הצבא הגרמני.
לקראת "מתקפת בליכר" היו בארמייה השביעית סה"כ 29 דיוויזיות, בתוספת 1,158 סוללות ארטילריה, 1,631 מהן היו ארטילריה כבדה ו-1,233 מטילי מוקשים (4,630 קני ארטילריה) וכ-500 מטוסים.
האגף הימני, שהוצב נגד קטע אילט–סואסון, כלל שני קורפוסים:
באמצע, על הרכס של שמן דה דאם, הוקצו שלושה קורפוסים:
האגף השמאלי של הארמייה השביעית כלל שני קורפוסים:
הצבא הצרפתי.
הארמייה הצרפתית השישית, בפיקודו של הגנרל דני אוגוסט דושן, כללה 14 דיוויזיות חי"ר ו-4 דיוויזיות פרשים (12 דיוויזיות חי"ר בקו הראשון) ו-1,400 תותחים ביום ההתקפה.
מהלך הקרב.
בבוקר 27 במאי 1918 החלו הגרמנים בהפצצות על קווי מדינות ההסכמה עם למעלה מ-4,000 קני ארטילריה. הבריטים ספגו אבדות כבדות משום שדושן הורה להם להצטופף יחדיו בשוחות הקדמיות בניגוד להוראותיו של פטן, דבר שהציב אותם כמטרה קלה לארטילריית מדינות המרכז.
לאחר ההפגזה המשיכו הגרמנים בהפגזה בנשק כימי. לאחר התפזרות הגז הרעיל, תקפו הגרמנים בעזרת 17 דיוויזיות בפיקוד וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, בנו הבכור של הקיסר וילהלם השני. מדינות ההסכמה לא הצליחו לעצור את ההתקפה ואת הצבא הגרמני שהגיע עד לנהר אן בתוך פחות משש שעות. עד סוף היום התקדמו הגרמנים למרחק של כ-60 ק"מ. ב-30 במאי 1918 הניצחון נראה קרוב עבור הגרמנים, כשעד אותו יום שבו מעל ל-50,000 חיילים של מדינות ההסכמה ומעל 800 תותחים. בעקבות ההצלחה החליט הפיקוד הגרמני לשנות את תוכניותיו ולזנוח את תוכנית המתקפה באזור פלנדריה.
כשהיו במרחק של 56 קילומטרים בלבד מפריז, ב-3 ביוני, התגלו אצל הגרמנים בעיות קשות כגון מחסור באספקה, עייפות, חוסר בחיילי מילואים ונפגעים רבים יחד עם התקפות והתנגדות עזה מצד חטיבות האמריקאים החדשות שהגיעו לצרפת. ב-6 ביוני, בעקבות מתקפות נגד של מדינות ההסכמה, התקדמות הגרמנים נעצרה על המארן.
תוצאות.
הצרפתים ספגו מעל 98,000 נפגעים והבריטים סביב 29,000, אך הגרמנים ספגו כמות דומה של אבדות. דושן הועבר מתפקידו על ידי הרמטכ"ל הצרפתי, פיליפ פטן. האמריקאים הוכיחו את עצמם בקרב בפעם הראשונה במלחמה. לודנדורף, מעודד מהתקדמות הכוחות הגרמנים, החליט להמשיך במתקפה באזור פריז ופתח במספר מתקפות נוספות שהגיעו לשיאן בקרב השני על המארן.
Parklife
Parklife הוא אלבומה השלישי של להקת הרוק הבריטית בלר, אשר יצא לאור באפריל 1994. אחרי נתוני מכירות מאכזבים של אלבומם הקודם Modern Life Is Rubbish, החזיר Parklife את בלר לאור הזרקורים בבריטניה, בעזרת להיטיו הרבים: "Girls &amp; Boys", "End of a Century", "Parklife" ו "To the End". בשנה שלאחר יציאתו, האלבום זכה לפלטינה משולשת בבריטניה, ובלר נהפכה לאחת משתי הלהקות הפופולריות בסצנת הבריטפופ, יחד עם אואזיס.
רקע כללי.
אחרי השלמת ההקלטות לאלבומם הקודם של בלר Modern Life Is Rubbish, דיימון אלברן, סולן הלהקה, התחיל לכתוב שירים באופן פורה מאוד. בשל מצבם הכספי הרעוע באותו הזמן, בלר מיהרו לחזור אל האולפן עם מפיקם סטיבן סטריט כדי להקליט את אלבומם השלישי. ההקלטות היו מהירות יחסית, מלבד השיר "This Is a Low".
מנהיג הלהקה דיימון אלברן אמר ל-NME ב-1994 ,"בשבילי, Parklife הוא כמו אלבום קונספט רופף שמערב כל מיני סיפורים שונים. זה מסעו של שתיין מיסטי, שרואה את מה שקורה בעולם ומעיר הערות על זה". אלברן ציין את הרומן "London Fields" של מרטין איימיס כהשפעה גדולה על האלבום.
השירים עצמם נמתחים על פני ז'אנרים רבים, כמו הלהיט "Girls &amp; Boys" שמושפע מסינת'פופ, הואלס האינסטרומנטלי "The Debt Collector", "Bank Holiday" הפאנק-רוקי, "Far Out" החללי והסיד בארטי ו-"Trouble in the Message Centre" עם השפעות הניו וויב המובהקות.
בשנת 2020 מגזין הרולינג סטון דירג את האלבום במקום ה-438 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים המחודשת.
אריאל וולף
אריאל נ. וולף (נולד ב-17 ביוני 1984) הוא שחקן במאי וכוריאוגרף ישראלי.
קורות חייו.
אריאל וולף נולד וגדל בהרצליה, שני במשפחה בת ארבעה בנים. אחיו הבכור אמיר הוא שחקן ובמאי. ולהם עוד שני אחים צעירים איתמר ואורי. אביו, יצחק וולף, הוא עורך-דין שבהיותו בן ארבעים עשה תואר בקולנוע באוניברסיטת תל אביב, שם ביים סרט קצר בשם "וילונות", וזכה בפרסים בפסטיבלים בעולם. אמו, אסנת וולף, היא ד"ר לבוטניקה וכיום מטפלת ברפואה משלימה.
בילדותו (1999-1996) שיחק וולף בתיאטרון הרצליה לילדים ונוער.
וולף למד בהרצליה עד התיכון, ואז עבר לתיכון אלון, ברמת השרון, למגמת תיאטרון.
במקביל לתיכון, ואחר כך גם בתקופת הצבא אריאל למד ריקודים סלוניים בסטודיו "ארתור מארי" ברמת השרון.
בצבא שירת וולף במשך שלוש שנים ביחידת חיל הקשר באגף התקשוב. עם שחרורו מצה"ל שיחק בקברט "תחת שמיים כחולים ועננים לבנים", פרי עטו של אהרון לוין בשיתוף השחקנים. מקבץ מערכונים סאטיריים שהציגו במועדונים בתל אביב.
אחר-כך נסע למשך 7–8 חודשים לפריז ביחד עם השחקן יובל רוזמן, איתו למד בתיכון ושם למדו צרפתית באליאנס פראנסז.
בשנים 2007–2010 למד אריאל וולף בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב. בין ההצגות בהן שיחק במסגרת סטודיו "ניסן נתיב": "ז'אק ואדונו" (בתפקיד האדון), "קרום" (בתפקיד שקיטא), "הרומן שלי עם גאיה" מאת מיכאל גורביץ'. בכיתתו למדו בין השאר ליאל דניר, ג'ייסון דנינו הולט, יעל איתן, גל לב, יערה פלציג, מגי אזרזר ואיתי זבולון.
אחד ממוריו ובמאי ההצגות בשנה ג' היה מיכאל גורביץ', מנהלו האמנותי של תיאטרון החאן הירושלמי שב-2010, בסוף השנה השלישית ללימודיו, צירף את וולף ללהקת השחקנים של החאן.
ההצגה הראשונה בה וולף שיחק בחאן הייתה "תעלולי סקפן" של מולייר, בה נכנס כמחליף במקומו של אודי רוטשילד שעזב לקאמרי. הוא מגלם את ליאנדר, בנו של ז'רונט (יהויכין פרידלנדר), שמנהל רומן עם זרבינט (נילי רוגל), בתו של ארגנט (אריה צ'רנר), למורת רוחם של הוריהם.
בקומדיה השייקספירית "הלילה השנים עשר", בבימויו של אודי בן-משה, מגלם אריאל וולף את הדוכס אורסינו, המושל בדוכסות איליריה. ויולה (נילי רוגל) מתחפשת למשרת גבר בשם סזריו. הדוכס מבקש ממנה להפציר באוליביה (שמרית לוסטיג) שאינה מעוניינת בו, שתיענה לחיזוריו. ויולה מתאהבת בדוכס ואילו אוליביה מתאהבת בויולה, שחושבת שהיא גבר. וולף היה מועמד על תפקידו כאורסינו הישראלי לפרס התיאטרון הישראלי לשחקן המבטיח לשנת 2011.
אריאל וולף משחק בהצגה "אוכלים", פרי עטו של יעקב שבתאי, בבימויו של מיכאל גורביץ', המספרת על פרשת נבות היזרעאלי. הוא משחק שתי דמויות: מלצר ואיש ביטחון, דמויות שתפקידן הורחב מעבר לקיים במחזה. ביחד עם גורביץ' בנה וולף דמויות בעלות אופי סלפסטיקי. וולף היה מועמד על תפקידו בהצגה לפרס התיאטרון הישראלי לשחקן המבטיח לשנת 2012
וולף משחק גם בהצגה "חוקר פרטי" שכתב גורביץ' ביחד עם השחקנים, עם מוזיקה של יוני רכטר. הוא מגלם את דמותו של הילד מיכאל ויצמן. אמו, גברת ויצמן (עירית פשטן), פונה לחוקר פרטי (ניר רון) שימצא את בעלה (ארז שפריר) שנעלם בפתאומיות. מאז היעלמו של האב הילד שוהה כל היום במיטה ואינו מש ממנה.
וולף משחק מאז מרץ 2012 בהצגה "משחק של אהבה ומזל" מאת פייר דה מאריבו, בבימויה של ג'יטה מונטה. וולף מגלם את דמותו של דוראנט שרוצה לתהות על קנקנה של סילביה (נילי רוגל), הכלה המיועדת לו ומחליף זהות עם משרתו ארלקין (יואב היימן). סילביה שרוצה אף היא לתהות על קנקנו של חתנה המיועד מחליפה זהות עם ליזט משרתתה (תמר אלקן). הזוג נפגש זה עם זו במסווה והשאלות על אהבה והגיון מתחילות להתעורר.
וולף משחק כמחליף בהצגה "הקמצן" פרי עטו של מולייר.
בשנה א' ללימודיו בניסן נתיב שיחק וולף בסדרת הטלוויזיה של אורי ברבש "כוונות טובות", ששודרה בערוץ השני ב-2007. וולף גילם את דמותו של עידו, בנה של תמי (אורנה פיטוסי), שפית ישראלית שמעלה תוכנית טלוויזיה משותפת עם אמל (קלרה ח'ורי), שפית פלסטינית. בנה החייל מתקשה לקבל את מה שהוא רואה כשיתוף פעולה עם האויב.
בסרטו של דובר קוסאשווילי "התגנבות יחידים" (2010) גילם אריאל וולף את דמותו של יוסי רסלר – כנר מיזנתרופ. הסרט עוסק בכור ההיתוך הישראלי ווולף הציג את הצד האליטיסטי, האשכנזי והמעט מנוכר שלה.
וולף שיחק בעונה הראשונה והשנייה של סדרת הטלוויזיה לנוער "תיכון השיר שלנו" (2008 ו-2009). הוא גילם את דמותו של גלבוע בלקין, הנער העשיר והמעט מפונק, קפטן בנבחרת הכדורסל של בית הספר ולאט-לאט משתלב בחבורת בית הספר.
החל משנת 2010 משחק וולף בהצגה "כשהאנייה שוקעת" בתיאטרון צוותא. הצגה מאת זאב שצקי בבימויה של דניאלה מיכאלי שהייתה כחלק מהצגות הסיום של וולף וכתתו בסוף שנה שלישית ללימודים בניסן נתיב, ונלקחה כהצגה ברפרטואר של צוותא תל אביב. הצגה המספרת על שקיעתה של הטיטניק כמשל לשקיעת החברה, זאת דרך הפקה מוזיקלית ותנועתית על במה ריקה.
החל משנת 2012 משחק וולף בתפקיד הראשי של המחזאי (תפקיד אותו גילם לפניו מוחמד בכרי) בהצגת הפרינג' "קברט וולטייר", שרצה בתיאטרון הערבי-עברי. וולף עיצב את התנועה להצגה ועליה זכה בפרס הכוריאוגרפיה בפסטיבל בת ים 2011. זהו סיפור על מחזאי שמנסה לכתוב את יצירתו הגדולה ביותר והיא פרי עטו של יובל רוזמן, שזכה עליה בפרס בפסטיבל בת ים.
ב-2014 משחק וולף בהצגה "הצוענים של יפו", מאת נסים אלוני, בבימויו של יוסי פולק, בתפקיד סמול וליגורא.
בנוסף ב-2014 משחק וולף בסדרת הטלוויזיה החדשה "משפחה טובה" בערוץ הראשון.
וולף הכין את הכוריאוגרפיה של המחזמר "איי לאב יו לנצח אבל..", שמציגה בתיאטרון גשר מאז שנת 2010, אותה ביים אחיו אמיר וולף.