החוק קובע כי תיאסר עבודת דוגמנים ודוגמניות שנמצאים בתת-משקל, כלומר מדד מסת גופם (BMI) נמוכה מ-18.5 לבגיר (הנקבע לפי חישוב היחס בין משקל הגוף לריבוע גובה האדם). הדוגמנים יידרשו להציג למעסיקיהם אישור רפואי המעיד כי בשלושת החודשים שקדמו לצילום הפרסומת, משקל גופם היה תקין.
בנוסף לכך, אם ייעשה שימוש בתוכנת עריכה גרפית, לצורך הצרת היקפי גוף בפרסומות, תופיע כתובית בולטת שתציין זאת. ההבהרה תופיע בפרסומת במקום בולט ובצבע ובגודל ברורים לעין, על פני שטח שאינו קטן מ-7% לפחות משטח הפרסום הכולל של הפרסומת.
החוק יחול גם על פרסומות שנערכו בחו"ל, ובהם משתתפים דוגמנים ודוגמניות זרים ומיובאות לישראל.
פרסומת שאינה מיועדת לציבור בישראל ופרסומת שמטרתה אינה מסחרית, אינן כלולות בחוק.
לא קיימת סנקציה בחוק אשר תופעל בגין הפרתו.
עד לחודש יוני 2021, הוגשו שתי תובענות ייצוגיות בגין הפרת החוק ושתיהן לא התקבלו (ת"צ (מרכז) 13131-03-18, ת"צ (מרכז) 61161-03-19).
בית הקברות הצבאי הגרמני קאנוק צ'ייס
בית הקברות הצבאי הגרמני קאנוק צ'ייס (DeutscherSoldatenfriedhof Cannock Chase) הוא בית קברות צבאי בבריטניה, שבו נקברו חיילים גרמנים, שנהרגו בעת התקפות על בריטניה או מתו במהלך שביים בה במהלך שתי מלחמות העולם.
רקע.
במהלך שתי מלחמות העולם שבו מדינות ההסכמה ובעלות הברית כ-700 אלף חיילים גרמנים. רבים מהם הוחזקו במחנות שבויים בכל רחבי האיים הבריטיים והועסקו בעבודה בחוות ובמפעלים. מקצתם מתו בעת השבי. אלפי גרמנים אחרים נהרגו במהלך התקפות אוויר על בריטניה בשתי המלחמות, כאשר כלי הטיס שלהם הופלו בשמיה. גם ימאים גרמנים שטבעו נשטפו אל חופיה. כולם נקברו באתרים הפזורים בכל רחבי בריטניה.
בסך הכל נקברו בבריטניה כ-6,200 חיילים גרמנים, אוסטרים ואוקראינים. כ-1,300 מהם נקברו באתרים שבטיפול הועדה האימפריאלית לקברי מלחמה. לגבי היתר נעשה בשנת 1959 הסכם בין בריטניה לבין גרמניה המערבית על העברת גופותיהם מהאתרים שבהם נקברו אל בית קברות צבאי חדש, שיוקם בתחומי בריטניה. האתר עבורו נבחר בהסכמה בין שתי המדינות. העברת המתים אליו ארכה מספר שנים והוא נחנך בשנת 1967.
בית הקברות.
בית הקברות ממוקם ביער קאנוק צ'ייס בחבל סטפורדשייר, כ-30 קילומטרים מצפון לעיר בירמינגהאם. הוא שוכן בעמק מיוער, בשטח של כ-24 דונמים.
באתר נקברו כ-4,940 חיילים, מהם כמאה אלמונים. כ-2,650 הם מתי מלחמת העולם השנייה.
בבית הקברות 18 חלקות קבורה, וביניהן חלקה נפרדת לקברי האחים של צוותי ארבעה צפלינים גרמנים, שהופלו בשמי בריטניה במלחמת העולם הראשונה. בנקודה הנמוכה של העמק ניצב צלב גבוה.
המצבות באתר עוצבו על ידי הוועדה הגרמנית לקברי מלחמה. אלו הן מצבות לוח אנכיות מאבן גרניט אפורה, שעל גבי שני צידיהן נחרתו באותיות לבנות שמות חללים, דרגותיהם ותאריכי לידתם ומותם. כל מצבה משותפת לארבעה חללים.
באתר נקבר פילדמרשל ארנסט בוש, שנשבה ומת בשבי בבריטניה ב-1945. גנרל נוסף שמת בשבי ונקבר שם הוא מקסימיליאן פון הרף (Maximilian von Herff). הוא היה ראש אגף כוח האדם של האס אס והשתתף בין השאר בדיכוי מרד גטו ורשה.
בבית הקברות נבנו גם מבנה מבואה ובו פסל ברונזה מעשה ידי הפסל הגרמני הנס וימר (Hans Wimmer) ובניין מבקרים.
האתר נבנה במימון ממשלת גרמניה המערבית על ידי הוועדה הגרמנית לקברי מלחמה. הוא תוכנן על ידי דיאז ברנדי (Diez Brandi) מגטינגן, גרמניה והרולד דופמן (Harold Doffman) ופיטר ליץ' (Peter Leach) מסטפורד, בריטניה.
בהתאם להסכם בין גרמניה לבריטניה מתוחזק האתר על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
סכמת גילברט ליוליסס
מדד CAC 40
מדד CAC
השיבה הביתה
טיווט
טיווט (במונטנגרית וסרבית: Tivat, בכתב קירילי: Тиват; באיטלקית: Teodo, טאודו; ביוונית: Θειοδος, תיאודוס) היא עיירה בדרום מערב מונטנגרו.
גאוגרפיה.
טיווט שוכנת לחוף אגן טיווט. אגן משולש המהווה חלק ממפרץ קוטור שלחוף הים האדריאטי. אגן טיווט מתחבר לים האדריאטי במצר קומבור ואגן הרצג נובי. מצדו השני מחבר מצר וריגה את אגן טיווט לאגני קוטור וריסן.
היסטוריה.
לאגן טיווט הייתה חשיבות אסטרטגית בהיותו במעבר לנמל של קוטור. פעילות של הרפובליקה של ונציה באזור החלה כבר במאה העשירית, והחל מ-1420 היה האזור בשלטון ונציאני מלא כחלק מהמושבה הוונציאנית אלבניה ונטה (Albania Veneta). השלטון הוונציאני הסתיים ב-1797 עם ביטול רפובליקת ונציה על ידי נפוליאון. מ-1815 עד 1918 הייתה בשלטון האימפריה האוסטרית. האוסטרים ביצרו את טיווט והציבו בה חיל מצב קבוע, ב-1889 הקימו בה בסיס לחיל הים, בסיס ששימש בהמשך את חיל הים היוגוסלבי, שהקים בו גם מספנה ובסיס לצוללות.
ב-1919 עם הקמת יוגוסלביה צורף האזור אליה ומ-2006 טיווט היא חלק ממונטנגרו העצמאית.
כלכלה.
עד פירוק הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה התבססה כלכלת טיווט בעיקר על בסיס הצי והמספנה. מאז, הכלכלה הולכת ומתבססת על תיירות. כיום (2013) יש במקום כ-1800 מיטות ב-10 בתי מלון, אלפי צימרים ו-3 אתרי קמפינג. לאחרונה מוקם במקום מלון פאר של רשת רג'נט. המלון הוא חלק מפרויקט "פורטו מונטנגרו" נמל ליאכטות גדולות שיקום במקום הנמל הצבאי והמספנה, מתוך כוונה להפוך את טיווט ל"מונקו של הים אדריאטי".
תחבורה.
תחבורה יבשתית: טיווט נמצאת על הכביש המהיר האדריאטי שהוא חלק מהכביש האירופאי E65.
תחבורה אווירית: נמל התעופה הבינלאומי של טיווט הוא הגדול במונטנגרו.
תחבורה ימית: קו מעבורות פנימי של מפרץ קוטור.
חוק הדוגמניות
שמואל רמתי
שמואל רמתי (ניומן) (20 בנובמבר 1929 – דצמבר 2012) היה אמן, פסל ומחנך ישראלי.
קורות חייו.
שמואל רמתי נולד ב-1929 בעיר טופלצ'אני שבסלובקיה. הצטרף לתנועת "השומר הצעיר". כשהיה בן עשר פרצה מלחמת העולם השנייה, והנאצים כבשו את צ'כוסלובקיה. משפחתו של שמואל גורשה למחנה העבודה "נובקי", מחנה עבודות כפייה שרבים מיהודי סלובקיה שהו בו. בשנת 1944, עם פרוץ המרד הסלובקי בהנהגת המפלגה הקומוניסטית, נמלטה משפחתו מהמחנה. אמו ואחותו נתפסו ונשלחו לטרזיינשטט, אך שרדו את השואה וניצלו. שמואל ברח עם אביו ליער והצטרף לפרטיזנים. אביו לא עמד בקשיים ונפטר.
שמואל נותר יתום בן 14, ילד יחיד בקרב הפרטיזנים. הוא נשלח כסייר לבדוק נוכחות חיילים גרמנים למרגלות ההר שליד בסיס הפרטיזנים. הנער נתקל בזקיף גרמני על אחד הגשרים. במאבק שהתפתח בין השניים הם נפלו למים. הזקיף קפא ומת, ושתי רגליו של שמואל קפאו. הוא נלקח לבית חולים סלובקי, שהיה בשליטה גרמנית. ושם קטעו את שתי רגליו. מנהל בית-החולים הסתיר את זהותו מהגרמנים ובכך הציל את חייו.
באפריל 1946 עלה רמתי לארץ ישראל באוניה "קיירו", והצטרף לחברת נוער של "השומר הצעיר" בקיבוץ עין החורש. הוא מצא בית חם ודואג אצל חדווה ואיציק ינאי, מוותיקי הקיבוץ, שאימצו אותו. חברת הנוער עברה אחרי זמן לקיבוץ ניר דוד, ושם שהו כהכשרה לקראת ייסוד קיבוץ חדש.
במלחמת העצמאות התגייס לפלמ"ח, חרף היותו נכה קטוע שתי רגליים. עם זאת, בתחילת המלחמה איש לא הבחין בנכותו, והוא שירת כקשר בגדוד השביעי של חטיבת הנגב. ומאוחר יותר היה גם קצין קשר גדודי. בתום מלחמת העצמאות הקים עם חבריו את קיבוץ ברעם, בגליל העליון. בקיבוץ ריכז את חברת הנוער ועבד בעבודות שונות בהן גם קשות, כגון סיקול אבנים ובניית בתים. כישורי הפיסול שלו באו בברעם לידי ביטוי ראשון. בקיבוץ ניצבת עד היום האנדרטה שבנה רמתי ללוחמי הפלמ"ח שנפלו בגליל במלחמת העצמאות.
רמתי היה חבר בארגון נכי המלחמה בנאצים. בשנת 1951 יזם את הדבקת תווי חניה על מכוניותיהם של נכים.
כשיצא בשנת 1954 מהקיבוץ החל בלימודי אמנות בסמינר הקיבוצים בתל אביב. ועם סיום לימודיו החל ללמד אמנות והיסטוריה בבית הספר התיכון בקיבוץ עין החורש. בשעות הפנאי שלו עסק בפיסול ובגילוף בעץ. בעין החורש ניצב עד היום פסל בטון מעשה ידיו, של ילד החובק דג, ומפיהם מקרים המים אל בריכת הילדים.
בשנת 1956 עבר לתל אביב, ולימד אמנות והיסטוריה בבית הספר "רביבים". בשנת 1960 נישא לעדנה (היו אלה נישואיו השניים) וסיים לימודי תואר שני בהיסטוריה ובספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. מתל אביב עבר עם משפחתו לרמת השרון, ולימד בתיכון רוטברג. בשנים 1964–1965 היה מנהל פדגוגי בכפר הנוער "נעורים" שליד כפר ויתקין. לאחר מכן כיהן כמנהל מחלקת החינוך ברמת השרון, עד יציאתו לגמלאות. במסגרת תפקידו זה הקים שלושה בתי ספר בעיר, בהם תיכון אלון.
רמתי עשה את שנותיו האחרונות בדיור המוגן "בית בכפר" בביתן אהרן, שם נפטר. חרף נכותו הקשה וכמה אירועים מוחיים שעבר, הוא היה פעיל ויוצר עד מותו. התבלט בפסלי העץ שלו, הציג בכמה תערוכות, הציב כמה פסלים במקומות שונים והותיר אחריו בית מלא בפסלים שיצר לאורך השנים.
הבמאית והעיתונאית דליה קרפל ראיינה את רמתי לסרטה הדוקומנטרי "להולה", על הבמאי אריה להולה (הסרט זכה בפרס וולג'ין, ירושלים 2001).
שמואל רמתי נפטר בדצמבר 2012, בגיל 83. היה אב לארבעה.
המכתב (סרט, 1940)
המכתב (באנגלית: The Letter) הוא סרט אפל אמריקאי משנת 1940 בבימויו של ויליאם ויילר. תסריט הסרט נכתב על ידי הווארד קוץ' ומבוסס על מחזה בעל אותו שם של סומרסט מוהם משנת 1927. בסרט משחקים בטי דייוויס, הרבט מרשל, ג'יימס סטיבנסון וגייל סונדרגארד.
הפקה.