הרב יצחק סקה עוסק בשיח ומפגש בין-דתי עם ראשי הדתות השונות. במסגרת אותן פגישות התיידד עם האפיפיור פרנציסקוס עוד מהתקופה בה היה הארכיבישוף של בואנוס איירס ומאז נפגש עמו פעמים רבות.
צ'יף קיף
קית' פארל קוזארט (באנגלית: Keith Farrelle Cozart; נולד ב-15 באוגוסט 1995), הידוע בשם הבמה צ'יף קיף (Chief Keef), הוא ראפר, זמר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי אמריקאי. קיף סומן על ידי מבקרים כהשפעה גדולה על תת-סוגת ההיפ הופ דריל.
ביוגרפיה.
המוזיקה של קוזארט הפכה לפופולרית לראשונה בנעוריו בתחילת העשור השני של המאה ה-21 בקרב תלמידי תיכון מדרום שיקגו. בשנת 2012, הסינגל המקומי הפופולרי שלו "I Don't Like" זכה לרמיקס של הראפר קניה וסט והגיע ל-20 הראשונים במצעד שירי הראפ של הבילבורד, תוך שעזר לפופולריות של המוזיקה של קוזארט.
מלחמה בין חברות תקליטים מרכזיות שונות הובילה את קיף לחתום עם חברת אינטרסקופ רקורדס. בדצמבר 2012 הוציא את אלבום הבכורה שלו, "Finally Rich", מתוכו הסינגלים "I Don't Like" ו-"Love Sosa", שסייעו לפופולריות סוגת הדריל בשיקגו. האלבום עצמו זכה לשבחים, הגיע למקום השני במצעד אלבומי הראפ והגיע למעמד הזהב, לפי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. בשנת 2013, התארח בשיר "Hold My Liquor" של קניה וסט, מתוך אלבומו החמישי "Yeezus".
צ'יף קיף התמודד עם בעיות משפטיות מתמשכות במהלך הקריירה שלו, כולל אישומי החזקת נשק, עונשי מעצר בית ואיסור הופעות שהוטל על ידי רשויות שיקגו. אף על פי שעזב את אינטרסקופ רקורדס וחתם בלייבל 1017 רקורדס בסוף 2014, המשיך להוציא פרויקטים עצמאיים באמצעות לייבל משלו בשם גלו גאנג, שכללו את אלבומו המשותף עם המפיק 12מיליון, "Nobody" והמיקסטייפ "Back from the Dead 2" משנת 2014, אלבום האולפן השני שלו "Bang 3" משנת 2015 והמיקסטייפ "Thot Breaker" משנת 2017.
ב-30 בנומבר 2017 הוציא צ'יף קיף את אלבום האולפן השלישי שלו, "Dedication", שהגיע למקום ה-97 במצעד הבילבורד 200.
מרגלית אנקורי
מרגלית אנקורי (נולדה ב-1941) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה.
אנקורי נולדה במצרים בצעירותה עלתה לישראל והתבלטה בשירה ובמשחק.
החלה את הקריירה בסוף שנות ה-50 ב"להקת איילון" שהקים חיים פולני.
באפריל 1960, השתתפה בתוכנית הפתיחה של הסניף החיפאי של "מועדון התיאטרון" בחמישיית נשים בשם "היחפניות" (יחד עם רבקה מיכאלי, גאולה נוני, אסנת שדה ומיה זיו). בקיץ 1961 הופיע בתוכנית "הכל אודות חוה" של "מועדון התיאטרון" שכתב דן אלמגור, ביים שרגא פרידמן והלחין מאיר נוי, כחלק מלהקת הנשים יחד עם עליזה עזיקרי, זהר אוריין וברוריה אביעזר. התוכנית עלתה לראשונה ביוני בתל אביב, ובספטמבר בחיפה עם צוות אחר שכלל בנוסף לאנקורי את גליה טופול, נילי כהן ודינה ויסברג. בסוף 1962 נסעה עם התוכנית "הכל אודות חוה" להופיע בניו יורק.
בספטמבר 1962 השתתפה במסגרת מועדון החמאם בתוכנית בשם "שורש כל רע" שנכתבה על ידי חיים חפר, דן בן אמוץ ויורם מטמור לפי המחזה לה מנדראגולה עם מוזיקה של יוחנן זראי ובבימויו של שמואל בונים.
ב-1963 שיחקה בסרט אולי תרדו שם. בסוף אותה שנה עברה לגור בניו יורק, ב-1965 התחתנה עם ספר אמריקאי ממוצא איטלקי, ב-1967 נולד בנה וזמן קצר אחר כך התגרשה.
בשנים שגרה בארצות הברית, הופיעה כזמרת במועדוני לילה בניו-יורק, והשתתפה בהפקות שונות. ב-1969 לוהקה להופיע במחזמר על פי הספר "זורבה היווני" בברודוויי, אולם לאחר כמה הצגות הרצה, שחקנית אחרת לוהקה במקומה ואנקורי חזרה לישראל. במרץ 1970 השתתפה בגרסה הישראלית של המחזמר המצליח שיער, וזכתה בפרס כינור דוד על תפקידה. אולם ביולי 1970 חזרה לניו יורק להופיע במחזה זורבה היווני, לאחר שהמפיקים שלחו לה מברק וביקשו שתחזור ותשתתף במחזמר.
בשנת 1972 שיחקה בסרט מציצים והשתתפה במחזמר אל תקרא לי שחור.
בשנת 1973 שיחקה בסרט חכם גמליאל.
בשנת 1975 שיחקה בהצגת הילדים עמי ותמי.
בשנת 1976 הופיעה עם להקת גן עדן, ושרה שירים של ג'ניס ג'ופלין. הם הופיעו ביחד בערבי הרוק שארגן שאול גרוסברג ב"בית לסין" בתל אביב ובהופעות ברחבי הארץ שארגן אשר ביטנסקי. אחר כך שוב נסעה לניו-יורק שם שרה בעיקר מועדון "הפינג’אן".
ב-1982 יצא שיר הסולו הראשון של אנקורי "שכונת שבזי (מלכת השכונות)", שאנקורי כתבה והלחינה, ומני בגר עיבד והפיק מוזיקלית.
ב-1983 השתתפה במופע לילדים "עדלידע 83", בו שרה עם אריה מוסקונה גרסה בעברית ללהיט "לבנה נוספת בחומה" של להקת פינק פלויד.
ב-1984 יצא לאור אלבומה "מוכרחים לזוז". בהקלטת האלבום השתתפו: רמי לוין בפסנתר, משה לוי בסינתיסייזר, דני רובס בגיטרות אקוסטיות, שמעון בוקאי בגיטרות חשמליות, שי פרץ בבס, מאיר פרץ בתופים וטל ברגמן בכלי הקשה. מני בגר שר קולות רקע, עיבד והפיק מוזיקלית. הוא גם הלחין את השיר "אדמה". את כל שאר השירים כתבה והלחינה אנקורי.
ב-1987 כתבה אנקורי מילים לשירים אחדים שהקליט שלומי שבת לאלבום הבכורה שלו "מן החושך חזרתי", ביניהם את השיר "מן החושך חזרתי", "לפעמים אני נשבר" ו"בואי אמא". אנקורי גם השתתפה באלבום בשירת קולות רקע.
ב-2008 יצא לאנקורי אלבום מקורי חדש בשם "זה לא מה שהיה" בהפקתו של משה דעבול, בו שיתפה פעולה גם עם דני ליטני, באלבום שיר המוקדש למונה זילברשטיין ועוד.
ב-2010 התארחה אנקורי במופע של להקת שליחי הבלוז, שעלה במסגרת פסטיבל תרבות של שלום
לאיוש ויידה
לאיוש ויידה (בהונגרית: Vajda Lajos; זאלאגרסג, 6 באוגוסט 1908 – בודאקסי, 7 בספטמבר 1941) היה צייר ואמן גרפי יהודי-הונגרי. יצירתו היא אחד ההישגים המורכבים והאיכותיים ביותר של האמנות ההונגרית במאה ה-20. האמן, שחי 33 שנים בלבד, הפך למופת בקרב צעירי סנטאנדרה, בית הספר האירופי שייצג מגמות אמנות מתקדמות לאחר 1945 כיבד אותו כאחד היוצרים האגדיים של האוונגרד ההונגרי והיסטוריוני האמנות בהונגריה ראו את לאיוש ויידה כאחת הדמויות המובילות באמנות ההונגרית המודרנית.
תקופות אמנותיות.
פוטומונטאז'ים (1930-1933).
בתקופה זו ויידה "ראה שהסקולנוע הופך להיות הז'אנר האמנותי המתאים ביותר להבעת מאמץ חדש. הוא מכיר בתפקיד המכריע של הקולנוע המודרני. (...) במאי הקולנוע שיוצר משמעות באירועים אקראיים ובגורל מסוגל ליצור השקפת עולם אמנותית חדשה. כך ווג'דה ניגש לסוריאליזם כטכניקת יצירה. הפוטומונטאז'ים שנעשו בפריז, ומאוחר יותר זרם המונטאז'ים, הקולאז'ים והיצירות הסימולטניות ממחישים את אמונותיו האמנותיות: בעיות הציור יכולות להיפתר באמצעות רעיונות המגיעים מעולם הקולנוע.
בפוטומונטאז'ים של ויידה "הכוחות הקיצוניים של העולם האנושי מופיעים בו זמנית דרמטית: תינוקות מתים וזקנים רעועים, סכין ולחם, רובה וציפור, נמר ושושן: חוקי הג'ונגל של המאבק להישרדות ופרחים טהורים מורכבים לתמונה אחת באלכסונים של מתח.
הפוטומונטאז'ים "מאופיינים בעיקר בהתמודדות עם קיצוניות. זה כאילו כל אחד מהמונטאז'ים האלה מראה לנו דרמה מרוכזת לתמונה אחת. פרטים שונים שנגזרים מעיתונים ומגזיני תמונות, המשולבים בקרטון נייטרלי, גורמים למתח יוצא דופן.
טבע דומם (1934).
"בכל טבע דומם משנת 1934, ויידה נהנה מתוצאות של גישה קוביסטית. הוא הופך את החלל למטוס. "ההכלה העצמית" של התמונה היא כל כך אינטימית, שבמקום טבע דומם, נראה שאנחנו מקבלים הצצה לעולם אטום הרמטית. עם זאת, האחדות הקומפקטית והשיטתית של הציור מפרישה את הרמוניית החיים. זה, מלבד גורמים אחרים, הוא גם בשל שתי תכונות קומפוזיציה. הראשון הוא הכללה בו זמנית של כל נקודות המבט האפשריות של הנושא, השני הוא שהמישורים היוצרים את הרקע של התמונה נוטים להתארך באופן לא רצוני בדמיון."
ציורי קו, מונטאז' תמונות (1935-1937).
כשחזר להונגריה בסביבות 1935, החל לאסוף מוטיבים בסנטנדרה ובסביבתה עם חברו, [דז'ו קורניס]. בנוסף לחלונות, חזיתות בית, מצבות, רציפי שער, הוא שלף מנורת נפט, עגלת איכרים או שולחן שעליו סכין, תפוח וכיכר לחם. הוא לא התעניין כל כך במקורות המוטיבים כמו במה שהם הפכו להיות, איזו משמעות חדשה הם הניחו בתוך מיקום מסוים. בתחילה, הוא צייר את החפצים במקום, ומאוחר יותר העתיק אותם זה על זה. לפעמים הוא חתך את הציורים והדביק אותם יחד כמונטאז'. רוב התמונות והציורים הללו מורכבים במעגל, וכולם ללא רקע קונקרטי.
במכתב לאשתו המאוחרת יותר, יוליה ריכטר, מתאר לאז'וס וג'דה את שאיפותיו בתקופה שבין 1935 ל-1937. "אנחנו נוטים להיות פחות רגשיים בתמונה (אשר, עם זאת, לא אומר שאנחנו לגרש רגשות אנושיים ממנו), ואנחנו מעדיפים לשים את הדגש העיקרי על קונסטרוקטיביות, על עיצוב מרחבי של התמונה, ולכן אנו מחפשים את הנושאים התואמים את הגישה שלנו; כלומר, אנחנו מחפשים את מה שסגור, מהי אחדות נקייה ועגולה באופן רשמי. דברים אדריכליים, גאומטריים עם או בלי דמויות אנושיות. הנוף הוא אורגני ולכן לא הולם להביע את מה שיש לנו לומר. עכשיו התנסיתי באופן שבו לאובייקטים שונים מסביבות שונות, שנאספו במישור תמונה, יש השפעה (סמנטיקה סוריאליסטית בונה)".
"הסמטיקה הבונה-סוריאליסטית" המצוטטים במכתב מרמזת על כך ש"ווג'דה באמת 'מרכיב' את המוטיבים שלו, מותח אותם על מישור התמונה או יוצר מהם מערכת אורגנית. האלמנט השני של השיטה, הגישה הסוריאליסטית, לעומת זאת, מצביע על כך שהאלמנטים האינדיבידואליים משתלבים זה בזה לא רק מבחינת המבנה, אלא גם על פי קווי החלומות והאסוציאציות החופשיות של הדימויים".