החל מהגעת ההולנדים ברשות יאן ואן ריבק לכף התקווה הטובה, התחילה הצטמצמות דרסטית של האוכלוסיות שמעולם לא היו גדולות. הקמת מושבת הכף, יחד עם המרת שטחי מישור גדולים לחקלאות, הפצת מחלות על ידי הבקר והכבשים, והכנסת כלי נשק על ידי המתיישבים החדשים, כילו במהירות את העדרים הקטנים של האנטילופה הכחולה. הציידים והחקלאים האירופאים צדו את האנטילופה בעיקר בשביל עורה, או סתם לשם שעשוע. הבשר שלה לא ערב לחיכם של המתיישבים בשל חוסר השומן, ובאופן כללי נזרק למאכל הכלבים למרות שהיה טעים באותה מידה כמו בשר צבי. כיון שבאותה תקופה לא הייתה מודעות לשמירה על ערכי הטבע, כאשר חוקרי הטבע והציידים שמו לב למה שקורה האנטילופה הכחולה הייתה כבר על סף הכחדה. החוקר השוודי קרל פיטר טונברג ציין בשנת 1774 שהאנטילופות הכחולות הופכות לנדירות יותר ויותר. לדברי הזואולוג הגרמני מרטין ליכטנשטיין, הפרט האחרון של האנטילופה הכחולה בפרובינציית הכף המערבי נורה בסביבות 1799\1800 סמוך לעיר "סוולאנדאם". עם זאת כאמור, סגן בריטי צפה באוכלוסייה בודדה שהייתה קיימת עדיין במדינה החופשית ולא הייתה ידועה לאירופאים ב-1853, כך שכנראה תאריך הכחדתה האמיתי הוא לפחות 50 שנה מאוחר יותר ממה שדווח על ידי ליכטנשטיין.
בהתחשב בתאריך ההכחדה המוקדם של האנטילופה הכחולה, זה היה כמעט בלתי אפשרי שישארו ממנה פוחלצים. אך למרות זאת כיום ישנם ארבעה פוחלצים של האנטילופה הכחולה, אחד מהם מצוי במוזיאון הלאומי להיסטוריה של טבע בליידן (הולנד), והשלושה האחרים במוזיאוני הטבע של סטוקהולם (שוודיה), ווינה (אוסטריה) ופריז (צרפת). מלבד עצמות רבות שנמצאו בכל אזור התפוצה ההיסטורי שלהם, ישנם שתי גולגולות באמסטרדם (הולנד) ובגלאזגו (בריטניה), ושלושה זוגות של קרניים באופסלה (שוודיה), לונדון (בריטניה), וקייפטאון (דרום אפריקה).
צ'ירו
צבי יעלי
צבי יעלי (שם מדעי: "Procapra") המכונה גם צבי קצר זנב, הוא סוג של אנטילופת-צבי המצויה במרכז אסיה וכוללת שלושה מינים. בניגוד לשמו הוא לא משתייך לצבאים ה"אמיתיים", אף על פי שיש חוקרים המשייכים גם אותו לסוג צבי (Gazella). המינים בסוג חולקים מאפיינים רבים עם סאיגה והאנטילופה הטיבטית, וכולם אנדמיים לחלקים שונים במרכז אסיה. בעבר היה אזור חפיפה בין שלושת המינים. השם המדעי נגזר מלטינית כדלהלן: "Pro" = לפני, "capra" = עז\יעל, ומתייחס לכך שהסוג נחשב כאב הקדמון של העיזים.
מאפיינים.
למינים יש קרניים עם עיקולים לאחורה, פרווה עבה, אוזניים מחודדות, כתם כהה על החוטם, וצוואר וראש קצרים ורחבים. בניגוד ל"צבאים האמיתיים" יש להם זנב קצר מאוד, והנקבות שלהם נעדרות קרניים. הם בעלי דמיון מסוים לאיילים, ויש להם על העכוז כתם לבן גדול דמוי לב. עצמות האף שלהם רחבות, מה שנחשב כהסתגלות לאוויר הדליל בחמצן של רמות מרכז אסיה. רגליהם קצרות למדי, והם קפצנים ואצנים מהירים.
מינים אלו הם פעילי יום, וחיים בדרך כלל בקבוצות קטנות או בעדרים גדולים - תלוי במין. בית הגידול שלהם הוא ערבות ומישורים גבוהים, והם נמצאים החל מגבהים של 2,000 מטר מעל פני הים. בית גידולם צחיח למדי עם כמות משקעים נמוכה וטמפרטורות קפואות. הטורף העיקרי של מינים אלו הוא הזאב המונגולי.
צבי יעלי טיבטי
צבי יעלי טיבטי (שם מדעי: "Procapra picticaudata"; מכונה גם גואה או בקיצור צבי טיבטי), הוא מין של אנטילופת-צבי קטנה בסוג צבי יעלי, האנדמי לאזור הרמה הטיבטית שבמרכז אסיה. המין הטיבטי הוא הקטן בסוג צבי יעלי, והוא תואר לראשונה על ידי הביולוג הודג'סון בשנת 1864 בדרום טיבט. קיימים שלושה מיני צבאים הדומים לצבי הטיבטי וחיים במרכז אסיה: צבי יעלי פרז'וואלסקי, אנדמי לימת צ'ינגהאי המובלעת בתחומי מחייתו של המין הטיבטי; צבי יעלי מונגולי, מצוי בעיקר במונגוליה ובצפון סין ובעבר כנראה גם תפוצתו חפפה למין הטיבטי; צבי פרסי, מצוי החל מחצי האי ערב ועד מונגוליה, וכן במערב טיבט.
השם המדעי של הצבי הטיבטי נגזר מיוונית ומלטינית כדלהלן: "Pro" = לפני, "capra" = עז\תיש; מתייחס לכך שסוג זה נחשב לאב הקדמון של העיזים. "picticaudata" = "זנב צבעוני" ומתייחס לצבעים הבולטים של הזנב והאחוריים. תפוצתו של מין זה נמצאת בירידה בשל פעילות אנושית מוגברת.
אנטומיה.
קרניים.
לצבי הטיבטי יש זוג קרניים דקות וארוכות בצורת נבל, והן הארוכות ביותר מכל מיני הצבי היעלי. מיקום הקרניים הוא במרכז המצח סמוך לאוזניים, כאשר הקרניים סמוכות אחת לשנייה לכל אורכם ומתרחקות במקצת רק בסופם - אם בכלל. כמו כן עובי הקרניים די זהה לכל אורכם, עם עובי גדול יותר בבסיס, ושפיץ חד בסוף הקרן. הקרניים של המין הטיבטי נחשבות לדקות בהשוואה לקרני המין הפרז'וואלסקי, אך הן עבות יותר משל המין המונגולי. לקרניים של המין הטיבטי שני מבנים עיקריים: 1) הקרן צומחת לכיוון מעלה עם זווית מעט לקדימה, ולאחר מכן מתעקלת לאחורה ומגיעה עד הכתפיים עם שפיץ מקומר מעט למעלה. 2) הקרן צומחת לכיוון מעלה, מתעקלת לאחורה ולאחר מכן לקדימה עם שפיצים מכופפים מעט - כקרני S של צבי תומסון. כאשר הקרניים מתחילות לצמוח לצבי צעיר, הן זהות למדי לאלו של המין צבי. רוב הקרן מחורצת בטבעות גדולות לאורכה, בעוד שהשפיץ נשאר חלק. צבע הקרניים הוא חום אפרפר כהה, כחלחל או שחור כחלחל. כשאר מיני הצבי היעלי הזכרים הם היחידים שמצמיחים קרניים, וזהו כמעט ההבדל היחיד ביניהם לבין הנקבות.
כסות.
הפרווה של הצבי הטיבטי עבה למדי כפי שאופייני ליונקים המצויים באזורים קרים, והיא מורכבת משערות צפופות המגינות עליו מהאקלים הקפוא של הרמה הטיבטית; היא עבה יותר בחורף מאשר בקיץ. צבע הפרווה העיקרי נע בין חום אדמדם\אפרפר חולי בקיץ לחום אפרפר כהה או זהוב בחורף. הצבע נוטה לאדמדם כהה עד ערמוני בגב, בכתף ובעורף, ולאפרפר כסוף במותניים, השוקיים וצדדי הצוואר; הצדדים החיצוניים של הרגליים נוטים לבז' או צהבהב. הצבע הלבן בולט במספר מקומות: הגחון ומקצת מהמותניים, הצדדים הפנימיים של הרגליים, וכתם גדול ובולט בעכוז בצורת לב שממנו בא שמו המדעי. הגרון עלול להיות בצבע לבן לגמרי או עם כתם לבן בנוני דמוי סינר.
לצבי הטיבטי אין סימוני פנים בולטים כשל צבי פרז'וואלסקי, ובאופן כללי הם חיוורים למדי: כתם גדול דמוי אוכף לאורך החוטם וסביב האף בצבע חום אפרפר דהוי ולעיתים כהה, והלחיים נוטות לאפרפר בהיר או כסוף. השפתיים לבנות, וסביב העיניים יש עיגולים לבנים גדולים.
המצח מתחלק לשניים: החלק התחתון מעל העיניים בצבע לבן, והחלק העליון בין הקרניים בצבע חום אפרפר או אדמדם; פעמים רבות המצח לבן לגמרי. הצד הקדמי של האוזניים לבן, והצד האחורי מתחלק בין חום אדמדם בחלק התחתון לשחור בחלק העליון. לאורך הגב יש לעיתים פס חום כהה דהוי, ואת העכוז הלבן מקיף פס אדמדם כהה. הזנב לבן כמעט לגמרי, ובסופו יש כתם שחור שגורם לו להיות בולט מאוד. אצל מין זה אין הבדל כל כך בסימוני הפנים בין הקיץ לחורף, ולעיתים הפנים בצבע חום קרמי בחורף.
מבנה ומידות גוף.
גופו של הצבי הטיבטי קומפקטי ודק, וצווארו וראשו קצרים ורחבים. רגליו דקות וארוכות ביחס לשאר הגוף, אך למעשה הן די קצרות. פרסותיו שחורות דקות וקצרות. עצמות האף גדולות ורחבות - תכונת הסתגלות לאוויר הדליל של הרמה הטיבטית. הזנב קצר ביותר בדומה לקרוביו, אך כאמור הוא בולט מאוד בשל הכתם השחור שבסופו. עיניו גדולות ושחורות, אפו דק ומחורץ, ואוזניו ארוכות, רחבות ומחודדות. מלבד הקרניים אין כמעט הבדלים בין הזכרים לנקבות, ולפעמים הנקבות קטנות יותר.
מידות הגוף של צבי יעלי טיבטי:
גובה הכתפיים: 65-54 ס"מ.
אורך הראש והגוף: 105-91 ס"מ.
אורך הזנב: 10-7 ס"מ.
אורך קרני הזכר: 40-26 ס"מ.
משקל: 16-13 ק"ג.
תפוצה ובית גידול.
כפי שמרמז שמו, הצבי היעלי הטיבטי אנדמי לרמה הטיבטית שבמרכז אסיה. כ-99% מתפוצתו נמצאת בסין העממית, ומשתרעת על כל חלקי המחוז האוטונומי הטיבטי, דרום שינג'יאנג, מרבית צ'ינגהאי, מערב סצ'ואן, מרכז גאנסו, וחלק קטנטן במונגוליה הפנימית. בהודו הוא מצוי בספרים קטנים בסיקים ובחבל לדאק שבג'אמו וקשמיר. התפוצה הגאוגרפית שלו מוגבלת כאמור לרמה, והיא גובלת בהרי ההימלאיה מדרום, רכס קארקארום ממערב, מדבר החול טקלה מקאן, הרי קונלון ומדבר גובי בצפון, ובמזרח ביערות ההרריים של מזרח סין.
בית גידולו של הצבי הטיבטי הוא ערבות ומישורים פתוחים או תלולים, מדבריות קרים וצחיחים למחצה, וכן אחו תת-אלפיני, עמקים ומורדות ההרים. הם נמצאים בדרך כלל בגובה של 3,700-300 מטר מעל פני הים, ולעיתים אף בגבהים של 5,750 מטר. ניתן גם לראותם על שפת ימות רבות בטיבט כדוגמת ימת צ'ינגהאי, "נאם צ'ו", "סילינג צ'ו", "מפם יומצ'ו", "בם צ'ו", "ימזו יומצ'ו", "טנגרה יומצ'ו", "פגונג צ'ו", "הון סי-הו", "ג'ינג הו", "איקום הו", "מרגי-צ'קה", "פהנג צ'ו", ועל גדות נהרות ברהמפוטרה, הנהר הצהוב, מקונג, אינדוס, ועוד. הטמפרטורות בתחומי מחייתו נעות בין 20 מעלות חום ליותר מ-10 מעלות מינוס ברוב השנה. כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 25 עד 1,000 מ"מ לשנה.
אקולוגיה.
פעילות.