עבד אל-אילה נולד לעלי בן חוסיין מחיג'אז, בן השושלת ההאשמית בשנת 1913. עלי היה אחיו הבכור של פייסל הראשון, מלך עיראק. אחותו של עבד אל-אילה, המלכה עליה בינת עלי התחתנה עם בן דודה, ראזי, מלך עיראק. לשניים נולד בן בשם פייסל. ענף זה של השושלת ההאשמית הגיע לעיראק, לאחר שפייסל גורש מסוריה על ידי הצרפתים, והומלך בשנת 1921 על עיראק, שהייתה אז תחת שלטון בריטי, במסגרת מנדט של חבר הלאומים.
בשנת 1939 מת המלך ראזי בתאונת דרכים. מכיוון שהמלך פייסל היה אז בן ארבע שנים בלבד, מונה עבד אל-אילה לעוצר. ב-6 באפריל 1939 אושר מינויו של עבד אל-אילה על ידי הפרלמנט העיראקי, בברכתו של ראש הממשלה הפרו-בריטי נורי סעיד.
מרד רשיד עאלי אל-כילאני.
במהלך מלחמת העולם השנייה פסחה עיראק על שתי הסעיפים. מחד, הייתה מחויבת כלפי בריטניה לברית צבאית על פי ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930. מאידך, רבים מהעיראקים אהדו את מדינות הציר וחשו טינה כלפי בריטניה שנתפסה ככוח קולוניאלי. נורי סעיד ובני משפחת המלוכה ההאשמית הפגינו יחס פרו-בריטי ברור, אך לא הצליחו להביא להכרעה ברורה על לחימה לצד בריטניה, ועיראק לא הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית או על איטליה הפשיסטית.
באפריל 1941 עלה לשלטון בהפיכה צבאית רשיד עאלי אל-כילאני שהיה מדינאי עיראקי פרו-נאצי. אל-כילאני הדיח את עבד אל-אילה, שנמלט לעמאן אל קרובו המלך עבדאללה הראשון, ולאחר מכן שהה בירושלים, במלון המלך דוד בלויית פוליטיקאים בכירים -נורי סעיד, ג'מיל אל-מדפעי, עלי ג'וודאת אל-איובי ודאוד אל-חיידרי. בתקופה זו ניהלו עבד אל-אילה ומקורביו מגעים עם אנשי הסוכנות היהודית ובראשם משה שרת על מנת להביא לשיתוף פעולה בין היישוב ובין העיראקים המתנגדים לכילאני. על אף מגעים אלו, היה עבד אל-אילה, בין השנים 1941–1948 מהמתנגדים התקיפים ביותר בעולם הערבי להקמת המדינה היהודית בארץ ישראל. עיראק הצביעה נגד החלטת החלוקה, ושלחה חיל משלוח להילחם במלחמת העצמאות.
אל-כילאני שמר על מראית עין של חוקיות, ומשל, כקודמיו, בשמו של המלך פייסל השני, בן השש לו מינה עוצר חדש, קרוב משפחה רחוק מן השושלת ההאשמית בשם שריף שראף בין פואז. אל-כילאני דרש את עזיבת כל החיילים הבריטים מעיראק, ופעולותיו הביאו לפריצת המלחמה האנגלו-עיראקית במאי 1941. במהלך המלחמה תמך עבד אל-אילה בבריטים, ויצא בקריאה לעיראקים לשתף עמם פעולה. לאחר כיבוש עיראק על ידי הבריטים ובעלי בריתם, בתחילת יוני 1941, שב עבד אל-אילה לבגדאד וקיבל שוב את סמכויות העוצר.
מייד עם שובו לבגדאד ביצעו חיילים עיראקים, והמון עיראקי מוסת, פוגרום ביהודי בגדאד המכונה "הפרהוד" בו נרצחו 179 יהודים. עבד אל-אילה לא שיתף פעולה עם המתפרעים, ניסה לעצרם, ואף הורה לפתוח עליהם באש, אך זאת באיחור, כ-30 שעות לאחר תחילת האירועים.
מדיניותו לאחר דיכוי המרד.
במהלך המלחמה ניהל עבד אל-אילה מדיניות פרו-בריטית, ופעל לקיום מחויבויות עיראק בנוגע לסיוע לבריטניה בשעת מלחמה. הוא ביקר בלונדון ובארצות הברית ונחשב למדינאי פרו-מערבי. הוא זכה לעיטורים בריטיים רמי-מעלה, ובין היתר היה חבר במסדר האמבט, מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש והמסדר הוויקטוריאני המלכותי. כן נשא דרגת "מרשל אוויר" של כבוד ב-RAF.
עיראק הובילה את התנגדות מדינות הליגה הערבית לתוכנית החלוקה, ולאחריה היה עבד אל-אילה בין הכוחות המניעים לייזום פלישת מדינות ערב לישראל לאחר הכרזת העצמאות. באפריל 1948 נועד עבד אל-אילה עם המלך עבדאללה ועם פארוק מלך מצרים, על מנת להביאם להסכים לתוכנית הפלישה. עבד אל-אילה הפך לכוח הדוחף לפלישה מזוינת של הכוח הצבאי של מדינות ערב למדינה היהודית, כשזו תוקם. חיל המשלוח העיראקי שכלל כוחות בסדר גודל של דיוויזיה ולמעלה מטייסת של מטוסי קרב והפצצה, לחם במלחמת העצמאות לצד מדינות ערב, והשתתף בקרב בקיבוץ גשר ובקרב ג'נין.
בשנת 1952 אישרה ממשלת עיראק את יציאת יהודי עיראק לארץ ישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
המשטר שהנהיג עבד אל-אילה בעיראק היה למעשה דיקטטורה של השושלת ההאשמית, שדיכאה את האופוזיציה, ובשעת הצורך אסרה על קיומן של מפלגות, או כפי שאירע בנובמבר 1952 מסרה את השלטון לידי הצבא. ב-1953 בגר המלך פייסל השני, וקיבל לידיו את סמכויות המלוכה המלאות. עבד אל-אילה התפטר מתפקיד העוצר, אך נותר בעל השפעה רבה בחצר המלוכה.
מותו בהפיכת ה-14 ביולי.
עלייתו של גמאל עבד אל נאצר לשלטון במצרים, לאחר מהפכת הקצינים החופשיים הביאה לגל של רגשות אנטי-מערביים בעולם הערבי, ולתחושה כי הנעשה במצרים, הדחתו של המלך והחלפתו בקבוצת קצינים לאומנים ופאן-ערבים, היא אות לנעשה בעולם הערבי כולו. לאחר ההודעה על יצירת הרפובליקה הערבית המאוחדת של מצרים וסוריה בפברואר 1958 יזמה אף עיראק איחוד דומה עם ממלכת ירדן שכמותה, נשלטה על ידי מלך צעיר מן השושלת ההאשמית, חוסיין מלך ירדן. במאי הושלם האיחוד, בראשו אמור היה לעמוד פייסל השני.
ב-14 ביולי 1958 תקפה קבוצת קצינים נאצריסטים בראשות עבד אל-כרים קאסם את ארמון המלוכה, ותפסה את השלטון. המלך פייסל, נורי סעיד, ועבד אל-אילה נרצחו, וההמון התעלל בגופותיהם ולבסוף שרף אותן.
רוני אלנבלום
אהרן רוני אלנבלום (21 ביוני 1952 – 7 בינואר 2021) היה גאוגרף והיסטוריון ישראלי שהתמחה בחקר ממלכת הצלבנים, בחקר הערים ההיסטוריות ובהיסטוריה סביבתית אקלימית. היה פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים, היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ועמית בקולג' קלייר הול באוניברסיטת קיימברידג'.
ביוגרפיה.
רוני אלנבלום נולד וגדל בבאר שבע, בן למאיר ובת שבע אלנבלום, ילידי פולין, סבו וסבתו חיו ברומניה ונפטרו מהשפעת הספרדית, נושא אותו יחקור לימים. הוא חי בירושלים מאז שנת 1974. למד שנה אחת ארכאולוגיה בטרם החליף את חוג לימודיו לתואר ראשון בגאולוגיה ולתארים שני ושלישי בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים. עסק בהוראה ובחינוך בבית הספר הניסויי ירושלים ובחברה להגנת הטבע. עבודת הדוקטור שלו עוסקת ב"ישוב הכפרי הפרנקי בארץ-ישראל בתקופה הצלבנית" ונכתבה בהדרכת הפרופסורים בנימין זאב קדר ויהושע בן-אריה. בשנים 1988–1989 שהה בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז בהדרכת ז'אק לה-גוף ועשה פוסט-דוקטורט בסורבון. התמנה למרצה ב-1994, למרצה בכיר ב-1998, לפרופסור חבר ב-2005. שהה בשבתון כעמית מחקר בקולג' קלייר הול באוניברסיטת קיימברידג' בשנים 1998–1999 והיה עמית מחקר במכון הישראלי ללימודים מתקדמים בשנת 9–2008.
עמד בראש בית הספר להיסטוריה באוניברסיטה העברית בשנים 2006–2008 ובראש ארגון הסגל האקדמי הבכיר בירושלים במהלך שביתת הסגל האקדמי הבכיר של שנת 2008.
היה נשוי ללינור בתם של אליהו לנקין, מפקד אלטלנה, ושל דוריס לנקין ולהם שלושה ילדים.
אלנבלום נפטר בפתאומיות מדום לב, בגיל 68.
מחקריו.
רוני אלנבלום עסק בחקר ההיבטים המרחביים של ימי הביניים בכלל ותקופת הצלבנים בארץ ישראל בפרט.
ההתיישבות הכפרית הפרנקית בממלכת ירושלים הלטינית.
זהו ספרו הראשון המתמודד עם התאוריה שפותחה על ידי יהושע פראוור מהאוניברסיטה העברית וריימונד (אוטו) סמייל מאוניברסיטת קיימברידג' ושלפיה הצלבנים לא חיו כמעט ביישובים החקלאיים, אלא רק במבצרים ובערים, והארץ הייתה מיושבת על ידי תושבים מקומיים שהיו ברובם ערבים ומוסלמים.
אלנבלום מסתמך על עדויות טקסטואליות וארכאולוגיות ומראה כי בתקופה הצלבנית היו בארץ ישראל יותר ממאתיים יישובים צלבניים ובהם כפרים, בתי חווה ופרברים חקלאיים. את אחד מן המקומות האלה, הכפר מעיליא שבגליל (Castellum Regis של הצלבנים), הוא הצליח לשחזר על סמך התעודות הכתובות ועל סמך סקר שדה שערך שם. אלנבלום טען גם כי מספר התושבים הנוצריים שחיו בארץ היה גדול מששיערו לפניו, וכי הצלבנים התיישבו באזורים שבהם חיו תושבים נוצרים מקומיים ולא התיישבו באזורים הלא-נוצריים של הארץ (למשל במרכז השומרון או במזרח הגליל). הוא הראה כי גם ההפך הוא הנכון וכי כמעט בכל מקום יישוב שהיה בו יישוב נוצרי בימי הביניים, הייתה גם התיישבות צלבנית.
מבצרי הצלבנים וההיסטוריה המודרנית.
בספר הזה הצביע אלנבלום על השינוי ביחס למסעי הצלב שהחל לדבריו במחצית השנייה של המאה ה-18. עד אז הוצגו המסעים ככישלון נורא שהחל אומנם במצוות האלוהים, אך השתבש משחטאו הצלבנים והביאו לשפיכות דמים קשה של המונים שמתו על לא עוול בכפם. בראשית המאה ה-19 החלו הרומנטיקנים להציג את מסעי הצלב באור חיובי והפכו אותם מכישלון מביש למקור לגאווה. התופעה הגיעה לשיאה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19, כשעמים שונים החלו לנכס את מסעי הצלב ולהפוך אותם לחלק מן האתוסים הלאומיים שלהם. ראשונים היו הצרפתים ובעקבותיהם באו גם הגרמנים, האנגלים והבלגים. גם היסטוריונים ציונים השתמשו בהם לביסוס האתוס הלאומי הישראלי אך עשו זאת על דרך השלילה: העובדה שהצלבנים לא התיישבו בארץ ולא הצליחו למשוך אליה מהגרים נתפסו כסיבות לנפילת מסעי הצלב, ואילו ההצלחה הציונית בתחומים האלה נתפסה כערובה להצלחתה.