בשנת 1888 פרץ ב"זיכרון יעקב" סכסוך בין פקידי הברון רוטשילד לבין המתיישבים. דר' גולדברג נאלץ לעזוב את זיכרון וגורש מהארץ ובנוסף הורה הברון לסלק מספר משפחות מהמושבה. באותה שנה, נסע הברון בענייניו לביקור בקווקז ובעברו דרך אודסה התעכב בה בשל יום הכיפורים. חברי אגודת "נס ציונה" החליטו בהזדמנות זו לשלוח אליו משלחת ולשוחח איתו בעניין המשפחות. העלאת הנושא הכעיסה את הברון אך חברי המשלחת, בראשם פריידנברג, פנו אליו בבקשה, שבימים של הסליחות, יעניק גם הוא מחילה וכפרה למשפחות. הפגישה הסתיימה ללא הבטחה אך ברוח טובה. בנוסף לכך, מספר שבועות לאחר מכן פרסמה אגודת "נס ציונה" בחבצלת (כתב עת) "מחאה גלויה" להגנה על דר' גולדברג. היו באודסה כאלה שלעגו להם, אחרים אף הביעו את כעסם, אך בסופו של דבר התברר שבעקבות הפגישה הורה הברון להשאיר את המשפחות במושבה.
בני משה.
כחלק מפעילות "נס ציונה", נערכו ביוזמת פריידנברג גם הרצאות ושיעורים על תולדות ישראל. פריידנברג התנדב להרצאה הראשונה, הרצאה בנושא "מאברהם אבינו ועד משה רבנו".
להרצאה של פריידנברג באו גם אחד העם ורביניצקי ולאחר ההרצאה פתחו בשיחה איתו וגיששו לגבי עמדותיו ואפשרות צירופו לארגון בני משה. הוא נמצא מתאים והצטרף לבני משה.
בהמשך, כאשר הוציאו בני משה כתב עת בשם "כוורת", אשר כלל 16 יצירות של אישים שונים (ביניהם אחד העם, רביניצקי, מנדלה מוכר ספרים, לילנבלום, אפשטיין, לוינסקי, אייזנשטאט ועוד), תרם גם פריידנברג (הוא "הר-ששון") פנטזיה פואטית (שירה דמיונית) בשם "על משכבי בלילות". מדובר בחזון בסגנון חלום של אדם העולה לא"י ומבין כי דרך החתכתכים והמכשולים "לא זה הדרך!". קול קורא מנחה אותו ללכת ב"דרך החיים" ולקחת איתו סלע שעליו חרותים העקרונות שעל-פיהם יש לנהוג: "אהבה ואחוה, זהירות ומתינות, ענוה וסבלנות" (מתוך עשר ההתחייבויות של "בן משה").
לאחר שמונה לרב מטעם בקרמנצ'וג הקים שם פריידנברג לשכה של בני משה ועמד בראשה.
חובבי ציון.
באפריל 1890, נוסדה "החברה לתמיכת בני-ישראל עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה וארץ ישראל", האישור הרשמי ניתן למען איסוף כספים והגשת עזרה ליהודים הנמצאים בארץ ישראל. אחת לשלוש שנים התכנסו אסיפות כלליות באודיסה ובהם שמעו דין וחשבון על הפעולות וקיימו בחירות לוועד המרכזי (הוועד האודיסאי) וועדת הביקורת. לאסיפות הגיעו חברי אגודת חובבי ציון מהערים השונות ברוסיה והם ניצלו את ההזדמנות כדי לדון בשאלות התנועה ובכך הפכו האסיפות לוועידות חובבי ציון ברוסיה.
פריידנברג השתתף ב 1890 באספה הכללית הראשונה, המייסדת ובשנת 1896 באספת הכללית השלישית (משמאל, תצלום המשתתפים).
הקונגרסים הציונים.
פריידנברג היה ציר במספר קונגרסים ציוניים, מהקונגרס הציוני השני ועד הקונגרס התשיעי.
בקונגרס השני, בו הוקמה התשתית הארגונית לאיסוף משאבים כלכליים למען ארץ ישראל, נבחר פריידנברג ל "ועדת הבנק" שמתפקידה היה לתכנן ולהכין את התוכנית לייסוד בנק יהודי להתיישבות. לאחר הקונגרס השני ארגן פריידנברג, לראשונה ברוסיה, נשף ציוני פומבי, ואת דמי השתתפות העביר לטובת הוועד באודסה. הנשף עשה רושם עז בקרב הציונים בכל ערי רוסיה משום שעדיין פחדו לדבר בגלוי על הציונות.
לפני הקונגרס הציוני השלישי ארגן פריידנברג, לפי בקשת אוסישקין, את הוועידה הציונית של המחוז - אוסישקין היה נשיא הוועידה ופריידנברג סגנו.
בקונגרס השישי נמנה פריידנברג עם מתנגדי תוכנית אוגנדה והצטרף לקבוצת ציוני ציון, שייסד מנחם אוסישקין.
יוזמה לייסוד מושבה.
בשנים שבין הקונגרס הציוני הרביעי (1900) לחמישי (1901) גיבש פריידנברג, תוכנית לייסוד מושבה בארץ ישראל, כדי ליישב בה 500 משפחות.
התוכנית הביאה בחשבון, שהאדמות הנחוצות לבניית המושבה ולחקלאות תוחכרנה מאת הקרן הקיימת, שעמדה להיווסד על ידי הקונגרס הציוני.
ועדה מיוחדת תוכננה לבחור את המשפחות ההולמות לדרישות כדי שמושבה כזו תורכב באופן מאוזן מבחינת המקצועות, מספר האנשים והגילאים.
אולם בסופו של דבר התוכנית לא יצאה אל הפועל עקב זמנים קשים שהגיעו – התקוממות האיכרים נגד בעלי האדמות באוקראינה, מצב החירום שהוכרז והסכנה להיתבע לדין בשל חברות בארגון בלתי-לגלי.
האלמנך הציוני.
לאחר הקונגרס הציוני החמישי פריידנברג התגייס לעריכתו והוצאתו לאור של אלמנך ציוני כתוב רוסית.
המטרה הייתה ליצור מאסף ספרותי בשיתוף עם אנשים בולטים בתחומי העיתונות, ספרות ומדע הנלהבים לרעיון היהודי-לאומי ולהפוך אותו למעין 'התנ"ך של הציונות' אשר ישפיע על הרגש הלאומי של המשפחה היהודית.
פריידנברג השקיע רבות גם ביופיו החיצוני של האלמנך, שילב בו איורים ואת האותיות הרוסיות בעמוד השער עיצב בסגנון של אותיות עבריות.
בשנת 1902, התקיים במינסק יום "הצירים הציוניים" – הוועידה השנייה של ציוני רוסיה. בוועידה זו ייצג פריידנברג את עירו, קרמנטשוג והוא ניצל את היותו של "האלמנך" עוד בדפוס כדי לתאר בו את האירוע בפרוטרוט.
האלמנך יצא לאור בסוף שנת 1902, ב-3,000 עותקים וזכה להצלחה רבה. לתוכן האלמנך תרמו אחד העם, אוסישקין, ביאליק, בורוכוב, בן עמי, טשרניחובסקי, מנדלה מוכר ספרים, י. ל. פרץ, מנדלשטם, לילינבלום, צ'לנוב, נורדאו ועוד.
בבריסל.
פריידנברג פעל במספר התארגנויות בבריסל. היה מזכיר של ארגון 'אורט – אוז"ע' (איחוד בין אורט עולמי ואוז"ע) וחבר ב"אגודת ציון".
כיהן כנשיא "קדימה", ארגון עממי ציוני שנוסד בבריסל, ופעל בו יחד עם הגזבר בונגרד והמזכיר טסלר. הארגון היה קיים זמן קצר, שנה וחצי, אך בתקופה זו הייתה פעילות אינטנסיבית ובה ישיבות וועד רבות ולצידן אירועי תרבות אשר חלק מהכנסותיהם שימשו לספריה אותה ייסד.
בשנת 1929 התאחדה "קדימה" עם "אגודת ציון" ו"צעירי ציון" וכך נוצרה "ההתאחדות הציונית" בבריסל. פריידנברג היה מראשי המנהיגות הציונית בבריסל ובשנת 1935 מונה כנשיא כבוד של ההתאחדות הציונית הבריסלאית.
האגודה הישראלית למשפט פרטי
האגודה הישראלית למשפט פרטי הוקמה בשנת 2009 על ידי חנוך דגן, דפנה לוינסון-זמיר ושחר ליפשיץ.
האגודה שמה לעצמה למטרה לשמש מסגרת לקידום מחקר ושיח אקדמי בין חוקרים ישראלים בתחומי המשפט הפרטי, ללא קשר לשיוכם המוסדי או להעדפותיהם המתודולוגיות. באגודה יותר ממאה חברות וחברים מאוניברסיטאות ומכללות בישראל ומחוץ לה.
האגודה מארגנת מדי שנה שני כנסים – האחד כנס ציבורי הפתוח לכל ובו נדונים בהרחבה עניינים משפטיים אקטואליים, והשני – כנס אקדמי שבו מוצגים מאמרים חדשניים שהוגשו על בסיס קול קורא ונבחרו על ידי ועדה מקצועית . כנסי האגודה נערכו, בין היתר, באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת בר-אילן ובמרכז הבינתחומי.
יושבי הראש של האגודה: דפנה לוינסון-זמיר (2009-2011), שחר ליפשיץ (2011-2012), אמנון להבי (2012-2013), רונן פרי (2014-2013), יפעת הולצמן גזית (2015-2014).
חברי הנהלת האגודה הנוכחיים הם יפעת הולצמן גזית, גדעון פרחומובסקי ורועי קרייטנר.
י.ח. ברנר
אה&quot;מ וייג'ר (1739)
אוניית הוד מלכותו "וייג'ר" (באנגלית: HMS "Wager") הייתה אונייה מדרגה שישית של הצי המלכותי הבריטי, נושאת 28 תותחים. היא נבנתה בסביבות 1734, וערכה שתי הפלגות להודו בשירות חברת הודו המזרחית הבריטית לפני שנרכשה על ידי הצי המלכותי ב-1739. האונייה הייתה חלק משייטת בפיקודו של אנסון, ונטרפה ב-14 במאי 1741 אל חופה הדרומי של צ'ילה. טביעת האונייה נתפרסמה בשל התלאות הרבות שפקדו את ניצוליה, שנותרו מבודדים באי בעיצומו של החורף בפטגוניה, ובמיוחד בשל המרד שפרץ בעקבות שקיעת האונייה.
שירותה בחברת הודו המזרחית.
"וייג'ר" הייתה אוניית הודו המזרחית, ספינת סוחר חמושה שנבנתה בעיקר להובלת מטעני סחורות גדולים מהמזרח הרחוק. היא צוידה ב-30 תותחים להגנתה וצוותה מנה 98 איש.
היא הפליגה ב-13 בפברואר 1735 מהדאונס בפיקודו של קפטן צ'ארלס ריימונד, הגיעה אל מדרס ב-18 ביולי, ושבה לאנגליה דרך סנט הלנה ביולי 1736. את הפלגתה השנייה והאחרונה להודו בשירות החברה ערכה ב-1738. היא הפליגה דרך כף התקווה הטובה אל מדרס ובנגל, ושבה אל הדאונס ב-27 באוגוסט 1739.
רכישתה על ידי הצי המלכותי.
האדמירליות רכשה את "וייג'ר" מידי מר ג' ריימונד ב-21 בנובמבר 1739, ודורגה כאונייה מדרגה שישית נושאת 28 תותחים. היא נועדה להיות חלק מן השייטת בפיקודו של קומודור ג'ורג' אנסון שמשימתה תקיפת אינטרסים ספרדיים בחוף המערבי הפסיפי של דרום אמריקה. התפקיד שהוטל על "וייג'ר" היה לשאת אפסניה של רובים ואקדחים, כדורים ואבק שרפה לשימוש צוותי פשיטה על החופים. האונייה נקראה על שמו של אדמירל סר צ'ארלס וייג'ר, הלורד הראשון של האדמירליות באותו זמן ומיוזמי ההפלגה.
האונייה הוסבה לייעודה המלחמתי במספנת הצי המלכותי דפטפורד בין 23 בנובמבר 1739 ל-23 במאי 1740 בעלות של 7,096 ליש"ט, ונרשמה ב-22 באפריל 1740 כאונייה מדרגה שישית הנושאת 28 תותחים ולה צוות של 120 איש.
הפלגת אנסון מסביב לעולם.
צי המשלוח של אנסון לאוקיינוס השקט באוגוסט 1740 כלל שש אוניות מלחמה ושתי אוניות משא, ובהן 1854 איש סך הכל. הפיקוד על "וייג'ר" נמסר לידי קפטן דנדי קיד (Dandy Kid), אך הלה נפטר עוד קודם שהגיעה האונייה לכף הורן; את מקומו מילא לפטננט דייוויד צ'יפ (Cheap), שהועלה לדרגת קפטן (בפועל). השייטת הקיפה את כף הורן בים סוער במיוחד ואוניותיה התפזרו. "וייג'ר" נותקה משאר האוניות ועשתה דרכה אל נקודת המפגש שנקבעה מראש למקרים שכאלה. לרוע המזל היא פנתה צפונה לפני שהתרחקה מספיק מערבה, ולכן התקרבה במזג האוויר הסוער אל חופה של צ'ילה של ימינו.
היטרפות האונייה.