עוד לפני-כן, אחד האמנים שהוביל לגיבוש סגנון הציור האימפרסיוניסטי היה הצייר הצרפתי-יהודי קאמי פיסארו. את ציורי הנוף המוקדמים שלו יצר בהשפעת יצירתם של קורו וקורבה, בה צפה בתערוכה גדולה שהתקיימה בשנת 1855. יצירתו שהוצגה ב"סלון" של שנת 1860 עוררה עניין מועט. מבקר אחד אף טען כי היא נושאת אופי "סאטירי".
מי שנתן תנופה לציור האימפרסיוניסטי הם ללא ספק קלוד מונה וכן פייר-אוגוסט רנואר. בקיץ 1869 הם ערכו סדרה של ציורים, שבהם ניכרים סימני בשלות בסגנון האימפרסיוניסטי. חידוש ראשון בציורים אלו, הוא שהם נעשו באוויר הפתוח ולא בין קירות. כמו כן, בכדי לשקף את האפקטים של האור, הם השתמשו בפרגמנטציה – הווה אומר, במריחות צבע קטנות על הבד (במקום במריחה שכבת צבע אחידה). כמו כן, בשונה ממאנה, במקום השחור וצבעי האדמה, הם השתמשו בצבעים בהירים, וכן בשלושת צבעי היסוד: האדום, הצהוב והכחול. כמו כן, הוסיפו צבע באזורי הצל.
למעשה הסגנון האימפרסיוניסטי התעצב סופית לקראת 1874 – עת שנערך הסלון האימפרסיוניסטי הראשון, בסטודיו הצילום של נדאר. בסלון זה הציגו 39 ציירים – וביניהם מלבד מונה ורנואר, גם סזאן, דגה, מוריסו, פיסארו וסיסלי. אלו הקימו את "החברה בע"מ של אומנים, ציירים, פסלים ואמני תחריט" (Société Anonyme Coopérative des Artistes Peintres, Sculpteurs, Graveurs), לאחר שבקשותיהם להציג בתערוכה הרשמית של האקדמיה ולהקים מחדש את "סלון הדחויים" נדחו. בהמשך הצטרפו לתנועה האמריקאית קאסאט, גוגן, סרה וסיניאק.
התערוכה עוררה עוינות רבה. כ-3,000 איש ביקרו בתערוכה, שנתפסה כשערורייתית. העבודות בעלות הנושאים השגרתיים והיום-יומיים, נתפשו כציור רע. לואי לרואה (Louis Leroy), מבקר אמנות צרפתי, כתב בעיתון האמנות ההומוריסטי "Le Charivari" ("המהומה") ביקורת סאטירית אודות הציור:
ראוי לציין כי המונח אימפרסיוניזם איננו פרי המצאה של לרואה, וכבר היה בשימוש על ידי קורו, שהשתמש בו כדי לתאר את כוונתו בציורי הנוף ובכתיבתו של ג'ון קונסטבל. על כל פנים, האימפרסיוניסטים קיבלו את שמם, בהשראת ציורו של מונה: IMPRESSION, SOLEIL LEVANT (התרשמות, זריחה). ציור זה מתאר נוף ימי בנמל של לה הבר שבצפון צרפת. הוא מצויר במשיכות מכחול חופשיות, ללא רישום מוקדם. אין ביצירה שימוש בפרספקטיבה מדעית. למרות זאת קו האופק מודגש בצבע כהה יותר וגם כיוון ההתקדמות של הסירות יוצר תחושה של מרחב. משיכות המכחול החופשיות אינן משרטטות דימוי ברור של האובייקטים שבציור, אלא של צורתם הכללית בלבד. עובדה זו, בשיתוף עם מגוון הצבעים המצומצם (ירקרקים-כחולים וצבע כתמתם), מעניקים תחושה של מזג אוויר ערפילי. את הביטוי להתפתחות טכניקת הציור האימפרסיוניסטית ניתן לראות בתיאור המים, שבהם משתקף צבעם של השמים הכתומים. מונה ניסה להסביר, בדיעבד, את שמה של היצירה ואת גישתו בציורה:"הנוף איננו אלא התרשמות, והתרשמות ראשונית, מכאן הכותרת אשר ניתנה לנו ... שלחתי את הציור מלה הבר, שאותה ציירתי דרך החלון שלי. השמש בערפל וכמה תרנים של סירות בולטים במישור הקדמי ... שאלו אותי [בקשר] לשם עבור הקטלוג, לא יכולתי להחשיב [את הציור] לנוף של לה הבר, ואמרתי: קראו לו 'התרשמות'. נכון שהאימפרסיוניסטים הרבו לתאר נופים. אבל פיסרו לדוגמה תיאר סצנות כפריות ('שומרת האווזים במונפוקו'). מונה לעומתו קיבל השראה מתיעושה המהיר של פריס ('תחנת הרכבת סן-לזר'). רנואר התמקד בבני אדם, והוא צייר את 'המתרחצות' ואת 'הרקדנית'. דגה הצטיין בציורים של סוסים ומרוצי סוסים, של נשים וכן של מופעים – לרבות של בלט ('בית הספר לבלט').
האימפרסיוניסטים הביעו דרך יצירותיהם גישה אמנותית חדשנית; הם ציירו מחוץ לסטודיו המסורתי במטרה להביע את הרגע החולף, את האור בשעה המסוימת ביום, ואת השפעותיו על המרקם, על הצבעוניות ועל הנושא המתואר. במשך יצירתם, חזרו האמנים שהשתייכו לקבוצה, וציירו את אותם אלמנטים ואת אותן סצנות מאותן נקודות מבט, במטרה לתפוס את שונות האור; כך, למשל, מונה צייר את הקתדרלה של רואן יותר מעשרים פעמים, בשעות יום שונות. גם הטכניקה שלהם נחשבה בזמנה כפורצת דרך; משיכות מכחול קצרות ונקודתיות של צבעים טהורים וחזקים, מרקם גס ועבה, קומפוזיציה מופשטת ושקטה וחוסר דגש בפרטים; כל אלה גרמו לציור להראות לא גמור, כמעין סקיצה.
למרות תקדימים שונים מהווה הציור האימפרסיוניסטי נקודת שבר ביחס למסורת הציור האירופית. שבירה זו נחשבת בעיני רבים כראשיתו של המודרניזם באמנות. במקום להיצמד לטכניקות הציור העתיקות, שעל פיהן נוצר הדימוי לראשונה כרישום, הציעה הטכניקה האימפרסיוניסטית אופן ציור ישיר, ללא סקיצות או טכניקות מקדימות בדומה לציור אלה פרימה, הנובעת מהתבוננות ישירה בטבע. על פי ז'יל לאפורג (Laforgue) האמן האימפרסיוניסטי "הוא צייר מודרניסטי בעל רגישות בלתי רגילה של העין [...], שהצליח לפתח עין טבעית, לראות בטבעיות ולצייר בנאיביות כפי שהוא רואה. [...] הצייר האימפרסיוניסט רואה ומוסר את הטבע כפי שהוא, כלומר אך ורק כתנודות צבעוניות".
הפיסול האימפרסיוניסטי.
הפיסול ה"סלוני" וה"אקדמי" של המאה ה-19 נטה לעבר נטורליזם קיצוני, תוך אימוץ נושאים וצורות הצגה מן הפיסול היווני והרומי, לעיתים תוך התאמת הדמויות לחיי היום יום של התקופה. במחצית המאה ה-19 החלו לפעול כמה פסלים אשר שינו נטייה זו ויצרו פיסול בעל כמה מאפיינים חדשניים. בין אמנים אלו ניתן לציין את פסליו הקריקטוריסטים של אונורה דומייה ואת פסליו המאוחרים של אמה-ז'ול דאלו (Aimé-Jules Dalou).
אף על פי שהתנועה האימפרסיוניסטית מזוהה עם תחום הציור, חלק מאמני הקבוצה עסק גם בתחום הפיסול. סגנון הפיסול שאפיין את חברי הקבוצה נטה להדגיש את חומריותו של האובייקט הפיסולי, ואת התנועה וחלוף הזמן. אחד הפסלים הראשונים שיצרו חברי הקבוצה היה פסלו של אדגר דגה "רקדנית קטנה בת ארבע עשרה" (1880), ואשר הוצג בתערוכה האימפרסיוניסטית של שנת 1881. הפסל מציג נושא האופייני ליצירתו של דגה - מחול ורקדניות. בשונה מסדרות הציורים שלו בנושא זה, מכיל הפסל מאפיינים ונטייה לנטורליזם. הדבר מתבטא בעיצובו משעווה צבועה ומהוספת אובייקטים ממשיים המעניקים לדמות מידה של אותנטיות - השיער וחצאית הבלט. לאחר מותו של דגה, בשנת 1917, התגלו בסטודיו שלו עוד כ-150 פסלי דמויות נוספים, העשויים חומר או שעווה, והשונים באופיים מיצירה זו. מבין פסלים אלו כשבעים ושלושה מפסלים נוצקו בברונזה.
דגה עיצב דמויות אלו תוך ניסיון ללכוד את תנועת הגוף החולף. בחלק מן הדמויות נזקק הצופה להתבונן ביצירה מכמה זוויות מבט שונות, בכך שבר דגה את החזיתיות והסטאטיות של הפיסול הניאו קלאסי. רבות מדמויות אלו הן רקדניות המתוארות בתנוחות ריקוד שונות. הגוף המפוסל מעוצב בגושיות, תוך הדגשת החומריות שלו ומגע ידו של הפסל. אפקט זה מדגיש את האופן שבו נופל האור על האובייקט הפיסולי.
אמן אימפרסיוניסטי נוסף שעסק בפיסול היה פייר-אוגוסט רנואר. כמו פסליו של דגה גם פסליו של רנואר הרחיבו את קשת הנושאים של הפיסול. פסלוני הדמויות שיצר הציגו דמויות נטולות הירואיות, העוסקות בפעילות יומיומית. החל משנת 1910 התמקד רנואר בפיסול עקב החמרת דלקת המפרקים שלקה בה. לשם עיצובם נעזר רנואר באסיסטנט בשם רישאר גווינו, שיצר את הדמויות על פי הנחיותיו. מבין דמויות אלו ידועה בעיקר "" (1916), המציגה שילוב בין נושא ז'אנר לבין נושא אלגורי.
למרות פעילותם החלוצית של דגה ורנואר, היה זה הפסל אוגוסט רודן אשר השתמש במאפייני אמנות הקבוצה האימפרסיוניסטית ויצר מהם סגנון פיסולי קוהרנטי שהשפעתו ניכרת בפיסול של המאה ה-20. בעוד שבפסליו כגון "מסכת האיש בעל האף השבור" (1864-1863) או "שועי העיר קאלה" (1888) ניכר העניין של רודן בתיאור אקספרסיבי של הגוף וחומריותו, הרי בעבודות אחרות בולטת גם הנטייה לקיטוע של הדמויות וליצירת פסל חופשי בחלל הניתן לצפייה מכל עבריו.
אימפרסיוניזם במוזיקה.
אסכולה מסוימת במוזיקה הצרפתית של מפנה המאה העשרים נקראת כיום לעיתים קרובות בשם "אימפרסיוניזם", משום שהיא נתפסת כקרובה ברוחה לאידאולוגיה של הציור האימפרסיוניסטי. מוזיקולוגים רבים אינם מסכימים לכינוי זה, וגם דביסי וראוול, הנחשבים למייצגים הנאמנים ביותר של האימפרסיוניזם במוזיקה, התנגדו נחרצות לשימוש במילה. ה"צבע" האימפרסיוניסטי ("צבע" במוזיקה מתייחס לשילוב של האלמנט ההרמוני עם אלמנט התזמור) תמיד מעורפל וחושני; לרוב עושה שימוש בסולמות המטשטשים כל זהות טונאלית - סולם הטונים השלמים, הסולם הפנטטוני והסולם האוקטטוני (שמקורם בסין וביפן, בהתאמה) ובסולם הכרומטי. מבחינת תזמור, באימפרסיוניזם משתמשים לעיתים קרובות בכלים בעלי צליל כהה ורך - קרן אנגלית, אבוב, חליל, נבל, ויולה, וכן באפקטים "פעמוניים". המלחינים הבולטים ביותר של זרם זה היו דביסי וראוול. יש המשייכים גם את פורה, שוסון, דיפארק ופרנק לזרם זה. המלחין הפולני קארול שימנובסקי נחשב לנאו-אימפרסיוניסט, או פוסט-אימפרסיוניסט.
אימפרסיוניזם בספרות.
זרם התודעה הוא סגנון כתיבה שבו מצוטטות מחשבותיו של הדובר, והעולם מתואר על פי תפיסתו הסובייקטיבית של המתבונן בו. העיקרון המארגן של צורת הכתיבה הזו אינו בהכרח נרטיבי או לוגי, כי אם על פי סדר התודעה - האופן בו המחשבות עולות בדובר. כתוצאה, מעבר ממשפט למשפט יכול להיעשות בצורה אסוציאטיבית, שאינה ליניארית, וכדומה. דוגמה קלאסית לזרם תודעה היא יוליסס מאת ג'יימס ג'ויס.
קרב ים האלמוגים