בתחילת 1946 נשלח גרי על ידי סוכנות הידיעות היהודית Jewish Telegraphic Agency (JTA) לדווח מגרמניה שאחרי המלחמה. עם הגיעו למינכן הוא ביקר במחנות העקורים, ראיין את ניצולי מחנות ההשמדה ודיווח על משפטי נירנברג.
בשנת 1947 דיווח גרי על מצבם של המעפילים מאניית המעפילים "אקסודוס" שהוחזקו במחנות הגירוש באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה. ב-30 בספטמבר דיווחה סוכנות הידיעות היהודית כי השלטונות הבריטיים אסרו על גרי את הכניסה לשני המחנות שדיווח מתוכם, לאחר שדיווחיו עוררו את כעסם.
ב-1948 הכיר את אשתו, פנינה, שהגיעה בשליחות כגננת למחנות העקורים. הם נישאו בסוף 1949 ונולדו להם שתי בנות, דורית ומירב.
ב-1949 החל לעבוד ב"ג'רוזלם פוסט" ומשפחתו עברה להתגורר בירושלים. ב-1953 עברה המשפחה לניו יורק, שם היה מנהל המחלקה ליחסי ציבור של הקונגרס היהודי האמריקאי (American Jewish Congress).
ב-1957 שב לתל אביב ונתמנה למנהל המחלקה ליחסי ציבור של ועדת העשור למדינה וב-1958 נתמנה למנהל המחלקה ליחסי ציבור ופרסום של "המשביר המרכזי". בהמשך שימש כדובר וכאיש יחסי הציבור של הג'וינט, ולאחר מכן של המחלקה האנגלית של אוניברסיטת תל אביב. במקביל, שידר דיווחים טלפוניים לרדיו בארצות הברית.
ב-1960 כתב תסריטים לסרטים דוקומנטריים ישראליים בשפה האנגלית לצורכי הסברה בחו"ל, ביניהם: "ארבעים שנות ההסתדרות" וסרט על הציור האבסטרקטי בישראל.
אחרי מלחמת ששת הימים החל לעבוד ככתב עבור סוכנות הידיעות "רויטרס".
בשנות ה-70 כתב מאמרים לעיתון "מעריב" על שלוש נסיעות לארצות שמעבר ל"מסך הברזל" – ביולי 1972 נסע לרוסיה, פולין, צ'כוסלובקיה והונגריה, שם הצליח לראיין אסירי ציון, לוחמי חופש יהודים, תחת אפם של המשטרים הקומוניסטים. בסוף אוגוסט 1973, חמישה שבועות בלבד לפני מלחמת יום כיפור, נסע לסיור במצרים, בירדן, בסוריה ובלבנון. ב-1980 נסע לסין, שם כתב סדרה של 14 מאמרים בליווי תמונות.
נקבר בבית הקברות של נהלל.
המובטל בטיטו
המובטל בטיטו הוא סרט קולנוע קומי מבית היוצר של זאב רווח. את התסריט כתבו זאב רווח (שגם ביים ושיחק בתפקיד הראשי) וניסים עזיקרי על-פי מחזהו של טומי לפיד "תפוס את הגנב".
עלילה.
ששון בטיטו (זאב רווח) פוטר מהמפעל בו עבד ובשל חובות משפחתו בת שבעת הילדים, נאלץ לפרוץ לבתים. באחת מהפריצות הוא מגיע לבית משפחת ורטמן הפעילים במפלגה כלשהי (אריק לביא ושושיק שני). כשהם מגלים אותו הם סבורים כי הגיע עם בנם (דן תורן) משירות המילואים שלו, ואילו הבן סבור כי הוא חבר של הוריו מהמפלגה. בעקבות מריבה משפחתית מתגלה מעילה שביצעו הזוג בכספי המפלגה, וכאשר הם מגלים את דמותו האמיתית של ששון בטיטו, הוא מנצל מידע זה על מנת לסחוט אותם, ואף מגיע לעמדה בכירה במפלגתם.
עברית שומרונית
עברית שומרונית היא ניב של הלשון העברית הקדומה, העולה מן הנוסח השומרוני לתורה ומשמש את השומרונים לצרכים ליטורגיים.
כתב.
העברית השומרונית נכתבת באמצעות הכתב השומרוני, שהוא גרסה מיוחדת של הכתב העברי הקדום, שהתפתחה במאות הראשונות לספירה.
תורת ההגה.
ההגייה השומרונית המסורתית שונה באופן ניכר מהגיית העברית הטברנית.
העיצורים.
העברית השומרונית מקיימת 20 עיצורים בלבד.
העיצורים הגרוניים התערערו במידה רבה מאוד. ה' (h) וח' (ḥ) אינן מבוטאות כלל, והן נעתקו על פי רוב לאל"ף (ʼ), ובתנאים פונטיים מסוימים לעי"ן (ʻ).
השי"ן השמאלית (ś) הזדהתה עם השׁי"ן הימנית (š), בניגוד למעתק ś&gt;s שהתרחש בניבים העבריים האחרים, ובדומה למעתק שחל באכדית.
הסדרה החוככת של עיצורי בג"ד כפ"ת אינה קיימת בעברית השומרונית, מלבד הפ"א הרפויה (f).
לעומת זאת, הפ"א הדגושה (p) נעתקה בהשפעת הערבית לפ"א רפויה, וכאשר היא דגושה בדגש חזק היא מבוצעת לעיתים כבי"ת (b).
האות ו"ו נהגית אף היא כבי"ת דגושה (b).
התנועות.
העברית השומרונית כוללת שש תנועות, המקבילות מבחינה פונטית לתנועות פתח (a), קמץ (å), חיריק (i), צירי (e), שורוק (u) וחולם (o). התנועות האחוריות חולם (o) ושורוק (u) באות בתפוצה משלימה: בהברות פתוחות תימצא u ובהברות סגורות o.
מבחינה כמותית, קיימים בעברית השומרונית שלושה אורכי תנועה: קצרה, ארוכה וארוכה ביותר. אורך התנועות מותנה בסביבה הפונטית. תנועות קצרות תבואנה בהברות סגורות, תנועות ארוכות בהברות פתוחות, ותנועה ארוכה ביותר היא תוצאה של כיווץ שתי הברות.
בעברית השומרונית לא קיימים שוואים נעים. הללו התבטלו באחת משתי דרכים: בדרך כלל הפכה התנועה החטופה לתנועה מלאה, אך לעיתים הפך השווא הנע לשווא נח ונוספה אל"ף פרוסתטית לפניו.
ההטעמה.
ההטעמה השומרונית היא הטעמה מלעילית כללית. המקרים הבודדים של הטעמת מלרע בעברית השומרונית הם כמעט תמיד תוצאה של כיווץ שתי הברות בעקבות היאלמותו של עיצור גרוני.
תורת הצורות.
מערכת הפועל.
הזמנים בעברית השומרונית מקבילים לאלה של העברית הטברנית, אך תפוצתם של כמה מהם מצומצמת מאוד. כתוצאה מתהליכים פונולוגיים ומורפולוגיים הזדהו לעיתים קרובות צורות העתיד המהופך והעתיד המקוצר עם צורות העתיד הרגיל, כך שצורות אלה נדירות בעברית השומרונית בהשוואה לעברית הטברנית. השימוש במקור המוחלט מצומצם אף הוא בעברית השומרונית בהשוואה לעברית הטברנית. בתורה השומרונית מוצאים לעיתים קרובות צורת פועל מפורש במקביל לצורת מקור מוחלט בנוסח המסורה.
מערכת הבניינים בעברית השומרונית דומה לזו של העברית הטברנית, עם הבדלים קלים.
בבניין קל הדגם השליט הוא קָטַל, אך לצדו התפתחו משקלי עבר שאין להם מקבילות בטברנית, כגון קֵטַל.
בבניין הִפְעִיל הדגם השליט הוא aqtel, בתנועת a בפה"פ.
בניין פִּעֵל מקיים שני דגמים: (א) הדגם הדגוש, המקביל לטברני, ואשר צורתו qattel (בתנועת a בפה"פ). (ב) הדגם הבלתי דגוש, שצורתו qātel.
גם בבניין הִתְפַּעֵל קיימת וריאציה דגושה, המקבילה לדגם הטברני, לצד וריאציה פשוטה, חסרת דגש בעה"פ.
בניין נִפְעַל מקיים אף הוא שני דגמים: (א) הדגם הפשוט, המקביל לצורה הטברנית, וצורתו niqqatal. ההכפלה של פה"פ היא ככל הנראה היקש מצורת העתיד, שבה נו"ן הבניין מתדמה לעיצור שלאחריה. (ב) הדגם המקיים דגש בעה"פ. צורות אלה הן ככל הנראה במקורן צורות נתפעל, שחלה בהן הידמות של ת"ו הבניין לפה"פ.
כינויי הגוף.
אחד המאפיינים הבולטים של העברית השומרונית הוא קיומם של כינויי גוף בעלי תנועות סופיות. כך, למשל, הכינוי הפרוד לנוכחת הוא אָתִּי (atti), לנוכחים אָתִּמַּה (attimma), לנסתרים אִמַּה (imma) ולנסתרות אִנַּה (inna). צורות דומות מתועדות גם בעברית של מגילות מדבר יהודה.
לעומת זאת, הכינוי החבור לנוכח הוא חסר תנועה (-ךְ) בדומה לכינוי בארמית ובלשון חכמים.
זמנה וקרבתה לחטיבות אחרות של העברית.
העיון בלשון השומרונית העמיד את החוקרים על הדמיון הניכר בינה לבין הרבדים המאוחרים של העברית העתיקה. הבלשן זאב בן חיים, שמחקריו החלוציים העמידו את היסודות לחקר העברית השומרונית, הצביע על ריבוי המאפיינים המשותפים לעברית השומרונית וללשון ספרי המקרא המאוחרים, לשון מגילות מדבר יהודה ולשון התנאים.
הזיקה של לשון התורה השומרונית לחטיבות אלה של העברית ניכרת, למשל, בצמצום השימוש בצורות הפועל המוארכות והמקוצרות ובצורת המקור המוחלט - צורות שהשימוש בהן התערער כבר בעברית המקראית המאוחרת ואשר נעלמו כליל מלשון חכמים.
הקרבה ללשון מגילות מדבר יהודה בולטת מאוד בכינויי הגופים, שבעברית השומרונית שימרו ברובם את התנועות הסופיות (ר' לעיל, בפרק תורת הצורות/כינויי הגוף). הכינויים החבורים "-כמה" ו- "-תמה" לנוכחים ו- "-המה" לנסתרים נפוצים מאוד גם במגילות מדבר יהודה, ומתועדים אף במגילות המקראיות שנתגלו שם - לדוגמה, ריבכמה (מגילת ישעיהו מא כא), נמכרתמה (שם, נ א) ופסלמה (שם, נה יח).
מקבילה אחרת היא קיומן של שתי וריאציות לבניין פַּעֵל (המקביל לבניין פִּעֵל), האחת דגושה, בדומה לעברית הטברנית, והאחת בעלת תנועה ארוכה בפ"א הפועל (ר' לעיל בפרק תורת הצורות/מערכת הפועל). צורות פִּעֵל בלתי דגושות, כגון מְזָמְנִין, מְגָבב, מתועדות לרוב גם במסורת התימנית של לשון חז"ל ומצויות במשורה גם בכתב יד קאופמן למשנה. גם השימוש במשקל קִטּוּל חושף זיקה בין העברית השומרונית ללשון חז"ל. במקרא אין משקל זה משמש דווקא כשם הפעולה של פִּעֵל, ותפקיד זה התייחד לו רק בלשון חכמים. אף כי שימוש זה אינו מתועד בלשון התורה השומרונית, הוא רווח מאוד בארמית השומרונית. לטענת בן חיים, זהו ביטוי להשפעת העברית השומרונית על הארמית שבפיהם, שכן משקל קִטּוּל אינו משמש כשם פעולה בדיאלקטים ארמיים אחרים.
דוגמה מן התחום הלקסיקלי היא מינו הדקדוקי של שם העצם "שדה", אשר במקרא הוא זכרי ואילו בלשון חכמים נקבי. בעברית השומרונית משמשת המילה "שדה" בלשון נקבה, ולא רק בכתביהם המאוחרים, אלא גם בנוסח השומרוני לתורה (לדוגמה, שמ' כב ד).
הזיקות הללו הובילו את בן חיים לטעון במחקריו המוקדמים שאין לראות בעברית השומרונית דיאלקט נפרד, שכן אין היא אלא דוגמה לטיפוס לשוני שהיה נפוץ בארץ ישראל בימי בית שני ולאחריו, ולא היה ייחודי לאנשי הכת. ואולם, כאשר פרסם את חיבורו המקיף על הדקדוק השומרוני כבר נטה בן חיים לראות בעברית השומרונית ניב עצמאי, שעל אף זיקתו לחטיבות אחרות של הלשון העברית, הוא בעל מאפיינים ייחודיים משלו.
העברית השומרונית המאוחרת.