הערה סתומה של בונהופר בכתביו באשר ל"נצרות ללא דת" הביאה לתנועה ל"תאולוגיה חילונית" בה מעורבים תאולוגים נוצרים הן מן הזרמים השמרנים והן מן הזרמים הליברלים. רבים סבורים כי עם מותו איבד העולם אדם שיכול היה להיות הוגה דעות דגול בתחום התאולוגיה.
אי הכרה כחסיד אומות העולם.
המשפטן והרב היהודי-אמריקאי סטיבן וייז סבר כי יש להכיר בבונהופר כחסיד אומות העולם. פעולתו בעניין זה נכשלה, עת החליטה הוועדה לציון חסידי אומות העולם של מוסד יד ושם כי בונהופר אינו עונה לקריטריונים לפיהם יש להכיר בחסיד אומות העולם, שכן לא סיכן את נפשו על מנת להציל יהודים, ולא קרא להציל יהודים, וזאת מבלי להמעיט בתכונות המוסריות הנעלות האחרות המיוחסות לו. בראש הוועדה עמד השופט העליון בדימוס יעקב מלץ. עתירה לבג"ץ שהגיש וייז על החלטה זו, אליה הצטרפו גורמים מן היהדות הרפורמית ואחרים, נדחתה על ידי בית המשפט העליון ב-1 בינואר 2006, בנימוק כי אל לו לבית המשפט להתערב בהחלטת הוועדה, כל עוד אינה חורגת בצורה קיצונית מן הסביר. גם בית המשפט העליון הדגיש כי אינו מביע דעה שלילית באשר לבונהופר, אשר קיפח את חייו בשל התנגדותו לנאציזם, אלא רק כי אינו עומד בקריטריונים להחשב כחסיד אומות העולם.
שוויצריה
הנס פון דוהנאני
הנס פון דוהנאני, (בגרמנית: Hans von Dohnanyi;1 בינואר 1902 - 8 באפריל 1945) היה חסיד אומות העולם ומשפטן גרמני, מראשי קשר העשרים ביולי שנועד להתנקש באדולף היטלר ולהפיל את המשטר הנאצי, ופעיל בולט במסגרת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם. שילם בחייו על פעילותו זו.
קורות חייו.
פון דוהנאני נולד בווינה לפסנתרנית, אליזבט קונוולד ולמלחין ההונגרי ארנסט פון דוהנאני. הוא גדל בברלין ולמד באותה גימנסיה עם דיטריך בונהופר ואחיו הבכור קלאוס, שניהם היו לימים מן המתנגדים הפעילים לנאצים.
בעקבות עזיבת האב את הבית ב-1913 נאלץ פון דוהנאני לתת שיעורים פרטיים כדי לעזור בכלכלת המשפחה.
כדי להשיג עבודה מכניסה הוא החליט ללמוד משפטים ולא היסטוריה. הוא החל את לימודיו בשנת 1920 באוניברסיטת הומבולדט ונחשב לעילוי. את התואר סיים בהצלחה ב-1924 והמשיך בלימודים לתואר דוקטור במשפטים.
שנה לאחר מכן נישא לכריסטינה בונהופר, אחותם של קלאוס ודיטריך.
לאחר תקופת פעילות קצרה בסנאט של המבורג מונה בשנת 1929, (בגיל 27 בלבד) לעוזר לשר המשפטים, ובמשרה זו החזיק גם לאחר עלות הנאצים לשלטון. הוא ניצל תפקיד זה על מנת להכין תיק סודי על אדולף היטלר, על מנת לעצרו ולהכריז עליו כחולה נפש.
בשנת 1938 היה דוהנאני מעורב בניסיונם של ראשי הצבא הגרמני ובהם הגנרל לודוויג בק להפיל את המשטר הנאצי, במקרה שהיטלר יורה על פלישה צבאית לצ'כוסלובקיה, פלישה שהייתה יכולה לגרום למלחמה, אשר הוורמאכט לא היה מוכן לה עדיין. הצלחתו של היטלר בועידת מינכן לקבל את חבל הסודטים ללא קרב, מנעה את הצלחת התוכנית, וזו נגנזה.
בשנת 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף דוהנאני לאבווהר, המודיעין הצבאי הגרמני. ראשי האבווהר, האדמירל וילהלם קנריס והגנרל הנס אוסטר היו מתנגדים פעילים למשטר הנאצי. בשנות המלחמה המשיך בקשירת הקשר לרציחת היטלר, תוך שיתוף פעולה עם האנשים שלאחר מכן יהיו פעילים בקשר העשרים ביולי.
בספטמבר 1942 יזם, ביחד עם קנריס, אוסטר ודיטריך פון בונהופר, מבצע להצלת יהודים מגרמניה, וזאת על מנת להציל את ידידו האישי עורך הדין היהודי פרידריך ארנולד. הוא יזם משלוחם של שלושה עשר יהודים לשווייץ, במסווה של דיפלומטים וסוכנים גרמניים. המבצע כונה U7 במסגרת זו דרש הממשל השווייצרי תשלום במטבע זר עבור כל יהודי, ודוהנאני נאלץ לעבור על חוקי המטבע הגרמניים. לצורך המבצע יצא פון דוהנאני בחשאי לשווייץ לסידור קליטתם של הפליטים.
במרץ 1943 היה מעורב בניסיון החיסול של היטלר שיזם הנינג פון טרסקו שבמהלכו הועלתה פצצה למטוסו של היטלר. פצצה זו לא התפוצצה.
הגסטאפו עצר את פון דוהנאני ב-5 באפריל 1943 בחשד לעבירה על חוקי המטבע ועסקאות פיננסיות שונות. פון דוהנאני עבר מספר מתקני כליאה ובזכות סיועו של השופט הצבאי קארל זאק (Karl Sack) התעכבה העמדתו לדין. הוא הובא זמן קצר לפני קשר העשרים ביולי למחנה הריכוז זקסנהאוזן.
לאחר כישלון הקשר, מעצרם וחקירתם של קושרים אחרים נתגלה היקף פעילותו האמיתית. פון דוהנאני נידון למוות על ידי בית דין מיוחד (Standgericht), בהליך שיפוט מהיר והוצא להורג בתליה ביום 8 באפריל 1945, ימים ספורים לפני סיום המלחמה, בזקסנהאוזן.
משפחתו.
פון דוהנאני הותיר אחריו את אשתו ושלושה ילדים - ברברה, קלאוס פון דוהנאני, לימים ראש עיריית המבורג, והמנצח הנודע כריסטוף פון דוהנאני.
זיכויו והוקרתו.
ב-31 ביולי 1997 ביטל בית המשפט בברלין את הרשעתו של פון דוהנאני וטיהר את שמו.
מדינת ישראל וארגון יד ושם הכירו בפעילותו של דוהנאני, ובאוקטובר 2003 הוענק לו התואר חסיד אומות העולם. המדליה ותעודת הכבוד הוענקו לילדיו - קלאוס, ברברה וכריסטוף, בטקס רשמי בברלין.
ביולי 2009 הוצב פסל לזכרו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת הומבולדט, שבה למד.
לודוויג בק
גנרל-אוברסט לודוויג אוגוסט תאודור בק (Ludwig August Theodor Beck; 29 ביוני 1880 - 21 ביולי 1944), היה ראש המטה הכללי של ה-OKH ("Oberkommando des Heeres" - המפקדה העליונה של כוחות היבשה) בשנותיו הראשונות של המשטר הנאצי, מהדמויות החשובות שפעלו במסגרת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם ומראשי קשר העשרים ביולי לרציחתו של אדולף היטלר. לו הייתה תוכניתם של הקושרים מצליחה, היה בק מוכרז לאחר רצח היטלר כראש המדינה. בק שילם בחייו על כישלון הקשר.
ביוגרפיה.
בק נולד ב-29 ביוני 1880 בביבריך (כיום פרבר של ויסבאדן) במדינת הסן בגרמניה. הוא חונך במסורת הצבאית הפרוסית, ושירת בחזית המערב במלחמת העולם הראשונה כקצין מטה. לאחר המלחמה שירת במגוון של תפקידי פיקוד ומטה. בין 1931 ל-1932 הוביל קבוצת קצינים שכתבו את פקודות הקבע של הצבא הגרמני (Truppenführung), מלאכה שהושלמה ב-1934. בשנת 1932 קודם לדרגת גנרללויטננט, ושנתיים לאחר מכן החליף את הגנרל קורט פון המרשטיין-אקוורד, בתפקיד ראש המטה הכללי של צבא היבשה.
בק התנגד לניסיונותיו של היטלר לחתור תחת השפעת הצבא, שהתבטאו, בין היתר, בתחילת שנת 1938 בפיטוריו של שר הצבא ורנר פון בלומברג וראש ה-OKH (מפקדת הכוחות המזוינים) ורנר פון פריטש, באירוע שכונה פרשת בלומברג-פריטש, ולקיחת הפיקוד על הצבא בידיו של היטלר באופן אישי.
אף על פי שהאמין כי "המלחמה היא חלק מהסדר האלוהי עלי אדמות", הוא התנגד למלחמות כיבוש הרפתקניות, ותמך במלחמה רק כמוצא אחרון, כאשר כלו כל הקיצין הפוליטיים. לכן הוא היה בין המתנגדים לסיפוח חבל הסודטים מצ'כוסלובקיה ב-1938. היטלר, לעומתו, היה בטוח כי בריטניה וצרפת אשר איפשרו את כיבושה של אוסטריה בתחילת אותה שנה, לא יתערבו באופן צבאי גם הפעם. בק האמין כי בריטניה וצרפת יצאו להגנת המדינה הדמוקרטית, שנוצרה על ידי מעצמות המערב לאחר מלחמת העולם הראשונה, וכי גרמניה תותקף אם תפלוש לצ'כוסלובקיה. בק ידע כי הורמאכט עדיין אינו מוכן למלחמה כנגד בריטניה וצרפת, וניסה למנוע את צעדיו של היטלר בכמה דרכים. בתחילה התפטר במחאה, תוך שהוא מנסה לשכנע את חבריו הקצינים להתפטר עמו. התפטרותו נכנסה לתוקף ב-15 באוגוסט 1938 אך נשמרה בסוד שבועות מספר, עד לאחר סיום משבר מינכן, על מנת שלא לגרום לדמורליזציה בשורות העם הגרמני.
לאחר התפטרותו, הקצינו דעותיו של בק כלפי היטלר והמשטר הנאצי. בעיניו, היטלר וראשי צבאו אינם אלא "בינוניים, שוטים ופושעים". לאחד מידידיו אמר כי הוא "מסרב לצאת למלחמות נאציות הרפתקניות" ואף הגדיר את היטלר כהתגלמות הרוע. הוא התנגד גם בחריפות לפשעי המלחמה הנאציים ומעשי הטבח נגד יהודים ואזרחים אחרים בשטחים הכבושים. בעיניו "הציות החיילי נגמר כאשר הידיעה, המצפון והאחריות אוסרות על ביצוע פקודה".
לאחר מכן, קשר בק עם גורמים נוספים, ביניהם הגנרלים פרנץ הלדר שהחליף אותו בתפקיד ראש המטה הכללי, והגנרל ארווין פון ויצלבן להחליף את היטלר במהפכה צבאית, אם יגיעו העניינים לכדי פקודה לכיבוש צ'כוסלובקיה אל מול התנגדות מעצמות המערב. פרנץ הלדר והנס ברנד גיזביוס העידו במשפטי נירנברג כי לו היה היטלר מורה על פעולה צבאית, היה הצבא פועל להחלפתו. עם זאת, פעולתם של נוויל צ'מברלין ואדואר דאלאדיה במינכן, כאשר הסכימו להענקתו של חבל הסודטים לגרמניה, הוציאה את העוקץ מפעולת הקושרים. עם זאת, פעולתו זו הביאה אותו לקשר עם אנשים כקרל פרידריך גרדלר ואולריך פון האסל אשר היוו את הגרעין להתנגדות להיטלר במשך השנים הבאות.
בין השנים 1938 ו-1944 הנהיג בק את תנועת ההתנגדות הגרמנית, והיה מעורב במספר ניסיונות התנקשות בהיטלר. לקראת אביב 1943, אף שיגר לאנשיו "פקודת חיסול", ובכך תמך בדיעבד ביוזמתו של גנרל הנינג פון טרסקו, קצין המבצעים של קבוצת הארמיות מרכז ברוסיה, להתנקש בהיטלר באמצעות פצצה. ב-1944 אמר כי הקושרים לא פועלים רק כדי להציל את גרמניה: "לא מדובר בגורלם של יחידים, ואפילו לא בגורלה של האומה. במשך שנים התבצעו מעשי טבח נפשעים, ועלינו לשים לכך קץ בכל האמצעים שביכולתנו."