ויליאם דווייט ויטני
ויליאם דווייט ויטני (William Dwight Whitney; 9 בפברואר 1827 – 7 ביוני 1894) היה בלשן אמריקאי.
בראשית הלימודים האקדמיים שלו התעניין ויטני בעיקר במדעי הטבע – בוטניקה ומדעי כדור הארץ, והוא לא זנח את התחום גם אחרי שהתחיל להתמסר לבלשנות ב־1848, לאחר שקרא ספר על שפת סנסקריט. למד באוניברסיטת ייל, בתקופה שבה כמעט לא היו לימודי סנסקריט בארצות הברית, והשלים את לימודיו בברלין אצל אלברכט ובר ובטיבינגן אצל רודולף פון רות (von Roth), וכן עם פרנץ בופ. ב־1854 מונה לתפקיד פרופסור לסנסקריט בייל, ומ־1869 – ל"פילולוגיה משווה".
ויטני הוציא לאור ותרגם מספר טקסטים בסנסקריט, וכתב ספר דקדוק של סנסקריט. ספרים בולטים נוספים שכתב:
היה בין העורכים של מילון וובסטר והעורך הראשי של Century Dictionary – מילון של השפה האנגלית.
ספריו על בלשנות כללית היו מוכרים גם בקרב הציבור הרחב בזכות סגנונם הברור.
חברת קרתא
חברת קרתא, ידועה גם בשמה הרשמי - קרתא - חברה לפיתוח מרכז ירושלים בע"מ, היא חברה ממשלתית-עירונית שהוקמה בשנת 1972 למטרות חידוש, שיקום ופיתוח אזור ממילא וסביבתו. החברה נמצאת בהליכי פירוק.
ב-12 בפברואר 2007 ניתן צו לפירוק חברת קרתא על ידי בית המשפט המחוזי בירושלים, שמינה את כונס הנכסים הרשמי כמפרק החברה ואת עורך הדין יצחק מולכו כמנהל מיוחד. זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות המדינה שבית משפט הוציא צו פירוק כנגד חברה ממשלתית.
היסטוריה.
באוגוסט 1970 הפקיע שר האוצר שטח קרקע של כ-100 דונם, באזור המכונה "מתחם ממילא". אזור ממילא נמצא במרכז הגאוגרפי של העיר ירושלים. בעקבות מלחמת העצמאות הפך המתחם לאזור ספר מוזנח בסמוך לקו העירוני, שבו התרכזה אוכלוסייה בתנאי דיור ירודים, בצד מוסכים ובתי מלאכה. ההפקעה באה בעקבות איחודה מחדש של העיר לאחר מלחמת ששת הימים, ונועדה לאפשר את שיקום האזור ופיתוחו לצורך מגורים, תיירות ומסחר. על יסוד צו ההפקעה, פינתה קרתא באזור זה 345 יחידות מגורים ו-352 יחידות עסקיות, ושילמה למפונים ולבעלי הזכויות במקרקעין סכום של כ-115 מיליון ש"ח (בשערי דצמבר 1990).
תפקידי קרתא, כפי שהוגדרו ב-1971 על ידי ועדת השרים לענייני כלכלה, היו:
פינוי המתחם.
בשנים הראשונות לקיומה התמקדה החברה בפינוי המתחם ומציאת דיור חלופי למפונים (תושבים ועסקים). למטרה זו השקיעה החברה סכומי כסף ניכרים ברכישת דירות מגורים בשכונות שונות בירושלים, מבני מלאכה באזורי התעשייה של העיר, ושני מבנים ליחידות של משרדי ממשלה שפונו מהמתחם. מרבית הדירות ומבני המלאכה נמכרו למפונים, תמורת נכסים שפינו, ומיעוטם נשארו בידי קרתא לצורכי פינוי בעתיד; השטחים שיועדו למשרדים נמסרו בשכירות למשרדי ממשלה.
בשנת 1976 סיימה קרתא לבנות שתי קומות בשטח של 3,400 מ"ר על מבנה קיים באזור תעשייה בגבעת שאול בירושלים. קרתא ייעדה את שתי הקומות למשרדי ממשלה לשם פינוי מחסנים וארכיונים ממתחם ממילא. עם סיום הבנייה, החלה קרתא בהשכרת השטחים בתיאום עם הגורם המופקד על הדיור למשרדי ממשלה שבמשרד האוצר; רק בשנת 1986 הושלמה השכרת שתי הקומות.
עד תחילת שנות ה-80 פונו רוב הדיירים, והמבנים במתחם עמדו שוממים כעשר שנים עד הריסתם כחלק מתהליך פיתוח של המתחם בשנות ה-90.
תוכניות מתאר ובינוי.
עוד קודם שהוקמה חברת קרתא בשנת 1972, אושרה ביולי 1967, תוכנית להקמת גן לאומי סביב חומת העיר העתיקה, שנועדה להפריד בינה לבין הבנייה החדשה המקיפה אותה ובה בשעה לחבר ביניהן, תוך מניעת בנייה בקרבת החומה.
התוכנית חפפה בחלקה את השטח המזרחי של מתחם ממילא וייעדה אותו לשטח פתוח לצורכי ציבור; בזאת הוגבל מראש השטח שניתן לבנייה במתחם ממילא.
אחת המשימות הראשונות של קרתא להשגת מטרתה - שיקום ובינוי מתחם ממילא - הייתה הכנת תוכנית מתאר ותוכניות בינוי לאזור והגשתן לאישור במוסדות התכנון. הפרוגרמה הראשונית של האדריכלים משה ספדיה וז'ילבר וייל, שהוכנה בשנת 1973,התבססה על תפיסה אורבנית של הפרדה מלאה בין תנועת הולכי הרגל ותנועת כלי הרכב. בתוכנית זו הוצע, שיוקם מרכז מסחרי רב-מפלסי, שתנועת כלי הרכב בו תזרום במפלסים תת-קרקעיים, והמפלסים העיליים המיועדים למסחר יוכלו להתפרס על שטח גדול יותר. וכמו כן המליצה להרוס את כל הבניינים ההיסטוריים בשכונת ממילא (פרט למנזר סן ונסן דה־פול). במהלך הדיונים בתוכנית התברר, כי הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה והוועדה המחוזית מתנגדות לתוכנית הבינוי שהייתה כרוכה בהריסת המבנים הקיימים, ובהם מבנים בעלי ייחוד אדריכלי הראוי לשימור. ההתנגדות לתוכנית הייתה נעוצה גם בחשש שמא ריבוי הבניינים וגובהם יגמד את מראה חומת העיר העתיקה. לפיכך, לא אישרה הוועדה המקומית את אחוזי הבנייה המבוקשים, והגבילה את היקף הבנייה ל-160,000 מ"ר.
בשנת 1975 הגישה קרתא לוועדה המקומית לתכנון ולבנייה תוכנית מתאר משולבת למגורים, מלונות, מסחר ושירותים. בתוכנית ביקשה קרתא להתיר לה להשתמש גם בחלק מהגן הלאומי הנמצא בשטח המתחם, וכן להקים בשטח הציבורי הפתוח חניון תת-קרקעי הכולל שטח מסחרי במפלסו העליון. עוד ביקשה קרתא להוריד את מפלס רחוב יפו ולקרותו, כך שיהיה חלק ממבנה החניון הגובל בו; החניון ייבנה בצורה מדורגת ויכיל שטח מסחרי של כ-15,000 מ"ר. בשנת 1979 אישר שר הפנים את תוכנית המתאר שהכינה קרתא למתחם ממילא, תוך התניה, שנוסף על תוכנית המתאר, על קרתא להגיש לרשויות התכנון תוכניות מפורטות לאזור המסחרי; במרץ 1988 אישרה את תוכנית הבינוי לאזור המגורים והמלונות; ובאפריל 1989 אושרה תוכנית החניון.
הדיונים בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה ובוועדה המחוזית בתוכנית המתאר, עד לאישורה המסויג בנובמבר 1979, התקיימו במהלך ארבע שנים; העניינים העיקריים שבמחלוקת היו הנמכת התוואי של רחוב יפו וקירויו, היקף הבנייה לצורכי מסחר, ובינוי חלק משטח הגן הלאומי. בסופם של הדיונים נדחתה בקשת קרתא לקירוי רחוב יפו, והיא נתבקשה להגיש תוכנית דרכים חדשה.
בנובמבר 1979 החליטה הוועדה המחוזית לתת תוקף לתוכנית מתאר ל-120 דונם במתחם ממילא למטרות האלה: 27.5 דונם לאזור מגורים ומלונות; 15.5 דונם לאזור מסחרי; 10 דונם לחניון תת-קרקעי ליד שער יפו, אשר מפלסו העליון יהיה שטח ציבורי פתוח; 31.5 דונם לשטח ציבורי פתוח (השטחים הציבוריים הם חלק מהגן הלאומי המקיף את העיר העתיקה); 29 דונם לדרכים; 6.5 דונם שבידי מנזר יועד לשימור. תוכנית המתאר אושרה בלי תוכניות מפורטות, ובהגבלה ששטח הבנייה בכל האזורים לא יעלה על 142,000 מ"ר. כן נדרשה קרתא להפקיד בוועדה המחוזית תוכנית דרכים ותוכניות בינוי מפורטות לחניון, לאזור המסחרי, ולאזור המגורים והמלונות.
על פי דרישת הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה הכינה קרתא תוכנית דרכים. בשנת 1981, לאחר שינויים ניכרים, אישרה הוועדה המחוזית את התוכנית. בשנת 1986 אישרה הוועדה תיקון לתוכנית הדרכים, שעיקרו הסבת הרחוב המרכזי של המתחם המסחרי (רחוב ממילא) למדרחוב. נוסף על תוכניות הדרכים הגישה קרתא לאישור רשויות התכנון שלוש תוכניות בינוי מפורטות: אחת לחניון שער יפו, אחת לאזור המסחרי ואחת לאזור המגורים והמלון.
הכנת התוכניות המפורטות בידי האדריכלים של קרתא והליכי אישורן במוסדות התכנון נמשכו כעשר שנים. מוסדות התכנון דרשו מקרתא להכניס שינויים ניכרים בתוכניות הבינוי המפורטות, להקטין את שיעור הבנייה וגובהה ולהבטיח שימורם של מבנים אחדים לאחר מאבקים ציבוריים, כדוגמת בית שטרן.
עבודות הפיתוח במתחם.
בתחילת שנות השמונים החלה קרתא בביצוע עבודות פיתוח ותשתית לסלילת כבישים ולהקמת מערכת קווי ניקוז, ביוב ומים במתחם. עיקר העבודות כללו את סלילת רחוב העמק, סלילת כביש גישה לשער יפו והורדת מפלס רחוב יפו.
העבודות שינו לחלוטין את הטופוגרפיה של האזור ונמשכו כעשר שנים. במהלכן הוקמו כבישים עוקפים זמניים ונערכו חפירות ארכאולגיות.
סלילת רחוב העמק.
בלב מתחם ממילא נפרץ כביש חדש (רחוב העמק) בין שער יפו לרחוב דוד המלך, שמשמש כנתיב חלופי לרחוב ממילא, שלפי התוכנית הפך למדרחוב צר מרוחבו המקורי (בשנות התשעים הוחלף שמו מרחוב העמק לרחוב יצחק קריב).
באוגוסט 1985, לאחר שהקבלן ביצע כ-40 אחוז מהיקף העבודה, הוא נקלע לקשיים כספיים והפסיק את העבודה. בדצמבר אותה שנה מסרה קרתא את המשך ביצוע העבודות לקבלן אחר, ואלה הסתיימו בסוף 1987.
במהלך העבודות נהרס חניון אוטובוסים של אגד שעמד במרכז תוואי הכביש.
הורדת מפלס רחוב יפו.
תוכנית המתאר של קרתא ביקשה להוריד את מפלס רחוב יפו ולקרותו, וכדי להמשיך ולאפשר גישה למכוניות לשער יפו, לסלול כביש גישה חדש צמוד למגדל דוד.
החברה להגנת הטבע הגישה התנגדות לתוכנית, עקב החשש לפגיעה בחומת העיר העתיקה, ובשרידים ארכאלוגיים שקבורים מתחת לרחוב יפו, שהיה גבוה בכעשרים מטר ממפלסו כיום.
ואכן בזמן העבודות, נחשפו פניה החיצוניים של חומת העיר מהתקופה האיובית בקטע שמחוץ לשער יפו. הממצאים הראו כי זהו קטע מביצור העיר שבנה השליט האיובי אל מלכ מועטם עיסא (קרי: מועזם), אחיינו של צלאח א-דין, בשנת 1212. כשבע שנים מאוחר יותר ציווה שליט זה להרוס את ביצורי העיר, שעל הקמתם שקד זמן קצר קודם לכן, מפחד שהצלבנים יכבשו מחדש את העיר ויקשה עליו לסלקם ממנה. מעשה זה הוא יחידאי בתולדות בנייתם של ביצורים.
עקב כך, שונתה התוכנית ובמקום כביש מקורה מלאה, נבנה רק גשר בין חניון קרתא לשער יפו. כמו כן נסלל הכביש מעל כלונסאות בטון כדי לשמר את הממצאים ארכאלוגיים במקום. בשטח שסמוך לקטע חומת העיר מהתקופה האיובית בקטע שנחשף, מתחת לגשר, היה אמור להיות גן ארכאולוגי, אך חברת קרתא מעולם לא השלימה את עבודות הפיתוח במקום.