הופעת הבכורה הוכתרה ככישלון מוחלט לאחר שהזמר הראשי שכח את הטקסט, וההופעה השנייה בוטלה לאחר קרב אגרופים שפרץ בין בעלה של הסולנית הראשית והטנור המוביל אשר גרמה לנזק בלתי הפיך לתפאורה. מאז, ועד לאחר מותו של וגנר לא הועלתה האופרה פעם נוספת על הבמות.
הנושא המרכזי בעלילת האופרה, מיניות מודחקת ואירוטיקה סמויה, הם מוטיב חוזר גם בעלילות של אופרות נוספות של וגנר ובעיקר בטנהויזר, הוולקירות, וטריסטן ואיזולדה. בכולן, הוויתור וזניחת קשרי האהבה מביאים את הגיבורים לקרב לחיים ולמוות מול הסדר החברתי הקיים. האופרה הקומית איסור האהבה מסתיימת בסוף טוב כאשר החופש המיני פורץ בקרנבל ציבורי סוחף.
לאחריה, פרט לאמני השירה מנירנברג, לא חזר וגנר לכתוב אופרות קומיות נוספות.
עלילה.
מערכה ראשונה.
פלרמו, סיציליה, המאה ה-16. פרידריך, המושל הזמני של פלרמו מכריז על איסור שתייה וקיום יחסים מחוץ לנישואין. קלאודיו הוא האדם הראשון שנתפס עובר על צו המושל ונעצר.
בינתיים, מגלה מריאנה השוהה במנזר סנט אליזבט, לחברתה איזבלה כי היא אשתו של פרידריך שנטש אותה. לוציו, אציל צעיר וחברו של קלאודיו, מתחנן בפני איזבלה אחותו של קלאודיו כי תפנה למושל בבקשת רחמים על אחיה הכלוא.
בבית המשפט ממתינים להופעת המושל. הוא דוחה את העצומה שהוגשה לו על ידי האזרחים לביטול האיסור שהטיל על קיום מסיבת הקרנבל. קלאודיו נידון למוות ואיזבלה אחותו מציעה את עצמה למושל אם יסכים לחון ולשחרר את אחיה.
מערכה שנייה.
קלאודיו החושש מן המוות בחצר הכלא מסכים להצעת אחותו. איזבלה נעלבת וכועסת על הסכמתו המהירה לחילול כבודה, ואינה מגלה לו את תוכניתה האמיתית ולפיה מריאנה, היא שתיפגש עם המושל פרידריך ולא היא עצמה.
בינתיים, המושל פרידריך מתכחש להסכמתו הקודמת וחותם על גזר דין המוות של קלאודיו. ברחובות העיר מפרים התושבים את צו המושל וחוגגים את הקרנבל למרות האיסור שהוטל על החגיגות. אפילו מפקד המשטרה בעצמו מתחפש על מנת שיוכל לקיים רומן אסור. פרידריך עוטה גם הוא על פניו מסכה לפני פגישתו עם איזבלה (שהיא למעשה מריאנה), אך לפתע מופתע בידי איזבלה ועוטי מסכות נוספים החושפים את צביעותו.
מלך סיציליה חוזר לארמונו, ופרידריך מסולק מכהונתו ומנושל מסמכויותיו.
Frontal lobe
האונה הטמפורלית
יד הזיכרון למגיני ירושלים
יד הזיכרון למגיני ירושלים (המכונה גם אנדרטת נזכור ואנדרטת יזכור) היא אנדרטה בקריית הלאום שבירושלים לנופלים ולמסירות הנפש של תושביה, מגיניה ולוחמיה של ירושלים במלחמת העצמאות.
האנדרטה.
האנדרטה ניצבת בצומת שדרות יצחק רבין ורחוב רוטשילד, למרגלות בניין בית המשפט העליון. היא שוכנת בפאתי גן סאקר, בקרבת משכן הכנסת, אנדרטת חטיבת הראל ובית יד לבנים.
האנדרטה ניצבת במרכז רחבה מרוצפת אבן, המוקפת גן. היא כוללת גוש אבן מלבני בגובה של 18 מטרים ובמשקל של כ-70 טון, שנחצב במחצבת הקסטל. הוא סותת בסיתות גס ובראשו פוסל תבליט המילה נזכור.
עמוד האבן ניצב על גבי בסיס עגול מלבנים אפורות. על גבי פאתו העליונה של הבסיס נכתבה כתובת זו:
יזכור צור ישראל את גבורי ישראל שנפלו חלל על שחרורה של ירושלים
נזכור את עמידת הגבורה ומסירות הנפש של ירושלים תושביה מגיניה ולוחמיה
בימי מלחמה ומצור בשנת תש"ח
תולדות האנדרטה.
מכרז להקמת אנדרטה מרכזית לזכר מגיני ירושלים במלחמת העצמאות הוצא על ידי עיריית ירושלים זמן קצר לאחר תום המלחמה. במכרז זכתה תוכניתו של האדריכל אשר חירם אשר הציע להקים אבן גדולה שתחצב מהרי ירושלים. בכיכר נורדאו, שנקרא אז "כיכר רוממה", התקיים ביום הזיכרון של שנת תש"ט, טקס הנחת אבן פינה לאנדרטה בהשתתפות ראש העיר דניאל אוסטר, מפקד מחוז ירושלים יצחק לוי ותזמורת משטרת ישראל, ונטמנה מגילת קלף. אולם התברר שעלות הביצוע היא גבוהה ובגלל קשייה התקציביים של ירושלים התוכנית לא קודמה. לאחר שגרשון אגרון נכנס לתפקידו כראש העיר, הוא החל לקדם את התוכנית. ב-1956 החליטה העירייה להעתיק את מקום האנדרטה לרחבה שמול בנייני האומה, כדי שליד המצבה תהיה רחבה מתאימה לטקסי זיכרון. קידום התוכנית שוב התעכב בגלל העלות הגבוהה עד שחברת סולל בונה תרמה את חציבת הסלע במחצבות תעשיית אבן וסיד ליד הקסטל וארגון הקבלנים תרם את הובלת הסלע לירושלים. היה זה הסלע הגדול ביותר שנחצב בישראל עד אז במקשה אחת. הוא הוצב מול בנייני האומה באפריל 1960 ומסביבו הוקמה רחבה של 4 דונם. הקמת המצבה לא נסתיימה בזמן לשמש ביום הזיכרון של אותה שנה וכמידי שנה הוקמה מצבה זמנית ליד בית העירייה.
בהמלצת ראובן אבינועם, שהיה אב שכול, החליטה עיריית ירושלים לחרוט על האנדרטה את המילה "נזכור". אל מול החלטה זאת יצאו גורמים דתיים שדרשו שלא לשנות מהנוסח המסורתי יזכור. במיוחד פעל בעניין עובד משרד הדתות, אליהו יהושע לבנון, ששכל שני בנים במלחמת העצמאות, שפנה לראש הממשלה ולנשיא המדינה והזהיר ממה שכינה "בכיה לדורות". הצעות פשרה שכללו מספר מילים נדחו על ידי המעצבים שטענו שיש לחקוק רק מילה אחת. בגלל הפולמוס, השלמת האנדרטה התעכבה. לבסוף, נחנכה האנדרטה באפריל 1964, ערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
האנדרטה פוסלה על ידי מאיר וייס. לאחר הקמתה לא תפקדה האנדרטה בפועל כאתר זיכרון משמעותי בירושלים ונדחקה לשולי נוף ההנצחה בעיר. טקסי יום הזיכרון לא הועברו לרחבה והמשיכו להתקיים ליד בניין העירייה.
בשנת 2006, הועתקה האנדרטה למקומה הנוכחי כדי שניתן יהיה להקים במקומה את תחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון.
בתרבות.
המחלוקת באשר למילה שתכתב בראש האנדרטה הייתה השראתו של המחזאי יוסף בר-יוסף לכתיבת המחזה "הנון של ראש העיר ירושלים".
דינה באביט
דינה באביט (23 בינואר 1923 - 29 ביולי 2009) הייתה ציירת וניצולת שואה יהודייה.
ביוגרפיה.
נולדה בשם אנמארי גוטליבובה בברנו, צ'כוסלובקיה. אמה הייתה מנהלת חשבונות, אביה היה אמן, הוא עזב את הבית כשהייתה תינוקת לאחר שהתגלה, לדבריה, כי בגד באמה. היא גודלה על ידי אמה סבתה ודודתה. בגיל 10 הצטרפה לתנועה הציונית "בלאו-וייס" (כחול-לבן) ואימצה, בעצת סבתה את השם היהודי דינה. התחילה את לימודיה בבית ספר לאומנות בפראג שם למדה פיסול ועיצוב גרפי, חצי שנה לפני פרוץ המלחמה כשהגרמנים פלשו למולדתה היא נאלצה להפסיק את לימודיה. בינואר 1942 אמה הייתה בן המיועדים לגירוש גטו טרזין דינה סירבה להיפרד ממנה והצטרפה אליה, אם הגעתן למחנה חגגה דינה יום הולדת-19. ב-1943 אמה הועלתה על טרנבפורט לאושוויץ בטרנספורט המשפחות והיא הצטרפה אליה, בפעם השנייה. הטרנספורט מנה 5,000 יהודים למחנה הריכוז אושוויץ, כשהגיעו הם לא עברו סלקציה כמקובל וקיבלו מספר מיוחד (ובו המספר 6 והמלים "טיפול מיוחד") ונשלחו לגור במחנה משפחות, תופעה יחידה במינה מבחינת היהודים במחנה. כל זה כמצג-שווא של עיר עבודה פעילה, בפני הצלב האדום. במסגרת מגורי המשפחות נבנה עבור הילדים מעין מעון יום, בהסכמתו של מנגלה על קירותיו, בין היתר ציירה באביט, על פי בקשת הילדים, ציור של שלגיה ושבעת הגמדים ועוד דמויות נוספות, כמו אינדיאנים, מיקי מאוס ואחרים, וכך גילה מנגלה על כישוריה של באביט בציור ולקח אותה לבלוק הניסויים כדי לתעד בציור פורטרטים של הצוענים אותם ציירה בצבעי מים. בזכות כך שרדו היא ואימה, פעמיים, את תאי הגז. מאוחר יותר, היא ואמה נשלחו לצעדת המוות, הגיעו למחנה רוונסברוק, ומשם למחנה אחר בגרמניה שבו הועסקה בצביעת מספרים על אווירונים. הן שוחררו על ידי החיילים הרוסים ב-5 במאי 1945. בהמשך עברה באביט לפאריס והייתה שם עוזרתו של ארט באביט לו נישאה מאוחר יותר. ביחד היגרו לארצות הברית, חיו בהוליווד, ובאביט עסקה ביצירת סרטי אנימציה באולפני MGM, "האחים וורנר" ובמקומות נוספים. היא התפרסמה בזכות מלחמתה להשבת ציוריה ממוזיאון מחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו, מלחמה שלא צלחה.
בארצות הברית נישאה לאמן ההנפשה האמריקאי, ארט באביט ונולדו להם שתי בנות.
בשנת 1999 היא הצטלמה לצד יאן קומסקי בסרט דוקומנטרי על החיים במחנה ריכוז.
בשנת 2008 יצא ספרון קומיקס בן 6 עמודים, המתאר את חייה, במחאה על סירוב מוזיאון אושוויץ להחזיר לה את ציוריה. הקומיקס אויר על ידי מר אדמס (Mr. Adams) ומר קוברט (Mr. Kubert) מאיירים מפורסמים באותה תקופה. הטקסט נכתב על ידי רפאל מדוף (Rafael Medoff), מנהל מכון דייוויד ס. ווימן לחקר השואה (David S. Wyman Institute for Holocaust Studies).
אוניברסיטאות פרטיות
רומיאו מילר
פרסי רומיאו מילר, הבן (באנגלית: .Percy Romeo Miller, Jr; נולד ב-19 באוגוסט 1989), ידוע בשם הבמה רומיאו (Romeo) ; במקור שם הבמה שלו היה ליל רומיאו (Lil' Romeo), הוא ראפר, שחקן, שחקן כדורסל, יזם ודוגמן אמריקאי. כראפר רומיאו הוציא לאור שלושה אלבומי סולו ושני אלבומי שיתוף פעולה.
תחילת חייו.
רומיאו מילר נולד בניו אורלינס, לוס אנג'לס. הוא הבן של הראפר והיזם מאסטר פי. הוא בן דוד של הראפרים C-Murder ו-Silkk the Shocker ואח של הזמרת Cymphonique Miller. רומיאו הצטרף לחברת התקליטים No Limit בגיל 5, אחרי שהוא כתב שירי ראפ לאבא שלו.
קריירת מוזיקה.
(Lil' Romeo (2001.