במרכז העלילה כמה צעירים ממוסקבה שנמלטים מבעיותיהם האישיות למנזר נידח שנמצא ליד הכפר טופי שבחבל ארכנגלסק בצפון רוסיה. חמשת הצעירים הם המומחה לטכנולוגיית מידע הגוסס מסרטן, דניס, עיתונאי פרו-ממשלתי לשעבר מקסים, ניצולת ניסיון התאבדות קטיה, אליה הצ'צ'נית (המסתתרת מהחתן שלה) וסוניה, ילדה ממשפחה פרבוסלבית דתית. עם הגעתם, הגיבורים מגלים שהמנזר נטוש, המקומיים מתנהגים בצורה מוזרה ביותר ואז אחד הבחורים נעלם. לאחר שהחליטו להישאר בכפר, הם מתחילים בחיפושיהם ויותר ויותר צוללים אל עולם הביצות, מלא הסודות.
הפקה.
את התסריט לסדרה כתב דמיטרי גלוכובסקי, שבעמוד האינסטגרם שלו תיאר את טופי כ"מותחן מסע רע ומטורף". לדברי גלוכובסקי, עשר שנים חלפו מרגע שעלה רעיון הסדרה ועד ליציאתה, חמש מהן הכותב חיפש פלטפורמה מתאימה ומפיקים.
הסדרה צולמה בבלארוס באתר הצילומים של אולפן Belarusfilm ליד הכפר קמנקה, במחוז סמולביצ'י, שבפרברי מינסק. הגיבורים עוברים את הכפר מודיוגה שבחבל ארכנגלסק, אך הכפר טופי אינו נמצא על מפת רוסיה וזהו מקום מומצא. הסדרה הועלתה לצפייה דיגיטלית ב-28 בינואר 2021. הסדרה הפכה לאחת הסדרות המצופות של השנה.
קרב פנגהו
איי פנגחו
זדנק הר'יב
דיאו וונה
דיאו וונה (ביוונית: Δύο Βουνά; פירושו "שני הרים") הוא כפר על הר אויטה בפתיוטיס, יוון. מאז רפורמת השלטון המקומי בשנת 2011 היא חלק מנפת לאמיה, ומהרשות המוניצפלית גורגופוטמוס.
האוכלוסייה בכפר מנתה 79 אנשים במפקד 2011.
בכפר נולד , מנהיג צבאי במלחמת העצמאות היוונית .
פרס אופיר על הישגים מקצועיים בקולנוע
פרס אופיר על הישגים מקצועיים בקולנוע הוא פרס אופיר הניתן אחת לשנה (או לעיתים אחת לכמה שנים) על הישגים בולטים בקולנוע. בדומה לפרס על מפעל החיים (ובשונה לרוב הקטגוריות), ההודעה על הזוכה בפרס ניתנת טרם הטקס ולא במהלכו.
שיח' באדר
מריה בוצ'קאריובה
מריה לאונטייבנה בוצ'קאריובה (ברוסית: Мария Леонтьевна Бочкарёва; יולי 1889 – 16 במאי 1920) הייתה חיילת רוסייה, שלחמה במלחמת העולם הראשונה והקימה את גדוד הנשים של צבא רוסיה. היא הייתה האיש הראשונה ברוסיה לפקד על יחידה צבאית.
ראשית חיים.
מריה נולדה כמריה פרולקובה למשפחת איכרים בניקולסקו ביולי 1889. אביה היה סמל בצבא האימפריה הרוסית שלחם במלחמת רוסיה-טורקיה. היא עזבה את הבית בגיל שש-עשרה להתחתן עם אפאנסיי בוצ'קאריוב. הם עברו לעיר טומסק שבסיביר, שם עבדו כפועלים. בעלה התעלל בה וגרם לה לעזוב אותו. היא מצאה עבודה כמשרתת אצל מעסיקים שאילצו אותה לעבוד בבית הבושת שלהם. הם העבירו אותה לעיר שרטנסק ושם החלה מריה מערכת יחסים עם גבר יהודי מקומי בשם יעקב (או יענקל) בוק. היא ובוק פתחו איטליז, אך במאי 1912 נעצר בוק בגין עבירות גניבה ונשלח לעבודות כפייה ביאקוצק. בוצ'קאריובה הלכה אחריו לגלות, בעיקר ברגל, שם הקימו בני הזוג איטליז נוסף. בוק נתפס שוב בגניבה ונשלח לכפר אמגה בשנת 1913. שוב בוצ'קאריובה הלכה אחריו. אך בוק החל לשתות בכבדות ונעשה פוגעני.
קריירה צבאית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, עזבה בוצ'קאריובה את בוק וחזרה לטומסק. בנובמבר היא נדחתה על ידי גדוד המילואים 25 של טומסק בצבא הרוסי הקיסרי. המפקד הציע לה לנסות במקום זאת להצטרף לצלב האדום. היא הצטרפה לצבא באמצעות הבטחה לאישורו האישי של הצאר ניקולאי השני. לאחר הכשרה של שלושה חודשים, החלה בתפקיד קדמי בשורות הקורפוס החמישי, גדוד 28, שהוצב בפולאצק. היא זכתה לעיטור על שהצילה 50 חיילים פצועים בשטח.
לאחר שנפצעה בזרועה וברגלה, בוצ'קאריובה עבדה כאחות רפואית עד שחזרה לחזית בדרגת רב"ט והייתה אחראית על אחד עשר גברים. היא סבלה מפציעה נוספת שהותירה אותה משותקת במשך ארבעה חודשים. לאחר שהחלימה, חזרה לחזית כקצינת משנה המספקת אספקה למחלקה בת 70 גברים. אנשי הגדוד התייחסו אליה בלעג או הטרידו אותה מינית עד שהוכיחה אומץ בקרב. בסופו של דבר, היא הייתה מותשת מפציעותיה הגופניות ואיבדה עניין בתפקידה הצבאי. היא שוחררה באביב 1917.
לאחר פרישת הצאר בתחילת 1917 עקב מהפכת פברואר, היא הציעה למיכאיל רודזיאנקו להקים יחידת לחימה נשית, שלטענתה תתקן את בעיית המורל של הצבא. היא האמינה שזה יבייש את הגברים לתמוך שוב במאמץ המלחמתי. לאחר שהסכימה להוביל את היחידה, הצעתה אושרה על ידי מפקד הצבא הראשי ברוסילוב והיא פנתה לשר המלחמה אלכסנדר קרנסקי. אף על פי שגיוס נשים נגד את תקנות הצבא, גדוד הנשים קיבל פיצוי מיוחד והיה לגדוד הנשים הראשון שהתארגן ברוסיה. גדוד הנשים הרוסי הראשון של בוצ'קאריובה משך בתחילה כ-2,000 נשים מתנדבות, אך המשמעת הקפדנית של המפקדת הותירה ביחידה 300 מגויסות בלבד.
את האימונים המואצים של הגדוד הובילו 25 מדריכים גברים מגדוד וולונסקי של המחוז הצבאי פטרוגרד. הגדוד התברך על ידי הכנסייה בקתדרלת איסק הקדוש ב-25 ביוני 1917. לאחר חודש של אימונים, בוצ'קאריובה ויחידתה נקשרו לחיל הסיבירי הראשון ונשלחו לחזית המערב הרוסית להשתתף במתקפת קרנסקי, שם קודמה בוצ'קאריובה לדרגת סגן. היחידה הייתה מעורבת בקרב אחד גדול - ליד העיירה סמרגון. בוצ'קאריובה עצמה נפצעה בקרב ונשלחה חזרה לפטרוגרד כדי להחלים.
היא הייתה מעורבת רק בשוליים ביצירת יחידות לחימה אחרות של נשים שהוקמו ברוסיה באביב ובקיץ 1917. היחידה שלה הייתה בחזית בזמן מהפכת אוקטובר ולא השתתפה בהגנה על ארמון החורף - יחידת נשים אחרת עשתה זאת, גדוד הנשים הראשון של פטרוגרד. יחידתה של בוצ'קאריובה התפרקה לאחר שהתמודדה עם עוינות גוברת מצד הכוחות הגברים שנותרו בחזית. בוצ'קאריובה חזרה לפטרוגרד ושם עוכבה לזמן קצר על ידי הבולשביקים. היא הבטיחה אישור להצטרף למשפחתה בטומסק אך חזרה לפטרוגרד שוב בתחילת 1918. לטענתה, קיבלה אז מברק שביקש ממנה להעביר מסר לגנרל לאוור קורנילוב, שפיקד על הצבא הלבן בקווקז. לאחר שעזבה את מטה קורנילוב היא נעצרה שוב על ידי הבולשביקים ולאחר שנודע להם על הקשר שלה עם הלבנים, אמורה הייתה להיות מוצאת להורג. ברם היא חולצה על ידי חייל ששירת עמה בצבא הקיסרי בשנת 1915 ושכנע את הבולשביקים לשחררה. היא קיבלה דרכון חיצוני והתאפשר לה לצאת מהארץ. אחר כך עשתה בוצ'קאריובה את דרכה לוולדיווסטוק במזרח, שם עזבה לארצות הברית בספינת הקיטור "שרידן" באפריל 1918.
ארצות הברית ובריטניה.
בחסות פלורנס הרימן, שמימנה את נסיעותיה בוצ'קאריובה הגיעה לסן פרנסיסקו ועשתה את דרכה לניו יורק ולוושינגטון די. סי.. היא קיבלה פגישה עם הנשיא וודרו וילסון ב-10 ביולי 1918, במהלכה התחננה בפני הנשיא להתערב בנעשה ברוסיה. וילסון ככל הנראה התרגש כל כך מפנייתה הנרגשת שהוא הגיב עם דמעות בעיניו והבטיח לעשות ככל יכולתו.
בעת שהותה בניו יורק, הכתיבה את זיכרונותיה, בספר בשם ישקה: חיי כאיכרה, בגלות וכחיילת, לעיתונאי רוסי בשם אייזיק דון לוין. לאחר שעזבה את ארצות הברית היא נסעה לבריטניה שם התקבלה אצל המלך ג'ורג' החמישי. משרד המלחמה הבריטי העניק לה 500 רובל מימון כדי לחזור לרוסיה.
חזרה לרוסיה והוצאה להורג.
בוצ'קאריובה הגיעה לארכנגלסק באוגוסט 1918 וניסתה לארגן יחידה אחרת, אך נכשלה.
באפריל 1919 היא חזרה לטומסק וניסתה להקים מחלקה רפואית לנשים בפיקוד אדמירל התנועה הלבנה אלכסנדר קולצ'ק, אך לפני שהספיקה להשלים משימה זו היא נתפסה מחדש על ידי הבולשביקים. היא נשלחה לקרסנויארסק שם נחקרה במשך ארבעה חודשים. בסופו של דבר היא נידונה למוות והוצאה להורג כ"אויבת הפועלים" ונורתה למוות על ידי סוכני הצ'קה ב-16 במאי 1920.
מורשת.
מריה בוצ'קאריובה הפכה לדמות אגדית בתרבות הרוסית, רק לאחר התפרקות ברית המועצות והייתה אחת מגיבורות הסרט הרוסי הגדוד, בבימויו של דמיטריי משקייב והופץ לבתי הקולנוע בפברואר 2015.
בשנת 2018 הניו יורק טיימס פרסם אודותיה הספד מאוחר.
הגדוד (סרט)
הגדוד (ברוסית: Батальонъ) הוא סרט עלילתי באורך מלא, המוקדש לגדודי המוות הנשיים שנוצרו בשורות צבא האימפריה הרוסית במהלך מלחמת העולם הראשונה. הסרט יצא לאקרנים ברוסיה ב-20 בפברואר 2015 ומתמקד בעלילותיה של מריה בוצ'קאריובה.
עלילה.
אביב 1917. מהפכת פברואר שינתה את חייה של רוסיה ואת מהלך המלחמה הגדולה. הצאר הריבון כבר ויתר על כס המלוכה. בתעלות, שם העימות עם הגרמנים נמשך יותר משנה, הבולשביקים מנהלים את התעמולה שלהם בכל הכוח ובעיקר הם קוראים לשלום עם האויב. הקצינים הרוסים כמעט אינם יכולים להחליט דבר ללא אישור של ועדות החיילים. הצבא נמצא על סף ריקבון סופי. על פי הוראת הממשלה הזמנית, לצורך העלאת המורל, נוצר גדוד מוות נשי בפיקודה של מריה בוצ'קאריובה. תחתיה, גדוד המוות מהווה דוגמה לאומץ לב, אומץ ורוגע, מעלה את רוח החיילים ומוכיח כי כל אחת מגיבורות הנשים המשרתות בו ראויה לתואר חיילת צבא רוסיה.
הפקה.
פיתוח.
הרעיון עלה במהלך צילומי הסרט "מצודת ברסט". המפיק איגור אוגולניקוב, שהתעניין בתולדות המלחמה הפטריוטית הגדולה, החליט להראות את גורלן של נשות חיל המצב של ברסט שנשלחו לשבי. אך בהמשך ננטש רעיון זה, אך הוא הפך לעלילה העוסקת בכוחן של הנשים במהלך מלחמת העולם הראשונה ששירתו בגדוד המוות הנשי של מריה בוצ'קאריובה.
צילומים.
הסרט צולם במחוז פסקוב (בייחוד באזור הכפר בוגרובו וכביש לסקובסקוי) בסתיו 2013 ועברו לסנקט פטרבורג באביב 2014.
מסגד אל-עומרי
הגלולה האדומה והגלולה הכחולה