ספרו "לקחי השואה", שפורסם בשנת 2015, עוסק במחלוקות ההיסטוריות והמוסריות הכרוכות בפרשנות השואה ומשמעותה. מארוס טען בספר זה כי אין לקח מוחלט מהשמדת יהודי אירופה, ושישנן שאלות רבות ומתפתחות, שיש ללמוד ולפרש באופן מתמשך. ספריו תורגמו לצרפתית, גרמנית, פולנית, עברית, פורטוגזית ויפנית.
תפקיד בוועדה ההיסטורית הבינלאומית-קתולית לחקירת השואה.
באוקטובר 1999 היה מארוס אחד משלושה חוקרים יהודים שמונו לוועדה ההיסטורית הבינלאומית-קתולית-יהודית לחקור את תפקידו של האפיפיור פיוס השנים עשר במהלך השואה.
הוועדה הייתה אמורה לסקור ולדון ברשומות הוותיקן שפורסמו בעבר בנוגע לתקופת מלחמת העולם השנייה ולדווח על הערכתם. באוקטובר 2000 הוציאה הנציבות דוח ראשוני ובו 47 שאלות על תגובת הוותיקן לשואה. לאחר מכן, בשנת 2001, דחה הוותיקן את מאמצי הוועדה לגשת לארכיון הוותיקן של פיוס ה-12 מתקופת המלחמה, והוועדה התפרקה בעקבות המחלוקת. בראיון בג'רוזלם פוסט הביע מארוס צער על כך שהוועדה נתקלה ב"קיר לבנים" בנושא פתיחת ארכיוני הוותיקן.
מחלוקת מכללת מאסי.
ב-26 בספטמבר 2017, בארוחת צהריים במכללת מאסי, הצטרף לשולחן יו סגל, שהיה אז בעל תואר מאסטר ממכללת מאסי, שם ישב גם סטודנט שחור. מארוס העיר, "אתם יודעים שזה המאסטר שלכם, אה? אתם מרגישים את השוט?" מארוס התנצל על ההערה והתפטר מתפקידו כעמית בכיר במכללה ב-1 באוקטובר 2017 במכתב לראש המכללה, בו הצהיר על "חרטתו העמוקה ביותר כלפי כל מי שאולי פגעתי בו". הוא הוסיף, "אני כל כך מצטער על מה שאמרתי, במאמץ ירוד להומור ... אני רוצה להבטיח למי ששמע אותי ... שאמנם לא הייתה לי שום כוונה רעה כלשהי, אבל אני יכול להבין כיצד מי שעל יד השולחן ואלה ששמעו על כך יכולים להעלב מדברי. "
חיים אישיים.
בשנת 1971 התחתן מארוס עם רנדי גרינשטיין; לבני הזוג שלושה ילדים.
הצטיינות ופרסים.
ספריו של מארוס זכו בפרסים ואותות הצטיינות רבים, כולל הפרס הלאומי לספרים יהודיים ל-1982 בקטגוריית השואה על ספרו "משטר וישי בצרפת והיהודים" ופרס הספר היהודי הקנדי על ספרו "לקחי השואה". הוא היה עמית מחקר או מרצה במכללת סנט אנטוני, אוקספורד, במכון הישראלי ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת UCLA ובאוניברסיטת קייפטאון, דרום אפריקה. הוא עמית של החברה המלכותית בקנדה והחברה ההיסטורית המלכותית. בשנת 2008 התקבל כחבר במסדר קנדה.
מיכל הרצוג
מיכל הרצוג (נולדה ב-15 במאי 1961) היא עורכת דין ישראלית ורעיית נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג.
ביוגרפיה.
הרצוג היא בתם היחידה של צביה לבית ברין, מורה ילידת עפולה ושאול אפק, לוחם פלמ"ח ואלוף-משנה בצה"ל, יליד קיבוץ עין חרוד. גדלה בתל אביב ובשכונת נווה רום ברמת השרון. בצה"ל שירתה בחיל המודיעין, שם הכירה את בעלה לעתיד, יצחק הרצוג והם נישאו באוגוסט 1985. הם הורים לשלושה בנים והתגוררו בשכונת צהלה בתל אביב עד מעברם למשכן הנשיא בירושלים.
בשנת 1986 סיימה את לימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב וב-1988 קיבלה רישיון מלשכת עורכי הדין. היא התקבלה לעבודה במשרד עורכי הדין של אורי סלונים, והשתתפה בין היתר בייצוגם של "האופנובנק" רוני ליבוביץ', של ראש אגף האבטחה בשב"כ בפני ועדת שמגר שהוקמה לאחר רצח רבין, ושל בנק לאומי במשפט הבנקאים ב-1993 בעקבות משבר מניות הבנקים. לאחר שעבדה במשרדו של סלונים במשך כעשור, פנתה הרצוג לתחום הנדבנות והפילנתרופיה. שימשה בין היתר כיושבת ראש קרן וואהל בישראל, מנהלת הפרויקטים בקרן הצדקה של איש העסקים מארק ריץ', וכיהנה בוועד המנהל של "מעלה", ארגון הפועל לקידום נושאים של אחריות תאגידית ולפיתוח הסטנדרטים של ניהול אחראי בישראל. כיהנה כדירקטורית בחברת "פולאר השקעות" וכדירקטורית חיצונית בחברת "פרידנזון שירותים לוגיסטיים".
בשנת 2010 יזמה את הקמתו של ארגון בוגרים של הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, ועמדה בראשו עד 2014, ואז הוחלפה על ידי צבי האוזר.
חיים אישיים.
דודה היה תת-אלוף ארלוזור לב, שנהרג במלחמת יום הכיפורים. בן-דודה מצד אביה הוא שרון אפק, המשנה ליועצת המשפטית לממשלה הממונה על מערך הייעוץ והחקיקה במשרד המשפטים, ובת-דודתה עינת נשואה לכדורגלן עודד מכנס.
פרשנות טקסט
הרמנויטיקה
מיקלוש רוז'ה (מלחין)
מיקלוש רוז'ה (במקור רוזנברג, בהונגרית: Rózsa Miklós; בודפשט, 18 באפריל 1907 – לוס אנג'לס, קליפורניה, 27 ביולי 1995) היה מלחין יהודי-הונגרי-אמריקאי, זוכה פרס אוסקר שלוש פעמים. הוא ידוע בכמעט מאה פסקולים שלו, אך הוא תמיד היה מחויב למוזיקה הקלאסית. רוז'ה קיבל את פרס האקדמיה האמריקאית לקולנוע על המוזיקה שלו עבור בכבלי השכיחה של היצ'קוק (1946), החיים הכפולים של ג'ורג' קיוקור (1948), וסם צימבליסט על סרטו בן חור.
ביוגרפיה.
מיקלוש רוז'ה נולד במשפחה יהודית כבנם של דיולה רוז'ה (עד 1897 רוזנברג) (1878–1943), מנהל מפעל נעליים, ושל רגינה ברקוביץ'. סבו וסבתו מצד אביו היו מור רוזנברג (1844–1900), סוחר, וקטלין הרצוג. וסבו וסבתו מצד אמו היו אנטל ברקוביץ' ופאני רוטר (1851–1910). רוז'ה סיים את לימודיו כמהנדס כימיה באוניברסיטה לייפציג, אך למד במקביל גם בבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג. הוא נסע לפריז כבעל שני תארים ואחעבד בשנת 1935 כמנהל אמנותי של אנסמבל מחול בלונדון.
בשנת 1936 כתב שם את פרטיטורת המוזיקה לסרטים הראשונה שלו, לסרט בהפקת זולטאן קורדה שביים אותו ז'אק פיידר "האביר ללא שריון". הוא התיישב בהוליווד בשנת 1940. עד מהרה הפך לאחד מכותבי מוזיקת רקע וליווי הידועים ביותר לסרטי קולנוע בהוליווד ובעולם. יצירותיו זכו בפרס האוסקר שלוש פעמים (1945, 1947, 1959).
המוזיקה המלודית של רוז'ה שימשה ביצירות מופת במגוון רחב של ז'אנרים, החל מהמתח של מותחני היצ'קוק וכלה בפאר חגיגי של הפקות על ועד לליריקה עמוקה (השגחה) שהגיחה מאחורי הרציונליות, או עצבות כואבת של המלודרמה הגדולה. הגיוון שלו הושמע אולי בצורה המושלמת ביותר ב- Moonfleet של פריץ לאנג. זוהי קוריוז בתולדות הסרטים והמוזיקה שבילי וילדר קיבל השראה מהיצירה של מיקלוש רוז'ה "תחרות הכינור", שלא נכתב לסרט בכלל בשנת 1970 ועליה ביסס את סרטו "חייו הפרטיים של שרלוק הולמס".
המוזיקה של רוז'ה בסרט בכבלי השכחה (באנגלית: Spellbound) נתנה השראה למלחין הסרטים הנודע לאחר מכן ג'רי גולדסמית' כדי להתחיל לכתוב מוזיקה לסרטים בעצמו. רוזיה אפילו לימד את גולדסמית' באוניברסיטה במשך זמן מה.
צ'ן קאיגה
צ'ן קאיגה (במנדרינית תקנית: 陈凯歌,) הוא במאי קולנוע סיני. בשנת 1993 זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן על סרטו "שלום לפילגש".
ביוגרפיה.
צ'ן קאיגה נולד בבייג'ינג, סין למשפחה שמוצאה מהעיר פוג'ואו. במהלך מהפכת התרבות בסין הצטרף למשמרות האדומים. אביו, צ'ן הואאיאי היה במאי ידוע בפני עצמו. כחבר בגיל העשרה של המשמרות האדומים, צ'ן, כמו צעירים רבים אחרים, גינה את אביו, החלטה גורלית שלבסוף למד להתחרט עליה. ואכן, תקופה זו בחייו ממשיכה להשפיע על חלק ניכר מעבודותיו מאז, בייחוד בתיאורים הלא מחמיאים של מהפכת התרבות ב"שלום לפילגש", וביחסי האב והבן ב"יחד". עם תום המהפכה התרבותית, הצטרף צ'ן בשנת 1978 לאקדמיה לקולנוע בבייג'ינג, שם סיים את לימודיו בשנת 1982 כחלק מהדור החמישי של יוצרי הקולנוע הסיניים.
עם סיום לימודיו החל לעבוד ב"אולפני הקולנוע בגואנגשי", יחד עם חברו לספסל הלימודים ג'אנג יי-מו. סרטו הראשון, "האדמה הצהובה" (1984), נחשב לאחד היצירות החשובות ביותר של הדור החמישי של במאי הקולנוע הסיניים. עם הדימויים החזותיים העוצמתיים, וסגנון הסיפור המהפכני שלו, הסרט סימן שינוי באופן בו נראו ונתפסו סרטים ברפובליקה העממית של סין. הסרט מספר את סיפורו של חייל קומונסטי הנשלח על ידי המפלגה לכפרים ללקט שירי עם שילוו את המהפכה. "המצעד הגדול" (1986) ו"מלך הילדים" (1987) הרחיבו את הרפרטואר הקולנועי שלו. בשנת 1987 הוענק לו מלגה מטעם המועצה לתרבות אסיה, והוא שימש כחוקר אורח בבית הספר לקולנוע באוניברסיטת ניו יורק. בתחילת 1989 ביים קליפ לשיר "Do You Believe In Shame" של להקת דוראן דוראן. מאוחר יותר באותה שנה, הוא עשה את "חיים על מיתר", סרט אזוטרי ביותר המשתמש באלגוריה מיתית ונוף עבות כדי לספר את סיפורם של מוזיקאי סנקסיאני עיוור ותלמידו. באותה שנה הוא היה חבר בחבר המושבעים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-39 בברלין.
סרטו המפורסם ביותר במערב, "שלום לפילגש" (1993), שהיה מועמד לשני פרסי אוסקר וזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן בשנת 1993. הסרט, שמבוסס על רומן של ליליאן לי, מציג את ההיסטוריה של סין במאה ה-20 דרך סיפור חייהם של שני שחקנים באופרה של בייג'ינג בין השנים 1925–1975. הסרט עוקב אחר סיפורה ההפכפך של המדינה שעברה תוך חמישה עשורים מלחמת עולם, מהפכה קומוניסטית ומהפכה תרבותית, תוך עיסוק באמנות הקלאסית והשמרנית של תיאטרון הקבוקי. אחר ההצלחה חסרת התקדים של "שלום לפילגש" יצר את "ירח מפתה" (1996), דרמה תקופתית נוספת בכיכובם של לסלי צ'ונג וגונג לי. סרטו הבא "הקיסר והמתנקש" (1999), הוא אפוס על צ'ין שה-חואנג, קיסר סין האגדי והמתנקש שסירב להרוג אותו.