בנובמבר 1890 בונאר, איבלס וסריזייה עיצבו תפאורה ותלבושות בשביל התיאטרון "ד'אר" שבניהולו של פול פור ובדצמבר 1891 לינייה-פו ארח ב"תיאטר-ליבר" ערב התרמה שלהם למען גוגן בפריז. האמנים איבלס, סריזייה, ודֶני ציירו לרגל אירוע זה תפאורות למחזות מאת רמי דה גורמון ומאת מטרלינק. במאי 1893 וייאר יחד עם קמיל מוקלר השתתפו בהפקת "פליאס ומליסנד" מאת מטרלינק ב"מזון ד'אוור" שבניהולו של לינייה-פו. ציירם מבין ה"נאבי" - סריזייה ובונאר יצרו את התפאורה בבכורה של "המלך אובו" בדצמבר 1896.
וייאר אף צייר בשנת 1891 דיוקן בשמן של אורליאן לינייה - פו, חברו, הנמצא כיום באוסף פלצ'ר-סטיל בפיטספורט, ניו יורק.
מהצגותיו המפורסמות.
"פֶּלֶיאָס ומליסאנד" - 17 במאי 1893.
לינייה-פו ביים את המחזה הסימבולסטי הידוע של מטרלינק במסגרת תיאטרון ד'אר של פול פור (1872-1960).מטרלינק היה המחזאי הסימבוליסטי האולטימטיבי, השתמש בסמלים מיוחדים שחזרו על עצמם. התפאורה הייתה מינימליסטית, פרי יצירתו של פול פגלר (ווגלר Voegler), ללא ריהוט וללא אביזרים, רק מסכים צבועים באפור. התאורה הופנתה מלמעלה ולא מאורות במה רגילים שהיו משאירים בעבר צללים משונים. התלבושות נתפרו לפי ציוריו של ממלינג מהמאה ה-15. העלילה התרחשה מאחורי פרגודי גזה כדי ליצור רושם של ערפל. השחקנים דקלמו כמו מזמרים את הטקסט וליוו אותו במחוות "מסוגננים".
כשראה לינייה-פו כי לא קם עוד מחזאי סימבולסטי מזנו של מטרלינק, הצהיר בשנת 1898 כי אינו מתכוון להציג רק מחזות מסוג זה.
סלומה, 11 בפברואר 1896.
בכורת המחזה "שלומית" או "סלומה" של אוסקר ויילד, שהיה אסור לביצוע בבריטניה, הוצגה בצרפתית על ידי להקת התיאטרון ,"דה ל'אוור" בבימויו של לינייה-פו. בגלל היותו של ויילד אסיר בכלא ומכיוון שחשש מפני עוינות הציבור, דאג הבמאי לקיים את החזרות בחשאי. לינה מינץ שיחקה את סלומה והוא עצמו נחל הצלחה רבה בתפקיד של הורדוס.
שחקנית-אשה התבקשה לשחק במקום המשרת הצעיר של הורדיה כדי למנוע פירושים הומוארוטיים לחיבתו של המלך ל"נער הסורי". דוגמה זו שרתה לאחר מכן גם במאים אחרים. את התכניה צייר טולוז-לוטרק. תגובת הקהל להצגה הייתה יחסית חיובית, דבר שניתן היה להתפרש גם כאהדה מסוימת למחזאי הכלוא.
כששמע על הצלחת המופע, אוסקר ויילד התרגש מאוד וביקש שימסרו את תודתו ללינייה-פו.
"המלך אובו" ב 10 בדצמבר 1896.
הניסוי ה"היפר-תיאטרלי" של הצגת המחזה "המלך אובו" של אלפרד ז'ארי שהקדים את תיאטרון האבסורד, את הסוריאליזם והדאדאיזם, היווה בשביל לינייה-פו חוויה מורטת עצבים. המחזה ליגלג תוך שימוש באמצעים גרוטסקים על ההמוניות החייתית, על ההיסטוריה עתירת הרציחות ודיכוי של האנושות ובכלל על הצדדים המגעילים של בני האדם ושל החברה והשתמש בפארודיה ובאסוציאציות למחזה "מקבת'" של שייקספיר ואף למחזות אחרים כמו "המלט", "ריצ'רד השלישי" או "המלך ליר".
למרות שהוא עצמו אימץ בשלב מסוים סגנון סימבוליסטי והתרחק מהנטורליזם והריאליזם, נאלץ לינייה-פו להתמודד הפעם עם דרישות עוד יותר חריגות באנטי-הריאליזם שלהן מצד המחבר שהיה מעורב מאוד בהפקה. אלפרד ז'ארי הצעיר, שעד אז היה נודע בתיאטרון דה ל'אוור כמעבד ומתרגם, וכן כשחקן ועוזר במאי, התעקש להשפיע על היבטים רבים של ההצגה: היו חשובים לו צורת הדיבור המקוטעת ("סטקאטו") של הגיבורים, תוך שינוי בהדגשת ההברות, השימוש בניבים ובמבטאים שונים - צרפתיים ואחרים, ביקש מהשחקנים להתנועע על הבמה בתנועות מכניות כמו של מריונטות, ביקש הרבה מסיכות ושלטים, סוסי עץ, דרש שנער בן 14 ישחק בתפקיד "בוגרלא" בן ה14 (במקום אשה כפי שהיה מקובל) והעדיף תפאורות מיוחדות שכללו ינשוף, פיל, נחש בואה, ערפד, מספר דקלים, סופת שלג על מיטת הגבורים הראשיים, סיר לילה וקמין ששימש גם כדלת.
כשנה קודם לכן טען ז'ארי באוזני לינייה-פו כי מדובר בקומדיה "קליטה" ומבדרת שתמצא חן בעיני הקהל. מאוחר יותר כשלינייה-פו היה כבר אחוז חרדה מפני תגובת הקהל למחזה מחדש ופרובוקטיבי כזה, ז'ארי גייס כדי להרגיעו, את רשילד ואלט, אשת מנהל כתב העת "מרקור דה פראנס". היא ניסתה לשכנע את הבמאי שזו תהיה הזדמנות פז להוכיח את גישתו האקלקטית ושכל הדור הצעיר ישתוקק לראות הצגה כזאת. בציור התפאורה השתתפו, לפי התוכניה, הצייר ה"נאביסטי" סריזייה וז'ארי עצמו. לפי עדותו של לינייה-פו לקחו בו חלק גם בונאר, טולוז לוטרק, וייאר וראנסון. המוזיקה שבוצעה בפסנתר ותוף נכתבה על ידי קלוד טראס.
ההצגה התקיימה פעמיים בלבד - ביום החזרה הכללית ב-9 בדצמבר וביום הבכורה למחרת. היא הוצגה באולם ה"נובו תיאטר" (Nouveau Théatre) ברחוב רו בלאנש (Rue Blanche). הקהל שחלק ממנו שמע כבר על הפן הפרובוקטיבי של ההצגה התחיל להשתולל כששמע את המילה הראשונה והבעייתית שהגה השחקן הראשי (פירמן ז'מייה) "מרדר" ("merdre") - מילה חדשה שהמציא ז'ארי על בסיס המילה הצרפתית המפורסמת ל"חרא" ("merde"), שהייתה באותו זמן אסורה להבעה על במות התיאטרון. מילה זאת חזרה פעמים רבות במהלך ההצגה בכל מיני מצבים. צופים רבים שרקו וצרחו, זרקו כיסאות על הבמה וכינו את הבמאי לינייה-פו בשם "פו דה שאמבר" (pot de chambre) - כלומר "סיר לילה".
עם המתנגדים למחזה נמנו סופרים, אף הומוריסטים כמו קורטלין וההצגה הוקעה על ידי מבקריה כ"אינפנטילית" במקרה הטוב. ברם, למרות השערורייה היו גם צופים שתמכו ביוצרי ההצגה ונופפו את אגרופיהם לעבר המשתוללים.
לפי ג'ורג' וולוורת (ב"תיאטרון המחאה והפרדוקס", בהוצאת ניו יורק יוניברסיטי פרס, 1964) 10 בדצמבר מציין למעשה את יום הולדתו של תיאטרון האבסורד.
מחזות של רומן רולאן.
מודאג מהניתוק של התיאטרון מהמציאות היומיומית, אחרי עזיבתו את הקו הסימבוליסטי הבלעדי, ביקש לינייה-פו להביא על במת התיאטרון דה ל'אוור מחזות ריאליסטים של רומן רולאן, שדנו בנושאים פחות או יותר אקטואליים. למשל המחזה "הזאבים" על פרשת דרייפוס (1898), כמו כן "אארט" 1897 (Aert) ו"ניצחון ההיגיון" 1899 (Le triomphe de la raison).
עם המחזה האחרון שהוצג ביוני 1899 ביקש לינייה-פו לסיים את פעילות התיאטרון דה ל'אוור (בגרסתו הראשונה) בצורה מוצלחת ומכובדת.
בימי פרשת דרייפוס, היה לינייה-פו, כמו עמיתו אנטואן, בין התומכים של דרייפוס ותיאטרון "ל'אוור" נחשב למקום מפגש של ה"דרייפוסארדים".
שאר יצירותיו.
כתבים.
("לה פאראד. (המצעד) 3 כרכים :א. הליצן עם קרש הקפיצה, זכרונות ורשמי תיאטרון; ב. לוליינות, זכרונות ורשמי תיאטרון 1894-1902; ג. מתחת לכוכבים - זכרונות תיאטרון 1902–1912 - פורסמו ב-1931–1933).
הסכם גואדלופ הידלגו
ניקטו אלקלה סאמורה
אינדיקיו פרייטו
רלקסציה
רלקסציה (בעברית: תפוגה) בפיזיקה ובכימיה פיזיקלית היא תהליך בו מערכת מעוררת או מופרעת באופן אחר משיווי משקל, חוזרת למצב של שיווי משקל.
המאפיין העיקרי המשותף לתהליכי רלקסציה שונים הוא זמן הרלקסציה (בעברית: זמן תפוגה) - הזמן האופייני שלוקח למערכת לחזור למצב של שווי משקל, ומסומן בדרך כלל במשוואות ב-formula_1. זמן הרלקסציה מוגדר כזמן שלוקח לגודל הנמדד להגיע לערך של אחד חלקי e מערכו ההתחלתי.
רלקסציה היא מונח הכולל תהליכים רבים בטבע. חומרים ויסקואלסטיים כמו מסטיק שנמתחים בפתאומיות נוטים לחזור למצבם הרפוי עם זמן רלקסציה אופייני של מספר שניות. קבל טעון נוטה לפרוק את המטען החשמלי בתפוגה האופיינית למעגל RC. דיפולים חשמליים בחומר נוטים להסתובב בהשפעת קרינה אלקטרומגנטית בזמנים אופייניים של שניות ועד מספר שניות.
סוגי רלקסציות.
רלקסצית תהודה מגנטית גרעינית (NMR Relaxation)- במדידות תהודה מגנטית גרעינית רלקסציה היא התהליך בו הספין הגרעיני חוזר להתפלגות שיווי המשקל התרמודינמי שלו עם הסביבה.
רלקסצית דיפול (Dipole relaxation)-התהליך בו מולקולות בעלות דיפול קבוע חוזרות לאחר הפרעה לסדר שמאפיין אותן בשיווי משקל תרמודינמי עם הסביבה. כלומר צפיפותם והתפלגות כיווני וקטור הדיפול חוזרים לצורה המאפיינת אותם בשיווי משקל תרמודינמי עם הסביבה. ניתן להבחין בתופעה זאת בעזרת מדידות עכבה חשמלית שם ההפרעה היא הפעלת מתח חליפין.
רלקסציה יונית (Ionic relaxation)- רלקסציה יונית מורכבת ממוליכות יונית, מוליכות פני השטח (מתייחס למצב בו יונים ספוחים לפני שטח מוצקים), ופיזור מטען. התהליך בו אלו חוזרים לרמתם והתפלגותם בשיווי משקל תרמודינמי עם הסביבה לאחר הפרעה הוא רלקסציה יונית. גם בתופעה זו ניתן להבחין בעזרת מדידות עכבה חשמלית.
רלקסציה דיאלקטרית (Dielectric relaxation)- היא התוצאה הכוללת של רלקסצית דיפול ורלקסציה יונית הגוררות שינוי בערכו של המקדם הדיאלקטרי. התהליך בו ערך זה חוזר לרמתו האופיינית בשיווי משקל תרמודינמי עם הסביבה לאחר הפרעה הוא רלקסציה דיאלקטרית. גם בתופעה ניתן להבחין בעזרת מדידות עכבה חשמלית.
למעשה ניתן להגדיר רלקסציה לכל גודל תרמודינמי, כך קיימת גם רלקסצית ספין אלקטרוני, או רלקסצית ספין אלקטרוני-פונון ועוד.
המאפיינים של רלקסציה.
ישנם מקרים בהם רלקסציה היא תהליך המתקדם באופן מעריכי,
במקרים אלו ניתן להגדיר "זמן רלקסציה" בתור הזמן שחלף מתחילת הרלסציה עד שהערך המתפוגג קטן פי בסיס הלוגריתם הטבעי e.
לדוגמה: במקרה של רלקסצית דיפול, נניח כי ברגע תום ההפרעה 80% מהדיפולים היו במצב מופרע, זמן הרלקסציה האופייני יהיה אם כן הזמן שיחלוף עד שערך זה יקטן פי e, כלומר עד הרגע בו 29.43% מהדיפולים יהיו מופרעים.
מקרה של רלקסציה מעריכית המשמש מודל לרלקסציות אחרות הוא פריקה של קבל.