צורת ה"אמפיתיאטרון" של הורדוס דומה לזו של היפודרום, דוגמת אלה שנחשפו ביריחו, בשכם ובג'רש. על-סמך מיקומו, צורת בנייתו, הנוף הנשקף ממנו ותאריך בנייתו ניתן לקבוע ללא ספק, שזהו המבנה שמתאר יוסף בן מתתיהו. מן התיאורים השונים ניתן לראות, כי בימיו של הורדוס לא הייתה הבחנה ברורה בין המבנים שאנו מכנים היום "אמפיתיאטרון" ו"היפודרום". המונח "אמפיתיאטרון" שמשתמש בו יוסף בן מתתיהו הוא כוללני, ואינו תואם את האמפיתיאטרון הרומי התקני. במבני השעשועים שנקראו בתקופת הורדוס בשם "אמפיתיאטרון", הן על ידי יוסף בן מתתיהו והן על ידי אחרים, התנהלו פעילויות מגוונות, וביניהן גם תחרויות ספורט ומרוצי-סוסים ומרכבות. בחגיגות שקיים הורדוס לכבוד הקיסר אוגוסטוס בצמד מבני השעשועים שבירושלים הוצגו מחזות ונערכו תחרויות התעמלות והתגוששות, מרוצי מרכבות רתומות לסוסים, מרוצי-סוסים ואף קרבות בין בני-אדם שנידונו למיתה ובין חיות. בחגיגות שערך הורדוס בקיסריה לרגל סיום בנייתה (שנת 10 לפני סה"נ) נכללו הצגות, מופעי ספורט, קרבות גלדיאטורים, משחקי ציד ומרוצי סוסים ומרכבות.
במשך יותר ממאה שנה היה ה"אמפיתיאטרון" של הורדוס מבנה רב-תכליתי, ואילו במאה השנייה חל בו שינוי משמעותי. חלקו הדרומי של המבנה הופרד מן החלק הצפוני באמצעות קיר מעוגל, שנבנה במרחק של כ-130 מ' מצפון לפתח שבקצה העגול הדרומי. המבנה המוקטן שימש עתה רק למטרה אחת: קרבות גלדיאטורים ומשחקי ציד, והוא מילא תפקיד של אמפיתיאטרון רומי. אין ספק, שחללים אלה מילאו תפקיד בהפעלת אמפיתיאטרון, אולי להחזקת החיות לפני המופעים, בדומה לחללים שבכל אמפיתיאטרון רומי תקני, כגון בקולוסאום ברומא ובאמפיתיאטרום שנחשף בבית גוברין. קיצור ה"אמפיתיאטרון" של הורדוס נעשה במקביל לבנייתו של היפודרום גדול יותר בחלק המזרחי של קיסריה.
התופעה הזאת של קיצור היפודרום והפיכתו לאמפיתיאטרום אפשר למצוא גם בהיפודרומים נוספים שנחשפו בארץ-ישראל, כגון גרש, בית שאן ושכם. ה"אמפיתיאטרון" של הורדוס שנחשף בקיסריה היה בעל הזירה הגדולה ביותר. קיסריה הקדימה את הערים הנ"ל, הן בהקמת היפודרום- ה"אמפיתיאטרון" של הורדוס- הן בקיצור המבנה ובהפיכתו לאמפיתיאטרום רומי בעל מבנה סגלגל. חפירות מבני השעשועים בגרש, בבית שאן ובשכם העלו, כי השינוי מהיפודרום לאמפיתיאטרום נעשה המאה השלישית לספירת הנוצרים. ע"פ פורת, אין בידנו מידע אם השינוי נעשה בעקבות שינויים ודרישות של קהל הצופים או בגלל המשבר הכלכלי של אמצע המאה השלישית לספירת הנוצרים.
בראשית המאה השלישית פסק השימוש במבנה השעשועים המקוצר שהותקן בחלקו הדרומי של ה"אמפיתיאטרון" של הורדוס. המבנה ניטש ומולא בעפר ובאשפה, ובתקופה הביזנטית נבנו במקום בתים ומיתקנים. נראה כי הסיבה העיקרית לשינוי הייתה בנייתו של אמפיתיאטרון תקני לקרבות גלדיאטורים ומשחקי ציד בצפון-מזרח העיר, שהוא האמפיתיאטרון שגלה רייפנברג.
היפודרומים מפורסמים.
ההיפודרום של קונסטנטינופול הוא היפודרום אשר שימש כמרכז הספורט והתרבות של קונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית. ההיפודרום שימש למרוצי מרכבות ומרוצי סוסים - שהיו ספורט נפוץ וחלק מתרבות הפנאי בתקופות ההלניסטית, הרומאית והביזנטית. לאורך כל התקופה הביזנטית היה ההיפודרום מרכז התרבות והחברה של העיר.
בעיר מוסקבה מתקני ספורט רבים - בעיר 63 אצטדיוני ספורט נוסף על 8 מגרשי כדורגל ו-8 אולמות אתלטיקה. בנוסף ממוקמים בעיר 40 מתחמי ספורט ובהם 24 מגרשי החלקה על הקרח ו-7 מסלולי מרוצי סוסים (הגדול שבהם ההיפודרום המרכזי של מוסקבה אשר נוסד בשנת 1834
ההיפודרום בתסלוניקי ידוע כזירה של מרחץ דמים אשר מתוארת בידי גיבון בשנת 390 לספירה, כאשר הקיסר תאודוסיאוס הכניס לזירה בין 7000-15,000 איש אשר הומתו במסווה של משחקים כעונש על הרצח של שר הצבא.
תומר פרסיקו
תומר פֶּרְסיקוֹ (נולד ב-7 במאי 1974) הוא חוקר ומרצה בתחומי דתות העולם, העידן החדש והיהדות. הוא עמית מחקר במכון שלום הרטמן, ולימד במשך שמונה שנים (ללא תקן) בחוג למדעי הדתות באוניברסיטת תל אביב. שימש כמרצה אורח במשך שלוש שנים במכון למשפט עברי ולימודי ישראל באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. כיום משמש כמנהל האקדמי של ארגון "קולות". הוא פעיל חברתי למען חופש דת ובעל בלוג "לולאת האל", העוסק בנושאים אלה.
ביוגרפיה.
תומר פרסיקו נולד וגדל למשפחה חילונית בחיפה, בשכונות נווה שאנן ואחוזה. בגילאים 8–9 התגורר במשך שנתיים עם משפחתו בטורונטו שבקנדה.
למד בבית הספר עירוני ג'. היה חבר בתנועת הנוער "המחנות העולים". את שירותו הצבאי עשה בגרעין הנח"ל "אתגר" שישב בעמק יזרעאל. במהלך שירותו הצבאי היה קומונר ב"מחנות העולים" למשך שנה.
בתום שירותו הצבאי נסע עם בני הגרעין שלו לטיול במזרח אסיה. הוא שהה חודשיים בנפאל ושמונה חודשים בהודו. בריאיון לשחר סמוחה בגלובס סיפר:
פרסיקו חזר וטייל בהודו, שם למד את המסורות הדתיות המקומיות, ובסך הכל שהה בתת-היבשת ההודית כשנתיים מחייו. לאחר שובו ב-1997 מהודו סיים תואר ראשון בהצטיינות בחוג לפילוסופיה ובהצטיינות יתרה בתוכנית למצטיינים באוניברסיטת חיפה. אחר-כך סיים תואר שני בהצטיינות בחוג למדע הדתות באוניברסיטה העברית (2004-2000). נושא עבודת התזה שלו היה "החזרה – מודל של התפתחות מיסטית: כפי שמודגם על פי הגותם של מייסטר אקהרט והראי"ה קוק". המנחה שלו היה פרופסור גדליהו (גי) סטרומזה. בשנים 2006–2008 למד לצורך קבלת תעודת הוראה במכון הרטמן בירושלים.
בשנים 2010–2013 כתב דוקטורט בהנחיית פרופ' רון מרגולין, במסגרת התוכנית לדתות זמננו באוניברסיטת תל אביב. כותרת החיבור: "מדיטציה יהודית: התפתחותה של תרגולת רוחנית מודרנית ביהדות זמננו." המחקר בודק מה נלמד היום תחת הכותרת של "מדיטציה יהודית", מאבחן את מקורות ההשפעה השונים שתרמו לתופעה (הקבלה, החסידות וכן דתות המזרח) ומנתח את התופעה מבחינה פנומנולוגית וסוציולוגית. בשנת 2016 יצא לאור ספרו, בשם זהה, המבוסס על הדוקטורט שלו.
פרסיקו עבד שלוש שנים כמורה לתנ"ך ותרבות ישראל בחטיבת הביניים של בית הספר הריאלי העברי חיפה. כמו כן העביר קורסים ב"מכון אבשלום", ב"אסכולות" של האוניברסיטה הפתוחה ובאמצע העשור השני של המאה ה-21, הוא מלמד בישיבה החילונית בירושלים. החל משנת 2010 הוא מרצה בבית הספר לפילוסופיה, אוניברסיטת תל אביב על נושאי תרבות העידן החדש והופעותיה ביהדות זמננו. בשנת 2015 מונה למנהל התוכניות האקדמיות בעלמא בית לתרבות עברית.
מ-2005 עד 2011 כתב טור קבוע בערוץ הניו אייג' של nrg מעריב, וכמו כן תרם מאמרים לעיתונים כגון "הארץ" ו"מקור ראשון". בשנת 2006 פתח את הבלוג "לולאת האל – החוויה הדתית לסוגיה", בו הוא מרכז את כל מאמריו. המאמרים עוסקים בעיקר ברוחניות, העידן החדש ובדת היהודית. ד"ר יהודה מירסקי כתב עליו באתר Jewish Ideas Daily: "הבלוג של... תומר פרסיקו, הפך אותו לאחד מהמבקרים המעניינים בצורה מתמדת של החיים הדתיים בישראל."
ב-2012 ערך את "רוח הארץ", כתב עת שנתי. נושא הגיליון הראשון היה: "מזרוח המערב: העולם המערבי מאמץ את תמונת העולם המזרחית". כתב העת נסגר אחרי גיליון בודד משום שלא הצליח לכסות את עלות הפקתו. ב-2016 שימש כמנהל האקדמי של בית המדרש עלמא בתל אביב.
פרסיקו נשוי ואב לשני בנים. מתגורר בירושלים. אחיו אורן פרסיקו הוא עיתונאי, כתב "העין השביעית".
מפרסומיו.
פרסיקו פרסם מאמר בכתב העת 'תכלת' ובו הוא טוען שככל הנראה הרבי מלובביץ' ראה בעצמו המשיח וכך גם חסידיו ראו בו.
פרסיקו פרסם סדרת מאמרים על שי טובלי, שהכריז על עצמו כ"בודהא מאוריון" ו"המתקשר הבלעדי של צוות ברואי הגלקסיה".
הוא ראיין אחד מחסידיו של טובלי והצביע על כך שטובלי מטיף לחילופי זוגות ויחסים הומוסקסואליים בין מאמיניו של טובלי ועימו. פרסיקו כתב גם על מנהגים מוזרים של חסידי טובלי כמו שטיפת תחתוניו ורקיחת תרופות מזרעו.
טובלי איים על פרסיקו שאם לא יסיר את הפוסט וישלם לו מאה אלף ש"ח כפיצוי, הוא יתבע אותו תביעת דיבה. פרסיקו הצליח לגייס מקוראיו 30 אלף ש"ח תוך כמה ימים, כדי לממן את הגנתו במשפט. כשטובלי פנה לבית המשפט בבקשה למתן צו להסרת הפוסט, דחתה השופטת את בקשתו ופסקה לו תשלום של הוצאות משפט לטובת פרסיקו. בעקבות כך חדל טובלי מאיומיו.
במאמר ב"הארץ" הסביר פרסיקו כי נוער הגבעות, בהשפעת הרב יצחק גינזבורג, חותר להתנהגות אותנטית, ומאמין שהיא מקרבת אותו לאלוהים. אחד מביטוייה הוא פעולה אלימה מתוך נקמה.
קישורים חיצוניים.
ממאמריו:
איגרת אריסטיאס
איגרת אַרִיסְטֵיאַס או איגרת אריסטיאס אל פילוקראטס (ביוונית: Επιστολή τοῦ Αριστέα) היא חיבור יהודי-הלניסטי פסאודונימי (מחברו לא ידוע, והוא מיוחס למחבר בדוי: "אריסטיאס"), אשר נכתב בשפה היוונית במצרים, ככל הנראה באמצע תקופת בית שני, במאה השנייה לפנה"ס, וככזה היא נמנית עם "הספרים החיצוניים", הספרות היהודית מתקופת בית שני שלא נכנסה לקאנון המקראי. החיבור מתאר מספר אירועים מתקופת תלמי השני פילדלפוס מלך מצרים, כמו את מעשה תרגום התורה (חמשת ספרי התורה) ליוונית הנקרא תרגום השבעים, את רשמי ביקורו של "אריסטיאס" בבית המקדש שבירושלים בהקשר לכך, ומספר אירועים נוספים מתקופתו. האיגרת היא האזכור הקדום ביותר של הספרייה הגדולה של אלכסנדריה.
שם החיבור וייחוסו לאריסטיאס.