מרגולין החל ללמוד בגיל 4 אצל מרים אופיר בתל-עדשים (כפר הולדתו), המשיך ללמוד בחיפה אצל ירדנה כהן. לאחר שרותו הצבאי (אותו סיים כמפקד טנק בדרגת סמ״ר) התקבל ללימודי המחול אצל רינה שחם, למד בבית ספר בת-דור במלגה מלאה בן מוריו המרכזיים שם הייתה דורינה לאור, (בלט קלאסי) ומודרני למד אצל פלורה קושמן וכן לקח שעורי מחול מודרני עם יאיר ורדי, יגאל פרי ומורים רבים שהגיעו מארצות הברית. כמו כן למד בבת-שבע אצל קאי לוטמן, אנה סוקולוב, דונלד מקקיל, תרצה שפנאוף, דינה שמואלי ורינה שחם. מרגולין יצא להשתלם במודרה שבבריסל (בית הספר של מוריס בז׳אר ובלט המאה עשרים). מרגולין למד באותה תקופה גם בפריז ובבית הספר של האופרה בפריז, השתלם אצל קרולין קרלסון וז׳אן בבילה. בניו יורק למד אצל דון פרסוורסט ומרס קנינגהם.
שיטת מרגולין.
מרגולין המציא ופיתח שפת מחול ייחודית: שיטת מרגולין, שנודעה כיעילה בפיתוח גמישות הרקדן.
כתיבה וחיים אישיים.
בשנות ה-90 מרגולין פעל כמבקר המחול של עיתון ירושלים. הוא פרסם מאמרים על ריקוד בירחון 'סטודיו', בשבועון דבר השבוע, ב"מחול בישראל" וב"מחול עכשיו". כמו כן פרסם מאמרים רבים ברשת האינטרנט באתר IsraelDance, חלקם מקושרים לערכים של האנציקלופדיה המקוונת של ynet. את ספרו "המחול הבלתי תלוי" כתב עם הפילוסוף הרומני ניקו הורודניצ'יאני.
מרגולין חי בירושלים, ועוסק בריפוי. הוא גרוש ויש לו שני ילדים.
יצירתו.
נשים מקוללות.
הפקת המחול הנודעת הראשונה שיצר "נשים מקוללות" עוררה תדהמה בקרב הקהל והתקשורת, של אותם זמנים, בשל נועזותה הבימתית. הריקוד בהשראת ארבעה משיריו של שארל בודלר ומוזיקה מאת סזר פרנק כלל לראשונה בישראל עירום מלא של נשים וגברים על בימת הריקוד. הופעת הבכורה התקיימה באולם צוותא תל אביב בשנת 1986 בשל חשש מהפגנות החרדים שימנעו את הופעת הבכורה בעיר מגוריו ירושלים. הריקוד של מרגולין זכה להד בינלאומי ולשבחי הביקורת. "נשים מקוללות" שינתה מאוחר יותר את פני המחול הישראלי.
מחולות בני דוד.
בשנת 1990 עלה הרסיטל השני של מרגולין "מחולות בני ברית-דוד" במסגרת פסטיבל ישראל. המחול הוצג בהופעת טרום בכורה בתיאטרון צל של להקת הבלט הנודעת בלט שטוטגרט בגרמניה.
יצירות נוספות.
בשנת 1992 יצר את הדואט "התופת" בהשראת הקומדיה האלוהית מאת דאנטה אליגיירי וסונטת דנטה מאת פרנץ ליסט. ב"התופת" הופיע מרגולין לצד הרקדנית, תלמידתו יעל הרמתי.
בשנת 1996 יצר את המחול הראשון שלו בהשראת המחול הקלאסי מהמזרח "נר אל רירה" לתלמידתו הרקדנית גל חן ובשנת 1997 התקיימה הבכורה "פנטזיה איסלמית" בתיאטרון ירושלים, מופע בן כ-3 שעות שכלל מספר מחולות שיצר עבור רקדניות להקתו, וצמרת רקדניות הבטן של ישראל. הריקוד "אל חינה" עבור אביגיל קליין, רקדנית הבטן הנודעת של מועדון קראוון, ביפו הועלה במסגרת הפקה זו.
חליל
החליל (באנגלית: Pipe) הוא כלי נגינה ממשפחת כלי הנשיפה מעץ, בצורת קנה צינורי, המפיק צליל שריקה כאשר האוויר עובר דרכו, וגובה הצליל המושמע נשלט על ידי אטימת חורים בקנה ופתיחתם.
קיימים סוגי חליל שונים, חלקם עם פיית נשיפה הנבלעת בשפתיים, ואחרים, כמו חליל הצד וחליל הרועים עם חור נשיפה, אליה מכוונים את הנשיפה, לעיתים ללא מגע כלשהו של חלקי הפה עם הכלי. ישנם חלילי צד, וחלילים "ישרים". צליל השריקה ברוב סוגי החלילים מופק על ידי יציאת האוויר מחור יציאה בעל שפה ישרה, סמוך למקום כניסת האוויר.
אטימולוגיה.
משערים ששמו של כלי הנגינה נגזר מהשורש חלל, בגלל היותו כלי חלול או בגלל הנקבים שבו, אך יש הסוברים שמדובר בצליל הנובע ממנו, שהוא יללה, הוללות, או צליל יבבה. ייתכן גם שהיה כלי הקשה קלידי והחליל מזכיר את צליל הצלצול שהושמע ממנו. (ראו להלן)
התפתחות החליל וסוגיו.
החליל הוא כלי עתיק, המופיע באיורים קדומים חרותים בסלע וקבועים בטין, מימי תחילת הכתב, בכתב חרטומים ובכתב יתדות. ב נמצאו חלילים של האדם הקדמון עשויים עצם ומתוארכים כבני עשרות אלפי שנים החליל מופיע בתנ"ך, ובמסורת התנאית. הוא שימש הן לשמחות וטקסים, והן במעמדים עצובים כמו לוויות מתים ובתי אבלים (ראו להלן בהרחבה).
הפשוט ביותר הוא חליל הרועים, העשוי קנה חתוך ובו חורים. חליל פאן בנוי ממספר חלילים (למעשה - צינורות חלולים) ללא חורים וסתומים בקציהם, בעלי אורכים שונים, שנשיפה לתוך כל אחד מהם מפיק גובה צליל אחר. נדרשת מומחיות על מנת להפיק את צליל השריקה מחליל זה.
החלילית היא חליל, אשר מנגנים בה על ידי הצמדת השפתיים לפיה ונשיפה עדינה לתוכה. כמו ברוב החלילים, גובה הצליל נשלט בסגירת ופתיחת החורים לאורך החליל. החלילית נפוצה מאוד, ובארץ, עד שנות השבעים של המאה העשרים, היו מלמדים חלילית בכיתות הנמוכות של בית הספר היסודי, כחלק מתוכנית הלימודים. (ראו תמונה)
כלי משוכלל יותר הדומה לחליל, ונראה שאף התפתח מן החליל, הוא האבוב ודומיו. על כלי זה מנגנים על ידי נשיפה לתוך פיה עם לשונית (בדרך כלל קפיסה חתוכה מצמח הקנה). הלשונית הרועדת מייצרת את הצליל. כלי נגינה מסוג זה, נקראים אווירופוניים. כלי תזמורת ממשפחה זו הם האבוב, הבסון, הקלרינט והסקסופון.
כיום קיים גם חליל ממוחשב ("ספרתי" או "חשמלי") המופעל באמצעות 'שלט נשיפה' (או: אֶוּוִי EWI).
ברחבי העולם יש סוגים שונים של חלילים, הייחודיים לתרבויות השונות.
סוגי חלילים.
קול האוקרינה
החליל בספרות ובאמנות.
ספר מפורסם על חלילן - נגן חליל, הוא החלילן מהמלין, המוביל מן הכפר, אחר נגינתו היפה, את כל העכברים אך גם את הילדים המכושפים.
סיפור זה גם הולחן לאופרה בחליל הקסם של מוצרט.
החליל (או אבוב) גם משמש לכשף נחשים בהודו. בציורים וסרטים מצוירים ורגילים משמשים החלילן והנחש מוטיב מרכזי.
בסיפור החסידי יש מספר סיפורים ובהן חליל, המפורסם בהן סיפורו של הבעש"ט והנער היהודי הכפרי, שעובד ופורסם בידי י"ל פרץ. בסיפור, הנער, שאינו יודע קרוא וכתוב, בא ביום כיפור (בו אסור על פי המסורת לנגן, או אף לשאת חפצים מחוץ למבנה) עם חלילו לבית הכנסת, ומתחיל לנגן. כל המתפללים צוחקים, ורק הבעש"ט מבין ומסביר שצליל החליל הוא היחיד מכל התפילות שהבקיע את השמים. השיר "בלדה על סוס עם כתם על המצח" נכתב בחלקו, בהשראת סיפור זה.
החליל במקרא ובספרות התנאית.
החליל מופיע בנבואת שמואל לשאול, המספר לו איך יפגוש קבוצת נביאים ויצטרף אליהם:
ישעיהו מזכירו בין כלי הנגינה של בית המשתה, שבעטיו "שוכחים את ה'" אך גם ככלי שיוביל את הגאולה כאשר יעלו לציון:
ירמיהו מתאר את צליל קולו ההומה, בדומה לקול היונה, בקינתו על חורבן מואב:
לפי חכמי התלמוד החליל והאבוב המוזכרים במשנה הם אותו הכלי, והוא כלי עשוי קנה, המשמיע קול יבבה ובעל פיה שנושפים בה.
יש הסוברים כי החליל המקראי ואולי גם זה המוזכר במקורות מתקופת בית שני הוא דווקא כלי נגינה דומה יותר לאבוב, (כלי אווירופוני), ומקור שמו בצליל המאנפף הנובע ממנו, הדומה יותר ליללה או הוללות שמחה.
המשנה מספרת שהחליל שימש במקדש בימי מועד, כאשר נדרשת לפי התורה "שירה". כמו כן, החליל שימש בראש התהלוכה שהובילה את הביכורים לירושלים:
יש הסבורים, בעקבות הנאמר במשנה ובמדרש "החליל מכה לפניהם", והלשון "מכה בחליל" שמדובר בכלי הקשה.
המדרש מספר על חליל עתיק שהיה במקדש מ"ימי משה":
החליל בשירה העברית החדשה.
בשירה העברית החדשה, בייחוד עם תחיית הלשון העברית החליל תפס מקום כבוד, כשהיהודי הוצג כאדם החוזר לרעות עדרי צאן בארץ ישראל. בשיר "על גבע רם" (המהפך את השיר חד גדיא לחיובי כולו, חליל הרועים הוא מרכזי בשיר, פותח את השיר, ומוביל בפי הרועה את כל החיות הצמחים וכוחות הטבע אל ראש התל.
ב'שיר השומר', שהופץ רק ב-1939 (מספר שנים אחרי כתיבתו ואף הלחנתו), המילים "חליל רועים ירון, רועים עדרי הצאן" היו לאחד מלהיטי תקופת חומה ומגדל וסימלו את היציאה הפעילה אל המרעה, למרות השמירה במגדלים.
ערבותו לאוזן של צליל החליל מוזכר בשירה של לאה גולדברג 'מנגינת החליל':
עם היעלמות נופי הרעיה במישור החוף, והמעבר של האוכלוסייה היהודית לאופי חיים עירוני, נותרו החליל (והרועה) כסימן לנוסטלגיה.
תלמי אאולטס
המשלחת הבריטית אל ארץ גאהאם
רסול גמזטוב
רסול גמזטוב (ברוסית: Расул Гамзатов; באווארית: ХӀамзатил Расул, תעתיק IPA: [ħamzatil rasul]; 8 בספטמבר 1923 - 3 בנובמבר 2003) היה משורר סובייטי ממוצא אווארי קווקזי. על פעילותו הספרותית והציבורית הוענקו לו פרס סטלין (1952), פרס לנין (1963), תואר גיבור העמל הסוציאליסטי ועיטורים נוספים. בשנת 2003 הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש, העיטור הגבוה ברוסיה.
חייו.
גמזטוב נולד בכפר בדגסטן למשפחת משוררים. לאחר סיום לימודי בית הספר הוא המשיך לבית הספר למורים ועד לשנת 1941 עבד כמורה. בשנים 1945–1950 למד במכון ללימודי ספרות במוסקבה והיה פעיל מאוד מבחינה ציבורית. גמזטוב היה חבר במספר מוסדות ציבוריות בתקופת ברית המועצות, ציר בוועידות סופרים וחבר בסובייט העליון. בשנת 1951 נבחר לתפקיד יו"ר איגוד הסופרים של דגסטן וכיהן בתפקיד זה עד מותו. בשנת 1973 הוא חתם על גילוי דעת נגד אנדריי סחרוב ואלכסנדר סולז'ניצין. בהיותו מקורב לשלטון, גמזטוב פעל רבות לעזרת סופרים אחרים.
במהלך שנות ה-90 פעל גמזטוב כנגד תנועות בדגסטן שדגלו בהתנתקות מרוסיה.
גמזטוב נפטר במוסקבה בשנת 2003 ונטמן בבית העלמין המוסלמי במחצ'קלה, ליד אשתו.
פעילות ספרותית.