באליפות העולם בשחייה שנערכה בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה בשנת 1975 זכה קואן ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 51.25 שניות, לפני ולדימיר בורה מברית המועצות (51.32 שניות) ובן ארצו שיאן העולם הטרי ג'ים מונטגומרי (51.44 שניות), במשחה שליחים 4x100 חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:24.85 דקות, לפני מערב גרמניה (3:29.55 דקות) ואיטליה (3:31.85 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא אליפות חדש נוסף של 3:49.00 דקות, לפני מערב גרמניה (3:51.85 דקות) ובריטניה (3:52.80 דקות).
שיאן עולם.
בתחרות שחייה שנערכה בפורט לודרדייל ב-3 באוגוסט אותה שנה קבע קואן במשחה ל-100 מטר חופשי שיא עולם חדש של 51.11 שניות, שיפור במאית השנייה לשיא העולם הטרי בן החודש וחצי של מונטוגומרי (51.12 שניות). שיא זה החזיק מעמד 20 ימים ונשבר על ידי מונטגומרי בתוצאה של 50.59 שניות.
קואן החמיץ את אולימפיאדת מונטריאול (1976) באלפית השנייה. ב-1979 הוא שבר את פרקי ידיו בתאונת דרכים ונותח ולמרות זאת הצליח לנצח את ראודי גיינס באליפות המכללות ונראה בכושר מעולה לאולימפיאדת מוסקבה (1980), אך החמיץ אותה הפעם בשל החרם האמריקאי. הוא ניסה שוב להשתתף במשחקים האולימפיים אך החמיץ את אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ב-44 מאיות השנייה.
בספטמבר 2014 התגלה שהוא סובל מתסמונת גייאן-בארה. קואן נפטר ב-20 במרץ 2017 בבוקה רטון, פלורידה מסרטן כבד.
חיפושית אסייתית ארוכת מחוש
ועידת לונדון (1832)
ועידת לונדון של 1832 הייתה ועידה בינלאומית שהתכנסה כדי להקים ממשלה יציבה ביוון. משא-ומתן שהתנהל במהלך הוועידה בין שלוש המעצמות הגדולות (בריטניה, צרפת ורוסיה) הביא להקמתה של ממלכת יוון תחת שלטונו של אותון, מלך יוון. החלטות הוועידה קיבלו הכרה בינלאומית באמנת קונסטנטינופול, שנחתמה באותה שנה ובה הובטחה עצמאותה המלאה של יוון מן האימפריה העות'מאנית. ועידת לונדון התבססה על החלטות הסכם אקרמן מ-1826 שהכיר בריבונות של נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה.
רקע.
שאיפת העצמאות של העם היווני באה לידי ביטוי במלחמת העצמאות היוונית. עם פרוץ מעשי האיבה, תמכו מעצמות המערב בעם היווני. תמיכה זו התבטאה בהסכם לונדון ובקרב נאווארינו שנערך ב-1827. אחרי תבוסת כוחות האימפריה העות'מאנית בקרב נאווארינו החליט הסולטאן העות'מאני מהמוט השני לבטל את הסכם אקרמן, הורה למוחמד עלי לא להסיג את צבאו מן הפלופונסוס. וסגר את הבוספורוס למעבר אוניות זרות מה שפגע בצי הרוסי שזה היה המוצא שלו לים התיכון. בתגובה פתחה רוסיה במלחמה שהסתיימה ביציאת צבא אבראהים פאשא באוקטובר 1828 את יוון ובהסכם אדריאנופול שנחתם ב-1829 בו הבטיח הסולטאן מתן אוטונומיה לסרביה וליוון, והתיר לרוסים להחזיק במולדובה ובוולאכיה עד לתשלום פיצויים לרוסיה. היוונים, שמפלת אויביהם ביבשה ובים וניצחונותיהם הצבאיים שלהם עצמם הפיחו בהם תקוות מחודשות, לא הסכימו להסתפק באוטונומיה ורצו לקבל עצמאות מלאה. כאשר המושל הראשון של יוון יואניס קפודיסטריאס נרצח בשנת 1831 בנאפפליו ואחיו אבגוסטינוס קפודיסטריאס שירש את תפקידו לא הצליח להביא לרגיעה במדינה. המעצמות שאפו לסיום המאבקים בתוך יוון ולכינון שלטון יציב.
הוועידה.
במאי 1832, השר לענייני חוץ וחבר העמים הבריטי הנרי טמפל התכנס עם דיפלומטים צרפתים ורוסים, וב-11 במאי, ללא התייעצות עם היוונים, החליטה הוועדה שיוון צריכה להיות מונרכיה. הסיבה להחלטה זו היה החשש מפני תנועות ליברליות ורפובליקניות כפי שבאו לביטוי בצרפת המהפכנית ועל כן התעקשו כי לאחר מות קפודיסטריאס תיכון ביוון מונרכיה.
את הכתר הציעו ללאופולד לבית סקסה-קובורג-גותה, מי שנהיה מאוחר יותר לאופולד הראשון, מלך הבלגים, אולם הוא ויתר כי המדינה המוצעת נראתה לו קטנה מדי (כמחצית מיוון המודרנית) וענייה מדי מכדי לאפשר לו את רמת החיים שרצה. לפיכך הציעו את כס המלוכה לנסיך הבווארי אוטו שעם הכתרתו הפך לאותון, מלך יוון, קבעו שלא יהיה איחוד בין יוון לבוואריה וקבעו את סדר הירושה. המעצמות הגדולות גם הסמיכו את שגריריהם בקונסטנטינופול, הבירה העותמאנית, להבטיח את סיומה של מלחמת עצמאות היוונית.
בהמשך אותה שנה נחתמה אמנת קונסטנטינופול, שקבעה את הגבולות של ממלכת יוון בקו הגבול ארטה-וולוס.
הולופרנס
הולופרנס (ביוונית: Ὀλοφέρνης; או "אולופרנא") היה, על פי המסופר בספר יהודית, מן הספרים החיצוניים, שר הצבא האשורי של נבוכדנצר שנשלח למסע כיבושים ארוך כדי לנקום בעמי האזור, ונקטל, בערמה, בידי יהודית.
הריגת הולופרנס על ידי יהודית.
על פי המסופר בספר יהודית שלח נבוכדנצר את שר צבאו לנקום בעמים שלא סייעו לנבוכדנצר במלחמתו נגד ארפכשד מלך מדי, שנערכה כשש שנים קודם לכן. במהלך מסע הנקם כבש הולופרנס ארצות רבות מפרס ועד צידון, שנכנעו לו בלי כל התנגדות. למסע הולופרנס היו גם השלכות דתיות, הולופרנס ניתץ את מקדשי העמים שכבש, והעמים היו צריכים לעבוד את נבוכדנצר כאל.
הולופרנס פלש לארץ ישראל מכיוון עמק יזרעאל והיה, כנראה, בדרכו לירושלים. תושבי יהודה, רצו למנוע את הגעת הולופרנס לירושלים, בעיקר מתוך חשש למקדש - שזה עתה "טוהר" לפי הסיפור. פנו לערי צפון ארץ ישראל בבקשה להתנגד להולופרנס ולעצרו בטרם יגיע לירושלים. בתגובה צר הולופרנס על העיר בתוליה (ייתכן שהכוונה לעיר בשם בית אלוה או בית אל) שנמצאת בצפון השומרון. לאחר שהגברים בעיר איבדו תקווה והחליטו שאם תוך חמישה ימים האל לא יושיע אותם הם יכנעו, החליטה יהודית, שהייתה אלמנה עשירה ויפה, לפעול בעצמה. היא הגיעה למחנה הולופרנס בהצהירה שכיוון שהיהודים חוטאים היא יודעת שהם עתידים להפסיד וכי ברצונה לחסות במחנה ולהתפלל לאלוהים, וכך לדעת מתי ישראל יפלו בידי מחנה אשור. החיילים, שהתרשמו מיופייה ומאופייה של יהודית והאמינו בכנות דבריה, הביאו אותה לפני הולופרנס מפקדם. לאחר תחקור, נתן לה הולופרנס יד חופשית בתוך המחנה.
לאחר כמה ימים הוא יזם משתה, והזמינה אליו מתוך כוונה לפתותה. במהלך המשתה הוא שוחח עם יהודית, שיחה ששימחה אותו, והוא שתה יין בכמות יוצאת דופן והשתכר מאוד. בשלב מסוים עזבו כולם את המקום והשאירו אותו לבד עם יהודית. בשכרונו נרדם הולופרנס על מיטתו, ויהודית לקחה את חרבו, כרתה את ראשו, הכניסה את ראשו לתרמילה ויצאה מהמחנה לכיוון העיר בתוליה. בהגיעה לבתוליה הודיעה לעם על מעשיה, הראתה להם את ראשו של הולופרנס, והציעה להם לצאת למלחמה. כאשר האשורים ילכו לקרוא לשר הצבא שיצא עמם למלחמה, אמרה יהודית, הם יופתעו לגלות שהוא מת, ויובסו. ואכן, משגילו האשורים שמפקדם נהרג, נפל עליהם פחד גדול, והם נסוגו.
סיפור זה מוזכר גם במגילת אנטיוכוס וכן בספר "דברי הימים" שכתב ירחמיאל בן שלמה, מזוהה הולופרנס עם ניקנור.
אמיתות היסטורית.
אין מחלוקת בין החוקרים כי הולופרנס לא היה שר צבא אשור. הסתירה ההיסטורית המרכזית בספר יהודית היא הצגת דמותו של המלך היוזם את המלחמה על ישראל כ"נבוכדנצר מלך אשור היושב בנינוה". כידוע, נבוכדנצר השני היה מלך בבל ומעולם לא הוצג כמלך אשור, כמו כן בירתו לא הייתה נינווה שבאשור (אשר נהרסה על ידי אביו). כמו כן, מבחינה כרונולוגית השתתפותו של נבוכדנצר בעלילה בלתי אפשרית: נבוכדנצר נפטר בשנת 562 לפנה"ס בעוד העלילה מתרחשת לפי המסופר לאחר שיבת ציון בשנת 538 לפנה"ס. אך גם כאן אין בהכרח סתירה כיוון שבאותה תקופה ישב דריווש, הארתחששתא הפרסי בבבל לאחר שדיכא מרד בבלי בראשותו של נבוכדנצר שלישי (נידין בל).
ניסיון לזהות את "נבוכדנצר" עם ארתחששתא השלישי נתמך באזכורם של שני שמות של שריו על ידי ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס: "בגואס" ו"הולופרנס", הדומים מאוד לשמות "בגוי" ו"אולופרנס" הנזכרים בספר יהודית.
ככלל, החוקרים חלוקים בשאלה האם יש ביסודו של הסיפור המופיע בספר יהודית גרעין היסטורי, או שמדובר בבדיה ספרותית. מחלוקת זו קשורה לסוגיית תאריך כתיבת ספר יהודית. המחקר מציע שתי אפשרויות מרכזיות: תקופת החשמונאים (החל מהמאה השנייה לפני הספירה) והתקופה הפרסית (בערך במאה הרביעית לפני הספירה).
חוקרי מקרא רבים, בעיקר בשנים האחרונות, טוענים שספר יהודית נכתב למטרות תאולוגיות-לימודיות, ואין בו אמת היסטורית, וכי הולופרנס לא היה קיים.
לעומת זאת, לדברי י"מ גרינץ, ספר יהודית משקף אירועים מהתקופה הפרסית. לדבריו, "נבוכדנצר" הוא דריווש, ו"הולופרנס" הוא שם פרסי מובהק, והספר עצמו מייחס עצמו לתקופה זו, כך שייתכן שהיה שר צבא בשם זה.
אזכורים תרבותיים.
הולופרנס מוזכר בספרו של ג'פרי צ'וסר "סיפורי קנטרברי", ביצירתו של דנטה אליגיירי "התופת", בספר "מסך המוות" מאת אגאתה כריסטי (האחרון בספריה שבו מופיע הרקול פוארו) וכן בספרו של הרמן מלוויל "מובי דיק". ציירים רבים ציירו את סיפור יהודית והולופרנס, בהם קאראווג'ו.
קיריארכיה
קיריארכיה ("שלטון השליטים") הוא מונח מעולם הסוציולוגיה והביקורת הפמיניסטית בפרט, המתאר שיטת ארגון חברתי של שלטון ודיכוי, המאגד למערכת-על אחת אסופה של מערכות חברתיות דכאניות.
מקור המונח.
המונח "קיריארכיה" הוא תחדיש שנטבע בשנת 2001 על ידי התאולוגית הפמיניסטית הגרמנייה אליזבת שוסלר פיורנזה (Elisabeth Schüssler Fiorenza), מהמילה היוונית κύριος (קוריאוס - אדון/שליט) ו- αρχειν (ארכיה - לשלוט). זוהי הרחבה של שוסלר פיורנזה למושג "פטריארכיה", אל מעבר לגבולות זהות מגדרית.
בשנים האחרונות, המושג זוכה לפופולריות גוברת בשיח הפמיניסטי התאורטי.
ההיבט הרעיוני.