על פי מגוון רחב של מקורות, עשרות מיושבי הראש וחברי יודנראטים בחרו להתאבד, לעיתים יחד עם נשותיהם ומשפחתם. בגטו ברזה קרטוסקה, באוקטובר 1942, התאבדו יעקב שלוסברגר יחד עם רוב (לפי מקורות שונים - כל) חברי היודנראט במהלך פגישתם האחרונה, לפני האקציה.
תהליכים בתדמית היודנראטים בתודעה הישראלית.
החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, שנחקק ב-1950 איפשר להעמיד לדין יהודים, תושבי ישראל, שהואשמו על מעשיהם בתקופת השואה. סך הכל הואשמו כ-30–40 איש, רובם זוכו או שיצאו בעונשים קלים, יחסית למעשים שהואשמו בהם. משפטים אלו הופסקו לחלוטין בעקבות פסק דינו של השופט משה לנדוי בעניין הירש ברנבלט, סגן מפקד המשטרה היהודית בגטו בנדז'ין, ב-1963 שפסק ש"אין על בית המשפט לפסוק בוויכוח הגדול הניטש".
משפט ישראל קסטנר (שלא היה בעצמו איש יודנראט) ב-1954, הלהיט את הוויכוח הציבורי בנושא אחריות היודנראטים.
כבר בשנת 1947 הזמין נתן אלתרמן את אבא קובנר אליו, ושאל אותו על תולדות גטו וילנה ותפקידו במרד. אלתרמן הגיב במשפט: "לו אני בגטו, הייתי עם היודנראט". ב-1954 אלתרמן הביע את דעתו במדור הטור השביעי בעיתון דבר ביצירתו "יום הזיכרון והמורדים", בביטוי "גיבורי השתדלנים והפרנסים". הביטוי והיצירה עוררו ויכוח ציבורי נוקב בין אלתרמן מחד ובין רבים כמו דוד כנעני וכן מנהיגי היישוב, כגון משה כרמל וישראל גלילי, וממנהיגי המרידות בנאצים (יצחק צוקרמן, טוביה בוז'יקובסקי ואחרים) מאידך. אלתרמן בטור השביעי ("שתי דרכים", "טיב האשמה", "נימת הדיון") ובספרו "על שתי דרכים", כרמל במאמר בעיתון למרחב, בוז'יקובסקי במאמרו "בין השיר והפרוזה" בעיתון על המשמר וכנעני במאמר "כאור יהל" ב'על המשמר'.
אורי צבי גרינברג היה מהתומכים בדעותיו של אלתרמן, וקרא להימנע מלבקר את אנשי היודנראטים והמשטרה היהודית.
משפט אייכמן ב-1961 המשיך את הוויכוח לגבי אחריותם של חברי היודנראטים. כך למשל, בנימין מורמלשטיין לא הוזמן להעיד במשפט, חרף היכרותו האישית עם אייכמן. עדים במשפט רצו לספר גם על תפקידיהם של ראשי היודנראטים, אולם התובע, גדעון האוזנר, החליט שלא להעלות את תפקודם במשפט, בטענו "זה יהיה משפטו של הרוצח, לא של קורבנותיו".
לאחר משפט אייכמן הייתה חנה ארנדט לנושאת ההאשמה לגבי שיתוף הפעולה של היודנראטים עם הנאצים. ארנדט, אינטלקטואלית והוגת דעות מהידועות בעולם, יצאה למעשה נגד "שתי הדרכים", הן נגד דרך היודנראטים והן נגד דרך ההתנגדות האקטיבית. היא טענה ששיתוף הפעולה של היודנראטים היה מרכיב חשוב בתהליך ההשמדה. היא עצמה ודעותיה הותקפו באופן אישי. ארנדט ביססה את דעותיה על מחקריו של ראול הילברג, חוקר שואה מהמשפיעים ביותר, ועם זאת שנוי במחלוקת, שמחקריו התבססו בעיקר על מסמכים גרמניים. מחקרים מאוחרים, התומכים בדעותיה של ארנדט, מותקפים בטענה, שהם מתעלמים ממחקרים היסטוריים עדכניים, מחקרים המציגים את התמונה המורכבת של דרך היודנראטים. תשובות מפורטות לטענותיה של ארנדט ניתנו על ידי המשפטן הבינלאומי, יעקב רבינסון, בספרו "העקוב למישור".
בשנת 1977 הוקדש הכינוס הבינלאומי השלישי של יד ושם לדמות ההנהגה היהודית בשואה. קדם לכינוס פרסום מחקרו פורץ הדרך של ישעיהו טרונק אודות היודנראטים במזרח אירופה. בכנס הוצגו מחקרים עדכניים של טרונק, וויס, לוין, ארד, יוסף מכמן ואחרים. ההרצאות בכנס הדגישו את הרבגוניות של תגובות היודנראטים למהלכי הגרמנים, ואת הצורך בהימנעות ממבט הומוגני, אחיד על היודנראטים כמכלול אחד. תפיסה חדשה זו הובלטה בשאלתו של גידעון האוזנר להילברג (שהשתתף בכנס):
למרות המחקר ההיסטורי העדכני בו מוצגת תופעת היודנראטים על כל מורכבותה, כולל צדדיה ההירואיים והטרגיים, עדיין בקרב הציבור בישראל רווח השימוש במילה "יודנראט" כמילת גנאי פוליטית. כך למשל כתב נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת, השופט בן דוד, בשנת 2008, בפסק דין בתביעת דיבה של אדם שכונה "יודנראט":
פסק דין זה ספג ביקורת על כך שהיודנראטים הפכו לכלי משחק בשדה הפוליטי העכשווי, ללא יכולת מענה:
כבר ב-1964, בית המשפט העליון, בהרכב יצחק אולשן, נשיא ביהמ"ש העליון, לנדוי וכהן בסרבם לשפוט, בפלילים ובאופן מוסרי, את פעילות "משתפי הפעולה", כתבו:
תעוד פעולותיהם של היודנראטים בפולין.
בארכיון היהודי ההיסטורי בוורשה [ZIH] שמורים שני אוספים של תכתובת ראשי היודנראטים עם ארגוני הג'וינט והיס"ס. האוספים מונים אלפי מסמכים בהם מכתבים, דוחות תקציב ודוחות סוציאליים המעידים על תפקוד היודנראטים במאות גטאות ברחבי פולין בשנים 1940–1942. המכתבים כתובים בשפות הפולנית והאידית, חלקם מודפסים וחלקם כתובים בכתב יד. מכתבים אלו טרם תורגמו לעברית או לשפה אחרת כל שהיא.
במרץ 2016, בעקבות שיתוף פעולה בין ארכיון הג'וינט והארכיון היהודי בוורשה פורסם אוסף המכתבים עם הג'וינט באתר הארכיון של הג'וינט והוא נגיש לציבור. האוסף מונה אלפי מכתבים. אוסף המכתבים עם ארגון היס"ס טרם פורסם לציבור.
איינזצגרופן
האַיְינְזַצְגְרוּפֶּן (מגרמנית: Einsatzgruppen - "קבוצות משימה"), או עוצבות המבצע, הוא השם הכולל ל"עוצבות המבצע של האס דה והסיפּ"וֹ (משטרה)", אשר שימשו גורם מרכזי בהשמדת יהודי אירופה בתקופת מלחמת העולם השנייה. הן הורכבו ממספר רב של יחידות חיסול ממונעות שהתקדמו אחרי הצבא הפולש (ולעיתים השתתפו בלחימה) בחזית המזרחית, וביצעו מעשי רצח של יהודים, פולנים, וקומוניסטים רוסים.
רקע כללי.
האיינזצגרופן הוקמו בפקודתו של ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך, ריינהרד היידריך, סמוך לתחילת המלחמה. הם פעלו במסגרת האס אס שפעל בשטחים שנכבשו על ידי הגרמנים במזרח אירופה והיו מורכבות ממתנדבים נאצים נאמני המשטר. בראשו הועמדו מפקדים בעלי השכלה – שלושה מבין מפקדי ארבע היחידות המרכזיות של האיינזצגרופן היו בעלי תואר דוקטור. לאנשים שגויסו ליחידות אלו הייתה מוטיבציה אידאולוגית וקנאות פנאטית לרייך השלישי.
בתחילה היה תפקידו העיקרי של הכוח לפעול נגד מי שהוגדר כאויבי המשטר הנאצי, כמו יהודים פוליטיים, אנשי אינטליגנציה פולנים, חברי המפלגה הקומוניסטית ומתנגדי משטר נוספים; אך בהמשך, ובמיוחד מאוגוסט 1941, הורחבו תפקידיו והוא עבר מרצח ממוקד לרצח המוני של נשים וילדים. בשלב זה מטרתו העיקרית, כפי שהעיד איש האס אס הגנרל אריך פון דם באך-צלבסקי במשפטי נירנברג, הייתה: "השמדה של יהודים, צוענים וקומיסרים סובייטים". לאיינזצגרופן היה תפקיד מוביל ביישומו של הפתרון הסופי של "שאלת היהודים" בשטחים שנכבשו על ידי גרמניה.
על פי רשימותיו האישיות של ריינהרד היידריך, האיינזצגרופן רצחו יותר ממיליון אזרחים. ההשמדה החלה ברציחתם של אינטלקטואלים פולנים ב-1939, ועברה לרציחתם המאסיבית של יהודים וצוענים ברחבי מזרח אירופה.
על פי הערכתו של ההיסטוריון ראול הילברג, בשנים 1941 ל-1945 רצחו אנשי האיינזצגרופן יותר מ-1.3 מיליון אנשים בירי.
על-אף שהאיינזצגרופן נשלטו על ידי האס אס, כוחותיהם הורכבו מאנשי משטרת הסדר הגרמנית (Ordnungspolizei), מאנשי האס אס החמוש (וָאפֶן אס אס) וממתנדבים מקומיים.
האיינזצגרופן בתחילת המלחמה.
האיינזצגרופן הוקמו ב–1938 על ידי ריינהרד היידריך, ראש משטרת הביטחון בגרמניה הנאצית, ושימשו כיחידות למשימות מיוחדות. מטרתן, בראשית פעילותן, הייתה לטפל בגורמים עוינים למשטר הנאצי, לאתר מתנגדים פוליטיים ולעוצרם, להחרים נשק, ולאחר סיפוח אוסטריה וצ'כוסלובקיה – לבצע פעולות טרור נגד מתנגדי המשטר.
ערב הפלישה לפולין הוקמו שש קבוצות מבצע. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרפו האיינזצגרופן לצבא שפלש לפולין: קבוצות 1–5 סופחו כל אחת לארמייה, וה-6 פעלה עצמאית. האיינזצגרופן חולקו ל-15 איינזצקומנדו (אחד לכל קורפוס במסגרת הארמייה). אנשי היחידות גויסו מקרב המשרד הראשי לביטחון הרייך, שהיה הגוף שתחתיו פעלו היחידות ובראשו עמד היידריך.
האיינזצגרופן הסתייעו בצבא רק בעניינים לוגיסטיים (מזון, אספקה וכדומה) ולא בעניינים מבצעיים, מה ששחרר את הצבא מביצוע רציחות ו"ניקה" את מצפונו. בהתאם להוראות ב"איגרת הבזק" של היידריך, תפקידם היה ריגול נגדי וטיפול ב"אויבי העם הגרמני". משימתם העיקרית הייתה לרכז את יהודי פולין המערבית לתוך גטאות בערים. עם זאת, הם נדרשו להשיג רשימות של אנשי ההנהגה הפולנית ולהוציאם להורג. מעשיהם לווּ באכזריות, בהשפלה ובהתעללות. הם ביצעו רציחות של יחידים ומעשי טבח של קהילות שלמות. הנס פרנק, האחראי על אזור הגנרלגוברנמן, טען שהגרמנים לא יכולים להקריב דמם כדי להציל את אירופה מהיהודים, ושהגזע היהודי ימשיך להתקיים. הוא דרש את השמדת היהודים. האיינזצגרופן בפיקודו של אודו פון ווירש פעלו באכזריות יוצאת דופן, ואף קציני ורמכט הסתייגו מפעילותם.
כאשר הכינה גרמניה את מבצע ארי הים (הפלישה לבריטניה), הוכנו על ידי היידריך שישה איינזצקומנדו שהיו אמורות להיות תחת פיקודו של פרופ' פראנץ זיקס ואמורות היו לפעול ממשרדיהן בלונדון, בריסטול, ברמינגהאם, ליברפול, מנצ'סטר ואדינבורו. הם הוקמו למטרת לכידת אויבי המשטר, ולשם כך הוכנו שתי רשימות על ידי ולטר שלנברג (מהאס-דה). הכנתם הייתה חפוזה מכיוון ששלנברג היה עסוק בתכנון חטיפתו (שלא בוצעה) של הדוכס מווינדזור בליסבון. רשימה אחת כללה שמות אנשים: צ'רצ'יל ושאר חברי הקבינט, סופרים רבים (ה' ג' וולס, וירג'יניה וולף ועוד), מלומדים, מהגרים זרים וגרמנים (בהם חיים ויצמן וזיגמונד פרויד) ושרי הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה (הנשיא בנש ושר החוץ יאן מסריק). הרשימה השנייה כללה מוסדות כגון ה"פאבליק סקול", תנועת הצופים והכנסייה האנגליקנית. הפלישה לא יצאה לפועל.