השיר נכתב בגוף ראשון ובנוי בצורה מעגלית, הוא מתחיל מן הכלל (ההפקר) אל הפרט (המשורר). ועובר בהמשך מהפרט (המשורר) אל הכלל (קוראיו).
מוטיבים.
האור - האור הוא מוטיב חוזר, המתחיל בשם השיר ומופיע לאורכו. הוא מייצג את השיר ותהליך היצירה המאומץ. המוטיב מתעצם לנוכח השימוש הרב במילים הסמוכות: ניצוץ ובערה. בהן האור מייצג אש שבסופה המשורר משלם את המחיר על הניצוץ שהצית.
הלב - מוטיב המקושר אל מוטיב האור. ומדגיש את התהליך בו השיר מגיע מלבו של המשורר אל לב הקוראים. הוא מתחיל בתיאור השיר כמשהו שהמשורר חצב מלבו ומסתיים בשיר שעובר .
ארמזים מקראיים.
בתוך השיר מופיעים מספר ארמזים מקראיים:
פרשנות השיר.
השיר מביע את עמדת המשורר על יצירתו. מדגיש את מקור היצירה וייחודה. ומלווה את תהליך העבודה הדורש מאמץ רב מכותבה. מקוריות היצירה מודגשת בחזרתיות של השימוש במילת השלילה "לא". המשורר לא זכה באור מן ההפקר, הוא לא בא לו בירושה, לא שאל אותו מאיש והוא לא גנב אותו. ומקור השיר מודגש בחזרתיות ואנאפורה של המילה "כי", כי השיר מסלעו וצורו, מלבבו יתפוצץ ו.
בנוסף, התהליך המלווה בקושי וכאב מסתיים בכליונו של השיר והפקעתו מהמשורר אל הכלל. לכן יחסו של המשורר אל היצירה ואל הקוראים הוא אמביוולנטי. מחד, דינו של שיר להתפרסם ולהגיע אל לבבות הקוראים, מאידך, כשזה נעשה, הוא מופקע מכותבו המקורי ויוצר בו תחושת אובדן.
חלק ממרכיבי הסגנון של השיר, כמו למשל ההצהרה על אי גנבת הניצוץ, המעקב אחר דרכו ותיאור ייסוריו של המשורר - מרמזים על הסיפור המיתולוגי של פרומתאוס, שגנב את האש האלוהית למען בני האנוש, ונענש בניקור תמידי של הנשר, כאשר הוא עצמו קשור אל הסלע. ביאליק כאילו מגיש בשיר את תכונותיו הנדרשות של המשורר הרומנטי: מקוריות, התייחדות מופנמת עם מקורות ההשראה, כתיבה שנובעת מסבל וייאוש וניכור והתעלמות מצד קהל הקוראים, שמגבירים את ייסורי היוצר.
בתרבות.
ספרות.
בשנת 1981 הוציא יצחק רפאל אוטוביוגרפיה ושמה "לא זכיתי באור מן ההפקר"- המתייחסת לארבעים שנות עשייה.
ביצועים.
בשנת 1972 הלחינה רות ספרוני וביצעה את השיר בליווי גיטרה.
בשנת 1997 הוציא מיקי גבריאלוב אלבום בשם "לא זכיתי באור מן ההפקר" ובו שירים שהלחין למילותיהם של לאה גולדברג וחיים נחמן ביאליק, בהם שיר הנושא של האלבום.
גם שם טוב לוי הלחין את השיר והקליט אותו עבור אלבומו "בן אדמה", שיצא ב־2010.
בית הספר לקצינות
יוהאן ואן הולסט
יוהאן ואן הולסט (הולנדית: Johan Wilhelm van Hulst; 28 בינואר 1911 - 22 במרץ 2018) היה סופר ופרופסור הולנדי, פוליטיקאי בדימוס וחסיד אומות העולם שהציל יחד עם ולטר סוסקינד והנרייטה פימנטל מאות ילדים יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה.
שנותיו המוקדמות.
ואן הולסט נולד באמסטרדם ב-28 בינואר 1911. הוא למד פסיכולוגיה ופדגוגיה ב"אוניברסיטה החופשית של אמסטרדם" (Vrije Universiteit Amsterdam) ושימש בו בזמן כמורה ומדריך חינוכי במספר ערים בהולנד.
בשנים 1942–1960, שימש כמנהל של המכון הפדגוגי הקלויניסטי להכשרת מורים באמסטרדם.
קריירה פוליטית.
ואן הולסט היה חבר במפלגת CHU (האיחוד הנוצרי ההיסטורי) ומאוחר יותר ב-CDA (המפלגה הנוצרית דמוקרטית) בה התמזגה ה-CHU. בשנים 1956 - 1981, היה חבר בסנאט ההולנדי. מ-1961 עד 1968 היה חבר בפרלמנט האירופי ומ-1969 עד 1972 שימש כיו"ר ה-CHU. בשנים 1972 - 1981, שימש במנהיג סיעה בסנאט ההולנדי מטעם ה-CHU ומ-1977 ב-CDA.
הצלת היהודים.
בספטמבר 1942 התמנה ואן הולסט למנהל המכון הפדגוגי הקלוינסטי ששכן מרחק שני בניינים מבית הילדים - בו רוכזו ילדים יהודים, שהופרדו ממשפחותיהם לפני שילוחם למחנות במזרח. המשפחות וחלק מהילדים רוכזו במבנה "התיאטרון ההולנדי" הסמוך. החל מינואר 1943 החלו פעולות של הברחת ילדים יהודים למקומות מסתור מחוץ לאמסטרדם, הפעילויות הלכו והתרחבו לכדי מבצע רחב היקף. יחד עם מנהלת בית היתומים הנרייטה פימנטל, מנהל "התיאטרון ההולנדי" ולטר סוסקינד והשמש המבוגר ואן ויינחארדן סייע ואן הולסט למבריחי הילדים - בהפכו את המכון הפדגוגי לתחנת מעבר בה רוכזו הילדים והוסתרו, לפני שילוחם למקומות מסתור מחוץ לאמסטרדם. כמו כן סייע ואן הולסט בעצמו באיתור כתובות מסתור. בפעולות אלה סייע לארגונים שעסקו בכך בהצלתם של לפחות 600 ילדים ותינוקות. בנוסף לכך סייע ואן הולסט לכ-100 יהודים נוספים, בהם שני סטודנטים שלו, "להיעלם" ולקבל סיוע בהמלטות מידי הנאצים.
ב-8 במרץ 1972, הכיר בו מוסד "יד ושם" כחסיד אומות העולם.
טריוויה.
ואן הולסט היה שחמטאי מוכשר. בגיל 95 ניצח בתחרות שחמט בה התחרו פוליטיקאים לשעבר. הוא ניצח שוב בתחרות זהה ב-2010. ב-28 בינואר 2011 חגג את יום הולדתו ה-100. לפי רנה ואן דר לינדן נשיא הסנאט של הולנד, ואן הולסט הוא הסנטור הראשון של הולנד שהגיע לגיל 100 מאז היווסדו של הבית העליון ב-1815.
אטורופו
ראם סהרה
ראם סהרה או ראם הנבל (שם מדעי: Oryx dammah) הוא מין של ראם ממשפחת הפריים. לראם סהרה קרניים ארוכות, מעוקלות (כמו חרב הסימיטר) וחדות שאורכן מגיע עד ל־70 סנטימטרים המשמשות אותו ביעילות כאמצעי הגנה. מן הצד נראה הראם כבעל קרן אחת בלבד, וכך צויר במצרים הקדומה - מה שהיה לימים לאחד מהמקורות לאגדות על חד־קרן. פרוותו לבנה, זנבו שחור וצווארו נע בין כתום לזהוב. הנקבות קטנות יותר מהזכרים ופרוותן גם היא לבנה, אך היא משתנה מעונה לעונה. אורך גופו מגיע עד ל־2 מטרים, גובהו כ־1 מטר והוא שוקל כ־200 קילוגרם.
התנהגות.
ראם הנבל התקיים בבתי הגידול מהצחיחים ביותר על פני כדור הארץ. הוא מגלה הסתגלות מרשימה לתנאי המדבר: הוא אינו צורך מים רבים, ויכול לחיות חודשים רצופים ללא שתייה של ממש, כאשר את מעט הלחלוחית הנדרשת לו הוא משיג ממזונו הצמחוני. כדי לשמור על נוזליו הראם פעיל בעיקר בלילה, ובמשך היום הוא נח בגומה שהוא חופר לעצמו או בצילו של עץ. הראם חי בעדר של 10–70 פרטים.
בכל עדר יש מספר שווה של זכרים ונקבות (50:50), כאשר גם הזכר וגם הנקבה מיוחמים לראשונה בגיל שנה וחצי עד שנתיים. תקופת הייחום היא בין מרץ לאוקטובר.
תפוצה.
המין מסווג כנכחד בטבע. עד תחילת המאה ה־20 היה הראם נפוץ בערבות עשביות ובמדבריות בצפון אפריקה ובמזרח התיכון: באלג'יר, בורקינה פאסו, צ'אד, מצרים, מאלי, מאוריטניה, מרוקו, ניז'ר, ניגריה, סנגל, סודאן, תוניסיה, ומערב מדבר סהרה. כאשר הגיעו אירופאים לאפריקה, החלו לצוד אותו בשל קרניו ובשרו, עד שהמין כולו הגיע לכדי הכחדה. הראם לא נצפה יותר בטבע מאז 1986. היו מקרים על אנשים שדיווחו כי ראו את הראם בטבע, אולם דיווחים אלו לא אומתו.
בחי־בר יטבתה יש גרעין רבייה של ראם סהרה.
נכון ל-2016, מוחזקים בשבי עדרים של ראמי סהרה כחלק מתוכניות השבה לטבע בתוניסיה, צ'אד, מרוקו וסנגל.
נכון לשנת 2021, ישנם 490 ראמי סהרה בשמורת טבע מגודרת בסנגל ו-360 ראמי סהרה בטבע בשמורה בצ'אד, בעקבות מבצעי השבה לטבע שנעשו שם, כשהמטרה היא לבסס אוכלוסייה של 500 ראמי סהרה בשמורה, וכך מצב השימור שלו יעבור מנכחד בטבע לבסכנת הכחדה חמורה.
אזכורים בתנ"ך.
זיהויו של ה"ראם" המוזכר בתנ"ך עם בעל החיים המכונה בימינו "ראם", אינו מוסכם. על פי פרשנות אחרת, הראם התנכ"י הוא שור הבר ("bos primigenius").
האמנה למניעת זיהום מאוניות
האמנה הבינלאומית למניעת זיהום מאוניות, ולעיתים מכונה בעברית אף בשם אמנה בינלאומית למניעת זיהום ים מכלי שיט, האמנה הבינלאומית בדבר מניעת זיהום ים מאוניות ואמנת מרפול (באנגלית: International Convention for the Prevention of Pollution From Ships, 1973 as modified by the Protocol of 1978; הידועה בראשי התיבות MARPOL 73/78) היא אחת האמנות הבינלאומיות החשובות ביותר בתחום איכות הסביבה הימית. האמנה נועדה למזער פסולת ימית בעולם, כולל תופעות של השלכת פסולת לים, שמן וגזי פליטה. על פי האמנה, מטרתה היא לשמר את הסביבה הימית באמצעות מניעה מוחלטת של זיהום בשמן (בעיקר נפט ותזקיקיו) וחומרים מזיקים אחרים וכן מיזעור אירועים תאונתיים של פליטת חומרים אלה לים. האמנה מחליפה את האמנה למניעת זיהום הים בנפט משנת 1954.
אמנת מרפול המקורית נחתמה ב-17 בפברואר 1973, אבל לא נכנסה לתוקף. האמנה הנוכחית היא שילוב של הוראות אמנת מרפול משנת 1973 וכן פרוטוקול משנת 1978. היא נכנסה לתוקף ב-2 באוקטובר 1983. לאמנה המקורית נוספו שישה נספחים, הנספח השישי, העוסק בזיהום אוויר מאוניות נכנס לתוקף ב-19 במאי 2005 אך נכון להיום (2017) טרם אושרר וטרם נסתיימו כל הליכי החקיקה הנדרשים לצורך יישומו ומשכך הוא אינו מיושם בפועל.
נכון לתאריך 31 בינואר 2012 חתומים על אמנת מרפול, כולל נספחים 1 ו-2, 151 מדינות בעולם, מתוכן 68 מדינות אימצו את הנספח השישי והאחרון לאמנה. למעלה מ-99% ממעמס אוניות צי הסוחר בעולם מניפות את דגלי מדינות החתומות על האמנה. המדינות החתומות על האמנה אחראיות לאכיפת האמנה על האוניות הנושאות את דגליהן, ללא קשר למקום שבו שטה האונייה.
ישראל הצטרפה לאמנת מרפול ב-31 באוגוסט 1983 ואשררה אותה ואת חמשת נספחיה הראשונים ב-2 באוקטובר 1983, בחקיקה מתאימה החלה אף על אוניות המניפות את דגל ישראל.
יישום ואכיפה.