לאלבום יצאו עוד שני סינגלים, "Beauty and a Beat" ו-"All Around the World" שנחלו הצלחה מועטה יותר, ועוד שיר "Right Here" שיצא כסינגל בארצות הברית בלבד.
הפקה וכתיבה.
האלבום יצא לאור ב-19 ביוני 2012 וציין מעבר מוזיקלי כאשר צלילי הטין פופ שאפיינו את אלבומיו הקודמים ננטשו, ובמקומם שולבו אלמנטים של סגנונות הרית'ם אנד בלוז והדאנס פופ. בניסיון לפתח סאונד בוגר יותר, ביבר חבר לטווח רחב של מפיקים אורבנים, ביניהם דיפלו, זד והפזמונאי המוערך מקס מרטין, ובנוסף אירח בשיריו אמנים כמו דרייק וניקי מינאז' הבאים מרקע דומה. האלבום קיבל ביקורות מעורבות ממבקרים, וכתב העת האמריקאי "Entertainment Weekly" היה בין תומכיו הבודדים כשבחר לשבח את האבולוציה המוזיקלית של הזמר והגדיר את האלבום כ"היכרות והמצאה מחודשות".
קידום.
סבב הופעות.
ב-29 בספטמבר 2012 ביבר התחיל את סיבוב ההופעות השני שלו "Believe Tour" שנפתח בגלנדייל שבאריזונה, והסתיים ב-8 בדצמבר 2013, בפרת'.
הסיבוב תמך באלבום "Believe" וגרף סכום של כ-209.9 מיליון דולר, דבר אשר הפך אותו לאחד מסיבובי ההופעות המצליחים ביותר בכל הזמנים ולשני המצליח ביותר של ביבר.
ג'סטין ביבר: Believe.
ב-3 באוקטובר הודיע ביבר על כוונתו לפרסם שיר חדש פעם בשבוע בימי שני במשך 10 שבועות כהקדמה לסרט ההמשך וסרט ההופעה השני שלו "ג'סטין ביבר: Believe". ב-23 בדצמבר 2013 כלל השירים שפרסם לאורך אותה התקופה אוגדו לכדי אלבום בשם Journals, שהפך לאלבום האוסף השני שלו וכלל בנוסף חמישה שירים חדשים. הסרט יצא לאקרנים יומיים לאחר מכן ונחל כישלון קופתי לעומת קודמו. מוקדם יותר באותו החודש סיבוב ההופעות שלו "Believe Tour" הגיע לסיומו.
הצלחה.
האלבום דורג במקום הראשון במצעד בילבורד 200, ובכך הפך לאלבומו הרביעי שהצליח לעשות כן, והוא נחל הצלחה גדולה במצעדים כשהגיע למקום הראשון ב-15 מדינות, כולל קנדה, ומלבד שתי מדינות הוא נכלל בעשרת המדורגים ביותר בכל 13 המדינות בהן האלבום נכנס למצעדים. "Believe" זכה בתואר פלטינה משולשת בארצות הברית ברזיל ומקסיקו, פלטינה כפולה בקנדה דנמרק ונורווגיה ובתארים פלטינה וזהב ב-8 מדינות אחרות.
אלבום הרמיקס.
ב-14 בדצמבר הוא התארח בשלישית אצל אלן דג'נרס והצהיר על כוונתו להקליט אלבום אקוסטי שני במספר בשם Believe Acoustic. האלבום יצא לאור ב-29 בינואר 2013 וכלל גרסה אקוסטית לשירים נבחרים מהאלבום Believe וגרסת לייב של שיר אחד, לצד שלושה שירים חדשים "Yellow Raincoat", "I Would" ו-"Nothing Like Us".
ילדי שי
ילדי שי היא סדרת ספרים פופולרית לילדים שנכתבה על ידי הסופרת החרדית מנוחה בקרמן. הספר הראשון בסדרה, "ילדי שי מגלים תושיה", יצא לאור ב-1978. שם הסדרה, "ילדי שי", הוא ראשי תיבות של "ילדי שכונות ירושלים", מקום מגוריה של הסופרת.
הסדרה.
סדרת הספרים הייתה ראשונה מסוגה בספרות החרדית והיא מקבילה במובנים רבים לסדרות פופולריות בציבור החילוני כמו "חסמבה" או "החמישייה הסודית". בשונה מספרים חרדיים רבים מאותה הסוגה, החבורה כוללת הן בנים והן בנות, שבדרך כלל פחות מעורבות ב"אקשן" של העלילה. עם זאת, בדרך כלל נשמרת ההפרדה המגדרית בעלילה.
סדרת הספרים מתארת את עלילותיה של חבורת ילדים משכונת עזרת תורה בירושלים. חבריה הם בני משפחת וולף - חני, שייקו ותמי, בתם המאומצת של הוולפים, ובני משפחת וייס השכנים לבניין, יענקי ובתיה.
הספרים האחרונים של הסדרה עוסקים במסעותיה של משפחת וולף במזרח הרחוק, אליו הגיעו בשליחות, ומלווים בתצלומים של מסע שערכה הסופרת עם בנותיה, משולבים באיורים ובתמונות אחרות.
ספרי הסדרה.
כל ספרי הסדרה יצאו לאור בירושלים, בהוצאת המחברת.
וילם קורץ
וילֶם קוּרְץ (בצ'כית: Vilém Kurz; 23 בדצמבר 1872 – 25 במאי 1945) היה פסנתרן ומורה צ'כי, שכיהן כפרופסור בקונסרבטוריון הממלכתי בלבוב ובווינה ובקונסרבטוריון של פראג. בין תלמידיו היו בתו אילונה שטפאנובה-קורצובה, אדוארד שטוירמן, רודולף פירקושני, גדעון קליין ורפאל שכטר.
קורץ ביסס את שיטות ההוראה שלו במידה רבה על שיטותיו של תאודור לשטיצקי ותלמידיו, שאותם פגש בימים שלימד בלבוב. לאחר שנים המשיכה בתו, אילונה שטפאנובה-קורצובה בפיתוחן.
הקונצ'רטו לפסנתר בסול מינור של אנטונין דבוז'אק.
קורץ נודע בעיבוד מחדש של תפקיד הסולו בקונצ'רטו לפסנתר בסול מינור, אופוס 33, של אנטונין דבוז'אק, שחובר במקור בשנת 1876. במשך למעלה מעשור לאחר ביצועו הראשון סבל הקונצ'רטו מהזנחה ומבוז מצד הביקורת. התייחסות נפוצה במשך שנים רבות הייתה, כי תפקיד הפסנתר נכתב "כמו לשתי ידיים ימניות".
בשנות העשרים לחייו, לקח עליו קורץ את משימת עיבודו של תפקיד הסולו, ובגרסה זו אף הרבה לבצעו. מאז אותם ימים, הודפסו הגרסה המקורית וזו של קורץ יחדיו במהדורת הפרטיטורה הביקורתית של אוטאקאר שורק (Otakar Šourek), זו מתחת לזו, כך שהסולן יכול לבחור איזו מן השתיים לנגן. גרסת קורץ נכנסה לרפרטואר הפסנתר הסטנדרטי. לבחירת הסולן אין השפעה על החומר התזמורתי המקורי של דבוז'אק. בשנת 1919 ניגנה אילונה קורצובה בביצוע ראשון את גרסת קורץ לקונצ'רטו של דבוז'אק בסול מינור, בניצוח ואצלב טאליך.
סופראפון, חברת ההקלטות הצ'כית, הוציאה תקליטור שבו איוואן מורבץ מנגן את הגרסה של קורץ, עם התזמורת הפילהרמונית הצ'כית בניצוח ייז'י בלוהלאווק, וראדוסלב קוואפיל מנגן את הגרסה המקורית של המלחין, עם התזמורת הפילהרמונית של ברנו בניצוח פרנטישק יילק.
יאיר אטינגר
יאיר אטינגר (נולד ב-21 באוקטובר 1972) הוא עיתונאי ישראלי וחוקר במכון הישראלי לדמוקרטיה.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים לאהרון ולאסתר אטינגר, משוררת.
אטינגר התחנך בתיכון הרטמן והשתתף בפעילויות שבט משואות של הצופים הדתיים בירושלים. בתום לימודיו הצטרף למסלול הצבאי שילוב במסגרת מכון הרטמן וישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים. לאחר שחרורו מצה"ל חזר ללימודיו במכון הרטמן, ובמקביל החל לסקר את תחומי הצבא והמתנחלים עבור המקומון "כל העיר". במהלך עבודתו במקומון למד באוניברסיטה העברית לימודי האסלאם, המזרח התיכון ומדע המדינה. בנוסף, עבר קורס כתבים של קול ישראל, ועבד ככתב בירושלים במערכת החדשות של רשת ב'.
בסוף 1997 הצטרף לעיתון "הארץ" כעורך במדור הכתבות, ולאחר מכן כעורך וכתב החוץ של העיתון. בשנת 2001 יצא ללימודים בפריז בבית הספר לעיתונות, שפעל בעבר בחסות האיחוד האירופי. עם שובו לישראל בשנת 2002, השתלב במערכת החדשות של "הארץ" ככתב לענייני האוכלוסייה הערבית בישראל, וסיקר בין היתר את דיוני ועדת אור שחקרה את אירועי אוקטובר 2000, את המפלגות הערביות בכנסת ואת הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית.
בחורף 2005 עבר להתגורר ביישוב נוה דקלים, בניסיון להביא את קולות התושבים והרבנים המקומיים על רקע התממשות תוכנית ההתנתקות, ובחמשת חודשי שהייתו בגוש קטיף פרסם ב"הארץ" עשרות רשימות וטורים תחת הכותרת "נוה דקלים".
בשנת 2006 עבר לסקר את החברה החרדית. לצד סיקור פרשיות אקטואליות כמו בג"ץ בית הספר בעמנואל, המאבקים סביב מצעד הגאווה בירושלים והפעלת חניון קרתא, הוא מרבה לעסוק בניתוח של תהליכים פנימיים בחברה החרדית, ושל סוגיות דת ומדינה כגון משבר פרויקט הגיור הממשלתי שפרץ ב-2008, משבר רבני צהר והירידה במעמדה של הרבנות הראשית לישראל.
במאי 2017 הודיע אטינגר שבתום עשרים שנה ב"הארץ" הוא עוזב את העיתון ומצטרף למכון שלום הרטמן בניו יורק, כשבמקביל יוסיף לקחת חלק בתוכנית החרדים של המכון הישראלי לדמוקרטיה. בספטמבר 2017 מונה לכתב ג'רוסלם פוסט בניו יורק. בשנת 2018 פרסם יחד עם הסוציולוג נסים ליאון את הספר "בְּאֵין רוֹעֶה; ש"ס וההנהגה החרדית-מזרחית אחרי עידן הרב עובדיה יוסף", שיצא בהוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה.
בספטמבר 2019 יאיר חזר לישראל והתחיל לעבוד בתאגיד השידור הישראלי בתפקיד פרשן לענייני דת ומדינה לצד עקיבא וויס.
בדצמבר 2019 יצא לאור ספרו: "פרומים - המחלוקות שמפצלות את הציונות הדתית". הספר זכה בפרס ספר השנה ע"ש הלל קוק של המכון למחשבה ישראלית, לשנת 2021.
חיים אישיים.
אטינגר נשוי, ואב לשלוש בנות. מתגורר בירושלים.
קישורים חיצוניים.
על ספרו:
פרס דייקסטרה
פרס אדסחר ו. דייקסטרה בחישוב מבוזר (Dijkstra Prize) הוא פרס המוענק פעם בשנה. משנת 2000 מוענק הפרס עבור מאמרים שהייתה להם השפעה ניכרת בתחום החישוב המבוזר.
מלכתחילה הוענק הפרס בוועידה האקדמית השנתית בתחום החישוב המבוזר (PODC) של ACM (האגודה הבינלאומית של מדעני מחשב) ונקרא PODC Influential-Paper Award.
בשנת 2003 שונה שם הפרס לשמו הנוכחי והוא נקרא על שמו של אדסחר דייקסטרה שזכה בפרס ב-2002 על מאמר בנושא ייצוב עצמי, והלך לעולמו זמן קצר לאחר מכן.
משנת 2007 ממומן הפרס על ידי PODC וההתאחדות האירופית לתאוריה של מדעי המחשב (EATCS).
בשנים האחרונות, חלוקת הפרס מתבצעת לחלופין בכינוס DISC של EATCS בשנים אי-זוגיות וב-PODC בשנים זוגיות.
גובה הפרס הוא 2,000 דולר אמריקאי.
אילונה שטפאנובה-קורצובה
אילונה שטפאנובה-קורצובה (בצ'כית: Ilona Štěpánová-Kurzová 19 בנובמבר 1899 בלבוב - 25 בספטמבר 1975 בפראג) הייתה פסנתרנית קונצרטים צ'כית ומורה לפסנתר, פרופסור באקדמיה לאמנויות של פראג. בין תלמידיה איוואן מוראבץ. אילונה שטפאנובה-קורצובה הייתה בתו של הפסנתרן וילם קורץ ואמו של הפסנתרן פאוול שטפאן.
חייה.
אילונה שטפאנובה קורצובה היא בין נציגיה ידועי השם של אסכולת הפסנתר הצ'כית. הציבור הרחב מכיר אותה כמורה מכובדת ופופולרית, שהעמידה הרבה פרשנים מעולים במשך חייה. הקריירה שלה כפסנתרנית נשכחה במידה מסוימת בימינו.