אך בתמיכת גלריסטים בולטים בסוף שנות החמישים, באמצע שנות ה -60 סמית 'מצא קהל לעבודותיו כקול עצמאי. יצירות האמנות שלו נכללו בשתי תערוכות קבוצתיות חשובות, ""העין המגיבה" במוזיאון לאמנות מודרנית" (1965) "וציור מערכתי" במוזיאון סולומון ר 'גוגנהיים (1966). שתי הסדרות החשובות שלו בתקופה, "התכתבויות" וקבוצות "כוכבים" הרשימו את הסוקרים ביחסי הגומלין שלהם בין צורה, צבע ומרחב.
הוא הציג את סדרת "הכוכבים" שלו ב Galerie Chalette בשנת 1969.
בשנת 1995 אצר מוזיאון ברוקלין את "ליאון פולק סמית ': אמריקן פיינטר," תערוכה רטרוספקטיבית בקריירה של סמית'.
הוא היה קשור למספר רב של סוחרים בולטים אחרים, כולל סידני ג'ניס, צ'ארלס איגן, בטי פרסונס, גלרי צ'אלט ודניס רנה .
הוראה.
בין השנים 1939 עד 1948, סמית פרנס את עצמו באמצעות הוראה והוראה. הוא היה המפקח הממלכתי על חינוך לאמנות בדלאוור, עוזר פרופסור לאמנות במערכת האוניברסיטאית של TC בג'ורג'יה, וקיבל תפקידים בהוראת אוניברסיטאות במכללת רולינס בפלורידה, אוניברסיטת ניו יורק, ובמכללת מילס לחינוך בניו יורק.
מורשת.
סמית נפטר במנהטן בשנת 1996, עם עמדה מוכרת בפיתוח ההפשטה הגאומטרית האמריקאית. הוא הגיע לגאומטריה לפני אחרים ונשאר נאמן בעקביות לעקרונותיה, וטיפח היבטים של קנה מידה ופשטות ששיערו את סגנונות הציור Hard-Edge והמינימלי בסוף שנות ה -50 וה -60. ציירים צעירים כמו אלסוורת 'קלי, ג'ק יאנגרמן ואל הלד ביקרו בסטודיו שלו ויצאו בהשראה. אך הוא טיפח גישה מאבריקה כגורם חיצוני מניו יורק שהתנגד להגדרה כחלק מכל תנועה עכשווית אחת בזירת האמנויות. זה קרא תיגר על סוקריו, מכיוון שחיפשו סאונדס לתאר את מעמדו ואת עבודתו. כשנשאל על השראותיו בשולחן העגול שלאחר תחילתו, ציטט סמית את שני הפרופסורים לאנגלית שפתחו את דעתו ליופיים של האנגלית התיכונה והשירה, במקום להפיל את בני דורו או מורי הדרך האמנותיים.
קרן ליאון פולק סמית 'הוקמה על ידי האמן לפני מותו כדי "לשמר ולקדם את האמנות והמורשת של ליאון פולק סמית'."
החל משנת 2020, אחוזת האמן מיוצגת יחד על ידי גלריית ריצ'רד גריי, גלריית וושבורן וגלריה ליסון .
הצעות מחיר.
"חשוב מאוד שהסוחר יבין את עבודתו של האמן ויש לו את היכולת לדבר על זה בצורה מושכלת." "שמעתי סוחרים אומרים: 'אני יודע מה אני אוהב ואני חושב שזה מספיק."' "מספיק לפרה אבל לא לסוחר. "
דוד שמואל קלופפר
דוד שמואל (דז'ה) קלופפר (לימים, נחמני, כ"ה באדר ה'תרנ"ח, 19 במרץ 1898 - ה'תשכ"ח, 1968) היה ממייסדי וראשי תנועת המזרחי בהונגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה ובתקופת השואה, מזכיר התנועה ועורך עיתונה "הנתיבה" (בהונגרית).
תולדותיו.
דוד שמואל קלופפר נולד בבודפשט בשנת תרנ"ח (1898) לאביו מנחם קלופפר ולאמו פייגה. סבתו מצד אביו, רבקה רג'ינה, הייתה נצר למשפחת דה-מאיו המיוחסת, מצאצאי מגורשי ספרד, ונודעה בטוב לבה.
בגיל 19 נכנס לעבוד בעסק של אביו, סיטונאות מכולת. ולתקופה מסוימת אף ניהל את העסק המשפחתי.
בתחילת שנת תרפ"ב 1922 נשא דוד שמואל לאשה את לאה (אלוירה) זוננשיין, שהייתה פקידה בעסק אותו ניהל אביו.
בית משפחת קלופפר היה דתי וציוני. את פרנסתם הם קיבלו מעסק של בית מסחר למכונות, בעיקר משומשות, למחלבות. בשטח זה היה לדוד שמואל כמה פטנטים שהמציא, ורשם אותם על שמו מבחינה חוקית.
פעילות ציונית.
עוד בילדותו דבק קלופפר בתנועה הציונית הדתית והשקיע בה כל מרצו, החל בייסוד תנועת המזרחי בבודפשט, החלוץ המזרחי וארגון בני עקיבא, וכלה בפעולות שעשה בארץ אחרי עלייתו בשנת 1945.
קלופפר היה מפעילי ארגון ההגנה העצמית היהודית בשנת 1919 – 1920, וראש ועד המשרד הארץ-ישראלי בשנים 1934–1938.
בשנת 1934 נבחר קלופפר כמזכיר המזרחי וייצג את התנועה באסיפות ובהרצאות בסניפים הרבים ברחבי הונגריה. בספטמבר 1935 נבחר למוסדות ה-M.C.Sz מטעם המזרחי. הוא התמנה למו"ל אחראי לבטאון המזרחי 'הנתיבה'. מלבד פעילותו במזרחי הוא השקיע את מירב מרצו בפעילות המשרד הארץ ישראלי.
במרץ 1936 דווח לירושלים כי דוד שמואל קלופפר מייצג את המזרחי בנשיאות של שלושה חברים של המשרד הארץ ישראלי. הוא שימש גם כממלא מקום היושב ראש.
על בחירתו לוועד המזרחי דווח בעיתון הצופה: .
בשנות הגבלת הפעילות הוא שימש כמזכיר המזרחי ועשה רבות למען הפליטים מסלובקיה ומפולין שמילטו עצמם מציפורני הנאצים.
בשנת תש"א (1941) נסע קלופפר יחד עם ר' יוסף וינברגר שאף הוא היה עסקן של המזרחי, אל גדולי רבני הונגריה. מטרת הפגישה הייתה לשכנע את הרבנים הנ"ל להפסיק לדרוש כנגד התרומות לקרנות הלאומיות הציוניות, בגלל חומרת המצב, מתוך ידיעה שע"י כספים אלו יש אפשרות להבריחם ולהציל יהודים על ידי העברתם לארצות שכנות.
מסעם זה נחל הצלחה חלקית. הבדל היה בין תגובתו של הרב שלמה צבי שטראסר מדברצן, שהסכים מתוך הבנתו את נוראות השעה, לבין עמדת האדמו"ר מסאטמר, רבי יואל טייטלבוים.
וינברגר כתב דו"ח על נסיעתם בשפה ההונגרית. תרגום הדו"ח לעברית נתפרסם על ידי פרופ' נתנאל קצבורג.
הוצאת הספר עורי צפון.
בשנת ת"ש [1940] השתתף קלופפר בעריכת הספר 'עורי צפון', שחיבר ידידו הרב משה שמעון הופמן. הספר מעמיק בשאלת מצוות יישוב ארץ ישראל בתקופתו, וקורא ליהודי אירופה לארגן תשתית לפרנסה עבור המבקשים לעלות לארץ ישראל, כך שלא יצטרכו להישען על קיבוצים שאינם שומרי תורה ומצוות, זאת לאור העובדה של יציאה בשאלה בקרב בני ישיבות יוצאי הונגריה בקיבוצים שבארץ ישראל שאותה תיאר המחבר בהרחבה בהקדמתו. בשער הספר נזכר כי הוא יוצא לאור בהוצאת ה'ע'ל' (ראשי תיבות: החזרת עטרה ליושנה), אותה ניהל קלופפר. בשנת 2021 יצאה מהדורה נוספת לספר בהוצאת צאצאיו של קלופפר.
לאחר השואה.
לאחר שניצל מהשואה, התיישב קלופפר עם משפחתו בקריית שמואל, שם קיבל דירה הודות להשתדלות תנועת המזרחי בארץ, ושינה את שם משפחתו לנחמני.
לאחר מכן הם עברו לרעננה, שם קיבל נחמני תפקיד מטעם המזרחי לנהל את בית הילדים 'תלפיות' שנוסד בעיר. בתקופה זו נתגלה כוחו של נחמני בשדה החינוך.
אחרי כמה גלגולים, הגיעו לירושלים לשכונת קטמון, שנכבשה אז. ידידות עמוקה הייתה בין נחמני לבין האדמו"ר רבי יוחנן סופר מערלוי, שהתגורר אף הוא בשכונה. נחמני אהב והעריך את האדמו"ר מערלוי, ועזר לו בהחזרת עטרה ליושנה ביסוד ישיבתו וקהילתו בשכונה. במסגרת זו סייע להשיג את המגרש שעליו נבנתה הישיבה בקטמון.
בנוסף, סייע נחמני בייסוד השטיבלאך בקטמון.
היה ממייסדי חוג יוצאי הונגריה שע"י התנועה הדתית לאומית, ושימש כנשיא החוג עד לפטירתו.
מכון נחמני ושיטת קצרנות עברית.
במרוצת השנים הקים דוד שמואל נחמני את 'מכון נחמני' בירושלים, שהיווה בית ספר לפקידות ולמדעי המסחר. רבים מבני הציבור הדתי והחרדי באותם ימים למדו בו מקצועות פקידותיים כמו: ניהול חשבונות, קצרנות, וכדומה. נחמני אף המציא שיטה של "קצרנות עברית", שנקראה "השיטה האחידה". בטרם היו רשמקולים, הקצרנים היו רושמים נאומים סימולטנית עם נשיאת הנאום. ספר בשם זה יצא בכמה מהדורות.
דוד שמואל נחמני
קופסה כחולה
קופסה כחולה הוא סרט דוקומנטרי ישראלי בן 82 דקות, שהופק בשנת 2021 בישראל, בקנדה ובבלגיה. הסרט דובר עברית ומספר את תולדות הקרן הקיימת בישראל שזור בחייו של יוסף ויץ מראשי קק"ל ורוכש הקרקעות שלה. הסרט זכה בפרס התחקיר בפסטיבל הבינלאומי דוקאביב 2021. הסרט הופק עבור ערוץ Yes דוקו ושודר בו לראשונה ב-2021.
עלילה.
יוסף ויץ היה מראשי הקרן הקיימת לישראל, ובמסגרת תפקידו היה אחראי על רכישת קרקעות בארץ ישראל לטובת יישוב העם היהודי. למען מטרה זו התגייסו יהודי התפוצות והזרימו כספים אל הקופסה הכחולה המיתולוגית. מיכל ויץ, נינתו ובמאית הסרט, יצאה למסע בעקבות יומניו האישיים של יוסף ויץ המתארים לפרטי פרטים ולאורך שנים את שגרת יומו של מי שעסק בפינוי ערביי הארץ מהאדמות והכשרתן להקמת יישובים. היא מעמתת את בני משפחתה עם גילויים חדשים שחושפים היסטוריה אחרת מזו שנהוג לספר. יומניו של ויץ מספרים את סיפורה של המלחמה הארוכה והמתמשכת על אדמות ארץ ישראל ואת סיפור מאבקם של שני העמים החיים עליה.
השתתפות בפסטיבלים.
הסרט נבחר להשתתף בכמה וכמה פסטיבלים בינלאומיים:
דוכסות פרארה
דוכסות פרארה (באיטלקית: Ducato di Ferrara) הייתה דוכסות בצפון איטליה שהתקיימה בין השנים 1471–1597. שטחי הדוכסות היו כ-1,100 קמ"ר מדרום לנהר הפו ובמרכזם העיר פרארה. שטחים אלה נשלטו על ידי בית אסטה עוד מ-1146. בתקופת הרנסאנס הייתה חצר הדוכסות מרכז מוזיקלי חשוב באירופה.
רקע.
כבר ב-757 מוזכרת "דוכסות פרארה" (ducatus ferrariae) כחלק מאדמות האימפריה הביזנטית בחצי האי האפניני, שמרכזן בראוונה. ב-984 רכש טדאלד מבית קאנוסה את האזור וצירף אותו למרקיזות טוסקנה. בשנת 1115, עם פטירתה של מטילדה, מרקיזת טוסקנה, הפכה פרארה לעיר חופשית ובא הקץ ל"דוכסות" העתיקה. העיר והאזור סביבה נפלו לידי אצו מאסטה, חבר מפלגת הגואלפים, כחלק מן המאבק בין הגואלפים והגיבלינים והאזור סופח לאזורי השליטה של מודנה ורג'ו. עם זאת, שטחי פרארה נותרו תחת שלטון מדינת האפיפיור, בעוד שטחי מודנה ורג'ו היו חלק מן האימפריה הרומית הקדושה. שליטי בית אסטה קיימו יחסים טובים הן עם חצר הקיסר והן עם חצר האפיפיור. לאחר שמודנה ורג'ו הועלו לדרגת דוכסות ב-1452, השיג בורסו ד'אסטה את הסכמתו של האפיפיור פאולוס השני להעלות גם את פרארה לדרגת דוכסות, זמן קצר לפני מותו ב-1471.
היסטוריה.