טייקון התקשורת אליוט קארוור (ג'ונתן פרייס) מתחיל ביישום תוכניתו על ידי שימוש במקודד שהושג בבזאר לפני שבונד הספיק להשמיד אותו. איש המחשבים של קארוור, טרוריסט הסייבר הנרי גופטה (ריקי ג'יי) משתמש במקודד כדי לגרום למלחמה בין סין לבריטניה. על ידי שיבוש מיקום ה-GPS של הפריגטה הבריטית דבנשייר באמצעות המקודד, הוא גורם לה לסטות ממסלולה ולהיכנס למים הטריטוריאליים של סין, שם ספינת החמקן של קארוור, עליה מפקד יד ימינו מר סטמפר (גוטס אוטו), מטביעה את הפריגטה באמצעות טילים ומיירטת אחד משני מטוסי יירוט סינים שטסו במטרה להזהיר את הספינה מפני כניסה לים סין הדרומי, ולאחר מכן סטמפר הורג את הניצולים מהפריגטה באמצעות רובה שנטען בתחמושת סינית. שר ההגנה הבריטי מורה לאדמירל רובאק לשלוח את הצי הבריטי כדי למצוא את הפריגטה ואולי להגיב במתקפת נגד מול סין, ומותיר לאם 48 שעות כדי לחקור את טביעת הפריגטה ולמנוע מלחמה בין שתי המעצמות.
M שולחת את בונד כדי לבדוק את מעורבותו של קארוור לאחר שזה משחרר כתבות חדשות בנוגע למשבר בים סין הדרומי לפני שאם בעצמה לומדת עליו. בונד נוסע להמבורג, שם הוא פוגש את אשתו של קארוור, פריס (טרי האטצ'ר), שבעבר ניהלה עימו מערכת יחסים רומנטית, במטרה להשיג מידע שיכול לסייע לו לחדור למטה של קארוור בהמבורג. במהלך השקת הלוויין החדש של קארוור, בונד מכניע שלושה מאנשיו של סטמפר ומפסיק את השידור של רשת הלוויינים של קארוור ולאחר מכן משיג את המקודד ובורח. קארוור מורה למתנקש שלו, ד"ר קאופמן (וינסנט שיאבלי) להרוג את פריס וזה מחכה לבונד בחדר בית המלון שלו עם גופתה של פריס במטרה להרוג אותו ולהפלילו ברצח שלה, אך בונד מתגבר עליו והורג אותו ובורח ביחד עם המקודד.
בבסיס חיל האוויר האמריקאי באוקינאווה, בונד לומד שמישהו אכן התעסק עם המקודד, וצולל בים סין הדרומי כדי לחקור את ההריסות של הפריגטה דבנשייר, שלמעשה טבעה במים הטריטוריאליים של וייטנאם. שם הוא פוגש בסוכנת הסינית ואי לין (מישל יאו), שנשלחה גם היא על ידי הממשל הסיני כדי לחקור את המשבר. השניים מגלים כי אחד מטילי השיוט של הפריגטה נגנבו, אך בנקודה זו הם נתפסים על ידי אנשיו של קארוור ומועברים למטה שלו בסייגון. שם קארוור חושף בפניהם את תוכניתו לשגר את הטיל על הממשלה הסינית כדי להשמידה ולאפשר לגנרל סיני שמשתף עימו פעולה לעלות לשלטון ולעצור לכאורה את המלחמה הקרבה בין סין לבריטניה, ולאחר מכן להעניק לעסק של קארוור זכויות שידור בלעדיות בסין למאה השנים הבאות. בונד ולין מצליחים לברוח ומחליטים לשתף פעולה ומצליחים להסתנן לספינת החמקן של קארוור שעוגנת במפרץ הא לונג כדי למנוע ממנה לירות את הטיל על בייג'ינג.
במהלך עלייתם לספינה, ואי לין נתפסת ובונד נאלץ לתפוס את גופטה כבן ערובה כדי להביא לשחרורה, אך קארוור יורה בעצמו בגופטה לאחר שקבע כי הוא "מימש את החוזה שלו" ואין בו עוד צורך. בונד בתגובה מפוצץ מטען נפץ שגורם נזק לספינה והופך אותה לנראית מבעד למכשירי המכ"ם של הספינות הבריטיות והסיניות שנערכות באזור. בזמן שואי לין משתחררת ומשתקת את מנועי הספינה, בונד מצליח להרוג את קארוור באמצעות טיל הקידוח בו קארוור השתמש במקור כדי להטביע את הדבנשייר. ואי לין נתפסת שוב על ידי סטמפר, אך בונד מצליח לשחרר אותה ולקשור את סטמפר למטען הנפץ שחיבר לטיל, וזה מתפוצץ ומטביע את הספינה ואת סטמפר. בונד וואי לין מצליחים לברוח מבעוד מועד וחולקים רגע רומנטי בהריסות הספינה לפני שהם מחולצים על ידי חיל הים הבריטי.
הפקה.
לאור הצלחת הסרט הקודם בסדרה "גולדן איי", היה לחץ מטעם חברת MGM ליצור סרט מצליח נוסף. מפיקי הסרט הם מייקל וילסון וברברה ברוקולי. היה זה סרט בונד הראשון שנעשה לאחר מותו של המפיק אלברט ברוקולי. הסרט חלק כבוד לברוקולי בסיום הקרדיטים. ברוקולי ווילסון לא הצליחו לשכנע את במאי "גולדן איי" מרטין קמפבל לביים את הסרט החדש, שכן לא רצה לביים שני סרטי בונד ברציפות. הבמאי הקנדי רוג'ר ספוטיסווד נבחר להחליפו.
מכיוון שהסדרה כבר מיצתה את כל כתבי איאן פלמינג, העלילה אינה קשורה ישירות לסיפור כלשהו, אלא מבוססת על תסריט מקורי לגמרי. תהליך כתיבת התסריט ארך זמן רב כתוצאה ממחלוקות בין התסריטאים.
אתרי הצילום של הסרט כוללים צרפת, תאילנד, גרמניה, מקסיקו ואנגליה. צילומי הסרט החלו ב-18 בינואר 1997.
ברוקולי בחרה במלחין דייוויד ארנולד ליצור את הפסקול בסרט, לאור המלצתו של ג'ון בארי, שהלחין רבים מהפסקולים בסדרה. שיר הנושא נבחר ובוצע על ידי שריל קרואו. השיר של קרואו אף היה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
הפצת הסרט וביקורות.
הקרנת הבכורה התקיימה ב-6 בדצמבר 1997 בלונדון. הסרט קצר הכנסות נאות בקופות והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב למרות שקיבל ביקורות מעורבות. בעוד מספר הצופים עלו על אלו של קודמו גולדן איי,
הרי שהיה זה סרטו היחידי של פירס ברוסנן בסדרת בונד שלא היה שובר הקופות מספר אחד, כשהוא הופץ, מאחר שבאותו יום יצא לבתי הקולנוע גם הסרט טיטניק.
אמא בארז'יה
אחי דקר
אינו שאקי
אינו שאקי (או אינו שקי; 1912 – 1982) היה הדקאן המייסד של הפקולטה לרפואת שיניים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה.
שאקי נולד בסלוניקי שביוון. לאחר שסיים את לימודי הרפואה ורפואת השיניים בז'נבה בשנת 1936, עלה לארץ ישראל. הוא השתקע בירושלים, היה חבר ב"הגנה", שירת במלחמת העצמאות והשתחרר משירות צבאי ב-1952 בדרגת רב-סרן.
עם שחרורו מצה"ל החל להקים את בית הספר לרפואת שיניים. הוא אסף סביבו רופאי שיניים ממכריו, בהם יעקב לוין-אפשטיין, יצחק מיכמן ויוסף הרמל, שהפכו לגרעין ההוראה, המחקר והניהול של בית הספר. שאקי עסק בהוראה ובארגון, הקים את המחלקה לאבחון, רפואת הפה ורדיולוגיה, ועמד בראשה 17 שנים. בין השנים 1953 עד 1965 היה מנהל בית הספר במסגרת הפקולטה לרפואה. בשנת 1965 הפך בית הספר לפקולטה עצמאית, ושאקי היה לדקאן הראשון של הפקולטה, תפקיד שבו כיהן עד 1969.
במקביל לעבודתו בפקולטה, פתח שאקי קליניקה פרטית בירושלים והפך לאחד מרופאי השניים הידועים והמוערכים בעיר. בין מתרפאיו היה גם דוד בן-גוריון. כחלק מתפיסתו את הרפואה בכלל ורפואת השיניים בפרט כפעולה מונעת ומתמשכת, טבע את המונח "מתרפא" בניגוד ל"חולה". כמו כן הרחיב את תפיסת פעילות רופא השיניים לרפואת הפה בכלל (כולל הלסת ובלוטות הרוק).
שנים רבות היה פעיל בארגונים בינלאומיים, היה יועץ לרפואת שיניים לארגון הבריאות העולמי ויו"ר הוועדה לחינוך של הארגון הבינלאומי לרפואת-שיניים (FDI). בתפקידו זה שימש כיועץ להקמה ופיתוח של בתי ספר לרפואת שיניים בארצות אפריקה ובאיראן. בין השנים 1977–1979 היה דקאן בית הספר לרפואה של אוניברסיטת פחלאווי בשיראז.
בנוסף לפעילותו היה גם אספן ספרים וציורים.
לזכרו נקבעו פרס לסטודנטים מצטיינים, מפעל הרצאות שנתיות של "משגב" (המכון לחקר מורשת יהדות ספרד והמזרח) ורחוב בשכונת רמת שרת בירושלים.
אינו שקי
אהרון מאיר
שקי (פירושונים)
מספר טלפון
מספר טלפון הוא רצף של ספרות המשמשות לזיהוי של אתר בו ממוקם טלפון, ומאפשרות התקשרות באמצעות מרכזייה עם אותו אתר.
היסטוריה.
לאחר המצאת הטלפון החל שימוש במספרי טלפון ככתובת אשר ניתנה למרכזנית, וזו קישרה ידנית את שני משתמשי הקצה. מספרי טלפון אלה כללו מספר מועט של ספרות (לרוב שתים או שלוש ספרות) וניתנו בעל פה למרכזנית. עם התפתחות מערכת הטלפוניה, והפיכת המרכזיות למרכזיות אוטומטיות החל השימוש בחיוג המספר על מנת להתקשר עם משתמש הקצה המזוהה עם אותו מספר, וכמות הספרות של מספר הטלפון, הלך וגדל.
מספר הטלפון הוא מספר חד-ערכי בכל אזור חיוג. אורכו של מספר הטלפון יכול להשתנות באזור חיוג מסוים, ולרוב ניתנים לשירותי חירום מספרים קצרים יותר. כך לדוגמה מקובל בארצות רבות בעולם שמספר הטלפון "911" משמש את שירותי החירום השונים (המשטרה, כוחות כיבוי אש וכוחות פינוי רפואי; גם בישראל מספר זה משמש לשם יצירת קשר עם שירותי החירום בשפה האנגלית, בעוד שלמענה טלפוני הניתן על ידי שירותי החירום בשפה העברית ניתנו מספרים מקוצרים אחרים).
השימוש באזורי חיוג מאפשר שימוש במספר טלפון קצר יותר מאשר אלמלא החלוקה לאזורים אלה, כאשר אין הכרח לרוב בחיוג קידומת האזור. במדינות רבות, כמו צרפת או נורווגיה, הקידומת הפכה לחלק ממספר הטלפון ואיבדה בעצם את מעמדה המזהה באופן חלקי או מלא. גם בישראל נדרש לעיתים לעשות שימוש בקידומת הטלפונית בחיוג בין מנויים השייכים אליה (לדוגמה ברשתות הסלולריות). עד שנת 2007, חיוג מספר טלפון עם קידומת בישראל, מתוך האזור עצמו, נחשב לטעות ונענה בצליל תפוס. טעות זו נחשבה לטעות החיוג הנפוצה ביותר. בבזק חקרו וגילו כי מעל מיליון חיוגי סרק מסוג זה בוצעו בשנה. בעקבות זאת, הוחלט לשנות את המערך הטכני, ולאפשר לחייג את קידומת האזור גם מתוך האזור עצמו, מבלי שהדבר יחשב כשגיאה.
מספרי הטלפון כיום ברוב העולם הם בעלי 6-9 ספרות, כאשר למספר זה מצטרפת קידומת אזור החיוג (לרוב מספר דו או תלת ספרתי המתחיל לעיתים בספרה "0").
בעת רישום מספרי הטלפון נהוג להפריד בין קבוצות של ספרות (כאשר מפרידים בין שלוש לארבע ספרות) במקף. כך לדוגמה מספר הטלפון של הבית הלבן הוא: 202-456-1414.