התלבושות הפלסטיניות עשויות ממגוון רב של אריגים, לרוב אריגי כותנה, פשתן, וצמר שנארגו בחלקם בפלשתינה וחלקם יובאו ממצרים, סוריה ואנגליה. לאריגים הייתה חשיבות גדולה עד כי לכל אריג ניתן שם מיוחד וכינוי לכל מרכיב בתלבושת. מינוח עשיר זה היווה שפת בגד משוכללת.
רוב סוגי האריגים עד עצמאות המדינה היו מיוצרים באופן מקומי על ידי האורגים הידניים. המרכזים החשובים לאריגת בדים, שהיו מפוזרים בכל רחבי ארץ ישראל: עכו, חברון, רמאללה, בית ג'אלה, בית לחם, ירושלים, שכם, נצרת. הצמר נטווה והושאר לרוב בגווניו הטבעיים (לבן או חום) ויש שנצבע באדום או בכחול. האריגים נארגו בנול דוושה בידי אורגים מקצועיים. רוב סוגי האריגים המשמשים ברקמה הם עבים ומתאפיינים ב"עיניהם" הרחבות כתוצאה מהשתלבות חוט ה"שתי" עם חוט ה"ערב", אריגים אלה מכונים אריגי האגוז. המפעלים ייצרו פיסות אריג שנקראות "שטוחים" שמספיקות לתפירת שמלה או דימאייה. ויחידת המדידה ה"זרוע" – אמה שהוא המרחק מהקצה של האצבע האמצעית עד לחלק העליון של הכתף באורך של כ-68 סנטימטר, משמשת כיחידה למדידת אורכו של הבד. שמלה צריכה בדרך כלל שש אמות.
בין הסוגים המפורסמים ביותר של האריגים ששמשו לצורך רקמה:
ההתקדמות הטכנולוגית מאמצע המאה ה-20 הביאה להקפאת תעשיית הטקסטיל המקומית, התחלת היבוא של אריגים מחו"ל, שרובם אינו מתאים לרקמה ביד אשר תלויה בספירת ה"עיניים" של הבד. בין הבולטים של הסוגים האלה של האריגים: טורקס, דיולן, סטרץ', תריביירה, תרג'אל בנוסף לקטיפה שנחשב אחד האריגים החשובים והמועדפים בכול האזורים. עדיין מספר קטן של אנשים מייצרים אריגים, בדרך הישנה, אריגים אלה דומים לאריג האגוז, ומספקים אותם לארגוני צדקה נשיים לשימוש בהם בייצור של צורות אמנות שונות הדומות לרקמה הישנה. על האריג שלא ניתן להשתמש בו לרקמה באגוז משתמשים בקנפא.
החוטים.
עד אמצע המאה ה-20 השתמשו ברקמה בשני סוגים של חוטי משי, הסוג הראשון עשוי מפקעות תולעי משי, ונקרא "אלסאדק" או "אלסדאק". אחד המאפיינים של חוט אלסדאק שצבעו לא משתנה מגורמי המים, השמש או הגורם של הזמן. השתמשו בו עם הסוגים הטובים ביותר של האריגים ובגדים לנסיבות מיוחדות. הסוג השני הוא משי צמחוני ונקרא "אלקזאב" או משי "קז". הוא משמש לרוב עם האריגים הפחות טובים מבחינת איכות, בבגדים של חיי היום יום. חוטים אלה נמכרו בצורה של "שלאייל" והנפרד שלה "שלה" שהיא חבילה של חוטים באורך של כ-30 סנטימטר. נמכרת במה שנקרא "דרהם" שהוא יחידת משקל השווה ל-16 קיראט.
מאמצע המאה ה-20 ולאחר הקמת המדינה, החלו לייבא צורות אחרות של משי, במיוחד מצרפת. הוא מחולק לשני סוגים: משי "טובאב" ומשי "צינורות". המשי טובאב יותר עווה ממשי הצינורות, עטוף בצורה כדורית על גלילים קצרים מקרטון ומשקל המשי בטובה אחת 10 גרם ואורכו 78 מטרים.
בנוסף לחוטי הרקמה ממשי משתמשים גם בחוטי קנים כדי לקשט את הבגדים ואביזרי מלך. אלה הם חוטי משי המשובצים בחוטים של זהב או כסף. חוטים אלה נמכרים בקראט שהוא יחידת משקל השווה ל-1/5 גרם. במאה ה-21 החלו חוטים אלה להיעלם מהשווקים והוחלפו על ידי חוטי קנים זולים יחסית העשויים ממשי רגיל משובץ בחוטי אלומיניום. חוטים אלה נמצאים במגוון של צבעים כגון אדום, ירוק, סגול בנוסף לזהב וכסף.
המחטים.
הכנענים השתמשו במחטים אשר היו עשויות מברונזה, בהווה המחטים מיובאים מחו"ל, מחט הרקמה הידנית מתאפיין על הבדים עם העיניים הברורות בראשה החד, המאפשר רקמה על הבדים העדינים בעלי החוטים הדקים.
אלטארה (الطاره).
היא שתי מסגרות מעץ עגולות, הקוטר של כל אחת מהן הוא 30 סנטימטר, אחד סגור על השני וניתן להרחיב אותם או לצמצם אותם בבורג מיוחד. נעשה שימוש בכלי הזה ברקמה בנול, או כדי לקבע את חוטי הקנים שכן האריג ממוקם בין שתי המסגרות הללו, כדי להקל על הנעתו שמאלה או ימינה באופן מעגלי במיוחד שרוב הקישוטים של הוורידים של הנול או הקנים מסתמכים על קווים מעגליים.
תכי הרקמה.
התך מהווה את המרכיב העיקרי בתהליך הרקמה. התך הוא הפורמט שנוצר מפעולת נעיצת החוטים באריגים, פורמט זה חוזר על עצמו כדי לייצר את התמונה הסופית לעיטור האריג. ישנם סוגים שונים של תכים,
התכים המפורסמים מביניהם:
אופן הפעולה.
הנשים מתחילות בתהליך של עבודת הרקמה על ידי עשיית מסגרת, אחר כך ממלאות את השטחים בתוך המסגרת בתך מתאים, התך האיכרי הוא אחד התכים בשימוש הרב ביותר ברקמה פלסטינית, תך זה נקרא גם "אלתמשאייה".
מסגרות הרקמה מכילות ליפוף או קו העובר באמצעם, בהתחלה רוקמות הנשים את הליפוף או את קו האמצע, אחר כך רוקמות את האלמנטים האחרים. היתרון של הרקמה המסורתית שהיא מורכבת ממסגרות מסודרות אחת ליד השנייה. ישנם דרכים מגוונות להוספת רוחב למסגרות אלה, דבר העוזר למלא את השטחים השונים שמתכננים לרקום בקלות. הנשים בשיטה של ספירת העיניים של האריג, כדי לקבוע את המספר ואת הכיוון של התכים הנחוצים לעיצובי הרקמה והצורות השונות.
רקמה פלסטינית מודרנית.
אמנות הרקמה היא חלק חשוב בחייה של האישה בכפר הפלסטיני. האישה הפלסטינית גדלה משחר ילדותה בעולם של רקמה, שהיא אמנות עממית. האישה ירשה והעבירה לבנותיה ולדורות הבאים אחריה. היא השתמשה בו כדי לקשט את גלימתה המסורתית, לסידור ביתה. סגנון הרקמה המסורתי נשמר שנים רבות והדגמים עברו בשמרנות מאם לבת. אצל הבדווים הדגמים השבטיים נשמרו בקפדנות. בעבר רקמו הנשים דגמים גאומטריים וצבעיהם תאמו את הגיל ואת המצב המשפחתי של בעלת השמלה. מגוון הדגמים היה מוגבל וקבוע וניתן היה להבחין לאיזה שבט שייכת כל רקמה. מסופר כי בשווקים הישנים, שבו הנשים מתקבצות מכל רחבי הארץ, היה ניתן להבחין לאיזה אזור כל אישה משתייכת במבט גרידא על שמלותיהן, שכן היחידות הדקורטיביות הן המחוון החשוב והמכריע של זהות הנשים והכפר שלהן. האישה הכירה את הציורים האלה היטב והיא יורשת את המידע הזה מאמה וסבתה, שכן היא התחילה ללמוד את אומנות הרקמה בגיל צעיר, ברגע שהיא יכלה לתפוס את המחט ונטעו בה מילדותה את הצורך להעביר את הציורים על הכפר שלה על גלימתה ושמלותיה. כפי שהאישה הייתה כנה על העברת מורשת כפרה, היא הייתה יצירתית ביצירת שינויים ברקמה, לכן הציורים המסורתיים רכשו מטעמה הייחודי מבלי להתפשר על התשתית המרכזית בתצורה, אף על פי שהשינויים האלה היו פשוטים, אבל הם נתנו לשמלות אלגנטיות מחודשת שהאישה גאה בה. אולם, בדור האחרון בעיקר מאז מלחמת ששת הימים החלו לחדור דגמים וצבעים חדשים, שהגיעו בהשפעת גורמים חיצוניים: ניידות בין כל האזורים, מגע עם החברה הישראלית וחברות אירופיות של דגמי הרקמה, סגנון הרקמה נפתח להשפעת העולם החיצוני.
בעבר השתמשו במלאכת הרקמה כדי לקשט את השמלות החקלאיות והבדוויות השונות והאביזרים הנלווים להן, שהחשובים בהם: הכובעים והעריקייה והשטווה, כמו כן הסמרטוטים והצעיפים ולפעמים המכנסיים הפנימיים, קישטו ברקמה גם את הכריות והשמיכות וכיסויי מיטה, המפיות והבגדים השונים של הילדים וכמה תיקי יד ושקי טבק וסרבלים ומסגרות תמונות משפחתיות וקופסאות של משקפיים.
כאשר התפתחה אמנות הרקמה, החלו הנשים לעטר בה דגמים מסוימים של שמלות מודרניות, סוודרים, צעיפים וקישוט כרטיסי ברכות לימי הולדת. או קישוט כלי להצבה על שולחנות תחת מאפרות או ספלים. רקמת הכריות עשירה וססגונית מהעבר, דגמי הפרחים והחיות הם לעיתים קרובות חיקוי של דגמים מודפסים על ציפוי הכריות שנקנו בשוק העירוני. כן מקובלת רקמת יריעות לקישוט קירות בתי האבן, אלו הן רקמות צבעוניות של פרחים וחיות, ובהן שזורים סהרונים ואף מוטיבים דתיים כגון כיפת הסלע, הכעבה, פסוקי קוראן ועוד.
הנשים הפלסטיניות תרמו לשמירה על המורשת התרבותית העתיקה שלהן, שכן האיצו בתחילת שנות החמישים ולאחר קום המדינה, את הקמת הקואופרטיבים, המייצרים ומשווקים רקמות.
היום הרקמה הפלסטינית מהווה משאב כלכלי מרכזי או משני לאישה הפלסטינית לאור המחסור בהזדמנויות העבודה מחוץ לבית.
אמניות סיבים פלסטיניות.
בין האמניות הפלסטיניות יש המערבות רקמות שונות בתוך יצירותיהן. בותיינה מילחםרוקמת בשילוב צביעה ונעיצת סיכות על בדים בגדים או על מצע אחר. האמנית הודא ג'מאל מצירת רקמות פלסטיניות בתוך יצירותיה.
ג'יי קורטני
ג'יי סטיבן קורטני (באנגלית: Jai Stephen Courtney; נולד ב-15 במרץ 1986) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אוסטרלי. מוכר בזכות תפקידיו בסרטי הקולנוע "מת לחיות ביום טוב", "מפוצלים" ובתור קפטן בומרנג בסרט גיבורי העל מבית DC קומיקס; "יחידת המתאבדים" והמשכו "יחידת המתאבדים 2".
ביוגרפיה.
קורטני נולד בסידני וגדל בפרבר צ'אריברוק שבמדינת ניו סאות' ויילס, מזרח אוסטרליה. בנם של קארן, מורה וכריס קורטני, עובד חברת חשמל. קורטני הוא בוגר "אקדמיית מערב אוסטרליה לאומנות בימתית" שבחסות "אוניברסיטת אדית' קוואן".
קריירה.
קורטני החל את דרכו כשחקן בטלוויזיה האוסטרלית והתגלה לראשונה בשנת 2010 בסדרת הדרמה "ספרטקוס". בה שיחק בתפקיד העבד הרומאי וארו.
ב-2012 שיחק לראשונה בתפקיד קולנועי משני בהוליווד בהפקתו של טום קרוז "ג'ק ריצ'ר". ב-2013 כבר לוהק קורטני לתפקיד הראשי של ג'ק מקליין בסרט הפעולה "מת לחיות ביום טוב", החמישי מסדרת "מת לחיות".
בשנת 2014 השתתף קורטני בסרט האקשן הבדיוני בכיכובה של שיילין וודלי "מפוצלים" המבוסס על ספרה באותו השם של ורוניקה רות', בתפקיד המנהיג האכזרי אריק, שיחק בסרט הפנטזיה "אני, פרנקנשטיין" בתפקיד גדעון מנהיג צבא הגרגוילים ובסרטה של אנג'לינה ג'ולי "לא נשבר" על פי תסריט של האחים כהן, בתפקיד קאפ, אחד מטייסי המפציץ. שיחק גם בסרטו הראשון של ראסל קרואו כבמאי "עקבות במים".