רובין שהה בשבתון כפרופסור חבר אורח בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו, בשנת 1987; בשנים 1993–1994 שהה בשבתון כפרופסור חבר (אורח) לפסיכיאטריה ופסיכולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד ובבית החולים לילדים של בוסטון. הוא חזר לבית הספר לרפואה של הרווארד כפרופסור מן המניין (אורח) לפסיכיאטריה ומדעי ההתנהגות (Visiting Professor), בשנים 2006–2007.
שמשון רובין נשוי לפרופ' (אמריטה) ליזה רובין, מומחית לרפואת ילדים ובריאות הציבור, שניהלה את המחלקה לאם ולילד במשרד הבריאות בירושלים בין השנים 2007 - 2019 . פרופ' ליזה רובין ממשיכה ללמד בבית ספר לבריאות הציבור באוניברסיטת חיפה. לזוג ארבעה ילדים.
מחקריו בשכול.
מחקריו ותחומי פעילותו של רובין חובקים שלושה תחומים עיקריים: 1. הכשרה ויישום של התערבות פסיכותרפויטית. 2. אובדן ושכול – השפעות על היחיד, המשפחה והחברה. 3. אתיקה מקצועית וביואתיקה.
שכול אצל אמהות שאיבדו תינוקות.
באמצע שנות השבעים רובין יצר קשר עם יחידה במרכז רפואי לויולה בשיקגו, שהייתה מופקדת על יצירת קשר ומתן מידע למשפחות שאיבדו תינוקות כתוצאה ממוות בעריסה. היחידה הייתה בקשר הדוק עם ארגון ציבורי וולונטרי של הורים ובני משפחה ששמו לעצמם מטרה לתת מידע ומזור למשפחות, ולהביא להמשך מחקר כדי לגלות את הסיבות ולצמצם את אחוזי התמותה כתוצאה מהמחלה. רובין קיבל רשות לפנות למשפחות לצורך מחקר, וגיבש הצעה לדוקטורט עבור אוניברסיטת בוסטון אודות השפעות השכול. רובין שיער שיש השפעות מבניות לחוויות השכול, כך שמי שחווה שכול פתאומי לרוב יתפוס את העולם כמקום פחות בטוח. במסגרת עבודת הדוקטורט שלו הוא ערך את המחקר בשיקגו-רבתי, ובדק את ההשפעות ארוכות הטווח של אובדן על אימהות שאיבדו תינוקות.
המחקר כלל 45 אמהות: שליש שאבדו תינוקות כחצי שנה לפני המגע המחקרי, שליש שאיבדו תינוקות בממוצע 4.5 שנים מוקדם יותר, ושליש שלא איבדו ילדים כלל. בתחילת מחקרו הניח רובין מספר הנחות: א. שאובדן תינוק באופן פתאומי כתוצאה מסיבה רפואית שלא מוגדרת (מוות בעריסה) משפיעה על אימהות כל חייהן; ב. רוב האימהות שאיבדו תינוק לפני שנים יהיו דומות לאימהות שאף פעם לא איבדו ילד בתפקודן הכללי אך לא ברגישות שלהן לחשיפתן לסכנות החיים שהן מעבר לשליטתן; ג. שנשים שאיבדו תינוק לפני שנים לא יראו סימנים של אבל מופגן היות שיהיו אחרי "עיבוד האבל".
בסופו של דבר, התוצאות היו מורכבות יותר משההשערות הניחו. רובין מצא כי: א) אימהות שכולות ותיקות, שאיבדו תינוקות בממוצע 4.5 שנים לפני כן, היו דומות לאימהות שאף פעם לא איבדו ילד בתפישת העולם הכללית, אבל היו חרדות יותר בקשר למשפחה שלהן באופן ממוקד וספציפי; ב) אמהות שכולות ותיקות תיפקדו כקבוצת ביניים, עם מאפיינים של קבוצת האמהות הלא-שכולות מחד, ומאפיינים של האמהות השכולות הטריות מאידך; ו-ג) שהציפייה ל"סיום עיבוד האבל" אצל האמהות השכולות הוותיקות הייתה רחוקה כל-כך מהמציאות, עד כדי כך שהיה צורך לשנות פרדיגמה אודות "עיבוד אבל".
התוצאות הראו שתהליך התאבלות אינו מביא לסיום הקשר עם הנפטר, ושנושאי האשמה, הגעגועים והמחשבות על הילדים שמתו היו בולטים במיוחד. הממצא החשוב ביותר של מחקרו היה שהעיסוק של כל האימהות השכולות בזיכרונות אודות התינוק שלהן היה חזק מאוד, מרכזי בחייהן, ולא בהכרח מאפיין או מבשר של "אבל פתולוגי". ההתנהגות שלהן והחיבור המתמשך למחשבות ורגשות כלפי ילדיהן היה מנוגד לרוב ההנחות התאורטיות על אובדן ושכול באותן שנים.
לקראת סיום המחקר, שמשון רובין התבקש להיות יועץ חיצוני עבור הארגון של ההורים שאיבדו ילדים כתוצאה ממוות בעריסה, והתבקש להיות יועץ לצוות המקצועי ביחידה בבית החולים שהייתה במגע עם המשפחות שאיבדו ילדים מהמחלה. עם הזמן, מה שרובין למד מהמחקר הפך למודל הדו-מסלולי של אובדן ושכול, שמזוהה איתו עד היום.
במאמר הראשון שלו, שהתפרסם בשנת 1981
ביצע רובין סקירה והעמקה של התוצאות מהמחקר והכניס אותם למודל תאורטי, שחידד את ההבדלים בין שני מרכיבים באובדן. המסלול הראשון, שמתמקד בתפקוד פיזיולוגי, סוציולוגי-בינאישי, ופסיכולוגי, מוכר ומובן. הכניסה לתהליך האבל מאופיינת בדרך כלל על ידי פגיעה בתפקוד, רגשות של דיכאון וחרדה, תחושות חוסר אונים, אשמה ועוד. לתהליך זה יש התחלה, אמצע וסיום שתואר רבות בספרות. אולם המסלול השני מסתובב ומתמקד במרכזיות של הנפטר והקשר אליו לאחר הפטירה, מפני שקשר זה ממשיך להתקיים, אף על פי שהוא חייב לעבור שינויים כתוצאה מהסתלקותו הפיזית של הנפטר. כאן, המחשבות והקשר הרגשי לאדם שנפטר מערבים רגשות, מחשבות וזיכרונות רבים שעוברים שינויים בעקבות המוות, אבל אינם חייבים להסתיים ואינם חייבים תמיד למצוא ביטוי בשיבושים או שיפורים במסלול הראשון. מאז ועד היום, רובין מציע שהדרך למדוד "סיום תקופת האבל" וניסיון להעריך השפעות האובדן בהווה, מחייבת התייחסות לשני המסלולים ולא לאחד או השני בלבד.
הנחתו הבסיסית של רובין מתייחסת וחולקת על המשגתו ומודל האבל שפיתח אבי הפסיכואנליזה, זיגמונד פרויד, במאמרו המפורסם מ-1917 "אבל ומלנכוליה".
פרויד במאמרו איחד בין תהליך "ניתוק הקשר הליבידינלית מן הנפטר" לבין ביטוי של תהליך זה בתפקודו של השכול, והניח שסיום קשיי תפקוד מבשר על סיום הקשר לנפטר וסיום תהליך האבל. רובין הפריד בין שינויי תפקוד לבין מצב וטיב הקשר עם המחשבות והרגשות כלפי הנפטר. ההנחה של פרויד שהמטרה של תהליך האבל היא לאפשר ניתוק קשרי האהבה בין החי לבין המת, לא תאמה את המציאות, ומחקרו של רובין הראה שהקשר המתמשך לנפטר אינו זהה למאפייני האבל ומתקיים כמסלול נפרד מתפקודם של השכולים.
בשנים הראשונות לאחר פרסום המחקר, הרחיב רובין את הבסיס התאורטי של המודל הדו-מסלולי, ומאמר מרכזי שלו בנושא התפרסם בשנת 1984 תחת השם "אבל בשונה ממלנכוליה".
המאמר הציג מבחינה תאורטית וטיפולית את החשיבות של המשך הקשר לנפטר, כמרכיב חשוב באבל אדפטיבי (ביטוי של התמודדות חיובית ונורמטיבית לאחר אובדן לאורך זמן).
שכול של הורים לחללי מלחמה.
לאחר מלחמת לבנון הראשונה, שמשון רובין התחיל בשנת 1986 לחקור הורים לחיילים שנפלו במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון. הוא השווה אבל של הורים ארבע שנים לאחר האובדן במלחמה, לאבל של הורים 14-13 שנים לאחר המלחמה. בשונה מהמחקר על אימהות צעירות בשיקגו שאיבדו תינוקות, ההורים בישראל שהשתתפו במחקר הראו פגיעה מתמשכת וכללית בתפקודם, וקשר אינטנסיבי ביותר לבנים שנפלו, עם הבדלים צנועים יחסית בין תפישת עולמם 4 ו-13 שנה לאחר המלחמות.
ממצא חשוב נוסף שמצא רובין, התייחס לשוני של ההורים מהמודל של אבל לפי ג'ון בולבי, שהניח שהתהליך מתחיל עם הלם, קהות חושים, ולאחר מכן עובר לשלב של חיפוש הנפטר, שמתחלף עם הזמן לשלב של התפרקות ודיכאון, לפני ארגון מחדש של חלק מהאישיות. במחקר אודות ההורים השכולים, הממצאים הראו שאצל כל ההורים השכולים היו הסימנים של הלם, חיפוש אחרי זיכרונות ודברים שמזכירים את הבן שנפל, חוסר ארגון ודיכאון. אולם, מה שהבחין בין הורים שאיבדו בנים לאחר 4 שנים מהאובדן, לעומת אלה שבניהם נפלו לפני 13 שנים, היה שוני במידת הפרספקטיבה אודות חייהם ואובדנם, שהתבטא במדדים של ארגון מחדש של תפישת עולמם, את מהות השכול, וחייהם לאחר אובדן.
עם הזמן, ההורים השכולים כקבוצה לומדים לחיות בצורה יותר משלימה עם אובדנם ומצבם בחיים. המחקר קיבל מימון חלקי מאגף השיקום של משרד הביטחון. במחקר הדגישו ההורים את מצוקת האחים של הנופלים והם ראו את כאבם של האחים השכולים כנושא שדורש התייחסות והתערבות.
על בסיס מחקרים אלו ואחרים שלו ושל תלמידיו ושותפיו, בכתיבת מאמרים תאורטיים, קליניים ואמפיריים, המשיך רובין לחדד את המשמעות של שני המסלולים שהוא מתאר ואיך להשתמש בהם בעבודה מחקרית בהתערבות קלינית. מאז 1988, רובין משתף פעולה בחשיבה וכתיבה משותפת אודות סוגיות בשכול עם ד"ר רות מלקינסון, מרצה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב, ופרופ' אליעזר ויצטום, פרופ' לפסיכיאטריה בבית ספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון.
מחקרים נוספים.
רובין ותלמידיו באוניברסיטת חיפה חקרו השפעות של אובדן ושכול בכמה וכמה תחומים.
רובין ותלמידיו השוו, למשל, בין אובדן כתוצאה ממוות במלחמה, לבין מוות כתוצאה מתאונת דרכים.
בשנים האחרונות, ערך רובין השוואה בין אבל על חבר לבין אבל על בן-זוג נשוי. לשם כך פיתח שאלון של המודל הדו-מסלולי לשכול. השאלון כולל חמישה גורמים: 1. הקשר מעורבות (או אבל אקוטי) על הקשר עם הנפטר. 2. קשר חיובי וקרוב עם הנפטר. 3. קשר בעייתי וקונפליקטואלי עם הנפטר. שלושת הגורמים שצוינו עד כה שייכים למסלול השני, של קשר מתמשך עם הנפטר. 4. תפקוד בעקבות אובדן. 5. תפישת האובדן הטראומטי. שני גורמים אלו מבטאים את המסלול התפקודי בעקבות אובדן.
מי פו
מִי פֿוּ (בסינית: 米黻, בפין-יין: Mǐ Fú; 1107-1051) היה קליגרף, משורר וצייר סיני שנולד בטָאיְוֵאן שבמחוז שאנשי בתקופת שושלת סונג. כצייר התפרסם בסגנונו בציור נופים מעורפלים. סגנון זה כונה סגנון "מי פו", והתבסס על שימוש בנקודות לחות גדולות של דיו שנוצרו בעזרת מכחול שטוח. סגנון השירה שלו התבסס על סגנון השירה של לי באי והקליגרפיה שלו על זו של וָאנְג שִׂיגְ'ה. בחצר שושלת סונג היה מי פו בלתי-רצוי בשל סגנונו שלוח הרסן.
הוא ידוע בעיקר בזכות הקליגרפיה שלו, ונחשב לאחד מארבעת הקליגרפים הגדולים של תקופת שושלת סונג. סגנונו מבוסס על סגנונם של קליגרפים מהשושלות הקודמות, עם חותם אישי משלו.