הקשתים האנגליים ידעו, שחיציהם אינם יכולים לחדור את השריון של האבירים הצרפתיים אלא מטווח קצר של כמה עשרות מטרים, ולכן כיוונו אותם בעיקר אל הסוסים של הפרשים, שלא היו ממוגנים היטב. מטר החצים שלהם בלם והניס את מרבית הפרשים לפני שהגיעו לקווים האנגליים, ופגע ברבים מהם. הבורות שנחפרו לפני החזית האנגלית פגעו ברגלי חלק מהסוסים של הפרשים, שהצליחו להגיע למרחק קצר מעמדות הקשתים האנגליים, והאטו את הסתערותם לקצב הליכה. קומץ הפרשים, שהצליחו בכל זאת להגיע עד לשורות האנגליות הקדמיות, היו טרף קל לנושאי הרומח והפרשים הכבדים האנגליים, שהוצבו מאחורי הקשתים. הם הופלו מסוסיהם וחוסלו על הקרקע. אחד מהם היה הרוזן מאלנסון, שנהרג כנראה בשלבים המוקדמים של הקרב.
הצרפתים תקפו שוב ושוב. גלי הפרשים הצרפתים התנפצו בזה אחרי זה על העמדות האנגליות, מרביתם נפגעו מהחצים האנגלים ולא הגיע בכלל לעמדות האנגליות. ההתקפה האחרונה, ה-15 במספר של הפרשים הצרפתים נערכה בחשכה גמורה. בסוף היום הצליח המלך הצרפתי לאסוף רק 60 אבירים ורצה לתקוף עם קומץ זה את האנגלים, אך בסוף חזר בו ונסוג עם שארית צבאו. האנגלים שלא יכלו לדעת את גודל ניצחונם, נשארו בעלי השדה.
האבדות האנגליות היו קלות מאוד ואילו הצרפתים איבדו לפחות 10,000 לוחמים, בהם אבירים רבים ואריסטוקרטים בכירים.
סיבות הניצחון והשלכותיו.
הקשת הארוכה הייתה אחת הסיבות הטקטיות העיקריות לניצחון האנגלי, אך אפילו יותר מהחימוש האנגלי, חוסר המשמעת של הצבא הצרפתי הייתה בעוכריו.
הניצחון בקרב אפשר לצבא האנגלי לצור על קאלה, עיר הנמל הגדולה והחשובה בצפון מערב צרפת, ללא הפרעה מצד כוחות חילוץ צרפתיים, ושנה לאחר הקרב נפלה העיר לידיהם.
מלבד אובדן היוקרה כתוצאה מהתבוסה בקרב, ספגה צרפת מכה קשה עקב מותם של אצילים ואריסטוקרטים בכירים רבים, בהם בני משפחתו של המלך ובעלי בריתו, במהלך הקרב.
בתרבות.
הקרב והאירועים סביבו מופיעים ברומן ההיסטורי "עולם ללא קץ", מאת קן פולט, מנקודת מבטן של שתיים מן הדמויות הראשיות.
חאווייר ברדאם
ג'ים הול
ג'יימס (ג'ים) סטנלי הול (James (Jim) Stanley Hall, 4 בדצמבר 1930 - 10 בדצמבר 2013), היה גיטריסט ומלחין ג'אז אמריקאי.
ביוגרפיה.
הול למד מוזיקה במכון למוזיקה של קליבלנד (Cleveland Institute of Music) ולאחר שבגר עבר ללוס אנג'לס, שם למד גיטרה קלאסית אצל ויסנטה גומז. בהמשך ניגן בחמישייה של צ'יקו המילטון (1955- 1956), בשלישייה של ג'ימי ג'ופרה (1956 - 1959), ליווה את אלה פיצג'רלד (1960–1961) ושיתף פעולה עם מוזיקאים כבן ובסטר, ג'ון לואיס, זוט סימס, פול דזמונד, לי קוניץ וביל אוונס והפך לדמות מרכזית בסצנת הקול ג'אז של "החוף המערבי". ב-1960 עבר לניו יורק על מנת לנגן עם סאני רולינס וארט פארמר. הקלטותיו מאותה תקופה נחשבות לאחת מפסגות יצירתו (בהן "(The Bridge (1962" עם סאני רולינס, "(To Sweden with Love (1964" עם ארט פארמר, "(Interplay (1962)", "Undercurrent (1963" ו- "(Intermodulation (1966" עם ביל אוונס ו-"(Take Ten (1963" ו-"(Bossa Antigua (1963" עם פול דזמונד). נגינתו בגיטרה בתקופה זו השפיעה על סגנון הנגינה של גארי ברטון בויברפון, שביקש לחקות את הצליל שלו בכלי נגינה אחר.
סגנונו של הול מוגדר לא על ידי מונחים של הרמוניה, מלודיה וקצב, אלא על ידי מונחי "תחושה" (approach, feel) ומילים כגון "מעודן", "עשיר", "רגוע", "לא מתלהם", "חם" ו"מאזין לאחר", כלומר נותן לשותפיו מקום ומתקשר עמם תוך נגינה.
ב-1986 ניגן עם ויין שורטר ומישל פטרוצ'יאני בשלישייה "Power of Three" אשר תקליטה והופעותיה זכו להצלחה רבה. שותף נוסף להקלטות ולהופעות של הול הוא רון קרטר. תקליטיו "Textures" ו- "By Arrangement" מ-1996 ו-1998 מציגים יצירות מורכבות המשלבות כלי קשת, כלי נשיפה ממתכת וקולות אנושיים. הול זכה על יצירותיו אלה בפרס "חוג מבקרי הג'אז של ניו יורק" (New York Jazz Critics Circle Award) למלחין הג'אז הטוב ביותר.
הול נודע כמורה ומחנך, בין תלמידיו ביל פריזל, פט מתיני ג'ואי ברון, סקוט קולי ועוד. הוא הוציא לאור מספר ספרי הדרכה ו-DVD ללימוד והכשרה בתחום. הול היה חבר סגל בבית הספר למוזיקה "ניו סקול" בניו יורק (New School for Jazz and Contemporary Music).
ב-10 בדצמבר 2013 נפטר הול בגיל 83 בשנתו.
צילום פוסט מורטם
חווייר ברדם
Use case
תיאטרון סן קרלו
תיאטרון סן קרלו (באיטלקית: Real Teatro di San Carlo), הוא בית אופרה בנאפולי, איטליה. זהו בית האופרה העתיק ביותר הפעיל באופן רציף באותו מבנה באירופה.
המבנה הנקרא על שם קרלוס השלישי, מלך ספרד, נחנך ב-4 בנובמבר 1737 בהצגת האופרה "אכילס בסקירוס" ("Achille in Sciro") מאת המלחין דומניקו סארו, אופרה המבוססת על מחזה של המשורר והדרמטיסט פייטרו מטסטאזיו. סארו עצמו ניצח על התזמורת גם בשני קטעי בלט ואינטרמצו שהולחנו בידי גרוסאטסטה. בזמן הקמתו היה המבנה לבית האופרה הגדול בעולם עם 3,300 מקומות ישיבה.
ארכיטקטורה.
המבנה תוכנן בידי האדריכלים ג'ובאני אנטוניו מדראנו ואנג'לו קרסאלה, על פי הוראת המלך קרלוס השלישי שרצה להעניק לנאפולי תיאטרון חדש וגדול במקום המבנה הישן והרעוע של תיאטרון סן ברתולומיאו מ-1621. הבניין החדש הרשים בארכיטקטורה, בקישוטי הזהב, ובריפוד המהודר בצבע כחול. (צבעי הכחול והזהב היו הצבעים הרשמיים של בית בורבון).
שיחזור ושיקום.
ב-12 בפברואר 1816, כילתה שרפה את מבנה התיאטרון. המלך פרדיננד הרביעי, מלך נאפולי, בנו של קרלוס הורה לבנותו מחדש, ובתוך 12 חודשים נבנה הבניין מחדש על פי תוכנית של האדריכל אנטוניו ניקוליני. ב-12 בינואר 1817, נחנך מחדש התיאטרון בהצגת האופרה "Il sogno di Partenope" מאת המלחין יוהאן סימון מאייר. סטנדל, שנכח בערב השני של חנוכת התיאטרון החדש, כתב: "
אין דבר בכל אירופה, לא אומר "בר השוואה" לתיאטרון הזה, אך שנותן מושג ולו קלוש על התיאטרון.. הוא מסנוור את העיניים, מרנין את הנפש...". האודיטוריום נבנה בצורת פרסה עם 1,444 מושבים, כאשר בתקרה בגובה 30 מטרים, תלויה קשת ברוחב 33.5 מטרים. עומק הבמה הוא 34.5 מטרים.
ב-1845 החלו עוד עבודות שיפוצים וחידושים, ובשנת 1854 שונה פנים התיאטרון לצבעים המקובלים בתקופה - אדום וזהב. למעט שינויים כגון בניית דוּת (pit) לתזמורת בשנת 1872 (לפי הצעה של ג'וזפה ורדי), התקנת מערכת חשמל ב-1890 ובעקבותיה ביטול הנברשת המרכזית, בניית תוספת של טרקלין ואגף לחדרי הלבשה, לא שונה עיקר המבנה עד הפצצת בעלות הברית במלחמת העולם השנייה (1943). עם זאת, לאחר פלישת בעלות הברית לנאפולי, שופץ המבנה בידי הכוח הכובש מבעלות הברית ונפתח מחדש תוך שישה חודשים ב-16 בדצמבר 1943.
תור הזהב של האופרה הנפוליטנית.
בזמנו, הצלחת האופרה הנפוליטנית התפרשה בכל אירופה, לא רק בתחום האופרה בופה כי אם גם בתחום האופרה סריה. האסכולה הנפוליטנית כללה את המלחינים: פאו, טרטה, פיצ'יני, וינצ'י, אנפוסי, דוראנטה, יומלי, צ'ימרוזה, פאיזיילו, זינגרלי וגאזאניגה. נאפולי הפכה להיות עיר מרכזית בתרבות המוזיקה האירופאית, ואף מלחינים מחוץ לנאפולי ראו בהצגת היצירות שלהם בתיאטרון סן קרלו יעד חשוב בקריירה. בין המלחינים הללו ניתן למנות את יוהאן אדולף האסה (שמאוחר יותר אף התיישב בנאפולי), היידן, יוהאן כריסטיאן באך, וגלוק.
באותה מידה, הזמרים הבולטים באותה תקופה הופיעו וחיזקו את מעמדם בהופעה בסן קרלו. ביניהם ניתן למנות את הקסטרטי ג'ובאני מנצואולי, קאפארלי, פארינלי, גיציאלו, וג'ובאני ולוטי, הקסטרטו האחרון. קאפארלי, פארינלי וגיציאלו, היו בוגרי הקונסרבטוריונים למוזיקה בנאפולי.
מלחינים ובית האופרה.
בתקופה שבין 1815 ו-1822 כיהן רוסיני כמנהל מוזיקלי ו"מלחין הבית" של בתי האופרה המלכותיים, ובתוכם סן-קרלו. בתקופה זו כתב רוסיני 10 אופרות. באותה תקופה שרו בתיאטרון הזמרים מנואל גארסיה ובתו מריה מאליברן, קלורינדה קוראדי, ג'ודיתה פסטה, איזאבלה קולברן, ג'ובאני בטיסטה רוביני, ושני היריבים הצרפתיים - הטנורים אדולף נורי וז'ילבר דופרה.
לאחר עזיבתו של רוסיני ב-1822 מינה מנהל בית האופרה, דומניקו ברבאיה, את ג'ובאני פאצ'יני, ואחריו מינה כוכב חדש באופרה האיטלקית - גאטנו דוניצטי. דוניצטי כיהן כמנהל מוזיקלי עד 1838 והלחין 16 אופרות, המפורסמת שבהן - לוצ'יה די למרמור (1835). את האופרות הלחין דוניצטי במיוחד עבור הסופרן טאקינארדי-פרסיני והטנור דופרה.
וינצ'נצו בליני, יליד סיציליה, העלה בסן קרלו בהצגת בכורה עולמית את האופרה "Bianca e Gernando", בשנת 1826.
ג'וזפה ורדי העלה את האופרה אוברטו ב-1841, אם כי לא בהצגת בכורה. עד מהרה הוא כתב אופרה עבור בית האופרה - אלזירה (הוצגה בהצגת בכורה עולמית ב-1845). ב-1949 שוב הציג בבכורה עולמית את לואיזה מילר, והתכוון להעלות בכורה שלישית ב-1958 - גוסטאב השלישי, אך ברגע האחרון אסר הצנזור בנאפולי את הצגת האופרה, שהוצגה בסופו של דבר ברומא בכותרת נשף המסכות ("Un ballo in maschera").
הנבלן והמלחין ניקולא-שארל בוקסה הגיע במסגרת נדודיו עם הזמרת אנה בישופ לנאפולי, וכיהן כשנתיים כמנהל מוזיקלי של הסן קרלו. בתקופה זו הלחין מספר אופרות כשבישופ משמשת כזמרת ראשית.
בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים הציגו מלחינים רבים מזרם הוריזמו את האופרות שלהם בתיאטרון, וביניהם פוצ'יני, מסקאני, לאונקוואלו, ג'ורדאנו וצ'ילאה.
בית האופרה כיום.