צעדי פיטורים וחילופי תפקידים היו מהירים ופרועים. אנשים שפוטרו קיבלו על כך הודעה בדרך כלל באמצע הלילה. כמה מהמינויים של סטליי הוכיחו את עצמם כנבונים, ואחד מהם היה מינוי שראה את הנולד. ג'ורג' אדוארד דיי, אחד ממקורביו של סטליי, מונה כסוכן הרכש של המדינה. דיי, שהיה סוחר בצבעים מספרינגפילד, התאים במיוחד לשיגעון המיוחד של המושל החדש: צביעתם של פסי צבע צהובים על כבישי המדינה כדי לסמן קטעים שלא היו בטוחים לחציה. דיי סיפק מהעסק שלו כמויות אדירות של צבע צהוב, וכך הונהג מהלך הבטיחות בדרכים הזה, ואילינוי הייתה למדינה השנייה בארצות הברית לעשות כן, אחרי מינסוטה. גם מעון המושל נצבע מחדש, בעלות של 1,900 דולר (כ-40,000 דולר בערכים של 2022).
כשהתקרבה עונת חג המולד, כבר היו יותר מ-400 איש מידידיו ותומכיו של סטליי ברשימת מקבלי השכר של המדינה, והמספר המשיך לגדול עוד עד שלא ניתן היה להעריך אותו במדויק. כל החריגות בהוצאות מעולם לא תועדו, עד ש-13 שנים לאחר מכן, ב-1953, העיר העיתון St. Louis Post-Dispatch שממשלו של סטליי רכש "כמות אדירה של ציוד, פחם וסחורות אחרות". סטליי, בניגוד לכל זאת, נפגע מאוד מהדיווחים וההאשמות בעיתונות של 1940, ומילברן פ. אקרס, איש החוג הפנימי שלו, היה הוגן כלפיו, והאשים לא את סטליי עצמו אלא את האנשים שסבבו אותו. בין ההוצאות הרבות של ממשל סטליי נרכשו שתי מכוניות קאדילק חדשות שסטליי לקח עמו בסופי השבוע לקהיר לציד שלווים.
כפטריוט עד נימי נפשו, גינה סטליי את מדיניות הפיוס כאשר מעורבותה של ארצות הברית במלחמה באירופה הלכה והתקרבה. כאשר גויס המשמר הלאומי של אילינוי לשירות פדרלי, הקים סטליי מיליציה שתמלא את מקומו. הוקמה מועצת חירום להגנה, מונו מועצות גיוסו, ו-468 נציבים קיבלו מינויי כבוד, רובם פוליטיקאים. מסירותו הנלהבת של סטליי לעניין הצבאי הייתה טבעית. לאחר שובו למגזר הפרטי, הוא סייע לנסח ולקדם את חקיקתו של חוק ההתאמה מחדש של אנשי השירות של 1944, שנודע גם בשם "מגילת הזכויות של ה-G.I.".
שנותיו האחרונות.
בערוב ימיו היה סטליי לתומך של ג'ון פיצג'רלד קנדי במסע הבחירות שלו בבחירות לנשיאות של 1960. הוא סייע לו ליצור קואליציה של תומכים במרכז אילינוי. משיקולים אישים, ציין קנדי שקואליציה זו סייעה לו לנצח במדינת מפתח זו, בהפרש קטן יחסית של 11,000 קולות.
ג'ון הנרי סטליי נפטר בסנט לואיס ב-7 ביולי 1962 כתוצאה ממחלת הלוקמיה. הוא נטמן בבית הקברות העירוני של מקלינסבורו.
ב-2004 הוענק לסטליי, לאחר מותו, הפרס על שם ג'יימס בריאנט קונאנט מטעם מועצת החינוך של המדינות.
ב-2005 עלה באש מעונו של סטליי, שהיה אחד הבניינים הבולטים ביותר במקלינסבורו. דיוקנו של סטליי ניצב באולם התהילה של מושלי אילינוי שבקומה השנייה של הקפיטול המדינתי בספרינגפילד.
Jump They Say
Jump They Say (בעברית: קפוץ הם אומרים) הוא שיר של הזמר הבריטי דייוויד בואי, מאלבומו ה-18 Black Tie White Noise והיה לסינגל הראשון מן האלבום שפורסם במרץ 1993.
רקע.
בשיר דייוויד בואי חלק את רגשותיו בנוגע לסכיזופרניה בה לקה אחיו למחצה טרי, ששם קץ לחייו ב-16 בינואר 1986 כאשר עמד על מסילת רכבת. המילים מספרות על אדם שהגיע למצב של ייאוש בשל הלחץ שהופעל עליו. בואי אף חלק את רגשותיו בנוגע ללקפוץ אל עבר הלא נודע.
הקליפ.
בקליפ עצמו, נראה בואי לבוש כאיש עסקים שנמצא בפרנויה מהקולגות שלו מכך שלכאורה הוא חושב שעורכים בו ניסויים ומוצאים בו השפעה מטרידה, ומאלצים אותו לקפוץ מגג בניין החברה אל מותו. בואי נראה עולה במעלית ועומד על גג הבניין ומחליט לקפוץ במטרה לשים קץ לחייו וכשהוא נופל למטה מתאספים מסביבו אנשים שהתעצבו ובכו עקב כך שקפץ ושם קץ לחייו. בווידאו קליפ ניכרת השפעה כבדה מסרטו של ז'אן-לוק גודאר "אלפאווייל", מסרטו של הבמאי סטנלי קובריק תפוז מכני (התפוז המכני) וגם מסרטו של כריס מרקר המזח ושל אורסון ולס "the trail", שניהם משנת 1962.
קידום השיר.
כשיר מוביל שיצא מהאלבום Black Tie White Noise, הוא זכה לקידום מכירות ניכר שקיבל דחיפה מחברת התקליטים החדשה של בואי "Savage Records"
בית הספר אליאנס (תל אביב)
באסטיד
באסטידים (באנגלית: Bastide) הן עיירות חדשות מבוצרות מתקופת ימי הביניים, שנבנו בחבלי ארץ לנגדוק, גסקוניה, אקוויטניה, שבאנגליה וויילס במהלך המאות השלוש-עשרה והארבע-עשרה, אם כי חלק מהרשויות מחשיבות את מון-דה-מרסן ומונטובן , אשר נוסדה ב-1144, כבאסטידים הראשונים.
כמה מהבאסטידים הראשונים נבנו תחת ריימונד השביעי מטולוז כדי להחליף כפרים שנהרסו במסע הצלב האלביגנזי. הוא עודד בנייה של כפרים אחרים כדי ליישב את השממה, במיוחד בדרום-מערב צרפת. כמעט 700 בסטידים נבנו בין השנים 1222 (Cordes-sur-Ciel, טארן) ו-1372 (La Bastide d'Anjou, טארן).
היסטוריה.
הבאסטידים פותחו וגדלו במספרם על פי תנאי חוזה פריז (1229), שאיפשר לריימונד השביעי מטולוז לבנות עיירות חדשות בתחומי שליטתו המובסים והמרוסקים אך, לא לבצר אותן. כאשר אלפונס הקאפטי מפואטייה ירש, במסגרת נישואים שנקבעו בהסכם, וביסס את שליטתו האזורית בין השאר באמצעות ייסוד הבאסטידים, הוא כונה "מייסד הבאסטיד שאין דומה לו". בעלי קרקעות תמכו בפיתוח באסטידים כדי לייצר הכנסות ממסים על סחר ולא ממעשרות (מיסים על ייצור). חקלאים שבחרו להעביר את משפחותיהם לבאסטידים כבר לא היו וסאלים של הלורד המקומי והפכו לאנשים חופשיים. למעשה, התפתחות הבאסטידים תרמה לדעיכת הפיאודליזם.
התושבים החדשים עודדו לעבד את האדמה מסביב לבאסטיד, ובעקבות כך החל מסחר בדמות סוחרים ושווקים. הלורד הטיל מס על דירות בבאסטידים ועל כל המסחר בשוק. הבסיס המשפטי שעליו נקבעו הבאסטידים היה זה של פרז' עם הכוח השלטוני המקומי, המבוסס על הסכם חוזי רשמי בכתב בין בעל הקרקע לבין רוזן טולוז , מלך צרפת או מלך אנגליה. בעל הקרקע עשוי היה להיות קרטל של לורדים מקומיים או אב המנזר של מנזר מקומי.
האחריות וההטבות גובשו בקפידה בצ'ארטר, שהגדיר את הזכיינות ("חירויות") ואת התלבושות ("המנהגים") של הבאסטיד. זכויות פיאודליות הושקעו בריבון, כאשר הלורד המקומי ממלא מספר חובות כאוכף צדק מקומי ומתווך בין התושבים החדשים - הנדרשים לבנות בתים בתוך זמן מוגדר, לעיתים קרובות שנה, לבין נציגי הריבון. לתושבים הוענקו מגרש ביתי, מגרש לגינה במטבח (קסלה) ומגרש לעיבוד (ארפנט) בשולי אדמות הבאסטיד. תחילה הבאסטיד והכנסייה נבנו תחילה מעץ. לאחר גמר הקמת הבאסטיד, הם הוחלפו במבנים מאבן.
רכיבים מבניים.
על ההגדרה של באסטיד התנהל בעבר פולמוס אקדמי. כיום הם מתוארים, בדרך כלל, ככל עיר שתוכננה ונבנתה כיחידה, על ידי מייסד אחד. רוב הבאסטידים פותחו עם מתווה של רשת רחובות מצטלבים, עם צירי דרך רחבים המחלקים את תוכנית העיר ל"אינסולות" ('insulae'), או בלוקים, שדרכם עובר, לעיתים קרובות, נתיב צר. הם כללו כיכר שוק מרכזית מוקפת ארקדות (קוברטים; couverts) שדרכן עברו צירי התנועה, עם שטח שקילה ומדידה מקורה. כיכר השוק סיפקה, לעיתים קרובות, את היחידה העצמאית (מודול) שאליו מתנקזות חלוקות המשנה של הבאסטיד. הדגם העירוני הרומי, הקסטרום עם תוכנית הרשת והפורום המרכזי שלו, שלט ללא עוררין באזור שכן תקדימים תכנוניים רומיים שרדו בערים מימי הביניים כמו בזייה, נרבון, טולוז, אורנז' וארל. אזור הבאסטידים היה אחד המאחזים האחרונים של שלהי העת העתיקה במערב.
כיכר מרכזית.
המאפיין העיקרי בכל הבאסטידים הוא מקום מרכזי, פתוח או כיכר. הוא שימש לשווקים, אך שימש גם למפגשים פוליטיים וחברתיים. כיכר טיפוסית, (שהייתה כנראה דגם לבסטידים אחרים), אפשר למצוא במונטאובן. בדרך כלל, יש רק כיכר אחת. סנט ליס (Saint-Lys) ואלביאס (Albias) שונות מאחר ויש להן שתי כיכרות: כיכר אחת לשוק וכיכר נוספת לכנסייה. הכיכר משמשת גם לחלוקת העיר לרבעים. בדרך כלל, היא שוכנת לצד לרחוב הראשי (הציר) שהוביל את התנועה. ישנן שלוש פריסות אפשריות:
כנסייה.
הכנסייה כמעט אף פעם לא הייתה על הכיכר המרכזית אלא בדרך כלל בזווית, מול הכיכר באלכסון. אחד היוצאים מן הכלל הנדירים הוא Villefranche-de-Rouergue, אך זה נבנה מאתיים שנה אחרי הכיכר.
מגורים.
היו כללים ברורים כיצד ניתן לבנות בתים בתוך הבאסטיד. חזיתות הבתים נאלצו ליישר קו. כמו כן, היה צריך להיות מרווח קטן בין הבתים. המגרשים עליהם הוקמו בתי המגורים היו כולם דומים בגודלם, 8 מטרים על 24 מטרים היה הגודל הנפוץ. היו רק מספר מצומצם של מגרשים. זה נע בין עשרה לכמה אלפים (3,000 ב-Renade-sur-Garonne).
רחובות.
רוחב הרחובות היה בדרך כלל 6-10 מטרים, כך שמרכבה יכלה לעבור דרכם. הם נבנו לצד חזיתות הבתים. סמטאות העוברות בין רחובות, לרוב אלו היו ברוחב של 5-6 מטרים אך לפעמים, הן נבנו ברוחב של 2-2.5 מטרים. בבאסטיד היו בדרך כלל בין רחוב אחד לשמונה.
חומות.
בתחילה, כאשר הוקמו הבאסטידים הראשונים, לרובם לא היו חומות או ביצורים של עיר, מאחר וזו הייתה תקופה שלווה בהיסטוריה, והחומות נאסרו על פי חוזה פריז (1229). ביצורים נוספו מאוחר יותר ושולמו באמצעות מס מיוחד או בוצעו באמצעות חוק שחייב את תושבי העיר לסייע בבניית החומות. דוגמה טובה לכך היא ליבורן. עשר שנים לאחר הקמת העיר ביקשו אנשיה כסף לבניית חומות העיר. לאחר שהם קיבלו את הכסף, הם הוציאו אותו על הפיכת העיר שלהם ליפה יותר, במקום בניית חומות. בתחילת מלחמת מאה השנים, נהרסו באסטידים רבים שלא היו להם חומות עיר. כמה מהאחרים בנו במהירות חומות אבן כדי להגן על העיר.
מבנה ומיקום.