עוד בטרם השלמת פיתוח מטוס ה־U-2, חברת לוקהיד, בפיקוח ה-CIA, החלה לעבוד על יורשו - SR-71 הידוע בכינוי הציפור השחורה - מטוס ריגול המיועד לטיסה במהירויות של למעלה ממאך 3. התוכנית, שזכתה לכינוי OXCART, דרשה שינויים מבניים גדולים בבסיס: מסלול הנחיתה הוארך לאורך של כ-2.5 ק"מ ובמהרה נבנו מתקני מגורים ועבודה המספיקים כדי להכיל צוות של כ-1000 עובדים. השטח מסביב לבסיס הוכרז כשטח ממשלתי סגור לכניסה, והותר שימוש ב"כוח קטלני" כנגד פולשים לאזור.
בשנת 1962 הוטסו באזור אבות הטיפוס הראשונים של הציפור השחורה. כל גרסותיו של המטוס - A-10, A-11, A-12, SR-21, YF-12A, כמו גם המל"ט D-21 (אשר תוכנן עבור הציפור השחורה), הוטסו גם הם באזור הבסיס.
SR-71 נחשב כיום לאחד ממטוסיה המהפכניים ביותר של לוקהיד. המטוס הוצא משימוש מבצעי בשנת 1990, אך הוא עדיין מחזיק בשיא המהירות הרשמי עבור מטוסים מסוגו - 3,529.56 קמ"ש.
תוכנית הייב בלו / סניור טרנד / F-117.
F-117 - המטוס החמקן הראשון בהיסטוריה - פותח ותוכנן על ידי לוקהיד ונוסה לראשונה באזור 51. האבטיפוס שלו, אשר היה ידוע בשם הקוד "סניור טרנד" (Senior Trend) ואשר פותח מתוך עיצובים שנבחנו בפרויקט מדגים הטכנולוגיות - "הייב בלו" (Have Blue), הוטס מעל אזור 51 בשנת 1977. הניסויים נערכו באזור 51 בסודיות עד לשנת 1981, ולאחר מכן הועברו למקומות אחרים בארצות הברית עד אשר המטוס הפך למבצעי בשנת 1983.
המטוס השתתף בפעילות מבצעית בפנמה כחלק ממבצע השבת תקווה אשר התרחש בשנת 1989, בשתי מלחמות המפרץ ובמלחמת קוסובו בשנת 1999.
פעילויות נוספות.
בתקופת המלחמה הקרה, שימש הבסיס גם לבחינת כלי טיס סובייטיים שהושגו בדרכים חשאיות, כמו המיג-21 שהשיגה ישראל במבצע יהלום, והשאילה לארצות הברית.
הפעילות באזור 51 נמשכה גם לאחר פיתוח F-117. הבסיס אף הורחב ומבנים נוספים נבנו סביבו. בשנת 1995 הורחב מעט האזור האסור בכניסה סביב הבסיס, וכעת הוא כולל כמה גבעות מהן ניתן היה להשקיף על הבסיס. בין המטוסים והטכנולוגיות אשר לכאורה פותחו באזור 51 נמנים, כמו כן, מטוס ההדגמה הטכנולוגית של בואינג - ציפור טרף והכטב"מ החמקן אורורה.
כיום הפעילות בבסיס עדיין נמשכת ועובדים מגיעים לאזור 51 מדי יום.
עמדת הממשלה כלפי הבסיס.
עד שנת 2013, ממשלת ארצות הברית לא הודתה בקיום הבסיס, אך גם לא הכחישה זאת. רק בשנת 2013 נאלצה הממשלה להודות בקיום הבסיס. האזור, הכולל את האגם היבש בו שוכן הבסיס, מוכרז כשטח צבאי סגור הן עבור תנועה אזרחית והן עבור תנועה צבאית רגילה. האזור מוגן על ידי מתקני מכ"ם וחיישני תנועה, ואלו החודרים לשטח הבסיס נתקלים במהרה בכוחות אבטחה חמושים ולרוב זוכים לקבלת קנס של כ-600 דולר, ואנשים אחדים גם טענו שלאחר שחדרו לשטח הבסיס ביקר אצלם סוכן FBI - אולם אין כל סימוכין לטענה זו.
האזור אינו מופיע במפות ממשלתיות ותמונות לוויין המראות את הבסיס לרוב מורדות משרתי אינטרנט בהם הן מאוחסנות. צילומי הלוויין הטובים ביותר של האזור וברזולוציה גבוהה מאוד ניתנות בשירות Google Earth.
לנוכח תביעות עובדים בדבר חשיפה לחומרים מסוכנים מוציאה ממשלת ארצות הברית מדי שנה פקודה הפוטרת את "המתקן הצבאי באזור גרום-לייק" ממחויבות לחוקי פיקוח סביבתיים.
פרטים כלליים.
מסלולי טיסה.
מסלול הטיסה המרכזי של אזור 51 משתרע לאורך האגם היבש ואורכו מספר קילומטרים (כיוון מגנטי: 14C/32C), הוא נחשב לאחד המסלולים הארוכים בעולם - אך כיום הוא אסור לשימוש ברובו ולא מתוחזק.
בסך הכול יש באתר שלושה מסלולי נחיתה מרכזיים, שני מסלולי עפר רחבים, מסלולי הסעה וקושרות. בנוסף, ישנו משטח נחיתה למסוקים, ושלוש עמדות קבועות (ליין) למסוקים.
בקצות המסלול המשני-מרכזי (כיוון מגנטי: 14L/32R) קיימות עמדות "קצה מסלול" לשישה מטוסים בכל צד, דבר המקובל בבסיסי לחימה, לצורך בדיקה אחידה ורציפה של כלל המטוסים לפני יציאה לגיחה (פיריט) רחבת היקף.
כוח אדם.
עובדי הבסיס מגיעים בשני אמצעי תחבורה עיקריים:
מהצילומים בתוכנת גוגל עולה שהבסיס מכיל מתקני מגורים נרחבים, כמו גם בריכת שחיה ואף מגרש בייסבול וטניס.
אבטחה.
אזור 51 מאובטח כפי הנראה על ידי חברה פרטית, רבים סבורים שעל ידי חברת Wackenut המספקת שירותי אבטחה עבור גופים ומתקנים רבים השייכים לממשלת ארצות הברית (וביניהם גם כורים גרעיניים) ועל ידי חברת EG&amp;G (כיום חברת בת של תאגיד URS) המהווה ספק ביטחוני ידוע עבור ממשלת ארצות הברית.
אנשי האבטחה מצוידים ברכבי שטח ובמסוקי UH-60 בלק הוק, ופעמים רבות נראים מרחוק על ידי אלו המבקרים באזור.
האזור מוקף במכ"מי אדם וחיישנים לגילוי תנועה.
שמות.
מקורו המדויק של השם אזור 51 אינו ברור, ונובע ככל הנראה מסימון במפות תעופה או במפות צבאיות מהתקופה שלפני הקמת הבסיס. קיימת הערכה כי השם "אזור 51" הוא נקודת ציון (נ"צ) של הצבא האמריקני. השם התפרסם מתמונה בה מצולם מתכנן המטוסים קלי ג'ונסון, ומאחוריו כיתוב בגיר על לוח, בו מצוין כי אבטיפוס של מטוס הביון פרי תכנונו, "הציפור השחורה", הועבר ל"אזור 51". שמות נוספים המיוחסים לבסיס: "ארץ החלומות" - Dreamland (המהווה, ככל הנראה, שם קוד עבור מגדל הפיקוח של הבסיס), Watertown (זהו גם שם העיר בה נולד אלן דאלס - ראש ה-CIA בתקופת הקמת הבסיס), "חוות גן העדן" - Paradise Ranch, ו"ארץ לעולם לא".
אזור 51 בתרבות.
אזור 51 הופיע במספר סרטים כגון:
על אזור 51 צולמו גם סרטים דוקומנטריים רבים.
ב-27 ביוני 2019 יצר גולש בשם מתי רוברטס אירוע פייסבוק בשם "מסתערים על אזור 51, הם לא יכולים לעצור את כולנו" (באנגלית: Storm Area 51, They Can't Stop All of Us). האירוע תוכנן ל-20 בספטמבר 2019, ומטרתו הייתה לפשוט על האתר ולחפש יצורים חיים מחוץ לכדור הארץ. רוברטס אישר שהאירוע הוא קומי וסירב לקחת אחריות על הנפגעים במקרה ואנשים אכן ינסו לפשוט על הבסיס הצבאי. האירוע הפך למם אינטרנט מפורסמת, ולמעלה משני מיליון גולשים סימנו בעמוד האירוע כי הם "משתתפים". כמיליון וחצי גולשים נוספים סימנו כי הם "מתעניינים". בפועל, ביום האירוע הגיעו כ-3,000 אנשים לאירוע ופחות מ-200 איש לכניסה לבסיס, והתפזרו ללא תקריות מיוחדות.
זבו
זֶבּוּ (שם מדעי: "Bos taurus indicus") הוא תת-מין מבוית של בקר הבית (הסוג פר במשפחת הפריים). בהמה זו נמצאה בעבר בארץ ישראל וכיום נפוצה בעיקר בהודו שם היא קדושה להינדואיזם, וכן באזורים רבים באפריקה. הזבו ניכר בגבנון קטן על עורפו.
הלולו הגמדי הוא תוצאת רביית כלאיים של זבו, יאק הבית וטאורין.
ביהדות.
לזבו יש סימני טהרה, כך שמבחינה הלכתית הוא כשר לאכילה, אולם החזון איש אימץ את דעת הש"ך הסבור שכדי להכשיר לאכילה אין די בסימני טהרה אלא יש להצריך בנוסף גם מסורת של אכילה, בשנת ה'תשס"ד התעורר פולמוס בדבר כשרותו בעקבות משלוחי בשר זבו מדרום אמריקה.
התרגיל המסריח
התרגיל המסריח הוא כינוי שטבע יצחק רבין לניסיונו של שמעון פרס להקים ממשלת שמאל–חרדים צרה בראשותו בשנת 1990, במקום ממשלת האחדות הלאומית השנייה בראשות יצחק שמיר. הניסיון נכשל: אומנם פרס הצליח לגבש רוב להפלת הממשלה בהצבעת אי־אמון, אך לא עלה בידו להשיג את התמיכה הנדרשת להקמת ממשלה צרה בראשותו, והממשלה שהוקמה לבסוף הייתה ממשלת ימין צרה, בתמיכת המפלגות החרדיות.
הרקע למהלך.
תוצאות הבחירות לכנסת השתים עשרה, שהתקיימו ב־1 בנובמבר 1988, הובילו להקמת ממשלת אחדות לאומית בראשות יצחק שמיר, אף שאפשרו הקמה של ממשלה צרה בראשות הליכוד. בממשלה זו כיהנו יצחק רבין כשר הביטחון ושמעון פרס כשר האוצר מטעם מפלגת המערך, ומשה ארנס כשר החוץ מטעם הליכוד.
במאי 1989 הודיעה הממשלה, לאחר פעילות דיפלומטית אינטנסיבית, על יוזמת שלום לקיום שיחות עם פלסטינים מיהודה ושומרון וחבל עזה לאחר קיום בחירות באזורים אלה. יוזמה זו הייתה מתואמת עם הממשל האמריקני. בתחילת 1990 הציע ג'יימס בייקר, מזכיר המדינה של ארצות הברית, כי ישראל תאפשר במשא ומתן גם השתתפות בבחירות של נציגי הפלסטינים במזרח ירושלים ושל פלסטינים שהם במקורם תושבי יהודה שומרון ועזה, אך גורשו בידי ישראל בתקופה שמאז 1967, וכן כי בבחירות המוצעות ישתתפו פלסטינים תושבי מזרח ירושלים. פרס דרש שהממשלה תקבל את הצעת בייקר, ואילו רבין הציע כי שאלת השתתפותם של ערביי מזרח ירושלים בבחירות תוכרע בהצבעה בכנסת. שמיר נמנע ממענה להצעות.
הפלת ממשלת שמיר.
על פי שר החוץ ארנס, מימיה הראשונים של הממשלה ניהל פרס מגעים חשאיים עם הממשל האמריקני, כדי שלא יקבל את יוזמת השלום הישראלית כמו שהיא אלא יציב תנאים שהליכוד לא יוכל לקבל. לאחר שקיבל את מבוקשו, רקח פרס בעזרתם של חיים רמון ויוסי ביילין הסכם סודי עם אריה דרעי וסיעת ש"ס, לתמיכה בהפלת הממשלה. שמיר, שקיבל ידיעות מוקדמות כי חברי הכנסת של מפלגת העבודה מתכוונים להצטרף להצעות אי אמון שהוגשו מטעם סיעות האופוזיציה, פיטר במהלך ישיבת הממשלה שנערכה ב־11 במרץ את פרס מהממשלה. בעקבות זאת התפטרו שאר שרי המערך, וב־15 במרץ נפלה ממשלת שמיר בהצבעה על הצעת אי־אמון בכנסת, שעברה ברוב של 60 ח"כים מול 55. אגודת ישראל תמכה בהפלת הממשלה, וחברי הכנסת של ש"ס (מלבד השר יצחק חיים פרץ, שבניגוד לדרעי כיהן גם כח"כ ותמך בממשלה בהצבעה) נעדרו מהמליאה בעת ההצבעה. זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות ישראל שבה הופלה ממשלה בשל הצבעת אי־אמון.
כישלון המהלך.