בצעירותו ניסה כוחו בכתיבת שירים, ופרסם שני קובצי משלים, מכתמים וסיפורים מספרות חז"ל, שליקט ועיבד בחרוזים: "משלי מוסר ומכתמים וסיפורים לחכמינו בעלי התלמוד" (וילנה תרמ"ח) ו"משלי חכמינו: מכתמיהם, הגיונותם וספוריהם" (שם תרנ"ח).
בהמשך השתתף בעיתוני ילדים (כמו "הכוכב" ו"בן הכוכב"), ובשנת תרפ"ג, בשבתו בוורשה, פרסם עוד את "משלי המגיד מדוּבְּנָא" – עיבוד לעברית (מיידיש) של מבחר משליו ומעשיותיו של ר' יעקב קרנץ, המגיד מדובנא, ו"האנוסים: סיפור מימי האינקויזיציה בספרד" – עיבוד לספרה של גרייס אגילר ולעיבודו של א"ש פרידברג לספרה ("עמק הארזים").
באחרית ימיו תרגם קנטורוביץ לעברית את הפיוט "אַקְדָמוּת" לר' מאיר ש"ץ (אחד מתרגומים ספורים לשיר).
ואולם, עיקר עיסוקו של קנטורוביץ היה בחקר הלשון העברית ודקדוקה.
פרסם מאמרים רבים בענייני לשון וחינוך (בשם העט "בן-זאב") בכתבי העת והעיתונים העבריים "הצפירה" (ורשה), "העולם", "הפדגוג", "קול המורה", "השחר", "כנסת ישראל".
מאמרו "הקריאה העברית", שהתפרסם בכתב העת "הפדגוג", סייע רבות למורים העבריים הצעירים בהוראת השפה
חיבר מספר ספרי דקדוק ולימוד השפה העברית, שראו אור בכמה מהדורות, בהם:
"דקדוק לתלמידים" (תרס"ו), "תורת הלשון העברית לכל סגנונֶיה" (א–ב, תר"ע–תרע"ב; ראה אור ביותר מעשר מהדורות) – ספר הנחלק לארבע רמות, המקיף את נושאי הניקוד, האטימולוגיה והתחביר בעברית מקראית ובלשון חז"ל; "מדרך קצר להוראת הדקדוק" (תר"ע) – דידקטיקה; "המורה העברי" (תרע"ב) – קורס שלם ללמוד השפה העברית ושימושה לתלמידים ולמתלמדים, שנכתב ביחד עם חיים אליעזר דובניקוב ובנציון פרידקין; לוח נטיות לפעלים, לשמות ולמלים בעברית לכל תקופותיה; ו"דקדוק השפה העברית לכל סגנונֶיה" (א–ב, תרפ"ד–1928), קורס למתקדמים.
קנטורוביץ תואר כצנוע ונחבא אל הכלים, השוקד על תורתו ומחקרו, שעסק כל ימיו בחקירת הלשון ובשכלול הדקדוק העברי והיה בקיא בספרות התלמודית ובספרות העברית בכלל. שלושת ספרי הדקדוק של קנטורוביץ שהופיעו לפני מלחמת העולם הראשונה בהוצאת "מוריה", ובהם "תורת הלשון העברית לכל סגנוניה", הוכשרו לדפוס על ידי חיים נחמן ביאליק, שכתב על ספרו: "איני יודע ספר אחר, שהחומר הלשוני יהיה מעובד בו מכל צדדיו כספר הזה" ועד הלשון בארץ ישראל וכן ביאליק עמדו בקשר רציף עמו בנוגע לסוגיות מוקשות בלשון. בפולין לא היה מי שישווה לו כמדקדק ויודע לשון. ספרי הדקדוק שלו נחשבו לספרים הטובים ביותר בזמנם, והיו נפוצים מאוד ברוסיה ובפולין
חוקר הספרות והסופר דב סדן, שהתחנך בגליציה, כתב כי קנטורוביץ היה "מדקדק נודע, שכולנו למדנו לוח הנטיות שלו והתענגנו על ניסוחו הנאה למשלים ראשונים – כמשלי חז"ל, ולמשלים אחרונים – כמשלי המגיד מדובנא".
ש"ש קנטורוביץ נפטר בינואר 1931 בוורשה אחרי מחלה קשה וממושכת, בשנה ה-60 לחייו.
הותיר אישה, בן ובנות.
נכדה של אחותו, שלמה דיקמן, היה מתרגם ישראלי, חתן פרס ישראל לספרות יפה ופרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (בנו הוא המתרגם וחוקר הספרות עמינדב דיקמן).
קרוב נוסף של קנטורוביץ היה הסופר אברהם פרנק.
כתביו.
מחזות לילדים ונוער:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
יצחק זיבנברגר
יצחק בן דוד (דוידוביץ') זִיבֶּנבֶּרגֶר (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: זיבענבערגער, זיבנבערגער; ברוסית: Исаак Зибенбергер; בכתב לטיני: I. D. Siebenberger; (לעיתים: זיבנברג, זיבענבערג); 1797, ורשה – ט' בניסן תרל"ט, 2 באפריל 1879, שם) היה משכיל ורשאי, מתרגם מהספרים החיצוניים לעברית וליידיש ומדקדק עברי.
קורות חיים.
יצחק בן דוד זיבנברגר נולד בשנת 1797 בעיר ורשה, שסופחה זמן קצר לפני כן לממלכת פרוסיה עם חלוקת פולין השלישית והייתה לבירת מחוז פרוסיה הדרומית . ככל הנראה חי במשך שנים רבות בעיירה סובאלק (שבהמשך, כמו ורשה, הייתה בתחומי דוכסות ורשה ולאחר מכן בפולין הקונגרסאית), עד ששב לעיר הולדתו וחי בה עד סוף ימיו.
בוורשה התפרנס כמורה פרטי לתנ"ך ולדקדוק עברי.
בין מפעליו העיקריים היה תרגום כמה מן הספרים החיצוניים לעברית וליידיש: "חיי טוביה" (1839) – תרגום לספר טוביה, סיפור שושנה ובל והתנין; "מגילת יהודית" (1840) – ספר יהודית וסיפורים מהתוספות למגילת אסתר; "ספר ברוך" (1841) – ספר ברוך, תפילת מנשה, תפילת עזריה ושירת שלושת הנערים בכבשן; ו"ספרי מכבי" (1843) – . לכל התרגומים, שראו אור בוורשה, הוסיף דברי פירוש ומבואות.
בשנת תר"ג-1842 פרסם את "מעגל ישר" – קורס יסודי ללימוד דקדוק עברי עם סיפורים, מתורגם ליידיש, ובו גם מילון קטן עם מילים עברי–יידי (הספר הופיע בשתי מהדורות נוספות, בשנים 1850 ותרכ"ד).
ספרו החשוב ביותר, שזכה לתשבחות מצד תלמידי חכמים, הוא "אוצר השורשים הכללי" (ב-3 כרכים, 1846, 1847, 1862), המבאר את אוצר המילים העבריות, הארמיות וכו' המצויות בתנ"ך ובתלמוד, ומסודר לפי שורשיהן, עם תרגום לגרמנית.
זיבנברג, שהיה כל ימיו יהודי אדוק בדתו, היה עם זאת תוצר של השכלת ורשה, מלומד גדול ופעיל בהפצת ההשכלה בפולין. על פי יעקב שאצקי, זיבנברגר היה הדגם הראשון במעלה למשכיל "אמיתי" בוורשה בתקופה של אמצע המאה ה-19, והיה מן הסופרים המשכילים הפופולריים ביותר בעיר בזמנו. לדבריו, איש בוורשה לא הכירו בשמו המלא, והוא כונה "ר' איציק (או איצֶ'ה) בעל הדקדוק" ("איציק [או: איטשע] דער בעל-דקדוק"). סוּפַּר שהוא היה מוכן ללמוד דקדוק עם כל אדם, ושהוא מיהר להיענות לכל דורש במסירות כזו של רופא הדואג לחוליו.
השתתף בעיתונות היהודית ("Jüdisches Volksblatt", "המגיד", "המליץ" ועוד), פרסם בה שירים ומאמרים ותרגם סיפורים מגרמנית ומצרפתית
יוליה וינר
יוליה וינר (ברוסית: Юлия Винер; 1935 – 13 בפברואר 2022) הייתה משוררת, סופרת ומתרגמת ישראלית בשפה הרוסית. חייתה במוסקבה עד 1971 ומאז ועד מותה בירושלים.
ביוגרפיה.
יוליה וינר נולדה ב-1935 במוסקבה בירת ברית המועצות. אביה, מאיר וינר (ווינער; 1893–1941), סופר, מבקר וחוקר ספרות, נישא לתמרה לוריא, בתו של ידידו הקרוב, סופר היידיש והמחנך הסובייטי נח לוריא (לוריע; 1885–1960). אמה הייתה צעירה בהרבה מאביה, ובתוך זמן קצר הם נפרדו, אף שנשארו ידידים טובים. כשהייתה ילדה פרצה מלחמת העולם השנייה, ובקיץ 1941 פלשה גרמניה לברית המועצות; אביה התנדב לצאת לחזית, ונהרג בחודשים הראשונים למלחמה.
אמה, תמרה נויחובנה לוריא (Тамара Нояховна Лурье; 1911–1990), הייתה מתרגמת, שתרגמה לרוסית מיידיש ומפולנית.
סיימה לימודים בפקולטה לתסריטאות במכון הממלכתי הסובייטי לאמנות הקולנוע (ВГИК). התפרנסה מכתיבת תסריטים לטלוויזיה, וכן עסקה בתרגום לרוסית מצרפתית ופולנית.
בחודש מרץ 1971 עלתה לישראל והתיישבה בירושלים, שבה היא התגוררה עד למותה. לדבריה, "מחצית חיי חייתי כיהודייה ברוסיה. את המחצית השנייה אני חיה כרוסייה בישראל".
עד סוף שנות ה-80 או אמצע שנות ה-90, עבדה בתסריטאות לסרטים דוקומנטריים.
בסוף שנות ה-80 החלה לעבור לעיסוק בתרגום לרוסית מאנגלית ומעברית וכן לכתוב יצירה מקורית בשפה הרוסית – בתחילה שירה, ובהמשך פרוזה. בעשרים השנים האחרונות מתפרסמים שיריה, סיפוריה ומסותיה בעיתונות בכתבי עת בשפה הרוסית בישראל וברוסיה, בהם "נוֹבִי מיר" ("Новый мир"), "דרוּז'בָּה נָרוֹדוֹב" ("Дружба народов"), "אריון" ("Арион") ו-"לחיים" ("Лехаим").
בשנת 1998 ראה אור בירושלים קובץ שיריה הראשון, "על כסף, על זקנה, על מוות וכו'" ("О деньгах, о старости, о смерти и пр."‎) (ב-2007 הופיע במהדורה מורחבת בהוצאת "טקסט" במוסקבה).
ב-2006 התפרסם בהוצאת "טקסט" במוסקבה הרומן הראשון פרי עטה, "האָדָמַנט האדום" "Красный адамант"), שב-2008 הופיע בברלין בתרגום לגרמנית.
ב-2011 ראה אור קובץ סיפוריה "מקום לחיות בו" ("Место для жизни"), וב-2012 רומן נוסף – "היהלום שבתיק" ("Бриллиант в мешке"), שניהם בהוצאת "טקסט" במוסקבה.
וינר תרגמה את שירתה מרוסית לעברית ולאנגלית.
יצירותיה בתרגום עברי התפרסמו בעיתונות בישראל, בכתבי עת כמו "מאזנים" ו"גג" וכן באנתולוגיות "שיח משוררים" (אנתולוגיה דו-לשונית של תרגומים עבריים לשירה הנכתבת בישראל בשפה הרוסית) שבעריכת גלי-דנה זינגר ופטר קריקסונוב (תל אביב 1999) ו"רוחות הרפאים של ישראל" (מבחר סיפורים של סופרים ישראלים הכותבים ברוסית 1970–2000) שערכו מרגריטה שקלובסקי ומרינה גרוסלרנר (תל אביב 2003).
בשנת 2003 ראה אור בהוצאת כרמל קובץ שיריה "על כסף, על זקנה, על מוות וכו'" בתרגום עברי מאת חמוטל בר-יוסף.
הלכה לעולמה ב-13 בפברואר 2022 בגיל 86 בירושלים והובאה למנוחות בבית הקברות גבעת שאול בירושלים.
קישורים חיצוניים.
מיצירתה:
המגלופוליס של צפון מזרח ארצות הברית
המגלופוליס של צפון מזרח ארצות הברית הוא אגד ערים בחופה המזרחי, היוצרות רצף אורבני מפותח וצפוף המשתרע ממסצ'וסטס ופרבריה הצפוניים של בוסטון ועד פרבריה הדרומיים של עיר הבירה וושינגטון די. סי.