בשנת 1866 השתתף ורשצ'אגין בסלון של פריז והציג את יצירתו "דוחובורים קוראים תהילים". שנה לאחר מכן הצטרף לגנרל קונסטנטין פון קאופמן במסעו לטורקסטן. בשל שירותו הצבאי בעת המצור על סמרקנד קיבל ורשצ'אגין את עיטור גאורגיוס הקדוש.
ורסצ'אגין טייל בטורקסטן בשנת 1869, בהימלאיה, הודו וטיבט בשנת 1873 ושב להודו בשנת 1884.
בין מסעותיו שב ורשצ'אגין לפריז ושהה גם במינכן, ובהן הציג מיצירותיו. בשנת 1874 שב לסנקט פטרבורג והציג בה את יצירותיו בעקבות מסעותיו בטורקסטן ובהן "תוצאות המלחמה" - פירמידה של גולגולות המוקדשת ל"כל הכובשים, בעבר, בהווה, ובעתיד" והיצירה "נשאר מאחור" המתארת גופה של חייל פצוע שננטש למות על ידי חבריו.
המלחמה הרוסית-טורקית.
ורשצ'אגין שירת בצבא הרוסי במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה בשנת 1877 ונכח בקרב מערה שיפקה ובמצור פלוון (בו נהרג אחיו). במהלך ההכנות לחציית הדנובה בסמוך לרסטצ'וק ניפצע ורשצ'אגין פצעים קשים. בסיום המלחמה (בשנת 1878) שימש ורשצ'אגין כמזכירו של הגנרל מיכאיל סקובלב בסן סטפנו.
בתום המלחמה עבר למינכן שם צייר יצירות רבות שהושפעו מהמלחמה. בשל מהירות היצירה שלו, טענו כי את היצירות מציירים עוזריו ולא הוא. היצירות הציגו בבוטות את מראות המלחמה וזכו לעניין רב בתערוכות שערך בפריז בשנת 1881 ולאחר מכן בלונדון, ברלין, דרזדן ווינה
במקביל יצר ורשצ'אגין יצירות המתארות את השלטון הבריטי בהודו, ובהן "התהלוכה הממלכתית של נסיך ויילס לג'ייפור בשנת 1876" - אחד הציורים הגדולים בעולם (ככל הנראה היצירה השלישית בגודלה).
בשל בוטותם, וסצנות המוות שלהם, יצירותיו עוררו שערורייה ציבורית. בין היצירות ניתן למנות סדרה של שלוש יצירות המתארות צליבה, וכן יצירה המתארת הוצאה להורג באמצעות תותחים בהודו ("פיצוץ באמצעות תותחים בהודו הבריטית"), ויצירה המתארת הוצאה להורג של ניהליסטים בסנקט פטרבורג.
מבקריו של ורשצ'אגין טענו כי הוצאות להורג באמצעות תותחים בהודו נעשו רק פעם אחת, במהלך המרד ההודי הגדול של 1857, בעוד שהיצירה מתארת חיילים בלבוש עכשווי, וממנה ניתן ללמוד שמדובר בנוהג נפוץ. ורשצ'אגין השיב במאמר תגובה שפורסם ב-1887 כי לדעתו אם יקרה מרד נוסף ישובו הבריטים להוציא להורג בצורה זו.
בשנת 1884 נסע ורשצ'אגין לסוריה ולארץ ישראל, על מנת לראות במו עיניו את נופי הברית החדשה, וזאת במטרה לדייק בציוריו. ורשצ'אגין יצר סדר ציורים בהם תיאר את ישו במראה האופייני לתושבי הארץ. ציורים אלה זכו לביקורת רבה בשל המראה הערבי בו תואר ישו, אשר נחשב כזילות.
בשנת 1893 יצר ורשצ'אגין סדרת ציורים שנקראה "1812" ותיארה את הפלישה של נפוליאון בונפרטה לרוסיה. סדרה זו צוירה בהשראת ספרו של לב טולסטוי "מלחמה ושלום"
שלהי חייו.
ורשצ'אגין שהה במזרח הרחוק במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה, וכן שהה עם חיילי ארצות הברית בפיליפינים וחיילים רוסיים במנצ'וריה. במהלך מלחמת רוסיה יפן הוזמן על ידי האדמירל סטפאן מקארוב לספינת הקרב פטרופאבלובסק, ושהה עליה ב-13 באפריל 1904 עת שנפגעה על ידי שני מוקשים ימיים בים הצהוב וטבעה. מרבית אנשי הצוות ובהם מאקארוב וורשצ'אגין נהרגו.
יצירתו האחרונה של ורשצ'אגין, תמונה של האדמירל מתכונן ללחימה, הוצאה בלא נזק מהספינה הטבועה.
העיירה והאסטרואיד.
העיירה ורשצ'אגינו שבמחוז פרם נקראה על שמו, וכן בשנת 1978 נקרא אסטרואיד ורשצ'אגין 3410 שהתגלה על ידי האסטרונומית הסובייטית לודמילה ז'וראבליובה.
מועדון הכדורגל פרטיק ת'יסל
Crush 40
קראש 40 (באנגלית: Crush 40) היא להקת רוק כבד יפנית-אמריקאית. חברי הלהקה הם ג'ון סנואוהה וג'וני ג'יאולי. את מרבית השירים שלהם ניתן למצוא במשחקי "סוניק הקיפוד" (החל מ-Sonic Adventure ועד המשחק Team Sonic Racing), ובנוסף לכך עשו את האפקטים במשחק Nights: Journey of Dreams.
היסטוריה.
טרום הלהקה.
ג'יאולי היה המתופף של להקת Killerhit החל מ-1983, כאשר היה בן 17. כשהלהקה התפרקה ב-1991, הצטרף לאחיו ג'ואי והם הוציאו אלבום משותף בשם "Brothers" (אחים). ב-1998 התקבל בתור גיטריסט ללהקת אקסל רודי פל ולעיתים גם שר.
סנואוהה, בעודו בן 3 ביפן כבר למד לנגן על פסנתר. כשעבר לפנמה, בגיל 12, נמשך למוזיקת רוק. הוא למד בכוחות עצמו לנגן בגיטרה חשמלית כשהיה בן 15, והקליט את ההקלטה הראשונה שלו בגיל 17. ב-1993, כשסיים את לימודיו בקולג', צורף ג'ון לחברת Sega בתור עורך משחקי וידאו, וערך את הסאונד במשחק "Sonic the Hedgehog 3". ואת המוזיקה במשחק "Sonic Adventure".
הלהקה.
תחילתה של קראש 40 הייתה כאשר עשו מוזיקה ל-"NASCAR Arcade". "קראש 40" היה שם המיזם של ג'יאולי וסנואוהה. הם שאבו השראה מאוסף המשחקים של "Sonic the Hedgehog" אז. כיום, קראש 40 עורכת מוזיקה למשחקים של "SEGA".
נירנברג (פירושונים)
תיאטרון הוד מלכותה
תיאטרון הוד מלכותה () הוא תיאטרון בווסט אנד של לונדון, הממוקם ברחוב היימרקט, בסיטי של וסטמינסטר. באולם התיאטרון יש כ-1,200 מקומות ישיבה.
המבנה הנוכחי תוכנן על ידי האדריכל צ'ארלס ג'. פיפס ונבנה ב-1897 עבור המפיק הרברט בירבוהם טרי, שהקים במקום את האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. בשנים המוקדמות של המאה ה-20 הפיק טרי בתיאטרון מחזות קלאסיים של שייקספיר ועוד, ובתיאטרון נערכו הצגות בכורה של מחזאים כמו ג'ורג' ברנרד שו, נואל קאוורד וג'.ב. פריסטלי. מאז מלחמת העולם הראשונה, מוצגים בתיאטרון בעיקר מחזות זמר, למשל "צ'ו צ'ין צ'או". כך, מאז 1986 מוצג בתיאטרון המחזמר "פנטום האופרה של אנדרו לויד ובר.
התיאטרון נוסד על ידי האדריכל והמחזאי ג'ון ואנברו בשנת 1705 כ"תיאטרון המלכה". נאסר על התיאטרון להציג מחזות דרמה, בגלל המונופול שהוענק ל-Patent Theatres, ועל כן הפך התיאטרון להיות בית אופרה. בתיאטרון הוצגו בבכורות עולמיות ומקומיות אופרות של הנדל, מוצרט, ורדי, ביזה ווגנר. שמו של התיאטרון שונה לפי מינו של המונרך ששלט באותה עת באנגליה, כך הפך ל"תיאטרון המלך" עם עליית המלך ג'ורג' הראשון. בתקופה מאוחרת יותר נקרא התיאטרון "תיאטרון הוד מלכותו", וקיבל את שמו הנוכחי ב-1952 עם עליית המלכה אליזבת השנייה.
היסטוריה.
בסוף המאה ה-17 הייתה תקופה של סכסוכים ויריבויות בין שחקנים בלונדון, שהביאה לפיצול בחברת יונייטד קומפני, אשר בידה היה המונופול להציג דרמה בלונדון, בשני התיאטרונים שהיו בבעלות החברה. הדרמטיסט והארכיטקט ג'ון ואנברו ראה לנכון לנצל את ההזדמנות הזו כדי לשבור את הדואופול שהיו לשני התיאטרונים - תיאטרון דרורי ליין, ולינקולן'ס אין (Lincoln's Inn - שהפך ברבות הימים לבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן). בשנת 1703 רכש ואנברו קרקע בהיימרקט ששימשה בעבר לאורוות סוסים, במחיר 2000 ליש"ט. ואנברו התכוון להקים תיאטרון שבו יחולקו הרווחים בצורה יותר הוגנת גם לשחקנים ולמחזאים. אל ואנברו הצטרף המשורר והמחזאי ויליאם קונגריב כשותף ומנהל אמנותי.
1705–1789 התיאטרון של ואנברו.
ב-14 בדצמבר 1704 קיבלו ואנברו וקונגריב את אישורה של המלכה אן, להקים "חברת בידור" או "חברת בדרנים" (a Company of Comedians). התיאטרון נפתח בשם "תיאטרון המלכה" ב-9 באפריל 1705, בהצגת האופרה "The Loves of Ergasto" מאת ג'אקומו גרבר, בביצוע שחקנים וזמרים שהוזמנו מאיטליה. האופרה נכשלה, והעונה המשיכה לדשדש עד מאי עם הצגת מגוון אופרות ומחזות.
המחזה הראשון שהוצג בבכורה בתיאטרון היה The Conquest of Spain מאת מארי פיקס. המתקנים שהועמדו לשירות השחקנים היו עלובים למדי, ואולם התיאטרון התגלה כגדול מכדי שקולות השחקנים יישמעו היטב, והעונה כולה נכשלה. קונגריב עזב את ניהול התיאטרון, והשחקנים חזרו לתיאטרונים הוותיקים. למרות זאת המשיך ואנברו בהפעלת התיאטרון. במקום מחזות המשלבים קטעי דיבור ושירה, הקדיש את התיאטרון להעלאת אופרות בלבד, זאת בעקבות דרישה גואה של האצולה לאופרה איטלקית. באותו זמן נעשה ואנברו מעורב בבניית ארמון בלנהיים, והזניח את ניהול התיאטרון, דבר שדרדר אותו עוד יותר. בשנת 1707, בעקבות הפסד של ממון רב שנגרם לו וחוסר יכולת לעמוד בהוצאות השוטפות, אולץ ואנברו להחכיר בהפסד ניכר את התיאטרון ל-14 השנים הבאות לאוון סוויני (Owen Swiny). בדצמבר אותה שנה, הודיע משרד ראש הלשכה המלכותית, ששימש באותן שנים גם כצנזור לכל ענייני תיאטרון ואופרה, כי "כל האופרות ושאר הצגות מוזיקליות, יוצגו מעתה אך ורק בתיאטרון הוד מלכותה בהיימראקט", ואסר על התיאטרון להעלות מחזות שאינם מוזיקליים. התיאטרון המשיך להעלות בעיקר אופרה איטלקית.
בשנת 1711, העלה גאורג פרידריך הנדל בהצגת בכורה את האופרה רינאלדו, האופרה האיטלקית הראשונה שנכתבה עבור תיאטרון אנגלי. האופרה התקבלה בהצלחה, אך התיאטרון המשיך להפסיד כסף, וסוויני ברח מאנגליה מפני הנושים. במקום סוויני, נכנס כמנהל ג'ון ג'יימס היידגר, שביצע שינויים במבנה לשפר את איכות ההופעות. היידגר ייסד את האקדמיה המלכותית למוזיקה (תזמורת), שהצליחה להשיג מימון ממכירת מנויים לעשירים, ביניהם נסיך ויילס. במסגרת זו, יכול היה הנדל להמשיך להציג את יצירותיו בתיאטרון. עד שנת 1739 הציג וניצח הנדל על 25 אופרות מקוריות שלו, ואף היה שותף בניהול בין השנים 1729–1734. הנדל תרם אף להעלאת הפקות אחרות בתיאטרון, למשל "האלכימאי" של בן ג'ונסון.