הכוכבים מסוג G הם הכוכבים שנחקרו במידה הרבה ביותר, במידה רבה משום שהשמש היא מסוג זה. בערך 1 מכל 13 כוכבים בסדרה הראשית הם מסוג G.
כוכבים אלו מתאפיינים בקווי בליעה של +Ca וקווי בליעה של מימן חלשים עוד יותר מאשר של כוכבים מסוג F. כמו כן ניתן למצוא קווי בליעה של מתכות מיוננות ונייטרליות. כוכבים על-ענקים שעוברים בין על-ענק אדום (סוג K או M) לעל-ענק כחול (סוג O או B) וחזרה, עוברים דרך סוג G, אך נשארים בו זמן קצר ביותר.
דוגמאות לכוכבים מסוג G: השמש (G2 V), אלפא קנטאורי A (G2 V), קאפלה (G8III ו- G0III).
סוג K.
כוכבים מסוג K הם בצבע כתום וקרים במקצת ביחס לשמש. חלקם הם ענקים ועל-ענקים בעוד אחרים הם כוכבי הסדרה הראשית ומהווים כ-12 אחוזים ממנה. הספקטרום שלהם מתאפיין בקווי מימן חלשים מאוד וקווים של מתכות לא מיוננות כמו מנגן, ברזל וסיליקון. הכוכבים הקרים יותר מסוג זה מראים גם קווים של תחמוצת טיטניום. מחקר מ-2019 מצא כי במערכות של כוכבים אלה יש סיכוי גדול יותר לקיומים של כוכבי לכת דמויי ארץ וזאת בשל גילם שנע בין 17 מיליארד ל-70 מילארד שנים וכי הפעילות בכוכב פחותה.
דוגמאות לכוכבים מסוג K: 56 בקשת (K0 III), אלפא קנטאורי B (K1 V), ארקטורוס (K1.5 III), אלדברן (K5 III),
סוג M.
הכוכבים מסוג M הם הנפוצים ביותר - ננסים אדומים מסוג M ומהווים כ-76 אחוזים מכוכבי הסדרה הראשית. כמו כן בסוג זה נמצאים ענקים אדומים ועל-ענקים אדומים. הספקטרום שלהם מתאפיין בקווי בליעה של מתכות לא מיוננות ובמולקולות שונות (במיוחד תחמוצת טיטניום), אך אין בו קווי מימן.
דוגמאות לכוכבים מסוג M: ביטלג'וז (M1-2 Ia-Iab), פרוקסימה קנטאורי (M5.5 Ve), מירה (M7 III), TRAPPIST-1 (M8V).
סוגים ספקטרלים נוספים.
קיימים סוגים ספקטרלים נוספים לסוגי כוכבים שהתגלו לאחר הגדרת סיווג הרווארד. ביניהם:
זינגער
דרון וויליאמס
סאטורן 5
סיראנו דה ברז'ראק
סיראנו דה ברז'ראק (בצרפתית: Cyrano de Bergerac; 6 במרץ 1619 — 28 ביולי 1655) היה סופר ומחזאי צרפתי.
ביוגרפיה.
נולד בשם הרקול סאביניין סיראנו דה ברז'ראק למשפחה פריזאית וותיקה. בימי ילדותו שהה באחוזה משפחתית בעמק שברז, דרומית מערבית לפריז, בחבל איל-דה-פראנס. למד בבית ספר בפריז. נודע כאיש חרב שהגן על כבודו באמצעות דו-קרב חרבות. שירת כחייל לוחם בשורות היחידה של אנשי גסקוניה שעמדה לרשותו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת במלחמת שלושים השנים. בנוסף השתתף בכיבוש העיר אראס מידי הספרדים ב-1640. משנה זו לערך עד 1653 היה מאהבו של הכותב והמוזיקאי שארל קופו ד'אסוסי.
סיראנו היה תלמידו של הכומר הקתולי פייר גסנדי, שניסה לגשר בין תורת האטומים של אפיקורוס לבין הנצרות.
כתב את הטרגדיה "מותה של אגריפינה" שהועלתה על הבמה פעם אחת בלבד ב-1640. המחזה נודה על ידי הכנסייה הקתולית ולא הורשה עוד להציגה, אך יצא לאור ב-1654.
סיראנו נפצע כתוצאה מקורה שנפלה על ראשו, מה שגרם למותו ב-1655 בביתו של בן דודו בעיירה סאנווה, צפונית מערבית לפריז.
יצירתו.
סיראנו דה ברז'ראק, בן דורם של ניקולה בואלו ושל מולייר, נחל הצלחה כסופר וכמחזאי בפריז. מולייר אף שאל מערכות אחדות מהקומדיה של סיראנו "הנוקדן המרומה" (1654) כדי לכתוב מחזהו "תעלוליו של סקאפן" (1671). יצירתו המפורסמת ביותר של סיראנו היא "עולמות אחרים" - לקט סיפורים המתארים מסעות בחלל אל הירח ואל השמש. לקט זה שפורסם אחרי מותו, כולל שני חלקים: "סיפור קומי על אודות מדינות ואימפריות הירח" (1657) ו-"סיפור קומי על אודות מדינות ואימפריות השמש" (1662), ולכן לעיתים מסווג ככותב מדע בדיוני.
ב-1897 פרסם המשורר אדמון רוסטאן את המחזה "סיראנו דה ברז'ראק", המתרכז באהבתו של סיראנו לרוקסאן היפה, קתרין דה סיראנו, בת דודו. המחזה עובד לקולנוע ועלה כסרט שלוש פעמים, בפעם הראשונה ב- 1950 שם זיכתה את השחקן חוזה פרר בפרס אוסקר, ולאחר מכן ב-1990 בכיכובו של ז'ראר דפארדיה וב-2008 בכיכובו של קווין קליין.
כמו כן המחזה מוצג בתיאטרון הקאמרי בכיכובו של איתי טיראן.
פסלו מוצב בעיר ברז'ראק שבמחוז דורדון בחבל אקיטן בצרפת.
ג'ד מרקוריו
ג'ד מרקוריו (באנגלית: Jed Mercurio, ברמינגהאם, 1966) הוא יוצר של סדרות
טלוויזיה וסופר בריטי הכותב גם בשם העט ג'ון מאקיור (John MacUre).
שירת כטייס בחיל האוויר המלכותי (הבריטי) ולמד רפואה באוניברסיטת ברמינגהאם. זכה בפרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה (British Academy Television Awards) ובפרס האגודה המלכותית הבריטית לטלוויזיה (Royal Television Society). ספרו נסיקה תורגם לעברית ויצא לאור בישראל בראשית שנת 2009 בהוצאת ידיעות ספרים.
פרוסקורוב
שניאנג
שֶׁנְיָאנְג (בסינית מפושטת: 沈阳; בסינית מסורתית: 瀋陽; בפין-יין: Shěnyáng; ; מילולית: "הגדה הצפונית של נהר שן"; במנצ'ורית: - מוּקְדֶן) היא תת-מחוז עירוני, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז ליאונינג שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 התגוררו בתת-המחוז העירוני כ-9.070 מיליון תושבים, מתוכם כ-7.8 מיליון בשטח האורבני. שניאנג מהווה מרכז חשוב של תעשייה כבדה וכן את צומת התחבורה והסחר העיקרי בצפון-מזרח המדינה.
העיר הוקמה על ידי מדינת יֶן בתקופת המדינות הלוחמות, בשנת 300 לפנה"ס לערך. בשנת 1625 העתיק המנהיג המנצ'ורי נוּרְהָאצִ'י את בירתו לשניאנג, ובשנת 1634 הוחלף שמה למוּקְדֶן במנצ'ורית, או שֶׁנְגגִ'ינְג (סינית: 盛京, פיניין: Shèngjīng) בסינית, שמשמעו "הבירה המשגשגת". היא נשארה עיר הבירה של שושלת צ'ינג המנצ'ורית עד להכנעת שושלת מינג וכיבוש בייג'ינג ב-1644. עם זאת נותרה לה חשיבות מיוחדת בחצר הקיסרות, הארמונות שבה החזיקו ברבים מאוצרות הממלכה, וקברי הקיסרים הראשונים שבה המשיכו להוות מוקד עלייה לרגל עוד זמן רב. כיום מהווים קברים אלו חלק מאתר מורשת עולמית. ארמון מוקדן מהווה אף הוא, ביחד עם העיר האסורה בבייג'ינג, אתר מורשת עולמית נוסף.
לאחר הנחת פסי רכבת שחיברו את המזרח הרחוק הרוסי עם צפון-מזרח סין, הפכה העיר למוקד השפעה רוסי. בשנת 1905 התחולל בעיר קרב מוקדן, הקרב החשוב האחרון במלחמת רוסיה יפן. במקום הוקמה אנדרטה לזכר החיילים הרוסיים שעומדת נטושה ואינה מתוחזקת.
לאחר הניצחון היפני, הפכה העיר למוקד הפעילות הכלכלית של יפן בדרום מנצ'וריה. לאחר כיבוש מנצ'וריה והקמת מנצ'וקוו הפכו היפנים את העיר למרכז תעשייה כבדה.
גאוגרפיה ואקלים.
שטח תת-המחוז הוא 12,870 קמ"ר והיא שוכנת מצפון לנהר הוּן, יובל חשוב של נהר ליאו , בצפון-מרכז מחוז ליאונינג כ-628 קילומטרים צפון-מזרחית לבייג'ינג בירת סין. אקלימה של העיר הוא יבשתי לח עם השפעה מונסונית. הקיץ חם ולח, עם טמפרטורת מקסימום של 36.1 °C, בהשפעת מונסונים, והחורף קר ויבש, עם טמפרטורת מינימום של 28.5 °C-, בהשפעת אנטי ציקלון סיבירי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 705.5 מ"מ.
פיליפ הרווחה
פיליפ הרווחה (בפלמית: Philippe Herreweghe; נולד ב-2 במאי 1947) הוא מנצח בלגי בולט בתחום הביצוע האותנטי. ממייסדיו של קולגיום ווקאלה חנט ומנהלו המוזיקלי.
ביוגרפיה.
הרווחה, יליד גנט, שילב בשנות לימודיו באוניברסיטת גנט לימודים במדע הרפואה ובפסיכיאטריה עם השכלה מוזיקלית בקונסרבטוריון של גנט, שם למד פסנתר אצל מרסל גאזל, המלווה של יהודי מנוחין. באותה תקופה גם החל לעסוק בניצוח וב-1970 ייסד יחד עם כמה סטודנטים עמיתים באוניברסיטת חנט את קולגיום ווקאלה חנט, במקביל הפסיק את לימודי הרפואה. ניקולאוס הרנונקור וגוסטב ליאונהארדט עמדו מיד על גישתו המוזיקלית, התרשמו ממנה והזמינו אותו ואת ה"קולגיום ווקאל גנט" להצטרף אליהם בהקלטותיהם למחזור המלא של קנטטות באך.
גישתו של הרווחה למוזיקת בארוק זכתה להכרה מצד רבים, ובשנת 1977 ייסד עוד הרכב בפריז, "לה שאפל רויאל", לביצוע מוזיקה מתור הזהב הצרפתי. מאז יזם את הקמתם של עוד כמה קבוצות והרכבים, שעמם עלה בידו ליצור רפרטואר, המקיף יצירות מתקופת הרנסאנס עד למוזיקה עכשווית: "האנסמבל הווקאלי האירופאי", שהתמחה בפוליפוניה של הרנסאנס, ו"תזמורת דה שאנס אליזה", שנוסדה בשנת 1991 כדי להשיב לחיים את רפרטואר התקופה הרומנטית והקדם-רומנטית בכלים מקוריים.
הרווחה ידוע בעיקר כמנצח של יוהאן סבסטיאן באך, המלחין הגרמני שכתב למעלה מאלף יצירות. חוקרי באך מן השורה הראשונה רואים בו כיום את האב המייסד של נוהג הביצוע האותנטי של יצירות בארוק, התנועה למען נגינה בכלים מקוריים ואחד הפורים ביותר באמני ההקלטה של חברת ההקלטות "הרמוניה מונדי", ששמו מתנוסס על יותר מששים אלבומים.
פיליפ הרווחה ניצח, בהופעות אורח, על מספר רב של תזמורות נודעות, בהן תזמורת הקונצרטחבאו מאמסטרדם, תזמורת סטאוונגר, הפילהרמונית של רוטרדם, תזמורת הרדיו ההולנדית, התזמורת הקאמרית מאהלר, הפילהרמונית של ברלין והפילהרמונית של וינה, והפילהרמונית הפלמית המלכותית. פיליפ הרווחה היה המנהל האמנותי של "פסטיבל הקדושים" ב-1982 ונבחר למוזיקאי האירופאי של שנת 1990. בשנים 1998 עד 2002 היה הרווחה המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של אנטוורפן, וכיום הוא נושא בתואר המנצח העליון (Hoofddirigent) של התזמורת.
החיטה צומחת שוב
הַחִטָּה צוֹמַחַת שׁוּב הוא שיר אבל וזיכרון שנכתב בשנת 1974 על ידי דורית צמרת, חברת קיבוץ בית השיטה, בעקבות ההלם והאבל הכבד שאחזו בקיבוץ בית השיטה עם נפילתם של 11 מבניו במלחמת יום כיפור. שיר זה הוא אחד השירים המזוהים ביותר עם שירי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
השיר הולחן בשנת 1978 על ידי חבר קיבוץ שער הגולן, חיים ברקני, ומילותיו עובדו והותאמו אל הלחן.