דורסי הלילה הם אחת מקבוצות העופות המועילות ביותר לאדם, אך גם אחת מהקבוצות שאינן נהירות לו דיים. (ראו פסקת אבולוציה ומיון). אחד הקשיים המאפיינים את שימורם הוא בתי גידול הנמצאים באזורים טרופיים בעלי נגישות קשה, כגון יערות הגשם ויערות העננים. נוסף על כך, מינים רבים חופפים בשטחם ביערות אלו, זאת לצד בעלי חיים רעשניים רבים המאפיינים אותם, כגון עופות אחרים, קופים, צפרדעים וקרפדות, ציקדות, צרצריים.
בניית קנים מלאכותיים על ידי האדם, היא פעולת שימור נפוצה שנעשית כפיצוי על אובדן העצים והקנים שנבנו עליהם. הקנים נבנים מענפים וזרדים, מסלסלות, מקופסאות ועוד. את העצים הסובבים את הקנים אין כורתים, כך שנוצרים מעין איי עצים הפזורים בשטח נרחב. מינים אחדים מנצלים את הקנים הללו, וכך קל יותר לחוקרים לבדוק את הצאצאים שבקן באופן קבוע, ללמוד על אורח החיים של המין ולייעל את פעולות השימור. בין המינים המנצלים את הקנים המלאכותיים נכללים "Aegolius funereus", לילית מצויה ולילית אורל.
פעולת שימור נוספת היא הגנה על קנים קיימים מפני טורפים. מינים קטנים המקננים בחללים ישנים של עצים שנוצרו על ידי בעלי חיים אחרים, כגון נקרים, עלולים להוות טרף לטורפים כגון מיני הדלק והדביבון. כדי להגן עליהם מפני הטורפים הללו, פעילי השימור נקטו בשיטה שעיקרה הצמדת חתיכות ברזל מסביב לגזע העץ, כמטר אחד מעל הקן וכמטר אחד מתחתיו, המונעת מהטורפים להגיע אל הקן. מינים המקננים בקנים מלאכותיים קיבלו הגנה דומה, אך הדלקים למדו לקפוץ מעץ אחד למשנהו ולהגיע אל גג הקן. כדי למנוע זאת, ננקטה שיטה נוספת: כיסוי גג הקן בחתיכת ברזל המותקנת בשיפוע, הגורמת לטורף הקופץ על גג הקן להחליק וליפול.
מינים שנכחדו באופן מקומי מאזור מסוים, הושבו לבית הגידול שלהם במסגרת תוכנית הנקראת השבת בעלי חיים לטבע. לדוגמה, האוח המצוי הושב לטבע במרכז אירופה, והינשוף הננסי מהמין "Glaucidium passerinum" הושב ליער השחור לאחר שנכחד מהאזור במהלך מלחמת העולם השנייה, ואוכלוסייתו התייצבה שם בהצלחה.
שיטה אחת לקביעת הימצאותו של דורס לילה באזור מסוים היא חיקוי קריאותיו האופייניות. הזכרים נוטים להגיב לקריאות המחקות את קולותיהם, ואף מתקרבים בתעופה אל מקור הקול, ובכך מאפשרים לחוקר להבחין בהם. על כן, שיטה זו יעילה למדי, אך שימוש בלתי אחראי בה עלול לשבש את שגרת חייהם, לפיכך משתמשים החוקרים בשיטה זו במשורה, ולצורכי מחקר מעמיק בלבד. שיטת זיהוי נוספת, היא ניתוח תזונתו ואיסוף צנפות שנפלטו לרגלי העצים. החוקרים מנתחים את החומרים ואת העצמים שבהם ומגיעים למסקנות באשר לאורח חייו של המין.
דורסי הלילה כמדבירים ביולוגיים.
המכרסמים למיניהם גורמים נזקים רבים לחקלאות. כדי להתמודד עם בעיה זו, משתמשים בני האדם בחומרי הדברה (ראו פסקת איומים), אך השפעתם של אלו קצרת-טווח, שכן המכרסמים מסתגלים אליהם. חומרי ההדברה פוגעים במכרסמים, אך גם בדורסי הלילה הניזונים מהם וגם במערכות האקולוגיות. הם מרעילים את הקרקע ואת מאגרי המים שבה ומזיקים אף לבני האדם הצורכים את היבולים ואת המים.
דורסי הלילה ניזונים מהמזיקים וזקוקים להם לשם השלמת מחזור חייהם. לפיכך, הם משמשים כמדבירים ביולוגיים המרסנים את אוכלוסיית המכרסמים. החקלאים והכפריים נוהגים להתקין בשטחיהם מבנים המותאמים לאורח חייהם של דורסי הלילה. פעולה זו תורמת הן לבני האדם, שנהנים מהשמדת המזיקים, והן לדורסי הלילה, שנהנים מטריטוריות חדשות הכוללות מקום מגורים ומזון. סוג אחד של מבנה הוא מעין "ינשופיה" (Owl Hole) – חלל המצוי בדרך כלל בגגות של מבנים כגון אסמים וטחנות רוח, המספקים לדורסי הלילה מקום מחיה. סוג שני הוא שובך המוצב בחלקות חקלאיות ובחצרות.
המין הנפוץ ביותר המשמש כמדביר ביולוגי הוא תנשמת לבנה, על שום הסתגלותה רבת השנים לחיים לצד האדם. משפחת תנשמות לבנות מסוגלת לצרוך כ-3,000 מכרסמים בשנה. פרט יחיד של לילית אפורה עשוי לצרוך כ-1,400 נברנים בשנה.
ישראל היא נתיב נדידת עופות חשוב למיני עופות רבים, בהם תנשמות לבנות החולפות על פניה פעמיים בשנה. במהלך שנות השישים המאוחרות, מתו מאות פרטים ממין זה כתוצאה מהרעלה שמקורה מטרף מורעל. בשנות השמונים הגו פעילי שימור מקיבוץ נאות מרדכי שבעמק החולה רעיון ליצור תיבות קינון, מתוך תקווה לייסד אוכלוסייה יציבה שתחליף את השימוש בחומרי הדברה. תוכנית זו נגנזה כיוון שהחקלאים המשיכו כדרך שגרה להשתמש בחומרי הדברה מזיקים. שנה לאחר מכן הציב קיבוץ שדה אליהו מעמק בית שאן ארבע-עשרה תיבות קינון במיקומים אסטרטגיים בשדות ומחוצה להם, שתרמו להקמת אוכלוסייה יציבה ומשגשגת של דורסי לילה.
נכון לשנת 2014, יש בישראל כ-1,000 תיבות קינון המשמשות את התנשמות הלבנות, וקיימות תוכניות שימור להגדלת כמותן. בעבר הוקמו רוב התיבות על ידי חוואים וחקלאים, ללא כל פיקוח על אוכלוסיית הדורסים וניתוח אורחות חייהם, אך עם הגדלת היקף השימוש בדורסי לילה בידי החקלאים, החלו משרד החקלאות וגופים אחרים החלו לתמוך בפעולות הללו.
שיטה זו נהוגה גם במקומות שונים בעולם. כך, למשל, בפינלנד נבנו אלפי תיבות קינון המשמשות את התנשמות הלבנות, ובאסיה (בעיקר במלזיה) טורפות התנשמות את המכרסמים המזיקים למטעים מהם מיוצר שמן דקלים.
דורסי לילה בתרבות.
דורסי הלילה מהווים חלק ממערכת היחסים שהתהוותה בין האדם והעופות. הם היוו מקור לאמונות רבות, שונות ומנוגדות והיו מושא לאגדות עם. תרבויות שונות הפגינו כלפיהם יראת כבוד, הערצה או וזלזול. התייחסו אליהם כאל יצורים חכמים או טיפשים, הקנו להם מעלות רפואיות, ראו בהם אמצעי למעשי כשפים או כמכשפים, קישרו אותם אל תופעות מזג האוויר ואף אל מעגל החיים המתבטא בלידה ובמוות. חלק מהדמויות הופיעו במטבעות, על ספלים וכפסלים. הם היוו נושאים בשירה ובספרות והופיעו בציורים רבים ואף כעצמים בקברי מומיות.
לקריאה נוספת.
בנושא המאפיינים.
יכולת סיבוב הצוואר:
בנוסף למחקר, קבוצת החוקרים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס יצרה גם פוסטר המתאר בפירוט ובאופן חזותי את אנטומיית הצוואר:
חושי השמיעה והראייה:
אופרות סבון
צב ים גלדי
צב הים הגִלדי (שם מדעי: Dermochelys coriacea) הוא מין צב הים והצב הגדול ביותר בעולם כיום, והזוחל הרביעי במשקלו בעולם, אחרי שלושה סוגי תנינאים. הוא קרוי "גלדי" על שום הגלדים המצויים על גופו. פרטים מבני מין זה עשויים להגיע לאורך של , ולמשקל של . שריונו עשוי עצמות רבות (ולא לוחות קרניים, כשריונם של צבי הים האחרים), ובניגוד לצבי הים האחרים, חלקו העליון של שריונו מכוסה בעור ובשר שומני. חום-גופו גבוה מחום הסביבה, בדומה לבעלי דם חם. צב הים הגלדי הוא המין היחיד בסוגו שחי כיום. צב הים הגלדי מצוי בכל הימים הטרופיים של העולם, ומופיע לעיתים גם בחופי ישראל.
טקסונומיה ואבולוציה.
צב הים הגלדי הוא המין היחיד שנותר במשפחתו, צבי ים גילדיים (Dermochelyidae), בעוד כל שאר המינים במשפחה זו נכחדו.
שמו של צב הים הגלדי נובע ממבנה שריונו, שנראה מכוסה גלדים.
קרובי משפחה של צב הים הגלדי חיו באוקיינוסים מלפני 110 מיליון שנה (זמן התפתחות משפחות צבי הים ה"אמיתיות"), ורובם נכחדו עם סוף תקופת הקרטיקון ואירוע ההכחדה הגדול שבו נעלמו מרבית זוחלי הים הגדולים (ביחד עם הפטרוזאורים). צב הים הגלדי קרוב לששת מיני צבי הים המודרניים האחרים, אך המשפחה הקרובה ביותר לצב הים הגלדי, משפחת הפרוטוסטגיים שבה היה גדול הצבים מאז ומעולם – הארכלון, הייתה משפחה שבה שריון הצבים היה עשוי עצם במקום לוחות קרניים, נכחדה כליל בסוף תקופת הקרטיקון.
אנטומיה ופיזיולוגיה.
אנטומיה.
גופם של צבי הים הגלדיים הוא ההידרודינמי ביותר מבין צבי הים. גופו בנוי בצורת דמעה, עם שתי זרועות חתירה קדמיות חזקות וגדולות בהרבה מזרועות החתירה האחוריות. כמו לכל צבי הים האחרים זרועות החתירה של צבי הים הגלדיים שטוחות על מנת להקל על שחייה בים פתוח. לצב הים הגלדי אין טפרים על אף אחת מהגפיים שלו. הפרופורציה בין זרועות החתירה לגוף אצל צבי הים הגלדיים היא הגדולה ביותר מבין צבי הים הקיימים כיום. זרועות החתירה הקדמיות יכולות להגיע לאורך של 2.7 מטר, הזרועות הארוכות ביותר מבין כל צבי הים המודרניים.
לצבי הים הגלדיים מספר מאפיינים המבדילים אותם מכל צבי הים האחרים. הבולט ביותר הוא החוסר בשריון קרני. במקום לוחות קרניים, שריון הצב הגלדי מורכב מעור וקשקשים קשיחים. בשריון הצב עוברות שבע "רמות" שמתאחדות בקצה השריון. כל החלק העליון של הצב הוא בצבע כחול כהה עם נקודות אפורות ולבנות קטנות. החלק התחתון של הצב הוא בצבעי כחול בהיר עד לבן. צבעי גוף אלה מאפשרים הסוואה מימית כמעט מושלמת, מאחר שמי שמביט עליו מלמעלה יתקשה לראות אותו על רק הקרקעית הכהה ומי שמביט בו מלמטה יתקשה לראות אותו על רקע השמיים הכחולים בהירים. לצב הים הגלדי אין שיניים. במקום שיניים קצה הפה שלו מעוצב בצורת מקור קשיח וחד, בפנים הפה יש מעין קוצים שעוזרים לצב לבלוע ומונעים מטרפו לברוח.
צבים בוגרים מגיעים לרוחב של 1–1.75 מטר ולאורך של 1.83–2.2 מטר אורך כולל, ול-250–700 קילוגרם. ייתכן שצבי ים גלדיים עשויים להגיע גם לאורכים של 2.5 מטר ומשקל של טון. בזמן הבקיעה צבי הים הגלדיים הם כבר גדולים יותר מכל צבי הים האחרים, ומייד לאחר הבקיעה הם מגיעים לאורך של 6.13 סנטימטרים ולמשקל של 46 גרם.
לצבי ים גלדיים יש מאפיינים המצביעים על התאמה לחיים בסביבה של מים קרים, כגון מערכות ויסות חום ושכבת שומן מגוננת, אף על פי שהם נמצאים בדרך כלל בימים טרופיים.
פיזיולוגיה.