אמונדסן לא הבין את הסלידה לכאורה של חוקרי ארצות בריטים מכלבים: "האם הבעיה היא, שהכלב איננו מבין את אדוניו? או אולי האדון הוא שאיננו מבין את הכלב?" כתב לאחר זמן. בהתאם להחלטתו לפנות דרומה, הזמין 50 כלבי מזחלות מצפון גרינלנד - הטובים והחזקים ביותר שהיו בנמצא. מלבד כושר העמידה שלהם כחיות להקה, אפשר יהיה להשתמש בבשרם להזנת כלבים אחרים ולאספקת בשר טרי לאנשים בקבוצת הקוטב.
מגפי הסקי של הקבוצה, בעיצוב מיוחד של אמונדסן, היו תוצר של שנתיים של בדיקות, תיקון והתאמה להשגת שלמות. לבושה של קבוצת הקוטב כלל חליפות של עור כלבי-ים מצפון גרינלנד ובגדים, שעוצבו בסגנון האינואיטים בני הקבוצה האתנית של הנטסיליק מעורות איילי צפון, עור זאב, אריג ברברי וגברדין. המזחלות נבנו מעץ מילה נורווגי עם מגלשי היקוריה אמריקאית שתחתיתם עשויה פלדה. מגלשי הסקי, גם הם מעץ היקוריה, היו ארוכים במיוחד כדי לצמצם ככל האפשר את הסבירות למעידה אל תוך בתרונים. באוהלים "החזקים ביותר והפרקטיים ביותר שהיו בשימוש מאז ומעולם" היו רצפות מובנות ונדרש להם מוט יחיד. לבישול במהלך הצעידה, בחר אמונדסן את הפרימוס השוודי במקום מתקן הבישול המיוחד שננסן עיצב, משום שסבר שמתקן זה גוזל מקום רב מדי.
יציאה לדרך.
בחודשים שקדמו ליציאה, גבר הקושי בגיוס כספים למימון המשלחת. עקב מיעוט העניין הציבורי, בוטלו עסקאות עם עיתונים, והפרלמנט דחה בקשה לתוספת 25,000 קרונות. אמונדסן משכן את ביתו כדי להחזיק את המשלחת בחיים; עמוס חובות, היה תלוי עכשיו לחלוטין בהצלחת המשלחת, שרק היא תציל אותו מחורבן פיננסי אישי.
לאחר מסע ניסוי בן חודש בצפון האוקיינוס האטלנטי, הפליגה "פראם" אל קריסטיאנסנד בסוף יולי 1910, כדי להעלות את הכלבים אל הסיפון ולעשות את ההכנות האחרונות להפלגה. בעת שהותו בקריסטיאנסנד, קיבל אמונדסן הצעת עזרה מפטר "דון פדרו" כריסטופרסן, נורווגי גולה, שאחיו כיהן כציר נורווגיה בבואנוס איירס. כריסטופרסן הציע לספק דלק ומצרכים אחרים ל"פראם", או במונטווידאו או בבואנוס איירס, הצעה שאמונדסן קיבל בהכרת תודה. ממש לפני ש"פראם" יצאה לדרכה ב-9 באוגוסט, גילה אמונדסן את יעדה האמיתי של המשלחת לשני הקצינים הצעירים, פרסטרוד וגיירסטן. במסע בן ארבעת השבועות למדיירה, גברה והלכה תחושת פקפוק וחוסר ביטחון בקרב הצוות, שלא יכול היה לעמוד על טיבן של חלק מן ההכנות ושאלותיו נענו בתשובות מתחמקות מן הקצינים. די היה בכך, אומר הביוגרף של אמונדסן, רולנד האנטפורד, לחולל חשדנות ודכדוך. כפי שתיאר זאת אמונדסן, "כל ארשת פניהם אמרה סימן שאלה."
"פראם" הגיעה למדיירה ב-6 בספטמבר 1910. כעבור שלושה ימים הודיע אמונדסן לצוות על השינוי בתוכנית. הוא אמר להם, שבכוונתו לעשות "מעקף" דרך הקוטב הדרומי בדרך לקוטב הצפוני, עדיין יעדו הסופי, שייאלץ להמתין עוד זמן מה. אחרי שאמונדסן התווה את תוכניותיו החדשות, נשאל כל אחד מהאנשים אם הוא מוכן להמשיך, והכל נענו בחיוב. אמונדסן נימק את החלטתו במכתב ארוך לננסן, תוך שימת דגש על העובדה, שתביעותיהם של קוק ופירי לקוטב הצפוני הנחיתו "מהלומת מוות" על תוכניותיו המקוריות. הוא הסביר את הרגשתו, שהמצב כפה עליו לפעול כפי שפעל, ביקש סליחה ומחילה והביע את תקוותו, שהישגיו יכפרו בסופו של דבר על כל פגיעה שמעשיו גרמו לה.
לפני צאתו ממדיירה ב-9 בספטמבר, שלח אמונדסן מברק אל סקוט, להודיעו על השינוי בתוכנית. ספינתו של סקוט, טרה נובה הפליגה מקארדיף מלווה פרסומת רבה ב-15 ביוני 1910, והייתה אמורה להגיע לאוסטרליה בראשית אוקטובר; אמונדסן שלח את המברק למלבורן. נוסח המברק דווח באופן שונה על ידי ביוגרפים שונים: קריין ופרסטון מתעדים את הנוסח כ"אני נוסע דרומה"; ואילו ג'ונס והאנטפורד מביאים נוסח ארוך יותר: "מבקש את רשותך להודיע, כי "פראם" נעה בכיוון אנטארקטיקה". שום רמז לא ניתן לתוכניותיו של הנורווגי או ליעד שלו באנטארקטיקה: "בבוא הזמן ייוודע לנו, אני משער," כתב סקוט למזכיר החברה הגאוגרפית המלכותית, ג'ון סקוט קלטי. החדשות על השינוי בתוכניותיו של אמונדסן הגיעו לנורווגיה בראשית אוקטובר והתקבלו בדרך כלל בתגובה עוינת. אף כי ננסן נתן את ברכתו ואישורו מקרב לב, הרי פרט לכמה יוצאים מן הכלל, גינו העיתונות והציבור את מעשיו של אמונדסן, ומקורות המימון יבשו כמעט לגמרי. התגובות בבריטניה היו, כצפוי, שליליות; אי האמון שבו קיבל קלטי את הידיעה ברגע הראשון הפך עד מהרה לכעס ולבוז. "שלחתי דו"ח מפורט על התנהגותו השפלה של אמונדסן אל סקוט ... אני במקום סקוט לא הייתי מניח להם לרדת ליבשה", כתב קלמנטס מרקהם, נשיאה הקודם, רב-ההשפעה, של החברה הגאוגרפית המלכותית. לא-מודעת לתגובות העולם, המשיכה "פראם" בשיוטה דרומה במשך ארבעה חודשים. גושי הקרח הראשונים נצפו ביום הראשון של שנת 1911; חומת הקרח עצמה התגלתה ב-11 בינואר, וב-15 בינואר שייטה "פראם" במי מפרץ הלווייתנים.
העונה הראשונה, 1911.
פראמהיים 1911.
אחרי ש"פראם" השליכה עוגן והתחברה לקרח במפרצון בפינה הדרום-מזרחית של המפרץ, בחר אמונדסן אתר להקמת הצריף העיקרי של המשלחת, 4 ק"מ מן הספינה. שישה צוותי כלבים שימשו להעברת האספקה אל האתר עם תחילת העבודה להקמת הצריף. היאלאנד וסטוברוד השקיעו את היסודות עמוק בתוך הקרח, לאחר שיישרו את המדרון המשופע. הואיל והרוחות האופייניות לאזור באו ממזרח, הוקם הצריף על ציר מזרח-מערב, כשהדלת פונה מערבה; בדרך זו, פגעו משבי הרוח רק בקיר המזרחי הקצר. הגג הוצב במקומו ב-21 בינואר 1911, ושישה ימים לאחר מכן הושלמה מלאכת בניית הצריף. בינתיים הובאה כמות גדולה של בשר - לרבות 200 כלבי-ים - אל הבסיס, לשימוש קבוצת החוף ולהנחת המצבורים לפני המסע אל הקוטב. הבסיס נקרא פראמהיים, "בית פראם".
השכם בבוקר 3 בפברואר, הגיעה "טרה נובה" ספינתו של סקוט, באופן בלתי צפוי אל מפרץ הלווייתנים. היא הפליגה מניו זילנד ב-29 בנובמבר 1910 והגיעה אל מצר מקמרדו בראשית ינואר. אחרי שסקוט והקבוצה העיקרית שלו ירדו אל החוף, הפליגה קבוצה של שישה אנשים, בהנהגת ויקטור קמפבל, קצין בצי המלכותי, מזרחה אל ארץ אדוארד השביעי. הקבוצה הזו הייתה אמורה לחקור את חבל הארץ הזה, שלא נחקר עדיין, אבל קרח-ים מנע ממנה להתקרב אל החוף. הספינה הפליגה מערבה לאורך שפת החומה בחיפוש אחר מעגן אפשרי, כשפגשה ב"פראם". סקוט שיער קודם לכן, שאמונדסן עשוי לקבוע את בסיס משלחתו באזור ים ודל, בצד השני של היבשת; הראיה לכך, שהנורווגים יתחילו את המרוץ אל הקוטב ביתרון של 108 ק"מ, הציגה סיכוי מבהיל לבריטים. שתי הקבוצות נהגו בנימוס זו בזו; קמפבל ואנשיו, הארי פנל וג'ורג' מאריי לוויק הוזמנו לארוחת בוקר על סיפון "פראם", והשיבו בארוחת צהריים על ה"טרה נובה". אמונדסן נשם לרווחה כשנודע לו, של"טרה נובה" אין אלחוט, הואיל וקשר רדיו היה עלול להעמיד בסכנה את האסטרטגיה שלו להיות הראשון שיבשר על כיבוש הקוטב. לעומת זאת, הדאיגה אותו הערה של קמפבל, שממנה עלה שהמזחלות הממונעות של סקוט פועלות כשורה. אף על פי כן, הציע לקבוצה הבריטית אתר שכן לפראמהיים כבסיס לחקר ארץ אדוארד השביעי. קמפבל דחה את ההצעה, והפליג למצר מקמרדו כדי לדווח לסקוט על מקום הימצאו של אמונדסן.
מסעות להנחת מצבורים.
בראשית פברואר 1911, התחיל אמונדסן לארגן את המסעות להנחת מצבורים על פני חומת הקרח, לקראת היציאה המתוכננת לקיץ הבא לכיבוש הקוטב. מצבורי צידה, שיונחו מראש במרחקים קבועים לאורך הנתיב המתוכנן יקטינו את כמות המזון והדלק שקבוצת הקוטב הדרומי תצטרך לשאת עמה. מסעות אלה יהיו המבחנים הראשונים האמיתיים לציוד, לכלבים ולאנשים. למסע הראשון, שנועד להתחיל ב-10 בפברואר, בחר אמונדסן כבני לווייתו את פרסטרוד, הלמר הנסן ויוהנסן; 18 כלבים ימשכו שלוש מזחלות. לפני צאתם, השאיר אמונדסן הוראות לנילסן בנוגע ל"פראם". הספינה תפליג לבואנוס איירס לשם הצטיידות מחדש, לפני שתתחיל בתוכנית של עבודה אוקיינוגרפית באוקיינוס הדרומי ואחריה תחזור אל חומת הקרח במועד מוקדם ככל האפשר בשנת 1912.
הידע שהיה לאנשים, שהתחילו את מסעם דרומה, על חומת הקרח היה לקוח כולו מספרים שחוקרים קודמים פרסמו, והם צפו תנאי מסע קשים. הם הופתעו לגלות, שפני החומה אינם שונים בהרבה מאלה של קרחון רגיל; ביום הראשון עברו 27 ק"מ. אמונדסן ציין את רמת הביצוע הגבוהה של הכלבים בתנאים אלה, ותמה על רתיעת האנגלים מן השימוש בכלבים על החומה. הקבוצה הגיעה אל 80° דרום ב-14 בפברואר, ואחרי הנחת המצבור, פנו לחזור לבסיס. הם הגיעו אל פראמהיים ב-16 בפברואר.
הקבוצה השנייה להנחת מצבורים יצאה מפראמהיים ב-22 בפברואר, עם שמונה אנשים, שבע מזחלות וארבעים ושניים כלבים. בתנאי המסע על החומה חלה תפנית חדה לרעה; הטמפרטורות הממוצעות ירדו ב-9 מעלות צלזיוס ושלג גס כיסה את פני הקרח, שהיו חלקים. בטמפרטורות שירדו לא אחת לשפל של 40°- צלזיוס, הגיעה הקבוצה ב-3 במרץ 1911 אל 81° דרום, שם הקימו מצבור שני. אמונדסן, הלמר הנסן, פרסטרוד, יוהנסן וויסטינג המשיכו בדרכם עם הכלבים החזקים ביותר, בתקווה להגיע אל 83° דרום, אבל תנאי הדרך הקשים אילצו אותם לעצור ב-82° דרום ב-8 במרץ. אמונדסן ראה, שהכלבים מותשים; הקבוצה פנתה לחזור לבסיס הבית ועם המזחלות הקלות, עשו את דרכם במהירות והגיעו לפראמהיים ב-22 במרץ. אמונדסן רצה לקחת עוד אספקה דרומה לפני שיירד הלילה הקוטבי וימנע את המסע, וב-31 במרץ יצאה קבוצה של שבעה אנשים בפיקודו של יוהנסן מפראמהיים אל המצבור ב-80° דרום עם שש גופות של כלבי ים - 1,080 ק"ג של בשר. הקבוצה חזרה ב-11 באפריל - שלושה ימים מאוחר מן הצפוי - אחרי שתעו בדרכם והזדמנו לשטח משובש בתרונים.