ישנם סממנים בלבוש שמבדילים בין רווקים לנשואים, סממנים אלו ניתן למצוא בפרטי הלבוש של ימות החול ובפרטי הלבוש של שבתות וחגים.הסממן המובהק ביותר של ימות החול מצוי בבגד העליון - גברים רווקים לובשים חלאט שחור ואילו נשואים לובשים קאפטן ירושלמי, הארוג פסים אפורים ושחורים. בלבוש ימות הקודש החגיגי מצוי סממן יחיד המבדיל בין הרווקים והנשואים והוא צבע הגרביים. ברוב חצרות החסידות, צבע גרביי הרווקים שחור כבכל ימות השנה ואילו זה של הנשואים לבן. אדמו"רים ורבנים נוהגים ללבוש מעל הלבוש קפוטה שחורה מבהיקה. הדבר נועד כדי להבדילם מהחסידים הפשוטים ולהבליט את חשיבותם וייחוסם.
קאפטן.
מערכת הלבוש של נכבדי הערבים, כשל רבים מתושבי אימפריה העות'מאנית, כללה את הדגם המקורי של מעיל הקאפטאן - מעיל פסים, בהיר בדרך כלל, וארוך. הקפטאן נקרא בערבית: قُفْطَان (קֻפְטַאן), בטורקית: kaftan, ובפרסית, שהיא כנראה מקור השם: خفتان (ח'פתאן). שמו ביידיש, כשגור בפי אנשי היישוב הישן האשכנזים, היה געלע קאפטן.
"'קאפטן ירושלמי" - מכונה גם "כתונת פסים", או "געלע קאפטן" (בתרגום מיידיש לעברית: קאפטן צהוב).
הוא סוג של מעיל ארוך השייך לסוגי המעילים הנקראים קפוטה, הוא אחד פריטי הלבוש היותר מוכרים בקבוצת פרטי הלבוש של חסידי ירושלים והוא אחד פרטי הלבוש המסמלים צורת לבוש זו.
אנשי היישוב הישן בירושלים, הלובשים קאפטן ירושלמי, נוהגים לקרוא לו "קאפטן" - קיצור, ללא תוספת. (להבדיל מה"עס חלאט" שהוא הכינוי הירושלמי לבעקיטשע ותרגומו: "בגד לארוחות").
מבנה הקאפטן.
מבנה הקאפטן נקבע על ידי רבי אלעזר מנדל מלעלוב, על גיזרה זו מקפידים עד היום כדי לא לשנות בה מאומה. בגיזרה ישנם כמה מוטיבים יהודיים:
גארטל.
הגארטל היא חגורת בד רחבה. מקורה במנהג לענוד "אזור"; כלומר חגורה כלשהי, שתפריד בין פלג הגוף העליון לתחתון בעת תפילה.
ולפיכך יש החוגרים בעת תפילה חגורה דקה נוספת על גבי הגארטל. בספר "משנה ברורה" נאמר שחגירת גארטל היא "דרך חסידות" וספר פסקי תשובות מסביר: "כדרך הגיבורים והרצים לשנס מותניהם כשרוצים להתגבר".
אבנט.
אבנט הוא מין סוג של גארטל הנלבש על ידי החסידים הנוטלים את לבושו המסורתי של היישוב הישן, את האבנט לובשים חסידים הנמנים עם היישוב הישן אך ורק כשהם לבושים בבגדים של שבת ויום טוב. גובהו של האבנט הוא 18 סנטימטר, הוא מן סוג של גארטל המייחד את חסידי ירושלים מכלל החסידים.
ג'ובה.
ג'ובה (בערבית: جبة) - כפי רוב המלבושים החסידים ירושלמים שרובם מתבססים על מנהגי הערבים.
ג'ובה או גֻ'בָּה, הוא מעיל חום עליון, שכמוהו לבשו הגברים הפולנים מכל שכבות החברה החל מסוף המאה ה-16.
כיום אינו נלבש על ידי חסידי חצרות פולין אלא על ידי חסידים בחצרות ירושלמיות. הוא נהוג ללבישה אצל כל חצרות ירושלים, ונחשב לבגד מפואר ומהודר; מחירו גבוה. הוא פריט לבוש גם בחסידויות ובקבוצות שאמצו פריטים מהלבוש החסידי ירושלמי.
הלבוש הנשי.
בתחילה לא הייתה שום התייחסות ללבושי הנשים ולא נקבעו תקנות בעניין זה ולכן כל אישה התלבשה לפי הנהוג במדינת מוצאה. בשלב מאוחר יותר החלו להיקבע כללי לבוש מחמירים לנשים. צורת הלבוש של הנשים נקבעה אך ורק מענייני צניעות, בעוד אצל הגברים היו צורות הלבוש כסמן להתבדלות מן הגויים וכשמירה על המסורת.
הנשים חויבו ללבוש לבוש צנוע יותר משאר נשות החסידים (הלא ירושלמיים). הן מחויבות לשמור על התקנות ולגרוב גרביון שחור עבה בכל ימות השנה, ולחבוש מטפחת ראש הדוקה שחורה, המכונה: "יאזמה", גם כן בכל ימות השנה, מקורה בנשות היהודים הספרדים והמזרחיים, ועל פי הנהוג באימפריה העות'מאנית במאה ה-18.
מהתקנות.
הרב אהרן ראטה, מייסד חבורת שומר אמונים ומחבר הספר "שומר אמונים" בו הוא קבע תקנות שונות המתייחסות לנושאים שונים הנוגעים במנהגים, מסורת והשקפת עולם כללית, ובהם גם צורות הלבוש. בפרק העוסק בלבוש החסידי מתייחס ר' ראטה אך ורק ללבוש האישה. בניגוד לתקנות לבוש הגברים המנומקות במנהגים ובמסורת, תקנות לבוש הנשים מקורן בטעמי צניעות בלבד. ציטוט מן הספר שומר אמונים המתייחס ללבוש האישה:
לבוש ילדים.
לילדי החסידים אין תקנות הכתובות בספר שומר אמונים שקבע האדמו"ר הזקן, אולם הן ידועות לכל החסידים. לדוגמה, כל לבושי הילדות המוכתבות כנורמה, מיועדות לבנות אשר טרם הגיעו אל גיל מצווה. לבושן של הבנות מעל גיל מצווה (נערות) ושל נשים נשואות כמעט זהה. ההבדל המהותי בין הנערות לבין הנשים הנשואות הוא בכך שלנשים הנשואות תקנוני צניעות כתובים בספר תקנות החסידות.
לדוגמה נורמה בחסידות תולדות אהרן היא שכל הבנות אשר טרם חגגו גיל מצוות קולעות את צמותיהן, המכונות ביידיש: צעפאלא'ך. מנהג זה, לפי תפיסת הקהילה, מסמל חן יהודי נשי.
ז'אן גאבן
ז'אן גאבן (בצרפתית: Jean Gabin, 17 במאי 1904 - 15 בנובמבר 1976) היה שחקן קולנוע צרפתי, אחד מהכוכבים האגדיים של הקולנוע הצרפתי במאה ה-20, אשר שיחק ב-94 סרטים.
ילדותו ונעוריו.
נולד ב-1904 בפריז כז'אן-אלקסיס מונקורז'ה (Jean-Alexis Moncorgé) כבן לאמני הקברט פרדינאן מונקורז'ה והלן פטי.
גדל בכפר Mériel מריאל במחוז סן-אֵה-אואז, מצפון לפריז.
עבד בהתחלה כפועל, לאחר מכן מגיל 19 השתלב בעולם הבידור כחלק מלהקת פולי ברז'ר.
עד לשירות הצבאי המשיך לשחק תפקידים משניים בתיאטראות.
תחילת דרכו כשחקן וזמר.
אחרי השחרור מהצבא חזר לעולם הבידור תחת שם הבמה "ז'אן גאבן". שיחק וזימר במופעי מיוזיק הול ואופרטות תוך כדי חיקוי סגנונן של מוריס שבלייה שהיה אז באופנה.
היה לפרק זמן חבר בלהקה שסיירה בדרום אמריקה ובחזרתו לצרפת התקבל למולן רוז'. עם הזמן עורר תשומת לבם של המפיקים ושולב בתפקידים חשובים יותר, כולל בשני סרטים אילמים בשנת 1928.
התחלת הקריירה כשחקן קולנוע.
כעבור שנתיים עבר לשחק בסרטים עם פס-קול כשהראשון, בהפקת האחים פאטה, היה Chacun Sa Chance (לכל אחד המזל שלו). שיחק עדיין תפקידי משנה במשך ארבע שנים בכתריסר סרטים בבימוים של מוריס וז'ק טורנר. בפרסומו האמיתי זכה על ידי המשחק בסרט "מרי שאפדלן" משנת 1934 בבימויו של ז'וליין דיביבייה. ב-1936 שיחק כגיבור רומנטי בסרט אחר - דרמת מלחמה - של דיביבייה, "לה בנדרה", מה שהעלה אותו ככוכב על מפת הקולנוע הצרפתי. להכרה בינלאומית גורפת זכה ז'אן גאבן הודות למשחקו בסרט המצליח "פפה לה מוקו" ("Pépé le Moko ") (1937).
כיכב בהמשך בכמה מיצירות הגדולות של ז'אן רנואר - "האשליה הגדולה" (La Grande Illusion), סרט אנטי-מלחמתי, וב "מפלצת האנושית" לפי הרומן של אמיל זולא יחד עם השחקנית סימון סימון. כמו כן הופיע באחד מהסרטים המוערכים של מרסל קרנה - "Le Quai Des Brumes" ("נמל הצללים").
בימי מלחמת העולם השנייה: שחקן וגיבור.
בשנות ה-1930 דחה ז'אן גאבן הצעות להשתתף בהפקות של ההוליווד מעבר לאוקיינוס. אבל אחרי כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית הצטרף לז'אן רנואר וז'וליין דיביבייה שנמלטו לארצות הברית. אחרי גירושיו השניים ב-1939 בהוליווד ניהל גאבן רומן סוער עם מרלן דיטריך.
אופי בלתי ממושמע, סיכן את החוזה שלו עם אולפני RKO בגלל התעקשותו לצרף את מרלן דיטריך לליהוק סרט מסוים בניגוד לדעת המפיקים. לבסוף פוטר ופרויקט הסרט אורכב.
בשלב מסוים השחקן התגייס לכוחות צרפת החופשית של שארל דה גול והצטיין בקרבות נגד כוחות הציר בצפון אפריקה. בגלל גבורתו זכה אף במדליה הצבאית וב
צלב המלחמה. אחרי הפלישה לנורמנדי, גאבן נמנה עם חברי היחידה הצרפתית שנכנסה לפריז המשתחררת.
אחרי המלחמה.
בשנת 1946 מרסל קרנה בחר בו כדי לככב בסרטו "Les Portes de la Nuit " (שערי הלילה) אבל בגלל בעיות בהתנהגות פוטר גם הפעם. לאחר שמצא מפיק ובמאי בשביל הפקה שבה יוכל לשחק כמבוקשו יחד עם מרלן דיטריך, הסרט, שנקרא "מרטן רומניאק" לא קטף הצלחה והיחסים בין שני הכוכבים עלו על שרטון. אחרי עוד כישלון קופות ב-1947, ניסה גאבן ללא הצלחה רבה לחזור על במת התיאטרון.
עם זאת, שיחק תפקיד ראשי בסרט של רנה קלמאן, Au-Delà Des Grilles (מאחורי הסורגים) (1949) שזכה בפרס אוסקר על הסרט הזר הטוב ביותר.
באה עוד סדרה של כישלונות והקריירה שלו נראתה גמורה לתמיד. אולם בשנת 1954 חזר לכותרות עם מותחן הפשע של ז'אק בקר Touchez pas au grisbi (הביזה). משחקו זכה לשבחי המבקרים והסרט הייתה להצלחה עולמית.
עם ז'אן רנואר שיתף פעולה גם בסרט "פרנץ' קנקן" French Cancan יחד עם מריה פליקס ופרנסואז ארנול.
במשך מעל עשרים שנה ז'אן גאבן שיחק במעל שלושים סרטים, הרבה מהם מוצלחים מבחינה מקצועית ומסחרית, כולל כאלה שהופקו על ידי חברת גאפר פילמס Gafer films (שהייתה עסק משותף שלו ושל פרננדל).
בין השחקנים שהופיעו יחד איתו אחרי המלחמה יש לציין את בריז'יט בארדו ("En cas de malheur"), אלן דלון ("Le Clan des Siciliens" "החוב הסיציליאני" 1969, ו "Deux hommes dans la ville "-"שני גברים בעיר"), ז'אן-פול בלמונדו
גאבן נפטר מלוקמיה ב-15 בנובמבר 1976 בבית החולים האמריקאי בפאריס, בפרבר ניי-סיר-סן. לפי רצונו, גופתו נשרפה ואפרו פוזר בים בטקס צבאי מתוך אנייה של חיל הים.
מבחר מסרטיו.
- "His Last Twelve Hours"ׁ(בימוי: לואיג'י זאמפה)
אלמנשיה
אל-מנשייה
צילום עירום
צילום עירום הוא צילום הגוף העירום בממד האמנותי שלו.
צילום עירום אמנותי נבדל מן הצילום הפורנוגרפי, שהוא בעל מרכיבים אגרסיביים ופתיינים באופיים. צילום עירום אמנותי נבדל גם מצילומי אופנה, שהם זוהרים יותר ומדגישים בעיקר את המאפיינים המיניים של הדוגמן או הדוגמנית העומדים במרכז היצירה.