מתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 הוכנה תוכנית לסלול כביש מיפו לחיפה. כביש 481 מיפו לפתח תקווה היווה חלק ראשון מהכביש לחיפה בהתאם לתוכנית זו. לאחר סיום סלילת כביש 481 עד לפתח תקווה ביקשו שלטונות המנדט הבריטי בתחילה להמשיך את הכביש לקלקיליה דרך ראש העין, אולם בלחץ היישוב העברי הוחלט להמשיכו עד כפר סבא. מפאת קיצוצים תקציביים והמתנה לתכנון תשתיות ובחירת מסלול הכביש התעכבה סלילת הכביש, ובינתיים התפרץ שוב הוויכוח על המשך סלילת הכביש. בשנת 1930 התעכבו העבודות על הכביש בשל הצורך לבנות גשר מעל הירקון והכביש לכיוון כפר סבא נעצר כמה מאות מטרים מדרום לרמתיים. בסוף 1930 הושלמה הקמת הגשר, אך טרם חודשו העבודות על הכביש, בהיעדר הסכמה בין המושבות לבין ממשלת המנדט. מושבות השרון לחצו על השלטונות וגייסו כספים וביוני 1931 חודשו העבודות על הכביש, שנקרא אז "כביש הצפון". בין השאר, שולמו פיצויים לתושבי רמתיים שמגרשיהם הופקעו ובתיהם הוזזו לצורך סלילת הכביש. העבודות על הכביש הסתיימו בינואר 1932. בשנת 1935 חובר הכביש לתחנת הרכבת בקלקיליה.
בשנת 1936 נסלל הכביש מכפר סבא לחיפה על תוואי כביש 4 של היום, וכביש 402 הפך לחוליה בכביש הראשי מחיפה ליפו, לוד, רמלה וירושלים. עם הארכת כביש גהה לצומת רעננה בשנת 1968, פחתה חשיבותו של הכביש, אך עדיין שימש ציר מרכזי במשך שנים עד לסלילת הקטע של כביש 5 בין מחלף ירקון ומחלף מורשה שאיפשר לעקוף בקלות את הכביש, שעבר במרכז הוד השרון. ב-23 במאי 2002 נחנך "עוקף הוד השרון", הקטע של כביש 40 מצומת עדנים למחלף אלישמע, שהוריד עוד יותר את השימוש בכביש. בשלב זה שונה מספר הכביש מכביש 40 לכביש 402.
צארבץ
צַארֶבֶץ (בבולגרית: Царевец) היא מצודה מימי הביניים הנמצאת על גבעה בעלת אותו שם בעיר וליקו טרנובו שבצפון בולגריה. בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה בין השנים 1185–1393 העיר נקראה טרנובו, והייתה עיר הבירה, ומרכז השלטון - ארמון הצאר וכנסיית הפטריארך היו בצַארֶבֶץ.
היסטוריה.
העדות המוקדמת ביותר להתיישבות היא מהאלף השני לפנה"ס. במאה הרביעית התיישבו שוב במקום ובמאה החמישית הוקמה במקום מצודה ביזנטית. בניית המצודה הבולגרית החל מהמאה ה-12, עם כינונה של האימפריה הבולגרית השנייה, שבירתה הייתה בווליקו טרנובו. אז הפכה המצודה לחשובה ביותר בבולגריה.
בשנת 1393 המצודה נכבשה על ידי סולימאן צ'לבי, בנו של באיזיט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית, לאחר 3 חודשי מצור. היא הוחרבה ונשרפה ב-17 ביולי, והאירוע סימל את סופה של האימפריה הבולגרית.
שיחזור המצודה החל בשנת 1930 בתקופת ממלכת בולגריה, והסתיימה בשנת 1981 - לכבוד 1,300 שנים לתחילת העצמאות הבולגרית.
המבנים.
המצודה מתנשאת על גבעה המזדקרת מעל עמק בו זורם הנהר יאנטרה. מוקפת חומות שעוביין עד 3.6 מטר, עם 3 שערים. השער הראשי - הכניסה המערבית ביותר עם גשר מתרומם, בה ממוקמת הכניסה הקיימת כיום.
ארמון הצאר ממוקם במרכז המצודה, מוקף בחומה נוספת ובה שני מגדלים. בארמון נמצא חדר הכס, כנסיית הארמון, ואגף מגורים.
בראש הגבעה ממוקמת כנסיית וארמון הפטריארך, שנבנו על שרידי כנסייה עתיקה יותר. הכנסייה שוחזרה בשנת 1981, ועל קירותיה צוירו בשנת 1985 ציורי קיר בסגנון מודרני, המתארים מוטיבים נוצריים, אך גם אירועים מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה.
מגדל בלדווין (Балдуинова кула) בצד הדרומי של המצודה, הוא שחזור של מגדל בסגנון ימי הביניים ממצודה בולגרית אחרת, במקום בו היה מגדל קדום יותר שבו נכלא ומת בלדווין הראשון שליט האימפריה הלטינית.
ארכאולוגים מצאו על הגבעה שרידים של כ-400 מבנים שונים שנבנו רובם בימי הביניים, כולל 22 כנסיות וארבעה מנזרים.
בצד הצפוני של המצודה, על צוק המתנשא בגובה רב מעל הנהר, נמצא "סלע ההוצאה להורג", ממנו היו דוחפים את הנידונים למוות אל מותם.
חיזיון אור-קולי.
מאז 1985 מתקיים במקום בשעות הערב המאוחרות חיזיון אור-קולי אם הגיעו מספיק תיירים לעיר, המופע משלב אורות ובהם קרני לייזר, מוזיקה דרמטית עם פעמוני כנסייה והוא מתאר את תולדות המקום ואת ההיסטוריה של בולגריה.
אמנות המלחמה
אמנות המלחמה (בסינית: 孫子兵法; בפין-יין: SūnZǐ Bīng Fǎ) הוא חיבור צבאי שנכתב על ידי סון דזה (פין-יין: Sūnzǐ) הסיני בתקופת האביב והסתיו. החיבור דן בתאוריה צבאית, באסטרטגיה צבאית ובניהול מלחמה. הספר נכתב במאה השישית לפני הספירה ונפרש על פני 13 פרקים. כל פרק דן באספקט אחר של לחימה, החל מפוליטיקה ולוגיסטיקה, וכלה בטקטיקה, אסטרטגיה, ומודיעין.
רקע היסטורי.
הספר "אומנות המלחמה" נחשב למסה הצבאית העתיקה בעולם ודן באסטרטגיה צבאית ובטקטיקות לחימה. סון דזה אליו מיוחסת כתיבת הספר, ככל הנראה היה יליד "ממלכת צי" (הנקראת גם "ממלכת צ'י" (Qi state)) וחי בתקופת המלך "חֶלוּ'" () אשר מלך על ממלכת וּוּ (Helü king of Wu) במאה החמישית לפנה"ס. בזכות ספרו "אומנות המלחמה", מינה המלך חֶלוּ' את דזה למצביא בצבאו, ועם הצלחותיו הצבאיות הפך דזה לדמות נערצת ומודל לחיקוי בסין. העקרונות האסטרטגיים אשר שימשו את סון דזה בשדה הקרב, זיכו אותו בניצחונות כבירים, וספרו "אומנות המלחמה" בו הוא פורט את עקרונות אלו זכה לתהילה והצלחה רבה. עד היום מהווה הספר השראה למנהיגים צבאיים וגם אנשי עסקים ופוליטיקה השואבים השראה מטקטיקות הלחימה המפורטות בו.
הטענה הרווחת גורסת כי הספר "אומנות המלחמה" נכתב במאה החמישית לפנה"ס, אך לגבי התאריך המדויק של כתיבת הטקסט הדעות חלוקות. התאוריות של דזה שימשו כמקור ללמידה והשראה בקרב גנרלים אשר התייחסו אליהם כסודיות, וסירבו לשמר אותם בכתב לטובת דור העתיד. מתן פרשנות לטקסט ושימורו התחילו בשלב מאוחר יחסית, והגלגולים הרבים שעבר הובילו לחוסר וודאות לגבי תאריך כתיבתו, וכן לאי דיוקים בתוכן הכתוב.
על פי מחקרו של ליונל ג'יילס ישנן שתי גרסאות אפשריות לכתיבת הספר: לפי הגרסה הראשונה, הספר נכתב במיוחד למען המלך חֶלוּ' של מדינת וּוּ בין השנים 496-505 לפנה"ס. לפי הגרסה השנייה, בעקבות התייחסות של דזה בספרו לקרבות בין ממלכת וּוּ לבין מדינת יוּאֶה (Yue) (בסינית:( 越, מוערך כי הטקסט נכתב בין ה-494-496 או בין 473-482 לפנה"ס, אלו השנים בהן מדינת יוּאֶה היוותה איום ממשי על השלטון של ממלכת וּוּ).
למשך תקופה ארוכה, התיעוד העתיק ביותר של הטקסט היה מאמצע תקופת שושלת סונג (1279-960) בגרסה שיצאה לאור עלי ידי צִ'י טִיאֶן-פָאוּ (Chi T'ien-Pao), תחת הכותרת "סון דזה עם עשר פרשנויות סופרים". עד סוף המאה ה-18, מרבית העותקים של "אומנות המלחמה" היו תחת שם זה, אם כי הספר המקורי של צִ'י טִיאֶן-פָאוּ אבד ואלו היו רק כתבים שהתבססו על כתב המקור. בסוף המאה ה-18, אדם בשם סאן סינג יין (Sun Hsing-Yen) אשר חי בשנים 1752-1818, מצא גרסה מקורית של הטקסט במקדש Hua-yin. עם פרסום הממצא החדש, פקדה הממשלה על סאן סינג יין, לבצע עבודת מחקר מקיפה, ולהשוות את הגרסה המקורית של צִ'י טִיאֶן פָאוּ עם גרסאות עתיקות יותר. הגרסה המחודשת, התקבלה כגרסה הקרובה ביותר למקור.
בשנת 1972, נמצא בחפירות ארכאולוגיות בקבר ליד לִינְיִי (Lin-Yi) שבשאנדונג, טקסט של "אומנות המלחמה" הכתוב על גבי במבוק. הטקסט יוחס לתקופת "שושלת האן" ((Han dynasty שבין השנים 206-220 לפנה"ס, והיווה כשליש מהטקסט בספר "אומנות המלחמה" אשר נמצא בידינו. הטקסט תאם ברובו את אותו המקטע מהספר כפי שהוא מוכר לנו היום.
עד לגילוי כתב הבמבוק באפריל 1974 היו הרבה גרסאות שיוחסו או שויכו לסון דזה אך נכתבו על ידי אנשים אחרים, כגון צאו צאו מייסד ממלכת ויי, שן יו ואחרים.
מנהיגים היסטוריים כגון מאו דה דונג, הגנרל הצפון וייטנאמי וו נגויין גיאפ, ברון אנטוני ג'מני וגנרל דגלאס מקארתור, הצהירו ששאבו השראה מהספר. הרעיונות והטקטיקות אשר תוארו בכתבים ובפירושים השונים לאמנות המלחמה, מצאו את שימושם לא רק אצל קצינים וגנרלים אלא גם במגזרים העסקיים והפוליטיים באמצעות יישום הרעיונות המתוארים בספר בפעולות כמו עריכת משא ומתן וניהול.
תקציר הפרקים.
ישנם עותקים הכוללים בתוכם גם את "36 האסטרטגיות", כנספח או כחלק מקובל בספר.
פרשנים ראשונים.
בין הפרשנים הראשונים ניתן למנות שמות רבים של אנשי צבא, סופרים ומשוררים, ביניהם:
מקובל כי הראשון לפרש את הספר היה
צָאו צָאו (Ts'ao Ts'ao או Cao Cao)- מצביא סיני מפורסם אשר חי בשנים 155-220 לסה"נ.
תרגומים ופרשנויות מהעת החדשה.
הראשון לחשוף את הספר לאירופאים, היה מיסיונר צרפתי ששמו ז'אן ז'וזף מארי אמיון (Jean Joseph Marie Amiot) אשר נחשף לספר בזמן שהותו בסין ותרגם אותו לצרפתית. ב-1905, תורגם הספר לראשונה לשפה האנגלית, על ידי הקצין הבריטי "Everard Ferguson Calthrop Capten" בזמן שהותו בטוקיו, וב-1908, יצאה גרסה מחודשת של ספרו. בשנת 1910, פורסמה הגרסה המבוארת הראשונה שהושלמה במלואה על ידי ליונל ג'יילס (). בספרו עומד ג'יילס על טעויות בתרגומים של קודמיו, ומייעד את הספר שכתב לאקדמאים העוסקים בשפה ובציוויליזציה הסינית. הגרסה של ג'ייליס כוללת את הטקסט המקורי בסינית, וכן את הטקסט המתורגם לאנגלית, יחד עם הסבר נרחב על אודות סון דזה וההיסטוריה של הטקסט. בשנת 1944, עובדה ונערכה מחדש גרסתו של ג'יילס והוצאה לאור תחת סדרת ספרים העוסקת במדעי הצבא בארצות הברית. בשנת 1963, הוצאה גרסה מחודשת שנכתבה על ידי סמואל ב. גריפית' (), קצין ולוחם בצבא ארצות הברית. בשנים שחלפו פורסמו גרסאות רבות של הספר בשפות שונות בעולם, כאשר מרביתן מבוססות על התרגומים של ג'יילס וגריפית'.
השפעות צבאיות.