במנדפה יש שלושה תאי מקדש המחוברים לאולם מרכזי טרפזי. מפלס הרצפה של המקדשים הצדדיים גבוה בערך ב-30 סנטימטרים מהמקדש המרכזי. במקדש המרכזי נמצא תבליט סלע גדול של סומסקנדה, כאשר שיווה יושב בתנוחת יוגה של סוקהאסאנה (רגלים מצולבות) ופרוואטי לידו עם סקאנדה התינוק. מאחוריהם עומדים ברהמה, וישנו וסוריה.
על הקיר הצפוני של אולם המקדש נמצא תבליט הסלע של אגדת מהישהאסוראמרדיני, אחד התבליטים המגולפים המורכבים ביותר במונומנטים של ממאלאפורם. על הקיר הדרומי של האולם גילוף הנרטיב של אננטסאי וישנו (וישנו השוכב) עם מאדהו וקייטבה (שני שדים שנולדו משעוות האוזן של וישנו). שני התבליטים סימטריים.
פנצ'אפנדווה מנדפם.
במרחק קצר דרומית לתבליט השטוח של "החזרה בתשובה של ארג'ונה" נמצא פנצ'אפנדווה מנדפם, מקדש המערה הגדול ביותר (שלא הושלם) שנחפר בממאלאפורם. המקדש קרוי על שם על שם דמויות מהמהאבהארטה. בחזיתו יש שישה עמודים, אחד מהם שוחזר, ושני פילסטרים. שורה נוספת של עמודים עוקבת אחר הארדה מנדפה, ואולמות צדדיים עמוקים ובלתי גמורים במידה רבה מכילים גם הם עמודים. עדויות לעבודה בעיצומה מצביעות על כך שהמערה נועדה להכיל שביל הליכה סביב קודש הקודשים ותבליטי קיר גדולים.
מערות אחרות.
אתר ממאלאפורם כולל מספר מקדשי מערות לא גמורים אחרים. בהם מקדש טרימורטי, המוקדש לברהמה, שיווה ווישנו. מקדש פוליפודאר (Pulipudar) ומערות סמוכות ליד מאגר קונירפאלאם, ומערת הטיגריס, המכונה גם יאלי מנדפה, המוקדשת ללקשמי (אלת השגשוג, אחד הייצוגים של דורגה).
מקדשים בנויים.
המקדשים הבנויים בממאלאפורם נבנו מאבני גזית, בניגוד למקדשים שנחצבו בסלע (מקדשי מערות) או מתוך הסלע (מקדשי ראתה). הדוגמאות ששרדו, שמספרן נמוך יותר והן מייצגות שלב, סגנון ותחכום שונה מזו של המונומנטים האחרים, הן כמה מהדוגמאות הטובות ביותר לאדריכלות המקדש ההינדי הטאמילי מימי הביניים המוקדמים. מקדשים אלה (כמו מונומנטים אחרים בממאלאפורם) הוקדשו לשיווה, וישנו ודורגה, אם כי שרדה בעיקר איקונוגרפיה של שיווה.
מקדש החוף.
מתחם מקדש החוף נמצא ליד חוף ממאלאפורם ומכאן שמו המודרני. הוא מורכב ממקדש גדול, שני מקדשים קטנים יותר ומקדשים מינוריים רבים, אולמות פתוחים, שערים ואלמנטים אחרים, שרובם קבורים בחול. המקדש הראשי נמצא בתוך מבנה בן שתי קומות מוקף חומה עם פסלי הווהאנה (בהמת הרכיבה) של שיווה, השור המיתולוגי ננדי. המקדש מתנשא לגובה של 18 מטרים ויושב על פלטפורמה ריבועית שצלעה 15 מטרים. זהו מגדל הבנוי כפירמידה מדורגת, המסודר בחמישה מפלסים עם איקונוגרפיה של שיווה. המקדש כולל שביל סביב קודש הקודשים שלו וגג בצורת קמרון חבית מעל לפתחו. פילסטרים על הקיר החיצוני מחלקים אותו למפרצים. המקדש תלול וגבוה יותר מארג'ונה ראתה ודהרמארג'ה ראתה, עם עיצוב דומה בו מבנה העל חוזר על צורת המפלס התחתון בצורה ריבועית מתכווצת. המגדל מסתיים בשיקרה מתומנת ובגימור בצורת כד (קאלסה).
יש מקדש קטן בחצר הקדמית המקורית של המקדש הגדול יותר. שני המקדשים האחרים במתחם נמצאים מאחורי המקדש הראשי, פונים זה לזה ומכונים ראג'אסימסווארה (Rajasimhesvara) וקשטרייאסימסווארה (Kshatriyasimhesvara). במקדש הראשי יש פסלי וישנו ודורגה. קירות המקדש האחוריים מגולפים בפאנלים עם תבליט של סומסקנדה המתארים את שיווה, פרוואטי וסקאנדה התינוק.
מרבית פסלי הננדי היו הרוסים ופוזרו ברחבי מתחם המקדש הראשי. מאמצי השיקום של המאה העשרים החליפו אותם בהתאם לרישומים, תיאורי המקדש בטקסטים מימי הביניים וחפירות אשר אוששו את ההשערה ששורי הננדי הוצבו בהיקף המקדש. [108]
מקדשי השיווה תוארכו לראשית המאה ה-8 והם מיוחסים לתקופת שלטונו של רג'אסימה (או ; 690–728). מקדש וישנו, עם פסל וישנו השוכב שהתגלה לאחר חפירות, תוארך למאה ה-7.
מקדש אולקקנסווארה.
מקדש אולקקנסווארה (Olakkanesvara) ממוקם על הסלע מעל מקדש מערת מהישהאסוראמרדיני. הוא ידוע גם כמגדלור העתיק בגלל השינוי שעשו בו הבריטים. המקדש, שנבנה בתחילת המאה ה-8 מבלוקים חתוכים של גרניט אפור נזקף לזכותו של המלך רג'אסימה. הוא ניזוק קשות, ומבנה העל שלו חסר. מה שנותר הוא בניין ריבועי שהכניסה המערבית שלו מוקפת בדווראפאלה (רוחות שומרי הסף). קירות המקדש מתארים את אגדת הרוואננוגרה (Ravananugraha) מהראמאיאנה ותבליט של דקשינמורטי (שיווה כמורה ליוגה). שמו מודרני, על בסיס כמות השמן (אולוק) שנשרף כל יום על ידי התושבים המקומיים כדי לשמר את להבת המקדש פעילה.
מקדש מוקונדנאיאנר.
במקדש מוקונדנאיאנר (Mukundanayanar) יש אדריכלות דמוית ראתה. מצפון לגבעה הראשית בממאלאפורם, היא תוארכה לראשית המאה ה-8 ויוחסה למלך רג'אסימה. המקדש, בעיצוב ריבועי פשוט, מכוון לכיוון מזרח והחזית שלו נתמכת על ידי שני עמודים דקים, מחורצים, עגולים. קודש הקודשים מוקף בקירות גרניט, וקירותיו החיצוניים מכוסים בעמודי פילסטרים. האומנים עיצבו את הגג כך שהוא דומה לקורות עץ, ובפינות יש קוטות ריבועיות (ביתנים קטנים) בעלי גג כיפה. מבנה העל מחולק לריבועים, מעליו כיפה מתומנת. החלק הפנימי של מבנה העל נחתך ליצירת שיקרה מעל גרבה-גרייה (קודש הקודשים). יש פאנל ריבועי בקודש הקודשים, אך התבליט חסר.
תבליטים על גבי סלעים.
תבליטים מגולפים על סלעים או גושי סלע. אלה כוללים את קיר המנדפה של קרישנה, שם התווסף מבנה על מול התבליט. תבליט הסלע הידוע ביותר במהאבליפורם הוא ירידת הגנגס (הידוע גם כ"החזרה בתשובה של ארג'ונה" או "החזרה בתשובה של בהגיראתה"), תבליט הסלע הגדול באוויר הפתוח.
"ירידת הגנגס" (מהשמיים) נחשבת לאחת מיצירות התבליט הגדולות בעולם. התבליט, המבוסס על המיתולוגיה הינדית, מגולף על שני גושי סלע באורך 27 מטרים ובגובה 9 מטרים.
ישנן שתי פרשנויות עיקריות: המאמץ שנדרש להבאת נהר הגנגס מהשמים לארץ, ואגדת קיראטארג'וניה (Kirātārjunīya, המאבק של ארג'ונה בשיווה המחופש לקיראטה, צייד איש ההרים) והפרק מהמהאבהארטה על מאמציו של ארג'ונה להשיג את הנשק שהוא זקוק לו כדי לעזור לניצחון טוב על הרוע. חלק מהפאנל מציג את העזרה שקיבל משיווה להביס את ה. כלולים בפאנל וישנו, שיווה, אלים ואלות אחרים, חכמים, בני אדם, בעלי חיים, זוחלים וציפורים.
על פי פרשנות אחרת, הסגפן מתפלל שהגנגס יובא ארצה. שיווה מקבל את הנהר, אליו כל החיים שואפים בשלווה ובצמא. תאוריה זו לא התקבלה באופן אוניברסלי מכיוון שדמויות מרכזיות חסרות או אינן עולות בקנה אחד עם אגדותיהן. היעדרו של חזיר מכל הפאנל גורם לספק שמדובר בסיפור יחיד, אם כי הוכח שיש בתבליט את סצנת החזרה בתשובה של ארג'ונה ואת סצנת ירידת הגנגס. תבליט הגרניט, מתחילת המאה השביעית או אמצעיתה, נחשבים על ידי העיתון הנפוץ כ"אחד מפלאי אמנות הפיסול של הודו".
מונומנטים סלעיים אחרים.
סלע כדור החמאה.
כדור החמאה של קרישנה (הידוע גם כ"ואן איירי קל", וגם כ"כדור החמאה הענק של קרישנה") הוא סלע גרניט ענק שמונח בשיפוע על מדרון סלע בעיירת הנופש ההיסטורית ממאלאפורם שבמדינת טאמיל נאדו בהודו. בגלל אשליה אופטית נראה שהוא כמעט ואינו נוגע בסלע שמתחתיו.
באר החמאה.
באר השוכנת 40 מטרים צפונית לכדור החמאה של קרישנה, שנחפרה עמוק לתוך הסלע הסחוף.
השפעה.
האדריכלות של המקדשים החצובים בסלע, ובמיוחד הראתה, הפכה למודל למקדשים בדרום הודו. מאפיינים אדריכליים, במיוחד הפסלים, אומצו באופן נרחב במקדשים בדרום הודו, בקמבודיה, בווייטנאם ובג'אווה. צאצאי הפסלים של המקדשים הם בעלי מלאכה במהאבליפורם כיום.
שימור.
לאחר עיכוב של כ-40 שנה, בוצעה תוכנית אב לייפוי מהאבליפורם בשנת 2003. משרד התיירות והתרבות של הודו מממן את פרויקט פיתוח משולב בעלות של עשרות מיליוני רופיות של פרויקט ממאלאפורם. האזור סביב האנדרטאות נוקה ונוספו גדרות, מדשאות, שבילים, פארקים והורחקו רוכלים ופולשים. במהלך מופע אור-קולי, המונומנטים מוארים בלילה. הסקר הארכאולוגי של הודו הכין את המדשאות והמסלולים סביב המונומנטים, ותאגיד השיכון והפיתוח העירוני (HUDCO) תכנן פארקים משני צידי הדרכים המובילות למקדש החוף ולחמשת הראתה. מתוכנן שביל מאחורי מקדש החוף לחמשת הראתה ושימור מונומנטים נוספים.
משה אולניק
משה אולניק (12 בינואר 1929 - 1 באפריל 2021) היה ממלא מקום יו"ר ההנהלה של בנק הפועלים ומנכ"ל משותף בו במהלך שנות-80 של המאה ה-20 ולאחר מכן שימש כיו"ר בנק משכן.
ביוגרפיה.
עד מלחמת השחרור.
אולניק נולד בתל אביב ללאה ושניאור אולניק בשנת 1929. הוא התחנך עד כתה ג' בבית חינוך לילדי העובדים ולאחר מכן בבית ספר "נס ציונה" (כיום גרץ) בעיר. את לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה העברית "הרצליה", שם התחבר לתנועת המחנות העולים במסגרתה עבר את ההכשרה הקדם צבאית של הפלמ"ח. עם סיום לימודיו בשנת 1946, התגייס לפלמ"ח במסגרת "הכשרת מעוז", והצטרף לפלוגה ג' של הגדוד הראשון של הפלמ"ח. בשנת 1947 עבר קורס מפקדי כיתות בקיבוץ דליה, ושירת כמפקד כתה במחלקת "מעוז". במסגרת זו, השתתף בקרבות הגדוד הראשון כדלקמן: ב־19/4/48 בקרב זרעין, שם נאלץ לנהל את נסיגת מחלקתו; כשבועיים לאחר מכן, במבצע "מטאטא" בגליל; בקרבות בנגב-בבית-חנון ולבסוף היה בכח העתודה בכיבוש באר-שבע. בשנת 1949 הצטרפה "הכשרת מעוז" ואולניק בתוכה לקיבוץ רביבים, ושנה אחר כך נישא לבחירת ליבו מיכל - חברת פלמ"ח גם כן.
לאחר קום המדינה.