בהגדרה מתמטית רשת עולם קטן מוגדרת כרשת בה המרחק (L) בין שני צמתים שנבחרו באופן אקראי (המרחק בין הצמתים בכמות צעדים) גדל באופן פרופורציונלי כלוגריתם של מספר הצמתים ברשת (N) ומתקבל:
formula_1
בהקשר של רשת חברתית, רשת עולם קטן מייצרת תופעה של עולם קטן בה זרים מקושרים באמצעות מכרים משותפים, נושא שזוכה להתייחסות מחקרית בעבר ואף הוגדר על ידי סטנלי מילגרם בשש דרגות של הפרדה.
כמו כן רשת עולם קטן נוטה להכיל תתי רשתות המכילות קשרים כמעט עם כל הצמתים שבהן. מבנה זה נגזר ממאפיין של רשתות עולם קטן שהוא מקדם התקבצות גבוה. בנוסף רוב זוגות הצמתים בתת-הרשת יהיו מקושרים באמצעות דרך קצרה אחת לפחות, מאפיין הנובע מההגדרה שהחציון של הדרכים הקצרות יהיה קצר בעצמו.
לרוב ברשת עולם קטן ישנה רוויה של מרכזיות- צמתים ברשת בעלות מספר קשרים רב. המרכזיות הללו משרתות כקשר משותף המתווך כדי ליצור את הדרך הקצרה ביותר בין קצוות ברשת.
כתוצאה מתופעת המרכזיות ותתי הרשתות נוצרת חולשה מערכתית מסוימת ברשתות הללו שכאשר ישנה פגיעה או הסרה של אחת מהמרכזיות הללו נוצרת פגיעה משמעותית יותר ברשת מאשר הסרה אקראית של קשר מרשת אקראית שאיננה מאופיינת כרשת עולם קטן.
דוגמאות לרשתות שאינן רשת עולם קטן.
התיאוריה המפורסמת של "שש דרגות של הפרדה" בין אנשים מניחה בשתיקה שתחום השיח הוא קבוצת האנשים החיים בכל זמן נתון. מספר דרגות ההפרדה בין אלברט איינשטיין ואלכסנדר מוקדון גדול כמעט בוודאות מ-30 ולרשת הזו אין את המאפיינים של רשת עולם קטן. דוגמה נוספת תהיה רשת "הלכת לבית הספר עם": אם שני אנשים למדו באותה מכללה עשר שנים זה מזה, אין זה סביר שיש להם מכרים משותפים בקרב ציבור הסטודנטים.
באופן דומה, מספר תחנות הממסר שדרכן חייבת לעבור הודעה לא תמיד היה קטן. בימים שבהם ההודעה עברה ביד או רכוב על סוס, מספר הפעמים שמכתב החליף ידיים בין מקורו ליעד היה גדול בהרבה ממה שהוא היום. מספר הפעמים שהודעה החליפה ידיים בימי הטלגרף החזותי (בערך 1800–1850) נקבע על ידי הדרישה ששתי תחנות יחוברו בקו ראייה.
ארגון שחקני הכדורסל בישראל
ארגון שחקני הכדורסל בישראל הוא ארגון העוסק בזכויותיהם של שחקני הכדורסל הישראלים בישראל. הארגון הוא חלק מההסתדרות הכללית. נכון לשנת 2013, רשומים בארגון כ-400 שחקנים ושחקניות.
הארגון נוסד כגוף עצמאי בשנת 1989 על ידי הכדורסלן ועורך הדין שמואל זיסמן, לאחר שפרש ממשחק פעיל. זיסמן גם עמד בראש הארגון בשנותיו הראשונות. בשנת 2000 הצטרף לאיגוד שחקן הכדורסל ניר אלון, שעמד בראש הארגון עד שנת 2020. אלון, לצד שחקנים נוספים פעל להכניס את האיגוד אל תוך ההסתדרות הכללית על מנת שיוכל לחתום הסכמים קיבוציים ולהגן על זכויות השחקנים כעובדים. כיום מכהן אלון גם כיו"ר חטיבת הספורט וחטיבת מוסדות חינוך חקלאיים ופנימייתים בהסתדרות המעו"ף.
מטרות הארגון הן שמירה על זכויותיהם של שחקני הכדורסל הישראלים בכל הקשור לתנאים, תקנוני משמעת, שכר, מעבר בין קבוצות, ענישת שחקן, הגנה וייצוג משפטי של שחקני הכדורסל בסכסוכים.
מוטי מוקסיי
יבגני וחטנגוב
יבגני וחטאנגוב
פרדריקה ברמר
פרדריקה ברמר (בשוודית: Fredrika Bremer ; 17 באוגוסט 1801-31 בדצמבר 1865) הייתה סופרת, פמיניסטית ופילנתרופית שוודית. לצד אלין וגנר ברמר נחשבת לאחת מחלוצי הפמיניזם השוודי שהשפיעה רבות על ההתפתחות החברתית בשוודיה, במיוחד בנושאי זכויות האישה ושוויון בין המינים.
ילדות.
פרדריקה נולדה בטורלה (Tourla), שבאזור פיקיס (Piikkiös socken) בפינלנד כבת שנייה להוריה קארל פרדריק ברמר (Karl Fredrik Bremer, 1770–1830), ואשתו בירגיטה שרלוטה הולסטרום (Birgitta Charlotta Hollström, 1777-1855). לברמר היו 6 אחים. ברמר גדלה בעיר הבירה של שוודיה, סטוקהולם, לאחר שמשפחתה עברה אליה 1805 מפינלנד. אביה היה סוכן סחורות מצליח ועשיר מאוד בפינלנד וכשעברו לסטוקהולם קנה דירת פאר במרכז הבירה ובנוסף גם ארמון ישן, אורסטה (Årsta slott), ואחוזת נינס (Nynäs gård), שבה גרו בזמן שיפוץ הארמון הישן.
ברמר ואחיה חונכו בידי אומנות ומורים פרטיים, כפי שהיה מקובל במשפחות אמידות בשוודיה בתקופה זו. אביה היה סמכותי, רציני וחם מזג וכלפי בני משפחתו נהג לעיתים באופן רודני ורגשני. האם הייתה אשת חברה אריסטוקרטית, אך שטחית ונוקשה ודרשה מילדיה משמעת קפדני, השקעה בלימודים ותרגול מערכת הנימוסים המקובלים בחברה. האם הדגישה בפני בנותיה את חשיבות ההכנה לקראת יעודן העיקרי בחיים, מציאת חתן ממעמד גבוה וחיי נישואין ומשפחה. חשיבות שמירה על משקל גוף נמוך, אכילה מעטה, התנהגות נשית ועדינה ועיסוק בתחומי עניין נשיים היו חלק מדרישות אלו של האם כלפי הבנות. הילדים למדו שפות זרות ובגיל 8 ברמר כבר כתבה שירה בצרפתית. ברמר התמרדה כבר בילדות לדרישות הוריה, ונחשבה בעיני הוריה לבעלת "אופי ומזג של אמן" שקשה לרסן. ברמר סירבה לקבל את דברי הוריה והתנהגותה המרדנית הכעיסה את ההורים וכילדה חשה את עצמה לעיתים לא רצויה, ואף מכוערת בעיני אמה. מתוך יומנה עולה הצורך העז של ברמר לזכות באהבת הורייה ובו זמנית ביטוי לרצונה לביטוי עצמי וסקרנות בתחומי עניין שונים כמו טיולי וחקר הטבע, ציור וקריאת ספרים. ניתן להבין מתוך יומנה שתקופת ההתבגרותה הייתה מלווה במשברים אישיים, עצב רב ותסכול יחד עם חיפוש אחר דרכים לבטא את יצירתיותה והרעיונות האידאולוגיים אותם גיבשה, בצל ההורים הסמכותיים והנוקשים ובחברה בלתי סובלנית ומגבילה.
בגרות.
ב-1821, ברמר, בת ה-20, ומשפחתה יצאו ל"נסיעה חינוכית" ברחבי אירופה במטרה לאפשר לילדי המשפחה להעמיק את לימודי השפות והתרבות אירופאית שנחשבו אז לנחוצים לפני כניסתם לחוגי המעמד האריסטוקרטי השוודי. המשפחה ביקרה בגרמניה, צרפת, שווייץ והולנד במשך כשנתיים. בפריז נשארו זמן רב וברמר התרשמה מאוד מפעילויות לרווחה חברתית בעיר ופעילות זו היוותה דוגמה והשראה לעבודתה בעתיד.
עם חזרתם לשוודיה ב-1823 ברמר השתתפה בחיי החברה, כפי שהיה מצופה ממנה, והעבירה את ימיה ברקמה, קריאת שירה, שיחות חולין וביקורי נימוס כמקובל לאישה צעירה במעמדה הממתינה להצעת נישואין. מיומנה ניתן להבין את חוסר הסיפוק והתסכול שלה מהעשייה השטחית והיא החלה לפעול למען האוכלוסיות שבשוליי החברה ומצאה שם את יעודה. ברמר התגוררה רוב זמנה באחוזת המשפחה, אורסטה, ובשל אמונה דתית מתחזקת הקדישה את זמנה לפעילות הצדקה ועזרה לנזקקים וחולים בכפרים שסביב האחוזה.
כתיבה.
ב-1828 ברמר פרסמה את ספריה הראשוניים, סיפורים קצרים, תחת שם בדוי. לאחר מות אביה 1830 ברמר, אז בת 29, החליטה לפתח את כישוריה האמנותיים בציור וכתיבה והחלה את הרומן (טרילוגיה) הראשונה בשמה, "ציורים מתוך חיי היומיום" (Teckningar utur hvardagslifvet). הרומן, שזכה לתשומת לב ופרסום רב, מתאר את חיי משפחת H, שכנראה בחלקן מבוסס על החוויות האישיות של ברמר, והקשרים בין בני משפחתה. ברומן היא מתבוננת מן הצד על חיי המשפחה הפטריארכלית המסורתית ומעבירה ביקורת נוקבת ובכך חושפת את היחסים הבעייתיים של עצמה בעיקר עם אביה.
במשך תקופות ארוכות היא התארחה אצל הברונית סטינה סומרהיים (Stina Sommerheim) באחוזתה טומב (Tomb) שבנורווגיה. סומרהיים עודדה ותמכה בכתיבתה ואף הפכה לחברת נפש של ברמר, ובאחוזתה היא כתבה ב-1837 את אחת מיצירותיה הגדולות, "השכנים" (Grannarna). בספרה "הבית" (Hemmet) שיצא לאור 1839 היא טוענת לחשיבות "אחוות אחיות", במיוחד זו שבין נשים לא נשואות. נושאים כמו יחסים בין בנות לבין אביהן, משמעות חיי האישה בתוך משפחה ונישואין חוזרים ברוב יצירותיה מתקופה זו. ברמר מעלה בטקסטים שלה את נושא "שוק הנישואין" שבו אידיאל האישה היפה, המושכת אבל השטחית מוערך, לעומת אישה שלא התברכה ביופי חיצוני שסיכוייה להינשא נמוכים. ברמר חלמה על "המשפחה החדשה" שבה מעמד האישה שווה לזה של הגבר, ולאישה היכולת, הזכות והחובה לפתח את אישיותה וכישוריה באופן עצמאי ולפעול ולהשפיע בספרה הציבורית.
בכתיבתה ברמר הושפעה מסופרים ופילוסופים כמו ג'רמי בנת'ם, פרידריך שילר, יוהאן גוטפריד הרדר וגתה. בשנות ה-40 של המאה ה-19 ברמר נחשבה לסופרת חשובה ומשפיעה בחברה השוודית וספרייה זכרו לפרסום והתייחסות רבה ואף תורגמו לשפות רבות ונמכרו בכל אירופה. האקדמיה השוודית העניקה לברמר פרס זהב 1931 על הספר "ציורים מתוך חיי היומיום".
הרומן "הרטה, סיפור מתוך הנפש" (Hertha, eller en själs historia) שברמר כתבה 1856, נחשב לרומן ריאליסטי הראשון שנכתב בשוודיה ועוסק בשחרור האישה עם מסר פמיניסטי מובהק. ברמר סיכנה את הפופולריות שהיא רכשה כסופרת עם הוצאת הספר והיא אכן זכתה לביקורת נוקבת, במיוחד מחוגי השמרנים והבורגנים בשוודיה. בספר היא תיארה את חיי האישה המוגבלים ואת חוסר הבחירה החופשית והעצמאית, כפי שברמר בעצמה חוותה אותם. היא התקוממה נגד שליטת האב על בנותיו הרווקות ועל חוסר העצמאות של נשים ודיברה בעד זכותן להגשמה עצמית ולהשכלה גבוהה. ספרה עוררה סערה ודיון בציבור השוודי, בשוודית אף זכה לשם "שיח הרטה". הספר והשיח סביבו נחשב לאחד הגורמים המשפעים שהובילו להחלטת הממשלה בשנת 1858 להעניק לנשים רווקות את הזכות החוקית להיחשב בוגרות מגיל 25 (לנשים נשואות ניתנה זכות זו בחוקה רק ב-1921). הדיון סביב זכותה של האישה להשכלה גבוהה הוביל, כנראה בזכות תרומתה של ברמר, להקמת הסמינר הראשון למורות בשוודיה 1861 (Högre lärarinneseminariet). הספר הווה מעין מניפסט לכוח האישה בשוודיה והשאיל את שמו לעיתון של ארגון הפמיניסטי השוודי, "הרטה" (Hertha).
קשרים אישיים.