ההיסטוריונים תמימי-דעים כי היפוקרטס אכן היה קיים. הוא נולד בשנת 460 לפנה"ס לערך על חופי האי היווני קוֹס והיה מהנודעים באנשי הרפואה ומוריה. פרטים אחרים על חייו מוטלים בספק (ראו אגדות). סוראנוס איש אפסוס , רופא נשים בן המאה השנייה לספירה, היה לראשון רושמי קורות חיי היפוקרטס ולמקור המידע העיקרי על אודותיו. עובדות אחרות על היפוקרטס ניתן למצוא בכתבי הפילוסוף אריסטו, המתוארכים למאה הרביעית לפנה"ס, באנציקלופדיה הביזנטית סודא בת המאה העשירית לספירה ובחיבוריו של המשורר והמדקדק מקונסטנטינופול יואנס צצס, שמועד כתיבתם הוא כפי הנראה במאה ה-12. סוראנוס חזר וקבע כי אביו של היפוקרטס היה איש רפואה בשם הראקלידס, ואמו הייתה פראקסיטלה בת פנארטיס. להיפוקרטס היו שני בנים, תסאלוס ודראקו. בניו וחתנו, פוליבוס, היו לתלמידיו. אליבא דגלנוס, מחשובי הרופאים בתקופה מאוחרת יותר, פוליבוס הוא שנחשב כממשיך דרכו של היפוקרטס. לכל אחד מבניו של היפוקרטס, תסאלוס ודראקו, היה בן שנקרא אף הוא בשם היפוקרטס.
סוראנוס אף סיפר על היפוקרטס כי למד את תורת הרפואה מאביו וסבו, וחקר תחומים נוספים תחת הנחייתם של דמוקריטוס וגורגיאס. הכשרתו הרפואית של היפוקרטס באה לו קרוב לוודאי באסקלפיון של קוס, שם השתלם אצל הרופא התראקי המלומד, הרודיקוס איש סלימבריה. אזכורו היחידי של היפוקרטס בימי חייו, מופיע בדו-שיח האפלטוני פרוטגורס, שם מתארו אפלטון כ"היפוקרטס איש קוס, ה". היפוקרטס עסק ברפואה ובהוראתה במשך כל חייו, ובמסעותיו הרחיק לכת עד תסליה, תראקיה וים מרמרה. הוא מת בלריסה, כפי הנראה, בהגיעו לגיל המופלג של 83 או אף 90 שנה, וישנם אף מקורות הגורסים כי עבר את שנתו המאה; במקורות מצויים תיאורים שונים של נסיבות מותו.
התאוריה ההיפוקרטית.
היפוקרטס דחה את האמונות שרווחו באותה התקופה וייחסו את גרימת המחלות לכוחות על-טבעיים ואף אלוהיים. תלמידיו המסורים של פיתגורס ייחסו להיפוקרטס את יצירת הזיקה בין תחומי הדעת פילוסופיה ורפואה. היפוקרטס ביקש להפריד בין מקצוע הרפואה לבין הדת, וזאת בגין אמונתו וטיעוניו כי מחלה איננה גזירת שמים כי אם תוצר של נסיבות סביבתיות, תזונה ואורחות החיים. לא נמצא ולו אזכור אחד למחלה מיסטית בכתבי היפוקרטס עד האחרון שבהם, עם זאת היפוקרטס האמין באסטרולוגיה כגורם למחלות רבות כך כתב: "איש אינו מסוגל להיות רופא ללא הכרת יסודותיה של האסטרולוגיה" בספריו ניתן למצוא אבחנות רבות המבוססות על הנחות שמקורן באמונה זו.
אסכולות הרפואה ביוון העתיקה נחלקו בין אסכולות קוס וקנידוס בשאלה איך על הרופא להתמודד עם תחלואים על-מנת להביאם לכדי מרפא. אסכולת קנידוס התמקדה באבחון, אך רבות מסברותיה על גוף האדם, שבהן נתלתה, הופרכו כעבור זמן: הרפואה היוונית בימיו של היפוקרטס לא נתוודעה כמעט בכלל לתחומי האנטומיה והפיזיולוגיה, וזאת על שום הטאבו החברתי שהוטל על נתיחת בני אדם. אשר על כן, כשלה אפוא אסכולת קנידוס במציאת דרכי התמודדות יעילות עם מחלות, משום שהאחרונות יצרו סדרות אפשריות שונות של תסמינים. לעומתה, הניבה אסכולת היפוקרטס או קוס אחוזי הצלחה גבוהים הרבה יותר, הכול הודות להיעזרותה באבחנות כלליות ובטיפולים פסיביים. בכך, התמקדה האסכולה ההיפוקרטית בבריאות המתרפא ובתחזית, ולאו דווקא באבחון. בשל כך, זכתה האסכולה להצלחה רבה בטיפולה ביעילות במיני-תחלואה, ואפשרה על כן את המשך התפתחותה הפורה של הרפואה הקלינית.
הרפואה אליבא דהיפוקרטס כמו גם הפילוסופיה העומדת בבסיסה מרוחקות עד מאוד מהרפואה כפי שהיא נתפשת בזמננו. בימינו מתמקד הרופא באבחנה מדויקת ובטיפול מיוחד הנובע ממנה, שני אלה מצאצאי אסכולת קנידוס. התמורות שחלו במחשבה הרפואית למן ימי היפוקרטס הובילו לכך שנמתחה עליו ביקורת רבה במרוצת אלפיים השנים האחרונות, כאשר יסוד ה"שב ואל תעשה" המרכזי כל כך בשיטת הטיפול של היפוקרטס היה למושאם של גינויים חזקים במיוחד; כך למשל, רק כדי לסבר את האוזן, כינה הרופא הצרפתי מ.ס. אודאר את שיטת הטיפול ההיפוקרטית בשם "מדיטציה על ערש דווי".
הומוריזם ומשבר.
האסכולה ההיפוקרטית גרסה כי ביסודה של כל מחלה עומד חוסר איזון של ארבע הליחות בגוף האדם, הפרשות שברגיל תמצאנה מאוזנות באופן טבעי באופן פרופורציונלי (פפסיס). כאשר ארבע הליחות - מרה אדומה (דם), מרה שחורה, מרה צהובה והמרה הלבנה (נוזל הלימפה) הפרו את האיזון הראוי (דיסקראסיה, כלומר "עירוב שגוי"), ילקה האדם במחלה וייוותר במצב זה עד אשר יושב האיזון על כנו בדרך כלשהי. או-אז, יחלים ובריאותו תשוב על תיקונה. כך לדוגמה, נחשב השימוש בהדרים למניב תוצאות נאות בתור טיפול בכיח עודף במערכת הגופנית.
ישנו עיקרון חשוב נוסף של הרפואה ההיפוקרטית, הלא הוא ה"משבר", נקודה במהלך המחלה שבה או שהמחלה תחל לגבור על החולה ולהביאו עד לסף מותו, או שיתרחש ההפך הגמור והתהליכים הטבעיים יובילו להחלמתו המלאה של המתרפא. בחלוף המשבר, עשויה המחלה להרים ראשה בשנית, וכעבור זמן יגיע תורו של משבר נוסף. על פי דוקטרינה זאת, ייטו המשברים להתרחש דווקא ב"ימי הכרעה", האמורים להתרחש בתוך פרק זמן נקוב למן מועד נסיגת המחלה. כאשר משבר מתרחש במרחק זמן לא מועט מיום הכרעה, ניתן לצפות כי הלה יביא לשובה של המחלה לסורה. גלנוס סבר כי מקורו של רעיון זה בהיפוקרטס, ברם אפשר אף שמקורו קדום הרבה יותר.
הטיפול ההיפוקרטי.
הרפואה ההיפוקרטית התאפיינה בצניעות וסבילות לאין ערוך. הגישה הטיפולית התבססה על . על פי דוקטרינה זו, גוף האדם טומן בחובו את הכוח לאזן מחדש את ארבע הליחות ולהביא עצמו לידי החלמה מלאה (פיסיס). הטיפול ההיפוקרטי מתמקד אפוא בהקלה על תהליך טבעי זה. על מנת להגשים מטרה זו, קבע היפוקרטס כי "מנוחה והימנעות מכל תזוזה הן בעלות חשיבות ראשונה במעלה". ככלל, דגלה הרפואה היפוקרטית בנחמדות יתרה אל החולה; הטיפול היה עדין, ודגש רב הושם על הבטחת הניקיון והסטריליות של החולה. כך למשל, לחיטוי פצעים שימשו מים או יין נקיים ותו לא, הגם שמוטב היה לפנות לאופציה התרפויטית ה"יבשה", כך סברו. תכשירים מרגיעים היו אף הם בשימוש מקומי.
גישתו של היפוקרטס לשימוש בתרופות הייתה זהירה למדי (זהירה מדי, יש שיאמרו, במשקפי ההווה). הוא מיעט להיעזר בתרופות ובטיפולים מוקדמים שעשויים היו להיבחר בשוגג; אבחנה כללית תמיד קדמה אצלו לטיפול כללי. ובכל זאת, במקרים קיצוניים, תרופות חזקות לא הוצאו מכלל אפשרות. גישה סבילה זו זכתה להצלחה רבה בכל האמור במציאת מזור למכאובים פשוטים יחסית כגון שברי עצמות, שהצריכו קיבוע של מערכת השריר-שלד וזאת על מנת להפחית את הלחץ על האזור הפגוע. "המושב ההיפוקרטי" ואבזרים רפואיים אחרים עמדו לרשותו למען הגשמת תכלית זו.
אחד מעקרונותיה העיקריים של הרפואה ההיפוקרטית היה שימת הדגש על ה. בימים עברו, כבימי היפוקרטס, סבל הטיפול הרפואי מפגמים האופייניים לרפואה בוסרית למדי, ועל פי רוב המיטב שהיה ביכולתם של הרופאים לעשות למען החולה לא היה אלא הערכת מצב המחלה והעלאת השערות לגבי הפרוגנוזה, זאת על בסיס מידע שנאסף ממקרים רפואיים ישנים יותר במרוצת ההיסטוריה.
מקצוענות.
הרפואה ההיפוקרטית בלטה במקצוענותה הנוקשה - המשמעת והפרקטיקה הקפדנית שהנהיגה. החיבור ההיפוקרטי "על הרופא" מורה כי שומה על הרופאים להיות תמיד הגונים, רגועים, מבינים, רציניים ומטופחים כדבעי. הרופא ההיפוקרטי נדרש אפוא להפנות את תשומת לבו לכל נדבכי עיסוקו: הוא עקב בקפידה אחר הוראות מפורטות בנוגע ל"תאורה, סגל, מכשירים, תנוחת המתרפא ושיטות החבישה והקיבוע" בחדר-הניתוחים של העת העתיקה. הוא אפילו נתבע לשמור על ציפורני ידיו באורך מסוים, על מנת למנוע פגיעה בחוליו.
האסכולה ההיפוקרטית ייחסה חשיבות רבה לדוקטרינות הקליניות העוסקות במעקב ובתיעוד. דוקטרינות אלה מכתיבות לרופאים רישום מדויק של ממצאיהם ושיטותיהם הרפואיות באורח ברור ואובייקטיבי ככל האפשר, כך שבעתיד יתאפשר בידיהם של רופאים אחרים למצוא תועלת ברישומים אלה לטובת הבראתם של חוליהם. היפוקרטס הקפיד על רישום קבוע של רבים מתסמיני חוליו, לרבות התכווצויות, דופק, חום, כאבים, תזוזות והפרשות. היו שייחסו לו את מדידת הדופק על מנת לקבוע אם המתרפא משקר לו בעת . היפוקרטס אף הרחיב את המעקב הרפואי לבחינת ההיסטוריה הרפואית של המשפחה ואפילו בחן את סביבת המחיה של חוליו. "הרפואה חבה לו את אומנות המעקב וההתבוננות הקלינית". הודות לסיבה זו, יש המייחסים לו את התואר "אבי הרפואה הקלינית".
תרומות ישירות לרפואה.
היפוקרטס ותלמידיו היו הראשונים לתאר מחלות ומצבים רפואיים רבים. מיוחסים לו התיאורים הראשונים של התאלות הציפורניים ושל הרגישות ללקטוז וסימנים אבחנתיים חשובים למחלת הריאות המוגלתית כרונית, לסרטן הריאות ולמחלת הלב הכחלונית. לאור זאת, מכונות לעיתים אצבעות מעובות בכינוי "אצבעות היפוקרטיות". היפוקרטס אף היה לרופא הראשון שתיאר את המצב הרפואי המכונה "הפרצוף ההיפוקרטי" בשלב הסכות. ויליאם שייקספיר שואב השראה ספרותית נודעת מתיאור זה בתמונה השלישית שבמערכה השנייה של מחזהו "הנרי החמישי".