בשנת 1867 פרסם דושן את עבודתו החשובה ביותר בתחום הרפואה: "פיזיולוגיה של התנועות, מודגמת באמצעות ניסויים חשמליים והתבוננות קלינית, המתאימה לאבחון של שיתוק ועיוות." כשני עשורים הוקדשו למחקר עליו התבססה עבודה זו, אך זו לא הייתה זוכה להתייחסות ולהוקרה אלמלא היה זה לעבודה מוקדמת וזניחה יותר שלו: "המכניזם של הפיזיונומיה האנושית" (בשמה המלא: המכניזם של הפיזיונומיה האנושית; או ניתוח אלקטרו-פיזיולוגי של הבעת הרגשות כעזר לפרקטיקת האמנות הפלסטית; בצרפתית: "Mécanisme de la physionomie humaine ou, Analyse électro-physiologique de l'expression des passions des arts plastiques"). עבודה זו עסקה במנגנוני ההפעלה של שרירי הפנים אשר יוצרים את ההבעות. ההיסטוריה מאחורי הפרסום של עבודה זו, אשר מהווה אבן דרך בהיסטוריה של הצילום, לוטה בערפל ופרטיה המדויקים אינם ידועים בוודאות. המכניזם פורסם בכמה חלקים במהלך שנת 1862 וייתכן שגם בשנת 1863. המהדורה הראשונה שפורסמה בשלמותה נחלקה לשלושה חלקים – "שיקולים כללים", "סעיף מדעי" ו"סעיף אסתטי". כותרת הספר וחלקיו השונים מצביעים על שלוש המטרות העיקריות של דושן בעבודה זו: מחקר של הפיזיונומיה האנושית; ניתוח של הבעת הרגשות; והצעת כלי עזר לאמנויות הוויזואליות. עבודתו היא דוגמה פרדיגמטית לאופן בו השתמשו במצלמה במטרה לחשוף את מה שחבוי מתחת לפנים האנושיות.
כמו מדענים רבים בתקופתו, גם דושן הושפע מרעיונות הפיזיונומיה והאמין שתכונות הפנים האנושיות יכולות להתאגד לכדי טקסונומיה אוניברסלית של מצבים פנימיים. אולם בשונה מחסידי הפיזיונומיה, הוא הטיל ספק בכך שהבעות הפנים ומאפיינים פיזיים בכלל, משקפים נטיות מוסריות של האדם.
במחקרו, זיהה דושן שלושה-עשר רגשות עיקריים אשר הבעות הפנים המשקפות אותם מתקבלות כל אחת על ידי הפעלתו של שריר אחד או של שניים לכל היותר. הוא חילק את ההתכווצויות שמתקבלות בהבעות אלה לשני סוגים: התכווצות חלקית – מבוססת על תנועה של שריר או קבוצת שרירים אחת; התכווצות משולבת – משלב התכווצות של יותר משריר או קבוצת שרירים אחת על ידי גירוי חשמלי. דושן השתמש בשישה מודלים לעבודתו, כאשר כולם מלבד אחד היו מטופלים שלו. המודל העיקרי בו השתמש לשם מחקריו היה: "איש זקן וחסר שיניים, בעל פרצוף רזה, שתווי פניו לא היו מכוערים לגמרי ונראו די רגילים." איש זה סבל ממצב רפואי של אלחוש בפניו ובעקבות כך יכול דושן היה לערוך עליו ניסויים רבים מבלי להתחשב בכאב שאלה עשויים לגרום: "יכולתי לעשות עליו ניסויים בלי לגרום לו לכאב, ברמה כזו שיכולתי לגרות כל שריר בכזו עוצמה ודיוק, כאילו שעבדתי על גווייה." מטופלת נוספת שדושן השתמש בה הייתה בחורה צעירה בעלת ראייה לקויה שלטענתו "התרגלה לתחושת אי הנעימות של הטיפול."
הצילום במחקריו.
דושן היה סבור שהשימוש בצילום יוכל לקדם את מחקריו ואת פרסומם. לכן החליט לשתף פעולה עם צלם צעיר ומוכשר בשם – אדריאן טורנאשון (Adrian Tournachon), אחיו הצעיר של הצלם החשוב והידוע נדאר (פליקס טורנאשון). דושן אף למד בעצמו את אומנות הצילום כדי שיוכל לתעד בצורה מקיפה יותר את ניסיונותיו החלוציים. "רק הצילום" כתב דושן, "אמיתי כמו מראה, יכול להשיג את השלמות הרצויה". "המכניזם של הפיזיונומיה האנושית" שפרסם דושן דה בולון היה המחקר המדעי הראשון שעשה שימוש בפורטרטים מצולמים ממשיים כחלק אינטגרלי מהתאוריה שהציע. בתקופה בה פורסמה עבודתו של דושן, רק קצת למעלה משני עשורים מאז הומצא הצילום, נתפס הצילום בניגוד למדיות אחרות כמכונה אשר תופסת את המציאות כפי שהיא ואינה מחקה או מסלפת אותה. טורנאשון צילם בעבור דושן את מטופליו בזמן הניסויים שעשה, כלומר, בזמן שגירה את שרירי פניהם וייצר הבעות פנים באופן מלאכותי. צילומים אלה, שכללו גברים נשים וילדים, היו מבעיתים וסוריאליסטים. פניהם עוותו בצורה מלאכותית שגרמה להבעות גרוטסקיות ומפחידות. תצלומיו, במיוחד אלה של "האיש הזקן", גררו ביקורות חמורות לפיהן תצלומים אלו נועדו לזעזע. דושן, בתגובה, טען שכל פרצוף אנושי, עם עיבוד מדויק, יכול להפוך ליפה מבחינה רוחנית. הבעות אלו נקראו על ידי דושן "התעמלות של הנפש". דושן הקפיד להדגיש שנדרשה זהירות רבה בגירויים החשמליים כדי לייצר הבעת פנים מלאה ולא רק עיוות קל, ושעל אף שההבעות הן מלאכותיות הן נשארו נאמנות להבעות פנים אמיתיות באופן "שצובט את הלב".
מטבע הדברים, הפן הוויזואלי במחקריו של דושן היה חשוב ומוקפד לא פחות מזה המדעי. אם כוונתו המדעית הייתה לחשוף את מנגנוני השרירים שבבסיס הבעות הפנים האנושיות, הרי שהתיעוד הוויזואלי של הבעות אלה על כל הדקויות שבהן היה בעל חשיבות עצומה לצורך הגשמת מטרה זו. דושן ביקש לתפוס את ה"מצבים המהווים יופי אסתטי" והמליץ להתבונן בתצלומים מקרוב ובקפידה. ברבים מניסוייו שרירי הפנים של כל צד גורו בצורה שונה, וכך נוצרה הפרדה בין ההבעות המבוטאות בשני חצי הפנים. לגבי תצלומים אלה דושן היה סבור שיש חשיבות מכרעת להתבוננות על כל צד בנפרד, שכן רק כאשר כך ניתן להבחין בדקויות ההבעה שנעלמות מעיינינו בצפייה הוליסטית.
בסוף חלקו המדעי של המכניזם, דושן מעביר ביקורת על כמה מהעבודות הקלאסיות ביותר בפיסול היווני, ביניהם לאוקואון וניובה, בטענה שהבעות פניהם לא תואמות את המציאות כפי שנמצאה במחקריו וכי פסלים אלה יוצרים אידיליה נטורליסטית. אך הוא כותב שאף על פי אי דיוקם האנטומי, הפסלים טומנים בתוכן את אידיאל היופי, מפני שהטבע אחריו הם מתחקים, הוא טבע יפה.
השפעותיו של דושן.
בספרו של צ'ארלס דרווין, הבעות הרגשות אצל בני אדם וחיות משנת (The Expression of the Emotions in Man and Animals) (1872), הופיעו איורים שנעשו על פי תצלומיו של דושן.
תלמידו המפורסם ביותר של דושן היה ז'אן מרטן שארקו שלימים נהפך למנהל בית החולים פיטייה סלפטרייר. שארקו, בדומה לדושן, נהג גם הוא לצלם את מטופליו (בעיקר נשים - בסלפטרייר טופלו נשים בלבד), ואף האמין ביכולת להציג את ה"אמת" באמצעות התבוננות מדויקת. שארקו קרא לאחד החדרים בסלפטרייר על שמו של דושן.
אילן מורדוף
אילן מורדוף (נולד ב-6 במרץ 1956) הוא מנכ"ל חברת מחשבים וסופר ישראלי.
ביוגרפיה.
מורדוף נולד בישראל וגדל ברמת גן. כנער שובב סולק מבתי הספר והצליח לסיים 10 שנות לימוד.
לאחר שחרורו מצה"ל בעקבות פציעה, החל לעבוד בעבודות מזדמנות עד שגילה את עולם המחשבים.
כיום אילן עוסק כמנכ"ל משותף בחברת מחשבים ובשעותיו הפנויות הוא כותב פרוזה.
עד כה פרסם ארבעה רומנים.
בשנת 2008 החליט מורדוף, לערוך לבדו טיול שורשים לאפגניסטן, מקום הולדת הוריו, וכשחזר
נולד ספרו הרביעי "הילדה עם הנעליים האדומות".
טאיסיי יוקוסאנקאי
טאיסיי יוקוסאנקאי ביפנית: 大政翼賛会, "ההתאחדות לסיוע לשלטון הקיסרי") היה ארגון פשיסטי יפני שנוצר על ידי ראש ממשלת יפן פומימרו קונואה ב-12 באוקטובר 1940, על מנת לקדם את הלאומנות היפנית. הארגון הפך למפלגת השלטון, ששמה לה למטרה לחסל את הפלגנות בפוליטיקה ובכלכלת האימפריה היפנית, במטרה ליצור משטר חד-מפלגתי טוטליטרי, שיאפשר את המשך המלחמה בסין.
מקורות.
תחילה הגה קונואה את רעיון הארגון כמפלגת רפורמה, שתפקידה לגשר על הפערים בין הבירוקרטים, הפוליטיקאים ואנשי הצבא. בקיץ 1937 מינה קונואה שלושים ושבעה חברים, מכל הקשת הפוליטית, לוועדה הכנה. הוא הציע שההתאחדות תפעל בגישת סינדיקליזם לאומני, ושחברים חדשים יצטרפו למחלקה מסוימת על פי תחום התמחותם, ובתורם יפתחו ערוצים להשתתפות הציבור בסיוע לשלטון הקיסרי.
אולם, מתחילת דרכה לא הושגה הסכמה כללית בוועדה מכיוון שהכילה גורמים מכל צידי הקשת הפוליטית, ובסופו של דבר נוצר הארגון על פי חלוקה גאוגרפית ועל פי המפה הפוליטית. לפיכך, כל המנהיגים המקומיים של כפרים, עיירות וערים קיבלו תפקיד במפלגה המקביל לתפקידם המקורי.
אידאולוגיה.
עוד לפני הקמת ההתאחדות העביר קונואה את חוק הגיוס הלאומי, שלמעשה הלאים את כל התעשיות האסטרטגיות, ורתם את התקשורת ואת האיגודים המקצועיים לקראת מלחמה כוללת בסין.
הממשלה הייתה יכולה לעקוף את האיגודים המקצועיים ולגייס פועלים למפעלים חשובים למאמץ המלחמתי. החברה היפנית בכללותה גויסה ועברה אינדוקטרינציה באמצעות התנועה הלאומית לגיוס רוחני, אותה הקים קונואה, שארגנה אירועים פטריוטיים והפיצה ססמאות שהביעו תמיכה במיליטריזם היפני.
בנוסף על תמיכה במלחמה בסין ובאוקיינוס השקט, סייעה ההתאחדות בשמירה על הסדר הציבורי ובסיוע לאזרחים. היא הייתה אמונה גם על העלאת המורל בתעשייה ולשיפור היצרנות, חלוקת מזון וארגון הגנה אזרחית.
להתאחדות אף היה פן צבאי. חברי ההתאחדות לבשו מדים בצבע חאקי, ולקראת סוף המלחמה עברו חבריה אימונים צבאיים, שכן הם יועדו לחבור למיליציה האזרחית, במקרה של פלישה אמריקאית.
התפתחות.
באוקטובר 1940, הגתה התאחדות את רעיון הטונאריגומי (隣組, "איגוד שכונתי"), מערכת לאומית של איגודי שכונות, שמטרתו הייתה חלוקה של כל המדינה ליחידות קטנות, שקל יותר לשלוט בהן ולתעל אותן למטרות שונות.
בפברואר 1942 התאחדו כל ארגוני הנשים ביפן ל"התאחדות הנשים של יפן הגדולה" שהצטרפה להתאחדות לסיוע לשלטון הקיסרי במאי, וכל אישה נשואה מעל גיל עשרים הייתה חייבת להצטרף. כמו כן, ביוני כל תנועות הנוער ביפן התאחדו ל"איגוד הנוער של התאחדות לסיוע לשלטון הקיסרי של יפן הגדולה" (הבולט שבהם היה מפלגת הנוער הגדולה של יפן) בהתבסס על הדגם הגרמני של הנוער ההיטלראי.