ב-2000 הוא קיבל מאוניברסיטת קולומביה את פרס לואיזה גרוס הורביץ למחקר ביולוגי ורפואי. פרס זה נחשב לאחד המנבאים הטובים ביותר לזכייה עתידית בפרס נובל, משום שלמעלה ממחצית מהזוכים בו אכן זכו לאחר מכן גם בפרס נובל. באותה שנה הוא גם זכה בפרס "מצעד הפרוטות" האמריקאי, שנוסד על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. הפרס מוענק מדי שנה לחוקר שתרם יותר מכולם לביולוגיה ההתפתחותית ולקידום האנושות ליום שבו "כל התינוקות ייוולדו בריאים".
ב-2008 מונה הורביץ למנכ"ל חברת "אנלייט ביוסיינסז", שהוקמה על ידי שלוש יצרניות התרופות הגדולות והנחשבות בעולם, פייזר, מרק ואיליי לילי במטרה להאיץ את פיתוחן של תרופות חדשות.
הורביץ חבר במכון מקגוורן לחקר המוח, ובמכון קוץ' לחקר הסרטן, שב-MIT, בנוסף להיותו פרופסור לביולוגיה באוניברסיטה זו. כמו כן, הוא חוקר במכון הרפואי על שם הווארד יוז במרילנד ומכהן כיו"ר מועצת הנאמנים של האגודה הציבורית למדע, היושבת בוושינגטון DC ואשר מטרתה לקדם לימודים מדעיים על ידי תמיכה בסטודנטים הפונים לכיוון זה. הוא חבר האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) והחל מ-2009 הוא גם חבר החברה המלכותית הבריטית. הוא רשם החל מ-1998 ועד היום, לפחות 21 פטנטים שונים בביולוגיה, על שמו.
פרסים בהם זכה.
פרס נובל.
ב-7 באוקטובר 2002 הודיעה ועדת פרס נובל בסטוקהולם, על החלטתה להעניק את הפרס לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2002, במשותף, לשלושה חוקרים: רוברט הורביץ, ג'ון סלסטון וסידני ברנר. הפרס הוענק להם בגין תגליותיהם בנוגע ל"בקרה גנטית של התפתחות איברים ומוות תאי מתוכנן". רוברט הורביץ ספציפית, קיבל את הפרס בגין גילוי ואפיון כמה גנים, השולטים וגורמים למותם המתוכנן מראש של תאים בנמטודה "C. Elegans". הוא הראה כיצד פועלים הקשרים ההדדיים ביניהם, כך שהתאים שצריכים למות אכן ימותו ובנוסף לכך הוכיח שבגוף האדם קיימים גנים דומים בעלי תפקיד דומה.
במאמר חלוצי שכתב ב-1986 זיהה הורביץ את שני הגנים הראשונים של המוות התאי וכמה שנים לאחר מכן זיהה גן שלישי, שתפקידו לעצור את שני גני המוות הללו, כשצריך לעוצרם. חוץ מזה, הוא זיהה עוד כמה גנים, שתפקידם לפקח על פירוק התא המת. בנוסף, הוא זיהה גן זהה לאחד משני הגנים הראשונים שאצל התולעת הקטנה, גם בגוף האדם ובעקבותיו זיהו חוקרים אחרים גנים נוספים בגוף האדם, הממלאים תפקידים זהים לאותם גנים שהוא זיהה בנמטודה.
לימונד מאות'
לימונד מאות' (באנגלית: Lemonade Mouth; בתרגום חופשי: פֱה לימונדה) הוא סרט טלוויזיוני מוזיקלי, המבוסס על ספר בעל אותו השם. הסרט נכתב על ידי אפריל בלייר ובוים על ידי פטרישה ריגן, ומככבים בו ברידג'יט מנדלר, אדם היקס, היילי קיוקו, נעמי סקוט ובלייק מייקל. הסרט מספר את סיפורם של חמישה ילדים הנפגשים בריתוק בבית הספר ויוצרים להקה כדי להגן על האמונות שלהם ולהתגבר על מאבקים אישיים וקבוצתיים.
הסרט שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ דיסני ב-15 באפריל 2011, כאשר בשידור הבכורה שלו צפו 5.7 מיליון אנשים, והוא היה משדר הטלוויזיה הנצפה ביותר בקרב ילדים בגילאי 6 - 11 בשנת 2011, וכן הסרט המקורי הנצפה ביותר של כלל ערוצי הכבלים בשנת 2011. בישראל הסרט שודר בדיבוב עברי בערוץ דיסני ישראל ב-28 באפריל 2011.
הסרט זכה לביקורות חיוביות, עם דגש על הנושאים החיוביים הרבים של יושר, כנות וביטוי עצמי, וכן על ההדגשה שלו לגבי החשיבות של אומנות, משפחה וידידות. ביקורות אחרות תיארו אותו כ"סרט תמים אופייני של ערוץ דיסני". פסקול הסרט יצא ב-12 באפריל 2011.
עלילה.
חמישה תלמדי שנה ראשונה בתיכון: אוליביה וויט (ברידג'יט מנדלר), מוהיני "מו" בנג'רי (נעמי סקוט), צ'ארלס "צ'ארלי" דלגדו (בלייק מייקל), סטלה יאמדה (היילי קיוקו) וונדל "וון" גיפורד (אדם היקס) נפגשים כולם בריתוק בבית הספר, כל אחד מסיבותיו: אוליביה למדה בחדר השרת, סטלה מרדה לגביי חולצתה שאסרו עליה ללבוש, מוהיני ברחה מהשיעור עם סקוט, וון קרא למורה "טיפש", וצ'ארלי זרק את הכדור לעבר המורה לספורט בטעות כיוון שהוא רצה לזרוק את הכדור על ריי. במשך הריתוק הם מנגנים בכלים שונים: תופים, גיטרה, קונטרבס, קלידים, ושירה. במהלך הריתוק, אוליביה שרה שיר בשם "Turn Up the Music". מיס רזניק (טישה קמפבל מרטין), המורה לנגינה, אומרת כי הם יוכלו להרכיב יחד להקה מעולה. היא גם מזכירה תוכנית מוזיקה בשם "כוכב עולה" שבו המנצחים זוכים בחוזה הקלטות ורגע בטלוויזיה, אולם בתוכנית זו משתתפת גם להקה מצליחה מאוד בשם "מדסלייד קראש", כך שאין להם כמעט סיכוי.
למחרת, יושבת החבורה בפיצריה של דנטה ומשוחחת על דבריה של מיס רזניק. הלהקה נוצרת, כאשר אוליביה היא סולנית הלהקה, סטלה היא הגיטריסטית הראשית, מו היא הבסיסטית, וון מנגן בכלי קלידים וצ'ארלי הוא המתופף. הם מתקשים במציאת שם ללהקה. בבית הספר, אוליביה נדחקת לפינה על ידי ריי ביץ' (כריס ברושו), סולנית הלהקה היריבה "מדסלייד קראש", המתחילה לתשאל אותה ולהציק לה. שאר הלהקה מתערבת וסטלה מתיזה לימונדה על ריי. ריי מטיח בה כי היא 'פה לימונדה', "וכך," מספרת אוליביה, "מצאנו שם ללהקה שלנו".
לגמרי במקרה.
הלהקה התארחה בסדרה "לגמרי במקרה".
דה וויס
חשיפה ארוכה
לוקיוס השני
האפיפיור לוקיוס השני (בלטינית: Lucius II) נולד ברומא בשם ג'רארדו קצ'נמיצ'י דל אורסו וכהונתו הייתה מ-9 במרץ 1144 עד 15 בפברואר 1145. תקופת כהונתו זכורה בעיקר בשל אי השקט ששרר ברומא בתקופת, כתוצאה מהקמתה של "הקומונה הרומית" וניסיונותיה להוציא את רומא משליטתו של האפיפיור.
שנותיו הראשונות.
ג'רארדו קצ'נמיצ'י דל אורסו נולד בבולוניה ושימש כקאנון בבזיליקת פרדיאנו הקדוש שבעיר לוקה, במשך שנים רבות. ב-1124 מינה אותו האפיפיור הונוריוס השני לחשמן בבזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוסלמה שבעיר רומא. דל אורסו שיפץ וחידש את הבזיליקה והגדיל את הכנסותיה. כמו כן מינה אותו הונוריוס לספרן הראשי של הדיוקסיה של רומא ולאחר מכן לנציגו האישי בגרמניה ב-1125. בשהותו שם סייע ותמך בבחירתו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לותאר השלישי ומינה את נורברט הקדוש מקסנטון לארכיבישוף של העיר מגדבורג. ב-1128 נשלח דל אורסו לבנוונטו כדי למלא את מקומו של הרקטור הקודם שהודח.
ב-1130 מינה אותו שוב האפיפיור אינוקנטיוס השני לנציגו האישי בגרמניה, משרה אותה מילא עד 1135–1136. הוא נטל חלק חשוב בשכנוע לותאר השלישי לשלוח סיוע צבאי לעזרת האפיפיור כנגד האנטי-אפיפיור אנקלטוס השני וניהל את המשא ומתן להכפפת נזירי מונטה כריסטו לסמכות הוותיקן. כמו כן, נשלח לסלרנו לדון עם אנקלטוס השני ועם בן בריתו רוג'רו השני, מלך סיציליה. כהוקרה לפועלו ולתמיכתו באפיפיור, מינה אותו אינוקנטיוס השני למשרת נגיד הוותיקן. בבחירות ב-1144 נבחר דל אורסו לכהן כאפיפיור לוקיוס השני והוקדש ב-12 במרץ. הוא בחר בשם זה כנראה משום שיום השנה של לוקיוס הראשון חל כמה ימים לפני כן.
כהונתו כאפיפיור.
היחסים עם אנגליה ופורטוגל.
במסגרת מאמציו להיבחר לכהונה, הוא ערך מעין מסע בחירות באנגליה, בו התחייב להעניק הטבות למספר מנזרים, בישופים וכנסיות. לדוגמה, הוא הבטיח לפטור את מנזר אדמונד הקדוש מכל חובותיו לשלטון החילוני. כמו כן נשא ונתן עם בישוף הדיוקסיה של ויילס והבטיח לו להעלות את משרתו לארכיבישוף מטרופוליטני ולהעניק פליום לארכיבישוף מיורק. ביחס למחלוקת על המלוכה האנגלית, הוא תמך במתילדה הקיסרית בתביעותיה לכתר.
בתחילת כהונתו הוא התבקש על ידי אזרחי לוקה לקבל לריבונותו את המבצר שבעיר, זאת כדי לחזק את מעמדם במלחמה מול פריז. לוקיוס הסכים לבקשה ב-18 במרץ 1144 ותמורת תשלום של עשר ליברות זהב, התחייב להגן על המבצר שהמשיך להיות ברשות אזרחי לוקה כפייף.
גם אפונסו הראשון, מלך פורטוגל שביקש להבטיח את עתיד ממלכתו העצמאית והצעירה, הציע לבצע הומגיום ללוקיוס ולקבל את חסותו. הוא התחייב למסור את אדמות פורטוגל לריבונותו ולהעלות מס שנתי בזהב בתמורה להגנת האפיפיור ולתמיכתו. לוקיוס הסכים לפרוש את חסותו על המלך ועל פורטוגל, אולם לא הכריז עליו כעל מלך פורטוגל, אלא כעל דוכס פורטוגל. אפונסו היה עתיד לקבל את ההכרה האפיפיורית רק בימי אלכסנדר השלישי כ-30 שנים מאוחר יותר.
בנוסף, העניק לוקיוס מעמד של עיר חופשית לטרקוויניה.
הסכסוך עם סיציליה.
על אף שלפני כהונתו של לוקיוס שררו יחסים טובים בינו לבין רוג'רו השני מלך סיציליה, ולוקיוס היה אף סנדק של אחד מילדיו, לאחר היבחרו למשרה, התדרדרו היחסים ביניהם. שני הצדדים שאפו להרחיב את תחומי שליטתם באזור הנתון למחלוקת: העיר קפואה וסביבותיה. הצדדים נפגשו על מנת להבהיר את יחסי האדון והוסאל ששררו ביניהם ומשלא נענו דרישותיו של רוג'רו השני, הוא הורה לבנו רוג'רו השלישי לפלוש לקפואה. הלה ביצע את המוטל עליו, הכה בצבאות האפיפיור והגיע עד פרנטינו (Ferentino), צפונית לקפואה. מהלך זה גרם לאפיפיור לסגת מעמדותיו והוא נאלץ לשאת ולתת עם רוג'רו השני על שביתת נשק לשבע שנים ולמלא את דרישותיו.
הופעתה של הקומונה הרומית.