ראה אור בהוצאת כתר ב-1988. בספר הוא כולל קטעים אוטוביוגרפיים על חייו בירושלים ועל עבודתו כממונה על היחסים עם ערביי מזרח ירושלים ומנסה לבסס את התאוריה שלו שהמצב בשטחים הוא בלתי-הפיך ושלא ניתן לחלק את הארץ, לכן קיימת מדינה דו-לאומית דה פקטו וכל הוויכוחים על שתי מדינות לשני עמים הם לדעתו ויכוחי סרק.
עיר המנוחות: בתי העלמין של ירושלים.
ספרו זה של בנבנשתי יצא לאור ב-1990 בהוצאת כתר. הספר הוא תיאור מפורט ומאויר של בתי הקברות בירושלים (יהודים, נוצרים ומוסלמים) הכתוב בצורה סיפורית וכולל אנקדוטות.
מחול החרדות.
ספרו זה ראה אור ב 1992 בהוצאת כתר. בספר מביא בנבנשתי ניתוח של האירועים בשנים 1990–1992 בסכסוך הישראלי-פלסטיני, מלחמת המפרץ, הטרור וועידת מדריד.
מקום של אש.
זהו תרגום ספרו של בנבנשתי Jerusalem, City of Stone, שראה אור בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי שניהם ראו אור ב-1996. הוא מתאר את ההיסטוריה, הפוליטיקה, התכנון הפיזי והסוציולוגיה של ירושלים ומנתח את החלופות הפוליטיות לפתרון בעיית עתידה של העיר. הספר תורגם ויצא לאור גם בצרפתית.
Sacred Landscape: The Buried History of the Holy Land 1948-1998.
ספר זה (נופים מקודשים: ההיסטוריה הקבורה של ארץ הקודש 1948–1998) ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 2000. הספר מתאר בפירוט את "הנכבה" והרס החברה והנוף הפלסטינים ב-1948; ההתייחסות לזיכרון הזה אצל תושבי הארץ היהודים ואצל תושביה הערבים. מצד אחד ההכחשה ומצד שני טיפוח הזיכרון, שאיפת השיבה של הפלסטינים וטראומת השיבה בקרב הישראלים.
Son of the Cypresses: memories, reflections, and regrets from a political life.
יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 2007. בספר כלול חלק אוטוביוגרפי ארוך בו בנבנשתי מתאר את שורשיו ואת ההיסטוריה של אביו ומשפחתו וכן פירוט התפתחות מחשבותיו בנושא הסכסוך היהודי-ערבי. בחלק אחר של הספר מובא עיבוד של מאמרים נבחרים פרי עטו בנושא ירושלים ובנושא הסכסוך וכן דיון על אופציית המדינה הדו-לאומית בארץ-ישראל/ פלסטין.
חלום הצבר הלבן.
אוטוביוגרפיה של התפכחות, ראה אור בשנת 2012. בספר זה הוא יוצא בביקורת נגד הציונות, תוך סקירה היסטורית של קורות חייו, בסוף הספר הוא יוצא נגד פתרון שתי המדינות, וטוען שיש לשאוף למדינה דו לאומית.
ספריו.
תרגום לעברית, אריאל, ירושלים ,1985
סיפורים קצרים
סנופדוג
מבחן וכסלר
אנטי דויטשה
סנדרה או
סנדרה או (באנגלית: Sandra Oh, נולדה ב-20 ביולי 1971) היא שחקנית ומדבבת קנדית. ידועה בשל דמותה של כריסטינה יאנג בסדרת הטלוויזיה "האנטומיה של גריי" במשך 10 עונות. על תפקידה זה, זכתה בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך.
ביוגרפיה.
או נולדה באוטווה שבאונטריו, קנדה. הוריה הם מהגרים קוריאנים, אביה הוא איש עסקים ואמה היא ביוכימאית. יש לה אח בשם ריי ואחות בשם גרייס. היא החלה ללמוד בלט ומשחק בגיל צעיר. בעת לימודיה בבית הספר התיכון למדה לנגן בחליל צד והמשיכה ללמוד בלט ומשחק. היא טענה כי ידעה שאינה "מספיק טובה כדי להיות רקדנית מקצועית" ולכן התמקדה בלימודי המשחק. עניינה במשחק הוביל אותה ללימודי דרמה, השתתפות בהצגות בית ספריות והצטרפות ל"מועדון הדרמה" - קבוצת שחקנים שפעלה בקנדה. למורת רוחם של הוריה, היא דחתה הצעה לקבל מלגה של ארבע שנים בלימודי עיתונאות ב"אוניברסיטת קרלטון" כדי ללמוד דרמה במונטריאול, כשהיא משלמת מכספה שלה על לימודיה. בעת לימודי הדרמה שלה היא שיחקה מלצרית בסרט הטלוויזיה "School's Out".
זמן קצר לאחר שסיימה את לימודי הדרמה שלה ב-1993, היא כיכבה בהצגה "Oleanna" מאת דייוויד מאמט שהציגה בלונדון, אונטריו. באותה תקופה היא זכתה בתפקידים בשני סרטי טלוויזיה.
קריירה.
או התפרסמה בקנדה כשכיכבה בסרט הקנדי "Double Happiness" משנת 1994 בתפקיד שזיכה אותה בפרס ג'ני בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר". ב-1997 היא כיכבה בסרט "בין" בו שיחקה את ברניס. לאחר תפקידה ב"בין" שיחקה בסרטים הקנדים "חיים ארוכים, אושר ושגשוג" ו"Last Night", עליו זכתה בפרס ג'ני נוסף.
או פרצה לתודעה הציבורית של הקהל האמריקאי לאחר ששיחקה בסרטים "תחת שמש טוסקנה" ו"דרכים צדדיות". היא מחשיבה את "דרכים צדדיות" ו"Evelyn Lau" לשני הסרטים הטובים ביותר שעשתה. בסרט "סטריפטיז באיגואנה הכחולה" היא שיחקה חשפנית כותבת שירה, כשהיא מופיעה בכמה סצנות ריקוד בעירום. או ידועה בקהל האמריקאי בשל התפקיד שלה בדרמת בית החולים של ABC "האנטומיה של גריי", אשר זיכה אותה ב-2005 בפרס גלובוס הזהב ל"שחקנית המשנה הטובה ביותר בדרמה" וב-2006 בפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה דרמה. ביולי 2009 קיבלה מועמדות חמישית לפרס אמי על עבודתה בסדרה.
או זכתה לשבחים מהמבקרים על תפקידה בסדרה "ארליס" של רשת HBO. בתיאטרון, או כיכבה בבכורות העולמיות של ההצגות "Dogeaters" מאת ג'סיקה הגדורן ו"Stop Kiss" מאת דיאנה סון.
ב-2006 היא כיכבה בסרט "המאזין הלילי".
היא הנחתה את "טקס פרסי הג'יני ב-2008. ב-2009 או הופיעה בסרט הדוקומנטרי "דבר העם" שמבוסס על ספרו של הווארד זין, "היסטוריה עממית של ארצות הברית".
במהלך חופשה מצילומי "האנטומיה של גריי", או לקחה חלק בצילומים של סדרת דרמת המלחמה הבריטית "Thorne", בה ביצעה תפקיד שדרש ממנה לעשות אימוני דיבור ומבטא כדי לדבר במבטא בריטי.
בשנת 2016 שיחקה בסרט הקומדיה "קרב בנות".
בשנת 2018 החלה לשחק בסדרת הדרמה הבריטית "להרוג את איב". על תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית ראשית בסדרת דרמה ולפרס סטלייט וזכתה בפרס גילדת שחקני המסך לשנת 2018. על עונתה השנייה של הסדרה שעלתה ב-7 באפריל 2019 הייתה מועמדות שוב לפרס אמי וזכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית ראשית בסדרת טלוויזיה. בטקס פרסי הפרס אמי ה-71 ב-2019 קיבלה מועמדות נוספת לשחקנית אורחת בסדרה קומית על תפקידה בסדרת המערכונים "סאטרדיי נייט לייב", אך הפסידה לג'יין לינץ'.
בשנת 2022 דיבבה בסרט אדומה אש של פיקסאר את מינג, אמה של מיי-לי, הדמות הראשית בסרט.
חיים אישיים.
או טבעונית.
או הייתה במערכת יחסים עם הקולנוען אלכסנדר פיין במשך 5 שנים. הם נישאו ב-1 בינואר 2003, נפרדו בתחילת שנת 2005 ולבסוף התגרשו לקראת סוף 2006.
ב-28 ביוני 2011 יצאה הודעה רשמית שאו תקבל כוכב בשדרת הכוכבים של קנדה (Canada's Walk of Fame).
ב-8 ביולי 2013 קיבלה מפתח לעיר אוטווה, אונטריו מראש העירייה ג'ים ווטסון.
ב-2007 החלה לנהל מערכת יחסים עם המוזיקאי אנדרו פית'רסון.
או קיבלה אזרחות אמריקאית בשנת 2018. ביום השנה הראשון לאזרחותה, היא דיברה על כך בעת הנחיית התכנית "סאטרדיי נייט לייב" והגדירה את עצמה כ"אסייתית-קנדית-אמריקאית".
מוזיקת ליווי
מוזיקת ליווי (באנגלית: Incidental music) היא מוזיקה המלווה מחזה, תוכנית טלוויזיה, תוכנית רדיו, משחק וידאו, או כל אירוע שמרכז העניין בו אינו המוזיקה. המושג בדרך כלל לא מתייחס למוזיקה המלווה סרטים, הנקראת פסקול.
מוזיקת ליווי משמשת להוספת אווירה לאירועים המתרחשים בעלילה. לדוגמה, מוזיקת ליווי יכולה לבוא ברגעים דרמטיים בעלילה, להוסיף נופך, או להצביע על סכנה מתקרבת, או שהיא יכולה לבוא בין או בסוף המערכות במחזה.
ידוע שכבר בימי היוונים נוגנה מוזיקה בעת העלאת מחזות. בין היצירות המפורסמות, אפשר למצוא את אגמונט שכתב לודוויג ואן בטהובן, Rosamunde שכתב פרנץ שוברט, מוזיקה לחלום ליל קיץ של שייקספיר מאת פליקס מנדלסון-ברתולדי, מוזיקה ל-L'Arlésienne של אלפונס דודה מאת ז'ורז' ביזה ופר גינט של הנריק איבסן מאת אדוורד גריג. יצירות שזכו להצלחה רבה, כמו המצוינת לעיל, מנוגנות היום לרוב מחוץ לקונטקסט של המחזה.
מסותליאומה
האנגג'ואו
הַאנְגְג'וֹאוּ (; בפין־יין: Hángzhōu) היא תת־מחוז עירוני, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז ג'ג'יאנג שבמזרח הרפובליקה העממית של סין. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 התגוררו בתת־המחוז העירוני כ-11.936 מיליון תושבים, מתוכם כ-10.7 מיליון בשטח האורבני. האנגג'ואו היא אחת הערים המפורסמות והמשגשגות בסין באלף השנים האחרונות. היא ידועה בנופי הטבע שסביבה, ובראשם האגם המערבי (שִׂי חוּ, Xī Hú ,西湖).
חלוקה מנהלית.
תת־המחוז האנגג'ואו כולל את הגוש העירוני האנגג'ואו (ובו 10 רבעים), נפה עירונית אחת, ושתי נפות כפריות. ששת האזורים העירוניים המרכזיים פרוסים על שטח בן 682 קמ"ר, וסך האוכלוסין שלהם 1.9 מיליון. שני האזורים הפרבריים פרוסים על שטח בן 2,642 קמ"ר, וסך האוכלוסין שלהם אף הוא 1.9 מיליון.
היסטוריה.
היסטוריה קדומה.
בני תרבות ההֶמוּדוּ הנאוליתית התיישבו באזור יוּיאוֹ (כיום עיר במרחק כמאה קילומטרים מזרחה מהאנגג'ואו) כבר לפני שבעת אלפים שנה, עת התחילו לגדל אורז בדרום־מזרח סין. סביבות העיר המודרנית האנגג'ואו היו מיושבות לפני חמשת אלפים שנה על ידי בני תרבות ליאנגג'ו, שנקראים על שם העיר הקטנה ליאנגג'ו, מרחק קצר צפונית־מערבית להאנגג'ואו, אשר בה נמצאו לראשונה שרידים מתרבות זו, פריטי ירקן מגולפים.
העיר האנגג'ואו נוסדה לפני כ־2,200 שנה, בתקופת שושלת צ'ין, אך חומת העיר נבנתה רק בתקופת שושלת סווי (591). העיר נמנית עם שבע ערי הבירה העתיקות של סין.
האנגג'ואו שוכנת בקצה הדרומי של התעלה הגדולה של סין, אשר מתחילה בבייג'ינג. התעלה פותחה לאורך מאות שנים, אך הגיעה למלוא אורכה בשנת 609.