אבא צברא
עמנואל הרוסי
עמנואל (ינון) הרוסי (שם המשפחה במקורו היה נוֹבוֹגְרֵבֶּלְסְקִי) (19 באוגוסט 1903, כ"ו באב ה'תרס"ג – 22 בפברואר 1979, כ"ה בשבט ה'תשל"ט), היה סופר, משורר ופעיל ציוני.
שנים ראשונות.
הרוסי נולד בעיר ניקולייב שבתחום המושב היהודי, בדרום האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), לבן-ציון (מנהל חשבונות) וראסיה (למשפחת אלטהויז), משפחה של חסידי חב"ד בעלת תודעה ציונית. החל מגיל שלוש למד בחדר מתוקן ואביו אף לימד אותו עברית בהגייה ספרדית. בגיל שש הפגיש אותו אביו עם חיים נחמן ביאליק באודסה.
יצירותיו הראשונות של הרוסי התפרסמו כבר בילדותו בחוברת משוכפלת בכתב יד בשם "הציוני הקטן", שהופצה בעירו ובה התפרסמו שירים וסיפורים בעברית. אביו אסף את היצירות במחברת, עליה רשם "מחברות עמנואל הרוסי" תוך התייחסות ל"מחברות עמנואל הרומי", משורר ומלומד עברי בן המאה ה-14. לימים עיברת את שם משפחתו לשם זה "עמנואל הרוסי".
ב-1920 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת אודסה, וחבר ללוי שניידר מהמפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס); הוא הפך לתועמלן של המפלגה ולראש תנועת הנוער שלה (היוגנד-צ"ס) באודסה. בעיר, ששקקה בפעילות ספרותית יהודית, נפגש נובוגרבלסקי עם אביגדור המאירי, י"ח רבניצקי ואחרים. באותה תקופה כתב ופרסם מספר שירים בעברית.
בשנת 1924 נעצר יחד עם כל החברים הפעילים של צ"ס באודסה על ידי המשטרה החשאית הרוסית (הג.פ.או.) ונשפט לגלות בסיביר. במסגרת מדיניות ה"החלפה" (שלפיה אזרחים רוסים שנדונו למאסר בארץ ישראל על ידי שלטונות המנדט גורשו לרוסיה בתמורה לשחרור אסירים יהודים שקיבלו אשרות לעלייה לארץ) שוחרר ועלה לארץ ישראל.
בארץ ישראל.
בראשית ימיו בארץ חי ועבד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. לאחר מכן עבר לחיפה והתגורר אצל אברהם שלונסקי, שהיה קרוב משפחה של אמו. בחיפה עבד כפועל בנמל, ולאחר זמן מה הצטרף לגדוד העבודה לפלוגת "כברה" (ליד זכרון יעקב) ועסק בייבוש ביצות עד שחלה בקדחת. באותה תקופה הפך השם "עמנואל הרוסי" לשמו בפי כל, על מנת להבדיל בינו ובין עמנואל אחר בקבוצתו. עקב המחלה עבר לתל אביב, והחל בקריירה של כתיבה. הוא פעל כעיתונאי ב"דבר" וב"הארץ", ופרסם שירים ב"משמר לילדים". ידידו מימי אודסה, אביגדור המאירי, גייס אותו לכתיבת מערכונים ופזמונים עבור התיאטראות ההסאטיריים הקומקום והמטאטא. בין היתר כתב את השיר דודה הגידי לנו כן (ללחן של משה וילנסקי) ואת המנון המטאטא.
במאורעות תרפ"ט שמר בתל אביב במסגרת "ההגנה". בתקופה זו נולד בנו הבכור, אבנר, לו כתב את שיר הערש הרווי במתח ימי המאורעות שכב בני (), על לחן של אהרן חריטונוב, חסיד חב"ד אותו הכיר מניקולייב. השיר, המבטא אהבת אב, חרדות לעתיד, ביטחון בצדקת הדרך ותקווה לעתיד, הושמע לראשונה בתוכנית "המטאטא" ב-1930.
בשנים 1932–1959 עבד לפרנסתו בפרסום ויחסי ציבור. בין היתר פרסם את יריד המזרח, היה אחראי על התעמולה בכופר היישוב ופרסם דברי הסבר לציבור בשירות ההסתדרות הכללית, עיריית תל אביב. החל ממלחמת העצמאות ועד ראשית שנות החמישים עמד בראש המחלקה ליחסי ציבור במשרד הביטחון.
גם את עבודתו הפרסומית עשה בחרוזים. כך למשל, מתוך החוברת "מה זה כֹופר היישוב? קול קורא לבני הנעורים":
עמנואל הרוסי נפטר ב-22 בפברואר 1979 ונטמן בחלקת חברי ההגנה בבית הקברות הישן בהרצליה.
יצירתו.
עיקר יצירתו היו פזמונים מולחנים. חלק מפזמוניו, בעיקר לילדים, נכתבו על בסיס לחנים חסידיים. המלחינים שעמם שיתף פעולה היו מרדכי זעירא, משה וילנסקי ויששכר מירון.
בין שיריו הנודעים: ירושלים עיר הקודש, בונים סוכה ("פטיש מסמר ניקח מהר"), שקט שקט, החנוכיה דולקת, וקציר בעמק.
עמנואל הרוסי היה אחד הפזמונאים הראשונים בארץ שכתבו פזמונים לקולנוע. בשנת 1935 שיתף פעולה עם אלכסנדר פן בכתיבת שירים שילוו את סרטו של הבמאי ברוך אגדתי, "זאת היא הארץ" - סיפורן של חמישים שנות התיישבות ציונית לתסריט של אביגדור המאירי.
עמנואל הרוסי עסק גם בבלשנות, מילונאות ותרגום. הוא היה בקיא בארמית, רוסית, לטינית, גרמנית, יידיש ואנגלית. בין היתר פרסם מילון רוסי-עברי.
ארכיונו מופקד בספרייה הלאומית בירושלים.
כתביו.
תרגום
במסגרת עבודתו כ"פרסומאי היישוב":
ואנטיז
וניטאס
וניטס
אנדרטה לנופלים בקרבות באזור מודיעין
האנדרטה לנופלים בקרבות באזור מודיעין נמצאת ביער בן שמן בסמוך לקברות המכבים.
היסטוריה.
אזור מודיעין נקרא מקודם מודיעים על שם מולדת החשמונאים. האזור הוא מרחב הגבעות הפתוח בין הערים לוד, פתח תקווה ומודיעין. בשנת 1948 היה האזור משובץ בכפרים ערביים רבים ונקודה יהודית אחת - בן שמן. השליטה בחבל זה הייתה חשובה כדי להבטיח את הפעילות בשדה התעופה ליד לוד וכן לשם הרחבת מסדרון המעבר בין תל אביב לירושלים. רוב הקרבות בחבל ארץ זה התנהלו במסגרת מבצע דני ביולי 1948. באנדרטה מונצחים הנופלים בקרבות באזור מודיעין במלחמת העצמאות וכן בני היישובים באזור שנפלו במערכות ישראל.
האנדרטה הוקמה בשנת 1981. היא מורכבת משמונה משולשים בגבהים שונים שעיצובם משחזר את מצבת שבע הפירמידות שהייתה על קברי המכבים במודיעים. לפי הכתוב בספר מקבים א' (י"ג, 27) הקים שמעון התרסי שבע מצבות שצורתן פירמידה על קבר בני משפחתו: אביו מתתיהו הכהן, אימו, וארבעת אחיו שנהרגו בקרבות: אלעזר החורני, יהודה המכבי, יונתן הופסי ויוחנן הגרדי ומצבה נוספת לעצמו.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל אסא יוסף.
ליד האנדרטה נמצא קיר הנצחה ובו חקוקים שמות הנופלים והקרבות בהם נפלו.
Toray Pan Pacific Open
פחד מליצנים
פחד מליצנים (לפעמים מכונה קולרופוביה, באנגלית: Coulrophobia, על אף שהמונח אינו רשמי) הוא פחד מופרז וחריג, או אף בלתי נשלט, מליצנים. DSM-IV אינו מכיר בפחד ספציפי מליצנים כפוביה נפרדת, אך מתייחס לפחד מדמויות מחופשות, ומכיוון שנערכים מעט מחקרים על ליצנים, כולל על ליצנות רפואית, קשה לדעת את היקף התופעה. עם זאת, מחקר שנעשה באוניברסיטת שפילד מצא שליצנים רפואיים עשויים להפחיד חלק מהמטופלים. אולם, הדסון ועוזריו מדווחים כי נמצאה שגיאה שיטתית בעריכת מחקר זה והחוקרים חזרו בהם מפרסומו.
בתרבות פופולרית.
פחד מליצנים הופיע רבות בתרבות פופולרית, ובפרט בספרות, בסרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה, לעיתים תוך שימוש במונח "קולרופוביה". ישנן שלל דוגמאות של יצירות בהן מופיעות דמויות שליליות ומפחידות המחופשות לליצן, כגון הג'וקר בקומיקס של DC קומיקס, ליצן (סרט, 2014) ו-"זה" מאת סטיבן קינג. במקרים אחרים, פחד מליצנים משמש כאלמנט קומי: משום שבגדיו ומעשיו של הליצן נועד לשעשע את הצופים בו - בפחד מליצנים גלומה סיטואציה קומית, וזו מוצגת לא אחת בקומדיות מצבים, בסדרות טלוויזיה מצוירות ובסרטי קולנוע.
בין היצירות הרבות בהן קיים פחד מליצנים ניתן למנות את: אנימניאקס, באפי ציידת הערפדים, בוסטון ליגל, בן 10, דוקטור הו, ההרפתקאות של בילי ומנדי, הקול בראש, הרפתקאות שרה ג'יין, זה, מגרש ביתי, מנדלבאום בלש פרטי, משפחה מודרנית, סיינפלד, על טבעי, פרייז'ר, ראגרטס ועוד.
הספרות העברית
שושלת שין
שושלת שין (בסינית: 新, בפיניין: Xīn) הייתה שושלת הקיסרים הסינית השלישית, ששלטה על סין בין השנים 9–23. משמעות המילה "שין" בסינית היא "חדש", כלומר שושלת חדשה.
השושלת מנתה למעשה רק קיסר אחד, בשם ואנג מאנג, וחצצה בין שתי שושלות האן ששלטו בתקופות שלפניה ושאחריה. וָאנְג מָאנְג כונה על ידי ההיסטוריונים בסין כקיסר גונב הכס. וָאנְג מָאנְג ביצע רפורמה בכלכלה ובבעלות על אדמות הקיסרות, דבר שקומם עליו את בני המעמד הגבוה - בעלי האדמות העשירים. באוקטובר שנת 23 המורדים צרו על ארמונו של וָאנְג מָאנְג, וב-6 באוקטובר הרגו אותו. בתום הקרב הושחתה גופתו של הקיסר וָאנְג מָאנְג, ראשו נכרת ונלקח לבירת האן וואן-צאנג, שם נתלה על חומת העיר. אחרי מותו קמה שושלת האן המזרחית, אשר המשיכה לשלוט כמאתיים שנים נוספות.
קוקיה רצנית
דומא קי
דומה קי (באנגלית: Duma Key) הוא ספר מתח, על גבול האימה, מאת סופר האימה סטיבן קינג, שיצא בשנת 2008.
עלילה.
אדגר פרימנטל-מיליונר בזכות עצמו, העובד בבניה נפגע בתאונה על ידי מנוף שקרס.
ששה חודשים לאחר התאונה (שבה איבד את ידו וגם חלק ממוחו לזמן קצר) אדגר פרימנטל השתגע מהמכה שקיבל בראשו.
הפסיכולוג שלו ראה שהוא מתחיל לצייר, והמליץ שימשיך ואולי ייזכר בחייו הקודמים.
בשלב מסוים אדגר צייר בית שמשהו בו משך אותו אליו. אדגר החליט לחלק את רכושו לארבעה חלקים: לאשתו, לשתי בנותיו ולעצמו; ועוזב את מינסוטה כשפניו לפלורידה, שם הוא שוכר את הבית, על פיסת חוף מפחידה בבדידותה ששיכת בבעלותה לאליזבט איסטלייק הישישה שעברה המסתורי והטרגי נפרש ומתגלה במתכונת מסוכנת ביותר, ב"דומה קי" המדהים ביופיו.
שם מגלה אדגר שציוריו מצוירים בדרך מסתורית מפחידה ואף מסוכנת. והציורים שהם רבים במספרם מכילים כוחות שאינם ניתנים לשליטה.
מהר מאוד ורוחות ילדותה של אליזבט שבים לבקר במקום והנזק הטמון בהם מחריד בעוצמתו.
הם היו עשרה
הם היו עשרה הוא סרט קולנוע ישראלי שיצא לאקרנים בשנת 1960 ונחשב לאחד הסרטים החשובים בתולדות הקולנוע הישראלי.
את הסרט ביים ברוך דינר והופיעו בו בין היתר עודד תאומי, בומבה צור, ליאו פילר, גבריאל דגן, יהודה גבאי, ניסים עזיקרי, איתן פריבר, ישראל רובינצ'יק ונינט דינר. את התסריט כתב דינר יחד עם גבריאל דגן ומנחם שובל. הסרט התאפיין במיעוט שימוש באביזרים, בצוות שחקנים קטן ובצילום איטי. ערכה את הסרט הלגה קלר. הסרט צולם ליד המושב שגב.
עלילה.