התנאים בזירה לא היו אידיאלים, והטייסים והצוותים נדרשו לפעול תחת תנאים קשים. טייסים נשלחו לעיתים לחופשות בבית לאחר שצברו ניסיון, שבו מחופשתם לאחר כמה חודשים ונאלצו לצבור מחדש ניסיון בשימוש במטוסים שונים, בשיטות פעולה שונות ולפעול מבסיסים שונים. היו מקרים בהם טייסי קרב מנוסים נשלחו בסיבוב השני שלהם למדבר המערבי כטייסי הפצצה ונאלצו לגשר על חוסר הניסיון ועל העדרה של ההמשכיות. עם זאת, הטייסים הדרום אפריקאים רחשו כבוד ליריביהם, טייסי הלופטוואפה.
לטייסים הדרום אפריקאים היה את הכבוד להטיל את הפצצה הראשונה במערכה האווירית בכלל זירות המלחמה ביבשת אפריקה וכן את הפצצה האחרונה במערכה זו. הראשונה הייתה ב-11 ביוני 1940 במויאלי (Moyale) באתיופיה והאחרונה הוטלה על כוחות הארמייה הראשונה של הצבא האיטלקי בתוניסיה. הטייסים הדרום אפריקאים שהשתתפו במערכה בצפון אפריקה תפשו מקום של כבוד ברשימת אלופי ההפלות של החיל במלחמת העולם השנייה, בניהם ג'ון פרוסט (John Frost) ומרמדיוק פאטלה (Marmaduke Pattle).
מדגסקר.
עקב החשש מכיבוש יפני וכתוצאה מכך פעולות התקפיות באוקיינוס ההודי בקרבת נתיבי השייט לדרום אפריקה, האיץ יאן סמאטס את בעלות הברית לקיים פלישה מקדימה למדגסקר. לאחר ויכוחים ממושכים ודרישות חוזרות ונשנות של הגנרל דה גול, שדחף לפעולה של כוחות צרפת החופשית כנגד מדגסקר, הסכימו צ'רצ'יל וראשי מטות הצבא שתתבצע פלישה באמצעות צי חזק וסיוע אווירי נאות. במרץ ואפריל 1942 ביצע חיל האוויר הדרום אפריקאי טיסות סיור מעל אנטסירננה (עיר הנמל בצפון מדגסקר שנקראה אז דייגו סוארז - Diego-Suarez) ושלושה גפים של החיל שוחררו ממשימות הסיור הימי בחופי דרום אפריקה ונשלחו ללינדי (Lindi) שעל חופי טנזניה, בתוספת של 11 מפציצי טורפדו בריסטול בופורט ו-6 מפציצים קלים מרטין מרילנד כדי לבצע סיורים ממושכים וסיוע אווירי קרוב לטובת הקרב על מדגסקר ("מבצע שריון מגן" - Operation Ironclad).
במהלך התקיפה האמפיבית/אווירית המשולבת שבוצעה על ידי הצי המלכותי הבריטי וחיל האוויר המלכותי הבריטי ב-5 במאי, תקף חיל האוויר של צרפת של וישי את כוחות הצי הפולשים, אך הוא נוטרל על ידי מטוסי זרוע האוויר של הצי המלכותי שהמריאו משתי נושאות מטוסים. המטוסים הצרפתים שלא הושמדו נסוגו וטסו לשדות תעופה בדרום האי. כאשר שדה התעופה הראשי בדייגו-סוארז היה בטוח (ב-13 במאי 1942), טסו אליו 34 מטוסי חיל האוויר הדרום אפריקאי מלינדי. בספטמבר 1942 לקחו כוחות הקרקע של צבא דרום אפריקה שהוקצו לפלישה, חלק בכיבוש חלקו הדרומי של האי בתמיכתו של חיל האוויר הדרום אפריקאי. במהלך כל המבצע, שהסתיים ב-4 בנובמבר 1942, פעלו מטוסי החיל ב-401 גיחות כשטייס אחד נהרג בקרב, אחד נהרג בתאונה ואחד מת ממחלה. שבעה מטוסים אבדו כאשר רק אחד מתוכם אבד כתוצאה מפעולה קרבית.
המערכה באירופה ובזירות נוספות.
בסוף 1943 היו לחיל האוויר הדרום אפריקאי שתי כנפיים ו-16 טייסות במזרח התיכון ובצפון אפריקה שבהן שירתו 8000 איש. עם סיומה של המערכה בצפון אפריקה השתנו תפקידיו של החיל והוא התמקד יותר במשימות הפצצה ומשימות קרב-הפצצה בשונה ממשימות הקרב שבהן לקח חלק במדבר.
חמש טייסות של החיל הוקצו לטובת סיוע לפלישה לסיציליה ביולי 1943. טייסת מס' 1 ביצעה משימות סיור ותקיפה על חופי האי ביום הפלישה (מבצע האסקי Operation Husky), טייסות מס' 2, 4, ו-5 ביצעו משימות קרב-הפצצה במהלך הלחימה בפנים האי, טייסת מס 30 (שפעלה כטייסת מס' 223 של חיל האוויר המלכותי) ביצעה משימות הפצצה קלות ממלטה וטייסת מס' 60 הייתה אחראית על ביצוע משימות צילום בכל רחבי סיציליה. עם סיום הפלישה הועברו עוד שלוש טייסות לאי וכל שמונה הטייסות הועסקו בסיוע בפלישה לאיטליה: טייסות מס' 12 ו-24 קיבלו את האחריות לבצע משימות הפצצה בינוניות ל"ריכוך" מטרות האויב טרם הפלישה וטייסת מס' 40 ביצעה משימות צילום. טייסת מס' 1 ביצעה משימות קרב ביום הנחיתה ב-3 בספטמבר 1943 וטייסות מס ' 2 ו-4 טסו במשימות ליווי לכוחות הפצצה.
בהמשך השתתפו כנפיים מס' 2, 3 ו-7 בשחרורה של איטליה בין השנים 1943–1945, כנף מס' 7 נתנה סיוע לכוחות פרטיזנים ביוגוסלביה בשנים 1943–1944, כמה טייסות של החיל השתתפו במסגרת "חיל האוויר הבלקני" (Balkan Air Force) במבצעים בהונגריה, רומניה ואלבניה בשנים 1944–1945. כנף מס' 2 השתתפה בסיוע האווירי למרד ורשה באוגוסט-ספטמבר 1944 ובאותה שנה השתתפה במערכה לשיחרור יוון. שתי טייסות ביצעו משימות סיור לאורך נתיבי השייט לחופי מערב אפריקה ומצר גיברלטר וכוח נוסף של החיל השתתף בפלישת בעלות הברית לדרום צרפת (מבצע דרגון בקיץ 1944).
הרכבת האווירית לברלין.
לאחר סיום המלחמה, בשנת 1948 לקח החיל חלק ברכבת האווירית לברלין . 20 צוותי אוויר של החיל הטיסו מטוסי דקוטה של חיל האוויר המלכותי והעבירו אספקה במשקל 4133 טון ב-1240 טיסות.
מלחמת קוריאה.
עם פרוץ מלחמת קוריאה העבירה מועצת הביטחון של האו"ם החלטה הקוראת לנסיגת כוחות צבא קוריאה הצפונית. הועברה גם פניה לעזרה לחברות האו"ם. לאחר ישיבת קבינט ב-20 ביולי 1950 הודיעה ממשלת דרום אפריקה כי עקב המרחק גדול בין דרום אפריקה לקוריאה, משלוח כוחות קרקעיים יהיה בלתי מעשי, אך טייסת קרב של חיל האוויר תעמוד לרשות המאמץ הבינלאומי. 50 קצינים ו-157 בעלי דרגות אחרות של טייסת מס' 2 הפליגו מדרבן ב-26 בספטמבר. הם נבחרו מבין 1426 אנשי קבע של החיל שהתנדבו למשימה. הכוח הראשון שיצא לקוריאה כלל רבים מיוצאי הקרבות של מלחמת העולם השנייה. הטייסת הועברה לבסיס חיל האוויר האמריקני (Johnson Air Base) ליד טוקיו לטובת אימוני הסבה למטוסי מוסטנג שסופקו על ידי חיל האוויר האמריקני.
בסיומם של אימוני ההסבה, נשלחה הטייסת כאחת מארבע הטייסות של כנף קרב-הפצצה מס' 18 של חיל האוויר האמריקני וב-16 בנובמבר 1950 כוח חלוץ של 34 איש עזב את יפן יחד עם הטייסים האמריקנים לבסיס חיל האוויר בפוסן כדי להסתגל לתנאי הקרב המקומיים בקוריאה. בבוקרו של ה-19 בנובמבר המריאה הטיסה הראשונה למשימה בפיונגיאנג. ב-30 בנובמבר הועברה הטייסת לבסיס אחר בחלק הדרומי של חצי האי עקב התקדמותם של הכוחות הצפון קוריאנים והסינים. בהמשך הם הועברו עוד יותר דרומה לבסיס בדרום מזרח המדינה שהיה בסיסם הקבוע עד סיום השתתפותם במלחמה. במשך כל התקופה ביצעה הטייסת 10,373 גיחות ואיבדה 74 מטוסים מתוך ה-95 שהוקצו. 12 טייסים נהרגו בקרבות, 30 הוכרזו כנעדרים ו-4 נפצעו
בינואר 1953 שבה הטייסת ליפן לצורך אימוני הסבה למטוסי קרב-הפצצה F-86 סייבר של חיל האוויר האמריקני. המשימה הראשונה של מטוסים אלה המריאה ב-16 במרץ 1953 והייתה זו משימת הסילון הראשונה של חיל האוויר הדרום אפריקאי. הטייסת ביצעה משימות קרב לאורך נהר יאלו (Yalu River) ונהר צ'ונג צ'ונג (Chong-Chong river) ומשימות סיוע אווירי. הטייסת הוציאה 2032 גיחות של מטוסי הסייבר ואיבדה 4 מתוך 22 המטוסים.
המלחמה הסתיימה ב-27 ביולי 1953, כאשר נחתם הסכם שביתת הנשק. במהלך השלב הראשון של המלחמה, במשימות ההפצצה של מטוסי המוסטנג, הייתה משימתה העיקרית של הטייסת פגיעה בנתיבי האספקה של האויב ואחוז ההצלחה שלהם עמד על כ-61% עם שיאים של כ-80% בתקופות מסוימות. במשימות מסוג זה השתמשו המטוסים בפצצות נפלם ברקטות 127 מ"מ ובמקלעים. מאוחר יותר, בתקופת הפעלתם של מטוסי הסייבר, פעלו הטייסים בקרבות אוויר כנגד מטוסי מיג-15, אך המשימה העיקרית נותרה פעולות מנע וסיוע אווירי קרוב. בסיכומה של המלחמה נמנו 34 טייסים הרוגים, 8 שבויים (כולל מי שלימים שימש כמפקד החיל). 74 מטוסי מוסטנג ו-4 מטוסי סייבר הופלו. לאנשי הטייסת הוענקו 797 עיטורים אמריקנים, כולל 2 עיטורי כוכב הכסף, 3 עיטורי לגיון ההצטיינות, 55 עיטורי מדליית השירות המצוין של חיל האוויר ו-40 עיטורי כוכב הארד. כאות הערכה לפועלם של חברי הטייסת הוצאה הוראה מטעם מפקדת כנף מס' 18 של חיל האוויר האמריקני ש"בכל טקסי הסיום למלחמה ינוגן גם המנון דרום אפריקה ויש להתייחס אליו בכבוד כמו אל ההמנון שלנו"
עם סיום פעולות האיבה הוחזרו מטוסי הסייבר לארצות הברית והטייסת שבה לדרום אפריקה באוקטובר 1953. במהלך תקופה זו הפך חיל האוויר הדרום אפריקאי לזרוע עצמאית של כוחות ההגנה של האיחוד (UDF) וחיילי וטייסי החיל החלו ללבוש מדים כחולים במקום מדי החאקי של צבא דרום אפריקה.
מלחמת הגבול.
בין השנים 1966 עד 1989 לקח חיל האוויר הדרום אפריקאי חלק במלחמת הגבול, שהתרחשה בחלקה הצפוני של דרום-מערב אפריקה (כיום נמיביה) ובאזורים הסמוכים. בשלבים הראשונים הגיש החיל סיוע אווירי לפעולות המשטרה כנגד ארגון העם של דרום-מערב אפריקה (SWAPO), שנלחם לסיום השליטה הדרום אפריקאית בדרום מערב אפריקה. תדירותן של הפעולות עלתה כאשר כוחות ההגנה של דרום אפריקה לקחו את האחריות לניהול המלחמה ב-1974.
החיל הגיש סיוע אווירי לצבא במערכה באנגולה בשנים 1975–1976 וביצע פעולות רבות מעבר לגבול כנגד בסיסי SWAPO באנגולה ובזמביה החל משנת 1977. לפחות שני מטוסי מיג-21 של חיל האוויר של אנגולה הופלו על ידי מטוסי מיראז' F1 של טייסת מס' 3 של החייל ב-1981 וב-1982. החיל היה גם פעיל מאוד במסגרת המערכה באנגולה בשנים 1987–1988, לפני חתימת הסכם השלום שסיים את המלחמה ארוכת השנים.
התמודדות עם האמברגו.