המשולש הוורוד שימש לסימון הומוסקסואלים בלבד, משום שלסביות לא נכללו תחת סעיף 175. עם זאת, נשים שהואשמו ב"התנהגות אנטי-חברתית" (בגרמנית: "arbeitsscheu" או "asozial") שכללה פמיניזם, זנות או חוסר התאמה לאידיאל האישה הנאצי שהציג אישה מבשלת, עובדת במטבח, מגדלת ילדים, פסיבית וכדומה, נכלאו וסומנו בטלאי משולש שחור. אין הוכחות ברורות כי לסביות שנכלאו אכן סומנו במשולש השחור, אך ההנחה היא שחוסר ההתאמה לאידיאל הוא שזיכה אותן בטלאי זה. כיום, נשים לסביות מנכסות מחדש את המשולש השחור כשם שגברים הומוסקסואלים ניכסו את המשולש הורוד.
דגל הגאווה וצבעי הגאווה.
"דגל שמונת הפסים המקורי שעוצב על ידי גילברט בייקר ב-1978"
"גרסת 7 הפסים - הוורוד הוסר בגלל חוסר בצבע לבן (1978–1979)"
"גרסת 6 הפסים, הנפוצה מאז 1979 - הפס הטורקיז הוסר כדי ליצור סימטריה שתמנע מאחד הפסים להיות מוסתר על ידי העמוד כאשר הדגל נתלה אנכית"
דגל הגאווה עוצב בשנת 1978 על ידי גילברט בייקר לרגל חגיגות ה-Gay Freedom בסן פרנסיסקו. הדגל מורכב מפסים בצבעי הקשת, מאדום ועד סגול, ומתאר את השונות והמגוון בקהילת הלהט"ב. הדגל המקורי הכיל 8 צבעים, כאשר כל אחד מהצבעים מסמל משמעות אחרת:
הדגל עבר מספר שינויים בשנים הראשונות מאז עיצובו, והוסרו ממנו הפס הוורוד והפס הטורקיז. כיום, יש המוסיפים פס שביעי בצבע שחור על מנת לסמל את ההזדהות עם בני הקהילה שמתו ממחלת האיידס. קיימות גם גרסאות המשלבות דגלי מדינות כגון 50 הכוכבים של דגל ארצות הברית או את דגל ישראל בפינה השמאלית העליונה.
ששת הצבעים מופיעים היום על מחזיקי מפתחות, עגילים, צמידים, שרשראות ומוצרים אחרים, ומסמלים שייכות לקהילת הלהט"ב או הזדהות עם ערכיה ומטרותיה. בנוסף, הדגל משמש כבסיס לדגלים נוספים כגון הדגל של קהילת ה"דובים", הקהילה הביסקסואלית, הקהילה הלסבית והקהילה הפאנסקסואלית.
למדא.
סמל אחד שנותר פופולרי גם כיום הוא האות היוונית למדא. הסמל נבחר לראשונה בשנת 1970 על ידי ברית האקטיביסטים הלהט"בים שנוסד בניו יורק ב-1969. ארגון זה התפצל מהחזית לשחרור להט"ב בסוף שנת 1969, חודשים ספורים לאחר הקמתו בתגובה על מהומות סטונוול. בעוד שהקבוצה לשחרור להט"ב שאפה לעבוד בצמוד לתנועות השחרור של הנשים והשחורים בארצות הברית באותה התקופה, בברית האקטיביסטים הלהט"בים שאפו הפעילים למקד את מאמציהם במאבק של הומואים ולסביות.
מכיוון שנבחר באופן רשמי על ידי הארגון, הפכה הלמדא במהרה לסמל בעזרתו זיהו חברי הקהילה האחד את השני. ההיגיון שמאחורי בחירת הסמל אמר כי האות יכולה בקלות להיות מזוהה עם סמל של בית אחווה, וככזה, הוא לא ימשוך תשומת לב מיותרת אצל הציבור. בסופו של דבר, הוצת מטה הארגון, דבר שגרם לא רק להרס המבנה, אלא גם להשמדתם של כל המסמכים שנאגרו בארגון, שלא התאושש מההצתה. הסמל, לעומת זאת, המשיך למלא תפקיד.
אין כיום מקורות רשמיים המסבירים את הסיבה בגינה נבחרה האות הזאת כסמל לארגון, אך קיימות מספר סברות נפוצות:
למרות שבראשיתו שימש הסמל כמייצג של הומוסקסואלים בלבד, הוא נמצא בשימוש בקרב כלל חברי קהילת הלהט"ב, ואף הוכרז כסמל בינלאומי של הומואים ולסביות בקונגרס הבינלאומי לזכויות להט"ב, שנערך באדינבורו בדצמבר 1974. ארגוני להט"ב שונים ברחבי העולם גוזרים את שמם מהאות, כגון Lambada Legal האמריקאי ו-"Lambada Istanbul" הטורקי.
לאבריס.
הלבריס הוא גרזן קרב דו-ראשי, ששימש כסמל בתרבות המינואית בכרתים (תרבות שנתפסת לעיתים כתרבות מטריארכלית). באגדות מתקופת יוון העתיקה, שימש הלבריס את הלוחמות האמזונות הסקיתיות. הוא גם מתקשר לאלה היוונית דמטר (או קרס, במיתולוגיה הרומית), ולעיתים לאלה היוונית ארטמיס (דיאנה, במיתולוגיה הרומית). הלבריס משמש לרוב לייצוג לסבי או ייצוג של עוצמה פמיניסטית ומופיע באחד מהדגלים שמייצגים את הקהילה הלסבית.
כף היד הסגולה.
בליל כל הקדושים, 31 באוקטובר 1969, הפגינו כ-60 חברים מהחזית לשחרור להט"ב והאגודה לזכויות הפרט מול מערכת העיתון "אקזמינר" בסן פרנסיסקו, במחאה על כתבה נוספת בסדרה של כתבות מבזות אודות להט"בים במועדונים וברים של הקהילה.
ההפגנה השלווה נגד "מדיניות העריכה ההומופובית" של העיתון הפכה במהרה לסוערת, ואותו יום נקרא מאז "יום שישי של כף היד הסגולה" או "יום שישי העקוב-מדם של כף היד הסגולה".
באותה הפגנה שפכו עובדי ה"אקזמינר" חבית של דיו לדפוס מחלון או מגג הבניין.
המפגינים השתמשו בדיו, שצבעו סגול, כדי לשרבט ססמאות ולהטביע סימני כף יד ברחבי העיר במה שנחשב להפגנה הבולטת ביותר של נראות להט"בית עד אותה התקופה.
לדברי לארי ליטלג'ון, שהיה יו"ר האגודה לזכויות הפרט באותה התקופה, מספר כי "הכוחות המיוחדים הגיעו, לא כדי לעצור את העובדים ששפכו את הדיו, אלא כדי לעצור את המפגינים, שהיו הקורבנות. המשטרה יכלה להקיף את בניין המערכת... אך לא, הם הלכו נגד ההומואים... מישהו היה עלול להיפגע לו הדיו היה נכנס לעיניו, אבל השוטרים הסתערו באלות שלופות והפילו אנשים לקרקע. זה היה בלתי יאומן". האלימות המשטרתית כללה נשים שהושלכו לקרקע ומכות שעקרו את שיני חלק מהמפגינים ממקומן.
מספר אקטיביסטים קיבלו השראה משיטת הסחיטה של המאפיה האיטלקית הנקראת "היד השחורה" (La Mano Nera באיטלקית), ולהחתים כפות ידיים סגולות על מנת להזהיר כנגד ניסיונות לתקיפה הומופובית, אך ללא הצלחה. כיום, בטורקיה, ארגון הלהט"ב MorEl Eskişehir LGBTT Oluşumu (""ארגון הלהט"ב כף היד הסגולה של אסקישהיר"") נושא את שמו של הסמל.
סמלי הקהילה הביסקסואלית.
דגל הגאווה הביסקסואלי נחשף לראשונה ב-5 בדצמבר 1998. הוא עוצב על ידי מייקל פייג' על מנת לייצג את הקהילה הביסקסואלית. הדגל הוא מלבני, ומכיל שלושה פסים ביחס של 2:1:2. הפס העליון צבעו מג'נטה, והוא מייצג את המשיכה לאותו המגדר. הפס התחתון צבעו כחול, והוא מייצג את המשיכה למגדר השני. הפס הצר באמצע, צבעו לבנדר ומהווה השילוב בין המג'נטה לכחול, ומייצג את המשיכה לשני המגדרים. סמל נוסף הנפוץ בקהילה הביסקסואלית הוא סמל המשולשים החופפים. מקורו המדויק של הסמל, המכונה לעיתים "biangles" (שילוב בין המילה triangle, משולש, למילה bi, ביסקסואליות), אינו ברור. הסמל מורכב ממשולש ורוד ומשולש כחול החופפים ביניהם, כאשר צבע האזור החופף הוא עירוב של שני הצבעים - לבנדר. המשולש הוורוד מייצג הומוסקסואליות, המשולש הכחול מייצג הטרוסקסואליות, והשילוב ביניהם מייצג את הביסקסואליות. הסבר נוסף הוא שורוד מייצג את המשיכה לנשים, כחול מייצג את המשיכה לגברים והלבנדר מייצג את המשיכה לשניהם.
סמלי הקהילה הטרנסג'נדרית.
הסמלים הטרנסג'נדריים מורכבים לרוב מווריאציה על הסמלים הנפוצים בביולוגיה לסימון זכר ונקבה - עיגול עם חץ המצביע לכיוון ימין ולמעלה (סמלו של כוכב מאדים באסטרולוגיה) לסימון זכר, צלב המצביע למטה (סמלו של כוכב נוגה באסטרולוגיה) לסימון נקבה, ושילוב של צלב וחץ המצביעים לכיוון שמאל ולמעלה המייצג את השילוב בין המגדרים.
סמל טרנסג'נדרי נוסף הוא דגל הגאווה הטרנסג'נדרית שעוצב על ידי מוניקה הלמס, והונף לראשונה במצעד גאווה בפיניקס, באריזונה שבארצות הברית, בשנת 2000. הדגל מייצג את הקהילה הטרנסג'נדרית ומורכב מחמישה פסים אופקיים - שניים בצבע תכלת בקצוות, שניים ורודים בצמוד אליהם, ובאמצע פס לבן. המלס תיארה את משמעות הדגל: "תכלת הוא צבע מסורתי לתינוקות זכרים, ורוד הוא צבע מסורתי לתינוקות נקבות, והלבן באמצע מייצג את מי שנמצא בתהליך המעבר, אלה שמרגישים שיש להם מגדר נייטרלי או שאין להם מגדר כלל ולאינטרסקס. העיצוב מאפשר להניף את הדגל בכל צורה והוא תמיד ישאר נכון. הדבר מסמל אותנו, שמנסים למצוא את הנכון בחיינו".
סמלים טרנסג'נדריים נוספים הם הפרפר (שמייצג מעבר או מטאמורפוזה) וסמל יין-יאנג בצבעי ורוד ותכלת.
הקהילה הטרנסג'נדרית בישראל.
בישראל, משתמשת הקהילה הטרנסג'נדרית בצבע ירוק זוהר מאז שנת 2008. הצבע נבחר בגלל שהוא בולט גם במקומות צבעוניים כמו מצעד הגאווה. השימוש בצבע זה החל בינואר באותה שנה בזמן כנס בנושא טרנסג'נדריות ואינטרסקסואליות שאורגן בידי עמותת היל”ם – “החברה הישראלית להפרעות בתפקוד מיני”, כפעולה להגברת נראות האינטרסקס והפסקת ראייתם בידי הממסד הרפואי כאובייקטים מרוחקים ובעלי הפרעות תפקודיות. במצעד הגאווה בתל אביב באותה שנה אורגן ה"בלוק הטרנסג'נדרי הירוק" במהלכו צועדים במצעדי גאווה פעילות ופעילים טרנסג'נדרים כקבוצה. לאחר אירועים אלו צבע ירוק זוהר הפך להיות מזוהה עם הקהילה הטרנסג'נדרית בישראל.
מנזר סנט אטיין
מנזר סנט אטיין הוא שמו של מתחם נוצרי-קתולי סמוך לשער שכם בירושלים, המנציח את זכרו של המרטיר הראשון סטפנוס הקדוש ("סנט אטיין", בצרפתית: Saint Étienne).
היסטוריה.
התקופה הביזנטית.
מנזר סנט אטיין נבנה בתקופה הביזנטית על ידי יובנליס, הבישוף של ירושלים, במימונה של הקיסרית הביזנטית אאודוקיה. המקום נקרא על שם סטפנוס, המרטיר הראשון בנצרות, שעל פי המסורת הנוצרית נסקל ונהרג על ידי יהודים במקום זה, סמוך לשער שכם עקב ויכוח שפרץ בינו לבין יהודים שטענו כי במילותיו ביזה את בית המקדש ואת תורת ישראל (מעשי השליחים פרק ו', הברית החדשה). למרבית האירוניה, יש הטוענים שזהו אחד מהאתרים, בין אתרים אחרים, שייתכן שאליו הועברו כלי קודש שהיו במקדש, ואשר התגלגלו לפני כן מרומא לקרתגו - ולאחר מכן לקונסטנטינופול, בירת הקיסרות. העברת שרידים קדושים אלה, מתקשרת אולי לנסיעתה של אאודוקיה לירושלים, בין השנים 438–439.