כאמור, הקלוויניזם מילא תפקיד נכבד בהתפתחות הקפיטליזם עוד מראשיתו, במאות 16–17 עם המעבר מהחברה הפאודלית חקלאית אל החברה המתפתחת של קפיטליזם תעשייתי ומסחרי. קלווין פסל את הגישות הנוצריות שהתנגדו לריבית ובנקאות וצבירת הון. הוא העניק תוקף דתי ליזמות במסחר, בנקאות ותעשייה. על ידי כך עודד את הבורגנות להרחבת הפעילות הכלכלית ולצבירת הון. עקרון הפרדסטינציה נתן לבורגנות את הביטחון שמעשיו והצלחתו הם רצון האל והבורגנות שייכת ל"נבחרי האל".
אידאולוגיה זו היא אחת הסיבות העיקריות להתפתחות הקלוויניזם בארצות אירופה העשירות והמפותחות ביותר ובעלות האוכלוסייה העירונית הגדולה ביותר כמו צרפת, אנגליה, סקוטלנד, הולנד ועוד. מאוחר יותר חלה התפשטות רחבה מאוד לארצות הברית.
קרום התא
קרום התא או ממברנת התא (באנגלית: Cell membrane) הוא ממברנה ביולוגית העוטפת את התא, הוא הקרום של התא המורכב מדו-שכבה ליפידית ומחלבונים שונים. קרום התא מפריד בין הציטופלזמה ובין הסביבה החוץ-תאית ומאפשר רק לחלק מהחומרים לעבור דרכו פנימה והחוצה. בכך מאפשר הקרום לתא לקיים בתוכו תנאים השונים מאשר מחוצה לו ולתפקד כיחידה עצמאית. לקרום התא אופי נוזלי ולרוב אינו סימטרי; תכונות אלו חיוניות לתפקודו המלא של התא. קרום התא נמצא בכל התאים של כל היצורים החיים.
ליפידים בקרום התא.
פוספוליפידים.
הפוספוליפידים הם מרכיביה העיקריים של הממברנה. פוספוליפידים הם ליפידים בעלי ראש הידרופילי, "אוהב מים", ושני זנבות של חומצות שומן הידרופוביות, "שונאות מים". הפוספוליפידים מסתדרים בשתי שכבות כאשר הראשים נמצאים כלפי חוץ, לכיוון הציטופלזמה והנוזל החוץ תאי; והזנבות ביניהם, כלפי פנים הממברנה. בזכות מבנה זה מהווה הממברנה חיץ הידרופובי בין שתי תמיסות מימיות, פנים התא והסביבה החיצונית, אשר מאפשר מעבר בררני של חומרים דרך הממברנה וכן שמירה על צורתה על אף נוזליותה. המבנה הדו-שכבתי ממזער את חשיפתן של הקבוצות ההידרופוביות למים, ולכן מבנה הממברנה רצוי מבחינה אנרגטית, ונקב בממברנה החושף קבוצות הידרופוביות למים שבסביבה ייאטם במהרה.
תנועת הפוספוליפידים.
הפוספוליפידים יכולים לשנות את מיקומם. ידוע על שלוש תנועות עיקריות: תנועה לטרלית שהיא תנועה לצדדים (Lateral diffusion), קפיצה (למעלה ולמטה) (Flip-flop) ותנועה סיבובית (Rotation). תנועות אלה מסייעות לממברנה לשמור על נוזליותה, שכן הן מונעות מהליפידים להידחס לשכבה מוצקה.
סטרולים.
סטרולים דוגמת הכולסטרול הם ליפידים הבנויים מארבע טבעות קשיחות של פחמן. התפקיד שלהם זה לייצב את קרום התא, בשביל שיפגם פחות בקלות. בנוסף, הסטרולים מייצבים גם חלבונים שונים בקרום התא, כגון: תעלות, נשאים ומשאבות.
ליפידים נוספים.
בממברנה סוגי ליפידים נוספים. בהם הגליקוליפידים ועוד סוגי גליצרידים.
חלבוני הממברנה.
חלבוני הממברנה מבצעים את רוב תפקודי קרום התא. לעיתים מופעלים חלבונים אלה על ידי חלבון ממברנה פריפריאלי.
מעבר חומרים דרך קרום התא.
לערך מורחב יותר על מעבר חומרים דרך קרום התא, ראו מנגנוני מעבר דרך ממברנות ביולוגיות.
קרום התא מאפשר מעבר סלקטיבי של חומרים. קצב מעברם נשלט ויכול להתגבר או להיחלש לפי הצורך. חומרים יכולים לעבור באופן סביל, עם כיוון מפל הריכוזים שלהם, בפעפוע דרך הקרום ודרך תעלות בקרום, ובפעפוע מסויע דרך נשאים בקרום. נשאים מסוימים יכולים להעביר חומרים דרך קרום התא באופן פעיל, נגד מפל הריכוזים שלהם.
תהליכי המעבר הסבילים והפעילים יוצרים ריכוזים מסוימים של חומרים מחוץ לתא ובתוכו, המאפשרים לתא לתפקד.
הובלה סבילה.
מעבר חומרים בפעפוע פשוט הוא המעבר הפשוט ביותר דרך קרום התא. הוא מתבצע על ידי הפרשי הריכוזים (מפלי הריכוז) של החומרים המומסים בתא ומחוץ לו. בצורה זו חומר נע מאזור שבו ריכוזו גבוה לאזור שבו ריכוזו נמוך.
מולקולות לא קוטביות או קוטביות וקטנות כמו: חמצן, חנקן, פחמן דו-חמצני (וכן מים) יכולות לעבור בפעפוע את הממברנה הליפידית. מולקולות גדולות יותר או מולקולות קוטביות, וכן יונים, אינם יכולים לעבור בפעפוע דרך הליפידים בממברנה אלא עוברים דרך החלבונים החוצים את הקרום בתהליך המכונה פעפוע מסויע.
אוסמוזה היא מקרה פרטי של דיפוזיה, שבו מתרחש מעבר של מים דרך הממברנה במורד מפל ריכוזם, דהיינו, מתמיסה שבה ריכוז המומסים נמוך יותר לתמיסה שבה ריכוז המומסים גבוה יותר. האוסמוזה מושפעת מיחס ריכוזם של כלל המומסים בין שני צדי הממברנה. בתהליך הפלסמוליזה מתכווץ התא עקב איבוד מים כתוצאה מהאוסמוזה.
הובלה פעילה.
הובלה פעילה מתארת רתימת אנרגיה לשם הובלת חומרים דרך קרום התא, עם מפל הריכוזים ולסך הכוחות הפיזיקליים המשפיעים על מעבר אותם חומרים. הובלה פעילה מתבצעת בעזרת חלבונים טרנסממברנלים המנצלים אנרגיה כימית זמינה באופן ישיר או עקיף, כדי לקשור אליהם חומרים ולהובילם דרך קרום התא.
לאנרגיה הנדרשת להובלה פעילה שני מקורות אפשריים. המקור הראשון הוא שימוש ישיר באנרגיה הכימית הגלומה במולקולות ATP (אדנוזין תלת-זרחתי). הובלה מסוג זה מכונה הובלה פעילה ראשונית. מקור אנרגיה נוסף להובלה גלום במפל הריכוזים שיוצרת הובלה פעילה ראשונית. הובלה מסוג זה מכונה הובלה פעילה שניונית.
אנדוציטוזה ואקסוציטוזה.
באנדוציטוזה נוצר שקע בממברנה אשר שוקע לאט אל תוך התא ונוצרת בועית אשר מתנתקת מהקרום ונכנסת לתא. בועית זו נקראת בועית מייבאת והיא בדרך כלל מתאחה עם הרשת האנדופלסמתית, עם הליזוזום או עם מנגנון גולג'י.
באקסוציטוזה בועית מייצאת מתאחה עם הממברנה ותוכנה יוצא מן התא. הבועית מייצאת חומרי פסולת וחומרים אחרים מן התא החוצה ממנו.
תהליכי האנדוציטוזה והאקסוציטוזה משלימים זה את זה לתנועה מחזורית של הליפידים המרכיבים את הממברנה. האנדוציטוזה גורעת ליפידים מהממברנה, בעוד שהאקסוציטוזה תורמת לממברנה ליפידים.
תוחלת חיים
תוחלת החיים היא מדד סטטיסטי לתוחלת הזמן שנותר לפרטים חיים מקבוצה נתונה להישאר בחיים בגיל כלשהו.
מאחר שאין אפשרות לחשב את תוחלת החיים עצמה (כלומר, הזמן הצפוי שנותר לפרט לחיות) אלא רק האומדן של תוחלת החיים, נהוג לכנות לשם קיצור גם את אומדן תוחלת החיים בשם תוחלת חיים. השימוש הנפוץ של המושג "תוחלת חיים" הוא תוחלת החיים בזמן הלידה, כלומר תוחלת של מספר שנות החיים שצפויות ליילוד, והוא מחושב על ידי תוחלת חיים שוטפת.
תוחלת החיים תלויה מאוד בקריטריונים לבחירת הקבוצה. בארצות שבהן שיעור תמותת התינוקות גבוה, תוחלת החיים בלידה רגישה מאוד לשיעור התמותה בשנות החיים הראשונות. במקרים כאלה, מדד אחר, כגון תוחלת החיים בגיל 10, יכול לשמש כדי לבטל את ההשפעה של תמותת תינוקות ולגלות את ההשפעות של סיבות מוות אחרות.
מבחינים בין תוחלת חיים היסטורית (דורית), הבודקת מה היה משך החיים הממוצע של קבוצות אוכלוסייה או של האוכלוסייה כולה במדינה מסוימת או באזור מסוים, שכולם כבר מתו, לבין תוחלת חיים שוטפת/תקופתית, שאומדת את תוחלת החיים הצפויה לפרטים בעתיד.
תוחלת חיים שוטפת.
כאשר מופיע המונח "תוחלת חיים" הכוונה היא בדרך כלל לתוחלת חיים שוטפת או תקופתית שהיא מונח המתאר את תוחלת החיים העתידית בלידה בהסתמך על שיעורי תמותה סגוליים (כלומר, שיעורי תמותה לכל קבוצת גילאים) כפי שנמדדו בשנה מסוימת (או בתקופה קצרה). כלומר, תוחלת חיים שמתבססת על שיעורי התמותה כפי ששררו באותה שנה או תקופה. זהו מוצר סינתטי המשקף את משך החיים הממוצע, שצפוי אילו שיעורי התמותה הנוכחיים יימשכו לתמיד. התוחלת מחושבת על סמך לוח תמותה תקופתי ואינה מאפשרת לדעת את משך החיים האמיתי הצפוי ליילודים הנולדים כיום אלא רק את תוחלת החיים המשוערת, בהנחה ההיפותטית שלא יחול כל שינוי בשיעורי התמותה בעתיד (למרות שבמבחן הזמן הנחה זו אינה מתקיימת).
תוחלת חיים שוטפת יכולה להיות מחושבת בכל גיל שהוא. למשל תוחלת החיים בגיל 50 היא תוחלת מספר השנים שנותרו לבני גיל 50 בהנחה ששיעורי התמותה יישארו כפי שהם בשנה הנמדדת. הניסיון מלמד כי בעשורים האחרונים נרשמת ירידה בשיעורי התמותה ולכן תוחלת החיים עולה כל העת.
תוחלת חיים דורית.
תוחלת חיים דורית, היא שיטת מדידה של תוחלת החיים המבוססת על לוח תמותה דורי/קוהורטי, כלומר, לוח התמותה של דור שלם. היא משמשת בעיקר לצרכים היסטוריים והשוואתיים.
בלוח הדורי עוקבים אחר דפוסי התמותה של דור מסוים, למשל דור שנולד בשנת 1900. כך מקבלים את הסתברויות התמותה של בני אותו דור בכל גיל. כדי ליצור לוח תמותה כזה יש צורך במספר רב של שנים. וכן צורך בחברות סגורות ולא אוכלוסיות מהגרים. הלוח ישקף דפוסי תמותה של אנשים שנולדו לפני זמן רב וחיו (כל שנותיהם או כמעט כל שנותיהם) שונים מהיום. משום כך ערכו של לוח תמותה כזה בעיקרו היסטורי, ובו משתמשים כדי לחשב את תוחלת החיים של בני האדם במאות הקודמות.
לדוגמה, נתונה קבוצה בת 10 אנשים, ילידי 1900, שנפטרו כולם. נתונים הגילאים בהם נפטרו: 1, 18, 45, 47, 54, 59, 71, 73, 75, 77. לשם חישוב תוחלת החיים בלידה של הקבוצה מחשבים את סך שנות החיים שלהם: 520 ומחלקים למספר אנשי הקבוצה. תוחלת החיים היא 52. בהתאם ניתן לחשב את תוחלת החיים עבור התשעה ששרדו מגיל 10: מספר שנות החיים שלהם (החל מגיל 10) הוא 519, ותוחלת החיים היא 57.67 (519 חלקי 9).
על פי שיטה זו ניתן לדעת מה הייתה תוחלת החיים של בני אדם בזמן כלשהו בעבר. למשל, תוחלת החיים בעולם המערבי בסוף המאה ה-19 הייתה 47 שנים בלבד.
לוחות תמותה.
קיימות שתי שיטות לבניית לוחות תמותה המשמשים לחישוב אומדני תוחלת החיים: