אליפות העולם בשחמט 2013 הייתה סדרה של משחקים בין אלוף העולם לשעבר, וישוואנתן אנאנד מהודו, לבין רב האמן מגנוס קרלסן מנורווגיה. סדרת המשחקים החלה בתאריך 9 בנובמבר, והסתיימה ב-22 בנובמבר. המשחקים התקיימו במלון הייאט בצ'נאי שבהודו, והם הסתיימו בניצחונו של קרלסן על אנאנד בתוצאה 6.5-3.5. הטורניר נוהל על ידי פיד"ה. קרן הפרסים בתחרות עמדה על 2.24 מיליון דולר, כאשר המנצח קיבל 60% מהסכום, והמפסיד 40%. השופט הראשי היה אשוט ורפטיאן (ארמניה) וסגנו - אלמוג בורשטיין (ישראל).
אנאנד, שהפסיד בדו-קרב, החזיק בתואר משנת 2007. הוא הגן בהצלחה על תוארו באליפות העולם בשחמט 2008 לאחר ניצחון בדו-קרב על אלוף העולם הקודם ולדימיר קראמניק, וכן באליפות העולם בשחמט 2010, לאחר שניצח את רב-אמן וסלין טופאלוב 6.5-5.5, ולאחר מכן שמר על תוארו כאשר ניצח בדוחק את רב-אמן בוריס גלפנד 8.5-7.5. אנאנד הפסיד לקרלסן ב-3 משחקים (5,6,9) ובשאר המשחקים (1-4,7-8,10) הושגה תוצאת תיקו בין היריבים.
באליפות התקיימו רק 10 מתוך 12 המשחקים שתוכננו, זאת לאחר שקרלסן השיג את מספר הנקודות הדרושות לניצחון. קרלסן ניצח במשחקים 5, 6 ו-9. להלן תיאור 10 המשחקים שהתקיימו:
יחסי ישראל - פולין
יחסי ישראל ופולין
יחסי פולין-ישראל
יחסי פולין - ישראל
יחסי פולין וישראל
יחסי ישראל–פולין
בין מדינת ישראל ורפובליקת פולין מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, וכן קשרים כלכליים ותרבותיים ענפים. לישראל יש שגרירות רשמית בוורשה, ולפולין יש שגרירות רשמית בתל אביב.
עם זאת, יחסי המדינות עברו טלטלות רבות לאורך השנים, כאשר למקומה הנרחב של פולין במסגרת השואה יש השפעה רחבה על היחסים בין השתיים.
רקע.
היחסים בין שתי המדינות, עוד מראשיתם, הושפעו רבות מהחלק המשמעותי שתפסה פולין במסגרת השואה, כאשר כ-3 מיליון יהודים פולנים, אשר מנו כ-85% מהאוכלוסייה היהודית במדינה טרם מלחמת העולם השנייה, נרצחו על ידי הנאצים ובעלי בריתם, וזאת יחד עם מספר רב של משתפי פעולה פולנים, אשר במקרים רבים נטלו חלק פעיל בניסיון להשמדתה של יהדות אירופה. עם זאת, במהלך שנות המלחמה היו גם מקרים רבים בהם אזרחים יהודים ניצלו על ידי אזרחים פולנים, מסיבות הומניטריות ואחרות, כאשר לאורך השנים למעלה מ-6,000 פולנים הוכרו כחסידי אומות העולם על ידי מוסד יד ושם. לאירועים אלו הייתה השפעה עמוקה על יחסיהן של שתי המדינות לאורך השנים, אשר באה לידי ביטוי נרחב גם כיום, בעשור השני של המאה ה-21.
בשנים 1945–1948, לאחר סופה של מלחמת העולם, ובעקבות הסבל הרב אשר חוותה יהדות פולין במסגרת השואה, לו נחשפו כלל אזרחי פולין (לרבות אלו שאינם יהודים), וכן בתגובה לשורה של אירועים אנטישמיים בפולין אשר כוונו כנגד הניצולים, ואשר הציגו את פולין באור שלילי, פולין תמכה בתביעה הציונית להקמתה של מדינה יהודית ריבונית בארץ ישראל. תמיכה זו באה לידי ביטוי במסגרתן של הצהרות רשמיות מטעם בכירים בממשלת פולין, וכן במסגרת סיקור אוהד נרחב בעיתונות הפולנית באשר למאבק היהודי למען הקמתה של מדינת ישראל. כמו כן, השלטונות הפולנים אפשרו את קיומם של אימונים צבאיים, אשר התקיימו בשנים 1947 - 1948, והועברו ליהודים אשר גמרו בנפשם לעלות לארץ ישראל ולקחת חלק במאבק כנגד היישוב הערבי ומדינות ערב. בסך הכול, כ-2,500 יהודים השתתפו באימונים צבאיים כגון אלו.
היסטוריה.
כינון היחסים.
העמדה הפולנית האוהדת והפרו-ציונית באותה התקופה באה לידי ביטוי בתמיכתה של פולין בהצבעה על תוכנית החלוקה באו"ם, ב-29 בנובמבר 1947, אשר הביאה בהמשך להקמתה של מדינת ישראל כמדינה ריבונית. בהמשך, ובעקבות הכרזת העצמאות של מדינת ישראל ב-14 במאי 1948, פולין הייתה אחת מהמדינות הראשונות אשר הכריזו על הכרה רשמית במדינה החדשה, ועל נכונותה לכונן עמה יחסים דיפלומטיים מלאים ורשמיים (אחרי ברית המועצות, צ'כוסלובקיה וניקרגואה).
בספטמבר של אותה השנה הגיעה לפולין המשלחת הדיפלומטית הישראלית הראשונה, בראשותו של הציר ישראל ברזילי (ברזילי שימש קודם להקמת המדינה כנציג השומר הצעיר בפולין). ב-26 בספטמבר 1948 ייסדה המשלחת את צירות ישראל בוורשה, שהייתה הנציגות הדיפלומטית הראשונה שהקימה מדינת ישראל שזה עתה נולדה.
יחסי ישראל-פולין בשנים 1948–1956.
בתל אביב הייתה לפולין כבר קונסוליה שהוקמה בימי המנדט הבריטי. הקונסול בתל אביב היה יהודי בשם רפאל לוץ שמונה בפברואר 1946. הקונסוליה הייתה ממוקמת בבניין בנק פ.ק.או. ברחוב אלנבי. עם כינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות, הוסכם על החלפת נציגים בדרג ציר (הנציגויות הדיפלומטיות הראשונות שפתחה מדינת ישראל ברחבי העולם לאחר הקמתה היו צירויות ולא שגרירויות, מטעמי צניעות). במאי 1949 עמד ציר מדינת ישראל בפולין בראש טקס לציון שש שנים למרד גטו ורשה, בו השתתפו אלפי יהודים ופולנים. ביוני 1949 חתמו פולין וישראל על הסכם מסחרי, מטעם פולין חתם על ההסכם הקונסול רפאל לוץ. הסכם הסחר חודש אחר כך מספר פעמים. באוקטובר 1949 הודיע פולין שבקרוב יתמנה ציר פולין בישראל. את ההודעה מסר קונסול נוסף שהיה לפולין בירושלים, גם עוד מימי המנדט, ורמז שרפאל לוץ יקבל את התפקיד. לוץ לא מונה לבסוף כציר אלא נשאר בפולין בתפקיד בכיר במשרד החוץ (אחר כך עזב את פולין ועלה לישראל). באותן השנים התירה פולין ליהודים לעלות לישראל, ותוך שנים ספורות עלו כ-30,000. בישראל הוקם הוועד לקשרי ידידות ישראל-פולין. החל מ-1952 החלה פולין להקשות על יהודים המבקשים לעזוב ולעלות לישראל.
הציר הראשון של פולין בישראל מונה לבסוף בדצמבר 1954. ב-27 בינואר 1955 ערכה צירות פולין בשיתוף עם ועד ידידות ישראל-פולין טקס לציון עשר שנים לשחרור ורשה. בטקס נאם אברהם ברמן (שהיה חבר הפרלמנט בפולין בין 1947 ל-1950, ואחר כך חבר כנסת מ-1951), ואמר:. אולם כעבור מספר חודשים, באפריל 1955, חזר הציר לפולין ולא מונה לו מחליף.
תקופת גומולקה.
היחסים בין שתי המדינות זכו לעדנה החל משנת 1956, שנים ספורות לאחר מותו של סטלין, עם עלייתו לשלטון של מזכיר המפלגה הרפורמיסט, ולדיסלב גומולקה שאשתו הייתה ממוצא יהודי. גם אשתו של נשיא פולין באותה עת אדווארד אוחאב, הייתה יהודיה. במסגרת ניסיונותיו של גומולקה לבצע רפורמה כללית במדיניות החוץ והפנים של פולין, וזאת במסגרתו של הליך דה-סטליניזציה מקיף, ביטל גומולקה את האיסור על עלייתם של יהודי פולין לישראל באופן רשמי. בעקבות זאת, עלו לישראל כ־50 אלף יהודים, חלקם במקור תושבי ברית המועצות שהיו אזרחי פולין בעבר. עלייה זו זכתה לכינוי "עליית גומולקה", על שם הגורם המרכזי שאיפשר את התרחשותה.
בספטמבר 1957 שוב מונה ציר פולני בישראל. הוא הגיש את כתב האמנתו לנשיא המדינה ב-5 בדצמבר.
באפריל 1963 שודרגה הצירות של פולין בישראל לדרג שגרירות, במקביל לצירות ישראל בפולין. והיא ערכה טקס בתל אביב לציון עשרים שנה למרד גטו ורשה. השגריר הראשון של פולין בישראל הגיש את כתב האמנתו לנשיא המדינה זלמן שזר ב-14 באוקטובר 1963. שגרירות פולין בישראל הייתה ממוקמת בצמוד לקונסוליה ובנק פ.ק.או. ברחוב אלנבי.
באוגוסט 1964, הכריז ראש הממשלה לוי אשכול שיש להכיר בקו אודר-נייסה כגבול בין גרמניה לפולין (עניין שהיה במחלוקת והוסכם סופית רק ב-1990).
ניתוק היחסים בעקבות מלחמת ששת הימים.
מלחמת ששת הימים, אשר החלה ב-5 ביוני 1967, הביאה למשבר ביחסי שתי המדינות. ב-6 ביוני, יום לאחר פרוץ הקרבות, הודיעה ממשלת פולין על ניתוק מוחלט של היחסים הדיפלומטיים והכלכליים שבין ישראל לפולין, וזאת בעקבות העמדה הפולנית הרשמית, אשר הוכתבה לה במידה רבה על ידי ברית המועצות, אשר באה לידי ביטוי בהצהרה בדבר "תמיכתה המלאה [של פולין] במאבקן הצודק של הרפובליקה הערבית המאוחדת ומדינות ערב המאוחדות כנגד התוקפן [ישראל]". הדבר התרחש על רקע החלטה משותפת של כלל מדינות הגוש המזרחי, ובמסגרתו ניתקו כלל מדינות הגוש את יחסיהם עם ישראל, למעט רומניה. דב סתת, שגריר ישראל בוורשה בעת ניתוק היחסים, סיפר כי בכיר פולני במשרד החוץ אמר לו שניתוק היחסים יהיה זמני למספר חודשים ונעשה בלחץ הסובייטים. שגרירות פולין בישראל נסגרה ב-18 ביולי 1967.
הקרע ביחסים בין שתי המדינות הביא גם, לראשונה מאז הקמתה של מדינת ישראל ויסוד היחסים הרשמיים בין שתי המדינות, לפתיחתו של מסע אנטי-ציוני חסר תקדים בפולין, אשר הוביל לסילוקם של יהודים פולנים ממוקדי הכוח במדינה, וביטול חברותם של רבים מהם במפלגה הקומוניסטית השלטת. כמו כן, קיים תיעוד בדבר עלייה ניכרת במספר גילויי האנטישמיות ברחבי פולין באותה התקופה. למרות ניתוק היחסים הבנק הממשלתי הפולני פ.ק.או. המשיך לפעול בישראל. שגרירות פינלד שימשה כנציגות לענייני פולין בישראל. ואילו בפולין שימשה הולנד כנציגות ישראל.