"וְהִיא נוֹגֶנֶת בִּי כְּנֵבֶל הֶעָשׂוֹר" – בשורה זו, התאים שריג פסוק מקראי לצרכיו, תוך שינויי משמעות. במזמור מופיע הפסוק "עֲלֵי-עָשׂוֹר, וַעֲלֵי-נָבֶל; עֲלֵי הִגָּיוֹן בְּכִנּוֹר" (תהלים צב, ד), שבו "העשור", הוא כלי נגינה תנ"כי. לעומת זאת, בשיר המילה "עשור" באה לציין יום חג ומועד. החיבור שעושה שריג בין כינור לעשור, מכוון לחגיגות יום ירושלים בשנת 1972.
הרקע לשיר.
בתוכנית הטלוויזיה "לכל שירייך", אשר שודרה במאי 1992, סיפרה המשוררת והמלחינה נעמי שמר את סיפורו של השיר כפי שסופר לה מפי אמו של המשורר, תקווה. לדבריה, ביום חורף בשנת 1965 נסעה משפחת שריג מעמק יזרעאל לירושלים, כדי להביא למנוחות את הסבתא, אשר הלכה לעולמה. היה זה יום חורף גשום, אך עם הגיעם לאזור שער הגיא הופיעה לפתע השמש ונראתה קשת בענן. ב-1972 התבקש שריג להלחין שיר ללהקת הגבעטרון במלאת חמש שנים לאיחוד ירושלים, וכך נוצר השיר, אשר הפך לאחד מנכסי צאן הברזל של הזמר העברי.
גיומרי
גיומרי (בארמנית: Գյումրի) היא העיר השנייה בגודלה בארמניה ובירת מחוז שירק בצפון-מערב המדינה. גיומרי נמצאת במרחק 126 ק"מ צפונית לבירה ירוואן.
שמה של העיר השתנה מספר פעמים מאז שנוסדה במאה ה-5 לפנה"ס. תחילה נקראה "קומירי", לאחר מכן השתנה שמה ל"גיומרי". לאחר שיוסדה מחדש על ידי הצאר ניקולאי הראשון בשנת 1837, נקראה "אלכסנדרופול" (רוסית: Александрополь; ארמנית: Ալեքսանդրապոլ). עם סיפוח ארמניה לברית המועצות, הוחלף שמה של העיר בשנת 1924 ל"לנינקאן" (רוסית: Ленинакан; ארמנית: Լենինական). בשנת 1990 חזרה העיר לאחד משמותיה הראשונים "גיומרי".
היסטוריה.
אזור גיומרי מוזכר בשם קומירי כבר במאה ה-8 לפנה"ס בכתבים מממלכת אוררטו. ההתיישבות הראשונה במקומה של גיומרי המודרנית מתוארכת למאה ה-5 לפנה"ס. לפי סברה אחת העיר הוקמה על ידי הכובשים היוונים בשנת 401 לפנה"ס. סברה אחרת מיחסת את הקמת העיר לקימרים שכבשו את האזור בשנת 720 לפנה"ס. על פי סברה זו מקור שמה העתיק של העיר, קומירי, מגיע משמם של הקימרים בשפה ארמנית עתיקה.
בראשית ימי הביניים גיומרי הייתה ידועה כעיר גדולה וחשובה באזור. בהמשך ירדה קרנה עד לימי הכיבוש הרוסי בתחילת המאה ה-19.
המאה ה-19.
גיומרי סופחה לאימפריה הרוסית לאחר שנכבשה במלחמת רוסיה–פרס (1804–1813). הרוסים פיתחו את העיר והפכוה לעיר מרכזית בעבר הקווקז. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) היגרו לגיומרי וסביבתה כ-3,000 משפחות ארמניות מהאימפריה העות'מאנית, רובן מארזורום וקארס. המשורר אלכסנדר פושקין ביקר בעיר במהלך מסעו לארזורום בשנת 1929.
בשנת 1837 הגיע לגיומרי הצאר ניקולאי הראשון ושינה את שמה לאלכסנדרופול, במחווה לאשתו שרלוטה, נסיכת פרוסיה שהחליפה את שמה לאלכסנדרה פיודורובנה לאחר שהמרה את דתה לנצרות אורתודוקסית. באותה שנה בנה ניקולאי הראשון מבצר גדול בסגנון רוסי בעיר והפך אותה למוקד אסטרטגי חשוב. בעשור הבא העיר גדלה במהירות ושימשה מוקד צבאי לרוסים בחזית עבר הקווקז.
אלכסנדרופול שימשה רבות את החיילים הרוסים במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) כעיר קרובה לחזית. לאחר שמסילת רכבת הגיעה לעיר בשנת 1899 האיצה הצמיחה הדמוגרפית והעיר הפכה לגדולה ביותר במזרח ארמניה. בסוף המאה ה-19 היו בעיר 430 חנויות וכן עשרות סדנאות ומרכזי תרבות. העיר התפרסמה בשל כנסיותיה הייחודיות ואמני הרחוב שלה.
המאה ה-20.
בשנת 1902 נפתח הבנק הראשון בעיר. בשנת 1920, ערב הפיכתה של העיר לסובייטית, היו בה 31 מרכזי ייצור לבירה, סבון, טקסטיל ועוד. לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 נסוגו הרוסים מעבר הקווקז וב-11 במאי 1918 כבשו הטורקים את העיר. בעקבות הפסקת האש של מודרוס הושבה העיר לרוסים ב-24 בדצמבר 1918.
ב-10 במאי 1920 קבוצת ארמנים בולשביקים בסיועם של מוסלמים ניסו לבצע הפיכה נגד ממשלת הרפובליקה הראשונה של ארמניה. ההתקוממות דוכאה על ידי צבא הרפובליקה הראשונה של ארמניה ב-14 במאי ומוביליה הוצאו להורג. ב-24 בספטמבר 1920 פרצה מלחמת טורקיה–ארמניה במהלכה נכבשה העיר על ידי הטורקים ב-7 בנובמבר. הטורקים הקימו מטה צבאי באלכסנדרופול ואיימו לתקוף ממנו את ירוואן. ארמניה נאלצה להיכנע וחתמה על הסכם אלכסנדרופול. ההסכם היה אמור לזכות באשרור הפרלמנט הארמני בתוך חודש לכל היותר ממועד חתימתו, אך דבר זה לא נעשה מעולם שכן הצבא האדום שהחל את פלישתו לארמניה מכיוון אזרבייג'ן כשבוע לפני כן, כבש את ירוואן ב-4 בדצמבר 1920, ובכך באה עצמאותה של הרפובליקה הראשונה של ארמניה אל קיצה.
תחת הכיבוש הסובייטי אלכסנדרופול הייתה חלק מהרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז. בשנת 1924 שונה שמה ללנינקאן על שמו של ולדימיר לנין. בשנת 1926 הייתה רעידת אדמה גדולה בעיר אשר החריבה מספר בניינים משמעותיים כמו כנסיית סנט ג'ורג' היוונית. לנינקאן נבנתה כעיר תעשייתית חשובה וכבירה מחוזית. ב-7 בדצמבר 1988 נפגעה העיר קשות מרעידת האדמה בספיטק. אלפי בתים בעיר קרסו, חלקם לא שוקמו עד היום. לפי הממשלה הארמנית 3,500 אזרחים נותרו חסרי בית בעקבות רעידת האדמה.
לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1990 שונה שמה של העיר חזרה לשמה הראשון קומירי ובשנת 1992 שונה שוב, בפעם השישית מאז נוסדה, לשמה הנוכחי גיומרי.
גאוגרפיה.
גיומרי נמצאת 126 ק"מ צפונית לבירה ירוואן במרכזה של רמת שירק. גובהה הממוצע הוא 1550 מטרים מעל פני הים. נהר אכוריאן עובר בפרבריה המערביים. רמת שירק מוקפת בהרי פמבק ממזרח והר ארגאץ מדרום. גיומרי נמצאת 196 ק"מ מהים השחור. הקרקע באזור העיר עשירה בחרסית, טוף ובזלת.
הסימס 4
סימס 4
קרב פרוחורובקה
קרב פרוחורובקה התרחש ב-12 ביולי 1943 במסגרת המערכה על בליטת קורסק ונחשב לאחד מקרבות השריון הגדולים בהיסטוריה בו השתתפו למעלה מאלף כלי רכב משוריינים משני הצדדים. במהלך הקרב תקפו ארמיית הטנקים ה-5 ויחידות סובייטיות נוספות את כוחות קבוצת ארמיות דרום שחדרו לעומק מערך ההגנה הסובייטי בגזרה הדרומית של בליטת קורסק. הקרב העיקרי התרחש באזור העיירה פרוחורובקה, מדרום לקורסק. הקרב הסתיים ללא הכרעה והכוחות התוקפים הסובייטיים ספגו במהלכו אבדות כבדות. שני הצדדים היריבים לא הצליחו להשיג את מטרותיהם. הגרמנים לא הצליחו לכבוש את פרוחורובקה ולהמשיך בהתקדמותם צפונה, והתקפת הנגד של הצבא האדום נכשלה, ולא הניבה הישגים קרקעיים כלשהם.
גם לאחר מתקפת הנגד הסובייטית הכושלת ב-12 ביולי נמשכה לחימה אינטנסיבית במרחב פרוחורובקה לפחות עד ה-16 בחודש. עקב כך חלק מהמחקרים העוסקים בקרב מרחיבים את מסגרת הזמן שלו, ומתייחסים לימים 16-12 ביולי 1943.
רקע.
בשלבי הפתיחה של קרב קורסק התמקדה המתקפה הגרמנית על הגזרה הדרומית של מבלט קורסק בציר יאקובלבו-אובויאן. המתקפה החלה ב-5 ביולי ולמרות ההתנגדות הסובייטית העזה ומתקפות נגד סובייטיות הגרמנים דבקו בתוכניתם המקורית. לקראת 10 ביולי, לאחר חמישה ימים של קרבות עזים, הצליחו יחידות קבוצת ארמיית דרום לחדור לעומק של כ-30 ק"מ בלבד. כתוצאה מכך החליט הפיקוד הגרמני להסיט את מרכז הכובד של המתקפה מזרחה, לאזור צומת מסילות הרכבת בעיירה פרוחורובקה. דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה, בסיוע דיוויזיית אס אס דאס רייך, שאיבטחה את אגפה הימני, ודיוויזיית האס אס השלישית שהתקדמה באגפה השמאלי, הובילה את המתקפה הגרמנית החדשה.
הפיקוד הסובייטי ריכז באזור פרוחורובקה את ארמיית הטנקים ה-5 מחזית הערבה, שקיבלה הוראה כבר ב-6 ביולי לנוע לאזורי כינוס מאחרי החזית, שהוחזקה על ידי חזית וורונז', ולשם כך נדרשה לבצע מסע התקרבות של כ-300 ק"מ מאזור ההערכות המקורי שלה, שארך שלושה ימים.
לקראת 10 ביולי המתקפה הגרמנית באזור הצפוני של קשת קורסק נחלשה ולפיקוד גרמני היה חשוב להגיע להישג משמעותי בחלק הדרומי.
הפיקוד הסובייטי היה מודע לסכנה למתקפה גרמנית באזור פרוחורובקה. בהתאם לכך לאזור נשלחו תגבורות שריון ונעשו הכנות למתקפת נגד. ארמיית הטנקים ה-5 בסיוע חלק מיחידות ארמיית המשמר ה-5 נועדה לתקוף את קורפוס הס"ס ה-2.
הכוחות היריבים.
לפי מרבית המקורות הסובייטים השתתפו בקרב כ-850 כלי רכב משוריינים סובייטיים וכ-700 כלי רק"מ גרמנים. מספר מקורות נקבו במספר 1200 כלי רכב משוריינים. אולם מחקרים מודרניים מעריכים שמספר כלי הרכב המשוריינים שהשתתפו בקרב, לפחות מהצד הגרמני, היה קטן בהרבה. בקרב העיקרי, שנערך באזור פרוחורובקה, השתתפו לא יותר מ-500 כלי רכב משוריינים משני הצדדים. שדה הקרב היה מוגבל מצד אחד על ידי נהר פסל ומצד שני על ידי קו מסילת הרכבת לפרוחורובקה, ולכן הקרב נערך בחזית צרה, שרוחבה לא עלה על 10-8 ק"מ. מספר חוקרים טענו, שלא ניתן פיזית הכניס לשטח זה מעל ל-1000 טנקים.
יחידות גרמניות.
הכוח הגרמני העיקרי שהשתתף בקרב פרוחורובקה היה קורפוס הפאנצר אס אס השני בפיקוד פאול האוסר, שכלל 3 דיוויזיות פאנצרגרנדיר של הוואפן אס אס. בנוסף לכך השתתפו בקרב גם חלק מיחידות קורפוס הפאנצר ה-3 וכן דיוויזיית הפאנצר ה-11 מקורפוס הפאנצר ה-48.
יחידות הצבא האדום.
הכוח הסובייטי העיקרי שהשתתף בקרב הייתה ארמיית משמר הטנקים החמישית של חזית הערבה בפיקוד פאבל רוטמיסטרוב. בנוסף השתתפו בקרב גם חלק מכוחות ארמיית המשמר החמישית שעליה פיקד אלכסיי ז'אדוב, וכן מספר יחידות מארמיית הטנקים הראשונה ומכוחות העתודה של חזית וורונז', שסופחו לארמייה של רוטמיסטרוב.
מהלך הקרב.
אירועים מוקדמים 9-11 ביולי.