אמונות אלה קודמו על ידי מלומדי התקופה כולל קארל האוסהופר ופרידריך פון ברנהרדי. בספרו של פון ברנהרדי משנת 1912 "גרמניה והמלחמה הבאה" הרחיב ברנהרדי את התאוריה של ראצל, ולראשונה זיהה את מזרח אירופה כמקור אפשרי לשטחי מילואים. אידאולוגיית מרחב המחיה הייתה סיבה חשובה לפתיחתו של מבצע ברברוסה ביוני 1941. הנאצים קיוו להפוך חלק גדול מהשטחים הסובייטיים לאזורי התיישבות לגרמנים.
בפיתוחו את הרעיונות האלה, הציע התאורטיקן הנאצי אלפרד רוזנברג שהארגון האדמיניסטרטיבי הנאצי בארצות שיכבשו הגרמנים יחולק לנציבויות (Reichskommissariat) הבאות:
שטחי הנציבויות ימשכו עד הרי אורל (עם זאת, היו תוכניות נאציות מוקדמות להקמת נציבות הרייך טורקסטן שבמרכז אסיה ואף הייתה תוכנית נאצית לשליטה בהרים עצמם). הישויות האדמיניסטרטיביות היו אמורות להיות השלבים המוקדמים בעקירתם של רוסים ועמים סלאבים רבים והחלפתם במתיישבים גרמניים. רוזנברג גם פחד מסכנת "מדיניות ההתרחבות רוסית/סובייטית" וקרא ל"פעולה חמושה מונעת" מול איום זה.
כאשר השתלטו כוחות גרמניים על שטחים סובייטים הם הקימו במהרה משטרי כיבוש - נציבות הרייך אוסטלנד ונציבות הרייך אוקראינה. המכשול הגדול ביותר שעמד בפני יישומו המלא של רעיון מרחב המחיה היה תבוסתה של הארמייה השישית בקרב סטאלינגרד. אחרי תבוסה משמעותית נוספת של הגרמנים בקרב קורסק ב-1943 ונחיתת הכוחות של בעלות הברית בסיציליה, פסקו כל תוכניות מרחב המחיה.
בתרבות.
מרחב מחיה הוא שמו של מחזה שנכתב על ידי הבמאי האמריקאי ישראל הורוביץ , ובו קנצלר גרמניה מתעורר מסיוט ומחליט, בפתאומיות, להזמין שישה מיליון יהודים לחיות בגרמניה כפיצוי על השואה.
גליפולי
גליפולי (בטורקית: Gelibolu Yarımadası; ביוונית: Καλλίπολις, Kallipolis) הוא חצי אי בתראקיה הטורקית, חלקה האירופי של טורקיה, הנושק בצד מערב לים האגאי ובצד דרום למצרי הדרדנלים. בהיותה מוגנת מרוחות ובעלת אספקת מים שופעת, שלטה העיר על השיט בדרדנלים ועל הכניסה לים מרמרה.
מקור השם גליפולי במלה היוונית "קאליפוליס" (Καλλίπολη), שפירושה "העיר היפה". בעת העתיקה נקרא חצי האי הכרסונסוס התראקי.
ב-1204 נכבשה קונסטנטינופול על ידי הצלבנים של מסע הצלב הרביעי. במסגרת חלוקת השלל בין האימפריה הלטינית לבין הוונציאנים הוענקה גליפולי לדוג'ה של ונציה, אנריקו דאנדולו. לוונציאנים לא היה כוח צבאי מספיק להחזיק את העיר והביזנטים קיבלו אותה לידיהם.
ב-1354 הייתה רעידת אדמה. העות'מאנים ניצלו את המצב והשתלטו על המקום.
ב-1366 התקיים מסע הצלב של אמדיאוס, אחיינו של הקיסר יוחנן החמישי, וגליפולי נכבשה על ידי הביזנטים.
ב-1376 העות'מאנים והגנואזים עזרו לאנדרוניקוס הרביעי לחזור לקונסטנטינופול ובתמורה קיבלו חזרה את גליפולי.
יצחק קצנלסון
יצחק קצנלסון (ביידיש: קאַצענעלסאָן; בפולנית: Icchak Kacenelson) (נולד ב-1 ביולי 1886, נרצח במאי 1944 באושוויץ) היה מחנך, משורר ומחזאי יהודי-פולני, מחבר הפואמה "השיר על העם היהודי שנהרג". זכה לכינוי "מקונן השואה".
כתב גם שירים בעברית, והידועים שבהם: "מה יפים הלילות בכנען" ושיר הילדים "חמש שנים על מיכאל".
תולדות חייו ויצירתו.
יצחק יחיאל קצנלסון נולד בשנת 1886 בעיירה קרֶליץ בפלך מינסק שבתחום המושב באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אביו היה הפובליציסט והמחנך המשכיל יעקב בנימין קצנלסון הידוע כ"י. בן ימיני". כאשר היה בן 10 עבר עם הוריו ללודז' שבפולין הקונגרסאית. ב-1906 החל את עבודתו החינוכית בבית הספר העברי, ברשת חינוך עברית מיסוּדהּ של משפחתו. ב-1910 פרסם את ספר שיריו הראשון, "דמדומים". שנתיים לאחר מכן הקים את "הבמה העברית" - להקת תיאטרון עברית שהציגה ממחזותיו. הוא ערך שני ביקורים בארץ ישראל: אחד ב-1925 ושני ב-1934. בהיותו בלודז' הוא התיידד עם יחיאל רוזנצוויג שהיה מורה ומשורר. בין השנים 1935–1939 פעל בינות החלוצים אשר גרו בקיבוץ גרוכוב שליד ורשה.
ב-8 בספטמבר 1939 נכבשה לודז'. בנובמבר אותה שנה ברח קצנלסון לוורשה ובינואר 1940 הצטרפו אליו גם אשתו חנה וילדיו בנימין, בן-ציון וצבי. כל אותה תקופה הוא נמנע מכתיבה. ביוני 1940, עם הקמתה של רשת "דרור", ניעור קצנלסון לחיים מחדש, זאת הודות לבקשתם של החלוצים אשר ביקשו את עזרתו. כך השתלבה דרכו בדרכה של המחתרת החלוצית ושל תנועות הנוער. הוא פרסם משיריו בעיתוני "דרור", ייסד להקה דרמטית, הדריך צעירים לפעולות חינוך בקרב הילדים העזובים ובבתי יתומים, לימד עברית ותנ"ך בבית הספר ובגימנסיה של "דרור" אשר הוקמה במחתרת. וכך, כל עוד פעלה דזלנה 34 כקיבוץ, היה בה מקום לקצנלסון וליצירותיו. בין השנים 1940–1942 חיבר קצנלסון כ-30 יצירות.
ב-22 ביוני 1941, יום פתיחת "מבצע ברברוסה", יצא לאור בהוצאת מרכז "דרור" המחזה "איוב" כספר עטוף, מודפס ומצויר.
ביולי 1942, עם תחילת האקציה הגדולה בגטו ורשה, ארגנו אנשי המחתרת אישור עבודה לקצנלסון ובנו אצל תעשיינים גרמנים.
ב-14 באוגוסט 1942 התייצבו חנה, בנימין ובן-ציון קצנלסון ביחד עם עוד 5,479 איש באומשלגפלץ והובלו ברכבות למחנה טרבלינקה.
ב-17 בינואר 1943 התגנב קצנלסון אל תוך הגטו המרכזי ונפגש עם ידידיו החלוצים, חברי "דרור".
למחרת נשא נאום בפני הלוחמים:
לאחר נשיאת הנאום זכה לראות את חברי המחתרת מסתערים על הגרמנים המקיפים אותם במה שכונה יותר מאוחר "מרד ינואר". מעיד יצחק צוקרמן:
ב-22 במאי 1943, בגיל 56, הגיע קצנלסון יחד עם בנו צבי למחנה ויטל, שם התחיל לכתוב את "פנקס ויטל". באותו היום הפסיק את כתיבת היומן בטענה כי "אני חדלתי מלרשום רשימות, משום שיראתי מפני השיגעון מתוך שלא לאבד את עצמי לדעת". לאחר חודשיים, ביום הולדתו ה-57, המשיך את כתיבת הפנקס וסיימו ב-16 בספטמבר 1943. ב-30 ביוני אותה שנה סיים את כתיבת המחזה "חניבעל". לאחר מכן החל את כתיבת "השיר על העם היהודי שנהרג" (ביידיש: "דאָס ליד פֿונעם אויסגעהרגעטן ײִדישן פֿאָלק"), וב-18 בינואר 1944 סיים קצנלסון את כתיבת הבית האחרון בפואמה.
ב-18 במרץ 1944 הקיפו הנאצים את המחנה, ומאה שבעים ושלושה היהודים האסורים בו הועברו למחנה סמוך. חודש לאחר מכן, ב-18 באפריל, במלאת שנה למרד גטו ורשה, שולחו יהודי ויטל ובהם קצנלסון ובנו למחנה הריכוז דראנסי. לאחר עשרה ימים נמצאו המשורר, בנו ועוד כשישים יהודים על רכבת לכיוון מחנה אושוויץ. בתחילת מאי 1944, לאחר שלושה ימי מסע בקרון להובלת בקר יחד עם בנו צבי, הגיע יצחק קצנלסון למחנה אושוויץ, שם נרצח.
זמן קצר לאחר מכן, הגיעה לארץ ישראל רות אדלר, ששהתה עם קצנלסון בוויטל. הוא הפקיד בידיה את כתביו והיא הביאה אותם איתה חבויים בתוך ידית של מזוודה. היא שלפה את הכתבים בביתו של קרוב משפחתו, ברל כצנלסון. קצנלסון כתב לו: "רק אתה ובן־דודתי (יצחק טבנקין) תקראו את דברי הקינה על הריגת עמנו כולו על תינוקותיו ועל ילדיו בידי אימותיהם". הוא ציווה שלא לפרסם את "השיר על העם היהודי שנהרג", אלא לאחר שתובס גרמניה במלחמה, והפקיד את ביצוע צוואתו בידי כצנלסון וטבנקין.
על אף שקצנלסון ביקר בארץ ישראל רק פעמיים ולזמן קצר, הוא הרים תרומה חשובה לזמר העברי באמצעות שיריו הידועים: "מה יפים הלילות בכנען", "גילו הגלילים", רוח עצוב, "נעולה היא דלתי" ושיר הילדים "חמש שנים על מיכאל".
להנצחתו של קצנלסון נקרא מוזיאון בית לוחמי הגטאות על שמו.
ישנם גם רחובות רבים על שמו ברחבי הארץ.
המלחינה הישראלית זלטה רזדולינה הלחינה יצירה סימפונית, רקוויאם, על פי הפואמה של יצחק קצנלסון "השיר על העם היהודי שנהרג". היצירה, בגרסתה האינסטרומנטלית באורך של כשעה, הוקלטה בצ'כיה בביצוע התזמורת הפילהרמונית של בירתה ההיסטורית של מוראביה אולומוץ בניצוחו של מאסטרו ויקטור פלדבריל מקנדה והופקה על גבי תקליטור. יצירה זו שודרה פעמים רבות בקול המוסיקה ובעוד כ-20 תחנות רדיו ברחבי העולם.
קישורים חיצוניים.
מיצירותיו:
חשבוניה
אני ואתה
אני ואתה (בגרמנית: Ich und Du) הוא חיבור פילוסופי משפיע מאת מרטין בובר שיצא לאור בגרמנית ב-1923. החיבור מציג פילוסופיה דיאלוגית, תפיסה פילוסופית-חברתית העוסקת ביחסים דיאלוגיים בין בני אדם, המושתתים על יחסי זיקה כנים וישירים.
כחלק ממסורת אידאולוגית שהתפתחה באירופה בתחילת המאה ה-20, בובר מייחס חשיבות אונטולוגית מכרעת לדיבור הבינאישי. הוא העלה את הטענה שקיומו של האדם כנושא (סובייקט) נוצר ומתעצב בתוככי הדו-שיח תוך כדי זיקה עם זולתו. השיח עם האחר הוא שבונה את האדם כאישיות רוחנית. לא האדם הבודד הוא עובדת יסוד של הקיום האנושי, אלא האדם המצוי בזיקה עם הזולת. העיקר הוא על כן לא הקיום הפיזי אלא התגבשות התודעה האינדיבידואלית תוך כדי קשר ודיאלוג עם מישהו אחר.
על פי בובר, היחס "אני-אתה" מצוי בפנייה אל האחר (לא רק בדיבור המילולי, אלא קודם כל בכוונה הנפשית), ולמולו עומד יחס ההזרה "אני-לז". יחסי הזיקה דורשים פעולה של הנפש, ועל כן כל יחסי זיקה הולכים ונהפכים ליחסי הזרה בתהליך טבעי. אולם בתוך כל יחס של הזרה קיים הפוטנציאל להיהפך חזרה על ידי הפניה של הנפש ליחסי זיקה שוב. ביחס האני-אתה רואה בובר גילוי של המהויות האלוהיות הטמונות בכל דבר, ולמעשה רואה באל את "האתה הנצחי".