מהקמתה ועד 1964 ניהל את המחלקה הקלאסית של EMI המפיק המוזיקלי הנודע וולטר לג, שהחתים עבורה מנצחים מובילים כתומאס ביצ'ם וג'ון ברבירולי ולאחר מלחמת העולם השנייה יצא ל"ציד" בעיר וינה הכבושה וגייס עבור EMI אמנים כהרברט פון קאראיין, וילהלם פורטוונגלר, אירמגרד זיפריד, אליזבת שוורצקופף, אוטו קלמפרר, מריה קאלאס ורבים אחרים. עוד לפני המלחמה פיתח את שיטת שיווק התקליטים למנויים. מנויים נרשמו מראש לרכישת סדרה של תקליטים קלאסיים, שיצאו במהלך השנה ונשלחו למנויים ששילמו עבורם מראש. הדבר נתן ל-EMI גב כלכלי להפקת סדרות ארוכות-טווח כגון הקלטת כל שיריו של הוגו וולף, הקלטת מכלול הסונטות לפסנתר מאת בטהובן בביצועו של ארתור שנאבל והקלטה מלאה של חליל הקסם מאת מוצארט בניצוח של סר תומאס ביצ'ם, שנערכה בברלין ב-1937. עם שקיעת מכירות המחלקה הקלאסית, ב-1964, התפטר לג מ-EMI.
ב-1990 איחדה EMI את קבוצות חברות ההקלטה הקלאסיות שהיו לה במדינות ברחבי העולם לחברה מרכזית אחת שתעסוק במוזיקה קלאסית בלבד. הדבר נועד כדי לקצץ בהוצאות ההפקה של עטיפות שונות לכל מדינה. כן אוחדו הקטלוגים של HMV ושל Virgin תחת המותג.
בקטלוג אמני המותג נמנו, בנוסף על תזמורת פילהרמוניה, שהוקמה על ידי לג כתזמורת הבית של המותג, תזמורת האקדמיה של סנט מרטין בשדות, התזמורת הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הקאמרית האנגלית, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הסימפונית של לונדון, דניאל בארנבוים, מרתה ארחריץ', אנדרה פרווין, נייג'ל קנדי, יהודי מנוחין, יצחק פרלמן, אן-סופי מוטר ורבים אחרים.
ולנטין סקסונה
ולנטין סקסונה (ברומנית: Valentin Saxone), 1903–1984 היה עורך דין, פובליציסט ופוליטיקאי יהודי רומני, מבכירי העסקנים של יהדות בוקרשט.
ולנטין סקסונה נולד בבוקרשט ולמד משפטים באוניברסיטת בוקרשט. מ-1924 עד 1940 היה עורך דין פעיל בבוקרשט, זכה למוניטין ופיתח קריירה מזהירה. ב-1940, בעקבות החקיקה האנטישמית של התקופה, סולק מלשכת עורכי הדין, יחד עם יתר עורכי הדין היהודים. לאחר נפילת משטרו של יון אנטונסקו, ב-23 באוגוסט 1944, הושב ללשכת עורכי הדין, אך, כעבור כמה שנים, שוב סולק, הפעם בגלל סירובו לשתף פעולה עם השלטון הקומוניסטי של רומניה. הוא נעצר ב-1959 ונידון ל-16 שנות מאסר באשמת "חתירה תחת יסודות המשטר" ונשלח לרצות את עונשו בבית הכלא ז'ילבה. כעבור 4 שנים שוחרר במסגרת חנינה כללית שניתנה לאסירים פוליטיים רבים. ב-1965 עלה לישראל והתיישב עם משפחתו בפרדס כץ.
כמו אביו, דוד סקסונה, ולנטין סקסונה היה חבר בכיר בלשכת הבונים החופשיים "האיחוד" (Unirea) ומילא תפקידים רבים במסגרת הקהילה היהודית של בוקרשט. אביו היה סגן נשיא בית הכנסת הגדול של בוקרשט ולאחר מותו מילא סקסונה אותו תפקיד. בשנת 1933, כשהתחתן, התמנה גם לנשיא המחלקה האדמיניסטרטיבית של הקהילה היהודית של בוקרשט וסגן נשיא איגוד בתי הכנסת וההיכלים של בוקרשט.
סקסונה היה בעל דעות ליברליות, פעיל בולט במפלגה הלאומית ליברלית של רומניה ולאחר עליית היטלר לשלטון בגרמניה, פרסם מאמרים, בעיתונות הרומנית, נגד האנטישמיות והקסנופוביה. בעת מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט נמלט עם משפחתו אל בית הכפר של חברו הרומני, הפרופסור פטרה גיאצה (Petre Ghiaţă), שם נשארו עד דיכוי המרד. בתקופת שואת יהודי רומניה הצליח לפרסם מאמרים בעיתונות הרומנית בחסות שם העט "Valeriu Stancu" (ואלריו סטנקו). לאחר נפילת משטר אנטונסקו, היה שותף לפטרה גיאצה בייסוד מפלגת האיכרים הרומנית, שם ששונה בהמשך ל"המפלגה העממית הרומנית". לאחר עליית הקומוניסטים לשלטון ברומניה, הופעלו לחצים לשם התמזגות המפלגה עם מפלגה שהייתה בת ברית של מפלגת השלטון הקומוניסטית, אך מנהיגי המפלגה סירבו לעשות זאת. אמצעי דיכוי שונים הביאו לבסוף לכך שהנהגת המפלגה הודיעה על פיזורה (בדומה למה שקרה לארגונים הציוניים והיהודים השונים ברומניה, באותה תקופה). גיאצה נעצר ונחקר ממושכות בעינויים. סקסונה ניסה להגן עליו, כעורך דין וגם בעזרת חבריו בלשכת הבונים החופשיים ואף הצליח להביא לשחרורו אך לא לזמן רב. בגל חדש של רדיפות נעצרה כל קבוצתו של גיאצה, כולל סקסונה. הם הואשמו בחתירה תחת יסודות המשטר בכך שניסו להקים מפלגה נוצרית ולסקסונה, בגלל היותו יהודי, הוסיפו גם האשמה של ריגול למען ישראל.
לאחר הגעתו ארצה, סקסונה, שכבר עבר את גיל שישים, התמקד בפרסום מאמרים בעיתונות הישראלית בשפה הרומנית ובכתיבת זכרונותיו. זכרונותיו פורסמו לאחר מותו, ב-2004, ברומניה, בספר הנושא את השם Speranţe în întuneric (תקוות בחשכה). מהדורה שנייה של הספר הושקה כעבור שנתיים, בפתיחה חגיגית שנערכה בבית הכנסת הגדול של בוקרשט, מקום שהיה קשור אל תולדות חייו.
אחת מבנותיו מצאה בין המסמכים שנותרו אחר מותו גם סקירה מעמיקה של בית הכנסת הגדול של בוקרשט, סקירה של ההיסטוריה, המנהגים, האישים שפעלו במסגרתו והאירועים החשובים בחיי בית הכנסת. סקסונה תיאר גם את פולחן בית הכנסת והדגיש במיוחד:
בתרגום לעברית: סגנון הריטואל בבית הכנסת הגדול לא היה "אורתודוקסי" אלא "ניאולוגי". כתוצאה מכך הבמה הייתה מקדימה, ליד הארון עם גלילי התורה ולא במרכז בית הכנסת, כמו בבתי הכנסת האורתודוקסיים. בריטואל עבודת הקודש לקחו חלק מקהלה ועוגב ובאירועים מיוחדים גם כלי מיתר. המקהלה הייתה מורכבת מנשים, גברים וילדים, כך, עבודות הקודש היוו קונצרטים אמיתיים של מוזיקה דתית.
מאמר זה פורסם בהרחבה בעיתונות הישראלית בשפה הרומנית ובעיתונים רומנים רבים.
ולנטין סקסונה היה נשוי ללאונורה (ליאה) ולזוג היו שתי בנות, מיוארה סקסונה-ינקוביץ' וליאנה סקסונה-הורודי.
אנדרו יאו
אנדרו יאו (בסינית: 姚期智; פיניין: Yáo Qīzhì; נולד ב-24 בדצמבר 1946) הוא מדען מחשב בולט, בעיקר בתחום תורת החישוביות. תוצאה מפורסמת שלו היא שימוש במשפט המינימקס להוכחת מה שידוע כלמה של יאו.
חייו.
יאו נולד בשאנגחאי שבסין. הוא השלים את לימודיו לתואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטה הלאומית של טיוואן, ולאחר מכן השלים תואר שני ודוקטורט בפיזיקה באוניברסיטת הרווארד בשנת 1972 ועבודת דוקטורט נוספת במדעי המחשב באוניברסיטת אילינוי ב-1975.
בשנת 1996 זכה בפרס קנות'. בשנת 2000 הוענק לו פרס טיורינג עבור תרומותיו המהותיות בתחום תורת החישוביות, בפרט בתאוריה של מחוללים פסבדו אקראיים, קריפטוגרפיה וסיבוכיות תקשורת.
בין השנים 1982 ל-1986 הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת סטנפורד. בין 1986 ל-2004 שימש כפרופסור באוניברסיטת פרינסטון. החל משנת 2004 משמש יאו כפרופסור במרכז ללימודים מתקדמים שבאוניברסיטת צינגהואה בבייג'ינג, ומכהן כראש המכון לתאוריה של מדעי המחשב במקום.
הוא חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, ועמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, באיגוד האמריקאי לקידום המדע ובאקדמיה הסינית למדעים. אשתו, פרנסס יאו, גם היא מדענית מחשב.
חלוקה הוגנת
חלוקה הוגנת היא בעיה בתורת המשחקים, הדנה בחלוקת משאב ו/או נכסים מוחשיים בעלי ערך כלכלי, בין קבוצת אנשים בעלי זכויות, באופן ששביעות הרצון של כלל חברי הקבוצה יהיה מרבי, ולא תמצא חלוקה אחרת שתגדיל את שביעות הרצון של לפחות אחד מחברי הקבוצה ולא תפגע בשביעות הרצון של אף אחד משאר חברי הקבוצה. על המשאב להיות ניתן לחלוקה, כלומר שאינו מאבד את ערכו עם החלוקה. חלוקה זו מוגדרת כחלוקה יציבה.
הבעיה קלה יותר כאשר לשחקנים יש העדפות שונות לכל אחד מחלקי המשאב. לדוגמה, בבעיית חלוקת העוגה, אם שחקן A מעדיף את החלק עם קרם השוקולד בעוגה, ושחקן B מעדיף את החלק עם הקרם וונילה בעוגה. בתנאים כאלו, n השחקנים יקבלו יותר מהחלק היחסי שלהם בעוגה, כלומר יותר מ-formula_1. מצד שני, קיום עדיפויות שונות לשחקנים שונים גורר צורות רבות יותר של חלוקות הוגנות.
'הוגנות' משמעה שכל אחד מהשחקנים מקבל לפחות את החלק היחסי שלו בעוגה. חלוקה הוגנת חלשה יותר מחלוקה נטולת-קנאה. חלוקת משימות היא סוג של חלוקה הוגנת.
רוב החלוקות שנקראות חלוקות הוגנות, אינן באמת נחשבות לחלוקות הוגנות על-פי הגדרה זו, כיוון שהן מערבות בורר. חלוקות אלו הן בדרך כלל תאוריות מתמטיות שמחקות בעיות מהחיים האמיתיים. בתלמוד מוצגות הלכות סבוכות על חלוקת רכוש שבעליו הפסיד את רכושו בפשיטת רגל, רוב האנשים יחשיבו הלכות אלו כהוגנות. אך החלטות אלו נקבעות על ידי גורם חיצוני ולא על ידי תובעי הרכוש, לכן חלוקה כזו אינה חלוקה הוגנת. חלוקה הוגנת מבוססת על כך שהחלוקה תעשה על ידי השחקנים עצמם או על ידי מגשר, אך לא על ידי בורר.
הנחות.
חלוקה הוגנת היא תאוריה מתמטית המבוססת על בעיות מהחיים האמיתיים. הבעיה היא חלוקת רכוש בצורה הוגנת בין 'שחקנים' שהם, במציאות, בעלי הזכאות לרכוש.
התאוריה של חלוקה הוגנת קובעת קריטריונים מפורשים לבעיות חלוקה הוגנת שונות והמטרה שלה היא להציג פרוצדורות (אלגוריתמים) המוצאות חלוקה הוגנת או קובעות שלא ניתן להשיג חלוקה כזו. ההנחות על ערכי חלקי המשאב הן:
חלקים שלא ניתנים לחלוקה הופכים את החלוקה לסבוכה יותר. דוגמה טובה יכולה להיות כאשר שני אנשים צריכים לחלוק שני כלי רכב שהאחד הוא אוטו והשני הוא אופנוע. פירוק של הרכבים עלול להיות טעות מאחר שערך כל אחד מהרכבים גבוה יותר בשלמותו.
הקריטריונים לחלוקה הוגנת נקבעים על-סמך ערך החלקים לשחקנים השונים, מידת הזכאות של כל אחד מהשחקנים והתוצאה של פרוצדורת חלוקה הוגנת.