בשנת 1911 הנסיכה אליזבת, אשתו של סרגיי רומנוב, המושל של מוסקבה ודודו של הצאר האחרון, יזמה את בניית הכנסייה החדשה לזכרו של בעלה. בנייתה הופסקה עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, וגם אחרי תום המלחמה לא התאפשר המשך הבנייה עקב המהפכה הבולשביקית ברוסיה. בנייתה התחדשה רק ב-2003 וב-2007 קודשה כ"כנסיית כל הקדושים של רוסיה" (Собор всех святых, в земле Русской просиявших). בשנת 2009 כיפותיה של הכנסייה צופו זהב. במגדל הפעמונים הוצבו שמונה פעמונים כשמשקלו של הגדול שבהם הוא כ-1,600 קילוגרם ושל שאר הפעמונים – 360 ק"ג. הכנסייה בסגנון רוסי עם צריחי "בצל" והיא ממוקמת ממערב לקריית מנחם. הכניסה למנזר אפשרית משני מקומות: דרך עין כרם (לשימושם של יושבי המתחם בלבד) או דרך מתחם בית החולים הדסה עין כרם.
כמו כן, במתחם המנזר מצויה מערה בה התחבא יוחנן המטביל לפי המסורת הפרבוסלבית, שקודשה ככנסייה ב-1987.
הכנסייה הגדולה שבראש המנזר הייתה ידועה במשך כ-100 שנה כ"כנסייה הבלתי גמורה" ובה מוצגת אבן עם טביעת כף רגלו של יוחנן המטביל. בכנסייה הראשונה, התחתונה מוצגים שריד מן "הצלב האמיתי, אבן מסנטה קתרינה, אבן מאתר הטבילה, אבן ספוגה דם עוללי בית לחם וכיוצא באלה. כנהוג בכנסיות רוסיות מצוירת מעל הכניסה "מטפחת ורוניקה" עם הטבעת קלסתרו של ישוע. כנהוג בכנסיות הרוסיות לכל איקונה מצורף שריד קדוש, בדרך כלל פיסת בגד של הקדוש.
ב-12 באפריל נוהגים להביא איקונה המתארת את הבשורה למרים מכנסיית השילוש הקדוש למעיין עין כרם כדי לפגוש באיקונת אלישבע המצויה בכנסייה. לאחר מכן שוהה איקונת מרים בכנסיית גורני שלושה חודשים, בדיוק כפי ששהתה מרים אצל אלישבע על פי הברית החדשה.
מתחת לכנסייה מצויים כמה בתי עלמין ובאחד מהם קבורות נזירות שמתו במגפת כולרה בעת עבודתן בסלילת הכביש ליריחו בזמן המלחמה הגדולה. על קברי כולן מופיעה שנת הקבורה 1916. מסופר שאיקונת המדונה מקאזאן הפסיקה את התמותה מכולרה באופן פלאי.
אנסל אלגורט
אנסל אלגורט (באנגלית: Ansel Elgort; נולד ב-14 במרץ 1994) הוא שחקן קולנוע אמריקאי ממוצא יהודי, מוזיקאי ודי ג'יי (תחת השם Ansølo). התפרסם בזכות תפקידיו בסרטים "קארי", "אשמת הכוכבים", "מפוצלים", ואף קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "בייבי דרייבר".
ביוגרפיה.
אלגורט נולד בעיר ניו יורק שבארצות הברית לאב יהודי ולאם נוצרייה. אביו הוא צלם האופנה של מגזין "ווג" ארתור אלגורט, לו אח גדול, וורן, המשמש כצלם קולנוע, ואחות גדולה, סופי, העובדת כצלמת אף היא. סבתו מצד אימו הייתה חברה במחתרת הנורווגית במהלך מלחמת העולם השנייה, היא הצילה ילדים נורווגים-יהודים באמצעות העברתם לשוודיה הנייטרלית, ובשל כך היא נכלאה במחנה ריכוז.
אלגורט החל ללמוד משחק מגיל 12 והתחנך בבית הספר לאמנויות Professional Performing Arts School שבעיר מגוריו.
קריירה.
משחק.
אלגורט התנסה לראשונה במשחק בשנת 2012 על בימת התיאטרון אוף ברודוויי ובשנת 2013 שיחק בפעם הראשונה בסרט קולנועי "קארי", העיבוד המודרני לסרט האימה הקלאסי משנות ה-70. בסרט הופיע אלגורט בתפקיד התלמיד המקובל טומי רוס.
בשנת 2014 שיחק אלגורט בעיבוד הקולנועי לרומן "אשמת הכוכבים" בתפקיד הצעיר חולה הסרטן אוגאסטוס ווטרס. תפקיד זה היה תפקיד הפריצה של אלגורט, שבעבורו הוא זכה בפרסי קולנוע רבים.
באותה שנה השתתף גם בסרט הפעולה "מפוצלים" בתפקיד כיילב, אחיה הגדול של גיבורת העלילה, הנערה ביאטריס פריור (שיילין וודלי).
באוקטובר 2014 שיתף פעולה עם קייטלין דוור בסרט "גברים, נשים וילדים".
ב-2017 שיחק בסרט הפעולה "פושעי נובמבר" לצד קלואי גרייס מורץ. בהמשך השנה שיחק בתפקיד ראשי בסרט הפשע המוזיקלי "בייבי דרייבר" בבימויו של אדגר רייט.
ב-2018 שיחק בסרט "ג'ונתן".
ב-2018 לוהק אלגורט לתפקיד טוני בגרסה המחודשת לסרט "סיפור הפרברים" בבימויו של סטיבן ספילברג.
בשנת 2022 החל לככב בסדרת הטלוויזיה "טוקיו וייס" של רשת HBO Max; המבוססת על סיפור אמיתי שיצא כספר בשם זהה משנת 2009 מאת ג'ייק אדלשטיין.
מוזיקה.
אלגורט משמש כדי ג'יי תחת שם הבמה "אנסולו". בשנת 2014 הוציא את שני תקליטיו הראשונים "Unite" ו-"Totem" ושחרר רמיקס מוצלח ל"Strong" של ארנו קוסט ונורמן דוריי בחברת התקליטים Size Records של סטיב אנגלו. בספטמבר 2015 שחרר את "To Life" תחת UMG Recordings. אנסולו הוזמן רבות לנגן באירועי הפסטיבל האמריקאי Ultra Music Festival בכל רחבי העולם וביניהם במיאמי, יפן, קוריאה, באלי ועוד.
הרקוויאם של ורדי
הרקוויאם של ורדי (באיטלקית: Messa da Requiem) היא המוזיקה שג'וזפה ורדי כתב לטקסט הלטיני של תפילת האשכבה הקתולית לעילוי נשמת המת. ורדי כתב את הרקוויאם לזכר המשורר והסופר אלסנדרו מנצוני. מנצוני מת בגיל 89 במאי 1873 וורדי, שהעריץ אותו, הציע באמצעות המו"ל ג'וליו ריקורדי, לראש עיריית מילאנו להשמיע ביום השנה למותו רקוויאם, שיכתוב הוא עצמו. ראש העיר נתן את הסכמתו וביום השנה ניצח ורדי על ביצוע הבכורה של הרקוויאם, שכלל מקהלה מעורבת בת 120 זמרים ותזמורת בת 100 נגנים.
הרקוויאם כתוב לארבעה סולנים (סופרן, אלט, טנור ובס), למקהלה מעורבת ולתזמורת. היצירה הושמעה ראשונה ב-22 במאי 1874, בבזיליקת סן מרקו בוונציה. במשך זמן מה נודע בשם "הרקוויאם של מנצוני". אף כי מטרת חיבורו המקורית הייתה ליטורגית, הרי בימינו כמעט אין מבצעים אותו כמוזיקה כנסייתית אלא בצורה קונצרטית, הנמשכת כ-85 - 90 דקות. המוזיקולוג דייוויד רוזן מגדיר את הרקוויאם כ"יצירה הכוראלית הגדולה המושמעת כנראה בתדירות הגבוהה ביותר מאז כתיבת הרקוויאם של מוצרט".
תולדות חיבור הרקוויאם.
אחרי מותו של ג'ואקינו רוסיני בשנת 1868, הציע ורדי שמספר מלחינים איטלקים ידועי-שם ישתפו פעולה בחיבור רקוויאם לזכר רוסיני, כאות להערצה ולכבוד שרחש ל"אדם אמיתי, אמן מעולה, שהטביע את חותמו על תקופה שלמה". כראשון למלחינים אלה הציג את סבריו מרקאדנטה. תרומתו הוא ליוזמה הייתה בכתיבת פרק הסיום, "ליבֶּרָה מֶה". במהלך השנה הבאה חיברו ורדי ועוד שנים-עשר מלחינים מפורסמים בני זמנו את ה"מיסה לרוסיני". ביצוע הבכורה נקבע ל-13 בנובמבר 1869, יום השנה הראשון למות רוסיני, ואולם, ב-4 בנובמבר, 9 ימים לפני ביצוע הבכורה, נטשה הוועדה המארגנת את המיזם. ורדי תלה את האשמה במנצח המיועד, אנג'לו מריאני. הוא ציין את חוסר ההתלהבות של מריאני למיזם, על אף היותו חבר בוועדה המארגנת מאז הקמתה, ובכך הקיץ הקץ על הידידות בין שניהם. היצירה השתכחה מלב עד 1988, כשהלמוט רילינג ניצח על ביצוע הבכורה של "המיסה לרוסיני" במלואה, בשטוטגרט, גרמניה.
בינתיים המשיך ורדי להשתעשע ב"ליברה מה" שלו, מתוסכל לנוכח החשש, שהמחווה המשולבת לחיי רוסיני לא תגיע לידי ביצוע בתקופת חייו. ורדי גמר אומר לחבר רקוויאם שלם - הפעם כולו פרי עטו - למנצוני. הוא פנה באמצעות המו"ל שלו, ג'וליו ריקורדי, לראש עיריית מילאנו והציע לו להשמיע ביום השנה הראשון למות מנצוני רקוויאם, שייכתב כולו בידיו. ראש העירייה הסכים, וביוני נסע ורדי לפריז, שם החל בעבודה על הרקוויאם, שאותו עיצב בצורה המוכרת לנו כיום. היצירה כללה את הגרסה המתוקנת של ה"ליברה מה", שחובר במקור לזכר רוסיני.
היסטוריית ביצועים.
המאה ה-19.
הרקוויאם בוצע לראשונה בבזיליקת סן מרקו בוונציה ב-22 במאי 1874, ביום השנה הראשון למות מנצוני. ורדי עצמו ניצח על הקונצרט, וארבעת הסולנים היו טרזה שטולץ (סופרן), מריה ולדמן (מצו סופרן), ג'וזפה קאפוני (טנור) ואורמונדו מאייני, (בס). כעבור שלושה ימים, ב-25 במאי, בוצע הרקוויאם בשנית באותו הרכב של סולנים ומנצח. הצלחתו הייתה מיידית, אם כי לא בכל מקום. האופרה-קומיק בפריז הקצתה לו שבע הופעות, אך הרויאל אלברט הול החדש בלונדון לא הצליח למלא את האולם ליצירה בעלת אופי קתולי כל כך. בוונציה עוצבה לכבוד ביצוע הרקוויאם תפאורת רקע בסגנון הכנסייתי של ביזנטיון.
שטולץ, ולדמן ומאייני שרו כולם בתפקידי אאידה, אמנריס ורמפיס בביצוע הבכורה באירופה של אאידה בשנת 1872, וגם קאפוני היו מיועד לשיר בתפקיד ראדאמס באותה בכורה, אך הוחלף בגלל מחלה. טרזה שטולץ המשיכה לקריירה מזהירה, ולדמן פרשה בגיל צעיר מאוד בשנת 1875, אך הזמרים הגברים התפוגגו כנראה לאלמוניות. טרזה שטולץ התארסה לאנג'לו מריאני ב-1869, אך לאחר זמן נפרדה ממנו.
אופיו האופראי בעליל של הרקוויאם היה מושא לביקורת. הנס פון בילוב הגדיר אותו כ"אופרה באצטלה כנסייתית". הרושם האופראי מודגש בפרק ה"לקרימוסה", המבוסס על דואט הקינה של קרלוס ופיליפ על מות רודריגו מתוך דון קרלוס, שוורדי נאלץ להוציא בשעתו מן האופרה, ותפקידי הסולנים יוצרים לעיתים "אישיות בימתית", כגון בפרק ה"ליברה מה", שבו מנהלת הסופרן דו-שיח עם המקהלה, בנוסח הארכאי של קריאה ותגובה, ללא ליווי תזמורתי, ואחר, כשהתזמורת מבשרת את בוא יום הדין, מתייצבת הזמרת, במלודיה אופראית נרגשת, לפני שופט כל הארץ.
לתקופה מסוימת נעלם הרקוויאם מן הרפרטואר המקהלתי הסטנדרטי, אך חזר אליו בשנות ה-30 של המאה ה-20 וכיום הוא זוכה לביצועים תדירים ומהווה חלק בלתי נפרד מרפרטואר ההופעות של מקהלות רבות.
המחזאי ומבקר המוזיקה ג'ורג' ברנרד שו התפעל מן היצירה מאז ביצועה הראשון בלונדון והורה להשמיע את ה"ליברה מה" בהלווייתו.
המאה ה-20 ומעבר לה.
ביצועים בשואה.