"הידיעה ההתייחסותית המשתמעת" (implicit relational knowing) שהיא אינה מודעת ואינה מילולית, יוצרת "שדה אינטרסובייקטיבי" ובו מידע על דרכו של המטופל להיות עם המטפל וכן מידע על דרכו של האחרון להיות עם המטופל. בטיפול מתמשך, השדה האינטרסובייקטיבי נהיה מורכב יותר, ובו אפשרויות לאינטראקציות קוהרנטיות ומסתגלות יותר.
ידיעה זו מאפשרת נגישות לא מודעת של המטופל אל עולמו הפנימי של המטפל. דוגמה לכך היא חשיפתו של המטפל ותפיסת עולמו דרך האופן בו הוא חוקר את תפיסת המטופל. עצם בחירת השאלות או כלי התערבות אחרים מצביעה על תפיסת עולמו, דעותיו ועולמו הפנימי.
מידע רב זה, עובדתי ורגשי, מועבר מהמטפל אל המטופל באופן בלתי נמנע וללא שליטת המטפל.
ניסיון להימנע מכל חשיפה שכזו הוא ככל הנראה בלתי אפשרי.
כיוון שכך, טוענים תאורטיקנים התייחסותיים ובין-אישיים כי ניתן לעשות בחשיפה זו שימוש מועיל.
חשיפה עצמית בהיסח הדעת.
מחשבה תחילה יכולה לסייע במקרים בהם לא ניתן להימנע מחשיפה עצמית, למשל בנוגע לחשיפה של זהות המטפל שעולה מתוך סגנון הלבוש שלו או מתוך התנהגותו במרחב הציבורי. עם זאת, חשיפה עצמית יכולה להיגרם בשגגה במהלך הפגישה הטיפולית בתגובה לדבריו של המטופל או התנהגותו.
מחשבה תחילה יכולה לסייע במקרים בהם לא ניתן להימנע מחשיפה עצמית, מנגד, חשיפה עצמית יכולה להיגרם בשגגה במהלך הפגישה הטיפולית בתגובה לדבריו של המטופל או התנהגותו.
לדוגמה, מטפלת עלולה להגיב באופן שלילי מול הצהרה של מטופלת שהחליטה לבצע הפלה, בעוד שכוונתה הייתה להגיב בטבעיות ולסייע למטופלת לבדוק את הסיבות והמניעים שלה.
שימוש בחשיפה עצמית ככלי התערבות.
חשיפה עצמית יכולה לסייע ליצירת אינטימיות כשהיא מבוססת על אמון ורצון לקרבה. עם זאת, היא עלולה להרחיק אם היא נעשית בצורה הגנתית או חושפנית יתר על המידה. שמירה יתרה על פרטיות עלולה להצביע על צורך לשמור על עצמי שברירי, העלמת המודע או הלא מודע, עוינות או בושה, ויכולה ליצור תחושת בדידות.
חשיפה עצמית מועילה יותר כשהיא קשורה במישרין לתהליך הטיפולי מאשר לחייו הפרטיים של המטפל, ובכל מקרה עליה לענות על האינטרסים של המטופל.
אינטרסים אלו יכולים להיות, למשל, צורך ביצירת נפרדות בתהליך של ספרציה-אינדיבידואציה, צורך באתגור ההגנות הנרקיסיסטיות או צורך ביצירת מודל תקין למערכת יחסים.
למשל, כדי להיות זמין למטופל יכול המטפל לחשוף רגשות אל המטופל ואף להתייחס לחותם שמשאיר המטופל על המטפל.
הקושי המרכזי של מטפל לחשוף את הסובייקטיביות שלו נובעת מהצורך לוותר על האנונימיות המסורתית. העיסוק בסובייקטיביות של המטפל מתאים לחלק מהתהליך הטיפולי, אך לעיתים עיסוק זה נחווה כפולשני ומפריע. עיסוק יתר במטפל עשוי להפריע למטופל לשים את המטפל ברקע ולהתענג על החוויה של להיות לבד בנוכחות המטפל.
האיזון בין התמקדות במטופל ובין התבוננות בסובייקטיביות של המטפל דומה לרעיון המרחב המעברי של ויניקוט, שמבקש ליצור תחום ביניים בין דמיון למציאות, פנים לחוץ, ובהקבלה, בין ההסתכלות פנימה למבט אל האחר. איזון זה משתנה ממטופל למטופל ואף משתנה לאורך תהליך טיפולי של מטופל מסוים.
כיוון שחשיפה עצמית קיימת ללא אפשרות להימנע ממנה, קיימת מחלוקת לגבי מינון החשיפה והכוונה שמאחוריה.
נטען כי הדגש שיש לשים כשעוסקים בחשיפה עצמית אינו בחשיפה עצמה, אלא בחוויה של המטופל את הסובייקטיביות של המטפל. ביטוי התפיסה של המטופל את המטפל הופך את המטפל לסובייקט נפרד בנפשו של המטופל.
מטופלים רבים מבקרים עצמם על האופן בו הם תופסים את האחר, ולכן הם מבטלים תפיסה זו או נמצאים בערפל לגבי היחסים שלהם עם האחר. לכן, הרשות לעסוק בכך בטיפול חיונית להצלחתו.
עם זאת, חשיפת הרגשות של המטפל כלפי המטופל אינה נתפסת על פי חלק מהתאורטיקנים כמיטיבה עם התהליך הטיפולי, ועלולה לפגוע בתפיסה של תפקיד המטפל.
חשיפה עצמית כהיבט של גבולות בטיפול.
הגבולות של היחסים הטיפוליים מתייחסים למגע, למרחב אישי, למקום ולזמן, לתשלום על הטיפול, לקבלת מתנות ולנתינתן, וכן לחשיפה העצמית. כמו בהיבטים האחרים, גם גבולות ברורים של החשיפה העצמית הם מהותיים ביחסים הטיפוליים, והתאמתם לצורכי המטופל מבחינת מינון ועיתוי משמעותית להצלחת התהליך. גם הימנעות מחשיפה עצמית שמונעת מהפחד להפר את הגבולות יכולה ליצור סביבה טיפולית סטרילית, ואף עלולה להסב נזק ליחסים הטיפוליים ולמטופל עצמו.
ההתנהלות מול הגבולות הטיפוליים, ובהם החשיפה העצמית, תלויים בגורמים שונים שיש להתחשב בהם לפני קבלת החלטה ויש לה השפעה מכרעת על התהליך הטיפולי, היחסים הטיפוליים והצלחת הטיפול. חשיפה עצמית לא יכולה להיות מזיקה, נצלנית, או שלא תעמוד בסטנדרטים מקצועיים. יש לבחון את הכוונות של החשיפה ולראות אם מטרותיה תואמות למטרות הטיפול שהוסכמו בתחילת התהליך. המטפל נדרש להימנע ממניעים אישיים או ממענה לצרכים האישיים של המטפל. המטפל צריך לשקול בכובד ראש את הצרכים הייחודיים של כל מטופל, ואת ההיסטוריה האישית והטיפולית שלו, בידיעה שכל מטופל יכול להגיב בצורה שונה לפעולה או מחווה של המטפל.
כדי להחליט אם חשיפה עצמית היא מקובלת או מסייעת למטופל, נטען כי המטפל צריך לשאול את עצמו מספר שאלות המבוססות על כללי האתיקה של המטפלים:
חשיפה עצמית כהיבט של העברה נגדית.
על פי הפסיכואנליזה, העברה בטיפול היא הפניה לא-מודעת של רגשות המטופל מאדם אחר אל המטפל; העברה נגדית היא תגובת המטפל להפניית רגשות אלו של המטופל כלפיו, או הזדהותו עימם. הספרות הפסיכואנליטית מתייחסת לחשיפה עצמית כאפשרות ביטוי ישיר של העברה נגדית של המטפל, ולפיכך ככלי טיפולי להבנה מעמיקה יותר שלו.
אחד מתפקידיה של ההעברה בטיפול הוא צמצום אחיזתן של תבניות יחסים מהעבר. גישות מסוימות רואות צורך ליצור תבניות חדשות, כאשר היחסים הטיפוליים הם זירה משמעותית ליצירה של תבניות אלו. לשם כך המטפל צריך להיות פעיל יותר, בעל מעורבות ונוכחות ממשית יותר ביחסים הטיפוליים.
בתהליך הטיפולי יש למטופל נקודת תצפית משמעותית על המטפל, וביכולתו להבחין אפילו בהיבטים שהמטפל עצמו לא ראה. המטפל צריך לאפשר למטופל לבטא את האבחנות שלו לגבי המטפל, ולשם כך על המטפל לזנוח את עקרון האנונימיות ולשתף בחוויה שלו מהטיפול. היחסים הטיפוליים מושפעים מהפסיכולוגיה של המטפל, וכדי שתתאפשר חקירה אמיתית של היחסים נדרשת נכונות מצד המטפל לחשוף את עצמו, לעיתים גם היכן שלא נוח לו.
חשיפה עצמית היא עדות לאנושיותו של המטפל, לחוסר המושלמות שלו והפגיעות שלו, והיא עשויה להביא את המטופל לחוש חופשי ליצור חקירה משמעותית בטיפול.
תפיסת המטפל כחלק מהיחסים הבין אישיים שניתן ללמוד מהם על האופן בו המטופל יוצר קשרים והתנהלותו בהם, הופכת את שותפותו האותנטית להכרחית.
החשיפה העצמית של החוויה של המטפל (חשיפה שלרוב נמנעים ממנה כדי שלא להסיט את הזרקור אל המטפל) מעניקה למטופל מקום רב יותר. המטופל מודע לנוכחותו של אדם אחר בטיפול. יש בו צורך לדעת את כוונותיו, ערכיו והנחותיו. צורך זה לא נעלם אם המטפל מצהיר שמידע זה לא רלוונטי. נכונותו של המטפל לחשוף מידע זה מסייעת לו להימנע מתפיסת מרכז הבימה ויוצרת כנות הדדית שהכרחית לשיתוף פעולה.
הגישה ההתייחסותית רואה את המטופל והמטפל כמשפיעים זה על זה, בניגוד למחשבה שהשפעה זו היא חד סטרית, כמו שהיה ניתן להבין מהשימוש במושג העברה נגדית. ההשפעה היא הדדית, אך לא סימטרית או שוויונית. תפיסה זו מתחזקת לאור ההמשגה של ההשפעה ההדדית שביחסי האם והתינוק שעלתה ממחקריהם של ביבי ולחמן משנת 1988.
לילדים יש מוטיבציה גבוהה להכיר את העצמי של הוריהם. באופן מקביל להמשגה הקלייניאנית על הפה שמחפש את השד, כך קיים גם רכיב נפשי מקביל שתפקידו למצוא ולהכיר רכיב דומה אצל אמו. האופן בו מטופל חווה את הסובייקטיביות של המטפל מאפשר התבוננות אל ניסיון הילדות של המטופל במגע שלו עם הסובייקטיביות של הוריו.
לדוגמה, במקרה בו מטופל מציין כי הבחין שהמטפל כועס, מקנא או פתייני, מטפל קלאסי יתייחס לתובנה כהעברה; לעומת זאת, מטפל התייחסותי יבקש לדעת מה עשה או אמר המטפל שהוביל למסקנה זו, ויבקש שיתאר את האופן בו הוא תופס את עולמו הפנימי (או את הסובייקטיביות) של המטפל. הוא מניח שהמטופל יכול להבחין ברגשותיו, לעיתים אף לפניו. מטפל כזה לא ינטוש את ההסתכלות של המטופל פנימה, אלא יביא לאיזון בין ההסתכלות אל העולם הבין-אישי ובין העולם התוך-נפשי.
תצורות החוויה המוקדמות שנוצרות אצל האדם, נוצרות טרם רכישת השפה. ממצאים מתאוריית ההתקשרות, ממדעי המוח וממחקר פעוטות, מראים כי אירועים משמעותיים בינקות נשמרים אצל האדם לא כזכרונות שניתן לתרגם למילים, אלא כתחושות גופניות ואַפקטים המאופיינים בהיעדר עיבוד ואינטגרציה. לכן חלק נכבד נמצא בחוויה הלא-מילולית, המתבטאת באמצעות העברה נגדית בגוף וברגש, ובמעשים (Enactments) שנוצרים ביחסים הטיפוליים. מעשים אלו לרוב הם הדרך היחידה של המטפל לגשת אל חוויות ראשוניות או טראומטיות של המטופל. הם יכולים להיות מעובדים רק אם יושג שיתוף פעולה עם המטופל, ולעיתים קרובות רק אם המטפל יחשוף קודם מחוויותיו. תמלול החוויה של המטפל יכולה לסייע למטופל לראות ולתת מילים לחוויה טרום-מילולית שלו.
תאורטיקנים רבים ניסו להרחיב את מושג ההעברה הנגדית כך שיתייחס לא רק להעברה הנוצרת אצל המטופל, וההעברה הנגדית הנוצרת בעקבותיה אצל המטפל, אלא גם לתגובה ההפוכה, זאת שנוצרת אצל המטופל בעקבות התחושות העולות אצל המטפל.