שמס ליוותה את אביה בגלותו לאחר הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן של 1941 בפור לואי, מאוריציוס ויוהנסבורג, דרום אפריקה. תאריה נשללו ממנה לתקופה קצרה לאחר שהתחתנה בשנית למהרדאד פהלבוד, וחיה בארצות הברית בין השנים 1945-1947. כשהושג הפיוס עם בית המשפט והיא ובעלה חזרו לאיראן לתקופה קצרה, עד משבר אבדאן. בשנת 1940 המירה את דתה לנצרות קתולית, ובעלה וילדיה אחריה. כשחזרה לאיראן לאחר ניסיון ההפיכה של מוחמד מוסאדק ב-1953, הורידה פרופיל והסתפקה בניהול ההון העצום שהוריש לה אביה. זאת בניגוד לאחותה אשרף פהלווי. לאחר המהפכה האסלאמית עזבה את איראן ועברה לגור בארצות הברית.
בימי המהפכה האיראנית שמס הייתה למקור זעם ההמון ודוגמה להתנוונות מוסר בית המלוכה האיראני ושושלת פהלווי, זאת לאור התנצרותה והתקופה הממושכת בה חייתה בארצות הברית.
ליברטדור חנרל סן מרטין
ליברטדור חנרל סן מרטין (בספרדית: Libertador General San Martín) היא עיר בפרובינציית חוחוי, ארגנטינה, ובירתה של מחוז לדסמה, אחד המחוזות בפרובינציה. היא נמצאת במרחק 106 קילומטרים מסן סלבדור דה חוחוי, בירת הפרובינציה. היא ממוקמת על הכביש הלאומי 34 ונמצאת בתחומיה של שמורה ביוספרית בשם יונגאס.
ליברטדור חנרל סן מרטין היא העיר השלישית המאוכלסת ביותר בפרובינציית חוחוי.
היסטוריה.
עדויות ראשונות על היוודעות לאזור שבו נמצאת היום העיר ליברטדור חנרל סן מרטין הן מהמאה ה-17, בשנת 1623 לערך, כאשר משלחת ספרדים תחת חסותו של דון מרטין לדסמה ואלדרמה עברה תחום זה בדרכה לגראן צ'אקו גוולאמבה. אולם פיתוחו הכלכלי של האזור התרחש רק בשנת 1778, כאשר גרגוריו דה סגאדה הקים בית זיקוק לסוכר בעיירה קאלילגווה של היום, זאת בשל תנאי האקלים באזור המתאימים לגידולם המלא של קני הסוכר. טיפוח קני הסוכר במקום מוזכר בארכיונים המחוזיים כבר משנת 1826, והם מהווים גם כיום את המניע העיקרי לפיתוחה הכלכלי של העיר.
לאחר שנים של פיתוח וגידול באוכלוסייה, נוסדה פואבלו דה לדסמה ב-25 בדצמבר 1899 על שטח שנתרם על ידי הבעלים של השטח עליו נבנה בית הזיקוק לסוכר. שנתיים לאחר הקמתה הוגדרו גבולותיה ונעשתה חלוקה מאוחרת של שמונה בלוקים המקיפים את הכיכר המרכזית, ובשנת 1906 הגיעה הרכבת לעיר וציינה את התחלת השגשוג הכלכלי, שהלך והתפתח אף יותר עם השנים.
בשנת 1950 שונה שמה של העיר מפואבלו דה לדסמה לשמה כיום - ליברטדור חנרל סן מרטין, על שמו של חוסה דה סן מרטין שהיה פעיל במאבק לעצמאות ארגנטינה.
טיפול פסיכדלי
טיפול נתמך חומרים פסיכדליים, מתייחס לשיטות טיפול שיחתי המשלבות סמים פסיכדליים, בעיקר בפסיכותרפיה, המשמשים כמזרזי חוויות נשגבות, שבכוחן לסייע להגמיש מחסומים פסיכולוגיים. בניגוד לתרופות פסיכיאטריות קונבנציונליות, אשר ניתנות למטופלים על בסיס קבוע או לפי הצורך, סמים פסיכדליים ניתנים בצורה מבוקרת ומצומצמת מאוד, במהלך המפגשים עצמם, בליווי ובתמיכת מטפלים.
סמים פסיכדליים הם סמים פסיכואקטיביים, שאינם ממכרים, שפעולתם העיקרית היא שינוי ההכרה, התודעה ותהליכי החשיבה. בניגוד לתרופות פסיכיאטריות אחרות, אין זה החומר הכימי שגורם לאפקט התרפויטי אלה החוויה הרגשית שהמטופל חווה תחת השפעת הסם.
סמים פסיכדליים הם קבוצה גדולה של סמים טבעיים וסינתטיים עם מגוון רחב של מבנים כימיים. הידועים שבהם, מסקלין (שנגזר מקקטוס פיוטה) פסילוסיבין (חומר הנמצא באופן טבעי בפטריות פסילוסיבין), קטמין, LSD, MDMA, וDMT (טריפטמין שנוצר באופן טבעי בצמחים רבים) ונמצא גם במרתח האיוואסקה. המאפיין הכימי הנפוץ של סמים אלו הוא בעל המבנה אינדול שנמצא בסרטונין. הסרטונין מציע מנגנון ספציפי לסמים אלו ובכך הם משפיעים על כל מערכת הסרטונין.
המילה "פסיכדלי" הומצאה על ידי הפסיכיאטר המפרי אוסמונד במהלך התכתבותו עם הסופר אלדוס האקסלי בשנת 1956. אוסמונד הציג את המילה לתיאור סמים מסוג זה, מכיוון שמעולם לא הייתה בשימוש לפני כן, ולכן לא נקשרה לאסוציאציות אחרות, מלבד חוויית הסם; משתמשים נלהבים בשנות ה-60 אימצו את המילה "פסיכדלי" כאשר תיארו את החוויות שלהם כ"חוויה שאפשרה להם להתבונן לתוך הנפש, התודעה של עצמם".
המילה נגזרת מהשורשים היוונים שפירושם ""mind manifesting" - "תודעה/ נפש נחשפת"" והכוונה שסמים פסיכדליים הם בעלי יכולת פיתוח פוטנציאל שאינו נמצא בשימוש במוח האנושי. לאחר שהמושג קיבל משמעות שלילית במהלך שנות השישים הסוערות והסמים הפסיכדליים הוצאו אל מחוץ לחוק, משתמשים אנשי הרפואה במונח הלוצינוגנים, שמשמעותו "גורמי הזיות", לתיאור סמים אלו.
הטיפול.
המטפלים בטיפולים נתמכי חומרים פסיכדליים עוברים הדרכה והכשרה מיוחדת, אשר מקנה להם כלים ומיומנויות הכרחיים לטיפול מסוג זה. קיימות חוברות הדרכה מותאמות לשימוש נכון לכל סם פסיכדלי, אשר כוללות מערך של הנחיות ופרוטוקולים בטוחים, אחראים וחיוביים בטיפולים מסוג זה.
ישנם שני אלמנטים חשובים בטיפול עם סם פסיכדלי, ה-"SET" שהכוונה היא לציפיות של המטופל, ו-"SETTING "- הסביבה שבה הסם נלקח. פיתוח קשר אמין וחזק בין המטפל ולמטופל הוא דבר הכרחי. הטיפול מתרחש בחדר שאינו נראה כמו חדר במרפאה קונבנציונלית אלא נראה יותר ביתי, כמו סלון. הסביבה הפיזית צריכה להיות בטוחה ונוחה.
ברוב המקרים נעשה שימוש באבזרים כגון: כיסוי עיניים, תמונות ואובייקטים בעלי משמעות סמלית. כמו כן, מוזיקה משחקת תפקיד חשוב במהלך הטיפול.
המטופל נשאר לפחות ללילה אחד לאחר קבלת הטיפול. אם הוא נמצא במצב כשיר הוא רשאי להשתחרר לביתו ביום שלמחרת.
בזמן נטילת הסם בטיפול, המטפלים הם בלתי-סמכותיים והם תומכים בחקר החוויה הפנימית של המטופל. המטופלים משתתפים במפגשי פסיכותרפיה לפני הטיפול עם נטילת הסם על מנת להכין אותם לכך ולאחר מכן כדי לעזור להם לשלב את חוויותיהם עם הסם.
למעשה, כאשר ניתנים בחסות מחקרים וטיפולים, לסמים פסיכדליים יש היסטוריה ארוכה בשימושם בצורה בטוחה, בניגוד לדעות קודמות המושפעות מתקשורת ציבורית ומקצועית.
לסמים פסיכדליים יכולות להיות תופעות לוואי שגורמות לחרדה, פרנויה, בהלה, מצוקה נפשית והתקפי פסיכוזה שעלולים להתמשך מספר ימים עד סוף החיים. לכן, השימוש בהם לא מומלץ באופן עצמאי, אלא רק כאשר האדם נמצא בסביבה טיפולית משגיחה.
היסטוריה.
במשך אלפי שנים, נתפסו צמחים פסיכדליים כקדושים בעייני תרבויות לא מערביות ומזוהים עם היכולת לגרום לשינויים בתודעה, במחשבה, במצבי רוח ובתפיסה - שינויים אשר בני אדם חווים רק לעיתים נדירות. גם בימינו אנו, ניתן לראות את שימושם ברחבי העולם, בתרבויות שונות וכחלק מטקסים דתיים ורוחנים שמתנהלים בדרך כלל על ידי שמאנים.
המחקר המדעי הראשון של ההשפעה של הלוצינוגניים נערך על ידי הנוירופיזיולוג היינריך קלוור () בשנות העשרים של המאה הקודמת. בספרו "הצמח האלוהי וההשפעותיו הפסיכולוגיות" משנת 1928, הוא קבע כי לא ניתן להטיל ספק בחשיבותו של "הצמח האלוהי" (הפיוטה) למחקר פסיכולוגי והוא יכול לסייע בהבנת החשיבה של סכיזופרנים. אף על פי שעוד כמה פסיכולוגים הלכו בעקבות עבודתו של קלוור, זו לא נחשבה התפתחות חשובה מבחינת הפסיכיאטריה הרגילה. כך עד 1948 כאשר הפסיכיאטר המפרי אוסמונד, טען כי אם סכיזופרניה הייתה בעיקר הפרעה בתפיסה, אז תרופות ששינו את התפיסה, כמו הלוצינוגנים, יכולות להוביל את הדרך למציאת פתרון. אוסמונד, שבמהלך העשור שבא לאחר מכן, ביצע את ניסויי ה- LSD הגדולים בעולם, הצליח לקדם את הטיפול בהלוצינוגנים ועבודתו עדיין נחשבת חדשנית בתחום מחקר הפסיכדלי.
בשנות ה-1950, החלו גילויים בעולם המערבי של הסמים הפסיכדלים ובמשך כמעט שני עשורים, מדענים חקרו את השימושים הטיפוליים של סמי הזיה, כגון: LSD, פסילוסיבין ומסקלין, שסופקו על ידי יצרנים גדולים כמו SANDOZ. מספר גדול של מאמרים קליניים וכמה עשרות ספרים על טיפול פסיכדלי פורסמו. הם עסקו לרוב במגוון רחב של בעיות הכוללות אלכוהוליזם, אוטיזם, נוירוזה כפייתית, סוציופתיה ושימשו כמקלים במחלות סופניות.
בסוף שנות ה-60, עקב חששות חברתיים, הממשלה האמריקאית נקטה בצעדים על מנת לאסור כל צריכה של סמים פסיכדליים על ידי האדם, מה שגרם להקפאה בתחום המחקר והטיפול. בנוסף, פיטורם המתוקשר של טימותי לירי וריצרד אלפרט מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1963, כתגובה לחששות לגבי שיטות מחקר בלתי ראויות שניהלו, על טיפולים באמצעות סמים פסיכדליים בהחלט תרם למצב.
עד 1970, כל הניסויים בבני האדם נעצרו, כאשר ה-FDA סיווג את הסמים ההלוצוגנים כ-SCHEDULE I SUBSTANCES, קטגוריית השימוש המגבילה ביותר, כאשר הסמים הרשומים בה נחשבים בעלי פוטנציאל גבוה לשימוש לרעה ואין להם שימוש רפואי.
במשך עשרות השנים האחרונות סגל של אקדמאים וחוקרים התעקשו ודחפו את הממשל הפדרלי לחדש מחקרים על סמי ההזיה בבני אדם. ההתעקשות השתלמה, וה-FDA החל לאשר מחקרים בתחום זה, באופן מוגבל, בשנות ה-90 וביתר שאת בשנות האלפיים. החלטה זו גרמה לפריצת דרך בחידוש המחקר והטיפול בעזרת חומרים פסיכדליים שהשאיפה היא בריאות גופנית ונפשית טובה יותר בעזרתם.