קלמסקי הופיעה בתפקיד מרי קלווין בפרק של עונה 17 של הסדרה חוק וסדר, ששודר לראשונה ב-12 בינואר 2007, ובתפקיד ליסה קליין בפרק של עונה 20, ששודר לראשונה ב-15 במרץ 2010.
במרץ 2007 הופיעה בפרק של הסדרה "רוק 30" . קלמסקי שיחקה בארבעה פרקים של דרמת ABC "קופידון" בשנת 2009. מאוחר יותר באותה שנה, היא כיכבה בסרט הטלוויזיה "גברים של חג המולד" בתפקיד יאן לוקאס.
היא כיכבה בהפקת אוף ברודוויי של המחזה "Unconditional" מאת ברט סי. לאונרד בתיאטרון הציבורי, שנפתח בפברואר 2008; הוא הופק על ידי חברת התיאטרון לבירינת. היא שיחקה במחזה "Balm in Gilead" בנובמבר 2005 בתיאטרון השחקנים האמריקני בניו יורק.
בשנת 2009 היא הופיעה בסאטירה הפוליטית של BBC Films, שהופקה על ידי ארמנדו יאנוקי, "בסוד העניינים" בהשתתפותם של פיטר קפלדי, טום הולנדר, כריס אדיסון, ג'יימס גנדולפיני ומימי קנדי. היא גילמה את ליזה, עוזרת מחלקת המדינה בסרט.
החל משנת 2012 שיחקה קלמסקי את איימי ברוקהיימר, עוזרת לדמותה של ג'וליה לואי-דרייפוס בסדרה "ויפ" של HBO, שהופקה גם על ידי יאנוצ'י.
בנוסף לתפקידה בסדרה "ויפ", הופיעה קלממסקי בסדרות טלוויזיה רבות בין השנים 2011–2013, כולל "צווארון לבן, " ו"חניבעל".
קלמסקי הופיעה בברודוויי במחזה "You Can't Take It With You", והחל באפריל 2015 כעורכת איריס פיבודי בקומדיה "לחיות על אהבה", עם רנה פלמינג, ג'רי אוקונל ודאגלס סילס.
בשנת 2017 הופיעה קלמסקי בעונה הרביעית של "קוד שרוף" בתפקיד ד"ר קייטי הרמן, מושא האהבה של גורדון קלארק (סקוט מק'ניירי).
בשנת 2021 החלה קלמסקי לדובב את דמותה של שרלוט פיקלס בסדרה "ראגרטס".
בפברואר 2022, הופיעה קלמסקי בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה של נטפליקס "להמציא את אנה" לצד ג'וליה גארנר, בהפקת שונדה ריימס.
חיים אישיים.
באוקטובר 2007 הודיעה קלמסקי על אירוסיה לשון סו. השניים נפגשו כסטודנטים באוניברסיטת שיקגו בשנת 2000. הוא הוצב באפגניסטן בין השנים 2004–2006. הם התחתנו ב־8 במרץ 2008 בברוקלין, ניו יורק, ויש להם שתי בנות, שנולדו ביולי 2013 ובאוגוסט 2016.
תיבת הילוכים ידנית
תיבת הילוכים רובוטית
לגיון אימפריאל
לגיון אימפריאל (בצרפתית: Légion impériale) הייתה יחידה צבאית בסד"כ גדודי שהוקמה בנובמבר 1942 באפריקה על ידי ממשלת צרפת של וישי .היחידה הוקמה בתמיכת השגריר הנאצי בצרפת אוטו אבץ, במטרה להילחם בבעלות הברית שפלשו לצפון אפריקה. באפריל 1943 שונה שמה ל"לגיון המתנדבים הצרפתים של תוניסיה" (בצרפתית:"Légion des Volontaires Française de Tunisie"), היחידה נפלה בשבי במאי 1943.
ארגון.
ממשלת צרפת וישי הצליחה להקים רק גדוד אחד בכשירות נמוכה"," שנקרא Phalange Africaine (פלנקס אפריקה) . הגדוד מנה 400-450 לוחמים, כ 2/3 צרפתים ו- 1/3 אלג'יראים.
מפקד.
אלוף-משנה סימון פטרו כריסטופיני פיקד על הגדוד.
פעילות.
באביב 1943 לחם הגדוד יחד עם שרידי דיוויזיית הרגלים ה -334 הגרמנית. היחידה נכנעה לכוחות הבריטים מספר ימים לפני כניעת כוחות הציר בתוניסיה.
סטלה בואן
אסתר גוונדולין "סטלה" בואן (באנגלית: Esther Gwendolyn "Stella" Bowen ;1893–1947) הייתה אמנית וסופרת בריטית ממוצא אוסטרלי.
ביוגרפיה.
בואן נולדה בפרבר של אדלייד, דרום אוסטרליה, והתחנכה בבית הספר "טורמור האוס". כילדה צעירה נהנה בואן לצייר ושכנע את אמה לאפשר לה ללמוד אצל מרגרט פרסטון. ( ) עם זאת, הרצון שלה להמשיך בלימוד אמנות במלבורן לא התגשם בגלל בריאותה הלא טובה של אמה וחוסר הרצון של האחרונה לתת לבתה להמשיך בקריירה כזו. כשאמה נפטרה בשנת 1914, עזבה בואן לאנגליה עם כרטיס הלוך ושוב בקצבה של 20 פאונד לחודש. בלונדון למדה בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר והתערבה בחברת סופרים, אמנים, משוררים ופעילים פוליטיים.
בתחילת 1918 בואן נפגשה והתאהבה בסופר פורד מדוקס פורד. היא הייתה בת 24, הוא היה בן 44. בני הזוג ברחו לאנגליה הכפרית ושם נולדה בתם ג'וליה בשנת 1920. עם זאת, בשנת 1922, המשפחה מאסה בתלאות החיים באזור הכפרי האנגלי ועברה זמנית לצרפת. עד מהרה הם החליטו להישאר בצרפת ועברו להתגורר בפריז.
הם התאקלמו בחברה הבוהמיינית של פריז, ופורד הקים כתב עת ספרותי והיה דמות מובילה בקרב הסופרים הגולים. בואן, בינתיים, מצאה את הסטודיו הראשון שלה אך לא הצליחה להקדיש לציור זמן בין הטיפול בצרכים של פורד ובתם.
בואן נפרדה מפורד בשנת 1927. זו הייתה תקופה קשה עבורה, אך היא נתנה לה זמן ומרחב להמשיך באמנותה. היא החלה להשיג כמה עבודות פורטרטים אך עדיין התקשתה להרוויח מספיק כסף. בשנת 1932 נסעה לארצות הברית בהזמנת המשורר רמון גוטרי, שעזר לה במציאת עבודות בין היתר עם סינקלייר לואיס. כשחזרה לצרפת היא גילתה שהיא לא יכולה להרשות לעצמה להישאר בפריז וחזרה לאנגליה ביום הולדתה הארבעים.
אף על פי שבואן המשיכה לצייר היא לא הרוויחה מספיק מציור כדי להסתדר ובמשך שנים רבות השלימה את הכנסותיה על ידי כתיבת טור ביקורת על אמנות בעיתון. בגלל מערכת היחסים שלה עם פורד מדוקס פורד היא קיבלה מראש את כתיבת הביוגרפיה שלו ספר שזכה לביקורות נלהבות.
מלחמת העולם השנייה הביאה פרק חדש בקריירה של בואן. בשנת 1944 מונתה לאמנית מלחמה רשמית על ידי משרד המלחמה באוסטרליה. מפיק חדשות בשירות ה- BBC באוקיינוס ​​השקט דאג לסטלה בואן לשידור שיחות קבועות לקהל האוסטרלי על חוויותיה בזמן המלחמה. שיחות אלה סיפקו לבואן הכנסה נוספת בתקופה קשה והם הביאו להצעה לקבל תפקיד של אמנית המלחמה.
תפקידה של בואן כאמן מלחמה היה לתאר את פעילויות חיל האוויר המלכותי האוסטרלי (RAAF) שהוצב באנגליה. היא ציירה גם דיוקנאות של מפקדים צבאיים ושבויי מלחמה אוסטרליים שהוחזרו מהקרבות באירופה. היא הייתה אחת האמניות המוקדמות שמונו, בואן השלימה את הציור האחרון שלה בשנת 1947.
היא נפטרה מאוחר יותר באותה שנה מסרטן השד והכבד. מעולם לא חזרה לאוסטרליה.
אנדרה רוז'דה
אנדרה רוז'דה (במקור רוזנטל, בהונגרית: Rozsda Endre; מוהאץ', 18 בנובמבר 1913 – פריז, 16 בספטמבר 1999) היה צייר סוריאליסטי, צלם יהודי-הונגרי-צרפתי.
ביוגרפיה.
אנדרה רוז'דה נולד במשפחה יהודית במוהאץ'. הוריו היו ארנה וילמוש רוזנטל, בעל בית חרושת ללבנים, ואולגה רוזה גומפרז. חוויות ילדותו הגדירו את כל אמנותו. הוא פיתח טכניקה יצירתית שאפשרה לו ליצור עולם סוריאליסטי מיוחד מזכרונותיו: “אני שוזר בד צפוף מהזיכרונות ומהאור שלי, שאני מסתכל עליו עד שהוא מתעורר לחיים, מחזיר את מבטי ועולה לפניי. אני רוצה לתפוס, לשלוט ולהעריך את הזמן. אני מרכין את ראשי לזמן ומקשיב למה שהוא אומר."
בשלב מוקדם בחייו הוא החליט לא לבחור את הקריירה שמשפחתו ייעדה לו, אלא להיות צייר. בבית הספר של וילמוש אבא-נובאק הוא כבר שלט ביסודות מלאכתו. תערוכת היחיד הראשונה שלו, שהתקיימה בגלריה טמאש בגיל 23 (1936), זכתה להצלחה רבה: המבקרים שיבחו אותו, וגם המוזיאון לאמנויות יפות קנה תמונה שלו. "כישרון רציני באופן מפתיע הוא רוז'דה. מעטים ציירו נשים זקנות, קבצניות כמוהו. (...) בכמה מציוריו היפים, צעיף שזור ערפל ואור מגביר את המציאות לתופעה מוזיקלית." שיבחה הבקורת של העיתון אשט את הצייר הצעיר.
עידן הציור המוקדם שלו, שהיה קשור לסגנון הפוסט-אימפרסיוניסטי ההונגרי, הסתיים בהשפעת קונצרט ברטוק. למרות הצלחותיו, בהאזנה לברטוק, הוא הבין שבציור שלו הוא "לא בן התקופה של עצמו" הוא עבר ביחד עם הפסל לאיוש ברטה לפריז (1938), שם למד באקול דה לובר (École de Louvre). בבירת צרפת התיידד עם הצייר ארפאד סנש, עם ויירה דה סילבה, פרנסואז גילו (אשתו לאחר מכן של פיקאסו) והפך למורה שלה. הוא פגש את מקס ארנסט ואת אלברטו ג'אקומטי. הציור שלו השתנה מהיסוד והתקרב לסוריאליזם. עקב הכיבוש הגרמני של צרפת הוא נאלץ לחזור לבודפשט (1943), שם הושלם סגנונו הסוריאליסטי האישי (אהבה שמימית וארצית, 1947; מוזיאון דה ביו-ארטס דה דיז'ון-Musée des Beau-Arts de Dijon).
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא השתתף בהקמת בית הספר האירופי והציג בקביעות בתערוכות הקבוצה. על פי היסטוריונית האמנות קריסטינה פאשוט, אנדרה רוז'דה היה אחד האישים הבולטים ביותר בבית הספר האירופי. בשנת 1948 הקבוצה התפרקה מכיוון שהמשטר לא סבל אמנות מופשטת וסוריאליסטית. בשנים שלאחר מכן, רוז'דה הכין איורי ספרים, הוא יכול היה לצייר רק באופן בלתי חוקי, ולא יכול היה להציג את תמונותיו בתערוכה.
לאחר תבוסת המרד ההונגרי של 1956, הוא שב לצרפת לצמיתות. הוא בא בקשר עם רמון קנו ועם אנדרה ברטון שכתב הקדמה לתערוכתו בגלריה פירסטנברג (1957). הוא השתתף בתערוכה הבינלאומית לסוריאליזם במילאנו (1961). כמה שנים מאוחר יותר הוא זכה בפרס קופלי (1964), שחבר השופטים שלו כלל את הנס ארפ, רוברטו מטה, מקס ארנסט, מאן ריי, רולאן פנרוז, סר הרברט ריד ואת מרסל דושאן.
בשנת 1970 הוענק לו אזרחות צרפתית. בשנת 1979 הקים את הסטודיו שלו בבאטו-לבואר (Bateau-Lavoir), שם עבד עד סוף חייו. אנדרה רוז'דה הובא למנוחת עולמים בבית הקברות של מונמארט בפריז.
מפוסט-אימפרסיוניזם לסוריאליזם (1937-1932).
אנדרה רוז'דה זכר את ההתחלות באופן הבא: "התחלתי ללמוד ציור בבית הספר החופשי של אבא-נובאק. הפכתי לחניך. זו הייתה אחת החוויות האמנותיות והאנושיות החשובות שלי בכל חיי. זה היה מזל יוצא דופן להיות מסוגל ללמוד ציור במקום אחר מאשר בבית הספר לאמנויות יפות, שם החינוך היה אקדמי להחריד. אבא-נובאק היה צייר טוב, אבל לא מהפכני בכלל. הוא היה אישיות עשירה וחופשית."
התפנית הסוריאליסטית (1944-1938).