לפני מלחמת העולם הראשונה, פריז חזרה להיות בירת האופנה, וגם מרכז אמנות איור אופנה - ציירים, משוררים, מעצבים, מלחינים, אנשי תיאטרון היו מתחככים זה בזה. יצירתו של איריב הביאה את האיור לדרגת האמנות, והניחה את היסודות לציורים מהמאה העשרים.
האמנויות הדקורטיביות של התקופה, כמו אר נובו, קוביזם או אר דקו, השפיעו על איור האופנה שהיווה השתקפות של הזמן; ההשראה של מאיירים הגיעה בעיקר מהתיאטרון.
תור הזהב.
המגזינים האמריקאים Harper's Bazar או ווג, Femina הצרפתית או L'Officiel, מפרסמים את השמות הגדולים ביותר של המאיירים והמעצבים של אותו הזמן. המגזינים הופכים לחיוניים בהפצת אופנה. עיצוב אופנה הופך להיות פחות סטטי, אין לו עוד גישה אמנותית, אלא יותר תיאורית, והוא מכוון לסגנונות משנה של לבוש - חיי יומיום, אופנת עילית לקוקטיילים ועוד.
גם התנועה הסוריאליסטית נכנסה למגזיני אופנה האיור מתפתח גם לכיוון של "ריאליזם חדש" שעובר לאוריינטציה אמנותית יותר. אבל המהפכה בצילומי אופנה תפסה בהדרגה את מקום האיור, כאשר כל תחום אימץ בהדרגה את הטכניקה המתאימה לו: הצילום למאמרי אופנה והאיור לפרסום 19. הצילום במקביל לאיור נהנה מהתפתחויות אלה.
מלחמת העולם השנייה משנה את התפתחות האיור ופרסום האופנה. חלק מהמאיירים גויסו לצבא, אחרים היגרו מאירופה לארצות הברית. באופן כללי הפרסום היה מצומצם בתקופת המלחמה והפצת המגזינים לא הייתה סדירה. לאחר המלחמה הדברים השתנו: כמה מאיירים ותיקים נעלמו, והופיעו חדשים במקומם.
שקיעה והתחדשות.
המגמה שהחלה לפני המלחמה - הגבלת תקציבי האיור לטובת הצילום, מצאה את ביטויה. בשנות השישים תחום האופנה עובר מהפכה: בירת האופנה עברה מפריז ללונדון, הלבוש המוכן יחולל מהפכה בביגוד בשנים הבאות, פופ-ארט והתנועה ההיפית, ישפיעו על איור האופנה.
הצילום שולט בעולם האופנה, וצלמי האופנה הם המאסטרים הגדולים. האיור לא מצא מקלט אפילו במגזינים לנערות מתבגרות. אף על פי כן, נותרו כמה מגזיני אופנה, במיוחד מקצועיים, שבהם התפרסמו עבודות המעצבים בגרפיקה.
משנות השמונים נראה כי איור אופנה מצא מקום קטן בפרסומים. החל להופיע המגזין La Mode en peinture, מגזין אופנה אוונגרדי, מאויר במלואו. בארצות הברית הופצה גרסה החדשה של המגזין Vanity Fair.
בשנות האלפיים נראה שהאיור מחזיר לעצמו מקום בעולם האופנה. טכניקות האיור שבשימוש מערבבות שיטות ישנות ומודרניות ואימוץ העיצוב בכלים דיגיטליים.
טורנלה
קהילת יהודי טורנלה
ברקון ביקונס
ברקון ביקונס (באנגלית: Brecon Beacons; בוולשית: Bannau Brycheiniog) הוא פארק לאומי ואזור הררי בדרום-מזרח ויילס.
אזור הברקון ביקונס ("פסגות ברקון") נקרא על שם ממלכת ברכיניוג ששלטה באזור בימי הביניים המוקדמים (קרויה על שם מלכה הראשון בריכן), ועל שמה גם העיירה ברקון (הטיה אנגלית של בריכניוג) והמחוז ההיסטורי ברקונשייר. האזור מאופיין בהתיישבות מועטה יחסית ושטחים הרריים, הוא כולל מספר פסגות גבוהות בהן פן אי ואן, הפסגה הגבוהה ביותר בדרום ויילס. תנאי השטח המאתגרים והאוכלוסייה המועטה, הפכו את הביקונס לאזור טיולים מוכר, בנוסף הוא משמש את הצבא הבריטי לאימוני שטח וניווטים ובין היתר משמש לאימוני ה-SAS.
הפארק הלאומי ברקון ביקונס.
הפארק הלאומי ברקון ביקונס נוסד בשנת 1957, השלישי והאחרון להיווסד בוויילס (אחרי סנודוניה וחופי פמברוקשייר). הוא משתרע על שטח של 1,344 קמ"ר ומצוי בין חלקו הדרומי של מחוז פוויס, חלקו הצפון-מערבי של מונמת'שייר והצד המזרחי של מחוז קמרת'נשייר. האזור כולל מספר מאפיינים גאוגרפיים, בהם עמק האסק (Usk) ונהר האסק, ממזרח לו ההרים השחורים וממערב לו הפסגות המרכזיות של הברקון ביקונס, כולל פן אי ואן שהיא הפסגה הגבוהה ביותר בדום ויילס, ובחלק המערבי של האזור מצוי ההר השחור.
הפארק מנהול על ידי ראשות הפארק הלאומי ברקון ביקונס השוכנת בעיירה ברקון בחלקו הצפוני של הפארק, ולה סמכויות רבות בניהול שטחי הפארק, שימור, וניהול פעילויות לתיירים ומטיילים בשטחיו. מלבד ברקון, מספר עיירות שוכנות בשטחי הפארק בהן היי-און-וואי בפינה הצפון-מזרחית שלו, פונטיפול ואברגווני הגובלות בחלקו הדרום-מערבי, ול'אנדיילו הגובלת בקצה המזרחי.
Ill Crag
המפקד העליון של בעלות הברית באירופה
המפקד העליון של בעלות הברית באירופה (באנגלית: (SACEUR) Supreme Allied Commander Europe) הוא תוארו של המפקד על כוחות נאט"ו ברחבי אירופה. תפקיד זה נחשב לשני בחשיבותו בתוך ההיררכיה של נאט"ו, כפוף רק ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו. באופן מסורתי, המפקד העליון הוא תמיד גנרל מהכוחות המזוינים של ארצות הברית, אשר נבחר בידי נשיא ארצות הברית, וכסגנו מתמנה גנרל מצבא בריטניה או מהבונדסוור. בהתאם לכך, המפקד העליון של בעלות הברית באירופה משמש במקביל גם כמפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית.
בתחום סמכותו של המפקד העליון כלולים פיקוד הכוח המשותף בברונסום, פיקוד האוויר של בעלות הברית, הפיקוד הימי של בעלות הברית, פיקוד היבשה של בעלות הברית, סוכנות שירותי התקשורת ומערכות המידע של נאט"ו, פיקוד הכוח המשותף של בעלות הברית בנאפולי ופיקוד הכוח המשותף בנורפוק.
משכנו הרשמי של המפקד העליון נמצא בכפר קסטאו שבבלגיה. המפקד העליון הנוכחי הוא טוד וולטרס.
אנדרה קאדאר
אנדרה קאדאר (במקור שוורץ, בהונגרית: Kádár Endre; קונהדייש, 9 בדצמבר 1886 – אושוויץ, נובמבר 1944) היה עיתונאי, סופר יהודי-הונגרי שניספה בשואה. הוא השתייך לדור הראשון של כתב העת הספרותי ניוגט.
ביוגרפיה.
אנדרה שוורץ נולד במשפחה יהודית של חייט ותופרת בקונהדייש כבנם של אנה אלטמן ושל דוד שוורץ, אביו היה חבר מועצת הקהילה היהודית המקומית והיה כבר בן 48 כשבנו אנדרה נולד. הוא סיים את לימודיו בקישאויסאלאש (Kisújszállás) ושינה את שם משפחתו לשם הונגרי בשנת 1904. קאדאר המשיך את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובשווייץ ולאחר מכן הפך לעיתונאי. באוקטובר 1909 נכח בביקורם של סופרי כתב העת הספרותי והאמנותי ניוגט בדברצן.
הרומן הראשון שלו יצא לאור בכתב העת ניוגט בהמשכים (Balalajka, 1918), ויצא לאור כספר בשנה שלאחר מכן. מאמריו וכתביו הופיעו גם בעיתונים ובכתבי העת הבאים:
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגורר בשווייץ עם אשתו, הגרפיקאית ליוויה מיהאי (מקודם מילר) ודיווח לעיתון אשט. (אולם, על פי מקור אחר, "הוא בילה את כל תקופת מלחמת העולם הראשונה בחזית") ברוב שנות ה-20 של המאה ה-20 בני הזוג שהו בצרפת והשתייכו לחוג החברים של הסופר ההונגרי ג'רג' בלני (Bölöni György). נישואיהם התפרקו בשנות ה-30 של המאה ה-20.
מקום מגוריו האחרון של קאדאר היה בעיר גיור, משם גורש לאושוויץ ולא חזר. בשנת 2007, עיר הולדתו הנציחה את שמו על לוח זיכרון.
יצירתו.
הרומן הראשון שלו (Balalajka, 1918) התקבל יפה. מיהאי פלדי (מקודם: מיקשה פרנקל) כתב עליו בניוגט ב"שמחת הגילוי".
"בהחלט אין בו שום נחמה והוא קרוב יותר להכל מאשר לשמחה הבלתי מופרעת של מוצרט, אבל זו הספרות הטהורה ביותר, האצילית ביותר".
מחזהו שנכתב והוצג בשנת 1922, זכה לשבחים של הסופר, הפובליציסט, במאי הקולנוע, התסריטאי והמפיק ההונגרי, האנטי נאצי, לימים חבר באקדמיה ההונגרית למדעים לאיוש זילהי, תוך הדגשת החידוש והחזון המקורי של הדרמה. מילאן פושט מתח ביקורת על הרומן השני ורחב היריעה יותר של קאדאר (ענישה עצמית, 1935) בביקורת סוחפת ביותר: "(…) הצרה היא שהרומן הזה, לו היה מובן יותר, היה משעמם עוד יותר."
ברור גם מכתיבתו שעל פי הצהרתו של אנדרה קאדאר הוא כתב את הרומן במשך שלוש עשרה שנים וכי לרומן יש גם "חסידים מרוצים ונהנים".
בזיכרונותיו סיכם אנדרה אילש (מספר הונגרי, מחזאי, מנהל הוצאת ספרים, מתרגם, מבקר אמנות) את רשמיו משני הספרים באופן הבא:
"שני הרומנים האלה הפתיעו אותי בגודש המסחרר של הפרטים, המציאות, הדמויות, הסיטואציות האנושיות באותה תקופה. זה היה כאילו חזר הביתה עם מזוודה שלמה של תצלומים חובבים ממסעו בחו"ל – כזה היה הרומן של אנדרה קאדאר, ובעיקר השני, 'העונש העצמי'. אולי אף אחד לא אסף כמוהו נתונים כה רבים על אירופה המערבית האנרכית בין שתי מלחמות העולם – איזה תמונות גדולות, מגוונות וחדות הן אלה. כמו עושרם של הרומנים של אונורה דה בלזק, מרסל פרוסט, ולרי-לרבו (Valery Larbaud). רק קרום התא הדק והשקוף, שבקושי ניתן להבחין דרכו בין התמונות הבודדות, היה מתוח - כתמונת פסיפס שנזרקה פנימה לדמויות ולמצבים הטרידה את הקורא וסינוור את הרומן בצפיפות ובתנועה שנדחסו לקוביות נפרדות."
קיראן קולקין
מטרות לפיתוח בר קיימא
דרבן עב קוצים
דרבן עב-קוצים
סליפר היט
Sleeper hit
להיט מפתיע
קיירן קולקין
קיירן טריפייר
קיראן טיירני
קיירן ריצ'רדסון
סרגיוס
ג'וזף מקי בראון
ג'וזף מקי בראון (באנגלית: Joseph Mackey Brown; 28 בדצמבר 1851 – 3 במרץ 1932) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן שתי קדנציות לא רצופות כמושל ג'ורג'יה ה-59, הכהונה הראשונה בין 1909 ל-1911 והשנייה בין 1912 ל-1913.
לאחר מותו נטען כי לקח חלק בביצוע הלינץ' האנטישמי בליאו פרנק באוגוסט 1915.
ביוגרפיה.
ג'וזף מקי בראון נולד בקנטון, ג'ורג'יה ב-28 בדצמבר 1851. בראון הוא בנו של מושל ג'ורג'יה בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית ג'וזף אמרסון בראון. בצעירותו כונה על ידי משפחתו בשם החיבה "ג'ו בראון הקטן".