בבית הספר למוזיקה מתקיימת פעילות מוזיקלית הכוללת: תזמורת סימפונית, מקהלה אורטורית, מקהלה קאמרית, אנסמבל אופרה, אנסמבל מוזיקה בת-זמננו וכ-50 הרכבים קאמריים. שני אולמות המופעים בבית הספר (אולם "קלרמונט" ואולם "טארג") מעלים למעלה מ-200 קונצרטים בשנה. מדי שנה מתקיימות סדנאות לימוד, כיתות אמן ותחרויות מוזיקליות בהשתתפות אמנים אורחים בולטים מישראל ומהעולם – רבים מהם אורחי התזמורת הפילהרמונית, המגיעים להופיע עמה כסולנים וכמנצחים. מאסטרו מהטה עובד בקביעות עם תזמורת בית הספר ומופיע איתה אחת לשנה בקונצרט גאלה חגיגי בהיכל התרבות (תל אביב). האקדמיה הישראלית למוזיקה, הגדולה והמרכזית ביחידות המרכיבות את בית-הספר, נוסדה בשנת 1945 כסניף של הקונסרבטוריון והאקדמיה הארצישראלית למוזיקה. בשנת 1966 הפכה האקדמיה לחלק מאוניברסיטת תל אביב ועברה למשכנה הנוכחי בקמפוס האוניברסיטה ברמת אביב. בשנת 2004 חתמה התזמורת הפילהרמונית הישראלית על הסכם שיתוף פעולה עם האקדמיה ובמהלך 2005 נחנך בית הספר החדש למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה בשיתוף התזמורת הפילהרמונית.
לאורך שנות קיומו של בית הספר למוזיקה (ולפני-כן בראש האקדמיה למוזיקה) עמדו בראשו גדולי המוזיקאים בישראל, ובהם הקומפוזיטור והוויולן עדן פרטוש, הפסנתרן והמנצח אריה ורדי, המלחינים יחזקאל בראון, יצחק סדאי, יוסף דורפמן, הכנר יאיר קלס, הקומפוזיטור והמנצח עמי מעיני, הקומפוזיטור והמנצח נועם שריף, המנצח ונגן הבסון זאב דורמן והפסנתרן תומר לב.
הארכיב למוזיקה ישראלית.
הארכיב למוזיקה ישראלית הוקם ב-1977. שלוש מחלקותיו – אוספים ציבוריים ופרטיים, ספרייה ואינדקס ביבליוגרפי - משמשות מרכז לעיון וחקר עולם המוזיקה הישראלית, כמו גם יד זיכרון למוזיקאי העבר שיצירתם תרמה רבות לכינונם וקידומם של חיי התרבות במדינת ישראל.
בית הספר לקולנוע ולטלוויזיה ע"ש סטיב טיש.
בית הספר לקולנוע וטלוויזיה נוסד ב-1972, ועל בוגריו נמנים היוצרים, חוקרים ומבקרים בולטים בתחומי הקולנוע והטלוויזיה בארץ. בית הספר מכשיר יוצרים וחוקרים בעלי יכולת להוביל ולחדש על ידי שילוב בין השכלה אקדמית רחבה לבין לימודים מקצועיים, והכרת התיאוריה וההיסטוריה של הקולנוע והטלוויזיה. השילוב בין לימודים אקדמיים (תארים ראשון ושני) בתחומים העיוניים של הטלוויזיה והקולנוע לבין מסגרת עשירה של לימודים מעשיים בבימוי, הפקה, תסריטאות, צילום, עריכה ומדיה חדשה, מקנה לתלמידים את היסודות והכלים הנחוצים לחתירה למצוינות במחקר, בהוראה וביצירה. החוג נהנה ממוניטין רב בארץ ובעולם ויש לו תפקיד מרכזי ביצירת התשתית לתעשיית הקולנוע והטלוויזיה בישראל. סרטי הסטודנטים, המוצגים בקביעות בפסטיבלים בינלאומיים יוקרתיים, מציבים את בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש בשורה אחת עם בתי הספר המובילים בעולם. לבית הספר לקולנוע ולטלוויזיה ע"ש סטיב טיש ארכיון הסרטים על שם אנדה זימר אשר משמש מאגר לשימור ולמחקר ונותן מענה לצורכי ההוראה של החוג.
החוג לאמנות התיאטרון.
החוג לאמנות התיאטרון נוסד בשנת 1958 על ידי פיטר פריי. החוג בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב הוא הוותיק והגדול ביותר מבין חוגי התיאטרון בארץ. הלימודים בחוג לאמנות התיאטרון מעניקים תואר ראשון, שני ושלישי. הלימודים בחוג משלבים לימודים עיוניים ומקצועיים. הלימודים לתואר ראשון כוללים מסלולים מקצועיים בתחומי המשחק, הבימוי והתיאטרון הקהילתי. הלימודים העיוניים כוללים נושאים כמו דרמה ותיאטרון ישראלי ועולמי, תיאוריה וביקורת, תיאטרון ומגדר, תיאטרון פוליטי ודרמטורגיה. לימודי התואר השני מציעים מסלול עיוני (M.A) המכשיר חוקרים, מורים לאמנות התיאטרון וסוכני תרבות ברמה גבוהה, ומסלול יישומי (M.F.A) אשר מכיל ארבע תוכניות התמחות מקצועיות בבימוי, בבימוי בתיאטרון הקהילתי, בעיצוב ובשחקן-יוצר-חוקר.
החוג לתולדות האמנות.
החוג לתולדות האמנות נוסד בשנת 1968 כחלק מהפקולטה למדעי הרוח והועבר לפקולטה לאמנויות עם הקמתה בשנת 1972. תחילה מנה החוג מספר קטן של כ-16 תלמידים והשיעורים כולם הועברו על ידיאברהם רונן מייסד החוג. עם דור המייסדים נמנית, מלבד רונן שעמד במשך שנים רבות בראש מגמת לימודי אמנות הרנסאנס, גם נורית כנען-קידר, שהצטרפה שנה מאוחר יותר ושימשה ראש המגמה לתולדות אמנות ימי הביניים. במשך השנים הצטרפו אליהם אשר עובדיה (אמנות יוון ורומי), חוה בר (אמנות האסלאם), גילה בלס ומרדכי עומר (אמנות מודרנית). כולם נמנים עם החוקרים הבולטים בתחומם ותרמו רבות להבנת פרקים שונים באמנות אירופה והאסלאם, כמו גם באמנות ארץ ישראל על תקופותיה השונות. אולם מלבד השם הבינלאומי שקנו להם מייסדי החוג, הם תרמו לעיצוב ופיתוח תחום תולדות האמנות בארץ והכשירו דורות של סטודנטים שהמשיכו את דרכם בעולם האקדמיה, החינוך והעשייה האמנותית בארץ ובעולם.
תוכנית הלימודים מציעה הכרות וידע נרחב בתולדות האמנות המערבית למן העת העתיקה ועד האמנות העכשווית, אמנות אסיה, אמנות גלובאלית, היסטוריה ותיאוריה של הצילום, ואמנות ישראלית, לצד הכשרה מחקרית מעמיקה. תוכנית הלימודים הייחודית מעניקה לתלמידיה מבט רחב, עדכני ומעמיק באמנות המערבית על כל תקופותיה, והיא היחידה הכוללת מסלולים ייחודיים, כמו התמחות באמנות ישראלית והיסטוריה ותיאוריה של הצילום למן התואר הראשון ועד התואר השלישי ותוכנית מצטיינים יוקרתית לתלמידי התואר הראשון ומסלול ישיר לתואר השני. כמו כן, נחשפים התלמידים לתהליכי היצירה עצמם, תוך דיאלוג עם אמנים מובילים, אוצרי אמנות מהארץ והעולם, ביקורים מודרכים במוזיאונים ובאתרי אמנות, ומפגשים עם דמויות מובילות בשדה האמנות המקומי והעולמי כאחד.
לוקמן סלים
לוקמן מוחסן סלים (בערבית: لقمان محسن سليم; 17 ביולי 1962 – 4 בפברואר 2021) היה מוציא לאור לבנוני, פעיל פוליטי ופרשן שקידם תרבות זיכרון להתמודדות עם הסכסוכים הנוכחיים וההיסטוריים של לבנון והאזור כולו. היה ידוע במיוחד כמבקר חריף ובולט של חזבאללה, אך גם ביקורתי כלפי כל מפלגות העדה האחרות. הוא נורה ונמצא מת במכוניתו בדרום לבנון שבשליטת חזבאללה. אחותו טענה כי חזבאללה ביצע את ההתנקשות, אך חזבאללה הכחיש טענה זו.
ראשית חיים וקריירה.
לוקמן סלים נולד בחארת חריכ, שהיה אז כפר הסמוך, וכיום הוא דרום ביירות. הוא היה נצר למשפחה לבנונית-שיעית משפיעה עם קשרים חזקים לאליטות הנוצריות. אמו, סלמה מרצ'ק, היא נוצרייה ממצרים. אביו מוחסן סלים היה חבר בפרלמנט הלבנוני בשנים 1960–1964, ובשנת 1977 הקים את מפלגת האיחוד למען כוחות ליבאניס, שדרשה להתפרק מהכוחות הפלסטיניים המיליטנטים בלבנון. מאוחר יותר במהלך מלחמת האזרחים בלבנון העביר את משרד עורכי הדין שלו לפריז.
לוקמן סלים עבר לצרפת בשנת 1982 כדי ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת פריז-סורבון. הוא חזר לביירות ב-1988. שנתיים לאחר מכן הקים את הוצאת דאר אל-ג'דיד, המפרסמת ספרות ערבית ומאמרים בעלי תוכן שנוי במחלוקת. פרסומיו נעים בין ספרים שנאסרו על ידי הביטחון הכללי הלבנוני לבין התרגומים הערביים הראשונים לכתביו של מוחמד ח'אתמי, הנשיא הרפורמיסטי האיראני לשעבר, שיצר מחלוקת בקרב הקהילה השיעית בלבנון. כמה ממאמריו, מסותיו ותרגומיו של סלים התפרסמו בעיתונים ובספרים באנגלית, צרפתית וערבית. עד מותו חי ועבד בפרברים הדרומיים של ביירות, ביירות רבתי, דרום לבנון ועמק בקאע.
אמנות כפעילות פוליטית.
בשנת 2001 עבר סלים לקולנוע עם הקמת חברת Umam Productions, שהפיקה כמה סרטים, בהם "Massaker" בבימוי משותף של סלים ואשתו הגרמנית מוניקה בורגמן. היא זכתה בפרס Fipresci בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בברלין בשנת 2005. בשנת 2004 הוא הקים יחד את אומם תיעוד ומחקר (D&amp;R), ארגון ללא כוונת רווח הממוקם בדרום פרבר ביירות, שם הארגון יוצר ארכיון פתוח של חומרים הנוגעים להיסטוריה החברתית והפוליטית של לבנון. הארגון מארגן ומאפשר תערוכות ב"האנגר" המפורסם שלו לאמנים כדי להתייחס בגלוי לצלקות מלחמת האזרחים בלבנון (1975–1990), הנחשבת לטאבו ולא מלומדת לא ברמות בית הספר היסודי או בתיכון. אומאם מארגנת גם הקרנות סרטים, תערוכות אמנות ודיונים הנוגעים לאלימות אזרחית וזיכרון מלחמה.
אחת התערוכות המתמשכות של אומאם מאז 2008 היא "חסר", קולאז' של תצלומים המתארים נעדרים ממלחמת האזרחים בלבנון. התערוכה מוצגת בשיתוף וועדת קרובי המשפחה החטופים והנעדרים בלבנון, תמיכתם של לבנונים במעצר ובגלות, וועדת משפחות העצורים הלבנוניים בסוריה יחד עם מאות אנשים הקשורים לנעדרים.
חינוך אזרחי כמניע לשינוי פוליטי.
הפרויקט של סלים, "הייא בינא" (HB), שפירושו "בואו נלך", הוא יוזמה שהחלה במהלך הבחירות לפרלמנט 2005 בלבנון במטרה לקדם את מעורבות האזרחים בתהליך המדיני ולהתנגד למערכת העדתית של לבנון. סלים עצמו השווה את קהילות העדה המבוססות על דת ל"תאים שבהם כלואים הלבנונים". התנועה מיישמת פרויקטים בפריסה ארצית, ועובדת במיוחד ביישובים השיעיים בדרום לבנון, ברובע הדאחייה בביירות, בהר לבנון ובאזורי הבקאע.
בשנת 2008 השתתפה התנועה כשותפה בפרויקט "אזרח לבנון" של המכון הלאומי לדמוקרטי (NDI). בשיתוף אימונים למנהיגות והשתתפות אזרחית שערכה NDI, התנועה עמדה בראש מספר פרויקטים של הסברה ציבורית באזורים השיעים בלבנון. בבעלבכ, צוות השדה של התנועה ארגן פרויקט הדברה במטרה לתמרץ את כלכלתם של החקלאים המקומיים; בשמוסטר, צוות מתואם עם התושבים במטרה לדבוק בפומבי בשירותי איסוף אשפה למניעת התפשטות מחלות. בהרמל, פרויקט כולל לאזור ניקוי נחל אסי. פרויקט זה כלל פעילויות למודעות סביבתית, ימי ניקוי ודיונים רשמיים עם נבחרי ציבור.