במהלך מלחמת העצמאות האירית (1919–1921) הרפובליקה האירית קיוותה להכרה מהכס הקדוש, שלא הגיעה. תזכיר של השגריר שון או'קלי לאפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר במאי 1920 נימק בעד הכרה של הוותיקן ברפובליקה. שליחו של בריטניה באותה תקופה בותיקן היה הרוזן דה סאליס, בעל קרקעות קתולי במחוז לימריק שלא תמך בלאומיות אירית. הוותיקן נמנע מהכרה באירלנד עד שהמלחמה הסתיימה באמנה שנחתמה בסוף 1921 בין מדינת אירלנד החופשית לבריטניה, שאפשרה הכרה בינלאומית במדינה האירית החדשה.
מדינת אירלנד החופשית.
במהלך מלחמת האזרחים באירלנד 1922-23, ראש ממשלת אירלנד, ויליאם תומאס קוסגרייב, ביקש מהותיקן לזמן הביתה את שליח השלום מטעמם, מונסיניור לוזיו, כדי שיחדל מ"להסתבך ולסבך באירלנד" ומחה על כך שלוזיו נפגש עם "חלק מהאנשים שנמצאים במרד מזוין נגד הממשלה הזו, בעצם נגד הסדר החברתי והמוסרי." שר החוץ שלו, דזמונד פיצג'רלד, נשלח לותיקן כדי להסביר את נקודת המבט של הממשלה האירית ואת דעתה על מונסיניור לוזיו. כאשר לוזיו חזר לותיקן מסופר שהוא אמר שהגיע לאירלנד לפגוש את 26 הבישופים במדינה, ובמקום זאת "מצא 26 אפיפיורים". זה היה בין השאר מפני שבתחילת היחסים הדיפלומטיים שלאחר מלחמת העצמאות באירלנד, מרבית הבישופים האיריים חשו כי נונציו תפחית את סמכותם.
בעקבות ההסכמים הלטראניים 1929 בין ממלכת איטליה לותיקן, מדינות רבות, וביניהן מדינת אירלנד החופשית, החליפו לראשונה שגרירים עם הוותיקן. פיאנה פאיל נזפה בממשלה על כך שלא התייעצו עם הבישופים האיריים בנוגע לפני החלת היחסים הדיפלומטים. איימון דה ואלירה, יחד עם אנשי דת בכירים רבים אחרים, האמין כי הוותיקן הוא פרו-בריטי ולכן התנגד ליחסים דיפלומטיים עם הוותיקן. עם זאת, הנונציו הראשון, פשאל רובינסון, שמונה בינואר 1930, הסתבר כבחירה פופולרית גם בקרב הכנסייה וגם כלפי המדינה. ג'וזף וולשה הפך לשגריר האירי הראשון בכס הקדוש בשנת 1946. באותה תקופה אמר לו ג'ובאני בטיסטה מונטיני, בעתיד האפיפיור פאולוס השישי, כי "אתה המדינה הקתולית ביותר בעולם." וולשה אמר כי הוא מאמין שהיחסים של אירלנד עם הוותיקן הם בעלי "אופי מיוחד מאוד".
מערכת היחסים התגבשה על ידי הקונגרס האוכריסטי בשנת 1932 בדבלין, והפרוטוקול הדיפלומטי האירי התייחס אל הנונציו באופן רשמי כאל "הדיקן", או בכיר בקורפוס הדיפלומטי. בשנת 1948 מדינת אירלנד החופשית הפכה לרפובליקה האירית. בשנת 1951 השפעתה של הכנסייה הייתה כה גבוהה, עד שהטישך, ג'ון קוסטלו, אמר כי: "אני אירי במקום השני, מאחר שלפני הכל אני קתולי, ואני מקבל ללא כל נימוק את הוראת ההיררכיה והכנסייה אליה אני שייך."
במהלך שנות השבעים הביטה הוותיקן בדאגה על ההתפתחויות בצפון אירלנד, וב-19 בדצמבר 1974 הביע האפיפיור פאולוס השישי את תקוותו בפני שגריר אירלנד בוותיקן לפתרון של שלום באזור, אך מבלי להביע דעה בשאלה האם האשור צריך להיות חלק מהרפובליקה של אירלנד או מהממלכה המאוחדת.
קשיים ביחסים.
התעללות בילדים.
ועדת החקירה בנושא התעללות בילדים בשנת 2009 הייתה אחת ממספר צעדים בהם נקטה ממשלת אירלנד במטרה לחקור את ההיקף וההשפעות של שערוריית ההתעללות המינית הקתולית באירלנד.
לאחר הניצחון בבחירות, ממשלת פינה גייל בראשות אנדה קני נקטה צעדים חריפים יותר נגד הכנסייה באירלנד. בשיחה עם הדאל בעקבות פרסום דו"ח קלוין, שהראה כי אנשי דת איריים שיתפו פעולה כדי להסתיר את היקף ההתעללות המינית בילדים לאחר שהוותיקן הטיל ספק בהנחיות להגנת ילדים, שאומצו על ידי הבישופים האירים, הוא אמר "מערכת היחסים ההיסטורית בין הכנסייה למדינה באירלנד לא לחזור למה שהייתה. אונס ועינויים של ילדים הודחקו או 'הוסדרו' כדי לקיים ולשמור על המוסד, כוחו, מעמדו והמוניטין שלו." מר קני אמר. דו"ח קלון "חשף את התפקוד הלקוי, הניתוק, האליטיזם והנרקיסיזם" שבוותיקן.ב-25 ביולי 2011 הוחזר הארכיבישוף הנונציו לנצ'ה לוותיקן "להתייעצויות" כאות ל"הפתעה ואכזבה מתגובות מוגזמות מסוימות". חלק מתקשורת חסויה שנכתבה על ידי דיפלומט אמריקני שעבד בוותיקן פורסם במסגרת ויקיליקס, ונחשפו קשיים ביחסים בין הוותיקן לרפובליקה האירית במהלך חקירת ההתעללות המינית בכנסייה הקתולית.
כאשר אירלנד סגרה מאוחר יותר את שגרירותה לותיקן, "המהלך התפרש בחוגים הדיפלומטיים של הוותיקן כעלבון על ידי אירלנד" בעקבות תפיסתה כי הוותיקן מנסה לחפות ולהפריע לדיווח על התעללות בילדים של אנשי דת.
נישואים חד מיניים.
משאל העם לשוויון הנישואין האירי נערך ב־22 במאי 2015, והצעד עבר בקלות למרות התנגדות הוותיקן. עם ספירת קולות מכל 43 מחוזות הבחירה של אירלנד, תוצאה של 62.07% בעד הבטיחה את מעבר משאל העם. תגובת הוותיקן לידיעה על תגובתה הנלהבת של אירלנד לנישואים חד מיניים הייתה מהירה ושלילית. הקרדינל פייטרו פרולין, מזכיר המדינה של הוותיקן, כינה את מעבר המשאל "תבוסה לאנושות".
ביקורים מדיניים.
בכירים אירים ביקרו בוותיקן, כולל בשנת 2007 נשיאת אירלנד מארי מקאליס, השרה לענייני חוץ דרמוט אהרן, ושרת החינוך והמדע מרי הנאפין.
רנו קדג'אר
רנו קדג'אר (באנגלית: Renault Kadjar) היא מכונית במרכב קרוסאובר בעלת חמישה מקומות, שיוצרה על ידי רנו בין השנים 2015―2021. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה בשנת 2015 והגיעה לישראל בשנת 2016.
מפרט טכני.
הקדג'אר כוללת מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.2 ליטרים המספק כ-130 כוחות סוס ב-5,500 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית רובוטית כפולת מצמד בעלת שבעה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 10.7 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 192 קילומטרים לשעה.
מתיחת פנים שנת 2019.
בשנת 2019 עברה הקדג'אר מתיחת פנים, הכוללת מנוע משופר. מנוע הוא מנוע טורבו בנזין I4 צילינדרים בנפח 1.3 ליטרים המספק כ-140 כוחות סוס ב־3,500 סיבובים לדקה, תיבת הילוכים חצי־אוטומטית בעלת שבעה הילוכים. המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 9.6 שניות.
סיום ייצור.
הקדאג'ר לא הייתה מכונית מבוקשת, הלקוחות באירופה העדיפו לקנות ניסאן קשקאי או פיג'ו 3008. בשנת 2021 הופסק הייצור של הקדג'אר וב-8 במרץ 2022 חשפה רנו את הרנו אוסטרל כמחליפת הקדאג'ר.
עסקאות שחרור שבויים ישראלים
עסקאות שחרור שבויים ישראלים מתייחסות לחילופי שבויים במהלך הסכסוך הישראלי-ערבי. מדינת ישראל החליפה שבויים עם שכנותיה הערביות, וכן שחררה כ-7,000 אסירים פלסטינים כדי להבטיח חופש עבור 19 שבויי צה"ל וחטופים ישראלים, וכדי להשיב את גופותיהם של שמונה אחרים.
העסקאות.
שנות הארבעים והחמישים.
עסקת חילופי השבויים הראשונים התרחשה לאחר מלחמת העצמאות בשנת 1948, אז החליפה ישראל שבויי מלחמה מצבאות ערב, בתמורה לכל החיילים והאזרחים הישראלים שנפלו בשבי במהלך המלחמה.
ב-8 בדצמבר 1954 נחטפו ועונו על ידי צבא סוריה חמישה חיילי צה"ל שפעלו בגבול סוריה. אחד החיילים, אורי אילן, התאבד כשהוא בשבי לאחר שנודע לו כוזב על ידי שוביו כי חבריו ליחידה נהרגו. ארבעת השבויים שנותרו בחיים וגופתו של אילן הוחזרו ב-29 במרץ 1956 בתמורה ל-40 חיילים סורים שנתפסו במהלך פעולות צבאיות שונות בישראל.
בעקבות מלחמת סיני בשנת 1956 החליפה ישראל 5,500 אסירים מצרים שנשבו במהלך הלחימה ו-77 אחרים שנשבו במהלך פעולות צבאיות מלפני המלחמה, בתמורה לטייס ישראלי שנשבה בשבי במהלך המלחמה, ושלושה חיילים שנשבו בשבי לפני המלחמה.
ב-23 בספטמבר 1957 עצר חיל הים המצרי, את ספינת הדייג הישראלית דורון, שעסקה בדייג מול חופי אל עריש. על סיפונה היו שישה מלחים, חמישה ישראלים ורב חובל איטלקי. ולאחר מיכן עצרה ישראל, מול חוף זיקים, ספינה דייג מיצרית עליה שישה מלחים. ב-28-בינואר 1958 שוחררו מלחי הדורון בתמורה לשחרור המלחים המצריים.
ב-6 ביוני 1958 הוחלף עם ירדן האזרח עזרא סוריאנו, שחצה בטעות את הגבול באזור הכפר מלחה בירושלים, תמורת מוחמד עבדול האדי אלגסאס, שנתפס בשנת 1955 באזור בית גוברין ונשפט למאסר בגין הסתננות.
שנות השישים.
ב-1 בפברואר 1962 החליפה סוריה את גופתו של חייל ישראלי בתמורה לחייל סורי בשבי שנשבה בשבי הישראלי.
ב-21 בדצמבר 1963 הוחלפו 11 חיילים ואזרחים ישראלים שנתפסו על ידי סוריה לאורך כל השנים מאז עצמאות ישראל ל-18 אסירים סורים בישראל.
במהלך מלחמת ששת הימים בשנת 1967, שבתה ישראל 4,338 חיילים מצרים ו-899 אזרחים, 553 חיילים ירדנים ו-366 אזרחים, 367 חיילים סורים ו-205 אזרחים, בעוד 15 חיילים ישראלים וגופות של שניים נוספים נפלו בשבי הערבי. כולם שוחררו לאחר המלחמה. מרגלים ישראלים שנכלאו במצרים מאז שנות החמישים, שני מפקדים ימיים שנתפסו זמן קצר לאחר המלחמה, וגופת חייל ישראלי שנחטף שנה לפני המלחמה ומת לאחר מכן בכלא שוחררו.
ב-2 באפריל 1968 שוחררו 12 חיילים ירדנים שנפלו בשבי בפעולת כראמה בתמורה לגופתו של חייל ישראלי שנעלם. הירדנים היו אמורים להחזיר שתי גופות נוספות, אך בארונות הקבורה נמצא כי הם מכילים אבק בלבד, והחיילים עדיין נעדרים.
ב-7 בדצמבר 1969. הוחלפו שני אזרחים שמטוסם נחטף לדמשק, ושני טייסים ישראלים, גיורא רום ונסים אשכנזי שהופלו בחזית תעלת סואץ במלחמת ההתשה, תמורת 71 שבויים מצרים וסוריים וביניהם טייסים, אנשי צבא, אזרחים ומחבלים.
שנות השבעים.
ב-1 בינואר 1970 נחטף שומר לילה במטולה, שמואל רוזנווסר, על ידי הפת"ח. יותר משנה לאחר מכן שוחרר רוזנווסר בתמורה למחמוד חיג'אזי, אסיר פת"ח בישראל. חיג'אזי נפצע ונשבה בהתקפה הצבאית הראשונה של פת"ח על ישראל, ב-1 בינואר 1965, ונידון ל-30 שנות מאסר.