לאחר שחזר מצרפת לרוסיה, הצטרף לנסריי ל"מיר איסקוסטווה", תנועת אמנות רוסית משפיעה בהשראת כתב עת אמנותי בעל אותו שם, שנוסד ב-1899 בסנט פטרסבורג. חברים בולטים נוספים בקבוצה כללו את דודו של לנסריי אלכסנדר בנואה, קונסטנטין סומוב, וולטר נובל, לאון באקסט ודמיטרי פילוסופוב.
כמו חברים אחרים במיר איסקוסטווה, הוא היה מוקסם מ"האבק הנוצץ" של אמנות הרוקוקו, ולעיתים קרובות פנה להיסטוריה ולאמנות הרוסית של המאה ה-18 כדי לקבל השראה.
יוג'ין לנסריי היה צעיר יותר מהמאסטרים של מיר איסקוסטווה ובתחילה פעל כתלמידם. השיטה היצירתית והשקפות האסתטיות שלו התפתחו תחת השפעתו והדרכתו של אלכסנדר בנואה, אם כי, לפי כמה היבטים של כישרונו, ייתכן שלנסריי עלה על המורה שלו. עבודותיו המשמעותיות הראשונות בתחום ציור והגרפיקה נוצרו בסוף 1890 - תחילת המאה ה-20. עיקר האינטרסים היצירתיים של האמן הופנו באותה תקופה לנוף ה"היסטורי", בעיקר האדריכלי.
ציור הקיר המהולל ביותר של לנסריי ממוקם בתקרת תחנת הרכבת מוסקבה קזנסקי (1933–1934). מלבד מקומה וקנה המידה שלה, המאפיין הייחודי של עבודה זו הוא שהיא נעשתה באמצעות צבע טמפרה, האהוב כל כך על האמן. אבל הוא עבד עם מדיות שונות, ותחום פעילותו כלל לא רק אמנות ציורי קיר אלא גם אמנות יפה, גרפיקה, איור ותפאורה תיאטרלית. לראשונה, לנסריי החל לעבוד בתיאטרון בתחילת שנות ה-1900, כשהוא מחווה את התשוקה לציור תיאטרון, שאפיינה כמעט את כל נציגי הדור המבוגר של קבוצת מיר איסקוסטבה.
החיים שאחרי המהפכה.
לנסריי היה החבר הבולט היחיד במיר איסקוסטווה שנשאר ברוסיה לאחר המהפכה של 1917. בהיותו נציג של הציור המסורתי (לא של תנועת האוונגרד) ושל הבורגנות, לא היה לו ביקוש רב בממשלה הסובייטית החדשה במשך זמן רב. גם אחותו מצאה את הגישה המהפכנית זרה לאמנותה, וב-1924 היא ברחה לפריז.
לנסריי עצמו שנא את המשטר הסובייטי החדש שהיה צריך לחיות בו לאחר 1917. זה התייחס להבנתו שלו את דרכה ההיסטורית של רוסיה והדיכויים האדירים כלפי קרוביו וחבריו הקרובים (חלקם היגרו וחלקם נהרגו) . בפברואר 1932 הוא השאיר פתק ביומניו: 'יש התרוששות מדהימה של הציבור. זוהי מטרת הממשלה להביא את כולם למצב של עוני, שכן קל יותר לנהל את העניים והרעבים'.
לנסריי עזב את סנט פטרסבורג ב-1917 ובילה שלוש שנים בדאגסטן.
הוא התאהב בנושאים מזרחיים. התעניינותו גברה במהלך מסעות שנעשו בתחילת שנות ה-20 ליפן ואנקרה, טורקיה. בשנת 1920, הוא עבר לטיבליסי, ג'ורג'יה. במהלך שהותו בג'ורג'יה, הוא הרצה באקדמיה הממלכתית לאמנויות של טביליסי (1922–1934) ואייר את הנובלות הקווקזיות של ליאו טולסטוי.
לנסריי עזב את גורגיה ב-1934, והתיישב במוסקבה, שם עסק בקישוט תחנת הרכבת קזנסקי במוסקבה ומלון מוסקבה. באותה תקופה עבד לנסריי גם כמעצב תיאטרלי .
שלוש שנים לפני מותו, הוא זכה בפרס סטלין, ובשנת 1945 הוענק לו התואר אמן העם. הוא מת במוסקבה בגיל 71.
תחנת הרכבת מוסקבה קזנסקי.
אלכסי שצ'וסב, האדריכל הרוסי המפורסם, היה אחראי על כל תהליך קישוט תחנת הרכבת התחתית. בשנת 1916 נשכרו שצ'וסב, בנואה, סרבריאקובה, ולנסריי כדי לתכנן את הקישוטים והציורים עבור תחנת הרכבת קזנסקי, אך המהפכה הפסיקה את התוכניות.
בשנת 1932 הייתה השנה שבה בוצעה הרפורמה הממלכתית באדריכלות בברית המועצות, והאדריכלות ה'סטליניסטית' עם סגנונה המונומנטלי הפכה לקנונית. לנסריי, צייר מונומנטלי מנוסה עם דעות שמרניות, הוזמן מטביליסי למוסקבה כדי להמשיך לעבוד בקישוטי תחנת הרכבת המרכזית. הוא היה אחראי על המסעדה שנמצאת בפנים. בציורים של 1932–1934, לנסריי ניסה להראות מאפיינים ספציפיים של כל אזור מצויר. לדוגמה, את מורמנסק מייצג צוות ספינה, בעוד שחצי האי קרים מתוארת על ידי אישה טטארית חייכנית על רקע שמיים בהירים, עצים אקזוטיים ונגר עובד.
בינואר 1934, לאחר הדבקת הבד הראשון על התקרה כתב לנסריי: "יום מפנה, אדיר: היום הדביקו את התמונה הראשונה, קרים. כמובן, אני בהלם מההשפעה. הוא נראה קטן, עלוב, לגמרי לא ציורי, לגמרי לא מונומנטלי...
בגלל הבנייה הבלתי סדירה של הבניין, התקרות הגבוהות והאור הבלתי צפוי, התמודד האמן עם קשיים להפוך את הציור לבהיר ומורגש. מלבד מקומה וקנה המידה שלה, מאפיין ייחודי של עבודה זו הוא שהיא נעשתה באמצעות צבע טמפרה. האמן גם העדיף לצייר על קנבס שהוצמד לאחר מכן לתקרה. אבל, בעוד שלנסריי התאכזב מהשימוש הבלתי הולם שלו בטכניקה, חברי הוועדה לא היו ממש מרוצים מהנושא של ציוריו של לנסריי.
מאוחר יותר, הם יאמרו שבפרויקטים שלו חסר רעיון "סוציאליסטי עמוק" ויאשימו אותו בשימוש ביותר מדי סמלים ואלגוריות מופשטות. לנסריי המשיך לעבוד על הציורים המונומנטליים האלה לאחר סיום המלחמה. לאחר מותו נאלצו אמנים אחרים לסיים את העבודה על פי הסקיצות שהשאיר. התקרה המעוטרת של תחנת הרכבת קזינסקי נראית מוזר מאוד: ציורים סובייטים כבדים בגוונים חומים נראים אבודים בין יציקות טיח מוזהבות.
חלק זה של הבניין משמש כטרקלין, שבו אנשים שרוכשים כרטיסים למחלקת עסקים יכולים להמתין. בכל ערב ראש השנה יש במה בנויה בה מוצגות מופעי ילדים ומנגנים קונצרטים של מוזיקה.
יצירות אמנות קיר בחרקוב.
ב-1932 השלים לנסריי שתיים מיצירותיו המונומנטליות בארמון התרבות ( "הבית המרכזי לתרבות וטכנולוגיה של הרכבת הדרומית") בחרקוב. אחד מהם נקרא פרטיזנים של הקווקז מצדיעים לצבא האדום והשני מפגש של חברי קומסומול עם האיכרים של קרים.
עם הזמן, הציורים הידרדרו ולעיתים קרובות הוסתרו. בזמן משחקי יורו 2012, הם שוחזרו. שני ציורי קיר אלו הם היצירות המונומנטליות היחידות של יוג'ין לנסריי שנשמרו באוקראינה והדוגמאות היחידות של ציורי קיר משנות ה-30 הקיימות בחרקוב. אף שהיו הרבה ציורי קיר בחרקוב בתקופה שלפני המלחמה, כמעט כולם נהרסו במהלך המלחמה או נעלמו במהלך תיקונים, או הושמדו בכוונה.
באוקראינה ב-2015, ציורי הקיר האלה שצייר לנסריי בחרקוב היו בסכנת הרס. על שימורם התקיים דיון ציבורי. מאחר שלא ניתן היה לפרש את היצירה החזותית כתעמולה קומוניסטית ישירה, ביקשו גורמים רשמיים מהמדינה להעניק לה מעמד של מורשת תרבותית.
Without a Fight
Without a Fight הוא שיר שהוקלט על ידי זמר מוזיקת ​​הקאנטרי האמריקאי בראד פייזלי, בהשתתפות הזמר/ת האמריקאי/ת דמי לובאטו. הוא יצא לאור ב-13 במאי 2016 על ידי חברת התקליטים אריסטה נאשוויל. פייזלי כתב את השיר ביחד עם קלי לאבלייס ולי תומאס מילר והפיק אותו ביחד עם לוק ווטן. במקור, האמינו שהוא יופץ כחלק מאלבומו העתיד של פייזלי, "Love and War"; דבר שבסוף לא קרה. השיר זכה בפרסי בחירת הנוער בטקס שהתקיים בשנת 2016.
הצלחה מסחרית.
"Without a Fight" הגיע למקום ה-16 במצעד הקאנטרי איירפליי של בילבורד, בשבוע שאירע ב-20 באוגוסט 2016. הוא הגיע למקום ה-23 במצעד שירי הקאנטרי בארצות הברית, בשבוע שאירע ב-16 ביולי 2016. נכון ליולי 2016, השיר נמכר בלמעלה מ-61,000 עותקים בארצות הברית בלבד.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-24 מיליון השמעות.
וידאו קליפ.
קליפ המילים של "Without a Fight" הופץ ביוטיוב דרך ערוץ ה-"Vevo" הרשמי של בראד פייזלי ב-13 במאי 2016. קליפ המילים כולל קטעים מאחורי הקלעים של תהליך ההקלטה של ​​"Without a Fight". הווידאו קליפ הרשמי של "Without a Fight" יצא לאור ב-17 ביוני 2016.
נכון לאוקטובר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-13 מיליון צפיות.
Love (Sweet Love)
(בעברית: אהבה (אהבה מתוקה)) הוא שיר שהוקלט על ידי להקת הבנות האמריקאית ליטל מיקס, מתוך אלבום הלהיטים הראשון שלה, "Between Us". השיר יצא לאור ב-3 בספטמבר 2021, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס, כסינגל המוביל מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-11 במצעד השירים הדיגיטליים האירופאיים.
רקע וכתיבה.
ב-29 באוגוסט 2021, דיברה הלהקה על שיר חדש, באמצעות פרסום קטע קצר מהקליפ בחשבונות המדיה החברתית שלה. השיר הוכרז ב-30 באוגוסט 2021, עם קטע חדש מהקליפ שפורסם למחרת. ב-2 בספטמבר 2021, קטע מהשיר הופץ בפלטפורמת שיתוף הווידאו המקוונת, טיקטוק, יום לפני הפרסום הרשמי של השיר.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-13 מיליון השמעות.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-3 בספטמבר 2021. ביים אותו סמואל דואק, שגם ביים את הקליפ לשיריה הקודמים של הלהקה, "Confetti" ו-"Heartbreak Anthem". בקליפ, הלהקה מופיעה כ"אלות מעוטרות בזהב", כשהן יושבות על כיסאות ולבושות בחלוק מוזהב עם כיסויי ראש מוזהבים.
נכון לאוקטובר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-8 מיליון צפיות.
PyTorch
PyTorch היא ספריית למידת מכונה בקוד פתוח המבוססת על ספריית Torch ומשמשת ליישומים כגון ראייה ממוחשבת ועיבוד שפה טבעית. היא פותחה בעיקר על ידי מעבדת FAIR (Facebook's AI Research lab). PyTorch היא תוכנה חופשית בעלת קוד פתוח המפורסמת תחת רישיון BSD Modified. אף על פי שממשק הפייתון הוא המוקד העיקרי שלה, יש לה גם ממשק ++C.
מספר מוצרי תוכנה של למידה עמוקה בנויים על גבי PyTorch, כולל הטייס אוטומטי של טסלהPyro של אובר, Transformers של Hugging Face, PyTorch Lightning, ו-Catalyst.
PyTorch מספקת שתי תכונות ברמה גבוהה:
היסטוריה.