הרמב"ם (1138-1204) ניסח את עיקרי האמונה כשלושה עשר עיקרים, שאותם חייב כל יהודי לדעת, ושהכופר בהם נחשב אפיקורס, יוצא מכלל ישראל ומאבד את חלקו בעולם הבא. הרמב"ם מונה את העיקרים בהקדמתו לפירושו לפרק "חלק" ממסכת סנהדרין מן המשנה. להלן המשנה שהוא בא לפרש, אשר מדגימה את המחלוקות שהיו קיימות בין החכמים, באשר למי נשלל העולם הבא:
הרמב"ם מסיים את דיונו בפירושו למשנה כדלהלן:
הרמב"ם שב ומתייחס על עיקריו במשנה תורה הלכות תשובה ג', עבודה זרה ב:ה, עדות יא:י, שחיטה ד:יד, רוצח ד:י. כמו כן, במורה הנבוכים רמב"ם מרחיב על האופן שבו צריך לדעת את האמיתות:
מהאפיונים של עיקרי האמונה של הרמב"ם.
ראוי לציין כי כבר חז"ל התייחסו לעיקרי הרמב"ם, והאמינו בהם. אולם לא היה להם את המעמד שהוענק להם לאחר ניסוחם בידי הרמב"ם – ובכל זאת, לחלקם קיימות השגות. המשותף לשלושה עשר העיקרים של הרמב"ם, הוא שהם מסכמים את הדברים שנביא לא יכול לחלוק עליהם. מה שבעצם מניח אותם כיסוד קבוע ונצחי עבור כל המאמינים בתורה. כדוגמה נביא לא יכול לחלוק על מציאות ה', או לצוות לעבוד עבודה זרה. נביא לא יכול לחלוק על הנבואה או לשנות בתורת משה, ונביא לא יכול לבטל מנבואותיו של נביא אחר; ועוד.
עיקרי הרמב"ם הם בעצם תנאים הכרחיים ומספיקים להיות אדם יהודי ולזכות בעולם הבא, חרף חטאיו – או לחלופין להיות כופר, בשגגה או שלא בשגגה, ולא לזכות בעולם הבא.
אני מאמין הוא נוסח מתומצת של שלושה עשר עיקרי האמונה היהודית שקבע הרמב"ם בהקדמתו לפירוש פרק חלק ממסכת סנהדרין. אמירת כל עיקר פותחת בלשון "אני מאמין באמונה שלמה ש...". הניסוח חובר על ידי מחבר אנונימי, והוכנס בראשית העת החדשה לתוך רבים מסידורי התפילה. גרסה זו מחליפה את הידיעה באמונה, וגם בעיקרים עצמם לוקה באי-דיוקים ביחס לדברי הרמב"ם. יש הנוהגים לומר נוסח זה לאחר תפילת שחרית.
גם הפיוט יגדל אלוהים חי מבוסס על מניין העיקרים של הרמב"ם, כאשר כל שורה בפיוט מציינת עיקר אחד. בקהילות רבות שרים את הפיוט לאחר סיום תפילת ליל שבת או חג, ויש הנוהגים לאומרו לפני תפילת שחרית או בסופה. הפסקה השתים עשרה, העוסקת בביאת המשיח ("אני מאמין באמונה שלמה בביאת המשיח" וגו'), הולחנה כמה פעמים. בחסידות מודז'יץ נפוץ הניגון אני מאמין, שלפי המסורת הושר ברכבת מוורשה למחנה ההשמדה טרבלינקה. קטע זה מושר פעמים רבות באירועים ממלכתיים־דתיים לאחר המנון התקווה.
יסודות התורה עד לעיצומם של ימי הביניים.
במקרא ואצל חז"ל אין רשימה מסודרת של עיקרי אמונה. אך אף על פי כן, אמונות תורניות שונות כבר מצויות אצל חז"ל, כיסודות בסיסיים מחייבים. כבר במשנה נקבע למשל שתורה מן שמים ושתחיית המתים - הן אמונות יסוד של היהדות, אשר הכופר בהן אין לו חלק לעולם הבא. היהדות מבכרת קיום מצוות על אמונות מופשטות.
'הצורך' לנסח עיקרי אמונה נוצר בעקבות לחצים מצד דתות יריבות, שכן ניסחו עיקרים. כמו כן, האסלאם וכן הקראים – שהם המילייה התרבותי שבו מצחו עיקרי האמונה – שאלו מן הפילוסופיה היוונית, שהגדירה את האמונה במפורש, כמערכת של קביעות והנחות.
בעקבות זאת, פילון האלכסנדרוני (15 לפנה"ס-45 לספירה) מונה מעין חמישה עיקרים: מציאות ה', אחדות ה', בריאת העולם, היות האדם נוצר יחידי, השגחת ה' בכל הבריאה.
בפירושו לשמות י"ד ל"א רבנו חננאל (965-1055) מונה ארבעה עיקרים: אמונה בקב"ה, אמונה בנביאים, אמונה בעולם הבא ובשכר ועונש, אמונה בביאת המשיח.
רבי אברהם אבן דאוד (1110-1180) מנה בספרו "אמונה רמה" שישה עיקרים:
כל אלו קדמו לרמב"ם, אבל מלבד רס"ג לדבריהם לא הייתה את התהודה הרבה, שהייתה לעיקרי הרמב"ם.
העיקרים לפי רס"ג.
התיאור השיטתי הראשון של עיקרי האמונה ביהדות גובש בידי רב סעדיה גאון (882-942) בפירושו לספר שמות. הוא מונה עשרה עיקרים:
עיקרים אלו משתקפים גם בספר האמונות והדעות, המחולק לעשרה פרקים, אף על פי שבו הוא לא מזכיר את רשימת העיקרים.
מורשתם של עיקרי היסוד של הרמב"ם וביקורת עליהם.
עיקרי הרמב"ם משקפים למעשה שתי הדרכים, שהוא ביקש לאחד, אשר עשויות להוליך אדם אל הישועה: הידיעה השכלית של האל וכן קיום המצוות. משום מורכבות זו, שטמונה בהם לא אנשי הלכה ולא פילוסופים עסקו בעיקרי הרמב"ם במאתיים השנה הראשונות לניסוחם. בעקבות האתגרים שהנצרות הציבה בפני היהדות, בסוף ימי הביניים – לרבות בסוגיית האנוסים – צף ועלה מחדש הדיון בהם.
רבי אבא מארי הירחי מנה בספרו מנחת קנאות שלשה עיקרים כוללים שחובה עלינו להאמינם והם: ידיעת ה', חידוש העולם, ההשגחה.
רבי חסדאי קרשקש (רח"ק) חילק בספרו אור השם, את העיקרים לשישה חלקים, כאשר חשיבותו של כל חלק עולה או יורדת בצורה היררכית. עיקרי האמונה שהוא מציג הם: ידיעת האל בנמצאות. ההשגחה. יכולת ה'. הנבואה. הבחירה. התכלית.
רבי יוסף אלבו מציין בספר העיקרים שלושה עיקרים אשר לדעתו מהווים את מהות היהדות והם: מציאות השם, תורה מן השמיים, שכר ועונש
באופן דומה מנה הרשב"ץ דוראן בהקדמתו לפירושו לאיוב. והסכים עמו הרמ"א.
רבי יצחק אברבנאל ('ראש אמנה') והרדב"ז בעקבותיו טוענים כי מתוך אמונה שכל התורה ניתנה מפי הגבורה, אין לאדם רשות לקבוע מה עיקר בה ומה טפל – וכל מצווה היא בגדר של עיקר אמונה. כך היא דעתם של המקובלים. כמו כן, יחד עם ביבגו, אברבנאל בשום פנים לא קיבל את דעתו של הרמב"ם שכפירה בשוגג היא כפירה.
משה מנדלסון טען כי תורת משה ניתנה כדי לחייב במצוות מעשיות, ולא בכדי לגלות עיקרי אמונה כלשהם, שכן אלה האחרונים ניתנים למשפט התבונה ואינם זקוקים להתגלות נבואית מיוחדת.
רש"ר הירש טען כי "היהדות מכירה בתרי״ג מצוות, לא בפקודות-אמונה" ו"שאולי מבוססת עליהם היהדות, אך לעולם אינה מורכבת מהם".
ישעיהו ליבוביץ טען כי האמונה איננה באה בדת היהודית כבסיס מוקדם לתורה ולמצווה, ולכן התקיימו במשך הדורות מחלוקות תאולוגיות עמוקות ומשמעותיות בין יהודים שונים, אך הדבר לא פסל אותם מלהיחשב יהודים כשרים כל עוד צייתו למרותה של ההלכה.
הבעל שם טוב הוסיף שני עיקרים: א. שבכל דור ודור יש צדיקים כמו שלושת האבות ושבעת הרועים ב. לפי גרסת הרב שמעון זעליחובער שכל המאורעות בעולם הם בשביל ישראל ולפי גרסת האדמו"ר מויז'ניץ-מונסי שכל המאורעות בעולם אף בדומם הם בהשגחה פרטית.
על פי קלנר, כל אלו לא חלקו על הרמב"ם מבחינה מהותית – ועל כל פנים לא פילגו את היהדות, כפי שאירע בנצרות, סביב הגדרת עיקריה. הם למעשה הציבו חלופות לעיקריו של רמב"ם, כי הגדירו אחרת את מהותו של עיקר האמונה. לדוגמה, אלבו מגדיר אותם כאקסיומות מתמטיות. על פי זווית הראיה של עראמה, העיקרים מבחינים בין דת ישראל לבין שאר הדתות והפילוסופיה.
היחס בין העיקרים ביהדות ובין עיקרים בדתות אחרות.
בניגוד לנצרות ולאסלאם, שניסחו את עיקרי האמונה שלהן עוד בשלבי התגבשותן, עיקרי האמונה היהודית לא פורטו כרשימה עד המאה העשירית לספירה, מועד שבו התעצם השיח הפילוסופי במקומות שבהם ישבו היהודים בשכנות לנוצרים ולמוסלמים. פרנץ רוזנצווייג הצביע על עובדה זו על מנת לבסס את הטענה שהיהדות במקורה איננה דת המדגישה עיקרי אמונה, וניסוח העיקרים ביהדות הוא אפולוגטיקה מאוחרת, מתוך אילוץ לעמת בין הדת היהודית לבין דתות יריבות.
י"ג העיקרים של הרמב"ם מנוסחים באופן דומה ל"קרדו" הנוצרי של ועידת ניקיאה הראשונה. הקרדו של ועידת ניקאה נוסח בשנת 325 לספירה, והפך לאחת התפילות הנוצריות המרכזיות, ולביטוי העיקרי לקבלת הדת הנוצרית. באסלאם מקובלת הצהרת אמונה קצרה יותר, המכונה "שהאדה" ("עדות"): "אין אלוהים מלבד אללה ומוחמד הוא שליחו". גם באסלאם הצהרת האמונה נחשבת לביטוי לקבלת הדת המוסלמית, והיא חלק מטקס ההתאסלמות.
י"ג העיקרים של הרמב"ם, כמו גם החיבורים הדומים האחרים, לא קיבלו ביהדות מעמד דומה למעמד ה"קרדו" בנצרות או ה"שהאדה" באסלאם. אף נוסח שלהם אינו נאמר כתפילה מחייבת, וגיור, או כל טקס יהודי אחר, אינו כולל קבלה מפורשת שלהם. ברוב הקהילות היהודיות נחשבים החיבורים האלה כהדרכה למאמין וכמסגרת התוחמת את האמונה היהודית, אך קבלת העיקרים לבדה אינה מספיקה כדי להפוך אדם ליהודי.
בניגוד לדתות אחרות, ר' יוסף אלבו בספר העיקרים כותב כי מי שמאמין בעיקרים, אך סבור שהמשמעות שלהם שונה מהמשמעות המקובלת, כיון שהגיע למסקנה שעל פי התורה המשמעות היא מעט שונה ממה שמקובל - הוא נחשב חוטא, אך אינו נחשב כופר. כדוגמה הוא מביא את ר' הלל האמורא שסבר שימות המשיח התקיימו כבר בימי חזקיהו המלך. דבר זה נחשב חטא כיון שהוא מעוות את העמדה הנכונה כלפי אלהים, אבל זאת לא נחשבת כפירה, כיוון שזו תפיסה המגיעה בשגגה מתוך אמונה ונאמנות לתורה. מעין זה גם התפיסה שהייתה מקובלת לפני ימי הרמב"ם שלה' יש גוף - גם היא הבנה לא נכונה שמגיעה מתוך התורה, וגם בזה מסביר ר' יוסף אלבו שאין בזה דין כפירה, אלא חטא בלבד.
ביהדות הקראית.
החכם הקראי יהודה בן אליהו הדסי מנה עשרה עיקרים שרובם דומים לעיקרים של היהדות הרבנית (מלבד העובדה שהתורה שבעל פה אינה מופיעה שם):
אזוביון
אֲזוֹבְיוֹן (שם מדעי: ."Lavandula L, שם נפוץ:" לָבֶנְדֶּר), סוג של בני-שיח או לעיתים רחוקות עשב במשפחת השפתניים. הסוג מונה 48 מינים שנפוצים באגן הים התיכון, באפריקה ובדרום מערב אסיה מהודו ועד סין. שבעה מינים נפוצים באירופה וארבעה בישראל וסביבתה.
השם הלועזי הנפוץ הוא לָבֶנְדֶּר ומתייחס לרוב למין המוכר ביותר שהוא האזוביון הרפואי ("Lavandula angustifolia", בעבר "Lavandula officinalis") שמפרחיו מפיקים שמן אתרי, לצורכי הארומתרפיה. השם המדעי גזור מן המלה הלטנית lavare, שפירושה רחצה, משום שבעבר הצמח שימש לבישום מי האמבט.