תחת זאת התמודדה רצ יחד עם פלג משל"י בראשותו של רן כהן ברשימה משותפת בשם "רצ", שקיבלה 3 מנדטים.
אלוני סירבה להצטרף לממשלת האחדות הלאומית של שנת 1984, ונשארה עם חמשת המנדטים של רצ מחוץ לממשלה שהוקמה ב-1988. בתקופה זו בלטה במלחמתה בכפייה הדתית לאחר עליית כוחן של המפלגות החרדיות.
הקמת "מרצ" והנהגתה.
מרצ הוקמה ב־9 במרץ 1992 כרשימה משותפת לכנסת של מפלגות השמאל הציוני רצ בראשותה של שולמית אלוני, מפ"ם בראשותו של יאיר צבן ושינוי בראשותו של אמנון רובינשטיין. בהנהגת המפלגה עמדה שולמית אלוני. הקמת הרשימה המשותפת יצרה פילוג בשינוי וחלק מפעיליה פרשו. מאוחר יותר (בשנת 1997) החליטו המפלגות להתמזג למפלגה אחת וכתוצאה מכך חל פילוג נוסף במפלגת שינוי - חבר הכנסת אמנון רובינשטיין ומרבית פעילי שינוי נכנסו לאיחוד, ואילו חבר הכנסת אברהם פורז וחלק מהפעילים הקימו סיעה עצמאית ששמרה על השם שינוי.
בבחירות לכנסת השלוש עשרה (1992) רצה אלוני בראשות רשימת "מרצ" וזכתה להישג משמעותי של 12 מנדטים, שסייעו לרבין להקים את ממשלתו השנייה. היא מונתה לשרת החינוך והתרבות, אך לאחר עימותים עם חברי מפלגת ש"ס על רקע התבטאותה בנושא האבולוציה, נאלצה לפרוש מתפקידה בשנת 1993. במסגרת פשרה היא הוחלפה על ידי אמנון רובינשטיין, והסתפקה בתפקידים של שרת המדע והאמנויות ושל שרת התקשורת. שולמית אלוני הסכימה לפיחות זה במעמדה בממשלה, משום שלא רצתה לסכן קואליציה בעלת סיכוי לקדם את השלום.
בתפקידה כשרת התקשורת פרסם משרד התקשורת מכרז להקמת רשת סלולרית שנייה, בנוסף לחברת פלאפון, מהלך שהוריד בצורה משמעותית את עלות הרכישה והשימוש בטלפונים סלולריים.
בתקופה זו החליטה ממשלת ישראל, בהשתתפות שרי מרצ, על גירוש פעילי החמאס ללבנון, החלטה מנוגדת לתפיסת העולם של שולמית אלוני ולעקרונות מצע מרצ. שולמית אלוני הגנה על החלטת הממשלה במוסדות המפלגה, שאישרו אותה לאחר דיון ארוך וטעון. לימים ניחמה על תמיכתה בגירוש וכשנשאלה על תמיכתה בו השיבה שזה היה ליקוי מאורות.
עם חתימתם של הסכמי אוסלו ב-1993 הביעה אלוני תחושה לפיה ההסכמים הם תפנית חיובית בקנה מידה היסטורי: "אני מרגישה כמו בכ"ט בנובמבר - אז לא ידענו לקראת מה אנו הולכים, אבל ידענו שאנו הולכים לימים גדולים". בחודש מאי 1995, בעת נאום במלון הילטון בניו יורק, הוכתה השרה אלוני בידי ז'ק אביטל.
במשך הזמן התערער מעמדה של אלוני במפלגתה, וכאשר הגיע מועד בחירתה מחדש, הציג יוסי שריד את מועמדותו לתפקיד. אלוני העדיפה שלא להתמודד מולו, ובינואר 1996 הפך שריד ליו"ר המפלגה, ואלוני פרשה מפעילות מפלגתית. נאומה האחרון, שנישא ב-19 בפברואר, נסב על שריון חוקי יסוד בתחום חופש ההתאגדות, חופש הביטוי וחופש היצירה, זכויות במשפט וזכויות חברתיות.
אלוני פרסמה מאמרים רבים בעיתונים ובכתבי עת בישראל ובעולם.
בשנת 1997 ראה אור הספר "לא יכולה אחרת", שהוא פרי שיחותיה עם ההיסטוריונית והעיתונאית לשעבר עדית זרטל בחודשים שלאחר פרישתה מהחיים הפוליטיים הרשמיים. בספר נפרשים זיכרונותיה של אלוני וה"אני מאמין" האידאולוגי והפוליטי שלה.
ב-2008, בערוב ימיה, פרסמה את ספרה האחרון, "דמוקרטיה באזיקים".
אידאולוגיה.
על תפיסת עולמה אמרה שולמית אלוני:
שולמית אלוני הייתה אתאיסטית מוצהרת, אך נהגה לפקוד את בית הכנסת לתפילת כל נדרי. בנה הבכור חגג בר מצווה עם רב רפורמי. שני בניה האחרים לא חגגו טקס זה.
ב-2003 הצטרפה אלוני לעתירת עמותת "אני ישראלי", בדרישה לשנות את רישום לאומם של העותרים מ"יהודי" ל"ישראלי", מאחר שהם רואים את עצמם כבני הלאום הישראלי המכיל את היהודים והערבים המתגוררים במדינת ישראל, ושאיננו מכיל את יהודי תבל. בית המשפט העליון דחה את העתירה בפסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים. ב-2007 כתבה אלוני
אלוני הדגישה בתפיסתה ובפעולותיה לאורך השנים מספר מרכיבים עיקריים:
למרות תפיסתה המאוחרת שגרסה שיש להקים מדינה פלסטינית, בימים שלאחר מלחמת ששת הימים הצטרפה להלך הרוח הציבורי, שכבש גם אנשי שמאל קיצוני כמו אורי אבנרי ועמוס קינן: "כיום ישראל שלמה בגבולותיה כפי שנקבעו על ידי חבר הלאומים בעת שהובטח להקים את ביתו הלאומי של עם ישראל".
לאחר שפרשה מתפקידיה הנבחרים, החריפה אלוני את התבטאויותיה בעניין הסכסוך הישראלי-פלסטיני. בעקבות האינתיפאדה השנייה התבטאה אלוני בראיונות לכלי תקשורת ישראליים וזרים ובכתיבת מאמרי פובליציסטיקה. בין התבטאויותיה: "רק בישראל יכול רוצח להגיע לדרגה של שר ביטחון", "ישראל מבצעת פשעי מלחמה", "אנחנו (ישראל) תמיד משתמשים באנטישמיות כתירוץ", "על שרון לעמוד לדין" ו"ישראל... הפכה למשטר אפרטהייד, למעשה, וזה מתבטא באפליה בתקציבים לשירותים ולפיתוח. ישראל היא מדינה אתנוקרטית ולא דמוקרטית". אלוני התנגדה בצורה חריפה למבצע עופרת יצוקה וטענה כי "הפכנו את עזה למחנה מעצר ענק שבו מיליון וחצי איש. אין יוצא ואין בא. מי שנמצא במחנה מעצר זכותו להגיב". אלוני הרחיבה את ביקורתה לכלל הציבור הישראלי וטענה כי "אנחנו פשוט עם נבזה. מה שאנחנו עושים בשטחים גרוע מכל הפוגרומים שעשו ליהודים".
אלוני הציגה את דעותיה בחריפות ואף השוותה פוליטיקאים ישראלים לנאצים, וספגה תגובות חריפות ממבקריה. התנגדותה לפעילות המפלגות החרדיות, ובפרט מפלגת ש"ס, גרמה בין השאר להתבטאויות חריפות נגדה ברחוב הדתי, כגון דברי הרב עובדיה יוסף ש"צריך לעשות משתה ביום שתמות". במהלך כהונת ממשלת ישראל העשרים וחמש, אחת מהתבטאויותיה הביאה לדרישה של החרדים להדחתה מתפקיד שרת החינוך, דרישה שנענתה בחיוב.
הנצחתה.
על שמה קרויים רחובות בראשון לציון וקריית אונו.
פרסים והערכה.
בשנת 1984 זכתה אלוני בפרס ברונו קרייסקי, וינה, על מאבקה למען זכויות אזרח ולקידום ההבנה בין יהודים וערבים.
ב-1996 זכתה בעיטור כבוד מהאקדמיה הבינלאומית להומניזם (של המועצה להומניזם חילוני ). שופט בית המשפט העליון בדימוס חיים כהן אמר עליה אז: "מאז עמדה לראשונה על במה ציבורית נשמע קולה הצלול, המאדיר כבוד האדם וזכויותיו הטבעיות והיסודיות. היא הרימה את דגל השוויון בין שני המינים ובין גזעים שונים ובעלי אמונות שונות, ואת דגל המדינה כמגשימה האולטימטיבית של כל המוסרי והיפה שבערכי היהדות. ואין כמותה מייצגת ומגלמת היהדות החילונית".
אלוני קיבלה תוארי דוקטור לשם כבוד ממספר מוסדות: אוניברסיטת קוֹנקוּק בסיאול, קוריאה הדרומית (1995); היברו יוניון קולג' (1996); האוניברסיטה החופשית של בריסל, בלגיה (1997); מכון ויצמן למדע, רחובות (1999), אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2006) ואוניברסיטת חיפה (2013).
בשנת 1999 קיבלה את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג מטעם האגודה לזכויות האזרח על מפעל חייה.
בשנת 2000 הוענק לה פרס ישראל בקטגוריה של תרומה לחברה, וזאת חרף מחאות הממסד הדתי (כולל עתירה לבג"ץ, שנדחתה). בין נימוקי השופטים לקבלת פרס ישראל נאמר כי הפרס ניתן לה בזכות "מאבקה על כבוד האדם וזכויותיו היסודיות והטבעיות, היותה פה לאזרח, מאבקה למען תיקון עוולות, הנפת דגל השוויון בין העמים והאמונות השונות בישראל והכבוד ההדדי". השופטים הוסיפו כי "רבים מן הנושאים שעליהם נאבקה אלוני בעוז כחלוצה לפני המחנה הפכו במרוצת השנים לנחלת הכלל, וכמה מהם אינם שנויים עוד במחלוקת".
בבחירות לכנסות ה-16, ה-17, ה-18 וה-19 הוצבה במקום 120 האחרון הסמלי ברשימת מפלגת מרצ לכנסת.
ביוני 2015 בחרה בה ועדה של אגודת הלהט"ב וגופים נוספים לרשימת "40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב".
בדצמבר 2018 הוענק לראשונה פרס היצירה על שמה של אלוני. הזוכים הראשונים בפרס הם המופע "השימוע" של רננה רז והסרט אחרייך של רנא אבו פריחה.
אזור 51
אזור 51 (באנגלית: Area 51) הוא שטח צבאי סגור הנמצא בחלקה הדרומי של מדינת נבדה שבארצות הברית. הבסיס משמש לפיתוח וניסוי כלי טיס צבאיים סודיים. שמו של אזור 51 נקשר גם לתאוריות קשר רבות העוסקות בחייזרים, ומכאן פרסומו הנרחב.
תיאורית הקשר.
הסודיות הרבה סביב אזור 51 הובילה רבים לכדי האמונה כי האזור קשור למספר פעילויות העוסקות בחייזרים ועב"מים. פעילויות קונספירטיביות המיוחסות לבסיס כוללות:
יש הסבורים כי מתחת לאגם גרום שוכן בסיס תת-קרקעי סודי, בו נערכות, בין היתר, פעילויות אלו.
מיקום גאוגרפי.
הבסיס שוכן בחלקו הדרום-מערבי של אגם יבש בשם גרום (Groom Lake) ומהווה חלק משורת מתקנים צבאיים הממוקמים באזור בסיס נליס, הנמצא מצפון ללאס וגאס. שטחו של המתקן הצבאי הוא כ-155 קמ"ר.
רוב שטחו של המתקן נמצא באזור הקרוי "עמק המהגרים", והבסיס גובל במשטחי יוקה השייכים לאתר הניסויים נבדה. לא רחוק מאזור 51 נמצא מתקן הר יוקה, המשמש לאחסון דלק ופסולת גרעינית.
ברדיוס גדול מסביב לבסיס ממוקמים שלטים האוסרים כל התקרבות לבסיס וצילום האזור.
רקע היסטורי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה האזור בו ממוקם הבסיס שימש לאימוני ארטילריה והפצצות. האזור ננטש עם סיום המלחמה והפך ללא-פעיל עד תחילת פיתוח מטוס ה-U-2 בשנת 1955.
תוכנית אקווטון / U-2.
אנשי קבוצת סדנת הבואשים (Skunkworks) של חברת התעופה לוקהיד בחרו, לדרישת ה-CIA, באזור גרום לייק כמקום האידיאלי לפיתוח וניסוי ראשוני של מטוס הריגול U-2. תוכנית הפיתוח זכתה לשם הקוד "אקווטון" (Aquatone).
בבסיס נבנו מתקנים בסיסיים למימוש מטרות אלו, ובאוגוסט 1955 מטוסי ה-U-2 הראשונים החלו לטוס בשטח האווירי שמעל אזור 51. באמצע שנת 1956 מטוסי U-2 ביצעו את גיחותיהם המבצעיות הראשונות מעל ברית המועצות, כחלק מהמלחמה הקרה.
תוכנית הציפור השחורה / אוקסקארט / A-10 / A-11 / A-12 / SR-71.