אדואר אדולף דְרִימוֹן (צרפתית: Édouard Adolphe Drumont; 3 במאי 1844 – 5 בפברואר 1917) היה עיתונאי, מחבר פמפלטים וסופר צרפתי, שהתפרסם כאידאולוג וכתעמולן של האנטישמיות בימי הרפובליקה הצרפתית השלישית. ייסד את הליגה האנטישמית של צרפת והוציא לאור את העיתון "לה ליבר פארול" ("La Libre Parole"; "המילה החופשית"), שהתמחה באידאולוגיה קסנופובית זו, ושסיסמתו הייתה: "צרפת לצרפתים!" ("!La France aux Français"). דרימון הפך בזמנו לפופולרי על ידי מסריו המסיתים נגד היהודים והקפיטליזם, ועל ידי דיבורו הלוחמני והמלהיב את ההמונים. התגאה בכך שנעשה מעין "אפיפיור של האנטישמיות". להשקפותיו היו הדים גם מעבר לגבולות צרפת, והן השפיעו כעבור עשורים אחדים על מדיניות משטר וישי ועל משתפי הפעולה עם הנאצים בצרפת בעת מלחמת העולם השנייה.
רקע משפחתי ונעוריו.
אדואר אדולף דרימון נולד בפריז לאדולף דרימון, פקיד בעירייה, שהיה צאצא למשפחת צובעי חרסינה מסביבות העיר ליל ואדם משכיל, בוגר בית הספר "אקול דה שארט" (École des Chartes) בפריז, שהתמחה בהיסטוריה ומידענות.
בנעוריו למד אדואר בתיכון הקיסרי "בונפרטה" (היום "קונדורסה") ולאחר מכן בתיכון "שארלמאן", אולם לא יכול היה לסיים את בחינות סיום הלימודים מפני שאביו חלה במחלת נפש ולא יכול היה שוב לפרנס את המשפחה. החל משנת 1861 אושפז האב במשך שבע שנים בבית החולים "שרנטון" (כיום בית החולים אסקירול) עם אבחנת "דיכאון מלנכולי". אחרי מות אביו בימי המצור על פריז בשנת 1870 ניהל אדואר דרימון זמן מה חיים של "חצי-קלושאר", ובגיל עשרים עבד במשך שישה חדשים בפרפקטורה של מחוז סן; אולם חלומו היה להצטיין כעיתונאי וכסופר.
הצלחתו כעיתונאי, משיכתו למונרכיזם וחזרתו בתשובה לאמונה הקתולית.
את טבילת האש כעיתונאי קיבל בעיתון "מוניטר דו בטימאן" ("Moniteur du bâtiment"; "מדריך הבית"), משם עבר ל"דיאבל א קאטר" ("Diable à quatre") של איפוליט דה וילמסאן (de Villemessant). באותו זמן עבד בעיתון "ל'אנפלקסיבל" ("L’inflexible"; "הבלתי מתפשר"). כבר אז החל אופיו להתגלות כבעייתי. כאשר חשף במערכת של "ל'אנפלקסיבל" את סודות מעבידו השני, וילמסאן, נאלץ זה האחרון לפטרו.
בהמשך התקבל לעיתון הקתולי "ל'וניבר" ("L'Univers" "היקום") לבין השנים 1874-1886 לעיתון "לה ליברטה" ("La Liberté"; "החרות") של אמיל דה ז'יררדן (de Girardin), בתור כתב, מבקר ספרות ואמנות וכתב פרלמנטרי. התחיל להקדיש זמנו לכתיבת כמה עבודות היסטוריות לפי דוגמת דודו מצד אמו, ז'אן בּוּשוׂן.
פרסם מאמרים על ההיסטוריה בשורה ארוכה של כתבי עת, וכתב כרוניקות אמנות ב"לה פטי ז'ורנל" ("Le Petit Journal"). שלח ידו גם בחיבור הספדים, כמו אחרי מותם של הבנקאים היהודים אמיל ואיזק פרייר, שאת הראשון מביניהם הישווה לנפוליאון. בעל העיתון "לה ליברטה", שבו עבד, היה בן לאותה משפחה פרייר. בשנת 1886 הסתכסך איתו ועזב את עבודתו שם.
בהתקבלו לסלונים הספרותיים של פריז בשנים הראשונות של הרפובליקה השלישית, הזדמן לדרימון הצעיר להכיר דמויות מפורסמות של התקופה, כמו הוגו, האחים גונקור, פלובר ואמיל זולא. כתב מחזה במערכה אחת: "ארוחה בצהרים" (1875), יחד עם אמה דולפוס, ובשנת 1878 פרסם את ספרו הראשון, שקיבל השראה מאירועי הקומונה הפריזאית, ובאותו הזמן מעין מדריך של הבירה – "פריז עירי הקשישה". בהמשך חיבר גם את "החגים הלאומיים בפריז" (1878) ו"האחרון מבני טרמולן" (1879).
אחרי תבוסתה הקטסטרופלית של צרפת על ידי פרוסיה ב-1871, החל דרימון לאהוד את הרעיונות המלוכניים. לזמן-מה הפך למעריץ של הרוזן אנרי דה שאמבּוֹר (de Chambord), טוען לכתר צרפת, עד אשר התאכזב מחוסר האומץ שלו. בשנת 1880 כתב דרימון מבוא לספר שנודע אז ברבים לראשונה, פרי יצירתם של חדרני המלך לואי ה-14. בהקדמה זו כבר באים לידי ביטוי נטיותיו הפרו-מלוכניות ודאגתו בנוגע למה שנראה לו "ניוון" החברה הצרפתית תחת המשטר הרפובליקני.
לאחר שגדל בילדותו במסורת רפובליקנית ואנטי-קלריקלית (אביו העריץ בהתלהבות את השירים האנטי-מלוכניים של ויקטור הוגו, "העונשים" ("Les Châtiments"), בהשפעת הכומר סטניסלס דו לאק דה פוז'ר (Stanislas Du Lac de Fugères), מנהל מכללה ישועית, החליט דרימון בשנת 1879 לחזור בתשובה לדת הקתולית.
השפעה לא מבוטלת על חשיבתו באותם הימים הייתה לכתביהם של ז'וזף דה מֶסְטְר (de Maistre) ושל לואי דה בונאל (de Bonald).
בשליחות האנטישמיות; רב-המכר "צרפת היהודית".
באביב השנה 1886, בעידודו של הכומר דו לאק ובתמיכתו של הסופר הידוע אלפונס דודה, כתב אדואר דרימון את רב-המכר שעתיד לקנות לו את פרסומו בעולם: "La France juive" – "צרפת היהודית: מסה להיסטוריה בת זמננו". הספר הופיע בשני כרכים בהוצאת הספרים "פלמריון".
הספר, מעין מחזור של השנאה נגד היהודים, מכר בתוך שנה בערך מאה אלף עותקים, והודפס עד שנת 1945 בכמאתיים מהדורות. אחת מהן, ב-1887, הייתה זולה יותר ועממית; מהדורה אחרת, משנת 1892, הייתה מאוירת. התרגום לגרמנית זכה במרחב הדובר גרמנית להצלחה יוצאת מן הכלל. דרימון, שהתחיל להתלהב מאוד מהתגלותו, קרא לאנטישמיות "השנאה היפה" ("la belle haine") – כינוי ששאל מוילהלם מאר. הספר, שהקדים בשנה את "הקטכיזם של האנטישמים" של הגרמני תיאודור פריטש , תימצת את כל התאוריות היודאופוביות: הגזעניות, הסוציאליסטיות-אנרכיסטיות ממסורתם של אוטופיסטים כמו שארל פורייה או של אנרכיסטים אנטי-קפיטליסטים כמו פרודון, דתיות, קצת פחות אלו מן הסוג ה"מדעי" כביכול.
ספרו של דרימון המשיך את רעיונותיו של אנרי רוז'ה גוז'נו דה מוּסו (Henri Roger Gougenot des Mousseaux) כפי שהוצגו בספר "היהודי, היהדות ויהוד העמים הנוצרים" ("Le Juif, le Judaïsme et la judaïsation des peuples Chrétiens"), והפיץ את תאורית הקונספירציה הסודית המשותפת של היהודים, הבונים החופשים והיעקובינים נגד צרפת הקתולית באמצעות השיטה הרפובליקנית.
בעיני דרימון, יסוד האנטישמיות אינו דתי כמו גזעני – ההבדל בין הגזעים ה"מנוגדים" – בין הארים ובין היהודים, הקרויים גם "השמיים". בתאוריו את אפיוני היהודים לא שכח דרימון להזכיר "מגיפות" כמו הצהבת והאנמיה, הנוצרות לדעתו על ידי הדבקה בטפילים ספציפיים ליהודים, ואשר מזיקות ומחלישות את "הגזעים האצילים" כמו העמים הגאלים, הקלטים, הנורמנים והגרמנים.
גם האשמת היהודים ב"רצח האל" (רצח ישו) מוצאת מקום מרכזי אצל דרימון, אולם אליה מתווספות רציחות רבות אחרות כמו חיסול מנהיגי הפרנקים, אבות הצרפתים, לרבות מותו של קרל הגדול. דרימון מציין גם את צאצאי עשרת השבטים האבודים של ישראל, שהגיעו עד לאתיופיה, סין ואפילו עד למורמונים בצפון אמריקה; גם שם, כמו באירופה, אחראים היהודים לשפל המוסרי. כל זאת, בתקופה של משבר כלכלי, שבה נהיו צרפתים רבים משוכנעים שכל צרותיה של צרפת נבעו מאנשי עסקים יהודים כמו רוטשילד, פרייר, פולד, נאקה ואחרים. דרימון לא ראה שום אפשרות של פתרון על ידי התנצרות, התבוללות, שיקום או חינוך מחדש של היהודים, ומשום כך קרא להוצאתם מחוץ לחברה הצרפתית.
כמומחה בנושא, נתבקש דרימון לכתוב מבוא לפמפלט האנטי-יהודי המצליח "היהודי התלמודי" ("Der Talmudjude") מאת התאולוג הגרמני הקתולי אוגוסט רוהלינג (Rohling).
בשנת 1888 כתב דרימון מנשר נוסף - "La Fin du siècle" ("קץ המאה"), שבו הוקיע את "ניוון" החברה בת זמנו.
עוד ביטוי ל"שנאה היפה" של דרימון ליהודים היה הספר "צוואתו של אנטישמי" ("Le Testament d'un antisémite") משנת 1891, שבו ניתן למצוא טענות כגון "עובדת רציחת ילדים נוצרים על ידי יהודים היא ברורה כמו אור היום", המצדיקה את עלילות הדם.
המנהל היהודי של העיתון "לה גולואה" ("Le Gaulois"; "הגאלי"), ארתור מייר (Arthur Meyer; 1844–1924), שכבודו נפגע אישית על ידי דרימון בספר "צרפת היהודית", קרא לו לדו-קרב. שני הלוחמים שרדו בשלום את האירוע. מאוחר יותר, אותו ארתור מייר, שהפך בינתיים לאנטידרייפוסיסט והתנצר לדת הקתולית, אימץ לא מעט מרעיונותיו של דרימון, כולל האנטישמיים שבהם.
אולם סופו של דו-קרב אחר היה עצוב יותר. בשנת 1892 קפטן (סרן) יהודי בצבא הצרפתי, ארמן מאייר (Armand Mayer), שיבקש להגן על כבודם של אנשי הצבא היהודים שהותקפו כ"בוגדים" על ידי עיתונו של דרימון "לה ליבר פארול", קרא לדו-קרב את אחד מעוזריו של דרימון, המרקיז דה מוראֵס (de Morès); הדו-קרב הסתיים במותו של מאייר. התקרית עשתה רושם עז (עוד לפני פרשת דרייפוס) על העיתונאי והסופר תיאודור הרצל, מייסדה לעתיד של הציונות.
ב-5 בספטמבר 1889, הקים דרימון יחד עם המרקיז דה מוראס את הליגה האנטישמית הצרפתית, שתמכה לזמן מה בפלג של הגנרל בולנז'ה. ב-1890 הוא כינס בפריז את "הליגה האנטישמית הלאומית של צרפת", וסגנו פעיל בשם ז'אק דה ביאז (de Biez), שקרא לעצמו בימים ההם "נאציונל-סוציאליסט", וטען כי ישו היה ממוצא קלטי.
מסריו של דרימון קנו להם תמיכה בקרב אינטלקטואלים לאומנים רבים כמו פול אדאן, לאון קלודל, לאון דודה ושארל מוראס. גם ז'ורז' ברנאנוס הצעיר נמנה עם אלה שרותקו על ידי כישוף הפולמוסן התקיף, וחלק לו שבחים בכמה מכתביו. הסופר והרופא סלין, חסיד ידוע של הגזענות, טען ש"על כל [בן גזע] ארי לקרוא את דרימון".
דרימון ושערוריית פנמה; העיתון "לה ליבר פארול".