השיר והקליפ זכו לשבחים על היותם "קוויר ללא בושה". עם זאת, הוא ספג ביקורת רבה מגופים שונים, אשר ראו את השיר והקליפ כבלתי מוסריים או מזיקים לילדים. אדם וארי מוראייטי כתב כי הקליפ "שינה הכל עבור אמני מוזיקה קווירים", וציין כי כמה אמני להט"ב כמו ג'ונתן נייט "מניו קידס און דה בלוק וולנס בס מ-NSYNC שרו על נשים בזמן שהותם בארון, ואילו אחרים כמו אלטון ג'ון וריקי מרטין לא שרו במפורש על המיניות שלהם. הוא גם ציין כי אמנים כמו פרנק אושן וטרוי סיון היו נועזים יותר במיניותם, אך לא הגיעו לאותה רמה של הצלחה מסחרית כמו ליל נאז X.
בחודש יוני 2021 דירג בילבורד את השיר במקום התשיעי ברשימת "50 השירים הטובים ביותר בשנת 2021 עד כה". מגזין "Complex" דירג את השיר במקום ה-46 ברשימת ״50 השירים הטובים ביותר לשנת 2021 (עד כה)״. מגזין המוזיקה והתרבות "BBC" סיקר את השירים והאלבומים שיצאו לאור בשנת 2021, וכלל את השיר ברשימתם "21 האלבומים/השירים הטובים ביותר של 2021 ׁ" במקום השני.
הצלחה מסחרית.
השיר הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, והפך לשירו השני של ליל נאז X שהגיע למקום הראשון במצעד, לאחר הלהיט "Old Town Road". השיר נהפך לשיר הרביעי עם מספר הסטרמות הגבוה ביותר ביממה אחת לשנת 2021, עם 8.59 מיליון הסטרמות בשירות הזרמת המדיה ספוטיפיי.
ציון דגמי
ציון דגמי (נולד ב-8 במאי 1942) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת השוער, ומזוהה יותר מהכל עם קבוצת מכבי יפו, שבה שיחק רוב הקריירה המקצוענית שלו.
קריירה.
דגמי עלה מעיראק בהיותו ילד, והחל לשחק בקבוצת הנוער של מכבי יפו, עד שעלה לקבוצה הבוגרת איתה שיחק לראשונה בשנת 1958, בגיל 16 בלבד. במחצית השנייה של שנות ה-60 נחשב דגמי לאחד השוערים הבולטים בליגה, וזכה פעמים רבות בעיתונות לציונים גבוהים במיוחד.
בינואר 1971 עבר דגמי לשחק בהפועל רמת גן, שם שיחק שלוש עונות, ולאחר מכן לשמשון תל אביב. בשלהי הקריירה חזר לקבוצתו המקורית מכבי יפו, שם שימש כשוער שני וותיק, וחנך את השוערים החדשים של הקבוצה.
דגמי אף הופיע במדי נבחרת ישראל בכדורגל 3 פעמים, כאשר ערך את הופעת הבכורה ב-3 באוקטובר 1962 נגד נבחרת אתיופיה, כמו גם ב-1966 נגד נבחרת פינלנד, והופעתו האחרונה במדי הנבחרת הייתה נגד נבחרת ארצות הברית ב-1968.
לאחר פרישתו מכדורגל מקצועני בגיל 42, הפך דגמי להיות אחראי המחלקה הבוגרת של מכבי יפו, מנהל ויו"ר הקבוצה ומחלקת הנוער של המועדון במשך שנים לאחר מכן יורשו בתפקיד השוער במכבי יפו אותו חנך הוא הרצל קביליו, נחשב לאחד השחקנים הבולטים בתולדות המועדון.
בנו, החלוץ עופר דגמי שיחק אף הוא במדי מכבי יפו.
ז'אן-ז'אק מרסל
ז'אן-ז'אק מרסל (בצרפתית: Jean-Jacques Marcel; 13 ביוני 1931 – 3 באוקטובר 2014) היה כדורגלן צרפתי, ששיחק בעמדת הקשר. הגיע עם נבחרת צרפת למקום השלישי במונדיאל 1958.
קריירה.
מרסל הוחתם בשנת 1948 על ידי סושו לקבוצת הנוער שלה, אך במהרה הגיע לקבוצה הראשונה. הוא היה שחקן פיזי בעל איכויות משחק גם בהגנה ובהתקפה, עם בעיטות חזקות ומשחק ראש טוב. מרסל כבש במהלך הקריירה 76 שערים במעל ל-420 הופעות, דבר שהיה נחשב ללא שגרתי עבור קשר באותם הימים. כשעדיין שיחק בנבחרת צרפת עד גיל 21 הוא נקרא בפעם הראשונה לבוגרים בשנת 1953 בזכות הישגיו.
בשנת 1954 עבר מרסל למועדון אולימפיק מרסיי הסמוך למקום הולדתו, ובחלק מן ה-5 שנים שהעביר שם שיחק לצד לערבי בן בארכ, שהיה כבר לקראת סוף הקריירה שלו. לאחר מכן מרסל עבר לספורטינג טולון לשנה אחת לפני שסיים את הקריירה בשנת 1965 בראסינג פריז. מכיוון שלא שיחק במועדונים גדולים הוא מעולם לא זכה בתואר קבוצתי, בניגוד לשאר חבריו מנבחרת צרפת.
נבחרת צרפת.
מרסל הופיע בין מאי 1953 לאוקטובר 1961 ב-44 משחקים עבורה (10 בזמן שהיה בסושו, 24 עם אולימפיק מרסיי, 3 עם ספורטינג טולון ו-7 עם ראסינג פריז). הוא כבש עבורה שלושה שערים ובארבעה מפגשים ענד את סרט הקפטן. מקומו לא היה שנוי במחלוקת וגם שותף בטורנירים הגדולים מונדיאל 1954 ו-1958, בו סיים עימה במקום השלישי. מרסל שיחק גם ביורו 1960 אותו צרפת אירחה.
עד שנת 1959 הקישור של הנבחרת הצרפתית היה מוכשר ובו היו מרסל וארמנד פנברן. בשונה מקריירת הקבוצות, מרסל שיחק במדיה בדרך כלל בעמדת הקשר השמאלי.
הרפרס פרי (וירג'יניה המערבית)
הארפרס פרי (באנגלית: Harpers Ferry) היא עיירה היסטורית במדינת וירג'יניה המערבית שבארצות הברית, שבסמוך לה נקודת המפגש בין שני נהרות גדולים: נהר השננדואה ונהר הפוטומק. שמה של העיירה נקשר בהיסטוריה של טרום מלחמת העצמאות האמריקנית ומלחמת האזרחים.
גאוגרפיה.
הארפרס פרי ממוקמת בעמק שננדואה התחתון בנקודת המפגש של שני נהרות גדולים, שהעיר המקורית ממוקמת על מישור ההצפה של שניהם: שננדואה, שמגיע מכיוון דרום-מערב; ופוטומק, שמגיע מכיוון צפון-מערב ויחד חוברים לנהר הפוטומק שזורם מזרחה לעבר האוקיינוס האטלנטי ובדרכו לשם חוצה את וושינגטון הבירה. העיירה ממוקמת גם בנקודת מפגש של 3 מדינות: וירג'יניה המערבית, וירג'יניה ומרילנד. הרובע המקורי והעתיק של העיר משתרע על מישורי ההצפה של שני הנהרות הללו, כשמעלייה אזורים מוגבהים והמהווים מאז תחילת המאה ה-20 חלק מהפארק הלאומי הארפרס פרי . שביל האפלצ'ים המפורסם עובר ממש בתוך העיר, ויש הרואים בנקודה זו של השביל את נקודת האמצע הפסיכולוגית שלו, אף על פי שנקודת האמצע הפיזית נמצאת צפונה יותר במדינת פנסילבניה.
חשיבות אסטרטגית.
בזכות המיקום הגאוגרפי המיוחד שלה, להארפרס פרי נודעה חשיבות אסטרטגית גבוהה. בתקופה הקולוניאלית ובשנותיה הראשונות של ארצות הברית, המיקום בצומת שני הנהרות וההיתכנות של קיום מעבורות לאורך נהר הפוטומק, הפכו את המקום לנקודת מסחר חשובה לכיוון וושינגטון הבירה. במקום גם נוצר, החל משנת 1836, צומת הרכבות הראשון בארצות הברית, היכן שקו בלטימור-אוהיו פגש את קו וינצ'סטר-פוטומק .
היסטוריה.
ייסוד העיירה וראשית התפתחותה.
בשנת 1733 חלוץ בשם פיטר סטיבנס פלש לשטח ליד מה שנקרא עד היום הזה "הנקודה" (The Point) - היא הנקודה בה מתחברים שני הנהרות, ונפגשות שלוש המדינות המוזכרים לעיל. הוא הקים שם מעבורת מוירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית) למרילנד לרוחב נהר הפוטומק. בשנת 1747, חלוץ אחר בשם רוברט הארפר קיים מסע ממרילנד לוירג'יניה, שבמהלכו עבר דרך מקום שנקרא אז "הבור" (The Hole) שייצג פער בשרשרת ההרים לאורך נהר הפוטומק. הוא זיהה את הפוטנציאל הגדול לתעשייה בשימוש בנתיב של שני הנהרות לכיוון וושינגטון, ורכש את השטח מפיטר סטפנס תמורת 30 גיני. הארפר הרחיב את אחיזתו בקרקע על ידי רכישת אדמות סמוכות נוספות, ובשנת 1761 האספה הכללית של וירג'יניה העניקה להארפר את הזכות להקים ולקיים קו מעבורת לחציית הפוטומק וזאת אף על פי שמעבורת הייתה פעילה עוד בטרם הגיע הארפר לשטח. בשנת 1763 אותה מועצה ייסדה את העיירה "מפלי שננדואה בשטחו של מר הארפר" (Shenandoah Falls at Mr. Harpers Ferry).
באוקטובר 1783 תומאס ג'פרסון ביקר בהארפרס פרי, ולמראה מעבר הפוטומק בהרי הבלו רידג' מנקודת תצפית על צוק שנושא היום את שמו כתב "מדובר אולי באחת מתופעות הטבע המדהימות ביותר", והוסיף ש"המראה הזה שווה מסע לחציית האוקיינוס".
ג'ורג' וושינגטון, בהיותו נשיא חברת פוטומק , הגיע בקיץ 1785 להארפרס פרי כדי לבדוק את נחיצותה של תעלה עוקפת לנהר, וזאת מכיוון שבדרכו של הפוטומק מזרחה. היו מפלים סוערים שלא אפשרו מעבר נוח (ראו תמונת אחד המפלים להמחשה). בסופו של דבר, ולאחר תכנונים ארוכים ודיונים אודות התוואי המועדף, נפתח בשנת 1830 התוואי הראשון של תעלת אוהיו-צ'ייספיק שעוקפת את המפלים הבעייתיים. השימוש בתעלה פחת באופן הדרגתי בעשור השני של המאה ה-20, כתוצאה מהתפתחות קווי הרכבות שחצו את הארפרס פרי עד שהשימוש בה הופסק לגמרי בשנת 1925 כתוצאה מהיכרותו את השטח מאז, הוא הציע את המקום כאתר מועדף למיקום מחודש של מפעל לייצור נשק קל ומחסני נשק זה של ארצות הברית. בשנת 1879 הממשלה הפדרלית רכשה כחצי קמ' מרובע מרוברט הארפר והחלה לבנות את "נשקיית הארפרס פרי" שהייתה אחת משתיים בסך הכל בעת ההיא בכל ארצות הברית, ויחד הן ייצרו את רוב הנשק הקל לצבא ארצות הברית.
הפשיטה של ג'ון בראון אחריתה ומשמעותה.
ב-16 באוקטובר 1859, מתנגד לעבדות בשם ג'ון בראון הוביל מתקפה על מחסן הנשק הפדרלי בהארפרס פרי, במטרה לחמש עבדים ולהוציא לפועל מרד כנגד העבדות. ניסיון המרד נכשל, ג'ון בראון הועמד לדין בפני בית משפט של ממשלת ארצות הברית, נדון למוות בתלייה וגזר הדין בוצע ב-2 בדצמבר 1859. ויקטור הוגו פרסם הצהרות בדבר הצורך לחנון את ג'ון בראון, ואחרי הוצאתו להורג, כתב כתבי אשמה כנגד ארצות הברית והישווה את בראון לספרטקוס שנרצח על ידי וושינגטון (הבירה). את הצהרותיו אלה פרסם בעיתון לונדון ניוז. היסטוריונים אמריקנים טוענים, שניסיון המרד של ג'ון בראון, היווה את אחת מהסיבות המידיות לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
מלחמת האזרחים ולאחריה.
הארפרס פרי הייתה קשה להגנה וקלה לתקיפה מוצלחת. המלחמה פגעה בעיירה בצורה אנושה. בגלל מיקומה האסטרטגי, היא "החליפה ידיים" שמונה פעמים במהלכה, עובדה שהביאה לכך שמתוך 3,000 תושבים לפני המלחמה, נשארו בה כ-300 עד 400 תושבים. באחד מהקרבות הללו, שבהם גנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון גבר על צבא ארצות הברית, נכנעו 12,149 חיילים, הכניעה הגדולה ביותר של צבא ארצות הברית עד קרב בטאן שבפיליפינים במלחמת העולם השנייה.