בדצמבר 1950, וולט דיסני הפקות וחברת קוקה-קולה התחברו כדי ליצור את המיזם הראשון של דיסני בטלוויזיה, ששודר ברשת NBC - "שעה בארץ הפלאות" ("An Hour in Wonderland"). באוקטובר 1954, רשת ABC שידרה את הסדרה הראשונה של דיסני, "עולמו המופלא של דיסני" (באנגלית: "Disneyland"), שהפכה לאחת הסדרות הארוכות ביותר בכל הזמנים, עם 54 עונות ו-1,224 פרקים עד שנת 2008. הסדרה "עולמו המופלא של דיסני" נתנה לחברה במה להציג פרויקטים חדשים ותוכניות חדשות, ורשת ABC נהייתה שותפה של דיסני לפיתוח ומימון המיזמים שלה. זהו היה השלב הראשון בשותפות בין שתי החברות שתגיע לשיא ארבעה עשורים מאוחר יותר, בצעד שרבים לא יכלו לצפות, בו דיסני רכשה את ABC. ברכישה בעצם החברה ניהלה וקיבלה את הזכויות על תחנות של ABC, ועל התוכניות והמיזמים של החברה.
1955–1965: דיסנילנד.
ב-1954, וולט דיסני השתמש בסדרה "עולמו המופלא של דיסני" (באנגלית: "Disneyland") כדי לחשוף את מה שעתיד להיות דיסנילנד, רעיון שהגה שבא מתוך הרצון לבנות מקום שבו הורים וילדים יכולים ליהנות ביחד. ב-18 ביולי 1955, וולט דיסני פתח לקהל הרחב את פארק השעשועים דיסנילנד באנהיים שבקליפורניה. ב-17 ביולי 1955 הפארק דיסנילנד הוצג בתצוגה מקדימה בטלוויזיה בשידור חי בחסותו של רונלד רייגן. אחרי התחלה שלא צלחה במיוחד, דיסנילנד גדל ומשך מבקרים מכל רחבי ארצות הברית והעולם. ב-1959 התווספה לפארק רכבת המונורייל ("Monorail System"), שהייתה הרכבת הראשונה מסוגה באמריקה.
לכבוד התערוכה העולמית בניו יורק ב-1964, דיסני הכין ארבע אטרקציות נפרדות לנותני חסות שונים, כדי שכל אחד מהם ימצא את דרכו בדיסנילנד בצורה שונה. במהלך תקופה זו, וולט דיסני תכנן בחשאיות הקמה של פארק שעשועים נוסף לחברת דיסני. בנובמבר 1965 הוא הכריז על "דיסניוורלד", פארק שעשועים גדול מאוד שכולל בתוכו בתי מלון ועיר שכולה דיסני, שישתרע על שטח של אלפי דונמים שנרכש מחוץ לאורלנדו, פלורידה.
במהלך שנות ה-50 חברת וולט דיסני המשיכה להתמקד בהצלחה שלה ביצירת הפקות טלוויזיה. תוכנית הילדים היומית שלה, "מועדון מיקי מאוס", הכוללת צוות של ילדים צעירים שדיבבו את הדמויות, הוצגה לראשונה בשנת 1955 וזכתה להצלחה גדולה. שנתיים מאוחר יותר ב-1957, יצרה דיסני את סדרת "זורו" ("Zorro") שזכתה גם היא לפופולריות רבה ושודרה ב-ABC במשך שתי עונות. למרות ההצלחה לה זכתה דיסני, החברה הפחיתה את ההשקעה בהפקות טלוויזיה בשנות ה-60, למעט בסדרה "עולמו המופלא של דיסני" שזכתה להצלחה רבה ושודרה במשך זמן רב.
אולפני הסרטים של דיסני נשארו עסוקים ומצליחים, עם ממוצע של 6 יצירות שנוצרו בכל שנה באותה התקופה. בעוד שהפקת סרטים קצרים האטה באופן משמעותי במהלך שנות ה-50 וה-60, הסטודיו הוציא לאור מספר סרטי אנימציה באורך מלא, בהם "היפהפייה והיחפן" (1955), "היפהפייה הנרדמת" (1959) ו"101 כלבים דלמטיים" (1961), שנוצרו באמצעות מכונות צילום חדשניות במטרה להעביר את תהליך היצירה באמצעות ציורים לחדשנות של המכונות. הסרטים ששילבו שחקנים חיים שנוצרו על ידי דיסני היו מפוזרים על פני כמה סוגי ז'אנרים, כולל ספרות היסטורית ("ג'וני טרמיין", 1957), עיבודים לספרי ילדים ("פוליאנה", 1960) וקומדיות מודרניות ("לאלף את אבא", 1959). הסרט המצליח ביותר של דיסני בשנות ה-60 היה הסרט "מרי פופינס" ששילב שחקנים חיים ואנימציה ועובד על פי עלילת הספר בעל אותו השם. הסרט היה לסרט המרוויח ביותר באותם הזמנים, וזכה בחמישה פרסי אוסקר, כולל פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר שהוענק לג'ולי אנדרוז על משחקה.
קבוצת העיצוב והאדריכלות של פארקי השעשועים של דיסני נהפכה לחלק בלתי נפרד מפעילות האולפנים, ואולפני וולט דיסני קנו אותה ב-5 בפברואר 1965, ושינתה את שמה ל-"Walt Disney Imagineering".
1966–1971: מותם של וולט ורוי דיסני.
ב-5 בדצמבר 1966, וולט דיסני נפטר עקב סיבוכים הקשורים לסרטן הריאות שלקה בו, ורוי דיסני החליף אותו בתפקיד יושב הראש, המנכ"ל ונשיא החברה. אחת הפעולות הראשונות שלו היה לשנות את שם הפארק (שהיה אז עדיין בתכנונים ובנייה) מ"דיסניוורלד" ("Disney World") ל"וולט דיסני וורלד" ("Walt Disney World"), כאות כבוד לאחיו ולחזונו.
ב-1967, שני הסרטים האחרונים שוולט יצר יצאו לאור, הראשון הוא סרט האנימציה "ספר הג'ונגל" והשני הוא "המיליונר המאושר ביותר". האולפנים הוציאו לאור מספר קומדיות בסוף שנות ה-60, כולל "The Love Bug" (הסרט המרוויח ביותר ב-1969) ו-"The Computer Wore Tennis Shoes" שיצא גם הוא ב-1969 בו כיכב השחקן קורט ראסל. שנות ה-70 נפתחו עם הוצאתו לאור של סרט האנימציה הראשון שלא בפיקוחו של וולט, "חתולים בצמרת", ואחריו גם סרט הפנטזיה המוזיקלי, "המיטה המעופפת" שיצא לאור בשנת 1971. הסרט "רוחו של השחור הזקן" (בהתבסס על דמותו של שחור הזקן), היה גם הוא למצליח מאוד באותה התקופה.
ב-1 באוקטובר 1971, וולט דיסני וורלד נפתח לציבור הרחב, ורוי דיסני מאוחר יותר באותו החודש חנך את הפארק. ב-20 בדצמבר 1971, רוי דיסני נפטר מאירוע מוחי, והחברה הועברה לניהולם של דון טאטום, קארד ווקר וחתנו של וולט - רון מילר, אותו וולט ורוי לימדו כיצד לנהל את החברה וליצור סרטים.
1972–1984: כישלון הסרטים בקולנוע וההנהלה החדשה.
וולט דיסני הפקות המשיכה להוציא לאור סרטי משפחה במהלך שנות ה-70, כדוגמת "הבריחה להר הקוסמים" (1975) ו"יום שישי המפחיד" (1976), אולם סרטים אלו לא צלחו בקופות כפי שהסרטים מהשנים הקודמות צלחו. עם זאת, הסרטים של אולפני האנימציות זכו להצלחה בקופות, בהם "רובין הוד" (1973), "הרפתקאות ברנרד וביאנקה" (1977) ו"השועל והכלבלב" (1981).
בתור יושב ראש האולפנים, מילר ניסה ליצור סרטים שימשכו את קהל בני הנוער, דבר שלא צלח עם הסרטים הקודמים שיצאו לאור. בהשראת הפופולריות של "מלחמת הכוכבים", האולפנים הפיקו את סרט המדע הבדיוני "החור השחור" ("The Black Hole") ב-1979 שעלות הפקתו עלתה 20,000,000 דולר, אולם הוא לא הצליח במיוחד כיוון שהאהדה ל"מלחמת הכוכבים" הייתה גבוהה מדי. "החור השחור" היה הסרט הראשון של דיסני שנאסרה עליו צפייה של ילדים מתחת לגיל 17 בארצות הברית. דיסני הוציאה סרטים נוספים מז'אנר המדע הבדיוני ואף האימה, ביניהם "התצפיתן ביער" ו"טרון", שלא זכו באהדת הקהל.
דיסני שכרה לראשונה מפיקים מחוץ לחברה בשביל פרויקטי סרטים, דבר שמעולם לא נעשה לפני בהיסטוריה של האולפנים. דיסני נכנסה לפרויקט משותף עם חברת סרטי פרמאונט, שבמסגרתו הופקו הסרטים "פופאי" ("Popeye", 1980) ו"קוטל הדרקון" ("Dragonslayer", 1981); זאת הייתה הפעם הראשונה שהאולפנים שיתפו פעולה עם אולפנים אחרים. פרמאונט הפיצה את סרטי דיסני בקנדה באותה העת, והייתה תקווה שיוקרת השיווק של דיסני תעזור למכור את שני הסרטים.
בשנת 1982, משפחת דיסני מכרה את הזכויות על שם החברה וכן את רכבות ההרים שנמצאות בפארקי השעשועים של דיסני שקשורות לסרטי דיסני, שהן 818,461 ממניות החברה ששוות 42.6 מיליון דולר. כמו כן, רוי א. דיסני, אחיינו של וולט דיסני, התנגד למחיר הרכישה והצביע נגד הרכישה כחבר במועצת המנהלים של דיסני. משנת 1983 עם שחרורו של הסרט "מזמור חג המולד של מיקי" ("Mickey's Christmas Carol") החלה תקופה של סרטים מצליחים, בהם "Never Cry Wolf" וכן הסרט שנכתב על ידי ריי ברדבורי, "Something Wicked This Way Comes". ב-1984, מנכ"ל חברת דיסני, רון מילר, הקים את סרטי Touchstone בתור מותג של דיסני להפצת סרטים. הסרט הראשון של סרטי Touchstone היה הקומדיה "ספלאש" (1984), שזכה להצלחה קופתית.
הסדרה "עולמו המופלא של דיסני" נותרה משודרת בפריים טיים במשך שנים רבות, ולאור הצלחה זו חברת וולט דיסני חזרה לפעילותה בטלוויזיה בשנות השבעים, שבמסגרתה שיתפה פעולה עם חברות הטלוויזיה ויצרה סדרות כגון סדרת האנתולוגיה "The Factory Mouse" וכן החזירה לשידור לתקופה קצרה את "מועדון מיקי מאוס". ב-1980 דיסני השיקה את וולט דיסני וידאו ביתי (Walt Disney Home Video) כדי לנצל את שוק קלטות הווידאו החדש. ב-18 באפריל 1983 הושק לראשונה ערוץ דיסני כערוץ המשודר בכבלים בפריסה ארצית בארצות הברית, הכולל ספרייה גדולה של הסרטים הקלאסיים של דיסני, סדרות טלוויזיה, הפקות מקור וכן תוכניות לכל המשפחה שלא נוצרו על ידי דיסני.
הדיסניוורלד קיבל בשנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80 חלק ניכר מתשומת הלב וההשקעה של החברה. ב-1978 מנהלי וולט דיסני הכריזו על קיומן של תוכניות לפארק דיסניוורלד נוסף בשם אפקוט, שייפתח באוקטובר 1982. בהשראת חלומו של וולט דיסני על עיר עתידנית, פארק האפקוט נבנה כמעין תערוכה עולמית קבועה בחסותם של תאגידים אמריקאיים גדולים. על פי התוכניות, הפארק כולל בתוכו ביתנים רבים המבוססים על תרבויות של עמים מכל רחבי העולם. ביפן, חברת "The Oriental Land" שיתפה פעולה עם וולט דיסני לבניית פארק של דיסני מחוץ לארצות הברית - דיסנילנד טוקיו, שייפתח באפריל 1983.
למרות ההצלחה הרבה של ערוץ דיסני, וולט דיסני הפקות הייתה פגיעה למדי מבחינת כלכלית. ספריית הסרטים של החברה הייתה יקרת ערך, אולם הציעה כמה סרטים שזכו להצלחה, בעיקר סרטיו של דון בלות' שעזב את החברה ב-1979 יחד עם 11 אנימטורים נוספים, דבר שגרם לתקופת הרנסאנס של דיסני. כמו כן, צוות ההנהגה של החברה התקשה מאוד לשתף פעולה ולשמור על קשר עם אולפנים אחרים.
בתחילת שנות ה-80, ההכנסות מפארקי השעשועים של דיסני היוו 70% מכלל ההכנסות של החברה.