בשנת 2007 הפיק אלכסייב את סרטו התיעודי, "Moscow Pride '06", המציג את האירועים וההכנות סביב ציון מצעד הגאווה הראשון במוסקבה בין 25 ל-28 במאי 2006. סרטו התיעודי השני, "East/West - Sex &amp; Politics" אשר יצא לאור בשנת 2008, עוקב אחר ניסיונותיו לארגן את מהדורת המצעד השנייה בעיר שנה לאחר מכן. סרטו התיעודי עטור הפרסים מאת בוב כריסטי, "Beyond Gay: The Politics of Pride", מציג את ארגון המצעד השלישי בעיר ב-2008 על ידי אלכסייב ועמיתיו הפעילים אשר הכיל קטעים של מעצרו במהלך ציון המצעד הראשון ב-27 במאי 2006.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
בעודו נולד ב-23 בדצמבר 1977 וגדל במוסקבה, בשנת 1995 סיים אלכסייב את לימודיו התיכוניים עם ציונים מתקדמים בשפה האנגלית. בשנת 2000 סיים בהצטיינות את לימודיו באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה לומונוסוב עם תואר במנהל ציבורי אשר נודע בעבר כ-"מכון למנהל ציבורי ומדעי החברה". במהלך לימודיו החל אלכסייב להתעניין בחוק החוקתי ברוסיה. בחודשי הקיץ של השנים: 1996, 1997 ו-1998 עבד כמתמחה במזכירות בית המשפט החוקתי של רוסיה במוסקבה. כעוזר לשופט, הכין חומרי תיק וריתוק להחלטות בית המשפט. בשנת 1998, בהיותו סטודנט שנה שלישית באוניברסיטת לומונוסוב, הוציא אלכסייב את ספרו הראשון "תלונות האזרח לבית המשפט החוקתי". בין נובמבר 2000 לפברואר 2001 עבד ככתב מיוחד בעיתון היומי הרוסי "Sevodnya". העיתון, אשר היה שייך לאוליגרך הרוסי ולדימיר גוסינסקי נסגר באפריל 2001 לאחר שהחברה גזפרום-מדיה בבעלות המדינה השתלטה עליו במלואה.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, נשאר אלכסייב במחלקה שלו כדי להמשיך בלימודי תואר שני במשפט חוקתי, עירוני ומנהלי. בנובמבר 2001 נאלץ לעזוב את התוכנית לתארים מתקדמים של האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה, המחלקה למינהל ציבורי (המחלקה לענייני יסודות משפטיים של תקנות המדינה) עקב אי קבלת מחקריו על המעמד המשפטי של מיעוטים מיניים כעבודת התזה שלו. מחקרו פורסם בספרו משנת 2002 "רגולציה משפטית של מעמדם של מיעוטים מיניים: רוסיה לאור הנוהג והחקיקה של ארגונים בינלאומיים במדינות אחרות". ביוני 2002 פרסם אלכסייב את ספרו השני "נישואים הומוסקסואלים: מעמד משפחתי של זוגות חד מיניים במשפט בינלאומי, לאומי ומקומי" אשר סיכם את המצב המשפטי במונחים של הכרה באיחודים עבור זוגות חד מיניים ברחבי העולם.
לאחר אי קבלת עבודת מחקרו על ידי האוניברסיטה, אלכסייב ערער לבית המשפט בטענה כי היה קורבן לאפליה על רקע נטייה מינית. ב-10 ביוני 2005 דחה בית המשפט המחוזי ניקולינסקי במוסקבה את תביעתו וההחלטה אושרה בערכאת ערעור על ידי בית המשפט במוסקבה בספטמבר 2005. במאי 2006, אלכסייב הגיש את תלונתו הראשונה לבית הדין האירופי לזכויות אדם בשטרסבורג, צרפת אשר נרשמה תחת מס' 9689/06, אך החל מנובמבר 2010, התיק לא נשקל על ידי בית המשפט ולא הועבר לרשויות הרוסיות. באוקטובר 2002, אלכסייב חיבר דו"ח שכותרתו "בלימת זנות: ניסיון מערבי ומשפט בינלאומי" שהוזמן על ידי סגן הדומה הממלכתית לשעבר, אלכסנדר ברניקוב. הדו"ח היה אמור לסייע ליוזמת הסגן להפוך זנות לחוקית ברוסיה. עם זאת, עמדת ברניקוב הייתה דעת המיעוט במפלגתו והצעת חוק בנושא לא הוגשה בפרלמנט.
בשנת 2003, אלכסייב חיבר מחקר מקיף המוקדש להיסטוריה ולרפורמה העכשווית של החדר העליון של הפרלמנט הבריטי "בית הלורדים: מחצר המלך אגברט ועד למהפכה של ראש הממשלה ט. בלייר (825-2003)". בפברואר 2005 החליט אלכסייב להתמסר במלואו לפעילות למען זכויות קהילת הלהט"ב ברוסיה. ב-17 במאי 2005, ביום הבינלאומי הראשון נגד הומופוביה (IDAHO), השיק את ארגון זכויות הלהט"ב הרוסי, "Gayrussia.ru". השקת הארגון עמדה בראש מסיבת עיתונאים בעוד התקשורת הרוסית התעלמה ממנה לחלוטין. בראיונו לכתב העת, "In These Times", שפורסם ב-30 בנובמבר 2007, הסביר אלכסייב באומרו כי,
פעילות.
מחאות ציבוריות למען זכויות להט"ב ברוסיה ובלארוס.
ביולי 2005 ניתן לראות את תאריך נקודת ההתחלה של פעילותו של אלכסייב למען חופש ההתאגדות של קהילת הלהט"ב ברוסיה. התוכניות לקיום מצעד הגאווה הראשון במוסקבה במאי 2006 נחשפו לראשונה על ידי אלכסייב במהלך מסיבת עיתונאים משותפת עם יבגניה דבריאנסקאיה (אשתו לשעבר של אלכסנדר דוגין), אשר הוקדש לגינוי הוצאתם להורג של קטינים הומוסקסואלים באיראן. החשיפה התרחשה ב-28 ביולי 2005 במוסקבה במרכז העיתונות של קבוצת המידע הלאומית "NewsInfo" לאחר שאלכסייב ענה על שאלותו של עיתונאי מסוכנות הידיעות הרוסית אינטרפקס, "ומה הקהילה הגאה מתכננת ברוסיה?" בעודו חשף את תוכניות המצעד הראשון בבירה. לאחר מכן, תוך שעה הופצה הידיעה באופן נרחב בתקשורת הרוסית והזרה. למחרת מסיבת העיתונאים, ב-29 ביולי 2005, יצרה אינטרפקס קשר עם ראש עיריית מוסקבה, יורי לוז'קוב אותו שאלה יאפשר את קיומו. בעוד לוז'קוב לא מדד את ההשלכות שתיצור תשובתו באומרו כי "לא קיבל שום בקשה" אבל אם יקבל - ידחה אותה, בעודו הוסיף כי הוא "עומד על ההגנה על האינטרסים של המוסקבאים" אשר "באופן מוחלט לא יתמכו ביוזמה כזו". מאז ההכרזה על יוזמת קיום המצעד, אלכסייב הביע את נכונותו לערער על כל האיסורים האפשריים על קיום מחאות מסוג זה על ידי ראש העיר בבית הדין האירופי לזכויות אדם.
מאבקו הבלתי מתפשר למען התנהלות המצעד של מוסקבה באמצעות גילויים ציבוריים אסורים ועבודה משפטית קפדנית המבוססת על ערעורים בבית המשפט נגד כל האיסורים על מחאות ציבוריות בקרב חברי קהילת הלהט"ב, הפכו את אלכסייב לתפקיד ה-"מנהיג הבלתי רשמי של קהילת הלהט"ב הרוסית", כינוי בו מיוצג לעיתים קרובות בתקשורת הרוסית והזרה. במשך חמש שנות קיומו הבלתי חוקי של המצעד, אלכסייב היה למארגו הראשי לצד מחאות למען זכויות להט"ב בערים מחוץ לבירה, בהן בריאזאן וטמבוב. אלכסייב הוא אחד המתנגדים העיקריים של ראש עיריית מוסקבה לשעבר, יורי לוז'קוב, אשר כינה את קיום המצעד כ-"התכנסויות שטניות" ואת המשתתפים באירוע כ-"מתרוממים" (כינוי גנאי להומוסקסואלים) לצד האשמותיו את חברי קהילת הלהט"ב כ-"אחראים למגפת מחלת ה-"HIV" במוסקבה.
בפברואר 2007, בתום מסיבת העיתונאים של פסגת ראשי עיריות: לונדון, פריז, ברלין, מוסקבה ובייג'נג בבית עיריית לונדון, אלכסייב חשף את סמליל מצעד הגאווה של מוסקבה מאחורי גבו של יורי לוז'קוב בזמן שהעניק ראיון לערוץ הראשון של רוסיה בעוד מזכיר העיתונות של לוז'קוב, סרגיי צוי, ניסה לחלץ אותו מהתקרית ללא הצלחה. אחד העיתונים היומיים המובילים הרוסים, קומרסאנט, כתב באירוניה לאחר התקרית כי "סרגיי צוי ניסה להשתלט על דגל מצעד הגאווה המוסקובי מידיו של ניקולאי אלכסייב" בעוד אלכסייב ביקש מסקוטלנד יארד לפתוח בהליך פלילי נגד צוי אם כי התיק מעולם לא נפתח. פגישת ראשי הערים בלונדון 2007 הוכתרה כפסגת הפגישות הרשמית האחרונה שלהם.
בנובמבר 2008, אלכסייב ושלושה פעילי ארגון המצעד במוסקבה, טסו לבלארוס השכנה ואירחו פאנל עם קבוצה של פעילי להט"ב בלארוסים בבירה מינסק. הפעילים הסכימו להצטרף לפעילותיהם של אלכסייב ועמיתיו והשיקו את "תנועת הגאווה הסלאבית". מאז, פועל אלכסייב עם הארגון הבלארוסי "Gaybelarus" ומנהיגו סרגיי אנדרוזנקו. בפברואר 2009 אלכסייב הזמין את אנדרוזנקו להצטרף אליו ולפעילים רוסים נוספים לסיור במוסדות אירופיים בהם בפרלמנט האירופי והנציבות האירופית ב-12 בפברואר, מסיבת עיתונאים בלוקסמבורג עם חבר הפרלמנט ז'אן הוס ב-13 בפברואר, מועצת אירופה בשטרסבורג ב-14 בפברואר, והאו"ם בז'נבה בין 16–17 בפברואר. אלכסייב ואנדרוזנקו השתתפו בנוסף בני הפגנות בשטרסבורג ובז'נבה למען מיקוד תשומת לב להפרות של הזכות לחופש ההתאגדות ברוסיה ובלארוס.
ב-16 במאי 2009 התקיים מצעד הגאווה הסלאבית הרוסית-בלארוסית המשותפת הראשונה במוסקבה. רשויות העיר שללו את האישור לציון האירועי בעוד כוחות המשטרה פיזרו באלימות את משתתפי ההפגנה בתחנת וורוביובי גורי. ציון מהדורת המצעד הסלאבי השנייה התקיימה במינסק ב-15 במאי 2010 בעוד העירייה דחתה אישור לקיום המחאה אשר בסיומה, כשמונה משתתפים נעצרו. המהדורה השלישית תוכננה להתקיים בסנט פטרסבורג ב-25 ביוני 2011.
במהלך פעילותו לארגון מחאות ציבוריות במשך השנים, אלכסייב נעצר כשש פעמים על ידי המשטרה בגין ארגונן ללא אישור במוסקבה: ב-27 במאי 2006 ליד שערי גן אלכסנדרובסקי במהלך מצעד הגאווה הראשון של מוסקבה, ב-27 במאי 2007 ליד בניין עיריית מוסקבה במהלך ציון המצעד השני בעיר, ב-2 בדצמבר 2007 בקלפי שבו תכנן ראש עיריית מוסקבה יורי לוז'קוב להצביע בבחירות לפרלמנט, ב-16 במאי 2009 במהלך ציון המצעד השלישי בבירה, ב-21 בספטמבר ליד בניין עיריית מוסקבה בדרישה להתפטר מראש עיריית מוסקבה ביום הולדתו וב-12 באוקטובר ליד בניין עיריית מוסקבה תוך השתתפותו שכונה "יום הזעם".
הכרה בנישואים חד מיניים ברוסיה.
במאי 2009 השיק אלכסייב את הקמפיין להכרה בנישואים חד מיניים ברוסיה. הוא הפך לעורך דין ויועץ של זוג לסביות, אירינה פדוטובה ואירינה שיפיטקו, אשר ניסו לרשום את נישואיהן במשרד הרישום לפעולות אזרחיות בטברסקי שבמוסקבה ב-12 במאי 2009. נישואיהן נדחו וחוקיות החלטה זו התקבלה מאוחר יותר על ידי בית המשפט המחוזי של טברסקוי ובית המשפט העירוני במוסקבה. באוקטובר 2009 ארגן אלכסייב את נישואיהן של בנות הזוג בטורונטו, קנדה.