בעוד שבתי צבי שב לירושלים, שממנה המשיך במסעו לאיזמיר עיר הולדתו, הכריז העזתי על שבתי צבי כמשיח, ובהשפעת איגרותיו, שנשלחו לכל תפוצות ישראל, נגרפו ההמונים בהתלהבות משיחית. העזתי ריכז סביבו תנועת תשובה המונית, שכללה מעשי סיגוף ותשובה רבים. בהוראותיו הישירות נדפסו סדרי "תיקון" רבים שכללו תפילות ותחינות למאמיני שבתי צבי. רבים ביצעו מעשי תשובה קיצוניים, ואף מכרו את רכושם כהכנה לעלייתם לארץ ישראל, ורק מעטים הרהיבו עוז להטיל ספק בדבריו.
נתן נשאר בעזה כל ימי פריחת השבתאות וכל ימי שבתו של צבי במאסרו הראשון, אך ב-1666 נאסר שבתי צבי בפקודת הסולטאן העות'מאני ונאלץ לבחור בין מוות להמרת דתו. שבתי צבי בחר בהתאסלמות, ועם ההמרה יצא נתן את עזה בדרכו לטורקיה כשהוא דבק באמונתו שלהמרת הדת היו טעמים מיסטיים. במהלך חורף תכ"ז הגיע העזתי לבורסה ולאיזמיר, שאליה נכנס למרות ניסיונותיהם של רבני העיר למנוע אותו מכך, וריכז סביבו את מאמיני שבתי צבי. לאחר תקופה קצרה ניסה העזתי להיכנס לאדריאנופול, על מנת להיפגש עם משיחו, אך מנהיגי העיר מנעו ממנו את הכניסה והוא נדד ברחבי אסיה הקטנה והבלקן וריכז סביבו את מאמיני שבתי צבי סביב הטיעון כי להמרת הדת היו טעמים קבליים נסתרים וכי שבתי צבי יופיע שנית ויגאל את עם ישראל. הוא עצמו התנגד בתוקף לדרישתו של שבתי צבי להתאסלם, והורה לתלמידיו להתרחק ככל האפשר מ"אמיר"ה" (כינויו של ש"צ בקרב מאמיניו, ראשי תיבות של "אדוננו מלכנו ירום הודו" ופרפרזה על הכינוי "אמיר המאמינים" של הסולטאן) בשעות ה"הארה" (הפירוש המיסטי שניתן להתקפי המאניה דפרסיה) שלו, בנימוק כי בשעות ההארה "כל הנמצאים לפניו הוא רוצה להכניסם בדת ישמעאל".
העזתי אף נדד לאיטליה והגיע לוונציה, לליוורנו, לרומא, לאנקונה ולכל הקהילות החשובות. בכל מקום ריכז סביבו בסתר את מאמיני שבתי צבי, למד עמהם קבלה, וחיזק את רוחם. כלפי חוץ לא ניהל העזתי שום תעמולה, ואף הכחיש את אמונתו.
במהלך שנת ה'תכ"ט (1669) שב העזתי לטורקיה, ונפגש עם שבתי צבי באדריאנופול. לאחר מכן השתקע בעיר קסטוריה (כיום בצפון יוון), והוסיף לנדוד ברחבי תראקיה והבלקן ולחזק את מאמיניו.
לאחר מותו של שבתי צבי ביום הכיפורים ה'תל"ז (1676) שקע העזתי בדיכאון עמוק וסירב להשיב לפניותיהם של מאמיניו התוהים. הוא נטש את קסטוריה והתיישב בסופיה שבבולגריה. כעבור שנתיים של שתיקה החל להפיץ את הרעיון כי שבתי צבי כלל לא מת אלא "התעלם באורות העליונים" וישוב ויתגלה במהרה, רעיון זה פותח בידי תלמידיו שמואל פרימו (סופרו של שבתי צבי), ישראל חזן ושמואל גנדור.
נתן העזתי נפטר ונקבר בסקופיה (כיום בירת מקדוניה) בי"א בשבט ה'ת"ם (12 בינואר 1680), וקברו היה מוקד לעולי רגל שבתאים. אחדים מכתביו הרבים נשמרו בכתבי יד, בהם "ספר הבריאה" ו"דרוש התנינים". בשנת 2019 התפרסמה מהדורה מדעית ל"ספר הבריאה" בידי חוקר השבתאות ליאור הולצר, בהוצאת הספרים "הולצר ספרים". המהדורה מבוססת על עשרות כתבי יד שהשתמרו בארכיונים ברחבי העולם, וכוללת פרק מבוא וניתוח לספר. את המהדורה התחיל פרופ' חיים וירשובסקי, אולם נפטר במהלך העבודה.
חוקרים וחכמים רבים מייחסים לנתן העזתי את הספר המוסרי-קבלי האנונימי "חמדת ימים".
מסופר בספר רוחות מספרות שבשנת 1911 רוחו של נתן העזתי באה אל רבי יהודה פתיה לבקש תיקון, ורבי יהודה פתיה תיקן את נשמתו מן חטאיה הרבים, והביא לה מנוחת עולמים.
הר הבית
הר הבית (בערבית: الحرم الشريف; באנגלית: Temple Mount) הוא מתחם קדוש ליהודים, למוסלמים ולנוצרים בחלקה הדרום־מזרחי של העיר העתיקה בירושלים. בימינו המתחם שטוח ברובו, בצורה כמעט מלבנית, שטחו כ־140 דונם, והוא מגיע לגובה של 743 מטר מעל פני הים בפסגתו.
הר הבית הוא המקום הקדוש ביותר לעם היהודי, שבו שכן המבנה הקדוש ביותר ליהודים – בית המקדש (הראשון והשני), והוא המקום היחיד, על פי ההלכה, שבו יוכל לשכון המקדש בעתיד. היהודים פונים לכיוונו בתפילה שלוש פעמים ביום, ומתפללים להקמת בית המקדש השלישי. ההר, עליו עומדים כיום מסגד אל־אקצא וכיפת הסלע, הוא המקום השלישי בקדושתו באסלאם.
על־פי המסורת היהודית, הר הבית הוא המקום ממנו נברא העולם ("אבן השתייה"), בו התקיימה עקידת יצחק, ובו נעצרה מגפת דבר שהשתוללה בעם בימי דוד המלך. על־פי רוב פרשני הקוראן המוסלמים, ממנו עלה מוחמד השמימה עם המלאך גבריאל במסעו הלילי.
הר הבית נחשב למקום בעל רגישות פוליטית בינלאומית גבוהה, והמתחם עומד ברקע לסכסוכים רבים בין מוסלמים ליהודים מאז שנות ה־20 של המאה ה־20. מאז מלחמת ששת הימים המתחם נמצא בשליטה ישראלית, ולפי החוק הישראלי אף בריבונות ישראלית, ומנוהל באופן רשמי על ידי משרד הווקף בירדן.
הגדרת המקום.
שמות.
בעברית.
במקרא מכונה הר הבית בעיקר הר ציון או הר ה', ופעם אחת בשם הר המוריה, שמופיע בתנ"ך בתיאור בניית בית המקדש הראשון על ידי שלמה בספר דברי הימים: . במסורת מקובל זיהוי "הר המוריה" עם ההר ב"אֶרֶץ הַמֹּרִיָּה" הנזכר כמקום עקידת יצחק, וכך גם ביארו חז"ל את המילים "ה' יִרְאֶה" שנאמרו על ידי אברהם בעקדת יצחק, שהכוונה בכך לרמוז על בית המקדש שעתיד להיבנות שם. השומרונים אינם מזהים את הר המוריה עם הר הבית, אלא עם הר גריזים. חוקר המקרא יאיר זקוביץ מעיר כי יש הצדקה בבחירה זו, שכן אלון מורה, השוכנת בצפון השומרון, הייתה מקום בעל מעמד מקודש בספר בראשית, שניתן לזהותו עם "ארץ המוריה".
השם "הר הבית" מוזכר פעמיים בתנ"ך. אזכור אחד הוא בנבואת מיכה מימי חזקיהו מלך יהודה: . האזכור השני הוא ציטוט של נבואת מיכה בתקופת ירמיהו ויהויקים. פירוש השם "הר הבית" הוא ההר עליו בנוי בית המקדש. האזכור הראשון של "הר הבית", ככינוי למתחם מוגדר, הוא במשנה, במסכת מדות. התיאור המופיע שם מתייחס, כנראה, לחומת הר־הבית מהתקופה החשמונאית, שהיא קטנה בממדיה מהחומה שבנה הורדוס להרחבת המתחם.
בערבית.
מאז תחילת התקופה המוסלמית בארץ ישראל, שומרו שמות המקומות בארץ בתעתיק ערבי, כפי שהיו. כך גם לגבי הר הבית, אשר נקרא מאז התקופה המוסלמית הקדומה ועד לתחילת המאה ה־20 "בית אל מקדס" (ערבית: بيت المقدس), כאשר המונח מתייחס לאזור התחום בחומות משלהי ימי הבית השני. שם נוסף הוא "אל־חרם א־שריף" או "אל־חרם אל־קודסי א־שריף" (ערבית: الحرم القدسي الشريف, תעתיק מדויק: אל-חַרַם אל־קֻדְסי א־שַריף. תרגום: המתחם הקדוש הירושלמי המכובד). בחלק מהתקופה המוסלמית הקדומה ומאז שנות ה־90 של המאה ה־20, ומסיבות פוליטיות, החלו הערבים לקרוא גם למתחם כולו מסגד אל־אקצא (ערבית: الْمَسْجِد الْأَقْصَى, תעתיק מדויק: אלְמַסְגִ'ד אלְאַקְצָא, תעתיק חופשי: אלְ־מַסְגִ'ד אלְ־אַקְסָא, משמעות השם: "המסגד הרחוק ביותר" או "המסגד הקיצון"), על שם המבנה שבקצהו הדרומי של ההר, הקרוי בשם זה.
העדויות לשם הערבי הקדום "בית אל מקדס" רבות. למשל, ספרו של קונרד שיק אודות הר הבית. קונרד שיק היה אדריכל, ארכאולוג ומיסיונר פרוטסטנטי גרמני. שיק, שחי תקופה בירושלים, סייע בבנייה ובשיקום של שכונות ומבנים רבים. הוא היה ה"לא־מוסלמי" היחיד שהוזמן לעלות להר הבית על מנת לבצע עבודות בינוי ושחזור נרחבים במבנים השונים שבהר הבית. שיק השכיל לנצל את הגישה שניתנה לו כדי לחקור לעומק את מתחם הר הבית, תוך עריכת מחקר מרחב ומיפוי של האתר. אחד מתוצרי מחקר זה (מלבד דגמי הר הבית המפורטים שיצר) הוא הספר Beit El Makdas, שיצא בשנת 1887. את השם "בית־אל־מקדס", קיבל שיק, מטבע הדברים, מהערבים עצמם, אשר שימרו את שמו המקורי של האתר (כפי ששימרו שמות של אתרים אחרים בארץ ישראל).
בתחום מתחם הר הבית ישנם מספר אתרי משנה, וביניהם: המסגד בחלקו הדרומי של המתחם – מסגד אל־אקצא (ערבית: الْمَسْجِد الْأَقْصَى, תעתיק מדויק: אלְמַסְגִ'ד אלְאַקְצָא, תעתיק חופשי: אלְ־מַסְגִ'ד אלְ־אַקְסָא, משמעות השם: "המסגד הרחוק ביותר" או "המסגד הקיצון"), ומבנה "כיפת הסלע" (ערבית: قبة الصخرة, תעתיק: קבת אל-צח'רה, הגייה: קוּבַּת אַ-סַחְ'רַה; נקראת לעיתים "כיפת הזהב"), בעל כיפת הזהב הניצב מעל אבן השתייה, במרכזו ובפסגתו של הר הבית.
המונח היהודי בערבית מכונה "גַ'בָּל אלהַיְכָּל" ("הר המקדש").
מידות.
המתחם הנראה כיום לעין הוא למעשה מבנה ענק שנבנה ביוזמת הורדוס בשלהי המאה הראשונה לפני הספירה ובראשית המאה הראשונה לספירה והיה המתחם המקודש הגדול ביותר בעולם העתיק. המבנה הוקם כדי לשמש בסיס למקדש שבנה על־גביו. הקירות החשופים של הבניין הענק הם קירות תמך המכונים "כתלים", והמפורסם שבהם הוא הכותל המערבי. אורכו של כותל זה הוא 478 מטר, הדרומי — 277.75 מטר, המזרחי — 452.25 מטר, ואורכו של הצלע הצפוני הוא 305.75 מטר ולכן שטח המתחם הוא 135,495 מטר רבוע.
הבניין ה חובק את המתחם הקדום יותר ומסתיר אותו. המתחם הקדום היה, ע"פ המסורת היהודית, 500 על 500 אמה. הוא הוקם, כנראה, על ידי החשמונאים ועליו ניצב בית המקדש השני. בתקופת בית ראשון, הוא נקרא "הר המוריה" ובפסגתו עמד בית המקדש הראשון.
על הר הבית בנויים כיפת הסלע, מסגד אל־אקצא ומבנים משניים נוספים. מפלס הר הבית מחולק לשני מפלסים עיקריים: המפלס התחתון, המכונה "הרציף ההיקפי", נמצא בגובה של כ־740 מטר מעל פני הים; המפלס העליון, המכונה "המשטח הראשי" מתנשא כ־4 מטר מעל המפלס שסביבו, בגובה 744 מעל פני הים. מידות המפלס העליון כ־140 על 160 מטר. במרכזו ניצבת כיפת הסלע.
גבולות וטופוגרפיה.
הר המוריה נמוך יחסית לסביבתו, גבוה יותר רק משלוחת עיר דוד שמדרום להר. פסגתו מגיעה ל־743 מטרים מעל פני הים.