הזאב הטסמני דמה לחברי משפחת הכלביים (Canidae) בחצי הכדור הצפוני במובנים רבים: שיניו היו חדות, מלתעותיו היו חזקות, עקביו היו מורמים (הלך על קצות אצבעותיו) וצורת גופו הכללית דמתה לזו של הכלביים. דמיון זה הוא דוגמה לאבולוציה מתכנסת: מכיוון שזאב הכיס מילא באוסטרליה אותו תפקיד אקולוגי שמילאו הכלבים בכל מקום אחר, פיתח הזאב הטסמני מאפיינים דומים לאלו של הכלביים. עם זאת, הזאב הטסמני אינו קשור באופן ישיר לאף אחד מהטורפים בחצי הכדור הצפוני - המין החי הקרוב ביותר אליו הוא השד הטסמני ("Sarcophilus harrisii").
גילוי וטקסונומיה.
הילידים האוסטרלים, האבוריג'ינים, היו בני-האדם הראשונים שחיו לצד הזאב הטסמני. עדויות לכך ניתן למצוא, בין השאר, בגילופים ואמנות על סלעים, שתוארכו לסביבות סוף האלף השני לפני הספירה. פטרוגליפים של הזאב נמצאו באוסטרליה המערבית. בזמן שהחוקרים הראשונים הגיעו, היה הזאב הטסמני כבר נדיר בטסמניה. הפגישה הראשונה של אירופאים עם הזאב הטסמני הייתה כאשר אבל טסמן הגיע לטסמניה. אחדים מאנשיו דיווחו כי ראו את עקבותיהם של "חיות פרא בעלות טפרים כשל נמר" עם זאת, מתיאורם של אנשיו של טסמן לא ניתן לקבוע בוודאות כי הם ראו את עקבותיו של זאב טסמני, שכן באותו אזור חיה נמיית כיס נמרית שתוארה באופן דומה. המפגש הראשון הוודאי עם הזאב הטסמני היה של חוקרים צרפתים ב-13 במאי 1792, כפי שצוין על ידי הנטורליסט ז'אק לָבִּיָארְדִייֵר (Jacques Labillardiere). עם זאת, רק ב-1805 שלח ויליאם פטרסון, המשנה למושלה של טסמניה, תיאור מפורט שיועד לפרסום בעיתונות.
התיאור המדעי הראשון של הזאב הטסמני ניתן על ידי חוקר הטבע הטסמני ג'ורג' האריס ב-1808, כחמש שנים מראשית ההתיישבות המבוססת באי. במקור, האריס מיקם את הזאב הטסמני בסוג אופוסום – השם המדעי שהעניק לינאוס לאופוסום. השם המדעי המלא שניתן לו הוא "Didelphis cynocephala", שמשמעותו "אופוסום בעל ראש כלב". ב-1796 הבינו כי הזאב הטסמני שונה באופן מהותי מהאופוסומים. כתוצאה מכך, שייך אטיין ז'ופרואה סנט-אילר את השד הטסמני לסוג נמיית כיס ב-1810. כדי לשמור על עקביות בשפתו של השם המדעי החדש, שהורכב ממילה לטינית וממילה יוונית, הוחלט לשנות את שמו הספציפי של המין ל-"cynocephalus". ב-1824 הוא הופרד לסוג משלו, "Thylacinus", על ידי הזואולוג הגרמני קונראד יאקוב טמינק. מקור שם הסוג הוא במילה היוונית "Θύλακος", שמשמעותה "כיס" או "שק".
תיאור.
הנתונים על אודות הזאב הטסמני משתנים מתיאור לתיאור, שכן העדויות לגביו מוגבלות לזאבים טסמניים צעירים ששומרו, וכן למאובנים, לשאריות של עור ושל שלד, לתמונות שחור-לבן, לסרט המציג את הזאב בשבייה, ולדוחות שהוכנו בסביבתו הטבעית של הזאב.
הזאב הטסמני דמה לכלב גדול בעל שיער קצר וזנב קשיח. על פרוותו החומה-צהובה נמצאו 13 עד 21 פסים כהים ברורים באזור הגב, האחוריים ובסיס הזנב. הפסים היו ברורים יותר בגיל צעיר, והם הלכו והיטשטשו עם הגיל. פרוות גופו הייתה צפופה ורכה, ועובייה הגיע ל-15 מילימטרים. אצל הפרטים הצעירים, בקצה הזנב הייתה ציצית פרוותית. אוזניו המעוגלות והזקורות הגיעו לאורך של 8 סנטימטרים, והן כוסו בפרווה קצרה. צבעם של הזאבים הטסמניים השתנה בין חום-צהוב בהיר לבין חום כהה; פרוות הבטן הייתה בצבע קרם.
אורכו של זאב טסמני בוגר נע בין 100 ל-180 סנטימטרים, כולל זנב באורך של 50–65 סנטימטרים. הפרט הגדול ביותר שנמדד הגיע לאורך גדול של 2 מטרים ו-90 סנטימטרים, מהאף ועד קצה הזנב. גובה כתפם של פרטים בוגרים היה 60 סנטימטרים, ומשקלם היה 20–30 קילוגרם. הדימורפיזם הזוויגי היה קטן יחסית - הנקבות היו קטנות רק במעט מהזכרים. לנקבת הזאב הטסמני היה כיס ובו ארבע פטמות, אולם בשונה מחיות כיס אחרות, פתח הכיס של נקבת הזאב הטסמני היה מופנה לאחור.
הזאב הטסמני היה יכול לפעור את פיו לרווחה, והזווית המרבית בין לסתותיו הגיעה ל-120 מעלות. יכולת זאת תועדה בסרטו של דייוויד פליי (David Fleay) משנת 1933. לסתותיו היו שריריות וחזקות, והן הכילו 46 שיניים. עקבותיו של הזאב היו מובחנות בבירור מעקבותיהם של בעלי חיים אחרים שחיו באזור: החלק המרכזי של כפות רגליו היה גדול מאוד, וניתן היה להבחין בארבע אצבעות ברורות. כפות הרגליים האחוריות דמו לאלו הקדמיות, אלא שבקדמיות היו חמש אצבעות ולא ארבע. טפריהם לא היו ניתנים לשליפה, כשל החתוליים למשל.
מחקרים מוקדמים הציעו כי הזאב הטסמני הוא בעל חוש ריח מדויק ומפותח, שאיפשר לו לעקוב אחר טרפו, אולם ניתוח של מבנה המוח שלו גילה כי פקעות ההרחה (Olfactory bulb) שלו לא היו מפותחות. לכן סביר כי הזאב הסתמך על חושי הראייה והשמיעה בעת הציד. צופים אחדים בזאב הטסמני תיארו אותו כבעל ריח חזק וייחודי, אחרים תיארוהו כבעל ניחוח קל בלבד, בעוד שאחרים ציינו כי אין לו ריח כלל. ייתכן כי הזאב הטסמני, בדומה לקרובו השד הטסמני, הפיץ ריח כאשר היה נסער (Paddle 2000).
צורת התנועה של הזאב הטסמני הייתה קשיחה ומגושמת, ובשל כך לא היה יכול לרוץ במהירות גבוהה. בנוסף, הוא יכול היה לבצע דילוג דו-רגלי באופן הדומה לזה של הקנגורו, כפי שנצפה כמה פעמים בפרטים ששהו בשבייה. אריק גיילר הניח כי דילוג זה שימש את הזאב הטסמני כצורת תנועה מהירה, כאשר הוא הרגיש מאוים. הוא גם היה יכול לעמוד על שתי רגליו האחוריות בצורה אנכית לפרקי זמן קצרים.
אף שלא קיימות הקלטות של הקולות שהשמיע הזאב הטסמני, צופיו בסביבתו הטבעית ובשבייה ציינו כי הזאב השמיע קולות נהמה ושריקה כאשר היה נסער או נרגש. במהלך הציד, הוא השמיע סדרה של קולות מהירים הנשמעים כנביחות גרוניות המזכירות שיעול, ששמשו כנראה ליצירת תקשורת עם חברי הלהקה האחרים. קולות אחרים שהשמיע כללו יללות, שנועדו לזיהוי ממרחק רב, ואנפוף, שנועד לצורכי תקשורת בין בני המשפחה (Paddle 2000).
אקולוגיה והתנהגות.
מעט ידוע על ההתנהגות ועל בתי הגידול של הזאבים הטסמניים. תצפיות ספורות נערכו על החיה בשבייה, אולם קיימות רק עדויות מעטות באשר להתנהגות החיה בטבע. בנוסף, מרבית התצפיות נערכו במשך היום, בעוד שהזאב הטסמני היה דווקא פעיל בלילה. מספר מאפיינים התנהגותיים נקשרו לזאב הטסמני לאחר שהושלכו עליו מקרובו, השד הטסמני.
ככל הנראה, הזאב הטסמני העדיף את יערות האקליפטוס היבשים ואת אדמות הביצה והמרעה באוסטרליה. ציורי סלע של ילידים אוסטרלים מצביעים על כך שהזאב הטסמני חי באוסטרליה ובגינאה החדשה. הוכחה לקיומו של הזאב באוסטרליה עצמה נתגלתה ב-1990, כאשר עצמות זאב טסמני התגלו במערה במישור נלארבור (Nullarbor Plain) שבאוסטרליה המערבית; בדיקה באמצעות תיארוך פחמן-14 העלתה כי השלד הוא בן 3,300 שנים לערך.
בטסמניה העדיף הזאב הטסמני את השטחים המיוערים שבמרכז האי ואת שדות הבור שלאורך החופים. שטחים אלו עניינו את המתיישבים הבריטים, שחיפשו אחר אדמות מרעה למשקם. תחום המחיה הטיפוסי שלהם היה בגודל של 40 עד 80 קילומטרים רבועים. נראה שהוא לא היה אחוז התנהגות טריטוריאלית; לעיתים נצפו קבוצות גדולות של זאבים, שכמותם הייתה גדולה מזו של משפחה (Paddle 2000).
הזאב הטסמני היה בעל חיים שצד בשעות בין הערביים ובלילה, ובמהלך היום בילה במערות קטנות או בגזעי עץ חלולים. במשך היום היה מוצא מחסה בגבעות וביערות, ובערבים יצא לצוד בשדות הפתוחים. לפי תצפיות מוקדמות, היה הזאב הטסמני בעל חיים ביישן, והיה מודע לנוכחותם של בני אדם בקרבתו. לרוב הוא נמנע מקשר עם האדם, אולם לעיתים גילה יצר חטטני.
קיימות עדויות לכך שהזאב הטסמני עשוי היה להזדווג במשך כל השנה, אולם נראה כי שיא ההזדווגויות נרשם בעונות החורף והאביב. הנקבה המליטה עד ארבעה גורים בכל המלטה (לרוב שניים או שלושה). היא נהגה לשאת אותם בכיסה למשך שלושה חודשים לכל היותר, והגנה עליהם עד שהגיעו למחצית מגודלו של פרט בוגר. גורים צעירים היו חסרי שיער ועיוורים, אולם כאשר עזבו את כיס אמם, עיניהם היו פקוחות וגופם היה מכוסה כולו בפרווה. לאחר שעזבו את כיס האם ועד שהיו מספיק מפותחים על מנת לצאת לשטח בעצמם, הם היו נשארים במאורה, כאשר אמם יצאה לצוד (Paddle 2000). הזאב הטסמני התרבה בשבייה בהצלחה רק פעם אחת, שהתרחשה ב-1899 בגן החיות של מלבורן. תוחלת חייהם המשוערת בטבע נעה בין חמש לשבע שנים, בעוד שפרטים שחיו בשבייה הגיעו לגיל תשע שנים.
תזונה.
הזאב הטסמני היה טורף באופן בלעדי. קיבתו הייתה שרירית, והיא יכולה הייתה להתרחב על מנת לאפשר לזאב לאכול כמויות גדולות של מזון. ייתכן כי יכולת זו התפתחה כהתאמה למצבים שבהם במשך תקופות ארוכות הציד היה לא מוצלח והמזון היה חסר. ניתוח תצפיות ומבנה גוף הראה כי הזאב היה מתמקד בבעל חיים אחד, ורודף אחריו עד להתשתו. יתר על כן, נראה כי צד בקבוצות משפחתיות קטנות, כאשר אחד הפרטים היה אורב לטרף ושאר הלהקה מבריחה את הטרף בכיוון הכללי של המארב. דיווחים של לוכדי בעלי חיים ציינו גם כי הזאב משתמש בשיטת ציד הכוללת מארב.