באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה, בשנת 1993 סיימה סאטו במקום רביעי ביחידות.
באולימפיאדת לילהאמר (1994) סיימה סאטו במקום חמישי בהחלקה על הקרח ביחידות. במדליית זהב זכתה אוקסנה באיול מאוקראינה ובמדליית כסף ננסי קריגן מארצות הברית.
אלופת העולם.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה בצ'יבה, יפן, זכתה סאטו במדליית הזהב ביחידות, לפני סוריה בונלי מצרפת וטניה שבצ'נקו מגרמניה.
לאחר הזכייה במדליית הזהב, פרשה סאטו מהחלקה תחרותית על הקרח, והחלה להחליק כמקצוענית ולהשתתף בתחרויות למקצוענים, ובמופעי ראווה. כמחליקה מקצוענית היא זכתה תואר באליפות העולם בהחלקה על הקרח למקצוענים בשנים 1995, 2000, 2001 ו-2002 ופעמיים במקום השני בשנים 1996 ו-1998.
בשנת 1999 התחתנה סאטו עם ג'ייסון דנג'ן, מחליק על הקרח אמריקאי, פעמיים אלוף ארצות הברית, רביעי בעולם (1997) ורביעי באולימפיאדת נאגנו (1998) בהחלקה על הקרח בזוגות.
כיום, עובדת סאטו כפרשנית החלקה על הקרח עבור הטלוויזיה היפנית וכמאמנת ביחד עם בעלה. בין המחליקים הבולטים שהם אימנו נמנים ג'רמי אבוט (3 פעמים אלוף ארצות הברית וחמישי בעולם בשנת 2010) ואליסה צ'יזני (פעמים אלופת ארצות הברית וחמישית בעולם בשנת 2011).
בוריק
גליה יהב
גליה יהב (3 באפריל 1968 - 16 באוקטובר 2016) הייתה אמנית, אוצרת ומבקרת אמנות ישראלית.
ביוגרפיה.
יהב נולדה וגדלה בתל אביב. בשנים 1973-1974 הופיעה כילדה בתוכנית הטלוויזיה הלימודית "נעמי שמר וידידיה מרחוב האוניברסיטה" בהנחייתה של נעמי שמר. בשנים 1990–1994 למדה לימודי אמנות במדרשה לאמנות של המכללה האקדמית בית ברל ולאחר מכן למדה תאוריה וביקורת בבית הספר קמרה אובסקורה בהנחייתה של אריאלה אזולאי, והשלימה תואר שני בחוג לפרשנות וביקורת באוניברסיטת בר-אילן.
יהב הייתה עורכת משנה בכתב העת לאמנות סטודיו, כתבה במוסף "7 לילות" של ידיעות אחרונות וכן הרצתה במדרשה לאמנות. בשנת 1999 כתבה את מדור האמנות של בגאווה - מגזין הקהילה ההומו-לסבית בישראל, ובתחילת שנות האלפיים ערכה את מדור האמנות במגזין Time Out תל אביב. בשנים 2003-2005 הייתה אוצרת ראשית של גלריה קו 16. בספטמבר 2011 מונתה למבקרת אמנות בהארץ.
עבודתה האמנותית עוסקת בסוגיות פמיניסטיות ומגדריות. בסרט "Blind Spot" (1999) הציגה אירועי אוננות המצולמים בבית; העבודה "פסטרמה דבש או ארכיון אהבה" (1998) הציגה מזכרות ממאהביה ומאהבותיה: תצלומים, חפצים וטקסטים.
יהב אצרה יותר משלושים תערוכות, בהן "אסון האהבה" במשכן לאמנות בעין חרוד, "בעד מי אנה פרנק הייתה מצביעה" בגלריה קו 16 בתל אביב ו"נשורת" ו"ליקוי" בגלריה ג'ולי מ' בתל אביב. לאחר ההתנתקות מרצועת עזה אצרה את התערוכה "עזה כמוות אהבה - ברכת דרך", שהוצגה בגלריה של בית ספר מנשר לאמנות.
בשנת 2010 יצאה להגנתו של יצחק לאור, לאחר שעלו נגדו טענות על אונס והטרדות מיניות.
הייתה בת זוגו של יורם קופרמינץ. ב-16 באוקטובר 2016 נפטרה ממחלת הסרטן.
אוצרות.
קישורים חיצוניים.
מכּתביה:
קווין דוראנד
וולפגנג נורדוויג
וולפגנג נורדוויג (בגרמנית: Wolfgang Nordwig; נולד ב-27 באוגוסט 1943) הוא אתלט מזרח גרמני בעבר, אלוף אולימפי, שיאן עולם ו-3 פעמים ברציפות אלוף אירופה בקפיצה במוט.
ביוגרפיה.
נורדוויג נולד בקמניץ, סקסוניה.
אלוף אירופה.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1966 זכה נורדוויג במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.10 מטר.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה נורדוויג במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 5.40 מטר, אחרי בוב סיגרן מארצות הברית שקבע שיא אולימפי חדש של 5.40 מטר וקלאוס שיפרובסקי מפינלנד (5.40 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1969 זכה נורדוויג במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.30 מטר.
שיאן עולם.
בתחרות שנערכה בברלין, 17 ביוני 1970 קבע נורדוויג בקפיצה במוט שיא עולם חדש של 5.45 מטר. באוניברסיאדה שנערכה בטורינו, איטליה, ב-3 בספטמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בשיא עולם חדש של 5.46 מטר. שיא זה החזיק מעמד חודש וחצי.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1971 זכה נורדוויג במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.35 מטר.
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה נורדוויג במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא אולימפי חדש של 5.50 מטר, לפני בוב סיגרן (5.40 מטר) וג'ן ג'ונסון (5.35 מטר) שניהם מארצות הברית.
גוסטה רכב
גוסטה רֵכָב (2 במרץ 1891, כ"ב באדר א' תרנ"א – 31 בדצמבר 1982, ט"ו בטבת תשמ"ג) הייתה חלוצה בכנרת, חברת הנהלת המשרד לעבודות ציבוריות ולבנין, מקימת "בית החלוצות" הראשון בארץ בחיפה ומנהלתו, ומנהלת חברת הספנות נחשון מהקמתה ב-1937 ועד 1958.
ביוגרפיה.
גוסטה רכב (לבית שטרומפף) נולדה בעיירה (היום עיר) ריישא (ז'שוב – Rzeszow) בגליציה, כצאצא חמישי במשפחת חסידים דלה, לצבי ורחל (לבית ברייט, Breit). המשפחה עברה למינכן ב-1892, והתיישבה ברובע קתולי שמרני סמוך לנהר איזר.
רכב למדה מזכירות והנהלת חשבונות, ובגיל 16 החלה לעבוד ולתרום את הכנסתה לכלכלת הבית. ב-1913 נחשפה לראשונה לרעיון הציוני, וב-1914 שמעה הרצאות על הציונות מפי פליקס רוזנבליט. רכב חיפשה דרכים לעלות לישראל אך מלחמת העולם הראשונה שהחלה באוגוסט קטעה את תוכניותיה.
לאחר פרוץ המלחמה חזרה למינכן ואחר כך עברה לברלין, שם הכירה את זלמן רובשוב, עמו פיתחה ידידות עמוקה שנותרה בעינה עד פטירתו. ב-1916 הציע לה ויקטור יעקובסון משרה כמזכירת הלשכה הציונית המרכזית בקופנהגן דנמרק, והיא עבדה תחת הנהלתו של ארתור רופין עד מועד עלייתה לארץ בסוף 1919.
בינואר 1920 הגיעה גוסטה לישראל יחד עם זלמן רובשוב, ובמשך שבועת אחדים למדה עברית בתל אביב יחד עם לאה מירון, אשתו של ברל כצנלסון, אצל מרדכי שטיין. לאחר מאורעות תל-חי התחזק בה הרצון לפנות לחיי הגשמה ועבודה, והיא עברה לקבוצת כנרת בה חייתה כשנתיים ועבדה במאפיה, בגן-הירקות ובמשתלה.
בשל מחלות, קשיים בעבודה הפיזית וחשש מפני שממה רוחנית, עברה בשנת 1921 לירושלים והצטרפה למשרד לעבודות ציבוריות ובנין (מאוחר יותר סולל-בונה), בהנהלתו של דוד רמז, כמנהלת חשבונות וכחברת-הנהלה. בשנת 1925 נשלחה להולנד למכור מניות של סולל-בונה וגייסה 3000 לירות. עם העמקת המשבר הכלכלי בשנת 1927 ושיתוקה של סולל בונה התפטרה ועברה ללונדון שם עבדה במשרדי ההנהלה הציונית. בשנת 1930, לבקשת ברל כצנלסון, ערכה והוציאה-לאור את העיתון השבועי "דבר" בשפה הגרמנית, תחילה בברלין ובהמשך אותה שנה בתל אביב.
בשנת 1931 קיבלה לבקשת מועצת-הפועלות את הקמתו וניהולו של בית-החלוצות הראשון בחיפה, מפעל משותף למועצה ולאגודת נשים חלוצות-ציוניות בניו-יורק (פיוניר ווימן), ועמדה בראשו למעלה משש שנים.
בשנת 1937 קיבלה על עצמה את ניהול החברה לספנות ולדייג של ההסתדרות, נחשון, ועמדה בראשה במשך עשרים ואחת שנים. בחירתה הייתה מינוי פוליטי ולא מקצועי, כנהוג בימים ההם. בתפקידה זה רכשה באירופה, ציידה והפעילה כעשר ספינות שעסקו בספנות חופים ודיג. לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה נחשון אחד משלושת הגופים שהקימו את "צים", יחד עם הסוכנות היהודית והחבל הימי לישראל. ב-1946 פיקחה גוסטה מטעמה של צים על רכישתה, שיפוצה וציודה של אנית הנוסעים הלאומית הראשונה "קדמה". לאחר קום המדינה נכנסה להנהלה האקזקוטיבית של צים עד פרישתה ב-1958.
גוסטה קיימה במשך שנים ארוכות מערכת יחסים קרובה ואינטימית עם דוד רמז, שהיה נשוי ובעל משפחה, וב-1931 נולד לה ולרמז בן. היא קראה לו אורי, כהד לשירה הידוע של חברתה, רחל המשוררת, וגידלה אותו לבדה. להצעתו של רמז אימצה לעצמה ולבנה את שם המשפחה העברי רֵכָב.
רכב נקברה לבקשתה בבית-העלמין של קבוצת כנרת.
דני ברום
דני ברום (נולד ב-19 בינואר 1955 בהולנד) הוא פסיכולוג קליני ישראלי, פרופסור לפסיכולוגיה בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים והמנהל המייסד של המרכז הישראלי לטיפול בפסיכוטראומה.
קורות חיים.
ברום נולד בכפר קטן בהולנד, כחמישה קילומטרים מהעיר הילברסום. ב-1976 סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת אוטרכט וב-1979 השלים תואר שני בפסיכולוגיה קלינית באותה האוניברסיטה. בשנה זו התמחה אצל פרופסור ברוטן (Brutten) בטיפול התנהגותי בלוקים בגמגום, באוניברסיטת דרום אילינוי. בשנים 1981–1983 השתלם בפסיכותרפיה במכון לפסיכותרפיה רפואית באוטרכט. ב-1984 השתלם בהיפנותרפיה במכון האזורי לבריאות הנפש (the Regional Institute for mental health) באמסטרדם וב-1986 קיבל את הדוקטורט בפסיכולוגיה מאוניברסיטת אמסטרדם. בפברואר 1988 עלה לישראל.
ברום הוא המנהל המייסד של המרכז הישראלי לטיפול בפסיכוטראומה, בבית חולים הרצוג שבירושלים. בין היתר הוא מנהל במרכז את הצוות הקליני ואת הסגל המנהלי ומלמד קורסים בפסיכותרפיה המתמקדת בטיפול בהפרעת דחק פוסט-טראומטית פשוטות ומורכבות. בתפקידו זה תרם ממומחיותו לתחומי החינוך, החוסן הנפשי, ובריאות הנפש, לצורך שיפור עמידות החברה הישראלית בהתמודדות מול איום הטרור הפלסטיני המתמשך. בין עבודותיו ניתן למנות פיקוח על מחקר אקדמי בנושא שכיחות הפרעת דחק פוסט טראומטית בקרב לוחמים בצבא ההגנה לישראל.