שטח החווה הועבר לבעלות הקהילה היהודית בורשה כבר ב-1909 על מנת להקים בו בית קברות יהודי (בנוסף לבית הקברות ברחוב אוקופובה). החלטה זו נתקלה בהתנגדות עיקשת מצד התושבים המקומיים שטענו שהנקברים יזהמו את מי השתייה שלהם. לאחר דיונים שנמשכו עד 1911 החליטה ועדה מיוחדת שהוקמה לאשר את הקמת בית הקברות. בסופו של דבר, עקב התמעטות האוכלוסייה היהודית בעיר במהלך מלחמת העולם הראשונה החליטה הקהילה לוותר על הקמת בית קברות נוסף והשטח הועבר לתנועת החלוץ.
הקמת החווה והשנים הראשונות.
לאחר המלחמה, בדצמבר ב-1919, פנתה תנועת החלוץ, ונציגה הימן זבלודובסקי, לקהילה היהודית בורשה וליושב ראש הקהילה (הרב לייבוש דווידסון) להקצות קרקע לחווה. לאחר מסירת שטח בית הקברות הקימה התנועה במקום חווה בניהולו של זבלודובסקי. בהנהלת החווה נמנו גם יקותיאל עזרוני (דוידוביץ), שלמה פולטרוק, שלום פוסטולסקי, יעקב ספוצ'ינסקי, ד"ר פקר, ליאון גוטהרץ ושמחה בלאס.
עם הקמתה, התפרסה החווה על שטח של כ-170 דונם וב-1923 נוספו לה כ-145 דונם שהביאו את שטחה הכולל של החווה ל-315 דונם.
תחילה שירתו בחווה כ-10 פועלים והחל מאפריל 1920 החלה לקלוט צעירים מרחבי אירופה שעסקו בחקלאות וכן נשלחו לעבוד בבתי חרושת שונים בוורשה. בתחילת הדרך הסתבר לראשוני המתיישבים שאדמתה דלה מאוד בחומר אורגני ולא תצלח לגידול חקלאי ולכן בשלב הראשוני נדרש היה להעביר למקום חומר אורגני. החקלאות והתבססה על ענפים כמו פרחים, פלחה, לול ורפת. בתקופה המוקדמת עסקו רוב המצטרפים אליה בחקלאות
במהלך 1920 נאלצו מקימי החווה לפנותה לתקופה קצרה בעקבות התקרבות של כוחות רוסים לורשה במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
הקמת "גוש גרוכוב".
החל מ-1930 חל גידול משמעותי בפונים לחוות גרוכוב וזאת בעקבות הפרסום הרב לו זכו חוות ההכשרה בפולין. באותה שנה תרמו בני הזוג הירש וגבריאלה דוקטורוביץ (Hersz and Gabriela Doktorowicz) מכספם כדי לרכוש שטחים נוספים עבור החווה. עקב חוסר משאבים להשקעה כדי ליצור משק יותר אינטנסיבי לא יכלה החווה החקלאית לאפשר פרנסה לכל המצטרפים ולכן הוחלט להקים את "גוש גרוכוב" כשהחווה מהווה את מרכז הקיבוץ ובה פועלים כ-50 חלוצים ושאר החברים חולקו לכ-13 פלוגות שהתיישבו במקומות שונים בורשה ובעיירות שמסביבה כדי למצוא עבודה (ולאו דווקא בחקלאות). בין פלוגות אלו ניתן למנות את:
תקופת ההצטמצמות.
החל מ-1936 החל תהליך של עזיבה וקיטון במספר החלוצים בחווה שהביא לחיסול הפלוגות המרוחקות וקיבוץ הנשארים לחווה. תהליך זה נגרם ממספר סיבות:
מלחמת העולם השנייה.
תחילת המלחמה.
באביב וקיץ 1939 נקלטו בחווה מספר רב של חלוצים שגורשו מגרמניה (גירוש זבונשין) .עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה (ב-1 בספטמבר 1939) ובימיה הראשונים, החליט מרכז תנועת "החלוץ" שכל הקיבוצים יישארו במקומם תוך הערכות מתאימה למלחמה אולם הכיבוש המהיר של מערב פולין, על ידי הצבא הגרמני, הביא להחלטת הקיבוצים באזור לעזוב את מערב פולין על אף החלטת המרכז. מגמה זו התחזקה לאור קריאת שלטונות פולין לכל הגברים לברוח מזרחה. ב-6 בספטמבר 1939 החליט מרכז "החלוץ" לנטוש את החווה ולפנות את תושביה כשהאחריות על החווה מטעם מרכז התנועה הועברה לצביה לובטקין ואדק גולובנר. מהלך זה בוצע ב-7 בספטמבר כש-200 חברי החווה החלו לצעוד ברגל מזרחה. תחילה הגיעו לקובל ואחר כך לוילנה שם קיוו להמשיך את חיי ההכשרה. במקביל לעזיבת החווה החלו תושבי האזור הפולנים לפשוט על החווה על מנת לבזוז אותה.
בתקופת השהות בווילנה וסביבתה הצליחו הבורחים מגרוכוב לקיים באזור מספר חוות חקלאיות בהן התקיימה גם פעילות חברתית וציונית. בנוסף הצליחו קבוצות קטנות לחצות גבולות ולהגיע ארצה (במסגרת המכסה המצטמצמת של הסרטיפיקטים שנתנו הבריטים) וביניהם גם מצעירי זבונשין.
החזרה לחווה.
באפריל 1940 הורשו כ-40-60 חברים לחזור ולהתיישב במקום. הסכמת הגרמנים למהלך זה נגזר בעיקר מהמחסור הכבד במזון ומהיכולת של החווה לייצר מזון. מכיוון שארגון "החלוץ" הוגדר כלא חוקי, ניתן ההיתר להפעלת החווה כסיוע לייס"א (יידישע סאציעלע אליינהילף - עזרה עצמית סוציאלית). היתר זה איפשר לתנועת החלוץ לפעול לא רק בגרוכוב ובחוות האחרות שהיו פעילות לפני המלחמה אלא גם באדמות השייכות לגרמנים פולנים. בין החוות שחזרו לפעול (בנוסף לגרוכוב) היו החוות בצ'רניאקוב, שדליץ, לובלין, ראדום, הרובישוב ועוד. על אף אי החוקיות של פעילות ציונית, הצליח ארגון החלוץ לפעול חברתית וציונית בחוות. יש לציין שבשלב הראשון מקבלת ההיתר הייתה גרוכוב המרכז היחיד לפעילות חקלאית בסביבות ורשה ולכן פעלו בה לא רק תנועת "החלוץ" אלא גם התנועות הציוניות האחרות כמו פרייהייט, גורדוניה, השומר הצעיר, עקיבא ועוד (שהתאגדו ל"קואורדינציה החלוצית"). בנוסף לחוות החקלאיות התקיים קיבוץ נוסף של מרכז תנועת החלוץ ברחוב דזילנה 34 בורשה.
החוזרים לחווה מצאו אותה הרוסה לחלוטין לאחר שהבניין הראשי נפגע בהפצצה אווירית, בתחילת המלחמה, והמשק החקלאי נבזז ולכן נדרשו עבודות נרחבות כדי לשקם את המקום. במהלך קיץ 1940 שוקמה גרוכוב והחלה לשווק את תוצרתה החקלאית.
הקמת הגטו.
ב-30 באוקטובר 1940 הוציאו השלטונות הגרמנים הוראה על סגירת חומות גטו ורשה וחיוב היהודים לעבר לתחום הגטו. חברי חוות גרוכוב קיבלו ארכה עד ה-15 בנובמבר או אז נלקחו חברי החווה לשם. בעקבות לחצים של היודנראט (בראשות צביה לובטקין) הסכימו הגרמנים להחזיר את החווה לידי התנועות הציוניות. בנוסף לפעילות החקלאית הרשמית שימשה החווה, בתקופה זו, כבית מסתור ומעבר לקשרים בין גטו ורשה לערים אחרות. ב-1941 מינו הגרמנים מנהל מטעמם על החווה שהיה פולקסדויטשה מפוזנן והחלוצים שעבדו במקום הוגדרו כשכירים וקיבלו את שכרם במזון. מנהל זה נהג לרגל אחר הקורה בחווה ולהלשין לשלטונות על כל מבקר לא מורשה.
חיסול החווה.
בקיץ 1942 נסגרה החווה סופית והחברים שנותרו בה גורשו לורשה. במהלך מרד גטו ורשה ברחו מספר חברי מחתרת מהגטו ההרוס ומצאו מסתור בחווה עד שהצטרפו לחבריהם בחלק הארי של העיר. רבים מחברי החווה, שנשארו בורשה, השתתפו במרד וחלקם מצאו בו את מותם.
ב-1942, לקראת חיסול החווה, הטמין יצחק צוקרמן באדמתה את הארכיון של תנועת "דרור". ב-1945 הגיע צוקרמן לחווה כדי להוציא אותו אך הוא נעלם.
לאחר המלחמה.
עם תום המלחמה נפגש יצחק צוקרמן עם ראש עיריית ורשה במטרה לפתוח מחדש את חוות גרוכוב לקליטת חלוצים ולעבודה חקלאית. לאחר שיחה זו הוסכם שאין השכונה מתאימה לפעילות יהודית בגלל היקף האנטישמיות שקיים בה שסיכן כל פעילות ציונית.
במקביל פעלו מרכזי תנועות "החלוץ" ו"דרור" להקמת קיבוצים חדשים עבור השורדים ועבור החוזרים מברית המועצות. הקיבוץ שהוקם בפרידלאנד שבגרמניה (בשלזיה על גבול צ'כיה)נקרא על שם גרוכוב. בקיבוץ זה עבדו כ 40-50 חלוצים אולם רק 2-3 מהם פעלו בגרוכוב שבורשה והכירו אותה. קיבוץ זה התקיים עד אפריל 1949 אז אסרו השלטונות את קיומו והורו על חיסולו וחבריו עזבו את גרמניה (לארץ ישראל ולארצות הברית).
המבנים בחווה.
בתחום החווה נכללו מספר מבנים:
כלכלת החווה.
על אף המטרה הציונית של החווה היא נדרשה להציג איזון תפעולי ואף רווח שיועד להשקעה חוזרת והרחבת הפעילות הכלכלית. מקורות ההכנסה של החווה כללו:
בשנותיה הראשונות של החווה ניתן היה לפרנס כ-20 חברים מהעבודה החקלאית בחווה אולם מספר החברים בה היה כ-30-40 לכן נוצר גירעון ועבר זמן רב עד שהחווה עברה לרווחיות. מעבר ליכולת של החווה לפרנס מספר רב מדי של חלוצים נוצר קונפליקט בין חברי החווה למרכז "החלוץ" בנוגע לאופן ניהול החווה. בעוד שמרכז החלוץ דרש למנות מנהל מקצועי לחווה דרשו החלוצים ניהול עצמי.
תהליך ההבראה הכלכלית של החווה כלל מספר צעדים:
פעולות אלו איפשרו, כבר ב-1923, להגיע לאיזון תפעולי ולתחילת כיסוי הגירעונות ובשנות ה-30 ניתן היה לקלוט מספר גדול של עובדים בחווה עצמה.
אנשי החווה.
בשנים הראשונות של הקיבוץ (1919-1929) שמרה אוכלוסייתו על יציבות מספרית של כ-20 חברים שרובם עסקו בעבודות חקלאיות בחווה. החל מ-1930, חל גידול משמעותי במספר החברים בקיבוץ ובעקבות זאת הוחלט על הקמת 12 פלוגות עבודה והפיכת הקיבוץ ל"גוש גרוכוב" שמרכזו בחווה.
במהלך תקופת פעילותה של החווה עברו בחווה מאות חלוצים וחלוצות ורבים מהם שהשלימו את הכשרתם החקלאית עלו ארצה והשתלבו בהתיישבות העובדת. אחת היוזמות שייושמו הייתה ליצור קשר בין אנשי הקיבוץ ליישובים ספציפיים בארץ ואחד מהקשרים המוצלחים נוצרו בין גרוכוב לקיבוץ רמת הכובש ורבים מאנשי החווה עלו לשם. ישובי יעד נוספים היו גשר/אשדות יעקב מאוחד, עין חרוד מאוחד, נען ושפיים (פלוגת הרצליה). רבים אחרים נשארו במקום ומצאו את מותם במרד גטו ורשה.
עם האנשים ששהו בחווה נמנו יצחק (אנטק) צוקרמן, צבי נצר, שמחה בלאס, יצחק קצנלסון, אפרים שמאראגד, יוסף הפטמן, שרה כפרי, שלום פוסטולסקי, קדיש לוז, ישראל ריטוב, ישראל זרחי, דן גלברט ועוד.
קבוצת חלוצים יוצאת דופן בחווה הייתה של צעירים מגרמניה שהגיעו להכשרה החל מ-1933 (עם עליית הנאצים לשלטון). צעירים אלו התקשו להשתלב בין שאר החלוצים שהגיעו מערים ועיירות בפולין וזאת על רקע פערי שפה ותרבות.