לוגסי עשה את מרבית שירותו בחיל ההנדסה הקרבית. שירת כסגן מפקד גדוד 605 וב-2004 מונה למפקדו. בפרוץ מלחמת לבנון השנייה הוקפץ הגדוד בפיקודו ללחימה בלבנון לאחר שהיה בתעסוקה מבצעית באזור רמאללה, הגדוד עסק בפריצת צירים, חילוץ כוחות והשתתף בקרב על הסלוקי, בו פרץ ציר מחרבת כסיף לנחל סלוקי תחת אש. במהלך הקרב פיקד לוגסי על הכוחות מהחזית, כאשר הוא ניצב בקו הראשון של האש עם דחפורי ה-D9 המשוריינים שהובילו את הכוחות ופרצו את הציר. בסופו של דבר פרצו לוחמי ההנדסה הקרבית ציר באורך 14 ק"מ תוך ארבע וחצי שעות, תחת אש כבדה של חזבאללה. במהלך המלחמה נהרגו שניים מלוחמי הגדוד מפגיעת טיל נ"ט בדחפור שלהם.
לאחר המלחמה שירת כקצין הנדסה של פיקוד הצפון, כסגן מפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון וכראש מחלקת תכנון וארגון בזרוע היבשה.
ב-30 בספטמבר 2014 מונה לקצין הנדסה ראשי והחליף את תא"ל יוסי מורלי בתפקיד. בתקופתו החיל התמודד בעיקר עם טרור פלסטיני בירושלים, יהודה ושומרון ועסק בביצור ומיגון הגזרה לצד הריסת בתי מחבלים. לוגסי הגדיל באופן ניכר את גודלה של יהל"ם (דרגת מפקד היחידה הועלתה לאלוף-משנה) וחיזק את תחום לוחמת המנהרות (לת"ק, לוחמה תת-קרקעית) בכלל יחידות ההנדסה. הוא סיים את תפקידו באוגוסט 2017.
הקדושים המעונים של טולפאדל
הקדושים המעונים של טולפאדל (Tolpuddle Martyrs) הוא כינויה של קבוצה של 6 פועלים חקלאיים מהיישוב טולפאדל (Tolpuddle) ממחוז דורסט שבאנגליה שפעלו ב-1833 לארגן עובדי חקלאות באיגוד מקצועי ועקב כך נשפטו, נמצאו אשמים ונגזר עליהם עונש של הגליה ועבודת כפייה. המשפט עורר גל מחאה גדול באנגליה שהביא לקיצור תקופת גלותם והאיץ הקמת ארגוני עובדים במגזרים השונים.
פרטי הפרשה.
רקע היסטורי.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 שרר באנגליה פער גדול בין מעמד הפועלים לבעלי ההון שהיו בעלים של מפעלים (בערים) ואחוזות חקלאיות (באזורים הכפריים). הפועלים עבדו כל היום תמורת שילינג ליום כשבעלי ההון נלחמו בכל ניסיון של הפועלים לשיפור תנאי החיים שלהם על ידי העמדתם למשפט. זאת כאשר היו המשפטים מוטים לרעת הפועלים מאחר שרוב השופטים היו גם הם בעלי הון וכך גם המושבעים. מצב זה נמשך כאשר חוק שנחקק באנגליה ב-1824 נועד להגביל התארגנות של עובדים. החוק בוטל ב-1832.
התארגנות העובדים מטולפאדל.
ב-1833, בעקבות ביטול החוק, החליטו 6 עובדי חקלאות מטולפאדל להקים ארגון עובדים בשם "אגודת ידידות של פועלים חקלאיים". השישה היו:
בין האנשים שהושבעו לאגודה היו גם שני פועלים, ג'והן לארק ואדוארד לאֶג, שהלשינו על מנהיגי האגודה ובעקבות זאת נאסרו השישה בינואר 1834 והועמדו למשפט.
המשפט.
מאחר שזכות ההתארגנות הייתה חוקית הועמדו השישה לדין באשמת הדרישה ממצטרפי האגודה להישבע לאגודה (פעילות שנשארה אסורה). המשפט נערך בעיר המחוז דורסט.
בחלקו הראשון של המשפט נדרש חבר מושבעים מורחב לקבוע האם יש יסוד לאישום. קבוצת מושבעים זו, שכללה קרובים של בעלי אחוזות באזור, מצאה שיש יסוד לאישום וניתן לקיים את המשפט.
המשפט נפתח ב-17 במרץ 1834 כשבראש השופטים עומד ג'יימס פראמפטון (שהיה בעצמו בעל קרקעות עשיר והתנגד לשיפור תנאי העבודה של הפועלים שלו) כשהוא נתמך בדעותיו על ידי שר הפנים, הלורד מלבורן. חבר המושבעים המצומצם נבחר בזהירות וכל חבריו היו קשורים לבעלי אחוזות. הנאשמים טענו שלא הייתה במעשיהם עבירה על החוק אך לחבר המושבעים הספיקו 5 דקות דיון בדלתיים סגורות כדי לגזור על ששת הנאשמים גירוש מאנגליה וגלות למשך 7 שנים עם עבודת פרך.
ההגליה.
מספר ימים לאחר תום המשפט הועברו הנאשמים לכלא לקראת הגלייתם. ואחרי מספר חודשים הפליגו לאוסטרליה כש 5 מהם הורדו בסידני שבניו סאות' ויילס בעוד שג'ורג' לאַוולאֶס נשלח להובארט שבטסמניה. כל אנשי הקבוצה פוזרו בין חוות חקלאיות ועסקו בעבודות חקלאיות.
המחאה והחזרה לאנגליה.
הידיעות של משפטם המוטה של ששת הפועלים ועונשם החמור עשו להן כנפיים ברחבי אנגליה ותנאי העבודה וזכות ההתארגנות הפכו לשיחת היום. ההתארגנות לכדי איגודים מקצועיים צמחה ובמקביל החלה תנועת מחאה לחנינת הנאשמים. ב-21 באפריל 1834 התקיים בלונדון מצעד מחאה של כ-100,000 איש בהובלת רוברט אוון והכומר ארתור וייד. בסיום המצעד הגישו המפגינים לשר הפנים עצומה החתומה על ידי כ-500,000 איש ובה דרישה לחנינת הגולים. רק ב-1835, לאחר שהתחלף שר הפנים התרככו השלטונות והחל דיון בחנינה וב-1836 אושרה החנינה על ידי המלך ויליאם הרביעי. בשנים 1837 ו-1838 הגיעו כל השישה בחזרה לאנגליה אך ב-1840 החליטו חמישה מהם (למעט ג'יימס האַמאֶט) להגר עם משפחותיהם לקנדה שם התיישבו ליד אונטריו ועסקו בחקלאות. שם גם נפטרו ונקברו.
הנצחה.
בכפר טולפאדל הוקם מוזיאון לזכרם ובכל שנה מתקיימת ברחובות העיר תהלוכה לזכרם. האולם שבו נערך משפטם שוחזר ומשמש אתר היסטורי.
דלק אירופי
דָּלָק אירופי או דלק האורנים (שם מדעי: "Martes martes") הוא טורף מהסוג דלק שבמשפחת הסמוריים.
מאפיינים.
הדלק הוא סמור זריז החי ביערות האורנים של אירופה (ומכאן שמו) והוא נפוץ בעיקר בין העצים.
אורכו של דלק עד 53 ס"מ ומשקלו עד 1.5 ק"ג, בערך כמו חתול בית.
הדלק הוא אוכל-כול, אך הוא בעיקר צייד של חיות קטנות כמו עכברים, חרקים, ציפורים, ביצים, צפרדעים ואפילו פגרים, אך טרפו העיקרי הוא הסנאי האפור ("Sciurus carolinensis").
האויב הגדול ביותר של הדלק הוא האדם. כריתת יערות, הרעלות, ירי בלתי-חוקי, וחדירה לשטחיהם פוגעת בהם. כמו כן הם ניצודים עבור פרוותם היקרה. עקב הציד, חלה ירידה גדולה בשכיחותם בבריטניה, וכיום הם מינים מוגנים בבריטניה.
דלק האורנים
סן ניקולאס דה לוס ארוז'וס
סן ניקולאס דה לוס ארוז'וס (בספרדית: San Nicolás de los Arroyos; לעיתים מקוצר לסן ניקולאס) היא עיר בפרובינציית בואנוס איירס בארגנטינה. העיר נמצאת בקצה הצפוני של הפרובינציה, על הגדה המערבית של נהר פרנה, במרחק של 311 קילומטרים מלה פלאטה, בירת הפרובינציה, ו-226 קילומטרים מהעיר בואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
היסטוריה.
סן ניקולאס דה לוס ארוז'וס נוסדה ככפר על ידי רפאל דה אגיאר ב-14 באפריל 1748. היא נקראה על שמו של ניקולאוס הקדוש (בספרדית: סן ניקולאס) ועל שם הנחלים באזור (בהגייה ארגנטינאית בספרדית: ארוז'וס).
ב-1810, במהלך מלחמת העצמאות של ארגנטינה, מנואל בלגראנו עבר בכפר בדרכו לשחרר את פרגוואי מהשלטון הספרדי ואסף כמה מאנשי הכפר לצבאו. ב-1811, לאחר שבלגרנו הסתבך במסעו לפרגוואי, נשלחה אליו תגבורת של שלוש ספינות דרך נהר פרנה. כשהספינות הגיעו לאזור סן ניקולאס דה לוס ארוז'וס ב-2 במרץ הן נתקלו בכוח של שבע ספינות של המלוכנים שנשלח כדי לעצור את התגבורת והביס את ספינות המורדים. זה היה הקרב הימי הראשון במלחמה.
ב-1819 סן ניקולאס דה לוס ארוז'וס קיבלה מעמד של עיר.
ב-31 במאי 1852, במהלך מלחמות האזרחים בארגנטינה, נחתם בעיר הסכם סן ניקולאס. ההסכם קבע, בין היתר, את הניסוח של חוקת ארגנטינה שאושרה שנה מאוחר יותר וכן את מינויו של חוסטו חוסה דה אורקיסה למנהיג הזמני של ארגנטינה.
כלכלה.
כלכלת העיר מתבססת על תעשייה, בעיקר תעשיית הפלדה, תיירות, חקלאות ונמל הנהר של סן ניקולאס.
חינוך.
בעיר נמצאת פקולטה אזורית של האוניברסיטה הטכנולוגית הלאומית של ארגנטינה.
תחבורה.
העיר נמצאת על הכביש הלאומי מספר 9, שמקשר בין צפון ארגנטינה לעיר בואנוס איירס. בנוסף העיר היא נקודת ההתחלה של הכביש הלאומי מספר 188, שמגיע אל העיר חנרל אלבאר בפרובינציית מנדוסה.
סן ניקולאס נמצאת על מסילת הרכבת המקשרת בין בואנוס איירס לערים רוסאריו וטוקומאן.
אמנית הזבובים
סן ניקולאס
סן ניקולאס (בספרדית: San Nicolás או San Nicolas) הוא שם שמשמעו "ניקולאוס הקדוש".
סן ניקולס
זיכרון בלתי נדיף
זיכרון בלתי נדיף (באנגלית: nonvolatile memory) הוא אמצעי לאחסון נתונים של מחשב השומר על המידע שנכתב ללא תלות באספקת חשמל לצורך המשך השמירה על הנתונים. בשונה מזיכרון נדיף הזקוק לאספקת חשמל באופן מתמיד על מנת שהמידע שעליו לא ימחק.
סוגי הזיכרונות הבלתי נדיפים.
על הזיכרון הבלתי נדיף נמנות כמה קבוצות:
מהלל העדני
ר' מהלל העדני (27 בדצמבר 1883, כ"ח בכסלו תרמ"ד - 9 באוקטובר 1950, כ"ח בתשרי תשי"א) היה איש עסקים, פעיל ציוני, סופר עברי ופרשן מקרא. מהדמויות הבולטות ביהדות עדן בתחילת המאה העשרים. לאחר עלייתו לארץ ישראל ב-1930 יזם מפעלי תעשייה זעירה בתל אביב, וחיבר חיבורים רבים בעברית.
קורות חיים.
מהלל העדני נולד בשם מהלא יעקב בעיר עדן, בעת שהייתה קולוניה בריטית (כיום בתימן), בשנת 1883 לאביו ר' שלום ולאמו אסתר. משפחתו הייתה בקשרי נישואין עם משפחת בנין, מראשי יהדות עדן. בילדותו למד בתלמוד תורה מקומי, עם מורי נערץ שהשריש בתלמידיו חיבה מיוחדת לתנ"ך.
כשגדל עסק בתעשייה זעירה, וייסד בעדן מפעלים קטנים לקרח ולייצור סיגריות. הוא היה לדמות בולטת בקרב יהדות עדן ומראשי אגודת הצדקה "סוכת שלום" שסייעה לעניי הקהילה. הוא שיחק תפקיד מרכזי בחיזוק קשרי הקהילה לקרנות הלאומיות, למוסדות הציוניים וליישוב היהודי בארץ ישראל, ובהקמת מוסדות חינוך עבריים-מודרניים בקהילה. בשנת 1912 היה ממייסדי "הוועד העברי" של עדן, שנוסד כדי להפיץ את ידיעת העברית בקרב הקהילה היהודית המקומית וניהל אולם קריאה וספרייה עברית ברחוב הראשי של העיר. פעל רבות גם כדי לסייע לפליטים יהודים שהגיעו לעדן מאזורים אחרים בתימן עקב גזירות ורדיפות.