דימונט גדל במשפחה יהודית בהלסינקי, בירת הדוכסות הגדולה של פינלנד. באוגוסט 1929 הגיע לארצות הברית עם אמו ואחיו, על סיפון 'SS Berengaria' שברישומיה מופיע מקום לידתו בקובנה שבליטא. בשל מצבו הרפואי אושפז לכמה ימים בבית חולים באליס איילנד, משם יצאה המשפחה לקליבלנד, אוהיו.
לאחר שירות במודיעין הצבאי האמריקאי במלחמת העולם השנייה עבד תקופה ברשת חנויות האחים אדיסון בסנט לואיס שבמיזורי.
ב-1962 פרסם את ספרו העיקרי Jews, God and History (יהודים, אלוהים והיסטוריה) שזכה לביקורות מהללות ומכר למעלה מ-1.5 מיליון עותקים. ובעקבות הצלחתו יצא דימונט לסדרת הרצאות על ההיסטוריה של עם ישראל ברחבי ארצות הברית, קנדה, דרום אפריקה, ברזיל ופינלנד. ספרו שמעמיד את היהדות הרפורמית כהמשך טבעי למסורת ישראל, זכה גם לביקורת מקרב חוגים שמרניים יותר
בהמשך פרסם ספרים נוספים על ההיסטוריה של עם ישראל, על יהדות ארצות הברית ונושאים יהודיים נוספים.
דימונט נפטר בשנת 1992 בסנט לואיס, מיזורי. בתקופת חייו האחרונה עבד על המהדורה השנייה של ספרו החשוב Jews, God and History (יהודים, אלוהים והיסטוריה), שאת העבודה עליה סיימה אשתו אתל (1917–2013), שעבדה איתו על הספר מ-1955, המהדורה הושלמה והתפרסמה לאחר מותו, בשנת 1994, בסיוע בתם, גייל גולדי.
יוגוסלביה באירוויזיון 1961
יוגוסלביה השתתפה באירוויזיון 1961 השתתפה עם השיר "Neke davne zvezde" שבוצע על ידי ליליאנה פטרוביץ'. זו הייתה הופעתה הראשונה של יוגוסלביה באירוויזיון.
לפני האירוויזיון.
Jugovizija 1961.
הגמר הלאומי היוגוסלבי הראשון שבחר את הנציג היוגוסלבי לאירוויזיון, נערך ב-16 בפברואר תיאטרון הדרמה הלאומי הסלובני של לובליאנה בליובליאנה. המנחה הייתה מילנקה בווקון. בגמר היו 9 שירים משלושת איגודי השידור הציבוריים התת-לאומיים של טלוויזיית הרדיו היוגוסלבית - JRT: RTV Slovenija, RTV Harvatska ורדיו וטלוויזיה של סרביה. הזוכה נבחר על ידי קולות חבר מושבעים המונה שמונה חברים, מושבע אחד לכל אחת משש הרפובליקות ושתי המחוזות האוטונומיים. השיר הזוכה היה "Neke davne zvezde", בביצועה של הזמרת הסרבית ליליאנה פטרוביץ', שהולחן בידי יוז'ה פריצ'ק ונכתב על ידי מירוסלאב אנטיץ'.
באירוויזיון.
ליליאנה פטרוביץ' הופיעה חמישית בלילה של התחרות, אחרי פינלנד ולפני הולנד. בסיום ההצבעה השיר קיבל 9 נקודות, וכתוצאה מכך הגיעה למקום ה-8 מבין 16 מדינות מתחרות.
המפלגה האנטי-מאסונית
המפלגה האנטי מסונית (נגד הבונים החופשיים), הקרויה גם "התנועה האנטי מאסונית", הייתה המפלגה השלישית בהיסטוריה האמריקאית. היא התנגדה בתוקף לבנייה החופשית כמפלגה עם נושא יחיד, ובהמשך שאפה להפוך למפלגה גדולה על ידי הרחבת הפלטפורמה שלה לנקיטת עמדות בנושא אחר.
לאחר שהופיע ככוח פוליטי בסוף 1820, מרבית חברי המפלגה נגד הבונים החופשיים הצטרפו למפלגה הוויגית בשנות ה-30 של המאה העשרים, והמפלגה נעלמה לאחר 1838.
היסטוריה.
ההיסטוריה של המפלגה האנטי-מאסונית מתחילה ב"פרשת מורגן" שהתרחשה בבטביה, ניו יורק. נטען, כי בונים חופשיים מהלשכה המקומית הרגו אדם בשם מורגן שכעס על הלשכה ואיים לפרסם את כל "סודות הבנייה החופשית". מורגן נעלם מהעיירה ונטען על ידי גורמים עוינים לבנייה החופשית, כי חברי הלשכה הטביעו אותו בנהר הניאגרה. לא נמצא שום סימן למורגן.
מורגן טען, כי הפך לחבר הבונים החופשיים בעת ששהה בקנדה ונראה שהוא לקח חלק במשך זמן קצר בלשכה ברוצ'סטר. לאחר מכן ניסה מורגן ללא הצלחה לסייע בהקמה או בביקור בלשכות בבטביה, אך נדחה מהשתתפות בפעילות הבונים החופשיים של בטביה על ידי חברים שלא היו בטוחים בדמותו של מורגן ופקפקו בנאמנותו לבנייה החופשית. זועם על הדחייה, מורגן הודיע, כי הוא עומד לפרסם חשיפה שכותרתה Illustrations of Masonry, ובה ביקורת על הבונים החופשיים ואף מתוארים שם טקסי התואר הסודי שלהם בפירוט.
בספטמבר 1826 נעצר מורגן בטענות קלושות, כי לא החזיר הלוואה וכי גנב חולצה ועניבה במטרה למנוע את פרסום ספרו על ידי השארתו בכלא. האדם שהתכוון לפרסם את ספרו של מורגן שילם את ערבותו והוא שוחרר ממעצר. זמן קצר לאחר מכן נעלם מורגן.
הרוב האמינו בגרסה, שהבונים החופשיים הרגו את מורגן בכך שהטביעו אותו בנהר הניאגרה. בין אם ברח או נרצח, היעלמותו של מורגן הביאה רבים להאמין כי הבנייה החופשית עומדת בסתירה לאזרחות טובה.
הרקע להקמת המפלגה.
הרעיון שקבוצת בונים חופשיים הרגה מישהו שדיבר נגדם חלחלה בתודעת האנשים. בתקופה זו עם התנועה מערבה של המתיישבים והמהפכה התעשייתית, אנשים רבים החלו להביע חוסר אמון כלפי הממשל ובמוסדות ותיקים כמו מסדר הבונים החופשיים.
באותה תקופה התחוללה גם תחייה דתית, תקופה המכונה "ההתעוררות הגדולה השנייה", במיוחד באזור שנקרא "הרובע השרוף". כינוי זה מתייחס לאזורים המערביים והמרכזיים של מדינת ניו יורק בתחילת המאה ה-19, שם התחוללה תחייה דתית והיווצרות של תנועות דתיות חדשות, עד כדי כך שנראה כי הלהט הרוחני הצית את האזור.
המפלגה נגד הבונים החופשיים הוקמה באפסטייט ניו יורק בפברואר 1828.האנטי מאסונים התנגדו לבונים החופשיים, והאמינו, שמדובר בחברה חשאית מושחתת ואליטיסטית ששולטת בחלק גדול מהארץ בניגוד לעקרונות הרפובליקניים. אנשים רבים ראו את ארגון הבונים החופשיים ואת חסידיו המעורבים בשלטון כמושחתים. ההתנגדות לבנייה אומצה גם על ידי כמה כנסיות פרוטסטנטיות אוונגליסטיות כגורם דתי, במיוחד ב"רובע השרוף" בצפון מדינת ניו יורק.
ועידות ובחירות.
בתחילה הוגבלה התנועה נגד הבונים החופשיים למערב ניו יורק ברובע השרוף. אך תוך זמן קצר היא התחילה להתפשט, פחות מהסיבות המקוריות שהתרחשו בבטביה עם פרשת מורגן, ויותר בגלל אנדרו ג'קסון, שהיה מועמד לנשיאות ארצות הברית.
ה"אנטי-ג'קסוניים" נזקקו למטרה כדי לגייס לאנשים סביב העובדה שג'קסון היה בונה חופשי בולט, ואשר לעיתים קרובות דיבר על האחווה במסדר. כל זה נתן למפלגה הלאומית הרפובליקנית הכושלת את מה שהם צריכים.
בבחירות של 1828, המפלגה החדשה הוכיחה עצמה כבלתי צפויה. אף על פי שהמועמד שלהם למושל ניו יורק, סולומון סאות'וויק, הובס, המפלגה האנטי מאסונית הפכה למפלגת האופוזיציה העיקרית של הדמוקרטים של ג'קסון בניו יורק. בשנת 1829 היא הרחיבה את בסיס הנושאים שלה כשיצרה כמה חידושים שלא היו מוכרים אז בפוליטיקה האמריקאית.
חידוש אחד היה עיתוני המפלגה, אחד מאותם עיתונים החל משנת 1829 היה "אלבני ג'ורנל", עיתון שתקף את מרטין ואן ביורן. בפסקה אחת במאמר נמצאו המילים "מסוכן", "דמגוג", "מושחת", "משפיל", "סוטה", "זונה", "הוללות" ו"קללות ". חידוש נוסף היה יצירת וועדה מינויים.
ועידת המינוי הראשונה בתולדות ארצות הברית התקיימה על ידי המפלגה האנטי מאסונית לבחירות לנשיאות 1832. המפלגה מינתה את ויליאם וירט שבעברו היה חבר מסדר הבונים החופשיים. ישנן עדויות, למרות הכחשתו של וירט, הוא אכן קיבל את הדרגה השנייה בבנייה החופשית. הראיות מוטלות בספק, ונראה שהוא לא קיבל אותן. למרות השתייכותו המפלגתית של וירט הוא אכן הגן על הבונים החופשיים בוועידה שם הוא היה מועמד. וירט הצהיר כי " הוא מצא שהבנייה החופשית לא עוררה בו דחייה, ושלמיטב ניסיונו רבים מהבונים החופשיים היו "אנשים אינטליגנטים בעלי אופי מכובד" שמעולם לא העדיפו את הבנייה החופשית על פני "חובותיהם לאל ולארצם".
בסך הכל המפלגה נגד הבונים החופשיים זכתה להצלחה מועטה. הם בחרו מושל בפנסילבניה וכן מושל, סגן מושל ותפקידים נבחרים אחרים ברמה גבוהה בוורמונט. במדינות מסוימות הם אכן קיבלו חברים לבית המחוקקים הממלכתיים, אם כי מעולם לא הספיקו לבצע שינויים אמיתיים. הם מעולם לא הצליחו להכניס חבר ממפלגתם לקונגרס ארצות הברית.
בשנת 1838, המפלגה האנטי מאסונית קיימה את הכינוס השלישי והאחרון שלה. בכינוס הם מינו את ויליאם הנרי הריסון, שלימים הועמד על ידי הוויגים, אותה מפלגה שאליה כבר נדדו רוב חברי המפלגה האנטי-מאסוני. כשזה קרה, המפלגה נגד הבונים החופשיים לא מינתה מועמד אחר והיא סיימה את חייה אחרי כ-10 שנים.
בשנת 1872 חלה התחדשות של המפלגה, הפעם היה זה על בסיס דתי שהיה המניע את המפלגה. הגלגול השני של המפלגה הסתיים בשנת 1888.
מורשת.
ג'ונתן בלנצ'רד, המועמד לנשיאות 1884 בגלגול השני של המפלגה האנטי-מאסונית, היה מחויב עמוקות לתיאוריות הקונספירציה, בעיקר לטענה, כי אליטות הבונים החופשיים ניסו לשלוט בסתר בממשלה. ככל שאנשים הפכו ניידים יותר מבחינה כלכלית במהלך המהפכה התעשייתית והחלו לנוע מערבה כאשר מדינות חדשות אוכלסו על ידי מתיישבים לבנים והוספו לאיחוד, צמיחתה של התנועה נגד הבונים החופשיים נגרמה על ידי התסיסה הפוליטית והחברתית שנבעה מהיחלשות קשרים משפחתיים וקהילתיים ותיקים. מאחר שהבנייה החופשית הייתה אחת המוסדות הבודדים שנותרו יציבים בתקופת שינוי זו, היא הפכה למטרה טבעית עבור מפגינים. כתוצאה מכך, "פרשת מורגן" הפכה לזרז הגלוי ביותר שהפך תנועה עממית למפלגה פוליטית.
גלגל המזל (ישראל)
גלגל המזל היא תוכנית טלוויזיה ישראלית, ששודרה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2 בין השנים 1993–2000, ומבוססת על הפורמט הבינלאומי גלגל המזל. התוכנית הופקה בתחילה על ידי חיים מנור וחברת "מעגלות הפקות", ולאחר מכן על ידי "שבלול תקשורת – ארז טל תקשורת בע"מ", חברת ההפקות המשותפת של ארז טל ויעל סברדלוף. את התוכנית הנחה ארז טל.
שידור.
התוכנית עלתה לשידור בנובמבר 1993, עם תחילת השידורים המסחריים בערוץ 2. התוכנית זכתה בקביעות למדרוג (רייטינג) של מעל 30%.