ועידת טרנטו, שהתכנסה משנת 1543 עד 1563, הטביעה את חותמה באופן מובהק על המוזיקה של האסכולה הרומאית; למעשה אפשר לטעון, שרפורמות אלה בכנסייה הקתולית, שהיו חלק מן הקונטרה-רפורמציה, הגדירו את המוזיקה של האסכולה הרומאית. ועידת טרנטו המליצה, שמוזיקת קודש, בייחוד זו שנועדה לשמש את הכנסייה, תיכתב בסגנון רציני ואומר כבוד. הוועידה התירה פוליפוניה - טעות נפוצה, שאין לה בסיס היא, שאנשיה אסרו עליה מכל וכל - אבל דרשו, שהטקסט המושר יהיה ברור וקל להבנה. נוסף לכך, אף כי לא אסרו על השימוש במלודיות חילוניות כחומר מקור למיסות ומוטטים, גם לא עודדו שימוש כזה.
הקנטטה.
הקנטטה הכנסייתית, לקולות סולו או למקהלה, הייתה זהה לאורטוריה קטנה או לחלק מאורטוריה. קביעה זו נכונה בה במידה לגבי הקנטטות הכנסייתיות של יוהאן סבסטיאן באך, ש-200 מהן לפחות מוכרות כיום, או מזמורי התפילה של הנדל. במקרה של באך, רבות מן הקנטטות הגדולות אכן נקראות אורטוריות; "אורטוריית חג המולד" היא אוסף של שש קנטטות כנסייה, שנועדו לביצוע נפרד בששת ימי חג-המולד, אך כשלמות אמנותית הן שוות-ערך לאורטוריה קלאסית.
המאפיין העיקרי של קנטטות הכנסייה של באך הוא היותן חלק בלתי נפרד מן הפולחן הכנסייתי, שארגון המוזיקה במהלכו היה לכיד ומקושר יותר מאשר בכנסייה האנגליקנית. רבות מן הקנטטות הגדולות והמפורסמות של באך נפתחות בפרק מקהלה מורכב, שאחריו כמה אריות ורצ'יטטיבים, והוא מסתיים בכוראל פשוט. הדבר הובא לא פעם כדוגמה לאדישותו של באך להבאת היצירה כמכלול אל שיא אמנותי. אך אפשר לחלוק על טענה זו אם לוקחים בחשבון את החשיבות שניתנה לקנטטות בטקס התפילה של הכנסייה הלותרנית. הטקסט היה מעוגן היטב בטקסט הבשורה או בשיעורים של אותו היום; טקס התפילה התנהל אחרי המקהלה הראשונה או אחת האריות, אלא במקרה שהקנטטה הייתה קצרה במיוחד, וקהל המאמינים היה מצטרף לשירת הכוראל המסיים. מכאן, שאחדות טקס התפילה בכנסייה הייתה אחדות המוזיקה; ובאותם מקרים, שכל פרקי הקנטטה היו מבוססים על אותה נעימת כוראל עצמה, הושגה אחדות שהייתה שמורה קודם רק למיסות והמוטטים של המאה ה-16, שהתבססו על הלחנים הגרגוריאניים של האירוע, שלשמו נכתבו.
המיסה.
המיסה היא צורה מוזיקלית לטקסט הליטורגי של סעודת ישו (השייך בעיקר לכנסייה הקתולית, כנסיות השיתוף האנגליקני ואף הכנסייה הלותרנית). רוב המיסות כתובות לטקסט לטיני, השפה המסורתית של הכנסייה הקתולית, אבל יש גם מספר בלתי מבוטל של מיסות, שנכתבו לשפות של מדינות שאינן קתוליות, שם מקובלת זה מכבר עבודת הקודש בשפת המקום. לדוגמה, מיסות רבות (הקרויות במקרים רבים "טקסי שיתוף") כתובות באנגלית לכנסייה האנגליקנית.
מיסות יכולות להיות א'קאפלה, לקול אדם בלבד, או בליווי אינסטרומנטלי (אובליגטו) עד לתזמורת מלאה. מיסות רבות, בייחוד המאוחרות בהן, לא נועדו כלל לביצוע במהלך טקס המיסה בפועל, כגון מיסה סולמניס של בטהובן, העונה על כל דרישות המבנה המסורתי של המיסה, אך נכתבה לביצוע באולם קונצרטים בלבד.
בדרך כלל, כדי שיצירה תהיה מיסה מלאה, היא חייבת להכיל את חמשת הפרקים הקבועים שלהלן, המהווים יחד את תפילת המיסה:
רקוויאם (תפילת אשכבה) היא גרסה שונה של המיסה הרגילה. ליצירות מוזיקליות לטקסט של הרקוויאם יש מסורת ארוכה במוזיקה המערבית. יצירות חשובות רבות נכתבו במסורת זו, בהן רקוויאם של יוהנס אוקכם, פייר דה לה רו, אנטואן ברומל, ז'אן רישאפור, פדרו דה אשקובר, אנטואן דה פווין, כריסטובאל דה מוראלס, פלסטרינה, תומאס לואיס דה ויקטוריה, מוצרט, גוסק, כרוביני, ברליוז, ברוקנר, דבוז'אק, דיליוס, דיריפלה, פורה, ליסט, ורדי, סטרווינסקי, ליגטי, פנדרצקי ואנדרו לויד ובר. יצירות רקוויאם נכתבו לביצוע קונצרטנטי ולא כיצירות פולחן דתיות.
היו שהלחינו מיסות רקוויאם לטקסט שונה, כמו רקוויאם גרמני של יוהנס ברהמס, שהטקסט שלו מכיל מבחר פסוקים מכתבי הקודש הלותרניים (ובמיוחד Musikalische Exequien של היינריך שיץ מ-1636 ואקטוס טרגיקוס של באך). את הפסוקים בחר ברהמס בעצמו, רובם מן התנ"ך (מספרי תהילים וישעיהו), ומיעוטם מן הברית החדשה ומבין הספרים החיצוניים, ורקוויאם המלחמה של בנג'מין בריטן, המשלב את הטקסט הלטיני של הרקוויאם בפי סופרן סולו, מקהלה מעורבת ומקהלת ילדים, עם שיריו של וילפרד אוון בפי זמרי טנור ובריטון.
במיסה ליטורגית, יש עוד פרקים שונים הניתנים לשירה, לעיתים קרובות במזמור גרגוריאני. הפרקים הללו, ה"מיסה גופא" (proprium), משתנים לפי היום והעונה בהתאם ללוח הכנסייתי, או בהתאם לנסיבות המיוחדות של המיסה. את פרקי המיסה גופא אין מלחינים בדרך כלל במיסה עצמה, אלא במקרה של מיסת רקוויאם, אבל הם עשויים להוות נושא למוטטים או יצירות מוזיקליות אחרות. פרקי המיסה גופא כוללים את האינטרוֹאיטוֹ, גרַדוּאָל, הללויה או טְראקְט (לפי עונת השנה), אוֹפֶרְטוֹריוֹ וקוֹמוּניוֹ.
שירי חג.
שירי חג (carols) הם על פי רוב בעלי אופי דתי, אם כי אינם קשורים בהכרח עם עבודת הקודש בכנסייה, ולעיתים קרובות נושאים אופי פופולרי. בימינו מיוצגת סוגה זו באופן בלעדי כמעט בשירי חג המולד, שירים לחגוג את הציפייה (Advent) בארבעת ימי ראשון שלפני חג המולד, וכן, במידה פחותה, שירי פסחא.
ראשיתה של מסורת שירי חג המולד הרחק בעבר, עוד במאה ה-13, אף כי שירי החג היו במקורם שירים קהילתיים, שזומרו במהלך חגיגות כגון הבאת הקציר ולא רק בחג המולד. רק במועד מאוחר יותר החלו לזמר שירי חג בכנסייה ולקשר אותם בפירוש לחג המולד. לפי המסורת, שירי החג היו מבוססים במקרים רבים על מהלכי אקורדים מימי הביניים, ואלה משווים להם את צלילם האופייני. אחרי כמה מן השירים, כמו "Personent hodie" ו-"Angels from the Realms of Glory" אפשר להתחקות ישירות עד לימי הביניים, והם בין היצירות המוזיקליות העתיקות ביותר שעודן מושרות בקביעות. במקומות רבים מקובלת עדיין מסורת הזמרים, הבאים בקבוצה אל הבית בערב חג המולד ומזמרים שירים לחג.
שירי החג איבדו מן הפופולריות שלהם לאחר הרפורמציה בארצות, שם זכו הכנסיות הפרוטסטנטיות למעמד של עליונות (אף כי רפורמיסטים נודעים כמו מרטין לותר חיברו שירי חג ועודדו את השימוש בהם בעבודת הקודש), אך שימרו את כוחם בקהילות כפריות עד להתחדשות העניין בהם במאה ה-19. הופעתם הראשונה בדפוס של God Rest Ye Merry, Gentlemen", "The First Noel", "I Saw Three Ships" "Hark the Herald Angels Sing התרחשה בחוברת "שירי חג מולד עתיקים ומודרניים" (1833) מאת ויליאם סנדיס. מלחינים כדוגמת ארתור סאליבן עזרו להשיב את שיר החג אל תפארתו הקודמת, ותקופה זו היא שהביאה לעולם חביבי-קהל כמו "Good King Wenceslas" ו-"It Came Upon the Midnight Clear", שיר מניו אינגלנד שכתבו אדמונד ה. סירס וריצ'רד ס. ויליס.
שירי קודש נוצריים.
תומאס אקווינס, בהקדמה לפירוש שלו לתהילים, הגדיר את שיר הקודש (Hymnus) הנוצרי במילים אלה:""Hymnus est laus Dei cum cantico; canticum autem exultatio mentis de aeternis habita, prorumpens in vocem"." ("שיר קודש הוא הלל לאלוהים בשירה; שירה היא חדוות הרוח, אשר בהגותה בדברים נצחיים, פורצת ומשמיעה את קולה").
שירי הקודש הנוצריים הקדומים ביותר מוזכרים בסביבות שנת 64 לספירה באגרות השליח פאולוס. שיר הקודש היווני "שלום עליך אור משמח לבב" הוזכר בכתבי בסיליוס הקדוש בסביבות שנת 370. שירי קודש בלטינית מופיעים בערך באותו זמן, בהשפעת אמברוזיוס הקדוש ממילאנו. משורר ספרדי מסוף המאה ה-4 היה אחד הכותבים הפוריים ביותר של שירי קודש בתקופתו.
שירי קודש קלטיים קדומים, שנקשרו לקדושים פטריק וקולומבה, כולל "השריון של סנט פטריק" שעודנו קיים, אפשר למצוא כבר במאות ה 6 וה7. שירי קודש קתוליים בכנסייה המערבית הכניסו לשימוש מקובל את ההרמוניה בארבעה קולות, בסולמות מז'ור ומינור ובביצוע עוגב ומקהלה.
הרפורמציה הפרוטסטנטית הולידה שתי גישות מנוגדות לשירי קודש. גישה אחת, העיקרון המבוקר של עבודת הקודש, שקלוויניסטים ורפורמטורים רדיקליים אחרים רבים צידדו בה, ראתה בכל מה שלא קיבל הסמכה ישירה מכתבי הקודש חידוש ותוספת קתולית לעבודת הקודש, שיש לדחות על הסף. כל שירי הקודש שלא היו ציטטות ישירות מן הכתבים נכנסו לקטגוריה זו. שירים כאלה נאסרו בהשמעה, יחד עם כל צורה של ליווי בכלי נגינה. גישה זו נודעה בשם "פסלמודיה אקסקלוסיבית". דוגמאות לה אפשר עדיין למצוא במקומות שונים, כולל "הכנסיות החופשיות" של מערב סקוטלנד.
הגישה האחרת שנקטה הרפורמה, זו שמרטין לותר צידד בה, הניבה פרץ של כתיבת שירי קודש וזמרה קהילתית. לותר וחסידיו הרבו להשתמש בשירי הקודש, או הכוראלים שלהם, ללימוד עיקרי האמונה לבאי הכנסיות. הכותבים האנגליים המוקדמים נטו לצטט טקסטים מכתבי הקודש, בעיקר מספר תהילים; איזאק ואטס היה נאמן למסורת זו, אך מייחסים לו את כתיבת שיר הקודש האנגלי הראשון שלא היה ציטוט ישיר מכתבי הקודש.
כותבים מאוחרים יותר הרשו לעצמם חירויות רבות יותר, והיו גם שכללו אלגוריה ומטפורה בטקסטים שכתבו.
שירי הקודש של צ'ארלס וסלי הפיצו תאולוגיה מתודיסטית לא רק בקרב מאמיני התורה, אלא ברוב הכנסיות הפרוטסטנטיות. הוא פיתח מוקד חדש: מתן ביטוי לרגשותיו האישיים של האדם ביחסו אל האל בד בבד עם התפילה הפשוטה בשירי הקודש הישנים. התחייה המתודיסטית במאה ה-18 הביאה לשפע רב ועצום בכתיבת שירי קודש בוולשית, שנמשך עד למחצית הראשונה של המאה ה-19.