למשמעות היצירה הוצעו כמה פרשנויות: הקונפליקט בין הצעירים לבאים בימים, הזמן כזולל הכול (סטורן הוא אל הזמן), זעם האלים ומשל למצב בספרד, שבה כילתה המולדת את בניה ובנותיה במלחמה ובמהפכות. היו אף פרשנויות שנאחזו ביחסיו של גויה עם בנו שלו, חאווייר, היחיד מבין ששת בניו שנותר בחיים עד לגיל בגרות, או עם לאוקדיה וייס (Leocadia Weiss), מנהלת משק הבית שהתגוררה בביתו ושייתכן שאף הייתה המאהבת שלו; את מינה של הגופה הנאכלת לא ניתן לקבוע בוודאות. אם גויה כתב הערות כלשהן על הציור, הן לא נותרו; מאחר שהוא מעולם לא ייעד את הציור להצגה פומבית, כפי הנראה לא היה לו עניין רב בהסבר משמעות היצירה. על הציור נאמר שהוא "חיוני לתפיסת מצבו של האדם בזמנים המודרניים, בדיוק כפי שציורי תקרת הקפלה הסיסטינית מאת מיכלאנג'לו חיוניים להבנת הלך הרוח במאה ה-16".
ייתכן שגויה הושפע בציורו זה מציור בעל שם זהה של פטר פאול רובנס משנת 1636 (ראו משמאל). ציורו של רובנס, המוצג אף הוא במוזיאון הפראדו, בהיר יותר ומציג הסתכלות קונבנציונלית יותר על המיתוס היווני: ציורו מציג במידה פחותה, לעומת זה של גויה, את מעשה האכילה כבעל אופי קניבלי אכזרי. עם זאת, היו מבקרי אמנות שסברו כי ציורו של רובנס הוא דווקא זה הזוועתי יותר: האל מוצג כרוצח מחושב וחסר רחמים, שבמעשה הנובע מחשש לעמדת הכוח הרמה שלו, רוצח את ילדו התמים, יוצא חלציו. נקודת המבט של גויה, לעומת זאת, מציגה אדם שנטרפת דעתו על שום מעשה הרצח של בנו. בנוסף, גופת הבן בציורו של גויה מציגה מבנה גוף של אדם מבוגר, ולא של תינוק חסר ישע, כמו זה המופיע בציורו של רובנס. בשנים 1796-1797 צייר גויה בגיר ציור נוסף באותו נושא, ציור שנשא צביון דומה יותר ליצירתו של רובנס: שם היה סטורן דומה במראהו לזה של רובנס, הוא נגס בעדינות ברגלו של אחד מבניו בעוד הוא אוחז ברגל השנייה כמו ברגל של עוף, והציור לא הכיל את מאפייני האלימות או הטירוף שהופיעו בעבודתו המאוחרת יותר. חוקרו של גויה פרד ליכט העלה ספקות, עם זאת, בנוגע לכותרת המסורתית המוענקת לציור זה, מאחר שהבחין שכמה מהמאפיינים האיקונוגרפיים הקלאסיים המקושרים עם סטורן נעדרים מהציור, ומאחר שגופו של היצור הקטן יותר שבציור אינו מזכיר גוף של תינוק. כמו כן, הישבן המעוגל והירכיים הרחבות של הגופה חסרת הראש, יש בהם כדי לערער על זיהויה של הדמות כזכר.
היציאה מ"קינטה דל סורדו" לעין הציבור.
על אף ש"הציורים השחורים" לא נועדו להצגה פומבית, הם נחשבים חלק חשוב במורשתו הציורית של גויה. כאשר גויה הוציא את עצמו ל"גלות" יזומה בצרפת בשנת 1823, הוא הוריש את ה"קינטה דל סורדו" לנכדו, מריאנו. לאחר שעבר כמה בעלים, הגיע הבית ב-1874 לידיו של הברון הבלגי אמיל ד'ארלנז'ה (Emile d'Erlanger). לאחר 70 שנה על קירות ה"קינטה דל סורדו", התדרדר מצב השימור של הציורים, ועל מנת לשמר אותם, הם הועברו ביוזמת הבעלים החדשים של הבית לקנבס, תחת השגחתו של אוצֵר מוזיאון הפראדו, סלבדור מרטינס קובלס (Salvador Martinez Cubells). הם הוצגו לציבור בתערוכה העולמית של פריז (1878), ובסופו של דבר תרם אותם ד'ארלנז'ה לספרד.
פגעי הזמן, וכן הנזק הבלתי נמנע הכרוך בפעולה העדינה של העברת הטיח המתפורר לבד הקנבס, הצריכו עבודת רסטורציה למרבית העבודות, וייתכן כי פרטים מסוימים בעבודות אבדו. עם זאת, נראה ש"סטורן טורף אחד מבניו" שרד בצורה טובה יותר ממרבית העבודות האחרות.
פרסי ג'קסון
רפרף ההרדוף
רפרף ההרדוף (שם מדעי: "Daphnis nerii") הוא מין של עש במשפחת הרפרפיים. באזורי תפוצתו הוא חי בסביבת צמחי הרדוף הנחלים (ומכאן שמו העברי) ובגינות נוי ליד צמחי וינקה. כמו כל מיני משפחת הרפרפים הוא מתעופף תוך רפרוף מהיר של כנפיו הארוכות.
מאפיינים.
גופו של רפרף ההרדוף מוצק וקצהו מחודד כך שצורתו דומה לחרוט. כנפיו הקדמיות גדולות מאוד ומחודדות. אורך מוטת כנפיו הוא 90-120 מ"מ. כאשר כנפיו האחוריות קצרות מהקדמיות. על ארבע כנפיו כתמים ירוקים וקווים ורודים וצהובים. בראשו חדק ארוך בעזרתו הוא מוצץ צוף.
רפרף ההרדוף מקים עד 4 דורות בשנה. לאחר ההזדווגות, הנקבה מטילה עד 200 ביצים ירוקות על צמחי ההרדוף והוינקה שמשמשים כפונדקאים. מהביצים בוקעים זחלים באורך של כמה מילימטרים. הזחל ירוק עם גחון אפרפר-ירוק, קו לבן-כחול משני צדדיו, ראשו צהוב וקירח משערות הגוף ועליו 2 עיניים כחולות על רקע שחור. הזחלים אוכלים את עלי ההרדוף וכאשר הם מגיעים לאורך של 7.5 ס"מ הם מתגלמים. את גלגול הגולם, הם עוברים על האדמה בין עלים יבשים. גלגול זה נמשך 120 ימים.
נמל התעופה ניס קוט ד'אזור
נמל התעופה ניס קוט ד'אזור (בצרפתית: Aéroport Nice Côte d'Azur) הוא שדה תעופה בינלאומי הממוקם כ-6 ק"מ דרום-מערבית לעיר ניס, במחוז האלפים הימיים, שבדרום צרפת. הוא ממוקם במקום השלישי בצרפת בהיקף תנועת הנוסעים החולפת דרכו, ובשנת 2015 עברו דרכו 12,016,730 נוסעים ב-169,934 טיסות.
שדה התעופה מארח יותר מ -50 חברות תעופה הפועלות לאירופה, המזרח התיכון, צפון אמריקה וצפון אפריקה. בכל מסוף יש גם מרכז עסקים המציע שירות אישי לאנשי מקצוע המעוניינים להשתמש בחלל זה. נמל התעופה של ניס מספק גם 5,000 מקומות חניה לנוסעים, ביניהם מספר רב של מקומות השמורים לאנשים עם מוגבלות בניידות. בנוסף לרשת עצומה של אוטובוסים והסעות, כמו גם אזור קניות יוקרתי, שדה התעופה ניס קוט ד'אזור מציע שפע של שירותים כגון השכרת רכב במחירים מועדפים או גישה חופשית לאינטרנט מהיר.
נמל התעופה מהווה נקודת כניסה ראשית של תיירים לריביירה הצרפתית. הנמל משמש בנוסף כנמל התעופה של נסיכות מונקו, ושירות הליקופטרים מקשר ביניהן.
בנמל שני טרמינלים, אשר ביניהם שרות אוטובוסים פנימי.
טיסות לישראל וממנה.
חברת התעופה איזיג'ט מפעילה קו בין הנמל לתל אביב החל מ-5 ביוני 2018, הקו פועל בשתי טיסות שבועיות.
סאן דור הפעילה טיסות עונתיות בין הנמל לתל אביב.
חברת התעופה אל על מפעילה שלוש טיסות שבועיות בין הנמל לתל אביב החל ממרץ 2019.
ישיבת עטרת כוהנים
פיונה ברוס
פיונה אליזבת ברוס (נולדה ב-25 באפריל 1964) היא מגישה בריטית, עיתונאית וקריינית טלוויזיה.
חייה הפרטיים.
פיונה נולדה בסינגפור, היא בת למשפחה בריטית אשר התגוררה באופן זמני ברפובליקת סינגפור, אביה הוא עובד סקוטי שעלה מתפקיד של נער שליחויות לתפקיד מנכ"ל החטיבה של "יוניליוור", אמה רוזמרי היא בת מאומצת.
היא התחנכה בבית הספר היסודי גייטון הייזוול, ובקולג' ניו קרוס לונדון, בתקופה זו היא דיגמנה במגזין הנערות המתבגרות "ג'קי".
פיונה למדה צרפתית ואיטלקית בהרטפורד קולג', אוקספורד, ובתקופה זו היא אימצה לעצמה את מראה הפאנק לזמן קצר.
קריירה.
לאחר שסיימה את לימודי האוניברסיטה, הצטרפה פיונה לחברת ייעוץ וניהול במשך שנה, אך מצאה את העבודה כחוויה משעממת להחריד, על פי עדותה. לאחר מכן, עבדה במשרד פרסום במשך כמה שנים, לפני שפגשה את העורך דאז טים גרדאן, ולפי דבריה היא פנתה אליו רבות עד שנתן לה עבודה כחוקרת ב-BBC בשנת 1989.
מאז הצטרפותה ל-BBC בשנת 1989, היא עברה להציג את תוכניות הדגל הרבות עבור התאגיד הכולל של חדשות ה-BBC בשש, וחדשות BBC בעשר, "יריד עתיקות בדרך" ועוד תוכניות רבות. משנת 2003 ועד 2007, היא הייתה בעלת סדרה תיעודית משלה, "הסיפור האמיתי".
פעילויות.
פיונה היא פעילה פמיניסטית בעלת הצהרות בוטות בתקשורת, לנוכח סקר בשנת 2006 היא תקפה את שנאת הנשים אשר קיימת בלבנון.
פיונה היא סגנית נשיא כבוד של ארגון "סיוע צדקה אל מעבר לים".
משפחתה.
פיונה פגשה את נייג'ל שארוקס כשהיה מנהל משרד הפרסום שבו עבדה, הם נישאו ביולי 1994 באיזלינגטון. לבני הזוג יש שני ילדים, הבן סם (יליד ינואר 1998) והבת מיה (ילידת נובמבר 2001).
היא ומשפחתה מתגוררים במחוז הרטפורדשייר שבאנגליה.
IBM 1401
2007 במדע
קישורים חיצוניים.
ארווין פנופסקי
ארווין פנופסקי (בגרמנית: Erwin Panofsky ; 30 במרץ 1892 - 14 במרץ 1968) היה היסטוריון של האמנות ממוצא יהודי גרמני שאת רוב הקריירה האקדמית שלו עשה בארצות הברית אחרי עליית השלטון הנאצי. לעבודתו של פנופסקי יש השפעה גם היום בתחום מחקר האיקונוגרפיה. עבודתו השפיעה רבות על תיאורית הטעם שפותחה על ידי הסוציולוג הצרפתי פייר בורדייה בספרים כמו Les règles de l'art (חוקי האמנות) ו-La Distinction: critique sociale du jugement (ההבחנה: ביקורת חברתית של השיפוט). בורדייה אימץ את רעיון ההביטוס מספרו של פנופסקי "ארכיטקטורה גותית וסכולסטיקה".
ביוגרפיה.
ארווין פנופסקי נולד בהנובר, גרמניה. הוא למד באוניברסיטאות ברלין, מינכן ופרייבורג. הוא קיבל את תואר הדוקטור ב-1914 מאוניברסיטת פרייבורג. הקריירה האקדמית שלו בהיסטוריה של האמנות הביאה אותו לאוניברסיטאות ברלין, אוניברסיטת מינכן ולבסוף לאוניברסיטת המבורג שם הוא לימד מ-1920 עד 1933. בתקופה זו פרסם את כתביו העיקריים בתולדות האמנות. חיבור מוקדם חשוב הוא Idea: Ein Beitrag zur Begriffsgeschichte der älteren Kunstheorie (1924) (אידאה: תרומה לתולדות המושג בתאוריה העתיקה של האמנות).
פנופסקי הגיע בפעם הראשונה לארצות הברית ב-1931 כדי ללמד באוניברסיטת ניו יורק. בהתחלה הוא הורשה לשהות לסירוגין בניו יורק ובהמבורג אבל אחרי עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בוטל המינוי שלו בהמבורג בשל יהדותו והוא נשאר בקביעות בארצות הברית עם אשתו דורותיאה (דורה) מוסה (Dorothea Mosse). ב-1934 הוא לימד בו זמנית באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת פרינסטון. ב-1935 הוא הוזמן להצטרף למכון למחקר מתקדם, שזה עתה הוקם, בפרינסטון.