חוקרים מציינים את ההבדל בין "התקווה" ל"תחזקנה". שירו של ביאליק הוא שיר-המון אקטיבי הקורא לעם להתגייס ולהטות שכם להצלחת המפעל הציוני, בעוד שירו של נפתלי הרץ אימבר הוא שיר-יחיד של כמיהה וכיסופים. גם מעמדו של ביאליק היה גבוה לאין ערוך מזה של אימבר, עם זאת רוב העם בחר לדבוק בשיר הלירי של אימבר מאשר ב"תחזקנה".
בשירו המקורי והשלם של ביאליק מוצגים הפועלים העברים כיחידה אחודה, מאמינה, חסרת זהות אישית, שהנכונות להקרבה עצמית למען הארץ נתפסת כחלק מחובותיה. לעומת זאת, בגלגולו המקוצר ב"תחזקנה" בו שרים רק את הבית הראשון, נעלמים ההקרבה העצמית, המצוקות והפגיעות בגוף וברוח וכל שנותרת היא ברכה לחלוצים העולים ובונים את ארץ ישראל וקריאה ליהודי הגולה לעלות לארץ.
שנים רבות היה נהוג לשיר את השיר, יחד עם "האינטרנציונל" ו"התקווה" בכל כינוסי תנועת העבודה וההסתדרות, בחגיגות אחד במאי, בעלייה לקרקע של קיבוצים, בתום טקסים שונים ובהזדמנויות חגיגיות אחרות. שירת "תחזקנה" הייתה נפוצה גם בסיום מסדרים בפלמ"ח, למרות שלא היה המנון רשמי של הפלמ"ח. כיום מושר השיר בכינוסי תנועות הנוער הנוער העובד, המחנות העולים והשומר הצעיר ובכינוסי חגיגות יובל לקיבוצים וכינוסים נוסטלגיים כפגישות מחזור.
העלייה על הקרקע של קיבוץ בית גוברין תוארה במילים הבאות בעיתון "על המשמר", על ידי העיתונאי שבתאי קפלן:
משבר פוליטי.
זיהויו המוחלט של 'תחזקנה' עם אידיאל בניין הארץ לבש צביון פוליטי עת הכנסת השנייה בה היה רוב למפלגות הפועלים, הכלילה בטיוטות לחוק חינוך ממלכתי התשי"ג-1953, נוהל מחייב לציון האחד במאי - חג הפועלים, בשירת השיר והנפת הדגל האדום. אל נוכח מחאתם של ארבעה משרי ממשלת ישראל הרביעית, אנשי הציונים הכלליים, שהתפטרו ולאחר מכן חזרו בהם מהתפטרותם, לנוהל המוצע, נזנח הרעיון.
אזכורים בתרבות.
בסרט "חור בלבנה" שביים אורי זוהר ישנה סצנה בה נערך מבחן בד לשחקניות שמקריאות את השיר.
בסרט "כל ממזר מלך" שביים אורי זוהר, שר יורם (יהורם גאון) את השיר לענת (תמי צפרוני) הקיבוצניקית בניסיון לחזר אחריה ולהרשים אותה.
בסרט "גבעת חלפון אינה עונה" פורץ סרג'יו קונסטנצה (מגולם על ידי ישראל פוליאקוב) בשירת "תחזקנה" בפני המח"ט בסוברו כי זהו מנהגם של חיילי צה"ל הפטריוטים.
באחת מתוכניות "ניקוי ראש" מ-1974 בוצעה פרודיה על השיר על רקע גל שביתות שהיה אז בארץ והמילים כללו את השורה "אל יפול רוחכם עליזים מתרוננים - אתם מחזיקים מדינה בביצים".
בעת מלחמת לבנון השנייה פרסם המשורר אילן שיינפלד פרפרזה לשיר, שבה ביקש לחזק את ידי הלוחמים.
טייסת 147
טייסת 147, שכונתה גם "טייסת האיל הנוגח" (נודעה גם בכינוי "טייסת הפוגות"), הייתה טייסת מטוסי קרב בחיל האוויר הישראלי. טרם סגירתה הפעילה הטייסת מטוסים מסוג סקייהוק A-4F, והייתה מוצבת בבסיס חצרים.
הטייסת נפתחה ונסגרה מספר פעמים במהלך שנות קיומה.
היסטוריה.
בשנת 1956, ערב מבצע קדש, הוקמה טייסת 147 בפיקודו של מאיר שפר, כטייסת חירום של בית הספר לטיסה, וכללה מטוסי סטירמן של בית הספר. הטייסת נסגרה לאחר סיום המבצע.
בשנת 1967, ערב מלחמת ששת הימים, הוקמה הטייסת שנית בבסיס חצרים, והפעילה מטוסי פוגה מגיסטר של בית הספר לטיסה. הטייסת כללה בוגרים טריים של קורס טיס וטייסים ותיקים (לדוגמה אלי איל, מטייסי מלחמת העצמאות). במלחמה עסקה הטייסת בעיקר בתקיפת מטרות קרקע ברקטות, פצצות וזוג מקלעי 7,62 מ"מ שהותקנו במטוסי הפוגה. ביום הראשון למלחמה הטייסת תקפה יעדים בחזית המצרית. ביום השני למלחמה התרחקה חזית הלחימה המצרית אל תוך סיני ויצאה מטווח הפעילות של מטוסי הפוגה ועל כן החל מהיום השני הטייסת הופנתה לסייע בחזית ירדן שם התקיפה בעיקר כוחות שריון. ביומה החמישי של המלחמה הועברה הטייסת לבסיס רמת דוד לשם סיוע לכוחות הקרקע בחזית הסורית במהלך גיחות הסיוע נהרג מפקד הטייסת. הטייסת איבדה במלחמה שישה מטוסים וטייסים, בהם מפקד הטייסת רס"ן אריה בן-אור וסגנו סרן . שיעור האבדות הגדול, יחסית לגודל הטייסת, יחד עם היעדר כיסא מפלט במטוסי הפוגה, הוביל להפסקת השימוש המבצעי במטוסים אלה, והטייסת נסגרה לאחר המלחמה.
בשנת 1978 נפתחה הטייסת מחדש על ידי חנוך פטישי, שוב בבסיס חצרים, כטייסת סקייהוק ("עיט"). בתחילה היו מטוסיה מדגם A-4E, ומאוחר יותר רוכזו בה מטוסי A-4F, שהגיעו במבצע ניקל גראס (הרכבת האווירית של מלחמת יום הכיפורים). מטוסיה זוהו באמצעות מייצב כיוון צבוע צהוב.
ב-14 באוקטובר 1979 איבדה הטייסת שני מטוסים בהתנגשות אווירית בעת טיסת אימונים, כאשר "עיט" מספר 339 שהוטס על ידי טייס צעיר, , התנגש במוביל שלו, שהיה גם סגן מפקד הטייסת, שהטיס את "עיט" מספר 609.
במלחמת לבנון הראשונה פיקד על הטייסת סא"ל אבירם כהן.
בתחילת שנות ה-80 הפכה הטייסת לטייסת מילואים, כאשר רק השלד בה נשאר מבצעי. בגל הקיצוצים הגדול של 1985, נסגרה הטייסת.
סמל הטייסת.
בשנת 1967, כשבועיים לפני פרוץ מלחמת ששת הימים, עוצב סמל הטייסת, שהיה שילוב של כנפיים וטנק. שילוב שבא לציין את שיתוף הפעולה הצמוד בין הטייסת לבין כוחות השריון.
סמל "האייל המכונף" של הטייסת עוצב על ידי אריה מוסקוביץ' בשנת 1978. בטיוליו באזור בסיס חצרים, צפה מוסקוביץ' בקרב בין שני יעלים במדבר, אותם זיהה בטעות כאיילים. מהמחזה שנגלה לפניו, שאב את השראתו לעיצוב הסמל. לסמל נוסף צבע צהוב כרקע, כאזכור לחולות הנגב. "האייל המכונף" נחשב לסמל ייחודי, שכן חיה מסוג זה לא אופיינית לייצוגה של טייסת.
האיחוד המתמטי הבין-לאומי
האיחוד הבין-לאומי למתמטיקה (באנגלית: The International Mathematical Union, בראשי תיבות: IMU) הוא ארגון מדעי בין־לאומי לא־ממשלתי וללא מטרות רווח, המוקדש לקידום שיתוף פעולה בין־לאומי בתחומי המתמטיקה. האיחוד חבר במועצת המדע הבין־לאומית שתומך בעקרון החופש, האחריות והאוניברסליות של המדע. חברי האיחוד הם נציגי הארגונים הלאומיים למתמטיקה של 88 מדינות. הארגון הוקם בשנת 1919, חדל לפעול בשנת 1936 והוקם מחדש בשנת 1951. נכון לשנת 2020, נשיא האיחוד הוא המתמטיקאי האמריקאי ממוצא ארגנטינאי, קרלוס קניג .
מטרות האיחוד:
קישורים חיצוניים.
האיגוד המתמטי הבינלאומי
אלבק
אלבק (Albeck) הוא שם משפחה המתייחס לעיר אלבק שבאוסטריה.
עין ע'זאל
עין ע'זאל (בערבית: عين غزال, עין הצבי) היה כפר ערבי בכרמל במרחק של כ-21 קילומטרים מדרום לחיפה. במהלך מלחמת העצמאות נכבש על ידי צה"ל, ותושביו עזבוהו.
היסטוריה.
התקופה העות'מאנית.
בסוף המאה ה-19 היה עין ע'זאל כפר קטן בנוי אבן וטיט. 450 תושביו עיבדו כ-6,000 דונמים. הכפריים היו מוסלמים ובכפר היה קבר של חכם מקומי, שיח' שחאדה. בכפר היה בית ספר יסודי לבנים שהוקם ב-1886 לערך. היה בו גם בית ספר יסודי לבנות ומועדון תרבות וספורט כלכלת הכפר התבססה על משק חי וחקלאות, ותושביו גידלו בעיקר עצי זית ודגנים. בנוסף, קרבת הכפר לעיר חיפה אפשרה לחלק מתושביו לעבוד בענף השירותים של הנמל ובאזור המסחרי שבו.
המנדט הבריטי.
בתחילת המרד הערבי הגדול יצאו מעין ע'זאל מחבלים שהשחיתו כרם של יהודים בזכרון יעקב. באפריל 1938 רצחו חברי כנופיה ערבית את מוכתר הכפר.
בשנות הארבעים של המאה העשרים נקדחה בקרבת הכפר באר, ומימיה הועברו לכפר בצינור. על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945, שטח הכפר היה 18,079 דונם טורקי, מתוכם 14,628 בבעלות ערבית פרטית, 424 דונם בבעלות יהודית ו-3,027 דונם אדמות ציבוריות. מספר התושבים היה 2,170 נפשות.
מלחמת העצמאות.
עין ע'זאל ושני הכפרים הסמוכים ג'בע ואיג'זים כונו המשולש הקטן שמדרום לחיפה. בתחילת 1948 דיווח שירות המודיעין של ארגון ההגנה (הש"י) כי בכפר מצויים 83 כלי נשק, מתוכם 45 אקדחים ו-23 רובים. בינואר 1948 הותקפו כלי רכב על כביש תל אביב חיפה הישן ביריות מכיוון עין ע'זאל. שוטרים בריטים פשטו על הכפר בחיפוש אחר היורים. בחודש פברואר צלפו מעין ע'זאל על יהודים בסביבה ובעקבות זאת יצאה פעולת תגמול של ההגנה בליל ה-15 במרץ 1948 לפגוע בכפר. ממרץ עד יולי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נמשכו היריות מכפרי המשולש הקטן על התחבורה הישראלית בכביש תל אביב-חיפה, שעבר בסמוך להם. לפי החלטת החלוקה של האו"ם, האזור יועד להיות בשטח המדינה היהודית, וערביי המשולש הקטן ביקשו למנוע זאת באמצעות פגיעה בצירי התחבורה וריכוז נשק ותגבורת שהגיעו דרך הים מלבנון. הצלחתם של ערביי המשולש להגן על כפריהם ולחסום את הכביש נבעה מעזרה הדדית בין הכפרים, הנעת כוחות וייתכן שגם פיקוד מאוחד. התארגנות מסוג זה לא הייתה אופיינית לכפרים אחרים בזמן מלחמת העצמאות.
במהלך קרבות עשרת הימים נמנע דוד בן-גוריון מלתקוף את עין ע'זאל באומרו שניתן יהיה לטפל בכיבוש הכפרים במהלך ההפוגה, במסגרת "פעולה משטרתית", שכן הם נמצאים בתוך שטח המדינה היהודית. ואכן, מספר ימים לאחר תחילת ההפוגה השנייה, ב-24 ביולי החל מבצע שוטר שכלל הפגזה ארטילרית והפצצה אווירית במשך ימים אחדים, ולאחר מכן כניסה של כוחות קרקעיים. רוב התושבים ברחו מהכפר לפני הפעולה ובמהלכה, וכמה מאות שנותרו גורשו בכוח לאחר כיבוש הכפר. במבצע נהרגו למעלה מ-100 מתושבי שלושת הכפרים ומהלוחמים ששהו בהם. עם השלמת הכיבוש הרסו כוחות צה"ל את הבתים בכפר. עם כיבוש כפרי המשולש והסרת החסימה מכביש החוף הסתיימה כמעט לחלוטין "מלחמת התחבורה" בצפון הארץ. במהלך המלחמה ולאחריה החליטה ממשלת ישראל שלא לאפשר לתושבים לחזור.