הפרארי רומא כוללת מנוע בנזין V6 צילנדרים בנפח 3.9 ליטר טווין טורבו המספק כ-620 כ"ס ומומנט מרבי של 77.5 קג"מ. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שמונה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 3.4 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 322 קמ"ש.
פרסים.
עיצוב הפרארי רומא קיבל פרס Red Dot בשנת 2020. הארגון הצהיר כי על ידי הורדת פרטים מיותרים השיגה הרומא את העיצוב האלגנטי. פרסי Red Dot הם בין ההצטיינות היוקרתית ביותר בתעשיית העיצוב.
מגזין Auto &amp; Design העניק לפרארי רומא את עיצוב המכונית הטוב ביותר לשנת 2020. הפרס הוא הוקרה ליצירות הטובות ביותר בתעשיית הרכב. עיתונאי רכב בינלאומיים אמרו כי הרומאים מפרשים מחדש את הקווים הקלאסיים של מכוניות גראן טוריסמו ומקרינים אותם אל המאה ה-21.
פרידריך קלמורגן
פרידריך קלמורגן (בגרמנית: Friedrich Kallmorgen; 15 בנובמבר 1856 – 2 ביוני 1924) היה צייר אימפרסיוניסטי גרמני, שהתמחה בנופים ונופי עיר.
ביוגרפיה.
אביו היה אדריכל. בשנים 1862 עד 1863 הוא קיבל שיעורי רישום ראשונים מדודו, צייר הדיוקנאות והנוף תיאודור קוכל (1819–1885). בשנת 1875 הוא נרשם לבית ספר לאמנות בדיסלדורף שם למד אצל אנדראס מולר, ארנסט דגר ויוגן דוקר. לאחר טיול לימודים בשווייץ, עם קרל פרידריך לסינג, הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות, קרלסרוהה, שם לימד אותו במקור ארנסט הילדברנד, ואחריו הנס פרדריק גודה.
בשנת 1881, לאחר שהות קצרה בברלין, חזר לקרלסרוהה והשלים את לימודיו אצל גוסטב שנלבר.
יחד עם גוסטב שנלבר והרמן באיש הוא נסע לצרפת, בלגיה והולנד. עם שובם הוא התחתן עם ציירת הפרחים, מרגרטה הורמות.
בשנת 1889 הוא הפך למייסד מושבת האמנים גרוטזינגן. שנתיים לאחר מכן, פרדריק הראשון, הדוכס הגדול של באדן מינה אותו כפרופסור. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 הוא עיצב כרטיסי מסחר עבור חברת השוקולד סטולוורק של קלן.
סדרת 1899 שלו על שירי עם איטלקיים הייתה פופולרית במיוחד.
בשנת 1901 מונה למורה לציור נוף באוניברסיטת ברלין לאמנויות, במקומו של יוגן בראכט. בשנת 1908 הוענקה לו מדליית זהב בתערוכת האמנות הגדולה בברלין.
הוא המשיך בנסיעות וביקר בנורווגיה וברוסיה. לאחר שהייה קצרה בהיידלברג, חזר למושבת האמנים ליד קרלסרוהה ומת שם.
מארש קוניגראץ
אדוארד בייטס
אדוארד בייטס (באנגלית: Edward Bates; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי. הוא ייצג את מיזורי כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא אברהם לינקולן. הוא היה בן למשפחה רבת השפעה וחבר הקבינט הראשון שהגיע ממדינה ממערב לנהר המיסיסיפי.
בייטס נולד במחוז גוצ'לנד שבווירג'יניה. בשנת 1814 הוא עבר לסנט לואיס, שם הוא הקים משרד עורכי דין. ב-1820 הוא מונה כתובע הכללי הראשון של מדינת מיזורי. במשך שלושים השנים הבאות הוא כיהן תקופת כהונה אחת בבית הנבחרים של ארצות הברית והיה חבר בבית המחוקקים והסנאט של מיזורי. הוא היה לחבר בולט במפלגה הוויגית. הוא ייצג בהצלחה את לוסי דילייני בתביעה שלה לחירותה.
לאחר שניתק את קשריו עם המפלגה הוויגית בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19, הוא הצטרף לזמן קצר למפלגה האמריקאית ולאחר מכן היה חבר במפלגה הרפובליקנית. הוא היה מועמד לנשיאות בוועידה הארצית של המפלגה ב-1860, אך במועמדות המפלגה זכה לינקולן. ב-1861, עם פרוץ מלחמת האזרחים, מונה בייטס כתובע הכללי של ארצות הברית. הוא ביצע בהצלחה כמה מצעדי המדיניות של הממשל בנוגע למלחמה, אך התנגד להצהרת האמנציפציה והתפטר מהקבינט ב-1864 לאחר שלא מונה כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. לאחר שסיים את כהונתו הוא התנגד ללא הצלחה לאימוץ החוקה החדשה של מיזורי.
ראשית חייו.
אדוארד בייטס נולד במחוז גוצ'לנד שבווירג'יניה לתומאס פלמינג בייטס ולקרוליין מטילדה וודסון. אביו היה יליד המחוז ונולד באחוזת בלמונט המשפחתית. הוא שירת במיליציה המקומית, כולל במצור על יורקטאון בסוף מלחמת העצמאות של ארצות הברית. כמו אחיו, אחיותיו וחבריו, זכה בייטס לחינוך ביתי. לכשהתבגר הוא למד באקדמיית שארלוט הול שבמרילנד.
קריירה.
בייטס השתתף במלחמת 1812 וב-1814 עבר לסנט לואיס, אז בטריטוריית מיזורי, יחד עם אחיו הגדול ג'יימס, שהחל לעבוד שם כעורך דין. אחיהם הבכור פרדריק כבר היה בסנט לואיס באותה עת, שם הוא שירת כמזכיר טריטוריית לואיזיאנה וטריטוריית מיזורי.
אדוארד בייטס למד משפטים בהדרכתו של רופוס איסטון והתגורר בביתו. איסטון היה שופט בטריטוריית לואיזיאנה, שהייתה מחוז השיפוט הגדול ביותר של ארצות הברית מאז רכישת לואיזיאנה. לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין עבד בייטס כשותף במשרדו של איסטון. ב-1817 ארגנו השניים את מעבורת ג'יימס (James Ferry), שקישרה בין סנט צ'ארלס שבמיזורי לאלטון שבאילינוי. אלטון נוסדה על ידי איסטון והוא קרא לה על שם בנו הבכור.
שותפו לעריכת דין של בייטס היה ג'ושוע ברטון, שהיה מזכיר המדינה הראשון של מיזורי. ברטון נודע כמי שניהל דו-קרבות בבלדי איילנד שבנהר המיסיסיפי. ב-1816 היה בייטס ה"משנה" של ברטון בדו-קרב מול תומאס המפסטד, אחיו של אדוארד המפסטד, הנציג הראשון של טריטוריית מיזורי לבית הנבחרים של ארצות הברית. האירוע הסתיים ללא שפיכות דמים. ברטון נהרג בדו-קרב אחר שנערך על האי ב-1823.
כניסתו של בייטס לפוליטיקה הייתה ב-1820, כאשר הוא נבחר לוועידה החוקתית של מיזורי. הוא כתב את ההקדמה לחוקת המדינה, כבוד שהשפיע על מאבקו נגד חוקת מיזורי הרדיקלית ב-1865. התפקיד הבא שאליו הוא מונה היה התובע הכללי של מיזורי.
ב-1822 נבחר בייטס לבית הנבחרים של מיזורי. בשנים 1827–1829 הוא כיהן תקופת כהונה אחת כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. לאחר מכן הוא כיהן כחבר הסנאט של מיזורי בשנים 1831–1835 ולאחר מכן בשנת 1835 הוא כיהן שוב בבית הנבחרים של המדינה. הוא התמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד למועמד המפלגה הדמוקרטית תומאס הארט בנטון.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 היה בייטס לחבר בולט במפלגה הוויגית, שם הוא התקרב בהשקפותיו הפוליטיות להנרי קליי. באותה תקופה הוא החזיק בבעלותו עבדים, והחל לגלות עניין במקרה של פולי ברי , שב-1843 קנתה את חירותה לאחר שנים רבות לאחר שהוחזקה כשפחה באופן בלתי חוקי במדינת אילינוי במשך כמה חודשים.
לאחר שקנתה את חירותה, היא שכרה את שירותיו של בייטס כעורך הדין שלה בתביעה נפרדת לחירותה של בתה לוסי אן ברי , אז בת 14 בערך. על פי עיקרון "ההליכה בעקבות הרחם" , מאחר שאמה הייתה אישה חופשית בעת לידת בתה, פסק בית המשפט שלוסי הייתה חופשיה גם היא. באותה תקופה, למד אוריון קלמנס, אחיו של מארק טוויין, משפטים בהדרכתו של בייטס.
ב-1850 ביקש הנשיא מילרד פילמור מבייטס לכהן כמזכיר המלחמה, אך הוא דחה את ההצעה ובמקומו מונה צ'ארלס קונרד. בוועידה הארצית של המפלגה הוויגית ב-1852 נחשב בייטס למועמד אפשרי לסגן הנשיא מטעם המפלגה, ובסבב ההצבעה הראשון הוא הוביל, אך בסבב השני הוא הפסיד לויליאם גרהאם.
לאחר שהתנתק מהמפלגה הוויגית בשנות ה-50 של המאה ה-19, הצטרף בייטס לזמן מה למפלגה האמריקאית ולאחר מכן הוא עבר למפלגה הרפובליקנית והיה אחד מהמועמדים הראשיים של המפלגה בבחירות לנשיאות של 1860. הוא קיבל בתחילה את תמיכתו של הוראס גרילי, שבהמשך העביר את תמיכתו לאברהם לינקולן. בשנה שלאחר מכן, לאחר שהושבע כנשיא, מינה לינקולן את בייטס כתובע הכללי של ארצות הברית, משרה בה הוא כיהן בשנים 1861–1864. בייטס היה חבר הקבינט הראשון של ארצות הברית שהגיע ממדינה ממערב לנהר המיסיסיפי.
התובע הכללי של ארצות הברית.
תקופת כהונתו של בייטס כתובע הכללי של ארצות הברית זכתה לביקורות מנקודות מבט שונות. מחד, היה לו תפקיד מרכזי בהוצאה לפועל של כמה מצעדי מדיניות המלחמה המוקדמים של הנשיא לינקולן, כולל מעצרים שרירותיים של צפוניים שאהדו את הדרום והסיתו לטובתו. מאידך, כשצעדי המדיניות של לינקולן נעשו יותר רדיקאלים, הפך בייטס יותר ויותר בלתי רלוונטי. הוא חלק על דעתו של לינקולן בנוגע להצהרת האמנציפציה וגיוסם של השחורים לצבא האיחוד. ב-1864 מינה הנשיא לינקולן את סלמון צ'ייס כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, משרה שבייטס שאף להתמנות לה. בעקבות זאת התפטר בייטס מתפקידו כתובע הכללי והוחלף בג'יימס ספיד, עורך דין מקנטקי בעל השקפות רפובליקניות רדיקליות.
שנותיו האחרונות.
לאחר שהתפטר מתפקידו שב בייטס למיזורי. הוא השתתף במאבק של השמרנים נגד אימוץ חוקת מיזורי ב-1865. בעיקר הוא התנגד ל"שבועת השריון" שנדרשה להוכחת נאמנות, ולזמן מה גרמה לשלילת זכות הבחירה של תומכי הדרום. הוא כתב שבעה מאמרים בהם שטח את טענותיו נגד חוקת המדינה, אך בסופו של דבר היא אושררה. גם לאחר פרישתו מן החיים הפוליטיים נהג בייטס להגיב על אירועי השעה בעיתונות המקומית.
חיים אישיים.
בייטס נשא לאישה את ג'וליה קואלטר מקרוליינה הדרומית. לזוג נולדו 17 ילדים. ההיכרות בין השניים החלה כאשר הגיעה ג'וליה לסנט לואיס כדי לבקר את אחיה דייוויד קואלטר ואת אחותה קרוליין קואלטר, שנישאה להמילטון גמבל, עורך דין ותומך האיחוד שלימים נבחר כמושל מיזורי.