פיאט-אנסלדו M11/39 (באיטלקית - Fiat-Ansaldo M11/39) הוא טנק בינוני תוצרת חברת פיאט איטליה, שיוצר בסמוך לתקופת מלחמת העולם השנייה, ובמהלך המלחמה עבור צבא איטליה.
הסימול האיטלקי של הטנק היה Carro Armato (טנק משוריין) M11/39.
תכנון וייצור.
הטנק תוכנן במקומו כ"טנק פריצה" (Carro di Rottura). המבנה הכללי של הטנק הושפע מטנק הויקרס סימן 6 הבריטי. השפעה זו ניכרת בייחוד במבנה הזחל והמתלים.
הקריירה של הטנק הייתה קצרה בשל כמה חולשות במבנה הטנק. החשובה ביותר הייתה הצבתו של תותח ה-37 מילימטר כחימוש העיקרי כשהוא מקובע בתוך התובה, כאשר יש לו אפשרות לנוע 15 מעלות לשמאל או לימין. החימוש המשני היה זוג מקלעי 8 מילימטר בצריח קטן ומסתובב, שהופעל על ידי אדם אחד בהפעלה ידנית.
הרעיון היה להשתמש בתותח העיקרי כנגד מטרות כבדות, ולהגן על הטנק הגנה היקפית באמצעות חימוש הצריח, זאת בדומה לטנק האמריקאי M3 לי שייצורו החל מאוחר יותר ב-1939. הכוונה המקורית הייתה לאחסן את תחמושת ה-37 מילימטרים בצריח, אך לא היה בו די מקום. ניסיונות לפתח דגם חדש יותר של הטנק ובו יעבור התותח לצריח הסתיימו בפיתוחו של דגם הפיאט M13/40. בינתיים הוזמנו 100 יחידות לשימוש צבא איטליה. ייצורו של הטנק הופסק ב-1940 על מנת להתרכז בייצור הדגמים המתקדמים יותר, כגון ה-M13 ויורשיו לאחריו.
בנוסף לבעיית הצבת התותח סבל ה-M11/39 מחסרונות נוספים - הוא לא היה עמיד, וביצועיו היו גרועים, הוא היה איטי יחסית, סבל מבעיות תחזוקה, והשריון בן ה-30 מ"מ שלו יכול היה לעמוד בפני אש של 20 מילימטרים אך לא אש כבדה יותר, ובמיוחד לא לאש תותחי 2 הפאונד הבריטים, בכל טווח בו היה ה-M11/39 יעיל. כל הטנקים תוכננו לשאת רדיו, אך זה לא הותקן בפועל. מבנה התובה המוצלח יחסית נוצל בפיתוח ה-M13/40.
הטנק בשדה הקרב.
איטליה העבירה 72 טנקים מסוג M11/39 אל חזית המדבר המערבי, 24 טנקים אל חזית מזרח אפריקה וארבעה אבות טיפוס נותרו באיטליה. ה-M11 היווה שיפור משמעותי לעומת הטנקים הקלים L3/33 ו-L3/35 שהיו מוצבים במזרח אפריקה.
הטנק זכה להצלחה מסוימת במפגשים הראשוניים עם טנקים בריטים קלים כגון הוויקרס סימן 6. תותח ה-37 מילימטרים סיפק הרתעה כנגד טנקים אלו, שהיו מהירים יחסית, אך בעלי שריון קל, וחמושים במקלע בלבד. עם זאת, היה הטנק נחות אל מול טנקי שיוט בריטים כגון ה-A9 , A10, A13 וטנק החי"ר מטילדה.
צפון אפריקה.
ב-13 בספטמבר 1940 השתתפו טנקים מסוג זה בפלישה האיטלקית למצרים. ב-9 בדצמבר 1940 הם השתתפו בפעולות הגנה בשלבי הפתיחה של מתקפת הנגד הבריטית המכונה מבצע מצפן. עם תחילת המבצע נפגעו טנקים רבים מסוג ונוטרלו בעמדות האיטלקיות הנייחות. הבריטים השתמשו בטנקי מטילדה כדי לפרוץ דרך עמדות המגננה האיטלקיות, וכנגדם לא היווה ה-M11 יריב ראוי.
החל מ-10 באפריל 1941, במהלך המצור על טוברוק נעשה שימוש בטנקים אלו על ידי רגימנט הפרשים של הדיוויזיה האוסטרלית השישית. האוסטרלים עשו שימוש ב-M11 ובטנקי M13 שתפסו שלל, עד שאזל דלק הדיזל. אז נהרסו הטנקים כדי למנוע שימוש נוסף על ידי כוחות הציר המתקדמים.
מזרח אפריקה.
במזרח אפריקה היה ה-M11 הטנק הבינוני היחיד בו השתמשו האיטלקים, והשריון הכבד ביותר שעמד לרשותם. ב-3 באוגוסט 1940 השתתפו טנקים אלו בכיבוש סומלילנד הבריטית על ידי כוחותיו של הגנרל גוליילמו נאסי. מבצע זה, בו נכבשה סומלילנד הבריטית על ידי האיטלקים, היה הניצחון הגדול ביותר של האיטלקים במלחמת העולם השנייה, אך היה זה גם אחד מהישגיהם היחידים במערכה במזרח אפריקה. בינואר 1941 נעשה בטנקים שימוש בהגנת אריתריאה כאשר כוחותיו של הגנרל ויליאם פלאט התקיפו אותה מסודאן. כוחות אלו היו מלווים במספר קטן של טנקי מטילדה, שעמדו לרשותם בקרב על קרן והיוו מענה ראוי ל-M11 בקרב זה. עד למאי 1941 הובסה ההגנה האיטלקית בכל קרב בו הוצבו טנקי M11. בטנקים אלו לא נעשה שימוש נוסף על ידי בעלות הברית.
חשיפה עצמית בטיפול
חשיפה עצמית בטיפול היא מצב בטיפול פסיכותרפי בו המטפל משתף ברגשות או במידע אישי על עצמו או על אודותיו במהלך התהליך הטיפולי, דבר העשוי להיות כלי משמעותי של התערבות טיפולית. חוקרים רבים שבדקו את הכלי מצאו כי יש בו פוטנציאל גבוה לקידום התהליך הטיפולי. לעיתים קרובות הוא בא לידי ביטוי כחלק אינטגרלי מתהליך זה, ויש לו תפקיד חשוב בהתפתחות הקשר הטיפולי. עם זאת, כתלות בדרך, בעיתוי ובסיבות לשימוש בכלי, הוא יכול להוות הפרה של הגבולות הטיפוליים והאתיים, ולעיתים אף להקשות על הטיפול. ההבנה שהחשיפה העצמית היא עניין הקשור לגבולות הטיפול, והשלכותיה על הקשר ועל התהליך הטיפולי, חיוניים לכל מטפל.
הלגיטימציה של השימוש בחשיפה העצמית ככלי התערבות בידי המטפל הולכת וגוברת; זאת בניגוד לקביעתו של אבי הפסיכואנליזה, זיגמונד פרויד, שהתנגד לשיתוף המטופל בעולמו הפנימי של המטפל. עם זאת, ממצאים מחקרים ראשוניים, מצביעים על כך כי מטופלים עם תסמינים משמעותיים חווים שיפור משמעותי יותר כשהמטפל משתף מידע על אודות תחושותיו כלפי המטופל, כלפי הטיפול, או כלפי הקשר הטיפולי. עוד עולה כי חשיפה עצמית מעלה את ההערכה שחש המטופל כלפי המטפל, וכן מעלה את ההערכה של המטפל כלפי עצמו.
רקע היסטורי.
התנגדותו של פרויד התבססה על הטענה שהמטופל לא יידע שובע, והזהיר מפני ההשלכות של חשיפת פרטים על אודות המטפל ושבירת עקרון האנונימיות.
מלבד שנדור פרנצי והרולד סירלס דגלו כל התאורטיקנים בתפיסה זו, עד הופעתן של גישות חדשות יותר (כמו הגישה הבין-אישית של הפסיכיאטר הארי סאליבן, הגישה האינטרסובייקטיבית שהוגיה המרכזיים הם רוברט סטולורו וג'ורג' אטווד, והגישה ההתייחסותית שבין נציגיה הבולטים סטיבן מיטשל ולואיס ארון).
גישות אלו נתנו פתח לחשיפה עצמית בתהליך הטיפולי. מחברים אלו מציעים לעשות שימוש בחשיפה העצמית באופן שקול וסלקטיבי, ומבלי לפגוע בחוסר הסימטריה ביחסים הטיפוליים בין המטפל למטופל.
לטענתם, שימוש זה יכול לשחרר מצבים בהם הטיפול תקוע, לחזק את ההדדיות בקשר ולהקטין את תחושת ההירארכיה שבטיפול. בנוסף, חשיפה זו מגבירה תחושה של שיתוף פעולה ושל אותנטיות, ומצליחה לפתוח אזורים חדשים בחוויית המטופל, שלא היה להם ביטוי במערכות היחסים שלו.
היעדר תחושת המטופל שהוא נמצא בתהליך של היכרות עם המטפל, מעידה על חוסר בליבת התהליך הטיפולי ועל יחסים טיפוליים לא אישיים.
מנגד, מזהירים התאורטיקנים מפני נזק אפשרי שיכולה חשיפה עצמית להסב לתהליך הטיפולי כשנעשה בה שימוש שגוי, הממקד את החקירה במטפל, כשהיא עולה ממניעים שגויים, כשהיא מביאה לתוצאות לא רצויות, או כשהיא אינה נשקלת בכובד ראש על פי כללי האתיקה.
תפיסות של "פסיכולוגיה של אדם אחד".
לאורך כל ההיסטוריה של הפסיכואנליזה שלטה התפיסה המטא-פסיכולוגית של תאוריית הדחף, שעסקה בעיקר (אם לא באופן בלעדי) בחוויות הסיפוק והתסכול, ולכן ראתה באחר, ההורה או המטפל, כאובייקט (מושא הרגשות, הדחפים והאנרגיות הרגשיות של האדם), שתפקידו לספק או לתסכל את העצמי כדי להביא לשליטה בדחף. תפיסה זו מונעת את הסובייקטיביות של המטפל (ההכרה ברגשות ובדחפים שלו עצמו בתוך המסגרת הטיפולית), ומצמצמת אותו לכדי אובייקט. הגבלה זו נכונה לכל תפיסה מסוג "פסיכולוגיה של אדם אחד", כי נדרשת בה סיטואציה החופשית מהסובייקטיביות של המטפל כדי שתתאפשר העברה בטיפול (העתקת רגשות של המטופל כלפי אדם משמעותי בחייו, אל המטפל), כדי שההעברה תתגלה מבפנים בצורתה הטהורה, וכדי לאפשר סביבה אובייקטיבית ניסיונית.
לעומת זאת, את תופעת ההעברה הנגדית (תגובה של המטפל להעברה של המטופל כלפיו), תיאר פרויד בשנת 1910 כהפרעה שיש להתגבר עליה ושעלולה לערער את מעמדו של המטפל ואמינות פרשנותו.
האידיאל של תפיסות אלו היה של מטפל המתפקד כ"מסך חלק", כלומר מטפל ששומר על אנונימיות ונייטרליות וכך מאפשר להשלכות המטופל להיות מוקרנות אל המסך בלי שאישיות המטפל "תלכלך" אותן. חסידי שיטות אלו האמינו שחשיפת אישיותו של המטפל מקשה על ההבחנה בהשלכות אלו, ושחשיפה עצמית תקלקל את האפשרות להשתמש בהעברה והעברה נגדית. למשל, אם יגלה המטופל שהמטפל אינו מחפש את רעתו, לא תיווצר חשיפה של דפוסי העבר. הנחה זו לא נתמכת על ידי ראיות קליניות. למעשה, קשה להשפיע על ההעברה של המטופל.
בתפיסת יחסי האובייקט המטפל מתואר בדימויים שונים: לדוגמה, דונלד ויניקוט מתאר אותו כמחזיק ואילו וילפרד ביון מדמה אותו למכל. המסך הריק הוחלף במכל ריק, נקי מהסובייקטיביות של המטפל או של האם, באופן שיוצר ליקויים ניכרים. בגישה הבין-אישית שפיתח הארי סטאק סאליבן, הוא התייחס למטפל כאל משתתף-צופה והזניח את הסובייקטיביות שלו בתוך היחסים הבין אישיים.
מבחינת תפיסת רעיון הגבולות, הגישה הטיפולית השמרנית הכתיבה גבולות נוקשים שאין בהם מקום לגמישות. לפי תפיסה זו, כל צורה של חשיפה עצמית היא פסולה, והמאמץ להימנע ממנה הוא המעשה הנכון. גורם משמעותי לכך היה החשש מיחסים מיניים עם מטופלים שנתפסו כתוצאה מחצייה של גבולות, ונדמה היה כי כל הגמשה של גבול היא בגדר מדרון חלקלק; לכן נטען כי יש להימנע מחשיפה עצמית, העלולה להוביל למעשים שאינם עומדים בסטנדרטים המקצועיים ולפגיעה במטופל.
תפיסות של "פסיכולוגיה של שני בני אדם".
שינוי בתפיסת מעורבות המטפל החל כשמטפלים הבינו שהאופי שלהם והקונפליקטים שלהם הם חלק מהתהליך הטיפולי.
התאורטיקנים שהובילו שינוי זה הושפעו בראש ובראשונה מתרומתו של שנדור פרנצי, הראשון שהעמיק בתפקיד הסובייקטיביות של המטפל בטיפול ונתן מקום לרגשות אהבה ואמפתיה של המטפל בקשר הטיפולי.