היעד המרכזי של תוכנית המתאר בתחום התחבורה - הקמת מערך התחבורה התומך בפיתוח האורבני המוצע, העדפת תחבורה הציבורית על פני התחבורה הפרטית. יצירת מערכת דרכים פריפריאלית (טבעת מזרחית וטבעת מערבית)
התוכנית מתרכזת מיזמי הרכבת הקלה תמיכתם בקווי אוטובוסים מקומיים ומערך החניונים ציבוריים, וכן פיתוח והרחבת שדה התעופה בעטרות.
מערך התחבורה הציבורית שבמרכזו הרכבת הקלה - לכשיושלם- ייצור רשת תחבורתית בין התחנה המרכזית במערב העיר, קריית הלאום, קמפוס גבעת רם, ואזור הקניות - תעסוקה- ספורט במלחה.
קמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית יחובר להר הצופים ואזורי התעשייה
עטרות הר חוצבים גבעת שאול ותלפיות, למרכז העיר.
במקביל לתכנון התנועה, מתוכנן הקמת מערך חניה שבסיסו חניוני חנה וסע במרכזי התחבורה ובנקודות המפגש בין רשת הכבישים הראשית לבין התחבורה הציבורית.
תוכנית המתאר מקדישה תשומת לב לעניין שדה התעופה עטרות ומתווה קווים להרחבתו על ידי הארכת מסלול שדה התעופה לכוון מזרח והקמת מנחתי מסוקים.
תוכנית התחבורה לעיר וממנה, נפרשת לתקופה מינימלית של עשר שנים ומאגדת בתוכה את כל הפרויקטים התחבורתיים כגון קו הרכבת המהיר לירושלים.
שימור.
שימור מבנים ואתרים בירושלים, חלק מההיסטוריה העשירה של העיר תמיד היה חלק מתוכניות המתאר ותוכניות האב של העיר. החשיבות הארכיטקטונית של ירושלים במישור הבינלאומי נובעת, בין היתר, מכך שיהודים, מוסלמים ונוצרים, בני לאומים שונים – גרמנים, רוסים, צרפתים, אנגלים, איטלקים, יוונים, ארמנים ואתיופים, הטביעו עליה חותם פיסי ותרמו, על פי צורכיהם ולפי סגנונם, לבניינה של העיר ולמורכבותה החזותית.
תחום זה - בדומה לתחום איכות הסביבה - הוא רגיש ציבורית והעיר ידעה עימותים ציבוריים על רקע שימור מול פיתוח.
תוכנית השימור מבוססת על יצירת תמריצים כלכליים לבעלי הנכסים לשימור לקבלנים ויזמים
מתוך ניסיון למצוא "שביל זהב" בסתירה בין פיתוח ובניה חדשה לבין שימור ושיקום.
התוכנית מציעה כי לגבי 29 מתחמים במערב ובמזרח העיר המשתייכות יוכנו תוכניות מפורטות הכוללות הוראות שימור, והגברת הבקרה, הפיקוח והאכיפה המינהלית-משפטית על תוכניות שימור.
ביקורת.
התוכנית - ככל תוכנית בכלל וכזו העוסקת בעיר מורכבת ובעיתית כירושלים משכה ביקורת מגופים העוסקים בתכנון ערים, תכנון מערכות תחבורה ותעשייה גופים ירוקים וגופים העוסקים בזכויות אדם.
ביקורת מן הפן המנהלי.
כאמור לעיל, התוכנית מעולם לא הופקדה להתנגדויות הציבור וממילא מעולם לא אושרה למתן תוקף - זאת, על אף חשיבותה ומרכזיותה, המשאבים הרבים שהושקעו בכתיבתה והשנים הארוכות שבהם היא נדונה במוסדות התכנון. למעשה, אין לתוכנית תוקף סטטוטורי מחייב ולא ניתן להוציא מכוחה היתרי בנייה. עם זאת, כאמור לעיל, מוסדות התכנון מתייחסים אליה כאל מסמך מדיניות המשקף את מדיניות התכנונית של הוועדה המחוזית, והדיון בתוכניות נקודתיות המוגשות למוסדות התכנון מתקיים לאור העקרונות שנקבעו בה.
דרך פעולה זו של מוסדות התכנון זוכה לביקורת מצד גופים שונים אשר להם נגיעה לתחום התכנון והבנייה בעיר. לטענת המבקרים, הדבר מהווה עקיפה של הוראות חוק התכנון והבנייה, אשר לפיו רק תוכנית שהופקדה להתנגדויות הציבור ואושרה כדין מהווה תוכנית מחייבת. מצב בו תוכנית שמעולם לא אושרה מהווה "מסמך מדיניות" בעל השפעה יוצר תחום אפור ומאפשר למוסדות התכנון לקבל או לדחות תוכניות המוגשות לאישורם מבלי לבסס את החלטתם על קריטריונים שקופים. הדבר יוצר מראית עין של שרירותיות בהחלטות מוסדות התכנון ופוגע ביכולת ההסתמכות של בעלי המקרקעין בעיר, בעקרון השוויון וביכולת לערור על החלטת מוסדות התכנון. טענה נוספת כנגד דרך הפעולה האמורה היא כי יישומה של התוכנית בפועל, על אף שלא אושרה, מבטל את אפשרותם של בעלי קרקעות שנפגעים מהחלטות מוסדות התכנון לקבל פיצוי על הפגיעה בהם - שכן על פי חוק פיצוי מסוג זה מותנה בכך שהפגיעה נעשתה מכוח תוכנית מאושרת.
ביקורת בתחום זכויות האדם.
ארגון "במקום" העוסק בתחום זכויות האדם כפי שבאות לידי ביטוי בתחום התכנון העירוני הוציא דו"ח העוסק בתוכנית המתאר. הארגון ברך את עיסוק התוכנית - לראשונה - בעיר המזרחית אך מתח ביקורת על אי מתן משאבים מספיקים לתיקון שנים של הזנחה, ועל מה שמתפרש על ידי מומחי הארגון כאי מתן תשובה מספקת לצרכים של תושבי העיר המזרחית. גדר ההפרדה שאיננה מופיעה בתוכנית אך משפיעה על חיי התושבים במזרח העיר גם מוזכרת בביקורת.
הארגון קורא למציאת פתרון למגורים כולל פתרון משפטי לנושא הבנייה ללא רישיון ודורש הקצאת שטחים והגמשת הקריטריונים לבנייה במזרח ירושלים. הדו"ח טוען כי מצב איכות הסביבה הזרח העיר מפגר אחרי הטיפול בנושאים אלו במערב העיר ומצביע על מספר פתרונות אפשריים כולל טיפול יעיל יותר במים ושפכים.
ביקורת בתחום איכות הסביבה.
למרות הדגש שניתן בתוכנית לנושא איכות הסביבה ואיכות החיים של תושבי ירושלים הביעו מספר ארגונים התנגדות לסעיפים ספציפיים ודרשו תיקונים בסעיפים אחרים.
ארגונים כגון החברה להגנת הטבע וארגון מקומי בשם ירושלים בת קיימא מתחו ביקורת על העובדה כי שטחים פתוחים בכלל ואתרים מיוחדים כגון עמק פרי הר אינם מוגנים הלכה למעשה על ידי התוכנית וקיומם תלוי בטוב לבם של יזמים והתפשטות הבניה. הארגונים גם מתחו ביקורת על ההשפעות מרחיקות הלכת של תוכנית התחבורת והסעת ההמונים על מרקמי חיים במרכז ירושלים וכן נמתחה ביקורת על שינוי המדיניות בנוגע לבנייה לגובה המאיים על אופייה האורבני המיוחד של ירושלים כעיר המאופיינת על ידי בנייה נמוכה.
ביקורת נמתחת על אישורי בנייה בעיר העתיקה מחשש שבנייה כזו תיצור מציאות חדשה מבלי שנבחנו ההשלכות שיכולות לגרום לנזק חסר תקנה לאגן העיר העתיקה.
גוליית (רכב)
גלְיַת מוקש עוקב (בגרמנית: Goliath) הוא כלי רכב בלתי מאויש מונחה מרחוק, שפותח על ידי הורמאכט במלחמת העולם השנייה.
הגלית נשא מטען של 60-100 קילוגרם חומר נפץ ונעשה בו שימוש למטרות מגוונות: החל בהשמדת טנקים וכלה בשיבוש מערכי חי"ר צפופים והרס בניינים. הוא היה מונחה באמצעות קו טלפון שהשתרך לאחור עד המפעיל.
פיתוח ושימוש.
בסוף 1940 השיג הוורמכאט אב טיפוס של מוקש עוקב שיוצר בידי הצרפתי אדולף קגרסה. לאחר מכן משרד החימוש הגרמני הטיל על חברת יצור הרכב הגרמנית בוגוורד מברמן לפתח מכשיר דומה בעל יכולת לשאת 50 קילוגרם חומר נפץ. תוצאת הפיתוח הייתה "גלית" (SdKfz. 302) שנשא 60 ק"ג חומר נפץ. גלית נשלט מרחוק על ידי ידית היגוי שהייתה מחוברת בכבל טלפון לחלקו האחורי של המכשיר. כל גלית היה חד פעמי ומטרתו הייתה להתפוצץ עם מטרתו. בתחילה הונע הגלית בעזרת מנוע חשמלי אך בשל עלותו הגבוהה (3000 רייכסמרק) והקושי לתקנו בשדה הקרב הוחלף המנוע החשמלי במנוע בנזין אמין יותר.
בגלית נעשה שימוש בכל החזיתות בהן לחם הוורמאכט, מאביב 1942. נעשה בו שימוש בעיקר ביחידות שריון והנדסה קרבית. הגלית נודע לשמצה בעיקר בשל השימוש בו במרד ורשה ב-1944, שם יחידות הורמאכט והאס אס השתמשו בו כדי לדכא את ההתנגדות העזה של הארמייה קריובה. בשל מחסור בנשק נגד טנקים, נשלחו מתנדבים מקרב הפולנים לנתק את כבל הטלפון לפני שהגלית התפוצץ. גם בזמן הפלישה לנורמנדי נעשה שימוש בגליתים, אך בשל הפגזות הארטילריה הרבות הם הפכו ללא מבצעיים.
למרות שיוצרו 7,564 גולייתים במהלך המלחמה הם לא נחשבו להצלחה בעיקר בשל עלותם הגבוהה, מהירותם הנמוכה (9.5 קמ"ש), פגיעות כבל הטלפון והשריון הדק שאיפשר לכל נשק אנטי טנקי לחסלו. עם זאת הגלית הניח את היסודות לפיתוחים של שליטה מרחוק על מכשירים לאחר המלחמה.
גולייתים ששרדו את המלחמה מוצגים כיום לראווה במספר מוזיאונים, ביניהם מוזיאון החימוש האמריקני, מוזיאון הטנק בובינגטון בבריטניה ובמוזיאון השריון הגרמני.
צבעי מים
תנע קווי
משה כרמלי-וינברגר
הרב משה כרמלי-וינברגר (Moshe Carmilly-Weinberger; 7 באפריל 1908 – 26 ביוני 2010) היה חוקר והיסטוריון יהודיהונגרי-אמריקאי יליד בודפשט, רבה הנאולוגי של קלוז'.
קורות חייו.
משה וינברגר נולד בבודפשט להורים יהודים שמוצאם מטרנסילבניה וכשהיה בן שנתיים הוריו החליטו לשוב לטרנסילבניה. תחילה התגוררה המשפחה בעיירה "ואשקאו" (Vaşcău) ולאחר מכן באוראדיה ובסאטו מארה. את לימודיו היסודיים עשה בסאטו מארה ושם גם המשיך ללמוד בישיבה. בהמשך למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט, ממנו קיבל הסמכה לרבנות ב-1935 ובאוניברסיטת בודפשט, שם קיבל ב-1934 תואר דוקטור (סיים את לימודיו בהצטיינות summa cum laude) במדעי היהדות. ב-1936 נבחר לרב הראשי של הקהילה הנאולוגית של קלוז', בירת טרנסילבניה, קהילה שמנתה אז 18,000 יהודים.
תקופת השואה.
על פי תכתיב וינה מאוגוסט 1940 מרבית טרנסילבניה, כולל קלוז', הועברה לשלטון הונגרי. באביב 1944 ממשלת הגנרל דמה סטויאי, שנכפתה על ידי הגרמנים על הממשל האנטישמי ממילא של מיקלוש הורטי, בן ברית של גרמניה הנאצית, השליט בטרנסילבניה, כמו בכל הונגריה, החמרה של החקיקה האנטישמית וריכז את היהודים במחנות ריכוז וגטאות, כשלב מקדים לשילוחם המהיר להשמדה בפולין.