מולקולות אתר לא יוצרות קשרי מימן בינן לבין עצמן ולכן טמפרטורות הרתיחה של אתרים נמוכות מאלו של האיזומרים הכוהליים שלהם (למשל דימתיל אתר רותח ב 23°C- והאיזומר אתנול ב78°C), ההפרש בטמפרטורות הרתיחה הולך וקטן ככל שהשרשרת הפחמנית ארוכה, בשל הגדלת השפעתן של אינטראקציות הואן דר ואלס ביחס לקשרי המימן.
שמות.
למתן שמות לאתרים ראו מונחון IUPAC. נסכם בקצרה: השרשרת הקצרה מבין השתיים מקבלת תחילית המציינת את מספר אטומי הפחמן בה ואת הסיומת -אוֹקסי. השרשרת הארוכה נקראת בדיוק כפי שהייתה נקראת לו הייתה אלקאן נפרד.
האתר הפשוט ביותר הוא מתאוקסימתאן. הוא מורכב משתי "שרשראות" זהות, כשכל אחת מהן היא בעצם קבוצת מתיל (CH3).
בנוסף לשיטת IUPAC קיימת שיטה למתן שמות טריוויאליים לאתרים. השימוש בשמות אלו נפוץ יותר ביום-יום. בשמות הטריוויאליים נקראת כל אחת משתי השרשראות כקבוצת אלקיל (שוב, לפי מספר אטומי הפחמן שבה: מתיל (1), אתיל (2), פרופיל (3) וכן הלאה), והשם מקבל את הסיומת אתר. אם שתי השרשראות זהות, משתמשים בתחילית די-. מתאוקסימתאן, למשל, מכונה באופן טריוויאלי דימתיל אתר (או באופן מיושן יותר: אתר דימתילי). מתאוקסיאתאן יכונה באופן טריוויאלי אתיל מתיל אתר.
כימיקל
כימיקל (חומר כימי) (באנגלית: Chemical) הוא חומר שיש לו הרכב כימי קבוע ותכונות ידועות. אי אפשר להפריד כימיקל למרכיביו בשיטות פיזיקליות בלי לשבור קשרים כימיים. מים טהורים, למשל, הם כימיקל - יש להם אותו הרכב כימי ואותן תכונות בין אם הופקו באמצעות טיהור של מי נהר או מתגובת מימן וחמצן במעבדה. מי ברז, לעומת זאת, אינם כימיקל אלא תמיסה המכילה פרט למים חומרים מומסים בריכוזים משתנים ולכן תכונותיהם עשויות להשתנות בדגימות שונות. עם זאת, כל אחד מהחומרים המומסים במי ברז, הוא כימיקל בפני עצמו.
בקרב הציבור הרחב, נפוצה סטיגמה לפיה כימיקלים הם חומרים מעשי אדם בלבד. עקב כך נוצר מצב שמפרסמים משתמשים, בצורה מוטעית, במונח "ללא כימיקלים" לצורך עשיית רושם שהמוצרים שלהם בטוחים, בריאים או ידידותיים לסביבה, כי הם לא מכילים חומרים מעשי אדם אלא רק חומרים טבעיים/ביולוגיים בלבד (שגם הם כימיקלים לכל דבר ולעניין). "כימיקל" היא כמעט מילה נרדפת ל"חומר" וכל החומרים כמו מים ואוויר, הם כימיקלים או מורכבים מכימיקלים (במקרה של תערובות כמו מיץ).
תנאים
התַּנָּאִים (ביחיד תַּנָּא) הם חכמי ישראל שהורו בדברי תורה מימות שמעון הצדיק ועד לחתימת המשנה, כלומר בתקופת הזוגות, החל בתלמידי הלל ושמאי ועד לרבי יהודה הנשיא. תורתם של התנאים כלולה במשנה. התנאים תלמידיהם של הסופרים (חכמי התורה מעזרא הסופר ועד לשמעון הצדיק). האמוראים, חכמי התלמוד, תלמידיהם של התנאים.
רקע כללי.
פירוש השם תנא.
התנאים הם מעתיקי השמועה (תורה שבעל-פה). השם תנא פירושו שונה את השמועה, כלומר מוסר את השמועה לתלמידים במשנה מסודרת. ההלכות נישנו בבתי המדרש ונשתמרו אצל התלמידים ששמעו אותן מפי רבם איש מפי איש. לכל בית ועד חכמים של תנאים היה קובץ מסודר של הלכות קצרות ומדוקדקות שנקרא מִשְׁנָה, על היותה מִשְׁנֶה לתורה הכתובה. כל תנא הורה את המשנה העתיקה שקיבלה מרבותיו על-פי הגרסה שהייתה נכונה בעיניו ועל-פי סברתו (כך נעשו ממשנה אחת משניות הרבה, עד שרבי יהודה הנשיא החזיר את אחדות ההוראה בגרסה אחת שווה).
דוגמאות:
תולדות התנאים.
התנאים חיו ופעלו בארץ ישראל במרכזים שונים. היו אלפי ורבבות תנאים, אשר יחסית רק מעט משמותיהם הוזכרו בספרות חז"ל. חלק מהתנאים היו כהנים, כגון שמעון הצדיק, רבי חנינא סגן הכהנים, רבי צדוק, ורבי אלעזר בן שמוע. חלקם היו לויים, כגון רבי יהושע בן חנניה, רבי יוחנן בן גודגדא, ולוי הסדר. חלקם היו מקהל גרים, כגון שמעיה ואבטליון. חלקם נקראו על שם מקום מגוריהם, כגון רבי יוסי הגלילי, רבי אלעזר המודעי, אבא יוסי חלי קופרי איש טבעון, או רבי אלעזר בן יהודה איש ברתותא. חלקם עלו לא"י, למשל הלל הזקן מבבל, ורבי יוחנן הסנדלר מאלכסנדריה. חלקם היו עשירים מופלגים, כרבי אלעזר בן חרסום ורבי אלעזר בן עזריה, וחלקם עניים מרודים כרבי חנינא בן דוסא ורבי יוחנן בן נורי ורבי יהודה. והיו תנאים חסידים המלומדים בניסים, למשל חוני המעגל ורבי פנחס בן יאיר.
התנאים היו אוהבים את התורה ומוסרים את נפשם על קיום מצוות. כך, לדוגמה, הלל הזקן, פעם אחת ביום חורפי, כשלא מצא היאך להשתכר לפרנסתו, ולא הניחו שומר בית המדרש להיכנס, עלה ונתלה וישב על פי הארובה כדי לשמוע דברי תורה מפי שמעיה ואבטליון, ונשאר שם אף על פי שירד עליו שלג כבד; רבן יוחנן בן זכאי מימיו לא שח שיחת חולין ולא קדמו אדם בבית המדרש ולא ישן בבית המדרש ולא הניח אדם בבית המדרש ויצא; רבי עקיבא למד תורה בצמאון מפי רבי אליעזר במשך שלוש-עשרה שנה מבלי להשיב על דבריו, ולמרות עוניו היה קונה שלושה מיני פירות בפרוטה בשביל לעשר מכל מין ומין ולא מחפש דרך איך לפטור את הפירות מן המעשרות; רבי שמעון בן יוחאי ובנו הסתתרו במערה במשך שלוש-עשרה שנה ולמדו שם תורה בהתמדה גדולה.
בראש כל דור עמד נשיא ולצדו משנהו אב בית דין (הזוגות), שניהם ראויים ללמד ולהורות בכל התורה כולה. הנשיא שימש כראש הסנהדרין (הגדולה), וכמנהיג הציבור בכל העניינים שלטובת ישראל, ולפיכך אף ייצג את העם היהודי בפני השלטונות הרומיים בארץ ישראל. החל מהלל הזקן ואילך הנשיאות עברה בירושה בשושלתו שהייתה מבית דוד (למעט רבן יוחנן בן-זכאי שנתמנה לנשיא כשרבן גמליאל היה צעיר מדי לשמש כנשיא). אב בית הדין פעל לממשלת התורה והוראתה. התפקיד השלישי בחשיבותו נקרא חכם, שידע לשאול ולהשיב בכל ענייני התורה, וברוחב שכלו ועומק בינתו היה עורך ואומר את כל צדדי איסור והיתר חיוב ופטור, להעמיד את הדין על בוריו. ובבית הדין הגדול, מלבד הנשיא והאב"ד והחכם, היו חכמי זקני הדור, שהיו נקראים בעלי תריסין, הנושאים ומפלפלים בהלכה טרם בא הדין לפני הנשיא והאב"ד, ולמטה מהם היו תלמידי חכמים שנקראו "דנין לפני חכמים". הסנהדרין, בית הדין הגדול, ישב בלשכת הגזית שבבית המקדש; ולקראת חורבן בית שני ולאחריו, עבר לחנות, ומחנות לירושלים, ומירושלים ליבנה, ומיבנה לאושה, ומאושה ליבנה, ומיבנה לאושה, ומאושה לשפרעם, ומשפרעם לבית שערים, ומבית שערים לציפורי.
על פי חז"ל, מאז ומעולם לא היו כלל מחלוקות מתמשכות בענייני הלכה, כיוון שכל מחלוקת הוכרעה על ידי בית הדין הגדול. רק בתקופת הזוגות הייתה מחלוקת לא מוכרעת בהלכה, על הסמיכה ביום טוב, שנחלקו בה יוסי בן יועזר ויוסי בן יוחנן, והזוגות שלאחריהם. הלל ושמאי נחלקו בשלוש מחלוקות הלכתיות. משרבו תלמידיהם, בית שמאי ובית הלל, שלא שימשו כל צורכן, רבו מחלוקות בישראל, ונעשתה תורה כשתי תורות. מחלוקות אלו נותרו ללא הכרעה, עד שיצאה בת קול ואמרה: אלו ואלו דברי א-להים חיים והלכה כבית הלל, ונקבע כי בית שמאי במקום בית הלל אינה משנה. ברם אף על פי כן ישנם מקומות בודדים בהם הלכה כבית שמאי (רובם מנויים בתחילת מסכת עדויות), וכן לעולם בדברי המשנה דברי בית שמאי קודמים לדברי בית הלל. משבטל בית הדין הגדול (בלשכת הגזית, ארבעים שנה לפני חורבן בית שני) רבתה מחלוקת בישראל, מה שהביא בהדרגה לצורך בחיבור המשנה.
בתקופת התנאים אירעו שני מאורעות מרכזיים בתולדות עם ישראל: חורבן בית שני (בשנת ג'תתכ"ח) ומרד בר כוכבא ודיכויו (בשנת ג'תתצ"ה). לאחר חורבן הבית הקים רבן יוחנן בן-זכאי מרכז רוחני גדול ביבנה, הודות להסכם עם אספסיאנוס שלא יפגע בעיר יבנה בזמן החורבן ("תן לי יבנה וחכמיה"). הוא תיקן תשע תקנות שמטרתן העיקרית הייתה זכר לחורבן. רבן יוחנן לא נשאר נשיא ביבנה עד סוף ימיו. כשניתן היה להכתיר לנשיאות את רבן גמליאל (שהיה צאצא של הלל), פרש רבן יוחנן מיבנה ועמד בראש בית מדרש שהקים בברור חיל. תלמידי רבן יוחנן בן-זכאי ביבנה המשיכו את הוראת התורה ברחבי ארץ ישראל. תלמידיו הנודעים הם רבי אליעזר בן הורקנוס שהלך בדרכם של בית שמאי, רבי יהושע בן חנניה שהלך בדרכם של בית הלל, רבי יוסי הכהן, רבי שמעון בן נתנאל, ורבי אלעזר בן ערך שהיה חריף מאד. מרכזי תורה נוספים קמו בלוד ובציפורי ובמקומות אחרים בגליל.
רבי עקיבא למד תורה מפי רבי יהושע ורבי אליעזר. הוא העמיד 24,000 תלמידים אשר נהרגו באסכרה בין פסח לפרוס עצרת. בזקנותו העמיד בדרום הארץ את חמשת תלמידיו הגדולים (להלן בטבלה) שנסמכו על ידי רבי יהודה בן בבא, ולאחר חורבן ביתר וגזירות אדריאנוס נשתיירו כאוד מוצל מאש. הם ייסדו ישיבות, העמידו תורה והמשיכו את הוראתה בישראל. רבי עקיבא סידר את הבסיס למשנה שלנו, עד שהתלמוד כתב שכל דברי התנאים שהובאו באופן סתמי, במשנה, בתוספתא בספרא ובספרי, הן מתורתו (אליבא דרבותיו).
בסוף תקופת התנאים חיבר רבי יהודה הנשיא (המכונה בקיצור רבי), תלמיד תלמידי רבי עקיבא, את המשנה. הוא בירר וערך וסידר, בעזרת חכמי דורו, את דברי התנאים מדורות קודמים, כך שהתקבל נוסח אחיד של המשנה שהיה מקובל על כל חכמי דורו, ושימש בסיס ללימוד התורה שבעל-פה בדורות הבאים ( לפי הרמב"ם, מוזכרים במשנה 128 תנאים, מהם 91 מוזכרים בעקבות הלכה שאמרו, ועוד 37 מוזכרים על עניין דרש או מעשה שעשו ). פירושים למשנה, הלכות שאינן יסודיות, הרחבות ונוסחים אחרים של משניות, והלכות של בני דורו של רבי, נישנו בתוספתא שערך תלמידו רבי חייא.
לשון תנאים.