גם הרמן פגליין החליט לבגוד בהיטלר. ב-26 באפריל 1945 יצא בחשאי מן הבונקר בלווית שני לוחמים מדיוויזיית הלייבשטנדרטה. למחרת אחר הצהרים הבחין היטלר בהיעלמו. כשגברו חשדותיו הוא שלח פלוגת אנשי אס אס חמושים לנסות למוצאו. הוא נמצא נח בביתו שברובע שרלוטנבורג בברלין, שהצבא האדום עמד לכובשו, לבוש בבגדים אזרחיים, שיכור ובחברת אישה, בעודו מתכוון להימלט לשוודיה או לשווייץ. ברשותו נמצאו כסף גרמני, מטבע זר ותכשיטים, חלקם תכשיטיה של גיסתו אווה בראון. פגליין התקשר לאווה בראון על מנת שתפעל לשחרורו וניסה אף לשכנע אותה לעזוב את הפיהררבונקר. משהוחזר ללשכתו של היטלר, ניטלה ממנו דרגת הגנרל, כותפותיו ותגי הצווארון שלו הוסרו והוא הושם במעצר.
ניסיונו של פגליין לערוק עורר מיד את חשדו של היטלר גם לגבי הימלר, שנעדר דווקא אז מברלין ב-28 באפריל. אותו יום היה קשה להיטלר בלאו הכי, בו הצבא האדום הלך והתקרב לבונקר, ובו נתברר כי התקפת הנגד שציווה היטלר על הגנרל ולטר ונק לפתוח בה - לא יצאה כלל אל הפועל; אז הגיעה ידיעה שנקלטה משידורי הבי בי סי על ידי תחנת ההאזנה של משרד התעמולה, כי הימלר מנהל משא ומתן סודי עם ברנדוט על כניעת צבאות גרמניה במערב לכוחותיו של אייזנהאואר. היטלר, שלא הטיל ספק מעולם בנאמנותו המוחלטת של הימלר וכינה אות בשם "דר טרוייה היינריך" ("היינריך הנאמן"), השתולל מזעם, ולאחר מכן שקע למשך זמן מה בעלפון חושים. לכך נצטרפה ידיעה נוספת שהגיעה לבונקר, כי הצבא האדום נמצא במרחק של גוש בניינים אחד מן הבונקר, וקרוב לוודאי שיכבוש אותו בבוקר ה-30 באפריל. היטלר החליט לשים קץ לחייו, נשא את אווה בראון לאישה, וערך את צוואתו הפוליטית. בצוואתו ציווה היטלר כי "לפני מותי אני מגרש מן המפלגה וכן מכל משרותיו הממלכתיות את הרייכספירר של האס.אס. ושר הפנים לשעבר, היינריך הימלר".
היטלר ציווה לעצור את הימלר כבוגד, אך הימלר, שהיה אז בצפון גרמניה, לא היה אז בהישג ידו. לא נותרה להיטלר, לאחר שהחליט כבר להתאבד, האפשרות להמתין לנטילת נקמתו מהימלר, אך בידיו היה איש הקשר של הימלר; פגליין הובא מן המעצר, נחקר על ידי היטלר על בגידתו של הימלר, הואשם בסיוע לבגידתו, ננזף והורד בדרגה. הוא הועמד למשפט צבאי מאולתר וקצרצר ונידון למוות.
לטענת רוכוס מיש, היוזמה להעמדתו לדין לא באה מהיטלר, כי אם מצד פטר הגל, מפקח משטרה ואיש אס אס. פגליין נלקח מיד אל גן קנצלרית הרייך ושם נורה על ידי כיתת יורים. גיסתו, אווה בראון, לא עשתה כל מאמץ להצילו.
קרשו מתאר כי .
דמותו בקולנוע.
סיפור הוצאתו להורג של הרמן פגליין מופיע בשמונה סרטי קולנוע וטלוויזיה. הידוע בהם הוא סרט הקולנוע הגרמני "הנפילה" (בגרמנית: "Der Untergang") המתאר את ימיהם האחרונים של אדולף היטלר וגרמניה הנאצית.
כל ישראל בני מלכים הם
כל ישראל בני מלכים הם הוא כלל הלכתי שמקורו במספר תנאים, ולפיו כל יהודי חשוב כמו בנו של מלך המשופע בעושר, ולפיכך בעניינים שבהם דינו של אדם רם במעלה שונה מדינו של אדם מהשורה, ניתן להתייחס לכל יהודי כבן מלך גם אם הוא בפועל עני ונצרך.
כלל זה משמש גם בהגות היהודית המעלה קרנו של כל יהודי באשר הוא, עקב הגדרתו כבנו של מלך מלכי המלכים הקדוש ברוך הוא, כפי שנאמר על עם ישראל בתורה "בנים אתם לה' אלוהיכם", ומשום התייחסותו לאבות האומה הישראלית, אברהם יצחק ויעקב.
דוגמאות בהלכה.
במסכת בבא מציעא אומר אביי כי ניתן ללמוד שהתנאים רבן שמעון בן גמליאל, רבי שמעון, רבי ישמעאל ורבי עקיבא כולם דוגלים בכלל "כל ישראל בני מלכים הן".
רבן שמעון בן גמליאל.
מכך ששנו במשנה שאין מטלטלין בשבת משום איסור מוקצה לא את הלוף ולא את החרדל (שאי אפשר לבשלם ולטוחנם בשבת, ואפילו לעופות אינם ראויים. רש"י) ורשב"ג חולק ומתיר בלוף מפני שהוא מאכל לעורבין (כלומר, מניחים שכל יהודי מגדל עורבים לנוי כדרכם של בני מלכים, ולפיכך הלוף אינו מוקצה שראוי למאכל העורבין שברשותו. רש"י).
רבי שמעון.
מכך ששנו במשנה, בני מלכים סכין שמן וורד על גבי מכותיהן בשבת שכן דרכן לסוך בחול (לשם תענוג גרידא, רש"י), רבי שמעון אומר כל ישראל בני מלכים הן, ומתיר לכל ישראל לסוך שמן וורד על המכה בשבת, שכולם בני מלכים הם ורגילים בכך.
רבי ישמעאל ורבי עקיבא.
מכך ששנו בברייתא בעניין גבייה מבעל חוב; הרי שהיו נושין בו אלף זוז ולבוש איצטלא (-בגד) בת מאה מנה מפשיטין אותה ממנו ומלבישים אותו איצטלא הראויה לו, ולמדו משום רבי ישמעאל ומשום רבי עקיבא "כל ישראל ראוין לאותה איצטלא" עקב היותם בני מלכים ולפיכך אין מפשיטים אותו מהבגד היקר שלובש כדי לגבות ממנו החוב.
רבי יוחנן בן מתיא.
המחשת הכלל של כל ישראל בני מלכים מופיעה במשנה במסכת בבא מציעא:
בהגות היהודית.
המהר"ל מפראג בספרו גבורות ה' כותב:
משפט, חברה ותרבות
משפט, חברה ותרבות (אנגלית: "Tel Aviv University Journal of Law, Society and Culture") הוא כתב עת משפטי רב-תחומי שמפרסמת הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב מאז שנת 2003.
כתב העת מהווה במה ייחודית למחקרים אקדמיים בינתחומיים, העוסקים בבחינת הקשר שבין המשפט לבין תחומי דעת אחרים, כמו פוליטיקה, סוציולוגיה, היסטוריה, פילוסופיה, דת, מדע, פסיכולוגיה וטכנולוגיה. כתב העת הוא חלק מהמגמה הבינתחומית בחקר המשפט, המתפתחת בישראל בעשורים האחרונים. כל אחד מכרכי כתב העת מוקדש לנושא מוגדר ומהווה אסופת מאמרים עצמאית, בעלת זיקה לאופייו הייחודי של כתב העת. המאמרים המתפרסמים בכתב העת מצוטטים תדיר בספרות ובפסיקה הישראלית, לרבות בפסיקת בית המשפט העליון.
העורך הראשי של כתב העת כיום הוא פרופסור אסף לחובסקי.
היסטוריה.
"משפט, חברה ותרבות" הוא השם שניתן במקור לסדרת ספרים שנוסדה על ידי פרופסור אשר מעוז בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, כחלק ממוסד כתבי העת המשפטיים של הפקולטה (הכולל את כתבי העת עיוני משפט, מעשי משפט, דיני ישראל ו-Theoretical Inquiries in Law). סדרת הספרים נועדה להחליף את פרסומי כתב העת "פלילים", שראה אור בהוצאת המכון לחקר המשפט הפלילי בפקולטה למשפטים.
"פלילים" נוסד בשנת 1989 והתמקד במשפט פלילי. בשנת 1996 שינה כתב העת את פניו לשנתון שכרכיו מוקדשים לנושאי משפט, חברה ותרבות. תחילה, הוחלפה כותרתו והוא נקרא "פלילים – כתב העת הרב-תחומי למשפט ציבורי, חברה ותרבות"; בהמשך, בשנת 2001, הושלם השינוי, ובמקום "פלילים" נוסדה כאמור סדרת ספרים בשם "משפט, חברה ותרבות", שכל כרך שלה עומד ברשות עצמו, אך בזיקה לחיבור הרב-תחומי שבין חברה, תרבות ומשפט. הכרך הראשון יצא לאור בשנת 2003.
בשנת 2018 הפכה "משפט, חברה ותרבות" מסדרת ספרים לכתב עת משפטי. עד לשנת 2017, הוקדשה הסדרה לזכרו של המשפטן חיים יוסף צדוק ונתמכה במימון משפחתו. משנת 2020 יוצא כתב העת לאור בסיוע משרד עורכי הדין ארדינסט, בן-נתן, טולידאנו ושות'.
לאחר פרישת מעוז מתפקיד העורך הראשי בשנת 2006, ערך את הסדרה פרופסור מנחם מאוטנר. מחליפו, שהתמנה ב-2016, הוא פרופסור אסף לחובסקי.
מתכונת עבודה.
כלל המאמרים הרואים אור במסגרת כתב העת "משפט, חברה ותרבות" עוברים הליך שיפוט אקדמי חיצוני (Peer Review) טרם פרסומם ונערכים מהותית וטכנית על ידי סטודנטים מצטיינים למשפטים באוניברסיטת תל אביב. העבודה במערכת כוללת עריכה וליווי של המאמרים מרגע הגעתם למערכת ועד לפרסומם הסופי. עם פרסומו של כרך, מתקיים סימפוזיון אקדמי לכבודו בהשתתפות בכירים ממערכת המשפט ומחברי המאמרים.
כל כרך בכתב העת מופק על ידי מערכת ייעודית המוקצה לו, המורכבת מעורכים בכירים, עורכי משנה וחברי מערכת:
פרסומי כתב העת.
אופי הפרסומים.
כותבי המאמרים ב"משפט, חברה ותרבות" הם בעיקר משפטנים – חוקרים מהאקדמיה, שופטים בכירים, עורכי דין ופעילים חברתיים. מבין הכותבים הבולטים מהרשות השופטת שמאמריהם פורסמו בכתב העת: שופטי בית המשפט העליון פרופסור אליקים רובינשטיין, פרופסור דפנה ברק-ארז ופרופסור עופר גרוסקופף, שופטי בית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו ד"ר מיכל אגמון-גונן וד"ר גרשון גונטובניק ושופט בית משפט השלום במחוז תל אביב, איתי הרמלין. בכרכים אחדים פורסמו רשימות של עורכי המשנה בכרך – תלמידות ותלמידי תואר ראשון למשפטים: בין אם כמבוא לכרך ובין אם כמאמר. לצד זאת, מפרסמים בכתב העת גם חוקרים וכותבים שאינם משפטנים, אשר תחום מומחיותם או עיסוקם נוגע לנושאו של הכרך. בכמה מכרכי כתב העת מופיעים מדורים שונים. המרכזי שבהם, "בגוף ראשון", כולל פרסומים ורשימות קצרות של מי שהייתה להם נגיעה משפטית מעשית לנושא הכרך, וכן ראיונות קצרים במתכונת זו, שנערכים על ידי עורכי הכרך.
כרכים שיצאו לאור במסגרת סדרת הספרים.
עד להפיכת סדרת הספרים "משפט, חברה ותרבות" לכתב עת, יצאו לאור 13 כרכים שונים כספרים עצמאיים, כמפורט להלן:
פרסים והערכה אקדמית.
מאמרים אחדים שפורסמו ב"משפט, חברה ותרבות" הן כחלק מסדרת הספרים והן כחלק מכתב העת, זכו בשנים האחרונות בפרסים יוקרתיים על תרומתם לחקר המשפט בישראל וכביטוי למצוינות אקדמית. להלן יפורטו הפרסים והמאמרים הזוכים.
פרס הכתיבה ע"ש עו"ד מישל הלפרין ז"ל לעידוד כתיבה מקורית בזכויות האדם ועריכת דין חברתית.
בראש ועדת הפרס מכהנת נשיאת בית המשפט העליון (בדימוס) דורית ביניש.
פרס מנחם גולדברג מטעם האגודה הישראלית למשפט העבודה
דוד בלוך (איש חינוך)
הרב דוד בלוך (נולד בשנת תשי"א, 1951) הוא איש חינוך חרדי בעל דעות פתוחות יחסית לציבור זה, לשעבר ראש מדרשית נעם בפרדס חנה, ממקימי הגדוד נצח יהודה ומנהל לשעבר בעמותת נצח יהודה. כיום ר"מ בבית מדרש דרך חיים.
ביוגרפיה.