היה זה תפקידה כנזירה בסרט "נרקיס שחור" ב-1947 שהביא אותה לתשומת לבה של הוליווד. הסרט היה להצלחה גדולה בארצות הברית כמו גם בבריטניה וקר זכתה בפרס המבקרים של העיר ניו יורק כשחקנית השנה. בהוליווד, מבטאה וגינוניה הבריטיים הביאו לה רצף של תפקידים בהם גילמה ליידי אנגליה מעודנת, מאופקת והגונה. אף על פי כן ניסתה קר תכופות למצוא כל הזדמנות על מנת להשיל מעליה את החזות הקרירה. באותה שנה הופיעה בדרמה "אם החורף יגיע" לצידו של וולטר פידג'ן. בסרט הרפתקאות משנת 1950, "מכרות המלך שלמה", שצולם באפריקה (קניה, טנזניה, אוגנדה וקונגו), בו היא כיכבה לצידם של סטיוארט גריינג'ר וריצ'רד קרלסון, היא הרשימה את הקהל בכך שנראתה מינית ופגיעה רגשית, תפקיד שהוסיף מימד חדש לסרטי פעולה שבמרכזם עמדו גברים. שנה לאחר מכן היא הופיעה בסרט אפי דתי, (1951), קוו ואדיס, שצולם בצ'ינצ'יטה שברומא, בו היא גילמה את ליג'יה העשויה ללא חת, נוצרייה בת המאה הראשונה לספירה.
קר גם נפרדה מתפקידי האופי הקבועים שלה בהופעה שהציגה את החושניות שלה, כקארן הולמס, רעיית איש הצבא הממורמרת בסרט "מעתה ועד עולם" (1953), שעליו היא הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. האיגוד האמריקאי לקולנוע הכיר כאייקון תרבותי בקטע מאותו הסרט שבו היא וברט לנקסטר תינו אהבים על חוף הוואי בינות לגלים הנשברים. הארגון בחר בסרט כאחד ממאה הסרטים הרומנטיים הטובים ביותר של כל הזמנים ("AFI's Top 100 Most Romantic Films"). באותה שנה הופיעה בסרט יוליוס קיסר בתור קלפורניה, אשתו של ברוטוס.
מאז ואילך, בגלל בחירת התפקידים השונים שקר ביצעה במהלך הקריירה שלה היא נודעה בהוליווד כשחקנית רבגונית. ב-1955 שיחקה בסרט "סוף הרומן" לצדו של ואן ג'ונסון, היא גילמה נזירה בסרט "רק אלוהים יודע, מר אליסון" (1957), ילדה טובה של אמה ("שולחנות נפרדים" (1958)) ואומנת ("גן הגיר"). אולם היא גם שיחקה אשת רועה כבשים אוסטרלית ב"אנשי השקיעה" (1960), ויפהפייה בעלת תשוקות בסרטים "Beloved Infidel" ו-"שלום לך עצבות". היא אף כיכבה בקומדיות ("The Grass Is Greener"). ב-1956 שיחקה בסרט "תה וסימפתיה" בבימויו של וינסנט מינלי.
בין תפקידיה הידועים היו אנה ליאונאוונס בגרסת הסרט "המלך ואני" משנת 1956 למחזמר של רוג'רס והמרשטיין ולצידו של קרי גרנט בסרט "רומן בלתי נשכח" משנת 1958. באותה שנה גם שיחקה בסרטו של אוטו פרמינגר "שלום לך, עצבות" לפי ספרה של פרנסואז סאגאן. ב-1964 שיחקה בסרטו של ג'ון יוסטון "ליל האיגואנה. בשנת 1966 הציעו לה המפיקים של הסרט "Carry On Screaming!" שכר המשתווה לסך כל השכר ששולם לשאר הצוות, אך היא סירבה לתפקיד לטובת הופעת נפל בגרסת הבמה של "פרחים לאלגרנון". בשנת 1967, בגיל 46, היא כיכבה בסרט "קזינו רויאל", והייתה לנערת בונד המבוגרת ביותר שהופיעה אי פעם בסרטי ג'יימס בונד.
לפי כמה מקורות, בשנת 1969, הלחץ להתחרות עם הכוכבות הצעירות הניע אותה להצטלם בעירום בסרטו של ג'ון פרנקנהיימר "שכר האומץ".
ואילו מקורות אחרים ובכללם קר עצמה טענו שהשתמשו בכפילה. קר הכריזה, "הסיבה שלא עשיתי זאת היא שהדבר היה מיותר לחלוטין. אם הדבר היה נחוץ לצורך התוכן הדרמטי, הייתי עושה זאת." למעשה היא הצטלמה בעירום לסצנה בסרט "הסדר" (1969), אלא שהקטע לא נכנס לסרט הסופי. "שם סצנת העירום הייתה הכרחית, בעל ואישה במיטה יחדיו," היא מסבירה. מכיוון שהייתה מודאגת בשל הקטעים שהציעו לה לצלם, כמו גם בשל הכמויות הגדולות של העירום בסרטים באופן כללי, החליטה לנטוש את עבודתה בתעשיית הסרטים בשנות השישים לטובת עבודה בטלוויזיה ובתיאטרון.
תיאטרון.
דברה קר הופיעה בהצגת הבכורה שלה כשחקנית תיאטרון מעל במת ברודוויי במחזהו של רוברט אנדרסון Tea and Sympathy בשנת 1953, שעליו היא קיבלה מועמדות לפרס הטוני. קר חזרה על תפקידה לצד עמיתה לבמה ג'ון קר (John Kerr, אינו קרוב משפחה) בסרטו של וינסנט מינלי, שהוא עיבוד של המחזה. קר זכתה בפרס שרה סידונס (Sarah Siddons Award) בשנת 1955 בשל הופעתה בשיקגו במהלך סיבוב הופעות של המחזה ברחבי הארץ. היא שבה לברודוויי ב-1975 ויצרה את התפקיד של ננסי במחזהו זוכה פרס הפוליצר של אדוארד אלבי Seascape.
למרות הצלחתה הרבה בסרטים, התיאטרון תמיד נשאר אהבתה הראשונה של קר, אם כי היא סבלה מפחד קהל.
טלוויזיה.
הקריירה של דברה קר נעורה לתחייה בראשית שנות השמונים כשהופיעה בסרט הטלוויזיה "Witness for the Prosecution" בתפקיד אחות (אותה שיחקה אלזה לנצ'סטר, בגרסה המוקדמת יותר של הסרט משנת 1957). אחרי כן קר לוהקה לצידו של רוברט מיצ'ם ב-"Reunion at Fairborough". בתקופה זו קר גם גילמה את אילת ההון אמה הארט בבגרותה, בעיבוד טלוויזיוני של הרומן "A Woman of Substance" פרי עטה של ברברה טיילור. עבור הופעתה זו הייתה קר מועמדת לפרס אמי.
חייה האישיים.
נישואיה הראשונים של קר היו לאנתוני בארטלי (Anthony Bartley), רב-סרן בחיל האוויר המלכותי, לו היא נישאה ב-29 בנובמבר 1945. להם שתי בנות, מלאני ג'יין, אשר נולדה ב-27 בדצמבר 1947 ופרנססקה אן, רעייתו של השחקן ג'ון שרפנל. הנישואים עלו על שרטון, והשניים התגרשו ב-1959.
היא נישאה בשנית לסופר והתסריטאי פיטר וירטל (Peter Viertel) ב-23 ביולי 1960. מנישואיה לוירטל יש לה בת חורגת כריסטין וירטל. אף על פי שהיא התגוררה זמן רב בקלוסטרס שבשווייץ ובמרבלה שבספרד, היא שבה לבריטניה על מנת להיות קרובה יותר לילדיה כשבריאותה החל להידרדר. אולם בעלה המשיך להתגורר במרבלה. היא הלכה לעולמה כתוצאה מהשפעות של מחלת פרקינסון ב-16 באוקטובר 2007 בגיל 86 בכפר בוטסדייל שבסאפוק.
מספר שחקנים ששיחקו לצדה של קר כתבו באוטוביוגרפיות שלהם שהם ניהלו עמה רומן או התאהבו בה. השחקן סטיוארט גריינג'ר (Stewart Granger) טען שקר פיתתה אותו בירכתי מכוניתו בעת שהם שיחקו בסרט "קיסר וקלאופטרה". באופן דומה טען ברט לנקסטר שהוא ניהל עמה רומן במהלך צילומי הסרט מעתה ועד עולם ב-1953. אין שום עדות אחרת שמאששת את טענותיהם של השחקנים.
אותות כבוד.
דברה קר זכתה באות מפקדת מסדר האימפריה הבריטית ב-1998, אולם לא עלה בידה לקבל את התואר בעצמה בשל בריאותה הרעועה. היא גם הונצחה בהוליווד, כשהוענק לה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
דברה קר זכתה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסרט מוזיקלי או בקומדיה עבור משחקה ב"המלך ואני" ב-1957, ובפרס הנרייטה. אם כי היא מעולם לא זכתה בפרס באפט"א, אוסקר, או קאן, כל שלוש האקדמיות הללו העניקו לה פרסי כבוד. היא זכתה באות הוקרה בפסטיבל קאן ב-1984. באפט"א העניק לה פרס מיוחד ב-1991, וב-1994 היא זכתה בפרס אוסקר של כבוד לאות הוקרה על היותה "אמנית בעלת חן ויופי חסרי רבב, שחקנית מסורה שקריירת הקולנוע שלה תמיד הפגינה שלמות, משמעת ואלגנטיות."
מועמדויות.
דברה קר הייתה מועמדת שש פעמים לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, בסרטים: Edward, My Son (1949), מעתה ועד עולם (1953), המלך ואני (1956), רק אלוהים יודע, מר אליסון (1957), "שולחנות נפרדים" (1958) ו"אנשי השקיעה" (1960).
היא גם הייתה מועמדת ארבע פעמים לפרס באפט"א לשחקנית הבריטית הטובה ביותר, בסרטים: "The End of the Affair" (1955), תה וסימפתיה (1956), "אנשי השקיעה" (1961) ו-"The Chalk Garden" (1964).
ב-1985 הייתה מועמדת לפרס אמי כשחקנית המשנה הטובה ביותר במיני-סדרה "A Woman of Substance". היא הייתה גם מועמדת לפרס גלובוס הזהב כשחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה בסרטים: "Edward, My Son" (1949), "Heaven Knows, Mr. Allison" (1957) ו"שולחנות נפרדים" (1958).
לשכת הרווחה
ג'וני האלידיי
ג'וני האלידיי (בצרפתית: Johnny Hallyday; 15 ביוני 1943 – 6 בדצמבר 2017) היה זמר ושחקן קולנוע צרפתי פופולרי, נודע כ"אלביס פרסלי הצרפתי". במשך 48 שנות קריירה קיים עשרות סיבובי הופעות ומכר למעלה מ-100 מיליון תקליטים, ביניהם 18 אלבומי פלטינה.
ביוגרפיה.
האלידיי נולד בשם ז'אן-פיליפ סמט (Jean-Philippe Smet) לאב בלגי ולאם צרפתייה והחל להתפרסם בשנות השישים, כאשר היה אחד הראשונים ששרו רוקנרול בצרפתית, תוך השפעה ברורה של אלביס פרסלי בסגנון ההופעה. כבר תקליטו הראשון "Hello Johnny" (1960) זכה להצלחה והפך אותו לכוכב בצרפת. ב-1 ביולי 1962 הופיע בתוכניתו של אד סליבן שהוקלטה במועדון המולן רוז' ושודרה בטלוויזיה בארצות הברית והפך לכוכב בקנה מידה עולמי. חלק משיריו היו מקוריים וחלקם תרגומים של להיטי רוק ידועים מארצות הברית ומבריטניה. הופעתה הראשונה של להקתו של ג'ימי הנדריקס הייתה כהופעת חימום להאלידיי על במת האולימפיה ב-1966.
האלידיי מעולם לא הפסיק להופיע ולהוציא תקליטים ושמר על פופולריות יציבה יחסית לאורך שנות הקריירה הארוכות שלו. הוא הוציא תקליט אולפן כמעט בכל שנה מ-1960 ועד 2008, ו-25 אלבומי הופעות חיות, ביניהן ארבע מהופעותיו באולם האולימפיה (62', 64', 67' ו-2000). מבקרי תרבות טוענים שהלך והשתבח עם השנים. בשנת 2000 הופיע ברחבת מגדל אייפל במופע שנשא את השם "100% ג'וני" ("100% Johnny: Live à La Tour Eiffel"), מול קהל של כחצי מיליון איש. במופע, שהועבר בשידור חי בטלוויזיה, צפו 9.5 מיליון צופים.