ייעודו המקורי היה כנגד קו מאז'ינו, אך התותח לא היה מוכן בזמן. לכן הוא הופעל לראשונה רק במצור על סבסטופול ביוני 1942. לאחר שהובל לנקודות השיגור שהוכנו עבורו ולאחר שהורכב במקומו בחשאיות הוא החל להפגיז מטרות בעיר סבסטופול בפגזיו הענקיים. הוא הופעל בין 5 ביוני ל-17 ביוני וירה לעבר ביצורים בסביבות העיר. בסך הכל נורו בימים אלה 47 פגזים בעיקר כנגד מחסני תחמושת ובונקרים כבדים. לדוגמה, ב-6 ביוני טיווחו הגרמנים בונקר ששכן 30 מטר מתחת לפני הים וחופה בשכבת בטון בעובי של כ-10 מטרים. הבונקר הוחרב לאחר ירי של 9 פגזים רצופים אל המטרה. התותח היה יעיל והשימוש בו במצור היה מוצלח. השפעתו הייתה מהממת, מהירה ומכריעה ובעזרתו נפלה לבסוף העיר בידי הגרמנים לאחר קרבות מרים ברחובותיה ההרוסים. התותח השני שנבנה מדגם זה נקרא "דורה", אך הוא ירה רק פגזים ספורים בקרב סטלינגרד ופורק. שרידים של שני התותחים נמצאו ביער, כ-50 ק"מ מהעיר קמניץ. ככל הנראה, התותחים הושמדו על ידי הכוחות הגרמנים מחשש שיפלו בידי בעלות הברית.
קרופ K5.
קרופ K-5 היה תותח-על גרמני, שיוצר על ידי חברת קרופ, והופעל במלחמת העולם השנייה. טווחו עמד על 64 ק"מ הוא שקל מעל ל-200 טונות. הוא ירה בקצב אש של כ-15 פגזים לשעה, כאשר משקלו של כל פגז עמד על יותר מ-250 ק"ג.
במהלך המלחמה, תותח מסוג זה הפגיז במשך שנתיים את עיר הנמל הבריטית דובר. התותח הוצב בעיר קאלה והיה בעל טווח גדול דיו כדי לאפשר לו לטווח את דובר. בשל הפגזות התותח ופגזיו הכבדים, אשר גרמו לנזק רב ויצרו הפחד ובהלה רבה בעיר, נהגו תושבי העיר להסתתר מאחורי הרים וצוקים. לאחר שנודע על כך למפעילי התותח, החלו לנהוג בטקטיקה אכזרית. לאחר ביצוע ירי של מספר פגזים, שבגינם תושבי העיר היו נכנסים למקומות מוגנים, היו מפסיקים מפעילי התותח את הירי וממתינים לצפירת ההרגעה. מספר דקות לאחר שזו נשמעה ואזרחי העיר חזרו לרחובות, חודשה ההפגזה על העיר.
V-3 היה תותח-על שתוכנן על ידי גרמניה הנאצית. התותח תוכנן לטווח מקסימלי של כ-165 ק"מ ולקצב אש של 12 פגזים בשעה. מטרת התותח הייתה הפגזת לונדון במשך כל שעות היממה.
תוכניתו של היטלר הייתה ליצור נשק שיטיל טרור על אוכלוסייה אזרחית, כמו טילי ה-V האחרים ובדומה לאפקט שיוצרת הפצצה אסטרטגית. מטרת כלי הנשק הייתה לפגוע ללא הבחנה בריכוזי אוכלוסייה אזרחית בעיר לונדון. לשם ביצוע מטרה זו הוצבו שני תותחי-על במערך בונקרים תת-קרקעיים מבוצרים היטב בחבל מימיאק שבצפון-מערב צרפת. כדי להגדיל ולמקסם את טווח הירי, נבנו הבונקרים כך שהתותחים הוצבו בהם בזווית של 50 מעלות.
תוכניתו של היטלר להרוס את לונדון נגוזה בשנת 1944. לאחר שנודע לחיל האוויר המלכותי על הדבר, הטילו מפציצי אוורו לנקסטר מטייסת 617 על הבונקרים המבוצרים פצצות טולבוי נגד בונקרים במשקל של 5 טון כל אחת, והרסו כליל אותם ואת שני התותחים שהוצבו בהם.
השימוש המבצעי היחיד של התותחים היה בהפגזת לוקסמבורג, אלא שבמבצע זה הם פעלו בגרסה חלקית ולא עם חימושם הייעודי, והם התגלו כבלתי יעילים. בסך הכול נבנו כחמישה תותחים מסוג זה.
רעיון תותח החלל וג'ראלד בול.
ג'רלד בול, מהנדס קנדי במקורו, ביקש לבחון אפשרות שימוש בתותח-על על מנת לשגר לוויין למסלול סביב כדור הארץ (כמו בסיפורו של ז'ול ורן, מהארץ לירח). בשנות השישים היה שותף בפרויקט HARP, פרויקט משותף לממשלות קנדה וארצות הברית, במסגרתו הצליחו לירות פגז במשקל 180 ק"ג לגובה 180 ק"מ. הפרויקט בוטל זמן קצר לאחר הצלחה זו, בשל רצונה של קנדה להיבדל מארצות הברית, שהסתבכה במלחמת וייטנאם.
בזכות הידע והניסיון שצבר תכנן בול את ה-GC-45, תותח 155 מ"מ המסוגל לירות לטווח של כ-40 ק"מ. בתותח נעשה שימוש על ידי עיראק במלחמת איראן–עיראק. כך גם נוצר הקשר בין בול לבין סדאם חוסיין, שליט עיראק.
ב-1988 החל בול לעבוד עבור חוסיין ב"פרויקט בבל" (Project Babylon). הרעיון היה לבנות את תותח-העל הגדול ביותר שיוצר אי-פעם ("בבל הגדול"). אורך הקנה היה אמור להיות 156 מטרים, הקליבר - מטר אחד. מטרת התותח הייתה מתן אפשרות להציב לוויין בחלל. באופן מעשי פירוש הדבר היה טווח ירי לכל נקודה בעולם. עד להשלמת "בבל הגדול" תכנן בול עבור הממשל העיראקי סדרת תותחי-על קטנים יותר, לטווחים ארוכים יותר מאשר טילי ה"סקאד" המיושנים יחסית.
השימוש בתותח עדיף על שיגור טיל בליסטי כגון הסקאד ממספר סיבות. ראשית, הדיוק הגבוה יותר; שנית, החום בראש הקרבי של טיל הסקאד גבוה מאוד ולכן יכול לפרק את החומר שבראש חץ ביולוגי או כימי ולהפוך אותו לבלתי-יעיל מבצעית; למולו, חומו של פגז הנורה מתותח נמוך בהרבה ומאפשר יעילות גבוהה יותר כאשר משתמשים בנשק להשמדה המונית; שלישית, לפגז חתימת מכ"ם נמוכה מאוד והוא מסוגל לחדור מערכות הגנה אוויריות.
מאמצים בינלאומיים נעשו על מנת לעצור את הפרויקט, באנגליה נתפסו חלקים שהיו מיועדים לתותח ובמרץ 1990 חוסל בול, ככל הנראה על ידי המוסד.
מאיה בהיר
מאיה בהיר (נולדה ב-6 בינואר 1965) היא עיתונאית, עורכת, פזמונאית, מחזאית, מלחינה, זמרת ובעלת תיאטרון הילדים עתיד בהיר.
ביוגרפיה.
בהיר נולדה במוסקבה, ברית המועצות. כילדה, החלה ללמוד נגינה על פסנתר בהיותה בת 7. במקביל, שיחקה שחמט. עלתה לישראל באפריל 1973. הייתה סגנית אלופת ישראל לילדות בשחמט לשנת 1978.
בהיר החלה את דרכה העיתונאית בגיל 15 במקומון הבאר שבעי "כל-בי". כבר בגיל 17 הצטרפה לצוות המקומי של "ידיעות אחרונות", ועד גיוסה לצבא סיקרה את תחומי התרבות בעיתון.
לאחר שרותה הצבאי חזרה ל"ידיעות אחרונות". במקביל למדה הוראת מוזיקה במכללה ע"ש קיי בבאר שבע, והיא בעלת תואר "מורה בכירה למוזיקה". כמו כן, למדה בבית הספר לתקשורת של אוניברסיטת ניו יורק בקיץ 1986, כחברה בקבוצת עיתונאים ישראליים צעירים שנבחרו לתוכנית לימודים ייחודית זו.
כעיתונאית.
לאחר סיום לימודיה עברה לתל אביב והצטרפה לצוות העיתונאים הארצי של "ידיעות אחרונות". במהלך 15 שנות עבודתה בעיתון היא עסקה בסיקור תחומי התרבות, המוזיקה הקלאסית, המחול והעלייה הרוסית – החל משנת 1989, ועד לפרישתה מהעיתון, בשנת 1999. במהלך עבודתה בעיתון שימשה גם כעורכת בתחומי התרבות ואף ראיינה באופן בלעדי דמויות בינלאומיות מפורסמות מעולם התרבות, ביניהן: הרקדן מיכאיל ברישניקוב, הפסנתרן איוו פוגורליץ', הצ'לן מסטיסלב רוסטרופוביץ' ואחרים. כמו כן, הייתה בין העיתונאים הישראליים הראשונים שנסעו להכין כתבות ברוסיה המתחדשת במגוון נושאים.
בשנת 1998, במהלך חגיגות ה-3,000 לירושלים, זכה הסיפור שכתבה, "ממוסקבה לירושלים", במקום השני בתחרות סיפורים ארצית על ירושלים.
בשנת 1999 נבחרה לייצג את ישראל ביום הולדתו ה-200 של המשורר הרוסי הלאומי, אלכסנדר פושקין, בסדרת אירועים בינלאומיים שאורגנו לנציגי 43 מדינות באתרים המרכזיים במוסקבה.
מיצירתה.
מגיל 16 היא כותבת ומלחינה שירים.
במהלך עבודתה בעיתון הוציאה לאור קלטת משיריה "דוגמן חוצות" (1990), תקליטור "קרוב ללב" (1999), ותקליטור נוסף – "לכתוב לך שיר" (2005).
בשנת 2006 סיכמה את הקריירה העיתונאית שלה בספר "זהירות, עיתונאית לפניך", שבו תיעדה את הסיפורים המרגשים והמוזרים ביותר שאירעו לה במהלך עבודתה בעיתון.
בגיל 34 החלה קריירה חדשה ככותבת עצמאית – בכתיבה ובעריכה של עיתונים וגם בכתיבה ובהוצאה לאור של ספרים. היא סייעה בכתיבה ובעריכה של ספריהם של ד"ר ליאנה סופר ("חלומות היפנוטיים"), ד"ר חיים אורון, ד"ר איתן מיז'יריצקי ("לחייך בפה מלא - המדריך הישראלי החדש לרפואת שיניים"), וכן דמויות מובילות מעולם הכלכלה והשיווק בישראל – גיל פרץ וגיל אורלי.
מאיה בהיר כתבה את הביוגרפיה של יעקב כהן, ראש המועצה הראשון של קריית-אונו ("סולם יעקב"), ושל נעימה תפילין-מנשרי, מובילה חברתית פורצת דרך בעיירה אופקים ובקהילת יוצאי איראן בישראל ("ואהבתי לרעיי כמוני"), ואת ספר המשפחה של אברהם משה לונץ, חוקר ארץ-ישראל העיוור.
כמו כן, כתבה או הוציאה לאור את הספרים: "פרקי דוד" על חייו של ראש עיריית בת-ים לשעבר, עו"ד דוד מסיקה; "עם הדוירה מסביב לעולם", סיפור חייו המרתק של נגן הדוירה הבינלאומי אללו אלייב; "אמא ואבא כאחד" – סיפור חייה של מרסל מסיקה; "השושלת" ועוד).
בשנת 2014 יצא לאור הספר "פורצת הדרך מעג'מי" (הוצאת "הקיבוץ המאוחד"), שכתבה עם נאדיה חילו ז"ל, פעילה חברתית, מראשי הקהילה הערבית הנוצרית ביפו, ח"כית לשעבר מטעם מפלגת העבודה.
בשנת 2017 יצא לאור בהוצאת "סטימצקי" הספר שכתבה עם רונית רינת, סגנית מיס תבל לשעבר, "סיפורים מהלב".
לאחר הולדת בתה שיר, בשנת 2000, הוציאה לאור את הספר "הריון זה דבר מצחיק", והחלה לכתוב ולהלחין הצגות לילדים.
תיאטרון הילדים "עתיד בהיר".
תיאטרון הילדים "עתיד בהיר" נוסד בשנת 2004, לאחר צאתו לאור של התקליטור האינטראקטיבי, "שירים שאוהבים ילדים", שכלל גם אנימציות לשירי ילדים שכתבה והלחינה מאיה בהיר. תיאטרון הילדים "עתיד בהיר" מעלה הצגות מקוריות לכל המשפחה ברחבי הארץ. ההצגות מוזיקליות, ובעלות תכנים לימודיים. ההצגות מועלות: במעונות, בגנים, במתנ"סים, בספריות, בקניונים ובמרכזי ספורט למשפחה, באירועים לחברות, בימי כיף לעובדים ולילדיהם באירועים פרטיים.
החל משנת 2011 משמש התיאטרון כגוף התיאטרלי המבצע של מופעי השטח של ערוץ הפעוטות "ערוץ הופ!", וכן מותגים של "סבן אינטרנשיונל"
בהיר כתבה והלחינה הצגות ילדים רבות, ביניהן: