הנקודה הבאה במסלול הנהר היא תחנת השאיבה קלברטון (Claverton Pumping Station), השואבת מים מהנהר לתוך תעלת קנט ואייבון (Kennet and Avon Canal) תוך ניצול עוצמת הזרם של הנהר. תחנת השאיבה שוכנת בבית משאבה הבנוי מאבן באת', על גדת הנהר. חלק מהמים מוסט מהנהר לתוך תעלה צרה על ידי סכר וורליי (Warleigh), הנמצא במרחק 180 מטרים במעלה הזרם. המים זורמים דרך התעלה הצרה לתוך תחנת השאיבה, ומניעים גלגל מים בקוטר 5.2 מטרים, המורכב מ-48 כפיסי עץ. לאחר תחנת השאיבה קלברטון זורם הנהר דרך הכפר באת'פורד (Bathford), שם הוא מצטלב עם נהר בייברוק (Bybrook), ובאת'המפטון (Bathampton), וכשהוא מגיע לבאת' הוא מצטלב עם הנחל לאם ברוק (Lam Brook). כשהנהר זורם בבאת' הוא עובר מתחת לגשר קליבלנד (Cleveland) וגשר פולטני, ומעל סכר נמוך. שיטפונות שאירעו ב-1799 וב-1800 הרסו את הצד הצפוני של גשר פולטני, שנבנה ללא תמיכה מספקת. הגשר הוכרז כמונומנט לאומי ב-1936, ושיחזור חזיתו המקורית הושלם לפני פסטיבל בריטניה ב-1951, בנוסף לעבודות מאוחרות יותר ב-1975.
לאחר מכן זורם הנהר לתעלת קנט ואייבון, המצטלבת עם הנהר מתחת לסכר בקרבת תאי השיט של באת'. האייבון, ביחד עם נהרות קנט והתמזה, משמשים נתיב ישיר לסירות תעלה מבריסטול ללונדון.
האייבון זורם דרך קיינסהאם (Keynsham) לכיוון בריסטול. לאורך רוב המסלול שלו לאחר היציאה מווילטשייר הוא מסמן את הגבול המסורתי בין סומרסט לגלוסטרשייר. לאורך רוב המרחק הזה הניווט נעשה באמצעות מסלולו הטבעי של הנהר, עם שישה תאי שיט המפצים על עלייה של תשעה מטרים בגובה. תא השיט נטהאם (Netham) הוא הנקודה באזור נטהאם שבבריסטול בה הסירות מהאייבון יכולות לגשת לנמל בריסטול. ב-1804 החלה בניית תעלת ניו קאט (New Cut), בו מצטלב האייבון עם נהר מאלאגו (Malago), ומסיט את האייבון לאורך תעלת פידר (Feeder Canal) לכיוון הנמל; המערכת תוכננה ונבנתה על ידי ויליאם ג'סופ (William Jessop), ושופרה בשנים שלאחר מכן על ידי איזמבארד קינגדום ברונל. מי הנהר נשפכים מעבר לסכר נמוך שנועד להגביה את פני המים לתוך תעלת ניו קאט, וסירות משתמשות בתא השיט הסמוך. תא השיט נטהאם והסכר הם חלק ממערכת ההגנה נגד שיטפונות של בריסטול. במורד הזרם ממרכז בריסטול עובר הנהר בעמק אייבון, מעליו נמצא הגשר התלוי קליפטון (Clifton) שתוכנן אף הוא על ידי ברונל, ובתוך העמק הוא נתון להשפעת הגאות והשפל, כך שכלי שיט הנעים לכיוון הים יכולים לנווט בו בשעת הגאות, אך בשעת השפל הוא הופך לתעלה בוצית רדודה. בגלל הקושי לנווט דרך קטע זה חדל נמל בריסטול מלשמש למטרות מסחריות, והוא הוחלף על ידי הרציפים באייבונמאות', נקודת החיבור בין האייבון לסוורן (Severn).
E 1510
E 1105
E 1104
E 1103
E 1101
E 1100
עיט הרייך
עיט הרייך (בגרמנית: Reichsadler) הוא סמל לאומי גרמני אשר היה בשימוש בתקופות שונות בהיסטוריה של גרמניה, ובכלל זה בקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר, וגרמניה הנאצית. העיט משמש גם היום כסמלה הלאומי של גרמניה, וכציפור הלאומית של גרמניה, אך שמו הוחלף לעיט הפדרלי (Bundesadler). גם באוסטריה משמש גם כסמל הלאומי וכציפור הלאומית.
הסמל כולל עיט שמקורו באקווילה הרומאית, הסמל הרומי אשר הופיע בראש נסיהם של הלגיונות והגדודים הרומאיים.
היסטוריה.
תחילתו של השימוש בסמל בתקופת האימפריה הרומית הקדושה, שם שימש כתבנית בסיס לסמל האימפריה הרומית הקדושה והיה סמל לעוצמה הקיסרית הנבדלת מהנסיכויות שבתוכה. כמו כן גילם התייחסות למסורות רומאיות, בדומה לסמל העיט הדו-ראשי של רוסיה הקיסרית. עיט הרייך הופיע לראשונה בשלט האצולה של קארל הגדול ויורשיו במאה ה-9. סמל של עיט דו-ראשי יוחס גם לפרידריך השני לבית הוהנשטאופן על ידי ה"כרוניקה מאיורה" של מתיו פריז בסביבות 1250. זיגמונד לבית לוקסמבורג השתמש בעיט דו-ראשי שחור לאחר שהוכתר לקיסר ב-1433, בעוד שעיט בעל ראש אחד שימש כסמל "מלך הרומאים" הנבחר בלבד, הקיסר לעתיד.
למסדר הטבטוני בהנהגת הרמן מזלצה ניתנה הזכות להציג עיט קיסרי על שלט האצולה שלהם. זכות זו הוענקה לו על ידי הקיסר פרידריך השני. סמל זה אומץ גם על ידי דוכסות פרוסיה, יורשתה של מדינת המסדר הטבטונית. עיטים אימפריאליים נוספים היו בשימושן של ערים שונות שקיבלו מעמד של ערים אימפריאליות.
לאחר פירוק "האימפריה הרומית הקדושה בעלת הלאום הגרמני" ב-1806, שושלת הבסבורג אימצה את סמל העיט הדו-ראשי כסמלה של האימפריה האוסטרית ובהמשך, משנת 1867 - של האימפריה האוסטרו-הונגרית. מאז 1919 עיט בעל ראש אחד הוא סמלה של אוסטריה.
בזמן מהפכות 1848 במדינות הגרמניות נעשו ניסיונות למצב את סמל העיט כסמל לאחדות לאומית. רעיונות אלה אומצו כאשר העיט יחד עם סמל בית הוהנצולרן הפרוסי הפך לסמל "הפתרון הגרמני המצומצם" של ביסמרק שהתפתח לאימפריה הגרמנית בשנת 1871 - "הרייך השני". לאחר מלחמת העולם הראשונה, רפובליקת ויימאר בראשות הנשיא פרידריך אברט אימצה גרסה פשוטה של העיט, שנותרה בשימוש עד שנת 1935.
במהלך השלטון הנאצי, בפקודת אדולף היטלר בשנת 1935, הפך עיט מסוגנן, בתוספת זר עלי אלון וצלב הקרס, לסמל הלאומי. למרות מקורותיו העתיקים, מקושר המונח "עיט הרייך" עם הגרסה הנאצית של הסמל. המפלגה הנאצית השתמשה בעצמה בסמל דומה, הקרוי "עיט המפלגה". ניתן להבדיל ביניהם על ידי כך שעיט הרייך מסתכל לכיוון ימין שלו, ועיט המפלגה - לשמאלו.
לאחר מלחמת העולם השנייה החזירה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לשימוש את הסמל הקודם, העיט שהיה בשימושה של רפובליקת ויימאר. סמלה הלאומי של גרמניה כיום קרוי "העיט הפדרלי" (Bundesadler).
E 1001
E 1000
E 943b
E 943a
מייקל בובלה
מייקל סטיבן בּובּלה (באנגלית: Michael Steven Bublé; נולד ב-9 בספטמבר 1975) הוא זמר-יוצר ושחקן קנדי.
ביוגרפיה.
בובלה נולד בברנבי, קולומביה הבריטית שבקנדה.
ב-11 בפברואר 2003 הוציא בובלה את אלבומו Michael Bublé. על אלבום זה היה מועמד בובלה בטקס פרסי ג'ונו (Juno) 2004 לאלבום השנה. בטקס זכה בפרס בקטגוריה פריצת השנה. האלבום הגיע לעשירייה הראשונה בקנדה, בבריטניה ולמקום הראשון באוסטרליה. בשנת 2003 הופיע בובלה באופרת הסבון "ימי חיינו".
אלבום הסטודיו השני של בובלה, It's Time, הוצא ב-15 בפברואר 2005, והגיע למקום הראשון בקנדה, איטליה ויפן. בשנת 2006 זכה בובלה בארבעה פרסי ג'ונו על אלבום זה: אלבום השנה, אלבום הפופ של השנה, סינגל השנה Home וזמר השנה. בובלה גם היה מועמד לשני פרסי גראמי.
ב-1 במאי 2007 יצא לאור האלבום Call Me Irresponsible. האלבום מכר כשני מיליון עותקים בארצות הברית לבדה, ובאוסטרליה היה האלבום הנמכר ביותר בשנת 2007.
ב-13 באוקטובר 2009 יצא אלבומו הרביעי של בובלה Crazy Love. הסינגל הראשון מהאלבום, Haven't Met You Yet, זכה להצלחה רבה. בווידאו קליפ לשיר שיתף בובלה פעולה עם בת זוגו לואיסנה לופילטו.
חיים אישיים.
מ-1996 עד 1998 היה בובלה מאורס לשחקנית התיאטרון, הרקדנית והזמרת דבּי טימוס (Debbie Timuss). השניים שיתפו פעולה במחזות הזמר Red Rock Diner (1996) ו-Dean Regan's Forever Swing (1998). פרידתם של השניים היוותה השראה לשירו של בובלה Lost.
בובלה נשוי לשחקנית, הדוגמנית והזמרת הארגנטינאית לואיסנה לופילטו. הם התארסו ב-2009, אז בובלה הקדיש לה שיר וקליפ בו היא הופיעה- "Haven't Met You Yet". ב-31 במרץ 2011 התחתן בובלה עם לופילטו. לזוג שני בנים ובת.
ב-2005 התאזרח גם כאיטלקי בשל מוצא משפחתו.
דיסקוגרפיה.
במהלך הקריירה המקצועית הוציא בובלה שמונה אלבומי סטודיו, שלושה אלבומים של הופעות חיות, תשעה מיני אלבומים, שבעה-עשר סינגלים וארבעה-עשר וידאו קליפים.
E 927b
פטריארכליות
רומני (פירושונים)
אורית וולף
אורית וולף (נולדה ב-8 באוקטובר 1974) היא פסנתרנית, מלחינה, משוררת ומרצה ישראלית. מלמדת באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון ובבית הספר "אריסון" למנהל עסקים בבין תחומי הרצליה. כמו כן משמשת "אמן בקמפוס", מינוי שקיבלה לשנת 2022-2023 מטעם נשיא הטכניון, לצד הוראה בטכניון משנת לימודים זו.
לימודים והשכלה.
וולף, ילידת תל אביב, החלה את לימודי הפסנתר בגיל שש אצל חנה שלגי. בגיל 16, לאחר שקפצה כיתה וסיימה את התיכון לאמנויות על-שם תלמה ילין והשתלמה אצל פרופ' אלכסנדר וולקוב, התקבלה במלגות מלאות ללימודים אצל פרופ' אריה ורדי באוניברסיטת תל אביב. במקביל למדה קומפוזיציה אצל פרופ' אנדרה היידו. במשך אותם שנים, מגיל 8–16 נמנתה וולף בין חברי יחידת המוזיקאים המצטיינים של משכנות שאננים.
בקיץ 1991, בעקבות השתתפותה בפסטיבל טנגלווד (ארצות הברית), קיבלה הזמנה ללמוד בבית הספר הגבוה לאמנויות באוניברסיטת בוסטון במלגת דקאן מלאה, שם השתלמה אצל בנג'מין פסטרנק ואצל לוקס פוס. היא סיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה וקיבלה את פרס קאן לאמנים מצטיינים (1995).
ב-1997 עברה וולף ללונדון, לאקדמיה המלכותית למוזיקה, שם למדה אצל פרופ' כריסטופר אלטון ופרופ' מריה קורצ'יו וסיימה תוך שנתיים תואר אמן ותואר מסטר בהצטיינות. בשנת 2008 קיבלה את הפרס ARAM מטעם האקדמיה המלכותית למוזיקה על תרומתה הרב תחומית לעולם המוזיקה.
את לימודי הדוקטורט עשתה וולף באוניברסיטת בר-אילן (2007) על "תפיסת הקונצ'רטו הרומנטי דרך ניתוח יצירתי של מגוון הקדנצות שנכתבו לקונצ'רטי של בטהובן". עבודה זו הונחתה על ידי פרופ' יהודית פריגישי ותאמה את עיסוקיה הנוספים של אורית וולף באלתור ובחקר היצירתיות ככלל.
הופעות וביצועים.