סביב שנת 1500, מספר קדרים איטלקים, מומחים בעבודות מיוליקה, העבירו את סדנאותיהם לעיר אנטוורפן. בעיר היה נמל חשוב והיא החלה להתפתח גם כמרכז תרבותי ואומנותי. על אף שבאותה התקופה רוב עבודות המיוליקה התרכזו בתחום הכלים, אומני אמטוורפן התחילו לייצר גם אריחים לריצוף ולחיפוי קירות. האריחים הפכו מיד לפריט מבוקש לקישוט בתי עשירים, ארמונות ומנזרים בפלנדריה, בצרפת ובאנגליה. רצף ההצלחות נקטע בשנת 1585, עם כיבוש העיר אנטוורפן והעברתה לשלטון ההבסבורגי של פיליפה השני, מלך ספרד, אנטוורפן איבדה את מעמדה ואומני קרמיקה רבים העבירו את סדנאותיהם לערים אחרות, וביניהן לעיר דלפט . זו התפתחה בצעדים מהירים, והחל משנת 1581 דלפט הייתה למעשה הבירה של הרפובליקה ההולנדית העצמאית ומקום מושבו של הנסיך לבית אורנג'. בדלפט היה גם נמל הבית של חברת הודו המזרחית ההולנדית. זו ייבאה כמויות גדולות של סחורות מאסיה וביניהם גם מוצרי . בתקופת שושלת מינג, חרסינה זו הייתה מצוירת ביד, בצבעי כחול על הרקע הלבן. הרקע התקבל ללא התערבות של האומן, אחרי תהליך השריפה, תודות לסוג החימר הסיני, שהיה עשיר בקאוליניט. המעטרים של הכלים הסיניים ציירו בעיקר נופים ואלמנטים מהתרבות הסינית. כדי להתחרות בכלים הסיניים, האמנים ההולנדיים אימצו את השילוב של כחול ולבן. מאחר שבאירופה לא היה קיים חימר זהה לזה הסיני, המוצרים לא התקבלו בצבע לבן בצאתם מהתנור. הרקע הלבן התקבל על ידי צביעת כל הפריט בתחמוצת בדיל. במשך הזמן האמנים ההולנדיים הוסיפו לציוריהם גם מבחר עיטורים בנושאים הולנדיים אופייניים כגון חיות, בעלי מקצוע, משחקי ילדים, חיילים, כלי שיט וסצנות מהתנ"ך . בשנת 1644 נפלה שושלת מינג ובסין פרצה מלחמת אזרחים, אשר עצרה את יצוא מוצרי החרסינה לאירופה. מצב זה פתח את השוק בפני אומני הקרמיקה ההולנדיים.
במקביל לעיסוק באמנות הקרמיקה, דלפט נטלה חלק בהתארגנות לקראת מתקפה ספרדית אפשרית. בתור אומה צעירה אשר התמודדה כמעט מאה שנה כנגד השלטון הספרדי, כל עיר הולנדית חויבה להחזיק כמות אבק שריפה אשר תספיק למצור ארוך. לכן בדלפט היו מאוחסנים 30 טון אבק שריפה, בתוך מנזר נטוש. ב-12 באוקטובר שנת 1654, בשעה 11 בבוקר, אחד משומרי העיר נכנס לבדוק את המחסן. ניצוץ הצית את אבק השריפה וגרם לפיצוץ הרסני, אשר מחק חלק גדול מבתי העיר. לאחר ההתאוששות מהאבל הכבד, העיר החלה בהתארגנות מחודשת. בתי בירה רבים, ששכנו בקרבת מחסן אבק השריפה, נהרסו ולא שבו לפעול. כך התפנה שטח לסדנאות הקרמיקה, אשר התרחבו בעקבות הביקוש מכל רחבי הולנד. חלק מהסדנאות אפילו אימצו את שם מבשלת הבירה אשר עמדה באותו המקום, לפני הפיצוץ, כמו The Three Bells, The Double Tankard. בסוף המאה ה-17 דלפט הפכה ליצרן העיקרי של מוצרי קדרות בהולנד. ב -1670 רבע מתושבי העיר הועסקו בבתי היוצר לקרמיקה, על חשבון תעשיית הבירה. לפי המקורות מאותם ימים, מ-100 מבשלות בירה בתקופת השיא, נותרו 15. לעומת זאת, פעלו 28 בתי יוצר לקדרות, ולחלק גדול מהן היו שני תנורים, עובדה המעידה על היקף הייצור. בסביבות שנת 1700 היו יותר מ-30 סדנאות קרמיקה וכל אחת העסיקה 15–60 עובדים.
הקדרות של העיר דלפט ירדה מגדולתה אחרי שנת 1708, כאשר בסקסוניה הומצא שילוב חומרים לייצור חרסינה דומה לזו הסינית. הקרמיקה של דלפט, אשר נזקקה לגלזורה הלבנה, היקרה, לא עמדה בתחרות ורוב סדנאות הקרמיקה נסגרו. נותר מפעל אחד בלבד, הפועל עד היום ושמו Royal Delftware Factory. במפעל זה מעטרים חלק מהכלים באופן ידני, בשיטות העתיקות, אך החימר הוא תערובת עדכנית של מרכיבים המיובאים מאנגליה, נורווגיה, צ'כיה וצרפת. המוצרים עוברים שרפה ראשונה בטמפרטורה של 1160 מעלות צלזיוס ושריפה שנייה ב 1200 מעלות.
תהליך העבודה המסורתי.
במאה ה-17, תערובת חימר מפלנדריה, גרמניה ודלפט עורבבו היטב, נוקו, סוננו וסופקו לבתי היוצר. שם החימר עבר דריכה נמרצת ברגליהם היחפות של העובדים הייעודיים ונמסר לקדרים, אשר יצרו את הצורה של כלפריט בנפרד, באמצעות אובניים המופעלות ברגל. הכלים נטבלו באמבט של גלזורה נוזלית של בדיל, אשר סתמה את נקבוביות החימר. לאחר שלב קצר של יבוש באוויר, הכלים עברו לידי הציירים. הציורים לא בוצעו ביד חופשית, אלא באמצעות שבלונות מחוררות, עליהן עברו עם אבקת פחם, לסימון קווי המתאר של הציור. הציור עצמו בוצע בתחמוצת קובלט שחורה. הכלים המעוטרים כוסו בגלזורה על בסיס עופרת. בשלב זה, הכלים הוכנסו לתנור, אשר חומם, פעל וקורר פעם בשבוע. בשריפה עצמה גלזורת הבסיס הפכה ללבנה, תחמוצת הקובלט קיבלה צבע כחול, אבקת הפחם התאדתה וגלזורת העופרת הפכה לשקופה. כך התקבלו מוצרי הקרמיקה הכחולה של דלפט.
טד קולנגוסקי
תאודור רלף קוּלָנגוֹסקֶי (באנגלית: Theodore Ralph Kulongoski; ) הוא עורך דין, שופט ופוליטיקאי יהודי-אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אורגון ה-36 בשנים 2003–2011. הוא כיהן בשני בתי אספת המחוקקים של אורגון וכנציב הביטוח המדינתי. הוא גם כיהן כתובע הכללי של אורגון בשנים 1993–1997 ולאחר מכן ועד 2001 כשופט בבית המשפט העליון של אורגון. בכך כיהן קולנגוסקי בכל שלוש רשויות הממשל של אורגון.
ראשית חייו.
טד קולנגוסקי נולד בסנט לואיס, מיזורי. כשהיה בן ארבע נפטר אביו ומכאן והלאה הוא בילה את שנות ילדותו בבית יתומים קתולי לנערים. לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון הוא שירת בחיל הנחתים של ארצות הברית. בזכות הסיוע שקיבל מתוקף חוק החיילים המשוחררים הוא סיים ב-1970 תואר בוגר אוניברסיטה ותואר במשפטים באוניברסיטת מיזורי.
ראשית הקריירה הפוליטית.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר למשפטים, עבר קולנגוסקי ליוג'ין, אורגון, ושם הוא עסק כעורך דין בדיני עבודה. ב-1974 הוא נבחר לבית הנבחרים של אורגון, וב-1978 לסנאט המדינתי. בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-1980 הוא התמודד ללא הצלחה מול הרפובליקני בוב פאקווד. באותה מערכת בחירות הוא קיבל בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית 8 קולות (0.24 אחוזים) כמועמד למשרת סגן נשיא ארצות הברית, אך הוא לא נבחר וסגן הנשיא המכהן וולטר מונדייל זכה בקלות במועמדות המפלגה לתפקיד. ב-1982 הוא עשה את ניסיונו הראשון להיבחר כמושל אורגון, אך הובס על ידי המושל הרפובליקני המכהן ויקטור אטיה.
ב-1987 מינה מושל אורגון, ניל גולדשמידט את קולנגוסקי לתפקיד נציב הביטוח של אורגון. בתפקידו זה ביצע קולנגוסקי רפורמה במערכת ביטוח פיצויי העובדים של אורגון, מהלך שזכה לשבחים על צמצום העלויות לעסקים.
התובע הכללי ושופט בבית המשפט העליון של אורגון.
ב-1992 נבחר קולנגוסקי כתובע הכללי של אורגון, לאחר שהביס את הרפובליקני ריץ' רודמן. כתובע הכללי הוא התמקד ברפורמה במערכת המשפט לנוער. ב-1996 הוא החליט לא להתמודד לכהונה נוספת כתובע הכללי, ותחת זאת הוא נבחר בהצלחה לבית המשפט העליון של אורגון. הוא כיהן על כס השיפוט עד 2001 ואז התפטר כדי להתמודד על משרת מושל המדינה.
מושל אורגון.
ב-2002, לאחר שזכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל אורגון, התמודד קולנגוסקי בבחירות הכלליות מול מועמד הרפובליקנים קווין מניקס. מסע הבחירות שלו היה שקט, והוא הדגיש את המוניטין שלו כיוצר קונצנזוס וכפותר בעיות. בתשדירי הבחירות שלו בטלוויזיה הוא הציג מצבים של תחושות טובות כמו משחקי כדורת בהם השתתף. הוא קידם גישה פרגמטית לפתרון משבר התקציב והמיתון במדינה, מפנה ראוי לציון מהסגנון האגרסיבי יותר של המושל היוצא, עמיתו הדמוקרטי, ג'ון קיצהבר. מניקס טען שהמפלגה הדמוקרטית החזיקה במשרת המושל זמן רב מדי, והתחייב להפחית את הוצאות הממשלה ללא קיצוץ בשירותים חיוניים. בבחירות ניצח קולנגוסקי בהפרש קטן, לאחר שזכה ב-618,004 (49 אחוזים) מקולות הבוחרים, לעומת 581,785 הקולות (46 אחוזים) של מניקס, ו-57,760 הקולות (5 אחוזים) שקיבל המועמד הליברטריאני טום קוקס.
ב-13 בינואר 2003 הושבע קולנגוסקי כמושל אורגון ה-36. הוא ירש מדינה שהתמודדה עם גירעון תקציבי גדול ושיעור אבטלה גבוה. יותר מכך, היה עליו לטפל בבעיות במערכת הפנסיות הציבוריות לעובדים מבלי לעורר את חמתם של האיגודים המקצועיים שהעניקו לו את תמיכתם במערכת הבחירות. כמושל, הוא היה חבר באגודת המושלים הלאומית ובאגודת המושלים הדמוקרטים.
ב-1 בדצמבר 2005 דיווח העיתון מיוג'ין רג'יסטר גארד שהמושל הדמוקרטי לשעבר ג'ון קיצהבר שקל להתמודד מול קולנגוסקי בבחירות מקדימות של המפלגה. חודש לאחר מכן, הודיע קיצהבר שהוא לא יעשה כן, כפי שעשתה מועמדת פוטנציאלית נוספת, ויקי ווקר. מצב זה הותיר את קולנגוסקי מול שני מתמודדים: נציג מחוז ליין פטר סורנסון, והגזבר המדינתי לשעבר ג'ים היל, ושניהם האשימו את קולנגוסקי בכך שבגד בעקרונות המפלגה הדמוקרטית. היל הכריז, "מנקודת המבט שלי, [העימות בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית] הוא הזדמנות טובה להראות מה הדמוקרט טד הנורא היה". האיגוד הבינלאומי של משרתי הציבור תמך בהיל, והוועדה המרכזית של המפלגה הדמוקרטית במחוז מולטנומה החליטה בפגישה שהתקיימה בפברואר 2006 לתמוך ביריביו של קולנגוסקי.
ב-16 במאי 2006 ניצח קולנגוסקי בבחירות המקדימות של הדמוקרטים לאחר שזכה ב-54 אחוזים מהקולות. ג'ים היל סיים שני עם 25 אחוזים, ופט סונרסון שלישי עם 16 אחוזים.