באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה היידלר במקום רביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 72.73 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 סיימה היידלר במקום 29 ביידוי פטיש בתוצאה של 61.91 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 סיימה היידלר במקום חמישי ביידוי פטיש בתוצאה של 70.89 מטר.
אלופת עולם.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכתה היידלר במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 74.76 מטרים, שני סנטימטרים בלבד רחוק יותר מיפסי מורנו הקובנית שהסתפקה במדליית הכסף.
במשחקי אולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה היידלר במקום תשיעי ביידוי פטיש בתוצאה של 70.06 מטר בניסיון השלישי וזאת לאחר שפסלה בשני הניסיונות הראשונים.
במשחקי האוניברסיאדה שנערכו בבלגרד, סרביה בתחילת יולי 2009 זכתה היידלר במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 75.83 מטר, לפני הסלובקית מרטינה הרשנובה (72.85 מטרים) ובת ארצה קתרין קלאס (70.97 מטר). באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בשיא גרמני חדש של 77.12 מטר, ובאליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2010 היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 76.38 מטרים.
שיאנית עולם.
בתחרות שנערכה בהאלה ב-21 במאי 2011 קבעה היידלר ביידוי פטיש שיא עולם חדש של 79.42 מטר, שיפור לשיא העולם בן השנה של אניטה ולודרצ'יק מפולין (78.30 מטר). שיאה זה נשבר ארבע שנים לאחר מכן על ידי אניטה ולודרצ'יק, שיאנית העולם הנוכחית.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בסוף אוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית כסף פעם שנייה ברציפות בתוצאה של 76.06 מטר, אחרי טטיאנה ליסנקו הרוסייה (77.13 מטר) ולפני ז'אנג וונשיו הסינית (75.03 מטר).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה במדליית ארד בתוצאה של 77.12 מטר, אחרי הזוכה טטיאנה ליסנקו מרוסיה שקבעה שיא אולימפי חדש של 78.18 מטר והפולנית אניטה ולודרצ'יק (77.60 מטר). זכייתה במקום השלישי הוכרה רק לאחר ערעור שהגישה בעקבות כישלון השופטים למדוד את זריקתה.
חייה האישיים.
כיום, מתגוררת היידלר בפרנקפורט ועובדת בתמיכה לקבוצות ספורט מתאם המשטרה הפדרלית של גרמניה ולומדת עריכת דין.
פיגוע האוטובוס במצרים (1990)
פיגוע האוטובוס במצרים הוא פיגוע טרור שבוצע ב-4 בפברואר 1990 בדרך מאסמאעיליה, כ-65 ק"מ צפונית לקהיר. במסגרתו הותקף אוטובוס תיירים ובו 31 ישראלים. שני ארגונים נטלו אחריות לפיגוע: ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני וארגון בשם "הארגון להגנה על בתי הכלא המצרים", שטען כי השתתף בפיגוע על מנת למחות על עינוי אסירים בבתי הכלא המצריים. בפיגוע נרצחו תשעה אזרחים ישראלים ו-17 נוספים נפצעו ממקלעים אוטומטים ורימוני יד. זו הייתה ההתקפה הקשה ביותר על ישראלים במצרים מאז חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1979.
לטענת השר אריאל שרון ארגון אש"ף עמד מאחורי הפיגוע.
מאוחר יותר הודיע הממשל המצרי שהפיגוע מומן על ידי גורמים בחו"ל והוצא לפועל על ידי מפגעים שאינם מצרים.
הפיגוע.
ביום ראשון, 4 בפברואר 1990, יצא טיול מודרך בן שמונה ימים, באוטובוס נהוג בידי נהג מצרי, מישראל למצרים. בתחנה הראשונה, ליד בנייני האומה בירושלים, עלו חברי הקבוצה הירושלמים, ואיתם מדריך הקבוצה והאחראי, אלי מירון מבת ים. קבוצה נוספת עלתה במבשרת ציון, והקבוצה האחרונה עלתה בתחנת הרכבת תל אביב מרכז.
בשעה 7:00 עזב האוטובוס את תל אביב כשהוא בדרכו למצרים. בצומת יד מרדכי עצרו הנוסעים לריענון במרכז המסחרי שבמקום. האוטובוס חצה את רצועת עזה, עבר את מעבר הגבול ברפיח והמשיך מערבה, דרך צפון סיני. אחר הצהרים חצו המטיילים את תעלת סואץ, עברו את איסמעיליה, והתקדמו דרומית מזרחית לכיוון קהיר.
כ-65 ק"מ צפונית לקהיר נחסם האוטובוס על ידי מכונית מסוג פיג'ו 500, ובה שני רעולי פנים, שפתחו באש מתת-מקלעים, והשליכו לעבר האוטובוס רימוני יד. שלושה אוטובוסים עם חיילים בריטים אשר היו מאחורי האוטובוס הישראלי היו עדים לפיגוע.
תשעה מנוסעי האוטובוס בהם המדריך, שקפץ מהרכב כדי לנסות לבדוק מה קורה, נהרגו במקום. רוב האחרים, 17 במספר, נפצעו. פצוע נוסף היה המלווה המצרי, ואילו הנהג המצרי ברח. אחד הישראלים, פנחס פרשט, לא איבד את עשתונותיו, שלף מצלמת וידאו והחל לצלם את המתרחש, עד שנפצע בידו. פרשט טען כי הנציח במצלמתו את המחבלים. מאוחר יותר אישר שר הפנים המצרי, עבד אל-חלים מוסרי, כי לסרט המצולם היה תפקיד חשוב בחקירת הפיגוע. לאחר מכן, התוקפים ברחו מהזירה.
הישראלית רינה קופר, אחות במקצועה, בעלה ד"ר מיכאל, פרופסור ברק, אשתו עדנה, ועוד מספר נוסעים שמצבם איפשר זאת, קמו והגישו עזרה ראשונה לפצועים. הם השתמשו בקרעי בגדיהם כדי לחבוש, ולבצע חסמי עורקים לפצועים.
אחרית דבר.
בפיגוע נרצחו תשעה ישראלים ו-17 נפצעו. שמונה נרצחו באופן מיידי ואדם נוסף מת מפצעיו לאחר הפיגוע בבית החולים מאוחר יותר באותו לילה. הפצועים וההרוגים פונו תחילה לבית חולים באיסמעיליה ובהליופוליס, אך מאוחר יותר הועברו באמצעות מטוס צבאי ישראלי חזרה לישראל.
ממשלת מצרים הוכיחה יעילות, והכריזה על מצב כוננות ביטחוני כללי. בשיתוף עם חוקרים ישראלים החל מצוד על המחבלים, ובמהלכו נעצרו קרוב ל-100 חשודים. תוך יממה נתפס החשוד הראשון, פלסטיני יליד רפיח. על פי פרסומים בעיתון היומי הבריטי הגרדיאן, השב"כ הישראלי עקב אחר חבורה של אנשי הג'יהאד האיסלמי, ומבוקשים נוספים שברחו מרצועת עזה למצרים. גורמים ישראלים הזהירו את ממשלת מצרים מראש על נוכחות החוליה, אך המצרים לא הצליחו לאתר אותה טרם הפיגוע.
המצרים שחררו לתקשורת מידע בצמצום, נודע כי המכונית ששימשה את המפגעים נשכרה מחברת אוויס במלון הילטון בקהיר. צבעה המקורי של המכונית היה אפור, אך המחבלים הסבו אותו ללבן. צוות החקירה המצרי מסר כי החוליה, שכללה את המתכננים והמפגעים, הייתה בת 16 איש, שהתאמנו כולם בלוב.
שר התעשייה והמסחר, אריאל שרון, דיווח שמתכנני הפיגוע היו מגורשים, האחד מעסקת ג'יבריל, והשני בעקבות רצח אהרן גרוס בחברון.
קורבנות הפיגוע והנוסעים הוחזרו לישראל במטוס חיל האוויר הישראלי ב-5 בפברואר אחה"צ. החוזרים סיפרו על יחס טוב לו זכו במצרים.
ראש ממשלת ישראל דאז יצחק שמיר אמר בראיון טלוויזיוני בישראל כי "התקפה הזו מוכיחה ששנאת ישראל עדיין קיימת וחזקה באזור". משרד החוץ האמריקני כינה את הפיגוע "מעשה טרור נורא ואמר שזה ניסיון ברור של אויבי השלום להפסיק את המאמצים לפיוס ודיאלוג".
קרובי החוזרים התלוננו על יחס קשה שניתן להם בנמל התעופה בן-גוריון. חבר הכנסת יוסי שריד כתב מכתב זועם לשר המשטרה חיים בר-לב, בו טען כי במו עיניו ראה שוטרים רודפים אחרי בני משפחות הנפגעים, ואף מכים אותם נמרצות. חבר הכנסת מיכה גולדמן דרש להקים ועדת חקירה בנושא.
צומת יד מרדכי נבחר כאתר הנצחה לתשעת הישראלים שנהרגו בפיגוע, כיוון שבמקום הייתה תחנתם האחרונה בישראל בטרם עברו את הגבול למצרים. האתר ממוקם על גבעה בפינה הדרום מזרחית של הצומת.
קולג' אירופה
קולג' אירופה (College of Europe או Collège d'Europe) היא אוניברסיטה פרטית ומכון ללימודים מתקדמים בעיר ברוז' שבבלגיה.
המוסד הוקם בשנת 1949 על ידי דמויות מובילות בייסוד האיחוד האירופאי, בהם וינסטון צ'רצ'יל, פול הנרי ספאק ואלצ'ידה דה גספרי, בעקבות קונגרס האג בשנת 1948, במטרה לקדם "רוח של סולידריות והבנה הדדית בין כל האומות של מערב אירופה ולספק הכשרה מצוינת ליחידים אשר מחזיקים בערכים אלו" וכדי "להכשיר את הדור חדש של מנהלים צעירים מעולים בעבור אירופה". משנת 1993 לקולג' יש קמפוס קטן בעיירה נטולין שבפולין.
מסלולים אקדמיים.
בקולג' מתקיימים מסלולים לתואר מוסמך בתחומים שונים:
חיית החושך
"חיית החושך" הוא ספר הילדים הראשון שכתב אורי אורלב. יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 1976. איירה מילכה צ'יזיק. על ספר זה זכה אורלב בפרס זאב לספרות ילדים ונוער (תשל"ח, 1978) ובפרס אנדרסן (1996). הספר הפך לאחד מהספרים הקלאסיים בספרות הילדים בישראל.
תקציר העלילה.
הספר מספר על אסף, ילד שאביו נהרג במלחמת יום הכיפורים, שמפחד מהחושך וגם מחיית החושך, מפלצת החיה מתחת למיטתו ומתנפחת בלילה לאחר כיבוי האור. כדי להתמודד עם הפחדים הספיק אביו, לפני שנהרג, ללמד אותו כיצד לעמוד מול חיית החושך עם פנס ואור ובסופו של דבר גם כיצד להתחבר איתה..
הסיפור מסופר מנקודת מבטו של אסף עצמו. הוא מספר על געגועיו לאביו שנהרג, על אמא שלו והתינוקת החדשה שנולדה לא מזמן ועל שלמה, החבר של אבא שנכנס אף הוא בשלב כלשהו לתוך הדינמיקה המשפחתית העדינה ומערים (שלא במכוון) קשיים על הילד. הוא מספר על שודדים שסייע לתפוס ועל הפחדים והחלומות שלו. אסף מתגעגע מאוד לאבא שלו והוא משתף בכך את חיית החושך (כמובן, לאחר שהצליח "לאלף" אותה) שהופכת לחברת אמת עבורו ומסייעת לו בהתמודדות היומיומית עם הקשיים הרגילים של ילד בן גילו כמו גם אלה המייחדים את הכאב, העצב והמורכבות שיש בחוויית השכול.
אסף משתמש בעיקר בחיית החושך כדי להרגיש קרוב לאביו המת ולהחליף איתו מסרים וזאת על מנת שיוכל ביתר קלות לקבל את השינויים בחייו.
ניתוח ספרותי וביקורת.