כאשר שב לקנטקי, הקים קלארק את מועדון הסייסים של לואיוויל במטרה לגייס כספים לצורך הקמת מתקן מרוצי סוסים איכותי בסמוך לעיר. מסלול מרוצים זה נודע עד מהרה בשם צ'רצ'יל דאונס (Churchill Downs) על שם קרובי משפחה של קלארק, ג'ון והנרי צ'רצ'יל, אשר תרמו את חלקת הקרקע עליה קם המתקן. מתקן המרוצים התאגד כחברה בשנת 1937.
הדרבי של קנטקי התקיים לראשונה כמרוץ לאורך 2.4 ק"מ, בדומה לדרבי של אפסום. בשנת 1896 קוצר המרחק ל-2 ק"מ. ב-17 במאי 1875 התאסף קהל של 10,000 צופים כדי לראות 15 סייחים בני שלוש שמתחרים בדרבי הראשון של קנטקי. סוס בשם אריסטידס, שעליו רכב אוליבר לואיס, זכה במרוץ הראשון. מאוחר יותר באותה שנה הגיע אריסטידס למקום השני בתחרות הפרסים של בלמונט.
אף שהמרוץ הראשון זכה להצלחה, מסלול המרוצים נקלע לקשיים כלכליים ובשנת 1894 התאגד מועדון הסייסים החדש של לואיוויל, אשר זכה למימון מחודש ולשיפור של המתקנים. למרות זאת, המתקן התנהל תוך קשיים עד לשנת 1902, כאשר קולונל מאט וין מלואיוויל, ארגן קבוצת אנשי עסקים שרכשו את המתקן. תחת הנהלתו של וין מתקן המרוצים שגשג והדרבי של קנטקי הפך למרוץ הפרסים הבולט לסייחי תורוברד בני שלוש בצפון אמריקה.
בין השנים 1875–1902 רוכבי סוסים אפרו-אמריקאים זכו ב-15 מתוך 28 המרוצים השנתיים של הדרבי. ב-11 במאי 1892, הרוכב אלונזו "לוני" קלייטון, בן ה-15, הפך לרוכב הצעיר ביותר שזכה בדרבי. בשנת 1904 ניצח במרוץ אלווד, הסוס הראשון שרץ בדרבי אשר היה בבעלות אישה, לסקה דורנל. בשנת 1915, פילי הייתה לסייחה הראשונה שזכתה בדרבי (אחת מתוך שלוש סייחות בלבד בהיסטוריה של המרוץ), ובשנת 1917 הסייח האנגלי "עומר ח'יאם" הפך לסייח הזר הראשון שזכה במרוץ.
הדרבי מוגבל לסייחים בני שלוש בלבד, ומאז 1882, עת זכה הסייח אפולו במרוץ, לא זכה בו אף סייח שלא החל להתחרות במרוצים כבר בגיל שנתיים. בעלי סייחי תורוברד החלו שולחים את הסייחים המוצלחים להתחרות בתחרות הפרסים של פריקנס, במרילנד, ולאחריה בתחרות הפרסים של בלמונט, בניו יורק. שלושת המרוצים האלה מעניקים לזוכים את סכומי הפרסים הגבוהים ביותר. בשנת 1919 הפך הסייח סר ברטון, לראשון שזכה בכל שלושת המרוצים, אולם המונח "הגביע המשולש" נטבע על ידי עיתונאי רק בשנת 1930, עם זכייתו של הסייח גלאנט פוקס, הסייח השני שהגיע להישג זה.
בשנים הראשונות לדרבי הוא התקיים באמצע חודש מאי, ובשנת 1932 הועבר מועד המרוץ לשבת הראשונה בחודש מאי, כדי לאפשר לוח זמנים קבוע לשלושת המרוצים. סדר המרוצים נותר קבוע מאז שנת 1931, ולפיו הדרבי של קנטקי הוא הראשון בשלושה, אחריו מרוץ הפריקנס ולבסוף מרוץ בלמונט.
ב-3 במאי 1952 שודר הדרבי של קנטקי לראשונה בשידור טלוויזיה ארצי על ידי רשת CBS. בשנת 1954 עבר לראשונה הפרס למקום הראשון את סך 100,000 דולר. בשנת 1968 זכה במרוץ הסוס דנסר'ס אימאג' (Dancer's Image) ולאחר מכן נפסל לאחר שנמצאו בגופו שרידים לסם משכך כאבים (Phenylbutazone) וכן תרופה נגד דלקות. שנים ספורות אחר כך שונו הכללים בדרבי של קנטקי והשימוש בסם הותר.
הזמן המהיר ביותר בדרבי של קנטקי (מרחק 2 ק"מ) נקבע על ידי הסוס סקרטריאט (Secretariat) בשנת 1973, והוא דקה אחת, 59 שניות ו-2/5 השנייה (מהירות ממוצעת 60.3 קמ"ש). שיא אשר שבר שיא קודם משנת 1964. נכון למרוץ שהתקיים במאי 2011, שיא זה עדיין בתוקף, לא רק זאת, אלא שסייח זה רץ באופן יוצא דופן, כל רבע מרחק שעבר היה בזמן מהיר יותר מרבע המרחק הקודם. רק שני סייחים זוכים לאורך ההיסטוריה של המרוץ סיימו בזמן מהיר משתי דקות, השני היה מונרכוס (Monarchos) בזמן של 1:59.97, בשנת 2001.
בשנת 2004 הותר לראשונה, בצו בית משפט, לרוכבי הסוסים לשאת פרסומות של חברות מסחריות על חולצותיהם. בשנת 2005 שונה אופן חלוקת סך הפרסים בדרבי, כך שגם סוסים שסיימו החל מן המקום החמישי קיבלו חלק מן הפרס. לפני כן, רק ארבעת הסוסים הראשונים התחלקו בסך הפרסים. בשנת 2007, בעת ביקור בארצות הברית, הגיעה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת לצפות במרוץ. בשנת 2010 קבע הרוכב קלווין בורל שיא חדש כאשר זכה בשלושה מתוך ארבעת המרוצים השנתיים העוקבים בהם השתתף.
מסורות.
לצד מרוץ הסוסים התפתחו לאורך השנים מספר מסורות שלהן חלק ניכר באווירה המיוחדת בדרבי של קנטקי. משקה המינט ג'וליפ (Mint julep), קוקטייל המורכב מבורבון, נענע וסירופ סוכר, הוא המשקה המסורתי של הדרבי. את המשקה ההיסטורי ניתן להגיש בכוס קפואה מסורתית, מצופה כסף, אולם רוב הצופים שותים את המשקה בכוסות מזכרת הנמכרות רק במרוץ מאז שנת 1939. במרוץ נמכר אף נזיד סמיך בשם בורגו (Burgoo), המכיל בשר בקר, עוף, חזיר וירקות, שהוא מאכל מקומי בקנטקי.
במרכז שדה המרוצים קיים שטח לצופים. אף שלכניסה לשטח זה יש לשלם כרטיס כניסה, כמעט ולא ניתן לצפות מתוכו על המרוץ, ורוב הנוכחים במקום מגיעים כדי לחגוג עד אובדן חושים. לעומת זאת, ביציעים בולט יציע "שורת המיליונרים", שהם המושבים היקרים ביותר, בהם יושבים עשירי ומפורסמי ארצות הברית. נשים מופיעות למרוץ במיטב מחלצותיהן, מצוידות בכובעים מפוארים. בעת שהסייחים צועדים בסך לפני ההמון ביציעים, מנגנת התזמורת הצועדת של אוניברסיטת לואיוויל את יצירתו של סטיבן פוסטר, My Old Kentucky Home, מסורת שהחלה בשנת 1924.
הדרבי מכונה לעיתים קרובות, "המרוץ אחר הוורדים", כיוון שהסוס הזוכה מעוטר בגלימה של 554 ורדים. מסורת זו החלה בשנת 1883. מושל קנטקי הוא שמעניק את הגביע לזוכה במרוץ.
ועד ההצלה
סם טוטמן
סם טוטמן (נולד ב-26 באפריל 1980) הוא גיטריסט להקת הפאואר מטאל הבריטית דראגונפורס. הוא הקים את דראגונפורס ביחד עם הרמן לי ב-1999 תחת השם דראגונהארט, אך שינו את שם הלהקה לדראגונפורס כשגילו שיש כבר להקה בשם הזה.
ועדת ההצלה
ועדת הצלה
ועד הצלה
פורט סודאן
פורט סודאן (בערבית: بورتسودان) היא עיר הבירה של מדינת המחוז אל-בחר אל-אחמר (מדינת הים האדום) ועיר הנמל הראשית בסודאן. אוכלוסייתה מוערכת בכ-517,338 נפש.
היסטוריה.
פורט סודאן נוסדה בשנת 1909 על ידי בריטניה כתחנה האחרונה במסילת רכבת שקישרה את הים האדום עם הנילוס. בעיר נבנה נמל מודרני שהחליף באותה התקופה את נמל סואקין (Suakin). בניית הרכבת נבנתה כדי לייצא לשוק העולמי כותנה, שומשום ודורה מהאדמות הפוריות שליד הנילוס.
אוכלוסייה.
להלן גידול האוכלוסייה בעיר:
כלכלה.
כלכלת העיר נשענת ברובה על הנמל שמייבא מכונות, רכבים, דלק וחומרי בנייה ומייצא כותנה, גומי ערבי, שמן, עורות וסנה. בסמוך לנמל פועלים בתי זיקוק של נפט המוזרם משדות הנפט של מחוז מדינת האיחוד בדרום סודאן. בנוסף מסילת רכבת מקשרת את העיר עם הנילוס ומשמשת להעברת כותנה, שומשום ודורה.
בעיר פועלת משנת 1994 אוניברסיטת הים האדום.
תיירות.
בפורט סודאן חופים ושוניות אלמוגים שמושכות תיירים. בנוסף, העיר משמשת כתחנת מעבר למוסלמים מרחבי אפריקה הרוצים להפליג דרך הים האדום לנמל ג'דה בערב הסעודית, כדי לקיים את החג' במכה הסמוכה.
אקלים.
פורט סודאן מאופיינת באקלים מדברי עם ממוצע משקעים רב שנתי של כ-76 מילימטר גשם כאשר כ-90% מכמות זו יורדת באוקטובר-ינואר.
תחבורה.
אחד מהכבישים המהירים החשובים בסודאן מחבר את פורט סודאן עם עיר הבירה ח'רטום ועובר דרך וואד מדאני (Wad Medani), גדארף (Gedaref) וקסאלה (Kassala). ב-2009 נבנה כביש ראשי נוסף המחבר את העיר עם חרטום ומקצר משמעותית את הדרך ביחס לכביש הישן.
נמל התעופה הבינלאומי של פורט סודאן ממוקם בסמוך לעיר ומשרת אותה בטיסות לקהיר ודובאי.
טדאוש קנטור
טדאוש מריה קנטור (בפולנית: Tadeusz Maria Kantor, 6 באפריל 1915, ויילופולה סקשינסקיה - 8 בדצמבר 1990, קרקוב) היה במאי תיאטרון ואמן פולני, יוצר ומפיק מופעי הפנינג, צייר, מעצב תפאורה, אמן אסמבלאז', שחקן תיאטרון, סופר, מורה ותאורטיקן של האמנות.
היה דמות של "אמן טוטלי", נציג של אחד מסוגי האמנות הקונספטואלית. קנטור הושפע בגישתו האמנותית מן הקונסטרוקטיביזם ומן הדדאיזם, מהציור הבלתי-צורני ומהסוריאליזם. קנה לעצמו שם בבימויו ובהפקותיו המהפכניות בפולין ומחוצה לה. לימד באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב; ייסד וניהל את תיאטרון קריקו 2 בקרקוב.
הנושאים שהופיעו תכופות ביצירתו "היו בעיקר הדיכוי החברתי, הפסולת התרבותית, חוסר האונים והטיפול בדרכים שונות בנוכחות המוות בכל מקום" (הייקה מונדר). הוא ראה בגישתו תגובה הולמת למה שעברה האנושות בימי שתי מלחמות העולם.
ראשית חייו.
טדאוש קנטור נולד ב-1915 בכפר קטן בשם ויילופולה סקשינסקיה, מדרום לרופשיץ ולסנדז'ישוב מלופולסקי, בגליציה, באותה תקופה חלק מאוסטרו-הונגריה. היה ילדם השני של מריאן לאון קנטור "מירסקי" (1942-1884), אז מורה בבית ספר יסודי, ולימים איש צבא, פובליציסט והיסטוריון, ושל הלנה קטז'ינה לבית ברגר, ממוצא ציפסרי גרמני. אחרי שהתגייס לצבא והשתתף במלחמת העולם הראשונה האב לא חזר לבית המשפחה אם כי שמר על קשר עם אשתו ועם הילדים.
טדאוש קנטור עבר בגיל 9 עם אמו ואחותו הגדולה לעיר טרנוב, בה למד בגימנסיה מספר 1 על שם קז'ימייז' ברודזינסקי וסיים שם את מבחני הבגרות. משנות נעוריו התעניין בתיאטרון ובאמנות והוקסם מהרומנטיזם ומהנאו-רומנטיזם הפולני, במיוחד מיצירותיו של סטניסלב ויספיאנסקי. בשנים 1933–1939 למד ציור ועיצוב במה באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב. בשנתיים האחרונות של לימודיו התמקד בקורסים לעיצוב תפאורות ועיצוב הבמה בכיתה של פרופ' קרל פריץ'. כמו כן היה תלמידו של הצייר והפסל זביגנייב פרונאשקי.
בגרותו האמנותית.
בימי הכיבוש הנאצי.