הטבח המתועד הראשון בוצע ביהודי סלסטה בשנת 1346. ב-12 בדצמבר 1347 קיבלו תושבי סלסטה איגרת מקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובו התנצלות על הנזק שנגרם להם על ידי היהודים. בשנת 1349 שרפו תושבי סלסטה את יהודי העיר ולאחר מכן גירשו את כל היהודים הניצולים מהעיר. קרל הרביעי הבטיח לתושבי העיר לזכות באדמותיהם ורכושם של היהודים שגורשו. בשנת 1370 חזרו היהודים לעיר.
היהודים גורשו מהעיר שוב בשנת 1477 ולאחר שנתיים הורשו לחזור אליה על ידי פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-20 בפברואר 1521 אסר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על תושבי סלסטה להלוות ליהודים כסף. בשנת 1622 משפחה יהודית קנתה אדמה בסלסטה שתשמש בית קברות יהודי. בשנת 1642 גורשו היהודים שוב מהעיר.
לאחר הכיבוש הפרוסי ב-1870, הוחלט להקים בית כנסת חדש לקהילה היהודית בעיר. העיירה הקצתה 178 מטרים רבועים ו-16,000 גולדמרק. המדינה הוסיפה עוד 15,000 גולדמרק. את בית הכנסת עיצב האדריכל האיטלקי יוהאן ג'יקוב אלכסנדר סתם. ב-4 בספטמבר 1890 נחנך בית הכנסת החדש בסלסטה.
בשנת 1900 חיו בסלסטה 373 יהודים. בשנת 1940, לאחר סיפוח אלזס לרייך השלישי, הוחרב בית הכנסת של סלסטה ומספר יהודים שנותרו בעיר נרצחו על ידי הנאצים. בשנות ה-50 בית הכנסת שוקם. ב-11 בספטמבר 1960 נחנך בית הכנסת החדש של סלסטה. מאז ועד היום חיה קהילה יהודית קטנה בסלסטה ובית הכנסת פעיל.
אתרי מורשת ותרבות.
למרות העובדה שסלסטה היא העיר העשירית בגודלה באלזס, היא עיר המורשת השלישית בחשיבותה (אחרי שטרסבורג וקולמר). בעיר ישנם 35 מומנטים היסטוריים ו-119 אתרים ופסלים שהם אתרי מורשת ותרבות של צרפת.
כנסיית סנט-פואה, שנחנכה בשנת 1087, מעוצבת באדריכלות רומנסקית ובנויה מאבן חול אדומה היא אחת הכנסיות המרשימות והיפות באלזס.
כנסית סנט-ג'ורג', שנחנכה בשנת 1424, מעוצבת באדריכלות גותית בנויה גם היא מאבן חול אדומה, ונחשבת גם היא לפלא ארכיטקטורי.
בשנת 2013 השיקה העירייה מסלול תיירותי בעיר העתיקה בשם "בדרכו של ג'ון סלטו" (géant Sletto) אשר עובר ב-24 אתרי מורשת.
במוזיאון "בית הלחם" מוצגת ההיסטוריה של החיטה והלחם בעולם וכן הכלים, הטכניקות והמכונות המשמשות את אופים מאז ימי הביניים ועד היום.
סלסטה סמוכה לדרך היין של אלזס, דרך העוברת בין כרמים, יקבים וכפרים שונם בהן מופקים יינותיה המפורסמים של אלזס.
סלסטה סמוכה לארמון קניסבורג אשר מהווה אתר תיירות המציג את החיים בארמון בימי הביניים וכן אתר היסטורי.
אנא בכח
מנדל סודארסקי
אליהו קלאצקין
שלמה כץ (פירושונים)
אריה ליב גלמן
גבעת ואוול
גלמן
ציר טנצ'ר
דרך צלאח א-דין
דייוויד וורד
דייוויד וורד (באנגלית: David Ward; נולד ב-24 ביוני 1953) הוא פוליטיקאי בריטי המזוהה עם המפלגה הליברל-דמוקרטית. וורד נודע בעיקר בשל הערות רבות בעלות אופי אנטישמי ואנטי-ישראלי. הוא נבחר בבחירות הכלליות של 2010 לחבר פרלמנט של מחוז ברדפורד מזרח ().
ביולי 2013 הוא הושעה מהפרלמנט למספר חדשים, לאחר שהטיל ספק בזכות קיומה של מדינת ישראל וסירב להתנצל על דבריו אף לאחר מעשה.
גילויים אנטישמיים ואנטי-ישראליים.
הערות על השואה.
בינואר 2013 המפלגה השעתה אותו על שימוש ב"שפה לא ראויה" בהערות על מדיניות ישראל כלפי הפלסטינים באומרו: "לאחר שביקרתי באושוויץ פעמיים, פעם עם המשפחה ופעם עם בתי ספר מקומיים, אני נעצב כי היהודים שסבלו מרדיפות בשואה יכולים תוך מספר שנים מהשחרור ממחנות ההשמדה לבצע פשעים איומים נגד הפלסטינים במדינת ישראל החדשה וממשיכים לבצע פשעים אלו על בסיס יומי בגדה המערבית ובעזה".
כאשר נשאל "האם הוא לא מאשים את היהודים במקום את ישראל ברדיפת הפלסטינים" ענה: "אני מאשים את היהודים שעשו זאת, כך שאם אינך יהודי ולא עשית זאת, איני מאשים אותך."
ההתבטאות גררה שלל גינויים חריפים מארגונים יהודיים וכן מאישים בכירים בפוליטיקה הבריטית וזכה לכינוי "אנטישמי" ו"גזען" בגינויים אלו.
הערות על ישראל.
ביולי 2013 פרסם הודעה בטוויטר: "האם אני טועה או צודק? סוף סוף הציונים מפסידים את הקרב - כמה זמן יכולה מדינת האפרטהייד ישראל לשרוד?"
לבסוף, לאור העובדה שסירב להתנצל על דבריו הוא הושעה לשלשה חדשים מהמפלגה הדמוקרטית. הוא נתבקש על ידי יושב ראש המפלגה, אליסטייר קרמייקל (Alistair Carmichael) הורה לו "להשתמש בשפה פרופורציונלית ומדויקת" כאשר הוא מתבטא על ישראל.
הארגון "Board of Deputies of British Jews" כינה את ההשעיה "מעט מדי, מאוחר מדי", במיוחד לאור העובדה שההשעיה הייתה ברובה על תקופת פגרה.
וורד גינה את ההשעיה באומרו כי בבריטניה, דעותיו הן דעות נפוצות על ישראל.
הערות על שיגורי הרקטות מצד החמאס.
ביולי 2014 פרסם את ההודעה: "השאלה הגדולה היא: אם הייתי חי בעזה, האם הייתי יורה רקטה על ישראל? כנראה שכן."
וורד גונה על ידי ארגונים ובכירים. יו"ר המפלגה הקונסרבטיבית, שפס (Grant Shapps), כינה את דבריו "למעשה זו הסתה לאלימות" וביקש ממנו לחזור בו מדבריו.
דובר ליברל-דמוקרטי כינה את דבריו "אכזריים ולא נבונים".
הורים עובדים לשינוי
הורים עובדים לשינוי היא עמותה ישראלית הפועלת לצמצום הפער שבין חופשות ההורים העובדים וחופשות הילדים במערכת החינוך.
היסטוריה.
הקמת הארגון.
בשנת 2008, במהלך חופשת הפסח, פרסמה יערה ישורון עצומת אינטרנט במטרה "לאחד בין ימי החופשות של הילדים, לימי החופשות של ההורים, ולסדר מחדש את לוח החופשות בישראל".
הפרסום שלה זכתה העצומה ואלפי החותמים עליה, הביא לקיום דיון בנושא בוועדת החינוך של הכנסת. לאור התמיכה שלה זכתה, הקימה ישורון את הארגון שמאז 2010 הוא גם עמותה רשומה.
באוגוסט 2008, נערך כנס הייסוד של הארגון, במעמד יו"ר ועדת החינוך דאז, ח"כ מיכאל מלכיאור, ובהשתתפות פרופ' עמוס רולידר וד"ר אורי ארבל-גנץ.
הארגון שם לעצמו למטרה לפעול באמצעות שלוש רגליים עיקריות:
ועדת סלבין.
ועדת סלבין, שבראשה עמד שמואל סלבין, מונתה בשנת 2010 בידי שר החינוך דאז גדעון סער בעקבות לחץ ציבורי ופרלמנטרי שנוצר בין היתר כתוצאה מפעילותה הציבורית והתקשורתית של "הורים עובדים לשינוי".
נציגי הארגון הופיעו בפני הוועדה. הוועדה אמנם לא קיבלה את הצעות הארגון, אך הכירה בצורך לביצוע שינוי במבנה שנת הלימודים והמליצה על הזזת חמישה ימי חופשה מהחופש הגדול לימים אחרים במהלך השנה. השר גדעון סער אימץ החלטות אלו בשנת 2011. החלטה זו יושמה במשך שלוש שנים ובוטלה בשנת 2014, בלחץ ארגוני המורים.
תוכנית החופשות.
בעקבות האכזבה בארגון מהחלטות ועדת סלבין החליטו בארגון "הורים עובדים לשינוי" לבנות בעצמם תוכנית אלטרנטיבית המבוססת על קיצור שבוע הלימודים לחמישה ימים והעברת ימי הלימוד שיתפנו לקיצור החופשות.
התוכנית כללה קיצור החופשות ב-27 ימים: שלושה שבועות מהחופש הגדול, שבוע מחופשת הפסח, חצי מחופשת החנוכה וימי אסרו חג.
שני עקרונות חשובים שעמדו בבסיס גיבוש התוכנית היו שימוש במשאבים הקיימים ואי פגיעה בציבור המורים. פרסום התוכנית הביא לקיום דיון ציבורי נרחב בנושא.
פעילות במוסדות החינוך בחודש יולי.
במקביל לתוכנית לקיצור החופשות, פעלו בארגון להפעלת מוסדות החינוך בחודש יולי במתכונת "בית ספר קיץ" בצורה מאוד דומה לתוכנית "בית הספר של החופש הגדול" שמופעלת משנת 2014 על ידי משרד החינוך.
נציגת הארגון הייתה מהדוברים במסיבת העיתונאים שבה הכריז שר החינוך שי פירון על "בתי הספר של הקיץ".
הנוקמים (קומיקס)
פצ'וקה
פצ'וקה דה סוטו (בספרדית: Pachuca de Soto), או בקיצור פצ'וקה (), היא בירת מדינת אידלגו במקסיקו. העיר נמצאת במרחק של 90 קילומטרים ממקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
היסטוריה.
האזור בו נמצאת פצ'וקה היום היה מיושב על ידי שבטי ילידים שונים עוד לפני בואם של הספרדים לאזור ב-1528. לאחר בואם הם קראו לאזור בשם פצ'וקה והתחיל להתפתח בו יישוב מסודר.
ב-1552 נמצאו באזור מחצבים שונים אשר פיתוחם החל ב-1555. עקב כך הכלכלה המקומית עברה מהסתמכות על חקלאות לכרייה וכן ההתיישבות צמחה בצורה משמעותית.
פצ'וקה נכבשה על ידי הכוחות המורדים במלחמת העצמאות של מקסיקו ב-1812. ב-1813 פצ'וקה קיבלה מעמד של עיר. לאחר המלחמה מקסיקו העצמאית חולקה למדינות ופצ'וקה הייתה חלק ממדינת מקסיקו.
ב-1824 המכרות שהיו עד אז בשליטתם של הספרדים הקולוניאליסטים עברו לידי כורים מקורנוול שבאנגליה. הם המשיכו לשלוט במכרות עד שמלחמת ארצות הברית–מקסיקו, אשר במהלכה נכבשה העיר על ידי ארצות הברית, אילצה אותם למכור את המכרות למקסיקנים המקומיים. עם זאת, הם חזרו לשלוט במכרות ב-1850 ונותרו מרכיב חשוב באוכלוסייה ובתרבות בעיר במשך זמן רב.
ב-1869 נוצרה מדינת אידלגו ופצ'וקה נבחרה להיות בירתה. העיר נכבשה פעמיים על ידי הפלגים השונים במהלך המהפכה המקסיקנית, שהתרחשה במהלך העשור השני של המאה ה-20. בשלב מסוים שמה של העיר הפך ל"פצ'וקה דה סוטו" כהוקרה למנואל פרננדו סוטו, שהיה גורם מרכזי בהפיכתה של אידלגו למדינה נפרדת.
באמצע המאה ה-20 התחיל צמצום גדול בכרייה, דבר שגרם לירידה משמעותית במצבה הכלכלי של העיר. עקב כך הכלכלה המקומית נאלצה לעבור לתעשייה והצליחה להתאושש במידת מה.
כלכלה.
למרות הצטמצמות ענף הכרייה במהלך המאה ה-20, הוא עדיין מרכיב חשוב בכלכלה המקומית. במכרות באזור פצ'וקה נכרים בעיקר זהב וכסף. בנוסף לכרייה הכלכלה המקומית מסתמכת על חקלאות, תעשייה ותיירות.
חינוך.
בעיר פועלים מספר אוניברסיטאות ומוסדות להשכלה גבוהה, בהם האוניברסיטה האוטונומית של מדינת אידלגו.
תחבורה.
את פצ'וקה משרת נמל התעופה הלאומי אינחניירו חואן גיירמו וייאסנה שנפתח ב-1975.