מאז פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה, עשה משטרו של אסד שימוש בנשק כימי במספר אירועים. נשיא ארצות הברית ברק אובמה, הגדיר את השימוש בנשק נגד אזרחים כ"קו אדום", ב-2013 איים לתקוף בסוריה בעקבות סדרת תקיפות כימיות בדרום המדינה, בהן נהרגו מאות. כחלופה לתקיפה, סיכמו ארצות הברית ורוסיה כי סוריה תפורק מהנשק הכימי שברשותה, כולל גז העצבים. משטר אסד העביר חלק ממאגרי הנשק הכימי לכוחות בינלאומיים. במערב העריכו כי שמר חלק ממנו וכן את היכולת לייצרו. ב-2014, דווח על שימוש נוסף בנשק כימי נגד אזרחים בסוריה.
התקיפות.
ישראל הורתה על המתקפות בהתבסס על מידע מודיעיני שהראה שממשלת סוריה רוכשת חומרים כימיים הדרושים ליצור מחדש של הנשק הכימי, עליו ויתרה לכאורה שמונה שנים לפני כן.
ב-5 במרץ 2020 תקפה ישראל בסוריה במסגרת הניסיון למנוע מאסד לבנות מחדש מאגר של נשק כימי. אותה תקיפה, כך דווח, כוונה נגד וילה ומתחם נוסף בפרבר סמוך לחומס, העיר השלישית בגודלה במדינה שבעבר היוותה מוקד לפעילות של המשטר בכל הנוגע לפיתוח נשק כימי.
ב-8 ביוני 2021, לפי פרסומים זרים תקפה ישראל בחומס ובדמשק ופגעה ביכולת זו. כלי התקשורת בסוריה דיווחו על תקיפות אוויריות ישראליות, והמרכז הסורי לזכויות אדם דיווח על שמונה הרוגים מתוכם שבעה חיילים, בהם קצין בכיר ומהנדס שעבד במעבדה צבאית חשאית.
דוקטרינת בגין.
לפי פרשנים ישראליים לענייני צבא וביטחון, אחד מיעדי התקיפות והדלפתן לתקשורת היה העברת מסר לסוריה ולאיראן כי ישראל לא תאפשר לאויביה לפתח נשק להשמדה המונית - הרחבה של דוקטרינת בגין.
הרפליקה
סרפים סארובסקי
סרפים סארובסקי (ברוסית: Серафим Саровский; 30 ביולי 1754 – 14 בינואר 1833) הוא אחד הקדושים הרוסים הנודעים והמוערכים ביותר בכנסייה האורתודוקסית המזרחית. הוא נחשב בדרך כלל לגדול הסטרצים (זקנים) של המאה ה-18.
סרפים הרחיב את תורת הנזירות של התבוננות, תיאוריה והכחשה עצמית להדיוט. הוא לימד שמטרת החיים הנוצריים היא לקבל את רוח הקודש. אולי הציטוט הפופולרי ביותר שלו בקרב חסידיו הוא "תרכוש רוח שלווה, ואלפים סביבך יינצלו".
סרפים הוכר על ידי הכנסייה הרוסית בשנת 1903 כקדוש ביוזמת הקיסר ניקולאי השני.
בשנת 1990 שרידים של סארובסקי התגלו מחדש והועברו לכנסייה במוסקבה.
אנטואנט סיבלי
דיים אנטואנט סיבלי (באנגלית: Dame Antoinette Sibley, נולדה ב-27 בפברואר 1939) היא פרימה בלרינה בריטית. היא הצטרפה לבלט המלכותי מבית הספר של הלהקה בשנת 1956 והייתה לסולנית בשנת 1960. סיבלי נודעה לתהילה הודות לשותפותה עם אנתוני דואל. לאחר פרישתה מריקוד בשנת 1989, התמנתה לנשיאת האקדמיה המלכותית למחול בשנת 1991, למאמנת אורחת בבלט המלכותי (1991) ולראש מועצת המנהלים של הבלט המלכותי (2000).
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
סיבלי נולדה בלונדון. היא למדה בבית ספר ללימודי אמנות בלונדון ובבית הספר המלכותי לבלט. הופעתה הראשונה על במה הייתה כברבור באגם הברבורים בינואר 1956, כשהייתה עדיין תלמידה. ביולי של אותה שנה הצטרפה לבלט המלכותי.
בתחילה מילאה סיבלי תפקידים קטנים, כגון חברתה של סוונהילדה בקופליה וכיפה אדומה בהיפהפייה הנרדמת. ג'ואן לוסון כתבה ב"The Dancing Times" על ריקודה של סיבלי, "סגולות ליריות ושטף קו יפה". ב-21 במרץ 1959 נתנה נינט דה ולואה, המנהלת האמנותית של הבלט המלכותי, לסיבלי את התפקיד הראשון הגדול שלה, בהצגת שחרית בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, סוונהילדה בקופליה. במהלך 1959 זכתה סיבלי בהזדמנות לקבל את הדרכתה של אחת הבלרינות הגדולות ביותר במאה ה-20, תמרה קרסבינה.
ב-24 באוקטובר 1959 ניתן לסיבלי באופן בלתי צפוי התפקיד הראשי באגם הברבורים כבת זוגו של הרקדן הראשי מייקל סומס. זו הייתה פריצתה הדרך הגדולה, שאחריה לא איחרו לבוא מסעות הפעות בארצות הברית ובברית המועצות. נטליה רוֹזְלֵבְלֶָבָה כתבה ב"רשומות הבלט" על סיבלי והבלט המלכותי בהופעה במוסקבה, "לקסם הנעורים, טכניקה טובה ואישיות מלבבת יש חלק בהצלחת הרקדנים האלה. כדי להגיע לגדולה יהיה עליהם להשקיע הרבה יזע ודמעות בפיתוח אמנות בימה בשלה."
קריירה עיקרית.
אחד מתפקידיה החשובים הראשונים של סיבלי היה ב"Jabez and the Devil" (1961), בכוריאוגרפיה מאת אלפרד רודריגז, שהיה אחד הראשונים שהכיר בכשרונותיה. ב-27 בדצמבר 1961 רקדה לראשונה את "אורורה ב"יפהפייה הנרדמת", עם ג'ון גילפין כבן-זוגה. ההופעה זכתה בשבחים: "אורורה שלה, כבר מקסימה, מבטיחה להיות לדורה מה שפונטיין הייתה לשלי." "החלום" של פרדריק אשטון (1964), גרסת בלט לחלום ליל קיץ של שייקספיר, נוצר למען סיבלי והרקדן המבטיח אנתוני דואל. אשטון נתן לסיבלי את תפקיד טיטניה ולדואל את תפקיד אוברון"'. ארכיבר הבלט דייוויד ווהן כתב, ש"ההופעה הבטיחה לה מקום בתולדות הבלט בן-זמננו ולו משום שהציגה לראשונה שותפות חדשה, סיבלי ודואל, שהערכת הקהל הציבה במקום שני רק לפונטיין ונורייב ..." ווהן כתב על הופעתה של סיבלי, "אף לא אחד הצליח לחקות את מהירותה של סיבלי ואת יכולתה לגלם יצור פראי-למחצה, או את שטף הביטוי החלק כמשי של דואל."
סיבלי עשתה לה שם בתקופת שהוותה בבלט המלכותי הודות להופעותיה ב"רומיאו ויוליה" של מקמילן. היא רקדה גם כאודט ואודיל באגם הברבורים, כז'יזל וכאורורה ב"יפהפייה הנרדמת". עוד תפקידים היו בבלטים של אשטון, "וריאציות סימפוניות" ו"דפניס וכלואה", ב"מחולות בכינוס" ואחר הצהריים של פאון של ג'רום רובינס. סיבלי גם הייתה הבלרינה, שמקמילן בחר בה ליצור את התפקיד הראשי ב"סיפורה של מנון".
בין הבלטים האחרים שסיבלי יצרה בהם תפקידים "מונוטונים", "ג'אז קלנדר", "אנסטסיה", "טריאד", "הזמנה למסע", "'Varii Capricci", "דמויות חומקות" ו"וריאציות אניגמה". כשסיבלי הודיעה לראשונה על פרישתה, כתבה מרי קלארק בעיתון הגרדיאן,
פרישה.
סיבלי הודיעה על פרישתה ב-1979, אבל שוכנעה לחזור. היא פרשה לבסוף ב-1989, אחרי חודשים של מאבק בפציעה. היא קיבלה את עצתה של תמרה קרסבינה, שאמרה, "עזבי את הבמה לפני שהבמה תעזוב אותך." לאחר פרישתה התמנתה לנשיאת האקדמיה המלכותית למחול ב-1991, למאמנת אורחת של הבלט המלכותי (1991) וליו"ר מועצת המנהלים של הבלט המלכותי (2000).
סטודיו לבלט קרוי על שמה בבית הספר "פרנסיס הולנד" בכיכר סלואן, שערך ערב לכבודה ותמונות דיוקן שלה רוקדת ב"היפהפייה הנרדמת", "אחר הצהריים של הפאון" ו"תמונות בלט" תלויות בסטודיו לבלט הקרוי על שמה.
חיים אישיים.
בין 1964 ל-1973 הייתה סיבלי נשואה לרקדן מייקל סומס. אחרי גירושיהם, נישאה ב-1974 לבנקאי תושב לונדון, ריצ'רד פנטון קורבט. יש להם בן ובת. קורבט מת ב-17 במאי 2021 בגיל 83.
יוז'ף פאן
יוז'ף פאן (במקור רוזנוולד, בהונגרית: Pán József; בודפשט, 31 במאי 1901 – בודפשט, 18 במרץ 1956) היה מעצב תפאורה יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל).
ביוגרפיה.
יוז'ף רוזנוולד נולד במשפחה יהודית כבנם של דוד רוזנוולד ומגדולנה שפיצר (1860–1944) הוא למד במכללה לאמנויות שימושיות בברלין. בשנים 1917 עד 1928 עבד ב:
הוא חזר להונגריה ב-1928 והיה חבר בתיאטרון מרכז העיר. הוא עיצב תפאורות גם לתיאטראות אחרים ועבור "מפעל הסרטים של הוניה" יצר תפאורות לסרטים אילמים ומ-1931 לסרטים מדברים. משנת 1934 היה המעצב הדקורטיבי של "משרד הקולנוע ההונגרי". הוא עיבד את עבודתו ונאסר עליו לעבוד בין 1939 לבין 1945, בעיקר בשל יהדותו והחוקים האנטי יהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי), אך גם כי באותה תקופה עבודת מעצב התפאורות נקשרה לתואר באדריכלות. בתום מלחמת העולם השנייה משנת 1945 הוא היה שוב המעצב של מפעל הסרטים הוניה ומ-1949 של "חברת הפקת הסרטים ההונגרית". עד 1954 לימד בניית סצינות באוניברסיטה לאמנויות התאטרון והקולנוע. אשתו הייתה קלרה קראוס, אותה נשאה בבודפשט ב-1949.
אליס סליגסברג
אליס לילי סליגסברג (באנגלית: Alice Lillie Seligsberg 8 באוגוסט 1873 - 27 באוגוסט 1940) הייתה פעילה ציונית אמריקאית, עובדת סוציאלית ונשיאת ארגון ההסתדרות הציונית הדסה בין השנים 1921–1923.
ביוגרפיה.
סליגסברג נולדה בניו יורק ללואי ולילי (וולף) סליגברג. הוריה היו מזוהים עם התנועה האתית, וערכי תנועה זו הנחו את סליגסברג לאורך כל חייה ובמהלך הקריירה שלה. היא סיימה את לימודיה לתואר ראשון בברנרד קולג' בשנת 1895 וסיימה תואר שני באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין.
היא עסקה בעבודה סוציאלית בניו-יורק, תחום שבו הביאה לחידושים רבים. בשנים 1913–1916 ניהלה מוסד שטיפל בילדים יתומים ודאג למצוא להם בית מאמץ.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918, נשות הדסה הגיעו לארץ ישראל בראש משלחת רפואית גדולה. משלחת זו ייסדה מרפאות ובתי חולים בישראל שנתנו שירות לכל האוכלוסייה, יהודים וערבים כאחד, בהתאם להשקפה הליברלית של נשות הדסה. בראש המשלחת עמדה סליגסברג.
בשנת 1918 הקימה ההסתדרות הציונית הדסה את היחידה הרפואית הציונית האמריקאית, וסליגסברג מונתה לעמוד בראשה. בשנים 1921–1923 כיהנה כנשיאה הלאומית של הדסה. מאוחר יותר היא הייתה עמיתת כבוד של הוועד המנהל של הארגון. ב-1920 הייתה סליגסברג גורם מרכזי בהקמת ארגון צעירי הדסה; היא שימשה כיועצת לצעירי הדסה משנת 1924 ועד מותה.
סליגסברג הייתה החברה קרובה של הנרייטה סאלד, מייסדת הדסה, ותמכה בהקמת מרכז רפואי הדסה בירושלים.
ב-14 באוקטובר 1942 נפתח בירושלים בית ספר לבנות על שמה, שלימים יהפוך לבית הספר התיכון ע"ש סליגסברג, בדיווח של עיתון "הארץ" על האירוע נכתב:.
ראובן בן יוסף
למור הנמייה