במאמרה משנת 2005 "עוני בין דיסציפלינות: תרומתה של הסוציולוגיה לחקר העוני", בוחנת שטייר את הערך המוסף שמציעה הסוציולוגיה להבנת תופעת העוני. היא טוענת כי בנוסף לשאלות המעניינות כלכלנים וסוציולוגים גם יחד, כגון מי הם העניים, מדוע הם עניים, ואיזו מדיניות יכולה להוציא אותם מהעוני, הסוציולוגיה מתעניינת גם בהקשר החברתי הרחב יותר של העוני ובשאלה האם העניים שונים באופן איכותי משאר הפרטים בחברה. שטייר מנתחת את תרומתן של שתי גישות מרכזיות - הגישה העוסקת ב"תרבות העוני", והגישה העוסקת בצמיחת מעמד העוני והאקולוגיה של העוני. לפי ניתוחה של שטייר, בעוד גישת תרבות העוני טוענת שעניים פיתחו לעצמם תת-תרבות ייחודית הכוללת מאפיינים כגון בטלה מעבודה, תלות במערכת הרווחה, מבני משפחה לא נורמטיביים והשתתפות בפעילות לא-חוקית, גישת מעמד העוני המאוחרת יותר, מפרשת את המאפיינים הייחודיים של אוכלוסיות עניות כתגובת נגד של האוכלוסייה הענייה למה שמייצגת התרבות הדומיננטית הממסדית. מושג האקולוגיה של העוני, שפותח על ידי דאגלס מאסי כחלק מגישת מעמד העוני, קורא להרחיב את המחקר הסוציולוגי על עוני ולכלול בו גם את העשירים, על-מנת להבין את מנגנוני השעתוק וההנצחה הרחבים יותר של העוני ושל אי-השוויון.
פרסומים.
עד שנת 2015 כתבה שטייר ספר אחד, ערכה ספר נוסף, ופרסמה 41 מאמרים ו-12 פרקים בספרים.
יעל לובין
יעל לובין (באנגלית: Yael Lubin; נולדה ב-23 בספטמבר 1945) היא ביולוגית ישראלית, פרופסור אמריטה לארכנולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון. נשיאת האגודה הבינלאומית לארכנולוגיה.
ביוגרפיה.
יעל לובין נולדה ב-1945 בקיימברידג', מסצ'וסטס. היא נכדתו של הצייר אריה לובין. עלתה לישראל יחד עם משפחתה בשנת 1955. המשפחה השתקעה ברמת השרון, שם למדה לובין בבית ספר עממי והחלה להתעניין בעולם החי והצומח. בהמשך למדה בתיכון חדש בתל אביב-יפו, והיא מספרת כי "שיעורי הביולוגיה היו השיעורים המעניינים ביותר עבורי". מיד לאחר סיום התיכון, החלה ללמוד לתואר ראשון במדעי החיים באוניברסיטה העברית בירושלים, לימודים אותם עזבה שנה לאחר מכן ב-1964, כדי ללמוד בארצות הברית. ב-1967 קיבלה תואר ראשון באוניברסיטת קולומביה בניו יורק שם גם קיבלה ב-1968 תואר מוסמך על עבודת מחקר שכותרתה תקשורת בין טרמיטים. את הדוקטורט התחילה באוניברסיטת פלורידה בגיינסוויל. כוונתה הייתה להמשיך ולחקור חברתיות של טרמיטים אך משהצטרפה כעוזרת מחקר למכון המחקר הטרופי של הסמית'סוניאן בפנמה, החלה לחקור עכבישים טרופיים. את המחקר עבור עבודת הדוקטורט שלה, שעסקה באקולוגיה התנהגותית של עכבישים מושבתיים, עשתה בגינאה החדשה, לשם נסעה עם עמיתיה למחקר. ב-1972 קיבלה תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת פלורידה. כפוסט-דוקטורנטית חקרה אמצעי ההגנה כימיים של נמלים וטרמיטים, כחלק מקבוצת מחקר שבחנה את אמצעי ההגנה של חרקים חברתיים כנגד דובי נמלים בפנמה וונצואלה. בסיום המחקר, שארך כ-7 שנים, שבה לגינאה החדשה והמשיכה לחקור אקולוגיה ותקשורת של מיני עכבישים חברתיים.
עם חזרתה לארץ ב-1984, הצטרפה כחוקרת למכונים לחקר המדבר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, קמפוס שדה בוקר, שם עסקה באקולוגיה והתנהגות של עכבישים, בדגש על מינים מדבריים ואבולוציה של חברתיות בעכבישים. במקביל הייתה אחת ממייסדי מרכז מיטרני לביולוגיה מדברית, שבהמשך הפך למחלקה לאקולוגיה מדברית. מחקריה מתפרשים על מגוון נושאים בתחום האקולוגיה הארכנולוגית, תוך שיתוף פעולה אקדמי עם חוקרים מרחבי העולם. בין התחומים שלימדה: אקולוגיה של עכבישנים, אקולוגיה התנהגותית, התנהגות בעלי חיים ושמירת טבע. ב-1995 מונתה לפרופסור מן המניין ובין השנים 2001 ו-2005 כיהנה כראש המחלקה לאקולוגיה מדברית.
ארגנה וכיהנה כיו"ר הוועדה המדעית בקונגרס האירופאי לארכנולוגיה ה-26 שהתקיים בשדה בוקר בשנת 2011.
תחומי מחקר.
תחומי המחקר בעבודתה של לובין רבים ומגוונים. בשלושה תחומים היא עוסקת עד היום במקביל:
דרורית גור אריה
דרורית גור אריה (נולדה ב-19 באוקטובר 1955) היא חוקרת ואוצרת אמנות ישראלית. מכהנת כיום כראש התכנית ללימודי אוצרות במכללת סמינר הקיבוצים. קודם לכן, הייתה המנהלת והאוצרת הראשית של מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
ביוגרפיה.
דרורית גור אריה נולדה בישראל. את שנת ילדותה הראשונה עברה בקיבוץ תל יצחק ולאחר מכן עברה עם משפחתה לפתח תקווה, בה היא מתגוררת עד היום. אביה, אלימלך כנר, יליד פולין, היה ניצול שואה מקבוצת ילדי טהראן, איש חינוך ופעיל חברתי ישראלי, סגן ראש עיריית פתח תקווה בשנים 1978 עד 1989. ספרו "לא הספקתי להיות עצוב" המבוסס על יומנו מאותה תקופה פורסם ב-1996 בהוצאת יד ושם. אמה אורה לבית קרמפל ילידת ישראל, מחנכת ומפקחת לגיל הרך.
השכלה.
בעלת תואר ראשון בספרות עברית וחינוך מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בתולדות האמנות (בהצטיינות) מאוניברסיטת תל אביב. את מחקרה הקדישה להשפעת הקבלה על האמן האמריקאי ברנט ניומן (Barnett Newman). כיום, היא דוקטורנטית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
פועלה המקצועי.
גור אריה היא חוקרת תרבות ואמנות המתמקדת בנושאים של רב תרבותיות, ויחסי מרכזים הגמוניים ופריפריה. לאורך שנות פעילותה, אצרה עשרות תערוכות של אמנים ישראליים ובינלאומיים בישראל ובזירה הבינלאומית ופרסמה מאמרים על אמנות עכשווית בספרים, קטלוגים וכתבי עת בישראל ובעולם. היא הרצתה בחוג ללימודי מוזאולוגיה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב ולימדה בין השנים 2011–2014 בחוג ללימודי תרבות במכללת ספיר. במסגרת ההוראה במכללת ספיר הנחתה סטודנטים לאוצרות בפסטיבל אופקים הנערך בשיתוף מכללת ספיר ועיריית שדרות. ב-2012 הייתה אוצרת אורחת בביאנלה ה-3 The Mediations Biennial, Poznan.
כמהלת ואוצרת ראשית של מוזיאון פתח תקווה לאמנות, גור אריה יזמה את שיפוצו ופתיחתו המחודשת כמוזיאון לאמנות עכשווית. היא ייסדה את "ספוט" חלל הקולנוע והמדיה של המוזיאון ואת "גלריית האוסף" במוזיאון המציגה תערוכות הכוללות יצירות מאוסף מוזיאון פתח תקווה לצד יצירות של אמנים עכשוויים.
פרסים.
ב-2010 דורגה כ"אוצרת הטובה ביותר" בדירוג המוזיאונים הבינלאומי של מגזין מונוקול (Monocle).
ב-2012 נמנתה בין עשרת המשפיעים בשדה התרבות הישראלי מטעם המגזין Forbes.
ב-2012 זכתה בפרס האוצרת המצטיינת מטעם משרד התרבות והספורט. בנימוקי הפרס נכתב בין השאר כי:
פרסומים.
עורכת הספר "מוזיאון: ערך שימוש", בהוצאת רסלינג.
חנה אדוני
חנה אדוני (נולדה ב-11 במאי 1937 בבלגרד, יוגוסלביה) היא חוקרת תקשורת, פרופסור אמריטה בבית הספר לתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה ובאוניברסיטה העברית. מכהנת גם כראש ועדת ההוראה ומשנה לדיקן לעניינים אקדמיים בבית הספר לתקשורת במרכז הבינתחומי.
ביוגרפיה.
אדוני עלתה לישראל ב-1948 מיוגוסלביה. ב-1955 התגייסה לצה"ל ושירתה בנח"ל. השתחררה מהשירות הצבאי שנתיים אחר-כך. סיימה תואר ראשון בסוציולוגיה וספרות אנגלית ב-1961 באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1972 סיימה תואר שני בסוציולוגיה. סיימה תואר דוקטור בתקשורת בשנת 1976. שהתה בפוסט-דוקטורט במחלקה לפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת ייל שבארצות הברית.
החל מ–1978 הרצתה וחקרה במסגרת המחלקה לתקשורת ועיתונאות ב"בית הספר לספרנות, ארכיונאות ומידע" באוניברסיטה העברית. תפקידים נוספים שמילאה במחלקה זו היו מנהלת מכון סמארט לקומוניקציה, עורכת כתב העת לתקשורת "דברים אחדים", ובשנים 1998–2001 כיהנה כראש המחלקה לתקשורת ועיתונאות. משנת 2000 היא מחזיקה בקתדרה על שם דני ארנולד מטעם האוניברסיטה העברית. בין השנים 2005–2008 הייתה ראש המחלקה לתקשורת במכללת עמק יזרעאל.
תחומי המחקר בהם עוסקת אדוני הם תהליכי שינוי בדפוסי צריכה ושימוש במדיה בעידן הטכנולוגיות החדשות של תקשורת; קהל קוראי ספרים בישראל; מדיה ומיעוטים.
נשואה ולה שני ילדים.
יורה (גיל גאולוגי)
Gods on Voodoo Moon
הוז
הוז הוא שם משפחה.
שלמה קירט
שלמה קירט (נולד ב-28 בינואר 1954 ברחובות) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם ורשם 24 הופעות במדי נבחרת ישראל.
קריירת משחק.
קירט, יליד שכונת שעריים שברחובות, החל דרכו בקבוצת הנוער של מכבי שעריים, במדיה עליה לקבוצה הבוגרת בגיל צעיר ואף זכה למקום בהרכב. בשנת 1975 עבר קירט לקבוצת מכבי פתח תקווה, והיה לראשונה בסגל של קבוצה מהליגה הבכירה. לאחר שלוש עונות בפתח תקווה, לקראת עונת , עבר קירט לקבוצת בית"ר ירושלים תחת המאמן שמעון שנהר. כבר במשחקו הראשון בקבוצה כבש קירט שני שערים במשחק נגד הפועל באר שבע (בתפקיד החלוץ). לאחר מכן עבר לשחק בעמדת הבלם ובעונה זו זכה עם הקבוצה בגביע המדינה. בסיומה, בשל קשייה הכלכליים של בית"ר, עבר לקבוצת בני יהודה תל אביב.
בעונתו הראשונה של קירט בבני יהודה הוא סייע לה לסיים במקום השישי בטבלה, בעוד בית"ר ירושלים אותה עזב הידרדרה למקום האחרון בטבלה וירדה לליגת המשנה. עונה אחר כך הצטרף לקבוצה המאמן שלמה שרף, והוביל אותה לזכייה בגביע המדינה תוך שהיא מנצחת את הפועל תל אביב בגמר הגביע בדו-קרב פנדלים. בליגה, הפועל תל אביב הקדימה את בני יהודה בשלוש נקודות בלבד, ובני יהודה סיימה במקום השני כסגנית האלופה.