לאחר שחרורו מבית החולים שב ספק לביתם של מרתה וג'ין לתקופת החלמה. ב-20 במאי הצטרף חזרה ל"קלרנס בי. רנדל" עליה שהה עד ה-14 ביוני, כאשר השתכר ורב עם אחד מקציני הסגל, והורד מהסיפון. במשך שבוע שהה באכסניה זולה במזרח שיקגו לפני שנסע ברכבת להוטון, מישיגן, שם התארח בבית חבריו, בני משפחת דאגלס. הוא ביקר את ג'ודי לאקאנימי בת ה-28, סניטרית שהכיר בזמן ששהה בבית החולים לצורך ניתוחו, אשר הביאה לו שמונים דולר כדי לעזור לו למצוא עבודה. הוא עזב שוב לשיקגו וחזר לגור עם אחותו מרתה.
ב-30 ביוני לקח אותו גיסו ג'ין ללשכת הגיוס של איגוד הימאים הלאומי בשכונת ג'פרי מאנור בסאות' דירינג, שיקגו, כדי שיוכל לקבל תעודת ימאי. הלשכה נמצאה במרחק של בלוק אחד מחמישה בתי מגורים בני שתי קומות בהם שהו באותה העת סטודנטיות לסיעוד (אחיות) וכן מספר סטודנטיות פיליפיניות מתוכנית חילופי סטודנטים.
ב-8 ביולי 1966, נסעו השניים שוב אל לשכת האיגוד בניסיון לקחת את תעודת הימאי של ספק ולעלות אותו על ספינת משא המיועדת לדרום וייטנאם, אולם מקומו של ספק על הספינה המיועדת נלקח בידי מלח ותיק יותר, והוא חזר לבית אחותו לסוף השבוע.
ב-12 ביולי חזר ספק ללשכה ובצהרי היום קיבל צו התייצבות ל"אס. אס. סינקלייר" אשר עגנה במרחק של כחצי שעת נסיעה במזרח שיקגו, אינדיאנה, אולם כשהגיע אליה גילה שמקומו נלקח שוב בידי ימאי אחר, והוא הוסע חזרה ללשכה שכבר סגרה את שעריה לאותו יום. מאחר שלא היה בידיו מספיק כסף כדי להשכיר חדר באכסניה או במלון, השאיר ספק את תיקיו בתחנת מילוי של חברת הנפט של, והלך לישון בבית נטוש.
ב-13 ביולי אסף את חפציו ושב אל הלשכה, כועס על כך שקיבל צו התייצבות לספינה שכבר הפליגה, ושוחח במשך חצי שעה עם אחותו ובעלה אשר הגיעו לבקרו בשעה 09:00 בבוקר. בשעה 10:30 מאס ספק בהמתנה הארוכה לעבודה בלשכה; היו בידיו עשרים וחמישה דולרים שאחותו הביאה לו, והוא הלך ברגל כשני קילומטרים למסבאת המספנות, שם שכר חדר.
את שאר היום העביר בשתייה בפאבים קרובים, לפני ששלף את סכינו על אלה מיי הופר בת ה-53, אשר בילתה את יומה בשתייה באותם המקומות בהם שהה ספק. הוא לקח אותה לחדרו במסבאת המספנות, שם אנס אותה וגנב ממנה את אקדח הרוהם שלה. לאחר שאכל ארוחת ערב בבית הפיילוט של קיי, שב אל חדרו במסבאה עד השעה 10:20, ואז עזב כשהוא לבוש בגדים שחורים, חמוש באולר-קפיץ ובאקדח הרוהם הגנוב, והלך שניים וחצי קילומטרים לכיוון בית המגורים בו התגוררו האחיות ליד לשכת הימאים.
רצח האחיות.
ב-13 ביולי 1966, בשעה 23:00, פרץ ספק לבית מספר 2319 ברחוב מספר 100 בשכונת ג'פרי מאנור שבשיקגו, אשר שימש כמעונות הלילה של האחיות המתלמדות. לאחר שנכנס דקר למוות עם סכינו את גלוריה דייווי, פטריסיה מאטוסק, נינה ג'ו שמל, פמלה ווילקנינג, סוזן פריס, מארי אן ג'ורדן, מרליטה גרגולו, וולנטינה פסיון. מאוחר יותר טען כי היה תחת השפעת סמים ואלכוהול.
ספק החזיק את הנשים באחד החדרים במשך שעות, מוביל אותן החוצה זו אחר זו, דוקר או חונק אותן למוות, עד שלבסוף אנס את האחות האחרונה, גלוריה דייווי, בטרם רצח אותה. אחת הנשים, קוראזון אמוראו, ניצלה ממותה לאחר שזחלה והתחבאה תחת מיטתה בזמן שספק שהה מחוץ לחדר. ייתכן שספק איבד את ספירתו או שלא ידע על קיומה של הדיירת התשיעית. אמוראו נותרה במחבואה עד השעה 06:00 בבוקר.
יומיים לאחר הרצח זוהה ספק בידי קלאוד לאנספורד, שתיין אשר ישב עם ספק ואדם נוסף על גבי יציאת החירום של מלון הסטאר, שם שתו השלושה לשוכרה. למחרת נתקל לאנספורד בקלסתרון של הרוצח בעיתון הערב והתקשר למשטרה לדווח על ספק, אולם המשטרה לא הגיבה לשיחה על אף שרישומי הטלפון אכן הראו שהשיחה התקיימה. באותו הזמן ניסה ספק להתאבד בחדרו, אך נלקח לבית החולים המחוזי לאחר שנמצא בידי פקיד הקבלה של המלון. ספק זוהה שוב בידי דוקטור לירוי סמית' בן ה-25; סמית' קרא על מקרה הרצח בעיתון והתקשר למשטרה, אשר באה במהרה לעצרו.
השופט הרברט ג'יי. פשן מינה צוות חיצוני של שלושה רופאים מטעם ההגנה ושלושה רופאים מטעם התביעה, מתוכם סך הכל כחמישה פסיכיאטרים וכירורג אחד, אשר ידווח לבית המשפט על יכולתו של ספק לעמוד למשפט ועל מצב שפיותו בעת התרחשות הרציחות. הדו"ח החסוי של צוות הרופאים מצא כי ספק כשיר לעמוד למשפט וכי היה בגדר השפיות באותו הזמן.
בזמן שחיכה למשפטו, השתתף ספק בסדרת מפגשים דו-שבועיים עם הפסיכיאטר של בית הכלא המחוזי, דוקטור מרווין זיפורין. מפגשים אלו המשיכו לאחר שהועבר ספק מבית החולים קרמק, שהיה בתחומי בית הסוהר של שיקגו, ב-29 ביולי 1966, ועד ה-13 בפברואר 1967, כשהוצב באופן סופי בפאוריה כדי לעמוד למשפט. חוות דעתו של זיפורין הייתה שספק סבל מדיכאון, חרדות, רגשות אשמה, ובושה, אולם גם שחש אהבה עמוקה למשפחתו.
כמו כן ציין הדו"ח הפרעת אישיות טורדנית כפייתית ותסביך זונת-מדונה כלפי נשים. זיפורין טען כי ספק ראה נשים כקדושות עד שהחל להרגיש נבגד בידיהן, מה שהוביל להתעוררות של עוינות אצלו. כמו כן אבחן אותו עם תסמונת מוח אורגני, אשר נגרמה לדעתו כתוצאה ממכות שספג בראשו לאורך חייו ובשל סדרת פציעות מוחיות; בשורה התחתונה קבע זיפורין שספק כשיר לעמוד למשפט אך כי לא היה שפוי בעת הרציחות, בין השאר בשל השפעת הסמים והאלכוהול שצרך.
דוקטור זיפורין לא העיד עבור ההגנה או עבור התביעה, היות ששני הצדדים הוטרדו לשמוע על כך שכתב ספר העוסק בספק עבור מטרות רווחיות. כמו כן רכש זיפורין את כעסו של סגל בית הכלא המחוזי, אשר פיטר אותו מתפקידו כפסיכיאטר במשרה חלקית בתום משפטו של ספק. במהלך ראיונותיהם, מסר לו ספק אישור בכתב לתאר אותו "כפי שהוא", והביוגרפיה שפרסם זיפורין על חייו התפרסמה בקיץ 1967.
מאוחר יותר טען ספק כי אינו זוכר את הרציחות, אולם התוודה על פשעיו בפניו דוקטור לירוי סמית' מבית החולים המחוזי, בו שהה לאחר שניסה להתאבד. סמית' לא מסר את עדותו על הודאתו מאחר שספק היה מעורפל באותה העת לאחר שניתנו לו תרופות הרגעה. ג'ון ג'יי. סטמוס, התובע המחוזי, ידע על קיומה של אותה הודאה אך אמר כי "לא היינו זקוקים לה. היו לנו עדי ראייה".
ספק הודה ברציחות לראשונה כשהתראיין ב-1978 אצל בוב גרין מהשיקגו טריביון. בסרט שצילמו אסירים בבית הסוהר סטייטוויל ב-1988, תיאר ספק את הרציחות הברוטליות לפרטי פרטים; שוב חזר ואמר כי היה תחת השפעת סמים באותו הלילה, אך שלל את האפשרות שהסמים היוו את הסיבה למעשיו, וטען כי באותה מידה היה יכול לעשות זאת בעודו פיכח.
המשפט.
ב-3 באפריל 1967, נפתח משפטו של ריצ'רד ספק בפאוריה, אילינוי, בהשתתפות חבר מושבעים ולאחר שהוטל צו איסור פרסום על התקשורת. ספק זוהה בידי הניצולה היחידה מהטבח במעונות, קוראזון אמוראו. לוטננט אמיל גיס מסר את עדותו המקצועית בנוגע לטביעות האצבעות שנמצאו בזירת הפשע, אשר תאמו לאלו של ספק.
ב-15 באפריל, כעבור התייעצות בת ארבעים ותשע דקות, מצא חבר המושבעים את ספק אשם והמליץ על מתן עונש המוות. ב-5 ביוני, השופט הרברט ג'יי פשן דן את ספק למוות בכיסא חשמלי, אולם הסכים להעניק השהייה של העונש עם הגשת הליך ערעור מתאים, אותו דחה מאוחר יותר בית המשפט העליון של אילינוי ב-22 בנובמבר 1968.
מיתוס תסמונת ה-XYY.
בדצמבר 1965 ובמרץ 1966 פרסמו כתבי העת Nature ולאנסט ממצאים מאת הציטוגנטיקאית הבריטית פטריסיה ג'ייקובס ועמיתיה על תסקיר כרומוזומים שנעשה על מטופלים בבית חולים עבור מעוכבים התפתחותית בסקוטלנד. בתשע מטופלים אשר גובהם נע בין 1.70 ל-1.88 מטרים נמצא כרומוזום Y נוסף, קרי שהם לוקים בתסמונת XYY. ההיפותזה של ג'ייקובס, אשר שיערה כי הגברים הלוקים בתסמונת הם בעלי נטייה יתרה להתנהגות אגרסיבית ואלימה מאשר אלו בעלי הקריוטיפ הנורמלי, הוכחה מאוחר יותר כשגויה.
באוגוסט 1966, שלח אריק אנגל, אנדוקרינולוג וגנטיקאי שווייצרי מאוניברסיטת ואנדרבילט, מכתב לעורך דינו של ספק, גרלד וו. גטי, שלפי השמועות עבד באותה העת על הגנת אי-שפיות של לקוחו, המציע כי התיאוריה של ג'ייקובס וכי גובהו של ספק, 1.85 מטרים, עשויים להצביע על כך שהוא לוקה בתסמונת. אנליזת כרומוזומים אשר בוצעה כעבור חודש בידי אנגל הראתה כי ספק הוא בעל קריוטיפ XY נורמלי. מספר שבועות לאחר מכן נדחתה בקשתו של גטי למשפט חוזר בידי צוות של שישה רופאים אשר קבעו כי ספק היה כשיר מנטלית לעמוד למשפטו.
ב-1968 פרסמה הביוכימאית מארי טלפר מידע ממאגר האנליזה הגנטית, הדומה באופיו למחקריה של ג'ייקובס, אשר הכיל נתונים הנוגעים למטופלים במוסדות פסיכיאטרים ובבתי סוהר בפנסילבניה. מתוך חמישה מקרים של לוקים בתסמונת XYY, ארבעה הראו סימנים של אקנה חמורה, מה שהוביל את מארי ועמיתיה להציע כי על האקנה להתווסף כסימפטום אפשרי לרשימת המאפיינים של התסמונת. מחקר נוסף כשל להוכיח גם את ממצא זה.
לאחר שגטי יצר קשר עם טלפר כדי לדון במחקריה והרלוונטיות שלהם בנוגע לספק, כתבה טלפר טקסט השערתי עבור כתב העת הבריטי "חשיבה" בו דיווחה בטעות כי ריצ'רד ספק הוא בעל קריוטיפ XYY. השילוב בין פשעיו האלימים ובין צלקות האקנה החמורות שנשא על פניו הובילו אותה לתאר את ספק כה"ארכיטיפ הגברי של תסמונת הXYY".