מאז מחאת האוהלים בשנת 2011 והתחזקות השיח הכלכלי-חברתי בפוליטיקה הישראלית חלה תחייה מסוימת בליברליזם הישראלי. התנועה הליברלית החדשה שהייתה פעילה במהלך מחאת האוהלים בארגון אירועי דיבייט והרצאות פועלת כיום במישור החינוכי להפצת האידאולוגיה הליברלית בקרב הציבור הרחב, בעיתונות ובפני וועדות הכנסת. גופים נוספים פועלים בהפצת ליברליזם בציבור הרחב בהם מרכז שלם, המרכז לקידום חברתי וכלכלי (ICSEP), קרן פרידריך נאומן, ארגון סטודנטים למען חירות, תנועת "חופש לכולנו", ומכוני המחקר פורום קהלת, ומכון ירושלים לחקר שווקים.
אתר האקטואליה "מידה" מייסודו של דר' רן ברץ מצהיר על עצמו כמבטא השקפת עולם ליברלית קלאסית-שמרנית. העיתונאי נחמיה שטרסלר מבטא גם הוא עמדות ליברליות בפרסומיו.
אידאולוגיה.
עקרון היסוד העומד בבסיסו של הליברליזם הוא ריבונותו של הפרט על גופו וחייו, וזכותו לפעול כרצונו ללא כפייה. מתוך כך נגזרת התנגדות לאלימות כלפי גופו או רכושו של אדם אשר לא יזם אלימות כלפי גופו או רכושו של אחר. בשל כך ליברליזם מבקש לצמצם את התערבות מוסדות המדינה בחיי האזרח בכלל תחומי החיים, ומעדיף התאגדות חופשית ומסחר חופשי. יש הרואים באמרת הכנף "חיה ותן לחיות" כתמצית הגישה. בספרות האקדמית גישה זו כונתה גם חירות שלילית על ידי ישעיה ברלין, עקרון ההיזק (Harm principle) על ידי ג'ון סטיוארט מיל ולעיתים היא מכונה עקרון האי-תוקפנות. בחלוקה הפוליטית המקובלת לשמאל וימין הליברליזם אינו משתייך במובהק למחנה השמאל או למחנה הימין, שכן הליברליזם האזרחי משויך על פי רוב לשמאל ואילו הליברליזם הכלכלי לימין. נימוקים בזכות הליברליזם קודמו על בסיס תועלתני, דאונטולוגי ותאולוגי.
שיטת הממשל.
ההגות הליברלית עוסקת באריכות בשאלה כיצד ניתן לבנות ממשלה כך שתפעל באופן ליברלי ולא תהפוך לעריצה, כלומר, לא תחרוג מסמכויותיה. לאור זאת פותחו כמה עקרונות:
ערכים והנחות מוצא.
בעוד עקרונות הליברליזם תואמים כל דרך חיים שאינה אלימה, הוגים ליברלים נטו להדגיש ערכים מסוימים בכתביהם:
יש שרואים בליברליזם יישום הומניסטי של תועלתנות, כלומר כלי יעיל להגברת האושר של בני האדם, ולא מטרה בפני עצמה.
פמיניזם ליברלי.
פמיניזם ליברלי (או פמיניזם אינדיבידואליסטי) הוא זרם פמיניסטי במסורת הליברלית הקורא לשוויון זכויות מלא בין נשים לגברים.
ראשיתו של הליברליזם הפמיניסטי בעידן הנאורות, למשל בהגותם של ג'ון סטיוארט מיל ("שיעבודן של נשים", 1869) ומרי וולסטונקראפט ("הצדקת זכויותיהן של נשים", 1792) ומאוחר יותר בתנועה לביטול העבדות לה היו שותפות נשים רבות. בניגוד לזרמים פמיניסטיים אחרים כמו הפמיניזם התרבותי, הפמיניזם הליברלי לא מבקש ליצור תודעה מעמדית על בסיס מגדרי ולא קורא לחקיקת העדפה מתקנת או חוקי עבודה ייעודיים לנשים. למעשה חקיקה כזו נתפסת בזרם זה כאנטי-פמיניסטית שכן גלומה בה ההנחה שנשים זקוקות לסעד חוקי מיוחד, כלומר, נחותות. הפמיניזם הליברלי מבקש כי החוק כלל לא יתייחס או יאזכר את מינו של אדם ותחת זאת יבטא זכויות אדם כלליות בלבד. בניגוד לזרמים פמיניסטיים אחרים, הפמיניזם הליברלי רואה זאת כזכותה של האישה לעסוק בפונדקאות, זנות, פורנוגרפיה או כל עיסוק אחר, שכן האישה לתפיסתו היא הבעלים היחיד של גופה, בהתאם לגישה הליברלית. מנגד הפמיניזם הליברלי לא שולל פעולה תרבותית שמטרתה להביא ליחס שוויוני לנשים בחברה, אלא שולל רק את השימוש בחקיקה ממשלתית מפלה לצורך כזה. הפמיניזם הליברלי היה זרם משמעותי בגל השני של הפמיניזם שהתרחש בין שנות ה-60 לסוף שנות ה-80 של המאה ה-20.
ביקורת.
גורמים שמרניים (למשל הפילוסוף האמריקאי ראסל קירק) טוענים כי התרת התנהגות לא-מוסרית כמוה כ"הסכמה שבשתיקה" להתנהגות כזו. לפיכך, התרת נישואים חד-מיניים, צריכת סמים, זנות וכדומה מהווה למעשה עידוד של דרכי התנהגות אלו, שלדעת אותם שמרנים אינן מוסריות, ולכן התרתן אינה מוסרית. הליברליזם לפיכך תומך בקודקס חוקים שאינו מוסרי מיסודו. מהגישה השמרנית התועלתנית יש הטוענים כי התרת עבירות מוסריות (למיניהן), גם אם אינן אלימות, עלולה לגרום להתפשטותן בחברה ולהביא בכך, בסופו של דבר, לרקבונה המוסרי. כך גם בנוגע למתן מעמד ועידוד חוקי מיוחד לדת מדינה מסוימת וכיוצא בזה. עוד נטען כי התנהגויות מסוימות (למשל, אכילת מזון שאינו בריא, או צריכת סמים) מפחיתות את פריונו הכלכלי של האזרח ובכך משיתות על החברה עלויות.
בקרב אנשי שמאל כלכלי ניתן לציין התנגדות על בסיס הטענה כי העסקת עובדים בשכר נמוך מהווה למעשה ניצול לא הוגן של העובדים. כלומר, חוזים הנחתמים כשאחד או יותר מהצדדים שייך למעמד סוציו-אקונומי נמוך פסולים ולא משקפים בחירה רצונית. כמו כן נטען כי כלכלה חופשית מביאה לריבוד ואי שוויון בחלוקת ההכנסות, בעוד שאי-שוויון אינו רצוי. בקרב מתנגדי הגלובליזציה רווחת הטענה כי הליברליזם הכלכלי מוביל לא רק לאי שוויון במדינה בה הוא נהוג, אלא גם בין המדינות השונות. יש בשמאל הכלכלי שטענו כי כלכלת השוק מביאה את החברה בכללה לעוני ולא לשגשוג או שמביאה את החברה למצבים לא רצויים אחרים, דוגמת זיהום וכילוי בזבזני של משאבי הטבע מעצם טבעה. זרמים מודרניים ופוסט-מודרניים בתנועה הפמיניסטית גורסים כי הליברליזם מתעלם מההבדלים הטבעיים בין נשים לגברים, שיש להתחשב בהם באמצעות חקיקה ייעודית על מנת להגיע לשוויון תרבותי מלא בין גברים לנשים, למשל במקום העבודה.
עוד משמאל ניתן לציין את ביקורתם של קרל מרקס, אדוארד ברנשטיין (אחד מאבות הסוציאל-דמוקרטיה), ונועם חומסקי.
ביקורות פילוסופיות ניתן למצוא מצד גישות תוצאניות כדוגמת התועלתנות וההשלכנות, על אף שאלו גם מהוות לעיתים נימוק בעד הליברליזם: הגישות התוצאניות מאשימות את הליברליזם בכך שהוא שם במרכז רעיונות מופשטים כמו זכויות, במקום את התוצאות של המדיניות, כלומר את מידת האושר והרווחה של הפרטים.
מונחים הקשורים בליברליזם.
קיים מגוון מונחים ואידאולוגיות שנקשרו בליברליזם, מסיבות של קרבה רעיונית, אסוציאטיבית או מסיבות היסטוריות.
מרי וולסטונקראפט
מרי וולסטונקראפט (באנגלית: Mary Wollstonecraft; 27 באפריל 1759 – 10 בספטמבר 1797) הייתה סופרת, עיתונאית ופילוסופית בריטית. היא פעלה למען זכויות הנשים ונחשבת לתאורטיקנית הפמיניסטית הבריטית הראשונה ולאחת מאמהות הפמיניזם הליברלי. במהלך הקריירה הקצרה שלה כתבה רומנים, מסות, יומני נסיעות, היסטוריה של המהפכה הצרפתית, ביקורות ספרים, ספר הדרכה וספר לילדים. וולסטונקראפט ידועה בעיקר בזכות ספרה משנת 1792: "A Vindication of the Rights of Woman" ("הגנה על זכויות האישה"), שנכתב בעקבות ההצהרה למען זכויות האדם.
ביוגרפיה.
עד לעשורים האחרונים של המאה ה-18, חייה של וולסטונקראפט, שכללו מספר מערכות יחסים בלתי שגרתיות, קיבלו תשומת לב רבה יותר מאשר כתיבתה. לאחר שתי מערכות יחסים מוכות גורל עם הנרי פוסלי וגילברט אימליי (אבי בתה, פאני אימליי), נישאה וולסטונקראפט לפילוסוף ויליאם גודווין, מאבות התנועה האנרכיסטית. וולסטונקראפט מתה בגיל 38, עשרה ימים לאחר שילדה את בתה השנייה, והותירה אחריה כמה כתבי יד לא גמורים. בתה, מרי שלי, התפרסמה כסופרת אף היא, בעיקר בזכות ספרה "פרנקנשטיין".
לאחר מותה של וולסטונקראפט פרסם גודווין בשנת 1798 את זיכרונותיה, בהם חשף את אורח חייה הליברלי, וכך הרס בשגגה את שמה הטוב במהלך מאה השנים הבאות. כיום נחשבת וולסטונקראפט לאחת ממייסדות הפילוסופיה הפמיניסטית, וכמקור השראה לתנועות הפמיניסטיות שהחלו להופיע בתחילת המאה העשרים.
שנותיה הראשונות.
וולסטונקראפט נולדה בספיטלפילדס (Spitalfields) שבלונדון ב-27 באפריל 1759. היא הייתה השנייה משבעת ילדיהם של אדוארד ג'ון וולסטונקראפט ואליזבט דיקסון. בתקופת ילדותה, משפחתה הייתה מבוססת מבחינה כלכלית אך המצב הכספי החל להתדרדר לאחר שאביה השקיע את כספו בפרויקטים ספקולטיביים שלא צלחו. כתוצאה מכך, נאלצה המשפחה לנדוד לעיתים קרובות ממקום מגורים אחד למשנהו. אביה היה איש אלים שנהג להכות את אשתו כשהיה שיכור. כנערה נהגה וולסטונקראפט לשכב מאחורי דלת חדר השינה של אימה בתקווה כי תוכל לגונן עליה מפני התקפי הזעם של האב השיכור. במשך כל חייה, מלאה וולסטונקרפט תפקיד אימהי בחיי אחיותיה, אברינה ואלייזה. בשנת 1784 שכנעה את אלייזה אחותה, שסבלה כנראה מדיכאון שלאחר לידה, לעזוב את בעלה ותינוקה. היא סייעה לה לנטוש את ביתה, ובדרך זו הוכיחה את נכונותה לקרוא תיגר על הנורמות החברתיות שהיו מקובלות באותה עת. המחיר האישי ששילמה אחותה, היה קשה: היא סבלה מגינוי חברתי שמנע ממנה להינשא שוב, ומחיי עוני.
שתי מערכות יחסים חבריים עיצבו את נעוריה של וולסטונקראפט. הראשונה הייתה עם ג'יין ארדן בבוורלי. השתיים נהגו לקרוא ספרים יחדיו והשתתפו בהרצאות שנשא אביה של ארדן, שהיה פילוסוף ומדען. וולסטונקראפט התענגה על האווירה האינטלקטואלית ששררה בבית המשפחה ויחסיה עם ארדן, הובילו אותה לעיתים למצב בו התנהגותה התאפיינה בסממנים רכושניים כלפיה ובהלך רוח דיכאוני והפכפך שליווה אותה במשך כל חייה. ביטוי לכך ניתן לראות באחד מהמכתבים ששלחה לחברתה: . הידידות המשמעותית יותר הייתה עם פאני בלאד, שתרמה על פי עדותה של וולסטונקראפט להרחבת השכלתה.
בשנת 1778 עזבה וולסטונקראפט את ביתה ועבדה כבת לוויה של שרה דוסון, אלמנה שהתגוררה בבאת'. היא התקשתה להסתדר עם האישה הנרגנת ובספרה "מחשבות על חינוך בנות", שיצא לאור בשנת 1787, התבססה בכתיבתה על חלק מהחוויות שחוותה בעת עבודתה אצל דוסון.