דיוקלטיאנוס הוא שחילק בתחילה את המנגנון האדמיניסטרטיבי הצבאי ואת הממשל האזרחי על מנת לצמצם את הסיכון לכך שמושלים אימפריאליים או פריפקטורים פרטוריאנים ינסו לתפוס את כס הקיסרות בכוח, ולאחר מכן ארגן מחדש את שניהם. בתקופת הטטררכיה היו הפרפקטים הפרטוריאנים מנהליו הבכירים ביותר של הקיסר. בהיותו בתחילה המפקד השני של הקיסר בכל נושאי הממשל הקיסרי (צבאי, אזרחי, שיפוטי, מיסוי וכו '), במהלך תקופת הדומינט הפרפקטים איבדו בהדרגה חלקים מסמכותם וניתנו לאחרים: מגיסטר מיליטום שהיה אחראי על ענייני צבא ומגיסטר אופיסורום שהיה אחראי על הממשל האזרחי המרכזי. רפורמות אלה נבעו הן מהעדר פקידים המתאימים למשימותיו הנרחבות של הפרפקטים, והן מהרצון לצמצם את האיום הפוטנציאלי לשלטון הקיסר שהציב פריפקט רב עוצמה.
קונסטנטינוס הפריד את המפקדים הצבאיים מהמנהל האזרחי. הצבא עצמו חולק לשני חלקים, הלימיטאני (limitanei) שהיווה כוח שהיה מסופח לפרובינקיה ספציפית ובדרך כלל היה מוצב בגבולה ותפקידו על לשמור עליה מפלישה, כוח זה היה תחת פיקודו של הדוכס (dux) המקומי. הכוח השני היה ה-comitatenses שלא היו מרותקים לפרובינקיה מסוימת אלא היווה כוח צבאי תחת פיקודו של האוגוסטוס או הקיסר בעל ניידות יחסית שהיה יכול לשמש כדי להגיב במהירות למקרי חירום ביטחוניים שהתעוררו ברחבי האימפריה. כמו כן, פורק המשמר הפרטוריאני שהוחלף על ידי יחידות הארמון (Palatini) שגויסו מה-comitatenses. יחידות האמון נקראו סכולה פלטינה בלטינית.
מי שמונו למגיסטר מיליטום (מפקד החיילים) היו המפקדים הצבאיים העליונים של האימפריה. תחילה היו שניים: בראש כוחות הרגליים, מגיסטר פדיטום ("אדון הרגלים"), ואחד לכוחות הפרשים היוקרתיים יותר, מגיסטר אקוויטום ("אדון הסוסים"). אלה פעלו בכל אחד מהפרפרקטורות. עם הזמן, כמות וסוגי המגיסטרים השתנו ברחבי האימפריה. הקמת מפקדים בעלי סמכות צבאית בלבד סיפקה מנהיגות צבאית מקצועית יותר.
במזרח האימפריה, בסוף המאה ה-4, התואר מגיסטר מיליטום ניתן למפקדים באיליריקום, תראקיה והמזרח. כל אחד משלושת המפקדים הללו פיקד באופן עצמאי על אחד משלושת ה-comitatenses של האימפריה הרומית המזרחית. היו גם שני מגיסטר מיליטום שליוו את הקיסר המזרחי וכל אחד מהם פיקד על מחצית מכוחות הארמון. כל אחד מהחמישה היו בדרגה שווה. במערב היו במקור ארבעה מגיסטר מיליטום: רגלים ופרשים בגאליה ורגלים ופרשים באיטליה. עם הזמן, נהיה נפוץ יותר שרק אדם אחד פיקד על הפרשים והרגלים. בתקופת פלביוס סטיליקו, המגיסטר מיליטום ׁׁ(נקרא גם "magister equitum et peditum" או "magister utriusquae militiae)" הפך למפקד הצבאי העליון של המערב, השני רק לקיסר ומעל כל מפקדי הצבא האחרים, ומפקד מחצית מיחידות הארמון. התואר מגיסטר אקוויטום ניתן למי שהחזיק בפיקוד על מחצית מיחידות הארמון ועל ה-comitatenses של גאליה, אך עדיין היה כפוף למגיסטר מיליטום. כך המגיסטר מיליטום היה בדרך כלל הכוח שמאחורי הכתר ושלט בפועל באימפריה הרומית המערבית.
כדי לתמוך במגיסטר מיליטום הקימה האימפריה כמה מעיין רוזנים צבאיים שנקראו קומס צבאי ("Comes rei militaris"). ברחבי האימפריה היו שבעה כאלה. משמעות Comes בעברית היא בן לוויה. הם החזיקו בסמכויות מכל הסוגים מהצבא ועד לשירות המדינה, תוך שמירה על הקשר הישיר שלהם לקיסר.
במזרח הייתה רק קומס צבאי אחד: הקומס הצבאי של מצרים ("Comes rei militaris Aegypti"). שלא כמו הקומסים הצבאיים במערב, הקומס הזה פיקד על כוחות הגבול המוצבים במצרים ודיווח ישירות לקיסר המזרחי. במערב היו שישה. חמישה מהם היו חלק מהפיקוד של ה-comitatenses באיליריה, אפריקה, טינגטניה, היספניה ובריטניה. הקומס הצבאי השישי, הכומס של החוף הסקסוני ("littoris Saxonici per Britanniam"), פיקד על הלימיטאני לאורך שני צידי תעלת למאנש ודיווח לקומס בריטניה. חמשת הקומסים האחרים דיווחו למגיסטר מיליטום. כוחות הלימיטאני, כוחות הגבול השונים, היו בפיקוד הדוכסים ("duces limitis" או "מפקדי גבול"). רוב הדוכסים פיקדו על הכוחות בפרובינקיה רומית אחת ומעטים שלטו ביותר מאחת. במזרח דיווחו הדוכסים למגיסטר מיליטום ואילו במערב דיווחו לקומס הצבאי לפי היחידה הטריטוריאלית.
רפורמות דתיות.
במהלך תקופת הדומינט היו שינויים עצומים בדת הרשמית של האימפריה ביחס לתקופת הקודמת. המאפיין העיקרי שלה היה קידום אלוהות עליונה שכל העמים באימפריה היו צריכים לסגוד לה.
מקור השינוי החל בתקופת שלטונו של אורליאנוס, שקידם את פולחן סול אינוויקטוס כאלוהות עליונה של האימפריה. למרות שהסגידה לסול אינוויקטוס לא ביטלה את הערצה כלפי האלים הרומיים המסורתיים, היא נתפסה כסימן של העדפה קיסרית, והקיסרים קישרו את פולחנו לרווחת המדינה ולניצחונות צבאיים של האימפריה.
לאחר מכן, בתקופת שלטונו של דיוקלטיאנוס אומץ פולחן הקיסר במלואו על ידי הקיסרים, כשיטה להבעת נאמנות לאימפריה. הקיסרים שנפטרו נסגדו כאלים ברחבי האימפריה. עמים סגדו לקיסרים חיים לאלים במחצית המזרחית של האימפריה מאז תקופת אוגוסטוס, אך הדבר לרוב לא עודד באופן רשמי במהלך הפרינקיפט, ופולחן הקיסר לא הוכנס לאיטליה. דיוקלטיאנוס שינה זאת כך שהסגידה לקיסרים החיים תהיה חלק רשמי מהמסגרת הדתית של האימפריה כולה. כדי להקל על זה, דיוקלטיאנוס נקשר לאל יופיטר, בעוד שעמיתו מקסימיאנוס נקשר להרקולס.
בתקופת קונסטנטינוס הראשון התחיל שינוי דתי נוסף, בתחילה כאשר קונסטנטינוס העדיף רשמית את הפולחן לאלוהות בדמותו של סול אינוויקטוס. במהלך שלטונו החל זיהויו של סול אינוויקטוס כאל הראשי להתמזג עם האל הנוצרי. כדי להימנע מפגיעה בנוצרים, זנח קונסטנטינוס את טענתו הרשמית של הקיסר לאלוהות והפסיק לדרוש קורבנות לקיסר שהיוו חלק מהפולחן הקיסרי. בניסיון לפנות הן לנוצרים והן לפגאנים, אימץ קונסטנטינוס שני סמלים דתיים חדשים לאיקונוגרפיה הקיסרית, בדמות כי רו ולברום. עד מותו של קונסטנטין בשנת 337 לספירה, תהליך זה הושלם ברובו, כאשר קונסטנטינוס התנצר באופן רשמי על ערש דווי.
בחצר הקיסר החל מעמד הנוצרים להתחזק, על חשבון הפגאנים. הפגיעה בהתקדמותם של אנשי החצר הפגאנים לא התחילה מיד לאחר תבוסתו של מקסנטיוס בשנת 312, שכן מלוא ההשפעות לא נראו עד שנאסרה הפגאניות בסוף המאה ה-4. אולם בסופו של דבר, כתוצאה מהפטרונות הקיסרית של קונסטנטינוס ובמיוחד של בניו, הנצרות התפתחה במהירות כדת הרשמית של האימפריה, למרות ששאריות רבות של הפולחן האימפריאלי הפגאני חלפו לאחר זמן רב (למשל, לפי אחת הסברות, הקיסרים עדיין קיבלו את התפקיד של פונטיפקס מקסימוס, הכוהן העליון של הפולחן הפגאני, עד 381 לספירה).
בתקופה של תיאודוסיוס הראשון, ארגון הכנסייה הקיסרית התיישר עם הממשל האזרחי של האימפריה. בכל עיר היה הגמון (ביוונית אפיסקופוֹס), בכל פרובינציה היה מטרופוליט, ולכל דיוקסיה אזרחית היה אקסארך. ברמת הפרפקטורות הפרטוריאניות ישבו חמשת הפטריארכים, שהשטח עליו שלטו כונו פנטארכיה. סמכותו של בישוף רומא השתרע על כל המחצית המערבית או הלטינית של האימפריה, וכללה גם את פרפרקטורה הפרטוריאנית של איליריקום. לפטריארכיה של קונסטנטינופול היה פיקוח על הדיוקסיות האזרחיות תראקיה, פונטוס ואסיה. הפטריארכיה של אלכסנדריה פעלה בדיוקסיה של מצרים. לפטריארכיה של אנטיוכיה הייתה סמכות שיפוט על רוב הפרפרקטורה הפרטוריאנית של המזרח, בעוד הפטריארכיה הקטנה יותר של ירושלים שלטה בפרובינקיות של פלשתינה פרימה, פלשתינה סקונדה ופלשתינה טרטיה.
הקיסרים נתנו עם הזמן פריבילגיות רבות לאנשי הדת והכנסייה. ראשית, כל אנשי הדת, כולל אלה הפגאנים, היו פטורים ממס. לא הוצבו מגבלות על הכנסיות שיקבלו ירושות באמצעות צוואות, וקיבלו אותן זכויות כמו למקדשים הפגאניים במתן מקלט לכל מי שביקש זאת. הגמונים הורשו לשמש כשופטים בתיקים אזרחיים כאשר שני הצדדים הסכימו, ואסור היה לערער לאחר פסק דינו של ההגמון. הקיסרות עשתה שימוש הולך וגובר ברשויות הכנסייתיות במנהל המקומי בשל הירידה בחייהם האזרחיים של הקהילות העירוניות, אשר חפפה את ההשפעה המקומית הגוברת של ההגמונים. לבסוף, הגמונים קיבלו סמכות זהה למגן העיר ("defensor civitatis)", שתפקידו היה הגנה על העניים מפני ניצול של פקידי ממשל ואנשים רבי עוצמה אחרים, שבמהלכו ההגמון יכול היה להביא מקרים של אי חוקיות ישירות לקיסר. במקביל, בוטלו הפריבילגיות של אנשי הדת הפגאנים ומקדשיהם והקיסר התערב בעניינים הקשורים לכנסייה, תופעה המכונה קיסרופאפיזם.
קבר נחום
הקהילה החרדית בווינה
הקהילה החרדית בווינה כוללת היום כמה בתי כנסת בהם משתייכים עשרות משפחות. לקהילה יש בית ספר לבנים ולבנות, מקוואות לגברים ולנשים. ומערכות כשרות.
היסטוריה.
זמן קצר לאחר תום העידן הנאצי, נוסדה בווינה קהילה אורתודוקסית מחמירה, "אגודת ישראל", (לימים "קהל ישראל"), לה שני בתי כנסת, הראשון ב"טמפל-גאסה" ברובע השני תחת השם אגודת ישראל ובית כנסת בשם קהל ישראל ב"גרינאנגר-גאסה" ברובע הראשון. רב הקהילה הראשון היה הרב חיים ירחמיאל גרינפלד (תרע"ו - תשנ"ב), מראשי אגודת ישראל העולמית וחבר הנהלתה. הרב גרינפלד - ניצול שואה - נישא בשנת 1948 והתיישב בברטיסלאבה, שם סייע לפליטי המלחמה היהודיים לסגת למערב אירופה. שנתיים לאחר מכן היה ה-ק.ג.ב. בעקבותיו, והוא נאלץ להימלט לווינה. במהלך הזמן הצליח להשיג עבור משפחתו את המסמכים הדרושים כדי לעלות ארצה. ברגע האחרון החליט להישאר כדי להורות הלכה ליהודים המקומיים. בחזרתו לווינה ארגן תפילות, שיעורים, מסגרות קיץ לילדי הקהילה ושלל פעילויות שהביאו להכתרתו כרב הקהילה בשנת 1964.