ההתפרצות יצרה זרמים ונחשולים פירוקלסטיים שהמסו את הקרחונים והשלג בפסגה, תוך יצירת ארבעה להארים עמוקים שזרמו במהירות רבה במורד עמקי הנהרות על מדרונות הר הגעש. ההתפרצות גם הרסה אגם קטן שנוצר בלוע ארנאס כמה חודשים לפני ההתפרצות. מים באגמים געשיים מסוג זה נוטים להיות מלוחים מאוד ומכילים גזים געשיים מומסים. המים החמים והחומציים של האגם האיצו במידה ניכרת את קצב התמוססות הקרח. העדויות לקיומה של תופעה זו הם הכמויות הגדולות של סולפטים וכלורידים שנתגלו בזרם הלהאר.
הלהארים נוצרו ממים, קרח, פומיס וסלעים אחרים, ותוך כדי זרימתם שחקו את הקרקע לאורך עמקי הנחלים התלולים במורד מדרונות הר הגעש וספחו אליהם חרסיות. המהירות הממוצעת של הלהארים הייתה כ-60 קילומטרים בשעה, והם סחפו את הקרקע, ניתקו סלעים ממקומם והרסו את הצמחייה. לאחר שזרמו מגובה של כמה אלפי מטרים במורדות של הר הגעש, נותבו הלהארים לכל ששת עמקי הנחלים המובילים מן ההר. הלהארים ספחו מים וסלעים תוך כדי תנועתם ובתוך עמקי הנחלים גדל נפח הלהארים לפי ארבעה מהנפח המקורי שלהם. בנהר הגאולי (Gualí) הגיע הלהאר לרוחב מקסימלי של כ-50 מטרים.
הלהארים העיקריים זרמו בצידו המזרחי של ההר, במורד הנהרות גאולי, אסופרדו (Azufrado) ולגונייס (Lagunillas). הזרמים בשניים מערוצים אלו, אספורדו ולגונייס התמזגו בערך באמצע המדרון לזרם גדול שהמשיך בתוך הערוץ העמוק של הנהר לגונייס עד לפתח הקניון של הנהר ואז נשפך אל מניפת הסחף של הנהר. על מישור זה, כשניים עד שניים קילומטרים וחצי מפתח הקניון של הנהר בגובה 450 מטרים מעל פני הים שכנה העיירה הקטנה ארמרו (Armero) השייכת למחוז טולימה. הלהאר מחק למעשה את העיירה, שמסיבות בלתי ברורות הוקמה בדיוק על המקום שהוצף בלהאר בהתפרצות של 1845. רק רבע מתוך 28,700 תושבי העיירה נותרו בחיים. להאר שני, שזרם מערבה דרך העמק התלול של הנהר צ'ינצ'ינה (Chinchiná), גרם למותם של כ-1,800 תושבים והרס כ-400 בתים בעיירה צ'ינצ'ינה במחוז קלדס. סך הכול נהרגו באסון מעל ל-23,000 תושבים וכ-5,000 נפצעו. יותר מ-5,000 בתים נהרסו. "הטרגדיה של ארמרו" כפי שנתכנה האירוע היה האסון הגעשי הקטלני השני במספר קורבנותיו במאה ה-20, לאחר ההתפרצות של הר הגעש פלה באי מרטיניק ב-1902. והוא האסון הגעשי הקטלני הרביעי בהיסטוריה הכתובה. זהו גם הלהאר המתועד הקטלני ביותר ואסון הטבע הגדול ביותר בתולדות קולומביה.
חלק מההסבר מדוע כה הרבה אנשים איבדו את חייהם במהלך ההתפרצות של 1985 הוא שהמדענים לא ידעו במדויק מתי תתרחש ההתפרצות, והשלטונות לא היו מוכנים לנקוט באמצעי מנע יקרים מבלי שיקבלו התרעה חד משמעית על סכנה קרבה. מכיוון שההתפרצות המשמעותית האחרונה של ההר התרחשה 140 שנים קודם לכן, היה לרבים קשה להסכין עם הסכנה שהר הגעש צפן בחובו. מקומיים אף קראו להר "האריה הישן". מפות המציינות את אזורי הסיכון שהראו כי ארמרו תוצף כליל לאחר התפרצות חולקו למעלה מחודש לפני ההתפרצות, אך בית הנבחרים הקולומביאני ביקר את המדענים ואת סוכנויות ההגנה האזרחית כמחרחרי פחד. השלטונות המקומיים נכשלו בכך שלא הזהירו את התושבים לגבי חומרת המצב. גם לאחר התפרצות עמוד האפר אחר הצהריים של ה-13 בנובמבר ונשירת האפר על העיירה הבטיחו ראש עיריית ארמרו והכומר המקומי לאוכלוסייה כי לא נשקפת סכנה. גורם נוסף הייתה סופה שפגעה באזור באותו ערב וגרמה להפסקות חשמל ולנתק בתקשורת. עובדים של סוכנויות ההגנה האזרחית מארבע ערים הסמוכות לארמרו ניסו להזהיר את ארמרו, אך לא הצליחו ליצור קשר רדיו.
מדענים שבחנו אחר-כך את השעות בטרם ההתפרצות הבחינו בכמה רעידות אדמה ארוכות, שהתחילו בעוצמה רבה ואז נמוגו לאיטם. הוולקנולוג ברנרד צ'ואט (Bernard Chouet) אמר כי "הר הגעש צרח "אני עומד להתפוצץ"", אך המדענים שחקרו את הר הגעש בזמן ההתפרצות לא הבינו את משמעות אותות אלו.
פעילות געשית ב-2012.
הר הגעש החל להראות סימנים של פעילות בפברואר 2012. תימרת קיטור גדולה מהרגיל נראתה מתמרת במשך תקופה ארוכה מהלוע הראשי של נוואדו דל רואיס, ובהר הגעש החלה פעילות סייסמולוגית מוגברת. מדענים שטסו מעל הר הגעש הבחינו באפר טרי על המדרון המערבי של הר הגעש בסמוך ללוע. משקעים אלו הם ככל הנראה מההתפרצות ב-22 בפברואר (כפי הנראה פריאטית). ב-23 בפברואר נראה עמוד אפר קטן מתמר מהלוע.
ב-31 במרץ 2012 החליטה רשות הפארק הלאומי נוואדוס לסגור את השמורה למבקרים, לאחר שהועלתה רמת הסיכון מצהוב לכתום. היה זה בשל שינוי בפעילות שנרשמה לאותו יום. ב-8 באפריל הועלתה רמת הסיכון של ההר מכתום לאדום, לאחר התגברות הפעילות הסייסמית בהר. היה חשש במיוחד לגבי הבטיחות של אזורים במורד הנחלים הזורמים מנוואדו דל רואיס בשל ממטרים רבים שירדו באותה תקופה באזור שעלולים היו להגביר מפולות במקרה של התפרצות. עם זאת, לא ניתנו הוראות פינוי. המרכז העירוני הגדול ביותר באזור הוא העיר מניסאלס, אם כי גם העיירות הונדה, מריקיטה, אמבלמה (Ambalema), צ'ינצ'ינה, הרוואו, וילה הרמוסה, סלגר ולה דוראדה עשויות להיפגע מהתפרצות. ב-30 באפריל פלט הר הגעש עמוד אפר בגובה שני קילומטרים.
הפעילות החלה לדעוך בתחילת מאי ורמת הסיכון הורדה לצהוב ב-3 במאי.
סכנות עכשוויות ומוּכָנוּת.
הר הגעש ממשיך להוות איום רציני לעיירות וכפרים סמוכים. את הסכנה הסבירה ביותר מהוות התפרצויות בקנה מידה קטן, שעלולות לערער קרחונים ולעורר להארים. למרות הנסיגה המשמעותית של הקרחונים על הר הגעש, נפח הקרח על פסגת נוואדו דל רואיס והרי געש אחרים במסיב רואיס-טולימה הוא עדיין גדול. התמוססות של 10% בלבד מהקרח יכולה לחולל זרמי בוץ בנפח של עד ל-200 מ"ק – דומה לזרם הבוץ שהרס את ארמרו ב-1985. להארים מסוג זה יכול לזרום במהירות של עד 100 קילומטרים לשעה לאורך עמקי הנהרות במהלך כמה שעות. על פי הערכות מצויים בסכנה קרוב לחצי מיליון תושבים החיים בעמקי הקומבימה (Combeima), צ'ינצ'ינה, קואלו-טוצ'ה (Coello-Toche) וגאולי, ו-100,000 מתוכם נמצאים בסיכון גבוה. להארים מהווים סיכון לעיירות הסמוכות הונדה (Honda), מריקיטה (Mariquita), הרוואו, וילה הרמוסה (Villahermosa), סלגר (Salgar) ולה דוראדה (La Dorada). למרות שסביר יותר שיתרחשו התפרצויות קטנות, במהלך ההיסטוריה בת שני מיליון השנים של ההתפרצויות במסיב רואיס-טולימה התחוללו מספר התפרצויות גדולות, ולכן אין להתעלם גם מסכנת התפרצות גדולה. להתפרצות גדולה יהיו השלכות מרחיקות לכת הרבה יותר, כולל סגירת נמל התעופה הבינלאומי של בוגוטה, 130 קילומטרים מההר, בשל נשירה של אפר געשי.
מכיוון שהטרגדיה של ארמרו הוחרפה משום שלא היו אתרעות מקדימות, השימוש בקרקע נעשה בלא מחשבה והקהילות הסמוכות לא היו מוכנות, הכינה ממשלת קולומביה תוכנית מיוחדת ("Oficina Nacional para la Atencion de Desastres") בשנת 1987 על מנת למנוע אסונות דומים בעתיד. כל הערים בקולומביה נצטוו לקדם תכנון אמצעי מנע במטרה למתן את התוצאות של אסונות טבע, והתבצעו פינויים המוניים בשל סכנות געשיות. כ-2,300 תושבים שחיו לאורך חמשת הנהרות הקרובים להר פונו כאשר נוואדו דל רואיס התפרץ שוב ב-1989.
כאשר הר געש קולומביאני נוסף, נוואדו דל וילה (Nevado del Huila), התפרץ באפריל 2008, פונו אלפי תושבים משום שהוולקנולוגים חששו שההתפרצות תהיה "נוואדו דל רואיס" שנייה.
ב-2006 גרמו גשמים כבדים על נוואדו דל רואיס למפולת בוץ במורד נהר הצ'ינצ'ינה שגרמה למותם של תשעה צופים בני 12 עד 19 שהיו בסיור בסמוך להר הגעש.
סויקינקוטסו
באמת
האדמו&quot;ר מבעלז
שוק הדגים טסוקיג'י
לנדאו וליפשיץ
יורוקופטר HH-65 דולפין
יורוקופטר HH-65 דולפין הוא מסוק דו מנועי בעל חוגה ראשית אחת למשימות חיפוש והצלה מתוצרת חברת איירוספסיאל הצרפתית ויורוקופטר (כיום איירבוס הליקופטרס) האירופית. המסוק מופעל על ידי משמר החופים של ארצות הברית ובעבר הופעל גם על ידי טייסת 193 ("מגיני המערב") של חיל האוויר הישראלי. המסוק הוא גרסה של המסוק יורוקופטר AS365 דופין.
פיתוח.
במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20 חיפש משמר החופים של ארצות הברית מסוק למשימות חיפוש והצלה, וב-1979 בחר בAS366 דופין, גרסה G1 כמסוק לחילוץ ימי בטווחים קצרים, במקום המסוקים שהיו ברשותו עד אז, מסוקי סיקורסקי HH-52 סיגארד. משמר החופים רכש 99 מסוקי דופין, שהותאמו במיוחד למשימות החיפוש וההצלה וסומלו HH-65A דולפין. בניגוד למסוקים מדגם HH-52, שהיו בעלי יכולת ציפה במים, ל-HH-65 אין יכולת כזו ומשימות החילוף מתבצעות כאשר המטוס נמצא במצב ריחוף. למסוק צוות בן ארבעה אנשים: טייס, טייס משנה, מכונאי מוטס ושחיין חילוץ. המסוק יוצר על ידי חברת איירוספסיאל (שבהמשך מוזגה לתאגיד יורוקופטר) במפעל שהוקם בגרנד פריירי בטקסס. להנעת המסוק נבחרו מנועי טורבו ציר מתוצרת טקטסרון לייקומינג, מדגם LTS101-750B-2. את מערכות האלקטרוניקה של המסוק ייצרה חברת רוקוול קולינס בעיר סידר רפידס, באיווה.