ישנן כמה תכונות מבניות המשותפות לכל הציקלונים. ציקלון הוא אזור לחץ נמוך.
מרכזו של הציקלון, הוא האזור בעל הלחץ הנמוך ביותר בסביבה. מרכז זה, שבציקלון מפותח נקרא "העין", היה המקור לשמה של תופעת הטבע משום דמיונה לקיקלופ.
ליד המרכז, גרדיאנט הכח כתוצאה מהפרשי הלחצים (בין המרכז לתחום שמחוץ לציקלון) צריך להיות פחות או יותר באיזון עם כח קוריוליס (אחרת יקרוס הציקלון לתוך עצמו).
עקב כח קוריוליס, כיוון הסיבוב יהיה נגד כיוון השעון בחצי הכדור הצפוני, ועם כיוון השעון בחצי הכדור הדרומי.
לפיכך בחצי הכדור הצפוני הרוחות המהירות ביותר ביחס לקרקע נוצרות בצד המזרחי של ציקלונים הנעים צפונה ובצד הצפוני של אלו הנעים מערבה; ולהפך בחצי הכדור הדרומי.
בכוכבי לכת אחרים.
ציקלונים אינם ייחודיים לכדור הארץ. ציקלונים כגון "נקודה כהה קטנה" נפוצים בענקי גזים כמו צדק, שבתאי, אורנוס ונפטון, ידועה גם בשם "עין המכשף" (Wizard's Eye), היא בגודל כשליש מ"נקודה כהה גדולה" . השם "עין המכשף" ניתן לה עקב הדמיון לעין. תצורה זו נגרמת על ידי עננות לבנה באמצע "עין המכשף". מאדים גם הוא הציג ציקלונים. סופות גדולות כמו "הכתם האדום הגדול"
(Great Red Spot) (אורכה נע בין 24,000 ל-40,000 ק"מ), מיוחסות בטעות לציקלונים אך למעשה הם התופעה ההפוכה - אנטי ציקלון.
יום הזכרון לחללי מערכות ישראל
מבצע ריינהארד
הורדוס
הוֹרְדוֹס (ביוונית: Ἡρῴδης (הֵרוֹדֵס), 72 לפנה"ס – ז' בכסלו, 4 לפנה"ס) היה מלך יהודה משנת 37 לפנה"ס עד מותו, ומייסד שושלת בית הורדוס. מכונה גם "הורדוס הגדול", כדי להבדילו מבניו שנקראו על שמו.
הביוגרפיה של הורדוס מבוססת בעיקר על כתביו של יוסף בן מתתיהו (פלאוויוס יוספוס), שהמקור העיקרי שלו לנושא היה חיבורו של ניקולאוס איש דמשק, מקורבו של הורדוס והיסטוריון החצר שלו. ידוע גם על קיומו של חיבור בשם "ההיסטוריה של המלך הורדוס" מאת היסטוריון בשם פטולומאיוס, אולם הוא לא שרד.
ימי שלטונו של הורדוס ביהודה היו תקופת ביניים, בין שלטון מלכי בית חשמונאי לבין שלטון נציבי רומא, כשהארץ נשלטה באופן עקיף על ידי הרומאים באמצעות שלוחם ועושה דברם – הורדוס, כמלך וסאל. מעמד זה הקנה לו ולממלכת יהודה, אוטונומיה בנושאי פנים, אך חייבו להיות כפוף במדיניות החוץ ובכלל – לרומא.
הורדוס נודע במפעלי הבנייה האדירים והמפוארים שהקים, הודות להם הוא מכונה גם "המלך הבנאי".
הוא בנה מחדש את בית המקדש, והפך אותו למבנה מפואר מאד, בנה מחדש את העיר שומרון, ושינה את שמה ל"סבסטי", כמחווה לקיסר אוגוסטוס והקים עיר נמל גדולה בקיסריה, אף היא לכבוד הקיסר אוגוסטוס. שרידים ממפעלי הבנייה של הורדוס ניתן למצוא גם במצדה, שהייתה ארמון-מקלט שבנה לעצמו, וכן בהרודיון, שם גם נקבר אחרי מותו ובארמונות החורף שבנה לעצמו ליד יריחו.
דמותו בתודעה נשארה כשליט אכזר, ששלט בכוח הזרוע, תוך התנגדות עזה של העם כלפיו ובמיוחד מצד הפרושים והנוצרים הראשונים. לאחר חורבן בית שני (כ-70 שנה לאחר מות הורדוס), הייתה לפרושים ולנוצרים הראשונים השפעה רבה על העם, ושתי קבוצות אלה עיצבו את הזיכרון ההיסטורי של תקופת הורדוס. בברית החדשה מתואר הורדוס כשליט אכזר, שהורה בין השאר על הרג כל הילדים בבית לחם בשל הידיעה על לידתו של משיח בן דוד (כלומר ישו, מי שאמור להיות מלך היהודים במקומו) בבית לחם. גם יוסף בן מתתיהו, שספריו משמשים כמקור ההיסטורי העיקרי על תקופת הורדוס הוסיף לכך, כשתיאר את מעשי הזוועה שהורדוס ביצע. ועוד, עצם היותו ממוצא אדומי, רדיפתו הקנאית את צאצאי בית חשמונאי ורציחתם בזה אחר זה, התנהגותו המתריסה כלפי הסנהדרין, אכזריותו הפראית כלפי בני משפחתו הקרובים וחנופתו לרומאים, כל אלה תרמו לשנאה ולהסתייגות מהורדוס. על רקע אכזריותו זו כתב המחבר הרומאי מקרוביוס (תחילת המאה ה-5 לספירה): "כששמע (הקיסר אוגוסטוס) כי בין הבנים מתחת לגיל שנתיים שהורדוס מלך היהודים ציווה בסוריה להמית היה גם בנו של המלך עצמו, אמר (תוך משחק מילים ביוונית): 'עדיף להיות חזירו (hus, ὗς) של הורדוס מאשר בנו (huios, υἱός)'".
למרות זאת, תקופת מלכות הורדוס על יהודה מנעה שלטון רומאי ישיר. לאחר מותו, כאשר בניו נכשלו לייצב את שלטונם בארץ, החל עידן של דיכוי קשה תחת שלטון נציבים רומים, שהסתיים במרד הגדול ובחורבן בית המקדש השני.
קורות חייו.
מוצאו של הורדוס.
בתקופת הבית השני, ישבו האדומים שהיו עם שמי בעבר הירדן, בצפון הנגב ובהר חברון. כמו שבטים שמיים אחרים, קיבלו האדומים באהדה את עליית בית חשמונאי ואת השפעת ממלכת יהודה באזור ואת ירידת השושלת הסלאוקית מגדולתה. אולם, מדיניות בית חשמונאי כלפי תושבי הארץ הלא יהודים, החלה בניסיונות לגרשם, כגון גירוש תושבי גזר ויפו. לאחר התפרסות הכיבוש בימי יוחנן הורקנוס הראשון על פני שטח נרחב, החל גיור השבטים השֵׁמִיִּים שנכנעו מול ממלכת בית חשמונאי. כך קרה לאדומים, וכך קרה גם ליטורים ולאחרים. בין אם ניתן היה לראות בגיור זה כפייה ובין אם לאו, האדומים השתלבו היטב בתוך העם החדש, והפכו לחלק מן הממלכה החשמונאית ובדיעבד לחלק אינטגרלי מהעם היהודי.
הורדוס נולד לאחת המשפחות המכובדות באדום. סבו, אנטיפס, היה מושל אדום מטעם אלכסנדר ינאי, ואביו, אנטיפטרוס הפך ליועצו הראשי והעיקרי של יוחנן הורקנוס השני. אמו של הורדוס, קיפרוס, הייתה נסיכה ערביה נבטית, שילדה לאנטיפטרוס ארבעה בנים – פצאל, הורדוס, יוסף, פירורא, ובת – שלומית.
סקסטוס יוליוס אפריקנוס, מאבות הכנסייה, צוטט על ידי אוסביוס מקיסריה, שכינה אותו "היסטוריון בעל מוניטין", בנוגע למוצאו של אבי הורדוס. אפריקנוס טען כי "לפי מקורות המסתמכים על מידע מדויק אודות הורדוס", אנטיפטרוס, אבי הורדוס, היה בנו של איש בשם "הורדוס" מאשקלון, שהיה "עבד ששירת במקדש אפולו". בהיותו ילד, נשבה על ידי שודדים אֱדוֹמִים וחי איתם, הואיל ולאביו העני לא הייתה האפשרות לשלם את הכופר שדרשו השודדים האדומים, כדי לפדות את בנו. אי לכך, הוא נשאר וגדל אצלם, וקיבל מהם את חינוכו ואת מנהגיהם. על ידיעה זו של אפריקנוס חוזרים סופרים נוצרים נוספים, אך לדעת אברהם שליט, אין ממש במסורת נוצרית זו המדברת בגנותו של הורדוס, וכי מקורה בסיפור עממי יהודי שנועד לפגום בכבוד משפחתו של הורדוס.
יהדותו של הורדוס.
ממצאים ארכאולוגיים מתקופתו של הורדוס מעידים על כך כי בני תקופתו של הורדוס והוא עצמו החשיבו אותו כיהודי, בצורה ובאופן המתאימים למידע הידוע אודות גיורם של האדומים. עם זאת, בתקופה מאוחרת יותר גרסו חכמי התלמוד כי מבחינה הלכתית, היה מעמדו של הורדוס עבד כנעני. מעמד זה נחשב כעין מעמד ביניים – גוי שנמכר לעבדות ליהודי. לסברת חז"ל, הוא חייב רק במצוות שחייבת בהן אישה יהודייה. הורדוס, כממשיך דרכם הרעיונית של מלכי בית חשמונאי, לפי תפיסתו, אהד את הצדוקים, אולם כלפי הפרושים גילה עוינות מובהקת ולא היה אהוד עליהם. האמוראים, חכמי התלמוד, שהיו ממשיכי דרכם של הפרושים, כתבו בתלמוד על הורדוס אמירות קשות מאוד, שנים רבות לאחר האירועים עצמם.
בכתבי יוסף בן מתתיהו ניתן למצוא תיעוד לדברי בני התקופה בנושא:
ההיסטוריון היווני פלוטרכוס (המאה ה-1 לספירה) מכנה אותו "הורדוס היהודי". מבחינת רומא הוא היה שליט נוח ליהודה, שכן היה מעורה היטב בתרבות היהודית ובתרבות הרומית.
מהאמירה הסאטירית המיוחסת לאוגוסטוס ("עדיף להיות חזירו של הורדוס מאשר בנו") משתמע, כי היה ידוע שהורדוס נמנע מאכילת חזיר (שהרי להבדיל מבנו, את חזירו אינו הורג).
לפי המקובל במחקר כיום, היה הורדוס יהודי לפי דתו ולפי עמו. עם זאת, הורדוס גדל בערים ההלניסטיות מרשה ואשקלון, שרוב אוכלוסייתן הייתה פניקית ואדומית, שעברה תהליך יסודי של הלניזציה. נובע מכך שחינוכו היה הלניסטי. מאוחר יותר, קיבל אזרחות רומית מיוליוס קיסר. אם כך, נראה שלהורדוס היו כמה זהויות במקביל: אדומי מצד אביו, ערבי-נבטי מצד אמו, יהודי מכוח גיור אבותיו, הלניסטי בחינוכו ורומי באזרחותו. אולם בפועל, מכל הזהויות הללו לא נתגבשה זהות ברורה וחד משמעית.
ההתפתחויות ההיסטוריות שהובילו לעליית הורדוס לשלטון.
בשנים האחרונות לממלכת החשמונאים, היה הורקנוס השני נתון בעִמּוּת מול אחיו אריסטובולוס השני על השלטון בממלכת יהודה. במהלך עמות זה הגביר אנטיפטרוס האדומי, אביו של הורדוס, את השפעתו על הורקנוס, עד שלמעשה, בתקופה מסוימת אף שלט על המדינה בשמו של הורקנוס. לאחר כיבוש הארץ, בשנת 63 לפנה"ס על ידי פומפיוס, הפך הורקנוס למעשה ל"אתנרך" (מעין "נשיא העם", שהוא תואר פחות מן התואר "מלך"), ואילו אנטיפטרוס היה ל"אפוטרופוס על יהודה", משרה שכפי הנראה הקדימה את משרת הנציב הרומי. אנטיפטרוס החל בקו זה, והורדוס המשיך בו - עשיית רצונם של הרומאים וייצוג האינטרסים שלהם, לרוב על חשבון האינטרס העצמאי של הממלכה.
שנים אלו היו שנות שינוי ומפנה באזור ובעולם כולו. השושלת הסלאוקית שמשלה בסוריה מאות בשנים, מאז ימי אלכסנדר הגדול שקעה במלחמות שושלתיות שכילו את כוחה, ולבסוף הפכה לפרובינציה רומית, עובדה שהביאה כוח רומי גדול אל סיפה של ארץ ישראל, ולהתערבות ישירה של רומא בענייני האזור, אשר נקודת המפנה בה היא כיבוש הארץ על ידי פומפיוס. אך רומא עצמה הייתה נתונה בשינוי ובמעבר מתקופת הרפובליקה הרומית, אל השלטון האישי של קיסרי רומא. כיבוש הארץ על ידי פומפיוס, והשוד והגזל של בית המקדש על ידי קראסוס בשנת 54 לפנה"ס, היו אירועים שנגרמו כתוצאה מהסכסוך הפנימי הרומי, אשר השפיע באופן ישיר על האירועים ביהודה.