לאחר שהביסו יחדיו את סאבאק, האאוטסיידרס התאחדו וקטאנה חזרה לצוות גם היא. קטאנה עוטה תלבושת חדשה בצבעים כתום-צהוב, בטענה שהיא לא ראויה ללבוש תלבושת המבוססת על דגל יפן מאז שהמדינה ביטלה את אזרחותה בגלל חברותה באאוטסיידרס. היא מזמנת את סאבאק להרוס את בסיסו של דוקטור סיבאנה, ונשארת בקבוצה גם לאחר אירועי "שנה אחת לאחר מכן" שבהם נייטווינג נעשה מנהיג זמני עד שבאטמן חוזר לקבוצה. במהלך אירועי "הלילה האפל ביותר", בשעה שהם מלווים את קילר קרוק למאסר, האאוטסיידרס מותקפים בידי מסאו ובנותיה התאומות של טאטסו, שהוקמו לתחייה כחברים בחיל הפקחים השחורים. היא מגלה את תוכניותיהם של חיל הפקחים השחורים, אך התקפותיה מתגלות כלא-יעילות והאלו משמידה את מסאו והתאומות.
ה-52 החדשים.
במהלך ציר-הזמן של יקום "פלאשפוינט", טאטסו הצטרפה לפוריות של וונדר וומן במלחמה נגד ממלכת אטלנטיס. ביקום החדש נוצר לאחר אירועים אלו, טאטסו מצטרפת לציפורי הטרף של הקנרית השחורה וסטארלינג כחברה השלישית. היא מתוארת כלוחמת קטלנית שניהלה מלחמה ארוכה נגד היאקוזה האחראים למותו של בעלה. שאר חברות הקבוצה חושבות כי היא אינה יציבה נפשית, וזאת כי לעיתים קרובות היא מדברת אל בעלה השוכן בלוקחת הנשמות ללא שום הסבר. לאחר הרפתקאות עם ציפורי הטרף, היא עוזבת את הקבוצה כדי לפקוח עין על כת מתנקשים בשם "הפגיונות". היא מצטרפת לליגת הצדק של אמריקה החדשה של אמנדה וולר בחסות הממשלה, ובעקבות החלטת הכותבים לצרפה לקבוצה נכתבה לדמות הרצת סולו העוסקת בנקמתה ברוצחיו של בעלה. נאמר לה כי מותו של בעלה קשור לאאוטסיידרס, והתגלה כי לוקחת הנשמות קשורה לשבט החרבות וכי יש לה מקבילים בשבטי האגרוף, המסכה, המגן, הגרזן, החץ והחנית של האי סטארפיש. היא נעשתה לחלק מקבוצת אאוטסיידרס החדשה המורכבת מנציגי השבטים השונים, וביניהם שאדו.
במהלך אירועי חידוש הכותרים "לידה מחדש" היא נעשית לחברה ביחידת המתאבדים.
זוזאנה היינובה
זוזאנה היינובה (בצ'כית: Zuzana Hejnová; נולדה ב-19 בדצמבר 1986) היא אתלטית צ'כית, פעמיים ברציפות אלופת העולם (מוסקבה 2013, בייג'ינג 2015) ובעלת מדליית ארד אולימפית (לונדון 2012) בריצת 400 מטר משוכות.
ביוגרפיה.
היינובה נולדה בליברץ שבצ'כוסלובקיה. אחותה הייתה אתלטית מצטיינת שייצגה את צ'כיה בקרב שבע אולימפיאדת אתונה והיינובה הלכה בעקבותיה.
ב-2002 התחרתה באליפות העולם לנוער וסיימה חמישית עם שיא צ'כי חדש לבני גילה בריצת 400 מטר משוכות. באליפות העולם עד גיל 17 ב-2003 זכתה במדליית זהב בשיא אישי של 57.54 שניות. אליפות אירופה לנוער באותה שנה זכתה במדליית ארד. ב-2004 זכתה במדליית כסף באליפות העולם לנוער (עד גיל 19) וב-2005 זכתה במדליית זהב באליפות אירופה לנוער בזמן של 55.89 שניות, שיא לאומי צ'כי לבוגרות. ב-2006 היא הצטרפה למועדון האתלטיקה USK פראג והחלה ללמוד באוניברסיטת ליברץ, במהלך השנה שיפרה את השיא הצ'כי ל-55.83 שניות בתחרות הגביע האירופי. באליפות אירופה עד גיל 23 זכתה במדליית ארד. באליפות העולם שהתקיימה באוסקה, קבעה שיא לאומי של 55.04 שניות בחצי הגמר שלא הספיק לה לעלות לגמר. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה שביעית בתוצאה של 54.97 שניות.
באליפות העולם ב-2009 לא הצליחה להגיע לגמר. היא זכתה עם נבחרת צ'כיה במדליית ארד במרוץ השליחות 4X400 מטר באליפות העולם באתלטיקה באולם ב-2010 (לאחר שניצחון נבחרת ג'מייקה בזהב נפסל בשל אמרוץ). באליפות אירופה סיימה רביעית בתוצאה של 54.30 שניות. בתחילת 2011 התחרתה בקרב חמש באליפות אירופה באולם וסיימה שביעית.
באליפות אירופה ב-2012 סיימה רביעית בזמן של 54.49 שניות וזכתה במדליית ארד עם נבחרת השליחות ב-4X400 מטר. באולימפיאדת לונדון זכתה במדליית ארד בתוצאה של 53.38 שניות לאחר הזוכה נטליה אנטיוך וסגניתה לשינדה דמוס.
לאחר האולימפיאדה עבר למועדון האתלטיקה דוקלה פראג והחלה להתאמן עם קבוצת גברים. ב-2013 זכתה עם נבחרת צ'כיה במדליית ארד במרוץ שליחות 4X400 באליפות אירופה באולם וסיימה רביעית בתחרות ריצת 400 מטר (לא משוכות). היא זכתה באליפות ליגת היהלום לאחר שניצחה בשבע מתוך שמונה התחרויות במהלך השנה. באליפות העולם שהתקיימה במוסקבה ב-2013 זכתה במדליית זהב בשיא לאומי חדש של 52.83 שניות. בתום העונה נבחרה לאתלטית השנה באירופה. והייתה הפיינליסטית בבחירה באתלטית השנה בעולם לאחר שלי אן פרייזר.
ב-2014 סבלה מפציעות ולא השתתפה בתחרויות המרכזיות.
ב-2015 זכתה פעם נוספת במדליית זהב באליפות העולם בתוצאה של 53.50 שניות. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה במקום הרביעי בתוצאה של 53.92 שניות. באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיימה במקום הרביעי בתוצאה של 54.20 שניות.
מיסה לרוסיני
מיסה לרוסיני היא מיסת רקוויאם שהולחנה ביוזמתו של ג'וזפה ורדי על ידי 13 מלחינים איטלקיים לזכרו של המלחין ג'ואקינו רוסיני. המיסה הייתה אמורה להתבצע לראשונה ביום השנה לפטירתו של רוסיני שנפטר בשנת 1868, אך בשל סכסוכים בין מארגני הפרויקט הביצוע לא יצא אל הפועל, ובכורה של המיסה לרוסיני התבצעה רק בשנת 1988.
היסטוריה.
לאחר מותו של ג'ואקינו רוסיני ב-13 בנובמבר 1868, הציע ג'וזפה ורדי למוציא לאור שלו לאסוף מלחינים ולהלחין ביחד מיסת רקוויאם לזכרו של רוסיני. ביצוע הבכורה של הרקוויאם נועד להתבצע בבולוניה, בה חי רוסיני חלק ניכר מחייו, ביום השנה הראשון לפטירתו. מועצת העיר של בולוניה החליטה לתמוך בפרויקט זה ומינתה ועדה שחילקה את הרקוויאם לחלקים וגייסה מלחין שילחין כל חלק. ורדי עצמו הלחין את ה"ליברה מה", הפרק החותם את הרקוויאם. כמיקום הבכורה נבחרה בזיליקת פטרוניוס הקדוש והמנצח המיועד היה אנג'לו מריאני. הלחנת היצירה הסתיימה בקיץ של אותה השנה.
התוכנית לבצע את היצירה נתקלה בקשיים. מריאני היה אחראי על הנצחתו של רוסיני בפזארו, עיר הולדתו של רוסיני, ובקשתו מורדי להגיע לקונצרט שם נענתה בסירוב, דבר שהביא למתח בין השניים. באותו הזמן בקשת הוועדה מהאופרה של בולוניה להשאיל תזמורת, סולנים ומקהלה לצורך הבכורה ב-13 בנובמבר 1869 נדחתה, זאת בשל החשש של מנהל האופרה שביצוע הרקוויאם יפגע לו בעונת האופרה. הקשיים הביאו למתחים בין מארגני הפרויקט, ובייחוד בין ורדי למריאני. ורדי התנגד בכל תוקף לשינוי מקום או זמן של הבכורה ורמז שמריאני אשם במצב. בסופו של דבר, ארבעה ימים לפני יום השנה לרוסיני, בוטלה הבכורה והרקוויאם נזנח.
ורדי השתמש בליברה מה שהלחין לצורך המיסה לרוסיני, בתיקונים קלים, ברקוויאם שהלחין לזכרו של אלסנדרו מנצוני בשנת 1874.
לאחר כישלון ביצוע הרקוויאם הוא נגנז, ונתגלה מחדש בשנת 1970 על ידי המוזיקולוג דייוויד רוזן. ביצוע הבכורה של הרקוויאם נערך בשנת 1988, ומאז בוצע כמה פעמים ואף הוקלט.
הרכב וביצוע.
הרקוויאם הולחן לחמישה סולנים (סופרן, אלט, טנור, בריטון ובס), מקהלה של 6 קולת (ברוב הפרקים מתפקדת כמקהלה של 4 קולות), ותזמורת הכוללת: פיקולו, 2 חלילים, 2 אבובים, קרן אנגלית, 2 קלרינטים, קלרינט בס, 4 בסונים, 4 קרנות, 4 חצוצרות, 3 טרומבונים, אופיקלאידה, 4 תופי טימפני, תוף בס, מצילה, טם טם, עוגב וסקיצת כלי קשת הכוללת: כינור ראשון ושני, ויולות, צ'לי וקונטרבסים (כלי הקשת מנגנים לעיתים באוניסון ולעיתים כסולנים).
זמן ביצוע ממוצע של היצירה הוא כ-110 דקות.
ח'אלד אלאסעד
ג'ונתן לארסון
ג'ונתן דייוויד לארסון (באנגלית: Jonathan David Larson; 4 בפברואר 1960 – 25 בינואר 1996) היה מחזאי ומלחין אמריקאי הידוע בשילוב נושאים חברתיים כגון רב-תרבותיות, התמכרות לסמים והומופוביה ביצירותיו. דוגמאות אופייניות לשימוש בנושאים אלו נמצאים ביצירותיו "רנט" ו-"טיק, טיק... בום!". לאחר מותו לארסון קיבל שלושה פרסי טוני ופרס פוליצר לדרמה, עבור אופרת הרוק "רנט".
ראשית חייו.
לארסון נולד לנאנט (לבית נוטריוס) ולאלן לארסון בווייט פליינס, ניו יורק, ב--4 בפברואר 1960. משפחתו הייתה יהודית. הוא נחשף לאמנויות הבמה, בעיקר למוזיקה ולתיאטרון, מגיל צעיר, ניגן בחצוצרה ובטובה, שר במקהלת בית ספרו ולקח שיעורי פסנתר. ההשפעות המוזיקליות המוקדמות שלו היו מוזיקאי הרוק האהובים עליו, כמו אלטון ג'ון, הביטלס, הדלתות, The Who ובילי ג'ואל, כמו גם המלחינים הקלאסיים של התיאטרון המוזיקלי, במיוחד סטיבן סונדהיים. לארסון היה מעורב גם במשחק בתיכון, והופיע בתפקידים ראשיים בהפקות שונות בתיכון ווייט פליינס.
לארסון סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1978. שם היה פעיל בהפקות דרמטיות ומוזיקליות. הוא למד באוניברסיטת אדלפי בגן סיטי, ניו יורק, עם מלגה לארבע שנים כמנהל משחק, בנוסף להצגות רבות ובתיאטרון מוזיקלי. במהלך שנותיו בקולג', הוא החל להלחין מוזיקה. תחילה להפקות סטודנטים קטנות, הנקראות קברטים, ולאחר מכן את הפרטיטורה למחזמר בשם: ספר האהבה הטובה (Libro de Buen Amor), שנכתב על ידי ראש המחלקה, ז'אק בורדיק. בורדיק שימש כמנטור של לארסון במהלך לימודיו בקולג'. לאחר שסיים את לימודיו עם תואר ראשון באמנויות יפות, לארסון השתתף בתוכנית תיאטרון קיץ בתיאטרון אסם באוגוסטה, מישיגן, כנגן פסנתר, מה שהביא לכך שהוא זכה בכרטיס הון עבור חברות באיגוד ההון של השחקנים.