המלחמה הקרואטית-בוסנית (מכונה גם המלחמה הקרואטית-מוסלמית) הייתה סכסוך בין הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה לבין הקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה שנתמכה על ידי קרואטיה, אשר היה חלק ממלחמת בוסניה. בהגדרה אחרת, המלחמה התקיימה בין הבוסנים המוסלמים שהיו נאמנים לרפובליקה של בוסניה והרצגובינה, לבין הבוסנים הקרואטים שהיו נאמנים לקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה, אם כי היו גם קרואטים שנלחמו לצד הרפובליקה. המלחמה פרצה ב-19 ביוני 1992 והסתיימה ב-23 בפברואר 1994, אך עיקרה היה במהלך 1993. באותה שנה לא היו שינויים משמעותיים בקווים עם הסרבים, ותשומת הלב העולמית הייתה נתונה לסכסוך הקרואטי-מוסלמי. בית הדין הבינלאומי ליוגוסלביה (ICTY) הגדיר את הסכסוך כמלחמה בינלאומית בין קרואטיה ובוסניה והרצגובינה.
לאחר שנחתם הסכם גראץ בין מנהיג הסרבים רדובאן קרדז'יץ' למנהיג הקרואטים מאטה בובאן, אשר היה הפסקת אש בין הצדדים, הם התפנו למלחמה בבוסנים המוסלמים. במהלך המלחמה ניסו הקרואטים להשתלט על שטחים בשליטת הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה ולספח אותם לקרואטיה. יש הטוענים שזה נעשה שהתאם להסכם קרג'ורג'בו לחלוקת בוסניה והרצגובינה בין סרביה וקרואטיה. למרות עליונותם הצבאית של הקרואטים, הצליחו הבוסנים להדוף את המתקפה ולהרחיב את השטח שבידיהם.
מספר פשעי מלחמה בוצעו במהלך המלחמה הקרואטית-בוסנית, בעיקר נגד הבוסנים. הידוע בהם הוא הטיהור האתני מעמק לשבה (Lašva), במהלכו נרצחו כ-2,000 אזרחים בוסנים מוסלמים. אין נתונים מדויקים אודות האבדות במלחמה. לפי מידע של מכון מחקר מסרייבו (IDC), רוב מתוך 10,448 ההרוגים המתועדים היו מוסלמים (62%), אחריהם קרואטים (24%) והסרבים במקום השלישי (13%). בחבל נהר הנרטבה, מתוך 6,717 הרוגים 54% היו בוסנים, 24% סרבים ו-22% קרואטים. הסכסוך עם הסרבים התבטא גם הוא באבדות. לדוגמה, טבח של אזרחים סרבים חפים מפשע בשנת 1992. המלחמה הסתיימה בשנת 1994 עם חתימת הסכם וושינגטון.
רקע.
פרוץ מלחמת בוסניה והלאומנות הקרואטית.
המלחמה הקרואטית-בוסנית הייתה חלק ממלחמת בוסניה, שפרצה בשנת 1991, אחת מהמלחמות שליוו את התפרקות יוגוסלביה. ב-5 באפריל 1992 הכריזה בוסניה והרצגובינה עצמאות, למרות התנגדות הסרבים במדינה ששאפו להישאר בשלטון סרביה. בעקבות הכרזת העצמאות הבוסנית תקפו הסרבים חלקים שונים בבוסניה והרצגובינה. הממשל המרכזי חדל לתפקד ואיבד שליטה על המדינה.
הקרואטים והסרבים שבבוסניה והרצגובינה שאפו להסתפח למדינותיהם ומרדו בשלטון הבוסני בתמיכת קרואטיה וסרביה. במרץ 1991 נפגשו נשיא סרביה סלובודן מילושביץ' ונשיא קרואטיה פרניו טוג'מן בעיר קרג'ורג'בו שבוויוודינה. השיחות החשאיות כונו הסכם קרג'ורג'בו, ובמהלכן חולקה בוסניה והרצגובינה לקרואטיה ולסרביה. במהלך מלחמות יוגוסלביה, מטרות הלאומנים מקרואטיה נתמכו על ידי הלאומנים הקרואטים מבוסניה והרצגובינה. מפלגת השלטון הקרואטית, האיחוד הדמוקרטי הקרואטי (HDZ), ארגנה ושלטה בענף הקרואטי של המפלגה בבוסניה והרצגובינה, והם שאפו לספח את החלקים הקרואטים בבוסניה והרצגובינה לקרואטיה ולהקים את "קרואטיה הגדולה". בסוף 1991, התחזקו החלקים הקיצוניים של המפלגה, ובעזרת פרניו טוג'מן וגויקו שושק תפסו את השליטה במפלגה.
הקרואטים ומנהיגם פרניו טוג'מן התכוונו להבטיח חלקים שונים של המדינה כקרואטים. ב-18 בנובמבר 1991 ענף ה-HDZ בבוסניה והרצגובינה הכריז על הקמת הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה, כמכלול "פוליטי, תרבותי, כלכלי וטריטוריאלי" נפרד על אדמת בוסניה והרצגובינה.
שיתוף פעולה קרואטי-בוסני.
בתחילת המלחמה מועצת ההגנה הקרואטית (HVO) שיתפה פעולה עם צבא בוסניה והרצגובינה (ARBiH). ביולי 1992 שנקבע שיוקם פיקוד צבאי משותף כחלק מהסכם ידידות בין קרואטיה לבוסניה והרצגובינה, אך ההסכם לא יושם בפועל והנשיא אלייה איזטבגוביץ' דחה אותו למרות בקשות חוזרות ונשנות של הקרואטים. במרכז בוסניה, ה-HVO וכוחות ההגנה הטריטוריאליים הבוסנים (TO) ניסו ליצור יחידה צבאית אחת נגד התקפות צבא רפובליקה סרפסקה בתחילת 1992, הציע מטה החירום של ויטז להקים חטיבה משותפת שתורכב מגדוד HVO ומגדוד TO. מפקד החטיבה יהיה קרואטי ומוסלמי ישרת כסגנו וכראש מטה החטיבה. שאר המטה יורכב מקציני HVO ו-TO. למרות זאת, גרירת הרגליים של הבוסנים והתחמקות בנוגע לחטיבה המוצעת עורר מורת רוח בקרב הקרואטים, שהחלו לעזוב את הכוחות הבוסנים לטובת ה-HVO, אשר היה בהכנות להגנה מפני הסרבים. אף על פי כן, כוחות ה-HVO שהוקמו וחומשו בחופזה, יחד עם ה-TO ומעט עזרה מצבא קרואטיה, הצליחו להקים קו הגנה נגד הכוחות הסרבים שהיו עדיפים עליהם בחימושם ובמספרם. כוחות קרואטים-מוסלמים משותפים התמודדו עם איומי הסרבים במזרח ובמערב הרצגובינה, והצבא הבוסני נאבק לשמור על שליטתו בעיירות במזרח בוסניה שכותרו על ידי הסרבים.
בתקופה זו היו שלוש חזיתות עיקריות במרכז בוסניה: חזית צפונית, חזית מזרחית וחזית מערבית. בכולן שיתפו פעולה ה-HVO וה-ARBiH נגד כוחות צבא רפובליקה סרפסקה.
המתיחות בין המוסלמים לקרואטים.
בעקבות המלחמה עם הסרבים, ובמיוחד לאחר נפילת יאיצה באוקטובר 1992, נמלטו פליטים מוסלמים רבים לאזורים בבוסניה והרצגובינה בהם חיו קרואטים ומוסלמים. דבר זה העלה את המתיחות בין שתי הקבוצות, בעיקר משום שהפליטים הצטרפו לצבא הבוסני והעניקו לו עדיפות על פני מועצת ההגנה הקרואטית.
ב-10 באפריל 1992, הכריז מאטה בובאן שכוחות ההגנה הטריטוריאליים הבוסנים, שהוקמו יום קודם לכן, אינם חוקיים על אדמת הרצג בוסניה. במאי 1992 חתמו נשיא בוסניה והרצגובינה איזטבגוביץ' ונשיא קרואטיה טוג'מן על ברית, אך היא מעולם לא יושמה. ב-6 במאי 1992, נחתם הסכם גראץ בין רפובליקה סרפסקה והקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה, בזמן שהסרבים שלטו על 70% מהמדינה. ההסכם היה הפסקת אש בין הצדדים, ואיפשר להם להתרכז במלחמה נגד הצד המוסלמי. יש הטוענים שההסכם היה המשך להסכם קרג'ורג'בו. ההסכם פיצל את הקרואטים בין הנאמנים לרפובליקה של בוסניה והרצגובינה לבין הבדלנים שתמכו בהרצג בוסניה. כוחות ההגנה הקרואטים (HOS) היו כוח קרואטי שלחם לצד הרפובליקה.
המתיחות בין הקרואטים למוסלמים התגברה במהלך שנת 1992, כששני הצדדים התחרו על השלטון ביישובים שונים במרכז בוסניה. הקרואטים והמוסלמים רבו על חלוקת השלל שהשאיר ה-JNA לאחר שנסוג מבוסניה והרצגובינה במאי 1992. הם ביקשו להשתלט על מתקנים ונקודות מפתח, ופעלו להגן על קהילותיהם. למרות מתיחות גוברת ועימותים הולכים ומתרבים, המשיכו ה-HVO וה-ARBiH בשיתוף הפעולה נגד הסרבים שנתמכו על ידי יוגוסלביה החדשה (סרביה ומונטנגרו) והחלקים הנותרים של ה-JNA.
בעקבות אירועים אלו, הפנו הקרואטים ביוני 1992את מאמציהם מהחזית הסרבית לעיירות נובי טרבניק (Novi Travnik) וגורני ואקוף (Gornji Vakuf) שבמרכז בוסניה. ב-18 ביוני 1992 קיבלו כוחות ההגנה היבשתיים הבוסנים בנובי טרבניק אולטימטום מה-HVO, שתבע מהם לבטל את הרשויות הבוסניות במקום, לקבל את סמכות הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה ולהשבע לה אמונים, להכפיף את הכוחות הבוסנים ל-HVO ולגרש פליטים מוסלמים, וכל זאת בתוך 24 שעות. אירועים אלו נחשבים לתחילתה של המלחמה הקרואטית-בוסנית. ב-19 ביוני ההתקפה יצאה לפועל. משרד הדואר ובית הספר היסודי נפגעו. גורני ואקוף עצמה הותקפה על ידי הקרואטים ב-20 ביוני, אך ההתקפה נכשלה. בתקופה ההיא ה-HVO החל לטהר את שורותיו מקצינים מוסלמים. הריגת מפקד כוחות ההגנה הקרואטים (HOS), בלאז' קרלייביץ' (Blaž Kraljević), על ידי ה-HVO באוגוסט 1992, בהוראת זגרב, היוותה גם היא זרז להתפרקות הברית הקרואטית-מוסלמית. עד אוקטובר 1992, הברית בין הקרואטים למוסלמים, שעדיין תפקדה בפוסבינה (Posavina) שבצפון בוסניה ובסרייבו הנצורה, התמוטטה. המצב הוחמר כאשר באותו החודש, כוחות קרואטים תקפו אזרחים מוסלמים בעיירה פרוזור (Prozor), הרגו אזרחים ושרפו את בתיהם. ה-HVO טיהר את רוב המוסלמים מפרוזור וממספר כפרים הסובבים אותה.
בסתיו 1992 החלה ההסלמה לקראת מלחמה מלאה בין הקרואטים למוסלמים. מעשי איבה בין הצדדים פרצו בעיירות רבות. עד דצמבר 1992, רוב מרכז בוסניה היה בידי הקרואטים. הסרבים והקרואטים היוו למעשה בעלי ברית במלחמה במוסלמים.
בתחילת 1993 הוצגה תוכנית ואנס-אואן (Vance-Owen) לחלוקת בוסניה והרצגובינה בין הקרואטים, הסרבים והמוסלמים. החלוקה תתבצע לעשרה קנטונים על פי הרוב האתני בכל קנטון, וסרייבו הבירה תהיה בשלטון משותף. מאטה בובאן, מנהיג הרצג בוסניה, קיבל את התוכנית, אשר מבטיחה לקרואטים שטחים נרחבים. בעוד נשיא הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה אלייה איזטבגוביץ' קיבל את התוכנית תחת לחץ בינלאומי, הסרבים דחו אותה. הקרואטים היו רוב בשלושה קנטונים שמספרם 3, 8 ו-10. קנטון 10 משתרע על אזור עמק לשבה ומרכז בוסניה, האזורים אשר עמדו במרכז המלחמה. הקרואטים קיבלו את תוכנית ואנס-אואן כבסיס לתביעותיהם והשתמשו כאמתלה לביצוע טיהור אתני בשטחים שיועדו להם.
הכוחות הלוחמים.
הצד הבוסני.
צבא בוסניה והרצגובינה (ARBiH) וכוחות ההגנה הטריטוריאליים של בוסניה והרצגובינה (TO).