בכנסת ה-20 כיהנה כיו"ר הוועדה לזכויות הילד. שאשא-ביטון יזמה במהלך כהונתה את חוק הפיקוח על מעונות יום לפעוטות ואת חוק התקנת מצלמות לשם הגנה על פעוטות במעונות יום לפעוטות. כן יזמה את החוק לפיקוח על הפעלת צהרונים והובילה את התוכנית הלאומית לבטיחות ילדים. בנוסף הגישה הצעת חוק שנדחתה, להורדת גיל העסקת הנוער ל-13.
שרת השיכון והבינוי.
ב-9 בינואר 2019, חודשים אחדים טרם פיזור הכנסת ה-20, מונתה לשרת הבינוי והשיכון בממשלה ה־34, לאחר התפטרותו של יואב גלנט. היא כיהנה בתפקיד 18 חודשים, בכנסת ה-20, הכנסת ה-21, הכנסת ה-22, עד לכינונה של הממשלה ה-35.
בפברואר 2020 הורתה להקים מוקד מענה אנושי לזוכים בתוכנית מחיר למשתכן. וכן, אישרה הממשלה את הצעתה להארכת אשרת השהייה של כ-1,700 עובדי בניין.
במרץ 2020 מינתה את אלעזר במברגר למנכ"ל הזמני של משרד הבינוי והשיכון.
הכנסת ה-21.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצבה במקום ה-3 ברשימת "כולנו" ונבחרה לכנסת ה-21 לאחר שהמפלגה זכתה בארבעה מושבים.
הכנסת ה-22.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, משה כחלון והשר אלי כהן התפקדו לליכוד, ומפלגת "כולנו" התמזגה לרשימת הליכוד לכנסת. שאשא-ביטון נותרה ב"כולנו" והוצבה במקום ה-29 ברשימה המאוחדת.
הכנסת ה-23.
בכנסת ה-23 שאשא-ביטון הייתה יו"ר מפלגת "כולנו" ונציגתה היחידה בכנסת, כחלק מסיעת הליכוד. עם הקמת ממשלת ישראל ה-35 מונתה לעמוד בראש ועדת הקורונה של הכנסת. בתפקידה זה הביעה עמדה עצמאית, ולא אישרה 7 מתוך 11 החלטות הממשלה שהובאו לוועדה, דבר שעורר סערה ציבורית, ואף קיבלה מכתב שבו התבשרה על פיטוריה הצפויים. בעקבות הביקורת על פיטוריה לא הוחלפה, אולם ב-23 ביולי 2020 רוב סמכויות ועדת הקורונה קוצצו והועברו לוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת.
על תפקודה בוועדה זו אמר יאיר נתניהו: "היא לקחה את התפקיד הזה, ופשוט באופן הכי ציני, על הדם של אזרחי ישראל, אנשים מתו בגלל ההחלטות שלה". בעקבות זאת הגישה שאשא-ביטון תביעת לשון הרע נגדו בסך 500 אלף ש"ח. במסגרת פשרה בין הצדדים התנצל נתניהו על דבריו אלה.
שרת החינוך.
ב-15 בדצמבר 2020 הודיעה כי תתמודד בבחירות לכנסת העשרים וארבע במפלגת תקווה חדשה בראשות גדעון סער, ותשובץ במקום השני ברשימה. לאחר שהמפלגה קיבלה בבחירות 6 מנדטים, נכנסה שאשא-ביטון לכנסת.
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, מונתה שאשא ביטון לשרת החינוך ה-25. השרה מינתה למנכ"ל משרדה את יגאל סלוביק, שכיהן בעבר כסגן ראש המל"ל, אולם בדצמבר 2021 פוטר הלה על רקע מחלוקות עם השרה סביב חיסון תלמידים כנגד נגיף הקורונה. בעקבות פיטוריו התפטר גם הממונה על המאבק בקורונה מטעם מנכ"ל משרד החינוך.
ביולי 2021, שאפה לבטל בידוד של תלמידים ואמרה שבעולם יש מדינות שביטלו בידוד של תלמידים לא מחוסנים באמצעות בדיקת קורונה. באותה העת, לא היו מדינות שעשו זאת. בהמשך, השרה קידמה את מתווה הכיתה הירוקה שנועד להחליף בידוד בית. הוא החל באוקטובר 2021. 97% מהכיתות שהשתתפו במתווה הכיתה הירוקה לא עמדו בהנחיות, כנראה בשל סירבול ההנחיות. בעקבות זאת צומצם המתווה. עובדת שפוטרה טענה כי שאשא ביטון הסתירה מהממשלה התפרצויות של הידבקות בנגיף בין כותלי בתי הספר, על מנת למנוע את השבתת הלימודים.
בסופו של דבר, נפתחה שנת הלימודים תשפ"ב ב-1 בספטמבר ובתי הספר נותרו פתוחים, גם בגל הרביעי והחמישי של מגפת הקורונה, תוך שמירה על הנחיות משרד הבריאות, הקפדה על מסיכות וחיסונים לתלמידים.
בנובמבר 2021 פרסם משרדה תוכנית למיגור האלימות בבתי הספר.
בדומה לקודמה במשרד, יואב גלנט, החליטה גם שאשא-ביטון שלא להעניק את פרס ישראל לפרופ' עודד גולדרייך. נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, דוד הראל, וחמישה מנשיאיה בעבר פרסמו מחאה על החלטת השרה. נשיאי שבע אוניברסיטאות בישראל הביעו אף הם מחאה על החלטת השרה. במרץ 2022 הורה בג"ץ לשרת החינוך להעניק את הפרס לגולדרייך.
ביולי 2022 הנחתה שאשא-ביטון לשלול את רישיונות ההפעלה ממספר בתי ספר במזרח ירושלים, עקב הסתה חמורה בספרי לימודם, כגון האדרת מחבלים ומאבקם במדינת ישראל ועלילות דם נגד המדינה.
חיים אישיים.
נשואה לאילן ביטון, איש לוגיסטיקה ותפעול, ואם לשלושה. מתגוררים עם משפחתם בזכרון יעקב.
איילת נחמיאס-ורבין
איילת נחמיאס-וֶרבִּין (נולדה ב-19 ביוני 1970, ט"ו בסיוון ה'תש"ל) היא עורכת דין ופוליטיקאית ישראלית, מומחית בממשל תאגידי, המשמשת יושבת-ראש מכון היצוא. כיהנה כחברת הכנסת העשרים מטעם מפלגת העבודה.
ביוגרפיה.
נחמיאס-ורבין נולדה וגדלה בצפון הישן בתל אביב. סבה וסבתה מצד אביה, מאיר ורשל נחמיאס, נמלטו מסלוניקי שביוון בינואר 1933, לאחר שסבה, שהיה ממוצא יהודי-ספרדי ופעיל ציוני בתנועת מכבי, חווה תקרית אנטישמית אלימה ברחוב. בת דודתה היא השחקנית חני נחמיאס. מצד אמה, נחמה, נחמיאס-ורבין היא נכדתם של אברהם שטרן ושרה שטרן לבית קרסיק (שרה מקפה תמר), ונינה לאחד משבעת מייסדי נהלל, מיכאל קרסיק. היא חולקת את אותו סבא רבא־רבא עם ח"כ בצלאל סמוטריץ' והם למעשה בני דודים מדרגה רביעית.
נחמיאס-ורבין היא בוגרת לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובעלת תואר שני במשפט מסחרי בתוכנית ברקלי באוניברסיטת תל אביב.
קריירה ופוליטיקה.
היא חברת מפלגת העבודה החל משנת 1991, מאז הייתה פעילה בתא אופק, תא הסטודנטים של מפלגת העבודה בקמפוס הר הצופים. בגיל 21 היא החלה את דרכה המקצועית במפלגה עם ראש ממשלת ישראל לשעבר יצחק רבין, כשליוותה אותו טרם היבחרו לראשות הממשלה, ובהמשך כעוזרת ליועץ המשפטי במשרד ראש הממשלה. ורבין נמנתה עם המעגל הקרוב לרבין עד להירצחו. לאחר שסיימה סטאז' בעריכת דין, היא ייסדה את עמותת "שלום חבר" להנצחתו וכיהנה כמנכ"לית שלה.
ב־2007 נפטר אביה, ויחד עם אחיה הם ירשו את מפעל "תבליט פלסטיק" העוסק בהשקיה וטכנולוגיית מים. והיא מונתה ליו"ר המפעל. בנוסף, כיהנה כדירקטורית בכמה חברות מובילות במשק הישראלי, לרבות ”זאפ גרופ”, קופות הגמל של "אל על", הרשות לפיתוח כלכלי של תל אביב, הקרן לנזקי טבע בחקלאות, "אפקון תעשיות" ודש קופות גמל.
במקביל פעלה להקמת הסניף הישראלי של ארגון הדירקטוריות הבין-לאומי, שמטרתו לקדם השתתפות נשים במוקדי קבלת החלטות. במשך השנים כיהנה כיושבת-ראש משותפת של הארגון, שם פעלה ורבין לקידומן של הנשים בדירקטוריונים, ובמקביל עמדה בראש ארגון הדירקטוריות בישראל. בשל מומחיותה כדירקטורית, שימשה כמרצה בתוכנית "להב פיתוח מנהלים" בפקולטה לניהול של אוניברסיטת תל אביב. כמו כן, הקימה את פורום נשות המילואימניקים, למען שוויון בנטל בין כל חלקי החברה הישראלית.
חברת הכנסת.
בשנת 2012, התמודדה לראשונה בפריימריז של מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה והגיעה למקום ה־36 ברשימה הארצית (הבטחת ייצוג לאישה). ב־2015 לקראת הבחירות לכנסת העשרים, התמודדה ורבין בפריימריז של מפלגת העבודה והוצבה במקום ה-22 ברשימת המחנה הציוני לכנסת, אשר שוריין לאישה ונבחרה לכנסת. בשנת הכהונה הראשונה שלה בכנסת, העניק לה המכון הישראלי לדמוקרטיה את אות הפרלמנטר המצטיין לשנת 2016. חברה בוועדת החוץ וביטחון, שם היא חברה בוועדת המשנה לכוח אדם. יזמה וישבה בראש וועדת המשנה לבחינת משק האשראי בישראל. יזמה וחברה בוועדת החקירה הפרלמנטרית לבחינת משק האשראי בישראל, וכן חברה בוועדת הכלכלה, וועדת הכנסת והוועדה המיוחדת לזכויות הילד, ובוועדת המשנה לקידום עסקים קטנים ובינוניים.
במסגרת תפקידיה בכנסת פעלה נחמיאס ורבין רבות לחיזוק התעשייה הישראלית, לחיזוק האחריות התאגידית בחברות ציבוריות וממשלתיות, להעסקת עובדים הוגנת לקידום ועידוד העסקת מבוגרים והעסקת בעלי מוגבלויות. בין היתר, היא הקימה ויושבת-ראש השדולה לקידום התעשייה בישראל, השדולה למען המשפחה הישראלית, שדולת ”כחול לבן” ועוד. בין היתר, דרשה לתעדף תוצרת ישראלית בשיפוץ המתוכנן בטרמינל 3 בנמל התעופה בן-גוריון
היא יזמה את השדולה לעידוד תרומת איברים, לאחר החלטת הוריה של ליאל בבלר לתרום את איברי ביתם שנהרגה בתאונת דרכים. כיהנה גם כראש שדולת הידידות ישראל-יוון. בינואר 2018, נסעה יחד עם נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין, לטקס לרגל יום השואה הבינלאומי שנערך בפרלמנט היווני באתונה, וכן השתתפה עימו באירוע הנחת אבן הפינה של מוזיאון חדש לזכר השואה, אשר מוקם בסיוע ממשלת יוון בסלוניקי.
ב-16 בינואר 2019 הודיעה שלא תתמודד בבחירות המקדימות במפלגת העבודה לשיבוץ מועמדיה לבחירות לכנסת ה-21.
לאחר הכהונה בכנסת.
ב-2020 מונתה לסגנית-נשיא התאחדות התעשיינים וליו"ר מיזם "JReady" של הסוכנות היהודית, רשת לסיוע לקהילות היהודיות בהתמודדות ומוכנות למצבי חירום.
בדצמבר 2021 החלה את תפקידה כיו"ר מכון היצוא הישראלי. היא משמשת גם כיו"ר הקרן לנפגעי טרור של הסוכנות היהודית וכיו"ר הוועד המנהל של בית בן-גוריון בתל אביב.
בפברואר 2022 הופיעה בתוכנית הבישול של ערוץ 13 "המסעדה הבאה".
משפחתה.
נשואה לעברי ורבין, סא"ל במילואים מחיל השריון ובנו של משה ורבין, שכיהן כראש מועצת רמת השרון. לזוג שלושה ילדים והם מתגוררים בתל אביב.
נאווה בוקר
חרמונה שורק
חרמונה שורק (נולדה ב-3 באפריל 1947) היא חוקרת ישראלית בתחום מדעי המוח המולקולריים, פרופסור אמריטה בקתדרה על שם שלזינגר במכון למדעי החיים שבאוניברסיטה העברית בירושלים. האשה הראשונה ששימשה בתפקיד דיקנית הפקולטה למדעים באוניברסיטה זו.
ביוגרפיה.