לפי אומדן של איגוד השימור העולמי נותרו בין 3,000 ל-3,500 קופים מפוזרים בכמה אזורים בקרנאטקה, בקראלה ובטמיל נאדו. מקוק מזוקן מדורג בין הפרימטים הנדירים והמאוימים ביותר. אזור תפוצתם הפך למבודד ולבלתי-רציף בשל התפשטות החקלאות, גידולי התה, הקפה, הטיק והקינצ'ונה, הקמת מאגרי מים לשם הפקת חשמל והשקייה, והתיישבות בני האדם כדי לתמוך בפעילויות אלו. קופי המקוק לא חיים, אוכלים או מסיירים במטעים. הרס בית גידולם והעובדה שהם נמנעים ממפגש עם בני אדם הובילה לירידה הדרסטית בגודל האוכלוסייה.
בין 1977 ל-1980 דאגת הציבור לגבי מקוק מזוקן שמצוי בסכנת הכחדה הפכה לנקודה הפוקאלית של הצלת עמק השקט, העימות הסביבתי האכזרי ביותר בהודו בעשור האחרון. בין 1993 ל-1996 נמנו 14 פלוגות של מקוקים מזוקנים בפארק הלאומי עמק השקט, קראלה, אחד מבתי הגידול היחידים של המקוק שלא הפריעו לו. גני חיות רבים לוקחים חלק בתוכנית זיווג בשבי כדי לעזור להבטיח את המשך קיומו של המין הזה, כדוגמת הספארי ברמת גן.
ויבראפון
עסק משפחתי (תוכנית טלוויזיה)
עסק משפחתי (במקור: Family Business) היא תוכנית מציאות אמריקאית שהופקה על ידי רשת הטלוויזיה בכבלים Showtime. הסדרה מתרחשת בלוס אנג'לס ועוקבת אחרי אדם גלזר (Adam Glasser), יהודי אמריקאי, מפיק ובמאי סרטי מבוגרים ולעיתים גם משחק בהם, הידוע בשם הבמה שלו "סימור באטס" (Seymore Butts). בסדרה גם מופעים בני משפחתו של אדם: בנו, בראדי, אמו, לילה גלזר, ודודנו המבוגר, סטיבן גלזר. כולם עוזרים לאדם לנהל את "העסק המשפחתי", בית הפקה והפצה לסרטי מבוגרים, "סימור באטס", הנמצא בעמק סן פרננדו.
הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2003. הסדרה שודרה בקנדה בשלוש רשתות שונות, בבריטניה בערוץ 4 ובאמריקה הלטינית ב-FX Networks. בישראל הסדרה שודרה בערוץ אגו בהוט. שתי העונות הראשונות של הסדרה נמכרות ב-DVD בארצות הברית וקנדה. הסדרה רצה במשך ארבע עונות וזכתה להצלחה ביקורתית ומסחרית.
Family Business
נבחרת קזחסטן בכדורסל
נבחרת קזחסטן בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של קזחסטן. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל של קזחסטן, ושייכת לפיב"א אסיה.
הישג השיא של נבחרת קזחסטן באליפות אסיה בכדורסל הוא המקום הרביעי בשנת 2007.
נבחרת קזחסטן מעולם לא השתתפה במשחקים האולימפיים או באליפות העולם בכדורסל
מיזם תושכא
מיזם תושכא (ערבית: توشكى) הוא מיזם לאומי במצרים להזרמת מימי הנילוס לטיוב שטחים במדבר סהרה.
אזור תושכא ממוקם מדרום-מערב לאסואן, וכ-965 ק"מ מדרום לקהיר. העיר תושכא היא מטרופולין שמתוכנן להכיל 5 מיליון תושבים.
מטרת המיזם.
מטרתו של מיזם תושכא, אשר נקבעה כבר בשנת 1992, היא הפחתת הבעיות הדמוגרפיות החמורות שקיימות במצרים: התמודדות עם גידול האוכלוסייה; צפיפות לאורך הנילוס, בעיקר בדלתה; שיעור אבטלה גבוה ומחסור במזון. התוכנית מיועדת להוסיף אזורים חדשים של אדמה חקלאית בעמק הדרומי, כמו גם להקים קהילות חקלאיות ותעשייתיות חדשות תוך ניצול חומרי הגלם החקלאים המצויים באזור. התוכנית תיצור רשת יעילה של דרכים ראשיות ודרכים צדדיות בהתאם לשלבי פיתוח הפרויקט.
הפיתוח החקלאי בפרויקט הוא בסיס לפיתוח משולב הכולל: פיתוח תעשייתי, מכרות, אנרגיה חלופית, ייתכן וגם נפט וגז, ותיירות.
מרכיבי המיזם.
הממשלה אמורה לבנות את התשתית המרכזית של המיזם, המורכבת מתעלה מרכזית, ארבע תעלות משנה המסתעפות מהתעלה המרכזית, תחנת שאיבה של המים, הדרכים המרכזיות והנחת רשת חשמל מרכזית.
תחנת השאיבה.
תחנת השאיבה ידועה גם בשם "תחנת השאיבה של מובארכ". היא ממוקמת על הגדה המערבית של אגם נאצר, וכ-8 ק"מ מצפון למפרץ תושכא ו-45 ק"מ מצפון להצטלבות בין דרך אבו סימבל לדרך אסואן. תחנת השאיבה נבנתה על ידי האיחוד האירופאי יחד עם מצרים ויפן, בניהול חברה לונדונית.
המים מורמים בתחנה לגובה 53 מטר. התחנה מיועדת לשאוב כ-25 מיליון מ"ק מים ביום ולהעבירם למרחק 60 ק"מ. המים עוברים כ-50 ק"מ בצינור תת-קרקעי.
התחנה מורכבת מ-24 משאבות בעלות קיבולות 17 מ"ק לשנייה. כל משאבה צורכת בין 200 ל-375 מגה ואט. התחנה מיועדת לקבל אספקה חשמל בהספק של 6,000 מגה ואט.
הנשיא מובארכ חנך את תחנת השאיבה ב-27 בפברואר 2002. במהלך החגיגות ב-12 בינואר 2003 לציון שש שנים לפרויקט, שתי משאבות בלבד פעלו, כך שהתאפשרה הזרמה חלקית בלבד לתעלת תושכא. רק במרץ 2005 החלה התחנה לפעול בקנה מידה נרחב.
התעלה.
תעלת מיזם תושכא קרויה על שם השייח' זאיד, האמיר שלאבו דאבי, אשר הבטיח לממן 17.7 מיליון דולר לפרויקט. זאת תעלה חדשה המובילה את עודפי המים של אגם נאצר, הנשאבים בתחנת השאיבה.
המפרץ של התעלה מתחיל מרצועה המשתרעת 8 ק"מ מצפון למפרץ תושכא, חור, שעל אגם נאצר. התעלה ממשיכה לכיוון מערב עד שהיא מגיעה לנתיב הדרך ההיסטורית דרב אל-ארבעין, ומשם נעה התעלה צפונה לאורך דרב אל-ארבעין עד לנווה המדבר באריס.
אורכה של תעלת תושכא מיועד להיות כ- 71 ק"מ והיא תסתעף ל-4 תעלות משנה עיקריות, כשהאורך הכולל הוא כ- 257.5 ק"מ. התעלה המרכזית ותעלות המשנה מיועדות להעביר 25.4 מיליון מ"ק ביום להשקות 4 אזורים: 480 אלף דונם, 480 אלף דונם, 801 אלף דונם, 397 אלף דונם. סה"כ כ-2.2 מיליון דונם.
התעלה תעביר מים לעבר נאות המדבר המצריות בסהרה - לח'ארגה, משם לדאח'לה והסיום יהיה בשקע בחריה. בשלב הראשון תתפרש התעלה 30 ק"מ לתוך המדבר המערבי. בשלב השני היא תורחב בעוד 350 ק"מ לכיוון נווה המדבר באריס.
העומק המקסימלי בתעלה הוא 6.1 מ', רוחב קרקעית התעלה 30.5 מטר. השיפוע בצידי התעלה הוא 2:1 מה שגורם לכך שרוחב התעלה העליון הוא 61 מטר. ההתאדות המוערכת בתעלה היא 0.7%, ישנם אזורים שמצופים בבטון עבה שמטרתם למנוע נזילה.
נכון לסתיו 2004, 112.5 ק"מ של התעלה נחפרו, מתוכם 40.2 ק"מ של תעלה כבר חוזקו בצידיהן בבטון, חול וחצץ. קצב העבודה הוא כ-113 מ' ליום. בסיום הבנייה אמורה התעלה להיות מורכבת מ-1.13 מיליון מ"ק של בטון.
סך הכל נפח החפירה הצפוי בתושכא הוא 87.7 מיליון מ"ק. עד 2004 נחפרו כבר כ-76.5 מיליון מ"ק. וכן 8.2 מיליון מ"ק של מילוי חול לאורך התעלה הושלמו מתוך 15.2 מיליון מ"ק, צפויים.
בזלת וחצץ ליצור בטון לצורך העבודה מושגים מאזור תושכא.
השפעה על המרכיב הדמוגרפי במצרים.
הפרויקט מאפשר התמודדות עם הבעיות המורכבות שעולות מגידול האוכלוסייה: מחסור במקומות עבודה, מחסור במזון ובמקומות מגורים; בעיות בריאות; חינוך; ותחבורה. כמו כן, הפחתת הצפיפות תעלה בקנה אחד עם העלאת איכות החיים לתושבים, ותפחית את הצורך בטיפול רפואי.
מבחינה חברתית הפרויקט יצור קהילות חדשות, יקטין את הצפיפות בערים, ויבטל את הבידוד של דרום מצרים מהצפון המיושב. קהילות אלו יתבססו על הגידולים של העמק החדש. תושבי העמק יגדלו מקנה, בשר, דגים ופירות הדר שישווקו לשוק המקומי ולשוק האירופאי. לטענת הנשיא חוסני מובארכ משנת 1999, יותר מ-5,000 פועלים מועסקים במסגרת הפרויקט. ראשי הפרויקט הצהירו כי כ- 5 מיליון אנשים יתמקמו באזור וכ-70,000 מקומות עבודה יפתחו. כמו כן, יותר מ-25 מרכזי תעשייה יפתחו באזור, יוקמו 7 אזורים תיירותיים ו-18 ערים.
גורדון ביינאי
ג'רג' גורדון ביינאי (בהונגרית: György Gordon Bajnai; נולד ב-5 במרץ 1968) הוא ראש ממשלת הונגריה לשעבר; כיהן בתפקיד בשנים 2009–2010.
ביוגרפיה.
ביינאי נולד בעיר באיה שבהונגריה ושם גדל. בשנת 1991 סיים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת בודפשט למדעי הכלכלה (כיום אוניברסיטת קורבינוס). בתור סטודנט, היה מאוד פעיל מבחינה פוליטית. הוא כיהן כיו"ר מועצת הסטודנטים.
לאחר סיום התואר החל לעבוד בבנק לאומי בלונדון ולאחר מכן החזיק בתפקיד בכיר בבנק הלאומי של הונגריה.
בשנים 2000-2005 ניהל חברת השקעות. בשנת 2005 ניהל את נמל התעופה הבינלאומי פרנץ ליסט שבבודפשט. התפטר מתפקיד זה כשהתחיל לעבוד בפוליטיקה ההונגרית.
בשנת 2006 מונה על ידי ראש ממשלת הונגריה פרנץ גיורצ'אני לתפקיד ראש הסוכנות הלאומית לפיתוח.
ראשות הממשלה.
ראש הממשלה גיורצ'אני התפטר במרץ 2009. ביינאי נבחר לראשות ממשלת הונגריה ב-14 באפריל 2009 על ידי הפרלמנט ההונגרי ברוב של 204 קולות, 8 מתנגדים, ו-174 נמנעים, זאת לאחר פשרה של הצדדים השונים בפרלמנט. בנאום הפתיחה שלו, הכריז שינסה לייצב את הכלכלה ההונגרית, ולא יכהן יותר משנה. בזמן כהונתו הקצרה, הספיק ביינאי לקצץ בהוצאות הממשלה (דבר שהכעיס את שותפיו הסוציאליסטים) ולמרות זאת גם עשה רפורמה במיסים ובפנסיה, יצר בונוסים במגזר הציבורי, תמיכה ליולדות, סבסוד משכנתאות, סובסידיות אנרגיה וסובסידיות לתחבורה ציבורית.
ביינאי נפגש עם מנהיגים רבים באירופה, ואף ביקר בישראל וברשות הפלסטינית, ופגש את שמעון פרס, בנימין נתניהו, מנהיגת האופוזיציה, ציפי לבני ואת ראש הממשלה הפלסטיני סלאם פיאד. בתחילת 2010 ביינאי הביא לחתימת הסכם לשיתוף פעולה במדיניות האנרגיה האירופאית- הסכם שנחתם על ידי הונגריה, צ'כיה, פולין וצ'כוסלובקיה.
ממשלתו של ביינאי החליטה לשלוח עוד חיילים הונגרים למלחמת אפגניסטן, בעיקר על מנת לסייע באבטחת הבחירות באפגניסטן, ייעוץ ועזרה לוגיסטית.
ביינאי כיהן בתפקיד עד 29 במאי 2010, אז הוחלף על ידי ויקטור אורבן. בנאומו האחרון, ביינאי הביע חשש ממפלגת הימין הרדיקלית יוביק.
לאחר ראשות הממשלה.
לאחר הפרישה, חזר ביינאי לעולם העסקים. הקים קרן שנועדה לקדם אג'נדה פרוגרסיבית. במהלך סתיו 2011 התמנה לפרופסור באוניברסיטת קולומביה, ואף הרצה באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת פנסילבניה, ואוניברסיטת פרינסטון.