במסע הבחירות שלו לכהונה שנייה ב-1964, העיר יריבו איוון הלטמן את תשומת לב הציבור לעובדה שב-1954 שב יוז לזמן קצר לאלכוהוליזם. בעימות שנערך בין השניים, האשים הלטמן את יוז בכך שאי ההכרה של יוז בחזרתו לסורו הייתה חוסר יושרה מצידו. יוז השיב, "אני אלכוהוליסט, ואהיה כזה עד יומי האחרון... אך בעזרת האל לא אגע בטיפה של אלכוהול לעולם. כעת, האם נוכל לדבר על סוגיות שקשורות למערכת בחירות זו?". כפי שדיווח העיתון "דה מוין רגיסטר", " תגובת הקהל הייתה מידית וכמעט פה אחד". בהמשך נכתב במאמר מערכת בעיתון, "לדעתנו, כל איש או אישה שניצחו במאבק זה וליקטו בהצלחה את חיו או חייה מחדש, ראויים לשבח, לא לגנאי". במערכת בחירות זו נחל יוז ניצחון סוחף.
ב-1966 חוו הדמוקרטים באיווה, כמו במדינות אחרות, הפסדים, אך יוז שרד. הייתה זו התקופה בה החלה ידידותו עם רוברט קנדי, והיה זה קנדי שעודד אותו להתמודד בבחירות על מושב בסנאט של ארצות הברית. השנים הבאות היו קשות, על רקע רצח רוברט קנדי, רצח מרטין לותר קינג, המתיחות על רקע גזעי באיווה, והאכזבה שהלכה וגברה מהמדיניות האמריקאית בווייטנאם וממנהיגותו של הנשיא ג'ונסון.
סנאטור.
בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית ב-1968 נשא יוז נאום בעד מתנגד המלחמה יוג'ין מקארתי כאשר מפגינים אלימים פרצו לרחובות שיקגו. בבחירות הכלליות שהתקיימו באותה שנה, הביס יוז את מועמד הרפובליקנים, חבר הסנאט המדינתי של איווה, דייוויד סטנלי, בבחירות על מושב המדינה בסנאט של ארצות הברית שהתפנה לאחר פרישתו של הסנאטור ומושל איווה לשעבר בורק היקנלופר. בבחירות ניצח יוז בהפרש של 4,200 קולות בלבד.
מוביל במאבק באלכוהוליזם וההתמכרות לסמים.
כסנאטור, שיכנע יוז את יושב ראש הוועדה לעבודה ורווחת הציבור של הסנאט להקים תת-ועדה לאלכוהוליזם ולסמים, שבראשה עמד יוז עצמו. תת-ועדה זו, שהעניקה תשומת לב חסרת תקדים לנושא, קיימה שימועים פומביים ב-23 - 25 ביולי 1969. בפניה העידו מספר אנשים שהשתקמו, כולל השחקנית זוכת פרס האוסקר מרסדס מקיימברידג', מייסד המועצה הלאומית לאלכוהוליזם מרטי מאן, ומייסד אלכוהוליסטים אנונימיים ביל W. באוטוביוגרפיה שלו "האיש מאידה גרוב: סיפורו האישי של סנאטור" (The Man from Ida Grove: A Senator's Personal Story), כתב יוז שהוא ביקש מתריסר אישים ידועים נוספים שהשתקמו להעיד בפומבי, אך כולם דחו את בקשתו. השימועים נחשבו על ידי גורמים מסוימים באלכוהוליסטים אנונימיים כאיום על האנונימיות ועל הפיכחון.
יוז גם דיבר על הצורך בטיפול בהתמכרות לסמים. הוא ציין ש"הטיפול כמעט ולא קיים כי ההתמכרות לא מוכרת כמחלה". השימועים והאירועים שהתרחשו אחריהם שהיו קשורים לאלכוהוליזם ולהתמכרות, לא משכו את תשומת לב התקשורת יתר על המידה, שכן העיתונות התעניינה יותר במלחמת וייטנאם, בעוני, ובסוגיות קריטיות אחרות. החקיקה שיצרה את "המכון הלאומי לשימוש בסמים" עברה רק ב-1974.
החוק המקיף למניעת שימש בסמים והבקרה עליהם של 1970, שנחשב לאבן דרך משמעותית במאמציה של ארצות הברית להתמודד עם האלכוהוליזם, נועד "לסייע למיליוני אלכוהוליסטים להשתקם ולחסוך אלפי קורבנות בכבישים, לצמצם את רמת הפשיעה, לצמצם את הצורך במערכות הרווחה, ולהפחית את הבזבוז הכספי שנובע מהם".
מועמדותו לנשיאות כ"סוס שחור".
בראשית 1970 החל יוז לזכות להכרה בעיתונות כ"מועמד סוס שחור" לקראת הבחירות לנשיאות של 1972. בעל הטור דייוויד ברודר תיאר אותו כ"סוס כהה מאוד, אך הדמוקרט היחידי בסביבה שמעורר את הסוג של התלהבות אישית כפי שעשו בני משפחת קנדי". ב-1971 גינה יוז את האזנות הסתר של הנשיא ריצ'רד ניקסון.
למשקיפים הוא נראה כמי שיסרב למועמדות, אם כי הוא נראה "מיסטי" מדי עבור העיתונות הוושינגטונית. בעלת הטור מרי מקגורי כתבה עליו: "הוא שונא שיחות חולין, הוא אוהב שיחה רצינית. הוא מדבר על דת, ועל הסמים והאלכוהול. הוא שונא שגוררים אותו כדי שבעלי הון יביטו בו לפני שיפתחו את פנקס ההמחאות. אנשי צוותו צריכים לדרבן אותו כדי להתקשר למנהיגי המפלגה. יוז העדיף פגישה עם ילדים במרכזי הטיפול המקומיים". הממסד הוושינגטוני לא היה מופתע יתר על המידה כאשר יוז פרש מהמרוץ.
לדברי העיתונאי והסופר האנטר ס. תומפסון, טען הסנאטור גארי הארט לאחר הבחירות של 1972 שיוז עשוי היה להיות המועמד הדמוקרטי היחיד שיכול היה להביס את ניקסון.
החלטתו לפרוש.
ב-5 בספטמבר 1973 הודיע יוז שלאחר תקופה ארוכה של חשבון נפש, הוא יפרוש מהסנאט כאשר תסתיים תקופת כהונתו. הוא אמר ש"מסיבות דתיות אישיות עמוקות" הוא יחפש "סוג חדש של אתגר והזדמנויות רוחניות", והוא "ימשיך במאמצים בטיפול באלכוהוליזם ובסמים, יפעל למען מטרות חברתיות ולמען שלום עולמי". הוא אמר: "בצדק או שלא בצדק, אני מאמין שבאפשרותי לטלטל יותר אנשים באמצעות גישה רוחנית בצורה יעילה יותר מאשר באמצעות גישה פוליטית".
ב-1974, שנתו המלאה האחרונה בסנאט, הצליח יוז להעביר חקיקה שהרחיבה את החוק המקורי של 1970. הוא הוזמן לטקס החתימה על החוק על ידי הנשיא ניקסון, אך "לא הייתי מסוגל להיות שם, שכן הממשל שלו נאבק בו בכל אחד מקטעי הדרך של החוק". חבר בית הנבחרים הדמוקרטי ג'ון קולבר היה זה שהחליף את יוז במושבו בסנאט.
לאחר פרישתו.
לאחר תום כהונתו בסנאט, הקדיש יוז את עצמו לפעילות דתית עבור שני מוסדות שמרכזם היה בוושינגטון וגם ייסד אכסניה דתית במרילנד. בעת כהונתו בסנאט הוא היה פעיל בקבוצות תפילה, והפרקים האחרונים של האוטוביוגרפיה שלו הדגישו את ההיבט הזה בחייו. יוז היה שותף עם עוזרו לשעבר של הנשיא ניקסון, צ'ארלס קולסון, בפעילותו הדתית, ואף גילם את עצמו בסרט הביוגרפי על חייו של קולסון "נולד מחדש" (Born Again) מ-1978 בו כיכב דין ג'ונס בדמותו של קולסון. הוא גם נותר תומך נלהב בטיפול במכורים לסמים.
לאחר פרישתו, שימש יוז כיועץ לסנאט ולוועדת המשפט שלו במשך שנה. לאחר מכן הוא הקים את מוסד הרולד יוז ופתח את מרכז הרולד יוז למאבק באלכוהוליזם. לאחר זמן מה שקל יוז להתמודד שוב על משרת המושל ב-1982, אך בסופו של דבר הוא לא עשה כן. הוא עבר לקהילת פורשים בגלנדייל, אריזונה.
חיים אישיים.
יוז ואשתו הראשונה, אווה מרסר, שאותה הוא נשא לאישה ב-1941, התגרשו ב-1987. שישה שבועות לאחר הגירושים, הוא נשא לאישה את מזכירתו לשעבר, ג'ולי הולם, שאיתה הוא ניהל רומן כבר קודם לכן. הוא עבר לאריזונה, וחי שם עם אשתו השנייה בבית קרקע, בעוד שאשתו הראשונה חיה בדירת חדר באיווה. השניים נקלעו למאבק על מזונות בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90. אשתו לשעבר טענה שהוא פגע לחלוטין בקצבאותיה ובביטוח הרפואי שלה, בעוד שיוז עצמו טען שהוא היה מרושש. בסופו של דבר נפסק שיוז הצטרך לשלם 10,000 דולר לאשתו לשעבר, סכום שהיא קיבלה בקלות מתוך עזבונו. בשל הקשיים הפיננסיים שנקלע אליו מרכז הרולד יוז, הוא נותר חייב כ-80,000 דולר לנושים בשנות ה-90. כתוצאה משילוב של ההוצאות הרפואיות ההולכות וגדלות ותשלומי המזונות שהוא הצטווה לשלם, גדלו חובותיו של יוז בשנותיו האחרונות וכשהוא נפטר הוא למעשה היה פושט רגל. אשתו הראשונה, שחיה ברווחה באיווה, הלכה לעולמה ב-2017.
הרולד יוז נפטר בגלנדייל ב-23 באוקטובר 1996. הוא נטמן בבית הקברות של אידה גרוב.
תיאטרון השחר רב-תרבותי
תיאטרון השחר רב-תרבותי הוא תיאטרון רפרטוארי בישראל, אשר נוסד בשנת 2015.
את עמותת "תיאטרון השחר רב – תרבותי" חלמה, הקימה ומקיימת השחקנית והיוצרת גילית יצחקי ומנהלת אותו עד היום.
חזונה ליצור מסורת תיאטרלית העוסקת בתרבויות ובמורשות של קהילות יהודי ערב והמזרח תוך פיתוח שפה אומנותית ייחודית השואבת את השראתה מתרבויות אלו. חזון זה הביא להקמת עמותת "תיאטרון השחר רב תרבותי"
תיאטרון השחר בא לעולם מתוך רצון לתת מענה בשדה התיאטרון לתשוקה ההולכת וגוברת של רבים להכיר את סיפורי החיים של יהודים יוצאי מדינות ערב ולהתוודע למרקם החיים הייחודי ורב-פנים שלהם שהחל בארצות מוצאם ונמשך שנים רבות לאחר עלייתם לארץ.
הצגת הביכורים של התיאטרון "הבנות של אבא" זכתה לשבחים על הישגיה האומנותיים והמקצועיים ואף הושוותה להצגה "כנר על הגג" ולטרילוגיה של נגיב מחפוז (זוכה פרס נובל לספרות 1988) "בית בקהיר" וכן נכללת ברפרטואר תרבות לישראל וסל תרבות. בשנת 2018 זכתה יצחקי בפרס אח"י על תרומתה החלוצית במחקר, כתיבה והפקת ההצגה "הבנות של אבא" ובהקמת התיאטרון.
עד היום (2022) צפו בהצגה כ-80,000 איש. הצלחה חסרת תקדים.
עיקרון נוסף שמנחה את התיאטרון הוא יצירת דיאלוג עם האוכלוסייה הערבית בארץ שלא נחשפה לסיפורם ולהווייתם של קהילות יהודי ערב שחיו בארצות ערב במשך כ-2,600 שנים ומטבע הדברים חולקות אוצר תרבותי רחב (שפה, מוזיקה, אוכל, תרבות, אמנות, מנהגים, אמונות) עם העולם הערבי
גארפילד (דמות)
גארפילד (באנגלית: Garfield) הוא דמות בדיונית המשמשת כדמות הראשית ברצועת קומיקס בעלת אותו שם מאת המאייר האמריקאי ג'ים דייוויס . גארפילד הוא חתול אנתרופומורפי ג'ינג'י בעל תכונות אנושיות ובעל עודף משקל, אשר מתאפיין בעצלנות וברעבתנות יוצאות-דופן. גארפילד הוא חיית המחמד של הקריקטוריסט ג'ון ארבאקל. גארפילד ידוע במיוחד בשל אהבתו ללזניה ולשינה, ובשנאתו לימי שני, לחתול נרמל ולפעילות גופנית. גארפילד נוטה גם להיות אנוכי, עוקצני, פסימי, סרקסטי וציני.
אישיות.