דרישת האטומיות היא אחת מארבע דרישות ACID (ביחד עם עקביות, בידוד ועמידות) שהן דרישות אמינות מקובלות מבסיסי נתונים. במערכות מסדי נתונים מקובל שכל התחברות לבסיס הנתונים נעשית בתנועה נפרדת. בכל רגע המשתמש יכול לבחור לבטל (Abort) את התנועה. בסופה הוא מצהיר על התחייבות (Commit) לתנועה. משתמשים מחיבורים אחרים יראו את השינויים מהתנועה כשינוי נקודתי שנעשה ברגע ההתחייבות.
יש מסדי נתונים, כגון קסנדרה, שמחליפים את דרישות האטומיות בדרישה חלשה יותר על מנת להבטיח ביצועים טובים בסביבה מבוזרת.
מונחים קרובים קיימים גם בתחומים אחרים של מדעי המחשב:
ליזימכוס
מועצת העיר תל אביב
סלומון
Windows Live Movie Maker
ישרס
ישרס חברה להשקעות בע"מ (בקיצור: ישרס) היא חברת בנייה שנוסדה בשנת 1950 על ידי רסקו כחברת בת. תחומי הפעילות של החברה לאורך השנים כללו אחזקה וניהול של נדל"ן מסוגים שונים, הן מרכזים מסחריים ומשרדם והן דירות מגורים להשכרה. אחד הפרויקטים המרכזיים של החברה היה הקמת הגן הטכנולוגי מלחה בירושלים.
בעלות.
חברת ישרס הוקמה בשנת 1950 כשותפות של רסקו ומשקיעים משווייץ. החברה גייסה כספים להשקעה בנדל"ן במכירת מניות ואיגרות חוב. בשנת 1956 אושרה בקשת החברה להרשם למסחר בבורסה בוושינגטון, ובכך הייתה החברה הישראלית הראשונה להיסחר בבורסה בארצות הברית.
ישרס הייתה במשך שנים רבות בשליטת רסקו. בתחילת 1986, לאור מתיחות בין בעלי השליטה ברסקו, איש העסקים נתן קירש מדרום אפריקה מצד אחד, וקבוצת תג'ר נאמן מצד שני, הוסכם על הפרדת ישרס מרסקו, כאשר ישרס יוחזק על ידי קירש ורסקו תוחזק בידי קבוצת תג'ר נאמן. לאחר זמן לא רב, מכר קירש את החזקותיו בישרס לשלמה אייזנברג. אייזנברג החזיק לבד 7.5% מישרס, קבוצת אג"ש של אייזנברג גזונדהייט ושפיצר החזיקה ב-30% וחברת , שהייתה גם היא בשליטת שלמה אייזנברג ושותפיו, החזיקה במעל 20% ממניות ישרס. בשנת 1996 במסגרת רה-ארגון של החברות רכשה חברת ערד את ההחזקות של אייזנברג בחברה לפי שווי של 200 מיליון דולר, שהיה גבוה משמעותית ממחיר השוק. על המהלכים שעשה אייזנברג כדי לאשר את הרכישה נגד התנגדות של בעלי מניות מיעוט בערד, הוא הורשע ונדון לשנת מאסר.
פעילות.
חברת ישרס השקיעה ברכישה ובניהול של נדל"ן, שכלל בשנות ה-50 בעיקר מרכזים מסחריים, בנייני משרדים, מבני תעשייה, פרדסים, ודירות להשכרה. לצורך ניהול הדירות להשכרה הקימה בראשית שנות ה-50 חברת בת. בשנות ה-60 נוספו גם מלונות ומפעלי תעשייה.
בשנת 1990 רכשה ישרס, ביחד עם מרלז, של מרדכי יונה, את רסקו. בשנת 1994 רכשה ישרס את חלקה של מרלז ברסקו.
בראשית שנות ה-90 זכתה ישרס במכרז להקמת הגן הטכנולוגי מלחה, פרויקט שמבוצע על ידי חברת ג.ט.י. הגן הטכנולוגי ירושלים בע"מ, ש-74% ממנה מוחזקת על ידי ישרס. הפרויקט היה לאחד המניבים ביותר של ישרס.
ישרס מחזיקה גם ב-66% מהבעלות באוסיף השקעות ופיתוח בע"מ, 85% מעוגן נדל"ן מניב בע"מ (85%), ומעל 90% מ-א. ארנסון בע"מ העוסקת בתשתיות בעיקר עבור גופים ממשלתיים.
באוקטובר 2008 רכשה ישרס את מניותיו של ארקדי גאידמק ב"אוסיף", על פי הערכת שווי של 210 מיליון ש"ח. אוסיף עברה בשליטת ישרס מהפסדים בשנים 2008-2009 לרווח של 7 מיליון שקלים ב-2010. בשנת 2011 ביקשה ישרס לרכוש את החזקות הציבור באוסיף על פי שווי של 193 מיליון שקל, אך ההצעה נדחתה על ידי משקיעי מיעוט שטענו שהחברה שווה הרבה יותר. לאחר מספר חודשים הוצעה לבעלי המניות הצעה משופרת שאושרה, ואוסיף עברה לשליטתה המלאה של ישרס.
בנובמבר 2018, רכשה מקרן הנדל"ן "ריאליטי", תמורת 255 מיליון שקל את קריית התקשורת נווה אילן.
מיטי גולדן
מיטי גולדן, (בצרפתית: Mitty Goldin, שמו הקודם: מויסה גולדמברג, ברומנית: Moise Goldemberg או מויסה גולדין, ברומנית: Moise Goldin; 17 במרץ 1895 פוקשאן – 29 ביוני 1956 פריז) היה אמרגן, מפיק, מנהל אולם מיוזיק הול, מלחין ופזמונאי צרפתי, יהודי יליד רומניה.
שנותיו המוקדמות.
מיטי גולדין למד בתיכון בפוקשאן ואחר כך ביאשי, שם שר כטנור במקהלת הכנסייה המטרופוליטנית של מולדובה. שרת בצבא הרומני בימי מלחמת העולם הראשונה וב-16 בנובמבר 1916 הוכרז נעדר בעת הקרבות בקלוגרן. ב-15 במאי 1917 חזר, ככל הנראה, משבי.
בשנת 1918 נסע לפריז כדי ללמוד משפטים. אחרי סיום הלימודים לא עבד במקצוע אלא כעיתונאי ועבד זמן-מה בעיתון הצרפתי-רומני "ל'אקו פרנקו-רומן" ("L'écho franco-roumain"), יחד עם המשורר צ'ינצ'ינט פבלסקו. ברומניה נשפט שלא בנוכחות על אשמת עריקה מהצבא, אך זוכה בשנת 1927. בתחום המוזיקה היה אוטודידקט. ניגן בכמה הרכבי מוזיקה קלה והלחין מספר שנסונים. בסופו של דבר פתח בקריירה של אמרגן וניהל סוכנות אמנים עצמאית.
תיאטרון A.B.C.
גולדן רכש בשלב מסוים את האולם "פלאזה" בפריז, ששכן בשדרות פואסונייר ושעמד על סף פשיטת הרגל, שיפץ אותו והפך אותו בשנת 1934 לתיאטרון בידור (אולם "מיוזיק הול"] .A.B.C, או "תיאטרון של הצחוק ושל הזמר".
העסקה נחשבה באותם ימים מסוכנת בגלל התחרות הקשה עם אולמות הקולנוע. את השם "A.B.C." בחר גולדן בכוונה, כדי שיוזכר, לפי סדר האלפבית, בראש הרשימה בתוכניות המופעים שהופצו בבירה הצרפתית. מיטי גולדן המציא שיטת תוכניות בידור מקורית, שכללה כל פעם כעשרים דקות (עם לא יותר מ-6–7 שנסונים) מוקדשים לכוכב מוזיקלי שהועסק כ2–3 שבועות בלבד. לאולם הייתה תזמורת משלו ומנחים, והמופעים כללו אייטמים רבים שהתחלפו בקצב מהיר: זמרי חימום, מערכוני הומור, אטרקציות, רקדנים. הקונספט של גולדין היווה דגם לחיקוי בשביל תיאטראות בידור נוספים כמו "תיאטר דה ל'אטואל" ו"אולימפיה" שבניהולו של ברונו קוקטריקס.
אדית פיאף ואחרים.
התיאטרון A.B.C. הפך תחת ניהולו של גולדן למפורסם שהעלה את קרנם של האמנים שהופיעו בו בקרב דעת הקהל ושממנו זינקה הקריירה של כמה מכוכבי ההשאנסון והבידור הצרפתי. ב-A.B.C הופיעו, לפני מלחמת העולם השנייה שמות כמו מארי דיבא, פרהל, ז'אן סבלון, קומדיאן הרמוניסטס ואחרים. אדית פיאף שנמצאה בתחילת הקריירה שלה ונשאה באותה תקופה את השם האמנותי "La môme Piaf" צפתה מן האולם במופעיה של הזמרת מארי דיבא ועיינה מרותקת את המניירות והמחוות שלה על הבמה.
החבר שלה באותם הימים, הפזמונאי רמון אסו הצליח לשכנע את גולדן, אחרי מאמצים רבים, להעסיק את פיאף לשלושה שבועות, בין התאריכים 26 במרץ - 15 באפריל 1937, אף על פי שהייתה זמרת מתחילה וששמה נקשר לקברט המפוקפק של לואי לפלה, שנרצח לא מזמן. הופעותיה של אדית פיאף עם חמישה שנסונים
בתור "חימום" לקראת תוכניתם של הקומיקאים אובראר ופליקס פאקה ושל הדואו ז'יל וז'וליין, הדהימו את הקהל.
שארל טרנה.
בשנת 1937 שארל טרנה, מלא הקסם והמרץ היצירתי, שזה עתה סיים את שירותו הצבאי, הוצג בפני מיטי גולדן על ידי ידיד, המוציא לאור ראול ברטון.
הוחתם על חוזה לראשונה לא כחלק מהצמד עם ג'וני הס, אלא כסולן יחיד, לפתיחת תוכנית הבידור שרצה בתיאטרון החל מ-25 במרץ 1938. טרנה הורשה לשיר שלושה שאנסונים. אולם הקהל, שהתלהב ונסחף משירתו, נכנס לאקסטזה ודרש ממנו להישאר על הבמה ולהוסיף עוד ועוד שירים. באולם נוצרה מהומה, כך שהיה צורך לקרוא למשטרה. הכוכבת המרכזית של הערב, הזמרת ליס גוטי, ראתה עצמה נדחית לשולי הערב. טרנה פוטר, אך כעבור שבועיים קיבל חוזה חדש ב-.A.B.C., הפעם ככוכב ראשי של המופעים.
בובינו, טריאנון ומוגדור.
בשנים 1936-1934 הופקד מיטי גולדן על הניהול האמנותי של האולם "בובינו", והצליח להחזיר את יוקרתו.
הביא לשם זמרים מן השורה הראשונה כמו פרהל, דאמיה, מארי דיבא, רדה קר, סוזי סולידור, לוסיין בואייה, שארל וג'וני (שארל טרנה וג'וני הס), מיריי וטינו רוסי. בשנים 1937-1936 הוא ניהל גם את המופעים באולם "טריאנון"
ובין ספטמבר 1937 (כשהפיק את הרוויו "Ça, c'est parisien" (זה פריזאי!) ובין 1939 הוסיף לאחראיותו גם את ניהול התיאטרון מוגדור. גם הצמד נ. סטרויה ווסילאקה הרומנים קיבלו מגולדן חוזה לשבוע, אחרי שהגיעו לפריז עם המלצה
מידי קונסטנטין טנאסה.
בשנת 1936 התקבל מיטי גולדן כחבר בחברת המלחינים הרומנים של בוקרשט.
השנים 1940-1950.
בימי הכיבוש הגרמני בצרפת בשנים 1944-1940, כיהודי, פוטר גולדן מתפקידיו ורכושו הופקע.
הצליח לצאת לגלות. אחרי שחרור, בינואר 1945 חזר לנהל את האולם A.B.C. עד שנת 1949 כשהתחיל לנהלו בשותפות עם לאון לדו עד שחלה בשנת 1955. תחת ניהולו הופיעו בתיאטרון אמנים כמו לין רנו (ב-1948), מוריס שבלייה, בורביל, אנרי סלבדור, רנה לבא, לואיס מריאנו, הקומפניון דה לה שנסון. הפיק את האופרטה "לה פטיט לילי" (לילי הקטנה) עם אדי קונסטנטין ואדית פיאף, כמו כן את אופרטה רבת ההצלחה של פרנסיס לופז "La Route fleurie " שבה כיכבו ז'ורז' גטארי, אני קורדי ובורביל. אמנים אלה ראו עצמם מתמרדים ונאבקים משפטית נגד החוזים הכובלים של גולדן, ובקושי השיגו כמה הפסקות בעבודתם על מנת שיוכלו לכבד חוזים אחרים בקולנוע.
גם אחרי המלחמה תמך גולדן גם בכישרונות רומניים, כמו שחקנית התיאטרון אליס קוצ'ה, שהופיעה בתיאטרון דה קפוסין שבניהולו (למשל המחזה של מישל דיראן - "Sincèrement", 1949)
הקומפניון דה לה שנסון.
בשנת 1944 הזדמן למיטי גולדן לצפות בתיאטרון קומדי פרנסז תוכנית אמנותית שנתרמה לידלי עובדי הרכבות. התרשם מאוד מהרכב של ששה זמרים צעירים והחליט להעסיקם. זה היה אחד הצעדים הראשונים בקריירה של להקת הקומפניון דה לה שנסון שנוצרה על ידי הוספת שלושה חברים נוספים לשישייה המקורית.