העיר העתיקה נבנתה במקור על הגדה המזרחית של נהר האורונטס, מאז המאה ה-19 החלה העיר להתרחב ושכונות חדשות נבנו מצדו הדרומי מערבי של הנהר. ארבעה גשרים מחברים את העיר שני חלקי העיר העתיקה והחדשה. הבנייה החדשה מתאפיינת במבני קוביות בטון שפגע ביופייה של העיר.
במשך השנים הפכה עיר הנמל איסכנדרון (İskenderun) לעיר הגדולה בחבל, אבל אנטקיה נשארה חשובה כבירת החבל וכמרכז של פעילות כלכלית. ניקוז מי אגם אמיק (Amik Gölü) ופיתוח הקרקעות הביא לפריחה כלכלית באזור, והיא מתפקדת כמרכז קניות ועסקים.
קרבתה של העיר לגבול הסורי, גרמה לכך שהיא תהיה עיר קוסמופוליטית יותר מערי חוף אחרות כגון אדנה ומרסין. השפות המדוברות בעיר על ידי תושביה הם טורקית וערבית, אף על פי שהכתיבה בערבית היא נדירה. רוב תושביה הם מוסלמים סונים, אבל יש גם נוכחות בולטת לאלווים. בעיר קיימות מספר קהילות נוצריות קטנות. העיר משמשת כעיר עלייה לרגל של נוצרים כי בה נקראו האנשים לראשונה להצטרף לנצרות. בעיר קיים בית כנסת המשרת את הקהילה היהודית במקום.
היסטוריה.
העיר הוקמה בשנת 300 לפני הספירה על ידי סלאוקוס הראשון ונקראה אנטיוכיה, בהמשך נהפכה לבירתה המערבית של הממלכה הסלאוקית. במהלך השנים הפכה לאחת הערים הגדולות בעולם ההלניסטי, יחד עם אלכסנדריה ורומא.
פומפיוס צירף את העיר לאימפריה הרומית בימי מסעו במזרח הקרוב בשנת 64 לפנה"ס. העיר קיבלה מעמד של "עיר חופשית" (Civitas Libra), והפכה למקום מושבו של הנציב הרומי בסוריה. במשך השנים שגשגה העיר ואף הפכה למרכז משגשג של הנצרות.
בתקופה הביזנטית נפגעה העיר משתי רעידות אדמה, הרעידה של שנת 528 החריבה חלקים ניכרים מהעיר. האימפריה הסאסאנית הפרסית כבשה את העיר בשנת 540. הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון כבש אותה מחדש, ובנה אותה מחדש בהיקף קטן יותר, תוך שהוא קורא לה "תיאופוליס". אך איבד אותה למוסלמים בשנת 636 ושמה שונה לאנטקיה.
העיר הייתה בשליטה ערבית עד 969 כאשר נכבשה מחדש על ידי הקיסר הביזנטי ניקפורוס השני. בשנת 1085 נכבשה על ידי הסלג'וקים. וב-1097 נכבשה על ידי הצלבנים שהקימו את נסיכות אנטיוכיה. בשנת 1268 נכבשה על ידי הסולטאן הממלוכי ביברס שהרס אותה. העיר איבדה את מעמדה לטובת איסכנדרון.
בשנים 1822 ו-1872 נפגעה העיר שוב בשתי רעידות אדמה קשות. בשנת 1835 כשאבראהים פאשא הקים בה את מפקדתו היו בעיר רק 5,000 תושבים. שיפור במצבה של העיר התרחש לאחר שנסללה מסילת הרכבת לאורך עמק נהר האורונטס.
המאה ה-20.
בסוף 1918 נכנסו כוחות צרפת לאזור אנטיוכיה מכוח הסכם סייקס–פיקו בין צרפת לבריטניה. אזור העיר שנודע אותה כסנג'ק אלכסנדרטה הוכר כאזור אוטונומי בשל האוכלוסייה הטורקית הניכרת שהתגוררה בו. נוסף על הטורקים התגוררו בחבל בני לאומים רבים אחרים וביניהם ערבים בני דתות שונות, יהודים, אשורים, כורדים וארמנים. ב-1925 סופח החבל למנדט הצרפתי על סוריה אך עדיין נהנה ממעמד מנהלי נפרד (מכוח הסכם אנקרה משנת 1921). בעקבות הדיונים בין צרפת לסורים על עצמאותה של סוריה ב-1936, פרצו בו מהומות ועד מהרה הוא הוכר כאזור אוטונומי בעל אספה שנבחרה לפי מפתח אתני. האספה בה היה רוב טורקי החליטה ב-2 בספטמבר 1938 על ניתוקו של החבל מהמנדט הסורי ועל הפיכתו לרפובליקה עצמאית, היא מדינת האטיי. המדינה נשלטה הלכה למעשה על ידי טורקיה, ובעקבות משאל עם עליו הורתה האספה, היא החליטה ב-23 ביוני 1939 על הצטרפותו של החבל לרפובליקה הטורקית. צרפת נתנה את הסכמתה לצעד והחבל היה לנפת האטיי הטורקית ב-7 ביולי 1939.
אתרים.
בעיר שוכן המוזיאון הארכאולוגי של האטיי המרכז ממצאים ארכאולוגיים מהאזור. אוסף המוזיאון כולל מעל 35,000 פריטים. אגף מיוחד מוקדש לפסיפסים ואוסף המוזיאון הוא אחד האוספים הגדולים בעולם בנושא זה.
רב-בריח
רב-בריח (08) תעשיות בע"מ, או בקיצור רב-בריח, היא חברה ציבורית שנוסדה בשנת 1973 על ידי אברהם בחרי ומשה דולבונמצאת בשליטתו של איש העסקים וחתן פרס התעשייה שמואל דונרשטיין. החברה מתמחה בפיתוח, ייצור ושיווק של סל מוצרים רחב לענף הבנייה הכולל דלתות מכל הסוגים, מוצרי מיגון, שערים, מסנני אב"כ ועוד. וגם של מוצרי נעילה high security המשווקים בארץ וברחבי העולם.
פעילות החברה.
לחברה שבעה מפעלים, ארבעה מהם שוכנים באזור התעשייה הדרומי של אשקלון ואחד באזור התעשייה בכרמיאל ושניים באריאל. בחברה מועסקים מעל ל-1000 עובדים. המפעלים משתרעים על פני שטח של כ-36,000 מטר רבוע.
החברה פועלת בחמישה מגזרי פעילות: מגזר הבנייה הרוויה, בנייה מוסדית, שוק הפרטי, מגזר הנעילה  ומגזר האנרגיה ומייצאת למעל 50 מדינות.
היסטוריה.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 נרשמה עלייה משמעותית במספר אירועי חדירה ופריצה לבתים בישראל שביצעו ארגוני טרור פלסטיניים. אירועים אלה הובילו לירידה ברמת הביטחון האישי ולדרישה להחליף את דלתות העץ, שהיו מקובלות אז בבתים בישראל, בדלתות שיספקו רמת הגנה גבוהה יותר. בשנת 1972, בעקבות גל פריצות נרחב לביתה, נכנסה לקוחה לחנות מנעולים בשם האחים ביטר בע"מ, בבעלות יחיאל אלטמן, ברחוב אלנבי בתל אביב וביקשה התקנת 4 מנעולים בדלת הכניסה של דירתה. בקשה מיוחדת זו סקרנה את הפקיד שטיפל בה, אברהם בחרי, והובילה, למעשה, להקמת חברת רב-בריח ובהמשך את פיתוחה של דלת ה"פלדלת".
כעבור כשנה מאותו המפגש נוסדה בבית המסחר למנעולים חברת רב-בריח, על ידי אברהם בחרי וחברו משה דולב, אשר התחילה לפתח, לייצר ולמכור דלתות ביטחון, מנעולים וצילינדרים. תחילה הותקנו מנעולי החברה בדלתות עץ ובהמשך בדלתות פלדה, דבר שהוביל, למעשה, לפיתוח דלת ה"פלדלת" בשנת 1977. באותה השנה שכרו אברהם בחרי ומשה דולב מחסן קטן בגודל של 14 מטר רבוע בו התחילו את פעילותם העסקית. שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1979, בעקבות העלייה בביקוש דלתות ה"פלדלת", הקימה החברה מפעל ביבנה שהשתרע על פני 2,300 מטר רבוע. מספר שנים לאחר מכן העתיקה החברה את מיקומה למפעל בגודל של 8,200 מטר רבוע באזור התעשייה ברקן.
בשנת 1999 נמכרה חטיבת המנעולים של חברת רב-בריח לחברת Assa Abloy השוודית, וקיבלה את השם "מולטילוק". בין "מולטילוק" ל"רב בריח" התקיימו עימותים משפטיים אחדים, בטענה של הפרת סימני מסחר.
במאי 2008 הוצא צו הקפאת הליכים לקבוצת רב בריח וביולי 2008 נרכשה חטיבת הדלתות של רב-בריח על ידי היזם שמואל דונרשטיין. בשנת 2009 עברה החברה מיתוג מחדש על ידי המעצב פיליפ בולקיה (Philip Bulakia) ושדרגה את לוגו הדמות השרירית המוכרת בדמות חדשה - דמות המגן והלפיד.
בינואר 2011 הקימה רב-בריח מחדש את חטיבת מוצרי הנעילה אשר מתמחה בתכנון, פיתוח וייצור של מנעולים, צילינדרים, מערכות נעילה מכניות ואלקטרומכניות ומוצרי נעילה אלקטרוניים.
בשנת 2013 רכשה החברה את פעילות השערים של חברת פז-גל.
בשנת 2014 רכשה את פעילות דלתות הפנים של חברת מזונייט – אופן גלרי מידי בית המשפט.
בשנת 2021 ינואר החברה הפרידה את חטיבת מוצרי הנעילה לחברת בת ששמה "רב בריח מוצרי נעילה",
בנוסף באותו חודש רכשה את חברת נוריאלי, חברה המתמחה בפתרונות ליציקות ועבודת השלד של הבניין כפיגומים, מגדלי אקרו, ועוד
באוגוסט 2021 החלו ניירות הערך של החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
כמו כן באותו חודש הוקמה חברת הבת "רב-בריח אנרגיה" העוסקת בתחום ההפצה והלוגיסטיקה הסולארית.
"פלדלת".
דלת ה"פלדלת" הראשונה הורכבה, כאמור, בשנת 1977 כשמנעול של חברת רב-בריח הוטמן בתוך דלת פלדה. דלתות ה"פלדלת" הראשונות נצבעו בצבע אפוקסי מבריק, דבר אשר הוביל לגל תלונות מקרב לקוחות החברה, היות שהצבע המבריק שיווה לדלתות מראה של מכוניות. בבדיקות שנעשו באותה תקופה מול לקוחות פוטנציאליים נמצא כי רבים נרתעו מדלת ה"פלדלת" המבריקה וסירבו להחליף את דלת העץ שהייתה קיימת בביתם מחשש שמראה הפלדה דווקא יגרום לאפקט הפוך אשר ימשוך את הפורצים. ואכן לאחר השקת הדלת החדשה נמכרו כ-30 דלתות בחודש בלבד.
לבעלי החברה נדרשו שנתיים נוספות של שינויים והתאמות מראה ועיצוב הדלת לטעם הישראלי. השינוי המרכזי שנעשה התבסס בעיצוב הדלת: צידה החיצוני צופה בוִינוֹרִיט (Vinorit) בגוון חום בהיר כדי לדמות מראה של עץ ובתוך הדלת נדחס צמר סלעים על מנת לגרום לעמעום קולות הנקישה על הפלדה (בדומה לקול שמתקבל בעת נקישה על דלת עץ). לאחר הכנסת השינויים הללו החלו מכירות החברה לעלות, דבר אשר התבטא בעלייה במכירות דלתות ה"פלדלת" מ-30 דלתות בחודש לכ-10,000. השינוי במראה הדלת לווה במסע פרסום נרחב, שהסלוגן שלו: הפך למטבע לשון באותה התקופה.
החברה התגאתה בכך שדלת שלה, המותקנת בשגרירות ישראל במצרים, מנעה מהפורעים בתקיפת שגרירות ישראל במצרים בשנת 2011 לפגוע באנשי השגרירות הנצורים.
מבנה הדלת.
דלת ה"פלדלת" בנויה מ-2 מעטי פלדה מגולוונת (על מנת למנוע את נזקי המתכת בתהליכי חמצון-חיזור) בעובי 1.25 מ"מ עם חיזוקי אורך מרותכים. בדלת מותקנת מערכת נעילה רב-בריחית המורכבת מ-7 בריחים שמתחברים לשלוש פאות משקוף הדלת:
בנוסף לכך מכילות הדלתות צילינדרים מיוחדים המקשים את פריצתן.
להקת סטארט אפ
פלדלת
רב בריח
דניאל נבו
דניאל נבו (נולד ב-1958) הוא דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בירדן.
נבו נולד וגדל בבאר שבע. הוא החל את שירותו במשרד החוץ בשנות ה-80. ביו תפקידיו כיהן כקונסול ישראל בסידני שבאוסטרליה, וכציר מדיני בשגרירות ישראל בעמאן, ולתקופה קצרה כממלא מקום השגריר שם. לאחר מכן היה מנהל מחלקת המים במשרד החוץ. בשנת 2009 החליטה הממשלה למנותו לשגריר הישראלי בירדן.