ב-29 ביוני כבשה ארמיית הפאנצר אפריקה גם את מבצר מרסא מטרוח כ-350 קילומטר מזרחה לשם על אדמת מצרים. בימים שלאחר מכן הניסו כוחות גרמניים ואיטלקיים את החילות הבריטים ובתחילת יולי הגיעו אל קו ההגנה האחרון של הבריטים באל עלמיין, יותר מ-100 קילומטרים מאלכסנדריה.
ב"הנחיות הפיהרר מספר 32" מ-11 ביוני 1941, קבע היטלר בפירוש שמטרת המבצעים הצבאיים הבאים היא שחלק מהצבא שבמזרח יפלוש אל טריטוריה ערבית במהלך ההכרעה בברית המועצות, כדי לחבור אל קורפוס אפריקה המתקדם במזרח התיכון.
היטלר ניסח: "טוב שהפחד מפני השמועה שאנחנו מחסלים את היהודים ילך לפנינו. הניסיון להקים מדינת יהודים ייכשל". האייצגרופה מצריים הוקמה לביצוע משימה זאת. גודל היחידה, היה כ-24 חיילים. מספרם היה קטן, אך ערבים מקרב האוכלוסייה המקומית במזרח התיכון היו מוכנים להשתתף בתוכנית הרצח של היהודים.
שיתוף פעולה של הערבים המוסלמים עם האיינזצקומנדו.
לאחר כיבוש טוברוק, שהיה מיקום אסטרטגי, בסוף יוני 1942, החליט אל חוסייני להתחיל לפעול כדי לרצוח יהודים בארץ ישראל. בברלין הוקם איינזצקומנדו עבור ארמיית השריון אפריקה, והוא נשלח תחילה לעמדת המתנה באתונה. באמצעות תעמולה במצרים, חוסייני הציע לדרבן את שיתוף הפעולה הערבי. בהקשר זה קרא גם לשלוח את מחלקת האימונים הגרמנית - הערבית למצריים כדי לסייע לנאצים להגיע אל היהודים ולפגוע בבריטים ששלטו בארץ ישראל.
כחלק מתוכניתו הטקטית של חוסייני לערעור אחיזת הבריטים במזרח התיכון ולהכנת האזור לפלישת גרמניה, הוקם ארגון של כנופיות ערביות בתוך כוחות לוחמים, שנועדו להגיע למצריים ואל ארצות ערב האחרות כדי לפגוע בבריטים וביהודים, על ידי הריסה של רחובות, של גשרים ושל דרכי תקשורת ככלל וכדי לעודד מרידות בפנים הארץ. הוקמו גם יחידות צבאיות ערביות רגילות שיילחמו נגד גדודיהם של מדינות הציר. כחלק מתפקידן של היחידות היה גיוס מתנדבים ללחימה. כדי להכין את הקרקע למרידות ולשיבוש פעולות הצבא הבריטי והיהודים, נשלחו משלוחים של ותחמושת למצריים, פלשתינה, סוריה ועיראק.
כישלון תוכנית הרצח.
הגרמנים לא הצליחו להגיע לארץ ישראל, והקומנדו של ראוף לא ביצע את הפעילות שתוכננה, ובאל עלמיין פנו חזרה כוחות הציר. כחלק ממצב אסטרטגי מיוחד, ארמיית השריון אפריקה הייתה אמורה לפרוש לארץ ישראל בקיץ 1942. בתחילת נובמבר 1942 החלה מתקפת הנגד של הבריטים, וארמיית השריון אפריקה נסגה סופית ממצרים ומלבנון. לאחר הכרעת הקרב השני על אל עלמיין ב-3 בספטמבר, יחידת האייצדקומנדו מצריים יצאה מאתונה בסוף ספטמבר 1942.
בתוניס, בעלת הברית של גרמניה שהייתה בתחום ההשפעה של גרמניה, יחידת הקומנדו לא ארגנה רצח המוני של האוכלוסייה היהודית, אנשי היחידה התעסקו ברישום יהודים, ובגיוסם לעבודות כפייה בבניית ביצורים.
תוכניתם של הנאצים וחלק ממנהיגי הציבור הערבי נכשלה ובכך ניצלה האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל.
לקריאה נוספת.
Mallmann, Klaus-Michael; Cüppers, Martin (2007). "“Elimination of the Jewish National Home in Palestine”: The Einsatzkommando of the Panzer Army Africa, 1942". Yad Vashem Studies 35 (1): 1–31.
גטו ברלאד
גטו ברלאד (או ברומנית: Bârlad) היה אחד מהגטאות הפתוחים בחבל ארץ טרנסניסטריה בתקופת השואה, הגטו היה פעיל בין השנים 1940 – 1943, בשנת 1942 מנה בשיאו כ-3,224 יהודים. הובאו לגטו זה יהודים מעיירות שכנות כמו – פוישט (Puieşti).
הקהילה היהודית לפני השואה.
מאז ראשית ההתיישבות היהודית בברלאד במחצית השנייה של המאה ה-17 ועד מלחמת העולם השנייה בוצעו פרעות רבים ביהודים שהתיישבו ואף היה ארגונים שהציתו מחאות כנגד היהודים. אחד הפרעות היה בשנת 1868, וכשנודע למשה מונטיפיורי הדבר, שלח מכתב לנסיך קארל, והלה הבטיח לו כי הדברים ישונו, והיהודים שניזוקו יקבלו תשלומים על הנזק עפ״י שומה של הדיינים. אולם הדבר לא קרה והמשיכו הפרעות ביהודים.
בסוף המאה ה-19 הורע מצבה הכלכלי של האוכלוסייה היהודית מחמת רדיפות, שמהן סבלו בעיקר המתווכים והסוחרים. הסוחרים הרומניים בברלאד התנגדו להפליית עמיתיהם היהודיים, וב-1898 הגישו מחאה למשרד המסחר בבוקראשט נגד החלטת לשכת המסחר המקומית לפעול להרחקת המתווכים היהודיים. בסתיו 1899 גברה ההגירה מברלאד, מספרם הכולל של היהודים המהגרים מבראלד בין השנים 1899 ו-1902 הגיע ל-600.
בשנת 1907 נוסד חוג אנטישמי על ידי מורים, כמרים ומנהיגים פוליטיים, מטרתו של חוג זה היה להסית את תלמידיו לפרוע ביהודים. שניים מן התלמידים שנטלו חלק בפרעות סולקו מבית הספר. כמחאה על סילוקם שאר התלמידים הצטיידו בכלי נשק ופרצו לרובע היהודי לשם הרס ושוד, 80 חנויות של סוחרים ובעלי מלאכה יהודים נפגעו בהשתוללות זו.
בימי השואה.
סבלם של יהודי המקום גבר בימי הטרור של "התנועה הלגיונרית". בנובמבר 1940 נתפסו כל הגברים היהודיים לעבודת כפייה, כעבור זמן קצר שוחררו האקדמיים שביניהם, כתוצאה ממחאת האקדמיים הרומנים, אשר איימו שגם הם יבואו לעבוד עם חבריהם היהודים.
עם הרחקת התלמידים היהודיים מן הגימנסיה הממלכתית, יסדה הקהילה הרומנית במקום גימנסיה משלה, בה למדו 80 תלמידים ב-1940, 93 תלמידים ב-1941, 50 תלמידים ב-1942 וב-1943. בבית הספר היסודי למדו 180 תלמידים למדו ב-1940 וב-1941, 186 ילדים ב-1942 ו-161 ילדים ב-1943.
ארבעה תלמידים יהודיים נעצרו ונאשמו בהפצת גילוי דעה קומוניסטית. הם הובאו לוסלוי (Vaslui) ועונו שם כדי לסחוט מהם הודאה. במשפטם שנערך ב-19 בדצמבר 1940 בגאלאץ (Galaţi), יצאו זכאיים.
תוצאותיהן הכלכליות של ההתנכלות ביהודים מתבלטות מתוך מספרים אלה משנת 1942 - מבין 325 בעלי מלאה ופועלים יהודיים, היו 125 מחוסרי עבודה, מבין 294 פקידים יהודים עוסקו רק 136, מבין 428 סוחרים יהודים פעלו רק 254, ומבין 43 אקדמיים יהודיים – רק 23. בשנה ההיא יכלו רק 24% מבעלי המקצוע היהודיים לעסוק במקצועותיהם.
בגלל דלדול במקורות הפרנסה נאלצה הקהילה להגדיל את תמיכתה במשפחות מחוסרות אמצעים. ב-1940 נתמכו על ידה 200 משפחות, ב-1941 תמכה ב-300 משפחות, ב-1942 וב-1943 ב-600 משפחות.
עם פרוץ המלחמה בין רומניה וברית המוצעות ביוני 1941, גורשו לברלאד כל היהודים מעיירות המחוז: פלופאנה (Plopana), מורג'ן (Murgeni), אבראמשט (Avrameşti) וראדן (Rădeni), וכן חלק מיהודי ברשט ופלצ'יו (Fâlciu), באביב 1943 הופקעו בית החולים, בית הזקנים ובית המרחץ של הקהילה בידי "המרכז הלאומי לרומאניזציה".
השמירה בגטו פתוח הייתה פחות קפדנית ואף ניתן היה לצאת ממנו לעבודה, באישור השומרים. במהלך פעילות הגטו הנשים עבדו בתפירה והגברים בעבודות כפייה בעיר או מחוצה לה (למשל בסלילת מסילות רכבת).
הקהילה סייעה גם ליהודים שעבדו בגדודי עבודות הכפייה, בסאויששט שבמחוז טוטובה, בטורקואיה שבמחוז בריילה, באלכסנדרן שבמחוז טיגינה, בבאסאראביה בסורואיה ובסירט שבמחוז פוקשאן. היא שלחה להם מלבושים ותרופות, ודאגה גם לילדיהם. יתר על כן, קבוצות של יהודים שעברו בדרכם למחנות הכפייה דרך תחנת הרכבת של ברלאד, צוידו על ידי הקהילה במזון ובכסף.
בנוסף, ארגון "הג'וינט" היווה מקור סיוע ליהודים במצוקה מבחינת מזון (קלחי תירס, תפו"א או קמח).
כשחזרו היתומים היהודים מטרנסניסטריה, לאחר שהוריהם נרצחו, קיבלה קהילת ברלאד 167 מהם, הקימה מעון בשביל חלק מהם, ולקחה אותם תחת חסותה עד עלייתם ארצה.
לקראת סוף המלחמה, הגרמנים תכננו לחסל את היהודים במקום אך התקדמותם של בעלות הברית והצבא האדום מנע מהם לעשות זאת.
גטו בוזאו
גטו פתוח בוזאו (ברומנית: Buzău) היה ממוקם בעיירה בבוזאו, אשר נמצאת בצפון מזרח חבל מונטניה, ברומניה, כ-100 ק"מ צפונית-מזרחית לבוקרשט. בעיירת בוזאו אוכלוסיית הגטו מנתה כ-1300 יהודים נכון ליוני-יולי 1941. בעיירה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה של קרוב ל-400 משפחות יהודיות. היהודים בעיירה הקפידו לא להתערבב עם הגויים ורובם דיברו יידיש.
תחילת הפלישה (הקמת הגטו).
בשנת 1939 התחילו הרומנים לעבור את הגבול, שאנטונסקו (שליט רומניה) קרא להם לעבור את נהר הבוג. בערבים היהודים לא היו יוצאים החוצה וחייהם הסתובבו מסביב לקהילה היהודית כך שבאותן שנים לא היו בעיות. יום אחד בשלהי 1940 החליטו הרומנים שכל יהודי בוזאו צריכים להיכנס למחנה הסגר. הכניסו את כל היהודים לבית ספר תיכון, מגיל 16 עד כל הזקנים. 12 יהודים נלקחו לבית פרטי של יהודי והם היו ערבים ליהודים בבית הספר התיכון: אמרו להם שאם מישהו יברח, הם יוציאו להורג את 12 היהודים. בבוזאו כל הגברים בהן נלקחו כבני ערובה .
הפרעות.
הכומר לשו של "כנסיית הדואר" בבוזאו יזם את הריסתו ואת הפקעת שטחו של בית הקברות היהודי בעיר, שהוקם בשנת 1834. כמעט כל המצבות נעקרו ונגנבו.
הליגיונרים (פשיסטים רומנים) שנשלחו במיוחד להרוס את בית הקברות עשו זאת בפטישים ובאזמלים, ופירקו גם את הגדר. בית הקברות הוסב למגרש חניה לעגלות סוסים ושוורים. הכומר הועיד את חומרי הבניין שאסף לשיפוץ כנסייתו. העיריות של פיאטרה-ניאמץ ו-וסלוי הודיעו בסוף נובמבר, כי בתי הקברות של היהודים הופקעו .
מקרה נוסף שאירע היה בית העלמין הישן נהרס כליל עוד בתקופת "משמר הברזל". לאחר מכן הועבר לכנסייה שבאחד מפרברי העיר, במטרה להקים כנסייה חדשה על מגרש בית העלמין הישן. חלק מהמצבות נגנבו על ידי התושבים וחלק נותצו, כדי לשמש כיסוד לכנסייה החדשה. אחרי משא ומתן עם הכומר, האב לשו, קיבלה הקהילה חורה חלק מהמצבות הישנות. חיילים שחנו בקרבת בית העלמין החדש הרסו גם אותו ורוב המצבות ניזוקו. גם בניין בית הספר הופקע בידי הצבא.