הצבא הרומי הורכב מלגיונות של אזרחים וכוחות עזר של הצבא הרומי מבין בעלות בריתה. לא ידוע בוודאות מה היה גודלו של הלגיון בעת המלחמה הזאת, אך נהוג לשער שהנתונים של פוליביוס שניתנו עבור המלחמה הפונית השנייה תקפים גם כאן. על פי פוליביוס כלל הלגיון הרומי 4,200 חיילים, מהם 1,200 קלים והיתר כבדים. לא הרבה ידוע על חימושו של החייל הרומי במלחמה זו, אך סביר להניח שציוד המיגון היה דומה לזה שהשתמשו בו במלחמה הפונית השנייה וכלל מגן גדול בשם סקוטום, שריון גוף ופרטי מיגון אחרים. כלי נשקו של החייל הרומי היו שונים מאלו שהופיעו במלחמה הפונית השנייה וכללו חרב ישרה הדומה לחרב היוונית קופיס וחנית הטלה, אם כי לדעת ההיסטוריונים בשלב זה טרם חומשו הלגיונרים בפילום בעל החוד המתעקל.
כאמור, הרומאים נכנסו למלחמה ללא צי משלהם, אך בהמשך בנו ציים גדולים שהשתוו בגודלם לצי הקרתגי. הספינה הגדולה ביותר שהייתה בשימוש במלחמה היא חמש חתרית שלפי פוליביוס הרומאים הציבו עליה 300 חותרים ו-120 חיילי צי. חמש חתרית הייתה מצוידת באיל ניגוח ובגרסה הרומית גם בגשר נחיתה שנקרא "עורב" לפשיטה על הסיפון.
קרתגו.
קרתגו הייתה מושבה פיניקית של בני צור שנוסדה במאה ה-9 לפנה"ס. היא שכנה בשטחה של תוניסיה המודרנית. בשלב זה בהיסטוריה שלה התפתחה המושבה הפיניקית הקטנה לעיר-מדינה גדולה עם מוסדות שלטון, כלכלה, דת ומנהל מפותחים. היא שלטה במישרין או בעקיפין על ידי פיקוח על בעלות ברית ומשלמי מס על כל השטח הצפון אפריקאי, מתוניסיה המודרנית עד מצר גיברלטר. כמו כן, היו לה מספר אחזקות בדרום חצי האי האיברי, חלק מסיציליה וכמה איים בים התיכון. בראש המדינה עמדו שני פקידים נבחרים שנשאו בתואר "שופט", אך בניגוד לרומאים השופטים לא פיקדו על הצבאות בשדות הקרב. הפיקוד היו נתון בידיו של גנרל ממונה שהחזיק בתפקיד ללא הגבלת זמן עד אשר נקרא לשוב לקרתגו.
הצבא הפיניקי התבסס על שכירי חרב והפיקוד היה נתון בידיהם של קצינים קרתגים. הקרתגים גייסו ללא אבחנה את בני כל העמים שרצו לשרתה, והקימו צבאות גדולים של שכירי חרב שמספרם הגיע לעשרות אלפי בני אדם. חלק אחר של הצבא סופק על ידי בעלות בריתה, בעיקר על ידי ערים פוניות אחרות בצפון אפריקה. בני קרתגו עצמם לא היו חייבים בשירות מחוץ לאפריקה. לצד חיל רגלים ופרשים כלל הצבא הקרתגי פילים רבים. פילים קרתגנים היו קטנים יחסית ולא הורכבו עליהם קשתים או חיילים אחרים והפיל עצמו היה כלי הנשק. לא ידוע מה היה חימושם של החיילים הקרתגים, אך משערים שהם שמרו על כלי נשק שהיו מקובלים במולדתם.
בניגוד לרומא, קרתגו הייתה מעצמה בעלת היסטוריה ימית ארוכה. בתחילת המלחמה נהנתה משליטה בלתי מעורערת בים, אך בהמשך המלחמה ספגה כמה תבוסות כואבות בזירה הימית ובסופו של דבר הפסידה במאבק על הים וכתוצאה מכך גם במלחמה כולה. הצי הקרתגי היה דומה לצי הרומי, למעט גשר הנחיתה שלא היה בשימוש בספינות הקרתגיות. עיקר הטקטיקה של בני קרתגו הייתה ניגוח ולא פשיטה על הסיפון שהייתה נהוגה בצד הרומי.
הרקע למלחמה.
היירון השני שליט (טיראן) סירקוסאי, ירש ממלכה קטנה במזרח סיציליה, שבדורות קודמים חלשה על שטח גדול בהרבה. הוא שאף להרחיבה, להשיב את הערים שאבדו, ובהן מסנה (מסינה של היום, בקצה הצפון-מזרחי של סיציליה) בה משלו המאמרטינים , שכירי חרב שמוצאם מאיטליה, שהשתלטו על העיר בכוח בשנת 289 לפנה"ס. משפנה נגדם היירון, יצאו שתי משלחות מאמרטיניות אל הקרתגים והרומים (אולי בהפרש זמן; מכל מקום, ברור כי המסע לרומא ארך זמן רב בהרבה). הקרתגים, שהחזיקו בחלק גדול ממערב האי, בעיקר בערי נמל ששימשו להם תחנות מסחר, נענו ברצון. משהתייצב חיל המשלוח הקרתגי במסאנה, נסוגו הסיראקוסאים. למפקד חיל המשלוח, מצדו, לא הייתה כל כוונה לעזוב את העיר, והוא וחילו חנו באקרופוליס של מסאנה. בכל זאת עלה בידם של המאמרטינים לגרשו "בתחבולות ובאיומים" (כך פוליביוס, היסטוריה, 1, 11; פוליביוס מציין כי הקרתגים דאגו להוציא את המפקד להורג בעקבות נסיגתו, על פי נוהג שרווח אצלם).
בשלב זה החליטו הרומאים להתערב. לא הייתה זו החלטה פשוטה עבור הסנאט הרומי: רומא הייתה חתומה על חוזה (משנת 306 לפנה"ס) עם קרתגו, שתחם את תחומי ההשפעה של שני הצדדים במערב הים התיכון. טיעונים שונים שעמדו כביכול בלב הדיון נזכרים במקורות, במיוחד החשש מפני השתלטות קרתגית על סיציליה כולה, וסכנה לאיטליה עצמה - קשה ליישב זאת עם מדיניות הקרתגים עד אז - וכן שאלת הצידוק המוסרי להתערבות, שהלא רומא עצמה פעלה בתקיפות, זמן קצר קודם לכן ובמצב עניינים דומה, נגד שכירי חרב מבין אזרחיה. בסופו של דבר נפלה ההכרעה לכרות ברית עם המאמרטינים (שרק מתוקף ברית הגנה מותר היה לצאת למלחמה "צודקת", שתזכה לאישור דתי), לטענת פוליביוס, בתוקף החלטת העם (מן הסתם בהצבעה באספת הקנטוריות), שכביכול מסר לו הסנאט את ההכרעה הגורלית. הקונסול אפיוס קלאודיוס קאודקס יצא למסנה, שכבר יצא ממנה המפקד הקרתגי, והמאמרטינים תכננו למסור לו את השליטה בה. לנוכח ההתערבות הרומית, מיהר היירון טיראן סירקוסאי לכרות ברית עם הקרתאגים ולהטיל מצור על מסנה. אפיוס חצה את מצר מסנה, תקף את מחנה הסירקוסאים והביסם לאחר קרב ממושך. היירון נסוג לעירו, ואפיוס גמר אומר לתקוף את הקרתגים בהקדם האפשרי. כך, בשנת 264, נפתחה המלחמה באי, שעדיין הייתה בגדר סכסוך טריטוריאלי מוגבל, שסופה שהסלימה לכדי עימות כולל בין חילות וציי הקרתגים והרומים (האחרונים כלל לא היה להם צי של ממש קודם למלחמה) בסיציליה, בסרדיניה, בקורסיקה, בים התיכון ובחוף אפריקה הצפונית (באזור תוניסיה של היום).
זירות המלחמה.
לבד מכמה פשיטות קרתגיות על איטליה ופלישות רומיות על אפריקה ושטחים קרתגיים אחרים שלא הניבו הרבה, הלחימה התמקדה בעיקר בסיציליה ובמים הסמוכים לה.
סיציליה בתקופה הזאת הייתה מחולקת בין יישובים יווניים וקרתגיים. היישובים היווניים שכנו במזרחו של האי ותפסו את עיקר שטח האי (כ-70-80%). העיר היוונית הגדולה והחשובה ביותר הייתה סירקוסאי. החלק המערבי היה נתון מזה זמן רב תחת שליטה קרתגית. תושביו המקוריים של האי שרדו, אך רובם ככולם נבלעו בתוך התרבות היוונית והקרתגית ולא היוו כוח משמעותי.
האי שוכן בסמוך לקצה ה"מגף" האיטלקי עם מצר צר שמפריד ביניהם, אך גם הדרך מקרתגו לאי לא הייתה ארוכה במיוחד ולא הייתה בעיה לאף אחד מהצדדים לתגבר את כוחותיהם.
מהלך המלחמה.
את המלחמה הפונית הראשונה ניתן לחלק לשלושה שלבים:
שלב ראשון (264–262 לפנה"ס): הכרעת סירקוסאי.
בשלב זה עדיין הייתה המלחמה מצומצמת - רומא ניסתה לכפות על הכוחות השולטים בסיציליה - קרתגו וסיראקוסאי - לכאורה הכרה במעמדה של רומא כבעלת ברית של מסאנה, ולמעשה (כמשתמע מכך) הכרה כמעצמה בעלת אינטרסים ולפיכך אמירה בענייני סיציליה.
בשנת 264 נחתו הכוחות הרומיים בסיציליה ורומא הכריזה מלחמה על שתי היריבות. סירקוסאי, החלשה יותר, נכנעה בשנת 263 ובכך למעשה השיגה רומא חלק ממטרתה. חוזה השלום שנחתם עם סירקוסאי הבטיח פיצוי כספי כבד לרומא, אך גם הכיר בשלטונה של סירקוסאי על העיר והשטחים הסובבים אותה, ברדיוס של כ-50 ק"מ מסביבה.
קרתגו לא השלימה עם המצב אלא נערכה ללחימה ברומא ולפיכך תקפה רומא בעומק השטח הפוני וכבשה אחרי מצור את העיר החשובה אגריגנטום (אקרגס) הנמצאת בחופה הדרומי של סיציליה. העיר נבזזה בידי החילות הרומיים והשבויים נמכרו לעבדות. היחס הקשה של רומא אל אגריגנטום וסירקוסאי הוביל להימנעות הערים האחרות בסיציליה מכניעה לרומאים.
שלב שני (262–255 לפנה"ס): שינוי יעדים.
רומא שינתה את יעד המלחמה לכיבוש בפועל של סיציליה, ובנתה לצורך כך צי מלחמה, זו הפעם הראשונה בתולדותיה, כדי שתוכל להתמודד עם הצי הקרתגי החזק. הרומאים ידעו, כי בשל חוסר ניסיונם הימי הם נופלים מן הקרתגים בשימוש בטקטיקות הימיות המקובלות - תמרון לשם ניגוח והטבעת אוניית האויב; על כן התקינו על סיפוני אוניותיהם גשרי נחיתה ניידים מצוידים בקרס ברזל, שהוטלו באמצעות מנוף על סיפון אוניית היריב וננעצו בו. משהוטלו הגשרים, הסתערו החיילים הרומיים אל אוניות הקרתגים והכריעו את צוותיהן בלוחמת פנים אל פנים.
ההתנגשות הימית הראשונה נערכה ליד מילאי (260) והסתיימה בניצחון רומי. בעקבותיו הרחיבה רומא את זירת המלחמה לקורסיקה וסרדיניה (259) ולאחר הכרעתם של הפונים בקרב ים ליד כף אקנומוס (256), נחתו שני לגיונות בחוף אפריקה וניצחו את הצבא העומד מולם.
הרומאים ניסו להגיע להסכם על כניעתה של קרתגו, אולם זו דחתה הסכם זה, שכלל תנאים קשים עבורה. קרתגו סירבה להיכנע, ובמהלך החורף אימנה צבא שכלל אזרחים ושכירים בידי קצין ספרטני. באביב 255 תקפו הכוחות הרומים שנית את קרתגו מבלי לחכות לתגבורת מאיטליה. הצבא הרומי הובס בקרב בגרדס ומפקדו נפל בשבי הפונים. שרידי הצבא הרומי חולצו בידי הצי שאף ניצח צי פוני שיצא לקראתו (קרב הרמאיון), אולם סערה שפרצה בדרכם לאיטליה הטביעה למעלה ממאתיים חמישים אוניות על צוותיהן ואנשי הצבא שבהן - עשרות אלפי אבדות.
שלב שלישי (254–241 לפנה"ס): ריכוז המאמץ בסיציליה עד להכרעה.
בשלב זה התמקדו הרומאים בסיציליה ודחקו את הפונים למערב האי. במהלך תקופה זו הסתפקו הרומאים בפשיטות הטרדה בלבד על חופי אפריקה ובהגנה מקומית על חופי דרום איטליה מפני פשיטות הנגד שביצעו הפונים. הפונים הוטרדו באותה התקופה גם בבעיות מבית - התקוממות של השבטים הנומידיים שבשליטתם.