האסירה היהודיה-הולנדית אירמה זוננברג מנקל (הולנדית: Irma Sonnenberg Menkel) הייתה במחנה ברגן-בלזן החל מ-1942 ומונתה כאחראית מתחם מגורים במקום בו שהתה אנה פרנק. בציטוט מספרה "הייתי עדה למותה של אנה פרנק" היא כותבת: "אחת הילדות בצריפי המחנה לקראת סוף המלחמה הייתה אנה פרנק...לא הכרתי את משפחתה לפני כן אך אני זוכרת שהיא הייתה ילדה טובה ושקטה. כשאמרו לי לאחר המלחמה שהיא הייתה בת 15 הייתי מופתעת, היא נראתה לי צעירה יותר. לא היה קל להשיג כלי כתיבה ונייר אך אני זוכרת אותה כותבת מדי פעם. מחלת הטיפוס הייתה בעיה קשה במחנה ומתוך כ-500 ילדים כ-100 לקו במחלה ורובם מתו...כשאנה חלתה אמרתי לה שהיא לא צריכה לצאת למפקדים והיא יכולה להישאר בצריף... בזמן שהייתה חולה היא הייתה אומרת לי 'אירמה, אני חולה מאוד' ועניתי לה 'לא, את לא כל כך חולה'. היא רצתה לקבל עידוד שהיא לא חולה מאוד. כשאיבדה את הכרתה, לקחתי אותה בזרועותי".
ניצולת השואה הלן שלוטר (Helen Schlotter), ילידת יוגוסלביה, שהתה בברגן-בלזן באותו צריף ודרגש שבו הייתה גם אנה פרנק: "דיברנו הרבה, היינו אוספות עיתונים והשתמשנו בהם כחומר בידוד בצריף בו היינו". שלוטר זוכרת את אנה כנערה פקחית, אך עם זאת הייתה "תמיד מתוחה ומפוחדת, אך בסופו של דבר כולנו היינו". לדבריה, הן היו כשמונה בנות בדרגש בסביבות אותו הגיל שהשתייכו לאותה קבוצה. הן היו עובדות בניקיון בתי שימוש וכדומה והיו מדברות ביניהן עם הידע הבסיסי שהיה להן ביידיש גרמנית והולנדית. "אנה דיברה על אמה ואביה אך רוב הזמן על המקום בו התחבאו לפני מעצרם ותמיד תהתה איך הם התגלו. שאלתי אותה מה היא רוצה לעשות כשהיא תשתחרר, האם היא רוצה להתחתן ושהיו לה ילדים, היא אף פעם לא נתנה לי תשובה ישירה כאילו ידעה שהיא לא תשרוד".
נני בליץ (שמאז שמה השתנה לננט קוניג) (Nanny Blitz / Nannte Konig) הייתה בת כיתתה של אנה פרנק בתיכון היהודי ופגשה אותה במחנה ברגן-בלזן, היא מספרת: "פגשתי את אנה בברגן-בלזן בידיעה כי משפחתה נמלטה לשווייץ ושם אנה סיפרה לי את מה שבאמת קרה. המחנה היה מחולק למספר אזורים המופרדים ביניהם על ידי גדר תיל. לראשונה ראיתי את אנה דרך גדר התיל ובקושי זיהיתי אותה, היא נראתה כמו שלד מהלך בדיוק כמוני. בפברואר 1945 גיליתי שהורידו את גדר התיל בין המחנות 7 ו-8 ויצאתי לחפש אותה. אנה עדיין קיוותה שיום אחד תוכל להשתמש ביומן כבסיס לספר שהיא רצתה לכתוב לאחר המלחמה. ראינו אחת את השנייה מקודם זמן קצר לפני שמשפחת פרנק עברה למחבוא ביולי 1942 והשוק לראות אותה כה כחושה היה בלתי יתואר. אנה רעדה מקור הייתה עטופה בשמיכה היות שלא יכלה יותר לסבול את בגדיה שהיו מלאים בכינים".
יומנה של אנה פרנק.
בחודש יולי 1945, לאחר שהצלב האדום אישר את דבר מותן של האחיות לבית פרנק, מסרה מיפ חיס את הניירות שנמצאו במחבוא לאחר פשיטת הגסטאפו, ניירות ששמרה על מנת למסור חזרה לאנה פרנק – לכשתחזור. בעדות מאוחרת ציין אוטו פרנק כי אף על פי שידע על כתיבת היומן הוא לא תיאר לעצמו כי התוצאה של עבודתה של אנה יהיה תיאור מדויק של הזמן שעבר על חבורת המסתתרים במחבוא. בזכרונותיו הוא מתאר את התהליך הכאוב של קריאת היומן שכתבה בתו המנוחה, זכרונות של רגעים ואירועים שתוארו ביומן מעורבים בזיכרון של אנה מקריאה קטעים מכתביה. לזכרונות אלו נוספה ההכרה – לראשונה – בעולמה הפרטי של אנה פרנק, עולם המתואר בפירוט ביומן אך לא נחלק עם איש מעולם. הוא מציין: "עבורי הייתה זו התגלות... לא ידעתי על עומק מחשבותיה ורגשותיה... היא שמרה בקרבה את כל הרגשות הללו".
לאחר פרסום היומן הפך אוטו פרנק לשומר על מורשת בתו אנה ונותר ב"תפקיד" זה עד ליום מותו. במחקר על חיי אנה פרנק מצוטט אוטו פרנק: "זה תפקיד ייחודי, במהלך חיים רגיל של משפחה זה תפקידו של הילד של אדם מפורסם לשאת בכבוד והנטל של השמירה על הגחלת, במקרה שלי התהפכו היוצרות". הוא גם חזר על דברי המוציא לאור של היומן בנוגע להצלחה הלא-צפויה של הספר: "הוא אמר שהיומן מכיל ומכסה את כל תחומי החיים והעניין האנושי כך שכל קורא מוצא דבר מה הנוגע לו באופן אישי". דברים דומים אמר שמעון ויזנטל על חשיבות יומנה של אנה פרנק בהנצחת השואה: "אנשים מזדהים עם ילדה זו, ואומרים בלבם – זו השואה, זו הייתה משפחה כמשפחתי. וכך יכול אתה להבין כל זאת".
הסופר היהודי פרימו לוי כתב על היומן:
פרסום ראשון.
יומנה של אנה פרנק הוא מסמך פרטי שלא נועד להתפרסם. היא מציינת פעמים מספר כי היא לא תרשה לאיש לקרוא ביומן בו היא תיארה בגילוי לב את חייה, חיי משפחתה והקרובים לה. כתיבת היומן הייתה עבורה שער כניסה לאומנות הכתיבה והיא הביעה את רצונה להיות סופרת הכותבת ספרות בדיונית. גרסה זו קיבלה את השם גרסה א'.
אנה פרנק מספרת ביומנה על שידור רדיו לו הקשיבה במרץ 1944 ובו הצהיר חבר בממשלה הגולה ההולנדית, שבתום המלחמה יפתח ארכיב מרכזי ליצירות המתעדות את הדיכוי הגרמני ובו יפרסמו יומנים ויצירות כתובות. אנה פרנק החליטה להגיש גרסה ערוכה של היומן והקדישה זמן ניכר לכתיבה מחדש של קטעים אחדים ועריכה של קטעים אותם לא רצתה לחלק ברבים. ליומן המקורי נוספו מחברות נוספות ובין הדפים נוספו דפים נוספים שלא היה חלק מהכריכה, היא נתנה שם עט בדוי לכל אחד מהמסתתרים במחבוא ולכל אחד מהעוזרים. בני משפחת ואן-פלס הפכו להרמן, פטרונלה ופטר ואן-דאן ופריץ פפר קיבל את השם אלברט דיסל. בגרסה זו של היומן נוספה דמות בדיונית אותה כינתה אנה "קיטי", ואליה פנתה בתחילת כל פרק. שמה של הדמות נלקח מספרי הילדים של סיסי ון-מרקסוולט שאנה נהנתה לקרוא. גרסה זו ידועה כגרסה ב'.
על מנת להביא את היומן לדפוס שילב אוטו פרנק, בסיוע קרובי משפחה משווייץ, את שתי הגרסאות. הוא צינזר קטעים מהיומן ובהם אנה משתלחת בהוריה ובעיקר באם, וקטעים הנוגעים למיניות המתעוררת אצל אנה במהלך השנים במחבוא. הוא החזיר את השמות המקוריים של בני המשפחה, אך הותיר את שמות העט הבדויים של שאר הנפשות הפועלות. חלק מהדפים שצונזרו, ובהם טקסטים קשים, הוא הפקיד בידי ידיד משפחה.
אוטו פרנק מסר את כתב היד הערוך גולמית להיסטוריונית ההולנדית אנני רומיין-ורסכור שלא הצליחה למצוא מוציא לאור שיסכים לפרסם אותו. היא העבירה את כתב היד לבעלה יאן רומיין שכתב עליו מאמר ב-3 באפריל 1946 תחת הכותרת "קולו של ילד" בעיתון ההולנדי "הט פרול" (Het Parool, בעברית: "הסיסמה" או "המוטו"). בכתבה נאמר: "בקול ילדותי ומגומגם מגולמת כל האימה מהפשיזם ובעוצמה העולה על כל העדויות ממשפטי נירנברג כולם". הכתבה אכן עוררה את העניין ביומן והוא פורסם לראשונה בשנת 1947 בהולנד בהוצאת "Contact Publishing" בשם "הבית האחורי" (Het Achterhuis). נמכרו ממנו 3,000 עותקים, ומהדורה שישית הודפסה בשנת 1950. השם "הבית האחורי" ניתן לגרסה ההולנדית של היומן עקב דברים שכתבה אנה פרנק ביומנה ב-11 במאי 1944: "בכל מקרה אני רוצה לפרסם אחרי המלחמה ספר שכותרתו 'הבית האחורי' [...] היומן יוכל לשרת מטרה זו".
באותה שנה יצאו מהדורות מתורגמות של הספר בגרמניה ובצרפת ובשנת 1952 בבריטניה ובארצות הברית בשם "אנה פרנק: יומנה של נערה צעירה" (Anne Frank: The Diary of a Young Girl). הביקורות על הספר היו אוהדות וחיוביות. ההצלחה הגדולה ביותר נרשמה ביפן, שם זכה הספר לביקורות נלהבות ומהמהדורה הראשונה נמכרו 100,000 עותקים. הצלחה זו העלתה את השם "אנה פרנק" לתודעת הציבור כאייקון וכסמל לאסון ההרג של הנוער בעת מלחמת העולם השנייה.
סיפורים מן האגף הנסתר.
בנוסף ליומן הותירה אחריה אנה פרנק סיפורים קצרים ורומן שלא הושלם שנאספו לספר בשם "סיפורים מהאגף הנסתר" (במקור ההולנדי: Verhalen rondom het Achterhuis), שיצא לאור בשנת 1949. מהדורה נוספת ומורחבת יצאה בשנת 1960 ומהדורה נוספת ו"שלמה" יצאה לאור בשנת 1982. כתבים אלו פורסמו שוב ביחד עם הגרסה המלאה והמוערת של היומן בשנת 2003. תרגום בעברית יצא לאור בהוצאת יבנה בשנת 1988.
מורשתה של אנה פרנק.
במאי 1957 הצליחה קבוצת אזרחים הולנדית להציל מהריסה את הבית ברחוב פרינסנחראכט, שבו שכנו משרדי ומחסני חברת אופקטה, ובצמוד המחבוא. קבוצת האזרחים הפכה את הבניין לאתר זיכרון שנפתח לציבור בשם "בית אנה פרנק" ב-3 במאי 1960. הבית פונה מכל הרהיטים על מנת לאפשר למבקרים לנוע בו בחופשיות. על קירות המחבוא נותרו תמונות של כוכבי קולנוע שהודבקו על ידי אנה פרנק, סימונים על גבי הקיר שעשה אוטו פרנק בעת שמדד את גובהן של בנותיו ומפה עליה סומנה התקדמות צבאות בעלות הברית. שרידים אלו מוגנים על ידי לוחות פלסטיק שקוף. מהחדר הקטן ששימש כמקום מגוריו של פטר ואן-פלס מוביל מעבר אל הבניינים הסמוכים שנרכשו ומשמשים את קרן אנה פרנק. כן משמשים הבתים לתערוכות משתנות בנושא השואה ואירועים על רקע של גזענות ושנאה המתרחשים ברחבי העולם. המוזיאון הפך למוקד משיכה עיקרי לתיירים המבקרים באמסטרדם: בשנת 2005 ביקרו במוזיאון מספר שיא של 965,000 מבקרים. תערוכות של המוזיאון נודדות ברחבי העולם, ובשנת 2005 הוצגו תערוכות אלו ב-32 מדינות ברחבי העולם. קטלוג תערוכה נודדת בשם "אנה פרנק: היסטוריה בשביל ההווה" שנוצרה על ידי בית אנה פרנק, מתאר את מהות הארגון: "בית אנה פרנק מנסה להביא לידי מימוש את האידיאלים של אנה כפי שבאו לידי ביטוי ביומנה, על ידי מאבק בדעות קדומות, אנטישמיות וגזענות באמצעות טיפוח פלורליזם, וערכי דמוקרטיה. עקרונות הצהרת זכויות האדם מנחים את עבודת בית אנה פרנק."