לאורך השנים חלק מחברי הקהילה היהודית בארצות הברית ובישראל העלו ספקולציות כי ג'קסון היה למעשה אנטישמי, אף על פי שטענה זו מעולם לא הוכחה באופן חד משמעי והיא בעיקר הסתמכה על שתי ידיעות אשר התפרסמו בתקשורת לאורך השנים הקשורות לגילויי אנטישמיות לכאורה מצדו של ג'קסון.
מנגד, רבים מחברי הקהילה היהודית בארצות הברית ובישראל טענו כי התקשורת והצהובונים בחרו לאורך השנים לעוות את דבריו של ג'קסון באופן מכוון וכי הטענות על כך שג'קסון היה אנטישמי אינן מבוססות ואף מופרכות מהסיבות הבאות:
שני המקרים נחשבו על ידי מספר אנשים כשנויים במחלוקת ועוררו סערה תקשורתית בשל התבטאויות אנטישמיות לכאורה מצדו של ג'קסון:
בשירו "לא אכפת להם מאיתנו" (They Don`t Care About Us) משנת 1995, אשר התייחס לאופן בו אחרים נוטים להעליב ולסווג אנשים בגלל צבע העור שלהם, הגזע והדת שלהם, ג'קסון השתמש במילים: "Jew me, Sue me" (בתרגום חופשי "תפעלו כיהודים, תתבעו אותי"), וכן במילה "Kike" (כינוי גנאי אמריקני ליהודים). ב-15 ביוני 1995, ימים ספורים לפני שחרור האלבום לשווקים, כתבה בניו יורק טיימס התייחסה לראשונה לאפשרות שמילות השיר הטיפו לגילויי אנטישמיות. בהמשך בעקבות המחאות והגינויים הרבים אשר הופנו כלפי ג'קסון באותה העת בעיקר מצד הקהילה היהודית בארצות הברית והליגה למניעת השמצה, ג'קסון ציין כי:
כשנשאל שוב על המילים השנויות במחלוקת בריאיון למהדורת החדשות של ABC, ג'קסון הכחיש בתוקף כי מילות השיר אנטישמיות, באומרו, "השיר לא אנטישמי משום שאני אינני גזען ... מעולם לא יכולתי להיות גזען. אני אוהב את כל הגזעים." ג'קסון ציין בראיון גם כי חלק מהעובדים שלו והחברים הקרובים ביותר שלו הם יהודים. למחרת, הדיקן של מרכז שמעון ויזנטל לחקר השואה הרב מרווין הייר והמנהל האזורי של הליגה נגד השמצה דייוויד לרר, שני נציגים בכירים בקהילה היהודית האמריקנית, ציינו באמצעי התקשורת כי לניסיון של ג'קסון לבצע שיר ביקורתי על אפליה היה דווקא אפקט הפוך. הם ציינו כי מילות השיר לא התאימו לקהל היעד בגיל העשרה, אשר לטענתם איננו מסוגל להבין את המשמעות האמיתית שלהם בהקשר של השיר, וכמו כן ציינו כי המסר של השיר מעורפל ולא ברור באופן חד משמעי. אף על פי כן, הם ציינו כי כוונותיו של ג'קסון היו טובות והציעו כי ג'קסון יספק הסבר בחוברת האלבום.
ב-17 ביוני 1995 ג'קסון פרסם התנצלות פומבית נוספת לכל מי שנעלב ממילות השיר. הוא הבטיח כי האלבום יכלול התנצלות, אולם בשלב זה, שני מיליון עותקים של האלבום כבר הופצו. ג'קסון סיכם באמרו "אני רק רוצה שכולכם תדעו עד כמה אני מחויב לסובלנות, לשלום ולאהבה, ואני מתנצל בפני כל מי שייתכן ונפגע". בשל המחאה הפומבית העזה, ב-23 ביוני 1995 ג'קסון החליט להקליט מחדש את מילות השיר השנויות במחלוקת, על אף העלות הגבוה שכרוכה בצעד זה, עבור העותקים של האלבום שיימכרו בעתיד. בעקבות כך מילות השיר "Jew me " ו- "Kike me" הוחלפו ב"do me" ו-"strike me". כמו כן, ג'קסון התנצל בשנית בפני מי שנפגע ממילות השיר.
ההקלטה בה ג'קסון טען כי יהודים זוממים נגדו
בשנת 2005 הופצה בתקשורת הקלטה אותה השאיר ג'קסון לכאורה במזכירה האלקטרונית של דיטר וייסנר, יועץ עסקי ממוצא יהודי אשר שימש כיועצו של ג'קסון בשנים 1996 - 2003, בה נשמעו לכאורה גילויים אנטישמיים מג'קסון אשר התייחס ככל הנראה למחלוקת כספית בינו לבין וייסנר, באומרו
ההקלטה של ג'קסון, אשר מעולם לא אומתה, פורסמה בתקשורת על ידי פרקליטו של וייסנר יום לאחר שהגיש תביעה משפטית נגד ג'קסון על סך 64 מיליון דולר בטענה להפרת חוזה והונאה. בשל כך יש הטוענים כי הקלטת נערכה וכי תוכן ההקלטה הוצא לחלוטין מהקשרה.
אף על פי כן, בעקבות הסערה התקשורתית, הליגה למניעת השמצה ציינה בתגובה כי "למייקל ג'קסון יש נטייה אנטישמית והוא לא למד מניסיון העבר, לרבות הביטויים האנטישמיים בשיר שכתב בשנת 1995. נראה שבכל פעם שיש לו בעיה בחייו הוא מאשים את היהודים. זה עצוב שג'קסון נגוע בסטראוטיפ הקלאסי של היהודים ככל-יכולים, חמדנים ותככנים".
שיאי גינס.
במשך השנים ג'קסון שבר שיאים ארציים והופיע איתם בספר השיאים של גינס, כגון:
תקוותנו
תִּקְוָתֵנוּ (בכתב ידו של המחבר (בהתאם להגייה האשכנזית): תִּקְוָתֵינוּ) הוא המנון עברי מאת המשורר נפתלי הרץ אימבר, אשר נכתב ברוח הלאומיות היהודית והציונות בדורו. גרסה מקוצרת של השיר, שנקראה בשם "התקווה" והולחנה על ידי המלחין שמואל כהן, נקבעה כהמנונה הרשמי של מדינת ישראל.
רקע היסטורי וספרותי.
הרעיון הלאומי הציוני, שעיקרו הקמת מדינה ליהודים בכברת ארץ מוגדרת, הופיע בהגותם של "מבשרי הציונות" באמצע המאה ה-19; ההתעוררות הלאומית היהודית התגברה ברבע האחרון של המאה ה-19, וכללה ניצנים ראשונים של תחיית השפה העברית, הצעות להקמת מדינה יהודית, צבא יהודי, מתווה לדגל עברי, וצורך ציבורי בהמנון לאומי יהודי. "הפריחה של הספרות העברית החדשה קשורה בתנועת התחייה הלאומית", היא כללה כמה שירים לאומיים שנועדו להיות המנון, בהם שירו של שמעון שמואל פרוג "הכוס", שירו של אהרון רוזנפלד ("אבנר") "קדימה", שירו של מנחם מנדל דוליצקי "על הררי ציון"; ושיריו של אימבר: השיר "תקוותינו", השיר "משמר הירדן", שנתפס בשלהי המאה ה-19 כהמנון המועדף; והשיר "בחזון", שבו, על פי החוקר שמחה כהן, אימבר "הרחיק לראות בחזונו הציוני המדיני". בתקופת העלייה הראשונה, הכירו רבים ביישוב גם את שירי ציון הלאומיים: "משאת נפשי" מאת מרדכי צבי מאנה אשר נפוץ במושבה חדרה, "חושו אחים חושו" מאת יחיאל מיכל פינס שהכירו חבריו הבילויים בגדרה, "האח, ראשון לציון" מאת אריה ליפא שליט בראשון לציון, רובם ככולם של השירים הלאומיים שחוברו באותה תקופה, שימשו פרק זמן כ"המנונות ציבוריים", אשר הושרו בכנסים ואספות ציבוריות ביישוב ובתפוצות ישראל.
פרקי השיר ותכניו.
אימבר חיבר את הטיוטה הראשונה של השיר "תקוותינו", לפי עדותו, בעיר יאשי שברומניה, (את השיר חיבר עוד בתקופת לימ ודיו בישיבת וולוז'ין) בשנת תרל"ח 1877. אימבר עלה לארץ ישראל עם תומכו לורנס אוליפנט ורעייתו, שניהם חובבי הלאומיות היהודית החדשה והרעיון הציוני. ביומנו שפורסם לימים, הוא נותן ביטוי לכיסופיו לריבונות יהודית חדשה בארץ אשר התגברו ביומו הראשון בארץ: "אותו יום נכספה נפשי לחירות ישראל ...". החוקר אליהו הכהן, כתב כי "לאחר עלייתו ארצה בשנת 1882, שינה את השיר והוסיף לו בתים תוך כדי סיוריו בערי הארץ ובמושבותיה הראשונות, עד שהשלימו בשנת 1884. מקץ שנתיים התפרסם השיר לראשונה בספר שיריו הראשון של אימבר: ברקאי (ירושלים תרמ"ו (1886)) תחת השם 'תקותינו'". כאשר אימבר חש כי סיים לכתוב את השיר "תקוותינו", הוא פרסם בעיתון "הצבי", בעריכתו אז של יחיאל מיכל פינס:
מתחת לכותרת השיר "תקוותינו" נכתב: "ירושלים, תרמ"ד (1884)", השנה שבה נחתם על פי המשורר; בפתח קובץ שיריו ברקאי נכתב: "ספר ברקאי כולל שירים על ישראל, ועל ישוב ארץ ישראל, ועל המושבות, אשר שר המשורר ... על אדמת ארץ ישראל".
החוקר דב סדן כתב בהקדמה לספר כתביו של אימבר, שראה אור בתל אביב בשנת 1950, על מקומו ההיסטורי של השיר, על שכיחותו בציבורים רחבים, על צירופו לסידורי תפילה וצירופו לתפילות ימים נוראים, בשל היותו מייצג את תודעתם ומאווייהם של המונים: "והוא שבקע כראשית תגובה לבשורת התקומה של מדינת ישראל ונעשה המנונה". "תקוותינו" "(ה)מתאר את הווית התקווה הלאומית", על פי חוקר הזמר העברי אליהו הכהן. המוזיקולוג מנשה רבינא ציין כי תוכני השיר מבטאים "רשמים של אדם שהתהלך בארץ, ונפשו הפיוטית בלי ספק, ספגה את מראותיה ביָפְיָהּ ובשוממותה". בשיר מוזכרת ירושלים שלוש פעמים: בראשונה כעירו של דוד המלך, בשנייה את חומותיה ובשלישית ב"חורבות ירושלים" - שם כללי להריסות בתים ושרידים ארכאולוגיים שמצא המשורר בסיוריו בה; בנוסף, מוזכרים הכנרת והירדן.
נקודת הראות של הדובר מתחלפת במשך השיר; הוא פותח בגוף שלישי יחיד, אחר כך גוף ראשון רבים, ולבסוף גוף שלישי רבים; על כך ועל יחידותם של עצמים אחדים לעומת אינסופיותם כמעט של עצמים אחרים, עמדה החוקרת צביה בן-יוסף גינור, אשר מצאה בשיר: "עין אחת, לב אחד, תקווה אחת, ארץ אחת, נהר אחד, ים אחד, כותל אחד, שער אחד, בית מקדש אחד ואל אחד. אולם יש בו רבבות יהודים, אינסוף דמעות, גלים רבים, דרכים רבות, לילות רבים וארצות גלות רבות".
שינויים בנוסח השיר.
אימבר הסתובב בישובי "היישוב החדש" ואנשי העלייה הראשונה והפיץ ביניהם את יצירותיו. נחום דרימר תיאר בהקדמה לשיריו כיצד "החיה בשיריו הציוניים את הצעירים בכל המושבות וקרא להם "חלוצים", מילה שנזרקה מאז לדורות". כותרת השיר "תקוותנו" שונתה ל"התקוה" ונוסח השיר תוקן מספר פעמים על ידי ידידיו אנשי היישוב; "הוא עבר סדרה של שינויים וגלגולים, במילים וגם בלחן: שמו שונה ל'התקווה', קצבו הואט, מספר הבתים המושרים צומצם בהדרגה, המילים שונו פעמים אחדות, תחילה בראשית שנות התשעים למאה התשע-עשרה ובעיקר בשנת 1905. עשרים שנה לאחר מכן שונה הלחן של הבית השני".
דוד יודילוביץ איש ראשון לציון סיפר בזכרונותיו כי הוא וחבריו הכירו את אימבר בשעה שחיבר בתים בשירו. יחד עם חבריו, איש ביל"ו ישראל בלקינד ומרדכי לובמן חביב, הגיה יודילוביץ הן את סגנון השיר והן את תוכנו, ואימבר אישר זאת. התיקונים כללו שינוי נוסח הפזמון החוזר: הוחלפו במילים:
הלחן.