ישנם בעלי חיים שונים שתורמים את חלקם לתהליכי בליה כימית ופיזית. למשל, באזורים טרופיים וסוב-טרופיים חרקים מסוימים בונים קנים, ומפרישים חומצות לקרקע שמפרקות מינרלים. תולעים משנים את הקרקע ברמה הכימית בעקבות הפרשת חומרים, ובגלל התחפרותן בקרקע ברמה הפיזית. ארנבות וחפרפרות הן עוד דוגמה לבעלי חיים הנוטים להתחפר בקרקע ולהרוס סלעים רכים, מה שמוביל לתהליכי בליה מואצים על ידי חדירת חמצן ומים למחילות ולסדקים. גם כאשר בעלי החיים מתים וגופתם נרקבת בקרקע מתרחש שחרור של גזים כגון פחמן דו-חמצני וחומרים אורגניים נוספים התורמים לבליה.
מיקרואורגניזם בקרקע.
ישנן עדויות כי מיקרואורגניזם כגון בקטריות מסוימות, מסוגלות להשפיע על יציבות המינרלים. ההשערה היא שחמצון-חיזור, ריאקציות פירוק, ויצור סוכני בליה כמו חומצה אורגנית הם חלק מהמכניזם שלהן לעידוד בליה.
תרומת האדם לבליה הביולוגית.
יש הטוענים כי האדם תורם לבליה בכך שהוא משתמש בקרקע ובסלעים כמשאבים לצורך בניה. למשל בכרייה, האדם מגדיל את שטח הפנים של הסלע, וחושף אותו לסוכנים כימיים שונים ובכך מאיץ את תהליך פירוק הסלע. או רעייה, כאשר רעיית הצאן היא מוגברת, כיסוי הצומח בקרקע יורד בהדרגה, מגביר את סחיפת הקרקע, ובהמשך את הבליה לסלעים שמסביב, אך אין זה נפוץ כל כך.
השפעה על הקרקע.
הקרקע עשירה בחומר אורגאני הכולל עלים, שורשי צמחים, שאריות של בעלי חיים מתים, או תרכובת אורגנית שהם תוצרי הפירוק שלהם. תכונות הקרקע מוכתבות בין השאר על ידי כמות הצמחייה וסּוגיה, ועל ידי פעילותם של האורגניזם המתקיימים עליה- מבעלי חיים גדולים ועד מיקרו-אורגניזמים. למשל בקרקע חשופה באזורים צחיחים ללא צומח עליה, ככל שכמות הגשם תגדל, כך תהליך הסחיפה של אדמה חולית או סלעית על ידי זרימת מי נגר תגבר. לעומת זאת באזורים בהם יש כמויות גשם גבוהות יותר ונוכחות פלורה רבה יותר, מתפתחת קרקע יציבה יחסית העמידה לסחיפה. גם בעלי החיים משפיעים על הקרקע בכמה דרכים: הם חופרים בה מחילות, נוברים בה, אוכלים בה או ואף עושים עליה את צורכיהם וכך הם מהדקים אותה, ובסופו של דבר - כאשר הם מתים, גופם מתפרק ונרקב על הקרקע, והדבר מעשיר את הקרקע ומגביר את פוריותה. וכאשר פעילות זו מופחתת מתחילים לפעול תהליכי בליה וסחיפת קרקע.
השפעה על סלעים.
אורגניזם שונות יוצרות דגם-בליה טיפוסי וייחודי לו: בסלעי-גיר ודולומיט קשים שאפשר למצוא גם בארץ, יש בתוך ועל שכבותיהם החיצוניות-העליונות, אורגניזמים שונים כגון אצות כחוליות וחזזיות, והם נראים כקרומים בצבעים שונים, תנאי הכרחי להתפתחותם הוא שממוצע הגשם השנתי באזור יהיה 50 מ"מ ומעלה, תנאי זה מתקיים גם בארץ. פעילותם על-פני הסלע והאבן, תורמת לבלייתם של הסלעים. למשל חלזונות מכרסמים את שכבת הסלע העליונה של הגיר, והם ניזונים מהאצות הכחוליות והחזזיות שבתוך הסלע ובונים את שילדם מן הגיר שצרכו. כך גם החלזונות תורמים ליצירת דגם-בליה טיפוסי על-פני אבנים וסלעים .
האצות הכחוליות בונות מושבות כדוריות ועל כן הן נראות כגרגרים שחורים על-פני הסלע, וכאשר הסלע נרטב, הנקודות מתרחבות ומתכהות. אם האצות כחוליות האלה גדלות בין גבישי הסלע, הן מרופפות את הקשר בין הגבישים מהם מורכב הסלע על- ידי פעילות כימית, ועל ידי התרחבות כאשר הן נרטבות. כאשר טיפות הגשם מכות על הגבישים הרופפים, הגבישים נעקרים בקלות יחסית והאצות צומחות לתוך המקום שנתפנה. צורת הבליה שהן משאירות תלויה בבית הגידול שלהם, ולעיתים קשה להבחין בבליה שהן גורמות.
השפעת הבליה הביולוגית בסביבה הימית.
התפתחות שונית אלמוגים ("ריף")- השוניות מתפתחות לרוב באזורים הטרופיים של כדור הארץ, חלקן מתפתחות כתוצאה מפעילות ביולוגית.
השונית נבנית בין השאר על ידי בניית קרומי גיר באמצעות אצות והיצמדות על פניהם של שלדי האלמוגים ושבריהם, וכך מלכדים אותם כמו מלט. עם זאת, לא מדובר רק בתהליכי בנייה, אלא גם תהליכי הריסה של השונית, כגון: נקבוביות, חורים, סדקים, מערות ומנהרות רבים לאין ספור, המשמשים בתי גידול ומחסות לאלפי מינים של יצורים ימיים שונים, ותורמים למגוון הצורות והעושר הביולוגי הקיים בשונית.
בליה ביולוגית בישראל.
ניתן לראות צורות שונות של בליה ביולוגית בישראל. לדוגמה, באזור הנגב ניתן להבחין בבליה ביולוגית על ידי פעילות של בעלי חיים כגון ירבועיים ומכרסמים אחרים היוצרים מחילות בקרקע.
באזור הרי אילת יש אזור בו האקלים מוגדר כאקלים צחיח למחצה ומתאפיין באקלים חם אבל פחות יבש מהאקלים המדברי, ובו יש כוכים וקרומים ביולוגים בעיקר על פני מצוקים שנוטים כמעט ב-90 מעלות.
תהליכי עיצוב הנוף הסלעי בחופי ישראל.
הגורם הביולוגי תורם להמסת סלעי אבן גיר הקיימים בסלעי הכורכר בצפון ישראל. כמו כן ישנן מושבות ביולוגיות למשל של: אצות, ורכיכות, הגורמות למחילות קטנות וחורים על פני הסלע, ואז הסלע עצמו מתכסה בכתמים של אבן גיר כתוצאה מההמסה. כמו כן ישנה הסרת גיר הנעשית גם על ידי חלזונות הקודחים בסלע ומעמיקים את הכוכים שהן מעיין מערות קטנות בסלע.
חשיבות הבליה הביולוגית.
למרות ההכרה בחשיבות תפקידם של אורגניזם שונים כגון: בקטריות, אצות, פטריות, חלזונות, שורשי צמחים בבליה של סלעים, לא נמצאו לכך עובדות אמפיריות רבות.
ישנן מספר סיבות למחסור במידע בנושא:
ראשית, מאוד קשה לאפיין ולזהות בליה ביולוגית מבלי לשייך אותה לתחומי בליה אחרים כגון: בליה פיזיקלית וכימית. אומנם מיקרו- אורגניזמים הנמצאים בחללי הנקבוביות בשטח הסלע יכולים לגרום לבליה, אבל קשה לבודד אותם כגורם ייחודי, אלא כחלק מריאקציה כימית או בליה פיזיקלית.
שנית, כמו שאורגניזם יכול לגרום לבליה, ישנם תופעות אורגניות העוזרות להגן על הסלע והקרקע מפני בליה.
בנוסף, שיעורי הבליה הביולוגית עשויים להשתנות בצורה דרסטית עם הזמן, וכל מחקר בתחום הגאומורפולוגיה הבודק את חשיבות הבליה הביולוגית חייב להתחשב בתהליכים אחרים המשתנים עם הזמן.
כמו כן בדיקות וניסויים במעבדה הם כמעט בלתי אפשריים עבור אורגניזם מסוימים כגון חזזיות.
נראה שרוב הדגימות המעידות על בליה ביולוגית באות מאזורי אקלים "קיצוניים" בעיקר באזורי יערות גשם- בהם הבליה הביולוגית היא בשיא עוצמתה.
הצגה אי-פריקה
מאניטולין
מאניטולין (באנגלית: Manitoulin) הוא אי בימת יורון שבאונטריו, קנדה. האי הוא אי האגם הגדול בעולם, שטחו 2,766 קמ"ר והוא האי ה-172 בגודלו בעולם כולו. על פני האי ישנם אגמים רבים, שבתוכם איים, כשעל חלקם ישנם אגמים גם כן.
משמעות שם האי בשפה הילידית היא "אי הרוחות", והוא שימש כאתר מקודש עבור השבטים המקומיים. האדם האירופאי הראשון שהתיישב על האי היה כומר ישועי, שפתח מיסיון על האי בשנת 1648. הגעת האדם הלבן גרמה להתפרצות מגפות בקרב הילידים, שמערכת החיסון שלהם לא הייתה עמידה בפני המחלות האירופאיות. האי נשאר שומם כמעט במשך 150 שנה. רק בשנת 1812 חזר האי ויושב על ידי השבטים המקומיים, ובשנת 1862 הותר גם למתיישבים אירופאיים להתיישב באי.
אוכלוסיית האי (נכון ל-2016) מונה 13,255 תושבים. רובם (61.1%) לבנים והשאר ילידים קנדיים.
כיבוש המדינות הבלטיות
כיבוש המדינות הבלטיות הוא מונח המתייחס לכיבוש ולהכללה בברית המועצות של לטביה, אסטוניה, ליטא וחבל ארץ מפינלנד שבוצע במהלך קיץ 1940 בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. המדינות זכו לעצמאות מחודשת לאחר התפרקות ברית המועצות.
רקע.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, לאורך החוף הבלטי המזרחי הוקמו מדינות חדשות: אסטוניה, לטביה וליטא. שטחים אלו נכללו בתחומי האימפריה הרוסית במהלך המאה ה-17-המאה ה-18 ואוכלוסייה רוסית היוותה בהם מיעוט. במרוצת השנים בין ברית המועצות לבין המדינות החדשות נחתמו הסכמי ידידות והוסדר נושא הגבולות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה במדינות הללו הורגשה השפעה אנגלית-צרפתית, אך החל משנות ה-30 החלה עליה של השפעה גרמנית. מסיבות היסטוריות בשטחים אלו התגוררה אוכלוסייה גרמנית משמעותית.
בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב נקבע שפינלנד, אסטוניה ולטביה יוכפפו להשפעה סובייטית ביחד עם החלק המזרחי של פולין. לעומת זאת, ליטא וחלק המערבי של פולין יהיו תחת שליטה גרמנית. כבר במהלך מרץ 1939 גרמנים פלשו לאזור קליפדה וכבשו אותו.
אירועי 1939.
ב-1 בספטמבר 1939 גרמניה הנאצית פלשה לפולין וב-17 בספטמבר החלה פלישת ברית המועצות לפולין.
ב-15 בספטמבר צוללת פולנית נכנסה לנמל טאלין. בעקבות דרישה גרמנית, שלטונות אסטוניה החלו בפירוק הצוללת מנשקה. ב-18 בספטמבר הצוללת נמלטה מהנמל. ב-19 בספטמבר ויאצ'סלב מולוטוב הודיע ששלטונות אסטוניה עזרו לצוללת להימלט והיא מהווה עתה איום על צי הסוחר הסובייטי. מעשית, הסובייטים החלו במצור על נמלי אסטוניה. ב-24 בספטמבר 1939 שר החוץ האסטוני הגיע למוסקבה במטרה להסדיר את הנושא.
ב-25 בספטמבר 1939 ברית המועצות וגרמניה סיכמו על שינויי הסכם קודם וליטא עברה לאזור שליטה סובייטית תמורת נסיגה של ברית המועצות מחלק משטחי פולין.
ב-28 בספטמבר נחתם הסכם עזרה הדדי בין אסטוניה לבין ברית המועצות, לפיו כוח צבאי סובייטי שכלל 25 אלף חיילים הוצב בשטח אסטוניה.
ב-5 באוקטובר נחתם הסכם דומה עם לטביה, לפי הסכם זה כוח צבאי סובייטי בהיקף של 25 אלף חיילים הוצב במדינה והצי הסובייטי הציב של ספינותיו בונטספילס ולייפאיה.
ב-10 באוקטובר נחתם הסכם עם ליטא. לפי ההסכם אזור וילנה עבר לליטא ובשטח המדינה הוצב כוח סובייטי בהיקף של 20 אלף חיילים.
עד סוף 1939 כל הכוחות הוצבו בשטח מדינות הבלטיות. היקף הכוחות של הצבא האדום שהוצב במדינות הבלטיות היה דומה לכוח הצבאי של המדינות הללו.