ישנם מקומות פופולריים למופעי רחוב והם בדרך כלל מתאפיינים בתנועת הולכי רגל גבוהה, מעט רעשי רקע או רעשי רקע חלשים, ראות טובה, חשיפה מרבית לציבור ההולכים וכן כמה שפחות אלמנטים שיכולים להפריע למופע. דוגמות למקומות כאלה יכולות להיות אתרי תיירות, פארקים מרכזיים, מתחמי בילוי הכוללים שפע של מסעדות, בתי קפה, פאבים ותיאטראות, תחנות אוטובוס/רכבת, כניסות לאירועים כמו קונצרטים גדולים או משחקי ספורט וכמעט כל כיכר מרכזית. מקומות נוספים יכולים להיות גם קניונים או כניסות למתחמי קניות, אך אלה ידרשו לרוב אישור מהנהלת המקום.
השפעת מופעי הרחוב על סביבתם.
סוזי ג'. טננבאום, מסבירה בספרה "הרמוניה תת-קרקעית: מוזיקה ופוליטיקה ברכבת התחתית של ניו יורק" כיצד הפתגם "מוזיקה בכוחה להרגיע בקסמיה את החיה הפראית" (תרגום חופשי – "Music hath charms to soothe the savage beast") מתאים לאומנות הרחוב. המחקרים הסוציולוגיים שביצעה הראו שבמקומות בהם הופיעו בקביעות אמני רחוב, אחוז הפשיעה ירד. ישנן ערים רבות שמעודדות מופעי רחוב במקומות מסוימים בעירן ולעיתים הן אף מפרסמות לו"ז הופעות.
אמני הרחוב מתערבים בחיי היומיום של המקום בו הם מופעים - כמו שהאריסון פפר כתבה בספרה, אמני רחוב מתערבים בארגון הזמן-מרחב של החלל, כאשר "המופע הוא אירוע דינמי, מתנועע ונושם", המשפיע על המקום במונחים של "צפיפות, צבירה, משכורות, פיזור וזרימה".
מנהרת הרכבת ליד מחלף שפירים
מנהרת הרכבת ליד מחלף שפירים או מנהרת שפירים היא מנהרה רכבתית מתחת לכביש 1 המשמשת את קווי הנוסעים לירושלים ולמודיעין-מכבים-רעות.
אורך המנהרה כ-140 מטר, והיא סמוכה ל"פיצול גנות" בו מסילת הרכבת המגיעה מכיוון תל אביב-יפו מתפצלת בין המסילה הפונה לכיוון לוד לבין מסילת ירושלים - גנות הממשיכה מזרחה לכיוון נמל התעופה בן-גוריון.
המנהרה נחפרה בשיטה ייחודית על מנת לא להפריע לתנועת כלי הרכב בכביש 1, עלות הקמתה הייתה כ-350 מיליון שקלים והיא נחנכה בשנת 2004 עם חנוכת המסילה לנמל התעופה בן-גוריון.
במהלך הסופה בדצמבר 2013 הוצפה המנהרה כתוצאה מקריסת דופן אפיק נחל שפירים העובר מעל המסילה באזור תחנת נמל התעופה בן-גוריון. בעקבות ההצפה והנזק הרב שנגרם למסילה ולמערכות התקשורת, הושבתה התנועה לתחנות נמל התעופה ומודיעין למשך שלושה שבועות.
בנסלמה
מבחר שירים, 1940–1980 (נתן יונתן)
מבחר שירים, 1980-1940 הוא קובץ שירים של המשורר הישראלי נתן יונתן אשר נערך בהוצאת הקיבוץ המאוחד וספרית פועלים, וראה אור בתל אביב, לראשונה ב-1982, ואחר במספר מהדורות. נושאי הקובץ הם שאלות על מהות החיים, שכול וגעגועים, נופי ארץ ישראל ובמיוחד של מקווי מים, ודיונים פואטיים על משמעות הזמן וההיסטוריה.
פרקי הקובץ.
שמות שבעת פרקי הקובץ, שנוסחו גם כן בסגנון פואטי, נקבעו על פי נושאי השירים שכונסו בהם. חלקם שנלקחו כביטויים וצמדי מילים מקובלים את השפה והתרבות העברית, מאז שהתפרסמו.
Misery
ישראל בונם שרייבר
הרב ישראל בונם שרייבר (נולד בשנת תשי"ח, 1958) הוא מראשי ישיבת נתיב הדעת בירושלים ורבה של קהילת "בני פנחס" באשדוד.
קורותיו.
נולד בבני ברק לרב פנחס שרייבר, שהיה דיין בבית דינו של הרב נסים קרליץ ורב קהילה ליטאית באשדוד. אמו רייזל היא בת אברהם יצחק רוטשטיין, שהיה ראש בית היתומים דיסקין בירושלים. אחיו הוא הרב חזקיהו יוסף שרייבר. בראשית שנות ה-70, בהיותו בן 13.5 החל את לימודיו בישיבת פוניבז'. למד גם בישיבת בריסק. נישא לבתו של הרב יעקב יהודה ברוורמן, ראש ישיבת מאה שערים בירושלים.
שנים אחדות לאחר נישואיו התמנה לראש ישיבה בישיבת אור שמחה של חסידות גור בחיפה. בנוסף הוא החל למסור שיעורי דף היומי בעיון בשכונת רמת אלחנן בבני ברק לר"מים ומגידי שיעורים.
בשנת התש"ס פתח ישיבה גדולה בירושלים ששכנה במבנה מוסדות 'שארית יעקב' בשכונת הר נוף ביחד עם הרב צבי פוגל משגיח ישיבת עיון התלמוד לשעבר ותלמידו של הרב מאיר חדש, הישיבה נסגרה מבעיות תקציב לאחר שנתיים בתשס"ב.
בשנת תשס"ז מונה על ידי הרב שלום דב סורוצקין לכהן כראש רשת הכוללים עטרת שלמה, וכמו כן כיהן כראש ישיבת עטרת שלמה לצעירים בירושלים.
בשנת התשס"ח נתמנה לראש ישיבת "נתיב הדעת" בירושלים, במקביל לראש הישיבה הרב אברהם קפלן.
מפורסם בדרישתו משומעי לקחו לרכוש ידיעה מקפת, כמוהו, בכל חלקי התורה, מקרא, משנה, תלמוד והלכה. ולא להסתפק במסכתות התלמוד הנלמדות בדרך כלל בישיבות.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התמנה כרב קהילת "מנין אברכים" בקריית הרצוג בבני ברק. לאחר פטירת אביו, בשנת תש"ע, התמנה למלא את מקומו כרב קהילתו באשדוד, ושמה הוסב ל"בני פנחס" על שם אביו. עומד בראשות בית הדין "הישר והטוב" באשדוד (לצד שלושת רבני בד"צ הקריות).
מתגורר בשכונת רמות בירושלים בסמיכות לישיבת נתיב הדעת.
שיחותיו ומאמריו מתפרסמים מדי שבוע ברחבי הארץ בגילון המכונה 'ועד ליל שבת', היו"ל על ידי תלמידיו.
אהובת הדרקון
אהובת הדרקון הוא מחזה פרי עטו ובבימויו של מיקי גורביץ' שהוצג בתיאטרון החאן הירושלמי.
עלילה.
בפתח ההצגה אחד השחקנים פונה אל הקהל באולם ואומר שהמחזה שיוצג היום מבוסס על משהו שקרה באולם התיאטרון לפני שנה. הוא מזמין אדם מבוגר מהקהל לעלות לבמה, לאדם קוראים מר ויצמן. אחד השחקנים שואל אותו מה המאורע המוקדם ביותר שהוא זוכר מחייו. ויצמן נזכר באירוע מגיל שלוש שבו אביו שב מהצבא והביא לו כד מתנה ואחר-כך הוא הלך עם שני הוריו לשתות גזוז. השחקנים מפתחים את הסיפור: מהכד יוצא שד ששב ומופיע לאורך העלילה, אמו של הילד מקריאה לו לפני השינה את הסיפור על אורפאוס ואורידיקה. אחר-כך השחקנים מבקשים ממר ויצמן שיספר להם כיצד הוא הכיר את אשתו והם מפתחים את הסיפור שלו, מסתבר שאשתו נשואה לדרקון בעל שלושה ראשים, שמגולם בידי שלושה שחקנים שונים שמתחלפים ביניהם והיא מבקשת ממנו שיציל אותה. ויצמן טוען שזהו אינו הסיפור שלו. בשלב מסוים אשתו האמיתית של ויצמן שצופה בנעשה, עולה לבמה, מה שמחולל תפנית בעלילה. אם עד עתה לא היה ברור אם ההצגה מבוססת על חייו של ויצמן או על דמיונם של השחקנים, הרי שעתה השחקנים מפתחים מכך סיפור, שמתברר כאמיתי, באמצעותו הם מנסים לפתור קונפליקט בו ויצמן האמיתי נתון.
אודות המחזה.
ההצגה נוצרה באמצעות אימפרוביזציות עם השחקנים, תהליך יצירה בו נוהג מיכאל גורביץ' לביים את הצגותיו המקוריות. הבכורה הייתה ב-27 בדצמבר 2008.
המחזת סיפורו של אדם מהקהל על ידי שחקנים על הבמה, הוא מוטיב הלקוח מתיאטרון הפלייבק. בדומה לנעשה בקומדיה דל ארטה מתרחשת שבירת החיץ בין השחקנים לקהל.
ההצגה שונה מהתיאטרון הריאליסטי שמתאר מציאות אמיתית. גורביץ' נוקט במערכת של דימויים ומשלים על החיים, שבאמצעותם ניתן לראות את החיים באור אחר ועל ידי-כך למצוא אפשרויות פעולה וביטוי חדשות.
הסיפור העובר כחוט השני בעלילה, הוא המיתוס היווני של אורפיאוס ואורידיקה, שאמו של ויצמן מספרת לו בילדותו. אורפאוס יורד לשאול להציל את אורדיקה, אהובתו המתה. בזכות נגינתו המופלאה שמקסימה את יושבי השאול, בכללם הכלב קרברוס בעל שלושת הראשים, הם מסכימים לשחרר את אורידיקה, בתנאי שבדרכם חזרה לארץ החיים לא יביט לאחור. אורפאוס יוצא עם אורידיקה מהשאול ובשלב מסוים אינו מתאפק, מביט לאחור ואהובתו נלקחת ממנו לעולמים. מכאן לקוח שם המחזה "אהובת הדרקון", הדרקון בעל שלושת הראשים שמופיע בהצגה הוא המקבילה לכלב קרברוס מהאגדה היוונית.
גורביץ' אמר בריאיון:
באמצע ההצגה כשויצמן מתחיל להיסחף לתוך העולם הדמיוני שהשחקנים בדו עבורו, השחקנים מביאים אליו מראה. כשהוא מסתכל בה הוא רואה את בבואתו, אבל כשהוא מפנה אליה את גבו, מסובב את ראשו ומסתכל בה מעבר לכתפו, הוא רואה בה את בבואתו של השחקן הצעיר שמגלם את דמותו. המנחה מסביר לו שזהו האני האחר שלו, זה שויצמן השתוקק להיות כמוהו, אבל לא נהפך להיות בגלל פחדו. בדומה לכך השחקן הצעיר המגלם את דמותו של ויצמן מתבונן במראה ורואה את ויצמן האמיתי הזקן. אהובתו אומרת לו שזה האדם שהוא עתיד להיות אם לא יפעל להצלתה. המראה משקפת איפוא את הפוטנציאל הטמון בחלומותיו של האדם והמסר העולה מההצגה שעל האדם ללכת בעקבות נטיות ליבו.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
וזיריסטן
וזיריסטן (בפרסית: وزیرستان, "ארץ הווזיר") הוא אזור הררי, המשתרע על פני 11,585 קמ"ר, ונמצא באזור צפון-מערב פקיסטן וגובל באפגניסטן. האזור מאוכלס כולו על ידי פשטונים אשר דתם היא אסלאם סוני. השפה המדוברת בעמק היא שפת הווזירוולה משפות הפשטו. האזור נמצא בשטחים שבטיים המנוהלים על ידי השלטון הפדרלי, ונחשב מחוץ לארבעת מחוזות המדינה.
וזיריסטן כוללת את האזור ממערב ומדרום מערב לפשאוור, כשנהר טוצ'י מצפונה ונהר גומאל מדרומה. אזור זה היה בריבונות שבטית עצמאית עד 1893, כשהיה מחוץ לאימפריה הבריטית. פלישת השבטים לשטח הבריטי היוותה בעיה מתמדת עבור הבריטים, והובילה למשלחות עונשין תכופות בין 1860 ל-1945. האזור הפך לחלק מפקיסטן בשנת 1947.
מסיבות מנהליות, וזיריסטן מחולקת לשני תת-שבטים - צפון וזיריסטן ודרום וזיריסטן עם אוכלוסיות הכוללות (נכון ל-1998) כ-361,246 וכ-429,841 בני אדם בהתאמה. לתת-השבטים יש מאפיינים שונים ברורים, אולם שניהם שייכים לשבט וזיר ומדברים בשפה משותפת - הווזירוולה. הלוחמים הווזיריים ידועים כלוחמים אימתניים, ומוכרים בשל מריבות הדמים התכופות שבהם הם מעורבים.
השבטים של וזיריסטן נשלטים על ידי הגברים זקני הכפר הנפגשים בג'ירגה השבטית (מעין פרלמנט). מבחינה חברתית ודתית, וזיריסטן הוא אזור שמרני מאוד. הנשים נשמרות בקפידה, וכל בית חייב להיות בראשותה של דמות גברית.