ב-25 בינואר 1941 החלו לפטרל ברחובות הגטו אנשי ״המשטרה הירוקה״ (המשטרה מנתה כ-300 שוטרים), שפעלו מטעם "המשרד למלחמה בספסרות ובמפקיעי המחירים". מטרתם הייתה לבדוק את מחירי הסחורות בחנויות שבהן התנהל מסחר חוקי, ולערוך חיפושים אצל אנשים שעסקו במסחר בלתי חוקי. הסחורה הבלתי חוקית הוחרמה, בעליה נקנסו, נאסרו והובאו למשפט בבית הדין המיוחד של הארגון. בפועל, שחררו שוטרי ה-13 עצורים תמורת שוחד, סחטו מהם כספים וסחורות בדרכים שונות אולם היו שהוסגרו לידי הגרמנים ואי אפשר היה לשחרר. לדוגמה: אחד משוטרי ה-13 חשף, כי אצל יו״ר ועד הבית ברחוב מורנובקה מצוי מקלט רדיו. האיש נעצר ושוחרר ממעצרו לאחר שנאלץ לתת לשוטרים שוחד; במקרה אחר, פנה אחד מאנשי ה-13 לסוחר מקומי וקנה ממנו כ-100 גרם קפה בתמורה ל-12 זלוטי (כ-9 שקלים לערך). בשעה מאוחרת יותר ערכו הגרמנים חיפוש אצל הסוחר ומצאו כ-1/2 ק״ג קפה - הסוחר נקנס ונאסר. אנשי הארגון הציעו לשחררו בתמורה לכך שיעביר אליהם 5 ק״ג קפה ו-1,000 זלוטי. במקרה זה, התמורה הועברה אולם, האסיר לא שוחרר; חברי הארגון נהגו לדרוש מבעלי המאפיות באזור להפריש חלק מתוצרתם לטובת הארגון.
העימותים בין היודנראט והמשטרה היהודית לבין ה-13.
התנאים הקשים בגטו ותפקיד המשטרה היהודית שאמנם הייתה כפופה ליודנראט אך בפועל כוונה על ידי הגרמנים גרמו למתיחות בינה לבין ה-13. מתיחות שהושפעה מהאינטרסים של כל אחד מן הצדדים. בצדם של השוטרים בשרות הסדר היהודי ניצבו היודנראט, המשטרה הפולנית וחוגים גרמניים שמשיקולים שונים היו מעוניינים בחיזוקו של היודנראט, בעוד שלצד אברהם גנצווייך וה-13, עמדו כוחות גרמניים אחרים כמו ה-SD, העימותים ומאבקי הכוחות היו בעיקר על שני נושאים: הפקעות מחירי סחורות, וחתירתו של גנצווייך תחת אדם צ׳רניאקוב במטרה להחליפו ולקבל את המינוי של יו״ר היודנראט.
הפקעת מחירים.
1. בתחילת 1941, הורתה המשטרה הפולנית לשוטרים היהודים להילחם בהפקעת המחירים בגטו ובהתאם לכך נדרשו להחרים מוצרים כגון: קמח לבן, עוגות ושאר המותרות. בנקודה זו התקיים עימות המשטרה היהודית והפולנית לבין ארגון ה-13 ותומכיו.
2. במארס 1941 הודיע צ'רניאקוב לגרמנים על מחסור חמור מאוד בחומרי גלם, סיבה שעשויה להשפיע מאוד על הפסקת הייצור בגטו. כמות המזון שהייתה בשוק באותו זמן הייתה נמוכה מאוד והמחירים של המעט שהיה, היו גבוהים מאוד. זאת בשל המדיניות הכלכלית הנוקשה שנהוגה הייתה באותה תקופה. גם כאן התערבו ״המשרד למלחמה בספסרות ובהפקעת מחירים״ יחד עם ״המשטרה הירוקה״.
מאבק הכוחות בין אדם צרניאקוב לאברהם גנצווייך.
העימות בין גנצווייך לצרניאקוב, יו״ר היודנראט, התבטא בכך וניתן למצוא עדות ביומנים שונים מהתקופה על מאבקי הכוחות ביניהם, שגנצווייך חתר בקרב האוכלוסייה היהודית תחת מעמדו של צֶ'רניַאקוב במטרה להחליפו כראש היודנראט. עימות זה התגבר בארבעה החודשים הראשונים של שנת 1941 (ינואר-אפריל), אך החל מחודש אפריל 1941 הורגש שינוי משמעותי במעמדו של גנצווייך. הוא הרגיש כי אינו בטוח יותר במעמדו. מאבקי הכוחות ביניהם נטו לטובתו צ׳רניאקוב וקרנו החלה לעלות בקרב הציבור. גנצווייך ניסה למצוא פתרונות שונים להיטיב את מצבו והחל בחיפוש דרך ואפשרות להשתלב ביודנראט ולהכין מסגרת ארגונית אחרת במקום "המשרד למלחמה בספסרות ובהפקעת המחירים".
ב-19 באפריל 1941, הוקם משרד מיוחד בשם "קומיסריאט לגטו ורשה". אלכסנדר פאלפיגר (Alexander Palfinger) הודח מתפקידו ובמקומו מונה לתפקיד מאקס בישוף (Max Bischof), ממעצבי הקו החדש. אשר עודד את היהודים בגטו להשיג עבודה במקומות מאורגנים מחוץ לגטו. במקביל, חל שינוי במעמדו הרשמי של צ'רניאקוב והוא קיבל סמכות של ראש עיריית הגטו. ארגון ה-13 לא שרד וחוסל על ידי הגרמנים ב-20.6.41 ואנשי הארגון עברו לידיו של שרינסקי. בתאריך 21.7.41 הוכרע המאבק כנגד ה-13 כמעט באופן סופי. הוא אמנם חוסל באופן רשמי, אך גנצוויך לא נכנס אל היודנראט והמשיך לפעול במסגרת ארגונית אחרת. לאחר ההכרזה על פירוק ה-13, שלח אוארסוואלד לגנצוויך מכתב שבו פירט מה עליו לעשות עם רכוש ה-13, ועם אנשי הארגון. במכתב כתב: "תחנת הפיקוח למלחמה בספסרות ובמפקיעי מחירים אסורה כל המשכת פעולהם במה שהיה עד עכשיו שטח הפעולה של תחנת הפיקוח. נכסי התחנה עוברים לראש היודנראט בוורשה - מינהל רובע המגורים היהודי. ספרים עסקיים וכל התיקים יש להעביר לידי ראש היודנראט, את תעודות השירות של עובדי התחנה ואת הציוד הנמצא בידיהם (כובעי השירות וכו') יש ליטול מהם וגם אותם להעביר לידי ראש היודנראט. המשתייכים ל'תחנת הפיקוח' יתקבלו אל שירות הסדר היהודי, במידה שהם כשרים לכך. בעיית העסקתם של העובדים הבכירים נשארת שמורה להכרעה. (חתום) אורסוואלד."
אוגוסט 1941 עד אפריל 1942: פירוק ה-"13".
תהליך הפירוק של ה-13.
גם לאחר המכתב הרשמי, גנצוויך עדיין לא נכנע. ב-22 ביולי 1941 הוא פנה אל ראש הס.ד בוורשה על מנת למנוע את פירוק ה-13. למרות ניסיונו לעכב את המאורע, ב-5.8.41 הופיעו נציגי היודנראט ברח' לשנו 13, חתמו על פרוטוקול המאשר את חיסול הארגון לתמיד, וקבעו באופן רשמי את פירוקה. בסעיף מספר 4 במכתב הפירוק נכתב ש-"קיבלתי אנשי 'תחנת הפיקוח' אל שירות הסדר היהודי תבוצע לפי הצווים והדינים המחייבים. לשם קבלת האפשרת אל שירותי הסדר היהודי צריכים אנשי התחנה להגיש:
עם קבלתם האפשרית אל שירותי הסדר לא תחייב התחשבות בדרגות שניתנו בתחנת הפיקוח"
השלב האחרון לפני השמדתה הסופית של ה-13.
כבר מחודש אפריל 1941 היה אפשר להבין שמתרחש שינוי במעמדה של ה-13, ועל מנת לבלום את השינוי, ייסד גנצווייך מוסד חדש וקרא לו "יידישע גיכע הילף" - עזרה מהירה יהודית. מטרות המוסד היו: הושטת עזרה לנפגעים ברחובות הגטו וסיוע לאוכלוסייה הענייה. בהבהרת הכוונות ניתן להבחין בשני כיוונים של דרכי פעולה: עזרה רפואית וסוציאלית, וראיית ההמשך של המגמות הציבוריות של גנצווייך. מהר מאוד הרחיב גנצוויך את המסגרת הארגונית שלו והקים בתוכה שלושה מדורים חדשים:
בנוסף למדורים, הקים מסגרות חדשות, כגון:
המבנה הארגוני של "העזרה המהירה" ופעולתה.
אמצה את צורת החלוקה בגטו ל-6 חלקים (בדומה לחלוקה המקובלת של ה-OD) ובכל אזור פעלו מספר תחנות לעזרה ובהן צוות רופאים וחובשים שמצויד בחומרי עזרה ראשונה. בדומה למשטרה הירוקה, גם הצוותים סיירו ברחובות הגטו. הייחוד שלהם היה שבנוסף לציוד הרפואי, היה עליהם לחם ושתייה למקרים קיצוניים. ראשי המוסד תכננו רשת גדולה של תאים שהיו צריכים לכסות את הגטו לאורכו ולרוחבו, והמבנה המוצע הצטייר כך:
תפקיד ראש האזור היה לקיים קשר הדוק עם הרופא האזורי. כדי להבטיח את מימון הפעולות נקבע עיקרון חברתי שבו כל חבר מחויב לשלם כזלוטי וחצי לחודש (כמעט 2 שקלים).
משטרת ה-"עזרה המהירה" (המשטרה האדומה).
לצדם של הרופאים ועוזריהם, ליוו אותם אנשי המשטרה החדשה. בראש המשטרה החדשה עמד "קניגל". מוצאו של קניגל היה לבוב, שם עסק בענייני סרטים. קניגל נחשב לאיש בכיר בעולם התחתון באותה תקופה. יחידתו מנתה כמה מאות שוטרים, שרובן הגיעו מן ה-13 שנכחדה. לבוש השוטרים והווים הרפואיים היה דומה, ועל הכובעים שלהם במקום סרט ירוק של ה-13, היה סרט אדום, ומכאן השם "המשטרה האדומה". בנוסף למטרותיה הברורות של המשטרה האדומה, הם גם סחטו כספים וסחורות בתואנות שונות והיו פעילים בעסקי הברחת סחורות, כך שבמקום מרכבות עמוסים בחולות ברחובות הגטו, עברו מרכבות עמוסות ציוד מוברח.
הפעילות של גנצוויך ושותפיו בארגון החדש.
גנצוויך אומנם היה מי שייסד את הארגון החדש, אך לא נטל בו חלק מלבד היותו מנהל מרכז מסחרי גדול ברח' לשנו 14. הוא החליט להמשיך בארגון אירועים ספרותיים ולטפח את אישיותו הציבורית. לאנצוויך היו שותפים והם נטלו חלק גדול בפעילות הכלכלית בגטו:
בינתיים החריפה המדיניות הגרמנית כנגד היהודים בגטו, והטרור גבר. אחד השיאים היה ברצח של כ-51 יהודים בלילה שבן ה-17–18 באפריל 1942. בין הקורבנות באותו לילה, היו בעיקר חשודים בפעילות מחתרתית, נמצאו גם מראשי ה-13 והם: לווין, מנדל, שימונוביץ וגורקו. ברשימת המועמדים לחיסול היו גם גנצוויך ושטרנפלד. הגרמנים הכריזו על גנצוויך ושטרנפלד כנידונים למוות, ויצאו למסע חיפוש בעקבותם, בראשות ה-OD. כל ועדי הבתים הוחרמו על מנת לא להעניק מחסה לשניים כדי לקצר את זמן החיפוש אחריהם, ויודיעו לשלטונות כל פיסת מידע שיש בידם לגבי גנצוויך ושטרנפלד.
פעולתה של ה-"עזרה המהירה" מחודש אפריל 1942, עד לחיסולה.
אחרי חודש אפריל 1942 עבר הארגון "העזרה המהירה" ראורגניזציה. קניגל - מפקד המשטרה, הפך לדמות מרכזית בסיפור. המשטרה האדומה שמרה על מסגרתה הנפרדת וקניגל קיים קשר ישיר עם ה-SD. עם תחילתו של הגירוש הגדול ב-22.7.42 השתתפה המשטרה של "העזרה המהירה" באקציה לצד ה-OD.מייחסים לכך התנהגות שלילית. הם מנצלים את הקשרים עם הגרמנים על מנת להשיג אישורים המקנים בשלב מוקדם של גירוש זכות להישאר בגטו ומוכרים את אותם אישורים בהרבה מאוד כסף. בספטמבר 1942 לקראת סוף הגירוש, רוכזו כל שוטרי "העזרה המהירה" בבלוקים מיוחדים יחד עם אנשי ה-OD. מפקדה האחרון של המשטרה האדומה, היה ד"ר הרבט דטארר, עו"ד מדאנציג והיה המזכיר הכללי של ה-13. במהלך הגירוש צומצם מספרם של השוטרי מכמה מאות, למאה אחת ועם סיום הגירוש, המשטרה האדומה חוסלה באופן סופי. קניגל המשיך בפעילות מודיעינית בשירתם של הגרמנים על בסיס אישי. וברגע זה תמה הפעילות המשטרתית המאורגנת של ה-13 בשני שלביה העיקריים:
פעילותו של גנצווייך מאפריל 1941 עד סוף 1943.