פרופ' זיצוב-מרכס נולדה בשנת 1932 בנס ציונה ליעקב ורבקה זיצוב, נצר לדור המייסדים. גדלה בראשון לציון ולמדה בבית הספר חביב, ואת לימודיה סיימה בגימנסיה הרצליה. בתום שירותה הצבאי החלה בלימודי רפואה במחזור הראשון של הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים (יחד עמה למדו יחזקאל ואולגה שטיין). בתום לימודיה (1952–1959) התמחתה בארצות הברית ברפואת ילדים ובהמטו-אונקולוגיה (1959–1964).
בשובה לישראל הצטרפה פרופ' זיצוב-מרכס לפרופסור יהודה מטות וסייעה לצדו בהקמת המחלקה הראשונה בישראל להמטו-אונקולוגיה (גידולים סרטניים של הדם) לילדים, במסגרת בית חולים בילינסון. פרופסור זיצוב-מרכס האמינה כי ילדים ומתבגרים חולי סרטן זקוקים לטיפולים והתייחסות שונים מאשר מבוגרים חולי סרטן. המחלקה הוקמה בשנת 1966 והתנהלה בראשותה עד 1972. במסגרת המחלקה הוקמה מאוחר יותר היחידה הראשונה בישראל להשתלת מח עצם בילדים. בין השנים 1973–1997 הייתה פרופ' זיצוב-מרכס מנהלת המרכז הארצי להמטו-אונקולוגיה לילדים. מוסדות אלו עברו בשנת 1993 לפעול במסגרת מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל והוכרו כמרכז הלאומי של ישראל לטיפול בילדים חולי סרטן. היא עמדה בראשות המחלקה עד שנת 1998.
לצד עבודתה המעשית, הקדישה פרופ' זיצוב-מרכס חלק ניכר מעשייתה למחקר ומשנת 1966 היא הרצתה בנושאי פדיאטריה והמטולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1988 הועלתה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1992 הופקדה על הקתדרה להמטולוגיה ולאונקולוגיה פדיאטרית ע"ש מאוס. במחקריה שולב ניסיונה בפועל, כשם שמחקריה שולבו בעבודתה המעשית בבית החולים. החל בשנת 1970 היא שהתה כפרופסור אורח באוניברסיטאות רבות בארצות הברית, ובהם המכונים הלאומיים לבריאות.
מומחיותה בטיפול בילדים הביאה את פרופ' זיצוב-מרכס להטביע גישות טיפול חדשניות, ובהן קיום "טיפול כוללני" המשלב מתן טיפול רפואי לילד החולה וסיוע למשפחת הילד ודרך התמודדותה עם המחלה. הטיפול הכוללני כלל תמיכה מלאה לא רק בתחום הרפואי אלא תמיכה מלאה בתחום החברתי, החינוכי, והנפשי. הצוות המטפל הוא צוות שכולל רופאים, אחיות, עובדים סוציולים, פסיכולוגים, מורים, ועוד אנשי צוות בתחום הרפואה המשלימה. ניסיונה להביא לשיפור בתוצאות הטיפול הרפואי, הביא להקמת תשתית לאבחון מדויק של סוגי הגידולים ומתן ייעוץ גנטי. החל בשנות השבעים, התמקדו מחקריה במנגנונים הגנטיים בהתפתחות מחלת הסרטן בילדים, ומחקריה התקיימו במשותף עם חוקרי גנטיקה. פרופסור רנה זייצוב הקימה את מרפאת המעקב הראשונה בישראל לילדים ומתבגרים ששרדו והחלימו ממחלות הסרטן.
בפעילויותיה חוץ-אקדמיות וחוץ-מקצועיות אלו היא פעלה לכינון סדנאות חינוך והסברה לציבורים שונים בנוגע למחלת סרטן בקרב ילדים, וכן קידמה חקיקה למען ילדים חולים ומשפחותיהם. כמו כן פעלה לקידום המטו-אונקולוגיה לילדים במדינות המזרח התיכון, המזרח הרחוק וברית המועצות. בשנות השמונים הוקמה על ידי פרופ' זיצוב-מרכס "עמותת חיים", באמצעותה פעלו הורי ילדים חולים, ובהמשך הוקמו על ידה קבוצות תמיכה לסבים ולסבתות של חולים כמו גם קבוצות להורים שכולים. היא הקימה גם את האיגוד הישראלי להמטו-אונקולוגיה פדיאטרית, והייתה חברה באיגודים מקצועיים בינלאומיים ובהם האיגוד הבינלאומי להמטולוגיה והאיגודים האמריקניים להמטולוגיה ולאונקולוגיה קלינית. בישראל הייתה פרופ' זיצוב-מרכס חברת הוועדה הלאומית לאונקולוגיה, הוועדה המדעית למחקר בסרטן של משרד הבריאות, חברת הוועדה על מהגרים מאזור צ'רנוביל במשרד הבריאות, וכן חברת ועדת הניהול של האגודה למלחמה בסרטן. בשנת 1987 נבחרה לשמש יו"ר הכנס הבינלאומי לאונקולוגיה פדיאטרית שנערך בירושלים.
בשנת 1998 מונתה פרופ' זיצוב-מרכס למנהלת תחום ההמטו-אונקולוגיה לילדים של שירותי בריאות כללית. בתפקיד זה ייעצה לבתי החולים של שירותי הבריאות בתחומי התמחותה וניהלה צוות מחקר בתחום אונקולוגיה מולקולרית. באותה עת המשיכה בפעילותה האקדמית.
לאורך השנים הוענקו לפרופ' זיצוב-מרכס אותות הוקרה רבים בתחום המחקר הרפואי, ובין האחרונים שבהם היו אות מופת על מפעל חיים מטעם משרד הבריאות (2002) ופרס ישראל לחקר הרפואה (2005). פרופ' זיצוב-מרכס חלתה בסרטן ונעדרה מטקס הענקת פרס ישראל עקב מצבה הרפואי.
נפטרה במאי 2005, ונקברה בנס ציונה. לאחר פטירתה אמר שר הבריאות דני נווה כי "לכל העוסקים במלחמה בסרטן, מותה הוא יום עכור". בכנס שהתקיים במרכז הרפואי שניידר ביום השנה הראשון לפטירתה הוכרז על הקמת קרן לזכרה במסגרת המרכז, ומלגות מחקר מוענקות בכנס השנתי לזכרה במרכז. ב-26 ביוני 2014 נערך טקס שבו נקרא המרכז להמטו-אונקולוגיה ילדים שבמרכז שניידר על שמה.
התגוררה בהרצליה. אלמנהּ, חיים מרכס, מהנדס, שהיה חברהּ מילדות, נפטר בשנת תשס"ז 2007.
יהושע ויסמן
יהושע וַיסמן (1931 - 18 ביולי 2019) היה משפטן ישראלי, שכיהן כפרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת בר-אילן ובמרכז האקדמי למשפט ולעסקים. חתן פרס ישראל לחקר המשפט.
קורות חייו.
ויסמן נולד בירושלים בשנת 1931 למשפחה דתית, ולמד בבתי הספר הדתיים "גאולה" ו"מזרחי". עם פרוץ מלחמת העצמאות גויס לצה"ל ושימש קשר במבצע עובדה. בתום הלחימה השלים את לימודיו התיכוניים, וחזר להמשך שירות צבאי בחיל הקשר.
לאחר שחרורו מצה"ל החל ויסמן בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיים בהצטיינות בשנת 1954. עבודת הגמר שלו עסקה בנושא "הקיבוץ מבחינה משפטית", ובסיום לימודיו הוא שימש עוזר הוראה לפרופסור לדיני קניין אביגדור לבונטין. במקביל התמחה ויסמן במשרד עורכי דין, ונותר לעבוד בו כשלוש שנים. באותה עת הציעה לו הפקולטה למשפטים מלגה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת לונדון (1958 – 1959). בתום שנת לימודים אחת התבקש לשוב לישראל וללמד את תחום דיני הקניין בשלוחת הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בתל אביב (1961 – 1966). במהלך השנים הוא עסק בתחום זה, ומאוחר יותר גם בדיני זכויות יוצרים, גם באוניברסיטת בר-אילן (1971 – 2000) ובמרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן (1998 – 2006).
את התואר השלישי סיים בשנת 1963, ועד פרישתו לגמלאות בשנת 1998 שימש פרופסור בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית. בשנים 1981 – 1984 היה דיקן הפקולטה, וכן שימש ויסמן יושב ראש ועדת המינויים באוניברסיטה לסגל הבכיר (1979 – 1981), ויושב ראש ועדת המשמעת לעובדים אקדמיים (1989 – 1991).
ויסמן היה מראשוני המרצים לדיני קניין במדינת ישראל, לאחר שדינים אלו שונו בשנת 1969 מהמשפט העות'מאני ומהמשפט האנגלי עליו הסתמכו. חוק המקרקעין (1969) היווה ציון דרך במגמת שינוי זו, ובהליך חקיקתו היה מעורב ויסמן. על בסיס שינויים אלו בדיני הקניין פורסמו שני ספריו: "דיני קניין: חלק כללי" (1993) ו"דיני קניין: בעלות ושיתוף" (1997). בתחום דיני הקניין הרוחני – זכויות יוצרים – עדכן ויסמן את פרק זכויות היוצרים בישראל במשך מספר שנים, בספר המפרט דינים אלו במדינות העולם "International Copyright: Law and Practice". כמו כן הוא נמנה בין יוזמי הקמת האגודה הישראלית לזכויות יוצרים ובשנים 1991 – 1996 היה חבר מועצת הארגון הבינלאומי לזכויות יוצרים.
לאורך השנים עמד ויסמן בראשות ועדות מקצועיות במשרד המשפטים, מהן לרפורמה בדיני המשכון ולניסוח הצעת חוק זכויות יוצרים, והיה חבר בוועדה לעריכת קודיפיקציה של המשפט הפרטי. ויסמן היה מרצה במכון להשתלמות שופטים ובמכון להשתלמות עורכי דין ושימש חבר מערכת בכתב העת "The Israel Law Review".
בשנת 2001 הוענק לוויסמן פרס ישראל לחקר המשפט.
ב-2007 הוענק לו תואר יקיר ירושלים.
ויסמן נפטר ב-18 ביולי 2019. הותיר אחריו אישה - גלוריה, שהייתה ראש תחום החקיקה של המשפט הפלילי במשרד המשפטים, ושלושה ילדים.
צבי בן-אברהם
צבי בן-אברהם (נולד ב-16 בנובמבר 1941) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לגאופיזיקה ומדעים פלנטריים באוניברסיטת תל אביב. חבר האקדמיה ההולנדית למדעים (מאז שנת 2006), חבר האקדמיה למדעים של היידלברג (מאז 2000), חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (מאז 2000), חבר ה"אקדמיה אירופיאה" (מאז 1996), כיהן נשיא החברה הגאולוגית הישראלית וחתן פרס ישראל לשנת 2003.
ביוגרפיה.