מול אוניברסיטת בר-אילן חובר הקו המערבי של מפעל ירקון-נגב למערכת אספקת המים של תל אביב. עיריית תל אביב הפעילה באותם ימים קידוחים מקומיים והניחה צינור 48 אינץ' שיצא מבר-אילן והגיע עד לבריכת "ארלוזורוב" - בריכת אגירה בנפח של 25,000 קוב. הקו המערבי הגדיל את כמויות המים שהגיעו לתל אביב ושיפר את איכות המים. בשנות ה-60 של המאה ה-20 שודרגה מערכת אספקת המים לתל אביב עם חיבור הקו המערבי של מפעל ירקון-נגב לצפון העיר. עם השלמת קו ירקון-נגב מערבי ב-1961 הושלמה בניית קו ירקון-נגב.
הפעלה.
באוקטובר 1956 התפוצץ אחד הצינורות של הקו המזרחי, והמים שפרצו ממנו הציפו את שדות הסביבה וגרמו נזק לכביש באר שבע - סעד. נזקים רבים של חלודה התגלו בצינורות מפעל המים לאחר שהתברר שחוטי הפלדה בהם השתמשו לייצור הצינורות לא התאימו לייעודם. עלות תיקון הנזקים עד אפריל 1961 נאמדה בכחצי מיליון לירות.
צריכת המים של מפעל ירקון-נגב גרמה לירידת מפלס המים במעיינות הירקון והיה צורך להעמיק את הקידוחים. אולם גם זה לא עזר ועל כן הוזרמו מים משפלת לוד לראש העין כדי שיהיה ניתן להעבירם לנגב. בעיה זו נפתרה עם הפעלת המוביל הארצי.
הפגיעה בירקון.
עם התחלת העבודות על מפעל ירקון-נגב, מונתה ועדה ממשלתית בראשות שמחה בלאס, לבדיקת השפעת המפעל על נחל הירקון. הוועדה המליצה לדאוג להתקנת מערכת ביוב אזורית שתמנע הזרמת שפכים לנחל, לפני הפעלת המשאבות שיזרימו את מי הירקון לתל אביב ולנגב וכן לקבוע איסור על הזרמות חדשות של מי שופכין לירקון. עד יולי 1957 הונח צינור ביוב בקטע שמהים התיכון עד שיכון ותיקי רמת גן, אך חסר הכסף להשלמתו. הפעלת הקו המזרחי של מפעל ירקון-נגב הורידה את הזרימה בירקון מכ-6.5 קוב לשנייה לכ-2.5 קוב לשנייה. הירקון זוהם באופן חמור, אחוז החמצן בו ירד ודגים מתים צפו על פני הנחל.
יום שחרור ירושלים
קא' רצוניקו
קא' רצוניקו (בוונטית: Ca' Rezzonico - קיצור של "קאזה רצוניקו" - בית רצוניקה) הוא ארמון הממוקם על גדתה הדרום מערבית של התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
כיום משמש המבנה כמוזיאון המציג את החיים בוונציה במהלך המאה ה-18.
היסטוריה.
המבנה נבנה על גדת התעלה הגדולה, במפגש התעלה עם תעלת ריו די סן ברנאבה, עבור משפחת בון. באתר עמוד קודם לכן שני מבנים בבעלות משפחת האצולה. בשנת 1649 החליט פיליפו בון לבנות ארמון אחד נרחב באתר, ושכר את שירותי האדריכל הידוע ביותר בוונציה באותה עת - באלדאסארה לונגנה. לוגנה נפטר בשנת 1682, ובון פשט רגל בטרם הושלם המבנה.
על פי תוכניתו המקורית של לונגנה, היה המבנה אמור לכלול שלוש קומות, וחזית שיש הפונה על התעלה. בקומה הראשונה תכנן לונגנה שער הפונה לתעלה, מרפסת עמודים בת שלוש כניסות. מעל מרפסת זו תכנן לונגנה את ה"פיאנו נוביל" (הקומה המרכזית) ובה שבעה חלונות הפונים אל התעלה. הקומה השלישית תוכננה בצורה הזהה לצורת הקומה השנייה, כ"פיאנו נוביל" משני.
לאחר פשיטת הרגל של משפחת בון, רכש את המבנה גאמבטיסטה רצוניקו. משפחת רצוניקו התעשרה והפכה למשפחת אצולה באותה עת, לאחר שהלוותה כספים לרפובליקה של ונציה.
ציור מעשה ידי קאנאלטו מראשית המאה ה-18 מתאר את המבנה כמבנה בן שתי קומות (רק קומת הפיאנו נוביל הראשונה הושלמה). בציור זה ניתן לראות גג זמני על המבנה.
הארמון הושלם בשנת 1756, ביוזמת משפחת רצוניקו, על ידי האדריכל ג'ורגו מאסארי, אשר שמר על תוכניתו של לונגנה, אולם ביצע מספר שינויים לסגנון הבארוק של לונגנה, על מנת להתאים את המבנה למועד השלמתו.
בשנת 1758 נבחר קארלו, בנו של ג'אמבאטיסטה רצוניקו לאפיפיור קלמנס השלושה עשר, ובנו השני, לודוויקו, נשא לאישה את פאוסטינה סאבוורגנאן - ממשפחת אצולה רבת השפעה בוונציה. במבנה הארמון, בו התגוררו בני הזוג, ונכח פעמים רבות האפיפיור, הפך למרכזה של החברה הגדולה של ונציה. המבנה עוטר בפרסקאות מרשימים מעשה ידי יאקופו גוארנה, גאספארה דיציאני וג'ובאני באטיסטה טייפולו.
בשנת 1810 נפטר אחרון מצאצאי המשפחה בלא ילדים, והמבנה הפך למכללה ישועית.
בשנת 1832 נמכר המבנה, ורהיטיו הוצאו ממנו. המבנה נרכש בשנת 1837 על ידי הרוזן לאדיסלו זלינסקי, אשר מכר אותו לצייר רוברט בארט בראונינג. זמן קצר לאחר מכן הצטרף לרוברט, אביו, המשורר רוברט בראונינג. רוברט בראונינג נפטר בזמן מגוריו במבנה בשנת 1889.
דייר נוסף שהתגורר במבנה היה הצייר ג'ון סרג'נט סינגר.
בשנת 1906 בראונינג דחה את בקשת הקייזר הגרמני וילהלם השני לרכוש את המבנה, ומכר אותו לרוזן ליונל פון הרשל דה מינרבי. מינרבי התגורר במבנה עד שנת 1935 עת פשט רגל.
בשנת 1935 רכשה עיריית ונציה את המבנה, במטרה להציג בו את אוספי יצירות האומנות מהמאה ה-18 אשר היו בבעלות העירייה, ואשר לא ניתן להציגן במוזיאון קורר בשל שטחו הקטן.
במבנה הותקנו פרסקאות נוספים, ובהם ה"אלגוריה של התכונות הטובות" מעשה ידי טייפולו אשר הובא למבנה מפאלאצו בארבאריו ומוצג כיום בחדר הכס שבמבנה.
כמו כן הועברו למבנה רהיטים נוספים מפאלאצו בארבאריו, וכן חדרים בסגנון סיני מפאלאצו קאלבו-קרוטה, וחדרים תקופתיים נוספים מארמונות נוספים ברחבי העיר.
במוזיאון מוצגות יצירות מעשה ידי פייטרו לונגי, פרנצ'סקו גארדי וג'אנדומניקו טייפולו, רהיטים תקופתיים רבים, ואוסף של זכוכית מורנו.
המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1936.
תיאור המבנה.
לרוחבו של המבנה שלושה חדרים בלבד - במרכז המבנה חדר מרכזי ארוך, התואם את רחבת הכניסה בקומה הראשונה של המבנה. בכל אחד משני צדדי חדר מרכזי זה נמצאים ארבעה חדרי משנה לאורכו של המבנה, כאשר לאחר החדר המרכזי מצויה החצר הפנימית של המבנה, ולאחריו מבנה נוסף בו נמצא חדר הנשפים של הארמון. חדר נשפים זה, שתוכנן על ידי מאסארי, גבוה במיוחד, ולמעשה ממוקם בשתיים מקומות המבנה (הקומה השנייה והשלישית). תקרת חדר הנשפים מעוטרת בציור מעשה ידי ג'ובאני באטיסטה קרוסאטו המתארת את אפולו רוכב על מרכבתו בין אירופה, אסיה, אפריקה והאמריקות. גרם מדרגות רחב, עשוי שיש ומעוטר בפסלים מעשה ידי ז'וסטו לה קורט מוביל מהקומה הראשונה של המבנה אל הקומה המרכזית.
בקומה המרכזית נמצאת קפלה תפלה, וכן חדר שינה ובו פרסקו הידוע בכינוי "אלגוריית הנישואים" משנת 1758.
קה פזארו
קאזה פזארו
קא' ד'אורו
קא' ד'אורו (בוונטית: Ca' d'Oro - קיצור של "קאזה ד'אורו" - בית הזהב) או, בשמו הרשמי פאלאצו סנטה סופיה (Palazzo Santa Sofia) הוא ארמון (פאלאצו) הניצב על גדתה הצפונית של התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
הארמון, הניצב מערבית לריאלטו, נחשב לאחד הארמונות היפים בוונציה, והוא אחד העתיקים שבהם.
הארמון כונה בשם "בית הזהב" בשל ציפוי הזהב של חזית השיש של המבנה (ציפוי שלא קיים כיום).
היסטוריה.
הארמון נבנה בין השנים 1428 ו-1430 עבור משפחת קונטאריני (משפחת אצולה ששמונה מבניה היו דוג'ים בין השנים 1043 ו-1676).
המבנה תוכנן על ידי האדריכלים ג'ובאני בון ובנו ברתולומאו (אשר תכננו את חזית ארמון הדוג'ים). המבנה בנוי בסגנון גותי ונחשב לדוגמה היפה ביותר של סגנון זה בוונציה.
החזית העיקרית של המבנה, הצופה אל התעלה הגדולה, מצופה שיש לבן. בקומה הראשונה של המבנה אכסדרת עמודים (לוג'ה) שבראשה קשתות ביזנטיניות, וממנה ניתן להיכנס אל אולם הכניסה של המבנה (ה-portego de mezo). מעל אכסדרת העמודים, בקומת המגורים העיקרית של המבנה (ה"פיאנו נובילה"), מרפסת בעלת קשתות בסגנון גותי אופייני. עמודי המרפסת התומכים בקשתות הם מהסדר הקורינתי. מעל הקשתות, חלונות קואטרופוליו (ארבעה עלים). מרפסת הקומה השלישית מהווה הד של מרפסת הקומה השנייה, אולם קשתותיה וחלונותיה עדינים ודקים יותר.
בדומה ליתר ארמונות ונציה, במרכז המבנה חצר פנימית, והמבנה עצמו (למעט החזית) עשוי לבנים.
לאחר נפילתה של הרפובליקה של ונציה, בשנת 1797, נמכר המבנה מספר פעמים. במהלך המאה ה-19 היה המבנה בבעלות רקדנית הבלט מריה טאליוני (Marie Taglioni), וזו הרסה את חדר המדרגות הגותי של המבנה ואת המרפסות הפנימיות שפנו לחצר.
בשנת 1894 רכש הברון ג'ורג'ו פרנקטי את המבנה, ובשנת 1922 תרם אותו על מנת שישמש כמוזיאון. המבנה שוקם (וחדר המדרגות נבנה מחדש), וכיום המבנה משמש כמוזיאון לאמנות.
המונורייל של ונציה
המונורייל של ונציה (איטלקית People Mover di Venezia) הוא מונורייל שמקשר את פיאצלה רומא במזרח דרך טרמינל הנוסעים הימי (Stazione Marittima) עם האי טרונקטו (Tronchetto) בקצה המערבי של העיר ונציה. אורכו הכולל של הקו הוא 857 מטר ולו שלוש תחנות.
מטרתו של המטרורייל היא לארגן מחדש את ההסדרים התחבורתיים באזור הנגיש לכלי רכב בוונציה, ולקצר את משך הנסיעה בין אזורי החניונים בטרונקטו והטרמינל הימי, לבין פיצאלה רומא המשמשת כמרכז התחבורה הציבורית בעיר (כל שירותי האוטובוס והרכבת בעיר, ועיקר שירותי הוואפורטו). משך ההגעה מטרונקטו לפיצאלה רומא התקצר מכעשרים דקות כיום לכשלוש דקות בלבד עם חנוכת המערכת.