בשנת ה'תרמ"ד (1884) נבנתה שכונה ליהודי תימן בעזרת ר' מרדכי אדלר, שהתרים לצורך העניין את אביו הרב נתן מרקוס אדלר, רבה של לונדון, ויוסף נבון שתרם את הקרקע לבנייה. את בתי השכונה חילקו התושבים ביניהם בעזרת הגרלה, ועל שם ההגרלה נקרא שם השכונה.
במרכז השכונה הקימו תושבי השכונה את בית כנסת באחת הדירות, בשנת ה'תרמ"ו (1886). בניית בית הכנסת נעשתה בעזרת תרומת יחיא בן שלום ושצ'י, ושלום וחיים טובי שהתמנו לגבאי בית הכנסת. על קיר בית הכנסת נתלה שלט שבו נכתב: .
בתחילה בית הכנסת היה בקומת הקרקע, אך בשנת ה'תרע"א (1911) נבנתה קומה שנייה למבנה ובית הכנסת עבר לקומה השנייה. התורם לשיפוץ היה יוסף צבטאני, שבמשך חייו נאמר מי שברך לזכותו ולאחר פטירתו אשכבה. בשלט שנתלה לכבוד תרומתו נכתב: .
בשנת ה'תרצ"ו (1936) הוקמה בבית הכנסת ישיבה בשם "ישיבת שלומנו", על שם הרבנים שלום שבזי ושלום שרעבי. במקום נתלה שלט שבו נכתב: .
בין הבולטים במתפללי בית הכנסת היה הרב חיים כסאר. כיום בית הכנסת עדיין פעיל, ומנהיג אותו הרב משה עטרי.
הפיגועים בכווית (1983)
הפיגועים בכווית ב-1983 (באנגלית: 1983 Kuwait bombings) היו פיגועים בשישה מתקנים זרים וכוויתים מרכזיים שהתרחשו ב-12 בדצמבר 1983, חודשיים לאחר הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות. הפיגועים המתואמים ארכו כ-90 דקות והתרחשו בשתי שגרירויות, נמל התעופה הראשי של המדינה ותחנה פטרוכימית. הפיגועים היו ידועים בעיקר בגלל ההרס שהם היו אמורים לגרום, ולא ההרס שנגרם. מה שהייתה יכולה להיות "האפיזודה הטרוריסטית הנוראית ביותר במזרח התיכון במאה ה-20" הרגה רק שישה אנשים בגלל הנצרות המשובשות של הפצצות.
המארגנים של ההפצצות אינם ידועים אך הם מתיימרים להיות קשורים לרפובליקה האסלאמית של איראן. המניע של ההפצצות הוא ככל הנראה עונש כנגד כווית, ארצות הברית וצרפת בגלל הצבאות והעזרה הפיננסית שלהם לעיראק במהלך מלחמת איראן–עיראק.
ההפצצות.
ב-12 בדצמבר 1983, משאית לאדן עם 45 צילינדרים גדולים של גז מחוברים לחומרי נפץ פלסטיים פרצה דרך השערים הקדמיים של השגרירות האמריקאית בכווית סיטי ונכנסה לתוך הסיפוח המנהלי בעל שלוש הקומות של השגרירות, במהלך שהשמידה חצי מהמבנה. גל הלם פוצץ חלונות ודלתות בבתים וחנויות רחוקות.
ב-12 בדצמבר 1983, משאית לאדן עם 45 צילינדרים גדולים של גז מחוברים לחומרי נפץ פלסטיים פרצה דרך השערים הקדמיים של השגרירות האמריקאית בכווית סיטי ונכנסה לתוך הסיפוח המנהלי בעל שלוש הקומות של השגרירות, במהלך שהשמידה חצי מהמבנה. גל הלם פוצץ חלונות ודלתות בבתים וחנויות רחוקות.
רק 5 אנשים נהרגו (2 כוויתים, 2 פלסטינים וסורי אחד), בעיקר מפני שרק רבע מהפצצות ניצתו, ובין השאר מפני שהנהג לא פגע בחלק היותר מאוכלס של השגרירות. דיפלומט אמריקאי אמר לעיתונאית רובין רייט: "אם כל הפצצות היו ניצתות, המקום הזה היה הופך לחניון".
מארגני הפיגוע ניסו לבצע 5 פיגועים נוספים בשעה שלאחר הפיגוע. כשעה לאחר מכן, מכונית שחנתה מחוץ לשגרירות הצרפתית התפוצצה, והשאירה חור בגודל של כ-10 מטרים בקיר הביטחון של השגרירות. אף אחד לא נהרג אך 5 אנשים נפצעו.
היעד שנועד להתרחש בו הפיצוץ החזק ביותר היה בית הזיקוק לנפט ומתקן התפלת המים העיקריים של כווית, המפעל הפטרוכימי שואיבה. 150 מכלי גז על משאית שהובילה 200 מכלים התפוצצו כ-150 מטרים מבית הזיקוק מספר 2 ורק מטרים ספורים מערמה דליקה מאוד של כימיקלים מבוססי סולפה. אילו הפיגוע היה מוצלח, הוא היה פוגם בייצור הנפט של אחד מיצואניות הנפט הגדולות בעולם והיה גורם לסגירת מרבית אספקת המים של המדינה.
מכוניות תופת נוספות התפוצצו במגדל הפיקוח של נמל התעופה הבינלאומי כווית, מרכז בקרת החשמל והמגורים של עובדים אמריקאים בריית'און, שעדיין התקינה מערכת טילים בכווית. שתי פצצות ניצתו בריית'און, כאשר מטרתה של הראשונה הייתה להבריח את העובדים מחוץ לבניין ומטרתה של השנייה הייתה להרוג. ניסיון הפיגוע נכשל מכיוון שהדיירים לא יצאו מהבניין. טכנאי מצרי נהרג בגלל הפצצה במגדל הפיקוח, אך אף אחד מהפיגועים האחרים לא גרמו להרוגים נוספים.
הפיגוע בשגרירות האמריקאית היה דוגמה מוקדמת לפיגועי התאבדות במזרח התיכון, ביחד עם הפיגוע של חזבאללה בשגרירות האמריקאית והפיגוע שבצריפים של חיל הנחתים של ארצות הברית בלבנון, בו חשוד כי חזבאללה הוא המתכנן, שהתרחשו מוקדם יותר באותה השנה.
אחריות.
לאחר הפיגוע דווח כי ארגון הג'יהאד האסלאמי ומפלגת הדעוה היו מעורבים בפיגועים. זמן קצר לאחר הפיגועים, הג'יהאד האסלאמי קרא לרשויות הכוויתיות לקחת אחריות על הפיצוצים. הטענה נלקחה ברצינות לאחר שההתרברבות של המתקשרים שישנה "פצצה שביעית" הוכחה כנכונה לאחר הגילוי של מכונית תופת ליד לשכת ההגירה.
הדעוה האסלאמית היה מקושר לפיגועים לאחר ששרידים של אצבע אנושית נמצאה במקום וטביעת האצבע זיהתה כי מדובר באצבע של רא'אד מורטין אייל, עיראקי שיעי בן 25 וחבר של הדעוה. לבסוף, 21 נאשמים עמדו למשפט (17 נתפסו לאחר מצוד לאורך המדינה ו-4 עברו משפט בהיעדרותם). לאחר משפט באורך 6 שבועות, 6 נשפטו למוות (3 מהם היו נעדרים), 7 למאסר עולם ו-7 לעונשים בין 5 ל-15 שנים. אחד מהנאשמים בבית המשפט בכווית בפברואר 2007 היה ג'מאל ג'עפר מוחמד עלי אבראהימי, הידוע יותר בכוניה שלו, אבו מהדי אל-מוהנדס, שהיה חבר בגדודי חזבאללה ובפרלמנט העיראקי, והיה מפקד צבאי באל-חשד א-שעבי.
מניע.
מספר נתחנים טוענים כי הפיגועים היו עבודתה של איראן, בשיתוף פעולה עם בני ברית שיעים מעיראק ולבנון. כווית נתנה תמיכה ניכרת לעיראק במלחמת איראן–עיראק שהתרחשה בין 1980 ל-1988. בין השנים 1983 ו-1984, כווית סיפקה עזרה כלכלית בסך 7 מיליארד דולר, והייתה הראשונה, אחרי ערב הסעודית, שסייעה לעיראק. הרס עצום ואובדן חיים בכווית היה נותן דוגמה לשאר המונרכיות הערביות, עתירות הנפט והעניות באוכלוסייה שממוקמות במפרץ הפרסי, וגם מסייעות לעיראק נגד שכנתה האסלאמית המהפכנית הגדולה, הלא ערבית והאנטי-מונרכיסטית. ב-1985, המדינות הערביות של המפרץ הפרסי סיפקו לעיראק תרומות כספיות, בהיקף של כ-40 עד 50 מיליארד דולר.
על פי החשד, האמריקאים והצרפתים היו מטרות בכווית בגלל סיוען לעיראק והיעדר העזרה שלהן לאיראן. אמריקה עצרה את כל משלוחי הנשק לאיראן והרחיבה את אשראי הסחר לעיראק ב-2 מיליארד דולר ב"מבצע סטאנץ'" ב-1983.
תגובה.
על פי הדיווחים, הפיצוצים כבשו את ממשלת כווית "לגמרי בהפתעה" והותירו אותה המומה, מבועתת ומזועזעת שפעולת טרור מאורגנת כל כך התרחשה מתחת לאף שלהם. לפי העיתון "מאנדיי מורנינג", האומה הרגועה עד כה הפכה ל"מדינת משטרה", עם אסיפות של עובדים זרים, מספר רב של חסימות דרכים, בדיקות זהות ושומרים שפועלים על פי פקודות "לירות במי שסירב לעצור או שיחפשו אותו".
לחץ על כווית לשחרר את המפציצים.
מתוך ה"כווית 17", 12 היו עיראקים במפלגת הדעוה ו-3 היו לבנונים. אחד מהם היה מוסטפא בדר א-דין, שהיה נידון למוות. הוא גם היה בן דודו וגיסו של אחד מהקצינים הבכירים של חזבאללה, עימאד מורנייה. "נתחנים אומרים... אין ספק שמורנייה וא-דין עזרו לתכנן את הפיגועים בדצמבר 1983 בכווית נגד שגרירויות ארצות הברית וצרפת...".
גם ארגון חזבאללה, הרפובליקה האסלאמית של איראן וגם המפקדה של הדעוה עזרו לשחרר את חבריהם המהפכנים השיעים בכווית.
בלבנון הוחזקו בני ערובה מערביים, כולל פרנק רג'יר האמריקאי וכריסטיאן ז'וברט הצרפתי, בידי רדיקלים שיעים שדרשו לשחרר את מחבלי אל-דעוה כמחיר שחרור בני הערובה. ב-27 במרץ 1984, בעקבות הרשעתם של הנאשמים מאל-דעוה, איימו חוטפי בני הערובה להרוג אותם שלהם אם ממשלת כווית תמשיך בהוצאתם להורג המתוכננת של אסירי אל-דעוה. חודש לאחר מכן, האמריקאי בנג'מין וייר נחטף על ידי שחקנים שדרשו את אותו הדבר. טרי וייט, מנהל המשא ומתן לגבי בני הערובה, ערער לאמיר כווית וניסה להשיג אשרה כדי להגיע לכווית. כישלונו בהתקדמות בשחרור המחבלים המורשעים נחשב לסיבה שהוא עצמו נחטף ובילה חמש שנים כבן ערובה.
אף על פי שאלו שנידונו למוות היו אמורים להיתלות בתוך כ-30 יום, אמיר כווית לא חתם על עונש המוות שלהם. ההוצאות להורג נדחו לאורך שנים, עד שהנידונים ברחו.
איראן.
עבד-אל עזיז חוסיין, הדובר הראשי של ממשלת כווית, קרא לפיגועים "המבצע האיראני המרוכז הראשון לייצוא המהפכה ולערער את יציבות המפרץ הפרסי לאחר שאיראן לא הצליחה לחדור לחזית [המלחמה] העיראקית". איימו על כווית בפיגועים נוספים אם הנאשמים לא ישוחררו, כאשר רדיו טהראן שידר באופן תדיר אזהרות מהדעוה שכווית תסבול מ"השלכות חמורות" אם ה"גיבורים" העומדים למשפט ייפגעו.
חזבאללה.
לאורך השנים הבאות, חזבאללה ביצע שורת חטיפות ופיגועים, כאשר המטרה שלהם הייתה להכריח את הממשלה הכוויתית לשחרר את כל אסירי אל-דעוה. לבן הערובה טרי אנדרסון נאמר כי הוא ושאר בני הערובה נחטפו בביירות כדי "להשיג את חירותם של שבעה-עשר חבריהם בכווית".
לאחר מכן, 17 האסירים בכווית "שיחקו" תפקיד משמעותי בפרשת איראן–קונטראס: המנהלים של איראן-קונטרה הציעו לסחוף את כווית לשחרר את 17 האסירים כאחד מכמה תמריצים לשחרור בני ערובה אמריקאים בלבנון. עם זאת, כאשר נודע לנשיא ארצות הברית רונלד רייגן על ההצעה הזו, הוא הגיב לכאורה "כאילו בעטו בו בבטן".
חטיפות מטוסים.
טיסה 221 של כווית איירווייז.