בשעות הצהריים הורה הפיקוד לחטיבה הירושלמית לנוע דרומה ולכבוש את העמדות הירדניות שמדרום לעיר. גדוד 62, בפיקוד סא"ל רוטשילד, נע מרמת רחל ותקף את מוצב מר אליאס ביחד עם פלוגה א' מגדוד 161 שכבשה את מוצב טבליה (גבעת המטוס). במקביל כבשה הפלס"ר החטיבתי את ג'בל אבו ע'וניים (כיום שכונת הר חומה) והמשיכה לגוש עציון וחברון דרך פאתי בית לחם. גדוד 62 המשיך דרומה יחד עם הפלס"ר. גדוד 161 נכנס לבית לחם, בית ג'אלה ובית סחור ומ"פ ד' - סרן רפי בנבנשתי קיבל לפנות ערב להפתעתו את הכניעה של נכבדי הכנסייה והעיר ונכבדי בית ג'אלה ובית סחור בחדר גדול בכנסיית המולד (זו הייתה הכניעה השנייה של הנכבדים לאחר שנכנעו קודם לכן לאנשי הפלס"ר בפרברי בית לחם). הוא הרגיע את הנכבדים, הודיע להם שהמושל הצבאי של הערים יגיע רק למחרת היום ויודיע להם את ההוראות המתאימות ושלח אותם לביתם.
אחרית דבר.
פולמוס.
במשך השנים התעוררו ויכוחים על הדרך שבה התנהל הקרב על ירושלים.
תחילת הקרב.
אורי מילשטיין טוען שהקרב החל, בגזרת ארמון הנציב, כיוזמה מקומית, בניגוד לכוונת הפיקוד העליון ובניגוד לפקודות מפורשות. לדעתו, לאלוף פיקוד המרכז, עוזי נרקיס, הייתה מוטיבציה רבה לחולל את הקרב, כתיקון ל"בכייה לדורות" של מלחמת העצמאות. נרקיס היה סגן מפקד הגדוד הרביעי של הפלמ"ח ועמד בראש כוח הפריצה לעיר העתיקה דרך "שער ציון" ב-19 במאי 1948. לאחר הצלחת הפריצה, נרקיס הורה על נסיגת הכוח בניגוד לפקודה מפורשת של מפקד ירושלים דוד שאלתיאל. מהלך זה גרם לנפילת הרובע היהודי בידי הלגיון הערבי. נרקיס הואשם על ידי דוד שאלתיאל, מפקד חטיבת עציוני, באחריות לכישלון, ואילו נרקיס הטיל את האשמה על שאלתיאל. מכל מקום, ברור שנרקיס חש שהוא עומד בפני הזדמנות היסטורית לתקן את המעוות.
לדברי מילשטיין, המותח ביקורת חריפה על תפקודו של נרקיס, אלוף הפיקוד עשה כל מאמץ כדי לעקוף את הרמטכ"ל ושר הביטחון, ולפתוח במלחמה. למעשה, טוען מילשטיין, ההתקפה על ארמון הנציב החלה אף ברמה נמוכה יותר. לדברי מילשטיין, מי שהורה על מתקפת הנגד בארמון הנציב היה קצין האג"ם של חטיבת ירושלים, רס"ן עמוס נאמן. על פי מילשטיין נאמן הורה על תחילת ההתקפה בהיעדר המח"ט ואלוף הפיקוד, וכאשר הגיעו טלפונים דחופים מן המטכ"ל שדרשו את עצירת המתקפה טען נאמן, יחד עם קצין האג"ם הפיקודי סגן-אלוף אריק רגב, שאין לו קשר עם הכוח המסתער. כך, טוען מילשטיין, החלה המלחמה, וזאת כתולדה של יוזמה מקומית בלבד.
אריה יצחקי דוחה תפיסה זו. הוא מסכים שנרקיס ראה בפתיחת המלחמה הזדמנות לתקן את הכישלון של 1948; נרקיס מעיד על כך בעצמו בספרו פעמים רבות. ואולם, ההחלטה על פתיחת המערכה מול ירדן לא הייתה יוזמה מקומית אלא התקבלה בישיבת ממשלה ביום הראשון של המלחמה. באותה ישיבה אישר ראש הממשלה לוי אשכול את הנחייתו של שר הביטחון משה דיין להעביר את חטיבת הראל לפרוזדור ירושלים, כדי שתחבור להר הצופים (באותה ישיבה אושרה גם תקיפת מטרות בירדן ובסוריה על ידי חיל האוויר, וכן את תקיפת ג'נין על ידי פיקוד הצפון).
קרב ההבקעה של חטיבה 55.
הנושא העיקרי בו התמקדה הביקורת על דרך ניהול המערכה על ידי הפיקוד הישראלי במרחב ירושלים, היה קרב ההבקעה של חטיבה 55 בליל 6/5 ביוני. במהלך קרב זה נהרגו עשרות מלוחמי החטיבה, ואבדותיה היו כבדות בהרבה מאבדותיהן של שתי החטיבות האחרות שהשתתפו במערכה במרחב ירושלים (ראו להלן). תשומת הלב הופנתה במיוחד לקרב על גבעת התחמושת, בו נהרגו 24 לוחמים, ונחשב אחד הקרבות הקשים במלחמה כולה. הטענות מופנות כלפי אלוף פיקוד מרכז ומפקדת החטיבה; על גבורתם של הלוחמים אין עוררין.
בין הטענות שהועלו במשך השנים היו הטענות הבאות:
כנגד הביקורת, נטען כי אלוף הפיקוד חש שעליו לעשות את המרב כדי לחבור להר הצופים בכל המהירות, כדי להקדים את חטיבה 60 הירדנית שנעה - ככל שהיה ידוע בפיקוד המרכז - לכיוון ירושלים. אלוף הפיקוד לא היה יכול להמתין ולראות האם תצליח חטיבת הראל בהבקעה שלה ותגיע בזמן מצפון, ולא יכול היה לדעת בוודאות שחיל האוויר אכן הצליח להשמיד את התגבורות הירדניות. בשל כך, הדרך הנכונה מבחינתו הייתה הטלת חטיבה 55 לקרב כבר בלילה הראשון. גורם נוסף במערכת השיקולים של הפיקוד הייתה העובדה שחטיבה 55 הייתה חטיבת חי"ר מעולה, חטיבת קו ראשון של צה"ל. צירופה לפיקוד המרכז הייתה תוספת כוח משמעותית, ובהתאם לכך הוטלו עליה המשימות הקשות ביותר לביצוע.
מי שחרר את ירושלים?
בתודעה הישראלית נצרבה חטיבה 55 כ"חטיבת משחררי ירושלים", ועיקר התהילה על הניצחון ההיסטורי נפלה בחלקה. כך למשל, בספרו של משה נתן, "המלחמה על ירושלים", שיצא לאור כשנה לאחר המלחמה, חטיבת הראל כמעט ולא מוזכרת, ואילו החטיבה הירושלמית זוכה לאזכור קצר בהרבה מזה של חטיבה 55. הועלו טענות קשות על כך שחטיבה 55 "ניכסה לעצמה" את כל התהילה, והמעיטה בחלקן של החטיבות והיחידות האחרות. אין ספק שהכרזתו של מוטה גור "הר הבית בידינו" ותמונות הצנחנים ליד הכותל יצרו את הרושם הדרמטי ביותר. בעשורים האחרונים נעשה מאמץ לתאר ולחשוף את מאמציהן של כלל היחידות שהשתתפו בקרב על ירושלים.
אבדות ואותות.
כאמור בפתיחת הערך, הקרב על ירושלים היה מן הקרבות המרים והקשים במלחמת ששת הימים כולה. חיילי הלגיון הירדני נלחמו באומץ ובעקשנות, והסבו אבדות כבדות לחיילי צה"ל. ההתמוטטות המהירה של מערך ההגנה הירדני במרחב ירושלים נבעה בעיקר מהחלטת הפיקוד העליון הירדני לסגת משטח הגדה המערבית. גם לחימתם של חיילי צה"ל התאפיינה בהתמדה ובגבורה רבה; הלחימה בשטח הבנוי הייתה מרכיב מרכזי נוסף שהביא למספר האבדות הגבוה.
בקרב על ירושלים נהרגו 182 חיילי צה"ל. כמחצית מן ההרוגים היו חיילי וקציני חטיבת הצנחנים.
חטיבה 55 הייתה החטיבה שספגה את מספר ההרוגים הגבוה ביותר מבין כלל חטיבות צה"ל במלחמה. שלב ההבקעה בגזרת ירושלים היה העקוב מדם מכל שלבי ההבקעה בזירות השונות: בגזרת ירושלים נפלו 118 חיילים בשלב זה, לעומת 103 בגזרת הציר הצפוני בסיני ו-92 בגזרת רמת הגולן.
אבדות הלגיון הערבי מוערכות בכ-400 הרוגים, מתוכם 112 הרוגים בגדוד 2, שעמד מול חטיבת הצנחנים בצפון ירושלים, וכ-80 הרוגים מגדוד 31, שעמד מול חטיבת ירושלים בדרום. בתחילה דיווחו הירדנים על אלפי נעדרים, אך מספר זה התקבל משום שרבים מן החיילים חמקו אל כפריהם ביהודה ושומרון, ללא רישום או בקרה של הפיקוד.
שני הצדדים ספגו במהלך הלחימה גם מאות פצועים. כאמור לעיל, בירושלים המערבית נהרגו כ-20 אזרחים מן ההפגזות הירדניות, וכאלף נפצעו. אין מידע על מספר האבדות בקרב האוכלוסייה האזרחית הערבית בירושלים המזרחית.
49 מן הלוחמים בקרב על ירושלים עוטרו באחד מעיטורי צה"ל:
חיילי חטיבה 55 קיבלו מסמך הוקרה ומדליה על תפקידם בלחימה. המסמך חתום על ידי מוטה גור, מפקד החטיבה באותו זמן.
מורשת.
תצלום הצנחנים בכותל המערבי הפך למזוהה עם הקרב ועם המלחמה כולה. לדוגמה, ב-2001 עמד התצלום במרכזו של פולמוס בדבר השימוש בו במסגרת תעמולת הבחירות של הבחירות לראשות הממשלה באותה שנה. בתשדירי הבחירות של אריאל שרון, הוצג התצלום. בעקבות זאת, הגישה סיעת שינוי עתירה ליושב ראש ועדת הבחירות המרכזית השופט מישאל חשין וטענה כי "השימוש בתמונה עשוי ליצור רושם שצה"ל מזוהה עם הימין". חשין דחה את בקשתם והתיר את המשך השימוש בתצלום ואף קבע כי
השיר גבעת התחמושת הפך לפופולרי מאוד. יש שאומרים כי בלעדיו תהילת הקרב של גבעת התחמושת לא הייתה גדולה כל כך. הרמטכ"ל לשעבר מוטה גור, שהיה מפקד חטיבה 55, טען כי אלמלא השיר שפאר כל כך את הקרב, השבעת חיילי הצנחנים לא הייתה מתקיימת בגבעת התחמושת.
הנרי קאביל
הנרי ויליאם דלגליש קאביל (באנגלית: Henry William Dalgleish Cavill, נולד ב-5 במאי 1983) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי. מוכר בשל תפקידו כצ'ארלס ברנדון, דוכס סאפוק הראשון בסדרת הטלוויזיה "שושלת טיודור", לאחר מכן קיבל חשיפה עולמית כאשר לוהק לתפקיד סופרמן ביקום הקולנועי של DC.
ביוגרפיה.
קאביל נולד באי ג'רזי אשר באיי התעלה, שטח חסות של הכתר הבריטי. הוא הרביעי מתוך חמישה בנים. אימו מריאן היא עובדת בנק ואביו סוחר בבורסה לניירות ערך. הוא למד במכינת סנט מייקל בסנט סייביור, ג'רזי ואחריה למד בפנימייה בבקינגהאמשייר, אנגליה. הוא החל להשתתף במחזות בית ספר בעת שלמד במכינה. הוא ציין כי אם לא היה הופך לשחקן, היה מתגייס לצבא, או לומד היסטוריה של העת העתיקה באוניברסיטה, במיוחד אגיפטולוגיה.
קריירה.
דוגמנות.
קאביל שימש כפרזנטור למספר חברות, בהן בית האופנה דנהיל, ג'וני ווקר, חברת הסלולר וואווי והחל מ-2018 משמש כפרזנטור של ליין משקפי הגברים של בית האופנה הוגו בוס.
משחק.
בשנת 2002, שיחק בסרט "הרוזן ממונטה קריסטו" את דמותו של אלברט.
ב-2003, התארח בפרק בסדרה "רציחות במידסומר". ב-2007, שיחק בסרט הפנטזיה "‏אבק כוכבים (סרט)".
בין השנים 2007 -2010, שיחק בתפקיד הראשי את דמותו של צ'ארלס בסדרה "שושלת טיודור". בשנת 2009, שיחק בסרטו של וודי אלן, "מה שעובד".
מאז 2013 מגלם את דמותו של סופרמן ביקום הקולנועי של DC. ב-2015, שיחק בסרטו של גאי ריצ'י "שם קוד מ.ל.א.ך". ב-2018, שיחק בסרט "" בכיכובו של טום קרוז.
בשנת 2019, כיכב בסדרה "המכשף", בתפקיד הראשי, בדמותו של המכשף גראלט מריוויה. הסדרה היא עיבוד טלוויזיוני של נטפליקס לסדרת הספרים "המכשף".
בספטמבר 2020 עלה בנטפליקס הסרט "אנולה הולמס" בו גילם את שרלוק הולמס לצד מילי בובי בראון (אנולה הולמס) וסם קלאפלין (מייקרופט הולמס). ב-2022, שיחק בסרט המותחן "ארגייל".
חיים אישיים.