בליגת המכללות שיחק האנטר במדי אוניברסיטת אוהיו וקלע בעונתו האחרונה 21.5 נקודות לצד 12.6 ריבאונדים בממוצע למשחק. הוא נבחר על ידי הבוסטון סלטיקס בסיבוב השני של הדראפט בשנת 2003 במקום ה-56. האנטר הוא השחקן היחיד מאוניברסיטת אוהיו שנבחר בדראפט בעשור זה. בעונת שיחק במדי הסלטיקס 36 משחקים בהם קלע 3.5 נקודות וקטף 3.3 ריבאונדים למשחק.
בעונה הבאה הוא המשיך להופיע ב-NBA במדי האורלנדו מג'יק עם 3.1 נקודות ו-2.2 ריבאונדים למשחק.
בעונת היה אמור האנטר להצטרף לפנאתינייקוס אך לבסוף חתם בנאפולי בה הציג יכולת חלשה. לאחר מכן הצטרף לקבוצת הכדורסל מהעיר ליבורנו והראה יכולת משופרת עם 14.8 נקודות ו-8.6 ריבאונדים.
האנטר המשיך עם הנדידה שלו בליגה איטלקית והצטרף בעונת 2007/2008 לקבוצת הכדורסל מהעיר ביאלה והמשיך ביכולתו הטובה עם ממוצע של 12.9 נקודות ו-9.1 ריבאונדים למשחק.
בעונת 2007/2008 שיחק האנטר בסוטור מונטגרנרו האיטלקית והיה השחקן הבולט הקבוצה עם 13.7 נקודות ו-10.2 ריבאונדים ב-31 דקות משחק בממוצע.
באוקטובר 2009 חתם על חוזה לעונה אחת בקבוצת הפועל ירושלים הישראלית איתה שיחק במסגרת היורוקאפ (2009/2010).
בעונת 2010/11 שיחק בקבוצת אליאגה פטקים מהליגה הטורקית. בעונת 2011/12 הוא החל בקבוצת ונטספילס. ובהמשך עבר לקבוצת ביירוית באסקט מבונדסליגה.
בעונת 2012/13 חתם במדי הפועל גלבוע גליל, איתה השתתף במסגרת הליגה הבלקנית אך הקבוצה חוותה עונה קשה והגיעה למקום האחרון בליגת העל. ב-29 בינואר 2013 הוחלט על שחרורו של האנטר מהקבוצה, שעבר לאורליאן מליגת העל הצרפתית בכדורסל בה היה שחקן חילוף עד אפריל 2013, אז עבר ל-ALM אוורה באסקט מהליגה הצרפתית השנייה. בהמשך השנה שיחק בין אוגוסט לנובמבר בקלאב אתלטיקו אגואדה בליגה הבכירה באורוגוואי ואז פרש מכדורסל ונהפך לסוכן כדורסל מורשה של איגוד השחקנים של ה-NBA.
בית הספר של הצי ללימודים מתקדמים
בית הספר של הצי ללימודי מוסמכים (באנגלית: Naval Postgraduate School ובקיצור: NPS) הוא אוניברסיטה מחקרית מוסמכת הממומנת בידי הצי האמריקני וממוקמת במונטריי. האוניברסיטה מספקת תוארי מוסמך אוניברסיטה ודוקטור וכן מענקי מחקר לפוסט-דוקטורט. היא אחת מתשע עשרה האקדמיות הפדרליות של ארצות הברית.
אוכלוסיית הסטודנטים היא בעיקרה קצינים פעילים משלל זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, אך גם אזרחים עובדי ממשלת ארצות הברית וקצינים מצבאות זרים לומדים בה במסגרת תוכניות שונות. חברי הפקולטה מאידך הם ברובם אזרחים.
היסטוריה.
האוניברסיטה הוקמה בשנת 1909 ועברה בשנת 1951 למושבה הנוכחי בקליפורניה. טרם נרכשו בידי ממשלת ארצות הברית, הקמפוס ומתקני האוניברסיטה שימשו כמלון דל-מונטה ועד היום מספר בניינים וגנים נשמרו מתקופה זו.
הרכב התלמידים.
בשנת הלימודים 2009 למדו באוניברסיטה 1,392 תלמידים בתוארי מוסמך ודוקטור. 86% מתלמידי האוניברסיטה הגיעו מזרועות הצבא האמריקני ומסוכנויות ממשלתיות אחרות. היתר, 14% מהתלמידים או 195 במספר, הם תלמידים זרים הנשלחים על ידי הצבאות במדינותיהם. התלמידים הזרים מגיעים מכ-40 מדינות שונות, ובולטות במיוחד יוון (40 סטודנטים), טורקיה (32 סטודנטים) וסינגפור (30 סטודנטים). גם מישראל נשלח נציג אחד.
בוגרי האוניברסיטה.
נכון לשנת 2009, במהלך 100 שנות קיומה 46,000 בוגרים סיימו את לימודיהם במסגרת האוניברסיטה, מתוכם 4,913 קצינים מצבאות זרים, 33 אסטרונאוטים וכ-25% מהקצונה הבכירה של הצי האמריקני.
רבים מבוגרי האוניברסיטה משתלבים ברמות הניהול הבכירות של זרועות הצבא במדינותיהם. בין בוגרי האוניברסיטה:
בית הספר ללימודי מוסמכים של הצי
בלטיק ארנה
מוזיקאי מצטיין
רקדן מצטיין
חוק התשוקה
חוק התשוקה (בספרדית: La ley del deseo) הוא סרט קולנוע ספרדי משנת 1987, שכתב וביים פדרו אלמודובר. הסרט עוסק במשולש רומנטי בין שלושה גברים, וכן בקשר שבין אחד משלושה גברים אלה לבין אחותו. זהו סרטו הראשון של אלמודובר העוסק בהרחבה בלהט"ב.
זהו הסרט הראשון שהופק על ידי "אל דסאו" - חברת ההפקה של האחים פדרו ואגוסטין אלמודובר. הסרט זכה בתשעה פרסים, בהם פרס טדי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
עלילה.
פבלו קינטרו (אוסביו פונסלה) הוא במאי הומוסקסואל, שזה עתה יצא מהקרנת הבכורה של סרט חדש שלו. במסיבה שלאחר מכן משתתפים גם טינה קינטרו (כרמן מאורה), אחותו של פבלו, וחואן (מיגל מולינה), אהובו של פבלו. לאחר שפבלו חוזר לביתו, מגיע לשם גם חואן, והשניים ישנים יחד חבוקים, קודם שהם נפרדים, עקב יציאתו של חואן לחופשת קיץ בעיר חוף.
טינה קינטרו היא שחקנית שנולדה כזכר אך עברה ניתוח להתאמה מגדרית, כדי להגיע לקשר מיני עם אביה, שנטש אותה למען אישה אחרת. כתוצאה מכך היא חשה שנאה עזה לגברים, והשמועות אומרות שהיא לסבית. טינה מטפלת באחייניתה האהובה עדה בת ה-10 בערך, משום שאמהּ (ביבי אנדרסן) נעדרת מהבית עקב חוזה דוגמנות שיש לה בטוקיו. טינה ועדה מבקרות בכנסייה שבה הייתה טינה בילדותה, וטינה מפתיעה את הכומר בספרה לו שהיא הילד הזכור לו. "השתנית מאוד", אומר הכומר. "אל תהיה בטוח", עונה לו טינה, "במהות אני בדיוק מה שהייתי". בעקבות הביקור מתמלאת עדה רגשות דתיים, ומתפללת אל הבתולה הקדושה.
פבלו, טינה ועדה חיים במעין משפחה, הנראית שגרתית, אף שהיא כל כך לא שגרתית. פבלו מביים את המחזה "הקול האנושי" (La voix humaine מאת ז'אן קוקטו), שבו נתן לטינה את התפקיד הראשי. לאחר הצגת הבכורה פבלו הולך לביתו עם אנטוניו (אנטוניו בנדרס), צעיר נאה המעריץ אותו, ושם אנטוניו, שמספר לפבלו "אני לא נוהג לשכב עם גברים", חווה לראשונה מין אנאלי. פבלו רואה באירוע זה מין מזדמן וממשיך להיות מאוהב בחברו משכבר, חואן, אך אנטוניו רואה בכך תחילתו של קשר קבוע. במכונת הכתיבה המשמשת אותו לכתיבת תסריטים, שלה מקום לא מבוטל בסרט, כותב פבלו לאנטוניו: "אנטוניו, אני לא אוהב אותך. עדיין אני מאוהב בחואן. שכח אותי ותפסיק לשקר לעצמך".
אנטוניו הקנאי נוסע לעיר החוף שבה נמצא חואן ומנסה לאנוס אותו, בנימוק "אני רוצה שכל מה שהיה של פבלו יהיה שלי, כי אני אוהב אותו", ולאחר מכן משליך אותו אל מותו מראש הצוק. פבלו מגיע לביקור אצל חואן, ומגלה את דבר מותו. לאחר שהוא מתעמת עם אנטוניו על המוות ומבין שהוא הרוצח, פבלו עובר תאונת דרכים שגורמת לו לרגל שבורה ולאובדן זיכרון. "אובדן הזיכרון שלך מותיר אותי בלי עבר. אם לא יחזור לך הזיכרון אני אשתגע", אומרת לו טינה. המשטרה חושדת הן בפבלו והן בטינה כאשמים ברצח (וגם אנטוניו בחשודים). כדי להחזיר לפבלו את זיכרונו, טינה מספרת לו על משפחתם. היא מגלה לו מה גרם לה להפוך לטרנסקסואל, ומספרת על ילדותה: "התעסקתי עם אבא, יום אחד אמא תפסה אותנו, ו...אתה יכול לתאר לך". היא נסעה עם אביה למרוקו, ושם שינתה את מינה, אך אביה נטש אותה למען אישה אחרת. "הוא פגע בי כל כך, שמאז לא הצלחתי להיות עם גבר אחר", היא מספרת. בהמשך מספרת טינה לפבלו, באושר רב, שמצאה מאהב, ופבלו מגלה לה שזיכרונו חזר אליו, אך הוא רוצה לשמור זאת בסוד. בעת שהמשטרה חוקרת אותו מתברר לפבלו שהמאהב של טינה הוא אנטוניו. הוא מטלפן אל טינה להזהיר אותה, אך אנטוניו מחזיק את טינה כבת ערובה, בדרישה להתייחד שעה עם פבלו. פבלו נענה לדרישה וחווה רגעים נעימים עם אנטוניו, קודם שאנטוניו מתאבד בירייה.
סאלו
נפוליאון סרוני
נַפּוֹלִיאוֹן סָרוֹנִי (בצרפתית: Napoleon Sarony, קוויבק 1821 - ניו יורק 1896) היה צלם אמריקאי ממוצא קנדי, הידוע בעיקר בשל צילומי פורטרט של כוכבי תיאטרון אמריקאים של סוף המאה ה-19.
ביוגרפיה.
סרוני נולד בקוויבק בשנת 1821 ועבר לניו יורק בשנת 1836. בתחילה עבד כמאייר, ולאחר מכן פתח יחד עם ג'יימס מז'ור בית עסק לליטוגרפיה בשנת 1843. ב־1845 החליף הנרי מז'ור את ג'יימס בעסק. העסק פעל ברציפות עד שנת 1867, אז הקים סרוני סטודיו צילום עצמאי בכיכר יוניון. בתקופה זו, נהגו צלמים לצלם פורטרטים של מפורסמים, תמורת תשלום, לקבל זכויות יוצרים על התמונות ולמכור אותם ברווח. לדוגמה, דווח כי סרוני שילם לשחקנית שרה ברנאר סכום של 1,500 דולר (כ-20,000 דולר במונחים של היום), תמורת הזכות לצלמה.
סרוני התחתן פעמיים. אשתו הראשונה נפטרה ב־1858 והשנייה, לואי, נודעה בהתנהגותה האקסצנטרית - נהגה מדי פעם לשכור לכמה שעות שמלה אופנתית מיוחדת, לטיול אחר-הצהריים בכיכר וושינגטון. אחיו של סרוני, אוליבר סרוני, היה גם הוא צלם פורטרטים, שנפטר בשנת 1879. בנו של סרוני, אוטו (1859-1903), המשיך במסורת המשפחתית גם הוא, כצלם.
נפוליאון סרוני נקבר בברוקלין.
זכויות יוצרים.
צילומי הפורטרט שערך סרוני למחזאי אוסקר ויילד הפכו מוקד לתביעת זכויות יוצרים שנידונה בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1884 (Burrow-Giles Lithographic Co. v. Sarony). בעקבות התביעה הרחיב בית המשפט את זכויות היוצרים גם לצילומים. במשפט, תבע סרוני מפרסמים שהשתמשו בתמונה שצילם (אוסקר ויילד מספר 18) בפרסומת, וזכה בפיצויים של 610 דולר (כ־12,000 דולר במונחים של היום). כאנקדוטה, ניתן לציין שב־1890 צילם סרוני את השופטים לרגל חגיגות המאה למערכת המשפט הפדרלית.
תלוליות בטש
תלוליות בטש (בערבית: תלילאת אל-בַּטַאשִׁי) הוא אתר ארכאולוגי באזור השפלה על גדתו הצפונית של נחל שורק, כשבעה קילומטרים מצפון מערב לבית שמש הקדומה. האתר שוכן במרחק של פחות מקילומטר מתל בטש. באתר נמצאו כלי חרס מהתקופות הנאוליתית קרמית א' (PNA), הכלקוליתית ותקופת הברונזה. החפירות באתר נערכו בשנת 1955 במשלחת מטעם החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה אשר בראשה עמד הארכאולוג יעקב קפלן.