לוחמה ביולוגית היא שימוש באורגניזם או רעלן כנשק להשמדה המונית, במטרה להדביק את הקורבן במחלה מתוך מטרה להמיתו, להביאו לאי יכולת לחימה או לפציעתו. לוחמה ביולוגית היא בעלת השלכות לא צפויות, לצד המותקף, המתקיף ולצדדים אחרים שאינם מעורבים בלחימה. בשל כך אמנת הנשק הביולוגי אוסרת על שימוש בה. עם זאת ישנן מדינות אשר ממשיכות בפיתוחו בסתר. על אף מאמצים רבים בפיתוח וייצור במגוון מדינות, הנשק הביולוגי לא קנה מקום של אמצעי נשק מרכזי באף מלחמה בעת המודרנית.
בפיתוח לוחמה ביולוגית משתמשים בדרך כלל במיקרואורגניזם טבעיים ואלימים. תהליך הפיכתם לנשק כולל: גידול בקנה מידה גדול, ייצובם בנוזל או הפיכתם לאבקה והשמתם בפצצות אוויר או טילים למיניהם.
לנשק הביולוגי מאפיינים המתאימים אותו גם לשימושם של ארגוני טרור. הוא מאפשר להסתפק בכמויות קטנות של חומר, דבר המאפשר את הסתרתו; אפשר לפזרו בחשאי מבלי להשאיר סימנים; יכול לגרום למספר רב של נפגעים; אפקט פסיכולוגי קשה המאפשר פגיעה כלכלית, חברתית ומדינית. התפתחות הביוטכנולוגית מאפשר לפתח זנים אלימים ועמידים יותר. חופש המידע הופך מידע זה לזמין עבור ארגוני טרור. פעולות אלה מכונות טרור ביולוגי. במהלך שנות ה-2000 נעשו ניסיונות לפיתוח יכולות כאלו בקרב מספר ארגוני טרור.
היסטוריה צבאית.
שימוש בפגרים וגופות, בפרט בגופותיהם של מי שנפטרו ממחלה, היה נפוץ בלוחמת מצור עוד מהעת העתיקה. המקרה הידוע האחרון של שימוש בגופות של קורבנות מגפות ללוחמה ביולוגית התרחש ב-1710, כאשר הצבא הרוסי תקף את השוודים באמצעות השלכת גופות של נגועים במגפה על חומות העיר ריבל.
שימוש במחלות תועד גם בצפון ודרום אמריקה, שם חולקו אביזרים מזוהמים באבעבועות שחורות לאוכלוסייה המקומית. פרנסיסקו פיסארו חילק בגדים המזוהמים באבעבועות שחורות לאנשי דרום אמריקה במאה ה-15, הרנאן קורטס הדביק את האוכלוסייה האצטקית בתחילת המאה ה-16, ג'פרי אמהרסט חילק שמיכות נגועות באבעבועות שחורות לילידים האמריקאים אוהדי צרפת בעת המלחמה של הצרפתים והאינדיאנים באנגלים.
במלחמת העולם השנייה.
יחידה 731 של הצבא היפני הקיסרי ביצעה - במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה - ניסויים באלפי בני אדם, רובם סינים, אך גם שבויי מלחמה אמריקניים, בריטיים ורוסים. הצבא היפני הקיסרי השתמש בנשק ביולוגי נגד חיילים סינים ואזרחים בסדרה של התקפות, אחת מהן נערכה באוקטובר 1940 על העיר נינגבו. מספר ההרוגים נאמד ב-200,000 עד 300,000 איש. לאחר המלחמה רכשה ארצות הברית את המידע תמורת תשלום והטבות למפקדי היחידה.
במהלך המלחמה בריטניה ביצעה מחקר בגחלת באי הסקוטי גריניארד. המחקר גרם לזיהום באי למשך כ-50 שנה.
הצבא הנאצי מינה את המדען אדוארד מיי לגדל יתושי אנופלס בכמויות שיוכלו לעשות שמות בצבאות בעלות הברית, על ידי הדבקתם במלריה. הפיתוח נעשה במחנה הריכוז דכאו, שם הוא הצליח לגדל את האנופלס בתנאי מעבדה, וגם גילה שיש להם יכולת הישרדות גבוהה יותר מיתושים רגילים. הוא אף ניסה את הטפיל על אסירים יהודים וההדבקות עבדו כמתוכנן. אבל בשנת 1944, התוכנית הושבתה עקב חוסר יכולת לגדל כמות גדולה של יתושים במזג האוויר האירופאי.
אמנם נעשה שימוש צבאי אחד ביתושים שמיי גידל: במערכה באיטליה, הצבא הנאצי פיזר גלמים של אנופלס נגוע בביצות מדרום לרומא טרם נסוג משם. היתושים אכן בקעו וגם עקצו את חיילי בעלות הברית, אבל אז התברר גודל הכישלון של המהלך - החיילים נטלו תרופה נגד מלריה כדבר שבשגרה. מנגד, באזרחים האיטלקים באזור, שלא נטלו תרופות, המלריה עשתה שמות: מכ-1,217 מקרי הדבקות בשנת 1943, השיעור גדל ללא פחות מ-54,929 בשנת 1944 (מתוך אוכלוסייה של 250,000 אזרחים)
במלחמה הקרה.
בתקופת המלחמה הקרה בוצע מחקר רב בלוחמה ביולוגית על ידי ארצות הברית וברית המועצות. בתחילת שנות ה-70 הוחלט על אמנת הנשק הביולוגי, במסגרתה התחייבו מרבית מדינות העולם על הפסקת פיתוח, השמדת מאגרים ואי שימוש בנשק ביולוגי. אף על פי כן, ידוע כי בכמה מדינות נמשך פיתוח בסתר עוד שנים רבות, בחלקן עד ימינו. בין היתר, נודע אחרי נפילת ברית המועצות כי זו המשיכה לפתח נשק ביולוגי ואף ישנם דיווחים כי צבא ארצות הברית פיתח נבגי גחלת במתקן לפיתוח נשק כימי וביולוגי ביוטה לפחות עד 1992.
ב-1979 התרחשה תאונה, ראשונה מסוגה, במכון לפיתוח נשק ביולוגי במחוז סברדלובסק. המידע על התאונה ונזקיה יצא לאור רק לאחר התמוטטות ברית המועצות.
במזרח התיכון.
עיראק עסקה שנים רבות בפיתוח נשק ביולוגי. ידוע כי השלימה פיתוח נשק זה לפני מלחמת המפרץ. ידוע כיום כי הוחלט לתקוף את עיראק אם היא תעשה שימוש בנשק זה. החשדות כי עיראק המשיכה לעסוק בפיתוח נשק ביולוגי בדרכים שונות היו אחד מהגורמים לפתיחת מלחמת המפרץ השנייה.
ישנם חשדות כי סוריה ואיראן מחזיקות ברשותן אמצעים שונים ללוחמה ביולוגית.
על פי פרסומים זרים עוסק המכון למחקר ביולוגי בישראל בפיתוח נשק ביולוגי וזאת כחלק מתוכניות פיתוח של נשק להשמדה המונית המכון עוסק במוצהר בפיתוח אמצעי התגוננות נגד נשק ביולוגי. במסגרת זאת, ידוע על ניסויים שנערכו בחיילים.
כיום.
למרות פיתוח הלוחמה הביולוגית, עד היום לא נעשה שימוש בלוחמה ביולוגית ככלי נשק עיקרי במלחמה או בשדה קרב. בעשור האחרון התגלו ניסיונות של ארגוני טרור להשתמש בלוחמה ביולוגית בקנה מידה קטן.
בתחילת שנות האלפיים פורסם בכתב העת המדעי Science שניתן לייצר נגיפים במעבדה יש מאין. כדוגמה ייצר המדען במעבדתו את נגיף הפוליו.
כלי נשק.
זיווד נשק ביולוגי הוא אתגר גדול בדרך ללוחמה ביולוגית ככלי נשק עיקרי במלחמה. האתגרים הם פיזור נגיפים כך שיגרמו למקסימום נזק מבלי שגם ייפגעו בתהליך ההפצה. לשם כך משתמשים במודלים מתמטיים הבוחנים יכולת פיזור על פני שטח מקסימלי באופן אפקטיבי. בשל הסיכון הרב אף בבחינת נשק זה, קשה מאוד לבצע ניסויים הבוחנים את נכונותם של מודלים אלו. כלי הנשק העיקריים הם: פצצות אוויר, רקטות וטק"ק.
עבור ארגוני טרור האתגר הוא קטן יותר מכיוון שעיקר השימוש הוא ככלי הפחדה ללא תלות במספר הנפגעים. לצורך כך אפשר להשתמש בכמות קטנה של אבקה או נוזל אותם ניתן להפיץ על ידי פיזורם במקומות שונים באופן ישיר (כמו מקורות מים) או באופן עקיף על ידי משלוח.
התגוננות.
ההתגוננות מפני לוחמה ביולוגית מורכבת מבלימת תהליך ההפצה על ידי יירוט או תפיסת החומר וכן על ידי פיתוח חיסונים. המרכיב השני דורש לדעת את טיבו המדויק של החומר כדי לפתח לו חיסון מתאים.
שאלת הנזק.
כנשק להשמדה המונית נחשב הנשק הביולוגי כאיום חמור ובשל כך זכה אף לכינוי "פצצת האטום של העניים". יחד עם זאת חלק מהחוקרים סבורים כי הסכנה של נשק ביולוגי היא פחותה מהדעה הרווחת. על פי יהושע גוזס (חוקר בכיר לשעבר במכון הביולוגי בנס-ציונה):
תאוריות קונספירציה.
מספר תאוריות טוענות כי מגפות שפרצו בעולם, מקורן בניסויים ובמחקרים בנשק ביולוגי אשר השתבשו. אחת התאוריות טוענת כי נגיף האיידס חמק בשנות ה-60 ממעבדה של סוכנות הביון המרכזית בארצות הברית. תיאוריה נוספת טוענת, כי מגפת הקורונה נגרמה בעקבות שיבושים בפיתוח נשק ביולוגי בסין. תאוריות אלו נפוצות גם בספרות מדע בדיוני.
אתיקה.
השימוש בלוחמה ביולוגית נחשב על ידי רבים כלא אתי, בשל הנזק חסר הפרופורציה שהוא עלול לגרום. בעקבות כך נחתמה בשנות השמונים, על ידי שורה של מדינות, אמנת הנשק הביולוגי לפיה:
פינג פונג
גולף
גולף הוא ספורט שבו על השחקן להעיף כדור קטן (כדור גולף) לאורך מסלול שעיקרו דשא טבעי באמצעות מחבטים ולבסוף לקלוע את הכדור לתוך גומה בקרקע שבקצה המסלול - וכל זאת במספר מינימלי של חבטות בכדור.
משחק הגולף מחייב ריכוז, הפעלה מבוקרת של הגוף וקואורדינציה יותר מאשר כוח פיזי ומהירות, ולכן הוא פופולרי מאוד בכל הגילים, כולל פנסיונרים וקשישים. משחק מלא אורך 3–4 שעות בקצב מתון. גורם משיכה נוסף של המשחק הוא קיומו באוויר הפתוח בסביבה שופעת דשא ועצים. סיבות אלה הפכו את משחק הגולף גם לפעילות חברתית, לא פחות מהיותו ענף ספורט.
מקורו של משחק הגולף באנגליה ובסקוטלנד במאה ה-18. מקובל לייחס את המשחק לשעשוע של סקוטים, שחבטו באבנים וניסו לקלוע אותן אל תוך מאורות ארנבים. השעשוע הזה התמסד, את מקום האבנים תפס כדור עשוי עור וממולא נוצות דחוסות, מחבטים מעץ וברזל תוכננו כך שאפשר יהיה לחבוט בכדור במדויק, וחוקים נקבעו למשחק החדש. באמצע המאה ה-19 נקבע מספר הגומות במגרש גולף על 18. מסקוטלנד ואנגליה פשט המשחק לארצות אחרות דוברות אנגלית, ובראשן דרום אפריקה וארצות הברית, ומשם למדינות רבות אחרות ברחבי תבל.
במשך שנים רבות נחשב המשחק כאריסטוקרטי ויכלו להשתתף בו רק בני המעמד העליון, כשבני המעמד התחתון יכלו לעלות על מגרש הגולף רק כנערי כדור (Caddy), הנושאים את התיק עם מוטות המשחק. אולם בשנות ה-40 של המאה ה-20, החלה מגמה זו להשתנות.
היסטוריה.
מקורות המשחק.
המקורות המדויקים של ספורט הגולף אינם ברורים. התאוריה המקובלת ביותר היא שמקורו של ספורט זה בסקוטלנד בשלהי ימי הביניים.