כאשר חזר בראונינג לביים ב-MGM ביוני 1931, הוא הוחתם בחוזה על בימוי שני סרטים נוספים תוך שנה. למרות זאת, לאור הכישלון החד-משמעי של "פריקס" בקופות, במהלך רוב שנת 1932 נותר בראונינג בחוסר מעש, בציפייה שהאולפנים יפקידו אותו לעבודה על הפרויקט הבא. סרטו הבא, "Fast Workers", יצא לאקרנים בשנת 1933, ובסך הכול הוא יצר לאחר "פריקס" ארבעה סרטים בלבד, כאשר האחרון שבהם, "Miracles for Sale", יצא לאקרנים בשנת 1939.
"פריקס" אמנם חולק מאפיינים משותפים עם סרטי האימה של תקופתו - למשל במוטיב העלילתי של נקמה, בהצגתם של "אחרים" ובהצגת סביבה זרה ושונה - אך הוא גם נבדל מהם בצורה מהותית, בשל השימוש באמני קרקס אמיתיים שהופיעו במופעי מוזרויות. לעומת סרטי אימה אחרים של התקופה, שבהם הקהל היה מודע היטב לכך שהדמויות שבהן הוא צופה מגולמות על ידי שחקנים בעלי מראה נורמלי שאופרו והולבשו לכדי מראה אקסצנטרי וחריג, או שהמראות על המסך הם תוצאה של אפקטים מיוחדים, אין כך היה הדבר ב"פריקס". מעבר לכך, בחרה מחלקת יחסי הציבור של MGM להדגיש את היסוד ה"אותנטי" של הדמויות בסרט, וכך למשל הפרסומות לסרט הציגו את כוכביו כ"אנשים וחצי-אנשים" ותיארו את הסרט כ"דרמת מסתורין שמתנהלת מאחורי הקלעים של מופע קרקס, הכולל פריקים מוזרים וגרוטסקיים ודמויות מפלצתיות בתפקידים ראשיים".
בנוסף, הסרט יצא בתקופה שבה ירדו מקרנם מופעי השוליים, ובהם מופעי המוזרויות. צורת בידור זו הייתה בשיא הפופולריות שלה בארצות הברית בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, אך עד אז תפס את מקומה המדיום הקולנועי, והציבור החל למאוס בהופעות קרקס ובמופעי וודוויל. מעבר לכך, הסרט הציג את ה"פריקים" באופן מנוגד למופעי השוליים ולאופן שבו תפס הציבור את אותם חריגים עד כה - הוא הציג אותם כאנשים רגילים לכל דבר, שאוכלים, שותים, צוחקים, מתחתנים ואף מולידים ילדים. הציבור היה מורגל לחשוב על הפריקים כיצורים אקזוטיים, שמטרתם שעשוע, ולבחון אותם כמוצגים מוזיאליים. לפי חוקר מופעי השוליים רוברט בודגן (Robert Bodgan), שיטות הפרסום של מופעי השוליים חסכו מהקהל את הצורך לחוש רגשות אשם על השעשוע והריתוק שעוררו אצלם הפריקים, וחסכו מהם את ההבנה שהפריקים הם אנשים בעלי תחושות ומחשבות, גם אם בעלי גוף מעוות.
גילוי מחדש וקבלה מאוחרת.
בשנות ה-60 התגלה הסרט מחדש: הוא הוצג ב-1962 בפסטיבל ונציה, וזכה לביקורות חיוביות של מבקרי הקולנוע, שראו בו סרט אנושי ומלא חמלה. הסרט הוקרן אז על רקע שערוריית התרופה תלידומיד, שנשים הרות נטלו אותה להקלת בחילות בוקר, אך ילדו תינוקות מעוותים ובעלי מומים. במגזין הצרפתי הנחשב "מחברות הקולנוע" נכתב, לדוגמה, כי הסרט הוא "אנושי, אנושי מדי"; טום מיילן ממגזין "Sight &amp; Sound" כתב כי "גם אם הסצינות האחרונות של הסרט מזוויעות מספיק כדי להביא הנאה לאלו בעלי הטעם המחריד ביותר, הסרט חושף את טבעו האמיתי בחום ובאנושיות שלו". מבקר הקולנוע אנדרו סאריס אף תיאר את הסרט כ"אחד מהסרטים הכי מלאי חמלה שנוצרו אי פעם". הוא אף הפך לסרט פולחן של תרבות הנגד, שאימצה את מושג ה"פריק" כמרכיב זהות.
במהלך שנות ה-70 וה-80 הרבו להקרין את הסרט בבתי קולנוע שונים בארצות הברית בהקרנת חצות, והוא מהמייצגים המובהקים ביותר של סרטי קולנוע החצות. בשנת 1988 עובד הסרט למחזה תיאטרון בבימויה של ג'נוויב דה קרמבון (Geneviève de Kermabon). גם בהמחזת התיאטרון מנה צוות השחקנים בעיקר אנשים בעלי מוגבלויות פיזיות, כגון: פיסחים, גידמים, גמדים, ענקים, אישה בעלת משקל עודף וכדומה; אולם בניגוד לסרטו של בראונינג, כל השחקנים בהצגה היו בעלי נוכחות בימתית חזקה, כמו שתיאר זאת מבקר התיאטרון של עיתון הטיימס: "צוות השחקנים של 'פריקס' מציג כישרון משחק, יופי וחן, ומעלים כל מחשבה מתנשאת שיכולה לחלוף במוחו של הצופה".
ב-1994 נבחר "פריקס" כסרט לשימור בידי ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, בשל "חשיבותו מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית". ב-2004 דורג במקום ה-15 ברשימת "100 הסרטים המפחידים ביותר" של ערוץ Bravo האמריקאי.
הציטטה "We accept her! We accept her! One of us! One of us! Gooble-gobble, gooble-gobble!" ("אנו מקבלים אותה! אנו מקבלים אותה! אחת מאתנו! אחת מאתנו! גוּבּל-גוֹבּל, גוּבּל-גוֹבּל!") הלקוחה מסצנת סעודת החתונה הפכה לאמרת כנף קומית המשמשת לתיאור טקס חניכה, וזכתה לאזכורים בתרבות הפופולרית, למשל ב"סאות' פארק" ובסדרת האנימציה של "מוכרים בלבד".
פרשנות.
הסרט צולם ב-1932, שנתיים בלבד לאחר מותו של השחקן לון צ'ייני, "האיש בעל אלף הפרצופים" ומהשחקנים הבולטים בסרטי האימה, שעמו הרבה בראונינג בשיתופי פעולה. בראונינג הרבה להשתמש במוטיב הנקמה בסרטיו, ובסרטים שיצר עם צ'ייני בפרט, אך בעקבות מותו של צ'ייני נאלץ בראונינג לשנות כיוון אמנותי ולבחון מחדש גם את מוטיב הנקמה בסרטיו. ב"פריקס" החליט לשנות את מוטיב הנקמה מנקמה של אדם בודד לנקמתם של רבים, וכך כותבים מרטין פ. נורדן ומדליין א. קאהיל:
ג'ון ברוסנן, מחבר הספר "The Horror People" (1976), מתאר בספרו את סצנת הסיום של הסרט, כך:
מארק א. ויאירה עמד במגזין "Bright Lights" (1993) על כך שפתיח הסרט, שמצהיר כי "אהבת היופי היא דחף טבוע-היטב שמקורותיו עוד בראשית הציוויליזציה", הוא אירוני לאור תוכנו של הסרט, שבו מציג בראונינג את החריגים כגיבורים האמיתיים, ואינו מדגיש דווקא את היופי שבדמויות כמו קלאופטרה והרקולס. הוא הרחיב עוד על הדרך שבה מוצג החריג בסרט, וכתב:
Benelli M4
Benelli M4 (מוכר גם כ-Benelli M1014) הוא שוטגאן איטלקי מתוצרת חברת Benelli.
היסטוריה.
לאור תוצאות מחקר שנערך בצבא ארצות הברית, פורסמה ב-4 במאי 1998, הודעה על פיה צבא ארצות הברית מתעניין בנשק חדש בקליבר gauge 12, חצי אוטומטי לשימוש כרובה לחימה סטנדרטי.
חברת Benelli פיתחה את Benelli M4 אשר עמד בדרישות המכרז, ונבחר כשוטגאן הראשי והסטנדרטי בחיל הנחתים.
אלברט ארז
אלברט ארז (נולד ב-30 במרץ 1945) הוא ראש עיריית קריית גת לשעבר.
ביוגרפיה.
ארז נולד במרוקו, ועלה לישראל ב-1955. התגורר תחילה במעברת חרובית הסמוכה לקיבוץ כפר מנחם. תושב קריית גת מ-1956. למד בבית הספר היסודי "עליות" בעיר ולאחר מכן בתיכון "אורט" באשקלון. סיים תואר ראשון בהיסטוריה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
בנובמבר 1962 התגייס לצה"ל. שימש מפקד צוות בגדוד 404 של חיל התותחנים. ב-1965 השתחרר אך גויס מחדש לשירות קבע כרב-סמל בגדוד 404. לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה. יצא לקורס קצינים ושירת בגדוד 403 ובצוות ההקמה של אגד ארטילרי 213 עמו לחם במלחמת יום הכיפורים. לאחר המלחמה ועם הקמת חיל התחזוקה מונה לסגן קצין תחזוקה של פיקוד המרכז. למד בהמכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה והיה בצוות ההקמה של אוגדת יהודה. סיים את שירות הקבע בצה"ל ב-1979 בדרגת סגן-אלוף. לאחר שחרורו ניהל סוכנות לשיווק מזון ומשקאות.
ב-1982 נבחר לתפקיד היו"ר הראשון של מפעל השילוב האזורי בחבל לכיש. ארז התמודד ב-1983 על ראשות העיר קריית גת והפסיד. ב-1984 מונה לשמש יועץ לשר האנרגיה, משה שחל.
ב-1987 מונה למזכיר מועצת הפועלים האזורית, מטעם מפלגת העבודה, וב-1989 נבחר רשמית לתפקיד זה בבחירות אזוריות. ב-1993 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של החברה הממשלתית לשיכון ופיתוח אפרידר.
בספטמבר 1996 נבחר על ידי מועצת עיריית קריית גת לתפקיד ראש העיר. בבחירות שהתקיימו בנובמבר 1998 נבחר לראשות העיר, מטעם סיעת "למפנה", לאחר שעלה לסיבוב השני מול המועמד העצמאי אלכס וקסלר, שפרש מהמירוץ. בבחירות 2003 הפסיד ארז בסיבוב השני למועמד העצמאי אבירם דהרי כשקיבל רק כ-30% מהקולות. ב-2008 התמודד לראשות העיר מטעם מפלגת הליכוד והובס בסיבוב הראשון של הבחירות, כשקיבל כ-19% מהקולות בלבד. במרץ 2010 התפטר ארז מחברותו ממועצת העיר.
ארז הורשע בבית משפט השלום בעבירות של פגיעה בפרטיות והפרת אמונים במהלך מערכת הבחירות לראשות העירייה של 2003, ונגזרו עליו קנס ועבודות שירות; ב-2009 נדחה ערעורו בבית המשפט המחוזי בבאר שבע. בקשת רשות ערעור שהגיש לבית המשפט העליון נדחתה.
ארז היה נשוי לזהבה עד למותה ב-2014 ואב לארבעה.
אגנס מורהד
אגנס רוברטסון מורהד (באנגלית: Agnes Robertson Moorehead; 6 בדצמבר 1900 - 30 באפריל 1974) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית זוכת 2 פרסי גלובוס הזהב, זוכת פרס אמי ומועמדת לארבעה פרסי אוסקר.
התפרסמה בארצות הברית בשנותיה המאוחרות בקומדיית המצבים "מעשי כשפים" בתפקיד המכשפה אנדורה.
ביוגרפיה.
מורהד נולדה בעיירה קלינטון, מסצ'וסטס לג'וש הנדרסון מורהד ולמילדרד מקאולי.
לאחר שעברה עם משפחתה לסנט לואיס שאפה מורהד להיות שחקנית מפורסמת ונהגה לחקות אנשים בחיק משפחתה.
בגיל צעיר הצטרפה להרכב האופרה המוזיקלי המקומי בסנט לואיס שנקרא "המוני".
על אף שאיפותיה ללמוד ולפתח קריירת משחק בגיל צעיר, הורייה של מורהד דחפו אותה ללימוד פורמלי ב"מכללת מוסקינגום" שבאוהיו משם קיבלה תואר בביולוגיה.
למורהד היו תארים נוספים בספרות אנגלית מ"אוניברסיטת ווינסקונסין" ובמגמת משחק מהאקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה.
קריירת משחק.
מורהד החלה את דרכה המקצועית בהוליווד בגיל מאוחר בסרטיו הקלאסיים של אורסון ולס "האזרח קיין", בו שיחקה בתפקיד מרי קיין אמו של איל העיתונות צ'ארלס פוסטר קיין ו"האמברסונים המופלאים" שעל הופעתה בסרט בתפקיד פאני הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1944 השתתפה בדרמה "הצלב השביעי" בתפקיד מאדאם מרלי, בעיבוד קולנועי לרומן "ג'יין אייר" בתפקיד גברת ריד