חברים חדשים, אך היא במהרה מגלה שהיריבות ארוכת השנים עם קסנדרה רק מתחילה לגדול. כעת שתי המתמחות מתחרות זו בזו על-מנת להרשים את ד"ר ג'ינה באנדרי (נקאר זאדגאן), מנתחת לב וחזה ידועה שהיוותה מקור השראה לשתיים במהלך השנים, בעוד השתיים מתחרות על תשומת לבה המקצועית של ד"ר באנדרי, הן גם מתחרות על תשומת לבו של וויל. וויל ואמילי היו חברים טובים בזמן לימודיהם, אם כי פניו הנאות וקסמו האישי גרמו לאמילי לקוות שהקשר ביניהם יתפתח מעבר לחברות טובה. וויל הבהיר לאמילי שהוא מעדיף שהקשר ביניהם יישאר אפלטוני. אמילי משכנעת עצמה שקשר חברי בלבד עם וויל זה מספיק, אך היא מגלה שמפריע לה אפילו רק לצפות בוויל וקסנדרה מדברים.
בינתיים, אמילי מכירה את ד"ר מייקה ברנס (מייקל ריידי) הנאה והחכם אך גם תלותי. מייקה המתמודד עם בעיות רפואיות קשות במשפחתו וחמלתה של אמילי כלפיו מוכיחה עצמה כעזרה שלא תסולא בפז. מורשם מיכולותיה המקצועיות של אמילי ויחסיה האנושיים המעולים לחולים, מייקה מצרף את אמילי לניתוח עדין שבו הוא מנחה אותה מה לעשות, אירוע זה מחזק את ביטחונה עצמי של אמילי ומקרב את השניים אישית ומקצועית.
על אף השעות המרובות ועומס העבודה וללא שום מחסור בדרמה אישית שממלאת את ימיה כמתמחה, אמילי עדיין מרגישה כ"חנונית" שוב, וזה עדיין מביך באותה מידה כמו בתיכון. בבית החולים, אמילי מתחילה להבין שהיא אמנם עדיין "חנונית", היא יכולה להתפתח ולהיות רופאה מצוינת.
פיתוח והפקה.
בחודש מאי 2012 הזמינה רשת The CW שלושה-עשר פרקים של הסדרה. הפיילוט היה זמין לצפייה כ-3 שלושה שבועות לפני השידור בטלוויזיה באתר האינטרנט הרשמי של הרשת וכמו כן גם ב-פייסבוק, טוויטר, iTunes, Hulu ובאפליקציה סלולרית. בנוסף היה הפיילוט זמין לצפייה ב-YouTube כשבוע לפני השידור בטלוויזיה.
הסדרה צולמה בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה.
ביקורת.
באתר האינטרנט של תוארה הסדרה כשילוב בין האנטומיה של גריי לסרט ילדות רעות. באתר הביקורות Metacritic קיבלה הסדרה ציון של 47%.
בטקס פרסי האמן הצעיר זכתה הסדרה בפרס "הופעת האורח הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה לגילים 10 ומטה" - ברוס סלומון.
שידור בינלאומי.