האויב ניצל את המלטותו של מקארתור לצורכי תעמולה, שכן זה השאיר מאחריו עשרות אלפי חיילים שעתה נדונו לכניעה, ליחס משפיל במחנות שבויים, למצעדי מוות ולהתעללות. בתגובה העניק לו הנשיא רוזוולט את "מדליית הכבוד".
בין השנים 1942 ו-1944 פיקד מקארתור על כוחות צבאות בעלות הברית (אמריקנים, בריטים, הולנדים ואוסטרלים) בדרום האוקיינוס השקט, וניהל אישית שורה של מערכות מוצלחות באזור גינאה החדשה ואיי שלמה. במערכות אלו גילה יכולת אסטרטגית מרשימה, ותפיסה של הקרב המודרני בקרקע, בים ובאוויר, במרחבי הענק של האוקיינוס השקט.
בשנת 1944 היה מצבם של האמריקנים במלחמה כזה שנשקלו שתי אופציות לפעולה. האחת היא כיבושו של האי פורמוזה (כיום טאיוואן) כבסיס קרקעי ואווירי למתקפה על יפן עצמה, והשנייה כיבושם של הפיליפינים לאותה המטרה עצמה. מקארתור ראה עצמו מחויב מוסרית ופוליטית לאנשי הפיליפינים להם הבטיח כי ישוב. גורמים אחרים בצבא ראו שיקולים אחרים. בפגישה שהתקיימה ביולי 1944 בהוואי עם הנשיא רוזוולט, הכריע רוזוולט לטובת מקארתור והורה על פלישה אל הפיליפינים. ב-18 בדצמבר 1944 היה השלישי בחיל היבשה האמריקאי שקיבל דרגת גנרל חמישה כוכבים (אחרי ג'ון פרשינג מפקדו במלחמת העולם הראשונה ויומיים אחרי ראש מטה צבא ארצות הברית ופקודו לשעבר ג'ורג' מרשל).
בשורת קרבות, שהחלו בפלישה למפרץ לייטה באוקטובר 1944 פיקד מקארתור על כיבושם מחדש של הפיליפינים, וטיהורם מארבע מאות אלף חיילים יפנים שהגנו עליהם. ב-5 בפברואר 1945 מילא מקארתור את הבטחתו בעת שכבש את מנילה, אשר חיילי הצבא היפני ביצעו בה את אחד ממעשי הטבח המזוויעים בזירה זו של המלחמה, ורצחו כמאה אלף אזרחים פיליפינים.
מושלה של יפן.
ב-2 בספטמבר 1945 קיבל מקארתור את כניעתה של יפן על סיפון אוניית המערכה "מיזורי". בספטמבר 1945 התמנה מקארתור על ידי הנשיא החדש הארי טרומן למושלה הצבאי של יפן.
אחת מפעולותיו הראשונות של מקארתור, שהיה למעשה שליט בעל סמכויות בלתי מוגבלות ביפן, הייתה לקבל לביקור אצלו את הקיסר הירוהיטו. הקיסר, שהיה בעל מעמד של אל ביפן שלפני מלחמת העולם השנייה, לא נשפט כפושע מלחמה, ולא הודח מתפקידו, אלא נותר כדמות סמלית, ועשה כל שביכולתו כדי לשתף פעולה עם השליט החדש. הייתה זו מערכת יחסים שתרמה לשני הצדדים, והביאה לשיקומה של יפן לאחר מאורעות המלחמה, שכללו את החרבת שתי הערים היפניות הירושימה ונגסאקי באמצעות פצצות אטום.
מקארתור עשה כל שביכולתו כדי לעצב את יפן החדשה לכדי מדינה מודרנית ודמוקרטית. בנוסף לשפיטת פושעי המלחמה ואנשי המשטר המלחמתי הישן, פעל לעידוד הדמוקרטיה, ולהענקת זכויות אדם, חופש דיבור, חופש דתי וחופש פוליטי לאזרחים היפנים.
ב-1946 הודיע כי צוות משפטנים שמינה ניסח חוקה ליפן. חוקה זו היא בתוקף ביפן עד היום. הייתה לו יד בניסוחה של החוקה, המקנה סמכויות לפרלמנט הדיאט תוך יצירת שלוש רשויות נפרדות - הרשות המחוקקת, המבצעת והשופטת. הממשלה היפנית והדיאט הקיים (שעדיין כלל נציגים מימי משטרו של טוג'ו) אישרו את החוקה. בשנת 1949 מסר את סמכויותיו לממשלה היפנית הנבחרת החדשה, ובשנת 1950 עזב את תפקידו.
בעיתונות תואר מקארתור כשליט מוחלט באזור האוקיינוס השקט המנהל מדיניות עצמאית ואינו ממלא את המדיניות של ממשלת ארצות הברית. במהלך שנת 1950 הוא ביקר בטאיוואן אצל צ'יאנג קאי שק והקים עמו שיתוף פעולה עם הכוחות הלאומנים של סין, בניגוד למדיניות אי ההתערבות של הארי טרומן.
מלחמת קוריאה.
ביוני 1950 פתח הצבא הצפון קוריאני במתקפת פתע על כוחות קוריאה הדרומית והביא לפריצת מלחמת קוריאה. ארגון האומות המאוחדות אישר במליאה הכללית את הקמתו של כוח שיצא להילחם לטובת הדרום קוריאנים. מקארתור התמנה למפקד כוח זה אשר כלל בעיקר חיילים אמריקניים. תחילה נסוגו הכוחות האמריקאים מפני חיילי קוריאה הצפונית.
בספטמבר 1950 הוביל מקארתור את חיילי האו"ם בנחיתה אמפיבית נועזת מאחורי הקווים הצפון קוריאנים באינצ'ון. הנחיתה הצליחה מעל למשוער ולקראת סוף החודש כבשו כוחותיו את סיאול ועברו את קו הרוחב 38. לאחר הקרב הודה גנרל מקארתור לכוחות הלוחמים, ואמר כי "חיל הים והנחתים מעולם לא הבריקו יותר מאשר הבוקר".
ב-1 באוקטובר דרש מקארתור מהכוחות הקומוניסטיים בקוריאה הצפונית להיכנע ולאפשר את כניסת כוחות האו"ם לקוריאה הצפונית. הכוחות בפיקודו הלכו וקרבו לגבול עם סין, שהייתה עתה מדינה קומוניסטית תחת שלטונו של מאו דזה-דונג. מלחמה זו אמורה הייתה להיות מלחמה מוגבלת. טרומן, אז נשיא ארצות הברית, שאף שכוחות האו"ם לא יתקדמו מהר מדי לקראת הגבול הסיני, שכן הבין כי הסינים עלולים לפרש מהלך כזה כתוקפנות אמריקאית. לעומתו, מקארתור העריך כי הסינים לא יפתחו במלחמה, למרות אזהרות ששידרו הסינים במושב האו"ם. בפגישה בין השניים באי וייק הזהיר טרומן את מקארתור כי לא יוסיף להתקדם במהירות אל עבר נהר יאלו. מקארתור סירב לקבל את פקודותיו והמשיך קדימה במלוא הכוח. ב-25 באוקטובר 1950 פתח הצבא הסיני במתקפה לאורך הנהר, כפי שאיים קודם לכן. התקפה זו גרמה לכוחות האו"ם לפתוח בנסיגה ארוכה ורבת קורבנות. מקארתור תואר כמי שלא העריך נכונה את כוונות הסינים ויכולותיהם. לאחר ייצובו של הקו בין הצדדים הלוחמים תמך מקארתור במתקפת נגד כוללת כנגד הסינים, ואף בפלישה לסין עצמה. מסמכים שנחשפו לאחר שנים רבות מלמדים כי מקארתור תמך בהטלת פצצות אטום על הסינים. טרומן לא הסכים לכך, מחשש למלחמה גרעינית כוללת ולמותם של מיליוני חפים מפשע.
בתחילת אפריל 1951, דרש מקארתור להטיל מצור על סין ולשלוח את חייליו של צ'יאנג קאי שק לפתוח חזית שנייה נגד סין. דברים אלו, שהיו מנוגדים למדיניותו של הנשיא טרומן, גרמו לנשיא להדיח את מקארתור מתפקידו ב-11 באפריל 1951.
לאחר מלחמת קוריאה.
מקארתור חזר לארצות הברית נישא על גל של תמיכה במאבקו כנגד טרומן. הייתה זו הפעם הראשונה בה דרכה רגלו בארצות הברית היבשתית מזה 11 שנים, והוא זכה לקבלת פנים של מנצחים, הכוללת נאום בקונגרס ומצעד ניצחון. בנאומו זה נשא את אמרתו המפורסמת - "חיילים ותיקים אף פעם אינם מתים, הם רק נמוגים" (Old soldiers never die, they just fade away).
כבר בשנת 1948, בעת היותו מושל יפן, התמודד מקארתור על מועמדות הרפובליקנים לנשיאות ארצות הברית, אך לא הצליח ופרש מהמרוץ. עם שובו לארצות הברית עלו ציפיות כי הוא יתמודד על משרת המועמד הרפובליקני לנשיאות בבחירות של שנת 1952, אך חקירה פומבית של הסנאט אודות אירועי הדחתו, תרמה לצינון הרוחות ולדעיכת הפופולריות שלו, אל מול גנרל אחר ששאף לאותו המינוי עצמו, דווייט אייזנהאור.
עם דעיכת שאיפותיו הפוליטיות בילה מקארתור את שנותיו האחרונות בניו יורק, עם משפחתו.
בנוסף למדליית הכבוד, עוטר מקארתור במספר גדול של אותות ועיטורים ובהם צלב השירות המצוין ומדליית האוויר ובעיטורים זרים רבים ובכללם תואר אבירות במסדר האמבט הבריטי, אות לגיון הכבוד וצלב המלחמה הצרפתיים ועיטורים מ-17 מדינות נוספות ובהן הפיליפינים וקוריאה.
מקארתור נפטר ב-5 באפריל 1964 בגיל 84. הוא ואשתו קבורים יחדיו בנורפוק, וירג'יניה. באתר קבורתם ישנו מוזיאון קטן לזכרו של מקארתור, ומרכז קניות גדול בסמוך נקרא על שמו.
הצבא היווני בתקופת יוון הקלאסית
אלברט שפר
ברתולד קונרד הרמן אלברט שְפֵּר (בגרמנית: Berthold Konrad Hermann Albert Speer; (19 במרץ 1905 - 1 בספטמבר 1981) היה אדריכל גרמני ופושע מלחמה נאצי, חבר צמרת המשטר הנאצי בגרמניה בימי אדולף היטלר.
שפר שימש כאדריכל האישי של אדולף היטלר, ובין השניים התפתחה ידידות. ב-1942 מונה שפר לשר החימוש בממשלתו של היטלר, ובתפקידו זה דאג לספק חימוש לוורמאכט השוקע, בתנאים קשים ביותר, תחת הפצצות אוויריות בלתי פוסקות של בעלות הברית, תוך הישענות על מנגנון אדיר של עובדי כפייה. על מעשיו אלה נידון במשפטי נירנברג לעשרים שנות מאסר. אחרי שחרורו פרסם אוטוביוגרפיה שהייתה לרב מכר.
אישיותו של שפר מעוררת עניין אצל ההיסטוריונים בשל היותו "טכנוקרט מדעי" שהיה שותף פעיל למעשי זוועה נוראים, תוך התעלמות מוחלטת מהפן המוסרי, וראיית המערכת שבה הוא נמצא בצורה "טכנית-מדעית" לכאורה ו"לא-פוליטית", כביכול. מחקרים שפורסמו לאחרונה הראו כי תפיסה זו שגויה, וכי שפר היה שותף - תוך מודעות מלאה - לכל פשעי המשטר אותו שרת.
ביוגרפיה.
שפר נולד במנהיים שבבאדן, גרמניה, למשפחה מן המעמד הבינוני. אביו וסבו היו אדריכלים, והוא המשיך בעקבותיהם. הוא נרשם ללימודי אדריכלות במסגרת המכון הטכנולוגי של קארלסרוהה. בחירתו באוניברסיטה זו דווקא - ולא במוסד יוקרתי יותר, נבעה מהתרוששות משפחתו בהיפר-אינפלציה של 1923. כשהשתפר המצב הכלכלי עבר שפר ב-1924 תחילה אל האוניברסיטה הטכנית של מינכן, וב-1925 עבר שוב אל האוניברסיטה הטכנית של ברלין. שם הוא נפגש עם האדריכל היינריך טסאנוב, שליווה אותו כמורה דרך ואב רוחני בתחילת דרכו. לאחר סיום הבחינות ב-1927 נתקבל לעבוד בתור עוזר הוראה לטסאנוב.
ב-1931 נכח שפר במפגן של המפלגה הנאצית במועדון בירה בברלין, אף שלטענתו באותה תקופה היה לא-פוליטי. שפר הצטרף למפלגה הנאצית אחרי שהתרשם מהיטלר ונכבש בקסמיו. היו אלה ימי הדמדומים של רפובליקת ויימאר, שאופיינו בקרבות רחוב בין קיצונים קנאים מימין ומשמאל. נוכח טענותיו המאוחרות של שפר להיותו "טכנוקרט לא-פוליטי", יש משמעות רבה להצטרפותו למפלגה הנאצית, למעלה משנתיים בטרם עלתה לשלטון.
ב-1931 נישא למרגרֶטֶה וֶבֶּר, שהייתה אם ילדיו.