בינואר 1990 רכש עם אבי ארד את רשת הצעצועים "טוי ביז" ("Toy Biz") (לימים Marvel Toys). בשנת 1993 הקימו את אולפני מארוול לאחר שרכשו זכויות להפקת סרטים המבוססים על דמויות קומיקס של חברת מארוול קומיקס. לאורך השנים הפיקו אולפני מארוול סרטי קולנוע מצליחים המבוססים על "מארוול קומיקס", בהם סרטי "אקס-מן", סרטי "ספיידרמן" וסרטי "הענק הירוק".
בשנת 1994 רכש פרלמוטר את גרעין השליטה בחברת רמינגטון שעוסקת במוצרי גילוח, והיה סגן נשיא החברה. הוא מכר את החברה ב-1996.
בשנת 1996, עת עמדה חברת מארוול קומיקס על סף פשיטת רגל, הצליחו פרלמוטר וארד להשיג שליטה על החברה, לאחר שהצמד הגיש בעבורה הצעת רכש עוינת בהיקף של 320 מיליון דולר במזומן, ולדחוק את רגליהם של מתחריהם על השליטה קרל אייקן ורון פרלמן. הם ביצעו ארגון מחדש בחברה והפכו את "טוי ביז" לחטיבה בתוך 'מארוול'. בנוסף רכשו עבור "טוי ביז" את הזיכיון הבלעדי לייצור צעצועי ספיידרמן ושאר דמויות 'מארוול'. ב-2001 הפך פרלמוטר לסגן יושב ראש הדירקטוריון של 'מארוול קומיקס'. ב-1 בינואר 2005 הוא הפך למנכ"ל קבוצת "מארוול אנטרטיימנט", שכללה את עסקי הפקת הסרטים, קומיקס ורשת צעצועים. אבי ארד מונה למנהל הקריאטיבי של מו"ל הקומיקס "מארוול אנטרפרייזס" והיו"ר ומנכ"ל של "אולפני מארוול".
בשנת 2006 מכרו את הזכויות ייצור של צעצועים המבוססים על דמויות של "מארוול", לתאגיד הצעצועים "האסברו" תמורת 205 מיליון דולר.
בספטמבר 2009 נמכרה "מארוול" לחברת וולט דיסני תמורת כ-4 מיליארד דולר, עסקה שבמסגרתה קיבל פרלמוטר 800 מיליון דולר במזומן ומניות בחברת 'דיסני' בשווי 590 מיליון דולר. פרלמוטר נשאר מנכ"ל "מארוול" גם לאחר המכירה.
מעורבות פוליטית.
ב-2015 פורסם כי אשתו לורי פרלמוטר, תרמה 2 מיליון דולר לקמפיין של מרקו רוביו, שהיה המועמד לראשות המפלגה הרפובליקנית. בינואר 2016, לאחר שהתברר שדונלד טראמפ מסתמן כמוביל במירוץ הרפובליקאי, העביר פרלמוטר תרומה של מיליון דולר לקרן למען חיילים משוחררים שטראמפ הקים. ביוני 2016 תרם חצי מיליון דולר לקמפיין של טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית בסוף 2016. פרלמוטר נחשב ידיד ותיק, הוא גר בסמוך לאחוזתו במאר-א-לאגו ונוהג לבקר במועדון הגולף במאר־א־לאגו. לאחר שנבחר לנשיא ארצות הברית, שימש פרלמוטר, באופן בלתי רשמי, כיועץ לענייני וטרנים (חיילים משוחררים).
בקיץ 2019 דרש מאמן הקומיקס ארט ספיגלמן, למחוק מהקדמת ספר, שהיה אמור לצאת בהוצאת מארוול, ביקורת שמתח על הנשיא דונלד טראמפ.
לקראת בחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020 תרם 1.87 מיליון דולר לקרן לניצחון טראמפ (Trump Victory Fund), ועדת גיוס תרומות משותפת של טראמפ ושל הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
חיים אישיים.
פרלמוטר פגש את אשתו, לורי, כשהיה בתחילת דרכו העסקית באזור הרי קטסקיל שבניו יורק, ולאחר זמן קצר הם נישאו. הם מחלקים את זמנם בין בתיהם בפאלם ביץ', פלורידה וניו יורק.
פרלמוטר ידוע כקנאי לפרטיותו. הוא מתגאה בכך שמעולם לא העניק ריאיון עיתונאי לתקשורת, למרות שהיה דמות ציבורית שנים רבות, עקב המאבקים המשפטיים הרבים ומאבקי פשיטת הרגל שבהם היה מעורב. רק לעיתים רחוקות הוא צולם באופן פומבי.
פרלמוטר תרם במהלך השנים עשרות מיליוני דולר למטרות מגוונות, אך הוא ידוע בעיקר בתרומותיו הגדולות לחקר הסרטן באמצעות המרכז הרפואי של אוניברסיטת ניו יורק. בתחילת 2015 הוא תרם 6 מיליון דולר להקמת מכון מחקר חדש בטכניון.
אדוארד סטייכן
אדוארד ג'ין סטייכן (באנגלית: Edward Jean Steichen; 27 במרץ 1879 – 25 במרץ 1973) היה צלם, צייר, אוצר וממונה על המחלקה לצילום במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. יחד עם הצלם אלפרד סטיגליץ הקים את המגזין לצילום "Camera Work" שפעל בין השנים 1903 עד 1917. יחד הם הקימו את הגלריה "291", שהיוותה תפקיד מרכזי בהחדרת אומנות האוונגרד האירופי לארצות הברית ולמיצוב מעמדו של הצילום כאמנות. סטייכן היה חדשן בתחום צילום האופנה, הצילום התיעודי וצילום פרסומות. הוא שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה ובצי האמריקני במלחמת העולם השנייה, שם פיקד על מספר יחידות ותרם תרומה להיסטוריה של צילום המלחמות. סטייכן ביים את הסרט "הגברת הלוחמת" ("The Fighting Lady") עמו זכה בפרס האוסקר לסרט תיעודי בשנת 1945. מסוף מלחמת העולם השנייה ועד שנת 1962 שימש כמנהל מחלקת הצילום במוזיאון לאמנות מודרנית (מומה) בניו יורק. במסגרת כהונתו אצר והעלה בשנת 1955 את התערוכה משפחת האדם. תערוכה זו הוצגה ב-61 מדינות, נצפתה על ידי תשעה מיליון בני אדם ומכרה שנים וחצי מילון עותקים של קטלוג התערוכה. היא נחשבת לאחת מתערוכות הצילום החשובות בהיסטוריה של הצילום.
שנותיו הראשונות.
אדוארד ז'אן סטייכן נולד בביוונג' שבלוקסמבורג. בנם של ז'אן-פייר ומארי קאמפ סטייכן. האב, ז'אן-פייר, היגר לארצות הברית בשנת 1880 ומארי הצטרפה אליו עם אדוארד לשיקגו ב-1881. ב-1889 עבר אדוארד בן העשר עם אחותו הקטנה ליליאן ושאר המשפחה להתגורר במילווקי.
בשנת 1894 בגיל חמש עשרה החל סטייכן מסלול למידה של ארבע שנים בליטוגרפיה במסגרת החברה האמריקנית לאומנות במילווקי, ולמד רישום סקיצות. בהמשך למד בעצמו ציור. ב 1895 לאחר שיטוטים רבים בחנות הצילום הקרובה למרכז האומנות בה עבד החליט לרכוש לעצמו את מצלמתו הראשונה, מצלמה מסוג "הבלש" של קודק. סטייכן וחבריו, שכמוהו גם הם התעניינו בצילום וציור, חברו יחד ושכרו חדר קטן באחד מן המשרדים במילוואקי, בשם ליגת הסטודנטים לאומנות של מילוואקי. הקבוצה אף שכרה את ריצ'רד לורנס ואת רוברט צ'ד להעביר הרצאות בנושא.
סטייכן הפך לאזרח ארצות הברית ב-1900. הוא חתם על מסמכי האזרחות בשם אדוארד ג' סטייכן (Edward) אולם המשיך להשתמש בתעתיק שם ילדותו (Eduard) עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
חיי משפחתו.
בשנת 1903 נישא לאישה את קלרה סמית ונולדו להם שתי בנות, קטרינה ומרי. בתו, מרי קלדרון, הייתה רופאה שפעלה לקידום חינוך מיני בארצות הברית. בשנת 1922 הזוג התגרש. בשנת 1923 התחתן סטייכן בשנית עם דנה דסבורו גלובר שנפטרה מלוקמיה ב-1957. בשנת 1960, בגיל 80, נישא סטייכן בפעם השלישית בחייו לג'ואנה טיב, נישואיו אלה שרדו עד מותו.
ג'ואנה, אשתו מתה בגיל 77 ב-24 ביולי 2010 במונטק שבניו יורק.
קריירת הצילום.
השותפות עם סטיגליץ.
סטייכן ואלפרד סטיגליץ נפגשו לראשונה ב-1900 כאשר סטייכן עצר בניו יורק בדרכו ממילווקי לפריז. סטיגליץ שיבח את הרקע של סטייכן בציור, ואף קנה ממנו שלושה תצלומים מודפסים.
בשנת 1902 כאשר סיטגליץ הקים את מגזין הצילום "Camera Work" הוא ביקש מסטייכן את עזרתו בהקמת המגזין, עיצוב הלוגו ואת גופן הכתב. ב-1905 סייע לסטיגליץ להקים את גלריה 291, שהייתה בעלת תפקיד מרכזי בהחדרת אמנות האוונגרד האירופי לארצות הברית ולמיצוב מעמדו של הצילום כאמנות, והציגה תערוכה אמריקאית ראשונה שכללה בין השאר את האמנים: אנרי מאטיס, אוגוסט רודין, פול סזאן, פבלו פיקאסו וקונסטנטין ברנקושי. סיטגליץ וסטייכן היו בין המקדמים החשובים של הפיקטוריאליזם ושל הצילום כאמנות בכלל. השניים המשיכו בשיתופי הפעולה גם בזמן כהונתו של סטייכן כמנהל מחלקת הצילום במוזיאון לאומנות מודרנית. מבין התערוכות הרבות שהעלו בולטת התערוכה "דיוגנס עם מצלמה" 1952-1961, תערוכה בה הציגו צלמים רבים את התוצאות של חיפושם, לכאורה, אחר האמת.
סטייכן החל להתנסות בצילום בצבע ב-1904 והיה לאחד האנשים הראשונים בארצות הברית שהשתמשו בטכניקת אוטוכרום של האחים לומייר. ב-1911 הוכתר סטייכן, על ידי לוסיין פוגל המו"ל של המגזין "ז'רדן דה מוד" ו"לה גאזט די בון טון", כאדם שקידם את האופנה כאמנות בעזרת תצלומים. סטייכן צילם שמלות שעוצבו בידי מעצב אופנת העל פול פוארה. אלה פורסמו באפריל 1911 במגזין "אומנות העיצוב". לטענת ג'ס אלכסנדר, היו אלה צילומי האופנה המודרניים הראשונים. הם העבירו תחושה של איכויות גופניות בנוסף למראה הלבוש עצמו, כהנגדה לאילוסטרציה של האובייקט עצמו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בה פיקד על מחלקת הצילום של חיל המשלוח האמריקני, עבר אל סגנון הצילום הישיר, אך בהדרגה חזר לצילום האופנה. בשנת 1928 צילם סטייכן את השחקנית גרטה גרבו - תצלום שהפך לאחד הפורטרטים המזוהים איתה ביותר.
מומה - מוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק.
המוזיאון לאמנות מודרנית, שהוקם בשנת 1929, היה מוזיאון האמנות המודרנית הראשון שפתח מחלקה לצילום. בשנת 1940 מונה באומונט ניוהל כאוצר הצילום הראשון של המחלקה והחל לקדם את הצילום כאמנות.
בשנת 1947 התפטר ניוהול ואדוארד סטייכן נכנס לנעליו והחל לנהל את המחלקה. חבר הנאמנים של המומה לא היה מרוצה מהכיוון אליו חתר ניוהול בתערוכותיו, שלא הצליח להעלות את הצילום ממעמדו השולי בין האמנויות היפות, ליצור שוק משגשג לצלמים המובילים שקידם, ובעיקר, שלא הצליח להביא מספיק קהל לתערוכות. התעקשותו של ניוהול להתייחס אל הצילום רק כאמנות יפה יצרה ניכור בין המחלקה לצילום לבין קהל גדול של צלמים חובבים, ובינה לבין קהילה גדולה של צלמי עיתונות, שראו בה מחלקה "סנובית".
לימים סיפר ניוהול על פיטוריו מהמחלקה לצילום במומה: "פתאום המנהל אמר לי, שחבר הנאמנים החליט למנות את אדוארד סטייכן כמנהל מחלקת הצילום. הרגשתי, שלא אוכל לעבוד עם סטייכן. כיבדתי את האיש [...] אלא שלא נראה לי, שיכולנו להיות עמיתים. זה היה עד כדי כך פשוט. העניין שלי בצילום אמנותי הלך וגבר; הוא התעניין יותר ויותר בשימושים האילוסטרטיביים של הצילום, ובמיוחד בהשפעתו הסוחפת על המוני אנשים."