ביוני 1942, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, האשים חבר ב"ארגון החיילים המשוחררים היהודיים" את לוונהרץ שהעביר מידע שהיה כלול ברשימות הארגון והשתמש בו לצורכי גירוש יהודים מאוסטריה. חבר הארגון למעשה האשים את לוונהרץ בבגידה ביהודים, וכמה מחבריו אף היו שותפים לרגשותיו. הטענה הייתה כי מנהיגי הקהילה היהודית (Kultusgemeind) בווינה שימשו כעושי דבריו של הגסטאפו. יהודים מווינה שבני משפחותיהם נרצחו הטיחו בו האשמות, אולם ההיסטוריון מיניון לנגנס טוען בספרו, כי ככל הידוע ההאשמות התבססו על רגשות מובנים של טינה וחוסר אונים יותר משהתבססו על עובדות שאפשר להוכיחן.
במאי 1945 נעצר לוונהרץ בידי הצבא האדום והואשם בשיתוף פעולה עם הנאצים. הוא היה עצור שלושה חודשים והועבר לצ'כוסלובקיה. אחרי שחרורו הצטרפו הוא ורעייתו אל שני ילדיהם בארצות הברית. הוא מעולם לא חזר לאוסטריה. לוונהרץ נפטר בארצות הברית בשנת 1960, ולא הספיק להעיד במשפט אייכמן, כמתוכנן, אך שלח מסמכים לבית המשפט. רעייתו, סופי לוונהרץ (Sofie Lowenhertz) לבית שנפלד, שימשה מ 1928 נשיאת ויצו ומ-1934 נשיאת סיוע החירום היהודי לנשים. היא נשארה בווינה עד 1945 ונפטרה בארצות הברית ב-1981, בגיל 91.
ה-13 בגטו ורשה
ה-13 בגטו ורשה הוא ארגון שיטור יהודי שפעל בגטו ורשה בשם "המשרד למלחמה בספסרות ובמפקיעי המחירים" (Urząd do Walki z Lichwą i Spekulacją), מקור השם ה-13 (ביידיש: "דאָס דרײַצענטל), הגיע משם הרחוב בו שכן המשרד בוורשה - "לשנו (Leszno) 13". נודע גם בשם: "המשטרה הירוקה" ומנה בסביבות 400-300 איש. הארגון הוקם על ידי אברהם גנצוויך ופעל במלחמת העולם השנייה, החל מחודש דצמבר 1940 עד שפורק ביולי 1941. הוא נתמך על ידי האס דה - סוכנות המודיעין של המפלגה הנאצית והגסטפו.
הרקע להקמת הארגון.
אברהם גנצווייך.
אברהם גנצווייך נולד בשנת 1904 צ'נסטוחובה (Czestochowa). אביו היה סוחר אמיד. גנצווייך קיבל בילדותו חינוך כללי רחב מאוד וחינוך מסורתי וואף הוסמך לרבנות. הוא לימד בבית הספר "תרבות" וכתב מאמרים בעיתונים יהודיים באזור צ'נסטוחובה וזגלמביה. בין השנים 1923–1924 היה פעיל בקן תנועת "השומר הצעיר" בצנסטוחוב ולאחר מכן היה פעיל במפלגת "פועלי ציון" ימין. בסוף שנות ה-20 לחייו עבר להתגורר בבלגיה וגם שם כתב בעיתונות הציונית. מבלגייה עבר לגור בעיר וינה שבאוסטריה, ובה גר עד שנת 1938. בזמן שהותו של גנצווייך בווינה, הוא עבד בעיתון האנטי פאשיסטי "Gerechtigkeit" של אירנה הרנד.
בשנת 1938, בסמוך לסיפוחה של אוסטריה לגרמניה, גנצוויך מהעיר לודז' שבפולין, החל להוציא לאור שבועון בשפה הפולנית בשם Wolność (חופש/ חירות) שהתנגד לאנטישמיות. יש הטוענים, שפעילותו כעורך השבועון הייתה הסוואה וכבר אז שימש סוכן סמוי של הנאצים. עם זאת, קיים רק מקור אחד שממנו ניתן להוכיח טענה זו, שכן עם הפלישה לפולין על ידי גרמניה הנאצית וכיבוש העיר לודז' בספטמבר 1939, אסר הגסטפו להפיץ את השבועון. כל חברי המערכת נעצרו, פרט לגנצווייך שנשאר חופשי. הוא ברח מלודז׳ והגיע כפליט לוורשה. זו כנראה ההוכחה, שייתכן והיו לו קשרים קודמים עם הגרמנים ובזכותם הצליח לברוח.
באפריל 1940, נערכה אֲסֵפָה מאורגנת של פליטים יוצאי לודז' בעיר ורשה. באספה זו טען גנצווייך, שיש להשלים עם העובדה שהגרמנים ינצחו במלחמה ולפיכך, על היהודים להתאים את עצמם ואת אֹורַח החיים היהודי לעקרונות "הסדר החדש" באירופה. גישתו הכתה בתדהמה את היהודים תושבי הגטו, מכיוון שכולם ייחלו להפסד הגרמנים ולכישלונו של אדולף היטלר, למרות שזה כלל לא נראה באופק. גנצווייך סבר, כי שיתוף פעולה עם הגרמנים הוא לא רק מטרה בפני עצמה, אלא גם פעולה יוצאת דופן חשובה שביטאה את תפיסתו הרעיונית. הציפייה לכישלונו של היטלר הייתה גדולה גם מצד משתפי הפעולה עם הגרמנים, שעשו זאת במגמה להגיע לסוף המלחמה ולצפות בנפילתו של היטלר.
פעילותו הציבורית.
פעילותו הציבורית התפתחה בכמה כיוונים במטרה להוכיח לגרמנים שהוא מנהיג, אדם בעל השפעה רבה הנהנה מתמיכת שכבות רבות של האוכלוסייה בגטו. בשל כך, קיבל מספר זיכיונות מן הגרמנים וביניהם ניהול אחזקה של כ-100 בתים בגטו, ברחוב לשנו והסביבה. ניהול זה הבטיח מקור הכנסה כספי חשוב ל-"13" ונוצל כבסיס לפעילותו הציבורית. מצד שני, ניסה לשכנע את תושבי הגטו ולהסביר להם שבשל ההשפעה הרבה שיש לו על אנשי הממשל הגרמני, יצליח להשיג להם הטבות והקלות שונות. גנצווייך יזם ופיתח פעילויות שונות ללא עזרת אנשי היודנראט: שחרר כלואים ממאסר, ארגן חוגים להפצת הלשון העברית וספרות בקרב הנוער, הקים וטיפח את "המשטרה הירוקה" - ה-13, עזר לאוכלוסייה הענייה ושיפר את מצבה של השכבה המשכילה, הצליח להכניס סחורות לשטח הגטו מבחוץ. בנוסף, דאג להשיג רישיונות שונים כמו למשל רישיונות להכנסת סחורות מיוחדות לגטו - דבר שלא עלה בידי היודנראט, קיבל 30 אישורי נסיעה מחוץ לוורשה מדי חודש בחודשו, רישיונות יציאה מן הגטו.
את עלייתו במעמד הציבורי מייחסים החוקרים לשני אנשים: (1) לעיתונאי הגרמני, ד"ר אולנבוש (Dr. Ohlenbusch), שעבד איתו לפני המלחמה והמליץ למקבלי ההחלטות בשלטון הגרמני. ד״ר אולנבוש היה אחראי על מחלקת התעמולה במחוז וורשה. יש הטוענים כי היה סוכן נאצי בעצמו. (2) למשה (מוניק) מרין, (גיסו של גנצווייך) שהיה יו"ר היודנראט המרכזי בזגלמביה.
באמצע שנת 1941 זימן גנצווייך את יושבי ראש וועדי הבתים באזור הגטו לאספה, על מנת להתוות קווים למדיניותו. וכך תיאר אחד ממשתתפי האספה: "גנצווייך הזמין יושבי ראש וועדי בתים. באו כ-120 איש. בין הנוכחים הורגש אי שקט. גנצווייך פתח את הכנס בפולנית, עבר ליידיש והציג את הבעיות. הוא היה מתבל את דבריו באמרות עממיות בעברית. הפתעה נעימה. הוא מציע הקמת ארגון כללי של וועדי בתים ברחוב לשנו ובאזור הסמוך במטרה להעלות את רמתה הכללית של השכונה מבחינת חיצוניות תברואתית ולהקלת מצבם של חסרי קורת גג. הארגון הכללי יושיט עזרה לוועדי בתים הזקוקים לכך".
בשל פעילותו הרבה, נוצרה סביבו הילה של גואל ומושיע ועסקן ציבורי, שקשריו עם הגרמנים משרתים מטרות חשובות כדי להטיב עם האוכלוסייה היהודית.
מעט מאוד אנשי ציבור הזדהו איתו ועם פעולותיו ביניהם: עורך העיתון "היינט" - לייזרוביץ, יהודה ווארשאוויאק - סופר יהודי-עברי, בני משפחת החזן המפורסם סירוטה וד"ר לייבונר.
הקמת ״ה-13״.
בדצמבר 1940 ייסד גנצווייך את "המשרד למלחמה בנשך ובספסרות" שפעל בגטו ורשה למורת רוחו של היודנראט. מטרת הקמתו באה להסדיר ולאכוף מסחר הוגן בגטו, אבל למעשה היו חבריו סוכנים סמויים של סוכנות המודיעין של המפלגה הנאצית (SD). חברי הארגון זכו להטבות מפליגות מצד הגרמנים על שיתוף הפעולה, כל עוד נזקקו להם. אחת ההטבות הייתה החזקת כרטיסי אספקה מיוחדים שבעזרתם השיגו לחם ומוצרים אחרים תוך כדי סחיטה.
בתקופה מסוימת הצטרפו לגנצווייך שני פליטים מלודז׳ - מוריק קון (Moryc Kohn) וזליג הלר (Zelig Heller), שהיו להם קשרים מפוקפקים עם הגרמנים, אולם לאחר זמן מה הם פרשו מהארגון וקיבלו אישור להפעיל בגטו קרונות רתומים לסוסים ככלי תחבורה רשמי נוסף. השניים הללו נרצחו על ידי הגרמנים באוגוסט 1942. בנוסף הצטרפו לגנצווייך ד"ר הרברט סטהרר (Dr Herbert Stahrer) מגדנסק, המזכיר והמועצה המשפטית שלו וכן דוד שטרנפלד (Dawid Sternfeld), יליד לודז'.
לארגון היה כוח משטרה ומדי השוטרים חברי הארגון, היו דומים למדיהם של אנשי המשטרה היהודית, ושונים במספר הבדלים קטנים: הפס הכחול מסביב לכובע, הוחלף בפס ירוק (ומכאן השם "השוטרים הירוקים"), על הזרוע ענדו סרט שעליו שמו המלא של הארגון. בנוסף, על כובעם של הקצינים הוצמדה דרגה בצורה של כוכבים בצבע זהב, ועל כובעם של השוטרים הפשוטים, הכוכבים היו בצבע כסף, בניגוד לסימון הדרגות של שוטרי ה-OD שלהם היו עיגולי מתכת. כל השוטרים לבשו מעיל עור ארוך ונעלו מגפי קצינים. זאת ועוד, היו לארגון תובע ובית דין משל עצמו.
תנאי הקבלה לארגון היו תשלום של כמה אלפי זלוטי, וכשגנצווייך היה זקוק לכסף, הוא דאג לגייס חברים נוספים לארגון מדי יום, והגיוס הזה שהביא להרחבת הארגון הביא להגדלת הסכום שהיה זקוק לו. לפיכך, התקבלו לארגון גורמים שהגיעו מעולם הפשע הואיל ולא נערך כל סינון לקבלה. הכסף נועד לשחד את הגרמנים מפני איום על פירוקו של הארגון.
בשל הצטרפותם של גורמים מעולם הפשע לארגון, רוב האוכלוסייה בגטו חשדה בחבריו ופחדה מהם. היו שכינו את חבריו ״הגסטפו היהודי״.
פעילות הארגון: ינואר - אוגוסט 1941.