המשבר תם, ואיתו גם נשיאותו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש. בבחירות לנשיאות שנערכו בנובמבר 1992, הובס הנשיא בידי מועמדה של המפלגה הדמוקרטית, מושל ארקנסו הצעיר ביל קלינטון, שזכה בכ-85% מקולותיהם של יהודי ארצות הברית (בוש זכה ב-11% מקולות היהודים, בעוד המועמד העצמאי רוס פרו זכה ב-9% בלבד). בעוד שבמהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988 זכה סגן הנשיא בוש ב-35% מקולות היהודים, הצטמק שיעור התמיכה בו באורח דרמטי בחלוף שנות נשיאותו ובכך שיקף, במידה רבה, את השפעתו והשלכותיו של משבר הערבויות. בניגוד להישגו היחסי של בוש בהשגת קולות יהודי ארצות הברית בבחירות 1988 ולהצלחותיהם היחסיות של מועמדים רפובליקנים אחרים במהלך שני העשורים קודם לכן (במיוחד של ריצ'רד ניקסון ב-1972 ורונלד רייגן ב-1980), הבחירות לנשיאות 1992 השיבו את בוש חזרה לבחירות לנשיאות ב-1964. במערכת בחירות זו, זכה המועמד הרפובליקני בארי גולדווטר, סנאטור מאריזונה שאביו היה יהודי, ב-10% מקולות היהודים בעוד הנשיא לינדון ג'ונסון זכה בכ-90%.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
טרם כניסתו לתפקיד, בכובעו כנשיא נבחר, אמר בוש כי אינו מתכנן יוזמת שלום חדשה למזרח התיכון. במסיבת העיתונאים העשירית שלו, שנערכה ב-7 באפריל 1989, נשאל בוש בדבר השקפותיו על המזרח התיכון, והאם הוא רואה עצמו מעורב בסוגיות המזרח-תיכוניות במהלך כהונתו. הוא הצהיר שיתערב אם יחוש "שהשתקעות בענייני המזרח התיכון יסייעו לפתירת בעיית השלום במזרח התיכון", אך הוסיף כי "אין זו עת בה שליחויות מרובות מצד הנשיא וממשלו יכולות להיות מועילות בתהליך השלום". בוש הצהיר כי האלימות בגדה המערבית מעוררת דאגה בממשלו וכי הוא מקווה שביקוריהם של ראש ממשלת ישראל שמיר ושל נשיא מצרים חוסני מובארכ בוושינגטון "קידמו את התהליך במשורה".
ב-21 ביוני 1990 הודיע בוש על הפסקת הדיונים האמריקאים עם הארגון לשחרור פלסטין בגין אי-נכונותו של הארגון לגנות פיגוע טרור פלסטיני כושל נגד ישראל (שבוצע במסגרת האינתיפאדה הראשונה, בנוסף לחוסר ענישה מצדו כלפי מבצעי הפיגוע. בוש הודה כי ההחלטה, שנתקבלה על פי המלצת מזכיר המדינה ג'יימס בייקר, צפויה לשכך את הקיצונים באש"ף האנטי-אמריקאים שהובילו את ההתקפה וציין כי הדיאלוג בין ממשלו לאש"ף יתחדש באופן מידי אם יגנה הארגון את התקיפה ויעניש את מבצעיה.
ב - 29 בינואר 1991, במהלך נאומו בפני האיגוד הארצי של השדרים הדתיים, הבטיח בוש להגביר את מאמצי ממשלו לקידום השלום במזרח התיכון לאחר תום מלחמת המפרץ. אחדים מפקידי ממשלו אמרו כי דברי הנשיא "נועדו להשקיט את הדאגות הערביות בגלל ההרס ההולך וגובר בעיראק, ולציין כי עם סיום הלחימה ארצות הברית תנסה לטפל בסכסוך הישראלי-פלסטיני". ב-19 באוקטובר אותה השנה פרסמו הקבינט של ארצות הברית והסובנארקום של ברית המועצות הזמנות משותפות לישראל, לשכנותיה הערביות ולפלסטינים עבור ועידת שלום במזרח התיכון שהתקיימה ב-30 באוקטובר במדריד. במסיבת עיתונאים שכינס ב-13 במרץ, כשנשאל אם האמין כי מנהיגים ישראלים או פלסטינים מוכנים לוותר על התבצרויותיהם בעמדותיהם, אמר בוש כי הוא מאמין כי ארצות הברית נמצאת במצב טוב "מכפי שהייתה אי פעם כזרז שלום" וכי הוא תומך בקידום תהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
הערכה לפועלו.
בשנת 1990, נבחר בוש לאיש השנה של מגזין טיים. ב-1993, הצטרף בוש למסדר האמבט כאביר הצלב הגדול בהוראת אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ג'ורג' הרברט ווקר בוש נחשב לנשיא "מעשי", שלא התמקד בנושא ספציפי. אמירתו של בוש, "הו, עניין החזון הזה", הפכה למטונימיה לפוליטיקאים שלא מצליחים לכלול חזון פוליטי גדול במערכת בחירות.
בוש הואשם כנשיא שנטש את ענייני הפנים לטובת התעסקות מסיבית בענייני העולם. למרות זאת, יכולתו להשיג תמיכה בינלאומית רחבה במהלך מלחמת המפרץ ואף תוצאת המלחמה נתפסו כניצחון דיפלומטי וצבאי כאחד, אך החלטתו לסגת מבלי לסלק את סדאם חוסיין מהשלטון בעיראק הותירה רגשות מעורבים בלב האמריקאים, ותשומת הלב הופנתה שוב אל החזית הפנימית והכלכלה המדרדרת – ובכך נפגעה הפופולריות שלו.
בוש נכנס לנשיאות כשהוא מבטיח המשכיות של שנות רייגן וכשהוא מתקדם בזהירות. הוא לא דגל בשינוי קיצוני או הכריז על תוכניות מקומיות גורפות. הוא הוגבל בידי גירעון תקציבי גדול ובידי הקונגרס האמריקאי שהיה ברובו דמוקרטי. מבקריו טענו שממשלו היה חסר חזון ולא העביר את גישתו באופן יעיל לציבור. אף על פי שבוש זכה להישגים פנימיים בולטים, כדוגמת חוק האמריקאים עם מוגבלויות ותיקוני חוק האוויר הנקי, עיקר פעילותו נחשבת בענייני החוץ.
לנשיאי ארצות הברית יש בדרך כלל שליטה רבה יותר על מדיניות החוץ מאשר מדיניות הפנים, וכך היה במידה רבה במהלך נשיאותו של בוש. בוש הרכיב צוות דומיננטי של יועצים, בהם ג'יימס בייקר, דיק צ'ייני, ברנט סקוקרופט וקולין פאוול, ויחד הם פיקחו על הישגיו המשמעותיים. בוש היה בעל אופי שמרני ולא הרגיש בנוח עם שינויים דרסטיים וגדולים, והעדיף לשמור על יציבות ורוגע. מאפיינים אלה סייעו לו להוביל את ארצות הברית בתקופת מעבר גאופוליטית. אף שלממשל בוש לא הייתה שליטה רבה על התגלגלות האירועים בעולם, תגובותיו ומהלכיו עזרו למנוע תוהו ובוהו בעולם. הנשיא בוש הראה כי הוא יכול לפעול באופן חד צדדי (בפנמה למשל), וגם כי היה מסוגל להקים קואליציה בינלאומית גדולה ומגוונת (כמו במלחמת המפרץ). הבוחרים האמריקנים לא האמינו כי הנשיא בוש מטפל בענייני פנים. כמה ממבקריו מתחו ביקורת על כך שלא "מכר" את הישגיו בבחירות ועל כך שניהל מסע בחירות לא יעיל ב-1992. הוא ניער ממנו את האגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית במגוון דרכים, כולל הפרת הבטחתו לא להעלות מיסים ולצמצם הוצאות צבאיות, והשמרנים הרגישו שהוא בגד במורשתו של רייגן.
הספרייה הנשיאותית.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ורג' הרברט ווקר בוש היא הספרייה הנשיאותית של בוש. הספרייה הנשיאותית, העשירית שהוקמה מכלל הספריות הנשיאותיות, נבנתה בין השנים 1995 ל-1997, והיא מכילה מסמכים וניירת מתקופת כהונתו של בוש כנשיא וכן את של סגנו, דן קווייל. הספרייה נחנכה ב-6 בנובמבר 1997, ונפתחה לציבור הרחב זמן קצר לאחר מכן; חברת האדריכלות "HOK" תכננה ועיצבה את המתחם.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים של בוש ממוקמים על שטח של 90 דונם בקמפוס המערבי של אוניברסיטת טקסס A&amp;M בעיר קולג' סטיישן, טקסס, בכיכר הסמוכה למרכז הכנסים הנשיאותי ולמרכז האקדמי של אוניברסיטת טקסס A&amp;M. הספרייה פועלת תחת הנהלתו של הארכיון הלאומי של ארצות הברית מכוח חוק הספריות הנשיאותיות 1955.
בית הספר בוש לממשל ושירות ציבורי (Bush School of Government and Public Service) הוא בית ספר לתארים מתקדמים במדיניות ציבורית באוניברסיטת טקסס A&amp;M. בית ספר זה הוא חלק ממכלול הספרייה הנשיאותית, ומציע חמש תוכניות: שתי תוכניות לתואר שני (שירות ציבורי ומנהל, ויחסים בינלאומיים) ושלוש תוכניות תעודה (יחסים בינלאומיים מתקדמים, ניהול מוסדות ללא כוונות רווח וביטחון המולדת).
פסנתר
פסנתר הוא כלי נגינה ממשפחת כלי המקלדת שהומצא בתחילת המאה ה־18. מנעד הצלילים של הפסנתר הוא הגדול ביותר מבין כל כלי הנגינה מלבד
העוגב, ומתפרש על 7.25 אוקטבות. כמעט כל הפסנתרים בעלי 88 קלידים, ומגיעים מלה נמוך (במפתח פה, אוקטבה מתחת לשישה קווי עזר נוספים לחמשה) ועד דו גבוה (במפתח סול, שתי אוקטבות מעל ל־9 קווי עזר נוספים לחמשה), אך יש גם פסנתרים יוצאי דופן המגיעים עד ל־97 קלידים.
במאה האחרונה נפוצים שני סוגים של פסנתרים: פסנתר כנף, שבו המנגנון המכני של הפסנתר מקביל לקרקע, ופסנתר עומד פסנתר שבו המנגנון המכני נמצא במאונך לקרקע, המכונה גם "פסנתר קיר" או "פסנתר מוצב".
היסטוריה.
הפסנתר הומצא על ידי ברתולומאו כריסטופורי, אוצר כלי הנגינה של משפחת מדיצ'י בפירנצה שבאיטליה בשנת 1699. החידוש בפסנתר, בשונה מכלי המקלדת האחרים שהיו קיימים עד כה, הוא שבפסנתר היה אפשר לשלוט על חוזק הצליל בהתאם לעוצמת הלחיצה על הקליד, ולכן זכה הפסנתר לשם "פיאנו־פורטה" (Piano-Forte, באיטלקית חלש־חזק), כיום, בשפות רבות נקרא הפסנתר "פיאנו" (Piano), כקיצור של פיאנו פורטה. ניתן לנגן חזק יותר וחלש יותר במנגינות שונות ומגוונות. ברוב היצירות הביטויים פיאנו ופורטה כתובים כ־p שזה פיאנו וכ־f שזה פורטה.
בעברית מופיע השם לראשונה בספר דניאל (בצורה "פסנתרין"), ומקורו ביוונית עתיקה (פְסַלְטֶרִיוֹן, שפירושו "נבל"; מאותו השורש גם המילה הלועזית למזמור תהילים, psalm, שבמקורה הייתה שיר שהושר לצלילי נבל).
הפסנתר הוא התפתחות של כלי מקלדת שכבר היו קיימים מאות שנים לפני הפסנתר, לדוגמה - הצ'מבלו והקלוויקורד. כמו הצ'מבלו גם הפסנתר הוא כלי מקלדת וכלי מיתר, אך בעוד שהצ'מבלו הוא כלי פריטה, הרי שבפסנתר מופקים הצלילים על ידי "פטישים" המקישים על המיתר, ולכן הפסנתר הוא גם כלי הקשה. ההקשה בפסנתר מאפשרת שליטה באצבעות על חוזק הצלילים, שליטה שלא הייתה קיימת בצ'מבלו. כלי דומה הוא העוגב שגם לו יש מנענעים, אך הוא שונה משאר כלי המקלדת, כיוון שמבחינת הפקת הצליל הוא כלי נשיפה ואין בו מיתרים.