עם הגיעו של אנטוניוני לבריטניה, בעקבות סרט שצילמה שם ויטי, בשנת 1966, הוא נתפס לתרבות החדשה שראה שם, תרבות הנוער והסמים. הוא שיקף תרבות זו היטב בסרטו. מבחינה נרטיבית, הסרט הוא שבירה מסוימת של המבנה שהיה מזוהה עם אנטוניוני עד אז. יש בו מעין עלילה בלשית המתקדמת לקראת פתרון, אם כי פתרון זה מעולם לא ניתן. הצלחתו הביקורתית והקופתית של הסרט, שהיה סרטו הראשון דובר האנגלית, הביאה אותו לרצון "לביים סרט באמריקה", ואכן, בסופו של דבר מצא עצמו בארצות הברית, בה ביים את הסרט "נקודת זבריצקי", שהיה לכישלון קופתי ובמידת מה ביקורתי. לאחר מכן ביים אנטוניוני עוד את "זהות גנובה" בשנת 1975, ונדחק במידת מה מהעשייה הקולנועית, בין היתר עקב שבץ שעבר בשנות ה-80. "יצרים" היה הצלחתו הכלכלית הגדולה, ואחת מהצלחותיו האמנותיות הגדולות. הוא דיבר לקהלים רחבים יותר מסרטיו הקודמים, אליהם הוא מדבר עוד כיום.
הצלחת הסרט.
הסרט התקבל בביקורות נלהבות, וזכה להצלחה קופתית גדולה. מבקר הקולנוע רב ההשפעה אנדרו סאריס כינה את הסרט "יצירת מופת של המודרניות", ומבקר הקולנוע של "פלייבוי", ארתור נייט, טען כי הסרט יימנה בעתיד לצידם של סרטים כמו 'האזרח קיין', 'רומא עיר פרזות', ו'הירושימה אהובתי', ואפילו כטוב שבהם".
מבקר הקולנוע של "טיים" שיבח כל אלמנט בסרט, החל מהבימוי והצילום, וכלה במשחקה של רדגרייב אותה כינה "גרבו של שנות ה-60".
ואכן, הסרט היה להצלחה קופתית יוצאת דופן. חברת MGM השקיעה בסרט 1.8 מיליון דולר, והסרט הכניס 20 מיליון דולר. הצלחת הסרט הצילה את האולפנים מפשיטת רגל. הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, והיה מועמד לפרסים רבים נוספים.
גם היום נתפס הסרט כסרט מופת, אם כמייצג את עשור שנות ה-60 שבו נוצר, את יצירתו של הבמאי שיצר אותו, או באופן כללי, כעומד בשורה אחת עם הטובים שבסרטים.
מאבקי הסרט בצנזורה.
הסרט כולל סצינות עירום רבות, ומתאר שימוש בסמים. מבקר הקולנוע איברט כתב כי בראייה מודרנית, מה שבולט בסרט אינו העירום הנשי, אלא דווקא הבוז של תומאס לנשים והאכזריות שהוא נוהג בהן. כיום נראות סצנות הסקס תמימות, ואילו היחס השלילי לנשים בולט, אך בשעתו יצא לסרט שם של סרט נועז, הכולל סצנות מיניות מפורטות. כפי הנראה שמסיבה זו בחרו מפיקי הסרט בישראל להפיצו בשם "יצרים", שאין לו כל קשר לסרט או לשמו במקור. כבר בעת שהסרט הופץ לראשונה נראתה בחירה זו כמגוחכת. רב נוף כתב כי משני השמות שניתנו לסרט בישראל, "יצרים" ו"התפוצצות", מעיד השם הראשון על טעם זול, והשני על בורות.
הסרט עורר באיטליה תגובה שלילית. התובע המחוזי של מחוז אנקונה, שצפה בסרט, אסר על הקרנתו בטענה כי "על אף תיקונים חלקיים בגרסה המקורית של הסרט, עדיין יש בו שורה ארוכה של תמונות תועבה כגון הצגה חוזרת ונשנית של תמונות עירום נשיות, ומעל לכל תמונה של הזדווגות מינית, המוצגת לעין הצופה בצורה כה גלויה וריאליסטית, עד שאין מנוס מלהתייחס לדבר בתיעוב ובשאט נפש ולראות בכך חומר זימה". אנטוניוני עצמו היה מודע לבעיה, ואישר תיקונים מסוימים בגרסה של הסרט שהופצה באיטליה, ולבסוף יישר את ההדורים עם הצנזורה שם. הוא התבטא כי "הדברים החשובים בין גבר ואישה אינם בעירום דווקא" וכי "אין צנזורה כמו הצנזורה של המצפון".
אך המאבק האמיתי של הסרט בצנזורה, ופריצת הדרך שהשיג, היו בארצות הברית דווקא. בארצות הברית היו האולפנים הגדולים קשורים בקוד הסרטה נוקשה ושמרני שנקרא קוד הייז. הכניסה אל ההסדר הייתה מרצון, ולמעשה, האולפנים הגדולים לא רצו, וגם לא יכלו, לסטות ממנה. "יצרים", שהופק על ידי MGM, יצר בעיה. בשל המוניטין של הסרט ושל הבמאי, ובשל מרכזיותם וכמותם של האלמנטים הנוגדים את קוד הייז בסרט, כעירום ושימוש בסמים, לא ניתן היה לקבל את אישור ועדת הקוד. השמועה אומרת כי האישור לא ניתן בשל כך שבסצנת ה"אורגיה" רואים לרגע קט את שיער הערווה של ג'יין בירקין. חברת MGM החליטה לפעול באופן שיביא להפצת הסרט בגרסתו המקורית בארצות הברית, אך לא יסבך אותה בעימות חזיתי עם הקוד. היא הקימה חברה מיוחדת בשם "פרמייר פילמס" להפצת הסרט, והפיצה אותו במלואו, מבלי שקיבל את אישור ועדת הקוד. צעד זה הוכיח את עצמו מבחינה מסחרית. היה זה למעשה סופו של הקוד. יש הסבורים שהפצת הסרט במלואו באמריקה הובילה לתחייה של הקולנוע האמריקני הנועז והבוגר של שנות ה-70.
המוזיקה בסרט.
עיקר הפסקול של הסרט הוקלט בידי הרבי הנקוק. חיבתו של אנטוניוני לג'אז, איפשרה להנקוק לנסות בפעם הראשונה את ידו בהלחנת פסקול. הוא גייס להקלטה כמה מנגני הג'אז המעולים של אותה התקופה, בין היתר הגיטריסט ג'ים הול, הבסיסט רון קרטר, חברו של הנקוק לחמישיית מיילס דייוויס, החצוצרנים ג'ו ניומן ופרדי האברד, הסקסופוניסטים ג'ו הנדרסון ופיל וודס, האורגניסט פול גריפין והמתופף ג'ק דז'ונט. המוזיקה בסרט היא "דיאגטית", ואינה מושמעת כ"מוזיקת רקע" אלא רק כאשר אחד הגיבורים מנגן אותה בתקליט. באופן אופייני ליצירתו של אנטוניוני סצינות שלמות בסרט נותרות שקטות מאוד. כך, למשל, הסצנה העיקרית, שאורכה למעלה מ-10 דקות בה מגלה הגיבור את האקדוחן בהגדלות, שקטה לחלוטין, פרט לצלצול הטלפון המסיים אותה.
פרט לפסקול של הנקוק, ישנם מספר תורמים נוספים לסרט. להקת "ציפורי החצר" מופיעה בסרט, ומנגנת שיר בשם "Stroll On" כאשר הגיבור נוכח בהופעתם. "ציפורי החצר" לא היו הבחירה הראשונה ללהקה המופיעה בסצנה. בתחילה דובר על להקת Tomorrow, עליה המליץ דייוויד המינגס, אך לבסוף נבחרה להקת "ציפורי החצר", הידועה יותר. שני שירים של Tomorrow הופיעו בתקליט של הפסקול, על אף שאינם מנוגנים בסרט. התקליט כולל גם שני שירים מאת להקת הפופ האמריקנית Lovin' Spoonfull, המנוגנים בסרט בסצנת ה"אורגיה" עם ג'יין בירקין וג'יליאן הילס.
השפעה תרבותית.
לסרט הייתה השפעה גדולה על הקולנוע שנוצר אחריו, שנובעת, בין היתר, מחשיפתו של הבמאי לדור קולנוענים צעירים בארצות הברית, הודות לכך שהיה זה סרטו הראשון של אנטוניוני באנגלית. שתי השפעות ברורות היו על סרטו של פרנסיס פורד קופולה "השיחה" (1973), בו מנתח אמן הקלטות שיחה שהקליט, ויורד לפרטיה על מנת לחשוף מזימת רצח. כמו התמונה המוגדלת ב"יצרים" כך גם להקלטה ב"השיחה" חיים משלה, והמציאות שהיא יוצרת שונה ומקבילה למציאות. סרט נוסף מסוג זה הוא "התפוצצות" של בריאן דה פלמה (1981), המתייחס לסרטו של אנטוניוני אף בכותרתו (במקור: Blow out), אך בניגוד לקופולה ולאנטוניוני, משתמש דה פאלמה במוטיב העלילתי של מזימה הנחשפת מניתוח הקלטה, לעלילת מתח הוליוודית רגילה. מוטיב זה של ניתוח של תמונה או הקלטה ומציאת האמת הנסתרת בהם, הפך לקלישאה והופיע בסרטים רבים. כך, הקלאסיקה הבוליוודית "Jaane Bhi Do Yaaro" (जाने भी दो यारों) משנת 1983, בה מוצאים זוג צלמים תיעוד לרצח ראש העיר בהגדלת תמונות שצילמו. המקום בו נרצח ראש העיר הוא "פארק אנטוניוני". דוגמה מהזמן האחרון הוא סרטה של הבמאית הצרפתייה הצעירה אלאנט קוויאט "להקשיב לזמן" (Écoute le temps) משנת 2007 בו מפענחת טכנאית הקלטות את רצח אמה בעקבות האזנה להקלטות.
השפעות ישירות פחות, במבנה, באווירה או ברעיונות ניתן למצוא בסרטים רבים נוספים. כך, הקומדיה הסהרורית של מרטין סקורסזה "שגעון של לילה" (1985) בה מתרוצץ גריפין דאן ברחובות הסוהו בניו יורק (כשם שהמינגס התרוצץ בסוהו של לונדון) ופוגש דמויות המזכירות מאוד את דמויות סרטו של אנטוניוני. סרטו האחרון של סטנלי קיובריק, "עיניים עצומות לרווחה" הוזכר אף הוא כסרט המושפע מ"יצרים".
הסרט היה גם נושא לפרודיות. הקומדיה "מתח גבוה" של מל ברוקס (1977) כוללת התייחסות ל"יצרים", כאשר בשלב מסוים מתגלה רצח באמצעות הגדלת תמונות. הפרודיה הידועה ביותר היא סדרת סרטי אוסטין פאוארס הכוללת מרכיבים רבים מהסרט "יצרים". הדמות הראשית, אוסטין פאוארס (מייק מאיירס), בעלת התשוקה המינית המוגברת, המוסר היחסי והאובססיה לדוגמניות, היא עיוות מוזר של דמותו של תומאס ב"יצרים", וכך גם דמויות המשנה, לרבות דמות הסוכנת הבריטית אותה מגלמת אליזבת הרלי, שנראית בתלבושתה, בתסרוקתה ובאופן דיבורה כאילו יצאה מאולפן הצילום של "יצרים".
פרסים.
פסטיבל קאן.
זכה: פרס דקל הזהב (פסטיבל קאן שנת 1967) - מיכלאנג'לו אנטוניוני.
אולכסנדר שובקובסקי
אולכסנדר וולודימירוביץ' שובקובסקי (באוקראינית: Олександр Володимирович Шовковський; נולד ב-2 בינואר 1975) הוא שוער כדורגל עבר אוקראיני ששיחק בדינמו קייב ובנבחרת אוקראינה.
קריירה.
שובקובסקי הוא בוגר מחלקת הנוער של דינמו קייב, והוא משחק במועדון לאורך כל חייו, החל מקבוצות הגילאים השונות ועד לקבוצה הבוגרת. לאחר תקופה קצרה של משחק בקבוצת המילואים של המועדון, קודם שובקובסקי לקבוצה הבוגרת של דינמו בשנת 1993. לאורך כל שנותיו בקבוצה הוא היה לשוער הראשון שלה, והפגין פעמים רבות תצוגות מרהיבות בשער ויכולת ייחודית לעצירת בעיטות עונשין.
לאורך הקריירה שלו זכה שובקובסקי עם דינמו קייב ב-14 אליפויות ליגת העל האוקראינית בשנים 1994-2001, 2003, 2004, 2007, 2009, 2015 וב-2016. וכן עשר פעמים בגביע האוקראיני ושש פעמים בסופר קאפ האוקראיני. הוא שיאן ההופעות של כל הזמנים בדינמו קייב. ב-12 בדצמבר 2016 הודיע על פרישה ממשחק פעיל בגיל 41 לאחר 23 שנות משחק.