במקביל לכתב המרובע, המשמש בעיקר לדפוס, התפתח כתב רהוט, המתאפיין בקווים מעוגלים, לצורך כתיבה מהירה, והוא נפוץ מאוד בכתבי יד לא-מודפסים. וואריאציות אחרות של הכתב העברי הם כתב ספרדי, כתב איטלקי וכתב חצי קולמוס.
במהלך הדורות השתכלל הכתב העברי המרובע וזכה לגופנים רבים ומגוונים. בין החשובים והידועים שבהם הוא כתב רש"י, שמקורו בסגנון כתיבה מספרד שהיה נהוג בימי הביניים.
כיוון הכתיבה.
כיוון הכתיבה בעברית עבר כמה גלגולים עד שהתגבש (בדומה לרוב הכתבים העתיקים) לכתיבה מימין לשמאל. ממצאים שונים מלמדים כי הכתיבה בעברית בראשית הדרך הייתה לעיתים גם משמאל לימין, ולעיתים שורה אחת נכתבה מימין לשמאל ואילו זו שאחריה נכתבה משמאל לימין (כתיבה כזו נקראת "כחריש השור"). נראה כי ההכרעה קשורה בצורה הפיזית שבה נכתבו האותיות: בעת העתיקה נחרטו טקסטים על אוסטרקון או הוטבעו בטין, דבר שהצריך עבודת פטיש ואיזמל. מאחר שרוב האנשים ימניים, נוח היה יותר לכתוב מימין לשמאל. כאשר התפתחה הכתיבה לשימוש בצבע ודיו על גבי קלף או נייר שלא דורשים מאמץ פיזי, העדיפו לכתוב משמאל לימין ולהימנע מ"מריחת" הצבע ומכך שבכתיבה משמאל לימין אין הסתרה של המשפט הנרשם לכותב. בשל כך, כנראה, רוב השפות המאוחרות יותר כמו יוונית או לטינית נכתבות משמאל לימין, והאותיות בהן הפוכות או "בכתב ראי" לאותיות מהן הגיעו.
ליטון כתחליף לאלפבית עברי.
בשל חסרונותיו של הכתב העברי, בפרט העדר הסימון לתנועות, היו ניסיונות עם תחיית העברית להחליפו בכתב לטיני. ניסיונות אלה לא צלחו.
אותיות האלפבית העברי.
שמות האותיות.
בהיגוי אשכנזי קראו לאות תי"ו רפה - סוֹב בנפרד מן האות תי"ו המודגשת, מפני שהקמץ נהגה כחולם, והאות הרפה עצמה נהגתה כפי שכיום אנו הוגים את האות סמ"ך. בעקבות זאת שמות האותיות ב' דגושה וב' רפה, וכן האות ט' נהגו: בֵּייס (כמו base), בֵייס (כמו vace) וטֵייס (כפי שהוגים באנגליה ובארצות הברית את המילה האנגלית taste). באופן דומה כך בוטאו גם שמות האותיות בפי יהודי תימן וארצות אסלאם נוספות, כשהאות תי"ו נשמעת כ-th במילה think באנגלית. היגוי זה השתמר בשמות נוצריים של מקומות בארץ ישראל ובתרגומי המקרא לדוגמה בית לחם נקראת Bethlehem.
מקור שמות האותיות במילים הכנעניות-צידוניות (פיניקיות) אותן צורת האות ייצגה. פרופסור אהרן דמסקי מאוניברסיטת בר-אילן זיהה רשימות של אותיות בעלי עניין דומה (לדוגמה אברי גוף: יד וכף, עין ופה ראש ושן, מושגים הקשורים במים: מם, נון, צדי (מצודה - רשת דגים). עם תלמידיו פותחה השערת שתי הרשימות היבשתית והימית. על פי השערה זו הרשימה היבשתית בנויה כך: אלף הוא שור (אלוף בלשון המקרא), בית - נקבת הפרה, גימל - העגל הנולד, דלת - משפך לאיסוף חלב, הא - עטינים או מחרשה, וו - יצול, זין - מורג, מלשון מזון ומצליל החיכוך בגורן, חית - ריחיים או צמד להובלת זוג שוורים, טית - גלגל (על פי חוקר המקרא ד"ר אביתר כהן, האות הקדומה צוירה כעיגול ובתוכו איקס), יוד - יד, יתד או ידית, כף - כף היד או כף לאיסוף (ומקור צורתו בחמש אצבעות שקוצרו לארבע בצורת האות K) למד - שוט. הרשימה הימית בנויה כך: מם - מים (שבעבר נהגתה בדיפתונג כמילה האנגלית mime), נון - דג, סמך - אידרת הדג (שקוצרה לשלושה קווים אפקיים דרך קו אנכי $ ומשם ל-S היוונית והרומית של ימינו) השם לדג נשתמר בשפות שמיות ובים סומכי - שמו הארמי של הכנרת, עין - מעיין נובע, פה - פי הבאר, צדי - מצודת דגים, כלומר רשת כפי שצורתו העתיקה מורה בדומה לאות עבור הרשתית # בימינו, קוף - קוף המחט, החור במחט המשמשת לתיקון הרשת, ריש - ראש הצלצל וצורותו במקור כמו P מחודדת, שין - שיני הסכין בצורת W, ותיו לסימון כמות הדגים או הסחורה, אות שבמקורה הייתה בצורת צלב או איקס.
לחוקרי תולדות כתבי האלפבית העתיקים - כמו כתב היתדות בתקופת הממלכה האשורית, ובייחוד חוקרי התפתחות הכתב הפיניקי והפרוטו-עברי, קיימות השערות נוספות על פיהם חלק משמות האותיות הוחלפו במהלך הזמן ובמקורם היו אחרים. לדוגמה על פי השערות אלו האות פה נקראה פיט ומשמעותה הייתה פינה, והאות שין נקראה שימש ומשמעותה הייתה שמש.
אותיות סופיות.
אותיות סופיות הן חמש אותיות האלפבית העברי המופיעות בצורה המיוחדת להן בסופי מילים בלבד. האותיות הן כ, מ, נ, פ ו־צ, המופיעות בסוף מילה כ־ך, ם, ן, ף ו־ץ, בהתאמה. עד תקופת בית שני לערך, אותיות אלה הופיעו בכתב העברי המרובע בצורתן הסופית גם באמצע מילה, אך השפעת הכתיבה הרהוטה והזורמת, בה הכותב מושך את הקו האחרון של האות אל האות הבאה, גרמה לכיפופן של האותיות הארוכות ך ן ף ץ ולפתיחתה של האות ם. מאז נשארו האותיות המקוריות רק בסופי מילים.
סדר האותיות.
ידיעותינו על סדר אותיות האלפבית העברי מבוססות על אקרוסטיכונים לפי סדר הא"ב בכתבים עתיקים וכן על ממצאים אפיגרפיים שבהם נמצאו כתובות המכילות את אותיות האלפבית ברצף (), שהן ככל הנראה תרגילי כתיבה של סופרים מתלמדים.
חלק מממצאים אלו מצביעים על הסידור המקובל בימינו הכולל את הסדר ס-ע-פ-צ. אלו כוללים את האקרוסטיכונים שבמקרא המופיעים בתהלים כה, קיא, קיב, קיט, משלי לא (בנוסח המסורה) ומגילת איכה פרק א' בנוסח המסורה.
ממצאים אחרים מצביעים על סידור שונה במקצת בו האות פ מקדים את האות ע, בסדר ס-פ-ע-צ. אלו כוללים את איכה ב, ג, ד בנוסח המסורה, איכה א' במגילה שנמצאה בקומראן), משלי לא בנוסח השבעים, וייתכן שגם תהלים לד. סידור זה נמצא גם בכתובת שהתגלתה באבן תל זית, באוסטרקון מעזבת צרטה ובאוסטרקון מכונתילת עג'רוד.
נמצאו גם כתובות בהם ישנם שינויים נוספים בסדר האותיות, כמו הקדמת האות ו' לאות ה', ואת האות ח' לז', ואת ל' לכ'.
השוואה לשפות אחרות.
סדר האותיות באלפבית העברי דומה לזה המופיע בכתבים עתיקים של מושבות הצידונים והספנים הלבנונים, כולל בכתב היתדות האוגריתי קרייתי ובכתב החרטומים ההירוגליפי המאוחר.
הסברים לסדר האותיות.
הסיבה לסדר האלפבית העברי אינה ידועה, אך היו שמצאו בהן משמעות, על פי צורתן ומשמעותן של שמות האותיות בכתב הכנעני הקדום. פרופ' אהרן דמסקי מאוניברסיטת בר-אילן, למשל, בהמשך לעבודתו של יגאל ידין בעניין מוצא בסדר האותיות חלוקה לקבוצות שיש להן מכנה משותף:
ישנה גם השערה שמשמעות האותיות היא למעשה שתי רשימות: הראשונה, קשורה כולה לעבודות הקרקע ובהמות עבודה יבשתיים, והשנייה, החל מהאות 'מ', עוסקת במים וים.
הסדר נשמר באופן כמעט זהה בכתבים השונים (ר' טבלה לעיל), ואפילו באלפבית הערבי, בו הסדר מבוסס על קבוצות על פי צורת האותיות, תחילתה של כל קבוצה היא על פי הסדר המקובל.
האלפבית העברי בהשוואה למערכות אלפביתיות עם קרבה אורתוגרפית.
כבר במאה התשיעית לספירה, חוקרים מצרים מוסלמים וביניהם אבן ווחשיה הנבטי (ابن وحشية النبطي) הידוע גם בשם אבו באקר אחמד בן עלי, הצליחו לפענח חלקית כתובות בכתב החרטומים המאוחר (כשחלק מכתב זה כבר שימש כמערכת סימנים עיצורית), על ידי השוואת הסימנים לאותיות בכתב הגעז.
הגיית אותיות האלפבית העברי.
ייצוג אורתוגרפי משתמע לשתי פנים.
בשימוש שעושה העברית (בהגייתה ישראלית) בכתב העברי, ישנם חמש אותיות שמייצגות כל אחת שני הגאים שונים (או יותר). בכתב מנוקד נבדלים ההגאים על פי סימן ניקוד המבחין בין ההגיות השונות:
הרחבת הייצוג האורתוגרפי.
חמש אותיות עבריות מייצגות כיום הגה חליפי בתוספת גרש:
אי-התאמות בין ייצוג אורתוגרפי והגייה.
הגיית העברית הישראלית שונה מהגיית העברית בתקופת התקבעות האלפבית העברי וכמה מן ההבחנות המיוצגות בו נעלמו ואינן קיימות יותר, מלבד בהגייה ניבית של מיעוטים המשמרים חלק מהבחנות אלה:
האות ג רפה (בימינו: [], בעבר: [] כפי שכיום נהגית האות ר)
האות ד רפה (בימינו: [], בעבר: [] ונשמעה כפי שאותיות th נהגות באנגלית במילה the)
האות ו (בימינו: [], בעבר: [] כפי שכיום הוגים באנגלית את האות w במילה wow)
האות ח (בימינו: [], בעבר: [])
האות ט (בימינו: [], בעבר: [] הנשמע כתּי"ו דגושה וגרונית)
האות כ רפה (בימינו: [], בעבר: [])
האות ע (בימינו: [], בעבר ובימינו בפי דוברי עברית צחה ובהיגוי יוצאי ארצות האסלאם: [])
האות צ (בימינו: [], בעבר: [] הנשמע כסמ"ך גרונית). יש הטוענים כאות זו בוטאה במקומות שונים בתקופת המקרא ואולי אחר כך כפי שמבוטאת כיום האות צד"י עם תג בשם העיר צ'רנוביל. צורה זו השתמרה בשפות אפריקאיות שמיות רבות כגון אמהרית וטיגרניה (למשל: יהלך - באמהרית: ידהלץ') ועברה לשמש את דוברי האנגלית כחלופה לכ"ף וחי"ת למשל בשמו של נועם חומסקי המבוטא צ'ומסקי.
האות ק (בימינו: [], בעבר: [] כלומר קו"ף גרונית)
האות ר (בימינו: [] או [], בימינו אצל דוברי עברית צחה ובפי דוברי שפות רומיות כאיטלקית וספרדית וכן בעבר: [])
האות שׂ שמאלית (בימינו: [] בעבר: [])
האות ת רפה (בימינו: [], בעבר: [] שנהגתה כמו אותיות th במילה think באנגלית)
תרגום השבעים מרמז שהאותיות חי"ת ועי"ן ייצגו במקרא פונמה נוספת כל-אחת, בדומה לאות שי"ן: ח' ו-ע'. פונמות אלה אבדו לפני המצאת הניקוד, אך נשמרו בשפות שמיות אחרות, למשל בערבית. בלשון המקרא שׂ ו-ס מייצגות פונמות שונות (למשל, הזוג המינימלי שָׂר - סָר מבחין ביניהן), אולם בלשון חז"ל התבטלה הפונמה המיוצגת ב-שׂ והתמזגה ב-ס.