נולד בשנת תקכ"ה, 1765 בחלב שבסוריה, למשפחת רבנים ותיקה ושורשית. אביו, הרב יצחק ענתיבי, שהיה מראשי החכמים והרבנים בדורו, זכה להעמיד תלמידים הרבה ורבים הלכו לאורו. היה מתלמידיו של הרב רפאל שלמה לניאדו, אשר שימש כרב הראשי של חלב עד שנת תקנ"ד 1794.
לאחר מותו של הרב הראשי לחלב ואב בית הדין הרב אליהו שמאע הלוי במגפה הגדולה, בשנת תקע"ד 1814, והרב הראשי ר' משה דוויק הכהן בשנת תק"פ 1820, נבחר הרב ענתיבי לכהן כרב הראשי וכאב בית הדין במשך ארבעים שנה. בתקופתו נצטמצם הסחר דרך חלב והמצב הכלכלי בממלכה העות'מאנית התדרדר ולכן כבד עול המיסים, ובקהילה רבו העניים, נתמעטו התרומות וההקצבות לתלמודי תורה ולמוסדות חינוך אחרים, רבי אברהם הרבה לעסוק בתשובותיו בבעיות חלוקת המיסים ובסכסוכי מסחר, ובעיות חברתיות אחרות שנבעו מן המצב הכלכלי ותיקן תקנות רבות לבני קהילתו וחלקם מופיעים בספרו "מר ואהלות". דבר זה השפיע גם על המצב הרוחני של בני העיר ורבי אברהם חיזק ודרש רבות כדי לשפר את המצב. בני עירו כינו אותו בתואר הכבוד "ראש על אר"ץ רבה".
רבי אברהם לקח תחת חסותו את אחיינו יהודה שבתאי רפאל, שהתייתם בגיל צעיר משני הוריו וגידלו כבנו. לימים עלה ר' יהודה לצפת ונודע בשם היש"ר ענתיבי. הוא שימש כשד"ר כוללות הספרדים בצפת וכתב כמה פיוטים.
הרב ענתיבי נפטר בכ"ח בטבת בשנת תרי"ח, 14 בינואר 1858, והרב חיים מרדכי לבטון מילא את מקומו ברבנות.
חיבוריו.
ספריו.
הרב ענתיבי כתב ספרים רבים, מהם ספרי מוסר, הלכה, דרשות ושו"ת. על ספרו "יושב אוהלים" מסופר כי ספר זה נקרא על שם שבשנת גזרות קשות בארם צובא ברחו למדבר, ומרוב בהלה לא לקחו עמם ספרים ללימוד, והרב ישב באוהל כל אותה התקופה וכתב ספר מזכרונו, ולאחר שחזר לספריו גילה שלא נפלה שום טעות בציטוטים הרבים מלשונות הגמרא ומהראשונים.
פיוטיו.
בנוסף לספריו כתב הרב ענתיבי פיוטים, פיוטים אלו נכתבו במגמה להניע את בני קהילתו משמיעת שירים שאינם שירי קודש (שירי עגבים) ובמסגרת מלחמתו בתופעה זו, את מילות האהבים של השירים הערביים המיר הרב במילים עבריות המתארות שבח ותודה לה'. פיוטים אלו מושרים עד היום בקרב בני עדות שונות וחלקם הוכנסו למקבץ שירת הבקשות.
מפיוטיו הידועים:
רוזנות מרמורש
רוזנות מרמורש הייתה מחוז בממלכת הונגריה.
(רומנית: Maramureş; רוסית: Мараморош / Maramorosh, Мараморыш / Maramorŷsh; אוקראינית: Мармарощина / Marmaroshchyna, Мараморщина / Maramorshchyna; לטינית: Marmatia)
עד סוף מלחמת העולם הראשונה רוזנות מרמורש הייתה מחוז בממלכת הונגריה, שבעצמה היוותה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. המחוז גבל עם המחוזות הונגרים (באותה תקופה) Bereg, Ugocsa, Sătmar, Solnoc-Dăbâca, Bistriţa-Năsăud. המחוז כלל קטע מהרי הקרפטים ודרך המחוז זרם הנהר טיסה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הרוזנות חולקה בין רומניה ובין צ'כוסלובקיה והייתה חלק מהן בתקופה שבין מלחמות העולם. לאחר הסכם מינכן, שחילק את צ'כוסלובקיה ותכתיב וינה, שהעביר את צפון טרנסילבניה להונגריה, אוחד המחוז מחדש תחת ריבונות הונגרית. בסיום מלחמת העולם השנייה חולק מחדש, החלק, שהיה רומני בין המלחמות, הושב לרומניה, והחלק שהיה צ'כוסלובקי עבר לריבונות אוקראינית במסגרת ברית המועצות. מחוז מרמורש ברומניה הוא היום חלק מחבל טרנסילבניה, החלק הצפוני של מרמורש נשאר בריבונות אוקראינה לאחר התפרקות ברית המועצות ומהווה את חלקו המזרחי של מחוז זקרפטיה.
ציקלידים
פרנס
פרנס (או בכינוי כולל: שבעת טובי העיר; בקהילות הספרדיות – מעמד) הוא מושג רווח בספרות ההלכתית, המתאר מנהיגות אזרחית של הקהילה היהודית, באי-כוחם של הציבור שהם בעלי סמכות המוכרת על ידי ההלכה על אף שאינם בהכרח תלמידי חכמים.
על הצורך במינוי מנהיגים מסוג זה על מנת לתקן תקנות קהילתיות, כותב ספר החינוך במסגרת החיוב למנות שופטים ושוטרים:
בהיסטוריה היהודית שימש המושג "פרנס" לא רק במובנו ההלכתי של מנהיג המתקן תקנות, אלא גם כדמות של אדם חשוב ומשפיע בעירו, מנהיג אזרחי.
שבעת טובי העיר.
שבעת טובי העיר היו אנשים שעסקו בצורכי העיר, והיה להם גדר של אפוטרופוס. המושג כבר מוזכר בתלמוד, ונידון רבות בראשונים הפוסקים נחלקו, האם מדובר במוסד מסודר כמו בית דין ששייכים בו דיני רוב כמו בית דין, או שמדובר בנציגים עצמאיים של בני העיר, ולא שייכים בו דיני הכרעה על פי רוב בתלמוד.
בתלמוד מוזכר כי הדבר צריך להיעשות במעמד אנשי העיר. הראשונים נחלקו בסיבת הדבר. דעת הר"ן שם היא שאף על פי שבדינים משפטיים די בתוקף המעשה של טובי העיר, הרי שבמעשה כזה שמוציאים דבר קדוש לחולין על ידי מכירתו, יש צורך בגילוי דעת מצד אנשי העיר שהם אינם צריכים לו. הבית יוסף מבאר שהדברים צריכים להיעשות בפרסום דווקא, כך שיהיה ידוע שאנשי העיר מסכימים למעשיהם של טובי העיר. הראב"ד, לעומת זאת, מפרש כי נדרשת הסכמה מפורשת מצד אנשי העיר למעשי טובי העיר.
מינוי.
בחירת הפרנס נעשתה על ידי הציבור, ובכך באה לידי ביטוי ההמלצה שבתלמוד לפיה "אין מעמידין פרנס על הציבור, אלא אם כן נמלכים בציבור". המקור לכך שדרושה הסכמה כללית מקורה מדברי חז"ל, המתארים לנו כיצד ולמה התמנה בצלאל בן אורי - בונה משכן העדות כפרנס על הציבור:
היו מקומות בהם לפני ההצבעה חלה חובה על כל אחד מהמשתתפים לנדור שכוונתו בהצבעה היא רק "לשם שמים ולתקנת העיר".
כמו כן, כחלק מן החשיבות שראו חכמים במינוי פרנס על הציבור והאחריות הכרוכה בה אמרו בתלמוד הירושלמי: "אין מעמידין פרנסין פחות משלשה, אנא חמי דיני ממונות בשלשה דיני נפשות לא כל שכן?" כלומר תפקיד הפרנס נוגע גם לנושאים של דיני נפשות וקל וחומר שעליו להתמנות במעמד של שלשה אנשים לפחות.
בקהילות הספרדיות באירופה היה נהוג שאדם שהציבור מינה אותו להיות ב"מעמד", היה חייב לקבל את המינוי על עצמו ואם לא היה מעוניין היה תורם לקהילה סכום כסף על מנת לשחררו מהמטלה.
בראשונים מובאות שתי גישות לאופי הפרנסים. האחת דוגלת בבחירתם של אנשים דגולים: "תלמידי חכמים, אנשי תורה ואנשי מעשים טובים". ואילו האחרת מדגישה את היכולת האדמיניסטרטיבית שלהם, ומשווה אותם לאפוטרופוסים של בני-העיר.
באירופה של המאה ה-16 ואילך, עמדו הפרנסים בראש הקהילה היהודית וניהלו אותה מהצד האדמיניסטרטיבי, כולל בחירת הרב, שכירתו ותשלום שכרו. בגרמניה של אותה תקופה היה מקובל לראות את יהודי החצר, שהיה בעל מעמד כלפי השלטונות, גם כפרנס הקהילה. במקומות בהם לא היה יהודי חצר הייתה הקהילה היהודית מתארגנת כ-Landjudenschaft והנהגתה שימשה הן כפרנסי הקהילה והן כמייצגי הקהילה בפני השלטון.
באופן מעשי, ברוב קהילות היהודים (הן האשכנזים והן הספרדים) עמדו בראש הקהילה בני מספר מצומצם של משפחות בעלות עמדה והשפעה ולא היה נדיר לראות את בנו של הפרנס הקודם נוטל על עצמו את תפקיד הפרנס.
סמכות.
בידי פרנסי העיר סמכות מוכרת על ידי ההלכה לתקן תקנות קהילתיות, בסמכותם למכור ולקנות דברים בשם הציבור, להקדיש מבנה והפיכתו לבית כנסת, שינוי יעדי כספי הצדקה של הציבור, וכלל כספי הציבור מופקדים בידיהם לשימוש הגון על-פי ראות עיניהם.
בתלמוד נקבע שיש לציית לפרנס, גם אם הוא אינו בעל שיקול-דעת: "אפילו קל שבקלין ונתמנה פרנס על הציבור - הרי הוא כאביר שבאבירים", ואמירה נוספת באותה הרוח: "יפתח בדורו כשמואל בדורו".
בנפרד מהעובדה כי פרנסי העיר יכולים לכפות על שאר בני עירם את החלטותיהם כתוצאה מבחירת הרוב בהם, קיימת מחלוקת בקרב הראשונים באשר לתהליך קבלת ההחלטות בינם לבין עצמם. הרא"ש סבור כי הכלל שאחרי רבים להטות חל גם במקרה זה, ומספיק שרוב הפרנסים יסכימו להחלטה. לעומתו הרשב"א סבור כי עקרונית ניתן לכפות את דעת הרוב על המיעוט - ואכן בבית-דין עירוני כך נוהגים - אך בהחלטת פרנסי העיר דרושה הסכמת פה-אחד על מנת שניתן יהיה לקבל את ההחלטה.
יושר.
חז"ל ביטאו בכמה מקומות חשש לשרירות-לב מצד הפרנסים: בתלמוד במסכת פסחים (דף קיג:) נכתב: . אמירה נוספת בנושא מופיעה במסכת יומא (דף כב:): . רש"י מפרש: "דופי משפחה", כלומר עבר משפחתי בעייתי, שאותו אפשר להזכיר לו במקרה שיסרח. עוד מובא בתלמוד: . עם זאת, הציבור נדרש לכבד את פרנסי הציבור, וחז"ל אף תיקנו כי העלייה השלישית לתורה בשבת (מיד לאחר עליית הכהן והלוי) תהא קבועה עבור "תלמידי חכמים הממונים פרנס על הציבור".
מראט סאפין
ואנג מאנג, קיסר סין
וָאנְג מָאנְג היה קיסר סין בשנים 9–23 לספירה, מכונה גם בשם הקיסר גונב הכס. הוא היה הקיסר היחיד של שושלת שין (המילה "שין" משמעותה "חדש"), ותקופת שלטונו היוותה חיץ בין שושלת האן המערבית לשושלת האן המזרחית. כחסיד של קונפוציוס, הוא ביצע רפורמה בכלכלה ובבעלות על אדמות הקיסרות, דבר שקומם עליו את בעלי האדמות הגדולים, העשירים ובני המעמד הגבוה, והוא נהרג במרידות שגברו ברחבי סין.
עד עלייתו לשלטון.
ואנג מאנג היה אחיין חורג מצד אביו של הקיסרית וָאנְג גֶ'ן גוּן. למרות השיוך הרם הוא נשא בתפקידים שוליים עד שנת 16 לפני הספירה, אז מונה לאציל.
בשנת 8 לפני הספירה, מונה ואנג לעוצר של הקיסר צֶ'נְג. לאחר מותו של צ'נְג בשנת 7-6 לפני הספירה עברה הקיסרות לקיסר אָי דִי, וכתוצאה מכך סיים ואנג את תפקידו כעוצר. לאחר מות הקיסר אָי דִי בשנת 1 לפני הספירה, מונה ואנג לעוצר של הקיסר פִּינְג. בשנת 2 לספירה, הוא חיתן את ביתו עם הקיסר פינג, ובכך נטל את התואר "הדוכס של האן".
לאחר מות פינג בשנת 6 לספירה, בחר ואנג לתועלתו האישית בקיסר ז'וּדְזְה שנולד שנה קודם לכן, ואז החל בצעדים לנטילת השלטון, בטענה ששושלת האן לא זוכה למנדט השמיים.
כקיסר.