לאחר שסיימה במקום ה-15 באליפות אירופה דרג א' ב-2019, הנבחרת ירדה לדרג ב'. בשנתיים הראשונות שלה בדרג ב' לא התקיימו תחרויות בעקבות מגפת הקורונה.
אי-סדר מלא
אישטוואן קולצ'אר (רופא)
אישטוואן קולצ'אר (במקור עד 1906 קראוס, בהונגרית: Kulcsár István; בודפשט, 19 בספטמבר 1901 – תל אביב, 12 ביוני 1986) היה רופא יהודי-הונגרי-ישראלי, גינקולוג, פסיכיאטר, פסיכולוג אינדיבידואלי, פרופסור באוניברסיטת תל אביב, מהפסיכיאטרים שבדקו את אדולף אייכמן, הוא אביו של אישטוואן קולצ'אר (1932), סופר ועיתונאי.
ביוגרפיה.
אישטוואן קראוס נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה קולצ'אר (קראוס) (1872–1922), חייט, ושל גיזלה בלאו (1880–?). סבו מצד אמו, שומה בלאו, היה מורה בעיירה קרמנד. בשל החוק המפלה האנטי יהודי הנומרוס קלאוזוס, לא התקבל לאוניברסיטה, לכן לפי טענה שאין נמצאו לה סימוכין, הוא התנצר בגיל תשע-עשרה, אך גם בכך לא הצליח לעקוף את החוק ולא התקבל אז לאוניברסיטה. הוא למד במכללה הווטרינרית במשך שנה אחת ולאחר מכן הפך לסטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ארז'בט בעיר פץ' בדרום הונגריה. את התואר ברפואה קיבל בשנת 1926, אך כבר במהלך שנותיו באוניברסיטה עבד במעבדות של המכונים הפתולוגיים והפדיאטריים.
קריירה.
בין 1926 לבין 1938 היה רופא נשים בבית היולדות באויפשט. כבר כרופא צעיר הייתה לו פרקטיקה פרטית, שבה העניק בעיקר טיפול פסיכיאטרי וייעוץ פסיכולוגי פרטני (אינדיבידואלי), ולאחר מכן עסק בפרקטיקה אנליטית. קולצ'אר היה חבר ותלמיד של שנדור פרנצי ותמך בפסיכולוגיית העומק, כ"אדלריסט" וניסה ליישב את התיאוריה של פרויד עם המרקסיזם. מראשית שנות ה-30 היה חבר פעיל ב"התאחדות הפסיכולוגיה האינדיבידואלית ההונגרית", נבחר למזכיר ההתאחדות והרבה להרצות לפני קהל. הוא כתב כמה מחקרים וספרים בנושא פסיכולוגיה אינדיבידואלית, ובשנת 1933 פרסם את עבודתו של אלפרד אדלר "הכרת טבע האדם" (Menschenkenntnis) בהונגרית. בשנים 1934–1936, יחד עם בלה סקיי, ערך את כתב העת הפסיכולוגי "הכרת האדם" (Emberismeret). משנת 1932, הייתה לו פרקטיקה פרטית גם לפסיכואנליזה ביחד עם אשתו השנייה של פרידייש קארינתי, ארנקה בהם, בדירתו ברחוב פאנוניה 19 ברובע 13 של בודפשט (19 Pannónia utca). ב-1934 הפך למומחה בנוירולוגיה ופסיכיאטריה.
פעילות אנטי שלטונית.
קולצ'אר היה אוהד פעיל של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית הבלתי חוקית (הוא גם הצטרף למפלגה לאחר המלחמה). בשנות ה-30 הוא שמר על ידידות קרובה עם המשורר אטילה יוז'ף, שאחד משיריו "נכשל" נמצא במגירת השולחנו במהלך חיפוש משטרתי בביתו. כמה חודשים לאחר מכן הוא הועמד לדין, אך בית המשפט זיכה אותו מחוסר ראיות. בין 1938 לבין 1944, עבד במחלקה הנוירולוגית והפסיכיאטרית של בית החולים סנט יאנוש. הוא הועסק תחילה כעוזר מדעי, אך גם לקח חלק בעבודה קלינית: הוא ביצע גם בדיקות נוירולוגיות אמבולטוריות. מאוחר יותר.
במלחמת העולם השנייה הוא גויס תחילה לשרות צבאי, אך כשגילו את מוצאו היהודי נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). במחנות העבודה, הוא החל לכתוב תחת השם הבדוי באלאז' קרמנדי (Balázs Körmendi), את יצירתו "וידוי יהודי" (Zsidógyónás), שהתפרסמה לבסוף רק עשרות שנים לאחר מכן. הוא שרד את סוף המלחמה ואת טרור מפלגת צלב החץ עם ניירות מזויפים.
ציונות ועלייה.
מתום המלחמה בשנים 1945 עד 1948 עבד כרופא ראשי בבית החולים של הוועדה הלאומית לטיפול במגורשים (DEGOB), ובין השנים 1948 עד 1950 היה רופא במרפאת אויפשט. לאחר המלחמה חזר לשורשיו היהודיים והיה לאחד ממנהיגי התנועה הציונית בהונגריה. הוא נבחר לסגן נשיא האגודה הציונית ההונגרית. ב-1950 עלה לישראל עם אשתו ובנו. בישראל מונה ב-1951 למנהל בית החולים לחולי נפש בעכו, שזה עתה הוקם. בשנים 1956–1957 הצליח להשתלם בבריטניה, הולנד ושווייץ בזכות מלגת משרד הבריאות. במהלך סיורו נשא הרצאה בקונגרס הבינלאומי השני לפסיכיאטריה בציריך. בשנת 1959 מונה למנהל המחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים שיבא בתל השומר. המוסד פעל גם כבית חולים הכשרה של בית הספר לרפואה של אוניברסיטה תל אביב. משנת 1969 היה פרופסור במחלקה לפסיכיאטריה של אוניברסיטת תל אביב עד לפרישתו בשנת 1971, אך המשיך לבקר בבית החולים ולהמשיך את עבודתו במרפאה.
ב-1961 התבקש לבצע בדיקה פסיכולוגית של פושע המלחמה אדולף אייכמן, שנלכד בארגנטינה שנה קודם לכן. חמש שנים לאחר מכן, הוא ואשתו השלישית, הפסיכולוגית הקלינית שושנה קולצ'אר ולאופולד סונדי דיווחו על תוצאות הבדיקה הזו שלהם בפירוט במאמרם בשם:
בשנת 1965 פורסם ב-Excerpta Medica Interna גיליון 117 מחקרו
אשתו הראשונה הייתה אנה פאזקאש (1905–1973), אותה נשא ב-7 באפריל 1928 בבודפשט. הם התגרשו ב-1936. אשתו השנייה הייתה יוז'ה זבולנסקי (1910–?), רופאה, אותה נשא ב-30 באוקטובר 1937.
המספד בירושלים (נאום)
המספד בירושלים הוא כינוי לנאום הספד שנשא הראי"ה קוק ביפו בוקר יום כ"ד בתמוז ה'תרס"ד (7 ביולי 1904), עם פטירתו של בנימין זאב הרצל, מנהיג התנועה הציונית. עיקרו הוא ההבחנה בין "משיח בן דוד" המייצג את תנועת הבניין הרוחני של עם ישראל, ובין "משיח בן יוסף" המייצג את תנועת הבניין המעשי של האומה – התנועה הציונית שהרצל עמד בראשה. לדידו של הראי"ה, שתי התנועות מוכרחות לצעוד יחדיו לקראת גאולת ישראל, כאשר "משיח בן דוד" בראש. בהספד מתוארים הרצל והציונות גם בהיגד: "עקבא דמשיח בן יוסף".
רקע.
ביום כ' בתמוז ה'תרס"ד (3 ביולי 1904) נפטר בנימין זאב הרצל, מנהיג התנועה הציונית, ומי שהוביל את הציונות המדינית לקראת הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, בהיותו כבן 44 שנים בלבד. פטירתו החטופה של המנהיג הציוני הדגול והצעיר הכתה בהלם את יהודי העולם, ובעיקר את אלה מהם שהיו בעלי הזיקה לתנועה הציונית.
בכל העולם נערכו אירועי הספדים לזכרו וכך גם בעיר יפו, אשר נחשבה באותה עת למרכז היישוב החדש ובה התרכזו מרבית אנשי העלייה השנייה. אירועי מספד נוספים נערכו במקביל גם בידי אנשי היישוב הישן בירושלים בבית הכנסת החורבה ביוזמת הרב שמואל סלנט, בבית הכנסת הספרדי הגדול ביוזמת הרב יעקב שאול אלישר ובבתי כנסת נוספים בעיר, וכן ביפו באירוע נוסף, בצפת, ראשון לציון, רחובות, ראש פינה ועוד.
הראי"ה קוק עלה ארצה פחות מחודשיים קודם לכן, ביום כ"ח באייר (13 במאי), והחל לכהן מיד כרבן של יפו והמושבות סביבה. הוא היה ידוע כבעל השקפה ציונית איתנה, אוהד גדול של ישוב ארץ ישראל וכמי שמוצא מסילות ללבבם של כל יהודי הארץ. שניים מנכבדי העיר – אליהו לבונטין שכיהן כמנהל בנק אנגלו פלשתינה בעיר, וחיים אמזלאג ששימש כסגן הקונסול בריטניה בעיר – פנו אפוא אל הראי"ה וביקשו ממנו להשתתף באירוע ההספד המרכזי בעיר. האחרון הספיק עוד קודם לכן לבקר במושבות ראשון לציון ורחובות, והתרשם עמוקות מיכולתו למצוא שפה משותפת עם החלוצים, לחיזוק נאמנותם לתורה ולמצוות.
אירוע ההספד נערך ב-10 בבוקר, כ"ד בתמוז ה'תרס"ד (7 ביולי 1904), יום קבורתו של הרצל בווינה, באולם המרכזי של בנק אנגלו-פלשתינה ביפו. נכחו בו קרוב למאה מוזמנים מראש. הנואמים היו ארבעה: הרב אברהם יצחק הכהן קוק רבה של העיר, חכם יוסף ארוואץ, מרבני העדה הספרדית ודיין בבית הדין המאוחד לעדות בעיר (אביו של אחד ממנהלי הבנק), הרופא והפעיל הציוני ד"ר הלל יפה, והסופר והפעיל הציוני יהושע ברזילי (אייזנשטט). לפי דיווחי העיתונות, נאומו של הראי"ה ארך כשעה.
התגובות לנאום.
האירוע נחשב לנקודת החיכוך הראשונה שנתגלעה בין המדיניות הפרו-ציונית המוצהרת של הראי"ה קוק, ובין קנאים מבני היישוב הישן בירושלים. לאחר פרסום דבר הנאומים על הרצל, פורסם פשקוויל בירושלים אשר גינה את המספידים ואת המוספד. הרב צבי יהודה הכהן קוק, בנו של הראי"ה, העיד כי אביו נחלץ לנאום זה, "למרות כמה מבני ירושלים שציערוהו וקינטרוהו על זה ורצו להפריעו מזה". בהתייחסו לגינויים ציין הראי"ה באיגרת לחותנו האדר"ת, רבה של ירושלים, כי נמסר לו ש"אחדים גילו פנים בדברי שלא ככונתי", אולם הוא לא שת לבו לביקורת זו והגן באורך רוח על היענותו לבקשה לנאום ועל תוכנו.
פרסום "המספד בירושלים".
הנאום נכתב מראש בידי הראי"ה קוק במחברת אישית, אשר נקראה לימים "ראשון ליפו", וכפי הנראה נקרא על ידו מן הכתב במהלך האירוע.
בשנת ה'תש"ך (1960), במלאת חצי יובל לפטירת הראי"ה, נדפס המספד לראשונה בכתב העת סיני מבית מוסד הרב קוק. בשנת ה'תשל"ג נדפס הנאום בשנית, מנוקד ומוער, בחוברת "החומר והרוח בגאולת ישראל", בהוצאת "המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה" של ההסתדרות הציונית, בעריכת אליעזר אלינר. שבע שנים לאחר מכן, בשנת ה'תש"מ, נדפס המספד לראשונה בספר נפוץ – בחלקו הראשון של הספר מאמרי הראיה (עמ' 94–99), המקבץ מבחר ממאמריו, נאומיו, הספדיו וכתביו של הרב קוק.
כותרת הנאום – "המספד בירושלים" – נקבעה כפי הנראה בידי הרצי"ה קוק, בנו של הראי"ה ומי שמסר את הנאום לפרסום. הנאום לא נוסח כהספד ולא נישא בירושלים, וכותרתו מבוססת על פסוק בספר זכריה אשר מלווה את המספד. כותרת המשנה היא: "בפטירת הד"ר בנימין זאב הרצל ז"ל, כ' בתמוז תרס"ד".
תוכן הנאום.
הנאום פותח בלשון הכתוב בספר זכריה (): , ובדרשת חז"ל במסכת מגילה (), לפיה תרגום יונתן בן עוזיאל לפסוק זה – – זעזע את ארץ ישראל "ארבע מאות פרסה על ארבע מאות פרסה. יצתה בת קול ואמרה: "מי הוא שגילה סתריי לבני אדם". הראי"ה פותח את נאומו בשאלה: "מהו גודל ההסתר שיש בפסוק זה", ודבריו נועדו להציג תשובה מעמיקה לכך.