ב-2009 פרסמו קרוב ל-90 בני נוער מכתב נוסף. במכתב הם מוחים כנגד הכיבוש, וטוענים שאינו יכול להתקיים בצד שאיפה למוסריות. בנוסף, בני הנוער טענו כי אמנם יש מי שמחשיבים אותם כ"סרבנים", אך "ממשלת ישראל היא הסרבנית העקבית ביותר – סרבנית השלום. הצבא הישראלי אינו 'צבא הגנה', אלא צבא של כיבוש ותוקפנות. ממשלת ישראל אינה שוחרת שלום, אלא מקיימת מדיניות לאומנית ואלימה".
מכתב השמיניסטים 2014.
ב-2014 חתמו 58 שמיניסטים על עצומה הקוראת לאי גיוס לצבא, ובה הצהירו כי הסיבה העיקרית לסירובם הוא כיבוש השטחים בידי הצבא, היוצר לדבריהם מצב שאינו שוויוני ואינו צודק. בזמן חתימת העצומה, סרבן הגיוס הדרוזי עומר סעד היה בתקופת מעצרו החמישית, והסרבן נתן בלנק שוחרר לא מכבר. הסרבנים ביקרו את המילטריזציה בבתי הספר בישראל, ואת מקומו של הצבא ביחס לקבוצות מוחלשות כמו יוצאי אתיופיה. מארגני העצומה סיפרו כי השתחררו משרות צבאי בתואנות רפואיות, ואף היו שטענו כי מעשה זה רדיקלי יותר מישיבה בכלא מכיוון שלטעמם בכך הם דוחים את אידיאל ההקרבה.
יש גבול.
"יש גבול" היא הוותיקה והבולטת בתנועות הסרבנות בישראל. התנועה הוקמה ב-1982 עם תחילתה של מלחמת לבנון הראשונה. במהלך מלחמה זו חתמו כ-3,000 חיילי מילואים על סירוב לשרת בשטח לבנון: "נשבענו להגן על שלומה וביטחונה של מדינת ישראל. אנו נאמנים לשבועה זאת. על כן אנו פונים אליכם לאפשר לנו לקיים את שרות המילואים בתחומי מדינת-ישראל ולא על אדמת לבנון". את העצומה הגישו לראש הממשלה ושר הביטחון בשם "יש גבול". מתוכם כ-150 נשפטו במשפט צבאי על סירוב פקודה.&lt;br&gt;
התנועה אינה מאמינה בסרבנות מוחלטת וגורפת מצה"ל, אלא מעודדת כל אדם ואדם במדינת ישראל לבחור את הקווים האדומים שלו.
הקו הרשמי של התנועה הוא שגבול מדינת ישראל הוא הקו הירוק.
עם הסכמי אוסלו הפסיקה התנועה את פעילותה הפוליטית אך המשיכה (וממשיכה גם כיום) לתמוך בחיילים הרוצים לסרב לשירות חלקי/מלא בצה"ל. החל מיום העצמאות תשנ"ח מקיימת תנועת יש גבול ערב הדלקת משואות אלטרנטיבי ברחבת אמיל גרינצוויג שמול משרד ראש הממשלה בירושלים.
במהלך האינתיפדה השנייה הגישה התנועה תביעות נגד קצינים בכירים בצה"ל בבית הדין הפלילי הבינלאומי באשמת "פשעי מלחמה"; ונגד אחד מהם, דורון אלמוג, אף הוצא צו מעצר בבריטניה בעקבות תביעה זו, שלבסוף בוטל.
פרופיל חדש.
פרופיל חדש - תנועה לאזרוח החברה בישראל היא תנועה שקמה בשנת 1998 הקוראת נגד חובת הגיוס לצה"ל, ומציעה עזרה לנמנעים מגיוס וסרבני מצפון, ללא קשר להשתייכותם הפוליטית.
מסרים עיקריים של התנועה:
אומץ לסרב.
בינואר 2002 חתמו 51 חיילים וקציני מילואים על "מכתב הלוחמים". חותמי המכתב הודיעו על סירובם לשרת בשטחים מטעמי מצפון, והקימו את תנועת "אומץ לסרב". מאז חתמו על המכתב 650 לוחמים וקצינים במילואים.
תנועת "אומץ לסרב" מתנגדת לסירוב מלא לשרת בצה"ל ומתפארת בכך שרבים מחבריה הם קצינים לוחמים בצה"ל, אשר מוכנים ברצון לשרת בצבא, אך לא בפעולות אשר, לדידם, כל תכליתן היא דיכוי העם הפלסטיני. ססמת התנועה היא "סירוב לכיבוש זו ציונות".
מכתב הטייסים.
ב-24 בספטמבר 2003, פורסם "מכתב הטייסים", אשר עליו חתמו 27 מטייסי חיל האוויר - טייסי מילואים וכאלה שכבר היו פטורים משירות מילואים, ובהם תא"ל (מיל.) יפתח ספקטור. שניים מביניהם היו טייסי מסוקי קרב (הכלים העיקריים המופעלים במסגרת הסיכולים הממוקדים). במכתב נאמר: . נימוקם של החותמים: . החותמים הבהירו שאין הם שוללים את השירות בצה"ל: . הרמטכ"ל הודיע שחותמי המכתב יקורקעו ולא יוכלו להדריך עוד פרחי טיס בבית הספר לטיסה. לפי תא"ל (מיל.) יצחק אמיתי, לשעבר ראש להק כוח אדם, חלק מהטייסים לא ידעו כי הם חתומים עליו, וכן רבים חזרו בהם והסירו חתימתם מהמכתב.
מכתב לוחמי סיירת מטכ"ל.
בדצמבר 2003 פורסם "מכתב לוחמי סיירת מטכ"ל" על ידי 13 לוחמים המשרתים במילואים - מתוכם 9 מסיירת מטכ"ל, 2 שהודחו כבר ממילואים ביחידה בעקבות סרבנות קודמת ועוד 2 לוחמים מיחידות אחרות - ובו הודיעו כי יסרבו לשרת בשטחים. במכתב, שהופנה לראש הממשלה אריאל שרון, ציינו החותמים כי ימשיכו להגן על ביטחון מדינת ישראל מול אויביה, אך לא יתנו ידם לדיכוי הפלסטינים בשטחים ולשלילת זכויות האדם מהם ולא ישמשו חומת מגן להתנחלויות. נימוקם: "זה מכבר חצינו את גבול הלוחמים על צדקת דרכם, ובאנו אל גבול הלוחמים לדיכוי עם אחר".
מכתב הסרבנות, שהוגש שלושה חודשים לאחר מכתב הטייסים, עורר גינוי חריף מצד פוליטיקאים מהימין ומהשמאל גם יחד. בשמאל המתון גילו אמנם הבנה למניעי החותמים, אך גינו את מעשה הסרבנות. כך למשל, ח"כ אבשלום וילן ממרצ אמר: . ואילו בימין גינו בחריפות את המעשה ואף האשימו את השמאל הקיצוני בהמרדה. כך למשל, ח"כ צבי הנדל מהאיחוד הלאומי אמר: . הרמטכ"ל ורה"מ לשעבר אהוד ברק (שפיקד בעברו על סיירת מטכ"ל) קרא לחותמים לחזור בהם מיד וציין שאין מקום לנהל מאבק פוליטי על גב הצבא.שר הביטחון, שאול מופז, טען שהחותמים מנצלים את המוניטין של יחידתם על מנת לתקוף את מדיניות הממשלה. בתגובה למכתב הודיע צה"ל כי חותמי המכתב שלא יחזרו בהם יודחו מיחידתם ומצה"ל.
מכתב חיילי מילואים של יחידה 8200.
ב-12 בספטמבר 2014 פרסמו 43 חיילי מילואים בעבר ובהווה מיחידה 8200 של אגף המודיעין מכתב סרבנות ובו כתבו כי הם מסרבים לקחת חלק בפעולות נגד פלסטינים "ומסרבים להמשיך ולהיות כלי להעמקת השלטון הצבאי בשטחים הכבושים". המכתב הוא הצהרתי ולא לווה בסרבנות בפועל, מה עוד שחלק מהחותמים כבר לא נמנים עם מערך המילואים. המכתב ספג גינויים חריפים במערכת הפוליטית והצבאית. בתגובה חתמו מאות מחיילי 8200 על מכתב המגנה את הסרבנים ומאשים אותם בביזוי והכפשת היחידה. בעקבות המכתב הודחו 43 הסרבנים מהיחידה.
תנועות והתארגנויות סרבנות מימין.
חננו.
חננו היא עמותה שהוקמה בשנת 2001 ומעניקה סיוע משפטי בין השאר לסרבנים מימין בכל הנוגע לפינוי בכוח של אזרחים מבתיהם בהתנחלויות. כך למשל סייעה העמותה לחיילים שסירבו ליטול חלק ביישום תוכנית ההתנתקות בשנת 2005.
הלב היהודי.
הלב היהודי היא עמותה שהוקמה ערב ביצוע תוכנית ההתנתקות, כשמטרתה הראשית הייתה סיוע לחיילים ושוטרים שהיו מעוניינים לסרב למשימת הפינוי. העמותה עסקה בעיקר בסיוע משפטי לחיילים ושוטרים שנמצאו בהליכים משמעתיים בכל הנוגע לסירובם למשימות הפינוי מגוש קטיף ועמונה. נוסף על משימות הסיוע, עסקה העמותה בהסברה, הכוללת חלוקת פליירים ועלונים לחיילים, בעיקר באזור התחנה המרכזית בירושלים. ארגון הלב היהודי קשור לארגון הגג הבית הלאומי, העוסק בסיוע לכלל העצורים במהלך ההתנגדות לפינויים השונים של אזרחים ישראלים מביתם ביו"ש. תנועת הלב היהודי מעודדת שירות בצה"ל ככלל, אך קוראת לסרב למלא פקודות שלדעתה "דגל שחור מתנוסס עליהן" ואינן נובעות משיקולי ביטחון אלא משיקולים פוליטיים.
מכתב "השמיניסטים הכתומים".
בספטמבר 2005, עם סיומה של תוכנית ההתנתקות, שלחו כמאה בני נוער תלמידי כיתות י"ב מכתב תחת הכותרת: "לא מתגייסים לצה"ל, צבא הגירוש והחורבן". במכתב שהופץ ברחבי הארץ ונשלח לחברי כנסת מימין ומשמאל, נכתב בין היתר: "לנו, החתומים מטה, אין כוונה ומוטיבציה לשרת בצבא שאחראי לגירוש 15 אלף אנשים מביתם, להחרבת יישובים ושרפת בתי כנסת וישיבות". המכתב עורר הד רב וחשש כבד לגל השתמטויות וסירובים מקרב בני הנוער שהשתתפו בהתנגדות לתוכנית ההתנתקות. חברי הכנסת ואישי ציבור מהימין בישראל התנערו מהמכתב וטענו כי הוא מייצג תופעה של פוסט טראומה שיש לקחת אותה בפרופורציה ולטפל בה בהבנה ורגישות. לעומתם, אישים אחרים, ובהם ערן שטרנברג, דובר יישובי גוש קטיף לשעבר, טען, כי מדובר בצעד ראשון של "התפכחות מהתמימות הילדותית שאפיינה את הציבור הכתום עד לקיץ האחרון".
לשליחת המכתב לא הייתה משמעות בפועל, ואירועי מלחמת לבנון השנייה הראו כי לא היה הד נרחב למכתב וכי רוב הציבור הדתי-לאומי התגייסו לצה"ל ולכוחות המילואים.
מאחז קידה.
בשנת 2009, בעקבות ידיעות על התחייבות ממשלת ישראל לפינוי מאחזים ביהודה ושומרון, פנו אחדים מתושבי המאחז קידה לרמטכ"ל במכתב בו כתבו:
פסיקות בסוגיית הסרבנות.
סוגיית הסרבנות נדונה בערכאות שונות:
בנוסף למישור השיפוטי נוקט צה"ל בדרכים שונות לצמצום תופעת הסרבנות. לדוגמה, בספטמבר 2017 נערכה פגישת עבודה בין שר הביטחון אביגדור ליברמן ומפקד גלי צה"ל שמעון אלקבץ, בה סוכם כי זמרים שלא התגייסו לשירות צבאי מטעמי מצפון לא יושמעו בשידורי התחנה, וככלל מי שהיו סרבני מצפון לא ירואיינו בה.
מרקוס טוליוס קיקרו
מַרְקוּס טוּלִיוּס קִיקֶרוֹ (קרוי בעברית גם "ציצרו" או "ציצרון", בלטינית: Marcus Tullius Cicero; 3 בינואר 106 לפנה"ס – 7 בדצמבר 43 לפנה"ס) היה נואם, מדינאי, סופר ופילוסוף ברפובליקה הרומית המאוחרת. הוא נחשב לאמן הפרוזה בשפה הלטינית.
קיקרו נולד בעיר ארפינום (כיום ארפינו, איטליה), ונהרג מחוץ לרומא כאשר נמלט מאויביו הפוליטיים. בין לידתו ומותו התרחשו האירועים הסוערים ביותר בתולדות הרפובליקה הרומית, אשר הביאו לבסוף למותה של הרפובליקה (שקיקרו היה בין גדולי מגיניה), ולעלייתה של צורת השלטון החדשה - הקיסרות הרומית.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת.
לפי ההיסטוריון היווני פלוטרכוס היה קיקרו תלמיד מצטיין, אשר שקידתו ומהירות הקליטה שלו משכו תשומת לבם של רבים ברומא. הוא אהב את השירה, על אף שעסק בתחומי עניין רבים. נשלח על ידי אביו, ביחד עם אחיו, קווינטוס טוליוס קיקרו, להתחנך ברומא, באתונה וייתכן שגם ברודוס.