"קוף מעופף" עשוי להיות כל אדם, שמאמין לפרסונה המזויפת של הנרקיסיסט (עצמי כוזב), פועל בשליחותו ומוסיף לסבלו של הקורבן, במודע או שלא-במודע. על פי רוב, מושפע הקוף המעופף מהמניפולציות של הנרקיסיסט, שמטרתן לפגוע בקורבן באמצעות השמצתו או הטלת דופי באישיותו. במקרים מסוימים הקוף המעופף עשוי להיות נרקיסיסט נוסף, הפועל במקביל. קוף מעופף עשוי להיות אדם מסביבתו של הקורבן, מסביבתו של הנרקיסיסט, ובמקרים מסוימים, ארגון אזרחי או ממשלתי (בית משפט, גורם אכיפת חוק, מקום עבודה).
טקטיקות.
שליחויות "הקוף המעופף" עשויות לכלול ריגול, הפצת רכילות, איומים, ויצירת מצג שווא בו הנרקיסיסט מתואר כקורבן ואילו הקורבן הוא התוקפן. עם זאת, לא יהסס הנרקיסיסט להפוך את הקוף המעופף לשעיר לעזאזל במידת הצורך. הקופים המעופפים עשויים להסוות את מעורבות הנרקיסיסט, ולא להיות ערים לניצולם על ידו. לטקטיקה של ריבוי קופים מעופפים השפעה דומה לזו של לחץ חברתי או חרם.
מניעים.
מניעי הקופים המעופפים רבים ומגוונים. בראש ובראשונה, הקסם האישי השטחי שמאפיין את האישיות הנרקיסיסטית שובה את ליבם ומסייע להם להאמין לנרטיב שלו, המאופיין בפרספקטיבה חד-צדדית, בה מוצג הקורבן כאשם. בני משפחה וחברים עלולים בתום לב "לסייע בפתרון הבעיה", כאשר הם תופשים את הצד "הבעייתי" באופן מוטעה, ובכך מוסיפים לסבלו של הקורבן. לעיתים, אדם הנמצא במערכת יחסים של תלות שיתופית עם הנרקיסיסט הופך לקוף מעופף, מתוך שאיפה להיכלל בתחושת-העצמי האומניפוטנטית של הנרקיסיסט. כמו כן, הוא עשוי להשתמש בקורבן כמטרה לביטוי האינסטינקטים התוקפניים המודחקים שלו.
דת מצרים העתיקה
דת מצרים העתיקה הייתה מערכת מורכבת של אמונות וטקסים פוליתאיסטיים, שהיוו חלק בלתי נפרד מתרבות מצרים העתיקה. היא התמקדה ביחסי הגומלין של המצרים עם אלוהויות שהאמינו שהם נוכחות בעולם ושהוא בשליטתם. טקסים כגון תפילה ומנחות סופקו לאלים כדי לזכות בטובתם. המנהגים הדתיים הפורמליים התרכזו בפרעונים, שליטי מצרים, כי האמינו כי הם בעלי כוחות אלוהיים מכוח מעמדם. הם שימשו כמתווכים בין בני עמם לאלים, והיו מחויבים לקיים את האלים באמצעות טקסים ומנחות כדי שיוכלו לשמור על מאע'ת, עיקרון הצדק הקוסמי הנוכח בעולם, ולהדוף את איספת, כוח הכאוס. המדינה הקדישה משאבים עצומים לטקסים דתיים ולבניית מקדשים.
אנשים יכולים לקיים אינטראקציה עם האלים למטרותיהם, לפנות לעזרה באמצעות תפילה או לאלץ את האלים לפעול באמצעות קסם. פרקטיקות אלה היו נבדלות מהטקסים והמוסדות הפורמליים, אך קשורים קשר הדוק. המסורת הדתית העממית הלכה והתבלטה במהלך ההיסטוריה המצרית ככל שמעמדו של פרעה ירד. האמונה המצרית בחיים לאחר המוות וחשיבותם של טקסי ומנהגי הלוויה ניכרות במאמצים הגדולים שנעשו כדי להבטיח את הישרדות נפשותיהם לאחר המוות - באמצעות בניית קברים מפוארים, קבורה עם חפצים ומנחות במטרה לשמר את הגוף והנפש.
שורשי הדת היו בפרהיסטוריה של מצרים והיא המשיכה להתקיים כ-3,500 שנה. פרטי האמונה הדתית השתנו עם הזמן כאשר חשיבותם של אלים מסוימים עלתה וירדה, ויחסיהם המורכבים השתנו. בתקופות שונות, אלים מסוימים זכו להכרה על פני האחרים, כולל אל השמש רע, האל היוצר אמון ואלת האם איזיס. במשך תקופה קצרה, בתאולוגיה שפרעה אחנתון קידם, אל אחד, אתון, החליף את הפנתיאון המסורתי. הדת והמיתולוגיה המצרית העתיקה הותירה אחריה כתבים ומונומנטים רבים, לצד השפעות משמעותיות על תרבויות עתיקות ומודרניות.
אמונות.
האמונות והטקסים המכונים בעידן המודרני "דת מצרים העתיקה", היו חלק בלתי נפרד מכל היבטי התרבות במצרים העתיקה. בשפה המצרית לא היה מונח אחד התואם את תפישת הדת המודרנית. הדת המצרית העתיקה כללה מערך עצום ומשתנה של אמונות ופרקטיקות, המקושרות על ידי ההתמקדות המשותפת שלהם באינטראקציה בין עולמם של בני האדם לעולם האלוהי. מאפייני האלים שאכלסו את הממלכה האלוהית נקשרו בקשר הדוק להבנת המצרים את תכונות העולם בו חיו.
פנתאון האלים.
המצרים האמינו שתופעות הטבע הן כוחות אלוהיים בפני עצמם. כוחות אלוהיים אלה כללו את היסודות, מאפייני בעלי החיים או כוחות מופשטים. המצרים האמינו בפנתאון של אלים, שהיו מעורבים בכל היבטי הטבע והחברה האנושית. מנהגי הדת היו מאמצים לקיים ולמצב את התופעות הללו ולהפוך אותן ליתרון אנושי. מערכת פוליתאיסטית זו הייתה מורכבת מאוד, מכיוון שהאמינו כי אלים מסוימים קיימים בישויות שונות, ולחלקם תפקידים מיתולוגיים מרובים. לעומת זאת, כוחות טבע רבים, כמו השמש, נקשרו לאלילים מרובים. הפנתאון המגוון נע בין אלים בעלי תפקידים חיוניים ביקום לאלילים מינוריים או "שדים" עם פונקציות מוגבלות מאוד או מקומיות. זה יכול לכלול אלים שאומצו מתרבויות זרות, ולעיתים גם בני אדם: פרעונים שנפטרו והאמינו שהם אלוהיים, ומדי פעם גם פשוטי העם שהפכו מכובדים כמו אמחותפ, שלאחר מותו עבדו את דמותו בתור אל.
תיאורי האלים באמנות לא נועדו כמייצגים מוחשיים של האופן שבו האלים עשויים להופיע, אם הם נראים לעיני בני אדם, מכיוון שהאופי האמיתי של האלים נתפס כמסתורי. במקום זאת, התיאורים האמנותיים העניקו צורות מוכרות לאלים המופשטים, באמצעות דימויים סימבוליים כדי לציין את תפקידו של כל אל בטבע. איקונוגרפיה זו לא הייתה קבועה, וניתן היה לתאר רבים מהאלים ביותר מצורה אחת.
אלים רבים נקשרו לאזורים מסוימים במצרים שבהם היו כתות שעבדו וסגדו להם. עם זאת, הקשרים הללו השתנו עם הזמן, והן לא העידו על כך שהאל המזוהה עם מקום מקורו שם. למשל, האל מונטו היה הפטרון המקורי של העיר תבאי. עם זאת, במהלך הממלכה התיכונה הוא הוחלף על ידי אמון כאל המזוהה עם העיר, אף על פי שמקורו במקום אחר. הפופולריות והחשיבות הלאומית של אלים לאומיים השתנו באופן דומה.
לאלילים היו יחסי גומלין מורכבים, אשר שיקפו חלקית את יחסי הגומלין של הכוחות שהם ייצגו. המצרים קיבצו לעיתים קרובות אלים כדי לשקף מערכות יחסים אלה. אחד הצירופים הנפוצים יותר היה שלישייה משפחתית המורכבת מאב, אם וילד, שלהם סגדו יחד. לחלק מהקבוצות הייתה חשיבות רחבה. קבוצה כזו, האניאד, כללה תשע אלוהויות ומערכת תאולוגית שכללה אלמנטים מיתולוגיים של יצירה, מלכות וחיים שלאחר המוות.
היחסים בין אלוהויות יכולים לבוא לידי ביטוי גם בתהליך הסינקרטיזם, בו נקשרו שני אלים שונים או יותר ליצירת אלוהות מורכבת. תהליך זה היווה הכרה בנוכחותו של אל אחד "אצל" אחר, כאשר האל השני קיבל תפקיד השייך לראשון. קשרים אלה בין אלוהויות היו נזילים, ולא ייצגו מיזוג קבוע של שני אלים לאחד, והיו אלים שיכולים לפתח קשרים סינקרטיים מרובים. לפעמים, סינקרטיזם שילב אלוהויות עם מאפיינים דומים מאוד. בתקופות אחרות הוא הצטרף לאלים בעלי אופי שונה מאוד, כמו כאשר אמון, אל הכוח הנסתר, נקשר לרא, אל השמש. האל שהתקבל, אמון-רא, איחד בכך את הכוח שמסתתר מאחורי הטבע עם הכוח הגדול והגלוי ביותר בטבע.
קוסמולוגיה.
תפיסת היקום (הקוסמוס) המצרית התמקדה במאע'ת, מילה המקיפה כמה מושגים, כולל "אמת", "צדק" ו"סדר". זה היה הסדר הקבוע והנצחי של היקום, הן בקוסמוס והן בחברה האנושית, ולעיתים קרובות הוא התגלם כאלילה. הוא היה קיים מאז בריאת העולם, ובלעדיו העולם יאבד מלכידותו. באמונה המצרית, מאע'ת היה כל הזמן מאוים מכוחות האי סדר, ולכן כל החברה נדרשה לקיימו. ברמה האנושית פירוש הדבר שכל חברי החברה צריכים לשתף פעולה ולהתקיים יחד; ברמה הקוסמית פירושו שכל כוחות הטבע - האלים - ימשיכו לתפקד באיזון. מטרה אחרונה זו הייתה מרכזית בדת המצרית. המצרים ביקשו לשמור על מאע'ת בקוסמוס על ידי קיום האלים באמצעות מנחות ועל ידי ביצוע טקסים שדחו אי סדר והנציחו את מחזורי הטבע.
החלק החשוב ביותר בהשקפה המצרית על היקום היה תפיסת הזמן, שעניינה מאוד את תחזוקת ה"מאע'ת". לאורך הזמן הליניארי, חזר על עצמו דפוס מחזורי, שבו מעת לעת התחדשה באירועים תקופתיים שהדהדו את הבריאה המקורית. בין האירועים הללו היו שיטפון הנילוס השנתי והירושה ממלך אחד למשנהו, אך החשוב ביותר היה ה"מסע היומיומי" של אל השמש רע.
כשחשבו על צורת היקום, המצרים ראו את האדמה כמרחב שטוח של אדמה, המאויש על ידי האל גב, שעליו נשענה אלת השמים נות. השניים הופרדו על ידי שו, אל האוויר. מתחת לאדמה היה עולם תחתון מקביל ומעטפת עורקית, ומעבר לשמיים היה המרחב האינסופי של נו, הכאוס שהיה לפני הבריאה. המצרים האמינו גם במקום שנקרא דואת, אזור מסתורי הקשור למוות וללידה מחדש, שאולי שכב בעולם התחתון או בשמיים. בכל יום, האל רע עבר מעל פני האדמה על פני תחתית השמים, ובלילה הוא עבר דרך הדואט כדי להיוולד מחדש עם שחר.
באמונה המצרית, היקום היה מיושב על ידי שלושה סוגים של יצורים חשים: האחד היה האלים; אחר היה רוחם של בני אדם שנפטרו, שהתקיימו בתחום האלוהי ובעל יכולות אלים רבות; בני האדם החיים היו הקטגוריה השלישית, והחשוב שבהם היה פרעה, שגשר בין התחומים האנושיים והאלוהיים.
המלוכה.