רכש וההכנות להפלגת העפלה.
המוסד לעלייה ב' רכש את האונייה ("Guardian" בשמה המקורי), עשויה ברזל ובעלת שני סיפונים, בארצות הברית, באמצעות חברת יונייטד פרוט , ששימשה לכיסוי לרכישת ספינות להעפלה. האונייה נרשמה תחת דגל הונדורס בנמל פוארטו קורטז. לבולשת הבריטית נודע על האונייה ומטרת הפלגתה, כאשר הגיעה לנמל מרסיי. על הכנתה להפלגת העפלה הופקדו המלווים גדעון שוחט (גדע), אריה ויצמן ומוקה לימון, וכן נחום כרמלי, שהיה אז בצרפת, ולצדם צוות מקומיים שעסקו בעבודות הטכניות.
ההכנות נמשכו כחודש וחצי. נעשו סידורים פנימיים ושינויים טכניים רבים כדי להסיע מספר רב של מעפילים. הובא פחם ל-14 ימי הפלגה, ועל פי הוראות אנשי המוסד לעלייה ב' במקום, כ-120 טון מים.
מפקד האונייה היה מרדכי (מוקה) לימון איש הפלי"ם, ולצדו יהושע (יוש) הלוי, אריה ויצמן, בצלאל פלדמן, חיים וינשלבוים (רימון), בני (בנימין) דוידאי (דוידוביץ) וי. ציזלינג - כולם אנשי הפלי"ם, והגדעונים היו נחמן בורשטיין ווילי רייטר. צוות הימאים היה ספרדי.
המעפילים.
2,620 המעפילים היו ניצולי השואה, חברי תנועות נוער ומפלגות ציוניות מארצות אירופה בגילים 30-20; 500 מהם היו ילדים ובני נוער, שהיו תחת אחריותה של חסיה בילצקי. כשליש מהנוסעים נשים צעירות בהריון.
הם רוכזו במספר מחנות באזור פרובנס ואתרים אחרים בצרפת. חלקם הובאו ברכבת מבלגיה מבלי שהיו ברשותם תעודות. בצרפת פוזרו במקומות שונים והוסעו במשאיות לאזור ההעמסה לפני ההפלגה, בפיקוח המשטרה הצרפתית. האונייה נועדה לקלוט 3,600 נפש, ונעשו סידורים לכך, אך בגלל תנאי אוורור לקויים הועלו רק 2,600 מעפילים. לאחר שעלו לסיפון חולקו המעפילים לקבוצות על פי השתייכותם התנועתית, וראשי הקבוצות קיבלו אחריות ותפקידים.
ההפלגה.
האונייה הפליגה מנמל סט (Sète) ב-2 באפריל 1947, בשעה 06:45. יצאה ללא בעיות והחלה לשוט בנתיב המתוכנן לעבר קורסיקה, מצר מסינה, כרתים, עד חופי ארץ ישראל.
מכשיר הקשר לא פעל בהתחלה. המעפילים החלו לחוש מחנק בבטן הספינה בגלל הצפיפות, ועל כן הועלו לסיפון והוקמה עבורם סככה. האונייה נטתה על צידה, והיה צורך להשליך רפסודות לים ולשמור על לחץ הקיטור למכונות. ב-6 באפריל עברו את מצר מסינה לפנות בוקר, וב-9 באפריל עברו את כרתים. רק ב-12 באפריל חודש הקשר עם מפקדת "ההגנה" בארץ ישראל.
העימות עם הבריטים.
ב-9 באפריל בשעה 20:30 חגו שני מטוסים בריטיים מעל האונייה. בשעה 22:30 הגיעה משחתת בריטית שהזדהתה והאירה בזרקורים. אנשיה שאלו לאן מפליגים, ונאמר להם כי זו ספינת סוחר המפליגה לפורט סעיד. ב-10 באפריל בערב שוב הופיעה משחתת שנעלמה.
ב-11 באפריל החלו להתכונן לעימות. הגיעו הוראות להתנגד לעלייה של כוחות בריטיים על הסיפון ולגרירה של האונייה בהשלכת חפצים. חולקו מקלות גומי, מסכות גז, אגרופנים, נעשה תרגול, האנשים חולקו לקבוצות ולאזורי הגנה, נוסתה האזעקה. הקשר פעל עד תחילת העימות. שתי משחתות: "היידון" ("Haydon") ו"סט ברידסביי" ("St. Bridesbey") החלו לנגוח את הספינה. המעפילים שנקבעו לכך עמדו סביב הסיפון ומנעו מהבריטים לעלות, תוך השלכת חפצים עליהם. פלדמן עלה על גשר הפיקוד ותפס את הגה הספינה. הצוות הספרדי נעלם מתוך חשש.
ב-13 באפריל נעצרה האונייה על ידי משחתות בריטיות בסמוך לחוף תל אביב. התחולל קרב אלים, שלושה מעפילים נהרגו, רבים אחרים נפצעו. הבריטים עלו תוך התזת סילוני מים, יריות מנשקם והשלכת רימוני גז. העימות נמשך כשעתיים, עד להשתלטות הסופית. המשחתת הבריטית "צ'ריטי" ("Charity") הביאה לחוף 16 מעפילים מפצועי העימות.
מבעוד מועד הוכן סליק למלווים, שנדרשו להמתין עד שיבואו אנשי ניקיון ויחלצו אותם. בסליק הכינו מים ומזון ליומיים. בפועל, חמישה מלווים התחזו לחולים והצליחו לרדת עם המעפילים, שהועברו למחנה בעתלית ואחר כך חולצו. ביניהם חיים רמון ואריה ויצמן. שלושה אחרים, מוקה לימון, יוש הלוי ובצלאל פלדמן, הסתתרו בסליק בין מכלי המים. לאחר רדת המעפילים, כאשר באו אנשי "סולל בונה" לנקות את האונייה, ניתן להם אות לצאת. השוטרים הבריטים שהיו על הסיפון חשבו שהם פועלי ניקיון.
המעפילים גורשו לקפריסין. החולים והפצועים שבהם נשלחו למחנה המעצר בעתלית.
האנייה נותרה בנמל חיפה כחלק מ"צי הצללים", וב-1953 הושטה והועלתה אל חוף הסוסים בעכו ונגרטה.
בית החולים העירוני הטורקי
הכנסיה הסקוטית (ירושלים)
גוש טלמונים
גוש טלמונים (גם: גוש דולב-טלמונים) הוא גוש התיישבות הנמצא בשומרון, במערב חבל מועצה אזורית מטה בנימין, ומכיל את ההתנחלויות דולב, נחליאל, טלמון, נריה, חרשה וכרם רעים ואת המאחזים חורש ירון ושכונת זית רענן,ומספר חוות חקלאיות. הגוש ממוקם כ-3 ק"מ מערבית צפונית לרמאללה, 12 ק"מ מצפון-מזרח למודיעין, וכ-20 ק"מ מצפון לירושלים, באזור צפון-מערב הר יהודה וגובהו נע בין 560 ל-770 מטרים מעל פני הים. עקב מיקומו הגבוה, ניתן לצפות ממנו על רצועת החוף של מדינת ישראל, מעזה בדרום ועד חיפה בצפון, ובתוכה גוש דן.
היסטוריה של גוש טלמונים.
הקמת הגוש החלה עם הקמת ההתנחלות דולב בשנת 1983 עם עליית 5 משפחות הראשונות, ואחריהם עוד 12 משפחות שהיוו את הגרעין הראשוני לביסוס ההיאחזות בקרקע.
כשנה לאחר מכן בשנת 1984, עלו לקרקע ראשוני המתיישבים של ההתנחלות נחליאל. בשנת 1989, הוקמה ההתנחלות טלמון על ידי מועצת יש"ע במסגרת מבצע "להכניס שמינייה לאש"ף", שמטרתו הייתה להקים 8 יישובים חדשים.
כשנתיים לאחר הקמת טלמון, בשנת 1991 הוקמה ההתנחלות נריה (שנקראה תחילה טלמון ב' או טלמון צפון ונחשבה פורמלית כחלק מטלמון, ומכאן הכינוי טלמונים), וכ-6 שנים לאחר מכן בשנת 1997 הוקם המאחז חרשה, השייך אף הוא לטלמון.
בסקר של המטה הלאומי בליכוד משנת 2011 כונה האזור בשם "גוש עוטף נתב"ג". לאחר מכן הפך כינוי זה לנפוץ בקרב חברי הכנסת ושרים מהצד הימני של המפה הפוליטית, ככל הנראה כדי לקדם שינוי תודעתי ציבורי ביחס לאזור, על ידי הצגת העובדה שניתן מהיישובים הנ"ל לצפות על נתב"ג, למרות המרחק האווירי, גוש היישובים הזה רחוק יחסית מנתב"ג (כ-25 ק"מ).
הגישה לירושלים.
כביש הגישה המקורי לירושלים עובר דרך הכפרים דיר אבזיע, עין עריק, וביתוניא ומשם לגבעת זאב ולירושלים. בשנת 1996, במסגרת הסכמי אוסלו, הועברה ביתוניא לשליטת הרשות הפלסטינית. בעקבות כך, נסללה דרך העוקפת את ביתוניא, אשר מהווה חלק מכביש 450 שמתחבר לכביש 443. בשנת 2000, פרצה האינתיפאדה השנייה, והכביש נסגר לתנועת ישראלים. כתוצאה מכך, זמן הנסיעה התארך משמעותית (בכשעה וחצי הלוך וחזור) עקב נסיעה בדרכים חלופיות. סגירת הכביש פגעה במרקם חייהם של התושבים. התושבים אף עתרו לבג"ץ, שהורה לנציגי העותרים להציע חלופות ולצה"ל לבחון אותן. קיימת תוכנית לסלילת כביש מגוש דולב טלמונים לכיוון כביש 443.
חינוך.
בכל יישוב ישנם מעוני-יום וגני ילדים. הבנים של יישובי הגוש לומדים בבית ספר יסודי ביישוב טלמון ואילו הבנות לומדות בבית ספר יסודי בהתנחלות דולב. כמו כן, ביישוב נריה קיים תלמוד תורה בית ספר (תתמ"ד) לבנות וגם אולפנה, ובנחליאל בי"ס ממ"ח לבנות.
בדולב נמצאת אולפנה המיועדת לקלוט בנות ממשפחות מצוקה. הבנות מתחנכות באולפנה, כאשר לכל בת מוצמדת משפחה מלווה העוזרת לה בחיי היום-יום. אולפנת דולב זכתה בשנת 2007 בפרס החינוך הארצי, בזכות הצלחתה לממש הלכה למעשה את חזונה: הוצאת התלמידה ממעגל הרווחה והמצוקה ובניית זהות עצמית יציבה בהמשך דרכה. פרסים דומים הוענקו בשנים 2010 ו-2012.
בית ארמון המשיח
בית החולים האנגליקני (ירושלים)
הכפר האתיופי (ירושלים)
מדרסת אל-תנכזיה
תל חי (אוניית מעפילים)
תל חי הייתה אוניית מעפילים שארגנה "ההגנה". נקראה על שם מאורעות תל חי.
תולדותיה.
האונייה נבנתה בשנות העשרים של המאה ה-20, שמה היה "אסיה" והיא הייתה אונייה טורקית שעסקה בהובלת תבואה ובקר בים התיכון. כספינת משא קטנה, בעלת תורן ארוך במרכז, תורן נמוך וארובה מאחור.
רכש והכנה.
האונייה הגיעה מטורקיה לנמל מרסיי, שם הועמדה למכירה. היא נרכשה מבעליה הטורקים באמצעות שמריה צמרת, ראש משלחת המוסד לעלייה ב' בצרפת. הרכישה הייתה באמצעות צרפתי בשם מאי. בשלב מסוים של המשא ומתן הכספי, היה מעורב גם המתווך שנודע בכינויו: ה"גוץ". המשא ומתן התנהל במרסיי ונמשך כשבועיים. קרוב לוודאי שהבריטים גילו את האונייה כאשר החלו ההכנות בנמל מרסיי, בעזרת סוכנים מקומיים.
חנן גייסמר וכן ג'ו בהרליה, יהודי צרפתי, דאגו לאספקת ציוד. כאשר האונייה עגנה בנמל מרסיי רציף צדדי. מנמל המבורג הביאו מנוע של צוללת גרמנית כדי להרכיבו באונייה. מבלגיה הביאו עצים לשם בניית דרגשי הלינה. גויסו מעפילים שהולבשו במדים בריטיים, כדי להעמיס את העצים שהיו במחסני הצבא הבריטי.
בבטן האונייה הוכנו תאים ל-700 נפש, בגובה חצי מטר לתא, ב-6 קומות – בשני מחסנים וכן בירכתיים. כמו כן הייתה האונייה מצוידת בחמש סירות הצלה, שתיים ל-8 נפש, ושלוש ל-15 נפש. מזרנים הובאו לספינה בלילה שלפני הגיע המעפילים, וכן הובא מזון.
מפקד האונייה היה איש הפלי"ם ישראל רוזנבוים-רותם ("בן–יצחק"), לצדו חיים מילר חייל הבריגדה היהודית, ואיש המחלקה הגרמנית של הפלמ"ח, שהיה ממונה על ארגון חיי היומיום באונייה. יואש צידון (צ'אטו), שכונה מתיה, היה הגדעוני, ותפעל שני מכשירים: האחד שיצר במו ידיו והשני מכשיר גלים בינוניים מסוג לגייר (Lagier).