כתב מספר ספרים, בהם “Jews for Jesus” בשנת 1974, “The Sayings of Chairman Moishe” בשנת 1974 ו-“Share the New Life With a Jew” בשנת 1976.
במשך חייו הוא המשיך לקיים סממנים של אורח חיים יהודי, כמו סדר פסח, צום יום כיפור ונישואין תחת חופה. בערוב ימיו, התריע ממה שהגדיר כטשטוש מושגים מסוכן ביהדות המשיחית: הוא חשש מן האמונה שיש בתורה ובמצוות ערך רוחני כלשהו (בניגוד לקיומן כסממנים אתניים ופולקלוריים), מהבידול האפשרי בין מאמינים יהודים וגויים בישו, ומייחוס תפקיד באפוקליפסה למדינת ישראל. הכרזתו האחרונה לחברי תנועתו הייתה ברוח זו:
נפטר בשנת 2010 מסרטן הערמונית, בן 78 במותו.
Twin-to-twin transfusion syndrome
ארכיון הסרטים היהודיים ע&quot;ש סטיבן שפילברג
ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג (באנגלית: Steven Spielberg Jewish Film Archive) הוא מרכז לשימור ומחקר של סרטים תיעודיים העוסקים בהיסטוריה יהודית, באוניברסיטה העברית בירושלים. הארכיון מנוהל בשיתוף בין המכון ליהדות זמננו באוניברסיטה והארכיון הציוני המרכזי של ההסתדרות הציונית העולמית.
רקע היסטורי.
הארכיון נוסד בשלהי שנות השישים בידי קבוצת היסטוריונים מן האוניברסיטה העברית, בראשותו של פרופ' משה דייוויס. בתחילה נקרא בשם "ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש ראד" למשך מספר שנים. בשנת 1973 העניקה ההסתדרות הציונית לארכיון מעמד של ארכיב רשמי. החל משנת 1988 נקרא הארכיון על שמו של יוצר הקולנוע היהודי-אמריקאי סטיבן ספילברג, שקרן מטעמו מימנה חלק ניכר מפעילות הארכיון במשך למעלה מעשרים שנה. בשנת 1996 עבר הארכיון למשכנו הנוכחי, הנמצא בפקולטה למדעי הרוח בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
תכולת האוסף.
בארכיון כשישה-עשר אלף סרטים. מתוכם מקוטלגים כ-4,500 כותרים של סרטי פילם, מעל 9,000 כותרים בפורמטים שונים של וידאו ועוד 600 סרטים על גבי תקליטורי DVD. האוסף מכיל סרטים העוסקים בנושאים יהודיים שונים: היסטוריה יהודית, תקומת מדינת ישראל והעלייה ארצה, קהילות יהודיות בעולם, והקשרים בינן לבין הציבור בארץ.
מקורם של הסרטים מגוון: סרטים רבים הגיעו מההסתדרות הציונית ומהאוניברסיטה העברית בירושלים, שהארכיון פועל כארכיב רשמי שלהן. בנוסף לאלו, מכיל האוסף סרטים של גופים ציבוריים כמו קרן קיימת לישראל או של אנשים פרטיים, שחלקם תורמים את הסרטים לארכיון, וחלקם מעוניינים בהפקדת אוספיהם ובקיטלוגם – בעיקר יוצרי קולנוע דוקומנטרי. כמו כן מצויים מספר אוספים של יומנים מצולמים שהופקו בידי קיבוצים שונים וכן יומני חדשות כגון יומני כרמל של נתן אקסלרוד. הארכיון מחזיק בזכויות היוצרים על הסרטים שהופקו בידי הגופים שייסדו אותו, קרי - ההסתדרות הציונית והאוניברסיטה העברית – והוא המוסמך מטעמם למכור את זכויות השימוש עליהם לגופי שידור, לחברות הפקה ולכל מי שמעוניין בכך.
הסרטים נשמרים במחסנים בעלי מערכת בקרת אקלים, המאפשרת את שימורם בתנאים אופטימליים ככל האפשר. לצורך הצפייה בסרטים עומדים לרשות הארכיון כמה מכשירים מתאימים – מכונות צפייה לסרטי 16 מ"מ ו-35 מ"מ, וכן מכשירי וידאו המתאימים לקלטות מסוגים שונים – U-Matic, Beta, VHS, DV ו-mini DV.
סרטים.
המעיין בסרטים השונים יקבל תמונה מוחשית ורחבה של התפתחות העם היהודי ומדינת ישראל לאורך המאה העשרים עד ימינו אלה. האוסף מגוון ועשיר ומכיל כמה רגעים מכוננים בהיסטוריה של מדינת ישראל ושל העם היהודי בתפוצות: כך למשל קיים הסרט הראשון בארץ ישראל, המראה את החיים בארץ בתקופה העות'מאנית בשנת 1911; הסרט חמש ערים, אשר צולם בשנת 1939 בחמש קהילות מרכזיות של יהודי פולין, ממחיש את החיים היהודיים התוססים שהתקיימו שם חודשים ספורים לפני השואה; הסרט בא היום, המתאר את הקמת מדינת ישראל, מכיל את הסצנה המפורסמת על הכרזת המדינה בידי דוד בן-גוריון אשר צולמה על ידי נתן אקסלרוד; וישנו גם סרט המציג את שגריר ישראל באו"ם, חיים הרצוג, קורע בזעם את החלטת העצרת הכללית המשווה את הציונות לגזענות.
בסרטים של הגופים המיישבים מטעם ההסתדרות הציונית ניתן לראות את העלייה לקרקע של יישובים שונים, לפני קום המדינה ולאחר מכן. סרטים של ההסתדרות הציונית הדסה מציגים את הרפואה המתפתחת בארץ. סרטים שהפיקה האוניברסיטה העברית לאורך השנים יראו, מלבד את התפתחותה של האוניברסיטה, גם את פניה המשתנות של ירושלים. הסרט מפאתי מערב מביא תמונות של יהודי מרוקו, כולל סצנות מרגשות של קהילה שלמה העוזבת כפר קטן בהרים בדרכה ארצה. פרט לכל זאת, ניתן לראות דמויות בעלות השפעה בעם היהודי במאה השנים האחרונות, כמו הרב אברהם יצחק קוק, אלברט איינשטיין, חיים ויצמן ואחרים.
בידי הארכיון עותקים מקוריים של משפט אייכמן שנמסרו לו בידי החברה האמריקאית שצילמה את המשפט, וגנזך המדינה אף העניק לו את זכויות ההפצה של החומר הזה, לאחר שהחומר המקורי הועבר בארכיון לקלטות דיגיטליות.
הסרט התיעודי בן-גוריון, אפילוג, שיצא בשנת 2016, מבוסס על ראיון מצולם נדיר שנערך עם בן-גוריון בשנת 1968. את סלילי הסרט של הראיון, שמעולם לא נחשף לציבור לפני הסרט התיעודי, מצאו במקרה הבמאי יריב מוזר והעורכת יעל פרלוב בארכיון הסרטים ע"ש שפילברג בעת שחיפשו בו חומר אחר.
זאב מרגלית
זאב מרגלית (1924 – 9 בדצמבר 2019) היה ניצב במשטרת ישראל.
ביוגרפיה.
זאב מרגוליס נולד בשנת 1924 בפולין. בשנת 1943 התגייס לחיל הנוטרים, וערב הקמת מדינת ישראל הוא היה תת-מפקח. שירת במשטרת ישראל מיום הקמתה, עת מונה במאי 1948 למפקח על המנהלה בנפת נתניה. הוא עבר להיות קצין המנהלה של מחוז תל אביב, ובנובמבר 1949 הועלה לדרגת מפקח ראשון, כאשר כבר שירת באגף המנהלה במטה הארצי. בשנת 1951 עבר להיות מ"מ ראש מחלקת כוח אדם ומשנת 1953 כיהן שנים ארוכות בראש מחלקת כוח האדם במטה הארצי. בשנת 1953 עלה לדרגת רמ"ח. בסוף 1958 הוסמך כעורך דין. באוקטובר 1963 עזב את המטה ומונה לסגן מפקד מחוז תל אביב, עת היה ניצב המשנה הצעיר במשטרה. בשנת 1972, לאחר שמונה שנים כסגן מפקד מחוז תל אביב, ולאחר שעלה לדרגת תת-ניצב, עלה שמו כמועמד לתפקיד מפקד מחוז תל אביב, אולם הוא לא קיבל את התפקיד ובמקום זאת מונה לממונה על תלונות הציבור.
במאי 1978 הוקם בראשותו אגף המטה, אליו אוחדו מחלקות כוח אדם, תקנים וארגון, הדרכה ועיבוד נתונים אוטומטי.
בשנת 1980, לאחר פרישתו מהמשטרה, הוקמה נציבות קבילות שוטרים וסוהרים ומרגלית מונה לנציב הראשון.
נפטר ב-9 בדצמבר 2019. הותיר בן ושתי בנות.
הדוב בבית הכחול
הדוב בבית הכחול (באנגלית: Bear in the Big Blue House) היא תוכנית טלוויזיה לילדים בהנחיית בובות מבית היוצר של חברת ג'ים הנסון.
התוכנית שודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית בשנת 2000, ובהמשך הועברה לערוץ הופ! ולערוץ ג'וניור.
סקירה כללית.
כוכב הסדרה הוא דוב חום וידידותי בשם דוב המלמד ומבדר את הצופים הצעירים באמצעות שירים, עצות וסיפורים שונים ובעזרת גישה ידידותית ואופטימית.
הסדרה מלמדת מושגים בסיסים שונים כגון צורות, כוח הכבידה, עזרה לזולת, עונות השנה, ואף גמילה מחיתולים.
אל הדוב מצטרפים לאורך הסדרה מגוון נרחב של חיות יער - טרילו הלֶמוּר, בירביר העכבר, פיפ ופופ הלוטרות התאומות וגורת דובים קטנה בשם זוזי - כולם עוזרים לדוב להמחיש את לצופים הנושא בה התוכנית עוסקת באותו היום. כמו כן, בסוף כל פרק הדוב יוצא אל המרפסת בביתו על מנת לדבר עם הירח על הנושא בו עסקה התוכנית. לאחר מכן הוא הולך לישון.
ארכיון הסרטים ע&quot;ש סטיבן שפילברג
שטיפ
שטיפ (במקדונית: Штип) היא העיר הגדולה ביותר במזרח מקדוניה הצפונית, היא מרכז תעשיית הטקסטיל במדינה ובסמוך אליה נובעים מקורותיו של נהר בְּרֶגָלְנִיצַה. העיר ממוקמת 86 קילומטרים מהבירה סקופיה ו-40 קילומטרים מוולס.
היסטוריה.
יישוב מאורגן בשם אשטיבוס, שמוקם סמוך לעיר המודרנית מתועד החל מן המאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. בהמשך נכבש היישוב על ידי אלכסנדר הגדול ועבר לחזקת ממלכת מוקדון. החל מהמאה ה-1 לפנה"ס נשלט האזור על ידי הרפובליקה הרומית ובמהלך המאה ה-1 הורחב היישוב ונבנתה מצודה בשטח המצוי היום בעיר שטיפ. בהמשך בתקופת הקיסר טיבריוס מתועדת העיר כאחד היישובים המרכזיים בפרובינציית פאנוניה. במהלך המאה ה-4 הוחרב היישוב במהלך פשיטות הויזיגותים. בראשית התקופה הביזנטית הוקם היישוב מחדש ונודע בשם אשטיפאון. במהלך המאה ה-10 עת נשלטה העיר על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה קיבלה על עצמה אוכלוסייתה את הנצרות האורתודוקסית. בהמשך הפך היישוב זירת קרבות בין צבאות הביזנטים, האימפריה הבולגרית השנייה ודספוטט סרביה. ב-1395 נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה העות'מאנית בראשות הסולטאן באיזיט הראשון ונותרה בחזקת העות'מאנים למשך כ-500 שנים, להוציא תקופה קצרה בין השנים 1689–1690 בה נכבשה על ידי ממלכת הבסבורג.
ב-1913, לאחר מלחמת הבלקן השנייה סופחה העיר לממלכת סרביה ובהמשך לממלכת יוגוסלביה. במהלך מלחמת העולם השנייה, ב- 6 באפריל 1941 נכבשה הממלכה על ידי גרמניה הנאצית והעיר נמסרה לשליטת ממלכת בולגריה תוך הבטחה גרמנית לבולגרים, להכיר בתביעתם לחזקה על העיר לאחר המלחמה. ב-8 בנובמבר 1944 שוחררה העיר על ידי כוחות בעלות הברית ומועד זה הפך ליום חגה של העיר.
כלכלה.
בראשית המאה ה-21 הפכה שטיפ מרכז ארצי ליצור והפצת מוצרי טקסטיל, בשיתוף ומימון חברות מגרמניה, בלגיה, הולנד וספרד. כמו כן בעיר מפעלים לעיבוד עורות וייצור נעליים. בשטיפ תעשיית מזון מפותחות בעיקר בתחום השימורים, ייצור שמן ומוצרי חלב. בעיר הוקם אזור תעשייה חדיש ומתוכנן להקים גם שדה תעופה.
תחבורה.