ב-15 באוקטובר 2012 הצטרף גם האיחוד האירופי לסנקציות על איראן; פורסם, כי האיחוד הטיל איסור גורף על העברות פיננסיות לאיראן, מלבד כאלו המיועדות לרכישת מזון ותרופות ולסיוע הומניטרי. בנוסף, תיאסר מכירת מתכות מסוימות לאיראן וייאסר כליל ייבוא גז טבעי מאיראן למדינות האיחוד האירופי.
ב-24 בנובמבר 2013 הודיעו שרי החוץ של שש המעצמות - ארצות הברית, בריטניה, צרפת, רוסיה, סין וגרמניה - כי הצליחו להגיע להסכם הביניים עם איראן בנוגע לתוכנית הגרעין שלה. הנשיא אובמה אמר כי ההסכם קוטע את דרכה של איראן לעבר פיתוח פצצה.
ב-14 ביולי 2015 חתמה איראן מול מדינות ה-P5+1 על הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, על פיו הסכימה איראן לחדול מפיתוח נשק גרעיני בתמורה להקלת הסנקציות הכלכליות עליה.
למרות ההסכם, איראן לא הצליחה להתאושש, ובדצמבר 2017 החלה סדרה של הפגנות מחאה באיראן, על רקע האינפלציה הקשה במדינה, אחוזי האבטלה הגבוהים, וכן גם בגלל השחיתות השלטונית והמעורבות בסכסוכים אזוריים במזרח התיכון.
ב-8 במאי 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על פרישת ארצו מהסכם הגרעין ועל חידוש הסנקציות על איראן.
לאחר חידוש הסנקציות החל סבב הפגנות נוסף, על רקע המצב הכלכלי הקשה והשפעת הסנקציות האמריקאיות. הפעם קראו ההפגנות לממשל לחדול מהמעורבות של המדינה במקומות אחרים וכן להפלת נשיא איראן חסן רוחאני. הממשל האיראני דיכא את ההפגנות בכוח.
בהמשך שנת 2018 צלל הריאל האיראני לשפל חסר תקדים, מה שהוביל לתופעה גוברת של היווצרות שוק שחור של סחר בזהב ודולרים. בתגובה לכך הקימה איראן בתי משפט מיוחדים לעבירות כלכליות, ועל חלק מהעבירות הקשורות לשוק השחור הוכרזו עונשי מוות, ששודרו בשידור חי לציבור הרחב לצורך הרתעה.
בנובמבר 2019, לאחר עליה במחירי הבנזין, פרץ גל הפגנות שלישי ברחבי המדינה.
בספטמבר 2020 ארצות הברית הטילה סנקציות על גורמים וגופים באיראן המעורבים בתוכנית הגרעין והנשק. לצד המשבר הכלכלי שנגרם במקביל בגלל מגפת הקורונה, הגיע הריאל האיראני לשיא שלילי נוסף מול הדולר - 273,000 ריאל מול דולר אחד. לאחר הכרזת הסנקציות האיחוד האירופי, רוסיה, סין וממשלת איראן עצמה טענו נגד סבב הסקנציות הנוכחי, בין היתר כי מדובר במהלך לא חוקי של ארצות הברית, שניצלה סעיף שהיה בהסכם משנת 2015 ממנו פרשה.
BA-64 (מרוסית: Бронеавтомобиль 64 בעברית: רכב ממוגן 64) היא שריונית שפותחה בברית המועצות ושימשה בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
השיריונת בעלת הנעה 4X4, ושימשה בעיקר למטרות סיור וקישור. ה-BA-64 שירת בצבא ברית המועצות החל מ-1942 עד לשנות ה-60, כאשר סך בכל נוצרו בסביבות ה-9,100 כלים מהגרסאות השונות של ה-BA-64.
פיתוח.
עד לפיתוח ה-BA-64 בשנת 1942, הרכבים המשוריינים הקיימים בצבא ברית המועצות כמו ה-BA-20 היו מיושנים, בעלי מיגון קל מדי אשר לא עמדו בסטנדרטים של מלחמת העולם השנייה כאשר נאלצו להתמודד עם הרק"ם הגרמני.
עבודת הפיתוח על ה-BA-64 החלה ביולי 1941, חודש בלבד אחרי פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות במבצע ברברוסה כאשר עלה צורך מיידי בפיתוח רק"ם סיור קל שיעמוד בסטנדרטים העדכניים. פיתוח ה-BA-64 נעשה על ידי חברת גא"ז שנשענה על רכב השטח GAZ-64 ובהשראת המשוריינים הגרמנים שהצבא הרוסי פגש בשדה הקרב, במיוחד ה-Sd.Kfz. 222, ממנו נפל כלי אחד שלל והגיע לחברת GAZ.
ב-9 בינואר 1942 חברת גא"ז הפיקה אב טיפוס ראשון לרכב המשוריין בשם הראשוני שלו: אובייקט 64-152. ב-14 במרץ 1942, לאחר ניסויי שטח של הצבא ומספר תיקונים, התקבל הכלי לצבא הסובייטי בשם BA-64 כאשר כבר ביולי באותה השנה הגיעו הכלים הראשונים לחזית המזרחית לטבילת אש ראשונה.
ה-BA-64 הוכיח את עצמו בשדה הקרב כרכב סיור אמין בעל רמת מיגון טובה, במיוחד הוכיח את עצמו ה-BA-64 בלחימה אורבנית, זאת הודות לזווית ההגבהה הגבוהה של המקלע שהיה מסוגל להגיע לקומות העליונות של מבנים.
סוכנות החקירות הפדרלית של מכסיקו
המשטרה הפדרלית המקסיקנית
השירות למידע ותקשורת מיוחדת
המשטרה הפדרלית של אוסטריה
המשטרה הפדרלית של אוסטריה (גרמנית: Bundespolizei) היא משטרה פדרלית באוסטריה שנוסדה ב-1 ביולי 2005 ומהווה לגוף השיטור הפדרלי הלאומי העיקרי במדינה לענייני אכיפת חוק ושמירה על הסדר הציבורי.
היסטוריה.
עד שנת 2005 המשטרה הפעילה כוחות שיטור בערים הגדולות, כוינה הבירה, זלצבורג וגראץ. ב-2004 ממשלת אוסטריה הסכימה לאגד שני כוחות משטרה עם השירות לחקירות פשיעה, כוח השיטור לביטחון הציבור והז'נדרמריה האוסטרית.
מבנה.
המשטרה כפופה למשרד הפנים הפדרלי (Bundesministerium für Inneres) וכוללת 9 פיקודים מחוזיים.
טעות סופר
סיימון קיאר
סנטה מריה דל נרנקו
כנסיית סנטה מריה דל נרנקו (בספרדית: Iglesia de Santa María del Naranco, באסטורית: Ilesia de Santa María'l Narancu) היא כנסייה קתולית אסטורית בעלת ארכיטקטורה טרום-רומנסקית הממוקמת על שיפולי הר נרנאקו, כ-3 קילומטרים מאוביידו, שבצפון ספרד. רמירו הראשון, מלך האסטורים הורה לבנות אותה כארמון מלכותי כחלק מקומפלקס גדול בהרבה שכולל גם את כנסיית סן מיגל דה ליליו אשר ממוקמת 100 מטר ממנה. היא הושלמה ב-848. המבנה הוסב להיותו כנסייה בסוף המאה ה-13. הכנסייה הוכרזה כאתר מורשת עולמי על ידי אונסק"ו בשנת 1985.
מבנה.
הכנסייה עצמה אינה כמו אף בניין בן התקופה שאנו מכירים. בפועל היא מבנה בסגנון פורטיקו, אם ניתן בכלל לנכס מושג כזה למבנה נוצרי דתי. עד כמה שניתן להבין מממצאים ארכאולוגיים, המזבח היה ממוקם באחת המרפסות ועל כן נראה שהתפילה התנהלה מחוץ למבנה. ההבדל הגדול הוא שעושה רושם שהייתה כניסה צידית וחלק מהמתפללים קיבלו כניסה לחלק הפנימי של המבנה. הקישוט הפנימי שונה אף יותר ממודלים קלאסיים כמו המתאר החיצוני. על הקירות הפנימיים ישנם עיטורים תמוהים אשר מהם בוקעים צלעות הבניין. כמו כן עמודי התווך בנויים בסגנון שונה מאוד לתקופה ולאופי הכללי של המבנה.
ספרות רומנית
הספרות הרומנית הוא כינוייה של כלל היצירה הספרותית שנוצרה בשפה הרומנית.
התקופה הקדומה.
הטקסט השלם הראשון הכתוב בשפה הרומנית מתוארך לתחילת המאה ה-16 - זה המכתב של נֶיאַקְשו (Neacşu) מקמפולונג, שנכתב ב-1521. ב-1544 הודפס בסיביו ספר דת לותרני. ספר זה לא שרד והעותק האחרון נכחד בשריפה, אולם קיומו מוכח על ידי קבלות בהן צוין. המכתב וספר הדת הלותרני נכתבו בשפה הרומנית, אך השתמשו לצורך כך באלפבית קירילי. הספר הראשון בשפה הרומנית שהודפס בעזרת אלפבית לטיני היה אוסף שירי דת קלוויניסטים, שהוציא לאור הבישוף הרומני, פאוול טורדאשי (Pavel Tordaşi) בשנת 1560.
ב-1582 תורגמו והודפסו לראשונה ברומנית כמה מספרי המקרא, אולם רק ב-1668 יצא לאור לראשונה תרגום מלא של התנ"ך ושל הברית החדשה ברומנית.
בתקופה הקדומה, לצד הספרות הדתית, קיימים כתבי רושמי דברי הימים של השליטים השונים. הספרות הדתית והכרוניקות אינן חדשות, הן המשך של הספרות בשפה הסלבונית הכנסייתית, שפה שהייתה מקובלת בחוגים השלטוניים של התקופה הקודמת. בין כותבי התקופה בולטים גריגורה אורקה (Grigore Ureche), מירון קוסטין (Miron Costin), יון נקולצ'ה (Ion Neculce), ראדו טמפה (Radu Tempe), קונסטנטין קנטקוזינו (Constantin Cantacuzino), ניקולאיה מילסקו ודימיטריה קנטמיר.
תקופת המעבר הקדם מודרנית.
תקופת המעבר הקדם מודרנית כוללת את שני העשורים האחרונים של המאה ה-18 ושלושת העשורים הראשונים של המאה ה-19.
התקופה המודרנית 1830 - 1892.
המאה ה-18 בספרות הרומנית הושפעה מאוד מהחלטה פוליטית של שלטונות האימפריה העות'מאנית - הם החליטו לא למנות יותר שליטים רומנים בני הארץ, אלא למנות כשליטים בנסיכויות הרומניות סוחרים יוונים מאיסטנבול, הפנרים או פאנאריוטים. שליטים יוונים אלה הביאו איתם את התרבות היוונית ובני השכבות העליונות שהיו תכופות ממשפחות מעורבות יווניות-רומניות סיגלו לעצמם את השפה היוונית והיוצרים שקמו מתוכם הושפעו מהסגנון היווני. ניקולאיה יורגה, בספרו Istoria literaturii române în sec. XVIII, 1901 (ההיסטוריה של הספרות הרומנית במאה ה-18, 1901), חילק את התקופה הזאת לשתי תקופות משנה החופפות את שתי מחציות המאה. שתי התקופות נקראות על שם הכותב הבולט לפי דעתו של יורגה: התקופה הראשונה היא תקופת קנטמיר (Cantemir) והשנייה היא תקופת קסריה (Chesarie).
התקופה המודרנית בספרות הרומנית משתרעת על התקופה שבין 1830 ובין 1892.
בתקופה זו יש מפגש דורות של כותבים, מצד אחד יוצרים דוגמה קונסטנטין סטאמאטי (Constantin Stamati) וגאורגה אסאקי (Gheorghe Asachi), ילידי המאה ה-18 ומצד שני בני המאה ה-19 דוגמת גריגורה אלכסנדרסקו (Grigore Alexandrescu), יון הליאדה-רדולסקו (Ion Heliade-Rădulescu) ויעקב נגרוצי. באותה שנה בה נולד וסילה אלכסנדרי, 1819 - 1818, נולדו כמה יוצרים בולטים נוספים, ניקולאה בלצ'סקו, אלקו רוסו, דימיטריה בולינטינאנו (Dimitrie Bolintineanu), ניקולאיה פילימון (Nicolae Filimon) ומיכאיל קוצ'וראן (Mihail Cuciuran).
בין הקלאסיקה ובין הרומנטיות 1830 - 1862.
בתקופה הזו יש מעבר הדרגתי מהסגנון הנאור הקלאסי אל הסגנון הרומנטי.
וסילה אלכסנדרי, שהתחיל לפרסם ב-1840 והמשיך בכך חצי מאה, הוא היוצר הבולט של התקופה ויצירתו כללה ארבעה כרכי שירה, שישה כרכי מחזאות וכרך אחד של פרוזה.
תקופת הקלאסיקונים הגדולים 1863 - 1892.