עד ל-1830 הספיק אוואנס לבנות כפר פועלים של בתים פרטיים תלת-קומתיים לאורך הנהר, שהספיקו עבור 500 פועלים. המבנים הבולטים ביותר שנהרסו במשך השנים הם אלו שבהם התגוררה המשפחה, החווה ומפעל הנייר. הבתים הללו נבנו במשך ארבעה עשורים החל מ-1790, והם אורגנו באופן אקראי ולא בהתאם לתוכנית מוגדרת. כפר זה, ביחד עם כביש האגרה הסמוך, עדיין קיים. כביש האגרה משמש קיצור דרך בין הכביש המהיר A6 וכביש ריפלי. ב-1970 הוכרז המקום כאזור לשימור, ובסופו של דבר הפך לחלק מאתר המורשת העולמית מפעלי עמק דרוונט.
בלפר
בלפר (אנגלית: Belper) היא עיירה וקהילה אזרחית בדרבישייר שבאנגליה. בלפר שוכנת במרחק 14 קילומטרים צפונית לדרבי שעל נהר דרוונט, ונכון לשנת 2001 מנתה אוכלוסייתה 20,548 תושבים.
היסטוריה.
מרבצי הפחם של דרבישייר קשורים לעפרות הברזל שבמינרלי החרסית. הם נחצבו על פני הקרקע, ולאחר מכן מתוך בורות. ייתכן כי הדבר היה בעל חשיבות עבור משפחתו של אנרי דה פרר, שעסקה בתחום בנורמנדי. בתקופת שלטונו של הנרי השמיני התגבש המבנה הראשוני של הכפר, וב-1609 תועדו בו 51 מתים כתוצאה ממגפה.
בבלפר ובדאפילד היו נפחיות ככל הנראה כבר במאה ה-13, ושני המקומות הפכו למרכז כלכלי חשוב באזור, בעיקר בתחום ייצור המסמרים. בסוף המאה ה-18 היו בעיירה כ-500 סדנאות לייצור מסמרים. הייתה זו עבודה בתנאים לא נוחים עם תגמול לא מספק, ובסוף המאה הוחלפו רובם במכונות.
רוב תוצרת הסדנאות שימשה להרחבת העיירה מ-1776, כיוון שבלפר הייתה לאחת מ"עיירות המפעלים" הראשונות כתוצאה מהפעילות שהתרחשה בקרומפורד הסמוכה. התעשיין ג'דדיה סטרוט היה שותפו של ריצ'רד ארקרייט, ובנה בבלפר מפעל כותנה מבוסס מים, שהיה השני מסוגו בעולם. ב-1784 הוא בנה את המפעל הצפוני, ומעבר לגשר שליד מפעל זה הוא בנה את המפעל המערבי.
ב-1803 נחרב המפעל הצפוני בגלל שרפה, והוחלף על ידי מבנה חדש וחסין אש, לפי שיטה שפותחה על ידי צ'ארלס באג בשרוסברי ב-1796. הקומה התחתונה הייתה עשויה מאבן, ואלו שמעליה היו עשויות מלבנים. המבנה כולו נבנה לפי הדגם שהתווה ריצ'רד ארקרייט. הוא הורכב מאגף ראשי שבו 17 תאים, ומאגף משנה שבו שישה תאים וחדר הגלגל. במשך השנים בוצעו במבנה הרחבות נוספות, וב-1912 נבנה המפעל המזרחי, המתנשא לגובה של שבע קומות. גם כיום שואב המפעל את האנרגיה הדרושה לפעילותו מהנהר הסמוך, ומופעל באמצעות גנרטורים המבוססים על טורבינה.
סטרוט רשם כפטנט את שיטת ה-Derby Rib לייצור גרבי כותנה, ומלאי הכותנה הגדול הוביל לגידול בסחר במסגרות סריגה, שהתבצע בבלפר ובעיירות והכפרים שמסביבה מאז אמצע המאה הקודמת. תהליך המיכון החל בערך באמצע המאה ה-19, אך אופנת הגרביים הארוכים לגברים הפכה ללא פופולרית. גרבי נשים עם דפוסי סריגה ספציפיים הפכו לנפוצות, והביקוש לתוצרת של בלפר הלך וגבר.
עם הקמתה של מסילת מידלנד הצפונית ב-1840 חל שיפור נוסף במצב הכלכלי של העיירה, ובלפר הייתה לאחד מהמקומות הראשונים במדינה שבהם הותקנה תאורת רחוב המבוססת על גז, שנוצרה בסדנאות שהוקמו על ידי משפחת סטרוט במילפורד. הביקוש היה כה גדול עד שב-1850 הוחלט להקים את חברת בלפר גז אנד קוק (Belper Gas and Coke Company), שהסדנאות שלה נבנו באזור המכונה כיום גודס רואד. ב-1895 חוברה העיירה לראשונה לרשת של חברת הטלפונים הלאומית, וב-1922 חוברה העיירה לרשת החשמל של חברת תחנת הכוח של דרבי ונוטינגהאם.
בלפר המשיכה להיות מרכז טקסטיל והלבשה תחתונה גם במאה ה-20, אך במקביל החלה התפתחות גם בתחומי תעשייה אחרים. חלק מהתחומים החדשים עסקו בניצול הברזל שנכרה באזור, וחברה אחת אף פיתחה שיטה להשמשה מחדש של שמן שהייתה בעלת חשיבות במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה הגיע לעיירה יצרן שוקולד בשם ג'.ו ת'ורנטון, וסייע בהקלה על מצוקת התעסוקה שהתפתחה כתוצאה מהירידה בנפח הפעילות התעשייתית. כעבור שנים אחדות הוא העביר את עסקיו לכפר הסמוך סוונוויק.
ייצור הטקסטיל והכותנה נפסק כמעט לחלוטין במשך השנים, ומה שנותר ממפעלי סטרוט הוא המפעל המזרחי והמפעל הצפוני הקטן יותר, המשומרים כחלק מאתר המורשת העולמית "מפעלי עמק דרוונט". הסכר שבבלפר שימש לאספקת אנרגיה עבור ארבעה מתחמי מפעלים בעבר, וכיום הוא מספק את כל צריכת החשמל של המפעל הצפוני והמזרחי.
כנסיות.
הכנסייה העתיקה ביותר שעדיין קיימת היא הכנסייה היוניטרית שנבנתה ב-1788, והייתה אחד המבנים הראשונים שנבנו על ידי ג'דדיה סטרוט. במאה ה-19 בוצעו בשני הצדדים שלה עבודות הרחבה. הכנסייה המתודיסטית נפתחה ב-28 ביוני 1807, וכשנבנתה היא הייתה בעלת תכולה של 1,400 מתפללים. כעבור 17 שנים נפתחה כנסיית פטרוס הקדוש האנגליקנית, והיא החליפה את קפלת יוחנן הקדוש המשמשת כיום אולם מועצה וכחדר מורשת. ב-1850 נבנתה כנסיית הצלוב, שהייתה הכנסייה האנגליקנית השנייה בכפר.
בכפר יש מספר כנסיות המשתייכות לזרמים נוספים, בהם קתולי ובפטיסטי.
בתי ספר.
בבלפר יש בית ספר הנקרא "בית הספר בלפר והמרכז השש-שנתי", ובו כ-1,400 תלמידים. כשנבנה ב-1973 הוא נקרא תיכון בלפר, והיה סמוך לאזור הפנאי של הכפר.
בשנות ה-70 ובשנות ה-80 נערך בכפר שימוש נסיוני במערכת חינוך תלת-שלבית, שהורכבה ממספר בתי ספר יסודיים (גילאי 5 עד 9) ומשתי חטיבות ביניים (גילאי 9 עד 13), שבוגריהן למדו בבית ספר תיכון יחיד. באמצע שנות ה-80 בוטלה התוכנית, והוחלפה במערכת חינוך דו-שלבית. באותה תקופה נסגרה חטיבת הביניים פארקס, והמבנים שבה שכנה נהרסו בגלל מצבם הרעוע. כיום משמש האתר של חטיבת הביניים כמקום משכנו של בית ספר חדש.
אחת מתרומותיה של משפחת סטרוט לכפר הייתה הקמת בית הספר היסודי על שם הרברט סטרוט. המקום הפך לבית ספר יסודי ב-1973 עם הקמת בית הספר התיכון, והיה בשימוש עד חג הפסחא של 2008, אז הוחלף על ידי מבנה חדש בשולי העיירה. בתי הספר היסודיים הנוספים הם הולברוק, סנט אליזבת, סנט ג'ון, פוטרי, לונג רו ואמברגייט.
דרוונט (נהר, דרבישייר)
הדרוונט (אנגלית: Derwent) הוא נהר הזורם במחוז דרבישייר שבאנגליה. הנהר זורם לאורך 80 קילומטרים ונחשב לאחד מיובליו של נהר טרנט, אליו הוא חובר דרומית לעיר דרבי. לאורך רוב אורכו הוא זורם דרך אזור פיק דיסטריקט. רוב נתיבו של הנהר, למעט העיר דרבי, כולל נוף כפרי. עם זאת, לנהר היו שימושים רבים עבור תושבי הסביבה, ובין מטלוק לדרבי הוקמו מפעלי הכותנה התעשייתיים שהיו חלק מערש המהפכה התעשייתית. כיום משמש הנהר מקור מים עבור הערים הסמוכות, והעמק שדרכו הוא זורם משמש נתיב תחבורה ותקשורת חשוב באזור רמות פיק דיסטריקט.
העמק הוא אתר תיירות פופולרי בזכות תכונות הנוף שלו. החלק העליון שלו עובר דרך הפארק הלאומי פיק דיסטריקט, ואילו החלק האמצעי משתרע מסביב לעיר הספא העתיקה מטלוק באת'.
הנהר הוא בית גידול עבור מינים רבים של בעלי חיים ופרחי בר.
מסלול הנהר.
מוצא הנהר נמצא במקום הנקרא האודן מור, במרחק של כעשרה קילומטרים מזרחית לגלוסופ. הוא זורם דרך עמק דרוונט העליון שבו שלושה מאגרי מים הנמצאים על נתיב אחד. שלושת המאגרים (בכיוון מורד הזרם) הם מאגר האודן, מאגר דרוונט ומאגר ליידיבאואר. מאגר האודן מוזן גם על ידי נהר וסטנד, ואילו מאגר ליידיבאואר מוזן על ידי נהר אשופ. בשני המקרים הצטלבות הנהרות שהוזכרו ביחד עם נהר דרוונט מוסתרת מתחת למאגרים המתאימים.
בהמשך מסלולו עובר הנהר ליד הכפר במפורד, שם הוא מצטלב עם נהר נוח. לאחר ההצטלבות הוא זורם דרך האתרסייג', גרינדלפורד, קאלוור ובאסלו, ולפני שהוא מצטלב עם נהר ואי ברוסלי הוא עבר דרך אדמות האחוזה של בית צ'אטסוורת'. לאחר שהנהר עובר דרך דארלי דייל הוא מגיע למטלוק, שם מצטלב עמו הנחל בנטלי ברוק. לאחר מכן זורם הנהר דרך הכפרים מטלוק באת', קרומפורד, ווטסטנדוול ואמברגייט, שם מצטלב עמו נהר אמבר.
לאחר אמברגייט זורם הנהר ליד העיירה בלפר והכפרים מילפורד ודאפילד. לאחר מכן הוא עובר ליד הכפר דארלי אבי, ומשם זורם לכיוון מרכז העיר דרבי. הדרוונט מסתיים באזור דרוונט מאות', במרחק של 1.6 קילומטר מזרחית לכפר שארדלו, שם הוא זורם לתוך נהר טרנט. בסופו של דבר מגיעים מי הנהר לים הצפוני דרך מפרץ האמבר.
שימושים.
קטע הנהר שלפני דרוונט מאות' ועד דרבי הפך לנתיב ניווט לפי חוק של הפרלמנט הבריטי מ-1720, ונפתח באופן רשמי ב-1721. התנועה פסקה ב-1795, וזכויות הניווט נרכשו על ידי הבעלים של תעלת דרבי המתחרה. הנהר אינו פעיל יותר מבחינת ניווט, אך חלקו העליון משמש חותרי קיאקים וסירות קאנו, המשתמשים במהירות הזרימה הגבוהה ובנתיבו העקלתוני ליד מטלוק באת'.
הנהר שימש גם כמקור אנרגיה עבור מפעלי הכותנה שנבנו בקטע שבין מטלוק באת' לדרבי. בין המפעלים הללו ניתן למנות את מפעל קרומפורד של ריצ'רד ארקרייט, שהיה מפעל הכותנה הראשון בעולם המבוסס על מים, ואחד מהאתרים הראשונים שלהם נודעה חשיבות בהתפתחות המהפכה התעשייתית. חידושיו של ארקרייט, ביחד עם מספר מתחרים מקומיים, הם הבסיס להכרזה של אונסק"ו על מפעלי עמק דרוונט כאתר מורשת עולמית.