בטקסט של השיר מופיעים רמזים ואזכורים רבים של דמויות ואמונות מן הנצרות: השה התמים שיוחנן המטביל משלח לחופשי הוא ישו, שמשפחתו נסה בטרם לידתו מפני הורדוס, שציווה להמית את כל הילדים מתחת לגיל שנתיים בבית לחם וסביבתה, לאחר שנודע לו מפי החכמים כי מלך היהודים עתיד להיוולד שם. יוחנן הוא שהודיע לעם את גדולת ישו, שבו ראה מושיע ובן האלוהים. השור המכונף הוא סמלו של לוקאס, אחד מארבעת השליחים, תלמידיו של ישו. פטרוס, הידוע גם בשם שמעון כיפא, מראשוני תלמידיו של ישו, היה דייג בכנרת, וישו קרא לו לבוא עמו לדוג בני אדם. בנצרות הקתולית נאסר על אכילת בשר ביום שישי שבו נצלב ישו ועל כן מקובלת אכילת דגים ביום זה. מרתה, הטבחית המבשלת את הדגים שפטרוס דג, אירחה את ישו בביתה ודאגה לכל מחסורו בשעה שאחותה מרים ישבה לרגליו ושמעה את תורתו. מרתה ביקשה מישו שיאמר לאחותה לעזור לה בעבודתה, אך הוא שיבח את מרים, ש"בחרה בחלק הטוב אשר לא יילקח ממנה". אורסולה הייתה קדושה מעונה, שנרצחה בבתוליה יחד עם 11,000 נערות שרת שליוו אותה במסע הצליינות שלה. ססיליה הקדושה, המנגנת לפני שוכני גן העדן, היא פטרונית המוזיקה.
כאמור, למרות שהזמרת מצוּוָה לשיר את השיר בצורה טהורה וילדותית "ללא כל פרודיה", לבקיאים באמונות ובמסורת הנוצרית השיר הוא בפירוש פרודיה לגלגנית, המבקרת בגלוי את חיי האושר בשמים. האירוניה הנוקבת שבשיר ניכרת פעמים רבות, החל בשורה הראשונה, המדברת על התענוגות הארציים שהותירו שוכני גן העדן מאחוריהם, והמשך בכל הנאות האכילה והשתייה המתוארות מיד לאחריה, בחפזונם של ארנבות וצבאים להישחט ולעלות על שולחן הסעודה, או בשמחת הדגים השוחים בחדווה אל מותם בידי פטרוס הדייג, בלוקאס המוביל את השור, שהוא סמלו, אל המשחטה "ללא דאגה, כבקי ורגיל", ביהירותם של המתגאים בחלק שנפל להם בנעימים, ארוחות פאר ללא טרחה, מוזיקה שאין דומה לה, שירה וצחוק ומחולות אין קץ - כל גמולם של אותם אנשים, שמלאכים וקדושים עומדים עליהם לשרתם לאחר מותם. אכן, מה טוב ומה נעים למות, אם היית צדיק כל ימיך עלי אדמות! זו למעשה מסקנת השיר, שמעניין להשוותו לטקסט, חלקו של פרידריך גוטליב קלופשטוק וחלקו של מאהלר עצמו, בפרקים הרביעי והחמישי של הסימפוניה השנייה. גם טקסט זה מדבר על האמונה בחיים שלאחר המוות, שהדובר חתר ועמל לזכות בהם, אך אור הנצח שהוא מדבר עליו נוגע לנפש ולרוח, ואין בו אותה נימה זחוחת דעת ויהירה שבטקסט של הסימפוניה הרביעית, על התיאור המפורט של חיי התענוגות החומרניים והשטחיים בגן העדן שהוא כולל.
ארתור זילברגלייט
ארתור זילברגלַייט (Arthur Silbergleit; 22 במאי 1881 – 3 במרץ 1943) היה משורר וסופר גרמני יהודי. נספה בשואה במחנה הריכוז אושוויץ.
קורות חיים.
זילברגלייט נולד בעיר גלייביץ (Gleiwitz; כיום גליביצה, פולין) שבמחוז שלזיה עילית של הקיסרות הגרמנית, בסמוך לגבול הרוסי, בן למשפחה יהודית מסורתית מיוחסת. אחיו ואחיותיו היו מקס זילברגלייט, סוחר בגלייביץ; הלנה, שנישאה בברסלאו לרב ג'יימס קרקאואר, ושרלוט, שנישאה לסלומון גץ; למעט אביו, שמת מוות טבעי, כל בני משפחתו נספו בשואה, להוציא את בנה של שרלוט, היינץ-צבי גץ, ששרד.
זילברגלייט למד בבית ספר יסודי ממלכתי קתולי בעיר הולדתו, ולאחר מכן סיים השתלמות בבנק "הַיימן" בברסלאו.
שיריו הראשונים היו ליריים, והם לא התרכזו בעולם היהודי של בית הוריו. הוא הכיר מספר משוררים ממועדון בית הספר לשירה של ברסלאו, שהכיר לו חברו ארווין מגנוס.
בשלהי 1907 עבר לברלין, שם שימש סגן עורך העיתון "Ost und West" ('מזרח ומערב'), שהיה ירחון מאויר של היהדות המודרנית.
כמשורר העריץ את יצירותיהם של הוגו פון הופמנסתאל ופול ורלן. אחד מחבריו הטובים היה שטפן צווייג, מתרגם שירתו של ורלן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התנדב כאח ונשלח לאימפריה הרוסית. במהלך התנדבותו חלה, וחזר לאחר תשעה חודשים מבית החולים לברלין. באפריל 1918 זכה במדליה מטעם הצלב האדום. רשמיו מהתקופה מופיעים בכרכים הראשונים של שירתו – "Flandern" ('פלנדריה') ו-"Die Balalaika" ('הבללייקה').
בתום המלחמה כתב את מחזור השירים "Orpheus" ('אורפיאוס'), ובו 600 שירים; המחזור ראה אור במהדורה מיוחדת לראשונה לכבוד יום הולדתו החמישים. בשנת 1919 הוזמן מטעם מועצת העם בברסלאו להרצות בשלזיה, ובהמשך במספר ערים, בהן ביטום, אופולה ופוזנן.
עבור האגדה "Die Magd"" ('השושבינה') זכה זילברגלייט בפרס הכבוד של העיר קלן; אגף השירה של האקדמיה הפרוסית לאמנויות העניק לו ב-9 באוקטובר 1931 פרס הוקרה; ובשנת 1931 זכה בפרס הצטיינות מטעם "קרן שילר".
בתחילת שנות ה-30 הכיר זילברגלייט את גרטרוד מיכלר (1884-1979), והם נישאו ב-15 במאי 1933. נישואיו לאישה לא-יהודייה סייעו לו להימנע מחלק מרדיפות היהודים והדיכוי בשנים הראשונות לשלטון הרייך השלישי.
משכורתה הנמוכה של גרטרוד קיימה בקושי את בני הזוג בזמן שזילברגלייט השלים את כתב היד של "Der Leuchter", והוא הצליח בכך הודות לתמיכתו הכספית של ידידו צווייג.
בעקבות הגירתם של כמה מחבריו, החל גם זילברגלייט בתהליך הגירה והגיש תצהיר לממשלת לארצות הברית, אך עזיבתו לא התאפשרה בשל מחלת השחפת שממנה סבל משנת 1936. ניסיון להשיג עבורו אישור מעבר זמני לצרפת נכשל אף הוא.
ב-3 במרץ 1943, בתקופה שבה כבר היה עיוור כמעט לחלוטין, ואף שהיה נשוי ב"נישואי תערובת", נלקח זילברגלייט על ידי הגסטאפו מדירתו ברח' אנסבכר 25 בברלין, ולאחר מאסר בן עשרה ימים נשלח למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספה.
ארתור זילברגליט
יוהאן פטר פרנק
יוהאן פטר פרנק (בגרמנית: Johann Peter Frank; 1745–1821) היה רופא ואפידמיולוג, מומחה לפיזיולוגיה, היגיינה ובריאות הציבור, ממייסדי תחום בריאות הציבור בעידן המודרני. היה גרמני אזרח רודלבן.
ביוגרפיה.
פרנק למד רפואה באוניברסיטת שטרסבורג ובאוניברסיטת היידלברג, והפך לדוקטור בשנת 1776. לאחר מכן שימש פרופסור באוניברסיטת פאביה, באוניברסיטת גטינגן ובאוניברסיטת וינה, ומנהלו של בית החולים Krankenhaus בווינה. למשך 3 שנים (1805-1808) היה רופאו האישי של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
עבודה מדעית.
פרנק היה דמות חשובה בתחום של בריאות הציבור ורפואה חברתית. במהלך הקריירה שלו כתב חיבור חשוב בן 9 כרכים בנושאים של היגיינה ובריאות הציבור, שנקרא "System einer vollständigen medicinischen Polizey" (מערכת מקיפה של מדיניות רפואית). חיבור זה החל להתפרסם בשנת 1779 ועד לשנת 1827, 6 שנים לאחר מותו של פרנק.
בעבודתו המדעית פרנק החדיר לשדה המחקר הרפואי מושגים רבים, ביניהם: סניטציה ציבורית, היגיינה מינית, אימהות ושלום הילד, נושאים רפואיים של אספקת מים, מזון וזנות. כך גם פרנק הדגיש את החשיבות של רישום סטטיסטי מדויק בבתי חולים. מערכת זו של רישום סטטיסטי שימשה את איגנץ זמלווייס כדי להדגים את הקשר בין אלח דם לבין ילודה בסניטציה ירודה.
פרנק היה הראשון להגדיר את ההבדל בין סוכרת לסוכרת תפלה.
אפידמיולוג
יוהן פטר פרנק
יוהאן פרנק
תכנון עיר
וונטידיוס קומאנוס
גליצ'
אברהם אורי קובנר
אברהם אוּרי בן צבי (ארקדי גריגוריביץ') קובנֶר (בכתיב היידי, שנהג בתקופתו: קאָוונער; ברוסית: Ковнер, בכתיב של תקופתו: Ковнеръ; 1842, וילנה – 1909, לומז'ה) היה פובליציסט ומבקר ספרות יהודי ליטאי בן תקופת ההשכלה, הנחשב לאבי ביקורת הספרות העברית המודרנית. בשנות חייו המאוחרות התארס עם נוצרייה והמיר את דתו לנצרות. אחיו הבכור, ד"ר שאול (סאוולי, סאוועלי) גריגורייביץ' קובנר (Савелий Григорьевич Ковнер; 1837—1896), היה רופא יהודי רוסי והיסטוריון של הרפואה.
ביוגרפיה.
קובנר נולד ב-1842 בעיר וילנה, מרכז התרבות היהודית שבצפון-מערב האימפריה הרוסית, בשם אברהם אורי (ארקדי) גריגוריביץ' קובנר. אביו צבי הירש (גריגורי) היה מורה, ואמו ניהלה עסק קטן. משפחתו הענייה נתמכה כלכלית בידי אחי אביו, מרדכי לייזר. הוא למד בישיבות באזור מינסק, ובתקופה זו התוודע ליצירות של הספרות הרוסית, הצרפתית והגרמנית. בעקבות כך סולק מהישיבה. לאחר נישואיו עבר משבר אישי ואינטלקטואלי, שינה את שמו לאלברט קובנר וברח דרומה לקייב, כשהוא נוטש את אשתו ובתו. בקייב נחשף לרעיונות הצדק והחירות שנשבו באוניברסיטאות ברוסיה בהשפעת הרפורמות במערב אירופה.
לאחר שנים אחדות עבר לעיר הנמל הקוסמופוליטית אודסה, והחל לפרסם מאמרי ביקורת בעברית בעיתון "המליץ". בשנת 1865 פרסם קובץ מאמרי ביקורת בשם "חקר דבר", שבו האשים סופרים עבריים בפרובינציאליות, ניתוק מהמציאות החברתית, מליציות ריקה והתגנדרות. בכך עורר עליו את זעמם של אלו והוחרם על ידיהם.
בעקבות פרסום "חקר דבר" קמו לו מבקרים. שלום יעקב אברמוביץ' ("מנדלי מוכר ספרים") טען כי עולמו הרוחני של קובנר מלא סתירות: הוא מחבר יצירות ספרותיות בעברית, ובו בזמן מערער על ערכה של השפה העברית. בין מבקריו החריפים של קובנר היה אברהם בר גוטלובר, שפרסם כתגובה ל"חקר דבר" את החוברת "אגרת צער בעלי חיים" (ז'יטומיר תרכ"ח), שבה יצא "להשיב דברים נכוחים אל אחד השועלים הקטנים המחבלים כרם ספרותנו [=קובנר]... וידבר סרה על גדולי סופרינו מזמן העבר וההוה במכתב פלסתר שלו... 'חקר דבר'... וגם על הספרים הקדושים... ספרי תנ"ך, הוא אומר שילדי הדמיון הם... ונמשך העניין לדבר דבר בעתו על הניהיליזמוס ... אשר השחית את דרך בני הנעורים." אחד הבודדים שתמכו בקובנר היה המבקר יוסף יהודה לרנר (לערנער), שיצא להגנתו בחוברת "דורש אל המתים" (אודסה תרכ"ח 1868), שנכתבה כתגובה ל"אגרת צער בעלי חיים" לגוטלובר.