הארמון נשאר ארמון המגורים המרכזי של משפחת מדיצ'י עד מותו של ג'אן גסטונה דה מדיצ'י בשנת 1737. לאחר מותו התגוררה בארמון אחותו אנה מריה לואיזה דה מדיצ'י, ובמותה, בלא יורשים מבני משפחתה, ירש את הארמון דוכס טוסקנה מבית לורן האוסטרי - קיסר האימפריה הרומית הקדושה פרנץ הראשון.
בעת כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה, התגורר נפוליאון בארמון.
בשנת 1860, עת עברה טוסקנה מידי בית לורן לבית סבויה, הפכה העיר לבירת ממלכת איטליה, והמלך ויטוריו אמנואלה השני התגורר בארמון עד שנת 1871. בשנת 1919 העניק נכדו של ויטוריו אמנואלה השני, ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה את הארמון לאומה האיטלקית, והארמון חולק לחמש גלריות אמנות ומוזיאונים.
מוזיאונים.
כיום המוזיאון מהווה את מתחם המוזיאונים הגדול ביותר בפירנצה. שטחו של המבנה המרכזי של הארמון 32,000 מ"ר והוא משמש מספר מוזיאונים וגלריות:
הגלריה הפלטינית.
הגלריה הפלטינית (The Palatine Gallery) ממוקמת בקומה הראשית (הפיאנו נובילה) של הארמון, ובה מספר רב של יצירות אמנות מתקופת הרנסאנס. יצירות אלה היוו בעבר חלק מהאוסף הפרטי של משפחת מדיצ'י, ובהן יצירות מעשה ידי רפאל (מדונה דלה סגג'ולה), טיציאן, קורג'ו, פטר פאול רובנס ופייטרו דה קורטונה.
הגלריה שמרה על אופייה הדומה לתצוגת אוסף פרטי ולא לתצוגה מוזיאונית. הציורים מכסים את קירות הגלריה בגבהים שונים, ואינם מוצגים בסדר כרונולוגי או סגנוני כלשהו.
חלק מחדרי הגלריה עוטרו על ידי פייטרו דה קורטונה בסגנון הבארוק. בין חדרים אלה, המעוטרים בציורי פרסקו, ידועים החדרים המכונים "ארבעת עידני האדם" (Quattro età dell'uomo): "עידן הזהב" ו"עידן הכסף" צוירו בשנת 1637. בשנת 1641 נוספו "עידן הברונזה" ו"עידן הברזל". בעקבות הצלחתו בעיטור חדרים אלה, התבקש דה קורטונה לעטר את חמשת החדרים בחזית הקומה המרכזית של הארמון (חדרי קבלת הפנים של הדוכס). דה קורטונה יצר חמישה חדרים הנקראים "חמשת כוכבי הלכת" והם מבוססים על חמשת האלים (על פי המיתולוגיה הרומית המקושרים לכוכבים אלה, על פי מיקומם במערכת השמש על פי תלמי: ונוס (מקושרת לנוגה, אפולו (השמש), מארס (מקושר למאדים), יופיטר (מקושר לצדק) וסטורנוס (מקושר לשבתאי). מאחר שדה קורטונה עזב את פירנצה בשנת 1647, היה זה תלמידו צ'ירו פרי שהשלים את החדרים בשנים שלאחר עזיבתו. חדרים אלה היוו השראה לחדרי כוכבי הלכת בארמון ורסיי שהוזמנו על ידי לואי ה-14, מלך צרפת מאת שארל לה ברון.
אוסף היצירות הוצג לציבור לראשונה בשלהי המאה ה-18 ביוזמת לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה - ושליט טוסקנה באותה עת. פתיחת האוסף נועדה לשפר את מעמדו הציבורי של לאופולד ואת הפופולריות שלו, לאחר שעלה לשלטון וירש את בית מדיצ'י.
דירות השרד המלכותיות.
חלק זה של הארמון כולל את 14 החדרים בהם נעשה שימוש על ידי משפחת מדיצ'י ויורשיהם כדירות השרד המלכותיות. חדרים אלה שונו במהלך השנים, ועוצבו מחדש לאחרונה במהלך המאה ה-19. החדרים כוללים יצירות אמנות רבות ובהן ציורים של בני משפחת מדיצ'י מעשה ידי הצייר ג'וסטו סוסטרמנס. החדרים מעוטרים בזהב וטפטים, וכן כוללים רהיטים רבים, אולם מדובר בחדרים הקטנים מהחדרים הרשמיים של הארמון. חדרים אלו שימשו כחדרי המגורים של המשפחה, והריהוט כולל את מיטות בני המשפחה.
חדרים אלה היו בשימוש מלכי איטליה עד שנות העשרים, ועוצבו מחדש עבורם. בתקופה זו היו חדרי האירוח שבגלריה הפלטינית חלק מהמוזיאון הציבורי, ולכן חדרים אלה היוו חדרי האירוח הרשמיים של משפחת המלוכה.
הגלריית לאמנות מודרנית.
גלריה זו מקורה בעיצוב מחדש שנערך באקדמיה לאמנות של פירנצה בשנת 1748. בעקבות עיצוב מחדש זה הוחלט על הקמת גלריה לאמנות מודרנית, שנועדה להציג את הטובות שביצירות האקדמיה.
בשל מספר היצירות הרב שנצברו, הועברו מרבית היצירות באמצע המאה ה-19 לפאלאצו קרונצ'טה אשר הפך רשמית ל"מוזיאון לאמנות מודרנית".
בעקבות הפיכת הארמון למוזיאון הוחלט לאחד את אוספי האמנות המודרנית בגלריה אחת שתיקרא "גלריית האמנות המודרנית של האקדמיה". גלריה זו גדלה תחת חסותו של המלך ויטוריו אמנואלה השני, ובשנת 1922 עברה לארמון פיטי - משכנה הנוכחי. בתקופה זו נוספו לגלריה יצירות רבות שהיו בבעלות ממשלת איטליה ועיריית פירנצה. הגלריה הנוכחית נפתחה רשמית לציבור בשנת 1928.
במהלך המאה ה-20 גדל האוסף והוא מוצג כיום על פני 30 חדרים בארמון.
על אף שמה, הגלריה מציגה יצירות שהיו מודרניות בעת שנוסדה, היינו יצירות מהמאה ה-17 ועד ראשית המאה ה-20.
מוזיאון הכסף.
מוזיאון הכסף, המכונה לעיתים גם "אוצר מדיצ'י" כולל את כלי הכסף והאירוח של משפחת מדיצ'י, ובייחוד כלי האירוח של לורנצו דה מדיצ'י מהמאה ה-15, וכן אוסף של אבנים יקרות למחצה. בנוסף מציג המוזיאון את אוספי הזהב וחפצי הכסף שנרכשו על ידי פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה לאחר שובו מגלותו בשנת 1815.
האוסף מוצג בחדרים ששימשו בעבר את משפחת המלוכה, והם מעוטרים בציורי קיר ובעיטורי זהב מהמאה ה-17. היפים בציורי קיר אלה הם ציורים מעשה ידי ג'ובאני די סן ג'ובאני מהשנים 1635–1636.
מוזיאון החרסינה.
מוזיאון זה, שנפתח בשנת 1973 ב-Casino del Cavaliere (בית הפרשים) שבגני בובולי מציג את אוסף כלי החרסינה של הארמון.
האוסף כולל מוצגים מכל רחבי אירופה, ובעיקר מסוורה וממייסן. מוצגים אלה היו במקורם מתנות שהוענקו לדוכסי העיר או כלי חרס שנרכשו עבורם בהזמנה מיוחד על מנת לשמש לאירוח.
גלריית הביגוד.
גלריית הביגוד הממוקמת באחד מאגפי הארמון (ב"פאלאצינה דלה מרידיאנה" - Palazzina della Meridiana) מציגה אוסף של תחפושות תיאטרון מהמאה ה-16 ועד ימינו, וכן בגדים המציגים את האופנה באיטליה מהמאה ה-18 ועד ימינו. בין הבגדים המוצגים: בגדי הלוויה של קוזימו הראשון ורעייתו לאונור מטולדו, ובנם גרציה, אשר נפטרו ממלריה. גופותיהם הולבשו בבגדים אלה בעת שהוצגו במהלך הלוויה הממלכתית.
אוסף זה נוסד בשנת 1983 ביוזמת קריסטן אשנגרין פיצ'נטי ומוצג ב-14 מחדרי האגף (שנבנה בשנת 1858).
מוזיאון הכרכרות.
מוזיאון זה, הממוקם בקומת הקרקע של הארמון, מציג את כרכרות הדוכס החל משלהי המאה ה-18 ובמהלך המאה ה-19.
הכרכרות צבועות ומעוטרות במתכות יקרות וזהב. במהלך התהלוכות הרשמיות עשה הדוכס שימוש ב"כרכרת הזהב" (Carrozza d'Oro) המעוטרת בזהב. כמו כן מוצגות במוזיאון כרכרות מלך ממלכת שתי הסיציליות, וכרכרות הארכיהגמון של העיר.
הארמון כיום.
כיום מנוהל המוזיאון על ידי "Polo Museale Fiorentino" - ארגון המנהל כ-20 מוזיאון ובהם גלריה אופיצי ואחראי ל-250,000 יצירות האמנות במוזיאוני הארמון השונים.
במסגרת הפיכת הארמון המלכותי למוזיאון נשמר אופיו של המבנה כארמון ואופי החדרים - כחדרי המשפחה המלכותית, והצגת האוספים מוצגת באותו אופן במרבית גלריות המוזיאון, ולא באופן ההצגה המקובל במוזיאונים כיום (הצגת אוספים לפי סגנון או תקופה).
ארגון "Amici di Palazzo Pitti" (חברי ארמון פיטי) הוא ארגון של מתנדבים המסייע לשימור הארמון. הארגון נוסד בשנת 1996, מקיים אירועי התרמה לארמון, ומסייע בשימור האוספים ובהצגתם.
בארמון מבקרים מיליוני מבקרים מדי שנה.
ארמון פיטי
חנקן חד-חמצני
ג'ייסון לזאק
דיינה וושינגטון
דיינה וושינגטון (Dinah Washington; 29 באוגוסט 1924 - 14 בדצמבר 1963) הייתה זמרת ג'אז, בלוז ורית'ם אנד בלוז אמריקאית. בשל תדמיתה, הופעתה והגשת השירים שלה כונתה "מלכת הבלוז". על אף שנפטרה בגיל 39 בלבד, מצוינת פעמים רבות כמקור השפעה על זמרות ומוזיקאים רבים ובראשם מי שמכונה "מלכת הנשמה" של הדור שאחריה, אריתה פרנקלין.
חייה.
וושינגטון נולדה בשם רות לי ג'ונס בעיר טסקלוסה במדינת אלבמה, משפחתה עברה לשיקגו בהיותה ילדה. עוד כנערה ניגנה פסנתר וניצחה על מקהלת הכנסייה בשכונתה. בגיל 16 הופיעה בקרב קהילת הגוספל ברחבי ארצות הברית, כאשר היא מלווה את הזמרת רוברטה מרטין ולהקת הגוספל שלה בפסנתר. במקביל הופיעה תחת שם הבמה דיינה וושינגטון במועדונים.
קולה הצלול ובעל הגוון הייחודי, התזמון והדיקציה שלה תרמו להצלחתה כזמרת ובשנת 1942 הצטרפה ללהקתו של ליונל המפטון, עמה לקחת חלק כשלוש שנים. מאותה עת בה זוהתה כבר בשם דיינה וושינגטון, סירבה להופיע בשירי גוספל משום שסירבה לערב את העולם הדתי ממנו נבעה מוזיקת הגוספל עם העולם החילוני.
עד 1959 הקליטה בהצלחה מסוימת מספר תקליטים בחברת התקליטים "Keynote Records" בהפקתו של קווינסי ג'ונס ומספר שירים שלה (רובם ככולם ביצועים לסטנדרטי ג'אז נודעים) הגיעו למקומות גבוהים במצעד פזמוני הרית'ם אנד בלוז. אולם בשנת 1959 הקליטה את השיר "What a Diff'rence a Day Makes" שזיכה אותה בפרס גראמי על הופעת הרית'ם אנד בלוז הטובה ביותר והגיע למקום השמיני במצעד פזמוני הפופ של השבועון בילבורד. השיר והאלבום באותו שם (שהוקלט בחברת מרקורי), שכלל גם את הלהיטים "Cry Me a River" ו-"I Remember You" זכה להצלחה מסחרית עצומה והיווה עבור וושינגטון פריצה לקהל המוזיקה הפופולרית. עם זאת, מבקרי המוזיקה טענו ששירתה הפכה למסחרית מדי ושהתזמורת שליוותה אותה, שהייתה עשירה בכלי קשת, התרחקה מדי ממקורות הבלוז השורשיים. למרות הביקורות, ההצלחה המסחרית האירה לוושינגטון פנים והיא המשיכה להקליט להיטים שהגיעו למקומות ראשונים במצעדים כמו ביצוע מחודש לשירו של נט קינג קול "Unforgettable", "Smoke Gets in Your Eyes", "(Baby (You've Got What It Takes", "September in the Rain" ו-"Mad About the Boy" (שזיכה את וושינגטון בהכרה מחודשת ב-1992, עת הושמע במסגרת פרסומת טלוויזיה).