לאחר הבחירות של 2005 הקימה קלארק קואליציה עם המפלגה הפרוגרסיבית (אחד מהפלגים של מפלגת הברית) בנוסף לתמיכה מחוץ לקואליציה של מפלגת המרכז "העתיד המאוחד" (United Future) ושל מפלגת "ניו זילנד תחילה", ובתמורה קיבלו מנהיגי מפלגות אלה תפקידי שרים זוטרים מחוץ לקבינט. הסכם תמיכה מוגבל נחתם גם עם מפלגת הירוקים. בבחירות 2008 נחלה הלייבור תבוסה על ידי המפלגה הלאומית.
בעקבות ההפסד למפלגה הלאומית בבחירות של נובמבר 2008 פינתה הלן קלארק את מקומה כמנהיגת המפלגה. היא הוחלפה בפיל גוף שכיהן בתפקיד עד 2011. בתקופה זו בה ישבה הלייבור באופוזיציה הייתה בה תחלופה של ארבעה מנהיגים וזאת בין השאר בשל שינויים בהלכי הרוח בתקשורת ובציבור. גוף הנהיג את מפלגת הלייבור לתבוסה שנייה בבחירות ב-2011 והוחלף בדייוויד שירר שהנהיג את המפלגה עד 2013. שירר התפטר לאחר שאיבד את אמון ועידת המפלגה. דייוויד קנליף נבחר בבחירות למנהיגות המפלגה ב-2013. הוא לא התחבב על ידי גורמים מסוימים בוועידת המפלגה אך זכה לתמיכה חזקה מחברי המפלגה. בהתמודדות על מנהיגות המפלגה הוא סומן כעדיפות ראשונה על ידי שליש בלבד מחברי הפרלמנט של המפלגה. בעקבות הפסד נוסף בבחירות ב-2014 התפטר קנליף. והוחלף באנדרו ליטל. ליטל התפטר ב-2017 בעקבות סקר דעת קהל שהראה שהמפלגה שוקעת לשפל חסר תקדים. במקומו נבחרה ג'סינדה ארדרן כמנהיגת המפלגה החדשה.
עם תחילת כהונתה של ארדרן כמנהיגת המפלגה עלה מחדש כוחה של הלייבור בסקרי דעת הקהל. בסוף אוגוסט אותה שנה עלתה התמיכה בהם ב-43%, בהשוואה ל-24% בתקופת מנהיגותו של ליטל, הישג שהמפלגה לא זכתה לו מזה כעשור.
ממשלת הלייבור השישית.
בבחירות הכלליות של 2017 זכתה הלייבור ב-36.6% מהקולות והגדילה את מספר מושביה בבית הנבחרים ל-46 מושבים ובכך הייתה למפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט.
ב-19 באוקטובר אותה שנה הכריז מנהיג מפלגת "ניו זילנד תחילה", וינסטון פיטרס שמפלגתו תצטרף לממשלת קואליציה עם הלייבור, בציינו ששינויי נסיבות בכלכלה הארצית והבינלאומית הם הסיבה להחלטתו, זאת לצד אמונתו שממשלת הלייבור היא המתאימה ביותר לנהל את רווחתה הכלכלית והחברתית של ניו זילנד באווירה העולמית שעוברת שינויים מהירים ודרמטיים. הקמתה של קואליציה זו, בשילוב עם תמיכה מבחוץ של מפלגת הירוקים, הובילה לשובה של הלייבור לממשלה בפעם הראשונה מאז 2008. ארדרן נבחרה כראשת הממשלה כשפיטרס מונה כסגנה.
ממשלת הלייבור השישית התחייבה לחסל את העוני בקרב ילדים, לאפשר השכלה גבוהה בחינם, להפחית את ההגירה ב-20,000 עד 30,000, להפוך את ההפלות לחוקיות, ולהפוך את כל הנהרות כראויים לשחייה תוך עשר שנים.
סימן V
סימן V (וי) או סימן הניצחון היא מחווה גופנית הנעשית באמצעות כף יד המופנית קדימה, שבה האצבע המורה ואצבע האמה מתוחות ומופרדות אחת מהשנייה, בעוד האצבעות האחרות קמוצות, המחווה נועדה ליצג את האות הלטינית V/
במחווה זו (270C + U ✌ יד ניצחון ביוניקוד) נעשה שימוש בשפות סימנים רבות על מנת לייצג את האות V. יש לסימן זה משמעויות שונות, תלוי בהקשר התרבותי ובסיטואציה בה הוא מוצג. בין היתר נעשה שימוש בסימן הv כדי לייצג את המילה "ניצחון" (באנגלית ובשפות אירופיות נוספות האות הראשונה במילה ניצחון, Victory, היא V), אחד הגורמים העיקריים להפצת המחווה בציבור הרחב הוא השימוש בה על ידי כוחות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה ומנהיגיהן.
כאשר המשתמש במחווה מפנה את גב היד קדימה, בבריטניה ובתרבויות הקשורות לאימפריה הבריטית המחווה נתפסת כמחווה התקפית וכעלבון. מאז שנות ה-60, כאשר "סימן V" אומץ באופן נרחב על ידי תרבות הנגד של ילדי הפרחים, הוא משמש גם סמל לשלום (בדרך כלל עם כף יד כלפי חוץ). במחווה נעשה שימוש גם בתמונות מצולמות, בעיקר ביפן.
חואן איטורבה
חואן מנואל איטורבה ארבלוס (בספרדית: Juan Manuel Iturbe Arévalos; נולד ב-4 ביוני 1993) הוא כדורגלן פרגוואי, יליד ארגנטינה, המשחק בעמדת החלוץ השמאלי בקבוצת הכדורגל אריס סלוניקי ובנבחרת פרגוואי.
קריירה.
איטורבה נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה וגדל בפרגוואי. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 2009 בגיל 16 בקבוצת סרו פורטניו, שמאמנה באותה עת היה פדרו טרוגליו, וזכה איתה באליפות פרגוואי (אפרטורה). בתחילת דרכו נתלו בו תקוות רבות והוא אף הושווה לליאו מסי. בסוף אותה שנה, עקב קונפליקט עם המועדון, הוא עזב את המדינה ונסע לארגנטינה מולדתו. בארגנטינה הוא התעתד לשחק בקילמס, ואף השתתף בעשרה אימונים בקבוצה, אך הדבר לא יצא לפועל עקב תביעת זכויות של סרו פורטניו. עקב פסק שנפסק נגדו בנידון שבינו לבין קבוצת האם שלו, הוא שב אליה ב-2011 ושיחק בשורותיה בהצלחה בליגה המקומית ובגביע הליברטדורס, מה שהביא את קבוצת פורטו לרכוש את כרטיסו תמורת 1,000,020 דולרים ביוני 2011. בפורטו זכה באליפות המקומית ובסופר קאפ הפורטוגלי, אך במהלך שתי עונות הוא שותף באחד עשר משחקים בלבד, בהם לא הבקיע.
בשלהי 2012, במקביל לזימונו לנבחרת ארגנטינה הצעירה, הוא הביע את רצונו שלא לחזור לפורטו, על מנת לקבל יותר דקות משחק, ולכן הושאל לשישה חודשים לריבר פלייט הארגנטינאית תמורת 600,000 דולרים. מאמנה של ריבר, רמון דיאס, שיתף אותו ב-17 משחקים בהם הבקיע 3 שערים ובישל 2 בישולים, תוך שהוא זוכה לאהדת הקהל ומביע את משאלתו לחזור לקבוצה בעתיד. את עונת 2013/2014 עשה כשחקנה של הלאס ורונה, מהליגה האיטלקית, אליה הושאל מפורטו. לקראת סוף העונה, עקב הצלחתו בקבוצה, מימשה הלאס ורונה את אופציית הקנייה ורכשה אותו תמורת 20 מיליון דולרים. עוד באותה פגרת קיץ 2014 הביעו בו עניין קבוצות פאר רבות, כמו ריאל מדריד, אתלטיקו מדריד ויובנטוס, ולבסוף הוא נרכש על ידי רומא בסכום של כ-25 מיליון יורו. ב-1 בינואר 2016 הושאל לבורנמות' מהפרמייר ליג עד לסוף העונה. ב-4 בינואר 2017 הושאל לטורינו עד לסוף העונה. ב-21 באוגוסט 2017 הושאל לטיחואנה המקסיקנית.
נבחרת לאומית.
עד 2010 שותף איטורבה בנבחרות הצעירות של פרגוואי, ואף שיחק משחק אחד ב-2009 במדי הנבחרת הבוגרת של מדינה זו, אך כיוון שהיה זה משחק ידידות בלתי רשמי, עדיין היה ביכולתו להחליט באיזו נבחרת ישחק.
ב-2010 הוא הוזמן להתאמן עם הנבחרת הצעירה של ארגנטינה, ואף נסע איתה לדרום אפריקה ככוח עזר לנבחרת הבוגרת במהלך מונדיאל 2010 שהתקיים במדינה זו. בינואר 2011 הוא זומן לסגל נבחרת ארגנטינה בכדורגל עד גיל 20 שהשתתף באליפות דרום אמריקה בכדורגל עד גיל 20 בפרו, טורניר בו הצטיין איטורבה והבקיע בו 3 שערים ב-9 משחקים, אחד מהם מול נבחרת ברזיל בניצחון 1–2 של הארגנטינאים. מאוחר יותר באותה שנה זומן שוב לסגל שהשתתף בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בקולומביה, והשתתף ב-5 משחקים. בראשית 2013 השתתף באליפות דרום אמריקה עד גיל 20 שנערך בארגנטינה. בטורניר זה איטורבה השתתף בשלושה משחקים והבקיע שער אחד.
אף על פי ששיחק בנבחרת הצעירה של ארגנטינה, איטורבה העדיף לשחק בנבחרת הבוגרת של פרגוואי, וערך בה את הופעת הבכורה הרשמית שלו במוקדמות מונדיאל 2018, כשעלה כמחליף במחצית השנייה במשחק נגד נבחרת ברזיל. איטורבה קיבל את הזימון לנבחרתו לקופה אמריקה סנטנריו בו ערך שלוש הופעות.
ואן הלמונט
סימן וי
חוף סורד
חוף סורד הוא שם קוד שניתן לאחד מחמשת החופים שבהם נחתו בעלות הברית במסגרת הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, כחלק ממבצע אוברלורד. החוף השתרע על פני 8 קילומטרים מליון-סור-מר במערב עד אויסטרהאם על שפך נהר האורן במזרח, והוא היה החוף המזרחי ביותר בתוכנית הפלישה. הדיוויזיה הבריטית השלישית תוכננה לנחות בגזרה ברוחב 3 קילומטרים החל מהשעה 07:25. יעדי הדיוויזיה השלישית היו לדחוף פנימה לעומק היבשה, להשתלט על שדה התעופה קרפיקה ועל העיר קן, להתקדם במהירות לעבר נהר האורן והגשרים על תעלת קן, ולחבור עם כוחות מהדיוויזיה המוטסת השישית, ולהגן על האגף המזרחי של ראש הגשר של בעלות הברית, מפני התקפת נגד של דיוויזיית הפאנצר ה-21 הגרמנית.
הנחיתה הראשונית לא נתקלה בהתנגדות משמעותית, והושגה עם מספר נפגעים נמוך. אך הבריטים כשלו בהשגת יעדם העיקרי - כיבוש קן - בגלל פקקי תנועה שנוצרו ביציאות מהחוף, התנגדות גרמנית מאחורי החוף, ומתקפת הנגד המשמעותית היחידה שהצליחו לבצע הגרמנים ביום הע', בידי דיוויזיית הפאנצר ה-21. עד סוף היום הצליחו הבריטים לבסס ראש גשר איתן יחסית, וחברו לצנחנים מהדיוויזיה המוטסת השישית בגשרים על נהר האורן, באגף המזרחי, אך באגף הימני לא חברו עם הדיוויזיה הקנדית שנחתה בחוף "ג'ונו", ועקב כך נותר פער מסוכן בין ראשי הגשרים. הבריטים העלו לחוף סורד 29,000 איש במחיר 630 נפגעים. אבדות הגרמנים היו גבוהות בהרבה, ורבים נלקחו בשבי.
רקע.
כבר לאחר נפילת צרפת ונסיגת הצבא הבריטי דנקירק בקיץ של 1940, החלו הבריטים לתכנן באופן תאורטי את חזרתם ליבשת. עם כניסת ארצות הברית למלחמה בדצמבר 1941, הסכימו ביניהן בעלות-הברית המערביות על אסטרטגיית "גרמניה תחילה", כלומר, מטרת המלחמה המרכזית שלהן היא כניעת גרמניה בלא תנאי והפלת המשטר הנאצי. לפיכך היה ברור שיהיה עליהן לפלוש ליבשת אירופה. אולם הנסיבות לא אפשרו פלישה בהיקף גדול לאירופה באותה עת. הצבא האמריקני עוד היה בתהליך הקמה, והנחתות הדרושות לחציית התעלה האנגלית עוד לא נבנו. מעבר לכך, צ'רצ'יל וראש המטה הכללי הבריטי אלן ברוק נמנעו מפלישה ליבשת אירופה במועד שנראה להם מוקדם מדי בגלל שיקולים צבאיים וצרכים פוליטיים. במקום זאת, הם כפו את הסטת היוזמה לסדרה של מערכות באפריקה הצפונית, בים התיכון, ולאחר מכן איטליה, שנועדו להחליש ולפצל את הוורמאכט.