בימי הביניים יצאו מספר מלומדים יהודים שזכו לשם בעולם היהודי מאזור עמק דרעא, ביניהם המשורר הקראי החשוב משה בן אברהם דרעי, והמלומד הרבני משה דרעי שעליו מספר הרמב"ם שהוא היה מתלמידיו של ר' יוסף אבן מיגאש וכותב עליו דברי שבח באיגרת תימן לצד שלילת טענת נבואתו. משוררים יהודים נוספים שמוצאם מדרעא הם משה בן אדונים ויהודה ב"ר שמואל בן דרעא. בדרעא גם פעלו במאה ה-16 וכנראה עוד קודם לכן חוגים של מקובלים שנודעו במקורות יהודיים מארץ ישראל וצפון אפריקה כ"מקובלי דרעא" ו"מנהג דרעא". לפי פרופ' רחל אליאור דרעא היוותה מרכז קבלה חשוב שהטביע את חותמו על קהילות צפון אפריקה ואף מחוצה לה. את היווצרותה של דרעא כמרכז קבלי חשוב ניתן לייחס למספר גורמים. גורם אחד הוא הקשרים בין היישוב היהודי העתיק בדרעא לבין ספרד ופרובאנס בהן התחילה פעילות קבלית משמעותית החל מהמאה ה-12, מה שניכר בכך שספריהם של מקובלי דרעא ממשיכים מסורות קבליות ספרדיות וחלק מהמקובלים הם מגורשי ספרד בעצמם. גורם שני הוא הזיקה בין חוגי המקובלים בדרעא לחוגי המקובלים בארץ ישראל, לצד שימור מסורות קבלה קדומות יותר של דרעא עצמה. גורם נוסף הוא הקיום בסביבה מוסלמית-ברברית, שבאותן שנים התפתחה בקרבה תנועה מיסטית מוסלמית גדולה.
ר' משה קורדובירו, בכותבו על הגילוי מחדש של ספר הזוהר, כותב שהספר הגיע לראשונה לידי המקובלים בארץ ישראל מחכמים שישבו בדרעא, או מחכם שמוצאו בדרעא ועלה לארץ ישראל והתיישב בעיר צפת. בין מקובלי דרעא היה ר' דוד הלוי, ממגורשי ספרד שהתיישבו בעמק דרעא, ומחבר "ספר המלכות". הוא היה ראש של חוג מקובלים מגורשי ספרד שהתיישבו בדרעא, ובין תלמידיו היה ר' מרדכי בוזגלו מחבר הספר "מעיינות החכמה" העוסק בקבלת הצירופים. מקובלים נוספים פעלו גם בשאר קהילות הרי האטלס באותה תקופה, כגון ר' משה בן מימון אלבז מתארודאנת מחבר הספרים "היכל הקודש" ו"פרח שושן" ור' יצחק הכהן מחבר "גינת ביתן".
מעמדם המשפטי של היהודים.
אזור הרי האטלס מיושב ברובו בבני הקבוצה האתנית בֶּרְבֶּרִים המשתייכים מבחינה דתית לאסלאם הסוני. החוקים שהסדירו את מעמד היהודים היו שילוב של החוק האסלאמי ושל החוקים השבטיים הבֶּרְבֶּרִים. מעמדם של היהודים בפועל השתנה במהלך ההיסטוריה והיה שונה אף בין כפר לכפר.
היהודים בהרי האטלס היו במעמד של בני חסות של השבט הברברי ששלט על האזור בו הם חיו או של משפחה מוסלמית-ברברית חזקה. בתור גורם א-שבטי בחברה שבטית, תפקידם של היהודים בחברה הברברית היה לנהל את המסחר ולספק את כלי המלאכה לשבטים הברברים השונים שעסקו בעיקר בחקלאות. מתוקף תפקידם החברתי היהודים זכו לרוב לביטחון יחסי, ופעמים רבות בתקופות של סכסוכים בין-שבטיים, היהודים היו היחידים שלהם היה מותר לחצות הלוך ושוב בין הגבולות השבטיים. נתינת חסות ליהודי נתפשה כסמל יוקרה לברבר נכבד, והיהודים, על אף מעמדם הנמוך, יכלו לשמור על דתם באדיקות. עם זאת, לעיתים פטרון ברברי היה עלול לפשוט על רכושו של בן החסות היהודי. על יהודים היה להיזהר לא להיתפש כמי שנוהגים בגאוותנות, ולהשלים עם מעמדם החברתי הירוד. כך למשל, הגברים היהודים בהרי האטלס לבשו לרוב גלימות לבנות, כאמצעי בידול מהביגוד הצבעוני של שכניהם המוסלמים. קבוצות סוחרים יהודים אמידים לעיתים העדיפו את הביגוד הצבעוני ואמצו אותו. התנהגות מסוג זה הייתה עלולה להיתפש כגאוותנות יתר, ולכן אותם סוחרים נפגעו לעיתים קרובות יותר מפשיטות של מוסלמים על רכושם.
לרוב היהודים חיו ברובע נפרד בתוך או מחוץ לכפר הברברי, ועל פי רוב אסור היה עליהם להיות בעלי אדמות, אלא הם נאלצו לשכור אדמות מברברים. מעמדם המשפטי של היהודים היה תלוי במידה מסוימת במערכת החוק המוסלמית, השריעה, בנוסח שבו היא הונהגה על ידי אנשי הדת המוסלמיים המקומיים. כך למשל, באזור הסוס הקאדים המוסלמים פסקו שהיהודים אינם זכאים להיות בעלי אדמה על בסיס הסברה שהם זרים לאזור. למרות זאת תהליכים מקומיים הביאו לכך שהיו מקרים שיהודים קיבלו לרשותם אדמה, דבר שעליו הקאדים המוסלמים התלוננו לשלטונות המרכזיים.
שפה.
שפת הדיבור העיקרית של רוב יהודי האטלס הייתה ניב יהודי של שִלְחִית (תַשֶלְחִית) הידועה גם בשם ברברית יהודית. שלחית היא השפה הברברית המקומית ממשפחת השפות הברבריות שבה דוברים רוב תושבי הרי האטלס (באזורים מסוימים בהרי האטלס מדוברים גם ניבים אחרים של שפות ברבריות). בעבר היה נהוג לחשוב שזאת הייתה שפת דיבור בלבד בקרב היהודים ולא שפת כתיבה, אך החוקר חיים זעפרני מצא כתבים שונים, כולל הגדה של פסח, הכתובים בתשלחית באותיות עבריות. שפה יהודית זאת נמצאת כיום בסכנת הכחדה, ודוברים בה מספר אלפים בודדים של יהודים מבוגרים החיים כיום בעיקר בישראל. דוגמה לשפה זאת ניתן למצוא בתרגום הבא של ההגדה:
שפה נוספת שהייתה שפת דיבור מקובלת בקרב יהודי האטלס הייתה הערבית-המרוקאית היהודית, ורוב היהודים היו דו-לשוניים בתשלחית וערבית-מרוקאית. שכניהם הברברים של היהודים לעיתים קרובות לא דברו ערבית כלל, ולכן ערבית נחשבה באזורים מסוימים "שפה של היהודים". עם כניסתו של השלטון הצרפתי ופתיחתם של בתי ספר של כל ישראל חברים שלימדו בשפה הצרפתית גם שפה זאת החלה להיות נפוצה בקרב יהודי האטלס, בעיקר בקרב הדור הצעיר.
העברית הייתה שפת הקודש, שפת הכתיבה והיצירה התרבותית, ועל אף שלא הייתה זאת שפת דיבור יום-יומית היהודים למדו אותה מילדות למטרות תפילה וקריאה בכתבי הקודש. שירו המפורסם של המוזיקאי שלמה בר "אצלנו בכפר טודרא" מתאר את החגיגיות הרבה שקהילות יהודיות בהרי האטלס הקנו ללימודי האלפבית העברי לילדים בגיל 5, והשימוש בדבש כתמריץ חיובי בלימוד הילדים.
עראמקו
אוניברסיטת קייב
אוניברסיטת קייב (באוקראינית: Київський національний університет імені Тараса Шевченка; האוניברסיטה הלאומית ע"ש טאראס שבצ'נקו) היא אוניברסיטה קלאסית בעיר קייב שבאוקראינה. האוניברסיטה, שנוסדה בשנת 1834, נחשבת לטובה במדינה. היא כוללת 15 פקולטות, 7 מכוני מחקר, גן בוטני, מוזיאון זואולוגי, מצפה כוכבים ועוד. באוניברסיטה לומדים כ-25 אלף סטודנטים.
היסטוריה.
האוניברסיטה הוקמה בשנת 1834 על פי צו הצאר ניקולאי הראשון, שקבע כי יש להקים בעיר קייב אוניברסיטה קיסרית על שם ולדימיר הראשון, וזאת על בסיס אוניברסיטת וילנה, שנסגרה בעקבות המרד הפולני בשנים 1830–1831. זו הייתה האוניברסיטה השנייה בשטח אוקראינה, לאחר שבשנת 1804 הוקמה אוניברסיטה בחרקוב. הלימודים החלו ביוני 1834. עד לשנת 1842 לא היה לאוניברסיטה בניין קבוע, והלימודים נערכו בבניינים שונים על בסיס השכרה. בניין האוניברסיטה ("הבניין האדום") הוקם בשנת 1842 והוא משמש את המוסד עד היום. בשנת 1835 נוספה לפקולטה לפילוסופיה גם פקולטה למשפטים, ובשנת 1841 פקולטה למדעי הרפואה.
בשנת 1838 עזבו את המוסד כמעט כל חברי הסגל והסטודנטים ממוצא פולני, והאוניברסיטה נסגרה לתקופה קצרה. הפעילות חודשה, ובשנת 1860 מספר הסטודנטים עלה ל-1,000. בשנת 1863, על רקע מרד ינואר, התרחש גל נוסף של עזיבת סטודנטים פולנים ומספר הסטודנטים ירד לכ-480. בשנת 1917 למדו באוניברסיטה 5,300 סטודנטים.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917 נסגרה האוניברסיטה, והיא נפתחה מחדש בשנת 1919. בשנת 1920 נסגרה בפעם השנייה ועל בסיסה הוקמו מספר מוסדות להשכלה גבוהה. בשנת 1933 הוקמה האוניברסיטה מחדש וכללה 7 פקולטות. במרץ 1939 היא נקראה על שם טאראס שבצ'נקו.
לפני תחילת מלחמת העולם השנייה הייתה האוניברסיטה השלישית בגודלה בברית המועצות. במלחמה היא פונתה תחילה לחרקוב, ואחר כך לאסיה המרכזית. חודשיים לאחר שחרור קייב מכיבוש הנאצי חידשה האוניברסיטה את פעילותה. בשנת 1949 היא כללה 12 פקולטות.
בשנת 1994 קיבלה האוניברסיטה מעמד של אוניברסיטה לאומית והיא מתוקצבת ישירות מתקציב המדינה.
פיקסל ארט
כביש בר-אילן
יהושוע
ז'וזואה יהודה
ז'וזואה יהודה (בצרפתית: Josué Jéhouda; 19 במרץ 1892 – 19 במרץ 1966) היה עיתונאי, סופר ופעיל ציוני.
ביוגרפיה.
ז'וזואה יהודה נולד באימפריה הרוסית ושם משפחתו היה "קולדריאנסקי" (Koldriansky). במלחמת העולם הראשונה התגייס ולחם במסגרת הגדודים העבריים.
ז'וזואה יהודה היה פעיל בוועד הציוני של ציריך וייסד את כתב העת Revue juive בז'נבה. בקיץ 1947 לקח חלק בועידת סליסברג.
הוא כתב ספרים בצרפתית וגם עזר לפנאיט איסטרטי בלימודי הצרפתית והושיט לו סיוע כספי. השניים כתבו יחד את הספר "משפחת פרלמוטר".
גקהאן זאן
גקהאן זאן (בטורקית: Gökhan Zan; נולד ב-7 בספטמבר 1981) הוא כדורגלן עבר טורקי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים.
זאן התחיל את הקריירה שלו בהאטייספור אך כעבור זמן קצר עבר לדרדנלספור, שם שהה שלוש עונות. ב-2003 הצטרף לשורותיה של בשיקטש לתקופה של שש שנים, ובאחת מהעונות הושאל לגזיאנטפספור.
לאחר עונת 2008-09, זאן הודיע על מעברו לגלאטסראיי בחוזה לשנתיים וביוני 2011, הרחיב את שהייתו בקבוצה. זאן הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בעונת 2010-11 בליגת העל הטורקית בתיקו אחת נגד קייסריספור. בעונת 2011-12, זאן היה שותף ל-12 משחקי ליגה ואף זכה להבקיע פעמיים.
נבחרת טורקיה.
זאן נחשב לשחקן מפתח במוקדמות יורו 2008, כאשר שותף בשבעה משחקים על ידי המאמן דאז, פתיח טרים. זאן הופיע בשני משחקי העפלה למונדיאל 2010.
קו סאמט
קוֹ סאמט או קוֹ סמט (בתאית: เกาะ เสม็ด) הוא אי בתאילנד. האי שוכן בקו החוף של מחוז ראיונג במפרץ תאילנד, כ-140 קילומטרים מדרום-מזרח לבירה בנגקוק.
גאוגרפיה.
אורכו של האי שישה ק"מ, רוחבו 3 ק"מ והוא מזכיר בצורתו את האות T. ב-1981 הוכרז האי כפארק לאומי.