במדי מנצ'סטר יונייטד שיחק ארווין 12 שנים והיה אחד מהשחקנים החשובים בהגנת הקבוצה. הוא היה שותף לזכייתה בשבע אליפויות הפרמייר ליג, בשלושה גביעים אנגליים בשנים 1994, 1996 ו-1999, בגביע הפוטבול ליג ב-1992 ובגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1991. לשיא הגיע עם הקבוצה בעונת , עת סייע לה לזכות בטרבל - ליגת האלופות, אליפות הפרמייר ליג וגביע ה-FA.
ארווין שיחק לרוב בעמדות הבלם וליכולתו היציבה בהגנה בשילוב ההשפעה שהייתה לו על משחק ההתקפה היו חלק גדול בהצלחה של מנצ'סטר. הוא התמחה גם בלקיחת בעיטות חופשיות ובעיטות עונשין, ולקראת סיום הקריירה שלו שיחק גם כמגן שמאלי כשהועדף על פני פיל נוויל שהיה צעיר ממנו. במהלך תקופתו במנצ'סטר יונייטד נבחר ארווין פעמיים לנבחרת העונה בליגה האנגלית, בשנים 1994 ו-1999.
במקביל למשחקו במנצ'סטר יונייטד שיחק ארווין בין השנים 1990 ו-1999 בנבחרת אירלנד, במדיה שיחק 56 פעמים וכבש ארבעה שערים. הוא היה שותף להעפלת הנבחרת האירית לשלב שמינית הגמר במונדיאל 1994. את הופעתו האחרונה במדי מנצ'סטר יונייטד ערך ארווין במשחק מול צ'רלטון אתלטיק באולד טראפורד ב-12 במאי 2002, וכהוקרה על תרומתו הרבה לקבוצה קיבל מהמאמן אלכס פרגוסון את סרט הקפטן במשחק זה.
ארווין הצטרף לקבוצת וולברהמפטון וונדררס כשחקן חופשי ביולי 2002, באותו זמן שבו הגיע לקבוצה גם חברו לשעבר במנצ'סטר יונייטד, פול אינס. בעונתו הראשונה בוולבס, , הוא הבקיע שני שערים וסייע לקבוצה לעלות לפרמייר ליג. כאשר שיחקה הקבוצה נגד מנצ'סטר יונייטד בעונה שלאחר מכן זכה ארווין לתשואות ביציעי האולד טראפורד. בסיום עונת ירדה וולבס בחזרה לליגת המשנה וארווין הודיע על פרישה מכדורגל, בגיל 38. לאחר פרישתו, החל ארווין ב-2004 לעבוד כמגיש בערוץ הטלוויזיה של מנצ'סטר יונייטד והוא משמש בתפקיד זה עד היום.
אדריכלות ג'ורג'יאנית
אדריכלות ג'ורג'יאנית היא סגנון אדריכלי שהיה נפוץ בארצות דוברות אנגלית בין השנים 1720–1840. הסגנון הג'ורג'יאני קיבל את שמו בהתאם לשמם של ארבעת המלכים מבית הנובר ששלטו בתקופה זו בממלכת בריטניה הגדולה: ג'ורג' הראשון, ג'ורג' השני, ג'ורג' השלישי וג'ורג' הרביעי.
מאפייני הסגנון.
במקומות בהם בוצעו תוספות בנייה על בסיס מבנים ישנים יותר, הושמו דגש והקפדה יתרה על הבנייה בסגנון הג'ורג'יאני בחזית המבנים הפונה לרחוב. תכנון המבנים הג'ורג'יאנים היה בהתאם לסדר הקלאסי, ונעשה שימוש בתוספות ובאלמנטים של בנייה בהשראת יוון העתיקה ורומא העתיקה. חומרי הבניין היו בעיקר לבנים ואבן טבעית בצבעי אדום צהבהב או לבן.
התפתחות.
האדריכלות הג'ורג'יאנית היא המשך לבנייה בסגנון הבארוק האנגלי, שאחד מאדריכליה המפורסמים היה כריסטופר רן. השינוי הסגנוני בא לידי ביטוי בהגדלת ההשפעה של האדריכלות הפלדיאנית, ביחד עם השפעות של סגנון התחייה הגותית ושינוזרי. החל מאמצע המאה ה-18 חלה עלייה בדומיננטיות של האדריכלות הנאו-קלאסית, בעיקר כתוצאה מבנייה בסגנון התחייה היוונית.
הבנייה בסגנון הג'ורג'יאני הייתה נפוצה גם בקולוניות הבריטיות שמעבר לים. במקומות רבים נבנה הסגנון בהתאמה לזמינות החומרים המקומיים, ובאופן זה הוקמו מבנים ג'ורג'יאניים מעץ טבעי ולוחות עץ מעובד. בניגוד לאדריכלות הבארוק, שהייתה רלוונטית בעיקר למבני פאר כגון כנסיות וארמונות, הסגנון הג'ורג'יאני היה נפוץ גם בקרב המעמד הבינוני במושבות, תוך יישום עקרון הבנייה הוורנקולרית.
החל מ-1840 חלה ירידה במעמדו של הסגנון הג'ורג'יאני באירופה, והוא הוחלף בהדרגה על ידי סגנון התחייה הגותית. בארצות הברית הוא היה אחד ממאפייני הקולוניאליזם, ולפיכך חל פיחות במעמדו גם שם. בקנדה ובמדינות חבר העמים הבריטי היה הסגנון הג'ורג'יאני אות נאמנות לממלכה המאוחדת ולמורשתה, והיה הסגנון הדומיננטי במאה ה-19. בעשורים הראשונים של המאה ה-20 הפך הסגנון לדומיננטי פעם נוספת, וכונה "התחייה הקולוניאלית" או "הסגנון הנאו-ג'ורג'יאני". במאה ה-21 הסגנון מבוקש בעיקר בקרב לקוחות פרטיים באחוזות כפריות.
דניס אירווין
אדריכלות ג'אורג'יאנית
סטורן 1
סטורן 1 (באנגלית: Saturn I) היה משגר לוויינים, הראשון ממשפחת המשגרים סטורן, שפותח על ידי נאס"א. הוא היה מיועד לשיגור כמעט כל סוגי המטענים כולל חלליות מאוישות (אף על פי שכוונה זאת לא התגשמה בסופו של דבר). המשגר היה המשגר האמריקאי הראשון שפותח בכוונת תחילה לשגר מטענים לחלל.
השימוש המעשי בסטורן 1 היה מצומצם למדי והוא שוגר רק עשר פעמים. מתוך שיגורים אלו, חמישה היו שיגורי מבחן ושאר השיגורים שיגרו חלליות אפולו דמה. בשלושת השיגורים האחרונים שוגרו גם שלושה לווייני פגסוס, אשר חקרו את כמות המטאורואידים שנמצאים באזורים בהם משימות אפולו יתבצעו.
המשגר.
משגר הסטורן 1 הסופי היה משגר דו־שלבי, אשר הונע בדלק נוזלי ושקל כ־517 טון כולל הדלק.
השלב הראשון, ה־S-I, כלל תשעה מכלי דלק (חמצן נוזלי וקרוסין) ושמונה מנועי H-1 שפותחו על ידי רוקטדיין (לימים נרכשו על ידי פראט אנד ויטני). בגרסה הראשונה, כל מנוע H-1 סיפק 734,000 קילו ניוטון של דחף ובגרסה השנייה כל מנוע סיפק 836,000 קילו ניוטון. בסך הכל, השלב הראשון סיפק 5.87 מגה ניוטון של דחף בגרסתו הראשונה ו־6.69 מגה ניוטון בשנייה. אורכו של כל מנוע היה 2.18 מטר וקוטרו 1.68 מטר בצד הצר. חיצונית, לשלב היו שמונה סנפירים והמנועים היו מסודרים כך שארבעה היה במרכז וקבועים, והארבעה הנותרים היו מסביבם. את הארבעה החיצוניים היה ניתן לכוון בשביל לשלוט בכיוון המשגר.
השלב השני, ה־S-IV, הכיל שישה מנועי RL-10A-3 ופעל על חמצן נוזלי ומימן נוזלי. כל אחד מהמנועים סיפק דחף של כ־66.7 קילו ניוטון, והשלב סיפק סך הכל כ־400 קילו ניוטון של דחף.
שיגורים.
הסטורן 1 יוצר במרכז טיסות החלל מרשל, והובל לנמל החלל קייפ קנוורל, ממנו שוגר, בשנים 1961-1965.
שיגורי המבחן.
ארבעת שיגורי המבחן הראשונים היו שיגורי מבחן רק של השלב הראשון, S-I. כל שיגורי המבחן הללו היו טיסות תת־מסלוליות וגובהם המקסימלי היה בין 129 ו־167 ק"מ. בשלושת השיגורים הראשונים השלב השני והשלישי מולאו במים, כשבשיגור השני והשלישי שוחררו 109,000 ליטר של מים כחלק מפרויקט "הייוואטר" (Highwater). הפרויקט ניסה לבדוק מה יתרחש כאשר כמות גדולה של מים משוחררים ליונוספירה.
שיגור המבחן החמישי (SA-5) היה המבחן הראשון בו השלב השני של הסטורן 1 (S-IV) פעל. שיגור זה היה הטיסה המסלולית הראשונה בתוכנית אפולו.
שיגורי חללית אפולו.
שני השיגורים הבאים, SA-6 ו־SA-7 (או משימות AS-101 ו־AS-102 בהתאמה), היו טיסות מבחן של חלליות אפולו דמה ומערכות הצלה דמה. חללית הדמה הייתה זהה לאמיתית במסה, בנפח, בצורה ובמרכז הכובד. בשיגור הראשון התרחשה תקלה קלה כאשר אחד משמונה המנועים של השלב הראשון כבה מוקדם, אך המנועים האחרים פעלו יותר כפיצוי כך שהמשימה הצליחה. המשימה השנייה הייתה כמעט זהה כשהשינוי הגדול ביותר הייתה הוספת מחשב הניתן לתכנות (כך שניתן לשנות בו הגדרות בעת הטיסה עצמה).
שיגורי לווייני פגסוס.
שלושת השיגורים האחרונים SA-8 עד SA-10 (או משימות AS-103 עד AS-105), בשנת 1965, היו שיגורים בהם נכללו לא רק חלליות דמה אלא גם לווייני פגסוס. הלוויינים נועדו לבדוק את כמות המטאורואידים במסלולים שונים סביב כדור הארץ (400 עד 600 קילומטרים) כדי לצבור ידע שיאפשר לטיסות עתידיות לעבור באזורים אלו בבטחה. לכל לוויין פגסוס היו "כנפיים" באורך 29 מטר אשר סיפקו משטח גדול (מעל ל־185 מטר מרובע) שבו יבדקו פגיעות מטאורואידים. הלוויינים נועדו לעבוד כשנה אך פעלו אף יותר משנתיים לאחר שיגורים.
אקדמיה יבנאית חדשה
אקדמיה יבנאית חדשה (או אקדמיית יבנה מודרנית; בגרמנית: Moderne Jabnehakademie, ברומנית: O Academie Iabneiană modernă) הייתה תוכנית להקמת אקדמיה בארץ ישראל, שתהווה מרכז רוחני של העם היהודי ויכהנו בה כל ענקי הרוח של העם היהודי, בלי קשר להשקפותיהם הדתיות, הלאומיות או החברתיות. השם מהווה התייחסות ל"כרם יבנה" שפעל לאחר חורבן בית שני. את התוכנית הגה ופרסם, בתחילת המאה ה-20, הרב ד"ר יעקב יצחק נימירובר, מי שכיהן (לאחר הפרסום) כרב הראשי הראשון של יהדות רומניה.
נימירובר פרסם תחילה את רעיונו במאמר שפורסם בגרמנית בכתב עת רומני בשנת 1902, ולא זכה להדים. הוא הגיש את עבודתו לעיונם של מורו, פרופ' מוריץ לצרוס, ולמקס נורדאו וה"מ כהן, והם הגיבו בסקפטיות מסוימת. הרב מקס אלברט קלאוזנר העביר ביקורת מעט אירונית. למרות התגובות הלא מעודדות, נימירובר חשב שתוכניתו בת הגשמה וב-1906 פרסם, ברומנית, תוכנית מפורטת ומורחבת.
ב-1909 פורסמה תוכניתו כספר בגרמנית, בווינה, בשתי מהדורות. ב-1913 פורסם הספר גם בעברית, בבוטושאן, בשם אקדמיה יבנאית חדשה.
נימירובר היה מודע לפיצול ההולך וגובר בקרב בני העם היהודי, לכן קיווה שהאקדמיה המוצעת על ידו תהווה גורם מלכד שיתעלה מעל לגורמים המפרידים. הוא סבר שניו יורק, שהייתה המרכז היהודי הגדול ביותר; ברלין, המקום שבו התפתחה היהדות המודרנית; ופריז, שבה משכן כל ישראל חברים, יאלצו לוותר לירושלים על הכבוד לארח את האקדמיה החדשה.
מהותה של האקדמיה המוצעת.
נימירובר קבע שלאקדמיה היבנאית המתוכננת צריכות להיות מטרות דתיות, לאומיות, רוחניות, מדעיות, ספרותיות ואמנותיות. תחילה הוא קבע מה האקדמיה לא צריכה להיות: היא לא תהיה סינוד דתי, כדי לא לפגוע בחופש המצפון ובזכויות המיעוטים, וכדי שעצמאות הביקורת תהיה מקודשת.
הפיצול הדתי בקרב היהודים.
לדברי נימירובר, העם היהודי בזמנו התפלג מבחינה דתית לקבוצות הבאות:
אקדמיה יבנאית מודרנית
Shalom TV