בעקבות האמונה שרוח המת טמאה וכועסת לאחר המוות, היה נהוג לקיים טקסי טיהור למען הנפטר בזמנים קבועים למשך שבע שנים. בזכות טקסים אלו, נשמת המת הופכת לרוח אבות קדמונים אשר מגינה על משפחתה. אבל עד שרוח הנפטר לא הגיעה למעמד זה, היא ממשיכה לשוטט בין עולם החיים והעולם הבא. עד שהרוח מגיעה לעולם המתים, היא נעה בין "העולם הזה" (konoyo, 此の世) ו"העולם הבא" (anoyo, あの世), ועלולה לחזור לעולם החיים בכל עת. רק כעבור 49 ימים לאחר מותה היא עוברת לעולם הבא. אבל הזנחה מצד המשפחה או רגשות עזים עלולים למנוע מרוח המת לעבור לעולם המתים, ולגרום לרוח להופיע בעולם החיים או לעורר תופעות משונות . מכיוון שמאמינים שנשמות שהוזנחו (שלא זוכות לטקסי טיהור ולמנחות ולתפילות לאחר מותן) הופכות לרוחות זועמות הפוגעות בבני משפחתן החיים, ישנה חשיבות רבה לקיום מנהגי ההלוויה ופולחני אבות. כדי להרגיע רוחות רפאים, דרוש טקס – כמו הכרזה על הרוח בתור אל – ואז הן הופכות לאלים אשר שומרים על בני האדם. נהוג לחשוב שכגודל רגשות הזעם של הרוח, כך היא תיטיב יותר עם בני האדם החיים לאחר שיצליחו לפייס אותה.
רוחות בספרות, אומנות והתיאטרון.
בתקופת היאן התחילו להופיע תיאורים של תהלוכות ליליות של שדים ורוחות. במאה ה-14 צוירה המגילה הראשונה של "תהלוכת מאה השדים" (Hyakki Yakou) שתיארה סוגים שונים של יצורים על-טבעיים בסגנון חילוני והומוריסטי.
בתקופת אדו (1603-1868), רעיון זה תרם להתפתחות המשחק הפופולרי "מאה סיפורים" (Hyaku Monogatari, 百物語). מדובר במשחק חברתי שבו קבוצת אנשים סיפרו סיפורים מפחידים בחדר חשוך בזמן שדלקו בו מאה נרות. כל משתתף סיפר בתורו סיפור מפחיד ולאחר מכן כיבה נר אחד. בסוף המשחק, לאחר שסיימו לספר את הסיפורים וכיבו את כל הנרות, היה חשש שמשהו מפחיד עלול להתרחש. בתחילה היה זה מבחן אומץ בקרב הסמוראים, אבל במהרה המשחק הגיע גם למעמד הסוחרים. בעקבות הפופולריות הרבה לה זכו הסיפורים הללו, הם הפכו לספרים במאות ה-17 וה- 18. בתקופת בונקה (1804-1917) ובתקופת בונסיי (1818-1829) הפופולריות של סיפורי אימה הגיעה לשיאה. האיאשיה שוזו (Hayashiya Shouzou, 1781-1842), מספר סיפורים מקצועי בתיאטרון עממי בשם יוסה (Yose), יצר את ז'אנר סיפורי האימה – קאידאן (Kaidan, 怪談) – בתקופת אדו, שכלל גם את "מאה הסיפורים". סיפורים אלו, ומחזות הקאבוקי שעסקו ברוחות, השפיעו על הנושאים שתוארו בהדפסי העץ של תחילת המאה ה-19. בין האומנים הידועים שתיארו רוחות רפאים ביצירותיהם, ניתן למנות את קאצושיקה הוקוסאי (Katsushika Hokusai, 1760-1849) וצוקיאוקה יושיטושי באומנות רוחות של נשים מתוארות כדמויות עם שיער שחור וארוך, זרועות שמוטות, אצבעות ארוכות, ולבושות בבגדים בהירים בעלי שרוולים ארוכים. הן צבועות בצבעים אפורים שמדגישים את האווירה הדרמטית. בנוסף, דמויות אלו מצוירות באופן שפלג הגוף התחתון נעשה מעורפל כלפי מטה עד שהוא מתמזג עם הרקע . זאת מכיוון שעל פי האמונה, לרוחות המתים אין רגליים.
רבות מרוחות הרפאים בתרבות היפנית הן רוחותיהן של נשים שסבלו בחייהן או שהן אכולות קינאה. ניתן למצוא מספר רוחות נשיות ברומן הקלאסי "מעשה גנג'י" שנכתב על ידי מורסאקי שיקיבו (Murasaki Shikibu) במאה ה-11. שם מתואר כיצד העלמה רוקוג'ו כה קינאה בעלמה אאוי עד שנשמתה התנתקה מגופה בעודה בחיים, נכנסה לגופה של אאוי באמצעות איחוז והרגה אותה. לפי התאוריה הפמיניסטית שמתארת ברגן (Bargen), האיחוז – של העלמה אאוי בידי העלמה רוקוג'ו – המתואר ברומן זה מהווה בעצם בשביל נשות החצר בתקופת היאן מעין אמצעי מחאה נגד חוסר השוויון שהתקיים בין המינים. כלומר, תחת השפעת האיחוז, האישה מקבלת כוח להביע את חוסר שביעות רצונה, בעוד שבכל מצב אחר היא הייתה נדרשת להפגין איפוק .גם ברומן "אוגצו מונוגאטארי" (Ugetsu Monogatari) מאת אואדה אקינארי (Ueda Akinari, 1734-1809(ישנו עיסוק ברוחות רפאים ממין נקבה. לפי הסיפורים הללו, ככל שהרוח סבלה יותר בחייה, כך לאחר מותה תהיה נקמתה אלימה ואכזרית יותר. ישנה סברה שלסיפורים אלו היה ערך מוסרי ושהם גינו התעללות בנשים, במיוחד מכיוון שנאסר בבודהיזם לפגוע בייצורים חיים. רוחותיהן הנוקמות של נשים הפכו מפאסיביות לאכזריות, וסיפוריהן הפכו למרכזיים ופופולריים ביותר בתיאטרון הקאבוקי (ולאחר מכן, גם בהדפסי העץ) לקראת סוף המאה ה-18, בעקבות התפתחות הסגנון המוגזם והדרמטי של האראגוטו (aragoto). בנוסף, ישנה הטענה שהרוחות במחזות הקאבוקי הן לא רק מפחידות, אלא גם מעוררות רחמים, ושאין ייצוג של רוע מוחלט בסיפורי הרוחות היפניים. הסיפורים ומחזות הושפעו מסיפורים אמיתיים וגם הגיבו על גילויי האלימות שנבעו מהקשיים החברתיים (כמו מרידות, רעב, אסונות טבע, והתאכזרות האדונים הפיאודאליים כלפי האיכרים) של סוף תקופת אדו. כמו כן, עם התחזקות מעמד הסוחרים בערים, התחילו להציג את הסמוראים, שבמציאות היו בני המעמד הגבוה, כחסרי אונים בז'אנר האימה. לכן, האחראי לסבלה של הרוח הופך לקורבן. הפופולריות הגוברת של העיסוק בסיפורי רוחות גרמה לחשש שהם יסכנו את ממשל השוגון, ולכן ב-1808 נאסר על פי החוק להציג תכנים על-טבעיים.
כמחצית ממחזות תיאטרון הנו עוסקות בישועתן הבודהיסטית של רוחות רפאים. למשל, במחזה "העלמה אאוי", המבוסס על פרק מהרומן "מעשה גנג'י", דמותה של העלמה רוקוג'ו מתוארת על ידי מסיכת האניה (hannya, 般若) המסמלת פני שדה בעלת קרניים. שם, העלמה רוקוג'ו מיוצגת כדמות ההופכת לישות בלתי-אנושית בגלל חוסר יכולתה לשלוט ברגשותיה. בנוסף, בסיפורי הרוחות הידועים, שגם הפכו למחזות קאבוקי ותיאטרון הבובות בונראקו, נכללים בין השאר "באנצ'ו סאראיאשיקי" (Banchou Sarayashiki), "יוצויה קאידאן" (Yotsuya Kaidan) מאת צורויה נאנבוקו, ו"פוקושו קידאן אסאקה נו נומה" (Fukushuu Kidan Asaka no Numa), שנכתב על ידי סאנטו קיודן (Santou Kyouden).
מאפייני היוריי.
בדרך כלל היוריי יהיו עם לבוש לבן, שיער שחור, בעלות יכולת דיבור ולפעמים חסרות ידיים ורגליים.
רוחות במדיה הפופולרית.
ז'אנר האימה הוא נושא פופולרי במדיה היפנית העכשווית. ניתן לראות את ההשפעה של האמונה המסורתית ברוחות ותיאורן באומנויות הישנות על ייצוג רוחות הרפאים בתרבות הפופולרית ביפן (כגון: ספרים, סרטים, קומיקס וכדומה). לדוגמה, ניתן לראות כיצד התיאור המסורתי של רוחות ממין נקבה השפיע על המראה החיצוני של הדמויות הראשיות וגם על הסגנון והעלילה בסרטי אימה ידועים, כמו "רינגו" ("Ringu", リング) ו"ג'ו-און" ("Ju-On", 呪怨).
טלאל ארסלאן
טלאל ארסלאן (בערבית: طلال ارسلان; נולד ב-12 ביוני 1965) הוא פוליטיקאי לבנוני וראש המפלגה הדמוקרטית הלבנונית, הדרוזית ברובה.
ארסלאן נולד בשוויפאת (شويفات‎), בנו של המנהיג הדרוזי מג'יד ארסלאן. ארסלאן מחזיק בתואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ותואר מאסטר באוניברסיטה האמריקאית בביירות.
קריירה פוליטית.
הוא כיהן כראש מחוז עאלי ב-1991, 1992, 1996 ו-2000. משנת 1990 ל-1992 כיהן כשר התיירות של לבנון, משנת 1996 ל-1998 כיהן כשר ההגירה ומזכיר המדינה בין 2000 ל-2004. בשנת 2001 ייסד את המפלגה הדמוקרטית הלבנונית.
אולימפיאדת הלסינקי (1952)
אולימפיאדת הלסינקי (1952) הייתה האולימפיאדה ה-15 בעת החדשה. המשחקים האולימפיים נמשכו 16 ימים, מ-19 ביולי עד ל-3 באוגוסט 1952. בתחרויות השתתפו 4,955 ספורטאים מ-69 מדינות, וצפו בהן 1.4 מיליון אנשים.
הנבחרות של גרמניה ויפן חזרו להשתתף במשחקים האולימפיים לאחר השעיה שנבעה מתוצאות מלחמת העולם השנייה ולראשונה השתתפה נבחרת ברית המועצות במשחקים.
הייתה זו האולימפיאדה הראשונה בה נטלה חלק משלחת ספורטאים מטעם מדינת ישראל.
משחקי Pesäpallo (הספורט הלאומי של פינלד) וכדוריד (בהמשך נכנס לתוכנית האולימפית) היו לתצוגה בלבד.
המכרז האולימפי.
בישיבה ה-40 של הוועד האולימפי הבינלאומי, שנערכה בסטוקהולם ב-21 ביוני 1947, נבחרה הלסינקי והועדפה על פני לוס אנג'לס, מיניאפוליס, אמסטרדם, דטרויט, שיקגו, פילדלפיה, אתונה, לוזאן וסטוקהולם.
טבלת מדליות.
עשר המדינות שגרפו את מרב המדליות:
אירועים בולטים.
ברית המועצות משתתפת לראשונה במשחקים האולימפיים.
המשלחת הישראלית.
המשלחת הישראלית למשחקי הלסינקי הייתה המשלחת הישראלית הראשונה לאולימפיאדה וכללה 26 ספורטאים. ההישג הטוב ביותר שייך ליואב רענן שסיים במקום תשיעי בקפיצה למים.
שלל שרב
שְׁלַל שָׁרָב (במילותיו הראשונות: תם השרב הגדול) הוא שיר עברי שכתב מאיר אריאל, הלחין יהודה פוליקר, וביצע גידי גוב עבור אלבומו "דרך ארץ" (1987). השיר היה ללהיט, שזכה במקום הראשון במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל לשנת תשמ"ז והפך לאחד המוכרים והזכורים ביותר של גוב.
חיבור השיר ומשמעותו.
יהודה פוליקר כתב את הלחנים למרבית שירי האלבום, וכמה מהם נמסרו למאיר אריאל שיחבר עבורם מילים. על המילה "שלל" (שאינה מופיעה בגוף השיר) סיפר לימים אריאל:
שנים לאחר מכן, כאשר השמיע את הדברים לגידי גוב המראיין רז שכניק, ושאלוֹ אם בכך הוא בעצם שותף לא רק לביצוע אלא גם לטקסט, ענה גוב: "לא ממש. אני חושב שזה יהודה [פוליקר]. תשמע, יהודה – לא דיברנו – הם שרים באנגלית [כלומר: שרים הברות ב'אנגלית' בתהליך כתיבת הלחן] [...] והוא שר: [מדגים:] 'שָׁה-לה-לה-לה-לי, שה-לה-לה-לה-לי'. אז זה מיהודה".
השיר נחשב לחידתי, ומשמעותו המדויקת מעולם לא נודעה.
בריאיון הנ"ל נשאל מאיר אריאל: "על מה השיר הזה – על אישה או על תל אביב או על ישראל או על מה?", ועל כך השיב: "גם וגם וגם".