ב-30 ביולי הגישה את התפטרותה מהכנסת, כדי שתוכל להתמודד ברשימת המחנה הדמוקרטי. המפלגה זכתה בחמישה מנדטים בבחירות, ונכנסה לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש סירבו ראשי מפלגת מרצ לקיים פריימריז במסגרת רשימת המחנה הדמוקרטי, ופירקו את ההסכם בין המפלגות, ובסופו של דבר לא התמודדו שפיר והתנועה הירוקה. בנובמבר 2020 הובילה שפיר עתירה לבג"ץ בעקבות אי אישור התקציב לשנת 2020.
עמדותיה.
בשנת 2019 הגישה הצעת חוק שלפיה על המדינה להציב יעדים לצמצום פליטות גזי החממה לפי המלצות הפאנל הבין ממשלתי לשינוי האקלים, ובהם הפחתת פליטות של 50% לפחות משנת הבסיס עד לשנת 2030 והפחתת פליטות של 100% לפחות משנת הבסיס עד לשנת 2050. ההצעה לא עברה. עוד באותה שנה הציגה תוכנית בשם "גרין ניו דיל" שכללה חתירה להגדלת השימוש בתחבורה הציבורית מ-20% ל-40%, תמרוץ עובדים לויתור על רכב פרטי, העברת צי הרכב בישראל לחשמלי ומעבר ל-100% אנרגיות מתחדשות עד 2050.
שפיר תומכת בהפרדת דת ומדינה ובהעברת ההכרעה בנושאים אלה לרשויות המקומיות באמצעות משאלי עם. היא תומכת בנישואים אזרחיים, הכרה בנישואים קונסרבטיביים, רפורמיים וזוגות חד מיניים. היא תומכת בכלכלה סוציאל-דמוקרטית ומדינת רווחה.
נדזיה אסטפצ'וק
נַדְזֵיָה אַסטַפּצ'וּק (בבלארוסית: Надзея Астапчук, נולדה ב-12 באוקטובר 1980) היא אתלטית מבלארוס, סגנית אלופת העולם (פריז 2003) בהדיפת כדור ברזל.
אוסטפצ'וק הורשעה באימרוץ ומדליית הזהב האולימפית (לונדון 2012) שבה זכתה, מדליית הארד בה זכתה באולימפיאדת בייג'ינג, מדליית הזהב מאליפות העולם (הלסינקי 2005) ומדליית הזהב מאליפות העולם באתלטיקה באולם שבה זכתה נשללו ממנה.
ביוגרפיה.
אוסטפצ'וק נולדה בסטולין.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 סיימה אסטפצ'וק במקום 19 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.47 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 סיימה אסטפצ'וק במקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.98 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 זכתה אסטפצ'וק במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בשיאי אישי חדש של 20.12 מטר, אחרי סבטלנה קריבליובה מרוסיה (20.63 מטר) ולפני ויטה פאווליש מאוקראינה (20.08 מטר).
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה אסטפצ'וק במקום רביעי בתוצאה של 19.01 מטר. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 19.69 מטר שהייתה התוצאה הטובה ביותר בכל התחרות. יומליידי קומבה מקובה קבעה תוצאה של 19.59 מטר כשזכתה במדליית הזהב.
אלופת עולם.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה אסטפצ'וק במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.51 מטר, לפני אולגה ריאבינקינה מרוסיה (19.64 מטר) וואלרי אדמס מניו זילנד (19.62 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 זכתה אסטפצ'וק במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.42 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכתה אסטפצ'וק במדליית כסף בתוצאה של 20.48 מטר, אחרי ואלרי אדמס 20.54 מטר ולפני נאדין קליינרט מגרמניה (19.77 מטר) ולא הצליחה להגן על תוארה.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בוולנסיה, ספרד במרץ 2008 זכתה אסטפצ'וק במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.74 מטר, אחרי ואלרי אדמס (20.19 מטר).
אולימפיאדת בייג'ינג.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שנערכה אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.86 מטר, אחרי ואלרי אדמס שקבעה שיא אישי חדש של 20.56 מטר (בניסיון הראשון) ובת ארצה נטליה חורוננקו-מיכנביץ' (20.28 מטר). מדליה זו נשללה ממנה בינואר 2017 בשל הרשעה באימרוץ.
בתחרות שנערכה באולם במוגילב, בלארוס ב-12 בפברואר 2010 קבעה אסטפצ'וק בהדיפת כדור ברזל שיא אישי חדש של 21.70 מטר, התוצאה השלישית בטיבה באולם בכל הזמנים. חודש לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא, קטר במרץ אותה שנה היא זכתה במדליית זהב לאחר שקבעה שיא תחרות חדש של 20.85 מטר, לפני ואלרי אדמס שקבעה שיא אישי חדש של 20.49 מטר. מדליה זו נשללה ממנה לאחר הרשעתה באימרוץ.
אלופת אירופה.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברצלונה, ספרד אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 20.48 מטר.
סגנית אלופת עולם.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה אסטפצ'וק במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.05 מטר, אחרי ואלרי אדמס שקבעה שיא אישי ושיא תחרות חדש של 21.24 מטר ולפני ג'יליאן כמרנה-ויליאמס מארצות הברית (20.02 מטר).
אולימפיאדת לונדון.
בתחרות שנערכה במינסק ב-18 ביולי 2012 קבעה אסטפצ'יוק בהדיפת כדור ברזל שיא אישי חדש של 21.58 מטר. שלושה שבועות לאחר מכן, במשחקים עצמם היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 21.36 מטר, אך המדליה נשללה ממנה לאחר שנכשלה בבדיקות סמים בהם נמצא כי השתמשה בסטרואידים אנאבוליים. מדליית הזהב הוענקה לואלרי אדמס מניו זילנד שקבעה תוצאה של 20.70 מטר.
שיאים אישיים.
אצטדיון פתוח
אולם
אוטובוס תלמידים
אוטובוס תלמידים (באנגלית: School Bus) הוא אוטובוס המשמש להסעת תלמידים. אוטובוס התלמידים הראשון הוצג בשנת 1827 בתור עגלה רתומה לסוס, על ידי ג'ורג' שילביר עבור האקדמיה לבנות, בבית ספר קוקר, בצפון מזרח לונדון, והוא נועד להסיע 25 ילדים.
ברחבי העולם משתמשים באמצעים שונים להסעת תלמידים כמו אוטובוסים ומיניבוסים, חלקם מופעלים על ידי חברות פרטיות וחלקם מופעלים על ידי חברות תחבורה ציבורית. בארצות הברית וקנדה לעומת זאת, לאוטובוס תלמידים מראה ייחודי ושונה לגמרי מזה של אוטובוס רגיל, וכולל מאפיינים ממשלתיים המעוגנים בחוק, כגון צביעת האוטובוס בצהוב, חגורות בטיחות ועוד, הם נרכשים ומופעלים על ידי מוסדות החינוך ומיוצרים אך ורק למטרה זו.
בארצות הברית וקנדה.
בצפון אמריקה מייצרים אוטובוסים בארבעה סוגים שונים. כל האוטובוסים בצפון אמריקה הם עם קומה אחת.
סוג A ("פראק ואן") - האוטובוסים הקטנים ביותר. הם גם מכונות "אוטובוסים קצרים".
סוג B ("משולבת")
סוג C ("רגיל")
סוג D ("מעבר")
בישראל.
בישראל נעשה שימוש באוטובוסים של החברות הפרטיות, של המועצות האזוריות וכן של חברות התחבורה הציבורית, גם להסעת תלמידים. בניגוד לארצות הברית וקנדה, לא נעשה שימוש בישראל באוטובוס שיוצר במיוחד למטרה זאת.
בטיחות.
לרוב אוטובוסי התלמידים אמצעי בטיחות רבים.
בארצות הברית האוטובוס צבוע בצבע צהוב, המכונה "School bus yellow", כדי שיבלוט גם בחושך, קיימים על האוטובוס אורות אזהרה רבים, כשהנהג עוצר ומוריד ילדים הוא מוריד גם זרוע מכנית שמטרתה לסמן לתנועה לעצור (כלומר מותר לאוטובוס לחסום לחלוטין את הנתיב שבו הוא חונה כדי להוריד או להעלות תלמידים), בנוסף לדלת הכניסה קיימת דלת אחורית שמשמשת כיציאת חירום, בכל אוטובוס קיימות מצלמות שמטרתם לדעת מה קרה אם הייתה תאונה.
בישראל תקנות בטיחות פחות מחמירות. עם זאת, התלמידים עולים ויורדים מהדלת הקדמית בלבד. בכל האוטובוסים הבינעירוניים/תיירותיים והמיניבוסים קיימים אורות מהבהבים מקדימה ומאחור כאשר הנהג פותח את הדלת הקדמית, על מנת לסמן שהאוטובוס אוסף או מוריד תלמידים. באוטובוסים הבין עירוניים, אשר מהווים את האוטובוס העיקרי להסעת תלמידים, מותקנות חגורות בטיחות. כמו כן, האוטובוסים של המועצות האזוריות, אשר משמשים אך ורק להסעת תלמידים, צבועים בצהוב.
עדיפות תנועה.
עד אמצע 1940, ברוב המדינות בארצות הברית לא היו חוקי תעבורה שמחייבים את הנהגים לעצור כשהאוטובסים מעלים או מורידים ילדים.
הפלס (יומון)
הפלס הוא יומון חרדי ליטאי, שהחל להופיע ב-13 ביולי 2012. העיתון מזוהה עם דרכו של הרב שמואל אוירבך ומפלגת בני תורה.
שם העיתון משמר את שמו של ירחון הפלס שהופיע בתחילת המאה ה-20 בפולטבה על ידי הרב אליהו עקיבא רבינוביץ'.
הקמת העיתון.
העיתון יתד נאמן, המזוהה עם דגל התורה, נוהל בעשור הראשון של מאה זו על ידי מקורבי הרב יוסף שלום אלישיב. אנשי הרב אהרן לייב שטיינמן טענו כי העיתון איננו נייטרלי. באמצע שנת 2012, לאחר שחלה הרב אלישיב, הביאו אנשי הרב שטיינמן למהפך בשליטה בעיתון. בעקבות כך פוטר נתן גרוסמן, העורך הדומיננטי של העיתון, ובהמשך התפטר גם המנכ"ל יעקב לבין. לאחר פטירתו של הרב אלישיב חל פיצול בציבור הליטאי: בראש קבוצה אחת עמד הרב שטיינמן, ובה תומך לאחר פטירת הרב אלישיב רוב הציבור הליטאי, ובראש הקבוצה השנייה עמד הרב אוירבך.
בעקבות המהפך בשליטה ביתד נאמן הקימו מקורבי הרב אוירבך, ובראשם גרוסמן ולבין, ב-13 ביולי 2012 (כ"ג בתמוז תשע"ב), את "הפלס". הרב אוירבך היה הסמכות הרוחנית של העיתון מיסודו. חברי הוועדה הרוחנית היו הרב ברוך שמואל דויטש והרב צבי פרידמן, לשעבר חברי הוועדה הרוחנית של "יתד נאמן", כשנציג מטעמם מבקר את תוכני העיתון בהתאם לקו האידאולוגי.
חרם המודעות.
על רקע הפילוג בציבור הליטאי סובל "הפלס" מחרם מודעות שמפעילים כלפיו גורמים המזוהים עם ההנהלה החדשה של "יתד נאמן". בפברואר 2014 פרסמו רבני הקבוצה המזוהה עם הרב שטיינמן והרב חיים קניבסקי, מכתב נגד העיתון "הפלס" ובו כתבו שהוא מחלל שם שמים ומפיץ שנאה ולכן אסור לפרסם או להתראיין בו. ביוני 2014 פרסם הרב אוירבך מכתב תמיכה בעיתון, וכתב שהוא "מרבה כבוד שמים ועומד על משמר התורה והיהדות... באשר הוא יסודה וקיומה של תורה והרבה גופי תורה תלויים בו".