הסיפור שימש הזדמנות לציירים, בעיקר בתקופת הרנסאנס והבארוק, לתאר מצב ארוטי של אישה תמימה ואצילה המתכוננת להתרחץ בתוספת הדרמה של זרים "מכובדים" המנסים לחלל את כבודה. בחלק מהציורים מוצגים שני זקנים שטופי זימה מפתיעים אישה רוחצת ומטרידים אותה מינית ובאחרים מוצגת אישה מתרחצת כביכול לבדה כאשר הצופה אמור להבין שעיניים זרות עוקבות אחריה. בין הציירים הנודעים שציירו את האירוע היו גם פטר פאול רובנס, רמברנדט, אנתוני ואן דייק, טינטורטו, ארטמיזיה ג'נטילסקי וגווידו רני.
בתחום המוזיקה כתבו אלסנדרו סטראדלה וגאורג פרידריך הנדל אורטוריות על מעשה שושנה.
גלגולי הסיפור.
מעשה שושנה הוא אחד התוספות לספר דניאל המופיעים עם ספר דניאל בתרגום השבעים. גרסה יוונית נוספת של מעשה שושנה מופיע בתרגום התנ"ך ליוונית של המלומד היהודי ההלניסטי תאודוטיון (המאה ה-2). הגרסה של תאודוטיון עברה אל הביבליה הנוצרית שברובם היא נכללת בתחילת ספר דניאל. הסיפור נכלל בגרסה הקנונית של התנ"ך הנוצרי עד למאה השלישית והוא כלול בקנון הקתולי, כפרק י"ג של ספר דניאל, עד היום. בתנ"ך הפרוטסטנטי הסיפור מופיע כספר נפרד תחת השם "ההיסטוריה של שושנה" או "משפטו של דניאל".
מעשה שושנה מופיע בספר דברי הימים של ירחמיאל בן שלמה, במאה ה-11 או ה-12. כן מופיעה גרסה שונה של הסיפור באחד מכתבי היד של ספר יוסיפון, המתוארך למאה העשירית. היו שטענו ש'מגילת שושן' המוזכר בפירוש הרמב"ן לספר דברים מתייחס למעשה שושנה, יש לשים לב שהרמב"ן מביא נוסח בארמית. התייחסות למעשה שושנה מופיע בספר יוחסין השלם של אברהם זכות במאה ה-16 וממנו הוא מוזכר בספר שלשלת הקבלה.
בשנת 1830 הוציא יצחק פרנקיל את הסיפור בתרגום לעברית. בשנת 1839 פרסם יצחק זיבנברגר את מעשה שושנה בעברית וביידיש עם שאר התוספות לספר דניאל בספרו "חיי טוביה", במסגרת יעדו להביא את הספרים החיצוניים אל הקוראים היהודים.
החוקרים חלוקים האם הספר חובר במקורו ביוונית או בעברית. הראיה העיקרית למקור היווני היא שני מקרים של לשון נופל על לשון ביוונית, בשמות של העצים בעדות של המעלילים.
פירושים.
אוריגנס כתב שאחאב בן קוליה וצדקיה בן מעשיה היו שני הזקנים שהעלילו על שושנה בת חלקיהו בסיפור המופיע בתוספות לספר דניאל. גם בספר יוחסין ובסדר הדורות כתוב שאולי אחאב וצדקיה היו המעלילים. אברהם כהנא דוחה זאת מכל וכל וטוען שאין קשר בין הסיפורים הללו.
שושנה בת חלקיה
חסידות קליוולאנד
אלכסנדרו מצ'דונסקי
אלכסנדרו מצ'דונסקי (ברומנית: Alexandru Macedonski; 14 במרץ 1854, בוקרשט - 24 בנובמבר 1920, בוקרשט) היה משורר, סופר ופובליציסט רומני. נודע כ"משורר הרונדלים" והושפע על ידי אסכולת הפארנאס, ומאוחר יותר על ידי הסימבוליזם הצרפתי.
סביב כתב העת שהקים, "ליטראטורול" כינס חוג ספרותי שביקש לקדם את המודרניזציה של השירה הרומנית, תוך כדי פולמוס עם החוג "ז'ונימיה" ששיחק בזמנו תפקיד דומיננטי בחיי התרבות של רומניה. נודע גם בעימותיו עם הסופרים הרומנים וסילה אלכסנדרי, מיכאי אמינסקו ויון לוקה קאראג'אלה.
מצ'דונסקי עודד כישרונות צעירים, ביניהם ג'ורג'ה בקוביה, טודור ויאנו, שפרסמו במגזין שלו "ליטראטורול", וגם טודור ארגזי וגאלא גאלאקטיון שפרסמו לראשונה בכתב עת אחר שבעריכתו, "ליגה אורתודוקסה".
86 שנה אחרי מותו, בשנת 2006 קיבל את התואר "חבר פוסט מורטם של האקדמיה הרומנית".
רקע משפחתי.
משפחת אביו הגיעה לנסיכות ולאכיה בתחילת המאה ה-19, והייתה ככל הנראה ממוצא בולגרי או מקדוני כפי שמעיד שמה, או אולי ארומני. לטענת אבות המשורר, המשפחה היא נצר למורדים מקדונים בעות'מאנים. גם בוולאכיה, סבו של הסופר, דימיטריה, ואחי הסב, פאבל, לקחו חלק במרד שהנהיג בשנת 1821 טודור ולדימירסקו, בן ברית של תנועת השחרור היוונית פיליקי אטריה, נגד הטורקים ושלטון הפנריוטים, אנשי שלומם. דימיטריה הפך לדמות שנויה במחלוקת אחרי שבשלב הסופי של המרד צידד במנהיגי האטריה, אלכסנדר איפסילנטי ואחרים, בהאשמותיהם נגד טודור ונתן יד ברציחת המהפכן הרומני.
שניהם, דימיטריה ופאבל מצ'דונסקי עשו אחר כך קריירה בצבא הוולאכי בתקופה שבה הנסיכות הייתה במשטר כיבוש רוסי. התקנון האורגני של המינהל ברוסיבוולאכיה הכיר במשפחת מצ'דונסקי כשייכת לאצולה המקומית.
דימיטריה נשא לאשה את בתו של קצין רוסי או פולני. בנם, אלכסנדרו מצ'דונסקי (האב) קיבל חינוך צבאי ברוסיה ועלה בהייררכיה של הצבא הרומני עד לדרגת גנרל ולתפקיד שר המלחמה בימי שלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה.
גם דודו של הגנרל, פאבל וגם אחיו מיכאיל היו גם משוררים חובבים.
אמו של אלכסנדרו מצ'דונסקי הבן, מריה, בת לבית פיסנצה (Fisenţa) (גם ויצ'נץ או ויצ'נצה) הייתה צאצאית של בויארים מחבל אולטניה. אבות אביה היו, ככל הנראה, מהגרים מממוצא רוסי שהתבוללו בתוך האצולה הרומנית. קיימת השערה חלופית, לפיה אבותיה היו ממוצא איטלקי-רוסי. מריה אומצה על ידי הבויאר דומיטראקה פרייאנו וכך ירשו הורי המשורר את האחוזות אדנקאטה ופומטשט בכפר גויישט שבעמק האמראדיה במחוז דולז'.
אולם גם המשורר וגם אביו הגנרל, לא היו שבעי רצון מאילן היוחסין כפי ששורטט על ידי חוקרים. אף על פי שהשתייכו לכנסייה הנוצרית האורתדוקסית, הם טענו שאבותיהם הקדומים של המשפחה היו בני ביברשטיין-רוגאלה, אצילים ליטאים מן הממלכה הפולנית-ליטאית לשעבר. מצד שני אלכסנדרו מצ'דונסקי הבן התגאה גם בשורשיו הבלקניים, כפי שניתן לראות בשני שירים ("Vânt de stepe" -רוח ערבות, ו "Stepa" - הערבה), שכתב שנות ה-1880,שבהם הסלבים הדרומיים מוצגים כמופת של לוחמי חופש. כפי שציין ההיסטוריון של הספרות הרומנית, ג'ורג'ה קלינסקו, למרות התערות המשפחה בתרבות המקומית, המוצא המיוחד שלה עזר להעשיר את התרבות הרומנית על ידי הדגש על "המסורת ה"טראקית" ועל ידי הרוח ההרפקתנית".
שנותיו המוקדמות.
אלכסנדרו מצ'דונסקי הבן נולד בבוקרשט כילד השלישי מביל 4 ילדיהם של הגנרל מצ'דונסקי ואשתו מריה. האחות הבכורה, אקתרינה, הייתה נשואה לבן משפחת גיקה, אחר כך לצרפתי בשם לבף, ופרסמה שירים בצרפתית בעיתון אחיה, "ליטראטורול". האח הגדול, דימיטריה מצ'דונסקי היה וטרן של מלחמת העצמאות של רומניה (1878-1877), בעוד האח הקטן, ולדימיר, עורך דין בבוקרשט, פרסם גם הוא כמה רשימות ונובלות ב"ליטראטורול".
עד גיל 6 היה אלכסנדרו ילד חולני, שסבל מהתפרצויות עצבים ומצבי ניתוק רגעיים. בשנת 1862 נשלח ללמוד באחוזת המשפחה בעמק אמראדיה, בחבל אולטניה. הגעגועים לולימי הילדות ולנופיה מאפיינים את אחד ממחזורי שיריו.
בהמשך למד במכללה הלאומית ע"ש קרול הראשון בעיר קראיובה, אותה מסיים בשנת 1867.
בגיל 12 כתב את השיר "Plânsul amantei" (קינת האהובה) אותו כלל במחזור השירים "פרימה ורבה".
ב-24 בספטמבר 1869 המשפחה הוכתה על ידי מות האב, שלדעת אשתו ומאוחר יותר, גם לדעת המשורר, הורעל על ידי יריביו הפוליטיים. לזכרו כתב בווינה בשנת 1870 שיר שנכלל דם בוא בקובץ "פרימה ורבה".
מסעות באירופה והתחלת הקריירה הספרותית והפוליטית.
בתום לימודיו התיכוניים, בשנת 1870, בגיל 16 טייל ברחבי אוסטרו-הונגריה, איטליה ושווייץ. הנסיעה נועדה במקור לעזור לו להתכונן לקראת כניסתו לאוניברסיטה בבוקרשט, אולם לבסוף העביר אותה בבילויים ובהתנסויות רומנטיות.
באותה תקופה פרסם לראשונה שיר ("Dorința poetului" משאלת המשורר) בעיתון "Telegraful român בסיביו. אז התחיל לשכלל את סגנונו השירי, לא מעט בהשפעת השירה הרומנטית ונציגיה דאז בארצו - דימיטריה בולינטיניאנו ויון הליאדה רדולסקו. באיטליה ביקר במיוחד בפיזה, פירנצה וונציה ולדבריו נכח בכמה קורסים באוניברסיטת פיזה, אם כי אין לכך עדויות. כפי שהעיד ביומנו, התמודד באיטליה עם בעיות כספיות ובריאותיות.
בשובו לבוקרשט התקבל בפקולטה לספרות, אך לא ביקר בשיעורים באופן סדיר.
בשנת 1872 פרסם את קובץ השירים הראשון, "Prima verba" וביקר שוב באיטליה.
אחרי שב-23 במאי 1873 פרסם ב"טלגראפול רומן" שיר נגד המלך קרול הראשון ("מלאו היום שמונה שנים של סבל" "Sunt opt ani de suferință care astăzi s-a-mplinit"),), אמו הדואגת, שחששה מפני העמדתו לדין על חילול כבוד המלך, שלחה אותו בדחיפות לחו"ל. הוא הפליג על הדנובה לווינה ואחר כך לגלייכנברג ולאיטליה, בה שהה בעיקר בנאפולי.
בעת המסע התיידד עם המלחין הצרפתי ז'ול קומברייה, איתו התכתב לפרקים במהלך חייו.
בשובו למולדת, התגייס מצ'דונסקי לפוליטיקה ולעבודה העיתונאית כחבר במפלגה הליברלית. בשנים 1873–1875 הוציא לאור את העיתון "אולטול" ,בו פרסם מאמרים ברוח המפלגה, תרגומים של ברנז'ה, למרטין, אקטור דה שרלייה, סיפורים קצרים ורשמי מסע.
בגיל 22 כתב גם את מחזהו הראשון "התאומים". ב-23 ביוני 1874 ספג לעג פומבי מהסופר יון לוקה קאראג'אלה בכתב העת הסאטירי Ghimpele (הקוץ), דרך דמות בדיונית בשם "א.א. מסקי" בעלת יומרות "אציליות", ו"ליטאיות", ופוליטיות. היה זה האירוע הראשון בשורה הארוכה של עימותים בין השניים.
כתגובה להגמוניה של החוג הספרותי "ז'ונימיה", הקים בעצמו בשנת 1880 אסכולה לשירה, ששאבה השראה מן הרוחות החדשות שנשבו בספרות האירופית. בהשפעת אלפרד דה מיסה כתב את מחזור השירים "Nopţi" (לילות). בשנת 1890 אימץ את הרונדל כצורת שירה מועדפת. כתב רומן בשפה הצרפתית - ("Le calvaire de feu").
מצ'דונסקי היה הראשון שהכניס לשירה הרומנית "חרוזים לבנים" ומקצבים חופשיים.
המשפט ותפקידיו המינהליים.
במרץ 1875 המשורר נעצר בחשד להוצאת דיבה ולהסתה למרד.