לאחר מסע כיבושים נוסף, החל ז'יז'קה ב-14 בפברואר 1421 במצור על פלזן, שהסתיים ללא הכרעה כעבור חודש. ב-16 במרץ, יום ראשון של הדקלים, הוא כבש את העיר כומוטוב וטבח 2,400 מתושביה. ב-1 באפריל כבש את ברון, בה שרף ארבעים כמרים בכיכר העיר. בסוף אפריל יצא למסע במוראביה, וכבש חמש עיירות בה עד לאמצע מאי. מספר ימים לאחר מכן פשט על ליטומיירז'יצה. בסמוך לעיר הייתה גבעה ועליה שרידי מצודה ישנה של המסדר הטבטוני. ז'יז'קה קרא לה קאליך ("גביע"), והורה לבנות במקום טירה לשימושו. הוא הכריז כי מעתה הוא "יאן ז'יז'קה מטרוצנוב וקאליך". בניית קאליך הסתיימה ב-1423. בראשית יוני, בעת המצור על טירת ראבי, פגע חץ בעינו הבריאה והוא התעוור כליל. עם זאת, הוא לא חדל מלשמש כמצביא.
ב-23 באוגוסט 1421 הכריז האפיפיור על מסע צלב בוהמי שני. לא מצוין כי ז'יז'קה השתתף בקרבות הראשונים; הרשומות מוסרות כי פנה דווקא להילחם בכת הרפורמיסטית של האדמיטים, שדגלה בשוויון כלכלי ובחופש מיני ותקפה קתולים והוסיטים גם יחד. ב-14 באוקטובר הוא הטיל מצור על מעוזם המבוצר באי בנהר הנז'ארקה . לאחר שבוע של לחימה קשה, נכנעו הניצולים המעטים ונשרפו חיים על ידו. ב-1 בדצמבר הוא הגיע לפראג ונטל את הפיקוד על המערכה נגד זיגמונד. בשלב זה הוא כבר ערך שינויים נוספים בצבא ההוסיטי, וצייד רבים מחייליו בנשק אבק-שרפה אישי, כגון תותחים נישאים ואקדחים. שני הצדדים - כ-18,000 הוסיטים ו-50,000 קתולים - התנגשו סמוך לקוטנה הורה ב-21 בדצמבר; זיגמונד הצליח לכתר את ז'יז'קה וזה הורה לאנשיו ליצור טור של קרונות ולפלס נתיב נסיגה. תוך שהם מפעילים את כל קניהם, הבקיעו ההוסיטים את המערך הקתולי ונסוגו. זיגמונד לא ניהל מרדף. ההטמן התארגן מחדש ואסף תגבורות, ותקף שוב ב-6 בינואר 1422. הצלבנים לא היו מוכנים, ויחידותיהם היו פרושות על פני שטח נרחב. זיגמונד הורה על נסיגה, וכוחותיו ספגו תבוסה מכרעת. מסע הצלב השני נחל כישלון חרוץ. רק ב-1427 ניסה האפיפיור שוב לחסל את הכופרים הבוהמים.
לאחר מכן היה ז'יז'קה בין מנהיגי ההוסיטים שתמכו בהמלכתו של זיגימנטס קוריבוט מליטא כמלך בוהמיה כמשקל-נגד לתביעתו של זיגמונד. באביב 1422 הוא שוב ניהל מלחמה מוצלחת עם בית רוז'מברקה.
המלחמה באוטרקוויסטים ומוות.
בסוף 1422 ובראשית 1423, בהיעדר אויב חיצוני, צפו המתחים הפנימיים בין הפלגים ההוסיטיים השונים. ז'יז'קה נקלע למחלוקת עם הבישוף הטבוריטי , שראה בהטמן אדם קנאי מדי. הוא עזב את טאבור ונסע למזרח בוהמיה, שם חבר לזרם ה (על שם הר חורב) בהנהגת איש הדת . האיחוד החדש, שנקרא בתחילה 'איחוד טאבור זוטא' כדי להבדילו מהסיעה הטבוריטית העיקרית, הוכרז ב-8 במרץ 1423. רבים מחייליו הלכו בעקבותיו. הם שימשו בסיס לצבא חדש, עמו יצא ז'יז'קה להמשיך בחיסול הכיסים הקתוליים בבוהמיה. בסוף אפריל ריסק ז'יז'קה את כוחותיו של צ'נק מוארטנברג, הוסיטי לשעבר שנעשה לתומך בזיגמונד.
האוטרקוויסטים השמרנים בפראג חששו מהתעצמות הזרמים הקיצוניים ומקנאותו של ז'יז'קה. ב-4 באוגוסט, לראשונה בתולדות תנועתם, התנגשו שני פלגים הוסיטיים שונים בשדה הקרב, סמוך לסטראכוב דבור. ההטמן הביס את האוטרקוויסטים, בפיקוד בעל-בריתו לשעבר דיביש ממילטינקה. בתגובה, כרתו הללו הסכם פשרה עם הקתולים בבוהמיה ב-16 באוקטובר. הברית החדשה כוונה נגד ז'יז'קה. לאחר מספר קרבות, הנחיל להם המצביא העיוור ב-7 ביוני 1424. ז'יז'קה עמד לעלות על פראג, אך משלחת של תאולוגים הוסיטיים בראשות הצליחה לשכנע אותו לחדול ממסע המלחמה ולפנות כנגד הקתולים במוראביה תחת זאת. הכוחות ההוסיטיים המאוחדים יצאו לקרב כעבור זמן קצר.
בעת שצר על העיר לקה ההטמן העיוור במחלת הדבר שגרמה למותו ב-11 באוקטובר. מקום פטירתו נקרא היום ". לפי פיוס השני, שחיבר היסטוריה של בוהמיה, המצביא הגוסס הורה לאנשיו לפשוט את העור מגווייתו ולהכין ממנו יריעה לתוף מלחמה. הגוף הצבאי שעמד בראשו שינה את שמו ל" לאחר מותו. אנדרטאות לז'יז'קה פרושות בכל רחבי הרפובליקה הצ'כית.
ניקולאי שברניק
ניקולאי שברניק (ברוסית: Николай Михайлович Шверник; 7 במאי (הלוח היוליאני, 19 במאי לפי הלוח הגרגוריאני) 1888 - 24 בדצמבר 1970) היה מהפכן רוסי, מראשי הממשל הסובייטי במחצית המאה ה-20.
ניקולאי שברניק נולד בפרברי סנקט פטרבורג למשפחת פועלים. במשפחה היו 13 ילדים אך חמישה נפטרו בילדות. לאחר סיום בית הספר ליד הכנסייה, שברניק למד בבית ספר מקצועי. בגיל 14 הוא התחיל לעבוד במפעל כעוזר חרט.
פעילות מהפכנית.
בשנת 1905 שברניק התקבל למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. הוא תמך בבולשביקים ובשנים 1910-1911 היה חבר הנהלה של איגוד מקצועי בבירה. בשנת 1913 שברניק נמלט מסנקט פטרבורג מחשש למעצר ועבר לטולה. בהיותו בטולה הוא הכיר פעילה בולשביקית והם התחתנו. באביב 1915 הזוג הצעיר גורש לסמרה אך גם בעיר זו הם המשיכו בפעילות מהפכנית.
בעקבות פעילות נגד השלטון הם גורשו לסראטוב ולאחר מהפכת פברואר שברניק חזר לסמרה. בתקופה זו הוא נבחר למספר תפקידים באיגודים מקצועיים. באפריל 1917 שברניק נבחר ליושב ראש וועד ארצי של עובדי מפעלי תותחים.
לאחר מהפכת אוקטובר.
ביוני 1918 שברניק השתתף בקרבות נגד הלגיון הצ'כוסלובקי בסמרה ואחר כך כיהן במספר תפקידים בצבא האדום. באפריל 1919 הוא מונה לראש הממשל העירוני בסמרה.
בשנת 1921 שברניק חזר לפעילות בתחום האיגודים המקצועיים. החל משנת 1923 הוא כיהן במספר תפקידים במנגנון המפלגתי ובוועידה ה-14 נבחר לחבר של הוועד המרכזי של המפלגה.
בשנת 1929 שברניק חזר לעבודה במנגנון של האיגודים המקצועיים ובשנת 1930 נבחר למזכיר הראשון של וועדת איגודים מקצועיים של ברית המועצות.
בשנת 1937 הוא נבחר לפרלמנט הסובייטי החדש ומונה ליושב ראש של הבית התחתון.
במהלך מלחמת העולם השנייה שברניק היה אחראי ויושב ראש "מועצת הפינוי" ופעל להעתקת מפעלי התעשייה לאזורים מרוחקים מהחזית. בנובמבר 1942 מונה ליושב ראש הוועדה לחקירת פשעי הנאצים ופעל בוועדה זו עד לשנת 1951.
לאחר למיכאיל קלינין בשנת 1946 יצאה לגמלאות, שברניק מונה במקומו ליושב ראש הסובייט העליון. הוא לא היה פופולרי כמו קודמו בתפקיד. בהיותו איש מנגנון הוא פעל מול הפקידים וכמעט ולא קיבל אזרחים לפגישות. למרות שבאופן פורמלי הוא היה ראש המדינה, השלטון המעשי היה בידי יוסיף סטלין. בשנת 1947 לפי יוזמת יוסיף סטלין שברניק חתם על צו הפסקת עונש מוות בברית המועצות וכבר ב-12 בינואר 1950 חתם על חידוש עונש זה. בדצמבר 1949 היה המארגן הראשי של חגיגות יובל ה-70 להולדת יוסיף סטלין והציע להתחיל בהענקת "עיטור סטלין". רעיון זה לא התקבל.
לאחר פטירת סטלין, הועבר שברניק לתפקיד אחר והוצא מחברות בוועד המרכזי של המפלגה. בעקבות כך חזר לפעילות באיגודים המקצועיים. בדצמבר 1953 היה חבר בחבר השופטים המיוחד במשפטו של לברנטי בריה.
עם חיזוק מעמדו של ניקיטה חרושצ'וב, הופסקה למעשה הקריירה של שברניק. בתחילת שנות ה-60 עמד בראש הוועדה למתן חנינה לקורבנות רדיפות של סטלין ("וועדת שברניק"). שברניק היה איש מנגנון שפעל בהתאם להנחיות הממונים - בתקופת יוסיף סטלין הוא היה שותף לפעולות הענישה ובתקופת ניקיטה חרושצ'וב הוא היה יושב ראש הוועדה למתן חנינה לקורבנות הרדיפות.
בשנת 1966 יצא שברניק לגמלאות. נפטר בשנת 1970 ונטמן בכיכר האדומה במוסקבה.
במהלך פעילותו הציבורית הוענק לשברניק עיטור לנין 5 פעמים ובשנת 1958 קיבל תואר גיבור העמל הסוציאליסטי, זאת בנוסף לעיטורים אחרים רבים.
אלמנט מים
אלמנט מים הוא מרכיב בעיצוב גנים לאורך ההיסטוריה בעולם כולו. למים משמעויות רבות בתרבויות העולם, החל ביצירת חיים, שפע, ברכה, טוהר וכלה בכוח טבע הרסני.
השימוש במים בעיצוב הגן ובאדריכלות נוף משתנה, בהתאם לתפקיד המים ותכונותיהם במקום הספציפי. אדריכלי הנוף מתאימים את אופי ועיצוב אלמנט המים לרוח המקום (), למשמעותם בו או למשמעות אותה המתכנן מעוניין לייצר ולקשר בין המים לבין האדמה והטבע.
אלמנטי מים באדריכלות הנוף בישראל.
על אף שמים הם מצרך יקר בישראל, השימוש במופעי המים באדריכלות הנוף בישראל נפוץ יחסית בימינו.
ניתן לראות שימוש באלמנטים של מים באדריכלות הנוף הישראלית כבר בראשוני השטחים הציבוריים הפתוחים שעוצבו בתל אביב – ביניהם הבריכה בשדרות רוטשילד שקיימת במקום עד היום וכיכר צינה דיזנגוף שעברה שינויים רבים אך תמיד נשארה במרכזה המזרקה.
טיפולוגיה של אלמנטי מים.
בריכות.
רחבת הבימה - בריכת השתקפות.
מתחם הבימה, שבתל אביב קיים עוד משנות ה-40 של המאה הקודמת, במהלך השנים עבר שינויים רבים. בשנת 2007, מבנה התיאטרון עבר שיפוץ וכך גם הכיכר הצמודה לו, בעקבות ההחלטה לבנות מתחת לכיכר חניון תת-קרקעי. הכיכר תוכננה ועוצבה על ידי הפסל דני קרוון ואדריכלית הנוף ליטל סמוק.
העקרונות התכנוניים לשיפוץ הכיכר היו אזכור הקשר לעיר הלבנה - במינימליזם נקי, שימוש בשדרות ברושים שאפיינו בעבר את המקום, בריצוף בצבע חול כמסמל את הכורכר. יצירת גן שקוע המאזכר את המשתלה העירונית שהייתה במקום בזמן פעילותו של אברהם קרוון, אדריכל הגנים של העיר תל אביב (בין השנים 60–1940) ואביו של דני קרוון. מטרתו של המתכנן הייתה לייצר מרחב ציבורי מזמין שייצג את ההיסטוריה של המקום.
בסמוך לגן השקוע, ממוקמת בריכת השתקפות שחורה, הבולטת כמראה גדולה לשמיים על רקע המרצפות הבהירות הבוהקות. הבריכה משקפת למתבוננים בה מזוויות שונות את המבנים המקיפים את הכיכר ואת הפסל התרוממות של האמן מנשה קדישמן.
אתר הנצחה בקיבוץ דפנה – בריכת נוי וזיכרון.