מתברר, שפאלקה, בהסכמת הנסיך אורלופסקי, מארגן את הנשף כאמצעי להתנקם באייזנשטיין. בחורף שעבר נטש אייזנשטיין את פאלקה השתוי כשהוא מחופש לעטלף (ומכאן שם האופרטה) במרכז העיר, ובכך עשה אותו מטרה ללעג וקלס למחרת היום. כחלק מתוכניתו, פאלקה מזמין גם את פרנק, אדל ורוזלינד לנשף. רוזלינד מתחזה לרוזנת הונגריה. אייזנשטיין מציג עצמו בשם "המרקיז רנארד", פרנק הוא "האביר שאגרין" ואדל משימה עצמה שחקנית.
הנשף בעיצומו (מקהלה: "סעודה מזומנת לנו") והנסיך מקדם את אורחיו ("אני אוהב לכנס את ידידי"). אייזנשטיין מוצג לפני אדל, אבל דמיונה הבולט למשרתת שלו מבלבל אותו כשהוא מנסה להחליט מי היא באמת. ("אדוני המרקיז", המוזכר לעיתים כ"שיר הצחוק של אדל").
עתה מציג פאלקה את רוזלינד המחופשת לפני אייזנשטיין (צ'רדש: "צלילים מן הבית"). במהלך שיח עגבים בארבע עיניים, היא מצליחה לסלק שעון יקר מכיס בעלה, חפץ שיוכל לסייע לה כראיה לחוסר נאמנותו. (דואט השעון: "עיני עומדות להתערפל"). בקטע סיום מעורר חוגגת החבורה כולה (שיר על הכוס: "זורם, נוהר כאש מיץ העינב"; ובהמשך הקאנון: "אחים, אחים ואחיות"; והבלט וואלס הסיום, "אה, איזו שמחה, איזה ליל תענוגות.")
מערכה שלישית.
במשרדי הכלא של המושל פרנק
בבוקר המחרת מוצאים הכל את עצמם בבית הסוהר, שם גובר הבלבול ביתר שאת בגלל הסוהר, פרוש, שניצל היטב את העדרו של מנהל הכלא והשתכר עד אובדן חושים.
אדל מגיעה לגייס את תמיכתו של האביר שאגרין (מלודרמה; קופלט של אדל: "אם אשחק את תפקיד נערת הכפר התמה") בעוד כל רצונו של אלפרד הוא להשתחרר מן הכלא. רוזלינד, היודעת על בוגדנותו של אייזנשטיין, רוצה לפתוח בהליכי גירושין ופרנק עודנו בגילופין.
פרוש נועל בתא את אדל ואחותה אידה והמהומה מגיעה לשיאה כשפאלקה מגיע עם כל אורחי הנשף ומצהיר, שכל העניין כולו אינו אלא מעשה נקם של ה"עטלף". (טרצט של רוזלינד, אייזנשטיין ואלפרד: "הרפתקה מוזרה"). הכל מוסדר ברוח טובה (כשאייזנשטיין תולה את האשמה בבגידתו בהשפעות המשכרות של השמפניה ואורלופסקי מתנדב לסייע לאדל בקריירת המשחק שלה), אבל אייזנשטיין נאלץ לרצות את מלוא תקופת המאסר שהושתה עליו (קטע סיום, "עטלף, עטלף, הלא תניח לקורבנך להימלט").
על פי מסורת שנתקבעה עם השנים, מתקיימת מדי שנה, בלילה שבין ה-1 ל-2 בינואר, הצגת האופרטה בבית האופרה של וינה.
בילי מק'קולו
ויליאם ג'יימס "בילי" מק'קולו (באנגלית: William James "Billy" McCullough; נולד ב-27 ביולי 1935 בקאריפרגוס) הוא כדורגלן עבר צפון אירי.
ביוגרפיה.
מק'קולו החל את הקריירה שלו במועדון פורטאדאון, וב-1958 הוחתם על ידי ארסנל. הוא שיחק בעמדת הבלם השמאלי, וערך את הופעת הבכורה בארסנל במשחק נגד לוטון טאון ב-26 בדצמבר 1958. באותה עונה הוא שיחק רק בעשרה משחקים, מק'קולו הפך לבלם השמאלי הקבוע לאחר שלן וילס עבר לעמדת הבלם הימני בתחילת עונת 1959/1960.
מק'קולו התפרסם בזכות העקביות וכושרו הגופני. הוא לבש את החולצה מס' 3 של ארסנל במשך שש העונות הבאות, והחמיץ בהן משחקים ספורים בלבד. בעונה הראשונה של מק'קולו המועדון סיים במקום השלישי, אך בשאר העונות סיים רק במרכז הטבלה ולא הצליח להתחרות על התארים השונים.
הוא הופיע לראשונה במדי נבחרת צפון אירלנד במשחק ידידות נגד נבחרת איטליה ב-25 באפריל 1961, שהסתיים בניצחון 3 - 2 לטובת איטליה. מק'קולו הופיע במדי נבחרתו בעשרה משחקים שבהם לא כבש, והאחרון שבהם היה בהפסד 0 - 2 לנבחרת אנגליה ב-22 בדצמבר 1966.
בעונת 1965/1966 נאלץ מק'קולו להתחרות על מקומו בהרכב עם פיטר סטורי הצעיר. כאשר ברטי מיי החל לאמן את ארסנל בסיום אותה עונה הוא שאף לבנות סגל צעיר, והכניס את מק'קולו לרשימת ההעברות של ארסנל לאחר סוף העונה. מק'קולו שיחק ב-268 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 4 שערים. הוא הועבר למילוול באוגוסט 1966, ולאחר מכן שיחק תקופות קצרות בבדפורד טאון, קורק סלטיק ודרי סיטי.
צדוק (פירושונים)
צָדוֹק הוא שם פרטי מקראי. כשם משפחה הוא בדרך כלל תרגום לשם הערבי "צאלח" שמשמעותו קרובה. רוב נושאי השם יוצאי תימן ומעט מפרס.
חוקי המגן
שרה דבורצקי
שרה דְבוֹרֶצְקי (4 באוגוסט 1915 – 12 בדצמבר 1972) הייתה מתרגמת ישראלית, כלת פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת מעיריית תל אביב לשנת 1966.
ביוגרפיה.
דבורצקי נולדה בשם שרה שניאורסון באוקראינה, בת לאהרן מנחם מנדל וחיה שניאורסון (איש חינוך ופעיל חברתי, בן למשפחה שמיוחסת לרבי שניאור זלמן מלאדי) ולחנה טְבֶרסקי. בשנת 1924 עלתה יחד עם אחיה ואמה לארץ ישראל. הם התגוררו בתל אביב עד שנת 1929, אז עלה אביה ארצה והמשפחה עברה לגור בירושלים. אביה היה פעיל בסוכנות היהודית ושימש כגזבר האוניברסיטה העברית. שרה דבורצקי למדה בגימנסיה רחביה, עשתה את לימודיה האקדמיים באוניברסיטה העברית, שם למדה חוג ראשי פילוסופיה וחוג משני לשונות קלאסיות, וקיבלה תואר שני בשנת 1938. בזמן מלחמת העולם השנייה עבדה במשרדי ממשלת המנדט. בשנת 1940 נישאה לאריה דבורצקי, לימים פרופסור למתמטיקה, נשיא מכון ויצמן למדע ונשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
שרה דבורצקי עסקה בתרגום מלטינית לעברית של חשובי ההיסטוריונים הקלאסיים.
משפחתה.
דבורצקי הייתה אם לבת ובן. בנה, גדעון דבורצקי, לחם במלחמת יום הכיפורים וקיבל את עיטור העוז עבור פינוי תחת אש של נפגעי החווה הסינית. מספר ימים לאחר קרב זה נהרג בפאיד.
אחיה, מרדכי שניאורסון, היה איש משרד החוץ, שגריר במקסיקו, בברזיל וביפן וציר בצרפת.
מאלי טרוסטינץ
מאלי טרוסטינץ (בבלארוסית: Малы́ Трасцяне́ц, רוסית: Малый Тростенец) היה תשלובת של מספר מחנות עבודות כפייה ומחנות השמדה ליד מינסק שבבלארוס, אשר בהם נרצחו, על פי מקורות סובייטיים, מעל למאתיים אלף איש (מתוכם כ-65,000 יהודים).
תולדות המחנה.
קולחוז מאלי טרוסטינץ היה ממוקם במרחק של כ-10 קילומטר ממינסק. במקום שררו תנאי מזג אוויר קשים, עם חורפים קרים מאוד וקייצים גשומים. לאחר כיבוש המקום על ידי הגרמנים במבצע ברברוסה, הוא נועד לשכן אסירי מלחמה סובייטיים שנתפסו לאחר המתקפה הגרמנית על ברית המועצות. למקום הובאו עובדי כפייה רוסיים מקומיים שעבדו בחווה וסיפקו את תוצרתה למפקדת האס אס במינסק. לקראת סוף שנת 1941 בחרו הנאצים בחורשה סמוכה, שכונתה בלאגובשצ'ינה (ברוסית – "יער טוב"), המרוחקת מהקולחוז כ-3.5 קילומטר, לאתר רצח. החורשה גודרה והוצבו סביבה מגדלי שמירה.
המחנה הפך למחנה השמדה באביב 1942. המטרה העיקרית הייתה השמדתה של הקהילה היהודית הגדולה של מינסק והסביבה. בין 28 ל-31 ביולי 1942 נרצחו ונקברו בכפר זה ובכפר בולשוי טרוסטינץ יהודים מהאקציות האחרונות במינסק, כשחלקם הובאו לאזור במשאיות גז.
ממאי 1942 החלו להגיע למחנה יהודים רבים בטרנספורטים מגרמניה, מאוסטריה, מפולין ומצ'כיה. רוב היהודים שהובאו למקום נרצחו מיד עם הגעתם ביערות ההרג, ורק מעטים הועסקו בעבודות שונות, בבניית המחנה ובתחזוקתו, ובטיפול בחפציהם של הנרצחים. במחנה השתמשו גם במשאית גז, אם כי היא לא שימשה כגורם משמעותי בתהליך ההשמדה. מרבית הנרצחים בבלאגובשצ'ינה היו יהודים. באוקטובר-נובמבר 1943 הפסיקו הנאצים את ההשמדה במחנה בלאגובשצ'ינה והחלו לבצע אותה באתר סמוך, ששקובקה. עד אז שימש מחנה ששקובקה את הגרמנים כאתר לעבודות כפייה, על בסיס הקולחוז שהתקיים בו בתקופה הסובייטית. מנובמבר 1943 העבירו הגרמנים את הרצח למחנה זה. הרצח התבצע במשאיות גז או בירי, ולאחריו נשרפו הגופות בתנורים. מרבית הנרצחים בששקובקה לא היו יהודים.
ב-28 ביוני 1944, כשהצבא האדום התקרב לאזור, פוצצו הגרמנים את המחנה כחלק מתוכנית 1005, שמטרתה הייתה להשמיד ראיות על רצח עם. אבל הסובייטים גילו 34 בורות קבורה שהיו ממוקמים בחורשת בלאגובשצ'ינה, כ-500 מטרים מהכביש המהיר מינסק-מוגילב. רק שני אסירים יהודים הצליחו לשרוד את המחנה ורק אחד מהם שרד את המלחמה, אך זהותו אינה ידועה והוא מעולם לא נתן עדות.
הערכות מקוריות של מספר האנשים שנספו במחנה נעות בין 200,000 איש ליותר מחצי מיליון. סימנים באתר מעידים על כ-206,000 איש שנרצחו שם. בין הרוגי המחנה הייתה הזמרת גרטה פורסט.
כיום.
שום דבר לא נשאר מהמחנה מלבד שורה של עצי צפצפה שניטעו על ידי האסירים כחלק מגבולות המחנה. אנדרטה שנבנתה באתר המחנה מושכת אליה מבקרים רבים, במיוחד מאז פירוקה של ברית המועצות. לרגלי האנדרטה נכתב: "כאן בשטח טרוסטיניץ רצחו ושרפו הכובשים הגרמנים 201,500 נפש, אזרחים שלווים, פרטיזנים ושבויי הצבא האדום 1944-1941…" היהודים אינם מוזכרים בשלט. ביולי 2018 נחנך במקום אתר הנצחה רשמי של ממשלת בלארוס. האתר תוכנן על ידי האדריכל היהודי-בלארוסי ליאוניד לוין.
אנדרטה נוספת לזכר קורבנות המחנה הוקמה במינסק.
סמי נלסון
סמואל "סמי" נלסון (אנגלית: Samuel "Sammy" Nelson; נולד ב-1 באפריל 1949 בבלפסט, צפון אירלנד) הוא כדורגלן עבר צפון אירי, שהצטרף לארסנל ביום הולדתו ה-17.
קריירה.
בתחילת הקריירה שלו נלסון שיחק בעמדת הקיצוני השמאלי, אך בשלב מאוחר יותר עבר להגנה והפך לבלם שמאלי. הוא היה שחקן הרכב קבוע בקבוצת המילואים של ארסנל במשך מספר עונות, וערך את הופעת הבכורה שלו בסגל הבוגר במשחק נגד איפסוויץ' טאון ב-25 באוקטובר 1969. נלסון היה מחליפו של הבלם הוותיק בוב מקנאב, ורק כאשר מקנאב נפצע בעונת 1971/1972 הוא הפך לשחקן הרכב קבוע. עם זאת, כאשר מקנאב היה מחלים מהפציעות שלו הוא היה מועדף בהרכב על פני נלסון.