ג'ורג' מבטיח לכריסטינה שלא יחזור לעסקי הסמים ומתכוון לצאת עמה לחופשה בקליפורניה, אך מחליט לסגור עסקה אחרונה לשם גיוס הכסף לנסיעה. העסקה מתגלה כמלכודת של ה-FBI: דרק יזם את העסקה כדי לקבל חנינה ולהפליל את ג'ורג'. ג'ורג' נידון לשישים שנות מאסר.
בסוף הסרט מסביר ג'ורג' כי הדבר המפריע לו אינו המשפט או הבגידה אלא זה שאיננו מסוגל לסלוח לעצמו על שנאלץ להפר את ההבטחתה לבתו.
בהיותו בכלא, ג'ורג' מבקש חופשה על מנת לבקר את אביו הגוסס, אך אמו דוחה את הבקשה משום שהיא חוששת שג'ורג' רק יכעיס את אביו. ג'ורג' מקליט הודעה לאביו בה הוא משחזר את זכרונותיו עמו, ההיתקלויות שלו עם החוק ואת הבנתו את דברי אביו באומרו כי כסף "איננו אמיתי".
הסרט מסתיים כשג'ורג', איש מבוגר בכלא, מדמיין שבתו סוף סוף מגיעה לבקרו, בליווי הערות על עונשו של ג'ורג' שלא יפוג עד 2015, ושבתו עדיין לא ביקרה אותו (שנה לאחר הוצאת הסרט היא ביקרה אותו). לבסוף, ישנה תמונה של ג'ורג' במציאות.
ג'יימס הובן
ג'יימס הובן (James Hoban; נולד 1755 – נפטר ב-8 בדצמבר 1831), היה ארכיטקט אירי-אמריקאי. מפורסם בעיקר עבור תכנון הבית הלבן בוושינגטון די. סי. תלמידו היה רוברט מילס, מעצב אנדרטת וושינגטון.
הובן נולד בכפר קטן במחוז קילקני שבלנסטר, אירלנד. בגיל 20 עבר ללמוד בבית ספר לרישום בדבלין. אחרי שסיים את לימודיו בהצלחה, עבד תקופה אצל הארכיטקט האירי .
לאחר מלחמת העצמאות האמריקאית, היגר לארצות הברית, והחל לעבוד בשנת 1785 כארכיטקט בפילדלפיה. באפריל 1787, נסע הובן לדרום קרוליינה על מנת לתכנן ולעצב כמה מבנים, ביניהם בניין . ג'ורג' וושינגטון שביקר באותה תקופה בדרום התפעל מעבודותיו של הובן והזמין אותו לעבוד עבור הממשל הפדרלי (שבאותה תקופה שכן בפילדלפיה, כבירה הזמנית של ארצות הברית).
ב-1792 נבחר הובן לתכנן את בנין הבית הלבן, שנבנה לבסוף על פי תוכניתו בשינויים קלים, בהשפעת וושינגטון.
הובן היה גם המפקח על בניית הקפיטול, בתכנונו של הארכיטקט .
הובן, כקתולי, היה מעורב במספר מוסדות קתוליים בוושינגטון די.סי במשך ימי חייו, ביניהם: אוניברסיטת ג'ורג'טאון (שם למד בנו, שהיה חבר במסדר הישועים), כנסיית סנט פטריק בעיר, ועוד.
הר זבול
הר זְבוּל הוא הר בגליל העליון והוא חלק מהיישוב הדרוזי חורפיש. ההר מהווה חלק מגוש הר מירון אך מופרד ממנו טופוגרפית על ידי אפיק חלקו העליון של נחל כזיב. על ההר שוכן מקום קדוש לעדה הדרוזית - מערה שהייתה מקום תפילה לנביא סבלאן.
פסגת ההר מתנשאת לגובה של 814 מ' מעל גובה פני הים. ההר מכוסה בחורש ים-תיכוני, המורכב ברובו מאלון מצוי, אלון תולע, קטלב ושיחים שונים. על פסגת ההר, במתחם נבי סבלאן, יש תצפית פנורמית אל הרי הצפון.
שיר הייחוד
שיר הייחוד הוא פיוט העוסק בעיקרי האמונה היהודית בחרוזים, ומכיל תארים ושבחים רבים לקב"ה. הפיוט נחלק לשבעה פרקים כנגד ימי השבוע, כשכל פרק עוסק בנושא אחר. אחרי שיר הייחוד נוהגים לשיר את שיר הכבוד (אנעים זמירות) שגם הוא עוסק באי היכולת האנושית לתאר את הקב"ה.
מחבר הפיוט.
לא ידוע בוודאות מיהו מחבר הפיוט. יש מייחסים אותו לר' יצחק החסיד או לר' יהודה החסיד, יש המייחסים אותו לר' ברכיה הנקדן, ויש הטוענים שהוא ר' שמואל בר קלונימוס אביו של ר' יהודה החסיד, כשההוכחה שלהם היא השם 'שמואל' המופיע בסוף השיר ליום רביעי בחרוז ש'די מ'לכי ואל'י. מכל מקום נראה כי מחברו הוא מתקופת חסידי אשכנז במאה ה-12 או מהמאה ה-13.
כל החרוזים מחולקים לשניים, והם בנויים על פסוקי מקרא. הרבה מהם מקורם בספר אמונות ודעות לרב סעדיה גאון, על פי תרגום לא ידוע לעברית (ולא תרגומו הידוע של יהודה בן שאול אבן תיבון), ויש גם שימוש רב בלשון ר' אלעזר בעל הרוקח בשורש קדושת הייחוד.
אמירתו.
היו קהילות שנהגו לומר בכל יום את שיר הייחוד של אותו יום, אחרי עלינו לשבח, ויש פוסקים שהתנגדו לכך. יש קהילות האומרות בשבת בסוף התפילה או במקום אחר את שיר הייחוד ליום שבת, ובימים טובים אומרים את חלק השיר השייך לאותו היום בשבוע. המנהג הרווח ברוב קהילות האשכנזים, לאמרו בליל יום הכיפורים אחרי תפלת מעריב בשלמות (כלומר לכל ימי השבוע), חזן וקהל פסוק בפסוק.
נושאי הפיוט.
הפיוט מתחיל: "אשירה ואזמרה לאלהי בעודי". שלושה החרוזים הראשונים הם פתיחה, וגוף הפיוט מתחיל "אלהי מרום במה אקדם".
יום ראשון.
השיר ליום ראשון עוסק במוגבלות יכולתו של האדם לדבר עם ה' ולעבוד אותו:
יום שני.
השיר ליום שני עוסק באי יכולתו של האדם לספר במעשיו של האלוהים, אלא רק מקצתם:
יום שלישי.
השיר ליום שלישי עוסק במוגבלות האדם להבין את מהותו של ה' ואת תכונותיו, שהוא בורא ואינו נברא, שהוא היה לפני הזמן ויהיה אחריו:
יום רביעי.
השיר ליום רביעי עוסק בכוחו ובהשגחתו הנצחית ובלתי מוגבלת של ה', ללא גבולות מרחב או זמן:
יום חמישי.
השיר ליום חמישי עוסק בקדמות הבורא, ייחודו והתגלות רצונו בעולם נברא, העולים מעל כל חוכמה גשמית בעולם שברא:
יום שישי.
השיר ליום שישי עוסק בהשתלשלות הבריאה כפי שמתוארת בתורה:
יום שבת.
השיר ליום שבת עוסק בהתגלות של הקב"ה דרך תולדות עם ישראל, המגיעה לשיא בבניית משכנו בבית המקדש, שבו קיים מפגש תמידי בין הבורא לנברא:
דברים אלו הם רק על דרך הפשט של הפיוט, ולשיר יש רבדים נוספים ונסתרים, ולא לחינם נהגו לומר את השיר בשלמותו דווקא בליל יום הכיפורים.
דייויד ואליאמס
ברנהרד וייס
ברנהרד וייס (בגרמנית: Bernhard Weiß; 30 ביולי 1880 בברלין - 29 ביולי 1951 בלונדון) היה עורך דין יהודי-גרמני וסגן מפקד משטרת ברלין בימי רפובליקת ויימאר. בתפקידו זה היה וייס לפקיד הממשלתי היהודי היחיד שהביא למאסרם של פושעים נאציים בימי רפובליקת ויימאר.
ראשית חייו.
ברנהרד וייס נולד למשפחה משכילה ומוכרת בברלין. הוא קיבל תואר דוקטור למשפטים לאחר לימודיו באוניברסיטת ברלין, באוניברסיטת מינכן, באוניברסיטת פרייבורג ובאוניברסיטת וירצבורג.
בשנת 1904 התנדב לשירות צבאי וגויס כקצין במילואים בצבא הבווארי המלכותי, משום שכיהודי לא היה רשאי להתגייס לצבא הפרוסי.
במלחמת העולם הראשונה קיבל דרגת סרן (Rittmeister). במסגרת תפקידיו היה לקצין האחראי על יחידה רפואית וזכה בעיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה. שלושת אחיו ובן דודו לחמו אף הם במלחמה. אחד נהרג, ואחר נפצע פצעים קשים.
וייס היה פעיל בקהילה היהודית של ברלין. הוא היה חבר ועד סמינר הרבנים הרפורמי בברלין וחבר "האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית" (Centralverein deutscher Staatsbürger jüdischen Glaubens). ארגון זה פעל לקידום הזכויות האזרחיות והחברתיות של היהודים בגרמניה וטיפוח זהותם הגרמנית.
וייס נודע כעורך דין מצוין וכשופט יעיל, והיה גם היהודי הראשון שהצטרף לשירות המדינה הגרמני בתקופה שלפני רפובליקת ויימאר.
סגן מפקד המשטרה הפלילית של ברלין.
בשנת 1918 התמנה וייס לסגן מפקד המשטרה הפלילית של ברלין, ה"קריפו" (KRIPO - KRIminalPOlizei). בשנת 1925 התמנה לראש ה"קריפו". בשנת 1920 הוא פיקד על המשטרה הפוליטית ולבסוף מונה לסגן מפקד כלל משטרת ברלין בשנת 1927.
וייס היה חבר במפלגה הדמוקרטית הגרמנית (Deutsche Demokratische Partei). הימים היו ימי השלטון הדמוקרטי של רפובליקת ויימאר. שלטון זה היה שינוי קיצוני מהשלטון הרודני הקודם של גרמניה. עקב כך הייתה רפובליקת ויימאר נתונה למתקפות מכל גוני הקשת הפוליטית בגרמניה. וייס פעל רבות להגנה על השלטון הדמוקרטי מפני הקיצוניים הימניים והשמאלניים של התקופה. בתוך האווירה הפוליטית הקשה הזו, הפך וייס את ה"קריפו" למוסד שהגן על הדמוקרטיה הפרלמנטרית.
כסגן מפקד משטרת ברלין היה וייס מעורב מקרוב במצוד אחר רוצחו של ולטר רתנאו שהסתיים בלכידתו של הרוצח. רתנאו, תעשיין ופוליטקאי יהודי, שירת בממשלות ויימאר בתפקידים שונים כולל בתפקיד שר החוץ. רתנאו נרצח בשנת 1922, חודשיים אחרי חתימת הסכם רפאלו. מתוקף תפקידו, פעל וייס רבות כנגד הקומוניסטים מחד וכנגד ה"חולצות החומות" – פלוגות הסער הנאציות מאידך ופעל להחרמת נשקם.
בשנת 1927 הביא וייס לסגירת סניף המפלגה הנאצית בברלין. באותה שנה הביא למעצרם של 500 מחברי המפלגה הנאצית בשל השתייכות לארגון לא חוקי.
ד"ר וילהלם ארנולד דריוז, שר הפנים הפרוסי לשעבר, שמינה את וייס למשטרת ברלין אמר בשנת 1932 על וייס:
עימותים עם יוזף גבלס.
בזמן כהונתו, וייס היה מטרה לקמפיין בלתי פוסק של השמצות מצד יוזף גבלס. בימי רפובליקת ויימאר גבלס היה פעיל נאצי בכיר ולימים היה לשר ההסברה הנאצי. גבלס כינה את וייס בכינוי גנאי "איזידור". הוא הצביע עליו כיהודי שמסמל את כל הרע שברפובליקת ויימאר, אותה כינה "הרפובליקה היהודית". בעיתונו "דֵר אַנְגְרִיף" (ההתקפה) פרסם גבלס קריקטורות של וייס המצויר כקוף בעל אף גדול, כחמור וכנחש.
וייס לא נשאר אדיש להתקפות ותקף בחזרה. הוא תבע את גבלס על דיבה וזכה במשפט. גבלס המשיך בהתקפותיו. וייס, שלא הרגיש מאוים, תבע אותו שוב ושוב. ארבעים פעם וייס תבע לדין את יוזף גבלס. בהזדמנויות אחרות הוא אף מנע ממנו לנאום בהפגנות נאציות.
בשנת 1932, בעקבות פעילותו כנגד בכירי השלטון הנאצי, הביא קנצלר גרמניה פרנץ פון פאפן למעצרו של ברנהרד וייס, ואולם זה שוחרר יום למחרת.
בשנת 1940 בסרט האנטישמי היהודי הנצחי, הוזכר שמו ותמונתו כיהודי שהשתלט על גרמניה .
בריחתו של וייס לאנגליה.
ימים ספורים לפני שהיטלר מונה לקנצלר גרמניה, נאלץ וייס לברוח מגרמניה. שוטרי משטרת ברלין, פקודיו של וייס, קיבלו צו לעצור את מפקדם לשעבר. הרמן גרינג אף הציע פרס לכל מי שיסייע בלכידתו של וייס.