כתגובה על התיישנות יסודות המוזיקה המקובלים והצורך לנוע לסגנונות אחרים, היו מלחינים שגילו נטייה לחזור אל המוזיקה שקדמה לקלאסיקה ולרומנטיקה, אל הבארוק, הרנסאנס והקנטוס פלאנוס, בחיפוש אחר השראה טהורה יותר, בתקווה שיוכלו להפיח חיים חדשים במוזיקה הטונאלית. היו אף שנסו לבסס מוזיקה חדשה על יסודות של הרמוניה מודאלית. השובע מ"פולחן הגודש השולט", כפי שהגדיר אחד המלחינים בסביבות 1900, שבא לביטוי בפוליכרומטיציזם של וגנר, הניע מלחינים במקומות שונים באירופה לחפש השראה בעבר הרחוק, אם בשיבה לכלים אותנטיים, שהחלוצים לה היו ארנולד דולמטש וונדה לנדובסקה, ואם בחיפוש עולם פסטורלי וטהור ורגשות זכים וחדורי קדושה בקלאסיקה היוונית או הארקדית, גישה המזכירה את האקדמיה של ארקדיה מן המאה ה-17. בהשפעת הנהייה אחר יוון הקלאסית חיבר דביסי את "שירי ביליטיס" בשנת 1897 וראוול כתב את דפניס וכלואה ב-1912, בלט שכולו חדור ברוח הטבע הטוב והמיטיב. פורה השתמש ברבים משיריו במרקמים החסכוניים שהצרפתים ייחסו לתרבות ההלנית, ו"סוקרטס" של סאטי מ-1919, על פי אפלטון, היא יצירה רצינית באופיה, הממזגת בהצלחה את תרבות צרפת עם זו של יוון.
ריכרד שטראוס, לעומת זאת, שיווה אופי טווטוני ליוון הארקדית, הבא לביטוי ב"דפנה" הפסטורלית מ-1938. יוון, בפרשנותו של שטראוס, מצטיירת בקשיחותה של "אלקטרה" וב"הלנה המצרית" מ-1929.
היצירה שייצגה יותר מכל את הפרימיטיבזם במוזיקה הייתה פולחן האביב של איגור סטרווינסקי, שביצוע הבכורה שלה ב-1913 עורר שערורייה שכמותה לא נודעה באולמות הקונצרטים. גרטרוד שטיין, שהייתה נוכחת בהופעת הבכורה, סיפרה שלא הצליחה כלל שמוע את המוזיקה בגלל התפרעות הקהל. אך סטרווינסקי נקם את נקמתו, כאשר היצירה נוגנה כקונצרט סימפוני כעבור שנה, ונחלה הצלחה מסחררת.
נאו-קלסיציזם.
ראשיתו של הנאו-קלסיציזם לא הייתה, כפי שמקובל לחשוב, בין שתי מלחמות העולם באירופה, אלא לפני 1900. אפשר ש"החזרה לבאך" באה לביטוי כבר בסיום הסימפוניה הרביעית של יוהנס ברהמס מ-1886, וייתכן שכבר בפרק הראשון של הקונצ'רטו הרביעי לפסנתר של סן סנס מ-1844. רגר, שהיה קונטרפונקטיסט מבריק ונלהב להרמוניה כרומטית נפתלת, העריץ את יוהאן סבסטיאן באך והרבה לכתוב לעוגב. רגר דבק במוזיקה אבסולוטית ולא גילה עניין באקספרסיוניזם. ביצירותיו מראשית המאה ה-20 מתגלה דפוס חשיבה אישי, המוצא פתרון חיובי לבעיות היצירה של תקופתו. אפשר לראות ברגר חוליה מקשרת בין ברהמס להינדמית, שיצירתו נגדה את הרוח הרומנטית, דבקה ב"אובייקטיביות החדשה", או "צליל לשם הצליל" של שנות ה-20, ומצאה את מקומה בקונטרפונקט קווי בנוסח באך, לא אטונאלי אלא בשיטה הרמונית חדשה, בעלת צביון מיוחד, מבוססת על צלילים עליים טבעיים. גם בסגנונו של בוזוני, שהשקפותיו המתקדמות התבססו כולן על מוזיקה מימים עברו, מתגלה נטייה לבאך ולמוצרט.
בקברו של קופרן של ראוול, בסוויטה לפסנתר אופוס 25 של שנברג (היצירה הראשונה שלו בשיטת שנים-עשר הטונים משנת 1925) ובווצק של ברג אפשר למצוא מרכיבים של תנועת ה"חזרה למאה ה-18".
בניגוד לדודקפוניה הסובייקטיבית-רגשית, המוזיקה הנאו-קלאסית הצטיינה בסדר ובהירות. הניאו קלסיציזם של סטרוינסקי, פרוקופייב או דריוס מיו הן הרחבות שיטתיות של האמצעים הקלאסיים. על אף הקשר הברור שלה למוזיקה של המאה ה-18, בעיקר, הייתה שייכת בבירור למאה ה-20, כפי שהעיד הכוח הקצבי שאפיין אותה, ולא פעם גם אווירה פרודית מלבבת. על תואר הראשוניות לסגנון זה מתחרות פולצ'ינלה של סטרווינסקי מ-20–1919 ו"הסימפוניה הקלאסית" של פרוקופייב מ-17–1916. חיקוי מודע ואפילו פרודיה אפשר למצוא במוזיקה של ריכרד שטראוס ל"גם הוא באצילים" של מולייר. אחרי "פולצ'ינלה" הוסיף סטרווינסקי, בנימה של חיבה אירונית, לכתיבתו הנאו-קלאסית גם את "אלוני דמברטון", בנוסח הקונצ'רטי הברנדנבורגיים של באך, את "דרכו של הולל" בסגנון האופרה של מוצרט ואת אדיפוס רקס בסגנון האורטוריות של הנדל. גם שנברג הושפע מן הנאו-קלאסיציזם, כשם שסטרווינסקי נטה בסוף חייו לסריאליזם. הנאו-קלאסיקה הייתה, במידה מסוימת, תגובה על הגודש של הרומנטיקה ושלילה של כל יומרנות נפוחה. השפעתה ניכרה גם בכתיבתם של הצרפתים פולנק ואיבר ובאורטוריות של הונגר.
וירג'יל תומסון האמריקאי כתב את "סונאטה דקייסה" בסגנון נאו-קלאסי כמחווה ברורה לסטרווינסקי.
מינימליזם.
המינימליזם כתנועה מוזיקלית צמח בשנות השישים בעיר ניו יורק. חלוצי הסגנון היו לה מונט יאנג, פיליפ גלאס, טרי ריילי וסטיב רייך. המוזיקה מבוססת על תבניות קצרות החוזרות על עצמן לאורך זמן עם שינויים קלים, תוך מיצוי מקסימלי של החומר התמטי המינימלי. במידת מה מייצג המינימליזם חזרה אל הטונאליות שנטשו רוב המלחינים המודרניים בתחילת המאה העשרים. מוזיקה מינימליסטית היא מגמת המשך של סגנונם של יוצרים אמריקאים כגון מורטון פלדמן וג'ון קייג', אך גם יש בה השפעות חזקות מאוד של הביבופ והקול ג'אז. רוב המלחינים הראשונים שכתבו בה מספרים על השפעות חזקות של החצוצרן מיילס דייוויס, בייחוד ב-Kind of Blue, ושל נגן הסקסופון ג'ון קולטריין.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:מוזיקה של המאה ה-20]]
[[קטגוריה:מוזיקה של המאה ה-21]]
[[קטגוריה:מוזיקה קלאסית]]
טיק טוק
איסידור כהן
חבייר סאנטי
שלמה מחעלמא
בל אנד סבסטיאן
אוגוסט אסקופיה
יוהאן קספר לאוואטר
יוהן קספר לאוואטר
יוהן קספר לוואטר
יוהאן קספר לוואטר
יוהאן קספר לפאטר
יוהאן קספר לפטר
יוהן קספר לפאטר
יוהן קספר לפטר
יוהן קספר לאפאטר
יוהאן קספר לאפאטר
חג שבועות
להלכה
הנרי טיודור (לוטננט גנרל)
לוטננט גנרל סר הנרי יו טיודור (באנגלית: Henry Hugh Tudor; 14 במרץ 1871 – 25 בספטמבר 1965) היה לוטננט גנרל בריטי הזכור במיוחד בשל חלקו במלחמת העצמאות האירית. כן שירת בין 1922 ל-1924 בארץ ישראל כ"ממונה על ביטחון הציבור".
ראשית חייו ומלחמת העולם הראשונה.
טיודור נולד באנגליה ב-14 במרץ 1871, למד באקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ', והצטרף לארטילריה המלכותית הרכובה ב-1890. בין 1890 ל-1897 הוצב בהודו. במהלך מלחמת הבורים השנייה לחם בדרום אפריקה שם נפצע קשה בקרב מאחרספונטיין, אך החלים ושב לשירות. על שירותו במלחמה זו עוטר בעיטורי כבוד. לאחר סיום המלחמה שב להודו לחמש שנים, ולאחר מכן הוצב במצרים שם שהה עם תחילת מלחמת העולם הראשונה.
מדצמבר 1914 עד לסוף המלחמה לחם טיודור בחזית המערב, ועלה בדרגתו מדרגת קפטן (המקבילה לדרגת סרן בצה"ל), המפקד על סוללת תותחים, לדרגת מייג'ור גנרל (המקבילה לדרגת אלוף בצה"ל) ומפקד דיוויזיה. הוא קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-9, והמשיך לפקד עליה כחלק מצבא הכיבוש בריין עד לפירוקה במרץ 1919. במהלך שירותו גילה מקצועיות כאיש תותחנים. הוא היה הבריטי הראשון שעשה שימוש בפגזי עשן על מנת ליצור מסך עשן, והיה בין מקדמי השימוש בטנקים במהלך קרב קמברה בנובמבר 1917. כן גילה אומץ לב אישי, ושהה רבות עם חייליו בחזית.
שירותו באירלנד.
לאחר פירוק הדיוויזיה ה-9 הוצב טיודור שוב במצרים ובהודו. במאי 1920 שימש טיודור כ"יועץ משטרתי" לממשל הבריטי באירלנד, וזאת בשל ידידותו עם שר המלחמה וינסטון צ'רצ'יל אותו פגש בבנגלור ב-1895 והתיידד עמו, ידידות שנמשכה למשך חייהם של השניים.
כאשר קיבל עליו טיודור את המשרה הייתה מלחמת העצמאות האירית בעיצומה. מצב הכוחות הבריטים היה בכי רע. מורל הכוחות, ובמיוחד כוח השיטור המלכותי האירי (Royal Irish Constabulary) שנשא בעיקר נטל הלחימה היה ירוד. לוחמי הגרילה של ה-IRA הציבו לשוטרים מארבים, פשטו על תחנות משטרה, וארגנו חרמות על משפחות השוטרים. עובדי הרכבת פתחו בשביתה ששיתקה את התחבורה ששימשה את כוחות הצבא והמשטרה. סוחרים סירבו לשרת את השוטרים ולמכור להם מצרכים. מגויסים חדשים היו קורבן למסעות הפחדה, ונשים שהתרועעו עם שוטרים הושפלו בפומבי ושערן נגזר. מפלגת שין פיין בנתה בתקופה זו מדינה אלטרנטיבית, "הרפובליקה האירית", עליה הוכרז במהלך מרידת חג הפסחא ב-1916. רשויות מקומיות רבות קיבלו את מרותה של המדינה האלטרנטיבית, ואנשי ה-IRA פעלו לעיתים כשוטרים מקומיים מטעמה. בתי משפט רפובליקניים פעלו הן במישור האזרחי והן במישור הפלילי.
טיודור ראה את משימתו כהעלאת המורל בין חייליו, הענשת הפושעים, והשבת סדר למדינה. ב-9 באוגוסט 1920 קיבל הפרלמנט הבריטי את "חוק השבת הסדר לאירלנד" (Restoration of Order in Ireland Act) שהעניק לממשל האזרחי במדינה את הזכות למשול לפי צווים, את סמכויות בתי המשפט בנוגע לפושעים פליליים, ולמנוע תקציבים מרשויות מקומיות סוררות.