מהפכת 1932 הצליחה רק משום שהיא נתמכה על ידי יחידות צבאיות שהונהגו על ידי קצינים אנטי-מלוכניים. בין 1933 לסוף 1938 הצבא התחזק בעוד פְּרָאיָה פָהוֹנְפוֹנוֹפֶּאִיאַסְנָה היה בתפקיד החדש של ראש ממשלת תאילנד. השנים שקדמו למלחמת העולם השנייה התאפיינו בשילוש התקציב הצבאי, הקמתה בשנת 1934 והתפשטותה של תנועת נוער צבאית לאומנית, ולבסוף גם הצטרפות למדינות הציר עקב חשש מפני הכוח הגדל של האימפריה היפנית (ראו הפלישה היפנית לתאילנד). בתוך מצב זה לקח פלק פיבונסונגרם את מושכות השלטון והפך לדיקטטור צבאי. בתגובה איחד פרידי באנומיונג צבא שחרור תאי שנתמך בידי בעלות הברית וראשיו הוכרו כמנהיגיה הלגיטימיים של תאילנד. הדיקטטורה של תאילנד הייתה הראשונה מני רבים שלקחו כוח דיקטטורי על המדינה דרך הצבא. דיקטטורים כגון שרית תאנראט ותאנום קיטיקצ'ורן סימלו את ההשפעה הרבה של הצבא מעל הפוליטיקה המדינית. לאחר ההפיכה בתאילנד (2014) עלה לשלטון משטר צבאי חדש תחת הגנרל פריות צ'אן-אוצ'ה.
קובל (פירושונים)
אלפאוס (אי)
האי אלפאוס (באנגלית: Alfeus Island; בבולגרית: остров Алфеус) הוא אי סלעי הממוקם בסמוך מצפון לאי סמית' באיי שטלנד הדרומיים, אנטארקטיקה.
אורכו של האי 310 מטרים (בכיוון מערב - דרום-מערב); רוחבו של האי 120 מטרים.
האי ממוקם 660 מטרים מערבית - צפון-מערבית מכף סמית'; 3.7 קילומטרים מזרחית - צפון-מזרחית מנקודת דליאן; ו-1.06 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית מהאי בארלו.
היסטוריה.
מיפוי האי.
האי מופה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009, ובשנת 2018.
מקור השם.
האי נקרא על שם ספינת הדיג אלפאוס, שהייתה בבעלות החברה הבולגרית "דיג האוקיינוסים - בורגס" (בבולגרית: Океански риболов – Бургас), שאוניותיה דגו בסמוך לאיי ג'ורג'יה הדרומית, איי קרגלן, איי אורקני הדרומיים, איי שטלנד הדרומיים וחצי האי האנטארקטי בין השנים 1970 וראשית שנת 1990. הדייגים הבולגרים, יחד עם דייגים מברית המועצות, פולין וגרמניה המזרחית היו חלוצי תעשיית הדיג המודרנית באנטארקטיקה.
בזיל רתבון
גבול דרום אפריקה–לסוטו
גבול דרום אפריקה–לסוטו הוא הגבול הבין-לאומי המפריד בין דרום אפריקה ללסוטו. אורך הגבול הוא 909 ק"מ, והוא יוצר לולאה שלמה, שכן לסוטו היא מובלעת המוקפת כולה בדרום אפריקה. הגבול עובר בנהר קלדון , קו פרשת המים של הרי דראקנסברג, הנהר אורנג', הנהר מחלנג וסדרת גבעות המצטרפות למחלנג בחזרה לנהר קלדון.
היסטוריה.
אנשי סוטו היוו משטר מובהק בשנות ה-20 של המאה ה-19 תחת הצ'יף הראשי הראשון, מושושואה הראשון . באותה תקופה, שטח סוטו כלל גם את פרובינציית המדינה החופשית בדרום אפריקה. לאחר מספר קרבות בין אנשי סוטו לבין אנשי בואר על שטח מדינת אורנג' החופשית, שטח זה אבד ב-1850 וב-1860. ב-1868, בסוטולנד (כפי שהיה ידוע אז) הפכה למדינת חסות בריטית. למעט תקופת סיפוח מושבת הכף ב-1871–1884, היא נותרה במעמד זה עד שקיבלה את עצמאותה כממלכת לסוטו ב-1966.
הגבול בין בסוטולנד למדינת אורנג' החופשית הוגדר ב-1869, בוועידה באליוואל נורת' . גבול זה אושר, והגבול עם מושבת הכף ומושבת נטאל גם הוא הוגדר, בהודעת הנציב העליון בדרום אפריקה , פיליפ אדמונד וודהאוס , מ-13 במאי 1870, כפי שתוקן בהודעה ממשלתית מס' 74 מ-6 בנובמבר 1871. בהודעה זו, תוארו גבולותיה של "בסוטולנד הבריטית":
קורנטספרויט, נהר סנט ג'ון ונהר טיז מוכרים כיום כנהרות מחלנג , מזימוובו וטלה בהתאמה. אוליפנטסבן, לנגברג וג'מרברג הם הרים באזור שבין הנהר מחלנג לבין הנהר קלדון .
גאוגרפיה.
החל ממונט-או-סורס , הגבול עובר לאורך קו פרשת המים בין אגן הניקוז של הנהר אורנג' (הזורם לאוקיינוס האטלנטי) לבין הנהרות השונים הזורמים מעל דרקנסברג לאוקיינוס ההודי. הוא ממשיך בקו פרשת מים, עד למקור הנהר טלה ליד ההר בן מקדהוי. משם הוא ממשיך דרך הנהר טלה עד למפגש עם הנהר אורנג', ולאחר מכן למפגש בין הנהר אורנג' עם הנהר מחלנג .
ממפגש זה, הגבול עובר דרך הנהר מחלנג עד לנקודה ממערב למוהאל'ס הוק . לאחר מכן, הוא עובר לאורך סדרת גבעות וקטעי קו ישר לכיוון נהר קלדון , מצפון לוופנר . לאחר מכן, הגבול ממשיך דרך הנהר קלדון, ליד בירת לסוטו, מסרו, ולעיירה פיקסבורג שבדרום אפריקה, עד למקור הנהר, שנמצא במגדלור בקאצ'ה'ס נק. מהמגדלור, הגבול ממשיך דרך קו פרשת המים בין הנהר אורנג' ואגני הניקוז של הנהר ואל למונט-או-סורס .
כל עשרת המחוזות של לסוטו נוגעים בגבול, וכך גם שלושה פרובינציות של דרום אפריקה: המדינה החופשית, קוואזולו-נטאל והכף המזרחי.
מעברי גבול.
מעברי הגבול הרשמיים מתוארים בטבלה הבאה:
וילהלם שירמר
אוגסט וילהלם פרדיננד שירמר (בגרמנית: August Wilhelm Ferdinand Schirmer 6 במאי 1802- 8 ביוני 1866) היה אמן נוף גרמני.
ביוגרפיה.
שירמר נולד בברלין. כנער צייר שירמר פרחים במפעל החרסינה המלכותי. לאחר מכן הוא הפך לתלמידו של וילהלם פרידריך שדו באקדמיה בברלין, אך את לימוד האמנות שלו הוא חייב בעיקר לאיטליה. בשנת 1827 נסע לאיטליה, שם שהה שלוש שנים. הוא הפך לתלמידו של בן ארצו יוזף קוך, שצייר נוף היסטורי וקיבל השראה מוילהלם טרנר.
בשנת 1831 התבסס שירמר באולפן ציור בברלין. לאחר שובו לברלין הפך הסטודיו שלו תוך זמן קצר למוקד של קבוצת סטודנטים גדולה. במהלך תקופה זו עבד עם הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו לצורך האיורים בהתייחסותו לעיצוב נוף.
בין השנים 1839 עד 1865 היה פרופסור לנוף באקדמיה.
בשובו הביתה מנסיעה לאיטליה, נפטר וילהלם שירמר בניון שעל אגם ז'נבה ביוני 1866 בגיל 64. הוא נקבר בבית העלמין העתיק בסנט מתיו בשונברג ליד ברלין.
יצירה.
מקומו של שירמר בתולדות האמנות הוא ייחודי. הרישומים שלו באיטליה היו יותר מציורים. הוא למד התבוננות בטבע במטרה לחבר נופים היסטוריים ופואטיים. עם השלמת מוזיאון העתיקות בברלין הגיעה ההזדמנות שלו. על קירות המוזיאון הוא צייר אתרים ומקדשים קלאסיים, והבהיר את האוספים בנוף שאליו הם נקשרו היסטורית.
מטרתו של שירמר הייתה להפוך את האמנות שלו לפרשנות הפואטית של הטבע והוא ראה את הטכניקה כמשנית לאידיאה. תמונותיו מושכות את הנפש על ידי הרעיונות שהם מגלמים, על ידי יופייה של הצורה, ההרמוניה של הקו, והמשמעות של אור וצבע. בנוף קונסטרוקטיבי זה מבקרים גרמנים מגלים, משמעות פנימית, סובייקטיבית, אידיאלית.
ג'דסון הרמון
ג'דסון הרמון (באנגלית: Judson Harmon; ) היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית מאוהיו, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא גרובר קליבלנד, ובהמשך כיהן כמושל אוהיו ה-45.
ראשית חייו.
ג'דסון הרמון נולד בניוטאון, אוהיו לבנג'מין פרנקלין הרמון וג'וליה ברנסון. הוא נקרא על שמו של המיסיונר הבפטיסטי אדונירם ג'דסון. שני הוריו הגיעו ממשפחות ממוצא אנגלי ועליהן נמנו אנשים ששירתו במלחמות הקולוניאליות ובמלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הרמון היה קרוב משפחה מקרבה רחוקה של פרנסס פולסום, רעייתו של נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד, דרך אמה, אמה הרמון.
ב-1866 סיים הרמון את לימודיו באוניברסיטת דניסון. הוא המשיך ללמוד בבית הספר למשפטים של סינסינטי (שהתמזגה לימים עם אוניברסיטת סינסינטי) וב-1869 התקבל ללשכת עורכי הדין. ב-1876 הוא נבחר כשופט בבית משפט השלום, אך חודשים ספורים לאחר מכן הוא התפטר כדי להתמודד, ללא הצלחה, על מושב בסנאט של ארצות הברית. ב-1878 הוא נבחר כשופט בבית המשפט העליון של סינסינטי וכיהן במשרה זו עד 1887, עת התפטר כדי לשוב לעריכת דין במגזר הפרטי.
התובע הכללי של ארצות הברית.
ב-8 ביוני 1895, עם מינויו של ריצ'רד אולני כמזכיר המדינה של ארצות הברית, מונה הרמון במקומו על ידי הנשיא גרובר קליבלנד כתובע הכללי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד תום תקופת נשיאותו השנייה של קליבלנד. לאחר מינויו, דחק הרמון בקונגרס לתקן את כמה מהחולשות של חוק ההגבלים העסקיים של שרמן. הוא גם פרסם את ההצהרה המפורשת ביותר של מה שנודע כ"דוקטרינת הרמון לריבונות מוחלטת" , שהייתה "הכללים, העקרונות והתקדימים של המשפט הבינלאומי הפומבי שלא הטילו כל אחריות או מחויבות על ארצות הברית" במקרה שבו מעורבים תביעות מצד מקסיקו על נזקים הנוגעים להסטת ערוץ הריו גראנדה.
מושל אוהיו.
ב-1908 נבחר הרמון כמושל אוהיו. ב-1910 הוא נבחר לכהונה שנייה כמושל, והפעם הביס בבחירות את מי שלימים יהיה נשיא ארצות הברית, וורן הרדינג.
מועמד לנשיאות.
ביוני 1912 הוביל הרמון את משלחת אוהיו לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית, שהתקיימה בבולטימור, שם הוא היה מועמד לנשיאות. מועמדותו הייתה בעיקר בשל היותו "הבן המועדף" של אוהיו והוא זכה לתמיכה גם ממדינות אחרות ובסבב ההצבעה הראשון של הוועידה הוא קיבל את קולותיהם של 148 נציגים. בשל העובדה שאף אחד מהמועמדים לא זכה ברוב הנדרש של שני שלישים מהקולות, תהליך הבחירה המשיך.
עד לקיום סבב ההצבעה ה-26 לא עלה בידו של אף אחד מהמועמדים לקבל את הרוב הנדרש ולהיבחר כמועמד לנשיאות והתמיכה בהרמון הצטמצמה ל-29 קולות בקושי, שכן הוועידה נטתה להתלכד סביב שני המועמדים המובילים, יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, צ'אמפ קלארק, ומושל ניו ג'רזי, וודרו וילסון. ההצבעה המשיכה עד הסבב ה-39, בו זכה וילסון לתמיכתו של ויליאם ג'נינגס ברייאן כדי להשיג את הרוב הדרוש ולהיבחר כמועמד המפלגה לנשיאות.
לאחר הוועידה שב הרמון לאוהיו כדי להמשיך ולכהן כמושל. עם סיום כהונתו השנייה כמושל בינואר 1913 הוא סיים את כהונתו.
חיים אישיים.
ב-1870 נשא הרמון לאישה את אוליביה סקוביי, בתו של רופא מהמילטון, אוהיו. לזוג נולדו שלוש בנות.