אחת מהתוכניות השאפתניות ביותר של "חזית העבודה" ושל "עצמה מתוך שמחה" הייתה ייצור ואספקת "המכונית העממית" לכל פועל, הפולקסווגן. התוכנית המקורית הוטלה על ידי היטלר על יצרן המכוניות פרדיננד פורשה, אך תעשיית המכוניות לא הייתה יכולה לעמוד בדרישתו של היטלר כי עלות המכונית לכל פועל תהיה 1,000 רייכסמארק לכל היותר. "חזית העבודה" לקחה על עצמה את המיזם, וליי חזר לנטיותיו הסוציאליסטיות: הוא הכריז כי המפלגה יכולה להצליח במקום שבו התעשייה הפרטית נכשלת, בשל "קוצר ראות, רשעות, זדוניות, ספסרות וטפשות" של מעמד אנשי העסקים. חברת פורשה בנתה עבור חזית העבודה מפעל חדש בעלות עצומה, שחלקו שולם על ידי מעילה בכספי מיסי החבר של החזית ושימוש בנכסיה המצטברים. חזית העבודה התכוונה לממן את הייצור על ידי תוכנית של פריסת תשלומים לפועלים שירכשו את המכוניות. דגמי המכונית הראשונים הופיעו בפברואר 1939, ו-340,000 פועלים שילמו את התשלומים הראשונים עבור מכונית. ואולם, פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר אותה שנה הביא לכך שהמפעל חדל מלייצר מכוניות, ואף מכונית לא סופקה לפועלים. התוכנית כולה הייתה רעועה כלכלית, והתאפשרה רק בשל השחיתות וחוסר אחריות הדיווח (accountability) של המשטר הנאצי.
תפקידו במלחמה.
עם פרוץ המלחמה ירדה חשיבותו של ליי. המשק הגרמני גויס כולו למאמץ המלחמה, וחשיבותה של "חזית העבודה" פחתה מאוד. גם פרויקט "עצמה מתוך שמחה" הפך חסר משמעות. השתיינות של ליי והתנהגותו הלא יציבה כבר לא התקבלו בסלחנות כפי שהיה לפני המלחמה, ומקומו נתפס על ידי פריץ טוט, שר החימוש, ולאחר מכן על ידי מחליפו, אלברט שפר. עם הזמן גויסו יותר ויותר מן הפועלים הגרמניים, ובמקומם הובאו עובדי כפייה, בעיקר ממזרח אירופה. ליי נטל חלק מסוים במהלכים אלה, אך היה בצילו של פריץ זאוקל, המנהל הכללי של כוח האדם (Generalbevollmächtigter für den Arbeitseinsatz). עם זאת, ליי היה מעורב במדיניות הניצול לרעה של עובדי הכפייה. בפגישה עם ראשי תעשיית הפחם הגרמנית אמר, שיש לנקוט כלפי עובדי הכפייה מדיניות שאין בה מקום לרחמים; הכפייה צריכה להיות מקסימלית.
למרות חסרונותיו עדיין זכה ליי ליחס אוהד מהיטלר. יחד עם מרטין בורמן ויוזף גבלס היה ליי חלק מהקבוצה הקרובה להיטלר, עד החודשים האחרונים של המלחמה. בנובמבר 1941 זכה לתפקיד חדש: נציב הרייך לבינוי סוציאלי (Reichskommissar für den sozialen Wohnungsbau; השם קוצר מאוחר יותר לנציב הרייך לבינוי, Reichswohnungskommissar). תפקידו היה לתת מענה להרס בתים בגרמניה בשל הפצצות בעלות הברית, הפצצות שהחלו להתגבר מאותה שנה והלאה. תפקידו של ליי היה לטפל בעובדים הגרמניים שהפכו לחסרי בית בשל ההפצצות. שר החימוש, שפר, ראה בכך מטרה חשובה, כדי למנוע ירידה בייצור הגרמני. עם התעצמות המערכה האווירית נגד גרמניה, הפכו מאות אלפי פועלים גרמנים לחסרי בית, והנציבות של ליי לא הייתה יכולה להתמודד עם המשבר שנוצר.
ליי היה מודע באופן כללי להשמדת היהודים באירופה. הוא עודד את ההשמדה באמצעות הפרסומים האנטישמיים הארסיים שהיה אחראי להם, ובאמצעות נאומיו. בפברואר 1941 היה נוכח בפגישה עם היטלר, יחד עם שפר, בורמן ופילדמרשל וילהלם קייטל, בה הציג היטלר את השקפותיו על "השאלה היהודית" בפירוט, והבהיר שמטרתו היא "היעלמות" היהודים בדרך זו או אחרת.
סיום המלחמה.
למרות התמוטטות הרייך השלישי בתחילת 1945, נותר ליי נאמן בקנאות להיטלר. הוא נפגש עמו בפעם האחרונה ב-20 באפריל 1945, יום הולדתו של היטלר, בפיהררבונקר במרכז ברלין. למחרת עזב ליי, בדרכו לדרום בוואריה. ליי קיווה שהיטלר יעזוב את ברלין ויתבצר ב"מעוז הלאומי" בהרי האלפים. ואולם, היטלר סירב לעזוב את ברלין, והרעיון נזנח. ליי נותר ללא תפקיד. ב-16 במאי נלכד על ידי צנחנים אמריקניים מן הדיוויזיה המוטסת ה-101. הוא הציג את עצמו כד"ר ארנסט דיסטלמייר, אך זהותו האמיתית נחשפה על ידי אחד מיריביו המרים בצמרת הנאצית, פרנץ קסוור שוורץ.
ליי היה אחד מנאשמי משפטי נירנברג. הוא הואשם בכמה אישומים: הראשון (קשירת קשר לעשיית מלחמה תוקפנית תוך הפרת הסכמים בינלאומיים), השלישי (ביצוע פשעי מלחמה ובעיקר היחס לשבויי מלחמה) והרביעי (פשעים כנגד האנושות, רצח, השמדה, גירוש ושעבוד); ליי כעס על העמדתו לדין כפושע מלחמה. ב-24 באוקטובר, שלושה ימים לאחר השמעת האישומים, התאבד ליי בתאו בתלייה.
סטיבן קינג
סטיבן אדווין קינג (באנגלית: Stephen Edwin King; נולד ב-21 בספטמבר 1947) הוא סופר אמריקאי פורה, שהחל לפעול בשנות ה-70 של המאה ה-20. ספריו כוללים מגוון רחב של ז'אנרים כגון מתח, אימה, פנטזיה, פשע, מדע בדיוני על-טבעי ורומנים, אולם הוא בעיקר מזוהה עם ז'אנר האימה, דבר שמתבטא בכינוי שניתן לו רבות בעיתונות "מלך האימה" (משחק מילים על שם משפחתו "קינג" שמשמעו באנגלית "מלך"). ספריו פופולריים מאוד ורבים מהם היו לרבי-מכר בינלאומיים. מעל ל-350 מיליון עותקים מהרומנים של קינג נמכרו ברחבי העולם, וספריו עובדו לסדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע וחוברות קומיקס מצליחים.קינג פרסם נכון ל-2021, 63 רומנים, לרבות שבעה תחת הפסבדון "ריצ'רד באקמן" וחמישה ספרי עיון. בנוסף לאלו, קינג פרסם כ-200 סיפורים קצרים ונובלות, רובם פורסמו בספרי אוספים, המפורסם מביניהם הוא עונות מתחלפות מ-1982, ששלוש מתוך ארבע הנובלות שאוגדו בו הפכו לסרטי קולנוע ("אני והחבר'ה" (1986) ,"חומות של תקווה" (1994), ו"תלמיד מצטיין מדי" (1998) ).
קינג זכה בפרסי ברהם סטוקר מטעם אגודת סופרי המתח והאימה האמריקאית 15 פעמים (הראשון היה ב-1987 עבור מיזרי והאחרון ב-2013 עבור ספר ההמשך לניצוץ, דוקטור סליפ); בפרס הפנטזיה העולמי (4 זכיות) ופרס אגודת הפנטזיה הבריטית (6 זכיות). ב-2003 אגודת הספר הלאומית של אמריקה העניקה לו מדליה עבור תרומתו לספרות אמריקנית. קינג קיבל פרסים נוספים עבור גוף העבודות שלו ותרומתו הענפה לספרות האמריקנית דוגמת פרס הישג החיים של פרס הפנטזיה העולמי (2004) ותואר "רב אומן" מאגודת סופרי המתח והאימה האמריקנית (2007). ב-2015, קינג קיבל את המדליה הלאומית לאמנויות מטעם הקרן הלאומית לאמנויות
קורות חיים.
נעוריו.
נולד בפורטלנד, מיין, ארצות הברית, למשפחה נוצרית-מתודיסטית. בנם של נלי רות ודונלד אדווין קינג. כשהיה בן שנתיים, אביו, שהיה סוחר ימאי, נטש את משפחתו והאם גידלה לבדה את קינג ואת אחיו המאומץ דייוויד. המשפחה סבלה מקשיים כלכליים רבים לאחר עזיבת האב ונדדה בין ערים שונות בוויסקונסין, אינדיאנה וקונטיקט. כשקינג היה בן 11, הוא ומשפחתו חזרו למיין שם אימו טיפלה בהוריה עד פטירתם, ולאחר מכן אמו של קינג עבדה בהסעדה במגורים לאנשים הסובלים מפיגור שכלי.
כילד, קינג היה עד למוות של אחד מחבריו שנדרס על ידי רכבת, אך על פי דבריו אין לו זיכרון מהאירוע. משפחתו מעידה שלאחר האירוע קינג חזר לביתו בהלם, ובלי יכולת לדבר, ורק מאוחר יותר הבינה משפחתו את אשר אירע. מספר פרשנים טוענים שהאירוע המודחק באופן בלתי מודע נותן השראה לקינג ליצירותיו האפלות יותר, אך קינג מוחה על הרעיון.
ההשראה העיקרית של קינג לספרי האימה שלו מתוארת בספרו "ריקוד המוות" שראה אור ב-1981. בפרק בשם "השהיה אוטוביוגרפית מרטיטה", קינג מספר על דודו, המוצא בהצלחה מי תהום באמצעות ענף של עץ תפוח, ועל כך שלפתע ההגשמה העצמית שלו בנוגע לחייו התממשה. יש כאן אנלוגיה לחייו: בזמן שקינג ואחיו הבכור עיינו ברפרוף בספרים ישנים בעליית הגג של ביתם, גילה קינג ספר בכריכה רכה של ה.פ. לאבקרפט, שהוא אוסף סיפורים קצרים של המחבר. לימים התברר שזהו ספר ישן של אביו. על הכריכה יש איור של מפלצת המסתתרת במערה בתוך נבכי הגיהנום, מתחת למצבה. הוא תיאר זאת:
חינוך ותחילת קריירה.
קינג למד בבית הספר היסודי "דורהאם", וסיים את לימודיו בבית הספר "ליסבון פולס" שבמיין. הוא הביע עניין בז'אנר האימה כבר בתקופת לימודיו בבית הספר היסודי, והחל לכתוב כתחביב בתקופת לימודיו. את מאמריו תרם למגזין שאחיו הוציא לאור. לאחר מכן החל למכור לחבריו את סיפוריו, שהיו מבוססים על סרטים שראה. לאחר שמורי בית הספר גילו זאת, נאלץ קינג להחזיר את כל רווחיו. היצירה הראשונה של קינג שפורסמה באופן עצמאי הייתה "הייתי שודד קברים מתבגר".
ב-1966 החל ללמוד אנגלית באוניברסיטת מיין, וסיים בהצלחה את לימודיו בשנת 1970. במהלך לימודיו כתב טור בשם "משאית הזבל של סטיבן קינג" בעיתון הסטודנטים של האוניברסיטה. נוסף על כך השתתף בסדנת כתיבה. באותם ימים עבד בעבודות מזדמנות כדי לממן את לימודיו. את סיפורו המקצועי הראשון, סיפור קצר בשם "קומה מזכוכית", מכר ב-1967. בארכיון הספרים של אוניברסיטת מיין שמורות יצירותיו המוקדמות של קינג.
לאחר שסיים בהצלחה את לימודיו באוניברסיטה וקיבל תעודת הוראה, לא הצליח באופן מיידי למצוא משרת הוראה פנויה, ולכן התפרנס באמצעות מכירת סיפורים קצרים למגזין מיין. רבים מהסיפורים הקצרים שכתב באותם ימים התפרסמו באוסף הסיפורים הקצרים שלו "משמרת לילה". ב-1971 התחתן עם טאביתה ספרוס, ידידתו לספסל הלימודים מאוניברסיטת מיין. באותו הסתיו הועסק כמורה באקדמיית האמפדן שבמיין. גם במשך קריירת ההוראה שלו המשיך לתרום סיפורים קצרים למגזינים, וגיבש רעיונות לרומנים. באותה התקופה התמכר לאלכוהול, התמכרות שנמשכה יותר מעשור.
ההצלחה בקריירה.