ספרו השני, גברת לבבות בודדים (Miss Lonelyhearts) עוסק בעיתונאי שכותב את טור העצות בעיתון יומי גדול בניו יורק (תחת השם גברת לבבותבודדים, למרות היותו גבר), ומקבל מדי יום אינספור מכתבים מקוראים מיואשים, הגורמים לו לפתח תסביך ישו, ולחוש שעליו להציל אותם, עיקר הסיפור עוסק במערכת היחסים בינו לבין העורך שלו אשר משמש מעין מפיסטופלס עבורו. בשל גישתו הצינית לחיים ולאפשרות הגאולה הספר נתפס כניהיליסטי בבסיסו, ומשלב בתוכו השפעות רבות החל מהאקספרסיוניזם, דרך מבחר טקסטים על מיסטיקה נוצרית ויהודית, וכלה באחים קרמזוב של פיודור דוסטויבסקי. הספר בקושי נמכר כשהודפס לראשונה מאחר שימים ספורים לאחר שיצא לאור המו"ל פשט את הרגל ולא יכל להפיץ את הספר ולמרות שזכה לביקורות חיוביות מאדמונד ווילסון וארסקין קלדוול, כשהודפס מחדש כעבור חודשיים על ידי מו"ל אחר כבר לא היו לו קונים. כיום הספר נחשב לאחת מיצירות המופת של הספרות האמריקאית, ויחד עם "יומו של הארבה" מהווה את פסגת היצירה של וסט.
ב-1933 החל וסט לעבוד בהוליווד כתסריטאי, ובמקביל המשיך לכתוב את ספריו. ספרו השלישי מיליון עגול: פירוקו של למואל פיטקין (A Cool Million: The Dismantling of Lemuel Pitkin) הוא פרודיה על כתיבתו של הוראציו אלגר ועל החלום האמריקאי המטיף לעבודה קשה ויושר. הסיפור דומה לקנדיד של וולטר בכך שהוא מציג את האופטימיות של הדמות הראשית באופן סאטירי. כפי ששם הספר מרמז, למואל פיטקין אכן "מפורק" במהלך הסיפור, חלק אחר חלק. כדמות שלומיאל טיפוסית, פיטקין נקלע למבחר מצבים בהם הוא נשדד, מרומה, נאסר ללא סיבה, מוכה ומנוצל. בטי פרייל, אהובתו בסיפור, נאנסת, מוכה, ונמכרת לזנות. במהלך הסיפור פיטקין מאבד את עינו, שיניו, אגודלו, קרקפתו, רגלו, ולבסוף גם את חייו. עם מותו הוא מוצג כקדוש מעונה על ידי מפלגה פאשיסטית המשתלטת על ארצות הברית. כשהספר יצא לאור ב-1934 הוא זכה לביקורות מעורבות ומכירות דלות. למרות שרוב המבקרים בזמנו ראו בספר כפרודיה ישירה מדי מכדי שיהיה לו ערך ספרותי כלשהו, אחרים ראו בו דוגמה מוקדמת של פוסטמודרניזם. המבקר האמריקאי הרולד בלום ראה בספר זה כאחד מהחשובים של המאה העשרים ומצא דמיון רב בין הרטוריקה של המפלגה הפאשיסטית המנצלת את פיטקין לבין זו של נשיאי ארצות הברית כמו רונלד רייגן.
בזמן שהותו בהוליווד וסט כתב את ספרו האחרון, יומו של הארבה (The Day of the Locust), שעסק במתרחש בשולייה של תעשיית החלומות ההוליוודית, ולמרות שנכתב לפני יותר משישים שנה, עדיין נחשב לספר הטוב ביותר שנכתב על הוליווד. הספר מתמקד בצייר צעיר בשם טוד הקט שבא להוליווד לעבוד באיור רקעים ומתאהב בנערה בשם פיי גרינר השואפת להיות כוכבנית. דמויות אחרות בספר כוללות את אביה של פיי אשר היה בעברו מופיע בוודוויל, אייב קוסיץ' הגמד התוקפן, והומר סימפסון (אין קשר לדמות המצוירת) התמים שבא ללוס אנג'לס כדי לחיות חיים שקטים ונסחף במערבולת שפיי גרינר יוצרת סביבה. לאורך כל הסיפור טוד הקט, הרואה את עצמו צייר מוכשר, מתכנן לצייר את יצירת המופת שלו, "שריפתה של לוס אנג'לס", שתכלול את דמויותיהם של חבריו, כמו גם את האנשים הרבים שהוא רואה משוטטים ברחובות, שעל פי הגדרתו, "באו לקליפורניה כדי למות." הספר פורסם ב-1939 אך לא זכה לתהודה ולא נמכר. (הספר זכה לגרסה קולנועית בבימויו של ג'ון שלזינגר.)
בשנים לאחר מותו של ווסט החל המוניטין שלו לצבור תנופה, בייחוד עם פרסום מהדורה של כל כתביו ב-1957 ,עם הקדמה מיוחדת של המבקר החשוב אדמונד ווילסון. כיום, בניגוד לאלמוניותו היחסית בחייו, מוחזק ווסט כאחד מחשובי הסופרים בכאמריקה.
וסט תרם את כתיבתו לשישה עשר סרטים שהופקו, ביניהם שלושה בהם זכה לקרדיט כתסריטאי היחיד, וכן עבד על תסריטים וסיפורים רבים שלא יצא מהם דבר. כמו כן כתב שני מחזות - אחד בשיתוף עם ס.ג. פרלמן (שהיה לגיסו) -"סטיבן התם",שלא הופק; ואחד עם ג'וזף שרנק- "צייד מוצלח", מחזה אנטי-מלחמתי שהקדים זמנו וירד מן הבמה לאחר שתי הצגות בלבד.
מותו.
ב-1940 התחתן וסט עם חברתו איליין מק'קני ועבר איתה לבית חדש בצפון הוליווד. בתקופה זו נהג לצאת למסעות ציד רבים, לעיתים עם ויליאם פוקנר. במהלך מסע ציד אחד במקסיקו וסט שמע את החדשות על פטירתו של ידידו פ. סקוט פיצג'רלד מהתקף לב. וסט, אשר היה ידוע בקרב חבריו כנהג בלתי זהיר, מיהר להגיע להלוויה ובצומת באזור אל סֶנטרו בקליפורניה עבר בתמרור עצור והתנגש במכונית אחרת. הוא ואשתו נהרגו בתאונה. וסט נקבר בבית קברות יהודי בקווינס שבניו יורק עם האפר של אשתו בארונו.
ספריו בעברית.
שניים מספריו של נתנאל וסט ראו אור בתרגום לעברית.
רתוולי
רתווֶלי (בגאורגית: რთველი) הוא בציר יין מסורתי ויום חג קטיף ענבים כפרי בקאחתי שבגאורגיה המלווה בסעודות חגיגיות, אירועים מוזיקליים וחגיגות אחרות. החג מתקיים, בדרך כלל, מדי שנה בסוף חודש ספטמבר ובמערב גאורגיה באמצע אוקטובר.
כמה מהעדויות העתיקות ביותר לייצור יין מגיעות מגאורגיה ואיראן. כמו כן שרדו הערות המצוינות במספר רשומות גאורגיות וחיבורים של נוסעים מאותה תקופה, שאינם גאורגים. פולחן הגפן והיין הוא חלק חשוב בתרבותם, ברוחם ובדתם של גאורגים רבים, ומשולב ברבים מהפרטים הקטנים של חיי היומיום שלהם. מסורת חגיגות הרתוולי מתקיימת כבר מימי-קדם, החגיגות נמשכות, בדרך כלל, מספר ימים, כאשר החוגגים מתחילים לעבוד בשעות הבוקר המוקדמות ומסיימים את היום במשתה בליווי מוזיקלי של שירי בציר מסורתיים.
אף על פי שיין מיוצר בכל חלקי גאורגיה, מהווה המחוז המזרחי בגאורגיה, קאחתי, את מרכז ייצור היין במדינה. השירים המסורתיים שמלווים את החג מתארים את כל שלבי ייצור היין, בציר, דריכה סחיטה ועוד. קאחתי ידועה בשיטת ייצור יין ייחודית, השונה במידה ניכרת מהשיטות האירופאיות. לאחר סחיטת הענבים מותסס המיץ יחד עם קליפתו, הזמורות והגרעינים המפיקים את טעמיה ייחודיים של יינות המחוז, טעם המרמז של יין מדירה בצבע ענבר.
ניצנים
נִיצָּנִים הוא קיבוץ בתחומי המועצה האזורית חוף אשקלון, במרחק של כ-5 ק"מ מצפון מזרח לאשקלון, ובמרחק זהה מדרום לאשדוד. בקרב על ניצנים במלחמת העצמאות נכבש הקיבוץ בידי חיל המשלוח המצרי, ושב ונכבש בידי צה"ל בסוף המלחמה. לאחר המלחמה שבו רוב חבריו והקיבוץ הוקם מחדש במיקום אחר בשטח הפתוח שבחולות ניצנים.
הקמה.
גרעין ניצנים הוקם מאיחוד של מספר קבוצות במסגרת הנוער הציוני. הקבוצה האחת, יוצאי פולין, עברו הכשרה עוד בארץ מוצאם בשנים 1937–1938. אלה עלו בשנת 1939, חלקם באופן ליגלי וחלקם כמעפילים. הקבוצה השנייה היו יוצאי רומניה ופולין, שקיבלו את חינוכם כנערים בארץ ישראל במאיר שפיה (הראשונים) ובבן שמן (האחרונים), ואת הכשרתם קיבלו בכפר רופין. קבוצה שלישית כללה צעירים שהגיעו במסגרת עליית הנוער לנהלל ועברו אחר כך לאושה. קבוצה רביעית כללה נוער תל אביבי, יחד עם יוצאי מקוה ישראל, אליהם הצטרפו צעירים מירושלים ויוצאות משק הפועלות מפתח תקווה. לאחר מספר גלגולים, חלקם הופנה בהמשך לתל יצחק, שם עברה הקבוצה הרביעית את ההכשרה, וחלקם הצטרף לשלוש הקבוצות שתוארו. בסוף שנת 1940, הקבוצות התאחדו והתארגנו להתיישבות בקבוצת הדר ליד הרצליה, שם הקימו משק עזר מגוון, התפרנסו מעבודות חוץ, למשל בפרדסי הסביבה, והמתינו להזדמנות להקים יישוב עצמאי. תוך כדי כך הצטרפו חברים נוספים. לחברי הקבוצה הוצעו שלוש נקודות התיישבות. הם בחרו באדמה באזור הכפר חמאמה, אותה רכשה קק"ל בשנת 1942 יחד עם בית ענק מוקף בגן מידי מוח'תאר הכפר, עבד רבו (כיום: בית ספר שדה שיקמים). חברי הקבוצה שמנו כ-70 חברים בחרו באתר זה עבור ניצנים, מכיוון שהייתה זמינה להתיישבות מידית, והייתה קרובה לים, ממנו קיוו להתפרנס מדיג ולהביא מעפילים. העלייה על הקרקע יצאה לפועל ב-8 בדצמבר 1943. באוגוסט 1945, הוקם יישוב הקבע. המשק כלל, בין היתר, מטעים, לול ואורווה.
הקיבוץ שכן בין העיירות הערביות איסדוד (ליד אשדוד של ימינו) ומג'דל (אשקלון של ימינו), על דרך הים מעזה ליפו, באזור שהיה מאוכלס בעיקר בערבים. היישוב היהודי הקרוב ביותר לניצנים היה באר טוביה, שהיה מרוחק ממנו כ-8 קילומטרים. בתוכנית החלוקה נכלל ניצנים בתחומי המדינה הערבית. באביב 1947 השתתפו תושבי ניצנים בהעלאת מעפילי אונית המעפילים "שבתאי לוז'ינסקי" לחוף בקרבת הקיבוץ.
ניצנים במלחמת העצמאות.
במלחמת העצמאות, עם הכרזת המדינה ב-14 במאי 1948, פלש הצבא המצרי למדינה החדשה. תחילה נכבשה יד מרדכי ואז המשיכו המצרים להתקדם צפונה כשהם עוקפים את ניצנים ונעצרים בגשר עד הלום. אז התפנו לתקוף את ניצנים. ילדי הקיבוץ כבר פונו לפני כן ברגל לבאר טוביה. הצבא המצרי היה מצויד בטנקים ובארטילריה ונהנה מסיוע אווירי, ומולו עמדו חברי הקיבוץ ותגבורת שנשלחה אליהם כשהם מצוידים בנשק דל. לאחר שרבים מלוחמי ניצנים נהרגו בקרב, ב-7 ביוני 1948 נכנעו יתר הלוחמים לכוח המצרי ונפלו בשבי. בדף קרבי של חטיבת גבעתי תקף קצין התרבות של החטיבה, אבא קובנר, את הכניעה, וכתב: "לצאת לשבי הפולש - חרפה ומוות". בסוף אוקטובר 1948, כבש צה"ל את האזור מחדש. שלדי הלוחמים נאספו ונקברו בקבר אחים בבית הקברות בניצנים הישנה. בקרב נהרגו 33 מן המגינים, כמחציתם תושבי הקיבוץ.
לאחר המלחמה, בעקבות דרישה של חברי ניצנים, הוקמה ועדה, בראשות נחמיה ברוש, שטיהרה את אנשי ניצנים מאשמת הפקרת המשק וכניעה לאויב ללא סיבה מספקת.
ניצנים לאחר מלחמת העצמאות.
לאחר מלחמת העצמאות הקיבוץ הוקם מחדש במרחק כשני ק"מ דרומית מזרחית ממקומו הקודם.