הר אבן שירת בחיל התותחנים. בשנים 1993 עד 1995 שימש כמפקד גדוד 55 בעוצבת עמוד האש, ובתפקידו הבא פיקד על קורס קציני תותחנים בבית הספר לתותחנות שדה. ב - 1998 מונה לראש לשכת הרמטכ"ל ושירת תחת שאול מופז. בשנת 2000 קודם לדרגת אל"ם ומונה למפקד אגד ארטילרי 973, אגד מילואים. ב-2002 מונה למפקד אגד ארטילרי 215. ב-2004 מונה לעוזר הרמטכ"ל משה יעלון. ב-2005 קודם לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת המפץ, אוגדת שריון במילואים. שירת בתפקיד זה בתקופת מלחמת לבנון השנייה, במקביל פיקד על קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים.
בספטמבר 2008 מונה לראש חטיבת התכנון וראש מטה זרוע היבשה שירת בתפקיד זה עד אוגוסט 2011. לאחר מכן שירת כפרויקטור באגף התכנון של המטכ"ל. באוגוסט 2012 קודם לדרגת אלוף ובספטמבר 2012 החל לכהן כראש אגף המבצעים, ועמד בראשו בין היתר במבצע עמוד ענן ובמבצע צוק איתן. במאי 2015 סיים את תקופת כהונתו ופרש משירות הקבע.
בנובמבר 2015 נבחר על ידי דירקטוריון רפאל - מערכות לחימה מתקדמות לכהן כמנכ"ל הבא של החברה. בינואר 2016 החל לכהן בתפקיד.
חיים פרטיים.
הר אבן בעל תואר ראשון בכלכלה ובמדעי המדינה, ובעל תואר שני במנהל עסקים בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב.
הר אבן נשוי ואב לשלושה ילדים ומתגורר במודיעין מכבים-רעות.
אביו, אבי הר-אבן, נרצח במהומות בעכו בהצתת מלון האפנדי.
קישורים חיצוניים.
מכתביו
אסטריד, נסיכת בלגיה
אסטריד, נסיכת בלגיה, ארכידוכסית אוסטריה אסטה (בצרפתית: Astrid Joséphine-Charlotte Fabrizia Elizabeth Paola Marie de Belgique; נולדה ב-5 ביוני 1962) היא בתו של מלך בלגיה לשעבר, אלברט השני, ואחותו של פיליפ, מלך הבלגים הנוכחי.
ביוגרפיה.
אסטריד נולדה ב-5 ביוני 1962 בטירת בלוודר (Kasteel Belvédère) השוכנת בפרבר של העיר בריסל ומשמשת כאחד מהמעונות הרשמיים של משפחת המלוכה הבלגית, לאלברט, נסיך לייז' ופאולה, נסיכת לייז'. אסטריד נקראה על שם סבתה מצד אביה המלכה אסטריד שהייתה אהודה מאוד על העם הבלגי, וסנדקיה היו דודתה ז'וזפין שרלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג ודודה פבריציו, נסיך רופו די קלאבריה.
הנסיכה אסטריד משמשת סנדקית לנסיך סבסטיאן מלוקסמבורג (בנו הצעיר של אנרי, הדוכס הגדול מלוקסמבורג) ולנסיך גאסטון מאורליאן (בנו הבכור ז'אן רוזן פריז, ראש בית אורליאן וטוען לכתר צרפת), והיא שימשה בעבר כנשיאת ארגון הצלב האדום הבלגי וזכתה בעבר לתוארי כבוד ממספר מסדרים מלכותיים ברחבי אירופה וכיום מתגוררת עם בעלה וילדיה בעיר לייקן הסמוכה לבריסל.
משפחתה.
ב-22 בספטמבר 1984 התחתנה אסטריד בבריסל עם לורנץ, ארכידוכס אוסטריה-אסטה, נכדם של קרל הראשון, קיסר אוסטריה והנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה ששימש כמשנה למלך איטליה במזרח אפריקה האיטלקית בתקופת הפאשיזם, ונולדו להם חמישה ילדים:
יעל זרובבל
יעל זרובבל (נולדה ב-1949) היא היסטוריונית ישראלית, מכהנת כפרופסור באוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי.
ביוגרפיה.
נולדה בישראל, בתו של יעקב גרנות ונכדתו של אברהם גרנות, חבר כנסת מטעם המפלגה הפרוגרסיבית ומחותמי מגילת העצמאות. בוגרת תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני ודוקטורט מאוניברסיטת פנסילבניה.
נשואה לפרופסור אביתר זרובבל.
מחקריה עוסקים בהיסטוריה, בתרבות, בזיכרון ובהיסטוריוגרפיה ישראלית מודרנית.
אביתר זרובבל
אביתר זרובבל (נולד ב-1948) הוא סוציולוג ישראלי, מתמקד בנושאים של תיחום וזמן וסוציולוגיה של ההכרה.
ביוגרפיה.
נולד בישראל, בנו של בר (ברלה) זרובבל ונכדו של יעקב זרובבל.
למד לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב וקיבל דוקטורט מאוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1976, תחת הנחייתו של ארווינג גופמן. בשנת 2003 הוענקה לו מלגת גוגנהיים.
מלמד באוניברסיטת ראטגרס שבניו ג'רזי.
בשנת 2012 יצא ספרו "Ancestors and Relatives: Genealogy, Identity and Community" בהוצאת אוקספורד.
נשוי להיסטוריונית יעל זרובבל.
גנזי קדם (שנתון)
גנזי קדם הוא שנתון לחקר הגניזה הקהירית בעברית ובאנגלית. החל לצאת לאור בשנת תשס"ה 2005, במסגרת יד יצחק בן-צבי.בגניזה הקהירית מקורות רבים וחשובים לחקר היהדות במרחב הערבי והמוסלמי בימי הביניים, ובמיוחד יהדות צפון אפריקה וקהילות היהודים במצרים וארץ ישראל. ב"גנזי קדם" מתפרסמות תעודות מפוענחות ומבוארות שנמצאו בגניזה, ומחקרים מקיפים על התעודות שבגניזה. השנתון הוא אכסניה גם למחקר בין-תחומי של תעודות מגניזות נוספות ברחבי העולם, ומקבילותיהן בחברה הכללית. נושאי המחקר המתפרסמים ב"גנזי קדם" הם מגוונים, וכוללים את מכלול תחומי הידע בזמן שנכתבו התעודות: שירה, היסטוריוגרפיה, פילוסופיה, חוק ומשפט, רפואה ומדעים. "גנזי קדם" נוסד על ידי פרופ' ירחמיאל ברודי ודוד סקליר. כיום (2012) עורך את כתב העת ד"ר יהודה צבי שטמפפר. בקובץ פרסמו בין השאר החוקרים: שולמית אליצור, דליה מרקס, יהושע גרנט, גדעון בוהק, יוסף יהלום, פנחס רוט, חגי בן-שמאי, אבי שמידמן, ג'פרי חאן, בנימין קצוף ושרה סטרומזה.
משה אליעזר בילינסון
משה אליעזר בֶּילינסון (בכתיב ארכאי: בעלינסאָן; ברוסית: Бейленсон; מכונה גם בראשי התיבות: מאב"ן; 1835 – ו' באדר תרס"ח, 8 בפברואר 1908) היה עיתונאי, בעל בית דפוס, סופר וגנאלוג.
תולדות חייו.
בילינסון נולד ב-1853 בדוברובנה שעל גדות הדנייפר בפלך מוהילב של האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה), נכדו של רבי משה בן נחמן ראסקס (ר' משהלע ראסקעס) משקלוב. אביו מנחם בילינסון נשא לאשה בת ממשפחת מרגוליס. אין מידע רב על ילדותו, אבל כנראה קבל חינוך תורני נרחב. זמן מה חי בטירספול, ואחר כך עבר לעיר אודסה.
במחצית השנייה של שנת 1859 פרסם בדפוס ראָם בווילנה את תרגומו לרומן "האנוסים" לפיבוס פיליפסון, לעברית בשם "גלות ספרד, או: האנוסים בארץ שְפַּניה [=ספרד]". כעבור מספר חודשים, ב-1860, פרסם חוברת אפולוגטית בשם "צבי לצדיק, או: אחד מני אלף המגן", שבה הגן על עמדות היהדות כנגד עמדות הנצרות והקראות ("מאמר הצטדקות להגן כבוד עם ישורון ותורתו", כדבריו).
בשנת 1862 ייסד בית דפוס עברי באודסה. מדיניות הליברליזציה היחסית שהונהגה באימפריה הרוסית הביאה בכנפיה גם הקלות על בתי הדפוס והעיתונות, ואפשרה צמיחתה של עיתונות יהודית רב–לשונית. בילינסון ניצל חופש זה, והיה בין השוקדים על הפצתה של ההשכלה ברחוב היהודי בעיתונים ובספרים. ב-1855, בימי מלחמת קרים, עמד בחליפת מכתבים עם ראשי המשכילים בעניין הוצאתה של עיתונות עברית. בשנת 1865 ערך והדפיס מאסף מדעי וספרותי בשם " עלי הדס" שהשתתפו בו רבים מהמשכילים של אותה תקופה. בין היתר התפרסמה בו לראשונה יצירה משל פרץ סמולנסקין (בילינסון ניסה "לתקן ולשפר" את סגנונו של סמולנסקין, אולם רוב תיקוניו נדחו על ידי המחבר). במאסף הופיעו גם חלופי מכתבים בינו לבין לודוויג פיליפסון, אודות מצב היהודים באימפריה הרוסית, ובינו לבין יצחק אייזיק בן יעקב (מכתבים אלה פורסמו בחוברת א, עמ' 27–24). כתב העת לא הצליח מבחינה כלכלית, ולאחר ארבע חוברות פסק מלהופיע.
בבית הדפוס של בילינסון הודפס העיתון היידי הראשון ברוסיה, "קול מבשר", שנוסד על ידי עורך "המליץ" אלכסנדר צדרבוים (ארז). כאשר בשנת 1871 עבר צדרבוים עם עיתונו "המליץ" לבירה סנקט פטרבורג, לאחר שקיבל אישור להעביר לשם את הדפסת עיתונו העברי "המליץ" ועיתונו הרוסי "וֶסטניק", אולם "קול מבשר" נותר באודסה, שכן השלטונות לא התירו להדפיס בעיר הבירה עיתון ב"ז'ארגון". צדרבוים מינה את משה לייב לִילְיֶנבְּלוּם לעוזרו הראשי (והעורך בפועל) ב"קול מבשר", אולם חילוקי דעות עם בילינסון גרמו לו לעזוב את המערכת בקיץ 1871. צדרבוים הציע את המשרה לאחד העם, אולם זה לא הסכים לתנאיו, ובילינסון היה לעורך בפועל של העיתון. הוא חתם על מאמריו בכינוי הספרותי 'מאב"ן' (=משה אליעזר בן נחמן). במקביל, הוציא לאור את ספריו של יוסף שלמה דלמדיגו "ספר עילם" ו"מעין גנים" בצירוף הערות וקורות חיים של המחבר. ניסיונותיו להוציא כתבי עת נוספים הביאו אותו בשנים 1879–1885 לערוך ולהדפיס שני פרסומים שעסקו בסוגיות הלכתיות: הקובץ "יגדיל תורה" (1879–1885), שבו השתתפו גדולי הרבנים בדורו, וקבץ "מכילתא דרבנן" (תרמ"ו 1885). הוא עיבד את יצירתו של הנרי וודסוורת' לונגפלו "יהודה המכבי" למחזה ביידיש (תרמ"ג), וכן הדפיס מילון ביידיש למונחים לועזיים (תרמ"ז).
בתקופה שבין 1891 ל-1892 נקלע בית הדפוס לקשיים כלכליים והתקשה לתפקד. חתנו, שלמה (סלומון) איסַקַויץ ואשתו רחל סייעו בידו. הם צרפו את בית הדפוס שלו אל בית הדפוס שלהם כחברה בת, ובאישור השלטונות החלו לעבוד במשותף. וכך נתאפשר המשך קיומו של בית הדפוס, ומכאן ואילך הופיעו שמות שתי המשפחות במשותף כמדפיסים. בנו של בילינסון, הלל, שהתמחה בטכניקות ההדפסה, התגייס לנהל את בית הדפוס הישן של אביו ו"לעשות בו משטרים חדשים וסדרים מתוקנים".
בילינסון התרכז בחקר אילנות יוחסין של המשפחות היהודיות הוותיקות ברוסיה, שהוא עצמו נמנה עם אחת מהן. הוא פרסם שלוש עבודות בנושא זה: "מגילות יוחסין" (תרנ"א), "ילקוט משפחות" (תרנ"ג) ומילואים לקובץ האחרון (1893), שנדפסו כולן בבית הדפוס שלו באודסה. על אף שאין ליצירות אלה ערך ספרותי רב, הן שימשו מקור רב ערך לחקר ההיסטוריה של המשפחות היהודיות ברוסיה, ועד היום יש ביקוש למידע הכלול בהן. בשנים תרנ"ח–תרס"ב 1901 הוציא ארבע חוברות של "שלֹמי אמוני ישראל: קובץ מאמרים לספרות לשוננו הקדושה" (שלוש חוברות, וחוברת נוספת שכותרתה "קונטרס אחרון: מלואים לספר שלמי אמוני ישראל"). בראש החוברת האחרונה הוא מודיע: "אני מניח את עט-הסופרים מידי ולא אכתוב עוד חיבורים. יכתבו חיבורים צעירים ממני".