למחרת, ב-29 באפריל 1948, נמשכה ההפגזה. בשעות הבוקר הגיע מוכתר נהריים עם אולטימטום מהמלך עבדאללה שדרש שקבוצת גשר תיכנע, תמסור את נשקה, תפנה את המקום ואת המשטרה, אחרת יחריב הלגיון את היישוב עד ליסוד. את התשובה היה צריך לתת תוך שעה.
תשובת המפקדה הייתה שיש לבקש אורכה למתן תשובה עד למחרת, ובינתיים נערכו תוכניות להתקפת נגד של 'גולני' על הלגיון. בין היתר, כללו תוכניות אלה שימוש, לראשונה במלחמה, בתותחי 20 מ"מ. כמו כן, מחשש להתחדשות הקרבות, הוצאו מן המשק רוב החברות, וכן חולים, פצועים ובלתי לוחמים, למשל צעירים מחברת הנוער. בבוקר ה-30 לחודש הגיעה תגבורת באנשים, בנשק ובציוד, ממשקי הסביבה. עבדאללה אכן האריך את האולטימטום ליממה נוספת עד שעה 12:00 ב-30 באפריל 1948, אך גם לאחר זאת לא מימש את איומו, ככל הנראה, גם מחשש מפני התקפת הנגד האמורה. יתרה מזו, כוחות הלגיון, אשר חצו את הירדן מערבה, חזרו וחצו מזרחה. כן נטשו את סביבת גשר הכפרים הערביים הסמוכים. אבדות המגינים היו חמישה הרוגים וכ-20 פצועים.
ימי המנדט האחרונים.
מגיני הקיבוץ היו בין הראשונים אשר עמדו מול התקפת צבא סדיר ובהתאם, הפיקו את הלקחים הנדרשים מבחינת היערכות והתבצרות. כך, קיבוץ גשר היה מוכן היטב, יחסית ליישובים אחרים בקו האש, לפלישת צבאות ערב באמצע מאי. כיוון שהבלתי לוחמים פונו כבר, וכיוון שכוח תגבורת נותר בקיבוץ, הפך המקום בשבועות הבאים למוצב צבאי, למעשה. במשטרת גשר נותרה מחלקה מ'גולני', אשר מקור מגויסיה היה יישובי עמק הירדן.
מן הצד הערבי, הצבא הסורי תוכנן תחילה לפלוש לארץ ישראל משטח לבנון, ככל הנראה דרך מלכיה. גזרת עמק הירדן הוקצתה לצבא עיראק, יחד עם הלגיון הירדני. בסופו של דבר, העדיפו הירדנים לפלוש לארץ בגזרה דרומית יותר. הדבר הביא לשינויים חפוזים בתוכנית המקורית, וברגע האחרון פנה הצבא הסורי לעמק הירדן. גזרה זו נבחרה, ככל הנראה, על מנת לקיים הסתייעות הדדית בין הצבא הסורי לזה העיראקי, אשר תקף מספר ק"מ דרומה משם, באזור קיבוץ גשר.
ב-13 במאי 1948, הוציא משה מן, מפקד חטיבת 'גולני', את "פקודת יום מס' 1", ובה הכריז על מצב צבאי בכל המרחב והסמיך את המפקדים לגייס את התושבים לעבודות ביצורים ולהפקיע כל סוגי נשק מהיישובים לפי צורכי המערכה (נשק זה נחשב כרכושם של היישובים האמורים).
התקפת חיל המשלוח העיראקי.
14 ו-15 במאי.
חיל המשלוח העיראקי נועד לפלוש לארץ ישראל בגזרה שבין הירמוך ונחל תבור. על מנת לשבש ככל האפשר את הפלישה, ערכה 'ההגנה' תוכניות לפוצץ את הגשרים הסמוכים לקיבוץ, ואף הוטמן חומר נפץ לשם כך. אולם הימצאות יישוב יהודי - נהריים ותל אור - בעברו המזרחי של הירדן מנעה את פיצוץ הגשרים כל עוד שרר המנדט. בנוסף, ימים אחדים קודם שתקף, פוצץ הלגיון את גשר הירמוך, וגשרי הירדן נותרו הקשר היבשתי היחיד של נהריים ותל אור אל ארץ ישראל המערבית. ב-14 במאי השתלטו הערבים על המפעל בנהריים וחיסלו את היישוב היהודי בתחומי עבר הירדן. ניסיון לפוצץ את הגשרים בעזרת חומר הנפץ שהוטמן מראש, נכשל. כיוון שכך, ב-14 במאי בלילה, פוצצו חבלני 'גולני' את גשר הכביש וגשר הרכבת שעל הירדן (החבלן אמיל בריג עוטר באות גיבור ישראל על המעשה). בבוקר ה-15 במאי 1948 התחילו העיראקים להפגיז את גשר והמשטרה בתותחים ומרגמות, וכן ירו על המקום אש מקלעים, במשך כל אותו יום. לאלה הצטרפה הפצצה לא יעילה של שני מטוסים. מן הצד השני, פגעו מגיני גשר במספר כלי רכב שנעו בצדו המזרחי של הירדן. בגלל הרס הגשרים, העיראקים פנו להעביר את כוחותיהם כשלושה ק"מ דרומה, בקרבת קו צינור הנפט IPC. וכך, במשך ה-15 במאי העבירו העיראקים כוחות אל הגדה המערבית של הירדן, בעוד כוחות אחרים תפסו עמדות מול גשר, בצידו המזרחי של הירדן. הכוחות שחצו את הנהר פנו צפונה לכיוון הקיבוץ, להוציא כוחות שהופרשו להגנת האגפים והעורף העיראקי. השריון העיראקי עשה דרכו אל המשטרה והקיבוץ דרך הכפר גיסר אל-מג'מע, תוך שהוא תופס מחסה בין הבתים. הרגלים, לעומת זאת, עשו דרכם בעיקר אל גבעת 'הגמל', שמצפון מערב למשק.
16 במאי.
למחרת, ב-16 במאי 1948, נמשכה ההפגזה. בשעת בוקר מוקדמת, כוח בן שתי מחלקות מגדוד 'ברק' ניסה לתקוף מצפון, מכיוון מחצבת הגבס במנחמיה, את העיראקים שבגבעת 'הגמל'. הכוח הופגז בדרכו, ובשל מזג האוויר השרבי, נקלע לאפיסת כוחות. לבסוף, הכוח נסוג מבלי שתקף. בשעה 16:00 התחילה התקפת רגלים עיראקית. כשתי פלוגות הסתערו במורד גבעת 'הגמל', ותקפו את הקיבוץ ממערב ואת המשטרה מצפון. התוקפים הגיעו לטווח קצר, עד שאש המגינים שברה את ההתקפה, והם נסוגו לאחר שספגו כ-40 אבדות. אבדות המגינים היו ארבעה פצועים. משעות אחר הצהריים ועד יום המחרת שרר שקט יחסי.
כדי להמשיך ולשבש את חציית הירדן, נפתחו סכרי הירדן שלמעלה מנקודת החצייה, בדגניה ובאלדלהמיה (מול נהריים). ואכן, פתיחת הסכרים שיבשה את חציית הירדן, אך לא מנעה אותה.
באותו יום, כבש כוח מגדוד 13 (גדוד 'גדעון') של חטיבת 'גולני' את כאוכב אל הווא (כוכב הירדן), ותושבי הכפר נמלטו.
17 במאי.
ב-17 במאי 1948 פתחו העיראקים בהפגזה על כוכב הירדן. בשעות אחר הצהריים נתגלתה פלוגה עיראקית העולה בחיפוי הפגזת תותחים והפצצות אוויר לסירוגין, במגמה לכבוש את הכפר עם שחר.
באותו היום, 17 במאי 1948, חידשו העיראקים ביתר שאת את התקפתם על הקיבוץ והמשטרה. משעות הבוקר המוקדמות החלה הפגזה, ובנוסף, בכפר ג'יסר אל-מג'מע נערך טור של 24 משוריינים כאשר מגמת פניו הייתה בניין המשטרה. לאלה הצטרף כוח רגלי בעוצמה של גדוד, בערך. כוחות רגלים באזור גבעת 'הגמל' פתחו באש מקלעים ומרגמות על הקיבוץ. מטוס ישראלי תקף, ללא הצלחה יתרה, את העיראקים שעל 'הגמל'. מטוס עיראקי, שניסה להפציץ את הקיבוץ, החטיא, וככל הנראה פגע בכוחות העיראקים. בהמשך הסתערו הרגלים שנערכו בגבעת 'הגמל' על הקיבוץ. ההסתערות נהדפה זו הפעם במרחק גדול יותר מן המשק, עקב אש שנורתה הן מן הקיבוץ, הן מן המשטרה. כיוון שכך, הופנתה ההתקפה לכיוון המשטרה. המשוריינים פתחו באש על המגינים במשטרה, והגיעו עד למבואותיה ממזרח. בחסות אש המשוריינים, חבלנים עיראקים הצליחו לפוצץ את השער, ומשוריין אחד נכנס לחצר המשטרה, אך לאחר שהוטלו עליו בקבוקי מולוטוב הוא עלה באש ונסוג. פיא"ט ובו ששה פגזים, ירה ופגע בעוד משוריינים. הכוח הרגלי נותר במקום ההיערכות, ולנוכח הפגיעות במשוריינים, ואש שספגו הרגלים, לא הסתער לבסוף.
18 במאי והלאה.
בלילה שבין ה-17 ל-18 נכשל ניסיון של כוח 'גולני', בפיקודו של פריץ יורדן, לכבוש את 'הגמל' מידי העיראקים. בבוקר ה-18 במאי 1948, לוחמי 'גולני' ניצלו רגע בו הכוח העיראקי שעל כוכב הירדן אכל את ארוחת הבוקר, לתזמון הסתערותם. ההתקפה הפתיעה את העיראקים שהחלו לסגת ללא סדר כשחיילי 'גולני' מזנבים בהם. העיראקים הותירו בשטח כ-30 הרוגים וציוד לחימה רב. על פי מקורות ערביים סבלו העיראקים כ-40 הרוגים בלחימה ממערב לגשר. בבוקר אותו יום העיראקים גררו את המשוריינים שנפגעו, אך לא חידשו את התקפותיהם על הקיבוץ או המשטרה. בכל זאת, העיראקים המטירו אש ממרחק וממנה נפצעו שניים מן המגינים. כן ערכו העיראקים התקפה אווירית, שהחטיאה. בלילה הגיעה לקיבוץ מחלקה לתגבור ועמה אספקה ותחמושת. בימים הבאים, העיראקים המשיכו באש לסירוגין. גשר נותרה מנותקת גם בהמשך, והאספקה הגיעה אליה רק בלילה כשהיא מועברת ברגל ועל גבי סוסים דרך קווי העיראקים. לאחר הדיפת הסורים מהדגניות הועברו לרכס כוכב הירדן שני תותחי 65 מ"מ (נפוליאונצ'יקים). ב-22 במאי 1948 התותחים החלו להפגיז את ריכוזי העיראקים. למחרת הוציאו העיראקים את כוחותיהם מהגזרה, פרט לגדוד אחד שנותר באזור עוד זמן מה, והעבירו אותם דרך גשר דמיה אל השומרון שהיה אזור פעולתם עד לסיום מלחמת העצמאות. כיוון שגשר, והדרך אליה, נשלטו באש מן הגדה המזרחית של הירדן, המשיכו התושבים, במידה רבה, לחיות כבמוצב צבאי, גם בהמשך המלחמה.
אבדות גשר בהתקפה העיראקית היו הרוג ו-13 פצועים.
אחרית דבר.
לאחר המלחמה עברו חברי גשר מערבה, ליד גבעת הגמל, ובפברואר 1949 הקימו את גשר החדשה. עד פברואר 1950 (הרבה אחרי יישובים אחרים, מכיוון שהקיבוץ הישן נהרס כמעט עד היסוד), חזרו כל המפונים ונתחדשו החיים התקינים. בגשר הישנה קיים מוזיאון המציג את תולדות המקום וכן שוחזר בונקר המפקדה ובו מוצגים רבים המתארים את עמידת גשר במלחמת העצמאות.
רוי גלאובר
רוי ג'יי גלאובר (באנגלית: Roy Jay Glauber, 1 בספטמבר 1925 - 26 בדצמבר 2018) היה פיזיקאי יהודי אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 2005 (יחד עם ג'ון הול ותאודור הנש, שזכו במחצית השנייה של הפרס).
ביוגרפיה.
גלאובר נולד בניו יורק ב-1925, למשפחה יהודית. הוריו נישאו שנה אחת קודם לכן. אביו היה סוכן מכירות, שהישעה את נסיעותיו בעיירות המערב התיכון של ארצות הברית של שנות העשרים, לרגל נישואיו ועד שבנו הגיע לגיל שנתיים. בתקופה זו גם סיימה האם את לימודיה להוראה, אף כי להתחיל ללמד בפועל היא לא הספיקה. ב-1927 חזרה המשפחה, לרבות גלאובר בן השנתיים, להיטלטל בדרכים. המשפחה המשיכה לנדוד גם עם תחילת "השפל הגדול", אולם הולדתה של אחות לגלאובר, ב-1931, גרמה להם לחזור לניו-יורק. המשפחה המורחבת השתקעה תחילה בבית אמו של האב, במנהטן, ומשם הם עברו כעבור שנה לדירה ששכרו בקווינס. אחר כך גרו ברובע הברונקס ובהמשך חזרו למנהטן. כלומר, הנדודים המשיכו גם בתוך ניו-יורק וגלאובר עבר בתים שוב ושוב והחליף בתי ספר בזה אחר זה.