בתקופתו במינכן התרכז בעיקר בציור פורטרטים. בשנת 1864 הרוזן אדולף פון שק שלח את מארי ואת לנבאך לאיטליה כדי להעתיק ציורים של ציירים ותיקים. באיטליה התיידד עם תאורטיקן האמנות קונרד פידלר, שלימים הפך לפטרונו, והפסל אדולף פון הילדברנד.
בשנת 1869 ביקר יחד עם פידלר בצרפת, הולנד וספרד. הוא שירת בצבא במלחמת צרפת–פרוסיה (1870-71) ולאחר מכן התגורר בברלין ובדרזדן. בשנת 1873 הוא עיטר את קירות הספרייה של המכון הגרמני הזואולוגי הימי שנבנה בנאפולי, איטליה.
ציורי הקיר מורכבים מחמש סצנות המתארות דמויות בנופים, שהוגדרו במסגרת של קישוטים שתוכננו על ידי הילדברנד. אין להם שום תוכנית סימבולית או מיתולוגית ספציפית, ונועדו פשוט לבטא, כלשונו של מארי את עצמו – את שמחת החיים בים ובחוף. בשנה שלאחר מכן עבר לפירנצה, שם התוודע לאנסלם פוירבך וארנולד בוקלין, שני חברים מובילים בקבוצת האמנים האינטלקטואלים הגרמנים שברומא.
הוא פנה יותר ויותר לנושאים מיתולוגיים ופיתח טכניקה מורכבת ואינדיבידואלית, שצבע יתר על המידה על טמפרה בשכבות של שמן ויצר עומק צבע בשונה לגמרי מהגוונים השקטים ששימשו את עמיתו פוירבך.
בשנות השמונים של המאה ה-19 מארי צייר טריפטיכיות מונומנטליות – כמו פסק הדין של פריז, שלושה קדושים על סוסים. במהלך תקופה זו הוא גם הפיק ציורים מיתולוגיים קטנים יותר וכמה דיוקנאות.
הוא בילה את השנים האחרונות של חייו ברומא, בתמיכתו של פידלר.
הוא נפטר שם בשנת 1887, בגיל 49, ונקבר בבית העלמין הפרוטסטנטי.
בשנת 1935 נגנב הציור Die Labung על ידי המשטר הנאצי. בשנת 1980 הוא הגיע לרשות מוזיאון ויסבאדן. על מנת להשלים את פרויקט המוזיאון לזיהוי השוד הנאצי ולהחזירו ליורשים הלגיטימיים – המוזיאון המשיך להציג רק את החלק האחורי של העבודה, עד שאספו מספיק כסף באמצעות תרומות כדי לקנות אותה בסוף אותה שנה.
גזה לנדייל (סופר)
גזה לנדייל (במקור לווינגר, בהונגרית: Lengyel Géza; הבש, 4 בינואר 1881 – בודפשט, 12 בנובמבר 1967) היה סופר, עיתונאי, מבקר, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
גזה לנדייל נולד במשפחה יהודית כבנם של ברטלן לווינגר ושל אמליה שוורץ (1853–1928) הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בבודפשט, באגר ובסגד. משנת 1902 עבד כעיתונאי בעיתון "סבדשאג" (Szabadság) שפירושו "חופש" בהונגרית באוראדיה, ומשנת 1905 הפך לעורך העיתון. הוא יצר קשר עם המשורר אנדרה אדי באוראדיה ובהמשך כתב עליו ספר. משנת 1906 מאמריו הופיעו ב"יומן של בודפשט" (Budapesti Napló) ומשנת 1914 בפשטי נפלו, כלומר ב"יומן של פשט". כתביו הופיעו גם במגזין "המאה העשרים" (Huszadik Század), ב"עיתון יום ראשון" (Vasárnapi Újság) וב"זמנים חדשים" (Új Idők). מההתחלה הוא היה עמית בכיר במגזין הספרותי החשוב ניוגאט, עד שנת 1912 היה מבקר האמנות המוביל של המגזין. כמזכיר "הפדרציה הלאומית של התעשיינים" (GYOSZ) וכמנהל "מרכז מדיניות המכס ההונגרי", הוא עסק גם בנושאים כלכליים. ביצירות הספרותיות שלו נקשר לשאיפות ריאליסטיות מודרניות בנות תקופתו. פעילות בקורת האמנות שלו תפסה מקום משמעותי בעבודתו. בשנת 1919 השיק כתב עת בשם "חיי אמנים" (Művészélet), שחדל להתקיים לאחר פעילות קצרה. ביקורתו האמנותית הופיעה בעיקר בניוגט. משנות ה-60 של המאה ה-20 ואילך התפרסמו ביקורותיו על תערוכות בכתב העת"אמנות". הוא כתב סדרה על עבודתם ויצירתם של ליפוט הרמן, קארוי ליקה ושל ז'יגמונד קישפלודי שטרובל. הוא תרגם את יצירותיהם של הסופר הרוסי אלכסנדר קופרין והסופר הדני גאורג ברנדס להונגרית, וכן את כתבים נבחרים של אמיל זולה. לנדיאל הכין מבחר מיצירותיו של לאיוש בירו, שפרסם בשנת 1957 תחת השם "ארץ העבדים". הוא היה חבר ב"התאחדות הלאומית של העיתונאים ההונגרים".
משפחתו.
אשתו הייתה אירן בירו (קודם: אונגאר), בתם של איגנץ אונגאר ולואיזה לפלר, איתה התחתן ב-23 בדצמבר 1908 בבודפשט.
בתו הייתה ז'וז'אנה לנדייל (1910–?), חתנו היה פאל ינה וירט.
ג'ודי מגנס
ג'ודי מגנס (באנגלית: Jodi Magness; נולדה ב-19 בספטמבר 1956, פילדלפיה, פנסילבניה), היא ארכאולוגית יהודייה-אמריקאית. פרופסורית באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. מגנס עוסקת בארכאולוגיה של ארץ ישראל וירדן ומתמחה בתקופות הרומית, הביזנטית והמוסלמית הקדומה.
ביוגרפיה.
מגנס נולדה ב-19 בספטמבר 1956, בפילדלפיה. לדבריה החליטה להיות ארכאולוגית, כבר בגיל 12. בגיל 16 עברה לישראל וסיימה כאן את לימודי התיכון. בשנים 1977–1980,שימשה כמדריכה בבית ספר שדה עין גדי.
השכלה ומסלול מקצועי.
למגנס תואר ראשון בארכאולוגיה והיסטוריה מהאוניברסיטה העברית – 1977. דוקטורט בארכאולוגיה קלאסית מאוניברסיטת פנסילבניה – 1989. בשנים 1990–1992 עשתה פוסט-דוקטורט ב"מרכז לארכאולוגיה של העולם הישן" של אוניברסיטת בראון. בשנים 1992–2002 הייתה פרופסור חבר לארכאולוגיה של המזרח התיכון באוניברסיטת טאפטס. ב-2003 עברה לאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם היא מלמדת עד היום. כיום היא פרופסור מן המניין מופקדת הקתדרה על שם קינן.
פעילותה המדעית.
מגנס עוסקת בעיקר בארכאולוגיה של ארץ ישראל וירדן ומתמחה בתקופות הרומית, הביזנטית והמוסלמית הקדומה. במחקריה היא עוסקת, בין השאר, בבתי כנסת עתיקים, מגילות מדבר יהודה והצבא הרומי במזרח.
מגנס השתתפה ב-20 חפירות ארכאולוגיות בישראל וביוון, שהעיקריות ביניהן:
פרסומים.
מגנס פרסמה 11 ספרים ועשרות מאמרים.
יוהן &quot;ג'ק&quot; אנטרווגר
חנוך בן מדין
חֲנֹךְ בֵּן מִדְיָן (בכתיב מלא: חֲנוֹךְ) הוא דמות מקראית, בנו השלישי והאמצעי של מדין ונכדם של אברהם וקטורה. לחנוך היו ארבעה אחים: עיפה, עפר, אבידע ואלדעה. התגורר בארץ מדין.
שמו.
חנוך איננו שם יחיד במקרא, בדומה לו ישנם חנוך בן קין, חנוך אבי מתושלח, וחנוך בנו הבכור של ראובן עם זאת בשונה מהם שמו נכתב במקרא בכתיב חסר ללא ויו.
פירוש השם חנוך הוא מלשון המילה חניכה. כמו אצל חנוך בן קין, ששמו מרמז על חנוכת העיר הראשונה. כמן כן השם מתקשר ללימוד וחינוך כמרומז גם בשמות אחיו אחריו שבהם הלחמים עם המילה ידע.
במדרשים ובחז"ל.
לפי הרמב"ן חנוך נולד בחברון ואילו לפי מדרש שכל טוב הוא נולד בבאר שבע.
יש מפרשים המונים את חנוך כאחד משלושים ושישה המלכים שהשתתפו בטקס ההספד של יעקב בגורן האטד בעת מסע הלווית יעקב ממצרים למערת המכפלה כאשר הוא נמנה כאחד מקואליציית מלכי בני עשו, בני ישמעאל ובני קטורה שנערכו למלחמה במלכי כנען.
בספר הישר נכתב שלחנוך היו 5 בנים: רעואל, רקם, עזי, אליושב ואלד. במקרא מובא השם רעואל כשמו של יתרו כהן מדין או כשמו של אביו של יתרו, ולאור מסורת זו של ספר הישר, יש המזהים את יתרו כבנו או נכדו של חנוך.
במלחמת מדין שהתרחשה לקראת תום נדודי בני ישראל במדבר בו הרגו את חמשת מלכי מדין, מציין המקרא שאחד מחמשת המלכים היה רקם. ע"פ מסורת ספר הישר, רקם הוא בנו של חנוך. לפי יוסף בן מתתיהו, המלך רקם היה המייסד של פטרה, עיר עתיקה שמאוחר יותר נקשרה לנבטים.
יש האומרים שכזבי בת צור הייתה מהאומה שיצאה מחנוך וצאצאיו במדין, מפני שאביה הרי היה השלישי במניין חמשת מלכי מדין, ובהתאמה חנוך היה בנו השלישי של מדין. כל מלך שלט על שבט שנוצר על ידי אחד מבניו של מדיין וצאצאיו ירשו את מלכותו. עם זאת, על פי רש"י היא לא הייתה מצאצאי חנוך, אלא בתו של המלך החשוב יותר מבין החמישה, אבל משום גנותו, נמנה צור שלישי.
גשר טאפן זי ניו יורק
גשר טַאפֶן זִי (באנגלית: Tappan Zee Bridge) הוא גשר המחבר את שתי גדותיו של נהר ההדסון במדינת ניו יורק, והוא אחד משני הגשרים הגדולים והחשובים על נהר זה. הגשר הגדול האחר והוותיק יותר הוא גשר ג'ורג' וושינגטון, שמגשר בין שתי הגדות בצפון רובע מנהטן של העיר ניו יורק מהצד המזרחי ובעיירה פורט לי במדינת ניו ג'רזי בצידו המערבי של הנהר. בשנת 1994 התווסף שמו של מושל מדינת ניו יורק בעבר מלקולם וילסון לשם הגשר, עד בניית הגשר החדש שנקרא על שמו של מושל אחר של המדינה - מריו קואומו. השם טאפן זי נקבע בעקבות שמו של אחד מהשבטים האינדיאניים שאכלסו בעבר את האזור - "טאפן", ו-זִי בשפה ההולדנית פירושו ים.
גשר טאפן זי על שמו של מלקולם וילסון.
הגשר נבנה במשך כ-5 שנים: משנת 1952 עד 1955, כ-40 קילומטר מצפון למרכז מנהטן. הנקודה שנבחרה לבניית הגשר היא אחת מהנקודות בה רוחב הנהר הוא הגדול ביותר. הגשר נפתח ביום 14 דצמבר 1955 וחיבר בין העיירה דרום נייאק ממערב לנהר לעיר טריטאון שבמזרחו - שתיהן במדינת ניו יורק. חלק גדול מהתנועה מדרום מדינות ניו אינגלנד מערבה ודרומה עברה דרך הגשר הזה, כך גם התנועה ההפוכה ממערב לנהר ההדסון. הגשר הוא הארוך ביותר בארצות הברית ואורכו מגיע ל-4.88 קילומטר. גובהו של הגשר מעל פני הנהר מגיע ל-42 מטר. הגשר הוא חלק מציר התעבורה המדינתי של מדינת ניו יורק והכביש הבין מדינתי מספר 87 שמתחיל בדרום ברובע ברונקס של העיר ניו יורק ומסתיים בעיר מונטריאול שבקנדה, וכן הכביש הבין מדינתי 287 שמהווה מעין כביש טבעתי סביב העיר ניו יורק ומחבר את המחוזות שמצפון לעיר ניו יורק עם המחוזות שמערבה ודרומה לה ואשר שייכים למדינת ניו ג'רזי. בגשר 7 נתיבים, כאשר גדר הבטיחות שמפרידה בין התנועה מערבה לתנועה מזרחה ניתנת להסטה ימינה ושמאלה לפי מצב עומס התנועה, כך שתמיד בכיוון התנועה בה העומס המרבי, יהיו 4 נתיבים.
הוויכוח אודות מיקום הגשר.