המלחין יוהאן שמלצל היה הראשון להשתמש במונח בהקשר מוזיקלי מובהק בשנת 1544.תומך מוקדם בסוגה היה המלחין לודוויג זנפל בן מאה ה-16, שיכולתו להציב זו לצד זו כמה מלודיות קיימות בקוודליבט קנטוס פירמוס הניבה יצירות כמו Ach Elselein/Es taget, יצירה הנודעת בסימבוליזם יותר מאשר בהומור שבה..
דוגמה מוקדמת עוד יותר אפשר למצוא ב- Por las sierras de Madrid של פרנציסקו דה פניאלוסה מתוך Cancionero Musical de Palacio שלו. מכל מקום, היה זה פרטוריוס שהיה, בשנת 1618, הראשון להגדיר שיטתית את הקוודליבט כ"תערובת של יסודות שונים, הלקוחים מתוך יצירות קודש וחול". במשך תקופת הרנסאנס נחשבה יכולתו של מלחין להציב זו לצד זו מספר מלודיות קיימות, כמו בקודליבט קנטוס פירמוס, לשליטה האולטימטיבית בקונטרפונקט.
מן המאה ה-19 עד ימינו.
תפקידים נוספים הוטלו על הקוודליבט בין ראשית המאה ה-19 לאמצעיתה, כאשר נודע בשמות potpourri ו-musical switch. בצורות אלה, היה הקוודליבט עשוי להכיל בין שישה לחמישים "ציטוטים" בזה אחר זה. הסתירה הברורה בין מילים למוזיקה שימשה כמקור לא אכזב לפרודיה ולבידור.במאה ה-20 נשאר הקוודליבט סוגה, המצטטת נעימות ו/או טקסטים מוכרים, אם בו-זמנית ואם ברצף, בדרך כלל להשגת אפקט הומוריסטי.
גרסאות שונות.
המילה קוודליבט מתייחסת גם לצורה של דיון אקדמי או בחינה בעל פה (בדרך כלל בתחום התאולוגי), שבמסגרתה אפשר להציג כל שאלה שהיא בדרך האלתור. דיוני "קוודליבט" היו פופולריים בתרבות המערב במהלך המאה ה-13 ועדיין מקובלים כיום בלימודי בודהיזם בטיבט.
אגודה מדעית
אגודה מדעית היא ארגון שמטרתו לקדם דיסציפלינה אקדמית או קבוצת דיסציפלינות. החברות באגודה עשויה להיות פתוחה לכל, פתוחה לבעלי הכשרה מסוימת או מוענקת ככבוד לנבחרים, כפי שמתקיים באגודות המדעיות הוותיקות ביותר, ביניהן Polish Sodalitas Litterarum Vistulana (מילולית: האגודה הפולנית הספרותית של הויסלה) שנוסדה ב-1488, Accademia dei Lincei (האקדמיה הלינסאנית) האיטלקית שנוסדה ב-1603, האקדמיה הצרפתית שנוסדה ב-1635, האקדמיה הגרמנית לאופולדינה (Leopoldina) שנוסדה ב-1652 והחברה המלכותית הבריטית שנוסדה ב-1660.
רוב האגודות המדעיות הן מוסד ללא כוונת רווח. פעילותן כוללת הפקת כנסים מדעיים לשם הצגה ודיון בתוצאות מחקרים חדשים והוצאה לאור או מתן חסות לכתבי עת מדעיים בתחום התמחותן. חלקן משמשות גם כאגודה מקצועית, המסדירה את פעילויות חבריה בהתאם לאינטרס הציבורי או לאינטרס המשותף של חברי האגודה.
לאגודות מדעיות תפקיד מפתח בסוציולוגיה של המדע. היווצרותה של אגודה כזו מהווה צעד חשוב בצמיחת דיסציפלינה או תת-דיסציפלינה חדשה.
אגודות מדעיות עשויות להיות כלליות בטבען (כמו למשל האגודה האמריקאית לקידום המדע), ספציפיות לדיסציפלינה מסוימת (כגון האגודה לשפות מודרניות) או אף ממוקדות בתחום לימוד צר (למשל: האגודה האמריקאית לפרופסורים של יידיש).
חלק מהאגודות הן לאומיות, אם כי עשויים להיות בהן חברים ממדינות אחרות, ובעלות סניפים מקומיים באותה מדינה. אחרות הן בינלאומיות (למשל: "הפדרציה הבינלאומית לאגודות של ספריות") ובעלות סניפים מדינתיים. ישנם גם אגודות מקומיות, כגון החברה הרפואית של מסצ'וסטס, המוציאה לאור של כתב העת המוכר בכל העולם, New England Journal of Medicine.
טיכוס שם תחום
ג'ורג' חאווי
ג'ורג' חאווי (ערבית: جورج حاوي; 5 בנובמבר 1938 - 21 ביוני 2005) היה פוליטיקאי לבנוני והמזכ"ל לשעבר של המפלגה הקומוניסטית הלבנונית. נרצח ב-21 ביוני 2005.
ביוגרפיה.
נולד בעיירה בתע'רין שבלבנון בשנת 1938, למשפחה נוצרית יוונית-אורתודוקסית והפך לאתאיסט מוצהר.
בשנות לימודיו המוקדמות באוניברסיטה, החל להיות פעיל בפוליטיקה, השתתף בשביתות והפגנות. הוא הצטרף לתנועה הקומוניסטית הלבנונית בשנת 1955 והפך לאחד ממנהיגי הזרם הסטודנטיאלי שלה עד סוף העשור.
בשנת 1964 נכלא בשל מעורבותו בהפגנה כנגד תאגיד הטבק המוביל של לבנון. בשנת 1969 הוא נכנס לכלא פעם נוספת, בעקבות הפגנה פרו-פלסטינית שנערכה ב-23 באפריל אותה שנה. חאווי נכלא שוב בשנת 1970 על חלקו בהתקפה על מוצב צבאי.
חאווי גורש מהמפלגה הקומוניסטית הלבנונית בשנת 1967 בעקבות קריאתו לעצמאות המפלגה מול מדיניות ברית המועצות. הוא חזר למפלגה בשנת 1979 ונבחר למזכיר הכללי, תפקיד אותו מילא עד שנת 1993.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, יסד מיליציה למפלגתו, שנקראה "מיליצית ה-LCP" (קיצור של Lebanese Communist party) אשר שיתפה פעולה עם המיליציה הדרוזית של כמאל ג'ונבלאט שנקראה התנועה הלאומית הלבנונית, ויחד הם נאבקו במיליציות המארוניות והמיליציות שבתמיכת הממשלה.
המיליציה הייתה פעילה גם בלחימה מול ישראל וצד"ל לאחר פלישת ישראל לדרום לבנון בשנת 1982. במהלך הפלישה חאווי יצר את חזית ההתנגדות הלבנונית הלאומית יחד עם מחסן אברהים. החזית הונהגה על ידי אליאס עטאללה. בשלבים מאוחרים יותר של המלחמה, המפלגה הקומוניסטית כרתה ברית עם סוריה, שפלשה ללבנון בשנת 1976 ונותרה בה עד מלחמת הארזים.
לאחר פרישתו מהמפלגה הקומוניסטית בשנת 2000, הפך למבקר בולט של הנוכחות הסורית בלבנון. בשנת 2004 תמך בייסוד תנועת השמאל הדמוקרטי, אשר התנגדה לנוכחות הסורית והשתתפה במהפכת הארזים. שותפו להקמת הארגון היה העיתונאי סמיר קציר.
ההתנקשות.
במכוניתו הוטמן מטען בשלט רחוק. מהלך נסיעתו בשכונת ואטה מוסיתבי בביירות אירע פיצוץ במכוניתו והוא מת. קואליציית 14 במרץ הפרו-מערבית והתקשורת המערבית הפנו את האצבע המאשימה כלפי סוריה בנוגע לרציחתו והתנקשויות אחרות בבירה, בעוד בנו של חאווי הפנה את האצבע המאשימה לעבר ישראל.
התאחדות בוני הארץ
התאחדות בוני הארץ (בעבר התאחדות הקבלנים והבונים בישראל) היא הארגון היציג היחיד של העוסקים בבנייה, בתשתיות, בפיתוח ובמכלול עבודות ההנדסה הבנאיות האחרות. ההתאחדות פועלת לקידום ענף הבנייה והתשתיות בישראל, לשמירת האינטרסים והזכויות של כלל הקבלנים והבונים בישראל ולפתרון בעיות במגוון תחומים מקצועיים של הענף. בהתאחדות בוני הארץ כ-2,000 חברים.
היסטוריה.
ארגון הקבלנים הראשון בארץ ישראל המנדטורית, "ארגון הקבלנים והבונים בתל אביב-יפו", הוקם ב-1932, בהמשך הוקמו ארגונים נוספים בירושלים ובחיפה. ההתאחדות נוסדה ב-1948, במטרה לאגד תחת גג אחד את כל הארגונים, התאגידים והגופים העוסקים בענף הבנייה, בשם "המרכז הארצי של ארגוני הקבלנים והבונים בישראל" (או בקיצור "מרכז הקבלנים").
בשנת 1955, נבנה "בית הקבלן" ברחוב מקוה ישראל 18 בתל אביב בסמוך לגן החשמל, ורכזו בו משרדי "מרכז הקבלנים" וחברות הבת: בנק "אוצר הקבלנים בע"מ" (שב-1978 שונה שמו ל"בנק הבניה לישראל בע״מ"), "החברה הכלכלית של הקבלנים והבונים בישראל בע"מ" ומערכת העיתון "הקבלן והבונה". בשנת 2005 החליטה התאחדות הקבלנים לעזוב את הבניין ולשכור משרדים במגדל שלום. הבניין ושלושה מגרשים מסביבו נמכרו בשנת 2007 והוא נהרס בשנת 2012.
בשנת 1989, התאחד "המוסד המאוחד לענף הבנייה" עם "מרכז הקבלנים" ל"התאחדות הקבלנים והבונים בישראל".
במהלך שנת 2008 חתמה התאחדות בוני הארץ על הסכם לצירוף התאחדות קבלני השיפוצים להתאחדות. הארגונים פועלים ביחד למיגור פעילות ה"חאפרים" בענף הבנייה, העלאת הרמה המקצועית בענף, מלחמה בתאונות העבודה והכשרה משותפת של עובדים מקצועיים.
בעשור השני של המאה ה-21 החלה התאחדות במסע שתדלנות לאישור יבוא עובדים זרים לענף הבנייה, בעיקר מסין, לאחר שב–2011 החליטה הממשלה על מדיניות להפחתת מספר העובדים הזרים בישראל. בשנת 2017, ממשלות ישראל וסין חתמו על הסכם, שלפיו יגיעו 20 אלף פועלים סיניים לעבודה בענף הבנייה בישראל.
בנק הבניה לישראל.
בנק הבניה לישראל בע"מ הוקם על ידי מרכז הקבלנים בשנת 1953 בשם "אוצר הקבלנים", במטרה לספק מימון לענף הבנייה. בשנת 1978 שינה את שמו ל"בנק הבניה לישראל". בשנת 1980 הציע שר השיכון, דוד לוי, שהמדינה תלווה לבנק חצי מיליארד לירות למימון הפעילות שלו וב-1984 ביקש לגייס הון בבורסה, אך הדבר לא יצא לפועל. בנק הבנייה סיים את שנת 1989 ברווח נקי. אך בתחילת שנות ה-90 נמכר לאיש העסקים ז'ק בר, ובהמשך נסגר.
החברה לפיתוח.
בשנת 1982, הוקמה "החברה לפיתוח מיסודם של הקבלנים והבונים בישראל בע"מ" במטרה לפתח את הפעילות העסקית של הארגון, ולרכז את כל חברות הבת במסגרת אחת. מניות החברה נרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב באותה שנה. החברה הייתה מעורבת במיזמי בנייה בישראל ובחו"ל אך בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החל סכסוך בין בעלי המניות. בשנת 2006 רכש איש העסקים אריה פרידמן את החברה, והיא נסגרה בשנת 2009 לאחר שלא יכלה לעמוד בתשלומי האג"ח שגייסה.
ועדות בהתאחדות.
עיקר הפעילות מבוצעת בוועדות ההתאחדות שבהן גם מתקבלות ההחלטות בתחומים השונים. בראש כל ועדה עומד קבלן נבחר והיא כוללת נציגים מתוך חברי ההתאחדות, יועצים חיצוניים ונציגים של הנהלת ההתאחדות. בין הוועדות שפועלות כיום בהתאחדות ניתן למנות את: ועדת תקינה, איכות בבנייה ורישום קבלנים, ועדת מיסוי, ועדת משאבים, ועדת כספים וכלכלה, ועדת עבודה, המשאב האנושי ובטיחות, ועדת קרקע, ועדה מוניציפלית, ועדת תכנון ובנייה, ועדת תמ"א 38 ועוד.
פעילויות בהתאחדות.
בהתאחדות פועלים שלושה אגפים מקצועיים: אגף יזמות ובנייה, אגף תשתיות ואגף בנייה חוזית. כמו כן, פועלים במסגרת ההתאחדות 14 ארגוני קבלנים מקומיים.