הופעת הבכורה של האופרה הייתה ב-9 במרץ 1844, בתיאטרון לה פניצ'ה בוונציה, וזכתה להצלחה. זוהי האופרה הראשונה שהלחין ורדי ללברית של פיאבה. בסך הכול כתב פיאבה את הלברית לעשר אופרות של ורדי. כאשר הוצגה האופרה לראשונה בפריז, צפה בה ויקטור הוגו והביע את מורת רוחו מהעיבוד שקיבלה יצירתו. יש מבתי האופרה שמציגים רק את שלוש המערכות הראשונות ומשמיטות את המערכה הרביעית (למשל המטרופוליטן אופרה בחלק מההפקות של האופרה). בשנת 1903 הייתה ארנאני לאופרה הראשונה שהועלתה על גבי תקליט.
תקציר העלילה.
מערכה ראשונה - הפושע.
שודדים המתחבאים בהרים, תוהים מדוע מנהיגם, ארנאני נראה מוטרד ("!Ernani pensoso", ארנאני מוטרד!). ארנאני מספר להם כי הוא מאוהב באלוירה ("Come rugiada al cespite", כמו פרח הפונה אל השמש), אך סילבה מתכוון לשאתה לאישה. ארנאני מבקש את עזרת חבריו השודדים, והם מבטיחים שהם יחטפו אותה אל ההרים.
אלוירה מביעה את מורת רוחה מהנישואים הקרבים עם סילבה, שאינו נמצא בטירה כרגע, ומייחלת כי לא יחזור לעולם. היא מביעה את אהבתה לארנאני, ומתפללת כי יצילה ("Ernani, Ernani involami", ארנאני, ארנאני, הצילני). משרתות נכנסות ומוסרות לה מתנות נישואין מסילבה, ומברכות אותה על הנישואים. אלוירה שוב מביעה את אהבתה לארנאני ("Tutto sprezzo che d'Ernani"). דון קרלו, המאוהב גם הוא באלוירה, נכנס מחופש לאיכר, ומבקש מאלוירה כי תברח איתו. כשהיא מסרבת והוא מאיים לקחת אותה בכוח, היא שולפת פגיון, אך ארנאני מופיע. דון קרלו מזהה את ארנאני כמנהיג השודדים, וארנאני מטיח בחזרה כי דון קרלו הוא זה שדרדר אותו לחיים אלו בעשקו ממנו את שדותיו ונכסיו ובכך שאביו (של דון קרלו) הרג את אביו (של ארנאני). השניים שולפים חרבות, וסילבה מופיע. הוא אינו מזהה את דון קרלו וקורא תיגר על השניים. הוא מזמין את דון קרלו להילחם בו, אך אז נכנס ריקרדו ומספר לו בפני מי הוא עומד. הוא כורע ברך, ודון קרלו סולח לו ומבקש את עצתו מאחר שסבו, מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מת, והוא מעוניין לרשת את מקומו. הוא משחרר את ארנאני בכנותו אותו "חבר", ארנאני לא מבין מדוע, ומבטיח לאלוירה כי יבוא לחלצה.
מערכה שנייה - האורח.
בארמונו של סילבה
המון חוגג נמצא בארמון לכבוד החתונה העתידה להתקיים באותו יום. ארנאני נכנס מחופש לצליין סילבה נענה לבקשתו להעניק לו מחסה בארמון, בכפוף לחוק הקדוש של הכנסת האורחים. כאשר ארנאני מגלה כי אלוירה מתחתנת עם סילבה, הוא מגלה את זהותו ומציע לסילבה להסגיר אותו למלך. סילבה מסרב, בטענה כי הוא לא חוזר בו ממילתו להעניק לו מקלט, שכן הדבר יהווה הפרה של חוק הכבוד. אלוירה מספרת לארנאני כי נשארה נאמנה לו וכי תכננה להתאבד בדקירה על יד המזבח. השניים מתחבקים (דואט: "Ah, mourir potessi adesso", אה, לו יכולתי למות עכשיו). סילבה נכנס ומגלה את השניים, וזעמו גואה, הוא מבטיח נקמה (טריו: " No, vendetta piu tremenda ", לא, אני חפץ בנקמה גדולה יותר). מודיעים לסילבה כי המלך (דון קרלו) עומד בשערי הארמון, סילבה מורה להכניסו ומחביא את ארנאני. המלך דורש את ארנאני אך סילבה מסרב ומוכן אף להקריב את ראשו. חיילי המלך לא מוצאים את ארנאני, המלך מחליט לקחת את אלוירה כבת ערובה עד אשר יסגיר סילבה את ארנאני. לאחר שהמלך עוזב, סילבה משחרר את ארנאני ומזמין אותו לדו-קרב. ארנאני משכנע את סילבה להרשות לו לסייע לו לשחרר את אלוירה מידי המלך, ורק אחר כך יוכל להרוג אותו. ארנאני נשבע על כך לסילבה, ומוסר לו קרן שיתקע בה כשירצה במותו. השודדים מצטרפים אל ארנאני, הוא שר על רצונו לנקום את מותו של אביו, אף בדמי חייו ("Sprezzo la vita ne più m'alletta").
מערכה שלישית - רחמים.
ריקרדו מוביל את קרלו אל קברו של קרל הגדול, ומספר לו כי מורדים מתכוונים להתאסף כאן לקשור קשר נגדו. בינתיים מתקיימת ישיבה של אלקטורים הבוחרים בקיסר הרומי הקדוש הבא, קרלו מבקש מרודולפו כי במידה ויבחר, יסמן לו באמצעות 3 יריות תותח. קרלו מתחבא מאחורי הקבר, ובינתיים שר על ימי נערותו ("Oh, de'verd'anni miei"). המורדים מתאספים, מפילים גורל מי יתנקש בקרלו, ארנאני עולה בגורל ומביע שמחה על האפשרות שניתנה לו לנקום את דם אביו. סילבה מציע לו את חייו בתמורה לזכות להרוג את קרלו, אך ארנאני מסרב. 3 יריות תותח נשמעות, קרלו יוצא ממחבואו, ומכריז כי הוא קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה החדש. חיילים מופיעים, וקרלו מורה לחלק את המורדים בין האצילים אשר דינם למות, לבין פשוטי העם שיאסרו. ארנאני מכריז כי מקומו בין האצילים, בהיותו דון חואן הדוכס מאראגון, שנושל מאדמותיו. אלוירה נופלת לרגלי קרלו ומבקשת חנינה, הקיסר, ברצונו להדמות לקרל הגדול, חונן את הנידונים למוות. אלוירה וארנאני יחד שוב.
בחלק מההפקות מסיימים ב"הפי אנד" ולא ממשיכים למערכה הרביעית. בכך, על פי הפרופסור יהואש הירשברג, מוחמצת הביקורת הנוקבת שמטיח ורדי בצביעות החברתית המתבטאת באופרה זו בציות לחוקי הכבוד.
מערכה רביעית - האיש בתחפושת.
טירתו של ארנאני
ארנאני ואלוירה זה עתה נישאו. לפתע נשמע קולה של הקרן של ארנאני. סילבה מופיע ודורש מארנאני לקיים את הבטחתו, ארנאני מבקש ממנו רק לטעום מכוס האהבה, אך כשסילבה מכנה אותו פחדן, הוא דוקר עצמו למוות. אלוירה מתאבדת מיד אחריו.
צלב דאפלין
צלב דאפין (באנגלית: Dupplin Cross) הוא אנדרטת אבן בצורת צלב משנת 800 לספירה לערך.
הצלב מוזכר לראשונה על ידי תומאס פננט שהבחין בו בשנת 1769 בראש גבעה בסמוך לסטראת'רן שבסקוטלנד. בשנת 2002 הועבר הצלב לחזקת ארגון סקוטלנד ההיסטורית (כיום סביבה היסטורית סקוטלנד) והוצב בכנסיית סנט סרף שבדאנינג. ככל הנראה צלב דומה עמד על גבעה בסמוך לאינברמיי אולם צלב זה אבד, ולא ניתן לדעת אם מדובר בצלב מאותה תקופה כמו צלב דאפין. לא ידוע בגין איזה מאורע היסטורי הוקם הצלב.
זהו צלב גבוה, שאינו נתמך בתמוכות. צלבים כגון זה היו נפוצים באירלנד, נורת'מבריה ודאל ריאטה אך נדירים בממלכת הפיקטים.
הצלב גולף מאבן חול אדומה, גובהו 2.5 מטרים ורוחבו מטר אחד. על הצלב מתוארים סצנות שונות ובהן סצנות קרב, ובעלי חיים. כמו כן על הצלב מופיעה הכתובת בלטינית: "CUSTANTIN FILIUS FIRCUS" (קוסטנטין פיליוס פירקוס - קונסטנטין בנו של פרגוס) המתייחסת ככל הנראה לקאוסטנטין בן פרגוס אשר מלך בין השנים 789–820.
אייר דולומיטי
אייר דולומיטי (באיטלקית: Air Dolomiti) היא חברת תעופה אזורית איטלקית שבסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה מינכן פרנץ יוזף שטראוס.
החברה היא חברת בת של חברת התעופה לופטהנזה הגרמנית והיא חלק מהרשת האזורית של החברה לופטהנזה רגיונל.
היסטוריה.
אייר דולומיטי נוסדה בינואר 1989. טיסתה הראשונה התקיימה בינואר 1991 בקו טריאסטה - ג'נובה. בשנת 1992 החלה להפעיל טיסות בינלאומיות בקו ורונה - מינכן.
בשנת 1999 קנתה חברת לופטהנזה 25% ממניות החברה ובשנת 2003 רכשה גם את שאר המניות. החל מתקופה זו, אייר דולומיטי היא חלק מהרשת האזורית לופטהנזה רגיונל.
צי המטוסים.
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
קישורים חיצוניים.
מדיה וקבצים בנושא אייר דולומיטי באתר Airliners.net
פול דייוויס
פול וינסנט דייוויס (אנגלית: Paul Vincent Davis; נולד ב-9 בדצמבר 1961) הוא כדורגלן עבר אנגלי.
דייוויס נולד בדולוויץ' שבלונדון. ב-1977 הוא חתם בארסנל כשחקן חובב, ושנה אחת לאחר מכן הפך למקצוען. דייוויס היה קשר שרגלו הדומיננטית הייתה השמאלית, והוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-1980 בדרבי של צפון לונדון נגד טוטנהאם הוטספר, ובתוך שנה הפך לשחקן הרכב קבוע בארסנל ולחבר נבחרת אנגליה עד גיל 21.
דייוויס היה חלק מהסגל המצליח של ארסנל בשלהי שנות ה-80, וזכה עמו בגביע הליגה ב-1987 ובאליפות הליגה ב-1989 ו-1991. אולם, הקריירה שלו הייתה רצופה בפציעות, והוכתמה על ידי תקרית אלימה ב-1988 כאשר דייוויס שבר את הלסת של גלן קוקריל, קשרה של סאות'המפטון. השופט והקוונים במשחק בין ארסנל לסאות'המפטון לא הבחינו באירוע, שהיה אחד מהראשונים שבהם נעזרו בצילומי טלוויזיה כדי להעניש את השחקן; דייוויס הורחק מתשעה משחקים, שהיה העונש הארוך ביותר שניתן על תקרית מסוג זה, ונקנס בסכום של 3,000£.
למרות שדייוויס הפך לשחקן משני בסתיו 1991 הוא הצליח להתבלט פעם נוספת, כאשר שיחק במשחקי הגמר של גביע הליגה וגביע ה-FA ב-1993, בהם ניצחו שחקני ארסנל וזכו בדאבל גביעים. דייוויס שיחק גם בגמר גביע המחזיקות נגד פארמה בשנה שלאחר מכן. בקיץ 1995 שוחרר דייוויס מארסנל ללא תשלום; למרות פציעותיו הוא שיחק במדי ארסנל ב-447 משחקים, בהם הבקיע 37 שערים. הוא מעולם לא זומן לנבחרת אנגליה, למרות מספר הופעות בנבחרת עד גיל 21 ובנבחרת הנוער.
לאחר שעזב את ארסנל הוא הצטרף למשך זמן קצר לסטאבק מליגת העל הנורווגית. דייוויס שיחק רק פעם אחת כמחליף בסטאבק, והחליט לחזור ללונדון ולהצטרף לברנטפורד, לפני שנאלץ לפרוש כתוצאה מפציעה. דייוויס חזר לארסנל כמאמן ילדים, ועזב את המועדון פעם נוספת ב-2003. ב-17 באוקטובר 2005 הוא התמנה לעוזרו של פול גסקוין בקטרינג טאון, אך החזיק בתפקיד זה במשך שישה שבועות בלבד; הוא עזב את קטרינג ביחד עם גסקוין ב-5 בדצמבר 2005.
ועדת שמיטה ממלכתית
פיסורה
Brainiac
Brainiac (במקור: Brainiac: Science Abuse, בתרגום חופשי לעברית: "חוכמולוג - שימוש לרעה במדע"), היא תוכנית בידור בריטית, בעלת מוטיב מדעי, בהנחיית ריצ'רד האמונד. התוכנית שודרה בישראל בשמות "זעזוע מוח" ב-HOT ו"חכם בלילה" ב-Yes.