בשנת 2012 יצא לאור ספרה הראשון "כלה" בהוצאת עם עובד, בו היא מספרת על אמה, חיה לבית קירשנבאום מצפת, אישה יפה ומסתורית שמתה בגיל צעיר, והייתה נשואה בנישואים ראשונים לשוטר יהודי במשטרת המנדט שנרצח ארבעה ימים לאחר נישואיהם. הספר היה מועמד ברשימה הקצרה לפרס ספיר לשנת 2013.
בשנת 2017 יצא לאור ספרה השני "אררטים" בהוצאת עם עובד בו היא מספרת על לונה, חוקרת שואה ששורשי משפחתה נטועים בעיר חַלַבּ היוצאת למסע שתחילתו ברובע הארמני בעיר העתיקה וסופו בחלב הנחרבת ובמרוצת הימים החל סיפור חייה להשתרג בסיפורם בן מאה השנים של הארמנים.
אליעזר קרסיק
הרב אליעזר קרסיק (טבת תרנ"ח, 1898 - ה' בניסן תש"כ, אפריל 1960) היה יו"ר אגודת חסידי חב"ד בישראל, ארגון הגג של חב"ד בישראל, רב קהילת חב"ד בתל אביב ומנהל ישיבת אחי תמימים בתל אביב.
ביוגרפיה.
נולד בלאפיטש, מחוז מינסק, בלארוס למשפחה המיוחסת להגאון מווילנא.
בשנים 1910–1917 למד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ' (וסניפיה), שבראשה עמד האדמו"ר רבי שלום דובער שניאורסון מליובאוויטש.
בשנת 1917 נשלח על ידי רבי שלום דובער לכותאיסי שבגאורגיה, בשליחות לחיזוק מצבם הרוחני של היהודים המקומיים. במסגרת זו, קרסיק לימד בישיבת תומכי תמימים בכותאיסי בראשות הרב שמואל לויטין.
בתקופת המהפיכה הקומוניסטית עזב את כותאיסי ונסע לרוסטוב, שם שהה בחצר האדמו"ר רבי שלום דובער שניאורסון. וכאשר האדמו"ר נפטר ב-1920, נטל קרסיק חלק בטהרה והלוויה, ומונה על ידי בנו רבי יוסף יצחק שניאורסון לחבר בית דין שהחליט כי בבוא העת יוכלו להעביר את קבר האדמו"ר ללובביץ'. בשנת 1923 למד רבנות בבית המדרש לרבנים בעיירה נוול ברוסיה. ובשנים הבאות כיהן כרב בעיירות נובוסקולניקי ושצ'דרין, תחת מגבלות השלטון הקומוניסטי. בתקופה זו התכתב בהלכה עם רבנים רבים גם מחוץ לברית המועצות ובהם הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בשנת 1932 עזב את שצ'דרין ועבר לפטרבורג (לנינגרד באותם ימים), ואת מקומו ברבנות מילא אחיו הרב מנחם נחמן בן ציון קרסיק.
כדי לשמור שבת נאלץ לעסוק במסחר זעיר ללא דיווח לשלטונות, ובגין כך נאסר למספר שבועות. לאחר שחרורו, קיבל הוראה מהאדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון לעלות לישראל ולעזרתו נחלץ הרב אברהם יצחק הכהן קוק ששלח מכתב לשלטונות ברית המועצות כי הוא כבר זקן ומבקש שהרב קרסיק יחליפו. את היתר היציאה קיבל ממיכאיל קלינין נשיא ברית המועצות. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והתיישב במרכז תל אביב.
בשנת תרצ"ו (1936) פתח יחד עם כמה שותפים משרד למשלוח חבילות לרוסיה. אזרחי ישראל להם קרובי משפחה או ידידים ברוסיה יכלו לשלוח דרכו חבילות לרוסיה, ובגין השלטון הקומוניסטי הדבר היה כרוך בבירוקרטיה רבה. את המשרד ניהל עד יחד עם רעייתו ושותפים, עד לפטירתו.
בתחילת תרצ"ז (1936) מונה לרב קהילת חב"ד בתל אביב (בהמלצת אדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון), לאחר עזיבת קודמו בתפקיד הרב שלמה יוסף זוין. בית כנסת חב"ד בתל אביב שכן בתקופה זו ברחוב מונטיפיורי ולאחר מספר שנים עבר לרחוב נחלת בנימין. מאז ועד פטירתו שימש בתפקיד רב הקהילה, והיה ממנהלי מוסדות חב"ד והקהילה בתל אביב ומראשי חב"ד בארץ ישראל.
בשנת תרצ"ח (1938) ייסד את ישיבת אחי תמימים בתל אביב. על ראשיה נמנו הרב חיים שאול ברוק, הרב יואל קלופט, הרב דוד חנזין והרב דוד פוברסקי. בין תלמידי הישיבה נמנו הרב יואל כהן, הרב מרדכי שלמה ברמן ועוד. חגיגת פתיחת הישיבה התקיימה בל"ג בעומר תרצ"ח, בהשתתפות הרב משה אביגדור עמיאל רבה הראשי של תל אביב, והרב שלמה יוסף זוין. נציג הדתיים בעיריית תל אביב דוד צבי פנקס נעדר במחאה על שפת הלימוד בישיבה - יידיש ולא עברית. לאחר הקמת הישיבה, נאבקו אישים וארגונים שונים בישיבה על רקע שפת הלימוד והרב קרסיק כתב מכתב בנידון אל "האיגוד למען השלטת העברית בארץ ישראל", בו נימק כי שפת הלימוד מותאמת לשפתם של התלמידים.
בשנת תשי"ב-1952 פרסם בבטאון חב"ד סדרת מאמרים ובהם סקירה על הישיבה, סדרי הישיבה וההבדל בין ישיבה זו לישיבות אחרות.
יו"ר אגודת חסידי חב"ד בישראל.
תש"ט-תש"כ (1949–1960) שימש כיו"ר אגודת חסידי חב"ד בישראל ובתפקידו זה היה ממקימי כפר חב"ד ומוסדות חב"ד המרכזיים: ישיבת תומכי תמימים בלוד, בית ספר למלאכה בכפר חב"ד, נשי ובנות חב"ד, צעירי חב"ד, רשת אהלי יוסף יצחק ועוד, סייע להם באופן משמעותי, והעביר הוראות ישירות מחצרו של הרבי מלובביץ'.
היה בקשר מיוחד עם זלמן שזר מראשי הסוכנות היהודית דאז ועם שר החינוך בן-ציון דינור.
בה' בניסן תש"כ (1960) נפטר מהתקף לב. לפי בקשתו נקבר בבית העלמין הישן בטבריה בסמוך לציונם של רבי מנחם מנדל מוויטבסק ורבי מרדכי רוקח.
משפחתו.
היה נשוי ללאה, אחות הרב שניאור זלמן גוראריה. אחיו הרב יעקב ברוך קרסיק כיהן כמשגיח בישיבת תומכי תמימים בעיירה לובביץ'.
לקרסיק שלוש בנות:
מנכדיו:
הערות שוליים.
[[קטגוריה:אנשי העלייה החמישית]]
[[קטגוריה:תל אביב-יפו: אישים]]
[[קטגוריה:משפחת גוראריה]]
[[קטגוריה:רבני חב"ד במאה ה-20]]
[[קטגוריה:בוגרי ישיבת תומכי תמימים בלובביץ']]
[[קטגוריה:יהודים הקבורים בבית הקברות בטבריה]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1898]]
[[קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1960]]
מקסימוס המודה
מקסימוס המודה (יוונית Μάξιμος ο Ομολογητής) המכונה גם התאולוג מקסימוס או מקסימוס של קונסטנטינופול (580 בערך - 13 באוגוסט 662), היה נזיר נוצרי, תאולוג, והיסטוריון. בצעירותו היה עובד מדינה, ואף שימש כעוזרו של הקיסר הביזנטי הרקליוס. עם זאת ויתר על החיים במרחב הפוליטי כדי להיכנס בעול הנזירות.
לאחר המעבר לקרתגו, למד מקסימוס ספרות נאו-אפלטונית והפך בעצמו לסופר בולט. מקסימוס היה נערץ הן בנצרות המזרחית והן בנצרות המערבית. העמדות הכריסטולוגיות שלו המיטו עליו עינויים קשים ועונש גלות, שבעקבותיהם מת. עם זאת, התאולוגיה שלו אושרה על ידי ועידת קונסטנטינופול השלישית והוא הוכתר כקדוש זמן קצר לאחר מותו.
בכתב יד שהתגלה ששמו "חיי מקסימוס המודה" שנכתב על ידי "גרגוריוס מריש עינא", בישוף שהתנגד לגישתו של מקסימוס, יש התייחסות לכך שהוא נולד ב"חיצפין קריתא" כלומר בחספיה.
יואכים גאוק
יואכים גאוק (בגרמנית: Joachim Gauck; נולד ב-24 בינואר 1940) הוא נשיאהּ לשעבר של גרמניה. הוא הנשיא הראשון מאז איחוד גרמניה שהגיע מגרמניה המזרחית.
גאוק היה בעברו כומר לותרני, ופעיל זכויות אדם שזכה למרבית פרסומו במאבק נגד השטאזי בגרמניה והנהגת הפגנות להפלת חומת ברלין בשנת 1989.
ביוגרפיה.
גאוק נולד בעיר הנמל רוסטוק. כשהיה בן 11, נעצר אביו על ידי המשטר הקומוניסטי בחשד לריגול ושהה בגולאג סובייטי במשך 5 שנים, דבר שהשפיע רבות על ראיית העולם של גאוק. בבגרותו החל בלימודי תאולוגיה, ובהמשך הפך לכומר לותרני.
בשנת 1990 שימש כחבר בפולקסקאמר. בעקבות איחוד גרמניה נבחר על ידי הבונדסטאג כנציב הפדרלי הראשון בארכיון השטאזי. בתפקיד זה זכה להכרה על פועלו כ"צייד השטאזי" ו"חסיד בלתי נלאה של הדמוקרטיה" כשפעל לחשוף את פשעי השטאזי.
גאוק היה מועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה בבחירות לנשיאות בשנת 2010, אך הפסיד בפער קטן לכריסטיאן וולף. לאחר פרישתו של וולף, נבחר ב-2012 לנשיא לאחר שזכה לתמיכת 991 מתוך 1228 קולות באספה הפדרלית של גרמניה. בכך היה למועמד המוסכם על מספר מפלגות.
גאורגיוס סינקלוס
גאורגיוס סינקלוס (ביוונית: Γεώργιος Σύγκελλος, בלטינית: Georgius Syncellus; מת אחרי שנת 810) היה כרוניקאי ואיש כנסייה ביזנטי.
גאורגיוס חי שנים רבות כנזיר בארץ ישראל, כפי הנראה בלאורה של חריטון במנזר סוקה שבנחל תקוע (מדבר יהודה). לימים הגיע אל קונסטנטינופוליס, שם התמנה לסינקלוס (syncellus, מילולית: "חבר לתא") של טראסיוס , פטריארך קונסטנטינופול. אחר כך פרש שוב לחיים במנזר, כדי שיוכל לכתוב את מה שנחשב ליצירתו הגדולה – כרוניקה או היסטוריה עולמית ("Ekloge chronographias").
לדברי אנסטסיוס ביבליותקריוס , גאורגיוס "נאבק באומץ רב-נגד כפירה (כלומר נגד איקונוקלאזם) ואף נענש פעמים רבות על ידי השליטים שהתקצפו על פולחני הכנסייה"; ברם, אמיתות דברים אלה מוטלת בספק.
קוג'יקי
קוג'יקי (ביפנית: 古事記 – תיעוד עניינים עתיקים) הוא הכרוניקה העתיקה ביותר בנמצא של ההיסטוריה של יפן, והיא מתוארכת לראשית המאה ה-8. כרוניקה זו נכתבה על ידי או נו יסומארו, לבקשת הקיסרית גנמיי. זוהי אסופת מיתוסים העוסקים ביצירת איי יפן ובקאמי. מיתוסים אלה, בלוויית אלה המופיעים בניהון שוקי, מהווים את הבסיס שממנו צמחה דת השינטו.
מבנה.
קוג'יקי מכיל מספר שירים הכתובים בכתב סיני, אך הסימניות משמשות סימנים פונטיים, ואין להן משמעות מסוימת, מכיוון שהטקסט נכתב ביפנית של היאמטו, בין סוף המאה ה-7 לראשית המאה ה-8. הוא נחלק לשלושה חלקים: קמיצומאקי (גלגול עליון), נאקאצומאקי (גלגול אמצעי) ושימוצומאקי (גלגול תחתון). הקמיצומאקי מכיל את ההקדמה ומתמקד בלידת האלים ובפועלם. הנאקאצומאקי פותח בסיפורו של הקיסר ג'ימו, הקיסר הראשון, וסיפור כיבוש יפן, ומסתיים בקיסר ה-15 אוג'ין. רבים מהסיפורים המופיעים בו הם מיתולוגיים, ואינם מקור היסטורי מהימן. מסיבות שאינן ידועות, מופיעים פרטיהם של הקיסרים השני עד התשיעי, אך ייתכן שקיסרים אלה נוספו לחיבור על מנת למלא את החלל בין המלכים האמיתיים לג'ימו. השימוצומאקי סוקר את התקופה מהקיסר ה-16 ועד הקיסר ה-33, ובניגוד לחלקים הקודמים אינו מכיל אזכורים רבים לאלים.
כתבי יד.