נתונים מספריים לגבי יהודי בלגרד קיימים החל מהתקופה העות'מאנית. בשלהי המאה ה-16 התגוררו בעיר כמה עשרות יהודים, ובמהלך המאה ה-17, עם התפתחות הקהילה, שרכשה מעמד כלכלי איתן ומעמד של מרכז הלכה אזורי, חל גידול מואץ במספר בני הקהילה. ב-1663 נמנו בעיר 800 יהודים. מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) המיטה חורבן על הקהילה ורק כעבור מאה שנים שבה לגודלה טרום המלחמה. מפקדי האוכלוסין שערך השלטון העות'מאני לא הניבו תוצאות מדויקות לגבי האוכלוסייה היהודית, וזאת משום שחלק מיהודי בלגרד נמנעו מלהתפקד על רקע רצונם להתחמק מנטל המיסים; בנוסף היו חלקם נתינים זרים, שלא היו חייבים ברישום. במפקד שנערך ב-1856 נמנו בעיר 284 משפחות יהודיות בנות 1,506 נפשות. מספר זה לא כלל נתינים זרים. כ-1,300 השתייכו לקהל הספרדים וכ-200 לקהל האשכנזים. ב-1890 נמנו בבלגרד 2,599 יהודים וב-1895 מנתה הקהילה 3,097 נפשות שהיוו 61 אחוזים מכלל יהודי סרביה. קצב הריבוי הטבעי עמד על מעט יותר מ-2 אחוזים לשנה.
בראשית המאה ה-20 מנו יהודי בלגרד 3,270 נפשות ולאחר מלחמת העולם הראשונה וכינון ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים חל גידול מואץ במספר בני הקהילה. ב-1931 מנו יהודי בלגרד קרוב ל-8,000 נפשות. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנו יהודי בלגרד כ-12,000 נפשות. בשואת יהודי יוגוסלביה הושמדו למעלה מ-90 אחוזים מיהודי בלגרד. ב-1945 מנתה הקהילה 1,423 נפשות. לאחר הקמת מדינת ישראל וקבלת אישור ה"רֶפָּטְרִיאָצְייָה" משלטונות יוגוסלביה, עלו רבים מיהודי בלגרד לישראל. ב-1961 מנתה הקהילה 490 נפשות. עם הפיכתה של בלגרד למטרופולין, במקביל להיותה "מרכז העצבים" של יוגוסלביה, היגרו אליה יהודים מקהילות אחרות. בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 מנתה הקהילה 1,600 נפשות. השלטון הקומוניסטי הריכוזי ביוגוסלביה, אף על פי שהיה טולרנטי יותר ממקביליו בגוש המזרחי, לא אהד סממנים דתיים ולאומיים. במקביל, הקהילה היהודית הפכה חילונית ורבו בתוכה נישואי התערובת. וכך, לאורך שלהי המאה ה-20 וראשית המאה ה-21, הלך ופחת מספר התושבים היהודים ועוד פחות מכך, אלו שהצהירו על עצמם כיהודים במפקדי האוכלוסין. ב-2011 הצהירו במפקד אוכלוסין 295 מתושבי בלגרד שהם יהודים. ישנן מספר גרסאות למספר היהודים בבלגרד והמקורות השונים מתייחסים למפקדי האוכלוסין, לרישומי הקהילה היהודית ולמספר החברים משלמי דמי החבר בקהילה (שככל הנראה חלקם אינם יהודים). ב-2016 העריכו שבסרביה מתגוררים בין 1,400 ל-2,800 יהודים וכ-60 אחוזים מהם התגוררו בבלגרד (כולל זמון). מקור נוסף ציין כי ב-2016 נמנו בבלגרד 800 יהודים, למעלה מ-90 אחוזים מהם נשואים בנישואי תערובת ורבים בני הגיל השלישי.
כלכלה.
התקופה העות'מאנית.
בראשית ימי השלטון העות'מאני מתוארים בני הקהילה כסוחרים ומהם נמנו בעלי נכסי דלא ניידי או חוכרי נכסי דלא ניידי. על פי רוב התנהל המסחר היהודי לצד זה העות'מאני כולל מסעות לירידי מסחר בערים שכנות. קיים תיעוד בספרי שאלות ותשובות לגבי מחלוקות מסחריות שהובאו להכרעת הרבנים כאשר המחלוקת הייתה נתונה בין יהודים, וכן תיעוד לתביעות של סוחרים יהודים בבית הדין השרעי כנגד סוחרים מוסלמים, ומתעודות אלו עולה שבני הקהילה נהנו מזכות לפנות לבית דין זה. ב-1541 לאחר כיבוש בודה על ידי סולימאן הראשון התרחבו דרכי המסחר באימפריה ובני הקהילה סחרו עם ונציה, ראגוזה, פירנצה, סופיה ובודה. קיים תיעוד נרחב לגבי מערכת הסחר ובכלל זה קשרי גומלין עם קהילות יהודיות בכל רחבי הבלקן. חלק מהתיעוד מתייחס לרצח או מוות טבעי של סוחרים מקרב הקהילה במהלך מסעות מסחר, בהקשר להתרת עגונות. בינואר 1565 הורה אישית הסולטאן סולימאן הראשון לחקור רצח של 6 יהודים, שליחיה של דונה גרציה נשיא אשר הגיעו לבלגרד לטיפול בעסקיה ובעת שהפליגו מבלגרד לווידין נרצחו למטרות שוד.
השלטון העות'מאני עודד את המסחר בבלגרד ושיעור המיסוי שהוטל על בני הקהילה היה נמוך משיעורו בסלוניקי או בקונסטנטינופול. בני הקהילה היו ברובם אוריינים ורב-לשוניים והשתלבו במנגנון הממשל העות'מאני כמתורגמנים או ששירתו כמתורגמנים עבור קונסולים זרים.
ככלל בראשית ימיו של השלטון העות'מאני הוטלו על בני הקהילה שני סוגי מסים. האחד, מס גולגולת (ג'יזיה) אחיד בו חויבו בני הקהלים השונים, והשני מס קהילה שנגבה באופן פרוגרסיבי על ידי רבני הקהילה. נטל המס הפרוגרסיבי נקבע לפי גובה ההכנסה של ראש המשפחה ולא לפי מספר הנפשות. בהמשך, הוטל מס שכונה רב אקצ'סי (בטורקית: Rav akçesi) ובמסגרתו שילמה הקהילה על זכותה להחזיק רב. בעיתות מלחמה הוטלו מיסים נוספים כגון "מס ביגוד" שחייב את הקהילה לממן את ייצור מדיהם של חיילי חיל המצב העות'מאני בעיר. בהמשך הוטל מס על שחיטה כשרה של בשר שכונה גאבלה. בני הקהילה שילמו גם מיסי קהילה פנימיים פרוגרסיביים לצורך מימון הנהגת הקהילה ומוסדותיה ובכלל זה בעלי התפקידים השונים. הגבייה נעשתה במנגנון האלתזאם, שהוא חכירת הזכות לגביית מיסים בתא שטח נתון. חוכר הזכות היה פקיד מנהלי בכיר במנגנון השלטון העות'מאני. לאורך תקופת השלטון העות'מאני תועדו מספר פעמים יהודים מקרב קהילת בלגרד כחוכרי מיסים. נטל המיסים הוטל גם על סוחרים יהודים מחוץ לקהילת בלגרד, שהגיעו לעיר למטרות עסקיהם והתגוררו בה למשך יותר משנה. עניין מיסוי תושבי החוץ עורר מחלוקת כבדה והופיע מספר רב של פעמים בשאלות ותשובות. הרב משה אמריליו הוציא פסק הלכה השולל את זכות הקהילה לגבות מס מסוחרי חוץ, משום שהיא סותרת את כלל דינא דמלכותא דינא, שכן השלטון העות'מאני מעוניין בחופש מסחר בממלכתו. מנגד, מאוחר יותר, צידד הרב הראשי של העיר סרס חיים נסים רפאל מוצירי בזכות הטלת המיסים על סוחרי החוץ.
סוחרי הקהילה עמדו בקשרי מסחר תכופים עם סוחרים מקהילות וינה, בודה, סלוניקי, קושטא, סקופיה, מונאסטיר, קסטוריה, וידין וסופיה. כן מתועדות משלחות של סוחרים מהקהילה בירידי מסחר בלייפציג, בסטרוגה, בראגוזה ובוונציה. ב-1717 נכבשה בלגרד על ידי ממלכת הבסבורג. מתועדות מספר משפחות יהודיות שעסקו בתעשייה זעירה, וכן הפעילו מבשלות, וייצרו ערק תמורת תשלום אחוזים מהרווחים לשלטון האוסטרי. ב-1739 שבו העות'מאנים לשלוט בבלגרד. במסגרת הסכמי קפיטולציות נהנו בני הקהילה אשר שירתו תחת נציגים דיפלומטיים זרים מהקלות משמעותיות בנטל המיסים.
התקופה הסרבית-יוגוסלבית.
המהפכה הסרבית הביאה לנזקים עצומים לרכוש ולנפגעים רבים מקרב יהודי בלגרד. רק לאחר כינון נסיכות סרביה בהנהגתו של מילוש אוברנוביץ' הוחל בשיקום הקהילה. ב-1837 עם הקמת בית הדפוס המלכותי, הוזמנו גם אותיות עבריות. כך שבבית דפוס זה הודפסו גם טקסטים בעברית ובלאדינו. לסוחרים היהודים ניתנו שוויון זכויות והתפתחה מערכת סחר ענפה עם ערי הבלקן. ב-1839, לאחר שאוברנוביץ' נאלץ לוותר על השלטון הוחל בהצרת צעדי יהודי בלגרד. קבוצת מגיני החוקה הלאומנית שמה לה למטרה בין השאר, להצר משמעותית את צעדיהם הכלכליים של יהודי סרביה. בשלב הראשון נאסרה פתיחת עסקיהם בימי ראשון. וכך לא פעלו עסקי היהודים בשבת ובראשון, סוגיה שהרעה משמעותית את מצבם הכלכלי של הסוחרים. לאחר עלייתו לשלטון של אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ', הורע עוד מצבם. ממשלו של קאראג'ורג'ביץ' אסר על היהודים לסחור מחוץ לשכונה היהודית יאלייה. בוצעו החרמות רכוש באמתלות שונות.
לאחר שובו של בית אוברנוביץ' לרסן השלטון החל שינוי הדרגתי במעמדם הכלכלי של יהודי בלגרד והוא נתקל בהתנגדות עזה של האליטה הכלכלית הסרבית. אחד האירועים שהוביל להאצת תהליך השוויון נסוב אודות ישראל בן יעקב שטרן (שכונה בקרב יהודי בלגרד "כוכב טוב"), סוחר אמיד, שהיה נתין בריטי ופעילותו העסקית בבלגרד ובסביבתה הוגבלה על ידי השלטונות הסרביים בשל מוצאו היהודי. שטרן, שהיה זכאי לחופש מסחר במסגרת הסכמי הקפיטולציות, פנה לקונסול הבריטי וזה העביר מחאה חריפה לשלטונות הסרביים. הסרבים המשיכו להערים קשיים על שטרן והעניין חולל תקרית דיפלומטית בין האנגלים לסרבים וגרר התערבות של קונסולים זרים נוספים וכן של הממשל הצרפתי באמצעות אדולף כרמיה. ב-1856 נערך מפקד אוכלוסין בבלגרד ובו נמנו 284 משפחות יהודיות. מתוכן 30 (10.56 אחוזים) הוגדרו כאמידות והשאר כנתמכות. 30 אחוזים מראשי המשפחות עסקו במסחר, 14 אחוזים היו שכירים, 5 אחוזים עסקו בבורסקאות, 5 אחוזים היו משרתים ו-4 אחוזים היו קמעונאים. ב-9 אחוזים מהמשפחות לא היה מפרנס עיקרי כלל מסיבות שונות.
בשלהי המאה ה-19 חל שיפור מסוים במצבם הכלכלי של יהודי בלגראד, בעיקר בשל שוויון הזכויות שניתן להם וכלל גם את התחום הכלכלי. בני הקהילה עסקו במסחר בבגדים, במשי ובפשתן, ובמסחר בפירות ובירקות. נמנו לראשונה בעלי מקצועות חופשיים כגון רופאים וגם תופרים וסנדלרים. ב-1893 אסרו השלטונות על יהודי בלגרד למכור טבק ומשקאות חריפים, עניין שאילץ את הרב ברנפלד לפנות למלך אלכסנדר הראשון בבקשה לבטל את הגזירה. במקביל, אולצו סוחרי הקהילה לסגור את עסקיהם בימי ראשון ובחגים הנוצריים, וזאת אף על פי שלסוחרים הסרביים הותר לפתוח את עסקיהם בימי החגים הנוצרים-אורתודוקסיים. בנוסף, סגרו בני הקהילה את עסקיהם בימי השבת, עניין שהותיר להם 140 ימי עסקים בלבד לאורך השנה.