במשך שנים חייתה הלה ללא נישואים עם הפילוסוף גוסטב שטיינשניידר (Steinschneider; 1899–1981), נכדו של החוקר מוריץ שטיינשניידר, שלא מצא את מקומו בארץ ועבד כמנקה רחוב, על אף השכלתו הרחבה וידיעותיו הרבות. השניים נישאו לבסוף כשהלה הייתה בת 68, וזאת רק כדי להבטיח ששטיינשניידר, שהיה צעיר ממנה, ייהנה מן הפנסיה שלה לאחר מותה.
בשנת 1964 הכריעה אותה מחלת הלב שממנה סבלה במשך שנים. היא אושפזה בבית החולים בילינסון וכעבור חודשיים נפטרה בתל אביב. נקברה בבית העלמין דרום.
אחותה אֶרנָה נישאה לסופר הגרמני-ישראלי ורנר קרפט (Kraft). בתם עליזה, ממייסדי קיבוץ צרעה שבמועצה אזורית מטה יהודה, היא אמו של האלוף נעם תיבון וסבתו של אמיר תיבון.
הכרה והנצחה.
בשנת 2007 התקבלה בעיריית תל אביב החלטה לקרוא רחוב על שמה ביפו.
בשנת 2011, במלאת 75 שנה לייסוד "תיכון חדש", הותקן שלט זיכרון בכניסה לביתה בתל אביב המציין את פועלה. על השלט חתומים: עדה יונת, אלכס אנסקי, יורם קניוק, דורית ביניש, ישראל גודוביץ, דני קרוון, רן שחורי ויריב בן אליעזר.
הערות שוליים.
ולרי סולנס
פיליפ, נסיך אוילנבורג
פיליפ פרידריך אלכסנדר, נסיך אוילנבורג והרטפלד, גראף פון זנדלס (בגרמנית: Philipp Friedrich Alexander, Fürst zu Eulenburg und Hertefeld, Graf von Sandels; (12 בפברואר 1847 - 17 בספטמבר 1921) היה מדינאי, דיפלומט ואיש ציבור גרמני בתקופת האימפריה הגרמנית, בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
ביוגרפיה.
אוילנבורג נולד בקניגסברג למשפחת אצולה יונקרית שהייתה קשורה עם בית הוהנצולרן מזה מאות בשנים, ובניה שימשו כראשי ממשלת פרוסיה.
אוילנבורג למד בגימנסיום בדרזדן, אך מלחמת אוסטריה–פרוסיה הביאה לכך שנאלץ לעזוב את לימודיו, משום שסקסוניה שבה מצויה דרזדן, הייתה לשטח אויב. הוא הצטרף לצבא פרוסיה כצוער, ולאחר מכן למד באקדמיה הצבאית בקאסל וסיים את חוק לימודיו ב-1868. הוא שירת כקצין במלחמת פרוסיה צרפת, ועוטר בצלב הברזל.
לאחר המלחמה עזב את השירות הצבאי, ובמשך שנה טייל במזרח התיכון. בין 1872 ל-1875 למד באוניברסיטאות שונות והוסמך כדוקטור למשפטים. לאחר סיום חוק לימודיו הצטרף לשירות המדינה הפרוסי. בתחילה שימש כשופט, אך לאחר כשנתיים התקבל למשרד החוץ.
הוא שימש בשירות החוץ הגרמני בפריז, תחת השגריר ברנהרד פון בילוב. לאחר מכן שימש כנציג פרוסיה במדינות שונות בגרמניה. ב-1893 היה לשגריר גרמניה באימפריה האוסטרו-הונגרית. בתפקידו זה שימש, בשנת 1898 כאחד מאנשי הקשר בין הקיסר וילהלם השני ובין בנימין זאב הרצל בניסיונו של הרצל לרכוש את לבו של הקיסר לרעיון הציוני. הוא שימש בתפקיד זה עד 1902. בשנת 1900 קיבל את התואר "נסיך" (Fürst).
אוילנבורג היה מידידיו האישיים הקרובים, ויועציו הנאמנים של הקיסר וילהלם השני, שהיה צעיר ממנו בשתים עשרה שנים. קשריו של אוילנבורג עם הקיסר החלו לפני עליית הקיסר לשלטון, אך לאחריה ניתנה ביד אוילנבורג מידת השפעה שחרגה בהרבה מתפקידיו הרשמיים. בין היתר היה אוילנבורג בין אלו שהביאו למינויו של פון בילוב לקנצלר.
בשנת 1907 יצא המו"ל של העיתון רב התפוצה "די צוקונפט", מקס הרדן בהאשמות כי אוילנבורג מקיים יחסים הומוסקסואלים עם הרוזן קונו פון מולטקה, מפקדה הצבאי של העיר ברלין. מולטקה נאלץ לתבוע את הרדן, ומה שזכה לכינוי פרשת הרדן-אוילנבורג התנהלו במשך מספר שנים הליכים משפטיים בהם העידו עדים על מעשי שחיתות וזימה בחוגו הפנימי של הקיסר. לדימויו הציבורי ולמעמדו של הקיסר נגרם נזק רב, והקריירה של אוילנבורג עצמו תמה.
אוילנבורג מת בשנת 1921, והוא בן 74.
אין-סוף
איימקס
תעלת קיל
תעלת קיל (בגרמנית: Nord-Ostsee-Kanal, "תעלת הים הצפוני-הים הבלטי") היא תעלה מלאכותית שאורכה 98 קילומטרים המחברת את הים הצפוני עם הים הבלטי. המסע בתעלה חוסך מסע בן 460 ק"מ סביב חצי האי יוטלנד, מסע שהוא לא רק ארוך יותר, אלא גם מסוכן בשל הזרמים והסערות בים הצפוני. על פי אתר האינטרנט של התעלה, מדובר בנתיב המים המלאכותי העמוס בעולם. 43,000 ספינות עברו דרכו בשנת 2007. התעלה עוברת בשטח מדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה, בין ברונסביטל שעל הים הצפוני, וקיל שעל הים הבלטי.
היסטוריה.
כבר במהלך המאה ה-18 חובר הים הצפוני עם הים הבלטי ב"תעלת האיידר" שהשתמשה בחלק מנהר האיידר ליצירת החיבור, בנתיב מים שאורכו הכולל 175 קילומטרים, ואורך התעלה המלאכותית בו 43 קילומטרים. התעלה הייתה צרה ורדודה, רוחבה היה רק 29 מטרים, ועומקה 3 מטרים, דבר שהגביל מאוד את כלי השיט העוברים בה.
שילוב של צרכים מסחריים וצבאיים, הביאו ליזמה לחפירת התעלה לקראת סוף המאה ה-19. החפירה החלה ביוני 1887, ו-9,000 פועלים עבדו במשך שמונה שנים על מנת לסיים את העבודה. ב-21 ביוני 1895 חנך וילהלם השני, קיסר גרמניה את התעלה, וקרא לה על שמו.
בין 1907 ל-1914 הורחבה התעלה, על מנת לאפשר מעבר של ספינות מלחמה שנבנו אחרי הדרדנוט.
שני תאי שיט הותקנו בברונסביטל ובהולטנאו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הפך חוזה ורסאי את התעלה לבינלאומית, אך הותיר אותה תחת מנהל גרמני. אדולף היטלר הלאים בחזרה את התעלה בשנת 1936. אחרי מלחמת העולם השנייה נפתחה התעלה לתנועת כל כלי השיט.
הפעלת התעלה.
לתעלה ישנם כללים ברורים באשר לכלי השיט העוברים בה. הספינות מחולקות לשש קבוצות על פי גודלן, ובהתאם לכך עליהן לקבל הנהלת נווטים מומחים, או אף להיגרר על ידי גוררת.
אפרים איש-כישור
אפרים איש-כישור (באנגלית: Ephraim Ish-Kishor; ד' באב ה'תרכ"ג, 20 ביולי 1863 – ט"ז בתשרי ה'תש"ו, 23 בספטמבר 1945) היה מחנך, עיתונאי וסופר עברי ופעיל התנועה הציונית.
ביוגרפיה.
נולד בשם אפרים שפינדלמן בפונימון (Poniemuń) שבפולין (כיום Panemunė, במערב ליטא). בצעירותו התחנך חינוך כללי לצד חינוך עברי. בצעירותו היגר לאנגליה, ושימש מורה לעברית במזרח העיר לונדון. שם החל גם בפעילות ציבורית לקידום הרעיון הציוני, והיה חבר באגודת "חובבי ציון" באנגליה. בשנת 1887 השתתף בעריכת העיתון הציוני היידי "המצפה". בשנת 1891 היה עורך העיתון "די יִידישע נאַציונאַלציַיטונג" ('העיתון הלאומי היהודי'), ובמסגרתו התנגד בפומבי לתוכניות הברון הירש להתיישבות יהודית שלא בארץ ישראל. בביקורו של בנימין זאב הרצל באנגליה סייע לו בכינוס האספה הראשונה במדינה של התנועה הציונית.
בשנת 1896 ייסד את ארגון "המכבים הקדמונים" – ארגון מסדרי ציוני, שמטרותיו היו הושטת עזרה לחברים הנתונים בצרה, בדומה לארגונים בריטיים דומים של עזרה הדדית, ועמד בראשו (בתפקיד המצביא העליון, High Commander).
בשנת 1897 השתתף כציר בקונגרס הציוני הראשון. לאחר מכן היגר לארצות הברית, שימש מורה לעברית וייסד בה את חברת הביטוח "יהודה". בשנת 1939 עלה לארץ ישראל ובשנותיו האחרונות הצטרף לצה"ר.
בערב ראש השנה ה'תש"ו הדליק נרות חג בביתו ונכווה בפניו וגופו מאש שתפסה בבגדיו. ב-23 בספטמבר 1945 נפטר בבית החולים "שערי צדק" ונקבר בהר הזיתים. (קברו של איש-כישור נהרס בתקופת ירושלים החצויה וכיום מצוין בפלָטת בטון פשוטה, ללא כל שם.)
בתו שולמית איש-כישור (; 1896–1977) הייתה סופרת בארצות הברית.
אפרים איש כישור
אלברט באלין
אלברט באלין (Albert Ballin; 15 באוגוסט 1857 - 9 בנובמבר 1918) היה איל ספנות גרמני ממוצא יהודי, בעל כוח והשפעה בתקופת האימפריה הגרמנית ובזמן שלטון הקיסר וילהלם השני.
קורות חיים.
באלין נולד למשפחה יהודית בהמבורג. אביו, ששורשיו בדנמרק, היה בעל סוכנות הגירה שארגנה אשרות לארצות הברית. כאשר מת אביו של באלין בשנת 1874, קיבל על עצמו באלין את הנהלת העסק. העסק התפתח לקו ספנות עצמאי, שחסך בהוצאות הנסיעה בכך שהוביל מטען בדרך חזרה מארצות הברית. בשנת 1886 התקבל באלין לעבודה בחברת "המבורג אמריקה" (Hamburg Amerikanische Packetfahrt Actien Gesellschaft) שהייתה חברה מובילה בתחום ההובלה הימית בין גרמניה וארצות הברית. בשנת 1899 היה למנהלה הכללי של החברה.
על אף שהיה איש עסקים מצליח ביותר, מנע ממנו מוצאו היהודי את הקידום בגרמניה של סוף המאה ה-19. למרות זאת היה לידידו ואיש סודו של הקיסר וילהלם השני.
באלין היה חלוץ בתחום הפלגות הנופש. הוא היה בין הראשונים שראו צורך בהוספת יוקרה ונוחות למסע הימי, וראו חשיבות בהגדרת ספינות נוסעים מהודרות לא רק ככלי תחבורה אלא כמתקן נופש בפני עצמו. ב-22 בינואר 1891 יזם את נסיעתה הראשונה של ספינת הנוסעים המהודרת "אוגוסטה ויקטוריה" שנקראה על שם רעייתו של הקיסר אוגוסטה ויקטוריה משלזוויג-הולשטיין. הספינה יצאה למסע תענוגות במזרח התיכון למשך שישה שבועות. בתחילה זכה ללעג ממתחריו, אך הסתבר כי הנסיעה הייתה להצלחה, וחלק מצי האוניות של חברת "המבורג אמריקה" הוסב לאוניות נוסעים מהודרות. בשנת 1899 יזמה החברה בניית אוניית נוסעים מהודרת, שהייתה הראשונה מסוגה שנבנתה מראש בהתאמה לצרכיהם של נוסעים עשירים המחפשים מסע תענוגות ימי. הספינה "באלינשטדט" (Ballinstadt – עיר באלין) הפליגה מדי שבוע מהמבורג, החל משנת 1901, כשעל סיפונה אלפי נוסעים מרחבי אירופה. באלין עצמו הירבה להפליג על סיפון הספינה, שוחח עם הנוסעים, ושאל אותם לצרכיהם ובדבר השיפורים שיש לערוך בספינותיו.