בשל מאורעות מלחמת העולם הראשונה, גורשו יהודי יפו על ידי ממשלת טורקיה. חלקם התיישבו בצפת, והרב ישעיה מונה לרב עליהם. לקראת פסח תרע"ח ביקשו רבנים בצפת להתיר את מנהג איסור קטניות באכילה בימי החג, וכן היתר להגעיל כלי מתכות מצופים שנוהגים לא להגעיל לפסח, זאת עקב הרעב והמחסור ששרר בארץ. נכבדים מגולי יפו ביקשו לפעול זאת אצל הרב הורביץ, אך הוא היה תקיף בדעתו שלא להתיר. הרעב והמחלות בעת המלחמה פגעו קשה מאוד במשפחתו: אמו, חמותו, ועמם עוד שמונה מבני משפחתו המורחבת, נפטרו מרעב ומחלות במהלך שנות המלחמה. בכ"ד באלול תר"פ נפטר אביו של הרב הורביץ, והנהגת קופת כולל חב"ד עברה אליו, אולם לא למשך זמן ארוך כיון שהפרנסה הייתה בדוחק עקב הפסקת המשכורת לרבנים. הרב הורביץ שביקש לפרנס את משפחתו, נאלץ לאחר חג הפורים תרפ"ב לעזוב את עיר מולדתו צפת, ונסע לקנדה. משפחתו שנותרה בארץ ישראל, דאגה לו לאחר שעבר זמן רב ועוד לא קיבלה ממנו אות שהגיע למחוז חפצו. רק לפני חג הפסח, קיבלה ממנו טלגרמה בה הודיע כי הגיע בשלום לקנדה. זמן קצר לאחר מכן קיבלה מכתב בן עשרה עמודים בו תיאר את התלאות הרבות שעברו עליו בנסיעה. כשהגיע לקנדה, התגורר בעיר ויניפג שבמרכז קנדה, שם התמנה לראש הרבנים. מכיוון שבמערב קנדה מצב היהדות היה עגום, הוא מונה גם לרבה הראשי של מערב קנדה, במשך למעלה משלושים שנה (תרפ"ב - תשי"ג). בשנת תשי"ג חזר לארץ ישראל. נפטר בכ"ב בטבת תשל"ח בגיל תשעים וארבע ונקבר לפי צוואתו בעיר הולדתו, צפת.
רוזין
רונדי
היסטוריה של המדעים
ג'וזלין לגארד
משוואת אוילר לגראנז'
מי יפיל את המאסטר
מי יפיל את המאסטר היא תוכנית בידור ישראלית ששודרה בערוץ 2 על ידי רשת בהנחיית אלי יצפאן. התוכנית מבוססת על הפורמט הבריטי, "עבדו עלינו" בכיכובם של זוג הקוסמים פן וטלר.
הפרק הראשון בסדרה הישראלית עלה ב-30 ביוני 2012.
התוכנית.
במסגרת התוכנית, קוסמים ישראלים מציגים את כישרונותיהם בתחום הקסמים כאשר מטרתם היא "להפיל" את הקוסם מקס מייבן, כלומר, להציג קסם, אשר מייבן אינו יודע כיצד הוא נעשה. אם הקוסם אכן הצליח בכך, הוא עובר לשלב הגמר. למייבן ניחוש אחד בלבד לנסות לפצח את אשר מאחורי הקסם. המנצח בשלב הגמר זוכה בהופעה במג'יק קאסל שבלוס אנג'לס. בכל תוכנית יועץ הקסמים שימי אטיאס ומנטור המתמודדים מלמד ומאמן ידוען קסם, שעימו הוא מופיע על הבמה. בסוף כל פרק מציג מייבן קסם בפני הקהל.
עדיף תקשורת
עדיף תקשורת בע"מ היא חברת תוכן ישראלית הפועלת בתחום הביטוח והחיסכון ארוך הטווח. החברה עוסקת בהפצת מידע בתחומים אלה באמצעות ניוזלטר יומי, כתב עת, הדרכה וכנסים.
החברה הוקמה בשנת 1998 על ידי עופר נוריאל, המשמש כעורך הראשי. שם החברה שאול משמה של פוליסת ביטוח חיים, שהייתה נפוצה בעת הקמת החברה.
החברה החלה דרכה בשליחת עיתון פקס שבועי לפעילים בענף הביטוח והפנסיה. בשנת 2006 הקימה את "מכללת עדיף", בה נלמדים מקצועות הביטוח, הפנסיה והפיננסים.
החברה מפעילה באינטרנט אתר חדשות בתחומי פעילותה, מוציאה לאור מגזין מודפס בשם "מגזין עדיף", עיתון שבועי ומדריכים מקצועיים המכסים נושאים שונים המשיקים לתחומי הביטוח והפנסיה. מדי שנה מפיקה החברה חמישה כנסים מקצועיים קבועים. במסגרת הוועידה השנתית המרכזית בוחרים עיתונאי הביטוח וגולשי האתר את נבחרי השנה בתחום.
חוק קאמפבל
חוק קאמפבל הוא עקרון שהגה ב-1976 דונלד קאמפבל, חוקר מדעי החברה שכתב מאמרים רבים בנוגע למתודולוגיה של מחקרים, ועוסק במדיניות ממשלתית ונטייתה לאבד מיעילותה:
לעיתים מיישמים חוק זה במדעי חברה כדי להצביע על הפגמים במבחנים ממשלתיים "עתירי סיכון" בארצות הברית.
חוק זה נוגע למבחנים במערכת החינוך: "מבחנים יכולים להוות אמצעי לבדיקת הישגים של בית ספר, כאשר המטרה של המורים נשארת ללמד את החומר באופן הטוב ביותר ללא קשר למבחן. אך כאשר ציונים במבחנים נהפכים להיות המטרה, המבחנים לא רק מאבדים את התוקף שלהם לבחון הבנה של החומר, אלא גם מעוותים את תהליך החינוך בדרכים לא רצויות."
Playtime
Playtime (נכתב גם Play Time) הוא סרטו הרביעי באורך מלא של הבמאי הצרפתי ז'אק טאטי ונחשב לאחד מסרטיו הנועזים ביותר. הסרט צולם בין השנים 1964–1967 ויצא לאקרנים בשנת 1967. ייחודו של הסרט בא לידי ביטוי בסט העצום שעליו צולם - ז'אק טאטי תכנן אותו במיוחד בשביל הצילומים, אך יותר מכך בשפה הקולנועית המוכרת שבה ז'אק טאטי משתמש, המאופיינת בקומדיה ויזואלית מתוחכמת לצד עריכת סאונד יצירתית הגורמת לדיאלוגים להישמע כרעשי רקע.
עלילה.
הסרט מחולק לשישה סיקוונסים המקושרים בין שתי דמויות, שבאופן עקבי פוגשות אחת בשנייה. ברברה - תיירת אמריקאית צעירה, המטיילת בפריז עם קבוצה המורכבת בעיקר מנשים אמריקאיות בגיל המעבר, וממר הולו, גבר צרפתי מבולבל, המתקשה להסתגל למודרניות החדשה של פריז.
סיקוונס ראשון - שדה התעופה
קבוצת המטיילים האמריקאים מגיעה לשדה התעופה האולטרה-מודרני "אורלי" בפריז.
סיקוונס שני - המשרדים
מר הולו מגיע לפגישה חשובה באחד מבנייני הזכוכית והפלדה. הוא אובד במבוך החדרים והמשרדים ולבסוף מוצא את עצמו בתערוכת מסחר, שנראית כמו עיצוב משרדי עסקים ומרוהטת בצורה כמעט זהה לצורה של שאר הבניין.
סיקוונס שלישי - תערוכת המסחר
מר הולו והתיירים האמריקאים נחשפים להמצאות החדשות ביותר, ביניהן דלת הנטרקת בדממה מוחלטת ומטאטא עם פנסי חזית. גדולתה הוויזואלית של פריז מוזכרת רק כדוכן מוכר פרחים והשתקפות אחת של מגדל אייפל באחת מזגוגיות הבתים.
סיקוונס רביעי - הדירות
לילה יורד ומר הולו פוגש חבר ותיק שמזמין אותו לדירתו המודרנית, המרוהטת בדלילות וחזיתה עשויה זכוכית. סיקוונס זה מצולם כולו מהרחוב, כשכל דירות הבניין חשופות והצופה רואה את כל הנעשה בדירות כתמונה על קיר.
סיקוונס חמישי - The Royal Garden
אורכו של סיקוונס זה כמעט כמחצית מהסרט כולו. במועדון-מסעדה מתאחד מר הולו עם כמה מהדמויות שבהן נתקל במהלך היום יחד עם עוד כמה חדשים, ביניהם זמר בלדות נוסטלגי ואיש עסקים אמריקאי שובב.
סיקוונס שישי - קרוסלת המכוניות
מר הולו קונה לברברה מתנה קטנה כמזכרת מפריז לפני שהיא עוזבת, ובמרכזו של בלט בין מכוניות במעגל התנועה, האוטובוס של התיירים חוזר לשדה התעופה.
הפקה.
הסרט הפך למפורסם בזכות הסט הבנוי הייחודי והעצום שלו ובזכות במת הרקע שלו הידועה בשם Tativille, שעלויות בנייתה ותחזוקתה היו גבוהות מאוד. הסט הצריך את העסקתם של 100 פועלי בניין לבנייתו ולבניית תחנת כוח פרטית בשבילו.
סערות, משברי תקציב ואסונות אחרים משכו את זמן הצילומים ל-3 שנים ואילצו את טאטי לקחת הלוואות גדולות ולהשתמש בכספו האישי כדי לכסות את הוצאות ההפקה שלא נגמרו.
בזמן ש"פלייטיים" היה תלוי ברובו בויזואליות הקומית ובעריכת הסאונד, טאטי בחר לצלם את הסרט ברזולוציה גבוהה על סרט צילום ברוחב 70 מ"מ ועם מערכת סאונד סטריאופונית מסובכת (יחסית לאותו זמן).
כדי לחסוך כסף, חלק מהבניינים וחלק מאזוריו הפנימיים של שדה התעופה "אורלי" היו בעצם תמונות ענקיות, שהיה להם גם יתרון מאחר שלא החזירו השתקפויות מהתאורה למצלמה. המונומנטים הפריזאים שברברה רואה שהשתקפו בדלת הזכוכית, גם הם תמונות. כמו כן, טאטי השתמש בתמונות אנשים בגודל מלא על מנת לחסוך בהוצאות על ניצבים.
עיצוב וסגנון.
דמותו של טאטי, מר הולו, וקבוצה של תיירים אמריקאיים, מנסים לנווט את דרכם בפריז העתידנית, הבנויה מקווים ישרים, זכוכית מודרנית, גורדי שחקים מפלדה, כבישים מרובי נתיבים וריהוט מלאכותי וקר.
סביבה זו מבטאת בעיקר את הנון-קונפורמיזם הבלתי מרוסנת של הטבע האנושי, יחד עם גילויי הערכה מקריים בלבד כלפי הימים הישנים והטובים הנושפים חיים אל תוך ההפך - עולם סטרילי ועירוני. הטכנולוגיה התעשייתית המודרנית מוצגת על ידי טאטי כמכשול לחיים היומיומיים וכגורם מפריע לאינטראקציה הטבעית של האדם.
טאטי רצה שהסרט כולו יהיה בצבע אבל ניכר שהסרט צולם בשחור-לבן. הצבעים השולטים בסרט הם אפור על כל גווניו, כחול, שחור ולבן-אפרפר. השימוש בירוק ובאדום נעשה במקרים אחדים בלבד. נאמר כי טאטי מיקם חפץ אדום בכל השוטים שצילם.
למעט דוכן פרחים בודד, בכל הסרט אין שימוש בצמחים ירוקים אמיתיים או עצים. טאטי תיעב צילומי קלוז-אפ כי חשב שהם גסים, ומכיוון שהוא השתמש בפילם 70 מ"מ, לא רצה שהשחקנים ותנועותיהם יהיו תמיד נראים לעין, גם אם היו ברקע הרחוק של סצנת קבוצה. טאטי העדיף להשתמש בטכניקות סאונד כדי למשוך את תשומת לב הצופה ולא בטכניקות ויזואליות.
לאונרד מאלטין כתב שטאטי היה "האדם היחיד בהיסטוריית הקולנוע שגרם לאנשים לצחוק מסאונד של אור ניאון".
עריכת הסרט נמשכה כ-9 חודשים.
מבקר הסרטים, פיליפ קמפ, הגדיר את עלילת הסרט כחקר "כיצד הפנייה החזירה לעצמה את היכולת להמשיך בקו ישר".
התקדמות זו מתקיימת במספר דרכים. בתחילת הסרט, אנשים הולכים בקווים ישרים ופונים בזויות ישרות. רק פועלי בניין ממעמד הפועלים (המייצגים את מר הולו ואת "פריז הישנה") ושני מתבגרים אוהבי מוזיקה נעים בצורה מעגלית וטבעית לבני אדם. חלק מההתנהגות "הרובוטית" מתחילה להשתחרר בסצנת המסעדה, לקראת סוף הסרט, כשהמשתתפים זונחים את התפקידים שלהם ולומדים ליהנות אחרי אסונות ליל הפתיחה. על פני כל הסרט, התיירים האמריקאים מסודרים בשורה ונספרים, למרות שברברה בורחת פעם אחר פעם מהקבוצה וחוזרת אליה.
לפני סוף הסרט, ברברה משלימה את סיבובה וממשיכה בקו הישר (בעזרת מתנתו של מר הולו - צעיף מרובע שמתאים לראשה העגול), ובנסיעתה באוטובוס חזרה אל שדה התעופה היא נעלמת במעגל התנועה האינסופי.
ליו יאנג (טיקונאוט)
מבצע התחלה