גאלוס אנונימוס (בלטינית: Gallus Anonymus; בפולנית: Gall Anonim) היה כרוניקן והיסטוריון עלום בן המאה ה-12. מחבר הכרוניקה -"Gesta principum Polonorum" ("מעשיהם העיקריים של הפולנים" בלטינית). השם "Gallus" יכול להצביע אולי על מוצאו הצרפתי.
לפי מספר חוקרים פולנים, גאלוס אנונימוס יכול להיות זהה עם "אנונימוס"," Anonymi Bele Regis Notarii" כלומר ה"פקיד האנונימי של המלך בלה" שכתב את הכרוניקה ההונגרית בלטינית "Gesta Hungarorum" ("מעשי ההונגרים" בלטינית),
לא ידוע כמעט דבר על המחבר. ידוע שלפני שבא לפולין היה בהונגריה, שם פגש במלך פולין בולסלאב השלישי, עקום הפה. לפי דבריו עלה לרגל למקום פולחנו של אגידיוס הקדוש (ליד ארל שבצרפת). כן ניכר בכתביו ידע לגבי סקנדינביה. לפי טיב כתיבתו היה אדם מלומד, המפגין רמת השכלה המתאימה לבן אצולה או לנזיר ומומחיות בכתיבה. סגנונו אופייני לצפון צרפת וארצות השפלה באותה תקופה.
אחד הפסלים הבולטים בפארק העירוני של בודפשט הוא פסלו של הכרוניקן האלמוני ההונגרי, אנונימוס, המפוסל כדמות עוטה ברדס ללא פנים. את הפסל יצר הפסל מיקלוש ליגטי ב-1903.
ליברל מגזין
ג'סיקה קפאשו
דגל שחור מתנוסס
Death Master File
Death Master File (בתרגום חופשי: קובץ המוות המרכזי) או Social Security Death Index הוא מסד נתונים המתוחזק על ידי שירות הביטוח לאומי האמריקאי מאז שנת 1980. ניתן לשלוף נתונים מהקובץ לאחר רישום באתר https://www.ssdmf.com . הקובץ כולל מידע על כל אזרח בעל מספר זהות אשר מותו דווח לרשות הביטוח הלאומי האמריקאי מאז שנת 1962, וכל אדם אשר היה בחיים משנת 1962 ואילך. נכון לשנת 2009, כלל הקובץ 83 מיליון מקרי מוות. בשנת 2011, הוסרו חלק מהרשומות מהמאגר.
המידע בכל רשימה כולל: שם פרטי ושם משפחה (ומאז שנת 1990, גם שם אמצעי), תאריך לידה, חודש ושנת המוות (ותאריך מדויק משנת 2000) מספר זהות והאם רשות מוסמכת הכריזה על מות האדם או אם התקבל אישור מוות.
עד הכיל הקובץ מידע אודות המיקוד האחרון של האדם לפני מותו והמיקוד אליו נשלחה קצבת ביטוח הלאומי האחרונה. מידע זה הוסר בשנת 2011.
קובץ המוות מכיל רק חלק קטן ממסד הנתונים המוחזק על ידי הביטוח הלאומי האמריקאי מאז שמוחשב בשנת 1961 אשר כולל מידע על כל בעלי מספרי תעודות הזהות משנת 1936 ואילך. קובץ זה נחשב למסמך פומבי לפי ה-Freedom of Information Act, ועדכונים שבועיים וחודשיים נמכרים על ידי ה-National Technical Information Service של מחלקת המסחר של ממשלת ארצות הברית מידע על מותו של חולה חשוב בין השאר למחקרים רפואיים, במקרה שהמשפחה אינה מיידעת את בית החולים על מותו של החולה אשר שוחרר לביתו. כמו כן, משמש מסד זה למניעת וזיהוי גנבת זהות של נפטרים.
קובץ זה משמש בין השאר גנאלוגים.
הפצה.
רשות הביטוח הלאומי האמריקאי מפיצה את הקובץ באמצעות ה-National Technical Information Service.
נכון למאי 2013, התעריף לעותק בודד של הקובץ (בלא אפשרות לעדכונים עתידיים) היה $1825.
קנטורוביץ
קַנטוֹרוֹביץ (וריאנט: קנטרוביץ; בכתב לטיני נכתב לרוב Kantorowicz, ברוסית: Канторович) הוא שם משפחה יהודי הנגזר מהמילה "", שפירושה זמר, זמר כנסייתי וכן, במשמעותו היהודית, חזן. הסיומת "ביץ" (או גם: "ביץ'") היא משפות סלאביות ופירושה "בן של".
קנטרוביץ'
כיבושי אלכסנדר הגדול במרכז אסיה
סתיו ימי הביניים
סתיו ימי הביניים (בהולנדית: Herfsttij der Middeleeuwen; לפעמים מתורגם גם בסתיו ימי הביניים) הוא ספרו של יוהאן הויזינחה, אשר ראה אור בשנת 1919, העוסק בחברת ימי הביניים במאות 14 ו-15, ובו הוא מנסה להראות כי ימי הביניים לא היוו רק הקדמה ארוכה מאוד לרנסאנס, אלא היו בהם מאפיינים ייחודיים משלהם.
תוכן הספר.
בהקדמתו למהדורה האנגלית משנת 1924, כתב הויזינחה כי מטרתו היא לקשר את שלהי ימי הביניים לתרבות של התקופה שקדמה לה, ולא לבוא בגישה בה נקטו בני זמנו, לפיה ימי הביניים היוו רק הקדמה ארוכה מאוד לרנסנאס, וכי לא התחדש בהם דבר. ככל שהוא מעמיק במחקרו, הוא מביא עוד ועוד ציטוטים, בעיקר ממקורות בני המאות 14 ו-15, על מנת להוכיח את טיעוניו. למרות שהויזינחה מתבסס בעיקר על רעיונות מקוריים שלו, הוא מביא מדי פעם ציטוטים מחוקרים אחרים, בני זמנו וקודמים להם, אשר גם כן העלו השערה דומה לשלו בנושא מסוים.
הויזינחה נזהר מהמקורות המדיאבליים שברשותו, והוא די ביקורתי כלפיהם. הוא טוען שישנם מקרים בהם הסיפורים מנופחים, במידה כזו או אחרת, ובמקרה אחר הוא טוען כי הסיפור, למרות שנלמד ממקור מהימן יחסית, לוקה בחסר בפרטים חשובים. הוא גם שם דגש רב על העניין הרגשי, וטוען שמעשים רבים במהלך ימי הביניים, היו תלויי רגשות ולאו דווקא רציונל. כמו כן הוא מציין כי כותבי העיתים של ימי הביניים, אפילו בני המאה ה-15, התאפיינו בפסימיות גדולה ונהגו להדגיש יותר את השלילי והרע מאשר את החיובי והטוב. התמונה שהצטיירה בייתה בדרך כלל קודרת, והיא שונה מהאווירה האופטימית ששררה ברנסאנס.
הויזינחה בדק ומצא כי אנשי ימי הביניים יצרו לעצמם מודל לחיקוי, על מנת לנסות ולהינתק מקשיי היום-היום שסבבו אותם. הגיבור האידיאלי היה האביר, אשר הרפתקאותיו שימשו השראה לאנשי התקופה ומפלט מדאגות העולם. המקבילה הרנסאנסית של האביר המדיאבלי היה החכם הקדמוני, בן יוון ורומא, אשר ביטא את תמצית הרעיון ההומניסטי. הוא מרבה להשוות את ימי הביניים לרנסאנס, הן משום סמיכות הזמנים עליהם הוא כותב, והן משום השפעת ספרו של יעקב בורקהארט, תרבות הרנסאנס באיטליה, עליו. עיקר ההשוואה של הויזינחה מתבססת על ספרו של בורקהארט.
בבוחנו את התחום הדתי, הויזינחה בחר להסתכל על תמונה נרחבת יותר מאשר ההווי השגרתי של החיים בימי הביניים, והוא כותב כי מלבד המשמעות הדתית שלהם, הטקסים הדתיים היו חלק מהאסתטיקה החברתית של התקופה וכי הייתה להם גם משמעות מאגית. הויזינחה גם מרבה לציין את האכזריות שפשטה בימי הביניים, וטען כי הטקסים הדתיים וגינוני החצר של האצולה היוו רק מסיכה של המציאות האלימה והאכזרית של התקופה.
בפן המחקרי, הויזינחה מעביר ביקורת מסוימת על החוקרים המודרניים הראשונים של ימי הביניים, בני המאה ה-19, וטוען כי הם התמקדו יתר על המידה בהשפעתם של האצולה ומסעי הצלב על החיים בימי הביניים התיכונים והמאוחרים, והתעלמו כמעט לחלוטין מהתנאים הכלכליים והחברתיים של התקופה. מאידך, הוא גם מעביר ביקורת על כותבי העיתים המדיאבלים בטענה כי הם עצמם, אפילו במאה ה-15 (אותה הוא לוקח כמקרה בוחן) הפריזו יתר על המידה בתיאור השפעתה של האצולה עם מרקם החיים הימי ביניימי. לדעתו, ייתכן כי זוהי הסיבה שחוקרים מודרניים טעו בהערכתם נכונה את החברה המדיאבלית.
כמו כן, בביקורת זו של הויזינחה ניתן לשים לב שלמרות שהוא עצמו השתייך לאסכולה הפוזיטיביסטית, ושבעת פרסום ספרו (1919) טרם יצא לאור הגיליון הראשון של ה-Annales d'histoire économique et sociale, הוא בכל זאת לקח בחשבון את התמונה החברתית הכוללת של ימי הביניים, ולא רק את מקרה הבוחן של האדם היחיד. למשל, כשהוא מתאר את ההיסטוריוגרפיה המדיאבלית כמפריזה בערכה של האצולה, הוא גם מביא מקור אחד שדווקא שם דגש על חשיבותם של פשוטי העם, ולאו דווקא של האצילים, כדי להראות שהתמונה היא לא חד משמעית, כפי שעשויים להסיק מקריאת המקורות ההיסטוריים השונים.
האבירות.
הויזינחה מציין כי על אף שההיסטוריונים בימי הביניים נהגו לכתוב בשבחה של האבירות, הרי שבפועל הם תיארו מציאות הפוכה של תאוות בצע, אכזריות, ערמומיות דיפלומטית ועוד תכונות אשר אינן יאות לאביר האידיאלי אותו הם היללו. לדעתו, השימוש במונח "אבירות" נבע מכך שההיסטוריונים בימי הביניים לא ממש הבינו את התהליכים סביבם, ובחרו במודל האביר כמפלט. למרות הביקורת, הויזינחה בוחר לדון לכף זכות את הכרוניקאים המדיאבלים, והוא כותב כי על אף שגישתם היא שטחית ומוטעית הרי שהייתה זו הדרך הטובה ביותר שהייתה ברשותם על מנת לתאר את עולמם.
בהמשך הוא מציין כי לא האבירים עצמם (בני התקופה) היו האידיאל, אלא דווקא הקדמונים דוגמת אלכסנדר, קיסר וחניבעל. הוא בוחן את טענותיהם של היסטוריונים מודרניים, ומגיע למסקנה כי תחיית האבירות בימי הביניים המאוחרים אינה אלא הקדמה לרנסאנס. בהמשך הוא אף כותב כי:"השאיפה לתפארת של חיי הזמן העתיק, שהיא אופיינית לרנסאנס, שורשיה נעוצים באידיאל האבירי".
ככל שהמציאות הייתה רחוקה יותר מהאידיאל האבירי אותו שבחו ההיסטוריונים המדיאבלים, כך תיאורו של האביר הפליג יותר ויותר אל מחוזות הדמיון. גם שעשועי האבירים ומשחקי המלחמה היו בעלי תפקיד סיפורי ורגשי, ולא ספורטיבי. שלא כמו תחרויות האתלטיקה ביוון העתיקה או בימינו, תחרויות האבירים לא היו פשוטות וטבעיות, אלא הן היו מלאות בתפאורה רומנטית, שתפקידה היה לחזק את רגשותיהם של הצופים בה. כמו תיאורי מעשי האבירים, גם תיאורי התחרויות היו לא מציאותיים, והתבססו בעיקר על סיפורי אגדות.
כמו שעשועי האבירים, גם שורשיהם של מסדרי האבירות נמצא בתרבויות אליליות מהעת העתיקה. נדרי האבירות של החברים במסדרים באו להדגיש את השאיפה למוסריות עליונה של חברי המסדר. הנדר היה חלק מטיפוח אידיאל האביר המוסרי, שכפי שציינתי לעיל, היה שונה מהמציאות. הנדרים היו מנוסחים בצורה ספרותית, והיו בהם מוטיבים אשר היו שאובים מאגדות האבירים העתיקות.