באופן כללי, מצמצמת ההפרטה את מעורבות הממשלה במשק ואת המגזר הציבורי.
עם זאת, תהליך זה אינו מוחלט, שכן לעיתים רבות נאלצת הממשלה לקבוע דרכי פיקוח ושליטה על התחום המופרט, גורם שמביא אותה למעורבות ברמה מסוימת בנעשה על ביטוייה הארגוניים. כמו כן, לעיתים יוצרת הפרטה התערבות לא מכוונת מראש, כתוצר עקיף שלה. למרות תהליכים אלו, הגדרתה הבסיסית של ההפרטה היא צמצום המגזר הציבורי.
ההפרטה המדינית אינה תהליך אחיד, אלא מכילה בתוכה רצף רחב של תהליכים. ניתן לסווג הפרטה בכמה דרכים עיקרית:
כחלק מההפרטה המדינית מבוצעת גם הפרטה מוניציפלית, בתחומי הרשויות המקומיות.
גישות בהפרטה.
במובן הכוללני:
ע"פ מובן זה, ניתן לחלק באופן גס את הגישות לעיצוב החברה לשתי גישות:
במובן הפרטני
במובן זה נבחנות ההשפעות המעשיות של ההפרטה של גורמים שונים בחברה.
גם במובן המעשי ישנן שתי גישות, תומכת ומתנגדת להפרטה, על בסיס תוצאותיה הישירות של ההפרטה (לדוגמה: השיפור או הפגיעה ביעילות המשק בשל התחרות, שחיקה בתנאי ההעסקה לעומת עליית מספר המועסקים, פגיעה או שיפור באיכות השירות וכו').
במובן זה, גם גורמים התומכים בהפרטה באופן כללי מעדיפים להשאיר תחומים מסוימים לא מופרטים או מופרטים חלקית, על בסיס יעילות (בדרך-כלל תחומי תשתית ויחסי חוץ).
היסטוריה ומניעים.
הפרטה מדינית כתופעה היסטורית מלווה את ההיסטוריה האנושית מאז היווצרות המדינות. אף-על פי כן חלו תהליכים מקבילים של הלאמה, שהיו לעיתים קרובות חזקים מתהליכי ההפרטה.
במשך רוב המאה ה-20 התהליך החזק מבין השניים היה תהליך ההלאמה, במסגרת התפתחות התארגנות מקצועית, גישות סוציאליסטיות וסוציאל-דמוקרטיות, רעיון מדינת הרווחה ומדינות הגוש הקומוניסטי. עם זאת, החל מסוף שנות ה-70 של מאה זו, החלו תהליכי הפרטה ניכרים העולים באורח ניכר על תהליכי ההלאמה ברוב מוחלט של מדינות העולם, בעיקר בעקבות נפילת הגוש הקומוניסטי.
תהליך זה, המכונה לעיתים "בום ההפרטה" (Privatization Boom), הביא לצמצום ניכר במדיניות הרווחה (ובמקרים מסוימים לסיומה הכמעט-מוחלט), ומהווה חלק בלתי נפרד מהעידן הפוסט-מודרני. במקרים רבים משויכת ההפרטה למגמת הייאוש מהיכולת של החברה לחתור לטובת עצמה באופן שיתופי ומכוון, ומתהליך העמדת האינטרס האישי האנוכי והבלתי-תלוי בסביבה כמניע עיקרי בפעולות האדם.
מגמה זו נמשכת גם במאה ה-21.
גישה זו, המושתתת על הכרעה ערכית בדבר אינטרס אישי כמניע עיקרי, מהווה את המניע המרכזי במגמת ההפרטה (גם אם לא תמיד באופן מוצהר). עיקרון זה נתמך גם בידי דעת קהל החוששת מהסקטור הציבורי, ורואה בו מנגנון מנוון בלא תקנה או מאיים ואינו נתון לשליטת האדם.
עיקרון נוסף המניע לעיתים את ההפרטה, הוא תפיסת המערכת הכלכלית על-פי מדד היעילות כמדד מרכזי. תפיסה זו מציבה את העושר הכמותי כמרכז הכלכלה, ואינה רואה בכלכלה מכשיר ממשלתי לעיצובה הערכי של החברה. תפיסה זו באה לידי ביטוי כראיית ההפרטה כאמצעי לייעול המשק.
היקף ההפרטה אינו מוגדר באופן סופי, למרות שקיימת הסכמה כי הוא גדול ביותר ואוניברסלי. קביעת היקף ההפרטה מורכב בשל ההגדרות השונות הניתנות לו בתרבויות שונות ועל ידי חוקרים שונים. כך, לדוגמה, החוקר ליאנג טען כי בשנות ה-80 של המאה ה-20 נעשתה הפרטה ב-70 מדינות, הבנק העולמי סקר תהליכי הפרטה ב-83 מדינות באותה תקופה, בעוד החוקר פיירי הצביע על הפרטה במעל 100 מדינות.
מניעים בינלאומיים להפרטה.
נוסף לטיעונים כלכליים בדבר יתרונותיה וחסרונותיה של ההפרטה, קיימים תהליכים בינלאומיים הדוחפים להפרטה, רובם כתוצאה מהמלחמה הקרה ומתבוסת ברית המועצות.
התהליך המרכזי הוא התעצמותה היחסית של ארצות הברית, סמן ימני בתחום זה, והפיכתה למעצמת על. ארצות הברית נוקטת, מאז ימי המלחמה הקרה, במדיניות חוץ פעילה ביותר ולוחצת על מדינות רבות לקיים תהליכי הפרטה בתוכן. לחץ זה קיים הן כלחץ מדיני ישיר והן כלחץ עקיף דרך ארגוני סחר שונים. מדיניות זו הפכה למשמעותית ביותר לאחר נפילת ברית המועצות, ששימשה כגורם מאזן לה.
תהליך נוסף הוא מדיניות האיחוד האירופי, שמשקלו עלה בשנות ה-90 של המאה ה-20. האיחוד האירופי מגביר את ההפרטה בשני אופנים: על ידי אימוץ מדיניות פנימית של הפרטה במדינותיו, לעיתים כתנאי לחברות בו ועל ידי אימוץ מדיניות חוץ פעילה בדומה לארצות הברית, הן במסגרת האיחוד והן במסגרת המדינות השונות.
תהליך אחר הוא התחזקותם של גופים בינלאומיים העוסקים בכלכלה, כדוגמת הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית. גופים אלו לוחצים על המדינות השונות לקיים תהליכי הפרטה ומשפיעים על גורמי כוח מרכזיים בהתנהלות הכלכלה העולמית.
תהליכים אלו ואחרים, מהווים חלק מתהליך הגלובליזציה המקביל להתעצמות ההפרטה וקשור בה. תהליך הגלובליזציה מלווה בפתיחת שווקים ויצירת שוק בינלאומי בעל מאפיינים תחרותיים באופן מובהק, העולים על מרבית צורות הכלכלה במדינות השונות. הכלכלות הפנים-מדינתיות נפתחות לסביבה תחרותית עזה, המעודדת אותן לעבור (לעיתים בניגוד לתכנוניהן) לכלכלה מופרטת, בהתאם למאפייני השוק הגלובלי.
מאפייניה האופנתיים של ההפרטה והעובדה כי מקורה במקרים רבים בלחצים חיצוניים, יוצרים לעיתים קרובות מציאות פוליטית מורכבת בה חלקים משונים של הממשלה אינם תומכים בהפרטה אך נאלצים לקבלה. מצב זה עשוי ליצור פער בין הצהרות הפרטה לבין ההפרטה בפועל, למרות שלא ניתן לאמוד באופן מדויק פער זה, שכן הוא מכוון. הסברה השלטת היא שזהו תהליך משני, בעוד שהמגמה השלטת היא הפרטה בפועל.
הצהרות הפרטה יוצרות שני תהליכים ממשיים, גם אם אינן מלוות בהפרטה בפועל:
מניעים פנימיים להפרטה.
מלבד התהליכים הבינלאומיים להפרטה, קיימים גם מניעים נוספים, שמקורם במדינות עצמן.
מניעים כלכליים: טיב אחד של מניעים הם המניעים הכלכליים. אלו מחולקים למניעים כלליים ולמשברי מדינת הרווחה.
במובן הכללי, ההפרטה ממלאת, לטענת תומכיה, כלי לעידוד צמיחה כלכלית. טענות אלו מושתתות על ההנחה כי כלכלה המושתתת על רווח אישי וארגוני במסגרת תחרות בין הפרטים בחברה היא כלכלה בריאה, המביאה לצמיחה של המשק על ידי פיתוח המגזר הפרטי.
מניע כללי נוסף הוא הצורך בגיוס כספים, אשר לטענת מצדדי ההפרטה עשויים להגיע ממכירת ארגונים ממשלתיים. מצידו האחר של מניע זה, קיים תפקוד ההפרטה כאמצעי לרתימת הון פרטי המצוי בידי בעלי הון ונתון לחוקי תחרות לעיצוב המשק והעדפתו על פני שימוש בהון ציבורי השייך לכלל האזרחים.
בהתייחסות למדינת הרווחה, קיימת ההתייחסות למשברי מדינת הרווחה שהיו נפוצים לקראת סוף המאה ה-20 וכללו בעיקר גירעונות וחוסר הצלחה בהספקת השירותים השונים. במובן זה נטען כי ההפרטה היא פתרון למשברים אלו, על ידי צמצום מעורבות הממשלה (בניגוד לניסיונות שיפור שלה) או מעבר לאופני שירות בעלי זיקה רווחית.
משברי ניהול: טיב אחר של מניעים הקשור בראשון הוא משברי הניהול והבירוקרטיה המאפיינים לעיתים קרובות את המגזר הציבורי. מגזר זה מאופיין מבחינה היסטורית בריכוזיות רבה והביא למשברי ניהול שנבעו בעיקר מפאסיביות ומכניות יתר של עובדיו ומנגנוניו, וחוסר גמישות שמנע שיפור ברמת השירות (בעיקר עקב חוסר היכולת לפטר עובדים גרועים או לתגמל עובדים מצטיינים).
מקובל להאמין כי המגזר הציבורי "התנוון", במובן זה שעובדיו הפכו מנוכרים למטרותיו ושתהליכיו הפכו למקובעים. כחלק מתהליך זה ניכרת ההשפעה הרבה שיש לתקנות האחידות והנוקשות של המנהל הציבורי, שאינן מתאימות לצורכי האוכלוסייה המשתנים. כמו כן, תרמה לכך היכולת הכלכלית של הממשלה לתמוך בגירעונות, עקרון אשר הביא לניוון המערכת.
התייחסות אחרת היא לקיומה של "טפילות" על המערכת הציבורית, המנצלת את מדיניות הרווחה לניצול המערכת. התייחסות זו גם כן מניחה כי לא ניתן לשנות את אופיו האינטרסנטי של האדם. כמו כן, קיימת התייחסות למרחק הרב בין הצרכן לקובע השירות הנובע מריכוזיות המגזר הציבורי, מרחק המקשה על תגובה לצורכי הציבור.
במובן זה טוענים תומכי ההפרטה כי היא משמשת לשיפור הניהול על ידי העברת הארגון לצורת ניהול המבוססת על רווח ומושפעת מחוקי השוק החופשי. גם במובן זה הנחת היסוד היא שחשיבת האדם היא אנוכית-רווחית וכי זהו המניע האפשרי העיקרי לפעולותיו.
במונח הכלכלי-ניהולי, קיימת התייחסות ניכרת למונח היעילות וההתיעלות. התייחסות זו היא התייחסות ליניארית לכלכלה - כלומר מגדירה הצלחה כלכלית בעיקר על פי עושר כמותי ולא על פי מדדים נוספים (כדוגמת סולידריות חברתית או שוויוניות). השימוש במונח יעילות הוא גורם מרכזי בהתייחסות להפרטה והידוע ביותר.
יש לציין כי לעיתים מונח היעילות נמדד בצורה השונה מהמקובל לחשוב. היעילות נמדדת במקרים רבים כרווחיות ארגון ממשלתי (יחס תשומות -תשואות) ולא כיחס בין עלות המוצרים לערכם, או כעמידה בדרישות הציבוריות. לגורם זה חשיבות רבה, שכן על פי הגדרה זו יעילות עשויה להתפרש גם כהורדת שכר העובדים (שאינה משנה את יחס התועלת-עלות באופן ריאלי) ואינה מביאה בחשבון גורמים כגון גדילת ההון הפרטי על חשבון הייצור או כפל מערכות והשקעה עודפת בפרסום כפוגעים ביעילות הייצור.
מניעים ערכיים: מתנגדי ההפרטה טוענים כי מניעים כלכליים-ניהוליים הם משניים למניעים הערכיים, שכן ההפרטה משמשת כפתרון לבעיות נתונות ולא כנגזרת ישירה של המצב הנתון. כלומר - ניתן לבחור גם בצורת פתרון אחרת (כדוגמת הגדלת ההשקעות הציבוריות ויישום תוכניות לשיפור הארגונים), אך העדפת ההפרטה היא בחירה ערכית. כנגד זאת טוענים כלכלנים רבים כי הגדלת ההשקעה הציבורית בארגונים שתפקידם לתת שירות לאזרח אינה מוכיחה את עצמה, וכי הפרטה פשוטה ויעילה יותר.