אולגה לאונרדובנה קניפר נולדה בגלזוב ללאונרד ואנה קניפר. כשאולגה נולדה היה אביה מנהל מפעל בגלזוב, עיר קטנה בצפון-מזרח רוסיה האירופית. שנתיים לאחר שאולגה נולדה עברה משפחתה למוסקבה וחיה ברמת חיים של המעמד הבינוני-גבוה. היא הייתה ילדה אמצעית בין שני אחים, קונסטנטין וולדימיר, ופונקה מאוד. היא למדה בבית ספר פרטי לבנות ושלטה בצרפתית, גרמנית, ואנגלית, ולקחה שיעורי מוזיקה ושירה בתום יום הלימודים המפרך. אולגה הייתה בבחינת הבטחה כציירת וליוותה את משפחתה בנגינה בפסנתר במפגשים ובארוחות הערב המשפחתיות והחברתיות. אביה, שהשתוקק להסתגל למוסכמות החברתיות של ארצם המאמצת, הבהיר לאולגה כשהייתה צעירה, שעליה להגביל את שאיפותיה בחיים לנישואים מוצלחים וחיי עקרת בית. אמה, אנה איבנובה, למרות שהייתה זמרת ופסנתרנית מוכשרת, אולצה לוותר על תקוותיה לפתח קריירה של אמנית וחשה שעל אולגה לנהוג כמוה.
ב-1894 נפטר אביה של אולגה באורח בלתי צפוי, והשאיר את האישה בת העשרים וחמש ואת אימה עם נטל של חובות כבדים מכיוון שהם חיו מעבר ליכולתם. אולגה ואימה החלו לתת שיעורי מוזיקה ושירה כדי להתפרנס. הן גם פיטרו ארבעה מחמשת המשרתים שלהם, ועברו לדירה קטנה יותר. תקוותיה של אולגה להיהפך לשחקנית תיאטרון עדיין לא נגוזו. היא הלכה בעקבות חלומותיה, ללא הסכמתה של אימה והייתה נכונה להקריב את קשריה החברתיים, היא כתבה: "בכל פעם בחיי שבאמת רציתי משהו, ובאמת האמנתי באפשרות להשיג את מה שרציתי ופעלתי במרץ, תמיד הצלחתי ומעולם לא התחרטתי על כך שהלכתי בדרכי.
היא נרשמה ללימודים בבית הספר לדרמה של תיאטרון מאלי, אך נשרה מהלימודים כעבור חודש. אימה סייעה לה בחוסר רצון ורשמה את אולגה לגיטיס - האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון, שם לימד אותה המייסד-שותף לעתיד של התיאטרון האמנותי של מוסקבה, ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו. נמירוביץ' הציג את אולגה וחברה ללימודים וסבולוד מיירהולד (שלימים יהפך לאחת הדמויות הבולטות ביותר בתיאטרון הרוסית שלאחר המהפכה הרוסית (1917)) בפני קונסטנטין סטניסלבסקי.
נמירוביץ' גילה את אוזנם של קניפר ומיירהולד שהוא וסטניסלבסקי מתכננים להקים תיאטרון. נמירוביץ' הבטיח לשני השחקנים שהם יצורפו לתיאטרון ויעזרו להצעיד אותו לגדולות. לאחר שבועות רבים, הם גייסו הון מספיק כדי לייסד את התיאטרון. התיאטרון שכן בפושקינו, שם סטניסלבסקי נאם בפני השחקנים ואמר להם שכולם יקדישו את חייהם ליצירת "התיאטרון הטוב, המוסרי, והבינלאומי הראשון ברוסיה".
בתקופת החזרות על "השחף", ב-9 בספטמבר, יום הולדתה ה-30 של אולגה, היא פגשה את איש הרוח הסופר הרווק המבוקש ביותר ברוסיה, מחזאי "השחף", אנטון צ'כוב, שהיה אז בן 38. קניפר וצ'כוב החליפו מברקים ומכתבים במהלך השנים הבאות, בה בעת אולגה התיידדה עם מאשה, אחותו הצעירה של צ'כוב. מכתבים פלרטטניים ומבודחים הפכו למכתבי אהבה וגעגועים, מכיוון שהיו מרוחקים זה מזו. בחורף של 1900, צ'כוב שב ליאלטה ונסע למוסקבה, שבאמתחתו מחזה חדש אותו כתב, שהיה מיועד ל"שחקנית היקרה". "איזה תפקיד יש לי בשבילך ב"שלוש אחיות". תני לי עשרה רובלים ואת יכולה לקבל אותו, אחרת אתן אותו לשחקנית אחרת", כתב צ'כוב לאולגה.
קווים משותפים רבים קיימים בין אולגה קניפר למאשה, התפקיד שצ'כוב כתב בשבילה ב"שלוש אחיות". קניפר גילמה את האמצעית בשלוש האחיות שלהן אח אחד. הנשואה היחידה מבין הרביעייה ו"המיוחדת והמוכשרת ביותר מבין שלוש האחיות. כדי לגלם את דמותה של אישה צעירה, בת תרבות ונעימת הליכות, השולטת בצרפתית, גרמנית ואנגלית, ופסנתרנית ממדרגה ראשונה" לא הייתה בעיה עבור קניפר שכבר רכשה את המיומנויות הללו. קניפר זכתה לתשבחות רבות על גילום דמותה של מאשה, לשמחתו של צ'כוב.
אנטון צ'כוב ואולגה קניפר נישאו לבסוף ב-25 במאי 1901, בכנסיית הצלב הנעלה. הייתה זו חתונה ספונטנית, קטנה, שכמעט איש לא ידע עליה, וכללה את אימו ואחותו של צ'כוב, ואימה של אולגה. הרבה חברים קרובים ומשפחה חשו פגועים מחמת החשאיות. הנישואים הסתיימו כשצ'כוב הלך לעולמו משחפת בשנת 1904.
אולגה לאונרדובנה קניפר-צ'כובה המשיכה בקריירה מוצלחת מאוד בשורותיו תיאטרון האמנותי של מוסקבה במשך שארית חייה. היא הלכה לעולמה ב-22 במרץ 1959, במוסקבה, ברית המועצות, בהיותה בת תשעים.
מיחזור נייר
מיחזור נייר הוא תהליך בו משתמשים בנייר משומש ליצירת נייר הראוי שוב לשימוש.
יצור נייר כרוך בכריתה מסיבית של עצים. עם עלית המודעות לחשיבותם של העצים במערכות אקולוגיות, התעורר הצורך בפתרון אשר ישמור על היערות, מבלי לוותר על השימוש בנייר. הפתרון העכשווי, אר איננו נטול בעיתיות, הוא מיחזור הנייר.
בעיה נוספת עליה היה צורך לתת את הדעת הייתה כמות הפסולת המגיעה לאתרי ההטמנה. הפסולת המושלכת לפחי האשפה מגיעה בסופו של דבר לאתרי הטמנה. שם היא נקברת בקרקע וגורמת נזק רב לסביבה. מיחזור הנייר והקרטונים, המהווים כעשרים וחמישה אחוז ממנה, מצמצם באופן ניכר את הכמויות העצומות המגיעות למזבלות.
שלבי המיחזור.
קיימות בשוק חברות פרטיות העוסקות באיסוף פסולת נייר וקרטונים לצורך מיחזורם. בנוסף למתקני האיסוף המפוזרים ברחבי הארץ, החברות הללו אוספות את הפסולת ממשרדים, בתי דפוס, מפעלים וכדומה.
התכולה שנאספה בכלל היעדים משונעת באמצעות משאיות אל מפעלי המיחזור. שם היא עוברת מיון קפדני במהלכו מופרדת פסולת אחרת הדבוקה לנייר או מעורבת עמו. לאחר מכן שוטפים את הקרטונים והנייר באמצעים כימיקלים במטרה לנקות אותם מסימני הדפוס הטבועים בהם.
לאחר שלבי המיון והניקוי נדחסת פסולת הנייר בתוך מכבש ענק והופכת לקוביות שמשקלן למעלה מחצי טון. הן עוברות בצורה כזאת למפעלי הייצור. שם הן מוכנסות לתוך מכל גדול מלא במים ושוהות שם למשך זמן מה עד אשר כל הנייר יהפוך לסיבים. בסיומו של התהליך (הזרמת המים למכל אינה נפסקת במשך כל הזמן הזה) נוצרת עיסה המכילה מים שבתוכם אחוז קטן של סיבי נייר. אליה מוסיפים תוספות שונות ליצירת תכונות משופרות יותר וכן חומרי צבע לבן לצורך קבלת נייר בצבע הרצוי.
השלב הבא בייצור הנייר הממוחזר הוא סחיטת המים מהעיסה. לצורך כך מתיזים אותה על רשת גדולה הנעה במהירות וכך נסחטים כל המים העודפים מהסיבים. לאחר ה'סחיטה' ברשת עוברים הסיבים חימום על ידי קיטור להוצאת שרידי המים והלחות שעוד נותרו. כאשר הללו מתאדים לגמרי יוצא ממכונת הייצור נייר ממוחזר- חדש.
חסרונות.
ראוי לציין כי בשל המורכבות והבעייתיות הכרוכות בניקוי הנייר וסילוק הפסולת העודפת רוב חומרי הגלם הנוצרים לאחר תהליך המיחזור משמשים בעיקר לשם יצירת נייר עיתונים או קרטונים וכדומה. רק מעט מסוגי הנייר האיכותיים מיוצרים מפסולת ממוחזרת.
בבכל פעם שהנייר עובר את תהליך המיחזור, סיבי הנייר מתפרקים, ואיכות הנייר יורדת. גורמים נוספים שמפחיתים את איכות הנייר הממוחזר הם: הדיו עמו כותבים או מדפיסים על הנייר, וציפוי מבריק מכל סוג. נייר ממוחזר מאיכות נמוכה משמש למוצרים אשר דורשים איכות נייר נמוכה יותר, או שהוא מעורבב עם נייר חדש כדי להעלות את איכותו.
אחד משלבי תהליך מיחזור הנייר הוא הלבנה, ומטרתה להשיב לנייר את "הצבע" הלבן ולאפשר לו לשמש כמשטח יעיל לכתיבה ולהדפסה. תהליך ההלבנה נעשה על ידי חומרים כימיים שונים (כלור במרבית המקרים), המזהמים את האוויר והאדמה, ועלולים לגרום למחלת הסרטן.
מיחזור נייר בישראל.
המפעל העיקרי למיחזור נייר בישראל הוא נייר חדרה. מפעל זה אוסף את הנייר באמצעות חברת הבת שלו, אמניר תעשיות מיחזור.
יחסי ישראל–נורווגיה
בין מדינת ישראל וממלכת נורווגיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל משנת 1949. נכון לשנת 2020, בין שתי המדינות מתקיים שיתוף פעולה נרחב בנושאים כלכליים ומסחריים, זאת בצד חילוקי דעות פוליטיים בין שתי המדינות, בעיקר על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לישראל יש שגרירות באוסלו, בעוד שלנורווגיה יש שגרירות בתל אביב וכן שתי קונסוליות כבוד, בחיפה ובאילת. שגריר נורווגיה בישראל משנת 2020 הוא קאר ריידר אס.
היסטוריה.
עוד לפני קום המדינה, התקיימו בין ארץ ישראל לבין נורווגיה יחסי סחר ענפים, שכללו ייצוא מארץ ישראל של פירות הדר, בתמורה למוצרי מזון, עץ ונייר. בהצבעה באו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 על תוכנית החלוקה נורווגיה הצביעה בעדה.
היחסים בין ישראל לנורווגיה החלו ב-4 בפברואר 1949, זמן קצר לאחר הקמתה של מדינת ישראל, כאשר נורווגיה הייתה מבין המדינות הראשונות אשר הכירו בעצמאותה. מאוחר יותר באותה השנה, שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים, אשר הביאו להקמתן של שגרירויות רשמיות בשתי המדינות.
אסון ילדי אוסלו.
בשנת 1949 נחתם הסכם בין ארגון הג'וינט ומשרד הסעד הנורווגי לפיו יועמדו 200 מקומות במרכז הבראה לחולי שחפת שפונה, לרשותם של ילדים יהודים מצפון אפריקה על מנת לחזק את הילדים מבחינה בריאותית לפני הטסתם לישראל.
באפריל 1949 הגיע למחנה המחזור הראשון – כ-200 ילדי יוצאי מרוקו. מחזור שני, המורכב מילדים יוצאי תוניסיה, היה מיועד להגיע בעקבותיו. ב-20 בנובמבר 1949 התרסק מטוס DC-3 דקוטה סמוך לעיירה הורום הסמוכה לאוסלו. באסון נספו 27 ילדים, 3 מלווים ו-4 אנשי צוות המטוס. ילד אחד, יצחק אלל, נפצע קשה אך ניצל. גל של חמלה שטף את נורווגיה. באמצעי התקשורת דובר על הנס של יצחק אלל ומלך נורווגיה שסיפור זה נגע ללבו ביקש לאמצו לבן.
יו"ר מפלגת העבודה בנורווגיה, הוקון לי, יזם מבצע התרמת כספים להקמת מושב בישראל בשם "מושב נורווגיה" (הפך למושב ינוב). מחמישים הצריפים שנתרמו נשאר אחד המשמש כ"בית ראשונים" במושב.
שנות השבעים.