עיזבונו של צוקמאייר נמצא בארכיון הספרות הגרמנית במרבאך על נהר נקאר. מסמכים על תקופת גלותו שמורים בארכיון הפרטי של ריכרד אלברכט בבאד מניסטרייפל.
החל משנת 1979, מדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה מעניקה לזכר הסופר, ביום הולדתו מדי שנה, את מדליית קארל צוקמאייר לספרות בשביל תרומה מיוחדת לשפה הגרמנית ואמנות המילה.
פרסים ואותות כבוד.
Pour le mérite
מחזות ותסריטים.
פורסם לראשונה ב-"Jahrbuch zur Literatur der Weimarer Republik" 3 (1997) 47–122"
(קיקטהאן או הכפריים. קטע מהמערב הרחוק בשלוש מערכות), או
"Pankraz erwacht oder Die Hinterwäldler"
("פנקראץ פיכח או הכפריים"), בכורה ב"יונגה בינה" Junge Bühne בברלין 15 בפברואר 1925 הוצאת גוסטב קיפנהוייר, פוטסדם
פורסם עם תווים בהוצאת פישר, פרנקפורט 1953.
"Das Leben des Horace A. W. Tabor. Ein Stück aus den Tagen der letzten Könige", הוצג בבכורה ב-18 בנובמבר 1964 ב"שאושפילהאוס" בציריך. בבימוי של ורנר דיגלין, פורסם בהוצאת פישר בפרנקפורט בשנת 1964.
פרידיך צרהא - בכורה בגראץ ב-1987.
סיפורים.
עובד לסרט ב-1955 כ- "Ein Mädchen aus Flandern" (נערה מפלנדריה)
התכתבויות.
כלל יצירותיו פורסמו בגרמנית ב-4 כרכים בשנים 1947–1952 ו-1960, ומהדורה נוספת של כלל כתביו הופיעה ב-10 כרכים בשנת 1976.
פרס צוקמאייר.
לזכר הסופר מדינת ריינלנד-פפאלץ כפרס מדליה על שמו. הענקת הפרס נערכת ביום מותו של הסופר. במהלך השנים לפרס זכו פרידריך דירנמאט (1984), טנקרד דורסט (1987), הילדה דומין (1992), מרים פרסלר (2001), הרטה מילר (2002), דוריס דיורי (2013), ברונו גנץ (2015), סוון רגנר (2016).
קישורים חיצוניים.
Camden House ,Columbia, SC 1995
סים
אחמד אבן אעת'ם
אבו מוחמד אחמד בן אעת'ם אל-כופי (בערבית: أبو محمد أحمد بن أعثم الكوفي; נפטר ב-926-927) היה היסטוריון מוסלמי. בספרו, "כיתאב אל-פתוח" (בעברית: ספר הכיבושים) מתוארת ההיסטוריה של הח'ליפות של הראשידון, תוך דגש על הדרשות של עלי בן אבי טאלב.
הספר כולל שלוש כרכים, הראשון נמצא בספריית העיר גותה בגרמניה וכרכים שני ושלישי באיסטנבול.
סדן
ספרייה לעיוורים
ספריית ברייל
אנה בוש
אנה רוזלי בוש (בצרפתית: Anna Rosalie Boch; 10 בפברואר 1848 – 25 בפברואר 1936) הייתה מצנטית וציירת בלגית נאו-אימפרסיוניסטית ואימפרסיוניסטית. בוש נולדה במחוז אנו שבוולוניה לוויקטור בוש, מנהל המפעל לכלי חרס "וילרוי ובוש", וסיימה את חייה בבריסל. אחיה היה הצייר אז'ן בוש.
בציוריה הראשונים השתמשה בטכניקת הפוינטיליזם המזוהה עם הנאו-אימפרסיוניזם, ומאוחר יותר שינתה את סגנון ציוריה לאימפרסיוניזם. בוש הושפעה במיוחד מתאו ואן ריסלברג, אותו פגשה ב-"קבוצת ה-XX". בבעלותה היה אוסף ציורים אימפרסיוניסטים חשובים שכלל בין היתר את הכרם האדום של וינסנט ואן גוך. בוש קידמה ציירים רבים באמצעות אוספה ובאמצעים אחרים. בצוואתה, ביקשה שיימכר האוסף שלה ושהכסף ממכירתו יתרם למימון אמנים הנמצאים במצוקה כספית.
לאחר מותה נתרמו 212 מציוריה ו-219 ציורים של אמנים אחרים מהאוסף שלה למוזיאון המלכותי של בריסל.
חסידות רחמסטריבקא
רחמסטריבקא
רחמסטריווקא
רחמיסטריבקא
רחמסטריבקה
רחמיסטריבקה
פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר
קרניטין
קַרְנִיטין היא תרכובת המסונתזת מחומצות האמינו ליזין ומתיונין המשמשת כמתווכת לכניסת חומצות שומן לתוך המיטוכונדריה.
חומצות שומן משמשות, לצד סוכרים וחומצות אמינו, כחומר דלק, ממנו תאי בעלי חיים מפיקים אנרגיה. חומצות השומן מתחמצנות באברון המיטוכונדריה, והופכות לפחמן דו-חמצני ומים, תוך כדי ייצור ATP, מולקולה הידועה כ"מטבע האנרגיה של התאים".
הקרניטין משמש כמעין "תעודת מעבר" לתוך המיטוכונדריה, וכך ניתן לשלוט על ריכוזי חומצות השומן בתוך ומחוץ למיטוכונדריה.
המנגנון.
חומצת שומן הנכנסת לתא מתחברת לקואנזים A לקבלת "fatty acyl coA". על מנת להיכנס לתוך המיטוכונדריה, על ה fatty acyl coA להתחבר לקרניטין בעזרת האנזים "קרניטין אציל טרנספראז 1", ובכך הוא מוכן להיכנס למיטוכונדריה על ידי "אציל קרניטין טרנספורטר". עם הכניסה למיטוכונדריה מפורק הקרניטין על ידי "קרניטין אציל טרנספראז 2", הקרניטין יוצא חזרה לציטוזול, וחומצת השומן המחוברת לקואנזים A נותרת במיטוכונדריה להפקת אנרגיה בתהליך חמצון בטא.
איציק ויטנברג
השגעון הגדול
השגעון הגדול הוא ספרו של אביגדור המאירי המתאר את חוויותיו כלוחם במלחמת העולם הראשונה, כקצין זוטר בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית שלחם בחזית המזרחית כנגד צבאות האימפריה הרוסית.
הספר נכתב על ידי המאירי עוד כאשר שירת במלחמה, ולאחר מכן הוא המשיך לכתבו בהונגריה שלאחר המלחמה. בשנים 1922–1923, לאחר עלייתו לארץ ישראל, ניסה למכרו למו"לים שונים, אך נכשל. לבסוף פרסם פרקים ממנו בעיתון "הארץ" בשנת 1929 ולאחר מכן הוציאו בהוצאת מצפה. הספר היה לרב-מכר במושגי אותם זמנים, ונמכר באלפי עותקים. בעת יציאתו לאור הושווה הספר על ידי יצחק יציב לספר "במערב אין כל חדש" של אריך מריה רמרק, שיצא לאור באותה העת בגרמניה, ותיאר באופן דומה את חוויותיו של חייל גרמני.
הספר מתאר בגוף ראשון את חוויותיו של צעיר יהודי משכיל, העוסק בכתיבה ומעורה בחוגי הבוהמה האינטלקטואלית של בודפשט, אשר מגויס למלחמה. הספר מתאר את הכשרתו כקצין, את טבילת האש שלו, את הקרבות בהם השתתף, ולבסוף את נפילתו בשבי. בכל גלגוליו נושא הקצין הזוטר זהות יהודית וציונית. הספר מתאר בפירוט את מחשבותיו והגיגיו, אך כולל גם תיאורי קרבות, תיאורים מהווי החיילים ותיאורים מבודפשט שבזמן המלחמה. המסר שבספר הוא מסר אנטי-מלחמתי ברור, ויש בו גם נימה יהודית ייחודית, המתריסה כנגד המלחמה שבה נאלצו יהודים להילחם ביהודים. מאבקו של הקצין, הנאלץ להוכיח את הפטריוטיות שלו, ולהיאבק כנגד האנטישמיות של חבריו למדים, הוא אחד הנושאים העיקריים בספר.
כשלוש שנים לאחר יציאתו לאור של הספר, בשנת 1932, יצא המשכו "בגיהנום של מטה", המתאר את גורלו של הקצין היהודי בשבי הרוסי. כן פרסם המאירי מספר קובצי סיפורים קצרים בהם עסק בחוויותיו במלחמה.
בשנת 1936 המחיז המאירי את ספרו, והוא הועלה בתיאטרון "סדן".
מהדורה מחודשת של הספר יצאה לאור בהוצאת דביר בסדרה "קולות" בשנת 1989. למהדורה זו נכתבה אחרית דבר בשם "הרומאנים התיעודיים של אביגדור המאירי" על ידי אבנר הולצמן.
שארליין האריס
דב ירמיה
דב ירמיה (24 באוקטובר 1914 - 30 בינואר 2016) היה פעיל שלום ישראלי, מוותיקי מפקדי "ההגנה" וצה"ל וממקימי רשות שמורות הטבע.
ביוגרפיה.
שנותיו המוקדמות.
ירמיה נולד ב-1914 לדוד ירמנוביץ' ובלה לבית קובנר במושבה בית-גן (כיום חלק מיבנאל). הוריו עלו לארץ מרוסיה ונמנו על חלוצי העלייה השנייה. לאמו היה לפני נישואיה קשר רומנטי עם יוסף טרומפלדור.
ב-1920 עברה משפחתו למושב נהלל, שם התיידד עם משה דיין.
בבית הספר גילה כישרון מוזיקלי, הלחין מנגינות ולמד לנגן בכינור, באקורדיון ובמפוחית פה. בגיל 15 אף זכה לנצח על מקהלת תלמידים. בשנים 1933–1934 הלחין שירים שונים, ביניהם של רחל וזרובבל גלעד וכן שיר אחד לפחות, שאת מילותיו כתב - "אל הגליל".
קריירה ביטחונית וצבאית.
ב-1929 התגייס ל"הגנה" והגן על נהלל בפרעות תרפ"ט.
במהלך המרד הערבי הגדול השתתף בפעולות של פלוגות הלילה של אורד וינגייט.
ב-1938 נמנה עם מקימי קיבוץ אילון ואף יצר את שמו כהלחם בין שמות העצים "אלה" ו"אלון". השתתף בהקמת חניתה ואחר כך מונה למפקד הנקודה ולמוכתר האזור.
במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, שירת ביחידת תובלה ארצישראלית והשתתף בקרבות אפריקה והמזרח התיכון עד הפלישה לאיטליה ואחר כך לגרמניה.
עם תום המלחמה השתתף עם אנשי הפלמ"ח, ובעיקר הפלי"ם, בפעולות הבריחה וההעפלה של שארית הפליטה.
ב-1948 התגייס לצה"ל, ובמלחמת העצמאות שירת כמפקד פלוגה והשתתף בקרבות הגליל המערבי והמזרחי ובכיבוש נצרת.
בעת מבצע חירם שימש ירמיה סמג"ד בחטיבת כרמלי. ב-31 באוקטובר וב-1 בנובמבר 1948 נרצחו עשרות שבויים ערבים בכפר הלבנוני חולא ממערב למנרה. כאשר נודע לירמיה על טבח חולא שבוצע על ידי שני קצינים הוא הגיש נגדם תלונה והביא להרשעתו ברצח של המ"פ, שמואל להיס, בבית דין צבאי. במשך השנים פעל ירמיה למנוע מלהיס להתקדם מפני שותפותו בטבח חולא, אך ללא הצלחה. למרות מחאותיו של ירמיה, הומתק עונשו של להיס לשנת מאסר אחת, הוא התקבל כחבר בלשכת עורכי הדין בישראל ב-1955, לאחר שנקבע שהעבירה אותה ביצע לא נושאת קלון ולהיס אף שימש כמנכ"ל הסוכנות היהודית בשנים 1978–1981.
אחרי המלחמה נשאר ירמיה בשירות והגיע לדרגת סגן-אלוף. ביוני 1950 מונה למפקד חטיבה 3. הוא פרש מצה"ל בעקבות היותו חבר מפ"ם. ב-1954 חזר לשירות קבע ומונה למפקד בה"ד 4. במהלך שירותו הקים את להקת פיקוד ההדרכה.
ב-1967 מונה על ידי אלוף פיקוד הצפון, דוד אלעזר, למפקד ההגנה המרחבית של קריית שמונה, ומאז שירת במילואים בהתנדבות. ב-1974, למחרת אסון מעלות, הקים את המשמר האזרחי בנהריה. לאחר חמישה שבועות השתתף עם אנשיו בחילופי האש שהתרחשו בזמן פיגוע על ידי מחבלים שחדרו לנהריה. ב-1976, עם פתיחת הגדר הטובה, שירת במילואים ביחידת הממשל הצבאי. במבצע ליטני שירת כקצין-מינהל ושירותים ביחידת הממשל, שהוסבה ליחידה לסיוע לאזרחים.
אחרי פרישתו לגמלאות ב-1979, עבד כרכז ביטחון במועצה האזורית געתון.
במלחמת שלום הגליל התנדב לשרת ביחידת הסיוע לאזרחים. אחרי שהשתחרר פרסם ב"על המשמר" יומן בו הוא מתח ביקורת קשה על התנהגות צה"ל כלפי האוכלוסייה האזרחית הפלסטינית בלבנון. בעקבות כך סולק משירות מילואים.
פעילות ציבורית.