בשירה העברית הארץ ישראלית ובמיוחד בגני הילדים, נודע השיר "אבטיח אבטיח" למילותיו של המשורר שמואל בס ובלחן עממי.
אֲבַטִּיחַ, אֲבַטִּיחַ
לֹא עַל עֵץ וְלֹא עַל שִׂיחַ;
עַל הָאָרֶץ הוּא גָּדֵל
גַּם בַּשֶּׁמֶשׁ גַּם בַּצֵּל.
אֲבַטִּיחַ – פְּרִי נֶחְמָד
וּמָלֵא הוּא מִיץ וּלְשַׁד,
נַחְתְּכֵהוּ וְנֹאכַל
פֶּלַח, פֶּלַח – וַחֲסָל.
בחברה.
החל משחרור העבדים האפרו-אמריקנים בסוף המאה ה-19, החלו שחורים רבים בארצות הברית לגדל ולמכור אבטיחים, שגידולם התאפשר בתנאים חקלאיים אופטימליים בדרום ארצות הברית. גזענים לבנים השתמשו באבטיח כמוטיב סטריאוטיפי שבא לבוז לשחורים האמריקאים, ולסמל תכונות שליליות שייחסו להם, כגון אי שמירה על ניקיון, עצלנות וילדותיות - תוך שהם מייחסים לאפרו-אמריקנים תיאבון מוגבר לאבטיחים.
אבטיחים בעולם.
מגדלות האבטיחים הכי גדולות בעולם הן סין (27.94 מיליון טונות בשנה) ואיראן (3.95 מיליון טונות). היצואניות הגדולות בתחום הן מקסיקו (26.2% מסך היצוא העולמי) וספרד (25.4% מסך היצוא העולמי).
Public Switched Telephone Network
Public Switched Telephone Network (בראשי תיבות: PSTN) היא רשת בינלאומית של רשתות טלפון מבוססות מיתוג מעגלים ברחבי העולם. (לדוגמה, רשת הטלפון של חברת בזק בישראל היא אחת מהרשתות הכלולות ב-PSTN.) הרשתות מחוברות ביניהן בתקשורת קווית (לדוגמה, כבלים תת-ימיים, ארון סעף) או בתקשורת אלחוטית (לדוגמה, לוויני תקשורת) ומתגים. בתחילת דרכה חיברה הרשת בין רשתות המבוססות על אות אנלוגי או Plain Old Telephony Service (ר"ת POTS). עם כניסת התקשורת הסלולרית וטכנולוגיות לתקשורת קווית דיגיטלית כמו ISDN הוטמעו ברשת גם רשתות מיתוג מעגלים בטכנולוגיות אלה.
הרשתות המרכיבות את הרשת הציבורית עומדות בתקנים שקובע המגזר לקביעת תקנים בטלקומוניקציה (ITU-T) באיגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי (ITU), על מנת לאפשר חיוג ישיר בין רשתות באזורים שונים או של חברות שונות או בטכנולוגיות שונות. לפני הקמת הרשת הציבורית, חיוג בין רשתות טלפון באזורים שונים דרשה התערבות של מרכזן מסייע . באמצעות רשת הטלפון הציבורית ניתן לקיים שיחת טלפון בין שני מנויים בשני אזורים באותה מדינה או בשתי מדינות שונות על ידי חיוג קידומת טלפון בינלאומית (במידה והשיחה בינלאומית), קידומת הטלפון האזורית, ומספר הטלפון המקומי.
אגמייה מצויה
אֲגַמִּיָּה מצויה, מכונה לעיתים אגמית מצויה (שם מדעי: "Fulica atra"), היא עוף מים שחור מהסוג אגמייה בו 9 מינים. משויך למשפחת הרליתיים שבסדרת העגוראים ונפוץ באירופה, אסיה, אפריקה ואוסטרליה.
מראה.
אצבעותיה של האגמייה מצוידות בקרומי שחייה רחבים. קרומי שחייה אלה מאפשרים לאגמייה לצלול לעומק ולהשיג את מזונה.
האגמייה היא עוף של אגמים, ברכות ומים פתוחים.
צבע ניצוי הגוף אפור, הראש שחור ברובו, למעט המקור והמצח הלבנים והעין האדומה. אין הבדלי ניצוי בין המינים ואין שוני בניצוי עם חילופי העונות. ניצוי הצעירים חום-אפור, החזה והבטן לבנים בהירים.
לגוזלים שיער פלומתי ודליל בראשם, בגווני כתום וסגול.
להבדיל משאר מיני הרליתיים, גוף האגמייה רחב ולא פחוס מצדדיו. אורך גופה של האגמייה 36–45 ס"מ, ואורך כנפה 20–22 ס"מ, מוטת כנפיה 68–75 ס"מ ומשקלה 500–865 גרם. הכנפיים קצרות ורחבות והזנב קצר במיוחד. הרגליים בינוניות באורכן ואצבעותיהן ארוכות מאוד. לאורך כל אחת מ-3 האצבעות הקדמיות נמשך קרום שחייה גלוני. רגליים אלה מתאימות הן לשחייה והן להליכה.
נדידה והתנהגות.
בישראל האגמייה המצויה היא עוף חורף שכיח ביותר בנופי המים והנציג היחיד מהסוג אגמייה בארץ. האגמיות הנודדות והחורפות מתחילות להתקבץ בברכות הדגים לעיתים כבר בספטמבר.
באוקטובר חלה עלייה ניכרת במספרן בישראל, והוא מגיע לשיאו בנובמבר או בראשית דצמבר.
לאחר רדת גשמי החורף נראות האגמיות גם בשלוליות החורף ובמאגרי המים, והן נפוצות כמעט בכל משטח מים. לעיתים אפשר לראותן בקבוצות צפופות גם בים.
האגמייה, החיה במים פתוחים, חברותית יותר מאשר בני המשפחה האחרים החיים בדרך כלל בבדידות בסבכים. לרוב פוגשים את האגמיות בלהקות גדולות, המונות לעיתים אלפי פרטים. האגמייה אף דוגרת במושבות דלילות. לעיתים קרובות חורפות האגמיות בשכנות לברווזים ולשחפים.
אף כי האגמייה שוחה באיטיות יחסית ורגליה מותירות שובל במים, כעדות לפעילותן המאומצת, היא שמה מבטחה במים, ובעת סכנה תתרחק מהגדה אל לב הברכה או המאגר. רק כשהסכנה קרובה רצה האגמייה על פני המים וטופחת בכנפיה בחזקה ובמהירות. לאחר שהיא מתרחקת מהגדה תמשיך לשחות בנדנודי ראש וצוואר. לעיתים ניתן לראות להקת אגמיות רצה על פני המים ומותירה אחריה שובל של קצף, כשאליו מתלווה קול משק כנפיים ודשדוש רגליים. פרט לנדידה ממריאה האגמייה רק לעיתים רחוקות, ואז מתגלית הכנף הקצרה והרחבה. מעופה כבד וחזק והרגליים מתוחות מעבר לזנב הקצר.
נדידת האגמיות צפונה מתחילה כבר בסוף פברואר, אך עיקרה מתרחש במשך חודש מרץ. באפריל נעלמות האגמיות מרוב מעונות החורף, ולמשך הקיץ נותרים אך פרטים מעטים או קבוצות קטנות. לעיתים רחוקות נמצא גם קינון של אגמיות בארץ. עד היום ידוע על כ-15 קנים שלהן ברחבי הארץ, ממאגרי הגולן ועמק החולה ועד למישור החוף ולמאגר ירוחם.
בתקופת הקינון מתפתחת אצל האגמיות תוקפנות טריטוריאלית, אך זו מוגבלת לסביבת הקן בלבד. הקן מגושם, והוא נבנה במים רדודים ומוסתר בסבך. הזכר מביא את חומרי הקינון ואילו הנקבה מניחה אותם.
תזונה.
האגמייה אוכלת כל, אך מעדיפה ומרבה לאכול מזון צמחוני: עלים, זרעים, פירות, ניצנים וגבעולים ירוקים. היא ניזונה גם מן החי: תולעים, רכיכות וחרקים ואף דגים קטנים או מתים שהיא משיגה בצלילה. האגמייה אוכלת לרוב תוך כדי שחייה, אך מרבה גם לצלול. צלילותיה שטחיות ונמשכות זמן קצר, ולאחר כל צלילה היא נחה קמעה. כשאגמייה צוללת עוקבים אחריה שחפים, ולעיתים קרובות הם חומסים אותה בהגיחה מן המים. בברכות הדגים אוכלות האגמיות תערובת המיועדות לדגים.
לעיתים מזומנות יוצאות האגמיות מהמים אל גדת הברכה ואך מרחיקות לשדה זרוע או לשדה בור ואוכלות בו ירק צעיר. בעת הסכנה הן נחפזות בהליכה-ריצה חזרה למים. האגמיות אוכלות ביום, ובלילה הן ישנות, על הגדה.
רבייה.
האגמייה מטילה 6–10 ביצים והן מוטלות מדי 1–3 ימים. הדגירה מתחילה עם הטלת כמחצית ההטלה, ושני ההורים לוקחים בה חלק. משך הדגירה 21–24 יום. הבקיעה א-סינכרונית. האפרוחים פלומתיים ושחורים, אך בצוואר, בעורף ואף בגב מתמשכות אצלם נוצות חוטיות ארוכות בגוון תפוז. האפרוחים נותרים בקן 3–4 ימים, האם ממשיכה לדגור עליהם והאב מביא להם מזון. האפרוחים דואגים למזונם בכוחות עצמם בהיותם בני חודש לערך. הם מסוגלים לעוף כשהם בני כחודשיים ואז הם גם נעשים עצמאיים. לבגרותם המינית הם מגיעים בגיל שנה-שנתיים. לפי נתוני טיבוע עשויה האגמייה להגיע לגיל 19 שנה.
אגס
אַגָּס (שם מדעי: "Pyrus") הוא סוג במשפחת הוורדיים שמקורו באזור איראן ובו 25 מיני עצים, חלקם מניבים פרי טוב למאכל אדם.
מאפיינים.
עונת פריחת האגס היא האביב – בה פורח פרח צחור בעל ריח מתקתק. המאביקים הם חרקים אוספי אבקה וצוף, לרוב דבורים, הנמשכות לצבעם הבוהק של הפרחים ולריחם. מועדי הבשלת הפרי – מן הקיץ עד הסתיו המאוחר. פרי האגס דמוי-תפוח והוא מכונה פרי מדומה מכיוון שהחלק הנאכל בו הוא מצעית הפרח, ולא רק השחלה המופרית.
בישראל גדל בר מין אחד של אגס - המין אגס סורי, הגדל באזור החורש הים-תיכוני. מטעים מסחריים של אגס תרבותי נפוצים מאוד בישראל.
האגס התרבותי.
המין העיקרי אותו מגדלים באופן תרבותי עבור פריו בעולם המערבי מכונה אגס תרבותי ("Pyrus communis"), ולו כ-5,000 זנים, שמתוכם ידועים בשמותיהם כ-1000 זנים נפרדים שבויתו באופן נפרד. זהו עץ פרי גבוה ורחב-נוף שמסוגל להגיע לגובה של עד 17 מטרים בתנאי הגידול המתאימים. זני האגס המרובים שונים זה מזה בתכונות רבות, שהעיקריות בהן הן: גודל הפרי וצורתו, טיב הציפה - יבשה או עסיסית, רכה או קשה, כמות הסוכר וכמות המינרלים והוויטמינים.
למרות זניו הרבים של האגס, גדל בישראל זן עיקרי אחד הנקרא ספדונה. פריו בגודל בינוני, ירקרק, בעל ציפה דקה ועסיסית, מתמוססת ובעלת טעם טוב. הקטיף - מאמצע יולי עד ראשית אוגוסט. כושר השתמרותו טוב (באווירה מבוקרת אפשר לאחסנו אפילו עד אפריל). ה"ספדונה" הובא לארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20 מאיטליה, ביחד עם שני זני אגסים אחרים (ג'נטיל וקוסטיה), על ידי שמואל סבוראי מקיבוץ עין חרוד. ביחד עם רעייתו, שרה יצקר הוא גידל אותם בחלקה נסיונית של עצי פרי בקיבוצו. זנים אלו נקלטו היטב בישראל עקב היותם פחות רגישים להיעדר קרה בחורף.
לאגס התרבותי מספר מזיקים עיקריים: סס הנמר, כנימת הפרלטוריה, פילוקסרת האגס, עש התפוח, זבוב הפירות, גרב ומין מסוים של חיידק שקיבל את השם חירכון (Fire blight באנגלית) התוקף גם את האגס הסורי. בשנים האחרונות (מסוף שנות ה-90) תוקף חיידק זה מטעים נוספים.
האגס בספרות הקדומה.
האגס איננו מוזכר בתנ"ך, אך בדברי חז"ל ידוע האגס ומדובר בו בהזדמנויות שונות כגון: בנושא כלאיים, הרכבה ושביעית. בספרות חז"ל האגס מתואר כעץ הקרוב לקרוסטמלין לעניין כלאיים והרכבה: "ובאילן-האגסים והקרוסטמלין, הפרישין והעוזררין אינן כלאיים זה בזה"; "ר' יוסי בי ר' בון והתני אף הרוגייני' בשוקי של ציפורין היו מרכיבין קרוסטמלין על גבי אגס".
האגס באמנות.