פרס אטלס (באנגלית: Atlas Award) הוא פרס שנתי לחברות סטארט-אפ ישראליות שיוצרות טכנולוגיה, רעיון או מוצר, בעלי ערך יוצא דופן. הפרס הוא פסל של הטיטאן אטלס שייצר הפסל ריצ'רד מינס, ושוויו הוא כ-100 אלף ש"ח. הפרס מחולק החל משנת 2016.
הפרס הוא מטעם מרכז איין ראנד בישראל ושותפים כגון: TheMarker, Amazon Web Services, StartUp Nation Central, קרן פרומיתאוס, קבוצת דאו הקנדית, חברת קאריופארם ואחרים. בעבר נמנו גם דלויט, בנק הפועלים, קופאס בי.די.אי והתעשייה האווירית.
פלורנס סאבין
פלורנס רנה סאבין (באנגלית: Florence Rena Sabin; 9 בנובמבר 1871 – 3 באוקטובר 1953) הייתה מדענית רפואית אמריקאית. היא הייתה אישה פורצת דרך בתחום המדע – הראשונה שקיבלה מעמד של פרופסור חבר ב, שנבחרה לאקדמיה הלאומית למדעים, ושהייתה ראש חוג במכון רוקפלר למחקר רפואי.
גם אחר שפרשה היא פתחה בקריירה שנייה כפעילה בתחום בריאות הציבור, עליה קיבלה ב־1951 את .
ילדות ונעורים.
פלורנס סאבין נולדה ב-9 בנובמבר 1871 בסנטרל סיטי, קולורדו. אמה, סרינה סאבין, הייתה מורה. אביה, ג'ורג' ק. סאבין, היה מהנדס מכרות. בשנת 1878 מתה אמה של פלורנס, ופלורנס עברה, יחד עם אחותה, להתגורר אצל דודה, אלברט, בשיקגו. לאחר מכן עברה יחד עם הדוד לוורמונט.
בתחילה שקלה פלורנס לעסוק בנגינה בפסנתר, אך הכישרון המוזיקלי שלה לא היה מפותח מספיק. במקום זאת היא החלה להתעניין במדע, ובפרט ברפואה.
לימודים.
בשנת 1885 נרשמה פלורנס לתיכון ”“, שם למדה עד שנת 1889. לאחר מכן למדה במכללת סמית', והפכה לבוגרת האוניברסיטה בשנת 1893. במשך שנתיים עבדה כמורה למתמטיקה בתיכון, ולאחר מכן לימדה במשך שנה זואולוגיה במכללת סמית', כדי לממן את לימודיה לתואר השני.
בשנת 1886 נרשמה סאבין ללימודי רפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. פרנקלין מול, מומחה לאנטומיה, הבחין בהתמדתה ובמיומנויות עבודתה במעבדה, והכווין אותה לחקור שני נושאים חשובים. הראשון התמקד במטרה לייצר מודל תלת־ממדי של גזע מוחו של תינוק מייד לאחר לידתו, והשני עסק בהתפתחות האמבריולוגית של מערכת הלימפה.
בשנת 1890 סיימה סאבין את לימודי הרפואה שלה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
קריירה.
בית הספר לרפואה של ג'ונס הופקינס (1902–1925).
עם סיום לימודיה, סאבין החלה לעבוד בבית החולים ג'ונס הופקינס כמתמחה של ויליאם אוסלר, "אבי הרפואה המודרנית". בתום השנה קיבלה מלגת מחקר בחוג לאנטומיה בבית הספר, והמשיכה לעבוד עם פרנקלין מול. מאוחר יותר, הוקצה עבורה תקן בחוג.
ב־1902 היא החלה ללמד סטודנטים בחוג. בתוך 4 שנים קודמה למעמד פרופסור חבר, וביוני 1917 מונתה לפרופסור לאמבריולוגיה והיסטולוגיה – ובכך, הפכה לאישה הראשונה במעמד זה במכללה לרפואה.
היא המשיכה את מחקרה בתחומי הדם, על ייצורו ותאיו; חקר רקמות המוח; וכן הפתולוגיה והאימונולוגיה של מחלת השחפת. ב־2014, נבחרה לאישה הראשונה בתפקידת נשיאת האגודה האמריקאית לאנטומיה.
לאחר שהשלימה את מחקריה ב־1925, סאבין עזבה את בית הספר לרפואה של ג'ונס הופקינס, בעקבות אפליה ממסדית ושאיפתה לחקור במשרה מלאה.
מכון רוקפלר למחקר רפואי (1925–1938).
בספטמבר 1925 מונתה לראש החוג למחקר תאי במכון למחקר רפואי של אוניברסיטת רוקפלר שבניו יורק.
היא חקרה את מערכת הלימפה, תאי וכלי דם, ואת מחלת השחפת.
באותה השנה, היא הפכה לאישה הראשונה שנבחרה לאקדמיה הלאומית למדעים.
ב–1926, היא הצטרפה לוועדת מחקר של האגודה הלאומית לשחפת שמטרתה הייתה לרכז את המחקר בתחום. באותה עת, הקדישה את מחקרה לתאי מערכת החיסון, בייחוד מונוציטים והתמיינותם. את שנותיה האחרונות במכון הקדישה לחקר השפעתם של חומרים זרים והיווצרותם של נוגדנים.
ב־1938, סאבין עזבה את תפקידה במכון רוקפלר, פרשה לגמלאות, ושבה לקולורדו.
זִקנה ומוות.
בשנת 1944 קיבלה סאבין את בקשתו של מושל קולורדו, ג'ון ויויאן , לעמוד בראש ועדת משנה לבריאות. באפריל 1945 היא הציגה במכתב למושל את ממצאיה, לפיהם הממשלה "נחשלת בכל הנוגע לבריאות הציבור", ודרשה רפורמה בשירותי הבריאות.
החל משנות ה-70 לחייה החלה סאבין לפעול כדי שפוליטיקאים שהתנגדו לרפורמה בשירותי הבריאות יובסו על ידי תומכיה. מאמצים אלו נשאו לבסוף פרי והביאו לחקיקת סדרת חוקים בנושאי בריאות שנקראו על שמה, "חוקי הבריאות של סאבין". בנאום לוועדת הבריאות של מדינת אילינוי ב-1947, אמרה סאבין שהיא נבחרה לכהן כיו"ר הוועדה מכיוון שהמושל, שלא היה לו עניין בבריאות הציבור, מינה "גברת זקנה" מתוך מחשבה שהיא לא תבצע שינויים משמעותיים.
בשנת 1948 הפכה סאבין למנהלת הבריאות וארגוני הצדקה בדנוור שבקולורדו. את המשכורת שקיבלה בשלושת השנים הראשונות לכהונתה תרמה למטרות מחקר רפואי.
בשנת 1951 פרשה סאבין שנית לגמלאות, אך המשיכה לעסוק בנושא בריאות הציבור.
ב-3 באוקטובר 1953 מתה סאבין כתוצאה מהתקף לב, בגיל 81. גופתה נשרפה והאפר נקבר במאוזוליאום של בית הקברות פיירמאונט בדנוור.
מורשת והנצחה.
המחלקה לרפואה של אוניברסיטת קולורדו ובית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס נקראו על שמה של סאבין.
בשנת 1959 תרמה ממשלת קולורדו פסל של סאבין לאוסף היכל הפסלים הלאומי. בשנת 1973 נכנסה סאבין להיכל התהילה הלאומי לנשים, ובשנת 1985 נכנסה להיכל התהילה לנשים בקולרדו .
מאמריה ורשומותיה הרפואיות של סאבין מהשנים 1903–1941 מאוחסנות בארכיון המכונים הרפואיים של ג'ונס הופקינס. רשומות נוספות נשמרות גם במכללת סמית', בספריית החברה הפילוסופית האמריקאית בפילדלפיה, בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קולורדו, בחטיבת המוזיאונים של החברה ההיסטורית של מדינת קולורדו, במכון רוקפלד, ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
נונאטאק חיטר פטר
נונאטאק חיטר פטר או נונאטאק היטר פיטר (באנגלית: Hitar Petar Nunatak; בבולגרית: нунатак Хитър Петър) הוא נונאטאק הממוקם לחוף מצר הים תעלת הנסיך גוסטב, הנונאטאק ממוקם בחצי האי טריניטי באזור ארץ גרהאם, בצפון חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
נונאטאק חיטר פטר ממוקם 7.35 קילומטרים צפונית-מזרחית להר רוברטס;
נונאטאק חיטר פטר ממוקם 4.69 קילומטרים דרומית-מזרחית לנונאטאק באליי;
נונאטאק חיטר פטר ממוקם 4.35 קילומטרים מדרום לנונאטאק טפט.
גובהו של הנונאטאק 434 מטרים מעל פני הים.
הנונאטאק ממוקם בסמוך מדרום לשפכו של קרחון אייטקנהד למול האי אלקטוריה.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הנונאטאק.
הנונאטאק מופה בשנת 1996 על ידי סוקרים גרמניים מטעם המכון לגאודזיה יישומית (Institut für Angewandte Geodäsie) וסוקרים בריטיים מטעם הסקר האנטארקטי הבריטי.
מקור השם.
הנונאטאק נקרא על שם גיבור הפולקלור הבולגרי חיטר פטר ('פיטר הערמומי').
אן טיילר
אן טַיילֶר (נולדה ב־25 באוקטובר 1941) היא סופרת ומבקרת ספרות אמריקאית. היא חיברה למעלה מעשרים רומנים, בהם "מסעדת הגעגועים" (1982), "תייר בעל כורחו" (1985), ו"שיעורי נשימה" (1988). על "שיעורי נשימה" זכתה בפרס פוליצר לספרות ב־1989, ושני האחרים היו ברשימה הקצרה לפרס. טיילר זכתה גם בפרס ג'נט היידינגר קפקא, פרס השגריר לספר, ופרס חוג מבקרי הספרים של ארצות הברית. בשנת 2012 הוענק לה פרס הסאנדיי טיימס למצוינות ספרותית. הרומן העשרים של טיילר, "סליל של חוט כחול", היה ברשימה הקצרה לפרס מאן בוקר ב־2015, ו־"Redhead By the Side of the Road" נכלל ברשימה הארוכה לאותו פרס ב־2020. מבקרים מציינים את הדמויות המפותחות שלה, "הפרטים הבדויים בצורה מבריקה ומדויקת לחלוטין", "סגנונה הקפדני והמתוחכם", ו"הלשון החכמה והפתוחה שלה".
ראשית חייה ותקופת הלימודים.
ילדות.
טַיילר נולדה, בכורה מבין ארבעה ילדים, במיניאפוליס, מינסוטה. אביה, לויד פּארי טיילר, היה כימאי תעשייתי ואימהּ, פֿיליס מאהון טיילר, עובדת סוציאלית. שני הוריה היו קווייקרים, והיו פעילים חברתיים במערב התיכון ובדרום. משפחתה נדדה בין קהילות קווייקרים בדרום ארצות הברית, עד שהתיישבו ב־1948 בקומונה קווייקרית בְּסִילו, בהרי קרוליינה הצפונית ליד ברנסוויל. היישוב אוכלס ברובו על ידי סרבנים מצפוניים וחברי הזרם ההיקסי הליברלי בקרב הקווייקרים. טיילר התגוררה שם מגיל שבע עד אחת עשרה, ועזרה להוריה ולאחרים לטפל בבעלי חיים ולעסוק בחקלאות אורגנית. היא לא למדה בבית ספר ציבורי רשמי בסילו, אבל קיבלה עם שאר הילדים שיעורים באמנות, נגרות ובישול, בבתי חברי הקומונה, ובמקצועות אחרים בבית ספר זעיר. את הלימודים הלא פורמליים הללו השלימה בעזרת לימודים בהתכתבות.
בגיל שבע חיברה ספר ראשון: אוסף של ציורים וסיפורים על "בנות מזל... שזכו לנסוע מערבה בקרונות מכוסים." הספר האהוב עליה כילדה היה "הבית הקטן" מאת וירג'יניה לי ברטון. טיילר מייחסת לספר זה, שאותו קראה פעמים רבות במהלך תקופה זו של גישה מוגבלת לספרים, השפעה עמוקה עליה, והיא מזהה איך למדה ממנו "איך השנים חלפו, אנשים השתנו, ושום דבר לא יכול להישאר כשהיה". תפיסה מוקדמת זו של שינויים לאורך זמן היא נושא חוזר ברבים מהרומנים שלה, עשרות שנים מאוחר יותר, ו"הבית הקטן" עצמו מוזכר ברומן שלה "מסעדת הגעגועים". טיילר סיפרה גם שקראה את נשים קטנות של אלקוט עשרים ושתיים פעמים בילדותה.
בנקודת הזמן של עזיבת משפחת טיילר את סילו לאחר ארבע שנים כדי לעבור לראלי, קרוליינה הצפונית, טיילר בת האחת־עשרה טרם ביקרה בבית ספר ציבורי, ומעולם לא השתמשה בטלפון. לדבריה, החינוך הלא שגרתי הזה איפשר לה לראות את "העולם הנורמלי עם מידה מסוימת של ריחוק והפתעה".
נעורים.