הכניסה אל הבית היא דרך שתי דלתות בחזיתו המזרחית הפונה אל הרחוב. כניסה אחת הובילה ישירות אל הסטודיו, בנוסף לגישה נוספת אליו מחדר המגורים. בין הסטודיו לגן הנוי נבנה פטיו עם מזרקה. בקדמת הסטודיו היו שני משרדים, ובקומה מעליו משרדים פרטיים נוספים. החזית המערבית של הבית, הגובלת בגן הנוי, שונה ביחס לבתים האחרים באזור, וההבדלים הם ביחסים בין הפתחים השונים המשובצים בה, אך גם בעיצוב שלה כחלק המקשר בין הבית לגן הנוי.
בסמוך למוסך של הבית נקבעה כניסה משנית, המובילה אל חדר כניסה. מחדר הכניסה ניתן להגיע אל הפרוזדור, וממנו אל כל חדרי הקומה הראשונה. חדר המגורים והספרייה נמצאים מצפון לפרוזדור והלאה מהם הסטודיו. ממערב לפרוזדור נמצאים חדר אוכל גדול, חדר קטן שבו נערכו ארוחות הבוקר, ומטבח. היציאה אל הגן הייתה דרך המטבח או חדר המגורים, ומהסטודיו ניתן להגיע אל הגן דרך הפטיו. מאחורי המוסך ניצב מגדל קטן שבו גרם מדרגות לולייניות המוביל אל הקומות העליונות. גובה הקומות אינו אחיד, כך שגובהם של חדר המגורים והסטודיו כפול מזה של חדרים אחרים, והם תופסים גם את חלל הקומה השנייה.
המדרגות הלולייניות מובילות אל חדר שינה וחדר אורחים בקומה השנייה. בקומה זו היה גם חדר השינה של ברגאן, ובצמוד לו חדר הלבשה. החדרים הנוספים בקומה זו הם שני המשרדים הקטנים שמעל לסטודיו וחלל ישיבה המכונה "טאפאנקו". הקומה השלישית של הבית שימשה למטרות תחזוקה, וכללה, בין היתר, שני חדרי שירות, חדר כביסה ומרפסת שירות.
מאפייני הסגנון האדריכלי של ברגאן התבטאו בעיקר בחללים הפנימיים, אותם עיצב בצבעים לא הרמוניים. מאפיין נוסף של הבית הוא האור: ברגאן התנגד באופן ניכר לתאורה מהתקרה, ובמקרים שהבית לא מואר מבחוץ נעשה שימוש במנורות קטנות שהוצבו על השולחנות. התוכנית המקורית הייתה לבנות את הגן כמשטח דשא רחב, אך בסופו של דבר החליט ברגאן לעצב את הגן בסגנון יותר חופשי. הצבע העיקרי של הגן הוא ירוק, למעט מספר פרחי יסמין ונרקיס בצבע לבן או כתום. בהכרזה על הבית כאתר מורשת עולמית נאמר על הגן כי הוא "נווה מדבר באמצע המדבר האורבני של מקסיקו סיטי".
קינרה
קינרה (באנגלית: Kinara) היא פמוט אפרו-אמריקני בעל 7 קנים הדומה למנורת בית המקדש היהודית ומשמש לחגיגת הקוואנזה בארצות הברית. צורתו המפוצלת של פמוט הקינרה מסמלת את השורשים שיש לאפרו-אמריקנים ביבשת אפריקה ואמורה לחזק את הקשר שלהם למורשתם.
במהלך שבעת ימי הקוואנזה מוצבים שבעה נרות בקינרה: שלושה ירוקים משמאל, אחד שחור באמצע ושלושה אדומים מימין (כצבעי הלאומיות האפריקאית והצבעים הסמליים של החג) ושבעת הנרות מסמלים את שבעת עקרונות הקוואנזה.
אופן הדלקת הקינרה דומה לאופן הדלקת החנוכיה: הנר השחור מודלק ביום הראשון; ביום השני מודלק, יחד עם השחור, הנר האדום והמרוחק ביותר מהמרכז; ביום השלישי מוסיפים את הירוק המרוחק ביותר, וכך כל יום מדליקים נר נוסף ומתקרבים למרכז עד שביום השביעי מודלקים הנרות כולם.
וודי הרלסון
וודרוו טרייסי "וודי" הרלסון (באנגלית: Woodrow Tracy "Woody" Harrelson; נולד ב-23 ביולי 1961) הוא שחקן קולנוע ובמאי קולנוע ותיאטרון אמריקאי, שהיה מועמד לשלושה פרסי אוסקר וזוכה פרס אמי.
ביוגרפיה.
הרלסון נולד במידלנד, טקסס שבארצות הברית. הוא בנם של דיאן לו ושל צ'ארלס הרלסון, רוצח שכיר שעבד עבור ארגון פשע מאורגן והורשע בעבירה של רצח שופט פדרלי, בגינו נשלח לשני מאסרי עולם בכלא פדרלי. וודרוו הרלסון בילה את רוב ילדותו בעיר לבנון שבאוהיו ולמד ב"בית ספר לבנון" בעיר, לאחר מכן למד ב"מכללת האנובר" באינדיאנה.
ב-1983 סיים הרלסון את לימודיו בהצלחה וקיבל תואר ראשון בתיאטרון ובאנגלית.
קריירה.
הרלסון החל את קריירת המשחק שלו בסדרה הקומית "חופשי על הבר" ב-1985, בה גילם את תפקיד הברמן וודי בויד (במקום השחקן ניקולאס קולאסנטו אשר שיחק את דמות "המאמן"). למרות שהגיע לסדרה רק בעונה הרביעית, הפכה דמותו לאחת הדמויות המזוהות ביותר עם הסדרה. על תפקידו בסדרה היה הרלסון מועמד 5 פעמים לפרס אמי בין השנים 1987 ל-1991, הוא זכה בפרס אמי אחד בשנת 1989.
ההופעה הקולנועית הראשונה של הרלסון הייתה ב-1986 בקומדיה הספורטיבית "חתולי פרא".
אחת מהדמויות אותן גילם הרלסון הייתה הרוצח הפסיכופת מיקי נוקס בסרטו של אוליבר סטון "רוצחים מלידה" (1994), בסרט נוקס ואשתו מלורי יוצאים למסע סוריאליסטי של קטל עקוב מדם ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1996 היה הרלסון מועמד לפרס האוסקר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן ראשי על תפקידו בסרטו של מילוש פורמן "לארי פלינט – האיש והסקנדל" בתור לארי פלינט, המוציא לאור של מגזין הפורנו "האסלר". שיחק בנוסף בתור שחקן באולינג מזדקן בקומדיה "משחקים בלי הפסקה". לאחר מכן הרלסון שיחק בדרמה הקומית "לכשכש בכלב" ובסרט המלחמה "הקו האדום".
בשנת 1999 קיבל הרלסון את המועמדות השישית שלו לפרס אמי על תפקיד האורח שעשה בסדרה הקומית "פרייז'ר".
ב-2005 שיחק בדרמה "ארץ קרה" ושנה לאחר מכן דיבב בדרמת האנימציה של ריצ'רד לינקלייטר "סורק אפלה".
בשנת 2007 שיחק הרלסון בסרטם של האחים כהן "ארץ קשוחה", בסרט גילם הרלסון את קרסון ולס, צייד פושעים וקולונל משוחרר, שנשכר על מנת לעצור את הרוצח הפסיכופת אנטון שיגור (חאווייר ברדם) ולמצוא את כסף הסמים. שנה לאחר מכן שיחק בדרמה "7 נשמות".
בשנת 2009 שיחק בסרט "השליח" (של הבמאי הישראלי אורן מוברמן) וגילם את קצין העיר קפטן טוני סטון. על התפקיד קיבל את פרס אינדפנדנט ספיריט ומועמדות שנייה בקריירה לפרס אוסקר בקטגוריית פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
בשנת 2012 השתתף בסרט "משחקי הרעב" אשר מבוסס על ספרה של סוזן קולינס בתפקיד היימיטץ' אברנת'י. ב-2013 שיחק בסרט ההמשך ", ולאחר מכן שיחק בסרטים הבאים בסדרה: ", ו" בשנים 2014 ו-2015. ב-2013 שיחק גם בסרט "האשליה".
בשנת 2014 שיחק בעונה הראשונה של סדרת הפשע המוערכת "בלש אמיתי" ברשת HBO. בשנת 2016 שיחק בסרטים "999" לצד גל גדות, ו"האשליה 2", סרט ההמשך ל"האשליה". בשנה זו הופיע בתפקיד קטן אך כובש בסרט "17 עד הסוף".
ב-2017 גילם את הקולונל, מנהיג בני האדם, בסרט "", הסרט התשיעי בסדרת "כוכב הקופים" על פי רומן מאת פייר בול. באותה שנה הרלסון ביים את סרטו הראשון "אבודים בלונדון", סרט קומי אותו גם כתב, הפיק וכיכב בו.
בשנת 2018 שיחק את קליטוס קסדי בסצנה שאחרי הכתוביות של הסרט "ונום" כחלק מיקום ספיידרמן של סוני.
בשנת 2021 השתתף בסרט ההמשך "ונום 2" בתור דמותו של קליטוס קסדי/קרנג' שיצא לאקרנים ב-15 באוקטובר 2021.
חיים אישיים.
הרלסון התחתן בשנת 1985 עם בתו של המחזאי היהודי - אמריקאי ניל סיימון ננסי בטיחואנה, ביום שלאחר החתונה הזוג רצה להתגרש. הזוג היה נשוי 10 חודשים לפני שהתגרש סופית בשנת 1986.
בסוף 2008 התחתן הרלסון עם מי שהייתה חברתו משנת 1990 לורה לואי, לזוג נולדו 3 בנות. הרלסון הוא טבעוני.
חטיבה 12
בית באראגן
מוליך גל
בניית קיילי דיקסון
לואיס באראגן
פלסטף
פַלְסְטַף (Falstaff), היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית של אריגו בויטו על פי המחזות נשות וינדזור העליזות, הנרי הרביעי, חלק ראשון והנרי הרביעי, חלק שני מאת שייקספיר. אחרי מקבת' ואותלו, זוהי האופרה השלישית אותה חיבר ורדי למחזה של שייקספיר. זוהי האופרה האחרונה שחיבר ורדי שנכתבה בהיותו בשנות השמונים לחייו. אופרה זו היא הקומדיה השנייה והאחרונה מבין 28 האופרות שחיבר.
הופעת הבכורה התקיימה ב-9 בפברואר 1893 בתיאטרון לה סקאלה במילאנו.
תקציר העלילה.
מערכה ראשונה.
סר ג'ון פלסטף, מוקף בבני לווייתו ברדולפו ופיסטולה. דוקטור קאיוס נכנס ומאשים אותם בשוד, אך פלסטף, המודאג כיצד ישלם את חובו לבעל הפונדק, מסלקו מעל פניו. פלסטף מוסר לברדולפו ופיסטולה שני מכתבים זהים הממוענים לגב' פורד ולגב' פייג', בהם הוא מביע את אהבתו ולכל אחת מהן בנפרד, כאשר הוא אינו חומד אלא את ממון בעליהן. פיסטולה וברדולפו מסרבים להעביר את המכתבים לתעודתם בטענה כי מעשה זה נוגד את ה"כבוד". פלסטף מזלזל בהם ואומר כי "כבוד" אינו נחשב בעיניו ("L'onore! Ladri! Voi state ligi all’honor vostro, voi", כבוד! נבלים שכמותכם! הכבוד כובל אתכם..) ומגרש אותם מעל פניו.
אליצ'ה ומֶג מקבלות את מכתביו של פלסטף ומשוות אותם. בעצה אחת עם גב' קוויקלי הן מחליטות לנקום בו. באותו הזמן מגיע פורד שהוזהר מפני כוונותיו של פלסטף על ידי ברדולפו ופיסטולה, ומצטרף לנשים בתאוות הנקם. פנטון וננטה מוצאים עצמם לבד, ומתוודים על אהבתם זה לזו. הנשים חוזרות לבית ומטילות על גב' קוויקלי לארגן פגישה בין אליצ'ה לפלסטף. הגברים מגיעים וברדולפו ופיסטולה משתכנעים להציג את פורד לפני פלסטף בשם בדוי.
מערכה שנייה.
ברדולפו ופיסטולה חוזרים בשליחות פורד, ומעמידים פנים כאילו הם רוצים לחזור לפלסטף, ומכריזים על בואה של גב' קוויקלי. קוויקלי מוסרת לפלסטף כי אליצ'ה מזמינה אותו לביתה בין שתיים לשלוש. מר פורד נכנס ומציג עצמו כמר פונטנה. הוא מבקש את פלסטף לסייע לו בפיתוי אישה בשם אליצ'ה פורד תמורת כסף. פלסטף מסכים, ומספר ל"פונטנה" כי הוא בדרך לפגישה עם המדוברת. פורד זועם ("È sogno o realtà?", הזהו חלום או מציאות?).