מלנכתון, היה צנום ולא ניחן בחוסן גופני, ובשל קולו הרך חש לעיתים חוסר ביטחון, שעמד בניגוד גמור ליכולתו לנהל משא ומתן בקשיחות ולהופיע באופן רהוט בפני קהל. המתח שליווה את הניגודים הללו השפיע על בריאותו ובמשך כל חייו נאלץ לנהל דיאטה מאוזנת. בתחילת קיץ 1540, הוזמן להשתתף בכנס שערך הקיסר קרל החמישי לקתולים ולפרוטנסטנטים ב Hagenau, למטרת איחוד ושלום בין הצדדים. עם הגיעו לכנס חש חולשה ואיבד את הכרתו. לאחר החלמתו, המשיך לעבוד באינטנסיביות ושנה לאחר מכן, ערך מסע לרגנסבורג Regensburg לכנס נוסף שעסק בניסיונות לשקם את האחדות הדתית באימפריה הרומית הקדושה, באמצעות פולמוס שנסוב בעיקר על הספר שכתב Apology of the Augsburg Confession, שהתפרסם לראשונה בחודש יוני 1530. בעת הנסיעה נפל לתוך הכירכרה בה נסע וניזוק מחבלות בכל חלקי גופו. כתוצאה מכך,
השתתפותו בפולמוס לא הייתה במיטבה. בשנת 1560 ערך את מסעו האחרון. הוא נסע ללייפציג ועם חזרתו ב-4 באפריל נפל למשכב כתוצאה מהצטננות. במהלך הלילה, בין ה-7 וה- 8 באפריל, החל לסבול מחום גבוה. למרות טיפולם המסור של בתו מגדלנה ובנה דוקטור Caspar Peucer, כוחותיו אזלו. למרות מצבו הקשה, ניסה 4 ימים מאוחר יותר לשאת הרצאה באוניברסיטה, אך כוחו לא עמד בכך. מספר ימים לפני מותו, כתב בין השאר "לכו אל האור, ראו את אלוהים, ראו את בנו, למדו את המסתוריות של החיים, אם כי לעולם לא תוכלו להבין זאת כל עוד הנכם חיים". ב-19 באפריל, תקוותו להצטרף לאשתו המנוחה התגשמה. הוא מצא את מקום מנוחתו האחרון בכנסיית הטירה בויטנברג, לצדו של מרטין לותר, מורו וחברו לדרך.
על מצבתו נחקקו בלטינית המילים הבאות: כאן נח על משכבו גופו של האיש הראוי לשבח - פיליפ מלנכתון, אשר נפטר ב-19 באפריל 1560 בעיר זו, לאחר שחי 63 שנים, 2 חודשים ו - 2 ימים".
מחלוקות תאולוגיות.
המחלוקות התאולוגיות שאפיינו את תקופת הרפורמציה, התעצמו לאחר פרסום חיבורו של מרטין לותר 95 התזות בשנת 1517, בו כפר בקיומו של כור המצרף וביכולתה של הכנסייה למכור שטרות כפרה עקב עקרון הפרה-דסטינציה.
לותר ומלנכתון ביססו את הזרם הפרוטסטנטי על שלושה עקרונות יסוד:
שלושת העקרונות הללו עמדו במשך כל חייהם במוקד המחלוקות שהתגלעו בין הממסד הקתולי לבין התנועה הפרוטסטנטית והן באו לידי ביטוי באסיפות הרייכסטאג של האימפריה הרומית הקדושה (ביניהן הדיאט של אוגסבורג, הדיאט של נירנברג, הדיאט של רגנסבורג והדיאט של ורמיזא).
בחודש פברואר 1521, פרסם מלנכתון את חיבורו Didymi Faventini versus Thomam Placentinum pro M. Luthero oratio, תחת שם העט Didymi Faventini. בחיבור זה המכיל 71 עמודים הגן מלנכתון על רעיונותיו של לותר שהופצו ברבים והיוו איום על יסודותיה של האמונה הקתולית ומעמדה של הכנסייה הקתולית והעומד בראשה. הוא כתב כי כל מטרתו של לותר, היא למנוע מהכנסייה לנצל את המון העם, כי לותר אינו עוין את הפילוסופיה, אלא רק את זו שאינה מבינה את הדברים לעומקם ופוגעת במצפונם של בני האדם, וכי לותר מרומם את הבשורה מעל לסמכותו של האפיפיור ונציגיו. "לותר מונע מרוח האדם. הוא משלים באמצעות התפילה, הרבה יותר מאשר אנו משיגים בהשמעת דעותינו. אין דבר רע יותר אשר עלול להתרחש בגורלנו מאשר הוקעתו של מרטין לותר".
החיבור נכתב בעת שלותר הסתתר בטירת וארטבורג מחשש לשלום חייו. לאחר ששרף את הבולה האפיפיורית בפומבי ונודה על ידי האפיפיור לאו העשירי, זומן להופיע בפני הקיסר קרל החמישי בדיאט של וורמס בתקווה "להחזירו למוטב". תקווה זו נכזבה לאחר שלותר אמר "כאן אני עומד איני יכול אחרת" וכן "כל חוקי האפיפיורים וכל תקנות אספות הקונצילים כאין וכאפס נחשבו בעיני, ורק אם תשיבוני מדבר ה' בספריו שנאמרו ברוח הקודש אודה על שגגתי". בעקבות דבריו, פרסם קרל החמישי צו קיסרי האדיקט של וורמס, בו גינה את רעיונותיו של לותר תוך הטלת חרם שהתיר את דמו.
באותה עת ששהה בוורמס, שלח לותר מכתב למלנכתון בו התבקש להמשיך את משימתם המשותפת, אם חלילה אויביו ירצחו אותו בוורמס. "אל תירא להתייצב לצד האמת. המשך בינתיים לבצע את עבודתי, כיוון שאיני יכול להיות כאן. אתה מסוגל לבצע זאת טוב ממני, לכן לא תהייה זו אבדה גדולה, כל עוד אתה נשאר".
יחסו ליהודים ולשפה העברית.
יחסו של מלנכתון ליהודים, היה מעט שונה מיחסו של לותר, שבתחילה דן אותם לרחמים בשל התלאות שסבלו ובערוב ימיו גינה אותם ואף כתב כתבי פלסתר נגדם. תלמידי לותר נטו לקבל את גישתו כלפי היהודים, אך יחסם כלפיהם לא היה קיצוני כמו זה של לותר ונושא זה לא תפס מקום מרכזי בפעילותם.
כהומניסט, הכיר מלנכתון בחשיבות לימוד השפה העברית ככלי הכרחי להבנת כתבי הקודש, אך דחה מכל וכל את פרשנותם של הרבנים. לאחר שלותר פרסם את כתבי השטנה כלפי היהודים, נשא דרשה בשנת 1549, בה טען כי "ידיעת העברית היא חיונית כדי להתמודד עם פרשנותם של היהודים שאינם זונחים את חלומותיהם לשלוט בעולם" ותיאר אותה "כתוצר אשליותיהם והזיותיהם של רבנים". על כתב הפולמוס דבריו האחרונים של דוד שכתב לותר, המליץ כחוברת מהנה לקריאה, אך על כתב השטנה הנוסף שכתב לותר על היהודים ושקריהם, העדיף לא להתייחס. יוסף לואנץ – (רבי יוסף בן גרשון איש רוסהיים), סיפר כי בשנת 1539 העיד מלנכתון בפני אספה של נסיכים שהתכנסה בפרנקפורט, כי 38 יהודים הועלו על המוקד בעוון עלילת לחם הקודש על לא עוול בכפם בשנת 1510. כתמיכה לדבריו סיפר כי האיש שבעטיו ארעה הטרגדיה, התוודה טרם מותו בפני הכומר שלו, כי הייתה זו עלילה אותה בדה מלבו. הבישוף מברלין שנחשף לסיפור האמיתי באמצעות הכומר, ציווה עליו לנצור את הדברים בליבו, אך שנים לאחר מכן, בעקבות המרתו לאמונה הפרוטסטנטית, חשף את הסוד שהציק לו במשך שנים. עדות זו של מלנכתון, לא נבעה מרצונו לסייע ליהודים, אלא מתוך כוונה לחשוף את אכזריותה של הכנסייה הקתולית בשל שיקולים פוליטיים. עם זאת, עדות זו גרמה לנסיך יואכים השני מברנדנבורג, לבטל את צו הגירוש שהוטל על היהודים באותה עת ולקדם מדיניות ליברלית יחסית כלפיהם, למרות מתנגדיו. למרות שיקוליו הפרגמטיים של מלנכתון, עדותו משקפת במידת מה את נטיותיו ההומניסטיות שעמדו לעיתים בסתירה למחויבותו ללותר ולרפורמציה.
קישורים חיצוניים.
Metro North-South Joint Pastoral Conference at St. John Evangelical Lutheran Church Wauwatosa, Wisconsin, November 14, 1983.
בטנקור
בטנקור (בצרפתית: Bettencourt) הוא שם משפחה שמקורו בצפון צרפת. במדינות דוברות ספרדית או פורטוגזית נפוץ השם גם במספר אופני איות אחרים.
סומה תאולוגיה
סומא תאולוגיה
הקואליציה הלאומית הסורית של האופוזיציה והכוחות המהפכניים
הקואליציה הלאומית הסורית של האופוזיציה והכוחות המהפכניים (בערבית: الائتلاف الوطني لقوى الثورة والمعارضة السورية; נקראת גם בקיצור: הקואליציה הלאומית הסורית, בערבית: الائتلاف الوطني السوري) היא קואליציה של קבוצות אופוזיציה במלחמת האזרחים הסורית.
רקע.
הקואליציה הוקמה ב 11 בנובמבר 2012 בדוחה, בירת קטר, ביוזמת ארצות הברית וקטר על רקע האכזבה מגוף האופוזיציה הסורי המרכזי עד אז, המועצה הלאומית של סוריה, ובניסיון להביא לליכוד שורות האופוזיציה. האימאם לשעבר של המסגד האומיי בדמשק, מועאז אל-ח'טיב, שנחשב מתון, נבחר כנשיא הקואליציה. ריאד סיף וסוהיר אתאסי, שני פעילי דמוקרטיה בולטים, והאחרונה גם פמיניסטית חילונית, וכן ג'ורג' צברא, נבחרו כסגני נשיא. המשרה לסגן נשיא נוסף תישאר פנויה ותישמר לדמות כורדית שתיבחר. מוסטפא סבאח נבחר כמזכ"ל הקואליציה. ב-7 ביולי נבחר אחמד עאסי אלג'רבא לעמוד בראש הקואליציה הלאומית הסורית. ב-12 בנובמבר נבחר אחמד טועמה להיות ראש הממשלה של ממשלת המעבר הסורית.
הרשות הכללית של הקואליציה מונה כ-63 מושבים, 22 מתוכם הם חברי המועצה הלאומית של סוריה. בסוף יוני 2013 הוחלט על הרחבת הקואליציה ב-51 חברים נוספים כדי לשפר את ייצוגיות הגוף ולתת ביטוי לזרמים שונים באופוזיציה. 13 מתוך החברים החדשים שייכים לגוש בראשותו של מישל ח'ילו, אופוזיציונר ותיק וליברל. כמו כן צורפו 15 נציגים של הצבא הסורי החופשי. מטה הקואליציה נמצא בקהיר. ב-12 בדצמבר 2012 הכירה ארצות הברית במועצה כמייצג הלגיטימי של העם הסורי.
לקואליציה הלאומית הסורית נציגים דיפלומטיים במספר מדינות, בהן צרפת, בריטניה, גרמניה, ארצות הברית, קטר, איחוד האמירויות, וטורקיה.
הקואליציה הלאומית הסורית
הקואליציה הסורית הלאומית
פרננדו קנוף
פרננדו קנוף (בספרדית: Fernando Knopf; נולד ב-1977) הוא מוזיקאי, בסיסט, זמר, מלחין, מפיק ומעבד מוזיקלי ישראלי. מנהל המגמה למוזיקה לטינית בבית הספר למוזיקה "רימון" ברמת השרון.
ביוגרפיה.
קנוף, יליד בואנוס איירס שבארגנטינה, החל את דרכו בגיל 14 בסצנת המוזיקה הלטינית, ג'אז ומוזיקה קלאסית. למד והתחנך אצל מוזיקאים בדרום אמריקה, ספרד וישראל. עלה לישראל ב-1996. הוא בוגר בית הספר למוזיקה "רימון" ובעל תואר ראשון מהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. בנוסף לעיסוקו כמוזיקאי פעיל, קנוף מכהן כיום כמנהל מגמת המוזיקה הלטינית וג'אז לטיני ב"רימון". מנהל מספר תזמורות סלסה ואנסמבלים שונים. הפיק ושימש כמנהל אמנותי של ה-Jam Sessions בפסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת.