ג'ירואמון קימורה (ביפנית: 木村 次郎右衛門; 19 באפריל 1897 – 12 ביוני 2013) היה הגבר המבוגר ביותר מאז ומעולם שגילו אומת. קודמו, כריסטיאן מורטנסן, מת בגיל 115 שנים ו-252 ימים באפריל 1998. קימורה החזיק בתואר "האדם החי המבוגר ביותר בעולם" מאז מותה של דינה מנפרדיני ב-17 בדצמבר 2012 ועד מותו שלו. נפטר בגיל 116 שנים ו-54 ימים, ועד כה, הוא הגבר היחיד שהגיע לגיל 116. קימורה היה גם הגבר החי האחרון עלי אדמות שנולד בוודאות במאה ה-19.
קורות חיים.
קימורה נולד בשם קינג'ירו מיאקה בכפר הדייגים קמיוקאווה כילד השלישי מתוך שישה ילדים למוריזו ופוזא מיאקה. אחייניתו, טאמוטסו מיאקה, מספרת שנפלה שגיאה ברישום הולדתו ב־1955 עקב איחוד רישומים בין שתי עיירות סמוכות, ותאריך לידתו האמיתי הוא ה־19 במרץ באותה שנה, ולכן גילו מופלג עוד יותר ב־31 יום.
בגיל 14 סיים את לימודיו בהצטיינות והחל לעבוד בגיל 17 בסניף הדואר המקומי. בשנות ה־20 של המאה ה-20 עבד במשרד התקשורת בקוריאה בזמן הכיבוש היפני. כששב מקוריאה התחתן עם שכנתו יאה קימורה (1904–1978), ומאחר שלמשפחתה לא היו בנים יורשים, שינה את שמו לג'ירואמון קימורה ובכך היה התשיעי במשפחה שנשא שם זה.
ב-1962, בגיל 65, פרש לגמלאות. לאחר פרישתו, עסק בחקלאות, עד גיל 90. בסוף חייו חי בקיוטנגו אשר במחוז קיוטו שביפן, יחד עם אייקו קימורה, אלמנתו של נכדו, בבית עץ שבנה במו ידיו בשנות ה־60. היה פעיל וצלול עד יומו האחרון. העיד על עצמו שהוא מבלה את מירב זמנו במיטה. על שגרת יומו הוא סיפר כי הוא קם מוקדם בבקרים כדי לקרוא עיתון בעזרת זכוכית מגדלת, ונהנה לדבר עם העוברים והשבים ולצפות בדיונים פרלמנטריים בטלוויזיה.
ארבעה מאחיו של קימורה חיו מעבר לגיל 90, ואחיו הצעיר מת בגיל 100. במהלך שנות חייו נולדו לקימורה 7 ילדים (5 מהם בחיים), 15 נכדים (14 מהם בחיים), 25 נינים ו־15 חימשים; בכך האריך ימים לאחר שניים מילדיו ואחד מנכדיו. לדבריו, המפתח לחיים ארוכים הוא מנות קטנות של מזון.
מולד - המרכז להתחדשות הדמוקרטיה
מוֹלד – המרכז להתחדשות הדמוקרטיה בע"מ הוא חברה לתועלת הציבור, שהוקמה בשנת 2012 בירושלים ומציגה עצמה כ"מרכז חשיבה ומכון מחקר עצמאי המוקדש להתחדשות רעיונית בכל תחומי החיים הציבוריים בישראל. החזון של מולד משלב ערכים פרוגרסיביים עם גישה ריאליסטית לאתגרים הפוליטיים והגאופוליטיים של המציאות הישראלית." עבודת המרכז מתחלקת לשלושה תחומים: חוץ וביטחון, אזרחות וקהילה, חברה וכלכלה. בכל אחד מהתחומים ישנו עיסוק מחקרי ועיסוק בעיצוב מדיניות ובהנחלתה.
המכון שואף בין היתר לשכנע את הציבור בישראל כי פתרון המדינה הפלסטינית הוא הפתרון הישים היחיד ועוסק גם בדרכים שבהן יוכל להתחזק מחנה השמאל בישראל. לדברי פרשן "הארץ", יוסי ורטר, מטרת "מולד" היא "להחיות מחדש את מחנה השמאל הישראלי, שקרס בעקבות כישלון המשא ומתן בקמפ דייוויד ופרוץ האינתיפאדה השנייה".
פעילות המרכז.
יושב ראש המועצה הציבורית הראשון היה אברהם בורג. יושבי ראש ההנהלה הם ד"ר אבנר ענבר וד"ר אסף שרון. מנכ"ל המרכז הוא עידו דמבין. בוועד המנהל של הארגון חברים, בין השאר: פרופ' פרד טאובר (יו"ר הוועד המנהל), פרופ' אבישי מרגלית, פרופ' מנחם יערי וד"ר יעל שטרנהל.
סקר מולד 2012.
באביב 2012 ערך "מולד" סקר דעת קהל רחב היקף בציבור הישראלי, שבו נבחנו עמדות בנושאים הנוגעים למחנות פוליטיים ולסוגיות פוליטיות. בין היתר נבחן הדימוי הציבורי של הגושים הפוליטיים בישראל, עמדות הציבור בנושאים מרכזיים וזיהוי עמדות והצעות מדיניות עם השמאל או עם הימין. המסקנות המרכזיות של הסקר היו כי השמאל בישראל סובל מדימוי ציבורי שלילי ורוב הישראלים סולדים ממנו. במקביל, כמחצית מהציבור "רואה חשיבות קריטית בהסדר מדיני" ואחוז דומה מחזיק במה שהגדירו עורכי הסקר "עמדות המפתח הכלכליות של השמאל".
ניתוח מערך ההסברה הישראלי.
מחקר זה בחן את מערך ההסברה הישראלי לאור שבעה מדדים מקובלים בעולם הדיפלומטיה: תיאום מסרי הסברה וניהולם, הסברה לא פורמלית, שיתופיות ומיתוג, שיתוף פעולה ארוך טווח, אסטרטגיית תקשורת רב-ממדית, דינמיות והתמודדות עם משברים ומיקוד אסטרטגי. נמצא כי בעקבות הרפורמות שבוצעו במערך ההסברה לאור דוח מבקר המדינה על תפקודו במהלך מלחמת לבנון השנייה, הוא פועל כיום באופן מתואם ויעיל. זאת, בפרט בהשוואה לשלל הגופים שעוסקים בדיפלומטיה ציבורית נגד ישראל. טענת החוקרים הייתה כי לאור ממצאי המחקר, לא נכון לתלות את קשייה הדיפלומטיים של ישראל בהסברה לקויה אלא בפער בין המדיניות הישראלית לציפיות הבינלאומיות ממנה.
תמיכה בהקמת מדינה פלסטינית.
בהתאם להצהרת אחד ממקימי "מולד", אבנר ענבר, אחת ממשימות המכון היא "להאבק בתזת אי-ההפיכות" של המצב בזירה הפלסטינית. לדבריו, הפתרון היחיד לסכסוך הוא הקמת מדינה פלסטינית. עמדה זו באה לידי ביטוי במאמרים שפרסמו אנשי המרכז ובמחקרים שלו שעסקו בביקורת על הטענה כי פתרון שתי המדינות לא ישים עוד. טענת "מולד" היא שחוסר ההצלחה להגיע לפתרון זה עד כה נובע מן הדרך בה ניסו לממש אותו, משא ומתן דו-צדדי. לאור זאת, הציעו חוקרי המכון להתבסס על יוזמות רב צדדיות דוגמת יוזמת השלום הערבית.
דו"ח ההדתה.
בקיץ 2017 פרסם מולד דו"ח ובו טען שישנה הדתה מתמשכת במערכת החינוך בישראל, ושמיליוני שקלים מתקציב משרד החינוך מועברים ל-47 עמותות המאוגדות תחת ארגון הגג זהות - איגוד המרכזים לזהות יהודית. העמותות מציעות לבתי הספר פעילויות חינוכיות בנושא זהות יהודית ולטענת הדו"ח מזוהות עם "הימין המתנחלי" ומקורבות לבית היהודי. הדו"ח עורר דיון ציבורי. העיתונאי קלמן ליבסקינד מתח ביקורת על אמינות הדו"ח, ובין השאר טען שהעמותות אינן נכפות על בתי הספר אלא מוזמנות לפי בחירתו של כל מנהל.
תביעת דיבה.
ב-30 ביולי 2017 פרסם "מולד" בדף הפייסבוק שהוא מפעיל, "שישים ואחת", פוסט על יאיר נתניהו ובו ביקורת על כך שהלה מתגורר במעון ראש הממשלה, מאובטח 24 שעות ביממה וזכאי לרכב ממשלתי צמוד ונהג. לדברי "מולד", זו הפעם הראשונה שילדי ראש ממשלה מאובטחים לאחר גיל 18. יאיר נתניהו הגיב בפוסט משלו, ובין השאר כתב: "ארגון מולד הרדיקלי והאנטי־ציוני הממומן על ידי הקרן להשמדת ישראל והאיחוד האירופי". בתגובה הגיש נגדו עו"ד יובל יועז בשם מולד תביעת דיבה על סך 140 אלף ש"ח. חלקים רבים מכתב התביעה הועתקו מכתב התביעה שכתב עו"ד יוסי כהן בשם הוריו של יאיר נתניהו נגד העיתונאי יגאל סרנה. לאחר מכתב התראה ששלח כהן, תיקן יועז את כתב התביעה ומחק את הקטעים שהועתקו. בדצמבר 2017 הגיש גם יאיר נתניהו תביעת דיבה כנגד המכון.
תורמים.
עם התורמים ל"מולד" נמנים הקרן החדשה לישראל, שהעבירה $701,000 בשנת 2013, "מכון החברה הפתוחה" שייסד המיליארדר ג'ורג' סורוס, שהעביר שני מענקים על סך מאה אלף דולר כל אחד, שאחד מהם יועד "לגייס תמיכה פוליטית וציבורית בישראל נגד ההתנחלויות, באמצעות מחקר על ההשלכות הכלכליות שלהן", קרן האחים רוקפלר, ה- Skoll Global Threats Foundation וממשלת שווייץ (באמצעות משרד החוץ השווייצרי) שהעבירה כ־170,000 ש"ח בשנת 2013.
ב-2016 החליט "מולד" למשוך את בקשתו למימון מהקרן החדשה לישראל, שכאמור הייתה תורמת מרכזית של הארגון קודם לכן, בנימוק של "חילוקי דעות אסטרטגיים מתמשכים".
מסופוסט
יום הניצחון על יפן בכיכר טיימס
יום הניצחון על יפן בכיכר טיימס (באנגלית: V-J Day in Times Square; ידוע גם בשמות יום הניצחון או הנשיקה) הוא שמו של תצלום שצילם הצלם האמריקאי אלפרד אייזנשטאדט ביום הניצחון על יפן, ב-14 באוגוסט 1945. בתצלום נראה מלח מנשק אישה לבושה שמלה לבנה בכיכר טיימס שבניו יורק. שבוע לאחר צילום התמונה, היא פורסמה במגזין "לייף" כחלק מסדרת תמונות שבהן נראו חגיגות הניצחון על יפן במלחמת העולם השנייה. התמונה זכתה לפרסום רב, והפכה לאייקון המזוהה עם סיום מלחמת העולם השנייה. הצילום היה ספונטני, ואייזנשטאדט לא הספיק לברר את שמותיהם של המצולמים, ופניהם אף לא נראים בבירור. לאחר שפורסמה התמונה, טענו רבים כי הם המצולמים בה.
ההתרחשות בזמן הצילום.
אייזנשטדאט סיפק שתי גרסאות להתרחשות שליוותה את הצילום.
בספר Eisenstaedt on Eisenstaedt כתב כי ראה את המלח רץ ברחוב ומחבק כל אישה שחלפה על פניו, צעירה כמבוגרת, והחליט לרוץ לפניו ולצלם אותו. לדבריו, לא היה מרוצה מהצילומים, עד שלפתע הבחין בכך שהוא אוחז "דבר מה לבן". הוא הסתובב וצילם בדיוק ברגע שבו המלח נישק את האחות. לדבריו, לו הייתה לובשת שמלה כהה, או שהמלח היה לובש מדים לבנים, ככל הנראה לא היה מבחין בהם ולא מצלם. כן ציין כי הספיק לצלם ארבע תמונות, אך רק אחת מהן יצאה מוצלחת.
גם בספר The Eye of Eisenstaedt נכתב כי עקב אחרי המלח, אך בספר זה גרס כי הבחין באחות ניצבת בקהל והתמקד בה, בתקווה שהמלח יגיע אליה, כפי שאכן ארע.
הצילום של ויקטור ג'ורגנסן.
צלם נוסף שהיה במקום, ויקטור ג'ורגנסן, תיעד אף הוא את הנשיקה. הצילום התפרסם בניו יורק טיימס למחרת הפרסום ב"לייף", תחת השם "מנשקים את המלחמה לשלום" (Kissing the War Goodbye). צילום זה נחשב מוצלח פחות מהצילום של אייזנשטאדט, מאחר שהוא כולל פחות מהרקע של ההתרחשויות מסביב, מה שפוגע בקומפוזיציה שלה, ובשל העובדה שרגליהם של המצולמים קטועות.
זהות המצולמים.
זהותם של המצולמים לא הייתה ידועה עם פרסום הצילום, ובמשך השנים טענו מספר אנשים כי הם המצולמים. לא ידוע בוודאות מי מהם הוא אמנם המצולם, אך מחקרים שונים הצביעו על כמה מהם כמצולמים האפשריים, ואין ממצאים חד-משמעיים לגבי אף אחד מהם.