היומון "אדוורול" הוא הסמל המסחרי של חברת המדיה "אדוורול הולדינג" שבבעלותו של דינו פטריצ'יו. מנכ"ל החברה הוא פטר ל. אימרה, בעוד שהעורך הראשי של העיתון הוא דן מרינסקו. לקונצרן "אדוורול הולדינג" שייכים גם המגזין הספרותי "
דילמה ווקה" (הדילמה הישנה Dilema Veche) יסודו של אנדריי פלשו, העיתון בפורמט טבלואיד "קליק", המגזין לפוליטיקה בינלאומית "Romania", המהדורה הרומנית של המגזין פורבס, כתב העת הסאטירי "קצוונקו" (Caţavencu) וכתב העת האוקראיני "בליק". החל מדצמבר 2010 הוא מוציא לאור גם מהודרה מולדבית של העיתון "אדוורול" : "אדוורול מולדובה", המופיע בקישינב.
העיתון "אדוורול" ברומניה מכיל עמודים מיוחדים בעלי תכנים אזוריים, הנועדים לעיר הבירה בוקרשט, לטרנסילבניה, מולדובה, לבאנאט וקרישאנה, למונטניה ודוברוג'ה. כמו כן הוא מאכסן דפים מיוחדים הנועדים לתפוצות הרומניות באירופה - בספרד, איטליה. ל"אדוורול" מספר מוספים. בנוסף למוסף התרבות "אדוורול ליטראר וארטיסטיק" המופיע בימי ד', מופיעים עוד חמישה מוספים: בימי ב' מגזין הספורט "אנטי-פוטבל" המתמקד בזירות הספורט ברומניה שבדרך כלל הן פחות חשופות למדיה, בימי ג' ""Adevărul Expert Imobiliar" - מוסף לענייני נדל"ן, בימי ה "אדוורול סנטאטה" ("Adevărul Sănătate"), מגזין לענייני בריאות וסגנון חיים, בימי ו' "אדוורול גיד טה-ווה" ("Adevărul Ghid TV") מדריך רדיו וטלוויזיה, ובימי א"'Magazin de Duminică" ("מגזין ליום ראשון") . באוקטובר 2008 הושקה מהדורת ערב Adevărul de Seară שנסגר במאי 2011.
העיתון מפרסם את "Colecţia Adevărul" (אוסף אדוורול), סדרות של ספרות קלאסית ופופולרית עולמית ורומנית. ספרים אלו נמכרים כמוספים יחד עם גליונות העיתון בימי ה'.
ההתחלה.
Adevĕrulŭ ביאשי,1871.
העיתון הראשון בשם "אדוורול", ששמו היה כתוב לפי גרסאות מוקדמות של האלפבית הלטיני הרומני, אך נהגה אותו דבר, הוקם בעיר יאשי ב-15 בדצמבר 1871. מייסדו, אלכסנדרו ו. בלדימן, היה בעבר מפקד משטרת בוקרשט בימי שלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה, ובלט כאנטי-מונרכיסט ובייחוד כמתנגד להבאתו לארץ של הנסיך הגרמני קרול הראשון לבית הוהנצולרן. הוא קרא להחזרתו לשלטון של השליט הילידי הקודם, קוזה, שיצא לגלות גרמניה. אולם בגלל מאמריו התקיפים נגד השליט החדש, הואשם בלדימן בפגיעה בכבוד השליט ובחוקה משנת 1866. הוא זוכה לבסוף, אך עיתונו הפסיק להופיע אחרי הגיליון ה-13 מ 5 באפריל 1872.
Adevĕrul בבוקרשט,1888.
"אדוורול" חידש את הופעתו בבוקרשט, רק כעבור 16 שנה, ושבע שנים אחרי הכרזת רומניה כממלכה. הלוגו עם הכתיב Adevĕrul הכולל את האות ĕ שהפכה להאנכרוניסטית בתחילת המאה ה-20, שארית לגישה האטימולוגית (והרומזת במקרה הזה למקור הלטיני של המילה:וריטס veritas) נותר סמל מסחרי של העיתון עד שנת 1951.
במימונו של בעל בית הדפוס גריגורה לואיס שהסכים לספק אשראי לימים אחדים, העיתון הוקם שוב על ידי אלכסנדרו בלדימן, אך הפעם בשותפות עם אלכסנדרו אל. יואן, בנו של אלכסנדרו יואן קוזה. גם הפעם אימץ העיתון קו פוליטי בקורתי כלפי המלך קרול הראשון ו"השושלת הזרה". צוות המערכת כלל את הסופר גריגורה ונטורה (כעורך ראשי), את בנו קונסטנטין (שחתם "איש גאלאץ"), וכעבור זמן קצר, גם את בעל הטור הפוליטי יוסיף הוסאר. ב-15 בדצמבר 1888 העיתון שינה את הפורמט, ממס.6 למס. 10 מבחינת גודל העמודים, ונטש את הפונט הקליגרפי לטובת הגופן standard serif ששימש אותו עד שנת 1951.
בגיליון הראשון הציג בלדימן את 15 היעדים של העיתון. הוא קרא בין השאר לכינון מונרכיה אלקטיבית שבהם תפקידי המפתח במדינה מאוישים על ידי מקומיים בלבד. לפי גישה זו, בחר העיתון כמוטו את קריאתו של וסילה אלכסנדרי:
(רמז למוצאו הזר של המלך).
העיתונאים של "אדוורול" כינו את עלייתו של קרול על כס השלטון ברומניה באמצעות משאל העם משנת 1866 "קומדיה בלתי מכובדת".
הם נמנעו מלכתוב "הוד מלכותו המלך" בראשי תיבות גדולים כפי שנהוג, וראו ב-10 במאי, החג הלאומי של הממלכה ויום הכתרתו של קרול - "יום אבל לאומי".
בדצמבר 1888 הם פרסמו רשימה של פגיעות כביכול שפגע קרול בכבודה של רומניה.
ב-10 במאי 1889 אשני משטרה קנו 50 עותקים של העיתון ומסרו אותם ל"מפגינים" שהעלו אותם באש. תפוצת "אדוורול" עלה ב-10 במאי בכל שנה, מסביבות 5,000 ל-25,000 או 30,000. אדוורול התפלמס עם העיתונים הגרמנים "נורדדויטשה אלגמיינה צייטונג" ו"קלנישה צייטונג" שחששו שמא יתכננו מתנגדי המלוכה לרצוח את המלך קרול ודאג להרגיעם כי המאבק הוא אך ורק פוליטי, "באור היום, בדרך רחבת הידיים של דעת הקהל". בשנת 1891 קרא העיתון להחרים את חגיגות מלאת 25 שנה לעליית קרול לשלטון.
המאבקים המוקדמים.
העיתון שכן בהתחלה בקאליה ויקטוריאי (Calea Victoriei), אחר כך ברחוב דואמניי (Strada Doamnei) (בניין בית הדפוס טיל ווייס), ברחוב נואה (Strada Nouă) בשדרות ברטיאנו (Bulevardul Brătianu) וברחוב אניי (Strada Enei). מאוחר יותר עבר לבניין סמוך לבנק הלאומי של רומניה, במספר חדרים בפסאז' וילאקרוס (Pasajul Vilacrosse). משבר רציני פרץ בשנת 1892:מפני שלא רשם את הסמל המסחרי של העיתון, נאלץ בלדימן להתמודד עם פרסומו של עיתון מתחרה בעל אותו שם, שהוצא לאור על ידי תומא בסילסקו. בסילסקו היה קודם לכן שותף שלו וכיהן כמנהל בעיתונו. ביוני 1892 בית משפט לבוררות הכריע לטובת בלדימן והורה לבסילסקו לסגור את עיתונו.
בחלוף הזמן עבר "אדוורול" מתמיכה בהחלפת המלך קרול בשליט ילידי לעמדה רפובליקנית מובהקת. בשנת 1893 בחלק ממסע ציבורי רחב, שבמהלכו גייס מכתבי מחאה של קוראיו, הצליח "אדוורול" להשיג דחיית התוכניות להתרמה ציבורית לחגיגות אירוסי הנסיך פרדיננד עם הנסיכה מרי מאדינבורו.
בנוסף דגל "אדוורול" במספר מאבקים רעיוניים פוליטיים וחברתיים, שנראו לו מהותיים לדמוקרטיה. בין 15 הנקודות משנת 1888 שאימץ לעצמו ניתן לציין המאבק לזכות לבחירה כללית במקום שיטת הצנזוס שנקבעה בחוקת 1866, ביטול הסנאט כבית עליון של הפרלמנט, הנהגת יום מנוחה בימי ראשון, גיוס כללי לצבא במקום החזקת כוח צבאי קבוע ושכיר, הנהגת מסי הכנסה פרוגרסיביים וביטול מיסים על מצרכים חיוניים, הקמת קרן לשרותי דת, שיפור במעמד הנשים והענקת אזרחות לצעירים המשכילים ולפועלים בקרב היהודים, העיתון הזדהה עם מאבקם של הרומנים שמחוץ לממלכה הרומנית, בעיקר בטרנסילבניה תחת השלטון האוסטרו-הונגרי, קרא לממשלה להתנתק מהברית המשולשת עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה ולהקמת פדרציה בלקנית שתכלול את רומניה.
"אדוורול" הביע עניין פעיל בחיים הקשים של הכפריים ברומניה: פרט לקריאה לרפורמה אגררית, גינה את התברואה המוזנחת האחראית לתדירות פריצת המגיפות, הוקיע את שחיתות השלטונית. העיתון הזדהה עם מרד האיכרים בשנת 1888 ודרש את חנינת העצורים מימי המהומות. "אדוורול" דגל גם ברפורמות בתחום החינוך והתנגד בתקיפות לשימוש בעונשים גופניים בבתי הספר. הוא התמקד גם בתנאי השירות התבאי, ובמיוחד בהתעללויות של קצינים בחיילים, בניצולם כמשרתים, ובתנאי התברואה הגרועים שהתלוו בין השאר בשיעור גבוה של דלקות לחמיות חמורות בקרב החיילים.
פעם מחה העיתון נגד התנהגות יורש העצר פרדיננד שנתן סטירה לחייל שלא ביצע נכון את תרגילי הסדר.
העיתון תיחקר מקרים רבים של ניצול לרעה של סמכויות מטעם הרשויות וחשף עיוותים וטעויות בהחלטות של בתי המשפט. הוא דגל באמנציפציה של היהודים, על יסוד הבחנה בין מה שהגדיר כמיעוט של יהודים "נצלנים" ובין הרוב המוכן להסתגל ולהתבולל.
בתקופת בעלותו של בלדימן, העיתון התגאה בעצמאותו כלפי שתי המפלגות הדומיננטיות בממלכה - המפלגה הלאומית-ליברלית (נציונל-ליברלית) והמפלגה השמרנית שתמכו בקרול הראשון או השלימו עם שלטונו. גישה זו העניקה לעיתון מעמד מיוחד. לפי האנקדוטות של התקופה, הלידר השמרני לסקר קטרג'י נהג לקרוא "אדוורול" כל פעם שנמצא באופוזיציה, והפרשן הפוליטי של "אדוורול" אלברט הוניגמן היה העיתונאי הראשון ולמשך זמן רב היחיד שהורשה להתחכך בחברה הגבוהה שפקדה את מסעדת "קאפשה". בפברואר 1889 ביקש ראש הממשלה תאודור רוסטי להשתיק את העיתון על ידי מעצר שרירותי של מפיציו בתירוצים פליליים מצוצים מן האצבע (כמו חשד לגנבה). בשנת 1892 פתח העיתון מדור מיוחד לקריקטורות שגיבוריהן היו הדמויות הפוליטיות המשפיעות של התקופה. תעוזתן הפחידה את ה"צינקוגרפים" הרומנים עד כדי כך שהמערכת הצטרכה להכין את פלטות האבץ הנחוצות במעבדות בחו"ל.
באפריל 1893 יזמה ממשלת לסקר קטרג'יו מלחמה נגד "אדוורול". העורך הראשי אדוארד דיוגנידה נעצר ונידון לשנת מאסר בהאשמות של המרדה, ושני עובדים של העיתון, בעל הטור יוסיף הוסאר והמפיץ הצעיר קרול שולדר, שהיו כמו רוב רובם של היהודים במדינה מחוסרי אזרחות רומנית, גורשו מן הארץ. במאי 1894 ,לפי השמועות, מיוזמת הנהגת השמרנים, תקפו סטודנטים מאוניברסיטת בוקרשט את בניין מערכת העיתון, בתירוץ שפורסם בו מאמר בקורתי כלפי התנהגותם.
עם הזמן נקט "אדוורול" באמצעים כדי לבסס יוקרתו כעיתון מתעד. בכורה מקומית התרחשה ביוני1894,כש"אדוורול" אכסן, לראשונה בעיתונות הרומנית, כתבת חוץ בזמן אמת: מברק מהעיתונאי הסוציאליסטי הצרפתי ויקטור ז'אקלאר, שדן ברצח של נשיא צרפת, מארי פרנסואה סדי קארנו ובכניסתו לתפקיד של ז'אן קזימיר-פרייה. תמונה של האחרון הופיעה בעיתון רק יום אחד אחרי עלייתו לשלטון.