במהלך מבצע ברק שנערך לפני הכרזת מדינת ישראל בציפייה לפלישת צבאות ערב, כבשו חטיבת גבעתי וחטיבת הנגב יישובים ערביים בדרום הארץ והניסו את תושביהם. ב-13 במאי 1948 כבש הגדוד השני של חטיבת הנגב את שלושת הכפרים, כשמבנה בית-הספר הוא שנכבש ראשון. המתנדבים המצרים שהשתכנו בבניין הופתעו ונפגעו ברובם, תושבי הכפר נמלטו צפונה לכיוון מג'דל (אשקלון של היום) והכפר הועלה באש ונבזז. אחרי כיבוש ברייר נוצלה ההצלחה ונתפסו הכפרים חוליקאת וכאוכבה. הכוחות הערביים, חלקם מתנדבים מצרים, ספגו כ-80 הרוגים, ואילו לאנשי הפלמ"ח היו שני פצועים קל. מפקד הגדוד השני משה נצר ביקש לאחר כיבוש כאוכבה וחוליקאת את אישור מפקדת החטיבה להמשיך צפונה ולכבוש את מצודת יואב (עיראק סוידאן), אולם קצין האג"מ של החטיבה עודד מסר לא נתן את האישור. בכך הוחמצה הזדמנות לכבוש את המשטרה כאשר היו בו 18 חיילים מצריים בלבד.
עם סתימת התעלות ופירוק המחסומים בכביש הנגב נפתחה הדרך לנגב למשך כחודש. במשלט 138.5 הוצבה מחלקה מוקטנת של פלוגת דבמבם מהגדוד השני של חטיבת הנגב והוא מוּקש. במהלך המיקוש נהרג החבלן ממוקש שהתפוצץ בידיו.
התקפת הפתע המצרית על משלטי חוליקאת.
ב-8 ביולי 1948 בשעה 6 בבוקר, יממה לפני תום ההפוגה הראשונה של מלחמת העצמאות, פתח הצבא המצרי בהתקפת פתע על עמדות צה"ל בצפון הנגב. המצרים תקפו בקו התפר בין גזרת חטיבת הנגב מדרום לגזרת חטיבת גבעתי מצפון וניתקו את הרצף הטריטוריאלי הישראלי בין הנגב למישור החוף. רצועה זו, שכונתה "רצועת הניתוק", הפכה לזירת הקרבות המרכזית בלחימת צה"ל כנגד הצבא המצרי.
כדי לא לעבור במפורש על ההסכם עם האו"ם, שתיווך את הפסקת האש, הפעיל הפיקוד המצרי תחילה כוחות סעודיים וסודאניים כך שהפרת ההפוגה לא תיזקף לחובת הצבא המצרי הסדיר.
במשלט 138.5 שבחוליקאת החזיקה מחלקה של 30 לוחמים מקיבוצי הדרום שהשתייכו לגדוד השני של הפלמ"ח (חטיבת הנגב). המשלט הותקף על ידי פלוגה סעודית משוריינת בפיקוד הצבא המצרי. יתרון ההפתעה עמד לזכות המצרים ובתום כשלוש שעות לחימה מול כוחות עודפים נסוגו מגיני המשלט לקיבוץ גברעם כשהם נושאים עמם 6 הרוגים ופצועים רבים, שפונו לבית חולים שדה ברוחמה. ארבעה מן הלוחמים נותרו מאחור: אחד מהם הצליח למצוא את דרכו לגברעם; השני, , הושאר בשטח פצוע כשהוא חמוש ברימון ונהרג ככל הנראה על ידי הסעודים. גופתו נמצאה רק ב-1951. שניים נוספים – ו – נהרגו או נשבו על ידי הסעודים. שרידיהם נמצאו והובאו לקבורה רק בחלוף שנה. הכוחות המצריים תפסו שש גבעות באזור והתבצרו עליהן. בחלק מן המוצבים הוצבו יחידות סודאניות וסעודיות. הם הטרידו באש נשק קל ובמרגמות את היישובים גברעם וברור חיל וחסמו את הכביש לנגב.
קרב חוליקאת במבצע מוות לפולש.
בליל 17 ביולי 1948, במהלך מבצע מוות לפולש שנועד לפתוח את הדרך לנגב בטרם תיכנס ההפוגה השנייה לתוקפה, ערכה חטיבת הנגב פעולת הסחה אל עבר משלטי חוליקאת. לצורך הפעולה התארגן בחופזה וללא מודיעין כוח משולב שכלל פלוגת ג'יפים מהגדוד התשיעי ("חיות הנגב") ופלוגת חי"ר מהגדוד השביעי של הפלמ"ח בפיקודו של , שכללה מחלקת מרגמות 81 מ"מ בפיקודו של סולל כהן. אל היחידה הרגלית צורפו באותו יום כחמישים מתנדבים הן גויסו בחופזה מקרב קיבוצי הסביבה ורבים מאנשיהן היו אנשי גח"ל - עולים חדשים ללא כל אימון צבאי. על הפעולה פיקד מרחוק מעמדה במשלט ברור חיל מפקד פלוגת הג'יפים מיכה פרי, לאחר שהמג"ד עוזי נרקיס וסגנו מאיר פעיל סירבו לפקד עליה ביודעם שסיכוייה קלושים והנפגעים בה יהיו רבים.
הלוחמים הרגליים הוסעו במשאיות מרוחמה עד לברור חיל, ומשם המשיכו לנוע רגלית לעבר יעדם דרך שדות הדוּרָה שסבבו את המשלטים. עוד בטרם ניתנה פקודת ההסתערות שמעו המצרים את הכוח המתקרב ופתחו לעברו באש כבדה מטווח קצר. בנוסף, הכוחות נפגעו מהפגזה לא מדויקת של מחלקת המרגמות הישראלית. מפקד הפלוגה לקסברגר נהרג, והכוחות השונים איבדו את הקשר ביניהם. כיתה אחת בפיקודו של סולל כהן המשיכה להסתער, והצליחה לחדור אל המשלט ולנהל קרב קצר בתוך העמדות. רוב המחלקות נסוגו בחופזה כשהן משאירות 33 פצועים והרוגים בשטח. עם הנץ השחר ובעקבות תצפית שבה נראו שריוניות מתקרבות למתחם, הורה המ"פ פרי על נסיגה מלאה. 12 מן הפצועים נאספו מאוחר יותר על ידי אנשי פלוגת הג'יפים בחסות שדות הדורה שהקיפו את המשלט. גופות השאר, 21 במספר, נמצאו בקבר אחים רק עם כיבוש משלטי חוליקאת לאחר כארבעה חודשים. מצב הגופות העיד שחלקם נרצחו. עם ההרוגים נמנו 11 מאנשי מחלקת היישובים ו-10 היו מן הלוחמים הוותיקים של הגדוד השביעי. ברבות השנים נמתחה ביקורת על בחירת הלוחמים מקרב המשקים ועל שליחתם ללא אימון לקרב. כתבי ההיסטוריה הרשמיים של צה"ל מיעטו לעסוק בכישלון הקרב, ובניגוד לחללי הקרבות האחרים בחוליקאת, לא הונצחו לוחמיו באנדרטה. רק בשנת 2010 הוקמה ביוזמת המועצה האזורית שער הנגב אנדרטה לנופלי הקרב באתר הזיכרון המרכזי בחוליקאת, על גבעה 131.2. המשורר יהודה עמיחי הנציח את סיפור הקרב ואת מפקדו בשירו "גשם בשדה קרב", ובשירים אחרים.
במבצע יואב.
מבצע יואב (או בשמו המקורי "מבצע עשר המכות") נועד לחבר מחדש את הנגב המנותק לשטח ישראל ולמנוע את מסירתו לערבים על פי תוכנית ברנדוט.
התקפת חטיבת יפתח שנהדפה.
בליל 17 באוקטובר, עם פתיחת מבצע יואב, הטיל מפקד החזית יגאל אלון על חטיבת יפתח לכבוש את חוליקאת. פלוגה מהגדוד הראשון של הפלמ"ח, בפיקודו של אסף שמחוני, הופקדה על המשימה. התוקפים (בהם הסופר פוצ'ו) התקרבו אל משלט 138.5 מכיוון ניר-עם וניסו לפרוץ אליו מדרום. הם הצליחו לפרוץ את הגדר הראשונה של המשלט, אך נתקלו בהתנגדות עזה.
מפקד המחלקה המובילה, , נהרג, ואיתו שלושה לוחמים נוספים. עם עלות השחר נסוג הכוח מבלי להשיג את מטרתו.
הכיבוש הסופי על ידי חטיבת גבעתי.
יומיים לאחר כישלון התקיפה של חטיבת יפתח הוחלט שוב לנסות לכבוש את משלטי חוליקאת. הפעם הוטלה המשימה על חטיבת גבעתי, שהצטיינה בימים שלפני כן בלחימתה במשלטי הצומת ובכפרים כאוכבה ובית תימה שמצפון לחוליקאת. הכוחות שהופעלו היו גדולים יותר והוקצה להם סיוע ארטילרי.
מפקד חטיבת גבעתי, שמעון אבידן, הטיל את המשימה על גדוד 52 (כיום בחטיבה 401), בפיקוד יעקב פרי (פרולוב), שתוגבר על ידי שתי פלוגות מגדוד 54 של צבי צור, עליהן פיקד הסמג"ד יצחק דוידזון (דיבון).
המצרים תגברו את הכוחות במתחם בחיילים שנסוגו ממשלטי הצומת, שנכבשו לילה קודם לכן, והסיגו את כוחותיהם מכאוכבה לשם תגבור המשלטים. טרם פתיחת הקרב היו במתחם ככל הנראה שלוש פלוגות מצריות ופלוגה סעודית. הן התחפרו על ששת משלטי המתחם ובכפר הנטוש חוליקאת.
בקרב היו שני מהלכים מרכזיים: האחד, באחריות גדוד 52, לעבר שלושת המשלטים הצמודים לכביש משני צדיו ולעבר הכפר חוליקאת. השני, בהשתתפות גדוד 54, לעבר שלושת המשלטים המערביים - 120, 123 ו-138.5 השולט עליהם.
בשעה 21:30 החלה הפגזה ארטילרית ישראלית על העמדות המצריות, אך המצרים, שהיו מחופרים היטב, לא נפגעו כמעט. בשעה 22:45, בעקבות ההפגזה, החלה ההסתערות הרגלית. בניגוד לעבר, כל משלטי המצרים הותקפו במקביל מכיוון צפון. קרב קשה במיוחד התפתח על משלט 123, שנכבש אחרי שלוש הסתערויות במחיר כבד על ידי פלוגות א' וג' של גדוד 54 בסיוע מחלקת הג'יפים שועלי שמשון. הרוגים רבים היו גם בקרב על גבעה 120, שנכבשה על ידי פלוגה א' מגדוד 52, בפיקוד שלמה להט. רבים ממפקדי המחלקות של גבעתי נפצעו או נהרגו בקרב.
ההסתערויות הסתיימו בקרבות פנים אל פנים בתוך תעלות היעד המבוצר בעזרת רימונים, להביורים וכידונים. במספר מקרים הם אף הגיעו לכלל מאבק פיזי שכלל נשיכות. המגינים הסודאנים של המשלטים השאירו רושם רב על לוחמי גבעתי – הם היו גבוהים וחסונים והצטיינו בקרב פנים אל פנים. הקרב ארך כשבע שעות והסתיים עם שחר בכניעת המצרים. הגבעה השולטת, גבעה 138.5, נתפסה כמעט ללא התנגדות. בחסות הלחימה, עוד בטרם הסתיים הקרב, החלו לוחמי חטיבת הנגב לעשות את דרכם דרומה לכיבוש באר שבע במבצע משה שהתרחש למחרת.
כיבוש חוליקאת היה המהלך המכריע במבצע יואב והוא נחשב לאחד הניצחונות המשמעותיים במלחמת העצמאות. תפיסת המתחם השלימה את כיתור כיס פלוג'ה בו נלכדה חטיבה של הצבא המצרי. כמו כן, נתפס בקרב שלל רב, שכלל 38 מקלעי ויקרס ומספר שריוניות. השלל שימש בחודשים העוקבים להמשך כיבוש הנגב במבצע חורב ובמבצע עובדה. עם זאת, הניצחון הושג במחיר כבד – 28 לוחמי גבעתי נהרגו בקרב וכ-70 נפצעו.
למחרת כתב אבא קובנר בדף הקרבי של גבעתי:
הנצחת הנופלים.
בקרבות חוליקאת נהרגו 63 לוחמים: מתוכם 34 אנשי פלמ"ח (9 בנפילת המתחם, 21 במבצע מוות לפולש ו-4 במבצע יואב) ו-28 אנשי גבעתי במבצע יואב. הם מונצחים בשורה של אנדרטאות באזור.
חוליקאת
חוליקאת (בערבית: حليقات) היה כפר ערבי ששכן במישור החוף הדרומי, בצד כביש 232 (היום בין צומת גבעתי לשדרות), צפונית לחלץ של היום.
הכפר קם במאה ה-19 על חורבות יישוב צלבני בשם הליקאת. רוב התושבים חיו בעוני בחושות של בוץ ותבן. בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת עזה ועל פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל מנה 420 נפשות.