מרים ברץ צברה ניסיון בעבודה חקלאית טרם הצטרפה לקומונה החדרתית. לפני הצטרפותה, עבדה בפרדסים ובזאת פרצה דרך חדשה לפועלת העברייה. עם חברי הקומונה נמנתה גם חברתה שרה מלכין, שגם לה היה ניסיון חקלאי בעבודתה בפתח תקווה. מאוחר יותר, כאשר עברו לאום ג'וני, דרשו שתיהן למצוא מקומות עבודה לפועלות, כדי שגם הן יוכלו לשאת בנטל, אך תוכניתן לא עלתה בקנה אחד עם רצון החברים. מלכין עזבה, וברץ החליטה להישאר ולהמשיך לפעול לשינוי המצב.
הקבוצה החליטה להקים משק חקלאי שתוצריו יספקו את צרכיה ואת האוכלוסייה היהודית המתרחבת בארץ. תנחום תנפילוב, מחברי הקבוצה, היה אחראי על מלאכת החליבה של הפרה הבודדת, כיוון שהיה היחיד שלמד את מלאכת הרפתנות. באותה עת חזרה מרים ברץ מאוקראינה ולדאבונה גילתה שמלכין, חברתה הטובה, לא קיבלה את תפקיד החליבה כפי שרצתה. הוויכוח בין מלכין לחברי הקבוצה היה מאוד סוער, ועל זאת כתבה ברץ בזיכרונותיה: "אין אנו רוצות רק לעבוד בבית ולהיות מפוטמות, ורק לכבס ולתקן... אנו רוצות לשמור, לחרוש, לבנות מזריחת השמש עד שקיעתה-כמוכם... על ידי מעשים הוכחנו להם שאנו יודעות ויכולות.
ברץ החליטה לנקוט יוזמה ועשתה מעשה: היא ניגשה לזכייה, אשתו של אבו רחים מהכפר אום ג'וני, כדי ללמוד את מלאכת החליבה. במשק הבית הערבי תפקיד החליבה והטיפול בפרות היה מוטל על האישה. באישון לילה למדה מזכייה כיצד לחלוב פרה, והתנסתה במלאכה בעצמה. כאשר הגיע תנחום תנפילוב השכם בבוקר לחלוב את הפרה, גילה "שהחלב היה כבר על הכיריים". כך הציבה ברץ בפני חברי הקבוצה, עובדה מוגמרת: מקומה הוא ברפת. לאחר מגפה שפקדה את העדר בדגניה, החליטה ברץ ללמוד בצורה פורמלית את יסודות המקצוע. מאוחר יותר, בזכותה, נוספו צעירות לעבודת הרפת.
מאבק פמיניסטי.
באספת פועלים ב-1910, בדיון שהתקיים בשאלה באילו תחומי עבודה יכולות הנשים לקחת חלק, התבטאה ברץ בזכות חלוקת עבודה מגדרית. בתגובה לדברי אחת הפועלות, יעל גורדון בתו של א. ד. גורדון, שהתנגדה להצבתה כמבשלת היא העירה: "איני מבינה מדוע נבהלה כל כך החברה גורדון מפני התפקיד להיות מבשלת? אני לא רואה בזה כל פחיתות כבוד. לנהל משק ביתי - זוהי עבודה שהאשה מסוגלת אליה והאיש אינו מסוגל. להפך, לעבודת השדה מסוגל יותר האיש מהאשה. ומכיוון שאין שום יכולת לפועל להתקיים בעבודתו בשדה אם לא יהיה מי שינהל בשבילו משק ביתי, אני אומרת שהצעירות מחויבות לקבל עליהן את התפקיד הזה". עם זאת, כמרכזת ענף הרפת, הנהיגה ברץ את רפת דגניה כענף בשליטה נשית.
מרים ברץ נאבקה על הזכות להיות פועלת חקלאית בעודה אם לשבעה. היא פעלה למען חינוך משותף לילדי הקבוצה, שישחרר את האימהות בקבוצה מתפקידים אלה במטרה להשתתף בצורה פעילה בחיי הקבוצה ובעולם העבודה. ברץ לקחה את ילדיה לרפת כדי להוכיח כי אפשר להיות אם יחד עם עבודת החקלאות. התנהלות זו לוּותה בביקורת מצד חבריה וחברותיה בדגניה.
לייב חזן
חיים גרניט
חיים גרניט (בשמו המקורי: חיים גרינברג; נולד ב-12 במרץ 1933, ויז'אן, פולין) הוא איש צבא ישראלי - קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר), מפקד אגד ארטילרי 215 בחיל התותחנים במלחמת יום הכיפורים, ומקים גדוד 55 של חיל התותחנים.
ראשית דרכו.
חיים גרניט (גרינברג), בן לחנה ויצחק גרינברג ואח לזאב, נולד בשנת 1933 בעיירה ויז'אן שבחבל סובאלק שבפולין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבש האזור על ידי ברית המועצות אך נמסר לגרמניה הנאצית במסגרת הסכם ריבנטרופ מולוטוב. זמן קצר לאחר מסירת החבל לגרמנים גורש לליטא ביחד עם משפחתו, שם מצא מקלט בבית יהודים מקומיים, בסיוע ארגון הג'וינט. עם פלישת גרמניה לליטא בשנת 1941 ברח מליטא לפנים רוסיה, שם נשלח עם אמו ואחיו לקולחוז, בעוד אביו מגויס לצבא האדום. את שנות המלחמה עבר בעבודה חקלאית בקולחוז - רק לאחר תום המלחמה זכה ללמוד מספר חודשים בבית ספר. באביב 1946 התאפשר למשפחתו לעזוב את ברית המועצות, ולאחר מסע שנמשך מספר חודשים הגיע עם משפחתו לפולין. בין השנים 1946-1947 שהה במחנה לינדנפלס שבגרמניה בהמתנה לעלות לארץ ישראל בחסות תנועת הבריחה. בניסיון העלייה הראשון הפליג באוניית המעפילים אקסודוס ולאחר שזו נתפסה וגורשה על כל נוסעיה, הצליח לעלות ארצה בניסיונו השני, בחודש מרץ 1948, עם אוניית המעפילים קדמה.
לאחר שהעפיל ארצה, למד כשנה בישיבת כפר הרא"ה ועד גיוסו, עבד כנגר, פרנס את משפחתו ביום ובערבים השלים את הלימודים שהחמיץ עקב המלחמה.
שרותו הצבאי.
ביולי 1952 התגייס לצה"ל וחמישה חודשים וחצי לאחר מכן סיים קורס קצינים והוצב בחיל התותחנים. בתפקידיו הראשונים שירת בגדודים 334, 406, 332 ו-400 של החיל תוך שהוא נחשב כמומחה מרגמות בחיל וקצין מצטיין. במהלך מבצע קדש שירת כקצין קישור ארטילרי לגדוד 13 של חטיבת גולני ובקרב באזור רפיח, הייתה לסוללת מרגמות ה-120 מ"מ שבפיקודו חלק מרכזי בכיבוש המהיר של מוצבי הצבא המצרי. לאחר מבצע קדש, בשנת 1957, נשא לאישה את פסיה, יחד הקימו את ביתם ברמת אביב ולימים נולדו להם 4 ילדים.
בהמשך שרותו הצבאי כיהן כסמג"ד בחטיבת גולני ולאחר הפסקה לטובת לימודי הנדסה אזרחית בטכניון, אותם סיים בהצטיינות, חזר לשמש כסגן קצין מחקר של חיל התותחנים ולאחר מכן כקצין המחקר. בתקופה זו היה אחראי על בדיקה וחקירה של ציוד שנלקח כשלל במלחמת ששת הימים ובנוסף היה מעורב בהטמעת מחשב ומערכת גירוסקופ בחיל התותחנים.
כשהחלה מלחמת ששת הימים עזב גרניט את ספסל הלימודים לטובת פיקוד על גדוד תותחים נגררים שהוצב בסיני. המשימה הראשונה של הגדוד הייתה סיוע לכיבוש אבו עגילה. לאחר לילה של חילופי אש המשימה הסתיימה בהצלחה והגדוד קיבל משימה נוספת - להוביל את האגד מקסיימה לנח'ל. במהלך המשימה היה אחראי גרניט על משימה בת יומיים של חילוץ תותחים ורכבים של האגד אשר נתקעו לאורך דרך מדברית של 80 ק"מ.
במהלך מלחמת ההתשה, בהמלצתו של שלמה להט ועל פי בקשת הרמטכ"ל דאז, חיים בר-לב, טס ב-1970 לארצות הברית בראש משלחת צבאית במטרה ללמוד את תותחי 175 מ"מ M-107 ולהביאם ארצה. מיד לאחר מכן הקים את גדוד 55 וכחודש בלבד לאחר הקמת הגדוד, למרות קשיי הקמה רבים, עמדו שלוש סוללות פרוסות לאורך התעלה, מוכנות לפקודה, שלא הגיעה עקב חתימת הפסקת האש עם המצרים.
בנוסף, הקים בין השנים 1970-1972 שני גדודי מילואים של תותחי 175 מ"מ.
בשנים 1971-1972 שירת כקצין אג"מ של חיל התותחנים ולאחר מכן מונה למפקד אגד ארטילרי 215 תחת פיקודו של מפקד האוגדה דאז ברן, שם גם שירת במהלך מלחמת יום הכיפורים. וכך מספר חיים גרניט בספרו על אחד הקרבות הידועים, ב-8 באוקטובר 1973, על גדות תעלת סואץ:
"ביום זה האוגדה שלנו, שבראשה עמד האלוף אברהם אדן, ברן, יצאה למתקפת נגד על גדות תעלת סואץ. במקביל החטיבה של נתק'ה ניר הייתה אמורה לנקות את השטח מצפון לדרום, ממזרח לתעלה. הגדודים מיהרו לנוע דרומה. זה סיפור ידוע מאוד. במקום להגיע לגדת התעלה הם נעו 3 ק"מ ממזרח לתעלה. המצרים, שהיו על גדות התעלה, הכינו מארב. ראשוני החיילים באוגדה החלו להתקדם. הם החלו לחצות את התעלה בגשר פירדאן, ממש לפנינו. גדוד שלם של טנקים חוסל. המצב היה קשה. המג"ד נפל בשבי המצרי. המצרים כמעט והשמידו לי את אחת הסוללות. באינסטינקט, פקדתי על הסוללה לדלג לאחור, דקות לפני שעמדה להשטף על ידי כוחות מצריים. הסוללה ניצלה".
בקרב נוסף ב-10 באוקטובר רוכזה כל האש של אגד 215 על ניסיון פריצה של הצבא המצרי בגזרת האוגדה, תוך שימוש בתותחים מסוגים שונים, והביאה לכישלון הפריצה. בהמשך המלחמה, שני גדודים מהאגד השתתפו בצליחת התעלה וחלק מהאגד אף צלח את התעלה ראשון, ביחד עם חפ"ק האוגדה.
לאחר המלחמה מונה למת"פ (מפקד תותחנים פיקודי) פיקוד הדרום תחת אלוף הפיקוד, אברהם ברן. בשנת 1976 מונה לסגן קצין תותחנים ראשי ובשנת 1977 לסגן מפקד אוגדת שריון. בשנת 1978 מונה לראש מטה פיקוד הדרום ולאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים השתתף בתכנון ובביצוע של מבצע הפינוי "רמון" לפינוי צה"ל מסיני.
לאחר שנים של משבר קשה ומורל נמוך בחיל המשטרה הצבאית נקרא לעמוד בראש החיל וכיהן בתפקיד בין השנים 1980-1982. במהלך התפקיד הכניס לשימוש בחיל מערכות מחשוב אשר תרמו רבות לייעול עבודת החיל. במהלך תפקידו עלה אחוז המתנדבים לשירות במשטרה הצבאית בקרב המתגייסים בשיעור של 100 אחוזים.
בשנת 1982 נשלח להקים את שלוחת האגודה למען החייל בצפון אמריקה ונשאר בתפקיד עד שנת 1985.
השתחרר מהצבא בשנת 1986 ולאחר מכן עבד כסמנכ"ל UJA בישראל במשך 15 שנים.
חיים אישיים.
תושב אלקנה מאז שנות השמונים של המאה העשרים.
תעשיית ייצור הדבש בתל רחוב
תעשיית ייצור הדבש בתל רחוב התגלתה בשנת 1997 בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בתל רחוב שבעמק בית שאן. בין היתר, נתגלתה מכוורת בעלת שלושה טורים של כוורות ובהם יותר משלושים כוורות בכל טור.
בתקופת הברזל בארץ ישראל הופקו הדבש ותוצרי כוורת הדבורים בממדים מסחריים-תעשייתיים בהתאם לצורכי האוכלוסייה והמסחר. את הדבש, המכיל למעלה ממאה חומרים שונים, בהם וויטמינים ומינרלים, למדו להפיק בארץ ישראל בתקופות שונות, ובתקופת הברזל הוא הופק בכמויות מסחריות.
עדויות קדומות על דבש בעולם.
עוד בתקופות הקדומות קיים אזכור לדבש. על כך מעידים ציורי קיר שהתגלו בזימבבואה מהתקופה הפרהיסטורית, וציור קיר ב"מערת העכביש" בספרד המתוארך לאלף ה-7 לפנה"ס. עדויות ארכאולוגיות לרדיית דבש נמצאו במצרים העתיקה, בהודו, באיטליה ובגרמניה. בהודו נשארו עדויות כתובות על ייצור והפקת דבש.