היל קיבל את סרט הקפטן של בלקפול בעונת 1936/1937, וסייע למועדון לסיים במקום השני ולהעפיל לליגה הראשונה. הוא לא שיחק בליגה הראשונה זמן רב, כיוון שבספטמבר 1937 חזר לליגה השנייה והצטרף לסאות'המפטון במאי 1937, כחלק מהנסיון של טום פארקר לחזק את הקבוצה בניסיון להעפיל מהליגה השנייה. סאות'המפטון שילמה תמורת כרטיס השחקן שלו 2,200 לירות שטרלינג. כישורי המנהיגות והנחישות שלו סייעו לסאות'המפטון להימנע מירידה בעונת 1937/1938, אך בעונה שלאחר מכן סבל ממספר פציעות שגרמו לו להיעדר מהמגרשים לתקופות ארוכות.
הוא הסתכסך עם הנהלת המועדון לאחר שהתברר כי הוא התעניין בחשאי במשרות אימון במועדונים אחרים, וב-1939 הוא עזב על מנת להתחיל לעבוד בפרסטון נורת' אנד כעוזר מאמן הכושר, אם כי סאות'המפטון סירבה לשחרר את כרטיס השחקן שלו עד 1943. בסך הכל הוא השתתף ב-53 הופעות במדי סאות'המפטון, והבקיע בהן שלושה שערים. בספטמבר 1939 הפסיק את עבודתו כעוזר מאמן, בעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה. הוא הוצב בהודו מטעם חיל האוויר המלכותי, ומדי פעם השתתף כשחקן אורח במשחקים של קרו אלכסנדרה ורקסהאם.
היל חזר לממלכה המאוחדת ב-1944, והתמנה למאמן קרו אלכסנדרה, בה שיחק עד גיל 42. לאחר מכן הוא אימן את ברנלי (1948–1954) ופרסטון נורת' אנד (1954 - 1956). כשסיים את הקדנציה שלו בפרסטון הוא עזב לעיראק, ובינואר 1957 אימן את קבוצת הכדורגל של צבא עיראק. ב-1958 חזר לאנגליה כדי לאמן את נוטס קאונטי, והוביל את המועדון להעפלה לליגה השלישית בעונת 1959/1960. בעונה שלאחר מכן אימן את צ'רלטון את'לטיק, שהייתה במקום האחרון, והוביל את המועדון להישארות בליגה ולמקום הרביעי בעונת 1963/1964. הוא לא הצליח לשמור על רמת משחק מספיק גבוהה, ופוטר בקיץ 1965.
היל סיים את קריירת הכדורגל שלו כמאתר כישרונות מטעם מנצ'סטר סיטי. ב-1967, לאחר פרישתו, היגר עם אשתו ובנו לקליפורניה, שם ניהל חנות פיש אנד צ'יפס עד מותו ב-1993.
קרב בלנהיים
קרב בלנהיים (אנגלית: Battle of Blenheim, גרמנית: Schlacht bei Blenheim, צרפתית: Bataille de Blenheim, IPA: - בְּלֶנֶם), שנערך ב-13 באוגוסט 1704, היה אחד הקרבות העיקריים של מלחמת הירושה הספרדית.
לואי ה-14 מצרפת שאף להדיח את הקיסר לאופולד באמצעות כיבוש וינה, הבירה ההבסבורגית, ולהשיג הסכם שלום בתנאים מועדפים. הסכנות שבהן הייתה נתונה וינה היו משמעותיות: כוחותיהם של אלקטור בוואריה ומרשל מרסין בבוואריה איימו מכיוון מערב, ואילו צבאו הגדול של מרשל ונדום חנה בצפון איטליה והיווה סיכון משמעותי באמצעות מתקפה דרך מעבר ברנר. וינה הייתה נתונה בסכנה גם מצד המהפכן ההונגרי פרנץ ראקוצי, שהיה יכול לאיים על גבולותיה המזרחיים. הדוכס ממרלבורו החליט להסיר את האיומים שבהם הייתה נתונה וינה, והוביל את צבאו דרומית לבדבורג ובכך תרם להישארותו של לאופולד בברית הגדולה.
מרלבורו הצליח לעבור לאורך כ-400 קילומטרים מארצות השפלה לדנובה בתוך חמישה שבועות וללא פגיעות, באמצעות שילוב של הונאה וניהול מוצלח שנועדו להסתיר את יעדו האמיתי מידידיו ואויביו כאחד. לאחר שאבטח את דונאוורת שעל הדנובה הוא החליט להתעמת עם הצבא של אלקטור בוואריה ומרסין, לפני שמרשל טאלאר יצליח להביא תגבורת דרך היער השחור. אולם, המפקדים הפרנקו-בווארים לא היו מעוניינים להילחם עד שמצבת הכוחות שלהם תתמלא. הדוכס ממרלבורו נקט במדיניות של ביזה בבוואריה על מנת לאלצם לעשות כרצונו. הטקטיקה שלו לא הצליחה, אך כאשר מרשל טאלאר הגיע עם כוחותיו על מנת לתגבר את צבא האלקטור מבוואריה, הגיע גם הנסיך אויגן מסבויה עם תגבורת משלו עבור מרלבורו, ושני הצבאות נלחמו על גדות הדנובה, בקרבת הכפר הקטן בלנהיים שבדרום גרמניה המודרנית.
קרב בלנהיים נחשב לאחת מנקודות המפנה של מלחמת הירושה הספרדית. הניצחון הגדול של הברית הבטיח את שלומה של וינה מפני הצבא הפרנקו-בווארי, ובכך מנע את קריסת הברית הגדולה. בוואריה נאלצה לנטוש את המערכה, ותקוותיו של לואי ה-14 לניצחון מהיר סוכלו באופן סופי. צרפת ספגה למעלה מ-30,000 נפגעים, כולל המפקד טאלאר עצמו, שנשבה ונלקח לאנגליה. לפני שהסתיימו הקרבות של 1704 הצליחו כוחות הברית לכבוש ערים נוספות באזור גרמניה של ימינו, כהכנה לפלישה לצרפת עצמה ב-1705.
רקע.
1704 הייתה השנה הרביעית של מלחמת הירושה הספרדית. השנה שלפני כן הייתה מוצלחת עבור צרפת ובנות בריתה, בעיקר באזור הדנובה, היכן שמרשל וילאר ואלקטור בוואריה יצרו איום מיידי על וינה, הבירה ההבסבורגית. וינה ניצלה בזכות מחלוקת בין שני מפקדים, שבגללה הוחלף וילאר במרשל מרסיל הפחות דינמי. למרות זאת האיום בשנת 1704 היה ממשי: המהפכן ההונגרי ראקוצי איים על גבולותיה המזרחיים של האימפריה הרומית הקדושה, וכוחותיו של מרשל ונדום היו על סף פלישה מצפון איטליה. בחצרות המלוכה של ורסאי ומדריד הייתה השלמה עם נפילתה של וינה, מאורע שככל הנראה היה מוביל לקריסת הברית הגדולה.
על מנת להגן על הדנובה מפני התערבות כלשהי של הברית הוטל על מרשל וילרואה ו-46,000 חייליו לעצור את 70,000 החיילים ההולנדים והאנגלים שהתאספו באזור מאסטריכט שבארצות השפלה, בשעה שגנרל קואני חנה עם הגיס שלו באלזס על מנת למנוע את כיבוש החבל במתקפת פתע. כוחותיו של הנסיך לודוויג מבאדן, שמנו 36,000 חיילים, היו היחידים שיכלו להגן על וינה באופן מיידי, והם היו מוצבים בקווי שטולהופן על מנת לפקח על מרשל טאלאר שהיה בשטרסבורג; רוזן שטירום פיקד על כוח חלש יותר שמנה 10,000 חיילים והוצב בקרבת העיר אולם.
השגריר האימפריאלי בלונדון רוזן ורטיסלב והדוכס ממרלבורו הבינו את ההשלכות של מצב זה על הדנובה. לעומת זאת, ההולנדים היו תלויים באופן מוחלט בחייליהם כדי להגן על מדינתם, והתנגדו לכל מבצע צבאי הרפתקני בדרום הדנובה, ולא אפשרו את דילול הכוחות בארצות השפלה הספרדיות. מרלבורו הבין כי הדרך היחידה להתעלם מדרישות ההולנדים היא שימוש בחשאיות ובעורמה, והחליט להונות את בעלי בריתו ההולנדים באמצעות העמדת פנים כי הוא מזיז את חייליו לכיוון המוזל, מהלך שקיבל את אישור האג, אך ברגע שהגיע לשם התחמק מההולנדים וחבר לכוחות האוסטריים שבדרום גרמניה, כפי שאמר במכתב לידידו השר סידני גודולפין ב-29 באפריל.
ההכנות לקרב.
הצעידה לדנובה.
צעידת כוחותיו של מרלבורו החלה ב-19 במאי בבדבורג, 32 קילומטרים צפונית-מערבית לקלן. הצבא (שכונס על ידי אחיו, הגנרל צ'ארלס צ'רצ'יל) הורכב מ-66 אסקדרונים, 31 גדודים ו-38 תותחים, ובסך הכל 21,000 חיילים שמתוכם 16,000 היו בריטים. כוח זה קיבל תגבורת בדרך כך שכאשר מרלבורו הגיע לדנובה, צבאו מנה 40,000 חיילים ב-47 גדודים ו-88 אסקדרונים. בזמן שמרלבורו הוביל את צבאו שמר גנרל אוברקירק על קווי הגנה ברפובליקה ההולנדית, במקרה שווילרואה יחליט לתקוף. מרלבורו הבטיח להולנדים שבמקרה והצרפתים יתקפו הוא יחזור בזמן, אך למעשה תכנן כי צעידתו לכיוון דרום תגרום למפקד הצרפתי לדלוק אחריו. מרלבורו צדק בהנחה הזו, כיוון שווילרואה החליט לרדוף אחריו עם 30,000 חיילים שאיישו 60 אסקדרונים ו-42 גדודים.
הסיכונים הצבאיים שהיו כרוכים ביוזמה זו היו רבים: קווי התקשורת של מרלבורו לאורך הריין היו חשופים למתקפה צרפתית, כיוון שהגנרלים של לואי ה-14 שלטו על גדת הנהר השמאלית וחלקו המרכזי. צעדה כה ארוכה הייתה יכולה לגרום גם למקרים רבים של תשישות ומחלות בסוסים ובחיילים. אולם, מרלבורו היה בטוח בדחיפות העניין, ובמכתב לגודולפין טען כי אם היה נוהג אחרת האימפריה הייתה נופלת.
הצרפתים נאבקו על שמירת ותגבור כוחותיו של מרסין, בשעה שהכנות כוחות הברית התקדמו. מרסין פעל ביחד עם אלקטור בוואריה נגד המפקד האימפריאלי לודוויג מבאדן, והיה מבודד מצרפת: קווי התקשורת היחידים שלו עברו דרך המעברים הסלעיים של היער השחור. ב-14 במאי הצליח מרשל טאלאר להעביר 10,000 חיילי תגבור וכמויות גדולות של אספקה ותחמושת דרך השטח הקשה למעבר, תוך כדי תמרון ועקיפה של ברון ת'ינגן שחסם את דרכו. לאחר מכן חזר טאלאר עם חייליו לריין, כשגם הוא מצליח להדוף את נסיונותיו של ת'ינגן ללוכדו.
ב-26 במאי הגיע מרלבורו לנקודת המפגש בין המוזל לריין, בקרבת העיר קובלנץ. אם הוא היה רוצה לתקוף לאורך המוזל הוא היה צריך לפנות לכיוון מערב, אך ב-27 במאי חצה עם הצבא שלו לגדה הימנית של הריין, ועצר רק כדי להמתין לתגבור של 5,000 חיילים הנוברים ופרוסים. וילרואה התמקם בעמדות הגנתיות על המוזל, וסבר כי לא ייערך עליו קרב כיוון שהאנגלים הגיעו לגרמניה. הצרפתים הבינו כי כעת בעלות הברית יכולות ליזום מתקפת פתע על אלזס, על מנת לכבוש את שטרסבורג. מרלבורו עודד את התפיסה הזאת בכך שהקים גשרים על הריין ליד פיליפסבורג. תרגיל זה גרם לווילרואה לחוש לעזרתו של טאלאר בהגנה על אלזס, ובנוסף לכך הבטיח כי תוכנית הצרפתים לנוע לכיוון וינה תשותק כתוצאה מחוסר ודאות.