בתחילת 1956, הגיע למערכת כתב העת ויליאם קירק, כומר האפיסקופלי, פעיל קהילתי ומנהל איגוד הבתים החברתיים במזרח הארלם והזמין את ג'ייקובס לסיור בשכונה. מזרח הארלם באותה התקופה הייתה שכונת עוני צפופה אליה הגיעו מהגרים רבים מפוארטו ריקו. כאשר החלו להגיע כספי שיקום לעיר ניו יורק, הם הופנו להארלם המזרחית. החל מתחילת שנות הארבעים, נבנו פרויקטי דיור רבי קומות בשכונה. לטענת קירק, מבנים אלו שבאו לשפר את מצבם של תושבי השכונה רק הרעו את מצבם משום שהאזורים הציבוריים נותרו ללא שימוש ולא היה נעים ואף מסוכן להסתובב בהם ובנוסף לא הורחבו שירותיים ציבוריים נלווים כמו בית ספר, מרפאות וכו' בעקבות הגידול באוכלוסייה. בעקבות הסיורים בהארלם החלה להתגבש אצל ג'ייקובס ההבנה שרעיונות תכנוניים נפוצים, שכללו הריסת בתים נמוכים בשכונות עניות ובניית בנייני דירות גבוהים, מוקפים בחלל הפתוח פוגעים במרקם הקהילתי.
באפריל 1956 Architectural Forum שלח את ג'ייקובס להרצות באוניברסיטת הרוורד בנושא תכנון עירוני. היא הסכימה להרצות בתנאי שתוכל להציג את רעיונותיה על מזרח הארלם. ההרצאה הייתה בפני מתכנני ערים, אדריכלים ויזמיים ובה טענה כי בהארלם היו 1,100 חניות שנעלמו אך, נוספו 50,000 דיירים שזקוקים לשרותי מסחר, לא רק על מנת קבל שירותים וטובין אלא משום שחנויות יוצרות סביבן מרחבים קהילתיים. היא קראה למאזינים לחשוב על היבטים רחבים יותר של תכנון עירוני, מעבר לבניית מבני מגורים. בסיום ההרצאה, להפתעתה, נשמעו מחיאות כפיים רמות למרות קריאת התיגר על מתכננים עירוניים, בעלי נדל"ן ומפתחים. Architectural Forum הדפיס את הנאום בשילוב תמונות של הארלם המזרחית.
מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות.
אחרי ההרצאה בהרוורד, ג'ייקובס הוזמנה לכתוב מאמר בכתב העת Fortune. ב-1958 פורסם מאמרה "מרכז העיר שייך לאנשים" ("Downtown Is for People") שנחשב לביקורת הציבורית הראשונה של ג'ייקובס על תפיסת העולם שייצג רוברט מוזס. מוזס היה אחראי על פרויקטים לפיתוח ובינוי רחבים מטעם עיריית ניו יורק, שגררו ביקורת נוקבת של ג'ייקובס. במאמר טענה, שמאמצי הפיתוח של מרכזי הערים ברחבי ארצות הברית מוטעים ומוכיחים כי אין הם מבוססים על ההבנה איך אנשים מתנהגים בערים. בעקבות המאמר ב- Fortune, קרן רוקפלר העניקה מענק מחקר לג'ייקובס על מנת שתערוך מחקר ביקורתי מקיף על תכנון עירוני והחיים העירוניים בארצות הברית. במשך שלוש שנים היא חקרה בניו סקול, וב-1961 היא פרסמה את הספר מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות. הספר, הוא אחד הספרים המשפיעים ביותר בהיסטוריה של התכנון. ג'ייקובס טבעה את המונחים "שימושים מעורבים" ו"עייני הרחוב " והרחיבה את המשמעויות למושג הון חברתי.
אחרי פרסום הספר, ג'ייקובס התפטרה מעבודתה בכתב העת Architectural Forum והקדישה את זמנה ולכתיבה למשפחתה. במקביל היא ורוברט ג'ייקבוס לקחו חלק בתנועת המחאה בארצות הברית למלחמת וייטנאם.
מאבקים תכנוניים במנהטן.
ג'ייקובס התנגדה להקמתו של מרכז הסחר העולמי במנהטן תחתית. המרכז נבנה על שטח בן 16 אקר בו פעלו, עסקים קטנים שכללו בין היתר חנויות למוצרי אלקטרוניקה, מכשרי רדיו וחלפים. האזור כונה שדרת הרדיו (Radio Row). ג'ייקובס טענה שיש מספיק מבני משרדים במנהטן וכי בניית המגדלים תשנה את המרקם העירוני בתחתית מנהטן ותפגע בתושבים החלשים של האזור.
בשנות החמישים והשישיים ג'ייקובס ומשפחתה התגוררו גריניץ' וילג' שהשתנתה והתרחבה בעקבות בניית דיור ציבורי, יוזמות בינוי פרטיות, הרחבת אוניברסיטת ניו יורק, ותוכניות התחדשות עירונית שהוביל רוברט מוזס. התוכנית של מוזס שכונתה "פינוי שכונות" והתבססה על חוק השיכון הפדרדלי משנת 1949. התוכנית כללה, הריסה של בלוקים ובנייה של גורדי שחקים. התוכנית מקורית דרשה פנוי של 132 משפחות מבתיהם וסגירה של כאלף עסקים קטנים. ג'ייקובס התנגדה לכך מאוד. היא לקחה חלק במאבקי התושבים באזור ונחשבה לגיבורה מקומית. באפריל 1968 ג'ייקובס נעצרה על ידי קצין משטרה בלבוש אזרחי במהלך הפגנה. היא הואשמה בהסתה, פגיעה ברכוש ציבורי הפרעה לפעילותו של עובד ציבור. אחרי מספר חודשים של התדיינות בבית המשפט האשמות נגדה הופחתו להפרעה לסדר הציבורי. בזמן המשפט ג'ייקובס התגוררה כבר בקנדה.
מעבר לטורונטו.
בשנת 1968, לאחר מעצרה, היגרה ג'ייקובס ומשפחתה לקנדה. המשפחה היגרה, בין היתר, בגלל התנגדותם למעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם וכדי למנוע את גיוס בניה לצבא. גם בטורונטו ג'ייקבוס הייתה מעורבת במאבקים עירוניים, שהידוע בניהם היה הרחבת הכביש המהיר, אלן רוד, בטורונטו.
ג'ייקובס לקחה חלק בדיון הציבורי על פרישת קוויבק מקנדה ותמכה בהיפרדות. היא כתבה את ספרה השלישי בנושא, שאלת ההפרדות: קוויבק והמאבק על הריבונות. הספר הבוחן את סוגיות של ריבונות ואוטונומיה לאורך ההיסטוריה.
ביקורת.
מבקריה הבולטים של ג'ייקובס היו מתכנני ערים, יזמי פיתוח ואדריכלים שטענו שהיא חסרה השכלה פורמלית בתחומים בהם פעלה ובכתביה לא התייחסה לתשתיות עירוניות ועל כן פתרונותיה הם שטחיים ופופליסטים. אחד התוצרים המשמעותיים של מאבקיה של ג'ייקובס, אותו לא חזתה, היה ג'נטריפיקציה. לא רק שאופיו של גריניץ' וילג' לא נשמר אלא השכונה הפכה לאחד מאזורי הנדל"ן היקרים בניו יורק. הבית של ג'ייקובס נמכר בשנות האלפיים תמורת יותר משלושה מיליון דולר.
מורשת.
ברחבי העולם ובישראל מצוינת מורשתה של ג'ייקובס בסיורים רגליים בכרך העירוני, באירוע המכונה "הליכות ג'יין" ("Jane's Walk"). הסיורים מתקיימים בסוף השבוע הראשון של מאי בכל שנה, במאות ערים ברחבי העולם. הליכות ג'יין מעודדת אנשים לחלוק סיפורים על השכונות שלהם, להכיר את הקהילות בסביבתם, ולהשתמש בהליכה כדרך להתחבר עם שכניהם.
כמחווה לג'ייקובס, קרן רוקפלר, שהעניקה לה מענקי מחקר בשנות ה-50 וה-60, הקרן הכריזה בפברואר 2007 על מדליית ג'יין ג'ייקובס, שתוענק לאנשים שתרמו תרומה משמעותית לחשיבה בתחום העיצוב העירוני, במיוחד בעיר ניו יורק. המכון הקנדי לעירוניות מחלק את פרס ג'יין ג'ייקובס למפעל חיים (Jane Jacobs Lifetime Achievement Award) ליחידים שפעילותם למען הקהילה בה הם חיים עולה בקנה אחד עם תפיסתה של ג'ייקובס: ערים מוצלחות הן ערים השמות במרכז את רווחתם של התושבים.
ארנסט תלמן
תלמודים
קרל וולף בירמן
וולף בירמאן
קארל וולף בירמן
קארל וולף בירמאן
קרל וולף בירמאן
מרמיטה צפון-אמריקאית
מרמיטה צפון-אמריקאית (שם מדעי: "Marmota monax") היא מין מכרסם בסוג מרמיטה שבמשפחת הסנאיים. בשונה ממרמיטות אחרות שחיות לרוב באזורים הרריים, המרמיטה הצפון-אמריקאית שוכנת בעיקר באזורי השפלה - במקומות נמוכים ומישוריים. אזור התפוצה שלה הוא באמריקה הצפונית ובפרט בצפון-מזרח ומרכז ארצות הברית, אך ישנן גם אוכלוסיות שלה באלסקה ובאלבמה שבדרום.
מאפיינים והתנהגות.
מרמיטה צפון-אמריקאית היא המכרסם הגדול ביותר באזורי התפוצה שלו. אורכה בין 40 ל-65 ס"מ (כולל אורך זנבה העומד על 15 ס"מ). משקלה נע בין 2 ל-4 ק"ג.
מרמיטה צפון-אמריקאית מותאמת היטב לחפירה, בשל טפריה הקצרים והחזקים. להבדיל משאר המינים במשפחתה, גבה של המרמיטה הצפון אמריקאית יותר מעוקל וזנבה קצר יותר (ומהווה כרבע מאורכה בלבד).
על מנת להתאים את עצמה לטמפרטורות הנמוכות השוררות באזורי מחייתה, המרמיטה הצפון אמריקאית מכוסה על ידי שתי שכבות פרווה: שכבה תחתונה דחוסה וצבעה אפור, ושכבה עליונה מחודדת וארוכה יותר.
תוחלת חייה בטבע נעה בדרך כלל בין שנתיים לשלוש, אך ישנן החיות עד שש או שבע שנים. בשבי, לעומת זאת, הן אף חורגות מטווח זה, וידוע על פרט שהגיע לגיל 22 שנים.
טורפיה העיקריים הם זאבים, שועלים, דובים, נצים גדולים, ינשופים וכלבים. הפרטים הצעירים אף מהווים טרף לנחשים, המסוגלים לחדור למחילותיהם.
המרמיטה הצפון-אמריקאית היא לרוב אוכלת עשב, אך לעיתים ניזונה גם מסוגים שונים של חרקים. עם זאת, אין להגדירה כאוכלת כל כמרבית המינים במשפחת הסנאיים.
המרמיטה הצפון-אמריקאית מצטיינת בחפירת מחילות. היא מפנה בממוצע כמטר מעוקב של עפר בעת החפירה, השווה לכ-320 ק"ג. המחילה ארוכה מאוד (כ-14 מטר) ועמוקה מאוד (עד לכ-1.5 מטר מתחת לאדמה). המרמיטות משתמשות במחילות לצורכי לינה, גידול צאצאים וכמקום מחסה בעת תרדמת החורף. בכל מחילה יש בדרך כלל בין 2 ל-5 כניסות המשמשות כנתיב מפלט מפני טורפים. על אף שהיא לרוב חיה בבדידות, ישנם מקרים בהם כמה מרמיטות חולקות מחילה אחת.
המרמיטה הצפון-אמריקאית שוקעת בתרדמת חורף מוחלטת, ולעיתים היא אף מקימה "מחילת חורף" מיוחדת למטרה זו. במרבית האזורים הן מצויות בתרדמה בין אוקטובר למרץ ואפריל. על מנת לשרוד את החורף, הן מגיעות למשקלן המקסימלי זמן קצר לפני התרדמת.
המרמיטה הצפון-אמריקאית נראית כלפי חוץ כבעלת גוף כבד ביותר, אולם היא בעלת כושר שחייה מעולה ומסוגלת לטפס על עצים בזריזות. במקרה של פלישה למחילתה, היא מתגוננת בעזרת שתי שיניה הקדמיות הגדולות וטפרייה החדים. התנהגותן היא לעיתים קרובות לוחמנית וטריטוריאלית מה שעלול להביא להתכתשויות ביניהן. כשהמרמיטה חשה בסכנה היא נזקפת על שתי רגליה האחוריות בדריכות. כאשר מאוימת היא שורקת ומזהירה את שאר הפרטים מפני הסכנה. שריקה זו זיכתה אותה בכינוי "whistle-pig" ("חזיר שרקן").