בראיון שנערך עמה היא מספרת:"הייתה לי זיקה עמוקה לנושא ורציתי לחקור ולהיות שותפה בכל, וכאן ניתנה לי ההזדמנות." היא מוסיפה ואומרת, "עבדתי במחקר, בפרסום מאמרים, ברישום חומר ארכיוני בכל השפות האירופיות, בקטלוג ובסיוע לחוקרים. לאט-לאט הגיעו אלינו מסמכים ארכיוניים, תמונות ומיקרופילמים משארית הפליטה, מוועדות היסטוריות (בזכות קשריו של מנהל הארכיון, ד"ר יוסף קרמיש) ומגטו טרזיינשטט, וכל החומר עבר תחת ידיי. העבודה ב"יד ושם" אינה עבודה רגילה. בשבילי זו הייתה גם הגשמת הרצון לשמר, לאפשר לדורות הבאים ללמוד לקח ולא להפסיק ולשאול איך ייתכן שזה קרה".
"אני מרגישה מזוהה מאוד עם המוזיאון, ואחרי כל כך הרבה שנים שם, אני יודעת שכך רואים זאת גם אנשים מחוצה לו. קיבלתי פעם מכתב בזו הלשון: 'גברת "יד ושם" הנכבדה', כאילו שמי הוא שם נרדף ל"יד ושם". במשך שנות עבודתי הכרתי היטב את המקום – מהעבודה בארכיון, מהעבודה במעבדה לשימור שייסדתי עם קטה וינר. בעיניי "יד ושם" הוא גם מפעל החיים שלי... בכל השנים זכרתי כל שם ושם של ניצולים אשר הגיעו למסור את עדותם, עד כדי כך שכאשר הגיעה אישה אחת, אני זוסמן, למסור את עדותה, שאלתי אותה אם היא לא מסרה לי כבר עדות פעם. האישה המופתעת סיפרה שהפעם היחידה שהיא מסרה עדות הייתה ב־1943 עוד בשווייץ, והתברר שזכרתי אותה משום שכבר קראתי את עדותה ב"יד ושם".
"המסר שלי הוא להיות אנושיים, לחוש חמלה ואהבה לכל אדם ולמגר את הגזענות באשר היא. אינני יכולה לומר שיש נחמה בכך שאני עובדת כל חיי למען הפצת הידע על השואה משום שדבר אינו יכול לנחם על האבדן, אך "יד ושם" חרת על דגלו את ההנצחה ואת הזיכרון, ואני גאה להיות חלק מזה. היום כשאני יודעת איזה שם עולמי יש ל"יד ושם", אני גאה במיוחד בהישגיו".בין המאמרים שכתבה: פרסמה מחקר מקיף על ארכיון גטו ביאליסטוק. מפרסומיה: - מאמרים ב"ידיעות יד ושם" - מאמרים ב"ידיעות בית לוחמי הגטאות" - מאמרים בחוברות "ילקוט מורשת".
יחסה של ברונקה עם מרדכי טננבוים.
מרדכי טננבוים היה המפקד של תנועת "דרור" שהתנגדה לגרמנים. מרדכי הגיע לגטו בו שהתה ברונקה כדי לגייס מתנגדים נוספים לתנועה (ברונקה הייתה אחת המגויסות). לאחר מותן של שתיים מהקשריות מהתנועה, מינה טננבוים את ברונקה לקשרית. כחלק מהמינוי הוצאה ברונקה מהגטו אל חלק הארי של ביאליסטוק וקיבלה זהות מזויפת. הדבר מנע משליחתה להשמדה יחד עם הוריה.
טננבוים עורר השראה בברונקה, ובראיון שנערך עמה, סיפרה שהוא נתן לה אומץ להמשיך בלחימה, ולנקוט בצעדים משמעותיים.
מרדכי קבע כי דרך התקשורת ביניהם תהיה באמצעות מכתבים.
הם תיקשרו אחד עם השני על בסיס יומיומי, ההתכתבות נועדה לענייני עבודה ולאחר מכן התפתחה לשיח אישי. לאור השיחות האישיות החלה ברונקה לפתח רגשות כלפי טננבוים וניתן לראות זאת גם באופן שכתבה לו:"בוא יקירי שלי! אני כל כך מחכה. בוא! עד עתה אני היא שביקרתי אצלך - עכשיו אין זה אפשרי - אז עליך לבוא אליי. הלוא הבטחת פעם - אתה תקיים את הבטחתך... ואתה תבוא, ואלחץ את ידך, אבכה מצידך - אתבונן בך. אנשק את מצחך הבהיר, נקונן ביחד על הרי האפר. נחפש יחד נקמה. ... ולא רק אני מחכה לך - כולם - החיים מחכים לך - קוראים הדורות הבאים, כדי לשיר שיר הלל לדורות של אתמול - כולם מחכים לך ... בוא מרדכי! שפתיי כה צמאות לנשיקה." עם זאת, מרדכי לא חש כמוה, זאת מאחר שהיה עדיין קשור לטמה שהייתה אחת משתי הקשריות שנספו לפני מינויה של ברונקה לקשרית. הם המשיכו בהתכתבות עד למרד בגטו ביאליסטוק, שבו נפל טננבוים. ברונקה המשיכה לשלוח לו מכתבים והחלה להבין שלא תשמע ממנו יותר.
כמו כן, החלה להמעיט בשליחת המכתבים אחרי שהכירה את מישה. לברונקה ובעלה מישה נולד בן בשם אלי.
גטו בוטושאן
גטו בוטושאן פעל מספטמבר 1940 עד אפריל 1944 כגטו פתוח בעיר בוטושאן שנמצאת בחלק הצפוני של מולדובה, רומניה.
בוטושאן לפני השואה.
בוטושאן היא עיר הבירה של מחוז בוטושאני. בוטושאן היא מהערים החשובות ביותר ברומניה, עד לאמצע המאה ה-19. העיר השלישית בגודלה ברומניה. בבוטושאן הייתה הקהילה היהודית השנייה בגודלה והחשובה ביותר במולדובה. עם השנים, גדל והלך מספר יהודי בוטושאן שעסקו במלאכה, ודבר אשר עורר את התנגדות האוכלוסייה הנוצרית המקומית, שדרשה מהשלטונות לאסור על יהודים מסחר זה. עם זאת, עד שנת 1899 יותר מ-75% מסוחרי העיר, וכ-68% מבעלי המלאכה שלה, היו יהודים. העיר בוטושאן הייתה עיר ואם בתולדות היהדות ברומניה. לפני מלחמת העולם השנייה בבוטושאן היו עשרות בתי כנסת ששירתו את הקהילה היהודית בעיר, כיום נותר מהם רק בית כנסת פעיל אחד.
תקופת השואה (1939–1945).
שלטון משמר הברזל וגירוש היהודים לטרנסניסטריה.
בתקופת שלטון משמר הברזל (ספטמבר 1940 - ינואר 1941), 10,900 היהודים שחיו אז בבוטושאן היו קורבנות לדיכוי הכלכלי ולהגבלות שונות אחרות. רבים נחטפו על ידי משמר הברזל, הוכו ועונו. גברים יהודים בבוטושאן בין הגילאים 15 עד 70 גויסו לעבודות כפייה, עוד לפני שנחקק חוק עבודות הכפייה במדינה בדצמבר 1940. 8,000 יהודים עבדו כפועלי כפייה, מחציתם מחוץ לעיר במחנות עבודה כגון ודואגה, טירספול ובראילה. בנוסף לעבודות הכפייה, גירשו הרשויות הרומניות 42 יהודים שנחשדו כקומוניסטים ל-טרנסניסטריה (חבל ארץ בו היו מחנות ריכוז רבים). רובם נהרגו זמן קצר לאחר מכן בידי האס אס והז'נדרמריה הרומנית המספר הכולל של יהודי בוטושאן שגורשו לטרנסניסטריה הגיע בסופו של דבר ל-148, כאשר חלקם הואשמו בתסיסה נגד הממשלה או בהגירה לא חוקית.
פעולות משרד הפנים הרומני.
לאחר שהודחו הליגיונרים (משמר הברזל, בשנת 1941) עברה השליטה בעיר למשרד הפנים הרומני והמשטרה הרומנית (הז'נדרמריה הרומנית). ב-26 ביוני 1941 בעקבות הוראה של משרד הפנים, נכלאו 20 יהודים, בעיקר רבנים ושוחטים כבני ערובה, ונמסרה ההודעה שעם כל הפצצה של הרוסים ייהרגו שניים מהם. ביולי 1941 היו בין 50 ל-60 בני ערובה. הם נכלאו בשני חדרים בבית הספר היהודי, ולבסוף הועברו לבית הכנסת הגדול. פרפקט המחוז הודיע, שיוציא להורג בירייה 500 מיהודי בוטושאן אם יימצא בהם מרגל. בני הערובה נכלאו במבנים של הקהילה היהודית, דוגמת בתי ספר ובתי כנסת, בתנאים סניטרים קשים, כשהם ישנים על הרצפה החשופה, ללא שמיכות בחורף הרומני הקשה. לא סופק מזון לבני הערובה, והאפשרות לקבל חבילות מזון, ביגוד ותרופות מהמשפחות הייתה תלויה בתשלום שוחד לשומרים. מסביב למבנים הוצבה גדר תיל דוקרני ובכניסה שמרו שוטרים מקומיים. ב-3 ביולי 1941 ביטל משרד הפנים את ההוראה בדבר ענידת סימן ההיכר היהודי, ואף על פי כן ציוותה המפקדה הצבאית בבוטושאן ב-14 באוגוסט של אותה שנה: "היהודים מכל מין וגיל ישאו בצידו השמאלי של החזה כוכב בעל שש זוויות עשוי בד צהוב, בקוטר של 7 ס"מ, על רקע שחור".
פעולות הקהילה היהודית בבוטושאן.
בתקופה זו הקהילה היהודית בבוטושאן פעלה לסיוע לנזקקים. לאחר כיבוש פולין על ידי הגרמנים, הקהילה דאגה לפליטים הרבים שהחלו להגיע לעיר. לאחר שתקפה גרמניה את ברית המועצות (יוני 1941) פונו לבוטושאן 11,000 יהודים מכפרים ועיירות באזור. גם הם נעזרו בקהילה המקומית. כתוצאה מזרם הפליטים וכן מהרחקתם של תלמידים יהודים מבתי ספר ציבוריים, גדל מספר התלמידים הלומדים בבתי ספר יסודיים שמקיימת הקהילה מ-452 בשנת 1940 ל-1,050 בשנת 1943. שני בתי ספר תיכוניים הוקמו בהם למדו 350 תלמידים.
שחרור הגטו על ידי הצבא האדום.
כאשר הצבא הסובייטי התקרב לעיר באפריל 1944, המצב בבוטושאן הפך לאנרכיה מוחלטת, כאשר עריקים מהצבא הגרמני והרומני הטילו טרור על תושבי העיר. הקהילה היהודית קיבלה על עצמה את תפקידי העירייה, הקימה משמר אזרחי ודאגה להמשך קיומם של בית החולים הממשלתי ומושב הזקנים בעיר. משלחת הקהילה היהודית העבירה את השליטה בעיר לכוחות הסובייטים ב־7 באפריל 1945, לאחר שנכנסו לעיר. יהודים מונו לתפקידי ציבור, אך המפקד הסובייטי הזהיר אותם שלא יהפכו את העיר ל"רפובליקה יהודית". האוכלוסייה המקומית והיהודים סבלו מהסובייטים יותר מאשר מהגרמנים. הסובייטים גנבו כל אשר הזדמן לידם ואנסו נשים, על כן הנשים הסתגרו בבתיהן. הסובייטים שהו בעיר כחצי שנה עד ההתקפה הגדולה על הגרמנים.
עדויות מתושבי בוטושאן.
יוסף בר-אל.
יוסף נולד בשנת 1930 לחיה-לאה ולנתן גוטסמן בעיר סבן שברומניה. בגיל שנה עברה משפחתו להתגורר בעיר בוטושאן, בה התגוררו כ-34,000 יהודים. אביו היה כובען מומחה. הבית היה בעל צביון מסורתי. היהודים עסקו בעיקר במסחר ובמלאכה. משפחתו מנתה הורים ושני בנים. בבית שררה אווירת לימודים, ודברו בו יידיש ועברית. היות שהיה קשה לשלוח אותו לחדר, הביאו את המלמד לביתם.
כל תקופת המלחמה משפחתו שהתה בבוטושאן. אנטישמיות חזקה הורגשה ברחבי רומניה והיא הייתה אידאולוגית. אמנם המשפחה חשה במחסור אך היה אפשר להתקיים. בבית היו מוכנים דרך קבע תרמילי גב ובהם מזון לבריחה חפוזה.
בתי הכנסת שימשו ככיתות לימוד. את לימודי הלטינית רכשו באמצעות כומר שלימדם בבית הכנסת. הכומר מעולם לא רצה לעמוד כשגבו מופנה לארון הקודש, על כן חיפש תמיד זווית בה לא יסתיר את ארון הקודש. בעת המלחמה למד יוסף בבית ספר תיכון יהודי שהוקם במקום מאחר שלא אפשרו ליהודים ללמוד בבתי הספר הממלכתיים.
שמעון שוורץ.