האיבה התמתנה בשנות השלושים, וב-1932 נכנסה ברית המועצות לחבר הלאומים, הודות ליוזמתו של שר החוץ הסובייטי ליטבינוב. כמה שנים לאחר מכן התגלע פער גדול בין המערב לבין ברית המועצות בעקבות מדיניות הפיוס שנקטו במערב כלפי היטלר שסטלין עקב בדאגה אחריה, בעיקר לאחר הסכם מינכן ב-1938. ארצות מערב אירופה ובראשן הממלכה המאוחדת לא נקפו אצבע כדי לעצור את היטלר ולמעשה הפקירו את צ'כוסלובקיה ואילו ארצות הברית, שהייתה שקועה בשנות השלושים בשפל כלכלי, גילתה אדישות כלפי המתרחש ובוודאי כלפי ברית המועצות (על אף שהכירה בה ב-1933). התוצאה הייתה שסטלין נדחף בהדרגה לעבר גרמניה, ובאוגוסט 1939, שבוע לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שחילק את פולין ונתן גושפנקה למתקפה גרמנית עליה. בכך היחסים בין המערב לברית המועצות הגיעו לשפל המדרגה.
נביטת הסכסוך בשלהי מלחמת העולם השנייה.
לאורך רוב מלחמת העולם השנייה הייתה הברית בין מדינות המערב וברית המועצות מובטחת בזכות היותה של גרמניה הנאצית אויב משותף, והרצון להיפטר מגרמניה קשר את המדינות. עם זאת לא שרר אמון רב בין בעלות הברית המערביות לבין הסובייטים בזמן המלחמה, על אף שארצות הברית עזרה לברית המועצות במשלוח כמויות אדירות של כסף, מזון, נשק ואספקה. פגישות מנהיגי ברית המועצות, בריטניה וארצות הברית במהלך המלחמה לא הועילו רבות לשיפור היחסים.
לקראת סיום המלחמה כאשר נעשה ברור שבעלות הברית עומדות לנצח במלחמה, התעוררה שאלת חלוקת השטחים בין המדינות המנצחות. כבר בקיץ 1944 חילקו ביניהן ברית המועצות והממלכה המאוחדת את אזורי ההשפעה בבלקן. כדי למצוא את הפתרון לבעיית חלוקת השטחים נערכה בפברואר 1945 ועידת יאלטה בהשתתפותם של רוזוולט, צ'רצ'יל וסטלין.
הנושא המרכזי היה גבולותיה של פולין - כל הצדדים הגיעו להסכם שגבולותיה הסופיים של פולין והמשטר בה יקבעו סופית בוועידת השלום, אך היה ברור לכל הצדדים שברית המועצות תקבל את רצונה כיוון שהשטחים הנידונים כבר היו בידיה. כמו כן סטלין התנה את הצטרפותה של ברית המועצות למלחמה כנגד יפן בתמורה לשטחים באסיה. במהלך הוועידה הוסכם על ידי הצדדים על הקמת האו"ם וכן הוחלט לחלק את גרמניה לארבעה אזורי כיבוש: צרפתי, בריטי, אמריקני וסובייטי כשברלין, שהייתה בחלק הסובייטי חולקה אף היא. עוד הוסכם לחסל את כוחה הצבאי של גרמניה, לעקור ממנה את הנאציזם ולהביא את מנהיגיה בפני בית דין בינלאומי. נקבע כי הפיצויים שתשלם ייקבעו בוועדה בינלאומית. בסופו של דבר החליטה הוועדה רק בעניינים שהייתה ממילא הסכמה מלאה עליהם, כמו הקמת האו"ם, אך לבעיות גרמניה ופולין לא נמצא פתרון. בעיות אלו הטרידו את וינסטון צ'רצ'יל לעיתים תכופות, ובעקבותן הורה על צבאו לתכנן את מבצע לא יעלה על הדעת.
בקיץ 1945, לאחר כניעתו של הוורמאכט, שלט הצבא האדום על שטח גדול מהבלקן, פולין, הונגריה, צ'כוסלובקיה, אוסטריה ומזרח גרמניה. המדינות המערביות חששו מניסיון של ברית המועצות להפוך את המשטר במדינות אלו לקומוניסטי וכדי לפתור חששות אלו התכנסה באוגוסט 1945 ועידת פוטסדאם בהשתתפותם של הארי טרומן, קלמנט אטלי וסטלין. שארל דה גול, שליטה של צרפת, לא הוזמן לוועידה וצרפת לא שותפה בדיונים. בוועידה נתגלעו חילוקי דעות בין שני הגושים הגדולים, ותוצאותיה השפיעו באופן ישיר על המשך העימות בין ארצות הברית לברית המועצות. סטלין ראה בוועידה את ניצחונו האישי, שכן אושרה נוכחותם של הרוסים במזרח אירופה, גרמניה חולקה בין המעצמות, וגבולה של פולין הוסט מערבה. כמו כן דנו בשאלת הפיצויים שעל גרמניה לשלם.
לאחר מלחמת העולם.
מלחמת העולם השנייה הסתיימה באוגוסט 1945 לאחר כניעת יפן בעקבות הטלת שתי פצצות אטום על הירושימה ועל נגסאקי, בידי ארצות הברית. עובדה זו הרגיזה את סטלין, מאחר שהיה בה איום עתידי על מאזן הכוחות הבין-גושי לטובת ארצות הברית.
עם תום המלחמה, אירופה הייתה הרוסה, פיזית וכלכלית. אף מדינה בה לא הייתה במעמד של השפעה רצינית בעולם. צרפת הייתה עסוקה בהתאוששות מהכיבוש הנאצי הממושך, והממלכה המאוחדת בשיקום עריה, בייחוד לונדון, מהפצצות חיל האוויר הגרמני. ארצות הברית וברית המועצות נותרו למעשה שתי המעצמות היחידות בעולם.
ארצות הברית, שהלחימה לא התבצעה בשטחה, איבדה מספר מועט יחסית של לוחמים ויצאה ממלחמת העולם השנייה כמעט ללא נזקים, כאשר תפוקת הייצור שלה גדולה מתצרוכתה, וביטחונה מובטח הודות למונופול על הפצצה הגרעינית. גם ברית המועצות, אף על פי שספגה אבדות רבות של חיילים ואזרחים, וכלכלתה נפגעה קשות, יצאה מהמלחמה מחוזקת מאוד ובעלת צבא שלם וגדול שלא פורק לאחר המלחמה. היא הגדילה את שטחה על ידי סיפוח הרפובליקות הבלטיות, חלק משטחה של פינלנד, חלק גדול משטחה של פולין, גרמניה ועוד.
שתי מעצמות העל הבינו שבזמן זה, אחרי המלחמה, המדינות הפגועות באירופה נתונות לתהפוכות רבות, ואפשר בנקל להטות את רצונותיהן לכיוון הפוליטי הרצוי. בין שתי המעצמות החלה תחרות על העליונות והשליטה בעולם.
הארי טרומן, שהיה סגנו של רוזוולט ונתמנה לנשיא לאחר מותו ב-12 באפריל 1945, לא הסתפק בשיתוף פעולה עם הממלכה המאוחדת. הוא ראה את האיום הסובייטי ואת הצורך לבלום אותו. ארצות הברית דגלה בדמוקרטיה ובקפיטליזם למדינות אירופה, ועקבה בדאגה אחר מדינות מזרח אירופה ההופכות להיות קומוניסטיות. טרומן רצה ליצור גוש מדינות פרו-אמריקאי, שיסייע בבלימת הקומוניזם.
ברית המועצות הקומוניסטית, שמאז המהפכה הבולשביקית שאפה להשליט שלטון קומוניסטי בכל רחבי העולם, זיהתה הזדמנות לממש את רצונה. היא ראתה בדאגה את ההשפעה הקפיטליסטית האמריקאית, והתנגדה לה, משום שהשקפתה הפוכה: שוויון כלכלי, הלאמת הייצור לטובת המדינה, וכל שאר הגורמים המונחים על פי האידאולוגיה המרקסיסטית-סטליניסטית, שיגרמו למהפכה עולמית. סטלין שאף להעצים את יוקרת המפלגה הקומוניסטית ורצה בהשלטת המפלגה גם בשאר המדינות הפרו-סובייטיות.
ב-1945 השתתפו 50 מדינות בוועידת סן פרנסיסקו, שבה הוחלט רשמית על הקמת "ארגון האומות המאוחדות" (האו"ם). מקום מושבו של האו"ם נקבע בניו יורק, והוא שימש במשך שנים רבות זירת מאבק בין שני הגושים. ארצות הברית וברית המועצות ניצלו תכופות את זכות הווטו שלהן כדי לבטל החלטות הנוגדות את האינטרסים שלהן. בהצבעות באו"ם גייסו שני הגושים את שאר מדינות העולם לצדם.
הרחבת הקרע בין הגושים על רקע כלכלי ופוליטי.
מדינות אירופה, שנזקקו לסיוע כספי נרחב לשיקומן, היוו קרקע נוחה להרחבת השפעתן של שתי המעצמות הגדולות, וכל אחת יצאה עם תוכנית כלכלית שתאפשר לה להגביר את אחיזתה באירופה, שחולקה למזרח בחסות ברית המועצות ולמערב בחסות ארצות הברית.
רבים בארצות-הברית קראו לחזור למדיניות הבדלנית שבה דגלה עד המלחמה, דבר שהוביל את וינסטון צ'רצ'יל, שכבר הודח מתפקיד ראש ממשלת בריטניה, לבקר בארצות הברית ב-1946 ולשאת נאום שבו הדגיש את העוינות הרוסית כלפי המערב. צ'רצ'יל אמר כי קיים מסך של ברזל המפריד בין המזרח למערב, שמאחוריו מתפתחת מעצמה רוסית קומוניסטית המאיימת על מדינות המערב. מסך הברזל חצה את אירופה מפולין בצפון ועד לאיטליה בים התיכון, להוציא את יוגוסלביה, שהייתה אמנם קומוניסטית, אך לא הייתה שייכת לגוש הקומוניסטי. המסר בנאום צ'רצ'יל היה לאחד את השורות במערב ולהביא לשיתוף פעולה בין הממלכה המאוחדת לארצות הברית מול הסכנה הסובייטית. טרומן הושפע מצ'רצ'יל ומג'ורג' מרשל, שר החוץ האמריקאי והקשיח את יחסו לברית המועצות.
ב-1946 החלה מלחמת האזרחים ביוון. טרומן שחשש כי המהפכנים הקומוניסטים בתמיכתה של ברית המועצות ישתלטו על המדינה נאם בפני הקונגרס. בנאומו במרץ 1947, שנחשב לבסיס של "דוקטרינת טרומן", טען כי ארצות הברית חייבת לפעול כדי לבלום את התפשטות הקומוניזם ולכן ביקש מהקונגרס שיעזור ליוון וגם לטורקיה על ידי תמיכה כספית כדי להילחם במהפכנים הקומוניסטים.
דוקטרינת טרומן שהתפתחה לתאוריית הדומינו בשנות החמישים, הייתה נתונה למחלוקת קשה - מצד אחד היו כאלה שדגלו בה ואף הפנו אותה כלפי פנים, כלומר נקיטת יד קשה כלפי אמריקאי שנחשד בקומוניזם, מה שמכונה מקארתיזם ומצד שני היו שראו בה ביטוי למניעים כלכליים-מסחריים של ארצות הברית.
בעקבות נאומו של טרומן התפתחה מגמה בארצות הברית לבלום את הקומוניזם מחוץ לברית המועצות. שר החוץ ג'ורג' מרשל הכין באותה שנה תוכנית כלכלית לשיקום אירופה. לתוכנית זו אמורה הייתה להיות משמעות כלכלית בלבד, אך בפועל יעדה היה לעצור את התפשטות הקומוניזם באירופה. לפי התוכנית הייתה מוכנה ארצות הברית להזרים מיליארדי דולרים לכל מדינה אירופית אשר תרצה לייצב את משטרה - גם אם היא תחת שלטון דיקטטורי, לדוגמה גם ספרד הפשיסטית נכללה בתוכנית זו. מקובל היה להניח שרוב הדמוקרטיות נפלו בגלל חוסר יציבות כלכלית ולכן הסיק מרשל שעל ידי הזרמת כספים רבים לתוך אירופה אפשר יהיה למנוע את התפשטות הקומוניזם. התוכנית החזיקה מעמד ארבע שנים ובעקבותיה התפתח שוק אירופי משותף.