החל מ-2015 הוא מאמן את יולימאר רוחאס מוונצואלה.
משפחה.
בת דודתו, אליוסקה לופס, אף היא אתלטית מצטיינת, סיימה במקום חמישי בריצת 100 מטר משוכות באולימפיאדת סידני (2000) בתוצאה של 12.83 שניות ובמקום שישי באולימפיאדת ברצלונה (1992) בתוצאה של 12.87 שניות, בעלת שיא אישי של 12.67 שניות משנת 1996.
אוניברסליזם אוניטריאני
אוניברסליזם אוניטריאני (באנגלית: Unitarian Universalism; תרגום מילולי: אחדות אוניברסלית; ידועה בכינויה UU), היא תנועה דתית ליברליסטית ופלורליסטית, שלה שורשים בנצרות הפרוטסטנטית ובזרם האוניטריאניזם. הכנסייה האוניברסליסטית נוסדה ב-25 במאי 1961 בצפון אמריקה בעקבות המיזוג בין "הארגון האוניטריאני האמריקאי" (נוסד ב-1825) ו"הכנסייה האוניברסליסטית האמריקאית" (1866 לערך).
אודות.
הכנסייה האוניברסליסטית משקפת איחוד מוסדי בין זרם האוניטריאניזם המבוסס על הנצרות, שבבסיסו האמונה באחדות האל תוך התנגדות לדוקטרינה של השילוש הקדוש, ובין זרם האוניברסליזם, המבקש לראות בכל בני האדם שווים, ללא גדרות והבחנות של שוני תרבותי; וכראויים להאצלת כללי מוסר וערכים דומים, ובכך, עומד ביחס של ניגוד ישיר לפרטיקולריזם. שם הארגון שנוצר כתוצאה מהמיזוג הוא "Unitarian Universalist Association" - UUA.
על התנועה נמתחה לעיתים ביקורת הן מבחוץ והן כתוצאה מדיאלוג פנימי בתנועה, על כך שאין בה די תוכן דתי ושפה דתית. לאורך שנות קיומה פעלה התנועה גם למען מטרות פוליטית, כולל מעורבות בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית, התנועה לזכויות הומוסקסואלים, התנועה לצדק חברתי, התנועה הפמיניסטית וכן היא מפרסמת הצהרות לפעולות בנושאים כמו הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לפי הערכות מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, מספר חברי התנועה נע בין 120,000 ל-600,000 בעולם. בארצות הברית ישנן כ-1000 קהילות, ובהן כ-150,000 חברים, כאשר חלק גדול מהם מרוכזים בניו אינגלנד ובסיאטל שבוושינגטון. הקהילה בקנדה מונה 49 קהילות ו-5,000 חברים. לתנועה גם עשרות קהילות קטנות ברחבי העולם. עם חברי התנועה בעבר נמנה השחקן כריסטופר ריב.
עקרונות.
הכנסייה האוניברסליסטית דוגלת בליברליזם תאולוגי, ובחקר חופשי ואחראי אחר האמת ומשמעות החיים. חברי התנועה אינם חולקים אמונה דתית משותפת, אלא מאוחדים בצורך שלהם בצמיחה רוחנית. כך למשל, משתתפים במפגשי התנועה חברים ממגוון רחב של אמונות דתיות, ובכלל זה יהודים, נוצרים, בודהיסטים, נטוריסטים ואגנוסטים. קהילות התנועה נוטות עם זאת לשמור על מסורות נוצריות אחדות כגון קיום פולחן ביום ראשון, שכולל דרש ושירת מזמורים. כמו כן מאוחדים אנשי הקהילה סביב שבעה עקרונות בשאיפה לקדם את:
תיאטרון מאיאקובסקי
תיאטרון מאיאקובסקי (ברוסית: Театр Маяковского; Московский академический театр имени Вл. Маяковского) הוא תיאטרון במוסקבה, רוסיה, נוסד ב-1920.
בתחילה נקרא "Terevsat" (התיאטרון המהפכני של הסאטירה, 1922-1920), אחר-כך "תיאטרון המהפכה" (1943-1922) ו"תיאטרון הדרמה" (1953-1944). ב-1954 נקרא התיאטרון על-שמו של ולדימיר מאיאקובסקי.
היסטוריה.
תיאטרון "אט ניקיטסקי" (כך נקרא עם היווסדו) נבנה ב-1886 בידי קונסטנטין טרצקי בשביל להציג אומנים זרים מפורסמים שביקרו במוסקבה. בין אלו שהופיעו בו בשלהי המאה ה-19 היו שרה ברנאר, אליאונורה דוזה, ארנסט פון פוסארט, ז'אן מונה-סילי, בנואה-קונסטאן קוקלן וארנסט אלכסנדר אונורה קוקלן. בראשית המאה העשרים נודע התיאטרון בשם "אינטרנציונל".
מאז 1920 שכן בבניין "התיאטרון המהפכני של הסאטירה" (Теревсат). ב-1922 הוא שינה את שמו ל"תיאטרון המהפכה" (Театр революции) ובראשו עמד וסוולוד מיירהולד. בשנים 1942-1931 שימש אלכסיי פופוב (1961-1892) כמנהלו של תיאטרון המהפכה; בין ההפקות הידועות באותה עת היו "שירה לגרזן", "החבר שלי", רומיאו ויוליה, "טביעת השייטת". יורשו היה ניקולאי אוחלופקוב (1967-1943). ההפקות הבולטות בתקופתו: חשמלית ושמה תשוקה, "המשמרת הצעירה", "האם", "סופת ברקים", המלט, "מותו של טרלקין" ועוד). במהלך התקופה הזו שונה שמו של התיאטרון פעמיים, תחילה ל"תיאטרון הדרמה" (1944) וב-1954 ל"תיאטרון מייקובסקי"
בשנים 1967-2001 עמד בראש התיאטרון ניקולאי גונצ'רוב. בתקופה זו שיחקו על במת התיאטרון יבגני לאונוב, ארמן ג'יגרחניאן, ולדימיר סמוליוב, טטיאנה דורונינה, ונטליה גונדרבה.
תיאטרון טגנקה
תיאטרון טגנקה (ברוסית: Театр на Таганке) הוא תיאטרון השוכן בבניין בסגנון אר נובו בכיכר טגנקה בנפת טגנקה במוסקבה.
היסטוריה.
התיאטרון נוסד בידי יורי ליובימוב ב-1964 והמשיך את המסורת של תיאטרון האם שלו "תיאטרון וכטנגוב" וחקר את התיאטרון האפי של ברטולט ברכט. ההרכב הראשון היה מבוסס על הסטודנטים של לובימוב שבשנת 1964 סיימו את הלימודים.
תחת לובימוב, נסקה הפופולריות של התיאטרון במוסקבה, השחקנים המובילים בו היו ולדימיר ויסוצקי ואלה דמידובה. חברים ידועים אחרים בלהקתו של לובימוב היו ואלרי זולוטוכין, וניאמין סמחוב, לאוניד פילאטוב, ניקולאי ארדמן (המפורסם בשל עבודתו עם וסבולוד מיירהולד בשנות העשרים) היה אחראי על הרפרטואר של התיאטרון. מי שהיה אחד מבמאי הבית של התיאטרון משך קרוב לשני עשורים (עד סוף שנות השמונים) הוא יפים קוצ'ר, שכיום חי ופועל בישראל. התיאטרון היה פופולרי מאוד אך התיאטרון הסתבך בצרות עם השלטונות הסובייטים, שהחרימו רבות מהפקותיו של לובימוב, עד שהם שללו את אזרחותו הסובייטית של לובימוב והוא גלה למערב ב-1984.
כשאנטולי אפרוס, במאי דגול אחר, התמנה לעמוד בראשו של התיאטרון במקומו של לובימוב, השחקנים הראשיים החרימו וביזו אותו. לאחר מותו של אפרוס שלוש שנים מאוחר יותר, ניקולאי גובנקו, קומוניסט אדוק, התמנה לעמוד בראש הלהקה. לובימוב שב לתיאטרון ב-1989, דבר שהביא לפיצול הלהקה, כשגובנקו וקבוצתו פרשו מהתיאטרון ויצרו את "קהילת שחקני טגנקה" (Содружество актеров Таганки).
ביוני 2011, לפני שהחלה ההצגה "הנפש הטובה מסצ'ואן" בצ'כית, פרי עטו של ברטולט ברכט, סירבו שחקני התיאטרון להשתתף אלא אם כן ישלמו להם. לובימוב בן ה-93 שילם את הכסף ועזב את התיאטרון. "נמאס לי מהחרפה הזו, ההשפלות האלה, חוסר הרצון לעבוד, המרדף אחר הכסף." הוא אמר. שניים מהשחקנים הבולטים של התיאטרון, דמיטרי מזחביץ' ואלה סמירדן, כמו גם כמה מעובדי המנהלה, עזבו ביחד עם לובימוב. למנהל התיאטרון מונה ולרי זולוטוכין, משחקני הדור הראשון.
יאיר רובין
יאיר (קויה) רובין (נולד ב-14 ביוני 1943) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה.
רובין למד משחק באוניברסיטת תל אביב.
תיאטרון.
ב-1967 שיחק בהצגה "מארה סאד" בתיאטרון חיפה. ב-1968 השתתף בהצגה את ואני והמלחמה הבאה (כמחליף לגד קינר). ב-1981 העלה את הצגת היחיד "קרלוס - סיפורו של טרוריסט" מאת רן אדליסט.
ב- 2015 זכה בפרס השחקן הטוב בטקס "קיפוד הזהב" על תפקידו בהצגה "תולעים".
קולנוע.
שיחק בסרטי הקולנוע המשכנע בע"מ (1973), יהיה טוב סלומוניקו (1975), מסע אלונקות (1977), צלילה חוזרת (1982), מכת שמש (1984), עתליה (1984), שמיכה חשמלית ושמה משה (1995),
אושר ללא גבול (1996),
קשר דם (1996),
בקרוב יקרה לך משהו טוב (2006),
עד סוף הקיץ (2011).
טלוויזיה.
ב-1976 השתתף בסדרת תשדירי הטלוויזיה בנושא זהירות בדרכים, בולבול הקבולבול לצד איציק וייס. ב-1984 שיחק בסדרה אנשים במיל של הערוץ הראשון.
בשנת 2002 התארח בסדרה בקצב הקצב, בתפקיד קפיטן.
בשנת 2011 השתתף בסדרה חסמבה דור 3 ששודרה בהוט 3 ובערוץ הילדים, בתפקיד אהוד השמן. ב-2015 החל להשתתף בסדרה הקומית "מריו".
חיים אישיים.
רובין היה נשוי לאשת הציבור טליה לבני ולהם בן, גיורא (גיגי). לאחר שנים בהן התגורר ברמת אביב, מתגורר כיום בעיר מעלות-תרשיחא.
מארק זכארוב
מארק אנטולייביץ' זכארוב (ברוסית: Марк Анатольевич Захаров; 13 באוקטובר 1933 – 28 בספטמבר 2019) היה במאי תיאטרון ותסריטאי סובייטי ורוסי ממוצא יהודי. הוא היה גם פרופסור באקדמיה הרוסית לאומנויות התיאטרון (גיטיס). בשנת 1991 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. בעל כל ארבע דרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת.
קורות חיים.
מארק זכארוב נולד וגדל במוסקבה ברית המועצות. אביו היה בנם של אציל רוסי שנהרג במהלך מלחמת העולם הראשונה ואם יהודיה. האב עצמו שירת כחייל בצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה בשנים 1918–1920. אמו של זכארוב הייתה שחקנית. זכארוב עצמו אמר לימים, שלמרות שהיה רבע יהודי, הוא חש עצמו תמיד, רוסי, אבל דבר זה לא מנע מגורמים אנטישמיים שונים לכנותו “Masonic Zhid”.
בשנת 1934 נשפט אביו של זכארוב ל-3 שנות מאסר, ולאחר ריצוי העונש הוגלה. אמו של זכארוב נסעה עם האב, וזאכרוב הילד נותר במוסקבה אצל סבתו. לאחר מותה של סבתו, שבו הוריו למוסקבה, אך תוך זמן קצר נעצר אביו שוב.
זכארוב התקבל לאחר מספר ניסיונות ללימודי משחק באקדמיה רוסית לאמנויות התיאטרון וסיים את לימודיו ב-1955. הוא הקים אנסמבל שחקנים שעבדו עמו בתיאטרון לנקום במוסקבה, בכללם: אינה צ'וריקובה, לאוניד ברונבוי, אולג ינקובסקי, אלכסנדר אבדולוב, ניקולאי קאראצ'נצוב, אלכסנדר זבורייב, אלכסנדרה זכרובה, טטיאנה קרצ'נקו, אלכסנדר לזרב ודמיטרי פבצוב.
זכארוב כיהן כמנהלו האומנותי של תיאטרון לנקום במוסקבה מאז שנת 1973, והיה מהמשפיעים בעיצוב הזירה התיאטרלית במוסקבה.
בישראל ביים את המחזה "תפילה" עיבוד של גריגורי גורין ל"טוביה החולב" מאת שלום עליכם, קופרודוקציה של תיאטרון חיפה ותיאטרון הקאמרי בשנת 1992.
ב-28 בספטמבר 2019, בגיל 85, נפטר זכארוב מדלקת ריאות.
וילו והנסיכה