לעיתים קרובות, כל אחד מהצדדים הוא גם נושה וגם חייב: כל צד נושה בחברו את חלקו של האחר בחיוב וחייב לו את חיובו-שלו. לדוגמה, עם כריתת חוזה למכירת חפץ, המוכר נושה את התשלום מהרוכש ואילו הרוכש נושה את החפץ עצמו מהמוכר. חיובים יכולים להיות לא-מוניטריים (נעדרי יסוד כספי), לדוגמה, כאשר הנושה זכאי לדרוש מהחייב שיעשה דבר או שיחדל מעשייתו. קיימות אבחנות רבות נוספות בין חיובים שונים; כך, בין היתר, חיוב יכול להיות מובטח על ידי משכון. במצב זה, עומדת לנושה זכות קניינית הקשורה וכרוכה עם זכותו האובליגטורית.
כדי שייווצר חיוב בעל תוקף משפטי, צריכים להתקיים תנאים ההופכים אותו לכזה. כך, למשל, הסכם שבכבוד אינו חוזה ולפיכך אינו מקים חיוב. לפי התפיסה המקובלת במשפט הקונטיננטלי, לכל חיוב יש ארבעה יסודות (the elements of obligation):
ההיסטוריה של דיני החיובים.
דיני החיובים החלו להתפתח במשפט הרומי כדי לכסות על פער שנוצר בין המשפט הרומי המסורתי, שעסק בעיקר בדיני קניין ומשפחה, לבין המציאות בה בני אדם ביצעו עוולות איש כלפי רעהו. עד להתפתחות דיני החיובים, מצבים כאלו הולידו נקמת דם של ממש; בהדרגה, המשפט הרומי עבר מנקמה לפיצוי. דיני החיובים התחילו את דרכם, אם כן, בדיני הנזיקין.
בשלב מאוחר יותר של המשפט הרומי, הופעת הקורפוס יוריס סיוויליס, היה ניתן לראות כבר תורה מאוחדת למדי של דיני חיובים. חיוב מוגדר שם כ"קשר משפטי, המחייב אותנו לבצע פעולה כלשהי בהתאם לחוקי המדינה". כיום, התחום של דיני החיובים, כמושג נפרד, מוכר בעיקר בארצות המשפט הקונטיננטלי.
במשפט המקובל, דיני החיובים התפתחו פחות כדיסציפלינה משפטית ואקדמית נפרדת ויותר כאוסף מושגים קרובים – "חייב", "נושה", "ביצוע" ואחרים – החלים הן בדיני החוזים, הן בדיני הנזיקין והן ביחס לחיובים אחרים.
נושה
חייב
מי חטאת
בהלכה מי חטאת הם מי מעיין שנשאבו בכלי וניתן עליהם אפר מהפרה האדומה, מטרתם היא לטהר בעזרת הזאה (התזה) באזוב, אדם או כלים הטמאים בטומאת מת, הטומאה החמורה ביותר. מי חטאת שנגע בהם אדם שלא לצורך טיהור מטמאים מהתורה, טומאה זו נקראת טומאת מי חטאת. החטאת היא הדרגה הכי גבוה במדרג הטהרות (מעל התרומה והקודש) ומעלות רבות קבעו חכמים בטהרתה, כיוון שעשייתה כשרה בטבול יום החמירו בה כדי שלא יבואו לזלזל בה.
מקור המצווה.
בספר במדבר כתוב:
דיני המצווה.
הכנת מי החטאת.
מי החטאת מצריכים שאיבה של מים חיים - מים ממעיין, בעזרת כלי, כפי הכתוב בפסוק: . לאחר מילוי המים נותנים עליהם אפר. פעולה זאת של נתינת האפר נקראת 'קידוש מי חטאת' או בקיצור 'קידוש', לאחר הקידוש המים נקראים מי חטאת, מים מקודשים או מי נידה.
מילוי המים נעשה בכל כלי שהוא מכל חומר ועל ידי כל אדם טהור לקדושת חטאת, ולאו דווקא כהן. כאשר מעיין כולל גם את הנחלים הזורמים ממעיינות וגם אגמים של מים מתוקים כמו הכנרת, שכולם נחשבים מים חיים הכשרים למילוי מי חטאת
בין הזמן של מילוי המים ועד לזמן הקידוש אסור לעשות שום מלאכה שלא קשורה למים, ואם נעשתה מלאכה המים נפסלו לקידוש וממילא להזאה.אמנם ניתן להעביר את המים למישהו אחר על מנת שהוא ישמור אותם ולא יעשה מלאכה כאשר ניתן לשים את המים במקום שמור אפילו למשך כמה שנים, כפי שכותב הרמב"ם על פי הפסוק .
דין נוסף הוא שאסור ליטול שכר על הקידוש ועל ההזאה, אלא אם כן זה שכר מינימום על הזמן שהוא השקיע כדי ללכת וכדומה. אבל על מילוי המים מותר ליטול שכר
קידוש מי החטאת.
אחרי שמילאו את המים, נותנים אפר משריפת הפרה אדומה על המים בכמות שנראית על המים ואז מערבים את האפר במים, וזוהי פעולת הקידוש. כדי לקדש את המים אדם חייב לשים את האפר ולא שיפול במקרה למים וכן צריך להתכוון לטהר את הטמאים.
אפר שנגע במים וקידשם אינו יכול לקדש כבר מים נוספים. וכן אם התערבו מים נוספים עם המים המקודשים כל המים נפסלים (גם טל יכול לפסול את המים).
ההזאה.
פעולת ההזאה צריכה להיעשות ביום והיא נעשית על ידי לקיחת אזוב (זעתר) בעל שלושה קלחים, אגודים (קשורים) ביחד, להטביל אותם במי החטאת על ידי אדם טהור ולהזות על הטמא - אדם או כלים שנטמאו בטומאת מת, ביום השלישי מאז שנטמאו וביום השביעי.
כל מה שנגע בו מי החטאת שניתזו מהאזוב בין אדם ובין כלים נטהר ובשביל להיטהר מספיקה טיפה אחת.
המזה צריך להתכוון להזות על הטמא על מנת לטהר אותו, אבל המוזה לא חייב כוונה כדי להיטהר.
פעולת ההזאה יכולה להתבצע גם על ידי קטן, כל עוד הוא מבין מה הוא עושה (שיש בו דעת). אשה אינה יכולה להזות.
מעלות טהרת החטאת.
ישנן מספר מעלות שעשו חכמים באדם שרוצה להיות טהור לחטאת כדי שיוכל להזות, למלא מים לחטאת או אף לגעת במי החטאת או באפר הפרה.
למרות כל המעלות האלו כל אדם נאמן על טהרת החטאת, כמו למשל להגיד שכלי זה הוא טהור לעניין חטאת, כיוון שכולם נזהרים בה ויודעים את מעלתה וחומרתה. כמו שכותב הרמב"ם: .
מקום טהור.
כלי שיש בו מי חטאת, אפילו כלי של חרס שאינו מטמא בצדדיו החיצונים אלא רק מתוכו, אם הונח על טומאה (כגון על גבי שרץ) ואפילו הונח על טומאה מדרבנן, המים נטמאו, שצריך להניחם במקום טהור כפי הכתוב בפסוק: . וכן אם הכלי נמצא באוהל שיש שם מת אפילו אם הכלי מוקף צמיד פתיל נטמאו מי החטאת, כיוון שאין זה מקום טהור, אבל הכלי טהור.
טומאת מי חטאת.
כל עוד עדיין לא הסתיים תהליך ההזאה, אדם שנוגע או נושא (גם ללא נגיעה ישירה) את מי החטאת שלא לצורך (למשל, כדי להזות על אדם טהור), נטמא מהתורה ונהיה ראשון לטומאה והוא מטמא בגדים או כלים שהוא נוגע בהם, כל עוד הוא במגע עם מי החטאת. דין זה נלמד מהפסוק: .והטעם שכל הטומאה באה רק משימוש שלא לצורך במי החטאת, הוא קל וחומר - אם המזה טיהר את הטמא ,הוא בעצמו לא יטמא.
לאחר ההזאה, אין המים מטמאים.
טורפי על
לשכת ראש הממשלה
אי רציפות מוהו
טורפי-על
נחן
נֶכֶן כפי שנקראה במצרית עתיקה או: נחן, היא היירקונפוליס (מיוונית: Ἱεράκων πόλις הִייֶרַקוֹן פוליס-עיר הבזים על שם האל חור הוא הורוס) בערבית: الكوم الأحمر אלכּוֹם אלאחמר - התלולית האדומה) הייתה העיר החשובה ביותר מבחינה דתית ופוליטית במצרים העליונה בסוף התקופה הקדם-שושלתית (בערך 3100–3200 לפנה"ס) וייתכן שגם בתקופה השושלתית הקדומה (בערך 3100–2686 לפנה"ס). קיימות סברות שהעיר הייתה מיושבת ובעלת חשיבות מאות שנים לפני התאריכים הללו. מקור ההתיישבות והחשיבות של נכן קשורה ככל הנראה לאתר החפירות המצרי נַקָדָה (עיר הזהב העתיקה נבוט) ולתרבות הבדרית ובשיא גדולתה הכילה לפחות 5,000 תושבים ואולי אף 10,000.
נכן (נחן) הייתה מרכז הפולחן של אל הבז (חור (הורוס) שלכבודו נבנה בעיר אחד המקדשים העתיקים ביותר במצרים והוא נשאר בחשיבותו כמשכנו של האל המגן על המלכים גם לאחר תהפוכות שלטוניות ותרבותיות רבות. יש הסבורים שאל הבז מהעיר נכן היה שונה מהאל חור, כונה נכני, ותואר אחרת. בספרות המחקר אל זה מכונה "הורוס מִנֶּכֶן".
אתר העיר ידוע בממצאים הארכאולוגים שנחפרו בו ובמיוחד בפלטת נערמר. כמו כן, נחשף בנכן ה"מבצר", שם שניתן למבנה גדול עשוי לבני טיט שנבנה על ידי חעא סח'מוי. המבנה דומה מאוד למבנים דמויי מבצר שנמצאו באבידוס אך גם פה לא ידוע על שימוש צבאי שהיה לו. שימושו של המבנה לא ידוע, אך משערים שהוא שימש לטקסים מלכותיים ותרבותיים.
ממצא נוסף שנחשף בנכן כולל קבר עתיק שקירות הטיח שלו מעוטרים בסצנות דתיות, בהן מופיעות דמויות שעתידות להופיע בתרבות המצרית למשך שלוש מאות השנים הבאות: פמליית לוויה בסירה, דמויות ככל הנראה של אלים הניצבים בין שתי לביאות זקופות, מעגל של בעלי חיים מקורננים ומספר דוגמאות של אלוהות הבקר המוקדמת - באט. הקבר מתוארך על פי ההשערה לתקופה הקדם-שושלתית.
ב-2009 נחשף במקום אוסף בעלי החיים העתיק ביותר הידוע לחוקרים והוא מתוארך ל-3500 לפנה"ס. האוסף האקזוטי כולל היפופוטמים, פילים, קופי בבון ואנטילופות.
קברים מאוחרים יותר שנמצאו מתוארכים לתקופת הממלכה התיכונה, תקופת הביניים השנייה ותקופת הממלכה החדשה. אחד הקברים זוהה כקברו של הורמחף, כהן דת ובו מצויר תיאור מסעו של הכהן לבירת מצרים.
נועה מימן
נועה מימן (נולדה ב-19 באוקטובר 1980) היא שחקנית, במאית, מפיקה, תסריטאית ופעילת שמאל ישראלית. בתו של המיליארדר יוסי מימן.
ביוגרפיה.
נועה מימן נולדה בתל אביב, גדלה בתחילה בשכונת רמת אביב, ואחר כך בהרצליה. היא האחות האמצעית במשפחה ולה שני אחים. אביה, יוסי מימן, היה איש עסקים מיליארדר שנולד בגרמניה במחנה עקורים להורים ניצולי שואה מפולין.
נועה מימן למדה בבית ספר יסודי נוף ים, בחטיבת הביניים סמדר ובמגמת תיאטרון בתיכון חדש היובל בהרצליה, אותה עזבה בתקופת רצח רבין, עת נכנסה לפעילות פוליטית. מימן הייתה יושבת ראש "נוער העבודה" בהרצליה ואחר-כך יושבת הראש הארצית של התנועה בשנים 1995–1997. בצה"ל שירתה תחילה כמראיינת ומאבחנת פסיכוטכנית, אחר-כך יצאה לקורס קצינים ולאחריו, שימשה עוזרת המזכיר הצבאי של סגני שר הביטחון אפרים סנה ודליה רבין. בתום שירותה הצבאי, באוגוסט 2001, למדה שנה משפטים באוניברסיטה העברית. מימן היא בוגרת תואר ראשון בהיסטוריה כללית ולימודים כלליים מאוניברסיטת תל אביב (2005-2002). אחר כך עבדה במרכז יצחק רבין כמנהלת פרויקטים, אחראית פרויקט העשור לרצח רבין וחנוכת המרכז החדש (2005-2004).