מוזיקה כנסייתית היא מוזיקה שנכתבה לשם ביצוע בכנסייה, או כל יצירה מוזיקלית לעבודת הקודש הכנסייתית, או מוזיקה ליטורגית כגון מזמורי תפילה. סוגה זו כוללת קנטטות, מיסות, רקוויאם וכן שירי קודש ושירי חג בעלי אופי נוצרי. בימי הביניים, בתקופת הרנסאנס ובתקופת הבארוק נכתבה מוזיקה זו בעיקר לביצוע פולחני בכנסיות, כגון הקנטטות שיוהאן סבסטיאן באך חיבר מדי שבוע לעבודת הקודש של יום ראשון, או היצירות הפוליכוראליות שחיברו מלחיני האסכולה הוונציאנית לביצוע בבזיליקת סן מרקו. בשנים הבאות החלו מלחינים רבים לחבר מוזיקה כנסייתית באופייה לביצוע קונצרטנטי, כדוגמת מיסה סולמניס של לודוויג ואן בטהובן, הרקוויאם של ג'וזפה ורדי, רקוויאם המלחמה של בנג'מין בריטן ועוד.
המאפיין העיקרי של מוזיקה כנסייתית בכל התקופות היה האלמנט הקולי, אם במקהלה בלבד ואם בשילוב סולנים, בניגוד למוזיקה חילונית, שחלק גדול ממנה היה אינסטרומנטלי. כלי הנגינה הכנסייתי היה ועודנו העוגב. חלליהן הגדולים וגובהן הייחודי של הכנסיות אפשר את התקנתם של עוגבי צינורות גדולים, שצלילם העמוק והמהדהד ליווה את השירה הפולחנית. הכנסיות סיפקו הזדמנות להמוני העם לשמוע מוזיקה, בתקופות שלפני הופעתם של אולמות קונצרטים ובתי אופרה לציבור הרחב, כאשר הנהנים מביצועי מוזיקה מקצועיים היו בני אצולה ובעלי ממון, שהחזיקו תזמורות, מקהלות ולהקות בלט בחצרותיהם והעסיקו מוזיקאים בעלי שם כמלחיני חצר ומנצחים. במקביל לכך, הכנסייה העסיקה מלחינים ומנצחי מקהלה, שהיו ממונים גם על הקניית הידע המוזיקלי ופיתוח הקול לנערים מוכשרים. טקסי הפולחן בכנסיות, בימי ראשון ובחגים, נתנו הזדמנות למאמינים לקחת חלק בשירת מזמורי תפילה בליווי עוגב.
היסטוריה.
מוזיקה נוצרית קדומה.
בתקופה שלפני הולדת ישו וראשית ספירת הנוצרים, הייתה מוזיקה הן במזרח הרחוק - הודו וסין, למשל, ואף במזרח הקרוב - מצרים ושומר, בין השאר, אך מוזיקה זו, אם כי יש עדויות לרבגוניותה ולאיכותה הגבוהה, לא נרשמה בשום צורה, אלא הועברה ממורה לתלמיד במהלך אלפי שנים ושימרה את אופייה האלתורי, המשקף את מטרתה - הרהורים פנימיים. היוונים הקדמונים ראו במוזיקה שיטת ריפוי, לטיהור הנפש והבאת הרמוניה לנשמה באמצעות ריקוד ושירה, והאמינו בהשפעתו הייחודית של כל מודוס או סולם על המאזין, אם לטוב ואם לרע. כלי הנגינה ששימשו את היוונים הקדמונים מונצחים באמנות של יוון הקלאסית והתאוריה והשיטות מתוארים בספרות, אבל אין כל דרך לדעת איך נשמעה המוזיקה של אותם ימים והחוקרים חלוקים ביניהם בשאלה זו.
ברומא העתיקה חלה התפתחות משמעותית במוזיקה. קונצרטים מעורבים של תזמורת ומקהלה נזכרים בשנת 284 לספירה והעוגב נזכר ככלי תזמורתי, אך אין ידיעה על התאוריה ועל נוהלי הביצוע של מוזיקה זו, ששימשה אם למטרות נופש והתרגעות ואם להמרצה לעבודה קשה.
הנצרות החלה ככת יהודית קטנה ונרדפת. תחילה לא היה נתק בין האמונה היהודית לכת החדשה; הנוצרים המשיכו להתפלל בבתי כנסת ולפקוד את בית המקדש בירושלים ממש כמו ישו, ואפשר להניח, שהם המשיכו לאחוז באותן מסורות מוזיקליות בהתכנסויותיהם הנוצריות הנפרדות. התיעוד היחיד של שירה קיבוצית בברית החדשה הוא המפגש האחרון של תלמידי ישו לפני הצליבה. באיגרות השליח פאולוס אל האפסים ואל הקולוסים הוא מעודד אותם להשתמש בתהילים, מזמורים ושירי דת.
במכתבו של פליניוס הצעיר אל הקיסר טראיאנוס (113-61) הוא מבקש את עצתו ברדיפת הנוצרים בביתיניה ומתאר את מנהגם להתאסף לפני הזריחה ולשיר באנטיפון "מזמור לישו, כמו לאלוהים". שירת מזמורים אנטיפונלית היא הזמרה או הנגינה של פסוקי תהילים על ידי קבוצות מתחלפות של זמרים או נגנים. מבנה הראי המיוחד במינו של התהילים העבריים מלמד על האפשרות, שמקור האנטיפוניה הוא בפולחן של בני ישראל הקדומים. מבנה זה מופיע גם בקינת דוד . לדברי ההיסטוריון סוקרטס מקונסטנטינופול, האחראי לשילובה בעבודת הקודש הנוצרית היה איגנטיוס מאנטיוכיה (מת ב-107), שראה בחזונו מלאכים מזמרים במקהלות מתחלפות לסירוגין. אך טבעי היה שהנצרות החדשה, שצמחה מן היהדות, תשאל ממנה את המוזיקה שלה, והיו חזנים שעבדו במשרה נוספת בימי ראשון לביצוע שירי התפילה היהודיים בכנסיות.
בשנת 313 לספירה התיר קונסטנטינוס הראשון, קיסר רומא בצו מילאנו לקיים את הפולחן הנוצרי בקיסרות הרומית והיא שאלה לא רק מן המוזיקה היהודית אלא גם מניבים מוזיקליים מקומיים וממקורות מסורתיים קיימים, הן דתיים והן חילוניים. מן הנוסח האמברוזיאני צמח עקרון האנטיפונות, שהמקהלות המזמרות אותם זו אל מול זו מכונות עד היום "דקאני" ו"קאנטוריס" בקתדרלות ובכנסיות. הכנסייה שאבה ניבים מוזיקליים קיימים, אם דתיים ואם חילוניים, מכל מקום שבו הכתה שורש. בראשיתה של הנצרות לא הסתכלו בעין יפה על שימוש בכלי נגינה. בשלהי המאה ה-4 או בראשית המאה ה-5 כתב הירונימוס הקדוש, שאין זה מן הראוי שעלמה נוצרית תדע אפילו מה צורתם של לירה או חליל, או למה נועדו. השימוש בנגינת עוגב בכנסייה החל, על פי המסורת, בתקופת כהונתו של האפיפיור ויטאליאן במאה ה-7.
יוחנן מדמשק, קדוש נוצרי שהיה נזיר וכומר וחי בשלהי המאה ה-7 וראשית המאה ה-8, נחשב ליוצר ה"אוקטואכוס", הסדרת השירה הכנסייתית (ובפרט שירי תחיית של ישו) ב-8 מודוסים או טונים מוזיקליים הקרויים "אכוס" (מקבילה של הטונים במוזיקה המערבית ולמקאמות במוזיקה של המזרח התיכון) ששורשיהם במודוסים המוזיקליים הידועים בפרובינקיות של האימפריה הביזנטית: 4 הנקראים "אותנטיים" ו4 הנקראים "פלאגאלים". החוקרים סבורים שהאוקטואיכוס היה קיים לפניו ושיוחנן הנהיג אותו רשמית על מנת להגן על המוזיקה הכנסייתית מפני שינויים והשפעות זרות. האוקטאכוס שימש בהמשך את הכנסייה הביזנטית.
כמלחין (מלודוס) הראשי של הנוצרים בירושלים, יוחנן מדמשק יחד עם נזירים "סבאים"(ממנזר מר סבא) אחרים (כגון קוסמס הקדוש ממיומה, תאודורוס הקדוש, תאופנס גראפטוס) הובילו את המסורת הירושלמית או "אגיופוליטית" שבישרה שלב חדש בהתפתחות המוזיקה הכנסייתית האורתודוקסית והביזנטית. הוא הלחין, בין השאר, סוגה חדשה של המנונים הקרויים קאנונים.
מיחסים לו תפקיד בהנהגת מערכת התווים הביזנטית האמצעית.
מזמור גרגוריאני.
המזמור הגרגוריאני, שראשיתו במאה ה-6, מהווה את המסורת העיקרית של הקנטוס פלאנוס המערבי, צורה של מזמור ליטורגי הומופוני בנצרות המערבית, שליווה את טקס המיסה ועבודות קודש אחרות. מקור הצורה המוזיקלית הזאת בחיי הנזירים, שקיימו את טקסי הפולחן האלוהי המושר תשע פעמים ביום, תוך הקפדה על תקנון בנדיקטוס. שירת מזמורי תהילים תפסה חלק גדול מחיי קהילת הנזירים, ואילו קבוצה קטנה יותר וסולנים שרו את מזמורי התפילה - הקנטוס.
בתולדותיו הארוכות היה המזמור הגרגוריאני נתון לשינויים הדרגתיים רבים ולאי-אילו רפורמות. הוא עבר ארגון, מיון ותיווי, בעיקר בחבלי הארץ הפרנקיים במערב ובמרכז אירופה במהלך המאה ה-12 וה-13, עם תוספות ועריכות מאוחרות, אבל הטקסטים ורבות מן המלודיות נובעים ממקורות קדומים, מאות שנים קודם לכן. אף כי אמונה פופולרית מייחסת לאפיפיור גרגוריוס הגדול באופן אישי את המצאת המזמור הגרגוריאני במאה השישית, כיום סבורים החוקרים שהמזמור הנושא את שמו נוצר מסינתזה קרולינגית בין מזמור רומאי וגאלי.
במהלך המאות הבאות המשיכה מסורת המזמור לעמוד במרכז המוזיקה הכנסייתית, שם השתנתה וסיפחה תוספות. אפילו המוזיקה הפוליפונית, שצמחה מתוך המזמורים הנושנים והמכובדים ב"אורגנה" של לאונין ופרוטין בפריז (1240-1160), הסתיימה במזמור מונופוני, ובמסורות מאוחרות יותר הופיעו סגנונות הלחנה חדשים בסמיכות (או בצוותא) עם מזמור מונופוני. נוהג זה נמשך אל תקופת חייו של פרנסואה קופרן, שהמיסות שלו לעוגב נועדו לביצוע לסירוגין עם זמרה הומופונית. אף כי המזמור הגרגוריאני יצא כמעט לחלוטין משימוש לאחר תקופת הבארוק, הייתה לו תחייה במאה ה-19 בכנסייה הקתולית ובאגף האנגלו-קתולי של השיתוף האנגליקני.
רבים מחשובי המלחינים בתקופת הרנסאנס והבארוק החלו את דרכם כנערי מקהלה בכנסיות ובקתדרלות, בהם יוהנס אוקכם, אורלנדו גיבונס, ג'ובאני פלסטרינה, ג'ובאני גבריאלי, ז'וסקן דה פרה ועוד. דיטריך בוקסטהודה, נגן עוגב ידוע שם
ומפורסם בתחומו, המשיך ופיתח את מסורת מופעי הערבית המוזיקליים בכנסייה, שבה החל קודמו, פרנץ טונדר. תומאס לואיס דה ויקטוריה הספרדי הלחין מוזיקה כנסייתית, שהושפעה מן המלחינים האיטלקים בני זמנו.
האסכולה הרומאית וועידת טרנטו.
אפשר לראות את המוזיקה של האסכולה הרומאית כשיא התפתחות הפוליפוניה באמצעות חלחול המוזיקה של האסכולה הפרנקו-פלמית במהלך מאה השנים האחרונות. מלחיני האסכולה הפרנקו-פלמית נהגו זה מכבר לבוא לאיטליה לחיות ולעבוד שם - ז'וסקן דה פרה, יאקוב אוברכט, יאקוב ארקאדלט ועוד רבים יצאו לנסיעה ארוכה זו ולסגנונם המוזיקלי הייתה השפעה מכרעת על התגבשות הסגנונות האיטלקיים. בניווט הוותיקן, ועם מקהלת הקאפלה הסיסטינית, שהייתה מן המעולות בזמנה, היה זה אולי בלתי נמנע, שהמרכז הסגנוני של פוליפוניה כנסייתית יתהווה ברומא.