תוך כדי המאבק על כס המלוכה ניסה האח הבוגר לרצוח את אחיו הצעיר, אלכסנדרוס. אך הלה חמק ממרצחיו והזעיק לעזרה את שני שרי המלחמה הקרובים אליו ביותר, פירוס ודמטריוס. דמטריוס אשר היה עסוק בהשתלטות על קרקע שאבדה לו בפלופונסוס, נטש את השקעתו ופנה למוקדון. כשהגיע למוקדון גילה שפירוס כבר החזיר את אלכסנדרוס לכס המלוכה ואף השתלט על כמה חבלי ארץ. אלכסנדרוס, עצבני ומובך, מיהר חיש-קל לקבל את פניו של דמטריוס שהופיע לפתע בראש צבא חמוש כה קרוב למוקדון. הוא הודה לו על הטרחה והציע ללוותו כאורח כבוד בדרכו חזרה.
החלטתו של אלכסנדרוס הייתה טעות גורלית. דמטריוס הורה להורגו מיד.
המקדונים שהיו שרויים בפחד ומבוכה מפני דמטריוס מיהרו להכריז עליו כמלך מוקדון.
דמטריוס ישב על כס המלכות במוקדון שש שנים בין 294 ל-287 לפנה"ס. אופיו חסר המנוחה מנע כל אפשרות פעולה על פי קווי מדיניות קבועים. דמטריוס לא החליט אם להתרכז בפעילות שלטונית ריאליסטית ואפקטיבית במוקדון עצמה, או ללכת שבי אחרי חלומו של אביו ביצירת אימפריה שתשלוט על אירופה ואסיה. דמטריוס רקד על שתי החתונות וסופו שהפסיד את שתיהן. מכל מקום אין לראות בשום מהלך של דמטריוס במוקדון מהלך מתוכנן לטווח ארוך.
הראוותנות והיהירות שליווהו בכל צעד לא הוסיפו לפופולריות של דמטריוס במוקדון, שממילא הייתה נמוכה. דמטריוס התהדר בקישוטים מזרחיים כשם שעשה אלכסנדר הגדול בבבל. הוא לבש כתר כפול אשר הציג אותו כמלך אירופה ואסיה יחדיו. הוא לבש גלימה אשר תארה אותו כשמש בין הכוכבים. הוא טבע את דיוקנו על מטבעותיו. הייתה בו תיאטראליות ואקסטרווגנטיות אשר אפיינה מאוד את המלכים ההלניסטיים.
המקדונים התמרמרו על כך שלא היה נגיש לנתיניו. פלוטרכוס מספר שדמטריוס נהג להשליך את הבקשות שנתיניו היפנו אליו.
כמו כן מספר על זקנה מקדונית שפניותיה אליו נדחו מספר פעמים. הזקנה תבעה ממנו שיקשיב לה ומשדחה אותה שוב בטענה שאין לו זמן, צווחה עליו: אם כך אל תהיה מלך.
האירוע כה טילטל את דמטריוס עד שבעקבותיו התפנה מכל עיסוקיו כדי לקבל את נתיניו המשחרים לפתחו והחל עם אותה זקנה.
שלוש שנותיו הראשונות כמלך מוקדון עברו בדיכוי מרידות ובהתכתשויות עקרות עם ערי מרכז יוון. התנהלותו מולן מבליטה את ההבדל בין מדיניות אביו שהכריזה על חופש וחירות לערי יוון לבין הפרקטיקה שנקט בה דמטריוס. דמטריוס אימץ את מדיניות קסנדרוס לשליטה בערי יוון באמצעות חילות מצב ומינוי אוליגרכים מטעמו. כל ערי יון נכנעו לו למעט תבאי. דמטריוס הטיל עליה מצור שנמשך מחורף 292/1 לפנה"ס ועד האביב שלאחריו.
ניסיונות עזרה לתבאי מצד פירוס נהדפו על ידי דמטריוס. דמטריוס הפעיל במצור על תבאי מכונות מצור ובמיוחד את ההלופוליס (Helepolis) האימתנית אותה הפעיל במצור על רודוס, אך הישגי המצור היו מועטים וכמות הקורבנות בקרב חייליו הייתה רבה. בתסכולו וכעסו נהג בקשיחות עם חייליו ועם עצמו (דמטריוס נפצע בצווארו מרסיס קטפולטה) והיה אדיש לאבדות בקרב חייליו. התנהגות זו במהלך המצור על תבאי זכתה לגינוי מצד בנו, הנסיך הצעיר אנטיגונוס גונאטס וחייליו. בשלהי 291 או בתחילת 290 לפנה"ס נכנעה תבאי. למרבה ההפתעה נהג בה דמטריוס במתינות ובהתחשבות. רק מעטים ממנהיגי המרד הוצאו להורג ואחרים גורשו. דמטריוס הציב בעיר חיל מצב ושליט מטעמו.
בשנת 290 לפנה"ס נקרתה בפני דמטריוס הזדמנות לפעול הן כנגד האיטולים (Aetolia) שמרדו בו והן כנגד פירוס מלך אפירוס. אשתו של פירוס שמאסה במנהגיו הפוליגמיים של בעלה וקנאה לנשותיו האחרות עזבה את פירוס ונמלטה לבית אביה מלך סירקוסאי. על רקע זה ועל רקע שינוי במדיניות החוץ של אביה היא הציעה לדמטריוס, שנחשב "האיש היפה ביוון", את ידה. כנדוניה היא הביאה את האי קורקירה בעל הנמל הימי. דמטריוס לא התמהמה במתן תשובה חיובית להצעה והפליג לקורקירה.
קורקירה יכולה הייתה להיות עבורו בסיס ימי ממנו יצא להתקפות הן על האיטולים והן על פירוס. קודם לכן עבר דמטריוס באתונה שם שרו לו האתונאים את המנון ה"אבר-גבר" (Ithyphallus) המהלל את דמטריוס כאל ממשי בשר ודם שלא כאלים אחרים רחוקים ובלתי נראים. האתונאים האיצו בו לפעול נגד האיטולים. הצרוף של הסטטוס האלוהי עם קריאה למלחמה נגד האיטולים אינה מקרית והיא נועדה להציג את המלחמה כמלחמת קודש.
בשנת 289 לפנה"ס פלש דמטריוס לאיטוליה והתקדם צפונה לתוך אפירוס, בעודו משאיר חלק מצבאו מאחור להמשך הביזה. פירוס חש לעזרת האיטולים, ניצל את פיצול צבאו של דמטריוס, הביס אותו ואף שבה 5000 מחייליו. מסע מלחמה זה היה אסון לדמטריוס ומכה ממנה לא התאושש עוד. הוא נפל למשכב בפלה (Pella).
פירוס ניצל את עובדת מחלתו של דמטריוס ופלש למוקדון כפעולת עונשין שמטרתה ביזה, אך משלא נתקל בהתנגדות ואף זכה בתמיכת המקדונים המשיך במסעו וכבש את אדסה (Edessa) . למרות מחלתו הצליח דמטריוס לגייס צבא גדול ופירוס נאלץ לעצור את התקדמותו ולהגיע עמו להסכם.
בדרכו האפיינית, במקביל לעיסוקיו בבעיות פנים מקדוניים עיני דמטריוס היו נשואות כבר למזרח. למימוש שאיפותיו במזרח החל דמטריוס להקים צבא ענק בן 98 אלף חיילי רגלים, 12 אלף פרשים וצי בן 500 אניות. גודל המאמץ הצבאי והימי היווה איום על יריביו ונטל כספי כבד על נתיניו. דמטריוס האיץ מאוד את טביעת מטבעות כדרך למימון ההוצאות הכרוכות בהקמת הצבא ובנית האניות. האיום שהיוו תוכניותיו של דמטריוס הניעו את יריביו, תלמי, ליסימכוס וסלאוקוס, לחבור לפירוס ולהגיע להסכם משותף להפלת דמטריוס. בעקבות ההסכם המשותף הגיעה הפעולה המשותפת. באביב 287 לפנה"ס פלש תלמי לאיי יוון על מנת לעוררם למרידה בדמטריוס. ליסימכוס פלש למוקדון וכבש את אמפופוליס (Emphipolis) שבה הייתה המטבעה הראשית של דמטריוס. פירוס שזנח את ההבנות שהגיע אליהן עם דמטריוס פלש למוקדון ממערב וזכה לאהדת המקדונים.
דמטריוס שעסק אותה עת ביוון בפיקוח על בניית ציו, השאיר את בנו אנטיגונוס גונאטס ביוון ומיהר למוקדון. חייליו המקדוניים של דמטריוס מרדו בו בהעדיפם מלך זר אך אהוד על פני מלך מקדוני לא פופולרי. הם התעמתו איתו ותבעו ממנו לעזוב את המחנה. דמטריוס הבין שאיבד כל תמיכה במחנהו וחמק בחשאי לקסנדריה (Cassandreia) רק כדי לגלות שאשתו פילה נטלה את חייה בשתיית רעל מרוב יאושה וצערה על מפלתו. דמטריוס המשיך לנוע ביוון עם קומץ ידידים כדי לגייס תמיכה. פירוס מלך אפירוס הוכרז כמלך מוקדון על ידי אספת החיילים המקדונים במאי 287 לפנה"ס.
שוטטות ביוון.
בתום שבע שנות מלכות איבד דמטריוס את כתר מוקדון. חייליו בגדו בו והוא נמלט מהמחנה בבגדי שחקן תיאטרון. מי שקודם היה נערץ כאל חי התהלך כעת בערי יוון כאחד מפשוטי העם, נעדר סממני מלכות וניסה לקושש ידידים ותומכים, לכנס צבא ולאסוף את שברי ממלכתו. כמה חודשים של גיוס תמיכה בערים היווניות נתנו תוצאות. מדהים היה לראות כמה נשארו נאמנים לו, אפילו כאשר היה נדמה שהכל כבר אבוד. חיש קל נכנס עם צבא שכירי חרב אל מרכז יוון והחזיר לתבאי את עצמאותה. לאחר מכן נכנס לפלופונסוס ונראה שביסס עצמו בקורינתוס בעוד פירוס וליסימכוס עסוקים היו בחלוקת שלל מלחמתם.
המרירות של הסיעה הדמוקרטית באתונה שנשמרה על אש קטנה כל השנים, רתחה לבסוף. לשמע ההתפתחויות במוקדון קמה הסיעה האנטי-מקדונית והמרידה את העיר. אף על פי שחיל מצב מקדוני שלט על העיר האתונאים הסירו את פקידיו הרשמיים של דמטריוס ממשרתם, ביטלו את הכיבודים האלוהיים לכבודו ובחרו לעצמם ארכונים כמסורתם. הם צרו על המוצב שם ישב חיל המצב המקדוני, הסתערו והשתלטו עליו. בהתקפה זו נהרג הגיבור לאוקריטוס שהיה הראשון לעבור את החומות אל תוך המוצב.
דמטריוס הצליח בהדרגה לכנס צבא ואניות והופיע לפתע באתונה עם צבא גדול בהרבה ממה שציפו לו האתונאים. בבהלה הזעיקו את פירוס ותלמי בעוד דמטריוס צר על אתונה פעם שנייה. הפילוסוף קראטס נשלח על ידי האתונאים לדון עם דמטריוס על הסכם. נוכח צבאו ההולך ומתקרב של פירוס, וכן הצי התלמי, הסכים דמטריוס להסכם שלום בשנת 287 לפנה"ס. הוא ידע שהוא מבודד מבחינה מדינית ומוגבל באמצעיו הכספיים והצבאיים. הוא השאיר את בנו אנטיגונוס גונאטס בראש צבא של אחד עשר אלף שכירים למשול על הערים שנותרו בידיהם ביוון, ובאותה שנה התחיל בסדרה של פלישות אל תוך שטחיו של ליסימכוס. ערים נוספות ביוון הצטרפו אליו מרצון או מאונס. בעימותים עם צבא בנו של ליסימכוס אגתוקלס נכבשה סרדיס. העיר מילטוס פתחה את שעריה בפניו, אך מעטות הערים שנהגו כך.
לבסוף בשנת 286 לפנה"ס ארגן ליסימכוס צבא גדול נגד דמטריוס ויצא לפגוש אותו בשדה הקרב. כאן ביצע דמטריוס טעות חמורה ובמקום להישאר סמוך לחוף ולציו האדיר, בחר להיכנס אל תוך השטח בעוד אגתוקלס סוגר עליו מאחור. דמטריוס הצליח אמנם להתחמק ממגע אך צבאו של ליסימכוס חתך אל תוך קווי האספקה והתקשורת שלו. חייליו של דמטריוס פיקפקו במרדף השווא והחלו עורקים בגלוי. רעב ומחלות פשטו במחנהו וחייליו חשדו בו שכוונתו האמיתית היא לצאת למזרח.
לאחר שדמטריוס איבד 8000 מחייליו הרעבים והחולים פנה דמטריוס בצעד נואש לסלאוקוס שירחם עליו ועל חייליו ויספק להם מזון. בתחילה נטה סלאוקוס להענות לתחינתו כראוי לאופן ההתייחסות בין מלכים, אולם בעצת יועציו שינה את דעתו ויצא לתקוף את דמטריוס בראש צבא גדול. דמטריוס שב ופנה לסלאוקוס בתחינה נואשת שיקצה לו חבל ארץ למשול בו, ואם לא אז שלפחות יפרנס את מחנהו בתקופת החורף ולא ימשיך לגרשו הלאה. סלאוקוס שחשד בכוונותיו של דמטריוס לא נענה לו והידק את המצור עליו. בינתיים חלה דמטריוס במחלה קשה ומקצת מחייליו ערקו למחנה סלאוקוס.