בוקאנגרה מנסה לשכנע את חברי המועצה לא להכריז מלחמה על ונציה. עם זאת, קריאתו לשלום נותרת ללא מענה. בינתיים, הקהל המשתולל מגיע לארמון. גבריאלה אדורנו נגרר לפני הדוג'ה, הוא חשוד בהריגת אדם בשם לורנצו. גבריאלה מספר שהרג אותו כי חטף את אמליה. עם זאת, לפני מותו, לורנצו התוודה שפעל בהוראה מגבוה. אדורנו חושד בדוג'ה עצמו ומנסה לדקור אותו, אך אמליה משליכה את עצמה ביניהם. היא מספרת כיצד נחטפה וכיצד הצליחה להימלט. לורנצו נחרד מהאזכור של הדוג'ה ושחרר אותה. גבריאלה מוסר את חרבו לדוג'ה לאחר שהבין שלא בוקאנגרה עמד מאחורי ניסיון החטיפה. בוקאנגרה חושד שפאולו נתן את ההוראה לחטוף את הנערה. הוא מקלל את האשם האלמוני ומאלץ את פאולו שעומד לידו לומר את דברי הקללה לאחר מכן. אז פאולו בעצם מקלל את עצמו.
מערכה שנייה.
פאולו רוצה לקחת את הדוג'ה איתו לאובדנו, הוא שם רעל בכוס שלו ומוציא את פיאסקו ואת גבריאל מהכלא, בתקווה שאם הרעל לא יסתדר, אז שני אויבי הדוג'ה יסיימו את המלאכה. פיאסקו דוחה את ההצעה. עם זאת, פאולו מצליח לשכנע אתפאולו שהדוג'ה השתמש באמליה למשחקי אהבה. גבריאל רוצה לנקום בדוג'ה. כשאמליה לומדת מהדוג'ה שלה שאין חסד לגבריאל, היא מספרת לו שהם אוהבים זה את זה עם גבריאל. הדוג'ה מתייסר בספקות: האם יש לחון את אחד מאויביו העיקריים. הרעל המעורב במים פועל באיטיות. צמא לנקמה, גבריאל רוצה לתקוף את הדוג'ה הישן, אך אמליה מתערבת ומונעת את כוונתו. כשאדורנו מגלה שאמליה היא בעצם בתו של הדוג'ה, הוא מתנצל ומציע לה את תמיכתו. פטריקים מורדים מופיעים, אך גבריאל עוצר אותם לבקשתה של בוקאנגרה.
מערכה שלישית.
בוקאנגרה משחרר את פיאסקו, אבל את פאולו, שעבר לאויביו, שולח לגרדום. לפני מותו, פאולו מגלה לפיאסקו שהבריח רעל למשקה של הדוג'ה. קהל חוגג מלווה את אמליה וגבריאלה שצועדים ברחוב. פיאסקו נכנס לבוקאנגרה הגוסס, שמזהה בו אז את אבי אהבתו. השנאה של פיאסקו נרגע רק כאשר הדוג'ה אומר לה שאמליה היא בתו ונכדתו של פיאסקו בו זמנית. פיאסקו אומר לבוקאנגרה שהיה רעל במשקה ששתה. אמליה לומדת מאביה שפיאסקו הוא סבה. בוקאנגרה משלים עם גורלו וממנה את גבריאל אדורנו ליורשו. העם אומר תפילה לזכרו של סימון בוקאנגרה.
יצחק חרוש
הרב יצחק חרוש (ד' בטבת ה'ת"ף, 16 בדצמבר 1720 - ה'תקנ"ט, 1799) היה פוסק הלכה, דרשן, אב בית הדין ורבה של מרקש במאה השמונה עשרה.
קורות חייו.
נולד במרקש לאביו ר' שלמה. למד אצל חכמי מרקש. בשנת ה'תק"ה (1745) בהיותו כבן 25 שנים, התחתן. ובאותה שנה התמנה לסופר בית הדין של מרקש. בתפקיד זה שימש 12 שנים. עם תפקידו זה היה חותם על תקנות העיר מרקש יחד עם חברי בית הדין. בשנת ה'תקי"ז (1767) בהיותו כבן 37 התמנה לדיין לצד חביריו הדיינים הוותיקים: רבי דוד בן מאמאן, רבי יעקב פינטו, רבי שמואל הלוי, רבי אברהם קורקוס. רבי יצחק רשם את קורות חייו ביומנו האישי.
קשריו עם שדרי"ם.
רבי יצחק עמד בקשר עם שדר"י צפת וטבריה שהגיעו למרקש. ותיעד מהם מספר סגולות.
חלומותיו.
ביומנו תיעד שמונה מקרים שהראו לו בחלום פסוקי תנ"ך העוסקים בנחמה וגאולה. כמו כן תיעד חלומו התשיעי בו הוא מדבר עם הרי"ף ודן עמו בענייני ההסכמות שעשו קהל מרקש.
רבנותו.
אב בית הדין.
בשנת ה'תקמ"ד (1784), לאחר פטירת אב בית הדין ורב העיר מרקש - רבי אברהם קורקוס, התמנה רבי יצחק לאב בית הדין ולרבה של העיר תחתיו. בהיותו כאב בית הדין, הצטרפו להרכב הרבנים הדיינים: רבי יצחק פינטו, רבי אברהם פינטו (מהרא"פ), רבי משה בן עטר, ורבי שלמה אסבאג. רבי יצחק תיקן תקנות חדשות ליהודי מרקש, והיה מתכתב בהלכה עם יתר רבני מרוקו מהערים השונות. בין השאר התכתב עם רבי מרדכי בירדוגו אב בית הדין מקנס, רבי שאול ישועה אביטבול רבה של צפרו, ורבי אליעזר די אבילא רבה של רבאט. במיוחד, נודעת התכתבותו הרבה עם רבי מכלוף אוחיון שהיה רבה של אספי. רבי מכלוף שהרבה לשאול את רבי יצחק ובית דינו שאלות שונות, ליקט וערך את תשובותיו בהלכה בכתב ידו בקובץ הנקרא 'גנת ורדים'. פסקים שונים שלו מצוטטים על ידי חכמי מרוקו גם לאחר פטירתו.
דרשנותו.
במסגרת תפקידו של רבי יצחק, היה נוהג לדרוש פעמים תדירות לקהל יהודי מרקש. רבי יצחק כתב בראשי פרקים את מהלך דרשותיו.
בתפקיד הרבנות שימש במשך חמש עשרה שנה עד לפטירתו בגיל 79 בשנת ה'תקנ"ט - 1799.
משפחתו וצאצאיו.
רבי יצחק היה אב לארבעה בנים ובת. ארבעת בניו הם תלמידי חכמים:
רבי אהרן חרוש - מחכמי מרקש.
רבי חיים חרוש - מחכמי מרקש.
רבי יוסף חרוש - מדייני העיר מרקש, חתנו של רבי אברהם פינטו (מהרא"פ).
רבי שלמה חרוש - מחכמי מרקש.
ביתו רחל היא חותנתו של רבי משה רוזיליו הראשון - מחכמי מרקש, ור"מ בישיבה.
ניניו של רבי יצחק הם רבי רפאל יוסף חרוש ורבי אברהם חרוש מדייני העדה המערבית בירושלים.
לקריאה נוספת.
הרב יוסף פרץ והרב יוסף הלל (עורך), קדושי מראכש, "רבי יצחק חרוש", הוצאת קהילות ישראל, ירושלים ה'תשפ"א.
מחלת RH
מחלת Rh (הידועה גם בשם "Rhesus Isoimmunization"), היא סוג של מחלת היילוד (HDFN). המונח "מחלת Rh" משמש בדרך כלל להתייחסות ל-HDFN עקב נוגדנים אנטי-D, ולפני גילויו של גלובולין חיסוני אנטי-Rho(D), זה היה הסוג הנפוץ ביותר של HDFN. המחלה נעה בין קלה לחמורה, ומופיעה בהריונות השניים או הבאים של נשים Rh-D שליליות כאשר האב הביולוגי הוא Rh-D חיובי. בשל ההתקדמות ברפואה המודרנית, HDFN עקב אנטי-D ניתן למניעה על ידי טיפול ביולדת במהלך ההריון וזמן קצר לאחר הלידה בזריקה של גלובולין אנטי-Rho(D) (RhoGam) חיסוני. עם הקלה מוצלחת של מחלה זו על ידי מניעה באמצעות שימוש בגלובולין חיסוני אנטי-Rho(D), נוגדנים אחרים הם לרוב הגורם ל-HDFN כיום.
פתופיזיולוגיה.
במהלך ההריון הראשון, החשיפה הראשונית של האם Rh לתאי דם אדומים Rh+ עובריים (RBCs) אינה מספיקה בדרך כלל כדי להפעיל את תאי B המזהים Rh שלה. עם זאת, במהלך הלידה, השליה נפרדת מדופן הרחם, מה שגורם לדם טבורי להיכנס למחזור הדם האימהי, מה שגורם להתרבות של האם של תאי פלזמה B מפרישי IgM כדי לסלק את תאי Rh+ העובר מזרם הדם שלה. נוגדני IgM אינם חוצים את מחסום השליה, וזו הסיבה שלא נראות השפעות על העובר בהריונות הראשונים למחלה מתווכת Rh-D. עם זאת, בהריונות עוקבים עם עוברי Rh+, תאי זיכרון B של IgG מעוררים תגובה חיסונית כאשר הם נחשפים מחדש, כל נוגדן IgG (אנטי-RhD) אכן חוצה את השליה וחודר למחזור הדם של העובר. נוגדנים אלו מכוונים נגד גורם Rhesus (Rh), חלבון שנמצא על פני ה-RBCs של העובר. ה-RBCs מצופים נוגדנים נהרסים על ידי נוגדני IgG המקשרים ומפעילים מסלולי משלים.
לאנמיה שנוצרה יש השלכות מרובות:
הרס של RBCs מוביל לרמות מוגברות של בילירובין (היפרבילירובינמיה) כתוצר לוואי. בדרך כלל זו אינה בעיה במהלך ההריון, מכיוון שמחזור הדם האימהי יכול לפצות. עם זאת, ברגע שהתינוק ייולד, המערכת הלא בוגרת אינה מסוגלת להתמודד עם כמות זו של בילירובין לבדה וצהבת או קרניקטרוס (השקעת בילירובין במוח) יכולה להתפתח שעלולה להוביל לנזק מוחי או למוות.
אירועי רגישות במהלך ההריון כוללים חתך קיסרי, הפלה, הפלה טיפולית, בדיקת מי שפיר, הריון חוץ רחמי, טראומה בבטן וגרסה קפלית חיצונית. עם זאת, במקרים רבים לא היה אירוע רגיש לכאורה. כ-50% מהתינוקות החיוביים ל-Rh-D עם אנטי-D במחזור הדם אינם מושפעים או מושפעים רק באופן קל ואינם דורשים טיפול כלל ורק ניטור. 20% נוספים נפגעים קשות ודורשים עירויים בעודם ברחם. דפוס זה דומה לסוגים אחרים של HDFN בשל נוגדנים אחרים הנפוצים (anti-c, anti-K ו-Fy(a)).
היסטוריה.
בשנת 1939 ד"ר פיליפ לוין ורופוס א' סטטסון פרסמו את ממצאיהם על אם בת 25 שנולדה לה תינוק מת שמת ממחלה המוליטית של היילוד. שני ההורים היו בקבוצת דם O, ולכן דמו של הבעל שימש כדי לתת לאשתו עירוי דם עקב איבוד דם במהלך הלידה. עם זאת, היא סבלה מתגובת עירוי חמורה. מכיוון ששני ההורים היו מקבוצת דם O, אשר האמינו כתואמת לעירוי, הם הגיעו למסקנה שחייב להיות אנטיגן של קבוצת דם שטרם התגלה שהיה קיים על כדוריות הדם האדומות של הבעל (RBCs) אך אינו קיים על אשתו. זה הציע לראשונה כי אם יכולה ליצור נוגדנים מקבוצת דם בגלל רגישות חיסונית ל-RBCs של העובר שלה, שכן החשיפה הקודמת היחידה שלה תהיה ההריון המוקדם יותר. הם לא קראו אז לאנטיגן של קבוצת הדם הזה, וזו הסיבה שהגילוי של סוג הדם הרזוס נזקף לזכותו של ד"ר. קארל לנדשטיינר ואלכסנדר ס. ווינר עם הפרסום הראשון של טבלאותיהם לסוג דם והתאמות צולבות ב-1940, שהיה שיאה של שנים של עבודה. עם זאת, היו מספר משתתפים במירוץ המדעי הזה ופרסומים כמעט בו-זמניים בנושא זה. ד"ר פיליפ לוין פרסם את התיאוריה שלו לפיה המחלה (הידועה בשם erythroblastosis fetalis שנבעה מ-Rh alloimmunization) ב-1941 בעוד שד"ר קרל לנדשטיינר ואלכסנדר ווינר פרסמו את השיטה שלהם להקליד חולים עבור נוגדן הגורם לתגובות עירוי, המכונה "Rh".