הבמאי דייוויד פ. סנדברג, יחד עם אשתו לוטה לוסטן יצרו בתחילה סרט קצר במטרה להתחרות בעזרתו בתחרות של סרטים קצרים. אף על פי שהסרט לא זכה בתחרות, הוא הפך לוויראלי ומספר גדול של סוכנים בתעשיית הקולנוע פנו אל סנדברג. אחד הסוכנים היה לורנס גריי שהציע לסנדברג שהשניים ישתפו פעולה עם ג'יימס ואן במטרה לכתוב תסריט לסרט באורך המלא המבוסס על הסרט הקצר. אף על פי שוואן אהב את הסרט הקצר, היו לו ספקות בקשר לסרט באורך מלא וסנדברג כתב טריטמנט (רשימה של סצנות שמרכיבות את הסרט לפי הסדר) עבור הסרט המלא.
המעבר של סנדברג ולוסטן להוליווד עבור יצירת הסרט היה לא פשוט ולוסטן נאלצה להתפטר ממקום עבודתה. כשהגיעו להוליווד, השניים לא יכלו להשכיר דירה כיוון שלא החזיקו בדירוג אשראי אמריקני ונאלצו להתגורר בדירות Airbnb לתקופות של חודשים.
ליהוק.
ביוני 2015, גבריאל בייטמן וטרסה פאלמר לוהקו לסרט בתפקידים ראשיים. באותו החודש, מריה בלו לוהקה לסרט בתפקיד אם המשפחה יחד עם אלכסנדר דיפרסיה בתפקיד ברט, בן הזוג של רבקה, בילי ברק בתפקיד פול, אביו של מרטין ואליסיה ולה ביילי בתפקיד דיאנה, דמות האנטגוניסט בסרט.
צילומים.
צילומי הסרט החלו ביוני 2015 בלוס אנג'לס והושלמו באוגוסט של אותה השנה. סנדברג מעולם לא עבד עם צוות הסרטה או ביקר בסט צילומים קודם לכן ושאל עוזרת ההפקה "מתי מגיע השלב שבו צועקים אקשן?".
אפקטים מיוחדים.
אפקטים שגרמו לדמותה של ביילי (דיאנה) להופיע ולהיעלם במהירות בוצעו על מסך מפוצל בדומה ליצירת הסרט הקצר. סנדברג ציין "כשדיאנה נמצאת באותו הפריים ביחד עם דמות אחרת, משתמשים במסך מפוצל ואז מצלמים את הסצנה פעמיים: איתה ובלעדיה. מפעילים את המצלמה ביחד איתה, מכבים כשהיא הולכת ומדליקים שוב. זה באמת פשוט". סנדברג גם הכין רשימה של "מקורות אור" ובה דרכים שונות ליצירת אור, החל מפלאש של טלפון סלולרי ועד לירי של אקדח. בסצנה שדיאנה מופיעה בחדרה של רבקה, ג'יימס ואן הציע להשתמש בשלט נאון מבחוץ (מה שגרם לחדר לקבל תאורה אדומה) במקום אורות של רכב חולף.
סנדברג ביסס את דמותה של רבקה על נערה אמיתית שהכיר שסבלה מדיכאון ופגעה בעצמה, לכן לדמותה של רבקה יש חתכים על זרועותיה. בהמשך, פיתוח הסרט צמצם במעט את הריכוז בדיכאון ומחלות נפש והתמקד יותר באלמנטים על טבעיים לפיהם דיאנה הייתה אישה אמיתית שמתה והפכה לרוח נקמנית. ואן היה זה שהציע להפוך את דיאנה לרוח. ברט, בן זוגה של רבקה הפך למעין רוקיסט, אבל יותר אחראי ומחושב. טויסט נוסף שסנדברג הכניס היה שהחבר הדמיוני היה שייך לאם ולא לאחד הילדים.
דאגות בקשר לסיום האובדני.
לאחר שמבקרים צפו בסרט הם הביעו דאגה בקשר לסוף האובדני שבו (סופי יורה בעצמה למוות במטרה לעצור את דיאנה). סנדברג התראיין למגזין "The A.V Club" ואמר שהוא היה מאוד לחוץ בקשר לרעיון, ורצה להציג את העמדה שלו. סנדברג סיפר שבמקור הסרט היה אמור לעסוק בדיכאון, ממנו הוא סבל בעבר ושאחד מחבריו התאבד על רקע המחלה. דיאנה לא נכתבה כרוח רפאים בזמנו, אבל במהלך הפיתוח של הסרט, העלילה הציגה יותר אלמנטים של אימה מאשר של דיכאון ומחלות נפשיות. במקור, סנדברג צילם סוף אלטרנטיבי לסרט לפיו מרטין חווה דיכאון ודיאנה חוזרת בשנית לפני שהיא נהרגת לגמרי. קהל מבחן שצפה בסרט הצהיר שמותה של סופי היה לשווא.
הפצה.
הופעת הבכורה של הסרט היה בפסטיבל הסרטים בלוס אנג'לס ב-8 ביוני 2016. בנוסף, הסרט הוקרן גם בכנס קומיקון ב-20 ביולי 2016. הסרט עלה לבתי הקולנוע בתאריך 22 ביולי 2016.
ביקורות.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 76% טריות על סמך 180 ביקורות עם ציון משוקלל של 6.3/10.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 58/100 על סמך 34 ביקורות.
סרט המשך.
שבוע לאחר הצגת הבכורה של הסרט, אולפני האחים וורנר וניו ליין סינמה נתנו אור ירוק ליצירת סרט המשך. הייסנר וסנדברג יחזרו כדי לכתוב ולביים את הסרט בהתאמה יחד עם ואן וגריי כמפיקים.
נכון לשנת 2021, אין עדכון בנוגע לסרט ההמשך.
החרם נגד גרמניה הנאצית (1933)
החרם נגד גרמניה הנאצית היה חרם צרכנים בין-לאומי על מוצרים מגרמניה, שנמשך משנת 1933 עד 1941. החרם החל כתגובה לאירועי אלימות אנטישמיים שפרצו לאחר מינויו של היטלר לקנצלר גרמניה ב-30 בינואר 1933. האירועים כללו, בין היתר, חסימת גישה לעסקים יהודיים, הטלת פצצות סירחון, הרתעת צרכנים, ותקיפה פיזית או השפלה של יהודים. החרם נגד גרמניה הנאצית הונהג על ידי מספר ארגונים יהודיים, אך היו גם ארגונים יהודיים אחרים שהתנגדו לו.
החרם פגע מעט בכלכלת גרמניה הנאצית, אך זו התאוששה בתוך שנתיים. החרם לא הצליח לצמצם את ההתנכלויות ליהודי גרמניה.
רקע: אירועי אנטישמיות בגרמניה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ומינויו של אדולף היטלר לתפקיד קנצלר גרמניה בינואר 1933, המפלגה הנאצית עודדה אלימות נגד יהודים וקראה לחרם צרכנים על עסקים יהודיים. ממשלת גרמניה הנאצית סירבה לפעול נגד החרם, והרמן גרינג הצהיר: "אני אעסיק את המשטרה, ללא רחמים, בכל מקום שבו נפגעים אנשים גרמנים, אבל אני מסרב לאשר למשטרה להגן על חנויות של יהודים."
התאחדות יהודי גרמניה חשה מחויבת לפרסם הצהרת תמיכה בממשלת גרמניה הנאצית וקבעה כי "רשויות הממשל האחראיות אינן מודעות לחומרת המצב. אנחנו לא חושבים שאזרחי גרמניה ייסחפו ויפגעו ביהודים." גם אנשי עסקים יהודים בולטים פרסמו מכתבי תמיכה במשטר הנאצי, וקראו למנהיגי הארגונים היהודיים בעולם להימנע מחרם על גרמניה. הצהרה דומה פורסמה על ידי קבוצה שולית של יהודים שתמכו בהיטלר בשם "".
ההכנות לחרם בארצות הברית ובבריטניה.
כתגובה לאירועים האנטישמיים בגרמניה, הקונגרס היהודי האמריקאי החל בהכנות לחרם על גרמניה הנאצית. מספר ארגונים יהודיים התנגדו לצעדים אלה, בטענה שהם עלולים לפגוע ביהודי גרמניה. בין המתנגדים נמנו ועד שליחי הקהילות בבריטניה, בני ברית והוועד היהודי-האמריקאי.
הימשכות ההתקפות הנאציות על יהודי גרמניה גרמו לבני ברית ולוועד היהודי-האמריקאי לשקול מחדש את עמדתם, והם החליטו לתמוך בחרם. ב-12 במרץ נפגשו בניו יורק מספר נציגים של ארגוני יהודים ודנו בהכנות לחרם. באותו יום נאצים תקפו ברחוב בברלין שני יהודים אמריקאים.
ב-20 במרץ 1933 נפגשו במלון אסטור בניו יורק 1,500 נציגים של ארגונים יהודיים שונים, והחליטו לארגן עצרת מחאה המונית באצטדיון בכיכר מדיסון ב-27 במרץ 1933. (האצטדיון בכיכר מדיסון נקרא אז "מדיסון סקוור גארדן", והוא נהרס בשנת 1968. כיום קרוי אצטדיון אחר בשם זה.)
היה בין הבולטים בפעולות המחאה, ותכנן צעדה לבניין העירייה של ניו יורק בהשתתפות 20,000 חיילי מילואים יהודים במדים, ללא כרזות מלבד דגלי ארצות הברית, מגיני דוד וסממנים יהודיים. בפגישה ב-21 במרץ אמר ויליאם ו. כהן, אחד ממנהיגי הארגון: "יהודי שקונה מוצר מתוצרת גרמניה, אפילו בשווי פרוטה אחת, הוא בוגד בעמו."
הרב סטיבן שמואל וייז דחה טענות של מתנגדי החרם באומרו: "זה הזמן להפגנות המוניות. עבר זמנם של צעדים זהירים. עלינו לנהוג כמו גברים. אם נמשיך לשתוק, איך נוכל לבקש מחברינו הנוצרים להרים את קולם במחאה נגד העוולות הנגרמות ליהודי גרמניה? האירועים המתרחשים בגרמניה היום עלולים לקרות מחר בכל מדינה אחרת, אלא אם כן יגנו אותם ויעצרו אותם. זו איננה מתקפה על יהודי גרמניה, אלא על יהודי העולם." הוא קבע שהחרם הוא חובה מוסרית: "עלינו להשמיע את קולנו. אם זה לא יועיל, לפחות נדע שאמרנו את דעתנו."
על פי בקשת התאחדות יהודי גרמניה, שלחה הנהלת הסוכנות היהודית בירושלים מברק ללשכתו של היטלר, בו הבטיחה לו שהיהודים בארץ ישראל לא הכריזו ולא התכוונו להכריז חרם על גרמניה. על אף בקשת המנהיגים היהודים בגרמניה, הקונגרס היהודי האמריקאי החליט לקיים את פעולות המחאה.
מחאת ה-27 במרץ.
ב-27 במרץ 1933 התקיימו עצרות מחאה המוניות של הארגונים היהודים באמריקה. באירוע המרכזי באצטדיון בכיכר מדיסון השתתפו 55,000 מפגינים, ובין היתר נאמו בו ראש עיריית ניו יורק אל סמית' והרב משה זבולון מרגליות. אירועי מחאה נוספים נערכו בבולטימור, בוסטון, פילדלפיה, קליבלנד, שיקגו ו-70 ערים נוספות בארצות הברית, בהשתתפות ראשי כנסיות ואיגודים מקצועיים. ההפגנות סוקרו ושודרו ברחבי העולם.
מארגני המחאה קראו לנשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט, לתקן את חוקי ההגירה ולאפשר ליהודי גרמניה להגר לארצות הברית.
החרם.
החרם על גרמניה הנאצית החל במרץ 1933 באירופה, בארצות הברית ובארץ ישראל המנדטורית. הוא נמשך עד כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ב-7 בדצמבר 1941.
יהדות בריטניה, שהתנגדה בתחילה לחרם, הצטרפה בנובמבר 1933.
תוצאות החרם ניכרו בגרמניה. חברת הספנות הגדולה Hamburg America Line נקלעה לקשיים עקב החרם, וביולי 1933 נאלצה מועצת המנהלים להתפטר. הייצוא מגרמניה לארצות הברית ירד בכמעט רבע בהשוואה לשנה הקודמת, דבר שהדאיג את המשטר. יוזף גבלס אמר בנאום באתר הכינוסים של המפלגה הנאצית כי זו סיבה ל"דאגה רבה". החרם היה יעיל במיוחד בארץ ישראל, ורבים קראו לציבור היהודי להחרים את תוצרת גרמניה. בעיקר הוחרמו בארץ ישראל חברות תרופות גרמניות. כשני שלישים מתוך 652 הרופאים היהודים שהיו בארץ באותה עת הפסיקו לתת מרשמים לתרופות גרמניות.
ב-15 במרץ 1937 נערכה באצטדיון בכיכר מדיסון בניו יורק עצרת מחאה גדולה נוספת שתמכה בחרם על גרמניה הנאצית. מספר ניסיונות להפסיק את החרם, ולו רק באופן חלקי, נדחו.