בשנת 2001 עבר סבינה שבץ מוחי קל שסיכן את חייו, אך הצליח להחלים ולחזור לשגרה. עם זאת, האירוע השפיע עליו מבחינה נפשית והוא סבל מדיכאון, אשר הביא לכך שסבינה הפסיק להופיע לתקופת-מה. לאחר שהתאושש, הוא הוציא את האלבום Dímelo en la calle ב-2002, ואת האלבום Alivio de luto בשנת 2005. ב-2009, יצא האלבום Vinagre y rosas- האלבום האחרון של סבינה עד כה, אשר נמכר ב-200 אלף עותקים בתוך חודש מיום יציאתו לשוק. האלבום זיכה את סבינה בשלושה אלבומי פלטינה.
סבינה שיתף פעולה עם זמרים ספרדיים ודרום אמריקאים, בהם: ז'ואן מנואל סראט, פבלו מילנס, פיטו פאאס, מרסדס סוסה, חואנס ועוד.
סבינה הוא אוהד מוכר של קבוצת הכדורגל אתלטיקו מדריד. לרגל חגיגות המאה של המועדון, בשנת 2003, חיבר סבינה שיר בשם "Motivos de un Sentimiento" ("סיבות של תחושה"), שמאז נחשב כ"המנון המאה", יחד עם ההמנון המקורי משנת 1974.
בית ספר ניסויי
בית ספר ניסויי הוא בית ספר חדשני - מוסד העוסק ברציפות ובהתמדה בחדשנות חינוכית פדגוגית וארגונית. הוא עושה זאת על ידי מיקוד וחידוד של כיווני עשייה לא שגרתיים לשיפור היעילות הארגונית, כלומר, למיצוי מיטבי של הייעוד ושל החזון הארגוני והפדגוגי. מתלוות לכך תצפיות לבדיקה שיטתית, העומדת בקריטריונים של מחקר מדעי.
מאפייני בתי הספר הניסוייים.
בתי הספר הניסוייים מטרתם יצירת ידע וגיבושו למודלים יישומיים של חדשנות חינוכית לשם הפצתם במערכת החינוך. בתי ספר אלה פועלים כולם על פי רציונל ומסגרת תאורטית העומדים במבחן קבלה למסגרת זו. במהלך חמש שנים מקבל בית הספר הדרכה ותמיכה במאמץ להפעלת הניסוי, הוא שייך לרשת תומכת ומלווה, ובתום חמש שנים מתאפשר לו להפיץ את המודל שפיתח. כל בית ספר מנהל תיעוד של הניסוי ומאפשר העברה והטמעה של הרעיונות החדשניים של המודל.
לצד ההוראה מתקיימות פעילויות חברתיות וחינוכית ענפות. בית הספר חייב לשקף במהותו תפיסות חברתיות בנות התקופה.
תרומתם של בתי הספר הניסוייים.
בתי הספר הניסוייים מעודדים בתלמידים שיקום ביטחון עצמי ונוטעים בהם דימוי עצמי חיובי. הם מקרינים אווירה חיובית לסביבה ויוצרים סטנדרט חדש, שמעודד את בתי הספר האחרים לנסות ולעשות דברים חדשים. המהפך שנוצר בבתי הספר הביא להישגים מרשימים בקרב התלמידים, בתחום הלימודי, האישי, הרגשי והחברתי.
ניסוי מיטבי משפר את היעילות ואת האיכות הארגונית-פדגוגית ומסייע לארגון לממש את ייעודו ואת חזונו.
אקסל שפרינגר
אקסל צזאר שפרינגר (בגרמנית: Axel Cäsar Springer, 2 במאי 1912 - 22 בספטמבר 1985) היה עיתונאי, עורך עיתונות, מוציא לאור וסופר גרמני שמרן. אוהד ישראל מושבע. ייסד והיה הבעלים של אקסל שפרינגר (הוצאה לאור), שנכון ל-2012 היא ההוצאה לאור הגדולה ביותר בגרמניה לעיתונים, השלישית בגודלה למגזינים ואחת הגדולות ביותר באירופה באופן כללי.
ביוגרפיה.
שפרינגר נולד ב-1912 באלטונה, הרובע המערבי של המבורג שבגרמניה. אביו הינריך היה עיתונאי ומוציא לאור ידוע בזכות עצמו (העיתון Altonaer Nachrichten, בהוצאת Hammerich &amp; Lesser-Verlag). בצעירותו ביקש שפרינגר להיות זמר, אולם איכות קולו התבררה כבלתי מתאימה והוא נאלץ ללכת בסופו של דבר בדרכו של אביו. הוא החל כסדר דפוס מתלמד, בהוצאה לאור ובעיתון של אביו ומ-1934 המשיך ככתב, הן עבור עיתונו של אביו והן עבור סוכנות ידיעות ועיתון מקומי אחר. בתקופה זו הוא הספיק להתחתן לראשונה (ב-1933), עם מרתה אלזה מאייר, ונולדה בתו הראשונה ברברה (באותה שנה). שפרינגר התגרש לראשונה (ב-1938) ונישא שוב כעבור כשנה. הוא עתיד היה במרוצת חייו להינשא סך הכל חמש פעמים ונולדו לו בסופו של דבר שלושה ילדים, משלוש נשים שונות. בנו הבכור אקסל שפרינגר (הבן), שנולד לו ב-1941 מאשתו השנייה ארנה פרידה ברטה הולם, חלה במחלה מידבקת, וכעבור 6 חודשים התאבד ביריה, על ספסל בעיר המבורג בינואר 1980, בן 38 היה במותו, גרוש ואב לשניים.
סמוך לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה נסגר העיתון של אביו ושפרינגר בילה את המלחמה, תחילה כמקרין סרטים (בעיקר אמריקאים עד דצמבר 1941), בבית קולנוע מקומי ולאחר מכן עבד בהוצאה לאור של אביו, בהוצאת ספרים, עד שהמלחמה הסתיימה. הוא היה פטור משרות צבאי בגלל "אי-התאמה תמידית" אבל הוא התגייס לחיל הרכב הממונע הנאצי ("NS-Kraftfahrkorps") שנטל חלק בפעולותיו של היטלר נגד היהודים, ועבודתו בעיתוניו של אביו ערבה אותו בהפצת תעמולה אנטי-יהודית. בשנת 1946, סמוך לאחר תום המלחמה קיבלו הוא ואביו רישיון מהבריטים להוציא לאור בהמבורג עיתון יומי ובכך נפתחה בעצם קריירת ההוצאה לאור שלו.
העיתון הראשון של שפרינגר היה ירחון בשם NORDWESTDEUTSCHE HEFTE והוא התחיל להוציא לאור כעבור מספר חודשים גם שבועון תוכניות רדיו קטן HÖR ZU (הקשב!), שהחל לסקר בהמשך גם תוכניות טלוויזיה. השבועון הוא שהצליח פיננסית ומרווחיו מימן שפרינגר ב-1948 את עיתון הערב היומי הראשון שלו HAMBURGER ABENDBLATT.
ב-1952 הקים שפרינגר את העיתון "בילד", שהוא כיום העיתון הנפוץ והנקרא ביותר באירופה. שנה אחר כך קנתה חברת אקסל שפרינגר את בית ההוצאה לאור של "די ולט", לרבות השבועון WELT am SONNTAG והעיתון די ולט עצמו, שנוסד על ידי השלטונות הבריטים באפריל 1946. האחרון הפך במהרה לעיתון הדגל של אקסל שפרינגר, המיועד לקהל אקסקלוסיבי ברמה אינטלקטואלית גבוהה.
אקסל שפרינגר היה שמרן בדעותיו הכלכליות - חברתיות ונץ מבחינה מדינית. הוא התנגד לדיקטטורה מכל סוג שהוא, חום או אדום והיה בעד איחוד גרמניה. בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים הוא התייצב בראש מתנגדי הטרור השמאלי של אז ועקב כך, ב-1968 סבלו משרדי החברה שלו בברלין מהפגנות וחסימות מצד קבוצות סטודנטים שמאלנים רדיקלים. קבוצת באדר מיינהוף אף הציבה בעקבות זאת את חברת אקסל שפרינגר כיעד מרכזי להתקפותיה. ב-1972 הניחה קבוצת הטרור הזו שש פצצות במשרדי החברה בהמבורג. שלוש מהן התפוצצו ו-17 איש נפצעו. באוגוסט 1973 הוצת אחד מבתיו של שפרינגר ובינואר 1975 הותקף בית אחר שלו, בשווייץ. באותה שנה גם התפוצצה פצצה במשרדי הקבוצה בפריס ואגף צרפתי של הטרוריסטים הללו לקח על עצמו את האחריות לכך.
ב-1971 יצא לאור בגרמנית אוסף נאומים ומאמרים שלו - "Von Berlin aus gesehen" ("לראות מברלין").
שפרינגר זכה לראות ב-1985 את הנפקת החברה שלו בבורסה לניירות ערך בפרנקפורט, אך זמן קצר אחר כך באותה שנה, הוא נפטר ואת השליטה על ההוצאה לאור שלו קיבלה אשתו החמישית (מאז 1978), פרידה שפרינגר (ילידת 1942). כיו"ר קרן אקסל שפרינגר במקומו מונה ארנסט קרמר, עיתונאי יהודי - גרמני, שהיה אחד מעורכי "די ולט".
יחסו האוהד למדינת ישראל.
היבט מיוחד לאקסל שפרינגר היה אהדתו הבולטת למדינת ישראל. כל עיתוניו דגלו בדעות אלה והביעו אותן, בעקבותיו. עד היום, 36 שנה אחרי מותו, אחד מעקרונות היסוד עליהם מתחייב כל עיתונאי המועסק בקבוצה הוא לפעול למען פיוס עם העם היהודי והגנה על זכויותיה של מדינת ישראל. קבוצות שמאל ואסלאם רדיקלי שונות האשימו עקב כך את הקבוצה שהיא "שופרה של הציונות" והן מנסות להטיל חרם על עיתוני הקבוצה, בדרך כלל ללא הצלחה רבה.
ב-1965 ביקר שפרינגר בישראל בפעם הראשונה ותרם למוזיאון ישראל 3.6 מיליון מארק. בעשרים השנים הבאות עד למותו הוא הספיק לבקר בישראל עוד פעמים רבות ולתרום לגופים וארגונים רבים בה.
ב-1974 העניקה אוניברסיטת בר-אילן לאקסל שפרינגר תואר דוקטור לשם כבוד וב-1976 הוא קיבל תואר דומה גם מהאוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1978 היה שפרינגר לזוכה הראשון במדליית ליאו בק, המוענקת על ידי מכון ליאו בק בניו יורק, עבור מאמצים לפיוס וטיוב היחסים בין גרמניה ליהדות גרמניה.
מריה ארזוריז
מריו מנדז'וקיץ'
מריו מנדז'וקיץ' (בקרואטית: Mario Mandžukić; נהגה: [mâːrio mǎndʒukitɕ]; נולד ב-21 במאי 1986) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדות החלוץ והקיצוני.
ביוגרפיה.
מנדז'וקיץ' נולד בסלבונסקי ברוד שביוגוסלביה. הוא עשה את צעדיו הראשונים בכדורגל במועדון הגרמני דיצינגן (Ditzingen). אחר כך הוא שב לעיר מולדתו ושיחק בקבוצה מארסוניה. בקיץ 2007, נקנה מנדז'וקיץ' על ידי הקבוצה דינמו זאגרב תמורת 1,300,000 אירו, כתחליף לכוכב הקבוצה אדוארדו דה סילבה שנמכר באותה שנה לארסנל. הוא סיים את העונה הראשונה שלו בדינמו עם 12 שערים ו-11 בישולים ב-29 משחקים, אך המשמעת שלו הייתה רופפת ביותר וקיבל שמונה כרטיסים צהובים. אחרי עונת 2008–2009, הציעה הקבוצה הגרמנית ורדר ברמן הצעה לקנייתו של מנדז'וקיץ' תמורת 12 מיליון יורו, אך ההצעה נדחתה על ידי דינמו זאגרב, בטענה שהתשלום עליו צריך להיות 15 מיליון יורו לפחות. ב-17 בספטמבר 2009, אחרי הפסדה של דינמו 0–2 לאנדרלכט הבלגית, נקנס מנדז'וקיץ' בסכום 100 אלף יורו עקב הופעה ירודה. זוהי הפעם הראשונה בה נקנס שחקן בדינמו. ב-14 ביולי 2010 נמכר מנדז'וקיץ' לקבוצה הגרמנית וולפסבורג.
בשנת 2012 חתם מנדז'וקיץ' בבאיירן מינכן. ב-9 ביוני 2014, לאחר שתי עונות מרשימות במדי הקבוצה מבוואריה, כולל השער הראשון בניצחון הקבוצה בגמר ליגת האלופות 2013, הודיע מנדז'וקיץ' כי יעזוב את באיירן. ב-10 ביולי 2014 חתם באתלטיקו מדריד, סגנית אלופת אירופה, לארבע עונות. אתלטיקו שילמה עבורו 22 מיליון אירו, והוא הפך לשחקן השלישי היקר ביותר שנרכש על ידי המועדון.