בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-19, מילא התיאטרון תפקיד חשוב בתור הזהב של הבלט הרומנטי. חברת הבלט של התיאטרון, "הבלט של תיאטרון הוד מלכותה", היה הרכב הבלט החשוב ביותר באירופה אחרי הבלט של האקדמיה המלכותית למוזיקה של פריז. אמן הבלט ז'יל פרוט, התחיל לביים בלט בתיאטרון ב-1830. לאמלי מינה אותו לכוריאוגרף ראשי בשנת 1842. בין היצירות שהוצגו היו "Ondine, ou La Naïade" בשנת 1843, "La Esmeralda" בשנת 1844, "Catarina, ou La Fille du Bandit" בשנת 1846, והדיברטימנטו "Pas de Quatre" בשנת 1845. עוד אמני בלט מפורסמים ביימו הפקות בלט באותה תקופה, כמו ארתור סן-לאון ופאול טליוני. המלחין האיטלקי צ'זארה פוניי, מונה ל"מלחין מוזיקת בלט" בתיאטרון הוד מלכותה בשנת 1843. מאז ועד 1850, כמעט כל בלט חדש שהוצג בתיאטרון היה מפרי עטו. פוניי הוא המלחין הפורה ביותר בתחום הבלט, הלחין מעל 100 יצירות לבלט, ועוד אין ספור דיברטימנטו וקטעי מחול שלרוב הוצגו כאינטרמצו בהצגות האופרה בתיאטרון. בתקופה זו של הבלט הרומנטי, הופיעו בתיאטרון בלרינות נודעות כמארי טליוני, קרלוטה גריזי, פאני אלסלר, לוסיל גראן ופאני קריטו.
בשנות החמישים עזבו את לונדון דמויות מרכזיות בתחום הבלט, כמו פרוט, סן-לאון, טליוני ופוניי, ועברו לסנקט פטרבורג לחברת הבלט של תיאטרון מריינסקי. מצב הבלט בלונדון התדרדר מאוד, ועם שריפת התיאטרון בעצם נעלם הבלט מלונדון כמעט כליל, עד תחילת המאה העשרים, כאשר חזרה חברת בלט לפעול בלונדון במיקומים ושמות שונים, עד שהתחברו לבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן והפכה ל"בלט המלכותי", כפי שהיא נודעת בשנות האלפיים.
1868–1896 התיאטרון השלישי.
המבנה השלישי נבנה ב-1868, עבור הלורד דאדלי, בסכום של 50 אלף ליש"ט. הבניין תוכנן על ידי צ'ארלס לי ובניו ושותפם ויליאם פיין שהיו ממשיכי דרכו של ג'ון נאש. הבניין החדש נבנה בתוך השלד של הבניין הישן, אך שילב גם בטון וברזל, כדי למזער נזקים בזמן שרפה עתידית. האודיטורים היה בגובה ארבע קומות, ובזמן הצגת אופרה היה בו מקום ל-1850 מקומות ישיבה, ובזמן הצגת מחזה, כאשר לא היה צורך בבור התזמורת - 2500 מקומות. בעקבות סכסוך בין הלורד דאדלי למייפלסון, עמד הבניין ריק עד שנמכר ב-1874 לקבוצה נוצרית ב-31 אלף ליש"ט.
מייפלסון חזר אל התיאטרון ב-1877, לאחר ניסיון כושל לבנות בית אופרה לאומי, מבנה שבסופו של דבר שימש את הסקוטלנד יארד. עם חזרת חברת האופרה לתיאטרון, בוצעו בו שיפוצים בסך 6000 ליש"ט, ובמסגרתם הוחלפו גם המושבים, השטיחים והטפטים. לאחר שחזר לשימוש תיאטרלי, נפתח התיאטרון באופרה "נורמה" של וינצ'נצו בליני, ב-28 באפריל 1877. הבכורה הלונדונית של כרמן (ביזה) התקיימה בתיאטרון ביוני 1878. בהמשך אירח התיאטרון את חברת האופרה קרל רוזה, וכן הוצגו בו שורה של מחזות צרפתיות ואופרות קומיות. בשנת 1882 הוצגו בתיאטרון הבכורות הלונדוניות של אופרות טבעת הניבלונגים של ריכרד וגנר. מייפלסון חזר לניהול האופרה בשנים 1887 ו-1889, אך הטיימס תיאר את ההופעות כרפרטואר של אופרות שפסקו מלמשוך את הקהל הרחב, זמרים מדרגה שנייה, ואיכות הפקה ירודה. ריגולטו, הייתה האופרה האחרונה שעלתה בתיאטרון בתאריך 25 במאי 1889.
1897–כיום, התיאטרון של פיפס.
בעקבות הטכנולוגיות החדשות בתחום התיאטרון שהתחלפו במהירות, הפך מבנה התיאטרון למיושן. כמו כן, חוזה החכירה למשפחת דאדלי עמד לפקוע ב-1891. מטעם נכסי הכתר הייתה כוונה להרוס את כל הבלוק בו עמד התיאטרון, למעט הארקדה, ולהקים במקומו מבנים חדשים. לאחר התגברות על מכשולים שונים בפינוי המבנים באזור, הוחרבו המבנים באזור ב-1892. האדריכל צ'ארלס ג'. פיפס (Charles J. Phipps), מונה לתכנן את התיאטרון החדש וכן מבנה שישמש כבית מלון. בפברואר 1896 הושג הסכם עם הרברט בירבום טרי, להקים את התיאטרון במחיר 55 אלף ליש"ט. ביולי אותה שנה הונחה אבן הפינה, ובפברואר 1897 אושרו התוכניות. פיפס מת ב-1897, והתיאטרון היה עבודתו האחרונה.
מופעים.
התיאטרון הנוכחי נפתח ב-28 באפריל 1897. טרי הקים את הבניין מרווחים שעשה בתיאטרון היימרקט. טרי התגורר וניהל את התיאטרון מאז הקמתו ועד למותו ב-1917. לצרכיו האישיים בנה טרי במבנה אולם אירועים וכן חדר מגורים. התיאטרון שוב לא נועד להצגת אופרות, אם כי בשנים הראשונות היו כמה הצגות אופראיות. התיאטרון נפתח בדרמה על פי הספר של גילברט פרקר "The Seats of the Mighty". הרפרטואר כלל המחזות של רומנים שונים מאת דיקנס וטולסטוי כמו מחזות קלאסיים של מולייר ושייקספיר. בתיאטרון גם נערכו הצגות בכורה של מחזות כמו "פיגמליון" של ג'ורג' ברנרד שו, כשטרי עצמו משחק בתפקידים ראשיים. ההפקות של טרי נודעו כהפקות ראוותניות ומרהיבות, בשילוב עם אפקטים מיוחדים והעלאת בעלי חיים על הבמה. ההפקות הללו היו פופולריות ומכניסות, למרות טענות שנשמעו כנגד טרי בעשור האחרון לחייו, על סגנון המשחק שלו המיושן לכאורה.
בשנת 1904 הקים טרי את האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, שפעלה בתיאטרון שנה אחת ולאחר מכן עברה למשכן משלה בבלומסברי. טרי המשיך לקבל בוגרים מהאקדמיה לתיאטרון, ובדרך זו שכר כ-40 שחקנים. בשנת 1916 עלה המחזמר "צ'ו צ'ין צ'או", ושבר את שיא העולם כאשר עלה לא פחות מ-2235 פעמים (שיא שבו החזיק עד שנשבר ב-1955). ב-1927 העלו ג'ורג' ואיירה גרשווין את המחזמר "Oh, Kay!" בבכורה לונדונית בתיאטרון, והוא הועלה בו 213 פעמים.
גם לאחר מלחמת העולם השנייה, המשיך התיאטרון להעלות בעיקר מחזות זמר, כולל ייבוא של מחזות זמר מצליחים מברודוויי. "Follow the Girls" (עלה בשנת 1945, עם 572 הופעות), "Brigadoon" (עלה ב-1949, 685 הופעות), "Paint Your Wagon" (עלה ב-1953, 478 הופעות). המחזמר "סיפור הפרברים" של ליאונרד ברנשטיין נפתח בתיאטרון בדצמבר 1958, ורץ 1039 פעמים. הבכורה הלונדונית של "כנר על הגג" התקיימה בתיאטרון בפברואר 1967 עם חיים טופול בתפקיד טביה, ורץ בתיאטרון 2,030 הופעות.
פנטום האופרה.
המחזמר "פנטום האופרה" הוצג בבכורה עולמית בתיאטרון ב-9 באוקטובר 1986, עם מייקל קרופורד ושרה ברייטמן בתפקידים הראשיים. המחזמר זכה בפרס המחזמר הטוב ביותר על שם אוליבייה, וקרופורד זכה באותו פרס על משחקו במחזמר. המחזמר ממשיך לרוץ בתיאטרון עד היום, כאשר הוא המחזמר השני שרץ התקופה הכי ארוכה בוסט אנד (אחרי "עלובי החיים"). המחזמר הוא גם המחזמר שרץ הכי הרבה זמן בברודוויי, וב-2004 הופק ממנו סרט. מעל 130 מיליון איש צפו בו ברחבי העולם, וגרף עד 2007 כ-1,8 מיליארד ליש"ט, מה שהופך אותו לפרויקט הבידורי הרווחי ביותר בהיסטוריה.
מבנה התיאטרון, עם המראה החיצוני המרשים והמראה הפנימי המפואר שלו, יציעים בגובה 3 קומות, פיתוחי הזהב סביב הבמה והעיצוב בהשראת הרנסאנס הצרפתי, יוצרים תפאורה גותית לסיפור המחזמר, אשר מתרחש בבית האופרה הפריזאי "אופרה גרנייה". ציוד הבמה מהתקופה הוויקטוריאנית עדיין קיים מאחורי הקלעים, ואף נעשה בה שימוש כלשהו מפעם לפעם. שיפוצים נערכו בשנים 1990 ו-1993. האודיטורים מכיל 1,216 מקומות ישיבה.
אמארה סטודאמייר
סוכנות עתי&quot;ם
קראש 40
הבשורה לפי מתי
אמה שפלן
אמה שפלן (בצרפתית: Emma Shapplin, נולדה כקריסטל ז'וליטון (Crystêle Joliton) ב-19 במאי 1974 בפרבר סביני (Savigny) של פריז) היא זמרת סופרן קולורטורה צרפתייה המבצעת בעיקר פופ אופראי - מוזיקה אופראית בעיבוד למוזיקת פופ.
ביוגרפיה.
אמה שפלן החלה את הקריירה המוזיקלית שלה בביצוע מוזיקה קלאסית אבל אז עברה להארד רוק. כשהייתה בת 18 שכנע אותה הזמר ז'אן-פטריק קפדוויל (Jean-Patrick Capdevielle) לחזור ללמוד מוזיקה קלאסית במטרה לשפר את טכניקת השירה שלה. היא גילתה שאומנם הרוק אפשר לה חופש אמנותי ואורח חיים נהנתני יותר מאשר המוזיקה הקלאסית, אך היא חשה שאין זה מספיק ולכן החליטה ליצור סגנון מוזיקה משלה. הסגנון עירב בין אופרה ארכאית ומוזיקת טראנס ומוזיקה סקוטית מסורתית או מוזיקת פופ. שפלן וקפדוויל שיתפו פעולה באלבום הראשון שלה, "קרמינה מאו" (Carmine Meo). קפדוויל כתב את "קרמינה מאו" כחלק ראשון באופרה "אטילנטוס" (Atylantos), המוקדשת לאגדת אטלנטיס, שהוצגה ב-2001 ויצאה כאלבום נפרד.
אף על פי ששפת האם של שפלן היא צרפתית והיא שרה כמה שירים בשפה זו, רוב השירים ב"קרמינה מאו" תורגמו מהשפה הצרפתית שבה כתב אותם קפדוויל ללטינית ולפרובנסלית, השפות בהן שרה שפלן. באלבום השני שלה, אטרנה (Etterna), היא החליטה לשיר באיטלקית של המאה ה-13. על פי דבריה היא נהגה כך משום ש"זו שפה המושרת באופן טבעי"; ומשום שהיא קרובה יותר לשפה האיטלקית המודרנית בה עשתה שימוש בשיעורי הזמרה הקלאסית הראשונים שלה, בעוד האיטלקית העתיקה "מתאימה יותר לשירה, לחלומות, וגם לדרמה". בייחוד היא השתמשה בכתיב "Etterna" עבור האלבום ועבור שיר הנושא במקום ה"Eterna", המקובל באיטלקית מודרנית, כי כך כתב דנטה אליגיירי. לעיתים היא מבצעת אחד מלהיטיה, La Notte Etterna ("לילה נצחי"), בספרדית כ-"La Noche Eterna". הסינגל שלה "Discovering Yourself" ("גלה את עצמך") הוא באנגלית. שפלן גם שיתפה פעולה עם הזמר היווני יורגוס דאלארס והיא נוהגת לערוך קונצרטים ביוון כמעט מדי שנה באודאון של הרודס אטיקוס העתיק שבאתונה.