אזור האגמים לא הצליח להתקבל כאתר מורשת עולמית בקטגוריה של אתר טבע, משום הפיתוח והתעשייה האנושיים באזור, אך עם זאת נעשה ניסיון נוסף לקבל את הפארק בקטגוריה של אתר תרבות (Cultural landscape). בשנת 2009 הוצע להגדיל את שטח הפארק לכיוון מזרח וכך להתחבר לפארק הלאומי יורקשייר דיילס, אך הצעה זו כרגע זוכה להתנגדות משלטונות מחוז קאמבריה שיאבדו את השליטה המלאה בשטחי הפארק ובכך גם בניהול האוכלוסייה המתגוררת בהם.
הוא הוגדר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2017.
גאוגרפיה.
כאמור הפארק מאופיין בשטחים הרריים וכפריים לרוב. הפסגות הגבוהות ביותר באנגליה נמצאות בפארק, כולל כל הפסגות מעל 3,000 רגל (כ-914.5 מטרים), בהם ההר הגבוה ביותר באנגליה סקאפל פייק (978 מטרים מעל פני הים) ואיל קרג בגובה ל 835 מ'. בנוסף, כולל הפארק את האגם העמוק ביותר באנגליה אגם ווסט ווטר והאגם הארוך ביותר אגם וינדרמייר.
ווסחוד 2
ווסחוד 2 (ברוסית: Восход-2) הייתה החללית המאוישת השמינית ששוגרה לחלל על ידי ברית המועצות. במהלך הטיסה בוצעה לראשונה פעילות חוץ־רכבית. זו הייתה טיסה המאוישת האחרונה של חלליות מדגם זה, והאחרונה שהייתה תחת הנחייתו של סרגיי קורוליוב.
לאחר משימה מוצלחת של ווסחוד 1 המטלה החדשה הייתה יציאת הקוסמונאוט מחוץ לחללית במהלך הטיסה. לצורך כך תוכנן תא יציאה מיוחד שהורכב בחללית. ליציאה מהחללית תוכננה חליפת חלל מיוחדת. במהלך הכנות לטיסה נבנה דגם מיוחד של החללית שהורכב בתוך מטוס טופולב Tu-104. במהלך טיסות המוטב תורגלה יציאה מחללית במצב חוסר משקל.
לאחר השיגור המוצלח של החללית ניפח הצוות את תא היציאה. עם סיום ההקפה הראשונה סביב כדור הארץ החלה הליכת החלל של אלכסיי ליאונוב. במהלך היציאה היה ליאונוב קשור לחללית בחבל שאורכו היה כ־5 מטר. מחוץ לחללית הורכבה מצלמה ששיגרה את הצילומים למרכז הבקרה. שותפו, פאבל בלייב נשאר בפנים. במהלך ניסיון לחזור לחללית התברר שחליפת חלל התנפחה ולאונוב לא יכול להיכנס לפתח התא. הוחלט לשחרר חלק מהאוויר וזה איפשר ללאונוב להיכנס לתא. משך השהייה מחוץ לחללית היה קצת יותר מ־12 דקות. במהלך הכנות לנחיתה, תא היציאה נותק מהחללית כי הוא לא תוכנן לחזור לכדור הארץ.
חזרת החללית תוכנה לאחר ההקפה ה־17 אך מערכת אוטומטית לא פעלה. כתוצאה מכך, במהלך ההקפה ה־18 העביר בלייב את מערכת הנחיתה למצב "ידני" ותמרן את החללית. עקב המצב הבלתי־רגיל וביצוע נחיתה באופן ידני, החללית חזרה לכדור הארץ באזור מחוז פרם בתוך היער. צוות החללית שהה ביער כיומיים עד שצוות קרקע הצליח לאתר אותם ולהגיע.
גשר 10
הואיאנאס
הואיאנאס (בפורטוגזית: Havaianas) הוא מותג כפכפים ברזילאי. המותג מיוצר בידי חברת אלפרגאטאס, שהיא חלק מקונצרן קמארגו קוריאה. הכפכפים מיוצרים במפעל אחד, במדינת פרנאיבה שבצפון-מזרח ברזיל.
היסטוריה.
כפכפי הואיאנאס הראשונים יוצרו ב-1962, בהשראת סנדלי הזורי היפניים. סנדלים אלה עשויים מגבעולי אורז, בעוד שהכפכפים מיוצרים מגומי. על אף ההשראה היפנית, השם שנבחר היה Havaianas, שפירושו בפורטוגזית "מהוואי".
הכפכפים נמכרו במחיר נמוך, ונחשבו במשך שנים רבות כ"כפכפים של עניים". הדגמים הראשונים כללו סוליות בצבע לבן ורצועות בכחול, שחור או צהוב. ב-1991 החליטה ההנהלה לפנות לקהלי יעד נוספים, והחלה לשווק את דגמי Havaianas Sky, בגוונים חזקים יותר, עם עקבים גבוהים יותר ובמחיר גבוה יותר.
קידום המכירות של הדגם החדש כלל פרסומות בהשתתפות אמנים מקומיים. הקמפיין החדש הצליח, והחברה החלה להרחיב את פעילותה, ולפתח דגמים נוספים. כך, למשל, הוחל במהלך אולימפיאדת אטלנטה (1996) בשיווקו של דגם נוסף, Havaianas Olimpic. גם בשנים הבאות נעזרה החברה בידוענים ברזילאים כדי לקדם את המכירות. בין היתר, כיכבו בפרסומות שלה הכדורגלן ראיי והשחקנים קלאודיה אבראו, פביו אסונסאו, ריינלדו ג'אנקיני, פרננדה לימה, רודריגו סנטורו, דבורה סקו ומרקוס פלמיירה.
ב-1997 הוחל בייצוא הכפכפים למדינות אחרות, הראשונה שבהן צרפת. עד לשנת 2006 כבר יוצאו הכפכפים ללמעלה מ-80 מדינות.
בשנת 2006 נמכרו כ-162 מיליון כפכפי הואיאנאס. כ-90% מהם נמכרו בברזיל לבדה, והיתר ברחבי העולם. בשנת 2011 זינקו המכירות לכ-210 מיליון כפכפים, ואחוז הכפכפים המשווקים מחוץ לברזיל עלה ל-15%. בשנת 2013 הוערך שוויו של המותג הואיאנאס ב-422 מיליון דולרים.
לאוניד פקרובסקי
לאוניד פקרובסקי (ברוסית: Леонид Пекаровский; נולד בשנת 1947) הוא סופר ישראלי שעלה מברית המועצות וכותב ברוסית.
ביוגרפיה.
לאוניד פקרובסקי נולד בשנת 1947 בקייב, בן למיכאל ורחל ואח למאיה. אביו היה דוקטור לאמנות.
במהלך לימודיו בתיכון כתב שירים ופרסם מסות על שירה רוסית ועל פרנץ קפקא ויצירתו. לאחר סיום התיכון גויס לצבא הסובייטי ושירת במשך שלוש שנים. לאחר מכן למד במשך שש שנים במכון לאמנות בקייב. עבד במשרד התרבות, עיצב תערוכות, וכתב ביקורת אמנות.
בגיל 34 נישא לסבטלנה, אז בת 23, ציירת וגרפיקאית. בנם, אלכסיי, עובד בהיי-טק.
כתב דוקטורט על הצייר אלברכט דירר, אך לא סיים חובותיו לתואר. בשנת 1991, בזמן מלחמת המפרץ, עלה לישראל חודשים אחדים לאחר הוריו. תחילה גר בשכונת ג'סי כהן בחולון, וממנה עבר לבת-ים.
בישראל לא מצא עבודה כמבקר אמנות, ועבד כגנן וחופר קברים בבית הקברות הצבאי בחולון. לאחר מכן עבד בבית דפוס בבת-ים. בשנת 1995 החל לעבוד בחברת השמירה, ומאז הוא עובד בה כשומר בחניון של יבואן "דייהטסו" בתל אביב.
לאחר עלייתו לישראל החל לכתוב סיפורים קצרים ברוסית. סיפורו הראשון, "המטאטא", פורסם בשפות אחדות. כ-15 שנים לאחר מכן, בשנת 2008, פורסם הסיפור גם בעברית, במוסף "תרבות וספרות" של "הארץ". במוסף זה התפרסמו עוד אחדים מסיפוריו של פקרובסקי. בני ציפר, עורך המוסף, כתב על סיפוריו של פקרובסקי: "נעתקה נשימתי כשקראתי אותם. איזה כוח אדיר ואיזו פשטות נאצלת."
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
על כתביו:
בחינה אמריקאית
יעקב בכר
יעקב (ז'אק) בכר (בצרפתית: Jacques Bahar; 25 בינואר 1858 – 26 בדצמבר 1923) היה עורך דין, עיתונאי, סופר, משורר והוגה דעות ציוני-סוציאליסטי. יהודי-צרפתי ממוצא אלג'יראי, אשר ייצג (ביחד עם אדוארד אטאלי וד"ר אז'ן ואלנסין) את יהדות צפון אפריקה בקונגרס הציוני העולמי הראשון, בו הוא נבחר כנציג התנועה הציונית הצעירה למזרח.
קורות חיים.
נולד במרסיי ב-1858. גדל באלג'יריה ובעיתוניה גם החל לפרסם ממאמריו. עבד לפרנסתו כמתורגמן צבאי.
הוציא לאור בצרפת את העיתון הציוני-סוציאליסטי "הלפיד" ("Le Flambeau") ביחד עם חברו ברנאר לזר. פרסם מאמרים וספרים רבים העוסקים בסוגיות יהודיות וציוניות, ובין השאר עסק רבות בפרשת דרייפוס. בין היתר חיבר מספר ספרים אוטופים בהם פרס את חזונו לגבי המדינה היהודית העתידית שחזה שתוקם בארץ ישראל, בהם "אנטי-גויות בציון" ("Anti-goyisme à Sion"),ו"הבוגד" ("Le Traitre", 1898).
ספרו "אנטי-גויות בציון" תורגם לימים לעברית ופורסם כחלק מאנתולוגיית "חזיוני המדינה" בעריכת גצל קרסל. הספר נכתב על רקע אירועי פרשת דרייפוס שהתחוללו בצרפת, ומדמה אירועים מקבילים הקורים במדינה היהודית שהוקמה בציון. היצירה מגוללת את סיפורה של תנועה גזענית הדוגלת ב"אנטי-גויות" (על משקל אנטישמיות) ושואפת לגרש את האזרחים הזרים מהמדינה, אולם דעת הקהל ורשויות החוק במדינה היהודית לא סבלו התנהגות זאת, ומנהיג התנועה נתבע לדין לפני הסנהדרין בירושלים. עלילת היצירה מתמקדת בקורות המשפט שהתנהל בסוגיה, וחשיפת השקרים והמניפולציות של שונאי הזרים.
נפטר בפריז ב-1923.
ג'קי קוגן
ג'ון לסלי "ג'קי" קוּגן (באנגלית: John Leslie "Jackie" Coogan; 26 באוקטובר 1914 - 1 במרץ 1984) היה שחקן אמריקאי שהחל את הקריירה כילד בסרטים אילמים. תפקידו הידוע ביותר מתקופה זו הוא בסרט "הנער" של צ'ארלי צ'פלין, משנת 1921. שנים רבות לאחר מכן, בשנות ה-60, התפרסם בדמותו של הדוד פסטר בקומדיית המצבים "משפחת אדמס". בבגרותו תבע את אמו ואת אביו החורג על כך שבזבזו את הכספים שהרוויח כשחקן בילדותו, והביא את שלטונות קליפורניה לחוקק חוק ראשון מסוגו שמגן על רווחיהם של בדרנים ילדים, שנודע בשם "חוק קוגן" (Coogan Act).
ראשית חייו וראשית הקריירה.
קוגן נולד ב-1914 בלוס אנג'לס, קליפורניה, לשחקן ג'ון הנרי קוגן ג'וניור ולליליאן ריטה (דוליבר) קוגן, בשם ג'ון לסלי קוגן. הוא החל להופיע בגיל צעיר במופעי וודוויל ובקולנוע, בתפקיד שלא קיבל עליו קרדיט בסרט "Skinner's Baby" מ-1917. צ'ארלי צ'פלין גילה אותו בעת שהופיע בתיאטרון אורפאום (Orpheum Theatre) בלוס אנג'לס, שהציג מופעי וודוויל, כשרקד על הבמה ריקוד פופולרי. לקוגן הצעיר היה כישרון טבעי וצ'פלין נהנה מהופעתו. בעקבות הופעה זו ליהק אותו צ'פלין לתפקיד קטן בסרטו "A Day's Pleasure" (1919). לאחר מכן הופיע בסרט "הנער" (1921) כשותפו הרגזן של "הנווד", ואז הופיע בתפקיד הראשי בסרט "אוליבר טוויסט" (1922) בבימויו של פרנק לויד. כוכבו של קוגן דרך באותם ימים, והוא אף היה לאחד הכוכבים הראשונים שזכו למוצרים מסחריים הנושאים את דמותם, ובהם למשל חמאת בוטנים, מוצרי כתיבה, משרוקיות, בובות ותקליטים.
קוגן למד עם מורים פרטיים עד גיל עשר, אז החל בלימודיו בבית הספר היסודי. בנערותו למד בכמה קולג'ים, וכן למד באוניברסיטת דרום קליפורניה ב-1932, ונשר מאוניברסיטת סנטה קלרה בשל ציונים נמוכים.