שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים, כגון הסכם על שיתוף פעולה מדעי וטכני (1995) והסכם למניעת כפל מס ומניעת העלמת מס בענייני מס הכנסה (2008).
סחר.
בשנת 2018, הסחר בין ברבדוס למקסיקו הסתכם ב-12 מיליון דולר. היצוא העיקרי של ברבדוס למקסיקו כולל: נחשולי מתח, נייר, גומי מגופר ושנאים חשמליים. היצוא העיקרי של מקסיקו לברבדוס כולל: מקררים ומקפיאים; מסכים ומקרנים; מכונות כביסה וייבוש; טלפונים וטלפונים ניידים; ותנורים. בין 1999 ל-2017, ההשקעה הישירה של ברבדוס במקסיקו הסתכמה ב-76 מיליון דולר. במקסיקו פועלות 35 חברות ברבדיות. החברה הרב-לאומית המקסיקנית Cemex פועלת בברבדוס.
יום ראשון של הנשים
יום ראשון של הנשים (באנגלית: Women’s Sunday) הייתה עצרת סופרג'יסטית שהתקיימה בלונדון בתאריך 21 ביוני 1908. הפגנה זו נחשבה לגדולה ביותר בבריטניה באותה עת.
הגורמים להפגנה ותכנון האירוע.
את האירוע יזם איגוד הנשים החברתי והפוליטי, מארגני האירוע היו אמלין פתיק-לורנס, גזברית האיגוד, ובעלה פרדריק.
ההפגנה נהגתה בתגובה להתנגדותו של ראש הממשלה הרברט אסקווית' לפעול לקידום זכות ההצבעה לנשים. כאשר נשאל בנושא סירב אסקווית' להתחייב כי יפעל בנושא או לנקוב בנקודת זמן שבה יעשה זאת.
נאום של מזכיר הפנים, הרברט גלדסטון, היה בין הגורמים שהעלו את רעיון הפגנת הענק אצל הסופרג'יסטיות. כפי שתיארה אמלין פנקהרסט באוטוביוגרפיה שלה, "הסיפור שלי", גלדסטון תמך בזכות הפגנה לנשים, אולם היה פסימי בנוגע לאפשרות להעברת צעד זה על ידי הממשלה. הוא טען כי על מאבקן של הנשים לפעול בדומה למאבקי גברים בעבר ולקדם את מטרותיו דרך מחאה ציבורית רחבת היקף, בקנה מידה ארצי. גלדסטון פקפק ביכולתן של הנשים לארגן מחאה בקנה מידה כזה. הסופרג'יסטיות שאפו לקרוא תיגר על דבריו של גלדסטון ולהוכיח כי באפשרותן להקים מחאה גדולה ויעילה מזו של הגברים. המארגנות שאפו להציג מספרים גדולים במיוחד של תומכות ותומכים בזכות ההצבעה לנשים, וכך להגביר את אהדת הציבור ואת תמיכתו במטרה זו, וכן להפעיל לחץ על הממשלה כדי לפעול בנידון.
בעת ארגון המחאה, בני הזוג לורנס שאבו השראה מהפגנה שנערכה שבוע קודם לכן, ב-13 ביוני 1908, על ידי ארגון NUWSS (The National Union of Women's Suffrage Societies), שבמסגרתה התקיימה צעדה גדולה ללונדון שמטרתה להראות את נחישותן של הסופרג'יסטיות ודבקותן במטרותיהן.
אחד המוקדים המרכזיים בפעילותן של הסופרג'יסטיות הבריטיות באיגוד הנשים החברתי והפוליטי היו אירועים באוויר הפתוח. אירועים אלה החלו בשנת 1906 בהפגנה בהייד פארק, שבה חברות הארגון הניפו דגלים ושלטים ונשאו נאומים.
המארגנים בחרו לערוך את האירוע ביום ראשון, כדי להקל על אנשים עובדים להגיע וכך להעלות את הנוכחות בהפגנה.
מהלך האירוע.
בסך הכל השתתפו באירוע בין 300,000 - 500,000 משתתפים.
כ-30,000 נשים מכל רחבי בריטניה צעדו ברחובות לונדון בשבע תהלוכות, התהלוכות יצאו ממיקומים מרכזיים שונים ברחבי העיר לונדון בהובלתן של פעילות מרכזיות בתנועה הסופרג'יסטית. אמלין פנקהרסט ואליזבת וולסטנהולם-אלמי הובילו את התהלוכה שיצאה מדרך יוסטון, אנני קני הובילה את התהלוכה שיצאה מפדינגטון, בעוד כריסטבל פנקהרסט ואמלין פתיק-לורנס הובילו את הצעדה שיצאה מרציף ויקטוריה.
הצעדות סיימו את דרכן בהייד פארק. משהגיעו לפארק הנשים הצועדות הניפו שלטים שבהן קראו לקדם את זכות ההצבעה לנשים.
בהייד פארק הוצבו עשרים במות ועליהן נשאו 80 נשים וגברים נאומים, שעיקרם היה נושא זכות ההצבעה לנשים. בין הנואמים בעצרת היו אמלין פנקהרסט, קיר הארדי, הסופר ישראל זנגוויל והמחזאי ג'ורג' ברנרד שו.
ההפגנה הייתה האירוע הראשון שבו הציגו חברות איגוד הנשים החברתי והפוליטי את הצבעים הרשמיים של האיגוד- סגול, ירוק ולבן - בפומבי. שלושת הצבעים שאומצו על ידי האיגוד נבחרו על ידי הפעילה אמלין פתיק-לורנס, שהסבירה כי הצבע הסגול מסמל את אצילותן של הסופרג'יסטיות, לבן מסמל את הטוהר בחיים האישיים והציבוריים, וירוק מסמל תקווה ואת האביב. שלושת הצבעים באו לידי ביטוי גם בלבושן של הנשים בעצרת. הנשים הונחו ללבוש שמלות לבנות, ועליהן להוסיף אביזרים בצבעים סגול וירוק, כגון צעיפים, תכשיטים או גרביים. באיגוד שאפו להפוך את שלושת הצבעים למוכרים בציבור, ובאמצעות סמליות זו להעלות את המודעות לפעילות האיגוד ולמטרות הסופרג'יזם בקרב קהלים רחבים יותר.
לאחר שראש הממשלה הרברט הנרי אסקווית' לא הגיב לאירועי העצרת, ניפצו פעילות סופרג'יסטיות את חלונות רחוב דאונינג 10 במחאה, הן השתמשו באבנים עליהן כתבו כתובות מחאה שקרא לראש הממשלה לפעול למען זכויות הנשים.
זכויות להט&quot;ב באסוואטיני
זכויותיהם של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) באסוואטיני כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית גברית מוגדרת כפלילית מאז 1907 על פי החוק הקולוניאלי של האימפריה הבריטית ונענשת במוות או עונש קל יותר לפי שיקול דעתו של בית המשפט דה יורה אם כי דווח לעיתים קרובות כלא נאכף בפועל. על פי "Rock of Hope", קבוצת הסברה עבור זכויות להט"ב במדינה, "אין חקיקה המכירה בתושבי להט"ב או מגנה על הזכות לנטייה לא הטרוסקסואלית וזהות מגדרית, וכתוצאה מכך תושבי להט"ב אינם יכולים להיות פתוחים לגבי נטייתם המינית או הזהות המגדרית שלהם מפחד של דחייה ואפליה". פעילות הומוסקסואלית בין נשים מוגדרת כחוקית.
מצעד הגאווה הראשון של אסוואטיני נערך בבירה מבבנה ביוני 2018 אשר כלל כאלף איש והוגדר לצד סיקור תקשורתי נרחב. סקר משנת 2016 מצא כי 26% מהסוואזים יברכו את שכנם ההומוסקסואל או לא יוטרדו מכך.
מעמד בחוק.
על פי סעיף 252 (1) לחוקת ממלכת אסוואטיני, העקרונות והכללים של המשפט המקובל הרומי-הולנדי החלים על אסוואטיני מאז 22 בפברואר 1907 (כפי שעקרונות וכללים אלו היו קיימים ב-6 בספטמבר 1968, עצמאותה של המדינה) מיושמים כחוק של אסוואטיני. המקור העיקרי של חוק נוסד בשנת 1907 בעודו היה למשפט המקובל כפי שיושם אז במושבה טרנסוואל, שבסופו של דבר הפכה לחלק מדרום אפריקה. "מעשה סדום" אשר כלל בין היתר פעילות הומוסקסואלית בהסכמה, הוגדר כפשע על פי החוק המקובל משנת 1907, שעונשו היה למוות או עונש קל יותר לפי שיקול דעתו של בית המשפט.
עד אמצע המאה העשרים, "מעשי סדום" בדרום אפריקה הוגדרו על ידי בתי המשפט בשטחה כ-"יחסים מיניים בלתי חוקיים ומכוונים בין שני זכרים אנושיים". הגדרה מצמצמת זו הותירה קבוצה של "נטיות מיניות בלתי טבעיות" אסורות. מעשים המכונים בדרך כלל "עבירה לא טבעית", שכללו לכל הפחות את אותם מעשים בין גברים הומוסקסואלים, ככל הנראה מעולם לא כללו מעשים בין נשים לסביות. לא ברור אם להתפתחויות הללו בדרום אפריקה הייתה השפעה על החוק המקובל של אסוואטיני.
חוק מעשי הסדום של אסוואטיני אינו נאכף בפועל. שרת המשפטים הצהירה לא פעם שמדיניותם היא לא להעמיד לדין מבוגרים המקיימים מעשים הומוסקסואלים בהסכמה. למרות זאת, קבוצות להט"ב מקומיות מתחו ביקורת שלילית על גישה זו באומרן כי היא "נשמעת כמו להחזיק אקדח ולומר שהמדיניות שלך היא לא לירות" בעודם טענו שהדרך היחידה לבטל את החוק במדינה היא לעבור דרך בתי המשפט.
ביוני 2019, בעקבות ביטול חוק מעשי הסדום של בוטסואנה והכנסת איסור חוקתי על אפליה על רקע נטייה מינית בשטחה, מאמר מערכת של אתר החדשות האפריקאי "AllAfrica" קרא לאסוואטיני ללכת בעקבותיה. עם זאת, מאמר המערכת ציין כי ההבדלים העיקרים בין שתי המדינות הן כי בוטסואנה מוגדרת כדמוקרטיה ואסוואטיני היא מונרכיה אבסולוטית עם רקורד גרוע מאוד של זכויות אדם בעוד מפלגות פוליטיות מוגדרות כאסורות, אשר כתוצאה מכך ישנם מעט מאוד הזדמנויות לדיונים בנושאי זכויות אדם בהם זכויות להט"ב.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות.
אסוואטיני אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
הורות ואימוץ.
זוגות חד מיניים נחסמים מקבלת אישור לאמץ ילדים באסוואטיני בעוד קבלת אישור מותנת רק עבור רווקים, נשואים או גרושים הטרוסקסואלים.
הגנה מפני אפליה.
בשנת 2012, שר החוץ לשעבר, מגוואווה גאמדזה, דחה את הקריאה של קבוצת עבודה של האו"ם לחוקק חוק המגן על תושבי להט"ב מפני אפליה. גאמדזה הצהיר באומרו כי "כל כך מעט הומואים חיים באסווטיני, עד שהטרחה של ניסוח חוק כזה לא שווה את המאמץ". על פי סקר משנת 2013, 43% מהמשיבות הלסביות והטרנסג'נדריות ניסו להתאבד בשנה האחרונה, ו-78% נטלו באופן קבוע "חומרים משכרים כדי להרגיש נורמליים ולשכוח".
במאי 2017, ועדת זכויות האדם של האו"ם הגישה סדרה של שאלות לממשלת אסוואטיני העוסקת בזכויות להט"ב. הוועדה ביקשה לדעת אילו אמצעים הופעלו "כדי להגן על אנשים מפני אפליה ואלימות על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית, לרבות בדיור ובתעסוקה, וקידום סובלנות". בנוסף, הוועדה הטילה ספק בדבקותה של אסוואטיני באמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, המגנה על פעילות מינית פרטית של מבוגרים בהסכמה, והביעה דאגה שאלימות נגד תושבי להט"ב מוגדרת כנפוצה.
סקר משנת 2019 הראה כי 59% מתושבי הלהט"ב במדינה הופלו לרעה או טופלו בחוסר כבוד במתקני בריאות ציבוריים, כאשר מ-30% נמנע שירות בריאותי.
תנאי מחיה.