ליאור הר-לב נולד וגדל בחיפה. לאחר לימודי צילום בקמרה אובסקורה (1988-1989) המשיך ללימודי תעודה במגמת צילום סטילס ווידאו במכללת ויצו קנדה חיפה (1989-1993). בשנה השלישית ללימודיו כבר החל לביים ולערוך כתבות ווידאו קליפים ללהקות מוזיקה אזוריות עבור הטלוויזיה בכבלים - מת"ב חיפה (1992–1993). עם סיום לימודיו, בד בבד עם פתיחת ערוץ 2 המסחרי, עבר לתל אביב והחל לעבוד כעורך וידאו עצמאי offline ו-online של פרסומות, פרומואים לערוצים השונים וסרטים תעודיים (1993-1996). במקביל לעבודתו כעורך המשיך לביים קליפים (פורטרט, ריטה ועוד) וסרטוני אמנות שונים.
ב 1996 הר-לב זנח לחלוטין את העריכה והפך לבמאי פרסומות עצמאי. במהלך השנים ביים ליאור פרסומות למרבית החברות והמותגים הגדולים בישראל ונחשב כיום לאחד מבכירי במאי הפרסומות המקומיים. בין לקוחותיו ניתן למצוא את: אורנג', סמסונג, בנק לאומי, 012 קווי זהב, גולדסטאר, קוקה-קולה, שטראוס, בזק, סובארו, רנו, פג'ו, יונדאי, פוקס, רנואר, לי קופר ועוד רבים אחרים.
בין השנים 2002–2011 היה במאי הבית ושותף בחברת Og, אשר עסקה בהפקת פרסומות ותוכן לטלוויזיה.
הר-לב מיוצג ועובד כיום כבמאי גם בספרד, צרפת, איטליה וכן ברוסיה ומזרח אירופה.
במקביל לעבודתו המסחרית, שמר הר-לב לאורך השנים גם על ערוץ ביטוי אמנותי ואישי יותר ביצירת צילומי סטילס ווידאו ארט, ומדיה מעורבת, אותם הציג במספר תערוכות ופסטיבלים, ביניהם:
"Transmediale" – פסטיבל אמנות מדיה דיגיטלית בברלין, ב-"VideoZone" - הביאנלה לווידאו ארט בתל אביב, ""Traveling without Moving - תערוכת יחיד ביפו, ועוד.
בשנים 2008–2012 עבד הר-לב על סרטו העלילתי הראשון באורך מלא (90 דקות) – "אנחנו לא לבד". הסרט נכתב על ידי אחיו הצעיר, הסופר יזהר הר-לב, קיבל את תמיכת קרן הקולנוע הישראלי וזכה להקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים ה 29 בחיפה. הסרט (בהפקת יולי אוגוסט הפקות ו Og) מספר את סיפורו של שומר ביטחון (אוהד קנולר) בקניון גדול (דיזנגוף סנטר) אשר מתכונן לסוף העולם הקרב. זמן קצר לפני התאריך הגורלי הוא מכיר בקניון צעירה פרועה (אפרת בן יעקב) ומתאהב בה. הסרט הופץ ועלה למסכים במרץ 2012 והשתתף במספר פסטיבלים בעולם, ביניהם פסטיבל הקולנוע הבינלאומי ביוסטון, טקסס, שם זכה בפרס ה- Remi gold award .
ב-2013 עיבד לתסריט וביים את "בית, בכי", סרט קצר (14 דקות) אשר הוקרן בפסטיבל אפוס ה -4 לסרטי תרבות ואמנות שהתקיים במוזיאון תל אביב בפברואר 2013. הסרט מבוסס על סיפור קצר מאת אברי הרלינג ומספר על גבר (בועז הראל) שאינו מצליח להירדם כבר מספר לילות בגלל בכי בלתי נפסק שמקורו אינו ברור.
במהלך 2012 הר-לב יזם ויצר יחד עם במאית נוספת, בטינה פיינשטיין, פרויקט וידאו מחול - City Dance Project – אסופת סרטי מחול מודרני המתרחשים כולם במרחב הציבורי. זהו פרויקט מתמשך אשר מטרתו להציג מחול מודרני בדרך חדשה לקהל שלא היה נחשף אליו בדרך הרגילה. מטרת הפרויקט היא לבצע כל שנה בעיר אחרת בישראל ובעולם מספר נוסף של סרטים באופן זה. חמשת הסרטים הראשונים בפרויקט צולמו בירושלים.
האונה הקודקודית
האונה הקודקודית או הפָּרִיאֶטָלית (TA: Lobus parietalis) היא חלק של המוח הגדול.
האונה הקודקודית ממוקמת מאחורי החריץ המרכזי, אשר מפריד בינה לבין האונה המצחית היא נמצאת מעל המענית הצידית אשר מפרידה אותה מהאונה העורפית.
האונה הקודקודית נמצאת בכל אחת מההמיספרות של קליפת המוח, ובכל אחת מן ההמיספרות החיבור בין האונה הקודקודית לבין האונה המצחית מתבצע באמצעות אונית מסב המרכז. בין ההמיספרות האונה הקודקודית הימנית מקושרת לשמאלית באמצעות כפיס המוח.
תפקוד.
האונה הקודקודית משלבת מידע חושי ממקורות שונים. היא אחראית על תחושות של מגע, חום וכאב. כמו כן, היא מעורבת בתפיסה מרחבית, במיוחד קביעת חוש הניווט וההתמצאות במרחב.
היא מעבירה מידע מרחבי להיפוקמפוס.
האונה הקודקודית כוללת את הקליפה החושית והזרם הגבי של מערכת הראייה, דבר זה מאפשר לאזורים של קליפת המוח הקודקודית לעבד אובייקטים ויזואליים שנקלטו לתיאום הפוזיציה של הגוף.
בדיוק מאחורי החריץ המרכזי קיימת הבליטה הבתר-מרכזית (postcentral gyrus). אזור זה של קליפת המוח אחראי לחישה.
ניתן להציג את הקליפה החושית כהומונקולוס - דמות מעוותת של אדם, שבה חלקי הגוף מיוצגים לפי גודל השטח בקליפה החושית שמיוחד להם.
כמה חלקים של האונה הקודקודית חשובים לעיבוד שפה.
תעודת הכשר
תסמונת אוגילבי
תסמונת אוגילבי (Ogilvie's syndrome) היא תופעה רפואית בה קיימת התרחבות של המעי הגס יחד עם סימנים ותסמינים של חסימת מעיים, אולם בהיעדר סיבה מכנית לחסימה עצמה (מצב שמתואר לעיתים כסוג של "פסאודו-חסימה" או "חסימה תפקודית" - להבדיל ממצב של חסימת מעי מכנית).
הסיבה להרחבה ראשונית של המעי אינה ידועה במרבית המקרים, כאשר בחלקם המועט הסיבה היא הסננה של תאים ממאירים לעצבים סימפתטים. סיבה נפוצה יחסית למצבים כאלו היא משנית ללקיחת תרופות כגון אופיאטים, תרופות נוירולפטיות, מצבים מטבוליים חריפים, זאבת, סקלרודרמה, מחלת פרקינסון ומחלות אחרות. מצב זה עלול להופיע לאחר ניתוח.
האבחנה של התסמונת היא על ידי הדמיה עם חומר ניגוד - כך ניתן להבחין באופן טוב יחסית בין חסימה מכנית, לחסימה שאינה על רקע מכני. גם כאן, הטיפול אשר ניתן בתחילה הוא nasogastric tube ("זונדה") לצורך הקלה על החסימה עצמה, מתן נוזלים תוך ורידי ותיקון אלקטרוליטרי, בנוסף לטיפול בנאוסטיגמין (הפועל באופן פראסימפתומטי ומביא למעבר צואה וגזים במעי). 90% מן החולים מבריאים לאחר טיפול במתן נאוסטיגמין, כאשר לפני מתן התרופה יש לשלול חסימה מכנית על מנת לא לגרום לנקב כתוצאה מלחץ מוגבר על המעי במתן נאוסטיגמין. כמו כן יש לנטר את החולה, היות שאחת מתופעות הלוואי של התרופה היא ברדיקרדיה.
אשטרום נכסים
מדריך משתמש
תיעוד
גדר הביטחון
המאבק נגד גדר הביטחון בבלעין
ננו-נקבובית
ננו-תעלה
הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון
הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון הוא ארגון שפעל בישראל בשנות ה-60 של המאה ה-20 במטרה לקדם יצירת אזור חופשי מנשק גרעיני במזרח התיכון ().
רקע.
ב-1952 הוקמה הוועדה לאנרגיה אטומית האחראית על פעילותה של מדינת ישראל בתחום הגרעין. ב-1958 התפטרו כל חברי הוועדה, פרט ליושב הראש שלה, ארנסט דוד ברגמן, זאת על רקע החלטה לפתח נשק גרעיני בישראל. בוועדה היו חברים כל מדעני הגרעין הבכירים של ישראל (אנשי האוניברסיטה העברית, מכון ויצמן והטכניון). ההתפטרות הייתה הן מטעמים מוסריים והן מטעמים של התנגדות לעלות ולמשאבים העצומים שהתוכנית דורשת, במקום שיופנו למטרות אחרות. דבר ההתפטרות נשמר בסוד והוועדה לאנרגיה אטומית התארגנה מחדש עם מדענים אחר.
ב-17 בדצמבר 1960 נחשפה תוכנית הגרעין הישראלית, כשהעיתון הבריטי דיילי אקספרס פרסם ידיעה על כך שמדינת ישראל מפתחת פצצת אטום. אף על פי שהעניין פורסם כבר בעיתונים אחרים, הפעם דובר שגרירות ישראל בלונדון הכחיש את הידיעה. הפרסום וההכחשה הישראלית פרסמו בישראל ובעולם, והדבר הביא לתגובת שרשרת. עיתונים אחרים בעולם החלו גם לפרסם תחקירים בנושא. ב-19 בדצמבר חשף העיתון וושינגטון פוסט, שהוועדה המשותפת של שתי בתי הקונגרס ערכה דיון בנושא הידיעות על הפעילות הגרעינית של מדינת ישראל, ב-8 בדצמבר, ושהכור שישראל בנתה יאפשר לה לפתח פצצת אטום בתוך 5 שנים. גם ידיעה על כך שארצות הברית גילתה שישראל בונה כור ליד דימונה נחשפה וההכחשה הראשונית שזהו "מפעל טקסטיל". הפרסום הנרחב אילץ את ראש הממשלה דוד בן-גוריון לתת התייחסות פומבית ראשונה לעניין זה, שבה אמר שהכור "מיועד לצורכי שלום בלבד". השבועון העולם הזה, הקדיש גיליון שלם לנושא, שפרסם ב-28 בדצמבר 1960, תחת הכותרת "פצצה אטומית לישראל".
היסטוריה.
בתחילת 1962, פרסם אליעזר לבנה מאמר בעיתון הארץ שיצא כנגד רעיון בניית דוקטרינה צבאית ישראלית עתידית המושתתת על טילים בליסטיים ועל נשק גרעיני. זמן קצר אחר כך ארגן לבנה יחד עם ישעיהו ליבוביץ מסיבת עיתונאים בירושלים, בה השתתפו כ-20 איש, חברים לשעבר בוועדה לאנרגיה אטומית, אנשי ציבור ואינטלקטואלים, בה קראו לפירוז אטומי של המזרח התיכון.
הוועד טען כי ביטחונה של ישראל אינו נשען על השגת פצצת אטום, אלא על מניעת התגרענות האזור כולו. כמו כן נטען כי השגת פצצת אטום תגרור מאמצים מוגברים של הערבים להשיגה אף הם, ולמאזן אימה העלול להמיט אסון על המפעל הציוני. בין חברי הוועד נמנו: מרטין בובר, אפרים אלימלך אורבך, יהושע בר-הלל, עקיבא ארנסט סימון, גרשם שלום, שמואל סמבורסקי, הרב לואיס יצחק רבינוביץ, וחבר הכנסת מהמפלגה הליברלית שניאור זלמן אברמוב.
במהלך 1962 יזמו מספר אספות נוספות, ערכו פניות לחברי כנסת, פרסמו מאמרים בעיתונות ולקראת סוף השנה ארגנו עצומה שקראה לממשלה להימנע מלהכניס נשק גרעיני לאזור. מספר חברי כנסת העלו הצעות לסדר יום ושאילתות על הנושא, ביניהם ישראל ברזילי, משה סנה, יעקב חזן ותופיק טובי. ב-7 באוגוסט דחתה הכנסת הצעה לסדר היום של מפ"ם ומק"י, לדיון בפירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני. בתגובה אמר בן-גוריון שקווי היסוד של הממשלה כללו קריאה לפירוק נשק, אך לא נשמעה תגובה ממדינות ערב לקריאה זו. חבר הכנסת משה כרמל טען שהוא בעד פירוז, אך מאחר שמדינות ערב לא נענו לקריאה אין ברירה אלא לפתח את הנשק ואז לדון בפירוז מתוך עוצמה.