יש חוקרים בתחום הסוציולוגיה הטוענים שאהדה ספורטיבית, בייחוד אהדה ספורטיבית קנאית, משמשת תחליף למסגרות הזדהות ועוגנים משמעותיים בחיי הפרט, כגון דת או לאום, שנחלשו במהלך שתי המאות האחרונות ובפרט אחרי מלחמת העולם השנייה. ג'ורג' אורוול כינה את היריבות הספורטיבית כפי שהיא מתבטאת בפועל כ"מלחמה בלי יריות".
בנוסף, קיימים סוגים שונים של אוהדים המוגדרים כ"אוהדי הצלחות". הכוונה היא לאנשים שמתחילים לאהוד קבוצה מסוימת ו/או מביעים את אהדתם לקבוצה, רק כאשר היא מצליחה.
חיים מרדכי אייזיק חדקוב
הרב חיים מרדכי אייזיק חדקוב (ד' בשבט ה'תרס"ב, 12 בינואר 1902 - ג' באייר ה'תשנ"ג, 24 באפריל 1993) היה ראש מזכירות הרבי מלובביץ', יו"ר המרכז לענייני חינוך, הממונה על מערך שלוחי חב"ד מטעם הרבי מלובביץ', ויו"ר אגודת חסידי חב"ד העולמית. לפני מלחמת העולם השנייה שימש כממונה על החינוך היהודי מטעם משרד החינוך הלטבי, חבר אגודת ישראל ומנהל בתי החינוך "תורה ודרך ארץ" בלטביה.
תולדות חייו.
נולד בעיירה בישנקוביץ לחוה טריינא ולרב שלום ישראל, נצר לחסידי חב"ד. בגיל שנתיים עברה משפחתו לריגה שבלטביה שם התחנך על ידי הרב יואל ברנצ'יק. בתקופת מלחמת העולם הראשונה ניהל את הארגון "תפארת בחורים", מייסודו של הרב ברנצ'יק.
בגיל 18 החל לנהל את בית הספר "תורה ודרך ארץ" בריגה, ופיתח את המוסד לרשת בתי ספר ברחבי לטביה. עבד יחד עם חבר הסיים הלטבי הרב מרדכי דובין. הפך את רשת המוסדות לרשת מוכרת ממשלתית, ונתמנה לעובד משרד החינוך הלטבי. שימש חבר הנהלת אגודת ישראל ונציגה כלפי ממשלת לטביה ואף התמנה לתפקיד הממונה על החינוך היהודי במשרד החינוך הלטבי.
בשלהי תשרי ה'תרפ"ח (אוקטובר 1927), עבר רבי יוסף יצחק שניאורסון, האדמו"ר מחב"ד, להתגורר בריגה. אז התקרב אליו חדקוב. שם גם נקשר לחתנו, הרב מנחם מנדל שניאורסון. בזמן מלחמת העולם השנייה נדד עם רבי יוסף יצחק ושימש עוזרו. רבי יוסף יצחק צירף אותו לקבוצה המצומצמת שבאה איתו לארצות הברית באדר ה'ת"ש, שם השתלב בהנהלת הפעילות של חסידות חב"ד.
בשנת ה'תש"א (1941) הקים רבי יוסף יצחק את שלושת המוסדות המרכזיים של תנועת חב"ד בתחומי החינוך והשליחות: מרכז לענייני חינוך, מחנה ישראל, וקה"ת ומינה את חתנו רבי מנחם מנדל לעמוד בראשם, ואת חדקוב למנהל העובד תחתיו, וכן בגוף העל אגודת חסידי חב"ד.
לאחר התמנות רבי מנחם מענדל לתפקיד האדמו"ר מחב"ד מונה חדקוב ליו"ר המזכירות וליו"ר מרכז לענייני חינוך ואגודת חסידי חב"ד. שימש יד ימינו של הרבי בכל מגוון הפעילות הענפה שבוצעה על ידו. היה גם הממונה על מסירת תשובות הרבי לשואלים הרבים ומסדר ומתאם הפגישות האישיות ("יחידות") עם הרבי.
חדקוב היה ידוע כמחנך, והעלה חלק מהגיגיו בתורת החינוך על הכתב. כתביו יצאו לאור לאחר פטירתו בספר "החינוך והמחנך" (קה"ת, תשנ"ה). בנוסף היה ידוע כנואם. חלק מנאומיו פורסמו בכתבי עת שונים.
שלוחי חב"ד ברחבי תבל נשלחו רשמית על ידי ה"מרכז לענייני חינוך", וחדקוב בתוקף תפקידו ניהל ופיתח את מוסד השליחות של חב"ד. כמו כן היה אחראי יחד עם הרב אליהו קווינט ויהודא קרינסקי על הניהול הפיננסי של שלושת המוסדות המרכזיים. לאחר שהתרבתה עבודת המזכירות הוא מינה לעוזרו את בנימין קליין שעבד במזכירות לצידו של לייבל גרונר.
נפטר בליל שבת ג' באייר תשנ"ג ונטמן ביום ראשון למחרת בבית הקברות מונטיפיורי בניו יורק, בחלקת אגודת חסידי חב"ד בסמיכות לאוהל חב"ד לובביץ'. ממלאי מקומו בהנהלת המוסדות הם ניסן מינדל שנפטר שנתיים אחריו ויהודא קרינסקי.
ראיון עם הערפד (סרט)
ראיון עם הערפד (באנגלית: Interview with the Vampire: The Vampire Chronicles) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת אימה משנת 1994, המבוסס על הרומן "ראיון עם הערפד" מאת אן רייס משנת 1976. הסרט בוים על ידי ניל ג'ורדן וכיכבו בו טום קרוז, בראד פיט, אנטוניו בנדרס וקירסטן דנסט, אשר הייתה מועמדת בעבור משחקה לפרס גלובוס הזהב. הסרט זכה ב-4 פרסי סאטורן, בהם סרט האימה הטוב ביותר, והיה מועמד ל-5 פרסים נוספים. הסרט הוקדש לזכרו של ריבר פיניקס, שהיה אמור לגלם בסרט את דמותו של העיתונאי, אך נפטר ממנת יתר 4 שבועות טרם תחילת הצילומים.
עלילה.
העלילה מסופרת בתוך סיפור מסגרת המתרחש בשנת 1988, בו עיתונאי (כריסטיאן סלייטר) מראיין את לואי (בראד פיט), המספר לו את קורותיו וכיצד הפך לערפד.
תחילת סיפורו של לואי הוא בשנת 1791. לואי היה בעל אדמה אמיד בלואיזיאנה אשר אשתו וילדו מתו. לואי מבקש למות ומושך את תשומת לבו של לסטאט הערפד (טום קרוז). לסטאט תוקף את לואי ומציע לו בחירה - למות מידיו או להפוך לערפד. לואי בוחר לבסוף להיות ערפד והופך לחניכו של לסטאט. אלא שבעוד שזה מנסה להדריכו כיצד ליהנות ממתנת האלמוות וכוחותיהם וכיצד לשתות דמם של בני אדם, לואי מסרב ומתעקש לשתות דם חיות בלבד. לאחר זמן מה, מתפתה לואי להיזון מדם אחת ממשרתותיו. מוכה חרטה מנסה לואי לשים קץ לחייו באמצעות שריפת ביתו, אך לסטאט מחלץ אותו וחייו ניצלים.
השניים נמלטים לניו אורלינס מוכת הדבר. לאחר ויכוח עם לסטאט בורח לואי לרבעים מוכי הדבר שם הוא מוצא את קלאודיה (קירסטן דנסט) - ילדה קטנה אשר התייתמה מהוריה בעקבות המחלה. לואי נכנע שוב ליצרו. לסטאט מוצא אותו ומאושר שלואי החל להדמות אליו והופך את קלאודיה לערפדית. השלושה חיים חיי משפחה משך מספר עשרות שנים ומלמדים את קלאודיה לפתות ולהרוג בני אדם בעבור דמם, אך זו מפתחת תסכול מאי-בגרותה הפיזית, שכן היא נותרת בגופה של ילדה בעוד נפשה מתבגרת. קלאודיה מגלה כיצד הפכה לערפדית - לואי שתה את דמה ולסטאט נתן לה את דמו [ובכך הפך אותה לערפדית], כאשר המניע שלו אנוכי לחלוטין - שמירת לואי קרוב אליו על ידי יצירת "צאצאית" משותפת. היא מפתחת איבה הולכת וגדלה כלפי לסטאט, ומחליטה להורגו על ידי הזנתו בדם "קר" - שני ילדים מתים - אשר מסוכן לערפדים. כאשר הוא נחלש, קלאודיה משספת את גרונו, ונראה כי הוא מת. לואי וקלאודיה נפטרים מגופת לסטאט בביצות ניו-אורלינס, אך זה מוצא דרך להיזון על תניני הביצה, וחוזר לרדוף אותם מספר שבועות לאחר מכן, כאשר הם בדרך לעזוב את ביתם לטובת פריז. קלאודיה ולואי מצליחים להימלט, בחסות שרפה גדולה שפורצת בבניין, ומאמינים כי הפעם לסטאט נהרג בשרפה.
לואי וקלאודיה מתחילים לחפש אחר ערפדים נוספים ופוגשים בארמנד (אנטוניו בנדרס) - העומד בראש קהילת ערפדים פריזאית גדולה. הם אף הופכים אישה בוגרת לערפדית כדי שזו תשמש כאמא לקלאודיה ובת זוג ללואי, אך זמן קצר לאחר מכן מתגלה פשעם לכאורה - רצח בן מינם. ערפדים מקהילתו של ארמנד כולאים את לואי ומותירים את קלאודיה ו"אמה" הערפדית להשרף באור השמש הקטלני לערפדים. ארמנד מצליח לשחרר את לואי אך משזה מגלה שהשתיים מתו הוא שורף את ערפדי הקהילה בעודם חיים ובורח.
לואי מספר כיצד הסתגל לבסוף לחיים כערפד בתרבות המודרנית ופגש בלסטאט שוב, עתה יצור מוחלש שאיננו רגיל בפלאים המודרניים, מעט לפני הראיון עם העיתונאי. עם סיום קורותיו של לואי העלילה חוזרת לסיפור המסגרת והעיתונאי מבקש מלואי שיהפכו לערפד, אך לואי מסרב ותוקף אותו. העיתונאי בורח ונמלט למכוניתו, רק כדי לגלות בה את לסטאט, שעקב אחר לואי לראיון והחליט להחזיר לעצמו את כוחו בעזרת דמו של העיתונאי ומציע לו את אותה ההצעה שהציע ללואי - למות מידיו או להפוך לערפד.
הצלחה קופתית וביקורות.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-11 בנובמבר 1994, וגרף 36.4 מיליון דולרים בסוף השבוע הראשון, כמעט כפליים מהסרט הבא אחריו בטבלת ההכנסות באותו סוף שבוע. הסרט הוקרן במשך 8 שבועות וירד מהאקרנים לאחר שגרף בארצות הברית לבדה 105 מיליון דולרים. בסיכום עם הכנסות הקרנות הסרט בארצות נוספות סך הכנסותיו הגיע ל-223.6 מיליון דולרים.
הסרט זכה לביקורות מעורבות. מחד, מבקרים כגון רוג'ר איברט השוו אותו לסרט הערפדים הקלאסי נוספרטו, ומנגד אחרים טענו כי הסרט מבולגן ומתקשה להחליט בין אימה לדרמה
על אף חילוקי הדעות בין המבקרים הסרט זכה לפרסים ושבחים בקרב צעירים וחובבי האימה. בין השאר היה מועמד למספר פרסי סאטורן, מהם זכה בארבעה, לרבות "סרט האימה הטוב ביותר", וכן למספר פרסי קולנוע של ערוץ MTV.
גבעת משה
גבעת משה (מוכרת גם בשם גוש 80) היא שכונה חרדית בירושלים, מערבית לשכונת סנהדריה וצפונית לשכונת תל ארזה. השכונה גובלת בשכונות סנהדריה, מחניים, עזרת תורה, שיכון חב"ד ותל ארזה. הרחוב המרכזי בשכונה הוא רחוב גבעת משה היוצא משדרות גולדה מאיר, שנקרא על שמו של משה פרוש. השכונה היא בעלת צביון חרדי מובהק, ומתאפיינת בבתי כנסת, ישיבות ומוסדות חינוך רבים.
עד למותו שימש הרב יעקב יוסף כרב השכונה.
קדמות היהודים
שי עבאדי
שי עבאדי (נולד ב-24 בספטמבר 1965) הוא אמן ישראלי.
ביוגרפיה.
עבאדי נולד וגדל בירושלים. למד ציור כנער במשך שלוש שנים אצל האמן אשר רודניצקי. ב-1987 השתתף בקורס רישום ב"בצלאל" בהדרכת יורם רוזוב, וב-1989 החל בלימודי האמנות במדרשה לאמנות ברמת השרון ולמד אצל רפי לביא, דגנית ברסט, ישראל הירשברג ואחרים. בין השנים 2012–2014 השלים את לימודי התואר השני בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
יצירתו.
במשך השנים יצר סדרות בעלות אופי ביוגרפי העוקבות אחר דמויות שונות (כגון ואצלב ניז'ינסקי, חנה ארנדט, ראדו קלפר ופאול צלאן) וסדרות בעלות אופי היסטורי-פוליטי ("גרמניה האחרת שלי", "אוגוסטה ויקטוריה", "בחזרה ללבנט"). בסדרות נוספות ("איקונה-תור הזהב", "שובה של התשוקה"), בוחן עבאדי את שפת האמנות עצמה, ואת מורשתה האסתטית של האמנות המערבית-נוצרית לעומת זאת היהודית –ישראלית.