היבט אחר שדרכו ניתן להבין את החשיבות של גיוס לחיל הספר דווקא בתקופה זו ניתן לראות על ידי גיוסו של מאיר גרשוני, בן טבריה שנשלח על ידי הש"י, שירות הידיעות של "ההגנה", ביוני 1945 כדי להתגייס לחיל הספר ולהיות סוכן שלהם שם. לפי עדותו היו בעת גיוסו כ-13–15 יהודים בחיל הספר, עדויות אחרות ציינו, כאמור כ-30 חיילים יהודים. בכל מקרה גרשוני ציין כי רוב היהודים שהיו בחיל הספר בעת גיוסו, השתחררו תוך חודשים ספורים. הוא שירת כמכונאי במפרק. באותה שבת שבה הצביע האו"ם על החלטת החלוקה היה גרשוני בחופשה. כשחזר לבסיס הודיע לו חייל מצרי-סודני ששירת יחד איתו שהערבים במחנה תכננו להרוג אותו מיד כשיחזור מן החופשה ולדעתו גרשוני עשה שטות כשחזר לבסיס. בהתייעצות עם שולחיו בש"י החליט גרשוני לערוק והסתתר מהשלטונות למעשה עד כמעט להקמת המדינה. באותה תקופה שירת חשמלאי בשם איזיק ויס במחנה ג'ש (גוש חלב). הוא וגרשוני היו כנראה שני החיילים היהודים האחרונים בחיל הספר.
ההרכב האנושי של החיילים היהודיים בחיל הספר.
חתך חברתי.
כאמור, לא רבים היו היהודים שהתגייסו לחיל הספר. העדויות מדברות על פחות מעשרים איש בתקופות השפל ועל לא יותר מ-150 איש בתקופות השיא. בסך הכול ניתן לדבר על כמה מאות בודדות של יהודים ששירתו בחיל במשך כל 22 שנותיו.
את האוכלוסייה הזאת ניתן למיין לכמה סוגים של אנשים לפי חתך חברתי וכן לפי הסיבות שהניעו אותם להתגייס לחיל זה. לא היה זה חיל הרואי במיוחד. תנאי השירות בו היו קשים מאוד. היה מדובר בשירות במחיצתם של בני עמים אחרים שחלקם הגדול היה עוין ליהודים. המשמעת הייתה קשה מאוד והייתה מבוססת על שיטות קולוניאליות. מה עוד שרבים מהסגל הזוטר בחיל, כלומר מרבית הסמלים והנגדים, היו ערבים והיו בעלי מסורת של משמעת של הצבא העות'מאני שבו היו מקובלים עונשי מלקות.
רבים מיוצאי חיל הספר ציינו יחס משפיל של אלה אל החיילים, יחס הכרוך במכות, קללות, צעקות ועונשים. לנוקשותם של אותם אנשי סגל זוטר התווספה גם עוינותם כלפי היהודים. קשיי השפה והבדלי המנטליות ביניהם לא תרמו ליצירת אווירה חיובית. קושי נוסף עבור היהודים, היא העובדה שלעיתים קרובות ביותר מצאו עצמם היהודים בחיל כבודדים בקרב אוכלוסייה גדולה של לא יהודים. לאורך כל התקופות שבהן הצטרפו חיילים יהודיים לחיל הספר היו עבור צעירים אלו אלטרנטיבות יותר אטרקטיביות שבמסגרתם יוכלו לתרום לביטחון הארץ.
בשנות השלושים, ובעיקר בימי המרד הערבי 1936 - 1939, עמדו אפשרויות לא מעטות עבור צעירים אלה. האפשרות העיקרית הייתה, למשל, הצטרפות לכוחות הנוטרות, או למשטרת היישובים היהודיים, מסגרות שקמו באופן חוקי וקיבלו הן גיבוי כלשהו מצד השלטונות הבריטים, והן היו חברים לכל דבר בארגון ההגנה.
במלחמת העולם השנייה עמדו לפני אותם אנשים שבאו להתגייס לחיל הספר אפשרויות רבות הרבה יותר. הפלמ"ח שהוקם במאי 1941, סמוך מאוד למפנה שחל בדפוסי הגיוס של היהודים לחיל הספר, יכול היה להוות עבורם אפשרות הרבה יותר אטרקטיבית. אם כי בשלבים הראשונים, היה דבר הקמתו של הפלמ"ח שמור בסודיות. מה עוד שרוב המתגייסים לפלמ"ח היו מבין חברי ההתיישבות העובדת. אפשרות הרבה יותר מעשית עבור אותם צעירים שהגיעו לחיל הספר באותה תקופה, הייתה גיוס לצבא הבריטי על זרועותיו השונות. בחודשים הראשונים לאחר פרוץ המלחמה הייתה קיימת האפשרות של חיל החפרים. מאוחר יותר נפתחה האפשרות לגיוס ל"באפס". לקראת סוף המלחמה הוקמה הבריגדה היהודית הלוחמת ("החי"ל"), שהייתה בפעם הראשונה כוח צבאי שנלחם במסגרת בעלות הברית תחת דגל יהודי.
עולים חדשים בחיל הספר.
במסגרת מאמציהם של מוסדות היישוב להכניס יהודים לחיל הספר, בלטה באמצע שנות השלושים פעילותם המשותפת של המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ושל התאחדות עולי גרמניה. זו האחרונה שמה בראש מעייניה לדאוג לתעסוקתם של יהודי גרמניה שהחלו להגיע לארץ במספרים גדולים והולכים לאורך כל שנות השלושים מאז עליית הנאציזם לשלטון בגרמניה.
תהליך מציאת העבודה בארץ הן לעולים והן לוותיקים התבססה אז בעיקר על לשכות העבודה של ההסתדרות ושל האיגודים המקצועיים. מקומות העבודה הפנויים שאליהם הופנו מבקשי העבודה היו בעיקר בבניין ובחקלאות. בקרב עולי גרמניה היה אחוז האקדמאים גבוה. רבים מהם היו רופאים, עורכי דין, מורים, מהנדסים, רוקחים ובעלי מקצועות מדעיים שונים.
מאחר שלא נמצאה לכולם עבודה בארץ היה צורך להעביר חלק גדול מהם הסבה מקצועית. חלק ניכר מההסבות המקצועיות האלה היו בעיקר לתחומי הבניין והחקלאות, אולם חוסר גיוון זה בהפניות להסבות מקצועיות נבע בעיקר מהעובדה שהאיגודים המקצועיים העדיפו לא לקבל לשורותיהם חברים חדשים. לשכות העבודה של ההסתדרות העדיפו לטפל קודם בדורשי עבודה וותיקים. כמו כן הם לא יצרו קשר עם כל מגזרי המעסיקים והמדובר בעיקר על המגזר הממשלתי. ההסתדרות העדיפה לעבוד רק עם מגזר המעסיקים היהודיים.
התאחדות עולי גרמניה, במסגרת פעולתה למציאת מקומות עבודה לעולי גרמניה, מצאה לפיכך ואקום תעסוקתי שאליו לא נכנסה ההסתדרות, ויצרה קשר עם גורמים שיכלו להשיג מקומות עבודה לעולי גרמניה בשירות הממשלתי. אחוז היהודים המועסקים באותה תקופה בשירות הממשלתי על סוגיו היה נמוך. התופעה הייתה קיימת באופן בולט יותר במצבת כוח האדם של משטרת ארץ ישראל ועוד יותר מכך בחיל הספר. לצורך כך נוצר קשר עם גורמים במחלקה המדינית של הסוכנות עם פעילים מרכזיים בהתאחדות עולי גרמניה. מי שהיה המושך העיקרי בחוטים בנושא זה בהתאחדות עולי גרמניה היה משה ברכמן (לימים שילה), מן הפעילים המרכזיים בהתאחדות עולי גרמניה בתחום תעסוקת העולים. הוא ניהל תכתובות מסועפות עם גורמים בסוכנות היהודית ויצר קשרים שבזכותם הצליחו למצוא עבודה בשירות הממשלתי אנשים לא מעטים מקרב עולי גרמניה.
פרוץ המאורעות של 1936 - 1939 הגביר את הצורך בהגדלת כוחה של המשטרה, זו חיפשה מתגייסים חדשים ואיכותיים שיצטרפו לשורותיה. במקביל, המשבר הכלכלי שפרץ באותה שנה גרם למשבר בענף הבניין והמחסור במקומות עבודה שנגרם עקב כך, הביא לראייה חיובית יותר של העבודה בשירות הממשלה בעיניהם של העוסקים בהפניית דורשי עבודה למקומות התעסוקה. התאחדות עולי גרמניה הציעה לגייס מעולי גרמניה למשטרה. היה צורך בהכנה מוקדמת יסודית של האנשים לפני הפנייתם לעבודה זו. מדובר היה באנשים שהעברית עדיין לא הייתה שגורה על פיהם, המנטליות של הארץ הייתה עדיין חדשה להם והאווירה של השירות הציבורי בארץ הייתה, כצפוי, שונה בתכלית השינוי מזו שהייתה נהוגה בארץ מוצאם.
חיל הספר באותן שנים היה בעיצומו של תהליך מיכון, כלומר חלק גדול ממנו הוסב ליחידות ממוכנות שחייליהם נעו בשטח ברכבים. שינוי זה הצריך גם תוספות של כוח אדם מיומן במקצועות טכניים שונים. מאחר שאלה לא נמצאו בכמויות מספקות במגזר שממנו גויסו רוב החיילים בחיל הספר, המגזר הערבי, חיפשו גורמי כוח האדם בחיל מועמדים לתפקידים אלה ביישוב היהודי.
מדובר היה במכונאים, חשמלאים, נהגים ואלחוטנים. אלה נמצאו בשפע בקרב יהדות גרמניה שהחלה לעלות בשנים אלה ארצה ומצבם התעסוקתי של אנשיה פורט מעלה. כבר בשנת 1933 הופנו מהנדסי חשמל על ידי לשכת העבודה של התאחדות עולי גרמניה, לשירות בחיל הספר כחשמלאים אשר היו אחראים על תפעול ותחזוקת הגנרטורים ורשתות החשמל במחנות החיל.
כאשר החלו גורמים בהסתדרות לראות בעין יפה יותר את העסקתם של יהודים בשירות הממשלתי בכלל וכתוצאה מזה במשטרה ובחיל הספר בפרט, החל שיתוף פעולה בעניין של ההסתדרות עם התאחדות עולי גרמניה. ביוני 1936 שיגר משה ברכמן מכתב ממוען לחברים דוד רמז, אליהו גולומב וראובן זסלני בוועד הפועל של ההסתדרות. במכתבו זה מפרט ברכמן את הפעולות שננקטו עד כה ואת הגורמים שעסקו בגיוס חיילים יהודים לחיל הספר ולמשטרה בכלל וגיוס של עולי גרמניה בפרט. בין האישים שנטלו חלק בעניין היו גם אישים ביטחוניים כמו אליהו גולומב וישראל גלילי.
ברכמן פרט את הצעותיו להמשך הפעולה. בין השאר הציע להקים ליד הוועד הלאומי "ועדת משטרה וחיל הספר", שתהייה מורכבת מנציגים של גורמים ביישוב שיהיו מעוניינים בנושא. כמו כן הציע את הקמתו של משרד מרכזי שינהל את העבודה השוטפת הכרוכה בגיוס יהודים לחיל הספר ולמשטרה ומעקב ומגע שוטף עמם גם לאחר גיוסם.
בשלב הראשון דיבר ברכמן על הכנתם הפיזית והרעיונית של המועמדים לשירות. תנוהל כרטסת שוטפת שתתבסס על שאלונים שימלאו מועמדים לגיוס וכך ניתן יהיה למיינם בצורה יעילה. במקביל ידאגו המוסדות להכין את המועמדים לבחינות שהם יהיו אמורים לעבור בכניסה למשטרה לפני כניסתם לבית הספר לשוטרים ולחיל הספר לפני כניסתם לשירות. לאחר שהמועמדים יקבלו תשובה חיובית מגורמי הגיוס הממשלתיים, הם יעברו גם הכנה חינוכית ורעיונית מטעם מוסדות היישוב. במסגרת זו הם יוכנו גם הכנה פיזית במסגרת אימונים קדם צבאיים לפיתוח הכושר הגופני. כמו כן הם יקבלו רקע בידיעת הארץ כולל על ההיסטוריה, הגאוגרפיה והרכב האוכלוסייה. חלק חשוב ביותר בהכנה זו היו, כצפוי, שעורי עברית, שכן רבים מהמועמדים האלה, לפחות אלו שהופנו על ידי התאחדות עולי גרמניה לא שלטו כלל בעברית.
גם לאחר הגיוס היו אמורים הגופים המוצעים הללו לשמור על קשר עם המתגייסים. הכוונה הייתה לשמש למשרתים בחיל הספר צינור שדרכו יועברו חומרים ופעילויות תרבותיות. למשל, משלוח ספרים ועיתונים, ארגון קונצרטים, ביקורים של נציגי המוסדות במקומות השירות של החיילים בחיל הספר ועוד פעילויות שונות. דובר על העסקתם של "עובדים תרבותיים" בחיל הספר ועל הקמתו של גן ילדים ובית ספר לילדיהם של בעלי המשפחות שגרו עם משפחותיהם בזרקא.