החל מ-1999 הייתה חברת הכנסת ושרה מטעם מפלגת "הליכוד". בשנת 2005, עם הקמת מפלגת "קדימה", הצטרפה אליה. בשנת 2008 נבחרה ליו"ר המפלגה. המפלגה בראשותה זכתה בבחירות לכנסת השמונה עשרה ב-28 מנדטים והייתה למפלגה הגדולה בכנסת זו, שבה שימשה לבני כראש האופוזיציה. בשנת 2012 התפטרה מהכנסת לאחר שהפסידה בפריימריז לראשות המפלגה לשאול מופז. לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הקימה את מפלגת "התנועה" אשר זכתה בבחירות ב-6 מנדטים. כיהנה כשרת המשפטים בממשלת נתניהו השלישית. בשנת 2014 פוטרה על ידי נתניהו. לקראת הבחירות לכנסת ה-20 חברה לבני ל"מפלגת העבודה" לרשימת "המחנה הציוני". מפלגת העבודה פרשה מהרשימה בראשית 2019. כחודש לאחר מכן הודיעה לבני על פרישתה מהפוליטיקה.
ביוגרפיה.
לבני נולדה בתל אביב לאיתן לבני, קצין המבצעים של האצ"ל ולימים חבר הכנסת מטעם "הליכוד", ולשרה, שהייתה לוחמת באצ"ל. הוריה עלו לישראל ב-1925 והכירו במהלך מבצע שוד של האצ"ל.
בנעוריה הייתה חברה בתנועת "בית"ר". במהלך הלימודים בתיכון עירוני א' בתל אביב שימשה כרכזת קבוצת הכדורסל אליצור תל אביב. בתקופת נעוריה הייתה מפלגת "העבודה" בשלטון, ולבני סיפרה כי חשה שהממסד מזער את התרומה של הוריה להקמת המדינה. לדבריה הם הוצגו בבית הספר כמסמלים מלחמה ופשיזם, ושנהגה להתווכח עם מוריה על כך.
בגיל 16 השתתפה בהפגנות נגד מזכיר המדינה של ארצות הברית, הנרי קיסינג'ר ונגד נסיגה ישראלית מרמת הגולן ומסיני, שניסה קיסינג'ר לקדם לאחר מלחמת יום הכיפורים. מגיל 13 היא צמחונית מטעמי מצפון, ולימים סייעה בהעברת חוק האוסר על פיטום אווזים.
שירתה בצה"ל כמדריכת חניכי מפת"ן וכמפקדת מחלקה בבית הספר לקצינות. השתחררה בדרגת סגן. לאחר שחרורה, החלה ב-1979 ללמוד משפטים באוניברסיטת בר-אילן. בין השנים 1980 ו-1984 שירתה לבני ב"מוסד". היא החזיקה עבור ה"מוסד" דירת מגורים בפריז כדי שהדירה לא תישאר ריקה ויתעורר חשד. עם חזרתה לישראל החלה קורס מבצעי ב"מוסד", אולם לא סיימה אותו עקב נישואיה. ב-1983 חזרה ללימודיה בבר-אילן וסיימה תואר ראשון במשפטים.
לבני עסקה בעריכת דין כעשר שנים, כשהיא מתמחה במשפט מסחרי, משפט ציבורי ונדל"ן, לאחר שהקימה משרד עורכי דין עצמאי. משרדה שכן במצודת זאב בתל אביב, ובין השאר שימשה כעורכת הדין של סיעת "הליכוד" בהסתדרות.
קריירה פוליטית.
בשנת 1996 התמודדה בפריימריז של "הליכוד" בסיסמה "ציפי לבני - שם שהוא מוסד" (רמז להוריה ולשירותה ב"מוסד"), והוצבה במקום ה-54 ברשימת "הליכוד-גשר-צומת" לכנסת ה-14. הרשימה זכתה ב-32 מנדטים בלבד, ולבני לא נבחרה לכנסת. בהמלצת אביגדור ליברמן, מנכ"ל משרד ראש הממשלה, מונתה למנהלת רשות החברות הממשלתיות. בתפקיד זה יישמה את מדיניות ממשלת נתניהו, והביאה להפרטת חברות ממשלתיות, בהן "חברת הנפט הלאומית" (חנ"ל) ו"כימיקלים לישראל".
לימים הביעה לבני חרטה על הפרטת חברות מסוימות ואוצרות טבע. כיו"ר "התנועה" ב-2013, כתבה לבני, "אינני בטוחה שהיום הייתי מפריטה מחדש את כי"ל ואת אוצרות הטבע בים המלח".
חברת כנסת.
לאחר הקדמת הבחירות לכנסת ה-15 על ידי בנימין נתניהו בשנת 1999, התפטרה מראשותה של רשות החברות הממשלתיות, והתמודדה בפריימריז של "הליכוד". הפעם הגיעה למקום ה-18, ונבחרה לראשונה לכנסת, כאשר "הליכוד" זכה ב-19 מנדטים בבחירות אלה.
לבני עמדה בראש מספר ועדות משנה של ועדת החוקה, חוק ומשפט, ובהן ועדת המשנה שהכינה את החוק לאיסור הלבנת הון וועדת המשנה לתקנות חוק החברות. כמו כן הייתה חברה בוועדת החקירה הפרלמנטרית לעניין הסחר בנשים ובוועדה לקידום מעמד האישה. בכנסת החמש עשרה הייתה חברת וועדה מיוחדת שהכינה את החוק הקובע שכל העברה של שטח או סמכויות בירושלים תחייב רוב של 61 חברי כנסת.
בפריימריז לראשות "הליכוד", שהתקיימו לאחר התפטרות בנימין נתניהו בשנת 1999, תמכה באהוד אולמרט, שלבסוף נוצח על ידי אריאל שרון.
שנותיה הראשונות כשרה.
לאחר ניצחונו של אריאל שרון בבחירות המיוחדות לראשות הממשלה בשנת 2001, מונתה לבני לתפקיד השרה לפיתוח אזורי, למשך כחצי שנה עד לכניסתה של "מפלגת המרכז" לקואליציה, ומינויו של רוני מילוא לתפקיד. לאחר מכן כיהנה כשרה בלי תיק, ולאחר מכן כשרת החקלאות.
בשנת 2003, עם הקמת ממשלת שרון השנייה, מונתה לשרה לקליטת העלייה. בשנת 2004 מונתה במקביל לשרת הבינוי והשיכון במקומו של אפי איתם, שפרש מהממשלה בעקבות תוכנית ההתנתקות. קונדוליזה רייס כתבה בספרה על שיחה שהייתה לה במרץ 2004 עם לבני, בה הביעה את חששותיה מכך שפליטים פלסטיניים רבים ייכנסו למדינת ישראל, ויפגעו באופייה כמדינה יהודית. רייס הביעה הסתייגות מעמדה זו, אולם הציעה בעקבות כך, שמכתב הנשיא בוש לשרון יכלול אמירה, שהנשיא מצפה לכך שפליטים פלסטינים יגורו במדינה הפלסטינית.
בשנת 2004 זכתה בפרס אביר איכות השלטון לנציג מהרשות המבצעת, על תרומתה לאיכות קליטתם של העולים בישראל, ועל תרומה ייחודית לחיזוקו של שלטון החוק ולהגנה על עקרונות הדמוקרטיה.
אחרי פרישת "שינוי" בסוף שנת 2004, סיימה לבני בראשית 2005 את תפקידה במשרד השיכון והבינוי, ומונתה לשרת המשפטים במקום יוסף לפיד. במקביל המשיכה לשמש כשרה לקליטת העלייה. במסגרת הוויכוחים הפנים מפלגתיים ב"ליכוד" על רקע תוכנית ההתנתקות, שימשה לבני כמפשרת בין ראש הממשלה אריאל שרון, ובין שלושה משריו, בנימין נתניהו, סילבן שלום ולימור לבנת, והביאה לניסוח מחודש של קווי התוכנית, שאפשרו את אישור התוכנית בכנסת. בעת כהונתה כשרת המשפטים, ניהלה לבני את הצד המשפטי-חקיקתי של תוכנית ההתנתקות ובעיקר את אישור חוק יישום תוכנית ההתנתקות.
במסגרת תפקידה כשרת המשפטים החלה בקידום רפורמות בבתי המשפט. היא תמכה במועמדותה של פרופ' רות גביזון לשופטת בבית המשפט העליון, אך נתקלה בהתנגדותו של נשיא בית המשפט העליון פרופ' אהרן ברק. היא עיכבה את כינוס הוועדה לבחירת שופטים, להערכת פרשנים עשתה זאת על מנת להשיג רוב למינוי גביזון. בסופו של דבר, גביזון לא מונתה. כמו כן, יזמה את העברת מתחם בית המשפט בתל אביב לדרום העיר (יוזמה שלא יצאה אל הפועל), ויזמה חקיקה שתמנע עיקול של כספי הפיצוי שיקבלו המפונים מגוש קטיף וצפון השומרון.
כשרת המשפטים גיבשה לבני תזכיר חוק, שנועד להבנות את שיקול הדעת השיפוטי בענישה, כאשר העיקרון המרכזי הוא יחס הולם בין העבירה לבין העונש, עם קביעת עונשי מוצא שמהם השופטים יקבעו את העונש בהתאם לנסיבות המקרה. התזכיר גובש על ידי לבני בהתאם לוועדת גולדברג והצעת החוק הממשלתית הוגשה כשנה לאחר מכן, לאחר שמונתה לשרת החוץ.
בשנת 2005, כשרת המשפטים, קיבלה לבני "אות אומ"ץ" מארגון אומ"ץ, אך בסוף אותה שנה הביע יו"ר הארגון, אריה אבנרי, אכזבה מחבירתה לאריאל שרון בראשות "קדימה".
בשנת 2005 חתמה לבני כשרת משפטים, יחד עם שר התמ"ת, אהוד אולמרט על מינוים של כ-20 חברי מרכז הליכוד וקרוביהם כנציגי ציבור בבית הדין לעבודה. הרשימה הוכנה בלשכות שני השרים, והיא נקבעה מבלי שפורסמה הודעה לציבור על האפשרות להגיש מועמדות לתפקיד, בניגוד לחוק .
כמה חודשים לאחר מכן שינתה לבני את תהליך המינויים, כך שנציגי ציבור ייבחרו על ידי ועדת איתור ולא דרך לשכות השרים ונציג משרד המשפטים בוועדה יהיה היועץ המשפטי של המשרד.
ממלאת מקום ראש הממשלה ושרת החוץ.
עם הקמתה של מפלגת "קדימה", בסוף נובמבר 2005, פרשה לבני מ"הליכוד" והצטרפה למפלגה החדשה. ב-18 בינואר 2006, אחרי ההתפטרות של סילבן שלום, מונתה לשרת החוץ, בנוסף על תפקידיה הקודמים.
בעקבות מחלתו של אריאל שרון והעברת סמכויותיו לממלא מקומו, אהוד אולמרט, הביעה לבני את תמיכתה בו כמנהיג "קדימה". לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה, היא מוקמה במקום השלישי במפלגה, לאחר אולמרט ושמעון פרס.
בממשלתו של אולמרט (הממשלה ה-31) מונתה לבני, ב-4 במאי 2006, לממלאת מקום ראש הממשלה ושרת החוץ. בזאת הייתה לאישה הראשונה שמכהנת בתפקיד ממלאת מקום ראש הממשלה, ולאישה השנייה, אחרי גולדה מאיר, המכהנת כשרת החוץ. ב-30 בנובמבר 2006 מונתה באופן זמני גם לתפקיד שרת המשפטים לתקופה של כחודשיים, עד למינויו של דניאל פרידמן.
כחלק מתפקידה כשרת החוץ מונתה לבני על ידי ראש הממשלה לעמוד בראש צוות המשא ומתן עם הפלסטינים. לאורך כהונתה נפגשה פעמים רבות עם ראשי המשלחת הפלסטינית, ובין השאר פעלה לכינוס ועידת אנאפוליס שהתקיימה בנובמבר 2007. בוועידה, שהיוותה ניסיון לפתיחת הליך למשא ומתן לקראת הסכם קבע, עמדה לבני יחד עם ראש הממשלה, אהוד אולמרט, בראש המשלחת הישראלית. בוועידה נאמה לבני ואמרה:
במהלך המשא ומתן עם המשלחת הפלסטינית, העלתה לבני את האפשרות של העברת הגבול בין ישראל למדינה הפלסטינית העתידית, בדרך שתביא להעברת יישובים ערביים ישראליים לאותה מדינה, הצעה שנדחתה על ידי יו"ר המשלחת הפלסטינית אבו עלא.
במאי 2007 נבחרה לבני על ידי ה"טיים מגזין" האמריקאי, לאחת ממאה האנשים המשפיעים ביותר בעולם, ואחת מעשרים המנהיגים והפוליטיקאים המשפיעים ביותר לשנה זו.
במהלך מלחמת לבנון השנייה, בעת שכיהנה כשרת החוץ, קידמה את החלטה 1701 של מועצת הביטחון של האו"ם שקראה להפסקת אש בין ישראל לחזבאללה במלחמת לבנון השנייה, תוך פריסת כוח או"ם חמוש וצבא לבנון בדרום לבנון.
כחלק ממסקנות ועדת וינוגרד, הוקמה "השלישייה", שבה היו חברים רה"מ אולמרט, שר הביטחון אהוד ברק ושרת החוץ לבני.