האחוזה חולשת על סביבתה מראש גבעה בגובה של 435 מטר. היא צופה מזרחה אל עבר אגם אלבאנו (Lago Albano) ומערבה אל המישור המשתרע לאורך חוף הים הטירני. במקום שוכנים ארבעה מבנים עיקריים - ארמון האפיפיור (Palazzo Pontificio), וילה דל מורו (Villa del Moro), וילה צ'יבו (Villa Cybo) ווילה ברבריני (Villa Barberini). על גג הארמון נמצא מצפה הכוכבים של הוותיקן, לאחר שהועבר אליו על ידי האפיפיור פיוס האחד עשר, ובכיכר שבחזיתו ניצבים כנסיית תומאס הקדוש מווילנובה (Chiesa Collegiata Parrocchiale Pontificia di San Tommaso da Villanova) שהוקמה בין השנים 1658-1661 ומבנה שנמצא בשימוש הסלזיאנים. במקום שוכנים גם שני מנזרי נשים, בית ספר, תחנה קטנה לייצור חשמל, תחנת שאיבה המספקת לאחוזה מים אותם היא שואבת מהאגם, משרדים ודירות המגורים של 21 העובדים באחוזה. כל המבנים האלה ניצבים בלבם של גנים המכסים שטח של 300 דונם. 250 הדונם הנותרים של האחוזה הם חווה חקלאית פעילה, ובה מבנים חקלאיים ואורוות.
מוסטפא טלאס
מוסטפא טלאס (בערבית: مصطفى طلاس, בתעתיק מדויק: מצטפא טלאס; 11 במאי 1932 – 27 ביוני 2017) היה פוליטיקאי סורי בכיר, שעמד שנים רבות בראש המערכת הביטחונית הסורית, תחילה כראש המטה הכללי של צבא סוריה ולאחר מכן כשר ההגנה. טלאס הוא אחד משני הקצינים היחידים בהיסטוריה של סוריה (השני הוא חיכמת שיהאבי), שזכה לדרגת עימאד אוול (عماد أول).
קריירה צבאית ופוליטית.
טלאס נולד בכפר הסורי א-רסתן (الرستن) שבמחוז חומס (בקרבת העיר חומס), למשפחה מוסלמית סונית-קבילית. טלאס הצטרף למפלגת הבעת' (סוריה) הסורית בגיל 15, והכיר את חאפז אל-אסד במהלך לימודיו באקדמיה הצבאית בחומס. טלאס ואסד הוצבו כקצינים בקהיר במהלך תקופת הרפובליקה הערבית המאוחדת של סוריה ומצרים, בשנים 1958-1961. השניים, שתמכו בעקרונות הפאן-ערביות, התנגדו לאיחוד אשר לתפיסתם היה מוטה בבירור לטובתה של מצרים. עם התפרקות האיחוד, בעוד אסד נכלא לתקופה קצרה על ידי שלטונו של גמאל עבד אל נאצר, נמלט טלאס יחד עם אשתו ובניו בחזרה לסוריה.
במהלך שנות ה-60, ביסס אסד את מעמדו בממשל הסורי, בין היתר, בעקבות ההפיכה של מפלגת הבעת' בשנת 1963. אסד קידם את טלאס, אשר לא היה מעורב ישירות בהפיכה, לתפקידים בכירים בצבא ובמפלגה. ההפיכה שנערכה בשנת 1966, במהלכה הודח אמין אל-חאפז על ידי סלאח ג'דיד ואנשיו, חיזקה את מעמדו של אסד (שזכה בתפקיד שר ההגנה) - ומתוך כך גם את מעמדו של טלאס. לאחר המהפיכה מונה טלאס למפקד חטיבת שריון. במלחמת ששת הימים הייתה החטיבה פרושה באזור דמשק ולא השתתפה בקרבות. בעקבות תבוסתה של סוריה במלחמה, מינה אסד את טלאס בשנת 1968 לתפקיד רמטכ"ל צבא סוריה.
לאחר שאסד התמנה לתפקיד נשיא סוריה, בעקבות "מהפכת התיקונים" ב-1970, הוא מינה את טלאס, בשנת 1972, לתפקיד שר ההגנה. במהלך 30 שנות כהונתו של אסד כנשיא, כיהן טלאס ברציפות בתפקיד זה, והיה אחד מאנשיו הנאמנים ביותר של הנשיא. בשנת 1984, עת ניסה רפעת אל-אסד, אח הנשיא, לגזול את השלטון מאחיו באמצעות הפיכה צבאית, טלאס נותר נאמן לנשיא אסד. משום היותו סוני, נחשב טלאס לבעל חשיבות רבה בשלטון המיעוט העלווי של אסד.
התבטאויותיו השנויות במחלוקת.
טלאס, שעמל על ביסוס מוניטין כאיש תרבות, עסק בין היתר גם בתחום הספרות. במרוצת השנים פרסם מספר ספרים פרי עטו, והקים הוצאה לאור בשם "ספרי טלאס" - אשר ספגה ביקורת בינלאומית על כך שעסקה בפרסום כתבים אנטישמיים. בשנת 1983 פרסם טלאס את הספר "המצה של ציון", בו ניסה להוכיח את אמיתות עלילות הדם שפורסמו כנגד היהודים.
בשנת 1998, התגאה טלאס באוזניו של עיתונאי העיתון "אל-ביאן" המתפרסם במפרץ הפרסי כי הוא היה אשר נתן האישור לסדרת הפיגועים כנגד חיילי המארינס האמריקאים וחיילי הצבא הצרפתי בביירות בשנת 1983. בהקשר זה, טען כי מנע מכוחות ה"מוקאוומה" הלבנוניים לבצע התקפה דומה על הכוחות האיטלקיים שהיו חלק מהכוח הרב-לאומי, כיוון שהיה מאוהב בשחקנית האיטלקייה ג'ינה לולובריג'ידה.
נאומיו של טלאס התפרסמו בין היתר בשל שפתו הציורית והצבעונית. בשנת 1991, כשסוריה השתתפה לצידה של ארצות הברית במלחמת המפרץ, טען טלאס כי חש שמחה גדולה כשסדאם חוסיין שיגר את טילי הסקאד לעבר ישראל. בשנת 1999, במהלך נאום בפני חיילים סוריים בבעלבכ, תקף טלאס את יאסר ערפאת, יו"ר הרשות הפלסטינית, על התנהלותו אל מול ישראל. טלאס כינה את ערפאת "בן של 60 אלף זונות", אמירה שזכתה לכותרות נרחבות וגרמה לכעס רב בעולם הערבי. טלאס אף טען כי ערפאת, בקשריו עם ישראל ובויתוריו, נוהג כרקדנית סטרפטיז אשר משילה מעליה בגד אחר בגד, וטען כי "ההבדל היחיד בין ערפאת לבין רקדנית הסטרפטיז הוא שכאשר הרקדנית מורידה את בגדיה נחשף יופייה, בעוד כאשר ערפאת מוריד את בגדיו - נחשף כיעורו".
לדעת חלק מהפרשנים, התבטאויותיו הקיצוניות של טלאס בנושאים פנימיים, בין-ערביים ובינלאומיים, וכן היותו בכיר סוני חילוני במשטר מיעוט עלווי, שימשו כ"עלה תאנה" עבור משטרו של אסד. יש הטוענים אף כי טלאס נטה לבטא בשפתו הציורית דעות שאסד עצמו ומשטרו לא היו מסוגלים לבטא מחשש ליציבות השלטון. דוגמה לכך היא העובדה שיחסיה של סוריה עם הרשות הפלסטינית, אותה דאג טלאס להשמיץ פעמים רבות, השתפרו רק לאחר מותו של אסד בשנת 2000 ועלייתו של בשאר אל-אסד לשלטון.
לאחר מותו של אסד.
בשנת 2000, לאחר מותו של חאפז אל-אסד, התמנה בנו בשאר אל-אסד לנשיא, במהלך שזכה לתמיכתו ולליוויו הצמוד של טלאס עצמו. בתקופה זו התרחבה השפעתו של טלאס על התנהלות המשטר, כיוון שהפך באופן בלתי-רשמי לראש "הגוורדיה הוותיקה" בשלטון הסורי ולמלווה של בשאר בראשית דרכו. עם זאת, טלאס נתפס לעיתים כמתנגד לליברליזציה שניסה להחיל הנשיא בשאר במדינה, וכאחד המנסה לשמר את התפיסות השמרניות במדיניות הפנים, כמו גם את תפיסת העמידה האיתנה במדיניות החוץ. כמו כן, כחלק מאנשי "הגוורדיה הוותיקה", נחשב טלאס כמעורב בשחיתות שלטונית. בתהליך הדרגתי איבד טלאס את כוחו במנגנוני השלטון, ובמסגרת מהלכיו של הנשיא בשאר לבסס את אחיזתו במוסדות הצבא, איבד טלאס בשנת 2004 את תפקידיו בממשלה ובוועד המרכזי של מפלגת הבעת'.
ב-5 ביולי 2012, במהלך ההתקוממות בסוריה, ערק בנו מנאף טלאס ששירת כמפקד בכיר במשמר הרפובליקה והיה ידיד קרוב של הנשיא בשאר אל-אסד, וברח לטורקיה. אחיינו של טלאס, עבד אלרזאק מחמד טלאס, ערק מצבאו של אסד במהלך ההתקוממות ונעשה למפקד צבא המורדים בעיר חומס.
שמואל זיגלבוים
שמואל מרדכי (ארתור) זִיגלבוים (בכתיב יידי: ארטור זיגעלבוים; בפולנית: Szmul Artur Zygielbojm; 21 בפברואר 1895 כ"ז בשבט תרנ"ה – 12 במאי 1943 ז' באייר תש"ג) היה פוליטיקאי סוציאליסט יהודי-פולני, מנהיג "הבונד" וחבר במועצה הלאומית של הממשלה הפולנית הגולה. התאבד כמחאה על האדישות של בעלות הברית בנוגע לשואה.
ילדות.
שמואל זיגלבוים נולד ב-21 בפברואר 1895 לבונים ורבקה רחל זיגלבוים‏, בכפר בּוֹרוֹבִיצֶה (Borowice) שבגוברניית לובלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין).
בשנת 1899 עברה משפחתו לעיירה קְרַסְנִיסְטַב (קראסניסטאוו). בשל עוני המשפחה, עזב את בית הספר והתחיל לעבוד במפעל בגיל 10.
זיגלבוים עזב את הבית לוורשה כשהיה בן 12, אבל חזר אליו בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כשמשפחתו עברה לחלם.
בין שתי מלחמות העולם.
בשנות העשרים לחייו החל זיגלבוים לקחת חלק בפעילותיה של תנועת העבודה היהודית, ובשנת 1917 ייצג את העיר חלם בוועידת "הבונד" הראשונה בפולין.
מנהיג הבונד בוועידה התרשם כל כך מזיגלבוים, עד שהזמין אותו בשנת 1920 לוורשה לשמש כמזכיר המסחר של ארגון עובדי המתכת היהודים וכחבר בוועדת הבונד שבעיר.
בשנת 1924 נבחר זיגלבוים לוועידת הבונד המרכזית, תפקיד אותה מילא עד יום מותו.
בשנת 1930 החל זיגלבוים לערוך את ביטאון ארגוני העבודה היהודיים, ה"אַרבעטער פֿראַגן ("Arbeiter Fragen", יידיש: "ענייני עבודה").
ב-1936 שלחה אותו וועידת הבונד המרכזית ללודז' כדי להנהיג את תנועת העובדים היהודית, ובשנת 1938 נבחר כחבר במועצת העיר.
כיבוש פולין על ידי הנאצים.
לאחר פלישת גרמניה לפולין בספטמבר 1939 חזר זיגלבוים לוורשה, שם השתתף בוועידת ההגנה במהלך המצור על העיר.
כאשר כבשו הנאצים לבסוף את ורשה, הם דרשו 12 בני ערובה מהאוכלוסייה כדי למנוע התנגדות נוספת.
סטפן סטאז'ינסקי (Starzyński), נשיא (ראש עיריית) ורשה, החליט שתנועת העבודה היהודית היא שתמלא את הדרישה, אך זיגלבוים התנדב למלא את מקומה.
עם שחרורו הפך זיגלבוים לחבר במועצה היהודית (היודנראט), שיזמו הנאצים על מנת שישלטו באוכלוסייה היהודית המקומית.
הנאצים הורו ליודנראט להחל בבנית גטו בתוך ורשה.
בשל התנגדותו של זיגלבוים לפקודה, חששו חבריו מתנועת הבונד לחייו וארגנו לו נתיב בריחה מפולין.
בדצמבר 1939 הוא הגיע לבלגיה ובשנה שלאחר מכן הוא נאם בפני כינוס של האינטרנציונל הסוציאליסטי בבריסל ותיאר את השלבים המוקדמים של הרדיפה הנאצית אחר יהדות פולין.
יאן קרסקי וגטו ורשה.
באמצע שנת 1942 הוברח יאן קרסקי, ששירת כשליח בין תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה והממשלה הפולנית בגולה, לתוך גטו ורשה.
אחד ממדריכיו בתוך הגטו היה לאון פיינר, אשר כמו זיגלבוים, השתייך לתנועת הבונד.
קרסקי שאל את פיינר מה חשוב שיֵדעו יהודי ארצות הברית ובריטניה. פיינר השיב: .