האלמנטים הפיסוליים בגרמי המדרגות ועל החזית הם מעשי ידיו של הפסל ריכרד קוהל (Richard Kuöhl).
הבניין כולל אחת מ האחרונות שעדיין פעילות בעולם.
היסטוריה.
בניין צ'ילהאוס תוכנן על ידי האדריכל פריץ הוגר ונבנה בשנים 1922–1924. הוא הוזמן על ידי איל הספנות הנרי ב. סלומן (Henry Brarens Sloman), שעשה את הונו בסחר המלחת של צ'ילה וחי בה שנים רבות, ומכאן השם בית צ'ילה. קשה לקבוע את עלות הבנייה, שכן בית צ'ילה נבנה בתקופת ההיפר-אינפלציה שפקדה את גרמניה בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, אך לפי הערכות מדובר ביותר מ-10 מיליון רייכסמארק. נכון ל-2021 הבניין בבעלות חברת הנדל"ן הגרמנית Union Investment Real Estate AG. בין השוכרים משרדים בבניין נמצאים סניף המבורג של , חנות הכולבו "מנופקטום" (Manufactum) וסניף של יצרן הפסנתרים .
מגדל השעון (שטיפ)
מגדל השעון (במקדונית: Саат-кулата) הוא מגדל שעון ואנדרטה תרבותית שנמצא בשטיפ, מקדוניה הצפונית.
המגדל נבנה כמגדל שמירה, שהותאם מאוחר יותר למגדל שעון.
בקרב אזרחי העיר שטיפ, המגדל ידוע בכינוי בגובה קולה (במקדונית: Бегова кула).
היסטוריה.
המגדל נבנה ב-1650 כמגדל שמירה על ידי ביי טורקי אנונימי, שהתגורר בעיר שטיפ. מטרת המגדל היה להגן את משפחתו של הביי הטורקי בתקופות לא טובות. במגדל היו מרפסת ומחסן של רובים. מאוחר יותר, הותקן שעון על גבי הבניין.
חלק מהמגדל נהרס ב-1934, אם כי אין סיבה רשמית להרס.
המגדל לא עבר שום שיפוצים או שחזורים, למעט אמצעי הגנה קלים. היו מספר ניסיונות לשפץ את המגדל, והיו גם גיוסי כספים מאזרחי העיר. עם זאת, ניסיונות אלו לא צלחו בשל התנגדות של האזרחים הגרים בבתי המגורים הקרובים למגדל.
נכון ל-2021, מגדל השעון אינו נגיש לאזרחים ואין לו תאורה מתאימה. מנגנון השעון עצמו לא עובד כבר כמה שנים. המגדל זקוק לשחזור באמצעות חיזוק הקמתו.
הפרויקט מ-2007 תכנן התקנת 10 טון פלדה ולהפוך את מגדל השעון לחלל תצוגה, כמו כן פתיחת חנות מזכרות צמוד למגדל. במקביל, תכנן הפרויקט להגדיל את גובה המגדל ב-12 מטר, כלומר לגובה של כ-30 מטר, ותוכנן להתקין שלושה שעונים גדולים. פרויקט זה לא צלח.
בגובה קולה
ציתרן
צִיתרן או cithren (באנגלית Cittern, צרפתית "Cistre," איטלקית "Cetra," גרמנית "Cister," ספרדית "cistro cedra, cítola") הוא כלי מיתר מתקופת הרנסאנס. אין אחידות דעים בין החוקרים העכשוויים לגבי ההתפתחות ההיסטורית המדויקת שלו, אך די מקובל לחשוב שהוא צאצא של ה (citole) מימי הביניים. הוא דומה במבנה למנדולינה השטוחה בת ימינו וה העכשוי. הציתרן הוא ככל הנראה בן משפחה קרוב קדום של הגיטרה האנגלית והגיטרה הפורטוגזית ואולי אף אביהן הישיר. בניגוד ללאוטה בעלת הגב המעוגל גמוי חצי דלעת גדולה, הציתרן נבנה עם גב שטוח ועיצוב פשוט יותר, תכונות שהוזילו את עלויות בניתו. בהשוואה ללאוטה, הציתרן היה זול יותר, קל יותר לנגינה, קטן מידות, פחות עדין ונייד יותר, בשל כך היה גם זמין יותר לבני כל המעמדות, והוא הפך לכלי מוביל ליצירת מוזיקה ביתית, מזדמנת, בדיוק כמו הגיטרה בעת הזו.
היסטוריה.
הציתרנים הקדומים.
את הציתרנים הראשונים, בסוף המאה ה-15, נהגו יוצריהם לגלף במקשה אחת; ראש, צוואר וגוף מפיסת עץ בודדת אחת למעט לוח האצבעות שהיה עשוי חומר אחר ולפעמים משריון צב. כלי זה היה מקובל מאוד באיטליה של אותה תקופה ומתואר באופן קבוע באמנות האיטלקית כסמל למושגים הנעים בין אהבה לידע מדעי להיסטוריה מקראית. בתחילת המאה ה-16 החלו היצרנים להרכיב את הציתרן מחלקי עץ שונים, ארגז תהודה וצוואר לחוד, במקום לגלף אותם במקשה אחת. הציתרנים הללו היו שונים מקודמיהם האיטלקיים, הם היו כבר בעלי ארבעה מסלולי מיתרים (בסולם דיאטוני) וכאמור מורכבים ממספר חלקים. היצירה המודפסת המוקדמת ביותר לציתרן דיאטוני היא מ- 1552. עד מהרה הפכו הצתרנים נפוצים יותר ויותר בגרמניה, צורפת, מדינות בנלוקס, סקנדינביה, ספרד וכנראה גם בממלכה הבריטית.
כשבוחנים את הציתרנים הקדומים, מגלים למעשה סוגים רבים ושונים של ציתרנים, הנבדלים האחד מהשני במידה ניכרת ומספיקה על מנת להחשב ככלים נפרדים לחלוטין. אך כמעט לכל הציתרנים תכונה משותפת אחת - שיטת הכוונון. הציתרנים כווננו בשיטה המאופיינת במרווחים של חמישית בין המסלול השלישי לשני, מז'ור שני בין המסלול השני לראשון, ומיתר אחד או יותר - כוונון בו המיתר העליון מבחינה פיזית אינו הנמוך ביותר בטון (כפי שקורה למשל גם בבנג'ו בעל חמישה מיתרים וברוב היוקולילי). רוב הציתרנים היו בעלי ארבעה מסלולים (בודד, זוג או שלשיה) של מיתרים, אף על פי שגרסאות מוקדמות יותר, מהמאה ה-15 יוצרו גם עם ששה או שבע מסלולי מיתרים ולפעמים רק עם שלושה מסלולים. מסלול אחד או יותר היו מכוונים באוקטבות. הכוונון והטווח הצר אפשרו לנגן רק מספר אקורדים פשוטים שהתאימו לליווי שיר פשוט או כמוזיקת רקע לריקודים, אולם גם מוזיקה מורכבת הרבה יותר נכתבה עבורם. איכות וגוון הצליל הבהיר ועליז שסיפקו מיתרי המתכת שלו הופכו אותו לשותף בעל ערך לכלי נגינה אחרים בעלי מיתרים עשויים מעיים או גידים.
הספרדית, שנמצאת בשימוש עד היום, היא כלי כמעט זהה.
המאות ה-16 עד ה-18.
בין המאות ה-16 ל-18 הציתרן היה כלי נגינה מאוד נפוץ באנגליה בקרב מעמד הביניים ומעמד הפועלים, בספרו 'Popular Music of the Olden Time' משתעשע הסופר ברעיון כי הציתרן הוא בכלל פרי המצאה בריטית. הוא נתפס ככלי עממי, שווה לכל נפש וככלי קל לנגינה וככזה זכה לעדנה רבה גם בטברנות ובמספרות בין היתר, ככלי שעשוע בידי הלקוחות, על מנת שיעסיקו את עצמם בנגינה, בעודם ממתינים לתורם לקבלת טיפול, למטרה זו אף נכתבו ופורסמו עבורו גיליונות תווים מתאים. ראש הכלי, בקצה הצוואר ומעל מנגנון , עוטר לעיתים קרובות בגילוף קטן דמוי ראש אדם, הגילוף הזה לרוב לא היה בעל ערך אמנותי רב; בקומדיה מאת שייקספיר 'עמל אהבה לשווא', המונח "ראש צִיתָר" משמש כלעג ועלבון.
כשם שהקתרוס שינה את מידותיו הפיזיים, והתכבד ב'תוספת צוואר' משמעותית על מנת לתמוך בטונים הנמוכים (בס) ושינה צורתו ל- ו- chitarrone המככבים ביצירות הקונטינואו, כך התפתח גם הצִיתָרן ושינה צורתו ל- , בעל הצוואר המאורך לתימכה במיתרי הבס, אם כי, כלי זה, היה נפוץ הרבה פחות.
המשורר והמלחין הלאומי השוודי מהמאה ה-18, קארל מיקאל בלמן, ניגן בעיקר בציתרן, תמונת פורטרט מאת פר קראפט הזקן משנת 1779, המוצגת בגלריה הלאומית לדיוקנאות בארמון גירפסהולם (כיום במוזיאון הלאומי בסטוקהולם), מציגה את בלמן מנגן בציתרן.
במקביל להתפשטותה המהירה של הגיטרה האנגלית, תחילה בממלכה הבריטית ובהדרגה גם פורטוגל ושאר יבשת אירופה, הציתרן החל להישכח ולמעשה חדל מלהתקיים ככלי נגינה משמעותי.
המאה ה-19 והילך.
הציתרן שרד בגרמניה בשם "ולדציטר" או "לותרציטר". האחרון נובע מהאמונה שמרטין לותר נהג לנגן בכלי זה. כמו כן, משתמשים בשמות "Thüringer Waldzither" ב- , בהרי ההארץ מכנים אותו בשם "Halszither" ובשווייץ דוברת הגרמנית הוא נקרא בשם "Harzzither". קיימת נטייה בגרמנית העכשווית להחליף בין צִיתָרן וציתר. המונח ולדציטר נכנס לשימוש בסביבות 1900, בעיקר כדי לבדל בין הציתרים לציתרנים.
שרידיה האחרונים של משפחת הציתרנים, נוסף על הוולדציטר הגרמני, הם הסטרה הקורסיקאית והגיטרה הפורטוגזית. ה"גיטרה הפורטוגזית" משמשת עד עצם היום הזה בעיקר לליווי ונגינת המוזיקה המסורתית העממית המכונה פאדו. הלוטאי הבריטי סטפן סובל יצר ציתרן מודרני בתחילת שנות השבעים על בסיס גיטרה פורטוגזית שקנה בחנות לחפצים משומשים בלידס ב־1973. כלי היברידי המשמש בעיקר לנגינת מוזיקה עממית, שהוכחה כפופולרית מאוד בקרב אמני תחיית סוגת המוזיקה העממית.
כוונון ומיתרים.
מנגנון הכוונון של הציתרן היה ונשאר מנגנון המכונה יתדות-כוונון (או יתדות חיכוך), מיתרי המתכת נמתחו מקצה גוף תיבת התהודה דרך גשר מיתרים ומעל פתח צלילי התהודה עד למנגנון הכוונון. המיתר הראשון נמתח חזק ככל האפשר ואת יתר המיתרים כיוונו בהתאם אליו. היו לציתרן (בעל ארבעה מסלולי מיתרים) מספר סגנונות כוונון מיתרים, העיקריים בהם הם הסגנון האיטלקי שכוונן B – G – D – E והצרפתי שכוונן A – G – D – E באוקטבה שמתחת לאמצע C .
גדוד 32 (דרום אפריקה)
גדוד 32 (באנגלית: 32 Battalion) מכונה גם "גדוד התאו" (באנגלית: "Buffalo Battalion") וגם "הנוראים" (בפורטוגזית: "Os Terríveis") היה גדוד חי"ר קל של צבא דרום אפריקה שנוסד בשנת 1975, בשונה מרוב היחידות בצבא דרום אפריקה באותו הזמן לגדוד גיוס חיילים שחורים וזאת למרות חוקי האפרטהייד שאסרו זאת. הגדוד פורק ב־26 במרץ 1993.
היסטוריה.
פליטים.
לאחר הניצחון של התנועה העממית לשחרור אנגולה במלחמת העצמאות האנגולית בשנת 1975, חיילים רבים של יריבתה העיקרית, החזית הלאומית לשחרור אנגולה, מצאו מקלט בדרום מערב אפריקה (כיום נמביה) שהייתה אז בשליטת דרום אפריקה.
קולונל יאן ברייטנבך, ממקמי היחידה המיוחדת הראשונה של דרום אפריקה, וקומנדנט סיבי ואן דר ספוי הקימו מקרב הפליטים הללו יחידה צבאית בשם קבוצת בראבו אשר פעלה בשיטות גרילה ולוחמה זעירה. קולונל ברייטנבך אימן את היחדה החדשה לפי הדגם של כוחות גרילה שהקימו הכוחות המיוחדים האמריקנים במלחמת וייטנאם. הוא צייד את היחידה במדים הדומים למדי האויב וחימש אותם בנשק שלל סובייטי זאת כדי שיוכלו להיטמע בשטח. קבוצת בראבו סופחה לגדוד 201, אשר הוקם מקרב הבושמנים של נמביה, ושני הכוחות הללו היו בחוד החנית של כוח זולו במבצע סוואנה.