הברות בול לדוגמה הן:
גם תבניות קצביות נפוצות (סדרת בולים במקצב) הן בעלות שמות מזהים.
טבלה (כלי נגינה)
וליקה קלדוסה
ג'ונתן ליית'ם
ג'ונתן לתם
מידתי
איוון קראמסקוי
איבאן קראמסקוי
איבאן קרמסקוי
איבן קרמסקוי
איבן קראמסקוי
איוון קרמסקוי
איוון שישקין
איבן שישקין
איבאן שישקין
אליאב שוחטמן
אליאב שוחטמן (נולד בשנת 1941) הוא משפטן ישראלי, מומחה למשפט עברי וחוקר התחום. מכהן כפרופסור מן המניין במכללת שערי משפט. בנוסף, הוא מכהן כפרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים. חתן פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשמ"ט (1989) ופרס א.מ.ת לשנת 2011.
ביוגרפיה.
נולד בישראל למאיר שוחטמן, מחברי סיעת "אל המקור" של הפועל המזרחי וסמנכ"ל במשרד הפנים, שאביו היה מראשי תנועת המזרחי העולמי, ולמרים, בתו של הרב יהושע קניאל, לשעבר רבה הראשי של חיפה, דרכו הוא דור שביעי למשתתפי עליית תלמידי הגר"א.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב. ב-1967 נשא את רחל לבית בן נון (בונין), אחותו של אורי צבי בן נון, לשעבר מנכ"ל מפעלי ים המלח וחברת החשמל. מתגורר בשכונת קריית משה שבירושלים ואב לתשעה.
פעילות אקדמית.
לשוחטמן תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית מ-1966. את התואר השני סיים ב-1969 ואת התואר השלישי ב-1976.
תחומי ההוראה האקדמיים ותחומי המחקר בהם מתמקד שוחטמן הם משפט עברי, סדר הדין בהלכה ובבתי הדין הרבניים ודיני נישואין וגירושין.
לאורך פעילותו האקדמית, קיבל שוחטמן בשנים 1987 ו-1996 מלגות חוקר אורח מאוניברסיטת הרווארד. בשנת 1982 כיהן כחבר מערכת ב"שנתון המשפט העברי". בשנים 1987–1988 כיהן כחבר ועדה לתיקון תקנות הדיון בבתי הדין הרבניים שהוסמכה על ידי הרבנות הראשית. בשנת 1995 כיהן כחבר בוועדת פרידמן לקביעת קריטריונים להקצבות המשרד לענייני דתות. בשנת 1996 כיהן כחבר מערכת בכתב העת "נתיב". בשנת 1999 כיהן כיושב ראש הוועדה הלימודית של אגודת נוער שוחר משפט עברי. בשנת 2002 כיהן כחבר בוועדה להכנת חוקי היסוד שמינתה הממשלה. בשנים 2003–2004 כיהן כחבר בוועדה להערכת מכונים תורניים שהוקמה על ידי משרד החינוך.
שוחטמן חבר בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי.
ירחמיאל לוקאצ'ר
ירחמיאל לוקאצ'ר (לוקא) (1898 – 1942?), היה מהמפקדים הבולטים של הארגון הצבאי המחתרתי "הקיבוץ".
ביוגרפיה.
נולד בטשקנט שבאימפריה הרוסית, וגדל בבית מסורתי וציוני. בשנת 1913, בגיל 15, הגיע לטיול לפלשתינה, הודיע להוריו שהוא נשאר בארץ והחל ללמוד בגימנסיה הרצליה. בשנת 1917 ביקר ג'מאל פאשה בגימנסיה והציע לצעירים להתגייס לצבא הטורקי. לוקאצ'ר התנדב ושירת בצבא כמדריך טירונים ומתורגמן. בתום המלחמה שב ארצה לסיים את לימודיו. הוא התקבל לארגון "השומר", שהיה בשלבי פירוק, ובשנת 1921 הגיע לקיבוץ כפר גלעדי.
עם פירוק ארגון "השומר" ואיחודו עם "ההגנה", הקים לוקאצ'ר ביחד עם ישראל שוחט וחברים נוספים מגדוד העבודה את ארגון "הקיבוץ", שלא קיבל על עצמו את מרות 'ההגנה'. לוקאצ'ר תכנן וביצע את ההתנקשות בקצין המשטרה הערבי תאופיק ביי א-סעיד, שאותו ראו כאחראי לטבח היהודים בבית העולים ביפו במאורעות תרפ"א (בשיתוף חברו לספסל הלימודים בנימין בוכמן). בנוסף, לוקאצ'ר תכנן וביצע את פעולת ה"אכס" (קיצור המילה "אכספרופריציה" - החרמה), שבה החרימו אנשי הקיבוץ 12,000 אלף לירות זהב ממבריחים, כשהם מתחזים לחיילים איריים מהצבא הבריטי.
בכסף שהוחרם השתמשו לבניית סליק נשק גדול בכפר גלעדי, ונרכש נשק רב ותחמושת בישראל ומחוצה לה. בשנת 1924 נשלח לוקאצ'ר לגרמניה לרכוש נשק וללמוד באקדמיה הצבאית. בשהותו בגרמניה נתפס לרעיון הקומוניזם. בשובו ארצה ארגן מספר קורסים לאימון צבאי לחברי הקיבוץ. בגלל התקרבותו לקומוניזם הוא סולק מכל תפקיד בקיבוץ, עזב עם משפחתו לתל אביב והתחבר למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פ.ק.פ). הוא קשר קשרים עם ערבים, דיבר ערבית וסייר בארצות ערב והעביר נשק לדרוזים במלחמתם בצרפתים. בשנת 1930 נלכד על ידי הבריטים בעבר הירדן, אך בהשתדלות חבריו, שזכרו לו את חסד נעוריו, הסכימו הבריטים לשחררו, בתנאי שיעזוב את הארץ עם משפחתו.
לוקאצ'ר עבר לברית המועצות ביחד עם משפחתו, ולמד שלוש שנים באקדמיה הצבאית. בשנת 1936 הואשם בבגידה, ונשלח לחמש שנות עבודת כפייה בסיביר.
בשנת 1941 שוחרר ושב למשפחתו, אך ב-1942, בהיותו בן 43, נאלץ להתגייס לצבא האדום למרות רצונו; לדברי אשתו הוא אמר לה "בשביל קומוניזם כזה לא ראוי להילחם, ובטח לא למות". הוא נשלח לחזית סטלינגרד, משם לא חזר.
בבית הקברות בכפר גלעדי יש אבן זיכרון ללוקאצ'ר, ובה מצוין כי הלך לעולמו ב-1937. מסתבר שעובדה זו נקבעה על סמך עדות מוטעית של המרגל ישראל בר, שראה, לדבריו, מטוסים גרמניים מפציצים את מכוניתו של לוקאצ'ר במלחמת האזרחים בספרד. רק לאחר שחזרה אשתו של לוקאצ'ר ארצה בשנת 1989, כשהיא מעל 90, נודעה האמת על סופו.
יצחק מאיר מגור
ג'יימס אייבורי
ג'יימס פרנסיס אייבורי (באנגלית: James Francis Ivory, נולד ב-7 ביוני 1928) הוא במאי קולנוע אמריקאי, נודע במיוחד כשותף בחברת מרצ'נט ואייבורי הפקות יחד עם המפיק איסמעיל מרצ'נט והתסריטאית רות פראוור-ג'אבוולה. היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר לבמאי הטוב ביותר, על סרטיו זכרונות מאחוזת הווארד, שארית היום וזכרונות אהבה מפירנצה. ב-2018 זכה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר עבור הסרט "קרא לי בשמך".
שנים ראשונות.
אייבורי נולד בברקלי שבקליפורניה וגדל בקלאמת פולס שבאורגון, שם למד אדריכלות ואמנות. סרטו הראשון היה "ארבע לפנות בוקר", סרט קצר שהופק ב-1953 במסגרת לימודי הקולנוע שלו באוניברסיטת דרום קליפורניה. ב-1957 קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטה זו. סרט הגמר שלו, סרט תיעודי שצילם בוונציה, זכה לשבחי הביקורת. ב-1961 צילם סרט תיעודי נוסף, הפעם בהודו, בשם "The Delhi Way" (יצא לאקרנים ב-1964) והכיר את איסמעיל מרצ'נט שהפך לשותפו למערכת זוגית ולעשייה האמנותית עד מותו בשנת 2005.
מרצ'נט ואייבורי.
ב-1961 ייסד עם איסמעיל מרצ'נט את חברת ההפקות שהפיקה למעלה מ-40 סרטים עד מותו של מרצ'נט ב-2005. ב-1963 צירפו השניים את התסריטאית רות פראוור-ג'אבוולה.
רוב סרטי החברה בוימו על ידי אייבורי והופקו על ידי מרצ'נט, לתסריט מאת רות פראוור-ג'אבוולה והיו מבוססים על רומנים או סיפורים מאת א.מ. פורסטר, הנרי ג'יימס וג'אבוולה עצמה. עלילות הסרטים מתרחשות לרוב במאה ה-19 או ב"תקופה האדוארדית" באנגליה, בארצות הברית או בהודו והם עשירים בעיצוב סגנוני, תלבושות תקופתיות וכדומה.
פרסים.
כאמור, היה אייבורי מועמד לשלושה פרסי אוסקר לבימוי. הוא זכה בפרס באפט"א ב-1987 עבור הסרט "זכרונות אהבה מפירנצה" וב-1992 עבור הסרט "זכרונות מאחוזת האוורד". ב-1987 זכה בפרס "אריה הכסף" של פסטיבל ונציה עבור הסרט "מוריס" וב-1992 זכה בפרס מיוחד של פסטיבל הקולנוע בקאן.
זכה בפרס אוסקר ובפרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר עבור הסרט "קרא לי בשמך".
אברדין (סקוטלנד)
ישורון שיף
ישורון שיף (ה' באלול ה'תרע"ה, 25 באוגוסט 1915 - 3 בפברואר 1974) היה מראשוני הקצינים הבכירים במשטרת ישראל.
ביוגרפיה.
שיף נולד למאיר שיף וחסיה גינצבורג בראשון לציון וסיים לימודיו בגימנסיה העברית הרצליה, לאחריהם הוכשר להוראה ומשנת 1935 למד מזרחנות באוניברסיטה העברית בירושלים. אחיו הוא הסופר מידד שיף. בשנת 1933 החל לעבוד בהוראה בכפר הנוער בן שמן ולימד ערבית ומקצועות נוספים. כמורה לערבית הועסק גם בסמינר בבית הכרם ועבד כמתרגם קטעי עיתונות מערבית עבור המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. בשנת 1938 מונה למזכירו האישי של ראש המחלקה, משה שרתוק.
שיף היה חבר ארגון ההגנה ובוגר קורס סגנים במסגרתה. במלחמת העולם השנייה התגייס ליחידת החפרים היהודים בצבא הבריטי והוצב לשרת ביוון, מצרים, קפריסין, עיראק ופרס. בין פעולותיו עסק בעידוד עלייה מעיראק (עם אנצו סרני), בשיכון פליטים מפולין בטהראן, ועם הקמת הבריגדה היהודית היה מראשוני חבריה. בשנת 1946 שוחרר, הועסק על ידי קרן קיימת לישראל והחל בלימודי משפטים. החל בתקופה זו ועד הקמת מדינת ישראל פעל מטעם ההגנה ושימש מפקד גדוד מכמש, מפקד ההגנה באזור ים המלח, ולאחר מכן עוזר אישי למפקד מחוז ירושלים דוד שאלתיאל. בתקופת ההפוגה הראשונה השתתף במשא ומתן עם הלגיון הערבי.
עם הקמת משטרת ישראל היה מבכירי קציניה. באוגוסט 1948 נתמנה למפקד משטרת מחוז ירושלים ובשנת 1949 מונה למפקד מחוז הצפון. במאי 1951 נתמנה לראש אגף החקירות והיה סגן המפקח הכללי. בשנת 1953 פרש משירות המשטרה.
שיף סירב להצעה לשמש סגן הממונה על הכנסות המדינה במשרד האוצר ועם שחרורו שימש מנהל חברת "סרן" לייצור פלסטיק. בשנת 1957 מונה למנהל הראשון של חברת "אפיקי נפט" ופיקח על עבודות קו צינור אילת-אשקלון. באמצע שנת 1960 עבר לנהל את חברת נפטא. בין נובמבר 1962 לנובמבר 1964 כיהן כשגריר ישראל בליבריה. בינואר 1973 היה שיף אורח התוכנית "חיים שכאלה" שהביאה אותו, אדם שלא היה מוכר עד אז בציבור הרחב, לאור הזרקורים.
שיף נפטר מהתקף לב בפברואר 1974 ונקבר בבית העלמין הדרום.
אב לשתי בנות מנישואיו לרות, בתם של זליג וד"ר פרומה ויצמן, אחותו של חיים ויצמן.
יהושע בן יהוצדק
יְהוֹשֻׁעַ (יֵשׁוּעַ) בֶּן יְהוֹצָדָק היה כהן גדול, ממייסדי בית המקדש השני.