בן-אריה נולד בעיר חרקוב שבאוקראינה בשם ולדימיר פלנצ'יק. למד באוניברסיטת חרקוב ולאחר סיום לימודיו בשנת 1971 עלה לישראל. בשנת 1972 החל לעבוד בקול ישראל ושנים רבות היה מנהל מחלקת החדשות בשפה הרוסית. היה מחברי מערכת העיתון בשפה הרוסית "ורמיה" שיצא לאור בישראל בשנות ה-90.
בתחילת שנות ה-90 הצטרף לשירות החוץ של ישראל. תחילה עבד בתפקידים שונים בשגרירויות ישראל בקייב, מינסק ומוסקבה. באוגוסט 2004 מונה לשגריר ישראל בבלארוס, תפקיד אותו מילא עד לשנת 2009. לאחר מכן היה תקופה קצרה יועצו של שר החוץ אביגדור ליברמן עד שנאלץ לפרוש בעקבות החשדות נגדו.
בן-אריה, הדובר כמה שפות, עוסק בספרות ותרגם כמה ספרים עבריים לרוסית.
פרשת השגריר.
בשנת 2010 נחקר בן-אריה בחשד שבהיותו שגריר בבלארוס עדכן את חבר הכנסת אביגדור ליברמן אודות בקשה לסיוע בחקירות בעניינו אותה התבקש להעביר ממשרד המשפטים הישראלי לרשויות החוק בבלארוס. על פי החשד, עובדה זו סייעה לו לקבל את תפקיד השגריר בריגה. הפרשה זכתה לכינוי "פרשת השגריר".
בשנת 2012 הורשע בן-אריה בבית משפט במסגרת עסקת טיעון ונגזרו עליו 4 חודשי עבודות שירות.
משפט Łoś
משפט Los
צוללות מסדרת גל
צוללות מסדרת דולפין
תיאוריית הלמידה החברתית
צוללות מדגם IX
למידה חברתית
סאורו (צוללת)
Made in Japan
Made in Japan הוא אלבום הופעה כפול מאת להקת הרוק הבריטית דיפ פרפל, שהוקלט במהלך סיבוב ההופעות שלה ביפן באוגוסט 1972, ויצא לאור בבריטניה בדצמבר 1972, ובאפריל 1973 בארצות הברית.
האלבום נחשב לאחד מאלבומי ההופעה הטובים והמשפיעים ביותר בתולדות הרוקנ'רול, כשאיכותו הבלתי מתפשרת מהווה מודל איכות לכל להקות הרוק שבאו אחריו. קוראי מגזין הרולינג סטון דירגו את האלבום כאלבום ההופעה השישי הטוב ביותר בכל הזמנים.
היסטוריה.
Made in Japan הוקלט כולו בשלושה לילות בין ה-15 ל-17 באוגוסט 1972, באולם הקונצרטים "Festival Hall" שבאוסקה, ובאולם ניפון בודקאן בטוקיו, בירת יפן. ארבעה מהשירים שבוצעו נלקחו מהאלבום Machine Head שיצא לאור קודם לכן באותה שנה.
בתחילה, חלק מחברי הלהקה לא ראו באלבום חשיבות מיוחדת, ורק רוג'ר גלובר ואיאן פייס טרחו להגיע ולסייע בחדר העריכות. ג'ון לורד העיד כי זהו האלבום האהוב עליו ביותר, ובראיון שנערך איתו אמר:
""דיפ פרפל הייתה אז בשיא כוחה. האלבום הזה הוא התגלמות של כל מה שהיינו באותו זמן. בתחילה זה כלל לא היה אמור להתפרסם מחוץ לגבולות יפן. המפיק היפני אמר לנו: " האם אתם מוכנים לעשות אלבום הופעה חיה?" אנחנו ענינו "אנחנו לא עושים אלבומי הופעות חיות, אנחנו לא מאמינים בהם". לבסוף הסכמנו, אבל דרשנו את הזכויות על ההקלטות כיון שלא רצינו שזה יתפרסם מחוץ ליפן. עלות ייצור האלבום הייתה רק 3,000$, וזה היה נשמע עסקה די טובה, אז הצענו ל"וורנר ברוס" להפיק את האלבום. בתחילה הם סירבו, אך לבסוף הסכימו בחוסר חשק, והאלבום קיבל פלטינה כבר בשבוע השני...""
ההוצאה לאור בארצות הברית התעכבה בשל רצונה של "וורנר ברוס" להוציא לאור את אלבום האולפן Who Do We Think We Are קודם לאלבום ההופעה.
העטיפה האחורית של האלבום לא צולמה ביפן, אלא בתיאטרון "Brixton Academy" שבלונדון. בתמונה נראה במקרה פיל קולן שהתפרסם מאוחר יותר כגיטריסט להקת הרוק דף לפרד.
בשנת 1998 יצאה לאור מהדורה חדשה של האלבום, בתוספת דיסק CD שמכיל הדרנים מההופעה.
ביקורות.
מאז פרסומו, קיבל האלבום ביקורות נלהבות ביותר ממבקרי מוזיקה רבים ששיבחו את איכותו הגבוהה, האנרגטיות והכימיה שהיטיבה הלהקה ליצור. כמו כן, החדשנות שהציגה הלהקה, בביצועים ארוכים וקשים, והפיכת להיטי ענק לקטעים ארוכים ומורכבים וביצועם על הבמה לעיתים במשך 20 דקות, הייתה חדשנית וחסרת תקדים והשפיעה על להקות רבות אחרות, ושינתה את פני אלבומי ההופעה ברוק העולמי. אתר המוזיקה Allmusic כינה את האלבום "ציון דרך בתולדות הרוק הכבד", וציין כי "על ידי הקיצוניות ומתיחת הגבולות של הלהקה, הפכה הלהקה את ההבי מטאל למה שהוא". האתר גם שיבח את נגינתם של חברי הלהקה ובמיוחד את זו של ג'ון לורד, וקבע שזוהי נגינתו הטובה ביותר מכל אלבומיו. באתר הישראלי "מטאליסט" נכתב: כי "מדובר באלבום מושלם. הסאונד בו ללא דופי... ההרכב שמנגן בו הוא החמישייה המוצלחת ביותר, אותה חמישייה שהקליטה את רצף שלושת אלבומי המופת של תחילת שנות השבעים. רמת הנגינה, הדיוק הטכני, ההנאה מהמוזיקה, הביצועים, האנרגיות - כל דבר באלבום הזה שואף לשלמות והאלבום הזה הוא התגלמות כל מה שטוב בדיפ פרפל"
רשימת השירים.
כל השירים נכתבו על ידי ריצ'י בלקמור, איאן גילן, ג'ון לורד, איאן פייס ורוג'ר גלובר
גרסאות כיסוי.
ב-13 בינואר 2006, ביצעה להקת המטאל דרים ת'יאטר גרסת כיסוי לאלבום, כשביצעה את האלבום כולו באולם הקונצרט "Tokyo International Forum" בטוקיו. ב-15 באותו חודש, באולם הקונצרט שבו השתמשו דיפ פרפל, ניגנה הלהקה את האלבום פעם נוספת. שתי ההופעות הוקלטו ויצאו לאור על ידי חברת התקליטים של הלהקה, כשרוג'ר גלובר משמש כעורך מוזיקלי.
לאופולד גמלין
לאופולד גמלין (בגרמנית: Leopold Gmelin; 2 באוגוסט 1788 - 13 באפריל 1853) היה כימאי ורופא גרמני.
ביוגרפיה.
גמלין נולד ליוהאן פרידריך גמלין ב-1788. הוא למד רפואה וכימיה באוניברסיטאות גטינגן, טובינגן ווינה. בשנת 1813 החל להרצות על כימיה באוניברסיטת היידלברג.
כארבע שנים אחרי כן, הפך לפרופסור לכימיה ולרפואה. ב-1822, גילה את אשלגן הבלוטות כחול אלחוטן (Potassium ferricyanide). הוא כתב על הגילוי שלו בספר 'מדריך לכימיה' (בגרמנית; Handbuch der Chemie). בשנת 1827 גילה את הטאורין ביחד עם פרידריך טידמן. גמלין מת ב-1853 בהיידלברג. אחד מתלמידיו היה הכימאי פרידריך ולר.
פרשת טוכאצ'בסקי
פרשת טוכאצ'בסקי היא פרשה בה הואשמה בבגידה קבוצת מפקדים בכירים של הצבא האדום. ישיבת בית המשפט העליון התקיימה ב-11 ביוני 1937, כל שבעת הנאשמים נמצאו אשמים והוצאו להורג. בשנת 1957 הם זוכו מכל אשמה ושמם טוהר. צוין שהודאות הנאשמים התקבלו לאחר לחץ פיזי ועינויים.
רקע.
מיכאיל טוכאצ'בסקי במהלך שנות ה-20 היה אחראי על הקשר בין הצבא האדום לבין הצבא הגרמני. הוא ביקר בגרמניה מספר פעמים ואכן היו לו קשרים עם ראשי הצבא הגרמני. כמו כן, אף על פי שקלימנט וורושילוב היה הקומיסר העממי לענייני הצבא, בצבא היה ידוע על חוסר יכולתו לנהל את הצבא ושמעשית ניהול מערכת הביטחון מבוצע על ידי טוכאצ'בסקי. על רקע זה הייתה ביניהם עוינות ומתח מתמידים.
בהתאם למידע שקיים בזיכרונות של ולטר שלנברג בתחילת 1937 גולה רוסי בשם גנרל סקובלין העביר למודיעין הגרמני מידע על קיום אופוזיציה בקרב ראשי הצבא האדום והקשרים בין ראשי הצבא האדום לבין ראשי הצבא הגרמני. היום ידוע שסקובלין היה סוכן של נ.ק.וו.ד. אדולף היטלר החליט לא לחקור את ראשי הצבא הגרמני אך החליט להעביר את המסמכים לברית המועצות. כמו כן סוכם להוסיף מסמכים נוספים (מזויפים) שיחזקו את החששות של יוסיף סטלין. המודיעין הגרמני העביר את המסמכים לאדווארד בנש, נשיא צ'כוסלובקיה והוא העביר אותם לברית המועצות. תגובת שליטי מוסקבה הייתה מהירה - הם פנו לשגרירות גרמנית במוסקבה, ביקשו מסמכים נוספים ואף היו מוכנים לשלם עבור המידע. תוך זמן קצר המסמכים הועברו.
היסטוריונים מסכימים שאין כל מידע מוצק על קיום הקשר נגד השלטון הסובייטי והמסמכים שהועברו היו מזויפים.
בכתבי ההודאה של טוכאצ'בסקי שנמצאים בארכיון קיימים כתמי דם ולכן קיימת השערה שהוא חתם תחת לחץ פיזי משמעותי. הודאה זו כוללת תיאור פעולות נגד השלטון שהוא כביכול ביצע ותיאור שיתוף פעולה של נאשמים אחרים. אומנם גם כאן אין הודאה בריגול לטובת גרמניה.
בינואר 1937 הועבר לממשל הסובייטי דו"ח מודיעיני על קיום קבוצות אופוזיציוניות בתוך הצבא. הנאשמים הראשונים (פוטנה ופרימקוב) נעצרו בפרשה אחרת וכבר במשפט מוסקבה הראשון צוין שהם חברי ארגון אנטי-סובייטי. למרות הלחץ שבו היו נתונים, עד למאי 1937, הם לא הודו בשום דבר. קארל ראדק שהיה מוכן להודות בכל דבר בישיבת משפטי מוסקבה ב-24 בינואר 1937 ציין שאין קשר בין האופוזיציה לבין מיכאיל טוכצ'בסקי.
באפריל 1937 חלק מעובדי הנ.ק.וו.ד שנעצרו החלו למסור הודאות נגד ראשי הצבא. תוך חודש החקירה הסתיימה כאשר רוב המאסרים בוצעו במהלך סוף מאי 1937. ככל הנראה מהירות זו קשורה עם ניקולאי יז'וב שהיה מעוניין בסיום מהיר של הפרשה, אך בזה שהיא תאפשר יצירת בסיס למעצרים נרחבים בהמשך. יוסיף סטלין היה מקבל דיווח יום-יומי על התקדמות חקירת הפרשה.
ב-2 ביוני 1937 יוסיף סטלין הופיע בפני ראשי הצבא עם הסברים על הפרשה.
בפרשה הואשמו:
כתב האישום.
בהתאם לכתב האישום, כל הנאשמים היו חברים בארגון צבאי טרוצקיסטי שפעל נגד השלטון. חברי הארגון היו בקשר עם לב טרוצקי, בנו, גאורגי פיאטקוב ולאוניד סרבריאקוב, ניקולאי בוכארין, אלכסיי ריקוב ונציגי המטה הכללי הגרמני. מטרת הארגון היה הפיכה שלטונית במהלך המלחמה עם גרמניה ופולין. כמו כן, הם הואשמו ב:
מהלך המשפט.
הישיבה היחידה שהתקיימה הייתה ללא נוכחות עורכי דין של הנאשמים ולנאשמים לא הייתה זכות ערעור על החלטת בית המשפט. בפרוטוקול של הדיון לא צוינו שום הוכחות לאשמה. בין חבר השופטים היו ואסילי אולריך (משפטן), קלימנט וורושילוב, סמיון בודיוני ו-5 ראשי צבא נוספים (ש-4 מהם הואשמו בבגידה והוצאו להורג במהלך שנת 1938).
כל הנאשמים נשפטו להוצאה להורג שבוצעה כבר באותו הלילה.
חוקרי הנ.ק.וו.ד שעסקו בפרשה הוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים.
השלכות הפרשה.