חלק מהספרים יצאו במימון גופים ממשלתיים וממסדיים כגון מגן דוד אדום, דוברות משטרת ישראל, עיריית ירושלים, משרד החינוך, הרבנות הראשית לישראל, האוניברסיטה העברית ועוד. ההוצאה הוציאה ספרים ומוצרי דפוס עבור גופים מרכזיים במגזר הדתי והחרדי כגון יתד נאמן, כיכר השבת, ידידות טורונטו, ארגון ערכים, אקשיבה ועוד.
בשנת 2019 דורגה ההוצאה על ידי מגזין קנייטש כהוצאה הרביעית בגודלה בציבור החרדי. משרדי החברה שוכנים בקניון רמות בשכונת רמות אלון בירושלים.
פעילות.
ספרי קודש.
בהוצאה ראו אור גם מאות ספרי קודש וספרי דת, סידורי תפילה, מחזורים ומהדורות תנ"ך, וספרים של רבנים מפורסמים מהעבר, כגון הבעל שם טוב, רבי נחמן מברסלב, רבי אליעזר פאפו, המהרי"ל דיסקין, ישראל מאיר הכהן, הראי"ה קוק, הרב יהודה לייב הלוי אשלג, וכן רבנים מוכרים מההווה – הרב אברהם יצחק קוק (רחובות), הרב אשר וייס, הרב אהרן לוי, הרב נחום סילמן ועוד.
ספרי רבני יהדות המזרח.
ההוצאה מעניקה חשיבות יתירה להוצאתם לאור ולההדרתם של ספרי רבני יהדות המזרח.
במסגרת זו יצאו על ידי ההוצאה במהדורה ראשונה או מהדורת ההדרה, ספריהם של הרבנים: הרב יוסף חיים מבגדאד, מהרש"א אלפנדרי, הרב יעקב מוצפי, הרב עזרא עטיה, הרב יהודה צדקה, הרב יוסף משאש, וכן רבנים בני דורנו בהם הרב שלמה ידידיה זעפראני, הרב ברוך שרגא, הרב יהושע ברכץ ועוד.
כתבי עת.
ההוצאה מפיקה מספר כתבי עת באופן קבוע, ביניהם: כתב העת המודפס צריך עיון מאת קרן תקוה, כתב העת בהתאסף מאת איגוד עמלי התורה, כתב העת מאורי אור מאת ישיבת מאור התלמוד, כתב העת מִגוֹ לשירה ויצירה מאת 'מקום של אש', כתב העת מסילות בני תימן מאת מכון המהרי"ץ וכתבי עת נוספים.
ישראל אפרים בר-און
ישראל אפרים בר-און (נולד ב-25 ביוני 1948) הוא מוזיקולוג, סופר, מתרגם, איש עסקים ומנהל ארגוני בתחומי המוזיקה, אמנות ומורשת יהודי אירופה שנספו בשואה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
ישראל אפרים בר-און נולד במחנה העקורים הופגייסמר שבחבל קאסל שבגרמניה, בן לזוג ניצולי השואה, רחל בר-און, ממשפחת זיצר מזמושץ' שבפולין ושמואל בר-און, לימים תעשיין וסופר יידיש, בן משפחת ברון מבילגוריי שבפולין. עם כניסת הגרמנים לעיירה זו נמלטה משפחת ברון ממנה והגיעה לעיירה ג'רג'ינסק ׁשבאוקראינה ׁ(בעבר היה שם העיירה "רומנוב"), שם נרצחו רוב בני המשפחה בבור הריגה שהפך לקבר אחים. בשנת 1949 עלה עם הוריו למדינת ישראל. לאחר שהייה במחנות עולים ובמעברות התמקמה המשפחה ברמת גן.
במסגרת לימודיו האקדמיים נסע לניו יורק שם התמחה במחשבים. למד גם מוזיקולוגיה ולימודי ספרות יידיש באוניברסיטת בר-אילן.
קריירה מוזיקלית.
ישראל אפרים בר-און היה תלמידו היחיד של הכנר, המלחין, המנצח יוסף קמינסקי שהיה הכנר הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בנעוריו זכה במלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל ובתחרויות הנגינה בכינור.
כנגן כינור הופיע ביותר מ-20 ארצות באירופה, צפון, מרכז ודרום אמריקה, הוא ניגן בתזמורות בישראל. כחבר בתזמורת הגדנ"ע היה שותף לזכייתה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית בקרקראדה, הולנד. הופיע כסולן עם תזמורות, היה כנר ראשון של רביעיית בר-אילן והופיע איתה בקונצרטים, לרבות בבית נשיא מדינת ישראל. הוא ניגן בחנוכת משכן הכנסת, חנוכת מוזיאון ישראל בירושלים, ניגן בפני דוד בן-גוריון ביום הולדתו ה-80, וב-1967 השתתף בסיור עולמי עם השחקן והקומיקאי היהודי דני קיי, סיור שיועד לאיסוף כספים עבור מדינת ישראל שלאחר מלחמת ששת הימים.
בשנים שלאחר מכן היה פעיל בהרכבים קאמריים רבים. מאז 1991 הוא כנר בשלישיית פסנתר שהקים ביחד עם הפסנתרן ד"ר דני אלדור. בשנת 1991 הקים גם את הארגון "חוגי מוזיקה קאמרית בישראל" ארגון המאגד בתוכו מאות חברים רשומים והוא מארח קונצרטים של מיטב ההרכבים והמוזיקאים מהארץ ושל אמנים אורחים מחוץ לישראל.
קריירה עסקית.
אפרים בר-און הוא יבואן בתחומים טכנולוגיים. הוא שימש כדירקטור בחברת "ת.ע.מ המרכז לסחר ושירותים" שייצגה בעלי זכויות במתחם נדל"ן.
פעילות ניהול וארגון באמנותית ובטיפוח זיכרון השואה.
בר-און משמש כיו"ר הוועד המנהל בתזמורת "אנסמבל סולני תל אביב", היה חבר מייסד בהנהלת עמותת הצ'לו הישראלית. הוא חבר מליאת תיאטרון יידישפיל וחבר ועדת הביקורת של התיאטרון. ב-2006 הקים מחדש, יחד עם רבקה ניב, את ארגון יוצאי בילגוריי – ארגון המאגד בני דור ראשון שני ושלישי של אנשים בעלי זיקה לעיירה בילגוריי שבדרום מזרח פולין, ממנה הגיע אביו.
קריירה ספרותית.
עם השנים החל בר-און לעסוק גם בכתיבה ובתרגום ספרות ושירה, ובכתיבת ביקורת ספרותית. אוסף הסיפורים שלו "וזה נגמר באהבה" ראה אור בהוצאת ספרי מקור בשנת 2016.
הוא תרגם סיפורים קצרים מאת יצחק בשביס-זינגר ושירה מאת חיים גראדה, כמו כן תרגם מיידיש לעברית שניים מספרי אביו: "והשמיים שתקו" בהוצאת עקד והרומן "מרים" בהוצאת דליה, הוא תרגם גם שני מחזורי שירים: "הטוחנת היפה" ו"מסע החורף" מאת וילהלם מילר בגרמנית למוזיקה שכתב פרנץ שוברט.
חיים אישיים.
ישראל אפרים בר-און מתגורר ברמת-גן, נשוי ואב לשניים. הוא אזרח כבוד של העיר קרקראדה בהולנד.
סוזן אנספק
סוזן אנספק (באנגלית: Susan Anspach; 23 בנובמבר 1943 – 2 באפריל 2018) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית.
ביוגרפיה.
היא למדה דרמה ומוזיקה באוניברסיטה הקתולית בוושינגטון די. סי. ואחר כך חזרה לניו יורק, למדה באולפן השחקנים והחלה להופיע על הבמה בברודוויי ואוף ברודוויי. היא שיחקה בתפקיד הראשי של שיילה בגרסה הבימתית הראשונה של המחזמר "שיער".
היא שיחקה באוף ברודוויי במחזה מראה מעל הגשר לצידם של רוברט דובאל, ג'ון וויט ודסטין הופמן.
ב-1970 הופיעה לראשונה בקולנוע. בסרט "The Landlord" שביים האל אשבי ובו גילם בו ברידג'ס צעיר שקונה בניין בשכונה בברוקלין שמתגוררים בה בעיקר שחורים. באותה שנה התפרסמה במשחקה בסרט רסיסי חיים (Five Easy Pieces) של בוב רפלסון לצידו של ג'ק ניקולסון. בנה כיילב נולד באותה תקופה והיא טענה שניקולסון הוא האב אך הוא הכחיש.
ב-1972 הופיעה בתור גרושתו של וודי אלן בסרטו "שחק אותה סאם".
ב-1973 הופיעה בסרטו של פול מזורסקי "אני אוהב את גרושתי" לצידם של ג'ורג' סיגל, כריס כריסטופרסון ומרשה מייסון.
בשנות ה-70 היו שהשוו אותה בארצות הברית לקתרין הפבורן, אלא שהיא לא הצליחה כמוה להיחקק בתודעה ההוליוודית והקריירה שלה לא נסקה.
ב-1981 שיחקה בסרטו של דושאן מקבייב, "מונטנגרו". ב-1987 שיחה בסרט האימה "Blue Monkey". ב-1989 השתתפה בתפקיד קטן בסרט "Blood Red".
היא הופיעה גם בטלוויזיה באפיזודות של "מקמילן ואשתו", "רצח במשיכת קולמוס" ועוד.
חיים אישיים.
ב-1968 נולדה בתה קתרין מיחסיה עם סטיב קארי שהופיע אתה במחזמר "שיער". ב-1970 ילדה את בנה כיילב וטענה שג'ק ניקולסון הוא אביו.ניקולסון הכחיש את הדבר ולא הכיר בילד. ב-1970 נישאה לשחקן מרק גודארד שאימץ את שני ילדיה. הם התגרשו ב-1978. ב-1982 נישאה למוזיקאי בוב שרווד והתגרשה ב-1988.
היא מתה מאי ספיקת לב בביתה בלוס אנג'לס, בגיל 75.
הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (1955)
הבחירות לרשויות המקומיות בישראל התקיימו בפעם השנייה במדינת ישראל ב-26 ביולי 1955 במקביל לבחירות לכנסת השלישית. בבחירות אלו שיטת הבחירות הייתה דומה לשיטת הבחירות לכנסת.
לקראת בחירות אלו החליטה מפלגת מפא"י להפסיק ולהשתמש בשם "רשימת ההסתדרות" שעורר מחלוקת בבחירות הקודמות ולהתמודד תחת שמה המקורי.
הבחירות ברשויות השונות.
עיריות.
בירושלים אחוז ההצבעה עמד על 73.4% והבחירות התקיימו על כ-21 מושבי מועצת העיר. בבחירות אלו נבחר מועמדה של מפא"י גרשון אגרון, שרשימתו קיבלה כ-6 מושבים. המפלגות הדתיות קיבלו אף הן כשישה מושבים בסך הכל. תנועת החירות קיבלה כארבעה מושבים. ויצו, אחדות העבודה והציונים הכלליים קיבלו כמושב לכל רשימה. המפלגה הפרוגרסיבית קיבלה כשני מושבים. מפ"ם ומק"י לא צברו די קולות על מנת להיבחר למועצה.
בתל אביב-יפו אחוז ההצבעה עמד על כ-78%, פחות מהבחירות הקודמות. את רשימת מפא"י הובילה שרת העבודה גולדה מאיר שהתמודדה מול מועמד הציונים הכלליים וראש העיר המכהן חיים לבנון. אמנם מפא"י קיבלה יותר מ-30% מקולות התושבים וכעשרה מושבים (מתוך 31), אך חיים לבנון נבחר בסופו של דבר לראש העיר בעקבות תמיכה של הדתיים ומפלגת חירות.
בחיפה ניצח ראש העיר המכהן אבא חושי, לאחר שמפא"י קיבלה כ-8 מתוך 21 המושבים. שאר הסיעות קיבלו כמושב אחד או שניים, מלבד הציונים הכללים שקיבלו כשלושה מושבים.
בבאר שבע ניצח ראש העיר המכהן דוד טוביהו, כשסיעת מפא"י קיבלה 4 מושבים תוך 13 מושבי המועצה. מפ"ם קיבלו כשלושה מושבים והסיעות בדתיות קיבלו כ-4 מושבים. אחדות העבודה ותנועת החירות קיבלו כמושב אחד לכל רשימה. מק"י והציונים הכלליים לא נכנסו למועצה.
גם בלוד נבחר ראש עיר המכהן מטעם מפא"י פסח לב לאחר שגם רשימתו קיבלה 4 מושבים תוך 13 מושבי המועצה.
גם בעכו נבחר ראש העיר המכהן מטעם מפא"י יוסף גדיש, שמפלגתו קיבלה כשלושה מושבים מתוך 13 מושבי המועצה.
בנתניה נבחר אף הוא ראש העיר המכהן עובד בן עמי מהציונים הכלליים. רשימתו קיבלה כשלושה מושבים מתוך 15. מפא"י קיבלה מספר זהה של מושבים, ושאר הסיעות קיבלו מושב אחד או שניים. זאת מלבד אגודת ישראל ומק"י שלא נבחרו כלל למועצה.
גם בראשון לציון נבחר ראש העיר המכהן מטעם הציונים הכלליים אליקום אוסטשינסקי לאחר שרשימתו קיבלה 4 מושבים תוך 15 מושבי המועצה.
המועצות המקומיות.
לראשונה בתולדות המדינה, התקיימו במועצות המקומיות, בהתאם לצו המועצות המקומיות שפורסם בשנת 1950.