קונסטנטין עצמו ציין שהוא ממוצא "ראיצה", שהייתה מילה נרדפת ל"סרבי". מאוחר יותר התיישב קונסטנטין בנובו ברדו, בחבל קוסובו של היום, שהייתה בימי הביניים עיירה מבוססת של כורי כסף ומרכז מסחרי.
נובו ברדו נכבשה לפרק זמן קצר על ידי הטורקים אך חזרה להיות סרבית בשנת 1441. על בסיס סיכומים בין הדספוט הסרבי ג'וראג' ברנקוביץ' עם העות'אמנים התושבים התחייבו לספק לסולטאן חיילים לפי הצורך. עם 1,500 פרשים מסרביה שהשתתפו בצבאו של הסולטאן מהמט השני במצור על קונסטנטינופול נמנו גם נערים מנובו ברדו, וביניהם קונסטנטין מיכאילוביץ'.
כששמעו הצעירים שעומדים להשתתף הכיבוש קונסטנטינופול רצו להתחמק ולחזור הביתה אבל הוזהרו שאם יעשו כך יסכנו את חייהם. לבסוף ניחמו את עצמם בכך שחלקם באירוע היה בטל בשישים. אחרי שכבש את קונסטנטינופול השתלט מהמט השני על שטחים נוספים בבלקן, לרבות העיירה נובו ברדו, אליה חזר בינתיים קונסטנטין.
לדברי קונסטנטין, עם כיבוש היישוב ב-1 ביוני 1455, הוצאו נכבדי העיר להורג. בפקודת הסולטאן נבחרו 704 נשים וחולקו בין הלוחמים הטורקים ומפקדיהם וכשלוש מאות ועשרים נערים נלקחו על ידי היניצ'רים לאנטוליה, שם חונכו מחדש כדי לשרת בצבא של הסולטאן. קונסטנטין נלקח יחד עם עוד שני אחים.
לפני כן יחד עם עוד תשעה-עשר בנים ברח בשעת לילה קרוב לכפר סאמוקובו (כ-64 ק"מ מצפון לפרישטינה, אבל נלכדו מחדש, נקשרו והוכו.
בצבא העות'מאני.
כעבור שנה נשלח קונסטנטין לשרת את הסולטאן והשתתף בפיקודו במצור על בלגרד (1456), קרוב לוודאי לא כיניצ'ר, מפני שחניכותו הייתה עדיין קצרה מדי. ככל הנראה שרת קונסטנטין ביחידת ארטילריה מפני שמאוחר יותר מסר פרטים רבים על סוג לחימה זה. הוא הביא בכרוניקה שלו פרטים רבים על מצור בלגרד ועל האירועים שהתרחשו אחריו. בין השנים 1458–1460 השתתף בקרבות הטורקים בפלופונסוס ובשנת 1461 במערכה נגד האימפריה של טרפזונטס. שנה לאחר מכן, ב-1462 לקח קונסטנטין חלק בתור יניצ'ר במסע של מהמט השני נגד ולאד המשפד, השליט המרדן של ולאכיה.
בפרק המוקדש למלחמה בוולאכיה אישר קונסנטין את שיטת ההוצאה להורג העדיפה של ולאד המשפד, השיפוד, והוסיף כי השליט הוולאכי נהג גם לחתוך את האפים של החיילים העות'מאנים ההרוגים ושלוח אותם להונגריה על מנת להתרברב באבדות הקשות שגרם בקרב האויב. לדבריו בקרב אחד אחרי העותקמאנים חצו את הדנובה, כ-250 יניצ'רים נהרגו על ידי הוולאכים, אבל בסופו של דבר העדיפות המספרית של העות'מאנית הכריעה את הכף ולוחמיו של ולאד נאלצו לסגת.
המסע נגד ולאד המשפד.
קונסטנטין מיכאילוביץ' מתאר גם את חששות הכבדים של העות'מאנים ממתקפות לילה של הוולאכים. לצורך הגנה הם הקיפו את המחנות שלהם ביתדות מעץ ומשמרות סביב לשעון. עדיין הגנה זאת לא הצליחה למנוע את המתקפות שגרמו להם לאבדות רבות בחיילים, גמלים ובסוסים. הוא הזכיר גם "יער של מתים משפודים" שמאז נכנס לאגדה. לפי הסיפור, ולאד המשפד נהג לבנות לאורך הדרכים שורות של מוטות שבהם שיפד גופות של חיילים טורקים. קונסטנטין מיכאילוביץ' עצמו לא ראה זאת, מפני שלדבריו עמד הכוח האחורי, אבל התבסס על דיווחים של אחרים.
המלחמה בבוסניה ונפילתו בשבי ההונגרי.
אחרי כיבוש בוסניה מינה הסולטאן את קונסטנטין למפקד של המבצר הקטן זווצ'אי על הנהר ורבאס. שם שהה בראש יחידה של 30 חיילים ו50 יניצ'רים וקיבל את השכר לחצי שנה מראש. אולם באותה שנה הצליח מלך הונגריה מתיאש הוניאדי קורבינוס לכבוש את בוסניה וגם זווצ'אי נפלה לידיו. קונסטנטין נפל בשבי ההונגרי ולדבריו שמח מאוד לחזור לחיות בין הנוצרים.
בנוגע לגורלו של קונסטנטין קיימות שתי תאוריות:
לפי ז'יוואנוביץ', התיישב בבוהמיה או בפולין, מפני שלא סביר שהביקורות שכתב הכרוניקה שלו נגד מנהיגי הונגריה - יאנוש ומתיאש הוניאדי - ונגד האפיפיור נכתבו על אדמת הונגריה. בבוהמיה ובפולין דווקא דעות כאלה היו מקובלות.
לעומת זאת, לפי צ'ירליץ' התיישב קונסטנטין בדומה לפליטים סרבים אחרים במובלעת בגבול הדרומי של הונגריה, שבה גם יכלו להישמע בקורות נגד הממלכה הונגרית.
זכרונותיו של יניצ'ר או כרוניקה טורקית.
הכרוניקה שכתב קונסטנטין מיכאילוביץ' מאוסטרוביצה פותחת, בין השאר, בהכרזת אמונת המחבר בשילוש הקדוש ובהתנצרותם העתידית של "הכופרים הארורים".
הכרוניקן סבר שהיחיד בין המנהיגים המסוגל לנהל את המאבק בטורקים היה מלך פולין, יאן אולברכט וברך על מערכתו בבוקובינה כעל צעד במסגרת המאמצים לחסום את האיום הטורקי. ככל הנראה הכרוניקה נכתבה באזורים המזרחיים של פולין בתקופה שבין המלחמה של יאן אולברכט בשטח בוקובינה (1497) ומותו של המלך בשנת 1501.
הכרוניקה כוללת 49 פרקים ומתארת את אילן היוחסין של שושלת עות'מאן הטורקית, את חוויותיו האישיות של המחבר ולבסוף את הקמת האימפריה העות'מאנית ואת אופן שלטונה. בחלק השלישי והאחרון דן הכרוניקן ברחבה ב ארגון הצבא העות'מאני ובשיטות הלחימה שלו.
סימני שאלה.
מחקרים אחרונים תמכו בהשערה כי הכרוניקה שיוחסה לקונסטנטין מיכאילוביץ' היא למעשה תערובת של לפחות שלושה מקורות שונים.
קישורים חיצוניים.
Đorđe Živanović "Predgovor spisu Konstantina Mihailovića "Janičarove uspomene ili turska hronika" "
Ştefan Andreescu "Vlad Ţepeş între legendă şi adevăr istoric. Editura enciclopedică, Bucureşti, 1998"
לוטוטוב
לוטוטוב (בפולנית: Lututów) היא עיירה במחוז ויילון (Wielun) לודז', פולין. ב-1 בספטמבר 1939, ערב פלישת הצבא הגרמני, היא הייתה שטעטל וחיו בה 1,500-1,600 יהודים, שהיוו את רוב תושבי העיירה.
היישוב היהודי עד 1918.
לוטוטוב הוכרה כעיר ב-1406 אך איבדה את המעמד הזה במחצית הראשונה של המאה ה-17. היא נבדלה מכפרי הסביבה בשווקיה, בירידיה ובמבקרים שפקדו אותה, בהם גם סוחרים ורוכלים יהודים רבים. במאות ה-17 וה-18 גרו בעיירה באופן לא קבוע מספר משפחות יהודיות, שהתפרנסו מחכירת הפונדק וממבשלות הבירה והיי"ש. בתקופה זו השתייכו יהודי לוטוטוב לקהילת דז'יאלושין (Działoszyn). במחצית הראשונה של המאה ה-19 התיישבו יהודים בלוטוטוב באופן קבוע. הפריצים בעלי העיר, סייעו למתיישבים ובזכות פעולתם הוחזר ללוטוטוב מעמד של עיר ב-1843. בשווקים שלה מכרו בעיקר תבואה, צמר ומוצרי מזון. היישוב היהודי גדל ובשנות ה-70 היו היהודים רוב באוכלוסייה המקומית. התפתחות העיירה נפסקה למרות שלילה חוזרת של מעמדה כעיר ב-1870. במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 קיימו סוחרי לוטוטוב היהודים מגע עם מרכזי מסחר רבים בפולין, בגליציה ובשלזיה.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 נוסדו מוסדות הקהילה היהודית: התמנה ועד קהילה, נבנה בית-כנסת, הוקם בית-עלמין ופעלה קופת גמילות חסדים. ר' יצחק זאב פרומן היה מרבניה הנודעים של לוטוטוב. הוא חתם על קול הקורא הנודע של ר' חיים אליעזר ואקס, ושל ר' יהושע מקוטנו, בדבר עדיפותם של אתרוגי ארץ ישראל. אחריו שימש ברבנות בנו, ר' שלמה, שכיהן מאז 1885 כדיין בעיר, ולאחר מות אביו ב-1905 מונה לאב"ד. הרב שלמה פרומן נבחר לעיתים קרובות על ידי האוכלוסייה הפולנית כמתווך בסכסוכים (המסחריים, בעיקר) עם היהודים. הוא המשיך בכהונתו עד שנות ה-20. רבה האחרון של לוטוטוב היה ר' י. ל. שור.
פעילות תרבותית ופוליטית מודרנית התחילה בלוטוטוב היהודית בימי מלחמת העולם ה-1, בתקופת הכיבוש הגרמני. ב-1916 הוקם בלוטוטוב חוג ציונים ראשון. ב-1915 נוסד האיגוד להתעמלות ולספורט. ב-1917 נוסד בית-הספר "תרבות".
בין שתי מלחמות העולם.
בתקופה זו היו היהודים ברובם בעלי-מלאכה, (בעיקר חייטים), סוחרים זעירים ובראש ובראשונה רוכלי כפר. לוטוטוב הייתה מרוחקת מקווי התחבורה ורק ב-1929 כשהתחילו לנסוע אוטובוסים בקו לוטוטוב-לודז' שופרו תנאי העבודה של הרוכלים והסוחרים. הקמת הבנק היהודי הקואופרטיבי לאשראי היה מאורע חשוב בחיי העוסקים במסחר. קרוב למחצית ממשפחות היהודים נהנו מהלוואות הבנק. ב-1936/37 קיבל הבנק מהג'וינט הלוואה של 5,000 זלוטי. כל אותה עת קופת גמילות החסדים המשיכה בפעולתה, וב-1938 נוסדה לידה מחלקה כפרית, וכמאה יהודים מתושבי הכפרים במחוז ויילון נרשמו כחברים בה. במקרים דחופים היה הציבור היהודי במקום יוזם פעולות של סיוע. לאחר הדליקה ב-1929, כשעלו באש כל הבתים באחד הרחובות, וכ-60 משפחות יהודיות ומספר משפחות פולניות נשארו ללא קורת גג, קם ועד עזרה בראשות הרב פרומן. לפעולה זו הצטרף גם הכומר המקומי, שמסר לנפגעים חלק מביתו למגורים ארעיים ונתן להם תפוחי אדמה ועצי-הסקה. בעקבותיו, עזר גם הפריץ של האחוזה שהייתה בסמוך לעיירה. בפעולות עזרה אחרות השתתפו גם בני לוטוטוב בחוץ לארץ. ב-1935 תרמו בני לוטוטוב בארץ ישראל 140 זלוטי לקמחא דפסחא לעניים.
בלוטוטוב פעלו סניפים של הציונים הכלליים, תנועת המזרחי וכן של השומר הצעיר, השומר הלאומי (אחר כך בית"ר) והנוער הציוני. נוסד גם חוג ויצו. בתקופה ההיא הייתה גם פעילות רבה של אגודת ישראל וכן של הסניף המקומי של הבונד.
בהנהלת הקהילה שלטה אגודת ישראל לזמן מה, כי תמך בה הרב פרומן, שנמנה עם ההנהלה. ב-1931 זכתה אגודת ישראל ב-6 מנדטים, וב-2 מנדטים זכו חסידי אלכסנדר; רשימות הציונים נפסלו על ידי השלטונות.
מרכז חיי התרבות במקום היה בית הספר העברי של רשת תרבות. לידו פעל חוג דרמטי, פעולת תרבות ענפה הייתה גם בארגוני הנוער הציוני: בית"ר הפעילה תזמורת כלי נשיפה, והנוער הציוני - חוג לדרמה והחוג על שם ביאליק, שבו למדו עברית וספרות עברית.