בשנת 1972 החלה באתר חפירת הצלה אותה יזם מנהל המוזיאון העירוני נהריה. החפירה בוצעה על ידי גרשון אדלשטיין ארכאולוג אגף העתיקות והמוזיאונים. בחפירת ההצלה זוהה המבנה שנחשף ככנסייה ביזנטית מפוארת. המשך החפירה של האתר התקיים בשנים 1974 ו-1976 בהשתתפות קלודין דופין מומחית לתקופה הביזנטית.
כדי לשמר את האתר מימנה העיר בילפלד מגרמניה, עיר תאומה של נהריה, מבנה גדול מעל האתר. בשנת 1988 הגיעה משלחת מומחים מבילפד ששחזרה קטעים מרצפת הפסיפס. האתר נפתח לציבור במרץ 1988. במשך מספר שנים היה האתר חלק מאתרי הסיור של המוזיאון העירוני בנהריה, לאחר מכן נסגר האתר לביקורי הקהל. נכון לנובמבר 2013 האתר עדיין סגור למבקרים.
כהוקרה לעיריית בילפלד על תרומתה לשימור האתר נקראו הרחובות המובילים לאתר "רחוב בילפלד" ו"שביל בילפלד".
הכנסייה מופיעה בסקר הארכאולוגי של ישראל במפה 5-נהריה ומפת עמקה, בשם חורבת עיתאים מספר אתר 58.
מיקום הכנסייה.
הכנסייה שהתגלתה ניצבת על גבעה, היא חלק מאתר ארכאולוגי שנקרא "חורבת עיתאים". אתר זה היה יישוב גדול שראשיתו בתקופה הפרסית הוא היה מיושב גם בתקופה הרומית והביזנטית. היישוב שכן על הדרך שהייתה מיושבת בצפיפות בין אנטיוכיה לעכו. יישובים אלה חוברו בשנת 56 לספירה בדרך שנסללה בימי נירון קיסר. כנסיות נוספות שנמצאו על דרך זאת היו בחניתה, עברון, סוחמאתא ושבי ציון ועוד.
היישוב שכן מצפון לנחל געתון וממזרח לכביש עכו-ראש הנקרה של היום. כיום שוכנות על האתר שתי שכונות של נהריה, שכונת שרת מצפון, ושכונת כצנלסון מדרום. שטח האתר הוערך בסקר הארכאולוגי כ-100 דונם.
מצפון מערב לכנסייה נחפר בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 שדה קברים שכלל עשרים ושתיים מערות קבורה ועשרים ושמונה קברי יחיד. מערות הקבורה היו בשימוש החל מהמחצית השנייה של המאה ה-2 ועד המאה ה-4. קברי היחיד תוארכו לשנים שבין המחצית השנייה של המאה ה-1 עד המחצית הראשונה של המאה ה-2 לספירה. מערת קבורה נוספת נחשפה בשנת 1988 מדרום מערב לכנסייה.
מצפון מזרח לכנסייה התגלו בשנת 1955 שלושה כבשנים לייצור קנקנים. האתר נסקר גם בסקר ארץ ישראל המערבית של הקרן לחקר ארץ ישראל ונמצא שרובו הרוס.
מבנה הכנסייה.
הכנסייה היא בסיליקה שאורכה הוא 28 מטר ורוחבה 17.70 מטר שנבנתה על שרידי מבנה מהתקופה הביזנטית היא מסתיימת בשלושה אפסיסים (גומחות). בחזית האפסיס המרכזי שהיה הגדול מבין השלושה, ניצבה בימה אליה עלו בשתיים-שלוש מדרגות. אולם הכנסייה חולק על ידי שני טורי עמודי שיש שבכל אחד מהם היו שישה עמודים. העמודים הסתיימו בכותרות שעוטרו בדגמים מעולם הצומח. על פי החופרים, העמודים תמכו בקורות עץ שעליהן ניצבו שתי גלריות שרוחבן היה כרוחב אולם התווך המרכזי של הכנסייה.
קירות הכנסייה נבנו מאבנים מקומיות מסותתות, שטויחו בטיח עבה. להערכת החוקרים בקירות הכנסייה הותקנו חלונות. הממצאים הארכאולוגיים כללו שברים רבים של זכוכית שטוחה שמקורם כנראה בחלונות.
רצפת הפסיפס של הכנסייה הונחה על גבי אדמה שהונחה על השרידים הקודמים. בחזית הבימה מול האפסיס המרכזי על רצפת הפסיפס, גודר חלק מהכנסייה בסורג. הסורג נבנה משנים-עשר לוחות שיש. כל לוח היה בגובה של 0.6 מטר, ואורכו נע בין 1.5-1.2 מטר. בין הלוחות הפרידו 10 עמודי שיש. לוחות השיש והעמודים עוטרו בתבליטים. כל אחד מהלוחות הופיעה כתובת ביוונית שהוקדשה ללאוניטיס הכוהן ובני משפחתו שהיו תורמי הסורגים. שניים מהלוחות עוטרו בשני איילים שפניהם לכוון המרכז וביניהם צלב.
בשטח שגודר על ידי הסורג ניצבו שני שולחנות משיש, על חלק מרגלי השולחנות שעוצבו כעמודים, נחקקו צלבים. על חלק מכותרות הרגליים נחקקו שלוש האותיות היווניות IAP. השערת החופרים היא שמדובר כנראה בשמו של יואן ארכיאפיסקופוס שהיה הארכיבישוף של צור בשנת 555 לספירה. זיהוי זה גם נסמך על מציאת שמו של הארכיבישוף בכתובת שנמצאה בכנסייה עתיקה בסוחמאתא. תיארוך הכנסייה נעשה על פי הכתובת והממצאים האחרים בכנסייה.
רצפת הפסיפס.
רצפת הפסיפס השתרעה על כל שטח הכנסייה. רוב האולם עוטר בדגמים של קשקשים בצבע לבן כשקודקוד הקשקש עוטר באדום. רצפת הכנסייה הוקפה בפס שעוטר במדליונים שכללו דמויות אדם, בעלי חיים וצמחים. במרכז האולם מול האפסיס המרכזי והבימה נמצא עיטור רוזטה בקוטר 1.6 מטר העשויה מדגמים גאומטריים שנתנו תחושת עומק. מול האפסיס המרכזי וקרוב אליו נמצא עיטור של שני טווסים כשפניהם זה מול זה וביניהם אמפורה. פס המדליונים שהקיף את הסיטראות הוא ברוחב של 60 ס"מ, מתוך הפס שרדו 87 מדליונים, אורך הפס ששרד 57 מטר. האפסיסים מעוטרים בדגמים גאומטריים.
ליצירת הפסיפס השתמשו באבני הפסיפס מאבן גיר מקומית, בחרסים לצבע צהוב ובקוביות זכוכית לצבעים כחול וירוק. הצבעים המופיעים ברצפת הפסיפס הם: שחור, אפור, אדום, ורוד, חום, צהוב, אוכרה, ירוק, כחול ותפוז. גודל אבני הפסיפס הם 8 על 8 מ"מ. בדמויות האדם השתמשו עבור הפנים, הידיים והרגליים באבני פסיפס בגודל 5 על 6 מ"מ.
רוב הסצנות במדליונים מתוארות במדליון אחד, מספר סצנות מתוארות בשני מדליונים למשל סצנת הצייד ובידו רומח התוקף נמר.
המדליונים ששרדו כוללים 11 דמויות אדם, 9 דמויות הן עירומות פרט לצעיף על הצוואר ומשולש המכסה את הערווה. דמות אחת "צייד הציפורים" לבושה לחלוטין, ודמות אחת "המחלל" ערומה לחלוטין. עיצוב הדמויות העירומות הוא בניגוד למה שהיה נהוג בפסיפסים מהמאה ה-6 שבה נהגו לעצב דמויות הלבושות על פי האופנה באותה עת.
דמויות בעלי החיים מגוונות וכוללות שוורים, אייליים, פסיון, כלב, נמר, תיש אריה, תרנגול ודמויות נוספות. מעולם הצומח תוארו גפן, רימון, תפוח ופירות נוספים.
סופה של הכנסייה.
על פי הממצאים הארכאולוגיים הכנסייה נהרסה בשרפה עזה. החופרים משערים שהשרפה התרחשה בעת הכיבוש של ארץ ישראל על ידי האימפריה הסאסאנית שהתרחש בשנת 614 בתקופת שלטונו של המלך הפרסי ח'וסרו השני. סימני שרפה דומים נמצאו גם בכנסיות בשבי ציון ובעברון.
השרפה אחזה בגג העץ שקרס יחד עם הנברשות והקישוטים מברונזה שהיו תלויים על גבי השרשראות. השיש נותץ התפזר והתפורר. האש השפיעה גם על צבעי הרצפה, היא יצרה בחלק מהמקומות כתמים שחורים ולבנים. נמצאו גם כמויות גדולות של עופרת מותכת. בצידה הדרומי של הכנסייה ליד האפסיס נמצאו שבעה קנקני אגירה גדולים וצלחות חרס. השערת החוקרים היא שהקנקנים כנראה הובאו לשם על ידי האנשים שביקשו מחסה בכנסייה.
דמות ISO
כתר מוראלי
כתר מוראלי או כתר חומה (בלטינית: corona muralis) הוא כתר שמעוצב בצורת חומות או צריחים.
בעת העתיקה.
בעת העתיקה היה הכתר סמל של אל שמגן על עיר. כך לדוגמה האלה היוונית טיכה שהייתה פטרונית של ערים רבות, מתוארת בפסלים ובפסיפס חבושה בכתר זה.
בצבא הרומי הוענק הכתר כעיטור לחייל הראשון שטיפס על חומה של עיר נצורה והניף את הנס הרומי. הכתר היה עשוי או מצופה זהב ומעוצב כחומה משוננת.
בהרלדיקה.
בהרלדיקה משמש הכתר בסמלי ערים או מחוזות. הכתר יכול להופיע מעל המגן או כמטען במגן עצמו. טינקטורת הכתר תהיה תמיד צבע על מתכת, דהיינו החומה עצמה עשויה זהב או כסף והקווים המתארים אותה צבועים אדום, שחור וכדומה. עם זאת, יש יוצאים מהכלל, בעיקר בסמלים גרמניים, בהם החומה אדומה והקווים שחורים.
לעיתים מוגדר דירוג לפיו יש לעצב את הכתר: בסמל כפר, הכתר יהיה בעל שלושה צריחים; בעיירה, ארבעה צריחים; בעיר, חמישה; או בדירוג שונה, אם כי אין כללים אחידים ולא תמיד יש צריחים לחומה. באיטליה, כתר זהב עם חמישה צריחים יכול להתווסף לסמלה של כל עיר, וכתר כסף ללא צריחים יכול לשמש בסמל מחוז. קיימים כתרים שמבליטים את חשיבותם בכך שהחומה בנויה ממספר קומות. במקרים מסוימים נוסף עיטור מעל החומה כגון נשר או ענפי צמחים.
הכתר מופיע בסמל אוסטריה, סמל מילאנו, ליסבון, סאו פאולו וערים אחרות בגרמניה, בספרד ובמקומות נוספים.
פיגוע בשוק מחנה יהודה
מצפה הימים
מצפה הימים הוא מלון בוטיק מרשת ישרוטל שכולל בתוכו ספא ומשק חקלאי אורגני הממוקם בין ראש פינה לצפת.
היסטוריה.
המלון, על גלגוליו השונים, פועל משלהי שנות ה-60. בשטח המלון קיים משק אורגני מלא, המכיל בוסתן, חלקות גידול חקלאיות, דיר עזים, רפת ועוד. המשק מספק למלון חלק ניכר מתצרוכת המזון הקבועה. במלון יש ספא וטיפולים שונים, בריכה חצי אולימפית, ג'קוזי, סאונה, מסעדה צמחונית, 96 חדרים בגדלים שונים, ספרייה, גלריה, חנות לממכר מוצרי המשק, חנות המלון וחנות מזכרות. בנוסף לצד המלון פועלת מסעדת הגורמה מוסקט.
שטח המלון הוחכר לראשונה על ידי ד"ר אריך יעקב ירוסלבסקי (ירוס) (1892–1984), אשר החכיר את הקרקע מפיק"א ב-1926. רק כ-40 שנה לאחר מכן הוא התחיל לבנות את המלון, כ-12 חדרים ראשונים. ד"ר ירוסלבסקי הביא עמו את רעיון הגידולים האורגניים (אם כי בזמנו לא קראו לדבר כך) ופיתח אותו בשטח שחכר. בשנת 1982 מכר את הזכויות בשטח לבעלות פרטית שתמשיך את חזונו בנוגע לפיתוח המקום, ובשנת 1984 נפטר ד"ר ירוסלבסקי בגיל 92.
במלון מצפה הימים מסעדת שף בניצוחו של ארז קומרובסקי. המסעדה מציעה מגוון של מנות גורמה הנשענות ברובן על הגידולים בחווה האורגנית של מלון מצפה הימים.
בפברואר 2016 נרכש המלון על ידי רשת המלונות ישרוטל. באמצע שנת 2018 נכנס המלון לשיפוצים עד ל-15 בינואר 2020, שבמהלכו שודרגו השטחים הציבוריים וכן הוגדל מספר החדרים מ-97 ל-115.
אהרון מדואל