המדינות הנאו-חיתיות של צפון סוריה הופתעו מהמסע ולא הציבו כל התנגדות. אולם מה שמוצג על ידי אשורנצירפל ככיבוש, לא היה אלא פשיטת ביזה בלבד, שכשלעצמה הייתה הישג מימי תגלת-פלאסר. אפילו מסופוטמיה, הטריטוריה שנכבשה ממש על ידי אשורנצירפל הייתה קטנה יחסית. עיקר הישגו היה בסלילת הדרך לכיבושים נוספים עבור המלכים הבאים. במקומות אותם כבש, הקים מבצרים ואייש אותם בחיל מצב; מבצרים כאלו הציב בתושחן שעל החידקל העליון, ועל הפרת התיכון (ניברתי-אשור וכר-אשור-נצירפל). מעמדה של אשור בצפון עיראק התייצב והתבסס. אך בה בעת החל האיום האשורי להטיל את פחדו על עמי המזרח הקדום.
לחשש זה מפני האשורים הייתה אחראית מדיניותו של אשורנצירפל כלפי המדינות שמרדו בו. אמנם עקרונות של יחס הומני כלפי אוכלוסייה לא לוחמת היו אז עדיין בראשית התגבשותם, ויחס הומני כלפי לוחמים של הצד המנוצח לא היה דבר מקובל במזרח הקדום כיחס מחייב. אך עם כל זאת, התנהגותו של אשורנצירפל השני חרגה באכזריותה. לא זו בלבד ששליטים מרדניים הוצאו להורג ועורם הופשט מעליהם ונפרש על חומות העיר המרדנית לראווה ולהפגנה מה צפוי למורדים, הרי במקרים מסוימים עונו והוצאו להורג גם אנשים ונשים לא לוחמים. וכך מצהיר אשורנצירפל ב"אנלים" שלו:
אכזריות זו יש כנראה להבינה כמדיניות מודעת ומכוונת שנועדה להטיל פחד על השליטים המנוצחים לבל יעזו למרוד באשור. לצד התיאורים מלאי הזוועות הללו, שמשקפים ללא ספק נאמנה את המציאות, דאגו אומניו של אשורנצירפל ללוות תיאורים אלו בציורי-תבליטים שעיטרו את אולם קבלת האורחים שלו, ושבהם תוארו בתבליט מעשי זוועה אלו. לכך הייתה ודאי מטרה של הרתעה: באולם זה ביקרו והתקבלו לראיון שגרירים ושליחים של מלכי האזור, וכן שליחים של השליטים הכפופים שבאו להגיש את מנחותיהם. לכל אלו נועדו ציורים אלו: הם נועדו להראות לשליחים אלו, ובאמצעותם לשליטיהם, מה צפוי לשליט שיפר את בריתו עם אשורנצירפל, או יתייצב למלחמה נגדו.
שלמנאסר השלישי
שלמנאסר השלישי היה מלך אשור בשנים 858 עד 824 לפנה"ס.
שלמנאסר השלישי היה בנו של אשורנצירפל השני ואביו של שמשי-אדד החמישי. שמו מורכב משם האל שֻלְמָנֻ (Sulmanu) והמילה אָסַרֶדוּ (Asaredu) שפירושה: הראשון במעלה.
הממלכה שירש שלמנאסר מאביו השתרעה על השטח שמנהר החבור במערב עד הרי כורדיסטן והזגרוס במזרח, ומהחידקל העליון בצפון עד בבל בדרום. רוב הממלכות הסמוכות היו משועבדות (וסאליות) לאשור.
שלמנאסר הרחיב את העיר אימגור-אנליל שבנה אביו אשורצירפל במרחק יום הליכה מן הבירה האשורית כלח. באתר הארכאולוגי של העיר נמצאו זוג שערים הנקראים "שערי בלאוואת" שהיו עשויים במקורם מעץ ארז, ועליהם רצועות מתכת מברונזה המתארות סצנות ממסעות המלחמה של המלך, וכתובת מלכותית המתארת את הישגיו בתשע שנות מלכותו הראשונות.
מסעות המלחמה.
בעת עליית שלמנאסר לשלטון הקיפה ממלכתו כמעט את כל המרחב הצפוני שבין החידקל והפרת (הג'זירה של ימינו), ובשנותיו הראשונות הוא הכניע את ממלכת בית עדן הארמית, והשלים את ההשתלטות על מרחב זה. ההתעניינות הצבאית האשורית החלה לחרוג אז אל מעבר למה שנתפס כארץ אשור הרחבה. במהלך השליש הראשון של מלכותו היה שלמנאסר עסוק בעיקר בחזית המערבית ההולכת ומתרחקת אל עבר מרכז סוריה והים התיכון, ובמידה פחותה גם בחזית הצפונית. בכל שנה כמעט הוא יצא עם צבאו באחד מן הכיוונים הללו או אף בשניהם.
כאשר עלה שלמנאסר על כס המלכות באשור הוא ירש מאבותיו מצב ארוך-שנים של שלום עם בבל, מצב שאיפשר לשתי הממלכות להמשיך להתאושש מן המשבר הממושך שפקד את האזור במאות השנים שקדמו, ואף לשגשג ולהרחיב את מרחב ההשפעה שלהן בכיוונים אחרים. שלום זה נוסד בתחילת המאה התשיעית בידי הסבא-רבא של שלמנאסר אדד-ניררי השני (911­ - 891 לפסה"נ), בהסכם ובנישואין בין משפחות המלוכה, ונמשך ככל הנראה בלא תוקף רשמי גם בימיו של אביו, אשורנצירפל ב' (883 ­- 859 לפנה"ס). שלמנאסר, בתורו, חידש את ההסכם הרשמי עם נבו-אפלה-אידינה, המלך הבבלי הזקן. זאת, בהתאם למה שנראה כאילו הוא העניין הברור של כל אחד משני הצדדים: השאיפה של נבו-אפלה-אידינה להשאיר ליורשו ממלכה יציבה, מחד, והשאיפה של שלמנאסר להרחיב את שטח שלטונו לצפון ובעיקר הרחק למערב, מאידך.
במספר המסעות שערך שלמנאסר השלישי ובהיקפם הוא עלה על אביו אשורנצירפל השני. 31 מתוך 35 שנות מלכותו הוקדשו למסעות מלחמה. הצבא האשורי הרחיק לכת עד ארמניה, קיליקיה, וארץ ישראל.
הוא חדר ללב הרי הטאורוס והרי זגרוס, והגיע לחופי המפרץ הפרסי. הוא פשט על ארצות חדשות, צר על ערים חדשות, והתעמת עם אויבים חדשים. אך האויבים נגדם נלחם שלמנאסר היו חזקים הרבה יותר מאשר הארמים של אזור הג'זירה והשבטים הקטנים של כורדיסטן העיראקית נגדם נלחם אביו, ולפיכך לצד ניצחונותיו נחל שלמנאסר גם כישלונות.
בשנת 858 לפנה"ס יצא שלמנאסר למסע כיבוש במערב, נתקל בברית מלכי סוריה וחזר על עקבותיו. גם מאמציו החוזרים של שלמנאסר להשתלט על סוריה נחלו כישלון דומה. השליטים הנאו-חיתיים והארמיים, שהופתעו בלתי מוכנים על ידי אשורנצירפל השני, אביו, התכוננו מאז לקראת העימות הבא עם האשורים, וההשפעה המיידית שהייתה למסע של אשורנצירפל עליהם הייתה התאחדות נגד אשור.
לשלמנאסר נדרשו שלושה מסעות כדי לחסל את ממלכת בית-עדן (בשנים 857 - 855 לפנה"ס) ולהקים ראש גשר על נהר הפרת, משום שממלכה זו חסמה את דרכה של אשור למערב. ב-856 לפנה"ס נכבשה תיל ברסיפ (כיום תל אחמר), עיר הבירה של בית-עדן, ואוכלסה במתיישבים אשוריים ושמה שונה לכר-שלמנאשארד. על ראש הגבעה המשקיפה על הפרת נבנה ארמון ששימש כבסיס לפעולות בחזית המערבית. בהמשך המסעות לפנים סוריה, אם היה זה בכיוון קיליקיה או בכיוון דמשק, שלמנאסר נתקל בקואליציות של השליטים המקומיים. ב-853 לפנה"ס יצא שלמנאסר לסוריה התיכונה, וכנגדו התייצבה קואליציה של תריסר "מלכי חוף הים" שבראשם מלך חמת ומלך ארם דמשק (אדד-אידרי, הוא בן הדד השני המקראי). קואליציה זו, בה נטל חלק גם אחאב מלך ישראל, הציבה כנגד האשורים חיל שמנה 62,900 רגלים, 1,900 פרשים, 3,900 מרכבות ו-1,000 גמלים שנשלחו על ידי גינדיבו מערב. הקרב התנהל בקרקר שעל האורונטס, לא הרחק מחמת. ואלו דברי הכתובת במונולית מכורח על תוצאות קרב זה:
למרות התפארותו של שלמנאסר שהרג 14,000 מלוחמי הקואליציה, הרי הוא לא הצליח להכניע לא את חמת ולא את דמשק, ואף נאלץ להילחם בממלכות הסוריות שהיו כפופות לאשור וניסו להיחלץ ממנה. במשך כשתים-עשרה שנה נהדף הצבא האשורי ושלמנאסר לא הצליח לעבור את ממלכת חמת דרומה. במהלך התקופה הזאת הוא עשה מאמץ לייצב את גבולו הדרומי וערך מסעות לבבל שבהם הוא ייצב את השלטון המקומי, תקף אויבים שלו וערך פעילות דתית בערי הקודש.
ב-841 לפנה"ס הצליח שלמנאסר יותר, וזאת מאחר שעקב המהפכות בדמשק (חזאל החליף בשלטון את אדד-אידרי) ובישראל (מרד יהוא), התפרקה הקואליציה ושלמנאסר יכול היה לצאת ישירות נגד דמשק. וזהו התיאור של מסע זה באנלים של שלמנאסר:
במהדורת אנלים אחרת של שלמנאסר נוספו הפרטים הבאים:
בשולי האובליסק השחור, שם מוצגת תמונתו של יהוא מלך ישראל כשהוא כורע לרגלי שלמנאסר השלישי, נמצאת הכתובת הבאה המפרשת את התמונה:
מלך דמשק הובס בקרב שהתנהל באזור הר החרמון (שניר), אך הוא עצמו נסוג לדמשק והסתגר בתוך חומות העיר. שלמנאסר לא יכול היה לכבוש את דמשק, וגם לא להטיל עליה מצור ממושך, והעדיף על-כן להסתפק בביזת האזור שבסביבות העיר ולהמשיך במסעו לעבר המישור העשיר של החורן, ומשם לחוף הים באזור הכרמל (או ראש הנקרה), שם קיבל מס כניעה ממלכי צור וצידון, ומ"יהוא בן עמרי" מלך ישראל (למרות שיהוא ביצע הפיכה, בעיני האשורים הוא נחשב משושלת עמרי). מאמץ נוסף שנערך ב-838 לכבוש את דמשק נכשל, ושלמנאסר לא חזר יותר לסוריה.
ב-839 ערך שלמנאסר מסע נגד ממלכת קוה בקיליקיה ובין השנים 833–837 יצא לארבעה מסעות באנטוליה והגיע עד לממלכת תַּבַּל (במקרא: תובל) ברכסי הטאורוס, המסע נערך ממניעים כלכליים.
בסיכום תקופת מלכותו מתקבל הרושם של משימה שלא הושלמה, של מאמץ ענק עם תוצאות קטנות מאוד. כך למשל, בצפון הרחיק שלמנאסר מעבר לימת ואן ("הים של נאירי") וחדר לטריטוריה של אוררטו, ממלכה שנוצרה זה לא מכבר בלב ההרים הגבוהים של ארמניה. אך למרות ההתפארות האשורית בהצלחה באזור זה, המציאות הייתה שונה, ובמרוצת המאה הבאה עתידה הייתה אוררטו (אררט) להיהפך ליריבתה ומתחרתה העיקרית של אשור; שלמנאסר הצליח להחריב את העיר אַרזַשכֻּן, בירתה של אררט, אך מאוחר יותר היא הצליחה להשיב לו מלחמה. במזרח הגיעו האשורים לכלל מגע עם המדיים והפרסים, שישבו אז סביב אגם אורמיה. אך ההתנגשות שם הייתה קצרה וללא תוצאות שנשתמרו לזמן רב. המדיים והפרסים נותרו חופשיים לחזק ולבצר את מעמדם באיראן, ובסופו של דבר הם שהנחיתו את מכת המוות על ממלכת אשור. שלמנאסר כבש את בבל והפך אותה למדינה וסלית.
כתובת של המלך מופיעה על גבי סלע במנהרת החידקל שבטורקיה.
תגלת-פלאסר השלישי
תִּגְלַת-פַּלְאֶסֶר השלישי, מלך באשור בשנים 745 עד 727 לפנה"ס. על פי ספר מלכים ב' הוא הגלה חלק מעשרת השבטים של ממלכת ישראל.
תולדות חייו.
ראשית חייו.
תגלת פלאסר השלישי (באכדית: תוכולתי-אפיל-אשארה) היה כנראה ממוצא לא מלכותי - כנראה גנרל בצבא אשור ומושל העיר כלח, אף על פי שבכתובת מתקופתו הוא הציג את עצמו כבנו של אדד-ניררי השלישי. המידע לגבי ראשית חייו של תגלת-פלאסר אינו רב.
עלייתו לשלטון.