בשנת 2010 הקים את אגודת מים בגליל, הגדולה ביותר בארץ, אשר כוללת 54 יישובים בהם קיבוצים, מושבים ומושבות, שם מכהן כיו"ר עד היום.
במאי 2013 הורשע בהסדר טיעון בעיכוב דרכונים של עובדים זרים ובהעסקתם של העובדים שלא כדין. נגזרו עליו שבעה חודשי מאסר על תנאי לתקופה של שלוש שנים וקנס בסך 175 אלף ש"ח או שבעה חודשי מאסר תמורתו.
בשנת 2014 נבחר לכהונה שנייה בהתאחדות האיכרים. כיו"ר ההתאחדות בכהונתו הראשונה והשנייה הוביל מספר תחומים ובין הישגיו ניתן למנות "הלוואות מים" מהמדינה לחקלאים, חתימת הסכם קיבוצי בין התאחדות האיכרים להסתדרות, צמצום הפטור מהגבלים עסקיים למשווקים סיטונאיים לאחר 15 שנים של ניסיונות והובלת המאבק בפערי התיווך שבין החקלאים לצרכנים.
בנובמבר 2015 פתח אמיתי את "המהפכה החקלאית", שתחילתה בהפגנת חקלאים בה השתתפו כ-1,000 חקלאים מכל רחבי הארץ אשר נעו רכובים בשיירה של כ-300 טרקטורים ועשרות טנדרים ורכבים חקלאיים ופרטיים ממחנה עופר ועד למשכן הכנסת, שם חילקו מרכולת חקלאית לעוברים והשבים, הניפו את דגלי התאחדות האכרים והחקלאים, וקראו להתערבות ממשלתית להצלת אוטונומיית ייצור תצרוכת המזון בישראל, הלוא היא - החקלאות הישראלית. בין דרישות החקלאים במאבק:
בינואר 2016 נבחר לכהן כיו"ר הנהלת נשיאות הארגונים העסקיים. בשנת 2016, נבחר על ידי כלכליסט להיות בין 9 המשפיעים בענף המזון והקימעונאות.
דובי אמיתי ייסד את הפורום הכלכלי חברתי יחד עם שרגא ברוש בשנת 2017. יחד הובילו את תוכנית "מזדקנים בכבוד", שגייסה למעלה ממיליארד שח מהמגזר העסקי לטיפול בקשישים.
מ-2018 מוביל הפורום את המהלך הלאומי להעלאת הפריון וצמיחה מכלילה בשיתוף המכון הישראלי לדמוקרטיה וליווי מחקרי של פרופ' קרנית פלוג. בפורום חברים מאות ארגוני עסקיים, עמותות, קרנות פילנתרופית ואקדמיה.
ב-29 בינואר 2020 כמ"מ מקום יו"ר נשיאות המגזר העסקי (במקום שרגא ברוש שפרש) וב-29 במרץ 2020, נבחר פה אחד לכהן כיו"ר נשיאות המגזר העסקי לקדנציה קבועה.
מתוקף תפקידו, בתקופת התפרצות נגיף הקורונה בישראל, הוביל אמיתי את המשא ומתן של המגזר העסקי מול הממשלה ומשרד האוצר.
נקמת שחרור דכאו
פעולות התגמול במהלך שחרור דכאו (באנגלית: Dachau liberation reprisals), שמכונות בגרמניה גם בשם "טבח דכאו" (בגרמנית: Dachau-Massaker), אירעו במהלך שחרור מחנה הריכוז דכאו ב-29 באפריל 1945. חיילים אמריקאים מדיוויזיית הרגלים ה-45, שהזדעזעו מהמראות הקשים שנגלו לעיניהם בדכאו במהלך השחרור, הרגו חלק מהשומרים של המחנה וחיילים גרמניים שנמצאו בו, כאקט של נקמה על הרצח השיטתי של האסירים במחנה. שומרים נוספים נהרגו על ידי האסירים המשוחררים. על פי הערכתו של הווארד ביכנר, קצין רפואה שהשתתף בשחרור המחנה והיה המקור הישיר היחיד לאירועים, 520-346 גרמנים נהרגו/חוסלו במהלך שחרור המחנה בסדרה של הוצאות להורג, שאירעו במקומות שונים בתוכו.
רקע.
מחנה הריכוז דכאו היה מחנה ריכוז שהוקם בידי גרמניה הנאצית. רוכזו בו יהודים, שבויי מלחמה סובייטים, ומתנגדים לנאציזם. אומדנים דמוגרפיים של המחנה משתנים מעת לעת וממקור למקור. אחד הנתונים נותן הערכה כללית של יותר מכ-200,000 אסירים מלמעלה מ-30 מדינות במשך שנות שלטון הרייך השלישי, מהם שני שלישים אסירים פוליטיים, בהם כמרים קתולים רבים, וכמעט שליש היו יהודים. 25,613 אסירים מתו על פי הערכה זו במחנה, וכמעט כ-10,000 אחרים במחנות המשנה שלו, בעיקר ממחלות, תת-תזונה והתאבדות. לפי אומדן אחר, 206,206 אסירים שהו במחנה ונרשמו 31,951 מקרי מוות.
הגורמים למקרי המוות האלה, מלבד המדיניות הרצחנית של האס אס, היו מגפת טיפוס ורעב שגבו את חייהם של אלפי אסירים. מספר האסירים הגיע לשיאו בשנת 1944, עם הגעת משלוחים מהמחנות המפונים במזרח (כגון אושוויץ), והצפיפות הובילה לעלייה בשיעור התמותה. בתחילת 1945 התפשטה מגפת הטיפוס עקב צפיפות יתר במחנה בעקבות זרם אסירים שהגיעו ממחנות אחרים, ואחרי פינוים, מתו מספר גדול של אסירים. לקראת סוף המלחמה, צעדות מוות מהמחנה גרמו למותם של מספר גדול של אסירים. גם לאחר השחרור, אסירים חלשים פיזית המשיכו למות. במחנה נבנו משרפות לשרפת הנפטרים. אין ראיות לרצח המוני בדכאו, אך השתמשו בתנורים לשרפת גופות, שהסתירו את הראיות למקרי מוות רבים.
פינוי המחנה.
כשהבינו אנשי האס אס שגרמניה עומדת בפני תבוסה במלחמת העולם השנייה, הם החלו להשקיע את זמנם בסילוק ראיות לפשעים שביצעו במחנות הריכוז. הם החלו להשמיד את הראיות המפלילות באפריל 1945 ותכננו לרצוח את האסירים שנותרו, אך הדבר לא יצא אל הפועל לבסוף.
באמצע אפריל, מבצע פינוי המחנה התחיל על ידי שליחת אסירים לכיוון טירול. ב-26 באפריל מעל ל-10,000 אסירים נאלצו לעזוב את דכאו ברגל, ברכבות או במשאיות. קבוצה גדולה של כ-7,000 אסירים הולכה בצעדת מוות דרומה. יותר מ-1,000 אסירים לא שרדו בצעדה זו.
מפקד המחנה, קצין האס אס אדוארד וייטר עזב את דאכאו ב-26 באפריל לתת-מחנה באוסטריה.
ב-28 באפריל נציג של הצלב האדום החל במשא ומתן על הסכם כניעת האזור לחיילים אמריקאים. בינתיים, ועדה של אסירים בינלאומיים שהוקמה בחשאי השתלטה על המחנה.
ב-29 באפריל 1945 שוחרר מחנה הריכוז דכאו באופן רשמי על ידי הצבא האמריקאי, שקיבל את כניעת מפקד המחנה היינריך ויקר ושחרר את האסירים. בתחילת מאי שחררו כוחות אמריקניים את שורדי צעדת המוות.
הנקמה.
בזמן שחרור המחנה נחשפו הזוועות לעיני המשחררים, חיילי דיוויזיית הרגלים ה-45 מהארמייה השביעית של ארצות הברית תחת פיקודו של הנינג לינדן. עוד לפני כניסתם למחנה מצאו 40 מכוניות משא וקרונות נטולי גג, מלאים בגופות בשלבי ריקבון מתקדמים, וככל שנכנסו לשטח המחנה ראו את המתים בשטחו. חלקם מתו ימים רבים טרם השחרור והושארו בשטח הפתוח ובמחנה עצמו. חיילים דיווחו שראו חדרי בטון שהכילו מאות גופות עירומות. בסמוך למחנה נמצאו למעלה מ-30 קרונות רכבת מלאים בגופות אסירי מחנות אחרים שנשלחו לדכאו.
החיילים בדכאו באותה תקופה לא היו חברי הסגל הקבוע של המחנה, אלא חיילי ורמאכט שהובאו כמה ימים לפני כן וכן חיילים הונגרים מתנדבים. האמריקאים הזדעזעו מהמראות הקשים. על פי עדותם של עדי ראייה, ריכזו בערך 100 גרמנים כולל נשים. אסיר פולני עזר להפריד מביניהם את אנשי האס אס. אחד הקצינים הפעיל מקלע וירה, כמה חיילים הצטרפו עם רוביהם. הירי נמשך כמה שניות, שכן לוטננט קולונל פליקס ל. ספארקס, מפקד גדוד חי"ר בחטיבה 157 של הדיוויזיה ה-45, הגיע והורה להפסיק את הטבח. בערך 16 גרמנים נהרגו באירוע זה.
לאחר מכן, כאשר כבשו האמריקאים את נקודת ההתנגדות הגרמנית האחרונה בדכאו, מגדל השמירה B, האמריקאים ירו בעוד קצת פחות מעשרה גרמנים שנכנעו. גם האסירים נקמו בשוביהם: על פי ההערכות, בין 25 ל-50 גרמנים חוסלו בידי האסירים ביום הראשון של שחרור המחנה, וחיסולים נוספים המשיכו להתבצע מדי פעם. על פי טענת הווארד ביכנר, קצין רפואה שהשתתף בשחרור המחנה והוא המקור הישיר היחיד לאירוע, בין 346 ל-520 גרמנים חוסלו במהלך שחרור המחנה באירועים שונים. יש הסוברים שהאירועים היו פחות מאורגנים מכפי שביכנר הציג אותם בספרו, והיו למעשה פעולות נקם לא רשמיות ולא מתוכננות. לפי גישה זו, מספרי החיילים הגרמנים שנורו היו נמוכים בהרבה.
לאונידס השני
לאונידס השני (ביוונית: Λεωνίδας B; המאה ה-3 לפנה"ס) היה מלך ספרטה מהשושלת האגידית, נודע כמתנגד נמרץ לרפורמות שניסה ליישם אגיס הרביעי.
ביוגרפיה.
לאונידס היה בנו של קלאונימוס, בנו של קלאומנס השני. קלאונימוס הפסיד את הכתר הספרטני לטובת אחיינו אראוס הראשון, שהוריש את הכתר לבנו אקרוטאטוס השני. לפיכך לאונידס חי בגלות בחצרו של סלאוקוס הראשון, ונישא לאשה ממוצא פרסי. אולם כאשר אקרוטאטוס מת והותיר אחריו ילד רך בשנים בשם אראוס השני, הוזמן לאונידס לשמש כעוצר. אראוס מת בגיל שבע ולפיכך לאונידס הפך למלך.
לאונידס התנגד לרפורמות שניסה לבצע עמיתו למלוכה אגיס הרביעי, אולם האפורוס ליסנדרוס שתמך ברפורמות של אגיס, העלה מתהום הנשייה חוק ישן האוסר על אדם מבית המלוכה הספרטני להינשא לאשה שאינה ספרטנית. ליסנדרוס טען שללאונידס ואשתו הפרסייה היו שני ילדים, הוא אף העלה מנהג לפיו אם פעם בתשע שנים נראה כוכב נופל בשמיים אזי זה סימן לכך שהמלך חטא ויש לגרשו. ליסנדרוס טען שראה כוכב נופל, ואף גייס את חתנו של לאונידס קלאומברוטוס השני כדי שיעיד נגדו.
לאונידס גורש לטגאה מרחק יום אחד מספרטה, בתו חילוניס שהייתה נשואה לקלאומברוטוס התלוותה אליו בנאמנות. אולם כאשר תמה שנת הכהונה של ליסנדרוס כאפורוס, האפורים החדשים האשימו את ליסנדרוס בבוגדנות והחזירו את לאונידס. אולם בתככיו הצליח ליסנדרוס לפטר את האפורים בטענה של אי חוקיות. לאונידס חזר לטגאה, אולם כאשר יצא אגיס למסע מלחמה נגד האיטולים, תומכי לאונידס החזירו אותו במהירות מטגאה, ובעזרת שכירי חרב הוא השתלט על העיר וביטל את כל הרפורמות של אגיס. הוא רצה להוציא להורג את קלאומברוטוס, אולם חילוניס התחננה לפניו שלא יהרוג אותו. במקום זה הוא יצא לגלות כשחילוניס הנאמנה מתלווה אליו.
מלבד חילוניס היו ללאונידס עוד שני בנים, שניהם היו למלכי ספרטה, קלאומנס השלישי, ואאוקלידס.
Shaqtin' a Fool