אוספת נתונים על גילים של אנשים מבוגרים, ומתחזקת בכל עת רשימה של 30–40 האנשים החיים המבוגרים ביותר שגילם מאומת. בהתבסס על שיעור האנשים שגילם מעל ל-100 שנים שעוברים את גיל 110, שעומד על 0.15% עד 0.25%, החוקרים מעריכים כי אמורים להיות בין 300 ל-450 אנשים חיים שגילם מעל ל-110 שנים.
מחקר שנערך בשנת 2010 על ידי מכון מקס פלאנק למחקר דמוגרפי אימת את גילם של 663 אנשים, חיים ומתים, בני מעל ל-110 שנים. המחקר הראה שהמדינות עם המספר הכולל הגבוה ביותר של אנשים המגיעים לגילים כאלו (בסדר יורד) היו ארצות הברית, יפן, אנגליה, צרפת ואיטליה.
האדם הראשון בהיסטוריה שגילו אומת ונמצא שהוא בן מעל ל-110 שנים היה הולנדי בשם חירט אדריאנס בומחארט שנפטר בגיל 111 בשנת 1899. רק בשנות ה-80, הגיל המאומת המבוגר ביותר עבר את ה-115 שנים.
הגבר המבוגר ביותר שגילו אומת היה היפני ג'ירואמון קימורה, שנפטר ב-2013 בגיל 116 שנים. האישה המבוגרת ביותר שגילה אומת היא ז'אן לואיז קלמן, שנפטרה ב-1997 כשהייתה בת 122 שנים ו-164 ימים.
המונח.
המונח המשמש לתיאור אנשים שחצו את גיל 110 הוא Supercentenarian. הוא נמצא בשימוש לפחות מאז המאה התשע עשרה. המונח המקביל, Semisupercentenarian, משמש לתיאור טווח הגילים של 105–109 שנים.
מונח נוסף שמשמש לתיאור אדם שגילו הרבה יותר מ-100 הוא Ultracentenarian. נוריס מק'וירטר, עורך גינס שיאי עולם, השתמש בו בהתכתבות עם חוקר הגיל א. רוס אקלר ג'וניור ב-1976.
התייחסויות מוקדמות ל-Supercentenarian משתמשות במונח במשמעות "אדם שגילו גדול בהרבה מ-100", אך הסף של 110 שנים ומעלה הוא הקריטריון המקובל אצל חוקרי דמוגרפיה.
היסטוריה.
בעוד שהטענות על גיל מופלג החלו בתקופות מוקדמות בהיסטוריה, האדם הראשון שגילו היה מעל ל-110 שנים שהתקבל על ידי שיאי גינס הוא תומאס פיטרס ההולנדי (לפי הדיווחים, הוא חי בין השנים 1745–1857). לעומת זאת, חוקרים כמו הדמוגרף הצרפתי ז'אן-מארי רובין מחשיבים את חירט אדריאנס בומגארד, שגם הוא מהולנד, כמקרה הראשון שניתן לאימות, שכן הראיות לגבי פיטרס ככל הנראה אבדו.
עדויות קדומות יותר התומכות בכך שהאנגלי ויליאם הילנד הגיל לגיל 112 (לפי הדיווחים, חי בין השנים 1620–1732) אינן עומדות בסטנדרטים הנדרשים על פי ספר השיאים של גינס.
מרישומי הכנסייה בנורווגיה, שדיוקם שנוי במחלוקת, עולה כי במהלך המאות ה-16 וה-17 חיו מספר בני אדם שחצו את גיל 110 בחלק הדרומי-מרכזי של נורווגיה. הרישומים כוללים את יוהנס טורפ (1549–1664), ואת קנוד ארלנדסון אטון (1659–1770), שניהם תושבי אופלנד.
בשנת 1902, מרגרט אן ניב שנולדה ב-1792, הייתה לאישה הראשונה שאומתה בוודאות כמי שהגיעה לגיל 110. נכון לשנת 2015, מעל ל-1700 איש בהיסטוריה תועדו כמי שחצו את גיל 110. אנשים רבים נוספים טוענים (או שנטען לגביהם) כי הגיעו לגיל 110, אולם רובם לא אוחז בתיעוד תומך הניתן לאימות מלא. מגמה זו משתנה ברבות השנים שכן רבים מהטוענים נולדו לאחר שהחלה סטנדרטיזציה בנושא תיעוד ומרשם לידה במדינותיהם.
מבין הישראלים שחצו את גיל 110, זכו לפרסום זכריה בראשי וישראל קרישטל, שקיבל את תואר הגבר המבוגר החי בעולם בזמן מסוים, ונפטר בגיל 113.
מחקר.
מחקר סביב אותם אנשים שמגיעים לגיל 110, מהווה כר פורה להבנה מדעית של הדרכים האפשריות להארכת תוחלת החיים. ישנם ארגונים ייעודיים העוסקים במחקר מהסוג הזה, דוגמת הקבוצה הגלובלית לחקר גרונטולוגיה ו-Supercentenarian Research Foundation. במאי 2021, פורסמה אנליזה הכוללת ריצוף גנומי מלא של 81 איטלקים שהגיעו לגיל 105 ולגיל 110, בהשוואה לקבוצת ביקורת ובה 36 איטלקים בגיל מתקדם כלשהו.
תחלואה.
מחקר שנעשה לגבי תחלואה בקרב אנשים שחצו את גיל 110, מצא כי הם הצליחו לחמוק מהמחלות המרכזיות הכרוכות בהזדקנות (כגון שבץ, מחלות קרדיו-וסקולריות, דמנציה, מחלת פרקינסון וסוכרת) וכי הסיבה למותם הייתה קשורה בהתשה תפקודית של האיברים והרקמות. כ-10% מבין החוצים את גיל 110 שורדים עד לשלושת החודשים האחרונים לחיים מבלי לחלות במחלות האופייניות לקשישים, וזאת בהשוואה ל-4% מבין החוצים את גיל 105 ול-3% מהחוצים את גיל 100.
על ידי מדידת הגיל הביולוגי של רקמות מאנשים שחצו את גיל 110, חוקרים עשויים להצליח ולזהות את טבעם של אלה המוגנים מפני אפקטי הזדקנות. על פי מחקר שבחן 30 חלקי גוף שונים באישה בת 112 מול קבוצת ביקורת צעירה יותר, הצרבלום מוגן מפני הזדקנות. מקריאת סמן ביולוגי אפיגנטי של גיל הרקמה, המכונה "שעון אפיגנטי", עלה כי היא צעירה בכ-15 שנים מהצפוי אצל נבדקת זו. ממצאים אלו יכולים להסביר מדוע הצרבלום מציג סממנים נויורופתולוגיים מועטים של דמנציה תלוית-גיל, בהשוואה לאזורים אחרים במוח.
מחקר גנומי שבוצע בשנת 2021 זיהה תכונות גנטיות המגינות מפני מחלות תלויות-גיל אצל אנשים שהגיעו לגיל 110, ובפרט וריאנטים אשר משפרים את תיקון ה-DNA. חמישה מבין הווריאנטים נמצאו כמשמעותיים. כמו כן, אצל אנשים שחצו את גיל 110 נמצאה רמה נמוכה מהצפוי של מוטציות סומטיות.
האזור האוקייני
האזור האוקייני הוא אחד האזורים הביוגאוגרפים המחלקים את שטח כדור הארץ. הוא קיים רק באוקיינוס השקט ואיננו קשור ליבשת כלשהי, אלא מוקף כולו באיים מבודדים, לרוב בסביבות האזור הטרופי. זהו גם האזור הקטן ביותר משמונת האזורים הביוגאוגרפים כששטחו כולל כמיליון קמ"ר.
האיים הקשורים לאזור זה כוללים את מיקרונזיה, פיג'י, הוואי ומרבית פולינזיה (למעט ניו זילנד). לעומתם ניו זילנד ואיי מלנזיה הכוללים את גינאה החדשה, איי שלמה, ונואטו וקלדוניה החדשה שייכים כיום לחלק מהאזור האוסטרלי.
אזור זה נחשב לצעיר שבשמונת האזורים והאיים סביבו התפתחו מנקודות חמות געשיות בתחתית האוקיינוס השקט ונוצרו כאיים גבוהים או אטולים מבודדים או כקשת איים שהפכו לאיים גדולים יותר כמו בהוואי.
פלורה ופאונה.
בעלי החיים והצמחים באזורים אלה הגיעו לרוב מהים או מהאוויר, מאחר שהם רחוקים מהיבשה. כתוצאה מכן אין הרבה חיות יבשתיות באיי האזור ואין בו הרבה חיות גדולות. בנוסף האיים השונים בעלי התפתחות בהתפתחות אנדמית גבוהה ביותר, מאחר שהאיים מופרדים אחד מהשני. היערות של האיים מכילים את האזורים האקלוגים בעלי מספר המינים האנדמיים הגבוהים בעולם.
הפלורה של איים אלה היא טרופית או סובטרופית בעיקרה והיא שוקקת ביערות גשם שונים, סוואנות ובכמה הרים ישנם גם אדמות מרעה טבעיות. רוב הצמחים באזורים כוללים צמחים שיכולים להתמודד עם האוקיינוס כמו זרעי קוקוס ומנגרובים וכן צמחי "Pandanus" ו-"Metrosideros"' המופצים בידי עופות. צמחים אחרים הם בעלי תפוצה הדומה לאלה של דרום-מזרח אסיה, אוסטרליה והאיים סביבה ובכמה מקרים גם צמחים ממוצא אמריקאי למשל הטוטורה שנפוץ באי הפסחא. גם בהוואי יש צמחייה קרובה לצמחייה של אמריקה.
הפאונה באיים כוללת כמעט רק בעלי חיים שהיגרו מהים או מהאוויר ואין בה הרבה בעלי חיים יבשתיים. מבין היונקים רק מספר עטלפים קיימים באיים, נוסף לטורפים ימיים בחופים. בין הזוחלים נמצאים מספר מינים של חומטיים ודמויי שממית שנעו על רפסודת צמחים לאיים וחלקם התפתחו למלא את הגומחות החסרות. העופות נפוצים יותר באיים, מאחר שהם יכלו לעוף לאיים מהיבשות. באיים ישנם הרבה עופות ימיים וכמה עופות למשל הרליתיים אף איבדו את התעופה לאחר שהאיים היו מבודדים מטורפים.
עם זאת מאז גילוי והגעת האדם הגיעו לאיים מינים פולשים ביניהם מספר יונקים טורפים, אשר חוללו הרס אקולוגי נרחב. חמוסים, חולדות, כלבים וחתולים החלו לטרוף את העופות וגוזליהם וחלקם הגיעו לסכנת הכחדה מכך.
צבי הירש אוירבך
הרב צבי הירש אוירבך (בכתיב שנהג בזמנו אויערבאך; ה'ת"ן, הורוכוב – ו' באייר ה'תקל"ח, מאי 1778, וורמייזא) היה דיין בברודי, מרא דאתרא בליפחוביץ, וראש ישיבה ואב"ד וורמייזא. מאבות משפחת אוירבך.
ביוגרפיה.
נולד בשנת ה'ת"ן בהורוכוב שבווהלין לרבי זעליג, שהיה אב"ד בעיר, ולשפרה, בתו של רבי אברהם רבה של קערליף. לא ידוע מי היו רבותיו. בשנת ה'ת"ע, בהיותו כבן עשרים, עבר לברודי הסמוכה, והתמנה שם כדיין. שם נשא לאשה את דאברש, בתו של אחד מפרנסי העיר. בשנת ה'תפ"ו נולד בברודי בנו אביעזרי זעליג.
לא ידוע כמה שנים התתגורר בברודי, אך בסביבות שנת ה'ת"ץ (1730) נאלץ לברוח מברודי בעקבות הלשנה של מוסרים, ואז הוזמן בידי רבי דוד אופנהיים ללמוד בבית מדרש שהחזיקו קרוביו בווינה. בבית מדרש זה למדו בין השאר סדר קדשים. מספר שנים כיהן גם כרבה של ליפחוויץ, והשתמרו בכתב יד דרשות שדרש בתקופה זו.
בשנת ה'תצ"ג הוזמן לוורמייזא, כדי לשמש ראש ישיבה בקלויז שהוקם אז בעיר, בתרומת ליב זינצהיים, יהודי חצר בווינה. כרב ואב"ד הקהילה כיהן אז רבי משה ברודא. התפקיד כלל לצד לימוד עצמי כמקובל בקלויזים, גם הוראת שיעורים לתלמידים. לאחר שלושים שנה כראש הקלויז, בי"א בשבט ה'תקכ"ד (1764), התמנה הרב אוירבך לכהן כאב"ד ומרא דאתרא בוורמייזא, וכיהן בתפקיד זה עד פטירתו.
בתקופה זו התבקש לחוות דעה בשני הפולמוסים הרבניים הגדולים שפרצו בגרמניה, פולמוס הקמיעות בין רבי יעקב עמדין ורבי יהונתן אייבשיץ ופולמוס הגט מקליווא, אך הוא סירב להתערב בשתי המחלוקות.
בג' בניסן ה'תקל"ח (מרץ 1778) נפטרה אשתו, וחודש לאחר מכן, בו' באייר נפטר גם הוא. הוא ציווה שיספידו אותו רק בני משפחתו, ולכן הספידו נכדו, רבי אברהם אוירבך, שגדל בביתו. את מקומו ברבנות וורמייזא מילא רבי מיכל שייאר. בחודש תמוז באותה שנה, נשא רבי ידידיה טיאה וייל הספד עליו בקרלסרוהה, יחד עם עוד שלושה רבנים שנפטרו באותה התקופה (ביניהם רבי שמואל שמלקה הורוביץ).