סיגלי ביקרה לראשונה בישראל ב-1962 לאחר שהוזמנה על ידי תיאטרון הבימה לביים גרסה עברית למחזה "אמיל והבלשים" שביימה בהצלחה בלונדון. זו הייתה הפעם הראשונה שבמאית אישה זכתה לביים במסגרת התיאטרון הלאומי, ורק בשנת 1973 ניתנה ההזדמנות שוב לבמאית עדנה שביט. בגרסה העברית למחזה השתתף בין היתר השחקן אהרון אלמוג. לאחר ההצלחה של ההפקה קיבלה הזמנות נוספות לביים בישראל, אך שבה אליה רק ב-1968 בהזמנת תיאטרון הבימה. היא אומנם הוזמנה כדי לביים שתי הצגות למבוגרים, אך לאחר שהגיעה העלתה רעיון להקים תיאטרון לילדים, על בסיס סדנת התיאטרון שהפיקה בפסטיבל ברייטון. המחזה הראשון שעלה במסגרת התיאטרון היה "אות בארץ הפלאות" - שיתוף פעולה של סיגלי עם הסופר אוריאל אופק, המלחין שמעון כהן והצייר דן רזניגר, בהשתתפות לבנה פינקלשטיין. בין היתר נועדה תוכנית זו לאתר ילדים בעלי כישרון משחק ולמשוך אותם לעולם התיאטרון ולהכשיר אותם במסגרת השתלמות לשחקנים צעירים שתפעל לצד התיאטרון.
ב-1969 ביימה גרסה עברית של דן אלמגור למחזמר "פנטסטיקס" של טום ג'ונס והרווי ל. שמידט. ההצגה הועלתה 111 פעמים, וזכתה לביקורות מעורבות בעיתונות.
בטלוויזיה.
ניסיונה הראשון בטלוויזיה של סיגלי היה בכתיבת הסדרה Wonderworld, עיבוד לסיפורי התנ"ך בהשתתפות שחקנים ילדים בני 5–6 ו-15–16. בזמן שחייתה בארצות הברית, עם תסריט שכתבה ב-1978 כתבה לאחד מפרקי הסדרה לילדים ABC Afterschool Special. ב-1980 הייתה מפיקה שותפה בדרמה הבריטית Never Never Land בכיכובם של פטולה קלארק וג'ון קאסל.
ב-1983 חזרה סיגלי לאנגליה ושימשה בתפקיד מרכזת תוכניות ילדים ברשת הטלוויזיה תמז של ITV. היא יצאה כנגד מה שנחשב בעיניה כרמה ירודה של הטלוויזיה, מכיוון שהאמינה כי תפקידן של תוכניות הילדים הוא לחנך מצד אחד, ולעודד דמיון בקרב הצופים הצעירים מצד שני. מתוך אמונה זו יזמה כמה הפקות טלוויזיה חדשות לילדים ביניהן CAB - סדרת מתח ומסתורין לגילאי בית הספר היסודי, ו-The Wall Game שבה השתתפו ילדים בגיל בית ספר באתגרים פיזיים לצד משחקי אימפרוביזציה, תוכנית שנבחרה לייצג את בריטניה ביריד העולמי בטוקיו בשנת 1985. סדרה נוספת שיזמה הייתה T-Bag, על מעלליה של מכשפה מרושעת וצמד ילדים שנאבקים בה. התכנית שודרה במשך 9 עונות ואחת מהן שודרה גם בישראל תחת השם "מכשפת'ה".
חייה המאוחרים.
מרג'ורי הייתה גם אמנית רב-תחומית, בעיקר בתחום ההדפסים. יצירתה הושפעה מעבודתה בתיאטרון, והייתה נועזת ואקספרסיבית בייחוד מבחינת השימוש בצבע והעדפתה לפורמט גדול. לאחר שעזבה את תמז ב-1986 הקדישה את מרבית זמנה לעבודות האמנות שלה. בסוף שנות ה-80 הציגה את עבודותיה בתערוכה Recent Prints בגלריה פוטסטול בלונדון.
ב-1994 אובחנה סיגלי בסרטן, והלכה לעולמה מהמחלה כעבור שלוש שנים. לאחר האבחון רכשה לראשונה מחשב ועיצבה באמצעותו ספרי ילדים שבמרכזם שני דובוני צעצוע. לאחר מותה התפרסם לראשונה מחזה שעיבדה לבמה עבור התלמידים והמורים בסטודיו HB בניו יורק, שהיה אמור לעלות במסגרת חגיגות חג המולד לקהל בני משפחה וחברים, וכלל לא פחות מ-18 שחקנים.
פרנק סטיוננברג
פרנק סטיוננברג (באנגלית: Frank Steunenberg; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל איידהו הרביעי, בשנים 1897–1901. ב-1905 הוא נרצח על ידי הארי אורצ'רד, שהיה לזמן קצר חבר באיגוד מקצועי וכן היה מלשין בתשלום של איגוד בעלי המכרות של קריפל קריק. אורצ'רד ניסה לסבך את מנהיגי הפדרציה המערבית של הכורים ברצח, אך אלו נמצאו זכאים בשני משפטים, ואורצ'רד עצמו נידון למאסר עולם.
ראשית חייו.
פרנק סטיוננברג נולד בקאוקוק שבאיווה וגדל בנוקסוויל. הוא היה הרביעי מבין ששת בניהם וארבע בנותיהם של ברנרדוס וקורנליה (לבית קפל) סטיוננברג. הוא למד בקולג' המדינתי של איווה באיימז, ולאחר מכן היה שוליית מדפיס ומוציא לאור. ב-1881 הוא החל לעבוד בעיתון "דה מוין רגיסטר" שבדה מוין. בהמשך פרסם סטיוננברג עיתון בנוקסוויל עד 1886, ואז עבר מערבה והתיישב בקלדוויל, , שם הוא הצטרף לאחיו הצעיר אלברט בבעלות על העיתון קלדוול טריביון במשך שש שנים.
ראשית הקריירה הפוליטית.
ב-1889 החל סטיוננברג להיות פעיל בפוליטיקה כנציג בוועידת החוקה של איידהו שכונסה כהכנה לקבלתה כמדינה בארצות הברית שנה לאחר מכן. ב-1890 הוא נבחר כחבר בית הנבחרים של איידהו כמועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית והמפלגה הפופוליסטית, וכיהן בו תקופת כהונה אחת. בנוסף הוא שירת כמה שנים כחבר מועצת העיר קלדוול.
מושל איידהו.
ב-1896, בתמיכת ארגוני העובדים הוצגה מועמדותו של סטיוננברג למשרת מושל איידהו הן מטעם המפלגה הדמוקרטית והן מטעם המפלגה הפופוליסטית. בבחירות שהתקיימו בנובמבר אותה שנה הוא ניצח בבחירות הכלליות כשהיה בן 35. הוא היה הראשון מבין מושלי איידהו שלא כיהנו מטעם המפלגה הרפובליקנית, וב-1898 הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת. סטיוננברג כיהן במהלך תקופה של אי-שקט בתחום יחסי העבודה, במיוחד בתעשיית המכרות של צפון איידהו. כתוצאה מכך, תאגידים רבים, שחששו שממשל סטיוננברג לא יתמוך בהם אם תפרוץ שביתה, הגדילו את משכורות עובדיהם.
בכל אופן, חברת הכרייה בנקר היל שכרה רק עובדים שהיו שלא היו חברים בארגון העובדים, ושמרה על רמת שכר נמוכה בהשוואה לעובדי המכרות המאוגדים בסביבה. באפריל 1899 הרסו חברי פדרציית הכורים המערבית את המכרה של החברה בוורדנר שבעמק הכסף. בתגובה הכריז סטיוננברג על ממשל צבאי ובשל העובדה שהמשמר הלאומי היה מוצב בפיליפינים במסגרת מלחמת ארצות הברית-ספרד, ביקש סטיוננברג מהנשיא ויליאם מקינלי לשלוח כוחות פדרליים כדי להתמודד עם אי-השקט. פעולה זו נתפסה על ידי תומכיו של סטיוננברג בארגוני העובדים כבגידה. הממשל הצבאי נותר על כנו עד לתום כהונתו כמושל, וב-1900 הוא לא התמודד בבחירות על תקופת כהונה שלישית.
הרצח.
ב-30 בדצמבר 1905, כמעט חמש שנים לאחר תום כהונתו כמושל, נהרג סטיוננברג מחוץ לביתו ברחוב דירבורן 1602 בקלדוול על ידי פצצה שהתפוצצה ליד השער הצדדי של הבית שפנה לשדרה ה-16. הארי אורצ'רד , כורה לשעבר, חבר פדרציית הכורים המערבית, נעצר בקלדוול זמן קצר לאחר הרצח. חקירת הרצח נוהלה על ידי סוכן חברת פינקרטון, ג'יימס מקפרלנד. בתחילה טען אורצ'רד לחפותו, אך לאחר בידוד וחקירה נמרצת של מקפרלנד, חתם אורצ'רד על הודאה באורך של 64 עמודים מודפסים בה הוא פירט את השנים בהן הוא היה רוצח שכיר ומפעיל דינמיט עבור פדרציית הכורים המערבית. אורצ'רד טען שהוא נשכר להרוג את סטיוננברג על ידי מנהיגי הפדרציה, ושהוא ביצע עבורם משימות שהסתיימו ב-17 מקרי מוות נוספים. הוא אמר שההוראות להרוג את סטיוננברג הגיעו מביל הייווד, המזכיר הכללי של הפדרציה; צ'ארלס מוייר, נשיא הפדרציה; וג'ורג' פטיבון, פעיל ארגון עובדים, שהייתה לו הרשעה קודמת שהייתה קשורה לסכסוך העבודה של 1892 בקור ד'אלן. ביוזמתו של מקפרלנד, נעצרו השלושה בדנוור, ומיד הוסגרו לאיידהו כדי לעמוד למשפט.
המשפט שסוקר ברמה הלאומית התנהל בבויסי במשך כמה חודשים באמצע 1907, ובו השתתפו הסנאטור החדש ויליאם בורה מטעם התביעה וקלרנס דרו מטעם ההגנה. כשעמד על דוכן העדים, חזר אורצ'רד על הודאתו הכתובה, והודה בשנים בהם הניח פצצות עבור פדרציית הכורים המערבית. לאחר מכן הוא נחקר חקירה נגדית על ידי פרקליטי ההגנה במשך 26 שעות, שהתמשכו על פני שבוע שלם. בנוסף לאורצ'רד, הגישה התביעה 80 עדויות נוספות כדי לאמת את תיאור המתקפות הרבות שלו. דרו וצוות ההגנה זימנו יותר ממאה עדים מטעמם. טיעוני הסיכום נמשכו שבועיים, וזה שסוקר באופן הבולט ביותר היה נאום הסיכום של דרו. פרשנים מודרניים שיבחו את טיעוני הסיכום של דרו, שבהם הוא עשה שימוש ברטוריקה רגשית חזקה שהתמקדה בעליונות המוסרית של עמדתם של האיגודים המקצועיים. בכל אופן, התגובה בת התקופה הייתה שלילית. השיקגו טריביון כינה אותו "הנאום הכי לא ראוי, פוגעני ומשלהב שנישא אי פעם באולם בית משפט אמריקאי". על אף דעותיהם של רוב המשקיפים שפסק הדין יהיה אשם, שב חבר המושבעים בסוף יולי עם פסק דין בו זוכה הייווד. משפטו של פטיבון התנהל בנפרד מול השופט אורין נ. הילטון בדנוורה, והוא גם זוכה. ההאשמות נגד מוייר בוטלו.
במשפט נפרד נוסף הודה אורצ'רד באשמה ונדון למוות, אך עונש המוות הומתק למאסר עולם. ב-1952, בגיל 86, ו-45 שנים לאחר המשפט, כתב אורצ'רד את האוטוביוגרפיה שלו, בה הוא טען שכל ההודאות שלו ועדותו בבית המשפט היו אמת.
הלווייתו והנצחתו.
פרנק סטיוננברג נטמן בבית הקברות קניון היל שבקלדוול ב-2 בינואר 1906. לבקשת המשפחה נשא בורה נאום הספד קצר.
בדצמבר 1927 הוקדשה אנדרטה לזכרו של סטיוננברג בבויסי. פסל הארד פונה למדרגות הראשיות של בניין הקפיטול של איידהו הניצב ממול. בכתובת שעל האנדרטה נכתב:
שחקן העונה בפרמייר ליג
שחקן העונה בפרמייר ליג (באנגלית: Premier League Player of the Season) הוא פרס שנתי לכדורגלן המצטיין בפרמייר ליג המוענק על ידי התאחדות הכדורגל האנגלית בסיום כל עונה. הזוכה נבחר על ידי ועדה הנבחרת על ידי נותני החסות של הליגה, ומורכב מ"הגופים המנהלים את הכדורגל, כלי תקשורת ואוהדים", ומוכרז בדרך כלל בשבוע השני או השלישי של מאי. מטעמי חסות, שמו הרשמי של הפרס מ-1994 עד 2001 היה "שחקן השנה של קרלינג", מ-2001 עד 2004 שמו היה "שחקן השנה של ברקליקארד", ומ-2004 עד 2016 הוא נקרא "שחקן העונה של ברקליס. מאז 2016 שמו של הפרס הוא "שחקן העונה של EA Sports".