ויטסחה גדל במחלקת הנוער של אייאקס אמסטרדם והופיע לראשונה בליגת העל ההולנדית ב-26 באוקטובר 1986, כבר בגיל 17, וכבש את שער הליגה הראשון שלו כשנה לאחר מכן. אחרי שביסס לעצמו מקום בהרכב המועדון בעונתו החמישית באיאקס, ויטסחה הצטרף לברצלונה הספרדית תחת הדרכתו של יוהאן קרויף. את הופעת הבכורה שלו בברצלונה, ערך ב-14 בספטמבר 1991, כאשר שיחק את מלוא 90 ה-דקות בניצחון הביתי 3:1 על ריאל סרגוסה. ויטסחה שיחק בקטאלוניה שנתיים, וזכה עם הקבוצה פעמיים בלה ליגה ופעם אחת בגביע אירופה לאלופות. לאחר מכן, שיחק שלוש שנים בבורדו הצרפתית, כאשר במהלך התקופה הושאל למחצית עונת 1994/1995 לבלקבורן מהפרמייר ליג. בבלקבורן, שותף במשחק ליגה אחד נגד ווסטהאם יונייטד, כאשר המועדון זכה באליפות היסטורית. לאחר שחזר לבורדו, היה ויטסחה שותף להעפלה לגמר גביע אופ"א 1996, בו נוצחה הקבוצה 5-1 על ידי באיירן מינכן בסיכום שני המשחקים. ב-1996/1997, חזר לקדנציה שנייה במועדון נעוריו איאקס בו שיחק עד סיום עונת 2002/2003, והיה שותף לקטיפת תארים רבים בליגה ההולנדית. בין לבין הושאל בעונת 2001/2002 לדפורטיבו אלאבס בספרד. אחר כך, חתם באדו דן האג, אך לא שותף באף משחק בשורותיה. את הקריירה המקצוענית שלו סיים בשנת 2004, בקבוצת אויטה טריניטה מיפן.
קריירה בינלאומית.
ריצ'רד ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת ההולנדית ב-21 בפברואר 1990, במשחק ידידות נגד איטליה שהסתיים בתיקו 0:0. הוא נכלל בסגל הולנד למונדיאל 1990, תחת הדרכתו של לאו בינהאקר. על אף שהיה שחקן סגל קבוע עבור הנבחרת, ויטסחה החמיץ את טורניר הגמר של יורו 1992 עקב פציעה שספג בעת ששיחק בברצלונה. הוא נמנה עם סגל נבחרתו מחדש במהלך יורו 1996, אך את מקומו בסגל תפס דווקא אחיו הבכור רוב. סך הכל, הופיע 31 פעמים במדי הנבחרת הלאומית ההולנדית, וכבש שער אחד במהלך משחקים אלו.
אח גדול (עמותה)
עמותת אח גדול למען חיילים בודדים היא עמותה לסיוע לחיילים בודדים טרם גיוסם לצה"ל, במהלך השירות הצבאי ולאחר שחרורם מהשירות.
פעילות.
העמותה הוקמה בשנת 2009 על ידי קבוצת צעירים ישראלים, חיילים בודדים לשעבר. כ-150 מתנדבי העמותה, חיילים בודדים לשעבר, פועלים במסגרתה למתן ליווי אישי לחיילים בודדים המעוניינים בכך. הסיוע כולל תמיכה רגשית במטרה ליצור תחושת העצמה, מסוגלות עצמית ושייכות של החייל.
פעילות העמותה כוללת גם שיעורי עזר וסיוע אקדמי לחיילים בודדים שהם עולים חדשים לקראת כניסתם לאקדמיה; הרצאות וסדנאות עבור חיילים בודדים בבתי החייל ברחבי הארץ; הפעלות חברתיות קבוצתיות בסופי שבוע; ופעילויות הסברה לעולים חדשים בודדים המועמדים לשירות בצה"ל והמשתחררים מהשירות במסגרת תוכניות הקליטה סל"ה ונעל"ה.
העמותה חברה בפורום ארגוני החיילים הבודדים ופועלת יחד עם ארגונים נוספים להשגת הטבות נוספות עבור חיילים בודדים.
מטריצת פאולי
אמיר וולף
אמיר ישראל וולף (נולד ב-22 ביוני 1980) הוא במאי קולנוע ותיאטרון ושחקן ישראלי.
קורות חייו.
נולד בשם אמיר ישראל וולף וגדל בהרצליה. הוא הבכור במשפחה בת ארבעה בנים. לו שלושה אחים: איתמר, אורי ואריאל, שחקן להקת תיאטרון החאן. אביו, יצחק וולף, הוא עורך-דין. אמו, אסנת וולף, היא ד"ר לבוטניקה.
בוגר תיכון אלון ברמת השרון, במגמת תיאטרון.
בכיתה י"ב השתתף בפרויקט הצעירים של תיאטרון הקאמרי, במסגרת זו שיחק בהצגה "ילדי הנרות". מאת יגאל אבן-אור, בבימויו של עמית גזית. בצה"ל שירת בחיל המודיעין.
למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב במגמת הפקה. במהלך לימודיו באוניברסיטה כתב וביים את הסרט – עבר, הווה, לילה (15 דקות, 16 מ"מ) בהשתתפות יעל בר זוהר ואמנון וולף. הסרט הוצג בפסטיבל חיפה ובפסטיבלים שונים בעולם, ביניהם בפורטו, פורטוגל ובאורהוס בדנמרק.
לימד משחק מול מצלמה בבית הספר לאומנויות הבמה של סופי מוסקוביץ' וביים שם ארבע הצגות. ריכז את מגמת הקולנוע בתיכון אורט פרקאוף באור יהודה.
לימד קולנוע בתיכון מקיף יהוד. משנת 2006, מלמד קולנוע בתיכון עירוני א' בתל אביב וחונך את סרטי הגמר של בית הספר.
כשחקן, השתתף בסרטו של דובר קוסאשווילי מתנה משמיים בתפקיד גוצ'ה, אחיה של קטו (בקי גריפין). בסרוגייט, סרטה של טלי שלום עזר, גילם את דמותו של איליי. שיחק בטלוויזיה ובתיאטרון. בהמשך הכיר את גלעד קלטר, שחקן תיאטרון גשר ומאז החל לביים בתיאטרון.
במהלך חודש יולי בשנת 2019 מונה לבמאי הבית בתיאטרון גשר
תפקידים.
בימוי.
קולנוע
בתיאטרון הבימה
בתיאטרון גשר
בבית הספר של סופי מוסקוביץ'
משחק.
משחק בסרטים
משחק בסדרת טלוויזיה
שמואל דכנר
שמואל דכנר (26 בספטמבר 1937 - 1 במרץ 2013) היה ניצול שואה, מיקרוביולוג, מנהלן ואיש עסקים ישראלי יליד רומניה. התפרסם כעד המדינה "ש.ד." בפרשת הולילנד.
ביוגרפיה.
דכנר נולד ב-26 בספטמבר 1937, בצד הרומני של חבל בוקובינה (על גבול רומניה ואוקראינה), ובהיותו ילד הוגלה יחד עם משפחתו למחנה ציבולווקה, שם מתו אמו ואחיו הבכור. שמואל דכנר ואביו שרדו את אימי המחנה ועלו לישראל ב-1950.
דכנר למד כלכלה באוניברסיטה העברית ועשה תואר במנהל עסקים ב"סנצ'ורי יוניברסיטי" שבלוס אנג'לס. הוא נישא ונולדו לו שתי בנות. לאחר לימודיו עבד כראש מדור ביקורת פנימית במכון ויצמן למדע ולאחר מכן היה מנהל אדמיניסטרטיבי במפעל לחומרי בידוד. ב-1967 התמנה לתפקיד מבקר פנים של חברת רסקו והמשיך והתקדם עד לתפקיד המשנה למנכ"ל. אהרן דוברת, שהיה מנכ"ל קונצרן כלל, צירף את דכנר לקונצרן בתפקיד חשב. ב-1977 מונה למנהל חטיבת הבנייה ולמשנה למנכ"ל חברת הבניה אזורים.
בדצמבר 1982, לאחר עשר שנות עבודה בקונצרן כלל, פרש ממנה דכנר והקים קבוצת השקעות בשם "מאגרים". דכנר גייס הון משורה של אנשי עסקים, בהם אברהם יוסף שפירא, האחים נקש, יוסי ריגר ואליעזר פישמן. בנוסף גייס הון מחברות עסקיות של מספר קיבוצים, תוך הבטחה לתשואה גבוהה על השקעתם. דכנר מיהר לקנות בכספים שקיבל נכסים מסוגים שונים, החל ממגרשים בתל אביב, חברות בנייה, מפעל שוקולד קטן בשם "בילו", וכלה בשליטה בחברת הביטוח "אררט". במסגרת הקבוצה הקים את החברות "מאגרי טכנולוגיה", "מאגרי סחר" ו"מאגרי בניה". הרעיון של דכנר היה להפוך אותן לחברות ציבוריות על ידי הנפקת מניות בבורסה בתל אביב, ומכיוון שמחירי המניות זינקו באותה עת, יוכלו המשקיעים לממש את ההשקעה ברווח מהיר. אך בעקבות משבר מניות הבנקים וקריסת הבורסה בסוף 1983, עסקיו של דכנר החלו לקרוס והרשות לניירות ערך פתחה בחקירה נגדו. לאחר שהספיק להנפיק שניים מהחברות "מאגרי טכנולוגיה" ו"מאגרי בניה". באמצעות "מאגרי סחר" רכש את השליטה בחברת הביטוח "אררט", אך חלק מהתשלום שילם במניות "מאגרי סחר" שהנפקתה בוטלה והמשקיעים איבדו את כספם.
ב-22 במאי 1984 הוגשה בקשה לבית המשפט לפירוק קבוצת "מאגרים", על ידי מספר משקיעים. דכנר הודיע שמצב בריאתו התדרדר ופרש מהקבוצה. הוא עבר ללונדון ושימש כמנהל כספים בחברה של איש העסקים ליאון תמן. ב-1988 עזב דכנר את עבודתו אצל תמן ורכש את השליטה בחברת האפייה "היברס הולדינג". החברה החזיקה 6 מפעלים לאפיית לחם, מוצרי מאפה וכריכים. כעבור כמה שנים החברה נקלעה לחוב של יותר מעשרה מיליון לירות שטרלינג, מונה לה כונס נכסים וכל ההשקעות בה אבדו. הסקוטלנד יארד פתח בחקירה נגד דכנר, בחשד שקיבל מימון ממספר מקורות לשם קניית ציוד לחברה, אך משך את הכספים. הוא עזב את בריטניה ושב לישראל ב-1993. בישראל חזר להיות פעיל בבורסה והחזיק משרדים מפוארים בתל אביב.
פרשת הולילנד.
בסוף שנות ה-90 של המאה העשרים, החל דכנר לפעול כמאכער בשירותו של איש העסקים הלל צ'רני, בעלי מתחם מלון "הולילנד" בירושלים, על מנת לקדם פרויקט בנייה במתחם. לאחר שנים של שיתוף פעולה פרץ סכסוך כספי בין דכנר ובין צ'רני בשנת 2008, וכתוצאה מכך הגיש דכנר תביעה אזרחית נגד צ'רני ומאוחר יותר פנה למשטרת ישראל והציע עצמו כעד מדינה, שיחשוף פרשיות שוחד ויעיד נגד נותני השוחד ומקבליו. הצעתו התקבלה, הוא נחקר ארוכות במשטרה ובעקבות חקירתו נפתחו תיקי חקירה נגד אישים רבים, חלקם בעלי תפקידים בכירים מאוד בעבר ובהווה. החקירות הבשילו להגשת כתבי אישום ודכנר העיד במשפטים אלה. במהלך המשפט, בספטמבר 2012, הודה דכנר כי לא שיחד חלק מהגורמים שהוזכרו בטיוטת כתב התביעה נגד הלל צ'רני. לדבריו, שיקר בשל מצבו הנפשי והכספי הירוד בפברואר 2013, נחשף עוד מסמך מזויף של דכנר. בתקופה זו, עוד לפני תום החקירה הנגדית שהסעירה מאוד את רוחו, נפטר דכנר, אך המשפט נמשך והסתיים בהרשעת 9 מתוך 13 הנאשמים, בהם ראש עיריית ירושלים לשעבר אורי לופוליאנסקי והלל צ'רני ואחרים. ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט הורשע תחילה בבית המשפט המחוזי על מעורבותו בפרשה, אך זוכה לבסוף מחמת הספק בבית המשפט העליון. זהותו כעד המדינה בפרשה נחפשה רק לאחר מותו.
פרשת חברת הזרע.
אהוד אולמרט הורשע כי קיבל מדכנר, באמצעות שולה זקן, שוחד בסך 60,000 שקל לצורך קידום פרויקט בנייה בקרקעות שהחזיקה חברת "הזרע" ליד תל אביב. ערעורו של אולמרט בגין הרשעה זו נדחה, ונגזר עליו עונש של 18 חודשי מאסר לריצוי בפועל.
משה זקס
משה זקס (נכתב גם זאקס, זאכס; בגרמנית: Moses Sachs; 1800, דריסיקאקר, דוכסות סקסוניה-מיינינגן – 5 ביולי 1870, ירושלים) היה עסקן ירושלמי ושד"ר.
ביוגרפיה.
זקס נולד ב־1800 בעיירה דרייסיקאקר שבדוכסות סקסוניה-מיינינגן שבגרמניה. זקס היה תלמידם של גדולי הרבנים בשלהי המאה ה-19 בהם: הרב אברהם בנימין זאב המבורג ראש ישיבת פיורדה, הרב נחום טרייביטש, רבי עקיבא איגר, החת"ם סופר ועוד.