בתום תקופת החלמה של כמה חודשים הוא חזר לשירות, אך כבר לא לקח חלק פעיל בלחימה, אלא שירת בתפקידי מטה בעורף.
לאחר המלחמה.
לאחר סיום המלחמה המשיך סוחור לשרת בצבא. בשנים 1945-1947 למד במכללה לפיקוד בפראג, כשסיים את לימודיו – קיבל תפקיד במטה הכללי.
בשנת 1948 הוא מונה למפקד מחנה אימונים עבור הבריגדה הצ'כית בעיירה ולקה שטרלנה, אשר הוקם על ידי קצינים יהודים ששירתו בצבא הצ'כוסלובקי בתמיכת ממשלת צ'כוסלובקיה והממשלה הזמנית בישראל. הוא אף ביקר בישראל ונפגש עם אנשי הצבא והממשל בארץ לצורך תיאום הפעילות בצ'כוסלובקיה. כעבור כמה חודשים התקררו היחסים בין ישראל לבין הצ'כוסלובקיה הקומוניסטית והמחנה פורק. סוחור חזר לתפקידו הקודם במטה הכללי.
בספטמבר 1949 הוא מונה למפקד בית הספר לקציני חי"ר בעיר מילוביצה (Milovicích). ביולי 1950 הועלה לדרגת קולונל.
בלילה בין 15 ל 16 ביולי 1950, במהלך תרגיל צבאי, המכונית בה נסע התנגשה עם משאית, וכתוצאה מכך הוא נפצע אנושות. כעבור כמה שעות מת מפצעיו. לאחר מותו הועלה לדרגת גנרל.
עיטורים והנצחה.
במהלך שירותו עוטר אנטונין סוחור ב-12 עיטורים שונים של מדינות שונות: ששה צ'כוסלובקיים, שניים סובייטיים, שניים רומניים, פולני אחד ויוגוסלבי אחד.
על שמו קרויים רחובות בערים ועיירות רבות בצ'כיה ובסלובקיה. כמו כן נקראו רחובות על שמו בעיר חרקוב באוקראינה ובעיר בוזולוק במחוז אורנבורג שברוסיה.
גברת עם סלים
"גברת עם סלים" הוא שיר ילדים ישראלי נודע, פרי-עטה של חיה שנהב, בלחנו של יוני רכטר ובביצועם של רכטר ואריק איינשטיין. השיר התפרסם באלבומם המשותף של איינשטיין ורכטר "הייתי פעם ילד".
השיר מדבר על אישה ששבה מקניות מן השוק או מהמכולת, עולה על אוטובוס, ומניחה את כל הסלים עם המוצרים שרכשה על ספסלי האוטובוס משום שכמותם הגדולה מקשה על נשיאה ידנית. לרוע מזלם של הנוסעים לא נותר ספסל פנוי ויתר על כך: האישה עצמה נזקקת גם לספסל.
במהלך השיר מסופר מה מכיל כל סל. מרבית המוצרים שהאישה רכשה הם מוצרי-מזון בסיסיים. יוצאים מכך שני הסלים האחרונים המוזכרים בשיר: אחד מהם מכיל "כל מיני", דהיינו שלא מוסבר במדויק מהו תוכנו של הסל. הסל האחרון המוזכר בשיר מכיל עיתונים, אולם מפאת החריזה בשיר נאמר כי הוא מכיל "עיתונֵי". כידוע אין זו מילה תקנית אלא סמיכות (כמו "רמת", "נקודת", "שעת" וכדומה).
השיר הופיע באלבום "הייתי פעם ילד", ובהמשך בקלטת הילדים "כמו גדולים" יחד עם שירי ילדים נוספים. לפני תחילת השיר ניתן להבחין בשלושה אנשים הממתינים בחוסר סבלנות לאוטובוס. כפי שניתן לראות אחד האנשים (המגולם על ידי מוני מושונוב) הוא נגן צ'לו. מלבדו מחכה לאוטובוס גם איש ששבר את הזרוע ואת רגלו (המגולם על ידי צבי שיסל) ואיש נוסף המגולם על ידי אריק איינשטיין בעצמו. במהלך הקליפ מגיעה אישה לתחנה, דורכת בשוגג על רגלו של האיש החבול וגורמת למהומה. כאשר האוטובוס מגיע האישה טוענת כי היא הייתה לפניהם בתור. כמו כן גם על האוטובוס האישה גורמת למהומה.
שנה לאחר צאת השיר, ב-1990, ביצע אותו רכטר יחד עם להקת כוורת בסיבוב הופעות האיחוד שלה, כחלק ממחרוזת שירי סולו של חברי הלהקה.
פרידריך וולף
פרידריך וולף (בגרמנית: Friedrich Wolf; 23 בדצמבר 1888 - 5 באוקטובר 1953) היה רופא, סופר ודיפלומט גרמני-יהודי. אביהם של קונרד ומרקוס וולף.
קורות חיים.
וולף נולד ב-1888 בנויוויד (כיום בריינלנד-פפאלץ), למשפחת סוחרים יהודית שאבות אבותיה גורשו מספרד והגיעה לגרמניה מהולנד. בין השנים 1907 - 1912 למד רפואה, פילוסופיה והיסטוריה של האמנות באוניברסיטת מינכן, טיבינגן, בון וברלין וקיבל תואר דוקטור ב-1913. בשנה שלאחר מכן עבד כרופא ספינה בקו קנדה-גרינלנד-ארצות הברית, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס ושירת כרופא צבאי בחזית המערבית. מאורעות המלחמה הפכו אותו למתנגד נמרץ למלחמות ופעיל שלום. בשנת 1917 פרסם את מאמרו המדעי הראשון.
בשנת 1918 הצטרף למועצת הפועלים בדרזדן והפך לחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה. שימש כרופא ברמשייד ובהייכינגן, שם התמחה בנטורופתיה. שם גם נולדו לו ילדיו מרקוס וקונרד. בשנת 1928 הצטרף למפלגה הקומוניסטית ולאגודת הסופרים הפרולטריים-מהפכניים .
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עבר עם משפחתו למוסקבה. בשנת 1938, נסע לספרד כדי לשמש כרופא בקרב הבריגדות הבינלאומיות. בדרכו לשם, בהיותו בצרפת נעצר, ונשלח למחנה ורנה. ב-1941 קיבל אזרחות סובייטית, שוחרר וחזר למוסקבה. אז הקים את הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית. בשנת 1945 חזר לגרמניה והיה פעיל בכתב ובעל-פה בסוגיות פוליטיות וחברתיות. בין השנים 1949–1951 שימש כשגריר גרמניה המזרחית בפולין.
נפטר במשרדו, ב-5 באוקטובר 1953.
רציפות (טופולוגיה)
בוריס גולדברג
דב גולדברג
אדוארד ל. אטקינסון
אדוארד לייסטר אטקינסון (באנגלית: Edward Leicester Atkinson 23 בנובמבר 1881–1929) היה רופא וחוקר אנטארקטיקה בריטי בצי המלכותי, חבר בצוות המדעי של משלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט, בשנים 1913-1910. הוא פיקד על בסיס המשלחת בכף אוונס במשך רוב שנת 1912, ועמד בראש הקבוצה, שגילתה את האוהל אשר בו נמצאו גופותיהם של סקוט, "בירדי" באוארס ואדוארד וילסון. שמו של אטקינסון נקשר בהמשך בשתי מחלוקות: האחת שעסקה בפקודותיו של סקוט בנוגע לשימוש בכלבים, והאחרת, שעסקה באפשרות התחלואה בצפדינה בקבוצת הקוטב. הוא מונצח במצוק אטקינסון על החוף הצפוני של ארץ ויקטוריה ביבשת אנטארקטיקה, הנקראים על שמו.
רקע.
אטקינסון נולד באיי וינוורד, שם עברו עליו רוב שנות ילדותו. את הכשרתו הרפואית רכש בבית החולים סיינט תומאס בלונדון, שם היה לאלוף האיגרוף במשקל קל כבד של בית החולים. הוא קיבל את תואר הדוקטור בשנת 1906 וכעבור שנתיים התגייס לצי המלכותי כקצין רפואה ושירת בבית החולים האסלר של הצי בגוספורט, המפשייר. בראש ובראשונה עסק במחקר ופרסם מאמר על שיגרון זיבתי לפני שהתמנה לרופא ומומחה למחלות טפילים במשלחת טרה נובה.
במשלחת טרה נובה.
המסע דרומה.
אטקינסון עשה את החורף במחנה של בסיס כף אוונס בעבודה מדעית. אחד-עשר יום לפני שהצוותים של סקוט יצאו לדרך אל הקוטב, נתן סקוט לכלבן מירס בכף אוונס את הפקודות הבאות, שנכתבו בתאריך 20 באוקטובר 1911, להבטיח את חזרתו המהירה של סקוט מן הקוטב בעזרת הכלבים:
המסע הרגלי דרומה החל ב-1 בנובמבר 1911, ואטקינסון יצא דרומה עם הצוות של סקוט, תחילה כנוהג סוסי פוני ובהמשך כגורר אנושי. הכלבים עם הכלבן מירס פנו לשוב לבסיס לפני העלייה אל קרחון בירדמור. בשלב זה הייתה סבירות לכך, שמירס יעזוב את המשלחת, וסקוט הזכיר לאטקינסון את הפקודות הנוגעות לכלבים: "עם המאגר (של מזון כלבים) שהושאר בטון אחד, התקדם הרחק ככל שתוכל." אטקינסון ואחרים ליוו את סקוט במהלך העלייה על קרחון בירדמור. ב-22 בדצמבר, על פסגת הקרחון, בקו רוחב 85 מעלות 7 דקות דרום, הפך אטקינסון את פניו לחזור אל הבסיס עם פלוגת הסיוע הראשונה, והגיע לכף אוונס ב-29 בינואר 1912, אחרי מסע נטול עיכובים באופן כללי.
ממונה על כף אוונס.
בשובו אל כף אוונס, קיבל עליו אטקינסון את הפיקוד.. נודע לו, שנוהג הכלבים הראשי, ססיל מירס, פרש מן המשלחת, ממתין לאוניה שתיקח אותו הביתה ו"איננו זמין" לעבודה בחומת הקרח. בכל מקרה, לא מירס ולא שום אדם אחר לא דאג לחדש את מלאי מזון הכלבים בתחנות. בראשית פברואר, הגיעה ה"טרה נובה" ואטקינסון הנחה את חברי צוות הקוטב לפרוק אספקה, פרדים וכלבים חדשים מן האוניה, במקום לצאת עם הכלבים לפגוש את סקוט. בספרו "המסע הגרוע ביותר בעולם" (1922) הגדיר צ'רי-גארארד את ההחלטה הזו "משגה". ב"נספח" שהוסיף ב-1948 לספר זה, שהופיעה במהדורה של 1951, הסביר צ'רי-גארארד ביתר הרחבה: "באוקטובר [1911] הוציא סקוט פקודות ברורות: אלה הנוגעות לכלבים הן מתאריך 20 באוקטובר. בפקודות המקוריות האלה לצוותי הכלבים בפיקודו של מירס [...] המסע השלישי נועד לצאת במהלך השבוע הראשון של פברואר [1912]" (עמ' 583). אחר, בעמ' 588, כותב צ'רי-גארארד: "הגענו לכף אוונס ב-28 בינואר. לדעתי, הוא [אטקינסון] לא היה כשיר לצאת עם הכלבים בשבוע הראשון של פברואר."
ב-13 בפברואר יצא סוף סוף אטקינסון לקטע הראשון של המסע דרומה, אל האט פוינט עם העוזר לכלבן דמיטרי גרוב והכלבים, כדי למנוע ניתוק מחמת התפרקות הקרח הימי. אטקינסון וגרוב שהו עדיין בהאט פוינט כשטום קרין הגיע ברגל מחומת הקרח ודיווח, שסגן אדוארד אוונס שוכב חולה מאוד באוהל במרחק 56 ק"מ דרומה, וזקוק בדחיפות לחילוץ. אטקינסון החליט מיד להציב את המשימה הזאת בעדיפות עליונה ויצא עם הכלבים להחזיר את אוונס. את מטרתו זו השיג; פלוגת החילוץ חזרה להאט פוינט ב-22 בפברואר.