הטכנולוגיה של כלי רכב חשמליים לגמרי (FEV) מבוססת על הנעה ישירה מסוללה נטענת. הסוללות הנטענות הנפוצות והמוצלחות הן מסוג ניקל-מתכת-הידריד או ליתיום-יון. בעבר הרחוק (סוף המאה ה-19, תחילת המאה ה-20) ואף בשנות ה-90 של המאה ה-20, הנעת כלי רכב חשמליים "מלאים" הייתה מבוססת על סוללת עופרת-חומצה (lead-acid). סוללה זו היא בעלת אנרגיה ספציפית נמוכה של כ-Wh/kg30-40 ולכן מגבילה את טווח הנסיעה החשמלי בין טעינה אחת לשנייה ל-100–160 ק"מ בלבד. כלי רכב שהיו מבוססים על סוללה זו היו כבדים ופחות יעילים. לזמן מה, ובצורה מוגבלת ההנעה החשמלית בכלי רכב הועברה לסוללות ניקל מתכת-הידריד (NiMH). סוללה זו היא בעלת קיבול וטווח נסיעה חשמלי דומים לאלו המתאפשרים על ידי סוללת העופרת-חומצה אך בעלת אנרגיה ספציפית גבוהה במעט העומדת על Wh/kg30-80. כל הסוללות שהיו כלולות בכלי רכב היברידיים עד לאחרונה היו מסוג NiMH. אולם, בעיות שונות כגון ביצועים ירודים בטמפרטורות קרות, פריקה עצמית גבוהה ואי יכולת פיתוח ומסחור עקב עיכובי פטנטים הגבילו את הפיתוח והיישום של סוללה זו. בסופו של דבר הסוללה שהופכת לדומיננטית בתעשיית הרכב החשמלית היא סוללת הליתיום-יון בווריאציות השונות שלה.
סוללת הליתיום-יון היא כמעט ייחודית ביכולת שלה לספק אנרגיה וצפיפות הספק גבוהים בו-זמנית. הסוללה היא בעלת אנרגיה ספציפית של כ־200-250Wh/kg וצפיפויות הספק גבוהות של 250-340W/kg, פרמטר חשוב מאוד עבור אפליקציה של כלי רכב חשמליים היות שהאחרון משפיע על יכולת הרכב להאיץ במהירות ולהגיע למהירויות גבוהות.
חלפו כמעט שני עשורים מאז שסוללות הליתיום-יון נכנסו לשוק. אף על פי שיפורים מתמידים בביצועים שלהן, הטכנולוגיה הקיימת מתקשה לעמוד בדרישות השוק לסוללה בעלת צפיפות אנרגיה גבוהה דיה שתאפשר מרחקי נסיעה ארוכים יותר בין טעינה לטעינה. בעיה בסיסית קיימת בחומרים מהן עשויות האלקטרודות; לחומרים הללו יש מגבלות אינטרינזיות מבחינת קיבול וצפיפות אנרגטית.
סוללת ליתיום יון קלאסית אינה בעלת פוטנציאל גדול לשיפור של האנרגיה הספציפית הדרושה לכלי רכב חשמליים. סוללות עם אלקטרודות המרה (conversion) הן בעלות פוטנציאל לאנרגיות ספציפיות גבוהות. יחד עם זאת, הכימיה של האנודות והקתודות סובלת מבעיות ניכרות הבאות לידי ביטוי במספר מחזורים קטן שהסוללות יכולות לספק. הכימיה בסוללות ליתיום-גופרית מציעות צפיפויות אנרגיה גבוהות, אך כרגע נמצאות בשלבי פיתוח ראשונים ונתקלות בבעיות במספר המחזורים ובהספקים נמוכים.
קוסמה דה טורס
קוסמה דה טורס (בספרדית: Cosme de Torrès; סביב 1510 – 2 באוקטובר 1570) היה כומר ישועי ספרדי בן המאה ה-16 שהיה אחד מראשוני המיסיונרים הנוצרים ביפן. הוא נולד בוולנסיה שבספרד ונפטר באמאקוסה (天草), אי המצוי כיום בשטח מחוז קומאמוטו שביפן.
תמצית קורות חייו עד לנסיעה ליפן (1549-1510).
קוסמה דה טורס נולד בוולנסיה ב-1510, וקיבל הסמכה לכמורה ב-1535. הוא התיישב באי מיורקה ושימש כפרופסור לדקדוק. ב-1538 נשלח כמיסיונר למקסיקו. משם נשלח לאסיה, ולאחר מסע כושל לפיליפינים פגש במיסיונר פרנסיסקו חאווייר באיי מאלוקו ב-1546. הוא הצטרף למסדר הישועים בגואה ב-1548, שם עבד כמורה לדקדוק בקולג' הישועי.
התחלת המיסיון ביפן (1551-1549).
טורס הגיע לקגושימה, עיר בדרום האי קיושו, האי הדרומי ביותר בין ארבעת האיים הראשיים של יפן, ב-15 באוגוסט 1549. הוא נלווה במסע זה לפרנסיסקו חאווייר, האח חואן פרננדס, וכמה משרתים הודים, כמו גם שלושה מומרים יפנים שנפגשו עם חאווייר במלאקה ב-1547. המיסיונרים החלו להטיף ברחובות קגושימה, כשהם קוראים מתוך קטכיזם שחובר על ידי חאווייר, תורגם ליפנית בידי אנג'ירו, אחד המומרים היפנים, ונכתב על פי שמיעה באותיות לטיניות.
בשלהי 1549 הורה שימאזו טקאהיסה, הדאימיו המקומי של קגושימה, על הפסקת פעילות ההטפה, בשל מחאותיהם של הנזירים הבודהיסטים. משום כך החליט חאווייר להגיע לקיוטו, אז עיר הבירה של הקיסרות היפנית, על מנת להיפגש עם קיסר יפן גו-נארה. טורס ופרננדס נלוו אליו. בספטמבר 1550 הם עצרו בעיר היראדו, והחלו לפעול לנצר את האוכלוסייה. כשחאווייר ופרננדס עזבו את היראדו באוקטובר 1550 בדרכם לקיוטו, הושאר טורס מאחור על מנת להמשיך בעבודה המיסיונרית במקום. במרץ 1551 חזר חאווייר להיראדו לאחר מסע מאכזב לקיוטו, שם נדחתה בקשתו להיפגש עם הקיסר. באפריל 1551 עקרו חאווייר וטורס לעיר ימאגוצ'י שבה שהה חאווייר באוקטובר ונובמבר 1550 בדרכו לקיוטו.
בספטמבר 1551 כתב טורס על הסקרנות האינטלקטואלית של תושבי ימאגוצ'י כך: טורס גם כתב על הצלחתו בהמרת יפנים לנצרות בימאגוצ'י: על פי תיאוריו, הטביל טורס לנצרות יותר מאלפיים תושבים ובנה כנסייה בעיר. הוא פעל במקום ללא לאות על מנת לסייע לתושבים שחייהם השתבשו בשל המלחמות הבלתי פוסקות של תקופת סנגוקו ביפן. עם זאת, ב-1551 התמרד אציל מקומי בשם סואה הארוקאטה (陶 晴賢 1555-1521) בשלטונו של אוצ'י יושיטאקה שהיה הדאימיו המקומי של ימאגוצ'י. סואה הביס את כוחותיו של יושיטאקה תוך כמה ימים, ויושיטאקה נאלץ לבצע ספוקו. במצב שנוצר הותקפו גם טורס ופרננדס בשל הטפותיהם כנגד הבודהיזם. בהתקפה הם איבדו את דירתם וכל רכושם, אך חייהם ניצלו.
ניהול המיסיון ביפן (1570-1551).
חאווייר עזב את יפן ב-1551 במטרה להקים מיסיון ישועי בסין, וטורס החליף אותו כממונה על המיסיון ביפן. תחת הנהגתו הלך וגדל בהדרגה מספרם של הנוצרים ביפן, על אף היריבות עם הכתות הבודהיסטיות. בתקופה שבה שימש כממונה על המיסיון עוררה הצלחתו בהמרת מספר גדול של יפנים לנצרות איבה עזה מצדם של הנזירים הבודהיסטים. טורס ניהל כמה פעמים ויכוחים עם המשכילים בקהילה הבודהיסטית, שנרשמו על ידי האח פרננדס. טורס ביסס את טיעוניו בוויכוחים אלו על הגיון, משום שהאמין כי דרך זו תהיה האפקטיבית ביותר לשכנע את היפנים שהיו, כפי שכתב, . הוא נהג לתקוף במיוחד את העיקרון באמונה הבודהיסטית, כפי שהנוצרים הבינו אותו, שאין ישות האחראית למקורו של העולם ובריאתו.
טורס נשאר בימאגוצ'י עד שפרצה מרידה כנגד הדאימיו בתחילת 1556. טורס ניצל, אך קהילת המתנצרים דחקה בו לעבור למקום בטוח יותר והוא נאלץ לעקור למחוז בונגו, ששליטו, הדאימיו הצעיר אוטומו יושישיגה שהיה ידידותי לנוצרים (ואף התנצר בערוב ימיו) הציע לו מקלט. באותה שנה השתלט מורי מוטונארי (毛利 元就 Mōri Motonari; 1571-1497) ממשפחת האצולה מורי, על האן של ימאגוצ'י, הוציא להורג את הדאימיו ואסר על המרות הדת. המתנצרים של ימאגוצ'י לא פגשו מיסיונרים מערביים עד שמשפחת מורי נכנעה לטויוטומי הידיושי ב-1585. חורבן המיסיון בימאגוצ'י היה מכה קשה לטורס שכתב לנונש בארטו (Belchior Nunes Barreto), יורשו של חאווייר כממונה על המיסיונים של הישועים, שחייו בימאגוצ'י היו מלאים בשמחה וסיפוק.
אוטומו תרם חלקת אדמה ובית עבור המיסיון הישועי מרכושו הפרטי. הבית שימש כמשכן לישועים וטורס הקים בית קברות נוצרי ובית חולים על חלקת אדמה זו. בית הקברות היה חשוב במיוחד למיסיון משום שמקדשים בודהיסטים סירבו לקבור נוצרים יפנים.
ב-1562 עקר טורס ליוקסאורה (Yokoseura), עיר נמל בקרבת נגסאקי של ימינו שהדאימיו ששלט עליה, אומורה סומיטדה (大村 純忠, Ōmura Sumitada), הזמין את הנוצרים לתחום שלטונו, ואף התנצר שנה אחר כך. ההיסטוריון והמיסיונר הישועי הפורטוגזי לואיש פרואיש (Luís Fróis; 1597-1532), שהגיע ליפן יחד עם קבוצת מיסיונרים ביולי 1563 בספינה שנחתה ביוקוסאורה, פגש בטורס שהיה אז אדם זקן וחולה שבקושי עמד על רגליו. טורס אפשר לפרואיש להטביל תושבים לנצרות במקומו ואז שלח אותו לטקושימה, אי ליד היראדו שבו הייתה קהילה של 350 מתנצרים.
בינתיים גרמה הקנאות הדתית הנוצרית שהפגין אומורה (בין השאר הוא הורה להרוס מקדשים בודהיסטיים ומקדשי שינטו וניסה לכפות על נתיניו את הדת הנוצרית) להתקוממות. בראש ההתקוממות שהחלה באוגוסט 1563 עמד גוטו טקאקי (Goto Takaaki), שהיה בן בלתי חוקי של השליט הקודם, ולכן בעל תביעות לגיטימיות לשלטון. גוטו כבש והרס את יוקסאורה. המיסיון הישועי נדד במשך תקופה לפוקודה (Fukuda) ואז לקוצ'ינוצו (口之津町, Kuchinotsu) עד שהתיישב בנגסאקי, שהייתה אז כפר דייגים קטן והפכה במהרה תודות לישועים לאחד הנמלים הפעילים ביותר ביפן.
קוסמה דה טורס התיישב באמאקוסה, אי המצוי כיום בשטח מחוז קומאמוטו שביפן, שבשנת 1566 פנו שליטיו לטורס בבקשה לשלוח מיסיונרים לאי. הוא מת באי ב-2 באוקטובר 1570.
ריאד אל-אסעד
ריאד אל-אסעד (ערבית: رياض موسى الأسعد, ריאצ' מוסא אלאסעד; נולד ב-1961) הוא מייסד ומפקדו לשעבר של הצבא הסורי החופשי. קודם לכן כיהן כאלוף-משנה בחיל האוויר הסורי עד אשר ערק ביולי 2011.
לאחר שפקחי האו"ם נכנסו לסוריה, אל-אסעד הכריז על הפסקת אש מצד כל כוחות הצבא הסורי החופשי שמחויבים לתוכנית השלום של קופי אנאן. עם זאת, לאחר ימים אחדים הוא יצא שוב בהכרזה על המשך ההתקפות היזומות כנגד משטר אסאד בידי המורדים, בטענה כי ממשלתו של הנשיא בשאר אל-אסד לא עמדה בהפסקת האש. ב-31 במאי 2012 קרא אל-אסעד לקופי אנאן לבטל את תוכנית השלום שלו, שלטענתו נכשלה. מקום מושבו בעבר היה בטורקיה, אך בספטמבר 2012 הועברה המפקדה לתוך שטח סוריה. משפחתו הייתה קורבן להוצאה להורג בידי כוחות בשאר אל-אסד.
במרץ 2013 איבד אל-אסעד אחת מרגליו בעקבות פיצוץ מכונית תופת.
ריאד אל אסעד
ריאד אסד
ריאד אל-אסד
ריאד אל אסד
מנוף (משחק)