ישנן מדינות, ובהן ישראל, האוסרות בחוק או בתקנות עצירה לצורך העלאה או הורדה של נוסעים שלא בתחנה, וזאת על מנת למנוע עלייה או ירידה במקומות שאינם בטוחים.
מבנה התחנה וסימונה.
מקובל לסמן תחנת אוטובוס כשלט הניצב בראש עמוד. כאשר התחנה היא מבנה ימוקם השלט בראש המבנה או לצידו. ישנן תחנות אוטובוס הכוללות מבנה מסתור המיועד להגן על הנוסעים הממתינים מגשם או מהשמש. לעיתים ממוקמת תחנת האוטובוס לצד מפרץ חניה מיוחד המיועד לאוטובוסים, או לצד נתיב תחבורה ציבורית. במקרים אלה, לרוב מסומנת התחנה בסימון על שפת המדרכה על מנת לסמן לנהגים בכלי רכב אחרים, כי העצירה במפרץ או בסמוך לתחנה אסורה, ומיועדת לאוטובוסים בלבד.
מבנה המחסה לנוסעים יכול להיות עשוי מגג פשוט המקרה על הנוסעים, ויכול לכלול מושבים לנוסעים. לעיתים לתחנות מספר קירות המגינים על הנוסעים מפני הרוח, וכן לעיתים כוללות התחנות תאורה לנוסעים הממתינים. תחנות אוטובוס משוכללות יכולות לכלול מיזוג אוויר. יש המשתמשים בקירות התחנה על מנת להציב פרסומות או מידע לציבור.
נגישות.
בחלק מתחנות האוטובוס יש עמוד הכרזה (אינו פועל אוטומטית) המסביר מה הזמנים ואילו אוטובוסים הולכים להגיע, בנוסף קיים שילוט בכתב ברייל של מספר הקו המגיע לתחנה. קיים גם חלל המאפשר לאדם המתנייד על כיסא גלגלים, לחסות תחת גג התחנה.
בישראל.
בישראל קיימות כ-27,000 תחנות, כאשר כ-50% מהן ללא סככה או ספסלי ישיבה ורק בכ-5,000 מהן מותקן צג דיגיטלי עם מידע אלקטרוני על התחבורה הציבורית.
מיזוג אוויר.
במדינות עם אקלים חם לפעמים משתמשים בתחנות האוטובוס עם מיזוג אוויר, לדוגמה, בדובאי, באשגבאט, בהיידראבאד.
ביוני 2020, התחילו להתקין תחנות ממוזגות באילת. התחנה הראשונה הותקנה בדרך הערבה, מול קניון מול הים. לפי התוכנית, התחנות הממוזגות באילת אמורים לקום גם בשדרות התמרים, במצפה התת-ימי ובשדה התעופה רמון. התחנה היא במידות 2.5 על 5.20 מטרים עם דלתות הזזה אוטומטיות מזכוכית. בכל תחנה פועל מזגן בטמפרטורה של 26-23 מעלות. בתחנה קיים גם לוח עם מידע אלקטרוני על התחבורה הציבורית בעיר.
אום חאלד
אזור תעלת פנמה
אזור תעלת פנמה (באנגלית: Panama Canal Zone, בספרדית: Zona del Canal de Panamá) היה אזור ששטחו 1,432 קמ"ר במרכז פנמה, משתי גדותיה של תעלת פנמה. רוחבו של האזור היה כ-8.1 ק"מ מכל אחד מצידי התעלה, ולמעט הערים פנמה סיטי וקולון (הנמצאים בתחום ה-8 ק"מ).
האזור הוקם ב-18 בנובמבר 1903 בעקבות הסכם היי-בונו וארייה. עם הקמת מאגרי המים הנדרשים להפעלת תעלת פנמה, נוספו מאגרי מים אלה לשטח האזור.
בין השנים 1903–1979 נשלט האזור על ידי ארצות הברית, אשר הקימה את התעלה ומימנה את פעולתה.
בין השנים 1979–1999 היה האזור בשליטה משותפת פנמית-אמריקאית, בעקבות הסכם טוריחוס-קרטר משנת 1977 המבטיח את נייטרליות התעלה.
במשך מרבית קיומו של האזור יכולו תושבי פנמה להיכנס אל האזור בלא הגבלה. באזור עצמו התגוררו כ-3,000 אנשי צבא אמריקאים.
היסטוריה.
יבשת אמריקה חוסמת את נתיב השיט בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט. במשך שנים רבות נאלצו ספינות ששטו בנתיבים בין אירופה לאוקיינוס השקט לבצע עיקוף גדול מדרום לכף הורן שבצ'ילה כדי לעקוף את היבשת. עיקוף זה ארך זמן רב וחשף את כלי השיט לסיכונים רבים בים הסוער. נתיב ימי ישיר בין שני האוקיינוסים עדיין נחשב כפתרון אידיאלי לבעיה זו, ורעיון בניית תעלה בנקודה הצרה ביותר במרכז אמריקה התעורר בתקופות שונות. לבסוף, מעודדים מהצלחת כרייתה של תעלת סואץ, התחילו הצרפתים, בהדרכתם וניהולם של פרדיננד דה לספס וגוסטב אייפל, בבניית תעלה בגובה פני הים (כלומר, ללא תאי שיט) ב-1 בינואר 1880. למרות העבודה הרבה שכבר הושקעה בבניית התעלה, בשנת 1893 נאלצו הצרפתים להפסיק את הפרויקט בשל שערוריית פנמה, שבעקבותיה התמוטטה החברה שהוקמה לצורך בניית התעלה, כמו גם בגלל מחלות כמלריה וקדחת צהובה וכן בשל הקושי הגדול בכריית תעלה בגובה פני הים. ארצות הברית, בהנהגתו של תיאודור רוזוולט, קנתה את הציוד והחפירות הצרפתיות. בשנת 1902 שכנע נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט את הקונגרס האמריקאי להיכנס לתחום כריית התעלה הימית מחוף לחוף בפנמה. היה זה בעיצומה של מלחמת אלף הימים שבה הייתה קולומביה שרויה, שבמהלכה נעשו ניסיונות של בדלנים מפנמה לקבל עצמאות. ארצות הברית שלחה כוח ימי למימיה הטריטוריאליים של קולומביה, שאיים על עצמאות הרפובליקה. ב-3 בנובמבר 1903, ב"עידוד" של ארצות הברית ושל צרפת, הכריז אזור פנמה על עצמאות מדינית מקולומביה. לאחר מספר חודשים, בתחילת 1904, החלה חפירת תעלת פנמה. בתמורה לסיוע ברכישת העצמאות העניקה פנמה לארצות הברית את השליטה באזור התעלה.
אף שתושבי פנמה הורשו להיכנס לאזור ולחצות אותו, עצם קיומו של האזור יצר חיכוכים בין פנמה וארצות הברית, ובמהלך השנים הפגינו הפנמים כנגד השליטה האמריקאית, ובשנת 1964 אף פרצו מהומות בסמוך לאזור.
לאחר משא ומתן ממושך, בעקבות חתימת הסכם טוריחוס-קרטר, בוטל האזור ב-1 באוקטובר 1979.
ממשל וכלכלה.
בעוד שהתעלה עצמה נוהלה על ידי חברת תעלת פנמה, האזור נוהל על ידי ממשלת האזור. כל תושבי האזור היו עובדי הממשל של האזור, ונאסרה פתיחת חנויות עצמאיות באזור. כל העסקים שפעלו באזור היו בניהול ובבעלות ממשלת האזור. כל מבני המגורים באזור היו בבעלות ממשלת האזור והושכרו לתושבי האזור על בסיס ותק השהיה באזור.
לאזור היה כוח משטרה משלו, ומערכת משפט עצמאית. שופטי האזור השתייכו לבית המשפט המחוזי הפדרלי האמריקאי של אזור התעלה.
אזרחות תושבי האזור.
רשמית האזור היה אזור אינסולרי (טריטוריה של ארצות הברית מחוץ ל-50 מדינות ארצות הברית, ומחוז קולומביה). זמן קצר לפני יצירת האזור התעוררה השאלה האם חוקת ארצות הברית חלה באזורים אינסולרים, והאם אזורים אלה מהווים שטחים של ארצות הברית מבחינת זכויות תושביהם. בית המשפט העליון של ארצות הברית דן בשאלה בשנת 1901 במקרה דאונס נ' בידוול וקבע עקרונית כי אזורים אינסולריים אינם חלק מארצות הברית והחוקה אינה חלה בהם. בפסק הדין בעניין רסמוסן נ' ארצות הברית משנת 1905 קבע בית המשפט לערעורים של ארצות הברית (בית המשפט הפדרלי לערעורים) כי החוקה אינה חלה בטריטוריות. משמעות פסיקה זו היא שילדים הנולדים באזור הם תושבי ארצות הברית אך לא אזרחי ארצות הברית, ומותר להם להיכנס לארצות הברית, אך אין להם זכות הצבעה בה, מבלי שקיבלו את אזרחות המדינה.
בשנת 1937 חוקק הקונגרס חוק המתקן מצב זה. חוק זה, המשולב כיום בסעיף 1403 לפרק 8 לחוק ארצות הברית קובע כי מי שנולד באזור התעלה לאחר ה-26 בפברואר 1904, ואשר אחד מהוריו היה אזרח ארצות הברית, יהיה אף הוא אזרח ארצות הברית. הסנאטור ג'ון מקיין שנולד באזור תעלת פנמה היה אף מועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008.
חומר חלקיקי
חלקיקי חומר (Particulate Matter - PM), הם שברים קטנים של חומר נוזלי או מוצק הנמצאים בגז או נוזל. יש להבדיל מונח זה מאירוסול, אשר מתייחס לחלקיקי חומר מוצק וגז יחדיו. מקורות חומר חלקיקי עשויים להיות טבעיים או מעשה ידי אדם. מקורות נפוצים הם פרחים (התורמים אבקנים), שרפות (בעיקר ממנועי דיזל), כרייה, בנייה (חול ומתכות) וסופות חול טבעיות.
המונח PM10 מתאר את כמות החומר החלקיקי שקוטרו האירודינמי הוא קטן מ-10 מיקרומטר. המונח PM2.5 מתאר את כמות החומר החלקיקי שקוטרו האירודינמי הוא קטן מ-2.5 מיקרומטר. אלו מדדים נפוצים לאיכות אוויר, עקב השפעותיהם הבריאותיות הרחבות. השפעות אילו כוללות שיעול וגירוי של קנה הנשימה ושל העיניים. ככל שהחלקיק גדול יותר, כך סכנתו פוחתת כיוון שהוא בעל סיכוי גדול יותר להיתפס על ידי האף או הגרון ולהיפלט בנשימה על ידי שיעול או להיבלע. גם בריכוזים נמוכים יחסית, מוגברות תופעות השיעול בחולי קצרת.
התקן הישראלי לחומר חלקיקי נשים (RSP - Respirable Particles) הוא 300 מיקרוגרם למטר מעוקב לשלוש שעות, 200 מיקרוגרם למטר מעוקב ליממה ו- 75 מיקרוגרם למטר מעוקב לשנה. זאת לעומת התקן האמריקאי של 50 מיקרוגרם למטר מעוקב לשנה ו- 150 מיקרוגרם למטר מעוקב ל-24 שעות.
סקיה
גסטאד
טייסת 190
טייסת 190 המכונה גם "טייסת מגע הקסם", היא טייסת מסוקי קרב של חיל האוויר הישראלי. בעבר הפעילה הטייסת מסוקי דיפנדר ("להטוט"), וכיום היא מפעילה מסוקי קרב מדגם "AH-64 אפאצ'י" ("פתן") מבסיס רמון.
היסטוריה.
תקופת הדיפנדר.
טייסת 190 הוקמה בשנת 1980 בבסיס פלמחים, כטייסת מסוקי דיפנדר ("להטוט") אותם קלטה מטייסות 160 ו-161 שהפעילו אותם לפני כן לצד מסוקי הקוברה. בהמשך הועברה הטייסת לבסיס רמת דוד כדי לצמצם את בעיית הטווח בפעילות בלבנון ולמנוע את קשיי התפקוד של מסוק הדיפנדר בתנאי חום.
מלחמת לבנון הראשונה.