תוכניות אב רצופות של שיתוף פעולה בינלאומי כבר לא מחשיבות את חוף השנהב כמדינה עדיפה לשיתוף הפעולה הספרדי. הנוכחות המסחרית והכלכלית של ספרד בחוף השנהב עדיין מצומצמת, אך היא הולכת וגוברת ברציפות ובהדרגה, וכעת כשהמצב הפוליטי נורמלי, העסקים חוזרים למצבם הרגיל. ביוני 2014 נפתח המשרד הכלכלי והמסחרי של שגרירות ספרד באביג'אן.
יחסים כלכליים.
מאזן המסחר של ספרד עם חוף השנהב היה באופן מסורתי לרעת ספרד, בגלל היקף ניכר של יבוא חומרי גלם מחוף השנהב.
שיתוף פעולה.
חוף השנהב אינה כלולה בסדרי העדיפויות הגאוגרפיים של תוכניות שיתוף הפעולה הראשיות. עם זאת, לספרד יש תוכנית המרת חוב עם חוף השנהב, תחת משא ומתן. קיים גם שיתוף פעולה ספרדי במדינה בשני ערוצים: שיתוף פעולה הממומן על ידי ממשלת ספרד באמצעות ארגונים בינלאומיים ואזורים, ושיתוף פעולה המבוצע על ידי ספרדים או אזרחי מדינה שלישית המקושרים לספרד על ידי קשרים דתיים.
בשנת 2013 ספרד ביטלה את חובה של חוף השנהב בסכום של 172.75 מיליון אירו ו-4.63 מיליון דולר, כתוצאה מכך שהמדינה הגיעה לנקודת השיא במסגרת יוזמת המדינות העניות החבות מאוד. בשנת 2014 ספרד תכננה תוכנית המרה עבור החוב שנותר (כמאה מיליון אירו בסך הכל).
שמיר תעשיות אופטיקה בע&quot;מ
אנדי ארנוביץ
אנדי ארנוביץ (באנגלית: Andi Arnovitz, נולדה ב-1959) היא אמנית קונספטואלית ישראלית ממוצא אמריקאי, שעובדת במדיה מעורבת (דפוס, ציור ופיסול). ארנוביץ מגדירה עצמה אמנית אקטיביסטית ויצירותיה עוסקות בסוגיות מגדריות, פוליטיקה, אקולוגיה ודת.
ביוגרפיה.
אנדי ארנוביץ נולדה ב-1959 בקנזס סיטי, מיזורי, ארצות הברית. לאביה ולסבתה הייתה חנות בדים והיא שהתה שם שעות רבות בילדותה. שנים לאחר מכן הבדים מילדותה היוו השראה ליצירותיה. לדבריה "יש ביכולתו של בד אחד להעביר רבדים שונים של משמעות ולרמוז על היסטוריה, דיכוי, אמונה ואף ביטוי למחאה".
ארנוביץ סיימה תואר ראשון באמנות ועיצוב גרפי באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. עם סיום לימודיה עבדה בתור מנהלת אמנותית בחברת פרסום. אחרי 13 שנה בתחום הפרסום היא החליטה להתרכז באמנות שלה ולמדה ציור והדפס. נשואה לדייוויד ארנוביץ ולהם חמישה ילדים. ב-1998 הם הגיעו לישראל לשנתיים ובסוף התקופה החליטו להשתקע בירושלים. ארנוביץ שכרה סטודיו בסדנת ההדפס בירושלים והחלה לעבוד בטכניקות של הדפס ותחריט. בתחילת דרכה כאמנית היא יצרה הדפסים עם דימויים רומנטיים של ירושלים, אבל מאורעות האינתיפאדה השנייה גרמו לה לנטוש את "היפה" עבור "הפוליטי" וכך הפכה לאמנית אקטיביסטית. מלבד פוליטיקה, ארנוביץ, המגדירה עצמה דתייה פמיניסטית, מרבה לעסוק בעולם ההלכה היהודי ובמונופול של הרבנות במדינת ישראל, מתוך מבט חתרני וביקורתי אך גם מתוך זיקה עמוקה למסורת.
עבודותיה.
בסתיו 2005 הציגה ארנוביץ את העבודה "חגורת תהילים" בגלריה ארטספייס בירושלים, עבודה שנוצרה כ'תשובה יהודית' לחגורות הנפץ של המחבלים המתאבדים בתקופת האינתיפאדה השנייה. החגורה עשויה דפים שעליהן מודפסים בטכניקות של מונוטייפ וליטוגרפיה צילומית קטעים מספר תהילים שארנוביץ גלגלה בקפידה. את המגילות היא סידרה בצפיפות זו לצד זו כתגובת נגד למסמרים ולברגים הארוזים בגלילים סביב חגורת הנפץ של המחבל. השימוש בגלילה, בעיטוף ובליפוף - מזכירים פעולות טקסיות מבית הכנסת. עבור ארנוביץ הטקסט של תהילים משמש כתגובה יהודית למוות. "אני מזדהה עמוקות עם הכאב והמחאה הפלסטיניים, אך פעולת מחבלים מתאבדים היא מעבר להבנתי. תגובתי כאמנית וכאם, הייתה ליצור חגורות תהילים מהחומרים המהווים את הכלים היהודיים האידיאליסטיים האולטימטיביים: נייר ומילים".
בין השנים 2005 ו-2010 יצרה ארנוביץ את הסדרה "מעיל עגונה" שעוסקת בנשים שאינן יכולות לקבל גט מהאיש שהיו נשואות לו מאחר שנעלם או שאינו כשיר לכך מבחינה משפטית. "מעיל עגונה" מורכב מפיסות של כתובות עתיקות שארנוביץ סרקה מהספרייה הלאומית ואז קרעה אותן והרכיבה מחדש למעילים. כל מילה בכתובה כולאת את האישה העגונה שממתינה בקוצר רוח לגט שיגאל אותה. שרוולי המעיל, הצווארונים והאמרות תפורים וסגורים, אבל החוטים לא נחתכו ומשמשים תזכורת לכך שהעגונה נותרת תלויה ובעלת מעמד לא מוגדר ולא ידוע, בעוד סוחבת את סבלה לכל מקום כמו מעיל כבד.
בשנים 2014–2015 ארנוביץ יצרה את הסדרה בשחור-לבן ואדום "אימהות ובנים". באחד האיורים בסדרה מתוארת אישה שיושבת על כיסא וחוט אדום משתלשל בין רגליה, משתרך על האדמה ונקשר לטבור של חייל הניצב על גבי טנק. באיור אחר מתוך הסדרה מתוארים קבוצת צנחנים שמרחפים באוויר כאשר הם מחוברים מקצה אחד למצנח ומהקצה השני לחבל טבור שמשתלשל מטה ומגיע אל קבוצת נשים שיושבות בציפייה דרוכה. ארנוביץ מתמודדת בסדרה זו עם החרדה שחווה כל אם כשבנה מתגייס לצבא. כמהגרת שאינה ילידת המקום, ארנוביץ לא הוכשרה מגיל צעיר לכך שבבוא היום תצטרך למסור את בנה בשביל המולדת ולא חונכה לקבל את הדין בשתיקה והיא קוראת על כך תגר בעבודתה.
צבי פלדמן
צביקה פלדמן (נולד ב-29 בדצמבר 1956 נעדר ב-11 ביוני 1982, כ' בסיוון ה'תשמ"ב) הוא חייל צה"ל שהוגדר כאחד משלושת הנעדרים בעקבות קרב סולטאן יעקוב בלבנון, יחד עם זכריה באומל (שגופתו הושבה בשנת 2019) ויהודה כץ.
ביוגרפיה.
פלדמן הוא בנם הבכור מבין ארבעה של אברהם ופנינה. נולד בתל אביב. אביו עלה מאירופה לישראל לאחר שאיבד את כל משפחתו בשואה. אמו עלתה לישראל ממרוקו. הוא קרוי על-שם אביו של אברהם שנרצח בשואה. לאחר שירותו בחיל השריון עבד כמדריך טבע לתלמידי בתי ספר תיכוניים. פלדמן תכנן ללמוד באוניברסיטה והתקבל לסמסטר הסתיו. במקביל תכננו פלדמן וחברתו להינשא.
קרב סולטאן יעקוב.
כשפרצה מלחמת לבנון הראשונה, הצטרף צבי לחבריו שם, ולחם בטנק יחד עם מפקד הטנק חזי שי וזכריה באומל ששימש כנהג הטנק. הוא נשלח לקרב סולטאן יעקוב, ב-11 ביוני 1982 עשרה ימים בלבד לפני מועד שחרורו מהצבא. בקרב שנערך מספר שעות לפני הפסקת האש, נהרגו 20 חיילים ישראלים ורבים נפצעו, לאחר שכוח צה"ל נקלע לתוך מתחם סורי גדול, וחולץ בקושי בסיוע ארטילרי כבד תוך שהוא משאיר מאחוריו מספר כלי רק"מ פגועים. בסיום הקרב, שישה חיילים הוכרזו נעדרים. מתוכם היו שני שבויים, שהוחזרו מאוחר יותר בחילופי שבויים, והרוג אחד - מפקד הטנק זוהר ליפשיץ - שגופתו הוחזרה. פלדמן, זכריה באומל ויהודה כץ נחשבו במשך שנים רבות כנעדרי קרב סולטאן יעקוב, ובשנת 2019 גופתו של באומל אותרה והובאה לישראל במרץ. גורלם של פלדמן ושל יהודה כץ לא נודע עד היום.
מאמצי החיפוש.
מאז הכרזתו של פלדמן כנעדר עסקו צה"ל ובני משפחתו בניסיונות שונים להשגת מידע על גורלו. מנגד, על פי אגף המודיעין של צה"ל, מי שהחזיקו בנעדרים ובמידע על גורלם היו גורמים פלסטינים בסוריה, בהכוונת אש"ף ומנהיגו באותו עת, יאסר ערפאת, יחד עם סגנו לעניינים צבאים אבו ג'יהאד, שהוביל מאמץ הסתרה והונאה על מנת להקשות על צה"ל להשיג מידע על גורלו של פלדמן.
בשנת 2004 החליט הרב הראשי הצבאי ישראל וייס להכריז על שלושת הנעדרים כ"חללים שמקום קבורתם לא נודע", אולם בעקבות מאבק המשפחות נמנע המהלך.
ב-18 בדצמבר 2010 דיווח העיתון "ג'ואיש כרוניקל" כי ברשות ממשלת בריטניה דיווח משגריר בריטניה בסוריה, איוור לוקאס, שכלל עדות על שביית החיילים בידי הכוחות הסוריים.
ראפאמה
ראפאמה או ר'אפאמה (ארמנית Ղափամա) הוא תבשיל דלעת ממולאת מהמטבח הארמני , שאופייני באופן מסורתי לעונת חג המולד.
לשם הכנת התבשיל, מרוקנים דלעת מהזרעים ומהתוך שלה ושוטפים אותה. לאחר מכן ממלאים את הדלעת באורז מורתח ובפירות מיובשים כגון שקדים קצוצים, תפוחים, משמש, שזיפים, צימוקים, תמרים ועוד. עוד מקובל להוסיף לתבשיל חמאה, דבש וקינמון או סוכר. לאחר מכן מכסים את הדלעת ואופים אותה בתנור עד שהיא מתרככת.
שיר פופולרי בארמנית - היי ג'אן ראפאמה (Հէյ Ջան Ղափամա) - מוקדש להכנה ולאכילת ראפאמה.
ג'ידא רינאוי זועבי
ג'ידא רינאוי-זועבי (בערבית: غيداء ريناوي-زعبي; תעתיק מדויק: ע'ידאא' רינאוִי-זֻעְבי; נולדה ב-28 בספטמבר 1972 בנצרת) היא חברת כנסת מטעם מפלגת מרצ ופעילה חברתית ערבייה-ישראלית. הייתה מנכ"לית אגודת הידידים של בית החולים פוריה, וניהלה את מכון המחקר אקטו של המכללה למנהל. בין השנים 2008 ל-2017 שימשה כמנכ"לית המייסדת של מרכז אינג'אז לקידום הרשויות המקומיות הערביות. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע שובצה במקום הרביעי ברשימת מפלגת מרצ ונבחרה לכנסת.
ראשית חייה.
רינאוי-זועבי נולדה בנצרת כבתם הבכורה של עקרת בית ורופא נפרולוג שהיה ממקימי מחלקת הדיאליזה בבית החולים האנגלי בנצרת, ולה אח ושלוש אחיות.
למדה בבית הספר סנט ג'וזף שבעיר. היא למדה תואר ראשון בספרות עברית ובפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית, והשלימה לימודי תואר שני בספרות עברית באוניברסיטת חיפה. לאחר מכן התמחתה בייעוץ ארגוני במכללת אורנים, והשלימה תואר שני במנהל עסקים במכללה למנהל. בנוסף, היא בוגרת תוכנית השקעת אימפקט להכשרת מנהלים של בית הספר לעסקים באוניברסיטת אוקספורד.
פעילות ציבורית.
בין השנים 2002–2008 ניהלה מיזמים, תחילה במרכז ישראל פלסטין למחקר ומידע, ולאחר מכן בוועד ראשי הרשויות הערביות. לאחר מכן ייסדה את מרכז אינג'אז (בערבית: انجاز, "הישג") לקידום הרשויות המקומיות הערביות, וניהלה אותו עד 2017. המרכז עמד בקשר רצוף עם משרדי ממשלה שונים, ובפרט היה שותף לעיצוב החלטת הממשלה מספר 922 שעסקה בפיתוח כלכלי של אוכלוסיית המיעוטים בשנים 2016–2020. בנוסף, ייעצו אנשיו לראשי רשויות, בעיקר בנושאים כלכליים.