אליפות CONCACAF השמינית שימשה גם כטורניר המוקדמות של המונדיאל, והיא נערכה בהונדורס בין 1 בנובמבר ל-22 בנובמבר 1981. כל המשחקים נערכו באסטדיו טיבורקיו קאריאס אנדינו שבבירה טגוסיגלפה. שתי הנבחרות הראשונות העפילו למונדיאל, וזאת בהשוואה למונדיאלים הקודמים שבהם ניתן לאזור מקום אחד ישיר או מקום אחד בפלייאוף.
הונדורס ואל סלוודור העפילו. אל סלוודור הייתה לנבחרת הראשונה מאמריקה התיכונה שמעפילה ליותר ממונדיאל אחד (הישג זה הושווה על ידי ב-2002 וב-2006 וע"י ב-2010).
אסיה ואוקיאניה.
21 נבחרות מאסיה ומאוקיאניה התמודדו על 2 מקומות במונדיאל, אך פרשה לפני תחילת המשחקים, שהתנהלו בשני סבבים:
סיבוב ראשון.
בית 1.
ניו זילנד העפילה לסיבוב הגמר.
בית 2.
ערב הסעודית העפילה לסיבוב הגמר.
בית 4.
בית א'.
סין ויפן העפילו לחצי הגמר.
בית ב'.
קוריאה הצפונית והונג קונג העפילו לחצי הגמר.
חצי גמר.
קוריאה הצפונית העפילה לגמר הבית.
סין העפילה לגמר הבית לאחר ניצחון 5 - 4 בדו-קרב פנדלים.
גמר.
סין העפילה לסיבוב הגמר.
סיבוב הגמר.
ניו זילנד וסין סיימו עם מספר נקודות והפרש שערים זהים, ולפיכך נערך פלייאוף מכריע במיקום נייטרלי.
כווית וניו זילנד העפילו למונדיאל.
הילאריון קפוצ'י
משהאד
פרסביטריאני
ניקולאיה בלצ'סקו
ניקולאיה בלצ'סקו (ברומנית: Nicolae Bălcescu, תעתיק פונטי: nikoˈla.e bəlˈt͡ʃesku; להאזנה כאן; 29 ביוני 1819 - 29 בנובמבר 1852) היה סופר, היסטוריון ומהפכן רומני.
ביוגרפיה.
ניקולאיה בלצ'סקו נולד בבוקרשט, בירת נסיכות ולאכיה במשפחה של בויארים ממעמד אצולה נמוך יחסית. בלימודי בית הספר התאהב במקצוע ההיסטוריה. הוא למד יחד עם יון גיקה ובין מוריו היה גם יון הליאדה רדולסקו. בגיל 19 התגייס לצבא הוולאכי וב-1840 לקח חלק בקשר פיליפסקו (קשר לאיחוד רומניה) ועם גילוי הקשר נכלא לשנתיים במנזר מרג'ינאני והשתחרר עם התחלפות השליט. לאחר שחרורו ייסד בלצ'סקו, יחד עם יון גיקה וקריסטיאן טל, אגודה סודית בשם "האחווה" (Frăția), אגודה שסיסמתה הייתה "צדק, אחווה" (Dreptate, Frăţie). הוא סייר בחבלים המיושבים ברומנים, נסיכות מולדובה, ולאכיה, טרנסילבניה, בוקובינה וגם בצרפת ובאיטליה. למד היסטוריה והשתתף, לצד אאוגוסט טרבוניו לאוריניאן בעריכת כתב העת להיסטוריה Magazin istoric pentru Dacia (מגזין היסטורי למען דאקיה).
ב-1844, ב-Propăşirea (הקידום), כתב העת של קוגלניצ'אנו ושל אלכסנדרי, הודפסה עבודתו של בלצ'סקו, Puterea armată şi arta militară de la întemeierea Prinţipatului Valahiei şi până acum (הכוח הצבאי ואמנות המלחמה מייסוד נסיכות ולאכיה ועד עתה). בהמשך פורסם באותו כתב עת המאמר Comentarii asupra bătăliei de la Câmpia Rigăi sau Cosovo (ביאורים לקרב בשדה השַחרור או קוסובו).
בלצ'סקו לקח חלק במהפכת 1848 (ולאכיה), שהתרחשה בפברואר, בצרפת. עם ההשראה הזאת נסע לבוקרשט, שם לקח חלק במהפכה של 11 ביוני ואפילו מונה, ליומיים, להיות שר חוץ בממשלה הזמנית שהקימו המהפכנים. הוא היה בצד הליברלי ותמך בזכות הצבעה לכל ובמתן קרקע לאיכרים. לאחר דיכוי המהפכה נעצר על ידי הרשויות, אך הצליח לברוח ועבר לטרנסילבניה. מטרנסילבניה גורש על ידי השלטונות המקומיים.
לאחר כישלון מהפכת 1848 בנסיכויות הרומניות, ניקולאיה בלצ'סקו, יחד עם וסילה אלכסנדרי ואלקו רוסו, הוציאו לאור בפריז את כתב העת România viitoare (רומניה העתידית). הוא עבר לאיי דרום צרפת, שם התגורר עם מריה קנטקוזינו - שניהם היו חולי שחפת וקיוו שהאקלים של דרום צרפת ישפיע לטובה על מצב בריאותם. ב-1850, בפריז, השיג דרכון עות'מאני ובאמצעותו ניסה להיכנס לנסיכות ולאכיה, כדי לבקר את אימו הזקנה והחולה (גם הוא היה חולה מאוד), אך הרשויות מנעו את כניסתו. בעצת רופאיו יצא אל דרום איטליה. הוא התיישב בפלרמו, סיציליה ושם מת לבסוף ממחלתו, שחפת.
היצירה ההיסטורית החשובה ביותר של בלצ'סקו, Românii supt Mihai-Voievod Viteazul (הרומנים תחת מיכאי הוויווד האמיץ) נשארה בכתב יד ופורסמה לאחר מותו. המשטר הקומוניסטי ברומניה, על בסיס הערה כלשהי של קרל מרקס, ראה בבלצ'סקו חלוץ של הקומוניזם, לכן פיאר את שמו, תחריט של פניו הודפס על שטרות כסף ושמו ניתן ליישובים ולרחובות בערים הגדולות.
ז'ארגון
יחידת גולגולת המת
טוטנקופפוורבנדה
ג'ואכים נואה
בלה סוואן
אשקלון (עיר עתיקה)
אשקלון נמנית עם הערים הקדומות ביותר בארץ ישראל העתיקה. מקור שמה של אשקלון הוא שקל, שפעם היה שמה של העיר. העיר התקיימה בדרום-מערב העיר אשקלון של ימינו.
תולדות העיר.
ראשית היישוב באזור החלה בתקופה הכלקוליתית ועד לתקופה הממלוכית בתקופות הברונזה התיכונה II, הברזל, הפרסית, ההלניסטית-רומית- ביזנטית, הערבית הקדומה והממלוכית, התקיימה במקום עיר גדולה מאוד. בתקופת הברונזה המאוחרת הייתה העיר שנשלטה על ידי יידיה נתונה לשלטון מצרי. על עברה העתיק מעידים ממצאים ארכאולוגיים: בחפירות שנערכו בראשות לורנס סטייגר מאוניברסיטת הרווארד ב-1985 התגלו באזור העיר העתיקה, כיום הפארק הלאומי של אשקלון, שרידים והריסות שגילם תואם ככל הנראה את ראשית היישוב בה. השכבות העמוקות ביותר בעומק של 15 מטר מתוארכות לתקופה הקדם פיניקית-כנענית. על העיר שלטו בזה אחר זה שמונה עמים (ותרבויות): כנענים, פלשתים, פיניקים, הממלכות ההלניסטיות, רומאים, ביזנטים, ערבים וצלבנים. אותם עמים, בתורם, השתלטו בכוח הזרוע על העיר וירשו את קודמיהם.
אשקלון בראשיתה, בתקופה הכנענית, נבנתה על קרקע של אבן-חול, המצטיינת ביכולת הקיבול של מי תהום ששימשו את תושבי העיר. העיר מנתה כ-15,000 איש שחיו בין חומותיה שאורכן כ-2.2 ק"מ, 15 מטרים גובה ועובי של 50 מטרים. העיר שכנה על דרך הים, שחיברה את מצרים עם סוריה.
על פי המסופר בספר יהושע (פרק י"ג), העיר לא נכבשה על ידי צבאו והיא הייתה עיר מושב פלשתית, כנראה מגל מוקדם של הגירה פלשתית. אולם מיד לאחר מות יהושע בן נון, נלכדה העיר על ידי בני שבט יהודה (ספר שופטים פרק א') שלא הורישו את תושביה הפלשתים.
בתקופת הברזל גדלה העיר ושטחה הגיע לכ-600 דונם. חומות העיר עובו במשך התקופה והיו עבות ביותר. עם זאת, החומה לא הקיפה את כל העיר אלא יצרה חצי מעגל שמגן על העיר מצפון, מזרח ודרום, ואילו כלפי הים, מערבה, הסתמכו אנשי העיר על מצוק טבעי לשם הגנתה. שיטה זאת של חצי המעגל אומצה אחר כך גם על ידי הרומאים והערבים. אשקלון היא גם העיר העתיקה ביותר בה נמצא שער קשת בכניסתה. על פי ההלכה היא נחשבת עיר מוקפת חומה (כנענית) מימות יהושע בן נון ולכן היא חייבת בקריאת מגילה בט"ו באדר.
בשנת 1150 לפנה"ס לערך נכבשה העיר על ידי גל נוסף של מהגרים פלשתים מאיי הים התיכון. כלי חרס מראשית התקופה מצביעים על דמיון בין כלי החרס מעשה ידי הפלשתים לכלי חרס המיקניים, דבר המחזק את ההשערה כי מוצאם של הפלשתים הוא ממזרח הים התיכון, אזור שהיה נתון להשפעת התרבות המיקנית. תחת שליטת הפלשתים הפכה אשקלון לאחת מחמש ערי פלשתים, שביניהן ובין ממלכת ישראל המאוחדת ומאוחר מכן, לאחר הפיצול, ביניהן לבין ממלכת יהודה וממלכת ישראל, התקיים מתח צבאי ומדיני מתמיד.
בשנת 604 לפנה"ס בא קץ עידן הפלשתים. אשקלון, העיר האחרונה של הפלשתים, נכבשה על ידי הבבלים, והצבא הבבלי בראשותו של נבוכדנאצר החריב ושרף את העיר והגלה את תושביה.
כיבושה של אשקלון על ידי הצבא הבבלי נזכר בשיר של המשורר היווני בן התקופה, אלקאיוס. זהו האזכור הראשון של מקום כלשהו בארץ ישראל בספרות היוונית הקלאסית.
במהלך התקופה הפרסית עמדה העיר, כנראה, ברשות הצורים. סקילאכס קורא לה בשם "אשקלון עיר צורים". באותם ימים קיימו תושבי העיר חיי מסחר ענפים עם שכנתה מצרים, יעידו על כך אותם פסילים דמויי אלי מצרים שנמצאו בחפירות.
אשקלון נבנתה מחדש בתקופה ההלניסטית והייתה לנמל ימי חשוב.
הפילוסוף היווני תאופרסטוס (נפטר בסביבות 287 לפנה"ס) תיאר בספרו "מחקר על הצמחים" את "הבצל האשקלוני".
בתקופת שלטונו של יונתן הוופסי, התקבל הצבא החשמונאי באשקלון באהדה, וזאת בניגוד ליחסם של תושבי ערי החוף האחרות.
בשנת 104 לפנה"ס הצליחו תושבי אשקלון להשיג אוטונומיה, על זאת מעיד תאריך העיר המתחיל משנה זו.
בימי המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי, כאשר כל אזור החוף שמדרום לכרמל עבר לשליטת הממלכה החשמונאית, נשארה אשקלון עצמאית והייתה מובלעת הלניסטית בשל קשריה ובריתה עם מצרים התלמיית.
בתקופה הרומית תפסה אשקלון מקום חשוב בעולם התרבות היווני, סופרים ופילוסופים יוונים רבים, כגון אנטיוכוס מאשקלון, היו מילידי העיר. שמות אלים יוונים נתגלו במטבעות אשקלון, והעיר הייתה ידועה בפולחן האלה עשתורת שנתגלגלה באפרודיטה בתקופה ההלניסטית.
מטבעות אשקלון בין השנים 84–38 לפנה"ס נושאות את דיוקנותיהם של המלכים התלמיים בתקופה זו, מה שמעיד על הקשרים ההדוקים עם מצרים התלמיית.
הורדוס, מלך יהודה, שיש הסבורים שנולד באשקלון, האדיר את העיר וחיזק אותה.
אולם היא לא נכללה במלכותו או בזו של בנו ויורשו, ארכלאוס, וגם לא השתייכה לפרובינקיה יודיאה.
הסופר היווני סטראבון ציין בספרו "גאוגרפיקה" (תחילת המאה ה-1 לספירה) את גידולי הבצל באדמותיה של אשקלון וכתב כי היא עיר קטנה.
העיר המשיכה לשגשג לאחר מכן תחת שלטון האימפריה הרומית וביזנטיון. גם בתקופת המשנה ותקופת התלמוד חיו באשקלון לא-יהודים לצדם של יהודים. בספרות התלמודית נחשבה אשקלון לעיר העומדת בגבול הארץ, והיו חילוקי דעות לגבי שייכותה לארץ ישראל: "רבי יהודה אומר: מאשקלון לדרום ואשקלון כדרום" (גיטין א ב). במהלך התקופה הרומית הייתה אשקלון ידועה בשנאתה ליהודים.