מבחינת לחן, גרסת האלבון של השיר Mic Drop תוארה כגרובית, להיט היפ-הופ עם בס כבד ברקע. גרסת הרמיקס כוללת מוזיקה אלקטרונית, סינתיסייזר וטראפ בנוסף ללחן ההיפ-הופ המקורי. מבחינת תווים, הגרסה המקורית הולחנה בפה מז'ור, בעוד שגרסת הרמיקס הולחנה בלה מינור. לשתי הגרסאות מפעם של 170 פעימות בדקה, ושתיהן באורך 3:58. לגרסת הרמיקס יצאו שתי גרסאות: אחת גרסת סטודיו שפורסמה בפלטפורמות סטרימינג על ידי דיזיינר, והשנייה גרסת הקליפ שהחליפה את ההקדמה של הראפר בשורות בקוריאנית מהגרסה המקורית של השיר מהאלבום. שתי הגרסאות המקוריות - הקוריאנית והיפנית, נכתבו בידי Pdogg, Supreme Boi, Bang Si-hyuk וחברי הלהקה RM ו J-Hope, והפקת השיר נעשתה כולה על ידי Pdogg. גרסת הרמיקה נכתבה גם היא על ידי אותם כותבים, בשיתוף עם סטיב איוקי, דיזיינר, Tayla Park, Flowsik ו Shae Jacobs. גרסה זו הופקה על ידי איוקי בשיתוף עם Pdogg שהיה גם הסאונדמן של השיר. את קולות הרקע לשיר שרו ג'ון ג'ונג-גוק, Supreme boi, Docskim, Hiss Noise ו Pdogg. ואת המיקס עשה ג'ייסן ג'ושוע בעזרת דויד נקג' ובן מילצ'ב באולפני Larrabee Sound . והמאסטרינג נעשה על ידי רנדי מריל באולפן Sterling Sound.
לפי RM, השיר "Mic Drop" (באנגלית - הפלת מיקרופון) הושפע מהפלת המיקרופון של נשיא ארצות הברית לשעבר, ברק אובמה בהופעתו האחרונה בתא כתבי הבית הלבן ב 2016. במהלך ראיון על השיר, אמר דיזיינר: "מה שהשיר Mic Drop אומר בשבילי הוא מוחלט - כמו שאתה 'קורע' את הקצב באופן מדהים, ואתה פשוט מפיל את המיקרופון אחרי זה, אתה יודע שעשית את שלך" במילות השיר, BTS חוגגים את הצלחתם העולמית, ומספרים על עבודתם הקשה והשיגיהם הרבים, כמו למשל בפזמון השיר.
שניאור שניאורסון
שורש 11
שורש 11, או רוּ בּוּ (בסינית: 入部, פיניין: Rùbù) הוא השורש האחד-עשר של הכתב הסיני. פירושו "להיכנס" או "להצטרף" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
במילון קאנגשי יש 28 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 12
שורש 12, או בַּה בּוּ (בסינית: 八部, פיניין: Bā bù) הוא השורש השנים-עשר של הכתב הסיני. פירושו "שמונה" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
במילון קאנגשי יש 44 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה. כאשר הוא מרכיב תו עם שורשים אחרים לפעמים מופיע בצורה הזו: 丷, כגון ב 䒑.
וריאציות.
יש ניואנס עיצובי בגופני הדפסה שונים עבור שורש זה. "במילון" הקאנגשי ובהנג'ה הקוריאנית, יש קו אופקי קצר בתחילת הקו השני של תו. קו קצר זה אינו קיים ברוב הגופנים הסיניים המפושטים המשמשים בסין, למעט כמה מקרים כמו הדמותכמו בסמל של צבא השחרור העממי. הוא קיים ברוב הגופנים הסיניים המסורתיים אך לא בכולם. בגופן יפני, נוכחותו של הקו הקצר תלויה בעיצוב כל גופן.
הקו האופקי הקצר קיים רק בהדפסת גופן, ולא בצורות שונות של כתב יד.
פיניקס סאנס ארנה
סיפורה של רות
סיפורה של רות (באנגלית: The Story of Ruth) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת סרטים רומנטיים היסטוריים משנת 1960 בבימויו של הנרי קוסטר, עם אילנה עדן, סטיוארט ויטמן ופגי ווד בתפקידים הראשיים.
בתפקיד הראשי משחקת השחקנית הישראלית אילנה עדן. היא הייתה בת 19 וזה היה סרטה הראשון. היא הופיעה עוד בסרט נוסף - מבצע קהיר (1966) בתפקיד משנה ואלה היו הופעותיה היחידות בסרטי קולנוע.
התסריט מבוסס בחלקו על מגילת רות אבל מתרכז גם בתרבות הפגנית של מואב עם הקרבת ילדות לאל כמוש והוויכוח בין הדת היהודית המונותאיסטית לתרבות האלילית.
תקציר העלילה.
רות (אילנה עדן) משרתת ככוהנת במקדש לאל כמוש במואב תחת פיקוחה של הכוהנת הראשית (ויוקה לינדפורס). אביה העני הביא אותה בילדותה לכוהן הגדול (ת'אייר דייוויד) תמורת כסף. כדי שתהיה קורבן לכמוש. היא עמדה להיות מוקרבת אלא שהתגלה כתם בזרועה שפסל אותה וחברתה הועלתה כקורבן במקומה. כעת מתכוננות הכוהנות לקורבן נוסף.
נעמי (פגי ווד), אלימלך (לס טרמיין) ובניהם מחלון (טום טריון) וכליון (ג'ון גבריאל) הם יהודים שהיגרו למואב מבית לחם בגלל רעב. הם צורפים מבוקשים ומחלון מתקין כתר מזהב שיושם על ראש הילדה המוקרבת. מחלון מביא את הכתר למקדש ונפגש שם עם רות. מתפתח ביניהם דו-שיח על אמונה באל נראה (כמוש) לאלוהים בלתי נראה. רות מתאהבת במחלון ומתחילה לפקפק באמונתה בכמוש.
כאשר הכהן הגדול עומד לנעוץ את חרבו בילדה השוכבת למרגלות כמוש, משמיעה רות צעקה והכהן נעצר אך לבסוף מבצע את זממו. רות נמלטת אך נתפסת, נעצרת ושערה נגזז. חיילים מתפרצים לביתו של אלימלך, הורגים את אלימלך וכליון ולוקחים את מחלון לעבודת פרך במחצבה לכל חייו.
כעבור מספר חדשים משוחררת רות ומנסה לשחרר את מחלון בעזרת שוחד. בעת הבריחה נדקר מחלון ונפצע קשה. הוא מובל לבית אלימלך ולפני מותו הוא מקדש את רות בטבעת. נעמי מחליטה לחזור לבית לחם. את אלמנתו של כליון, ערפה, (זיוה רודן) היא משכנעת להישאר במואב ולהקים שם משפחה אבל רות דובקת בה ומחליטה לחזור אתה לבית לחם.
בדרך הן מתחמקות מחיילים מואבים שרודפים אחריהם.
הן מתקבלות בבית לחם בזלזול על ידי הנשים בעיקר בגלל מוצאה המואבי של רות. רות ונעמי משתכנות בחורבה ורות מתחילה ללקט שיבולים בשדות של בועז (סטיוארט ויטמן), קרוב משפחה של אלימלך. המפגש הראשון ביניהם הוא טעון בגלל יחסו המתנשא של בועז על האישה המואביה אף על פי שהוא נשבה ביופייה. טוב (ג'ף מורו) הוא קרוב משפחה עשיר של אלימלך וגם הוא מתאהב ברות, משפץ את ביתם, מצייד אותם במזון רב ומתכוון לשאת אותה לאישה.
מעלילים על רות שהיא מואבייה ועדיין עובדת אלילים. נערך לה משפט בפני זקן העדה (בזיל רויסדל) והיא מזוכת.
בבית לחם עורך טוב את חגיגת היין ומודיע שמחר יישא את רות לאישה. כולם שותים ומשתכרים. לפי עצת נעמי מגיעה רות לבועז ומביעה לפניו את אהבתו אליה ורצונה להינשא לו.
למחרת מתלבשת רות לחתונה, מתקרבת לטוב ואומרת לו בפומבי שאינה אוהבת אותו. טוב מודיע שבתור קרוב משפחה הוא חייב לשאת את רות (חוק ייבום). בועז מגלה לכולם את פגישתם בלילה וטוב זורק לעברו את סנדלו ומשחרר את רות מהתחייבותו וכל הקהל מריע.
לבסוף נאמר כי הם הולידו את עובד ועובד הוליך את ישי וישי הוליד את דוד ומדוד נולד המשיח (ישו).
הו ייפאן
קרל מאסן
קרל מאסן (בדנית: Karl Madsen; 22 במרץ 1855 – 16 באפריל 1938) היה צייר והיסטוריון אמנות דני בעל קשרים הדוקים עם ציירי סקיין.
ביוגרפיה.
מאסן, שנולד בקופנהגן ב-22 במרץ 1855, היה בנם של הציירים אנדראס פיטר מאסן וסופי ת'ורסו מאסן. הוא סיים את לימודיו באקדמיה Sorø לפני שהשתתף בית הספר לאמנות של נילסן בשנת 1871. בין השנים 1872–1876 למד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות. הוא היה תלמידם של וילהלם קיהן ושל ז'אן-לאון ז'רום באקדמיה לאמנויות היפות בפריז (1876–1879).
קריירה.
מאסן הושפע מאוד בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19 מהתמורה החדשה והרדיקלית בתרבות הדנית, בהובלתו של גאורג ברנדס, שמאסן עקב אחר הרצאותיו באוניברסיטת קופנהגן, והולגר דרכמן, שפרסם את דעותיו החזקות על האמנות הדנית ועל התנאים המאכזבים באקדמיה לאמנות. בשנת 1871 נסע דרכמן לסקיין, כפר דייגים בקצה הצפוני ביותר של יוטלנד, כדי לצייר סצנות חוץ ואת הדייגים המקומיים. כמעט במקביל הגיע גם מאסן לסקיין.
במהלך השנה הראשונה שלו באקדמיה לאמנות, הוא פגש את מיקל אנקה, שאותו שכנע להצטרף אליו לסקיין ביולי 1874. שם העביר לאנה ברונדום, לימים אנה אנקה, שיעורי ציור. עבודות האמנות שלו בשנים 1873–1874 והשנים 1879–1880 מראות כי היה אחת מדמויות המפתח בקרב ציירי סקיין.
דיוקנאותיו היו בעלות חיוניות הדומה לאלה של מיקל ואנה אנקה וכריסטיאן קרוהג, אך חסרה לו הווירטואוזיות ותחושת הצבע שנהנו הציירים השוודים והנורווגים. העבודות המעניינות ביותר שלו הן מהשנה האחרונה שלו בפריז בה הגיע להשפעת בית הספר ברביזון ושל אדואר מאנה, אף שהן עדיין נוטות להיות אפלות ומשעממות למדי ביחס ליצירות הבהירות יותר של האימפרסיוניסטים הצעירים.
הפער בין מאסן למגמות התקופה כמו גם לבעיותיו הכלכליות שלו כנראה עמדו מאחורי החלטתו להפוך לסופר מקצועי.
בהמלצתו של דרכמן, הוא הפך למבקר אמנות בשנת 1881 ולכותב תדיר בעיתון פוליטיקן (Politiken) ובכתבי עת אחרים. הוא הפך לאחד מפרשני האמנות והמבקרים המשפיעים ביותר על דנמרק. הוא היה מומחה לאמנות ההולנדית וכתב ספר חלוצי על אמנות יפן.
כמומחה למוזיאונים, מאסן זכה להכרה כסמכות באמנות ההולנדית והביא להערכה מחודשת של האמנות הדנית במחצית הראשונה של המאה ה-19, במיוחד עם הביוגרפיה שלו על יוהאן תומאס לונדבי בשנת 1895. הוא היה מנהל מוזיאון הגלריה הלאומית של דנמרק בשנים 1911–1925, ומנהל מוזיאון סקיין בשנים 1928–1938.
מאסן קיבל דוקטור לשם כבוד באוניברסיטת לונד והפך לאביר במסדר הדנברוג בשנת 1909.
חיים אישיים.
מאסן התחתן פעמיים. הוא התחתן עם אשתו הראשונה יוהאנה הנרייט מלר ב-3 ביוני 1880 אך היא נפטרה ב־9 במרץ בשנה שלאחר מכן במהלך לידת בנם הראשון. לאחר מכן נישא ליוליאנה נילסן (5 באוגוסט 1858 – 9 בדצמבר 1929) ב-4 ביולי 1883. נולדו להם ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות.
בנו של מאסן מאשתו הראשונה, הנרי סופוס מאסן (1881–1921) היה אגיפטולוג, עיתונאי ועורך. בן נוסף, סוונד ויגו מאסן (1885–1954) היה גם צייר. בתו הבכורה, סופי מאסן (1887–1965) נישאה לצייר ארנה לופטוס.
מאסן נפטר ב-16 באפריל 1938 ונקבר בבית הקברות אסיסטנס בקופנהגן.
אישטוון טות'
פינאט האמפר
VATSIM