בשנותיו האחרונות שקד הד על כתיבתו של ספר בנושא השינוי ביחס לחטא הקדמון ובמקומו של החטא הקדמון בתודעה הפרוטסטנטית ערב הנאורות. זהו נושא המתקשר אף הוא לתהליך החילון שבתוך התודעה הפרוטסטנטית עצמה. בעוד שבשביל קאלווין וממשיכיו האדם נולד בחטא, הוא מושחת מיסודו כתוצאה מחטא האדם הקדמון, הרי שבשביל הוגי הנאורות, ובראש וראשונה, עבור רוסו שנולד אף הוא בז'נבה והתחנך בילדותו כקאלויניסט - האדם מטבעו הוא טוב, וטהור. הציוויליזציה היא זו שמקלקלת אותו. יש אכן טרנספורמציה מרחיקת לכת בתוך המסורת הפרוטסטנטית בתקופה שבין הרפורמציה לנאורות. בעוד שטענה היסטוריוגרפית מקובלת, בה החזיקו מקס ובר, כמו גם היסטוריונים ליברלים - ופרוטסטנטיים הצביעה על קו ישיר כביכול המוביל מהרפורמציה הפרוטסטנטית למודרניות, מדגישים חוקרים בימינו את ההבדלים העמוקים בין המסר המקורי של הרפורמציה והערכים המודרניים של ליברליזם, קפיטליזם ורציונליות מדעית. עם זאת, אין להתעלם מהפוטנציאל הטרנספורמטיבי שבמסורת הפרוטסטנטית, פוטנציאל שהצביעו עליו גם סוציולוגים כשמואל נח אייזנשטדט. הד בחן את הטרנספורמציה הגדולה ביותר שחלה במסורת הפרוטסטנטית, זו הנוגעת לתפיסת טבע האדם כפי שבאה לידי ביטוי בשינוי מעמדו ומקומו של החטא הקדמון, נושא שפחות נתנו עליו את הדעת במחקר.
היסטוריה של רגשות.
את מחקרו אודות השינוי ביחס לחטא הקדמון בחברה הפרוטסטנטית ביקש מיכאל הד לעגן גם בתחום מחקר חדש – ההיסטוריה של הרגשות. הנושא הפך לפופולרי בעולם המחקר החל משנות התשעים של המאה ה-20. הד ריכז יחד עם פרופ' יוסף קפלן קבוצת מחקר בנושא זה כבר בסוף שנות התשעים במכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית. עיסוקו שלו מתמקד בעיקר ברגש האשמה ובמעבר מתחושות של אשמה קולקטיבית לאשמה אינדיבידואלית. זהו שינוי מאוד משמעותי בתודעה האירופית על סף הנאורות. לצורך כך המקורות העיקריים הם אלו המכונים "אגו-דוקומנטים" - אוטוביוגרפיות, יומנים וזיכרונות.
קישורים חיצוניים.
הרצאה מצולמת - מיכאל הד בכנס היסטוריה ורציונליות באוניברסיטה העברית, מאי 2007
הר סולימאן
הר סולימאן (בקירגיזית: Сулаймантоо; באוזבקית: Sulaymon tog) הוא הר המתנשא בליבה של העיר אוש שבעמק פרגנה במערב קירגיזסטן. ההר ידוע גם בכינויים "כס סולימאן", "סלע סולימאן" או "כתר סולימאן", על שמו של הנביא סולימאן, הוא המלך שלמה, שלפי המסורת קבור בו. לפי מסורת נוספת הנביא מוחמד התפלל במקום. בשנת 2009 הוכרז הר סולימאן כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה.
סולימאן הוא הר סלעי וצחיח שצורתו בבסיסו היא כשל מעוין. אורכו של ההר ממזרח למערב הוא קילומטר וחצי, ורוחבו מצפון לדרום הוא 800 מטרים. ההר בן חמש הפסגות מתנשא לגובה של 1,175 מטר מעל פני הים, והוא צופה על העיר שמסביבו מגובה של כ-250 מטר. כביש סלול מטפס אל חלקו המרכזי של ההר.
היסטוריה.
על ההר, ובמיוחד בצידו המזרחי, התגלו 101 ריכוזים של פטרוגליפים, המתארים בעלי חיים, בני אדם, דרקונים, צורות גאומטריות וגרמי שמים כמו השמש והירח. יצירות אלה של אמנות סלע מתוארכות לתחילת היישוב במקום בתקופת הברונזה האמצעית. בהיותו הר בודד, סימן הר סולימאן את מיקומה של העיר אוש בליבו של עמק פרגנה, והיה מעין מגדלור יבשתי לבאים אליה בדרך המשי.
ההר היה למקום עלייה לרגל כבר לפני 1500 שנים, דהיינו זמן רב לפני הגעת האסלאם לאזור, והפולחן הנוהג במקום מערב יסודות מוסלמים עם יסודות קדם-מוסלמים. על ההר קמו שבעה-עשר מקומות פולחן הנמצאים עדיין בשימוש והמחוברים זה לזה בשבילים, ומקומות נוספים רבים שננטשו. מכיוונים מסוימים מזכיר ההר אשה הרה כורעת, וייתכן שדימוי זה הוליד את המסורת כי נשים שלא הצליחו ללדת, יזכו בילד אם יפקדו את המקום. עוד גורסת המסורת כי נשים הרות ילדו ילד בריא אם יבקרו בו. נוסף על סגולות אלה, יוחסה להר הקדוש היכולת לרפא כאבי ראש וכאבי גב ולהעניק אריכות ימים.
האתר הידוע ביותר על ההר הוא "מסגד תח'ת-א סולימאן" ("כס שלמה") או "בית באבור", שראשיתו בשנת 1497, כאשר באבור, מלך פרגנה ולימים מייסד האימפריה המוגולית, הקים לעצמו בקתה ומסגד פרטי על פסגתו המזרחית של ההר (מסומן על ידי הדגל על הפסגה הימנית שבתמונה בתבנית). עם השנים השתלבו המסורות אודות סולימאן ובאבור. המבנה חרב ברעידת אדמה בשנת 1853 אך נבנה מחדש. בשנות ה-60 של המאה העשרים נהרס המבנה בהתפוצצות מסתורית, שיש המייחסים אותה למשטר הסובייטי שביקש להילחם במעמדו הקדוש של ההר, והוקם שוב לאחר עצמאות קירגיזסטן ב-1991. בנוסף שוכן על ההר מוזיאון להיסטוריה ולתרבות שנחצב בדופן ההר (הפסגה השנייה משמאל בתמונה בתבנית) בתקופה הסובייטית (הכביש העולה להר מוביל אליו ושם הוא מסתיים).
למרגלותיו המזרחיות של ההר שוכנים בית קברות מוסלמי, מוזיאון לתולדות דרך המשי, המאוזוליאום של אסף בן ברכיה (יועץ למלך שלמה, לפי המסורת המוסלמית) ומסגד רבאט עבדוללה ח'אן.
התקוה (אוניית מעפילים)
התקוה הייתה אוניית מעפילים שיצאה מאיטליה והגיעה לחופי ארץ ישראל במאי 1947 כשעל סיפונה 1,414 מעפילים.
תולדותיה.
"גרשם" - בשירות משמר החופים האמריקאי.
הספינה נבנתה בקליבלנד ב-1896 עבור משמר החופים האמריקאי ונקראה בשם: "גרשם" ("Gresham"). היא הופעלה בימת מישיגן עד תחילת מלחמת העולם הראשונה. השתתפה ב-1898 במלחמת ארצות הברית–ספרד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימשה את משמר החופים בחוף המזרחי של ארצות הברית וגם לאיתור צוללות באוקיינוס האטלנטי.
לאחר שהוצאה מן השירות במשמר החופים שימשה כספינת סוחר להובלת בננות בשם "TradeWinds".
"התקוה" - אוניית מעפילים.
בתחילת 1947 נרכשה על ידי חברת ".United Fruit Co" שהייתה חברה אמריקאית בבעלות יהודית ושימשה ככיסוי לפעילותו של המוסד לעלייה ב'. הספינה החלה את דרכה לארץ ישראל במיאמי עם רב חובל שכיר לא-יהודי וצוות שרובו מתנדבים יהודים אמריקאים. רוב חברי הצוות היו חסרי הכשרה ימית, למעט שלושה מהם - מורי גרינפילד (Murray Greenfield), שהיה מלח בצי הסוחר האמריקני לפני כן, הרולד כץ (Harold Katz) ששירת שלוש שנים כקצין בצי האמריקני וסני ויינטראוב (Sonny Weintraub) מבולטימור ששירת כקצין אלחוט בצי האמריקאי במלחמת העולם השנייה.
ממיאמי הפליגה הספינה לבלטימור לצורך תיקונים. בתחילת מרץ אותה שנה הפליגה לליסבון, שם שופצה ונבנתה לצורך הובלת עולים. על הכנת הספינה בליסבון היה אחראי יהודה בהרב, איש המוסד לעלייה ב' שפעל בכיסוי נציג חברת ".United Fruit Co" תחת השם הבדוי רב החובל דיאמונד.
המשטרה הפורטוגזית עצרה את בהרב כיוון שחשדה בייעודה של הספינה. מיד עם העצרו הצליחה הספינה לצאת את הנמל כיוון שעגנה במעגן ולא הייתה קשורה לרציף. הספינה הפליגה למרסיי ואחר כך המשיכה לפורט דה בוק בדרום צרפת. בהרב שוחרר זמן קצר לאחר שנעצר.
הספינה הגיעה לאיטליה וחלק מן המעפילים עלו לספינה מסירות במעגן פורטוונרה (Portovenere) שבמפרץ לה ספציה. השאר עלו לספינה בנמל בוקה די מגרה (Bocca di Magra), דרומית ללה ספציה. "התקוה" הפליגה לארץ ישראל ב-8 במאי 1947, כשעל סיפונה 1,414 מעפילים. רב החובל היה פדני ילין, מפקד הספינה היה ישראל רותם, איש הפלי"ם ונלוו אליו אלכס שור ומאיר פליק.
ההפלגה עברה ללא אירועים חריגים עד שב-16 במאי התגלתה הספינה על ידי מטוס בריטי בסמוך לחופי הארץ. זה הזניק מיד משחתת שנצמדה לספינה. למחרת כבר הוקפה על ידי שש אניות של הצי הבריטי. על אף התנגדות שגילתה במשך מספר שעות, הספינה הובאה לחיפה. בזמן ההתנגדות, ביקש מפקד הספינה מאחד מהנערים שעבדו על הספינה, חיים כהן בן ה-16, לנהל את המשא ומתן במקומו, כדי שלא להסגיר כי הוא מפקד הספינה ואיש הגנה. עוד באותו יום הועברו רוב המעפילים מן הספינה לאניות גירוש שיצאו למחנה המעצר בקפריסין. אמהות לתינוקות הורשו להישאר בארץ.
האונייה היא אחת מתוך 10 אוניות המעפילים המכונות "האוניות האמריקאיות" של מפעל ההעפלה – אוניות שנרכשו בארצות הברית/קנדה ואשר גודלן יחסית לספינות שנרכשו באירופה אפשר שינוי משמעותי בהיקף ההעפלה אחרי מלה"ע (מורי גרינפילד – מתנדב באונייה – כתב עליהן ספר בשם "הצי הסודי של היהודים").
בשירות מדינת ישראל חיל הים הישראלי.
האניה הייתה קשורה לרציף בנמל חיפה כחלק מצי הצללים עד אפריל 1948, שאז הופעלה על ידי חברת "אניות וספינות" לשם הבאת עולים ממחנות המעצר בקפריסין ומצרפת לארץ ישראל. בספטמבר הוכשרה לשירות בחיל הים, בו שרתה תחת הקוד ק-22. לאחר שחיל הים החזירה ל"חברת אניות וספינות" היא נמכרה לבעלים יהודי בשם הנרי פרזנטה שניסה להשתמש בה כספינת נוסעים בשם א.מ. 25 "התקווה". ניסיון זה נכשל והספינה הוכרזה כבלתי כשירה לשייט. בעקבות כך הוצאה מן השירות ונגרטה ב-1951.
מורי גרינפילד ארגן מפגש בין משיטי "התקוה" למעפיליה בישראל בשנת 2007.
יוהן קרנקל
קצין מקצועי אקדמאי
חנוך הניך אייגס
Ol' Blue Eyes Is Back
Ol’ Blue Eyes Is Back הוא אלבום מאת הזמר האמריקני פרנק סינטרה. זהו אלבום האולפן ה-58 של סינטרה וה-31 היוצא בחברת ההקלטות רפרייז רקורדס. האלבום יצא בשנת 1973. את האלבום הפיקו (וגם ניצחו על התזמורת) דון קוסטה וגורדון ג'קינס.
לאחר פרישה קצרה חזר סינטרה להקליט אלבום, שנשא את השם המתאים לקאמבאק. האלבום יצא לאור ובעזרתו של מסע פרסום נרחב, זכה להצלחה מרשימה במצעדי המכירות הבריטי והאמריקאי.