הפעולה האחרונה בוצעה ב-7 בספטמבר, והסתיימה בפגיעה בנחתת. ב-8 בספטמבר, כאשר נחתם הסכם שביתת הנשק, נותרו בשירות חיל האוויר המלכותי האיטלקי פחות מ-61 מטוסי SM.79, מתוכם 36 מבצעיים. לאחר ההסכם, הפכו 34 המטוסים שחנו בדרום איטליה לחלק מחיל האוויר המלכותי האיטלקי שפעל לצד בעלות הברית כמטוסי מטען. המטוסים שנותרו בצפון איטליה הפכו לחלק מחיל האוויר של ממשלת הבובות, הרפובליקה של סאלו, וחלקם נקלטו בלופטוואפה. מספר קטן של מטוסים נשאר בשירות גם לאחר המלחמה בחיל האוויר האיטלקי ושימשו לתובלת נוסעים עד לתחילת שנות ה-50.
בשירות ה-RSI, 1943-1945.
לאחר שביתת הנשק, החליטה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית (RSI) להמשיך להשתמש ב-SM.79 כמפציצי טורפדו, אך רק 15 מטוסים חדשים נבנו, וחמישה נוספים שופצו במפעלי הרפובליקה. יחד עם המטוסים שהשתייכו בעבר לרג'יה אירונאוטיקה, ייצור המטוסים החדשים והשמשתם של מטוסים שאוחסנו, הגיע מספר מטוסי ה-SM.79 בשירות ה-ANR (Aeronautica Nazionale Repubblicana) ל-73 ומהם נוצרה קבוצה אווירית. רובם היו מגרסת SM.79 סימן III, שהציגה חימוש כבד יותר וללא מרכב ה"גונדולה" בגחונו של המטוס. רובם חנו בבסיס לונאטה פוזולו (Lonate Pozzolo) במחוז ונגונו (Venegono) שבצפון איטליה, עם בסיסים משניים בגוריציה ובפרוג'ה.
המשימות הראשונות נועדו להתנגד לצבירת הכוחות לאחר נחיתת בעלות הברית באנציו שהחלה ב-22 בינואר 1944. בערב ה-10 במרץ תקפו שישה SM.79 את ספינות בעלות הברית בסמוך לראש הגשר ומטוס אחד הופל. בליל 14–15 במרץ תקפו חמישה מפציצים את ראש הגשר בשנית. הקבוצה האווירית ספגה אבדות כבדות ב-4 באפריל, כאשר 13 מטוסים שטסו ללא ליווי לבסיסם בפרוג'ה הותקפו על ידי מטוסי P-47 שהפילו חמישה מהם. ב-5 בפברואר 1944 ביצעו תריסר מפציצים מגרסת SM.79 bis תקיפה ארוכת טווח נוספת על גיברלטר. על מנת לעמוד בטווח הטיסה בן 2,700 הק"מ, המריאו המטוסים מאיסטרה שבדרום צרפת, ונעשו בהם שינויים כמו הגדלת נפח המנוע, הוצאת המכשור להכוונת הפצצות, מכל דלק נוסף, פחות איש צוות והסרת כל המקלעים פרט לאחד. עשרה מתוכם הצליחו להגיע ליעד, להפתיע את המגינים ולשגר בהצלחה את הטורפדו שלהם. לשלושה מתוך המפציצים התוקפים אזל הדלק והם נאלצו לנחות בתחומי ספרד. האיטלקים טענו להטבעת ארבע ספינות בנפח כולל של 30,000 טונות, אך הבריטים לא דיווחו על ספינות שאבדו, בשל הרשתות נגד טורפדו שהגנו על הנמל. אף על פי כן, הייתה זו המתקפה האיטלקית הגדולה ביותר על גיברלטר בארבע שנות מלחמה.
ביולי 1944 הועברו מספר מפציצים לאזור אתונה וביצעו מספר משימות מוצלחות במזרח הים התיכון לפני שהוחזרו לבסיסם באיטליה ב-12 באוגוסט. באוקטובר 1944 הפכה למבצעית טייסת SM.79 שבסיסה במחוז לומברדיה אשר מנתה 10 מטוסים. ב-25 בדצמבר תקפה הטייסת שיירה בים האדריאטי מול חופי אנקונה והטביעו ספינת מטען בת 7,000 טון. למחרת היום השמיד מבנה של P-47 14 מפציצים שחנו על הקרקע בבסיסם הראשי בלונאטה פוזולו. במשימתה האחרונה של הקבוצה, תקפו והטביעו שני ה-SM.79 האחרונים שנותרו שמישים ספינה בת 5,000 טון מול החוף הדלמטי. התקיפה המוצלחת האחרונה של מפציצי טורפדו SM.79 הייתה, ככל הנראה, ב-5 בפברואר 1945, והסתיימה בהטבעת ספינת מטען מול חופי רימיני.
פצצה מעופפת מונחית רדיו.
ב-1942 הגה הגנרל האיטלקי פרדיננדו רפאלי (Ferdinando Raffaelli) את הרעיון של העמסת מפציץ SM.79 בחומרי נפץ והנחייתו מרחוק באמצעות גלי רדיו. ב-12 באוגוסט 1942, בזמן ששיירת מבצע פדסטל שייטה לאורך חופי אלג'יריה, המריא מבנה איטלקי שכלל את ה-SM.79, קאנט Z.1007 ששימש כמטוס להנחיית הרדיו וליווי של חמישה פיאט G.50 כדי ליירטה. לאחר שכיוון הטייס את ה-SM.79 לכיוון השיירה הוא נטש את המטוס, והשאיר ל-Z.1007 את מלאכת ההנחיה. מערכת ההנחיה כשלה והמל"ט טס ללא שליטה עד שאזל בו הדלק והוא התרסק על הר קלנצ'לה (Klenchela) שבאלג'יריה. לאחר הכישלון, תכנן רפאלי מטוס זול ופשוט יותר עשוי עץ כפצצה מעופפת מונחית רדיו, האמברוסיני A.R.4 החד-כנפי, בעל מנוע כוכבי מסוג פיאט A.80 בן 1,000 כ"ס, אשר נבחן ביוני 1943, אך הפסקת האש החלה לפני שהמטוס נכנס לייצור.
שירות.
המדינה הספרדית
המדינה העצמאית של קרואטיה
הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית
ממלכת רומניה
עיראק
לונה 9
לונה 9 (זיהוי סידורי: E-6N מס' 13) הייתה גשושית לחקר הירח ששוגרה על ידי ברית המועצות כחלק מתוכנית לונה. הגשושית שוגרה ב-30 בינואר 1966 ונחתה על הירח ב-3 בפברואר 1966. לונה 9 היא הגשושית הראשונה שנחתה רכות על הירח, ובכלל על גרם שמים שאינו כדור הארץ, והראשונה ששידרה מידע, כולל תצלומים, מפניו.
במשימה זו הפגינו הסובייטים שוב, אך בפעם האחרונה, את הובלתם במרוץ לחלל בכך שהקדימו את סרוויור 1 האמריקאית בכ-4 חודשים. 3 שנים מאוחר יותר הגיעה ארצות הברית ראשונה אל "קו הסיום" של המרוץ, עם הנחתת האדם הראשון על הירח במהלך משימת אפולו 11.
מבנה הגשושית.
החללית כללה שני חלקים, ששקלו יחד 1,538 ק"ג והגיעו לגובה של 2.7 מטרים:
הנחתת תוכננה להיפרד משלב הטיסה רגעים ספורים לפני הפגיעה בקרקע, רגע לפני ההיפרדות התנפחה כרית האוויר, שריככה את עוצמת הנחיתה שבוצעה במהירות של 22 קמ"ש.
מהלך המשימה.
לונה 9 שוגרה ב-31 בינואר 1966, 11:41 UTC, על גבי משגר מולוניה M מקוסמודרום בייקונור, למסלול חנייה סביב כדור הארץ. לאחר מספר שעות הופעל שלבו הרביעי של המשגר שהכניס את החללית למסלול מעבר ירחי. עם סיום הבעירה הושלך השלב הרביעי והחללית המשיכה בדרכה. ב-1 בינואר בוצע תמרון תיקון מסלול וב-3 בפברואר הגיעה החללית אל קרבת הירח. בגובה 8,300 ק"מ מעל פני הירח כוונו מנועי ההאטה של החללית. בגובה 75 ק"מ, 48 שניות לפני הנחיתה, במהירות של 2.6 ק"מ לשנייה, נתן הרדאר את ההוראה ומכלי הצד הושלכו, כריות האוויר התנפחו ומנוע ההאטה הראשי הופעל. בגובה 250 מטרים מעל פני הירח סיים המנוע הראשי את פעולתו ו-4 מנועי ההאטה הקטנים יותר הופעלו. בגובה 5 מטרים נגע חיישן נגיעה שהזדקר מן החללית בקרקע הירח והמנועים כובו. ברגע שכובו המנועים שוחררה הנחתת והיא פגעה בקרקע במהירות של 22 קמ"ש, קיפצה מעט (בזכות כריות האוויר) והגיעה לעצירה מלאה ב"ים הסערות", . הנחיתה הושלמה ב-3 בפברואר 1966, 18:45:30 UTC (21:45:30 זמן מוסקבה).
כ-250 שניות לאחר שהגיעה לעצירה נפתחו 4 "עלי הכותרת" וייצבו את הנחתת על הקרקע בשמשם כמעין כני נחיתה. לאחר שנפרשו ה"עלים" נפרשו 4 האנטנות ומצלמת הטלוויזיה החלה לפעול. התמונה הראשונה מפני הירח הושגה כ-15 דקות לאחר מכן, אך היא הייתה בעלת ניגודיות נמוכה מכיוון שהשמש הייתה רק 3 מעלות מעל לאופק. במשך פעילותה בוצעו 7 תשדורות בין כדור הארץ לנחתת, שנמשכו סך הכל 8 שעות ו-5 דקות. כמו כן נשלחו 3 סטים של תצלומי טלוויזיה מהנחתת. כשאוחדו התצלומים הם סיפקו 4 תמונות פנורמיות של סביבות הנחתת, כולל סלעים סמוכים והאופק עד למרחק של 1.4 ק"מ מנקודת הנחיתה. התצלומים הראו כי לונה 9 נחתה בסמוך לשפתו של מכתש בקוטר 25 מטרים ובנטייה של 15 מעלות. התמונה הפנורמית המלאה הראשונה צולמה על ידי לונה 9 ב-4 בפברואר בין השעות 1:50 ל-3:30 UTC, כאשר השמש הייתה 7 מעלות מעל לאופק. בהמשך היום צולמה תמונת פנורמה נוספת ועוד שתיים צולמו ב-5 וב-6 בפברואר. בנוסף לתצלומים נמדדו רמות הקרינה על קרקע הירח. ב-6 בפברואר 1966, בשעה 22:55 UTC, נגמרו הסוללות של הגשושית והיא חדלה לעבוד.
The Voice
סרדיניה-פיימונטה
ניהול מחזור חיי יישום
ניהול מחזור חיי יישום או ALM (ראשי תיבות באנגלית של: Application Lifecycle Management) הוא תהליך ניהול המקיף את כל שלבי מחזור החיים של יישום. ALM הוא ההיבט של PLM בתחום פיתוח תוכנה. התהליך כולל בתוכו את כל השלבים החל מניהול הדרישות, דרך הארכיטקטורה, הפיתוח, הבדיקות והיישום, וכלה בעדכון ובשחרור מהדורות ועד לשלב הסופי של התוכנה בו היא יוצאת מכלל שימוש.
שלוש נקודות ציון ישנן בתהליך של מחזור חיי תוכנה: ההתחלה - שלב הרעיון, שלב שבו התוכנה נכנסת לשימוש (Deployment) ושלב המוות, שבו אין לתוכנה ערך עסקי.
יתרונות עבודה עם ALM.
יתרונות עבודה עם ALM, מעקב על התהליך הכולל של התוכנה:
דוגמאות למחזורי חיי תוכנה.
ישנם סוגים שונים של מודלים לתהליך פיתוח התוכנה:
כלים עבור ALM.
התחשבות בשלושה היבטים אלו זהו צורך עבור כל ארגון ששואף למקסם את הערך העסקי של המוצר. כל אחד משלושת ההיבטים הוא מאתגר והשילוב של השלושה יחד הוא אפילו מאתגר יותר. כלי עבודה נכון יכול להקל על העבודה.
כלים לדוגמה:
Visual Studio Application Lifecycle Management.
Microsoft מציעים סט של כלים ששימוש בהם ישפר את הבנת צורכי הלקוח וגם את עיצוב, יישום ופריסת הקוד.
על ידי שימוש בכלים הללו ניתן להשיג את התוצאות הבאות:
סקוט ברוקס
סקוט ויליאם ברוקס (באנגלית: Scott William Brooks; נולד ב-31 ביולי 1965) הוא כדורסלן עבר, ומאמן כדורסל אמריקאי.
ראשית חייו.