סאליבן הסתירה את עובדת מוגבלותה הפיזית מסובביה ולא אפשרה להם לפגוע בהלן. סאליבן תבעה וקיבלה רשות מאביה של קלר לבודד את הילדה משאר המשפחה בבקתה. משימתה הראשונה הייתה לחנך את הילדה המפונקת למשמעת. סאליבן תקשרה עם קלר בעזרת מחוות במגע גופני (כמו הזזת ידה של קלר מחפץ שאסור לגעת בו) ובמישוש הפנים לגילוי הבעות הפנים. סאליבן ניסתה ללמד את קלר את שמותיהם של חפצים שונים כשהיא מאפשרת לקלר למשש את ידיה בזמן שהיא מאייתת את שמות החפצים בשפת הסימנים. היא החלה במילה "בובה", עבור הבובה שנתנה לקלר, אך במשך זמן רב ראתה קלר בסימנים אלה משחק בלבד משום שלא נחשפה לשפה כלשהי מאז גיל 19 חודשים. כמו כן, קלר התקשתה להבין את הסימנים משום שלא הבינה שלכל עצם יש שם משלו. כשניסתה סאליבן ללמד את קלר את המילה "ספל", קלר הייתה כה מותשת, שהיא שברה את הספל שהחזיקה. הפריצה הגדולה של קלר בתקשורת עם סביבתה באה כשהבינה שתנועות מסוימות שמורתה עשתה בכף ידה סימלו את המושג "מים". לאחר מכן התישה את מורתה בתביעותיה לקבל את שמותיהם של כל העצמים המוכרים האחרים בעולם.
סאליבן הצליחה להעניק לקלר כלים לחשיבה וללמד אותה לכתוב בכתב רגיל. בין השנים 1888–1890, היא למדה כתב ברייל בבית הספר פרקינס (Perkins), שהוא בית ספר טיפולי לעיוורים הממוקם בבוסטון, מסצ'וסטס. אלכסנדר גרהם בל, ניסה להניא את אן סאליבן לאפשר להלן לימודי שפות. למעט השפה האנגלית שלטענתו, היא שפת הלימוד היחידה שיש ללמד חרשים. לאור הצלחתה של סאליבן עם הלן קלר, בל רצה שסאליבן תלמד חרשים נוספים בבית הספר פרקינס. סאליבן לא הייתה מוכנה להיפרד מהלן ודחתה את הצעתו בתוקף. בגיל שלוש עשרה הלן ידעה לקרוא ברייל בשפות רבות: אנגלית, גרמנית, צרפתית, יוונית ולטינית. לאחר מכן, למדה קלר לדבר בסיועה של גברת פולר, מנהלת בית ספר לילדים חרשים אילמים בבוסטון, בעזרת שיטת טדומה (Tadoma): נגיעה בשפתיהם של אחרים בזמן שדברו והרגשת התנודות.
כשקלר הייתה בת 24 היא סיימה בהצטיינות את לימודיה בקולג' רדקליף, שם תרגמה בשבילה סאליבן כל מילה בכף ידה.
ב-1 ביוני 1968 מתה קלר בשנתה, 26 ימים לפני יום הולדתה ה-88.
פעילות ציבורית.
בעזרת כוח הרצון העצום שלה הפכה הלן לנואמת בעלת שם עולמי ולסופרת. בשנת 1903 הלן פרסמה אוטוביוגרפיה, "סיפור חיי" (Story of my life). הספר הפך לרב מכר ותורגם לשפות רבות. יתר ספרייה שפורסמו לא זכו לאותה ההצלחה ונמכרו במספר עותקים מצומצם. קלר הרגישה שהתעניינות בה הייתה בעיקר סביב מחלתה והתמודדותה, בעוד שהיא עברה הלאה ורצתה לקדם נושאים אחרים שעניינו אותה. קלר הפכה את המאבק למען המוגבלים באברי החישה למשימת חייה.
הלן קלר הייתה חברה ב (SPA) ופעלה וכתבה למען מעמד הפועלים משנת 1909 עד שנת 1921. כך היא נימקה את החלטתה להצטרף למפלגה הסוציאליסטית: . בשנת 1912, קלר הצטרפה לאיגוד פועלי התעשייה של העולם, לאחר שחשה שהסוציאליזם הפרלמנטרי "טובע בביצה הפוליטית". היא כתבה על עליית הקומוניזם בזמן המהפכה ברוסיה. קלר פעלה במגוון רחב של תחומים. פעלה עבור זכות הצבעה לנשים ולקידום זכויות עובדים.
בשנת 1920 נמנתה על מייסדי האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, וחמש שנים אחר כך הופיעה בפני כנס של ארגון ה-Lions וסיפקה חשיפה חשובה לפעולותיהם למען הקהילה, שנמשכות עד היום. בשנת 1960 יצא לאור ספרה "Light in my Darkness" שבו תמכה בתורתו של התאולוג המיסטי השוודי, בן המאה ה-18, עמנואל סווידנבורג .
קלר החלה לעבוד בארגון האמריקאי לעיוורים בשנת 1924, בו הייתה פעילה במשך ארבעים וארבע שנים, עד מותה.
ב-1952 ביקרה קלר בישראל, התארחה בכנסת וסייעה לאגודת החרשים בישראל. ב-1953 נקרא על שמה "בית הלן קלר" בשכונת יד אליהו בתל אביב. רחובות בערי ישראל, בין השאר בעיר לוד, נקראים על שמה.
ב-1964 העניק לה הנשיא לינדון ג'ונסון את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
חייה של הלן קלר היוו השראה לאנשים ברחבי העולם וסיפור חייה תואר בסרט "עושת הנפלאות" ואף הומחז והוצג בברודוויי.
שוקו אסהארה
שוקו אסהארה (בקנג'י: 麻原彰晃, בהירגנה: あさはら しょうこう; 2 במרץ 1955 - 6 ביולי 2018) היה מנהיגה ומייסדה של כת אום שינריקיו היפנית.
שנותיו הראשונות.
אסהארה נולד בעיר יטסושירו שבאי הדרומי קיושו ביפן. הוא נולד תחת השם צ'יזואו מצומוטו (Chizuo Matsumoto) למשפחה ענייה המייצרת מחצלות טאטאמי לפרנסתה. הוא היה אחד מתוך שבעה ילדים. הוא סבל מעיוורון כמעט מלא, ולכן בגיל חמש הלך ללמוד בבית ספר לעיוורים. לאחר שסיים את לימודיו ב־1977 עבר לטוקיו. למרות מאמציו הרציניים, נכשל בבחינות הכניסה לאוניברסיטת טוקיו היוקרתית. כיוון שכך, פנה אסהארה ללימודי דיקור סיני ורפואה סינית מסורתית. הוא החל לעסוק ברפואה סינית עממית ולאחר מכן פנה לפילוסופיה המשלבת רעיונות רוחניים שונים, רובם פרי מוחו. ב־1978 התחתן עם אשה שמכרה לפרנסתה תרופות צמחיות ואוכל טבעי.
כבר בראשית דרכו שאף אסהארה להיות מנהיג, דבר שבא לידי ביטוי עוד בבית הספר היסודי ובתיכון בו למד, אך הוא נדחה על ידי חבריו ללימודים, שחשו מאוימים מדעותיו הקיצוניות ויוצאות הדופן.
הקמת כת האמת הצרופה.
ב־1984, כחלק מהשינוי הדתי שהתרחש בו, החלו אסהארה ואשתו להדריך קורסי יוגה. כמורה ליוגה הוא העביר שיעורים רבים לתלמידים רבים, כשכישרון היוגה היווה בסיס ששולב בפרקטיקות בודהיסטיות, שאף אותן הוא לימד. ב־1986 בזמן ששהה בהרי ההימליה הוא טען כי השיג הארה על ידי התגלות של האל ההינדי שיווה. לטענתו, הוא חווה התעוררות ועלייה באנרגיה שאמרה לו לעזוב את הגוף, וכי עליו להוביל להתפתחות רוחנית. לאחר עלייה לרגל להרי ההימליה, כתב אסהארה: "עכשיו אני חופשי לעזוב את גופי הפיזי, בכל זמן ובכל מקום". ב־1987 טען שפגש את הדלאי לאמה וזה אמר לו שהוא הדלאי לאמה של יפן, ושעליו מוטלת הפצת הבודהיזם ביפן. כשחזר ב־1987 הוא שינה את שמו מצ'יזו מצומוטו, ל"קדוש" שוקו אסהארה. לטענתו, בהתגלותו האפוקליפטית בחר בו שיווה לארגן צבא של אלוהויות, כדי שבני האור ילחמו בבני החושך. על אף ששיווה הוא אל הינדי, אך אסהארה היה בחירתו לדבריו, להוביל את בני האור אל הישועה הנצחית. כדי לשבות את לב המאמינים, טען אסהארה כי לו כוחות על טבעיים, כמו היכולת לחזות עתיד, לראות עבר, לרחף באוויר, לשהות מתחת למים, לשנות צורתו לכל צורה שיחפוץ, וכן להזיז אובייקטים ולשנות צורתם מבלי לגעת בהם. כשעיתונים ואמצעי מדיה נוספים התייחסו ליכולות אלה, זכה אסהארה בפרסום נרחב חינם.
אסהארה הסתבך בהרפתקאות עסקיות מפוקפקות (מכירת תרופות מזויפות), נתפס על ידי המשטרה, נשפט, ונמצא אשם בעבירות פליליות. לאחר שפעילויותיו המפוקפקות נחשפו בעיתון מקומי, עסקיו ירדו לטמיון.
במהלך "החיפושים אחרי האמונה", הוא הצטרף לאגונשו (Agonshu), "דת חדשה חדשה" שדרשה שחרור מקארמה רעה על ידי מדיטציה. אמונה זו מופיעה במידת מה במערכת האמונות של כת האמת הצרופה. באום, מאמין יכול "להסיר קארמה רעה" על ידי אימוץ כמה ייסורים. חברי הקבוצה השתמשו ברעיון זה כדי להצדיק התעללות בחברים אחרים.
אסהארה הקים את הארגון הדתי שלו ב-1984 והוא נקרא בתחילה Aum Shinsen no kai, לאחר מכן ב־1987 שונה ל- Aum Shinrikyo, (מעתה Aum), אום שינריקיו.
אסהארה התפרסם מאוד לאחר שכת אום שינריקיו אותה הקים ב־1987 הלכה וצברה כוח ביפן ובעולם, ובתקופת השיא מנתה עשרות אלפי מאמינים בכל רחבי העולם. הכת ראתה באסהארה משיח בעל כוחות על-טבעיים והתייחסה אליו ואל דבריו כקדושים, דבר שהוביל לשיעבוד מוחלט של חברי הכת לאסהארה. מעשי זוועה רבים התרחשו בתוך הכת ומחוצה לה כמו עינויים, רצח, ופגיעות שונות במתנגדי הכת - הכול בשם אסהארה ולמענו.
אסהארה ביקש שליטה מוחלטת במאמיניו: על חברי הכת היה למסור את כל רכושם לכת, אסור היה להם להתרועע עם אנשים שאינם חברי הכת, נאסר עליהם לישון יותר מ־6 שעות בלילה ואף פחות, והיה עליהם לצפות בשידורי הכת שעות רבות ביום, תוך שהם נעולים בחדר עם מכשיר טלוויזיה. הכת אף ביקשה מהמאמינים לחבר אלקטרודות לגופם ולהסתובב איתן כדי שיוכלו להיות באותו "גל אלוהי" עם מוחו של אסהארה. פריטים מגופו של אסהארה כמו שערות שנשרו, ציפורניים שנקצצו, ואפילו מי האמבט בהם רחץ, נמכרו למאמיניו כ"פריטים קדושים".
מעצרו, משפטו והוצאתו להורג.
נפילתו של אסהארה הגיעה לאחר התקפת הכת על הרכבת התחתית בטוקיו ב-20 במרץ 1995. לאחר האירוע נעצרו אסהארה ורבים ממאמיניו והועמדו למשפט. במשפטים שהתנהלו נגדם נחשפו פשעיהם של חברי הכת, שרובם היו פרי מוחו של אסאהרה עצמו. המשפט נגד אסהארה החל בשנת 1996 והתקדם לאט, בעיקר בגלל חוסר רצונו של אסהארה לשתף פעולה עם חוקריו. גזר דינו של אסהארה ניתן בשנת 2004 - אסהארה נמצא אשם ונידון למוות. אסהארה ו-6 חברים נוספים בכת הוצאו להורג בתלייה ב-6 ביולי 2018.
אום שינריקיו
אַלֶף (ביפנית: アレフ) או בשמה הקודם אוֹם שִׁינְרִיקְיוֹ (オウム真理教) היא כת יפנית דתית שהוקמה בשנת 1987 ביפן על ידי שוקו אסהארה וזכתה לעיקר פרסומה בעקבות פיזור סארין ברכבת התחתית בטוקיו, שהביא למותם של 12 בני-אדם ופציעתם של יותר מ־5,000 איש.
שם הכת מורכב מצירוף המילים "אום" - שהיא הברה קדושה בסנסקריט (לשון הודית עתיקה) שפירושה "הכוח היוצר וההורס של היקום", ו"שינרי-קיו" - שפרושה ביפנית "דוקטרינת האמת הנעלה". כפי ששם הכת מרמז, מטרתה ללמד את האמת אודות הבריאה וההרס של היקום.