באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1989 זכה ג'אגר בשתי מדליות זהב. אחת במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 22.12 שניות ואחת במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:17.75 דקות.
את שיאו העולמי האחרון במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.81 שניות קבע ג'אגר בשנת 1990 בתחרות הספרינט של ארצות הברית.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991 זכה ג'אגר בשתי מדליות זהב, אחת במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.16 שניות לפני ביונדי (22.26 שניות) ופריגודה (22.62 שניות) והשנייה במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:17.15 דקות לפני גרמניה (3:18.88 דקות) וברית המועצות (3:18.97 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 1991 זכה ג'אגר בשתי מדליות זהב. אחת ב-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.21 שניות ואחת במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי 3:19.22 דקות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) הוא זכה בשתי מדליות, מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:16.74 דקות לפני חבר העמים (3:17.56 דקות) וגרמניה (3:17.90 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.30 שניות אחרי המנצח אלכסנדר פופוב חבר המדינות שקבע שיא אולימפי חדש 21.91 שניות והאלוף האולימפי הקודם ביונדי (22.09 שניות).
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו במאר דל פלאטה, ארגנטינה בשנת 1995 זכה ג'אגר במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ובמדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי.
האפיפיור אורבנוס הרביעי
סמל קמבודיה
סמל קמבודיה או השלט המלכותי של קמבודיה הוא סמל המלוכה הקמבודית. הסמל, שחזר להיות בשימוש עם כינונה מחדש של המלוכה הקמבודית בשנת 1993, מופיע על גבי הנס המלכותי של מלך קמבודיה, נורודום סיהאמוני.
בסמל מופיעות שתי חיות מיתיות: מצד שמאל, גאג'אסימהה, שהיא אריה עם חדק של פיל, ומצד ימין, סינגהה, שהיא אריה. כל אחת מהחיות מחזיקה בחופה מחומשת וביניהן מופיע כתר שקרן אור בוקעת מקצהו העליון. מתחת לכתר ישנם שני גביעים אחד על גבי השני ועליהם מונחת חרב קדושה בצורה אופקית ומעליה גרסה קמרית של האום. בצדי הגביעים מופיעים שני ענפי דפנה. במרכז חלק התחתון של הסמל כתובות שלוש מילים בקמרית. לפי גרסה אחת, המילים הכתובות הן: "מלך ממלכת קמבודיה".
אליאס סוראסקי
אליאס (אליהו) סוראסקי סלומיאנסקי (בספרדית Elías Sourasky Slomiansky; 1899, ביאליסטוק – 30 בינואר 1986, מקסיקו סיטי) היה יהודי ציוני, איש עסקים ונדבן. על שמו נקראים המרכז הרפואי תל אביב והספרייה המרכזית של אוניברסיטת תל אביב.
קורות חיים.
סוראסקי נולד ליעקב ואלקה לבית סלומיאנסקי בכפר סידרה (Sidra) שבמחוז ביאליסטוק שבאימפריה הרוסית (לימים, בפולין), במשפחה מרובת ילדים. האב היה בעל מפעל בדים.
משפחתו היגרה מפולין לבלגיה בשנת 1909. בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלצה המשפחה להגר לאנגליה.
בשנת 1917 השתקע עם אחיו חיים ולאון במקסיקו, שם היה לאיש עסקים וליזם מצליח. הוא ייסד מפעל טקסטיל ועמד בקשר מסחרי עם חברת הרכבות ועם סוללי כבישים. בהמשך הקים בנקים, חברת ביטוח וחברה פיננסית נוספת, שהתאחדו לבסוף לחברת "המרכז הפיננסי" (Centro Financiero).
סוראסקי נמנה עם מנהיגי הקהילה היהודית במקסיקו, היה בעל עמדות ציוניות ורתם את הקהילה היהודית לסיוע ליישוב בארץ ישראל. במרץ 1944 הגיע לוושינגטון לסדרת ישיבות עם נציגי הסוכנות היהודית וקרן היסוד לקידום שיתוף הפעולה בין הארגונים הציוניים במקסיקו לבין הוועדה האמריקנית לפלשתינה (American Palestine Committee).
הוא תמך במדינת ישראל בתקופת מלחמת העצמאות.
סוראסקי הרבה לתרום כספים למחקר מדעי ולמוסדות חינוך, הן במקסיקו והן בישראל.
חיים אישיים.
היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה, אידה (בובי) לבית תאו (1899–1962) נולדו לו בן ובת. אשתו השנייה היא ססיליה לבית מורצקי.
קנו (עיר)
קנו (באנגלית: Kano) היא בירת מדינת קנו בצפון ניגריה והעיר השנייה בגודל אוכלוסייתה בפדרציה, העיר שוכנת במרכז מדינת קנו כ-346 ק"מ צפון-מזרחית לבירת הפדרציה אבוג'ה. רוב תושבי העיר הם מוסלמים סונים. השליט המסורתי של העיר הוא האמיר של קנו. האמיר הנוכחי אדו באירו נמצא בשלטון משנת 1963. המושל של מדינת קנו, איברהים שקראו, הוא המושל הממונה על העיר.
היסטוריה.
הקמה והיסטוריה מוקדמת.
במאה ה-7 התיישבה בגבעת דאלה (היום חלק מהעיר קאנו) קהילה של אנשים שהחלו לעסוק בכריית ברזל. אין ודאות אם התושבים היו בני שבט האוסה או דוברי שפות ניגריות-קונגולזיות. קאנו נקראה בעבר דאלה, על שם הגבעה והחזיקה בשם זה עד לתחילת המאה ה-16 לפי מקורות מאימפריית בורנו. על פי כתבים ששרדו מימי שבט האוסה, המתיישב הראשון באזור היה כהן ושמו ברבושה שעבד את הרוח של גבעת דאלה. במחקרה של אליזבת איסיצ'אי משנת 1997 היא מציינת שתיאורו של ברבושה דומה לזה של בני שבט ה"סאו".
על פי אותם כתבים, בגאודה, נכדו של הגיבור המיתולוגי באיאג'ידה היה המלך הראשון של קאנו. הוא שלט משנת 999 עד 1063. לפני כן התקיימו באזור משטרי צ'יף אחדים. נכדו, גיז'ימאסו (ששלט בשנים 1095–1134), המלך השלישי, החל בבניית חומות לעיר. בנו של האחרון, טסאראקי, המלך החמישי (שלט בשנים 1136–1194) השלים את בנייתן.
מוחמד רומפה עלה לשלטון בשנת 1463. הוא שלט עד לשנת 1499. במהלך שלטונו הוא ערך רפורמות בעיר והגדיל ושדרג את ארמונו של האמיר. הוא שיחק תפקיד חשוב באסלאמיזציה של העיר.. הוא ניצל את כוחו כדי להורות לתושבי הקבע של העיר להמיר את דתם. הכתבים המספרים את ההיסטוריה של העיר מזכירים 12 חידושים הנזקפים לזכותו של מוחמד רומפה.
על פי הכתבים, המלך ה-38 של העיר, קומבארי דאן שרפה (שלטון ב-1731–1743), הוביל את קנו בקרבות משמעותיים נגד סוקטו.
כיבוש ושלטון פולאני.
בתחילת המאה ה-19 הוביל השליט האסלאמי אוסמן דן פודיו ג'יהאד נגד העיר קאנו והפיל את שליטה שהיה שייך לשבט האוסה משלטונו וערך רפורמות בנושאי ממשל ודת בעיר. מאז שלטו בעיר אמירים שהיו שייכים לשושלת פולאני.
במאה ה-19 פקד רעב כבד את העיר מספר פעמים. העיר סבלה מרעב בשנים 1807–1810, שנות ה-30 של המאה, 1847, 1855, 1863, 1873, 1884 ו-1889–1890.
בשנים 1893–1895 פרצה בקנו מלחמת אזרחים מקומית בין שני טוענים לכתר. בעזרת עבדים שהיו נאמנים לו, הביס השליט יוסופו את טוקור ותפס את כס האמיר.
השלטון הבריטי (1903–1960).
הממלכה המאוחדת השתלטה על קאנו בשנת 1903 והגדירה אותה מרכז מנהלי של צפון ניגריה. לאחר מכן העיר קדונה תפסה את מקומה כמרכז שלטוני. העיר לא שבה לתפקד כמרכז מנהלי או שלטוני בזמן השלטון הבריטי אלא רק אחרי מתן העצמאות לניגריה.
בשנים 1913–1914 בימים שבהם תחום גידול אגוזי אדמה התפתח וצמח פקדו את העיר יובש ובצורת כבדה. בעקבות הבצורת שוב סבלה העיר מרעב.
תחת שלטון בריטי חזר הרעב בשנים 1908, 1920, 1927, 1943, 1951, 1956 ו-1958.
לקראת 1922 הפך סוחר אגוזי האדמה אלחסאן דנטאלה לאיש העסקים העשיר ביותר בקנו.
בשנת 1953 פרצו בעיר מהומות בין-גזעיות שנבעו כתוצאה ממחלוקת תקשורתית בנוגע לאי הסכמה של פוליטיקאים צפון ניגרים ודרום ניגרים בבית הנבחרים. על פי הדיווחים נהרגו במהומות אלפי תושבים ממוצא דרום ניגרי.
אחרי קבלת העצמאות.
אדו באירו היה ראש העיר משנת 1963.
בשנת 1980 המטיף הקיצוני מוחמד מרוה מאיטאצין הוביל והסית תושבים בעיר ובעקבות כך פרצו מהומות. בימי המהומות הוא חוסל על ידי כוחות הביטחון המקומיים אך חלק מהתושבים המשיכו את מעשיו ועוררו מהומות בערים צפוניות נוספות.
בשנת 2000 הוכרזה בעיר שריעה. בעקבות הכרזה זו עזבו נוצרים רבים את העיר. באוקטובר 2001 פרצו בעיר מהומות על רקע זה. על פי דיווחי ה-BBC במהומות נהרגו 100 אזרחים.
בשנת 2007 פרצו בעיר מהומות על רקע הבחירות שנערכו אותה שנה. נציגי "המפלגה הדמוקרטית העממית" האשימו את אנשי "מפלגת כל ניגריה העממית" בהטיית תוצאות הבחירות שנערכו ב-17 בנובמבר. מאות צעירים ובני נוער יצאו לרחובות למחות, ומעל 300 נעצרו. במהומות נהרגו לפחות 25 אנשים. לעיר נקראו יחידות צבא פדרליות בהיקף של כ-280 חיילים.
תיאור העיר.
בעבר הייתה העיר מוקפת חומה ורוב חומותיה של העיר העתיקה שרדו. בעיר העתיקה יש שוק הקרוי "שוק קורמי" וידוע בעיקר בפרטים הנעשים בעבודת יד ובכללם פרטי אמנות רבים ומגוונים שניתן למצוא בשוק. ארמונו של האמיר שוכן בעיר העתיקה ויש בו גם שני מסגדים, "המסגד הגדול" ומסגד גידן מקמה. בקנו שישה רבעים: העיר העתיקה, בומפאי, פאגה, סאבון גארי, הרובע הסורי ונאסרווה.
החל משנת 2007 מתוכננת הקמה של פארק בעיר בנושא טכנולוגיית המידע.
כלכלה ותשתיות.
העיר היא מרכזה הכלכלי של צפון ניגריה. היא מהווה גם מרכז של גידול וייצוא אגוזי אדמה (בוטנים). בעיר יש אוניברסיטה (אוניברסיטת באירו) ותחנת רכבת המפעילה רכבות ללאגוס העוברות גם בהצטלבות קדונה. בקרבתה נמצא שדה התעופה הבינלאומי מאלאם אמינו קנו. קרבתה של העיר להצטלבות קדונה מספקת לה גישה שווה לנמלים של לאגוס ופורט הארקורט.
דמוגרפיה.
בשנת 2021 מנתה אוכלוסיית העיר 4,103,015 תושבים, רובם מוסלמים סונים. בעיר יש גם מיעוט שיעי האופייני למדינות קנו וסוקוטו שבניגריה. בעיר יש מיעוט קטן מאוד של נוצרים ולא-מוסלמים אחרים ורובם המכריע מתגוררים ברובע הזרים ובאזור הקרוי "סאבון גארי".
פסטיבל דורבר.