כעת ניצב יוליוס קיסר בפני אתגר חדש - בחירות למשרת הקונסול של שנת 59 לפנה"ס. אילו היה רץ לבד, היה מתקשה להשיג את מבוקשו. ממונו נשחק במערכות בחירות קודמות ותהילתו לא הייתה גדולה די הצורך כדי לצבור אהדה ציבורית מספקת. יוליוס קיסר היה זקוק לשותפים בעלי עצמה פוליטית רבה שהיו יכולים לסייע בהזנקת הקריירה הפוליטית שלו קדימה.
התנהלותו של הטריומווירט.
כינון הטריומווירט.
הטריומווירט הראשון היה ברית פוליטית בין שותפים לא צפויים. מצד אחד, קראסוס ופומפיוס שהיה שותפיו הנאמנים של סולה במלחמת האזרחים הראשונה והשנייה. מבחינה זו היו שותפים לסיעה האופטימאטית, שסוללה היה מראשיה בשנות ה-80 ותחילת ה-70. שניהם הרוויחו הון פוליטי וכספי עצום מההסדר שכונן סולה. למרות שיתוף הפעולה המוקדם עם סולה היו יריבים מרים. מצד שני יוליוס קיסר, פטריקי ממשפחה עתיקת יומין עם ייחוס שהגיע לראשית ימיה של רומא, אך לא בלטה בהישגיה הפוליטיים. יוליוס קיסר היה קרוב משפחתו של מאריוס, יריבו המר של סולה ומראשי הסיעה הפופולרית.
קיסר היה הצד החלש בתחילתה של השותפות. הוא זה שגם הרוויח את מירב ההון הפוליטי כתוצאה ממנה. פומפיוס זכה כבר לשלושה טריומפים (אפילו אחד מהם היה אירוע נדיר) וכיהן כבר כקונסול. גם קראסוס כיהן כקונסול והיה יכול בנקל לתמוך במועמד אחר. קיסר לעומתם הצליח בקושי רב להיבחר רק לכהונת פראיטור, והיה זקוק מאוד לשותפים חזקים שיתמכו בו, במיוחד נוכח מצבו הכלכלי הקשה (מסעות בחירות היו עסק יקר מאוד ובמיוחד חלוקת השוחד לבוחרים). לא מפתיע אם כך שדווקא קיסר יזם את הפניה לשני שותפיו הבכירים ודאג להשכין שלום ביניהם. במקביל, שני שותפיו הבכירים היו זקוקים לפוליטיקאי נמרץ שיכול היה לעשות את העבודה, במיוחד נוכח כישלונם החרוץ של מועמדיהם הקודמים. מצד שני היו צריכים פוליטיקאי שניתן לשלוט בו ולא יקום עליהם. מבחינתם יוליוס קיסר היה בדיוק כזה. בסופו של דבר, התברר כי טעו ויוליוס קיסר היה זה שהפיק את מרב ההון הפוליטי מהברית, כשהוא משתמש בה לקידום מטרותיו הפוליטיות.
למרות השאיפות הפוליטיות של חבריה, ברית לא טבעית זו באה לעולם פחות בגלל הדמיון בין חבריה, אלא יותר בגלל ההתנגדות של האופטימאטים העיקשים שביקשו ליישם את רצונם בכל מחיר. אלמלא ההתנגדות העיקשת של האופטימטים לכל פוליטיקאי שאיננו בשר מבשרם, סביר שהברית לא הייתה נוצרת מלכתחילה. כל אחד מחברי הטריאומווירט נתקל בהתנגדות עזה מצד האופטימאטים ולא היה מסוגל להתגבר עליהם לבד, למרות עוצמתו הפוליטית הרבה. מבחינה זו הייתה זו ברית הדחויים בפוליטיקה הרומית ששילבו כוחות כדי להתגבר על ההתנגדות העיקשת של האופטימאטים.
סווטוניוס כותב כי כוחו של הטריאומווירט היה כה גדול עד ששום דבר לא היה נעשה ברפובליקה ללא הסכמתם אך זאת הגזמה כפי שניתן לראות מתוצאות הבחירות של שנת 56 שבה נבחרו שני קונסולים (לוקיוס מארקיוס פיליפוס וגנאיוס קורנליוס לנטולוס מרקלינוס) שהיו עוינים לטריאומווירט.
נעשו מספר ניסיונות לשכנע את קיקרו לתמוך בטריאומווירט. עוד בתחילת כינון הברית נשלח לוקיוס קורנליוס באלבוס (Lucius Cornelius Balbus), אחד מנאמניו של קיסר, אל קיקרו כדי לשכנעו לתמוך בחוק האגררי לחלוקת קרקעות לחייליו של פומפיוס. קיקרו סירב, אך בכך לא תמו נסיונותיו של קיסר לכרות ברית עם קיקרו. בהמשך, הציע לו לשרת בצבאו בדרגת לגאטוס, אך קיקרו סירב פעם נוספת ורק אחיו, קווינטוס טוליוס קיקרו (Quintus Tullius Cicero) הצטרף לקיסר.
התחזקותו של יוליוס קיסר.
קיסר נכנס לתפקידו וניסה לשתף פעולה עם שותפו לתפקיד, מרקוס קלפורניוס ביבולוס, אך ללא הועיל. ביבולוס, נציגה של הסיעה האופטימטית התבצר בעמדותיו ובסוף קיסר התעלם ממנו והצליח להאפיל לחלוטין על בן זוגו. שנת הקוסולט של קיסר הייתה מוצלחת מאוד מבחינתו ולמרות הביקורת הציבורית נגדו הצליח לקדם את עסקיו.
קיסר ביקש לקדם שתי מטרות. מטרתו הראשונה והדוחקת ביותר הייתה מימוש רצונותיהם של שותפיו ובמיוחד פומפיוס שהיה הכרח להצביע עליה בהקדם בעת כינוס אספת הקנטוריות. קיסר השתמש בכוחו הפוליטי בתור קונסול והציע הצעת חוק מאוזנת, אך האופטימטים התנגדו בתירוצים פרוצדורליים. חרף ההתנגדות, קיסר הצליח לחלק קרקעות לחייליו והאופטימטים ניסו למנוע זאת ממנו דרך נציגם בממשל - הקונסול האחר ביבולוס. ביבולוס היה יכול להטיל וטו על כל החלטה שקיסר ביקש להעביר, אך בחר להסתגר בביתו. גם הסדריו של פומפיוס במזרח אושרו באספת השבטים.
מטרתו השנייה והחשובה יותר מבחינתו הייתה להבטיח לעצמו מינוי לנציב בפרובינקיה שיש לה גבול משותף עם ארץ ברברית כלשהי שיוכל לכבוש ועל ידי כך לקדם את ענייניו שלו. המטרה הושגה כשפובליוס ויטיניוס (Publius Vatinius) הצליח להעביר חוק שהעניק לו את נציבות גאליה קיסאלפינה ואיליריקום. עם סיום כהונתו כקונסול, יצא באביב שנת 58 לפנה"ס לפרובינקיה שלו לפקח על הנעשה בה ולתכנן את כיבוש הארצות השכנות, כפי שרצה מלכתחילה.
ועידת לוקה.
הברית לא הייתה רווחית לכל הצדדים באותה המידה. ההתנגדות של האופטימאטים, שנמנו על המשפחות המכובדות ביותר ברומא והיו בעלי השפעה פוליטית רבה נתנה את אותותיה. אלימות פיזית ומילולית כוונה נגד הטריומווירים. יוליוס קיסר לא הושפע מכך באופן ישיר כי הוא היה עסוק במלחמתו בגאליה. קראסוס פעל כהרגלו מאחורי הקלעים ואילו פומפיוס נאלץ לספוג את מלוא הביקורת בעצמו. מעמדו של פומפיוס הלך והתדרדר והרווח שהוא קיבל היה מועט. הוא קיבל כבר את מבוקשו - חייליו קיבלו את קרקעותיהם והסדריו במזרח קיבלו תוקף חוקי. כעת הוא רק ספג ביקורת על תמיכתו בקיסר ובפופולרים.
קיסר לעומתם היה זקוק מאוד לבעלי ברית. הוא שקע במערכה ארוכה מאוד בגאליה ואף על פי שקיבל מינוי לחמש שנים בשנת 59 במסגרת לקס ויטיניה, היה חשש מתמיד שישלח מצביא נוסף לאזור והפיקוד יחולק ביניהם או גרוע מכך המינוי לא יוארך וקיסר יאלץ לחזור לרומא בלי השלמת הכיבוש ופירות הניצחון יפלו בחקו של מצביא אחר, כמו שקרה ללוקולוס. מתנגדיו בסנאט עשו ככל שעלה בידם כדי לאשש את חששותיו של קיסר והוא חש שעליו לחזק את בריתו עם קראסוס ופומפיוס. ניסיון למנות אדם אחר לתפקיד מושל גאליה נעשה בשנת 56, כאשר שני הקונסולים של אותה שנה - גנאיוס קורנליוס לנטולוס מרקלינוס ולוקיוס מארקיוס פיליפוס - ניסו למנות אדם אחר למושל גאליה טרנסאלפינה.
לחיזוק הברית בינו לבין שותפיו הזמין קיסר את הטריומווירים ללוקה בשנת 56 לפנה"ס. במהלך הוועידה הוחלט שפומפיוס וקראסוס ירוצו לכהונת הקונסול בשנת 55 לפנה"ס. אם יצליחו להיבחר, סוכם שיתמכו בכך שקיסר יקבל הארכה של חמש שנים לפרו-קונסולאט שלו וישאר בגאליה עד 50 לפנה"ס. קראסוס, ששאף אף הוא למלחמות ולכיבושים, יקבל מינוי לנציב פרובינקיה סוריה.
הקונסולט של פומפיוס וקראסוס.
שני חברי הטריומווירט הבטיחו את ניצחונם בעזרת שוחד ואלימות. משימתם הראשונה הייתה טיפול באלימות הגואה, אך הם כשלו בכך. יריבות אלימה בין פוליטיקאים המשיכה והתדרדרה מדי פעם למעשי רצח של ממש. בנוסף, פעלו לקיום הבטחתם לקיסר: הארכת כהונתו כפרו-קונסול בגאליה ותשלום שכר לחייליו שגויסו ללא אישור מוקדם מהסנאט.
כמו כן, חילקו ביניהם את המינויים לפרובינקיות בעזרת חוק שהעביר טריבון הפלבס טרבוניוס. קראסוס שהיה רעב לתהילה צבאית פנה לסוריה, שגבלה באימפריה הפרתית וכך הבטיח לעצמו קרקע פורייה לפעילות צבאית. פומפיוס לעומתו ביקש לעצמו פרובינקיה שקטה יותר ובחר בספרד. הוא שירת כבר בספרד בשנות ה-70 כשנלחם בקווינטוס סרטוריוס (Quintus Sertorius) וכעת ביקש ככל הנראה להבטיח לעצמו עורף אסטרטגי בפרובינקיה שרבים מתושביה נמנו על נאמניו. בדומה למינוי של קיסר, גם המינוי שלהם ניתן ל-5 שנים.
החוק נתקל בהתנגדות עזה הן בסנאט והן מצד הטריבונים האחרים. קאטו שוב היה מראשי המתנגדים בסנאט, אך ללא הועיל. הטריבונים האחרים שהיו יכולים להטיל וטו הושתקו בכח וכך עבר החוק. כעת פנו השניים לטפל בענייניו של חברם לברית - קיסר. הם דאגו להעביר חוק שהותיר את קיסר בתפקידו לחמש שנים נוספות וכך העניקו לו את הזמן שהיה זקוק לו להשלמת כיבושה של גאליה.
התפרקות הטריומווירט ומשבר ביחסים בין קיסר לפומפיוס.
קראסוס קיבל מינוי לנציב סוריה כפי שביקש ופלש לשטחי האימפריה הפרתית בשנת 54 לפנה"ס. הוא כבש מספר ערים, אך לא התקדם לעומק השטח הפרתי וחזר על עקבותיו, אחרי שהשאיר מספר חילות מצב בערים הכבושות. מסע המלחמה העיקרי תוכנן לשנת 53 לפנה"ס. צבאו של קראסוס ספג מפה מוחצת בקרב חרן וכמעט כל הצבא הושמד, ביחד עם קראסוס ובנו, פובליוס שנהרגו בקרב. מותו סיים את הברית המשולשת וקיסר נותר עם שותף אחד בלבד - פומפיוס.
מותה של יוליה בשנת 54 לפנה"ס, בתו של יוליוס קיסר ואשתו האהובה של פומפיוס פגעה מאוד בברית בין שני האישים. הפרידה לא הייתה מידית, אך דבר לא יכול היה למלא את החלל שהותירה יוליה. פומפיוס החל לסגת אט אט מהברית שלו עם קיסר. בשלב מסוים קשר את גורלו עם האופטימאטים שאימצו אותו לחיקם כדי שיהווה משקל נגד לשאיפותיו של קיסר.
יריבות גלויה בין קיסר לפומפיוס ופרוץ מלחמת האזרחים.
בתום עשר השנים, ינואר 49 לפנה"ס, יוליוס קיסר התבקש לחזור לרומא עד למועד נקוב, תוך ויתור על צבאו. יוליוס קיסר ניסה למצוא פשרה סבירה מבחינתו, אך דרישות הסנאט היו חד משמעויות.