מבקריו של סעיד.
סעיד לא היה היסטוריון, ובספרו נמצאו טעויות היסטוריות רבות. סעיד טוען לדוגמה, שטורקיה נכבשה על ידי מוסלמים לפני שכבשו את צפון אפריקה, בעוד שלמעשה נכבשה טורקיה על ידי הטורקים הסלג'וקים רק כארבע מאות שנים לאחר שפלשו המוסלמים לצפון אפריקה. דוגמה נוספת היא טענתו שבריטניה וצרפת שלטו במזרח הים התיכון במאה ה-17, בעוד שלמעשה האזור נשלט בתקופה זאת על ידי האימפריה העות'מאנית.
מבקריו של סעיד טענו כנגדו שהוא מפתח את ראיית המזרח כקורבן של תרבות המערב. לטענת מבקריו, בכך חיזק סעיד את תחושות האשמה שהיו קיימות בחוגים מסוימים במערב מחד, ונתן לגיטימציה ודחיפה לרגשי הנחיתות והרחמים העצמיים של המזרח מאידך.
מבקריו של סעיד טוענים כי האשמת העולם המערבי בתחלואי החברה הערבית מונעת את תיקון העוולות הקיימות בו. לדבריהם, מציאות של שנאה והפליה כלפי זרים, מיעוטים ונשים קיימת במזרח התיכון, והחוקרים המערבים אינם בודים אותה מלבם.
בביקורתו על סעיד כתב כריסטופר היצ'נס שהוא שלל כל אפשרות ל"לגיטימיות של התערבות מערבית ישירה בענייני האזור" ושהניתוח של סעיד ראה "כל סקרנות אירופית בנוגע למזרח התיכון כחלק מתוכנית גדולה לניצול ויצירת 'ספירה אוריינטלית' פאסיבית עשירה וראויה לבוז".
עוד ביקורת שהושמע כנגד סעיד הוא שהוא מתאר את המערב באופן סטראוטיפי ומונוליתי וכך מתייחס למערב כפי שהוא סבור שהמערב מתייחס למזרח בספריו.
הסוציולוג הומי באבא הציג את הגישה ההיברידית, המורכבת יותר, לתיאור מערכת יחסים בקולוניות, ולכן נתפס כמתנגד לגישתו של סעיד. סעיד ובאבא מתוארים אמנם כנמצאים על שני קטבים מנוגדים בספרות הפוסטקולוניאלית, אך יהודה שנהב טוען כי מדובר באופוזיציה מדומה וכי עמדתו של באבא אינה מנוגדת לשל סעיד, אלא משלימה אותה.
מבקרו הבולט ביותר של סעיד הוא ההיסטוריון היהודי-בריטי ברנרד לואיס. סעיד מתח על לואיס ביקורת ישירה בספרו. בתגובה תקף לואיס את סעיד בחריפות. הוא האשים אותו בכך שציטוטיו מתחום המזרחנות הם "אקראיים", וכי הוא מתקיים מציטוטים "ממקורות מקריים ושוליים" מבלי לציין את המקורות הראשיים. עוד טען כי האשמותיו את החוקרים המערביים בכך שלא התעמקו באספקטים הכלכליים הרוחניים והמדיניים של המזרח הן חסרות בסיס ונובעות מבורות מחקרית.
מריאן רבינוביץ'
מריאן רבינוביץ' (18 באוקטובר 1934 - 11 באוגוסט 2010) היה רופא גריאטר ושיקומי, גרונטולוג, סופר, מסאי וכותב זיכרונות, משורר ופסל ישראלי. מחלוצי הגריאטריה והרפואה הפליאטיבית בישראל.
ביוגרפיה.
רבינוביץ' נולד למשפחה יהודית בבוקרשט בירת רומניה, שם שרד עם משפחתו את הרדיפות נגד היהודים ואת הפרעות מימי השואה. בימי השלטון הקומוניסטי, כאשר הגישה משפחתו בקשה לעלייה לישראל, סולק מהאוניברסיטה לאחר חמש שנות לימודי רפואה.
בשנת 1962 עלה לישראל, המשיך ללמוד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים והתמחה ברפואה פנימית. בהמשך השתלם ברפואה שיקומית ובגריאטריה בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
פרופ' רבינוביץ' הקים ב-1973 וניהל את המערכת הגריאטרית בבית החולים שיבא בתל השומר, ובשנת 1983 ייסד את ההוספיס לחולי סרטן שמחלתם במצב מתקדם ביותר או המוגדרים כסופניים, על בסיס המודל הבריטי של הוספיס סיינט כריסטופר של ד"ר סיסלי סונדרס . בכך היה לחלוץ הרפואה הפליאטיבית בישראל. היה בין מייסדי עמותת עמדא לחולי אלצהיימר ומחלות דומות בישראל.
בספרי העיון שכתב התייחס מתוך עמדה של רופא ומדען הומניסט להתמודדות בני האדם עם תהליך ההזדקנות, לדרכי ההערכה של כוחות המטופלים הזקנים, ליחסים בין מטפלים ובין מטופלים בשלבים שונים של ההזדקנות, ולהתמודדות עם קרבת המוות.
אחרי שפרש לגמלאות התפנה יותר לכתיבה וליצירה אמנותית.
את רוב ספריו כתב במקור באנגלית.
נפטר בישראל בגיל 76.
חיים אישיים.
אלמנתו, בבט רבינוביץ', ילידת רומניה אף היא, הייתה ראש החוג לקרדיולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, שם היא מכהנת כפרופסור אמריטה. לאחרונה התמסרה גם היא ליצירה אמנותית בתחום המוזאיקה, הרישום והפיסול. לבני הזוג נולדו שלושה בנים והמשפחה התגוררה במושב שואבה.
קישורים חיצוניים.
עמדא, 67 (אוקטובר 2010)
https://web.archive.org/web/20130927205614/http://www.emda.org.il/Portals/10/emda%2067.pdf
גביע וורת'ינגטון
דייוויד אולירי
דייוויד אנתוני אולירי (באנגלית: David Anthony O'Leary; נולד ב-2 במאי 1958) הוא שחקן ומאמן כדורגל אירי לשעבר.
קריירת המשחק.
אולירי אמנם נולד בלונדון, אך כשהיה בן 3 משפחתו עברה להתגורר בדבלין. אביו של אולירי היה אירי במוצאו, והוא החליט לשחק עבור נבחרת אירלנד.
מועדונים.
אולירי חתם בארסנל ב-1973. הוא התקדם במחלקת הנוער של המועדון, ושיחק בקבוצת המילואים כשהיה בן 16. הופעת הבכורה שלו במדי הסגל הבוגר הייתה במשחק נגד ברנלי ב-16 באוגוסט 1975, ואף על פי שהיה רק בן 17 הוא השתתף ב-30 משחקים באותה עונה. במשך עשר השנים הבאות הוא היה שחקן הרכב קבוע בארסנל, והשתתף בכ-40 משחקים בממוצע בכל עונה (מלבד עונת 1980/1981 שבה היה פצוע והשתתף ב-27).
אולירי שיחק בעמדת הבלם הקדמי, והיה ידוע בזכות התמקמותו במגרש וסגנון המשחק שלו. אוהדי ארסנל כינו אותו "העכביש" כיוון שהצליח פעמים רבות לנצל את רגליו הארוכות על מנת להפריע למסירות של שחקנים יריבים. התואר הראשון שאולירי זכה בו עם ארסנל היה גביע ה-FA ב-1979, לאחר ניצחון 3 - 2 על מנצ'סטר יונייטד. אולירי השתתף גם בהפסדים במשחקי הגמר של גביע ה-FA ב-1978 וב-1980, ובהפסד בגמר גביע המחזיקות ב-1980. אולירי זכה לקבל את סרט הקפטן של ארסנל ב-1982, אך 18 חודשים לאחר מכן העביר אותו לגרהאם ריקס.
אולירי מחזיק במספר שיאי הופעות עבור ארסנל; הוא השחקן הצעיר ביותר שחצה את רף 100 ו-200 המשחקים, וכשהיה בן 26 בלבד הוא השתתף במשחקו ה-400 במועדון. הוא שבר את שיא 621 ההופעות של ג'ורג' ארמסטרונג בנובמבר 1989. בתקופה זו אולירי כבר לא היה הבחירה הראשונה לעמדת הבלם הקדמי לאור הצטרפותם של טוני אדמס וסטיב בולד, אך למרות זאת הוא השתתף ב-20 משחקי ליגה בעונת האליפות 1988/1989. הוא זכה עם ארסנל באליפות נוספת ב-1991, ובדאבל גביע ה-FA וגביע הליגה ב-1993, אך בתקופה זו הוא שימש בעיקר כמחליף. אולירי מחזיק בשיא של 722 הופעות במדי הסגל הבכיר של ארסנל, ובכל המסגרות הוא שיחק ביותר מ-1,000 משחקים.
אולירי הצטרף ללידס יונייטד ב-1993, לאחר 18 שנים בארסנל. לאורך עונת 1993/1994 הוא היה שחקן הרכב קבוע עד שנפצע בגיד אכילס, ובעקבות כך הושבת ממשחק פעיל. אולירי נרשם בסגל של לידס בתחילת עונת 1995/1996, אך בספטמבר הוא הודיע על פרישתו ממשחק פעיל כיוון שלא הצליח להתגבר על פציעתו. אולירי היה בן 37 בעת שפרש, והספיק להשתתף רק ב-14 משחקים בכל המסגרות במדי לידס.
נבחרת אירלנד.
הופעת הבכורה של אולירי במדי נבחרת אירלנד הייתה כמחליף בתיקו 1 - 1 מול נבחרת אנגליה ב-1976. אולירי לא נכלל בסגל הנבחרת בשנתיים לאחר מינויו של ג'ק צ'רלטון לתפקיד המאמן. אולירי לא נכלל בסגל הנבחרת שהשתתף בטורניר ידידות באיסלנד במאי 1986, ולאחר מכן סירב לוותר על חופשה משפחתית כשזומן בגלל מחסור בשחקנים. אולירי לא חזר לסגל עד נובמבר 1988, ולפיכך החמיץ את משחקי הנבחרת ביורו 1988.
שיא הקריירה של אולירי בנבחרת היה במונדיאל 1990. משחק שמינית הגמר נגד נבחרת רומניה הגיע להכרעה באמצעות דו-קרב פנדלים. פקי בונר הצליח למנוע מדניאל טימופטה להבקיע, ואולירי היה זה שהבקיע את הפנדל המכריע שהעלה את נבחרתו לרבע הגמר. הייתה זו גם הופעתו היחידה בטורניר, לאחר שעלה כמחליף במקום סטיב סטונטון.
זמן קצר לאחר המונדיאל הוא הבקיע את שערו היחיד בנבחרת, במסגרת הניצחון 5 - 0 על נבחרת טורקיה במוקדמות יורו 1992.
קריירת אימון.
לידס יונייטד.
לאחר שג'ורג' גרהאם החל לאמן את לידס יונייטד בספטמבר 1996, ואולירי קיבל את משרת עוזר המאמן של המועדון.
הנהלת לידס שקלה למנות את מרטין אוניל לתפקיד המאמן לאחר עזיבת גרהאם לטוטנהאם הוטספר, אך לבסוף החליטה למנות את אולירי לתפקיד. המועדון סיים במקום הרביעי בסוף עונת 1998/1999, והעפיל לגביע אופ"א. המועדון הצליח להעפיל עד לחצי גמר גביע אופ"א בעונת 1999/2000, ולבסוף הודח על ידי גלאטסראיי הטורקית. הפעם המועדון הצליח לסיים במקום השלישי בליגה ולהעפיל לליגת האלופות. הייתה זו ההשתתפות הראשונה של לידס בטורניר היוקרתי מאז עונת 1992/1993. בתקופה זו אולירי העניק את חסותו למשחק מחשב הנושא את שמו. שיווק המשחק החל בשנת 2000.
גם בטורניר זה העפיל המועדון עד לשלב חצי-הגמר, שבו הודח על ידי ולנסיה. היכולת בליגה הייתה פחות טובה בהשוואה לעונה הקודמת, והשחקנים נאלצו להסתפק בכרטיס השתתפות בגביע אופ"א. היה זה כישלון גדול עבור המועדון כיוון שהיושב-ראש פיטר רידסדייל לווה 60 מיליון לירות שטרלינג כנגד הצלחות עתידיות, ותכנן להשקיע אותם בהשתתפות ארוכת טווח בליגת האלופות.
שחקני לידס שיחקו היטב בתחילת עונת 2001/2002, ובחלק הראשון של העונה הובילו את הטבלה מספר פעמים. אולם, רמת המשחק ירדה במחצית השנייה של העונה, והמועדון הצליח לבסוף לסיים במקום השישי ולהעפיל פעם נוספת לגביע אופ"א. בעונה זו הוטל צל כבד על המועדון לאחר שארבעה שחקנים, כולל ג'ונתן וודגייט ולי בויאר מהסגל הבכיר, היו מעורבים בתקרית אלימה במרכז לידס שבה הותקף ונפצע צעיר ממוצא אסייתי. אולירי כתב ספר בנושא, וקרא לו "Leeds United On Trial".