בית הכנסת נקרא לפעמים גם בית הכנסת הקטן (A kis zsinagóga) כדי להבדילו מבית הכנסת הגדול של בודפשט, (A nagy zsinagóga) הלא הוא בית הכנסת הניאולוגי ברחוב דוהאן. יחד עם בית הכנסת האורתודוקסי מרחוב קזינצי הנמצא באותה סביבה שני בתי כנסת הנ"ל הרכיבו את מה שקוראים "המשולש היהודי" של בודפשט.
קהילת בית הכנסת רומבך.
אחרי שבמשך זמן ממושך ב"בית אורצי", מבנה קהילתי גדול בשכונה היהודית של פשט, התארחו ופעלו בו זמנית שתי קהילות (קונגרגציות) שונות - זו השמרנית המסורתית וזו המחדשת (1830) - החל משנת 1859 עברו המודרניים לבית הכנסת הגדול ברחוב דוהאן. היהודים השמרנים שנשארו היו גם הם מפולגים. החלק המתון יותר, שלא ניתק את הקשרים המנהליים עם הקהילה של פשט הנשלטת על ידי הנאולוגים, בחר לצאת ולהקים בית כנסת חדש משלו.
רומבך נבנה על ידי אותה קהילה דתית כמו דוהאן, ולכן היה זה גם בית כנסת נאולוגי. בשנת 1899 כתב כתב העת היהודי "השוויון" (Egyenlőség) את הדברים הבאים על שני בתי הכנסת: "לקהילה היהודית של פשט יש את שני בתי התפילה, יש לה אותה הנהגה, רבנות, ארגון ומינהל, אבל (...) באחד מבקרים אותם חברי הקהילה הדתית. שהם הולכים בכיוון מודרני יותר, ובשני שמרני יותר.
ניתן לראות דמיון ושוני במבנים (דוהאן ורומבך) של שני בתי הכנסת וכן במנהגים מקומיים, רבנים וחזנים.
בנייתו התחילה ברחוב רומבך בעצם ימי הקונגרס המפורסם שפילג את יהודי הונגריה בשנים 1869-1868. עם הזמן קהילה זו נהייתה, אם כי לא מן ההתחלה, מזוהה יותר ויותר עם הסטטוס קוו. בנסיבות אלה קרה שבית הכנסת "רומבך" מכונה לפעמים "בית כנסת קונסרבטיבי" ופעמים אחרות "בית הכנסת האורתודוקסי", כמו למשל במדריכים של בדקר מסוף המאה ה-19 עד היום.
הקהילה כללה יהודים שומרי מסורת מפשט, כמו כן מתפללים מאובודה, אורתודוקסים מצפון וצפון-מזרח הונגריה שעברו לגור בבודפשט וגם שומרי מסורת שמוצאם ממערב הונגריה - סוחרים, בעלי מלאכה ואקדמאים, דוברי יידיש, גרמנית והונגרית. היה להם סידור מיוחד שנקרא "דרך חיים" ואת הסעודה השלישית בשבת נהגו לקיים בבניין בית הכנסת כמנהג החסידים. הם הנהיגו מקהלה המורכבת משישה עד שמונה גברים ומשלושים נערים, ללא השתתפות נשים וללא עוגב. בעת קריאת התורה היו נוכחים שלשה מתוך ששת הגבאים, לבושים בגלימות כהות וחובשים כובעי צילינדר.
החזנים, שנבחרו מבין המקצוענים המעולים, השתמשו גם במנגינות חדשות יותר כדוגמת אלו של לבנדובסקי. הרב יהודה גרינוואלד מסאטמר הזהיר את היהודים ה"יראים" שלא לפקוד את בית הכנסת הנקרא "רמב"ם" בבודשפט. משערים שהתכוון לבית הכנסת רומבך, מפני שלא היה קיים בעיר בית כנסת רמב"ם. וכן מזהיר הרב משה גרינוולד אב"ד חוסט בספרו שו"ת ערוגת הבושם או"ח סי' ל"א.
רבניו.
אף על פי שהקהילה ברחוב רומבך לא נחשבה יותר "אורתודוקסית" על ידי היהודים החרדים, בגלל מעורבותם בחיים המודרניים של החברה מסביבם, כלליה היו שמרניים למדי. לא התקבלו כאן לעבודה "בעלי דיפלומה של רב" מבית מדרש רבני. הרבנים כיהנו גם כאן (כמו בדוהאן) בזוגות: אחד שמרני יותר והאחר ליברלי יותר.
ראשוני הרבנים ששרתו ב"רומבך" היו ה"זוג" שמואל לב בריל (Brill Sámuel Löb) ולאיוש לזר (אלעזר) פולק (1905-1822). אחרי 1900 במקום הרב בריל בא המלומד הרב מוזש (משה) פלדמן (1927-1860), הרב של פשט, שלימד כמה שנים ליתורגיה בבית המדרש הרבני בבודפשט. במקביל איתו שרת הרב אילש אדלר (1924-1864) מפורסם בדרשותיו. אחרון הרבנים של רומבך היה בנימין (בצלאל בן צבי) פישר (1878–1965) ששרת לבדו החל משנת 1926. הוא העריץ את הגישה של שמשון רפאל הירש, דרש לרוב בהונגרית אבל בשבת הגדול ובשבת תשובה דרש תמיד ביידיש. היה בין אחרוני הרבנים, אם לא האחרון, שדרש בשפה יידיש בבית כנסת. גם אחרי סגירת בית הכנסת הקהילה שמסביבו המשיכה להתקיים ולהתפלל בבתי כנסת יותר קטנים - זה שברחוב ושלני ובבית התפילה "הגבורים" (שהוא בית הכנסת הקטן במתחם בית הכנסת דוהאן).
פרטים אדריכליים.
בית הכנסת בנוי בשורה אחת עם בתי מגורים.
יש לו קומפוזיציה מרכזית בסגנון ביזנטי - עם כיפה מרכזית - ודומה יותר לארמון, עם אלמנטים וקישוטים המזכירם בין השאר, את אלהמברה. בתי כנסת "דמויי ארמון" אחרים במרחב הממלכה ההונגרית לשעבר מוצאים למשל במונקאץ', במיכלובצה בסלובקיה, בשאטוראליאויהיי או בארד ברומניה.
לחזית הראשית הפונה לרחוב יש פורטל (שער) בצורת ארקדה בעלת שלוש קשתות וחלונות מעוצבים בהשראת האמנות המוסלמית, מעוטרים בלבנים פוליכרומיות (בצבעי זהב, כחול ואדום בהירים). היא מצוידת בשני צריחים קטנים סימטריים אוקטוגונליים דמויי מינרטים של מסגד ובתווך ביניהם ניצבים "לוחות הברית" עם עשרת הדיברות.
הצריחים נקראים "בועז" ו"יכין" לפי שמות עמודי הנחושת שהקים שלמה המלך בבית המקדש.
ההשפעה הערבית נראית לעין גם באולם הראשי, המכוסה כיפה מרכזית הבנויה גם היא בצורת מתומן והנשענת על עמודי ברזל דקים. צורה הנדסית זאת מתכתבת עם המתומן של "כיפת הסלע"
מירושלים ואומצה על בסיס האסוציאציה עם בית המקדש.
האולם מואר בשפע על ידי מנורה בעלת שמונה צלעות וחלונות עגולים מזכוכית. גובה התקרה מגיע ל-28.15 מ' ורוחב החלל הפנימי הוא של 24.8 מ'. הקירות הפנימיים מקושטים במוטיבי פרחים מופשטים, מעוצבים בצורה המזכירה את הטפטים של קהילת אמני "וינר ורקשטטה" (Wiener Werkstatte).
בקומה הראשונה ישנה גלריית עזרת הנשים הנשקפת אל האולם.
בית הכנסת צויד עם מערכת הסקה. עם השנים נבנה בחצרו, מצד ימין, בית מדרש, כמו כן חדר סוכות בעל גג נשלף.
בימי השואה.
לוח זיכרון המוצב במקום מצביע על כך שבאוגוסט 1941 בית הכנסת היה אחד ממרכזי ה"איסוף" שבהם רוכזו 18,000 יהודים בעלי "אזרחות בלתי ברורה" לפני שנשלחו על ידי המשטר ההונגרי לשטחים בצפון המדינה ואחר כך לאוקראינה שם רוב ניצולי הדרך נרצחו ביריות בקמנץ פודולסק על ידי היחידות הגרמניות המיוחדות. לפני שהומתו הממשלה ההונגרית סרבה לדרישת הגרמנים לקבלם בחזרה לשטח הונגריה.
גלגולי בית הכנסת במחצית השנייה של המאה ה-20.
אחרי מלחמת העולם השנייה בית הכנסת נשאר במצב רעוע והחל משנת 1959 בית הכנסת הפסיק לשמש שוב למתפללים ומצב תחזוקתו הידרדר עוד יותר במהלך השנים. בשנת 1979 גגו קרס ובהמשך בשנת 1980 הוכרז כבניין בסיכון.
בשלהי שנות השמונים אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי חברת בנייה בשם "אלבה רגיה" קנתה את הבניין מארגון הקהילות היהודיות על מנת לשפצו ואחר כך למוכרו. עבודות השיפוץ היו חלקיות. שוקמה החזית והמבנה החיצוני וכמו כן הקירות הפנימיים. שאר פנים בית הכנסת זקוק עדיין לשיקום. ב-1992 חברת הבנייה פשטה רגל ובמסגרת כינוס הנכסים בניין בית הכנסת הועבר לחברה הממלכתית להפרטה ואחזקה ÁPV ממנה הוחזר ב-2003 לקהילה היהודית. קהילת "סטטוס קוו אנטה" אורגנה מחדש בשנת 2004 בחסות חסידות חב"ד.
אחרי כמעט חמישים שנה של אי שימוש בשנת 2006 בית הכנסת נפתח שוב לקהל אך רק בפני סיורים של מבקרים.
החל משנת 2006 בית הכנסת התחיל לשמש במה לאירועי אמנות ומוזיקה בעיקר קאמרית במסגרת פסטיבל הקיץ היהודי בבודפשט.
קישורים חיצוניים ומקורות.
" Jewish Budapest,- Monuments,Rites,History"
Central European University Press, Budapest 1999
(אינס מילר - "בית הכנסת ברחוס שבשטיאן רומבך -
קבוצת המחקר למדעי יהדות, בודפשט - וינה, הוצאת הספרים לקר, 1993)
נאיאריט
נאיאריט (בספרדית: Nayarit) היא אחת משלושים ואחת המדינות של מקסיקו. היא ממוקמת בחוף המערבי המרכזי, הגובל באוקיינוס השקט. המדינות המקיפות את נאיאריט הן: סינלואה במערב, דורנגו מצפון, סקטקס מצפון-מזרח וחליסקו בדרום. נאיאריט גובלת באוקיינוס השקט בצד מערב. עיר הבירה של נאיאריט והעיר הגדולה ביותר בה היא טפיק, הנמצאת בדרום המדינה ליד נהר טפיק, ובקרבת הר הגעש סאנגאנגוּאֵי.
למדינת נאיאריט שייכים גם האיים: איסלה איסַבֶּל, איסלאס טְרֶס מַריֶיטאס, איסלאס מַרִיאָס וכן האי המלאכותי מקסקאלטיטאן.
גירטאב
המסע לפולין
יצחק גוזלן
יצחק גוזלן (נולד ב-1944) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת קשר התקפי בהפועל באר שבע, מכבי תל אביב ובנבחרת ישראל.
ביוגרפיה.
גוזלן למד בבית הספר הטכני בחיפה. הוא גויס לחיל האוויר ושימש כמכונאי למטוסי אוראגן בטייסת 113 שישבה בבסיס חצור. במקביל, החל את הקריירה שלו ככדורגלן בהפועל אופקים, ששיחקה בליגה ב'. הוא זומן לראשונה לנבחרת חיל האוויר ב-1964 על ידי מאמנה, עמנואל שפר. לקהל חובבי הכדורגל נודע שמו לראשונה בעת שנטל חלק במשחקי גביע הרמטכ"ל ב-1965 במדי נבחרת חיל האוויר. הוא עבר להפועל באר שבע ב-1966 בעת שהיה בן 22. ברוב הקריירה שלו שיחק כקיצוני שמאלי ובלט במהירותו הרבה וביכולת הבעיטה שלו ממרחק.
בתחילת שנות ה-70 עבר גוזלן למכבי תל אביב והיה שותף לזכייתה באליפות בעונת 1972/1971. בסך הכל כבש גוזלן 33 שערים בליגה העליונה. בשנים שלאחר מכן המשיך גוזלן לשחק (לעיתים כמאמן-שחקן) בקבוצות מהליגות הנמוכות באזור הדרום והיה שחקן פעיל עד גיל 45.
נבחרת ישראל.
גוזלן זומן לנבחרת ישראל שאומנה באותה עת על ידי מילובאן צ'יריץ' ונטל חלק בשני משחקים בינלאומיים כמחליף. הראשון שבהם התקיים בספטמבר 1967 באוטרכט שבהולנד מול נבחרתה האולימפית של הולנד ונסתיים בניצחון ישראל 1-2. השני התקיים בפברואר 1968 באצטדיון בלומפילד מול נבחרת שווייץ ונסתיים גם הוא בניצחונה של ישראל בתוצאה 1-2.
חיים אישיים.
גוזלן מתגורר בעיר אופקים ועובד כנהג מונית.
חוילה