הקהילה היהודית בדנמרק הושפעה מעט מכיבוש גרמניה של דנמרק ב-9 באפריל 1940. הגרמנים אפשרו לממשלת דנמרק להישאר בתפקיד וקבינט זה דחה את התפיסה לגבי ה"שאלה היהודית" בדנמרק. לא הועברה חקיקה נגד יהודים והטלאי הצהוב לא הונהג בדנמרק. באוגוסט 1943 מצב זה עמד להשתנות מכיוון שממשלת דנמרק סירבה להכניס עונש מוות לחוק כפי שדרשו הגרמנים בעקבות סדרת שביתות ומחאות עממיות. גרמניה הנאצית אילצה את ממשלת דנמרק להתפטר. במהלך אירועים אלה, הדיפלומט גאורג פרדיננד דוקוויץ העביר לידידיו הדנים את הידיעה על הגירוש הצפוי של יהודי דנמרק, ובכך איפשר את הברחתם לשוודיה הנייטרלית של 95% מיהודי דנמרק והצלתם מהשמדה. על כך הוענק לו אות חסיד אומות העולם על ידי יד ושם. מספר קטן של יהודים, כ-450 בסך הכל, נתפסו על ידי הגרמנים ונשלחו לטרזיינשטט. פקידים דנים הצליחו להבטיח כי אסירים אלה לא ישלחו למחנות ההשמדה. דנמרק הצילה כ-7,200 יהודים סביב אוקטובר 1943.
הולנד.
בהתבסס על אוכלוסיית 1940 המונה 9 מיליון נפש, 5,516 היהודים שחולצו בהולנד מהווים את המספר הגדול ביותר לנפש: 1 מכל 1,700 הולנדים זכה במדליית חסיד אומות העולם. הבולטים שבהם כוללים את וילם ארונדאוס, האמן ההולנדי ולוחם המחתרת ההולנדית שסייע בזיוף מסמכים המאפשרים למשפחות יהודיות לברוח מהמדינה.
חרטראודה וייסמילר-מאייר, שסייעה להציל כ-10,000 ילדים יהודים מגרמניה ואוסטריה רגע לפני פרוץ המלחמה בקינדר-טרנספורט ובאוניית התחבורה האחרונה שיצאה מהולנד לבריטניה במאי 1940.
יאן זווארטנדיק, אשר בתור נציג קונסולרי הולנדי בקובנה, ליטא, הוציא אשרות יציאה ששימשו לבין 6,000–10,000 פליטים יהודים לברוח מהתופת.
מיפ חיס ומשפחתה אשר עזרו לאנה פרנק ומשפחתה.
ססיליה לוץ, מורה וחברת המחתרת ההולנדית, שהצילה ילדים יהודים במהלך המלחמה.
מריון פריצ'רד סייעה להציל כ-150 יהודים הולנדים, רובם ילדים, בכל זמן הכיבוש הגרמני בהולנד.
יאן ואן הולסט שימש כגורם למניעת גירוש יהודים והריגתם במהלך השואה.
משתתפי שביתת פברואר היו חברים לשביתה הכללית שהתקיימה בהולנד הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה, ואורגנה על ידי המפלגה הקומוניסטית ההולנדית (CPN) שהייתה אז מחוץ לחוק, כנגד רדיפת היהודים ופעולותיהם האנטישמיות של הנאצים ועוזריהם. המניע לפרוץ השביתה היה סדרת מעצרים ופוגרומים שבוצעו על ידי הגרמנים בשכונות היהודיות של אמסטרדם. השביתה החלה ב-25 בפברואר 1941 ונמשכה יומיים. במהלך יומה השני של השביתה נטלו בה חלק 300 אלף איש. ביומה השלישי דוכאה השביתה באלימות על ידי הכובשים הגרמנים. שביתת פברואר 1941 נחשבת לאחת מפעולות המחאה הראשונות כנגד הנאצים באירופה הכבושה, והיא המחאה ההמונית היחידה שהתקיימה כנגד שילוחיי היהודים, אשר אורגנה על ידי לא-יהודים.
הכפר ניולנדה שהקים מכסה לתושבים להצלת יהודים. זהו אחד המקומות יוצאי הדופן שבו התגייסו תושבי כפר שלם להסתרת יהודים ולהצלת חייהם מידי משטר האימים הנאצי, תוך סיכון חיים. מאתים ושניים תושבי הכפר ניולנדה והסביבה הוכרו כחסידי אומות העולם, והוא אחד משני יישובים שהוכרו באופן קולקטיבי כחסידי אומות העולם. בשנת 1988 הוקמה ביד ושם אנדרטה לכבוד תושבי הכפר.
הפיליפינים.
במעשה הומניטרי בפיליפינים, מנואל קזון, נשיא חבר העמים הראשון של הפיליפינים, הקל על כניסתם לפליפינים של פליטים יהודים שנמלטו ממשטרים פשיסטיים באירופה, תוך שהוא נתון לביקורות רבות.
יוון.
בפרסומי הקרן לקידום לימודי יהדות ספרד ותרבותה נכתב "אי אפשר לשכוח את היוזמות החוזרות ונשנות של ראש הכנסייה המטרופוליטן הנוצרית האורתודוקסית היוונית מסלוניקי, גנאדיוס, נגד הגירושים, ובעיקר מכתב המחאה הרשמי שנחתם באתונה ב-23 במרץ 1943, על ידי הארכיבישוף דמסקינוס של הכנסייה היוונית האורתודוקסית יחד עם 27 מנהיגים בולטים מארגונים תרבותיים, אקדמיים ומקצועיים. המסמך, שנכתב בשפה ברורה, מתייחס לקשרים ההדוקים בין אורתודוקסים נוצרים ליהודים, המזהים אותם במשותף כיוונים, ללא בידול. מסמך כזה הוא ייחודי בכל אירופה הכבושה, באופיו, בתוכנו ובתכליתו".
275 יהודי האי זקינתוס, שרדו את השואה. כאשר הוצג לראש העיר של האי, לוקאס קארר (Λουκάς Καρρέρ), הצו הגרמני למסור רשימת יהודים, חזר הבישוף כריסוסטומוס לגרמנים המופתעים עם רשימה של שני שמות, שלו ושל ראש העיר. יתר על כן, הבישוף כתב מכתב להיטלר עצמו, לפיו יהודי האי נמצאים בפיקוחו. בינתיים אוכלוסיית האי הסתירה כל אחד ואחת מבני הקהילה היהודית. כשהאי כמעט ונעלם לחלוטין עקב רעידת האדמה הגדולה של שנת 1953 , העזרה הראשונה הגיעה ממדינת ישראל עם מסר שכותרתו "יהודי זקינתוס מעולם לא שכחו את ראש העיר שלכם או את הבישוף האהוב שלכם ואת מה שעשו ועשיתם למעננו".
לקהילה היהודית של וולוס, מהעתיקות ביותר ביוון, היו פחות אבדות בנפש מכל קהילה יהודית אחרת ביוון בזכות ההתערבות והדינמיות המתוזמנות של המחתרת הקומוניסטית, חזית השחרור הלאומית, והזרוע הצבאית שלה, צבא השחרור העממי היווני (ELAS), ושיתוף הפעולה המוצלח של ראש הכנסייה הנוצרית האורתודוקסית היוונית, והרב הראשי של וולוס, משה שמעון פסח.
אליס, נסיכת באטנברג, שהייתה רעייתו של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק ואמם של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, וחמותה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, שהתה באתונה הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה, והגנה על פליטים יהודים, והוכרה בהמשך כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם. אף על פי שהגרמנים והבולגרים גירשו מספר רב של יהודים יוונים, אחרים הוסתרו בהצלחה על ידי שכניהם היוונים.
יפן.
ממשלת יפן הבטיחה את בטיחות היהודים בסין וביפן. גנרל הצבא היפני הידקי טוג'ו קיבל פליטים יהודים בהתאם למדיניות הלאומית היפנית ודחה את המחאה הגרמנית. פומימרו קונואה וצ'יאונה סוגיהארה עזרן לאלפי יהודים לברוח מהשואה.
ליטא.
על פי הנתונים הקיימים ביד ושם, עד לינואר 2019 זוהו 904 מחלצים יהודים בליטא, ואילו בקטלוג שהורכב על ידי המחלקה להנצחת מצילי יהודים במוזיאון היהודי הממלכתי בליטא, מצוינים 2,300 ליטאים כמצילי יהודים בשואה, ביניהם 159 אנשי דת.
הרפובליקה של ליטא בעקבות כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית וברית המועצות בספטמבר 1939, קיבלה וארחה במדינתם מספר פליטים פולנים ויהודים וכן חיילי צבא פולין שהובסו במלחמה. חלק מהפליטים האלה ניצלו מאוחר יותר מסובייטים (ובסופו של דבר מהנאצים) על ידי הקונסול הכללי היפני בקובנה צ'יאונה סוגיהארה, לאחר כיבוש ליטא בידי ברית המועצות 15 ביוני 1940. סוגיהארה הוציא אלפי אשרות ליהודים שנמלטו מקובנה לאחר כיבוש ליטא על ידי ברית המועצות, בניגוד לפקודות מפורשות של משרד החוץ היפני. סוגיהארה, הדיפלומט הזר האחרון שעזב את קובנה, המשיך להחתים אשרות מהחלון הפתוח של הרכבת היוצאת שלו. לאחר המלחמה פוטר סוגיהארה משירות החוץ היפני, לכאורה עקב קיצוצים. בשנת 1985 קיבלו אשתו ובנו של סוגיהארה את כבוד חסידי אומות העולם בירושלים, מטעם סוגיהארה החולה באותה העת שמת בשנת 1986.
כמו גם במדינות אחרות מצילים מליטא הגיעו משכבות שונות של החברה. הדמויות האיקוניות ביותר הן הספרנית אונה שימאיטה, הרופא פיאטרס באובליס, הסופר קאזיס בינקיס ורעייתו העיתונאית סופיה בינקיינה, המוזיקאי ולאדאס ורצ'יקאס, הסופר והמתרגם דנוטה זובוביינה (צ'יורליוניטה) ובעלה ולדימירס זובובאס, הרופא אלנה קוטורגינה, הרופא וולאס דרופאס. פראנאס מייז'ליס, הכומר הקתולי Juozapas Stakauskas, המורה ולאדאס ז'מאטיס, הנזירה הקתולית מריה מיקולסקה ואחרים.
נשיא ליטא מכבד מדי שנה מצילים יהודים לרגל יום הזיכרון הלאומי לרצח עם של יהודי ליטא, המצוין ב-23 בספטמבר לציון שחרור גטו וילנה באותו יום בשנת 1943.
סין.
חה פנגשאן, היה דיפלומט סיני, שבהיותו הקונסול הכללי של הרפובליקה הסינית בווינה בין השנים 1938–1940 הציל מאות ואולי אף אלפי יהודים מציפורני הנאצים. הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם. פנגשאן החל להנפיק אשרות ליהודים לשאנגחאי, שחלקם בתקופה זו עדיין היה בשליטת הרפובליקה הסינית, מסיבות הומניטריות. בין השנים 1933–1941, שאנגחאי, תחת הכיבוש היפני, קיבלה ללא תנאי מעל 18,000 פליטים יהודים שנמלטו מהשואה באירופה, מספר גדול יותר מאלה שנלקחו על ידי קנדה, ניו זילנד, דרום אפריקה והודו הבריטית יחד במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר 1943, הגטו היפני הכובש שהשתייך לנאצים כינס את הפליטים היהודים בשאנגחאי לאזור שכונה גטו שאנגחאי. רבים מהפליטים היהודים בשאנגחאי היגרו לארצות הברית וישראל לאחר 1948 בעקבות מלחמת האזרחים הסינית.
ספרד.
במדינה הספרדית, כמה דיפלומטים תרמו באופן פעיל מאוד להצלת יהודים בתקופת השואה. שני הבולטים שבהם היו אנחל סאנס בריס, שהציל כחמשת אלפים יהודים הונגרים בכך שסיפק להם דרכונים ספרדים בעת תפקידו כשגריר ספרד בהונגריה. ואדוארדו פרופר דה קאייחון, שעזר לאלפי יהודים להימלט מצרפת לספרד. דיפלומטים אחרים בעלי תפקיד רלוונטי היו ברנרדו רולנד דה מיוטה (קונסול ספרד בפריז), חוסה רוחאס מורנו (שגריר בבוקרשט), מיגל אנגל דה מוגירו (דיפלומט בשגרירות בבודפשט), סבסטיאן רומרו רדיגאלס (קונסול באתונה), חוליו פלנסיה טובאו (דיפלומט בשגרירות בסופיה), חואן שוורץ דיאז פלורס (קונסול בווינה) וחוסה רואיס סנטלה (דיפלומט בשגרירות בברלין).
סרביה.