על השיר "איפה את היום" כתב אמדורסקי: "שיר שהתחיל כגעגוע ותהייה כנה לגבי הימצאה העכשווית של ילדה מהכיתה המקבילה ביסודי. היא לא ידעה מעולם שאצלי היא הייתה מושא לאהבה סודית, פשוט מעולם לא נפלה ההזדמנות להתוודות וכך ככל שעברו הימים המשימה נהייתה הרבה יותר קשה ומפחידה. בתיכון כבר למדנו בבתי ספר נפרדים ועם השנים אבדו עקבותיה ורק השם שלה (שלא מופיע בגרסה הסופית של השיר אבל צמד המילים "כמה זמן" התחרז והתאים להחליף את שמה) צץ לו פתאום משום מקום אחרי עשורים של שכחה".
האלבום זכה לשבחי המבקרים. יואב קוטנר כתב בבלוג קוטנר רוק.נט על האלבום: "אמדורסקי אמנם עושה פופ, הוא לא אמן ג'אז, פרוג או אבנגרד, אבל חשוב לו לתת לשירים את הזמן שלהם, את המקום לנגינה, את המרווח להתפתחות... כמה שיותר רחוק מכיווץ המוזיקה ללהיטי אינסטנט מיידיים".
את עטיפת האלבום עיצבה קסניה שסטקובסקי בהשראת עטיפת האלבום "צד א' צד ב'" של המוזיקאי מתי כספי, שבה מופיעה צללית פרופילו של כספי. את אלבומו של כספי עיצב דוד טרטקובר בשנת 1978.
חודשיים לאחר הוצאת האלבום יצאה מהדורה מורחבת שכללה דיסק בונוס, ובו שלושה שירים נוספים (בהם גרסה עברית לשיר של לו ריד מאלבומו Magic and Loss), רצועת מולטימדיה ושובר הנחה לוודקה סטולי.
רשימת השירים.
דיסק בונוס
לימודי נשים ומגדר באוניברסיטת תל אביב
עיטור הניצחון
עיטור הניצחון (ברוסית: ) היה העיטור הצבאי הגבוה ביותר בברית המועצות. העיטור היה נדיר ביותר, וניתן לאנשי הפיקוד העליון של הצבא האדום על "פעולה מוצלחת במסגרת חזית אחת או יותר שהביאה לשינוי משמעותי של המצב לטובתו של הצבא האדום". העיטור נוסד בשנת 1943.
העיטור הוענק לראשונה ב-10 באפריל 1944 לגיאורגי קונסטנטינוביץ' ז'וקוב, אלכסנדר ואסילבסקי ויוסיף סטלין על חלקם בשחרור אוקראינה המזרחית. שלושתם קיבלו את העיטור פעם נוספת בשנת 1945 - והם היחידים שקיבלו עיטור זה יותר מפעם אחת.
כל העיטורים מסוג זה ניתנו במהלך מלחמת העולם השנייה, למעט זה של ברז'נייב שהוענק ב-1978 (העיטור נשלל ממנו מספר שנים לאחר מותו, ב-1989). בסך הכול ניתן העיטור 20 פעם ל־17 איש (כולל ברז'נייב).
מתוך 17 מקבלי העיטור 5 לא נמנו עם אנשי הצבא האדום:
הגנרל האמריקאי אייזנהאואר, מרשל יוגוסלביה טיטו, הפילדמרשל הבריטי מונטגומרי, מרשל פולין מיכל רולה זימיירסקי ומלך רומניה מיכאי הראשון.
העיטור עצמו הוא כוכב מחומש מפלטינה, המעוטר ב-150 יהלומים במשקל כולל של 16 קרט ובאבני אודם. במרכזו דמות הקרמלין, המאוזוליאום של לנין ומגדל ספסקאיה בזהב, מוקפים בשיבולים זהובות כשמעליהן הכיתוב CCCP (ברית המועצות) ובתחתית Победа (ניצחון).
דובוטמין
דובוטמין (באנגלית: Dobutamine) תרופה סימפטומימטית שמשמשת לטיפול באי ספיקת לב ושוק קרדיוגני. דובוטמין הוא אגוניסט לרצפטורי β1 של המערכת הסימפטטית. התרופה פותחה בשנות השבעים על ידי ד"ר רונלד טוטל וד"ר ג'ק מילס.
שימוש רפואי.
דובוטמין משמשת לטיפול במקרים של אי ספיקת לב חריפה עם פוטנציאל להפיכות, כגון כזו המתרחשת במקרים של ניתוח לב או הלם ספטי או קרדיוגני.
התרופה לא שימושית במקרים של מחלת לב איסכמית, משום שהיא מגבירה את קצב הלב ובכך מגדילה את הביקוש של שריר הלב לחמצן.
התרופה נמצאת בשימוש נפוץ בבתי חולים במבחני מאמץ על מנת לזהות מחלת לב כלילית. הבדיקה נעשית בדרך כלל לאנשים שאינם יכולים לעשות בדיקת אקו לב במאמץ מפאת מחלה או גיל הבדיקה נקראת בדיקת אקו לב + דובוטמין.
התרופה ניתנת בהחמרה אקוטית ובאשפוז בלבד.
תופעות לוואי.
תופעות הלוואי נובעות מהפעלת רצפטורי β1 במערכת הסימפטטית. ביניהן יתר לחץ דם, אנגינה, אריתמיה וטכיקרדיה, והעלאת הסיכוי להפרעת קצב שנחשבת למסוכנת.
יש להשתמש בזהירות במקרה של פרפור עליות.
האמנה האירופית להגנה על ילדים מפני ניצול והתעללות מינית
האמנה האירופית להגנה על ילדים מפני ניצול והתעללות מינית היא אמנה רב-צדדית של מועצת אירופה לפיה המדינות החתומות על האמנה מסכימות להגדיר צורות מסוימות של התעללות מינית נגד ילדים כמעשים פליליים. זאת האמנה הבין-לאומית הראשונה המתייחסת להתעללות מינית בילדים המתרחשת בתוך הבית או המשפחה.
האמנה נחתמה ב-25 באוקטובר 2007 בלנזרוטה, ספרד. כל המדינות החברות במועצת אירופה חתמו על האמנה. המדינה האחרונה שחתמה עליה הייתה צ'כיה ביולי 2014 ובכך הייתה המדינה ה-47 אשר חתמה על האמנה. האמנה נכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2010, לאחר שאושררה על ידי חמש מדינות. האמנה כתובה בשפות אנגלית וצרפתית.
תוכן האמנה.
המדינות אשר אשררו את האמנה מסכימות להגדיר פעילות מינית עם ילדים מתחת לגיל ההסכמה כפעילות פלילית, ללא קשר להקשר שבו התנהגות כזו מתרחשת. האמנה גם מחייבת הפללה של זנות ילדים ופורנוגרפיית ילדים כפעילות פלילית. האמנה קובעת מספר צעדים כדי למנוע ניצול מיני של ילדים והתעללות, ובכלל זה הכשרה וחינוך של הילדים עצמם, ניטור של עבריינים, ומיון והכשרה של אנשים המועסקים או מתנדבים בעבודה עם ילדים.
מדינות שאשררו את האמנה.
עדכנית למאי 2020, האמנה אושררה על ידי 48 המדינות הבאות:
אף על פי שהאמנה תוכננה במיוחד עבור מדינות החברות במועצת אירופה, האמנה פתוחה להצטרפות של מדינה נוספות בעולם. באוקטובר 2019 תוניסיה הייתה המדינה היחידה מחוץ למועצת אירופה שאשררה את האמנה.
יצחק חרבי
יצחק חַרְבִּי (באנגלית: Isaac Harby; 9 בנובמבר 1788 – 14 בדצמבר 1828) היה מחזאי ומחנך יהודי-אמריקאי, מחלוצי היהדות הרפורמית בארצות הברית.
ביוגרפיה.
סבו של חרבי, יצחק, היה תכשיטן מצאצאי מגורשי ספרד שהתגורר בפאס ועבד עבור שולטן מרוקו. הוא נמלט לאנגליה בערך ב-1742. בנו שלמה עבר לג'מייקה ולבסוף התיישב בצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה, שם נישא לרבקה מוזס ונעשה לסוחר אמיד למדי. הוא לא היה אדוק: האדחונטה (מועצת הפרנסים) של בית-הכנסת ק"ק בית אלוהים קנסה אותו כמה פעמים על היעדרות מהתפילה. בנו יצחק, שנולד בעיר ב-1788, עסק לימים בתולדות המשפחה והחליט לתעתק את האנגלוז Harby כ"חרבי", מאחר שהסיק כי נבע מהמילה חרב.
חרבי הצעיר, הבכור מבין שבעת ילדיהם של הוריו, העביר את שנותיו הראשונות בג'ורג'טאון, אליה עברה המשפחה זמן קצר לאחר לידתו. ב-1795 הם שבו לצ'ארלסטון. יצחק הצטיין מאוד בבית-הספר, אף כי כמרבית היהודים הוא לא פנה לחינוך גבוה: האוניברסיטאות עדיין חייבו לימודי תאולוגיה נוצרית. עם זאת היה חבר באגודת המשכילים של עירו, ועסק בפילוסופיה ובספרות. חינוכו היהודי היה מצומצם ביותר, והוא שאב את מעט הידע שלו בעיקר מיוספוס פלאביוס. אביו מת ממחלה ב-1805, והותיר אותו כראש המשפחה בגיל שבע-עשרה. כדי להתפרנס החל ללמוד משפטים באופן פרטי מעורך-הדין לנגדון צ'יביס , אף שגילה במהרה כי אינו אוהב את המקצוע. הוא נמשך לכתיבה; באוקטובר 1807, בעודו מתמחה כפרקליט, החל לפרסם את "אשפת החצים" (The Quiver), כתב-עת לענייני ספרות שיצא רק בשתים עשרה מהדורות ושרד שלושה חודשים והיה הראשון מסוגו להיכתב על ידי יהודי אמריקני. הוא הכיל ביקורת מחזות וקטעים קצרים פרי עטו. חרבי תמך ביצירה אמריקאית מקורית, סוגה שעדיין הייתה בוסרית, והתנגד לסגנון הגותי שאפיין את התיאטרון בימיו. הוא דרש ריאליזם. במקביל עסק בכתיבת מחזה הבכורה שלו, "אלכסנדר סוורוס". הוא לא הצליח למצוא תיאטרון שיפיק את היצירה, והיא נחשבת לאבודה. הצגתו הבאה, "קשר גורדי" (The Gordian Knot) הועלתה בצ'ארלסטון באפריל 1810. הייתה זו הפעם הראשונה שמחזה של יהודי בוצע באמריקה. ההופעה הייתה כישלון מוחלט.
חרבי היה במשבר כספי והחל לעסוק בהוראה. ב-3 בינואר 1810 פתח בית-ספר פרטי בצ'ארלסטון. עד הקיץ נרשמו למעלה מחמישים תלמידים, נוצרים ויהודים. הוא דגל ברעיונות של סוקרטס לגבי חינוך, והאמין כי עליו להצית את סקרנותם של הילדים. באותה שנה נישא לרחל מרדכי, ילידת סוואנה שבמדינת ג'ורג'יה, והיו להם שישה ילדים. המוסד היה להצלחה ופרנס אותו היטב כשלוש שנים. עם התבססותו הכספית רכש ב-1814 את העיתון "The Charleston Investigator" ושינה את שמו ל"Southern Patriot". חרבי היה תומך נלהב בעבדות והפגין את דעותיו ב"פטריוט." הוא הרבה לציין שבני ישראל החזיקו בעבדים, וטיעון זה היה תרומתו העיקרית לפולמוס הציבורי בנידון.
ב-1816 פוטר קונסול ארצות הברית בתוניס, מרדכי מנואל נח, במה שנתפש בקרב היהודים כאפליה על רקע דתו. ב-13 במאי אותה שנה כתב חרבי את מכתבו המפורסם ביותר, אותו מיען למזכיר המדינה ג'יימס מונרו:
"הפטריוט" התגלה כלא-רווחי. ב-1817 מכר אותו חרבי לשותפו והכריז על כוונתו לפתוח בית-ספר נוסף. ב-1819 היו למעלה מתשעים תלמידים במוסד שלו, והוא הרוויח 1,425 דולר במחצית הראשונה של 1820, סכום שנחשב להון. הרווחה הכלכלית שוב פינתה לו זמן לכתיבה: ב-27 באפריל 1819 הועלה מחזהו השלישי והאחרון, "אלברטי", דרמה היסטורית שהתרחשה בפירנצה בימי הרנסאנס. ההצגה הייתה הצלחה גדולה; הנשיא מונרו, שביקר אז בצ'ארלסטון, נכח בהופעה השנייה, שלוש שנים לאחר מכתב "חלק מן העם".