במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 נמסרה עבודת שחזור התמונה לאמן איטלקי שהתמחה בהזזת פרסקאות ממקומן. הוא הסב לה נזק משמעותי לפני שהבין כי אין מדובר בפרסקו, והעבודה אינה ניתנת להזזה. בתחילת המאה ה-20 החלו מדענים להבין לראשונה את הרכבה הכימי המיוחד של היצירה ובעקבות כך החלו משחזרים חלקים ממנה. ב-15 באוגוסט 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, פגעה פצצה שהוטלה מן האוויר בחדר שבו נמצאת היצירה. שקי חול שהושמו עליה מבעוד מועד הגנו עליה מפגיעה ישירה, אך הרעד שעבר במבנה מעוצמת הפגיעה פגע במצבה ובמאמצי שימורה.
בשנת 1978 החל מבצע שימור לתמונה שבו נעזרו בטכנולוגיה מתקדמת בתחום שימור יצירות אמנות. החדר בו נמצאת התמונה נאטם והלחות והטמפרטורה שבו נשמרו באמצעות מערכות בקרה כדי לשמר את היצירה. צוות של מומחים, שעבד בעזרת ציוד מיקרוסקופי, הצליח להסיר תוספות צבע וחומרים אחרים שהתווספו לציור במהלך יותר מ-475 שנותיו, ושחזר את הצבעים המקוריים של דה וינצ'י. במסגרת השימור האחרון התגלו הבדלים בין התמונה המקורית שהשתמרה מתחת לשכבות הצבע לבין התמונה שהכיר העולם המודרני, שהשתנתה רבות תחת ידיהם של שלל משחזריה. חלקים קטנים מהתמונה לא שוחזרו בשחזור האחרון (שהסתיים ב-28 במאי 1999) והושארו כמו שהם כדי להראות את ההבדל הניכר בין היצירה המקורית לזו ששוחזרה.
הסעודה האחרונה (פירושונים)
המלחמה הפונית השניה
הסעודה האחרונה
הסעודה האחרונה היא אירוע בחייו של ישו, המתואר בספרי הבשורה (האוונגליונים) של הברית החדשה. זהו אחד האירועים המרכזיים המיוחסים לחייו של ישו, ואירוע מכונן בנצרות, אשר שימש ומשמש השראה לטקסים נוצריים, לרעיונות תאולוגיים, לאגדות עממיות וליצירות אמנות.
"הסעודה האחרונה" נקראת כך כיוון שעל-פי הברית החדשה זוהי הפעם האחרונה שבה סעד ישו עם תלמידיו ("השליחים") לפני שנשפט בפני הסנהדרין ונצלב בידי הנציבים הרומיים. הסעודה מתוארת בכל ארבע הבשורות.
תיאור האירוע.
על-פי המסופר, כאשר הגיע חג המצות, ביום בו זובחים את הפסח, שלח ישו שני שליחים (פטרוס ויוחנן) לאתר מקום ולהכין בו את ארוחת הפסח. הסעודה התקיימה בערב חג הפסח, ונכחו בה ישו ושנים-עשר תלמידיו. במהלך הסעודה, מבשר ישו לתלמידיו כי אחד מהם עומד להסגיר אותו ולהביא למותו. הוא לא מציין מיהו זה העתיד לבגוד בו, אך מזכיר את העובדה שהבוגד הוא השליח שטבל עמו (את הלחם) בקערה. עם זאת, התיאור בברית החדשה מצביע בפירוש על יהודה איש קריות כבוגד.
מסופר, כי במהלך הארוחה מברך ישו על היין, מצהיר כי היין הוא דמו ומורה לתלמידיו לשתות ממנו. לאחר מכן, באופן דומה, הוא בוצע את הלחם, מברך עליו, מצהיר כי הלחם הוא גופו, ומורה לתלמידיו לאכול ממנו. בסוף הסעודה אומר ישו "הלל", עוזב את המקום והולך עם השליחים לכיוון הר הזיתים.
בתיאור הסעודה מוזכרת אכילת הפסח, והכוונה היא ככל כנראה לקורבן הפסח שהיה נהוג להקריב ולאכול ממנו בליל חג הפסח, בימים בהם בית המקדש היה קיים. בקרב הקהל הרחב השתרש לעיתים זיהוי בין מנהגי סדר פסח לסעודה האחרונה, אם כי זיהוי זה מוטעה מיסודו: גם היסודות הקדומים ביותר של הסדר, לא כל שכן הטקס המוכר שהתגבש לאטו ולא נזכר בכתובים לפני המאה התשיעית, הונהגו כמובן רק לאחר חורבן בית המקדש וכזכר לו.
קיימות מסורות נוצריות המצביעות על חדר הסעודה האחרונה שבהר ציון בירושלים כמקום שבו התרחשה הסעודה האחרונה. מסורת אחרת, של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית, מצביעה על חדר מתחת לכנסיית סנט מרק בעיר העתיקה בירושלים – ביתה של מרים אמו של מרקוס המבשר - כמקום הסעודה האחרונה.
עיתוי הסעודה האחרונה.
מקובל לחשוב כי הסעודה האחרונה התקיימה בליל הסדר. עם זאת, חוקרים רבים הצביעו על קושי בהנחה זו:
הקשר בין הסעודה האחרונה לבין חג הפסח מופיע בכל הבשורות. בכל הבשורות הסינופטיות מצוינת העובדה כי בערבו של אותו יום סעדו כולם ביחד, ביום הראשון של חג המצות. בבשורה על פי לוקאס נאמר: תיאור מפורט יותר מופיע בבשורה על פי מתי: מרקוס ציין אף הוא את היום כיום הראשון של הפסח:
עם זאת, לאור גרסה המופיעה בבשורה על פי יוחנן נראה כי הסעודה התקיימה לפחות יום לפני הפסח: – העובדה שהכסף יועד לרכישת צורכי החג מסמנת שהסעודה התקיימה לפני ליל הסדר, יום לפניו לכל המאוחר.
בפרק י"ח (שם) נאמר: ובפרק י"ט (שם) כתוב: כלומר, משפטו של ישו התקיים בערב פסח, וזבח הפסח טרם נאכל. ולפיכך הסעודה התקיימה קודם לכן.
כך גם כתוב בחסרונות הש"ס במסכת סנהדרין , ואם תלו אותו בערב הפסח, הייתה הסעודה קודם לכן.
חיזוק להשערה כי הסעודה האחרונה לא הייתה סעודת החג ניתן למצוא אצל מתי, בפרק כ"ד: – כלומר הסעודה והתפיסה נעשו שניהם לפני ליל הסדר.
אחת ההצעות ליישב את הסתירה היא שישו נהג על פי לוח השנה במגילות קומראן ולכן חגג את הפסח מוקדם יותר.
טקס המיסה.
סיפור הסעודה האחרונה משמש בסיס לאחד הסקרמנטים המרכזיים בנצרות - טקס המיסה. טקס המיסה נהוג בכל העדות והזרמים הנוצריים, ובמהלכו נעשה שחזור של הסעודה האחרונה - ראש הטקס מחלק יין ולחם למאמינים כביטוי לדמו ולגופו של ישו. היין והלחם המשמשים במיסה נועדו במיוחד לצורך זה, ועל כן הם מכונים "לחם הקודש" ו"יין הקודש".
השפעות בתרבות המערב.
לפי אמונה עממית, גביע היין שאותו העביר ישו בין תלמידיו בסעודה האחרונה שימש גם לאיסוף דמו בשעת קבורתו. גביע זה מכונה הגביע הקדוש ומיוחסים לו כוחות על טבעיים. עלילות חיפוש "הגביע הקדוש" הן חלק חשוב מאגדות המלך ארתור.
אחד מציוריו המפורסמים של הצייר האיטלקי לאונרדו דה וינצ'י, מכונה הסעודה האחרונה, והוא מתאר את האירוע על-פי המסופר בברית החדשה.
תיאור האירוע בברית החדשה.
הבשורה על-פי מתי.
עיון בכתוב מראה שמדובר בסדר פסח מסורתי כפי שנחוג בתקופת בית המקדש: הכנת זבח הפסח בי"ד בניסן אחר הצהריים ובערב (ט"ו בניסן) התכנסות והסבה לסדר. ברכות על הלחם (המצות) והיין נעשית בכל ארוחת חג אך הטבלת הירקות נעשית רק בפסח. גם אמירת הלל בסוף הארוחה נעשית רק בסדר הפסח.
גילדה
גִּילְדָּה היא אגודה של בעלי מקצוע העוסקים באותו תחום, שמטרתה להגן על האינטרסים המשותפים שלהם ולהבטיח כללי אתיקה בין חברי האגודה.
הגילדות התפתחו מאגודות עזרה הדדית או אגודות עסקים קטנים, שכל חבר בהן היה אוּמן או בעל מלאכה (ארטיזן) עצמאי או בעל סדנה או חנות. הגילדות התקיימו מאז ימי הביניים וממשיכות להתקיים בתחומי מקצוע שונים גם בימינו.
אטימולוגיה.
מקובל כי המילה "גילדה"' מקורה במילה כסף (כאמצעי תשלום) כנפוץ בשפות הגרמאניות הקדומות (בגרמנית: Geld), על שם תשלום דמי חבר שנדרשו חברי הגילדות לשלם לאיגוד
התפתחות היסטורית.
מימים עברו נחשבו בעלי מקצוע שונים לבעלי ידע ייחודי שאמון מיוחד ניטע בהם, וחוקות שונות קבעו כללי התנהגות ומגבלות חוקיות לעיסוק בתחומים מקצועיים שונים ולאופן ההתנהגות של בעלי המקצוע. עדות לכך ניתן למצוא בחוקי חמורבי שקבעו כי יוטל עונש מוות על בנאי או סתת שבניין שבנה יתמוטט על יושביו. שבועת היפוקרטס קובעת עד היום את בסיס הקוד האתי של רופאים. הגבלות נפוצות אחרות היו על כוחם של פוליטיקאים, שופטים, ובעלי כוח או ידע מיוחד אחרים.
גילדה ערבית נוצרה בפעם הראשונה במאה התשיעית תחת האימפריה המוסלמית. הוורקין, אלו שיצרו נייר וכתבו עליו ספרים שנקראו בפומבי במסגדים ובבתי הספר המוסלמיים, חששו מחדירת אחרים שיעתיקו את ספריהם ויעבירום הלאה כאילו נוצרו על ידם ולכן החלו לנסות להגן על קניינם ובמיוחד להגביל את הגישה לטכניקות, לחומרים ולשווקים למי שאינם וורקין כמותם.
באירופה, בראשית ימי הביניים, נעלמו רוב הארגונים של בעלי המקצוע, שהתארגנו כאחוות דתיות, לבד מאלו של חותכי האבנים ועושי הזכוכית. מאוחר יותר, בסביבות המאה התשיעית, הופיעו קהילות שוויוניות שכונו "גילדות" על שם הזהב שהפקידו בקרנות משותפות. קהילות אלו זכו לגינוי מהכמורה הקתולית משום ששבועות האמונים שבין בעלי המלאכה נחשבו ערעור על סמכותה העליונה, ובגלל הטקסים הפגניים והפרועים בהם נהגו לחגוג את שבועת האמונים לגילדה.
בראשית המאה האחת עשרה התפתחו הגילדות וחברות הליברי שהיו אגודות של חברות קטנות, לערך למקבילה של ארגונים עסקיים דמויי קונסורציום. לגילדות הייתה שליטה בהון הדרכתי—הידע שנגע להכשרת בעלי מקצוע חדשים, והחלו להתפתח המושגים המודרניים יותר של התקדמות בשלבים במיומנות במקצוע משוליה לבעל מלאכה, אומן יום ולבסוף אוּמן ורב-אוּמן. הופעתן של הגילדות בנוסח זה מקושרת על–ידי רבים להופעתה של כלכלה המבוססת על כסף ולעיור, שכן לפני כן לא ניתן היה להפעיל ארגון שיסודו בכסף, משום שרוב הסחר בוצע באמצעות סחר חליפין.
כמו עמותות הוורקין, גם הגילדות האירופיות כפו תקופות ארוכות של הכשרת שוליה והקשו או חסמו בפועל את הגישה לחומרים ולידע או את האפשרות למכור מוצרים בשווקים למי שאינם חברים בגילדה. במקביל, קיימה הגילדה קרנות שתמכו בחברי הגילדה המבוגרים או אלו שבריאותם התערערה, אלמנות ויתומים של חברי הגילדה, קבורה והקצבות לאלו שביקשו לנסוע כדי לתור אחר עבודה.
ארגון הגילדות.
עם חברי הגילדות נמנו בעלי המקצוע הוותיקים והמיומנים בתחום, האוּמנים המומחים. כדי להגיע לדרגה זו ולהצטרף לגילדה היה על בעל המלאכה לעבור תקופה ארוכה של חניכות. השלב הראשון של החניכות כלל עבודה כשוליה, בה למד האומן לעתיד רק את הטכניקות הבסיסיות של המקצוע.