ספרה השלישי והידוע ביותר, Immediate Family, יצא לאור בשנת 1992. בניו יורק טיימס נאמר על מאן בעקבות הספר ש"ככל הנראה אין צלם שנהנה יותר מפרץ של הצלחה בהיסטוריה של עולם האומנות". הספר מכיל 65 תמונות בשחור לבן של שלושת ילדיה, כולם מתחת לגיל 10. תמונות רבות צולמו בבקתת הקיץ של המשפחה ליד נהר שבו הילדים שיחקו ושחו בעירום. הספר עוסק במגוון נושאים שקשורים לילדות (שחייה בעירום, קריאה, התחפשות, שינה ומשחקים) אבל גם בנושאים יותר קודרים, כמו חוסר ביטחון, בדידות, פגיעה, מיניות ומוות. הספר עורר מחלוקת גדולה, כולל האשמות בפורנוגרפית ילדים. אחת מהתמונות (וירג'יניה בת ה-4) שבה נראית בתה וירג'יניה בת ה-4, צונזרה בוול סטריט ג'ורנל בעזרת פסים שחורים על עיניה, פטמותיה וערוותה. מאן עצמה ראתה בצילומים "מצבים טבעיים דרך עיניה של אמא: שמחה, עצב, שובבות, חולי, דימום, כעס ואפילו עירום." כשמגזין טיים בחר בה כ"צלמת האמריקאית הטובה ביותר" בשנת 2011 נכתב עליה:
הניו ריפבליק החשיב את הספר כ"אחד מספרי הצילום הטובים ביותר של זמננו".
ספרה הרביעי "Still Time" שפורסם בשנת 1994 היה מבוסס על קטלוג של תערוכות נודדות שכלל תמונות מכ-20 שנות צילום. 60 התמונות שנכללו היו בעיקר תמונות של ילדיה, אך גם מעט צילומים מוקדמים בצבע של נופים וצילומים אבסטרקטיים.
קריירה מאוחרת.
באמצע שנות ה-90 החלה מאן לצלם נופים בתהליך קולודיון, כשהיא משתמשת באותה מצלמת פורמט גדול.
ספרה החמישי של מאן, "What Remains", יצא לאור בשנת 2003, והוא בעל חמישה חלקים. החלק הראשון הכיל צילומים של מה שנשאר מכלבת הגרייהאונד שלה, אווה, לאחר מצב של רקבון. החלק השני הכיל צילומים של גופות בתהליכי ריקבון שונים שנמצאו במכון לזיהוי פלילי. החלק השלישי מתאר פרטים מנוף בשטח ששייך למאן שבו נהרג אסיר חמוש. החלק הרביעי כולל מחקר על קרב אנטיאטם.
ספרה השישי, "Deep South", התפרסם בשנת 2005 וכלל 65 תמונות בשחור לבן של נופים שצולמו בין 1995 ל-2004. הספר נבחר על ידי ניוזוויק כספר של תקופת החגים, ותאור כ"נופים רדופים של הדרום, שדות קרב, אחוזות מתפוררות, נופים אפופי שיחי קודזו ונוף של המקום בו נרצח אמט טיל." ועל מאן נאמר שהיא "ניגשת בספר לכל סטראוטיפ דרומי ובעדינות הורסת כל אחד בתורו על ידי יצירת תמונות מטרידות שנעות בין תיעוד להזיה".
ספרה השביעי "Proud Flesh" פורסם בשנת 2009, וליווה תהליך במשך שש שנים של ניוון שרירים שעבר בעלה.
ספרה השמיני והאחרון עד כה, "The Flesh and The Spirit", יצא לאור בשנת 2010 בשילוב עם תערוכה של מאן במוזיאון וירג'יניה לאומנויות יפות. הספר אומנם אינו רטרוספקטיבי, אך הוא מכיל 200 דפים של עבודות חדשות ועדכניות (פורטרטים עצמיים, נופים, תמונות של בעלה, של ילדיה ושל גופות מהמכון לזיהוי פלילי) וכן עבודות מוקדמות יותר (תמונות צבע של ילדיה משנות ה-90 שלא פורסמו).
חייה האישיים.
למאן יש שלושה ילדים: אמט שנולד בשנת 1979 (נפטר ב-2016), ג'סי שנולדה בשנת 1981 ווירג'יניה שנולדה בשנת 1985. מאן חיה בחווה בווירג'יניה עם בעלה לארי, עורך דין, וסובל מניוון שרירים.
מאן חובבת מרוצי סוסים, וב-2006, בזמן שרכבה על סוסה, סוסה התמוטט בעקבות התפוצצות מפרצת, והיא הושלכה לקרקע ושברה את גבה. היא התאוששה במשך שנתיים מפציעה זו, ובמהלך תקופה זו היא יצרה סדרה של פורטרטים עצמיים בטכניקת אמברוטייפ.
עיצור מכתשי, מחוכך צידי, מסודק
עיצור מכתשי מחוכך צידי מסודק מצוי בשפות מדוברות מועטות ביותר. סימן ה־IPA לעיצור הוא /t͡ɬʼ/. כדי לבטא עיצור זה יש לבטא את העיצורים [] ו־[] בו זמנית. עיצור זה היה קיים בפרוטו-צ'רקסית.
צי (יחידה בחיל ים)
בחילות ים, צי הוא היחידה האורגנית הגדולה ביותר, הכוללת מערך של כלי שיט קרביים ותומכים, ולעיתים גם כלי טיס ימיים וכוחות נחתים, ויכולה לתפקד כחיל ים עצמאי באזור גאוגרפי מוגדר. צי הוא המקבילה הישירה של ארמייה בצבא יבשה (כוח מקביל לפחות לשבע אוגדות, במושגי צה"ל).
ציים הם בדרך כלל מערכים קבועים המשויכים גאוגרפית לים או אוקיינוס מסוים. חלוקה לציים מקובלת במדינות בעלות חיל ים גדול, או הפרדה גאוגרפית ברורה (לדוגמה, חיל הים הקנדי מחולק לצי אטלנטי וצי באוקיינוס השקט). מעצמות מחזיקות ציים המשייטים בכל רחבי העולם. לדוגמה, חיל הים של ארצות הברית כולל שישה ציים, מתוכם המוכר ביותר בישראל הוא הצי השישי של ארצות הברית, המשייט בים התיכון.
בחילות ים קטנים (לדוגמה, חיל הים הישראלי) אין הפרדה לציים, וחיל הים כולו הוא צי אחד, המשייט בעיקר בקרבת חופי המדינה.
כיום, צי נמצא בדרך כלל בפיקודו של קצין בדרגת אדמירל או דרגה מקבילה. אף שציים לא מעטים הם בפיקודו של סגן אדמירל או תת-אדמירל. רוב הציים מחולקים לשייטות. בעידן ספינות המפרש, ציים חולקו על פי שיוך גאוגרפי ולכל שייטת הייתה משימה מוגדרת. בזמנים מודרניים יותר, השייטות מורכבות בדרך כלל מקבוצות הומוגניות מאותו הסוג של אוניות מלחמה, כמו ספינות קרב או סיירות.
ציים רב־לאומיים אינם נדירים בהיסטוריה הימית. לדוגמה, כמה מדינות הרכיבו את צי הליגה הקדושה בקרב לפנטו בשנת 1571. בעידן המודרני, נאט"ו יצר צי משולב המורכב מכוחות מתוך מספר חילות ים לאומיים, ומשייט בים התיכון .
יעקב קופילביץ'
אוניית סער אמפיבית
אוניית סער אמפיבית (אנגלית: amphibious assault ship; מכונה גם "נושאת מטוסים קומנדו", commando carrier או "נושאת מטוסים להסתערות אמפיבית", amphibious assault carrier או נושאת מסוקים Helicopter carrier) היא סוג של אוניית מלחמה שנועדה לסייע בנחיתה אמפיבית. האונייה מיועדת להנחית מן הים כוחות, כמו נחתים, ולספק להם תמיכה מבצעית ולוגיסטית. סוג זה של אונייה התפתח מנושאות מטוסים, שהוסבו לנושאות מסוקים. כמו נושאות המטוסים, אוניות סער אמפיביות הן בעלות סיפון טיסה, אך הן אינן נושאות מטוסי קרב או מטוסי תקיפה, אלא בעיקר מסוקים שנועדו לסייע לכוח הנוחת, בתובלת כוחות וציוד, וכדומה. למרות זאת, חלק מאוניות הסער האמפיביות יכולות לשאת מטוסים בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית או קצרה, בעלי יכולת תקיפה או הגנה אווירית, וכן מסוקים בעלי יכולת לוחמה נגד צוללות.
בנוסף לסיפון הטיסה יש לאוניות הסער האמפיביות סיפונים נוספים, בהם ניתן לשאת כוחות לוחמים, ציוד, אספקה, תחמושת, וכדומה. לחלק מאוניות אלה ישנו סיפון בגובה פני הים שניתן להצפה, ובו ניתן לשאת נחתות או רחפות, המובילות את כוח הנחיתה אל החוף, ולאחר מכן מספקות לו ציוד, אספקה, וכו'.
אוניית סער אמפיבית היא אוניית לוחמה אמפיבית, ולעיתים יש המכנים אותה בשם זה. עם זאת, המונח הכולל "אוניית לוחמה אמפיבית" כולל סוגי אוניות שאינן אוניות סער. על פי קוד סיווג כלי שיט בצי בארצות הברית, בסוג "אוניית סער אמפיבית" נכללות אוניות מטיפוס LPH (Landing Platform Helicopter; משטח נחיתה, מסוקים), LHA (Landing Helicopter Assault; נושאת מסוקים, סער), וLHD (Landing helicopter dock; נושאת מסוקים, בעלת סיפון עגינה). המשותף לאוניות אלה הוא סיפון טיסה למסוקים, ויכולתן לשאת כוח נחיתה. לחלקן גם יכולת לשאת נחתות, כאמור לעיל. אוניות לוחמה אמפיבית מטיפוס LPD (landing platform/dock; נקראות גם Amphibious transport dock, מַעַגֶנַת תובלה אמפיבית), ו-LSD (Landing Ship, Dock, או Dock landing ship; אוניית נחיתה בעלת מַעַגֵנָה) אינן נכללות בסוג "אוניית סער אמפיבית". הן אמנם נושאות נחתות וכוח נחיתה, אך הן בעלות סיפון טיסה קטן בלבד.
אוניות סער אמפיביות מופעלות כיום על ידי צי ארצות הברית, שלו המספר הרב ביותר של אוניות מסוג זה. ציים נוספים המפעילים אוניות מסוג זה הם הצי המלכותי הבריטי, הצי הצרפתי, הצי האיטלקי, הצי של קוריאה הדרומית, והצי הספרדי, הצי הטורקי, והצי המצרי.
היסטוריה.
מלחמת העולם השנייה.
נושאות מטוסים לליווי (Escort Carriers) שימשו בתפקיד דומה לזה של אוניות סער אמפיביות, במהלך מבצעי נחיתה בזירת האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה. הן סיפקו הגנה אווירית לשייטת האוניות שהובילו את כוח הנחיתה, ומטוסיהן תקפו את ביצורי החוף בעת הנחיתה וסייעו לכוחות הנוחתים. לעיתים התלוו נושאות אלה לנושאות המטוסים הגדולות, והיוו מסלול נחיתה למטוסיהן בעת חירום. מטוסיהן סיפקו הגנה אווירית לנושאות המטוסים הגדולות כאשר אלה היו עסוקות בהיערכות ובתדלוק מטוסיהן. בנוסף, נושאות המטוסים לליווי הובילו מטוסים וחלקי חילוף מארצות הברית לזירת הלחימה.
לאחר המלחמה.
למרות מבצעי הנחיתה הרבים שהתבצעו במהלך מלחמת העולם השנייה, עדיין נחשבה נחיתה מן הים למבצע מסובך ומסוכן. נחתות היו יכולות לנחות רק בחופים בעלי מבנה טופוגרפי מסוים, בעלות משטר גאות ושפל מוגדר, ועוד הגבלות שונות. בשל מגבלות אלה יכול היה האויב להעריך היכן ניתן לבצע נחיתה מהים, ולהגן על החוף בהתאם. כניסתם לשירות של מסוקים שינתה מצב זה: מסוקים יכולים להנחית כוחות על חוף גם ללא הגעה פיזית של נחתות אל החוף. בדרך זו ניתן להנחית כוחות במגוון רחב בהרבה של חופים, וכך הופכת משימת ההגנה מפני נחיתה כזו לכמעט בלתי אפשרית.