בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הופיע השיר באלבום "ניגוני חב"ד" 3 של ניח"ח, ב־2015 הופיע הניגון באלבום "צמאה 1" בביצוע של עקיבא תורג'מן, ב־2017 הופיע הניגון באלבום "הניגונים" של משה לאופר בביצוע יוני שלמה, הופיע באלבום ניגוני ליל שבת - ד' בהוצאת גל עיני בביצוע הרב יצחק גינזבורג ואחרים.
השיר בוצע במהלך השנים גם על ידי שמחה פרידמן, אלי ליפסקר ואחרים.
קישורים חיצוניים.
ביצועים:
Impossible Remixes
Impossible Remixes הוא אלבום הרמיקס הרביעי של הזמרת והפזמונאית האוסטרלית קיילי מינוג. הוא יצא לאור ב-8 ביולי 1998 על ידי חברת התקליטים מאשרום רקורדס. האלבום יצא לפועל והוקלט בזמן סיבוב ההופעות "Intimate and Live" (1998) ומכיל רמיקסים מאלבום האולפן השישי שלה, "Impossible Princess" (1997).
את העטיפה של האלבום צילם הצלם הבריטי סיימון אמט; מינוג שיבחה באופן אישי את אמט על כך שהצליח לבטא את תחושותיה בעטיפה.
ההכרזה בדבר מתן עצמאות למדינות ועמים קולוניאליים
ההכרזה בדבר מתן עצמאות למדינות ועמים קולוניאליים, הידועה גם כהחלטה 1514 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, הייתה החלטה של העצרת הכללית של האו"ם במהלך הישיבה ה-15 שלה, אשר אישרה כי ההחלטה תספק גם מתן עצמאות למדינות ועמים קולוניאליים.
ההכרזה אפיינה את השלטון הזר כהפרה של זכויות אדם, אישרה את הזכות להגדרה עצמית וקראה להפסיק את השלטון הקולוניאלי. אדום גטאצ'ו כותב, "בתוך חמש עשרה שנה, לאומנים אנטי-קולוניאליים כבשו בהצלחה את האו"ם והפכו את העצרת הכללית למצע לפוליטיקה הבינלאומית של דה-קולוניזציה. לדברי כריסטיאן ראוס-סמיט, ההחלטה "ייצרה שינוי טקטוני בלגיטימציה הבינלאומית", שכן היא "ערערה בהצלחה את מוסד האימפריות".
ההחלטה אומצה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-14 בדצמבר 1960. 89 מדינות הצביעו בעד, אף אחת לא הצביעה נגד, ותשע נמנעו: אוסטרליה, בלגיה, הרפובליקה הדומיניקנית, צרפת, פורטוגל, ספרד, איחוד דרום אפריקה, הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
ההכרזה מצוטטת על ידי האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית.
רקע.
הכרזה על דה-קולוניזציה הוצעה לראשונה על ידי ברית המועצות, שקראה לעצמאות מהירה של המושבות שנותרו. עם זאת, מספר מדינות סברו כי דה-קולוניזציה מהירה מדי תוביל לכאוס באותן מושבות לשעבר, ולכן הן החליטו להעמיד את הנושא להצבעה לעצרת הכללית. 43 מדינות באסיה ובאפריקה תמכו בהצהרת הפשרה הזו שקראה ל"נקיטת צעדים מידיים", שהיו לה הרבה פרשנויות אפשריות מלבד דה-קולוניזציה מהירה.
ארצות הברית עודדה זה מכבר דה-קולוניזציה, והייתה צפויה לתמוך בהכרזה, אך נמנעה כתוצאה מלחץ של בריטניה. למרות ההימנעות, נציגה אחת מארצות הברית, זלמה ג'ורג', מחאה כפיים לאחר ההצבעה. מדינות רבות חשו שארצות הברית איכזבה אותן.
מדינות רבות באירופה ובנאט"ו הצביעו בעד ההכרזה, כך שלא הייתה עמדה מערבית רחבה לגביה. הממלכה המאוחדת, שכללה את רוב המושבות שנותרו, חשבה שההכרזה היא ביקורת מרומזת עליה, וגם צריכה להיות תקופה של הכנה ראויה לעצמאות. בעוד שהייתה לה השפעה מוגבלת על נציגים אחרים, הדעות בבריטניה השפיעו על ההצבעה בארצות הברית, אשר הובילו להחלטה סופית של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר. שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות, ג'יימס וודסוורת', הסביר בנאומו כי הם מסכימים עם המטרה הכוללת אבל היו "קשיים בשפה ובמחשבה" שהעלו סוגיות טכניות שונות. הסנאטור הדמוקרטי ויין מורס אפיין את ההימנעות של ארצות הברית באחד המקרים כ"מחלקת המדינה של ארצות הברית עשתה שמיניות באוויר כדי לקרוא את הפסקה בצורה שגויה".
מורשת.
ההכרזה הייתה אבן דרך בתהליך הדה-קולוניזציה.
בשנת 2000, לרגל יום השנה ה-40 להחלטה 1514, אימצה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 55/146 שהכריזה על השנים 2001–2010 כעל העשור הבינלאומי השני למיגור הקולוניאליזם. ההחלטה נבעה מהשנים 1990–2000, שנחשבו כעשור הבינלאומי למיגור הקולוניאליזם.
החלטה 1514 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות
שביעייה (בטהובן)
השביעיה במי במול מז'ור אופוס 20 מאת לודוויג ואן בטהובן נכתבה בשנת 1799 ובאותה שנה התקיימה נגינת הבכורה שלה. המהדורה הראשונה, שפורסמה בשנת 1802, מוקדשת לקיסרית מריה תרזיה.
כלי נגינה.
היצירה כתובה לכלי הנגינה הבאים: קלרינט, קרן צרפתית, בסון, כינור, ויולה, צ'לו וקונטרבס.
רקע כללי.
הביצוע הראשון של היצירה התקיים ב-20 בדצמבר 1799 בקונצרט שערך הכנר איגנץ שופנזיג שהיה ידידו של בטהובן. ידידתו של בטהובן, הרוזנת ג'וזפין ברונסוויק מזכירה את הקונצרט הזה במכתב ומציינת שאחיה פרנץ היה "נרגש", "במיוחד מהשביעייה המצוינת שהלחין האדון בטהובן, הן מבחינת הביצוע והן מבחינת ההלחנה."
ביצוע נוסף של היצירה היה בקונצרט הפרטי הראשון של בטהובן, ב-2 באפריל 1800 בבורגתיאטר. באותו קונצרט בוצעו גם קטעים מתוך בריאת העולם מאת יוזף היידן. ידיד אחר של בטהובן, עמנואל דולזלק (1780–1858) סיפר שבטהובן אמר על השביעייה: "זוהי בריאת העולם שלי."
עד מהרה הפכה השביעייה לאחת מיצירותיו הפופולריות ביותר של בטהובן, והיא אף זכתה למספר עיבודים. בטהובן עצמו עיבד את היצירה לשלישייה לקלרינט (או כינור), צ'לו ופסנתר ופרסם גרסה זו בשנת 1805 כאופוס 38.
האוהל האדום (מיני סדרה)
האוהל האדום היא מיני סדרת טלוויזיה אמריקאית בהפקת פולה ויינשטיין ובבימוי רוג'ר יאנג . הפרק הראשון בן השעתיים הוקרן בהקרנת בכורה ב-Lifetime ב-7 בדצמבר 2014. הפרק השני והאחרון שודר למחרת. הסדרה מבוססת על הרומן רב המכר בעל שם דומה מאת אניטה דיאמנט.
עלילה.
ההתסריט הוא עיבוד של הספר האוהל האדום מאת אניטה דיאמנט, שעלילתו מבוססת על הסיפור התנ"כי של דינה בת יעקב.
דינה פותחת את הסיפור בתיאור השידוך של לאה אמה לאביה יעקב, וכן בתיאור הרחבת המשפחה כשיעקב התחתן גם עם רחל אחות לאה, והשפחות זלפה ובלהה.
דינה זוכרת שישבה באוהל האדום עם אמה ודודותיה, ריכלה על אירועים מקומיים וטיפלה בעבודות הבית. מספר דמויות נוספות שאינן מוזכרות בתיאור התנ"כי מופיעות כאן, כולל רותי אשתו השנייה של לבן ובניה.
דינה מיילדת, יחד עם אמה החורגת רחל. הן מגיעות ליילד בעיר שכם, שם פוגשת דינה את בנו של מלך העיר, והשניים מתאהבים. אימו דורשת שיינעלו בחדרו ויממשו את אהבתם.
על פי הספר בניגוד למתואר במקרא, דינה ובן המלך שכבו בהסכמה מלאה ולא התבצע אונס. לפי התיאור של התנ"ך בבראשית לד, דינה "נטמאה" על ידי נסיך שכם הקדומה, אף על פי שלפי הספר הוא מאוהב באמת בדינה. הוא גם מציע מוהר המתאים לבני המלוכה. אחיה שמעון ולוי שלא מרוצים מהאהבה בין הנסיך לאחותם אומרים לאנשי שכם שהחתונה מותנית בכך שהנסיך ואנשיו יעברו את טקס ברית המילה היהודי בכדי לאחד את אנשי שכם עם שבט יעקב. אנשי שכם מסכימים, וזמן קצר לאחר שהם מבצעים את הברית, כשהם סובלים מכאבים, הם נרצחים על ידי אחיה של דינה ומשרתיהם, שחוזרים לבית יעקב יחד עם דינה.
באוהל האדום, דינה באמת אוהבת את הנסיך והופכת ברצון לכלתו. היא נחרדת ומוכת צער מההשתוללות הרצחנית של אחיה. לאחר שקללה את אחיה ואביה היא בורחת למצרים יחד עם רה-נפר שהייתה אשת מלך שכם. במהלך המסע גילתה דינה כי היא נושאת ברחמה את פרי אהבתם שלה ושל בנו של מלך שכם, וכשסיפרה על כך לרה-נפר הוחלט כי רה-נפר תהיה אימו של היילוד ודינה מניקתו. לימים במצרים דינה חזרה לעסוק כמיילדת והפכה לשם דבר. באחד מן הימים נקראה דינה ליילד את בנו של מלך מצרים הלוא הוא יוסף אחיה, השניים נפגשו וכשהבינה דינה כי המלך הוא אחיה. המפגש מרגש וכואב נפשית ורגשית בעבורה, ומזכיר לה את עברה הכואב בכנען. כעבור זמן מה הגיע יוסף לביתה של דינה וביקש שתבוא עימו לבית יעקב אביהם הגוסס, לאחר הסכמתה הפליגו השניים מבלי שדינה תזדהה על ידי אביה ומשפחתה. לאחר פטירתו של אביהם שבו השניים למצרים ושם נפטרה דינה בשיבה טובה ובשקט נפשי.
הפקה.
המיני סדרה צולמה במרוקו והיא כוללת שני פרקים.
ביקורת.
על הסדרה נמתחה ביקורת שהיא נוגדת את הרוח הפמיניסטית ושאלוהים המוזכר רבות בתנ"ך נעדר ממנה.
ההוליווד ריפורטר הגדיר את הסדרה כ"סיפור מרתק על הניצחון והחוסן של הרוח הנשית", אך ביקר אותה על שיבוץ של שחקנים לבנים "בתפקידים בולטים וחיוביים" בעוד שחקנים שחורים שובצו בתפקידים מרושעים יותר. מרי מקמנרה ציינה ש"יוסף בסדרה של הוא כחול עיניים בניגוד לשחרחרות הערבית של אחיו הרצחניים". ניל גנזלינגר ציין בניו יורק טיימס כי "מעריצי הרומן ללא ספק יצפו ויתענגו. לאחרים יהיה קשה לקחת את התמהיל הפסאודו-מקראי וההפסאודו-פמיניסטי".
ההכרזה על מתן עצמאות למדינות ועמים קולוניאליים
רב מצליח הכהן גאון
ספנסר ליסט
ספנסר ליסט (באנגלית: Spencer List; נולד ב-6 באפריל 1998) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה.
ליסט נולד בשנת 1998 בפלורידה. אחותו התאומה היא השחקנית פייטון ליסט.
קריירה.
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בפרק באופרת הסבון, "לחיות את החיים". בשנת 2003 הופיע בפרק בסדרת הטלוויזיה "".
שנה לאחר מכן שיחק בתפקיד ילד קטן שמשחק על המדרגות בסרט הקולנוע "ספיידרמן 2". משנת 2004 הוא הופיע מעת לעת בסדרות טלוויזיה רבות בהן "פרינג'", "צרות טובות" ו"משפחת פוסטר".
בשנת 2011 שיחק בתפקיד ראשי לצד מילה יובוביץ' בסרט הקולנוע "לגדל את בובי". ליסט הופיע בסרטי קולנוע רבים בהם "מקום לאהבה".
בשנת 2022 שיחק בסרט הקולנוע "Exploited" לצד ויל פלץ.
לאיוש סמושי