מעבר לכך, מאחר שחימוש תרמובארי איננו מכיל מחמצן משל עצמו, אלא נסמך על החמצן שבאוויר סביב המטרה, הרי שרובו ככולו חומר דלק ומכאן האנרגטיות הגבוהה והאפקט העוצמתי שלו.
לנשק תרמובארי אין אפקט משמעותי של רסס, כמו בפיצוץ של חומר נפץ מרסק, אך משך הפיצוץ ארוך יותר ודועך לאט יותר ולכן התחום שהוא מתפשט עליו רחב יותר, והאפקט שלו קשה יותר.
הפיצוץ התרמובארי זקוק לחמצן בסביבתו על מנת לפעול, וזאת בניגוד לפצצות רגילות שרובן מסתמכות על חומר מחמצן פנימי. הפיצוץ התרמובארי של העננה או הנוזל הדליק באוויר, נגרם באופן ספונטני (פיצוץ תרמובארי), או באמצעות דטונציה על ידי מטען נוסף (פיצוץ דלק אוויר). החמצן שבאוויר שמסביב מגיב עם תוצרי הניפוץ, רק אחרי גל הניפוץ, ובכך תורם להמשך יצירת גלי ההדף ולהגדלת הטמפרטורה.
בניגוד לפצצות חומר נפץ מרסק, חימוש תרמובארי יכול לפעול רק בסמוך לפני הקרקע, באטמוספירה שאינה דלילה ובמזג אוויר מתאים, ולא מתחת למים למשל או בגבהים גדולים מדי. בנוסף לכך, עקב פרק הזמן שבו יש להמתין עד שחומר הדלק יתערבב באוויר לפני שניתן להצית אותו, ועקב התפשטותו האיטית של גל ההדף (בהשוואה לחימוש העושה שימוש בחומר נפץ מרסק), חימוש תרמובארי אינו מתאים להתמודדות עם מטרות הנעות במהירות גדולה, ולכן לא משמש בנשקים נגד מטוסים ונגד טילים. מנגד, במקומות שבהם אין לגל ההלם מקום להתרחב ולהתפוגג, כגון בונקרים, מנהרות ומערות, חימוש תרמובארי מתגלה כאפקטיבי מאוד. החימוש שימושי במיוחד במצבים בהם יש צורך לפגוע במקבץ גדול של חיילי אויב חשופים, במקבצי חיילים המסתתרים בתעלות או בונקרים ובמצבים בהם יש לגרום נזק מרובה למבנים.
תוצאות שימוש בנשק.
על פי דו"ח מחקר של ה-CIA שעסק בשימוש בפצצות דלק-אוויר ברוסיה, מנגנון ההרג של נשק זה מבוסס על גל ההדף שקורע את הריאות. אם הדלק של הפצצה נשרף אבל לא מתפוצץ, הקורבנות סובלים מכוויות חמורות וכן נושמים את אדי הדלק השרוף. כיוון שהדלק המשמש ברוב הפצצות רעיל במיוחד, גם פצצות שלא התפוצצו הן בכל זאת קטלניות ביותר ליצורים חיים.
בשטחים סגורים יש לנשק זה תוצאות הרסניות אפילו יותר. במקרה שבו אנשים שנמצאו בחלל סגור שבו הופעל הנשק לא נפגעו מפיצוץ, עדיין קיימת סכנה משמעותית שימותו בשל חנק, כיוון שהפצצה משתמשת בחמצן שנמצא באוויר. הקורבנות אשר נמצאים ליד נקודת ההצתה מושמדים, ואלו שבשוליים סובלים לרוב מפגיעות פנימיות בלתי נראות אשר כוללות בין השאר, קריעות עור התוף, זעזועי מוח חמורים, ריאות קרועות, קרעים באיברים פנימיים ואף עיוורון.
מכיוון שטרם הפיצוץ החימוש מפזר עננה דליקה, השפעות הנשק יחדרו לכל בונקר שאינו אטום הרמטית, ויפגעו באנשים שבו.
שימוש.
הרוסים פיתחו מספר רב של כלי נשק תרמובאריים. ראש קרב תרמובארי מצוי במגוון טילים ורקטות רוסיים, בהם ה-RPG-7 (רקטה מדגם TBG-7V), טיל הקורנט (9M133F-1), ומטיס ועוד. כמו כן מצויד צבא רוסיה בארטילריה רקטית עם רש"ק תרמובארי ופצצות דלק-אוויר.
צבא רוסיה השתמש בנשק תרמובארי במלחמת אפגניסטן ובמלחמת צ'צ'ניה השנייה (גם נגד אזרחים).
צבא ארצות הברית השתמש בפצצות דלק-אוויר CBU-55 ו-CBU-72 במלחמת וייטנאם. ארצות הברית פיתחה את הפצצה התרמובארית "מפצח המערות" BLU-118 בה השתמשה במלחמה באפגניסטן ב-2001, נגד התבצרות בתוך מערות. גרסה תרמובארית של טיל ההלפייר, ואת פצצת מטול XM1060 40mm שהיא הנשק התרמובארי האמריקני הקטן ביותר. בנשק נעשה שימוש בעיראק מאז 2003.
בשנת 2002 פיתחה ארצות הברית את פצצת ה-MOAB, פצצה בעלת חומרי נפץ "רגילים" אשר משלבת אבקת אלומיניום שמתפזרת ויוצרת אפקט של פצצה תרמובארית. זו הייתה הפצצה הקונבנציונלית החזקה ביותר עד שנת 2007, שבה פיתחה רוסיה את פצצת ה-FOAB. הייתה זו פצצת דלק-אוויר חזקה פי ארבעה מהפצצה האמריקאית, והיא הפצצה הקונבנציונלית החזקה ביותר כיום.
עקב הקלות היחסית שבה ניתן להשיג את חומרי הגלם הדרושים להרכבת פצצה תרמובארית, בניגוד לקושי בהשגת חומרי נפץ מרסקים תקניים, ועקב אפקט ההרס וההשפעה הפסיכולוגית של פצצה כזו, קל לארגוני טרור לפתח פצצות תרמובאריות ולעשות בהן שימוש. בין פיגועי הטרור בהם השתמשו במנגנון דומה לפצצה תרמובארית ניתן למנות את הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות (1983), הפיגוע במגדלי התאומים (1993) והפיגוע בבאלי (2002) שבוצע על ידי "אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה".
ב-2017, במהלך מבצע נחישות טבועה בסוריה, השתמשה בריטניה בטילי AGM-114N4 הלפייר עם חימוש תרמובארי. הסימון N מציין כי מדובר בטילים עם ראש קרב מועצם במתכת, אלומיניום במקרה זה, שנועד להתפזר ולבעור במהירות עם התפוצצות ראש הקרב וליצור אפקט של פצצת דלק-אוויר.
בשנת 2022 האוקראינים טענו שהרוסים הפעילו בזמן הפלישה לאוקראינה פצצות דלק-אוויר, דבר האסור על פי אמנת ז'נבה.
בצה"ל.
ה-CARPET היא מערכת רקטות דלק-אוויר לפריצת שדות מוקשים שפותחה על ידי רפא"ל ונקראת בצה"ל "מערכת ריצוף". המערכת מותקנת בנגמ"שי הפומ"ה והנמ"ר ההנדסי של חיל ההנדסה הקרבית.
במערכת נעשה שימוש מבצעי ראשון במלחמת לבנון השנייה: היא ניקתה זירות מטענים, השמידה מוצבי חזבאללה ובאחד המקרים אף השמידה שני כלי רכב של חזבאללה על יושביהם. במערכת נעשה שימוש גם במבצע צוק איתן לצד צפע שריון הוותיק.
ב-2017 החל צה"ל בקליטת מערכת ריצוף משודרגת, כאשר את השדרוג ביצע ענף מערכות נשק זרוע היבשה, בעלות נמוכה בהרבה מההצעה של התעשיות הביטחוניות. השדרוג כולל בין השאר מערכת הפעלה פשוטה יותר ומהירה ללמידה, שנועדה לשפר את התפעול של המערכת ולפשט את הכשרת הפלס על המערכת.
שמעון גלבץ
שמעון גלבץ (נולד ב-1951) הוא מלחין, מתרגם, עורך ומרצה. מיוצרי האלבום "בציר טוב" על פי שיריה של יונה וולך.
ביוגרפיה.
גלבץ נולד בתל אביב וגדל בתל אביב, בבאר שבע ובחיפה. סבו וסבתו היו רופאים. סבו, שעל שמו הוא נקרא, היה פעיל ציוני ומראשי תנועת החלוץ ברוסיה. אביו אביגדור גלבץ היה מהנדס ריתוך ודודו היה עיתונאי התיאטרון והבידור ג. עיטור. אחותו תמר גלבץ היא סופרת ועיתונאית.
גלבץ החל את פעילותו המוזיקלית בגיל 14 בבאר שבע עם אילן וירצברג ויעקב רביץ (אחיה הגדול של יהודית רביץ). השלושה ניגנו שירים של להקות בנות התקופה. כשעברה משפחתו של גלבץ לחיפה, בהיותו בן 17, התפרקה השלישייה.
ב-1978 גלבץ הלחין שירי משוררים, בהם שירים של יונה וולך. השיר הראשון שהוקלט היה "שן דובי שן" אשר במקור נקרא "הבובה של גוגול". אריאל זילבר ביצע את השיר בפסטיבל שירי הילדים מספר 9 (עם שינוי של השורה האחרונה מכיוון שבמקור השיר מתייחס לבובת מין). השיר עובד על ידי חבר ילדותו אילן וירצברג. במהלך העבודה על השיר נפגשו השניים עם יונה וולך. מפגש זה הוליד את פרויקט "בציר טוב". במשך חצי שנה הלחינו גלבץ ווירצברג שירים של וולך, והתחילו להופיע עמם במועדונים. בחלק מההופעות הצטרפה אליהם וולך בהקראת שירים.
ב-1979 הקליטו השניים את "כשבאתי לקחת אותה מהעננים" כתקליט שדרים וזכה להצלחה מועטה. השירים האחרים של "בציר טוב" הוקלטו במשך שנתיים נוספות, כשבמקביל ב-1980 השתתפו השניים יחד עם נורית גלרון בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "זה לא זה" שגם כתבה וולך, אך לא נכנס ל"בציר טוב" אלא לאלבומה של גלרון "סימפתיה". האלבום השלם יצא בשנת 1982. בשנת 2005 האלבום דורג במקום ה-18 במצעד האלבומים הישראלים הטובים ביותר שערך העיתון ידיעות אחרונות.
לאחר צאת האלבום גלבץ כתב והלחין שירים לאמנים שונים והחל להפיק ג'ינגלים. אחד השירים המוכרים ביותר שהלחין הוא "אדם צובר זיכרונות", למילותיה של יונה וולך. הראשונה להקליט את השיר הייתה דורית ראובני, ומאוחר יותר הוא התפרסם גם בגרסתו של אברהם טל. גלבץ אף כתב והלחין לראובני את השיר "קח כל מה שאלוהים נותן". בשנת 1988 הקליט בדואט עם גלי עטרי את השיר "נ.ב.", שהלחין למילים של וולך. השיר נכלל באלבומה של עטרי "צעד אחד לפני הנהר".
בהמשך החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב והשלים תואר שני בהיסטוריה ותרבות של ארצות הברית. בשנים 1985-1982 היה בעל טור בנושאי מוזיקה ותרבות בעיתונים: העיר, כל העיר, רחוב ראשי וחדשות. לאחר מכן, בשנים 1989-1986 הקים וניהל חברת מחשבים.
אייג'נט אורנג'
אייג'נט אורנג' (באנגלית: Agent Orange; בתרגום חופשי: "כימיקל כתום") הוא שם הקוד לחומר מנשיר וקוטל צמחים אשר שימש את צבא ארצות הברית במסגרת מבצע רנץ' האנד (Ranch Hand) במלחמת וייטנאם, בין השנים 1961 ל-1971, במטרה למנוע מהווייטקונג מקומות מחסה ומזון. לפי הערכת מומחים בווייטנאם, כ-400,000 איש מתו או הפכו נכים כתוצאה מהשימוש בקוטלי צמחים, 500,000 ילדים נולדו עם מומים ושני מיליון סבלו ממחלות שונות, בהן סרטן.
אייג'נט אורנג' הוא תערובת של 2,4,5-T ו-2,4-D ביחס 1:1 אשר יוצרה עבור מחלקת ההגנה של ארצות הברית בעיקר על ידי תאגיד מונסנטו ועל ידי דאו כימיקלים. המרכיב 2,4,5-T ששימש בייצור אייג'נט אורנג' התגלה בהמשך כמזוהם ב-2,3,7,8-טטרהכלורודיבנזודיאוקסין (TCDD), תרכובת דיאוקסין רעילה במיוחד. אייג'נט אורנג' קיבל את שמו מצבען של החביות שבהן הוא סופק, והוא היה קוטל הצמחים בשימוש הרב ביותר מתוך "קשת קוטלי הצמחים" (Rainbow Herbicides), קוטלים שונים שכונו בשמות של צבעים וששימשו את צבא ארצות הברית במלחמת וייטנאם.