מחלוקת קיימת במחקר ההיסטורי המודרני באשר לזהות המחבר. בשלביו הראשונים של הוויכוח האקדמי הועלו שמותיהם של היסטוריונים נודעים כמו אפורוס ותאופומפוס, אך מרבית ההצעות הללו נדחו בתוקף מטעמי סגנון, הצגת הדברים או נושאי הכתיבה. כיום נוטים רוב החוקרים לייחס את החיבור לקראטיפוס, היסטוריון אתונאי בן המאה ה-4 לפנה"ס. הסגנון, ההטיות לצד אחד (biases) והנושאים המכוסים על ידי החיבור (ידוע כי חיבורו של קראטיפוס היה המשך לתוקידידס) מחזקים טענה זו, אם כי סוגיות אחדות עדיין שנויות במחלוקת. ברונו בלקמן (Bruno Bleckmann), מומחה להיסטוריוגרפיה של העת העתיקה, טוען שוב בעד זיהוי המחבר כתאופומפוס.
תהא זהותו של P אשר תהא, הוא נחשב להיסטוריון מוכשר ובעל מודעות היסטורית, המשתמש בכתיבתו במקורות הטובים ביותר האפשריים, לא חוסך כל מאמץ כדי לפרשם ללא משוא פנים, אך חסר מחשבה וסגנון ייחודיים. ההיסטוריון וסטלייק (H.D. Westlake) מכנה אותו "תוקידידס מדרגה שנייה".
קוריקי ג'וג'ימה
קוריקי ג'וג'ימה (ביפנית: 城島光力; נולד ב-1 בינואר 1947) הוא שר האוצר של יפן.
ראשית חייו וחינוך.
ג'וג'ימה נולד בעיר ינגאווה שבמחוז פוקואוקה. הוא בוגר הפקולטה לחקלאות באוניברסיטת טוקיו ובעל תואר ראשון באגרונומיה.
קריירה פוליטית.
ג'וג'ימה שימש מנהיג איגוד העובדים של תאגיד המזון אג'ינמוטו במשך 25 שנים, ובמקביל היה מנהיג מועצת איגודי העובדים של תעשיית המזון היפנית. לאחר מכן היה חבר מועצת המרכז לפיתוח סוציו-אקונומי של יפן. ג'וג'ימה היה אחד ממייסדי המפלגה הדמוקרטית, וב-1996 נבחר לראשונה לדיאט של יפן.
ג'וג'ימה מילא את תפקיד האחראי לענייני הדיאט במפלגה הדמוקרטית, והיה אף חבר בוועדה למדיניות לאומית. הוא התמנה לתפקיד שר האוצר של יפן ב-1 באוקטובר 2012, תפקיד בו החליף את ג'ון אזומי. זהו התפקיד הראשון של ג'וג'ימה בממשלה.
ג'וג'ימה ידוע בתור תומך אדוק במעמד הביניים, ואינו תומך בתחרות מוחלטת במגזר הכלכלי.
חייו הפרטיים.
שמו האמיתי הוא מסמיצו, אך הוא שינה אותו ל"קוריקי" לאחר שנחל תבוסה בבחירות לבית הנבחרים של יפן ב-2005.
אויגן, נסיך סבויה
The Collapse of the Eastern Mediterranean
אטאליק'
איתמר בן-כנען
אלכסנדר זוסלין הכהן
בה, בה, כבשה שחורה
גשר בייברס
דאיימונד הד
הידרוקן האשך
מצרי מלאקה
קובי ברק
סופר קומנטר
סופר קומנטר (סופר - על, קומנטאר - פרשן) הוא המפרש פרשנים. בעברית נהוג לכנותו "פרשן-על". פרשן מסוג זה אינו מבאר את הטקסט המקורי, אלא מעניק פירוש לפרשן אחר אשר קדם לו.
דוגמאות.
ספר "המזרחי" של ר' אליהו מזרחי וכן ספר "גור אריה" של מהר"ל מפראג על פירוש רש"י לתורה הם סופר קומנטר של פירוש רש"י. שכן, בספרים אלו אין המחברים מציגים פירוש משלהם לתורה, אלא מבארים את פירושו של רש"י.
טימוקרטס מרודוס
טימוקרטס מרודוס (ביוונית: Τιμοκράτης ο Ρόδιος, בלטינית: Timocrates Rhodius) היה יווני איש רודוס, שנשלח ב-396 לפנה"ס על ידי הסטרפ הפרסי פרנבזוס לחלק כסף לערי יוון ולהתסיסן נגד ספרטה. הוא ביקר באתונה, תבאי, קורינתוס וארגוס. בעידודו דחפה תבאי את ספרטה למלחמה, הלא היא המלחמה הקורינתית, שנמשכה מ-395 עד 387 לפנה"ס.
משימת טימוקרטס, אותה השלים בהצלחה, הייתה לכפות על אגסילאוס מלך ספרטה להסיג את הצבא הספרטני מאיוניה. הצלחתו קיבלה ביטוי במשפט המפורסם המיוחס לאגסילאוס ומובא אצל פלוטרכוס, כי "המלך סילק אותו מאסיה בעשרת אלפים קשתים", כשהכוונה לדמות הקָשָׁת שהייתה טבועה על מטבעות הזהב הפרסיות, כי "זה היה סכום הכסף שהובל לאתונה ולתבאי וחולק בין מנהיגי העם, ומתוך כך עשו ערים אלו מלחמה עם הספרטנים."
פוגרומי אודסה
פרעות אודסה או הפוגרומים באודסה היו סדרה של פוגרומים כנגד יהודים בעיר אודסה שהייתה שייכת לאימפריה הרוסית (מאז קבלת העצמאות באוקראינה). אירועים אלה התרחשו בשנים 1821, 1859, 1871, 1881, 1886. הפוגרום האחרון והגדול ביותר בהיקפו התרחש בשנת 1905.
אודסה היא עיר נמל על חוף הים השחור ואוכלוסייתה האתנית כללה יוונים, יהודים, רוסים, אוקראינים ובני לאומים נוספים.
פרעות מוקדמות - הפוגרומים הראשונים.
בשנת 1821 ושוב בשנת 1859 הותקפו יהודי העיר בידי המון נוצרי אורתודוקסי יווני בעקבות מתח בין שתי הקהילות המשמעותיות בעיר. יש חוקרים הטוענים שהייתה קיימת גם יריבות כלכלית בנוסף לעוינות הדתית. בשנת 1821 (ה'תקפ"א) הקהילה היוונית, צאצאי מייסדי העיר, תמכו בהפיכה ביוון שלחמה באותה תקופה על עצמאותה. באיסטנבול (קונסטנינופול) פרצו פרעות בידי המוסלמים נגד הנוצרים היוונים. פטריארך הכנסייה נתלה ביום הפסחא, ויוונים רבים נרצחו בטבח קונסטנטינופול של 1821. יהודי אודסה והיהודים בכלל הואשמו בתמיכה ונאמנות לשלטון הטורקי עות'מאני כחלק מעוינותם כביכול לנצרות ופולחן הפסח הכולל כביכול פגיעה בנוצרים, ובכלל זה הואשמו ברצח הפטריארך. 14 יהודים נהרגו ובתי עסק ניזוקו יחד עם רכוש פרטי רב.
בעקבות מלחמת קרים שהסתיימה בשנת 1856, השתנו תנאי המסחר ונתיביו, וסוחרים יוונים רבים ששלטו עד אז ביצוא הדגן מהנמל ירדו מנכסיהם, וסוחרים יהודים החליפו אותם. הצאר אלכסנדר השני שעלה לשלטון בשנת 1855 התיר ליהודים לגור מחוץ לתחום המושב ושחרר אותם מחטיפות הילדים לצבא, יחד עם חיובם ללמוד רוסית וניסיונות לבולל אותם כנאמנים לממלכתו. בתגובה, ועם החרפת המשבר הכלכלי, העוינות ליהודים הלכה וגברה, ובמהלך הפסחא בשנת 1859 הושמעה עלילת דם בכנסייה היוונית, ושוב הותקפה האוכלוסייה היהודית באשמת פולחן הכולל רצח נוצרים. העיתונות המקומית כינתה זאת קטטה בלבד וטענה שמקורה במלחים יוונים שיכורים שהגיעו לנמל אחרי מסע ימי ארוך. אין מידע לגבי מספר הנפגעים והיקף המהומות.
פרעות תרל"א הפוגרום בשנת 1871.
הפרעות באודסה בשנת תרל"א - 1871 הן הראשונות שקיבלו את הכינוי פוגרום - שמשמעותו ברוסית השמדה. ההתקפה החלה לאחר שמועה שיהודים השחיתו את הכנסייה היוונית או את בית הקברות היווני בחג הפסח. התקפה זו נערכה כנראה בחסות השלטון המקומי ואולי גם בחסות השלטון המרכזי. הפרעות ביהודים תועדו בשנים-עשר ציורים בידי הצייר ואסילי וכרינוב. נהרגו שישה יהודים, עשרים ואחד נפצעו ויותר מאלף עסקים ובתי יהודים ניזוקו. בעקבות מתקפה זו משכילים רבים וביניהם יהודה לייב פינסקר ופרץ סמולנסקין שינו את דעתם ועברו מתמיכה בהתבוללות ואזרחות כלל-עולמית בלא הזדהות לאומית, לתמיכה בציונות.
נטען שהפוגרום היה בחסות השלטון הרוסי המקומי בעיר ובעידודו, בחשדם שהיהודים אינם נאמנים לרוסיה. באחת התמונות שצוירו, נראה מושל העיר על מרפסת ארמונו וכן פרש צבאי וקהל אזרחים לבושים חגיגית הצופים כולם מהצד ביוונים התוקפים סוחרים יהודים ומשליכים את חפציהם וכובעיהם לכל עבר. בהתבוננות מחודשת בתמונות בידי החוקר רוברט וינברג הוא מסיק שהשוטרים היו עסוקים דווקא בפיזור המהומות והגנה על האוכלוסייה היהודית.
עם השנים הפך הדיווח על פוגרום זה, מהאשמת השלטונות בהשתתפות או בעידוד המהומות והטבח, להקטנת חלקם של היוונים עצמם, וטענות לגבי השתתפות רוסים ואוקראינים רבים בהתקפה.
לאחר הפרעות, החל גל הגירה ועזיבת יהודים לערים וארצות אחרות ובראשם לארצות הברית ולארץ ישראל. גל זה התגבר במיוחד לאחר רצח הצר ופרעות שנערכו בדרום רוסיה בשנת 1882 אך לא הגיעו לאודסה. עם זאת, בשנים שלאחר מכן גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר, בעיקר בעקבות חוקי מאי 1882 שאסרו מגורי יהודים בכפרים.
פרעות אודסה תרמ"ו - הפוגרום בשנת 1886.
בשנת 1881 (תרמ"א) בעקבות רצח הצאר אלכסנדר השני, תפיסת יהודים שהיו מעורבים ברצח ובראשם חסיה הלפמן, וכן נאום אנטי יהודי של יורשו, בנו אלכסנדר השלישי ומינוי שר פנים עוין ליהודים, ניקוליי איגנטייב, פרצו מהומות ותקיפת יהודים בכל רחבי דרום הממלכה, אך אלו לא הגיעו לאודסה. הפרעות כונו סופות בנגב. מתוך למעלה ממאה (יש הסופרים אף יותר מ-250) מקרים של מהומות בערים השונות, נרצחו לפחות חמישים יהודים במהלך ארבעה ימים באפריל ושלושה ימים במאי. בדצמבר אותה שנה היו פרעות מאורגנות יחד עם חיילים בעיר ורשה. המתח באזור לא שכח. במאי 1882 נחקקו חוקים נגד יהודים בידי שר הפנים שאסרו עליהם מגורים בכפר, הפקיעו את חוקיות שטרות החכירה שבידיהם, ואסרו עליהם את המסחר ביום ראשון, היום בו הגיעו האיכרים לשוק. בקייב היה פוגרום בשנת 1885, ובשנת 1886 הגיעו המהומות לאודסה, אך אין מידע לגבי התקפה זו. בעקבות נפילת הגוש הקומוניסטי נמצא תיעוד מקורי במסמכי השלטונות של אודסה לגבי פוגרום זה ופרעות נוספות שנערכו ביהודים. ייתכן שהיה קשר בין הפרעות הללו למשפט מתוקשר במהלך השנה הקודמת, בו הואשם איש שסייע ליהודים להתחמק מן השירות הצבאי.
פרעות המאות השחורות - פוגרום 1905.
בעקבות מהפכת 1905, שבה נאלץ הצאר ניקולאי השני להעניק זכויות אזרחיות ופוליטיות לעם (מניפסט הצאר), התנקמו אנשי הריאקציה ביהודים וערכו פוגרומים בערים ועיירות רבות, לרוב בעידוד הממשל, במה שכונה בשם פרעות המאות השחורות.
הפוגרום באודסה ב-1905 (שנת ה'תרס"ה) היה החמור ביותר בהיסטוריה של אודסה וברחבי האימפריה הרוסית כולה. המשטרה דיווחה כי לפחות 400 יהודים ו-100 לא יהודים, נהרגו בפוגרום וכ-300 איש, רובם יהודים, נפצעו. יותר מ-1600 בתי יהודים, דירות וחנויות ניזוקו. נתונים רשמיים אלו המעיטו ללא ספק בהיקף האמיתי של הנזק, ומקורות אחרים העידו על מספרים גבוהים משמעותית של הרוגים ופצועים. למשל, העיתון היהודי Voskhod דיווח כי יותר מ-800 יהודים נהרגו וכאלף נפצעו. לא הייתה עיר אחרת באימפריה הרוסית באותה העת שבה נראו רמות הרס ואלימות כה גבוהות.