במלחמת יום הכיפורים נלחמו יחידות האגד תחת פיקודו של יעקב ארז, בחזית המצרית. כוחות האגד כללו את גדוד 402 המצויד בתותחי M-50 בפיקוד אברהם גרובר, גדוד 403 עם תומ"תי "רועם" בפיקוד רמי זיו, גדוד 404 מצויד בתותחי M-50 בפיקוד שמואל מאיר (במהלך המלחמה עבר לכוח נמר של ששון יצחקי), גדוד מילואים 485 המצויד במכמ"ת 160 מ"מ בפיקוד משה קרופ, גדוד מילואים 285 חמוש במכמ"ת 120 מ"מ בפיקוד יגאל גור. כמו כן הוקצו לאגד במהלך המלחמה גדוד מילואים 647 החמוש בתומ"תים M-107 בפיקוד אריה זינגר, גדוד מילואים 329 עם תומ"תים M-107 בפיקוד יוסי קימל וגדוד מוצנח 332 בפיקוד רן כהן.
האגד צלח את תעלת סואץ והשתתף בכיתור הארמייה השלישית. כוחות מהאגד השתתפו במבצע פונטיאק בו הונחתו תותחים על ג'בל עתקה ומשם הפגיזו את כוחות הצבא המצרי. יחידות האגד ספגו במלחמה 23 הרוגים ו-173 פצועים.
במלחמת לבנון הראשונה כלל האגד גדוד סדיר ושלושה גדודי מילואים, האגד נלחם בגזרה המזרחית והשתתף בסיוע הארטילרי בקרב סולטאן יעקוב.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הפך האגד לאגד מילואים מלא הפועל תחת אוגדה 366. במלחמת לבנון השנייה השתתף האגד (מלבד גדוד 439) בלחימה כשגדודיו פרוסים במרחבים הצפוניים של עמק החולה ובמורדות המערביים של צפון רמת הגולן.
בשנת 2014 הוחלט על הקמת אוגדה 210 כאוגדה מרחבית ברמת הגולן והאגד הוכפף לאוגדה.
האגד כולל את גדודים התומ"תים: 7057, 8157, 439, 8140 וגדוד חמ"ם 8159.
גדוד 647.
הגדוד הוקם בשנות ה-50 כגדוד 404. לגדוד היסטוריה ארוכה עם תותחי 25 ליטראות ותותחים מתנייעים M7 פריסט. עם הצטיידות צה"ל בתחילת שנות ה-70 בתומ"תים M-107, עבר הגדוד ארגון מחדש. שם הגדוד שונה ל-647 והוסב ללחימה בכלים אלה.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים היה הגדוד כוח מילואים בפיקוד סא"ל אריה זינגר, וסגן מפקד הגדוד היה רס"ן איתן מוטס.
הגדוד נשלח לחזית המצרית והצטרף לאגד ארטילרי 209 תחת פיקודו של יעקב ארז. האגד היה חלק מסד"כ אוגדת סיני – אוגדה 252. עם תחילת הלחימה הוקצו והועברו מפקדי הגדוד - המג"ד ומפקדי הסוללות לתפקידי סיוע בדרגים השונים ביחידות הלוחמות כמקובל. הפיקוד בפועל בלחימה היה של הסמג"ד והקע"תים.
הגדוד הצטייד במחנה צריפין, שם ניתן לחיילים ציוד מימ"ח של גדוד תותחים נגררים. החיילים הורדו באוטובוסים לרפידים וקיבלו את תותחי 175 של גדוד 55. (גדוד 55 קבל את הציוד של גדוד 647 בימ"ח פילון) מבסיס רפידים יצא הגדוד על שרשראות דרומה לאזור המיתלה.
מיום ראשון בלילה, ב-7 באוקטובר, התמקם הגדוד באזור מיצרי המיתלה. משימתו העיקרית של הגדוד הייתה מתן סיוע למוצב המזח שהותקף על ידי קומנדו מצרי. הירי היה מכוון על ידי מפקדי המעוזים לעבר כוחות מצריים שהתקרבו אל המעוזים. פעילות זו נמשכה מספר ימים וכללה ירי מסיבי של מאות פגזים.
ב-11 באוקטובר סייע הגדוד לפעולת שייטת 13 במעגן ע'רדקה שבאי גרין. סוללה ג' נעה עשרות קילומטרים דרומה כדי להגיע לטווח ירי אל האי. במשך לילה הנחיתו התותחים אש כבדה אל הכוחות המצריים שהיו באי.
במקביל ניתן מענה לבקשות סיוע בקרבות שריון, ובסיוע לקרב ההגנה שניהלו כוחות האוגדה מול הכוחות המצריים שניסו להמשיך ולהתקדם לכיוון מזרח. בקרב השריון ב-14 באוקטובר סייע הגדוד לכוחות השריון ותקף את הכוחות המצריים.
במבצע אבירי לב ניתן אישור צליחה לגדוד 647 בשל יתרון הטווח של תותחי M-107 (עד 33 קילומטר) שנועדו לפגוע בבסיסי טילי הקרקע-אוויר SA-2, SA-3, ו-SA-6. ב-18 באוקטובר חצו הרכבים הקלים והתותחים את התעלה על גבי דוברות ממונעות.
פריסת סוללות הגדוד בגדה המערבית הייתה ב"יורק 1", שטח חקלאי עם שדות תירס. עמדת התותחים הוצבה בקרבה יחסית ל"חצר". החל מבוקר 17 באוקטובר החל הצבא המצרי להפגיז את ה"חצר" ואת שטח הגדה המערבית שמולה בארטילריה ובקטיושות על מנת לשבש את הפעילות בהם. גם כלי טיס מצריים החלו לתקוף את המתחם.
סוללות הגדוד החלו בירי מסיבי למטרות בעומק מצרים לשם שיבוש פעילות בסיסי השיגור של טילי SA-2, SA-3, ו-SA-6. במקביל היו כל העת התראות על חשש לפגיעת המצרים בסוללות הגדוד. בליל 19 באוקטובר הותקפה הסוללה בקטיושות אולם ללא פגיעה או נזקים.
בבוקר 20 באוקטובר נורה מטח נוסף של קטיושות אשר פגע בסוללה. זחליליות התחמושת נדלקו והתפוצצו. חמישה מחיילי הסוללה נהרגו, ביניהם דני ברנהיים ק"ס הסוללה, ו-40 נפצעו.
לאחר הפסקת האש נפרסו סוללות הגדוד בחולות איסמעיליה עד ל-21 בפברואר 1974. בתאריך זה פינה צה"ל את האזורים שממערב לתעלה. גדוד 647 היה גדוד התותחנים האחרון אשר עבר על הגשר חזרה לסיני. הגדוד השתחרר סופית במרץ 1974.
אגד 209
אגד כידון
אגד ארטילרי 209
השיירה לגת וגל און
קאילש סאטיארת'י
קאילש סאטיארת'י (הינדית: कैलाश सत्यार्थी; נולד ב-11 בינואר 1954) הוא פעיל זכויות הילד הודי וחתן פרס נובל לשלום לשנת 2014. בשנת 1980 ייסד סאטיארת'י את "התנועה להצלת הילדות" ופעל להגנת זכויותיהם של כשמונים אלף ילדים. בשנת 2014 הוענק לו פרס נובל לשלום, יחד עם מלאלה יוסופזאי, "על מאבק נגד דיכוי ילדים וצעירים ולמען זכותם של כל הילדים לחינוך."
חייו ועבודתו.
סאטיארת'י נולד במחוז וידישה במדינת מאדהיה פרדש. לאחר שסיים לימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל במכון הטכנולוגי סמראט אשוק שבווידישה המשיך בלימודים מתקדמים בהנדסת מתח גבוה. עם סיום לימודיו לימד משך מספר שנים במכללה בבופאל.
בשנת 1980 עזב את משרת ההוראה והחל לעבוד כמזכיר כללי של ארגון החזית המאוחדת לעבודה חופשית, באותה שנה אף ייסד את התנועה להצלת הילדות. הוא היה אף מעורב בתנועה העולמית נגד עבודת ילדים (באנגלית: Global march against child labor), תנועה עממית בינלאומית שהחלה בשנת 1998 ואשר איחדה ארגונים ויחידים למאבק נגד עבודת ילדים. הוא היה אף נשיא התנועה העולמית למען חינוך מעת היווסדה בשנת 1999 ועד לשנת 2011. סאטיארת'י קבע את תו הטוויה (באנגלית: Rugmark בעבר, והיום: Goodweave), שהוא תו יצרן המוצמד לשטיחים שיוצרו בדרום אסיה ומעיד על כך שילדים לא היו מעורבים בייצור השטיח. את תו הטוויה ליווה מסע יחסי ציבור, שנערך באירופה ובארצות הברית בשלהי שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90, להעלאת מודעות הציבור לאחריות היצרן להקפדה על ערכים חברתיים בתחום הצריכה והמסחר. סאטיארת'י תרם להעלאת מודעות הציבור לתפיסת עבודת ילדים כנושא של זכויות אדם, זאת בנוסף להיבטי הרווחה שבתופעה זו. הוא טען כי עבודת ילדים מעודדת עוני, אבטלה, בערות, גידול אוכלוסייה ובעיות חברתיות נוספות. טענות אלה זכו לאישוש במספר מחקרים. לסאטיארת'י אף פעל ביצירת הקשרים בין התנועה נגד עבודת ילדים, לבין המאמצים לקידום "השכלה לכל". הוא שימש חבר בגוף שנוסד בארגון אונסק"ו לבחינת הקשר שבין עבודת ילדים לחינוך וכן היה חבר בוועד הארגון הבינלאומי לשותפות עולמית לחינוך (Global Partnership for Education) הפועל להשגת חינוך איכותי לילדים במדינות עניות, ובמספר ארגונים בינלאומיים נוספים.
בעשרים השנים האחרונות זכתה עבודתו של סאטיארת'י להכרה בינלאומית והוענקו לו פרסי הוקרה רבים במדינות שונות באירופה ובארצות הברית.
יחזקאל (פירושונים)
מגרב (פירושונים)
מגרב (תעתיק מדויק: מע'רב – בערבית: مغرب) היא מילה בערבית שפירושה: "מערב".
סמים פסיכואקטיביים
תחנת הרכבת סנט פנקראס
טרמינל הרכבת סנט פנקראס (אנגלית: St Pancras railway station) הוא תחנת רכבת ברובע קמדן שבלונדון. המבנה ידוע בעיצוב הוויקטוריאני שלו, ונמצא ליד הספרייה הבריטית ותעלת ריג'נטס. בשילוב עם תחנת קינגס קרוס הסמוכה, תחנה זו מהווה עורק תחבורה ראשי בלונדון.
היסטוריה.
לפני שנות השישים של המאה התשע עשרה לחברת הרכבות "מידלנד" הייתה רשת ענפה במרכז בריטניה ובדרום-מערב יורקשייר ולנקשייר, אך ללא חיבור משלה ללונדון. היא הייתה תלויה בחברות אחרות להגעה לשם. היריד העולמי, שנערך בשנת 1862, יצר עיכובים בקטע הקו שהוביל ללונדון, וחברת מידלנד התחילה בתכנון קו מבדפורד ללונדון, שכלל יצירת תחנה חדשה. בשנת 1868 החלה בניית בית מלון ליד התחנה. בעקבות האיחוד של חברת מידלנד עם חברת הרכבת "לונדון וצפון מערב", התחנה העיקרית בלונדון של החברה החדשה הייתה תחנת יוסטון, וסנט פנקראס נחשבה ללא נחוצה. המלון "מידלנד גרנד הוטל" נסגר בשנת 1935 והפך לבניין משרדים. ב-2011 נחנך במקומו מלון "סנט פנקראס רנסאנס לונדון הוטל".
עידן היורוסטאר.
במקור תוכניות מסילת "מהירות גבוהה 1" כללו מנהרה שתוביל לתחנה תת-קרקעית מתחת לתחנת קינגס קרוס, אך בעקבות הצעתו של מייקל הזלטיין לביצוע התחדשות עירונית במזרח לונדון המסילה תוכננה מחדש, ואיפשרה שימוש בסנט פנקראס כתחנת קצה באמצעות שימוש בקו צפון לונדון כנקודת גישה. ג'ון מקגרגור טען שרעיון זה "קשה לביצוע ופוגע באיכות הסביבה", אך הרעיון לשימוש בסנט פנקראס כתחנת קצה נשאר, אך הקו יגיע לתחנה דרך דגנהאם וסטרטפורד. התחנה עוצבה מחדש לשימוש יורוסטאר ויבלין בין 2001 ו-2007, כששירותי התיימז לינק הועברו לקינגס קרוס. התחנה נפתחה מחדש כתחנת סנט פנקראס הבינלאומית ב-14 בנובמבר 2007, ורציפי רכבות תיימז לינק נפתחו ב-9 בדצמבר באותה שנה.
יוניטי מיטפורד
יוניטי מיטפורד (באנגלית: Unity Valkyrie Mitford; 8 באוגוסט 1914 – 28 במאי 1948) הייתה אישה בריטית ממוצא אריסטוקרטי שהעריצה את אדולף היטלר והסתופפה בחברתו.
בת אצולה.