ויולטה פארה (Violetta Parra; נולדה ב-4 באוקטובר 1917 בסן קרלוס, כ-100 ק"מ צפונית-מזרחית לקונספסיון, נפטרה ב-5 בפברואר 1967 בסנטיאגו דה צ'ילה) הייתה מוזיקאית, זמרת ואומנית צ'יליאנית.
ביוגרפיה.
אביה של ויולטה היה מורה למוזיקה. מאמה היא קיבלה את המורשת של שירי העם הצ'ילאניים. ילדותה של ויולטה עברה עליה בכפר, בתנאים של עוני, יחד עם שמונה אחים ואחיות, ביניהם המתמטיקאי והמשורר ניקאנור פארה, ורוברטו פארה, "El tío Roberto", זמר ומלחין.
ויולטה החלה להלחין כבר בגיל 12, והחלה ללמוד הוראה בסנטיאגו. בתקופה זו היא הלחינה יצירות בסגנון בולרו, קורידו וטונאדה והופיעה במקומות שונים.
בשנת 1938 היא התחתנה עם לואיס סרסדה. מנישואין אלה נולדו שני המוזיקאים איסבל פארה ואנחל פארה. בשנת 1954 היא נסעה לפולין ולברית המועצות, ואחר כך חיה שנתיים בפריז. בפריז הקליטה את שיריה ונפגשה עם אומנים רבים, עד שחזרה לצ'ילה. ב-1958 היא החלה ליצור יצירות אומנות פלסטית, וללמד מוזיקה ואומנות ברחבי המדינה.
בשנת 1961 היא נסעה יחד עם שני ילדיה לארגנטינה, ומשם לפינלנד, שם השתתפה בפסטיבל הנוער של הפדרציה העולמית של הנוער הדמוקרטי. לאחר נסיעה זו נשארה שוב למשך שלוש שנים בצרפת.
בשנת 1965 נסעה לשווייץ וצילמה סרט דוקומנטארי על יצירתה, ואז חזרה לצ'ילה ופתחה יחד עם שני ילדיה את מרכז התרבות ב-La Reina, רובע מזרחי בסנטיאגו. במרכז זה הכיר אותה ויקטור חרה והושפע ממנה. במרכז התרבות זה היא שמה קץ לחייה, כנראה בהשפעת האהבה שלה לג'ילבאר פאבר, חלילן שווייצרי.
יצירה.
תרומתה העיקרית של ויולטה פארה היא אוסף המוזיקה העממית של צ'ילה, שהיווה בסיס לנואבה קנסיון, תנועת המוזיקה החדשה בצ'ילה ובדרום-אמריקה בכלל. השיר Gracias A La Vida ("תודה לחיים"), שמוכר בעיקר דרך הביצוע של מרסדס סוסה, הוא השיר האחרון שכתבה לפני שהתאבדה.
סעיד עקל
סעיד עקל (בערבית: سعيد عقل, 4 ביולי 1911 - 28 בנובמבר 2014) היה משורר, סופר ומחזאי לבנוני. הוא היה אחד התומכים בגישת הערבית לבנונית.
חייו.
עקל נולד בזחלה למשפחה של מארונים. אחרי שאיבד את אביו בגיל 15, התחיל לעבוד לפרנסת המשפחה, ואחר-כך כמורה ועיתונאי.
מאוחר יותר הוא למד תאולוגיה, ספרות ותולדות האסלאם, והרצה במספר אוניברסיטאות.
ביולי 2011 חגגו לו יום הולדת 100.
יצירתו.
סעיד עקל כתב בערבית ספרותית, בערבית לבנונית ובצרפתית. יצירתו כוללת שירים, רומנים ומחזות. בין היתר כתב את:
עמדותיו.
בצעירותו היה חבר המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית, אך מאוחר יותר עבר לשומרי הארזים.
הוא סבור שהערבית הלבנונית היא שפה נפרדת, ולכן גם הציע אלף-בית לבנוני המבוסס על אותיות לטיניות. פעם אמר: "הייתי קוטע לעצמי את יד ימין בשביל לא להיות ערבי."
בשנת 1982 היה אחד התומכים בישראל בעת שפלשה ללבנון.
מונא יחיא
מונא יחיא (בערבית: منا يحيا באנגלית: Mona Yahia, נולדה ב-1954 בבגדאד) היא אומנית וסופרת.
ביוגרפיה.
מונא נולדה וגדלה בבגדאד למשפחה יהודית. יחד עם הוריה ועם אחיה היא ברחה בשנת 1970 מפני השלטון הצבאי של אחמד חסן אל-בכר לאיראן, כעבור שנה לישראל. היא שירתה בצה"ל בין השנים 1972 ל-1974. לאחר מכן למדה באוניברסיטת תל אביב פסיכולוגיה וצרפתית. בשנת 1980 היא סיימה את לימודי כפסיכולוגית קלינית, והחלה לעבוד במקצוע בתל אביב.
בשנת 1985 היא היגרה לגרמניה ולמדה בקאסל אומנות.
כשהביטלז האפורים השתלטו על בגדאד.
בשנת 2000 היא פרסמה רומן בלונדון תחת הכותרת „When the Grey Beetles Took over Baghdad“, ובו היא מתארת את חיי הבורגנות היהודית בבגדאד של שנות השישים, מזווית ראייה של מתבגרת. לתוך העולם הוורוד של משחקים וריחות שוק ושחייה בנהר החידקל מתפרצת מהפכה שלא מבשרת טובות.
הרומן תורגם עד כה לגרמנית, צרפתית ויצא לאור גם באמריקה. יחיא מסבירה שכתבה את הרומן באנגלית: "אנגלית אף פעם לא פצעה אותי כמו הערבית וגם אין לה יומרה כמו העברית."
בשנת 2001 זכתה מונא יחיא בלונדון ב-"Jewish Quarterly Wingate Prize", שבו זכו בין היתר גם אתגר קרת, דויד גרוסמן ועמוס עוז. מנימוקי השופטים:
"You can feel your flesh tingle as you read it."
גני גד
גני גד היא שכונה במזרח העיר בני ברק בסמוך למחלף גהה.
תולדות השכונה.
השכונה נבנתה באמצע שנות ה-60 כשכונה של דיור עממי לחילונים.
בשכונה נבנו דירות של 3 חדרים ב-17 בניינים בני 3 קומות ו-12 דירות. השכונה שווקה כנמצאת "על גבול רמת גן"" וכ-"גם בעיר וגם מחוץ לעיר" והובטח לרוכשים שהשכונה תחובר לכביש גהה או לרחוב ז'בוטינסקי. עירית בני ברק הביעה מורת רוח על כך שהחברה מסתירה בפרסומיה את העובדה שמדובר על שכונה בבני ברק. הרב נתן צבי פרידמן, רבה של שיכון ה', המליץ לחברה להדגיש בפרסומיה את הקרבה לשכונה, ה"עשירה בבתי מדרש, מוסדות חינוך דתיים, מקוואות טהרה, ועוד". השכונה אוכלסה החל מסוף 1964 ובשנת 1968 החל לעבור בשכונה קו אוטובוס. בתחילת 1967 פורסם שיבנו בשכונה עוד 128 דירות לזוגות צעירים תושבי בני ברק.
המצאות השכונה בעורפה של שכונה דתית (כיום חרדית) שיכון ה' אשר אנשיה הבהירו שלא ירשו מעבר בתוכה ברכב בשבת, דרשה הכנת מוצא מהשכונה לכביש הראשי. בשנים הראשונות התקיים מוצא מהשכונה ישירות לכביש גהה. אולם עם הרחבת כביש גהה חסמה מע"צ את הגישה לכביש גהה, שכן כביש בינעירוני אינו אמור להתחבר לרחובות עירוניים. בעקבות זאת פרצה עיריית בני ברק דרך עפר מהשכונה לרחוב ז'בוטינסקי. אולם עם התחלת העבודות על מחלף גהה בשנת 1970, נחסם דרך העפר והתושבים נותרו ללא מוצא משכונתם בשבת. ביולי 1970 פנו התושבים לבג"ץ אשר הוציא צו על תנאי בעניין. בדצמבר 1970 הושגה פשרה זמנית, על פיה המצב הזמני הוקפא והנושא הועבר לרשויות התכנון להכרעה.
בשנת 1999 כשכביש גהה הורחב, נבנה על ידי מע"צ קיר אקוסטי בין בתי השכונה לכביש, כדי למנוע רעש ופיח מבתי השכונה.
בשכונה קיים בית מדרש "היכל יצחק" בראשות האדמו"ר מספינקא גני גד.
לאודיקי
תפילת הגשם
ג'יימס טי. קירק
אשנב (עיתון)
אשנב היה עיתון דו-שבועי מחתרתי שהוצא לאור בין 24 באוגוסט 1941 עד 1947 על ידי ארגון ההגנה והיה הנפוץ בעיתוני המחתרת בתקופת היישוב. מטרתו הייתה לפרסם ידיעות שנפסלו על ידי הצנזורה הבריטית.
ברל כצנלסון היה מייסדו ועורכו הראשון של העיתון, ומי שקבע את שמו. העיתון הודפס בפורמט של 25*15 ס"מ והכיל בין שישה לשמונה עמודים. לאחר מספר שנים הפך לשבועון והגיע לתפוצה של 30 אלף עותקים.
בעיתון בוטא הזרם האקטיביסטי של מפא"י שביקשו לפרסם את ההתנכלויות הבריטיות ולדרבן את חברי ההגנה לקראת המאבקים שבדרך, תוך פרסום ידיעות שנפסלו בעיתונים החוקיים. העיתון הכיל ידיעות מן העולם שמקורן בסוכנות היהודית ובשירות הידיעות של ההגנה ששמות כותביהן לא הוזכרו. העיתון תקף את האנגלים והערבים, אך גם יהודים שנקטו בקו פייסני כלפי הבריטים.
בגיליונו הראשון, שיצא ב-24 באוגוסט 1941, הופיע בעמוד הראשי הלוגו "מפלגת פועלי ארץ-ישראל", אולם שם המפלגה הושמט מהגיליון השני ואילך והוחלף ב"ליקוטי ידיעות/דברים בשם אומרם". וכן בחודשיו הראשונה בצידו השמאלי של הדף הופיעה הכותרת "פנימי לחברים/לא למכירה", אולם החל מחודש דצמבר 1941, החל העיתון להיות מופץ למנויים בתשלום, והוסר התואר "לא למכירה".
עורכו השני של העיתון היה אליעזר ליבנה (לִיבֶּנשטיין), ועורכיו המשניים היו מאיר ורטה, מאיר בראלי ומשה כצנלסון. המערכת שכנה ברחוב נחלת בנימין 57 בתל אביב, והעיתון הודפס ב"דפוס שלומי" ברחוב יהודה הלוי, במסווה של הדפסת עיתון "מערכות". הגליונות נערכו ידנית, ולא במכונה, כדי למנוע זיהוי של בית הדפוס.
מכיוון שהעיתון לא היה חוקי, עריכתו והדפסתו נעשו בסתר, ואף בחלק מהמקרים הוצאו גליונות בשם "א-ב" לאחר שהבריטים הטילו איסור לפרסומו ואחזקתו. סך הכל הופיעו 157 גיליונות כאשר 42 גליונות הופיעו תחת השם "א–ב".
בגיליון שיצא ב-20 באפריל 1947 פרסם העיתון מודעת אבל שבה כרך את שמם של עולי הגרדום – אנשי האצ"ל: דב גרונר, דב רוזנבוים, מרדכי אלקחי ואליעזר קשאני, שנתלו ב-16 באפריל 1947 – עם שמם של חללי ההגנה: אהרון דוב, פנחס וייס, מנחם סאמט ומשה לרר, שנהרגו בפעילות במסגרת תנועת ההעפלה. בעקבות פעולה זו, שנגדה את עמדות ראשי ההגנה ומפא"י, נערך במפא"י בירור מול העורך ליבנשטיין והוחלט לצרף לעיתון עורך שיאזן את עמדתו, בתגובה למהלך התפטר ליבנשטיין ומכיוון שמפא"י רצו לתת סיכוי לאופציה המדינית, החליטו על סגירתו של העיתון.
דני אמיר
דני אמיר (נולד ב-1961) הוא זמר-יוצר ישראלי.
ביוגרפיה.
אמיר, נכדו של מאיר וייסגל, למד בתיכון חדש בתל אביב. התגייס לצה"ל בנובמבר 1979, ונכלא מספר פעמים עקב סירובו לשרת בשטחים.
באוקטובר 1987 יצא אלבומו הראשון "נסיגה בשלבים" בהפקתו המוזיקלית של מיקי שביב. באלבום נטלו חלק ז'אן פול זימבריס, משה לוי, דן תורן ואריאל זילבר.
אמיר היה חבר בלהקת "דברים שעשיתי עם אחותי" שהתפרסמה בסוף שנות השמונים, אך הוציאה את אלבומה היחיד רק ב-1998. בין שיריה הידועים: "מינה" ו"שיר חתונה", שניהם למילים של מודי בר און.
ב-1998 הלחין מספר שירים, בהם הפרודיה "חייל של אהבה", לחמישייה הקאמרית.
בסוף 2007 יצא לרדיו השיר "טלי" בו מסופר על היום ב-2022 בו טלי פחימה, פעילת השמאל הקיצוני, נבחרת לנשיאת המדינה. השיר נכלל באלבומו של אמיר "שמונה שירים על אלוהים והכיבוש".
בשנת 2009 הופיע במסגרת "נשף הסוכן החשאי והיועץ המשפטי" שארגן הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל.
באלבומו השני של ארז לב ארי (2010) כלול השיר "פרימיטיבים" שתרגם אמיר על פי שירו של טי-בון ברנט.