בעונת 2015/2016 סיימה הקבוצה במקום השישי בליגה, תוך שהיא מנצחת במהלך העונה את נאפולי, יובנטוס ואינטר, ומצליחה להעפיל למוקדמות הליגה האירופית לראשונה בתולדותיה. ב-25 באוגוסט 2016, הצליחה הקבוצה להעפיל לשלב הבתים של הליגה האירופית לאחר שהיא גוברת על לוצרן ועל הכוכב האדום בלגרד. בשלב הבתים הוגרלה הקבוצה יחד עם גנק, אתלטיק בילבאו וראפיד וינה. ססואולו סיימה במקום האחרון בית, עם ניצחון אחד במחזור הראשון 0–3 על אתלטיק בילבאו, תיקו 1-1 עם ראפיד וינה ותיקו 2-2 עם גנק, והודחה. בליגה סיימה ססואולו באותה העונה במקום ה-12.
בשתי העונות הבאות (2017/2018 ו-2018/2019) סיימה הקבוצה במקום ה-11 והבטיחה את מקומה בליגה ביתר ביטחון. בשתי העונות לאחר מכן (2019/2020 ו-2020/2021) סיימה הקבוצה במקום ה-8.
בעונת 2021/2022 סיימה הקבוצה במקום ה-11, והעפילה לראשונה בתולדותיה לרבע גמר הגביע האיטלקי, שם הפסידה 1–2 ליובנטוס.
סגל שחקנים.
נכון ל-14 באוגוסט 2022
(קפטן שני)
(בהשאלה מספציה)
חתונה אזרחית
איי אפארסה
איי אפרסה (בצרפתית: îles Éparses; בתרגום חופשי: האיים הפזורים) הם קבוצה של 4 איים, אטול ושונית אלמוגים בדרום מערב האוקיינוס ההודי בקרבת מדגסקר, שמרכיבים את האזור החמישי של הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת מאז 2007. כל האיים, מלבד האי טרומלין, נמצאים במצר מוזמביק והאי טרומלין נמצא מזרחית למדגסקר.
כל האיים אינם מיושבים באופן קבוע כאשר האי טרומלין מאויש על ידי מטאורולוגים ואת שאר האיים, מאיישים 15 חיילים שמתחלפים כל 45 יום. כל האיים נמצאים במחלוקת. מאוריציוס דורשת בעלות על האי טרומלין, ואת כל שאר האיים דורשת מדגסקר.
טופוגרפיה.
כל האיים הם איי אלמוגים ולכן הגובה המרבי בכל האיים אינו עולה על מספר מטרים בודדים. האי הגדול ביותר הוא אירופה, עם שטח יבשתי בגודל כ-30 קמ"ר. האי הקטן ביותר הוא באסאס דה אינדיה שרובו נמצא מתחת במים ושטחו פחות מ-1 קמ"ר.
פאונה ופלורה.
מבחינת צמחייה האיים שונים מאוד אחד מהשני, כאשר בבאסאס דה אינדיה אין כלל צמחייה, באי אירופה וגלורייז קיימים יערות חלבלוב ומנגרובים, בז'ואן דה נובה עצי קזוארינה וקוקוס ועשבים ושיחים בטרומלין. העוני היחסי בצומח ביחס לאזורים טרופיים נובע מקרקע גירית שמונעת כניסת מי גשם לקרקע.
בניגוד לצומח העני יחסית, הפאונה עשירה מאוד. החי בימי כולל אלמוגים מסביב לאיים שיוצרות שוניות אלמוגים עשירות. צבי ים מטילים ביצים באי אירופה ובאי טרומלין. האזור עשיר בעופות ימיים שמקננות באיים. בין השאר קיימת אוכלוסייה הגדולה ביותר באוקיינוס ההודי של שחפית כהה בז'ואן דה נובה. באיים כמעט ואין בעלי חיים יבשתיים מלבד באי אירופה בו קיימת אוכלוסייה גדולה של כבש בר.
היסטוריה.
האיים כולם התגלו על ידי יורדי ים אירופים בתקופה שהאירופים שטו לערך הודו דרך כף התקווה הטובה (המאות ה-15 וה-16). האיים לא היו מיושבים לפני כן ובמהלך הזמן היה מיושב רק לפרקי זמן קצרים למטרות מחקר או חקלאות על ידי משפחות שהגיעו באיים שכנים כמו מדגסקר, סיישל וראוניון. בגלל הקרבה של האיים למדגסקר ולאיים שהיו תחת שלטון צרפתי, הפכו גם איים אלו לחלק מהקולוניה הצרפתית.
בשנות ה-50, בעקבות דרישה של הארגון המטאורולוגי העולמי, החליטה צרפת להציב על האיים תחנות מטאורולוגיות בעקבות המיקום של האיים בנתיב הציקלוניים. התחנות עברו תהליך של אוטומציה מלבד התחנה שנמצאת בטרומלין.
במהלך נתינת העצמאות למדגסקר, החליטה צרפת להפריד את האיים האלו ממדגסקר ולשמור עליהם בעיקר בגלל המיקום בין אסיה, אפריקה והמזרח התיכון וכן משום שהמרחבים הימיים שמסביב לאיים יכול לשמש כמקום לביצוע ניסויים גרעיניים. הנוכחות הצרפתית מתגברת ב-1973 כאשר המקום נמצאת נוכחות תמידית של כוחות צבא של אזור דרום האוקיינוס ההודי ("forces armées de la zone sud de l'océan Indien" בר"ת "FAZSOI") של צרפת. הכוח באיים מונה 15 חיילים (בהם קצין אחד) שמטרתם לשמור על המים הכלכליים של האיים.
בשנת 1960 האיים נותקו מקולוניית מדגסקר ועברו לאחריות המשרד של צרפת מעבר לים ("Ministère des Outre-mer"), כאשר בפועל האיים מנוהלים על ידי המושל של ראוניון ואינם מחולקים כלל לפי החלוקה המנהלית של צרפת (אין חלוקה למחוזות, חבלים וכדומה). מ-2005 האיים מנוהלים תחת המנהל של הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת. ומשנת 2007 הם מרכיבים את האזור החמישי של הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת. בעקבות השיוך הזה, האיים אינם נמצאים באיחוד האירופי.
כיפת הירדן
כיפת הירדן הוא אחד המרכיבים אשר שימשו בהכנת קטורת הסמים אותה הקטירו הכהנים על מזבח הזהב בכל יום בבית המקדש.
כיפת הירדן במקורות.
בתורה הוזכרו במפורש רק ארבעה מסממני הקטורת, על פי התורה שבעל פה,נכללו בהכנתה מרכיבים נוספים אשר נמסרו למשה בסיני ועברו מדור לדור. פירוט שלהם מוזכר בחז"ל, ומנוי בספרי ההלכה. כך למשל בחיבורו של הרמב"ם המשנה תורה:
כיפת הירדן בשמה זה, כאחד ממרכיבי הקטורת מופיעה בכתב כבר בדברי התלמודים, הן הירושלמי והן הבבלי בצטטם את דברי התנא - רבי נתן:
זיהוי כיפת הירדן ותפקידה בקטורת.
הכנת הקטורת (בלשון המשנה: "פיטום הקטורת"), הייתה מלאכה שדרשה מומחיות רבה. בימי בית המקדש השני, מומחיות הכנת הקטורת הייתה בידי משפחת בית אבטינס, אשר שמרו מכל משמר על סוד הכנת קטורת הסמים.
הראשונים ומפרשי הגמרא מביאים מספר פירושים שונים לזיהויו של כיפת הירדן.
רש"י מכנה אותו במקום אחד כ-ורד, ובמקום אחר כ-עשב.
הרמב"ם מזהה אותו כענבר, יש המזהים אותו עם הרקפת, או עם אוסף של דברים שונים שנאספו על מי נהר הירדן. יש האומרים שפשוט הוסיפו מעט חומר דליק. ייתכן גם שהכוונה לשרף עצים שהתאבנותו יוצרת ענבר.
האבודרהם מזכיר דעה שהוא הבושם הנקרא בערבי עובר, שאף הוא גדל על הירדן.
רבינו גרשום, במסכת כריתות ו' עמ' מזהה אותו ביש אומרים, כרעי של דג {צואה או קיא} כלומר כ ענבר אפור
את שמו של מרכיב זה הסבירו בכמה אופנים. כיפת פירושה "שפת", כלומר שפת הירדן. ומפני שגודל על שפת הירדן מכונה כך. או שכפה זו הצורה בה גדל ונראה עשב זה על פני השטח.
יש שסברו שאין חובה להביא את המרכיב הזה דווקא מהירדן, וצוין הירדן כי בדרך כלל הוא היה מצוי או מובא משם.
חלק מהמרכיבים שצוינו במעשה פיטום הקטורת, שימשו רק לשם הכנת הסימנים האחרים כגון שהשרו בהם סממן אחר. לא ברור האם כיפת הירדן היה מרכיב בפני עצמו או מרכיב ששימש להכנת אחד הסממנים. למשל בעל המשנה למלך כותב בפירושו על הרמב"ם:
במחזור ויטרי מציינים שלכיפת הירדן היה בעצמו ריח טוב. לעומת זאת עמנואל חי ריקי כותב בספר משנת חסידים שכאשר היו מערבים את כפת הירדן עם החלבנה, היה יוצא ריח טוב מכפת הירדן. כלומר דווקא ריחה הרע של החלבנה אילץ, את כפת הירדן להוציא ריח טוב.
עוד נסתפקו המפרשים בדבר הנפח והמשקל שהיו צריכים להביא ממנה. וישנה גם דעה שאת כיפת הירדן, הביאו רק כאשר היה חסר מרכיב הכנה אחר שנדרש בהתאם.
גידול כיפת הירדן בירושלים.
מפני קדושתה וייחודה של ירושלים, נקבעו תקנות שונות לשמירת אופייה. בין התקנות הללו תיקנו שלא לעשות בה שטחי גידול ופרדסים מפני שהללו מלווים בריחות של דשנים אורגניים. אף על פי כן מספרת הגמרא:
לפי רש"י, היו צריכים את גינות הוורדים, כי מהן הביאו את כיפת הירדן שהייתה דרושה לקטורת.
התנועה האסלאמית באדמות 48
רות גלר
רות גלר-אשכר (שמה המקורי: רות קוכמן; נולדה ב-16 באוקטובר 1923) היא שחקנית תיאטרון וקולנוע, מוזיקאית ומורה למשחק ישראלית.
ביוגרפיה.
ראשית דרכה.
גלר נולדה בקמניץ שברפובליקת ויימאר (כיום גרמניה) ב-1923, ועלתה לארץ ישראל ב-1935, בילדותה, לאחר עליית הנאצים לשלטון. היא למדה נגינה בפסנתר מהמורים פרנק פלג ורבקה בורשטיין-ארבר. במהלך מלחמת העצמאות שירתה בלהקה הצבאית הארצית ("המרכזית") יחד עם שמואל סגל, שרגא פרידמן ואחרים. לאחר מכן נסעה לפריז ולמדה משחק אצל ז'אן-לואי בארו; עם שובה ארצה קיבלה תעודת הוראה לדרמה ממשרד החינוך. גלר היא בעלת תואר ראשון בהיסטוריה וספרות מהאוניברסיטה הפתוחה, ותואר שני בהיסטוריה של עם ישראל מאוניברסיטת תל אביב.
תיאטרון.
ב-1950 החלה להופיע בתיאטרון הקאמרי. בשלב זה עוד נודעה כמוזיקאית לא פחות משחקנית: מבקר "מעריב" אורי קיסרי כתב על השתתפותה במחזה "מאז גן עדן" מאת ג'יי .בי. פריסטלי: "רות גלר הוכיחה, שגם פסנתרניות טובות עלולות לפעמים לבצע בכשרון תפקיד שאינו לירי אלא דרמטי." מיכאל משה רנדל, מבקר "חרות", ציין בטורו על העלאת "הילולת רפאים" מאת נואל קאוורד בקאמרי: "לעומת זאת, גרמה לי נחת-רוח השחקנית הצעירה - הגברת רות גלר, שהבטיחה גדולות... עכשו נתנה הגברת גלר דמות בולטת ובימתית, - במובן הטוב של מלה זו." ב-1951 הופיעה לראשונה בקולנוע בתפקיד קטן בסרט "תולדות כפר אחד", שהופק מטעם ויצו. באמצע שנות החמישים החלה לשחק גם בתיאטרון זירה, בין היתר במחזות "הזמרת הקרחת" ו"הפינג'אן". באותן שנים השתתפה גם בהכנת תסכיתי רדיו.