לעומת זאת, הפריטים המבויתים הם בעלי ערך כלכלי רב לאדם. הם מגודלים למטרות רבות, לציד, לתעשיית העורות, הבשר והטוויה, וכן כחיות מחמד. הארנבון הוא אף חיית מעבדה פופולרית ביותר, בגלל הנוחיות שבגידולו. בשנה אחת נערכים ניסויים בכחמישה מיליון פריטים, בתעשיית התרופות ובמוצרי קוסמטיקה שונים.
תחילת ביות המין באזור הים התיכון בתקופת רומא העתיקה, בימי הביניים היה נפוץ כבר במרבית ארצות אירופה. השבחת גזעים החלה ב-1,000 השנה האחרונות. בעידן הקולוניאליזם, היו משאירים ארנבונים באיים שהתגלו, כדי שישמשו מזון למבקרים עתידיים. תופעה זו גרמה לחיסול מהיר של משאבי האי, וגרמה לאובדן של מינים אקזוטיים רבים.
מקרה הפלישה האקולוגית.
הבאת המין ליבשת אוסטרליה היא דוגמה לפלישה אקולוגית שגרמה ועדיין גורמת לנזק רב. יבוא פריטים ליבשת החדשה החל עוד במאה ה-18, אולם "הפלישה הגדולה" הייתה בסביבות 1850. מספר הפריטים בשנת 1900 עמד על 20 מיליון, ותפוצתם (שצומצמה רק בגלל היעדר מים באזורים המדבריים) הייתה 1,600 ק"מ מהחווה בה גודלו לראשונה. בשלב זה החלו במלחמה לדלדול המין שכללה הרעלות ופתיונות, כן הובאו מספר אויבים טבעיים מאירופה (השועל האדום למשל). הפעולות הללו, שנעשו ללא מחשבה מעמיקה, גרמו לפגיעה הרסנית בפלורה ובפאונה הייחודית של אוסטרליה. מינים רבים של חיות כיס הגיעו עד סף הכחדה. צריכת היתר של חומר צמחי, גרמה לאיבוד שטחי מרעה רבים והביאה להאצת תהליך המידבור. במאמץ לבלום את ההתפשטות המהירה ונזקיה, נבנתה לרוחבה של אוסטרליה גדר הארנבים האוסטרלית, שנועדה לעצור אותם פיזית.
שלב נוסף במלחמה כנגד הארנבונים נפתח בשנת 1950, עת ייבאו את מחלת המיקסומטוזיס הקטלנית עבור הארנבון וגורמת לעיוורון, לעיוות הפנים ולהפרשות מוגלתיות מעיניו ומאוזניו. באזורים בהם הוצגה הצליחה להקטין את האוכלוסייה בכ-90%, והפסיקה את התפשטות הארנבונים. בשנות ה-60 נראה כי פריטים רבים הראו עמידות זמנית בפני המחלה, בשנת 1968 אותרו זנים שונים של הוירוס שעבר מוטציות ברחבי אוסטרליה, אלו הוסיפו לקטול אוכלוסיות העמידות לזן הראשון. ארגון אוסטרלי להגנה על ארנבונים טוען שהממשלה מפיצה זנים חדשים של מיקסומטוזיס.
הארנבון כחיית מחמד.
בניגוד לחיות בית נפוצות אחרות, הארנבון אינו "מתמסר" לאדם בקלות, אלא לרוב מנסה לברוח גם מהדמות שמטפלת בו באופן קבוע. על מנת ליצור עמו קשר ידידותי יש צורך בסבלנות רבה, בתנועות עדינות ואיטיות, ובעיקר בבניית אמון הדרגתי המושג תוך טיפול יומיומי רציף. תכונה זו עשויה לעיתים לתסכל ילדים הבאים במגע אקראי עם הארנבון ומצפים לאינטראקציה מתגמלת יותר.
הארנבון אינו נושך או שורט בני אדם כמעט כלל. כשהוא חש בסכנה, הוא ירקע ברגליו, ינהם או ינסה לברוח. לעיתים, מרוב בהלה יעמוד הארנב במקום ללא נוע. ארנבים ידידותיים במיוחד עשויים ללקק את בעליהם לאות הערכה וחיבה. אוזניו של הארנבון רגישות עד מאוד ולכן, לעולם אין להרימו תוך אחיזת אוזניו. על מנת להרימו יש לאחוז בעור התולה שבצווארו ביד אחת ולתמוך בו מלמטה (מתחת רגליו) בעזרת היד השנייה.
ארנבון ביתי ניזון בדרך כלל ממזון יבש אותו ניתן להשיג בחנויות לציוד לחיות מחמד. עם המזון הזה נמנים סוגים שונים של "כופתיות למכרסמים" - ירקות וגרעינים טחונים ומיובשים שמהווים מקור זול יחסית לאנרגיה וויטמינים. בנוסף חשוב להגיש לארנבון אספסת המחזקת ומאתגרת את מערכת העיכול שלו (וכן מהווה מצע נוח למנוחה ולדיפון אזור המחיה).
הארנבון יעשה את צרכיו בדרך כלל בפינה קבועה, ואם אין הדבר כך, קל יחסית לאלפו וליצור אצלו הרגל של עשיית צרכים במקום קבוע. אנשים המגדלים ארנבים בביתם ירצו לא אחת למלא פינה זו במצע סופג ושבבי, דמוי נסורת, אותו יש להחליף פעם בכמה שבועות. שתן הארנבון הוא תערובת חומצית מאוד המדיפה ריח רע ומכתימה את מרבית המשטחים שהיא באה במגע עמם, ולכן מומלץ לנקות אותו בהקדם בכל מגע עם העור, הרצפה, ביגוד וכדומה.
בהיעדרן של מחילות, יחפש הארנבון הגדל בדירת מגורים את הפינות האפלות והשקטות של הבית על מנת לנוח בהן. בהיותו מסוגל לכרסם כמעט כל חומר, עשוי הארנבון לפגוע בספרים, חוטי חשמל, משקופים, דלתות וקירות הנקרים בדרכו אל אותה פינה בה הוא חפץ לשהות. מומלץ אם כן, שבעליו של הארנבון יהיה מודע להרגליו הללו וכך ימזער את הפגיעה האפשרית בחפצי הבית.
הארנבון בתרבות.
הארנבון מופיע במעשיות ומשלים רבים בתרבות המערבית, בהדגשת מהירותו ופזיזותו, כמו גם כחיה שצריכה לנצל כל בדל של תושייה או תעלול כדי להימלט מאויביה הרבים. בתור חיות קטנות, לא מפחידות אשר נחשבות לחמודות, הארנבונים מרבים לככב בספרים ושירים לילדים.
מבין היצירות הרבות הכוללות ארנבונים ניתן לציין לדוגמה את "הצב והארנב", פיטר הארנב, באגס באני, טמפר מהסרט "במבי", ארנביב ב"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות", "מי הפליל את רוג'ר רביט", באסטר מהסדרה "ארתור", "מיץ פטל" ועוד.
"גבעת ווטרשיפ", מאת ריצ'רד אדמס, הוא ספר משנת 1972 אודות חבורת ארנבונים. הספר, שעובד גם לסרט אנימציה, מבצע האנשה של הארנבונים, ומציג את חייהם והמאבקים שלהם מול איתני הטבע, טורפים, מחלות וארנבונים אחרים, כמו גם את יחס האדם אליהם.
בשל היותו חביב על ידי ילדים, מככב הארנבון במופעי קסמים ובדרך כלל בקסם הקלאסי הנקרא בטעות "שפן מכובע" (שפן הוא בעל חיים אחר ממשפחת השפניים).
גבינה
גבינה היא מוצר חלב מוצק המיוצר מחלב של פרות, עזים, כבשים, תאו (באפלו) ויונקים אחרים. עם זאת, החלב המתאים ביותר לייצור גבינות הוא של מעלי הגרה מאחר שהוא עשיר בחלבון החלב קזאין. ברחבי העולם קיימים כ-500 סוגים ייחודיים של גבינות ואלפי סגנונות המתבססים על סוגים אלה. אף על פי שכל הגבינות מיוצרות מאותו חומר גלם (חלב), מגוון הטעמים והמרקמים הוא עצום. הטעמים השונים של הגבינות הם תוצאה של מספר משפיעים: מקור החלב (סוג החיה ותזונתה), טכניקת הייצור, תמהילים שונים של חיידקים וסוגי עובשים, רמות שונות של שומן, ומשכי זמן שונים של התיישנות. גורמים אחרים כוללים הוספת חומרי טעם כמו עשבי תיבול, תבלינים, סוג העץ המשמש לאחסון ועיבוד בשיטות שונות כמו עישון מזון. גם תהליך הפסטור יכול להשפיע על טעם המוצר.
היסטוריה.
הגבינה היא מאכל עתיק במיוחד שייצורו החל עוד בתקופה הפרהיסטורית. העדויות הקדומות ביותר לייצור גבינה התגלו בפולין ובסהרה ומתוארכות לאלף השישי לפני הספירה (לפני כ-7500 שנה).
נתח הגבינה העתיק ביותר נמצא על ידי חוקרים בשנות ה-30 של המאה הקודמת במדבר טקלמקאן בסין, והיא מתוארכת לשנת 1615 לפני הספירה. הגבינה, שהייתה קבורה ליד כמה מומיות, הייתה ארוזה בוואקום ונמצאה במצב סביר.
ייצור גבינה התפתח מאוד בתקופה הרומאית והפך לתהליך מתוחכם מאד. ברחבי תחום שליטת רומא התפתחו טכניקות שונות ומגוונות לייצר את המאכל. רבגוניות זו הגיעה לשיאה בזמן המהפכה התעשייתית והידרדרה בעקבות מיכון הייצור.
מזה אלפים רבים גבינה משמשת למאכל מונע רעב וככזה הרצוי למסעות ארוכים. הגבינה יעילה כמזון בזכות ניידותה, חיי המדף הארוכים שלה והכמויות הגדולות של שומן, חלבון, סידן וזרחן שיש בה. גבינה יותר קלה וקומפקטית מחלב, שממנו מייצרים אותה, וניתן לשמרה לתקופות ארוכות.
מקורות.
"גבינה" היא מילה יחידאית בתנ"ך המופיעה בספר איוב: "הֲלֹא כֶחָלָב תַּתִּיכֵנִי וְכַגְּבִנָּה תַּקְפִּיאֵנִי". אך היא מופיעה ברמז גם בספר שמואל כאשר ישי אומר לבנו דוד לקחת את "חריצי החלב" (וכתרגום אונקלוס: "גובנין דחלבא") מתנה לשר האלף.
מקורותיו המדויקים של ייצור הגבינה אינם ידועים, וההערכות נעות בין 8000 לפנה"ס (כשכבשים בויתו לראשונה) ועד 3000 לפנה"ס בערך. שבטים טורקיים במרכז אסיה או במזרח התיכון גילו את תהליך הייצור באותו זמן כשיוגורט הומצא. על פי אגדה ידועה, נווד ערבי שסחב חלב במכל עשוי מבטן בעל חיים במדבר גילה כי חלבו הופרד לגבנים ומי גבינה על ידי אנזים ההגבנה שבקיבת בעל החיים.
במציאות, ייצור גבינה פותח כשיטת שימור חלב מוחמץ או מוקרש דרך לחיצה או המלחה והשימוש באנזים הגבנה הגיע לאחר מכן. העדות הארכאולוגית הראשונה לייצור גבינה נתגלתה באתר פרהיסטורי בן 7,500 שנה במחוז קויאוויה שבפולין של ימינו. ארכאולוגים שעבדו באתר חשפו כלי חרס מחוררים, אשר לדעתם שימשו לסינון החלב בתהליך ייצור הגבינה אנליזה כימית של החרסים מצאה שומנים אופייניים לחלב מעלי גרה ואיששה את ההנחה כיוון ששומנים מחלב גולמי אינם נשמרים הרי שהחלב עבר תהליך עיבוד (לגבינה או גהי). גבינות קדומות אלו היו די מלוחות ומרות ודומות במראה לגבינות קוטג' ופטה של ימינו. ייצור גבינה איפשר ניצול חלב גם באוכלוסיות בהם לא התפתחה עדיין עמידות ללקטוז.
מהמזרח התיכון יובא ייצור הגבינה לאירופה, שם אקלים קריר יותר קיצר את זמן ההמלחה. גבינה פחות חמוצה ומלוחה זו הייתה מקום ראוי להתרבות מגוון חיידקים ועובשים שמציעים טעמים חריפים יותר.
התקופה הקלאסית.
לפי המיתולוגיה היוונית, הגבינה הומצאה על ידי האל אריסטראוס. הומרוס, שחי במאה ה-8 לפנה"ס, מזכיר באודיסיאה ייצור ושימור של גבינות כבשים ועזים.
בתקופת רומא העתיקה גבינה הייתה מאכל יומיומי וייצורה היה אומנות מתוחכמת. יצירות מהמאה הראשונה לפנה"ס מתארות את ייצור הגבינה הרומאית שדומה יחסית לתהליך המודרני; התהליך כלל הקרשת המסו, עיבוד הגבן, המלחה, והתיישנות. הקיסרות הרומית הרכיבה תהליך קבוע ותקין לייצר גבינה. יתר על כן, האימפריה העצומה הפיצה את הגבינה לארצות שהיו תחת שליטתה, בהן המאכל לא היה ידוע.
התקופה הפוסט-קלאסית.