אורי לוי נולד בישראל להורים יוצאי בולגריה. לוי בעל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך לימודיו הוא נרשם לקורס כתבי ספורט, בעקבות מודעה שפורסמה בעיתון.
את הקריירה העיתונאית שלו החל בשנת 1977 ב. לצד שידורי הספורט שימש לוי ככתב חדשות, עורך, מגיש ושדר שטח. בתקופת מלחמת המפרץ שידר לוי מאולפן החירום הלילי. במהלך האינתיפאדה הוא עשה סדרת כתבות בשטחים, ולדבריו "זה היה מסוכן וחווייתי". מאוחר יותר ערך לוי את תוכנית החדשות מבט במשך 5 שנים.
לוי שימש בתפקידים ניהוליים בערוץ הראשון. הוא התמנה למנהל חטיבת החדשות בערוץ הראשון בשנת 2004 וכיהן בתפקיד עד 2009. לוי הוביל את החטיבה בסדרה של מבצעי שידור הכוללים את ההתנתקות, מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה ושתי מערכות בחירות. בתקופתו נעשו השינויים וריענון הפורמט במהדורת "מבט", בהם גם מינויים של ינון מגל ומירב מילר לתפקיד מגישי המהדורה.
ביום של הרצח בברנוער בתל אביב באוגוסט 2009 בחר הערוץ הראשון לא לשדר מבזק חדשות בנושא, בעקבות הביקורת על כך, הודה לוי בטעות ולקח אחריות עליה. לאחר שהתפטר מתפקידו כמנהל חטיבת החדשות הנחה לוי תוכניות שונות בערוץ הראשון. הוא החל להגיש בימי שישי את תוכנית האקטואליה "שישי בחמש". בהמשך הוא הגיש את התוכנית הזו לצד כנרת בראשי, ומאז שהתוכנית עברה לשידור בכאן 11 במאי 2017, הוא מגיש את התוכנית לצד שרון וכסלר.
תפקידו הניהולי הבא של לוי היה מנהל מחלקת הספורט ברשות השידור, שאליו נכנס בספטמבר 2010. בתפקידו זה יזם לוי את החזרת השדרן יורם ארבל לשדר בערוץ אחרי 22 שנות נתק. לוי יצא להגנתו של הפרשן דני נוימן, שזכה לביקורת נוקבות בתקשורת. בתום כשנתיים וחצי בתפקיד פרש לוי מהתפקיד באפריל 2012, וחזר למלא תפקידים עיתונאיים שוטפים בחטיבת החדשות של ערוץ 1. במקביל המשיך לוי לשדר אירועי ספורט. הוא הגיש את תוכנית סיכום המחזור בכדורגל, וכשהתוכנית הפסיקה להיות משודרת בערוץ פתוח, הוא טען שזה אחת הסיבות העיקריות לאובדן העניין בכדורגל הישראלי. באולימפיאדת לונדון 2012 הוא שידר עם יעל ארד את תחרויות הג'ודו. לאחר מכן שידר את התוכנית "יומן אולימפי" לסיכום אירועי היום באולימפיאדת הנכים לונדון (2012).
לוי ניגש למכרז לתפקיד מנהל הערוץ הראשון, אך לא זכה בו לבסוף. הוא היה אחד מ-40 בכירים ברשות השידור, שקיבלו במרץ 2012 זימון לשימוע שלפני פיטורים, אך ההליך הופסק בעקבות עתירת אגודת העיתונאים ירושלים.
בנובמבר 2013 שידר בערוץ הראשון משחקים מליגת העל בכדורסל במקומו של יורם ארבל. ולאחר מכן החל לשדר משחקים ברצועת השידור, "ערב הספורט של ישראל", שמשודרת מדי שבוע ביום שני או ביום ראשון.
במרץ 2017 פורסם כי לוי מצטרף לדסק לשוויון חברתי בכאן 11.
החל מדצמבר 2017 לוי מגיש תוכנית היסטוריה בכאן 11 ששמה מבט לאחור התוכנית מציגה כתבות ששודרו באותו היום בעבר במהדורת מבט.
מרחב קשור
יהדות צפון תימן
יהדות צפון תימן היא קהילה יהודית אשר התקיימה במחוז צעדה ובסביבתו. קהילה זו מהווה חטיבה נפרדת בתוך יהדות תימן.
הקהילה.
המונח יהדות צפון תימן מתייחס ליהודי הקהילות שחיו במחוז צעדה, בערים הצפוניות של תימן: צעדה, ברט וחידאן, ובלמעלה ממאה יישובים קטנים. זהו המחוז הצפוני ביותר של תימן כיום, וגם המחוז הצפוני ביותר בו גרו יהודים לאורך הדורות.
בערים הגדולות היו ריכוז גדול של יהודים, בצַעְדַּהּ (מעל 1,000 נפש), בחַיְדַאן (מעל 1,000 נפש) בבַּרַט (מעל 1,000 נפש). באַלְעַ'יל (מתחת ל-1,000 נפש), במַאדַּאן (כ-100 נפש) ברֲגּוּזַהּ (כ-150 נפש) ובאַלְהֲגַ'ר (מעל 150 נפש).
בשאר היישובים היו פזורים היהודים ביישובים רבים, כעשרים נפשות בכל יישוב בממוצע, ולפעמים רק משפחה אחת ביישוב. הפזורה – יחסית למספר היהודים – הייתה רבה מאוד, ולעובדה זו היו השלכות לגבי קיום חיים יהודיים ומצב החינוך, כולל האפשרות להקמת בתי ספר ביישובים אלו.
ייחודיות הקהילה משאר קהילות תימן.
ככל שמתרחקים מצנעא לצפון הרחוק ולאזורים הכפריים, נעשה לבוש היהודים דומה ללבוש הערבים, אולם את "סימן הסימנים" – פיאות, סימן ההיכר שבין יהודי לגוי – שמרו באדיקות.
היחס עם השכנים.
ככלל, המוסלמים בצפון תימן כיבדו את היהודי, מלבד אנשים מעטים מאוד, שהשתייכו בדרך כלל למעמד ה"סַאדַּהּ", שהם בני משפחות המתייחסות לשושלת עלי בן אבי טאלב, שהוא חתנו של מְחַמַּדּ נביא האסלאם ודרכם לישמעאל בן אברהם שנולד לו מאשתו הגר. בשל מעמדם המיוחד של אלה היו מרשים לעצמם להשתמש בביטויי גנאי כלפי היהודי. היהודי בעיניהם הוא מַלְעוּן (=ארור, מקולל), נַגִ'ס (=טמא), חִ'נְזִיר (=חזיר), חְמַאר (=חמור), כַּלְבּ (=כלב), יֲהוּדִי (יהודי משמע נחות), ד'ימי (=בן חסות). מנגד היו ביניהם גם "חסידי אומות העולם", שמחו בתוקף נגד העלבה או הטרדת יהודים חפים מפשע, במיוחד כאשר היה מדובר ברב, או באדם זקן.
מנהגים ואמונות.
ליהודי צפון תימן מנגינות ייחודיות לתפילה, שבדרך כלל הייתה "בלדי". לצד מנהגי היהדות ומצוות הדת, רווחה בקרב יהודי צפון תימן בדומה לשאר יהודי תימן האמונה בסגולות ובקמיעות שונים, בשדים וברוחות.
שפה.
הערבית שבפיהם הייתה אחידה יחסית בין כל קהילות תימן אולם התקיימו בה הבדלי הגייה בתוך הקהילות היהודיות בצפון תימן, אשר ברובם הקבילו להבדלים הקיימים בהגיית ערבית מדוברת בין הערים הגדולות לעיירות הקטנות ולכפרים אצל הערבים. הנקודות המרכזיות הן החלפת הפתח בהברה האחרונה של מילה בצליל מעין צירי כמו למשל: המילה "חִלְבַּהּ" (מטבל תימני נפוץ), נהגית בצנעא ובשאר הערים הגדולות, כ-"חִלְבֵּהּ" (בצירי), ואילו בכפרי צפון תימן ובעיירה צעדה היא נהגית "חִלְבַּהּ" (בפתח). יש לציין שבערבית ספרותית המילה נהגית חֻלְבַּה (حُلْبَة). דוגמה נוספת "חִנַא" (צמח לצביעת הזקן והידיים) נהגית בצנעא ובשאר הערים הגדולות כ-"חִנֵא", ואילו בכפרי צפון תימן ובצעדה הו נהגה כ-"חִנַא".
מאכלים.
מלבד המאכלים המצויים אצל יהודי תימן צלוף, מִתַ'נַא וקלוב, לחוח מדורה זלאביה כובאנה בסַמֲנַה היה נפוץ הגַ'מְרי – לחם עבה מבצק הנאפה ישירות על גחלים בתוך כלי מיוחד העשוי מאבני בזלת (ייחודי ליהודי אזור צעדה).
מקור המאכלים ג'חנון והמלאווח מאכלים מבצק דמוי בצק עלים בסַמְנַה על סאג' הטאבון, מקורם ביהודי צפון תימן, ולא היו מוכרים ברוב מחוזות תימן.
יהודי צפון תימן
כיסא שבור
כיסא שבור הוא פסל עשוי עץ מעשה ידי הפסל השווייצרי דניאל ברסט, שנבנה על ידי הנגר לואי ז'נבה. הפסל עשוי מ-5.5 טונות עץ, וגובהו 12 מטרים.
לפסל צורת כיסא גדול, שאחת מרגליו שבורה. הפסל ממוקם למול ארמון האומות בז'נבה שבשווייץ. הפסל הוקם כסמל לדרישה לאסור את השימוש במוקשים.
היסטוריה.
את הקמת הפסל יזם פול ורמולן, מייסד ומנהל הסניף השווייצרי של ארגון הנכים הבינלאומי (Handicap International Suisse). הפסל הוקם למול הכניסה הראשית של ארמון האומות (בניין האומות המאוחדות), והוצב באוגוסט 1997 מתוך כוונה שהפסל ישאר במקום במשך שלושה חודשים בלבד, עד חתימת אמנת אוטווה (האמנה על איסור השימוש במוקשים נגד בני אדם) בדצמבר באותה שנה. בעקבות חתימת האמנה על ידי ארבעים מדינות, הפכה האמנה לדין בינלאומי מחייב ב-1 במרץ 1999. יחד עם זאת מדינות רבות לא חתמו על האמנה ולכן הוחלט להשאיר את הפסל במקום. הפסל נותר במקומו עד שנת 2005 עת החל שיפוץ של ארמון האומות. לאחר השלמת עבודות השיפוץ הושב הפסל למקומו ב-26 בפברואר 2007.
הפסל נחשב לרכושו של הפַּסָּל עד שנת 2004 עת העביר את הבעלות ביצירה לארגון הנכים.
משפט פאנו
קו גריניץ
כורסה
כורסה (בכתיב ארכאי: כורסא) היא כיסא ישיבה מרופד. הכורסאות המרופדות פותחו לראשונה בצרפת בה נקראו "Fauteuil confortable" - "כורסה נוחה".
הכורסאות של ראשית המאה ה-20 הכילו קפיצים הן בכיסא והן במשענת הגב, וצופו בכותנה, קטיפה ועור בעלי חיים.
הכורסה מהווה לרוב רהיט המשמש בחדר המגורים, לצד הספה. סידור אופייני של חדר מגורים כולל שולחן קפה נמוך, שמצדו הרחב ספה בה ניתן להושיב שנים או שלושה אנשים, ומצדו הצר ממוקמת כורסה אחת. לרוב הן הכורסה והן הספה פונים למערכת הבידור הסלונית (הטלוויזיה ועזריה הנלווים).
כורסאות אפיינו מועדוני ג'נטלמנים באנגליה ומכאן שמה של הכורסה באנגלית: Club chair - "כיסא מועדונים". ניתן לראות כורסאות במבואות (לובי) של בתי מלון, ובטרקליני עסקים בשדות תעופה.
היסטוריה.
מקורה של הכורסה במצרים העתיקה בה ישבו הפרעונים על כיסאות מרופדים. כיסאות מעין אלה התגלו בקברי הפרעונים, והיוו פיתוח של הכיסאות המקוריים, כאשר הכורסאות כללו גם משענת גב, ומשענות יד. כורסאות אלה היו עשויות עץ או נצרים, והריפוד נוסף לכורסאות אלה לפני כ-2,500 שנים. הסימפוזיון היווני - משתה שנערך בשכיבה, הביא ליצירת רהיט שהוא בין מיטה לבין כורסה, עליו שכב או ישב אדם אחד. הספה היוותה פיתוח של הכורסה, ואפשרה לשני אנשים לשבת זה לצד זה. ציורים מתקופת ראשיתה של האימפריה הרומית מראים אנשים יישובים זה לצד זה על כורסה או ספה.
סגנונות האמנות המקומית השפיעו על עיצוב הכורסאות והספות, כך בתקופה הביזנטית שובצו ברהיטים אלה פסיפסים, והאמנות הגותית יצרה כורסאות גבוהות וצרות. בתקופת הרנסאנס עוצבו כורסאות כרהיטים יקרי ערך, ושובצו בהם אבנים יקרות, זהב, כסף ושנהב.