הקריירה הצבאית של טאלאר הגיעה לשיאה במלחמת הירושה הספרדית. ב-7 בספטמבר 1703 כבשו דוכס בורגונדיה וטאלאר את העיר רייזאך, ולאחר מכן המשיך טאלאר ופלש ללנדאו באמצע אוקטובר. כוח עזר בפיקודו של הנסיך מהסן-קאסל הובס על ידי כוחותיו של טאלאר בקרב שפיירבאך ב-15 בנובמבר. כתוצאה מכך נכבשה לנדאו כעבור יומיים. זמן קצר לאחר מכן הוענקה לטאלר דרגת מרשל של צרפת.
ב-1704 נשלח טאלאר לחזק את הצבא הפרנקו-בווארי של מקסימיליאן השני עמנואל ושל פרדיננד דה מדסין, שחנה על גדות הדנובה והיה מאוים על ידי צבא הברית בפיקודם של הדוכס ממרלבורו והנסיך אויגן מסבויה. טאלאר יצא משטרסבורג ב-1 ביולי, אך למרות שהמצור על וילינגן הוכיח את עצמו כמאמץ עקר הוא הצליח להעביר 34,000 חיילים דרך היער השחור, והגיע לאולם ב-5 באוגוסט.
טאלאר הוצב כמפקד הצבא הפרנקו-בווארי המאוחד, אך בקרב בלנהיים שנערך ב-13 באוגוסט 1704 הוא נחל מפלה ניצחת ממרלבורו. לאחר תום הקרב הוא נלקח בשבי, הובא לאנגליה ונכלא בנוטינגהאם.
לאחר ששוחרר ב-1711 הוא חזר לצרפת. למרות האסון של בלנהיים נראה היה כי לואי לא רוחש איבה למרשל. טאלאר קיבל תואר דוכס ב-1712, וב-1715 צורף לאצולה הגבוהה של צרפת. לואי הארבעה עשר הורה בצוואתו למנות את טאלאר למועצת המלוכה, אך הדוכס מאורליאן הצליח להביא לביטול הצוואה. טאלאר נבחר לנשיא האקדמיה הצרפתית למדעים ב-1724, וב-1726 התמנה לשר בממשלה. הוא מת ב-1728.
ניקולס הוקסמור
ניקולס הוקסמור (באנגלית: Nicholas Hawksmoor; ככל הנראה 1661 - 25 במרץ 1736) היה אדריכל בריטי מהמעמד הבינוני בנוטינגהאמשייר.
חייו.
במהלך הקריירה שלו היה חלק משלישיית אדריכלי בארוק נודעים. הוא הוגדר על ידי קולווין הווארד כ"יותר בטוח בניצוחו על הקלאסיקה מאשר ואנברו הלא מיומן, ובעל יותר דמיון בחזונו מאשר רן האינטלקטואל". החל מ-1684 ועד 1700 בקירוב עבד עם מורהו, כריסטופר רן, על פרויקטים שכללו את בית החולים המלכותי צ'לסי, קתדלרת סנט פול, ארמון המפטון קורט ובית החולים של גריניץ'. הודות להשפעתו של רן כמפקח-כללי מונה הוקסמור לאחראי העבודות הראשי (Clerk of the Works) בארמון קנסינגטון ב-1689, ולסגן מנהל העבודות (Deputy Surveyor of Works) בגריניץ' ב-1705. ב-1718 הוא פוטר מתפקידו הכפול על מנת לפנות מקום לאחיו של ויליאם בנסון, אחראי העבודות הראשי החדש.
ב-1702 תכנן הוקסמור את הבית הכפרי הבארוקי איסטון נסטון שבנורת'המפטונשייר, עבור סר ויליאם פרמור. היה זה הבית הכפרי היחיד אותו בנה כאדריכל יחיד, אם כי הוא ביצע שינויים נרחבים מאוד בבית אוקהאם של הלורד צ'יף השופט קינג, שנחרב מאז כמעט לחלוטין. איסטון נסטון לא הושלם בדיוק כפי שהוקסמור רצה, כיוון שהאגפים הסימטריים הבלתי גמורים והקולונדה בכניסה דמו במידה רבה מדי לסגנונו של ואנברו.
לאחר מכן עבד למשך זמן מה עם סר ג'ון ואנברו, וסייע לו לבנות את ארמון בלנהיים עבור ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, עד שהחליף אותו כשוואנברו הסתכסך עם הדוכסית ממרלבורו. הוא בנה גם את טירת הווארד עבור צ'ארלס הווארד, לימים הרוזן השלישי מקארליסל. הוקסמור סייע לוואנברו החובבני להשיג את המעמד המקצועי שקיבל מרן, ובמילותיו של קולווין "איפשר לעיצוביו ההרואיים של ואנברו להיתרגם למציאות".
הוקסמור הגה תוכנית בנייה מחדש גדולה עבור מרכז אוקספורד, אך רובה לא יצא לפועל. הרעיון היה להקים ספרייה עגולה עבור הרדקליף קאמרה, אך המשימה הזאת ניתנה בסופו של דבר לג'יימס גיבס. לאחר מכן הוא תכנן באוקספורד את בית קלארנדון, ספריית קודרינגטון והבניינים החדשים במכללת אול סיינטס, חלקים ממכללת ווסטר (עם סר ג'ורג' קלארק), המסך בהיי סטריט שבמכללת קווינס, שש כנסיות חדשות בלונדון, המגדלים המערביים של מנזר וסטמינסטר. בנוסף לכך הוא היה מעורב גם בתכנון של השער בסגנון ימי הביניים, והחליף את רן בתפקיד הבנאי הראשי בעקבות מותו של האחרון ב-1723.
שש הכנסיות שלו נבנו בעקבות החלטת הפרלמנט הבריטי מ-1711 להקים חמישים כנסיות חדשות בלונדון, כשלמעשה רק תריסר נבנו בסופו של דבר. הוא תכנן גם את המגדלים של שתי כנסיות נוספות. שש הכנסיות הללו הן אחת הדוגמאות הידועות לעבודתו כאדריכל עצמאי. הן משתוות מבחינת המורכבות של חלליהן הפנימיים עם עבודותיו של האיטלקי פרנצ'סקו בורומיני. הצריחים המחודדים שלהן, המתוכננים בסגנון גותי עם חידושים מהסגנון הקלאסי, שלטו בקו הרקיע של לונדון לצד כיפת סנט פול זמן רב בתוך המאה ה-20. הכנסיות הן סנט אלפג בגריניץ', סנט ג'ורג' בבלומסברי, כנסיית ישו המשיח (Christ Church) בספייטולפילדס, סנט ג'ורג' במזרח בוופינג, סנט מרי בוולנות' וסנט אן בליימהאוס.
בניגוד לעמיתיו העשירים לא נסע הוקסמור לאיטליה לסיור שהיה נהוג באותה תקופה, כך שלא הושפע במידה רבה מסגנון האדריכלות המקומי. רעיונותיו היו מבוססים בין השאר על תחריטים, בעיקר של מונומנטים מרומא העתיקה ומקדש שלמה. הוקסמור גיוון בעבודתו, ויש שוני רב בין המבנים השונים שתכנן.
עבודותיו של הוקסמור היו השראה לספרים רבים, והוא זכה לאזכורים שונים במשדרי טלוויזיה העוסקים באדריכלות.
ויליאם צ'יימברס
סר ויליאם צ'יימברס (באנגלית: William Chambers; 27 באוקטובר 1723 - 17 בפברואר 1796) היה אדריכל סקוטי.
ביוגרפיה.
צ'יימברס נולד בגטבורג שבשוודיה, היכן שאביו עבד כסוחר. בין 1740 ל-1749 הוא הועסק על ידי חברת הודו המזרחית השוודית, וערך מספר מסעות לסין שבמהלכם למד אדריכלות סינית וקישוט.
לאחר שחזר לאירופה הוא למד אדריכלות בפריז עם ז'אק-פרנסואה בלונדל, ובמשך חמש שנים התגורר באיטליה. ב-1755 הוא חזר לאנגליה והקים משרד אדריכלים בלונדון. בהמלצתו של הרוזן הרביעי מבאט הוא מונה למורה לאדריכלות של הנסיך מוויילס, לימים ג'ורג' השלישי, וביחד עם רוברט אדאם היה לאדריכל האישי של המלך. הוא עבד עבור הנסיכה אוגוסטה והקים מבני גן אחדים בקיו, וב-1757 פרסם ספר על עיצובים סיניים שהשפיע על טעמם של אנשים באותה תקופה. הוא המשיך לפתח את עיסוקיו בתחום הסיני עם פרסומה של "Dissertation on Oriental Gardening" (דיסרטציה על גינון אוריינטלי) ב-1772, שבה הרחיב על רעיונות אותה תקופה שעסקו בסגנון הנטורליסטי של הגינון בסין.
ב-1759 הוא פרסם את הספר "Treatise on Civil Architecture", והשפיע באמצעותו על אנשי ענף הבנייה; ספר זה הודפס במספר מהדורות, ופורסם גם ב-1826. השפעתו התבטאה גם באמצעות שורה של אדריכלים צעירים שהתחנכו במשרד שלו, בהם תומאס הארדוויק הבן (1752–1825) שסייע לו לבנות את בית סומרסט וחיבר עליו ביוגרפיה.
צ'יימברס היה יריבו העיקרי של אדאם בנאו-קלאסיציזם הבריטי. הוא היה יותר בינלאומי בנקודת המבט שלו (האבירות שלו הייתה במקור תואר שוודי) והוא הושפע על ידי הנאו-קלאסיציזם האירופי (עליו השפיע בחזרה) במהלך עבודתו עבור לקוחות בריטיים. ביקור שני בפריז ב-1774 הדגיש את הגישה הצרפתית בעבודתו ואת העירוב השמרני בין הגישות הנאו-קלאסיציסטיות והפלדיאניות.
ב-1766 הוא התמנה לחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
הוא מת בלונדון ב-1796, ונקבר בפינת המשוררים שבמנזר וסטמינסטר.
קונסואלו ואנדרבילט
קונסואלו ואנדרבילט (אנגלית: Consuelo Vanderbilt; 2 במרץ 1877 - 6 בדצמבר 1964), הידועה גם כקונסואלו בלסאן וקונסואלו, הדוכסית ממרלבורו, הייתה חברה בולטת במשפחת ואנדרבילט האמריקנית ובאצולה האנגלית.
ביוגרפיה.
היא נולדה בעיר ניו יורק, והייתה בתו של מיליונר הרכבות ניו יורקי ויליאם קיסאם ואנדרבילט, ואשתו הסופרג'יסטית אלווה ארסקין סמית' (1853–1933). שמה הספרדי נובע מהסנדקית שלה, מריה קונסואלו איסאנגה קלמנט (1858–1909), שהייתה סוציאליסטית קובנית למחצה שגרמה לעניין רב שנה קודם לכן כשנישאה לג'ורג' דרוגו מונטגיו, ויסקונט מנדוויל.
הדמות הדומיננטית בצעירותה הייתה אמה, אלווה, שהייתה נחושה כי בתה תמצא שידוך חשוב כמו האשה שעל שמה נקראה, למרות שלא היה לה אילן יוחסין טוב. באותה תקופה נערכו חתונות רבות בין אריסטוקרטים אירופיים ליורשות אמריקניות. נישואים כאלה נחשבו עבור חלק מאנשי העולם הישן כמקור בושה, אך הם היו שימושיים מבחינה כלכלית.
בביוגרפיה שלה היא תיארה כיצד נדרשה ללבוש מקל פלדה, שנמשך לאורך עמוד השדרה שלה והיה מהודק סביב בית החזה והכתפיים שלה, על מנת לשפר את התנוחה שלה. חינוכה העיקרי היה חינוך ביתי, ומלמדיה העיקרים היו אומנות ומדריכים שכבר בגיל צעיר הקנו לה ידע בשפות זרות. אמה דגלה במשמעת נוקשה, ונהגה להכות בה קלות אם התנהגה לא כראוי. היא סיפרה גם כי התנגדה לביגוד שאמה בחרה עבורה, ובתגובה נאמר לה "אני חושבת, ואת תעשי מה שאומרים לך".
בדומה לסנדקית שלה היא זכתה לתשומת לבם של מספר אצילים שהיו מוכנים להחליף את מעמדם החברתי במזומן. נטען גם כי אמה של קונסואלו קיבלה חמש הצעות נישואים עבור בתה. לקונסואלו ניתנה האפשרות לשקול רק את הצעתו של הנסיך הגרמני פרנסיס יוזף מבטנברג, אך היא דחתה אותה. כל המועמדים האחרים לא היו מספיק טובים עבור אלווה ואנדרבילט, שהייתה בעצמה בתו של סוחר. קונסואלו נחשבה ליפה מאוד ביחס ליורשות עשירות אחרות באותה תקופה, וסר ג'יימס ברי, היוצר של פיטר פן, כתב עליה "הייתי עומד כל היום ברחוב על מנת לראות את קונסואלו מרלבורו נכנסת למרכבה שלה".