מבקר המוזיקה פאול בקר אמר על וריאציות דיאבלי, שהן יוצרות עולם צלילי מופשט לחלוטין, ומשחקות רק בדימויים של הצלילים. לפי בקר הצלילים כשלעצמם אינם יכולים להביא לידי מימוש אמיתי את האידיאה האמנותית, זו הניתנת לקליטה באוזן הרוחנית בלבד. המוזיקולוג דונלד טובי, תיאר את היצירה "סט הווריאציות הדגול ביותר שנכתב מאז ומעולם". הפסנתרן אלפרד ברנדל מתאר אותה במילים "הגדולה ביצירות לפסנתר". היצירה מכילה, כדברי הנס פון בילוב, "מיקרוקוסמוס של הכשרון הגאוני הבטהובני, או אפילו דמות התמצית של כל עולם הצלילים". ארנולד שנברג כתב בספרו פונקציות מבניות של הרמוניה, כי "הודות להרמוניה שלהן, וריאציות דיאבלי ראויות לתואר היצירה ההרפתקנית ביותר של בטהובן".
גישת בטהובן לנושא היא לקחת אחדים מן היסודות הקטנים ביותר שלו - הסמיך הפותח, הקוורטה והקווינטה היורדות, הצלילים החוזרים - ולבנות עליהם קטעים עתירי דמיון, עוצמה ודקות הבחנה. אלפרד ברנדל כתב, "הנושא אינו מושל עוד בצאצא הפרוע שלו. אדרבא, הווריאציות הן הפוסקות מה יש לנושא להציע להן. במקום ליהנות מאישור, קישוט ותהילה, הנושא עובר שיפורים, הלעגה, הגחכה, התכחשות, שינוי צורה, אבל, השמדה ולבסוף התעלות".
בטהובן איננו משתמש בחילופי סולמות להשגת גיוון, אלא נשאר בדו מז'ור של דיאבלי לאורך רוב סט הווריאציות: במהלך עשרים ושמונה הווריאציות הראשונות, הוא משתמש במינור המקביל של הטוניקה פעם אחת ויחידה. ואז, לקראת הסיום, בטהובן משתמש במינור הטוניקה בווריאציות 29–31, ובווריאציה 32, הפוגה המרשימה, הוא עובר לסולם מי במול מז'ור. בהגיעו בשלב מאוחר זה, אחרי תקופה ממושכת כל כך בדו מז'ור, יש לשינוי הסולם רושם דרמטי מוגבר. בסוף הפוגה מופיע סלסול מסכם, המורכב מארפג'ו של ספטימה מוקטנת ובעקבותיו סדרה מסתורית של אקורדים חרישיים, מודגשים בהפסקות שתק. האקורדים האלה מוליכים חזרה אל סולם דו מז'ור של דיאבלי בווריאציה 33, שהיא מינואט.
יצירת הווריאציות.
היצירה חוברה לאחר שדיאבלי, מו"ל מוזיקה ומלחין נודע, שלח בשנת 1819 ולס פרי עטו אל כל המלחינים החשובים באימפריה האוסטרית, בהם פרנץ שוברט, קארל צ'רני, יוהאן נפומוק הומל, פרנץ קסאפר וולפגנג מוצרט והארכידוכס רודולף וביקש מכל אחד מהם לכתוב וריאציה על יצירתו. תוכניתו הייתה לפרסם את כל הווריאציות בכרך פטריוטי שייקרא Vaterländischer Künstlerverein ("התאחדות אמני המולדת") ורווחיו יינתנו כתרומה ליתומים ולאלמנות של מלחמות נפוליאון. פרנץ ליסט לא נכלל ברשימה, אבל נראה שמורו, צ'רני, דאג לכך שגם הוא יספק וריאציה משלו, שאותה חיבר בגיל 11.
בטהובן עמד בקשר עם דיאבלי זה שנים אחדות. על תקופה שקדמה לזאת בשנים אחדות, שנת 1815, כותב הביוגרף בר-הסמכא של בטהובן, אלכסנדר וילוק תאייר, "דיאבלי, שנולד סמוך לזלצבורג בשנת 1781, היה זה כמה שנים אחד המלחינים הפוריים ביותר של מוזיקה קלה וערבה לאוזן וכן אחד המורים הטובים והפופולריים ביותר בווינה. שטיינר ושות' הרבו להעסיקו כמעתיק ומתקן, ובתפקידו זה נהנה במידה רבה מאמונו של בטהובן, שגם חיבב אותו כאדם." במועד המיזם שהגה לחיבור וריאציות על נושא משלו בידי מלחינים שונים, כבר היה דיאבלי שותף בהוצאה לאור קאפי ודיאבלי.
סיפור שגור ומוכר, אך מוטל כיום בספק, על מקורה של היצירה הוא, שבטהובן סירב תחילה חד-משמעית להשתתף במיזם של דיאבלי, מאחר שהתייחס אל הנושא כבאנאלי, "טלאי רצענים" (Schusterfleck), שאינו ראוי שיקדיש לו מזמנו. זמן לא רב לאחר זאת, לפי הסיפור, כאשר נודע לו שדיאבלי ישלם סכום נכבד על מערך שלם של וריאציות פרי עטו, שינה בטהובן את דעתו והחליט להראות אילו גדולות ונצורות יוכל להפיק מחומרים דלים כל כך. (לפי גרסה אחרת של המעשיה, בטהובן נעלב כל כך מן הבקשה לעבוד בחומרים נחותים שכאלה, לראות עיניו, עד שכתב 33 וריאציות להפגין את גודל כישרונו.) כיום, מכל מקום, רואים את הסיפור הזה יותר כאגדה מאשר כעובדה. מקורו באנטון שינדלר, הביוגרף הלא-אמין של בטהובן, שתיאוריו עומדים מכמה וכמה בחינות בסתירה למספר עובדות מבוססות, מה שמעיד על העדר ידע ממקור ראשון על אירועים.
בזמן זה או אחר, אין ספק שבטהובן אכן קיבל את הצעתו של דיאבלי, אבל במקום לתרום וריאציה יחידה על הנושא, תכנן מערך גדול של וריאציות. כדי לפתוח בעבודה, הניח מידו את הטיוטות שלו למיסה סולמניס במטרה להשלים טיוטות לארבע וריאציות עד ראשית 1819. (שינדלר היה רחוק כל כך מדיוק בעובדות, עד שלטענתו "בטהובן עבד על הווריאציות לכל היותר שלושה חודשים, במהלך הקיץ של 1823".) קרל צ'רני, תלמידו של בטהובן, אמר, כי "בטהובן כתב את הווריאציות האלה כגחמה מבודחת". עד קיץ 1819 השלים בטהובן עשרים ושלוש וריאציות מן המערך של שלושים ושלוש. בפברואר 1820, במכתב למו"ל זימרוק, הזכיר "וריאציות גדולות" שעוד לא הושלמו. אז הניח את היצירה הצידה למשך שנים אחדות - מעשה יוצא דופן לגבי בטהובן - שבהן חזר אל המיסה סולמניס והסונאטות המאוחרות לפסנתר.
ביוני 1822 הציע בטהובן להוצאת פיטרס "וריאציות על ולס לפסנתר בלבד (יש רבות מהן)". בסתיו של אותה שנה היה שרוי במשא ומתן עם דיאבלי, שאליו כתב, "שכר הטרחה על הווריאציות צריך להיות 40 דוקאטים לכל היותר אם יעובדו בקנה מידה גדול כפי שתוכנן, אבל אם לא כן יהיה, תיעשה העבודה תמורת פחות מזה". היה זה כנראה בפברואר 1823 שבטהובן חזר למשימה של השלמת מערך הווריאציות. במרץ או אפריל 1823 הסתיימה העבודה על המערך המלא של שלושים ושלוש וריאציות. ב-30 באפריל היה עותק מוכן למשלוח אל פרדיננד ריס בלונדון. בטהובן שמר על סדר הווריאציות במערך המקורי של עשרים ושלוש, אבל שירבב לתוכן את מס' 1 (שיר הלכת הפותח), 2, 15, 23 (המכונה לעיתים פרודיה על תרגיל אצבעות של קראמר), 24 (פוגטה לירית), 25, 26, 28, 29 (הראשונה בסדרה של שלוש וריאציות איטיות, המובילה אל הפוגה והמינואט החותמים את היצירה.
מה המריץ את בטהובן לכתוב מערך של "וריאציות גדולות" על נושא של דיאבלי? אפשרות אחת העולה על הדעת היא השפעת הארכידוכס רודולף שחיבר, שנה קודם לכן, בהדרכת בטהובן, מערך עצום ממדים של ארבעים וריאציות על נושא של בטהובן. במכתב משנת 1819 אל הארכידוכס, מזכיר בטהובן כי "בשולחן הכתיבה שלי יש כמה חיבורים, המעידים כי זוכר אני את הוד רוממותו הקיסרית".
תאוריות אחדות הועלו בשאלה, מדוע החליט בטהובן לכתוב שלושים ושלוש וריאציות. ייתכן שהיה זה ניסיון להתעלות על עצמו לאחר כתיבת 32 הווריאציות שלו בדו מינור, או שמא ניסיון לנצח את וריאציות גולדברג של באך, המקיפות בסך הכל 32 וריאציות (שתי תצוגות של הנושא ושלושים וריאציות). יש סיפור, לפיו לחץ דיאבלי על בטהובן לשלוח אליו את תרומתו למיזם, ובתשובה שאל בטהובן, "כמה תרומות כבר קיבלת?" "שלושים ושתיים", ענה דיאבלי. "בבקשה, אתה יכול להוציא אותן", הגיב בטהובן על פי השמועה, "אני אכתוב שלושים ושלוש וריאציות לגמרי לבדי." אלפרד ברנדל מציין, "בתפוקת הפסנתר של בטהובן עצמו, יש משמעות מיוחדת למספרים 32 ו-33: בעקבות 32 סונאטות באות 33 וריאציות כגולת הכותרת של הישגיו, שבו וריאציה 33 מתייחסת ישירות לאדג'ו המסיים את וריאציה 32." ומוסיף ברנדל בהיתול, "בין 32 הווריאציות בדו מינור לבין המערכים של אופוס 34 ו-35, יש במקרה פער מספרי. וריאציות דיאבלי ממלאות אותו".
דיאבלי מיהר להוציא לאור את היצירה כאופוס 120 ביוני של אותה שנה, והוסיף את ההערה המקדימה שלהלן:
שנה לאחר הדברים האלה, ב-1824, יצאו הווריאציות מחדש ככרך הראשון בקובץ בן שני הכרכים Vaterländischer Künstlerverein. הכרך השני הכיל את 50 הווריאציות שחיברו יתר 50 המלחינים. בהוצאות הבאות לא נזכר עוד השם שניתן לקובץ זה.
השם שנתן בטהובן ליצירה נזכר בכמה הזדמנויות. ההתייחסות הראשונה הייתה במכתב שלו, שם כינה אותו "וריאציות גדולות על מחול גרמני נודע"
(Große Veränderungen über einen bekannten Deutschen Tanz). אבל בהוצאה הראשונה מתייחסת הכותרת במפורש לוולס מאת דיאבלי: " 33 Veränderungen über einen Walzer von Diabelli".
בטהובן ביכר את המילה הגרמנית Veränderungen על פני Variationen, המוכרת יותר ולקוחה מאיטלקית, בתקופה שבה העדיף להשתמש בשפה הגרמנית בהוראות ביצוע ובשמות יצירות, כגון "האמרקלאוויר". עם זאת, פרט לכותרת, ביצירה עצמה מופיעים רק מונחים איטלקיים, מה שמביא למחשבה, שבטהובן רצה להבליט רעיון מסוים בשימוש במונח הגרמני. הואיל ו-Veränderungen יכול להתפרש לא רק כ"ווריאציות" אלא גם כ"טרנספורמציות", יש הגורסים, שבשימוש במונח זה ביקש בטהובן לאמור, כי יצירה זו עושה משהו עמוק יותר מכפי שנעשה עד כה בצורת הווריאציה.
הקדשה.