דאגה לבטיחות בכל הנוגע למאכלי קנאביס היא צריכת יתר אשר נגרמת בדרך כלל מההשפעות המתעכבות של קנאביס שנבלע. כתוצאה מכך, אכילת קנאביס גרמה למספר הביקורים הרפואיים ביותר בהשוואה לצורות אחרות של צריכת קנאביס. בנוסף, כמות הקנאביס בכל מוצר בודד יכולה להיות משתנה מאוד וזה גורם תורם נוסף לצריכת יתר. בנוסף, לאנשים יכולות להיות תגובות שונות מאוד לאותה כמות THC כאשר 2.5 מ"ג יספיק לאנשים מסוימים שיחושו בהשפעות בעוד שאחרים נדרשים 50 מ"ג.
פסיכולוגי.
ריכוז גבוה של THC הוכח כגורם להזיות, הזיות וחרדה אצל אנשים מסוימים; לרוב, התסמינים הללו נמשכים רק כל עוד אותו אדם שיכור, אך אנשים מסוימים יכולים להיות מושפעים למשך מספר ימים.
ילדים.
מוצרי קנאביס אכילים רבים בארצות הברית ארוזים באופן שפונה לילדים, יחד עם זאת מאכלי קנאביס היו הגורם העיקרי לביקורי בריאות הקשורים לצריכת קנאביס מקרית על ידי ילדים.
OwnBackup
למור ננסי שעיר אוזן
למור ננסי שעיר אוזן (שם מדעי: "Allocebus trichotis") הוא מין יחיד בסוגו ממשפחת הלמורים הצמריים החי ביערות הגשם בצפון-מזרח מדגסקר. זהו אחד המינים הפחות נחקרים מבין הלמורים, כשהוא תואר ב-1875 בידי החוקר אלברט גונטר ושרידיו נמצאו בכמה מוזיאונים. הוא נחשב שנים למין שנכחד בטבע אך נמצאו מספר פרטים חיים שלו ב-1989. כיום הוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
אורכו של הלמור 125 עד 145 מ"מ עם זנב שעיר באורך 150 עד 195 מ"מ ומשקלו מגיע ל-75 עד 98 גרם. הפרווה שעירה וצבעה אפור-חום עם חלקים כהים יותר לאורך עמוד השדרה. האוזניים של הלמור שעירות מאוד, מה שמאפיין אותו משאר בני משפחתו הדומים לו.
למור זה הוא פעיל לילה המחפש בין ענפי העצים חרקים שונים, צוף ומוהל שאותם הוא מקלט בלשונו הארוכה ביותר. בימים הלמורים נחים בחללי עצים, לעיתים בקבוצות קטנות ואף עם מיני למורים אחרים. הלמורים ממליטים עד 4 גורים בעונה הגמושה שבין נובמבר לדצמבר. הלמור יכול להיטרף בעיקר בידי טורפי מדגסקר כמו הפוסה ומיני ינשופיים.
הוא נפגע בטבע עקב כריתת יערות מסיבית וכן מציד בידי האדם ועקב בידוד האוכלוסיות.
נשיקת חצות
נשיקת חצות (באנגלית: That Midnight Kiss) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1949 בבימויו של נורמן טאורוג, עם מריו לנצה (בתפקידו הראשי הראשון בסרטים), קתרין גרייסון ואתל ברימור בתפקידים הראשיים.
בסרט מופיע גם הפסנתרן/מנצח חוסה איטורבי בתפקיד עצמו כשחקן, מנצח ופסנתן. גם אחותו הפסנתרנית אמפרו איטורבי מופיעה בסרט.
הצלחת הסרט הביאה להפקת הסרט הבא - הזמיר מניו אורלינס גם הוא בבימויו של נורמן טאורוג עם מריו לנצה וקתרין גרייסון.
תקציר העלילה.
אביגייל ביודל (אתל ברימור) היא אלמנה עשירה שגרה בפילדלפיה) ותומכת באמנים ובעיקר בבית האופרה בהנהלתו האומנותית של המנצח והפסנתרן חוסה איטורבי.
נכדתה פרודנס (קתרין גרייסון) חזרה מחמש שנות לימודי מוזיקה באירופה ואביגייל שבילדותה מנעו ממנה הוריה להיות זמרת, שואפת לתת לה תפקיד ראשי באופרה.
איטורבי בוחן את פרודנס ששרה לו בליווי מורתה (אמפרו איטורבי בתפקיד עצמה). הוא מתרשם מקולה ובלחץ של אביגייל הוא מסכים לקבלה לאופרה. חסר רק טנור ראשי שישיר למולה והם מחתימים את הטנור המפורסם בטלי (תומאס גומז) שהוא גדל גוף ומגושם ופרודנס אינה סובלת אותו. גם איטורבי מגיע למסקנה שהם אינם מתאימים.
יום אחד חוזרת פרודנס לדירתה ומגלה שם בחור צעיר שר מנגן את האריה "Mamma Mia, Che Vo' Sape" היא נפעמת מקולו. הוא מציג את עצמו כג'וני דונטי (מריו לנצה), בעל משאית שעובד בחברת שליחוית ביחד עם חברו ג'פרי (קינן ווין) הוא מספר לה שבצבא הופיע לפני חיילים וכי עזב את השירה כדי להתפרנס. הוא מזמין אותה למסעדה אותה מנהלים הוריו.
פרודנס משכנעת את איטורבי להגיע אתה למקום עבודתו של ג'וני ושם בוחן אותו איטורבי באריה "דמעה אחת חטופה" ("Una Furtiva Lagrima") מתוך שיקוי האהבה של דוניצטי. כולם מתלהבים כולל איטורבי. הוא מזמן אותו לאופרה ולאחר אימון מופיע ג'וני בהצלחה באריה "אאידה השמימית" ("Celeste Aïda") מתוך אאידה של ג'וזפה ורדי.
כולם מתלהבים ממנו פרט לבטלי שמתרגז וקורע את החוזה שלו.
בין ג'וני לפרודנס מתפתחת אהבה. ג'וני שוכר להקה ושר לה בלילה שיר. היא יורדת בחצות והם מתנשקים (מכאן שם הסרט).
העניין מסתבך לאחר שמגיעים אליה שמועות שג'וני מאורס עם מרי (מרג'ורי ריינולדס) שעובדת אתו בחברת השליחויות. היא מראה לו יחס קר ובעצם מנתקת את היחסים עמו ובטלי נקרא שוב לשיר לצידה.
לאחר זמן מתברר לה שהשמועות לא נכונות, בטלי "משתכנע" להתפטר וג'וני חוזר לבמה והם מופיעים במופע גדול עם מקהלה ושרים לפי המוזיקה של הסימפוניה החמישית של צ'ייקובסקי בניצוחו של חוסה איטורבי.
משקאות קנאביס
איילט טריפולי
איילט טריפולי (בטורקית עות'מאנית: ایالت طرابلس شام; בערבית: طرابلس الشام) היה איילט של האימפריה העות'מאנית. הבירה הייתה בטריפולי. שטחו המדווח במאה ה-19 היה .
האיילט נמתח לאורך החוף, מהגבולות הדרומיים של הרי נור בצפון, אל הנקיק של ג'וניה דרומה, אשר הפריד בינו לבין שטחה של סנג'ק צידון-ביירות.
יחד עם ערי החוף שכללו מוסלמים סונים ונוצרים מארונים, הערים לטקיה, ג'בלה, בניאס, טרטוס, טריפולי, בתרון וגבל, האיילט כללו את ואדי אל-נסארה (עמק הנוצרים), את הרי אנסריה, שיושבו על ידי העלווים, כמו גם מרחבי הצפון של רכס לבנון, שם רוב התושבים היו נוצרים מארונים.
היסטוריה.
השלטון העות'מאני באזור החל בשנת 1516, אך האיילט לא הוקם עד 1579, אז הוקם מהמחוזות הצפון-מערביים של איילטים דמשק וחלב.
בתחילת הכיבוש העות'מאני בשנים 1516–1579, ענייני הסנג'ק היו תחת שליטה של אמירי אסאף הטורקמנים מ-Ghazir בקיסרואן. כאשר הוקם האיילט מחדש בשנת 1579, הועמדה משפחה חדשה של טורקמנים, הספאים, והם החזיקו בשלטון עד מותו של בן המשפחה, יוסוף, בשנת 1625.
בשנים 1800–1808, 1810–1820 ו-1821–1835 מושל האיילט היה מוסטפא אגא ברבר.
חטיבות מנהליות.
האיילט כלל חמישה סנג'קים בין השנים 1700–1740 כדלקמן:
קראטה במשחקים האולימפיים
קראטה במשחקים האולימפיים נערכו לראשונה, ובפעם היחידה, במסגרת אולימפית באולימפיאדת טוקיו (2020).
קראטה במשחקים התקיימו בשתי קטגוריות: קומיטה וקאטה. בתחרות הקומיטה התחרו שישים מתחרים מרחבי העולם, לעומת עשרים בלבד שהתחרו בתחרות הקאטה. בשתי הקטגוריות התחרות קבוצות גברים וקבוצות נשים.
היסטוריה.
עוד בשנות ה-70 ניסה ז'אק דלקורט להביא להצבעות בוועד האולימפי את אישור משחקי הקראטה במשחקים האולימפיים. בשנת 2009, בהצבעה שערך הוועד האולימפי הבינלאומי, קראטה לא קיבל את הרוב הדרוש של שני שלישים על מנת להפוך את הענף לספורט אולימפי.
בחודש ספטמבר 2015, קראטה נכלל ברשימת הענפים המועמדים להיחשב כספורט אולימפי יחד עם בייסבול, סופטבול, סקייטבורדינג, גלישת גלים, וטיפוס צוקים. באוגוסט 2016 הצביע הוועד האולימפי הבינלאומי בעד הכללת כל הענפים.
מבנה התחרות.
תחרות הקראטה האולימפית העמידה שמונה מדליות זהב: שש לתחרות הקומיטה (עם שלוש קטגוריות משקל לכל מין) ושתיים לתחרות הקאטה (אחת לכל מין).
איילט בצרה
איילט בצרה (בטורקית עות'מאנית: ایالت بصره) היה איילט של האימפריה העות'מאנית. שטחו המדווח במאה ה-19 היה .
היסטוריה.
לבצרה היה בעבר ממשלה תורשתית (מולקיאט), אך היא צומצמה לאיילט רגיל כאשר נכבשה על ידי הסולטאן מהמט הרביעי. בשנת 1534, כאשר העות'מאנים כבשו את בגדאד, נכנע ראשיד אל-מוגאמיס, האמיר הבדואי ששלט אז בבצרה, לעות'מאנים. בצרה הפכה למחוז עות'מאני בשנת 1538, ומושל עות'מאני מונה עד 1546. מאוחר יותר הוכפף האיילט לאיילט בגדאד בתקופת השושלת הממלוכית בעיראק, אולם הוא הופרד מבגדאד שוב בין השנים 1850–1862.
תומאס מק'קנן
תומאס מקיין תומפסון מק'קנן (באנגלית: Thomas McKean Thompson McKennan; ) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן לזמן קצר כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא מילרד פילמור.
ראשית חייו.
תומאס מק'קנן נולד בניו קאסל שבדלאוור, כבנם של קולונל ויליאם ואליזבת תומפסון מק'קנן. בהמשך הוא עבר עם משפחתו לוושינגטון שבפנסילבניה. ב-1810 הוא סיים את לימודיו בקולג' וושינגטון. הוא היה חבר האגודה הספרותית המאוחדת בקולג' וושינגטון. ב-1813, במקביל ללימודי המשפטים הוא עבד כמורה בקולג'. ב-1814 התקבל מק'קנן ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצועו בוושינגטון. בהמשך הוא היה חבר בחבר הנאמנים של הקולג' והתבקש מספר פעמים לשמש כנשיא הקולג', אך סירב.
קריירה פוליטית.
בשנים 1815–1816 שימש מק'קנן כסגן התובע הכללי של פנסילבניה, ובשנים 1818–1830 הוא היה חבר מועצת העיר וושינגטון. ב-1830 נבחר מק'קנן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו בשנים 1831–1839. בעת כהונתו הוא שם בראש מעיינו את נושא מכסי ההגנה. בבחירות של 1838 הוא סירב להתמודד פעם נוספת לבחירה מחדש ופרש מכהונתו בבית הנבחרים. בשנים 1842–1843 הוא כיהן שוב בבית הנבחרים במקומו של יורשו בתקופת כהונתו הקודמת שנפטר, ג'וזף לורנס, מטעם המפלגה הוויגית וכאיש הסיעה האנטי-מזונית. בתקופת כהונתו זו בבית הנבחרים שימש מק'קנן כיושב ראש ועדת בית הנבחרים לדרכים ותעלות.