שנים רבות לא ידעו הקוראים איזו דמות היסטורית מישיבות המוסר מייצג 'הירש הראסיינאי'. הועלו השערות שמדובר בר' גרשון ליבמן, שכן הוא עונה על כל ההגדרות: חבר נעוריו של גראדה מישיבת 'נוברדוק' בביאליסטוק, שרד את השואה ונותר באמונתו, ולא עוד אלא שלאחריה המשיך להפיץ ביתר שאת את תורת 'תנועת המוסר', פרטים ביוגרפיים נוספים המופיעים בסיפור מתאימים לגמרי לביוגרפיה של הרב ליבמן: לימודים בישיבת ביאליסטוק, 'הירש' נשא אשה בווילנה בתקופה הסובייטית, היה במחנה בלטביה, אחר כך במחנה בזלצהיים. בנוסף, הוא מספר על עצמו כיצד בשואה הגניב ספר תורה ממחנה למחנה, וכיצד הציל את תלמידו ממחנה החולים אל מחנה הבריאים. לאחר השואה טס למרוקו להביא תלמידים לישיבתו שבצרפת. כל אלה פרטים ידועים מחיי הרב ליבמן. כמו כן, בסיפור מצטרף לשיחה תלמיד של הירש ומכנה אותו בשם 'רבנו'.. וכידוע זהו הכינוי שדבק בו ברב ליבמן כל ימיו.
ההשערה התאמתה סופית לאחר ראיון שנערך עם הרב ישראל דוד נויוונר, תלמידו של ר' גרשון ליבמן בישיבתו שממחנה העקורים צלסהיים, ולאחר מכן בישיבתו שבבאיי בצרפת. בראשית שנות השישים אף שימש נויוונר כ'משגיח' בישיבתו שבפובליין. לדברי נויוונר המסה מבוססת על מפגש אמיתי שהתרחש בין גראדה לליבמן, שכן הרב ליבמן בעצמו נהג לספר למקורביו לא פעם על המפגש הזה עם חיים גראדה, שאף התקיים בפריז על יד 'הוטל-דה-וויל' ובית עיריית פריז בפריז כפי שמספרת המסה. המפגש היה מרגש לשניהם, הם התנשקו ושוחחו בידידות, ואף התווכחו בידידות. לדברי המרואין, פעמים רבות סיפר ליבמן לתלמידיו הקרובים על חיים גראדה ועל נסיונותיו להחזירו בתשובה לאחר השואה. הוא גם הכיר את המסה הספרותית הזו, והיה משועשע מכך שחיים גראדה העניק לו את השם 'הירש ראסיינר'.
חוק הרשויות המקומיות (הסמכה מיוחדת)
חוק הרשויות המקומיות (הסמכה מיוחדת), התשי"ז-1956 (המכונה בקיצור "חוק ההסמכה") הוא חוק שחוקקה הכנסת השלישית. הנושא שהחוק מסדיר - מכירת בשר חזיר בתחומן של רשויות מקומיות בישראל - עורר סערות רבות לאורך השנים.
החוק נחקק בתגובה לפסק דין של בית המשפט העליון, שקבע כי עירייה אינה יכולה להתנות מתן רישיונות בשיקולי דת אם לא הוסמכה לכך בחוק של הכנסת, והוא היווה פשרה עם המפלגות הדתיות, שדרשו להטיל איסור גורף על מכירת בשר חזיר. בשנים הראשונות לאחר חקיקת החוק התקינו עשרות רשויות מקומיות חוקי עזר שאסרו או הגבילו מכירת בשר חזיר בתחומן. לאורך השנים ירדה הסוגיה מסדר היום הציבורי, אך היא שבה ועלתה בשנות ה-90, כתוצאה משינויים חברתיים, דמוגרפיים, פוליטיים ומשפטיים. בשנת 2004 נדרש שוב בית המשפט העליון לסוגיה, בעקבות סדרה של עתירות נגד חוקי עזר שהתקינו רשויות מקומיות שונות מכוח חוק ההסמכה. בפסק דינו התווה בית המשפט את השיקולים שעל רשות מקומית לשקול בבואה להתקין את חוקי העזר, מבלי להכריע לגופם של המקרים שהובאו בפניו.
הרקע לחקיקת החוק.
ב-9 בדצמבר 1954 פסק בית המשפט העליון כי החלטתה של עיריית נתניה, להתנות מתן רישיון עסק לאטליז בהתחייבותו שלא למכור בשר חזיר, ניתנה שלא בסמכות. העירייה טענה בפני בית המשפט כי הדרישה נבעה מ"שיקולים של שמירת בריאות הציבור, ביטחונו והסדר הציבורי באזור נתניה", שיקולים שמותר לה לשקול לפי פקודת העיריות, ואולם בית המשפט קבע כי לא השתכנע כי אלה היו השיקולים, וכי הסיבה האמיתית נעוצה בטעמים דתיים. נשיא בית המשפט העליון, יצחק אולשן, קבע בפסק דינו כי במדינה דמוקרטית ניתן להגביל את חופש הפרט, אך לשם כך יש צורך בהסמכה מפורשת של בית המחוקקים. משכך, קבע אולשן כי מאחר שהכנסת לא הסמיכה את העירייה לפגוע בחירויות הפרט מטעמי דת, אין היא רשאית להתנות את מתן רישיון העסק מטעמים אלה. בהמשך פסל בית המשפט חוק עזר של עיריית תל אביב-יפו, מנימוקים דומים.
פסקי הדין עוררו תרעומת בקרב הציבור הדתי. מספר חברי כנסת, בראשותו של שלמה לורנץ מאגודת ישראל, יזמו הצעת חוק שנועדה לאסור כליל מכירת בשר חזיר בישראל. ההצעה הועברה לוועדת הפנים, אך זו החליטה להסתפק בהודעתו של שר התעשייה והמסחר פרץ ברנשטיין לפיה הממשלה תתמודד עם הבעיה באמצעות השירותים הווטרינריים.
לאחר הבחירות לכנסת השלישית, שנערכו ב-26 ביולי 1955, דרשו נציגי הסיעות חזית דתית לאומית וחזית דתית תורתית, כחלק מהמשא ומתן הקואליציוני, לחוקק חוק שיאסור על מכירת בשר חזיר בישראל. בתוך כך, במערכת בחירות זו נחלשו הציונים הכלליים ומפא"י, והאחרונה מצאה שותפות חדשות לקואליציה - סיעות אחדות העבודה ומפ"ם. סיעות אלה, שהיו מזוהות עם התנועה הקיבוצית, התנגדו לקבוע איסור גורף, והפשרה, שגובשה לבסוף בקווי היסוד של הממשלה, קבעה שתוטל הגבלה על מכירת בשר חזיר. בסופו של דבר, הניחה הממשלה על שולחן הכנסת ביולי 1956 הצעת חוק שעניינה הסמכת הרשויות המקומיות להסדיר את העניין בחוקי העזר שלהן.
הדיונים בכנסת.
להצעת החוק קמו מתנגדים רבים מימין ומשמאל. כפי שהיטיב לתאר בדיון במליאת הכנסת שר הדואר יוסף בורג: "פשרה מצטיינת בכך שאף אחד מן הצדדים אינו יכול להתלהב, לא התלהבות גמורה ואפילו לא שברי התלהבות". ההצעה לא הוצגה, כפי שניתן היה לצפות, בידי שר הפנים, אלא בידי סגן שר הדתות, זרח ורהפטיג, משום שבאותה עת כיהן בתפקיד שר הפנים ישראל בר-יהודה מאחדות העבודה, שהתנגד להצעת החוק. ההצעה גם נדונה בוועדת החוקה, חוק ומשפט, שבראשה עמד משה אונא מהחזית הדתית הלאומית, ולא בוועדת הפנים, שבראשה עמד יעקב ריפתין ממפ"ם.
חברי הכנסת ממפ"ם ומאחדות העבודה, ובהם שר הפנים ישראל בר-יהודה, שעתיד היה להיות הממונה על יישום החוק, טענו שהחוק מהווה הפרה של ההסכם הקואליציוני, משום שאינו עוסק ב"הגבלה" אלא ב"איסור", וכי מדובר בכפייה דתית. אסתר וילנסקה ממק"י טענה שהחוק מהווה התערבות בחיי הפרט, והסדרים מעין אלה אין לעגן בחוק אלא להשאירם לציבור הרחב. וילנסקה גם העלתה חשש שבמועצות הערים השונות "רוב קואליציוני חולף יטיל מרות על הרוב המכריע שאיננו דתי".
חברי הכנסת מהימין וכמה מחברי הכנסת מהמרכז לא ראו באיסור מכירת בשר חזיר משום כפייה דתית, אלא ראו הצדקה לכך במישור הלאומי. חברת הכנסת אסתר רזיאל-נאור מחרות ציינה כי מדובר ב"בעיה שיש לה שורשים לא רק במסורת ובדת היהודית, אלא גם בהכרה הלאומית". חברת הכנסת שושנה פרסיץ מהציונים הכלליים הזכירה כי "חיה טמאה זו התחילה לשמש סמל להשפלתנו, סמל חורבן קיומנו העצמאי וריבונותנו במדינתנו", וחבר הכנסת מנחם בגין טען כי הנושא הוא "נפש האומה החיה". בגין אף תקף את המפלגות הדתיות על שבהסכמתן לפשרה הן נותנות יד למכירת בשר חזיר.
חבר הכנסת ישראל רוקח מהציונים הכלליים (שנחלקו בעמדתם באשר לחוק) טען כי הממשלה מתנערת מאחריותה בכך שהיא מעבירה את הסמכות לרשויות המקומיות, ואילו חבר הכנסת מסעד קסיס מהרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל הביע חשש שהעברת הנטל לרשויות המקומיות עלולה ליצור סכסוכים בין העדות השונות במגזר הערבי.
נאומיהם של התומכים בחוק, אנשי מפא"י והמפלגות הדתיות, אופיינו באפולוגטיקה רבה, והדוברים הרבו להזכיר כי מדובר בפשרה.
יוצא דופן בנאומו היה חבר הכנסת ישראל גורי, צמחוני ממפלגת מפא"י, שיצא נגד מכירה ואכילה של בשר באשר הוא, ואת נאומו, בו השווה בין הריגת בעלי חיים לשם מאכל לבין רצח, סיים במילים הנרגשות "מכאן, מן המקום הזה, מהרי ירושלים, הרימו שוב קולכם: 'לא תרצח!'"
בסופו של דבר אושר החוק בקולותיהם של חברי הכנסת ממפא"י, מהמפלגות הדתיות, מהמפלגה הפרוגרסיבית וחלק מחברי הציונים הכלליים. חברי הכנסת מסיעות השמאל התנגדו, וחברי הכנסת מהימין נמנעו.
הדילמות שעוררה הצעת החוק באות לידי ביטוי בטור "חופש הדעות והטלפים" שכתב נתן אלתרמן במסגרת "הטור השביעי" (20 ביולי 1956):
הוראות החוק.
החוק מסמיך את הרשויות המקומיות להתקין חוקי עזר שיגבילו או יאסרו מכירת בשר חזיר ומוצריו, בכל תחום שיפוטן או בחלק ממנו. בתחילה הסמיך החוק את הרשויות המקומיות גם לקבוע הוראות בדבר איסור או הגבלה על גידול חזיר, אך זו בוטלה ב-1962, עם חקיקתו של חוק איסור גידול חזיר, שאוסר על גידול חזירים בכל המדינה, למעט ביישובים מסוימים המפורטים בו. הרשויות המקומיות הוסמכו גם לבדוק, לעקל ולהחרים חזירים, בשר חזיר ומוצריהם.
אף שהחוק מקנה סמכות להחיל את חוק העזר רק בחלק מתחום השיפוט של הרשות המקומית, רק שלוש רשויות מקומיות בחרו בדרך זו: חיפה, עכו וכרמיאל.
החוק כלל גם סעיף תשריר, שנתן תוקף לחוקי העזר שהותקנו בטרם נחקק חוק ההסמכה, אך בצד זאת קבע גם כי לא ניתן יהיה להעמיד אדם לדין בשל עבירה שעבר לפני כניסת חוק ההסמכה לתוקף.
התפתחויות לאחר חקיקת החוק.
השנים הראשונות.
בחמש השנים הראשונות שלאחר חקיקת חוק ההסמכה, בשנים 1957–1962, התקינו 42 רשויות מקומיות חוקי עזר שעניינם איסורים והגבלות על מכירת בשר חזיר. בטרם חקיקת החוק עשו זאת רק 15 רשויות מקומיות, ומ-1963 ואילך עשו זאת עוד 5 רשויות מקומיות.