המשחק ידוע בשמות רבים בחלקים שונים של תת־היבשת ההודית, כגון: kabaddi או chedugudu באנדרה פראדש וטלנגאנה; kabaddi במהאראשטרה וקרנאטקה; kabadi או ha-du-du בבנגלדש; bhavatik באיים המלדיביים; kauddi או kabaddi בתוך אזור פנג'אב; hu-tu-tu בהודו המערבית, hu-do-do במזרח הודו; chadakudu בדרום הודו; kapardi בנפאל; ו-kabadi או sadugudu בטאמיל נאדו.
היסטוריה.
על אף שלא אומתו, תיאוריות ממקורות שונים קובעות כי מקורו של הקבאדי מהתקופה הוְודית של הודו העתיקה. במחקרים נאמר כי המשחק היה פופולרי בקרב אנשי ידאבה. בשיר שחובר על ידי המשורר המרת'י טוקראם נכתב כי האל קרישנה שיחק את המשחק בצעירותו, בעוד שבמהאבהארטה נכתב על ארג'ונה כי יש בידיו את היכולת לחמוק לתוך אזורים עוינים וגם להוציא אויבים ללא פגע - אמרה אשר מקבילה למשחק הקבאדי. ישנם גם דיווחים על גאוטמה בודהה ששיחק את המשחק בזמנו הפנוי.
למרות הטענות הסותרות הללו, הקבאדי המודרני הוא שילוב של המשחק שמשוחק בצורות שונות בשמות שונים ביבשת הודו. הודו הייתה הראשונה שסייעה לפופולריות של קבאדי כספורט תחרותי, כאשר התחרויות המאורגנות הראשונות התרחשו בשנות העשרים של המאה העשרים, הצגתם לתוכנית המשחקים האולימפיים של הודו בשנת 1938 והקמתה של הפדרציה הכלל-הודית לקבאדי בשנת 1950. התפתחויות אלה סייעו למסד את הקבאדי כספורט, שבאופן מסורתי שיחק בכפרים, כענף ספורט בתחרות בינלאומיות.
קבאדי נוסף לתוכנית משחקי אסיה החל משנת 1990.
שיטות משחק נפוצות.
סגנון סטנדרטי.
בגרסה הקבוצתית הבינלאומית של משחק הקבאדי, שני צוותים בני שבעה משתתפים תופסים חצאים מנוגדים של מגרש בגודל של 10 מטרים על 13 מטרים במקצה שמיועד לגברים ומגרש בגודל של 8 מטרים על 12 מטרים במקצה של נשים. לכל אחד מהקבוצות יש חמישה שחקנים מחליפים. המשחק מתנהל בשתי מחציות כשכל אחת באורך של 20 דקות עם הפסקה של 5 דקות ביניהן, בהן מחליפות הקבוצות צד במגרש. במהלך כל משחק, המכונה "פשיטה", שחקן מהצד ההתקפי, המכונה "שודד", רץ לצד של הקבוצה היריבה במגרש ומנסה לפסול כמה שיותר משבעת שחקני ההגנה על ידי נגיעה. על השודד לחצות את "קו החבטה", הנמצא במחצית המגרש של הקבוצה התוקפת, לשטח הקבוצה המגנה, ולאחר מכן לחזור למחצית המגרש שלה מבלי שיוכשל. (אם השודד נוגע ופוסל מגן ועדיין לא הגיע לקו החבטה, הוא לא צריך להגיע לקו החבטה כדי לצבור נקודות ועליו לחזור למחצית המגרש שלו בלבד). מכיוון שכל פשיטה חייבת להיעשות בנשימה אחת, בזמן הפשיטה השודד חייב לקרוא בקול "קבאדי-קבאדי-קבאדי", כדי לאשר בפני השופטים כי הפשיטה אכן נעשתה בנשימה אחת ללא שאיפה. לכל פשיטה יש מגבלת זמן של 30 שניות.
קבוצה מרוויחה נקודה אחת על כל מגן שנפסל. אם השודד מצליח להגיע אל מעבר ל"קו הבונוס" המסומן בשטח הקבוצה המגנה, הוא מרוויח נקודה נוספת המכונה נקודת בונוס. אם השודד נעצר בהצלחה (על ידי הכשלה), הקבוצה הנגדית מרוויחה נקודה. כל השחקנים שהשודד הצליח לפסול מוצאים מהמשחק, אך עבור כל נקודה שקבוצה מרוויחה מפסילת שחקן או תיקול שחקן אחד "קם לתחייה" וחוזר למשחק בהתקפה הבאה. נקודות בונוס אינן מחזירות שחקנים למגרש. שחקנים שיוצאים מגבול המגרש מוצאים מהמשחק. פשיטה בה לא צברה הקבוצה התוקפת נקודות בזמן הפשיטה מכונה "פשיטה ריקה". לעומת זאת, אם בפשיטה אחת מרוויחה הקבוצה שלוש נקודות או יותר מכונה הפשיטה - "פשיטת על". אם קבוצה פוסלת את כל שבעת השחקנים בקבוצה היריבה בבת אחת, הם צוברים שתי נקודות נוספות והשחקנים מוחזרים למשחק. המשחק מסתיים לאחר שתי מחציות, בהם הקבוצה שזכתה ביותר נקודות היא המנצחת.
סגנון מעגלי.
ישנן ארבע צורות עיקריות של קבאדי הודי שמוכר על ידי הפדרציה לחובבים. בסַנגִ'יבַאנִי-קבאדי, שחקן אחד "קם לתחייה" כאשר שחקן אחד מהקבוצה הנגדית נפסל ויוצא מהמגרש. המשחק מתנהל לאורך 40 דקות עם הפסקה של חמש דקות בין שתי המחציות. ישנם שבעה שחקנים בכל צד והקבוצה שמוציאה את כל השחקנים בצד של היריב מרוויחה ארבע נקודות נוספות. בסגנון גָאמִינִי, שבעה שחקנים משחקים בכל צד ושחקן שהוצא צריך להישאר בחוץ עד שכל חברי הקבוצה שלו בחוץ. הקבוצה שמצליחה להוציא את כל שחקני הצד של היריבה מרוויחה נקודה. בשיטת משחק זו אין משך זמן קבוע, והמשחק נמשך עד שחמש או שבע נקודות כאלה מורווחות על ידי אחת הקבוצות. סגנון עָמַאר דומה לצורת סנג'יבאני במסגרת הזמן, אך בניגוד לשאר הסגנונות, שחקן שנפסל נשאר בתוך המגרש בזמן שהמשחק נמשך. עבור כל שחקן מהקבוצה המגנה שנפסל, הקבוצה התוקפת מרוויחה נקודה. הוא וריאציה שמשוחקת במגרש עגול בקוטר 22 מטר.
בואינג-סאאב T-7
איפה ישנם עוד אנשים כמו האיש ההוא
סקייטבורדינג במשחקים האולימפיים
סקייטבורדינג הופיע לראשונה כספורט אולימפי באולימפיאדת טוקיו (2020) שנערכה בשנת 2021 בטוקיו שביפן. הוא אושר זמנית על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי להכללה באולימפיאדת פריז (2024).
הצעה להכללה כספורט אולימפי.
בספטמבר 2015 נכלל ענף הסקייטבורדינג ברשימה יחד עם בייסבול, סופטבול, קראטה, גלישה וטיפוס ספורטיבי להכללה באולימפיאדת טוקיו (2020), וביוני 2016 הוועד המנהל של הוועד האולימפי הבינלאומי הודיע כי יתמוך בהצעה לכלול את כל ענפי הספורט הללו באולימפיאדה. לבסוף, ב-3 באוגוסט 2016, כל חמשת ענפי הספורט (כאשר בייסבול וסופטבול נספרים יחד כענף אחד) אושרו לשילוב בתוכנית האולימפית לאולימפיאדת טוקיו.
פרנצ'סקו אנדריני
פרנצ'סקו אנדריני (באיטלקית: Francesco Andreini; 1548 – 1624) היה שחקן קומדיה דל'ארטה ומהנל להקת ג'לוזי, אחת מלהקות הקומדיה דל'ארטה המפורסמות והחשובות ביותר. נודע כבעלה של איזבלה אנדריני, הכוכבת הגדולה של הסוגה באותה עת. גילם את תפקיד הקפיטנו תחת הכינוי Capitano Spavento ("קפיטן פחד"). לאחר מותה של איזבלה, פרסם שירים שכתבה, מונולוגים ודיאלוגים שאילתרה והוא העלה על הכתב.
תולדות חייו.
נולד בפיסטויה. בשנת 1576 היה לראשה של אחת הלהקות החשובות והמפורסמות של הקומדיה דל'ארטה, הג'לוזי (Compagnia dei Comici Gelosi), עמה הופיע עד מותה של איזבלה ופירוק הלהקה ב-1604. הלהקה פעלה בצפון איטליה וזכתה לפטרונותם של דוכסי מנטובה מבית גונזגה. אנרי השלישי, מלך צרפת אף הזמין את הלהקה להופיע בחצר המלוכה בפריז. בשנת 1576 הצטרפה ללהקה איזבלה קנאלי בת ה-14 לתפקיד האהובה הצעירה. שנתיים לאחר מכן נשא אותה לאשה והשניים הובילו את הלהקה בצוותא. במהלך מסעי ההופעות הבלתי פוסקים ילדה איזבלה שבעה ילדים, שלושה בנים וארבע בנות. בנם הבכור ג'מבטיסטה, נדד עם הלהקה ושני הבנים האחרים גודלו בחצר גונזגה במנטובה.
ב-1589 הופיעה הלהקה בפירנצה בחתונתם של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה וכריסטינה מלורן, בהצגה "שגעונה של איזבלה" (La Pazzia d'Isabella). ב-1599 הופיעה בחצר אנרי הרביעי, מלך צרפת ואשתו, מארי דה מדיצ'י. ב-1603 הופיעה הלהקה שוב בפני מלך ומלכת צרפת בטירת פונטנבלו. במהלך מסע שובה לאיטליה, נפטרה איזבלה ליד ליון במהלך לידת בנה השמיני. מיד לאחר מותה פיזר פרנצ'סקו אנדריני את להקת הג'לוזי. בנם הבכור, ג'מבטיסטה אנדריני, ארגן להקת תיאטרון בשם פידלי ("הנאמנים") שהופיעה עם חומרים ששימשו את להקת ג'לוזי.
לאחר מותה של איזבלה פרסם פרנצ'סקו את החיבורים Rime..., Parte seconda - אוסף שירים מאת איזבלה שראה אור ב-1605 ו-Fragmenti de alcune scritture - אוסף מונולוגים ודיאלוגים מאולתרים של איזבלה שהעלה פרנצ'סקו על הכתב ופרסם ב-1617.
גבעת עמוס
אליס ב. טוקלאס
אליס באבט טוקלאס (באנגלית: Alice Babette Toklas; 30 באפריל 1877 - 7 במרץ 1967) הייתה אומנית, שהשתייכה לאוונגרד הפריזאי של תחילת המאה ה-20. הייתה בת זוגה לחיים של הסופרת האמריקאית גרטרוד שטיין.
ראשית חייה.
אליס טוקלאס נולדה בסן פרנסיסקו למשפחה יהודית פולנית מהמעמד הבינוני. סבה מצד אביה היה רב, שבנו פייבל (פרדיננד) טוקלאס עבר לסן פרנסיסקו בשנת 1863. בשנת 1876, פרדיננד טוקלאס התחתן עם אמה (אמיליה) לוינסקי ונולדו להם שני ילדים: אליס ואחיה קלרנס פרדיננד. (1887–1924).
בשנת 1890 עברה משפחת טוקלאס לסיאטל, שם היה אביה שותף בחנות למוצרי מזון.
אליס טוקלאס התחנכה בבתי ספר מקומיים, שכללו את סמינר הר רייניר, ולמדה פסנתר באוניברסיטת וושינגטון.
כשאמה חלתה, המשפחה חזרה לסן פרנסיסקו. אמה נפטרה בגיל 41 בשנת 1897.
מערכת יחסים עם גרטרוד שטיין.
חמישה חודשים לאחר רעידת האדמה ההרסנית בסן פרנסיסקו בשנת 1906, טוקלאס עזבה את העיר ועברה לפריז. ב־8 בספטמבר 1907, יום לאחר שהגיעה לפריז, הכירה את גרטרוד שטיין. המפגש סימן את תחילתה של מערכת יחסים שנמשכה כמעט ארבעה עשורים והסתיימה בשנת 1946 עם מותה של שטיין.
יחד הם אירחו בבית סלון שמשך אליו אמנים אמריקאים גולים, כמו ארנסט המינגוויי, פול בולס, תורנטון ויילדר, שרווד אנדרסון, ג'נט סקודר וכן ציירי אוונגרד, כולל פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס וז'ורז' בראק.
בהיותה אשת אמונה, מאהבתה, והמזכירה של גרטרוד שטיין, נותרה אליס טוקלאס דמות רקע, שחיה בעיקר בצילה של שטיין. זאת עד לפרסום "האוטוביוגרפיה של אליס ב. טוקלאס" שכתבה שטיין בשנת 1933 שהפך לספר הנמכר ביותר שלה.
רוג'רס כתב בזיכרונותיו על בנות הזוג, שפורסמו בשנת 1946, כי טוקלאס "הייתה קצת כפופה, וביישנית. היא לא יושבת על כיסא, היא מסתתרת בו. היא לא מסתכלת עליך ישירות. היא תמיד עומדת חצי צעד מחוץ למעגל." ג'יימס מריל כתב שלפני שנפגש עם טוקלאס "ידע על קומתה הנמוכה...אך לא צפה "לקסם קולה המדבר - כמו ויולה בשעת בין הערביים."