התואר שימש גם בקרב היהודים הספרדים דוברי הלאדינו, כחלק מהתרבות הספרדית אשר לקחו עמם לאחר גירוש ספרד בשנת 1492.
בתואר דון נעשה שימוש נרחב באמריקה הלטינית. לדוגמה הסופר המקסיקני דון מיגל אנחל רואיז, איש הטלוויזיה הצ'יליאני דון פרנסיסקו, התעשיין הפורטוריקני והפוליטיקאי דון לואיס פרה, בין דמויות רבות אחרות. התואר דון נחשב למכובד יותר מאשר, למשל, תארים אקדמיים כמו "דוקטור" או תארים פוליטיים כמו "המושל". לדוגמה, למרות שלפוליטקאי הפורטוריקני פדרו אלביזו קמפוס היה תואר דוקטור, הוא כונה דון. כמו כן, המושל הפורטוריקני לואיס מוניוז מארין לעיתים קרובות מכונה בתואר "גון" במקום "המושל". באופן דומה, דון מיגל אנחל רואיז דוקטור לרפואה.
לפני הכיבוש האמריקאי של דרום-מערב אמריקה, מספר מהגרים אמריקנים מקליפורניה, שם הם לעיתים קרובות הפכו לאזרחים מקסיקנים ושינו את שמותם הפרטיים לבעלי צליל ספרדי, למשל "חואן טמפל" במקום יונתן טמפל. היה זה מקובל להשתמש בתואר "דון" ברגע שהם הפכו לבעלי מעמד מכובד בקהילה.
כיום בקהילות המקסיקניות, דון או דונה משמש כצורת כבוד בפנייה לאדם בגיל מבוגר.
פורטוגל וברזיל.
התואר דום (נכתב D) היה מיועד עבור שרים בעלי קרבת משפחה לשושלת המלוכה וגם לאנשים אחרים שתואר זה ניתן להם על ידי הריבון. ברוב המקרים, התואר הועבר דרך שושלת גברית. לאמיתו של דבר, רק נקבות שנולדו לאציל הנושא את התואר דום ישאו את התואר דונה, אך הנוהג הוא שלא להוריש את התואר באמצעות בנות. כמה דוגמאות יוצאות דופן תלויות אך ורק על הנסיבות שבעקבותם הוענק התואר עצמו. דוגמה ידועה היא צאצאיו של דום ואסקו דה גאמה.
היו מקרים רבים, הן בפורטוגל והן בברזיל, שבהן התואר דום (או דונה) היה בשימוש, ואף נקנה, על ידי אנשים שלא היו ממשפחת המלוכה. בכל מקרה, כאשר התואר הוכר רשמית על ידי הרשות המתאימה, התואר הפך לרשמי.
בימינו, בפורטוגל ובברזיל, דום מוענק בדרך כלל רק עבור עובדי כמורה חשובים, וממונים על מסדרים דתיים, כגון מסדר בנדיקטוס הקדוש. דום משמש באופן דומה בתוך המסדר הבנדיקטיני ברחבי צרפת והעולם דובר אנגלית. בצרפת, הוא משמש גם בתוך הענף גברי במסדר הקרטוזי.
בפורטוגזית, התואר דונה (או יותר בנימוס, "גברת דונה"), נפוץ כשמדובר באשה שאיננה מחזיקה בתואר אקדמי. זה נפוץ להתייחס לאשת ראש הממשלה או הנשיא, אם כי פחות נפוץ אצל פוליטיקאיות.
איטליה.
באופן רשמי, דון היה סוג של נסיך או דוכס (וכל צאצא זכר לגיטימי) שהיה חבר של האצולה (להבדיל הנסיך או הדוכס השלט, אשר היה זכאי בדרך כלל לתואר מכובד יותר, כ- "Altezza" "הוד רוממותו"). הגדרה זו היא על פי האלמנך של גותה בסעיף ה-3 שלו. הצורה הנשית, "דונה", הייתה בשימוש על ידי נשותיהם ובנותיהם. מאגרי מידע גנאלוגיים וחוקרי השושלות עדיין שומרים את התואר לסוג כזה של אציל על פי המסורת, אף כי זו לא הגדרה הנמצאת תחת פיקוח החוק האיטלקי.
בפועל, עם זאת, התואר דון או דונה (או בלטינית דומינוס "Domina") שימש באופן רופף יותר בכנסייה, רישומים אזרחיים, מסמכים משפטיים ונוטריונים. תואר הכבוד ניתן לעיתים קרובות לאצילים ללא תואר (לדוגמה, אבירים או בנים צעירים של אצילים), כמרים, או אנשים מיוחדים במינם. לאחר תקופה, אומץ התואר על ידי ארגוני פשע מאורגן בדרום איטליה (כולל נאפולי, סיציליה, וקלבריה) ביחס לחברים בארגון שהחזיקו השפעה רבה בתוך ההיררכיה שלהם.
היום באיטליה, התואר ניתן רק לראשי הכנסייה הקתולית (לא על ראשי הכנסייה, אשר נושאים תוארי כבוד גבוהים יותר כמו "מונסיונר", "הוד רוממותו" וכן הלאה). מחוץ לכנסייה או האצולה הישנה, השימוש כיום נדיר למדי בדרום, ורק לעיתים רחוקות, אם בכלל, נעשה שימוש במרכז או בצפון איטליה. ניתן להשתמש בו באופן סאטירי או בסאטירה אירונית במובן של אדם בעל חשיבות עצמית.
כמו בספרדית, התואר דון נאמר לפני שמו המלא של האדם, פחות נפוץ שם המשפחה בלבד (כמקובל אצל ראשי המאפיה). הכינוי הנשי דונה, משמש לעיתים נדירות כיום.
שימושים נוספים.
צוות ההוראה באוניברסיטת אוקספורד, מכונה לעיתים בתואר דון - כשארית מן התקופה בה הייתה האוניברסיטה מוסד דתי, וחבריה היוו סוג של כמרים. בפועל כיום, התואר משמש באוניברסיטה (ובאוניברסיטת קיימברידג') על מנת לתאר חבר באוניברסיטה.
דון הוא הקמע הרשמי של קבוצות הספורט של אוניברסיטת סן פרנסיסקו.
דיור מוגן (שיקום)
דיור נתמך
הוסטל (שיקום פסיכיאטרי)
פולטת שכבת זרע
בהלכה, פולטת שכבת זרע היא אישה שיוצאת מנרתיקה שכבת זרע לאחר קיום יחסי אישות, שמחילה עליה טומאה למשך יום אחד, כטומאת בעל קרי. ישנה מחלוקת תנאים למשך כמה זמן הזרע הנפלט נחשב עדיין כ"זרע" שראוי להזריע, יש אומרים יממה וחצי, ויש אומרים שלוש יממות, ויש דעות נוספות.
אחת המשמעויות העיקריות לדין של פולטת שכבת זרע היא לעניין סתירת מניין שבעה נקיים שאותם סופרת זבה גדולה. וכיוון שכיום, לאחר חומרת רבי זירא, ההלכה היא שכל אשה צריכה להחשיב עצמה כספק זבה, דין זה נעשה רלוונטי עבור כל אשה הטמאה טומאת נידה.
משמעות הלכתית נוספת לדין זה היא עליית נשים להר הבית, שכן מקובל להורות שאסור לבעל קרי ולפולטת שכבת זרע לעלות להר הבית. גברים בעלי קרי יכולים להיטהר בטבילה במקווה בלבד, אך נשים צריכות בנוסף לכך להמתין שתיפסק פליטת הזרע, ורק לאחר מכן יכולות הן לטבול במקווה ולהיטהר. בשל הלכה זו נשים נשואות רבות נמנעות מעלייה להר הבית.
מקור במקרא ובמשנה.
בפרשת יתרו שבספר שמות, לאחר ציוויו של הקב"ה למשה רבנו לקדש את בני ישראל ולהכין אותם לקבלת התורה, נאמר בפסוק: . על פי התלמוד במסכת שבת, קבלת התורה הייתה בשבת, והציווי נאמר ביום רביעי לפי דעת רבי יוסי, או ביום חמישי לפי דעת שאר החכמים. ביום זה הוא אסר עליהם לקיים יחסי אישות עם נשותיהם, כדי שבשבת, היום בו עתידה התורה להינתן, תהיינה הנשים טהורות לקבלת התורה. מכאן למדו חז"ל כי פולטת שכבת זרע בתוך שלושה ימים אחרי קיום יחסים, טמאה.
בברייתא מפורשות שלוש דעות אודות דין זה: .
בבית מדרשו של רב פפא פירשו החכמים את המשנה. רבי אלעזר בן עזריה סבור כי האזהרה ניתנה ביום חמישי, ובשלושת הימים ניתן למנות גם את היום שבו ניתנה האזהרה, על פי הכלל מקצת היום ככולו, וגם את יום השבת, על פי הכלל הנ"ל, וממילא נראה שהפולטת ביום השלישי, לאחר שכבר עברו יומיים - טהורה. רבי ישמעאל סבור גם הוא שמקצת היום ככולו, אלא שהוא סבור שהאזהרה ניתנה ביום רביעי, והכלל הוא שהפולטת ביום השלישי טמאה, ורק הפולטת ביום הרביעי טהורה. לעומת זאת, רבי עקיבא סבור שהאיסור אינו נקבע לפי מספר הימים אלא לפי מספר ה"עונות" (עונה היא יום או לילה), ולאחר חמש עונות, האשה אינה מטמאה יותר. לפי כל הדעות, הנשים טבלו בליל שבת, מכיוון שבליל שבת כבר עבר הזמן שבו אם האישה פולטת זרע היא טמאה.
בהמשך הגמרא מובאת פסיקה הלכתית: "זו דברי רבי ישמעאל ורבי עקיבא, אבל חכמים אומרים: שש עונות שלמות בעינן [=צריכים אנו]". ויש גורסים "שלוש עונות שלמות בעינן". ממחלוקת גרסאות זו נובעת המחלוקת ההלכתית להלן.
מחלוקת האמוראים בעניין סתירת שבעה נקיים.
מחלוקת רמי בר חמא ורבא.
במסכת נידה מובא דיון בין רמי בר חמא ורבא, האם דינה של אישה שפלטה שכבת זרע שווה לאישה שראתה דם זיבה שסותרת את ספירת השבעה נקיים, צדדי הספק הם האם הטומאה שחלה עליה היא משום שהזרע יצא מגופה והריהו מטמא אותה באותו אופן שהוא מטמא זכר שיצאה מגופו שכבת זרע שהוא טמא טומאת ערב, או שמא הטומאה שחלה עליה הוא רק מדין טומאת מגע, על ידי נגיעת השכבת הזרע בגופה, ואין בכוח טומאה זו לסתור את ספירת הנקיים:
רבא הקשה על שאלת רמי בר חמא: מחד לא ניתן לטעון שתסתור בראיית הזרע את כל שבעת הנקיים, כי אפילו הבעל עצמו שיצאה שכבת זרע מגופו אינו סותר את כל שבעת הנקיים. מאידך, לא ניתן לומר שראיית הזרע תסתור רק יום אחד, שהרי אמרה התורה "ואחר תטהר" - שלא טומאה מפסקת ביניהם. אך חכמי התלמוד דחו את דבריו של רבא, והביאו ראיה מזב שסותר יום אחד אף על פי שגם בו נאמר שאסור שתהא טומאה מפסקת בין שבעת הנקיים לטהרתו.
לעומת זאת, בהמשך המסכת נכתב כי פולטת שכבת זרע מטמאה מדין "רואה" ולא מדין נוגעת, לדעת רוב החכמים. בברייתא, למדו זאת מהפסוק . המילים "דם יהיה זובה בבשרה" נראים מיותרים לכאורה, ומכאן למד בברייתא כי גם כאשר הדם הוא בבשרה ולא יצא עדיין לחוץ הוא גורם לה טומאה. . מכאן נראה לכאורה, כי דינה של הפולטת שווה לדם נידה, שאינו נטמא מדין טומאת מגע שאינו קיים על ידי נגיעה במקום "בית הסתרים" הנחשב כחלק הפנימי של הגוף, אלא מדין ראייה הדומה לראיית דם נידה.
מחלוקת הראשונים בעניין סתירת שבעת הנקיים.
דעת הראב"ד.
לדעת הראב"ד, דין זה שפולטת שכבת זרע סותרת את ספירת שבעת הנקיים קיים רק ביחס לדיני טומאה וטהרה לעניין אכילת קדשים ותרומה וכניסה למקום המקדש, אך לעניין טהרת האשה לבעלה אין משמעות לפליטה זו. אולם הגישה המקובלת לפי רוב הראשונים היא שדין טומאה זו נאמר גם ביחס להלכות טהרת המשפחה, ולכן זבה הפולטת שכבת זרע סותרת את מניין שבעת הנקיים שצריכה לספור כדי להטהר לבעלה.
הסוברים שמשך הפליטה שלוש עונות.
לדעת רבנו חננאל, מאירי, ורבים בדעת הרמב"ם, להלכה משך הפליטה הוא שלוש עונות, כלומר יממה וחצי. וממילא ניתן להתחיל לספור שבעה נקיים לאחר שיעברו 36 שעות מקיום היחסים, כלומר החל מהיום השלישי.
הסוברים שמשך הפליטה שש עונות.
לדעת הרוקח, התרומה, הרא"ש, המרדכי ושולחן ערוך להלכה משך הפליטה הוא שש עונות, ולכן את שבעת הנקיים תוכל להתחיל לספור רק לאחר שיעברו 72 שעות מקיום היחסים, כלומר החל מהיום החמישי.