ההתניה, גם זו הסמויה בין כדאיות כלכלית למיצוב מקצועי על פי סטנדרטים אקדמיים אוניברסליים וגם שמירה על ערכים פמיניסטיים, יצרו לא פעם התנגשות ערכית לא פשוטה.
האגודה, אשר אחת ממטרותיה היא ליצור שיתופי פעולה בין כל העוסקות/ים בתחום, נתקלה בקשיים לא מעטים.
ב. מעמד האגודה בקרב קהילת המרצות/ים והסטודנטיות/ים - האגודה הוקמה כיוזמה של מרצות, שראו בהקמתה, עוד נדבך, שיסייע למיסוד תחום הלימוד החדש והרב תחומי של לימודי הנשים בארץ. האגודה לא הצליחה במשך השנים להפוך לגוף מרכז עבור מרצות/ים וסטודנטיות/ים. תרומתה קיימת,אך בלעדיות הפעולות שנקטה נפגמה לא פעם על ידי מרצות/ים מן התחום.
ג. קיום האגודה - בחמש השנים האחרונות אין לאגודה תקציב עצמאי ולא נגבים דמי חבר/ה. מרבית הפעילות נסמכה בעבר על מימון המושג מקרנות, אוניברסיטאות ומכללות ולרוב זהו מימון נקודתי למיזם מוגדר כגון כנס, או מקראה ותרומות פרטיות. מירב הפעילות המקצועית (בעבר: עריכת המקראה, ניהול כנסים וחגיגות הספרים, וכיום: עריכת הפייסבוק, האתר, וחיפוש חומרים עבור הידיעון המקוון) נעשית בהתנדבות על ידי חברות וחברי האגודה.
מוזיאון המוזיקה הלאומי
מוזיאון המוזיקה הלאומי (באנגלית: National Music Museum) הוא מוזיאון לכלי נגינה בבורמיליון, עיר בדקוטה הדרומית שבארצות הברית. המוזיאון מוקדש לחקר ותצוגת ההיסטוריה של כלי נגינה ומוזיקה.
המוזיאון נוסד בשנת 1973 בקמפוס של אוניברסיטת דקוטה הדרומית. בימים אלה המוזיאון סגור עקב שיפוצים נרחבים במבנה במהלכם יורחב שטח המוזיאון.
תצוגות המוזיאון.
המוזיאון מכיל כ-15,000 כלי נגינה מתרבויות שונות ומתקופות שונות בהיסטוריה וכולל תצוגות כלי מיתר, כלי מקלדת, כלי נשיפה ממתכת ומעץ, כלי הקשה, כלי מפוח, כלי נגינה אלקטרוניים, צעצועים מוזיקליים וכלי נגינה יוצאי דופן אחרים.
פריטים ייחודיים.
במוזיאון פריטים נדירים ויחודיים, כגון:
מר פיט הצעיר
מר פיט הצעיר (באנגלית: The Young Mr. Pitt) הוא סרט ביוגרפי בריטי בשחור-לבן משנת 1942 בבימויו של קרול ריד, עם רוברט דונאט, רוברט מורלי, פיליס קלברט, ג'ון מילס והרברט לום בתפקידים הראשיים.
הסרט מתאר את מאבקה של בריטניה בראשותו של ויליאם פיט הצעיר נגד נפוליאון בונפרטה. הסרט הופק בימים הסוערים של מלחמת העולם השנייה בהם עמד וינסטון צ'רצ'יל לבד מול אדולף היטלר והנאום של פיט הצעיר "אנחנו נאבקים לבד" דומה לנאומו של צ'רצ'יל מ-1940.
זה סרט פרו-בריטי מובהק בדומה לסרט ליידי המילטון שגם הוא עוסק במלחמת בריטניה נגד נפוליאון.
רוברט דונאט מופיע בתפקיד כפול של ויליאם פיט האב וויליאם פיט הבן (הצעיר).
תקציר העלילה.
ויליאם פיט האב (רוברט דונט) נואם בפרלמנט נגד מלחמה עם הקולוניות האמריקאיות שתושביהן הם "אחים" לבריטים מבחינת שפה, תרבות ודת.
כעבור שנים הוא נפגש עם בנו ויליאם פיט הצעיר ומייעץ לו שלא יעשה לעצמו פרסום בעזרת מלחמה.
ויליאם פיט הצעיר (רוברט דונט), מצטרף לפרלמנט ונתקל בהתנגדות חריפה של צ'ארלס ג'יימס פוקס (רוברט מורלי). הוא מתקבל בפרלמנט בקריאות בוז ולעג. בעצת ידידו הקרוב ויליאם וילברפורס (ג'ון מילס), הוא מחליט להציג עצמו לתפקיד ראש הממשלה. בתקופת הבחירות הוא נתן גם להתקפות פיזיות ופעם אחת הוא נחלץ מתוקפיו בעזרת המתאגרף היהודי דניאל מנדוזה (רוי אמרטון).
להפתעת כולם הוא זוכה בבחירות ומתמנה לראש ממשלה בגיל 24. הוא מחוקק רפורמות ומחזק בעיקר את צי המלחמה כדי להכין את בריטניה לעתיד.
לאחר המהפכה הצרפתית מגיע אליו שר החוץ טליראן (אלברט ליבן) בשליחות חשאית ומבקש ממנו לא להתערב אם צרפת תפלוש לבלגיה והולנד. פיט מסרב ומכריז מלחמה על צרפת. הוא סובל מפלה מנפוליאון (הרברט לום) בעת המצור על טולון. נפוליאון מתחמק עם הצי שלו לים התיכון. פיט ממנה את אדמירל הוריישו נלסון למפקד הצי אף על פי שיש בכירים ממנו.
באותה תקופה מפתח פיט קשר עם אלינור עדן (פיליס קלברט), בתו של לורד אוקלנד (פרדריק ליסטר). היא רוצה להתחתן אתו אבל הוא שקוע כל כולו במאבק נגד נפוליאון ואומר לה כי לא יוכל להקדיש זמן לנישואיהם.
נלסון מנצח את נפוליאון בקרב אבו קיר. פיט נקרא לפרלמנט ומתקבל בקריאות זועמות בעיקר על ידי פוקס. רק כאשר הוא שולף פתק ומקריא את הניצחון בקרב הנילוס, הוא זוכה לתשואות.
נפוליאון פונה לפיט באמצעות טליראן בבקשה לחתום על הסכם שלום. פיט מסרב כי הוא יודע שזה תכסיס של נפוליאון להרוויח זמן כדי לחזק את צבאו. ואכן כך מסביר זאת נפוליאון לטליראן.
הבריטים רוצים שלום ומתנגדים לפיט. בראש המתנגדים עומד שוב פוקס שרואה בפיט שונא שלום ומחרחר מלחמה ואבנים נזרקים לביתו. פיט חולה ותשוש הולך למלך ג'ורג' השלישי (ריימונד לובל) ומגיש את התפטרותו.
במקומו מתמנה הנרי אדינגטון (הנרי יואיט) לראש ממשלה (1801). עם סילוקו של פיט מראשות הממשלה נפתחה הדרך למשא ומתן לשלום, וב-25 במרץ 1802 נחתם חוזה אמיין, שסיים באופן זמני את המלחמה. על אף שתנאי החוזה לא היו טובים במיוחד, הוא התקבל באהדה בציבור ואדינגטון זכה לפופולריות מסוימת. בתקופת השלום פעול אדינגטון לקיצוץ חד בצבא ובצי על מנת לצמצם את הגירעונות שגרמה המלחמה, וכן מייעל את מערכת המס.
אולם בתוך חודשים אחדים התברר כי שלום אמיין הוא זמני בלבד, לאחר ששני הצדדים לא עמדו בתנאיו.
הבריטים מתחננים לפני פיט שיחזור להיות ראש ממשלה כדי להציל את המצב והוא מסכים ומתמנה לראש ממשלה בפעם השנייה ב-1804.
צבא צרפת בראשות נפוליאון מתעצם, מוכרז מצב חירום בבריטניה והתושבים נקראים להתגייס. גם פוקס מתגייס לצבא כחייל פשוט.
נפוליאון נוחל תבוסה קשה בקרב טרפלגר והאיום על הפלישה לבריטניה מוסר.
פיט נושא נאום חוצב להבות בגילדהול ובו אומר שהניצחון הושג לא רק בזכותו אלא בזכות כל העם וכי בריטניה תציל בעתיד את אירופה.
Reasons I Drink
Reasons I Drink הוא שיר של הזמרת הקנדית-אמריקאית אלאניס מוריסט מאלבום האולפן התשיעי שלה, Such Pretty Forks in the Road. הוא יצא לאור כסינגל המוביל מהאלבום ב-2 בדצמבר 2019, על ידי אפיפאני רקורדס.
הופעות חיות.
מוריסט ביצעה את השיר לראשונה בשידור חי בתוכנית האירוח הלילית של ג'ימי פאלון ב-5 בדצמבר 2019.
קישר
קישר (בהונגרית: Kisar) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג על גדות נהר טיסה שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי קישר.
יהודים חיו בקישר בתקופות זמן שונות ובמקום קיים בית קברות יהודי של יהודי הקהילה, בו 11 מצבות מתוכן 4 שבורות. בשנת 1944 נרצחו רבים מבני הקהילה בשואה.
צ'ארלי סיאם
צ'ארלס מקסימיליאן סיאם (נולד ב-14 בינואר 1986) הוא כנר ודוגמן בריטי.
ביוגרפיה.
צ'ארלי סיאם נולד בלונדון, אנגליה, לכריסטיאן סיאם איש עסקים נורווגי, ולאם ילידת דרום אפריקה. יש לו שלוש אחיות, כולן עוסקות באמנויות: מוזיקאית ומלחינה סשה סיאם, אמנית חזותית ומורה לאמנויות ריפוי / יוגה סופי מדלן סיאם, והאמנית והדוגמנית לואיזה טטיאנה קריסטיאן סיאם.
סיאם למד באיטון קולג' ובגירטון קולג' בקיימברידג'. הוא המשיך את לימודי הכינור אצל יצחק רשקובסקי ושלמה מינץ. הוא ביצע את הקונצ'רטו הראשון שלו עם תזמורת בגיל 15 וניגן עם התזמורת הפילהרמונית המלכותית בגיל 18. הוא זכה להכרה בשנים האחרונות כשניגן לצד אמנים כמו The Who ומיילי סיירוס. עם מעריציו נמנים ליידי גאגא וקייטי פרי.
סיאם הוא דוגמן מקצועי, ודיגמן עבור החברות דנהיל לונדון והוגו בוס.
סיאם קרוב רחוק של הכנר והמלחין הנורווגי אול בול.
הוא מנגן בכינור תוצרת ג'וזפה גוארנרי משנת 1735, המכונה גם "ד'אגוויל". בעבר היה הכינור בבעלות הכנר יהודי מנוחין.
פרטיזנים יהודים
פרטיזנים יהודים היו לוחמים יהודים ביחידות צבאיות לא סדירות, שהשתתפו בתנועת ההתנגדות היהודית נגד גרמניה הנאצית ומשתפי הפעולה עמה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מספר יחידות פרטיזנים יהודיות פעלו ברחבי אירופה הכבושה על ידי הנאצים. חלקן כללו יהודים מעטים שנמלטו מהגטאות או ממחנות הריכוז, ואחרות, כמו יחידת הפרטיזנים של בלסקי, מנו מאות איש וכללו גם נשים וילדים. יחידות הפרטיזנים היו רבים יותר במזרח אירופה, אך היו קיימות גם בצרפת הכבושה ובבלגיה, שם פעלו עם ההתנגדות המקומית. לוחמים יהודים רבים השתתפו כבודדים בתנועות הפרטיזניות האחרות בארצות כבושות אחרות. בסך הכל היו כ-30,000 פרטיזנים יהודים בתקופת השואה.
פעולות.
הפרטיזנים עסקו במלחמת גרילה ובחבלה נגד הכיבוש הנאצי, המרידו בני נוער ושחררו אסירים. בליטא הרגו כ-3,000 חיילים גרמנים. לעיתים היו להם קשרים עם יושבי הגטאות והמחנות, עם היודנראטים ועם יחידות התנגדות אחרות, איתן חלקו מודיעין צבאי.
במזרח אירופה הצטרפו יהודים רבים לשורות הפרטיזנים הסובייטים. לאורך המלחמה התמודדו עם אנטישמיות ואפליה מצד הסובייטים וחלק מהפרטיזנים היהודים נהרגו, אך עם הזמן רבות מיחידות הפרטיזנים היהודיות נקלטו במבנה הפיקודי של תנועת הפרטיזנים הסובייטית הרחבה יותר. פרטיזנים סובייטים הגיעו למערב אוקראינה בשנת 1943, כללו רוסים, אוקראינים, פולנים ויהודים, ויחידותיהן היו קטנות יותר מאשר בבלארוס, מה שהתאים יותר ללוחמה פרטיזנית. מנתוני ארכיון סובייטי שפורסמו עולה כי היהודים היו 5.2% מהפרטיזנים באוקראינה.
אספקה.