ולנטינו החל את הקריירה שלו בסוף שנות השבעים ופרסם בעיקר בפנזינים קומיקס אוטוביוגרפי. תחילת-אמצע שנות השמונים הוציא לאור את "normalman" אשר הופיע לראשונה כסיפור גיבוי ב סרבוס מהוצאת Aardvark-Vanaheim. דייב סים ודני לוברט (אשתו של סים באותה תקופה) החלו להוציא לאור את normalman בהוצאתם ארדווארק-וונהיים כסדרה מוגבלת של 13 גיליונות, אך רק עשו זאת עד מספר 8, אז החלה לוברט הוצאה לאור משלה, Renegade Press, שסיימה את הסדרה. Renegade הוציאה לאור גם שלושה גליונות של הסדרה Jim Valentino האוטוביוגרפי של ולנטינו, באמצע סוף שנות השמונים.
בסוף שנות השמונים ולנטינו החל לעבוד עבור מארוול קומיקס על כותרי גיבורי העל שלהם. הוא היה סופר / אמן בסדרה " שומרי הגלקסיה" העתידנית, הגיליונות נבחרים של "What if...?", ומילוי בשעת הצורך על רוב הכותרים הגדולים של מארוול. ולנטינו, מעריץ ותיק של שומרי הגלקסיה, הגיש את הפיץ׳ שלו לסדרה חדשה של הקבוצה לעורך הראשי טום דפלקו ב- WonderCon ב -1989. בצירוף מקרים, דפלקו כבר כתב הצעה משלו לסדרת שומרי הגלקסיה חדשה, אך העדיף את הצעתו של ולנטינו, ואישר את ההצעה במקום שלו. הכותר הושק ביוני 1990 ורץ 62 גליונות. סדרה זו נכתבה ואוירה בתחילה על ידי ולנטינו, שהעניק לה בכוונה תחושה "כיפית" עם הרבה אקשן, שבלטה יחסית לקומיקס הטיפוסי "האפרורי" של שנות התשעים. אף על פי שולנטינו תכנן את הסדרה קדימה עד גיליון מס 50, הריצה שלו נקטעה כאשר הוא הקים את אימג' קומיקס. לאחר שלקח על עצמו שתי סדרות חדשות מקוריות והקמה של חברת הוצאה לאור, שאל ולנטינו את העורך קרייג אנדרסון אם הוא יוכל לצמצם את חובותיו על הכותר רק לכתיבה, אך במקום זאת פוטר מהסדרה.
אימג' קומיקס.
הוא עזב את מארוול בשנת 1992 והקים יחד את אימג' יחד עם וילס פורטסיו, אריק לארסן, ג'ים לי, רוב ליפלד, טוד מקפרלן ומארק סילבסטרי. ולנטינו יזם מספר פרויקטים באימג', אותם השיק באמצעות חותם משלו בשם Shadowline. בניגוד למארוול, שם עבד ולנטינו על דמויות שבבעלות אותה חברה, כותרי Shadowline המקוריות היו כולן בבעלות היוצרים. הכותר הראשון שלו תחת אימג' היה סדרת גיבורי העל "ShadowHawk", שבה שימש גם כותב וגם אמן. בשנת 1997 החל סדרה נוספת בשחור לבן בשם A touch of silver, ספר אוטוביוגרפי למחצה על חובב קומיקס צעיר שהתבגר בשנות השישים. כמו כן, במהלך תקופה זו ארז מחדש את מרבית עבודתו האוטוביוגרפית הקדומה באוגדן בשם "Vignettes", עם הקדמה מאת דייב סים .
בשנת 1999 הוא הפך למו"ל של אימג'. תחת הנהלתו, החברה הרחיבה את הקו שלה במידה ניכרת. התוצאות היו מעורבות. מצד אחד מאמציו של ולנטינו הובילו לגילוים של מספר יוצרים מוכשרים, ביניהם רוברט קירקמן ובריאן מייקל בנדיס. מצד שני, עם עזיבתו הקודמת של Top Cow של מארק סילבסטרי מ- אימג' ומכירת WildStorm של ג'ים לי ל-DC קומיקס ב-1999, אימג' ספגה ירידה במכירות. ובכל זאת, הוא הצליח לייצר את הרווח הראשון של החברה זה קרוב לעשור על ידי פתיחת זרמי הכנסות חדשים כמו מכירות לחנויות ספרים וספריות מסורתיות. החברה הצליחה לשמור על מעמדה כחברה השלישית בגודלה בנתח השוק הכולל.
בשנת 2003 הוחלף ולנטינו כמוציא לאור של אימג' בידי אריק לארסן, מייסד שותף נוסף של החברה. מאז ולנטינו הקים לתחייה את הסטודיו והחותם שלו Shadowline, ופרסם מגוון רחב של ספרים כולל סדרת "ShadowHawk" מחודשת"," אוגדן של normalman, ספר אוטוביוגרפי חדש, "Drawing From Life" וכן יצירות בבעלות היוצרים, כולל "Bomb Queen", "After the Cape," ו"-Sam Noir". הוא מכהן גם בדירקטוריון ארגון הצדקה "The Hero Initiative" של תעשיית הקומיקס ובוועדת התשלומים שלה. בשנת 2008 ולנטינו יצר את קו הספרים Silverline Books, חותם לכל הגילאים לרומנים גרפיים מקוריים.
חיים אישיים.
לולנטינו שלושה בנים ושתי בנות, ויש לו שלושה נכדים. הוא מתגורר כיום במדינת אורגון.
תנועה חוצה את גשר לידס
תנועה חוצה את גשר לידס (באנגלית: Traffic Crossing Leeds Bridge) הוא סרט קצר אילם משנת 1888, שמראה את גשר לידס. הסרט צולם על ידי לואי לה פרינס כשנתיים לפני שנעלם. הסרט הוא אחד הסרטים המוקדמים ביותר והסרט הניסויי השני בהיסטוריית הקולנוע.
עלילה.
הסרט, באורך 2 שניות, מציג צילום של הולכי רגל ומרכבות סוסים זזות על גשר לידס שנמצא בלידס, הממלכה המאוחדת.
הפקה.
המקום ממנו צילם לה פרינס נקרא באנגלית Hicks the Ironmongers.
הסרט צולם כדי לבדוק את הביצועים של מצלמה כרונופוטוגרפית אחרת שהורכבה על ידי לה פרינס. מצלמת העדשה היחידה, שזכתה מאוחר יותר לכינוי LPCCP Mk II על ידי סינמטגורפרים, צולמה על נייר צילום רחב של 54 מ"מ שפותח בשנת 1884 על ידי ג'ורג' איסטמן וויליאם ווקר. זו הייתה התפתחות חדשה שקדמה לה אחת פחות מוצלחת שכללה 16 עדשות. בסך הכל יוצרו שני עותקים של מצלמה כזו, שונים זה מזה. על פי עדותו של בנו של הממציא, אדולף לה פרינס, נעשה שימוש בעותק שני של המצלמה לצילום הגשר, בצילום בתדירות של 20 פריימים לשנייה.
לאחר הצילום.
החלק השורד בנגטיב המקורי, המכיל 19 פריימים, הועתק על גבי לוח זכוכית על ידי מוזיאון המדע בלונדון, שם תרמה בתו של הממציא, מרי, בשנת 1930, את חומרי המקור ששרדו. תמונות נעות שוחזרו לראשונה דיגיטלית רק בשנת 1989 על ידי מוזיאון המדיה הלאומי הבריטי בברדפורד. כתוצאה מהאינטרפולציה הושגו 65 מסגרות וידאו דיגיטליות באורך של 2.76 שניות בקצב של 24.50 פריימים בשנייה. בשנת 1945, במקום הגשר המוצג בסרט, נבנה אחד חדש, אך הבניין שמהחלון שלו צולם הסרטון שרד עד היום.
איטורו
פקטאני
סעד משפטי
יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית–ספרד
יחסי הרפובליקה המרכז אפריקאית–ספרד הם היחסים הבילטרליים והדיפלומטיים בין הרפובליקה המרכז אפריקאית וספרד.
יחסים דיפלומטיים.
היחסים הדו-צדדיים בין ספרד לרפובליקה המרכז אפריקאית נכללו בתוכנית אפריקה. בתחום שיתוף הפעולה לפיתוח הוא מתבצע במיוחד באמצעות ארגונים רב-צדדיים. בתחום ההגנה, ספרד מחויבת בתוקף לביטחון באפריקה בכלל וברפובליקה המרכז אפריקאית בפרט ולכן השתתפה במשימת EUFOR-RCA של האיחוד האירופי עם כמעט מאה אנשי צבא וכיום במשימה EUMAMRCA עם 18 חיילים וכן מקיימת שיתוף פעולה עם כוח משימה צרפתי מליברוויל באמצעות מטוס תובלה ו-60 חיילים.
במסגרת שיתוף פעולה זה, שר ההגנה של ספרד, מר פדרו מורנס, ביקר בבנגי ב-15 ביוני 2014 כדי לפגוש את מקבילו ולבקר את הכוחות הספרדים שנפרסו במדינה.
יחסים כלכליים.
החשיבות הכמותית של היצוא הספרדי קטנה מאוד. עם זאת, ייתכן ונתוני סחר החוץ אינם מייצגים לחלוטין, מכיוון שרבים מהמוצרים המיובאים על ידי הרפובליקה המרכז אפריקאית מוצגים דרך קמרון.
לאחר שאיבד שטח מול מדינות אחרות, בשנת 2011 הגיע נתון היצוא הספרדי ל-2.61 מיליון אירו וב-2012 הוא המשיך להתאושש עד שהגיע ל-3.3 מיליון אירו.
שיתוף פעולה.
למרות שאין סיוע ספרדי לרפובליקה המרכז אפריקאית, נערכו כמה פרויקטים מסוימים בשנת 2012 באמצעות ארגונים כגון:
בשנת 2013 הקצתה ספרד 500,000 אירו עבור פליטים מרכז אפריקאים שנמצאים בקמרון ובצ'אד. 216,000 דולר דרך הקרן המרכזית למענה לשעת חירום של האו"ם, 269,760 דולר באמצעות INTERMON-OXFAM לתמיכה בפליטי הרפובליקה המרכז אפריקאית בצ'אד ו-500,000 אירו לפעילות MSF באזור נדל'ה במרכז אפריקה בשנת 2014.
יחסי הרפובליקה המרכז אפריקאית–ספרד
קאדילק CT4
קאדילק CT4 (באנגלית: Cadillac CT4) היא מכונית סלון קומפקטית מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה קאדילק, חברת בת של ג'נרל מוטורס, אשר מיוצרת משנת 2019 בארצות הברית ובסין
בסין "קאדילק CT4" דגם "28T" מיוצר ממאי 2020 באמצעות "SAIC-GM" (שם רשמי: "SAIC General Motors Corporation Limited"), מיזם משותף של סאיק מוטור וג'נרל מוטורס.
קהילת יהודי גראץ
בעיר גראץ (בגרמנית: Graz) שבמדינת שטיריה באוסטריה מתקיימת קהילה יהודית, החל מימי הביניים למקוטעים עד היום.
תולדות הקהילה היהודית.
ימי הביניים עד הגירוש.
עדויות לקיומם של יהודים בגראץ ישנן מסוף המאה ה-13, ובכפר הסמוך יודנדורף , שפירוש שמו הוא "מצודת היהודים", חיו יהודים כבר מהמאה ה-12. מצבה משנת 1304 מעידה כי בשנה זו כבר היה ליהודים בית עלמין. קהילה ממוסדת נוסדה כפי הנראה בשנת 1398. אחד מראשי הקהילה היה רבי הנדיל, מחותנו של רבי ישראל איסרלן. עד המאה ה-15 חיו בעיר בין 150 ל-200 יהודים, שהתפרנסו בעיקר ממסחר ומהלוואות בריבית. הם התגוררו ברובע יהודי, שבו היה גם בית הכנסת. ב-1397 נפגע הקהילה בפוגרום. יהודים רבים מלטו לווינה, אך שבו לאחר זמן קצר, כשנרגעו הרוחות. יהודי העיר גורשו ממנה ב-1438 או 1439 על ידי הדוכס פרידריך מטירול, אך שנים ספורות לאחר מכן, ב-1447 הוקמה הקהילה מחדש לאחר שהשליט החדש, פרידריך התיר להם לשבת בגראץ. כל ימי שלטונו של פרידריך ישבו היהודים בבטחה בגראץ, אך לאחר מותו, ב-1496 או 1497, נערך בעיר משפט ראווה נגד יהודי בעוון זיוף מסמכים, ובעקבות הרשעתו, התיר הקיסר מקסימיליאן הראשון לגרש את היהודים, ואכן כל יהודי שטיריה גורשו והתיישבו בחלקים האחרים של הממלכה. מאז, למשך קרוב לארבע מאות שנה, לא חיו יהודים בגראץ.
ההתיישבות המחודשת.
בשנת 1783 נתן הקיסר יוזף השני היתרי כניסה זמניים לגראץ מיוחדים ליהודים לצורך השתתפות בירידי המסחר.