לעיתים, כאשר נמצאים חפצים שלמים שקשורים לתקופה הרומית, ניתן למצוא עליהם סצנות הומוארוטיות יחד עם תמונות של זוגות ממין השני. גביע וורן הוא חריג בין האובייקטים שנמצאו: הוא מציג רק זוגות גברים.
הטיפול שניתן לנבדק בכלים כאלה הוא אידיאלי ורומנטי, בדומה לזה שניתן להטרוסקסואליות. הדגש של האמן, ללא קשר למינם של הזוג המתואר, טמון בחיבה ההדדית בין בני הזוג וביופי גופם.
מגמה כזו מבדילה את האמנות ההומאירוטית הרומית מזו של היוונים. למעט כמה יוצאים מן הכלל, ציור אגרטלים יווני מייחס תשוקה והנאה רק לבן הזוג האקטיבי, בעוד שהפסיבי נראה בלתי מעורער פיזית ולעיתים, מרוחק רגשית. כיום, יש המאמינים כי זו עשויה להיות מוסכמה אמנותית שעוררה חוסר רצון מצד היוונים להכיר בגלוי בכך שגברים יוונים יכולים ליהנות מלקבל תפקיד "נשי" במערכת יחסים אירוטית. למוניטין של תפקיד כזה יכלו להפריע למעמדו ולהפריע ליכולתו להשתתף בחיים הפוליטיים-חברתיים של הפוליס כאזרח מכובד. מאחר שבקרב הרומאים התקיימה הומוסקסואליות נורמטיבית, לא בין גברים שנולדו חופשיים או שווים חברתיים כמו אצל היוונים, אלא בין אדון לעבדים, בין לקוחות וזונות, או בכל מקרה, בין עליונה חברתית לנחותה חברתית. ייתכן שבאופן פרדוקסאלי, אמנים רומאים הרגישו בנוח יותר מעמיתיהם היוונים לתאר יחסי מין אנאליים, חיבה ותשוקה הדדית בין זוגות גברים.
שפע של ציורי קיר בעלי אופי מיני נצפו בחורבות של מספר ערים רומיות, כאשר רובן נמצאו בפומפיי. אפריז בבית בושת שסופח למרחצאות הפרברים בפומפיי, מציג סדרה של 16 סצנות מין, כאשר שלוש מהן מציגות מעשים הומוארוטיים: שלישייה של שני גברים ואישה, יחסי מין של זוג נשים בשימוש עם סטראפ-און , ורביעייה של שני גברים ושתי נשים.
בניגוד לאמנות הכלים שנדונו לעיל, כל 16 הסצנות מציגות מעשים מיניים הנחשבים חריגים או מושפלים על פי המנהגים הרומיים: למשל, שליטה מינית של נשים בגברים, מין אוראלי הטרוסקסואלי, התנהגות פסיבית של גבר מבוגר, לסביות ומין קבוצתי. לכן, ייתכן שהצגתם נועדה לספק מקור להומור רצוף ולא לגירוי מיני למבקרים בבניין.
לעומת ציור הקיר במרחצאות הפרברים בפומפיי, שלישיות באמנות הרומית מציגות שני גברים חודרים לאישה אחת. תרחיש זה מתואר גם על ידי המשורר גאיוס ולריוס קאטולוס, בקטע "Carmen" 56, שראה את ציור הקיר כהומוריסטי. רביעיות מופיעות גם באמנות הרומית, בדרך כלל עם שני גברים ושתי נשים, לפעמים כזוגות חד-מיניים.
היחס הרומאי כלפי עירום גברי שונה מהיחס של היוונים הקדמונים, שהתייחסו לתיאורים אידיאלים של הזכר העירום. לבישת הטוגה סימנה אדם רומי כאזרח חופשי. קונוטציות שליליות של עירום כללו הפסד במלחמה, שכן שבויים הופשטו, ונהיו לעבדים, שכן עבדים למכירה הוצגו לעיתים קרובות כעירומים.
במקביל, הפאלוס הוצג בקמעות מזל, שנועדו להרחיק כוחות זדוניים. קמעות אלו נמצאו רבות בהריסות פומפיי, במיוחד בצורת פעמוני רוח. עם זאת, ההתייוונות השפיעה על תיאור העירום הגברי באמנות הרומית, והובילה למשמעות מורכבת יותר של הגוף הגברי המוצג כעירום, כעירום חלקית או ככזה שלבוש עם קיראס.
גביע וורן.
גביע וורן הוא גביע עשוי כסף, המתוארך לתקופת השושלת היוליו-קלאודית (המאה הראשונה לספירה), המתארת 2 סצנות של יחסי מין הומוסקסואליים. יש הטוענים כי שני הצדדים של הספל הזה מייצגים את הדואליות של המסורת הפדרסטית הרומאית והיוונית. בצד ה-"יווני" של הגביע, גבר מזוקן ובוגר חודר לזכר צעיר בן 17 או 18. ילד עבד צופה בסצנה מבעד לדלת פתוחה. בצד ה-"רומאי" של הגביע, מראה זכר צעיר בן 12 או 13, שמקיים יחסי מין עם זכר מבוגר, מגולח למשעי ובכושר. הגבר המזוקן עשוי להיות יווני, עם בן זוג שמשתתף בצורה חופשית יותר. מקבילו, בעל תספורת חמורה יותר, נראה רומאי, ולכן משתמש בעבד. זר ההדס שהוא עונד מסמל את תפקידו כ-"כובש ארוטי". ייתכן שהגביע תוכנן לעורר את סוג הדיאלוג על האידיאלים של אהבה ומין שהתקיים בסימפוזיון ביוון העתיקה.
האקדמית מריה תרזה מראביני מואבס הטילה ספק באותנטיות של הגביע, וטענה כי הגביע נוצר כנראה בתחילת המאה ה-19 או ה-20, וכי הוא מייצג כביכול תפיסות של הומוסקסואליות יוונית-רומית מאותה תקופה. אחרים טענו והדגישו כי קיימים סימנים מסוימים של קורוזיה עתיקה והעובדה שכלי שנוצר במאה ה-19, היה עשוי להיות מכסף טהור, בעוד שלגביע וורן יש רמת טוהר השווה לזו של כלים רומיים אחרים. כדי לטפל בסוגיה זו, המוזיאון הבריטי, המחזיק בכלי, ביצע ניתוח כימי ב-2015 כדי לקבוע את תאריך ייצורו, והגיע למסקנה שכלי הכסף אכן נוצר בעת העתיקה הקלאסית.
יחסי מין הומוסקסואליים.
תת-תרבות.
ללטינית הייתה שפע של מילים לגברים מחוץ לנורמה הגברית, עד שמספר חוקרים טוענים לקיומה של תת-תרבות הומוסקסואלית ברומא. כלומר, אף על פי שלשם העצם "הומוסקסואל" אין מקבילה פשוטה בלטינית, מקורות ספרותיים חושפים דפוס התנהגויות בקרב מיעוט של גברים חופשיים המעידים על העדפה או נטייה חד-מינית. המחזאי טיטוס מאקיוס פלאוטוס מזכיר באחד ממחוזותיו רחוב הידוע בזנות גברית. בתי מרחץ ציבוריים היו המקום למצוא בני זוג מיניים. המשורר יובנאליס הצהיר שגברים שחיפשו שרטו בראשם באצבע כדי להזדהות.
ברומן של אפוליוס, "חמור הזהב", הוא מתאר קבוצה אחת שרכשה וחלקה פילגש במשותף. באחת מהפעמים, הם הזמינו למסיבה שלהם בחור צעיר, וקיימו איתו מין אוראלי בתורות.
חוקרים אחרים טוענים שאין קבוצה חברתית שבה היא ניתנת לזיהוי של גברים שהיה ניתן לזהות כ-"הומוסקסואלים" בתוך הקהילה.
נישואים חד-מיניים של גברים.
על אף שבאופן כללי הרומאים התייחסו לנישואים כאיחוד בין גבר לאישה, במטרה להביא ילדים לעולם, מספר חוקרים מאמינים שבתקופה הקיסרית המוקדמת כי היו זוגות גברים שחגגו טקסי נישואים מסורתיים בנוכחות חברים. חתונות בין גברים דווחו בדרך כלל על ידי מקורות הלועגים להם. המשוררים מרטיאליס ויובנאליס התייחסו לנישואים בין גברים כמשהו שמתרחש לא פעם, על אף הסתייגותם. החוק ברומא לא הכיר בנישואים בין זכרים, אך אחת הסיבות לביטול המובעות בסאטירה של יובנאליס היא שחגיגת הטקסים עשויה הייתה להוביל לציפיות לרישום רשמי של נישואים כאלה. כשהאימפריה התנצרה במאה ה-4, החלו להופיע איסורים חוקיים על נישואים בין גברים.
מקורות עתיקים שונים מציינים כי הקיסר נירון חגג שתי חתונות פומביות עם זכרים, פעם אחת לקח את תפקיד הכלה (עם אוצר היין שלו, פיתגורס), ופעם החתן (עם ספורוס). ייתכן והייתה חתונה נוספת עם זכר, שבו הוא לקח את תפקיד הכלה. הטקסים כללו אלמנטים מסורתיים כמו נדוניה ולבישת צעיף הכלה הרומאי. בתחילת המאה ה-3 לספירה, דווח כי הקיסר אלאגבאלוס לקח את תפקיד הכלה, בחתונה עם בן זוגו. לגברים בוגרים אחרים בחצרו היו בעלים, או אמרו שיש להם בעלים בחיקו של הקיסר. על אף שהמקורות באופן כללי עוינים, ההיסטוריון הרומאי, דיו קסיוס, מרמז שהופעות הבמה של נירון נחשבו שערורייתיות יותר מאשר נישואיו לגברים.
ההתייחסות המוקדמת ביותר בספרות הלטינית לנישואים בין גברים מתרחשת ב-"פיליפיסיה" ("Philippicae)" של קיקרו, שהעליב את מרקוס אנטוניוס על קרובתו לגאיוס סקריבוניוס קריו. על אף שההשלכות המיניות של קיקרו ברורות, מטרת הקטע הייתה ללהק את אנטוניוס לתפקיד הפסיבי במערכת היחסים, ולהטיל דופי בגבריותו בדרכים שונות.
אונס זכר על ידי זכר אחר.
החוק ברומא התייחס לאונס של אזרח זכר כבר במאה ה-2 לפנה"ס, כאשר נפסק שגם לאדם שהיה "מעורר כבוד ומפוקפק", יש אותה זכות כמו לגברים חופשיים אחרים, שלא יאנסו אותו. ה-"Lex Julia de vi publica", שנכתב בתחילת המאה ה-3 לספירה או בתקופתו של יוליוס קיסר, מגדיר אונס כמין כפוי נגד "נער, אישה או כל אחד". האנס היה נתון להורג, עונש נדיר במשפט הרומי. לעומת זונות ובדרנים, גברים שנאנסו היו פטורים מאובדן מעמד משפטי או חברתי שסבלו ממי שהגישו את גופם לשימוש להנאתם של אחרים. כחוק, אי אפשר לאנוס עבד, כי הוא נחשב רכוש ולא אדם מבחינה חוקית. עם זאת, בעל העבד יכול להעמיד לדין את האנס על נזק לרכוש.
החששות מאונס המוני בעקבות תבוסה צבאית התפשטו במידה שווה לקורבנות פוטנציאליים גברים ונשים. לפי המשפטן פומפוניוס, "כל אדם שנאנס בכוח של שודדים או אויב בזמן מלחמה" לא צריך לשאת שום סטיגמה.
איום של אדם אחד לאנוס אדם אחר הוא נושא של לשון הרע. אונס היה אחד העונשים המסורתיים שהוטלו על זכר נואף על ידי הבעל שנעשה עליו עוול, אם כי עשוי להיות קשור לפנטזיית נקמה מאשר לעונש בפועל.
באוסף של 12 אנקדוטות העוסקות בהתקפות על צניעות, ההיסטוריון ולריוס מקסימוס הציג שוויון בין קורבנות גברים לקורבנות נשים. במקרה של "משפט מדומה" שתואר על ידי סנקה הזקן, אדם בגיל ההתבגרות (אדם צעיר מספיק שלא התחיל את הקריירה הרשמית שלו) נאנס בקבוצה על ידי עשרה מבני גילו. על אף שהמקרה הוא היפותטי, סנקה הזקן הניח שהחוק התיר את ההעמדה לדין מוצלח של האנסים. מקרה היפותטי נוסף מדמיין את הקיצוניות שאליה עלול קורבן אונס להיגרר: הגבר שנולד חופשי שנאנס מתאבד. הרומאים ראו כי אונס של אדם הוא בין הפשעים הגרועים ביותר שיכולים להתבצע, יחד עם רצח אב, אונס של בתולה ושדידת מקדש.
יחסים חד-מיניים בצבא.