באמצע המאה התשע עשרה, יהודי אופולה התבוללו מאוד בקהילה הגרמנית. במיוחד אלה שהצטרפו לאליטה העירונית והיו פעילים באגודות העירוניות השונות. רבים מהם השתתפו בפעולות צדקה רבות, כולל בשנת 1873 הם הציעו כסף ומתנות לילדי בתי הספר העניים . בסוף שנות השמונים של המאה העשרים הוקמו שתי קרנות לעזרה לתלמידים יהודים מבית הספר לדקדוק באופולה. קרנות של משפחות שלזינגר ופרינגסהיים. הנשים ממשפחות פרידלנדר ובורונוב היו מעורבות באופן פעיל בסיוע למשפחות האנשים שגויסו לצבא. בשנת 1870 היו ג'ולי ואידה פרידלנדר ואולגה פרינגסהיים חברות באגודת הנשים המסייעות לנשים צעירות יולדות שחיו במחוז אופולה. בשנת 1879 תרמו אזרחים יהודים סכום נכבד של כסף לבית היתומים העירוני שזה עתה הוקם. הם התעניינו גם במצב האוכלוסייה היהודית במדינות אחרות. בשנת 1882 פעלה באופולה ועדה לסיוע ליהודי רוסיה. באותה שנה, יהודי אופולה, תמכו גם בקורבנות השיטפון של נהר הריין התחתון. הם ביטאו את הפטריוטיות שלהם בכך שהם לקחו חלק פעיל בפעולות הקשורות לאירועים ממלכתיים חשובים. בשנת 1886 בעל המבשלה זיגפרד פרידלנדר ובעל המפעל ויקטור מוהר הצטרפו לוועדה שארגנה את יום הולדתו ה-70 של הקנצלר אוטו פון ביסמרק. אזרחים יהודים נכללו גם בוועדה להקמת האנדרטה לקייסר וילהלם הראשון ובין תורמי הכסף למטרה זו . הבעלים של מפעל הסיגרים, יעקב אנגל, חלק מענקים של 200 מארק לאומנים עניים.
בסוף המאה ה-19 פחת מספר היהודים באופולה, אך חשיבותם בעיר לא פחתה. בשנת 1892 הם היו חברים בוועדות עירוניות רבות: טיפול בעניים וביתומים, האחראים על תאורת העיר, בית חולים ובית המשכון . בשנת 1894 הפך הסוחר ויקטור מוהר לחבר בוועד איגוד הסוחרים. בשנת 1900 היה הרוקח מוהר חבר הנהלת החברה לטיפול בבעלי חיים ופריץ שלזינגר בקופת החולים העירונית. שנתיים לאחר מכן הצטרפו היהודים לארגון ספריית העם שהוקם באותה תקופה ותמכו גם כלכלית במיזם. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפו היהודים לאיסוף תרומות וכסף לצורכי החיילים, וגם לקחו חלק בשליחת דרישות שלום לחזית .
היהודים התאגדו גם בארגונים ובאגודות יהודיים. בסביבות שנת 1896 הוקמה באופולה החברה היהודית להיסטוריה וספרות והיא הייתה פופולרית מאוד. הייתה גם אגודת הנשים היהודיות, ובתחילת המאה ה-20 התאחדות הסוחרים בראשות הרמן פרוסקאואר. לצד עליית הרגשות האנטי-יהודיים, החלו לצוץ אגודות חדשות, בהם אגודת אזרחי גרמניה היהודים ועמותת הנוער היהודי. בראשית שנות העשרים הוקמה החברה לאיסוף תרומות לבניין הארץ, פלסטינה א"י (קרן-היסוד). הארגון הציוני המקומי של יהודי אופולה וגם בני ברית היו פעילים מאוד גם בתקופה זו.
חינוך.
אחד מבתי הספר הדתיים היהודיים הראשונים באופולה הוקם במחצית השנייה של המאה ה-18. הקהילה היהודית באופולה הקפידה על החינוך היהודי. בשנת 1822 קיבלה הקהילה אישור מהרשויות העירוניות להקים בית ספר חד-כיתתי שהיה קיים עד אמצע שנות השבעים של המאה ה-18. בשנים הבאות למדו תלמידים יהודים בעיקר בבתי ספר קתוליים או אוונגליסטים. זה כנראה נבע מתהליכי היטמעות מתקדמים מאוד באופולה . אך גם כתוצאה מקבלת החלטה של הרשויות המחוזיות באופולה שמהיעדר תקנות וחוקים ביחס לחינוך היהודי יש להעביר את הילדים היהודים לבתי ספר עירוניים קתולים או אוונגליסטים באופולה.
ב־6 במאי 1932, קבוצה של ספורטאים יהודים מאופולה השתתפה בעצרת גדולה של קבוצות של צעירים יהודים משלזיה העילית (מגליביצה, סטרצלצה אופולסקי, ביטום, אופולה, קולה, זאברז'ה ורסיבורץ סך הכל כ־250 איש), אשר אורגנה בטאצ'שוב. רגע השיא של העצרת היה נאומו של רב קהילת יהודי גליביצה, ד"ר אוכס, שדן במצבם המחמיר של הנוער היהודי בגרמניה ושכנע אותם שלא לוותר על שאיפותיהם ולנסות להתגבר על כל הקשיים. במהלך העצרת קראו הנוכחים שלוש פעמים "תחי!", לכבוד המולדת הגרמנית. העצרת הסתיימה בשירת ההמנון הלאומי הגרמני, דויטשלנד, דויטשלנד מעל הכל ... .
מסחר וכלכלה.
בתחילת המאה ה-15, רוב היהודים באופולה התפרנסו ממסחר וממתן הלוואות בריבית. זה חיזק את מעמדם בעיר. בשנת 1426 הדוכס בולקו הרביעי חייב שני יהודים מאופולה, האחים משה ודויד, לשלם קנסות . בשנה שלאחר מכן, אחיו של הנסיך בולקו הרביעי, ברנרד, הוציא צווי זכויות שאפשר ליהודי אברהם מז'יימביצה להתיישב באופולה עם משפחתו, וגם הגן על האינטרסים הכספיים של יהודים אחרים, במיוחד על האפשרות ללוות כסף בריבית. הדבר אפשר את הקמת הקהילה היהודית באופולה.
בתחילת המאה ה-16, כ־70-90 יהודים (5.1% מכלל אוכלוסיית העיר) חיו בעיר. שמונה מהם היו בעלי בתים (כולל אישה אחת בשם חנה) ושישה פקידים. הם שילמו לקופת העיר, 8 גילדן הונגרים, 4 גילדנים הולנדים ו- 18 גרושים מחווה כספית. הם גם חויבו לספק שירותים שונים לטירה, שלעיתים קרובות הוסבו לכסף. מעמדם החזק והמגוון תרבותית גרמו לרגשות אנטי-יהודיים, שהיו חזקים במיוחד בקרב תושבי העיר אופולה. במקביל האציל מארקגראף , ששלט בנסיכות אופולה ובעיר, עמד להגנתם ושכנע את תושבי העיר שהיהודים ממלאים תפקיד חשוב בהתפתחות הכלכלית של העיר .
באמצע המאה השש עשרה עסקו יהודי אופולה בעיקר במסחר, מלאכה ונכסים. היהודים נאלצו לעזוב את אופולה לאחר הפעלת צו אי-הסובלנות באופולה כנגד היהודים, שהוציא הקיסר פרדיננד הראשון. הם חויבו למכור את אחוזותיהם ולעזוב את העיר תוך שנה.
על אף שלא יכלו להתגורר באופולה, היהודים המשיכו את עסקיהם בעיר. בשנת 1704 ספק המנטה באופולה היה נתן, בנו של מאיר ברוך מווינה, ואחר כך יצחק, בנו של שמעון גלוג . בשנת 1713 יצא צו סובלנות חיובי כלפי היהודים, שאפשר להם להתיישב בשלזיה, אך הם לא התיישבו באופולה עד 1746. אחד היהודים הראשונים שהתיישבו בעיר היה יצחק אליאס הבר, שהורשה לעסוק ברוכלות מדלת לדלת ולפתוח חנות בעיר. הוא נתקל בהתנגדות חריפה מצד תושבי העיר שהגישו תלונות כנגד היתר זה, והבר המיואש לאחר מספר שנים עזב את העיר. בשנת 1765 נעשה ניסיון נוסף של מרקוס פינקוס שקיבל היתר להקים מפעל עור יחיד באופולה. הוא ניהל את הייצור במפעל עד יום מותו ואז בניו ניהלו את העסק עד לשנת 1806. הם העסיקו 3 עד 8 עובדים מוסמכים. עד אותה שנה גדל מספר היהודים בעיר ל־31. היו ביניהם סוחרים, מתווכים, תעשיינים ומורים.
בזכות כניסתו לתוקף של צו האמנציפציה ליהודים בשנת 1812, יהודים יכלו להגיש בקשה לאזרחות בעיר. מבין 24 היהודים שקיבלו את האזרחות בתחילה, היו אלה הקשורים בעיקר למסחר. 13 מהם היו סוחרים, 3 עסקו בתווך ואחד היה גם סוחר וגם מתווך . בהדרגה הם החלו להיכנס לתחומי מקצועות אחרים. יהודים ערכו גם פעילויות שאינן מסחריות. בשנת 1820 קנה מנדל כהן, בית מלאכה לדפוס שהיה בעבר בבעלות אנטוני בליקה, בית דפוס ידוע באופולה. בסביבות 1830 פתח איפדינגהיים חנות ספרים באופולה. בשנות ה-40 של המאה ה-19 התקבלו חוקים נוספים שאפשרו ליהודים לעסוק במלאכה או לבצע תפקידים אקדמיים. באותה תקופה עסקו 23 יהודים במלאכה (בהם ארבעה אופים, שני צורפים, פחח, קונדיטור, צבע, כורך ספרים, חייט וסנדלר) ו- 13 סוחרים.
בשנת 1859 פתח ג'ייקוב אנגל מפעל לסיגרים. במחצית השנייה של המאה ה-19, בעל המבשלה, היימן פרינגסהיים, פתח מפעל מלט, בנובה וייס קרולבסקה (בשנת 1872 השתלטה עליו חברת בנקאים מורוצלב). היו גם מפעלים יהודיים אחרים באופולה: מבשלות הבירה של נח דנצינגר ויוסף בורונוב, ומפעלי מלט של שוטלנדר וגיזל. במסחר: האחים גוראדזה-וולף ניהלו חנות יין, סלומון קאסל - חנות אלכוהול ומפעל ליקרים, סמואל גוראסי חנות בגדים, אדולף ויטנר והרמן פרוסקאואר חנויות קולינריות וזיגפריד סחר בעץ. מצד שני, פריץ פרידלנדר מגליביצה היה הבעלים של מפעל טקסטיל בעיר .
בשנת 1860 ארבע מתוך חמש מבשלות הבירה השתייכו ליהודים ושלושה מתוך ארבעת מפעלי הטבק והסיגרים. עם זאת, הם המשיכו להיות המובילים בתחום המסחר. באמצע שנות ה-50, מתוך 119 אזרחים יהודים, כ־72 (כלומר 60.5%) עסקו במסחר.
בתחילת המאה ה-20 הקהילה היהודית באופולה הייתה עדיין האליטה הפוליטית בעיר. בשנת 1901 היו 47 יהודים בשני העשירונים העליונים ביותר באופולה (מתוך 247 אנשי אנשי הקהילה 19%). בשנת 1906, בעל המבשלה, ריצ'רד פרידלנדר, פתח את מפעל המלט "שלזיה" . בשנת 1908, תשלובת מפעלי הפלדה והמתכת Oberschlesische Eisenindustrie AG für Bergbau und Hüttenbetrieb (מפעל הפלדה "ג'וליה" בבוברק, מפעל הפלדה "הרמינה" בסאבדי, מפעל חוטי התיל "היינריך קרן ושות '", מפעל הפלדה "ביילדון" בקטוביץ ומפעלי הפלדה "שלזיה" בריבניק), שהייתה בבעלות אוסקר קארו, יזם יהודי מגליביצה, הקימה מפעלי מתכת בכפר אוסובייץ סלוסקי ליד אופולה .
מבשלת הבירה של משפחת פרידלנדר, קיבלה מדליית זהב בתערוכת מוצרי האלכוהול בשנת 1903 בניסה. יהודים מילאו תפקידים בכירים בקרב בעלי המקצועות החופשיים (5 מתוך 21 רופאים באופולה היו יהודים ו- 4 מתוך 9 נוטריונים ועורכי דין היו יהודים ). הם היו גם בעלי אחוזות נדל"ן רבות. בשנת 1908 היו ליהודים 11 בתים בכיכר השוק ושמונה בתי דירות ברחוב הראשי קרקאוארשטראסה-Krakauerstrasse.
לקראת סוף שנות העשרים של המאה העשרים התחזקו הרגשות האנטי-יהודים, חנויות ומקומות עבודה רבים נסגרו או חוו משבר כלכלי, במיוחד בית הקפה המפורסם של ארנולד וייס, שנסגר לבסוף וגם חברת הבגדים בבעלות סאלו לוי .
בתי כנסת.
בית הכנסת הישן ששרד.