משם, לאורך מסילת הברזל, התקדמו הפולשים צפונה. כוח אחר יצא ממפרץ וולביס, התקדם משם מזרחה, וחבר אליהם. עם ההתחברות נותקו הגרמנים שבצפון המושבה מאלה שבדרומה, ולאחרונים לא נותר אלה להיכנע. בהמשך, ב-12 במאי 1915, נפלה בידי הפולשים ווינדהוק הבירה. הכוחות הגרמניים נדחקו צפונה, וב-1 ביולי נוצחו בידי הצבא הפולש באוטווי (Otavi). בעומדו בפני סכנת כיתור, וכאשר כוח פשיטה דרום-אפריקני בעורפו, נכנע המושל הגרמני ויקטור פרנקה (Franke), ב-9 ביולי 1915, בקהורב (Khorab), עם 2,166 מחייליו. כמה שבועות אחר כך נפלה כל המושבה בידי הדרום-אפריקנים. הדרום-אפריקנים איבדו 113 איש במערכה והגרמנים – 1,131.
תקריות בגבול אנגולה.
סמוך לתחילת המלחמה התרחשו גם מספר תקריות בגבול בין המושבה לבין אנגולה, שהייתה מושבה פורטוגזית, אם כי פורטוגל לא הצטרפה בשלב זה למדינות ההסכמה, אלא רק מאוחר יותר, ב - 1916.
ב-19 באוקטובר 1914, נהרגו במצודת נאולילה (Naulila), על חוף האוקיינוס האטלנטי, וסמוך לגבול בין המושבות, שלושה קצינים גרמנים כאשר טור גרמני חדר לאנגולה ללא רשות שלטונותיה. ב-31 באוקטובר, כנקמה, פשטו הגרמנים על מצודת הגבול האנגולית קואנגר (Cuangar) וטבחו בחיל המצב שבה. הגרמנים ביצעו פשיטת נקמה נוספת על נאולילה, מוצלחת מבחינתם, ב-18 – 19 בדצמבר.
הניזאמיה
הניזאמיה (בערבית: النظامية, תעתיק מדויק: אלנט'אמיה) היא שמן הכולל של מספר מדרסות, מוסדות ללימודי דת גבוהים באסלאם, שנבנו בידי ניזאם אל-מולכ במהלך כהונתו כ-ווזיר באימפריה הסלג'וקית במאה ה-11. מרבית המוסדות הללו הוקמו בפרס ובעיראק. הניזאמיות היו האוניברסיטאות האסלאמיות המאורגנות הראשונות. החינוך בהן היה הגבוה ביותר בעולם האסלאמי ושמען הגיע עד לאירופה. הניזאמיות מומנו בידי השלטון, האליטה או בידי וקפים מיוחדים שהוקדשו למטרה זו. ניזאמיות נבנו במספר ערים גדולות, והחשובות שבהן היו הניזאמיות שבנישאפור , בבלח' , בהראט ובאספהאן.
הניזאמיה בבגדאד.
הניזאמיה הגדולה והחשובה מכולן נבנתה על ידי ניזאם אל-מולכ בבגדאד לאחר כיבושה מידי הבויהים בשנת 1055. בגדאד הייתה מושב הח'ליפות העבאסית ומרכז אסלאמי חשוב של למדנות ומחקר. הניזאמיה של בגדאד נחנכה בשנת 1065 ולמן 1091 עמד בראשה התיאוסוף האסלאמי הנודע אל-ע'זאלי (מת 1111). הלימודים בניזאמיה נמשכו מספר שנים והם מומנו באמצעות מלגות לתלמידים המבריקים ביותר. בין תלמידיה הבולטים של המדרסה ניתן למנות את המשורר הפרסי סעדי (שלמד ולימד בה בין השנים 1195 ועד 1226) ואת חתנו של ניזאם אל-מולכ, מקאתל בן בכרי, שהיה גם בין המורים בה. בין המורים האחרים שלימדו בניזאמיה של בגדאד ניתן למנות את ההיסטוריון הפרסי שהרסתאני (בשנת 1116) ואת המדינאי בן מוצול בהא א-דין בשנות ה-70 של המאה ה-12.
הניזאמיה הבגדאדית חרבה עם כיבוש העיר בידי הולגו ח'אן שליט מונגוליה בשנת 1258.
מגאפון
מגאפון הוא מכשיר נייד המשמש להגברת קול הדיבור, בעיקר כאשר המשתמש בו נושא דברים בפני מספר רב של מאזינים. מבנהו הקוני של המגאפון מונע מגלי הקול להתפזר, וממקד אותם בכיוון מסוים. יתרון זה הוא גם חסרונו של המגאפון, שכן מי שאינו נמצא בכיוון אליו מכוון המגאפון לא שומע את הדברים באותה עוצמה בה שומע את הדברים מי שהמגאפון מכוון כלפיו.
ראשוני המגאפונים, שכונו "חצוצרות דיבור", פותחו בידי סמואל מורלנד ואתאנסיוס קירכר, והוצגו לחברה המלכותית ב-1671. כיום, מרבית המגאפונים הם אלקטרוניים, וכוללים גם מיקרופון, מגבר ורמקול.
מגאפונים משמשים, בין היתר, דוברים בהפגנות, כרוזים באירועי ספורט, ואנשי משטרה וכוחות הצלה לשם פיזור התקהלויות.
מלכשאה הראשון
ג'לאל אל-דולה מלכ שאה הראשון (מילולית: הדר המדינה; בטורקית Melikşah; בערבית: جلال الدولة ملك شاه; בפרסית: ملكشاه) היה סולטאן סלג'וקי שמשל בין 1072 ל-1092. הוא הצליח לגרש את הביזנטים ממרבית אנטוליה לאחר תבוסתם בידי אביו אלפ ארסלאן בקרב מנזיקרט בשנת 1071. כמו כן, הוא ערך רפורמה בלוח השנה הפרסי וקידם גרסה הקרויה על שמו "לוח השנה הג'לאלי". מלכ שאה הצליח להרחיב את השליטה הסלג'וקית לתוך סוריה על חשבון הפאטמים ממצרים וייסד ממלכות חסות באדסה, חלב ובדמשק. ככלל, הוא זכור כאחד מהסולטאנים הסלג'וקים הגדולים ביותר.
מלכ שאה העביר את בירת הסולטנות מראיי לאספהאן והרחיב את האדמיניסטרציה בידי הוזיר הגדול הנאמן והמיומן ניזאם אל-מולכ.
במהלך שלטונו, התמרד נגדו סוליימאן הראשון (Kutalmışoğlu Süleyman Şah), סולטאן רום שצמחה בחלקים מאנטוליה, ואשר תירש לימים את השליטה בה מהאימפריה הסלג'וקית. סוליימאן קבע את בירתו בעיר ניקאה (Nicaea, כיום איזניק בצפון-מערב טורקיה). לאחר הצלחות ראשוניות הובס סוליימאן ליד אנטיוכיה בשנת 1086 בידי תתש הראשון (Tutuş), מושל סוריה הסלג'וקי. בנו של סוליימאן, קיליץ' ארסלאן הראשון (I. Kılıç Arslan), נשבה ונלקח כבן ערובה לאספהאן.
לאחר מותו בשנת 1092 התפרקה האימפריה הסלג'וקית למספר סולטאנויות בייליקיות קטנות שנלחמו זו בזו. הממלכה הלכה ונחלשה ככל שארבעת בניו ואחיו נלחמו על הירושה. קיליץ' ארסלאן הראשון עלה שוב לשלטון כסולטאן רום וטוטוש הראשון היה לסולטאן סוריה. בפרס עלה לשלטון בנו של מלכ שאה, מחמוד הראשון. שלושת בניו האחרים ירשו אף הם נחלות משלהם: ברקירוק (Berkyaruk) בחלקים מעיראק, מוהמט הראשון (Muhammet Tapar) בבגדאד ואחמד סנג'ר (Ahmed Sencer) בח'וראסאן. התפרקות האימפריה הסלג'וקית סייעה להצלחת מסע הצלב הראשון.
לוח השנה הג'לאלי נמצא כיום בשימוש באפגניסטן ובידי אפגנים וכורדים באיראן.
אומד חסר הטיה בעל שונות מינימלית במידה שווה
היגיון המדינה
האסטרטגיה הפביאנית
האסטרטגיה הפביאנית, הקרויה על שמו של מפתחה, פאביוס מאקסימוס, היא אסטרטגיית התשה שננקטה על ידי הרומאים במהלך המלחמה הפונית השנייה. עיקרה של אסטרטגיה זו הוא הימנעות מקרבות כנגד חניבעל, כדי למנוע ממנו לנצל את גאונותו הטקטית ולנצח את הרומאים בקרב. ביצועה המוצלח של האסטרטגיה הפביאנית היווה, ללא ספק, אחד הגורמים העיקריים לניצחונה של רומא במלחמה.
האסטרטגיה הפביאנית הפכה לכינוי לאסטרטגית התשה מוצלחת, ולאו דווקא במובן הצבאי. המונח "אסטרטגיה פביאנית" פירושו טקטיקות של השהייה והימנעות מעימות על מנת להתיש את האויב ולצבור כוח.
רקע.
המלחמה הפונית השנייה נפתחה בשנת 218 לפנה"ס בפרשת סגונטו. לאחר מכן פלש חניבעל אל איטליה דרך הרי האלפים, הביס את רומא בקרבות טיקינוס וטרביה ובשנה שלאחר מכן בקרב טראסימיני, אבדות הרומאים בשלושת הקרבות האלו הגיעו לכמעט 100,000 חיילים. כנהוג ברומא בשעות חרום מעין אלה, הוחלט על מינוי דיקטטור לניהול המלחמה, לתפקיד הדיקטטור התמנה פאביוס מאקסימוס, אחד מזקני המצביאים הרומאיים, ואיתו נתמנה המאגיסטר אקוויטום שלו, מרקוס מינוקיוס רופוס.
האסטרטגיה הפביאנית בשנת 217–216 לפנה"ס.
שיטתו של פאביוס מאקסימוס הייתה נקיטת מלחמת התשה. הוא סבר כי לחניבעל אין מספיק כוח אדם, אמצעים ואספקה כדי להמשיך את המלחמה באיטליה לאורך זמן. כוחו של חניבעל באיטליה התבסס על תמיכתם של השבטים האיטלקיים והוא היה זקוק לבעלי ברית כדי להביס את רומא. בשנת 217 לפנה"ס הצטרפו אליו רק השבטים הגאלים מעמק הפו ולרומא היה יתרון משמעותי בכוח אדם. יתרונה של רומא, אליבא דפאביוס, לא יבוא לידי ביטוי בקרב מכריע בו יכול חניבעל לנצל את גאונותו האסטרטגית ולצמצם את כוחה של רומא במהירות, יתרונה של רומא ינוצל יותר אם תימנע מקרב מכריע כנגד חניבעל. פאביוס סבר כי אם חניבעל לא ינצח בקרבות גדולים, הוא לא יוכל להשיג את תמיכתן של בעלות הברית של רומא, ובכך ישמר יתרונה הגדול של רומא בכוח אדם.
פאביוס העדיף מלחמת התשה. הוא עקב אחרי חניבעל ממרחק גדול די כדי שלא יוכל חניבעל לכפות אותו לקרב בעל כורחו, וקטן מספיק כדי שיוכל להרתיע את בעלות הברית מלהצטרף אל חניבעל, למנוע מחניבעל קווי אספקה מסודרים, ולהחליש את חופש התנועה הקרתגי. בדרך כלל העדיף פאביוס לחנות על ראשי הרים, שם יכול היה להשקיף על חניבעל מבלי שחניבעל יוכל לתקוף אותו במהירות.
ההתנגדות לאסטרטגיה.
לאסטרטגיה הפביאנית קמו מתנגדים רבים ברומא, ביניהם הסגן של פאביוס, מינוקיוס רופוס. האסטרטגיה הפביאנית הייתה זרה למנטליות הרומאית ששאפה לסיים את המלחמה בכמה קרבות גדולים ובמהירות, פאביוס לא הציע פתרון מהיר, להפך האסטרטגיה שלו נתפסה כלא מביאה תוצאות ממשיות. בנוסף, היו שטענו כי האסטרטגיה הפביאנית לא כדאית מבחינה כלכלית. כדי לפרנס את צבאו, בזז חניבעל שדות, ערים ובסיסים רומיים, פאביוס לא מנע זאת מחניבעל. יתר על כן, האסטרטגיה הפביאנית נתפסה כפחדנית, היו שחשבו כי פאביוס לא מעז לצאת לקרב הכרעה כנגד חניבעל.
המתנגדים והלועגים לפאביוס הלכו ורבו לכל אורך תקופת הדיקטטורה שלו, רבים בזו לו וכינו אותו בכינויי גנאי כגון: "רבו של חניבעל" ו"קונטאטור"- מתמהמה. חניבעל עצמו, שהבין את החשיבה ההגיונית שמאחורי האסטרטגיה הפביאנית, לא בזז את שדותיו הפרטיים של פאביוס כשעבר לידם, כדי להציג אותו כבוגד. נקודת השבר הייתה בסתיו, חניבעל נסע לאפוליה כדי להעביר שם את החורף ובשל טעות של מורה הדרך שלו נקלע בעמק צר כאשר המעברים היו בידי פאביוס. חניבעל השתמש בתחבולה חדשנית, הוא לקח 2,000 שוורים מן השלל, קשר להם חבילת חציר בין הקרניים, הבעיר אותן והוליך אותם על ההרים.