הטקטיקה הבריטית התבססה בראשית המלחמה על מערך של שלוש שורות שוחות מקבילות לקו החזית, במרחקים של כ-170 מטר זו מזו, כאשר ביניהן מקשרות שוחות-קשר קצרות ניצבות. השוחה הראשונה מול החזית אוישה רק במצבי "כוננות עם שחר" ולקראת מתקפה. מאחורי שוחה זו הייתה שוחת התובלה המרכזית ששימשה גם כשוחת הפיקוד הקדמי, מאחוריה הייתה שוחת-נסיגה. אולם, חיבורי שוחות הקשר היוו נקודת תורפה וטווח הארטילריה המשתנה שיבש את התכנון. זאת ועוד, מבלטים שנוצרו חשפו את הכוח לשלוש חזיתות ולא איפשרו את קיום הדוקטרינה. לצורכי התקפה נחפרו בחיפזון שוחות זמניות.
בעורף השוחות נבנתה רשת דרכים לחמורים ופרדות ובמידת האפשר מסילות ברזל שקישרו למסילת ברזל עיקרית.
גם ללא כוונה התקפית קונקרטית, הטרידו הכוחות כל העת אלה את אלה בירי ארטילרי, איום מתמיד של צלפים וירי פגזי גז, שהיו יעילים במיוחד כיוון שלא היו צריכים להתפוצץ בתוך השוחות אלא די שיתפוצצו בקרבתן וכיוון הרוח יוליך את הגז, הכבד מן האוויר, אל השוחות. ההתגוננות מפני התקפות הגז התבססה על מסכות גז שהיו לציוד חובה לחייל.
מבנה השוחות.
השוחות לא נחפרו בקו ישר אלא בזיגזג, וזאת כדי למנוע ירי והתקדמות בקו ישר לאורך השוחה במקרה של כניסת חיילי אויב לשוחה.
שוחות מדינות ההסכמה היו בעלות עומק ממוצע של 2.4–4.9 מטרים. בדופן השוחה מוקמו עמדות ירי ממוגנות ומוגבהות, היו עמדות רובאים רגילות, עמדות לצלפים שכללו גג ועמדות מקלע ויקרס שיכלו לאכלס שני חיילים – יורה ומטעין תחמושת. כדי לצפות מעל השוחה בלי להתגלות נעשה שימוש בפריסקופ.
שוחות הגרמנים והאוסטרים היו עמוקות יותר עם עומק מינימלי של 3.7 מטרים. השוחות הגרמניות העמוקות ביותר חוזקו בצלעות בטון ובכל מספר מטרים נבנו בהן עמדות בטון. עמדות המקלע הכבד, שוורצלוזה, היו מבוצרות ומרווחות יותר מעמדות המקלע של האויב.
לצורך חפירת השוחות הועסקו חפרים מחיל החפרים. לפי המתודולוגייה הבריטית חפר כוח של 450 איש שש שעות בלילה מרחק 250 מטר שוחה. לאחר שנחפרה השוחה חוזקו דפנותיה במוטות ברזל והותקנו בהן עמדות ירי. מלבד ירי אויב הסתכנו החפרים בהתמוטטות קירות השוחה עליהם וכן בהצפת השוחה במי תהום, שהיו גבוהים במיוחד בפלנדריה (רק מטרים ספורים מתחת לפני הקרקע).
חיים בשוחות.
באופן כללי במלחמת העולם הראשונה שהו החיילים בשוחות באופן רציף מספר ימים ולא יותר. השהות בשוחה הקדמית ביותר הוגבלה למספר שעות בעת כוננות או בהכנה למתקפה. אמנם הגדוד האוסטרלי ה-31 רשם שיא שהיה של 53 יום, היה זה מקרה חריג והממוצע לשהיית חייל מדינות ההסכמה בחפירות היה כעשרה ימים רצופים. חלקים ניכרים של הקו לאורך החזית המערבית היו רגועים במשך רוב המלחמה והם היוו מרגוע לרוחות לאחר קרבות קשים, בעוד אחרים, למשל חזית איפר, היו גיהנום מתמשך.
תנאי המחיה וההיגיינה היו לרוב קשים. גופות מתים לא פונו במהלך היום והיו מקור לזיהומים. עכברים וחולדות היו נפוצים מאוד וגדלו לממדי ענק. התנועה במהלך היום הייתה מסוכנת עקב תצפיתני אויב וירי צלפים, כך שאספקה, חימוש ותזוזת כוחות אירעו במהלך הלילה ובמהלך היום היה לחיילים שלא בתפקיד שפע של זמן פנוי.
בצבאות שונים, אך בעיקר בצבא הבריטי, שירתו כלבים יחד עם החיילים בשוחות. הכלבים אירחו לחיילים לחברה והטיפול והמשחק עמם שבר את השגרה המדכאת, כמו כן הם עסקו בפעילות מבצעית, העבירו מסרים, אספקה, תחמושת ואמצעים רפואיים בין הכוחות במהירות וביעילות, שמרו בלילה מפני הסתננויות אויב חשאיות אל השוחות, איתרו נעדרים וטרפו עכברושים.
סדר היום.
היום החל עם שחר ב"כוננות עם שחר" ("The morning hate") שפירושה ירי מכל הכלים לכיוון האויב, שנמשכה כשעה. הראות הלקויה בשל ערפל והנטייה לנמנום שיכלה לעלות בתקיפת-פתע הביאו להוראה שעל כל החיילים להיות על משמרתם. לאחר מכן נערך ניקוי נשק וניקוי הסביבה לקראת מסדר. לאחר ארוחת הבוקר הטילו הקצינים על החיילים מטלות תחזוקה שונות למילוי הזמן הפנוי, כגון מילוי שקי-חול, ניקוי שירותים, תיקונים שונים ועוד. זאת בצד משמרות (בנות שעתיים) בעמדות הירי והתצפית, עם זאת נותר עדיין שפע של זמן.
במהלך היום היה על החיילים להעביר את זמנם בפעילויות שונות, שקטות וסטטיות ובהן השלמת שעות שינה, בישול מזון, קריאה וכתיבה של מכתבים ואף ספרים (אישים כלודוויג ויטגנשטיין, אביגדור המאירי, יו לופטינג, ג'ון רונלד רעואל טולקין, רוברט גרייבס, גיום אפולינר, אייזק רוזנברג, וילפרד אוון, סיגפריד ששון, סטראטיס מיריביליס ורבים אחרים עסקו בכתיבה יוצרת במהלך השהייה בחפירות). לדברי אביגדור המאירי שיחקו החיילים בקלפים, סיפרו זה לזה מעשיות וערכו התערבויות, הדתיים שבהם השתדלו ככל יכולתם לקיים את מצוות דתם ופולחניה. כך התוודעו החיילים באופן הדוק לאנשים רחוקים מהם מבחינה חברתית ומעמדית בדרך כלל. אחת מפעילויות השגרה הייתה הכנת מוצרים ופסלים מחלקי פגזים. על אף הצפיפות, חיילים רבים טיפחו אזור אישי אותו ניסו להשאיר נקי, יבש ומעוטר במזכרות.
עם דמדומים הוקפצו שוב כל החיילים לכוננות ועם רדת החשכה החלה פעילות משיכת אספקה, ציוד, תחמושת, פינוי חללים ופסולת וכדומה. בשעות החשכה נשלחו גם פטרולים לשטח ההפקר, למטרת האזנה לאויב, תפיסת ניירות שהתעופפו ברוח ובדיקה ותיקון גדרות תיל. החלפת משמרות נערכה גם היא במהלך הלילה.
מוות בשוחות.
הסטטיסטיקה של מלחמת העולם הראשונה, למשל, קובעת שכ-10% מן החיילים הלוחמים נהרגו. חלק ניכר נבע בשל מלחמת החפירות. עיקר הנפגעים נפגעו מירי ארטילרי שנגדו לא היה כל מיגון. הפגזים והרסס גרמו לפגיעות קשות שגם אם לא גרמו מוות מיידי גרמו למוות בשלב מאוחר יותר עקב זיהום, חוסר בציוד ובכוח אדם רפואי ותרופות לא יעילות. הרוגים נוספים היו מירי צלפים, ירי מכונות ירייה, פגיעות קרב פנים אל פנים ולוחמת גז.
מפגע חמור נוסף איתו התמודדו צוותי הרפואה מבלי להבינו היה הלם קרב, אז כינו את התופעה "הלם פגזים" (shell shock), וסברו שהיא קשורה לקולות הארטילריה. הסובלים מהלם הפסיקו ללחום ורק בהו נכחם, לעיתים יצאו מן החפירה וישבו ובהו באמצע שטח ההפקר.
רבים מהנפגעים היו קורבן לתנאי המחיה בשוחות ולהגיינה הלקויה. החיילים נחשפו לטפילים ולרמת לחות גבוהה שגרמו למחלות כגון גרדת (סקביאס), זיהום פטרייתי של החניכיים ("פה-חפירות", "Trench mouth") וזיהום בכפות הרגליים ("רגל חפירות", "Trench foot"). על אף שמצבים אלה לא היו קטלניים בפני עצמם הם גרמו לתפקוד לקוי של החייל וחוסר זריזות שסופו היה יכול להסתיים במוות מירי, נפילה או חשיפה למצבים בריאותיים קשים יותר. תנאי עיבוד המזון ואכילתו בקרבת עכברושים וגופות חללים גרמו למחלות מעיים קשות כמו טיפוס הבטן, כולרה ודיזנטריה. נגע נוסף היה כינים וכיני ערווה שגרמו, פרט לחוסר הנוחות, למחלה שנודעה בשם קדחת השוחות. החשיפה לתנאי קור קיצוניים בחורף (כולל טמפרטורות מתחת ל-0 מעלות צלזיוס) גבתה אף היא קורבנות הן של דלקת ריאות והן של כוויות קור.
במהלך המלחמה הכיר הפיקוד יותר ויותר בצורך לנקות את השוחות, לדאוג לפינוי וקבורה נאותה של חללים, בידוד חולים, הקפדה על היגיינה אישית וכדומה, ואכן רמת התחלואה והתמותה ירדה. על מנת לשפר את תנאי החיילים סופקו מעילי עור ארוכים שזכו לשם trench coat, לאמור "מעיל חפירות" (שהומצאו על ידי ברברי ונותרו אופנתיים זמן רב לאחר מכן), ויוצרו וסופקו נעלי צבא מודרניות. הוסכם בין הצדדים שכוחות גלויים ומסומנים של הצלב האדום יוכלו לעבור בשטח ההפקר לאחר קרב ולאסוף חללים ופצועים ושאמבולנסים של הצלב האדום יהיו חסינים מפגיעה.
טקטיקות התקפה.
הסתערות חזיתית.
במהלך שנות מלחמת ההתשה ניסה פיקוד מדינות ההסכמה, ובפרט הפילדמרשל דאגלס הייג ליצור מפנה על ידי שבירה משמעותית של קו החזית והשגת הישג קרקעי של כיבוש שטח שולט. על מנת ליצור התקדמות תוכננו התקפות חזיתיות בהשתתפות עשרות אלפי חיילים לאורך קטע חזית של מספר קילומטרים. טקטיקת ההתקפה הייתה הרעשה כבדה של ארטילריה מספר ימים לפני הפריצה על מנת "לרכך" ולהתיש את האויב. לאחר מספר ימי הרעשה, עם שחר, טיפסו ועלו חיילי הכוח התוקף מן השוחות, מאחורי מסך עשן והפגזה וחצו את שטח ההפקר לכיוון שוחות האויב. ההתקדמות הייתה איטית בשל גדרות התיל, למרות שחלקן נהרסו כתוצאה מההפגזות, אך גם אז הייתה הקרקע זרועה בורות ומכשולים שונים. הכוח התוקף נע במספר גלים, כאשר מכונות היריה של האויב "קוצרות" בשורות המסתערים הראשונות. הכוח המתקדם נע בשטח פתוח, לעיתים תוך יידוי רימוני יד אל עמדות האויב, אך ללא ירי תוך כדי הסתערות. כוחות חיפוי ייעודיים התמקמו בתווך והשתמשו בירי ממקלע לואיס וצלפים על מנת לחפות על הכוח המסתער.
עם הגעה אל שוחות האויב התחולל קרב פנים אל פנים תוך שימוש בכידוני הרובים, סכינים ואקדחים.
לוחמת סער.
החל מדצמבר 1915 פיתחו הגרמנים שיטה לפשיטות על שוחות מדינות ההסכמה על ידי חיילי סער (בגרמנית Stoßtruppen). כוחות קטנים פשטו עם לילה על עמדות נגדיות והתקיפו אותן תוך שימוש בירי מקלעים, רימוני יד ולהביורים. העקרון היה התקפת פתע לא לשם השגת הישג קרקעי אלא לצורך ערעור הביטחון ושבירת המורל. האפקט הועצם על ידי מדיהם השחורים של החיילים, ציורי גולגולת וצעקות מחרישות אזניים. במהלך השהות בשוחת היריב נעשה שימוש בקרב פנים אל פנים מול הכוחות המגנים.
עד 1918 התקדמו חיילי הסער אל שוחות היריב בחסות החשכה, אולם בשנה זו פיתח אוסקר פון איטייה טקטיקה לפיה זחלו חיילי הסער, עטויי מסכות גז אל שוחות היריב בחיפוי ארטילריה קלה ופגזי גז.
"נשוך והחזק".