מערכת החשמל פעלה במתח של 12 וולט. לראשונה בברית המועצות הותקן במכונית מחמם פנימי. בהמשך התווסף איתות חשמלי ומגב לניקוי שמשות.
ייצור.
המכוניות הראשונות יצאו מפס הייצור ב-29 ביוני 1946, אולם עד סוף אותה שנה נבנו 23 מכוניות בלבד. הייצור ההמוני החל באביב 1947 ועד אוגוסט 1948 נבנו 1700 מכוניות. בשלב זה הוחלט על עצירת פס הייצור וטיפול בבעיות טכניות שהתגלו במהלך הרצת המכוניות הראשונות. במהלך סוף 1948 החל ייצור מכוניות משופרות ובשנת 1949 הופעל פס ייצור חדש שנבנה באולמות חדשים. בשנת 1949 קיבלו מתכנני המכונית את פרס סטלין.
בשנת 1951 החל ייצור מקביל במפעל בפולין, ונמשך שם עד 1973. החל מ-1956 כל החלקים נבנו אף הם בפולין. במסגרת זו נבנו כ-255 אלף מכוניות.
במהלך שנות ה-50 יוצאו מכוניות לאירופה, במיוחד לפינלנד ולבלגיה.
על בסיס מכוניות פובדה נבנו כמה יחידות להשתתפות במרוצים. בשנת 1951 הן הגיעו למהירות של 167 קמ"ש אך היו להן בעיות טכניות רבות.
עונת העצמות
עונת העצמות (באנגלית: The Bone Season) הוא ספר פנטזיה אורבנית מאת הסופרת הבריטית סמנתה שאנון והספר הראשון שלה שיוצא לאור. הספר ראה אור ב-20 באוגוסט 2013 ב-20 מדינות במקביל, כולל ישראל. הספר הוא הראשון מבין סדרה של שבעה ספרים, אשר שלושת הראשונים מביניהם נמכרו להוצאת בלומסברי בסכום של שש ספרות (בליש"ט). הזכויות לסרט על "עונת העצמות" נמכרו לאולפנים הבריטיים אימג'ינריום. בעברית יצא הספר לאור בהוצאת "אגם", בתרגום דבורה בושרי.
שאנון הצהירה לגבי הספר, כי תהתה מה יקרה אם "הדיסטופיה תתמודד עם העל-טבעי" ואם יהיה ציד מכשפות נוסף.
עלילה.
עלילת "עונת העצמות" מתרחשת בשנת 2059 ומסקרת את מצבה של הדמות הראשית, פייג' מארני. לפייג' יש יכולת על טבעית המאפשרת לה לפרוץ לנשמות של אנשים. היא מותקפת ונחטפת למושבת עונשין באוקספורד.
התפתחות הספר.
שאנון החלה בכתיבת הספר בעודה עובדת עבור סוכן הספרים דייוויד גודווין ותוך כדי למידה בקולג' סנט אן של אוניברסיטת אוקספורד. היא החלה לעבוד אצל גודווין לאחר שזה הציע לה התמחות לאחר שלא קיבל את ספרה הראשון, 'אורורה'. לאחר שקראה כתבי יד וצברה ניסיון בעסקי הספרים, עלה לשאנון הרעיון הבסיסי עבור "עונת העצמות". שאנון דמיינה "ילדה, שהיה לה בדיוק אותו יום בעבודה כמוני, רק שלה הייתה יכולת על-טבעית" והחלה לתכנן את הספר בעודה בארוחת הצהריים. היא החלה להשתמש באווירה בקולג' סנט אן ובארכיטקטורה הכללית של אוניברסיטת אוקספורד כהשראה עבור תיאור מושבת העונשין "שאול I" שבספרה.
ביקורת.
לפני יציאתו לאור, הושווה "עונת העצמות" לסדרת הספרים של הארי פוטר ושאנון קיבלה פעמים רבות את הכינוי "ג'יי קיי רולינג הבאה". העיתונות מצאה קווי דמיון בין המקרים כיוון ששאנון חתמה באותה הוצאת ספרים (בלומסברי) בה חתמה רולינג עבור 'הארי פוטר' וכיוון שבשני המקרים הסדרה הורכבה משבעה ספרים. עם זאת, כתב ה-Atlantic Wire (אתר אחות ל-The Atlantic) הגיב ש"התרועות הרגילות של התקשורת... גרמו להשוואה של כמעט כל סופרת מדע בדיוני או פנטזיה מוכרת ומזוהה".
הביקורות המשמעותיות על הספר היו בעיקר חיוביות. USA Today כתב אודות הדמיון לסדרת "הארי פוטר" בביקורת החיובית שלו ל"עונת העצמות", באמירה שהרעיון בבסיס הספר "דומה מאוד בהיבטים מסוימים" לסדרה הנ"ל אך גם טען שהספר כולל "רעיונות חדשניים מצוינים ומעל לכל, קול חדש ומרשים עבור ספרות הפנטזיה". NPR הבחין גם הוא בהשוואה הזו, אך העיר שהספר יותר דומה לסדרת משחקי הרעב מאשר לסדרת 'הארי פוטר'. גם הביקורת של הטלגרף ציינה שהספר דומה לסדרת 'משחקי הרעב' ואמרה שהעלילה תהא מוכרת לקוראי פנטזיה, אך גם אמרה ששאנון "מראה כישרון אמיתי בשילובם בקלות לעולם דמיוני מהנה ומקורי".
ברודרהוף
ברודרהוף (מגרמנית:Bruderhof, מילולית: אחוזת אחים) היא קהילה שיתופית, המושתתת על אמונה בנצרות. כיום מונה הקומונה כ-3,000 חברים, גברים נשים וילדים, המתגוררים ב-29 קהילות ברחבי העולם מתוכן 18 בארצות הברית, 3 בממלכה המאוחדת, קהילה באוסטריה, קהילה בגרמניה, קהילה בקוריאה, קהילה בפראגוואי ושתיים באוסטרליה.
היסטוריה.
ברודרהוף נוסדה בגרמניה ב-1920 על ידי אברהרד ארנולד, סטודנט לפילוסופיה, שהושפע מתנועות הנוער הגרמניות בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה ואשתו אמי. באותה שנה המשפחה בת חמש הנפשות שכרה בית ביישוב סנרץ (Sannerz, כיום Sinntal) שברפובליקת ויימר, והקימו בו קהילה נוצרית שיתופית קטנה. כשגדלה הקהילה עברה להרי הרון (Rhön), שם הקימו בית ספר שאף קלט יתומים לשורותיהם. באותה התקופה גילה ארנולד כי קהילות ההוטרים הנוצריות ממשיכות להתקיים ולשגשג בארצות הברית. ב-1930 נסע להיפגש עימן ושהא עימן משך שנה. ערב שובו לגרמניה, הוסמך על ידי ההוטרים כ'חבר העדה', ומטיף ונתבקש להקים קהילות בגרמניה תחת השם ששימש את ההוטרים לקהילותיהם - ברודרהוף.
ב-1934 עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, קהילת ברודרהוף של הרון העבירה את מרבית אנשיה, בעיקר את הגברים בגיל גיוס ואת הילדים לליכטנשטיין - מחשש שיגוייסו לצבא או שילדיהם יחונכו על ידי בתי הספר הנאצים. הקהילה החדשה כונתה "קהילת אולם". הנאצים רדפו את התנועה על רקע סירובם להתגייס ולהצטרף למאמץ המלחמתי, עקב עמדתם הפציפיסטית. ב-1938 ניתנה להם ארכה של 48 שעות לעזוב את גרמניה, והם עברו בסיוע ידידים אנגלים והולנדים לחווה חקלאית בבריטניה.
שטח החווה, 200 דונם, נרכש על ידי הברודרהוף כבר בשנת 1936 כדי להקים בו שלוחה של הקהילה ליד הכפר אשטון קיינס באזור קוטסוולדס. במהלך שהותם שם המשיכה הקהילה לגדול ללמעלה מ-350 חברים, בעיקר בשל הצטרפותם של חברים אנגלים צעירים שהיו מתנגדי מצפון למלחמה, ואימוצם של ילדים יתומים לחיק הקהילה. עם זאת, בעוד שבימיה הראשונים זכתה הקהילה לתמיכת הממשלה, עם הימשכות הלחימה עוררה הקהילה דוברת הגרמנית חשד בקרב שכניה שהחלו להחרים את תוצרתה. ב-1940 הועמדה הקהילה בפני ברירה - גיוס חבריה הבריטים לצבא ומאסר חבריה הגרמנים או עזיבת בריטניה. הקהילה בחרה לחפש פעם נוספת מקלט בחו"ל.
מדינות רבות סירבו לקבלם, וב-1941 עברו חברי הקהילה לפרגוואי, המדינה היחידה שהסכימה לקבל אותם כקהילה מעורבת מבחינה לאומית ופציפיסטית. במימון המעבר סייעו בין היתר קהילות מנוניטיות מצפון אמריקה. בפרגוואי התגוררה הקבוצה בצ'אקו, ולאחר מכן עברו למזרח המדינה לאזור שנקרא פבימברה. הברדרהוף הקימו במקום בית חולים ששירת את חברי הקהילה ואת התושבים שהתגוררו בסביבתם, ואשר היה בית החולים היחיד באזור במשך כשני עשורים. עד תחילת שנות ה-60 גדלה הקהילה באופן משמעותי והיא החלה למשוך אליה מבקרים וסקרנים גם מצפון אמריקה.
בשנת 1942 קבוצה ממנהיגות הקהילה, שכללה גם את איימי ארנולד זוגתו של המייסד, התעמתה עם יתר ההנהגה בטענה כי עיקר אמונתם צריך להיות באמונה פייטיסטית בישוע, ולא ברעיונות הקומונליים והקהילתיים. בסופו של דבר גורשה קבוצה זו מהקהילה על ידי הנהגת הרוב, בראשותו של הנס זומפה, חתנו של ארנולד. תומכיה של קבוצת המיעוט השתתקו - ולאחר זמן מה הורשו המגורשים לשוב אל הקהילה. אחד מהם, יוהאן היינריך ארנולד, נשלח לארצות הברית עם משפחתו כדי לגייס כספים לטובת הקהילה, בסופו של דבר הקים קהילה חדשה בשם וודקרסט, בריפטון שבניו יורק, בשנת 1954. בשנים שלאחר מכן נמשכו הסכסוכים בין זומפה לארנולד, והגיעו לשיא במשבר שגרם לכך שזומפה פוטר מתפקיד ההנהגה שלו על ידי הקהילה. הוא עזב את הקהילה בשנת 1960 ועימו רבים מתומכיו. בסופו של דבר הקהילה בפרגוואי הלכה והתפוררה והחליטה לעבור אף היא לארצות הברית.
עם המעבר לארצות הברית והקמת הקהילות בה שהחלו בשנות החמישים, יותר ויותר אנשים הצטרפו לקהילות ברדרהוף. עד שנות ה-70 הוקמו סניפים בניו-יורק, פלורידה, וירג'יניה המערבית, ופנסילבניה. בשנים הבאות הוקמו סניפים גם במדינות נוספות כמו: איטליה בריטניה ואוסטרליה. סניף אחד הוקם בגרמניה, באזור בו החלה פעילות הקומונה. לאורך השנים קיימו קהילות ברדרהוף קשרים גם עם עדת ההוטרים, זרם נוצרי שיתופי נוסף דובר גרמנית המתגורר בארצות הברית.
קשר עם ההוטרים.
בין השנים 1930–1955 ו-1974–1995 התאחדו הברודרהוף לאחווה משותפת עם התנועה ההוטרית, זאת על אף שבין הקבוצות ישנם מספר הבדלים אמוניים. בשנת 1990 נסוגו שתיים מעדות ההוטרים, הלררלויט והדריוסלויט, מהשותפות - והיא נשמרה רק עם עדת השמידטלויט ההוטרית. בשנת 1992 התפצלה גם עדת השמידטלויט ההוטרית והקבוצה המסורתית יותר שלה נסוגה מהקשר עם הברודרהוף, בעוד שהענף הפרוגרסיבי יותר ג'ייקוב קליינסאסר המשיך לקיים את האחווה עד שנת 1995. מאז ההוטרים המסורתיים והברודרהוף שבו להיות קבוצות מובחנות ונפרדות.
אמונה.
ברודרהוף היא קבוצה נוצרית אוונגליסטית פרוטסטנטית, המושפעת מאוד מאמונות אנבאפטיסטיות. מייסד האמונה אברהרד ארנולד שאב השראה רבה גם מתנועת הפייטיזם הגרמני, מרעיונות בדבר קבוצות הנוצרים הקדומות השיתופיות ומגישות של תנועות הנוער שהחלו להתפתח בגרמניה בראשית המאה ה-19. יוהאן בלומהארד (1805–1880) ובנו כריסטוף בלומהארד (1842–1919), שניהם תאולוגים לותרניים גרמנים, הם מקורות חשובים נוספים לתאולוגיה של הברודרהוף.