סקילאצ'י המשיך ושיחק במונקו במשך שנתיים נוספות, אך ב-2006 נחלה הקבוצה אכזבה כאשר סיימה במקום העשירי בלבד בליגה הצרפתית, מה שהוביל להתפטרותו של דשאן. בעקבות כך החליט סקילאצ'י לעזוב גם הוא את מונקו והועמד למעבר למספר קבוצות, בטרם חתם על חוזה לארבע שנים באולימפיק ליון. בעונת הבכורה שלו בליון, , יצר סקילאצ'י שותפות חזקה בחוליית ההגנה יחד עם הברזילאי כריס. הוא סייע לליון לזכות באליפות צרפת בפער של 17 נקודות מהמקום השני, ובאליפות נוספת גם בעונה שלאחר מכן.
לאחר שנתיים במדי ליון חתם סקילאצ'י על חוזה לשלוש שנים בסביליה הספרדית ביולי 2008. בעונתו הראשונה בסביליה הוא היה לשחקן קבוע בהרכב הקבוצה, אך בעונתו השנייה, , שיחק ב-16 משחקים בלבד. למרות זאת, הוא היה שותף לזכיית קבוצתו בגביע המלך הספרדי ובהעפלה לשמינית גמר ליגת האלופות.
בעקבות יכולת טובה שהפגין במדי ליון הוחזר סקילאצ'י לסגל נבחרת צרפת, ונכלל בסגלה לטורניר יורו 2008 על ידי המאמן ריימון דומנק. הוא לא שותף באף משחק במסגרת הטורניר, מאחר שעל פניו הועדפו בהרכב שחקנים כויליאם גאלאס, אריק אבידל ותוראם. אף על פי כן הוא המשיך לשחק בנבחרת לאחר הטורניר, ונכלל בסגל גם למונדיאל 2010.
באוגוסט 2010 עבר סקילאצ'י לארסנל האנגלית, ששילמרה תמורתו 4 מיליון לירות שטרלינג. בתאריך סיום החוזה 30 ביוני 2013 עזב את ארסנל ועבר לשחק בקבוצת בסטיה.
דליפת הנפט במפרץ מקסיקו (2010)
דליפת הנפט במפרץ מקסיקו הייתה דליפת נפט מסיבית מתמשכת באזור מפרץ מקסיקו שנחשבת לאסון הסביבתי הגדול ביותר בהיסטוריה. דליפת הנפט החלה כתוצאה מהתפרצות באר נפט תת-מימית ב-20 באפריל 2010. ההתפרצות גרמה לפיצוץ קטלני על גבי אסדת קידוח הנפט "Deepwater Horizon" אשר ממוקמת בשדה הנפט התת-ימי Macondo Prospect, כ-64 ק"מ דרומית לחופי לואיזיאנה. בפיצוץ נהרגו 11 מהקודחים ונפצעו 17 (98 נוספים ששהו על האסדה חולצו ללא פגע).
אסדת הקידוח הוחכרה מבעלת האסדה, חברת טראנסאושן (Transocean), על ידי תאגיד BP. תאגיד BP נטל אחריות על הנזקים הכרוכים בדליפת הנפט והודיע כי יכבד כל תביעה לפיצויים שתוגש נגדו, אף על פי כן גורמי התאגיד ציינו כי התאגיד אינו אשם באסון משום שאסדת הקידוח הופעלה על ידי אנשי חברת טראנסאושן. ביולי 2015 הוסכם כי תאגיד BP ישלם פיצויים בגובה 18.72 מיליארד דולר.
קצב הדליפה.
מקור הדליפה הוא בעומק של 1,500 מטרים מתחת לפני הים. בסוף יוני 2010, הוערך קצב הדליפה ב-35,000 עד 60,000 חביות נפט גולמי ליום (5,500,000 עד 10,000,000 ליטרים ליום), וכתם הנפט כיסה שטח בין 6,500 קילומטרים רבועים ל-180,000 קמ"ר (לשם השוואה, שטחה של מדינת ישראל הוא 22,000 קילומטרים רבועים). קצב זרימת הנפט המדויק איננו ברור - בין היתר משום שתאגיד BP סירב לאפשר לחוקרים לבצע מדידות מדויקות - סוגיה שהייתה נתונה למחלוקת מתמשכת. כמו כן החוקרים גילו כי קיימת גם כמות גדולה של נפט בעומק הים אשר לא נראית לעין מפני השטח.
כמות הנפט שנשפכה לים מוערכת ב-780 מיליון ליטר. לשם השוואה, באסון הנפט של אקסון ואלדז בשנת 1989, נשפכו בין 41 ל-120 מיליון ליטר.
ב-15 ביולי 2010 הודיע תאגיד BP כי הצליח לבלום את הדליפה, וזרימת הנפט לים נפסקה. הבאר הוכרזה רשמית כאטומה ב-19 בספטמבר 2010. אם כי קיימות טענות שהבאר המשיכה לדלוף גם אחר-כך.
פעולות לעצירת הדליפה וטיפול בנזקים.
צוותים גדולים פעלו במטרה לחסום את המפרצים ושפכי הנהרות באמצעות מחסומי בלימה צפים ובאמצעות בריקדות-חול שהוצבו לאורך חופי המפרץ. כמו כן, התבצעו מגוון רחב של פעולות על מנת להכיל את הדליפה ולמנוע מהנפט להתפשט ברחבי מפרץ מקסיקו. כמפקד הכוח המטפל, שימש אדמירל ת'אד אלן.
נזקים סביבתיים.
הדליפה גרמה לאסון סביבתי שפגע בתעשיית הדיג במפרץ מקסיקו, ובתעשיית התיירות בחופי מפרץ מקסיקו, ובבתי הגידול של מיני עופות רבים. נפגעו בעיקר בעלי חיים ימיים כדוגמת לווייתנים, דולפינים, דגים, סרטנים ועופות דוגמת שקנאים. כדורי זפת המשיכו להתגלות בחופים גם ארבע שנים אחרי שהדליפה נעצרה.
תערוכת העשור
תערוכת העשור נערכה בין 5 ביוני ל-21 באוגוסט 1958 בבנייני האומה בירושלים, כחלק מחגיגות העשור למדינת ישראל. היא נחשבה לאחד האירועים החשובים ב-1958 בישראל.
בתערוכה, שהייתה מעין יריד, הוצגו הישגי המדינה וגופיה השונים. בביתנים הוצגו יצירות אמנות של אמנים ישראליים, לצד מתקני שעשועים (למשל, גלגל ענק) ולצד אגפים שהוקדשו, בין היתר, לפעילותם של גופים כסולל בונה, המוסד לביטוח לאומי ואחרים. בתערוכה הוצגו גם חידושים טכנולוגיים (למשל, רובוט שפנה למבקרים בעברית; פרה מכנית שעליה הודגם תהליך ייצור החלב) וממצאים היסטוריים, כמו למשל מגילת העצמאות. בתערוכה הוצב גם אולפן רדיו שממנו שידרו חגי פינסקר ויצחק שמעוני.
ההכנות לתערוכה.
ההכנות לתערוכה החלו כשנתיים קודם לפתיחתה, עם תום מבצע קדש. בדצמבר 1956, מיד לאחר המבצע, יזם ראש עיריית תל אביב, חיים לבנון, מהלך להקמת התערוכה בתל אביב. טיעוניה של עיריית תל אביב לא עזרו בידה למנוע את החלטת מנכ"ל משרד ראש הממשלה, טדי קולק, לקבוע את משכן התערוכה בירושלים.
יו"ר מועצת המנהלים של התערוכה היה ד"ר פאול י' יעקבי, סגן ראש עיריית ירושלים. למנכ"ל התערוכה מונה מארגן התערוכות יצחק רול. את התערוכה תכננו חבורת אדריכלים בראשות אבא אלחנני, זאב רכטר, משה זרחי ויעקב רכטר.
את ניהול מחלקת האמנות והתרבות הטיל רול על המוזיקולוגית מיכל זמורה-כהן, מכרתו (זמן קצר לאחר התערוכה נישאו השניים). הכנת התערוכה הייתה מלווה בקשיים רבים. זמורה-כהן מספרת בספרה "רפרטואר אישי" כי "בערב הראשון היה צריך להתקיים קונצרט תזמורת קול ישראל בניצוח איתן לוסטיג, עם 'בריאת העולם' של היידן, וכשבאתי בבוקר לאולם הוא נראה כמו אתר בניה וכמובן לא היו כיסאות". בטקס הפתיחה היה אמור נשיא המדינה יצחק בן-צבי ללחוץ על כפתור שידליק אורות, תוך שהוא מכריז "ויהי אור", אך מערכת החשמל כשלה.
סמל התערוכה, שעיצב המעצב הגרפי היהודי-בריטי הנודע אברהם גיימס (שלאורך שנים עיצב סמלים עבור המדינה, בהם סמל תערוכת "כיבוש השממה" ב-1953 ומספר בולים לשירות הבולאי), תיאר יד המחזיקה במנורה (מסמלה של מדינת ישראל) שמתוכה צומח שתיל ועליו האות י', המסמלת את עשר שנות העצמאות.
אמנות יפה בתערוכה.
התערוכה האמנותית הורכבה מחלקי תערוכה בשם "עשר שנות ציור ישראלי", שהוצגה במוזיאון תל אביב והועתקה לבנייני האומה, אך מוקמה במסדרונות צדדיים. לצד מוצגים אלה, הוצגו יצירות אמנות גם בביתנים האחרים, המרכזיים יותר.
שערורייה התעוררה לאחר שעבודה של יוסף זריצקי הוזמנה כמוטיב המרכזי בביתן המשק, אבל בן-גוריון פסל אותה, ומקורבו טדי קולק החליט להעתיק את היצירה לביתן "חיי חברה חדשים". סמדר שפי מצטטת את חוקר תולדות האמנות והמבקר יונה פישר, שאומר כי "העלבון שנגרם לצייר הוותיק זריצקי מדגים כיצד מבינים אצלנו את המילה 'תרבות'. ניהול חיי האמנות בארץ והכוונתם, ארגונם המתמיד במסגרת של 'יצוג המדינה בכבוד' יכולים לתת מענה לשאלה מה המניעים האמיתים לשילוב יצירות אמנות במסגרת מפגנים רשמים בארץ ומחוצה לה".
ביתן מרכזי נוסף בתערוכה היה ביתן חברת מלאכת היד האמנותית הממשלתית "משכית".
ביקורת.
מעבר לביקורת על הצנזורה האמנותית שהפעיל בן-גוריון, לעיתים נמתחה ביקורת על תוכני התערוכה כתערוכת תעמולה, האופיינית למשטרים לא-דמוקרטיים ובייחוד למשטרים הקומוניסטיים של אותה תקופה. בספרם "איפה היינו ומה עשינו" מתארים דוד טרטקובר ואמנון דנקנר את התערוכה כשיא של "תערוכות סובייטיות".
כ-600,000 איש ביקרו בתערוכה. (עם זאת, זמורה-כהן מתארת את התערוכה ככישלון וקובעת: "הישראלים לא אהבו את התערוכה".)
שאר, כסות ועונה
אגודת הסטודנטים - המרכז הבינתחומי הרצליה
חבי מארטינס
נוי
נוי הוא מילה נרדפת ליופי, ומכאן צירופי המילים צמח נוי, דגי נוי וכיוצא בזה. "נוי" בגרמנית פירושו "חָדָשׁ".
מושב עולים
מושב עולים הוא סוג התיישבות בישראל. מושבי עולים הוקמו בעיקר בשנים הראשונות לקום המדינה, ונועדו ליישב עולים חדשים, בדרך כלל מאותו אזור גאוגרפי, ביישוב חקלאי וכמו כן לפתור את מצוקת הדיור החריפה ששררה אז במעברות, ליישב במהירות את השטחים והכפרים אשר נכבשו על ידי צה"ל במלחמת העצמאות כדי לא לאפשר חזרה של תושביהם הקודמים וכן לעודד את הייצור החקלאי בישראל בימי תקופת הצנע.
בנוסף לסיבות טכניות אלו ואולי אף לפניהן עמדה סיבה אידאולוגית - בישראל בראשית דרכה שלט הלך רוח סוציאליסטי-התיישבותי והפניית העולים החדשים להתיישבות העובדת נתפס על ידי דוד בן-גוריון כצעד הנכון ביותר הן לעולים והן למדינה החדשה.
הוויכוחים שלפני.
קודם לעליית מושבי העולים הראשונים התקיים בארץ דיון סוער בנוגע לעתיד העולים העתידים לבוא, דוד בן-גוריון דרש מהנהגת התנועות הקיבוציות לקחת תחת אחריותם את קליטת העולים וליישב אותם בקיבוצים ותיקים וחדשים. הנהגת הקיבוצים סירבה בכל תוקף באמירה שאורח חיים סוציאליסטי אינו יכול להיכפות על אדם ויש לתת הכשרה מקדימה לכל עולה המיועד להתיישבות שיתופית. לפי דרישות התנועות הקיבוציות היו יכולים להיקלט בקיבוצים ותיקים וחדשים כאלף עולים בשנה, מספר לא רלוונטי ביחס לרבבות העולים הצפויים.