מאז גילויה הייתה האבן למוקד של יריבויות לאומיות מתמשכות. ראשית היה זה בהעברתה מידיים צרפתיות לבריטיות במהלך המלחמות הנפוליאוניות, ולאחר מכן הדבר התבטא במחלוקת ארוכת השנים בדבר תרומתם היחסית של תומאס יאנג האנגלי וז'אן-פרנסואה שמפוליון הצרפתי לפענוחה. מאז שנת 2003 התבטאה היריבות גם בדרישה המצרית להשבת האבן למצרים.
אף על פי שחקר הצו המופיע על האסטלה החל כבר עם הופעת תרגומו הראשון המלא של הטקסט היווני בשנת 1803, חלפו כ-20 שנה נוספות בטרם הודיע שמפוליון על תעתיק הכיתוב המצרי, בשנת 1822 בפריז. זמן ארוך יותר חלף בטרם יכלו חוקרים לקרוא כתובות וספרות במצרית עתיקה בבטחה. ציוני הדרך בפענוח האבן היו ראשית ב-1799, אז הובן כי מדובר באותו התוכן בשלושה סוגי כתב, ולאחר מכן בהבנה שהכתב הדמוטי השתמש בסימנים פונטיים לאיות שמות זרים (1802), בהבנה כי כתב החרטומים עשה כך גם כן, תוך דמיון נרחב לכתב הדמוטי (1814, על ידי תומאס יאנג), ולבסוף, בהבנה שלא רק שמות זרים נכתבו באופן פונטי בכתב החרטומים, אלא גם מילים ילידיות במצרית עתיקה נכתבו בצורה זו (1822–1824, על ידי שמפוליון).
שני קטעים נוספים מעותקים של אותו הצו התגלו בשלבים מאוחרים יותר, כמו גם כתובות דו-לשוניות ותלת-לשוניות נוספות שכללו את כתב החרטומים. עם אלה נמנים צווים תלמיים מוקדמים יותר, כגון צו קנופוס משנת 238 לפנה"ס וצו ממפיס מטעם תלמי הרביעי משנת 218 לפנה"ס לערך. הדבר אמנם גורע מייחודיותה של אבן רוזטה, אולם היא נשארה המפתח ששימש להבנת הספרות והתרבות של מצרים העתיקה בעת החדשה. המונח "אבן רוזטה" משמש כיום גם בהשאלה לתיאור רמז משמעותי בתחום ידע חדש.
תיאור האבן.
אבן רוזטה מתוארת בקטלוג מודרני של הממצאים הארכאולוגיים שנמצאו בידי המשלחת הצרפתית, ושנמסרו לכוחות הבריטיים בהסכם הכניעה ב-1801, כ"אבן גרניט שחורה, הנושאת שלוש כתובות... שנמצאה ברוזטה". תקופה מסוימת לאחר שהועברה האבן ללונדון, נצבעה הכתובת שעליה בגיר לבן כדי לאפשר את קריאת הכיתוב, ושארית פניה כוסתה בשעוות קרנובה במטרה להגן על המוצג מטביעות ידיהם של מבקרים. הכיסוי גרם לאבן לעטות גוון כהה יותר, דבר שהוביל לסברה השגויה כי היא עשויה מבזלת שחורה. ב-1999, כאשר נוקתה, הוסרו ממנה כיסויים אלו, ונחשפו הגוון האפור-כהה המקורי של האבן, הברק הנוצר מהמבנה הגבישי שלה והעורק הוורוד המצוי בחלקה השמאלי העליון. מהשוואות שנערכו עם דגימות סלע מאוסף רוזמרי ודיטריך קְלֶם במוזיאון הבריטי, שכולל דגימות סלע ממחצבות מצריות, עלה דמיון רב לסלע שנחצב במחצבת גרנודיוריט קטנה בהר גבל טינגר בגדה המערבית של הנילוס, מערבית לאי יב במחוז אסואן; העורק הוורוד הוא מאפיין טיפוסי לסלעי גרנודיוריט מאזור זה.
ממדיה של אבן רוזטה כיום הם: 114.4 ס"מ גובה, 72.3 ס"מ רוחב ו-27.9 ס"מ עובי, ומשקלה 760 קילוגרם לערך. היא נושאת שלוש כתובות: הכתובת העליונה כתובה בכתב חרטומים מצרי עתיק, השנייה כתובה בכתב דמוטי והשלישית ביוונית עתיקה. פניה הקדמיות של האבן מוברקות והכתובות חרוטות עליהן בעדינות; צדי האבן מלוטשים, אך צדה האחורי עובד רק מעט, ככל הנראה מכיוון שהוא לא היה גלוי במקום שבו ניצבה האבן.
האסטלה השלמה.
אבן רוזטה היא קטע מאסטלה גדולה יותר. בחיפושים נוספים שנערכו לאחר מכן באתר הארכאולוגי ברוזטה לא נמצאו חלקים נוספים מאסטלה זו. בשל פגעי הזמן, אף אחת מהכתובות על האבן אינה שלמה. החלק העליון, שכולל את כתבי החרטומים, הוא החלק שניזוק במידה הגבוהה ביותר. ניתן לראות רק את 14 השורות האחרונות של הטקסט, אך כולן קטועות בקצה הימני, וב-12 מתוכן קטוע גם הקצה השמאלי. החלק השני, הכולל את הטקסט הדמוטי, הוא החלק ששרד בצורה הטובה ביותר: הוא כולל 32 שורות, מהן 14 השורות הראשונות נקטעו במעט בצדן הימני. החלק האחרון, הכולל את הטקסט היווני העתיק, כולל 54 שורות, שמהן שרדו במלואן רק 27 השורות הראשונות; היתר ניזוקו בצורה משמעותית בשל שבר אלכסוני בקטע הימני התחתון של האבן.
ניתן להעריך את אורכו המלא של הטקסט ההירוגליפי, כמו גם את ממדיה המקוריים של האסטלה השלמה, שאבן רוזטה מהווה חלק ממנה, על פי אסטלות דומות ששרדו עד היום, לרבות העתקים אחרים של אותו צו מלכותי. דוגמה לאסטלה דומה היא אסטלת צו קנופוס, המוקדמת במעט, שהוצבה בתקופת שלטונו של תלמי השלישי ב-238 לפנה"ס. אסטלה זו, שנמצאה על ידי קארל ריכרד לפסיוס ב-1866, נישאת לגובה 224 ס"מ, נפרסת לרוחב 81 ס"מ וכוללת 37 שורות של כתבי חרטומים, 75 שורות של טקסט דמוטי ו-76 שורות של טקסט יווני. הטקסטים הם באורכים דומים. לפי השוואות לממצאים אלו, ניתן להעריך כי חסרות 14 עד 15 שורות של כתבי חרטומים בחלק העליון של אבן רוזטה, שגובהן הכללי מסתכם ב-30 ס"מ. בנוסף לכתובות, סביר להניח שהאסטלה השלמה כללה גם איור שבו נראה המלך מוצג בפני האלים, עם שמש מכונפת הניצבת מעל הסצנה, כמו באסטלת קנופוס. ניתן להסיק מקיומן של האסטלות הדומות, ומהעובדה שהאבן עצמה כוללת את הסימן ההירוגליפי ל"אסטלה" O26 כי בצורתה המקורית הייתה האסטלה בעלת קצה עליון מעוגל. גובהה של האסטלה המקורית מוערך ב-149 ס"מ.
הכתובת שעל האסטלה וההקשר ההיסטורי.
האסטלה הוקמה לאחר הכתרתו של המלך תלמי החמישי, ועליה חקוקה כתובת – צו מטעם אספה של כוהנים שהתכנסו בממפיס, אשר ייסד את פולחן האלוהות של תלמי החמישי. הצו מתוארך ליום 4 בקסנדיקוס לפי הלוח המוקדוני ו-18 במשיר לפי הלוח המצרי, בשנה התשיעית למלכותו של תלמי החמישי, תאריך אשר מקביל ל-27 במרץ 196 לפנה"ס. התאריך מתאים לתקופת כהונתם של הכוהנים המוזכרים בצו: אאטוס בן אאטוס, שהיה כוהן פולחן האלוהות של אלכסנדר הגדול וחמשת מלכי בית תלמי שמלכו אחריו, ושלוש מעמיתותיו שניצחו על פולחנן של ארסינואי השנייה (אחותו ואשתו של תלמי השני), ברניקי השנייה (אשת תלמי השלישי) וארסינואי השלישית (אחותו ואשתו של תלמי הרביעי). בטקסט בכתב החרטומים ובכתב היווני מופיע תאריך נוסף, המקביל ל-27 בנובמבר 197 לפנה"ס, יום השנה הרשמי להכתרתו של תלמי החמישי. אולם הכתוב בכתב הדמוטי נמצא בסתירה לתאריכים אלה, שכן בו מצוינים שני ימים רצופים להכתרה ולצו בתאריך המקביל לחודש מרץ. אף שאין ודאות מדוע סתירה מסוג זה קיימת בין הטקסטים, ישנה הסכמה בין החוקרים כי הצו הוצא ב-196 לפנה"ס וכי הוא נועד לבסס מחדש את שלטונו של בית תלמי במצרים.
הצו הוצא במהלך תקופה סוערת בהיסטוריה של מצרים העתיקה. תלמי החמישי, בנם של תלמי הרביעי וארסינואי השלישית, הפך לשליט בגיל חמש לאחר מותם הפתאומי של שני הוריו, אשר, לפי מקורות בני התקופה, נרצחו בעקבות קשירת קשר שכללה את פילגשו של תלמי הרביעי, אגתוקלאה, ומשפחתה. אותם קושרי קשר שלטו בפועל במצרים בשמשם עוצרים ואפוטרופוסים של תלמי החמישי, אולם שלטון זה נמשך שנתיים בלבד. כחלק ממרד שפרץ בהנהגתו של הגנרל טלפולמוס, נתפסו אגתוקלאה ומשפחתה בעיר אלכסנדריה ונעשו בהם שפטים. טלפולמוס הוחלף בתפקידו כעוצר בשנת 201 לפנה"ס על ידי אריסטומנס מאליזיה, ששימש שר בכיר בזמן הוצאת צו ממפיס. נוסף על כך, כוחות פוליטיים מחוץ לגבולות מצרים החמירו את הבעיות הפנימיות בממלכה. אנטיוכוס השלישי ופיליפוס החמישי כרתו ברית שבה הסכימו לחלק את שטחיה של מצרים מעבר לגבולותיה. תחת ברית זו, כבש פיליפוס מספר איים וערים בקאריה ובתראקיה, בעוד קוילה-סוריה, לרבות יהודה, נפלו בידי בית סלאוקוס בקרב בניאס. במקביל, נמשך בדרום מצרים מרד שהחל בימי תלמי הרביעי. הן המלחמה והן המרד נמשכו בעת הכתרתו הרשמית של תלמי החמישי בגיל 12 בממפיס, עת הוצא הצו.
האסטלה היא דוגמה מאוחרת בשורה של מה שנודע כ"אסטלות תרומה". אסטלות אלה מתארות לרוב כיצד מונרך מכהן מעניק פטור ממס לכוהנים בממלכתו. במשך 2,000 השנים שקדמו לצו ממפיס, הקימו הפרעונים אסטלות מסוג זה, כאשר הדוגמאות הקדומות ביותר מתוארכות לתקופת הממלכה הקדומה. בתקופות המוקדמות הוצאו צווים מסוג זה בידי המלך עצמו, אולם צו ממפיס מטעם תלמי החמישי הוצא על ידי הכוהנים, כשומרי מסורת התרבות המצרית. הצו מציין את מתנת הכסף והדגן שהעניק תלמי החמישי למקדשים, וכן הוא מציין כי בשנה השמינית לשלטונו, בעת הצפות משמעותיות במיוחד של הנילוס, סכר המלך עודפי מים לטובת החקלאים. בתמורה למחוות אלו, התחייבו הכוהנים כי יום הולדתו ויום הכתרתו של המלך ייחגגו מדי שנה, וכי כל כוהני מצרים יעבדו אותו לצד האלים האחרים. הצו מסתיים בהוראה כי עותק של הצו יוצב בכל מקדש, כשהוא חקוק בשפת האלים (כתב החרטומים), שפת המסמכים (הכתב הדמוטי) ושפת היוונים, כפי שהייתה בשימוש על ידי הממשל התלמיי.
הבטחת נאמנותם של הכוהנים הייתה הכרחית עבור מלכי בית תלמי לצורך שמירת שלטונם, והכוהנים הגדולים של ממפיס, מקום הכתרתו של המלך, היו חשובים במיוחד, שכן הם היו הסמכות הדתית הגבוהה ביותר באותה עת, עם השפעה בכל רחבי הממלכה. בהסתמך על כך שהצו הוצא בממפיס, הבירה הקדומה של מצרים, ולא באלכסנדריה, המרכז השלטוני של בית תלמי, ניתן להניח כי המלך הצעיר היה להוט להשיג את תמיכתם הפעילה של הכוהנים. לפיכך, אף שהממשל במצרים היה דובר יוונית מאז ימי כיבוש מצרים בידי אלכסנדר הגדול, הכיל צו ממפיס, כמו שני הצווים שלפניו, קטעים בשפה המצרית על מנת להציג את הזיקה שלו לאוכלוסייה הכללית, באמצעות מעמד הכוהנים המצרים המשכילים.