פרדי מוכר את הטבעת למוכר הגלידה טים (טים קונוויי) שרוצה להעניקה לחברתו קתרינקה (ג'ו אן וורלי) העובדת במפעל לפשטידות דובדבנים ובערב היא משחקת בקבוצת רולר דרבי. טים קורא את הכתוב על הטבעת ווילבי שנמצא לפני הופעה בטלוויזיה הופך לכלבו של טים, אלווד, בעוד אלווד עצמו נעלם. טים מתפלא שאלווד מדבר ורוצה להוכיח ליושבי פאב סמוך שכלבו מסוגל לדבר אבל בינתיים פג הקסם, וילבי חוזר להיות אדם ואלווד שב ומופיע.
וילבי מחפש אחרי הטבעת וקתרינקה אומרת שהיא נפלה לה לאחת הפשטידות הרבות שנשלחו לבית מלון. לאחר שווילבי מבטיח 2000 דולר למי שייצא את הטבעת מסתערות הפועלות על בית המלון ומתחילה קטטה המונית של הטחת הפשטידות בפרצופים. לבסוף נופלת הטבעת שוב לידי פרדי שמנסה למכור אותה לשוטר בלבוש אזרחי והמשטרה מעבירה אותה לסלייד.
כעת יכול סלייד ועוזרו ריימונד (דיק ון פאטן) לשלוט על הטבעת. וילבי הופך שוב לכלב ומתנהל מצוד אחריו על ידי סלייד, אנשי הוטרינריה והמשטרה. הוא בורח, נכנס למשחק רולר דרבי ואף משתתף בו. לבסוף הוא נתפס ומושם בבית מחסה לחיות בית. הוא מארגן בריחה של הכלבים ובורח משם לפני שימיתו אותו. הוא חוזר הביתה ועם טים ובריאן הם חודרים למחסן של רושאק אליו מגיע גם סלייד. וילבי מחדיר רשמקול למשרד ומקליט את השיחה ביניהם שתשמש בבית משפט.
הם מתגלים וסלייד וריימונד רודפים אחריהם. סלייד לא יודע ששימוש מופרז בסיסמה מעביר את הקללה אל המשתמש בה וכאשר המשטרה עוצרת אותם על מהירות גבוהה הם מגלים במושב האחורי בולדוג עם סיגר בפה.
לבסוף נבחר וילבי לתובע המחוזי וטים וקתרינקה מחליטים להתחתן.
וולף דורמשקין
וולף דורמשקין (בליטאית: Wulf Duhr-MASH-k'n, באנגלית: Wolf Durmashkin; מרץ 1914, ליטא - 18 או 19 בספטמבר 1944 מחנה הריכוז קלוגה, אסטוניה) היה מלחין, מנצח ופסנתרן יהודי בוילנה, ליטא.
חייו האישיים.
וולף דורמשקין נולד במרץ 1914 בווילנה שבליטא, בנם של עקיבא דורמשקין, מנהל מוזיקלי ליטורגי ומנהיג מקהלה ובנה של שיינה דורמשקין. אחיותיו היו פניה והניה.
בגיל שבע כבר החל להופיע ברסיטלים בפסנתר. הוא סיים את לימודיו במוזיקה בקונסרבטוריון של וילנה בגיל 23. לאחר זמן קצר הוא עבר לוורשה כדי להמשיך את הכשרתו המוזיקלית אולם כשפרצה המלחמה ב-1939 החליט וולף לחזור לעיר הולדתו ושם מונה למנצח של התזמורת הסימפונית של וילנה, בגיל 25 בלבד.
כיבוש וילנה במלחמת העולם בשנייה.
בתחילת המלחמה חיו בווילנה 76,000 יהודים. היא הייתה מרכז רוחני יהודי וחיו שם דורות רבים של יהודים ולכן כינויה היה "ירושלים דליטא".
ביולי 1940, בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, צורפה וילנה לברית המועצות והמשטר הגביל מאוד את היהודים בתחומי החינוך והכלכלה ויהודים רבים אף הוגלו לברית המועצות. ב-21 ביוני 1941 התחיל "מבצע ברברוסה" ומטרתו היה להכניע את ברית המועצות. וילנה נכבשה על ידי הגרמנים ביוני 1941.
ב־7 בספטמבר הוקם גטו וילנה ברובע יהודי ישן במרכז העיר. הנאצים פיצלו את האזור לשני גטאות לפי כוח העבודה של האנשים: בגטו א', בו שהו כ-30,000 יהודים, נועד לאלו שיכלו לעבוד ושהיו להם "אישורי עבודה" וגטו ב' - בו שהו כ-11,000 נפש, הורכב משאר האסירים, בעיקר זקנים וחולים.
מפעם לפעם היו אקציות בהן הוצאו יהודים מן הגטאות ונורו בבורות הירי ביערות בקרבת פונאר. ב-21 באוקטובר 1941, כ-45 ימים לאחר פלישת הנאצים חוסל גטו ב'.
וולף ורבבות יהודים שלא נרצחו עם חיסול גטו ב' על ידי הנאצים ועוזריהם הליטאים, נאלצו להמשיך לחיות בגטו א' הצפוף.
תרבות בגטו וילנה.
למרות מצבם הקשה והמזעזע של היהודים בגטאות וילנה התקיימו בהם חיי תרבות ורוח, כגון, תזמורת סימפונית, תיאטרון מוזיקלי, הרכבי קאמרי, מקהלות, תזמורת מנדולינות, תיאטרון כללי שגם הוא שילב מוזיקה בהצגותיו
עם פלישת הנאצים לווילנה המשיך וולף בעבודתו המוזיקלית, הלחין, ארגן תזמורת ועזר להקים את "איגוד הסופרים והאמנים בגטו וילנה". בכינוס יסוד האיגוד השתתפו כ-100 אנשים. בכנס נקבע שחברי האיגוד יהיו מי שהיו אמנים פעילים, כגון חברי אגודת הסופרים, המוזיקאים, השחקנים, וכדומה. האיגוד עסק בארגון ערבי ספרות ואמנות וקנה מן האמנים והסופרים את הזכויות על יצירותיהם כדי להוציא לאור לאחר המלחמה. קומץ מתושבי הגטו התנגדו לפעילות בתחומי התיאטרון והמוזיקה, והיו אף גופים שהחרימו הצגת בכורה בתיאטרון.
בין הגופים שהתנגדו בגטו לפעילות האיגוד בלטו פועלי ציון והחלוץ, תנועות בעלות אופי ציוני- סוציאליסטית. גם אנשי הבונד החליטו להחרים את ההזמנה. איש מהם לא ילך ל"קונצרט החולה", הכריזו. ברחובות הגטו נתלו כרוזים בהם נכתב (ביידיש):"בבית-קברות אין עושים תיאטרון" (אויף א בית-עלמין מאכט מען נישט טעאטער) וחברי התנועות ניסו לשכנע את תושבי הגטו לא להגיע למופעי התרבות השונים.
היוזמה למופעי אמנות וקונצרטים הייתה של בודדים וקבוצות עוד לפני שהיודנראט הקים מחלקה לטיפול בנושאים אלה. היודנראט והמשטרה היהודית שפעלה בגטו שוכנעו כי התיאטרון יעודד את רוחם של תושבי הגטו וכי הכנסות הקונצרטים יתרמו למטרות סעד. לפני הקונצרט הראשון באולם הגימנסיה הריאלית, התנצל יוסף גלזמן, סגן מפקד משטרת הגטו, על עריכת מופע בגטו הספד לקורבנות. בין המופיעים היו הזמרת ליובה לוויצקה, החזן אידלסון והפסנתרנית סוניה רכטיג בקטע של שופן. לקונצרטים אחדים הוזמנו ובאו גרמנים וליטאים מהמְמשל בווילנה.
מעבר למחנה הריכוז קלוגה.
בספטמבר 1943, בגירוש השלישי והאחרון במסגרת חיסול גטו וילנה, נלקח דורמשקין למחנה הריכוז קלוגה, שהיה באסטוניה, בסמוך לעיר טאלין. מחנה קלוגה, שהוקם בקיץ 1943, היה אחד המחנות הגדולים באסטוניה, מסונף מבחינה מנהלית ופיקודית למחנה ואיווארה. בקלוגה היו 2,000-3,000 אסירים יהודים, גברים ונשים. רובם הובאו לשם באוגוסט-ספטמבר 1943 מגטו וילנה, ומיעוטם מגטו קובנה וממקומות אחרים. המחנה התחלק לשני מחנות: מחנה גברים ומחנה נשים, מרוחקים כחצי קילומטר זה מזה. כל אחד מהמחנות כלל מבנה גדול דו-קומתי שבו התגוררו האסירים היהודים. גדר תיל הקיפה את המחנה כולו ואת שני המחנות הפנימיים, משמר המחנה היה מורכב מאנשי ס"ס גרמנים ואנשי ס"ס אסטונים.
בכרטסת של אסירי קלוגה היה רשום ליד כל אסיר מקצועו, שהלה הצהיר עליו, ומקום עבודתו. לא תמיד הצהירו האנשים על מקצועותיהם האמיתיים. כך אנו למדים מן הכרטסת כי וולף דומירשקין עבד כנגר ובבניית צריפים.
אחד הקווים המאפיינים של החיים "החברתיים" במחנות היה "החתירה לשמירת הזהות". כלומר הרצון להישאר גם במחנות האנשים שהיו לפני המחנות, ואם עלה בידי האסיר להישאר במחנה בעיסוקו מלפני המלחמה ראה בזה חשיבות מיוחדת. לאסירים שנשארו במקצועם מלפני המלחמה השתייכו אנשי הסדנאות למיניהם, החשמלאים, הזגגים וכו'. בכרטסת של האסירים היה רשום את כל שמות האסירים וליד כל שם במה עבד לפני הכניסה.
נאוה שאן הרמן
נאוה שאן הרמן (בצ'כית: Vlasta Schönová, באנגלית: 1 בספטמבר 1919, פראג, צ'כיה - 3 באוגוסט 2001, חיפה, ישראל) הייתה שחקנית ובמאית צ'כית ממוצא יהודי שנשלחה למחנה טרזין בעת מלחמת העולם השנייה, שם הייתה ידועה בפעילותה בתחום התיאטרון והמשחק.
קורות חייה לפני המלחמה.
שאן הרמן נולדה למשפחה יהודית בפראג, צ'כיה. לאביה, סולומון שון (1882–1944) ואמה, מגדלנה שונובה (1889–1944), שחקנית תיאטרון. היא הילדה השלישית מתוך ארבע בנות. בצעירותה התעניינה שאן בתיאטרון והופיעה בתפקידי ילדים בתיאטרון וינוהרדי (Na Vinohrady) ומעדותה עולה כי תמיד ידעה שתהיה שחקנית. אמה תמיד תמכה במאמציה של בתה, שכן היא עצמה הייתה חברה בקבוצות משחק לפני מלחמת העולם הראשונה והקדישה את חייה לחינוך האמנותי של בנותיה. נאוה שאן למדה שש שנים בבית הספר לאמנות המחול בניהולה של איזדורה דנקן בפראג, למדה נגינה בפסנתר והופיעה בהצגות לילדים כילדת פלא.
תקופת מלחמת העולם השנייה.
בזמן שלמדה בבית הספר התיכון בשנת 1937, החלה לעבוד עם תיאטרון הנוער האוונגרד, שבמרכזו (צכ'). בשנת 1938 בזמן כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה, שאן יחד עם גוסטאב שורש, הקימה את התיאטרון ( Divadélko pro 99 והעלתה את אחד מתפקידי חייה במונודרמה "קול אנושי" מאת ז'אן קוקטו. בשנים 1939–1940 היא שיחקה בתיאטרון הקאמרי סקוב, להקת תיאטרון טיולים שהופיעה בכפר, אך מפני שגרמניה כבשה את צ'כיה והמדינה הייתה כבולה לגרמנים ולמשטר הנאצי כאשר נגלה שהבמאי מעסיק יהודיה, התפרק התיאטרון.
השהות במחנה טרזין.
ביולי 1942, בגיל 22, גורשו שאן ובני משפחתה פרט לאחותה הגדולה שהייתה נשואה ולא הייתה איתם, בטרנספורט לגטו טרזין. בספטמבר 1943 הוריה קיבלו קריאה לטרנספורט אך היא ואחיותיה לא. התנהל ויכוח בינה לבין אחותה הגדולה אנה מי תיסע עם ההורים ולבסוף הוחלט שאחותה תיסע. ונשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם עבדו בפרך במשך שנתיים עד לרציחתם של הוריה ואחותה אנה בתאי הגזים. בשנת 1944, אחותה הקטנה, מריה, נשלחה באוקטובר 1944 בטרנספורט, הצליחה להימלט עם קבוצת אסירות בזמן חזרתן מעבודתן מחוץ למחנה.
נאוה שאן העידה בספרה "רציתי להיות שחקנית" על חוויותיה הראשונות בגטו. "ניסיתי מיד להופיע, להגיש ערב קריאה, להציג מחזה יחיד. כל זה מתוך תחושה: אני מוכרחה לשחק: פרט לתיאטרון, לא היה עניין אותי דבר, הטרגדיה של גירושנו למחנה הריכוז הצטמצמה לחוויה אישית: הגרמנים אסרו עליי לשחק בתיאטרון: גזלו ממני תיאטרון: בלי תיאטרון אינני יכולה, אינני רוצה לחיות: ולכן עליי לשחק".