רדוקנו נולדה בטורונטו, אונטריו, קנדה, לאב רומני ואם סינית, שעבדו בתחום הפיננסים. הכתיב המקורי של שם המשפחה שלה בשפה הרומנית הוא "Răducanu". משפחתה עברה ללונדון כשהייתה בת שנתיים. היא החלה לשחק טניס בגיל חמש.
קריירה.
רדוקנו הפכה לטניסאית מקצוענית בשנת 2018. היא רשמה את הופעת הבכורה שלה ב-WTA בסיבוב הופעות בנוטינגהאם הפתוחה 2021.
ביוני 2021 רשמה רדוקנו את הופעת הבכורה העיקרית שלה בגראנד סלאם באליפות ווימבלדון. היא העפילה לסיבוב השלישי לאחר שגברה על מרקטה וונדרואושובה הצ'כית ועל ויטליה דיאצ'נקו הרוסייה. היא הייתה הבריטית הצעירה ביותר שהעפילה לסיבוב השלישי בווימבלדון מאז אלנה בלטצ'ה בשנת 2002. לאחר מכן ניצחה את סורנה קרסטיאה הרומנייה, והעפילה לסיבוב הרביעי בגיל 18 ו-239 ימים, הבריטית הצעירה ביותר שהגיעה לשמינית הגמר, והבטיחה את מקומה ב-185 הראשונות בדירוג ה-WTA, לאחר שדורגה במקום ה-338 בתחילת האליפות. ב-5 ביולי 2021 פרשה במערכה השנייה של משחקה בסיבוב הרביעי מול אג'לה טומל'אנוביץ', עקב קשיי נשימה.
תואר גראנד סלאם ראשון.
בספטמבר 2021, באליפות ארצות הברית הפתוחה, זכתה רדוקנו בתואר, לאחר ניצחון על ליילה פרננדז מקנדה, שדורגה במקום 66 בעולם, בשתי מערכות (6–4, 6–3).
בדרך אל התואר הסנסציוני היא ניצחה את כל המערכות בכל עשרת המשחקים שלה. בשלב המוקדמות היא ניצחה את ביביאן שופס מהולנד (6–1, 6–2), מרים בולקוודזה מגאורגיה (6–3, 7–5), ומאייר שריף ממצרים (6–1, 6–4) ונכנסה להגרלה הראשית. בתחרות עצמה גברה על סטפני ווגל'ה משווייץ (6–2, 6–3), ג'אנג שואי מסין (6–2, 6–4), שרה סוריבס טורמו מספרד (6–0, 6–1) ושלבי רוג'רס מארצות הברית (6–2, 6–1). בשלב רבע הגמר היא ניצחה את בלינדה בנצ'יץ' משווייץ (11 בטורניר) בשתי מערכות (6–3, 6–4) ובשלב חצי הגמר היא ניצחה את מריה סקארי מיוון (17 בטורניר) בשתי מערכות (6–1, 6–4). כתוצאה מכך, היא עלתה 127 מקומות, מהמקום 150 בעולם למקום 23 בדירוג העולמי.
רדוקנו, היא הטניסאית שדורגה הכי נמוך בתחרות, והעפילה לחצי הגמר מאז קים קלייסטרס שעשתה זאת ב-2009, והצעירה ביותר מאז מריה שראפובה ב-2005.
רדוקנו, היא הטניסאית הראשונה, שזוכה בטורניר לאחר שהעפילה משלב המוקדמות, והאישה הראשונה בעידן הפתוח, שזכתה בגראנד סלאם עם שתי הופעות בלבד (הכניסה היחידה הקודמת שלה לגראנד סלאם הייתה באליפות ווימבלדון 2021).
רדוקנו הפכה לבריטית הראשונה מזה 53 שנים, שהעפילה לגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה וגם זוכה בה. על הישג זה, זכתה לברכה יוקרתית ואישית מהמלכה אליזבת'.
בשנת 2022 נכללה ברשימת פורבס 30Under30 האירופאית.
גזה חורין
גזה חורין (בהונגרית: Chorin Géza; פשט, 1 במאי 1872 – בודפשט, 2 באפריל 1933) היה מלחין, מבקר מוזיקה, עיתונאי יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
גזה חורין נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל חורין, סוחר ושל רוזה לוינגר. הוא למד ב"קונסרבטוריון הלאומי" (כיום שמו בית הספר הגבוה למוזיקה בלה ברטוק, אחד ממוסדות החינוך המוזיקלי הוותיקים ביותר בהונגריה) אצל קארוי ראוך ולאחר מכן המשיך את לימודיו בפריז. הוא בילה שם שנים רבות בהלחנה והתפרנס מהיצירות שהלחין. חורין היה חבר פופולרי בעולם האמנות הצרפתי והצעיר ההונגרי שהתיישב ליד הפסנתר על פי בקשה פשוטה מהקהל ניגן את השנסונים האופנתיים דאז במשך שעות. נסיבות משפחתיות החזירו אותו לבודפשט, שם ידעו על הצלחותיו בחו"ל וקיבלו אותו באהבה. גם שם ההלחנה הייתה עיסוקו העיקרי, אם כי, הוא ביקר רבות גם בבורסת התבואות וכתב על כך דיווחים ב"עיתון" (Újság). הוא היה חסיד המוזיקה הקלה, וכתב המוני שירים, לחנים ושאנסונים. אחת מיצירותיו, "אהובתי נועלת מגפיים צהובים", הפכה לפופולרית עד כדי כך שהפכה כמעט לשיר עם. הוא הלחין שורה שלמה של לחנים עבור שירתו של המשורר הלאומי ההונגרי שנדור פטפי ומצא דרך להביא את השירים ההונגריים האלה גם לחו"ל. הוא תמיד בחר שמות ליצירותיו שעשו גם "תעמולה" לרעיון הלאומי ההונגרי. שירי הלכת שלו בשם "הונווד" ו"בודפשט", בהוצאת חברת סלברט בפריז ("מהדורת סלברט" נוסדה לפני למעלה ממאה שנים וחייבת את העושר והמגוון של הקטלוג שלה לגאונותם של פרנסיס סלברט ואשתו מיקה) זכו להצלחה גדולה. כש"ג'ונסון ודין", הרקדנים המפורסמים ביותר בעולם באותה תקופה, הופיעו באובודה, הוא כתב עבורם שירים נוספים (ג'ונסון ודין היו אמני הסטפס המפורסמים ביותר בתחילת המאה ה-20. הם טענו שהציגו את "ריקוד הבעיטות" הזה בברודוויי כבר בשנת 1895). הוא גם כתב שירים, קטעי ריקוד קטנים יותר ואופרטות. רבים משיריו הופיעו דרך הוצאות לאור מוזיקה יוקרתיים בצרפת. הלחנים והשירים שלו היו פופולריים במיוחד בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה.
הוא עבד באמונה פנטית כדי להבטיח את רווחתם הכלכלית של חבריו הנגנים. כשחזר הביתה מפריז, נדהם לגלות שאין בהונגריה ארגון שמגן על זכויות הקניין הרוחני. נדרש שכנוע רב מצדו להקמת מוסד להגנה על זכויות יוצרים גם בהונגריה. הוא נלחם לניצחון הרעיון הזה במשך שנים והצליח לחסל את אדישות בעלי העניין ויחד עם כמה מחבריו ייסד את קואופרטיב הזכויות של המלחינים, היוצרים והמוזיקאים ההונגרים הרבה לפני מלחמת העולם הראשונה. עד אז, כל הלהקות ולהקות הצוענים היו חופשיות להשתמש ביצירותיהם של מלחינים ומחזאים הונגרים. ללא תשלום תמלוגים למחבר, אך אחרי הקמת קואופרטיב זה, תשלום התמלוגים הפך לחובה, מה שהביא למחברים הכנסה משמעותית. מתוך הכרה ביכולותיו גזה חורין נבחר לסגן נשיא הקואופרטיב ב-14 בפברואר 1923.
גזה חורין תמיד מילא תפקיד מוערך במערכת ה"עיתון" במשך עשרות שנים. למרות שעבודתו הייתה מוגבלת לתחום התמחותו הוא עמד לרשות העיתון ועמיתיו במערכת גם בתחומים אחרים בנאמנותו והתעקשותו המופתית. ב-1 בספטמבר 1918 נשא את אדל מאלר (אלמנתו של מיקלוש באלה) בבודפשט. הוא חי נישואים מאושרים וכאשר אשתו חלתה קשה, גזה חורין עמד לצידה באהבה עוד יותר, למרות שגם הוא סבל ממחלה קשה במשך שנים, סבל מטרשת עורקים ומחלות לב חמורות, אך עדיין עמד על רגליו ועבד בכוח נעורים כבעבר. בתו המאומצת הייתה השחקנית ז'וז'י באלה.
בשבת, 1 באפריל 1933, היה במשרדו, והתכונן לאספה הכללית של הקואופרטיב ביום ראשון. למחרת, ביום ראשון בבוקר, הרגיש לפתע רע בדירתו ברחוב נאדור. קרוביו לקחו אותו לבית החולים, אך הוא מת מהתקף לב בדרך. חורין הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה. כל חברי מערכת ה"עיתון" הופיעו בהלוויה והגופים העיתונאים ההונגרים יוצגו כמשלחת. משלחת של מורי המכללה למוזיקה ייצגה את איגוד המלחינים ומשלחת נוספת ייצגה את המוציאים לאור. ארונו של גזה חורין היה מכוסה בכיסוי יוקאי של התאחדות העיתונאים ההונגרית ונוצר יער ממש של הזרים ששלחו מעריציו, חבריו לדרכו אחרונה. בטקס ההלוויה ליוו אותו וספדו לו ברנאט לינצקי החזן הראשי והרב ד"ר פרנץ הבשי. אשתו נפטרה שנתיים לאחר מכן ב-19 במאי 1935 בבודפשט.
שלמה שילר-סינשי
שלמה מאייר (מרקוס) שילר-סינשי (בהונגרית: Solomon Mayer (Marcus) Schiller-Szinessy; 23 בדצמבר 1820 – 11 במרץ 1890) היה רב וחוקר ממוצא יהודי-הונגרי שכיהן כמרצה לספרות חז"ל וספרות רבנית באוניברסיטת קיימברידג'.
ביוגרפיה.
נולד באובודה ולמד פילוסופיה ומתמטיקה באוניברסיטת ינה, יחד עם לימודי רבנות. היה היהודי הראשון שצורף לסגל האקדמי של הקולג' הלותרני באפריס (פרשוב). היה בין היהודים המעטים שהשתתפו באופן פעיל במהפכת 1848 נגד האימפריה האוסטרית (כחלק מהלך רוח לאומי זה הוסיף את שם-המשפחה ההונגרי Szinessy לשם משפחתו). במסגרת זו היה מעורב בפיצוץ גשר בסגד לצורך עיכוב התקדמות הצבא האוסטרי. משהמהפכה נכשלה נמלט שילר-סינשי לבריטניה, דרך אירלנד. ב-1856 מונה לרב הקהילה החדשה במנצ'סטר (הטרמה של קהילה רפורמית). ב-1863 נשא את ג'ורג'ינה אלינור הרברט, נוצרייה אוניטרית שהתגיירה. באותה שנה עבר לקייברידג' על מנת להתפרנס ממתן שיעורים פרטיים בעברית.
ב-1866 מונה למרצה לספרות תלמודית ורבנית באוניברסיטה, לאחר חילוקי דעות בקרב סנאט האוניברסיטה וברוב דחוק. ב-1871 הועבר בפרלמנט הבריטי חוק שביטל את "מבחן הדת" (Test Act) במינויים אקדמיים. חוק זה איפשר את קבלתו של שילר-סנשי כחבר סגל מלא במשרת מרצה. ב-1875 קיבל מעמד של פרופסור חבר לספרות תלמודית. ב-1877 זכה בתואר מאסטר, היהודי הראשון שקיבל תואר זה בקיימברידג' באופן רשמי. סביבו התגבשה אסכולה של הבראיסטים (נוצרים חובבי עברית), בהם צ'ארלס טיילור, ג'ון פרון , בישוף ווסטרשייר ועוד. במקביל ניהל התנצחויות חריפות עם עמיתיו שלמה זלמן שכטר ואברהם נויבאואר.
במקביל למשרת המרצה האקדמי שלו, הועסק כביבליוגרף ומקטלג כתבי היד העבריים בספריית אוניברסיטת קיימברידג'. ב-1876 פרסם את הרשימה הראשונה ובה תיאור מפורט של 72 כתבי יד עבריים. עד מותו תיאר כשני שלישים מהאוסף שכלל 800 פריטים. עם מותו כלל הקטלוג שלו שישה כרכים בכתב יד.
על אף ההכרה במעמדו האקדמי, לא יכול היה שילר-סינשי להתקדם למעמד הפרופסור בקתדרה לעברית (Professor Regius), עקב העובדה שנושא משרה זו כיהן אוטומטית כעוזר בישוף (קאנון) בקתדרלת אילי. רק ב-1927 בוטלה הזיקה בין שתי המשרות. ב-1882 הותר לו לתפקד כפרופסור לעברית על תנאי, אולם גם אז שולם שכרו עבור משרה זו ישירות על ידי צ'ארלס טיילור ולא מקופת האוניברסיטה.
נפטר ב-11 במרץ 1890 ונקבר בבית הקברות היהודי באיפסוויץ'.
פרנץ ראשקאי