כיום המקצב הרקיד והקליט מושאל על ידי סגנונות אחרים- הזמרת M.I.A משתמשת הרבה בקצב ובאלמנטים של הפאנקי קריוקה לשירה במיוחד באלבום Arular מה שתרם לחשיפתו. למסיבות הפאנק בפאבלות יצא שם של מסיבות פרועות וחושניות והם זוכים היום להתעניינות רבה על ידי תיירים שמגעים לריו, וכיום יש הסעות מאורגנות למסיבות פאנקי בפאבלות ברחבי העיר.
מחלוקות.
לצד ההצלחה הרבה, הפנאקי קריוקה נותר שנוי במחלוקת והוא מעורר רגשות חזקים, במיוחד על ידי המעמדות הגבוהים יותר שבעיניהם הוא נחשב לוולגרי ואלים מאוד ובעל תכנים שוביניסטים ולא מוסריים. חלק מזהים את הסגנון המוזיקלי הזה עם כנופיות הפשע השנואות על ידי מרבית האוכלוסייה.
במרחבים ציבוריים רבים אוסרים לעיתים על השמעת פאנקי בגלל התכנים האלימים והבעייתיים הכוללים תיאורים מפורשים וניבולי פה רבים. בעבר הסגנון היה מחתרתי וחתרני מאוד אך בשנים האחרונות הוא עובר תהליך של מיסחור ויציאה אל המיינסטרים.
הפרעת התפרצות לסירוגין
הפרעת התפרצות לסירוגין (Intermittent explosive disorder) כוללת אפיזודות חוזרות של התפרצויות כעס או התנהגות אימפולסיבית ותוקפנית, אשר אינן הולמות את הסיטואציה שעוררה אותן. תוקפנות אימפולסיבית, הידועה גם כתוקפנות תגובתית, אינה מתוכננת מראש והיא מאופיינת כתגובה חסרת פרופורציה לפרובוקציה או איום, אמיתי או מדומה. במדריך הפסיכיאטרי האמריקני DSM, היא מסווגת כהפרעת שליטה בדחפים, וב-ICD כהפרעה של הרגלים ודחפים (F63.8). התפרצויות הזעם בהפרעה זו מתבטאים בהתפרצות מהירה, לרוב ללא סממנים מקדימים או עם מעט מאוד סממנים מקדימים. ברוב המקרים ההתפרצות נמשכת כ-30 דקות. יש אנשים שדיווחו על שינויים אפקטיביים לפני ההתפרצות כגון דחק, שינויים במצב רוח, הזעה, ולחצים בחזה.
התפרצויות הזעם אינן יכולות להיות מוסברות טוב יותר באמצעות הפרעות אחרות, למשל, הפרעת אישיות אנטיסוציאלית או הפרעת אישיות גבולית. ההפרעה עצמה אינה מאופיינת בקלות ולעיתים קרובות נלווית להפרעות מצב רוח אחרות, במיוחד הפרעה דו-קוטבית.
אבחנה.
על פי ה-DSM-5 ההפרעה מאובחנת לפי הקריטריונים הבאים.
A. התפרצויות עם דפוס התנהגותי חוזר ונשנה, אשר מייצגים כשל ביכולת לשלוט בדחפים תוקפניים, אשר מתבטאים באחת מבין שתי הצורות:
B. עוצמת התפרצות הכעס הבאה לידי ביטוי במהלך ההתפרצות, אינה מותאמת לסיטואציה או למאפייני הלחץ הסביבתיים.
C. התפרצויות הזעם החוזרות ונשנות אינן מתוכננות מראש (הן אימפולסיביות ומבוססות כעס).
D. התפרצויות חוזרות גורמות למצוקה סובייקטיבית או לליקוי בתפקוד התעסוקתי, בקשרים בין-אישיים, כמו כן עלולות לייצר קשיים כלכלים או השלכות חוקיות (כגון הסתבכות עם החוק, פתיחת תיקים פלילים וכן הלאה).
E. הגיל הכרונולוגי הוא לפחות גיל 6 ( או שלב התפתחותי זהה לגיל 6).
F. התפרצויות הזעם החוזרות אינן יכולות להיות מוסברות טוב יותר באמצעות הפרעות אחרות או נוספות (לדוגמה, דיכאון קליני, הפרעה דו-קוטבית, הפרעה בוויסות מצבי רוח, התקף פסיכוטי, הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, הפרעת אישיות גבולית) ואינן משויכות למצב רפואי (פגיעת ראש, אלצהיימר) או להשפעות של חומרים על הגוף (שימוש בסמים, טיפול תרופתי). לילדים מגיל 6–18 התנהגות תוקפנית אשר מופיעה כחלק מהפרעת הסתגלות אינה יכולה להיכלל באבחנה של הפרעה זו.
האבחנה יכולה להתקבל בנוסף לאבחנה של הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, הפרעת התנהגות, הפרעת התנגדות, רצף האוטיזם, או הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, כאשר התפרצויות הזעם הן בנוסף להתפרצויות הקבועות אשר מאובחנות בהפרעות האחרות לפי השכיחות שלהן, ודורשות התערבות קלינית נוספת.
שכיחות.
מעריכים כי שכיחות ההפרעה נעה בין 4% ל-6%, וכי היא מופיעה אצל גברים יותר מאשר אצל נשים. נכון לשנת 2003, ההערכה היא כי ההפרעה משפיעה על 16 מיליון בני אדם בארצות הברית במהלך חייהם.
טיפול.
לרוב, אדם הסובל מהפרעת התפרצות לסירוגין אינו יכול למנוע את ההתפרצויות ללא טיפול מקצועי, ועליו לפנות לאיש מקצוע. הטיפול בהפרעה כולל תרופות ופסיכותרפיה לסיוע בשליטה על הדחפים האגרסיביים. הטיפול המומלץ הוא טיפול קוגניטיבי התנהגותי. לעיתים נעשה גם שימוש בתרופות פסיכיאטריות.
גולגולת זוטייה
משבר בני הערובה באתר הגז עין אמנאס
משבר בני הערובה בעין אמנאס היה אירוע חטיפה שהחל בשעות הבוקר המוקדמות של 16 בינואר 2013, כאשר כארבעים פעילי טרור איסלמיסטים השתלטו על אתר הגז הטבעי "עין אמנאס" הנמצא במזרח אלג'יריה, תוך כדי הריגת שני עובדים ולקיחת מאות עובדים במתחם כבני ערובה. בין בני הערובה נכללו כ-130 עובדים זרים מערביים, בהם נורווגים, אמריקנים, אירים, יפנים, צרפתים ובריטים.
לטענת החוטפים, אשר ציינו כי הם משתייכים לקבוצה בשם "בריגדת רעולי הפנים", המתקפה בוצעה כנקמה על תמיכתה של אלג'יריה במתקפה הצבאית הצרפתית נגד המורדים האיסלמיסטים במבצע סרוואל. החוטפים הגיעו מארצות שונות, בהן מצרים, מאלי, ניג'ר, מאוריטניה, תוניסיה ואלג'יריה עצמה. 2 חוטפים היו אזרחים קנדים.
התהוות המשבר.
המשבר החל בשעה 4:30 לפנות בוקר, 16 בינואר 2013. כעשרים חמושים מוסלמים בשלושה כלי רכב השתלטו על אוטובוס שהסיע עובדים לאתר הגז "עין אמנאס" תוך כדי הריגת שני עובדים ולקיחתם של ארבעים ואחד עובדים זרים כבני ערובה, בהם נורווגים, אמריקנים, אירים, יפנים, צרפתים ובריטים. אתר הגז מופעל על ידי חברת הנפט והגז האלג'יראית "Sonatrach", תאגיד הנפט והגז הבריטי BP וחברת הנפט והגז הנורווגית "Statoil". לאחר ההשתלטות על האוטובוס עברו החוטפים ובני הערובה למתקן עצמו.
לאחר מכן הודיעו החמושים לרשויות כי הם מלכדו את המתקן בחומרי נפץ, ואיימו לרצוח את בני הערובה במקרה שכוחות הביטחון האלג'יריים ינסו לשחרר את החטופים. אף על פי כן כוחות הביטחון האלג'יראיים הקיפו את המתקן.
בהמשך, החמושים דרשו שצרפת תשים קץ באופן מיידי לכל פעולותיה הצבאיות נגד המורדים המוסלמים בצפון מאלי בתמורה להבטחת שלומם של בני הערובה. החוטפים דרשו גם שהרשויות באלג'יריה ישחררו מאה אסירים מוסלמים מבתי הכלא באלג'יר. למרות זאת, הרשויות באלג'יריה סירבו לנהל משא ומתן עם החוטפים.
בשעות אחר הצהריים של 17 בינואר, במהלך היום השני לחטיפה, תקפו את המתקן שני מסוקים של הצבא האלג'יראי. על פי הדיווחים בתקשורת, במהלך המתקפה נהרגו 15 חוטפים ובסביבות 34 בני ערובה. כמו כן, לפי הדיווחים בתקשורת, לפחות 7 בני ערובה נותרו בחיים, בהם שני אמריקנים, שני בלגים, יפני אחד ובריטי אחד.
ב-18 בינואר, במהלך היום השלישי לחטיפה, החוטפים דרשו כי ממשלת ארצות הברית תשחרר שני מחבלים בכירים הכלואים בארצות הברית בתמורה לשחרור בני הערובה האמריקנים – את המנהיג המצרי המוסלמי עומאר עבדל רחמן (הנושא מאסר עולם בבית כלא בארצות הברית על כך שתכנן את הפיגוע הראשון במגדלי התאומים ב-1993) ואת המדענית והמחבלת הפקיסטנית עאפיה סידיקווי (הנושאת 86 שנות מאסר בארצות הברית).
ב-19 בינואר, במהלך היום הרביעי לחטיפה, פשטו על אתר הגז עין אמנאס כוחות מיוחדים של הצבא האלג'ירי. לאחר הפשיטה, נספרו 37 בני ערובה שנהרגו מ-8 מדינות שונות (רבים מהם נהרגו במהלך הפשיטה עצמה), 3 שגורלם טרם נודע, וכן 29 פעילי טרור. 3 פעילים נתפסו בחיים. 685 עובדים אלג'יראים ו-107 זרים שוחררו בתום הפשיטה.
עדינה בר-אל
עדינה בר-אל (נולדה בכ"ב באייר תש"ו, 23 במאי 1946) היא סופרת ילדים ונוער, חוקרת ספרות, מבקרת ספרות ומרצה.
ביוגרפיה.
בר-אל נולדה בשם עדינה פרנקל במאי 1946 בשכונת נווה צדק בתל אביב, בת לניצולי השואה. נעוריה עברו עליה בגבעתיים, שם סיימה את לימודיה בתיכון קלעי. בצבא שירתה בנח"ל. בוגרת החוגים לספרות עברית ולמקרא של אוניברסיטת תל אביב, מוסמכת האוניברסיטה העברית בירושלים בספרנות (1989) ובעלת תואר דוקטור מטעם החוג ליידיש באוניברסיטה העברית בירושלים (2002). פרסמה ספרי ילדים ונוער, וכן מאמרים רבים באנציקלופדיות ובכתבי עת. זכתה במספר פרסים ומלגות על פעילותה. בר-אל נשואה, אם לשלושה וסבתא לנכדים. חברת מושב ניר ישראל שבמישור החוף הדרומי.
מחקר, הוראה וכתיבה.
חוקרת ספרות ילדים ונוער.
בר-אל מיקדה את מחקריה בספרות ילדים בכלל ובספרות ילדים ביידיש בפרט. נושא הדיסרטציה שלה היה: "עיתוני ילדים יהודיים ביידיש ובעברית בפולין בין שתי מלחמות העולם".
כיום ממשיכה בר-אל במחקריה על סופרי ילדים ביידיש בארגנטינה, וכן מרצה וכותבת ספרי מחקר ומאמרים בתחומים: ספרות ילדים ביידיש ובעברית; עיתונות ילדים ביידיש, בעברית ובשפות אחרות; החינוך היהודי בפולין; ספרות השואה והוראתה; ועוד.
מחנכת, מרצה ועורכת.
בר-אל לימדה שנים רבות בבתי-ספר תיכוניים. בין השנים 2006 - 1990 הייתה מרצה בסמינר (לימים: מכללה אקדמית) "אחווה" בדרום הארץ, בה ייסדה וניהלה את מס"ד - מרכז לספרות ולספרות ילדים ונוער. ארגנה ימי עיון ומפגשים עם סופרים וערכה שנתון בשם "מַסָּד- מאסף לענייני ספרות והוראתה (2008 – 2003).
סופרת לילדים ונוער.
בר-אל פרסמה ספרי קריאה (פירוט להלן) וכן עשרות סיפורים לילדים ולנוער, שנדפסו בכתבי העת: "משמר לילדים", "הארץ שלנו", ידיעות אחרונות" ועוד. חברה ב"אגודת הסופרים העבריים" ומשמשת כראש "סומליון" - אגודת סופרים ומשוררים לילדים ונוער.
פרסים ומלגות.
1998 – פרס "נרקיס", החוג ליידיש, האוניברסיטה העברית בירושלים
1999 – פרס "פומרנץ", החוג ליידיש, האוניברסיטה העברית בירושלים
2000 – פרס ע"ש אפרים וחנה אויערבאך, החוג ליידיש, האוניברסיטה העברית בירושלים
1999-2000 – Memorial Foundation for Jewish Culture, New-York