ב-2007 פרש מעיתון "הארץ" לאחר 37 שנות עבודה רצופות והצטרף ל"ישראל היום" ככתב פרלמנטרי.
ביולי 2016 הוקרן לראשונה הסרט התיעודי של אלון "חומות של שתיקה" שהופק על ידי ערוץ הכנסת, ובוחן את תפקודה לאורך השנים של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת. הפקתו ועריכתו של הסרט נמשכו שנה וחצי והוא כולל ראיונות עם נשיא המדינה ראובן ריבלין, שר הביטחון לשעבר משה ארנס, השרים יובל שטייניץ וצחי הנגבי, שר הביטחון והרמטכ"ל לשעבר שאול מופז, ראש השב"כ לשעבר אבי דיכטר שכיהן כיו"ר ועדת החוץ והביטחון, השר לשעבר דן מרידור, ח"כ לשעבר יוסי שריד וח"כ עפר שלח.
באפריל 2021 פרש מתפקידו ככתב הפרלמנטרי של "ישראל היום". הודעתו זכתה לסיקור נרחב בכלי התקשורת וברשתות החברתיות. שרים, ח"כים מכל המפלגות מימין ומשמאל וכן עיתונאים מכל כלי התקשורת חילקו לו שבחים רבים על הגינותו, מקצועיותו ותרומתו לתקשורת. יושב ראש הכנסת יריב לוין כתב "הייתה לי זכות גדולה להיות מסוקר על ידך".
ביוני 2021 הוענק לו פרס כנרת למפעל חיים בתקשורת לשנת 2021 על ידי המכללה האקדמית כנרת. בנימוקי הפרס נכתב:
משפחתו.
אלון התגורר במבשרת ציון עד שנת 2022 וכיום מתגורר בתל אביב, נשוי לעליזה אלון העוסקת בשנים האחרונות בפיסול ובציור (פסלה שמשון ודלילה מוצג בכניסה לקניון הראל במבשרת ציון), אב לשלושה וסב לתשעה. בנו הבכור, ד"ר דרור אלון, הוא מומחה לכירורגיית פה ולסת; בתו מיה גורן היא יזמית ומנכ"לית BIA MED ובנו הצעיר ד"ר אורי אלון, הוא יזם היי-טק שהיה מבעלי קבוצת הכדורסל הפועל ירושלים, ומאז 2012 מבעלי חברת "קומפאס" בארצות הברית.
הירץ הומבירג
ויליאם בראון (שגריר)
ויליאם אנדריאס בראון (באנגלית: William Andreas Brown; נולד ב-7 בספטמבר 1930) היה דיפלומט אמריקאי אשר כיהן כשגריר ארצות הברית בתאילנד (1985–1988) וכשגריר ארצות הברית בישראל (1988 - 1992). בשנת 1993, לאחר פרישתו, שב לישראל למשך חודשים ספורים כשגריר זמני, עם סיום כהונתו של השגריר ויליאם הרופ.
ביוגרפיה.
בראון נולד בלקסינגטון שבמסצ'וסטס למשפחה דלת אמצעים ממעמד הפועלים. הוריו התגרשו בעודו תינוק והוא גודל על ידי אימו וסבו. בשנת 1948, לאחר סיום לימודי התיכון, התקבל ללימודים באוניברסיטת הרווארד במלגה של עתודת קצינים לצי האמריקאי (באנגלית: Naval Reserve Officers Training Program). ב-1952 סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בהיסטוריה רוסית. עם סיום לימודיו התגייס לחיל הנחתים האמריקני, ועם סיום הכשרתו כקצין תותחנים נשלח לקוריאה הדרומית, פחות מחודש לאחר הפסקת האש במלחמת קוריאה. בקוריאה שהה כשנה ושימש כקצין תצפית קדמי וקצין בקרת אש בתותחנים. בשנת 1954, לאחר שסורבה בקשתו לצאת ללימודי סינית, התפטר מתפקידו והשלים לימודי תואר שני באוניברסיטת הרווארד בסינית וביפנית. בשנת 1956 סיים בחינות בעל-פה לקראת תואר דוקטורט בהרווארד בלימודים סיניים.
בראון הצטרף לשירות החוץ של מחלקת המדינה של ארצות הברית בסוף שנת 1956. בשנת 1957 נשלח לקונסוליה האמריקאית בהונג קונג, ובמהלך עבודתו שירת אף בסינגפור, מוסקבה, ניו דלהי, וטאיפיי. בין השנים 1979–1982 שימש כסגן ראש המשלחת הדיפלומטית בשגרירות ארצות הברית בתל אביב, תחת השגריר סמואל לואיס, הוא נשוי להלן.
המערה (אופרה)
המערה היא אופרת וידאו-ארט בשלוש מערכות של המלחין האמריקאי סטיב רייך לטקסט של אשתו, בריל קורוט. הצגת הבכורה נערכה ב-1994 על ידי אנסמבל סטיב רייך בניצוחו של פול היליר.
עלילה.
המערה המדוברת באופרה היא מערת המכפלה, בה קבורים לפי המסורת שלושת האבות ושלוש האמהות וכן אדם וחוה. האופרה מורכבת משלוש מערכות, בכל אחת נשאלות חמש שאלות: מיהו אברהם בשבילך? מי היא שרה בשבילך? מי היא הגר בשבילך? מי הוא ישמעאל בשבילך? מי הוא יצחק בשבילך? במערכה הראשונה עונים על השאלה יהודים ישראלים, בשנייה עונים פלסטינים, ובשלישית אמריקאים.
Journal of Hellenic Studies
Journal of Hellenic Studies או בשמו המקוצר JHS הוא כתב עת מדעי בריטי המכיל מאמרים שעניינם מחקר יוון העתיקה; כלומר שפה, ספרות, היסטוריה וארכאולוגיה של יוון העתיקה. בכתב העת מתפרסמות גם ביקורות של ספרים חשובים על מחקר יוון העתיקה. הוא רואה אור מדי שנה מאז 1880 עד ימינו בידי החברה ללימודי יוון העתיקה (Society for the Promotion of Hellenic Studies).
היבשת השביעית
היבשת השביעית (בגרמנית: Der siebente Kontinent) הוא סרט קולנוע אוסטרי מ-1989 בבימויו של מיכאל הנקה. הסרט מבוסס על מאורע אמיתי של התאבדות קולקטיבית של משפחה שלמה ממעמד הביניים באוסטריה, ומתאר את שנותיהם האחרונות של בני משפחה בת שלוש נפשות - גאורג, אנה ובתם הקטנה אווה. בני המשפחה מנהלים לכאורה חיים רגילים, אך מקבלים החלטה לשים קץ לחייהם ללא סיבה נראית לעין. הסרט כולל רמיזות על רגשות דיכאון ובדידות של בני המשפחה לנוכח שגרת החיים המודרניים.
זהו סרט הקולנוע הראשון שביים הנקה, והוא מהווה את חלקה הראשון של טרילוגיית סרטים העוסקת בביקורת שלילית על החברה האוסטרית.
מבנה ותוכן.
הסרט מחולק לשלושה חלקים. שני החלקים הראשונים מוקדשים לשנים 1987 ו-1988 וכל אחד מהם מוקדש ליום אחד בחיי בני המשפחה, מציג בפירוט את שגרות היום שלהם, ומרמז על חוסר הנוחות שלהם מהשגרות העקרות לכאורה של החברה המודרנית. כל אחד משני החלקים כולל דקלום בו מקריאה אנה מכתב אותו שלחה להוריו של גאורג, בו היא מודיעה להם על הצלחתו המקצועית של בעלה. כמו כן כוללים שני החלקים הראשונים פעילויות משותפות רבות.
החלק השלישי בסרט מוקדש לשנת 1989 ומתחיל בעזיבתם של בני המשפחה את בית הוריו של גאורג, בסופו של ביקור משפחתי. בנקודה זו מתחיל להישמע דקלום של גאורג של מכתב בו הוא מודיע להוריו על כך שהוא ואשתו התפטרו מעבודותיהם והחליטו "לעזוב". הדיקלום נשמע על רקע הצגתם של בני המשפחה מתפטרים מעבודותיהם, סוגרים את חשבונות הבנק שלהם תוך הסבר שהם מהגרים לאוסטרליה, מוכרים את מכוניתם, ורוכשים מגוון גדול של כלי חיתוך. גאורג מסביר כי ההחלטה אם לקחת את אווה איתם הייתה קשה מאוד לו ולאשתו, אך אווה טענה כי היא אינה חוששת מן המוות.
בני המשפחה מזמינים לביתם ארוחה מפוארת, ולאחר סיום הסעודה הם מתחילים להרוס בשיטתיות כל חפץ בביתם תוך שימוש בכלי החיתוך שרכשו. האופן בו מתבצעות פעולות הרס הרכוש הוא אוטומטי, יבשושי, שתקני וחסר-חיים, בדומה לאופן בו הם ביצעו את כל פעולותיהם היומיומיות בשני חלקי הסרט הראשונים. בהמשך הם משמידים את כל כספם תוך חיתוכם של שטרות הכסף ושטיפתם במורד השירותים. הבעות הרגש היחידות בשלב זה באות כאשר גאורג מנפץ את אקווריום הדגים שלהם: אנה צועקת מדאגה לרגשותיה של אווה, בעוד שאווה צועקת ובוכה בהיסטריה. שלושת בני המשפחה מתאבדים, בתחילה אווה, אחריה אנה ולבסוף גאורג. רגע לפני התאבדותו רושם גאורג בשיטתיות על קיר הבית את שמות בני המשפחה ואת תאריך ושעת מותם. אל דלת הבית מודבקת מעטפה הממוענת להוריו של גאורג.
במהלך הסרט מוצגת מספר פעמים מעין הזיה (ספק של בני המשפחה) של חוף, רכס הררי ומקווה מים עם גלים שנעים בכיוון שהוא בלתי אפשרי מבחינה פיזיקלית, המלווה ברחש של גלים. הבמאי הנקה טען שהסרט מבוסס על פרשת התאבדות קולקטיבית של משפחה אוסטרית עליה קרא בעיתון. לדבריו של הנקה, בפרשה עליה מבוסס הסרט המשטרה גילתה שהמשפחה שטפה את כספה בשירותים בעקבות גילויים של שברי מטבעות בצנרת של הבית.
מוזיקה וצילום.
השימוש המינימלי במוזיקה בסרטיו של הנקה התבטא בסרט זה, בין השאר, בסצנה בה אווה עומדת לבדה בחניון ומחכה לאביה בעוד שהוא מוכר את המכונית המשפחתית. הסצנה כוללת את יצירתו האחרונה של אלבן ברג, קונצ'רטו לכינור בשם "לזכרו של מלאך", שנכתבה עבור צעירה (מאנון גרופיוס) שמתה בגיל צעיר ממחלה קשה, ונחשבת ליצירה המבטאת רגשות חזקים ובעלת אופי של הספד וקינה. השימוש במוזיקה, שלא ברור אם היא מוזיקת רקע או חלק מן ההתרחשויות בסרט, מסייע ליצור תחושה של דו-משמעות. מצד אחד הסצנה היא היחידה בסרט שאותה מלווה מוזיקה שעלולה להתפרש כמוזיקת-רקע, ומצד שני המוזיקה לכאורה מתנגנת מתוך המכונית החונה ואף נפסקת באופן פתאומי כאשר המכונית מותנעת בידי רוכש פוטנציאלי. כך, בתמונתה של אווה ה"אבודה" המחכה לאביה בחניון משתקפת התחושה שמתרחש משהו שאינו ניתן להסבר הגיוני אלא ניתן רק להרגיש בו בתחושת-בטן.
בנוסף, סצנה זו היא אחת מהבודדות בסרט שעושה שימוש ב"צילום מנקודת מבט", כלומר צילום שמציג את הסצנה כפי שהיא משתקפת מעיניה של אווה. בנקודה זו אווה מתבוננת מבעד לגדר גדולה בספינה העוברת מולה באפלה. בזמן שהמוזיקה עוברת לטון מלנכולי, הנקה עובר לצלם בעדשה רחבה מעט יותר, וכך הופך את התמונה לשטוחה יותר ויוצר סמל לשטחיותו של העולם המודרני.
הסרט כולו צולם בכוונה תחילה באופן בו מצולמות פרסומות טלוויזיוניות, יצירת קלוז-אפ על חפצים במקום על בני אדם, לשם הדגמת ההחפצה של החיים בידי בני האדם. הנקה טען כי היה בלתי אפשרי מבחינתו ליצור את "היבשת השביעית" כסרט טלוויזיה, מכיוון שסגנון צילום זה אופייני לטלוויזיה, ואילו בקולנוע הוא מקבל משמעות שונה.