בשנות החמשים יצאה ישראלי לעזרת קליטת עולים בדימונה ולביסוס ההתיישבות החדשה ביכיני ובניר אליהו.
הוקרה.
אם השנה - מעשיה של ישראלי הוכרו ובשנת 1963 הוכרזה כאם השנה כהוקרה על תרומתה בהרמת קרן האישה העובדת והמגדלת משפחה ענפה. ודברי התודה שלה היו:
פרס המכוורת בשנת 1971 זכתה המכוורת של כנרת. העבודה במכוורת נעשתה על ידי ביתה נגה טמיר ובעזרתה של עמליה גולן.
משפחה.
בן ציון ישראלי נספה באסון מעגן ב-30 ביולי 1954. חיה ישראלי, המשיכה לחיות בכנרת שנים רבות עם צאצאיה המכונים בכנרת "שבט הישראלים". הייתה ערנית למתרחש סביבה ושיתפה רבים בהצעות לשיפור מצב החברה.
ב-30 באוקטובר 1979 הלכה ישראלי לעולמה ונקברה לצדו של בן-ציון ישראלי בבית הקברות כנרת. הניחה אחריה חמש בנים ובנות: עמליה גולן, אהרן ישראלי, גבע עמיחי, נגה טמיר ויעקב ישראלי. וגם עשרים נכדים ו-19 נינים.
בצוואתה כתבה בין היתר:
הפקולטה למדעים מדויקים ע&quot;ש ריימונד ובברלי סאקלר
הפקולטה למדעים מדויקים ע"ש ריימונד ובברלי סאקלר באוניברסיטת תל אביב כוללת מספר בתי ספר למקצועות המדעים המדויקים. הפקולטה שוכנת בקמפוס האוניברסיטה ברמת אביב. היא מונה כ-150 חברי סגל בכיר, ומהווה הפקולטה הגדולה ביותר באוניברסיטת תל אביב מבחינת מספר הסטודנטים הלומדים בה.
הפקולטה הוקמה בשנת 1964. היא קרויה ע"ש הזוג ריימונד ובברלי סאקלר (נדבנים יהודים-אמריקאים ממשפחת סאקלר).
היסטוריה.
ראשיתה של הפקולטה בתחילת שנות ה-60, אז נחתם הסכם בין מנהלי עזבונו של התעשיין המנוח אריה שנקר, לבין עיריית תל אביב. בהסכם נקבע כי יוקם בשטחי האוניברסיטה ההולכת ונבנית, מכון לפיזיקה ולכימיה אשר יישא את שמם של הזוג אריה ורבקה שנקר (שעודנה הייתה בין החיים אז).
בינואר 1962 הונחה אבן הפינה לבנייני הפיזיקה והכימיה, בנוכחותם של נשיא המדינה יצחק בן-צבי, ראש העיר תל אביב מרדכי נמיר, ורבקה שנקר. בנובמבר אותה שנה, בטרם תמה הבנייה, פתחה האוניברסיטה (ששכנה אז בצריפים באבו כביר) במסלול לימודי תואר שני בפיזיקה.
בנובמבר 1964 נחנכה קריית האוניברסיטה במשכנה החדש ברמת אביב, ובינואר 1965 נחנכו בנייני שנקר לפיזיקה ולכימיה בתכנון האדריכלים נחום זלקינד ומשה הראל. בנובמבר 1965 נפתח המחזור הראשון ללימודי בוגר בפיזיקה, ושנתיים לאחר מכן קיבלה הפקולטה אישור להעניק תואר שלישי.
סביב הגרעין של המחלקה לפיזיקה, התפתחו בתי הספר הנוספים. למנהל המחלקה לפיזיקה התמנה פרופ' יובל נאמן, ולמנהל המחלקה לכימיה פיזיקלית התמנה פרופ' יהושע יורטנר. למנהל המחלקה לביוכימיה (שלימים מצאה את מקומה בפקולטה למדעי החיים) התמנה פרופ' אבל שכטר מארגנטינה, ולמנהל המחלקה למתמטיקה שימושית התמנה פרופ' שאול אברבנאל. לראש המחלקה למדעי החלל, שהתמזגה בהמשך לבית הספר לפיזיקה ולאסטרונומיה, התמנה פרופ' אורי שפרד.
ברבות השנים נבנו למחלקות הפקולטה השונות בניינים נוספים, כמפורט בהמשך.
בתי הספר של הפקולטה ויחידותיה.
כמו כן, לפקולטה שייכים הספרייה למדעים מדויקים ע"ש ניימן ומרכז החישובים ע"ש קולדר, השוכן בבניין זיסקינד. שני אלה סמוכים למתחם הפקולטה.
בפקולטה שני חדרי אודיטוריום המותאמים לאכלוס של מאות סטודנטים: אודיטוריום דאך, שנחנך ב-1965, ואודיטוריום לב, שנחנך ב-1975. בנוסף ישנם שני אולמות קטנים יותר, אולם מלמד ואולם הולצבלט, וכן כיתות רבות ומעבדות הוראה בהן מתקיימות, בהתאמה, ההרצאות העיוניות השוטפות וההדרכות המעשיות.
If Love Was A Crime
אלטאי (מחוז)
לדבר (עיר מקראית)
אזכורים במקרא.
לִדְבִר נזכרת ברשימת ערי שבט גָד שבעבר הירדן, שהגיעה "עַד גְּבוּל לִדְבִר". לפני לִדְבִר נזכרות חֶשְׁבּוֹן, רָמַת הַמִּצְפֶּה, בְטֹנִים ומַּחֲנַיִם:
אחרי מות שָׁאוּל ובנו יְהוֹנָתָן בקרב הגלבוע, דָוִד ביקש לעשות חסד עם הנותרים מבית שָׁאוּל וגילה שמְפִיבֹשֶׁת נְכֵה הרַגְלָיִם, בֶּן יְהוֹנָתָן, חי אצל מָכִיר בֶּן עַמִּיאֵל ב"לוֹ דְבָר". דָוִד הביא את מְפִיבֹשֶׁת לביתו ביְרוּשָׁלַיִם והעביר לרשותו את כל רכושו של שָׁאוּל. מאוחר יותר בימי מרד אַבְשָׁלוֹם דָוִד ברח אל מעבר לירדן למַּחֲנַיִם, ותומכיו הביאו לו לשם ציוד ומזון, ובין התומכים נמנה גם אותו מָכִיר בֶּן עַמִּיאֵל מִ"לֹּא דְבָר" שארח בעבר את מְפִיבֹשֶׁת:
"לֹא דָבָר" נזכרת שוב בנבואת עָמוֹס, המוכיח את הרשעים המתגאים על כיבושם של הערים לֹא-דָבָר וקַרְנָיִם (בימי יָרָבְעָם השני). עָמוֹס משתמש כאן במשחק מילים על שמות שתי הערים, ואומר שהרשעים "שְּׂמֵחִים לְלֹא דָבָר", ומתגאים שבכוחם לקחו לעצמם "קַרְנָיִם" - סמל של עוצמה ופאר.
זיהוי האתר.
לִדְבִר שכנה כאמור בגבול נחלת גָד (עם נחלת חצי המְנַשֶּׁה שמצפונה). לא ברור אם הכוונה ב"עַד גְּבוּל לִדְבִר" שלִדְבִר הייתה בתחום נחלת גָד או מעבר לגבול, אך בכל מקרה מקובל לחפש אותה באזור שמדרום לכנרת. כך, יש המזהים אותה עם ח'רבת אֻם א-דַּבַּר כ-16 ק"מ מדרום לכנרת, או עם הכפר הירדני אִבְּדַר כ-11 ק"מ ממזרח לחמת גדר, המשמרות לכאורה אם שמה של לִדְבִר, אך בינתיים לא נמצאו באתרים אלה ממצאים ארכאולוגים מתאימים.
הצעת זיהוי נוספת היא עם ח'רבת-דֻּוֵיר שעל נהר הַיַּרְמוּךְ, כ-4 ק"מ מדרום מזרח לכנרת. גם אתר זה משמר לכאורה את השם המקראי, ונמצאו בו עדויות ליישוב בתקופה הכנענית (ברונזה תיכונה ומאוחרת) והישראלית (ברזל), וגם מתקופות מאוחרות יותר (בעיקר מהתקופה הרומית).
סורימי
סורימי (ביפנית: 擂り身 / すり身; באופן מילולי: "בשר טחון") הוא בלילה, המיוצרת מדגים או בשר אחר. לעיתים זהו השם הכללי שנותנים למספר מאכלים מהמזרח הרחוק, שבהם הבלילה היא המוצר העיקרי. הוא קיים במגוון רחב של צורות, ולעיתים קרובות משומש בכדי לדמות בשר סרטנים, ומספר פירות ים אחרים. הצורה הכי נפוצה שלו בשוק המערבי היא מקלות סרטן.
היסטוריה.
ממרחי דגים הם מאכל פופולרי במזרח אסיה. בסין, מכינים מהם כדורי דגים ומרק. ביפן, היצור המוקדם יותר הוא משנת 1115.
החל משנת 1945, התחילו להשתמש במכונות כדי ליצור אותו בכמויות גדולות, אך הוא תמיד נמכר טרי, כי הקפאותו שינתה את המרקם באופן שלילי. קבוצה של חוקרים יפנים גילתה שהוספת מלח למוצר משמרת את מרקמו גם אחרי ההקפאה. בשנת 1969 גילו חוקרים שהוספת סוכרוז גם כן מאפשרת לשימור המרקם אחרי הקפאה.
בשנות ה-60 וה-70 תעשיית הסורימי ביפן גדלה, והגיעה לשיאה בשנת 1975. ב-1976 החלה המכירה לארצות הברית. בין 1973 ל-1975 פותחו ביפן גרסאות של מקלות סרטן מסורימי, שלא היו פופולריות ביפן עצמה אך נמכרו בשוק המערבי. ב-1984 נפתח המפעל הראשון לעיבוד סורימי בארצות הברית, וב-1995 בקנדה.
בשנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 מחירי הסורימי עלו, והרבה מפעלים קטנים פשטו רגל. כמו כן פותחו טכנולוגיות חדשות שנועדו להפיק יותר מוצר מפחות חומר גלם. כיום, 2-3 מיליון דגים, 2-3% מכלל הדגים למאכל, משמשים לייצור סורימי. מדינות רבות מייצרות אותו, בעיקר ארצות הברית ויפן, אבל גם סין, איי פארו, וייטנאם, ליטא, מלזיה, צ'ילה וצרפת.
תהליך הייצור.
בשר מדגים או בעלי חיים אחרים נקצץ לחתיכות קטנות, ואז נשטף כמה פעמים כדי להיפטר מריח לא רצוי. הוא נטחן למשחה אחידה, ואז מעורבב עם מגוון תוספות שנועדו ליצור את הטעם והמרקם הרצוי במוצר הסופי. תוספות אפשריות הן: עמילן, חלבון ביצה, מלח ים, שמן צמחי, סורביטול, סוכר, חלבון סויה, תבלינים ומונוסודיום גלוטמט. לרוב התהליך גם כולל הקפאה, ולעיתים מוסיפים חומרים משמרים.
הסורימי לרוב מיוצר מבשר דגים, אך לפעמים גם מסוגי בשר אחרים, למשל תרנגול הודו, בשר חזיר, או בקר.
שימושים ומוצרים.
סורימי משמש כחומר גלם למוצרי מזון מעובד. הוא מאפשר לדמות מגוון מאכלים אחרים, כמו זנב לובסטר. הוא גם מקור זול יחסית של חלבון.
לקריאה נוספת.
Jae W. Park, ed. (2005). Surimi and surimi seafood (2nd ed.). Boca Raton, FL: Taylor &amp; Francis. .
אספקה נרקיסיסטית
בתיאוריה הפסיכואנליטית, אספקה נרקיסיסטית היא צורך פתולוגי, או מוגזם, בתשומת לב או בהערצה, מאנשים הנוטים למערכת יחסים של תלות שיתופית (המהווים אובייקט-עצמי עבור הנרקיסיסט), בשל קיבעון בשלב האוראלי, שאינו מאפשר לנרקיסיסט לקחת בחשבון את הרגשות, הדעות או ההעדפות של אותם אנשים המהווים עבורו מקורות לאספקה זו.
הרעיון הוצג על ידי אוטו פניכל בשנת 1938, כדי לתאר סוג של הערצה, תמיכה חברתית או תמיכה בינאישית, שהאדם שואב מסביבתו וחיוני להערכתו העצמית.
היסטוריה.
בהסתמך על תפיסתו של פרויד על סיפוק נרקיסיסטי ועל עבודתו של עמיתו הפסיכואנליטיקאי קרל אברהם, פניכל הדגיש את הצורך באספקה נרקיסיסטית, במהלך ההתפתחות המוקדמת, המאפשרת לילדים הצעירים לשמור על איזון נפשי בתהליך ההתבגרות שלהם. הוא זיהה שתי אסטרטגיות עיקריות להשגת אספקה נרקיסיסטית כזו - תוקפנות והתרפסות - שבתורם יוצרים שני דפוסים של יחסים, שמאוחר יותר יכולים להתפתח באופן פתולוגי לטיפוס הסדיסטי ולטיפוס הכנוע בהתאמה.
עבור פניכל, אובדן של אספקה נרקיסיסטית חיונית בילדות הוא הגורם המרכזי לדיכאון, כמו גם לנטייה לחפש אחר כך אספקה נרקיסיסטית מפצה. תוצאות המאבק על אספקה נרקיסיסטית בהמשך החיים, מתבטאות, לפי פניכל, בנוירוזות דחף התמכרותיות, כולל התמכרות לאהבה ולהימורים. הפסיכואנליטיקאי ארנסט סימל (1920), בעבודותיו המוקדמות, ראה הימורים נוירוטיים כניסיון להשיב אהבה ראשונית ותשומת לב בהקשר של חיי המבוגרים.
הפרעות אישיות.