בעשור הראשון לקיומו, החל בית ההוצאה את דרכו בהפקת כ-30 פרסומים מדי שנה, אבל בעשור השני שלו גדל המספר ל-300 לאחר 1814, כשג'ובאני הבטיח המשכיות לחוזים, בהם חוזה מאותה שנה, שהתיר לו להוציא לאור כל מוזיקה שתבוצע בבית האופרה לה סקאלה, חוזה שבו זכה הודות לעבודתו כלחשן וכמעתיק בלעדי. כאשר החל לצבור מלאי של כתבי יד מתיאטראות קיימים וממעתיקים, הוסיף בחוזים שלו
סעיף, שהתיר לבית ההוצאה, עם סיום פרק הופעות של אופרה, לרכוש את הזכויות להצגות נוספות של האופרה במקומות אחרים. כתוצאה מכך, הרכיב קטלוג נכבד של מוזיקה, שהיה לבסיס לחברת ריקורדי.
באמצעות הרכישה ההדרגתית של הזכויות לשליטה בארכיוני לה סקאלה, כולל אופרות שיופקו בהמשך, הצליח ריקורדי לעקוף את ההגבלות על פרסום פרטיטורות מלאות ולהיות - כדברי גוסט - "לא עובד שכיר אלא יזם פרטי, שתיאטראות שוכרים ממנו חומרים". בניגוד לכך, רבים ממתחריו של ריקורדי הפיקו "כתבי-יד מפוברקים, טלאי על טלאי", שלא התבססו בשום צורה על חתימת ידם של המלחינים.
במהלך שנות ה-40' של המאה ה-19 גדל קאזה ריקורדי לבית הוצאת המוזיקה הגדול ביותר בדרום אירופה וב-1842 יצרה החברה כתב עת מוזיקלי בשם "גאזטה מוזיקאלה די מילאנו". ב-1847 אסר ורדי בחוזה, שחתם עם ריקורדי, המו"ל הקבוע שלו, על כל שינוי לאופרות שלו בביצוען על הבמה, כולל קיצורים או שינויים בגובה הצליל, וכן כל שינוי בתזמור, שעליו הודיע כי יגבה קנס של 1,000 פרנק מכל בית אופרה שהוא.
נוהלי העבודה שאימץ לו ריקורדי שינו מן הקצה אל הקצה את שוק הוצאת המוזיקה, בהבטיחם למלחינים תמלוגים לא רק במועד אספקת היצירה, אלא גם על הפקות נוספות שיעלו לביצוע בכל מקום ובכל זמן בעתיד. בשנת 1852 רכש את כל כתבי היד שהיו שייכים לתאטרו אלה סקאלה, והחל להפיץ עותקים בכתב יד להשכרה, שיצרו, לצד מכירת הרדוקציות לסולנים ופסנתר, עוד רמת דרישה.
נוסף לכך, הודות לשימוש שעשה ריקורדי בטכניקות חדשות כגון ליתוגרפיה והדפסת אינטאליו, יכול היה להפחית עלויות ולהגדיל את תפוקת הדפוס. עם הזמן, הוציאה החברה פרטיטורות ווקאליות ובהמשך פרטיטורות מלאות.
ג'ובאני ריקורדי היה אביו של טיטו ריקורדי, שהמשיך את דרכו בניהול בית ההוצאה, וסבו של ג'וליו ריקורדי, שהרחיב את קשריו עם ג'וזפה ורדי ועמד בקשר הדוק עם מלחינים איטלקים צעירים בני זמנו.
ריקורדי התיידד עם רבים ממלחיני האופרה האיטלקים החשובים בתקופתו, בהם רוסיני, בליני, דוניצטי וורדי, שאת יצירותיו הוציא לאור. ורדי הרבה להתייעץ עם ריקורדי בנושאים הקשורים לאופרות שלו. ריקורדי הוא שיעץ לו וללבריתן טמיסטוקלה סולרה להתרחק ככל האפשר מן המקור של שילר ל"ג'ובאנה ד'ארקו", כדי להימנע מתביעה משפטית על פגיעה בזכויות יוצרים, ואכן הלברית של סולרה עושה שימוש רק בפרט אחד ויחיד מן המקור של שילר. ג'ובאני ריקורדי ניסה לשכנע את ורדי להכניס שינויים ב"סימון בוקאנגרה" שלו, כדי להקל על הקהל לקבלה, אך נסיבות חייו של ורדי בשנים ההן גרמו לכך, שהשינויים נדחו עד 1880, אז הודיע לנכדו וממשיך דרכו של ג'ובאני, ג'וליו ריקורדי, על החלטתו לעבד חלקים מן האופרה. חקר התכתובת בין ריקורדי לוורדי תורם להבנת פעילותו של ורדי במלואה.
קישורים חיצוניים.
איתן יריב
איתן יריב (נולד ב-25 בינואר 1948) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד מערך כוחות הנ"מ.
ביוגרפיה.
יריב הוא בוגר בית הספר הריאלי והפנימייה הצבאית לפיקוד. התגייס לצה"ל ב-1965 ועשה את שירותו הצבאי במערך כוחות הנ"מ.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על יחידה 138 - יחידת טילי הוק הצפונית, במהלך המלחמה קלטה היחידה בפיקודו סוללת טילי הוק חדשה שהגיעה ברכבת האווירית מארצות הברית. בשנים 1979 עד 1981 פיקד על גדוד נ"מ של תותחי וולקן M61 וטילי סטינגר. לאחר מכן פיקד על אגד נ"מ מרחבי ושימש ראש ענף תורה והדרכה במפקדת כוחות הנ"מ. ב-1984 מונה למפקד כוחות הנ"מ וכיהן בתפקיד עד 1988.
לאחר שחרורו עסק בתחום הייעוץ הביטחוני בתחומי השליטה ובקרה, הגנה אווירית והגנה מפני טילי קרקע-קרקע. הוא חבר הנהלת העמותה הישראלית להגנה בפני טילים.
יריב בוגר תואר ראשון בהיסטוריה ולימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת בר-אילן ובעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת ניו הייבן בקונטיקט.
יריב (פירושונים)
אנגקור וואט
מוניר מוראד
מוניר מוראד (בערבית: منير مراد; 13 בינואר 1922 - 17 באוקטובר 1981) היה זמר, שחקן ומלחין מצרי ממוצא יהודי. מוראד התפרסם במצרים בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20.
אחותו של מוראד, לילה מוראד, גם כן הייתה לזמרת מפורסמת במחצית הראשונה של המאה ה-20, כך גם אביו, איברהים זכי מרדכי. במהלך שנות ה-70, התאסלם מוראד, ולאחר מכן נישא לשחקנית סוהיר אל-באבלי.
מוראד הלחין שירים עבור גדולי המוזקאים המצרים, ובמיוחד נודע בשיתוף הפעולה שלו עם הזמרת-שחקנית שאדיה. ייחודו היה בכך שניסה לשלב ג'אז ומוזיקה מערבית עם מוזיקה ערבית-מצרית.
מוראד שיחק את התפקיד הראשי בכמה סרטים, המפורסם ביניהם הוא הסרט "יום טוב" (نهارك سعيد, 1955).
יחזקאל חי אלביג
יחזקאל חי אַלבֶּיג (לעיתים נכתב אל-ביג; באנגלית: Ezekiel Hai Albeg; 1910 – 1995) היה משורר ופייטן ממוצא יהודי-בגדאדי.
קורות חיים.
יחזקאל חי בן עזרא אלביג נולד בשנת 1910 בבגדאד. בילדותו למד בתלמוד תורה צלאת מנדלי. בשנת 1920 החל ללמוד בבית המדרש בית זלכה, הישיבה המפורסמת של בגדאד. בשנת 1925, כשהיה בן 15, עלה לארץ ישראל עם משפחתו, שהתיישבה בירושלים, שם למד בישיבת פורת יוסף ונסמך לרבנות. כמו כן הוכשר כשוחט ומוהל. בשנות ה-30 כיהן כחבר בוועד העדה הבבלית בארץ ישראל.
למרות אהבתו לארץ ישראל, הנידונה ברבים משיריו, עזב בשנת 1937 את הארץ, שהה ארבעה חודשים באלכסנדריה שבמצרים, ומשם המשיך לניו יורק. את כאב הנדידה תיאר בשירו "וגלות מְנָתי", אחד משיריו המפורסמים ביותר. בארצות הברית שימש בהתחלה במשך שבע שנים כעורך בהוצאת הספרים "Hebrew Publishing Company", ואחר כך עבד כחזן בברוקלין בבתי כנסת של יוצאי חלב. במלחמת העולם השנייה שר בערבית לתחנת רדיו של NBC במסגרת שידורי תעמולה אנטי-נאציים לעולם הערבי. בהמשך חייו עבר ללוס אנג'לס, שם נפטר בשנת 1995, בגיל 85.
יצירתו.
לאורך כל חייו חיבר שירת חול וקודש בעברית בהשראת שירת ימי הביניים של יהדות ספרד, שאליה נמשך מגיל צעיר. בהקדמה לספרו "מארם נהרים עד ירושלים" (תשכ"ג) גולל אלביג את סיפור היכרותו עם שירת ספרד:
בהמשך הכיר אלביג גם את מלאכת כתיבת המקאמה דרך היצירות שאליהן נחשף בעודו במצרים:
את ספר שיריו הראשון, "רינת יחזקאל", הוציא לאור בירושלים בגיל 17 בלבד, בשנת 1927, בתמיכתו של תורם אלמוני. במהלך חייו הוציא לאור עוד שישה ספרי שירה, בהם חיבורים מסוג מקאמה, שירי חול ופיוטים. כמה משיריו הולחנו לצלילי מנגינות ידועות מהעולם הערבי ובמיוחד ממצרים. את רוב שיריו קיבץ מחדש בספרו "דיואן" (לוס אנג'לס תשמ"ג) בן ה-640 עמודים. לאחר מות אשתו בשנת 1983 מיעט לכתוב עוד שירים.
בנוסף לשירים פרי עטו, אלביג גם ערך ופרסם בארצות הברית מספר מחזורים וסידורים.
יחזקאל חי אל-ביג
יחזקאל חי אלבג
בית הכנסת העתיק בקצרין
ארננדס
ארננדס (בספרדית: Hernández; לעיתים נכתב בטעות כהרננדס) הוא שם משפחה ספרדי שמשמעו "בן ארננדו".
דייוויד סוזוקי
דייוויד סוזוקי (באנגלית: David Suzuki) נולד ב-24 במרץ 1936) הוא אקדמאי, שדרן מדע ופעיל סביבתי קנדי. סוזוקי קיבל דוקטורט בזואולוגיה מאוניברסיטת שיקגו ב-1961 והיה פרופסור במחלקה לגנטיקה באוניברסיטת קולומביה הבריטית מ-1963 עד פרישתו ב-2001. מאמצע שנות ה-70, התפרסם בזכות תוכניות הטלוויזיה והרדיו שהגיש, הסרטים הדוקומנטריים שיצר והספרים שכתב בנושאי טבע וסביבה. רוב פרסומו נבע ממגזין המדע הנודע של רשת CBC, הנקרא "The Nature of Things", שפורסם במעל 40 מדינות. בנוסף, הוא נודע גם בשל ביקורתיותו על חוסר פעילותן של ממשלות להגנת הסביבה.
בתור פעיל ותיק למען היפוך ההתחממות הגלובלית סוזוקי ייסד את David Suzuki Foundation ב-1990 על מנת "לחקור דרכים בהן אנו יכולים לחיות באופן מאוזן עם העולם הטבעי שמאפשר את קיומנו." סדר העדיפויות של הקרן הוא: אוקיינוסים ודיג בר-קיימא, שינוי אקלים ואנרגיה נקייה ומתחדשת, קיימות ו"אתגר הטבע של סוזוקי". הוא גם שירת בתור עורך של עמותת Canadian Civil Liberties בשנים 1982 עד 1987.
בשנת 2009 סוזוקי קיבל את פרס הקיום הנכון. הספר שלו שפורסם בשנת 2011, "The Legacy", זכה ב"פרס ספרי נאוטילוס". סוזוקי חבר במסדר קנדה, ובסקר של רשת CBC הנקרא "The Greatest Canadian" הנערך בשנת 2004, הוא נבחר בתור "הקנדי הכי בר-קיימא".
שנותיו הראשונות.
לסוזוקי אחות תאומה בשם מרסיה, ושני אחים נוספים, ג'רלדין (ידוע בשם אייקו) ודון. הם נולדו לסטסו נאקאמורה וקאורו קארר סוזוקי בוונקובר, קנדה. סבו וסבתו של סוזוקי היגרו לקנדה בתחילת המאה ה-20 מהירושימה ומחוז אאיצ'י בהתאמה.
בשנים המוקדמות של מלחמת העולם השנייה ועד סוף המלחמה ב-1945 נעצרו יפנים-קנדים בקולומביה הבריטית, בהם גם סוזוקי ומשפחתו בתור יפנים-קנדים מדור שלישי. ביוני 1942, הממשלה מכרה את העסק המשפחתי (ניקוי-יבש) של סוזוקי, ולאחר מכן ירשה את סוזוקי, אימו ושתי אחיותיו במחנה בסלוקן, קולומביה הבריטית. אביו נשלח למחנה עבודה בסולסווה חודשיים לפני-כן. אחותו של סוזוקי, ג'ני, נולדה במחנה המעצר.