הפרודיה מציבה במקרה זה אלמנטים שמעמדם החברתי נמוך (שתייה) במקום בו מופיע במונולוג השיקספירי "להיות", הקטע בו המלט שוקל התאבדות, שנחשב תרבותית כ"גבוה" וקאנוני. אפשר לראות שבתוך הפרודיה נוכחים סמנים ל"המלט", אך הם מובאים לצד אלמנטים חדשים. עם זאת, קשה לומר כי פרודיה זו מלעיגה את המונולוג המפורסם של המלט, ואף לא את המציאות עצמה. כלומר, פרודיה זו אינה סאטירית.
פרודיה רצינית.
אף על פי שפרודיה היא חיקוי קומי, עדיין ישנן פרודיות הנחשבות ל"פרודיות רציניות" (למשל: יוליסס לג'ויס). כיצד הדבר נעשה?
כאמור, פרודיה משלבת בין אלמנטים מטקסט המקור לאלמנטים חדשים, שהסטטוס החברתי שלהם גבוה או נמוך יותר. שילוב זה יוצר דיסוננס, שגורם לאפקט קומי. בפרודיות רציניות, טוענת זיוה בן-פורת, נוצר גם כן שילוב בין אלמנטים "נמוכים" ו"גבוהים", אולם האלמנטים ה"נמוכים" מוגבהים בתרבות שבה הפרודיה נכתבה.
"יוליסס", לדוגמה, משחזר את עלילת האודיסיאה להומרוס בדבלין. את מקום אודיסאוס מחליף בלום, פרסומאי יהודי; את מקום המסע שארך שנים תופס מסע בן יום אחד; הקיקלופ הופך לגזען שיכור, וכך הלאה. לכאורה, יש כאן שילוב בין אלמנטים "נמוכים" ל"גבוהים", אך ג'ויס והספרות המודרנית, שבה הוא פעל, אינם רואים בבלום גיבור "נמוך". בלום אכן עובר "אודיסיאה", אלא שאודיסיאה זו היא אודיסיאה נפשית, שמתרחשת רובה בתוך תודעתו.
דוגמה נוספת היא האודות של פבלו נרודה. נרודה כותב שירי הלל, אך שירי ההלל שלו אינם לגיבורים ולאלים כי אם לדברים פשוטים ויומיומיים. נרודה כתב אודה לבצל, למשל, ולמרות הניגוד הברור, נרודה אינו מבקש להצחיק. הוא משתמש בדיסוננס כדי להגביה את הדברים היומיומיים, ולא כדי להנמיך את הז'אנר אותו הוא מחקה.
פרודיה ככלי לשינוי חברתי.
ג'ודית באטלר טוענת בספרה, "קוויר באופן ביקורתי", כי זהות היחיד מכוננת בתוך פרקטיקות תרבותיות, המייצרות אשליה שלכל אחד מאיתנו יש זהות טבעית, נתונה ומינית. החברה מניחה קשר הדוק בין מין ומגדר, כלומר שמין מסוים מוביל בהכרח למגדר מסוג מסוים. זוהי, כאמור אשליה, טוענת באטלר. יותר מכך, אף תפיסת המין שלנו עצמה, לטענתה, מעוותת דרך פריזמה חברתית. ההבדלים בין המינים מודגשים ומקבלים משמעות דרך מנגנוני שיח בחברה נתונה.
כדי לשנות נורמות מחשבה אלה מציעה באטלר פרודיה חברתית. מופע דראג, בו גברים מתחפשים לנשים וההפך יוצר, לתפיסתה, פרודיה על הנורמות המגדריות שבחברה, ועל ידי כך מציג אותן כלא טבעיות והכרחיות, אלא כפרי בחירה בלבד. אלמנטים מגדריים הנראים מובנים מאליהם מוצגים בעזרת הפרודיה הזו כקונוונציות חברתיות. הפרודיה, אם כן, מערערת מוסכמות חברתיות, ומציגה אותן במערומיהן. על ידי שימוש בסוג כזה של פרודיה, אפשר יהיה "לנקות" את השיח המגדרי הנוכחי מתפיסות שגויות, ולאפשר הבנה טובה יותר ובלתי מעוותת של המין והמגדר.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:פרודיה|*]]
[[קטגוריה:טכניקות ספרותיות]]
[[קטגוריה:סאטירה]]
אייזק אסימוב
אייזק אסימוב (ביידיש: יצחק אזימאוו, באנגלית: Isaac Asimov; 2 בינואר 1920 – 6 באפריל 1992) היה ביוכימאי וסופר יהודי אמריקאי, יליד ברית המועצות. במשך שנות פעילותו כתב למעלה מ־500 ספרים בתחומים שונים, אולם את עיקר פרסומו קנה ככותב ספרי מדע בדיוני. כמחווה לפועלו נקרא אסטרואיד על שמו (5020 Asimov). זכה בפרסי הוגו ונבולה פעמים אחדות, כמו גם פרסים נוספים ו-14 תוארי דוקטור לשם כבוד. ב-1987 היה הסופר השמיני שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי, החל מ-2002, פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים המחולק לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
ביוגרפיה.
אסימוב נולד ב-2 בינואר 1920 למשפחה יהודית בפטרוביצ'י, עיירה ליד סמולנסק, שברוסיה הגדולה, והוריו קראו לו יצחק, שם בו השתמש כל חייו בראיונות לעיתונות העברית. בשנת 1923 היגרה משפחתו לארצות הברית, שם גדל בברוקלין, ניו יורק, כשהוא מחלק את זמנו בין בית הספר בבוקר וחנות הממתקים והעיתונים שפתחו הוריו בשכונה.
אסימוב ראה לראשונה חוברות מדע בדיוני בחנות של הוריו והחל לקרוא בהן. סיפורים החל לכתוב בעצמו בגיל 17 ומכר אותם למגזינים של מדע בדיוני, שהיו פופולריים מאוד אז. ג'ון ו. קמפבל, עורך הביטאון "Astounding Stories" , זיהה את כישרונו הייחודי של הנער אסימוב, אימץ אותו והיווה לו מורה רוחני.
בגיל 19, בשנת 1939 השלים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת קולומביה, ובגיל 28, בשנת 1948 קיבל תואר דוקטור. הוא הצטרף לסגל אוניברסיטת בוסטון, אך ב־1958 עלתה ההכנסה ממכירת ספריו על הכנסתו מהמוסד האקדמי. אסימוב נשאר באוניברסיטה וקודם רק ב־1979 לדרגת פרופסור מן המניין. מסמכיו האישיים של אסימוב משנת 1965 והלאה מצויים בספריית אוניברסיטת בוסטון. היה חבר וסגן נשיא איגוד "מנסה" שבו חברים שמנת המשכל שלהם נמצאת ב-2% העליונים באוכלוסייה.
אסימוב נישא לגרטרוד בלוגרמן ב-26 ביולי 1942. לזוג נולדו שני ילדים: דוד (1951) ורובין (1955). הם התגרשו בשנת 1973 ואסימוב התחתן בשנית, באותה שנה, עם ג'נט ג'פסון.
במשך שנים רבות, החשיב אסימוב את עצמו לאתאיסט, אף על פי שהסתייג מהביטוי מאחר שהרגיש שהאתאיזם מתאר את מה שהוא לא מאמין בו, במקום את מה שכן. מאוחר יותר מצא את הביטוי הומניסט כתיאור מתאים יותר.
אסימוב נפטר ב-6 באפריל 1992 כתוצאה מכשל בלב ובכליה שנגרם בין השאר כתוצאה ממחלת האיידס, שממנה נדבק דרך עירוי דם שקיבל במהלך ניתוח לב. עובדת היותו חולה איידס נשמרה בסוד 10 שנים אחרי מותו והתגלתה רק בביוגרפיה שפרסמה אלמנתו, ג'נט אסימוב, "היו אלה חיים טובים".
יצירתו.
ספר המדע הבדיוני הראשון שלו שפרסם היה "עד לכוכבים", ובו הוא ניבא כי התפתחות הטכנולוגיה עלולה להיעצר בגלל החשש ממלחמות. את ספריו הבאים כתב בקצב מסחרר, ולמעשה במשך כ-50 שנה, לא הפסיק לכתוב ועשה זאת גם בזמן חופשות ובעת נסיעות.
רבים מספריו מכילים רמיזות להיסטוריה האנושית, לצד מרכיב של עתידנות בניסיון כביכול לחזות את התפתחות האנושות בעתיד. ספריו כוללים מסעות בין גלקסיות, ותיאור המציאות בעוד עשרות אלפי שנים. ספריו נטולי החייזרים עוסקים גם בפסיכולוגיה האנושית, האם וכיצד יהיו שונים בני האדם העתידיים (במובן הפסיכולוגי).
בשנת 1941 חיבר אסימוב סיפור קצר בשם "שקיעה" (Nightfall), המבוסס על רעיון פשוט אך יוצא דופן. הוא מתאר עולם המקיף מערכת רב-שמשית ולכן לא מחשיך שם אלא בעת ליקוי חמה נדיר. ליקוי זה גורם למהפכות חברתיות. הסיפור זכה להצלחה גדולה ונבחר בשנת 1968 על ידי איגוד סופרי המדע הבדיוני של אמריקה כ"סיפור המדע הבדיוני הטוב ביותר בכל הזמנים". הסיפור תורגם לעברית והופיע במגזין פנטסיה 2000.
באנתולוגיה הקצרה שלו "שקיעה וסיפורים אחרים" כתב אסימוב: "כתיבת "שקיעה" הייתה קו פרשת המים בקריירה המקצועית שלי. לפתע התייחסו אלי ברצינות, ועולם המדע הבדיוני נעשה מודע לקיומי. ברבות השנים, התברר כי כתבתי 'קלאסיקה'." הסיפור הורחב מאוחר יותר לכלל ספר באותו השם על ידי אסימוב עצמו ורוברט סילברברג, עוד סופר מדע בדיוני חשוב מדורו.
הסיפור הקצר האהוב ביותר על אסימוב עצמו נכתב בשנת 1956 בתוך אחר צהרים אחד, ואסימוב העיד שלא נאלץ לבצע כל עריכה בכתיבתו. מדובר בסיפור: "השאלה האחרונה" שהתפרסם אחר כך בקובץ הסיפורים "מחר כפול תשע". הסיפור דן ביכולתה של האנושות להתמודד עם תופעת האנטרופיה ולהתגבר עליה. הסיפור, כמו סיפורים נוספים של אסימוב, מתמקד במחשב-העל מולטיוואק.
במיוחד התפרסם אסימוב בסדרת המוסד שלו, סדרת בת שבעה ספרים. הסדרה זכתה בשנת 1966 ב"פרס הוגו"
בקטגוריה של הסדרה הטובה בתולדות המדע הבדיוני, הסדרה תורגמה לעברית על ידי עמנואל לוטם ועמוס גפן בהצלחה וזכתה לכמה מהדורות. סדרת המוסד התחילה בעצם כסדרת סיפורים קצרים שאוגדו בסופו של דבר לשלושה חלקים. רק מאוחר יותר הוסיף אסימוב שני קדימונים ושני המשכים במגמה לאחד נתח ניכר מספריו ל"היסטוריה עתידית" אחת. כך לסדרת הרובוטים נוספו שני ספרים. בישראל, הייתה לאייזק אסימוב הצלחה עצומה בעיקר בשנות השבעים, כשהוצאת "מסדה" רכשה את הזכויות לספריו והוציאה רבים מהם.
העתיד על-פי אסימוב כולל את סיפורי הרובוטים הקצרים המתארים את העתיד הקרוב על כדור הארץ. אחריהם באה סדרת הרובוטים המתארת עולמות התיישבות של בני כדור הארץ כעבור אלפי שנים. מאוחר יותר באה סדרת האימפריה המתארת את השלטון האנושי ברחבי הגלקסיה. לבסוף באה סדרת המוסד המתארת את קץ האימפריה והחלפתה במוסד. שתי המצאות גדולות מפותחות ביקום אותו ברא: הרובוטים והפסיכוהיסטוריה.
הוא ניסח בין היתר את שלושת חוקי הרובוטיקה בספרו "אני, רובוט":
בספר "שמש עירומה" מצוטט החוק הראשון באופן מדויק יותר: "לא יעשה רובוט דבר אשר, "למיטב ידיעתו", יפגע באדם, ולא יניח, "ביודעין", שאדם ייפגע במחדל".
מאוחר יותר, ניסח אסימוב חוק נוסף (בספר "רובוטים ואימפריה", החוק מנוסח על ידי דמות רובוטית בשם דאניל אוליבאו") - "חוק האפס":
עם הוספת "חוק האפס" לקבוצת שלושת החוקים המקוריים, נוספת הסתייגות בסוף כל אחד מהחוקים, 1 עד 3, המבהירה כי על הרובוט לקיימים כל עוד הם אינם סותרים את "חוק האפס". בכך, עבור הרובוט הבודד, מעמידה רביעיית החוקים את שלומה של האנושות לא רק מעל לשלומו של הרובוט עצמו, אלא אף מעל לשלומו של האדם הבודד.
רשימת ספרים (חלקית).
אייזק אסימוב כתב יותר מ-500 ספרים, במגוון תחומים רחב ביותר, שכלל נושאים מכל הקטגוריות הראשיות לסיווג ספרים על פי שיטת דיואי (למעט פילוסופיה ופסיכולוגיה), אם כי רובם מז'אנר המדע הבדיוני.