באיגרות שונות (אל הרומים ח': 34, אל האפסיים א': 20-19, אל הקולסיים ג': 1, אל הפיליפיים ב': 11-9, הראשונה אל טימותיוס ג': 16, והראשונה לפטרוס ג': 22-21) ישנן גם התייחסויות לעלייתו של ישו לשמיים, אשר בדומה לבשורת לוקס, מעשי השליחים ובשורת יוחנן, מתאימות ומאשרות את סיפור עלייתו של ישו לשמיים לאחר תחייתו והושבתו לימין הגבורה, הקדוש ברוך הוא.
היבטים בנושא העלייה לשמיים.
תֵאוֹלוֹגִיָה.
בתאולוגיה הנוצרית, מותו, תחייתו ועלייתו של ישו לשמיים, הם האירועים החשובים ביותר המשמשים את יסודות האמונה הנוצרית. חסידיו המוקדמים של ישו האמינו שאלוהים הצדיק את ישו לאחר מותו, כפי שמשתקף בתיאורים על תחייתו, עלייתו לשמים וקבלת השלטון על כל הבריאה. חסידיו הראשונים של ישו, התלמידים השליחים והמאמינים הקדומים שרובם ככולם היו יהודים, האמינו בכל ליבם כבר למן ההתחלה שישו קם לתחייה כבכור מן המתים, ונלקח לשמיים, על מנת לקבל את מקומו לימין הגבורה, האלוהים שבשמיים, ולקבל ממנו את השלטון על כל הבריאה. כאמור באמונת השליחים : "הוא עלה לשמיים, ויושב לימינו של אלוהים האב הכל יכול". למזמור ק"י 1 יש תפקיד משמעותי בפירוש זה למותו של ישו ותקומתו מן המתים: "נְאֻם יְהוָה, לַאדֹנִי--שֵׁב לִימִינִי; עַד-אָשִׁית אֹיְבֶיךָ, הֲדֹם לְרַגְלֶיךָ." פסוק זה ורבים אחרים סיפקו לחסידי ישו מסגרת לפרשנות ולהבנת הסיבות למותו, ולתחייתו מן המתים.
רקע כללי.
סיפורי עלייה לשמיים היו שכיחים למדי בתקופת ישו ומחברי הבשורה, בתרבויות אליליות הם סמלו את אלוהותו של אדם רם מעלה כלשהו (בדרך כלל מלך בתרבויות המזרח הקדום או הקיסר ברומא). ביהדות עלייה השמימה העידה על בחירה אלוהית כמו במקרה עלייתו של אליהו הנביא במרכבות אש השמימה, או כמו המקרה של חנוך שנלקח אל האלוהים. תפקיד נוסף של העלייה לשמיים הייתה כדרך של התגלות אלוהית, כמשתקף במקורות ספרותיים יווניים-רומיים, מקורות יהודיים ונוצריים מוקדמים, שבמסגרתם נחשבים אנשים מסוימים בעלי מתנות נבואה או חזונות, כאלה שחוו התגלויות שמימיות שבמהלכן למדו מאלוהים על סודות הבריאה השמימית.
דמויות כאלה, הנודעות לפי התנ"ך וכתבים יהודיים חיצוניים, כוללות את חנוך (מתוך ספר בראשית ומתוך ספר חיצוני בשם חנוך הכושי); עזרא הסופר מהמאה החמישית לפני הספירה; ברוך בן נריה, עוזרו של הנביא ירמיהו (מתוך עבודה שנקראת חזון ברוך א', שבו הובטח לברוך שהוא יעלה לשמיים לאחר ארבעים יום); לוי אבי שבט לוי והכוהנים; מורה הצדק מקהילת קומראן; הנביא אליהו (מלכים ב'); משה שזכה להשראת רוח הקודש עוד בחייו ועלה לאחר מותו לשמיים; ובני איוב, שעל פי ספר דברי איוב החיצוני עלו לשמיים בעקבות תחייתם מהמתים.
קוראים שאינם יהודים עשויים להכיר את המיתולוגיה שקשורה בקיסר אוגוסטוס, שעל פי האגדה היו סנאטורים עדים לעלייתו. כמו כן רומולוס מייסדה האגדי של רומא, נלקח על פי האגדות לשמיים בענן. כמו כן נזכרו במיתולוגיות דומות גם הגיבור היווני הרקולס; ואחרים.
קוסמולוגיה.
הקוסמולוגיה המקראית (בניגוד לקוסמולוגיה האסטרופיזיקלית), של מחבר בשורת לוקס ומעשי השליחים משקפת את האמונות של בני תקופתו, שדמיינו יקום בן שלושה חלקים עם השמים מעל הארץ, ארץ שבמרכזה נמצאת ירושלים, והעולם התחתון למטה. גן העדן הופרד מכדור הארץ על ידי הרקיע, השמים הנראים, כקערה הפוכה ומוצקה שבה מצוי היכל הקודש של האלוהים, מוצב על עמודים בתוך הים השמימי. בני אדם שנשאו מבטם מכדור הארץ כלפי מעלה, ראו את רצפת השמיים. לדברי דאן, "תפיסת המחשבה האופיינית ותפיסת העולם של אותה תקופה הכתיבה את מה שנראה בפועל וכיצד תועדו של חזונות כאלה", ו"עלייה לשמיים (או לגן העדן) יכולה להיתפס רק במונחים של "הילקחות לשמיים".
בעידן האתאיסטי המודרני, תפיסת העולם המדעית ה"רציונלית", מטילה ספק ולא משאירה מקום לקיומו של גן עדן. התאולוג ג'יימס דאן מתאר את עלייתו של ישו לשמיים כחידתית וכמבוכה לעידן המדעים שבו חדלה האמונה בעל טבעי ובקיומו של גן העדן. באופן דומה, במילותיו של דאגלס פארו מאוניברסיטת מקגיל, בתקופה המודרנית עלייתו של ישו לשמיים נתפסת פחות כשיא הפלאיות של ישו מאשר כ"משהו מביך בעידן המדעי שבו קיימים הטלסקופ וחקר החלל", הוא מגדיר את עלייתו של ישו לשמיים כ"רעיון מיושן על מהות היקום."
עם זאת, לדברי דאן, ההתמקדות בפער זה היא משנית בלבד ביחס לחשיבות האמיתית של מותו, תחייתו ועלייתו של ישו לשמים. פארו מציין שכבר במאה השלישית, סיפור עלייתו של ישו לשמיים הוגדרה על ידי אוריגנס כמסתורית, כ"עליית הנפש ולא של הגוף", וכמייצגת את אחת משתי תאולוגיות הבסיסיות שקשורות בעלייתו של ישו לשמיים. הבעיה האמיתית היא העובדה שישו נוכח ונעדר בו זמנית, סוג של עמימות שמעניקה משמעות נוספת לטקס "סעודת האדון".
באמנות הנוצרית.
סיפור עלייתו של ישו לשמיים שמשה לעיתים קרובות כנושא חשוב באמנות הנוצרית . במאה ה ששית נוסדה האיקונוגרפיה של עליית ישו, ובמאה התשיעית הוצגו תמונו הקשורות בעליית ישו על כיפות של כנסיות. הבשורה של רבולה (בערך בשנת 586 לספירה) כוללות כמה מהדימויים הראשונים של העלייה. בסצנות עלייה רבות יש שני חלקים, חלק עליון (שמימי) וחלק תחתון (ארצי). ישו העולה עשוי לשאת כרזה על התחייה או להחוות סימן לברכה ביד ימינו. מחוות הברכה של ישו ביד ימינו הופנו כלפי קבוצת האנשים הארצית שמתחתיו ומסמלת את ברכתו למאמינים. ביד שמאל, ייתכן שהוא אוחז בכתבי הבשורה או במגילה, המסמלים הוראה והטפה.
התיאור בנצרות האורתודוקסית של עליית ישו הוא מטאפורה מרכזית לאופייה המיסטי של הכנסייה. באיקונים מזרחיים רבים מוצגת מרים, אם ישו במרכז התמונה, בחלק הארצי של היצירה, כשידיה מורמות לעבר גן העדן, ולעיתים קרובות מלווה בשליחים שונים. תיאור של הקבוצה הארצית המביטה כלפי מעלה תואמת את הליטורגיה של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית בחג העלייה: "הבא, נקום ונישא מבטנו למרום ומחשבותינו ... " .
הר הזיתים וקפלת העלייה.
האתר המסורתי של עליית ישו הוא הר הזיתים, שעליו יושב הכפר בית עניה (באזור הכפר אלעיזריה של ימינו. לפי הברית החדשה, גרו בכפר אלעזר (לזרוס) ואחיותיו מרתא ומרים) לפני התנצרותו של הקיסר הרומי קונסטנטינוס בשנת 312 לספירה, כיבדו הנוצרים הראשונים את עלייתו של ישו במערה על ההר, ובשנת 384 הועבר אתר עליית ישו למקומו הנוכחי, במעלה הגבעה מעל למערה.
בסביבות שנת 390 מימנה אישה רומאית אמידה בשם פוימניה את בניית הכנסייה המקורית בשם " בזיליקת "אלאונה""." כנסייה זו נהרסה על ידי פרסים סאסאניים בשנת 614. מאוחר יותר היא נבנתה מחדש, הוחרבה ונבנתה שוב מחדש על ידי הצלבנים. כנסייה סופית זו נהרסה מאוחר יותר על ידי מוסלמים, ונותר ממנה רק מבנה מתומן בגודל 12 × 12 מטר (שנקראת "אנדרטת" "מרטיריום"" - או "Edicule") שנותרה עד היום. האתר נרכש בסופו של דבר על ידי שני שליחים של צלאח א - דין בשנת 1198 ונותרה מאז ברשותו של הווקף האסלאמי בירושלים. הכנסייה הרוסית האורתודוקסית גם מקיימת בראש הר הזיתים את "מנזר עליית ישו".
נחל סעדיה
נחל סעדיה הוא נחל איתן הזורם למרגלות הכרמל.
נחל סעדיה הוא אחד מיובליו של נחל הקישון ומקורו במעיין סעדיה (עין סעדיה) וממעיינות קטנים יותר לאורכו של העתק יגור, בין צומת הקריות לבית חרושת "הזרע" עד שנהרס ב-2010 ושפכו במלחת הקישון.
הנחל, גדותיו ושטחי אחו לחים סביבו, מקיימים מערכת אקולוגית ייחודית עתירת מיני חי וצומח. תוואי הנחל עובר במרכזו של צומת מסחר ואזור תעשייה מפרץ חיפה ומהווה פינת חמד בלב האזור הסואן אך גם המחשה למערכת אקולוגית ייחודית שנקברה תחת פיתוח שאינו בר קיימא.
מקור השם.
מקורו של השם הוא בשמו הערבי של המעין שנקרא עיון אל סעדה (), כלומר מעיינות המאושרת או מעיינות בת המזל.
בערבית היה נקרא המשכו של הנחל ואדי סלמאן ().
הידרולוגיה.
מקורותיו של נחל סעדיה הם מעיינות הנובעים לאורך המפגש שבין הכרמל לעמק זבולון, הגדול שבהם הוא עין סעדיה. זרימת המים בנחל יוצרת גרדיאנט מליחות המתחיל במים כמעט מתוקים ומסתיים במליחות מי הים, גרדיאנט מליחות זה מאפשר גיוון בצמחייה הצומחת לאורכו ויוצר מגוון של בתי גידול.
עין סעדיה.
עין סעדיה הוא מעיין העתק הנובע למרגלות הכרמל סמוך לצומת הצ'ק פוסט מתוך סלעי תצורת יגור. המעיין נובע מניקבה ארוכה הנמצאת מדרום-מערב לכביש 58.
הניקבה נחצבה בשנות ה-20 של המאה ה-20 בפיקוחו של הגאולוג ג'. ס. בלייק על מנת להעלות את שפיעת המעיין.
בתקופת המנדט הותקנה משאבה בקצה הנקבה ונשאבו כמויות של כ-80 מ"ק/שעה (כ-22 ליטר/שנייה), במליחות של עד כ-400 מ"ג כלוריד/ליטר למערכת הספקת מי השתייה של חיפה. עקב המלחת המים הופסקה שאיבת המים בשנות ה-90 של המאה ה-20 והם שבו לזרום לנחל סעדיה.
המים הזורמים לנחל מוגדרים כמים מליחים באיכות טובה. ריכוזי הכלורידים שנמדדו במי המעיין השתנו מאז 1996 בתחום רחב של 225 עד 811 מ"ג/ליטר והיו לרוב מעל ל-450 מ"ג/ליטר. ריכוזי החנקות השתנו באותן שנים בתחום של 16–43 מ"ג/ליטר.
מקור המים בעין סעדיה הם מי גשמים היורדים באזור שבין הטכניון לנווה שאנן ומקור המלחים שבנחל סעדיה הם כנראה מי תמלחות עתיקות הכלואות בשכבות מוליכות מים בתוך מילוי העמק.
בשנים 2009-2011 התייבש עין סעדיה, ככל הנראה בעקבות רצף של שנים שחונות והנמכה יזומה של מפלס מי התהום עקב בניית היסודות של המבנה החדש ברמב"ם.
תוואי הנחל.
מקורו של נחל סעדיה בעין סעדיה, מעיין הנובע למרגלות הר הכרמל וממעיינות קטנים בסמוך אליו מצפון ובצמוד לצומת מחלף הקריות העמוס.