שרה מלצר נולדה בנובי סונץ' שבפולין, למרדכי ולמלכה ויינפלד. משפחתה מצד אמה מלכה עמליה לנדאו, מוצאה מרבי יחזקאל לנדאו מפראג, המכונה "הנודע ביהודה" ורבי משה איסרליש מקראקוב המכונה הרמ"א. את מלחמת העולם השנייה שרדה במנוסה מפולין בפני הכיבוש הגרמני ובהגליה לסיביר בידי השלטון הסובייטי.
עלתה ארצה ביוני 1948 ממחנות העקורים באייכשטט שבגרמניה, בעיצומה של מלחמת העצמאות, כחיילת מתנדבת לצה"ל במסגרת גיוס חוץ לארץ. את שירותה הצבאי בחיל התרבות עשתה בד בבד עם לימודי השפה העברית, בבית רוטנברג שבמחנה מרכוס בחיפה.
מלצר החלה את דרכה המקצועית כמורה לילדי עולים במעברת טירת כרמל תוך כדי לימודים בסמינר המקוצר למורים ולגננות (1950–1954). בין השנים 1954–1968 עבדה כמורה בחינוך יסודי בבתי ספר בחיפה, ובין 1969–1973 פעלה גם בצוות "מורים מנחים" בבתי ספר טעוני טיפוח בישובי ספר במחוז הצפון. באותה תקופה סיימה קורס למדריכי חשבון וקורס לשיקום החשיבה מטעם האוניברסיטה העברית בבית הספר לעובדי הוראה בכירים בירושלים, וזאת תוך כדי לימודי התואר הראשון באוניברסיטת חיפה בחוגים לחינוך ולאמנות יצירה, אותו סיימה בהצטיינות ב-1973. בין 1974–1983 עבדה כמדריכה פדגוגית בסמינר גורדון בחיפה, וכן שימשה כמרצה וריכזה צוות לכתיבת תוכניות לימודים בין-תחומיות בלשון, ספרות ואמנות, במדור לתוכניות לימודים באוניברסיטת חיפה בשיתוף האגף לתוכניות לימודים במשרד החינוך והתרבות בירושלים. במקביל, השלימה את לימודיה לתואר שני בחינוך באוניברסיטת חיפה, בהתמחות בהדרכת מורים ובתכנון לימודים. לאחר מכן, משנת 1983 ועד שנת 1994 שימשה כמפקחת מחוזית על הוראת האמנות במשרד החינוך והתרבות, במחוז הצפון. לאחר פרישתה לגמלאות ממשרד החינוך, המשיכה את עבודתה באוניברסיטת חיפה תוך המשך לימודים לתואר שלישי בחינוך, אותו קיבלה ב-1999. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בנושא "קונפליקטים ושחיקה בעבודת המורה". משנת 2000 ואילך, חזרה לפעילות אינטנסיבית של יצירה בציור על מגוון הטכניקות האמנותיות, והציגה בתערוכות קבוצתיות ובתערוכות יחיד. תערוכת היחיד האחרונה שלה, "קונטרפונקט במציאות כפולת פנים", הוצגה בין השנים 2012–2015 במקומות שונים בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2022 יצא לאור ספרה "הצעקה של הינדה" – יומן מצויר, בו מעלה מלצר את מעשה הגבורה הטראגי של דודתה, הינדה גולדברג-לנדאו, אשר יצאה בזעקת שבר כנגד הקלגס הנאצי, מבין מאות האנשים להם הורה לרקוד את ריקוד המוות בכיכר העיר נובי סונץ' לפני הירצחם, באפריל 1942. בהשראת הספר כתב המוזיקאי יובל כהן יצירה מוזיקלית בשם "אלגיה על הצעקה של הינדה". היצירה בוצעה לראשונה בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה תשפ"ב בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה בהרכב של רביעיית נגנים ובהשתתפותה של מלצר, שליוותה את היצירה בקטעי קריאה.
מלצר תרמה רבות למפעל החינוכי בישראל. פעילותה רבת השנים הניבה מגוון תוכניות וספרי לימוד חדשניים ופרויקטים בין-תחומיים המשלבים בין דיסציפלינות שונות: לשון וספרות, מקרא, אמנות חזותית, מוזיקה. אחד הפרויקטים שהובילה בהצלחה כלל אסטרטגיה ליצירה קולקטיבית רבת-משתתפים באמנות הפסיפס, אשר הביאה להקמת עשרות יצירות גדולות ממדים לעיטור בתי-ספר ובנייני ציבור ברחבי הארץ.
יצירתה האמנותית.
שרה מלצר יוצרת במגוון טכניקות בסגנון אקספרסיוניסטי. יצירתה יונקת ומושפעת מתרבות גבוהה ומאמנות האוונגרד של המאה ה-20, כמו גם מזרם ה-Ready-Made באמנות העכשווית. עבודותיה מתאפיינות במבע אינטואיטיבי ספונטני, היוצר מרחב של צבעוניות רב-שכבתית. נקודת המוצא ליצירתה עולה מתוך צורך פנימי ולא מהתבוננות באובייקט.
השפעת מלחמת העולם השנייה על יצירותיה מובהקת, כאשר מוטיב מרכזי בהן הוא זיכרון הדמויות מהשואה, מעין הנצחה שבחומר. גיבוריה הן דמויות נטולות זהות המכריזות על קיומן הנצחי מתוך הציורים. הדמויות המביטות בנו מבין ציוריה הן אנונימיות באותה המידה שהן פרטיות, אישיות, בעלות שייכות משפחתית שיכולה להיות מקושרת למשפחתו של כל אחד. יצירותיה, שהוצגו בין השאר בתערוכה "קונטרפונקט של מציאות כפולת פנים", נוצרו בעקבות גילוי עיזבון של מכתבים וגלויות שנשלחו בין השנים 1925–1947 מפולין ורוסיה לדודתה בארץ ישראל על ידי קרובי משפחתה (לבית ויינפלד) שרובם נספו בשואה. גילוי זה הוביל לדחף לחיפוש דרך לגילומה של טרגדיית ההשמדה בלבוש חזותי-פלסטי. במהלכו פיתחה מלצר שתי טכניקות אמנותיות ייחודיות. האחת של תבליטי דיוקנאות מפוחמים נטולי צלם אדם העשויים מעיסת נייר עיתון אפויה עד שרפה. בשנייה, כדימוי לעוצמת המשכיות הקיום, מציגה מלצר אל מול התבליטים המפוחמים דיוקנאות המצוירים בצבעי שמן עזים על גבי קופסאות אריזה מקרטון המסמלות את הכלת זיכרון ההשמדה. עולם של אופל וצללים מול עולם חי וקיים.
פעילותה למען דו-קיום בין ערבים ליהודים.
בשיתוף היחידה לחינוך לדמוקרטיה ודו-קיום בירושלים הובילה מלצר בשנים 1991–1994 התנסות קבוצתית במלאכת הפסיפס. בהתנסות זו יצרו ופעלו יחדיו מורים, מנהלים ותלמידים מהמגזרים היהודי והערבי בשלושה מוקדים במחוז הצפון: בעכו, בטבריה ותמרה, ובכרמיאל ונחף. עדות לשיתוף פעולה זה מגולמת בפסיפס הנמצא באולם הכניסה של עיריית עכו, פרי יצירתם של 80 תלמידי העיר, חציים מבית הספר הערבי "אל-עמל" וחציים השני מבית הספר היהודי "ביאליק".
פעילות נוספת בנושא יזמה מלצר במסגרת הפסטיבל הראשון לדו-קיום יהודי-ערבי שנערך בגלבוע באוגוסט 2008, במהלכה יצרו ילדי קייטנות ערבים ויהודים בשיתוף עם מאות באי הפסטיבל יצירת פסיפס גדולה, 10 מטר אורך ו-2 מטר גובה, בה משובצים גם משפטים משירו של ג'ון לנון "Imagine" בערבית, עברית ואנגלית.
בשנת 1954 נישאה לנחום מלצר ונולדו להם שני בנים: המוזיקאי פרופ' מיכאל מלצר והפיזיקאי והמוזיקאי ד"ר עזר מלצר. פרופ' משה ויינפלד היה אחד מאחיה של שרה מלצר.
פרסומים וספרים שכתבה.
תערוכות יחיד.
2007 – "נופים ודמויות באספקלריה פנימית", גלריית "אלווריון", קדמת עתידים, ת"א, אוצר ד. פולק.
2011 – "לקט בלי שכחה" בית העיתונאים ע"ש נחום סוקולוב, ת"א, אוצרת גלית סמל.
2012 – "מנופי הארץ", גלריה לאמנות בית המורה סניף תל אביב, אוצרת חיה עמית.
2012 – "קונטרפונקט במציאות כפולת פנים", בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב, אוצר אריה ברקוביץ'.
2013 – "זיכרון לעתיד" Galerie Memoire De L'avenir (Belleville), פריז (צרפת), Margalit Berriet
2013 – "ריבוי פנים" גלריית אמנות גבעת חיים איחוד, אוצרת חנה מורג.
2014 –" חובת הזיכרון" הספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי, אוניברסיטת תל אביב אוצר אריה ברקוביץ'.
2014 – "חובת הזיכרון במציאות כפולת פנים" גלריה לאמנות באוניב' חיפה, אוצרת פרופ' שרון פוליאקין.
2014 – "חובת הזיכרון" גלריה לאמנות במכללת לוינסקי לחינוך, תל אביב, אוצר ברקוביץ'.
2017 - "השתקפויות בנוף נפשי" –גלריית "משען" נאות אפיקה תל אביב, אוצרת אריאלה נחשוני.
2018 - "בדו-שיח מיצב – מחווה ללואיז בורז'ואה " בשיתוף עליזה כהן, גלריה בלב-הפאר ק, רעננה, אוצרת ד"ר ענת גולדשטיין.
2018 – הומאז' ללואיז בורז'ואה, מיצב, מרכז תרבות קהילתי רעננה, אוצרת ד"ר ענת גולדשטיין.
2019 – מהעולם הפנימי של ילדים, הספרייה למדעי החברה, לניהול ולחינוך ע"ש ברנדר מוס, אוניב' ת"א, אוצרת ד"ר שרה מלצר.
2019 – לכל איש יש שם – בונים זיכרון, משכן הכנסת, ירושלים, אוצרת שרון סופר.
2019 – הומאז' ללואיז בורז'ואה, מיצב, הספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי, אוניברסיטת תל אביב, אוצרת ד"ר שרה מלצר ועליזה כהן.
מבחר מיצירות הפסיפס שלה.
בשנים 1983–2012 עיטרה מלצר מוסדות חינוך ומרכזי תרבות בישראל בפסיפסים מעשה ידיה או עבודה של תלמידים שהנחתה. כולם עוסקים בנושאים מן התנ"ך, המשנה והשירה העברית:
בירושלים.
1994 - "ירושלים של זהב" (4×3,5 מטר) - בנייני האומה (ליד אולם דולצ'ין) פרי יצירתם של תלמידי כתה ו' בית הספר "דקלים" בקיבוץ חמדייה.
2002 - "יוסף מתוודע אל אחיו" בראשית ל"ז (2× 1,8 מטר) האוניברסיטה העברית בהר הצופים, בניין רבין. פרי יצירתם של סטודנטים מצטיינים בתוכנית "רביבים" להכשרת מורים במדעי יהדות.
2005 - "נשים העושות בזכות ירושלים" (1,8×2 מטר) עיריית ירושלים, בניין 4 כיכר ספרא, יצרו 120 נשות חינוך יהודי בתפוצות בסמינר ירושלים ICJW.
2006 - "וקיבצתי אתכם מן העמים" ( יחזקאל י"א) לכבוד קהילות יהודי כורדיסטן ופרס" (4,5×2 מטר) מנהל קהילתי "לב העיר" ירושלים, רחוב הירקון (נחלאות).
2002- "רחובות העיר ימלאו ילדים וילדות משחקים ברחובותיה"( זכריה ח') ( 3×3 מטר) מורשה, רחוב ע"ח 15 ירושלים (יצירת חברי מרכז קהילתי מורשה בשיתוף תלמידי בתי הספר).
בחיפה.
2000 - "מחווה לדוד המלך כגיבור תרבות על-זמני" (4×3,5 מטר) פרי יצירתם של 320 תלמידי חטיבת ביניים בבית הספר "חוגים" בחיפה, במסגרת תוכנית לימודים שפותחה במרכז לחינוך יהודי באוניב' חיפה, בידי ד"ר שרה מלצר וניצה פרילוק.
2001 - "ארץ זבת חלב ודבש" (4×3,5 מטר) בית הספר חוגים בחיפה - פרי יצירה של תלמידי כתות ט'.
2002 - "דוד אורפיאוס" - שחזור הפסיפס מעזה, תלמידי חטיבת ביניים. בית ספר "חוגים" בחיפה.
2000 - "על שלושה וארבעה" ( משלי, פרק ל', פסוקים י"ח) יצירה של מורים בקורס "חקר סמלים ומוטיבים יהודיים" בהדרכת ד"ר שרה מלצר, מרכז לחינוך יהודי בישראל ובתפוצות, אוניברסיטת חיפה.
בתל אביב והמרכז.
2002 - דרום תל אביב, "מה טוב ומה נעים שבת אחים גם יחד " (תהילים קל"ג א') (6×4 מטר) יצירת 460 תלמידי כתות ג-ו' בית הספר הקהילתי "תל-חי" דרום תל אביב, רח' מעפילי אגוז.