ב-2006 הציג עבודות פיסול בקרמיקה במסגרת הביאנלה הרביעית לקרמיקה ישראלית במוזיאון ארץ ישראל (אוצר: אדריכל דוד קנפו). ב-2008 השתתף בתערוכה הקבוצתית "פוסט פופ" (אוצר: יובל כספי) במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון. בספטמבר 2009 נערכה תערוכת יחיד נוספת מעבודותיו בגלריה גרוס בתל אביב ולאחר מכן הציג את התערוכה "פופ כנעני" בגלריה חנינא. באותה שנה הציג במרכז האמנויות אברונס בניו יורק במסגרת התערוכה Visual Slang - The Modern Urban Imagination.
באוגוסט 2011 הציג בביתן הלנה רובינשטיין בתערוכה "בפנים: אמנות רחוב בתל אביב" (אוצרת: טלי לניר). באוגוסט 2012 ובמאי 2013 השתתף באירועי "צבעי בסיס" לאמנות רחוב עכשווית, שהתקיימו בבסיסי צבא נטושים בסמוך לגבול הצפון. באותה שנה נערכה לסנד תערוכת יחיד בגלריה מיקה. ב-2015 הציג סנד את התערוכה המקיפה "פופ כנעני, עדי סנד עבודות מ-1999 עד 2015" במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, באצירת מיכאל יעקובסון. לתערוכה התלווה ספר-קטלוג (ובו בין השאר מאמרים מאת חגי כנען וברוך בליך). הייתה זו תערוכת היחיד הראשונה לאמן רחוב במוזיאון בישראל, והתערוכה הגדולה והמקיפה שהציג סנד.
ריצ'רד אי. גרנט
ריצ'רד אי גרנט (באנגלית: Richard E. Grant; נולד ב-5 במאי 1957) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון בריטי יליד סווזילנד.
קורות חייו.
נולד בשם ריצ'רד גרנט אסטרהויזן (Richard Grant Esterhuysen), במבבנה בירת סווזילנד למשפחה נוצרית ממוצא בריטי. הוא שינה את שם משפחתו ל'גרנט' כשעבר לחיות באנגליה ונרשם כחבר באיגוד שחקנים הבריטים. אביו הנריק אסטרהויזן, היה ממוצא אפריקאנרי ועמד בראש מנהל החינוך של השלטונות הבריטיים בסווזילנד. אמו הייתה מורה לבלט ממוצא דרום אפריקני וגרמני. בילדותו למד בסט מרקס, בית ספר ממשלתי במבבנה אשר התחילו ללמוד בו תלמידים מכל הגזעים. הוריו התגרשו כשהיה בן 11 בעקבות בגידה של אמו באביו, לה היה עד. בעקבות אירוע זה החל לכתוב יומן, וממשיך בכך עד היום. למד בבית ספר תיכון בווטרפורד קמלבה, קרוב למבבנה. ואחר כך למד אנגלית ודרמה באוניברסיטת קייפטאון, והיה חבר בלהקת תיאטרון שוליים. ב-1982 עבר לחיות בלונדון.
קריירה.
תפקידו החשוב הראשון בקולנוע היה התפקיד הראשי בסרט ויתניל ואני, בו גילם דמות של שיכור נצחי. הסרט קנה לו מעמד של סרט פולחן. בעקבות הסרט הזה, החל גרנט לקבל תפקידים בהוליווד. ועד מהרה בסס לעצמו שם של שחקן אופי שמופיע במגוון רחב של סרטים, החל משוברי קופות וכלה בסרטים עצמאיים שנעשים בתקציב קטן. בתקופה של יותר מעשרים שנה הופיע גרנט בתפקידי משנה בסרטים רבים כגון "הנרי וג'ון", "סיפורי לוס אנג'לס", "השחקן", "עידן התמימות", "דיוקנה של גברת", "", "פארק גוספורד", "צעירים יפים ומבריקים" ו"פנלופי". בניגוד לשחקנים בריטים אחרים, גרנט לא מופיע בהוליווד רק בדרמות תקופתיות.
גרנט גילם פעמיים את דמותו של הדוקטור מסדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו". בשתי הפעמים באופן לא רשמי. במערכון "Doctor Who and the Curse of Fatal Death", גילם את דמותו של הדוקטור העשירי המתואר כגבר נאה למדי. עוד דיבב את הדוקטור התשיעי באנימציה של ה-BBC "Scream of the Shalka". ב-2012 השתתף בעונה השביעית של הסדרה בתפקיד דוקטור סימיון/הבינה הגדולה.
ב-2005 יצא הסרט "בלה בלה" (Wah-Wah) שגרנט כתב וביים, וזכה לשבחי הביקורת. זהו סרט אוטוביוגרפי המבוסס על ילדותו של גרנט בשנות השישים בסווזילנד. הפקת הסרט ארכה יותר משבע שנים. השחקנים הראשיים בסרט הם ניקולס הולט, גבריאל ביירן, מירנדה ריצ'רדסון, ג'ולי וולטרס ואמילי ווטסון. זה הסרט הראשון שהוסרט בסווזילנד אי פעם. גרנט ניהל יומן במהלך ההסרטה שאחר כך יצא לאור כספר "יומני ואה ואה". הספר קיבל ביקורות חיוביות, המבקרים התרשמו מהכנות של כתיבתו, בעיקר על היחסים המורכבים שהיו לו עם מפיקת הסרט.
בדצמבר 2006 הפך גרנט באופן חד-פעמי לכתב חוקר של ה-BBC כאשר חשף תרמית בסך 98 מיליון דולר, למכירת תרופה מזויפת לאיידס.
בשנת 2008 כיכב גרנט בסרט "טינופת וחוכמה" סרטה הראשון של הזמרת מדונה כבמאית. בשנת 2009 כיכב בסרט העצמאי "אהבה כואבת" לצד קארי-אן מוס.
ב-2012 הגיש גרנט סדרת תיירות בה הוא מבקר בבתי מלון מהטובים והיוקרתיים בעולם. בסדרה הוא מראיין את עובדי ובעלי המלונות וכמו גם אורחים מפורסמים המספרים לו על ההיסטוריה של בתי המלון.
ב-2014 השתתף גרנט בדרמה התקופתית דאונטון אבי בתפקיד היסטוריון האמנות סיימון בריקר.
בשנת 2016 שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "ג׳קי" על ג'קלין קנדי-אונאסיס, רעייתו של נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי, בכיכובה של נטלי פורטמן. באותה שנה הצטלם לסרט "לוגאן - וולברין", סרט גיבורי-על מבית מארוול קומיקס המבוסס על זיכיון הקומיקס "", העשירי בסדרת סרטי אקס-מן והשלישי והאחרון בטרילוגיית וולברין, אחרי (מ-2009), ווולברין (מ-2013). בסרט הוא משחק לצד יו ג'קמן ופטריק סטיוארט.
בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה הבריטי "שעתם היפה", לצדם של ג'מה ארטרטון וסם קלאפלין.
חיים אישיים.
גרנט נשוי לג'ואן וושינגטון משנת 1986, ולהם בת משותפת, אוליביה, ובן, טום, מנישואיה הראשונים של ג'ואן. גרנט מתנזר לחלוטין משתיה ואלרגי לאלכוהול. כשגילם את דמות השיכור ב"ויתניל ואני", הבמאי ברוס רובינסון הכריח אותו לשתות בקבוק שלם של וודקה כדי שיחווה את הרגשת השכרות.
ריצ'רד אי גרנט
ריצ'ארד אי. גרנט
ריצ'ארד אי גרנט
סנטה פה דה בוגוטה
פאול בידרמן
פאול בידרמן (בגרמנית: Paul Biedermann; נולד ב-7 באוגוסט 1986) הוא שחיין גרמני. אלוף עולם (רומא 2009), אלוף אירופה 3 פעמים ברציפות (איינדהובן 2008, בודפשט 2010 ודברצן 2012) ושיאן העולם הנוכחי (2017) במשחים ל-200 מטר חופשי ול-400 מטר חופשי.
ביוגרפיה.
בידרמן נולד וגדל בהאלה. הוא מתאמן בהדרכת פרנק אמבאכר.
אלוף אירופה.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן, הולנד במרץ 2008 זכה בידרמן במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.59 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים בידרמן במקום ה-5 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.00 דקות, המנצח במשחה זה היה מייקל פלפס מארצות הברית שקבע שיא עולם חדש (1:42.96 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום ה-18 במשחה ל-400 מטר חופשי (3:48.03 דקות), במקום ה-12 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (7:13.92 דקות) ובמקום ה-15 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (3:17.99 דקות).
שיא עולם ראשון, בבריכת 25 מטר.
בתחרות שחייה שנערכה בברלין, במסגרת סבב הגביע העולמי (בריכת 25 מטר) ב-15 בנובמבר 2008 קבע בידרמן את שיאו העולמי הראשון במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:40.83 דקות, שיפור לשיאו בן ה-8 שנים של איאן ת'ורפ מאוסטרליה (1:41.10 דקות).
אלוף עולם ושיאן עולם.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכה בידרמן בשלוש מדליות, שתיים מזהב ואחת מכסף. שתי מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:40.07 דקות, שיפור במאית השנייה לשיאו הוותיק מ-2002 של ת'ורפ בתוצאה של 3:40.08 דקות, לפני אוסאמה מלולי מתוניסיה (3:41.11 דקות) וז'אנג לין מסין (3:41.35 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא עולם חדש נוסף, לאחר שקיזז 96 מאיות משיאו של מייקל פלפס, והעמידו על 1:42.00 דקות, לפני פלפס עצמו (1:43.22 דקות) ודנילה איזוטוב מרוסיה (1:43.90 דקות). בנוסף, הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:28.58 דקות, אחרי הרביעייה מארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש (3:27.28 דקות) ולפני אוסטרליה (3:28.64 דקות).
במסגרת תחרות סבב הגביע העולמי, שנערכה בברלין בנובמבר אותה שנה, היה בידרמן לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה 200 מטר חופשי מתחת ל-1:40 דקות (בריכת 25 מטר), כשקבע "שיא עולם חדש" של 1:39.37 דקות. יום קודם לכן, הוא קבע שיא עולם חדש במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:32.77 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2010 הגן בידרמן על תוארו וזכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.06 דקות, לפני ניקיטה לובינצב מרוסיה (1:46.51 דקות) וסבסטיאן ורשכורן מהולנד (1:46.91 דקות). נוסף לכך, הוא זכה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:46.30 דקות, אחרי יניק אגנה מצרפת (3:46.17 דקות) ולפני גרגו קיש מהונגריה (3:48.14 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:08.13 דקות, אחרי רוסיה (שיא תחרות חדש 7:06.71 דקות) ולפני צרפת (7:09.70 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכה בידרמן ב-3 מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:44.88 דקות, אחרי לוכטה (1:44.44 דקות) ופלפס (1:44.79 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:44.14 דקות, אחרי טיי וואן פארק מקוריאה הדרומית (3:42.04 דקות) וסון יאנג מסין (3:43.24 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:32.60 דקות, אחרי ארצות הברית (3:32.06 דקות) ואוסטרליה (3:32.26 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בדברצן, במאי 2012 זכה בידרמן ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בפעם השלישית ברציפות (1:46.27 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי (3:47.84 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (7:09.17 דקות).
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים בידרמן במקום החמישי ב-200 מטר חופשי בתוצאה 1:45.53 דקות, במקום 13 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:48.50 דקות ובמקום רביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:06.59 דקות, 29 מאיות השנייה האיטי מדליית ארד, כשחיין ראשון הוא שחה בתוצאה של 1:46.15 דקות.