חסד אלוהים (באנגלית God's Grace) הוא רומן בדיוני פרי עטו של ברנרד מלמוד. הסיפור מתרחש על רקע חורבנו של המין האנושי, והישרדותו של אדם בודד. הספר ראה אור בשנת 1982. הספר תורגם לעברית בידי אמציה פורת וראה אור בהוצאת עם עובד (ספריה לעם) בשנת 1984. זהו הרומן האחרון שכתב ופרסם ברנרד מלמוד.
הדמות והתמה.
קלווין כהן, פלאונטולוג ובנו של רב, שהה בקרקעית האוקיינוס בזמן שהמין האנושי השמיד את עצמו במלחמה תרמו-גרעינית, ונותר לבדו אחרון מבני-מינו. הספר מתחיל בשיחה בין כהן לאלוהים, אשר מסביר ומתרץ כי קיומו של כהן הוא טעות זניחה, אשר תתוקן במהרה. לאחר שיח ודברים מסכים אלוהים להניח לכהן "להתקין עצמו למוות." נוכחותו הישירה של אלוהים נעלמת לאחר דין ודברים אלו. מקץ השיחה הראשונית ועד סיום הספר רומז אלוהים את רמיזותיו באותות, סימנים ושליחים. כהן נותר לבדו, נאלץ לפרש את כוונתו של האל, ולפעול כמיטב הבנתו לפי תוכנית האל.
אולם כהן לא נותר בודד זמן רב. שימפנזה שהיה בספינת המחקר שרד אף הוא את החורבן. במהרה מתברר כי השימפנז, הודות למתקן מיוחד שהושתל בו על ידי מדען, מסוגל לדבר. כהן פותח ספר תנ"ך באקראי ומעניק לשימפנז שם: בוז. כהן והשימפנז (שהוטבל לנצרות על ידי המדען), מגיעים לאי בודד.
בתחילה האי נטוש – אפילו החרקים אינם. אולם במהרה מצטרפים אל כהן ובוז קבוצת שימפנזים שמופיעים לפתע. כהן מחליט כי עליו להקים באי קהילה אלטרואיסטית, חקלאית. זהו, על-פי פרשנותו, רצון האל – או לפחות ציפייתו מכהן. כהן מייסד מדרשה ומלמד את קהילת השימפנזים פילוסופיה, היסטוריה ומוסר. בוז מלמד את השימפנזים לדבר, והקהילה חרוצה ומשגשגת. כהן מאלתר לנתיניו סדר פסח, מגדיר שבעה דיברות חדשים ומנגן פרקי חזנות של אביו על גבי גרמופון שחילץ מן הספינה. נראה כי האדם האחרון על-פני כדור הארץ הופך מעתה להיות מייסדה של הקהילה הראשונה של העולם החדש.
אולם הדברים משתבשים. השימפנזית הפורייה היחידה בקבוצה מעדיפה את חברתו של כהן על-פני חברתם של הזכרים בני-מינה. לאחר לבטים רבים מחליט כהן להיענות לשימפנזה העונה לשם מרים, והם מולידים תינוקת אדם שימפנזה. כהן רואה בהצלחת ההיריון אישור אלוהי להעזתו. הוא רואה בתינוקת את תחילתו של גזע חדש, זולתני, שיירש את הארץ. חבורת בבונים מופיעה באי, ומעוררים יצרים מודחקים אצל השימפנזים – טריטוריאליות, כוחניות, הדחף לבשר טרי.
אט-אט, כמגדל קלפים, קורסת האוטופיה ששאף ליצור כהן. האם הייתה זו יומרה מצדו? האם חטאיו ויהירותו הכעיסו את האל? ידוע וברור לו, כי יראתו מהאל גדולה מאהבתו אליו. האם על כך העניש אותו אלוהים?
אולם עם כל נוכחותו של האל באותות והתערבותו בהרכב המשתנה אוכלוסיית האי, עדיין נראה כי הבחירה החופשית והחלטותיו של כהן קובעות את גורלו וגורל קהילתו. כהן עומד בפני צמתים חשובים ודבק שוב ושוב בהנחה כי ברואי האל טובים הם מיסודם.
השאלה העולה היא האם גורלו של כהן היה נתון מראש? האם הניסוי הכביר שלו היה אך כמשחק בעיני האל?
הספר הוא אלגוריה עזה ונוקבת על יחסי האדם והאל. מצויה בו ביקורת על אדישותו או צימאון דמו של האל מצד אחד, ועל יהירותו ותעוזתו של האדם מצד שני.
תאי תמיכה
ססטרציה
אסטל גטי
אסטל גטי (באנגלית: Estelle Getty; 25 ביולי 1923 - 22 ביולי 2008) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודייה-אמריקאית, זוכת פרס אמי ופרס גלובוס הזהב. נודעה בעיקר בזכות גילום דמותה של סופיה פטרילו בסדרת הטלוויזיה "בנות הזהב".
ביוגרפיה.
השנים הראשונות.
גטי נולדה במנהטן, ניו יורק בשם אסטל שר, בתם של שרה וצ'ארלס שר, מהגרים יהודים מפולין, שעבדו בעסקי הזכוכית. היו לה שני אחים: דייוויד ורוזלין. בילדותה לקחה שיעורי משחק, שירה וריקוד. לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון החלה לשחק בתיאטרון יידי, ואף ניסתה את כוחה בתור סטנדאפיסטית במועדונים ברצועת הבורשט, ללא הצלחה רבה.
בגיל 24 נישאה ולאחר מכן ילדה שני בנים, ובמשך שנים רבות עבדה כמזכירה בחברות שונות, ובמקביל הופיעה במחזות קומיים ודרמטיים בתיאטרון קהילתי.
קריירה.
בסוף שנות השבעים הופיעה גטי ביחד עם הארווי פירסטיין בתיאטרון ניו יורקי קטן, והשניים התיידדו. פירסטיין ליהק את גטי לתפקיד של אמו במחזה האוטוביוגרפי שכתב, "סיפור אהבה בשלושה פרקים". המחזה הוצג בגרסה ראשונית שלו באוף ברודוויי ב-1978, וב-1982 עבר לברודוויי, זכה להצלחה רבה והוצג למעלה מ-1,200 פעמים. ב-1983 זכה בפרס טוני למחזה הטוב ביותר. כאשר הופקה הגרסה הקולנועית למחזה ב-1988, גטי רצתה מאוד לגלם את דמות האם גם בסרט, אך מלהקי הסרט רצו כוכבת בעלת שם עולמי והעדיפו ללהק לתפקיד את אן בנקרופט.
בין השנים 1992–1985 כיכבה בקומדיית המצבים המצליחה של רשת NBC "בנות הזהב", שעסקה בחייהן של ארבע נשים מבוגרות שחולקות בית במיאמי. גטי גילמה בסדרה את דמותה של סופיה פטרילו, אמה של דורותי. גטי הייתה צעירה יותר ב-14 חודשים מביאטריס ארתור שגילמה את דורותי, וכמעט ולא זכתה בתפקיד בשל היותה צעירה מדי. היא צוידה במשקפיים עבים ובפאה של שיער לבן כדי שתיראה מבוגרת יותר. השתתפותה בסדרה הפכה אותה למפורסמת והעניקה לה הכרה בינלאומית, בגיל 62. על הופעתה בסדרה הייתה מועמדת לפרס אמי שבע פעמים ברציפות, עבור כל אחת משבע עונות הסדרה, וב-1988 זכתה בפרס, בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית. כמו כן זכתה ב-1986 בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית/מוזיקלית. בנוסף, זכתה פעמיים (בשנים 1991 ו-1992) בפרס הקומדיה האמריקאית, בקטגוריית שחקנית המשנה המצחיקה ביותר בסדרת טלוויזיה. לאחר שהסדרה "בנות הזהב" ירדה מהמרקע, המשיכה גטי לגלם את דמותה של סופיה פטרילו בשתי סדרות נוספות: תחילה בסדרת הספין אוף "ארמון הזהב", ולאחר מכן בסדרה הקומית "קן ריק".
ב-1988, בשיא הצלחתה, כתבה ביחד עם סטיב דולסון את ספרה האוטוביוגרפי "?If I Knew Then, What I Know Now... So What" (בתרגום חופשי: "אם הייתי יודעת אז את מה שאני יודעת עכשיו... אז מה?"). ב-1993 הוציאה קלטת כושר עבור אנשים בגיל הזהב.
בקולנוע, הופיעה בשנות השמונים בתפקידי משנה בשני סרטים מצליחים: "טוטסי" (1982) ו-"מסכה" (1985). ב-1992 הופיעה בתפקיד הראשי, לצדו של סילבסטר סטאלונה, בסרט הפעולה הקומי "עצור! או שאמא שלי יורה". הסרט קיבל ביקורות שליליות ביותר, אך גרף הכנסות של כ-70 מיליון דולר ברחבי העולם, וזכה לאחר מכן להצלחה גם בהשכרות ומכירות של ה-DVD. הסרט זכה בשלושה פרסי פטל הזהב, כשאחד מהם הוענק לגטי בקטגוריית שחקנית המשנה הגרועה ביותר.
ב-1999 הופיעה בסרט "סטיוארט ליטל", בתפקיד סבתו של ליטל. היה זה תפקידה האחרון על המסך.
חייה האישיים.
ב-21 בדצמבר 1947 התחתנה גטי עם ארתור גטלמן, שאת שם משפחתו המקוצר אימצה כשם הבמה שלה, ונותרה נשואה לו עד למותו ב-2004. נולדו להם שני בנים: קארל ובארי. בעלה מעולם לא הסתגל להצלחתה המטאורית בגיל מאוחר ולתשומת הלב התקשורתית שהתלוותה אליה, והוא המשיך להתגורר בפלורידה ולנהל את עסקי הזכוכית שירש מהוריה.
גטי הייתה תומכת נלהבת ופעילה למען , והייתה מעורבת באופן קבוע בפעולות שנועדו לסייע למלחמה באיידס. ב-1991 סייעה לאחיינה בן ה-29 סטיבן שר, שחלה באיידס והיה בשלביה המתקדמים של המחלה, וטיפלה בו. מאחר שהוריו התגוררו באנגליה, וחבריו כבר לא יכלו לסייע לו, היא לקחה על עצמה להטיסו מצפון קרוליינה להוספיס בקליפורניה, כדי שיהיה בקרבתה בימיו האחרונים. הוא נפטר בינואר 1992.
גטי הפסיקה להופיע בציבור החל משנת 2000, לאחר שחלה התדרדרות במצב בריאותה. בסוף שנות התשעים היא אובחנה בטעות כחולה במחלת פרקינסון, ולאחר מכן אובחנה בטעות כחולה במחלת אלצהיימר. בסופו של דבר אובחנה כחולה בדמנציה של גופי לואי, מחלה שתסמיניה דומים לאלה של פרקינסון ואלצהיימר. בשל מחלתה נעדרה גטי מפרק איחוד מיוחד של כוכבות "בנות הזהב", שצולם ב-2003.
גטי נפטרה ב-22 ביולי 2008 בביתה בלוס אנג'לס, שלושה ימים לפני יום הולדתה ה-85. היא נקברה בחלקה היהודית של בית הקברות "הוליווד לנצח" בהוליווד.
בולגרים של הוולגה
ג'וליה גילארד
ג'וליה אלין גילארד (באנגלית: Julia Eileen Gillard; נולדה ב-29 בספטמבר 1961) היא פוליטיקאית אוסטרלית, שכיהנה כראש ממשלת אוסטרליה בשנים 2010–2013, והייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
גילארד נבחרה לראשות מפלגת הלייבור האוסטרלית ב-24 ביוני 2010 והושבעה לראשות הממשלה בהמשך אותו היום. בתפקידה הקודם שימשה כסגנית ראש הממשלה תחת ראש הממשלה הקודם, קווין ראד.
ב-11 בספטמבר 2007 הייתה לאישה הראשונה למלא את תפקיד ראש הממשלה בתולדות אוסטרליה, בעת היעדרותו של ראד עקב ועידת האו"ם לאקלים בבאלי.
מלבד היותה האישה הראשונה בתפקיד ראש ממשלת אוסטרליה, רשמה גילארד תקדים נוסף: היא ראש הממשלה הראשון שמעולם לא נישא.
נעוריה ותחילת דרכה.
גילארד נולדה ב-29 בספטמבר 1961 בוויילס, הממלכה המאוחדת, למשפחה ממוצא ולשי. יש לה אחות בשם אליסון הגדולה ממנה בשלוש שנים. כילדה חלתה גילארד בדלקת ריאות קשה, והרופאים יעצו להוריה לעבור לגור במקום בו האקלים חם יותר. המשפחה בחרה להגר לאוסטרליה ב-1966, והתיישבה באדלייד. אביה עבד כאח פסיכיאטרי ואימה עבדה בבית מוגן לנשים של צבא הישע. גילארד למדה יחד עם אחותה בבית הספר מיצ'ם ובהמשך בתיכון בדרום אוסטרליה. לאחר הלימודים החלה ללמוד באוניברסיטת אדלייד אך פרשה מלימודיה ב-1982 ועברה למלבורן כדי לעבוד עם אגודת הסטודנטים האוסטרלית. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת מלבורן עם תואר בוגר באמנות ובמשפטים ב-1986.