צבאים (מהמינים צבי הנגב וצבי רים) מאכלסים את שקע קטארה ומהווים מקור מזון חשוב לברדלס. האוכלוסייה הגדולה ביותר מצויה בחלקים הדרום-מערביים של השקע.
בעלי חיים נפוצים נוספים כוללים את הארנבת המצויה, תן זהוב, שועל החולות ושועל הפנק הנדיר יותר.
עבדקן הרעמה היה נפוץ בעבר אך בימינו נותרו ממנו פרטים מעטים. מיני יונקים גדולים שחיו באזור בעבר ונכחדו כוללים את הראם הערבי, הדישון ובובאל צפוני - מין אנטילופה שנכחדה מהעולם.
יישוב הקבע היחיד הוא נווה המדבר הקטן של קארה (Qara), השוכן בקצה המערבי של השקע ומאוכלס בידי כ-300 ברברים. בנוסף, קיימת אוכלוסייה נודדת של בדואים המחפשים מרעה לצאנם, כאשר נווה המדבר של מוגהרה מהווה מקור חשוב בזמני בצורת ומחסור במים.
מלחמת העולם השנייה.
בזמן מלחמת העולם השנייה נחשב שקע קטארה כבלתי עביר לתנועת טנקים ומרבית כלי הרכב הצבאיים האחרים, אף שסיורים של כוחות הציר וצוותי קרב בריטיים של קבוצת המדבר ארוכת הטווח פעלו בו. לשקע קטארה, ובמיוחד למצוקים התלולים בצפונו, הייתה חשיבות רבה בקרב אל-עלמיין הראשון מכיוון שבשל הקושי בתנועה בו הוא תחם למעשה את שדה הקרב ומנע את איגוף הקו הבריטי.
הפרויקט ההידרואלקטרי.
תוכניות לניצול שקע קטארה להפקת אנרגיה חשמלית בשיטה ההידרואלקטרית נוסחו עוד בשנת 1912 על ידי הגאוגרף הגרמני אלברכט פנק. הנושא נבחן בפירוט רב יותר ב-1927 על ידי הגאולוג הבריטי ג'ון בול . בימינו עדיין חוקרים מדענים אם התוכנית ניתנת לביצוע מתוך הבנה שהפרויקט יכול להוות מרכיב לפתרון בעיות הכלכלה, האוכלוסייה והאקולוגיה של האזור.
שטחו הגדול של השקע והעובדה שגובהו יורד בצורה חדה עד לגובה של 133 מטרים מתחת לפני הים, הובילה למספר תוכניות להקמת פרויקט הידרואלקטרי ענק בדומה לסכר אסואן. התוכניות לפרויקט מדברות על כריית תעלה או מנהרה משקע קטרה צפונה, באורך של כ-80 ק"מ עד לים התיכון או עד לנילוס. המים יזרמו בתעלה דרך סדרה של סכרים הידרואלקטריים שיווסתו את זרימת המים וישחררו אותם מגובה של 90 מטר. קצב האידוי של המים בשקע גבוה מאוד, בין השאר משום שהאזור חם מאוד ויבש וכתוצאה מכך, יש חוסר בכיסוי עננים והמים שישוחררו יתפזרו ברחבי השקע עד שיתאדו בשל הפעילות הסולארית. יש צורך ליצור אגם מלאכותי בדומה לאגם נאצר כדי שיאגור מספיק מים שישתחררו מגובה 90 מטר דרך הסכרים ההידרואלקטריים כדי להניע את הטורבינות ליצור חשמל. בגלל גודל, עומק השקע וקצב האידוי הגבוה יהיה צורך בכמות גדולה של מים כדי למלא אגם כזה.
אלברטו חואנטורנה
אלברטו חואנטורנה דנחר (בספרדית: Alberto Juantorena Danger; נולד ב-3 בדצמבר 1950) הוא אתלט קובני, אלוף אולימפי בריצת 400 מטר ובריצת 800 מטר (מונטריאול 1976) ושיאן עולם בריצת 800 מטר. הוא האתלט היחידי בעולם שזכה עד כה בשתי ריצות אלו באולימפיאדה אחת (פול פילגרים מארצות הברית קבע הישג זה באולימפיאדת אתונה (1906) שאינה נחשבת במניין האולימפיאדות).
ביוגרפיה.
חואנטורנה נולד בסנטיאגו דה קובה. בנעוריו עסק בפעילות ספורטיבית במספר תחומים: כדורגל, כדורעף, כדורסל ושחייה. הוא אמנם ניצח בתחרויות ריצה במסגרת בית ספרית, אך העדיף להתמקד בכדורסל וב-1969 החל לשחק כדורסל במסגרת קבוצתית. בעונת 1970 - 1971 צורף לנבחרת הנוער הלאומית של קובה בכדורסל. הצטיינותו במרוצים שנערכו כחלק ממסגרת האימונים בכדורסל משכה את תשומת לב מאמני האתלטיקה שהיו במקום וקצת אחרי גיל 20, החל חואנטורנה להתאמן באתלטיקה בהדרכתו של המאמן הפולני זיגמונד זביירזובסקי (Zygmunt Zabierzowski), מאמן אצני ה-400 מטר של נבחרת קובה באותה עת.
באולימפיאדת מינכן (1972) סיים חואנטורנה במקום ה-10 בריצת 400 מטר בתוצאה של 46.07 שניות, 5 מאיות השנייה איטי מעליה לשלב הגמר. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 45.94 שניות ובשלב רבע הגמר תוצאה של 45.96 שניות.
באוניברסיאדה שנערכה במוסקבה בשנת 1973 זכה חואנטורנה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.36 שניות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי בשנת 1975 זכה חואנטורנה במדליית כסף בריצת 400 מטר (44.80 שניות).
אלוף אולימפי ושיאן עולם.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה חואנטורנה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.26 שניות, הזמן המהיר בעולם שנמדד ולא הושג בגובה (השיא העולמי ניקבע באולימפיאדת מקסיקו סיטי), לפני פרד ניוהאוז (44.40 שניות) והרמן פרייזר (44.95 שניות) שניהם מארצות הברית ובריצת 800 מטר בשיא עולם חדש של 1:43.50 דקות, לפני איוו ואן דאם מבלגיה (1:43.86 דקות) וריק וולהאטר מארצות הברית (1:44.12 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום השביעי בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:03.81 דקות, הרביעייה המנצחת הייתה של ארצות הברית (2:58.65 דקות).
באוניברסיאדה שנערכה בסופיה, בולגריה בשנת 1977 זכה חואנטורנה במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא עולם חדש של 1:43.44 דקות, שיפור ב-6 מאיות השנייה לשיאו העולמי.
בתחרות גביע העולם באתלטיקה שנערכה בדיסלדורף, גרמניה אותה שנה זכה חואנטורנה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.36 שניות ובריצת 800 מטר בתוצאה של 1:44.01 דקות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו בשנת 1979 זכה חואנטורנה בשתי מדליות כסף, בריצת 400 מטר (45.24 שניות) ובריצת 800 מטר (1:46.4 דקות).
באולימפיאדת מוסקבה (1980) סיים חואנטורנה במקום הרביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.09 שניות ולא הצליח להגן על תוארו. המנצח היה ויקטור מרקין מברית המועצות (44.60 שניות).
לאחר שפרש מספורט תחרותי כיהן חואנטורנה בשנת 1984 כסגן שר הספורט של קובה.
חואנטורנה נשוי ואב ל-5 ילדים.
מיראלם פיאניץ'
מיראלם פיאניץ' (בבוסנית: Miralem Pjanić; נולד ב-2 באפריל 1990) הוא כדורגלן בוסני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת בשיקטש מליגת העל הטורקית, בהשאלה מברצלונה, ובנבחרת בוסניה והרצגובינה.
קריירה.
בעקבות מלחמת יוגוסלביה היגרו הוריו של פיאניץ' ללוקסמבורג, בה הוא גדל והתחנך והתחיל בה את דרכו בכדורגל. בגיל 14 עבר למועדון הכדורגל הצרפתי מץ, ובעונת צורף לסגל הקבוצה הבוגרת. לאחר אותה עונה עבר לקבוצת אולימפיק ליון. בתחילה הוא לא זכה להזדמנויות רבות בהרכב הראשון, אך מעמדו השתפר לאחר עזיבת ז'וניניו. הוא הבקיע את שערו הראשון במשחק הפלייאוף על ההעפלה לליגת האלופות מול אנדרלכט. הוא המשיך והבקיע שלושה שערים בליגת האלופות באותה עונה. בעונת הבקיע 11 שערים ובישל 10 נוספים, וסייע לליון לסיים במקום השני בליגת העל הצרפתית ולהעפיל עד חצי גמר ליגת האלופות.
כשהתגורר בלוקסמבורג הוא זומן לסגל נבחרת הנוער שלה. בשנת 2006 נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו הנערים, שנערך בלוקסמבורג. בטורניר זה הבקיע ארבעה שערים בתיקו 5-5 מול הנבחרת של בלגיה. ב-2007, לאחר שקיבל אזרחות בוסנית, זומן פיאניץ' לסגל נבחרת בוסניה והרצגובינה עד גיל 21. ב-20 באוגוסט 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת. הוא היה חלק מסגל הנבחרת שהגיע עד פלייאוף ההעפלה למונדיאל 2010, בו הודחה בוסניה והרצגובינה על ידי . ב-3 במרץ 2010 הבקיע את שער הבכורה בנבחרת, בניצחון 1–2 על .
באוגוסט 2011 עבר פיאניץ' לרומא האיטלקית תמורת 11 מיליון אירו, וקיבל את חולצה מספר 15.
ב-13 ביוני 2016 חתם פיאניץ' ביובנטוס לחמש שנים עבור 32 מיליון אירו.
ב-29 ביוני 2020 חתם פיאניץ' בברצלונה לארבע שנים, במסגרת עסקה בה הועבר ארתור מלו ליובנטוס, כאשר ברצלונה קיבלה תמורתו 12 מיליון אירו נוספים. בספטמבר 2020 בוצע המעבר באופן רשמי.
ב-2 באוגוסט 2021 הושאל פיאניץ' לעונה אחת לבשיקטש המשחקת בליגת העל הטורקית.
סטטיסטיקות.
נכון ל-2019
מירלם פיאניץ'
ספרינגפילד (משפחת סימפסון)
ספרינגפילד (באנגלית: Springfield) היא עיר אמריקאית בדיונית בה מתגוררות הדמויות הראשיות בסדרת האנימציה האמריקאית המצליחה משפחת סימפסון ובה מתרחשת רוב עלילת הסדרה.
יוצרי הסדרה ציינו בעבר שהעיר ספרינגפילד מהווה למעשה דגם של העולם, בו תושביה, דמויות הסדרה, מתמודדות עם הסוגיות העומדות בפני החברה המודרנית. למשל, יוצרי הסדרה מציגים סוגיות אקטואליות בנושא איכות הסביבה דרך עבודתו של הומר סימפסון בתחנת כוח גרעינית, וסוגיות אקטואליות בתחום החינוך דרך בית הספר היסודי של ספרינגפילד שבו בארט וליסה לומדים.
מקור השראה.
ספרינגפילד מייצגת את העיר האמריקאית הטיפוסית ואיננה מבוססת על עיר אמיתית. אף על פי כן, מאט גריינינג, יוצר הסדרה, ציין כי לספרינגפילד יש הרבה במשותף עם פורטלנד, אורגון - עיר הולדתו של גריינינג, ושמה נלקח מזה של ספרינגפילד, אורגון, הסמוכה לפורטלנד. גריינינג ציין כי מקור השראה נוסף לספרינגפילד הייתה העיר הבדיונית מלונוויל (Melonville) בסדרת המערכונים הקנדית Second City Television אשר הכילה מגוון רחב של דמויות חוזרות ונשנות, אשר שימשה בתור זירת ההתרחשות העיקרית של התוכנית. גריינינג ציין כי הוא בחר בשם ספרינגפילד, משום שזהו אחד משמות היישובים הנפוצים ביותר בארצות הברית - ישנם 34 ערים וישובים בשם זה בארצות הברית, כולל בירת אילינוי.
מאפייני העיר.
ספרינגפילד נוסדה בשנת 1796 על ידי קבוצה מתיישבים בראשות ג'בדייה ספרינגפילד. לאחר שג'בדייה סירב לאפשר לתושבי היישוב להתחתן עם בני הדודים שלהם, חצי מקבוצת המיישבים המקורית עזבה את היישוב והקימה את היישוב השכן שלביוויל. שתי הערים נותרו מאז ערים יריבות. במחוז ישנה גם את עיר הבירה ועיירות בשם וויוילויל ואוגדנוויל. נכון לעונה ה-31 יש בספרינגפילד 32,000 תושבים וגובהה הוא 482 מטרים.