היין צילם את העובדים בעמדות מסוכנות ולא בטוחות. בזמן שהם מאבטחים את הברזל והפלדה במסגרת של המבנה, היין לקח הרבה מאותם הסיכונים שהעובדים לקחו, הוא ריחף כ-1000 רגל מעל השדרה החמישית בתוך סלסלה שעוצבה במיוחד עבורו במטרה לקבל את נקודת התצפית הטובה ביותר עבור צילומיו, והפיק מעל ל-1000 תמונות, בהן כמה שהפכו, ככל הנראה, למפורסמות ביותר מכלל עבודתו.
בשנת 1932 פרסם היין אוסף מסודר של תצלומים בשם "גברים בעבודה" ("Men at Work") ספר תצלומים שמתאים לבני נוער וזכה בידי האגודה ללימוד הילד לתואר ספר הילדים הטוב ביותר של השנה.
ב-1933 קיבץ אוסף של תצלומים שנקרא "מבעד לנול" ("Through The Loom") ספר שהכיל תמונות של עובדי מפעל, האוסף הזה שימש את כתב העת "הסקר" (The Survey) והוא נשלח גם למוזיאונים שונים כמו המוזיאון לאמנות מודרנית (ה-MoMA), מוזיאון ברוקלין (Brooklyn Museum) ומוזיאון המטרופוליטן. כמו כן אוסף זה נשלח גם לבתי ספר ולספריות והוצג ב-1933 ביריד העולמי.
שנים אחרונות.
ב 1938 ללא הכנסה מעבודות צילום או מסוכנויות ממשלתיות החל מאמץ משותף של ברניס אבוט ואליזבט מקוסלנד (Elizabeth McCausland) לעודד את היין לאסוף את עבודותיו עבור תערוכה רטרוספקטיבית שתציג את עבודותיו על ציר הזמן במוזיאון הריוור סייד (Riverside Museum) בניו יורק. אליזבת מקוסלנד עזרה בבחירת התמונות ופרסומן.
בשנת 1939 פול קלוג', רוי סטרייקר, והיין ארגנו נותני חסות עבור תערוכת הרטרוספקטיבה של היין שנפתחה בינואר 1939 במוזיאון הריוור סייד. התערוכה נדדה לגלריית דס מויינס לאומנות באיווה (Des Moines Fine Arts Association Gallery in Iowa) ולמוזיאון העיר של ניו יורק (New York StateMuseum). התערוכה התקבלה באהדה בידי העיתונאות והפיקה רווחים עבור היין. בשנת 1940 מכר היין 10 תמונות מוגדלות לבית הספר החברתי של ניו יורק בעבור 150 דולר.
ב-4 בנובמבר 1940 נפטר היין לאחר ניתוח שעבר בבית החולים דובס פרי (Dobbs Ferry Hospital).
השפעתו על צלמים אחרים.
בן שאן (Ben Shahn), צלם דוקומנטרי משנות ה-1930 שיבח את דמותו של היין ואמר: "היין היה אחד הצלמים הגדולים, אני לא מכיר צלם שלא נחשף והושפע במידה מסוימת מעבודתו של לואיס היין".
היְין החשיב עצמו לאמן בעל ידע באמנות ובפרט בצילום והייתה לו הערכה רבה למסורת האמנותית אך הצילום נחשב למדיה חדשה ולכן העשייה שלו נחשבה לתקדים בהיסטוריה של האמנות.
המוניטין שלו עלה בעיקר בשנות ה-1940 לאחר מותו כאשר הוא הפך לרוח המכוונת של אגודת הצילום של ניו יורק (New York Photo League) שהייתה קבוצה קיצונית של צלמים דוקומנטריים והתפתחה בשנים מוקדמות יותר במועדון הצילום של ניו יורק (Workers` Camera Club of New York).
אור כשדים
העיר אוּר כַּשְׂדִּים היא עיר מקראית במזרח הקדום; היא מוזכרת בסיפורי התנ"ך ארבע פעמים. ספר היובלים מציין שאוּר כשדים הוקמה בשנת 1688 לבריאת העולם על ידי בנו של אוּר בן כשד, ככל הנראה מצאצאי ארפכשד, ומוסיף כי באותה שנה החל על כדור הארץ עידן המלחמות: בספר בראשית, אוּר כשדים נרמזת כמקום לידתו של אברהם בעיר הגדולה בשנער והמרכז המסחרי של האזור כמו גם המרכז הפוליטי. יש החולקים כי אברהם נולד באוּר כשדים, ובהם הרמב"ן, שטוען כי אברהם נולד בחרן. אוּר כשדים מוזכרת ב, בציטוט מספר בראשית.
על פי ספר בראשית, תרח, אביו של אברהם, השתקע בחרן לאחר שיצא מאוּר כַּשְׂדִּים. אברהם ואחיינו לוט נדדו מחרן לארץ כנען ואילו נחור אחיו נשאר בחרן. אברהם ראה בחרן את מולדתו, ולשם חזר עבד אברהם אליעזר, כדי לחפש אישה ליצחק ושם נשא יעקב את נשותיו לאה ורחל, בנות לבן, נכד נחור. לחרן ברח יעקב מפני עשו אחיו ושם נולדו ליעקב אחד-עשר מתוך שנים-עשר בניו שהיו לראשי שבטי ישראל.
ידוע כי אוּר כשדים הייתה ממוקמת בארץ ארם נהריים, אך זיהויה הוודאי שנוי במחלוקת. לפי דעות שונות מזהים את אור כשדים עם אורפה (דרום טורקיה), אור (תל אל-מקיר שבמרכז עיראק), ארך (דרום עיראק), אוררטו (מזרח טורקיה) או אורקש (צפון מזרח סוריה).
זיהוי של אוּר כשדים היום.
בצפון הסהר הפורה.
לפי מסורת אסלאמית ויהודית מזהים את אתר לידתו של אברהם בעיר אורפה בדרום טורקיה של היום ואת העיר אורפה עצמה כאור כשדים. העיר אורפה נמצאת סמוך יחסית לשרידי העיר המקראית חרן, מה שמסביר ביתר קלות את מסלול מסעו של אברהם לארץ כנען, מאשר אתרים אפשריים בדרום ארם נהריים. ברכת אברהם בסמוך לאורפה כוללת מסגד גדול, לשם עולים לרגל מזה מאות שנים - כבר במאה ה-17 המקום מתועד בידי מקורות מערביים. המסגד הגדול של אורפה נבנה בשנת 1170 על הריסות כנסייה שהערבים כינו "הכנסייה האדומה" והוקמה, כנראה, על גבי שרידים רומיים. מסורת מקומית מזהה את הבאר במסגד אברהם גם כבאר שבה הושלכה המגבת של ישו.
פרשנות אחרת מזהה את אור כשדים המקראית עם העיר אורקש השוכנת מזרחית צפונית לעיר חרן, אליה הגיע תרח ובני משפחתו בדרכם לכנען. זיהוי זה מתאים יותר למסלול מסעם של משפחת תרח ואברהם, וגם מבחינה אטימולוגית, בעוד הביטוי "אור" אין משמעו אלא "עיר". ביסוס נוסף לזיהוי זה ניתן בזיהוים של יישובים נוספים במרחב גבול סוריה-טורקיה כיום, בעלי שמות המזכירים את אבותיו של אברהם ומוערכים כאפונים של דמויות היסטוריות:
גם זיהויים האפשריים של שמות נוספים מספר בראשית בתעודות העיר אבלה, כגון Esau, Ebryum, ו-Isma-il, מחזקים את ההערכה שאזור זה, ולא דרום מסופוטמיה, הוא מקור משפחתו של אברהם.
יש המזהים את אור כשדים גם עם העיר אוררטו (כיום במזרח טורקיה).
בדרום הסהר הפורה.
הארכאולוג סר לנרד וולי, שביצע חפירות באתר עיר השומרית אור (מרכז עיראק) שיער בשנת 1927 כי ייתכן ומדובר באור כשדים המקראית. אור הייתה עיר חשובה בשומר ולאחר מכן באכד וחורבותיה נמצאים בתל אל-מקיר. במקור שכנה אור על גדות תעלה מלאכותית המחוברת לנהר פרת אך מחמת השינויים באפיק הנהר, הוא זורם היום במרחק של כ-20 קילומטר משם. "אור" היא "עיר" בשפה השומרית, ולפי המסורת השומרית נוסדה עוד לפני המבול, שמופיע גם בכתבים השומריים העתיקים. לפי פרשנות זו, התווספה לשם העיר המילה "כשדים" מאחר שבשלב מאוחר הם התיישבו שם.
פרשנות זאת התקבעה בהרבה מקורות כגרסה המועדפת לזיהוי אור כשדים, אך יש לה גם הרבה התנגדויות.
בפרשנות זאת המילה כשדים מתייחסת לכלדיים, שהתיישבו שם בערך במאה ה-10 לפנה"ס, הרבה אחרי שהעיר ירדה מגדולתה. המילה "כשדים" יכולה להתייחס גם לכשים, שחיו בדרום מסופוטמיה ושלטו בה בין המאה ה-16 למאה ה-12 לפנה"ס.
יש גם המזהים את אור כשדים עם מקומה של העיר ארך (עיראק המודרנית).
המוכרומטוסיס
אמנון נצר
אמנון נצר (נובמבר 1934 - 15 בפברואר 2008) היה היסטוריון, חוקר, ועיתונאי יהודי-איראני-ישראלי. הקדיש את רוב חייו לחשיפה, ניתוח, ותיעוד של הספרות, התרבות, וההיסטוריה של יהדות איראן. הקים את השירות הפרסי של קול ישראל בשנת 1958, והיה פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים עד מותו בשנת 2008. מגדולי החוקרים של יהדות פרס ותרבותה.
קורות חייו.
אמנון נצר נולד בעיר רשת שבצפון-מערב איראן, על חופי הים הכספי. ילדותו עברה בתנאי מצוקה כלכלית עקב שרפה שכילתה את חנותו של אביו, אך למרות זאת השלים בהצלחה מרובה את לימודיו בבית הספר היהודי בעיר מולדתו. בעודו באיראן פרסם מספר מאמרים מעל במת העיתון היהודי "ניסן" שיצא לאור בטהראן. בשנת 1950, בגיל 16, עלה לישראל לבדו וכשנה לאחר הגעתו התנדב לצה"ל ושירת שירות מלא בחיל האוויר. עם שחרור מהצבא החל ללמוד לימודי מזרח תיכון באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנותיו כסטודנט היה פעיל מאוד בקרב קהילת יוצאי איראן ופרסם מאמרים רבים מעל עיתוני הקהילה. בשנים 1955–1958 היה מהמפיקים של תוכנית הרדיו בפרסית בקול ישראל ובשנת 1958 היה מהמייסדים של קול ישראל בפרסית.
נצר המשיך את הקריירה האקדמית שלו בלימודים איראניים באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק שם השלים תואר שני בהצטיינות ודוקטורט. הדיסרטציה שחיבר עוסקת ב"דניאל-נאמה" יצירה אפית על ספר דניאל בפרסית יהודית מאת המשורר היהודי-פרסי-בוכארי בן המאה ה-17 כ'אג'ה בוכ'אראי. לאחר מכן שימש במשך שנה כמרצה באוניברסיטת אילינוי, ובשנת 1970 חזר לירושלים וביחד עם פרופ' שאול שקד היה ממייסדי התוכנית ללימודים איראניים באוניברסיטה העברית. כפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית היה מופקד שנים ארוכות על החוג לימודי איראן, הודו וארמניה. בשנת 2000 שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה, ובשנת 2005 בישיבה יוניברסיטי. הוא פרש לגמלאות מהאוניברסיטה העברית בשנת 2002 אך המשיך ללמד בה בתור פרופסור אמריטוס עד שנה לפני פטירתו, אז לקה במחלת הסרטן. לאורך חייו שימש כאחד מעורכי כתב העת פעמים של מכון בן צבי, עורך מייעץ של אנציקלופדיה איראניקה (לה גם כתב מספר רב של ערכים), העורך הראשי של סדרת ספרים על יהודי פרס בשם "Pādyāvand", ביחד עם שאול שקד העורך הראשי של סדרת ספרים בשם "'Irano-Judaica" (כרכים 2–6), ועוד.
הוא נפטר בבית חולים בקליפורניה בשנת 2008 בהמתנה לניתוח לטיפול במחלת הסרטן. לבקשתו, הוא הובא למנוחות בישראל ונקבר בראשון לציון.
פועלו המחקרי.