רמת הגולן היא רמה שטוחה השוכנת בין נהר הירמוך מדרום והר החרמון מצפון, ממזרח לכנרת ולעמק החולה. במלחמת ששת הימים כבשה ישראל שטח של כ-1,200 קמ"ר ברמת הגולן. קו הפסקת האש, הקו הסגול, שנקבע לאחר המלחמה עבר ממזרח לקו התילים הישראלי. קו התילים הוא רצף של הרי געש שכיוונם צפון-דרום. הרים אלה מתבלטים על פני הרמה השטוחה ומאפשרים לשולט בהם יתרון באש ובתצפית. התילים מצמצמים את אזורי התקיפה האפשריים מצד הסורים לכדי מספר "פתחות" המאפשרות מעבר כוחות שריון: פתחת קוניטרה (ידועה גם כפתחת קוניטרה צפון) בין הר בנטל להר חרמונית, פתחת קוניטרה דרום באזור שבין הר בני רסן והר אביטל, פתחת כודנה בשטח שבין הר פרס לרכס בשנית, ופתחה דרומית באזור שבין תל סאקי והר פרס.
המכשול הצה"לי לאורך הפתחות כלל שדות מוקשים ותעלות נ"ט. לאורך קו הגבול הוקמו מוצבים ונבנו "רמפות" לטנקים.
הבקעת הקו הישראלי (6 באוקטובר).
שעת ה-"ש" של ההתקפה המשולבת של צבא מצרים וסוריה נקבעה ל-14:30, אך שעה זו התייחסה למעבר המכשול הצה"לי וצליחת הגבול. פתיחת האש החלה 35 דקות לפני כן עם תחילת התנועה של הכוחות הקידמיים אל עבר הגבול בשעה 13:55. בשעה זו פתחו כ-800 קני ארטילריה מסוגים שונים בין 85 ל-122 מ"מ באש מדויקת לעבר מטרות שונות ברחבי הגולן, בהם מוצבים, בסיסי צה"ל, שטחי כינוס ורמפות הגנתיות ששימשו את הטנקים הישראלים. סוללות הארטילריה הסוריות קיבלו מראש מטרות וטווחים מוגדרים, כך שהרעשת הפתיחה הייתה יעילה ביותר. במכת האש הראשונה, שארכה כחמש דקות, ירתה הארטילריה הסורית קרוב ל-30,000 פגזים כריכוך והכנה למתקפה הקרקעית.
מיד עם פתיחת האש, החלו חטיבות הדרג הראשון הממוכנות לנוע אל עבר קו הגבול. כאמור, כל דיוויזיה הכילה שתי חטיבות דרג ראשון שכל אחת קיבלה גזרת הבקעה, האחת הוגדרה כגזרת מאמץ עיקרית והשנייה כמשנית. בחסות ההרעשה הארטילרית נעו החטיבות בטור עם משימה מוגדרת ומפורטת למעבר המכשול הצה"לי, כך שהכוחות הראשונים שהגיעו לשדות המוקשים ותעלות הנ"ט יפעלו לפנות נתיב ולהקים גשרים על התעלות, אחריהם ינוע הכוח המשוריין העיקרי שילחם בכוחות צה"ל על הגבול.
באותה השעה ברחבי הגולן, תחת ההפגזה הסורית, יצאו הכוחות הלוחמים של גדוד 53 מהבסיסים וחניוני הטנקים אל עבר העמדות אליהן תורגלו לנוע. בנוסף לכוחות חטיבה 188 שהיו פרוסים לאורך הגבול, כללו כוחות היבשה הסדירים ברמת הגולן את חטיבה 7 (עם 3 גדודי שריון סדירים וגדוד חרמ"ש) המשוריינת, מספר סוללות ארטילריה (בהם סוללות של האגד הארטילרי 282) ושני גדודי חיל רגלים (גדוד מחטיבת גולני וגדוד 50 נח"ל מוצנח) אשר ישבו במוצבי הקו של צה"ל בין תל סאקי בדרום ועד למוצב החרמון בצפון. לאחר פרוץ האש בוצעה חלוקת גזרות בין שתי חטיבות השריון הישראליות שהיו פרוסות ברמת הגולן ומח"ט 188, יצחק בן-שהם, קיבל את האחריות על הגזרה הדרומית.
לקראת השעה 15:00 טורי השריון, הנגמ"שים וכלי הפריצה והסיוע של חטיבות ההבקעה החלו להגיע למכשול הצה"לי. כוחות הדיוויזיה ה-9 התעכבו מעט במאמץ מעבר המכשול, זאת משום בלבול והתעכבות של כוחות הפריצה והסיוע. מצד שני הדיוויזיה ה-5 התקדמה בדרום הרמה ופעלה בהתאם לנוהל ולתרגולים הרבים שקדמו לפתיחת המערכה. כוחות השריון הסוריים בראשי הטורים החלו לספוג אש מדויקת מטנקי חטיבה 188 שהתמקמו בעמדות ירי מוגנות וגבוהות. האש המדויקת הצליחה לעכב את התקדמות הכוחות הסורים ולפגוע במאמצי צליחת שדות המוקשים ותעלות הנ"ט. בסביבות השעה 16:30 הצטרפו לוחמי גדוד 82 של חטיבה 7 ללחימה בגזרה הדרומית ועיבו את כוחות גדוד 53 באזור ציר הנפט. למרות זאת, עד השעה 17:30 הבקיעו שלוש חטיבות סוריות את קו ההגנה הישראלי תוך עקיפת מוצבים שלא נכבשו.
כניסת חטיבות הדרג השני (ליל ה-6 באוקטובר).
בשעות הערב החלה ההתקפה הסורית השנייה על ידי חטיבות הדרג השני: החטיבות המשוריינות 43 ו-51 של הדיוויזיה ה-9, החטיבה המשוריינת 46 והחטיבה הממוכנת 132, שתיהן של דיוויזיה 5. סך הכל שלוש חטיבות שריון וחטיבה ממוכנת. המאמץ העיקרי של הסורים בדרום הרמה היה באזור צומת רפיד ופתחת חושניה. הכוחות הסורים ניצלו את העובדה, שהם צוידו באמצעי ראיית לילה, דבר שהעניק להם יתרון משמעותי על הטנקים הישראליים, שהיו מצוידים רק בזרקורים.
במהלך שעות הלילה עמדו מול הכוחות הסוריים בדרום ומרכז הרמה רק שני גדודי טנקים סדירים של צה"ל (אחד מהם בתקן חסר), וכוחות מאולתרים דוגמת "כוח צביקה". "כוח צביקה", שהורכב בתחילה מטנקים פגועים שתוקנו בסדנת נפח, הצליח לפגוע במספר טנקים של חטיבה 51 הסורית באזור ציר הנפט ולהאט את התקדמותה. במהלך הלילה החלו להגיע גם כוחות המילואים הראשונים מחטיבה 179, חטיבת הגיוס המהיר. כוח של עשרה טנקים מגדוד 266 תחת פיקוד המג"ד עוזי מור עלה לרמת הגולן בסביבות השעה 23:00. שלושה טנקים נתקעו בדרך והשאר חברו לכוח צביקה על ציר הנפט. הכוח נקלע למארב סמוך לצומת משתא ונותר עם טנק בודד, שתוגבר לפנות בוקר על ידי 8 טנקים נוספים מגדוד 266.
כוחות הטנקים הסדירים שהגנו על הקו הסגול, לחמו במסגרות קטנות והולכות – פלוגות, מחלקות ולבסוף אף טנקים בודדים - וספגו אבדות כבדות. הם הצליחו אמנם לגרום אבדות כבדות לכוחות החלוץ הסוריים, ולהאט ולעכב את התקדמותם, אך האחרונים הבקיעו את הקו הישראלי והשתלטו על מובלעת בעלת גודל ניכר בדרום ומרכז רמת הגולן. חטיבה 51 כבשה את מרחב חושניה כבר בשעה 23:00, בעוד חטיבה 46 הגיעה עד אזור קצביה וחטיבה 132 הגיעה עד אזור רמת מגשימים. במהלך הלילה הוחלט על פינוי היישובים הישראליים משטח הרמה ועד השעה 4:00 לפנות בוקר (ב-7 באוקטובר) הושלם פינוי כל היישובים.
כיבוש וביסוס "כיס חושניה" (7 באוקטובר).
בשעות הלילה והבוקר המוקדמות החלו להגיע לרמה כוחות המילואים הראשונים. עקב המצב הקשה נשלחו הכוחות לרמה במהירות ובמסגרות קטנות, ללא ריכוז כוח. חלק מהטנקים נשלחו עם כמחצית מכמות הפגזים וללא שהספיקו לבצע תיאום כוונות. כוחות מחטיבה 179 הגיעו כבר במהלך הלילה ונכנסו ללחימה. עם בוקר הגיעו כ-25 טנקים מחטיבה 679 בפיקוד המח"ט לאזור נפח. בפיקוד הצפון התקבלה תמונת מצב שגויה לפיה עיקר המאמץ הסורי הוא באזור קוניטרה ולכן הופנתה החטיבה צפונה (מסיבה זו גם לא נשלח ביום הקודם גדוד מחטיבה 7 לתגבר את החלק הדרומי). בהמשך היום, עם תחילת המתקפה על נפח, הוחזרה החטיבה דרומה. אוגדה 146 אשר השתייכה לפיקוד המרכז נשלחה לרמת הגולן תוך השארת הגבול עם ירדן כמעט ללא כוחות, וזאת בהנחה כי חוסיין מלך ירדן לא יפתח בחזית שלישית. חטיבת הטנקים של האוגדה, חטיבה 205, נעה על זחלים ממחנה עופר באזור רמאללה עד לרמת הגולן.
לצורך המשך ההבקעה וניצול ההצלחה הטילו הסורים למערכה את דיוויזיית השריון הראשונה, כמו גם את החטיבה המשוריינת 47. הדרג הראשון של הדיוויזיה, חטיבת השריון ה-91 והחטיבה הממוכנת ה-58, חדר לשטח רמת הגולן עם עלות השחר דרך פתחת כודנה, ונע לכיוון צפון-מערב במטרה להשתלט על מרחב נפח ועל תילי שיפון ויוסיפון במרכז הרמה.
במפקדת אוגדה 36 בנפח שרר בלבול רב. כבר ב-7:30 בבוקר הוחלט על פינוי מחנה נפח, אולם לאחר שעה הוחזרו החיילים למחנה. כאמור, חטיבה 679 הופנתה תחילה לאזור קוניטרה ולא נשארה להגן על נפח. הכוחות שנשארו להגן על המחנה היו כוח שכלל כ-15 טנקים בפיקוד מח"ט 188 יצחק בן-שהם שתפס עמדת חסימה על ציר הנפט מדרום לנפח, וכוח נוסף בפיקוד מג"ד 82 חיים ברק, שתפס את הגזרה מצפון-מזרח לכוח של בן-שהם, והגן על הציר מחושניה לנפח. כוח בן-שהם הצליח לבלום את חטיבה 51 הסורית מדרום למחנה אולם לא הבחין בגדוד של החטיבה שמאגף אותו מדרום. כוחו של חיים ברק התקשה להדוף את טנקי ה-T-62 החדישים של חטיבה 91. במהלך הקרב נפצע ברק, ואלי גבע, מפקד פלוגה א' של הגדוד, החליף אותו. כוחו של גבע (הטנקים שנותרו משתי פלוגות של הגדוד ופלוגת מילואים מחטיבה 179), שסבל ממחסור התחמושת ונמצא תחת לחץ סורי כבד, נטש את הגזרה עליה הגן בסביבות שעה 12:00, ונע צפונה לחבור אל חטיבת האם שלו, בהתאם להוראת מפקד חטיבה 7, יאנוש בן-גל. האחרון אפילו לא עדכן את בן-שהם ביחס להוצאת כוח גבע מהגזרה שבפיקודו. הטנקים הסורים ניצלו את הפרצה שנוצרה ולקראת השעה 13:00 הגיעו לאזור מחנה נפח, ואיימו לכבוש אותו ואת צומת נפח.
רפול, שהבין לבסוף את חומרת המצב שנוצר בגזרתו, הורה לכוח בן-שהם ולכוח מח"ט 679 לנוע במהירות לכיוון נפח. בן-שהם הורה לכוחו לנטוש את עמדותיו ולנוע במקביל לציר הנפט צפונה לכיוון נפח. הטנקים שבפיקודו פגעו מהאגף בחלק מהטנקים הסוריים, שהתקדמו לעבר נפח, וניהלו איתם אש תוך כדי תנועתם. במהלך הקרב נהרג יצחק בן-שהם, כמו גם סמח"ט חטיבה 188 וקצין האג"ם שלה, ורוב הטנקים שהיו תחת פיקודו נפגעו.
כוח המח"ט מחטיבה 679, שהופנה חזרה לנפח, תקף בהפתעה את השריון הסורי מאגפו הצפוני, וגרם אבדות כבדות לחטיבה 91. כוח גדודי נוסף של החטיבה, שהגיע למרחק קצר ממערב לצומת נפח, הופנה גם הוא לסייע ללחימה, אך הופתע על ידי הסורים, כשהוא נמצא בשטח נחות וספג אבדות כבדות. על אף האבדות הכבדות, שספגה חטיבה 679 במהלך היום, הצליחו כוחות קטנים שלה לבלום את השריון הסורי במרחק קצר מנפח, ובשעות הערב נסוגו הסורים, שספגו אף הם אבדות כבדות, אל הרכסים שממזרח למחנה.