מטרת המבצע הייתה להניח מארב על כביש שמוביל מעיראק לסוריה, כ-150 ק"מ מזרחית לדמשק, לפגוע בשיירות הרכב הצבאיות שיחלפו בו, לפוצץ גשרון שעליו עובר הכביש ובמידת האפשר לפוצץ צינור נפט שעובר בקרבת מקום. הכוונה הייתה ליצור באזור הגשרון חסימה שבסמוך לה יצטברו כלי רכב רבים שיושמדו בבוקר על ידי חיל האוויר. נבחנה האפשרות שהפשיטה תתבצע באמצעות שני ג'יפי תול"ר אולם בשל משקלם הוחלט להציב מארב של לוחמים לא רכובים לצד הדרך.
במקביל ללימוד המשימה של מופז נערכו לוחמי הסיירת למבצע בבסיס תל נוף. מופז חזר לבסיס תל נוף זמן קצר לפני מועד היציאה למבצע מבלי שהיה די זמן לתרגול אלא לתדריך מקוצר בלבד.
מהלך המבצע.
25 חיילי הסיירת יצאו בליל שבת במסוק יסעור יחיד מטייסת דורסי הלילה שהטיס יוסי קסן, לכיוון סייקל, כ-250 ק"מ בעומק שטח סוריה. המסוק טס מערבה אל הים התיכון, צפונה לאורך החוף ומזרחה מעל לעיר ג'וניה דרך לבנון לעומק סוריה, עד ליעד. חרף תנאי הניווט הקשים עקב נופו החדגוני של המדבר, הונחתו הלוחמים במקום שיועד לכך.
הלוחמים נעו רגלית בוואדי היורד אל נקודת המארב המתוכנן בתוואי קשה לתנועה במשך שעה וארבעים וחמש דקות אך בהגיעם בשעה 22:00 גילו כי הגבעה המתוכננת להצבת המארב מרוחקת מדי מהכביש. מופז החליט על שינוי בצורת המארב כך שהכוח נחלק לחוליות והתמקם בפרישה רחבה לאורך 150 מ' של הכביש ממזרח למערב במרחק של כ-100 מ' מהכביש. חוליות המארב הניחו את המטענים התארגנו והתמקמו בעמדות ירי לצד הציר ובשעה 23:05 הכוח כולו היה מוכן לתקיפה. כל חוליה הייתה מצוידת בנוסף לנשק האישי גם במקלע מא"ג, במטול אר.פי.גי עם חמש פצצות ומטען צד.
הלוחמים צפו בשיירות של מיכליות, קומנדקרים וטרקטורים שנסעו מערבה לכיוון סוריה בזוגות במרחק 100-150 מ' זה מזה במרווחי זמן גדולים בין זוג לזוג. על כן החליט מופז להשהות את התקיפה עד למעבר כלים כבדים יותר. לאחר המתנה ממושכת שבה עברו עשרות כלי רכב וכאשר מועד הפינוי התקרב והיה כרבע שעה בלבד החליט מופז לתקוף את זוג כלי הרכב הבא שיחלוף בכביש. לוחמי הסיירת פגעו בזוג משאיות במטעני צד פצצות אר.פי גי וירי מא"ג והשמידו אותן. לאחר זמן מה התקרבו משאית, ג'יפ ומוביל טנקים שעליו טנק. מופז הורה לסגנו סגן אודי שלוי שהיה מפקד חוליית החבלה לפוצץ את הגשרון בחומר נפץ במשקל של כ-160 ק"ג כשהכלים יהיו מעליו. לאחר שהושמדו התקרבו שלושה כלי רכב נוספים שהושמדו באש נק"ל. בסיום המבצע שבו הלוחמים וטיפסו בוואדי לנקודה בה נחתו ונאספו על ידי מסוק יסעור אחר שהוטס על ידי מפקד הטייסת יובל אפרת. במהלך כל הפעולה ועד לחזרת הסיירת לבסיסה לא הייתה כל התנגדות סורית. הכוח נחת בתל נוף בשעה 05:10 בבוקר יום 12 באוקטובר.
לאחר המבצע.
בהתאם לפקודה, כוח סיירת צנחנים לא הסתער על כלי הרכב הפגועים אלא הסתפק בהשמדתם מהמארב. לא ידוע מה הייתה תכולת המשאיות ומאיזה דגם היו כלי הרכב שהושמדו. הפגיעה בגשרון עיכבה את מעבר של חיל המשלוח העיראקי, אשר מנה 16,000 חיילים ו-250 טנקים, בדרכו לחזית ברמת הגולן. לאור הצלחת המבצע יצאו לוחמי הסיירת בלילה למחרת למבצע נוסף בשם מבצע דוידקה בעורף הסורי באזור קטייפה.
בתחקיר שנערך מיד לאחר נחיתת הכוח הציע מופז לבצע מארב נוסף באותו הציר בלילה הקרוב אולם מחשש להצבת כוח שמירה סורי ההצעה נדחתה והוצע במקום ציר מזרחי מעיראק להניח מארב הפעם על ציר עיקרי צפוני: כביש דמשק-חלב.
בסוף התחקיר הורה תא"ל עמנואל שקד למופז לבצע מארב דומה בציר צפוני כביש אל נבק-דמשק או כביש דמשק חלב. לאחר התחקיר נשלחו חיילי הכוח לישון לקראת פשיטה מתוכננת דומה בלילה הקרוב.
מפקד סיירת הצנחנים, שאול מופז, סיפר לימים:
מבצע מרכבות האלים
מבצע מרכבות האלים היה מבצע צבאי שבוצע על ידי סיירת צנחנים ולוחמים מסיירת יעל. מטרת המבצע הייתה למלכד ציר תנועה כמה קילומטרים מצפון לגבול רצועת הביטחון ברכס ביר א-זהר, במרחב בין הכפרים זיליה ויוחמור א בקע, מצפון למוצב כאוכבא. המילכוד נועד לפגוע במפקד בכיר בחזבאללה, שהיה אחראי על האזור.
הכוח יצא למבצע ב-13 במאי 1997 וכלל 26 לוחמים - לוחמי סיירת צנחנים ושני לוחמים מסיירת יעל, שהיו אמורים לבצע את המילכוד. מפקד הכוח היה רס"ן מוטי ברוך, מפקד הסיירת, ועל חפ"ק המבצע, שהתמקם במרג' עיון, פיקד מפקד חטיבת הצנחנים, אלוף-משנה בני גנץ.
מהלך המבצע.
הכוח הגיע ליעדו וביצע את המילכוד. מכיוון שהבוקר עמד להגיע התפצל הכוח ונכנס לחמש עמדות, לשהייה מוסתרת במהלך היום. עם רדת הלילה החלו הכוחות השונים לנוע לקראת חבירה ביניהם במקום אחד. במהלך החבירה, בסביבות השעה 21:00, נתקל הכוח שעליו פיקד מפקד הסיירת, מוטי ברוך, באנשי חזבאללה, שפתחו עליהם באש. אחד מן הלוחמים, סמל ראשון , נהרג ושלושה חיילים נפצעו, בהם מוטי ברוך, מפקד הסיירת. ברוך הפצוע העביר את הפיקוד לסגנו, סגן , וזה הוביל את הכוח, שהסתער על המארב והרג שני מחבלים. שמיר ביקש פינוי מוסק של הפצועים, ו מסוק ינשוף מטייסת 124 ("החרב המתהפכת") ובו צוות של יחידה 669, בליווי מסוקי קרב צפע, הגיע וחילץ את הפצועים ואת ההרוג.
לאחר חילוץ הפצועים החל שמיר להוביל את הכוח דרומה. לאחר תנועה של כחצי שעה נתקל הכוח במארב נוסף. בקרב שהתפתח נהרגו ערן שמיר וסמ"ר , שחילץ על גבו את מפקד הסיירת כשעה וחצי לפני בהתקלות הראשונה. בנוסף למותו של מזומן, שישה לוחמים נפצעו. הכוח נותר בשטח בלא מפקדים, ואת חילוץ הכוח הוביל בשטח צביקה גרינבאום, הקַשָר של מפקד הסיירת מול מח"ט הצנחנים בני גנץ. מסוקי צפע חיפו על הכוח, ואף השמידו רכב משוריין שממנו נורתה אש על המסוקים. מסוק הינשוף שחילץ את הפצועים מן המארב הראשון שב לשטח לבנון וחילץ את ההרוגים והפצועים מן ההתקלות השנייה. לאחר פינוי הפצועים הוחלט על חילוץ הכוח כולו. מסוק אנפה שהוזנק לחלץ את הכוח לא הצליח לזהות את מקומו של הכוח, וצוות מסוק הינשוף, שהכיר את השטח, הציע להיכנס שוב ולחלץ את החיילים, למרות מספרם הגדול יחסית. לאחר ויכוח אושר לצוות לבצע את הפינוי, והמסוק הצליח לפנות את כל הכוח לשטח ישראל בחיפוי מסוקי קרב ובסיוע מזל"ט.
במהלך הפינוי נטשו הלוחמים ציוד שכלל אמצעי ראיית לילה ורובי צלפים. בימים שלאחר המבצע הפציץ חיל האוויר הישראלי את אזור התקרית, והונח שהאמצעים שנשארו במקום הושמדו בהפצצה. על הלוחמים נמתחה ביקורת בשל כך, אך זו הייתה הנחייתו המפורשת של מפקד החטיבה, גנץ.
כמה שבועות לאחר המבצע הופעל המילכוד כנגד רכבו של איש החזבאללה, מפקד האזור, בעזרת מזל"ט. בנוסף לבכיר החזבאללה נהרגו עוד שלושה לוחמי הארגון. בכך הושגה מטרת המבצע.
מפקד חיל האוויר, האלוף איתן בן אליהו, החליט להעניק ציון לשבח לצוות המסוק ולרופא מיחידה 669. כמו כן הוענקו תעודות הערכה לשני מחלצים ולחובש מיחידה 669. אלוף פיקוד הצפון, עמירם לוין, החליט שלא להעניק עיטורים לקשר שניהל את החילוץ, ואמר "על קרב כזה לא מחלקים צל"שים".
בגידה (פירושונים)
וסילי פוירקוב
ואסילי פוירקוב
ברודי (פירושונים)
סידני בשה
סידני בשה (Sidney Bechet; 14 במאי 1897 - 14 במאי 1959), מוזיקאי ג'אז, מלחין ונגן סקסופון וקלרינט, מראשוני נגני הסולו בראשית ימיו של הג'אז, נחשב כנגן הסקסופון והקלרינט הראשון בג'אז ומהראשונים לקבל זמן סולו שווה בתזמורת דיקסילנד כמו נגני החצוצרה. נגינתו מאופיינת בצליל עשיר ומלא עם מודולציות מהירות וויברטו עשיר.
תולדות חייו.
בשה נולד למשפחה קריאולית מבוססת בניו אורלינס וניגן במספר כלי נגינה, זמן מה היה הכלי החביב עליו קורנט (סוג של חצוצרה) ולאחר מכן החליף אותה בקלרינט. ב-1917 עבר לשיקגו, כמו רבים אחרים מבני עירו (בהם גם לואי ארמסטרונג, שהיה במשך שנים שותף ויריב של בשה). ב-1919 נסע לראשונה לאירופה עם "התזמורת הסינקופית הדרומית של ויל מריון קוק" והתחיל לנגן גם בסקסופון סופרן.
ב-1923 הקליט את האלבום הראשון שלו כסולן. כמו כן הקליט עם ארמסטרונג את הקטע "Clarence Williams Blue Five", אחד מהדואטים הראשונים של הג'אז. בסיגנונו שילב את הבלוז עם מזמורים ממקור קריאולי ויצר מרקם צלילי חדש. לאחר מכן השתתף בתזמורתו של דיוק אלינגטון והזמין אליה את תלמידו ג'וני הודג'ס (שיהפוך להיות אחד מהסקסופוניסטים הגדולים של הג'אז).
בשה הפליג לפריז ב-1925 והסתבך שם בתקרית מוזרה בה הואשם בירי לעבר אשה, בשעה שככל הנראה התכוון לפגוע בנגן יריב. הוא נכלא וגורש מצרפת והמשיך לנדוד באירופה והגיע לגרמניה ולרוסיה. ב-1929 חזר לארצות הברית והשתקע בברוקלין, ניו יורק. עקב המצב הכלכלי נאלץ לעבוד כחייט וקיים ג'אם סשנים עם חבריו לאחר שעות הפעילות. ב-1932 הקליט עם תזמורתו "New Orleans Feetwarmers". הקלטת "Summertime" שלו מ-1938 הייתה ללהיט וכן ההקלטה של לחנו המקורי "Petite Fleur" ("פרח קטן") והוא הוזמן לנגן במועדון בירדלנד בניו יורק. למרות הצלחת לחניו ונגינת הסולו המבריקה שלו, הוא לא הצליח ליצור לעצמו תזמורת ונאלץ לעבוד בתזמורותיהם של אחרים.
ב-1940 החתים אותו הנרי לוין (מנצח "תזמורת הדיקסילנד של הנרי לוין") לחברת התקליטים RCA Victor, לאחר ששמע אותו בתוכנית רדיו. בשנת 1941 היה בשה שותף לאחד הניסיונות הראשונים בהקלטת אובר-דאבינג. הוא ניגן את השיר הפופולרי "שייח' ערב" (Sheik of Araby) במספר כלי נגינה: בהתחלה בפסנתר, לאחר מכן בתופים, תוך האזנה לפסנתר המוקלט, אז הוסיף סקסופון סופרן, קונטרבס, סקסופון טנור ולבסוף קלרינט. טכניקה זו, הנשמעת כיום רגילה וסבירה, הייתה אז בבחינת חידוש מרעיש. בהמשך שנות הארבעים הנהיג בשה מספר תזמורות, בהן "Sidney Bechet and his Creole Orchestra".