שולדבראנד חזר לישראל לקראת ליגת הקיץ ב-2011 והשיג ממוצעים של 13.3 נק', 9.3 כדורים חוזרים ו-3.3 אסיסטים בממוצע למשחק. יכולתו הטובה משכה את תשומת לבו של מאמן הפועל תל אביב, ארז אדלשטיין, שהחתים אותו בקבוצה. שולדבראנד פתח את העונה טוב, אך מיעט לשחק בהמשך העונה. בשמינית גמר גביע המדינה קלע 16 נקודות מול הפועל גלבוע גליל, דבר שקיבע אותו בחמישייה הפותחת. לאחר עלייתה לליגת העל המשיך לשחק בהפועל, ובעונתו השלישית בקבוצה שיפר את משחק ההגנה והפך לאחד השחקנים הבולטים בקבוצתו בפרט ובקרב השחקנים הישראליים בליגת העל בכלל.
בעונת האריך את החוזה שלו לשנתיים בהפועל תל אביב. במחזור ה-8 בליגת ווינר, אירעה במהלך הדרבי התל אביבי תקרית בין שולדבראנד לגיא פניני ממכבי תל אביב, כאשר פניני קילל את שולדבראנד וכינה אותו בכינויי גנאי חריפים (פניני הורחק חמישי משחקים, נקנס גם ב-100,000 ש"ח ונשלל ממנו תפקיד קפטן קבוצתו). בחודש אוגוסט 2015 חתם במכבי אשדוד באר טוביה מליגת העל.
בחודש יוני 2016, חתם בקבוצת עירוני נהריה מליגת העל, איתה הגיע לרבע גמר היורופקאפ ולפלייאוף ליגת ווינר סל. בעונת 2017/2018 מונה לקפטן הקבוצה.
ביולי 2018 חתם בהפועל אילת.
באוגוסט 2021 חתם בהפועל תל אביב ובדצמבר אותה שנה פרש עקב פציעה.
דייוויד קרוזו
דייוויד סטיבן קרוזו (; נולד ב-7 בינואר 1956) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקאי.
קרוזו ידוע בעיקר בזכות תפקידיו בסדרות הטלוויזיה NYPD Blue בתפקיד הבלש ג'ון קלי וב- כמנהל מחלקת הזיהוי הפלילי של מיאמי, הורשיו קיין. קרוזו נודע במיוחד בתפקידו כהוריישיו קיין, בשל אופן משחקו הדרמטי אשר זכה לחיקויים
וביקורות שליליות מצד מבקרים.
תחילת דרכו.
קרוזו נולד בפורסט היל, קווינס, ניו יורק. אביו, צ'ארלס, היה עורך מגזין ואימו, ג'ואן הייתה ספרנית. קרוזו הוא ממוצא אירי-איטלקי. לאחר עזיבתו של אביו את ביתם, בהיות דייוויד בן שנתיים, נאלץ קרוזו הצעיר "לגדל את עצמו" כפי שסיפר בכתבה למגזין טלוויזיה אמריקאי ב-1994.
קרוזו חונך בבתי ספר אירים-קתולים, ועם סיום לימודיו ב-1974, החל לעבוד כסדרן בקולנוע. לדבריו, בזמן עבודתו, היה רואה מס' רב של סרטים וממחיז סצנות יחד עם חבריו. בתקופה ההיא, מצא קרוזו הצעיר את המודלים לחיקוי שלו בדמותם של השחקנים המפרי בוגרט, ג'יימס קאגני ואדוארד ג'י רובינסון.
קריירה.
שנות ה-80 - ללא חותם משמעותי.
הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה בסרט האימה מתמסטלים. במהלך העשור הקרוב הוא הופיע בתפקידי משנה בסרטים רבים, ביניהם גם קצין וג'נטלמן ומשחק הדמים. קרוזו סיפר בראיון מ-2009 שתפקידו ב'קצין וג'נטלמן', היה התפקיד שזיכה אותו לראשונה בהתעניינות. אולם, בסיכום הכללי, הקריירה של קרוזו לא התקדמה, והתפקידים שקיבל לא נחקקו בתודעה הציבורית, עובדה שהשאירה אותו אנונימי למדי.
שנות ה-90 - הפריצה והנפילה הגדולה.
בתחילת שנות ה-90, קרוזו שיחק בתפקידים קטנים בסרטים שלא זכו להצלחה גדולה, דוגמת הדסון הוק. באותה תקופה הוא החל לאמץ גישת משחק טוטאלית, אשר התבטאה בסירובו לדבר עם אנשים בסט של הדסון הוק, מאחר שדמותו, קיט-קט, הייתה אילמת בסרט.
פריצתו הגדולה הראשונה של קרוזו החלה עם תפקידו כג'ון קלי בסדרת הדרמה המשטרתית NYPD Blue, עבורו זכה קרוזו בפרס גלובוס הזהב. קרוזו הפתיע את קהל מעריצי הסדרה כאשר הודיע על פרישתו מהתוכנית עם תום העונה השנייה בשל מחלוקות שכר עם צוות ההפקה של התוכנית.
קרוזו לא הצליח לרתום את הצלחתו והפופולריות שזכה לה בסדרה NYPD Blue כדי לקדם את הקריירה שלו כשחקן קולנוע. בשנת 1995 הוא השתתף בשני סרטים נשיקת המוות וג'ייד שנכשלו בקופות, ועד לשנת 1998 בה יצא הסרט השלישי שלו אשר נכשל בקופות מניין גופות, שמו נקשר עם חוסר הצלחה ועניין ציבורי. בשנת 1997 שיחק בסדרת הטלוויזיה "מייקל הייז" ברשת CBS בתפקיד ראשי, אך זו ירדה לאחר עונה אחת.
הדגמה למוניטין שיצא לקרוזו באותה תקופה ניתן למצוא בסדרת הטלוויזיה המצוירת סאות' פארק, אשר ניצלה את המוניטין המפוקפק של קרוזו בפרק הראשון של העונה הראשונה, כאשר קייל מבקש מאחיו הקטן אייק לקפוץ מספינת חייזרים הוא צועק אליו:
מגזין הטלוויזיה האמריקאי TV Guide דירג ב-2010 את החלטתו של קרוזו לעזוב את NYPD Blue במספר 6 ברשימת עשר הטעויות הקשות ביותר של הטלוויזיה.
שנות ה-2000 - ביסוס מעמדו ככוכב טלוויזיוני.
בתחילת שנות ה-2000 השתתף קרוזו בשני סרטים, סימן חיים של ראסל קרואו וסרט עצמאי בשם מפגש 9. שניהם לא הצליחו בקופות, אולם מפגש 9 קיבל מעמד של סרט קאלט במרוצת השנים.
קרוזו זכה לקאמבק מפואר בזכות הצטרפותו ב-2002 לתוכנית בת של זיכיון סדרת המתח המשטרתית זירת הפשע, . קרוזו הצטרף בתור מנהל מחלקת הזיהוי הפלילי של מיאמי, הורשיו קיין. למוד מניסיון העבר, קרוזו לא מיהר לעזוב את התוכנית, והוא מופיע בה עד היום (2012) בכל עשר העונות שהופקו. כמו כן, קרוזו היה לשחקן הראשון אשר הופיע בכל שלוש הסדרות הקשורות להפקת CSI.
מתקפת קרנסקי
מתקפת קרנסקי, המוכרת גם בשם מתקפת יולי, הייתה מתקפה כושלת שנערכה במהלך מלחמת העולם הראשונה, מ-1 ביולי 1917 עד 19 ביולי 1917, על ידי הצבא של הרפובליקה הרוסית, נגד צבאות האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הגרמנית באזור גליציה. היא קרויה כך על שם שר המלחמה הרוסי, אלכסנדר קרנסקי, שהפך לראש ממשלת רוסיה סמוך לאחר כישלונה. המתקפה הסתיימה בנסיגה מהשטחים שנכבשו בתחילתה ואף מעמדות שהוחזקו לפני כן. היא חשפה את חולשת הצבא הרוסי, שלמרות שהיה הגדול בעולם באותה תקופה היה בעל ציוד מיושן ורוב חייליו היו איכרים חסרי הכשרה. לכישלון בקרב היו השלכות מדיניות קשות והרוסים לא שבו לתקוף יותר במלחמה זו, עד יציאתם ממנה לחלוטין לאחר מהפכת אוקטובר.
תוכניות הצדדים.
מטרת הפיקוד העליון של הרוסים הייתה להחזיר לעצמם שטחים מהם נסוגו במהלך הנסיגה הגדולה. המתקפה תוכננה להתחיל באפריל-מאי 1917, אך לאור אירועי מהפכת פברואר נדחתה תחילת המתקפה. במרכז המתקפה עמדו הארמיות ה-7, ה-8, וה-11 של החזית הדרום-מערבית בפיקודו של אלכסיי גוטור, אשר אמורות היו לתקוף לכיוון לבוב. בנוסף לכך, לרשות החזית עמדה "ארמייה מיוחדת" שנקראה כך במטרה להימנע לתת לה מספר "13". הארמיות של החזית הצפונית, המערבית והרומנית היו צריכות לבצע מתקפות משניות. לאחר עיון בתוכניות, פקד המפקד העליון מיכאיל אלכסייב על תחילת ההכנות למתקפה. ב-4 ביוני בלחץ של אלכסנדר קרנסקי מונה אלכסיי ברוסילוב למפקד העליון.
בעקבות מהפכת פברואר נפגע קשה נוהל הפיקוד צבאי. ביחידות הוקמו וועדי חיילים שזכותם היה להתנגד לפקודות הקצינים. בפיקוד הצבא העריכו שמתקפה מוצלחת יכולה להחזיר לחיילים את המוטיבציה ותחזק את המשמעת שהתרופפה מאוד בעקבות האירועים הפוליטיים במדינה.
הפיקוד הגרמני-אוסטרי היה מודע להכנות למתקפה. בהתאם לכך, הוכנה מתקפת נגד באגף הימני של החזית הדרום-מערבית. לצורך כך הוכנו מבעוד מועד יחידות שהיו אמורות להגיע בהתאם לצורך מהחזית המערבית ומחזית האיטלקית.
מהלך המתקפה.
החזית הדרום-מערבית.
ב-29 ביוני 1917 החלו תותחים של החזית הדרום-מערבית בהפגזה. ב-1 ביולי פתחו יחידות של הארמייה ה-7 וה-11 במתקפה לכיוון לבוב. תוך יומיים הצליחו להתקדם ולעבור שני קווי ביצורים. בעקבות ההצלחה הודיע קרנסקי לממשלה על ההצלחות של הצבא.
ברם אולם, לאחר יומיים המתקפה נעצרה. יחידות עילית שהחלו במתקפה ספגו אבדות ולא יכלו להמשיך בחוד החנית של המתקפה. יחידות חיל רגלים רגילות סירבו להמשיך במתקפה. החיילים החלו בדיונים בוועדות וסירבו לתקוף, למרות עדיפות ברורה בכוח אדם וכוח אש. כתוצאה מכך ב-3 ביולי הופסקה המתקפה.
ב-6 ביולי החלה מתקפה של הארמייה ה-8 בפיקוד לאוור קורנילוב לכיוון איוונו-פרנקובסק. המתקפה הייתה מוצלחת מאוד לאור עדיפות מספרית גדולה וחולשה של יחידות אוסטרו-הונגריות. קווי ההגנה נפרצו והארמייה ה-8 התקדמה וכבשה את העיר. אך תוך זמן קצר החלו בעיות זהות לאלו שהיו בארמיות רוסיות אחרות.
לקראת 15 ביולי המתקפה נעצרה כליל.
ב-19 ביולי החלו יחידות גרמניות בתמיכת יחידות אוסטרו-הונגריות במתקפה נגד הארמייה ה-11 של הרוסים לכיוון טרנופול. תוך מספר ימים נפרץ קו ההגנה הרוסית וב-22 ביולי החלה הארמייה ה-11 בנסיגה.
ארמייה זו איבדה למעשה כל יכולת לחימה ונסוגה לעומק ללא סיבה ממשית. בעקבות הנסיגה של הארמייה ה-11 נסוגו גם ארמיות ה-7 וה-8. כוח משולב גרמני-אוסטרי התקדם ללא לחימה של ממש עד שנעצר.
החזית הצפונית והצפון-מערבית.
ב-21 ביולי החלה מתקפה של החזית הצפונית. למרות הפקודות, סירבו יחידות הצבא להתחיל במתקפה כוללת. מ-6 אוגדות של החזית הצפונית רק 2 החלו לתקוף. כתוצאה מכך לא היו הצלחות של ממש.
מצב דומה היה בחזית הצפון-מערבית.
החזית הרומנית.
בחזית הרומנית החלה המתקפה ב-22 ביולי. יחידות הצבא הרומני תקפו בהצלחה ובעקבות כך משכו את היחידות של הצבא הרוסי. בעקבות האירועים בגליציה התקבלה החלטה לעצור את המתקפה. הגרמנים השתמשו ביחידות שהשתחררו מאזור גליציה והחלו במתקפת נגד. לאחר קרבות שנמשכו מספר ימים התייצבה החזית, ולמעשה פעולות הלחימה באזור הופסקו עד לסיום המלחמה.
השלכות פוליטיות.