מוטת הרגליים של המברישימון כ-14 ס"מ, והוא העכביש הגדול ביותר ממשפחה זו שנתגלה עד כה במזרח התיכון, והעכביש הגדול ביותר במזרח התיכון. אורכו של גוף הזכר עשוי להגיע ל-2.4 ס"מ, הנקבה גדולה יותר והיא עשויה להגיע לאורך של עד 2.65 ס"מ.
פעילותו.
מברישימון הערבה פעיל בשעות הלילה, בעיקר בחודשים החמים של השנה. הוא חופר מחילה באדמה ומסווה אותה באמצעות דלת עשויה מגרגירי חול מודבקים.
המחילה משמשת לו הן כמסתור מפני טורפים והן כמקום בו הוא אורב לטרף מזדמן - חרקים וזוחלים קטנים.
המשך קיומו נמצא בסכנה חמורה עקב כריית החולות המוגברת באזור חולות סמר, העלולה להביא להיכחדותו.
לקריאה נוספת.
Calommata (Atypidae) and new spider species (Araneae) from Israel, pp 17, Gershom Levi, Zootaxa ISSN 1175-5326 (print edition), 2007
אדולף זאלץ
אדולף זלץ
ההסתדרות הרפואית בארץ ישראל
טומקאר
סרבלוס אראבנסיס
איקונולוגיה
במושג איקונולוגיה (מהמילים ביוונית עתיקה εἰκών – תמונה ו λόγος – תורה) מציינים, משנות העשרים והשלושים, שיטת מחקר בהיסטוריה של האמנות העוסקת במשמעויות הסמלים ביצירת אמנות.
המתודולוגיה האיקונולוגית פותחה לראשונה על ידי אבי ורבורג בעבודת הדוקטור שלו מ- 1892 על שתי תמונות של בוטיצ'לי. במונח ניתוח איקונולוגי (ikonologische Analyse) הוא השתמש בפעם הראשונה בהרצאתו על תמונות החודשים בארמון סקיפנויה (Monatsbilder im Palazzo Schifanoia) בפררה בה הצליח לפענח את הדימויים האסטרולוגיים המורכבים בפרסקים. השיטה הייתה ידועה כאסכולת ורבורג לסטודנטים ולצוות בספרית ורבורג: גרטרוד בינג, פריץ זקסל, ולטר זולמיץ, אדגר וינד ורודולף ויטקובר.
ארווין פנופסקי פיתח את האיקונולוגיה ב- 1939 לתוכנית פרשנות בעלת שלושה שלבים:
בכך מבדיל פנופסקי בין שלושה מישורים:
השיטה האיקונולוגית מתייחסת גם לתולדות האמנות ומאפשרת כלי ניתוחי חשוב למחקר של תופעות ויזואליות מעבר לגבולות של תקופות ותקשורת והיא מספקת תאוריה מוכוונת תרבות של צורה ותוכן של סמלים בציור, בלי להתייחס למעמד של האמנות במובן הצר יותר וכלי לשימוש בתמונות. "הוא קידם את מושג האיקונולוגיה לכיוון של חקר העמדות הבסיסיות של עם, של תקופה או של גישה דתית או פילוסופית באמצעות האומנות"
חמצוץ
יוסי בן אהרון
יוסי בן אהרון (נולד ב-1932) הוא דיפלומט ישראלי, כיהן כמנכ"ל משרד ראש הממשלה בשנים 1986–1992 תחת ראש הממשלה יצחק שמיר.
ביוגרפיה.
בן אהרון נולד בירושלים לאהרן ושמחה בן אהרון, נכד לרב שמואל עזראן, היגר עם משפחתו למצרים בגיל חצי שנה, גדל בפורט סעיד ולמד בבית ספר בריטי. תקופה קצרה טרם החלטת החלוקה ב-1947 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
שירת בצה"ל בחיל הקשר, למד באוניברסיטה העברית בירושלים ערבית וספרות ערבית.
לאחר מלחמת סיני החל בקריירה במשרד החוץ, תחילה עבד באגף המנהלה והכספים, שירת כפקיד בשגרירות ישראל בבורמה ואחר כך עבד במחלקת המחקר של המשרד. שליחותו הדיפלומטית הראשונה הייתה בשגרירות ישראל בארצות הברית בה שימש מזכיר ראשון ויועץ לשגרירים אברהם הרמן ויצחק רבין. ב-1973 שב לישראל ושירת במשרד ראש הממשלה כיועץ מדיני לגולדה מאיר ובהמשך לרבין. אחרי המהפך ב-1977 נשלח מטעם מחלקת המחקר של משרד החוץ לניו יורק.
לאחר מינויו של יצחק שמיר לשר החוץ, נבחר בן אהרון לשמש כראש לשכתו, באוקטובר 1983, כששמיר נכנס לתפקידו כראש הממשלה, מונה בן אהרון ליועצו המדיני. לאחר הבחירות לכנסת האחת עשרה ב-1984 שימש כראש לשכתו של שמיר שמשרד החוץ לאחר מימוש הסכם "הרוטציה" ב-1986 וכניסתו של שמיר לתפקיד ראש הממשלה, מונה בן אהרון למנכ"ל משרד ראש הממשלה וכיהן בתפקיד עד 1992. במהלך תפקידו שימש יו"ר המשלחת הישראלית לשיחות השלום עם סוריה בעקבות ועידת מדריד (1991).
גראנד ארש
אייזיק אוזבנד
הרב אייזיק אוזבנד (Ozband; תרע"ד, 1914 - ו' בניסן תשע"ב, 29 במרץ 2012) היה ראש ישיבת טלז בקליבלנד, אוהיו.
קורותיו.
נולד בלבנורס (Labanoras) שבליטא, בנו של הרב המקומי אליהו אוזבנד (נספה בשואה). למד בישיבה שבעיר פוניבז' הסמוכה, אצל הרב אשר קלמן בארון והרב יוסף שלמה כהנמן. לאחר מספר שנים עבר ללמוד בישיבת טלז, אצל הרב אברהם יצחק בלוך, לימים חותנו. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט עם קבוצת תלמידי הישיבה לרוסיה ומשם לסיביר, שם שהה במשך שנות המלחמה. לאחר המלחמה התמנה כרב רשמי בווילנה. בתקופת כהונתו בווילנה סייע בהצלת פליטים יהודים ששהו בקובנה, ובהם גם בני משפחת רבו הרב אברהם יצחק בלוך שנספה בשואה.
לאחר חצי שנה עזב את וילנה ונסע לצרפת, שם שהה עם קבוצת פליטי מלחמה יהודים. בעת שהותו בצרפת נשא את בתו של רבו הרב אברהם יצחק בלוך. לאחר נישואיו עבר לארצות הברית. עם בואו החל למסור שיעורים בישיבת טלז שהוקמה בקליבלנד על ידי דודיה של אשתו, הרב אליהו מאיר בלוך והרב חיים מרדכי קאטץ. בשנים הראשונות מסר את שיעוריו בישיבה הקטנה ולאחר מכן עבר לישיבה הגדולה. החל משנת תשל"ט מסר שיעורים כלליים בפני תלמידי הישיבה. כמו כן שימש מורה הוראה לאנשי הקהילה התורנית בקליבלנד. אשתו הקימה וניהלה את סמינר "יבנה" לבנות בקליבלנד.
בחייו לא פרסם ספרים. בני המשפחה ליקטו מחידושיו על התורה בספר "לקח דעת". כמה מתשובותיו פורסמו בכתבי עת תורניים, בהם מוריה בישראל ו"עם התורה" בארצות הברית.
נפטר בקליבלנד בו' בניסן תשע"ב, בגיל 97, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
משפחתו.
בניו:
חתניו:
בייבי פייס נלסון
לסטר ג'וזף גילייס (6 בדצמבר 1908 – 27 בנובמבר 1934) היה שודד בנק ורוצח ידוע בשנות ה-30 של המאה ה-20. גילייס היה ידוע בכינוי "ג'ורג נלסון", וכן תחת הכינוי "Baby Face Nelson", אשר ניתן לו בשל מראהו הצעיר וקומתו הנמוכה. ואולם, בחיי היום יום, ועל ידי שותפיו לפשעים שביצע, הוא נקרא בפשטות בשם "ג'ימי". בין השותפים הללו, ניתן למנות את ג'ון דילינג'ר, שנלסון עזר לו לברוח מבית הכלא. פשע, שבשלו, ובשל פשעים אחרים שבוצעו על ידם, הודבק לו וליתר חברי הכנופיה התווית "אויבי הציבור מספר 1".
נלסון היה אחראי לרציחתם של מספר אנשים, ויש לו את הכבוד המפוקפק להיות האיש שהרג הכי הרבה סוכני FBI בעת תפקידם. לימים, נלסון נורה על ידי סוכני FBI וסיים את חייו בקרב יריות שזכה לכינוי "הקרב של ברינגטון" (מאנגלית: "The Battle of Barrington").
שנותיו הראשונות.
ג'ורג "בייבי פייס" נלסון נולד בשם לסטר ג'וזף גילייס בצידה המערבי של שיקגו בשנת 1908. אימו, מרי דוגט, נולדה למשפחת חקלאים בלגית ממעמד סוציואקונומי ממוצע אשר היגרה לארצות הברית בשנת 1889. דוגט הכירה את אביו של נלסון, ג'זף גילייס, מעבד עורות במקצוע, בבלגיה, אף על פי שכבר היגר לארצות הברית מספר שנים מוקדם יותר. ג'וזף גילייס התאבד בערב חג המולד של שנת 1924, כאשר בנו לסטר היה בן 16, וכבר אז למד במוסד לעבריינים צעירים.
ב-4 ביולי 1921, בגיל 12, נלסון נעצר לאחר שירה בטעות בלסתו של ילד אחר באקדח שמצא. בשל כך, הוא שהה במשך שנה לאחר מכן במוסד שיקומי של המדינה. אולם, בגיל 13, הוא נעצר שוב בשל גנבת רכב, והוא נשלח למוסד עונשי לעבריינים צעירים לתקופה נוספת של 6–18 חודשים.
ב-1928, נלסון עבד בתחנת דלק שכונתית אשר שימשה כ"מפקדתם" של כנופיית גנבי צמיגים צעירים אשר נודעה בשם "strippers". לאחר שהחל להתערות בתוכם, נלסון מצא עצמו מתחכך בקרב הרבה פושעים מקומיים, אשר בעבור אחד מהם אף עבד בהברחת אלכוהול בפרברי שיקגו. ודרכה, מצא את עצמו נלסון מתחבר לכנופיית טוהי (מאנגלית: "Touhy gang"). אשר עימם, בתוך כשנתיים, עלה נלסון מביצוע פשעים זוטרים יחסית, לביצוע פשעי שוד מזוינים. ב-6 בינואר 1930, פלשו בני החבורה לביתו של עורך מגזין צ'ארלס מ. ריצ'טר. לאחר שקשרו אותו עם מסקינטייפ וחתכו את קווי הטלפון, הם ביצוע חיפוש מעמיק בבית וברחו עם תכשיטים בשווי 25,000$. כחודשיים לאחר מכן, הם ביצעו שוד דומה, שהניב להם תכשיטים בשווי של 50,000$. בשל כך, עיתוני שיקגו כינו את הכנופיה בשם "The Tape Bandits".
ב-21 באפריל 1930, נלסון התנסה בשוד הבנק הראשון, והצליח להימלט עם שלל בסכום של 4,000$. כחודש לאחר מכן, נלסון וחברותו חזרו לדפוס פעולתם הקודם, פלשו לבית, והצליחו להימלט עם שווי תכשיטים בשווי של 25,000$. ב-3 באוקטובר באותה שנה, נלסון שדד בנק נוסף והצליח להימלט עם שלל בסכום של 4,600$.
כשלושה ימים לאחר מכן, נלסון גנב את תכשיטיה של אשתו של ראש עיריית שיקגו ביל תומפסון ששוויים הוערך בסכום של 18,000$. לאחר המקרה היא תיארה את התוקף בדרך זאת: "היה לו 'בייבי-פייס'. הוא היה נאה מאוד, נראה כמו ילד, בעל שיער שחור, לבש מעיל אפור והוא חבש כובע חום ששוליו מוטים כלפי מטה".
שנים אחר כך, ב-23 בנובמבר 1930 נקשר שמם של נלסון וחבורתו לשוד מלון-דרכים בעיירה סאמיט, אילינוי, שהסתיים בקרב יריות שתוצאותיו היו שלושה הרוגים ושלושה פצועים. שלושה ימים לאחר מכן, החבורה שדדה מסעדת-דרכים, שם, ביצע באופן רשמי נלסון את רציחתו הראשונה, כאשר הרג גבר בשם אדווין ר. תומפסון.
הנסיעה מערבה.