אופייה הפרוע של בריגס היה ידוע לשמצה בסצנת הפולק. באותה תקופה התרבו סיפורים על התנהגותה משולחת הרסן, כמו דחיפת מויניהן ואנדי אירווין מראשה של ערימת חציר. בהזדמנות אחרת קפצה בריגס לים במאלין הד, דונגל, כדי לרדוף אחר כלבי ים. בפרק של פולק בריטניקה (סדרה דוקומנטרית על מוזיקת פולק בריטית ששודרה ב-2006) נזכר ריצ'רד תומפסון שהוא פגש את בריגס רק פעמיים, ובשני המקרים היא הייתה שיכורה ומחוסרת הכרה.
בשנת 1966 הקימו ג'וני מויניהן ואירווין את להקת Sweeney's Men ובריגס הצטרפה אליהם לסיבובי הופעות ולמדה לנגן בבוזוקי, שהיה כלי נדיר באותה תקופה בבריטניה ואירלנד. היא כתבה את Living by the Water, שהיה אמור להופיע באלבומה משנת 1971, כשהיא מלווה את עצמה בבוזוקי.
כוכבת בעל כורחה.
מפיק הפולק ג'ו לוסטיג, שהחתים את להקת פנטאנגל בשנת 1968, החתים כעבור זמן קצר גם את בריגס. היא הופיעה יחד עם קבוצת הפולק-רוק COB ('הלהקה המקורית של קלייב') באולם הפסטיבל המלכותי בשנת 1971. באותה שנה הקליטה בריגס אלבום שנשא את שמה, "Anne Briggs," שיצא בהוצאת Topic. האלבום כלל בעיקר שירים עם קטעי פולק של בריגס, ללא ליווי מוזיקלי. מויניהן ניגן בוזוקי ברצועה אחת. מאוחר יותר באותה שנה הוציאה בריגס אלבום שני בשם "The Time Has Come." הוא יצא ב-CBS, ובריגס ביצעה בו שירים משלה בליווי גיטרה אקוסטית. האלבום כולל את השיר של מויניהן, Standing on the Shore, שהוקלט בעבר על ידי . מכירות האלבום השני היו גרועות והוא הושמט מהקטלוג של CBS. האלבום הופק מחדש בשנת 1996.
השפעה.
ברט יאנש תיאר את בריגס כ"אחת הזמרות הפחות מוערכות בזמננו". הוא הקליט את שיריה של בריגס (כולל Go Your Way, My Love ו-Wishing Well) בארבעה מאלבומיו. היא גם הייתה המקור לכמה מהשירים המסורתיים שהקליט, כולל Blackwaterside. הליווי האינסטרומנטלי של יאנש לשיר זה הועתק אחר כך ועובד על ידי ג'ימי פייג' מלד זפלין, שהקליט אותו כ-Black Mountain Side ונתן לעצמו את הקרדיט כמחבר.
יאנש וג'ון רנבורן ניגנו את The Time Has Come בתקליט הצמד שלהם, לפני שבסופו של דבר הקליטו אותו עם להקת פנטאנגל באלבום Sweet Child. שיר אחד, Mosaic Patterns, שבריגס עצמה לא הקליטה מעולם, הוקלט על ידי זמרת הבלוז, דוריס הנדרסון. סנדי דני כתבה שיר מחווה לבריגס, שנקרא The Pond and the Stream יחד עם להקת Fotheringay ב-1970. בריגס העניקה השראה גם לשיר Beeswing של ריצ'רד תומפסון.
שורת הלחן מגרסתה של בריגס לשיר שימשה את להקת כבסיס לשירם הידוע Farewell, Farewell, שנכלל באלבום Liege and Lief משנת 1969.
יחסי אוזבקיסטן–אוקראינה
יחסי אוזבקיסטן–אוקראינה (באוקראינית: Українсько-узбецькі відносини, באוזבקית: O’zbekiston-Ukraina munosabatlari) הם היחסים הדיפלומטיים שבין אוזבקיסטן לאוקראינה. שתי המדינות כוננו יחסים ב-25 באוגוסט 1992. שגרירות אוקראינה בטשקנט נפתחה בשנת 1993 ואילו שגרירות אוזבקיסטן נפתחה בקייב בשנת 1995.
היסטוריה.
קשרים כלכליים.
אוזבקיסטן מספקת לאוקראינה סיבי כותנה, טקסטיל, מוצרי נפט, ומתכות לא ברזליות. כיום פועלים באוזבקיסטן 48 ארגונים ובאוקראינה 34 חברות אוזבקיות. בשנת 2018, אוזבקיסטן הפכה למדינת הייבוא הגדולה ביותר של סוכר אוקראיני, אשר היוותה 60% מכלל יצוא הסוכר האוקראיני. בתחילת אוקטובר אותה שנה, המשלוחים הסתבכו עקב חקירה של ראדה ורחובנה בדבר יתרון בלתי הוגן לכאורה שניתן ליצרני הרכב האוזבקים בכך שהעניקו להם צורות שונות של תמיכה. האולי מג'ליס השיב לו על ידי הטלת סנקציות ואיסור יבוא על סוכר ותרופות אוקראינים. המשבר הסתיים בדצמבר כאשר הוועדה האוקראינית-אוזבקית המשותפת התכנסה לדון בשיתוף פעולה בנושאים כלכליים לטובת שתי המדינות.
יחסי תרבות.
הגרסה הראשונה של האנדרטה לאנדרטת טאראס שבצ'נקו הותקנה בטשקנט ב-21 בנובמבר 1920. באוקטובר 2000, במהלך ביקורו הרשמי של נשיא אוקראינה, ליאוניד קוצ'מה באוזבקיסטן, הנחתו הוא והנשיא אסלאם קרימוב אבן זיכרון באתר התקנת האנדרטה העתידית לשבצ'נקו. שנתיים לאחר מכן, ב-20 בדצמבר 2002, חשף קוצ'מה את האנדרטה לשבצ'נקו שעשה הפסל ליאוניד ריאבצב. בשנת 2016 הוכרז כי ישנן תוכניות לפתיחת אנדרטת אלישר נבוי בקייב.
ביקורים רמי דרג.
מאז כינון היחסים בין שתי המדינות נערכו 8 ביקורים רמי דרג:
אוקראינים באוזבקיסטן.
כיום חיים באוזבקיסטן כ-86,000 אוקראינים או אנשים ממוצא אוקראיני. הם גרים בעיקר בערים עירוניות גדולות כמו טשקנט, סמרקנד, בוכרה ופרגנה, כמו גם דוברי השפה האוזבקית או הסוציאלקט הסורז'יק. רובם שייכים לכנסייה היוונית הקתולית האוקראינית ולכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה.
על פי ארכיוני אוקראינה ורוסיה, האוקראינים הראשונים הגיעו למרכז אסיה באמצע המאה ה-18. ההתיישבות ההמונית הראשונה של אוקראינים בטורקמניסטן החלה בשנת 1885 וב-1897 הופיעו יישובי הקבע הראשונים באזור סמרקנד, כאשר נצפו בתי ספר לאוקראינים ומסורות אוקראיניות אחרות. במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה פונו אלפי אוקראינים ב-SSR האוקראיני לאוזבקיסטן הסובייטית. לאחר רעידת האדמה של טשקנט ב-1966, השתתפו למעלה מ-2,500 מהנדסים אוקראינים בשיקום טשקנט. בינואר 2014 התבטאו מנהיגי הפזורה האוקראינית בגנות עצרת בלתי מורשית לתמיכה ביורומיידן ליד האנדרטה לשבטצ'נקו, בה הניפו המשתתפים דגלים של אוקראינה, גאורגיה וצבא המורדים האוקראיני.
הנסיך (סרט, 2019)
הנסיך (בספרדית: El Príncipe) הוא סרט דרמה צ'יליאני משנת 2019, בבימויו של סבסטיאן מונוז, אשר כתב את התסריט יחד עם לואיס באראלס. הסרט מבוסס על רומן מאת מריו קרוז שנכתב בתחילת שנות ה-70. עלילת הסרט מתרחשת בסביבות שנת 1970 בבית כלא בעיר סן ברנרדו שבצ'ילה, זמן קצר לפני בחירתו של סלבדור איינדה לנשיא. הסרט מגולל סיפור אפל על חיבה ונאמנות בין אסירים, חיפוש זהות מינית, אהבה, אלימות ועליית השלטון מאחורי הסורגים. הקרנת הבכורה העולמית שלו הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ונציה לשנת 2019 בקטגוריית "Critic’s Week", בו זכה בפרס Queer Lion היוקרתי. הסרט נבחר להתחרות גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן לשנת 2019 בקטגוריית Horizontes Latinos.
עלילה.
בתוך בית כלא בסנטיאגו של שנות ה-70, חיימה, אסיר צעיר שהורשע בעוון עבירה אלימה ובלתי מוסברת כלפי חברו הטוב ביותר, אותו דקר מאחר שלא ידע איך לבטא את תשוקתו אליו, ונפגש במקרה עם "הסוס", אחד המנהיגים והאסירים המבוגרים בכלא. בחיפוש אחר הגנה, חיימה מפתח עם הגבר יחסי חיבה ורוך, מגלה את אהבתו ואת הצורך לזכות להכרה, ובהמשך, כשהוא הופך ל"הנסיך", הוא מהרהר לבסוף לגבי זהותו המינית, ולגבי הסיבה לפשע שהכניס אותו לבית הכלא.
הפקה.
פרויקט העיבוד הקולנועי לרומן היחיד שכתב מריו קרוז, סופר לא מאוד מוכר, הוערך לפני שנים רבות על ידי הקולנוענית אלישיה שרסון, שניהלה שיחות עם המחזאי לואיס בארלס להכנת התסריט. תקופת השיא של הרומן ההומו-ארוטי של קרוז הייתה בשנות ה-70. הוא מעולם לא היה זמין בחנויות הספרים, וניתן היה לרכוש אותו רק בדוכני העיתונים ברחוב סן דייגו בסנטיאגו, והפך לרומן קאלט. הבמאי סבסטיאן מוניוז גילה עליו במקרה, וגם בארלס עצמו, שעידן את התסריט לצורתו הסופית. לאחר מכן הצטרפו לפרויקט צוותי ההפקה הצ'יליאניים "סרטי נינה נינו" ו"סרטי אל אוטרו", יחד עם "לה טירו סיין" הארגנטינאי ו"בי רבולושן פיקצ'רס" הבלגי. צוות השחקנים הושלם עם השחקנים יוצאי הצבא אלפרדו קסטרו (מרחוק, The Club) וגסטון פולס (תשע מלכות), לצד השחקנים הצעירים חואן קרלוס מלדונדו (מהטלוויזיה, בתפקיד המפתח הראשון שלו בסרטים), סבסטיאן איילה (שחקן תיאטרון ובמאי קולנוע) ולוקאס בלמסדה (תיאטרון וטלוויזיה, ואחיו הצעיר של השחקן הצ'יליאני פדרו פסקל).
ביקורת.
במהלך פסטיבל ונציה, רוב העיתונות המתמחה באיטליה העריכה את הסרט באופן חיובי. מרטינה בארון מ-Cinematographe כתבה: "סרט של חושניות פזיזה. סרט מטריד, בפראותו המינית, הרגשית והפרימיטיבית רבת-הפנים", סמואל ססטיירי מ-PointBlank כתב: היצירה הראשונה של הקולנוען הצ'יליאני סבסטיאן מונוז היא שיר מסנוור של אהבה ומוות, בין הנאה לכאב", קרלו ולרי מ-Sentieriselvaggi כתב: "סרט קלאוסטרופובי, אך יחד עם זאת מלא בדחפים תאוותיים. מחניק ונלהב כחיבוק אחרון לפני פרידה". לבסוף הסרט זכה בפרס ה-Queer Lion מהסיבות הבאות, לפי חבר המושבעים:
לאחר הזכייה בפרס ה-Queer Lion וקבלת ביקורות טובות באירופה, ההסתכלות האמריקאית הראשונה על הסרט, שהגיעה מבויד ואן הויג מהוליווד ריפורטר (שהיה בעבר בחבר השופטים של פרס ה-Queer Lion), הייתה דווקא שלילית, ובשורה התחתונה הוא כתב: "פנטזיית כלא נטולת אישיות".
אתר Rotten Tomatoes נתן לסרט ציון של 92% ודירוג ממוצע של 7.38/10 בהתבסס על 13 ביקורות.
איוון קולוף
אוראל דונלד פראס (באנגלית: Oreal Donald Perras; 25 באוגוסט 1942 – 18 בפברואר 2017) הידוע יותר בשם הבמה שלו, איוון קולוף היה מתאבק קנדי. הוא מוכר בעיקר בשל החזקתו הבודדת באליפות העולם במשקל כבד של ה-WWWF. כמו כן, הוא נודע בכינוי "הדוב הרוסי".
ביוגרפיה.
פראס נולד ב-25 באוגוסט 1942 במונטריאול, קוויבק, קנדה וגדל ברפת באונטריו הכפרית לצד שישה אחים ושלוש אחיות.
עקב צפייתו בטלוויזיה בענף ההיאבקות המקצועית כבר בגיל שמונה, הוא רצה להפוך למתאבק. בגיל 18, הוא עזב את בית הספר והצטרף לבית הספר להיאבקות של ג'ק ונטרוורת'.
קריירת היאבקות מקצועית.
תחילת הקריירה (1961–1967).