בשנת 1999 חתמו קנדה ואיחוד האמירויות הערביות על הסכם האוויר הראשון שלהם, לפיו מטוסי מטוס איחוד האמירויות הערביות יורשו לטוס לקנדה שש פעמים בשבוע. באוקטובר 2007 החלה אמירטס להציע שלוש טיסות בשבוע בין טורונטו לדובאי; זמן קצר לאחר מכן היא ביקשה כי קנדה תאפשר טיסות מוגברות למדינה כחלק מתוכנית הרחבה לשירות ביקוש מוגבר בין קנדה לאיחוד האמירויות, תוך ציון 27,000 הקנדים המתגוררים באיחוד האמירויות ויחסי סחר חשובים בין שתי המדינות, המסחר הגדול ביותר בקנדה. שותף במזרח התיכון.
המשא ומתן בין שתי המדינות התרחש במשך מספר שנים, אך הביא להתקדמות מועטה. ביוני 2010 פג תוקף של הסכם הצבא הקנדי להשתמש בבסיס צבאי של איחוד האמירויות הערביות לשירות פעולותיו באפגניסטן. איחוד האמירויות אישרה את הארכת חוזה החכירה של הבסיס הצבאי לשלושה חודשים, אך שיחות נוספות נעצרו וההסכם לא חודש לאחר שפג שוב באוקטובר.
בנובמבר 2010 דווח כי אף שאייר קנדה התנגדה לכל שירות מוגבר ליעדים בקנדה, קנדה הייתה מוכנה להציע יעדים נוספים בקלגרי ובוונקובר. איחוד האמירויות הערביות לא הסתפקו בלא פחות מיותר טיסות לטורונטו. עוד דווח כי ההצעות של קנדה כללו קיצוץ בקיבולת במקום הגדלת יכולת, כלומר ההצעות לא היו בעלות ערך רב עבור איחוד האמירויות הערביות והמשא ומתן עם איחוד האמירויות נפגע בהתאם.
סגירת המרחב האווירי למטוס השרים הקנדים.
ב-11 באוקטובר 2010 נאם שר ההגנה הלאומי של קנדה, פיטר מקיי, במסיבת עיתונאים בקנדהאר, אפגניסטן, בעת ביקורו אצל כוחות קנדיים וקבע כי המשא ומתן עם איחוד האמירויות להארכת חכירת הבסיס הקנדי נכשל וכי הכוחות הקנדיים יפנו את מחנה מיראז' בהתאם לרצונות איחוד האמירויות הערביות. זה היווה בעיה פוטנציאלית לתחבורה לאפגניסטן וממנה.
שעות לאחר מכן מקאי, ראש מטה ההגנה, וולטר נטינצ'יק והשר לענייני ותיקים, ז'אן-פייר בלקבורן, היו על מטוס חזרה לקנדה שהיה אמור לנחות במחנה מיראז' כשנשללו ממנו זכויות נחיתה ונאלצו לשוב לאירופה. איחוד האמירויות בתגובה הגיבה לאירוע ואמרה כי ממשלת קנדה בראשות ראש הממשלה סטיבן הרפר (המפלגה השמרנית) מעוותת מידע על האירוע, וכי ממשלת הארפר נוקטת ב"טקטיקות פחד" כדי לשפוך אור שלילי על איחוד האמירויות בתקשורת הקנדית. ממשלת הארפר מצידה אמרה כי לא "תיסחט" על ידי איחוד האמירויות הערביות באמצעות בסיסה הצבאי כקלף מיקוח.
השפעה אפשרית על הצעת מועצת הביטחון של האו"ם.
על פי תאגיד השידור הקנדי, פקיד אלמוני של איחוד האמירויות הצהיר כי איחוד האמירויות תפעל נגד הצעתה של קנדה בבחירות למועצת הביטחון של האו"ם בשנת 2010, שקנדה לא הצליחה להשיג בה מושב, בגלל סכסוך התעופה.
דרישות ויזה המוטלות על קנדים.
בנובמבר 2010 הודיעה איחוד האמירויות כי הקנדים יידרשו להציג אשרות בכניסה לאיחוד האמירויות החל מ-2 בינואר 2011.
קנדה ואיחוד האמירויות הערביות הסכימו לסיים את דרישות הוויזה עבור קנדים הנוסעים לאיחוד האמירויות, כאשר שר החוץ הקנדי ג'ון ביירד ועמיתו לאיחוד האמירויות שייח' עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן נפגשו ב-2 באפריל 2013, במהלך ביקורו של ביירד באיחוד האמירויות. הם הודיעו כי הם הסכימו להחזיר את הסכם הוויזה שהיה קיים לפני הסכסוך. הם אמרו ששתי המדינות מוכנות גם לחתום על הסכם לשיתוף פעולה גרעיני. הפרטים על שני ההסכמים פורסמו בחודש לאחר מכן.
הבחירות הפדרליות בקנדה 2011.
ב-2 במאי 2011 נערכו בקנדה הבחירות הפדרליות ה-41 ושוב המפלגה השמרנית בראשות סטיבן הרפר זכתה ברוב המושבים בפרלמנט, למורת רוחם הרבה של איחוד האמירויות הערביות, שהחשיבו את הארפר כאחראי במידה רבה לצמצום היחסים הדו-צדדיים שלהן. חברות התעופה האמיריות הודיעו מאז כי ייקח זמן מה לפני שיערכו מחדש את העסקה עם הרשויות הקנדיות.
פתרון הבעיה.
ביוני 2018 נפגש סולטן אל מנסורי, שר הכלכלה של איחוד האמירויות, עם מארק גרנאו, שר התחבורה הקנדי, באוטווה כדי לדון בשיתוף פעולה בתחום התחבורה האווירית. הפגישה התקיימה באותה תקופה שבה נראה כי היחסים בין המדינות השתפרו באופן דרסטי. ביולי 2018, הוויכוח שנמשך שנים נפתר כאשר אמירטס ואיתיחאד איירווייז הודיעו כי יגדילו את טיסותיהם לטורונטו 5 פעמים בשבוע לאחר חתימת הסכם עם הרשויות בקנדה.
תרבות מוצ'ה
תרבות מוצ'ה (בספרדית: Cultura moche, לחלופין, תרבות מוצ'יקה (Mochica)) שגשגה בצפון פרו עם בירתה ליד העיירה של ימינו, מבערך 100 עד 700 לספירה. חוקרים רבים טוענים כי המוצ'ה לא היו מאורגנים פוליטית כאימפריה או מדינה מונוליתית. במקום זאת, ככל הנראה הם היו קבוצה של ישויות אוטונומיות שחלקו תרבות משותפת, כפי שנראה באיקונוגרפיה העשירה ובארכיטקטורה המונומנטלית ששרדה עד ימינו.
רקע.
חברת המוצ'ה הייתה מבוססת על חקלאות, עם השקעה משמעותית בבניית רשת תעלות השקיה להפניית מי הנהרות להשקיית יבוליהם. תרבותם הייתה מתוחכמת; והממצאים הארכאולוגים מתארים את חייהם, עם סצנות מפורטות של ציד, דיג, לחימה, הקרבת קורבנות, מפגשים מיניים וטקסים משוכללים. המוצ'ה ידועים במיוחד בזכות כלי החרס הצבועים בפרוטרוט, העבודות בזהב, מבנים מונומנטליים (ואקה) ומערכות ההשקיה.
ההיסטוריה של המוצ'ה עשויה להיות מחולקת לשלוש תקופות - הופעתה של תרבות המוצ'ה בתקופת המוצ'ה הקדומה (100–300 לספירה), התפשטותה ופריחתה במהלך המוצ'ה התיכונה (300–600 לספירה), היווצרות הגרעין העירוני והקריסה שלאחר מכן במוצ'ה המאוחרת. (500–750 לספירה).
שלטה בחופה הצפוני של פרו בשנים 200 לפנה"ס–200 לספירה. לטענת חוקרים מסוימים, זו הייתה תקופת מעבר קצרה בין לתרבות המוצ'ה.
ישנה הקבלה ניכרת בין האיקונוגרפיה והעיצובים של כלי החרס של המוצ'ה לבין אלו של הקופיסניקה, כולל האיקונוגרפיה של "האל העכביש".
תחום ההשפעה של תרבות מוצ'ה.
תחום ההשפעה של תרבות המוצ'ה מתמקד בכמה עמקים בחוף הצפוני של פרו במחוזות לה ליברטד, למבייקה, עמק הנהר , , , , , עמק הנהר ונפנה (Nepena), לאורך של כ-400 קילומטרים של קו חוף מדברי ועד 80 קילומטרים בפנים הארץ.
ואקה דל סול, מבנה לבנים דמוי פירמידה על הנהר ריו מוצ'ה, היה המבנה הפרה-קולומביאני הגדול ביותר בפרו, אך הוא נהרס בחלקו כאשר הכובשים הספרדים בזזו את קבריו בחיפוש אחר זהב במאה ה-16. ואקה דה לה לונה הסמוכה נשמרה טוב יותר. קירותיה הפנימיים מכילים ציורי קיר צבעוניים רבים ואיקונוגרפיה מורכבת. האתר נחפר מקצועית מאז תחילת שנות התשעים של המאה ה-20.
אתרים מרכזיים אחרים של המוצ'ה כוללים את , לומה נגרה (Loma Negra), דוס קבסס (Dos Cabezas), , מכלול , מוקויופה (Mocollope), סרו מאיאל (Cerro Mayal), גלינדו (Galindo), ו.
מבני הלבנים של הוואקות נהרסו בעיקר על ידי בוזזים וכוחות הטבע במהלך 1,300 השנים האחרונות. הוואקות ששרדו מוכיחים כי הצבעים בהם השתמשו לצביעת ציורי הקיר שלהם היו תוססים.
מוצ'ה צפוניים ודרומיים.
זוהו שני אזורים נבדלים בתרבות המוצ'ה, המוצ'ה הדרומי והצפוני, כשבכל אזור ככל הנראה פעלה ישות פוליטית שונה.
אזור המוצ'ה הדרומי, הנחשב לב ליבה של התרבות, כלל במקור את העמקים צ'יקמה ומוצ'ה, ותואר לראשונה על ידי . האתר של ואקה דל סול וואקה דה לה לונה היה ככל הנראה בירת אזור זה.
אזור מוצ'ה הצפוני כלל שלוש מערכות של עמקים:
אזור פיורה היה לגמרי חלק מתרבות המוצ'ה רק לזמן קצר, בשלב המוצ'ה המוקדם, או שלב מוצ'ה מוקדם-ויקוס, ואז התפתח באופן עצמאי.
נראה כי הייתה התפתחות עצמאית רבה בקרב מרכזי המוצ'ה השונים הללו (למעט האזורים המזרחיים). סביר להניח שלכולם היו שושלות שליטים משלהם, הקשורות זו בזו. שליטה ריכוזית בכל אזור המוצ'ה אולי התרחשה מפעם לפעם, אך נראית נדירה.
, בעמק למבייקה, על גדת נהר צ'נקאי (Chancay), הפך לאחד מאתרי המוצ'ה הגדולים ביותר, והשתרע על שטח של יותר מ-4 קילומטרים רבועים. האתר היה בולט בתקופת המוצ'ה החמישית (600–700 לספירה), והוא כולל שפע של קרמיקה של מוצ'ה החמישית.
האתר תוכנן ונבנה בפרק זמן קצר, ויש בו מתחם טקסי עצום. הוא כולל את ואקה פורטלסה (Huaca Fortaleza), שהיא הבימה הטקסית הגבוהה ביותר בפרו.
הוא אתר צפוני נוסף בעמק חקטפקה. הוא בלט בתקופת המוצ'ה התיכונית והמאוחרת (400–850 לספירה). נחפרו כאן קברי מוצ'ה רבים, כולל כמה קברים המכילים נשים בנות מעמד גבוה. נשים אלה תוארו באיקונוגרפיה של מוצ'ה ככוהנות.
תרבות חומרית.
כלי חרס.
הקדרות של בני המוצ'ה היא אחת מהמגוונות בעולם. הוכח כי הם השתמשו בטכנולוגיית תבניות. היא אפשרה ייצור המוני של צורות מסוימות. אך כלי החרס של המוצ'ה שונים מאוד בצורתם ובנושאיהם, כאשר הפעילויות החברתיות החשובות ביותר מתועדות בכלי החרס, כולל מלחמה, עיבוד מתכת, אריגה ופעילות מינית אנושית.
אמנות קרמיקה פרואנית של החוף הצפוני מסורתית משתמשת במגוון צבעים מוגבל, והיא מסתמכת בעיקר על אדום ולבן; ציור בקו דק, חימר מעוצב במלואו, דמויות מחיי יום יום וכלים מהסוג המכונה "זרבובית ארכוף" (Stirrup spout vessel). קרמיקה של מוצ'ה שנוצרה בשנים 150–800 לספירה מאפיינת סגנון זה. סירים של תרבות מוצ'ה נמצאו לא רק באתרים ארכאולוגיים מרכזיים בחוף הצפוני, כמו ואקה דה לה לונה, ואקה דל סול וואקה רחאדה, אלא גם בכפרים קטנים ובאתרי קבורה שאינם מתועדים.