אוניברסיטת אלכסנדריה (בערבית: جامعة الإسكندرية, גאמעת אלאסכנדריה) היא אוניברסיטה באלכסנדריה (מצרים) והאוניברסיטה השנייה בגודלה במצרים כיום, עם 14 פקולטות. האוניברסיטה הוקמה ב-1938 כשלוחה של אוניברסיטת קהיר (שנקראה אז "אוניברסיטת פואד הראשון"). ב-1942 הפכה לישות עצמאית. עד 1952 היא נקראה "אוניברסיטת פארוק".
צוות האוניברסיטה היה מעורב במספר פרויקטים בעלי פרופיל בינלאומי, ביניהם ביבליותיקה אלכסנדרינה. בדירוג אוניברסיטאות בעולם של Times Higher Education לשנת 2010 דורגה האוניברסיטה במקום ה-147 בין 200 האוניברסיטאות הטובות בעולם.
צופן פליפר
מקלט העם
שרה בלאו
אומדורמאן
אוּם דוּרְמָאן (בערבית: أُمّ درمان, תעתיק מדויק: אֻםּ דֻרְמָאן) היא העיר השנייה בגודלה בסודאן. העיר שוכנת במדינת ח'רטום, על גדתו המערבית של נהר הנילוס הלבן, מול הבירה ח'רטום.
באום דורמאן אוכלוסייה של כ-2.5 מיליון תושבים. העיר היא המרכז המסחרי של סודאן. אום דורמאן, יחד עם הערים הסמוכות ח'רטום וח'רטום בחרי (הנקראת גם צפון ח'רטום) ופרבריהן, יוצרות מטרופולין שבה כ-9.5 מיליון תושבים, המהווה את המרכז הפוליטי, הכלכלי והתעשייתי של המדינה.
מקור השם אום דורמאן אינו ידוע בוודאות. קיים הסבר לפיו המקום נקרא על שם אמו של אדם בשם דורמאן, שהפעילה קו סירות על נהר הנילוס, שאום דורמאן הייתה אחת מתחנותיו.
היסטוריה.
ב-1883 התקומם "המהדי" מוחמד אחמד נגד המצרים השליטים וניצח אותם בקרב אלעובייד. הוא קבע את מקום מושבו ומפקדתו הצבאית בכפר אום דורמאן. הוא המשיך בניצחונותיו משגבר ב-1885 על כוח מצרי בפיקודו של מושל סודאן, הקצין הבריטי צ'ארלס גורדון, הרג את גורדון, כבש את ח'רטום, והקים את מדינת המהדי.
ממשיכו, הח'ליפה עבדאללה אבן מוחמד, קבע את אום דורמאן כבירת מדינתו. הבריטים לא השלימו עם מדינת המהדי, שאיימה על האינטרסים שלהם באזור כולו, וב-1898, בקרב אומדורמאן, גברו כוחות בריטיים על כוחות מדינת המהדי, והח'ליפה נהרג. השליט הבריטי, הלורד קיצ'נר, קבע את ח'רטום כמקום מושב השלטון, וכתר הבירה ניטל מאום דורמאן. אום דורמאן, שאוכלוסייתה בשלהי המאה ה-19 נאמדה בכ-150,000 נפש, הידרדרה ואוכלוסייתה פחתה מאוד (כ-43,000 במפקד 1909). אף על פי שהעיר נהרסה בקרבות, שופץ קברו של המהדי הנמצא בעיר, ועומד על כנו.
ב-1928 נבנה הגשר הראשון לח'רטום. העיר החלה להתאושש, ואוכלוסייתה החלה לגדול במהירות, ומכ-43,000 במפקד 1909 צמחה אוכלוסייתה כיום לכ-2.5 מיליון תושבים.
במאי 2008 הגיעו לעיר מורדים חמושים מחבל דרפור, וחילופי אש נשמעו ברחבי העיר. 93 חיילים ו-13 שוטרים סודאניים נהרגו בקרב, עד שהמורדים הוכרעו לבסוף על ידי הצבא.
גאוגרפיה ואקלים.
אום דורמאן שוכנת בגובה של 178 מטר מעל פני הים. היא שוכנת במדינת ח'רטום, על גדתו המערבית של נהר הנילוס הלבן, סמוך מאוד למפגש של הנילוס הלבן עם הנילוס הכחול, מול הבירה ח'רטום ומול העיר ח'רטום-בחרי. שני גשרים מחברים את העיר לח'רטום, גשר אום דורמאן הישן, שהובא על ידי הבריטים מהודו, וגשר שמבט, המקשר את העיר לעיר ח'רטום-בחרי.
האקלים בעיר הוא מדברי, חם ויבש, בכל עונות השנה. ב-188 ימים בשנה, במדידה רב שנתית, עולה הטמפרטורה אל מעבר ל-35 מעלות צלזיוס, ורק ב-38 ימים היא יורדת אל מתחת ל-18 מעלות.
אום דורמאן בימינו.
כעיר הגדולה בסודאן וכשכנתה של ח'רטום הבירה, שוכנים בעיר מוסדות לאומיים רבים, ובהם תחנות הטלוויזיה והרדיו של סודאן, המכללה למדעי הטכנולוגיה, התיאטרון הלאומי, והאוניברסיטה האסלאמית של אום דורמאן.
פקיסטן במשחקים האולימפיים
פקיסטן השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לונדון (1948), השנה בה הוכרה ההתאחדות האולימפית שלה על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי. מאז השתתפה פקיסטן בכל האולימפיאדות מלבד באולימפיאדת מוסקבה (1980), אותה החרימה עם מדינות רבות נוספות במחאה על פלישת ברית המועצות לאפגניסטן.
לאורך השנים צברו הפקיסטנים 10 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. 8 מהמדליות, בהן כל מדליות הזהב, הושגו בהוקי שדה, הישג המקנה לה את המקום השישי בטבלת המדליות של כל הזמנים בענף זה, אחרי הודו, הולנד, אוסטרליה, בריטניה וגרמניה.
מאז אולימפיאדת ונקובר (2010) משתתפת פקיסטן גם במשחקי החורף, אך הישגיה בהם היו זניחים.
היסטוריה.
המשלחת הראשונה של פקיסטן למשחקים האולימפיים, כללה 39 ספורטאים אך רק 35 מהם השתתפו בפועל, מאחר שארבעת המתאבקים במשלחת נרשמו בטעות לתחרויות ההיאבקות בסגנון יווני-רומי במקום לסגנון חופשי. את ההישג המשמעותי היחיד השיגה נבחרת ההוקי שדה שזכתה במקום הרביעי לאחר הפסד במשחק על מדליית הארד להולנד. בנבחרת נכלל גם עלי דרה זוכה מדליית הזהב מאולימפיאדת ברלין, אז כחלק מהנבחרת של הודו הבריטית.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) שבה נבחרת ההוקי שדה וסיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה 2-1 לבריטניה. את המדליה הראשונה לפקיסטן הצליחה הנבחרת להביא באולימפיאדת מלבורן (1956). הנבחרת הגיעה עד לגמר, בו הפסידה לנבחרת הודו 1-0. באולימפיאדת רומא (1960) התהפך הגלגל ופקיסטן זכתה במדליית הזהב הראשונה בתולדותיה, כשניצחונה בגמר על הודו, 0-1, קטע רצף של שש זכיות רצופות בזהב שרשמו ההודים. באותם המשחקים זכה גם המתאבק מוחמד בשיר במדליית ארד, בקטגוריית המשקל של עד 70 ק"ג.
באולימפיאדת טוקיו (1964) שבו ההודים וגברו על הפקיסטנים בגמר, בתוצאה 0-1, ובאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה פקיסטן בתואר השני שלה, לאחר שגברה על נבחרת אוסטרליה 1-2. באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה פקיסטן במדליית הכסף, לאחר שהפסידה בגמר למארחת, גרמניה המערבית, בתוצאה 1-0. לאחר חמש העפלות רצופות לגמר, הפסידה פקיסטן בחצי הגמר באולימפיאדת מונטריאול (1976) 2-1 לנבחרת אוסטרליה, וזכתה במדליית הארד לאחר שגברה על הולנד 2-3.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), אליה שבה לאחר היעדרות של 8 שנים, זכתה בתואר האולימפי השלישי והאחרון שלה, לאחר שגברה 1-2 על גרמניה המערבית. באולימפיאדת סיאול (1988) זכה המתאגרף סיד חוסיין שאה במדליית ארד, והיה זוכה המדליה הפקיסטני הראשון בענף שאינו הוקי שדה מזה 28 שנים. נבחרת ההוקי שדה הסתפקה במקום החמישי, הנמוך בתולדותיה עד אז.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה נבחרת ההוקי שדה במדליה האחרונה שלה, מדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר 2-1 לגרמניה וגברה על הולנד 3-4 במשחק על המקום השלישי. מדליה זו הייתה גם האחרונה בה זכו הפקיסטנים בכל ענף שהו, ובחמש האולימפיאדות שנערכו מאז הייתה פקיסטן המדינה המאוכלסת ביותר שלא זכתה באף מדליה. באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה נבחרת ההוקי שדה במקום השישי, באולימפיאדת סידני (2000) במקום הרביעי (לאחר הפסד 1-0 לקוריאה הדרומית בחצי הגמר, והפסד 6-3 לאוסטרליה במשחק על מדליית הארד), באולימפיאדת אתונה (2004) במקום החמישי, באולימפיאדת בייג'ינג (2008) במקום השמיני ובאולימפיאדת לונדון (2012) במקום השביעי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) נעדרה נבחרת ההוקי שדה מהמשחקים, לראשונה בתולדותיה, מאחר שלא הצליחה להעפיל אליהם דרך תחרויות המבחן. המשלחת הפקיסטנית הייתה הקטנה בתולדותיה וכללה שבעה ספורטאים בארבעה ענפי ספורט, אף אחד מהם לא הצליח להגיע להישגים משמעותיים.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
ירוחם הלוי ליבוביץ
ברוך דב ליבוביץ
סן לואיס
סן לואיס (פרובינציה)
סן לואיס (בספרדית: San Luis) היא פרובינציה במרכז ארגנטינה, במזרח אזור הקוז'ו.
סן לואיס גובלת בפרובינציית קורדובה במזרח, בלה פמפה בדרום, במנדוסה במערב ובסן חואן ובלה ריוחה בצפון. סן לואיס היא אחת הפרובינציות הקטנות בארגנטינה, הן בשטחה (כ-76 אלף קמ"ר) והן באוכלוסייתה (כ-368 אלף נפש). בירתה היא העיר סן לואיס.
גאוגרפיה.
שטחה של סן לואיס 76,748 קמ"ר, וצורתה מלבנית. דרומה של הפרובינציה מישורי ונמוך, ואילו בצפונה מתנשא רכס סן לואיס, שגובהה של הפסגה הגבוהה ביותר בו הוא 2,150 מ' מעל פני הים. גבולה המערבי של סן לואיס, עם פרובינציית מנדוסה, נקבע על תוואי נהר דסאגואדרו, שמשנה את שמו לסלאדו לאחר מפגשו עם נהר דיאמנטה, הנשפך אליו ממערב. נהר זה הוא הגדול והמשמעותי בפרובינציה.
האקלים בפרובינציה יבש, וגשמים יורדים רק בקיץ, בין אוקטובר למרץ. הטמפרטורות הממוצעות נעות בין 17° ל-23°.
בתחומי סן לואיס פארק לאומי אחד, סיירה דה לאס קיחאדאס, המשתרע על פני כ-1,500 קמ"ר בצפון-מערב הפרובינציה.
היסטוריה.
בטרם הגיעו הספרדים לדרום אמריקה, חיו בשטחה של סן לואיס של ימינו בני עמים שונים: מיצ'ילינגואה, קלצ'אקייה, רנקלה, פואלצ'ה ופוונצ'ה. ב-1594 הגיע לאזור לואיס חופרה דה לואאיסה אי מנסס, וייסד את העיר סן לואיס. העיר ננטשה תוך זמן קצר עקב התקפות התושבים הילידים, ונוסדה מחדש ב-1596 בידי מושל צ'ילה, מרטין גרסיה אונייס דה לויולה, בשם סן לואיס דה לויולה נוּאֶבָה מדינה דה ריו סֶקו. מקומה הועתק ב-1643, וב-1689 הועתק שוב, למקומה הנוכחי. ב-1712 הותקפה העיר בידי המאפוצ'ה, ניזוקה באופן חמור ונבנתה מחדש באופן מבוצר יותר.
לאחר הקמת מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה ב-1776, סופחה אליה סן לואיס, כחלק מהאינטנדנסיה של קורדובה. ב-1813 הוקמה האינטנדנסיה של קוז'ו, שכללה את פרובינציות סן לואיס, מנדוסה וסן חואן של ימינו. ב-1820 פורקה האינטנדנסיה, וסן לואיס הייתה לפרובינציה עצמאית. ב-1855 אושרה חוקתה.