תיאום עין-יד משפיע על התפתחות יכולות מוטוריקה גסה ועדינה בקרב ילדים, וכן על ההיבטים הגרפיים בהתפתחות ציורי ילדים ובכתיבה. בהתאם לכך, פעילויות רבות במסגרת גני הילדים מכוונות לפיתוח תיאום עין-יד לקראת בית ספר יסודי. אחת הפעילויות המאפשרת פיתוח של תיאום עין יד בגילאים אלו היא שימוש בספר צביעה.
המשחק מעודד את הילד לאמן ולתרגל מיומנויות גופניות, תוך שיפור השליטה המוטורית והקואורדינציה.
משחקים רבים יכולים לפתח תיאום עין-יד, כגון משחקי ספורט, משחקי כדור, "חמש אבנים", משחק ידיים, "סבתא סורגת" ועוד.
כמו כן, ישנם צעצועים שמטרתם לפתח תיאום עין-יד, כגון הך פטיש.
פגיעה בתיאום עין-יד.
ישנם מספר מצבים והפרעות קליניים בהם אחד התסמינים הוא פגיעה בתיאום עין-יד. למשל, מיומנות זו יורדת מבחינת מהירות הביצוע שלה ככל שהאדם מזדקן יותר, וזאת בשל התנוונות הדרגתית של הצרבלום במוח האדם המתרחשת בגיל מבוגר ומשפיעה על יכולתו לעבד מידע חזותי ולקשר אותו לתנועה של היד. קושי משמעותי בתיאום עין-יד ניכר במחלות כמו פרקינסון וסינדרום באלינט ומצבי אטקסיה ויזואלית.
טיפול.
במקרים בהם עולה קושי בתיאום עין-יד אשר עשוי להפריע לאדם בתפקודים שונים בחיי היום יום, במערכת החינוך או בשוק העבודה, מופנה האדם לטיפול באמצעות ריפוי בעיסוק. טיפול זה מסייע בשיפור התיאום באמצעות תרגילים מגוונים לשיפור התפיסה החזותית והתכנון המוטורי בהתאם למידע חזותי.
חיים אילתה
חיים אילתה (נולד ב-1929) שימש כמדען הראשי של משרד האנרגיה וכנשיאה הרביעי של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1985–1990).
ביוגרפיה.
אילתה נולד בהולנד ועלה לארץ ישראל לאחר השואה. הוא למד לתואר ראשון ושני בטכניון ולאחר מכן עשה דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. הוא חזר לישראל והצטרף לסגל הטכניון בשנת 1961. בשנת 1963 הוא הועלה לדרגת מרצה בכיר ובשנת 1967 לפרופסור משנה.
בטכניון ביצע אילתה יחד עם פרופ' שרגא אירמאי ניסויים בבריכות שמש, בזרימת סחף ובהקטנת חיכוך של מים זורמים. במקביל ייסד את חברת הידרונאוטיקס ישראל ושימש כמנכ"ל שלה.
בשנת 1974 עבר לאוניברסיטת בן-גוריון והיה לראש המחלקה להנדסת מכונות ודיקן הפקולטה להנדסה.
בשנת 1979 התמודד אילתה על תפקיד רקטור אוניברסיטת בן-גוריון אך הפסיד לפרופ' דוד וולף על חודו של קול. בשנים 1980–1983 הוא כיהן כמדען ראשי של משרד האנרגיה. בתקופת כהונתו עודד המשרד התקנת תחנות כוח הידרואלקטריות בנהר הירדן. בהיותו מדען ראשי קידמה הממשלה את פרויקט תעלת הימים. בהיעדר היתכנות כלכלית לפרויקט, הציע אילתה לקדם קודם את פרויקט האגירה-שאיבה שנועדה לנצל חשמל בשעות השפל להעלאת מים לגובה, כדי לייצר חשמל בשעות העומס.
באוגוסט 1984 נבחר אילתה לרקטור אוניברסיטת בן-גוריון ולאחר פרישת שלמה גזית מתפקיד נשיא האוניברסיטה שימש גם כנשיא בפועל. באפריל 1986 המליץ הסנאט פה אחד למנות אותו לנשיא האוניברסיטה ובמאי 1986 החליפו פרופ' טמיר בתפקיד הרקטור.
בשנים 1994–1996 עמד בראש ועדה לעניין ייצור פרטי של חשמל ובשנים 1997–2001 עמד בראש הרשות לשירותים ציבוריים-חשמל.
לאילתה ארבעה ילדים מאשתו הראשונה. הוא נשוי בשנית לגרדה אילתה-אלסטר, אחותו הבכורה של הרב צבי טאו.
עיצור וילוני שפתי, מקורב
עלי אבן אל-חסן אבן עסאכר
עלי אבן אל-חסן אבן עסאכר, בשמו המלא עלי אבן אל-חסן אבן הבת-אללה אבן עבד-אללה תיקת א-דין אבו ל-קאסם א-שאפעי א-דמשקי, הנודע כ"אבן עסאכר" או "אל-חאפז אבן עסאכיר" (בערבית: علي بن الحسن ابن عساكر או علي بن الحسن بن هبة الله بن عبد الله بن الحسين أبو القاسم الشافعي الدمشقي ابن عساكر או الحافظ ابن عساكر, מוחרם 499 לפי הלוח המוסלמי, ספטמבר 1105 דמשק - 11 רג'ב 571 או 25 בינואר 1176 דמשק) היה אימאם והיסטוריון ערבי סורי, מהמורים החשובים של החדית' (מוחדית) באסלאם הסוני, נציג של האסכולה השאפעית. כתב את הספר "ההיסטוריה של דמשק", מקור היסטורי-ביוגרפי חשוב על מלומדי האסלאם בדמשק בימי הביניים. בתחום התאולוגיה והפילוסופיה האסלאמית נמנה עם מחסידי האסכולה של אבו ל-חסן אל-אשערי.
רקע משפחתי. באנו עסאכר.
עלי אבן עסאכר נולד בדמשק בתקופת שלטון השושלת הבורית, באחת המשפחות המיוחסות של דמשק במאות ה-11–12 - באנו עסאכר - שרבים מבניה מלומדים מוסלמים סונים. אביו היה משפטן ותאולוג. שני דודים ואחיו הצעיר מוחמד אבן אל חסן היו קאדים ראשיים בדמשק.
משפחת באנו עסאכר קישרה קשרי נישואים עם משפחות אחרות של נכבדי דמשק כמו סולמי, זאכי, ניישׂבורי וקוריישי.
אמו של עלי אבן עסאכר הייתה בת למשפחת קוריישי.
ילדות וצעירות.
בילדותו למד עלי אצל אביו והשתתף בדיונים המשפטים שניהל אחיו הבכור זיא א-דין. התעמק בלימוד השפה הערבית ודקדוקה אצל סבו אבו אל-מופדל אל-קוריישי. בהמשך למד במסגרת קבוצת מלומדים מקומיים - טבקה.
בגיל ההתבגרות כבר הוקנו לו תעודות ("אג'אזה") בתחום החדית' מידי מלומדים בדמשק, בגדאד ואף מח'וראסאן ומקומות מרוחקים אחרים.
מסעות הלימוד בארצות האסלאם.
בגיל 20, אחרי מות אביו, בסביבות בשנת 1126, יצא יחד עם אחיו הגדול ממנו סעין א-דין הבת-אללה (1168-1095) למסע ראשון ברחבי העולם האסלאמי על מנת לרכוש ידע (טלב אל-עִלם) ולאסוף עדויות ומסורות על הנביא מוחמד ומרעיו (טלב אל-חדית').
בין היתר שהה במדרסה א-ניזאמיה בבגדאד. למד בבגדאד אצל אבו אל-קאסם הבת-אללה בן מוחמד בן אל-חוסיין. בהזדמנות זו עלה לרגל (חג') למכה ושהה בעיר הזאת שנה שלמה.
אחרי שחזר לדמשק נסע שוב לבגדאד ושהה שם חמש שנים. בסך הכל מסעותיו ברחבי ארצות האסלאם נמשכו כחמש-עשרה שנה. במהלכן שמע סיפורי חדית' מפי 1,300 שייחים ("שוּיוּח") ו-80 שייחות, בבגדאד, מכה, מדינה, נישאפור, מרב, טבריז, מיאנה (בטורקמניסטן של היום), בייהאק (בפנג'אב), ח'וסרוג'רד, בסטאם, הראט, אזרבייג'ן, כופה, המדאן, ריי, זנג'אן, בושאנג' (במערב אפגניסטן של ימינו), סורחה (סארחה) (בח'וזסתאן), סמנאן, ג'רבדקאן ומוסול.
מורה, מטיף ויועץ בדמשק.
אחרי גיל 34 התחיל ללמד חדית' במתחם מסגד אומייה בדמשק, שם ניהל הקראות מספריו, ובבית הספר "דאר א-סונה", שנקרא מאוחר יותר "דאר אל-חדית' א-נורייה" שהוקם בעדו בתוך מסגד אומייה על ידי האמיר נור א-דין.
אבן עסאכר ביקר גם בירושלים ולימד בה במשך חודש במדרסה אל-סליחיה.
בשנת 1148 נכח אבן עסאכר במתקפה הכושלת של מסע הצלב השני נגד דמשק והשתכנע בצורך לכתוב ולהטיף על הג'יהאד - מצוות מלחמת הקודש - נגד הצלבנים.
אבן עסאכר נודע בהתרחקותו מנכסים חומריים. הקדיש את ימיו להטפת החדית', לתפילה, להוראה ולכתיבה.
תלמידו המפורסם ביותר היה צלאח א-דין אל איובי. אבן עסאכר זכה לראות את עליית צלאח א-דין לשלטון בדמשק ונפטר כעבור מספר חדשים. בטקס הלווייתו שנוהל על ידי האימאם קוטב על ניישׂבורי, השתתף גם צלאח א-דין עצמו.
אבן עסאכר נטמן בבית הקברות באב א-סע'יר, בסמוך לקברם של אביו ושל אחיו סעין א-דין וקרוב לקברו של הח'ליפה מועוויה אבן סופיאן.
בנו, אל-קאסם בן עלי אל-חסן בן הבת אללה (מת בשנת 1203) היה גם הוא מלומד שכתב ספרים, בין השאר al-Djami' al-mustaqsâ fî fada'it al-Masdjid al-֊Aqsa.
כתביו.
אבן עסאכר חיבר מעל מאה ספרים ואגרות וגולל מעל חמש מאות דרשות על סיפורי חדית'.
בכרכים הראשונים כתב דברי שבח והלל למולדתו, סוריה (בלאד א-שאם) בכלל ולדמשק בפרט.
בפי אבן עסאכר סוריה רבתי (א-שאם או בילאד א-שאם), הגדירה, ברוח פירוש הקוראן, את "הארץ המבורכת או הקדושה המשתרעת בין העיר אל עריש בגבול מצרים בדרום-מערב ובין נהר הפרת בצפון-מערב" (ציטוט לפי J.E.Lindsay Sarah and Hagar in Ibn ʿAsākir’s History of Damascus, p.4 in Medieval Encounters 14 (2008) 1-14 2008). )
אבן עסאכר תיאר תיאור גאוגרפי את דמשק וסביבתה וסיפר את קורות חייו של מוחמד ושל ארבעת הח'ליפים הראשונים (ראשידון). שליש מהביוגרפיות מוקדשות לאנשי המאה הראשונה של האסלאם, לרבות רבים מבני הלוויה של מוחמד ובני זמנו, וכמעט כל בני בית אומייה ובני בתיהם. הספר כולל גם כמות אדירה של שירה ערבית וביוגרפיות של משוררים סורים רבים ושל מספר רב של אנשי ממשל וחכמי דת מן התקופה העבאסית המוקדמת (880-750).
לאחר מכן מתחיל החלק העיקרי של הספר שהוא מעין לקסיקון ביוגרפי של חכמי דמשק לפי סדר אלפביתי. מצוינים לא רק המלומדים תושבי דמשק אלא גם אלו שבקרו או פעלו בה. שני הכרכים האחרונים מוקדשים לנשים. בסך הכל כולל הספר 10,226 ערכים ביוגרפיים, מתוכם 200 מוקדשים לנשים. הספר, שכתיבתו נמשכה למעלה משלושים שנה, הוא בעל אופי קומפילטורי, וכולל חומר עצום המבוסס על מקורות קודמים שלא שרדו.
לדעת אבן חליכּאן ניתן לקרוא את כרכי "ההיסטוריה" של אבן עסאכר בנפרד, כפי שקוראים את הכרוניקות של אל-טברי.
הספר מחולק לכמה פרקים:
הספר הודפס בקהיר בשנת 1928.
על נשים מורות של החדית'.
אבן עסאכר הקדיש מקום מיוחד לשמונים נשים שמהן למד סיפורי חדית' בעת מסעות הלימוד שלו בארצות האסלאם.
עמהן נמנו, למשל, אום-אל בהא, אום אל-מוגתבי, פאטמה בנת עלי, פאטמה אל-אוחברי מעיראק, מליכה בנת-דאווד מתיפליס (טביליסי) וזיינב בנת עבד א-רחמן העניקו לו תעודות להוראת החדית.
אבן עסאכר מספר גם על זומורוד חתון שלמדה חדית בשיעורים מפי מורים גברים, הייתה מדקלמת את הקראן ומעתיקה ספרי תאולוגיה
. היו בחברה הסלג'וקית בדמשק נשים שתרמו למשכורות המורים המסגדים ונתנו חסות כספית לבתי ספר מסוימים למשפט אסלאמי.
השקפתו על הג'יהאד.