בעבר, הטיפול התרופתי בדלקות ריאה בקהילה היה לפי אחד מהקצוות האמורים לעיל - מוקסיפן או צפלוספורין במקרים של זיהום טיפוסי, ומקרולידים במקרים של זיהום לא טיפוסי. אולם אצל אנשים צעירים קיימים מקרי ביניים רבים ולכן מטפלים באמצעות אנטיביוטיקה משולבת- למשל ZINNAT ו-ROXO. אם יש תפליט פלאורלי, חשוב לנקזו (בעיקר אם הוא מוגלתי וחומצי, אחרת אין חדירה טובה של האנטיביוטיקה לחלל האדר (החלל המצוי בין הריאה ובין קיר החזה). הניקוז מתבצע באמצעות מחט תחת הרדמה מקומית, ובתיווך אולטראסאונד על מנת לזהות את מיקום התפליט.
שלבים בהתפתחות של דלקת ריאות.
יש מספר שלבים בהתפתחות המחלה- בעבר, טרם הטיפול באנטיביוטיקה, שלבים אלו היו משמעותיים יותר, כיום הגבולות ביניהם היטשטשו.
דלקת ריאות חיידקית (תוך נאדיתית).
דלקת ריאות חיידקית יכולה להיות מחלה חדה אשר נמשכת מספר ימים בלבד, או מחלה כרונית, שבה מתפתחים השינויים באופן איטי במשך מספר שבועות או חודשים. היא פוגעת לרוב באונה האמצעית הימנית, והאונות התחתונות.
המחלה החדה נגרמת, בכ-90% מהמקרים, על ידי "Streptoccus pneumoniae" (שכיח אצל אנשים מבוגרים, חולים במחלות לב כרוניות, סוכרתיים). החיידקים חודרים עד למספר אזורים צנטריאצינריים, סביב או בתוך ברונכיולים, נפגשים עם מקרופאגים וגורמים לדלקת חדה.
פנאומוניה הנגרמת על ידי "Staphylococcus aureus" היא נדירה יחסית - היא מופיעה בעיקר אצל תינוקות וילדים קטנים, כסיבוך משני של פנאומוניה ויראלית, ובחולים מותשים או עם מצבים של חסר אימוני. היא מופיעה גם בנרקומנים עקב זיהום חיידקי בהזרקה תוך-ורידית. לחיידק זה יש נטייה ליצור זיהום מוגלתי והתפתחות של מורסות - פנאומטוצלה - חלל אוויר הנוצר כתוצאה מהתרחבות של מורסה וגורם לאמפיימה (תפליט מוגלתי פלאורלי). לעיתים נדירות, גורם החיידק הזה לפנאומוניה אינטרסטיציאלית.
פנאומוניה הנגרמת על ידי החיידק הגראם-שלילי "Klebsiella pneumoniae": זוהי מחלה נדירה. החיידק עטוף בקפסולה עבה, מוקואידית, אשר מקשה מאוד על המקרופאגים לסלקו על ידי פגוציטוזה. כ-80% מן החולים הם גברים, וכ-70% הם אלכוהוליסטים. חלק מהם סובלים מסוכרת ורובם תשושים. המחלה מאופיינת על ידי הופעה מוקדמת של נמק, מורסות ואמפיאמה של קרום הריאה.
פנאומוניה הנגרמת על ידי חיידקי הסוג "Pseudomonas": אלה הם חיידקים גראם-שליליים המזהמים בעיקר ריאות של חולי סיסטיק פיברוזיס. בעקבות הטיפולים הרבים עם אנטיביוטיקה ועם קורטיקוסטרואידים חלה התרבות מסוכנת של חיידקים יציבים לטיפולים אלה, וביניהם חיידקי ה-"Pseudomonas". אלה הם חיידקים אלימים מאוד, אשר יכולים לגרום לנמק של רקמת הריאה או לנמק של כלי דם בריאות. הם מופיעים גם בחולים עם כוויות, נויטרופניים או מונשמים. ניתן לראות מוקדים קטנים עם מרכזים נמקיים והיקף צהבהב, מלווה בנמק של דופן כלי הדם. חיידקי ה-"Pseudomonas" עטופים בקפסולה מוקואידית, המונעת פגוציטוזה מהירה ומאפשרת את התפשטותם.
מחלת הלגיונרים - חיידק ה-"Legionella pneumophila" היה נפוץ בעיקר בעבר- הוא פוגע יותר באנשים מורדמים וגורם בעיקר למחלות דרכי הנשימה העליונות, אך יכול לגרום גם לדלקת ריאות קשה. ניתן לזהות כמות גדולה של נוגדנים כנגדו.
דלקת ריאות ויראלית (אינטרסטיציאלית).
דלקת ריאות ויראלית נקראת גם דלקת ריאות א-טיפית, היות שהאקסודט (הנוזל הדלקתי) מצטבר בעיקר בדפנות האלוואולי ובמחיצות הריאה, ולא בתוך האלוואולי (הנאדיות) עצמם. לרוב מדובר במחלה שמתחילה בדרכי הנשימה העליונות, למשל נזלת, פרינגיטיס, לרינגיטיס, כאשר רק באופן יוצא מן הכלל מתפשט הזיהום הוויראלי אל הפרנכימה של הריאה. סיבת המחלה היא קיומו של נגיף, או חיידק בשם מיקופלסמה פנאומוניה (גם חיידק הכלמידיה גורם לצורה זו של דלקת ריאות).
מאפיינים נוספים של המחלה הוויראלית הם חום נמוך יחסית למחלה החיידקית, ספירת דם פחות גבוהה ופחות יצירה של כיח. הזיהום במקרה הוויראלי הוא זיהום של התאים האפיתליאליים (פנאומוציטים מסוג 1) עם נזק לאלוואולי, תפליט ודלקת אינטרסטיציאלית. באופן כללי, הפתוגן נכנס לדרכי הנשימה העליונות, גורם לנזק ב-cilia ומצליח להגיע לתוך רקמת הריאה ולאוואולי. פעמים רבות, לאחר זיהום ויראלי של רקמת הריאה קיים זיהום חיידקי משני - ואז ניתן לראות פגיעה גם בתוך האלוואולי וגם בדפנות. סיבוכים של דלקות ריאה ויראליות, מעבר להתפתחות של דלקת חיידקית משנית, הם תסמונת מצוקה נשימתית חריפה - ARDS (ראו מחלות ווסקולריות של הריאה). הווירוסים השכיחים בדלקת ריאות ויראלית הם נגיף השפעת, נגיפי ה-"Human parainfluenza viruses", Adenoviridae, ועוד. במקרים קשים, הריאות כבדות מאוד ובחתך דרכן יש נוזל דמי רב (כיוון שמקרים קשים מערבים גם פגיעה בנאדיות מעבר לפגיעה בדופן). הפלאורה, במקרים הקשים, היא בעלת "מראה גאוגרפי" - חלק מהלובולים אדומים ודמיים ואחרים חיוורים ובצקתיים. המחלה הוויראלית לרוב יותר קשה מאחר שהיא דיפוזית יותר (מפושטת), וכתוצאה מהפגיעה באינטרסטיציום קיימת הפרעה לדיפוזיה. מבחינה הסטולוגית, דלקת ויראלית מאופיינת יותר בלימפוציטים ופחות בנויטרופילים. (אלא אם קיים זיהום חיידקי משני).
מחלות פטרייתיות של הריאה.
פטריות יכולות לגרום למגוון מחלות הקשורות למערכת הנשימה: למשל, פרינגיטיס, סינוסיטיס, ודלקת ריאות. ישנן פטריות הגורמות למחלות ריאה ראשוניות (היסטופלסמוזיס, קוקסידיואידומיקוזיס למשל) וישנן פטריות אשר גורמות למחלות ריאה רק בחולים שנחלשו עקב מחלות אחרות- אספרגילוזיס, קריפטוקוקוזיס, קנדידיאזיס.
אספרגילוזיס.
"Aspergillus" הוא סוג של עובש בעל קורים עם מחיצות המסתעפים בזוויות חדות. ההדבקה היא בדרך של שאיפת הנבגים של הפטרייה. הפטרייה יכולה לגרום למספר תסמינים קליניים:
קריפטוקוקוזיס.
"Cryptococcus" הוא סוג של שמר הגורם בעיקר לדלקת קרום המוח (למרות שכניסת הפטרייה היא דרך מערכת הנשימה). הפגיעה המהותית בריאה לרוב נגרמת אצל חולים מוחלשים חיסונית, והיא גורמת למוקדים דמויי ג'לטין ברקמת הריאה ולדלקת ריאות.
היסטופלסמוזיס.
דלקת ריאות עם פטריות מהסוג "Histoplasma" הוא גורם די שכיח של זיהומי ריאות. הפטרייה היא די-מורפית וההדבקה היא על ידי שאיפה של Macronidia (הצורה היציבה של הפטרייה). המחלה דומה לשחפת מבחינת ההסתמנות שלה: היא גורמת לעיתים לגרנולומות בריאה אשר עוברות הסתיידות.
קוקסידיואידומיקוזיס.
מחלה הנגרמת על ידי פטריות בסוג "Coccidioides" היא אנדמית לחוף המערבי באמריקה, היא אלימה מאוד ושיעורי ההידבקות בה רחבים מאוד. היא משנה את צורתה בגוף האדם לקבלת מבנה מיוחד של ספרולות. הפטרייה גורמת לדלקת ריאות אשר יכולה להיות מפושטת וקשה ולגרום גם לזיהום במערכת העצבים.
פנאומוציסטיס פנאומוניה.
הפתוגן "Pneumocystis jirovecy" גורם לדלקת ריאות המכונה PCP או pneumocystis carinii pneumonia. לראשונה, תואר פתוגן זה בתחילת המאה ה-20, ונחשב לטפיל מסוג פרוטוזואה, אולם לאחר 50 שנה הוא שויך לממלכת הפטריות, (עקב דופן הפתוגן המכילה גלוקאן בדומה לפטריות, סינתזה של חלבונים המבוצעת בדומה לפטריות, וסיבות נוספות). את הפתוגן הזה ניתן לזהות על ידי צביעות מסוימות, שדרכן ניתן לראות את הציסטות האופייניות לו (צביעה מדגימה של כיח או של BAL). הפתוגן מכיל שתי קבוצות של אנטיגנים, שככל הנראה נגדן פועלת מערכת החיסון בגוף.
מהלך המחלה: הפתוגן נצמד לפנאומיציטים מסוג 1 וגורם להתעבות של מחסום הדיפוזיה והקטנת יעילות חילוף הגזים בנאדית הריאה. כך נוצרת הפרעה בוונטילציה. התוצאה היא דלקת ריאות קשה מאוד עם חום, שיעול, קוצר נשימה, הרגשת חנק ואף כיחלון - הנאדיות מתמלאות בפתוגן ובאקסודט דלקתי - בתוכן ניתן למצוא אין ספור ציסטות קטנות של הפתוגן. אזורי הריאה הפגועים נראים מחוסרי אוויר, אדומים וקשים. המחלה עלולה להסתיים במותו של החולה באופן מהיר (תוך שבועיים). אצל חולי איידס מהלך המחלה איטי יותר והיא נמשכת מספר שבועות או חודשים.
מנגנון ההידבקות בפתוגן אינו ידוע. הפתוגן קיים בכל העולם, כולל בישראל. קיימים נוגדנים אליו כבר אצל ילדים, והוא תוקף חולים מוחלשים חיסונית, כמו גם מקרים בהם יש תת-תזונה, או פגים.
טיפול תרופתי: על ידי טיפול אנטי-מיקרוביאלי (הטיפול הרצוי כיום הוא מתן של טרימטופרים וסולפה-מתוקסאזול).
מחלות טפיליות של הריאה.
טפילים שונים יכולים לגרום לזיהום של הריאה:
זיהומי טפילים חד-תאיים.
"Entamoeba histolytica" הוא טפיל חד-תאי אשר מדביק בני אדם על ידי בליעת מזון או מים מזוהמים (האדם בולע את הציסטה שבתוכה קיים הטפיל). לאחר מכן מתפתח הטפיל במעי ולעיתים יכול לחדור את דופן המעי. לרוב, טפיל זה חודר לכבד, אולם לעיתים עלול לנדוד לריאות ולמוח.
זיהומים הנגרמים על ידי תולעים.
אסקריאזיס.
התולעת "Ascaris lumbricoides" היא ארוכה יחסית והיא גורמת לדלקת ריאות ולחסימת המעי. התגובה החריפה של מערכת החיסון לתולעת היא זו אשר גורמת את רוב התסמינים הקליניים ולנזקים במסגרת ההדבקה. ההדבקה הראשונית היא על ידי בליעת ביצת התולעת, ולאחר מכן היא מגיעה דרך המעי אל הריאות בהן היא עוברת שלב התבגרות לפגית (larvae) ונוצר נזק לרקמת הריאה כתוצאה מהתגובה החיסונית של הגוף. לאחר מכן חוזרת התולעת הבוגרת לשכון במעי.
בילהרציה.