חוסר תום לב (בלטינית: mala fides) הוא צורה מתמשכת של הונאה (), בה האדם מעמיד פנים כי הוא פועל מתוך מניע מסוים, אף על פי שהוא פועל ממניע אחר לחלוטין. חוסר תום לב קשור לצביעות, הפרת חוזה, השפעה ומס שפתיים. אין לבלבל את המונח חוסר תום לב עם המונח כפירה (לכאורה, אימוץ כוזב של אמונה דתית). חוסר תום לב עלול להיות כרוך בהונאה מכוונת של אחרים או בהונאה עצמית.
דוגמאות לחוסר תום לב: חיילים מניפים דגל לבן, אך יורים באויב המתקרב לקחת אותם כשבויים (); נציג חברה, שמנהל משא ומתן עם עובדי איגודים ללא כל כוונה להתפשר; תובע, הטוען עבור עמדה משפטית שהוא יודע שהיא שקרית; סוכן ביטוח, המשתמש במתכוון בשפה ובהנמקה מטעים על מנת לדחות תביעה.
בפילוסופיה, לאחר הניתוח של ז'אן פול סארטר למושגי ההונאה העצמית וחוסר תום לב (bad faith), נבחן חוסר תום הלב בהקשר של הונאה עצמית; שתי תודעות נפרדות בנפש האדם פועלות באופן עצמאי למחצה, כאשר האחת מוליכה שולל את האחרת. במקרים מסוימים, ניתן לראות חוסר תום לב כתופעה פסיכולוגית, שלא בהכרח כרוכה בהונאה (לדוגמה: היפוכונדריה בעלת ביטויים פיזיים ממשיים (פסיכוסומטיים)). קיים אתגר לוגי בניסיון לקבוע את מידת האמת או השקר של טענות המושמעות בחוסר תום לב וכרוכות בהונאה עצמית (לדוגמה: אם היפוכונדר מגיש תלונה על מצבו הפסיכוסומטי, האם היא אמיתית או שקרית?).
חוסר תום לב משמש כמונח ספרותי בתחומים ידע מגוונים, הכוללים פמיניזם, עליונות גזעית, משא ומתן פוליטי, עיבוד תביעות ביטוח (), אינטנציונאליות, אתיקה, אקזיסטנציאליזם, הכחשת שינויי האקלים, והחוק.
הגדרה.
אנשים עשויים להחזיק באמונות, שידוע להם שהן סותרות עובדות הידועות להם, כאשר אמונות אלה מוחזקות למעשה בחוסר תום לב, אך יש ויכוח סביב השאלה אם ההונאה העצמית הזו מכוונת או לא.
בספרו "הישות והאין" () הגדיר הפילוסוף ז'אן פול סארטר את המונח חוסר תום לב (בצרפתית: mauvaise foi) כהסתרת האמת מהעצמי. השאלה המהותית לגבי הונאה עצמית () בתום לב היא האם היא אפשרית. על מנת ששקרן ישקר בהצלחה לקורבן, על השקרן לדעת שמה שנאמר שקרי. על מנת להצליח בשקר, על הקורבן להאמין שהשקר אמיתי. כאשר אדם נמצא בהונאה עצמית בתום לב, האדם הוא גם השקרן וגם הקורבן של השקר. כך שבמקביל השקרן, כשקרן, מאמין שהשקר כוזב, וכקורבן הוא מאמין שהשקר נכון. אז יש סתירה בכך שאדם בהונאה עצמית בתום לב מאמין שמשהו נכון ושקרי בו זמנית. סארטר ציין כי "מי שאומרים לו את השקר ומי שמשקר הם אותו אדם, אדם אחד, מה שאומר שאני חייב לדעת את האמת בתפקידי כמתעתע, אם כי זה מוסתר ממני בתפקיד שלי כקורבן", והוסיף כי "אני חייב לדעת את האמת הזאת בדיוק רב כדי להסתיר אותה מעצמי ביתר זהירות - וזה לא בשני רגעים שונים בזמן... "
תאולוגיה.
בביבליה, תודעה כפולה (double-mindedness) היא מטאפורה לאמונה דתית כוזבת, כפי שנכתב באגרת יעקב "בִּהְיוֹתוֹ אִישׁ הַפּוֹסֵחַ עַל שְׁתֵּי הַסְּעִפִּים הֲפַכְפַּךְ בְּכָל דְּרָכָיו" (פרק א', פסוק 8). פרשנים ומתרגמים שונים דנו בהוויה בעלת שתי אמונות, בהוויה חצויה בלב (double hearted), או חצויה במחשבה (double minded). מילון וובסטר מגדיר חוסר תום לב באמצעות המטפורה של היות בעל שני לבבות (being of two hearts). הביטוי מתורגם גם ללב כפול, נפש כפולה, שני שכלים, שתי נשמות, שתי עמדות, שתי נאמנויות, שתי אמונות, או להיות כשתי נפשות בו זמנית. התנ"ך והברית החדשה מעודדים את המאמינים שלא להיות צבועים. פסוק קי"ג בספר תהילים פרק קי"ט "סֵעֲפִים שָׂנֵאתִי; וְתוֹרָתְךָ אָהָבְתִּי", מתורגם בתרגום אחד לפסוק "אני שונא אנשים בעלי כפל מחשבה, אבל אני אוהב את החוק שלך". ובתרגום אחר לפסוק "אני שונא את אלה עם נאמנויות כפולות, אבל אני אוהב את ההוראות שלך".
איגרת יעקב מזהירה מפני אמון באדם שלא מסכים עם עצמו באופן תמידי ופוסח על שני הסעיפים. אחת הפרשנויות של הציווי שלא לשאת את שם האלוהים לשווא, קשורה בחוסר תום לב, המצדיק פעולות, הידועות למבצע אותם כלא מוסריות, בטענות על ציווי אלוהי או רשות דתית לנקוט בעמדות לא מוסריות או אמונות לא נכונות, כאשר האדם צריך לדעת טוב יותר. בפרשנות התנ"ך של ג'יימיסון-פוסט-בראון (), בהתייחס לתודעה הכפולה (double mindedness) באיגרת יעקב 1:8, ובהתייחס לצביעות במתי 6:22 (מְנוֹרַת הַגּוּף הִיא הָעַיִן. לְפִיכָךְ אִם עֵינְךָ טוֹבָה כָּל גּוּפְךָ יֵאוֹר), נכתב "מילולית, תודעה כפולה, נשמה כפולה, הנשמה האחת מכוונת כלפי אלוהים, והשנייה כלפי משהו אחר... זה לא כמו הצביעות שמתי מתכוון אליה, אלא אדם הפכפך, מתנדנד, כפי שההקשר מראה לנו". תרגומו של הנרי אלפורד () לברית החדשה משתמש במונח "התלבטות" (waverer) מהספרות היוונית העתיקה כדי לתרגם את הביטוי "תודעה כפולה".
באיגרת יעקב 1:8 מתייחסים לחוסר יציבות קוגניטיבית, לאדם שלא יציב בגישה שלו. בתרגום דברי האל () נכתב כי מדובר ב"אדם שיש לו ספק, שחושב על שני דברים שונים בו זמנית, ולא יכול להחליט על שום דבר". בתרגום המילולי של יאנג () נכתב שמדובר ב"שתי נשמות". בפרשנות של אדם קלארק (), אדם עם תודעה כפולה הוא אדם שיש לו שתי נשמות, האחת מיועדת לשמיים, והשנייה לאדמה, והוא מבקש להבטיח לעצמו את שני העולמות בו זמנית. הפרשנות של ג'ון גיל () מתייחסת לתופעה שבה אדם מבקש דבר אחד אבל מתכוון לדבר אחר. כלומר, נותן כבוד במילים אבל לא בלב, מבולבל בנפשו.
בפרשנות של קלארק () לספר דברים 26:17 (אֶת-יְהוָה הֶאֱמַרְתָּ, הַיּוֹם: לִהְיוֹת לְךָ לֵאלֹהִים וְלָלֶכֶת בִּדְרָכָיו, וְלִשְׁמֹר חֻקָּיו וּמִצְוֺתָיו וּמִשְׁפָּטָיו—וְלִשְׁמֹעַ בְּקֹלוֹ) ולפילוסופיה היהודית - בכל הנוגע לביטוי "היות בעל תודעה כפולה" - הפירוש מתייחס להערה של הרב תנחום (עמוד 84). "הנה הכתוב מוכיח את בני ישראל, ואומר להם שכאשר הם מתפללים, הם לא צריכים שיהיו להם שני לבבות, אחד לקדוש ברוך הוא, ואחד למשהו אחר". קלארק מעיר כי "יעקב מתייחס לאותם יהודים שהשתדלו לשלב את החוק עם הבשורה של ישוע, שהיו חלוקים בדעתם וברגשותיהם, שלא היו מוכנים לוותר על הטקסים של הלוויים, ועם זאת לא מוכנים לוותר גם על הבשורה של ישוע. אנשים כאלה לא יכולים להתקדם בעולם הרוחני".
הכנסייה הקתולית אינה רואה חוסר תום לב בכל מי שיש לו מחשבות כפירה: למשל, אנשים המחפשים ברצינות אחר האמת ומנהלים חיים הגונים למופת.
פילוסופיה, פסיכולוגיה ופסיכואנליזה.
פסיכואנליזה.
הפסיכואנליזה מספקת תשובה לשאלה כיצד הונאה עצמית בתום לב מתאפשרת, באמצעות הנחת מימד לא מודע של הווייתנו, שהוא א-מוסרי (האיד), כאשר מנגד, המודע (האני) מוסדר על ידי עקרונות המוסר, החוק והנורמה החברתית (האני העליון), ומושג על ידי מה שפרויד מכנה הדחקה. הרצונות האמיתיים של הלא מודע מבטאים את עצמם כהגשמת משאלה בחלומות, או כעמדה אתית שננקטה באופן לא מודע כדי לספק את משאלות הנפש הלא מודעות.
אתיקה, פנומנולוגיה, אקזיסטנציאליזם.
מימוש משאלה () הנובעת מחוסר תום לב היא תופעה המצויה במרכז הדיון באתיקה של האמונה (), העוסקת בשאלות המצויות בצמתים של תחומי הידע באפיסטמולוגיה, בפילוסופיה של הנפש, בפסיכולוגיה, בפסיכואנליזה ובאתיקה.
אדם שלא משקר לעצמו הוא אותנטי. "אותנטיות" היא נאמנות לרעיונות פנימיים ולא חיצוניים.
דוגמה לחוסר תום לב באתיקה, מתרחשת כאשר עמדה לא אתית נתפסת כאתית, ומוצדקת, למשל, על ידי אלוהים או על ידי נטייתו הגנטית של האדם, אפילו אם עובדות ידועות סותרות את האמונה הזו, ואפילו אם הכנות דורשת מהאדם להשתחרר מאמונה זו.
הפנומנולוגיה שיחקה תפקיד משמעותי בדיונים על חוסר תום לב. היא תיארה את התפקיד שיש לחוסר תום לב באתיקה על ידי ניתוח של מבנה הרצון, ההערכה, האושר והדאגה לאחרים - באמפתיה ובסימפתיה (). הפנומנולוג מרטין היידגר דן במושגים טיפול, מצפון ואשמה, ועבר משם לדון באותנטיות, מה שהוביל בתורו לפמיניזם של סימון דה בובואר ולאקזיסטנציאליזם של ז'אן פול סארטר, שניהם התבססו בתורתם על שיקולי האותנטיות שנבעו מהפנומנולוגיה של היידגר, כשהם מעמתים את האותנטיות עם המושג של חוסר תום לב. סארטר ניתח לוגית את הבעיה שעולה עם המושג חוסר תום לב בכל הנוגע לאותנטיות, ופיתח לעומתה אונטולוגיה של ערכים הנובעים מתוך נכונות ורצון המתבטאים בתום לב.
ז'אן פול סארטר וסימון דה בובואר פיתחו רעיונות אקזיסטנציאליסטיים ופמיניסטיים, תוך שימוש במושגים של חוסר תום לב ואותנטיות בכל הנוגע לאתיקה של האמונה. בספרו "הישות והאין" (), מתחיל סארטר את דיונו במושג חוסר תום לב בכך שהוא מעלה את השאלה עד כמה אשליה עצמית בתום לב היא אפשרית. סארטר מתייחס ל"חוסר תום לב" כסוג של הונאה עצמית. על מנת לתרץ התנהגות שנעשתה, חוסר תום לב ננקט תחילה על ידי האדם בגוף שלישי כלפי עצמו (האדם משקר את עצמו אבל מודע לשקר). כאשר יש צורך לחמוק מעמדה זו, התודעה מאמצת את נקודת המבט מגוף ראשון (האדם, כקורבן, מאמין לשקר של עצמו). בשני המקרים, ההטעיה לא יכולה להצליח לחלוטין ללא פיצול שני היבטים אלה של הקיום. אם התודעה הייתה יחידה ולא מחולקת, כמו ב"אני" הבלתי ניתן לחלוקה, כמו באינדיבידואל שטוען "אני חושב, משמע אני קיים", אי אפשר היה להסביר כיצד ההונאה העצמית מתאפשרת. התיאוריה הפרוידיאנית של הלא-מודע נתפסת על ידי סארטר כמבוססת על השקפה לא-קוהרנטית של התודעה, אך הפסיכואנליזה כגילוי של "הפרויקט היסודי" של חיי האדם נחשב בעיניו כתקף.