בשנת 1946 שב ליבמ והתקדם במהירות לתפקידי סגן-נשיא ומנכ"ל (Executive Vice-President) ב-1949.
נשיא יבמ.
בשנת 1952 החליף ווטסון את אביו כנשיא התאגיד. בעוד אביו התנגד להתמקדות החברה בכיוון של מחשב אלקטרוני, אותו ראה כיקר מדי ביחס לתועלת שניתן להפיק ממנו, הסב הבן את כיוון החברה לאלקטרוניקה. הוא גייס מאות מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה ופתח קווי ייצור למחשבים מרכזיים, כך הפך את יבמ לשחקנית הראשית בתחום זה.
במהלך שש שנים שילש ווטסון את הכנסות החברה מ-214.9 מיליון דולר ב-1950 ל-734.3 מיליון ב-1956 וויתר למתחרות החברה על קווי יצור של כרטיסים מנוקבים, לאחר משפט ארוך של הגבלים עסקיים, בו סירב אביו לוותר. בניגוד לאב, הבין ווטסון הבן שהעתיד איננו בתחום זה.
ווטסון אף הגדיל את ההשקעה במחקר ופיתוח מ-3% בימי אביו ל-9%. ההשקעה במחקר ופיתוח נתנה פירות והעניקה ליבמ יתרון בייצור המחשב המרכזי הראשון המבוסס על טכנולוגיית טרנזיסטורים, IBM 7030, שהיה פריצת דרך מבחינת מזעור עוצמת מחשוב. היחידה הראשונה של מחשב זה נמכרה להמעבדה הלאומית לוס אלמוס ב-1961.
ב-1959 יוצר המחשב הראשון מסדרת IBM 1401, שיועד עבור עסקים בינוניים ויצר בכך שוק חדש למחשוב האלקטרוני.
ב-1964 החלה להמכר באופן מסחרי אחת מסדרות המחשבים המוצלחות והנמכרות ביותר, IBM System/360, הסדרה שווקה עד 1978 והיוותה אב טיפוס של המחשב המרכזי המודרני. הסדרה תוכננה כך שהקיפה לראשונה את כל מכלול השימושים ועוצמות המחשוב הנדרשות, תוך התבססות על אותה מערכת הפעלה ואותן תוכנות ושמה "360" בא לציין עובדה זו.
ההשקעה במחקר ופיתוח עבור הפרויקט הייתה עצומה (שקל וחצי לאורך ארבעים שנה) והיוותה הימור על עתיד החברה, הימור שהשתלם והפך את החברה לראשונה בתחומה הרחק מעבר למתחרותיה למשך עשורים.
בנוסף להשקעה במחקר ופיתוח שם ווטסון דגש על פיתוח ואף יצירה יש מאין של שווקים עבור מוצרי החברה, על מכירות ועל תחרותיות. לשם עמידה ביעדי הצמיחה הוא ארגן את החברה במבנה של חטיבות מכירות ושירות מכוונות-לקוח. שיטות הניהול והארגון שלו היוו מודל לחיקוי ותרמו לשינויים ולמודרניזציה של הניהול האמריקאי. את ההנהלה המרכזית של יבמ כינס במטה החברה בארמונק שבמדינת ניו יורק (Armonk, New York), הסמוכה לגבול קונטיקט, שם התגורר עם משפחתו.
לאחר הפרישה מיבמ.
בשנת 1971, לאחר התקף לב, ייעצו לו רופאיו לפרוש מהנהלת התאגיד. הוא פרש לתפקידים ציבוריים בהם יו"ר הוועדה המייעצת הכללית ((General Advisory Committee (GAC), שהוקמה על ידי הנשיא קנדי על מנת לייעץ לנשיא בנושאי מדיניות גרעינית.
ב-29 באוקטובר 1978 מונה על ידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר למשרת שגריר ארצו בברית המועצות. הוא מילא את התפקיד עד 15 בינואר 1981.
ווטסון נפטר בביתו בגריניץ', קונטיקט, משבץ בגיל 79.
ליסיאס (עוצר)
ליסיאס (ביוונית: Λυσίας, נפטר 162 לפנה"ס) נזכר לראשונה במקורות בספר מקבים א', כאשר נהיה מושל החצי המערבי של האימפריה הסלווקית עם יציאתו של אנטיוכוס הרביעי אפִּיפָאנֶס למזרח בשנת 165 לפנה"ס, ושלט בגבולות מצרים, אסיה הקטנה ונהר הפרת. כמו כן, היה עוצר בנו של אנטיוכוס הרביעי, אנטיוכוס החמישי אאופטור.עם כניסתו לתפקיד, ליסיאס המשיך במדיניות הגזרות בה החל אנטיוכוס והיה עליו להוציאה אל הפועל, אך למעשה פעל לביטול הגזרות. בשנת 162 נהרג ליסיאס יחד עם אנטיוכוס החמישי בפקודת דמטריוס הראשון.
קרב אמאוס.
מרבית הידיעות על ליסיאס נובעות מהקשר של עימות עם כוחות המקבים, ביניהן קרב אמאוס שהתרחש בשנת 165 לפנה"ס. קרב זה נוהל על ידי באי כוחו של ליסיאס, אשר חנו ליד אמאוס, במזרח עמק איילון, קרוב לאחת הכניסות החשובות המובילות משפלת החוף להרי יהודה. מיקום זה איפשר לכוחות לאיים על האזורים שבשליטת יהודה המכבי בלי להסתכן בכניסה לתוכם. כמו כן, אמאוס שכנה במרחק קטן יחסית מירושלים, אליה רצו להגיע כדי לחבור לצבא שחנה בחקרא.
הכוחות היהודים המורדים ידעו על כוונתו של אנטיוכוס הרביעי להשחית את ארץ יהודה והחליטו להשיב מלחמה למען העם והמקדש ולכן הם התאספו במצפה, צמו והתפללו. לאחר מכן, יהודה מינה מפקדים לעם ומחנה המורדים חנה מדרום לאמאוס. גורגיאס, שהופקד על ידי ליסיאס על ניהול המערכה עצמה, הקים מחנה על גבול האזור ההררי ביהודה, בסיס שממנו ניסה לתקוף את המורדים תוך שימוש ביחידה נבחרת. עם זאת, יהודה הגיב באופן בלתי צפוי וניצל את היעדרותו של גורגיאס מאמאוס כדי להתקיף את מחנהו תוך שימוש במודיעין צבאי מהיר ואמין. לכן, כאשר גורגיאס התקדם בחסות החשיכה לעבר היהודים עקף יהודה את הטור הסלאוקי כדי להפתיע את המחנה באמאוס שלא ציפה בכלל להתקפה מצידו.
אולם, כאשר הגיע יהודה וצבאו הקטן למחנה המלך עם שחר הופתע לראות מחנה מבוצר ומוגן שקשה לתקפו במפתיע. עם זאת, במהלך המתקפה האויב יצא מהמחנה ונערך לקרב אך ניגף ונס למישור. לאחר מכן, כוחות המורדים רדפו את הצבא המלכותי עד גזר, אדום, אשדוד ויבנה והרגו 3,000 איש מהם. למרות ניצחון המורדים מול הכוחות המלכותיים, הם טרם התמודדו עם גורגיאס וכוחותיו, שראו את המורדים שורפים את המחנה ואת מחנה יהודה במישור ערוך לקרב וחרדו מאוד - עד כדי כך שנסו לארץ פלשתים ויהודה וחילו שבו למחנה, בזזוהו והיללו את האל. מפלת גורגיאס נודעה לליסיאס שנתקף כעס ודאגה לנוכח הידיעה משום שציפיותיו נכזבו ופקודת המלך לא התבצעה.
המסע הראשון של ליסיאס.
בשנת 163-164 לפנה"ס, יצא ליסיאס למסע צבאי נוסף נגד יהודה המכבי ואנשיו, על פי מקבים א', מלווה ב-60,000 חיילים נבחרים ו-5,000 פרשים. הכוחות חנו בבית צור באדום ויהודה פגש אותם כשלצידו 10,000 חיילים. אומדן כוחותיו של ליסיאס מוגזם, ככל הנראה, אך ניתן לשער שהכח הסלאוקי אכן היה גדול מזה של יהודה. בראותו את המחנה הסלאוקי הגדול, התפלל יהודה לאל שיסגיר את המחנה בידי ישראל. בקרב זה נחל ליסיאס מפלה - ולנוכח האומץ והנחישות של המורדים ונכונותם למות בקרב, עלה לאנטיוכיה לגייס כוחות נוספים במטרה להתעמת שוב עם יהודה בצבא גדול עוד יותר. סיבה נוספת לעליה לאנטיוכיה היא שבאותו הזמן בקירוב מת אנטיוכוס, ונוכחותו של ליסיאס בעיר הבירה הייתה חיונית. הצלחת יהודה המכבי בעימות זה הייתה כבירה, שכן הדף את ההתקפה וכך השיג ארכה לפעילות מבית, ובכלל זה השתלטות על הר הבית, טיהור המקדש וחידוש הפולחן בו. במחקר מקובלת הדעה כי ליסיאס לא תמך במדיניותו של אנטיוכוס ביהודה וכי החל לנקוט צעדים שמטרתם להגיע עם המורדים להסדר.
המסע השני של ליסיאס, בלוויית אנטיוכוס החמישי.
עם מותו של אנטיוכוס הרביעי בשנת 164 לפנה"ס, מונה בנו אנטיוכוס החמישי "אאופטור" למלך בגיל 9, ולפיכך עבר ליסיאס לבצע את הפעילות המדינית והצבאית כאפוטרופסו. כשנתיים לאחר מכן, בשנת 162, עם התגברות ההצקות מצד הנצורים בחקרא, החליט יהודה להשמידם והטיל עליהם מצור. ליסיאס רגז על פעולה זו והחליט לצאת לעזרת הנצורים. לפיכך אסף צבא גדול ונסע דרך אדום לבית צור.
הכוחות הסלווקים היו גדולים מאוד והלחימה ארכה ימים רבים. בעקבות המצור שהטיל ליסיאס, יצא יהודה מהחקרא וחנה בבית זכריה מול מחנה הסלאוקים והצבאות נערכו ללחימה. ההישג הראשון של ליסיאס היא, אפוא, בכך שכפה על יהודה להסיר את המצור מהחקרא. הסלווקים השתמשו בפילי מלחמה שנשאו מגדלים בהם היו לוחמים והגיס הסלאוקי היה עצום במספרו. במהלך הקרב, נפלו 600 איש מכוחות הסלאוקים. במהלך הקרב אלעזר החורני, אחי יהודה המכבי, הקריב את חייו בכוונה להכריע את גורל המערכה על ידי פגיעה במלך, שחשב שהוא יושב על גב הפיל שאותו הרג במו ידיו. אלעזר מת תחת גווית הפיל. נראה שבשלב זה יהודה ניגף וצבאו של ליסיאס גבר עליו, שכן החקרא יצאה מכלל סכנה, המצור על המורדים בבית צור נמשך והצבא הסלאוקי התקדם לעבר ירושלים. מכל מקום, המצור על בית צור נפסק גם משום שהשנה הייתה שנת שמיטה והלחימה עברה למקדש, בו נמשכה ימים רבים. המחסור במזון החליש את המורדים וחלקם נטשו את המערכה. בסופו של דבר, הנצורים בהר הבית נחלצו מהמצור בעקבות אירועים באימפריה הסלאוקית: בכיר נוסף בממלכה, פיליפוס שמו, מינה עצמו לתפקיד העוצר, בו החזיק ליסיאס, וזה נאלץ להגיע להסכמה עם המורדים כדי שיוכל להתפנות לטפל באתגר מבית.
סיום המצור וההסדר של ליסיאס עם היהודים.