כשאלברט כהן הגיע לרחוב לה פום, הוא שמע יריות; רנה אפשטיין רצה אליו וצעקה "בבה, אל תיכנס!". גם פיירט הגיעה לפגישה, אך בבה סימן לה בידו שלא להיכנס והיא עזבה. בבה נשאר ליד הבניין וראה את כל המתרחש. הוא פגש את לאונס שיצא פצוע מהבניין, הביא אותו לכירורג שהיה מכר של בבה, ולאחר הניתוח העביר אותו לד"ר אמריק אפשטיין, שהיה חבר ב"צבא היהודי". פיירט טיפלה בפצעים של לאונס בביתו של ד"ר אפשטיין ואחר כך העבירה אותו לאחות מקצועית שגרה בפרבר של העיר. הייתה לו קדחת, הוא איבד את ההכרה, וכשחזר להכרה ואמרו לו שרג'ין מתה, הוא השתגע מצער ועמד לברוח, ושתי הנשים עצרו אותו בקושי. פיירט נשלחה לחדר המתים כדי לזהות את טומי באואר, ולקתה בהלם כשראתה אילו עינויים הוא עבר. הרוצח של שרה קנוט וטומי באואר נעצר באיטליה בדצמבר 1945.
חייה ומותה של שרה קנוט מתוארים בכלי תקשורת רבים, כשחלק גדול מהנאמר לא תואם למציאות. הדיווחים כי היא נהרגה בגבול שווייץ כשהעבירה את הקבוצה (אנדריי סדיח, 1962); נרצחה בקרב עם פטרול גרמני (יינובסקי, 1993), בחילופי יריות ברחוב (סוסינסקי, 1990) — אינם תואמים את המציאות. הפרסום האמין הראשון היה בעיתון "הפטריוט הרוסי" בדצמבר 1944. בשנות ה-90 הופיעו בכלי תקשורת בישראל ומחוצה לה מספר ראיונות עם אנשי מחתרת "הצבא היהודי", בהם ראיונות של שני המשתתפים באירוע שבו נרצחו שרה קנוט וטומי באואר — ז'ינט מושניק (פיירט) וראול לאונס. ז'ינט מושניק עלתה לארץ ישראל לאחר המלחמה, שינתה את שמה לשולמית בר מאיר, ומתגוררת בקיבוץ מעיין צבי. האירוע מתואר על סמך הריאיון שערך עמה העיתונאי הישראלי דוד שליט בכתבה "המגלב של אריאדנה" בעיתון "הארץ". ראול לאונס, שביקר אצל ד"ר אפשטיין ביום מותה של קנוט, סיפר לאפשטיין את אשר קרה. עדותו של אפשטיין לעיתונים "Racines Hebdo" ו"La Depeche du Midi" של טולוז ב-1994 מבוססת על סיפורו של לאונס. לאונס גם דיווח על מה שהתרחש למפקדה של "הצבא היהודי". העדות נמצאת בארכיון של אברהם פולונסקי ביד טבנקין. לאחר המלחמה הגיע ראול לאונס לארץ ישראל.
עיטורים.
לאחר מותה הוענקו לה על ידי ממשלת צרפת צלב המלחמה ומדליית הרזיסטנס.
הנצחה.
בישראל לא זכתה שרה קנוט להנצחה רשמית. דוד קנוט היה סבור שמעט מאוד אנשים יודעים על מעשה גבורתה. במכתב לחוה קירשנר ב-28 בינואר 1945 הוא כתב:
ב-23.3.2017 הוועדה לשמות רחובות של עיריית ירושלים בישיבה מס' 17 המליצה לאשר את הבקשה לקריאת רחוב ע"ש שרה קנוט (אריאדנה סקריאבינה) (5 בעד, 1 נגד).
ב-24.4.2017 מועצת עיריית ירושלים בישיבה מס' 55 החליטה פה אחד (19 חברים בעד) לאשר את דו"ח מישיבה מס' 17 של הוועדה לשמות רחובות.
ב-12.04.2018, ביום השואה, אריאדנה סקריאבינה קיבלה, לאחר מותה, את אות גיבורת ההתנגדות היהודית מארגון בני ברית בטקס ביער הקדושים. התעודה הוענקה לצאצאיה.
בירושלים, בשכונת פסגת זאב, יש טיילת על שם שרה קנוט.
משפחה.
דוד קנוט (23 בספטמבר 1900 — 15 בפברואר 1955) כתב את השיר האחרון "חום" בדצמבר 1939. עלה לארץ באוקטובר 1949 עם אשתו החדשה לאה ובנו יוסי, שהיה אז בן 6. דוד נפטר בתל אביב ב-15 בפברואר 1955.
טטיאנה-מרים (נולדה ב-3 בספטמבר 1925) התחתנה עם המלחין רוברט קורנמן והשתתפה בהופעותיו. ידועה כמרים דגן. כתבה ספר בצרפתית בשם "Et c'est ma soif que j'aime" אודות אריאדנה ודוד קנוט. פרקים מהספר תורגמו לרוסית.
בטי קנוט־לזרוס (1926—1965) השתתפה בפעילות מחתרתית מגיל 14. כמו אמה, העבירה ילדים דרך הגבול לשווייץ. ב-1944, לאחר שחרור צרפת, עבדה ככתבת צבאית מטעם העיתון "קומבה". הצטרפה לארגון המחתרת לח"י, עבדה בסניף האירופי של הלח"י "האמת היא". הניחה את מטען הנפץ במשרדי הממשלה הבריטית בצרפת, ונידונה לשנת מאסר. עלתה לישראל ב-1951, התגוררה בבאר שבע. הקימה את מועדון הלילה "ההזדמנות האחרונה", הראשון בעיר, שהפך למרכז התרבות של באר שבע. נפטרה ב-8 במאי 1965 בגיל 38.
אלי מגן (אמנואל מג'ן) (28 ביוני 1935 - אוקטובר 2018) שהה זמן רב במנזר קתולי במשך המלחמה. ב-1945 עלה לארץ ישראל, התחנך בקבוצת גבע, סיים בית ספר ימי בחיפה והיה לקצין חיל הים, כפי שחפצה אריאדנה. לאחר שחרורו מצה"ל למד נגינה בגיטרה, השתכן בראש פינה ועבד כמורה לגיטרה. בראש פינה הכיר את אהוד בנאי, שכתב על הפגישה עם אלי באתר הרשמי שלו: "הוא הכיר שם את אלי מגן, גיטריסט מחונן שבא מרקע קלאסי. המפגש איתו היה חשוב ומשמעותי עבור אהוד".
יוסי קנוט (נולד ב-22 במאי 1943), בהגעתו לישראל שירת בצה"ל, ולאחר מכך למד ספרות צרפתית באוניברסיטת תל אביב. כתב זיכרונות על דוד קנוט. הוציא לאור שני ספרי שירה: "אור ראשון" ו"שירים בדרך". בעלה של נכדתה של אריאדנה, אריאן (הנושאת את שם סבתה), הוא סופר הילדים שלמה אבס, שהוא גם אביו של הפסנתרן אלישע אבס.
Diggin' in the Crates Crew
Diggin' in the Crates Crew, ידוע גם כ-.D.I.T.C, הוא הרכב היפ הופ מניו יורק שהוקם על ידי Lord Finesse ב-1990. הרכב ההיפ הופ כולל את הראפרים לורד פינס, דיאמונד די, שואוביז ואיי.ג'י., פאט ג'ו, באקווילד, או.סי. וביג אל.
קריירה.
Lord Finesse, שהפיק שירים לנוטוריוס בי. איי. ג'י. ולד"ר דרה, היה מסתובב ברחבי ניו יורק ועושה באטלים עם ראפרים מקומיים, ובהם לרוב הוא ניצח. במקביל, הוא היה עושה סקיצות לשירים עם חברו הטוב Diamond D, שהיה בתחילת הדרך די ג'יי במועדוני לילה, ובין היתר היה משתתף בתחרויות די ג'יי. בתחרויות אלו הוא פגש את Showbiz.
ב-1990 הוציא לאור Lord Finesse את האלבום Funky Technician. האורח היחידי באלבום היה A.G, שיותר מאוחר הפך להיות חלק מההרכב .D.I.T.C.
המפיקים באלבום היו: די ג'יי פרמייר, Diamond D ,Showbiz ו-DJ Mike Smooth. האלבום לא זכה להצלחה מסחרית אבל קיבל ביקורות מעולות ועשה הרבה רעש בסצנת ההיפ הופ המחתרתית. בעקבות ההצלחה המחתרתית Lord Finesse הרכיב את ההרכב .D.I.T.C. שכלל בהתחלה את: A.G, Diamond D, Showbiz., Fat Joe ו-Buckwild, ויותר מאוחר הצטרפו להרכב או.סי. וביג אל.
משנת 1997 התחילו ההרכב לעבוד על האלבום "D.I.T.C. Worldwide" (כש-Big L עוד היה בחיים). ההרכב חתם בטומי בוי רקורדס והם התחילו להקליט חומרים לאלבום.
שבוע לפני שהאלבום יצא לאור רשמית Big L נרצח ועשו בו כמה שינויים אחרונים, בהם הוספת שיר מחווה לכבודו של Big L וכן הוספת ורסים של Big L לשירים שונים באלבום.
האלבום לא הצליח מסחרית, אך התקבל בצורה טובה על ידי המעריצים והמבקרים.
באלבום התארחו Milano, Cuban Link, Armageddon, KRS-One וביג פן, שמת שבועיים לפני שהאלבום יצא.
דולי סיטי
דולי סיטי הוא רומן מאת אורלי קסטל-בלום המתאר את חרדת האמהוּת של דולי, רופאה שלמדה באוניברסיטת קטמנדו שבנפאל, לאחר שמצאה תינוק בשקית אשפה והיא מגדלת אותו בעיר הדיסטופית דולי סיטי. הספר, בעריכת חיים פסח, יצא לאור בשנת 1992 בהוצאת זמורה ביתן. נוסח חדש ומתוקן ראה אור בשנת 2007 בסדרת "הספריה החדשה".
הרומן, שבו ארבעה חלקים, מסופר כמונולוג מפיה של דולי, שבו נכללים גם ציטוטים של שיחות שניהלה עם אחרים. הרומן מתאר את חייה של דולי, במקביל לארבע תקופות בחייו של בנה, מינקות עד בגרות.
הספר יצא לאור גם בהולנדית, צרפתית, גרמנית, אנגלית, שוודית, יוונית, איטלקית, וספרדית.
עלילה.
דולי, רופאה שלמדה באוניברסיטת קטמנדו שבנפאל, מתגוררת בדולי סיטי, אותה היא מתארת:
דולי מתגוררת בקומה ה-37 במגדל בן 400 קומות, אליה היא מגיעה ב"מעלית הזכוכית הגלילית, אשר יורדת ועולה בתנועות ספירלה מיותרות כדי לחסוך באנרגיה".
כאשר קברה את כלבתה שמתהּ, מצאה תינוק פצוע בשקית אשפה. היא טיפלה בפצע והתקינה לתינוק מקום בביתה. היא מספרת: "קראתי לתינוק בֵּן, כדי שאם יקראו לו אי פעם בן זונה - הוא יוכל להכניס מכות כפל כפליים". דולי התעוררה חרדה לגורלו של התינוק, והיא מחסנת אותו מכמה שיותר מחלות. החרדות לגורלו ממשיכות להטריד אותה. כדי לוודא שהתינוק בריא היא מנתחת את התינוק ובוחנת את איבריו הפנימיים. היא מתקינה סורגים בכל חלון ובכל מרפסת, אך מסירה אותם משום שהרסו את הוויוּ.
דולי מתארת את אחד הניתוחים:
דולי מגיעה למסקנה שלבן חסרה כליה, והיא משתילה בו כליה שלקחה מילד אחר בדיסלדורף. "ומה אם לילד לא הייתה חסרה כליה?" עולה בה הספק. היא מנתחת אותו וסופרת את כליותיו: "יותר מאלף פעמים ספרתי. פעם יצא לי שתיים, ופעם שלוש. פעם אחת יצא לי ארבע ועוד פעם - אחת".
כשהתינוק הגיע לגיל שנה, החלה החרדה שאולי הוא מפתח סרטן. "למרות שלא היה לו סרטן, החלטתי בכל זאת לתת לו טיפול כימותרפי, וכמויות גדולות של ויטמין A. רציתי ללכת על בטוח." דולי מדגישה: "חשוב לי שלא ייווצר הרושם שלקחתי ילד והרסתי אותו. רק רציתי להגן עליו מפני הדברים הרעים. רציתי שיחיה עד מאה ועשרים, ומה רע בכך?"
הדאגה לשלומו של הילד נמשכה גם בהמשך חייו:
לאחר שפסיכיאטר מעוניין לאשפז אותה, דולי בורחת מביתה, ואת הילד מגדלת אמהּ, המתגוררת ברחובות. כאשר חזרה לביתה, גילתה שחמולה של פליטים כורדיים התנחלה בו.
כדי להיות עם הילד, מספרת דולי, "הלכתי לנגר זקן, וביקשתי שידביק את הילד לגבי. קודם כל לא אראה אותו, שכבת הדבק תחצוץ בינינו, כך שגם לא ממש אגע בו. שנית, הוא יגדל על גבי, לאט לאט ייהפך לחלק ממני, ואני לחלק ממנו, ואז, כאשר הגבולות ביני לבינו יפּרצו לחלוטין, אוכל לבלוע את קיומו ולשכוח אותו, ושוב לא אצטרך לדאוג כל כך".