חמצת אבובית הכליה מסוג 2, או RTA type 2 (או pRTA) מתרחשת באבובית המקורבת. חמצת זו מאופיינת ב"דליפה" של ביקרבונט לשתן- קיים פגם בריאבסופרציה (ספיגה מחדש) של ביקרבונט, וכתוצאה מכך קיים עודף של ביקרבונט בשתן. מחלה זו קשורה לרוב במחלות הכוללות פגמים טובולריים נוספים- כגון תסמונת פנקוני, והיא נדירה יותר מאשר RTA type 1. במחלה זו ניתן למצוא היפוקלמיה, עקב אובדן אשלגן בשתן. הדיאגנוזה מבוצעת על ידי מתן סודיום ביקרבונט לווריד- כאשר קיימת הפרשה בשתן של מעל 15% של ביקרבונט ניתן לאבחן RTA type 2. הטיפול הוא על ידי מתן מינון גבוה של ביקרבונט.
RTA 3- תסמונת משולבת.
RTA type 3 הוא מצב נדיר בו קיימים מאפיינים הן של RTA type 1 והן של RTA type 2. צורה זו של חמצת אבובית הכליה נצפתה בשנים 1960 ו- 1970 כתופעה חולפת אצל תינוקות וילדים עם dRTA, ככל הנראה ביחס לגורם חיצוני כגון צריכה עודפת של מלחים.
ניתן לראות הפרעה זו גם במקרים בהם יש מחסור באנזים carbonic anhydrase או- inherited carbonic anhydrase II deficiency- מוטציות בגן המקודד את האנזים מביאות, בתורשה אוטוזומלית רצסיבית, למגוון תופעות הכוללות אוסטאופטרוסיס (התאבנות עצמות), חמצת אבובית הכליה, הסתיידות צרברלית, ופיגור שכלי.
RTA 4- חמצת היפרקלמית.
RTA type 4 היא חמצת המציגה תמונה קלינית של היפורנינמיה (תת הפרשה של רנין) והיפואלדוסטרוניזם – כתוצאה מהפרשה מופחתת של אלדוסטרון או העדר תגובה (resistance) לאלדוסטרון, יש היפרקלמיה וחמצת (ירידה בהפרשת אשלגן ומימן בשתן).
הסיבות להופעתה של RTA type 4 הן תפקוד לקוי של הכליות (אי ספיקה קלה של הכליות), המלווה בחלק מן המקרים בסוכרת או במחלה טובולו-אינטרסטיציאלית, היפואדרנליזם (תת פעילות של בלוטת יותרת הכליה כגון במחלת אדיסון) או שימוש בתרופות כגון משתנים אוגרי אשלגן, NSAIDs, ומעכבי ACE או A2A. הטיפול יהיה מתן פלודרוקורטיזון, פורוסמיד או סידן- כדי לטפל בהיפרקלמיה.
RTA type 1
RTA Type 1 (המכונה גם Distal RTA) היא הפרעה כלייתית, השייכת לקבוצת ההפרעות הקרויות חמצת אבובית הכליה. הפרעה זו מתרחשת באבובית המרוחקת בכליה, ומאופיינת בחוסר יכולת להחמיץ את השתן כתוצאה ממספר סיבות. מאחר שהשתן לא חומצי, רמת החומציות בדם עולה, ויש תת-אשלגן בדם מסיבות שיתוארו להלן.
אבחנה תעשה על ידי בדיקת רמת החומציות של השתן בנוכחות רמת חומציות גבוהה בדם, והטיפול יהיה מתן ביקרבונט (לטיפול בחמצת) ואשלגן.
מאפיינים.
חמצת אבובית הכליה מסוג 1, או RTA type 1, (או dRTA) מתרחשת באבובית המרוחקת, והיא תוארה ראשונה. חמצת זו מאופיינת בכשל של הפרשת חומצה על ידי תאי אלפא של האבובית המאספקת בנפרון הדיסטלי. כישלון זה נובע כתוצאה ממספר סיבות, והוא מוביל לחוסר יכולת בהחמצת השתן מתחת לרמה של 5.3 ph- כתוצאה מכך חומציות הדם עולה - אצידמיה.
המאפיינים הם -
לפעמים החולה אינו מציג תמונה אצידמית (של יתר חומצה בדם), למרות כישלון תפקודם של תאי אלפא- intercalated cells- מצב זה נקרא incomplete dRTA.
האבחון (דיאגנוזה) של dRTA נעשה על ידי בחינת רמת החומציות של השתן (מעל 5.3) בנוכחות רמת חומציות גבוהה בדם (ביקרבונט שהוא 20 מילי'/ליטר או פחות).
במקרים שיש incomplete dRTA חוסר היכולת להחמיץ את השתן נבדק על ידי מתן חומצה (אמוניום כלוריד) בקפסולות, אוראלית.
הסימפטומים של dRTA הם וריאביליים ונעים בין חולה שאינו תסמיני כלל (א-סימפטומטי, אינו מתלונן על בעיה מיוחדת) לבין המטוריה ורככת, לרבות חשש לאי ספיקת כליות ואף מוות.
טיפול.
הטיפול כולל תיקון של האצידמיה על ידי מתן סודיום ביקרבונט או סודיום ציטרט. לטיפול בהיפוקלמיה, היווצרות האבנים ונפרוקלצינוזיס- ניתן לטפל על ידי מתן טבליות של פוטסיום-ציטרט.
עובד אדום הגתי
עֹבֵד אֱדֹם הַגִּתִּי, דמות מקראית, היה מבני שבט לוי בתקופתו של דוד המלך. הוא מילא תפקידים שונים בבית המקדש, ובביתו שהה ארון הברית בדרכו לעיר דוד בירושלים.
שמו ומוצא משפחתו.
השם "עובד" מצוי במקרא, אך השם "אדום" אינו מקובל בישראל, ואפשר שהוא רומז לקשר כלשהו שהיה לו לארץ אדום. כינויו "הגִּתי" רומז כנראה למגוריו בעיר גת שביהודה, או גת רימון שבנחלת דן הצפונית. על כל פנים, בשעת האירועים שנקשרו בשמו לא היה תושב גת. יש מפרשים שקישרו בין "הגִּתי" לבין הגיתית, כלי נגינה ששימש בבית המקדש.
עובד אדום הוא צאצא של קורח, ממשפחות בני קהת משבט לוי.
שהיית ארון הברית בביתו.
כאשר העלה דוד המלך את ארון הברית מקריית יערים לעיר דוד, אירע אסון באמצע הטקס, כאשר עוזה (בכתיב אחר: עוזא), בנו של אבינדב ששמר על הארון עד כה בקרית יערים, נפטר לפתע, בעת שנגע בארון הברית. בעקבות האסון הבין דוד שאין זו שעת כושר מתאימה להעלאת הארון לעירו, והפנה אותו לתחנה זמנית בבית עובד אדום הגִּתי. לא מפורש במקרא היכן היה ביתו, ומשתמע שהיה בירושלים או סמוך לה. לאחר שלושה חודשים נודע לדוד ששרתה ברכה בבית עובד אדום, והחליט שהגיעה השעה להעלותו שוב לעיר דוד.
חז"ל מתארים את גינוני הכבוד שנהג עובד אדום בארון בשעה שהיה בביתו, שהיה מטאטא את הרצפה שלצידו, ומדליק נרות מדי בוקר וערב.
הברכה שנתברך בה עובד אדום היא ריבוי צאצאיו. שמונת בניו נמנו במקרא, וכן מקצת מנכדיו, ובסך הכל היו במשפחתו שישים ושניים "אנשי חיל בכח לעבודה" שהיו שוערים בבית המקדש. ברכה זו היוותה מופת ועדות לכך שהקשר עם ארון הברית כשלעצמו אינו גורם כל נזק, אלא יחסו של האדם, מצוותיו ועוונותיו, הם הקובעים האם נוכחותו לצד הארון תביא עליו את הברכה.
תפקידי עובד אדום ומשפחתו בבית המקדש.
בשעת העלאת הארון מביתו לעיר דוד נמנה עובד אדום בין הלויים שהיו "שוערים" לארון, כלומר, משגיחים לבל יגע בו מי שאינו ראוי לכך, ו"משוררים" ומנגנים במהלך המסע. לאחר שהוצב הארון במקומו בעיר דוד, באהל שבנה דוד לשם כך, היה עובד אדום מן הלויים שעמדו וניגנו שם בנבל ובכינור.
דוד המלך עסק בהכנות לבניין בית המקדש הראשון (שנבנה בפועל בימי בנו, שלמה המלך), ובכלל זה מינה את הכהנים והלויים לתפקידים השונים הנדרשים בו. בין השאר, מינה את עובד אדום ומשפחתו ל"שוערים" במקדש, כלומר, אחראים על שמירתו, פתיחת השערים והגפתם, וכדומה. נערכה הגרלה על חלוקת הגזרות במקדש, ועל פיה נקבע שעובד אדום ישמור על צידו הדרומי ועל "בית האסופים". משמעות המונח, כנראה, מחסן ובו רוכזו כלים שונים שהיו במקדש, או ש"אסופים" נגזר מלשון סף השער, כלומר, מבנה הצמוד לשער.
משפחה זו שמרה על תפקידה במשך מאות בשנים. כמאתיים שנה אחרי בניין בית המקדש הראשון, מסופר על כך שיואש מלך ישראל שדד את אוצרות המקדש: "כל הזהב והכסף ואת כל הכלים הנמצאים בבית האלהים עם עובד אדום".
הצהרת סינגפור
הצהרת סינגפור של עקרונות חבר העמים הבריטי (באנגלית: Singapore Declaration of Commonwealth Principles) היא הצהרה שהוצאה על ידי ראשי חבר העמים הבריטי שהתכנסו בסינגפור על מנת לקבוע את העקרונות של חבר העמים, ואת כללי ההצטרפות של מדינות לחבר העמים.
ההצהרה הוצאה ב-22 בינואר 1971 בסיום פגישת ראשי מדינות חבר העמים.
ההצהרה (לצד הצהרת הרארה משנת 1991) היא אחת משני המסמכים המהווים חוקת הארגון.
ההצהרה מתארת את זהות חבר העמים, את היחסים בין חברי חבר העמים, ובין החבר עצמו לחבריו, וכן את המטרות העיקריות של הארגון:
הפרק השני של ההצהרה מתארת את השונות בין המדינות החברות בחבר העמים – הכולל הן מדינות עשירות, והן מדינות עניות על פני שש יבשות ולצד חמישה אוקיינוסים.
הפרק השלישי של ההצהרה קובע כי כל מדינה יכולה להיות חברה בכל ארגון בינלאומי, או לבחור שלא לנקוט בצד כלשהו. פרק זה נכתב בשיאה של המלחמה הקרה ונועד לאפשר למדינות החברות להישאר בלתי מזדהות בסכסוך זה.
עשרת הפרקים הבאים מתארים את המטרות הפוליטיות של הארגון: קידום שלום עולמי ותמיכה בארגון האומות המאוחדות; קידום חירויות האדם ואגליטריות; מיגור העוני, הבורות, המחלוקת, וקידום שוויון כלכלי; קידום סחר חופשי; קידום שיתוף פעולה בין מוסדות של המדינות החברות בחבר; רב תרבותיות; דחיית לחץ פוליטי.
פסקת הסיכום של ההצהרה קובעת כי:
בסיום ההצהרה מצוין כי החבר יאבק ב"לחץ פוליטי" ככלי לקידום מדיניות. בכך הארגון שמט למעשה את היכולות שלו עצמו לקדם נושאים אחרים שאינם מפורטים לעיל. בעיה זו נפתרה במסגרת הצהרת הרארה אשר הרשתה לחבר להשפיע על חברי החבר עצמם.
הצהרת לונדון
הצהרת לונדון (באנגלית: The London Declaration) היא הצהרה שניתנה על ידי ממשלות חבר העמים הבריטי בשאלת המשך חברותה של הודו בחבר העמים. ההצהרה ניתנה ב-28 באפריל 1949, והחלה למעשה את השלב הנוכחי באופיו של חבר העמים הבריטי. להצהרה שני סעיפים עיקריים:
הצהרה זו נועדה לאפשר לחבר העמים להתמודד עם השינויים הפוליטיים, במסגרתם מדינות רבות אשר היוו חלק מהאימפריה הבריטית קיבלו עצמאות והעדיפו להפוך לרפובליקות במקום להישאר מונרכיות. בכך מהווה ההצהרה המשך להצהרת בלפור משנת 1926 ולחוק וסטמינסטר משנת 1931.