השיפורים בנהר האייסל ב-1430 תרמו רבות לשגשוג של קמפן. במשך זמן רב קמפן שמרה על עצמאותה ונמנעה ומוויתורים כלכליים ופוליטיים שערים אחרות נאלצו לקבל. מצב זה הגיע לסיומו כאשר פרצה מלחמה בין דוכסות הולנד וברית ערי הנזה, והנהגת העיר נאלצה לבחור צד. היות שקמפן נטתה יותר לכיוון סחר עם הים הבלטי מאשר סחר לאורך הריין, החליטה בשנת 1441 להצטרף באופן רשימת לברית הנזה. לעיר הייתה השפעה רבה בתוך ברית: למרות מחאות נמרצות מצד ערים דרומיות יותר על אייסלמיר וערי הנזה אחרות הוחלט ב-1448 הוחלט לבנות גשר על פני הנהר. העבודה הסתיימה בזמן שיא של חמישה חודשים בלבד. באמצעות הקמת גשר זה קיוו פרנסי העיר לחזק את הקשר עם עורף האזור.
לאחר ימי הביניים.
ב-11 באוגוסט 1572 הספרדים כבשו את קמפן מידי וילם ואן דן ברג, אחיו של וילם מאורנז'. העיר נכנעה מרצון לספרדים ב-15 בנובמבר, אחרי הטבח בזוטפן. בשנת 1578 העיר חזרה לשליטת בית אורנז' אחרי שכוח בראשות ג'ורג' דה לאלינג ערך מצור על העיר.
מלחמת הולנד, בין הרפובליקה של הולנד לצרפת בגיבוי אנגליה, הביאה באופן סופי לירידת כוחה העצום של העיר. קמפן חזרה לפעילות ברמה גבוהה רק במאה ה-19. היה קושי רב להגיע אליה מהים, כיוון של הביצות שמסביב היו רדודות למדי. במהלך המאות שקדמו לכך, נחפר נהר האייסל כמה פעמים בניסיון להעמיקו ולאפשר תנועות ספינות, אבל העלויות גבוהות יחסית הקשו על ביצוע העבודות והנהר נסתם שנית. במאה ה-19 החלה עם חשיבה יזמית, ונבנה סכר לשליטה בגובה מי הנהר, מהירות המים וכיוונם. על ידי הגברת קצב הזרימה צומצמו כמויות המשקעים בנהר, והדבר הקל התנועה בו. ניקולאס פלופ, אדריכל העיר קמפן היה אחראי לשיפורים רבים. בנוסף לעבודתו עבור הגדה של אייסלמיר, הוא היה פעיל גם בתחום ההנדסה, וסייע בבניית הביצורים ההנדסיים של העיר. במאה ה-19 במסגרת תהליך התיעוש עלתה חשיבותם של כבישים ומסילות רכבת ומסחר עבר להתנהל באמצעות כבישים, ולכן נסללו כבישים סלולים במקום דרכי החול והבוץ. ב-1828 שופרו הדרכים בתוך קמפן וב-1837 היה הדרך לזוולה נסללה, וב-1851 נסללה הדרך עד וזפ (Wezep), שם התחברה הדרך לכביש האזורי. גם שירותי מעבורות התרחבו, וב-1844 נפתח שירות מעברות להמבורג וב-1847 להאל שבאנגליה.
יהדות קמפן.
יהודים ישבו בקמפן כבר במחצית הראשונה של המאה ה-14, ואין ספק שקמפן נמנה עם היישובים בהם היו יהודים לאורך נהר האייסל, אך היהודים נפגעו כמו יתר היהודים מהרדיפה בעקבות המוות השחור. בעיר הייתה קהילה קטנה מיוצאי פורטוגל כבר מ-1661, והם קיבלו אישור להתיישב, לפתוח בית כנסת ואף הובטח להם שאשכנזים יורשו להתגורר בעיר ללא הסכמתם.
אשכנזים התחילו להופיע בעיר במאה ה-18, וב-1764 פתחו בית קברות וב-1767 בית-כנסת. הקהילה מנתה בתחילה כ-40 איש והגיעה בשיאה, בשנת 1869 לכ-400 איש. בשנות ה-30 של המאה ה-20 כבר התגוררו עשרות בודדים בעיר. בשנת 1942, כיתר יהדות הולנד, הם נשלחו למחנות הריכוז וההשמדה. לאחר המלחמה לא שבו יהודים להתגורר בקמפן, והקהילה פורקה ב-1947 ואוחדה עם הקהילה בזוולה, לשם גם הועתקו הקברים מבית הקברות. בבית-הכנסת במקום נפתח אתר זיכרון, ונקבעה מצבה עם שמות הקורבנות מבני המקום.
ערים תאומות.
לעיר קמפן הסכם ערים תאומות עם הערים הבאות:
בתרבות העממית.
תושבי העיר מכונים קמפן-אוואן (הולנדית: Kampen uien, בצלי קמפן) וסיפורים אודות כסילותם מופיעים החל מהמאה ה-16, זאת בדומה לתרבויות אחרות.
צמחונות ביהדות
סבסטיאן סקילצ'י
איזבל מאנטיוכיה
איזבל מאנטיוכיה, ידועה גם כאיזבל דה ליזיניאן (Isabelle de Lusignan; סביבות 1216-1264) הייתה נסיכה צלבנית של ממלכת ירושלים וממלכת קפריסין בזכות ייחוסה המשפחתי היא זכתה להיות עוצרת של ממלכת ירושלים.
קורות חייה.
איזבל דה ליזיניאן הייתה בתם של הוגו הראשון, מלך קפריסין ואליס משמפאן. תאריך לידתה המדויק איננו ידוע אך היא נולדה ככל הנראה במהלך שנת 1216. היא נישאה בשנת 1223 לאנרי מאנטיוכיה (אנרי מפואטרי). בעלה מת בטביעה במהלך 1276. בנם הוגו השלישי, מלך קפריסין ובתם מרגרט מקפריסין נטלו את שם נעוריה - דה ליזיניאן.
איזבל הייתה אחת משורה של נסיכות צלבניות שקרבתן לכס המלוכה של ממלכת ירושלים שימשה עילה למפלגת האצילים של הממלכה להחזיק במושכות השלטון. כך אירע עם פלזאנס מקפריסין, קודמתה של איזבל שהחזיקה בתואר עוצרת של ממלכת ירושלים, על מנת להעביר את השלטון באופן מסודר לז'אן ד'איבלין-ארסוף.
עם מותה של פלזאנס בשנת 1261 עבר התואר לאיזבל והיא התהדרה בו משנת 1263–1264. אז עבר התואר לבנה הוגו השלישי.
איזבל מאנטיוכיה מתה בתאריך לא ידוע ככל הנראה לאחר פברואר 1264 היא נקברה בניקוסיה.
איזבל דה ליזיניאן
קארל ברולוב
קארל בְּרוּלוֹב (ברוסית: Карл Брюллов; 23 בדצמבר 1799 – 23 ביוני 1852) היה צייר רוסי ממוצא צרפתי, מהבולטים במחצית הראשונה של המאה ה-19.
ביוגרפיה.
קארל ברולוב נולד בסנקט פטרבורג במשפחת אמן שהתמחה בתחום התחריטים. בשנים 1809–1821 למד באקדמיה לציור. במהלך הלימודים קיבל מדליית זהב בתחום "ציור היסטורי". לאחר הלימודים נסע ביחד עם אחיו, צייר אף הוא, לאיטליה וגרמניה. בשנת 1827 החל לעבוד על ציורו המפורסם - "היום האחרון של פומפיי". הוא עבר על ציור זה במשך 6 שנים. בשנת 1836 דרך יוון וטורקיה הוא חזר לסנקט פטרבורג.
בהיותו בסנקט פטרבורג הוא התקרב לאלכסנדר פושקין ומיכאיל גלינקה. הציור שלו התקבל מאוד בחברה הרוסית. תמונתו "היום האחרון של פומפיי" (1830-33) הוצבה בארמיטז' ומאוחר יותר הועברה למוזיאון הרוסי.
בשנים 1836–1849 לימד באקדמיה לציור בה למד.
עד לשנת 1849 עבד בסנקט פטרבורג, בין היתר על עיטור קתדרלת איסק הקדוש וצייר מספר דיוקנות.
בסוף שנת 1849, לאור בעיות בריאותיות הוא נסע לאיטליה. בתקופה זו המשיך לצייר דיוקנות. ברולוב נפטר ב-23 ביוני 1852 ביישוב קטן ליד רומא והוטמן בבית הקברות הפרוטסטנטי ברומא.
התזמורת הסימפונית של ה-BBC
אסטאש גרנייה
אסטאש גרנייה (בצרפתית: Eustache Garnier; ? - 15 ביוני 1123) היה אציל וקונטאבל בממלכת ירושלים הצלבנית.
קורות חייו.
אסטאש גרנייה, אציל צרפתי בעל ייחוס מועט הצטרף לגוטפריד מבויון במסע הצלב הראשון. הוא נטל חלק פעיל בקרבות רמלה תחת פיקודו של בלדווין הראשון, מלך ירושלים. על שירותיו הטובים הוענקה לו העיר קיסריה שנכבשה בשנת 1101 ולאחר מכן צידון שנכבשה בשנת 1111. נישואיו לאחיניתו של הפטריארך הלטיני של ירושלים שיפרו את מעמדו בממלכה והעיר יריחו הועברה לחזקתו על ידי הכנסייה.
כוכבו של גרנייה דרך עם נפילתו של בלדווין השני, מלך ירושלים בשבי הטורקי, אז הוא נבחר לקוניטאבל של ממלכת ירושלים ועוצר הממלכה. המבחן הראשון ליכולתו בא בעת הפלישה המצרית לתחומי ממלכת ירושלים בשנת 1123, הצבאות נפגשו ביום 29 במאי בסמוך ליבנה למרות יתרון מספרי אדיר ממנו נהנה הצבא המצרי הצליחו הצלבנית להפוך את הקערה על פיה ולהשיג ניצחון מכריע שהוציא את מצרים הפטאמית ממשוואת הכוחות האזורית.
הוא נפטר ביום 15 ביוני 1123, זמן קצר לאחר ניצחונו הגדול. בנו הבכור אסטאש גרנייה השני קיבל את צידון, ובנו השני, וולטר, הפך לרוזן קיסריה. נכדו היה הרוזן רג'ינלד מצידון, דמות בעלת השפעה רבה בתקופת מלכותם של בלדווין הרביעי והחמישי וגי דה ליזיניאן ומהבודדים שהצליחו להימלט בקרב קרני חיטין, שהיה נשוי לאגנס מקורטניי ולאחר מכן להאלביס ד'איבלין, בתו של באליאן מאיבלין.
ההיסטוריון הצלבני פולקו משארטר מספר כי אסטאש גרנייה היה "אדם בעל גוף מוצק ואופי ישר" וויליאם מצור מרחיב ומתאר אותו כאדם "חכם וישר עם ניסיון רב בנושאים צבאיים".
אסטאס גרנייה
גיום מביר
גיום מביר (צרפתית: Guillaume de Bures; תאריך לידה לא ידוע, נפטר ב-1142) היה אציל צלבני, בנו של יו רוזן קרסי וסינישאל צרפת, ששימש כעוצר וכקונטאבל בממלכת ירושלים.
גיום מביר היה אציל צרפתי בעל ייחוס מועט שהגיע לארץ הקודש בתאריך לא ידוע אך לפני 1115. הוא קשר את גורלו עם ז'וסלין דה קורטניי ומשהפך ז'וסלין דה קורטניי לרוזן אדסה קיבל גיום את התואר נסיך הגליל.
בשנת 1123, עם מותו של אסטאש גרנייה ששימש כעוצר ממלכת ירושלים בעת שביו של בלדווין השני, מלך ירושלים, קיבל גיום מביר את התפקיד, בו שימש עד שחרור המלך בשנת 1124, אז העבירו למלך בצורה חלקה ובלי לעורר קשיים.
הוא מת בשנת 1142 מבלי להותיר אחריו יורש.
ענן מחשוב
גהה
משוואת בולצמן
משוואת בולצמן הידועה גם בשם משוואת ההולכה של בולצמן, על שם יוצרה, הפיזיקאי לודוויג בולצמן, עוסקת בהתפלגות של צפיפות ההסתברות של חלקיק בנוזל - כלומר הסיכוי שלו להימצא בנקודה מסוימת בזמן מסוים במהירות מסוימת. זו משוואה חשובה בתרמודינמיקה ובמכניקה סטטיסטית, העוסקת במערכות הרחוקות משיווי משקל תרמודינמי. המשוואה משמשת לחקר הולכה של תכונות פיזיקליות, כגון מטען חשמלי או חום, ומכאן לחקר תכונות כגון מוליכות חום, אפקט הול וצמיגות.
את המשוואה פיתח בולצמן בעקבות מחלוקת בינו לבין אנרי פואנקרה בשאלה האם הזמן הפיך, כלומר, האם ייתכן כי אירועים יתחוללו בסדר הפוך בזמן (במילים אחרות, האם למערכת פיזיקלית סגורה קיימת סימטריה בזמן).
משוואת בולצמן היא:
כאשר:
צד ימין של המשוואה מייצג את השינוי בפונקציית התפלגות החלקיקים בעקבות התנגשות ביניהם. משוואה זו נובעת משיקולים פיזיקליים פשוטים. ממשוואת בולצמן ניתן לבצע חישובים רבים ולהסביר תופעות רבות בטבע (לדוגמה: מהו מקדם המוליכות של מתכת), והדבר החשוב ביותר הוא, שניתן להוכיח כי הזמן איננו הפיך.
קאמפן
M1938 (מרגמה)