המלאך מצווה על הגר לקרוא לבן שיוולד בשם ישמעאל ומסביר לה את משמעות שם זה ("שמע ה' אל עוני הגר"). הגר קוראת למקום "באר לחי רואי" ולאל "אל רואי". המלאך מצווה על הגר לחזור אל שרה, והיא עושה כדבריו.
כשאברהם נואש מכך ששרה תלד הוא ביקש מהאל שישמעאל יהיה יורשו. האל השיב לו ששרה עוד תלד את יצחק, אך הוא מברך גם את ישמעאל ואת שנים עשר השבטים שיצאו ממנו. ישמעאל נימול בגיל 13 יחד עם כל בני ביתו של אברהם על פי הציווי של האל לאברהם.
גירוש הגר וישמעאל.
לאחר הולדת יצחק, שרה ראתה את ישמעאל מצחק (לפי פירוש רש"י: עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים) ביום המשתה לכבוד יצחק. מעשה זה הכעיס אותה, וכדי להבטיח שיצחק יהיה יורשו היחיד של אברהם היא בקשה מאברהם לגרש את הגר וישמעאל. אברהם לא ראה בעין יפה את בקשת שרה, אך במצוות האל שמע לדברי שרה וגרש את הגר וישמעאל.
הגר וישמעאל תעו במדבר באר שבע ונשארו ללא מים. הגר נואשה מחייה ומחייו של ישמעאל. היא השליכה את ישמעאל תחת שיח, וחכתה בבכי, במרחק מה, למותו. האל שמע את בכיו של ישמעאל ופקח את עיני הגר לראות באר. הגר וישמעאל נצלו והתיישבו במדבר פארן.
חיי ישמעאל ומורשתו.
כאשר נפטר אברהם, הוא נקבר במערת המכפלה בחברון על ידי שני בניו, יצחק וישמעאל. ().
הגר לקחה לישמעאל אישה ממצרים. שנים עשר בניו של ישמעאל הם נביות, קדר, אדבאל, מבשם, משמע, דומה, משא, חדד, תימא, יטור, נפיש וקדמה. בנותיו של ישמעאל הן בשמת ומחלת, נשות עשו. על פי כמה פירושים, בשמת ומחלת הן כינוי לאותה אישה.
ישמעאל חי מאה שלושים ושבע שנים, מקום קבורתו אינו ידוע. על פי האמונה המוסלמית הוא קבור בחורבת נבי ישמעיל שבסמוך לכפר חווארה.
ישמעאל על פי המפרשים היהודים.
פרשנים רבים ניסו לפרש את המילה 'מצחק'. חלקם קשרו את הפסוק לפסוק שאחריו, בו שרה מביעה דאגה בקשר לירושה: בעת השמחה הגדולה על הולדתו של יורש לאברהם לעג ישמעאל לשמחה והזכיר לכולם שעל פי חוקי הירושה הבכור מקבל כפליים משאר האחים. פרשנים אחרים מייחסים לישמעאל חטאים של עבודה זרה, גילוי עריות וניסיון לשפיכות דמים (יריית חצים על יצחק).
מצד שני יש השמים דגש על מעמדו הרם של ישמעאל המושווה למעמדו של יצחק: שילוחם של הגר וישמעאל אל מוות כמעט בטוח מושווה לעקידת יצחק. הפרשנים מדגישים את השימוש במילים דומות בשני הסיפורים כגון "וישכם אברהם בבוקר" וביטויים נוספים. גם בסיפורו של ישמעאל ההורה בטוח במותו של ילדו ולבסוף נמצאת הצלה ניסית.
דמותו של ישמעאל היא ביטוי לשפע בלי גבול ולביטחון, סמלים שהופיעו אצל העברים דווקא בהקשרים נשיים. מוצאה של אמו הוא מצרי, וכמו הנילוס המרווה את מצרים כך המעיין והבאר שנמצאו להגר ולישמעאל במדבר. ישמעאל בוכה- והאל שומע. על בסיס שפע זה בנויה האמונה המצרית המתוארת בהמשך התנך: האמונה בכוחו של הטבע וביכולתו לספק את צורכי האדם. בתרבות העברית, לעומת זאת, שפע תלוי במילוי אחר רצונו של האל ובהשתדלות רבה יותר מצד האדם.
העובדה שגם ישמעאל מקבל ברכה מצביעה על רחמנותה של היהדות. הניסיון לנחם את הטועה ולתת לו הזדמנות לתקן דרכיו. כמו כן ניתן לראות גישה נוצרית הפוכה, שהודגשה במיוחד בכתביו של אוגוסטינוס הקדוש. אוגוסטינוס מדגים, על ידי סיפורי בראשית, את עקרון החטא הקדמון שלא מאפשר לכל בני האדם להתקבל על ידי האל. על פי אוגוסטינוס, ישמעאל לא נבחר על ידי האל, נדחה מעליו ואינו שייך לממלכת השמיים בגלל השייכות החזקה שלו לעולם החומרי הפסול.
בתפילת ישראל נושע הנאמרת בחלק מהימים שאומרים בהם סליחות, מופיע הבקשה: "יושעו לעין כל, ואל ימשלו בם רשעים, כלה שעיר וחותנו ויעלו לציון מושיעים. כי אתה רב סליחות ובעל הרחמים", כאשר הכוונה הוא לאדום המכונה שעיר, ולצאצאיו של ישמעאל שהיה חותנו של עשיו אבי אדום.
בתלמוד בבלי נכתב שישמעאל חזר בתשובה בסוף ימיו, דבר שהתבטא בכך שכיבד את יצחק בקבורת אברהם אביהם. יש שקשרו פיסקה זו לכך שכמה מחכמי התנאים נקראו בשם רבי ישמעאל.
אשת ישמעאל.
על פי תרגום המיוחס ליונתן, ישמעאל התחתן עם אישה בשם עדישה, אך גירש אותה, ולאחר מכן התחתן עם אישה בשם פטימה, היא האישה שלקחה לו אמו מארץ מצרים.
במדרש פרקי דרבי אליעזר מסופר:
ישמעאל בקוראן ובאסלאם.
על פי האמונה המוסלמית, ישמעאל, כמו דמויות מקראיות בולטות אחרות, הוא נביא. מוחמד, מייסד האסלאם, טען כי הוא "צאצא של אברהם דרך בנו ישמעאל", הטיעון של מוחמד לייחוס מישמעאל מגיע ממסורת יהודית מתקופת בית שני שזיהתה את העמים המוסלמים כצאצאיו של ישמעאל שכן שמות בניו של ישמעאל מזכירים שמות של ממלכות שהתקיימו בחצי האי ערב באלף הראשון לפנה"ס. את המסורת למוצא מישמעאל קיבל מוחמד ככל הנראה מסיפוריהם של השבטים היהודיים שנדדו בחצי האי ערב שהשפיעו עליו כאשר באו עמו במגע. הפרשנות המקובלת בסונה היא שהוא הבן הנלקח אל העקידה בקוראן. המוסלמים חוגגים את חג "עיד אל-אדחא" (عيد الأضحى "חג הקורבן", מכונה גם "החג הגדול") המציין את נכונותו של אברהם להקריב את ישמעאל. בנדודיהם במדבר התיישבו ישמעאל והגר במכה. המעיין שהופיע במכה בצורה ניסית נקרא באר זמזם (زمزم). ישמעאל עזר לאביו לבנות את ביתו של האל, הכעבה, במכה.
שולמית אלוני
שולמית אלוני (27 בדצמבר 1927, ג' בטבת תרפ"ח – 24 בינואר 2014, כ"ג בשבט תשע"ד) הייתה פעילה חברתית, חברת הכנסת ושרה בממשלות ישראל. היא החלה את פעילותה הפוליטית במפא"י, הקימה את רצ - התנועה לזכויות האזרח ולאחר מכן הנהיגה את מרצ. הייתה מזוהה כלוחמת למען זכויות האדם וכדוברת בולטת של השמאל הישראלי. כלת פרס ישראל לשנת תש"ס על תרומה מיוחדת למדינה ולחברה.
במסגרת פעילותה הפוליטית עסקה בנושאי זכויות האדם ושיפור מעמד האישה, ונאבקה למען מדינת רווחה, נגד כפייה דתית, ולמען הקמת מדינה פלסטינית על בסיס פשרה טריטוריאלית.
לפני שפנתה לפוליטיקה אלוני ערכה והגישה במשך 8 שנים תוכניות רדיו פופולריות ("מחוץ לשעות הקבלה", "הנושא בטיפול" ו"הכירו את החוק"), שעסקו בזכויות האזרח ובצרכנות. היא חיברה מספר ספרים, בהם ספר האזרחות הראשון במדינת ישראל. אלוני הייתה גם בעלת טור שבועי בעיתון "ידיעות אחרונות" ובשבועון "לאישה" במשך 22 שנה.
ביוגרפיה.
אלוני נולדה בפולין בשם שולמית אדלר, ליהודית ולדוד (הכהן) אדלר למשפחה בת שני ילדים. בילדותה עלתה איתם לארץ ישראל וגדלה בשכונת נווה שאנן שבדרום תל אביב. אביה היה נגר ואמה תופרת שעסקה בתפירה עילית.
מוצאם של שני הוריה היה ממשפחות רבניות: אבי אביה, יהושע אדלר, היה רב והתפרנס כשען, ואבי אמה, משה פּאלוּשק, היה רב ומלמד ציוני בוולוצלאוֶוק. על החלטת הוריה לעלות לארץ ישראל אמרה לימים: "אני קיימת בזכות החלטתם של הורי, ילידי פולין, למרוד ברבנים ולעלות ארצה". הוריה, אנשי צווארון כחול, היו בעלי הכרה ציונית-סוציאליסטית. בבית המשפחה נחוגו חגי ישראל והשבת, אך ללא אוריינטציה דתית.
המשפחה גרה באזור עני, ובשל המצוקה החומרית עברה מדי כשנה לדירה זולה יותר מקודמתה. באזור התגוררו משפחות דוברות לאדינו ועולים חדשים, ואלוני התיידדה עם ילדיהן ולמדה לדבר לאדינו. לדבריה, הוריה היו אנשים ליברלים.
הוריה של אלוני התגרשו והתאחדו לסירוגין שלוש פעמים (אך לא נישאו מחדש, מאחר שהאב היה כהן ולכן לא יכול היה להתחתן עם גרושה). כשהייתה אלוני בת שבע עזבה אמה לראשונה, מבלי להיפרד ונסעה למאהבהּ בפולין, שהיה אהבתה הראשונה. נטל גידולם של שולמית ואחיה מרדכי, הצעיר ממנה בשנה וחצי, עבר אל האב. כעבור כשנה שבה אמה למשפחה, וזמן קצר לאחר מכן עזבה שוב. שני האחים הופרדו והתגוררו כל אחד אצל הורה אחר, לסירוגין, עד שלבסוף נשארה אלוני עם אמה ואחיה עם האב. לימים סיפרה: "גדלנו, אחי ואני, כחיות-בר קטנות. בישלתי וניקיתי... בגיל ארבע כבר לימדתי ילדה אחרת, ומאוחר יותר שטפתי את בית-הספר ועבדתי בניקיון. בכיתה ז' הייתי כבר מחוץ לבית. עד אז הרגשתי שעלי לשמור על הבית".
רוזה כהן, חברת מועצת עיריית תל אביב מטעם הפועלים (ואמו של יצחק רבין) דאגה לקבלתה של אלוני לבית הספר "בית החינוך" של זרם העובדים בתל אביב, שכלל יום לימודים ארוך עם ארוחת צהריים.
בבית החינוך למדה בכיתות א'-ג'. לאחר מותה של כהן ב-1937, בוטלה ההנחה בשכר לימוד (הנחה שניתנה לעסקני ההסתדרות) עבור אלוני ואחיה שהצטרף אליה בינתיים, ומאחר שהאב לא יכול היה לעמוד בתשלום שכר הלימוד המלא, היא עברה לבית הספר "יסוד המעלה" עד סוף כיתה ו'. בין מוריה היו האמנית ג'ניה ברגר (המורה למלאכת יד), הציירת איזה הרשקוביץ (המורה לציור) והמשורר דב חומסקי (המורה לעברית).
כשהגיעה לכיתה ז' פרצה מלחמת העולם השנייה, אביה גויס לחיל החפרים בצבא הבריטי ואמה עמדה להתגייס. אלוני עברה לקבוצת "עלוּמים" במושבה רעננה, שאליה צורפו בני נוער מבתים הרוסים או עניים. הם התגוררו בפנימייה בתנאי מצוקה, עבדו להשלמת הוצאות החזקתם, ובשל מחסור במזון, היו אוספים שיירי מזון מאיכרי המושבה. ברעננה למדו ילדי הקבוצה עם בני המושבה בבית הספר בניהולו של בן-ציון זיו (זלצין) (אביהם של יהודה ויעקב זיו). לאחר שעות הלימודים היו מבלים בצריף "הנוער העובד", ואהרן ומתי מגד, בניו של המורה למקרא משה דוד מגד (גרינברג), היו "גיבורי התרבות" שלהם (בקבוצה הכירה אלוני את שלמה בר-שביט, לימים שחקן הבימה).