תפקידה המרכזי של תעשיית התיירות בבלקפול לאורך ההיסטוריה שלה, שיחק תפקיד חשוב בפיתוח במערכות התחבורה נרחבות מסוגים שונים בעיר. בלקפול מחוברת לרשת הכבישים המהירים של בריטניה דרך כביש ה-M55 אשר מתחבר לכביש ה-M6 (המתחיל באזור ברמינגהאם בדרום ומגיע עד לקרלייל בצפון).
ברחבי העיר ישנן חמש תחנות רכבת המשרתות את קווי הרכבת של נורת'רן רייל והטרנס פניין אקספרס, בנוסף לתחנת רכבת אשר משרתת את נמל התעופה של בלקפול (אשר נסגר לטיסות סדירות באוקטובר 2014). במהלך המאה ה-20 נסגרו מספר תחנות ואחרות צומצמו, זאת בהתאם לצורכי התושבים והתיירים. בנוסף למערכת הרכבת, בלקפול כוללת קו רכבת קלה הפועל לאורך כ-18 ק"מ בחלקה המערבי של העיר (פחות או יותר לאורך קו החוף). הרכבת הקלה בבלקפול הוקמה בשנת 1885 והיא נחשבת כיום לאחד מקווי הרכבת הקלה החשמליים הוותיקים בעולם וקו החשמלית היחיד מהדור הראשון שעודנו פועל כיום בבריטניה.
אתרים נבחרים.
העיר מאופיינת כאמור במבנים, אתרים ופארקים רבים הקשורים בתעשיית התיירות. לכל אורך קו החוף בצדה המזרחי של בלקפול משתרעת טיילת רחבה, שלאורכה עובר קו החשמלית ואליה מחוברים שלושה מזחים. רוב הרחובות והמבנים הקרובים לקו החוף כוללים חלק נכבד מאתרי התיירות בעיר ומשום שרובם נבנו במהלך המאה ה-19, ניתן לראות דוגמאות רבות לבנייה הוויקטוריאנית.
היסטוריה כלכלית של ארגנטינה
ההיסטוריה הכלכלית של ארגנטינה היא בין היותר נחקרות, בין היתר בשל מה שמכונה "הפרדוקס הארגנטיני": מדינה שנהנתה מצמיחה מהירה בתחילת המאה ה-20, אך חוותה נסיגה שנחקרה בספרים רבים.
ארגנטינה נהנית מיתרון יחסי בחקלאות הודות לשטחים הפוריים הרבים בה. בין השנים 1860 ו-1930, ניצול אדמות הפמפס הוביל את הצמיחה הכלכלית. במהלך שלושת העשורים הראשונים של המאה ה-20 ארגנטינה השיגה את קנדה ואוסטרליה בגודל האוכלוסייה, הכנסה לאומית, והכנסה לנפש. ב-1913 ארגנטינה הייתה במקום ה-10 בעולם ברמת העושר לנפש.
החל משנות ה-30 של המאה ה-20, הכלכלה הארגנטינאית התדרדרה משמעותית, והגורם העיקרי לכך היה חוסר היציבות הפוליטית מאותה שנה בה החונטה הצבאית בראשות חוסה פליקס אוריבורו (José Félix Uriburu) הדיחה את הנשיא המכהן איפוליטו איריגוז'ן (Hipólito Yrigoyen) ושמה קץ ל-7 עשורים של שלטון אזרחי-חוקתי. במונחים מקרו כלכליים, ארגנטינה הייתה אחת המדינות היציבות עד לשפל הכלכלי הגדול, שבעקבותיו הפכה לאחת הפחות יציבות. הממשלות מ-1930 ועד 1970 נקטו באסטרטגיה של תחליפי יבוא בשאיפה לאספקה עצמית שלהם, וההשקעה בתעשייה פגעה קשות בחקלאות.
תקופת תחליפי היבוא הסתיימה ב-1976, אך הגידול בהוצאה הציבורית, העלייה בשכר וחוסר היעילות בתעשייה; הובילו להיפר-אינפלציה שנמשכה לאורך העשור הבא. כתוצאה מכך נוצר בשנות השמונים חוב חיצוני בשיעור של שלושה רבעים מהתוצר הלאומי הגולמי.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, הממשלה התמודדה עם האינפלציה בדרך של הצמדת הפסו הארגנטינאי לדולר והפרטת חברות ממשלתיות לשם פירעון החוב החיצוני. למרות זאת ארגנטינה נקלעה למשבר בתחילת המאה ה-21, והממשלה נאלצה לפחת את הפסו. באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 נראה היה שהכלכלה משתקמת, אבל הליכים משפטיים שמקורם במשבר הקודם הובילו למשבר חדש בשנת 2014.
הכלכלה הקולוניאלית.
במהלך התקופה הקולוניאלית, האזור בו שוכנת כיום ארגנטינה הציע יתרונות כלכליים מועטים יחסית לחלקים אחרים באימפריה הספרדית כדוגמת מקסיקו או פרו, וכתוצאה מכך היא נחשבה לפריפריה, אזור שולי, יחסית אליהן בכלכלה הקולוניאלית הספרדית. לא היו בה מרבצי זהב או מתכות יקרות אחרות, וגם לא תרבויות ילידיות גדולות להכפיף לאנקומיינדה.
רק כשני שלישים משטחה הנוכחי נשלטו בתקופה הקולוניאלית, כאשר השליש האחרון כלל את פטגוניה שנותרה מאוכלסת בדלילות עד היום. התוצרת החקלאית ותפוקת משק החי נצרכו על ידי היצרנים עצמם והשוק המקומי הקטן, ורק לקראת סוף המאה ה-18 המשק החל לייצא.
התקופה שבין המאה ה-16 לסוף המאה ה-18 אופיינה אפוא באספקה עצמית של חוות שהפרידו ביניהן מרחקים עצומים ללא תשתית תחבורה נאותה ביבשה או בנתיבי המים. בסוף המאה ה-18 החלה להיווצר כלכלה לאומית משמעותית משנוצר משק בו החלו להתקיים תנועות הון, עבודה ומוצרים בין האזורים השונים.
היסטוריונים כמילסיאדס פנייה (Milcíades Peña) מחשיבים תקופה זו ביבשת אמריקה כטרום-קפיטליסטית, כאשר רוב תוצרתן של ערי החוף ביבשת יועדו לשווקים מעבר לים. רודולפו פואיגרוס (Rodolfo Puiggrós) מחשיב אותה כחברה פיאודלית בשל יחסי עבודה כמו האנקומיינדה או שימוש בעבדים. נורברטו גאלאסו (Norberto Galasso) ואנריקה ריברה (Enrique Rivera) אינם מתייחסים לתקופה זו כאל קפיטליסטית או פיאודלית, אלא כאל מערכת היברידית בה נפגשה הציוויליזציה הספרדית במעבר מפיאודליזם לקפיטליזם והילידים שחיו עדיין בפרהיסטוריה.
הטריטוריות הארגנטינאיות, שהתנהלו באופן אוטרקי, היעדר פעילות כלכלית המתקרבת לסחר חוץ, והמחסור בידיים עובדות ובהון; הותירו אותן הרחק מאחורי מושבות אחרות בעולם החדש שכן השתתפו במסחר הבינלאומי. רק משקים שהצליחו לספק ביקושים מקומיים ביבשת נהנו ממידה מסוימת של שגשוג, כמו תעשיית הבגדים בטוקומן או משקי החי בקורדובה ובליטורל (לאורך הפרנה והאורוגוואי מצפון לבואנוס איירס) ששימשו את עובדי המכרות באלטו פרו.
המסחר הוגבל בידי הכתר הספרדי לספרד בלבד, כאשר הוא עצמו משמש כמונופסון, וכך השוק הספרדי ניצל את המושבות לגריפת רווחים. במקביל התקיים מסחר לא חוקי עם בריטניה ופורטוגל.
במהלך המהפכה התעשייתית, שאפה בריטניה להגדיל את הסחר עם המושבות בדרום אמריקה, בעיקר לאחר אובדן 13 המושבות בצפון אמריקה בעקבות המהפכה האמריקאית, כדי לספק את צרכיה הכלכליים. בהתחלה היא ניסתה לכבוש אותן במהלך הפלישות האנגליות, אך לאחר שהן נכשלו ובעקבות שיתוף הפעולה החדש בין בריטניה לספרד במהלך כיבוש חצי האי האיברי בידי נפוליאון - הם ביקשו ליהנות מזכויות סחר איתן.
ההיסטוריונים הארגנטינאים הראשונים, כמו למשל ברטולומה מיטרה, יחסו את הסחר החופשי לדוח "נציגות בעלי החוות" (La Representación de los Hacendados) שחיבר ב-1809 מריאנו מורנו (Mariano Moreno) - ממובילי ההתנתקות מספרד שנה לאחר מכן, שבו ניסה להניא את המשנה למלך דאז - בלטסאר הידאלגו דה סיסנרוס ( Baltasar Hidalgo de Cisneros) - מביטול הסחר החופשי עליו החליט קודם לכן בשל כיבושה של ספרד בידי נפוליאון ושליטתה של בריטניה - הנהנית העיקרית מהסחר החופשי - בימים, ביטול עליו החליט עקב לחצם של הסוחרים שנהנו מהגבלת הסחר בידי ספרד שהובילה לעליית מחירים ושפגעה בבעלי החוות - אותם מורנו יצג.
כיום מקובל יותר לייחס את הסחר החופשי להסכמים בין בריטניה לספרד בעקבות כיבושה של האחרונה ושהפך אותן באחת מאויבות לבעלות ברית, והתבטאו בשינויים דומים במושבות האחרות של ספרד בדרום אמריקה.
בהשוואה לחלקים אחרים של דרום אמריקה, לעבדות היה תפקיד שולי בהתפתחותה של כלכלת ארגנטינה, בעיקר בשל היעדרם של מכרות זהב ומטעי קנה סוכר שאליהם נשלחו בדרך כלל העבדים. ברזיל לדוגמה (אז עדיין תחת שליטת פורטוגל), יבאה במאה ה-18 כ-2,500,000 עבדים מאפריקה לעומת כ-100,000 שהגיעו לבואנוס איירס במאות ה-17 וה-18 גם יחד, ושרובם נשלחו לפרגוואי, צ'ילה ובוליביה.
חוות הבקר החלו להיווצר לקראת אמצע המאה ה-18, וקצב הגידול עלה דרמטית עם יסודה של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה ב-1776 בשטחים שהיו עד אז חלק ממלכות המשנה של פרו, והפיכתה של בואנוס איירס לבירתה; ובעקבות אקט הסחר החופשי מ-1778 שמנע סחר חופשי אך עודד ואכף את המסחר בין ספרד למושבותיה. מצב זה נמשך עד תחילת שלטונו של נפוליאון שבמהלכו ההברחות התגברו.
קבלת העצמאות.
בתקופה הסמוכה לקבלת העצמאות ב-25 במאי 1810, חלק הארי מהיצוא של ארגנטינה היה מתעשיית בקר וצאן. צמיחתה של כלכלת משקי החי התבססה על האדמות הפוריות בליטורל. הגידולים החקלאיים לא נהנו מאותם יתרונות כמו משקי החי.
היצוא גדל בקצב של 4%-5% מ-1810 ועד 1850 (שנים בהן לא היה שלטון מרכזי והתנהלו מלחמות אזרחים בלתי פוסקות), והואץ לקצב של 7%-8% בין השנים 1850 ועד 1870 (השנים שלאחר קבלת החוקה והתבססות השלטון המרכזי). צמיחה זו הושגה הודות להתפשטות על חשבון שטחי האינדיאנים, והתייעלות בניהול המשקים.
כתוצאה מהגיוון במוצרים ובשווקים, ארגנטינה לא הסתכנה בהתבססות על ערוץ אחד, ונהנתה מצמיחה מתמשכת במשך כ-6 עשורים. האפקט המשולב של ירידת מחירי הטקסטיל ועליית מחירי מוצרי החי הובילו לשיפור דרמטי בתנאי הסחר שהובילו לצמיחה של כ-377% בין 1810 ו-1825. מספר מנהיגים הובילו מערכות של התפשטות טריטוריאלית - החל ברוסאס וכלה בארחנטינו רוקה (כיבוש המדבר).
הגאוצ'וס העניים הצטרפו לקאודיז'וס הפדרליים שנלחמו בתכתיבים שהגיעו מבואנוס איירס, והובילו למלחמות האזרחים של ארגנטינה.
1810-1829.
לאחר שהפכה לעצמאית ב-1810, הגיעה לקיצה התקופה בה המסחר נשלט על ידי מספר מצומצם של סוחרים ספרדים. החונטה הראשונה (Primera Junta) שתפסה את השלטון והתנתקה מספרד לקחה על עצמה את ניהול סחר החוץ, ובכך המשיכה ת המדיניות הפרוטקציוניסטית הקודמת.
הטריאומוויראט הראשון (1811-1812), בהשראת ברנרדינו ריבדביה (Bernardino Rivadavia) ומנואל גארסיה (Manuel García) קידם סחר חופשי עם בריטניה.