על רקע זה הופיע דמיטרי הכוזב הראשון. בפגישה עם מלך פולין זיגמונט השלישי דמיטרי הבטיח שלאחר קבלת השלטון ברוסיה הוא יעביר לשליטת פולין שטחים משמעותיים, יתמוך בהפצת הנצרות הקתולית ברוסיה ויפעל לאיחוד בין המדינות. בהתאם, הוא קיבל תמיכה ממלך פולין זיגמונט השלישי והחל בפלישה לרוסיה הצארית בתמיכת האצולה הפולנית. בעיצומה של מערכה צבאית, ב-13 באפריל 1605, בוריס גודונוב נפטר והשלטון הועבר לבנו. עם זאת, הצבא לא תמך בו ובתחילת יוני 1605 הוא נהרג במסגרת הפיכה שלטונית. ב-20 ביוני 1605 דמיטרי הכוזב הראשון נכנס עם צבאו למוסקבה. חלק ניכר מהאצולה המוסקבאית, כולל אלמנתו של איוואן הרביעי (אמו של הנסיך דמיטרי), הכירו בו כבנו של הצאר וכיורש העצר. אמנם, לא כל האצולה תמכה במהלך. קבוצה בראשות וסילי שויסקי החלה להפיץ שמועות שהצאר המיועד אינו יורש העצר הלגיטימי. הקושרים נתפסו ורובם הוצאו להורג. שויסקי עצמו קיבל חנינה.
דמיטרי לא עמד מאחורי ההבטחות שנתן לפולנים. התנהגות הפולנים, שהעבירו מספר תפקידי מפתח בשלטון לידם, גרמה לקרע בין השלטון לבין חלק משמעותי של האצולה הרוסית וכלל האוכלוסייה. בשנת 1606 שויסקי ארגן קשר נוסף. הפעם הוא נחל הצלחה, וב-17 במאי 1606 דמיטרי הכוזב הראשון נהרג.
שלטון וסילי שויסקי.
לאחר שעלה וסילי שויסקי לשלטון החלה בדרום התקוממת איכרים. חלק ניכר של האוכלוסייה לא תמך בשלטונו. בנוסף, הופיע טוען חדש לכתר, דמיטרי הכוזב השני. לקראת סוף שנת 1608 רוב המדינה הייתה בשליטתו. בשליטת הצאר היו הערים מוסקבה, קולומנה, סמולנסק, ניז'ני נובגורוד, קאזאן וערים נוספות במזרח המדינה. כתוצאה מחולשת השלטון החלו פלישות של הורדת נוגאי וכוחות של חאנות קרים הגיעו עד לאזורים במרכז רוסיה, דבר שלא התרחש כבר תקופה ארוכה. במקביל, כוחות של פולנים וליטאים, שהיו חלק מצבא דמיטרי הכוזב השני, פלשו לערים רבות והטילו מיסים על ערים שבשליטתם. בתחילת שנת 1609, לצבא הצאר בראשות מיכאל סקופין-שויסקי היו מספר הצלחות בשדה הקרב, אך הוא גם הפסיד במספר קרבות חשובים. ממשלת שויסקי חתמה על חוזה עם שוודיה, לפיו הרוסים יעבירו שטחים נכבדים לשליטה שוודית בתמורה לתמיכה צבאית. כוחות של כ-15 אלף שכירי חרב שוודים הועברו לרוסיה. הצבא המשותף הצליח להתקדם בשדה הקרב והיו לו מספר הצלחות. המצור על מוסקבה הופסק ודמיטרי הכוזב השני נאלץ לעזוב את המחנה שלו בפרברי מוסקבה ולהימלט. ב-12 במרץ 1610 צבאו של מיכאל סקופין-שויסקי, אחיינו של הצאר ואסילי, נכנס למוסקבה. באופן מפתיע, ב-29 באפריל המפקד הצעיר והאהוד נפטר. על פי הגרסה המקובלת, הוא הורעל בהוראת וסילי שויסקי עצמו שפחד מהתמיכה בו בקרב האצולה ומהאהדה לה הוא זוכה. הצבא, תחת פיקודו של דמיטרי שויסקי, אחיו של הצאר, יצא ממוסקבה במטרה לשחרר את העיר סמולנסק ממצור של צבא זיגמונט השלישי, מלך פולין. ב-4 ביולי 1610 התרחש קרב קלושינו. הרוסים נחלו תבוסה מוחצת וצבאם התפזר. תוך זמן קצר וסילי שויסקי סולק מהשלטון על ידי הבויארים, הפולנים נכנסו למוסקבה וכל משפחת שויסקי הועברה לוורשה.
שליטה בויארית.
תבוסת הצבא בקרב קלושינו הביאה לכך שווסילי שויסקי סולק מן השלטון והשליטה הועברה למועצה של 7 בויארים (מסטסלבסקי, טרובצקוי, אובולנסקי, רומנוב, ליקוב ושרמטייב). האצולה המוסקבאית נשבעה אמונים לנסיך הפולני ולדיסלאב, ובמהלך 20–21 בספטמבר 1610 הפולנים נכנסו למוסקבה. הביזה שביצעו הכוחות הפולנים וההבדלים בין האמונות הקתולית והאורתודוקסית הביאו לכך שמספר ערים בצפון-מערב ובמזרח המדינה התנגדו למהלך ולא הסכימו להכיר בנסיך הפולני כצאר חדש. ב-17 במרץ 1611, הפולנים, שסברו שמהומות אשר התקיימו בשוק של מוסקבה מהוות את תחילתה של התקוממות, רצחו מעל 7,000 מתושבי העיר. בתגובה התארגן צבא מתנדבים בראשות וויוודה של ריאזן פרוקופי ליאפונוב בערים שהתנגדו לנסיך וולדיסלאב. צבא המתנדבים הגיע לפרברי מוסקבה והחל קרב על כיבושה. בעקבות מאבקים פנימיים, ליאפונוב נהרג וצבא המתנדבים התפזר. באותה שנה כוחות של חאנות קרים פלשו לאזור ריאזן. לאחר 20 חודשי מצור נפלה העיר סמולנסק לידי הפולנים. נוסף על כך, השוודים פירקו את הברית הצבאית עם הרוסים והחלו בכיבוש ערים בצפון השטח הרוסי הידוע בשם מלחמת אינגריה.
בשנת 1612 החל להתארגן צבא מתנדבים שני בראשות קוזמה מינים שהזמין את הנסיך דמיטרי פוז'ארסקי לניהול המערכה הצבאית. בפברואר 1612 הצבא כבש את ירוסלבל ובמשך ארבעה חודשים המתין, כשבתווך קיים התארגנות ואימונים בעיר זו. בתקופה זו נשקלה מועמדות של נסיך שוודי לתפקיד הצאר, אך מועמדות זו לא הגיעה לכדי בשלות. בספטמבר 1612 כוח פולני כבש את וולגדה וכמעט כל תושביה נהרגו. ב-30 באוגוסט 1612 צבא המתנדבים יצא מירוסלבל לכיוון מוסקבה, וב-1 בספטמבר 1612 הקרב על מוסקבה (1612) התחיל. בתחילת נובמבר 1612 הצבא הרוסי כבש את העיר. למרות זאת, הכוחות הפולנים בעיר התבצרו בקרמלין. ב-17 בנובמבר 1612, רק כאשר לכוחות הפולנים אזלה האספקה, הפיקוד הפולני בעיר חתם על הסכם כניעה וכוחותיו עזבו את העיר.
בחירת הצאר החדש.
בהתאם לכרוז שפורסם ב-10 בנובמבר 1612 הוחלט על אספת זמסקי סובור ועל בחירת צאר חדש. כל עיר הייתה צריכה לשלוח משלחת בהרכב של עשרה אנשים. מלך פולין זיגמונט ניסה לכבוש את מוסקבה מחדש, אך בהיעדר כוח גדול מספיק נסוג.
בינואר 1613 החלו הישיבות של זמסקי סובור. נשקלו 4 מועמדים: וסאילי שויסקי, וורטינסקי, טרובצקוי ומיכאל רומנוב. ב-7 בפברואר התקיימה בחירת הצאר החדש. ההכרזה הרשמית נדחתה עד ל-21 בפברואר במטרה לוודא שהבחירה (במיכאל רומנוב) מקובלת על כל שכבות האוכלוסייה.
עם בחירת הצאר החדש, השלטון המרכזי השתרש והסתיימה תקופת הצרות.
השלכות תקופת הצרות.
התקופה הסתיימה תוך אבדות טריטוריאליות קשות לרוסיה הצארית. אזור סמולנסק אבד לעשרות שנים וחלק משמעותי במזרח חבל קרליה עבר לשוודיה. רוב אוכלוסיית קרליה עזבה ועברה לשטחים פנימיים של רוסיה. רוסיה איבדה את המוצא למפרץ הפיני. השוודים עזבו את נובגורוד רק בשנת 1617 והותירו אחריהם עיר הרוסה.
כלכלת המדינה סבלה קשות. השטח המעובד באזורים רבים קטן פי 20 ומספר האיכרים קטן פי 4. על-פי הערכות, אף במחצית המאה ה-17 האוכלוסייה במספר אזורים ראשיים הייתה קטנה מזו שהייתה במחצית המאה ה-16.
פטרה סולומון
פטרה סולומון (ברומנית: Petre Solomon, 15 בפברואר 1923 - 28 באוקטובר 1991) היה סופר ומתרגם יהודי רומני, אביו של במאי הסרטים אלכסנדרו סולומון.
חייו.
פטרה נולד בבוקרשט למשפחה יהודית גדולה ומשכילה הנוטה להתבוללות. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון למסחר "קולטורה" בתקופה בה היהודים סולקו ממוסדות הלימוד הכלליים, ונמנע ממנו להירשם לאוניברסיטה. הוא למד ב"קולג'יו אונסקו", מוסד להשכלה גבוהה בבוקרשט שנועד ליהודים. באפריל 1944 עלה לארץ ישראל ולמד אנגלית בחיפה, בקורסים שאורגנו על ידי אוניברסיטת קיימברידג'. ב-1946 שב לרומניה ונרשם ללימודי ספרות באוניברסיטת בוקרשט.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית, עבד בהוצאה לאור "הספר הרוסי" וכן בסוכנות הידיעות הממשלתית Agerpress. ב-1952 סולק מעבודתו, ומהמפלגה בכלל - בגלל תקופת החיים שבילה בארץ ישראל.
את שיריו הראשונים פרסם בסתיו 1944 בכתב העת Orizont (אופק), והחל מ-1954 פרסם ספרי שירה וביוגרפיות ועבד כמתרגם מ/ואל השפה האנגלית. לראשונה הוא תרגם לרומנית ולאנגלית את שירו של פאול צלאן "פוגת מוות", ובין שניהם התפתחה ידידות שנמשכה שנים רבות. ב-2001 הפיק הבמאי אלכסנדרו סולומון (בנו של פטרה) סרט על הידידות בין השניים; שם הסרט מורכב ממשחק בהברות שמותיהם ביזמת צלאן עצמו: "Duo pentru paoloncel şi petronom" ('דואו לפאולונצ'ל ולפטרונום'), שמות המרמזים כביכול על כלי נגינה.
ב-1982 הוענק לו פרס התאחדות הסופרים הרומנית לתרגום.
מחלות חיסון עצמי
טא' אלי
טָא' אָלִי (Ta' Qali) הוא כפר ואזור פתוח בשטחה של עיריית אטארד , כקילומטר צפונית-מזרחית לעיר מדינה, במרכזו של האי מלטה.
היסטוריה.
זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה הוכשר בטא' אלי מנחת דשא אזרחי, אשר ניצל את קרקעיתו של אגם שיבש. ב-30 באוקטובר 1940 הוחלט על הצבת טייסת של חיל האוויר המלכותי במנחת, וזה החל לשמש כשדה צבאי ב-8 בנובמבר באותה שנה. המקום ספג הפצצות כבדות מצד מטוסי מדינות הציר. לאחר המלחמה החלה הסבתו של טא' אלי לאזור נופש וספורט, תוך ניצול האנגרים והמבנים הישנים של השדה. תחילה נערכו על המסלול מרוצי מכוניות, אך אלה הופסקו מאוחר יותר והועברו לשדה הנטוש בחאל פאר שבדרום-מזרחו של האי.
מדרום למסלול הטיסה שוכן היום קומפלקס של מתקני ספורט הכולל את האצטדיון הלאומי טא' אלי ומגרש כדורגל נוסף, וממזרח לו הוקם "הפארק הלאומי טא' אלי" - מתחם גנים קטן באורך של כחצי קילומטר, ובו אמפיתיאטרון המשמש להופעות רוק ופופ. האצטדיון נפתח רשמית ב-14 בדצמבר 1980 והוא מכיל 17,797 מושבים. הוא נבנה במקום בסיס תעופה לשעבר של חיל האוויר המלכותי, לא רחוק מהעיר ההיסטורית מדינה. בשנת 2002 הוקם מבנה ראשי חדש, בו נמצאים גם משרדי ההתאחדות לכדורגל במלטה. מצפון למסלול שוכנים שלושת המבנים הגדולים של השוק הסיטונאי של מלטה המכונה "פיטקלייה" (Pitkalija). עוד שוכנים במקום מועדון דגמי מטוסים העושה שימוש בשרידי המסלול, המוזיאון האווירי של מלטה (Malta aviation museum, Muzew Malti ta' l-Avjazzjoni) שהוקם ב-1 בנובמבר 1994 בשלושה מהאנגרים של השדה הישן, ובתי מלאכה לאומנים (Qali Crafts Village).
אתלפלדה ממרסיה
אתלפלדה
נפתלי הורוביץ
אתלפלד
אוניברסיטת מלטה