למרות ההשקעה הרבה שהשקיעו הארגונים באימונים ובהשגת נשק, היה ברור לכולם שזה אינו אלא פתרון זמני. הפתרון המלא והמוחלט היה עלייה לארץ ישראל, בכך לא היה ספק, אך אותם בריטים שאסרו את העלייה לארץ ישראל, אסרו גם את עצם היציאה מלוב. העלייה הייתה אפשרית רק באופן לא חוקי.
ראשיתה של ההעפלה, בזמן מלחמת העולם השנייה ולאחריה, בתקופה של טרום הפרעות, באה ביוזמה אישית ובעזרתם של החיילים הארצישראליים. העפלה באופן שכזה התאימה רק לצעירים הנועזים, הייתה רצופה סכנות ולא התאימה למספר גדול של עולים. מכיוון שמספר המעוניינים להעפיל ארצה רק עלה והתעצם עם הזמן, היה חשוב למצוא פתרון מסודר יותר, אם לא חוקי, לפחות פתרון של קיימא.
גוריליק בשליחותו תרם לפיתוח העלייה. גם לאחר עזיבתו המשיכה הפעילות וחיפוש הדרכים להעפלה. ראשי ההנהגה שלחו שליחים לאיטליה, כדי לתאם מעבר של יהודים דרכה לארץ ישראל. שליחי הקהילה באיטליה ניסו לרכוש ספינות מעפילים אמנם, בשל בעיות תקציב, זה לא עלה בידם. השליחים שכרו ספינות ושלחו אותם לחופי טריפולי. הפעילות הייתה חייבת להיות חשאית ושקטה בגלל משמר החופים הבריטי שעמד על המשמר בערנות. אנשי הסיפון חיכו למעפילים באישון ליל במקומות מסתור של חוף הים והובילו אותם אל הספינות בסירות רעועות ולפעמים אף בשחייה. לאחר האיסוף, הספינות עשו את דרכן לחופי איטליה. כאן לא הסתיימה דרך התלאות של המעפילים. באיטליה הצטרפו המעפילים מלוב לשאר מעפילי אירופה וקיוו לעלות על ספינה שתוביל אותם, מתחת לאפם של הבריטים, אל חופי ישראל.
עליה באופן שכזה אמנם הייתה עלית מדרגה, מאז ההעפלה ביוזמה האישית, אך עדיין לא היו מעורבים בה גופים ציוניים מחוץ ללוב, אלא, הארגון היה פרי מאמציהם של בוגרי תנועות הנוער מהקהילה. ארגון שכזה לא היה יכול לעמוד בעומס המעפילים הצובאים על חופי לוב.
מוסדות העלייה באיטליה החלו להבין שמדובר בארגון רציני של אנשים חדורי נחישות לעלות ארצה ויהי מה. נוסף לכך, בשל העברית השגורה בפיהם, הציונות והידע הצבאי שרכשו חלקם בארגון ה"הגנה", היוו העולים מלוב תגבורת חשובה לעם בארץ ישראל.
מרגע שמוסדות העלייה החלו לעזור, החלה ההעפלה לתפקד ביעילות ובארגון טוב יותר.
היו שנצלו את הכיסופים העזים של היהודים בלוב לעלות ארצה והקימו עסקים פרטיים להוצאת המעפילים לאיטליה. עסקים אלו גבו סכומי כסף גדולים מהמבקשים לעזוב את לוב. בתמורה לסכומים אלה דחסו את המעפילים בספינות רעועות ובתנאים בטיחותיים ואנושיים גרועים. מארגני המסע לא דאגו לתאם את שיגור הספינות עם המוסד לעליה באיטליה, והנוסעים באונייה נפלטו אובדי עצות על חופי סיציליה.
דרך נוספת לצאת מאדמת לוב הייתה בסירות קטנות לחופי תוניסיה או בגנבת הגבול. היה צורך במורה דרך, התחזות לערבי, הליכה ממושכת במדבר והתחמקות ממשמר הגבולות. היהודים בתוניסיה קיבלו את המעפילים יפה ועשו כל שביכולתם כדי לעזור ולהקל מעליהם את המסע הקשה. לפעמים נאלצו המעפילים להמתין בתוניסיה זמן רב עד שהגיעה ספינה שתביאם לחופי צרפת. בזמן המתנה זה הם קבלו סיוע מיהודי תוניסיה והשתלבו בחיי הקהילה במקום. ככל שהתרבו העולים בדרך זו גדלה המצוקה הכלכלית והקושי באחזקתם של המעפילים בקהילות שבתוניסיה ונוצר מצב שלעיתים היה צריך מעפיל לשוב בחזרה ללוב.
עם קום מדינת ישראל, במאי 1948, ניסו הבריטים לצמצם עוד יותר את גל העלייה וההעפלה אולם הקמת המדינה רק ליבתה את הרצון והכיסופים לעלות לארץ והיהודים המשיכו לעשות מאמצים להעפיל ארצה. סך כל המעפילים מלוב בגלי העלייה הגדולים היו כ-3,500 מעפילים (כ-10% מכלל הקהילה היהודית בלוב), בתקופה של כשנתיים ומחצה. הישג מרשים זה הוא פרי עבודה של שנות חינוך רבות, נחישות ואמונה שהיו ביהודי הקהילה.
בשנת 1949 פסקו הרבנים בטריפולי חי גאביזון, יששכר חכמון, כמוס נחאיסי ושלמה ילוז על תקנת תפילה וקריאת בספר התורה לציון יום העצמאות של מדינת ישראל, בתקנה זאת הם כוללים את התפילות המיוחדות לחג ומוסיפים דבר חשוב ביותר והוא: קריאת ספר התורה הן בשחרית והן במנחה וקריאת הפטרה מספר זכריה, וכל זאת ללא התנית היום, דהיינו אפילו אם החג חל לא בימי שני וחמישי שבהם רגילים לקרוא בתורה. ומוסיפים הם תוקף לתקנה: "ותקנות אלו כיתד נטועים לא ימוטו לעולם".
ביוני 1948 פרצו פרעות נוספות. המוני ערבים משולהבים נהרו לטבוח ביהודים. בשונה מהפרעות שקדמו, ארגוני ההגנה היהודים היו מוכנים ליום פקודה והשיבו מלחמה. המגנים הצליחו להדוף את הפורעים באמצעות נשק חם אולם הערבים בתסכולם פנו אל אזורי היהודים שהיו נטולי הגנה ופגעו שם בנפש וברכוש. שלא כמו בפעמים הקודמות הפגינו הבריטים נחישות לפיזור הפוגרום תוך שימוש בכוח רב ובנשק חם.
למרות הצלחת המגנים, פרעות אלה דרבנו, את מי שעוד נשאר, למהר ולעזוב לארץ ישראל. גל עלייה אחרון שהלך ורוקן את לוב מיהודיה, עד לקבלת עצמאותה ב-1952.
ג'ובני במבו
ניקולו דונאטו
ניקולו דונאטו או ניקולו דונא (באיטלקית: Nicolò Donà או Nicolò Donato; 28 בינואר 1539 - 9 במאי 1618) היה הדוכס ה-93 של ונציה. דונאטו כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-10 באפריל 1618 ועד פטירתו, 35 ימים לאחר מכן.
דונאטו היה בנם של ג'ובאני דונאטי ושל איזבטה מורוזיני. הוא למד באוניברסיטת פדובה, ולאחר סיום לימודיו החל לעסוק במסחר ועשה חיל רב בעסקיו. דונאטו היה ידוע בקמצנותו, על אף עושרו הרב. הוא לא נישא, ולאחר מותו ירשו את הונו הרב אחיו, פרנצ'סקו, ואחיינו, פייטרו.
בשל קמצנותו, ובשל אי רצונו להשקיע את כספיו בפוליטיקה, לא נבחר דונאטו לתפקידים ציבוריים בלה סרניסימה.
בין השנים 1617–1618 ניסה שגריר ספרד אלפונזו דה לה קואבה להביא לנפילת הרפובליקה באמצעות מתן כספים לפלגים השונים בעיר ועידוד מהומות במטרה להביא לנפילת המשטר. באמצע המשבר נפטר הדוג'ה המכהן, ג'ובאני במבו ב-16 במרץ 1618.
ב-10 באפריל נערכו בחירות נוספות, ודונאטו (אשר כנראה שיחד את הבוחרים) נבחר לתפקיד, אולם נפטר ב-35 יום לאחר מכן, בטרם הביא לסיום המשבר.
ניקולו דונא
ניקולו דונה
ג'וניור ויסה
סזאר ג'וניור ויסה סמינאריו (בספרדית: Cesar Junior Viza Seminario; נולד ב-3 באפריל 1985), הידוע כג'וניור ויסה, הוא כדורגלן פרואני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי באוניון ואראל.
קריירה.
ויסה החל את הקריירה שלו בקבוצת אליאנסה לימה מליגת העל הפרואנית, בה היה אחד השחקנים הבולטים במשך ארבע עונות כשהשתתף ב-145 משחקים בסך הכל, כבש 22 שערים, וזכה בשלוש אליפויות (2003, 2004 ו-2006).
בינואר 2008 הגיע ויסה לישראל וחתם בקבוצת בית"ר ירושלים. בעונתו הראשונה בבית"ר זכה עמה בדאבל, אך שותף בעיקר כשחקן מחליף, ובסיום העונה החליטה הנהלת הקבוצה להשאילו למשך עונה אחת להפועל פתח תקווה. ויסה היה אחד השחקנים הבולטים בפתח תקווה בעונת , כבש במדיה 3 שערים ובישל שערים נוספים.
לקראת עונת חזר ויסה לבית"ר ירושלים, אך מיעט לשחק בגלל פציעה ובסיום העונה חזר להפועל פתח תקווה. הקדנציה השנייה שלו בפתח תקווה הייתה פחות מוצלחת, ובחלון ההעברות של ינואר 2011 חזר לאליאנס לימה, במדיה שיחק שנתיים נוספות. בפברואר 2013 עבר לקבוצת חואן אאוריץ' מליגת העל הפרואנית. ב-2015 חתם ב-אוניברסידד ססאר ואייחו, גם היא מהליגה הראשונה בפרו.
אנטוניו פריולי
אנטוניו פריולי (באיטלקית: Antonio Priuli; 10 במאי 1548 - 12 באוגוסט 1623) היה הדוכס ה-94 של ונציה. פריולי כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-7 במאי 1618 ועד פטירתו.
קורות חיים.
אנטוניו פריולי נולד בוונציה לג'רולאמו פריולי ולאליזבטה קאפלו. בצעירותו היה פריולי מלח וחייל בצבא לה סרניסימה ועשה חיל בשירותו הצבאי. פריולי נשא לאישה את אלנה בארבאריגו, בת למשפחת אצולה עשירה, ולבני הזוג נולדו 14 ילדים.
בשנת 1618 התמנה פריולי לפרוודיטורה של וגליה. לאחר מותו הפתאומי של קודמו, הדוג'ה ניקולו דונאטו, 35 ימים לאחר בחירתו, נקרא פריולי מוגליה לוונציה על מנת שייבחר לדוג'ה.
פריולי נבחר ב-17 במאי 1618, ארבעה ימים לאחר מותו של דונאטו. הבחירות נערכו במהירות (לא אופיינית) בשל החשש ליציבותה של לה סרניסימה. באותה עת ניסה שגריר ספרד להביא לנפילת הרפובליקה ובמקביל הצי הספרדי התקרב אל העיר. תוך ניסיון לתפוס את הקושרים נאסרו מאות תושבים זרים שהתגוררו בעיר. אמנם הקושרים נתפסו, אולם ככל הנראה גם חפים מפשע רבים נתפסו ועונו עד שהודו בריגול, כאשר בפועל לא היו מרגלים. אחד מהמוצאים להורג בלא עוול בכפם היה אנטוניו פוסקריני, אשר הוצא להורג ב-21 באפריל 1621 לאחר שביקר באירוע בשגרירות ממלכת אנגליה.
בראשית 1622, לאחר שנתפסו הקושרים הופסק המצוד אחריהם, וחלק משמות החפים מפשע שהוצאו להורג טוהרו בהצהרה של הדוג'ה שניתנה ב-16 בינואר 1623.
פריולי נפטר ב-12 באוגוסט 1623 בעקבות מחלה. בשל מחלתו, לא השתתפה ונציה במלחמת שלושים השנים שהחלה בשנת 1623.
פול ויטמן
Α בפרסאוס
הקונפדרציה הלאומית של העבודה
סוס בר מונגולי
ימה (סוס)
האחים דה גמה
האחים דה גמה היא סדרה קומית הכוללת מערכונים, בכיכובם של אילן רוזנפלד, קובי פרג' ועודד פז. הסדרה הופקה על ידי ערוץ לוגי, ושודרה בשנת 2009. כל אחד מ-12 פרקי הסדרה עוסק במדינה אחת בעולם, כאשר מידע בסיסי על אותה המדינה מובא באופן דידקטי ומלא הומור. גיבורי הסדרה נקראים על שמות של מגלי ארצות מפורסמים מההיסטוריה: אסי (על שם ואסקו דה גמה), מרקו (על שם מרקו פולו) ואמיר (על שם אמריגו וספוצ'י). שם הסדרה "אחים דה גמה" אף הוא מתייחס לוואסקו דה גמה.
התוכנית שודרה בעבר בשידורים חוזרים בערוץ הראשון.
עלילה.