עם סיום תפקידו נשלח ללימודים במכללת הצי האמריקאי בניופורט.
פיקוד בכיר.
עם חזרתו בשנת 1979, התמנה למפקד שייטת ספינות הטילים. בשנת 1981 התמנה למפקד בסיס חיפה.
היו אלה שנים בהן הצליח חיל הים לסגור את הגבול הימי באופן מוחלט כנגד ניסיונות פיגוע רבים בדרך הים ולהעביר את הלחימה אל בסיסי המחבלים ומפקדותיהם בלבנון.
אחרי מבצע שלום הגליל התמנה לראש מספן הים, שהוא למעשה סגן מפקד חיל הים.
פיקוד על חיל הים.
בינואר 1985 קיבל אברהם בן שושן את הפיקוד על חיל הים, במקומו של זאב אלמוג. ניסיונו הביא אותו לסגנון פיקוד המתאפיין בהקפדה וירידה לפרטים.
בתקופה זו לכד חיל הים אנייה ובה קבוצה גדולה של כוח 17 של הפת"ח, הטביע את אניית המחבלים "אטבירוס", שהייתה בדרכה לפיגוע בתל אביב, לכד כלי שיט של הפת"ח במרחבי הים התיכון, יירט ומסכל פיגועים בדרך הים, והצר מאוד את צעדיהם של ארגוני המחבלים בים. בנוסף ביצע החיל, באפריל 1985 את מבצע דרך נץ, אשר במהלכו טיבעו לוחמי שייטת 13 את הספינה "מון לייט" בנמל ענאבה שבאלג'יריה. באפריל 1988, במהלך כהונתו כמפקד חיל הים, התבצע מבצע "הצגת תכלית", חיסולו של אבו ג'יהאד בתוניס.
בן שושן השקיע מאמץ בתחום בניין הכוח: פעל להגברת מהירות הדבורים ולרכישת כלי שיט מהירים מדגם "דבורה" לביטחון השוטף. בעבודה מול המטה הכללי הצליח להוציא לפועל את הזמנת כלי השיט החדשים לחיל הים מדגם סער 5. במקביל שקד על מפרטי הדרישה לצוללות מסדרת דולפין.
בן שושן סיים את תפקיד מפקד חיל הים בפברואר 1989 והעביר את הפיקוד על חיל הים לסגנו, מיכה רם.
נספח מערכת הביטחון בוושינגטון.
במהלך הפיקוד על החיל רכש בן שושן את אמון שר הביטחון, יצחק רבין, והתמנה כנספח מערכת הביטחון בשגרירות ישראל בוושינגטון. הייתה זו הפעם ראשונה שהתמנה קצין מחיל הים לתפקיד זה. באותה תקופה התחוללה מלחמת המפרץ הראשונה, בה לחמו האמריקאים בעיראק ודרשו מישראל לא להתערב, אף על פי שספגה טילים.
בשנת 1993 פרש בן-שושן מצה"ל אחרי 34 שנות שירות.
קריירה אזרחית.
בשנים 1993–1996 שימש בן-שושן כמנכ"ל משרד העבודה והרווחה, תחת השרה אורה נמיר. בשנים 1996–1998 שימש כמנכ"ל "חרושת חמרי נפץ" מקבוצת "תעבורה". ב-1998 יעץ בחברה לתכנון. בשנים 2000–2001 היה ראש מטה הרפורמה בשירות הציבורי במשרד ראש הממשלה. בשנים 2001–2002 – יו"ר חבר הנאמנים של הקריה האקדמית אונו. 2002–2011 היה מנהל 'קרן תל אביב לפיתוח'.
ב-22 בנובמבר 2020 מינה אותו שר הביטחון, בני גנץ, לחבר בוועדת הבדיקה הממשלתית לנושא רכש הצוללות וכלי השיט, אך כעבור חודש התפטרו כל חברי הוועדה מתפקידם. בפברואר 2022 מונה לחבר בוועדת החקירה הממלכתית לרכש כלי השיט, וביוני 2022 הודיע על פרישתו ממנה מטעמים אישיים.
אברהם בן-שושן נשוי ולו שתי בנות.
כנגד כל הסיכויים (טלנובלה)
כנגד כל הסיכויים (בספרדית: Contra viento y marea) היא טלנובלה מבית טלוויסה. הטלנובלה היא גרסה מחודשת לטלנובלה "La Loba Herida", משנת 1993. כוכבי הטלנובלה הם: מרלן פבלה וסבסטיאן רולי.
עלילה.
נטליה ריוס היא נערה יפהפייה אשר גרה עם דודתה אינס ועם בעלה הרשע של דודתה, ארקדיו. אחרי שניסה לאנוס את נטליה, מוכר אותה ארקדיו לקבוצת בריונים. ולנטה אורטיגוזה, אחד מחברי הקבוצה, מרגיש רחמים על הנערה, ועוזר לה לברוח בחזרה לביתה. נטליה חוזרת שבורה לביתה, רק כדי למצוא את דודתה על ערש דווי. לאור בקשתה האחרונה של דודתה, עוברת נטליה לגור בבית משפחת סרנו, שם היא מתקבלת בברכה על ידי דיירי הבית, אולם אפולוניה, בעלת הבית, מתייחסת אליה בזלזול ועוינות. סבסטיאן קארדנס הוא בן למשפחה ענייה. הוא אחיו של אדוארדו ובנה של אמפרו, אשר מעולם לא קיבלה אותו והעדיפה על פניו את אחיו, אדוארדו. יום אחד, באחד מהערבים, אדוארדו מותקף על ידי שיכור. סבסטיאן מגיע ומציל אותו ומשאיר את השיכור חסר הכרה, אך כאשר השיכור נמצא חסר חיים, סבסטיאן נשלך לכלא. השנים עוברות, ונטליה ואדוארדו, אשר לומדים יחדיו בקולג', הופכים לחברים טובים ללימודים. יום אחד, סבסטיאן משתחרר מהכלא ופוגש את נטליה. השניים מתאהבים זה בזאת, אך גורמים בלתי צפויים גורמים לכך שאהבתם תעמוד בקשיים רבים.
גדעון שוקן
גדעון שוקן (28 בדצמבר 1919 – נובמבר 1981) היה אלוף בצה"ל, שימש כראש אגף כוח אדם בשנים 1956–1961.
ביוגרפיה.
שוקן נולד בגרמניה ללילי ושלמה זלמן שוקן (בעל השליטה בעיתון הארץ ומקים בית ההוצאה לאור שוקן). שמו הפרטי הגרמני היה ולטר. הוא עלה לארץ ישראל עם משפחתו ב-1934 וסיים לימודיו התיכונים בגימנסיה העברית רחביה. ב-1936 הצטרף לארגון ההגנה וב-1943 עבר קורס מפקדי מחלקות.
שוקן למד באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת אוקספורד. במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, שירת בבריגדה היהודית, והשתתף בקרבות בצפון אפריקה ובאיטליה. השתחרר מהצבא הבריטי ב-1946 בדרגת מייג'ור. לאחר סיום המלחמה נסע לארצות הברית וסייע לאביו להקים בניו יורק את בית ההוצאה לאור "שוקן".
ב-1949 חזר לישראל התגייס לצה"ל ומונה לסגן ראש אגף כוח אדם. שימש כראש מחלקת תפקידי מטה באג"ם בשנים 1953 עד 1955 ואחר כך היה המרכז הראשון של ועדת משק לשעת חירום (מל"ח) במשרד ראש הממשלה. ב-15 בפברואר 1956 התמנה שוקן לתפקיד ראש אגף כוח אדם במטה הכללי של צה"ל, בדרגת אלוף-משנה. את דרגת האלוף קיבל במהלך תפקידו, במאי 1959.
עם סיום תפקיד ראש אכ"א פרש שוקן מצה"ל. בין תפקידיו האזרחיים שימש כממונה על הביקורת על מערכת הביטחון במשרד מבקר המדינה, וכן כחבר בדירקטוריון בנק לאומי.
שוקן היה בעל השכלה רחבה ועסק בשירה אנגלית וגרמנית. כמו כן היה אספן נלהב של אמנות מודרנית ופרימיטיבית, ועסק בצילום. בין היתר, הוא עיצב את עטיפות הספרים הראשונים של פרנץ קפקא שיצאו לאור בשפה האנגלית.
שוקן הלך לעולמו בנובמבר 1981 לאחר מאבק מחלה ממושכת. גופתו נטמנה בבית העלמין של כפר שמריהו.
אלמנתו של שוקן, דבורה שוקן, הייתה אוצרת אמנות וממקימות מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית ומוזיאון ינקו דאדא בעין הוד. שתי בנותיו, יעל מירון ותמר שוקן-טופז, נפטרו. בנו, שמעון שוקן, הוא פרופסור למדעי המחשב.
יו&quot;ר הרשות הפלסטינית
תקיפה (פירושונים)
צדוק הכהן (פירושונים)
שריע
שריע או שריני היה משיח שקר שנולד בסוריה ועלה לארץ ישראל בשנת ד'ת"פ (719-720).
שריע ביטל את התפילות והתיר לאכול טרפות ולשתות יין נסך. כמו כן הוא ביטל גם יום טוב שני של גלויות ושינה את דיני המשפחה בישראל. שריע הבטיח למאמיניו כי ימגר את השלטון המוסלמי בארץ ישראל וגרם למאמינים רבים להתקבץ תחתיו, ויש שהגיעו אף מספרד וממדינות המערב. בסופו של דבר תפס אותו הח'ליפה יזיד בן אל-מוהלב ושפט אותו. שריע ניסה להציל עצמו בטענה כי רק הוליך שולל את היהודים אך הח'ליפה הרג אותו.
מותו הוביל לגל של גזירות מצד הממשל האיסלאמי בארץ נגד הקהילות היהודיות. הוא גם השאיר קבוצה גדולה של יהודים שהפסיקו לשמור מצוות ורצו לחזור בתשובה. הבקשה עוררה מחלוקת בין הגאונים, אם יש לקבלם חזרה ללא תנאים, או שעליהם לעבור גיור (בשל התנהגותם כגויים בפרהסיה). רב נטרונאי בן נחמיה גאון החליט לקבל את אלה ששימרו את דיני הטהרה בתנאי שיחזרו בתשובה, אך לגבי אלו שילדיהם ממזרים, אין לקבלם חזרה מחשש לטומאה.
לקריאה נוספת.
גרשום הרפנס, עידן התלמוד (עמ' 233) הוצאת פלדהיים, ירושלים - ניו יורק, ה'תשס"ג
שריני
BlogTV
טלז
טֶלְז (בליטאית: Telšiai; בז'מאיצ'ו: Telšē; בפולנית: Telsze; ברוסית: Тельшяй; ביידיש: טעלז) היא עיר בצפון מערב ליטא, ובירת מחוז טלז והחבל ההיסטורי ז'מיטייה (Žemaitėjė, הידוע גם בשם סמוגיטיה). העיר שוכנת על שבע גבעות לחופיו של אגם מסטיס. עוד ידועה העיר כמרכז דתי קתולי.
היסטוריה.
טלז היא אחת הערים העתיקות בליטא, והיא נזכרה לראשונה בכתובים בשנת 1450. היא נקראת על שם אחד היובלים הנשפכים אל אגם מסטיס (טלשה Telšė), ולפי אגדה היא נוסדה על ידי האביר ג'יוגאס (Džiugas), שנודע גם בשם טלשיס (Telšys). העיר צמחה במהירות בתקופת עצמאותה של ליטא בין שתי מלחמות העולם, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה עברה יחד עם כל ליטא לשליטה סובייטית. ב-24 ביוני 1941 וביום המחרת, התרחש טבח ראיניאי בסמוך לעיר, ובמהלכו רצחו חיילי הצבא האדום 76 אסירים פוליטיים ליטאים.
יהודי העיר.
יהודים החלו להתיישב בעיר במאה ה-16 והיו תחת קהילת העיר קידן, הקהילה ידעה עליות ומורדות מבחינת מספר חבריה ואף היו פעמים בהן היהודים היו רוב דחוק. המשורר יהודה לייב גורדון ששימש כמורה בעיר, תיאר כי אנשי הקהילה היו שמרניים. בסוף המאה ה-19 פעלה בעיר ישיבת טלז שהייתה אחת הישיבות החשובות ביותר באירופה. בשנת 1897 מנו היהודים 3,080 תושבים, קרוב למחצית האוכלוסייה.
על אף ההגמוניה החרדית בקהילה, פעלו בה לאחר מלחמת העולם הראשונה גם תנועות ציוניות רבות, בהן בית"ר, צעירי ציון, גורדוניה ונצ"ח. עד 1920 היה בה גם סניף של תנועת הבונד הסוציאליסטית הלא-ציונית. היו בה קיבוצי הכשרה של תנועות החלוץ והציונים הכלליים, ובשנת 1933 הוקם גם קיבוץ הכשרה של החלוץ הדתי.
בתקופה שבין מלחמות העולם היו בטלז כ-2,500 יהודים, כשליש מאוכלוסיית העיר. במרץ 1939 סיפחה גרמניה הנאצית את עיר הנמל ממל, ובעקבות זאת נמלטו רבים מיהודיה וחלקם הגיעו לטלז. עקב כך כמעט הוכפל מספר יהודי טלז, וערב מלחמת העולם השנייה היו בה כ-4,800 יהודים.
בעקבות סיפוח ליטא לברית המועצות ביוני 1940 נסגרה הישיבה וכל המוסדות התורניים.