בסקוטלנד, הגותו של קונולי השפיעה על סוציאליסטים כדוגמת ג'ון מקלין, אשר גם הוא שילב את השקפותיו השמאליים עם רעיונות לאומניים כשהקים את מפלגת העובדים הרפובליקנית הסקוטית.
אגודת קונולי, הנקראת על שמו, היא ארגון של אירים בבריטניה אשר פועלים למען המטרה הרפובליקנית של איחוד ועצמאות אירלנד.
פסלים של קונולי הוקמו במקומות שונים ברחבי העולם, ביניהם בדבלין, מחוץ לליברטי הול, המטה של איגוד העובדים SIPTU; ביוניון פארק שבשיקגו, סמוך למשרדי איגוד UE; ואחד נוסף בפארק בטרוי, שבניו יורק. במרץ 2016, נחנך בבלפסט פסל של קונולי על ידי השר הצפון-אירי קראל ני קולן ונכדו של קונולי, ג'יימס קונולי הרון.
בראיון טלוויזיה בשנת 1972, אמר ג'ון לנון שג'יימס קונולי היה השראתו בכתיבת השיר "Woman Is the Nigger of the World", וציטט אותו: "האישה היא השפחה של העבד".
תחנת קונולי, אחת משתי תחנות רכבת מרכזיות בדבלין, קרויה על שמו, וכך גם בית החולים קונולי בבלנקרדסטאון.
ב-2002 הפיקה ה-BBC תוכנית בשם "Greatest Britons 100" (מאה הבריטים הגדולים ביותר), וקונולי נבחר למקום ה-64.
ב-1968, הלהקה האירית The Wolfe Tones (על שם המהפכן האירי וולף טון) הוציאו סינגל בשם "James Connolly" אשר הגיע למספר 15 במצעד הפזמונים האירי. הלהקה Black 47 הוציאה שיר על קונולי באלבום "Fire of Freedom". הזמר-היוצר האירי נייאל קונולי הוציא שיר בשם "May 12th, 1916 – A Song for James Connolly" באלבומו "Dream Your Way Out of This One".
מועדון הספורט דונדין קונולי, חלק מהליגה האתלטית הבאלית, קרויה אף היא על שמו של קונולי.
ואט יאנאווה
ואט יאנאווה (בתאילנדית: วัดยานนาวา) הוא מקדש בודהיסטי (ואט) הממוקם במחוז סאתון של בנגקוק, בירת תאילנד.
המקדש נבנה בתקופת איוטהאיה (ראו היסטוריה של תאילנד) ונקרא באותה עת בשם ואט קוק קוואי (วัดคอกควาย). המקדש נבנה על ידי מלך תאילנד ראמה השלישי ולו צ'די (סטופה) בצורת ג'ונקה.
מקווה (מחזה)
מִקְוֶוה הוא מחזה ישראלי מאת הדר גלרון.
עלילה.
המחזה עוסק בשבע נשים הנמצאות על קשת רחבה ביחסן אל האמונה היהודית: חרדיות, מסורתיות, וחילונית אחת. המשותף לכולן הוא מקום המפגש, המקווה, שבוע לאחר גמר הווסת, בדרך כלל במחזוריות של אחת לחודש (בתקופת הווסת האישה היא נידה על פי ההלכה היהודית ואסורה במגע עם גבר). אמנם מקום המפגש מסמל את הדת היהודית, אך לא כל הדמויות הפועלות בו זהות במידת דתיותן או בתפיסת עולמן, מה שמהווה מקור לחיכוך ולחוסר הסכמה בין הנשים.
מערכות היחסים שנוצרות בין הנשים חושפות בהדרגה את הסודות. בד בבד עם חשיפת גופותיהן העירומים של הנשים הטובלות במקווה נחשפים גם הסודות והשקרים בעולמן של הנשים הדתיות, החיות בחברה שמייעדת להן תפקיד מוגדר ואינה מתייחסת לצורכי הפרט. כל הדמויות נתונות במצב כזה או אחר של כפייה. שושנה, הבלנית המבוגרת, מסתירה את קשריה עם בתה שיצאה בשאלה. שירה, הבלנית החדשה, נמנעת מיחסי אישות עם בעלה הנכה משום שאינה מעוניינת בילדים, ולכן נשארת לישון במקווה. הינדי מבוגרת מכדי שתהיה נידה והיא אם לבן שנולד מתרומת זרע. תהילה היא כלה צעירה הסובלת מכאבים בזמן היחסים עם בעלה, שנישאה לו בעקבות שידוך ואילוץ והיא בכלל אוהבת בחור אחר. חדוה היא אישה מוכה הנשואה לאדם בכיר בקהילה, ובתה אלישבע מסתירה בשתיקתה את הסוד הזה. מיקי היא חילונית הנאלצת ללכת למקווה כי בעלה, החוזר בתשובה, מסרב לגעת בה בלי אישור מהבלנית.
ככל שהמחזה מתקדם סודותיהן של הנשים מתגלים. הן נאלצות לעמוד מול העולם שבחוץ ומול אנשי משמרות הצניעות, הבאים לקחת את חדוה לאחר שנמלטה מבעלה המכה שהעליל עליה כדי להחזירה הביתה. בתוך המאבק בין הנשים המסתתרות במקווה לבין הגברים הנמצאים בחוץ (בהצגה הם נשמעים במגפון), תהילה, הכלה הצעירה שאיש לא הקשיב לכאבה, מתאבדת במי המקווה.
הדמויות.
במחזה 8 דמויות:
דמויות שאינן מופיעות על הבמה אך מוזכרות באופן מודגש הן, רחלי- ביתה של שושנה שחזרה בשאלה, לומדת בבצלאל ומשמשת כמודל (דוגמנית עירום) לאומנים. פינחס - בעלה של חדווה איש עמיד וחזק המכה אותה ומחזיק אותה בשל יכולותיו הפיננסיים ובעיקר קשריו החברתיים בשל היותו בעל מעמד נכבד בקהילה, וכן אמציה - בעלה הנכה של שירה שבשל רצונו בעוד ילדים היא נשארת ללון במקווה.
הפקות.
הפקת 2004 - תיאטרון בית ליסין.
ההצגה הועלתה לראשונה בתיאטרון בית ליסין ב-11 באוגוסט 2004 וזכתה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית הצגת השנה (2004) ובפרס השחקנית המבטיחה לענת מגן-שבו.
הפקת 2014 - תיאטרון יידישפיל.
ההצגה הועלתה בשנית ביידיש בבכורה ב-27 בדצמבר 2014.
הפקת 2019 - תיאטרון הבימה.
בכורה ב-4 ביולי 2019.
הפקות חו"ל - מלבד הפקות בישראל היו עד כה 15 הפקות בינלאומיות, באירופה ובארצות הברית .
משחק הכסאות
אברהם וולף יאסני
אברהם וולף יַאסְני (ציפֶּרמן) (על פי רוב: א. וולף יאסני; ביידיש: אברהם וואָלף יאַסני (ציפּערמאַן); בפולנית: Abraham Wolf Jasny (Cyperman)‎; 1893, זֶ'לֶכוב, האימפריה הרוסית – 5 בפברואר 1968, תל אביב) היה עיתונאי, סופר, מסאי, פובליציסט והיסטוריון חובב יידי פולני-ישראלי. פעיל סוציאליסטי, איש לודז', שעלה לישראל לאחר קום המדינה. פרסם ביקורת תרבות וספרות, מחקרים על שואת יהודי לודז', וערך ספרי יזכור לקהילות שנחרבו בשואה.
ביוגרפיה.
אברהם וולף יאסני (ציפרמן) נולד בשנת 1893 בעיירה זֶ'לֶכוב (ביידיש: זשעלעכאָוו; בפולנית: Żelechów) שליד לודז' (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בפולין), בנם של שמחה יהודית ולייביש פסח. בגיל 11 עזב את העיירה ועבר להתגורר אצל דודו בלודז', ועבד כשוליית אורג. כשהיה נער בן 16 היה פעיל בחוגים בלתי-לגאליים של "הבּוּנְד", תנועת הפועלים היהודית, ונאסר לזמן-מה על ידי שלטונות האימפריה הרוסית בגין פעילותו. לאחר מכן היה ממייסדי הסתדרות הנוער של הבונד בעיר, "צוּקוּנְפְט" ('עתיד'). את דרכו העיתונאית החל ב-1913 ככתב-קורספונדנט בלודז' של העיתון "אונדזער צייט" ('זמננו') של הבונד, שיצא בסנקט פטרבורג (חתם בשם העט 'צ. וו. אַבראַמאָוו').
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר עברה לודז' לשליטת המדינה הפולנית החדשה, נאסר שוב (הפעם על ידי שלטונות פולין) ונשלח למחנה המאסר דוֹמְבּייה שליד קרקוב. לאחר שחרורו שב ללודז', ומ-1923 היה לכותב קבוע בעיתון הלודז'י "ניַיער פֿאָלקסבלאַט" בהמשך היה עורך המהדורה הלודז'ית של עיתון הבונד הורשאי "פֿאָלקס־ציַיטונג". באותו זמן היה ממשתתפיו הקבועים של העיתון "לאָדזשער וועקער" ('המעורר הלודז'י). במקביל הוסיף להיות פעיל בתנועה הסוציאליסטית.
ב-1937 ראה אור ספרו הראשון, "געשיכטע פון דער יִידישער אַרבעטער-באַוועגונג אין לאָדזש" ('תולדות תנועת העבודה היהודית בלודז').
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נסע מזרחה לברית המועצות. שם נעצר על ידי הנ.ק.ו.ד. (המשטרה החשאית), נחקר בעינויים, ולבסוף נידון לשמונה שנות עבודת פרך במחנה כפייה בסיביר. רק בשנת 1946, לאחר תום המלחמה, שוחרר, ואז שב ללודז' שבפולין הקומוניסטית וחידש את פעילותו העיתונאית-ספרותית. הוריו, אחיותיו איידל ופֶרְל ושני ילדיו מרים ואלי נספו בשואה. בשנים 1946–1949 עבד במכון ההיסטורי היהודי בוורשה. פרסם מאמרים על תקופת השואה בעיתוני פולין "דאָס ניַיע לעבן", "פֿאָלקס־ציַיטונג", "Nasze Słowo", "אַרבעטער ציַיטונג" ו"יִידישע שריפטן". בשנת 1948 פרסם יאסני בחוברת 1, 2 של הרבעון "בלעטער פאר געשיכטע" ('דפים להיסטוריה') של המכון היהודי ההיסטורי את מחקרו על גטו לודז' – "די ענדגילטיקע ליקווידאַעציע פֿון לאָדזשער געטאָ" ('החיסול הסופי של גטו לודז') (ראה אור גם בהוצאה נפרדת).
לאחר קום המדינה ב-1948 עזב את הבונד, וקרא לניצולי השואה לעלות לישראל. הוא עצמו עלה לישראל ב-1949, השתקע בתל אביב והקים משפחה מחדש; שני ילדיו, אליהו ומרים, נקראו על שם ילדיו שנספו. בארץ עבד זמן-מה בעיתון "דבר", ופרסם מאמרים על השואה ב"לעצטע נײַעס". בשנת 1951 הצטרף ל"לעצטע נײַעס" והיה חבר המערכת ועורך המדורים לספרות ולתרבות.
בארץ פרסם את הספר "די אויסראָטונג פֿון לאָדזשער יִידן / השמדת יהודי לודז’" (1950), ובשנות ה-60 ראה אור ספרו "די געשיכטע פֿון יִידן אין לאָדזש אין די יָארן פֿון דער דיַיטשער יִידן-אויסראָטונג" ('תולדות יהודי לודז' בשנות השמדת-היהודים הגרמנית'), בשני כרכים. הספר זכה בפרס מטעם הקונגרס העולמי לתרבות יהודית באמריקה.
בנוסף היה בשנותיו בארץ עורכם של שישה ספרי יזכור לקהילות פולין שהוחרבו בשואה – הראשון בהם ספר זיכרון לעיירתו זֶ'לֶכוב. עבד על עריכתם של שני ספרי יזכור נוספים ("ספר גניוושוב" ו"ספר זגירז'"), אך נפטר בטרם סיים.
יאסני נפטר בחורף 1968 ממחלה ממארת ממושכת, בגיל 74. נקבר בבית עלמין הדרום בחולון.
הותיר אישה, חוה. בעת מותו שירתו בנו ובתו בצה"ל (בנו שירת כצנחן).
ארכיונו, ובו קטעי עיתונות, התכתבות וטיוטות בכתב יד של מאמריו, שמור בספרייה הלאומית.
א' וולף יאסני
א. וולף יאסני
אברהם וואלף יאסני
אברהם וולף יסני
א. וואלף יאסני
וואלף יאסני
וולף יאסני
וולף יסני
הרשות להסדרת התיישבות הבדואים בנגב
הרשות להסדרת התיישבות הבדואים בנגב היא רשות ממשלתית הפועלת בתוך משרד הרווחה והביטחון החברתי, אשר הוקמה בעקבות החלטת ממשלה בשנת 2007. מנכ"ל הרשות הוא יאיר מעיין.
בעבר פעלה הרשות בתוך משרד החקלאות עד להעברתה בשנת 2020 לאחריות משרד הכלכלה והתעשייה ובשנת 2021 למשרד הרווחה והביטחון החברתי.