משנתו של מונטיפיורי נשענה על תפישת ההתגלות המתמדת של גייגר: הוא תיאר את הפנמת הרצון האלוהי כתהליך רציף, המעוגן בהיסטוריה, ובו היהודים מרחיבים את הבנתם הן מתוך המסר של הנביאים הקדומים והן מתוך ההשראה שהם עצמם חווים. בכך, כתב סטיבן ביים, לא חרג בהרבה מהקודם או מהתאולוג הראשון במעלה של הרפורמים בארצות הברית, קאופמן קוהלר. המרכיב המקורי בכתביו הוא הערכתו הרבה למיסטיקה, בניגוד לרציונליזם הקר של האחרים. מונטיפיורי היה הרפורמי הראשון שתיאר אותה בחיוב, ואף ביקר את הוגי הזרם על כך שהתעלמו מהחוויה הדתית הבלתי-אמצעית המגולמת בה והתמקדו אך ורק בערכי מוסר. מכאן נבעה אהדתו לחסידות. כמו כן, בין היתר בהשפעת ג'ווט, היה העקבי ביותר לגבי הצורך לקלוט את ביקורת המקרא הגבוהה של יוליוס ולהאוזן לתוך הדת. מונטיפיורי עמד על כך שאמונתו אינה מושפעת מהשאלה אם התורה נכתבה במקורה בהשפעה אלוהית: יסודות הדת, לפי השקפתו, היו אמונה בבורא על-טבעי ובחוק מוסרי שניתן על ידו. במצוות המעשיות ראה אמצעים שאינם עומדים בפני עצמם, אלא משמשים לרימום הרוח של המקיימים אותן. הוא ביקר קשות את ולהאוזן על שהציג את ההיבטים הטקסיים של היהדות כנעדרי כל משמעות. מונטיפיורי נצמד לתפישה הרפורמית של בחירת עם ישראל כמשימה להפיץ 'מונותאיזם אתי' בין הגויים, וראה אותה כמחייבת קיום נפרד של היהודים. במקביל דחה את החיזיון המשיחי המקובל בתנועה כמעט לחלוטין והרחיק לכת בתפישה של היהודים כ'אחווה דתית' אוניברסלית. הוא היה גם בעל יחס חיובי ביותר לנצרות; אף שאמר כי האמת מצויה בתנ"ך, ראה בישו מורה מוסרי חשוב שיש ללמוד ממנו.
ב-1889 ייסד יחד עם ישראל אברהמס את Jewish Quarterly Review, בו ניתנה במה פתוחה לחוקרים שעסקו בביקורת המקרא. ב-1892 הוזמן על ידי ג'ווט לשאת את השנתית, במה חשובה לענייני פילוסופיה דתית. בהרצאתו, "מקורה וצמיחתה של הדת כפי שהיא משתקפת בזו של העברים הקדומים", שטח את משנתו; בשנים הבאות לא חידש כמעט דבר בנוסף למה שנאמר שם, והעיקרים שהתווה כונסו ב-1912 בספר "מתווה ליהדות ליברלית." ב-1896 פרסם פרשנות לתנ"ך לפי שיטתו. באותה שנה מונה לנשיא ההתאחדות האנגלו-יהודית, תפקיד שהחזיק בו עד 1921. ב-1886 נישא לתרזה אליס שורשטיין, אם בנו היחיד נתנאל, שמתה שבוע אחרי הלידה. ב-1902 נישא מחדש לפלורנס וורד, שעברה גיור לשם כך. מסוף המאה ועד ימיו האחרונים היה מונטיפיורי פעיל חשוב ותורם מרכזי, לצד דמויות כמו ברתה פפנהיים, של "האגודה להגנה על נשים ונערות יהודיות" שקמה כדי להיאבק בייבוא ההמוני של צעירות יהודיות ממזרח אירופה לזנות.
במהלך שנות ה-90 הונעו מונטיפיורי וחוג מקורביו, דמויות כמו אברהמס ולילי מונטגיו, לתחום הפעילות הציבורית. בית הכנסת של מערב לונדון והקהילות הבודדות שהושפעו מדרכו חסרו מאז ומתמיד בסיס אינטלקטואלי משמעותי. באותה תקופה גברה המגמה השמרנית בו, עד כדי פשרה עם הממסד האורתודוקסי של הרב הראשי הקיסרי צבי הרמן אדלר. במקביל, גברה תנועת המתנצרים בקרב המשכילים והעשירים; קריאות הסופרז'יסטיות לשוויון נענו מצד הכנסייה האנגליקנית, שהרחיבה את טווח הפעילות של נשים במסגרתה, אך לא מצד בתי-הכנסת. האתגר האינטלקטואלי של ביקורת המקרא והמוסרי-דתי מצד היוניטריאניזם השפיעו גם הם על החברה הבריטית, בכלל זה על היהודים. במרץ 1902 ייסדו מונטיפיורי ומונטגיו את "האיחוד הדתי היהודי" (Jewish Religious Union) וב-18 באוקטובר אותה שנה הם ערכו את התפילה הציבורית הראשונה. נוסחה שונה וקוצר מאוד, נאמר רובו באנגלית והשמיט קטעים המתייחסים לאמונה במשיח וכיוצא בזה. גברים ונשים ניהלו את הטקס במשותף. מונטגיו נשאה דרשה, האישה הראשונה שעשתה כן בתולדות היהדות הרפורמית. ב-1909 שונה שם הארגון ל"איחוד היהודי הדתי לקידום היהדות הליברלית." בניגוד למגמה הפשרנית בגרמניה או למערב לונדון והמסונפים אליו, הליברלים בבריטניה היו קרובים לרפורמים הטהרנים בארצות הברית.
ב-1913 מונה לנשיא מכללת הארטלי, ממנה קמה אוניברסיטת סאות'המפטון. מונטיפיורי הושפע במידה מסוימת מאחד העם, אך לבסוף היה מתנגד חריף לציונות. ב-1917 עשה כל שביכולתו כדי לסכל את הצהרת בלפור; לימים האשים את הציונים בהתגברות האנטישמיות ובעלייתו של היטלר. הוא היה חברו הטוב של סטיבן וייז, ממנהיגי הציונים בקרב הרפורמים באמריקה, אך הם נמנעו מלערב סוגיה זו ביחסיהם. ב-1927 פרסם מחקר מקיף על הבשורות הסינופטיות, והערכתו לנצרות נשמרה כל ימי חייו, ובאותה שנה קיבל תואר כבוד של דוקטור למקצועות ההומניים באוניברסיטת אוקספורד. ב-1926 היה מעורב במגעים עם הליברלים בגרמניה בראשות ליאו בק והרפורמים בארצות הברית, שהובילו לייסוד האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת ב-1928. מונטיפיורי נבחר לנשיאו. ב-1930 הוענקה לו מדליה מהאקדמיה הבריטית על תרומתו לחקר המקרא.
הלהקה (פסקול)
הלהקה הוא פסקול מאת יאיר רוזנבלום לסרט ישראלי בשם זה. רוב השירים בפסקול אינם שירים מקוריים והם עובדו לגרסת הסרט על ידי רוזנבלום, שהלחין את מרביתם.
רקע.
הסרט, בבימויו של אבי נשר, עוסק בקורותיה של להקה צבאית ועוקב אחרי החזרות להופעות הלהקה וכן אחר הופעותיה בפני חיילים. לשירים בסרט תפקיד חשוב בהנעת העלילה, הן בשל התחרות בין החיילים על תפקידי הסולו ותשומת הלב הציבורית והן בשל המתח שבין במאֵי הלהקה לפקודיהם.
מרבית השירים התפרסמו במקור בביצועה של להקת הנח"ל, ויאיר רוזנבלום, שהיה המנהל המוזיקלי של הלהקה, עיבד אותם מחדש לצורך הסרט. דני ליטאי, במאי הלהקות הצבאיות שעבד אף הוא רבות עם להקת הנח"ל, יצר את הכוריאוגרפיה המלווה.
בעיבודי השירים לסרט נשמר אופי הביצועים המוכר של הלהקות הצבאיות, שכלל שימוש נרחב בשירת קולות רקע לצד מספר סולנים וכן ליווי מוזיקלי מצומצם יחסית, בשל הצורך בניידות המופע והעלאתו בתנאי שטח. מרבית השירים מבוצעים בסרט במלואם על ידי השחקנים המשתתפים בו, ביניהם בוגרים ידועים של הלהקות הצבאיות כדוגמת גידי גוב וששי קשת.
שירי הסרט.
פסקול הסרט מורכב משירים ידועים של הלהקות הצבאיות, כדוגמת "בשמלה אדומה" ו-"הבן יקיר לי". השיר המקורי היחיד בסרט הוא שיר הנושא "שיר הלהקה", המתאר את תחושות החיילים המשרתים בלהקה צבאית.
אחדים מהשירים בסרט הם שירי הווי קלילים כדוגמת "שלווה", "ישנן בנות" ו"קרנבל בנח"ל", ואילו אחרים עוסקים בנושאים כבדי ראש, כדוגמת השיר "הייתי נער" המתאר את תגובות החיילים לאבדות הקרב והשיר "גבעת התחמושת" מספר על קרב ממלחמת ששת הימים. שירים אחרים מבטאים מסר אנטי-מלחמתי על רקע תקופת מלחמת ההתשה בה מתרחש הסרט: את השיר האופטימי "אילו ציפורים" מבצעת הלהקה במוצב המאכלס רק חיילים ספורים על רקע קולות הפגזה, ואילו סצנת הסיום של הסרט היא ביצוע דרמטי של "שיר לשלום" מול קהל רב ומצלמות הטלוויזיה. שיר זה התקבל במקור בתגובות מעורבות ואף נאסר לביצוע בפני חיילות מסוימים, אך בסרט מצטרף הקהל לשירת החיילים בסצנה שמהווה קתרזיס והתרה של עלילת הסרט.
הוצאת הפסקול.
צאת הסרט, שהיה להצלחה גדולה בקופות, לוותה בהוצאת הפסקול שנמכר בכ-15,000 עותקים. האלבום יצא בגרסת תקליטור בשנת 1993 ושוב בשנת 2004.
הסרט עובד שלוש פעמים למחזמר בו הופיעו השירים המקוריים, בתיאטרון הבימה בשנת 2006, בבית הספר למשחק בית צבי בשנת 2013 ובתיאטרון הארצי בשנת 2022.
בתרבות הישראלית.
הסרט מייצג נקודת מפנה חשובה בתרבות הישראלית. ניתן לזהות בפס הקול מעבר מהשירה המקהלתית־הקיבוצית והזמר העברי המגויס לטובת סדר יום לאומי-צבאי, אל מוזיקת הרוק חתרנית ומרדנית. הדגשת שירת הסולו, אף היא, משקפת את האתגר שהציבו מה שנהוג לכנות "השוליים החברתיים" או ה"פריפריה" לסדר היום החברתי-תרבותי של ההגמוניה הישנה בישראל. חוקרת התרבות מירי טלמון טוענת שהסרט "מייצר חיווי פרשני על המעבר מתרבות ה'פרוטקציה' המפא"ניקית לתרבות תחרותית ברוח הקפיטליזם והליברליזם הכלכלי האנטי-סוציאליסטי שביטאו את המהפך הפוליטי של 1977 עם עליית הליכוד". על פי ניתוח זה ניתן לראות בסיפורה של הלהקה את סיפור "חילופי הנורמות התרבותיות מקולקטיביזם לאינדיבידואליזם תחרותי, ומיוקרה של המרכז הוותיק לאתגורו על ידי החדשים והפריפריה".
ביחוב
ביחוב (בלארוסית: Бы́хаў, Bychaŭ; רוסית: Бы́хов; פולנית: Bychów; יידיש: ביחאָוו; ליטאית: Bychavas) היא עיר במחוז מוהילב שבבלארוס. לשעבר עיירה יהודית בתחום המושב. העיר ממוקמת על גדות הדנייפר, 44 ק"מ דרומית למוהילב.
היסטוריה.
העיר נוסדה במאה ה-15 על גדתו הימנית של הדנייפר (אזור זה כונה בעברית רבנית "ביחוב-ישן"). בתחילת המאה ה-16 בנה ההטמאן של הדוכסות הגדולה של ליטא מבצר במקום ובית חרושת לייצור תותחים ותחמושת. העיר הוקפה בחומה ועמדה במצור פעמים רבות במסגרת מלחמות רוסיה-פולין והמלחמה הצפונית הגדולה. ב-1630 הוקם בעיירה בית כנסת בתבנית של מבצר ובימה מונומנטלית, שהיה בית האבן היחיד בעיירה, שהייתה בנויה כולה בתי עץ. זהו בית הכנסת הוותיק ביותר בבלארוס העומד על תילו ונכון ל-2013 בכוונת ממשלת בלארוס לשקם אותו ולהפוך אותו למוזיאון.
ב-1659 נמנו בעיירה 300 יהודים. בעת מרד חמלניצקי (פרעות ת"ח ת"ט; 1648-1649), אילצו אנשיו של בוגדן חמלניצקי את יהודי העיר להתנצר. יהודים שסירבו להתנצר נרצחו. מדיווחים שנמסרו ליאן השני קז'ימייז', מלך פולין, גם יהודים שהתנצרו כביכול חיו כאנוסים. בשנות ה-60 של המאה ה-17 הייתה העיר לנחלת הנסיכים לבית רדזיוויל, שנטו חסד ליהודים. ב-1671 העניק המלך מיכל הראשון כתב זכויות לקהילת יהודי ביחוב-ישן.