לאחר שהמשטרה סירבה לאשר את קיום העצרת הגישו נגדה ראשי המשמרת הצעירה עתירה לבג"ץ. בדיון שנערך הסכים עו"ד יהודה שטרן שייצג את המשמרת הצעירה, בהמלצתם של היועץ המשפטי לממשלה מאיר שמגר ושופט בית המשפט העליון ד"ר משה זילברג, להעביר את העצרת לתוככי העיר העתיקה.
בעצרת השתתפו רבבות אנשים ובהם הרב אונטרמן, הרב משה צבי נריה וחבר הכנסת זבולון המר. שפר הקריא בה את מנשר היום, שבו נאמר בין היתר: "תפילתנו ליושב במרומים שייתן תבונה ואומץ לב לשרי הממשלה וליועציה, עוז וגבורה לעם ישראל לשאת בגאון את שלמותה של ירושלים ויום ירושלים כחג לדורות".
חידוש היישוב היהודי בעיר העתיקה.
באותו יום חודש היישוב היהודי בעיר העתיקה, עם עלייתם של חברי גרעין נח"ל "מוריה" להיאחזות בכיכר בתי מחסה. את המזוזה במקום קבע הרב משה צבי סגל, שבימי המנדט הבריטי היה התוקע בשופר ליד הכותל המערבי לאחר תפילת נעילה ביום הכיפורים למורת רוחם של השלטונות.
ברבות השנים התמסד החג ובו חוגגים רבבות בתפילות בבתי הכנסת, בתהלוכת דגלים ובעצרת הודיה ליד הכותל המערבי.
כרטיס טיסה אלקטרוני
כרטיס טיסה אלקטרוני (באנגלית: Electronic Ticket או E-Ticket) משמש כהוכחה לרכישת כרטיס טיסה, שאינה מצריכה שימוש בכרטיסי נייר כפי שהיה נהוג בעבר. רכישת כרטיס הטיסה האלקטרוני יכולה להתבצע באמצעות האינטרנט או הטלפון, ללא צורך בשימוש בכל הוכחה כתובה נוספת.
כרטיס טיסה מנייר.
עד תחילת המאה העשרים ואחת, כאשר הזמין נוסע מקום בחברת תעופה כלשהי, הוכחת הרכישה הייתה מתבצעת באמצעות כרטיסי נייר רב שכבתיים שעליהם היה מסומן יעד הטיסה, מחירה, סימון המושב של הנוסע ופרטים טכניים נוספים. את כרטיס הנייר היה מקבל הנוסע מנציגי חברת התעופה או מסוכן הנסיעות שטיפל בעבורו ברכישת הכרטיס והנוסע היה צריך להציג את כרטיס הנייר בעת רישומו לטיסה בשדה התעופה.
כרטיס הטיסה האלקטרוני.
עם העלייה הניכרת במספר הנוסעים בחברות התעופה בשנים האחרונות, הצורך לטפל בהם ביעילות ובזריזות והתפתחות הטכנולוגיות הממוחשבות, עברו חברות התעופה להנפיק מאז תחילת שנות האלפיים את כרטיסי הטיסה האלקטרוניים. כך, כאשר נוסע מזמין מקום בטיסה של חברת תעופה כלשהי, פרטי ההזמנה נרשמים באופן אוטומטי במחשבי החברה והנוסע מקבל כרטיס אלקטרוני וקבלה על התשלום עבור קניית הכרטיס ישירות לכתובת האימייל שלו. הנוסע אינו חייב להדפיס את כרטיס הטיסה והקבלה שכן פרטיו מופיעים במחשבי חברת התעופה בעת רישומו לטיסה בשדה התעופה או ברישום דרך האינטרנט.
המעבר מהנפקת כרטיסי טיסה מנייר לכרטיסי טיסה אלקטרוניים אינו מצריך עוד קשר פיסי בין הנוסע לחברת התעופה וגם ייתר את הצורך בהצגת כרטיס טיסה ממשי בשדה התעופה כאשר הנוסע נרשם לטיסה. כרטיס הטיסה האלקטרוני אף מאפשר לנוסעים רבים להירשם באופן עצמאי לטיסה מהבית באמצעות האינטרנט, או בתהליך רישום עצמי בשדה התעופה. חברות תעופה רבות גבו כסף מנוסעיהן אשר ביקשו להנפיק כרטיסי טיסה מנייר כאשר עוד ניתנה לנוסעים בחירה בין כרטיס אלקטרוני וכרטיס נייר ואולם כיום הנפקת כרטיסי נייר כמעט ואינה אפשרית.
מה- 1 ביוני 2008 כל חברות התעופה החברות ב- IATA (ארגון התעופה הבינלאומי) חויבו בהנפקת כרטיס טיסה אלקטרוני לנוסעיהן.
קא' פזארו
קא' פזארו (בוונטית: Ca' Pesaro - קיצור של "קאזה פזארו" - בית פזארו) הוא ארמון הניצב על גדתה המערבית של התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
היסטוריה.
הארמון, הבנוי בסגנון הבארוק ומעוטר שיש, נבנה על פי תכנונו של האדריכל באלדאסארה לונגנה באמצע המאה ה-17 עבור משפחת פזארו. בשנת 1659 נבנו חלקיו האחוריים של המבנה; חצר המבנה הושלמה בשנת 1676 והעבודה על חזית המבנה החלה בשנת 1679. בשל מותו של לונגנה בשנת 1682 הופסקו עבודות הבנייה (ולמעשה נבנתה רק הקומה הראשונה של חזית המבנה) . עבודת הבנייה הושלמה על ידי האדריכל ג'יאן אנטוניו גאספארי בשנת 1710. גאספארי המשיך את הבניה במידה רבה על פי תכנונו של לונגנה.
בשנת 1830 עם מותו של אחרון בני משפחת פזארו נמכר המבנה במכירה פומבית למשפחת גראדיניו, ולאחר מכן למסדר ארמני אשר השתמש במבנה כמכללה. לאחר מכן נרכש המבנה על ידי משפחת בווילקה. בשנת 1898 העניקה הדוכסית פליסיטה בווליקה לה מאסה את המבנה לעיר ונציה במטרה שישמש כמוזיאון.
כיום משמשת הקומה הראשונה של המבנה להצגת תצוגות מתחלפות של אמנות מודרנית, בקומה השנייה נמצא המוזיאון לאמנות מודרנית של ונציה, ובקומה השלישית ממוקם המוזיאון לאמנות אוריינטלית (אמנות מזרח אסיה).
המוזיאון לאמנות מודרנית.
המוזיאון לאמנות מודרנית של העיר ונציה, הממוקם בקומה השנייה של המבנה, מציג יצירות מהמאה ה-20 של אמנים ונציאניים, אמנים איטלקיים, וכן אמנים ידועים ובהם גוסטב קלימט, פייר בונאר, מארק שאגאל, וסילי קנדינסקי, פול קלי, ג'ורג' מין, אנרי מאטיס, הנרי מור, ג'ורג'ו מוראנדי, ג'ורג'ו דה קיריקו ואומברטו בוצ'וני.
המוזיאון לאמנות אוריינטלית.
המוזיאון לאמנות אוריינטלית, הממוקם בקומה השלישית של המבנה, מציג יצירות רבות שמקורם במזרח אסיה (בעיקר מיפן אך גם מסין ואינדונזיה). כ-30,000 יצירות ובהם כלי נשק, שריון, כלי חרס, ציורים ורהיטים וכן יצירות של קוריוסאי, הארונובו והוקוסאי.
מקורם של אוספי המוזיאון באוספיו של הנסיך הנרי, רוזן בארדי, אשר בסוף המאה ה-19 הוריש את אוספיו לממשלת איטליה.
במוזיאון אוסף ייחודי של דמויות שחורות מאינדונזיה אשר שימשו בתיאטרון בובות.
אחמד חוסיין
אחמד חוסיין (בערבית: أحمد حسين; 1911–1982) היה מדינאי מצרי, מקים מפלגת מצרים הצעירה (בערבית: مصر الفتاة, תעתיק מדויק: "מצר אלפתאה").
חוסיין היה סטודנט למשפטים. בתום לימודיו ארגן מגבית למימון הקמת מפעל לייצור תרבושים, יחד עם תומכיו, לביסוס מפלגתו העתידית.
את האידאולוגיה של המפלגה ביסס בספר שכתב, המתמקד בשלושה היבטים מרכזיים – האל, המולדת והמלך. הספר נושא את הסיסמה "מצרים מעל כולם".
עם הצלחתו הקים ב-1933 את מפלגת מצרים הצעירה, שהפכה למפלגה פוליטית בשנת 1936.
עם רעיונותיו המרכזיים נמנים: שחרור משלטון הבריטים; שיפור מעמד הפלאח, כולל רפורמת קרקעות; חלוקה צודקת של הכספים במשק; תיעוש; הלאמה של חברות זרות; הפיכת השפה הערבית לשפה הלאומית של מצרים; ושמירה על יום שישי כיום מנוחה. בהגותו הוא שילב בין פאן-ערביות, אופי אסלאמי, אופי מצרי וטריטוריאליות המבוססת תביעות על בסיס העבר.
מוסטפא אל נחאס פאשה
מוסטפא אל נחאס פאשה (בערבית: مصطفى النحاس باشا, 15 ביוני 1879 - 23 באוגוסט 1965). היה משפטן ומדינאי מצרי, מנהיגה השני של מפלגת הוופד, וראש ממשלת מצרים המלוכנית במשך חמש קדנציות לא רצופות.
ביוגרפיה.
נחאס נולד בשנת 1879 בעיירה סמאנוד שבמחוז אל-ע'רביה (الغربية) במצרים לאב סוחר עצים. בשנת 1900 סיים את לימודי המשפטים בקהיר והחל לעבוד כעורך דין במשרדו של מוחמד פאריד, אחת מדמויות המפתח הידועות במצרים, ולאחר מכן פתח משרד פרטי באל-מנצורה. ב-1904 מונה לשופט בבית המשפט האזרחי בעיר טנטא, משרה בה נשא במשך חמש עשרה שנים.
עם הצטרפותו של נחאס במהלך מהומות 1919 למפלגה הלאומית הוופד, כנציג התנועה הלאומית המצרית חזב אל-ווטני של מוסטפא כאמל, פוטר ממשרתו. בשנת 1921 הוגלה נחאס על ידי השלטון הקולוניאלי הבריטי לאי סיישל, יחד עם מנהיג הוופד סעד זע'לול.
לאחר הכרזת מצרים המלוכנית העצמאית.
בעקבות המהומות העניק השלטון הקולוניאלי הבריטי ב-28 בפברואר 1922 הצהרה על עצמאותה של מצרים. ההצהרה כללה את סיום מעמדה כשטח כיבוש והכרזתה כמדינה מלוכנית ריבונית. לשם כך מינו הבריטים את הסולטאן פואד הראשון כמלך מצרים העצמאית, אולם היא נותרה מדינת חסות בריטית.
מתן העצמאות למצרים, גרם להשבתו של נחאס הגולה בשנת 1923, ומיד עם שובו נבחר כנציג עירו, סמאנוד, לבית המחוקקים הראשון שנבחר לאחר החתימה על החוקה המצרית. בשנת 1924 מונה נחאס כשר ההסברה של הממשלה באותו מושב.
בבחירות שהתקיימו בשנת 1926, נבחר שוב נחאס מטעם מפלגת הוופד, כנציג מחוז אל-ע'רביה. אולם, נציגי שלטון הפרוטקטורט הבריטי, הטילו וטו על מינויו כשר בממשלה. עם זאת, מונה נחאס כסגן נשיא בית הנבחרים ובשנת 1927 התמנה לנשיאו.
ראש ממשלת מצרים.
לאחר מותו של מנהיג הוופד סעד זע'לול באוגוסט 1927, התמודד נחאס מול אחיינו של זע'לול על ראשות ה"וופד" וזכה ברוב קולות הבוחרים. ב-1928 התמנה לראש ממשלה, אולם ממשלתו נפלה כעבור מספר חודשים עקב נסיונותיו לצמצם את סמכויותיו של המלך. למרות זאת, ב-1930 הוא התמנה שוב לראשות הממשלה, לקדנציה בת שנתיים.
תוך כדי כהונתו של נחאס, התעוררו פילוגים פנים מפלגתיים בתוך הוופד, שגרמו לירידת הפופולריות שלה בקרב העם המצרי והובילו אותה להפסד בבחירות הכלליות שהתקיימו בשלהי 1932. לאחר התפטרות ממשלתו של מוחמד תאופיק נסים ב-1936, שוב זכתה מפלגת הוופד בבחירות ונחאס התמנה בשלישית כראש ממשלה. לאחר מינויו, חתם נחאס באותה שנה על ההסכם האנגלו-מצרי שקבע בין היתר כי באזור תעלת סואץ יוותרו כוחות צבא בריטיים, אולם לאחר מכן התחרט נחאס על ההסכם ונמנה עם מתנגדיו. במהלך אותה שנה מת המלך פואד ובנו פארוק הראשון הומלך תחתיו, ממשלה זו לא האריכה ימים והיא נפלה ב-1937.
במהלך התקוממויות ערביי ארץ ישראל במרד הערבי הגדול, בין השנים 1936–1939, נמנה נחאס בין יוזמי ומקימי הועדה הערבית העליונה.