מבחינת מערכת המשפט המצב לא היה שונה ממערכת החינוך והבריאות. בקונגו הבלגית התקיימו שתי מערכות משפט. אחת לבלגים המתגוררים בקולוניה ואחת לקונגולזים. השופטים במערכת המשפט הקונגולזית היו צ'יפים שבטיים, אך כוחם הוגבל תחת סמכות בלגית. היו כ-728 אנשי משפט שמנהלים את המערכת המשפטית הקונגולזית מבלגיה. מערכת המשפט לבלגים הייתה שולית ביותר, כאשר ברור היה שבמקרים משפטיים מול הקונגולזים ידם תהיה על העליונה. כך למעשה במספר מקרים בהם גברים קונגולזים התלוננו על כך שנשיהם נאנסות על ידי גברים לבנים, הם בעצמם אלו שנשלחו לכלא. בקונגו הבלגית לא הותרה שום פעילות פוליטית ציבורית, לא לבלגים ולא לקונגולזים.
השפעת אירועים מרכזיים בעולם על קונגו הבלגית.
במלחמת העולם הראשונה קונגו הבלגית הייתה יצרנית מרכזית של נחושת. אתרי כרייה שנמצאו במחוז קטנגה סיפקו את הביקוש העצום לנחושת באותם ימים כאשר הביקוש עולה ב-270% בטווח של 5 שנים. באותם ימים התבססו והרקיעו שחקים מחצבי היהלומים והזהב שבקטנגה. תעשיות נוספות שפעלו קודם והתרחבו כתוצאה מהמלחמה היו שמן הדקלים, כותנה, אורז, קקאו וקפה, רובם ככולם במסגרת עבודה כפויה. בשלב מסוים הביקוש למוצרים אלו היה כ"כ גדול שהולאמו הגידולים החקלאיים לטובת יצואם למדינות הנלחמות באירופה. הרווחים הועברו כולם למוסדות הממשל בבלגיה. השפל הגדול בתחילת שנות ה-30, שהחל בארצות הברית הגיע גם לקונגו הבלגית. לפי אדם הוכשילד, עבור האוכלוסייה המקומית זו הייתה הקלה. הירידה בביקוש העולמי למוצרים כתוצאה מהמיתון והשפל הגדול בצפון אמריקה ואירופה גרם להאטה בפעילות הכלכלית המשגשגת של הקולוניה הבלגית. חברות רבות פשטו רגל, והצורך בכוח עבודה קונגולזי ירד. בקטנגה לדוגמה, שיעור התעסוקה ירד ב-70%. שינויים דרסטיים אלו הטיבו עם תנאי החיים של המקומיים שיכלו להשקיע זמן ומשאבים להתבסס בכפרים, ולבצע עבודות חקלאיות לטובת רווחתם האישית.
שקט וחופש יחסי זה לא נמשך זמן רב. כעבור עשור בפרוץ מלחמת העולם השנייה, הביקושים למוצרים ברחבי העולם עלו שוב, ואיתם העבודה הכפויה, הלאמת רכוש ותוצרת חקלאית וענישות חמורות לכל מי שלא עמד בדרישות הקולוניה. במהלך מלחמת העולם השנייה התפתחה תעשיית כריית האורניום במחוז קטנגה, ומאז לאורך עשרות שנים, קונגו הבלגית, ובהמשך הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הייתה לספקית המרכזית של אורניום לארצות הברית.
מלחמת העולם השנייה הייתה מקור לצמיחה כלכלית אסטרונומית עבור בלגיה וקונגו הבלגית. הביקוש העצום למשאבי הטבע הפשוטים והיקרים היוו מקור מרכזי להכנסה. בימים שלאחר מלחמת העולם השנייה בלגיה השיקה תוכנית פיתוח בקולוניה לאורך עשור. באופן יוצא דופן, לראשונה הבלגים התכוונו להחזיר למקומיים ולקולוניה את הכסף שלמעלה מ-60 שנה הוציאו ממנה. תוכניות אלו כללו בניית בתים, הספקת אנרגיה, פיתוח אזורים כפריים וחיזוק מוסדות רפואיים. שגשוג כלכלי זה עודד בלגים רבים להגר לקונגו הבלגית ולהרחיב את עסקיהם שם שבין השנים 1950 ל-1960 האוכלוסייה הבלגית עלתה מ-39000 ל-88000 איש.
העשור האחרון בקולוניה - מחוסר שוויון מוחלט, לשוויון חלקי, התקוממות ועצמאות.
עד תחילת שנות ה-50, בקולוניה היה חוסר שוויון מוחלט. אזורים מסוימים נסגרו לתנועת שחורים, באזורים אחרים תנועתם הוגבלה לאורך היום בלבד, בבתי חולים היו מחלקות נפרדות ללבנים ולשחורים ועוד. התפרקות הקולוניות הצרפתיות, הבריטיות וההולנדיות באסיה ובמזרח התיכון עוררו לחץ דיפלומטי על הפעילויות הקולוניאליות באפריקה, ביניהן קונגו הבלגית. כתוצאה מכך הבלגים עשו רפורמות נרחבות והחלו לתת זכויות לקונגולזים, לדוגמה לראשונה ב-1953 יכלו הקונגולזים לרכוש דירות. לאט הוסרו המגבלות על חופש התנועה, על היכולת להתארגן פוליטית, על המונופול הנוצרי בחינוך והקונגולזים החלו להתארגן פוליטית.
ההתארגנות הפוליטית הייתה בעיקרה מחוזית. הברית של אנשי קונגו והתנועה הלאומית הקונגולזית במרכז ובמערב המדינה והקונפדרציה של השבטים החברים בקטנגה בקטנגה שבדרום, היו מבין הארגונים המשפיעים. לראשונה ב-1957 נערכו בחירות לרשויות המקומיות. התנועות הללו, הלהיטו את הציבור שהתקומם ודרש בחירות ארציות. הדומיננטי ביותר היה הלאומן פטריס לומומבה, שנכלא עקב פעילותו הפוליטית נגד הקולוניה. אקט זה והתאגדות התנועות הפוליטיות הגבירו את המחאה כנגד הבלגים, בנוסף ללחץ הדיפלומטי העולמי החל לחץ בלגי אופוזיציוני מבפנים. נקודת ההכרעה הייתה בינואר 1959. ה-ABAKO ארגן פעילות מחאה בליאופלדוויל. אירוע זה יצא מכלל שליטה, נהרגו בו מאות ולרשויות לקח כמה ימים להחזיר את המצב לשגרה. כל אלו לא הותירו למלך הבלגי בודואן להכריז ב-13 בינואר 1959 כי בהקדם האפשרי קונגו הבלגית תקבל עצמאות.
הבלגים היו בבעיה. באותם ימים מספר האנשים שהיה בידיהם תואר אוניברסיטאי היו ספורים. מצד שני לבלגים ולארצות הברית היה חשוב מאוד לשמר את הכוח הכלכלי והביטחוני שמשאבי הטבע במדינה סיפקו להם, לכן הם רצו בתהליך ארוך של ייצוב המדינה עד קבלת העצמאות. מנגד האזרחים המקומיים רצו את עצמאותם במהרה, ולאורך 1959 היו מקרי אלימות רבים, התנגדות לשלם מיסים, התארגנות אנרכיסטית. בלגיה שלא רצתה להיגרר למלחמה פנים קולוניאלית כפי שקרה לצרפתים באלג'יריה ולהולנדים באינדונזיה, קבעה בינואר 1960 ועידה מול התנועות הקונגולזיות הפוליטיות המאוחדות בבריסל, במטרה לדון במעבר לעצמאותה של קונגו הבלגית. לשם כך הם שחררו מהכלא את פטריס לומומבה, מנהיג תנועת הMNC שלקח חלק בפגישה. בפגישה זו הם הסכימו על כך שבחירות דמוקרטיות להנהגת המדינה יעשו ב-30 במאי 1960, וכי קונגו תקבל עצמאות מלאה ב-30 ביוני 1960. בתוצאות הבחירות פטריס לומומבה מנהיג MNC וג'וזף קסה-וובו מנהיג הABAKO קיבלו את מירב הקולות, ועל מנת למנוע פילוג לאזורים גאוגרפיים שונים, אלו הסכימו ביניהם שלומומבה יכהן כראש ממשלה וקסה-וובו כנשיא.
לאחר הבחירות ועצמאותה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
היציבות לא החזיקה לאורך זמן. לומומבה הלאומן התנגד למעורבות בלגית בפרט ומערבית ככל ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. לבלגים לא הייתה כוונה לוותר על רווחיהם הכלכליים העצומים מכריית זהב, נחושת ויהלומים, בנוסף לאמריקאים שכריית האורניום במחוז קטנגה הייתה חיונית ביותר למרוץ החימוש כנגד הרוסים בימי המלחמה הקרה. הבלגים, יחד עם ה-CIA האמריקאי, ניצלו את המצב הפוליטי הרגיש והפילוג התרבותי-שבטי במדינה וניסו להביא להדחתו של לומומבה. בספטמבר 1960 הודיע הנשיא קסה-וובו שלומומבה מודח מתפקידו כראש ממשלה. כשבועיים לאחר הודעה זו התבצעה הפיכה צבאית במדינה על ידי הקולונל ג'וזף מובוטו ססה סקו בתמיכתן של בלגיה והCIA. מובוטו כיהן כשליט הרפובליקה, במהלך ימיו המדינה שינתה את שמה לזאיר. מבוטו נפטר ממחלת הסרטן ב-1997, אותו החליף לורן קבילה, שמיד שינה את שמה של המדינה לזה שאנחנו מכירים היום - הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. כהונתו של לורן קבילה הסתיימה ב-2001 לאחר שנרצח. את קבילה האב ירש בנו ג'וזף קבילה, שמכהן בימים אלו ששליט הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. הרפובליקה הדמוקרטית שעשירה במחצבים טבעיים הובילה לפרקים את כל המדדים הלא מחמיאים של האו"ם, ונמנית מבין המדינות העניות ביותר, חסרות ההשכלה והלא יציבות, לאחר שסבלו מלחמות אזרחים רבות לאורך השנים. מאז ועד היום פועלות חברות בלגיות רבות במחוז קטנגה וקונגו-קסאי, תעשיות הזהב והיהלומים המשגשגות באנטרוורפן שבבלגיה מקורן ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הת'ר גרהאם
התר גרהאם
התר גראהם
נחום מרון
נחום מרון (נורברט מרכוס-נולי), (10 בנובמבר 1916 - 13 באוקטובר 2012) היה אדריכל ישראלי שעסק בעיקר בעיצוב פנים ובעיצוב מוצרים. הוא היה חבר בארגון השומר, חפר בצבא הבריטי, שליח עליה לשארית הפליטה באירופה ולוחם בארגון ההגנה, בבריגדה היהודית ובצה"ל.
קורותיו.
מרון נולד בברלין לשרלוטה הכט ומתתיהו (מקס) מרכוס. בגיל 11, לאחר שהתייתם מאביו שנפטר ממחלת השחפת, שלחה אותו אמו ללמוד בבית הספר החקלאי "האלם" בהנובר. בשנת 1932 חזר לברלין והצטרף לתנועה הציונית. הוא עלה לארץ ישראל בפברואר 1934 במסגרת חברת הנוער הראשונה של עליית הנוער לעין חרוד. אחיו מנפרד, שהיה עיתונאי וגרפיקאי ופעיל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ברח מגרמניה לפריז ועלה לארץ ישראל לפניו. מנפרד חי בתל אביב אך התאבד בשל אהבה נכזבת בשנת 1938 ונטמן בשורת הגלמודים בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
בעין חרוד עבד נחום בשדות וכן בשמירה על מיכלי המים ליד כפר יחזקאל, בעקבות קריאתו של אלכסנדר זייד, מאנשי השומר, להקים קבוצת רועים שתסייע בידו לשמור על אדמות הקרן הקיימת לישראל באזור שייח אבריק. הוא עסק גם עם הקיבוץ המאוחד בהכנת תגבורת לקבוצה הצעירה - קבוצת עולים צעירים מגרמניה שהתחנכה בעין חרוד, והייתה תחילתו של מפעל עליית הנוער. העולים ונחום ביניהם שהתחנכו בעין חרוד מפברואר 1934, הפכו במהרה לחלק מ"קבוצת הרועים". מקימי הקבוצה התקיימו מעבודות מזדמנות מחוץ ליישוב (עבודות חוץ) וחיו בצמצום רב. הם התגוררו בשלושה צריפים בפאתי קריית חרושת.