האנט נולד בבלמונט, סאטון (אז במחוז סארי סמוך ללונדון) כבן השני במשפחה בת חמישה ילדים. בנערותו הוא עסק בספורט כקריקט, כדורגל וטניס. הוא החל לעסוק במרוצי מכוניות בגיל 18, במרוצי מיני מיינור. ב-1968 הוא החל להתחרות במרוצי פורמולה פורד ושנה אחר כך השיג מימון להשתתפות במרוצי פורמולה 3. הוא זכה לכמה ניצחונות וסיים במיקומים גבוהים. במרוץ ב-1970 הוא נקלע לתאונה שבעקבותיה הוא יצא מרכבו ודחף את הנהג האחר שהיה מעורב. הוא נענש, אך לאחר מכן זוכה בעוד הנהג האחר הושעה למשך שנה.
ב-1972 הוא החל להתחרות כחלק מקבוצת המפעל של מארץ', אך פוטר באמצע העונה. הוא הצטרף לקבוצת הסקת' שהתחרתה בפורמולה 2, אך לאחר תחילת עונת 1973 החליטה הקבוצה לעבור להתחרות בפורמולה 1. המכונית שפותחה בקבוצה התבססה על שלדת מכוניות מארץ'. אף שהקבוצות הוותיקות זלזלו בכוחה של קבוצת הסקת', האנט הצליח בדרך כלל להשיג תוצאות טובות יותר מנהגי קבוצת המפעל של מארץ'. בגרנד פרי ההולנדי הוא עלה לראשונה אל הפודיום, במקום השלישי, ובמרוץ האחרון של העונה בארצות הברית הוא סיים שני. בתום העונה הוא דורג במקום השמיני.
במהלך עונת 1974 החלה קבוצת הסקת' להתחרות עם מכונית מייצור עצמי. רבים מהמרוצים של האנט הסתיימו בפרישה מוקדמת, והוא לא הצליח לשחזר את הסיום במקום השני מהעונה הקודמת. עם זאת, הוא סיים שלושה מרוצים במקום השלישי ואף ניצח במרוץ באנגליה שלא נכלל בניקוד של העונה. בעונת 1975 השתפרו הישגיו והוא זכה לניצחון ראשון בגרנד פרי ההולנדי. הוא זינק למרוץ מהמקום השלישי וסיים אותו בניצחון של שנייה בודדת על מוביל האליפות ניקי לאודה, שנהג בקבוצת פרארי. בשלושה מרוצים אחרים הוא סיים במקום השני ובתום העונה הוא דורג במקום הרביעי.
עונת האליפות.
לקראת עונת 1976 נאלץ האנט לחפש קבוצה אחרת עקב קשיי המימון של הסקת'. עזיבתו של אמרסון פיטיפלדי להקמת קבוצה משלו, סללה את דרכו של האנט לקבוצת מקלארן תמורת חוזה של 200 אלף דולר לשנה. את המרוץ הראשון בעונה, בברזיל, החל האנט מהפול פוזישן, אך תקלה במנגנון המצערת הובילה להתרסקותו. האנט סבל מאמינות לקויה של המכונית גם בהמשך העונה, בעוד שניקי לאודה, אלוף העולם במכונית הפרארי, זכה בארבעה מששת המרוצים הראשונים של העונה. גם במרוץ השני זינק האנט מהעמדה הבכירה וסיים שני. לאחר תאונה במרוץ בארצות הברית, הוא זינק מהפול פוזישן במרוץ הרביעי בספרד, וזכה בניצחונו הראשון בעונה. בסיום המרוץ נפסל ניצחונו של האנט עקב רוחב מכונית החורג מן התקנות. הקבוצה ערערה בטענה שמדובר בהתרחבות של הצמיגים. הערעור התקבל כעבור חודשיים והניצחון הושב להאנט.
בשני המרוצים הבאים פרש האנט עקב תקלות ויתרונו של לאודה עמד על פער של 33 נקודות מהמקום השני, בעוד האנט דורג במקום השישי בלבד, בטרם התקבל ערעורו. האנט שב לנצח במרוץ בצרפת. הזינוק למרוץ הבא בבריטניה החל במאבק צמוד בין לאודה לבן קבוצתו השווייצרי קליי רגצוני. נגיעה של מכוניותיהם הובילה להתנגשות של האנט ברגצוני. המרוץ הופסק ובהזנקה מחדש הופיעו האנט ורגצוני באופן חריג עם המכוניות החלופיות. האנט זכה במרוץ לעיני הקהל הביתי ולאודה סיים שני. אף שרגצוני, נהג פרארי בעצמו, זינק במכונית חלופית, ערערה פרארי על חוקיות המקרה וזכתה לפסילת הנהגים במכוניות החלופיות. עקב כך נפסל ניצחונו של האנט ולאודה זכה במקום הראשון.
במרוץ בגרמניה ניצח האנט, בעוד לאודה נפגע בתאונה שמנעה את השתתפותו בשני מרוצים נוספים. האנט ניצל זאת לניצחון במירוץ נוסף, אך עם שובו של לאודה במרוץ באיטליה, סבל האנט מתאונה לאחר שזינק מהמקום האחרון עקב ערעור על שימוש בדלק שאינו עומד בתקנות. ניצחונות בשני המרוצים הבאים, בקנדה ובארצות הברית, הובילו את האנט ולאודה להתמודדות צמודה על האליפות, שהכרעתה נדחתה למרוץ האחרון ביפן. לקראת המרוץ פיגר האנט בשלוש נקודות אחרי לאודה, והיה צריך לסיים לפחות במקום השלישי, כדי לשמר סיכוי לזכייה באליפות. המרוץ התנהל במזג אוויר גשום שהקשה על לאודה, שעדיין סבל מפציעה שהובילה לפרישתו. האנט הוביל ברוב שלבי המרוץ, אך לקראת סופו סבל מתקר. הוא הצליח לחזור לרחבת הטיפולים ולסיים במקום השלישי שזיכו אותו בדיוק בארבע הנקודות שנדרשו לו כדי לעבור את לאודה.
המשך קריירת המרוצים.
עונת 1977 לא החלה היטב עבור האנט. מכונית המקלארן סבלה מבעיית אמינות בתחילת העונה והוא נאלץ לפרוש כבר במרוץ הראשון. שבע פרישות נוספות במהלך העונה, ביטלו על אפשרות לשמור על תואר אלוף העולם, אך במחצית השנייה של העונה הוא זכה לשלושה ניצחונות, בבריטניה, בארצות הברית ובמרוץ האחרון בעונה, ביפן. הוא סיים את העונה במקום החמישי.
בעונת 1978 הוא סבל מנחיתות משמעותית של מכונית המקלארן בהשוואה ללוטוס. לוטוס יישמו במכוניותיהם כנפיים אווירודינמיות שהגבירו את ההצמדה לקרקע באופן יעיל יותר שהקנה יתרון אחיזה לצמיגים בסיבובים. חוסר התחרותיות ובנוסף פרישות מרובות ממרוצים, הובילו את האנט לסיים את העונה במקום ה-13 בלבד כשהוא מצליח להגיע לפודיום רק בצרפת.
בעונת 1979 עבר האנט לקבוצת וולף רייסינג אך המשיך לסבול מחוסר תחרותיות. לאחר כישלון במרוץ במונקו, הוא הודיע על פרישה מפורמולה 1 באופן מיידי, אף שנותרו עוד שמונה מרוצים לעונה.
לאחר הפרישה.
לאחר פרישתו השתתף האנט כפרשן בשידורי הפורמולה 1 של ה-BBC. הוא נודע בסגנונו הלא-רשמי והעוקצני. הוא נהג לבקר בצורה חריפה כמה מהנהגים שלדעתו לא התאמצו דיו. השידורים עם עמיתיו לשידור התאפיינו לעיתים במאבק על זמן מסך, כשמספר פעמים הוא לא נמנע מלחטוף את המיקרופון באופן ממשי כדי להביע את דעתו.
האנט המשיך להשתתף בשידורי הטלוויזיה כ-13 שנה עד למותו ב-1993 בגיל 45. הוא מת מהתקף לב בביתו בווימבלדון.
ב-2013 הופיעה דמותו של האנט בסרט Rush המתאר את היריבות בינו לבין ניקי לאודה.
הנריק מנדלבאום
הנריק מנדלבאום (15 בדצמבר 1922, אולקוש פולין - 17 ביוני 2008, ביטום, פולין) היה ניצול שואה, ששרד או ברח מכמה ממרכזי התופת הגדולים ביותר בשואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא הפיץ את סיפורו, בעיקר בקרב הגרמנים והפולנים, במטרה לשמר את זיכרון השואה בקרבם.
קורות חיים.
מנדלבאום נולד ב-1922 בעיירה אולקוש בדרום פולין, הבן הבכור מתוך ארבעת ילדיה של משפחה יהודית ענייה, שני בנים ושתי בנות. האב, קצב - שוחט במקצועו, פשט רגל ובתור הבן הבכור, היה זה מנדלבאום שיצא לעבודה כבר מגיל צעיר, לפרנס את המשפחה. הוא עבד במחצבה ומבנה גופו החסון, כתוצאה מהעבודה הקשה, היה בין הגורמים שהצילו אותו לאחר מכן מאימי השואה.
ב-1940, כשנה לאחר כיבוש פולין על ידי הנאצים הוגלו כל יהודי העיירה אולקוש, ובהם משפחת מנדלבאום, לגטו קטן סמוך, בשם דברובה גורניצה ("Dąbrowa Górnicza"). לאחר מכן הועברה המשפחה, למעט מנדלבאום עצמו, שהצליח להימלט, לגטו סוסנוביץ. משם, הם, כמו כמעט כל תושבי אולקוש הוסעו על ידי הנאצים לאושוויץ ושם מתו בתאי הגזים, כולם, למעט אחת מאחיותיו של מנדלבאום.
מנדלבאום עצמו הצליח להתחמק בשלב ראשון מהמשלוח לסוסנוביץ, ולהתחבא. הוא נתפש ונשלח לשם רק ב-1943, בגיל 21, ושם חי במשך כשנה כמעט, לסירוגין, בתוך הגטו ובשטח הארי, משמש כאיש קשר בין שני האזורים. הוא נתפש על ידי הנאצים ונשלח לאושוויץ-בירקנאו ב-22 באפריל 1944.
עם הגיעו למחנה הוא שובץ כעובד כפייה בקרמטוריום, "זונדרקומנדו". הוא אולץ לסחוב גופות של אנשים שהומתו בגז ציקלון בי, להסיר מהם תכשיטים ולעקור שיני זהב. בשנת 1944 הקרמטוריום היה קטן מלהכיל את כל הגופות של האסירים שנרצחו, ולכן מנדלבאום ושאר עובדי הכפייה היו צריכים לחפור שני בורות גדולים ולשרוף בהם את הגופות. כדי לייעל את התהליך, היה עליהם לשפוך שומן גוף על הגופות, שומן שנאסף מתחתית הבורות והוטל על ראש ערימת הגופות.
מנדלבאום השתתף במרד האסירים במחנה ב-7 באוקטובר 1944, מרד שדוכא במהירות על ידי אנשי האס אס. בסיום המרד, 451 אסירים נורו או נתלו למוות. היה זה המרד השלישי במחנות ריכוז, לאחר המרד בטרבלינקה (2 באוגוסט 1943) והמרד בסוביבור (14 באוקטובר 1943).
סמוך לפני הגעת הצבא האדום לאושוויץ, בינואר 1945 התכוונו הנאצים לרצוח את כל ה"זונדרקומנדו", כדי לטשטש את הראיות למעשיהם ולהעלים את עדי הראיה. מנדלבאום הצליח שוב להינצל, כשברח מהאגף המבודד של הזונדרקומנדו, אל אחד האגפים ה"רגילים" של המחנה, וכך, במקום להירצח, צורף אל צעדת המוות, שהחלה ב-18 בינואר 1945. גם מכאן הוא הצליח להימלט, לבש בגדים אזרחיים ושהה בחווה בשלזיה, במשך כשלושה שבועות וכך ניצל שוב מהמוות שציפה כמעט לכל משתתפי אותה צעדה שלקראת תום המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
מנדלבאום ואחותו היו שני השורדים היחידים ממשפחתם. מיד עם הכיבוש הרוסי של שלזיה הוא חזר לאושוויץ, והיה מראשוני המתייצבים בפני וועדת החקירה שהקימו הרוסים, כדי להעיד כעד ראייה על התופת שעבר.
מנדלבאום אמר שעל הצעירים לדעת על שאירע במחנה אושוויץ בשנת 1945: "אנשים צריכים לדעת, הם פשוט חייבים לדעת, כמה זמן אנשים היו בתאי הגזים. אנשים צריכים לדעת כמה זמן הם נשרפו בתנורים".
לאחר המלחמה הוא היה קצין במשרד הפוביאט לביטחון פנים (UB) בבדזין בשנים 1945-1948.
הוא המשיך לגור בפולין עד למותו, כאשר מאז תום המלחמה ובמשך עשרות שנים, הוא נוסע שוב ושוב לאושוויץ ולגרמניה, פעמים רבות מאוד, וסובב ברחבי העולם, נושא בכל מקום שהיו מוכנים לשמעו, הרצאות ומארגן סיורים, כדי לספר על חוויותיו ולשמר את זכר השואה. הוא הירבה בעיקר להרצות בפני הדורות הצעירים, הינחה סיורים מודרכים באושוויץ וסיפר על נסיונותיו האישיים.