חוק הייצור לצורכי ביטחון, 1950 הועבר על ידי הקונגרס בספטמבר 1950 ונעשה בו שימוש לראשונה במהלך מלחמת קוריאה לשם הסבה נרחבת של המשק האזרחי לצורכי מלחמה בתחומי הייצור והבירוקרטיה. בחסות החוק הקים טרומן את המשרד למעבר לצורכי ביטחון , הקים פיקוח על השכר והמחירים, הסדיר את הייצור בתעשייה הכבדה כגון פלדה וכרייה, הסדיר עדיפויות בהקצאת חומרים תעשייתיים שהיה בהם מחסור והורה על פיזור מפעלי ייצור בזמן המלחמה ברחבי ארצות הברית.
מערכות בחירות.
בחירות 1946.
בבחירות אמצע הכהונה ב-1946, סבלו הדמוקרטים של טרומן מהפסדים בשני בתי הקונגרס. הרפובליקנים, שלא שלטו על אף בית מאז 1932, השתלטו על בית הנבחרים ועל הסנאט. מפלגתו של טרומן נפגעה בשל הקשיים הכלכליים של לאחר המלחמה. הבחירות פגעו ביכולתו של טרומן להעביר מדיניות פנים. אולם ב-1946 החל טרומן להיות בטוח בעצמו כנשיא והפסיק לנסות להיות ממלכתי. הוא ביקר את הקונגרס הנבחר כ"קונגרס שלא עושה כלום".
איגודי העובדים סבלו מהפסדים במערכת הבחירות ובעקבות זאת ניקו את שורותיהם מקומוניסטים.
בחירות 1948.
הבחירות של שנת 1948 התפרסמו בגלל ניצחונו המפתיע של טרומן. באביב 1948, רק 36% ראו את נשיאותו כחיובית, ונראה היה שלא ייבחר מחדש. נאמני הניו דיל במפלגה ניסו לשכנע את הגנרל דווייט אייזנהאואר, שעמדותיו הפוליטיות לא היו ידועות אז, לרוץ מטעם המפלגה. אייזנהאואר סירב וטרומן הצליח להיבחר להיות המועמד.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1948, ניסה טרומן לאחד את הצירים הצפוניים עם מצע מעורפל בנושא זכויות האזרח. הליברלים העבירו מצע ליברלי עוד יותר, בעיקר בשל תמיכתו של ראש עיריית מיניאפוליס, יוברט האמפרי. טרומן הסכים לקבל את המצע. כל צירי אלבמה, ורוב צירי מיסיסיפי, נטשו את הוועידה במחאה. טרומן נאם את נאום קבלת המועמדות שלו ותקף את הקונגרס השמונים. הוא כינס את הקונגרס מחדש.
בנאומו, אתגר טרומן את הרוב הרפובליקני לקיים את המצע החדש של המפלגה, ולהעביר חוקים בנושאי זכויות האזרח, להרחבת הביטוח הלאומי, ולהנהיג ביטוח בריאות לאומי. טרומן קבע את תחילת המושב המיוחד בן השבועיים של הקונגרס ב"יום הלפת", יום בו אנשי מיזורי שותלים לפת, ב-26 ביולי 1948.
הרפובליקנים לעגו לטרומן בטענה שהממשל שלו שר את שירת הברבור שלו. למרות זאת, הסנאטורים החליטו שיש להעביר חוקים להמרצת ציבור הבוחרים. אולם רוברט טאפט, מנהיג האגף השמרני שזעם על ניצול הסמכויות של טרומן, חסם כל חקיקה אפשרית.
כעבור אחד עשר ימים, שלח הקונגרס לטרומן שני חוקים. חוק אחד נועד לבלום את האינפלציה וחוק שני נועד לעודד התחלות בנייה. טרומן חתם על שני החוקים אולם קרא להם בלתי מספיקים.
שבועיים לאחר מועמדותו, פרסם טרומן צו נשיאותי שביטל את ההפרדה הגזעית במוסדות הממשלה, ואת צו נשיאותי 9981 שאסר על אפליה בצבא. טרומן הסתכן בתמיכה בזכויות האזרח, ורבים טענו שאובדן הדמוקרטים מהדרום יחסל את המפלגה בדרום. מושל קרוליינה הדרומית סטרום ת'ורמונד, תומך בהפרדה הגזעית, הכריז על מועמדותו לנשיאות. משמאל, הוביל הנרי וולאס מועמדות משלו. לאחר מותו של רוזוולט נדמה היה שהמפלגה הדמוקרטית מתפרקת. הניצחון בנובמבר נראה רחוק. לסגנו, הסכים טרומן למנות את אלבן ברקלי, אף על פי שרצה את ויליאם אורוויל דאגלס שסירב לכך.
יועציו של טרומן ביקשו ממנו לנאום בפני העם בצורה אישית. טרומן נאם נאומים מאולתרים וחודרים. הוא נסע 35,290 קילומטרים ונאם נאומים לוחמניים שמשכו קהל רב. מיליון איש באו לראות אותו בניו יורק.
התמיכה בטרומן במהלך נסיעותיו הובילה לשינוי המצב במערכת הבחירות, דבר שהעיתונות לא שמה לב אליו. היא המשיכה לטעון שהרפובליקנים מובילים. רבים חשבו שבשלב מאוחר כל כך של מערכת הבחירות, לא ישנו האנשים את דעתם. רבים הפסיקו לערוך סקרים באוקטובר.
בסופו של דבר, הצליח טרומן לשמור על בסיס כוחו במערב התיכון, זכה ברוב מדינות הדרום למרות תמיכתו בזכויות האזרח, והצליח לנצח ברוב זעום בכמה מדינות חשובות, בעיקר אוהיו, קליפורניה ואילינוי. הוא השיג יותר מ-50% מהקולות ו-303 אלקטורים. דיואי השיג 189 אלקטורים בלבד. ת'ורמונד השיג 39, ואילו וולאס לא השיג אלקטורים. הדמוקרטים השיגו רוב גם בבית הנבחרים ובסנאט. התמונה המפורסמת ממערכת הבחירות התרחשה בשעות הבוקר המוקדמות לאחר הבחירות, כשטרומן צולם מרים את עיתון השיקגו טריביון שהכריז "Dewey Defeats Truman" ("דיואי מביס את טרומן").
כהונתו השנייה.
טרומן היה הנשיא האמריקאי הלפני אחרון שכיהן ללא סגן נשיא לצידו, מיום כניסתו לתפקיד עם מותו של רוזוולט ועד יום השבעתו ב-20 בינואר 1949 (אז הושבע סגן הנשיא הנבחר, אלבן ברקלי). גם לינדון ג'ונסון כיהן ללא סגן נשיא עד ינואר 1965, לאחר שהתמנה לנשיאות עקב רצח קנדי. הסיבה הייתה חוקת ארצות הברית, שלא קבעה שום דרך למינוי סגן-נשיא, אם התפנתה משרה זו לפני תום הקדנציה. לאחר מכן תוקנה החוקה (התיקון ה-25) ונקבע כי במקרה של פינוי משרת סגן-הנשיא, ימנה הנשיא, באישור שני בתי הקונגרס, את סגן-הנשיא.
השבעתו לנשיאות ב-20 בינואר 1949 הייתה ההשבעה הראשונה להיות משודרת בטלוויזיה. כהונתו השנייה הייתה מפרכת, שכן יריביו שלטו בקונגרס ומאמציו בקוריאה נכשלו. הסובייטים השיגו פצצת אטום ב-29 באוגוסט 1948, וב-7 בינואר 1953 הכריז טרומן על השגת פצצת מימן.
במשך מרבית תקופת כהונה זו, מדצמבר 1949 ועד מרץ 1952, שהה הנשיא טרומן יחד עם משפחתו בבלייר האוס עקב שיפוצים נרחבים ומקיפים שנערכו בבית הלבן. אגפו המזרחי והמערבי של הבית הלבן נותרו פעילים במהלך השיפוץ, והנשיא טרומן נע מדי יום בינם לבין הבלייר האוס. בחלק מהזמן התגורר גם ב"בית הלבן" בעיר קי וסט שבמדינת פלורידה, שם נהג לנפוש.
מלחמת קוריאה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, קיבלו ארצות הברית וברית המועצות את כניעת יפן בקוריאה, שהייתה מסופחת כ-35 שנה לאימפריה היפנית. ברית המועצות, קיבלה את המנדט בקוריאה מצפון לקו רוחב 38 פעלה להקמת הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (קוריאה הצפונית) ב-1948, בעוד שארצות הברית פעלה להקמת הרפובליקה של קוריאה (קוריאה הדרומית) באותה השנה. בתקווה לבלום את הקומוניזם, סיפק טרומן תמיכה כספית לממשלה הדרום-קוריאנית הנבחרת בראשות סינגמן רי. טרומן קיווה לא להיות מחויב באופן צבאי לאזור והסיג את חיילי המדינה מחצי האי ב-1949.
ב-25 ביוני 1950, פלש צבא העם הקוריאני של קים איל-סונג אל קוריאה הדרומית, מה שהוביל לפתיחת מלחמת קוריאה. עם תחילת המלחמה, הצליחו הקוריאנים הצפונים בקרבות מול הדרום. טרומן לא האמין שקוריאה הייתה אזור חיוני במלחמה הקרה, אולם סבר שנפילת מדינה שהייתה בברית עם המערב תעודד את הקומוניסטים ותפגע במעמדו. טרומן פנה לאו"ם שיגנה את הפלישה. ברית המועצות החרימה את מועצת הביטחון עקב סירובה להכיר ברפובליקה העממית של סין, ולכן השיג טרומן החלטה שהסמיכה מדינות אחרות להגן על דרום קוריאה. טרומן לא דרש מהקונגרס להכריז מלחמה, בטענה שהחלטת האו"ם הסמיכה אותו להגן על קוריאה הצפונית.
הצפון קוריאנים הובילו בהתחלה, וכבשו את סיאול ב-28 ביוני. מתוך חשש לנפילת חצי האי, שלח טרומן חיילים אמריקניים אל חצי האי כחלק מצבא האו"מ ובהובלתו של הגנרל האמריקאי דאגלס מקארתור, כדי להגן על קוריאה הדרומית. באוגוסט 1950, החיילים וההפצצות מהאוויר הצליחו לחסום את כוחות הצפון. בעקבות ביקורת על חוסר מוכנות, פיטר טרומן את מזכיר ההגנה לואיס א. ג'ונסון והחליף אותו בגנרל ג'ורג' מרשל. טרומן חפץ לכבוש את חצי האי כולו. כוחות האו"ם ביצעו מתקפת נגד, והצליחו לצעוד צפונה, אל גבולה של סין, במטרה לאחד את קוריאה מחדש.
סין הפתיעה את כוחות האו"ם בפלישה בנובמבר. כוחות האו"ם נסוגו אל מעבר לקו רוחב 38, והתאוששו. מתוך חשש שהמלחמה תצית סכסוך מול ברית המועצות, סירב טרומן לבקשתו של מקארתור להפציץ את סין בעקבות התערבותה. בשנת 1951 נעצרו הכוחות פחות או יותר בקו הרוחב 38. ב-5 באפריל התפרסם מכתב של מקארתור שביקר את מנהיגותו של טרומן וקרא להרחבת המלחמה בקוריאה. טרומן התנגד לעמדותיו של מקארתור והאמין שהוא חורג מסמכותו. טרומן, בצעד אמיץ, פיטר את מקארתור שהיה בעל מוניטין ופופולריות גבוהים בקרב הציבור, עקב סירובו לקבל את מרות הנשיא והדרג העליון. הדבר הוביל להתפרצות מחאה נגד טרומן ותמיכה במקארתור. רבים טענו שטרומן סירב לקבל את כישלונו במלחמה והאשים גנרלים. מקארתור נאם בפני הקונגרס ונחשב לגיבור. הדבר הוביל לשיעורי אהדה של 22% לטרומן בפברואר 1952, מה שהיה, עד ג'ורג' בוש ב-2008, שיעורי האהדה הנמוכים ביותר לנשיא מכהן.
בקיץ 1951 הסתיימה המלחמה דה-פאקטו, אולם קרובות המשיכו עוד חודשים רבים. שיחות השלום נמשכו כמעט שנתיים, עקב ויכוחים על החלפת שבויים ודרישת קוריאה הדרומית לאיחוד מיידי של שתי הקוריאות. מבין 116,000 שבויי מלחמה שבידי הדרום, רק 83,000 היו מוכנים לחזור. מעל 30,000 אמריקנים נהרגו במלחמה. רק בקיץ 1953, תחת נשיאותו של דווייט אייזנהאואר ולאחר ששני חלקי קוריאה היו הרוסים וחיילים רבים שנהרגו במלחמה, הושגה הפסקת האש הסופית בין קוריאה הצפונית לכוחות האו"ם (ללא חתימת סינגמן רי, נשיא הדרום) וכוחותי האו"ם שבו לביתם. הפסקת האש הובילה לחלוקה של קוריאה בקו הגבול.
זכויות האזרח.