חוקרי תקשורת כללו תחילה במושג "תקשורת לא מילולית" רק את שפת הגוף – תנועות גוף, צורות ישיבה, הבעות פנים וכדומה. מאוחר יותר הם הרחיבו את ההגדרה וכללו ב"תקשורת לא מילולית" גם תקשורת קולית שאינה קשורה לתוכנן של המילים – טון הדיבור, עוצמת הקול, המבטא, מהירות הדיבור, אינטונציה וכדומה. כמו כן, עם השנים, כללו בהגדרה זו גם הופעה חיצונית משום שהיא מעבירה מסרים רבים וחשובים (זמיר ואהרוני, 2008).
שימוש במאפייני תקשורת בלתי מילולית בישראל.
קשר עין.
ישראלים, שתרבותם נשאבת מהתרבות האירופאית, מחשיבים קשר עין ישיר ויציב כסימן לכך שהאדם המקשיב להם מרוכז בדבריהם. לעומתם, בתרבויות רבות אין זה נהוג להסתכל בעיניים. למשל, אצל יוצאי אתיופיה ואצל הערבים קשר עין ממושך נחשב למעשה חסר נימוס, ניסיון להוציא את הדובר מריכוז ואף קריאת תיגר על סמכות.
חיוכים.
אצל הערבים חיוכים נתפסים כאקט יוצר הרמוניה המשרה אווירה נעימה, ואילו אצל יוצאי אירופה נתפסים חיוכים כסימן לצביעות אם הם מופיעים בתדירות גבוהה ומכוונים לאנשים לא מוכרים.
מרחב אישי.
מרחב אישי הוא המרחק בין אדם לאנשים אחרים. ממחקרים שנערכו עולה כי יהודים ממוצא אמריקאי או צפון-אירופאי מעדיפים מרחב אישי גדול יותר מאשר אלה ממוצא צרפתי, דרום אמריקאי וערבי.
מגע.
אדם הסולד ממגע יכול להיתפס כלא ידידותי בעיני אדם שאוהב מגע. לחיצת יד היא אקט הנתפס באופן שונה אצל מוסלמים אדוקים ולא אדוקים – נשים דתיות לא תלחצנה יד לגברים, וגברים דתיים לא ילחצו יד לנשים. לעומתם, עבור היהודים לחיצת יד היא אקט מקובל בשעת פגישה, למעט בחברות הדתית והחרדית השמרניות יותר. בקבוצות ובעדות אחרות, המגע יכול להיות פיזי יותר ולכלול גם חיבוק או נשיקה, למשל, בקרב חילונים או יוצאי מדינות אירופה שלחוף הים התיכון.
זמן.
אדוארד ט. הול טוען כי לתרבויות שונות יש התייחסות שונה למונחי זמן. יש מדינות שבהן צריך לקבוע פגישה חשובה שבועיים מראש, ויש מדינות שבהן פגישה שנקבעת שבועיים מראש קרוב לוודאי תישכח. לדוגמה, בחברה הערבית יש גמישות ביחס לחשיבות הדיוק בזמן, לעומתם יהודים ממוצא אשכנזי מתייחסים ברצינות לעמידה בזמנים, ובעיניהם אי עמידה בהם מהווה פגיעה בכבוד הזולת.
מוחמד סעיד רמדאן אל-בוטי
מוחמד סעיד רמדאן אל-בוטי (ערבית: محمد سعيد رمضان البوطي; 1929 - 21 במרץ 2013) היה איש דת מוסלמי סוני הנחשב מקורב לנשיא בשאר אל-אסד ולסמכות הדתית העליונה בסוריה.
נהרג ב-21 במרץ 2013 בפיגוע התאבדות במסגד "אימאן" במרכז דמשק. מלבדו נרצחו בפיגוע 41 בני אדם ו-84 נפצעו. ממשלת סוריה האשימה את ג'בהת א-נוסרה כאחראית לפיגוע, אם כי אף ארגון לא קיבל על עצמו אחריות לכך.
גריינג'ר
גריינג'ר (Granger) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו מנהל אחוזה.
ורדלו
שניים (אלבום)
שניים הוא אלבום אולפן כפול, ה-20 במספר, של הזמר והמוזיקאי הישראלי שלמה ארצי משנת 1996.
הפקה.
שלמה ארצי כתב והלחין את כל השירים באלבום שהופק על ידי גיל פלדמן וליאור טבת והוקלט באולפני גל קול. האלבום זכה להצלחה רבה ומכר מעל 160,000 עותקים. האלבום הגיע למעמד של פלטינה מרובעת, וזיכה את שלמה ארצי בקטגוריית "זמר השנה" ואת שירו עם הזמרת ריטה - "שניים" בקטגוריית "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי.
שירי האלבום ניחנים באזכורים רבים לרצח יצחק רבין. כך הוא למשל השיר "דו"ח רצח" העוסק ישירות ברצח. הבית הראשון של השיר עוסק ברצח קנדי והבית השני ברצח רבין ובתחושותיו של ארצי. בבית השלישי ישנו תיאור תחושות העם לאחר רצח רבין והתייחסות עצמית. הכותב תוהה על רציחות אלה, על הקשר ביניהן, ומה צופן העתיד לאחריהן. הפזמון מלא בשאלות ותהיות ועוסק בנושא הבית השלישי והעתיד לאחר הרצח. רצח רבין מוזכר גם בשיר "לאן, לאן, לאן" מהאלבום.
בחלק משירי האלבום שזורים משפטים המעידים על המשבר בחיי הנישואין של הכותב עם רעייתו הראשונה, מילכה. "את היית בשבילי הכל וזה לא היה מזמן", "חושב על כל המיואשים שהתאהבו והתחתנו..." (מתוך: "לאן, לאן, לאן"); "ואני לא שומע כבר ממך יותר כלום", "חדשות לא טובות, את עוזבת אותי", "אומר לעצמי, מחר זה מחר, מחר היא תחזור" (מתוך: "זה מה שנשאר"); "רק טיפש כמוני, רוצה להתאהב שנית, אפילו בך" (מתוך: "שיר על כל השאיפות"); "אמנם אין אהבה שאין לה סוף, אבל הסוף הזה נראה לי מקולל" (מתוך: "היא לא יודעת מה עובר עלי"); "מה לעשות, אני כבר לא יודע"? "כמו אדיוט, אני רץ תמיד אחריה, ואומר לה: 'בואי, ותהיי איתי'" (מתוך: "אבסורד"); "בשלט רחוק מביט רחוק, לא אני לא אניח לך, עד שהאהבה, תחזור אלינו" (מתוך: "האהבה הישנה").
וייטצ'אפל
וייטצא'פל היא שכונה בלונדון הממוקמת ברובע הלונדוני טאוור המלטס, ממזרח לסיטי של לונדון. השכונה שוכנת 5.5 קילומטרים מזרחית לצ'רינג קרוס וגובלת ברחוב בישופסגייט במערב, רחוב פאשן בצפון, רחובות בריידי וקאוול במזרח, והכביש המהיר בדרום.
השכונה מתאפיינת בגיוון האתני של אוכלוסייתה, הכוללת בעיקר תושבים ממוצא בנגלי (המהווים כ-50% מהתושבים), וכן אירים ויהודים רבים.
השכונה נודעה בין השאר בצפיפות האוכלוסין ובעוני הרב ששררו בה בין המאה ה-17 לתחילת המאה ה-20, וכן בסדרת רציחות שחלקן מיוחסות לג'ק המרטש, שהתרחשו בשכונה בין השנים 1888 ל-1891.
היסטוריה.
הרחוב הראשי בשכונה הוא וייטצ'אפל היי סטריט, שמתרחב בהמשכו לווייטצ'אפל רואד. הוא נקרא על שם כנסייה קטנה, שהוקדשה למרי הקדושה. ב-1338 הפכה הכנסייה לכנסיית הרובע של וייטצ'אפל. הכנסייה נהרסה בהפצצות על לונדון במהלך מלחמת העולם השנייה ב-1940, והריסותיה פונו ב-1952. כיום שוכן במקומה גן ציבורי, פארק אלטב עלי.
וייטצ'אפל היי סטריט מהווה חלק מכביש A11, והיה בעבר תחילתה של דרך רומית שהובילה מלונדון לקולצ'סטר, לכיוון צפון מזרח. בימי הביניים התאכסנו העוברים בדרך זו בפונדקי הדרכים הרבים שהוקמו בווייטצ'אפל היי סטריט עבורם. במאה ה-16 הושפעה הפעילות בשכונה ממיקומה מחוץ לחומת לונדון, ליד אלדגייט, שהביא לפיקוח מופחת מצד השלטונות, ולפיכך פעלו בה בתי מטבחיים, עיבוד עורות, מבשלות ובתי יציקה (שבהמשך יצקו פעמונים ידועים כגון פעמון הדרור בפילדלפיה ופעמון הביג בן בלונדון).
ב-1680 החליט הרקטור של וייטצ'אפל, רלף דווננט מכנסיית מרי הקדושה, להתחיל במסורת של הענקת חינוך לארבעים בנים ושלושים בנות, והקים לשם כך את "מרכז דווננט". המבנה משמש עד היום לפעילות קהילתית בשכונה, אף על פי שבית הספר שהתפתח בעקבותיו עבר ב-1966 ללוטון, בצפון מערב לונדון.
השכונה התרחבה ואוכלוסייתה גדלה מאוד בין המאה ה-17 לאמצע המאה ה-19, כאשר תושבים רבים מהפריפריה עברו להתגורר בלונדון ופרבריה. עד 1840 נוצרו בשכונה זו, בדומה לשאר שכונות האיסט אנד הסמוכות לה, בעיות רבות של צפיפות אוכלוסייה ועוני. וייטצ'אפל רואד הפך לאחד הרחובות העניים והמסוכנים ביותר בלונדון. ב-1878 הקים הכומר ויליאם בות' ברחוב זה, בבית מספר 272, את ארגון הצדקה הנוצרי-פרוטסטנסטי "צבא הישע".
בתקופה הוויקטוריאנית היגרו לאזור בעיקר אירים ויהודים רבים. ב-1884 כתב שחקן התיאטרון היידי יעקב אדלר: . נשים רבות בשכונה נאלצו להתפרנס מזנות בשל העוני. גם החוקר החברתי צ'ארלס בות' התייחס אל הזנות באזור זה כאשר הוציא ב-1889 את "מפת העוני" שאייר, בה ציין רחובות רבים בווייטצ'אפל כמוכי עוני ופשע. 11 זונות מהשכונה נרצחו בתקופה זו באירועים שנודעו בשם "רציחות וייטצ'אפל", שחלקן יוחסו לג'ק המרטש, אך לא פוענחו במלואן עד היום. רציחות אלו גרמו לתחושת טרור ופחד ברחובות השכונה ובכלל המדינה, ועוררו סערה ודיון ציבורי בקרב רפורמיסטים חברתיים לגבי העוני הרב והעליבות ששררו באיסט אנד.
ב-1902 לבש הסופר הנודע ג'ק לונדון בגדים מרופטים, שוטט בווייטצ'אפל, ותיאר בספרו "The People of the Abyss" את רשמיו וחוויותיו; הוא טען כי אלו הן התוצאות הקשות להן הביא הקפיטליזם בבריטניה. רפורמיסטים ומהפכנים רבים נוספים ביקרו בתקופה זו בשכונה והושפעו ממראות העוני בה, בהם ג'ורג' ברנרד שו וולדימיר איליץ' לנין. בית ההוצאה לאור האנרכיסטי "Freedom Press", שהוקם בווייטצ'אפל ב-1886, פועל בה עד היום.
ג'וזף מריק (1862–1890), איש בעל עיוותים גופניים שנודע בכינוי "איש הפיל", עבד בחנותו בווייטצ'אפל כאשר זכה לעניין ציבורי ולתמיכתו של הרופא פרדריק טרבס מבית החולים הלונדוני המלכותי (שהוקם בשכונה זו ב-1757). מריק זכה לטיפול בבית החולים, ועד היום קיים בו מוזיאון המספר את תולדות חייו ומוצג בו שלדו המשומר.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 נותרה וייטצ'אפל ענייה, אך פחות מבעבר. במהלך הבליץ על לונדון במלחמת העולם השנייה, הופצצה השכונה על ידי הנאצים וסבלה מנזקים רבים. במחצית השנייה של המאה ה-20 התנערה השכונה בהדרגה מתדמיתה השלילית, וכיום היא נחשבת לשכונת מהגרים תוססת וססגונית.
ב-1990 הורחב ושופץ בית החולים הלונדוני המלכותי בשכונה, והפך למבנה מודרני. הוא נחשב כיום לבית החולים הגדול ביותר באירופה.
תרבות.
בשכונה פעלו במאה ה-19 שני תיאטראות ידועים: "The Effingham" ו-"The Pavilion". בתחילת המאה ה-20 החל לפעול בה התיאטרון היידי, ובו התפתחה תנועת האמנים והסופרים היהודית-בריטית האוונגרדית "נערי וייטצ'אפל". החל משנות ה-70 של המאה ה-20 הפך האזור לבולט בסצנת האמנות, ובמיוחד נודעה בתחום זה "גלריית האמנות וייטצ'אפל" (הוקמה ב-1901). השכונה זכתה להשקעות כספיות של גורמים עירוניים ואף של גורמים מרחבי העולם; הגלריה שופצה והורחבה בעשור הראשון של המאה ה-21, ונפתחה מחדש ב-2009.