לוטננט גנרל ג'ורג' פטון, שהיה מפקד הקורפוס של רוזוולט בצפון אפריקה, העריך את אומץ לבו אך התנגד לסגנון הפיקוד שלו ושל מפקד הדיוויזיה שלו, מייג'ור גנרל טרי אלן, וייחס לשניהם התנהגות בלתי-חיילית (פאטון דגל במשמעת נוקשה). ביולי 1943 העביר הגנרל עומר ברדלי, שהחליף את פאטון כמפקד הקורפוס, את אלן מהפיקוד על הדיוויזיה ה-1, וכן העביר אז גם את רוזוולט מתפקידו.
רוזוולט השתתף בפלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי 1943, פיקד על כוחות בעלות הברית באי סרדיניה, והשתתף בקרבות הראשונים לאחר פלישת בעלות הברית לאיטליה בספטמבר 1943. הוא שימש כקצין הקישור האמריקני הראשי לצבא הצרפתי באיטליה, וכל העת חזר ודרש לשוב לתפקיד קרבי.
הפלישה לצרפת.
בפברואר 1944 נשלח רוזוולט לבריטניה להשתתף בהכנות לפלישה לצרפת, ומונה כסגן מפקד הדיוויזיה ה-4, אשר לה יועדה המשימה לנחות בחוף יוטה. שם הביא רוזוולט את השקפתו אודות מנהיגות קרבית לביטויה המלא.
לקראת יום הפלישה פנה רוזוולט מספר פעמים אל מפקד הדיוויזיה, מייג'ור גנרל ריימונד בארטון, (Raymond O. Barton) בבקשה להתיר לו לנחות בחוף עם גל המסתערים הראשון, אך נדחה. לבסוף שלח לו בקשה כתובה בכתב-יד, שבה טען בין השאר כי הוא מכיר אישית את החיילים והמפקדים של היחידות שינחתו ראשונות וכי נוכחותו אתם בחוף תשרה עליהם ביטחון. ברטון אישר לבסוף באי רצון את בקשתו של רוזוולט, וציין לאחר מעשה שאז הוא לא ציפה שרוזוולט יישאר בחיים.
רוזוולט היה הגנרל היחיד בצבאות בעלות הברית אשר הגיע לחוף הפלישה בגל הנחיתה הראשון. הוא נחת יחד עם חיילי הרגימנט ה-8 של הדיוויזיה ה-4 ; ההיסטוריון הצבאי סטיבן אמברוז כתב שרוזוולט נמצא בנחתת הראשונה שהגיעה אל חוף יוטה. במהרה הוא נוכח שהנחיתה לא נערכה באתר המתוכנן לה, אלא למעלה מקילומטר וחצי דרומה ממנו, וזאת עקב זרם ים צפוני שהסיט את הנחתות דרומה, עשן שהסתיר את החופים, טביעת סירות בקרה ועוד. כשבידו מקל הליכה ובידו השנייה אקדח הוא ערך אישית סיור לעורף החוף על מנת לאתר את דרכי הסוללה ששימשו כדרכי היציאה לרכב מהחוף לפנים הארץ (בעורפו של חוף יוטה היו שטחי ביצות בלתי עבירים לכלי רכב). הוא חזר לחוף, נועד עם מפקד החטיבה ומפקדי הגדודים שלה והחליט מיד במשותף עמם לא להסיט את הכוחות צפונה אל אתר הנחיתה המתוכנן אלא להמשיך את הפעולה באזור בו נחתה הדיוויזיה בפועל. החלטה זו הוכיחה את עצמה בהמשך לחלוטין.
רוזוולט קידם את פני הגלים הבאים של חיילים שנחתו בחוף. תוך שהוא מפגין רוגע ואף הומור הוא הפנה את חטיבות הדיוויזיה אל יעדיהן (לאחר שתוכנית הקרב המקורית השתנתה לאור השינוי במיקום הנחיתה), עסק מדי פעם בכיוון שיירות כלי הרכב הרבות שעלו על החוף ובהתרת פקקי תנועה שנוצרו בהן, וכל זאת בעת שאש אויב עדיין נורתה על החוף.
פעולתו של רוזוולט בחוף יוטה הותירה רושם רב על מפקד הדיוויזיה ה-4, גנרל ברטון, ועל מפקד הארמייה האמריקנית הראשונה שנחתה בנורמנדי, גנרל ברדלי (אשר העביר את רוזוולט מתפקידו בדיוויזיה ה-1 כשנה קודם לכן). ברטון המליץ להעניק לרוזוולט על פעולתו בחוף את אות צלב השירות המצוין (Distinguished Service Cross). דרגי פיקוד בכירים יותר החליטו לשנות את ההמלצה ולהעניק לרוזוולט את מדליית הכבוד של הקונגרס – עיטור הגבורה הגבוה ביותר של ארצות הברית. כמו כן החליט הגנרל אייזנהאואר, מפקד חיל המשלוח של בעלות הברית לאירופה, לקדם את רוזוולט לדרגת מייג'ור-גנרל ולמנות אותו למפקד הדיוויזיה ה-90.
רוזוולט לא הספיק לשמוע על כל זאת. ב-12 ביולי 1944, חמישה שבועות לאחר הנחיתה, לאחר שהדיוויזיה ה-4 לכדה את העיר שרבור ובעת שהשתתפה בקרבות בקרבת העיר סן-לו, הוא נפטר מהתקף לב.
רוזוולט היה בן 56 במותו. הוא נקבר בבית הקברות הצבאי האמריקני בנורמנדי. אחיו קוונטין, שנהרג במלחמת העולם הראשונה ונקבר בצפון צרפת, קבור כעת לצידו.
מדליית הכבוד של הקונגרס.
מדליית הכבוד הוענקה לרוזוולט לאחר מותו, ב-28 בספטמבר 1944. אלמנתו של רוזוולט קיבלה את המדליה בשמו מידי הנשיא רוזוולט, אשר אמר בפשטות (ובכך סיים את הסכסוך בין המשפחות) "אביו היה גאה בו יותר מכולם".
זה היה נוסח כתב העיטור:
רוזוולט קיבל את מדליית הכבוד כמו אביו הנשיא, אשר עוטר בה על פעולתו במלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 (למעשה המדליה הוענקה לו רק בשנת 2001 על ידי הנשיא קלינטון). מלבדם רק אב ובן נוספים קיבלו שניהם את המדליה – ארתור מקארתור ובנו דאגלס.
בנוסף למדליית הכבוד עוטר רוזוולט בעיטורים אלו:
פעולתו של רוזוולט בחוף יוטה זכתה לתיאור בסצנה מסרט הקולנוע "היום הארוך ביותר" משנת 1962, המבוסס על הספר בשם זה מאת קורנליוס ראיין. בתפקידו של רוזוולט הופיע בסרט השחקן הנרי פונדה.
מלחמת רוסיה–פרס (1722–1723)
מלחמת רוסיה–פרס (1722-‎1723) הייתה מלחמה בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה הפרסית שהסתיימה בניצחון של הרוסים והעברת שטחים לשליטתם.
רקע.
לאחר סיום מלחמת הצפון הגדולה פיוטר הגדול החליט על פלישה לחוף המערבי של הים הכספי במטרה להשתלט על נתיב סחר חשוב. שליטת האימפריה הרוסית על נתיב העברת סחורות מהודו לאירופה הייתה צריכה להעביר כספים רבים לאוצר הרוסי.
הסיבה הפורמלית לתחילת הלחימה היו טענות הרוסים שמורדים מקומיים מפריעים למעבר סחורות תקין של הסוחרים הרוסים באזור ואף פולשים לתחומי רוסיה. פיוטר הגדול הודיע לפרסים שהוא מעביר כוחות להרגעת הרוחות במטרה לעזור להם בדיכוי המורדים.
התוכנית הייתה לצאת מאזור אסטרחן ולהתקדם לאורך החוף. במטרה לכבוש את דרבנט ובאקו, להקים מבצרים באזור, לפנות לטביליסי ולעזור לגאורגיה במאבק נגד האימפריה העות'מאנית. מאזור טביליסי הכוחות היו מתוכננים לחזור לתחומי רוסיה. ערי קאזאן ואסטרחן היו מרכזי התארגנות הכוחות. ב-15 ביוני 1722 פיוטר הגדול הגיע לאסטרחן. הוחלט על העברת כ-22 אלף חיילים דרך הים וכ-7 אלף פרשים דרך היבשה.
מהלך הלחימה.
ב-18 ביולי 1722 הצי בפיקודו של פיודור אפרקסין יצא מאסטרחן. ב-27 ביולי הכוחות נחתו על חוף הים ותוך מספר ימים הגיעו למקום כוחות הפרשים שהתקדמו דרך היבשה. ב-19 באוגוסט הרוסים ניצחו בקרב ליד דרבנט וב-23 באוגוסט העיר נכבשה. עקב סערה גדולה שהייתה בים רוב אוניות אספקה טבעו. פיוטר הגדול החליט להפסיק את ההתקדמות דרומה, השאיר בעיר דרבנט חייל מצב וחזר עם הכוח העיקרי לאסטרחן.
בנובמבר 1722 הרוסים הצליחו לנחות בחוף הדרומי של הים הכספי ולכבוש את העיר רשת.
בשנת 1723 הכוח הרוסי שיצאה ללחימה היה קטן באופן משמעותי וללא השתתפותו של פיוטר הגדול עצמו. לקראת 6 ביולי 1723 הצי, באמצעות שייטת הים הכספי שאך נוסדה וכוחות יבשה אחרים הגיעו לקרבת אזור באקו. לאחר קרבות בקרבת העיר וירי מהים נכנסו הרוסים ב-26 ביולי 1723 לעיר.
סיום הלחימה.
לאור הצלחותיהם של הרוסים בחוף המערבי של הים הכספי, האימפריה העות'מאנית החליטה לפלוש לקווקז מכיוון מזרח. לאור המצב, החלו שיחות שלום וב-12 בספטמבר 1723 בסנקט פטרבורג נחתם הסכם שלום. בהתאם להסכם זה הערים דרבנט, באקו, רשט וסביבתם עברו לרוסים.
ב-1724 נחתם הסכם עם האימפריה העות'מאנית לפיו הטורקים הכירו בשינויי גבול של הרוסים והרוסים הכירו באינטרסים הטורקים במערב קווקז.
בהתאם להסכמים שנחתמו בשנים 1732 ו-1735 הרוסים החזירו לפרסים את כל השטחים. זאת במטרה להבטיח גבול שקט לקראת המלחמות הגדולות עם האימפריה העות'מאנית.
גירץ
פנילאמין
אמינו-בנזן
קנת קיטינג
קנת קיטינג (באנגלית: Kenneth Barnard Keating; 18 במאי 1900 - 5 במאי 1975) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, חבר הסנאט של ארצות הברית ממדינת ניו יורק. בשלהי הקריירה שלו שימש כשופט בבית המשפט לערעורים של ניו יורק וכן כדיפלומט בתפקיד שגריר ארצות הברית בישראל ובהודו.
תולדות חייו.
קיטינג סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת רוצ'סטר בשנת 1919 ולימודי משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד בשנת 1923. מיד לאחר שהוסמך כעורך דין, הוא החל עובד בעיר רוצ'סטר במדינת ניו יורק. בעת מלחמת העולם הראשונה הוא שירת כסמל בצבא ארצות הברית ובתקופת מלחמת העולם השנייה שירת כקצין וטיפס בסולם הדרגות עד שהתמנה לבריגדיר גנרל בשנת 1948. עם שובו לארצות הברית המשיך לעבוד כעורך דין.
הוא נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית החל מ-3 בינואר 1947 ועד ל-3 בינואר 1959. בשנת 1958 זכה במושב בסנאט האמריקאי והחל בתפקידו כסנטור החל ב-3 בינואר 1959, משרה בה החזיק עד ל-3 בינואר 1965. בבחירות שנערכו לסנאט בשנת 1964 הפסיד לחבר המפלגה הדמוקרטית רוברט קנדי.
בשנת 1965 קיטינג נבחר לשופט בבית המשפט לערעורים של מדינת ניו יורק, אולם התפטר מתפקידו בשנת 1969, כדי להתמנות לשגריר ארצות הברית בהודו, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1972. בחודש אוגוסט 1973 התמנה לשגריר ארצות הברית בישראל, תפקיד בו שימש עד לפטירתו בשנת 1975. קיטינג היה שגריר ארצות הברית בישראל בעת מלחמת יום כיפור, תקופה מכרעת ביחסי ארצות הברית–ישראל, אולם עקב מצבו הבריאותי הוא מילא תפקיד משני ביחסים אלה, ובעיקר הנטל נשאו סגנו ושאר בכירי שגרירות ארצות הברית בישראל.
סדר יוני
סדר קורינטי
אפרים מרגנסבורג