באליפות אירופה בשחייה שנערכה בלונדון בריטניה בשנת 1938 זכתה ווגר ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:06.2 דקות, לפני בירטה אווה פיטרסן בת ארצה (1:06.8 דקות) ורי ואן וין מהולנד (1:08.4 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:09.0 דקות, לפני רי ואן וין (5:27.7 דקות) ופרננדה קרון מבלגיה (5:33.4 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:31.6 דקות, לפני הולנד (4:39.5 דקות) ובריטניה (4:51.4 דקות) והייתה לשחיינית המצטיינת של האליפות כולה. היא כונתה בפי הטיימס "טורפדו הזהב" והתעניינות הציבורית בה הרקיעה שחקים.
עד שנת 1942 קבעה ווגר 44 שיאי עולם חדשים, בכל משחי החתירה, מ-200 מטר חופשי ועד ל-1500 מטר חופשי וכן במשחה ל-200 מטר גב.
הישגיה הספורטיביים, שערה הבלונדיני וחברותם של הוריה במפלגה הנאצית של דנמרק הפכו את ווגר במהרה למודל הערצה של הגרמנים, לאחר שכבשו את דנמרק במלחמת העולם השנייה בשנת 1940. אחד מהאחים שלה, אף לחם עם הוואפן אס אס בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. היא התאהבה בקצין גרמני, נישאה לו, ובשנת 1943 עברה להתגורר מדרום לגבול, בקיל שבגרמניה.
בשתי האולימפיאדות שלא נערכו (1940 ו-1944), בשל מלחמת העולם השנייה, היא החמיצה זכייה במדליות נוספות שיכלה להראות את עליונותה הברורה בשחייה העולמית לנשים.
למרות הפופולריות הגדולה שלה היא זכתה, בשנות ה-30, הוצאה ווגר מנבחרת דנמרק למשחקים האולימפיים, הראשונים שנערכו אחרי מלחמת העולם השנייה, בלונדון 1948 בשל דעת הקהל החזקה השלילית שהייתה נגדה וכך היא החמיצה הזדמנות נוספת להשתתף ולזכות במדליות באולימפיאדה שלישית.
לאחר שדעת הקהל השלילית נגדה דעכה, ובהיותה כבר בת 31, השתתפה ווגר באולימפיאדת הלסינקי (1952). היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:16.9 דקות, במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.7 דקות ובמקום רביעי במשחה ל-4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:36.2 דקות.
שנתיים לאחר מכן, פרשה ווגר משחייה תחרותית ומאז, היא לא התראיינה לתקשורת וחיה חיים בודדים. גם לאחר זכייתה בשנת 1996 בתואר ספורטאית המאה של דנמרק היא סרבה להתראיין.
בית הקברות דורותיאנשטאדט
בית הקברות דורותיאנשטאדט (בגרמנית: Dorotheenstädtischer Friedhof) הוא בית קברות פרוטסטנטי הממוקם ברובע מיטה בברלין. בית הקברות נחנך בסוף המאה ה-18, ונועד לשמש כמקום מנוחה אחרון לאמנים ויוצרים; רבים מהקברים בו מעוצבים בצורה מיוחדת, ומהווים יצירות אמנות.
הדורותיאנשטאדט הוא אחד משני בתי קברות צמודים ברחוב שוסיי (Chaussee Straße), והוא ממוקם במספר 126 ברחוב זה. מצדו האחד (מס' 125) ממוקם ביתם של ברטולט ברכט והלנה וייגל, ומצדו האחר (מס' 127) ממוקם "בית הקברות הצרפתי" (), שנועד לקבורת בני הקהילה ההוגנוטית.
ידוענים הקבורים בבית הקברות.
בין הידוענים הקבורים בדורותיאנשטאדט: הנס אייזלר, דיטריך בונהופר, תומאס בראש, ברטולט ברכט, הנס פון דוהנאני, פאול דסאו, גאורג וילהלם פרידריך הגל, ג'ון הרטפילד, הלנה וייגל, אנה זגרס, ג'ורג' טבורי, היינריך מאן, היינר מילר, הרברט מרקוזה, יוהאן גוטליב פיכטה, ארנולד צווייג, יוהאנס ראו, פרידריך אוגוסט שטילר, וקארל פרידריך שינקל.
הקרב על חושניה (1973)
הקרב על חושניה היה הקרב העיקרי שהתחולל בדרום ובמרכז רמת הגולן בחמשת הימים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים. הקרב התמקד במאבק על השליטה במובלעת שכבש הצבא הסורי בשטח רמת הגולן במהלך היממה הראשונה של המלחמה.
הקרב החל ב-6 באוקטובר, עם פתיחת המתקפה הסורית ברמת הגולן והבקעת הקו הישראלי בדרום הרמה. כוחות של הדיוויזיה החמישית והתשיעית של הצבא הסורי הצליחו להשתלט על מרחב חושניה במהלך שעות הלילה. ביום שלמחרת התרחבה והתבססה החדירה הסורית לשטח רמת הגולן. המובלעת הסורית כללה בשיאה את השטח בין עין זיוון וכפר נפח בצפון, קצביה ומעלה גמלא במערב ואזור אל-על רמת מגשימים בדרום. ב-8 באוקטובר פתח פיקוד הצפון במתקפת נגד מתמקדת על המובלעת הסורית, שבוצעה על ידי כוחות משתי אוגדות מילואים ישראליות (210 ו-146), שתקפו מכיוונים שונים, כאשר המאמץ העיקרי היה בדרום רמת הגולן. בתום היום הראשון של מתקפת הנגד, נדחקו הכוחות הסוריים למתחם הגנה מבוצר, שמרכזו היה בכפר הנטוש חושניה. במהלך היום השני למתקפת הנגד (ה-9 באוקטובר) השתלטו הכוחות הישראליים כמעט את כל שטחו של "כיס חושניה", תוך שהם גורמים אבדות כבדות לכוחות הסוריים שהחזיקו בו. ב-10 באוקטובר השלימו כוחות צה"ל את הדיפת הצבא הסורי אל מעבר לקו הסגול.
רקע.
ב-6 באוקטובר 1973, עם פתיחת מלחמת יום הכיפורים, תקף הצבא הסורי את השטח שהוחזק על ידי ישראל ברמת הגולן, במקביל למתקפה של הצבא המצרי לאורך קו תעלת סואץ בחצי האי סיני. המתקפה הסורית הייתה תקיפת פתע, שבוצעה לאחר מבצע הונאה מוצלח (מבצע ניצוץ).
השלב הראשון של הכוחות התוקפים כלל שלוש דיוויזיות חי"ר מתוגברות, אשר חולקו לשני דרגים: חטיבות הדרג הראשון שמטרתם להכשיר את המעברים על תעלת הנ"ט ולפרוץ את הקו הקדמי של צה"ל לאורך הגבול, וחטיבות הדרג השני אשר נועדו לפרוץ בצירים אשר הוכשרו ולתפוס רצועה של כ-15 בעומק השטח. השלב השני כלל שתי דיוויזיות שריון שנועדו לנצל את ההצלחה לצורך השלמת כיבוש רמת הגולן, ולהיערך להדיפת מתקפת הנגד הצפויה של כוחות המילואים הישראלים. בנוסף לכוחות שנועדו להשתתף במתקפה, נשמרו מספר יחידות בעתודה במרחב דמשק (כולל פלוגות ההגנה) כעתודה מטכ"לית, וככוח להגנת משטר הבעת הסורי.
הפיקוד הסורי בנה את תוכנית המתקפה שלו בהשפעת הדוקטרינה הסובייטית של "קרב עומק". בהתאם לדוקטרינה זו הבקעת מערך ההגנה של האויב תתבצע במספר נקודות, ולא במאמץ עיקרי אחד, בעזרת סיוע ארטילרי מאסיבי. בשלב השני של המתקפה, בהתאם להתפתחות הלחימה, יתבצעו פעולות בעורף מערך ההגנה, כולל תקיפת כוחות עתודה בדרכם לקו החזית ותקיפה של מרכזי הפיקוד, הקשר והלוגיסטיקה של האויב. לכן תכנן הפיקוד הסורי לתקוף את קו ההגנה הישראלי ברמת הגולן בשלוש גזרות שונות, במטרה להגדיל את הסיכוי להשיג הבקעה לפחות באחת מהן. בנוסף תוכנן שימוש נרחב בכוחות מיוחדים לצורך כיבוש מרכזי שליטה, קשר ומודיעין של צה"ל, והפעלת מארבים לאורך צירי תנועה וצמתים חשובים בעומק שטח רמת הגולן כדי למנוע הגעת תגבורות ואספקה לכוחות הישראלים בקו החזית.
תוכנית המתקפה הסורית, שקיבלה בשלבי התכנון שלה את שם הקוד מבצע "אל-אעודה" (עד הסוף/כל הדרך), שאפה ליצור מצב שבו הכוחות הישראלים בקו החזית, חטיבה 188 וחטיבה 7, יותקפו במקביל מחזיתם ומעורפם (על ידי כוחות קומנדו סוריים), ויאלצו להילחם תחת הפגזה ארטילרית מסיבית ותקיפות אוויריות. הדגש על פגיעה במפקדות ובציוד הקשר של צה"ל נועד לגרום לבידוד הכוחות המגינים בקו החזית, ולתרום ליצירת בלבול בקרבם.
הצבא הסורי.
ביוני 1967 ספג הצבא הסורי מהלומה קשה במהלך מלחמת ששת הימים, כאשר הקו הקדמי והממוגן ברמת הגולן נכבש על ידי צה"ל במהלך כיומיים של לחימה. בשנים שלאחר מכן השבת השטח שנכבש כמו גם הכבוד והיוקרה של הצבא הסורי הפכו למשימה לאומית חשובה. בשנת 1970, עם עלייתו לשלטון של חאפז אל-אסד, נכנסה סוריה לתקופת יציבות פוליטית-מדינית שאיפשרה לראשונה מזה שנים רבות לבנות מחדש את הצבא ולהתכונן לתקיפת ישראל ולכיבוש מחדש של הגולן.
הכוחות הסוריים, שתקפו את הגזרות הדרומית ומרכזית של רמת הגולן, כללו שלוש דיוויזיות מתוגברות:
סך הכל עמדו לרשות הצבא הסורי כ-1400 טנקים לצורך המתקפה (כולל כוחות עתודה, שלא השתתפו בשלב הראשון של המתקפה), מתוכם 585 טנקים בשתי הדיוויזיות הממוכנות, שנערכו מול דרום ומרכז רמת הגולן. חלק מכוחות אלו ניהלו את קרב ההבקעה מול כוחות צה"ל, שהחזיקו את הקו בגזרות אלו, וחלקן (חטיבות הדרג השני) הוכנסו לקרב בשלב מאוחר מעט יותר, כדי לנצל את הפרצות שנבעו בקו ההגנה הישראלי. הדיוויזיה המשוריינת הראשונה, שכללה כ-250 טנקים נוספים, הופנתה על ידי הפיקוד הסורי לגזרה המרכזית של רמת הגולן בליל 7/6 באוקטובר, כדי לחדור לעומק השטח הישראלי ולהשתלט על מרחב נפח.
צה"ל.
כוחות צה"ל, שהשתתפו בלחימה בדרום ובמרכז רמת הגולן, כללו את:
אוגדה 36 – אוגדה סדירה בפיקודו של תת-אלוף רפאל איתן. מפקדת החטיבה ישבה במחנה נפח:
אוגדה 210 – אוגדת מילואים בפיקודו של האלוף דן לנר:
אוגדה 146 – אוגדת מילואים בפיקודו של האלוף משה פלד:
הכוחות הישראליים הסדירים, שנפרסו ברמת הגולן ערב פרוץ המלחמה, כללו שתי חטיבות שריון (כ-180 טנקים) ושני גדודי חי"ר בסיוע מספר סוללות ארטילריה. שני הגדודים של חטיבה 188 החזיקו את קו ההגנה הקדמי ברמה, ואילו חטיבה 7 נשמרה ככוח עתודה נייד, שנועד לתגבר את הכוחות בקו המגע, לאחר זיהוי גזרת המאמץ ההתקפי הסורי העיקרי. ביום הלחימה הראשון (6 באוקטובר) הגנו על דרום ומרכז רמת הגולן שני גדודי טנקים: גדוד 53 של חטיבה 188, שנפרס לאורך קו המגע בכוחות מחלקתיים, וגדוד 82 מחטיבה 7, שנשלח לתגבר אותו זמן קצר לאחר תחילת המתקפה הסורית, ועיקר כוחו הוצב באזור פתחת כודנה וחושניה.
שדה הקרב.