פצ'ולי (שם מדעי: "Pogostemon cablin") הוא צמח פורח ממשפחת השפתניים, קרוב משפחה של האזוביון והנענע. הצמח הוא לרוב שיח נמוך (גובהו פחות ממטר) עם קנים ארוכים וניצבים, ופריחה בצבע ורוד עד לבן. השיח צומח באזורים נרחבים באסיה, ומתורבת למטרות נוי והפקת שמנים בסין, הודו, אינדונזיה, מלזיה ועוד. פריחת השיח בעלת ניחוח חזק ומשמשת לייצור בשמים, שמנים אתריים, דוחי חרקים ותמרוקי רפואה משלימה.
שיטות גידול תרבותי.
הפצ'ולי הוא צמח המעדיף חום, ומשגשג באזורים חמים ללא שמש ישירה. בדומה לנענע, הוא מעדיף השקיה מרובה, אך גם לאחר עקת יובש ניתן להחזיר את הצמח למצבו הבריא על ידי השקיה. ניתן לגדל את הצמח מייחורים או מזרעים.
שימושים.
את השמן האתרי של הפצ'ולי ניתן להפיק באמצעות זיקוק בקיטור של העלים, שפוצע את דפנות התאים, ולאחר מכן השריה וייבוש. ניתן לחתוך מעלי הפצ'ולי מספר פעמים בשנה למטרות הפקת השמן האתרי. שלושת החומרים הפעילים המופקים הם פצ'ולול (Patchoulol), טרפן האחראי לניחוח הפצ'ולי; נורפצ'ולנול (Norpatchoulenol), טרפנואיד המשלים לניחוח הפצ'ולי; וגרמקרין (Germacrene), חומר המשמש כדוחה חרקים ומחקה פרומוני חרקים.
הפצ'ולי משמש בעיקר כצמח בישום. מהשמנים האתריים שלו מופקים חומרי ריח המשמשים בתעשייה, ומוספים בין השאר לסבונים, אבקות כביסה ומרככים, דאודורנטים ומטהרי אוויר.
בנוסף, שמן הפצ'ולי משמש כדוחה חרקים, אם כי רק מספר מצומצם של מחקרים מחזקים הנחה זו. הוא משמש בעיקר כנגד טרמיטים ועשים.
באופן מסורתי, משמש הפצ'ולי כחלק מקטורת במדינות המזרח הרחוק.
וושינגטון טיימס
הוושינגטון טיימס (באנגלית: The Washington Times) הוא עיתון יומי אמריקאי, הנחשב כנוטה לכיוון שמרני ביחס לעיתונים אחרים.
היסטוריה והקשר לכנסייה.
ה"וושינגטון טיימס" נוסד בוושינגטון די. סי. ב-1982, על ידי חברת המדיה .News World Communications, Inc, השייכת לכנסיית האיחוד. ה-NWC החזיקה ב"וושינגטון טיימס" כ-28 שנים, עד מכירתו בנובמבר 2010 לסאן מיאנג מון אישית, שקנה אותו יחד עם כמה מעורכי העיתון. באוקטובר 2009, כשנה אחת קודם לכן, העביר מון את השליטה ב-NWC לבנו הבכור היון ג'ין מון, הידוע בכינוי פרסטון מון. נטען כנגד מון הבן, כי בניגוד לנוהגו של אביו, הוא ביקש מחד לחסוך בהוצאות העיתון ומאידך החל להתערב יותר ויותר בתכניו וכי הדבר עורר תגובות נגד של העורכים והעיתונאים. הסכסוך איים לגרום לסגירת העיתון וכדי למנוע זאת קנה אותו כאמור מון האב, חזרה מבנו.
נשיאו הראשון של העיתון ומי שמכהן עד היום (עם הפסקה של כשנתיים מ-2009 עד 2011), כנשיאו, הוא דונג מון ג'ו, מאנשי הכנסייה המאוחדת של מון, כאשר נשיא החברה האם "וושינגטון טיימס קורפוריישן" היה עד 1992 עוזרו ויד ימינו של מון - בו הי פאק, Bo Hi Pak.
ה"וושינגטון טיימס" קם על חורבותיו של מתחרהו הקודם של הוושינגטון פוסט, הוושינגטון סטאר, אשר פשט את הרגל שנה אחת קודם לכן, אחרי כמאה ושלושים שנות קיום ומעל מאה שנות תחרות מול הפוסט. מרבית הכותבים והעורכים של ה"וושינגטון טיימס" היו בעבר אנשי הסטאר, אף כי הבניין ומערכות הדפוס של הסטאר נרכשו על ידי הפוסט.
הגיליון הראשון של ה"וושינגטון טיימס" יצא לאור ב-17 במאי 1982, בכ-130,000 עותקים. העורך הראשי והמו"ל הראשון של העיתון החדש היה העיתונאי, סופר והיסטוריון ג'יימס וויילן. וויילן היה קודם לכן עורכו הראשי של ה"סקרמנטו יוניון" (קליפורניה), העיתון הוותיק ביותר במערב ארצות הברית (נוסד ב-1851 ונסגר ב-1994). הוא תיאר את העיתון החדש כ"חלופה השמרנית של הפוסט". וויילן לא היה קשור בשום צורה לכנסייה המאוחדת של מון ובחוזהו עם בעלי העיתון אף נכתב במפורש כי עצמאותו של העיתון החדש תישמר.
ב-1984 הוחלף וויילן, לתקופה קצרה, על ידי סגנו, הסופר ואיש הוושינגטון סטאר לשעבר ולימים שגריר ארצות הברית בקניה בתקופת ג'ורג' בוש (האב), סמית' המפסטון, אשר גם בחוזהו נשמרה ההפרדה הקפדנית בין העיתון לכנסייה.
ב-20 במרץ 1985 מונה לתפקיד העורך הראשי, הסופר והעיתונאי איש ניוזוויק, ארנו דה בורשגרייב - Arnaud de Borchgrave. דה בורשגרייב הוא מי שחיבר בין השאר, יחד עם רוברט מוס, את ספר הריגול רב המכר "The Spike", אשר יצא לאור ב-1980 ותורגם ויצא לאור גם בעברית ב-1981 בהוצאת מעריב, תחת השם "היתד". ספר נוסף שלו שיצא בעברית - "מונימבו" (נכתב גם הוא יחד עם מוס).
בתקופתו של דה בורשגרייב החלו מאבקים פנימיים בעיתון, כאשר נטען כי הכנסייה החלה לנסות להפעיל יותר ויותר השפעה על תכניו של העיתון, בעיקר בכל הנוגע לידיעות על המתרחש בהקשר לקוריאה הדרומית, אבל גם בנושאים אחרים. עם זאת, כלל לא ברור לאיזה כיוון בדיוק אמורה הייתה ההשפעה הזו לפעול, משום שמחד, מתנגדי הכנסייה המאוחדת טענו להיותה ימנית קיצונית ואולי אף פשיסטית ומאידך, הם טענו לקשרים בין מייסדה מון, לבין המשטר הקומוניסטי הצפון קוריאני.
כך או כך, דייוויד פרום, כותב הנאומים של הנשיא ג'ורג' בוש (הבן) כתב ב-2000, בספרו "How We Got Here: The '70s", כי בסך הכל שמר העיתון על עצמאות מערכתית במהלך כל שנותיו מאז הקמתו, למרות בעלותה עליו של הכנסייה. ואילו ווסלי פרודן, שערך את העיתון במשך 16 שנים עד 2008 טען ב-2005, במכתב ל-American Prospect, כי: "יש לי עצמאות מערכתית ברמה כזו, שביל קלר מהניו יורק טיימס ולן דאוני מהוושינגטון פוסט יכולים בקושי לדמיין לעצמם".
דה בורשגרייב סיים את תפקידו ב-1992 ואחריו כיהנו כעורכים ראשיים: ווסלי פרודן (1992 - 2008), ג'ון סולומון (2008 - 2009), סם דילי (2010) ומיוני 2011 עד היום העורך הראשי הוא אד קלי, שהיה קודם לכן העורך של "The Oklahoman".
השפעה.
ה"וושינגטון טיימס" הוקם במטרה להתחרות ב"וושינגטון פוסט" הליברלי יותר, אולם בכל שנותיו עד היום הוא שמר על מכירות של קצת מעל או מתחת ל-100,000 עותקים ליום, בהשוואה לכ-500,000 עד 800,000 עותקים שמכר מתחרהו, שהוא העיתון החמישי בתפוצתו בארצות הברית. עם זאת, השפעתו של ה"וושינגטון טיימס" הייתה ועודנה רבה מהנרמז מתפוצתו וכמו כן, העיתון עצמו טוען שמספר קוראיו מגיע ליותר משני מיליון איש.
באופן טבעי, השפעתו של ה"וושינגטון טיימס" רבה יותר בתקופות של ממשל רפובליקני בארצות הברית ופחות בתקופות של ממשל דמוקרטי. הנשיא רונלד רייגן סיפר ב-1987, שהוא קורא את ה"וושינגטון טיימס" בדבקות, מדי יום, מאז הוקם העיתון. ובנאום ב-1997, ביום השנה ה-15 להיווסדו של העיתון, הוא אמר: "העם האמריקאי יודע את האמת... כמוני, גם אתם הגעתם לוושינגטון בראשיתו של העשור החשוב ביותר במאה העשרים וביחד... ניצחנו במלחמה הקרה."
לדברי הירחון השמאלי "Mother Jones", ל"וושינגטון טיימס" יש קשרים הדוקים עם כל ממשל רפובליקני מאז ממשל הנשיא רייגן והעיתון הפך ל"חומר קריאה חיוני לכל מי שמכור לחדשות פוליטיות". באוגוסט 2008 טען ה"שיקגו דיילי אובזרוור", כי התחרות מצידו של הוושינגטון טיימס הייתה אחד הגורמים לתזוזה בעמדותיו של הוושינגטון פוסט, ימינה. ובנובמבר 2009 טען ה"ניו יורק טיימס": "בנטייתו השמרנית, הפך הוושינגטון טיימס למרכז אימונים חיוני לעיתונאים שמרנים עולים, ולקריאת חובה לכל מי שמשתייך לתנועה השמרנית.
יחסו לישראל.
בניגוד לעיתונים שמרניים ונאו-קונסרבטיבים רבים, ה"וושינגטון טיימס" נחשב לעיתים כיותר נוטה להתנגד למדיניות הישראלית ולתמיכה האמריקאית בישראל. הירחון הנתמך על ידי הלובי הערבי בוושינגטון "Washington Report on Middle East Affairs" אף שיבח את הוושינגטון טיימס יחד עם ה-"Christian Science Monitor", בתור שניים מהעיתונים האמריקאים האובייקטיביים ביותר, לדעתו, ביחסם למדיניות ארצות הברית במזרח התיכון. הוא ייחס זאת להשתייכותם של שניהם לכנסיות, דבר המפחית לדעתו מההשפעה עליהם על ידי "קבוצות הלחץ הפרו ישראליות". עם זאת, העיתון המצרי "אל אהראם" למשל, דווקא האשים בהזדמנות מסוימת את הוושינגטון טיימס, כאילו הוא פרו ישראלי.
מארק ג'ייקובס
מארק ג'ייקובס (נולד ב-9 באפריל 1963) הוא מעצב אופנה אמריקאי-יהודי. הוא המעצב הראשי של מותג האופנה שמכונה על שמו "מארק ג'ייקובס", המונה יותר מ-200 חנויות ב-80 מדינות. בשנת 2010 הוא נכנס לרשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר על פי המגזין "טיים".
שנותיו הראשונות וחינוך.
ג'ייקובס נולד למשפחה יהודית חילונית בעיר ניו יורק, וכשהיה בן 7, מת אביו, סוכן בסוכנות של ויליאם מוריס. אמו, שנישאה בחייה שלוש פעמים, הייתה לדברי ג'ייקובס "חולת נפש" ו"לא ממש כשירה לטפל בילדים שלה". בגלל מצבו המשפחתי, ג'ייקובס עבר לגור עם סבתו מצד אביו עוד כשהיה צעיר.
מארק סיים ללמוד בבית הספר הגבוה לאמנות ועיצוב בשנת 1981 ולמד בבית הספר פרסונס לעיצוב בניו יורק. במהלך הזמן בו מארק למד בפרסונס, הוא זכה בפרסו הראשון בקריירה (בשנת 1984).
קריירה.
פרסים.
פרס על מפעל חיים (2011)
מעצב בגדי הנשים של השנה (2010)
מעצב האביזרים של השנה (2005)
מעצב האביזרים של השנה, (2003)
מעצב בגדי הגברים של השנה (2002)
מעצב האביזרים של השנה (1999)
מעצב האביזרים של השנה (1998)
מעצב בגדי הנשים של השנה (1997)
מעצב בגדי הנשים של השנה (1992)
החברה.
בחודש מאי 2008, בוטיקים של החברה פעלו בעשרות ערים ברחבי העולם.
נכון לקיץ 2011, היו 239 חנויות לחברה של מארק ב-60 מדינות. חלק מהחנויות מציגות רק חלק מסוים של קווי המוצגים של החברה (מארק ג'ייקובס אוסף, מארק של מארק ג'ייקובס, וליטל מארק, קו ילדים).
פרעות &quot;המאות השחורות&quot;
אקדמיית המוזיקה בתל אביב
McMillan TAC-50
סמינר חרדי לבנות
פרננדו מוסלרה