ספרו של אריסטו "פואטיקה" שנכתב בין 330–335 לפני הספירה, המנתח את סוגת הטרגדיה, הוא היצירה הקדומה ביותר העוסקת בתאוריה של הדרמה בתרבות המערבית. אריסטו מתייחס שם אל "אדיפוס המלך" כיצירה הדרמטית האולטימטיבית, ומנסח כללים ליצירה נכונה של דרמה. דרמה העונה על כללים אלה מכונה לפעמים "דרמה אריסטוטליאנית". לאורך המאה ה-20 היוו כללים אלה את הבסיס למספר מדריכים לכתיבתם של סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה. מאז כתבו יוצרים רבים על דרך החשיבה הדרמטורגית שלהם, בהם ברטולט ברכט, יז'י גרוטובסקי ודייוויד מאמט.
דרמטורג
טטואן
קלוד לנצמן
קלוֹד לנצמן (בצרפתית: Claude Lanzmann; 27 בנובמבר 1925, בואה-קולומב שבצרפת - 5 ביולי 2018, פריז) היה במאי יהודי צרפתי של סרטי קולנוע תיעודיים. מוכר בעיקר כיוצרו של הסרט התיעודי "שואה" מ-1985. כמעט כל סרטיו של לנצמן עוסקים בעם היהודי ובמדינת ישראל.
קורות חיים.
לנצמן נולד בשנת 1925 בבואה-קולומב (Bois-Colombes) שבצרפת, למשפחה יהודית בעלת שורשים במזרח אירופה. סבו מצד אביו, יצחק לנצמן, הגיע מעיירה ליד מינסק, בלארוס, ואמו של קלוד, פאולין (לבית גלוברמן, 1903–1995), נולדה על הספינה שבה נסעו הוריה מאודסה למרסיי. בעקבות גירושי הוריו בשנת 1934 עברו קלוד, אחיו הצעיר ז'אק (לימים סופר, תסריטאי וכותב שירים) ואחותו אוולין (אוולין ריי, לימים שחקנית תיאטרון) יחד עם אביהם לבריאוד שבמחוז לואר עילי (Haute-Loire). בספטמבר 1938 חזרה המשפחה לפריז, שם המשיך קלוד את לימודיו בבית הספר קונדורסה ובו נחשף לראשונה לאנטישמיות. בגיל 18 הצטרף לנצמן לתנועת ההתנגדות הצרפתית והשתתף בלחימה בנאצים בפרובינציית אוברן. הוא התמחה בפילוסופיה בסורבון ומאוחר יותר התמנה למזכיר המגזין הצרפתי הספרותי-פוליטי "זמנים מודרניים".
ב-2001 קיבל לנצמן פרס על מפעל חיים מטעם סינמטק ירושלים. ב-2009 יצא ספרו האוטוביוגרפי "הארנב מפטגוניה", שזיכה אותו בפרס ויצו צרפת. הספר תורגם לעברית בידי חגית בת-עדה וראה אור בהוצאת כתר בשנת 2011.
קריירה קולנועית.
סרטו הראשון, "ישראל, למה", הציג ראיונות עם דמויות שונות בישראל של תחילת שנות ה-70, בהם רן כהן, יגאל ידין וצ'רלי ביטון.
סרטו השני, "שואה", הביע את גישתו של לנצמן לנושא תיעוד השואה: לנצמן התנגד נחרצות לחקירת הסיבות לרוע של גרמניה הנאצית, וטען כי חקירה שכזו היא בלתי אפשרית, גסה ובלתי מוסרית. אורכו של הסרט 9 שעות והוא כולל אך ורק ראיונות וצילומים עכשוויים של האתרים בהם התחוללה השואה, ללא חומרים מצולמים מתקופת השואה. לנצמן גם הוציא לאור ספר בשם "שואה", המהווה את תמליל הסרט.
בסרטו השלישי, "צה"ל", שחקר את המיתוס הצה"לי, נקט לנצמן גישה דומה וכלל בסרט אך ורק ראיונות עם דמויות שונות, בהן אריאל שרון, אהוד ברק, עמוס עוז ואביגדור בן-גל. ב-1997 וב-2001 יצאו שני סרטים שכוללים סיפורים שלא זכו להיכלל בסרט "שואה": "Un vivant qui passe", העוסק בסיפורו של נציג הצלב האדום שנשלח לדווח על המתרחש בטרזיינשטט, ו"סוביבור" (שם הסרט במקור: "סוביבור, 14 באוקטובר 1943, ארבע אחה"צ") העוסק במחנה סוביבור ובבריחה ממנו. בראשית 2014 יצא סרט נוסף של לנצמן המתבסס על חומר שלא נכלל ב"שואה", "אחרון הלא-צדיקים", המספר את סיפורו של בנימין מורמלשטיין, ראש היודנראט האחרון בטרזיינשטט.
קישורים חיצוניים.
אריאל שוייצר, ההרפתקן: על "אחרון הלא צדיקים" (2013), סרטו של קלוד לנצמן, תקריב גיליון 7, 2015.
בעקבות מותו:
תאוריית הבריאה הספונטנית
תאוריית הבריאה הספונטנית היא תאוריה שהאמינו בה בעבר, ולפיה חיים יכולים להיווצר מחומר ללא חיים. הכוונה היא לסוגים מסוימים של בעלי חיים, בעוד אחרים נוצרים בתהליך רבייה טבעי מההורים.
גישה זו קודמה בידי אריסטו, שערך והרחיב עבודות של פילוסופים קודמים ותאוריות מוקדמות על היווצרות החיים. תאוריה זו החזיקה מעמד כאלפיים שנה, עד המאה ה-19, כאשר ניסוייו של לואי פסטר הפריכו אותה באופן סופי. ניסויים קודמים, למשל של הרופא האיטלקי פרנצ'סקו רדי על זבובים במאה ה-17, כבר הוכיחו את אי-נכונותה של התאוריה באשר להיווצרותם של סוגים אחדים של יצורים חיים.
התאוריה שהתא הוא בבסיסו של כל יצור חי ושתאים נוצרים מתאים אחרים החליפה לבסוף את תאוריית הבריאה הספונטנית. למרות זאת, האביוגנזה, כלומר השאלה כיצד נוצרו החיים והתאים הראשונים מלכתחילה, עודנה פתוחה.
אלטאיר (חללית)
אלטאיר (מלועזית: Altair), הידועה גם בשמה הקודם Lunar Surface Access Module (LSAM), היא חללית שהוחל בפיתוחה על ידי נאס"א כחלק מתוכנית קונסטליישן, שעל ביטולה הכולל הודיעה נאס"א ב - 1 בפברואר 2010.
תפקידה של אלטאיר בתוכנית קונסטליישן היה להוות מעין מעבורת חלל לשיגור אסטרונאוטים, ציוד ואספקה מהחללית אוריון המרחפת בחלל סביב הירח אל פני הירח, ואף להחזירם ממנו בחזרה לאוריון. החללית נועדה לאפשר את הקמתו, הפעלתו ותחזוקתו של בסיס קבע מאויש בירח, אותו תכננה נאס"א להקים כחלק מתוכנית קונסטליישן.
שמה.
ב-13 בדצמבר 2007 החליטה נאס"א לשנות את שמה של החללית ל"אלטאיר" על שם הכוכב אלטאיר, הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים נשר. על כן שמה של החללית אלטאיר מקושר למילה "נשר", שהוא גם שמה של חללית הנחיתה לירח באפולו 11, שהייתה הראשונה שהנחיתה אדם על הירח. בנוסף לכך, מקור המילה "אלטאיר" הוא בערבית, בה הפירוש של המילה (الطائر) הוא "המעופף".
מבנה החללית.
החללית אלטאיר דומה במבנה הכללי שלה לחללית הנחיתה שבה השתמשו במסגרת תוכנית אפולו, אולם היא גדולה הרבה יותר.
החללית מורכבת משני חלקים עיקריים:
תא ההמראה של אלטאיר מסוגל להכיל ארבעה אסטרונאוטים על ציודם, בהשוואה לשניים בלבד במבצע אפולו. יתר על כן – בעוד שבנחיתות שבוצעו במסגרת מבצעי אפולו נותר אסטרונאוט יחיד בחללית הפיקוד שהקיפה את הירח, והמתין לשובם של האסטרונאוטים שנחתו, הרי שבחללית אלטאיר אמור להגיע אל פני השטח של הירח כל הצוות, בהותירו את החללית אוריון במסלול חנייה סביב הירח. השליטה בחללית תיעשה באמצעות מרכז הבקרה שעל כדור הארץ, וכן יסתמכו האסטרונאוטים על מערכות בקרה וניטור מתקדמות. לשם הגברת הבטיחות, בטיסה הראשונה אל הירח שתכלול נחיתה על פניו, יישאר אסטרונאוט בחללית אוריון שתחוג סביב הירח ורכב הנחיתה ינחית על הירח צוות של שלושה אסטרונאוטים.
קיימת אפשרות לנצל את החללית אלטאיר כחללית מטען בלתי מאוישת, שתוכל להביא אל קרקע הירח אספקה לצוותי המחקר, שיכולה לכלול בנוסף למצרכי יסוד כגון חמצן, מים, מזון ודלק, גם ציוד מכני הנדסי דוגמת טרקטורון, יחידות כוח, תאים סולאריים להפקת חשמל וכיוצא בזה. קונספט זה אינו חדש, והוא נשקל עוד בימי מבצעי אפולו, אך בוטל משבוטלו התוכניות האמריקניות להקמת בסיסים ירחיים לשהייה ארוכה על פני השטח של הירח.
לחללית אלטאיר יהיו שני פתחים – אחד החלק העליון של תא הצוות, שישמש לחיבור ומעבר אל החללית אוריון וממנה, ופתח נוסף, בו יעשה שימוש בעת יציאת הצוות אל הירח וחזרתו למנוחה אל תא הצוות. גודלה של החללית יאפשר בנייתו של מנעל אוויר, (Air lock) בדומה לזה המותקן במעבורת החלל האמריקנית או בתחנת החלל הבינלאומית. מנעל אוויר זה יאפשר עבודה נוחה בתוך החללית, ללא צורך בחליפות חלל מסורבלות.
מנעל האוויר יקטין במידה רבה את חשיפת אנשי הצוות לאבק הירח, שהתגלה כגורם מטריד בעת מבצעי הנחיתה של אפולו, והוא אף מהווה סיכון בריאותי בעת נשימתו. יתרון נוסף של מנעל אוויר בחללית זו יוכל להתגלות בעת חירום – כאשר אסטרונאוט המצוי בפעילות מחוץ לחללית יידרש לחזור אליה בגלל תקלה בחליפה, הוא יוכל לעשות כן במהירות, מבלי שאנשי צוות המצויים אותה עת בתוך החללית יצטרכו ללבוש אף הם את חליפות החלל שלהם.
בתוך תא הצוות יותקנו שירותים, הדומים לאלה של החללית הרוסית סויוז, מטבחון שבו יוכלו האסטרונאוטים גם לחמם את מזונם, מד טווח לייזר להערכת גובה החללית בעת הנחיתה (וגיבוי מכ"מי למכשיר זה), "גלאס קוקפיט" – משטחי בקרה המשלבים צגי מגע צבעוניים ורב תכליתיים, ומערכת מחשב המבוססת על המערכת שהותקנה במטוסי בואינג 787, המסוגלת לחשב נתונים והצגתם באופן יעיל וידידותי למשתמש. מערכת הבקרה של החללית תהיה זהה לזו המותקנת בחללית "אוריון", דבר שיקל על הצוות ואף יחסוך את הצורך בהקמת מערכי הדמיה נפרדים לאימון האסטרונאוטים על כדור הארץ.
מנועים.
החללית אלטאיר תעשה שימוש בדלק קריוגני לשלב הנחיתה על הירח ולשלב ההמראה ממנו, בניגוד לדלק היפרגולי (הניצת מעצמו), בו נעשה שימוש בימי תוכנית אפולו. החללית אלטאיר תשתמש במערכת של הליום בלחץ גבוה על מנת להזרים את הדלק והמחמצן אל המנועים, ולא במשאבות, על מנת לצמצם את הסיכון לתקלה במערכת מורכבת של משאבות דלק וחמצן למנועים רקטיים.
תכנון המשימות של "אוריון", כפי שמסתמן כעת, יחייב את החללית אלטאיר להגיע לנחיתה בקוטב הדרומי של הירח, ממסלול בעל נטייה (אינקלינציה). על מנת לבצע את התמרון הדרוש, הצורך דלק רב, לא יהיה די במנוע הראשי של החללית אוריון, ועיקר הנטל של תמרון ושינוי המסלול יוטל על מנועי הנחיתה של החללית אלטאיר. ממפרטי החללית שפורסמו עולה כי היא תצויד בארבעה מנועים מטיפוס RL-10, אשר בהם נעשה כבר שימוש בשלב העליון של המשגר "אטלס 5". מנועים אלה שורפים מימן נוזלי ומשתמשים בחמצן נוזלי כמחמצן. לשלב ההמראה, ולמפגש עם החללית "אוריון" הממתינה במסלול ירחי, יידרש מנוע יחיד מאותו הסוג.