הקאבוס נאמה (בפרסית: قابوس نامه) הוא יצירה פרסית חשובה שנכתבה במאה ה-11, בסביבות שנת 1080. הקאבוס נאמה נכתב על ידי השליט הפרסי אמיר עונצור אל-מעאלי קאי-קאווס בן איסכנדר בן קאבוס בן וושמגיר בן א-זיאר (בפרסית: عنصرالمعالی کیکاوس‌ بن اسکندر بن قابوس‌ بن وشمگیر بن زیار), בן לשושלת הזיארית ששלטה במחוזות מאזנדראן וגורגאן שמדרום לים הכספי. עונצור אל-מעאלי הקדיש את הספר לבנו גילאן-שאה. הספר כולל 44 פרקים המתארים את החינוך הנחוץ לנסיך פרסי, כולל כללי התנהגות, מוסר ונימוסים. בכך מהווה הספר דוגמה לסוגת ה"מראות לנסיכים" - ספר יעץ והדרכה לשליט עתידי. הנושאים הנידונים בספר הם מגוונים מאוד: מעצות בנושא ממשל ומלוכה, המשך ביחס הנאות לחברים, וכלה באופן הראוי לקבורת סוס.
העותק הקדום ביותר שהשתמר עד לימינו הוא משנת 1349. בסביבות 1450 ציווה הסולטאן העות'מאני מוראט השני על סופר בשם מרג'ומק אחמד בן איליאס לתרגם בעבורו את הספר לטורקית. בשנת 1811 התגלה הספר למערב ותורגם לגרמנית. בשנת 1951 פורסם תרגום לאנגלית פרי קולמוסו של ראובן לוי. בהמשך תורגם הספר לערבית, רוסית, צרפתית ויפנית. עותקים מקוריים קיימים היום באוספי הספרייה הלאומית של איראן בטהראן, ספריית פאתח באיסטנבול, ה"ביבליותק נאסיונל" בפריז, ספריית המוזיאון הבריטי בלונדון וספריית ליידן בגרמניה.
גות'אם (פירושונים)
סיאחת נאמה
סיאחת נאמה (בפרסית: سياحت نامه; בטורקית עות'מאנית: Seyahâtnâme) הוא כינוי פרסי לספר מסעות המופיע בעיקר בספרות העות'מאנית. הסיאחת נאמה מבטא סוגה ספרותית שדוגמאות לה ניתן למצוא החל מימי הביניים ברחבי העולם המוסלמי, החל מטיילים ערביים בימי בית אומיה (661-750).
הסיחאת נאמה של אווליה צ'לבי.
הדוגמה המובהקת ביותר של סוגת הסיאחת נאמה היא הסיאחת נאמה שכתב הטייל הטורקי בן המאה ה-17 אווליה צ'לבי (Evliya Çelebi). הספר מקיף 10 כרכים שמתארים את מסעותיו ברחבי האימפריה העות'מאנית החל בעיר הולדתו איסטנבול, דרך אנטוליה, הקווקז, פרס, החלקים העות'מאניים של אירופה בבלקן, אוסטריה, צפון אפריקה, סוריה, ארץ ישראל, החג'אז ומצרים (קהיר) ואזורים רבים נוספים. בשל חשיבותו, נהוג לציין במחקר בשם סיאחת נאמה בעיקר יצירה זו, וכך נהוג גם בשפה הטורקית.
קלויז
סוסים במלחמת העולם הראשונה
השימוש בסוסים במלחמת העולם הראשונה שיקף תקופת מעבר בהתפתחות העימותים המזוינים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נחשבו יחידות פרשים למרכיב הכרחי בצבא, אך בחלוף הזמן, עם התקדמות הלחימה, השתנתה התפיסה לגבי השימוש בסוסים במלחמה בצורה ניכרת. יחד עם זאת, סוסים מילאו תפקידים משמעותיים לאורך המלחמה, במיוחד בתחום התמיכה הלוגיסטית.
כל המדינות שנטלו חלק מרכזי בלחימה במלחמת העולם הראשונה החלו את המלחמה עם יחידות פרשים. בשל הצלחה מוגבלת וכישלונות באספקת ציוד, הפסיקו הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית להשתמש בהן בחזית המערבית מיד לאחר תחילת המלחמה, אם כי בחזית המזרחית נעשה בהן שימוש מצומצם גם בשלבים מאוחרים יותר. בצד של מדינות ההסכמה, האימפריה הבריטית השתמשה ברגלים רכובים ובפרשים לאורך המלחמה, ואילו ארצות הברית, לכשנכנסה למלחמה, השתמשה בפרשים לפרק זמן מוגבל. אף על פי שבחזית המערבית לא הצליחו במיוחד מדינות ההסכמה להשתמש בפרשים, הן נחלו הצלחה מסוימת בזירה המזרח-תיכונית, שכן הן התמודדו מול אויב חלש ובעל נחיתות טכנולוגית לעומתן. האימפריה הרוסית השתמשה בפרשים בחזית המזרחית, אך גם כן בהצלחה מוגבלת. בסופו של דבר, המחסור בסוסים תרם להפסדה של גרמניה במלחמה, מכיוון שמדינות ההסכמה מנעו את הייבוא של סוסים למעצמות המרכז.
השימוש הנרחב ביותר של סוסים במלחמה היה לצורך תמיכה לוגיסטית. סוסים יכלו לנוע בבוץ ועל פני שטח בעל עבירות נמוכה לרכב ממוכן. הסוסים לקחו חלק במשימות סיור, נשאו שליחים וכן משכו כלי נשק ארטילריים, אמבולנסים ועגלות אספקה. הסוסים גם ביצעו משימות נוספות שהיו חיוניות למאמץ המלחמתי ונוכחותם העלתה לעיתים קרובות את המורל של החיילים בחזית. ערכם הרב של הסוסים במשימות אלו והקושי הגובר להחליפם היו כאלה שב-1917, אובדן של סוס עורר לעיתים דאגה רבה יותר מבחינה טקטית מאשר אובדן של חייל.
התנאים עבור הסוסים בחזית היו קשים. סוסים מתו מאש ארטילרית, סבלו מפגיעות בעורם ונפגעו מנשק כימי. מאות אלפי סוסים מתו במלחמה, ומספר גדול יותר טופל בבתי חולים וטרינריים ונשלח חזרה לחזית. השגת מזון לסוסים הייתה בעיה גדולה במלחמה, וסוסים גרמניים רבים רעבו למוות כתוצאה ממחסור במספוא.
בשל תפקידם המשמעותי במלחמה, הוקמו מספר אנדרטאות להנצחת סוסים שמתו בקרב. בנוסף, אמנים, בהם אלפרד מנינגס, תיעדו בצורה נרחבת את עבודת הסוסים במלחמה. סוסים גם הופיעו בשירה שנכתבה במלחמה, והסופר מייקל מורפורגו כתב ספר על סוס בחיל הפרשים במלחמה, ספר שאף הועלה כמחזה.
פרשים.
עוד לפני פרוץ המלחמה, הבינו טקטיקנים בריטים רבים כי הפיתוחים הטכנולוגיים של זמנם משנים את אופי הלחימה בצמצום השימוש בפרשים ובסיום עידן הלוחמה הרכובה. אולם, פרשים רבים לא הסכימו עמם, וגדודי פרשים נשארו בהיכון לאורך המלחמה, למרות תועלתם המוגבלת. אמונה זו בתועלתם של הפרשים הביאה להפניית משאבים לאימון ותחזוקה של גדודי פרשים, אשר נעשה בהם שימוש לעיתים נדירות, וכן לאיבוד חיילים וסוסים רבים במתקפות חסרות תוחלת אל מול מקלעי האויב.
בשלבים המוקדמים של המלחמה, לא היה נדיר לראות קרבות פרשים, והיה שימוש נרחב בחיילים רכובים למטרות סיור. כמו כן, בעוד שהפרשים הבריטים אומנו להילחם הן בצורה רכובה והן על הקרקע, רוב חילות הפרשים באירופה עדיין נסמכו על פעולות הסתערות. אמנם היו מקרים בודדים של לוחמת סער מוצלחת בחזית המערבית, בהם דיוויזיות פרשים גם סיפקו מקור ירי נייד וחשוב, אך הזירות בהן פרשים היו בעלי חשיבות מכרעת היו החזית המזרחית והמזרח התיכון. השימוש בפרשים נמשך גם בשלבים מאוחרים יותר של המלחמה. למשל, פרשים תקפו כוחות גרמניים נסוגים במהלך מתקפת מאה הימים בשנת 1918, לעיתים בהפעלת טנקים ופרשים באותו הקרב.
שינויים גדולים בהפעלה הטקטית של פרשים אפיינו את מלחמת העולם הראשונה. אף שבפרשים נעשה שימוש בעל תועלת בארץ ישראל, למשל בקרב עזה השלישי ובקרב מגידו, אופייה הכללי של המלחמה השתנה. טנקים החלו לתפוס את מקומה של לוחמת הסער, וההתבצרות במלחמת חפירות, יחד עם השימוש בגדרות תיל ובמקלעים, הפכו את חילות הפרשים המסורתיים לכמעט מיושנים. בשנים שלאחר המלחמה הפכו רוב הצבאות לממוכנים, דבר שגרם להמרתם של גדודי פרשים בחטיבות המשוריינות, וטנקים קלים פותחו למילוי תפקידים רבים שהיו במקור של פרשים. ההיסטוריון מאייר כותב כי "המלחמה הגדולה הביאה את הפרשים לקצם". מאז מימי הביניים ועד למאה ה-19 שלטו הפרשים בשדות הקרב, אך החל ממלחמת האזרחים האמריקנית ניכר כי ערכם במלחמה פוחת, עת הארטילריה התעצמה והפכה את ההסתערויות ליעילות פחות. החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה הבהירה כי פרשים הם כמעט חסרי תועלת אל מול הארטילריה המודרנית וקשים לניוד ואספקה. ברם, קציני פרשים בריטים, יותר מאשר במדינות אחרות באירופה, היו נחושים להשתמש בפרשים ולתחזק אותם, בהאמינם לאורך כל המלחמה כי חיילים רכובים יהיו בעלי תועלת בניצול פריצות דרך של חיל רגלים, ובנסיבות המתאימות, יוכלו לעמוד בפני מקלעים. זאת, חרף העובדה שאף אחת מהשיטות לא הוכחה כמוצלחת.
ארצות הברית.
בשנת 1916 מנה חיל הפרשים האמריקאי 15,424 חיילים, אשר היו מאורגנים ב-15 רגימנטים, לרבות מפקדה, לוגיסטיקה וחיילים מפעילי מקלעים ותותחים. מעט לפני הצטרפות ארצות הברית למלחמה, צברו האמריקאים ניסיון משמעותי בשנים 1916–1917 במשלחת כנגד פנצ'ו וייה, שתרמה להכנת האמריקאים למלחמה. במאי 1917, כחודש לאחר הכרזת המלחמה של ארצות הברית, נכנס לתוקפו חוק ההגנה הלאומית, שהוביל ליצירת 28 רגימנטים חדשים של פרשים. אולם, הניסיון של הבריטים במהלך השנים הראשונות למלחמה הראה כי מלחמת החפירות וכלי הנשק, שכללו מקלעים וארטילריה, הפכו את הלוחמה באמצעות פרשים ללא-מעשית. כך, ב-1 באוקטובר הוסבו שמונה מהרגימנטים החדשים לרגימנטים ארטילריים, ועד לחודש אוגוסט 1918 הוסבו עוד 20 יחידות פרשים של הצבא הלאומי לסוללות ארטילריה ומרגמות. מספר יחידות פרשים ליוו את הכוחות האמריקאיים באירופה, שם החיילים פעלו כמטפחים וכמטפלים של הסוסים. רק בשלהי אוגוסט 1918 נכנסו הפרשים האמריקאים לקרב. גדוד זמני, שכלל 418 קצינים וחיילים מרגימנט הפרשים השני, רכובים על סוסים שהחלימו מפציעה, מילא תפקידי סיור ושליחויות במהלך קרב סן-מייל. ב-11 בספטמבר 1918 רכבו חיילים אלה דרך שטח ההפקר וחדרו לעומק של 8 ק"מ מאחורי קווי הגרמנים, אך בעודם שם הם נאלצו לחזור לשטח מדינות ההסכמה. אף שהשתתף במתקפת מז-ארגון, הועבר הגדוד מהחזית באמצע אוקטובר.
תמיכה לוגיסטית.