משנת 1916 ועד 1945 כיהן כיו"ר החברה יוג'ין גרייס (Eugene G. Grace), הוא כיהן כנשיא החברה מ-1945 ועד 1957. שנים אלה היו "תור הזהב" של בית לחם סטיל. במהלך שנים אלה השתתפה החברה בהקמת מספר ציוני דרך בנוף של אמריקה, בהם גשר ג'ורג' וושינגטון, גשר שער הזהב, בניין קרייזלר, מדיסון סקוור גארדן, סכר הובר, מרכז רוקפלר, רשת הרכבות של סן פרנסיסקו ועוד. החברה הייתה פעילה גם בייצור קרונות רכבת וקרונות-מכולה ומ-1923 ועד 1991 הייתה יצרנית קרונות המכולה הגדולה בעולם.
בשנות השלושים הייתה החברה חלק מהחזקותיו של איל ההון גרייסון מרפי (Grayson Murphy). מרפי היה שותף ב-1933 ל"ביזנס פלוט", מזימה של כמה מאנשי העסקים החזקים ביותר בארצות הברית שביקשו להדיח את הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ולהקים משטר צבאי פשיסטי במקומו וזאת בשל מדיניות ה"ניו דיל" הסוציאליסטית מדי לטעמם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה הפכה בית לחם סטיל ליצרנית וספקית נשק מובילה. היא בנתה 1,121 ספינות, כחמישית מן הצי האמריקאי ויותר מכל יצרן אחר, וכן תותחים ימיים ותותחים ארוכי-טווח אחרים, ציוד למטוסים, לוחות-שריון ועוד. ב-1943 הבטיח יוג'ין גרייס עצמו לנשיא רוזוולט ספינה ביום, ועבר את הבטחתו ב-15 ספינות
בין 1948 ל-1952 הייתה בית לחם סטיל ליצרנית מוטות אורניום עבור כורים גרעיניים במפעלה ליד באפלו, ניו יורק. הפועלים לא היו מודעים לסכנות הבריאותיות ובשנת 2000 קיבלו פועלים שחלו בסרטן פיצוי מן המדינה בסך 150,000$.
הרס תעשיות הפלדה של גרמניה ויפן הוביל לפריחה עולמית בעסקיה של בית לחם סטיל בשנות החמישים והיא הגיעה לשיא ייצור של 23 מיליון טון פלדה בשנה. ב-1958 היה נשיא החברה, ארתור ב. הומר לאיש העסקים שקיבל את השכר הגבוה ביותר בארצות הברית.
שנות הדעיכה.
בית לחם סטיל פעלה כמעט ללא תחרות, אולם במרוצת שנות השבעים והשמונים גדל ייבוא מוצרי פלדה זולים יותר ממתחרותיה ביפן ובאירופה, אשר פיתחו טכנולוגיות חדשניות והכניסו מודרניזציה לענף שבו פעלו מפעלי בית לחם סטיל בדרכים מסורתיות. גם אופנת גורדי השחקים החלה דועכת לאחר משבר האנרגיה העולמי ב-1973 וקורות הפלדה שיוצרו עבור גורדי שחקים נשארו ללא דורש. גם הדעיכה בשוק הרכבות הפחיתה את רכש הקרונות ופסי הרכבת מתוצרתה.
ב-1982 דיווחה החברה על הפסד של 1.5 מיליון דולר וסגרה רבים ממפעליה. ב-18 בנובמבר 1995 הופסק ייצור הפלדה במפעל הדגל, הראשון שנפתח בבית לחם, פנסילבניה.
ב-2001 הודיעה החברה על הליך פירוק. מפעל הדגל בבית לחם נרכש על ידי רשת בתי קזינו מלאס וגאס (בשליטת שלדון אדלסון) שהקימה בו קזינו ובית מלון.
נכסי החברה נרכשו על ידי International Steel Company שהתמזגה ב-2005 עם Mittal Steel ההולנדית.
בתרבות.
בפרק הרביעי של העונה הראשונה של הסדרה הגברים של שדרות מדיסון (Mad Men) מגיע נציג החברה הכוחני (המדמה את דמותו של יוג'ין גרייס) למשרדי משרד הפרסום ועלילת הפרק נסובה סביב הצעת הקמפיין לחברה.
שירו של בילי ג'ואל "ALLENTOWN" (מילים) מציג את התחושה של שלהי שנת השמונים בהם מפעלי תעשייה מסורתיים שהחזיקו ערים שלמות הלכו ונסגרו ומוזכר בו במפורש מפעל בית לחם.
בסרט "הפרש הבודד" מ-2013, הפרש מציין כי פלדת בית לחם היא בלתי שבירה ויהיה קשה להימלט משלשלאות הפלדה שבהן נכבל בסצנת הפתיחה.
Bethlehem Steel
זליג סלונימסקי
רחז&quot;ס
חיים זעליג סלאנימסקי
חיים זעליג סלונימסקי
סלאנימסקי
חיים סלונימסקי
אלימלך מליזנסק
מנחם חרובי
מנחם חרובי (חרובסקי) (א' באב תרס"ז, 1907 – כ"ד באדר תשמ"ג, 1983) היה מייסד תנועת "בני עקיבא", פעיל ציוני ומחנך.
קורות חיים.
מנחם חרובי, בן לאהרון דב ורוחל זיסל חרובסקי, נולד בעיירה אנטוֹפּוֹל שבגוברניית גרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), צאצא למשפחת רבנים ידועה. חרובי למד בחדר ובישיבה קטנה. בשנת 1922, בגיל 15, עלה לארץ ישראל. הוא למד בבית הספר למורים של "המזרחי", ולאחר מכן למד במשך שלוש שנים באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך לימודיו היה ממייסדי ברית הסטודנטים הדתיים – "יבנה".
בשנת 1929 ייסד ביחד עם יחיאל אליאש את תנועת הנוער "בני עקיבא", והיה מהפעילים המרכזיים של התנועה
בשנות ה-30 היה פעיל בהגנה ובעליה בצפון הארץ, ובשנת 1948 במשמר העם.
הוא עבד כמורה וכמנהל תלמוד תורה המזרחי בצפת. לאחר מכן ניהל מספר בתי ספר, וביניהם גימנסיה "הגליל" בצפת, בירושלים ובבית הספר "אמונים" בגבעתיים. בצפת ייסד את סניף הפועל המזרחי. באחרית ימיו התגורר בעיר בני ברק.
מורשתו.
חרובי תמך בהיותה של תנועת בני עקיבא תנועה מעורבת של בנים ובנות, וכן בכיתות מעורבות בבתי ספר.
מתוך דברים שאמר (כ"ב תמוז תש"מ) "בזמן ייסוד בני עקיבא היו רק בנים. אחר כך ארגנו גם בנות, כי רצינו שגם בנות תהיינה ב"בני עקיבא". העדות פעלו בנפרד, אך השבטים במעורב. ראינו תמיד את המעורבות של הבנות והבנים כמשהו טבעי ומובן מאליו. לא ראינו בזה שום דבר שגורם להרהורי עבירה, וזה היה חיובי. אני בדעה של אלה הסוברים כי דווקא ההרגל של המצאות בנים ובנות ביחד בלימודים ובמשחקים, הנהו תריס למניעת הרהורי עבירה, ולא גורם לכך (הרגל נעשה טבע שני). בכיתות מעורבות (בנים ובנות) היו תמיד פחות בעיות משמעת למורים, ויותר למידה חיובית. כך ראיתי את הדברים כל הזמן."
משפחתו.
רעייתו פנינה חרובי לבית פסח. צאצאיו: רינה, אהרן דב (רוני), אברהם (רמי), רעיה.
מלחמת בולגריה–סרביה (1885)
מלחמת בולגריה–סרביה (בבולגרית: Сръбско-българска война) היא מלחמה שהתנהלה בין ה-14 בנובמבר 1885 ל-28 בנובמבר 1885 בין נסיכות בולגריה לממלכת סרביה. המלחמה החלה במתקפה סרבית שחדרה לשטח הבולגרי ואיימה על הבירה סופיה והסתיימה בניצחון בולגרי. ב-19 בפברואר 1886, בהתערבות האימפריה האוסטרו הונגרית נחתם הסכם בוקרשט ובמסגרתו הוכר האיחוד של נסיכות בולגריה עם מחוז רומליה המזרחית.
הרקע למלחמה.
החל מהמאה ה-16, שלטה האימפריה העות'מאנית על חבל הבלקן ותחת שלטונה חיו עמים סלביים שונים ובכללם הסרבים והבולגרים. במאה ה-19, נחלשה האימפריה העותמאנית וחולשה זו הובילה למרידת עמי חבל הבלקן וזכייתם ההדרגתית באוטונומיה ועצמאות. ב-1867 עזבו אחרוני החיילים העות'מאנים את סרביה. בולגריה זכתה לעצמאות בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית וסיכומי חוזה סן סטפנו שנחתם אחרי המלחמה. למרות סיכומי חוזה סן סטפנו ובשל חששן של בריטניה ואוסטרו-הונגריה מהתחזקות מעמדה של האימפריה הרוסית בבלקן, כונס קונגרס ברלין ובמסגרתו הוחלט לגרוע את חבל רומליה המזרחית מהנסיכות הבולגרית ולהותירו כחבל אוטונומי של האימפריה העותמאנית. מרבית תושבי חבל זה היו בולגרים וההחלטה עוררה אי שקט בבולגריה ובחבל עצמו.
ב-6 בספטמבר 1885, הכריזו נסיכות בולגריה והמחוז האוטונומי רומליה המזרחית על איחוד ביניהם בניגוד לעמדת המעצמות הגדולות. מייד עם הכרזת האיחוד עם רומליה המזרחית עזבו כוחות האימפריה הרוסית שעדיין חנו בבולגריה, את הנסיכות והשאירו את בולגריה להגן על עצמה. מתוך ציפייה לתגובה עות'מאנית בעקבות הכרזת האיחוד, רוכז עיקר הצבא הבולגרי בגבול הדרומי. ניודם לאזור הגבול הסרבי, בתנאי התעבורה שהיו קיימים באותה בעת, עלול היה לארוך 6 ימים לפחות.
ממלכת יוון וממלכת סרביה חששו למעמדן בעקבות האיחוד ודרשו מהמעצמות תוספת שטחים על חשבון העות'מאנים. כמו כן, הסרבים התרעמו על כך שבולגריה העניקה מקלט מדיני למתנגדיו של המלך מילאן הראשון. סרביה גם הייתה במצב כלכלי קשה בעקבות מלחמת מכסים והחליטה לנצל את המצב כדי לשפר את מצבה הכלכלי. המלך הסרבי בעידוד האימפריה האוסטרו הונגרית, החליט לתקוף את הנסיכות הבולגרית אשר כוחה הצבאי נחשב לנחות מסרביה, במטרה להשיג שטחים נוספים, וב-14 בנובמבר 1885 הכריז מלחמה על נסיכות בולגריה. האמתלה למלחמה הייתה סכסוך גבולות שנולד כתוצאה משינוי התוואי של נהר טימוק אשר היווה חלק מהגבול בין שתי המדינות. הסרבים סולקו מאחת מעמדותיהם הצבאיות בכפר ברגובו על ידי הצבא הבולגרי, לאחר ששינוי תוואי של נהר טימוק הותיר את העמדה הסרבית בצד הבולגרי של הנהר. הסרבים הכריזו מלחמה ופתחו במתקפה נרחבת לתוך שטחה של בולגריה. אף על פי שהופתעה, התאוששה בולגריה במהירות. הצבא הבולגרי נויד בבהילות מהגבול העות'מאני לאזור סופיה כדי להגן על הבירה. לאחר בלימת הסרבים בקרב סליבניצה, עבר הצבא הבולגרי למתקפה, הדף את הסרבים חזרה לשטחם ואף כבש את העיר פירוט.
הצבאות הלוחמים.
הצבא הסרבי.
צבא סרביה הורכב מגרעין צבאי מקצועי ומיליציות. מילאן הראשון, אשר ציפה לניצחון מכריע ומהיר הטיל למערכה רק חיילים בני 30 ומטה. הכוח מנה 70,000 חיילים אשר אורגנו ב 80 גדודים, כשלמעשה רק 49 מהם היו מוכנים למלחמה ורק לחלקם היה חימוש מודרני מתוצרת קרופ ומאוזר. הגיוס בגילאים אלו גרם לכך, שחיילים ותיקים ומנוסי קרבות לא השתתפו במלחמה. הארטילריה הסרבית צוידה בפגזי לה היטה צרפתיים אשר לא נחשבו למובילים בעת ההיא. המלך מילאן חילק את כוחותיו לשתי ארמיות: נישאבה וטימוק. על ארמיית נישאבה הוטל לפצח את הגנות הגבול הבולגריות ולנוע במהירות לעבר סופיה והשנייה יועדה לבלימת התגבורת הבולגרית שצפויה הייתה להגיע מכיוון הגבול העות'מאני. שתי הארמיות חולקו ל-5 אוגדות, שהורכבו מ-80 גדודים בני 700 לוחמים כל אחד, 21 אסקדרוני פרשים, 46 סוללות ארטילריה עם 264 תותחים, מתוכן רק 23 היו ערוכות לקרב.