במפת פויטינגר על הדרך מקיסריה לבית שאן מסומן מקום בשם Caporcotani, שאותו יש לזהות עם כפר עותנאי הנזכר במקורות היהודיים. גם במקרה זה רשום המקום אצל פטולמאוס בצורה הדומה לצורה שבה נכתב במפת פויטינגר. לגיו מופיעה פעמים אחדות באונומסטיקון של אוסביוס. בצורה זו הוא נזכר אצל הנוסע מבורדו ובמקורות מן התקופה הביזנטית.
במסכת גיטין שבמשנה נזכר מעשה ברבן גמליאל שעבר בעיירה ונדרש להכריע לגבי גט שעדיו שומרונים: . כמו כן, מובאת במסכת גיטין שבמשנה הלכה הנוגעת לכך שאנשי הגליל היוצאים ליהודה רשאים לחזור בהם מהצהרה על גירושין עד שיגיעו לכפר עותנאי, אשר סימן את גבול הגליל: .
כמו כן, קבעו חז"ל כי על פירות וירקות השומרונים בכפר עותנאי חל דין דמאי בשל הספק שבעישורם: .
במסכת בכורות נזכר היישוב כעיירת מחוז גדולה לעניין מעשר בהמה, הכוללת ספר של יישובי משנה: , כאשר בפירוש רש"י על כך אף ננקבו המרחקים המדויקים מכפר עותנאי לציפורי ולכפר חנניה, באופן התואם לאתרה של לגיו.
כמו כן, במקורות חז"ל נזכרים חכמים בני המקום, ובהם התנא רבי שמעיה איש כפר עותני, בן דורו של רבן יוחנן בן זכאי, אותו שאל במספר הלכות.
אולם תפילה נוצרי.
בחפירות שנערכו בכלא מגידו נחשפו שרידי מבנים וסמטאות, בית בד, אורווה, בורות מים, מתקני אחסון, בישול וכן מקוואות טהרה וממצא רב. נמצא כי היישוב במקום התקיים מהתקופה הרומית הקדומה ועד שלהי התקופה הביזנטית, עם שרידים מועטים וארעיים שתוארכו לתקופה המוסלמית הקדומה והמאוחרת. בשוליו המערבים של האתר נחשפו חלקי מבני מגורים לצד סמטאות במערך הכפרי. בחלקו העליון של שטח החפירה נמצא מבנה מגורים גדול שתוארך לפי מטבעות וקרמיקה למאה-3 והיה בשימוש במשך פרק זמן קצר. במבנה מספר חדרים סביב חצר פנימית ובאגפו המערבי נמצא אולם שרצפתו עשויה פסיפס ובה עיטורים גאומטריים, מדליון עם דגים, ושלוש כתובות ביוונית עתיקה. בכתובת הצפונית מסופר כי רצפת הפסיפס נבנתה מכספו של קצין בצבא הרומי. הכתובת השנייה פונה מזרחה, ומנציחה את זכרן של ארבע גבירות. הכתובת השלישית פונה מערבה ובה מסופר על אישה נוספת, אוהבת האל, המקדישה שולחן לזכרו של האל ישו כריסטוס. ממצאים אלה הן עדות ארכאולוגית לקהילה נוצרית קדומה שבין חבריה גם קצינים בצבא הרומי, מתקופה בה טרם הוכרה הנצרות כדת, ושנים לפני הפיכתה לדת רשמית של האימפריה הרומית.
כמו כן, נמצאו בין הממצאים שני חותמות לחם צבאיים, עשוים אבן שעליהם חרותים שם האופה ושם היחידה הצבאית שאליה יועד הלחם.
בחותם הראשון רשום "Auti Lic[i](nius) Priscus", בחותם השני, שדומה מאוד לחותם מבריטניה ולא נעשה מאבן מקומית, רשום Lul(ius) Maxim(us), מהקנטוריה של Caecil(ius) Ter(tius.
בתחילת המאה ה-20, עם חידוש ההתיישבות היהודית באזור עמק-יזרעאל, משפחות ערביות אחדות מהיישוב אום אל-פחם הגיעו לאזור חאן לג'ון והתיישבו במקום. המשפחות הערביות אימצו את השם ההיסטורי "אל-לג'ון" על שם מפקדת הלגיון הרומי. בעקבות המאורעות בין 1936–1939, הקימו הבריטים מצודת טגראט בצומת מגידו שנקראה בשם "מצודת לג'ון" (או "מצודת לג'ו"). כיום משמשת המצודה ככלא מגידו. בתחילת מלחמת העצמאות חנתה יחידה צבאית עיראקית באזור כפר לג'ון. הכפר עצמו שימש מעין מפקדה לוגיסטית לכוח הצבאי העיראקי. הכפר הותקף לראשונה על ידי כוחות ההגנה ב-12 באפריל 1948, אך לא נכבש. לאחר קרבות קשים שנערכו באזור ב-29 במאי 1948 כבשה חטיבת גולני את כל מתחם מגידו מידי הצבא העיראקי. במהלך הקרבות, ננטשו בתי הכפר, ותושביו מצאו מקלט ביישוב אום אל-פחם. לאחר כיבוש כל מתחם מגידו, נוסד ב-1949 קיבוץ מגידו ליד חורבות "אל-לג'ון".
חגי פלג
חגי פלג (נולד ב-5 במאי 1964) כיהן כמנכ"ל המשרד לביטחון הפנים בשנים 2009–2010, כמנכ"ל המשרד לנושאים אסטרטגיים וכמפקד יחידת המשטרה ימ"מ.
ביוגרפיה.
נולד במושב דבורה בשם חגי פדידה, למד בכפר הנוער בית ספר ויצו ניר העמק ועשה שנת שירות. באוגוסט 1983 התגייס לקורס טיס ולאחר מספר חודשים נשר ממנו והתנדב לסיירת מטכ"ל. פלג עבר ביחידה מסלול הכשרה כלוחם, וכן הכשרה כמפקד כיתה. עם תום המסלול יצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לסיירת מטכ"ל כמפקד צוות לוחמים. פלג לקח חלק בפעולות מבצעיות רבות במהלך שירותו ביחידה כלוחם ומפקד. על תפקידו בפעולת חיסול אבו ג'יהאד הוענק לו צל"ש אלוף. ב-1996 מונה למפקד גדוד 12 (ברק) של חטיבת גולני לאחר שהמפקד הקודם, חוסיין עאמר, נהרג בקרב בדרום לבנון. הוא שירת כמפקד יחידת אגוז, כסגן מפקד גולני וכמפקד חטיבת עודד, חטיבת חי"ר במילואים. סיים את שירותו בצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
לאחר מכן עבר למשטרת ישראל והיה מפקד הימ"מ, היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של משמר הגבול, בדרגת ניצב משנה. בתחילת תפקידו ביחידה נדרש פלג להתמודד עם מרד ובעיות משמעת מצד לוחמים ותיקים ביחידה אשר התנגדו לרפורמות שהנהיג. פלג זכה לגיבוי מלא מצד המפכ"ל באותה עת, יהודה וילק. בסיום תפקידו פנה לתחום העסקי וקידם פיתוח מערכות ביטחוניות בתחומי מודיעין ואבטחה. במלחמת לבנון השנייה שירת במילואים כסגנו של מפקד עוצבת נתיב האש, תא"ל ארז צוקרמן. בשנים 2006–2008 שימש כמנכ"ל הראשון של המשרד לנושאים אסטרטגיים.
במאי 2009 מונה למנכ"ל המשרד לביטחון הפנים. בנובמבר 2010 הודיע על התפטרותו מהתפקיד, לאחר שנפתחה נגדו חקירה בנציבות שירות המדינה בחשד להטרדה מינית והתנכלות לד"ר אורלי אינס. ביוני 2011 הודיע היועץ המשפטי לממשלה כי התיק יישאר בנציבות שירות המדינה ולא יועבר למשטרה. באוקטובר 2011 נחתם הסדר טיעון לפיו פלג יינזף בחומרה, ולא יוכל לעבוד בשירות המדינה במשך חמש שנים. אורלי אינס התנגדה להסדר זה, והתלוננה במשטרה על עבירות מין שלטענתה ביצע פלג, תיק החקירה נסגר בשל העדר ראיות מספיקות.
במסגרת שירות המלואים ממלא תפקיד במפקדת העומק.
נשאות טופוגרפית
ניקולאי קאראמזין
אלי אמיתי
אלי אמיתי (נולד ב-26 באפריל 1957) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל. בצבא כיהן בין היתר כמפקד יק"ל, כמפקד חטיבת הנח"ל, כמפקד אוגדה 370 וכראש חטיבת המבצעים במטכ"ל. בשנים 2002–2011 כיהן כמנכ"ל רשות הטבע והגנים.
קורות חייו.
אמיתי נולד וגדל בירושלים בשם אליהו אמסלם, כבן למשפחה מסורתית יוצאת מרוקו. בשנת 1976 עם גיוסו לצה"ל התנדב לחטיבת הצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר אמיתי מסלול הכשרה כלוחם ובהמשך עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר קורס קצינים שירת במגוון תפקידי פיקוד בחטיבת הצנחנים ובהם כמפקד מחלקה, כקצין מבצעים גדודי וכמפקד פלוגה. אמיתי היה גם סגן מפקד גדוד 890, ולחם במבצע שלום הגליל למן הנחיתה מן הים בשפך אל-אוואלי ועד מבואות ביירות.
בעת ששימש כסגנו של המג"ד, משה יעלון, נפצע בהיתקלות בלבנון. לבקשת נחמיה תמרי, שמונה למח"ט הנח"ל, הצטרף לחטיבה בתפקיד מפקד גדוד 932, בשנים 1984–1985. תפקידו הבא היה למפקד גדוד 101 של חטיבת הצנחנים, עליו פיקד בשנים 1985–1986. כאלוף-משנה פיקד על חטיבת החרמון, על החטיבה המזרחית ביחידת הקישור ללבנון ועל חטיבה 55, חטיבת מילואים של הצנחנים. בשנת 1994 מונה למפקד חטיבת הנח"ל, תפקיד בו כיהן עד תחילת 1996.
ביוני אותה שנה קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד יחידת הקישור ללבנון (יק"ל). אמיתי פיקד על היק"ל עד פברואר 1998, תקופה שהתאפיינה בלחימה קשה מול ארגון החזבאללה ושני אסונות שפקדו את כוחות צה"ל בגזרה, אסון המסוקים ואסון השייטת, כמו גם ניסיון של חזבאללה להתנקש בחייו. לאחר מכן מונה למפקד אוגדה 370. ביולי 1998 נפצע קשה בתאונת דרכים. בפברואר 1999 נהרג מחליפו בתפקיד, ארז גרשטיין, ממטען צד שהתפוצץ בעת ליד השיירה שבה נסע. אמיתי, שהתאושש בינתיים מפציעתו, נקרא על ידי הרמטכ"ל, שאול מופז, לשוב לפקד על היק"ל כממלא מקומו. בתפקידו האחרון בצה"ל עמד אמיתי בראש חטיבת המבצעים במטכ"ל.
לאחר שיחרורו מצה"ל ב-2002 מונה למנכ"ל רשות הטבע והגנים וב-2007 הוארכה כהונתו לקדנציה נוספת של חמש שנים. בחודש פברואר 2011 ביקש השר להגנת הסביבה גלעד ארדן להדיחו מתפקידו בטענות על ניהול כושל בנושאי תכנון ובנייה ואי שיתוף פעולה עם גורמים מקצועיים. בפשרה שהושגה סוכם כי יתפטר כעבור חמישה חודשים, ובחודש יולי 2011 סיים את תפקידו.
ביוני 2015 התמנה למנהל כפר הנוער גלים ובשנת 2017 פרש מתפקידו.
אמיתי בוגר תואר ראשון במזרחנות ותואר שני בלימודי ביטחון, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
האוניברסיטה של וינה
נחום וילקומירסקי
נחום וילקומירסקי (1 בינואר 1884 - 8 בינואר 1954) היה חזן בולט בגרמניה בשנות ה-20, זמר בריטון ומלחין. אביו של הזמר אברהם וילקומירסקי.
חייו.
נחום וילקומירסקי נולד בליטא, אז חלק מן האימפריה הרוסית. התחנך בישיבת מיר, ובגיל 18 נודע כבר כגדול בתלמוד. הוא למד חזנות אצל החזן המפורסם פנחס מינקובסקי באודסה, וכיהן לראשונה כחזן בבית הכנסת החדש בביאליסטוק בשנים תרע"ט–תרס"ו (1918–1921). בהמשך שימש כחזן בבית הכנסת בפוזנן. בשנת 1923 הוזמן ללייפציג על ידי הנדבן חיים אייטינגון, שתרם להקמת בית הכנסת "עץ חיים" שם, לשמש כחזן. בית הכנסת נחנך שנה קודם לכן והיה הגדול ביותר בכל סקסוניה. וילקומירסקי כיהן שם כחזן ראשי (Oberkantor) עד לגירושו מגרמניה. הוא שר גם בבתי כנסת נוספים כחזן אורח.
בזכות קולו המיוחד התפרסם בית הכנסת ואורחים רבים הגיעו ממרחקים לשמעו. הוא הוזכר אפילו במדריך התיירים של לייפציג בסוף שנות ה-20.
העיתון הגרמני "Allgemeine Deutsche Musik-Zeitung" ("אלגמיינה דויטשה מוזיק-צייטונג") כינה אותו "קארוזו בין חזני גרמניה".
בנו אברהם עזב את לייפציג ועלה לארץ ישראל בשנת 1935.