מיד לאחר סיומה של מלחמת העולם הראשונה, התחיל לחשוב על עלייה לארץ ישראל. הרב ברלין הבין היטב שנקודת הכובד בתנועת התחייה עוברת לחזית ההגשמה בארץ ישראל. הוא היה בין המעטים שבין המנהיגים הציוניים בימים ההם, שהיו משוכנעים בחובת העלייה. משרק נגמרה המלחמה, ונפתחו דרכי אירופה, החל נודד על פני הקהילות במדינות השונות לשם ארגון עבודת המזרחי ועידוד העלייה. בשנת ה'תרפ"ד ערך את ביקורו הראשון בארץ ישראל, ובשנת ה'תרפ"ו, 1926, עלה לארץ והתיישב בירושלים, שם שימש בשורה של תפקידים מרכזיים, כולל מזכיר המזרחי העולמי. שימש כראש הוועד הפועל הציוני והיה חבר במועצת המדינה הזמנית. בשנים 1942–1944 כיהן כיו"ר משותף של הקרן הקיימת לישראל.
לאחר פטירת הראי"ה קוק שימש שנים מספר כיו"ר "האגודה להוצאת ספרי הראי"ה קוק זצ"ל". במסגרת זו, לצד הרב יהושע הוטנר, ערך והוציא לאור את הקובץ חזון הגאולה (ירושלים ה'תש"א).
בשנת 1946, לאחר השבת השחורה, נקבעה הנהלה זמנית של הסוכנות בארץ, שבה כיהן בר-אילן יחד עם לוי אשכול וזלמן שזר.
הרב ברלין והרב יהודה ליב מימון היו שניהם מנהיגי תנועת המזרחי בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, והיו חלוקים ביניהם במגוון נושאים, דבר שגרם לחיכוכים רבים בתנועת המזרחי.
נפטר בי"ט בניסן תש"ט (1949), ונקבר זמנית בבית העלמין שייח' באדר בארון מתכת שתאפשר העברה קלה לקבורת קבע. ההצעה לקוברו בחצר של מטה המזרחי בירושלים נדחתה על ידי הרב הרצוג שאמר: "דרכו של המנוח היה ללכת עם העם ובתוך העם ולא לפרוש ולהתבדל". בהמשך פונה לקבורה בבית הקברות סנהדריה.
עד יומו האחרון היה פעיל בפעילות ציבורית, ושעות ספורות לפני פטירתו עוד נשא בבית העם שבירושלים נאום אחרון על ירושלים, שאין להפרידה מגוף המדינה.
מאיר בר-אילן נולד בשם ברלין, אך בבגרותו כאשר הכיר את משה בר-אילן עברת את שם משפחתו בעקבותיו.
פועלו.
פעילותו הספרותית של בר-אילן הייתה רחבת היקף: עריכת העיתון "הצופה" במשך שנים רבות, עריכת האנציקלופדיה התלמודית וכתיבת מספר ספרים, בהם הספרים "מוולוז'ין עד ירושלים" ו"רבן של ישראל" – ספר ביוגרפי על אביו הנצי"ב.
מבחינה פוליטית, השתייך הרב בר-אילן לזרם הימני יותר במפה הפוליטית. התנגד ל"תוכנית אוגנדה" שהועלתה בקונגרס הציוני השישי, הוביל את המאבק בספר הלבן והיה ממתנגדיהם המרים ביותר של הבריטים.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, הוא קיים קשרים עם נשיא וועד הישיבות, הרב חיים עוזר גרודזנסקי בווילנה וגדולי הרבנים החרדיים באירופה, ועם חברי התנועה שנמלטו מפולין לווילנה (זרח ורהפטיג ושמואל זנוויל כהנא). הוא דאג לרישיונות עלייה ש"לא יסולה בכסף ובזהב" לראשי ישיבות (רובם לא השתייכו לציונות הדתית), אך חלקם לא מיהר לממש את העלייה מסיבות שונות, כגון: סיבות משפחתיות, אי רצון לעזוב את תלמידיהם או לפצל את הישיבה. במכתב לרב גרודזנסקי, הוא מביע את אכזבתו הקשה מכך:
תנועת המפד"ל, שהוקמה בשנת 1956, ואיחדה לתוכה את הסתדרות המזרחי, שאבה ממנו ומדרכו את השראתה.
משפחתו.
לרב בר-אילן ולאשתו בילה לבית רבינוביץ, היו שתי בנות ובן:
דגל סינגפור
דגל סינגפור הוא דגלה הלאומי של סינגפור. הוא מורכב משני חצאים מאוזנים, אדום מעל לבן. האדום מסמל את האחווה האוניברסלית והשוויון בין בני האדם; והלבן - טוהר ומוסריות. בפינה השמאלית-עליונה, ישנו סהר לבן וחמישה כוכבים לבנים שיוצרים מעגל. הסהר מסמל אומה צעירה מתעוררת. חמשת הכוכבים מסמלים את האידיאלים של סינגפור: דמוקרטיה, שלום, קידמה, צדק ושוויון.
דגל קטר
לדגל קטר (בערבית: علم قطر) יחס של 11:28, היחיד שרוחבו יותר מכפול מאורכו. הוא בצבע ערמון עם רצועה לבנה רחבה משוננת (עם תשע פינות) בצד התורן.
הצבע הלבן בדגל מסמל את השלום, ואילו צבע הערמון מסמל את הדם במלחמות שהיו נחלתה של קטר במשך שנים רבות, ובמיוחד במחציתה השנייה של המאה ה-19.
ישנה נטייה לבלבל בין הדגל של קטר ושל בחריין, אולם בדגל בחריין הצבע הוא אדום (ולא ערמון) ובקצה הרצועה האדומה קיימים חמישה קצוות משוננים (ולא תשעה), המייצגים את חמשת עמודי האסלאם.
הדגל אומץ ב-9 ביולי 1971, זמן קצר לפני שקטר קיבלה את עצמאותה מבריטניה.
ג'ון אדמס
ג'ון אדמס (באנגלית: John Adams; 30 באוקטובר 1735 – 4 ביולי 1826) היה סגן הנשיא הראשון (1789–1797) של ארצות הברית ונשיאה השני (1797–1801). נחשב לאחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
התבלט לפני המהפכה האמריקאית, לאחר טבח בוסטון, כשסיפק הגנה משפטית מוצלחת, אף כי לא אהודה בקרב האמריקאים, לחיילים בריטים שהואשמו בטבח, בטענת חזקת החפות מפשע. היה ציר מטעם מסצ'וסטס לקונגרס הקונטיננטלי, ושכנע את הקונגרס להכריז על עצמאות. סייע לתומאס ג'פרסון בכתיבת הכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-1776 והיה מתומכיה הגדולים בקונגרס.
כדיפלומט באירופה, סייע לחתימה על הסכם השלום עם בריטניה, שסיים את המהפכה האמריקאית בהצלחה. ב-1780 ניסח את חוקת מסצ'וסטס, שהשפיעה על המחשבה המדינית האמריקאית.
בתקופת כהונתו כנשיא, פיתח את הצבא במהלך המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת ונחשב למייסדו של הצי האמריקאי. ההישג הגדול של תקופת נשיאותו היה פתרון הסכסוך עם צרפת בדרכי שלום, למרות התנגדות חזקה. אדמס היה גם הנשיא הראשון של ארצות הברית שהתגורר בבית הלבן.
ב-1800 ניסה להיבחר לנשיאות בשנית אך הפסיד לתומאס ג'פרסון. בנו, ג'ון קווינסי אדמס, היה נשיאה השישי של ארצות הברית.
אדמס מת באותו יום כמו תומאס ג'פרסון, ידידו-יריבו, ביום העצמאות החמישים של ארצות הברית.
ראשית חייו ולימודיו.
אדמס נולד ב-30 באוקטובר 1735 (19 באוקטובר 1735 לפי הלוח היוליאני) בקווינסי שבמסצ'וסטס לג'ון אדמס האב (1691–1761) ולסוזנה בוילסטון (1708–1797). היו לו שני אחים קטנים, פיטר ואליהוא. אמו הייתה ממשפחת רופאים מכובדת. אביו היה דיאקון והיה חבר במועצת העיר, בתפקיד בו פיקח על בניית בתי ספר וכבישים. סבא רבא של סבו היגר לאמריקה מחבל אסקס באנגליה. אדמס היה קרוב מאוד לאביו ואף על פי שגדל בסביבה צנועה, הרגיש צורך להביא כבוד למשפחתו.
בתור הבכור, אדמס נאלץ ללמוד חינוך פורמלי. הוא למד החל מגיל שש, ולאחר מכן למד לטינית, רטוריקה, לוגיקה וחשבון. הוא לא חיבב את לימודיו ורצה להיות חקלאי.
חינוך גבוה ובגרות.
בגיל שש עשרה, החל ללמוד באוניברסיטת הרווארד. הוא לא חשב, כמו אביו, שיהפוך לכומר. לאחר שסיים את לימודיו ב-1755 עם תואר שני, עבד כמורה בבית ספר בווסטר ולמד משפטים.
במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים ב-1754, החל אדמס לחוש שלא בנוח עם מעמדו. בתור איש ממעמד גבוה, לא נאלץ להילחם, למרות רצונו בכך.
לימודי משפטים ונישואין.
אדמס החל בהכשרתו לקראת תפקיד עורך דין. ב-1756, הפך לשוליה במשרד של עורך דין. ב-1758 התקבל ללשכת עורכי הדין, לאחר שהשיג תואר שני מהרווארד. החל מגיל מוקדם, רשם ביומנו את רשמיו מאירועים מסוימים.
ב-25 באוקטובר 1764, נשא לאשה את בת דודו מדרגה שלישית, אביגייל סמית'. הוריה היו אליזבת' קווינסי והכומר ויליאם סמית'. היו להם שישה ילדים: אביגייל "נבי" ב-1765, הנשיא לעתיד ג'ון קווינסי אדמס ב-1767, סוזנה ב-1768, צ'ארלס ב-1770, תומאס ב-1772 ואליזבת' (שמתה בילדותה) ב-1777.
פעילותו לפני המהפכה.
התנגדותו לחוק הבולים של 1765.
השפעתו הפוליטית ניכרה לראשונה בתפקידו כמנהיג המפלגה הוויגית של מסצ'וסטס במהלך הדיונים על חוק הבולים ב-1765, שאותו כפו הבריטים ללא התייעצות עם המועצות המחוקקות באמריקה, ודרש תשלום מס ישיר מהמושבות על בולים. באותה השנה ניסח את ההנחיות ששלחה העיר בריינטרי לנציגיה בגוף המחוקק של מסצ'וסטס, ניסוח שהפך למודל לערים אחרות בבואן לשלוח את הנחיותיהן. בניסוח הסביר שהחוק פגע בזכות שהובטחה לכל האנגלים ולכל בני האדם החופשיים: זכות לשלם מיסים רק בהסכמה וזכות להישפט בפני אנשים מאותו המעמד. ההנחיות דרשו הגנה על חירויות המושבות.
באוגוסט 1765 כתב בעילום שם ארבעה מאמרים לעיתון "בוסטון גאזט", בהם טען שהעימות בנושא חוק הבולים הוא חלק מהמאבק בלתי נגמר בין אינדיבידואליזם לסמכות קולקטיבית. בדצמבר באותה השנה נשא נאום לפני המושל והמועצה של מסצ'וסטס בו טען כי חוק הבולים הוא בלתי חוקי, מכיוון שמסצ'וסטס אינה מיוצגת בפרלמנט הבריטי. ב-1766, אספת תושבים בבריינטרי הכריזה על אדמס כעל נציגה.
ב-1768 עבר לבוסטון. הוא גר שם עם אשתו וילדיו.
יועץ לבריטים: טבח בוסטון.
ב-5 במרץ 1770, עימות ברחוב הוביל לכך שחיילים בריטים הרגו חמישה אזרחים, באירוע בו ירו לעבר קהל שתקף אותם, במה שנודע כ"טבח בוסטון". החיילים נעצרו ולא יכלו למצוא ייצוג משפטי. באקט אופייני של אומץ מוסרי, בחר אדמס לייצג אותם, למרות החשש מפגיעה במעמדו. אדמס טען שהעובדות הן דבר נצחי, ושחזקת החפות מפשע היא ערך עליון. שישה מהחיילים זוכו. שניים מהם, שירו ישירות אל האזרחים, נמצאו אשמים בהריגה. אדמס זכה לתשלום סמלי מצד לקוחותיו.
לטענת כמה היסטוריונים, המושבעים שנבחרו היו רובם נאמנים לכתר הבריטי ואנשי עסקים ששיתפו פעולה עם הצבא. הם גם טענו שאדמס הסכים לקבל את התיק בתמורה לתפקיד פוליטי. כעבור שלושה חודשים, כשהתפנה מושב בקונגרס של מסצ'וסטס, נבחר אדמס.
ב-1771, עבר עם משפחתו לבריינטרי, אולם שמר על משרדו בבוסטון. מעמדו התחזק, אולם הוא לא אהב את בריינטרי כמקום למשפחתו. באוגוסט 1772 החזיר את משפחתו לבוסטון, אולם ב-1774 החזיר את משפחתו אל בריינטרי בגלל מצב לא יציב בבוסטון.
התנגדות לפרלמנט הבריטי.