נראה כי רוב מקרי האנוסוגנוסיה עוברים עם הזמן, אך לעיתים מצב זה עלול להיות ממושך. לרוב, כאשר התופעה נמשכת לאורך זמן, משתמשים פסיכולוגים בטכניקות טיפול קוגניטיביות, כמו CBT. הטיפול מסייע למטופלים להגביר את מודעותם ולשפר את תפקודם. דרך טיפול נוספת היא הגברת התובנה באמצעות עימות בין המציאות לבין תפיסתו. למשל, המטופל נשאל על רמת תפקודו (הקוגניטיבית או המוטורית) ולאחר מכן ניתנת לו מטלה בתחום. לבסוף נעשה עימות בין תפיסותיו לבין יכולותיו בפועל.
אנוסוגנוסיה מקשה על שיקום המטופלים, הן מפני שהם אינם פונים לטיפול רפואי והן מפני שהם חסרי מוטיבציה לשיקום כי אין להם מודעות למוגבלותם. גם כאשר הם מגיעים לטיפול, הם אינם רואים צורך להשקיע מאמץ ולשאת את הקשיים הנלווים להליך השיקום, עקב חוסר המודעות. בשלבים האקוטיים לא ניתן לעשות הרבה כדי לשפר את המודעות אך חשוב לייצר עם מטופלים אלו קשר טיפולי חיובי על מנת להפחית את התסכול והבלבול של הסובלים ממצב זה. בגלל השוני בחומרת המצב בזמנים שונים לא פותחה שיטת טיפול ספציפית לתופעה.
אבחון: הכחשה או לא?
מטפלים עשויים לזהות אנוסאגנוסיה בעזרת תצפית על מטלה שמבצע המטופל בו הוא מפגין חוסר מודעות למוגבלות מוטורית. אך בדרך זו ניתן לזהות אנוסוגנוסיה רק למוגבלות מוטורית ולא קוגניטיבית. על מנת לזהות אנוסוגנוסיה לליקויים קוגניטיביים פותחו שאלונים שונים. בין היתר ניתן לראות את "שאלון אנוסוגנוסיה" הבוחן את התופעה בצורה כללית וכן שאלונים שפותחו לאורך השנים לאוכלוסיות ספציפיות, למשל אלצהיימר. בנוסף פותחו שאלונים המבחינים בין אנוסוגנוסיה והכחשה.
אנוסוגנוסיה והכחשה הן שתי תופעות דומות בכך ששתיהן מציגות דפוס של חוסר מודעות למציאות. אולם, הכחשה היא מנגנון הגנה שמתפתח כתוצאה מדרך התמודדות פסיכולוגית של האדם, ואילו אנוסוגנוסיה נוצרת כתוצאה מפגיעה פיזיולוגית.
הבדל נוסף הוא שאנוסוגנוסיה מוגבלת לאי הכרה מוחלטת של המטופל למצבו, בעוד שהכחשה מתייחסת פחות לעצם קיומו של הליקוי ויותר להשלכות הנוכחיות או העתידיות שלו (במצבים פתולוגיים חמורים קיימת הכחשה מוחלטת למצב גם בהכחשה על רקע פסיכוגני). בעוד שחשיפה לסתירה הלוגית של האנוסוגנוסיה מתקבלת על ידי החולה באדישות אופיינית; הרי שבמצבי הכחשה פסיכוגנית, החשיפה למציאות נתקלת בהתנגדות ועליה במצבים פסיכופתולוגים לרבות חרדה, דיכאון וכעס על עצם החשיפה. הבדל זה משמש גם לאבחנה מבדלת בין שני סוגי ההכחשה. לבסוף, אנוסוגנוסיה נוטה לעיתים להיעלם עם התקדמות ההחלמה הספונטנית לאחר פגיעה נרכשת, בדומה לתופעת ההתעלמות המרחבית (נגלקט) המהווה במידת מה מקרה פרטי של הכחשה אורגנית.
S-band
כריסטופר אנקונקו
כריסטופר אלאן אנקונקו (בצרפתית: Christopher Alan Nkunku; נולד ב-14 בנובמבר 1997) הוא כדורגלן צרפתי, המשחק בעמדת הקשר בר.ב. לייפציג מהבונדסליגה ובנבחרת צרפת.
קריירת מועדונים.
פריז סן-ז'רמן.
אנקונקו עשה את הופעת הבכורה שלו בבוגרים ב-8 בדצמבר 2015 במשחק ליגת האלופות נגד שחטאר דונצק כשעלה בתור מחליף בדקה ה-87 בניצחון 0–2. הוא כבש את שער הבכורה שלו בניצחון 0–1 נגד בסטיה בגביע הצרפתי ב-7 בינואר 2017.
ר.ב. לייפציג.
ב-17 ביולי 2019, חתם לחמש שנים ב-ר.ב. לייפציג.
קריירת נבחרות.
אנקונקו נולד בצרפת והוא ממוצא קונגולזי. שיחק בכל הנבחרות הצעירות של צרפת.
ב-25 במרץ 2022 ערך הופעת בכורה בנבחרת הבוגרת של צרפת נגד נבחרת דרום אפריקה.
תארים.
קבוצתיים.
ר.ב. לייפציג
יוזמת השלום הדתית
יוזמת השלום הדתית היא מאמץ שהקים הרב מיכאל מלכיאור לקידום דיאלוג בין ישראלים לפלסטינים.
סקירה כללית.
אחד מעקרונות ההתארגנות המרכזיים של הקבוצה הוא טיפוח וקידום דיאלוג בין מנהיגים דתיים של שני הצדדים בסכסוך זה, ולא בין מנהיגים פוליטיים כמקובל ביוזמות אחרות. הרעיון לקבוצה זו מקורו בפגישה שנערכה בשנת 2002 בראשות מלכיאור יחד עם השייח 'טלאל סידר, באלכסנדריה, מצרים, בחסות המופתי של מצרים, האימאם הגדול של מסגד אל-אזהר, והשייח הגדול של אל-אזהר. אוניברסיטה, מוחמד סעיד טנטאווי; הארכיבישוף מקנטרברי ג'ורג 'קארי; והרב אליהו בקשי דורון, הרב הראשי לישראל.
פסגה זו השיקה את תהליך אלכסנדריה, והפגישה מנהיגים דתיים לאמץ עקרונות משותפים שמטרתם לתווך את הסכסוכים באזור ולחפש דרך משותפת לקידום פתרון העימותים. מלכיאור הקים את מרכז הפסיפס לשיתוף פעולה בין-דתי - MERPI (יוזמת השלום הדתי במזרח התיכון) לקידום יישום עקרונות הצהרת אלכסנדריה. מלכיאור הוא גם חבר בוועד המנהיגים הדתיים העולמיים של מכון אליהו.
היוזמה מורכבת מקבוצות אישיות שונות מכל קהילה, כולל ארגון הפסיפס הישראלי המנוהל על ידי מלכיאור ומרכז אדם המוסלמי.
פציעה מוסרית
פציעה מוסרית היא פגיעה שנגרמת לעולמו המוסרי והערכי של אדם כתוצאה ממה שנתפס אצלו כאקט של חריגה ממה שהוא תופס כמוסרי. פציעה זו יוצרת תחושה עמוקה של אשמה ובושה, ובמקרים מסוימים יכולה אף ליצור תחושה של בגידה וכעס. פציעה מוסרית יכולה גם להביא אדם למצב של חוסר התמצאות מוסרית ואובדן הוודאות לגבי מה נכון או לא מבחינה מוסרית.
הגדרה.
המושג "פציעה מוסרית" מדגיש את ההיבטים הפסיכולוגיים, החברתיים, התרבותיים והרוחניים של הטראומה. שלא כמו בפסיכופתולוגיה, פציעה מוסרית היא תגובה אנושית נורמלית לאירוע טראומתי לא נורמלי. על פי המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית, הספרות משתמשת במושג זה בהקשר לבריאות הנפש של אנשים, אשר היו עדים או גרמו לפעולה בקרב, שהפרה את אמונותיהם וציפיותיהם המוסריות. בקרב מומחי בריאות, המושג "פציעה מוסרית" מתייחס למצוקה מוסרית שלא טופלה, דבר העלול להוביל להתפתחות של קונפליקט פנימי משמעותי. קונפליקט מעין זה עלול לגבור על תחושותיו של אדם באשר לטוּב בעולם.
היסטורית התפתחות המושג.
המושג "מצוקה מוסרית", נהגה לראשונה על ידי הפילוסוף אנדרו ג'מטון ב-1984, בספרו העוסק בסוגיות סיעודיות - Nursing Practice – Medical Issues, על מנת לתאר קונפליקטים פסיכולוגיים שאחיות חוות בעת "דילמות אתיות". הוא כתב ש"מצוקה מוסרית נוצרת כאשר האדם יודע מה עליו לעשות, אבל אילוצים מוסדיים גורמים לכך שכמעט אי אפשר לנקוט את הפעולה שהאדם רואה כנכונה".
בשנות ה-90 טבע הפסיכיאטר יונתן שי ושות' את המושג "פציעה מוסרית", בהתבסס על דיווחים רבים של מטופליו אשר היו חיילים בשירות פעיל או בעברם, שהביעו תחושות של אי צדק שנגרמו לתחושתם מהזנחה פושעת של מפקדיהם. לפי שי, הפציעה המוסרית יכולה להתרחש באירועים של מצב סיכון גבוה, שגרמו לבגידה במה שנכון מוסרית מהבחינה האישית ועל ידי מישהו שבידיו מסורה הסמכות החוקית על הנפגע.
ב-2009 פותח המושג, כיוון שאבחנות מתחום בריאות הנפש כגון הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) לא יכלו להתמודד עם מצוקות שנבעו מפציעות מוסריות שחוו חיילים לאחר חזרתם מלחימה, והוא הוגדר כ"ביצוע, אי מניעה, או נוכחות בפעולה המפירה אמונות וציפיות מוסריות. לטווח ארוך, כל זה עלול להיות מזיק מבחינה רגשית, פסיכולוגית, התנהגותית, רוחנית וסוציאלית". בשונה מהתמקדות PTSD בתסמינים הקשורים לפחד, מתמקדת הפציעה המוסרית בתסמינים הקשורים לאשמה, בושה, כעס ותיעוב. עם זאת, הבושה איתה מתעמתים אנשים רבים כתוצאה מפציעה מוסרית, עלולה להיות הקדמה לקראת הופעת תסמינים של פוסט-טראומה.
ב-2011, על רקע אי היכולת האמורה של אבחנות קיימות להתייחס לחרדה הנובעת מפציעה מוסרית, החל עולם המחקר לעסוק ב'קונפליקט המוסרי' בקרב יוצאי צבא.
נכון ל-2017, טרם נערכו סקירות שיטתיות או מטה-אנליזות על מבנה הפציעה המוסרית. עם זאת, נערכה סקירת הספרות בהקשר להגדרות השונות של המושג "פציעה מוסרית".
ההיבט הפסיכולוגי.
ליטץ ואחרים התמקדו בהיבטים הקוגניטיביים, ההתנהגותיים והרגשיים של הפציעה המוסרית. על פי תפיסתם, אחרי שהתנהגות מסוימת נתפסת כהפרה מוסרית מתרחש דיסוננס קוגניטיבי, מה שמביא לייחוסים יציבים, פנימיים וגלובליים של האשמה, ובעקבותיהם לתחושה של בושה, אשמה או חרדה, מה שעלול להוביל לריחוק חברתי. בנוסף, מצב רוח ירוד, פגיעה וחבלה עצמית שעלולות להתעצם אצל האדם הסובל מפציעה מוסרית מעלות את הסיכון לנטיות אובדניות.
לבסוף, המחקר מדווח על נטייה לבושה ונוירוטיות כגורמי סיכון אפשריים לפציעה מוסרית. לעומת זאת, הערכה עצמית גבוהה ואמונה בהיפותזת העולם ההוגן מהווים לפי המחקר גורמים המגנים מפני פציעה מוסרית.
ההיבטים הסוציאליים והתרבותיים.
החל מ-2018, מחקרים של האנתרופולוגית טינה מולנדייק הראו שמכיוון שסכסוכים פוליטיים לא פתורים יוצרים מצבים פוטנציאליים לפציעה מוסרית לחיילים בשטח, אזי "חוויות של בגידה של השלטונות" ו"מאמצים של אנשי צבא לשעבר לקבל פיצויים כתוצאה מכך", יכולים גם הם להיות חלק מפציעה מוסרית.
פציעה מוסרית עלולה להתרחש אצל יוצאי צבא הן בחברה שמאדירה את הצבא שלה ואת חייליה, ובין אם בחברה שמגנה את חייליה. הסיבה לכך לפי מחקרה של טינה היא ששני סוגי ההתייחסות הללו יכולים ליצור תחושה שהחברה מעוותת את מציאות אירועי הקרב אותם חוו ובכך עושה להם עוול.
ההיבט הרוחני.
ריטה נקשינה ברוק (Rita Nakashima Brock) וגבריאלה לטיני (Gabriella Lettini) מדגישות את הפציעה המוסרית כ "... נפש בייסורים, לא הפרעה פסיכולוגית". פציעה זו מתרחשת כאשר חיילים לשעבר נאבקים בתחושה של אנושיות שאבדה, אחרי שהופרו אמונותיהם המוסריות. "המרכז לריפוי הנשמה" בבית הספר לתאולוגיה "ברייט" -Brite Divinity School מוקדש לטפל בפציעות מוסריות מנקודת ראות רוחנית זו.
טיפול.