בדרך כלל הרמקול נתון בתיבת תהודה שאליה מקובעת המסגרת המתכתית שלו. לתיבה חשיבות פונקציונלית לפעולת הרמקול - תנועת הממברנה יוצרת גלי קול ישירים קדימה וגלי קול עקיפים בצידה השני שהם בעלי מופע הפוך ובתחום תדרים מסוים מבטלים את הגלים הישירים. נוצר הצורך אם כך בבידוד של הגלים העקיפים או הפיכת המופע והחזרה קדימה (שיטת "בס רפלקס") וכאן נכנסת לפעולה תיבת הרמקול. בנוסף, תיבת הרמקול יוצרת עומס על הממברנה שמתנהג כמו קפיץ התורם לריסונה ומונע תהודה בלתי רצויה של הממברנה. לנפח התיבה ולצורתה, כמו גם לחומר ממנו היא עשויה, חשיבות רבה - תיבות איכותיות לרוב בנויות משבבי עץ דחוסים המקנים בידוד אקוסטי טוב. בנוסף, התיבה מגנה על הרמקול מפני פגיעות ומסתירה אותו ובכך משפרת את המראה העיצובי החיצוני שלו.
נהוג לחלק את הרמקולים לשני סוגים:
סוגים.
עם הזמן התפתחו אמצעי השמע ונוצרו מספר שיפורים. אחד השיפורים הוא להפריד את תחומי התדרים השונים לרמקולים ייעודיים שכן קשה לתכנן רמקול בודד שיחולל את כל תחום התדרים באיכות גבוהה. לצלילים הנמוכים (תדירות נמוכה) יש אורך גל גדול, ולכן נדרשת הזרמה גדולה של אוויר שאיננה אפשרית ברמקול קטן. לשם כך נבנה הוופר (woofer) - רמקול גדול יחסית המסוגל להזרים הרבה אוויר. עבור צלילים בתדרים גבוהים (מאוד מהירים) יש צורך להניע את הממברנה במהירות גבוהה, בעיה קשה עבור רמקול רגיל. לשם כך המציאו את הטוויטר (tweeter) - רמקול קטן יחסית אשר מסוגל לנוע בתדירויות גבוהות ולהשמיע צלילים גבוהים באיכות טובה.
וופר.
הוופר הוא אלמנט המשמש לשמיעת הצלילים הנמוכים, בדרך כלל בין 400-300 הרץ לבין כמה קילו-הרץ בודדים. סאב-וופר הוא אלמנט המשמיע צלילים אף יותר נמוכים מהוופר הרגיל, אך שמו נטמע בתור האלמנט היחיד האחראי לתדרים נמוכים.
מקורו של השם הוא מאנגלית - Woofer - כמו כלב המשמיע קולות נמוכים של נביחות (Woof).
מבנה הוופר מורכב כך שבמרכזו יש שדה מגנטי חזק, ובתוכו סליל. כאשר מזרימים לסליל זרם בתדירות מסוימת, הסליל זז בהתאם לשדה המגנטי ויוצר תנועה בקונוס האלמנט כך שמתקבל צליל בתדירות המתאימה.
קיימים וופרים שונים המסוגלים להשמיע טווחי תדרים שונים, התלויים בשיטה שבה מונעים מגע של הסליל עם המגנט עצמו, ובמשתנים כגון גודל הקונוס, חוזק ומשקל המגנט וחופש התנועה שניתן לקונוס.
טוויטר.
הטוויטר הוא אלמנט לשמיעת הצלילים הגבוהים, בדרך כלל בין 2 קילו-הרץ לבין 20 קילו-הרץ.
בעבר היו נוהגים לייצר טוויטרים כוופרים מוקטנים, אבל עם הזמן התברר שההתנגדות גדולה מדי ומגבילה את הטוויטר, שאמור לבצע רעידות קטנות באוויר כדי ליצור קול בתדרים גבוהים, ולכן כיום טוויטרים בנויים בצורת כיפה, ופועלים באופן דומה לוופר אך נתקלים בפחות התנגדות. סוג נוסף של טוויטר נפוץ היום הוא מסוג רצועה. טוויטר זה פועל בשיטה שונה מהטוויטרים המפורטים למעלה אך עקרון הפעולה שלו מתבסס על שדה מגנטי על מנת ליצור תנודה.
מיד-ריינג'.
המיד ריינג' (mid-range) מיועד להשמיע את טווח התדרים בין הוופר לטוויטר, בדרך כלל בין 500 הרץ ל-5 קילו-הרץ.
יש שני סוגים של מיד ריינג':, האחד הוא מסוג הקונוס הפועל באופן דומה לוופר, השני הוא מסוג הכיפה שהוזכר אצל הטוויטר ופועל באופן זהה.
אלמנט המיד ריינג' נמצא רק במערכות שמע שבהן שלושה אלמנטים או יותר, מפני שכאשר משתמשים רק בשני רמקולים רוצים לכסות את תחום התדרים המרבי ולכן ישתמשו בוופר ובטוויטר.
פול-ריינג'.
הפול ריינג' הוא אלמנט המשמש למערכות בעלות אלמנט אחד בלבד לכל יחידה. הפול-ריינג' מיועד להשמיע את טווח התדרים המרבי שאלמנט יחיד יכול להפיק ולכן התדרים הקיצוניים סובלים מחוסר יעילות בהשמעתם.
ביי-אמפ.
כאשר התקדמה הטכנולוגיה התברר שגם למגברים יש קושי לייצר הספק שיפיק צליל מספיק חזק וטוב מכל האלמנטים ולכן יצרו את טכנולוגיית הביי-אמפ (bi-amp, קיצור של bi amplification). טכנולוגיה זו מאפשרת לחבר מגבר נפרד לכל אלמנט או למספר אלמנטים המפיקים תחומי תדרים שונים, וכך לקבל צליל חזק יותר ואיכותי יותר. החיסרון בטכנולוגיה זו הוא הסרבול המתקבל: יש להוסיף מכשיר המפריד בין הצלילים על מנת לשלוח לכל מגבר את תחום התדרים המתאים לו.
אונס
אונס (קרוי גם אינוס), בהגדרתו הרחבה והמקובלת, הוא כפיית מעשים מיניים. מושג זה אינו תלוי במינם של הצדדים, אם כי נכון למחקר הנערך בשנת 2010, כ-90% מעברייני המין הם זכרים. בהגדרות משפטיות מסוימות (לדוגמה #בחוק הישראלי) אונס מוגדר ככזה רק כשהוא כולל בעילה, בעוד עבירות מין חודרניות אחרות יכנסו לקטגוריה של מעשה סדום ש"דינו כדין אונס". גבר הכופה על גבר מין אוראלי או אישה הכופה על גבר מעשה מיני כלשהו, צפויים להעמדה לדין בגין מעשה מגונה, עברה קלה מאונס או מעשה סדום.
התייחסות לאונס על סמך הנסיבות.
אונס הוא פשע המתרחש בין אנשים מכל המינים והמגדרים, אך הרוב המוחלט של התוקפים הם גברים. ישנם מספר תרחישי אונס שלמטרות משפטיות, אקדמיות, או חברתיות מסווגים תחת שם או כינוי, אך אלה אינם התרחישים היחידים הקיימים ואונס יכול להתרחש בין כל סוגי האנשים ובנסיבות שונות. בין התרחישים המוכרים:
מניעים לאונס.
חוקרים מאסכולות פסיכולוגיות ופילוסופיות שונות ניסו להבין אם קיימים מניעים אוניברסליים שגורמים לאדם להפוך לאנס.
גישות פסיכופתולוגיות.
הגישות הפסיכופתולוגיות רואות את מבצע האונס כאלים מטורף (Rape Fiend) הנדחף על ידי כוחות שלא ניתן להשתלט עליהם. ראייה זו הביאה לחקיקה בשנות ה-30 ושנות ה-40 נגד "פסיכופאתים מיניים". הגישה מדגישה בעיות פסיכולוגיות באישיותו של האנס ומסבירה אונס במושגים כמו "פרברסיה" בפסיכואנליזה, סופר אגו חלש, תסביך אדיפוס לא פתור, תסביך סירוס, נחיתות מינית, והומוסקסואליות לטנטית. אולם חוקרים מגישה זו התקשו להסביר את תופעת עבירות המין בגורמים קליניים חד משמעיים. פסיכוזות אובחנו רק בקרב 1-5% מעברייני המין. עקב ממצאים אלו החלו להשתמש באבחנות כמו "נטיות סוציופאתיות" ו"הפרעת אופי".
גישות סוציולוגיות.
הגישות הסוציולוגיות הסבירו פשע במונחי השפעת הסביבה, הקבוצה ותת התרבות, ובעזרת מונחים כמו עיור, מנגנוני למידה וליקויים במערכת הפיקוח. הסוציולוגים טענו כי האונס נפוץ בקרב קבוצות שהנורמות ההתנהגותיות שלהן אינן שוללות זאת, למשל בתת-התרבות של המעמד הנמוך, בקרב מהגרים ובקבוצות אתניות מסוימות. הטענה היא כי ישנו צידוק לאלימות בתרבות הרחבה, לרבות באמצעי התקשורת ובאוכלוסייה כולה.
גישות אלו מדגישות את הנורמליות של מבצעי האונס, ורומזות לתאוריה של החוקרים סייקס ומצא הטוענת שעבריינים שותפים למערכת הערכים הנורמטיבית בחברה, ועל פיה משתמשים בטכניקות נטרול להצדקת מעשיהם. בארצות הברית מצאו קשר בין שיעורי האונס בחברה לבין מידת אי השוויון בין המינים, נפיצות הפורנוגרפיה, חוסר היציבות החברתית, עיור, פערים בכלכלה ואבטלה.
הגישה הפמיניסטית.
לפי הגישה הפמיניסטית, גברים אונסים נשים על מנת לשמר את תחושת העליונות הגברית ואת נחיתות מעמדן של הנשים. כלומר, אונס הוא תוצאה של מסורות חברתיות ממושכות, בהן לגבר יש דומיננטיות פוליטית וכלכלית. האונס תלוי ישירות במעמדן הפוליטי והכלכלי של נשים באותה תרבות. בחברות רבות קיימת התייחסות אל נשים כאל רכוש השייך לגבר. נוצר תהליך של היזון חוזר: אי-השוויון בין המינים משפיע על האינטראקציה בין גברים ונשים. הפחד מאונס משפיע על נשים להגביל את עצמן לפעילויות בטוחות, בהן הקשר עם גברים זרים הוא מינימלי או מוגבל לתנאים בטוחים, וכך מוגבלת הצלחתן ומשתמר אי-השוויון.
הנורמות התרבותיות מכינות את האישה להיות נאנסת (סוציאליזציה לתפקיד הקורבן): עליה להיראות רצויה, פסיבית, כנועה ולהמעיט בהתנגדות. הסטריאוטיפים הקיימים מחלקים נשים לאלו הראויות להגנה (אם, אחות, רעיה - המתנהגות "כראוי") ואלו "המופקרות" (היוזמת, הרווקה, הפעילה מינית). הסטריאוטיפים נותנים לגיטימציה לאונס ויוצרים אשמה אצל הקורבן.
פורנוגרפיה וזנות הם שני תחומים שבאמצעותם משמרים הגברים את נחיתותן של הנשים, משום שהם מובילים לדה-הומניזציה של נשים ולתפיסתן כחפץ מיני, ובכך תורמים לשיעורי האונס הגבוהים. הגישה טוענת כי מקרי האונס יופחתו במספר דרכים: החמרה בענישה, השגת שוויון בין המינים במונחים סוציו-אקונומיים, והעלאת מודעות ומקורות תמיכה בקורבנות.
על פי הגישה הפמיניסטית, הסיפוק המיני אינו המניע לאונס, אלא האמצעי. המניע הוא אלימות לשם שימור העליונות והפיקוח הגברי על נשים. אונס הוא מעשה פסאודו-מיני, המונע על ידי תשוקה לכוח ושנאת נשים.
התאוריה הפמיניסטית פיתחה את מושג "תרבות האונס" לתיאור תרבות שהנורמות בה מקדמות אונס.
גישת הלמידה החברתית.
אלימות נגד נשים, ובתוכה אונס, הם תוצאה גם של מסורות חברתיות (השפעה חברתית) וגם של ניסיון אישי, כששני אלו מתווכים על ידי תפישת תפקידי המין ועל ידי עמדות הקושרות בין אלימות ומין במוחו של הגבר. (גישה זו משלבת בין הגישה הפמיניסטית וגישתו של התאורטיקן אלברט בנדורה לאלימות).