לופבן דגל בעמדה של מיתון השימוש באלימות ובאמצעים מיליטריסטיים, הן בשל הפן המוסרי הלקוי שבכך והן בשל הפן התועלתי: . לופבן הטיף בעד הבלגה והידברות ונגד השימוש באלימות הן בסכסוכים מול הערבים והן מול הבריטים. במיוחד הוקיע פעולות אלימות והתגרויות בבריטים שנעשו לאחר ספטמבר 1939, שעה שהאימפריה הבריטית עמדה בודדה למעשה מול גרמניה הנאצית והפשיזם. הוא ראה באנשי מפא"י (ובפרט באנשי סיעה ב' ו"ארבעת הגיסים": אליהו גולומב, דב הוז, שאול אביגור ומשה שרת) שריכזו את עיקר מעייניהם בתחום הביטחון כמעוותים את יסודות הציונות הסוציאליסטית הקונסטרוקטיבית, לפיה יש לעסוק בחקלאות ובבנייה ולא לאחוז נשק, פרט להגנה עצמית, וודאי לא להפוך אותו לעיקר, לסמל ולמרכז גאווה.
במהלך שנות ה-20 התקרב לאנשי ברית שלום, הן על רקע אידאולוגי ואחדות דעים והן על רקע אישי, ונתן במה בעיתונו למאמריהם של עקיבא ארנסט סימון, יהודה לייב מאגנס, ר' בנימין והוגו ברגמן. אולם לאחר פרעות תרפ"ט הדגיש את ההבדל בין דרכו לדרכם; לדידו אסור להפוך את נושא השאיפה לשלום עם הערבים לעניין בפני עצמו, כתנאי להגשמת הציונות. הוא אף התנגד נחרצות למדינה דו-לאומית כהצעת "ברית שלום". במהלך ראשית שנות ה-30 צימצם לופבן את הבמה שנתן לאנשי "ברית שלום", עד שנדחקו כליל מהעיתונות הציונית של הזרם המרכזי.
ביקורתו של לופבן הופנתה בעיקרה פנימה אל חברי מפלגתו האקטיביסטים, ובכללם ראשי המפלגה, אך גם – ובחריפות ניכרת ומשתלחת – נגד הרוויזיוניסטים. לדברי מאיר חזן, לופבן היה "העקבי, הנחרץ והמיליטנטי שבמתנגדיו של הרוויזיוניזם". הוא תקף את תנועת בית"ר, שבה ראה תנועת נוער פשיסטית מן הדגם שרווח אז באיטליה, את זאב ז'בוטינסקי כבן דמותו של מוסוליני ואת אחד העיתונאים שלהם נתן בשעתו במה בעיתונו עם עלותו לישראל, אב"א אחימאיר. הוא נקט בלשון משתלחת במיוחד בנוגעו בהתנהגות הציבורית של הרוויזיוניסטים – כלומר במצעדי הרחוב ומשמרות המחאה שלהם, שבמסגרתם הכו פועלים יהודים וערבים, ובפעולות החבלה של האצ"ל.
ב-23 בספטמבר 1932 תיאר בשבועון "הפועל הצעיר" את הרוויזיוניסטים כ"ילדים המשחקים במגן-דוד-קרס (במקום "צלב-הקרס")".
לופבן כינה אותם "פשיסטים", "צפעונים" ו"קן צרעות", במיוחד בתקופה הסוערת שקדמה לרצח ארלוזורוב ולאחריו. הוא תקף בחריפות אף את מי שניסה להושיט יד או למצוא פשרות עם הרוויזיוניסטים – בין אם היו אלו אישי תנועתו כגון יצחק בן-אהרן או ידידו מתקופת עבודתו ב"הצבי", איתמר בן-אב"י, שנתן במה בעיתונו "דואר היום" לאותם מרכיבים פשיסטיים ומיליטריסטיים לדבריו. בעקבות אירועי תקיפת ערבים על ידי יהודים בקיץ 1938, שבמסגרתה נהרגו עשרות ערבים, ראה צורך להתגונן כנגד עליית הפשיזם בציונות, וכתב: .
לופבן היה אחד היחידים ביישוב שהשמיע את קולו נגד החבלה בפאטריה בנובמבר 1940. בישיבת מרכז מפא"י ב-15 בדצמבר 1940 הוא ציין כי טיבוע הספינה הוא היום השחור ביותר בשלושים ושתים שנות חייו בארץ ישראל: . שבוע לפני כן התפרסם ב"הפועל הצעיר" מאמר מאת סגנו של לופבן, ישראל כהן, ובו המשפט "ביום מר ונמהר אחד, הטביעה יד זדונית את האונייה", שזיכה את המאמר בשם "היד הזדונית". אף על פי שלופבן לא כתב את המאמר, הוא ערך אותו, פרסמו והסכים עם כל מילה ונתפס כרוח החיה מאחורי כתיבתו.
בתגובה, החליטו ראשי האקטיביסטים (אליהו גולומב, ישראל גלילי, יעקב דוסטרובסקי (דורי) ויצחק שדה) ללמד את לופבן לקח: למשרדי מערכת העיתון נשלחו עמוס בן-גוריון ומוטי (מוטק'ה) כהן (שכשנה לאחר מכן יימנה עם כ"ג יורדי הסירה) על מנת לסטור ללופבן על פניו. במשך שלושה חודשים לא יצא "הפועל הצעיר" לאור, אך בסופו של דבר חזר לופבן לערוך אותו. דוד בן-גוריון, שלא היה באותה שעה בישראל, זעם על התקרית, והעניש את יעקב דורי, שהתנדב לקחת על עצמו את מלוא האחריות, ביום מאסר.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
עושה אדם דין לעצמו
אחמד לטפי אלסיד
קרב קמברה
הלברשטאדט
הַלְבֶּרְשְׁטָאדְט (בגרמנית: Halberstadt) היא עיר במדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה ובירת מחוז הָארְץ. היא נמצאת על דרך בתי העץ הגרמנית (Deutsche Fachwerkstraße).
העיר ניזוקה קשות במלחמת העולם השנייה, אך השתמרו בה מבנים היסטוריים ונוף עירוני עתיק. מבנים נודעים בהלברשטאדט הם כנסיית גבירתנו (Liebfrauenkirche) מן המאה ה-12 וקתדרלת סטפנוס הקדוש מן המאה ה-13. הקתדרלה בולטת מבין הקתדרלות של ערי צפון אירופה בכך ששימרה את אוצרותיה במצב שלם כמעט לחלוטין. בין האוצרות ששרדו נמצאים השטיחים העתיקים ביותר באירופה, המתוארכים למאה ה-12.
היסטוריה.
הלברשטאדט הייתה לבישופות בשנת 814 לספירה, והייתה מרכז סחר פופולרי במאות ה-13 וה-14. הבישופות הפכה חילונית ב-1648 במסגרת הסכמי שלום וסטפליה, והעיר הפכה לנסיכות בתוך ברנדנבורג-פרוסיה. בשנת 1701 הסתפחה הלברשטאדט לפרוסיה, ובשנת 1807 הפכה לחלק מממלכת וסטפאליה, תחת שלטון נפוליאון בונפרטה. לאחר תבוסתו של נפוליאון סופחה העיר בחזרה לפרוסיה, ולאחר מכן נוהלה על ידי פרובינציית סקסוניה. העיר הפכה להיות חלק מסקסוניה-אנהלט בשנים 1945–1952 במסגרת אזור מגדבורג שבמזרח גרמניה, ולאחר איחוד גרמניה הפכה הלברשטאדט סופית לחלק ממדינת סקסוניה-אנהלט.
הקונצרט הארוך והאיטי ביותר בעולם.
בספטמבר 2001 החלה להתנגן בכנסיית בורכרד בהלברשטאדט יצירתו של ג'ון קייג' לעוגב, "הכי איטי שיש" ("As Slow As Possible"); היא נפתחה במנוחה בת 17 חודשים, וצפויה להימשך 639 שנה. בימים שבהם משתנה הצליל ישנם מבקרים רבים בכנסייה.
יהדות העיר.
במאה ה-17 הייתה הלברשטאדט אחד המרכזים הגדולים של יהדות גרמניה ומרכז אירופה. באותה תקופה חיו בעיר כ-700 יהודים (יחס של 1:12 לערך), שהמפורסם והחשוב שבהם היה יששכר ברנד להמן. אחד ממפעליו של להמן היה בית הכנסת המפואר בבאקנשטראסה, במימונו, שבנייתו הסתיימה בשנת 1712. במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הייתה העיר מרכז חשוב של היהדות האורתודוקסית בגרמניה, ולא התקיימה בה קהילה רפורמית. בשנת 1938, בליל הבדולח ניזוק בית הכנסת בהתקפות של תומכי המפלגה הנאצית, ועשרות ספרי התורה שהיו בו הולכו לרחוב. מעט לאחר מכן הורתה העירייה להרוס את המבנה לחלוטין, בטענה שבעקבות המתקפה עליו הוא נמצא כעת בסכנת קריסה.
בסמוך לבית הכנסת, בסמטת רוזנוִוינְקֶל, שכן בית-המדרש הקהילתי ("קלויז"), אחד מהגדולים והנודעים בכל אשכנז, שעשה את העיר למרכז של תורה. כיום שוכנת בבניין האקדמיה על שם משה מנדלסון שמארגנת תערוכות, מצגות וקונגרסים, ומהווה מוקד מידע על התרבות ואורח החיים היהודי.
נטילת החוק לידיים
Scriptorum Classicorum Bibliotheca Oxoniensis
חבייר אגירה
חבייר אגירה אונינדייה (בספרדית: Javier Aguirre Onaindía; נולד ב-1 בדצמבר 1958 במקסיקו סיטי) הוא כדורגלן עבר מקסיקני ששיחק בעמדת הקשר, ומאמן כיום את קבוצת מיורקה.
קריירה.
כשחקן.
אגירה החל את הקריירה שלו ככדורגלן בקבוצת קלוב אמריקה המקסיקנית בשנת 1980, ועבר באותה שנה ללוס אנג'לס אצטקס מארצות הברית. ב-1981 הוא חזר לקלוב אמריקה ושיחק בה במשך ארבע עונות, במהלכן זכה עם הקבוצה באליפות מקסיקו בעונות 1983/1984 ו-1984/1985. מאוחר יותר הוא שיחק גם בקבוצות אטלנטה, אוסאסונה הספרדית וגוודלחרה, ופרש מכדורגל בשנת 1993.
אגירה שיחק בנבחרת מקסיקו בין השנים 1983 ו-1992, וכבש 13 שערים ב-59 משחקים במדיה. הוא השתתף עם הנבחרת בטורניר מונדיאל 1986, שבו הורחק בכרטיס אדום בהפסד בשלב רבע הגמר לנבחרת גרמניה המערבית.
כמאמן.
בשנת 1995 החל אגירה בקריירת האימון שלו באטלנטה המקסיקנית, קבוצתו לשעבר כשחקן. כבר בשנה שלאחר מכן הוא סיים את תפקידו כמאמן הקבוצה, אך מונה למאמן קלוב פצ'וקה ב-1998. את פצ'וקה הוא הוביל לזכייה באליפות ליגת העל המקסיקנית ב-1999.
בשנת 2001 מונה אגירה למאמנה של נבחרת מקסיקו, במקום אנריקה מסה תחתיו השיגה הנבחרת תוצאות חלשות. באותה שנה הוא הצעיד את הנבחרת להעפלה לגמר קופה אמריקה 2001, אך שם הפסיד עמה בתוצאה 0–1 לנבחרת קולומביה. הוא הצעיד את הנבחרת גם בטורניר גביע הזהב 2002, שבו היא הודחה כבר ברבע הגמר, וכן במונדיאל 2002.
בהמשך אותה שנה מונה אגירה למאמן אוסאסונה, קבוצת תחתית באותו זמן בליגה הספרדית שנאבקה באופן קבוע על הישארותה בליגה. בעונתו הראשונה כמאמן הקבוצה הצליח אגירה להשאיר את אוסאסונה בליגה, והמשיך לאמן את הקבוצה עד 2006. משום כך הוא נחשב לאחד מהמאמנים הטובים והעקביים שהיו לקבוצה מזה שנים רבות. בעונתו האחרונה כמאמן אוסאסונה, , הוא הוביל אותה להשגת מקום במוקדמות גביע אופ"א.
לאחר שרשם לזכותו הצלחות באימון קבוצות קטנות, לפני עונת מונה אגירה למאמן אתלטיקו מדריד, שניסתה לשחזר את הצלחותיה משנים עברו. בעונתו הראשונה כמאמן אתלטיקו הוא הצעיד את הקבוצה להשגת מקום בגביע אופ"א - ההעפלה הראשונה של המועדון למפעלים האירופיים מזה שבע שנים. בעונת שיחקו תחת אגירה מספר מהחלוצים הכישרוניים בעולם, כדוגמת דייגו פורלאן וסרחיו אגוארו, והוא הצעיד את הקבוצה למקום הרביעי בליגה ולהעפלה לליגת האלופות. על אף שלקח תפקיד חשוב בהחזרתה של אתלטיקו לצמרת הכדורגל הספרדי, הוא פוטר מאימון הקבוצה בפברואר 2009, בעקבות רצף תוצאות רעות שהשיג.
באפריל 2009 מונה אגירה בפעם השנייה למאמן נבחרת מקסיקו, במקומו של סוון-יוראן אריקסון. באותה שנה הוא הוביל את הנבחרת לזכייה בגביע הזהב של CONCACAF, לאחר ניצחון 0–5 על נבחרת ארצות הברית במשחק הגמר. בנוסף, הנבחרת העפילה תחתיו למונדיאל 2010 מהמקום השני במשחקי המוקדמות של דרום אמריקה.