סבה וסבתה של רחל דובסון עברו מרוסיה לסין לצורכי מסחר, הוריה ודובסון גדלו בסין, היא עלתה לישראל עם הוריה בהיותה בת שמונה והם התגוררו ברמת גן. בגיל שש עשרה עזבה את בית הספר ולמדה משחק במשך שנה בסטודיו של נולה צ'לטון.
היא ממייסדי תיאטרון הפרסה, בו שיחקה בהצגותיה הראשונות, אחר-כך שיחקה בתיאטרון הפתוח, אותו הקים הלל נאמן, אחר-כך הצטרפה למשך תקופה קצרה לבימת השחקנים של התיאטרון הקאמרי. מראשית שנות השבעים ועד ראשית שנות השמונים שיחקה בהצגות רבות בתיאטרון חיפה, בתקופת כהונתו של עודד קוטלר כמנהל האמנותי של התיאטרון, באותה עת הוא נתן במה ראשונית למחזאים מקוריים ישראלים כמו חנוך לוין, יהושע סובול והלל מיטלפונקט, שהיו אז בתחילת דרכם.
ב-1971 שיחקה בהצגה התיעודית "הימים הבאים", מאת יהושע סובול, בבימויה של נולה צ'לטון. ההצגה התבססה על ריאיון זקנים ושיחקו בה אמנון מסקין, גדליה בסר, אילן תורן ולאורה ריבלין.
ב-1973 שיחקה ב"החטא ועונשו", קופרודוקציה של הקאמרי ותיאטרון חיפה. עודד קוטלר גילם את דמותו של רסקולניקוב ודובסון גילמה את דמותה של סוניה.
ב-1975 שיחקה בתפקיד דופה בהפקה הראשונה של "קרום", מאת ובבימויו של חנוך לוין. ב-1981 שיחקה בהצגה "יושבות חלוצות על חצץ", הצגה תיעודית מאת אסתר (ביצי) איזביצקי, שגם ביימה. היא עיבדה יומנים של חלוצות, בשיתוף ארבע שחקניות. דובסון גילמה את דמותה של חלוצה שמתאבדת לבסוף.
דובסון שיחקה פעמיים בהצגה "סופמשחק" מאת סמואל בקט. בהפקה הראשונה ב-1971, שיחקה בתפקיד נל לצידם של אהרון מסקין בתפקיד הראשי, גדליה בסר כעוזרו וכן איציק רחמימוב. ב-1974 שיחקה בתפקיד הראשי של פם בהצגה "הצילו", פרי עטו של אדוארד בונד, בבימויו של עודד קוטלר. הפרטנר שלה היה שרגא הרפז בתפקיד הבחור הטוב ואת הבחור הרע שיחק יוסי יבלונקה.
בשנות השמונים שיחקה בהצגה התיעודית "חמש", בבימויה של נולה צ'לטון, במרכז התיאטרוני בנווה צדק. זוהי הצגה שהתבססה על ראיונות עם ניצולי שואה.
ב-1990 שיחקה בתיאטרונטו הראשון, בהצגה "כסף קטן", פרי עטה של יהודית הנדל, בבימויו של הלל נאמן. זוהי הצגת יחיד שעוסקת בזיכרון מוות של אמא שרודפת את הגיבורה בצורות שונות בתוך הסיפורים.
כיום (נובמבר 2012) היא משחקת בהצגה "אברם", מאת דוד לוין, בבימויו של עודד קוטלר, בתיאטרון אנסמבל הרצליה. היא משחקת גם בהצגה "", מאת ובבימויו של עודד ליפשיץ בתיאטרון הרצליה, שעלתה בספטמבר, בכיכובו של דוד קיגלר.
היא שיחקה בסרטים כמו "אהבות ביתניה", "ילדי סטלין", "עץ הדומים תפוס" "כרורדניה" ובסדרות טלוויזיה כגון "המקום", "קשר משפחתי", "הכול דבש", "אחרי הצלצול" ו"סדר פסח".
דובסון למדה משחק מול מצלמה, מתוך זה במשך שנתיים אצל רות דייכס. היא השתלמה במשך שלושה חודשים ב"רויאל שייקספיר קומפני" בלונדון והשתלמה במשך ארבעה חודשים ב"תיאטרון רויאל קורט" בלונדון.
היא למדה שלוש שנים פסיכודרמה בסמינר הקיבוצים, למדה שנה דרמה-תרפיה במכללת תל חי.
היא מדריכה ילדים מבוגרים בדרמה ובפסיכודרמה התפתחותית ומשמשת כמורה פרטית למשחק.
דובסון גרושה פעמיים ואם לבת. הייתה נשואה לבמאי ולשחקן גדליה בסר ואחר-כך לשחקן רן ורד.
החינוך היהודי בבולגריה
תולדות החינוך היהודי בבולגריה מתפרשות לאורך כל תולדותיה של יהדות בולגריה. במהלך המאה ה-2 הגיעו לחבלי הבלקן שנשלטו על ידי הקיסרות הרומית יהודים רומניוטים, מהם צמחה בהמשך יהדות בולגריה. החל מתקופה זו, דרך התקופה הביזנטית, האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה, מצויות עדויות שניוניות על קיומו של מנגנון חינוך לבני הקהילה היהודית. בני הקהילה היו אוריינים, רב לשוניים, בעלי מעמד כלכלי וחברתי רמים ובמקרים מסוימים אף מקורבים לשלטון. מקורות ראשוניים למערכת חינוך מצויים החל משלהי המאה ה-15, עת נשלט אזור בולגריה על ידי האימפריה העות'מאנית. המידע קשור להגעתם של מגורשי ספרד (בהם רבנים) לרחבי האימפריה בהזמנתו של הסולטאן באיזיט השני, והתיישבות מקצתם באזור בולגריה.
תהליך נסיגתה ההדרגתי של האימפריה העות'מאנית הוביל להתערערות מצב ביטחון הפנים באזור, הן בשל פלישות צבאות שונים לשטח העות'מאני החל משלהי המאה ה-16 והן בשל התנוונותן ההדרגתית של המערכות השלטוניות. עניין זה הוביל לפגיעה חברתית וכלכלית ביהודים, וכן לאובדן הדרגתי של הקשר עם מרכזי ההלכה בסלוניקי, בקונסטנטינופול ובאדירנה. החינוך היהודי התבסס על בתי למידה שכונו מֶלְדָארִי ובהם למדו בנים למשפחות אמידות חומש ותפילות על ידי שינונם. במחצית השנייה של המאה ה-19, במקביל להאצת התחייה הלאומית הבולגרית, החלו גם בני הקהילה היהודית בניסיונות לבצע רפורמות במערכת החינוך, הן ברמה הקהילתית והן על ידי רשת כל ישראל חברים שהחלה בהקמת בתי ספר לבנים ולראשונה ברחבי האימפריה העות'מאנית, גם לבנות.
בתי הספר של רשת "כי"ח" חוללו מהפכה בחינוך היהודי בבולגריה, אך התכנים האוניברסליים, שנלמדו בצרפתית, הביאו לעימות מול התנועה הציונית הצעירה בבולגריה, ששאפה לחינוך לאומי וציוני כחלק מהכנת הקהילה לעלייה לארץ ישראל. החרפת העימות הובילה לסגירת בתי הספר של הרשת ולביסוס מערכת של בתי ספר קהילתיים, אשר נשלטו ברובם על ידי התנועה הציונית ובהם הועברו גם תכנים לאומיים וערכי ציונות, בנוסף ללימודים כלליים. נעשה ניסיון, שהיה מוצלח בחלקו, ללמד בעברית את כל תוכני הלימוד. מרבית בתי הספר העניקו השכלה יסודית (כיתות א'-ד'), ובערים הגדולות, סופיה ופלובדיב, נפתחו גם כיתות פרו-גימנסיה (ה'-ז'). במהלך מלחמת העולם השנייה, למרות החלת החוק להגנת האומה, נותרו בתי הספר הקהילתיים פעילים, משום שהוגדרו בחוק כחלק ממערכת החינוך הארצית. לאחר גירוש יהודי סופיה נסגרו בתי הספר ורובם נפתחו רק בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת הבולגרית.
לאחר עליית חזית המולדת לשלטון השתלטו בכוח הקומוניסטים היהודים על הנהגת הקהילות, והחל מאבק על תוכני הלימוד בבתי הספר. הקומוניסטים ניסו לצמצם ככל הניתן את התכנים העוסקים בציונות ואת לימודי העברית. ב-1950 הסתיים גל העלייה המרכזי למדינת ישראל, ולאחריו נסגרו מרבית בתי הספר הקהילתיים בשל חוסר בתלמידים. בני הקהילות שולבו במערכת החינוך הציבורית. לאחר תקופת כהונתו של וולקו צ'רבנקוב כראש ממשלת בולגריה, שבמהלכה נרדפו חלק מבני הקהילה בשל זיקה דתית או לאומית, חוסלה למעשה מערכת החינוך היהודית בבולגריה. בשלהי המאה ה-20, לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי בבולגריה, חודשה פעילות חינוכית יהודית ובסופיה פועל בית ספר קהילתי אחד ובו למדו ב-2009 כ-800 תלמידים.
מהתקופה הרומית ועד התקופה העות'מאנית.
ראשוני היהודים בבולגריה היו הרומניוטים ועדויות להתיישבותם בבולגריה שנמצאו בכפר גיגן מתוארכות למאה ה-2. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בפלובדיב התגלה בית כנסת מפואר שבנייתו תוארכה למאה ה-3. מן הממצאים עולה כי בית הכנסת שימש גם כמרכז רוחני וקהילתי ליהודי העיר וככל הנראה מדובר היה בקהילה בעלת מעמד כלכלי ותרבותי איתן.
עדויות ממקורות משניים מתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה, מעידות על תהליך חינוכי מסוים אותו עברו בני הקהילה. בני הקהילה תוארו כאוריינים והסוחרים מקרבם גם כרב-לשוניים. עדויות נוספות מלמדות שבני הקהילה שימשו מתווכים בין האימפריה הבולגרית לממלכת הכוזרים. מקורות נוספים מציינים כי האחים קירילוס ומתודיוס הסתייעו בחכמי הקהילה ושאלו אותיות מהעברית העתיקה בעת שפיתחו את האלפבית הגלגוליטי. השפעתם של היהודים בבולגריה הייתה גדולה לאין שיעור ממספרם וזאת למדים גם מתשובותיו של האפיפיור ניקולאוס הראשון לשאלות ההלכתיות שהפנו נציגיו של בוריס הראשון, קניאז בולגריה לאחר התנצרות הממלכה הבולגרית. אוריינות ורב-לשוניות הן תכונות נרכשות ומעריכים כי קיים היה מנגנון לימוד בשכר לאמידי הקהילה, אך לא אותרו מקורות ראשוניים המתארים את מערכת החינוך במועד זה.
בראשית המאה ה-11, לאחר הכרעת האימפריה הבולגרית בידי האימפריה הביזנטית התמעט המידע הישיר על חיי הקהילה בבולגריה ובכלל זה על דרכי חינוכם. ידוע על פעילותם של חכמים כגון טוביה בן אליעזר בעל הלקח טוב המספקים מקור שניוני לחינוך יהודי. גם בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה מתוארים בני הקהילה היהודית כאוריינים, רב-לשוניים ובעלי מעמד חברתי וכלכלי גבוה, בעיקר יהודי הבירה טרנובו. בראשית המאה ה-13, תקופת שלטונו של איוון אסן השני, קיסר בולגריה שלח האפיפיור גרגוריוס התשיעי מכתב נזעם לבלה הרביעי, מלך הונגריה, שבו ציין כי בולגריה מלאת יהודים ויש לצאת למסע צלב נגדה. ב-1346 נישא איוון אלכסנדר, קיסר בולגריה לשרה תאודורה, יהודיה מהעיר טרנובו. עדויות שניוניות אלו מעידות על קהילה המצויה ברמה כלכלית וחברתית גבוהה והשתלבותם זו כרוכה גם ברמה חינוכית תואמת. ב-1377 פורסם בווידין הספר "תקנות קהילת בדין" ממנו ניתן ללמוד על קהילה מאורגנת ולה מוסדות דת וחינוך. רקע נוסף לפעילות קהילת וידין מגיע משאלות ותשובות שהוציא לאור הרב שלמה הכהן (מהרש"ך).
התקופה העות'מאנית.
ראשית התקופה העות'מאנית לוותה בטלטלה שעברה על חלק מהקהילות השונות. יהודי טרנובו, בירת האימפריה הבולגרית, הוגלו ממנה ובהמשך נודעו כעובדי כפייה (סוּרְג'וּן) שעסקו בשיקומה של קונסטנטינופול לאחר כיבושה על ידי מהמט השני. מהמט השני ביצע טרנספר אוכלוסיות נרחב בבלקן שלא פסח גם על מקצת מבני הקהילות היהודיות השונות. עם זאת, בהמשך, נודע השלטון העות'מאני בסובלנותו כלפי יהודי האימפריה, שנחשבו מיעוט תורם ונאמן לסולטאן.