במחקר אחר שערך, רצה לבדוק עד כמה כלי הטיס בטיחותי במקרה שחופת הטייס תתפוצץ במהלך טיסה על-קולית. סטאפ עלה לכלי טיס, הגיע למהירות של 917 קמ"ש ללא חופת טייס ולא סבל מפגיעות כלשהן. כמו כן, בדק כוחות שפועלים על הטייס בעת נטישת כלי הטיס שלו וגם ביצע דאייה בגובה רב. בשנת 1970 סיים את שירותו בחיל האוויר האמריקאי. עבד גם עם משרד התחבורה בארצות הברית ועזר לשפר את בטיחות המכוניות. מחקריו השונים עזרו בפיתוח של תאי טייס חזקים ועמידים יותר, וכן בחגורות בטיחות טובות יותר הן בכלי טיס והן במכוניות פרטיות.
מרדף חצות
מרדף חצות (אנגלית: Midnight Run) הוא סרט פשע-קומדיה אמריקאי משנת 1988 שביים מרטין ברסט בכיכובם של רוברט דה נירו וצ'ארלס גרודין. לסרט נעשו 3 סרטי המשך לטלוויזיה בשנת 1994.
עלילה.
צייד הראשים ג'ק וולש (רוברט דה נירו) גויס על ידי המשחרר בערבות אדי מוסקון להביא את ג'ונתן "דוכס" מרדוקס (גרודין) בחזרה ללוס אנג'לס. מרדוקס החשב מעל בכ-15 מיליון דולרים בשיקגו מהבוס ג'ימי סראנו (פארינה). מוסקון המשחרר הערבות הציע בעבורו 450,000 דולר. ג'ק חייב להביא את מרדוקס חזרה בתוך חמישה ימים, או שמוסקון יצטרך לשלם את הכסף. אדי אומר שהעבודה קלה, "ריצת לילה", אבל ג'ק דורש 100,000 $. אל ג'ק פונה סוכן ה-אפ.בי.אי אלונזו מוזל (קוטו), מי שרוצה את מרדוקס להיות עד נגד סראנו אבל ג'ק לא שם לב ובמקום גונב את זהותו של מוזלי, בו הוא משתמש כדי להעביר את עצמו כסוכן ה-אף בי איי לאורך המסע שלו. בשדה התעופה קנדי בניו יורק, עובדיו של סראנו טוני וג'ואי (מירנדה) מציעים לג'ק מיליון דולר כדי להעביר את מרדוקס אליהם, אבל הוא לא מתייחס גם אליהם.ג'ק לוקח את המשמורת על מרדוקס בניו יורק ומתקשר לאדי משדה התעופה, ולא יודע כי הקו של אדי מואזן על ידי ה אף בי איי וג'רי (קהו), עוזרו של אדי, מעביר מידע לעובדיו של סראנו בשביל כסף. עם זאת, יש למרדוקס התקף פאניקה במטוס, מה שמאלץ אותו ואת ג'ק לנסוע ברכבת. כאשר ג'ק ומרדוקס לא מצליחים להופיע, אדי מביא צייד ראשי נוסף מרווין דורפלר (אשטון) כדי למצוא אותם. מרווין משתמש במספר כרטיס האשראי של ג'ק כדי לגלות היכן הם נמצאים, ואז מבטל את הכרטיס. ג'ק נאלץ להסתמך על אמצעים אחרים כדי להתקדם בכל רחבי הארץ, כולל גנבת מכוניות, ללוות מאשתו לשעבר את המכונית בשיקגו, וטרמפים.
מונטגרנרו
מונטגרנרו (באיטלקית Montegranaro; בלטינית Veregra) היא עיר בנפת פרמו בדרום מחוז מארקה, איטליה, 45 קילומטרים דרומית לעיר הנמל אנקונה, 10 קילומטרים ממערב לחוף הים האדריאטי. העיר שוכנת על גבעה בשטח העמק של נהר "אטה מורטו".
מונטגרנרו נבנתה על שרידיה של העיר הרומית העתיקה "ורגרה" או "ברגרה". שם העיר בא מהביטוי הלטיני "Mons Granarius" (גבעת דגן) ומתייחס לנוף הסביבתי ולאדמה הפורייה.
העיר היא אחד מהמרכזים העיקריים לייצור נעליים באיטליה.
תחנת הרכבת הקרובה לעיר נמצאת כ-10 קילומטרים מזרחית, בעיר החוף צ'יביטנובה מרצ'ה. שדה התעופה הקרוב לעיר הוא נמל התעופה פליני בעיר רימיני.
קבוצת הכדורסל של העיר, סוטור מונטגרנרו, משתתפת בליגת העל האיטלקית בכדורסל.
שפת הים של תל אביב
זוולה
זוולה (בהולנדית: Zwolle ) היא בירת מחוז אוברייסל שבמזרח הולנד. העיר שוכנת כ-120 קילומטרים צפונית-מזרחית לאמסטרדם.
תולדות העיר.
ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בקרבת העיר, מעידים על התיישבות באזור כבר בתקופת הברונזה. בתקופה הרומית ישבו באזור פרנקים סאלים.
העיר המודרנית נוסדה בסביבות שנת 800, על ידי סוחרים פריזים, חיילים לשעבר של קרל הגדול. שם העיר נגזר מהמילה Suolle, שפירושה "הר". שם זה ניתן לעיר כיוון שהיא ממוקמת על גבעה בין הנהרות המקיפים אותה; אייסל (IJssel), פכט (Vechte), וסוורטה ווטר (Zwarte Water). העיר שהוקמה על הגבעה נשארה יבשה גם כשעלו הנהרות על גדותיהם.
כנסיית סנט מיכאל בעיר, הוקמה במאה ה-15. הכנסייה עומדת על תילה עד היום, ובה במה מגולפת מפוארת המתוארכת לשנת 1620.
ב-31 באוגוסט 1230, העניק הבישוף של אוטרכט לזוולה זכויות עירוניות. בשנת 1294 הצטרפה זוולה לברית ערי הנזה, ובשנת 1361 הצטרפה למלחמתן בואלדמר הרביעי מלך דנמרק. לאחר שנחתם ב-1370 חוזה שטרלזונד, שהסדיר את זכויות סוחרי הברית מול דנמרק, התפתח משמעותית המסחר בין זוולה לסקונה שבשוודיה. השנים 1402–1450, היו תור הזהב של זוולה, והתמ"ג המקומי גדל פי שישה.
בחודשים יולי 1324 ואוקטובר 1361, הציתו אצילים מקומיים את העיר. לאחר השריפה ב-1324, נותרו רק תשעה מבנים על תילם.
בשנת 1911 היה בזוולה שוק דגים גדול, ושוק הבקר השני בחשיבותו בהולנד (אחרי רוטרדם). ענפי תעשייה נוספים שנפוצו בעיר הם: גידול ועיבוד כותנה, עיבוד ברזל, בניית סירות ועוד.
בליל ה-13 באפריל 1945 הצליח חייל קנדי בשם ליאו מייג'ור לשחרר את העיר מהנאצים לבדו. על מעשה זה קיבל את מדליית ההתנהגות המצוינת.
בשנת 2004 זכתה מסעדת דה ליברייה (De Librije) השוכנת בעיר, בשלושה כוכבי מישלן. המסעדה היא אחת משתי המסעדות היחידות בהולנד שזכו בדירוג הגבוה.
Blauwvingers.
תושבי זוולה ידועים בכינוי Blauwvingers (אצבעות כחולות). מקור השם בשנת 1682 כשהתמוטט מגדל הפעמון שהיה בראש כנסיית סנט מיכאל. לעירייה לא היה כסף לשפץ את הכנסייה, והוחלט למכור את פעמוני הכנסייה לעיר השכנה; קמפן. כדי שעיריית קמפן לא תרוויח מהעסקה, דרשה זוולה מחיר גבוה במיוחד. כנקמה שילמה קמפן במטבעות ה"דיוט" העשויות מנחושת (שווי המטבע 1:160 גילדן). תושבי זוולה שרצו להיות בטוחים שקיבלו את מלוא הסכום, ספרו את כל הכסף עד שאצבעותיהם הפכו כחולות מהנחושת.
יהודי זוולה.
פריחת הקהילה היהודית בזוולה החלה בשנת 1721, כאשר זוולה העניקה אזרחות לסוחרים יהודים. הראשון היה שמואל לוי מ, ובעקבותיו הגיעו רבים. ליהודי זוולה היו זכויות יותר מאשר ליהודי אמסטרדם. יהודי זוולה יכלו להצטרף לגילדת הסוחרים והיו להם בית קברות ובית כנסת. סוחרי השוק היהודים קיבלו מקום משלהם, ולבקשתם הועבר יום השוק מיום שבת ליום שישי. יהודי זוולה סחרו בטקסטיל, ביגוד, עורות, תבואה ובעלי חיים. היו ביניהם קצבים כשרים, סוחרי בקר וכמה רופאים ורוקחים. בעלי דוכנים בשוק ורוכלים הפכו עם הזמן לבעלי חנויות.
יחד עם זאת, כמו הקתולים, הלותרנים והמנוניטים, היהודים לא היו אזרחים מלאים בזוולה עד 1796 והיו בה גילויים של אנטישמיות. על שלטונות העיר הופעלו שוב ושוב לחצים להגביל את חרויותיהם, אך בדרך כלל פרנסי העיר לא נכנעו ללחצים.
עד מלחמת העולם השנייה היו בזוולה חיים יהודיים תוססים. הם התפרנסו בעיקר ממסחר מפותח בתחומים רבים. בית הכנסת שימש קהילה של כ-750 תושבים יהודים, ומלון ויינברג היה המרכז החברתי. כאן יכלו לאכול אוכל כשר וניתנו שיעורי ריקוד. לאחר המלחמה נותר מעט מהחיים היהודיים העשירים. כחמש מאות מתוך שבע מאות וחמישים תושבי זוולה נרצחו. בעלי חנויות שחזרו התקשו מאוד לפתוח מחדש את חנויותיהם שנתפסו או שנבזזו. בודדים הצליחו. העסק היחיד שעדיין קיים היום נמצא כעת באמסטרדם.
מבין יהודי זוולה התפרסמו ארבעה: הרופא והמדען , איש שימור הטבע , הסוציאליסט , והיזם פינה מרקוס (Fiene Marcus).
כיום יש בזוולה קהילה יהודית קטנה ופעילה.
תחבורה.
זוולה היא עיר מרכזית ברשת הכבישים הלאומית, ומשמשת כשער לצפון הולנד. בכביש A28 המקשר בין אוטרכט וחרונינגן, ארבעה מחלפים המשמשים את זוולה. הכביש המהיר A50, מקשר את זוולה לאיינדהובן.
כבישים נוספים הם N35, המתחיל ככביש טבעתי של העיר, וממשיך ככביש המהיר A35 לאנסחדה. כביש N337 מוביל לעיר דוונטר (Deventer), כביש N331 להאסלט (Hasselt), הכבישים N758 ו-N340 לניאולאוסן (Nieuwleusen) ואוּמֵן (Ommen), וכביש N764 המוביל לקמפן.
רכבת.
העיר חוברה לרשת הרכבות של הולנד ב-6 ביוני 1864. כיום יוצאות רכבות מתחנת הרכבת של זוולה לשמונה כיוונים: קמפן, ליברדן, חרונינגן, אמן, אנסחדה, ארנהם/ניימכן, לליסטד/אמסטרדם, ואמרספורט.
המסילה לאמסטרדם העוברת דרך לליסטד, נפתחה בדצמבר 2012.
ערים תאומות.
לזוולה הסכם ערים תאומות עם:
התור באיבן שדאד 2
התור באיבן שדאד 2 (Line Up) הוא סרט תיעודי של הבמאי אמיר הר-גיל, שיצא בשנת 2000. הסרט מתאר את התור במשרד הפנים במזרח ירושלים, בו עומדים תושבים פלסטינים אשר נתקלים בקשיים מצד המדינה בקבלת הזכויות המגיעות להם והכרה בהיותם תושבי מדינת ישראל. הסרט הופק במסגרת סדרה בנושא זכויות האדם בישראל.
עלילה.
מדי לילה מתקבצים עשרות מתושבי מזרח ירושלים, מצוידים במזון ושתייה, כדי לתפוס מקום טוב בתור למשרד הפנים. אלו לצד אלו נדחסים נשים עם תינוקות, גברים מבוגרים ובחורים צעירים, ממתינים בתנאים בלתי אנושיים לפתיחת המשרד בבוקר. באמצעות המציאות הקשה שנחשפת עולה תמונה קפקאית מחרידה אשר משקפת את מגוון הבעיות והטענות שיש לתושבים הפלסטינים כלפי השלטון הישראלי.
עיסאם קוטוב היה תושב ירושלים עד שחלה באי ספיקת כליות. עד אז שילם מס כחוק לעירייה, לקופת חולים ולביטוח הלאומי, הכל לכאורה היה בסדר. אך מרגע שחלה ונזקק לתרופות יקרות ולטיפולי דיאליזה, החליטו לפתע הפקידים במשרד הפנים ובביטוח הלאומי שקוטוב לא זכאי כלל לתושבות ישראלית, מבחינתם הוא כבר לא קיים ועליו להסתדר בכוחות עצמו, אף על פי שמאז 1967 הוא משלם מיסים כנדרש.