סארי (באנגלית: Surrey) היא עיר במטרופולין של ונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה. העיר שוכנת דרומית לוונקובר, כ-30 ק"מ מגבול ארצות הברית. זוהי העיר השנייה בגודלה אחרי ונקובר בקולומביה הבריטית, חיים בה כ-400,000 תושבים. הבנייה בעיר ברובה היא בנייה רוויה ובכך הופכת את איכות החיים לגבוהה יותר משכנתה מצפון, ונקובר. היא נקראת על שמו של מחוז סארי באנגליה.
היסטוריה.
סארי הוכרזה כרשות מקומית בשנת 1879 אך הוכרזה כעיר רק בשנת 1993.
המתיישבים הראשונים בסארי התעסקו בעיקר בגידול בקר וצאן, דיג, חקלאות ומסחר זעיר.
בשנת 1937 נבנה גשר מעל נהר פריישר שחיבר את ונקובר וסארי ועם ארצות הברית. הדבר תרם מאוד לכלכלתה של העיר, וכתוצאה מכך החלה אוכלוסיית העיר לגדול.
דמוגרפיה.
במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 הוכפלה אוכלוסיית סארי. מהגרים רבים מכל רחבי העולם השתכנו בעיר אך האוכלוסייה הבולטת ביותר היא מהגרים אסיאתים. 27.5% מתושבי העיר הם הודים, 5.1% סינים, 2% קוריאנים, 0.5% יפנים, 1.3% אפריקאים, 4.2% פיליפינים, 1% לטינים, 0.5% ערבים, 1.5% יהודים.
חינוך.
ישנם שני מוסדות חינוכים גבוהים בעיר: קמפוס של אוניברסיטת סימון פרייזר אשר נפתח בשנת 2002 ופוליטכניון קוואנטן שקיים משנת 1981.
זאבל זילברטס
קתדרלת יוחנן הקדוש (ולטה)
קון-קתדרלת יוחנן הקדוש (במלטזית: Kon-Katidral ta’ San Ġwann, באנגלית: St. John's Co-Cathedral) בוולטה בירת מלטה, היא הקתדרלה הקתולית של האי מלטה, במשותף (Co-Cathedral) עם קתדרלת פאולוס הקדוש בעיר מדינה. הקתדרלה, שהוקמה על ידי מסדר האבירים ההוספיטלרים, מוקדשת ליוחנן המטביל, הקדוש המגן של המסדר.
היסטוריה.
בניית הכנסייה החלה בשנת 1572 בהוראתו של הגראנד מאסטר ז'אן דה לה קסייר (Jean de la Cassière), ותכנונה הופקד בידי האדריכל המקומי ג'רולאמו קסאר. היא מוקמה במרכזה של העיר המבוצרת ולטה, בירת ההוספיטלרים החדשה, שנבנתה לאחר עמידתם במצור הגדול על מלטה ב-1565. ב-1577 הסתיימה הבנייה, והכנסייה קושטה ועוטרה ביצירות אמנות עשירות. במחצית המאה ה-17 עוצב פנים הכנסייה מחדש בסגנון אדריכלות הבארוק, בפיקוחו של האמן בן קלבריה מתיה פרטי (Mattia Preti, 1613-1699). השינויים החשובים ביותר בתקופה זו היו עיטורה מחדש של תקרת הספינה הראשית ב-18 סצנות מחייו של יוחנן המטביל, ועיטור הקירות הפנימיים של הספינה ושל קפלות הצד במיטב סגנון הבארוק. העמודים התומכים בתקרת הספינה הראשית צופו בשיש ירוק, ולמעשה, כל קירות הפנים, התקרה והרצפה של המבנה מכוסים בציורים, בשיש וביצירות אמנות. אחד המקורות החשובים ליצירות האמנות העשירות של הקתדרלה היה הנוהג לפיו כל גראנד מאסטר נבחר תרם לה יצירה כלשהי שהעידה, בין היתר, על עושרו ועל נדיבות לבו, והנציחה את זכרו.
ב-1798 נכנעו ההוספיטלרים לנפוליאון ועזבו את מלטה, ושנתיים לאחר מכן עבר האי לבעלות הבריטים. בצו של הוותיקן הוענק לכנסייה מעמד של קתדרלה במשותף בשנת 1816. במאה ה-19 הופקדה הקפלה של לשון צרפת (ראו להלן) בידיו של האמן המקומי ג'וזפה היזלר (Giuseppe Hyzler) מתנועת הנצרנים (תנועה אשר ביקשה להשיב את האמנות הדתית הנוצרית למקורותיה). זה הסיר את המזבח בקפלה, שינה חלק מיצירות האמנות בה וגרם נזק לאחרות. פעולותיו הופסקו בעקבות מחאה בשנת 1840. במלחמת העולם השנייה נפגעה הקתדרלה מההפצצות האוויריות של מדינות הציר על מלטה, אך אלה גרמו נזק בעיקר לאגפים המשניים ופחות לגוף הכנסייה עצמה. חדר המלבושים ומגדלי השעון נפגעו באופן קשה, ודלת הכניסה הראשית הועפה ממקומה. הנזקים תוקנו ותכולת המבנה ניצלה, במידה רבה בשל כך שהועברה מבעוד מועד למקום מבטחים. בשנת 2001 הוקמה "קרן קון-קתדרלת יוחנן הקדוש" (St John’s Co-Cathedral Foundation), המופקדת על ניהול הכנסייה והמוזיאון הצמוד לה, ועל שימורם.
המבנה.
הקתדרלה נצבת בערך במרכזה הגאוגרפי של העיר ולטה. מצידה הצפון-מערבי היא גובלת ברחוב הרפובליקה, רחובה הראשי של העיר, ומדרום-מזרח לה נמתח רחוב הסוחרים (Triq il-Merkanti), אחד משני הרחובות הראשיים האחרים של ולטה. חזיתה פונה לכיוון דרום-מערב, אל כיכר יוחנן הקדוש (Piazza San Ġwann). למבנה חזות מבוצרת, אשר הושפעה מאירועי המצור הגדול, ושני מגדלי פעמונים ניצבים משני צדדיה של החזית.
הספינה הראשית.
אורכה של הספינה הראשית הוא 53 מטרים ורוחבה 15 מטרים. היא מחולקת לאזור הכללי ולאזור המקודש (Sanctuary) שבו ניצב המזבח הראשי על במה מוגבהת. בעבר שכן באפסיס שבאזור המקודש מזבח בודד ומעליו ציור המתאר את טבילתו של ישו. הציור נמצא כיום באולם מייג'ור קוליירו (ראו להלן), ובמקומו ניצב באפסיס פסל של האירוע, מעשה ידיו של ג'וזפה מצואולי מהמאה ה-18, ומשני צדדיו שני עוגבים. למזבח זה נוסף המזבח הראשי, העשוי שיש והניצב במרכזו של האזור המקודש. סביב המזבח אפריז שבו משולבים סמלי ארבעת המבשרים וסמליהם של פטרוס הקדוש (מפתחות השמים) ושל פאולוס הקדוש (ספר החוקים והחרב). המוטיב המרכזי במזבח הוא של הסעודה האחרונה, וזה עדוי מארד מוזהב ומשולבים בו אבני לפיס לזולי. מעל המזבח הראשי תלויה חופה. למעט האזור המקודש, כמעט כל רצפת הספינה הראשית, הקפלות והאורטוריום מכוסה בלוחות קבורה משיש צבעוני. אלה מונים 405 במספר וניתן לצפות בכל אחד מהם באתר הרשמי.
הקפלות.
משני צדי הספינה הראשית שוכנות הקפלות הצדדיות. בקתדרלה שמונה קפלות, ארבע מכל צד, וארבעה מעברים, שניים מכל צד. כל הקפלות נקראות על שם שמונה לשונות ההוספיטלרים (Langues), הכינוי הרשמי שניתן ליחידות הלאומיות של המסדר. הלשונות העיקריות זכו לקפלות קרובות יותר אל המזבח הראשי.
בן ציון אברהם קואינקה
הרב בן ציון שמואל וידאל רפאל אברהם קוֹאֵינְקָה (Kohenka; כ"א בניסן ה'תרכ"ז 1867 - ט"ז בחשוון ה'תרצ"ז, 1936) היה אב בית דין ופוסק של העדה הספרדית בירושלים ובתקופה מסוימת גם בחברון. הרב קואינקה היה חבר המועצה הראשונה של מועצת הרבנות הראשית וחבר תנועת המזרחי, וכן העורך והמייסד של כתב העת התורני המאסף.
תולדות חיים.
נולד לאברהם ולבכורה-דונה קואינקה בעיר העתיקה בירושלים. משפחתו נושאת את שמה של עיר מוצאה קואנקה בספרד. בסוף המאה ה-15, בעת גירוש ספרד, גלתה המשפחה לסלוניקי שביוון, ובה התגוררו צאצאיה מאות שנים. הוריו עלו מסלוניקי לארץ ישראל במחצית המאה ה-19. דודו היה המקובל רבי וידאל קואינקה.
מוריו הראשונים היו הרב מרדכי ישראל שיריזלי, הרב מנחם בכר יצחק והרב וידאל חנוך אנג'יל. בטרם מלאו לו עשר שנים נמצא ראוי להניח תפילין, ובעקבות דרשת בר המצווה שנשא בבית הכנסת יצא לו שם כעילוי. משבגר פסק מהעבודה בבית המסחר שהוריש לו אביו, וראה יעוד בלימוד תורה וידיעות כלליות. בגיל 15 נשא לאישה את קרובתו, אסתר קואינקה. הם התגוררו בירושלים בעיר העתיקה ומאוחר יותר עברו אל מחוץ לחומות, לשכונת ימין משה ובהמשך לאוהל משה. בשנת ה'תרנ"ח (1898) בגיל שלושים, התמנה לראש ישיבת תפארת ירושלים. הוא אימץ את הצעתו של נסים בכר, שייסד וניהל את בית הספר למלאכה בירושלים של כי"ח, ותמך בהכנסת שיעורים בדקדוק עברי, בתולדות עם ישראל, באגדה ובמדרשי חז"ל לתוך תוכנית הלימודים. בין תלמידיו היו הסופר יהודה בורלא וחוקר ארץ ישראל דוד בנבנישתי. היה רגיל להתפלל בבית הכנסת טארנטו שבשכונת אהל משה, ומקום מושבו מצוין שם עד היום.
לאחר מאורעות תרפ"ט בהם נהרגו רבני הקהילה היהודית בחברון, שימש הרב קואינקה רב בקהילת יהודי חברון, שחזרו להתגורר בה עד מאורעות תרצ"ו. הרב קואינקה נפטר בתרצ"ז ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
את ספרייתו התורנית הוריש לסמינר למורים של המזרחי (נקרא היום: מכללת ליפשיץ) בירושלים ושם נמצאת היא עד היום.
פעילותו הציבורית והערכה.
בשנת תרס"ח (1908) הקים הרב קואינקה (יחד עם הרבנים בנימין אלקוצר, חיים מיכלין ואחרים) את "בית הזקנים והזקנות הספרדי", והיה לנשיאו ולמנהלו הראשון, לאחר שהצליח לשכנע את הגבירים חיים ולירו ויוסף קוקיא, לתרום כל אחד מחצית מגרש שבבעלותו, מול בית החולים שערי צדק שברחוב יפו, בירושלים.
הרב קואינקה היה חבר תנועת המזרחי. הרב יהודה לייב פישמן מימון כתב עליו:
'המאסף'.
בתמוז ה'תרנ"ו (יולי, 1896) החל הרב קואינקה לפרסם כתב עת תורני בשם 'המאסף'. בדבריו לגיליון הראשון כתב: 'המאסף' הכיל מאמרים מחכמי ספרד ואשכנז, מארץ ישראל ומהעולם. הפקתו הייתה עבודת יחיד, וביומנו כתב הרב קואינקה: 'המאסף' החל להתפרסם על בסיס שבועי, לעיתים כמוסף לעיתוני התקופה הצבי והחבצלת, והחל מהשנה השלישית כירחון עצמאי.
בשנים תרנ"ט–תרס"ז (1907-1899) ערך הרב קואינקה מסעות רבים בחו"ל (הודו, עיראק, מצרים, יוון, צפון אפריקה, צרפת ועוד) בשמשו כשד"ר לאיסוף תרומות למוסדות תורניים ולמימון 'המאסף'.
בתקופות בהן שהה בחו"ל הפקיד את מלאכת עריכת כתב העת בידי אחרים.
באוגוסט 1902 הגיע לארצות הברית ושהה בה שנה. במהלך שהותו שם השיב לשאלות הלכתיות רבות שהוצגו לו. בעקבות הביקור עלה מספרם של הרבנים האמריקאים שכתבו ל'המאסף', ובמאמריהם משתקפות סוגיות כלכליות, חברתיות ודתיות בחיי היהודים שם.
'המאסף' הופיע במשך 19 שנים רצופות - מתמוז ה'תרנ"ו ועד תשרי ה'תרע"ה (1914-1896). התנאים הקשים ששררו בארץ לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, וכן הפסקת קשרי הדואר בין ישראל וחוצה לה, הביאו להפסקת הופעתו. לאחר מלחמת העולם, בשנת ה'תרפ"ג (1923) ניסה קואינקה לחדש הוצאתו לאור, אך המאמצים לא נשאו פרי.