סיטואציוניזם (בעברית: מַצָּבַנוּת; באנגלית: Situationism) היא גישה פילוסופית ופסיכולוגית להסבר תופעות חברתיות והתנהגותם של בני אדם. עיקר ההסבר הסיטואציוניסטי הוא שהתנהגותו של הפרט נקבעת בהתאם לסיטואציה (מצב) בה הוא נמצא, ושלא האופי (או כל מאפיין אישיותי-מוסרי אחר) קובע את התנהגותו. הסיטואציוניזם התפתח בעקבות ניסויים בפסיכולוגיה חברתית שנערכו לאחר מלחמת העולם השנייה, ושהעידו על חולשתו של האופי האנושי. הספר המקיף ביותר על הגישה הוא ספרו של הפילוסוף ג'ון דוריס, "Lack of Character".
ניסויים בפסיכולוגיה חברתית.
מספר ניסויים בפסיכולוגיה חברתית נעשו בשנות ה-60 וה-70, מתוך ניסיונות להבין את התנהגותם של בני העם הגרמני ובני עמים נוספים תחת השלטון הנאצי בשואה, בנושא נטייתם של פרטים לציית לסמכות. הניסוי של מילגרם הוא המפורסם שבהם.
מטרת ניסוי החשמול של מילגרם (התחיל ב-1961, פורסם ב-1974) הייתה לבחון את מידת ההיענות של המשתתף בניסוי לציית להוראותיה של סמכות גם כאשר ההוראות הללו נוגדות את צו מצפונו. תוצאות הניסוי הן חד משמעיות: אחוז גבוה מאוד מהאנשים מוכן לבצע כמעט כל פקודה של גורם בעל סמכות.
ניסוי מפורסם אחר שממצאיו נוגעים להשפעתן של תכתיבים חברתיים על התנהגותם של פרטים בחברה הוא ניסוי הכלא של סטנפורד (1971), שהיה אמור לבחון התנהגות בשבי, אך ממצאיו ממחישים כיצד נכנס האדם לתפקיד החברתי שיועד לו. הממצאים ממחישים גם את נטייתם של אנשים לציות כאשר מסופקת להם אידאולוגיה שמעניקה לגיטימציה להתנהגות מסוימת, וכשיש לאידאולוגיה תמיכה חברתית וממסדית.
קבוצת ניסויים נוספת שנערכה כעשר שנים מאוחר יותר, מראה שלהשפעות חיצוניות (שאינן קשורות לפעולה הנבדקת) יש השפעה משמעותית על הכרעותיהם המוסריות של הפרטים. ניסוי תא הטלפון של איסן ולוין (1972) הוא דוגמה לניסוי שכזה. הניסוי ביקש לבחון את השפעת מצב הרוח של הנבדקים על פעולותיהם המוסריות. ממצאי המחקר מצביע על כך שלשינוי זניח בסיטואציה יש השפעה משמעותית על הפעולה המוסרית של הנבדק.
הטיעון הסיטואציוניסטי וההתנגדות לאתיקה של הסגולה הטובה.
אתיקה של הסגולה הטובה (Virtue Ethics).
אתיקה של הסגולה הטובה מזוהה עם אריסטו ויש לה מקום מרכזי במסורת היהודית. זוהי שיטה מוסרית שמתמקדת באופיו המוסרי הרצוי של הפרט (כגורם שאינו תלוי מצב או חברה) ובאופנים בהם ניתן לפתח אופי כזה. ישנן שלוש דרכים שבהן ניתן לרכוש את תכונת האופי הנעלה (אנגלית: Arete; יוונית: ἀρετή) :
שאלת השאלות של האתיקה האריסטוטלית היא "איזה אדם ראוי להיות?" או באופן מעשי יותר- "כיצד ראוי לאדם להתנהג?". התשובה האריסטוטלית לשתי השאלות היא כי האדם הראוי הוא איש המעלה הטובה (היינו, זה שהצליח ורכש לעצמו את הסגולה הטובה); ובכל מצב (סיטואציה) עליו לנהוג כפי שהיה מתנהג איש המעלה הטובה.
הטיעון הסיטואציוניסטי.
אתיקת המידה הטובה מניחה כי (1) לאופיו של פרט יש השפעה על האופן בו יתנהג במצבים שונים ו-(2) קיימת עקביות של התנהגות על פי אופי מסוים לאורך זמן. לפי הגישה הסיטואציוניסטית שתי ההנחות שגויות ומופרכות על ידי ניסויים רבים בפסיכולוגיה חברתית, כניסוייהם של איסן ולוין, מילגרם, זימברדו ורבים אחרים. הניסויים המדוברים הראו שאין עקביות בהתנהגותו של פרט אחד במצבים שונים, כי אם בהתנהגותם של פרטים רבים במצב אחד (עקביות בתוך סיטואציות ולא בין סיטואציות). הממצא הזה מוביל לטענה הסיטואציוניסטית, לפיה לא האופי הוא שקובע את התנהגות הפרט אלא המצב בו הוא נמצא.
הסיטואציוניזם מציג גישה פילוסופית חדשה לאתיקה, המערערת במידה רבה על אתיקת הסגולה הטובה. לשיטתם, מכיוון שאופי לא משפיע על התנהגות (ולדעת חלק מהסיטואציוניסטים אף אינו קיים), השקעת המשאבים בחינוך שייצר אדם "טוב יותר" היא חסרת טעם. ניסיונות לפיתוח או לשינוי האופי על מנת לשנות את התנהגותו של הפרט, לא מסוגלים להביא לשינוי ההתנהגותי. הדרך לשנות את התנהגותו של אדם מסוים, היא לשנות את הסיטואציה בה הוא נתון.
שיוך מתודולוגי.
הסיטואציוניזם מציע גישה נטורליסטית להסבר של תופעות חברתיות. לפי גישה זו, בכל סיטואציה יש מערך של הסתברויות להתנהגות הפרט (לדוגמה, בניסוי תא הטלפון ההסתברויות שהתקבלו הן 93% יעזור ו-7% לא יעזור בהינתן שהפרט מצא מטבע) והתנהגות הפרט מוסברת בהתאם לכך. הגישה הסיטואציוניסטית לא שוללת קיום של פרט או של מיעוט שהתנהגותם לא תהיה בהתאם לפרטי המקרה, אך הם היוצא מן הכלל שמלמד על הכלל.
הסיטואציוניזם מזוהה כגישה נטורליסטית, מכיוון שהיא משתמשת בכלים ממדעי הטבע (ובפרט סטטיסטיקה והסתברות) כדי להסביר את התנהגותו של פרט בעבר ולחזות את התנהגותו בעתיד, בהינתן סיטואציה נתונה. בניגוד לגישות פרשניות, גישה זו לא מנסה להבין מדוע נוהגים הפרטים כפי שהם נוהגים, אלא מנתחת את ההסתברויות להתנהגות מסוימת במצב נתון על בסיס התנהגותם של פרטים קודמים במצב זהה.
הסיטואציוניזם נתפסת כגישה אינדיבידואליסטית מכיוון שיחידת הניתוח של הגישה היא התנהגות הפרט, ולא התנהגות החברה. כמו כן, בהסבר של תופעה חברתית, מבצעת גישת הסיטואציוניזם רדוקציה של הפעולה החברתית למרכיביה- פרטים ומצב נתון שניתן לפירוק למספר מאפיינים, ובשינוי של מאפיין אחד ניתן לראות השפעה על התנהגות הפרטים. ההנחה הסיטואציוניסטית לפיה ניתן לבודד משתנים בתוך הסיטואציה היא הנחה אינדיבידואליסטית קלאסית.
עם זאת, יש לגישה זו גם מאפיינים הוליסטים. המצב המשפיע על התנהגותו של הפרט מעוצב על ידי החברה - הגישה הסיטואציוניסטית, בבואה להסביר את התנהגותם האלימה של הסוהרים בניסוי הכלא של זימברדו, גורסת שהתנהגותם מתאימה לדרישות התפקיד מסוהרים - תפקיד שעוצב על ידי החברה, שתופסת פעולות אלימות כלפי אסירים כלגיטימיות, במקרה שמטרתן היא דיכוי מרד.
השלכות על תחומים נוספים.
חינוך.
לוויכוח שבין האתיקה של הסגולה הטובה לבין הסיטואציוניזם השפעה משמעותית על התפיסות בנוגע לחינוך הרצוי. בעוד שחינוך לפי האתיקה של הסגולה הטובה יתמקד בהקנייה של ערכי מוסר ותכונות אופי, שיסייעו לפתח את הסגולה הטובה, שתאפשר קבלת ההחלטה הנכונה ביותר; הרי שקבלתה של הגישה הסיטואציוניסטית תחייב שינוי דרסטי בחינוך כְּמות שאנחנו מכירים אותו. נוכח הטענה לפיה לאופי אין יכולת לקבוע את התנהגותנו, הניסיונות האריסטוטליים לחנך וליצור אופי חזק ועקבי לאורך זמן הם מיותרים ובלתי מועילים לחלוטין.
הקצאת משאבים.
בהתאם לתפיסה הסיטואציוניסטית, כדי לכוון פרטים להתנהגות רצויה יש לשנות את המציאות בה הם נתונים, כך שלא ייכנסו לסיטואציות בהן ההתנהגות הנגזרת אינה רצויה. שופטים, לדוגמה, זוכים לשכר גבוה במיוחד ולכן אינם לוקחים שוחד (כלומר, מונעים מהם מלכתחילה את הסיטואציה בה השוחד עלול לפתותם). בסיטואציה אחרת, בה היה שכרם נמוך באופן משמעותי, ייתכן שמקרי השוחד היו מרובים - וזאת על אף החינוך, המעמד והציפייה החברתית לנקיון כפיים. בכך ברור כי לא העיקרון המוסרי או האופי המוסרי המצופה של התפקיד הוא הקובע העיקרי של ההתנהגות, אלא הסיטואציה הספציפית בה הפרט ממוקם.
ביקורת.
הגישה הסיטואציוניסטית ספגה ביקורת רבה, מסיבות שונות.
דיסוננט קוגנטיבי
קורדל האל
למות מצחוק
דייגו גודין
דייגו רוברטו גודין לאל (בספרדית: Diego Roberto Godín Leal) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הבלם בולס סארספילד ובנבחרת אורוגוואי.
קריירה.
בטרם החל לשחק כדורגל, היה גודין שחיין. הוא קבע מספר שיאי גילאים לאומיים, שחלקם עודם עומדים בתוקפם. בגיל 15 החל לשחק כדורגל, ואת הקריירה המקצועית שלו החל ב-2003, בקבוצת אתלטיקו סרו בליגת העל האורוגוואית. תחילה שיחק כחלוץ, אך בהמשך עבר לעמדת הבלם. בשנת 2006 הצטרף לנסיונל, ולאחר עונה אחת חתם על חוזה לחמש שנים במועדון הספרדי ויאריאל.
בשנת 2010 הצטרף לאתלטיקו מדריד, ובעונת זכה עמה בליגה האירופית לאחר ניצחון 0–3 במשחק הגמר על אתלטיק בילבאו.
בשנת 2013 הוארך חוזהו עד ל-2018. בעונת 2013/2014 זכה עם אתלטיקו באליפות הליגה הספרדית, כאשר במחזור האחרון הבקיע בנגיחה את שער השוויון במשחק נגד ברצלונה שהעניק את האליפות לאתלטיקו. גודין הבקיע שער גם בגמר ליגת האלופות 2014, בו הפסידה אתלטיקו לריאל מדריד.
ב-1 ביולי 2019 עזב את אתלטיקו מדריד וחתם באינטר מילאנו לשלוש שנים, תמורת 4.5 מיליון אירו לעונה.
ב-24 בספטמבר 2020 הצטרף גודין לקליארי מהסרייה א' בחוזה לשלוש שנים.
ב-12 בינואר 2022 חתם לשנה אחת באתלטיקו מיניירו. במדי הקבוצה ערך 7 הופעות בכל המסגרות.
ב-21 ביוני 2022 חתם לשנה וחצי בולס סארספילד.
קריירת נבחרת.
גודין ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אורוגוואי כשהיה בן 19 בלבד, במשחק נגד נבחרת מקסיקו במסגרת הקופה אמריקה בשנת 2007. הוא נכלל בסגל נבחרת אורוגוואי למונדיאל 2010. במונדיאל 2014 הבקיע את שער הניצחון נגד איטליה שהעלה אותה לשמינית הגמר.
באטלסטאר גלקטיקה
ליאונרדו דקפריו
מרדכי בריסק
הרב מרדכי בריסק (ידוע בכינוי מהר"ם בריסק; אביב ה'תרמ"ו, 1886 - י"א בסיוון ה'תש"ד, 2 ביוני 1944) היה מרבני טרנסילבניה בדור שלפני השואה שבה נספה. כיהן כרב וכראש ישיבה בטשנד.
לפני טשנד.
נולד באביב תרמ"ו לרבי יהושע בריסק, רבה של טיסה-דאדה, ולאסתר, בתו של הרב מנחם גרשון גרינוולד, ראב"ד קרסטיר.
למד בישיבת מאד אצל הרב מרדכי יהודה ליב וינקלר. הרב וינקלר הסמיכו להוראה בגיל 18. כן נסמך להוראה על ידי הרב אברהם יצחק גליק מטולצ'בה והרב פנחס חיים קליין מסעליש.