בשנת 2010, מאזיני הרדיו של AOL בחרו ב-"When We Was Fab" כאחד מעשרת השירים הטובים ביותר של ג'ורג' האריסון, והציבו אותו במקום התשיעי ברשימה.
אגוריפה
שמואל הבר (עיתונאי)
שמואל (שַמּו) הַבֶּר, השתמש גם בשם עט הבדוי שאנדור קומארומי (בהונגרית: Haber Sámuel; קומארום, 18 באוגוסט 1866 – בודפשט, 30 בדצמבר 1920) היה עיתונאי יהודי-הונגרי. הוא היה עמית וכותב של ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים.
ביוגרפיה.
שמואל הבר נולד במשפחה יהודית כבנם של הנריק הבר, קצב ושל קטלין ספינר. הוא השלים את ארבע הכיתות הנמוכות של הגימנסיה בקומרום. משם עבר לבודפשט ללמוד בגימנסיה שבה השלים את כיתות 5–6 במלואן, אך בשנה השביעית קיבל consilium abeundi ("עיצה לעזוב" שהיא למעשה צורת גירוש מסורתית מארגון או מבית ספר בארצות בעלות תרבות גרמנית) בשל חיסורים לא מוצדקים. מסיבה זו עבר לעיר פאפה, חזר על הכיתה השביעית והשלים שם את לימודיו בתיכון. לאחר מכן היה סטודנט למשפטים באוניברסיטת בודפשט (לימים אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובמשך התקופה עבד במשרד עורכי דין, כיוון לא היה יכול לקבל עזרה כספית מהבית. הוא עבד במשרד עד ה-1 בינואר 1894. עם הזמן הפך לכתב של מספר כתבי עת ועיתונים. אולם יותר מכל כתב ב"שוויון" (Egyenlőség) שם היה סגן עורך עד מותו. הוא נפטר מהתקף לב. רעייתו הייתה גיזלה אפולוניה טומקוליאק, איתה התחתן ב-19 במאי 1902 בבודפשט. הבר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
עבודותיו.
הבר התחיל לכתוב כשעוד למד בגימנסיה בקומרום. כתביו פורסמו בעיתונים "קומרום והסביבה" ו"אסטרגום והסביבה". (1884-1885). בבודפשט הוא החל לכתוב מאמרים לכתב העת ההיתולי "אישטוק השוטה" בשם הבדוי "ארי ...". הוא פרסם שם במשך חמש שנים. בסתיו 1886 חתם חוזה ב"שוויון" בשכר חודשי של 10 פורינט הונגרי. בכתב עת זה עבד ככתב בכיר בהפסקות קלות. מספטמבר 1893 ערך למעשה את העיתון; ממאי 1894, כעורך עיתון, כתב למעשה בעצמו את כתב העת "שוחטים וקצבים" תחת השם הבדוי שאנדור קומארומי. הוא גם כתב מאמרים להמון עיתונים וכתבי עת; עם זאת, מרבית מאמריו הופיעו ב"שוויון", כגון: 1887. ליפוט קומפרט, ברנאט לוי מייסד אויפשט, וילמוש קרצג, הנריק גרץ, הצאצא האחרון של דוד המלך, הרוטשילדים, מוריץ ורמן, שדים, הלב שהתגלה, אורבך אחרי ברנהרד, 1883.
הוא כתב גם כמה מאמרים חינוכיים וביקורות ספרים עבור כתב העת, כמו: המשיח - הרומן של בנג'מין דיזראלי. פוג'לה וגולדה, תפקידם של היהודים בגילוי אמריקה, אחרי מ. קייזרלינג ועוד.
שמות עט בדויים.
סיגריה, טיבורץ, ארי, הליוטרוף, שאנדור קומרומי ועוד.
דב קלימקר
דב קלימקר (קלימקער, כסלו ה'תרכ"ו, 15 בדצמבר 1865 - ח' בסיון ה'תש"ז, 27 במאי 1947) היה כימאי, תעשיין, יזם פעיל ציוני ועסקן ציבור מעולי העלייה הראשונה, מראשוני הכימאים והתעשיינים העבריים בארץ ישראל.
ביוגרפיה.
נולד בקישינב שבבסרביה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום במולדובה) לשמואל זאב ורחל קלימקר. למד בחדר מסורתי ובישיבה, ולאחר מכן בבית ספר למסחר באודסה. לאחר גמר לימודיו שם נסע לפריז ללמוד כימיה בסורבון.
בשנת 1885 הצטרף לפעילות באגודת "בני ציון", אחד מארגוני "חובבי ציון" והיה מזכיר אגודת ישוב ארץ ישראל בפריז, וכן היה פעיל באגודות ציוניות נוספות. בשנת 1901 החל לנהל מפעל כימי. במקביל, היה יו"ר מועצת אגודת עוזרי המסחר בקישינב. ב-1900 היה ציר לקונגרס הציוני הרביעי בלונדון, ובאותה שנה פגש בווינה את תיאודור הרצל, והעלה בפניו את תוכניתו להקמת מפעלי תעשייה בארץ ישראל. הרצל פרסם את הצעתו בעיתון די ולט, ולצדה קול קורא לתמוך בה.
עלה לארץ ישראל בשנת 1903, והתיישב בראשון לציון. הוא הקים סמוך ליקב כרמל מפעל לתעשיות כימיות משאריות ייצור היין, בהם חומצה טרטרית, שהיה למפעל הכימי הראשון בארץ ישראל. בערבים, הרצה בבית העם בנושא כימיה לצעירי המושבה. השתתף בקונגרס הציוני העולמי השמיני בהאג בשנת 1908.
בשנת 1906 רכש שטח של כ-230 או 250 דונם על חורבות הכפריר "עויון טולמה" ("בית טלמא") בעמק הארזים. את הקרקע רשם בשותפות עם אהרן אייזנברג. הם הקימו במקום מפעל בשם "חרמון" שכלל בית בד ומפעל לייצור סבון ממיצוי גפת. הוא תכנן להקים סביב המפעל שכונת מגורים קטנה עבור העובדים, שבה תינתן לכל עובד חלקה למשק עזר. המפעל החל לפעול בשנת 1909, אך בשל חוסר כדאיות כלכלית פעילותו הופסקה ב-1912, והמקום ננטש. בשנת 1923 רכשו את האדמות הללו אנשי תנועת המזרחי, וייסדו עליהם מושבה קטנה שהחזיקה מעמד עד מאורעות תרפ"ט. ב-1912 סייר יחד עם האגרונום מלך זגורודסקי באדמות שנרכשו בג'ממה שבנגב, לצורך היערכות להקמת חווה במקום שתיקרא לימים רוחמה. ייסד בית חרושת לשמן גם בבן שמן, והוא נתן למקום את שמו. משם עבר לחיפה, והפעיל בחכירה את בית-החרושת "עתיד" לייצור שמן מגפת (כיום, "שמן תעשיות"). בית החרושת סייע לעות'מאנים במאמץ המלחמתי במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך כאשר פרצה שרפה במפעל האשימו אותו השלטונות באיתות לבריטים בעזרת אש, והוא נאסר. לאחר תום המלחמה, עזב את התעשייה והתמסר לעבודה ציבורית. הוא היה יו"ר ועד הדר הכרמל ויו"ר אגודת המהנדסים והכימאים בעיר. הוא היה שליח קרן היסוד למזרח אירופה, והיה יושב הראש שלה במחוז חיפה ונציג חיפה בהנהלת קרן היסוד הארצית. כמו כן, היה פעיל במפלגת הציונים הכלליים. בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 לימד כימיה לתקופה מסוימת בבית הספר הריאלי בחיפה ובטכניון, ועסק בחידושי מילים בעברית בתחום הכימיה. בתקופה זו, ניסה שוב את כוחו בתעשייה כימית: ייצור סוכר מתפוזים, הפקת נפט מפצלי שמן, ייצור תרסיסי הדברה, משחות נעליים, סודה ומוצרים כימיים נוספים.
נפטר בחיפה ב-27 במאי 1947 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל. על שמו רחוב ברמת מוצא, שהיא כיום חלק מירושלים.
משפחתו.
בשנת 1897 התחתן עם פנינה לבית רוזן, מיילדת. בני הזוג התגרשו והתחתנו פעמיים. נולדו להם שלושה ילדים:
חבלה מכוונת
טדאוס רייכשטיין
טפוטפואטאה מראי
טפוטפואטאה מראי (בצרפתית Marae de Taputapuātea) הוא מתחם (אתרי פולחן פולינזים) גדול ליד היישוב אופואה (Opoa) השייך לקומונה טפוטפואטאה, בחוף הדרומי-מזרחי של האי בפולינזיה הצרפתית. האתר כולל מספר מראיות ומבני אבן אחרים ונחשב בעבר למקדש המרכזי ולמרכז הדתי של מזרח פולינזיה. בשנת 2017 הוכרז אזור טפוטפואטאה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כאשר המראי של טפוטפואטאה, מרכז פוליטי, טקסי ואתר קבורה, תואר כליבה של האתר.
היסטוריה.
האזור הקדוש של כף מטאהירה-אי-טא-ראאי (Matahira-i-te-ra'i) נקרא טה פו (Te Po), "שם שוכנים האלים". המראי המקורי הוקדש ל, אל הבריאה במיתולוגיה של טהיטי. בסופו של דבר הוא הפך לאתר פולחן של , אל החיים והמוות. על פי האגדה, בנה הירו, צאצא של 'אורו, את המראי, והעניק לו את השם טפוטפואטאה, "קורבנות מרחוק". התוף טאימואנה (Ta'imoana) שימש במהלך הקורבנות האנושיים. הסלע הלבן טה פפטה-או-רואה (Te Papatea-o-Ru'ea) בחוף הסמוך שימש להכתיר את הצ'יפים של רייאטאה עם חגורת הנוצות האדומה מארו-'אורה (maro 'ura). פסל האל בגובה מטר נקראה 'אורו-מארו-'אורה, אורו של חגורת הנוצות האדומה. טפוטפואטאה הפכה למרכז של רשת מסעות עם התפשטות פולחן 'אורו.
המראי כבר היה קיים בשנת 1000 לספירה עם התרחבות משמעותית לאחר תקופה זו. המראי היה אתר למידה שבו התאספו כוהנים ונווטים מכל רחבי האוקיינוס השקט כדי להקריב קורבנות לאלים ולשתף את הידע שלהם על אילן היוחסין של היקום, וניווט במרחבי האוקיינוס.
ברית המכונה טי'אהואוטאה (Ti'ahuauatea) הוקמה עם האיים שמסביב תוחמים את אלה שממערב לרייאטאה, טה אוטאה (Te Aotea), ואלה ממזרח, טה אורי (Te Aouri). ברית זו כללה את איי קוק, איי אוסטרל, קפוקאפקאה בהוואי וטפוטפואטאה בניו זילנד. מראי חדשה הוקמה על כל אחד מהאיים הללו כאשר סלע נלקח מטפוטפואטאה, רייאטאה, כדי לשמש כזיקה רוחנית. כוהני 'אורו מהאיים התכנסו כאן מעת לעת והשתתפו בהקרבת קורבנות אנושיים ל'אורו.
עם זאת הברית נשברה לבסוף כשפרצה לחימה בכינוס ושני הכוהנים הגדולים המובילים המייצגים את הברית נהרגו. אנשי אאו-טאה (Ao-tea) נמלטו מהאי, ועזבו דרך המעבר בשונית של טה אווא-רואה (Te Ava-rua) ולא דרך המעבר הקדוש של טה אווא-מו'אה (Te Ava-mo'a), שנחשב סימן רע. בשנת 1995 נעשה ניסיון לרפא את עוול זה.
בסביבות 1763, תקפו לוחמים מבורה בורה את האי, הביסו את הכוהן , ובזזו את האי. זה כלל הרס של בתי האל בטפוטפואטאה, הרס הרציף וכריתת העצים המוגנים.
ג'יימס קוק, ג'וזף בנקס, וטופאיה הגיעו על סיפון אה"מ אנדוור ב-20 ביולי 1769, כדי להשתלט על רייאטאה, , הואהינה (Huahine) ובורה בורה בשם ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת. נראה היה שזה היה שיאה של נבואה שחזה הכוהן המכשף ווייטה לפיו יגיע עם חדש שלא על סירת שלחים וישתלט על האיים.
מחקר ושיקום.
כשטה רנגי הירואה ביקר בטפוטפואטאה בשנת 1929, גברו רגשותיו בשל המצב השומם והנטוש שבו מצא את המראי הגדול הזה והוא כתב:
השרידים הארכאולוגיים של טפוטפואטאה מראי שוחזרו בשנת 1994 והעבודה לשימור האתר נמשכת.
האגודה Na Papa E Va'u Raiatea היא עמותה תרבותית שהוקמה על ידי אנשי אופואה הפועלים לשימור טפוטפואטאה מראי. בזכות עבודתה, טפוטפואטאה מראי נוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית מאז 9 ביולי 2017. העמותה יוצרת ומחייה קשרים בין קהילות המשולש הפולינזי ברחבי אזור האוקיינוס השקט.
אתר המורשת העולמית.