שנות ה-70.
בשנת 1973 ארגן ריפקין מחאה המונית נגד חברות נפט בחגיגות ה-200 ל"מסיבת התה של בוסטון" (Boston Tea Party) בנמל של בוסטון. אלפים השתתפו במחאה ופעילים השליכו חביות נפט ריקות למימי הנמל של בוסטון. המחאה התרחשה כתגובה לעליה במחירי הנפט בסתיו 1973 בעקבות אמברגו הנפט של OPEC. המחאה כונתה מאוחר יותר בפי התקשורת "מסיבת הנפט של בוסטון".
ב-1977 הוא ייסד יחד עם טד הווארד, את ארגון FOET (Foundation on Economic Trends), הפעיל ברמה לאומית ובינלאומית בנושאי מדיניות ציבורית הקשורים לסביבה, הכלכלה ושינויי אקלים. ארגון FOET בוחן מגמות שונות ואת השפעתן על הסביבה, החברה, התרבות והכלכלה, ועוסק בהתדיינות משפטית, חינוך ציבורי, בניית קואליציות וארגון פעילויות על מנת לקדם את מטרות הארגון. ריפקין הפך להיות אחד המבקרים החשובים הראשונים של תעשיית הביו-טכנולוגיה שרק החלה את דרכה, בפרסום ספרו Who Should Play God? בשנת 1977.
ייעוץ.
בעשור האחרון ריפקין מייעץ לאיחוד האירופי. הוא גם שימש כיועץ לנשיא צרפת לשעבר, ניקולא סרקוזי; קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל; ראש ממשלת פורטוגל לשעבר, ז'וזה סוקרטס; ראש ממשלת ספרד לשעבר חוזה לואיס רודריגס ספאטרו; וראש ממשלת סלובניה לשעבר, יאנס יאנשה, בתקופות כהונתם כנשיאי המועצה האירופית.
קבלה וביקורת.
על פי מגזין "European Energy Review", "נראה כאילו לאף סופר או הוגה דעות לא הייתה יותר השפעה על מדיניות האקלים והאנרגיה השאפתנית של האיחוד האירופי, מאשר ל'בעל-החזון' האמריקאי המפורסם, ג'רמי ריפקין. בארצות הברית, הוא העיד בפני מספר ועדות קונגרס ונחל כמה הצלחות משפטיות בניסיון לודא שמתקבלות מדיניויות ממשלתיות אחראיות בנושאי סביבה, מדע וטכנולוגיה. ארגון Union of Concerned Scientists האמריקאי, המספק סיוע משפטי בנושאי טכנולוגיה, ציטט חלק מכתביו של ריפקין כעצות שימשיות לצרכנים, וב-"New York Times "נכתב כי "באקדמיה, בדת ובפוליטיקה מהללים את ג'רמי ריפקין של נכונותו לחשוב בגדול, להעלות שאלות שנויות במחלוקת, ולשרת כנביא חברתי ואתי".
עבודותיו של ריפקין גם שנויות במחלוקת. מתנגדיו תוקפים אותו על חוסר הקפדה מדעית בחלק מטענותיו, כמו גם בחלק מהטקטיקות בהן הוא משתמש כדי לקדם את השקפותיו. סטפן ג'יי גולד, מדען מהארוורד, תיאר את ספרו של ריפקין "Algeny" משנת 1983 כ"מסכת בנויה בחכמה של פרופגנדה אנטי-אינטלקטואלית בתחפושת של מחקר אקדמאי".
בכתבה של מגזין Times מ-1989 אודות שיטות האקטיביזם של ריפקין, תחת הכותרת "האדם השנוא במדע", תוארו תגובות של מדענים, בעיקר גנטיקאים, לניסיונותיו להשיג רגולציה על ניסויים גנטיים.
דוד פרומר
דוד פרומר (9 בדצמבר 1920 - 30 באוקטובר 2000) היה קצין צה"ל ממייסדי החוליה לחבלה ימית ושייטת 13, בעל עיטור העוז.
פרומר נולד בפולין ועלה לארץ ישראל ב-1936. שירת ביחידת הנוטרות ובפו"ם. במלחמת העולם השנייה היה ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי, שירת ביחידת המבצעים המשולבים והשתתף בפעולות קומנדו. לאחר שחרורו הפעיל בית מלאכה בחיפה. התמחה בהכנת אמצעי חבלה והיה מייסדי החוליה לחבלה ימית. שהה עם חבריה באימונים באיטליה וב-1948 סייע לפעולת חבלה של פיצוץ מטוסי תובלה מצריים בשדה תעופה בוונציה. שירת כקצין בשייטת 13 ולאחר מכן הצטרף ליחידה 131 בה עסק בפעולות חבלה, ובתכנון שחרור אסירי פרשת עסק הביש ובמבצע תושייה. הוא שב לשייטת ומונה לקצין אג"ם. ב-9 ביולי 1959 פיקד על כוח מהשייטת שחדר לנמל ביירות, על חלקו בפעולה הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל שהומר ב-1973 לעיטור העוז.
ב-1960 מונה לממלא מקום מפקד השייטת, עד כניסתו לתפקיד של דב שפיר.
נפטר בשנת 2000 ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
פרומר
Law &amp; Social Inquiry
Law &amp; Social Inquiry הוא כתב עת משפטי בשיפוט עמיתים הרואה אור ארבע פעמים בשנה בהוצאת Wiley-Blackwell . זהו הפרסום הרשמי של ה-American Bar Foundation . כתב העת נוסד בשנת 1976. העורכת הראשית היא לורה בת נילסן מאוניברסיטת נורתווסטרן ומה-ABF. כתב העת מפרסם מחקרים אינטרדיסציפלינריים על משפט וסוציולוגיה, כלכלה, מדע המדינה, פסיכולוגיה חברתית, היסטוריה, פילוסופיה ותחומים אחרים המשיקים למשפט.
אונס על ידי בן זוג
בלקפול
בלקפול (באנגלית: Blackpool) היא עיר חוף בירת מחוז לנקשייר ורשות יונטרית השוכנת בחוף הצפון-מערבי של אנגליה.
לאורך ימי הביניים ועד לאמצע המאה ה-18 הייתה בלקפול עיירת חוף קטנה, כאשר היא החלה להפוך ליעד תיירות ומאז גדלה באופן נכבד כאשר היא מתבססת על תעשיית התיירות המשרתת את כל אזור צפון ומרכז אנגליה. עם פיתוח כבישים ובהמשך מסילות רכבת, בלקפול הפכה יותר ויותר לעיירת נופש לתושבי אנגליה, כאשר שיא פריחת התיירות הייתה במחצית הראשונה של המאה ה-20 ומאז היא חווה דעיכה מסוימת עם פיתוח התעופה והטיסות הזולות ליעדים ברחבי העולם.
כיום רצועת החוף של בלקפול מלווה בטיילת רחבה, עם מספר רב של אתרי בידור, חנויות, מלונות וכיוצא בזאת. למרות הדעיכה במעמדה התיירותי בעשורים האחרונים, היא עדיין נחשבת לעיר הנופש מהפופולריות בבריטניה עם כעשרה מיליון מבקרים בשנה.
היסטוריה.
היסטוריה מוקדמת.
השם 'בלקפול' כנראה נובע מנחל שעבר באזורי ביצת כבול וכך נשפכו מים עכורים וכהים אל תוך הים האירי כשהם יוצרים 'בריכה שחורה' (שמה של דבלין נובע מאותה הסיבה). הסבר נוסף לשם נובע מהשם הניתן לנחל בניב המקומי 'פול' ("Poole" או "Pul") וכך השם הניתן לאותם מים כהים.
ישנם עדויות להתיישבות אנושית מהתקופה הפלאוליתית המאוחרת (לפני כ-12,000 שנים) באזור בלקפול. בתקופת הכיבוש הרומי של בריטניה אזור זה היה מקום מושבם של שבט הסטנטי ("Setantii") אשר בהמשך חיו תחת השלטון הרומי ובחלקה הצפוני של בלקפול כיום (אזור שכונת פלייטווד) הוקמה עיר נמל בשם 'פורטוס סטנטי' או 'סטנטיוריום'.
במהלך ימי הביניים המוקדמים היו באזור מספר התיישבויות אנגלו-סקסוניות (כמו 'לְייטוֹן' ו-'בּיספאַם') שחיו לצד התיישבויות ויקינגיות (כמו 'וורברֶק' ו-'נוֹרברֶק'). במהלך השנים החלה להתבסס באזור החוף התיישבות מאוחדת של מספר כפרים וחוות באזור (בעיקרם חיבור הכפרים וורברק ולייטון). במאה ה-15 התיישבות זו נודעה בתור 'פול' ("Pul") השם בלקפול מוזכר לראשונה רק בשנת 1602 ובמהלך המאה ה-17 החלה העיר להתהוות עם בניית דרכים לאורכה ולרוחבה.
עיירת הנופש של הצפון.
פריחתה של העיר בלקפול החלה באמצע המאה ה-17, כאשר הרחצה בים החלה להיחשב לפעילות בריאה לגוף ותושבים מהמעמד הגבוה מהאזור החלו להגיע לחופי בלקפול. תיירות הריפוי הזו הביאה כמה יזמים בהם תומאס קליפטון וסר הנרי הוטון שהקימו כביש פרטי בין הליפקס ומנצ'סטר לבלקפול בשנת 1781, על בסיסו הוקם קו מרכבה סדיר להבאת תיירית לעיר. עם ההתרחבות בנפח התיירים, בתחילת המאה ה-19 היזם הנרי בנקס (הנחשב לאבי בלקפול) החל בפיתוח ובנייה במטרה לשרת את תעשיית התיירות המתפתחת, הוא בנה ורכש מספר מלונות ובתי הארחה ברחבי העיר, חותנו ד"ר ג'ון קוקר המשיך את עבודות הפיתוח ובנה בין היתר את בית האספה של העיר בשנת 1837 (המבנה קיים עד ימינו וניצב בפינת רחוב ויקטוריה).
אחד השלבים החשובים ביותר בהתפתחותה של העיר היה הקמת מסילת ברזל בין בלקפול לפולטון בשנת 1846, מה שחיבר את העיר לרשת הרכבת של בריטניה. הקמת קו הרכבת הוביל לעליה בתנועת התיירות הנכנסת לעיר, מה שהוביל לתנופת פיתוח ובנייה ברחבי העיר בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19. בשנת 1851 אוכלוסיית העיר גדלה לכדי 2,500 תושבים, ב-1852 הקומה תאורת גז ברחובות העיר וב-1864 נבנתה רשת צינורות מי שתייה. בשנים אלו הושלמה בנייתם של המזח הצפוני (1863) המזח המרכזי (1868) ועם התרחבות העיר לכיוון דרום, הושלמה בניית המזח הדרומי בשנת 1893, מה שהפך את בלקפול לעיר היחידה בממלכה המאוחדת בעלת שלושה מזחים.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 בלקפול החלה לעשות שימוש נרחב בחשמל, כאשר בשנת 1879 היא הפכה לעיר הראשונה בעולם בעלת תאורת רחוב חשמלית. מספר שנים לאחר מכן ב-1885 נפתח קו החשמלית שהיה מהרכבות הקלות הראשונות בעולם בהנעה חשמלית. פיתוחים אלו בנוסף לשימוש החלוצי בחשמל חיזקו את מעמדה של העיר כמעוד תיירותי חשוב בצפון ומרכז אנגליה, כך שבשנות ה-90 של המאה ה-19 אוכלוסיית העיר הגיעה לכדי 35,000 תושבים והיא יכלה לארח כ-250,000 מבקרים ותיירים.
במהלך המחצית השנייה של במאה ה-19 ועד לאמצע המאה ה-20, בלקפול הלכה והתפתחה כאשר היא הפופולריות שלה הלכה וגברה ומספר התיירים המגיעים אליה גדל בהדרגה. בסביבות שנות ה-50 של המאה ה-20 הגיעה העיר לשיא מבחינת היקף התיירות עם 147,000 תושבים בשנת 1951 (לעומת 47,000 בלבד ב-1901) וכ-17 מיליון מבקרים בשנה. אך מאותה נקודת שיא החלה ירידה הדרגתית במספר המבקרים, זאת כתוצאה מפיתוחים בענף הטיסות המסחריות (שאיפשרו חופשות יחסית זולות מחוץ לבריטניה) ודעיכה בענף הצמר באזור (ענף אשר עובדיו היוו אחוז נכבד במבקרים בעיר). הקמה של תשתיות וכבישים מהירים חדשים באזור בשנות ה-70 איפשרו לתיירים חופשות יומיות של מספר שעות בעיר, מה שהוביל לפגיעה מסוימת למלונות העיר ולנפח התיירות.
כיום העיר עודנה משמשת עיר נופש חשובה ופופולרית באנגליה, זאת למרות הדעיכה היחסית שחוותה בעשורים האחרונים. כלכלתה של העיר נותרה יחסית הומוגנית ומרוכזת בשירותים וענף התיירות.
תחבורה.