עונת הרבייה מתרחשת במשך כל השנה, אך שיאה הוא בחודשי נובמבר ודצמבר. בתקופות אלה הזכרים עוזבים את שטחם בחיפוש אחר נקבה; מרוב התצפיות כיום בטבע עולה כי הטאר הערבי הוא בעל חיים מונוגמי, אך ייתכן כי זה נובע מהנדירות שלו. הקרניים של הזכרים כפופים אמנם כך שהקרבות אינם אכזריים כל כך בדומה לצפיר הקורדילרים, אך במקרה של ניסיון לנגוח תוך כדי כיפוף הראש עלולה להיווצר מכה קטלנית כאשר השפיץ מופנה כלפי מעלה. למרות זאת הקרבות בין הזכרים די נדירים כיון שהם נפגשים לעיתים רחוקות.
ההריון נמשך 140–145 ימים, ושיא הלידה הוא בחודשי מרץ ואפריל. כאשר יש משאבי טבע בשפע זה די נפוץ שנקבות ימליטו עד 2 גדיים, אך בדרך כלל נולד גדי יחיד. בימים הראשונים הוא שוהה במקום מוגן בסלעים ולאחר מכן מצטרף עם אימו לכל מקום. הזכרים עשויים לתרום בעקיפין להגנת הנקבה והגדי כאשר הם מונעים מטארים אחרים להיכנס לשטחה של הנקבה - מה שגורם שיהיה לה מקורות מזון זמינים יותר.
הגדי נגמל לאחר שישה חודשים ונשאר עם אימו עד הגיעו לבגרות - בסביבות 2–3 שנים.
תוחלת החיים המקסימלית לטאר הערבי היא 22 שנה בשבי, אך בטבע בשל אובדן בית גידול, טריפה, ומחסור במזון תוחלת החיים נמוכה בהרבה.
איומים ושימור.
הטאר הערבי מסווג על ידי IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל אובדן בית גידול נרחב ומגמת אוכלוסייה בירידה. הטווח ההיסטורי שלו בעבר היה כ-19,413 קמ"ר לעומת הטווח שלו כיום המוערך בכ-8,863 קמ"ר בלבד. בעבר הבעיה העיקרית הייתה ציד לא חוקי, אולם כיום האיום הגדול ביותר עליו הוא אובדן בית גידול ותחרות על מקורות מחייה עם בעלי חיים מבויתים; באזורים מסוימים חלה עלייה מתמדת במספרים של בעלי החיים המקומיים, והקמת דרכי תחבורה בהרים גורמים לעדרים גישה נוחה יותר לאזורי מרעה שהיו בעבר נחלתו הבלעדית של הטאר. בין אזורים אלה ניתן כבר למנות את הרמות הגבוהות של ג'בל אחדר בהרי חאג'ר המזרחיים וג'בל קאוור בהרי חאג'ר המערביים. במקומות אחרים ישנן ראיות שנוכחות בעלי חיים המקומיים דווקא ירדו. עם זאת, אף על פי שיש נהירה מהכפרים לאזורים עירוניים יותר, במקרים רבים נשארים קבוצות גדולות של עיזים וכבשים משוטטים אשר הופכים לפראיים ומגיעים לבית גידולו של הטאר בחיפוש אחר מזון. כאמור הטאר תלוי מאוד במקורות זמינים של מים ומזון, ובמקרים של בצורת חמורה כבר נמצאו עשרות טארים במצב גופני ירוד וחלקם אף מתו כתוצאה מזה. יש ראיות לכך שהם רגישים למיני מחלות המגיעות על ידי העיזים המקומיות; מקרה של התפשטות זבוב הבקר למשל, התרחש במספר צוקים דרומיים של ג'בל אל אחדר בתחילת שנות ה-2000. הציד הבלתי חוקי נותר איום משמעותי באזורים מסוימים, ובייחוד באמירויות הערביות שבהם כנראה הטארים רק נוודים כיום. איום זה מחריף על ידי הרשת המתפתחת של כבישים אשר גם גורמת לתפוצה שלו להיות מקוטעת מאוד. איום נוסף חמור יותר הוא גידול פוטנציאלי בכריית מינרלים - במיוחד בהרי אופיאוליט - דבר שגורם לפגיעה בצמחייה ובמי התהום שבהם תלויה שרידותו של הטאר.
בעומאן מאז 1976 זה כבר לא חוקי לצוד או ללכוד טאר לאחר הנפקתו של צו מלכותי, אך הטופוגרפיה ההררית והבלתי נגישה הופכת את האכיפה לקשה ביותר. לאחר שנתיים של מחקרי שדה ב-1973, הוקם כוח מיוחד של משמר חיות הבר המנוהל על ידי בית המשפט המלכותי בדיוואן, המגן על שטח של 200 קמ"ר באזור ההררי של ג'בל אסווד 45 ק"מ דרומית למאסקט. כמו כן לצד פקחים מונו מספר שבטים לפטרל סביב שמורת הטבע סאריין ששטחה 2,350 קמ"ר השומרת על מספרים גדולים של טארים וצביי הרים, והכפרים שמסביב צריכים לדווח על כל ניסיון של ציד לא חוקי. באיחוד האמירויות הערביות הוכרז באופן רשמי על ואדי וואראיה כאזור מוגן, אף על פי שלא ברור אם בכלל נשארו שם טארים.
מלבד שמורות אלה ישנם פעילויות שימור אחרות בעומאן, כשבשנת 1979 נעשה הסכם עם שלושה שבטים מקומיים לשמור על עדרי הצאן שלהם במרחק 16 ק"מ מג'בל אסווד וואדי קוויד המהווה אזור בעל חשיבות מיוחדת לטאר הערבי. בשנת 1993 המשרד לאיכות הסביבה וענייני אקלים של עומאן הקים יחידת שמירה קטנה לשמור על אוכלוסיות צביי הרים באזור אל-כאמל, ובשנה שלאחר מכן הורחבה סמכותה של היחידה לדאוג גם לאוכלוסיית הטארים שבג'בל קוואוון. יחידות נוספות הוקמו מאז גם במקומות אחרים בעומאן, כשבאזורים הצפוניים מוטל עליהם גם ניטור של אוכלוסיות הטאר. כיום למעשה יחידות השמירה פועלות כמעט בכל תחומי מחייתו של הטאר.
הטאר הערבי הוא אחד מהמינים המוחזקים במרכז הרבייה אל-באראקאן שבצפון עומאן, שמשם צפויים להשיב בעלי חיים לטבע ובכך להגדיל אוכלוסיות קיימות. עם זאת בהשוואה לשאר מעלי הגרה שבמרכז, הטארים מתקשים להסתגל לטבע לאחר שגדלו בשבי כך שאין עדיין פרטים ששוחררו לטבע.
אומדן האוכלוסייה העולמי של הטאר הערבי הוא פחות מ-2,500 פרטים.
דוקרן
דוקרן או דק-קרן (שם מדעי: "Raphicerus"), הוא סוג של אנטילופה קטנה מתת-משפחת הצבאיים הכוללת שלושה מינים החיים באפריקה שמדרום לסהרה. המינים אינם נחשבים בסיכון ומגמת אוכלוסייתם יציבה. השם המדעי נגזר כדלהלן: "raphis" = "מחט", "keras" = "קרן; מתייחס לקרניים הדקיקות והחדות של המינים בסוג.
מאפיינים.
הדוקרנים מתאפיינים בפרווה קצרה יחסית בצבעי אדמדם בהיר עד צהבהב, אם כי אורך השערות וגווני הצבע משתנים בין המינים. לזכרים קרניים דקיקות וקצרות שמקנות להם את שמם, והן חדות ביותר ובצבע שחור עד אפור. לנקבות אין קרניים וזהו ההבדל היחיד בינם לבין הזכרים. מבנה גופם דקיק וקצר, ויש להם צוואר וראש קטנים למדי. אוזניהם גדולות ורחבות, וזנבם קצרצר וכמעט ואינו נראה. סימוני הפנים שלהם דלילים יחסית. עיניהם ואפם גדולים ושחורים, ויש להם סמוך לעיניים חריצים שחורים המזרימים נוזל לבלוטות הריח. הרגליים שלהם דקיקות וארוכות ביחס לגוף, ופרסותיהם קצרות, דקות וחדות.
המינים פעילים בייחוד בשעות הבוקר והערב, ובמידה פחותה גם בשעות הלילה והיום. בשעות החמות של היום הם נחים תחת אזור מוצל. בית גידולם לרוב הוא פסיפס של שיחים וסלעים היוצרים להם מחסה בשעת סכנה. בדומה למיני אנטילופות הסבך, כאשר הדוקרנים מבחינים בטורף הם ישכבו בצמחייה הסבוכה ללא תזוזה כדי שהטורף לא יבחין בהם. במידה וזה לא יעזור הם יחכו לרגע המתאים ואז יפתחו בריצת-ניתורים מהירה - על פי רוב לטווח קצר. הם עשויים לתפוס מחסה גם במחילות של שנבובים - דבר יוצא דופן לפרסתנים קטנים. טורפיהם רבים ומגוונים בשל גודלם הקטן, החל מנמרים וכלה בפיתוניים ובעופות דורסים. תזונתם מבוססת על שיחים ועלים, ובמידה פחותה גם על עשבים. הטמפרטורות בתחומי מחייתם 30-10 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא מילימטר לשנה.
הדוקרנים חיים בדרך כלל בבדידות בטריטוריה מסומנת בתדירות גבוהה ונשמרת מפני פולשים. הזכר והנקבה עלולים לחפוף את אותו שטח, אך למרות זאת הם נפרדים עד עונת הרבייה. ככל הנראה הדוקרנים הם בעלי חיים מונוגמים. טקסי הקרב של הזכרים קצרים ביותר, והלחימה מורכבת מדקירות בראש ובבטן. ההריון נמשך פעמים רבות זמן מועט יחסית - 5.5 חודשים, ומשום כך הנקבה יכולה להמליט פעמיים בשנה. לרוב נולד עופר אחד השוהה זמן רב מוסתר בצמחייה. הוא נגמל לאחר 3 חודשים ומגיע לבגרות לאחר שנה.
תוחלת החיים הממוצעת של הדוקרנים היא 10-6 שנים.
מינים.
3 מיני הדוקרן:
אוריבי
אוריבי (שם מדעי: "Ourebia ourebi"; מוכר גם כאורביג'י באפריקאנס), הוא מין יחיד בסוג של אנטילופה בינונית דמוית צבי החי ברחבי יבשת אפריקה. תואר לראשונה בשנת 1783 על ידי אוגוסט וילהלם צימרמן. זהו המין הגדול ביותר בשבט אנטילופות סבך, ויש לו דמיון לצבי במידות גופו מאשר לאנטילופות ננסיות כדוגמת הדוקרן. האנטילופה הדומה ביותר לאוריבי היא הארבע קרן החי בדרום אסיה וזהה אליו כמעט לחלוטין במידות גוף וצבע פרווה, ובמידה פחותה גם לדוקרן הסטינבוק החי באפריקה. מלבדם יש פרסתנים נוספים הדומים לו כדלקמן. האוריבי הוא אחד האנטילופות הנפוצות באפריקה, אך אוכלוסייתו יורדת ברוב האזורים. האוריבי חופף כמעט בכל חלקי התפוצה שלו עם קודו משורטט.
אנטומיה.
קרניים.
האוריבי מתאפיין בזוג קרניים קצרות יחסית לצבאים, אם כי הן הארוכות ביותר ממיני אנטילופות הסבך. המבנה של הקרניים אופייני לאנטילופות הקטנות: הקרן צומחת מעלה באלכסון או ישר כאות "I", עם זווית מקושתת מעט לאחור שנעדרת פעמים רבות. מיקום הקרניים הוא בצידי המצח, ובמרחק ניכר מהעיניים והאוזניים. המרחק בין הקרניים זהה לחלוטין בדרך כלל, ולעיתים רחוקות יש הבדל מזערי בין הבסיס לקצוות. הקרניים אמנם דקות מאוד ביחס לצבאים, בובאלים או ראמים, אך למרות זאת יש עדיין הבדל ניכר בין העובי של הבסיס לעובי קצוות. קרני האוריבי מתאפיינות בסביבות 6–14 טבעות בינוניות ובולטות, שזהו המספר הרב ביותר מבין אטילופות הסבך. האוריבי גם דומה יותר למיני הצבאים בכך שאין זה נדיר שקרניו יהיו מחורצות כמעט לכל אורכם; למרות זאת שכיח יותר הוא שהקרניים מחורצות רק באזור הבסיס ושאר הקרן חלקה לגמרי. הקרניים חדות מאוד בדומה לדוקרנים ולדיקדיקים. צבע הקרניים מגוון למדי וכולל שחור עמוק, שחור כחלחל, חלודה כהה\בהיר, אפור כהה ואפרפר; במקרים שהקרן בצבע בהיר השפיצים יהיו כהים יותר, אך נפוץ יותר הוא שהקרן בצבע אחיד. הזכרים הם היחידים שמצמיחים קרניים, ומלבד הבדל זה הזכרים והנקבות זהים לחלוטין.
כסות ומראה חיצוני.