לאחר מכירת 'ריו דה ז'ניירו', ממשלת ברזיל ביקשה מארמסטרונג וחברת ויקרס להכין עיצובים לאוניית מלחמה חדשה, מהלך שנתמך נחרצות על ידי ליגת הצי של ברזיל. חברת ארמסטרונג הסכימה לבנות את האונייה ללא תשלומים נוספים מברזיל. הם השיבו עם לפחות 14 עיצובים, שישה מוויקרס (מדצמבר 1913 עד מרץ 1914) ושמונה מארמסטרונג (בפברואר 1914). העיצובים של ויקרס השתנו בין שמונה לעשרה רובי 15 אינץ' ושמונה תותחי 16 אינץ', עם מהירויות בין 22 ל-25 קשרים (לספינות עם ה-22 קשרים ניתן להפעיל ירי מעורב, ככל שמשתמשים יותר בנפט), ותזוזות בין 26,000 טונות ל-30,000. ארמסטרונג לקחה שני עיצובים בסיסיים, האחד עם שמונה והשני עם עשרה תותחי 15 אינץ', ושינה את המהירויות והירי שלהם.
בעוד שרוב המקורות המשניים אינם מזכירים שברזיל הזמינה אוניית מלחמה, עם כניסתה של האונייה לאנציקלופדיית ספינות המלחמה "ספינות הקרב של כל העולם של קונווי" (Conway's All the World's Fighting Ships) אף צוין כי "ברזיל לא בחרה מבין ארבע וריאציות העיצוב". הממשלה בחרה במה שסומן כעיצוב 781, הראשון מבין שמונת העיצובים בגודל 15 אינץ' שהגישה ארמסטרונג, אשר חלקו גם מאפיינים דומים עם סדרת הדרדנוט אה"מ אליזבת ואה"מ ונג'נס שנבנו באותה העת עבור הממלכה המאוחדת. ממשלת ברזיל בהנהגתו של דה פונסקה ביצעה הזמנה לספינה אחת בעיצוב זה, שתיקרא 'רישאלו', ממספנת ארמסטרונג ויטוורת' באלסוויק ב-12 במאי 1914. איסוף ראשוני של חומרים הושלם עבור תאריך הנחת השלד המתוכנן ב-10 בספטמבר, אך תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 עיכבה את התוכניות. הפיתוח של 'רישאלו' הושעה רשמית ב-14 בינואר 1915 ובוטל ב-13 במאי 1915.
הידרדרות: חוסר יציבות ותרעומת אזרחית.
המרידה הימית הברזילאית.
בסוף נובמבר 1910 פרץ לחופי הבירה ריו דה ז'ניירו מרד ימי גדול, שנקרא מאוחר יותר מרד השוטים. המתח הוצת על ידי ההרכב הגזעי של אנשי הצוות הקבועים של חיל הים, שהיו שחורים אפרו-ברזילאים או מעורבים, בעוד שהקצינים שלהם היו לרוב לבנים. שר החוץ הברון ריו ברנקו אמר על כך: "בגיוס אנשי נחתים וגברים שרק גויסו, אנו מעלים על סיפו (הצי שלנו) את השרירים של המרכזים העירוניים שלנו, ביחד עם הגוש האזרחי הכי חסר מעורבות ומובטל, ללא הכנות כלשהן. עבדים לשעבר ובני עבדים מרכיבים את צוותי הספינות שלנו, רובם כהי עור או כהי עור מולאטים."
הגיוס הכפוי לצי שבמכוון יצר הרכב דמוגרפי זה, בשילוב עם השימוש הרב בענישה גופנית אפילו על עבירות קלות, הביאו לכך שהיחסים בין הצוותים השחורים לקצינים הלבנים היו פושרים במקרה הטוב. אנשי הצוות על סיפון 'מינאס ז'ראיס' החלו לתכנן התקוממות ב-1910. הם בחרו בז'ואאו קנדידו פליסברטו, מלח מנוסה, כמנהיגם. המרד התעכב מספר פעמים בגלל חילוקי דעות בין המשתתפים. בפגישה גדולה ב-13 בנובמבר, כמה ממנהיגי המתקוממים הביעו רצון להתקומם כשהנשיא דה פונסקה ייכנס לתפקיד (15 בנובמבר), אך מנהיג אחר, פרנסיסקו דיאס מרטינס, התנגד לכך, והתעקש שהדבר יביא לכך שדרישותיהם יואפלו על ידי העובדה שהמרד יתפס כמערכה נגד הממסד הפוליטי כולו. הזרז המיידי למרד הגיע ב-21 בנובמבר 1910, כאשר מלח אפרו-ברזילאי, מרסלינו רודריגס מנזס, הולק באכזריות 250 פעמים בשל חוסר היענות למפקדיו.
המרד החל על סיפון 'מינאס ז'ראיס' בסביבות השעה 10 בלילה ב-22 בנובמבר; מפקד הספינה וכמה אנשי צוות נאמנים לו נרצחו בתהליך. זמן קצר לאחר מכן, 'סאו פאולו', הסיירת החדשה 'באהיה', ספינת הגנת החוף 'דאודורו', שכבת המוקשים 'רפובליקה', ספינת האימונים 'בנז'מין', וסירות הטורפדו 'טאמואיו' ו'טימבירה' - כולם היו נתונות להתקוממות בקנה מידה פחות יחסית. ארבע הספינות הראשונות ייצגו את הספינות החדשות והחזקות ביותר בצי; 'מינאס ז'ראיס', 'סאו פאולו' ו'באהיה' הושלמו והוזמנו רק חודשים ספורים לפני כן. דאודורו היה בן שתים עשרה וזמן קצר קודם לכן עבר שיפוץ. הצוותים של אוניות המלחמה הקטנות יותר היוו רק שני אחוזים מהמורדים, וחלקם עברו לאוניות הגדולות לאחר תחילת המרד.
אוניות מלחמה מרכזיות שצוותיהם נותרו נאמנים לממשלה כללו את הסיירת הישנה 'אלמיראנטה בארוסו', אחותה לסדרה של 'באהיה', 'ריו גראנדה דו סול' ושמונה המשחתות החדשות של סדרת 'פארה'. בהתחשב בכך שכמעט מחצית מאנשי חיל הים שהתגייסו מריו דה ז'ניירו באותה תקופה היו במרד גלוי, קציני חיל הים חשדו אפילו באלה שנשארו נאמנים לממשלה. ייתכן והחשדות הללו היו ממוקמות היטב, בהתחשב בכך שמפעילי רדיו באוניות נאמנות העבירו תוכניות מבצעיות של המורדים. מגויסים על ספינות שנותרו בידי הממשלה צומצמו בכל מקום אפשרי, וקצינים השתלטו על כל התפקידים שהיו מעורבים בלחימה ישירה. עניינים מסבכים נוספים כללו אספקת נשק, כמו הטרפדות של המשחתת. לא ניתן היה לירות אותם ללא כובעי ירי, אך אלו נאבדו עבור המשחתות ונדרשו 48 שעות מאז תחילת המרד להתאים למשחתות כובעי ירי חדשים ומותאמים עבורן.
פליסברטו וחבריו המלחים דרשו לשים קץ למה שהם כינו "העבדות" המונהגת בידי חיל הים, ובעיקר המשך השימוש בהצלפות על אף האיסור בכל מדינה מערבית אחרת. אף על פי שקציני חיל הים והנשיא דה פונסקה התנגדו נחרצות לכל סוג של חנינה ותכננו לתקוף את הספינות שבשליטת המורדים, מחוקקים רבים תמכו במהלך לביטול ההצלפות. במהלך שלושת הימים הבאים, שני הבתים של הקונגרס הלאומי הברזילאי, בראשות הסנאטור רב ההשפעה רואי ברבוסה, העבירו הצעת חוק כללית המעניקה חנינה לכל המעורבים ואוסרת על השימוש בענישה גופנית.
לאחר המרד פורקו שני הדרדנוטים הברזילאים מנשקם על ידי הסרת מערכת התותחים שלהם. המרד ובעקבותיו מצבו של הצי, שבעצם לא היה מסוגל לפעול מחשש למרד נוסף, גרמו למנהיגים ברזילאים מובילים רבים, ביניהם הנשיא דה פונסקה, פוליטיקאים בולטים כמו ברבוסה והברון ריו ברנקו, ועורך העיתון המכובד ביותר בברזיל, 'ז'ורנל דה קומרסיאו' (Jornal do Commercio), להטיל ספק בשימוש באוניות החדשות ולתמוך במכירתן למדינה זרה. שגריר בריטניה בברזיל, וו. הג'רד, היה נלהב לנוכח פניית הפרסה של ריו ברנקו, ואמר "זו אכן כניעה נפלאה מצד האיש שהיה אחראי על הרכישה ואשר נראה כי הייתה הצאצא היקר ביותר של מדיניותו." זמן קצר לפני ההצבעה על חוק החנינה, רואי ברבוסה תיאר בנחרצות את התנגדותו לרכישת אוניות המלחמה ולשימוש בהן.
בסופו של דבר, הנשיא דה פונסקה והקבינט החליטו שלא למכור את הספינות מכיוון שחששו שזה יפגע בהם פוליטית. החלטה זאת הגיעה למרות הסכמה שיש להיפטר מהאוניות, ייתכן ובמטרה לממן אוניות מלחמה קטנות יותר המסוגלות לחצות את הנהרות הרבים של ברזיל. חששה של הממשלה התגבר בעקבות נאומו של ברבוסה, שכן הוא גם ניצל את ההזדמנות כדי לתקוף את הממשלה, או את מה שהוא כינה "המשטר המיליטריסטי האכזרי". ובכל זאת, הברזילאים הורו לארמסטרונג להפסיק לפעול לקראת השקת הדרדנוט השלישי שלהם, 'ריו דה ז'ניירו', מה שגרם לממשלת ארגנטינה לא לקחת את האופציה החוזית שלהם לדרדנוט שלישי, ושגריר ארצות הברית בברזיל פנה הביתה והצהיר כי הרצון הברזילאי להשיג בכורה ימית באמריקה הלטינית הגיע לקיצו, ומתברר כי היה קצר מועד.
על אף העובדה ששני הדרדנוט מסדרת 'מינאס ז'ראיס' נותר בידיים ברזילאיות, למרד הייתה השפעה מזיקה ברורה על מוכנות הצי: ב-1912, סוכן מטעם חברת ארמסטרונג הצהיר שהאוניות בתחזוקה רעה, כשכבר נוצרה חלודה על צריחים. הסוכן האמין שזה יעלה לצי הברזילאי בסביבות 700,000 פאונד לטפל בבעיות הללו. הג'רד העיר בקצרה, "האוניות הללו חסרות תועלת לחלוטין עבור ברזיל", תחושה שהדהדה ב"הליך" הפיתוח שלהן. למרות סירובה של הממשלה למכור את שתי הספינות מסדרת 'מינאס ז'ראיס' וניסיונה המוקדם לרכוש את 'ריו דה ז'ניירו', כמה היסטוריונים מייחסים את המרד, בשילוב עם מותו של שר החוץ הברון ריו ברנקו ב-1912, כגורמים עיקריים בהחלטת ממשלת ברזיל, שהתקבלה ב-1913, למכור את 'ריו דה ז'ניירו' לעות'מאנים.
ניסיונות מכירה.
לאחר ש'ריו דה ז'ניירו' נרכשה על ידי האימפריה העות'מאנית, ממשלת ארגנטינה בהנהגת הנשיא רוקה סאנס פניה נכנעה לדרישה הרווחת בקרב הציבור הארגנטינאי והחלה לחפש קונה עבור שני הדרדנוטים שלהם. הכסף שהתקבל בתמורה נועד להיות מוקדש לשיפורים פנימיים של הצי הארגנטינאי. שלוש הצעות חוק המורות למכירת אוניות המלחמה הועמדו בפני הקונגרס הלאומי הארגנטינאי באמצע 1914, אך לא אחת מהן עברה. ובכל זאת, הבריטים והגרמנים הביעו דאגה מכך שניתן למכור את הספינות לאומה לוחמת, בעוד שלפי הדיווחים הממשלות הרוסיות, האוסטריות, העות'מאניות, האיטלקיות והיווניות היו מעוניינות ברכישת שתי הספינות.
ממשלת יוון, שהייתה נתונה כאמור במירוץ חימוש דומה עם האימפריה העות'מאנית, הייתה להוטה במיוחד לרכוש את אחת מאוניות הדרדנוט הדרום אמריקאיות. הניו-יורק טריביון דיווח בסוף אפריל 1913 שממשלת ארגנטינה דחתה הצעה של 17.5 מיליון דולר מידי יוון עבור 'מורנו' לבדה, מכירה שהייתה מניבה להם רווח גדול על עלות הבנייה המקורית של הספינות (12$ מיליון). התיאבון היווני לרכוש אחת מהאוניות גדל לאחר שהרכישה העות'מאנית המפתיעה של 'ריו דה ז'ניירו' העניקה ליריביהם "הבטחת עליונות ימית". עבורם, הבעיה הייתה ברורה: ביחד עם 'ריו דה ז'ניירו', העות'מאנים יחזיקו בשני דרדנוט עד סוף 1914. כדי להתנגד להם, יוון תרכוש רק את הדרדנוט 'סלאמיס', שבנייתה תוכננה להסתיים במרץ 1915, ושני תת-דרדנוטים מיושנים לחלוטין, שנרכשו מארצות הברית במאי 1914 לקראת מלחמה אפשרית בעות'מאנים.