לא כל הלהט"בים מזדהים עם תרבות הלהט"ב. ייתכן וזה נובע ממרחק גאוגרפי, חוסר מודעות לקיומה של התת-תרבות, פחד מסטיגמה חברתית או העדפה לא להיות בתת-תרבות קווירית. התנועות קווירקור ו-Gay Shame מבקרות את המסחור וה-"גטואיזציה" הקיים של תרבות הלהט"ב.
בערים מסוימות, במיוחד באמריקה הצפונית ובהממלכה המאוחדת, ניתן למצוא גיי וילג'.
תרבות הומואית.
על פי הרט, עד לתחילת המחצית השנייה של המאה ה-20,"הומוסקסואליות" ייחס לתרבות ההומואית: "התרבות ההומואית החדשה הזו מסמנת קשת מלאה של חיי חברה: לא רק רצונות חד-מיניים אלא הומואים, שכנים הומואים ושיטות חברתיות הומואיות המייחדות את החברה העשירה והפוסט-תעשייתית שלנו".
במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, התרבות ההומוסקסואלית הייתה במידה רבה תת-קרקעית או מקודדת. ההשפעה של הומואים באמריקה הייתה, בעיקר, דרך התרבות הגבוהה. דוגמה לכך ניתן לראות בסרט מ-1953, גברים מעדיפים בלונדיניות. סצנה בסרט מציג את ג'יין ראסל שרה את "Anyone Here for Love" בחדר כושר בזמן שגברים רוקדים סביבה. התלבושות עוצבו על ידי גבר, כוריאוגרף הריקוד היה גבר והרקדנים, כפי שמציין התסריטאי פול ראדניק , "נראים מעוניינים יותר זה בזה מאשר בראסל".
לאחר שהתקיימו מהומות סטונוול בניו יורק ב-1969, בערוצי החדשות המיינסטרים שודרו תמונות של גברים הומואים שמתפרעים ברחובות, תרבות גברית הומואית בקרב מעמד הפועלים, אנשים בעלי צבע, אנשי רחוב, פעילים פוליטיים רדיקליים והיפים. קבוצות כמו, החזית לשחרור להט"ב, שהוקמו בניו יורק ואגודת מאטאשין, שעוסקת בתקשורת מאז 1950, זכו לנראות רבה יותר כאשר פנו להמונים ולתקשורת בעקבות ההתקוממויות בגריניץ' וילג'. ב-28 ביוני 1970, התקיים מצעד הגאווה בניו יורק , שציין את תחילתן של מצעדי גאווה ברחבי העולם.
ב-1980, קבוצה של שבעה גברים הומואים הקימה את המועדון הספרותי The Violet Quill בניו יורק. המועדון התמקד בכתיבה על החוויה ההומוסקסואלית כקו עלילה רגיל במקום קו צד "שובב" בסיפור שברובו הטרוסקסואלי. אחד מהספרים שנכתבו במועדון היה הרומן "A Boy's Own Story" של אדמונד וייט . ברומן, וייט כותב כמספר הומופילי צעיר שגדל עם אב מושחת ומרוחק, ש לומד הרגלים רעים מאביו הסטרייט, ומיישם אותם בחייו ההומוסקסואלים.
סלבריטאיות, כגון לייזה מינלי, ג'יין פונדה ובט מידלר, בילו חלק ניכר מזמן החברתי שלה עם גברים הומואים עירוניים, בעוד סלבריטאים, כגון אנדי וורהול, היו פתוחים לגבי מערכות היחסים שלהם. יציאות מהארון ברמה כזו הייתה מוגבלת לאזורים העירוניים הגדולים והמתקדמים ביותר (כגון ניו יורק, סן פרנסיסקו, לוס אנג'לס, בוסטון, פילדלפיה, סיאטל, שיקגו, דאלאס, יוסטון, אטלנטה, מיאמי, וושינגטון די. סי. וניו אורלינס). עם זאת, מספר ידוענים נוספים יצאו מהארון מאחר שחלו באיידס (בזמנו: "הסרטן ההומוסקסואלי").
אלמנטים המזוהים יותר עם גברים הומואים מאשר עם קבוצות אחרות כוללים בין היתר:
ישנן מספר תת-תרבויות בתרבות הגברית ההומוסקסואלית, כגון דובים, צ'אבים , לת'ר וסאדומאזוכיזם. המבקר מייקל מוסטו סבר כי: "אני מבקר חריף של הקהילה הגאה כי אני מרגיש שכאשר יצאתי מהארון לראשונה חשבתי שאכנס לעולם של אי-התאמה ואינדיבידואליות, ובצדק התברר שזהו עולם של שיבוט בצורה מסוימת. גם שנאתי את כל העניין הפשיזם של הגוף שהשתלט על ההומואים במשך זמן רב."
כחלק מהתרבות קיים אף סלנג להט"בי. השימוש בלשון דיבור זו אינו חורג בדרך כלל מגבולות הקהילה הגאה, ומשמש כאמצעי לבידול מהאוכלוסייה הכללית. ככל עגה, גם הסלנג הלהט"בי כולל המצאת מילים חדשות שלא קיימות במשלב התקני, וכן ייבוא של מילים משפה אחרת. הסלנג הלהט"בי בכל מדינה הוא תלוי תרבות. בשפה העברית, לדוגמה, הוא כולל מונחים שחלקם יובאו, למשל, מערבית ואף מיידיש.
זוגיות.
מספר מחקרים בארצות הברית מצאו כי רוב הזוגות הגברים הומואים נמצאים במערכות יחסים מונוגמיות. מחקר מייצג בארצות הברית מ-2018 מצא כי ל-32% מהזוגות הגברים הומואים יש מערכת יחסים פתוחה. במחקר שנערך על ידי קולין הופ על 566 זוגות הומואים מאזור מפרץ סן פרנסיסקו במימון המכון הלאומי לבריאות הנפש מצא כי 45 אחוזים מהם היו במערכת יחסים מונוגמית. השחקן הגאה ניל פטריק האריס ציין כי: "אני חסיד גדול של מערכות יחסים מונוגמיות ללא קשר למיניות, ואני גאה על האופן בו המדינה ממשיכה בכיוון".
במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20, שון מרטין יצר את רצועת הקומיקס Doc and Raider . הקומיקס הציג זוג הומואים המתגוררים בגיי וילג' (או בקרבתו) בטורונטו, קנדה. אף על פי שהקומיקס היה בעיקר הומוריסטי, הקומיקס התייחס לפעמים לנושאים כמו בריונות והטרדות נגד להט"ב, HIV ואלימות במשפחה.
מחקר אוסטרלי שנערך על ידי רופי וולינג ב-2016 גילה כיצד גברים הומואים מגיעים להיפר-סקסואליות. המשתתפים דיווחו כיצד גברים אחרים יניחו אוטומאטית שלכל אינטראקציה מינית איתם, יש מניע מיני. עם זאת, אם יובהר למשתתפים שלא היה מניע מיני, הם ירגישו הדרה חברתית, ואי אפשרות להשיג אהבה אפלטונית. אחד המשתתפים דיווח על תחושות זרות והתעלמות על ידי אנשים, שלא מחשיבים אותו כמושך מינית. חזקה וגישה זו של היפר-סקסואליות פוגעות, שכן היא כופה אידיאלים קבועים מראש על אנשים, שלאחר מכן נידונים אם אינם עומדים בהם.
תרבות וקהילה מקוונות.
קיימים מספר אתרים חברתיים מקוונים לגברים הומואים. בתחילה, אתרים אלו התרכזו במגע מיני או בעוררות מינית. ישנם אתרים שאוסרים על העלאת תוכן מיני מפורש. כמו כן, בעשור השני של המאה ה-21, הוקם אתר קופונים מקוון גאה לקמעונאים.
מחקרים שנעשו לאחרונה מצביעים על כך שגברים הומואים חושבים בעיקר על אתגרים משפחתיים ודתיים, במקום בהתמקדות בחיזוק מערכת היחסים עם בני זוגם. ההטבות החברתיות-לאומיות המקוונות של המשתתפים סותרות במידה רבה את המחקרים האחרונים שמצביעים על כך ששימוש מקוון עשוי להוביל לתוצאות שליליות של בריאות הנפש.
תרבות לסבית.
בדומה לתרבות ההומואית, התרבות הלסבית כוללת אלמנטים מתרבות הלהט"ב, כמו כן אלמנטים ספציפיים לקהילה הלסבית. ארגוני טרום סטונוול שדגלו בזכויות לסביות וסיפקו הזדמנויות שונות ללסביות, כגון בנותיה של ביליטיס, הוקמו בסן פרנסיסקו ב-1955. חברי הארגון קיימו הפגנות פומביות, שוחחו עם התקשורת ופרסמו ניוזלטר.
התרבות הלסבית, הקשורה בעיקר ללסביות באמריקה הצפונית, אירופה, אוסטרליה וניו זילנד, כללה פעמים רבות אירועי "נשים" גדולים, כגון פסטיבל המוזיקה של נשות מישיגן (שסגור מאז 2015) ו-Club Skirts Dinah Shore Weekend . לתרבות הלסבית יש אייקונים משלה, כגון מליסה אתרידג', קיי די לאנג (בוצ'ה), אלן דג'נרס (אנדרוגינית) ופורשיה דה רוסי (פמית). מאז סוף המאה ה-20, התרבות הלסבית הייתה שזורה, לעיתים קרובות, עם הגל השני של הפמיניזם. פמיניזם בדלני היא דוגמה לתיאוריה ולפרקטיקה לסבית בזיהוי תחומי עניין ורעיונות לסביים וקידום תרבות לסבית ספציפית, בין היתר בהקמת מדינה פמיניסטית ומוזיקה פמיניסטית . קבוצות ספורט המבוססות על זהות נקשרו גם לתרבות לסבית, במיוחד לעליית קבוצות וליגות לסביות בסביבות סוף המאה ה-20. סופטבול וקבוצות אתלטיות אחרות יצרו קהילה חברתית שאיפשרו ללסביות לדחות ציפיות חברתיות גופניות, אך בדרך כלל הן נחשבו כמנותקות מפמיניזם לסבי ומאקטיביזם פוליטי.
סטריאוטיפים, משנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20, של נשים לסביות הדגישו כי לסביות שייכות לאחת משתי הקטגוריות הבאות: בוצ'ה ופמית. בשנות ה-70 של המאה ה-20, אנדרוגיניות, לסביות פוליטית והפרדה לסבית נהיו נפוצים יותר, יחד עם יצירת קהילות פמיניסטיות. בסוף המאה ה-20, נרשמה התעוררות מחודשת של הסטריאוטיפ בוצ'ה ופמית, והשפעות מתת-תרבויות פאנק, גראנג', ריוט גירל, אימו והיפסטר. בתחילת המאה ה-20, עליית הזהויות המגדריות הלא-בינאריות הביאה מידה מסוימת של חזרה לסגנונות אנדרוגניים, אם כי לפעמים עם כוונות ופרשנויות שונות מאשר בשנות ה-70.
תרבות ביסקסואלית.
התרבות הביסקסואלית מדגישה ההתנגדות, או התעלמות, מזהות מינית וזהות מגדרית, בין היתר דרך מונוסקסיזם , מחיקה ביסקסואלית וביפוביה. ביופוביה נפוצה בקהילות ההומוסקסואליות, הלסביות וההטרוסקסואליות.
ביסקסואלים ופאנקסקסואלים רבים רואים את עצמם כחלק מהקהילה הגאה, למרות כל אפליה שהם עלולים להתמודד איתה. לתרבויות הביסקסואליות, הפנסקסואליות והנוזליות המערביות יש גם תרבויות משלהן.
דגל הגאווה הביסקסואלי תוכנן על ידי מייקל פייג' ב-1998 כדי להעניק לקהילה סמל משלה, הדומה לדגל הגאווה. הפס הוורוד העמוק בראש הדגל מייצג משיכה חד-מינית. הפס הכחול המלכותי בתחתית הדגל מייצג משיכה הטרוסקסואלית. הפסים חופפים בחמישית המרכזית של הדגל ויוצרים גוון עמוק של סגול, המייצג משיכה בכל מקום לאורך הספקטרום המגדרי. יום הנראות הביסקסואלי מתרחש ב-23 בספטמבר מדי שנה מאז 1999.
תרבות טרנסית.
חקר התרבות הטרנסג'נדרית והטרנסקסואלית מסתמך על התמודדות התרבויות עם זהות מינית, נטייה מינית ומגדר. למשל, בתרבויות רבות אנשים הנמשכים לאנשים מאותו המין, כלומר אלה שבתרבות המערבית העכשווית היו מזדהים כגייז, לסביות או ביסקסואלים, מסווגים כמגדר שלישי עם אנשים שהיו מסווגים כטרנסים.