בדצמבר 1936 הפסיק לקה את עבודתו עבור העיתון הגרמני ועבר לעסקים, אך המשיך לשמר את קשריו עם הגרמנים. בינואר 1941 הכיר את יון אנטונסקו וזה הטיל עליו להכין את קבלת השגריר הגרמני החדש, מנפרד פון קילינגר. מיכאי אנטונסקו מינה אותו לתת-מנהל בסיגורנצה, אך עבודתו הופסקה כעבור פחות מחודש.
מרכז היהודים.
על פי החלטה 49 מיום 30 באוקטובר 1941 מינה מיכאי אנטונסקו את ראדו לקה למנהל במועצת השרים, שיעסוק בהסדרת משטר היהודים ברומניה. ראדו לקה הועמד בראש מרכז היהודים (רומניה) כאשר נשיאו, ננדור גינגולד הוכפף לראדו לקה ולהוראותיו. לקה התנהל בשיתוף פעולה עם עוזר השגריר הגרמני, גוסטב ריכטר וביחד הם תכננו את "הפתרון הסופי לבעיית יהודי רומניה", פתרון שלאחריו לא יישארו יהודים ברומניה. היו חילוקי דעות בין ריכטר ולקה: בעוד שריכטר רצה להעביר את כל יהודי רומניה להשמדה במחנות בפולין, לקה רצה לאפשר ל-3,000 יהודים להגר תמורת תשלום של שלושה מיליארד לאי.
במסגרת תפקידו ראדו לקה היה מעורב בהכנת גירושם של יהודי הרגאט הרומני לפולין, למחנות השמדה. ב-24 בספטמבר 1942 העביר הוראה, בשם מיכאי אנטונסקו ויון אנטונסקו, למשרד התחבורה, להכין תוכנית הסעים מתאימה לגירוש יהודי רומניה. ראדו לקה נהג לסחוט כסף רב ממרכז היהודים, חלק לשימושו האישי והשאר לטובת מוסד החסות הפילנתרופי של רעיית השליט, מריה אנטונסקו. כן הועברו כספים מהמרכז לענייני יהודים גם לידי שר הפנים מיכאי אנטונסקו (שהשקיע במבנים ציבוריים באזור ארג'ש, להגדלת פופולריותו), ואפילו לשימושו של השגריר הגרמני, מנפרד פון קילינגר ועוד.
המשפט והספר.
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 נעצר ראדו לקה כאחד מאנשי "קבוצת אנטונסקו". הקבוצה נמסרה, ב-31 באוגוסט, לידי הצבא האדום והועברה לחקירה במוסקבה. באפריל 1946 "קבוצת אנטונסקו" הוחזרה לרומניה והועמדה למשפט בבית הדין העממי בבוקרשט.
ראדו לקה נידון ב-19 במאי 1946 למוות על עיקר העבירות ולעוד שנתיים מאסר על עבירות של סחר במטבע זר ובמתכות יקרות. הוא הגיש בקשת חנינה למלך אשר המיר לו את עונש המוות למאסר עולם עם עבודת פרך. בעת מאסרו כתב לקה ספר זכרונות אפולוגטי על כהונתו כממונה על מרכז היהודים. אחרי 17 שנות מאסר הוא קיבל חנינה נוספת ושוחרר מהכלא ב-15 באפריל 1963. אחרי מותו ואחרי המהפכה הרומנית (1989), נמצא כתב היד של ספרו בארכיבים של המדינה ופורסם ב-1994 תחת השם Eu i-am salvat pe evreii din România (אני הצלתי את יהודי רומניה).
גדעון אבידור
גדעון אבידור (נולד ב-1939) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כסגן מפקד גייסות השריון.
ביוגרפיה.
הוריו של אבידור עלו מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933. הוא נולד וגדל בקיבוץ גבעת ברנר ולאחר הפילוג בקיבוץ המאוחד עבר לקיבוץ נצר סרני.
ב-1957 התגייס לצה"ל, שירת כלוחם בחיל השריון, עבר קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגת טנקים. ב-1961 השתחרר וחזר לעבוד בקיבוצו. ב-1963 התגייס מחדש לשירות קבע, שימש קצין מבצעים בחטיבה 7 עד 1965 ומפקד פלוגה. במלחמת ששת הימים שימש קצין אג"ם בחטיבה 520 תחת אוגדה 31 ולחם עמה בגזרת סיני. ב-1968 מונה לסגן מפקד גדוד 9 וב-1969 למדריך ראשי בבית הספר לשריון. ב-1971 מונה למפקד גדוד 46 בחטיבה 401, ב-1972 מונה לסגן מפקד החטיבה. באוגוסט 1973 מונה לקצין אג"ם באוגדה 252, הוא מילא תפקיד זה במהלך מלחמת יום הכיפורים. לאחר המלחמה שירת כמפקד חטיבה 421 ובשנים 1976 עד 1977 פיקד על בית הספר לשריון. במלחמת לבנון הראשונה שירת כסגן מפקד גייסות השריון וממלא מקום קצין שריון ראשי. בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש נספח צה"ל ונציג משרד הביטחון בסינגפור, הפיליפינים ואוסטרליה.
ב-2007 היה ממייסדי המכון לחקר לוחמת היבשה, גוף ללא כוונות רווח ששם לו למטרה לרכז ולפתח רעיונות בתחום תורות הלחימה וכיהן כמנכ"ל המכון ולאחר מכן כמנהל מכון חץ לחשיבה צבאית מתקדמת. לאחר מלחמת לבנון השנייה שימש עוזר לוועדת וינוגרד.
אבידור בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בגאוגרפיה אורבנית מאוניברסיטת חיפה.
שמואל קמנצקי
הרב שמואל קמנצקי (נולד בחשוון ה'תרפ"ה, נובמבר 1924) הוא רב חרדי ליטאי ראש ישיבת פילדלפיה וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית, בנו של הרב יעקב קמנצקי.
תולדותיו.
נולד בקרמנצ'וג שבדרום-מערב ברית המועצות (כיום באוקראינה), לאיטה עטיל ולרב יעקב קמנצקי, ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק. בהיותו בן 12 היגרו הוריו לארצות הברית והתיישבו בסיאטל שבוושינגטון. בבחרותו למד בישיבת נר ישראל בבולטימור בראשות בן דודו של אביו הרב יעקב יצחק רודרמן ולאחר מכן בישיבת לייקווד אצל הרב אהרן קוטלר ואף הוסמך על ידו לרבנות.
בשנת 1953 החליט הרב אהרן קוטלר להקים ישיבה נוספת מחוץ לעיר לייקווד ולשם כך אסף קבוצה מתלמידיו והעמיד בראשם את הרב קמנצקי והרב דב שוורצמן ושלחם להקים ישיבה בפילדלפיה. לאחר כשנתיים החליט הרב דב שוורצמן לעלות לישראל ולהקים שם את ישיבת בית התלמוד, אז פנה הרב קמנצקי לרב אליהו שווי שהיה אף הוא מתלמידיו הגדולים של הרב קוטלר והזמינו לכהן לצדו בראשות הישיבה, השניים כיהנו יחדיו עד לפטירתו של הרב שווי בראש חודש ניסן ה'תשס"ט (מרץ 2009).
הרב קמנצקי הוא חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית ובנוסף הוא חבר נשיאות בארגונים יהודיים רבים נוספים כדוגמת החינוך העצמאי תורה ומסורה מורשת החפץ חיים וארגונים נוספים.
בשיחותיו הוא מעודד את תלמידיו לשמור על אורח חיים בריא.
ויקטור לואיס
ויקטור לואיס (ויטאלי ייבגנייביץ' לואי, ברוסית: Виталий Евгеньевич Луи), נולד במוסקבה ב-5 בפברואר 1928, נפטר בלונדון ב-18 ביולי 1992), היה עיתונאי רוסי ממוצא יהודי, אשר שימש בנוסף, עבור הסובייטים, כצינור בלתי פורמלי להעברת מסרים למערב.
ביוגרפיה.
כללית, פרטים רבים בסיפור חייו של לואיס עמומים ונתונים בספק. מקור חלקם הגדול במעין ביוגרפיה שכתב עליו ויאצ'סלב קבורקוב (Кеворков), איש הקשר שלו עם הקג"ב, "ויקטור לואיס: האיש והאגדה" (Виктор Луи. Человек с легендой).
חייו המוקדמים.
ויקטור לואיס נולד במוסקבה ב-1928 בשם ויטאלי ייבגנייביץ' לואי, לאב ממוצא פרוסי וממשפחה אמידה (עד למהפכת אוקטובר), ולאם רוסייה, אשר הלכה לעולמה כשבוע לאחר לידתו. החל משנת 1944 הוא מילא מספר תפקידי עזר זוטרים עבור נציגויות זרות במוסקבה. הדבר היפנה אליו את תשומת לבו של הנקו"ד, והוא נעצר בשנת 1946 בקירוב, בלנינגרד. לואי נאשם בריגול ע"פ סעיף 58 (שכלל מספר רב מאוד של פעולות "אנטי סובייטיות"), ונידון ל-25 שנה במחנה עבודה. לואי שהה לשם ריצוי עונשו באינטה (Инта́) שברפובליקת קומי. לאחר כעשר שנים, בשנת 1956, בקירוב, הוא שוחרר, כנראה כחלק מתהליך ההקלה בעולו של המשטר שלאחר מות סטלין.
קריירה עיתונאית.
לאחר שחרורו לואי החל לעבוד בעיתונות, תוך קיום קשר קרוב עם הקג"ב, יורשו של הנקו"ד, ותוך מגע הדוק עם העיתונות המערבית. באותה תקופה הוא שינה את שמו לוויקטור לואיס. תחילה לואיס עבד עבור הסניף המוסקבאי של CBS. לדבריו, הוא נתן למעסיקיו לדעת מראש על הפלישה הסובייטית בתגובה על המרד ההונגרי, אם כי בצורה מרומזת, ותוך הסתמכות עקיפה על העיתונות הסובייטית. אחר כך עבד עבור המגזין האמריקני "לוק" (Look, "מבט"). עד שנת 1980 ויקטור לואיס כתב עבור העיתון הלונדוני ה"איבנינג ניוז" (The Evening News, "חדשות הערב"), ולאחר מכן עבור ה"סאנדיי אקספרס" (The Sunday Express, "הישיר של יום ראשון", בקירוב) הבריטי. באותן שנים לואיס הפך למקור מידע חשוב עבור עיתונות המערב, בייחוד כזה ששלטונות ברית המועצות רצו להפיץ, אך לא לעמוד מאחוריו באופן מחייב. כך אירע לא פעם שלואיס עמד מאחורי ידיעות שהגיעו לכותרות העיתונים בעולם.
הראשונה שבאותן ידיעות מרעישות הייתה, אם כי נוסחה בזהירות, אודות הדחתו הצפויה של ניקיטה חרושצ'וב, באוקטובר 1964, וזו הועברה ל"איבנינג ניוז". על פי עדותו של לואיס, הוא הסיק ידיעה זו באמצעות ניתוח פוליטי ונסיבתי שערך הוא עצמו, יחד עם רמז שקיבל מאדם הקשור לשירותי הרדיו הסובייטיים. מידע בלעדי אחר שהועבר על ידי לואיס לאותו עיתון היה אודות הפיגועים במוסקבה (1977). אותם פיגועים יוחסו על ידי לואיס למתנגדי המשטר, והדבר היווה רקע נוח להפעלת יד חזקה של המשטר כלפי החשודים.
ב-21 במרס 1973 הודיע ויקטור לואיס על ביטול "כופר ההשכלה" שהטילה ברית המועצות באוגוסט 1972 על היהודים ששאפו לצאת מתחומיה, אשר היו מעין אגרה מדורגת על פי רמת ההשכלה שרכשו על חשבון המדינה. הכופר, אשר היווה פגיעה חמורה בחופש התנועה, עורר ביקורת נוקבת במערב, בעיקר בישראל ובארצות הברית.
עם זאת, ללואיס היה, לדבריו (שקשה לאמתם), חלק בהפצתה במערב של ספרות שהייתה אסורה בברית המועצות. כך למשל, הוא סייע בהברחת אגף הסרטן (Раковый Корпус) מאת אלכסנדר סולז'ניצין, כמו גם זיכרונותיו של חרושצ'וב.
קשריו עם הקג"ב.
אם כי לואיס לא נחשב, ככל הנראה, כחלק אינטגרלי של סגל עובדי הקג"ב, עבודתו נעשתה בפיקוח הארגון, והוא ערך לעיתים מזומנות פגישות עבודה עם אנשי קשר של הקג"ב.
החל מסוף שנות השישים, ועד שנות השמונים, לואיס נפגש, לדבריו, עשרות פעמים עם ראש הקג"ב, יורי אנדרופוב. בין היתר, הוא התנדב, לדבריו, לנסוע בשליחותו לצ'ילה, לאחר ההפיכה הצבאית שהתרחשה בה בשנת 1973, כדי לוודא שראש המפלגה הקומוניסטית לואיס קורבלאן (Corvalán) נותר בחיים.
חייו האישיים.