האיקונוסטאזיס לא נועד לשמש כמחיצה בין אזור הקודש ליתר הכנסייה, אלא להיות גורם מאחד ומקשר בין השנים. האיקונוסטזיס הוא למעשה קישור בין הקודש (או קודש הקודשים) המסמל את גן העדן לבין הכנסייה (אזור מקודש) ובשל כך מסמל את הפרוכת שהייתה במשכן ובבית המקדש. דמויות הקדושים שעל האיקונוסטאזיס נועדו להוביל את המאמינים לעבר גן העדן. האיקונות נחשבות לחלונות של גן העדן או גשרים אל גן העדן, ולכן דמותו של ישו מופיע במרכז האיקונוסטאזיס מאחר שהוא מסמל בנצרות את השער בין העולם הגשמי לעולם הרוחני, ובין בני האדם לממלכת גן העדן.
התפתחות ארכיטקטונית.
האיקונוסטאזיס התפתח מהטמפלון (τέμπλον), שהיה בתחילתו מעין מעקה שהוצב בחללן של כנסיות ביזנטיות. בבזיליקה שנבנתה בשנת 463 בקונסטנטינופוליס והוקדשה ליוחנן המטביל, הוקם טמפלון בצורת האות π, אשר התנשא לגובה של 1.6 מטרים. בטמפלון זה נקבעה דלת מרכזית שקישרה בין מרכז הבזיליקה לאזור הקודש, ומשני צדדיה הותקנו שתי דלתות צדדיות. במהלך המאות השישית - שמינית נבנו טמפלונים בכנסיות הנוצריות שהלכו וגבהו. בכנסיות מהמאה ה-10 הוחלפו טמפלוני אבן אלה בסורג עשוי עץ, ככל הנראה בהשפעת הסורג בכנסיית האגיה סופיה שבקונסטנטינופול. האיקונוסטאזיס גבה במהלך השנים, והכללים לסידור האיקונות נתקבעו, אם כי אלה משתנים בין הזרמים המזרחיים השונים. כמו כן נוצרו מספר הבדלים בצורת השער בין הכנסיות - כאשר בחלקן ישנו שער עץ מעוטר ומוזהב, ובאחרות מדובר בפרוכת בד.
נמרוד בוכמן
נמרוד בוכמן (נולד ב-8 ביולי 1983) היה שוער נבחרת ישראל בכדורגל חופים וקבוצת "מסעדות אחלה" פתח תקווה אלופת הליגה הישראלית בכדורגל חופים. בוכמן הצטרף לקבוצה זו, לאחר שבשנים 2007 ו-2008 שיחק במדי קבוצת תל אביב. ב-2010 זכה בוכמן יחד עם קבוצת "קדמת עדן כפר סבא" באליפות המדינה בכדורגל חופים.
בוכמן השתתף במוקדמות אליפות אירופה בכדורגל חופים ביוון. כמו כן, השתתף במוקדמות אליפות העולם בקסטליון שבספרד (2009) שם רשם הופעות בכל 4 המשחקים של הנבחרת, שהעפילה לשמינית הגמר שם הודחה על ידי המארחת ספרד.
בוכמן שימש גם כשוער אס"א תל אביב בליגת הכדורגל באולמות וזכה עמה באליפות המדינה בליגת הכדורגל באולמות בשנת 2009 לאחר שנבחר למצטיין בסדרת הגמר. ואף השתתף עמה בליגת האלופות האירופאית באוסטריה.
ב-2010 זכה בוכמן יחד עם קבוצת אס"א תל אביב בדאבל בליגת הכדורגל באולמות לאחר זכייה בגביע ובאליפות המדינה.
פעילות ציבורית.
בוכמן שימש כאחד מראשי מטה המאבק של אוהדי הפועל תל אביב נגד הריסת אולם אוסישקין והיה מראשי מטה המאבק של אוהדי הפועל תל אביב נגד בעלי הקבוצה, אלי טביב.
בבחירות לעיריית תל אביב-יפו שנערכו בשנת 2008, הוצב במקום ה-13 ברשימת "עיר לכולנו". בשנים 2010–2012 ריכז בוכמן את המטה הארצי של "פורום פעולה אזרחית" בראשות הרב מיכאל מלכיאור אשר הובילה את המאבק הציבורי להגדלת חלקו של הציבור בתגליות הגז הגדולות במה שידוע לציבור דרך ועדת ששינסקי. בהמשך הוביל הפורום את המאבק הציבורי נגד הריכוזיות במשק והמאבק על "קרן הדורות הבאים" אשר אמורה להבטיח כי הכספים שיגיעו מתגליות הגז העצומות יופנו למטרות של חינוך, רווחה, בריאות והגנה על הסביבה.
בקיץ 2011 היה בוכמן אחד מהפעילים הבולטים במסגרת המחאה החברתית.
חיים אישיים.
בוכמן הוא אחיהם של הכדורסלנים יפתח וכרמל בוכמן. הוא בעל תואר שני בדיפלומטיה מאוניברסיטת תל אביב. נכון לשנת 2016, הוא חי בברלין.
נוצרים התומכים בציונות
גונתר שולר
גונתר שולר (אנגלית: Gunther Schuller; 22 בנובמבר 1922 - 21 ביוני 2015), היה מוזיקאי ג'אז ומוזיקה קלאסית. נגן קרן יער, מלחין, מנצח, מוזיקולוג ותאורטיקן של מוזיקה מודרנית. מגדיר ומעצב "הזרם השלישי", סגנון מוזיקלי הניצב בין מוזיקה קלאסית לג'אז.
חיים וקריירה.
שולר נולד בניו יורק למשפחה מוזיקלית, אביו היה נגן כינור בפילהרמונית של ניו יורק. שולר הצעיר למד נגינה בחליל ובקרן ובגיל 15 כבר הופיע באופן מקצועי עם הבלט האמריקאי. בשנים 1943–1945 שימש כנגן הקרן הראשי של התזמורת הסימפונית של סינסינטי ובין השנים 1945–1959 ניגן בתזמורת המטרופוליטן אופרה. במקביל החל לנגן ג'אז והופיע עם מיילס דייוויס החל מ-1949.
בשנת 1955 הקים, יחד עם הפסנתרן ג'ון לואיס את "אגודת הג'אז המודרני" (Modern Jazz Society) שהפכה מאוחר יותר ל"אגודת הג'אז והמוזיקה הקלאסית" (Jazz and Classical Music Society). בשנת 1957, כאשר שימש כמרצה באוניברסיטת ברנדייס, הגדיר את "הזרם השלישי".
שולר לא רק הגדיר את הזרם אלא הלחין מספר רב של יצירות שביטאו את מה שראה כעיקר הסינתזה בין הסגנונות. בהן "Transformation" (1957, לאנסמבל ג'אז), "Concertino" (1959, לרביעיית ג'אז ותזמורת), "Abstraction" (1959, ל-9 כלי נגינה), "Variants on a Theme of Thelonious Monk" (1960, ל-13 כלי נגינה) אותו ביצעו אורנט קולמן, אריק דולפי וביל אוונס ואופרה בשם "The Visitation" (1966). בשנים אלה הופיע כנגן וכמנצח בהרכבים שונים ומגוונים.
בשנת 1959 הפסיק להופיע על במות והחל להקדיש עצמו להוראה, כתיבה תאורטית והיסטורית והלחנה. עם זאת הקליט מספר פעמים תקליטים יחד עם אמנים כדיזי גילספי, ג'ו לובנו ואחרים. ב-1989 שבר היעדרות ארוכה מן הבמה כאשר ניצח על יצירתו של צ'ארלס מינגוס "Epitaph" בלינקולן סנטר. הוא הלחין למעלה מ-160 יצירות, שימש כעורך סדרת "Jazz Masterworks Editions" של הסמיתסוניאן, פרויקט שמטרתו להציג את המיטב של היסטוריית ההקלטות של הג'אז מראשיתו על מנת לשחזר ולשמר הקלטות מיושנות ולהנגישן לציבור הרחב וכמנהל של להקת הג'אז של המכון.
בשנת 1981 הקים את חברת התקליטים GM Recordings, המיועדת להוצאת מוזיקה של "הזרם השלישי".
פרסים והוקרה.
בשנת 1974 ו-1976 זכה בשני פרסי גראמי על ההופעה הקאמרית הטובה ביותר ועל האלבום הקלאסי הטוב ביותר. ב-1988 זכה לפרס ויליאם שומאן המוענק על ידי אוניברסיטת קולומביה על מפעל חיים בהלחנת מוזיקה אמריקאית. ב-1993 קיבל פרס למפעל חיים על תרומתו לג'אז מאת המגזין דאון ביט ובשנת 1994 זכה בפרס פוליצר להלחנה על יצירתו "Of Reminiscences and Reflections". כמו כן קיבל למעלה מעשרה תוארי דוקטור לשם כבוד.
מוזיקה אליאטורית
מוזיקה אליאטורית או מוזיקה מקרית (באנגלית: Chance Music; מן המילה הלטינית alea, שפירושה "קוביות") היא מוזיקה המשאירה יסוד מסוים של היצירה ליד המקרה, או מניחה יסוד ראשוני מסוים שבמימוש יצירה מולחנת להחלטת מבצעה/מבצעיה. המונח נקשר ברוב המקרים עם נהלים, שבהם היסוד המקרי מערב מספר מוגבל יחסית של אפשרויות.
המלחינים האירופאים התוודעו אל המונח באמצעות הרצאות של האקוסטיקאי ורנר מאייר-אפלר בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט בראשית שנות ה-50' של המאה ה-20. לפי הגדרתו, "תהליך נקרא אליאטורי... אם מהלכו מוגדר באופן כללי אך תלוי במקריות בפרטים" (מאייר-אפלר 1957, 55).
היסטוריה.
תקדימים מתקופות עתיקות.
יצירות שיכולות להיחשב לתקדים להלחנה אליאטורית אפשר למצוא כבר במאה ה-15, אם לא קודם, בסוגת ה"קתוליקון", שדוגמה לה היא ה-Missa cuiusvis toni של יוהנס אוקכם. סוגה מאוחרת יותר הייתה ה-Musikalisches Würfelspiel או משחק קוביות מוזיקלי, שהייתה פופולרית במאה ה-18 וראשית המאה ה-19. (משחק קוביות כזה מיוחס לוולפגנג אמדאוס מוצרט.) המשחקים האלה היו בנויים מרצף של תיבות מוזיקליות, שלכל אחת מהן היו כמה גרסאות אפשריות, ונוהל לבחירת הרצף המדויק, מבוסס על הטלת מספר קוביות (בהמר 1967, 9-47)
שימוש מודרני.
"מוזיקה של שינויים" מאת המלחין האמריקאי ג'ון קייג' (1951) היא היצירה הראשונה, שנוצרה ברובה הגדול באמצעות נוהלי אקראי (רנדל 2002, 17), אם כי זו בדיוק הסיבה לכך, שאי-הקביעות שלו שונה בטיבה מן המושג של מאייר-אפלר.
המלחין הצרפתי פייר בולז היה אחראי במידה רבה להקניית פופולריות למונח, כשהשתמש בו לתיאור יצירות, המעניקות למבצע חירויות מסוימות ביחס לעריכה ברצף ולחזרה על פרקים, גישה שהחלוץ לה היה המלחין והתאורטיקאי האמריקאי, איש האוואנגרד הנרי קאוול ב"קוורטט המוזאיקה" שלו (רביעיית מיתרים מס' 3, 1935). מלחין אחר, שדרן הרדיו והמוזיקולוג הצרפתי פייר שפר פיתח את המונח jeu ("משחק" בצרפתית) כמתייחס לטכניקה, המאפשרת כניסה של צלילים אקראיים ליצירה מוזיקלית.
דוגמאות מוקדמות למוזיקה אליאטורית כוללות את הקטע ה-XI מתוך "קטעים לפסנתר" (Klavierstücke) של שטוקהאוזן, שבו יש 19 יסודות המבוצעים ברצפים משתנים; כמה יצירות תזמורתיות של ויטולד לוטוסלבסקי משנת 1959 ואילך), המכילות פסקארות שתוכנן המוזיקלי איננו מוכתב במדויק (לוטוסלבסקי מכנה זאת "אד ליביטום"); ובכמה יצירות של קשישטוף פנדרצקי חזרה מהירה על רצפים אופייניים יוצרת רושם של תנודה בצליל.
הסימפוניה הראשונה של אלפרד שניטקה עושה שימוש בטכניקות אליאטוריות כאחת ממספר גישות ל"כאוס" של החיים במאה ה-20.
"צורה פתוחה" במוזיקת מקרה.
צורה פתוחה הוא מונח המשמש לעיתים לצורות מוזיקליות ניידות או רב-ערכיות, שבהן סדר הפרקים או הקטעים איננו קבוע או נתון להחלטת המבצע. רומן האובנשטוק-רמתי חיבר סדרה של "מוביילים" רבי-השפעה, כגון "אינטרפולציה" (1958).