משנת 2007 מוצגים פסלים סביבתיים של "מקהלת נוגנים", לצד פסלי שירי ביאליק אחרים, בשדרות ח"ן ברחובות.
פאבליק אינטרסט
פאבליק אינטרסט (באנגלית: The Public Interest, "האינטרס הציבורי") היה רבעון אמריקאי נאו-קונסרבטיבי, שנוסד ב-1965 על ידי ארבעה מראשי הזרם הנאו-קונסרבטיבי בארצות הברית, אירווינג קריסטול, דניאל פטריק מויניהאן, דניאל בל, ונייתן גלייזר והופיע במשך ארבעים שנה ברציפות עד סגירתו ב-2005. הרבעון פנה לקהל אקסקלוסיבי - עיתונאים, חוקרים וקובעי מדיניות, ואף שמספר קוראיו לא עבר בכל שנות קיומו את ה-10,000 הוא נחשב ל"רבעון הפוליטי החשוב ביותר במחצית המאה האחרונה".
היסטוריה.
ארבעה מאנשי המפלגה הדמוקרטית האמריקאית ייסדו את ה"פבליק אינטרסט" ב-1965: אירווינג קריסטול, דניאל פטריק מויניהאן, דניאל בל ונייתן גלייזר. כל הארבעה היו, וגם ראו את עצמם בעת הקמת הרבעון, אנשי שמאל מובהקים. למשל, הם לא התנגדו לכך שהממשלה תמלא תפקיד בכלכלה ואף תמכו במדיניות "החברה הגדולה" של נשיא ארצות הברית דאז לינדון ג'ונסון. כל רצונם היה לתקנה, כך שתתפקד כהלכה. במדיניות החוץ, הם היו תומכים מובהקים של המעורבות האמריקאית בווייטנאם והתנגדו לארגונים שפעלו כנגד מעורבות זו ושהחלו לצוץ, כבר באותה עת. באותה מידה הם התנגדו גם לתנועות הכוח השחור והפנתרים השחורים, ותמכו בשיתוף פעולה של הכוחות הליברלים והשמרנים בארצות הברית, כנגד הקומוניזם מבחוץ ובעד המלחמה בעוני מבית.
אירווינג קריסטול היה אותה עת סגן נשיא בפועל של הוצאת "בייסיק בוקס". דניאל פטריק מויניהאן, מרצה בבית הספר ללימודים מתקדמים באוניברסיטת ווסליאן בקונטיקט, כיהן חודשים ספורים קודם לכן כעוזר לענייני מדיניות בממשלו של ג'ונסון. הוא הודח מתפקידו כיוון שנחשב לאחד מאנשי הנשיא הקודם שנרצח ג'ון קנדי. ספרו השני - "המשפחה הכושית: הטיעון בעד פעולה כלל ארצית" (מרץ 1965), שנודע לאחר מכן בשם "הדו"ח של מויניהאן", יצא לאור כחצי שנה לפני כן. דניאל בל היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה, אשר ספרו הידוע ביותר "קץ האידאולוגיה" כבר יצא לאור חמש שנים קודם לכן. ונייתן גלייזר היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ויועץ לענייני רווחה בממשלו של לינדון ג'ונסון. גלייזר ודניאל פטריק מויניהאן הוציאו רק כשנתיים קודם לכן את ספרם הידוע "אחרי כור ההיתוך".
אירווינג קריסטול נבחר על ידי הארבעה כעורך הראשי הראשון של הרבעון. הוא עתיד היה לכהן בתפקיד זה 37 שנים, עד 2002, עת הוחלף על ידי אדם וולפסון.
נוסף על ארבעת מייסדיו, בין הכותבים ברבעון במהלך כל שנות קיומו היו רבים מהידועים והנחשבים בחוקרי מדע המדינה ותחומים קרובים לו, בארצות הברית ובעיקר מהזרם הנאו-קונסרבטיבי: סמואל הנטינגטון, פרנסיס פוקויאמה, צ'ארלס קראוטהאמר, לאון קס, גרטרוד הימלפרב, סימור מרטין ליפסט, מרטין פלדסטיין, פיטר דרוקר, אהרן וילדבסקי ואחרים.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה]]
[[קטגוריה:ארצות הברית: כתבי עת]]
The Public Interest
Public Interest
יהודה שטינברג
פללשווילי
חוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואין וגירושין)
חוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואין וגירושין), תשי"ג-1953 בא לקבוע את סמכויות בתי הדין הרבניים בקשר לנישואין, גירושין ועניינים נלווים של בני זוג ששניהם יהודים. החוק קובע כי רק בית הדין הרבני מוסמך לדון בענייני נישואין וגירושין של יהודים בישראל, אזרחי המדינה או תושביה. במקרה של גירושין יש לבית הדין סמכות רחבה יותר והוא מוסמך לדון, בכפוף לתנאים הקבועים בחוק, גם כאשר רק אחד מבני הזוג נמצא בישראל, אף אם איש מהם לא מתגורר בישראל ובלבד ששניהם אזרחים ישראלים. הדינים המסורתיים שהיו נהוגים עד לחוק זה בקרב היהודית ובכללם דיני הנישואין והגירושין האמורים, היו שייכים להלכה היהודית שהיא שיטת משפט עצמאית, ואינה חלק מן המשפט הישראלי במובן זה שהיא אינה נחקקת בבית המחוקקים הישראלי, הכנסת, ואינה מתפרשת, ככלל, בפסיקתם של בתי המשפט הישראלים. החוק הזה נועד למעשה לעשות את הקשר בין בתי המשפט האזרחיים ובית הדין הרבני, שהמדינה קבלה על עצמה את קיומו, זה בצד זה.
החוק חוקק בשנת 1953, בתקופתם של שר הפנים חיים משה שפירא ושל משה שרת, שהיה ממלא מקום ראש הממשלה.
תוכן החוק.
החוק הוא חוק קצר ומכיל 11 סעיפים. הסעיפים האלה מתחלקים למעשה לשלושה נושאים עיקריים שאותם בא החוק להסדיר בקשר בין בתי המשפט ובתי הדין הרבניים בכל הנוגע למעמד האישי לנישואין וגירושין:
החוק בא להבהיר באיזה מצבים הסמכות נתנה על ידי המדינה באופן אבסולוטי לבתי הדין הרבניים, באיזה מצבים אין סמכות כזו ובאיזה מצבים הסמכות מתחלקת בין בתי הדין הרבניים ובתי הדין לענייני משפחה. סעיף 1 מגדיר במפורש כי "ענייני נישואין וגירושין של יהודים בישראל אזרחי המדינה או תושביה יהיו בשיפוטם הייחודי של בתי דין רבניים". גם עריכת נישואין וגירושין המוגדרת בסעיף 2 ניתנת כולה בסמכות בית הדין הרבני לאמור: "נישואין וגירושין של יהודים ייערכו בישראל על פי דין תורה". סעיף 3 הוא סעיף מותנה הדן במצב של שיפוט אגב גירושין. הסעיף הזה מדגיש את המצב של הקדמת הפנייה לבתי הדין הרבניים באומרו: "הוגשה לבית דין רבני תביעת גירושין בין יהודים, אם על ידי האשה ואם על ידי האיש, יהא לבית דין רבני שיפוט ייחודי בכל עניין הכרוך בתביעת הגירושין, לרבות מזונות לאשה ולילדי הזוג." סעיף 4 מדבר על אפשרות האישה הנשואה ליהודי, להגיש תביעה של מזונות ללא קשר עם גירושין. גם במצב כזה יש ייחודיות לבית הדין הרבני. "הגישה אשה יהודייה לבית דין רבני תביעת מזונות, שלא אגב גירושין, נגד אישה היהודי או נגד עיזבונו, לא תישמע טענת הנתבע שאין לבית דין רבני שיפוט בעניין."
חליצה.
סעיפים 5 ו-7 מתייחסים למנהג החליצה. בעוד סעיף 5 מתייחס לסמכות השיפוט הייחודית של בית הדין הרבני- "תבעה אשה מיבמה בבית דין רבני מתן חליצה, יהא לבית הדין הרבני שיפוט ייחודי בעניין התביעה, לרבות מזונות לאשה עד יום מתן החליצה", הרי סעיף 7 מתייחס על הכפייה הקיימת של צו החליצה והעברתו למעשה לבית המשפט המחוזי. "ציווה בית דין רבני בפסק דין סופי לכפות איש לתת חליצה לאלמנת אחיו, רשאי בית משפט מחוזי, כתום שלושה חדשים מיום מתן הצו, לפי בקשת היועץ המשפטי לממשלה, לכפות במאסר לציית לצו." סעיף 7 הוא סופי - וסעיף 8 קובע זאת: "לצורך הסעיפים 6 ו-7 יראו פסק דין כסופי כשאין עוד ערעור עליו."
כפייה על מתן גט.
סעיף 8 של סופיות הדיון חל גם על סעיף 6 הדן בכפייה על מתן גט וקבלתו הסעיף עבר תיקון ב-1955 ומאז לא שונה. גם הסעיף הזה מטיל על בית המשפט המחוזי את הסמכות לבצע את החלטות בית הדין הרבני, למעשה ללא כל שיקול דעת.
סמכות מבחינה בינלאומית לתביעות גירושין
החוק עבר הרחבה ותיקון בשנת 2005 ולסעיף 4 הוספו 3 תתי סעיפים מפורטים. מטרת הסעיפים האלה הייתה להסדיר את המצב של בני זוג שאינם באותה עת בישראל - ולקבוע את הסמכות הניתנת לבית הדין הרבני גם באותם מקרים שבן הזוג אינו תושב המדינה. אבל החוק מדגיש כי אין זו הקניית סמכות לבית הדין הרבני. אחת ממטרות ההרחבה הייתה להסדיר את הגירושין אצל בני הזוג כאשר הבעל אינו תושב ישראל וחלק מהדיונים נעשים בבתי הדין במקום מגוריו.
בשולי החוק.
לגבי חוק זה העלו רבים את התהייה לגבי יצירת אי חופש דמוקרטי עקב חקיקה זו והיו שתהו האם החוק עומד בתנאי הזמן. בצד החוק נוספו חוקים נוספים שניסו להסדיר את המעמד של הנשים במקרים מיוחדים והסמכות הבינלאומית שנובעת מכך. - יצר קושי נוסף בהתמודדות עם המצב שלכאורה אינו ברור בין בית הדין הרבני והאזרחי בנושאים אלה.
ניסן יוסט
ניסן יוסט (תרל"ו 1876 - תש"ד 1944) היה מלחין החצר של חסידות ויז'ניץ במזרח אירופה.
היסטוריה.
ניסן יוסט נולד בשנת תרל"ו - 1876 להוריו בעיירה דז'יקוב. כבר בצעירותו נודע כבעל קול ערב ובתפילות השבת והחגים היה ניגש לעמוד בבית הכנסת בעיירתו. לבקשת האדמו"ר רבי ישראל הגר מויזניץ שבאחד מביקוריו בעיירה שמע אותו והתלהב מתפילתו עבר עם משפחתו להתגורר בעיירה ויזניץ ואף החל לשמש את הרב הגר. בוויזניץ הפך עד מהרה לחזן הראשי בבית הכנסת והחל להלחין יצירות למילות התפילה. יצירותיו נודעו כמרגשות ומעוררות ויהודי הסביבה נהגו לפקוד את ביהכנ"ס כדי לשמוע את שיריו. יוסט הלחין יצירות על פרקי תפילה קבועים בהם הפיוט מנוחה ושמחה עליו הלחין עשרות לחנים וכן על תפילות נוספות בעיקר של ראש השנה. יצירותיו זכו לפופולריות רבה בקרב חצרות החסידים במזרח אירופה והן היו מושרות תדיר בבתי הכנסת החסידים ובטישים של האדמו"רים באותן אזורים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה ברח ניסן יוסט יחד עם רבי ישראל הגר לגרוסוורדיין ושם המשיך להלחין ולפעול למען הפצת יצירותיו בקרב החסידים, ובשנת 1936 לאחר שנפטר הרב ישראל הגר הפך להיות חסיד של בנו רבי חיים מאיר הגר שמצדו מאוד חבב אותו וקרב אותו.
עם כיבוש הונגריה על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה נלקח לגטו יחד עם כל יהודי העיר ובחודש מאי 1944 נספה עם רוב משפחתו במחנה ההשמדה באושוויץ.
בנו הרב מאיר יוסט שרד את המלחמה והיה הרב הראשי להולנד.
יצירותיו.
את רוב לחניו הלחין על פיוטי השבת ובהם מנוחה ושמחה ועוד, יוסט גם הלחין יצירות רבות נוספות בין היתר לפיוטים הנאמרים בימים הנוראים ולפיוט בר יוחאי המושר בל"ג בעומר.