על פי ההיסטוריון הביזנטי פרוקופיוס, הוונדלים בראשות גאיזריק לקחו את אוצרות בית המקדש לקרתגו, לאחר שהם כבשו את רומא בשנת 455. המצביא הביזנטי בליסאריוס נלחם בוונדלים בצפון אפריקה ב-533, הצליח לתפוס את הכלים והציג אותם בטריומף בביזנטיון. חפצי הקודש הוחזרו לירושלים והושמו בכנסיית הניאה. הכנסייה נבנתה על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס באזור הדרומי ביותר של ירושלים של ימיו, בשיאו של הר ציון. ההיסטוריון הביזנטי מספר שיוסטיניאנוס בנה מבנה אדיר ומפואר על-מנת לאחסן בו את אוצרות בית המקדש שנחרב כ-470 שנה לפני כן, אך בהתגבר לחץ הצבאות המוסלמים הועברו האוצרות למנזר המצלבה ונקברו במקום מסתור שמיקומו אבד, ושם הם קבורים עד היום.
חיפוש כלי המקדש.
על פי הרב מנחם בורשטין קיימים סיפורים כבר מימי התלמוד על הסתרת כלי המקדש. הוא ערך מחקר מקיף אודות הניסיונות שנעשו לאורך ההיסטוריה למצוא את כלי המקדש. בין השאר, הוא פנה ישירות לוותיקן ולמוזיאונים בעולם כדי לנסות ולמצוא את הכלים האבודים. להלן מספר מקרים ידועים.
צ'ארלס וורן.
צ'ארלס וורן רצה לחפור מתחת להר הבית, בתקווה להגיע לאוצרות בית המקדש, אולם השלטונות מנעו ממנו זאת.
משלחת פארקר.
מונטגיו בראונלו פארקר חפר אף הוא בירושלים, וידוע כי נטל איתו 11 ארגזים שהועברו ללונדון. תכולתם הוצגה במוזיאונים, ולא נכללו בהם ממצאים הקשורים להיסטוריה היהודית.
משה ריישר.
משה ריישר מדווח על אמונות ושמועות כאמת אמפירית, למשל בכל האמור לגבי אוצרות בית המקדש הטמונים לפי אחת האגדות במערה בגליל. הוא מספר על האמונה כי אוצרות בית המקדש נטמנו בקרבת "עין כחל" בגליל (לפי דברי ר' חיים הורביץ, בספרו "חבת ירושלים" משנת תר"ד (1844), המקום סמוך לעכברה, ליד צפת). הוא מוסיף כי בשנת 1799 חיפש צבא נפוליאון בונפרטה אחר המטמון. וכך הוא מתאר את המקום:
מכון המקדש.
מכון המקדש הוא מוסד ישראלי העוסק בנושא בית המקדש וכליו. בחסות המכון נוצרו כלים רבים לשימוש ככלי המקדש כגון המנורה ומזבח הקטורת, שולחן הפנים והכיור, ונתפרו בגדים הזהים לבגדי הכהנים במקדש.
אוברון (שפת תכנות)
אוברון (באנגלית: Oberon) היא שפת תכנות עילית, שפותחה בשנת 1986 על ידי ניקלאוס וירת ועמיתיו במכון הטכנולוגי של ציריך בשווייץ, וקרויה על שמו של אוברון, ירח של כוכב הלכת אורנוס.
אוברון דומה למודולה-2 אך מצומצמת יותר. בזכות תכונותיה הפשטות היא יעילה מבחינת מקום וקידוד למהדרים שלה. השפה יכולה להיות מתוארת כולה רק בדף EBNF.
בית הכנסת גמילות חסדים בסוצ'אבה
בית הכנסת גמילות חסדים (ג"ח) הוקם בסוצ'אבה (Suceava) בשנת 1870, במימון המוסד לגמילות חסדים המקומי ומשום כך נקרא על שמו. בית הכנסת שוכן ברחוב דימיטריה אונצ'יול (ברומנית: Dimitrie Onciul) מס' 7, במרכז העיר סוצ'אבה. הוא בית הכנסת השני שהוקם בעיר לאחר בית הכנסת הגדול שהוקם במאה ה-18 ונשרף ב-1771, ואת אבן הפינה למבנה החדש שהוקם ב-1799 הניח ר' חיים טירר מצ'רנוביץ.
לבית הכנסת יש מבנה אסימטרי משום היותו מורכב משני מבנים מחוברים וסגנון הבנייה מעורב. הוא שופץ כמה פעמים, בשנים 1910, 1975, 1983 ו-2003. עזרת הנשים נתמכת על ידי 12 עמודים מעוטרים המסמלים את שבטי ישראל. לאחר השיפוץ האחרון נכלל בית הכנסת ברשימת אתרי המורשת המוצגים בפני המבקרים באזור.
הוא בית הכנסת היחיד שנותר מעשרת בתי הכנסת שפעלו בסוצ'אבה, כשאת השאר הרסו הקומוניסטים.
בבית כנסת זה כיהנו, בין היתר, ר' משה הגר, הרבי משאץ-ויז'ניץ הראשון ובנו, ר' חיים הגר שירש אותו גם כאדמו"ר משאץ-ויז'ניץ.
אבהו
אהרן בן יעקב מקרלין
אהרון בן יעקב מקרלין
אהרון הגדול מקרלין
משה פרוסטיג
משה פרוסטיג (בכתיב יידי: פֿראָסטיג; 1885, ז'ולקייב – 1928, סן רימו (איטליה)) היה עיתונאי ופובליציסט, מאמריו וחיבוריו השפיעו על הכיוון הרעיוני והמדיני של התנועה הציונית בגליציה. מראשי ופעילי התנועה הציונית בגליציה, ממייסדי תנועת הנוער הגימנזיסטי "צעירי ציון", ערך יחד עם נתן צ'צקס את הירחון הציוני בשפה הפולנית "מוריה" (1907–1909). ערך את העיתון היידי של ההסתדרות הציונית "טאָגעבלאַט" (1909–1928) ולאחר מכן את היומון "דער מאָרגען" בלמברג. כיהן כחבר הסיים הפולני בין השנים 1928–1922. היה חבר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בגליציה.
תולדות חייו.
משה פרוסטיג נולד בשנת 1885 בז'ולקייב שבגליציה (אז בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית). בהיותו תלמיד הגימנסיה הצטרף לתנועה הציונית, והיה ממייסדי תנועת הנוער הגימנזיסטי "צעירי ציון". ארגן קורסים להשתלמות התלמידים בתולדות ישראל, בשפה העברית ובתולדות ארץ ישראל והציונות, היה ממניחי היסוד לארגון הארצי של "צעירי ציון" ולוועידות הארציות שהתכנסו מדי שנה. ניסח את תקנון הארגון שהיה בתוקף עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בגימנסיה הוציא עלונים משוכפלים, הרצאות וכתבי הסברה ברוח הלאומית-הציונית. בשנים 1906–1908 עמד בראש הסתדרות "צעירי ציון" והרחיב את מסגרת פעילותה. סייר בכל ערי גליציה שבהן היו בתי ספר תיכונים וגימנסיות, הקים ארגונים חשאיים והטיף לרעיון הציוני בקרב הנוער הלומד.
בשנת 1905 ארגן את ועידת האקדמאים הציוניים ונבחר לחבר הוועד המרכזי.
בין השנים 1907–1909 ערך יחד עם נתן צ'צקס את הירחון הציוני בשפה הפולנית "מוריה", שבו פרסם מחקרים לביסוס הציונות מבחינה כלכלית, אשר הרשימו את האינטליגנציה היהודית. מחקרים אלו יצאו לאור בחוברת מיוחדת, הראשונה בספרות הציונית בשפה העברית (האקונומיה היהודית והציונית).
עם ייסוד תנועת "פועלי ציון" הצטרף אליהם וכתב בפולנית את החוברת הראשונה של התנועה.
משנת 1907 היה פעיל בהסתדרות הציונית הארצית. השתתף בכל הוועידות הארציות בהן נשא דברים על בעיות כלכליות. דרש להקדיש תשומת לב לעבודה המעשית בארץ ישראל בדגש על הפיתוח החקלאי. לחם למען הסתדרות ציונית אחידה בגליציה והתנגד להקמת הסתדרות לאומית לניהול "עבודת ההווה".
משנת 1909 עד 1928 ערך את הביטאון היידי של ההסתדרות הציונית, טאָגעבלאַט, ולאחר שנפסקה פעילותו ערך את היומון הלמברגי "דער מאָרגען" ("הבוקר").
בשנים 1910–1912 התמסר לארגון הסוחרים היהודים, והקים מוסדות כלכליים. בין היתר ארגן את המבצע המדיני נגד חיסול המוזגים היהודים.
בשנות המלחמה נסע לארצות הברית, אולם נעצר בדרכו על ידי אונייה בריטית, ובהיותו נתין אוסטרי נכלא במחנה עצורים בבריטניה.
ב-1919 שב לגליציה והתמסר לעבודתו העיתונאית והציבורית. בשנת 1922 נבחר מטעם המפלגה הלאומית היהודית בפשמישל לסיים הרפובליקה הפולנית השנייה, ושימש בו עד שנת 1928, אז נפטר.
בתו עמליה (מלה) נישאה לעורך הדין יהושע רוטנשטרייך, בנו של ד"ר פישל רוטנשטרייך, אף הוא חבר הסיים הפולני.
אורי לסר
אושעיא רבה
אחזיה בן אחאב
אחזיה בן יהורם
הילל רומן
יהונתן איבשיץ
תחנת הרכבת צומת חולון
תחנת הרכבת צומת חולון היא תחנת רכבת ביניים, שהוקמה כחלק ממסילת הרכבת תל אביב - בני-דרום על מסילת איילון בדומה לתחנות הרכבת בתל אביב. התחנה ממוקמת סמוך למחלף חולון אשר על נתיבי איילון, שמהווה את הכניסה הצפונית לעיר. התחנה נבנתה כך שרציפי התחנה ימוקמו מעל מבנה התחנה בדומה לתחנת רכבת הראשונים.
על פי תחזיות רכבת ישראל שנמסרו בעת פרסום המכרז להקמתה, כמיליון נוסעים היו צפויים להשתמש בתחנה כבר בשנת 2013.
בסמוך לתחנה זו הוקם חניון בהיקף של 120 מקומות חניה למכוניות וכלי רכב דו-גלגליים.
ב-בנובמבר 2021 הושלמה בתחנה התקנתה של מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ ומאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס.
שירות הרכבות בתחנה.
זוהי תחנה ביניים בקו אשקלון - הרצליה. קו זה משרת את התחנות:
אשקלון, אשדוד – עד הלום, יבנה – מערב, ראשון לציון – משה דיין, בת ים – קוממיות, בת ים – יוספטל, חולון – וולפסון, צומת חולון, תל אביב – ההגנה, תל אביב – השלום, תל אביב – סבידור מרכז, תל אביב – אוניברסיטה, בני ברק – רמת החייל, פתח תקווה – קריית אריה, פתח תקווה – סגולה, ראש העין – צפון, כפר סבא – נורדאו, הוד השרון – סוקולוב, רעננה – דרום, רעננה – מערב והרצליה.
בשעות השיא עוצרות בתחנה שלוש רכבות בשעה בכל כיוון, כאשר שתיים מגיעות עד לאשקלון ואחת לראשון לציון משה דיין. בשעות השפל עוצרות בתחנה שתי רכבות בשעה בכל כיוון.
קווי אוטובוס לתחנה.
קווים עירוניים.
ישנם מספר קווים עירוניים העוצרים בשדרות לוי אשכול.
קווים בינעירוניים.
בצומת חולון ישנם מספר קווים אזוריים לראשון לציון ורחובות וקווים בינעירוניים ליישובים שונים במרכז ודרום הארץ.
תוכניות עתידיות.
בעתיד צפויים לעבור בתחנה זו הקו הירוק וקו המטרו התחתי M1 של הרכבת הקלה בגוש-דן.
פלומיננסה
מועדון כדורגל פלומיננסה (במקור: Fluminense Football Club) מועדון כדורגל בעיר ריו דה ז'ניירו שבברזיל.
נוסדה ב-21 ביולי 1902, פלומיננסה היא אחת מארבע קבוצות הכדורגל הגדולות של מדינת ריו דה ז'ניירו ביחד עם קבוצות פלמנגו, בוטפוגו וואסקו דה גאמה. היא הוותיקה מבין קבוצות הכדורגל שבמדינת ריו דה ז'ניירו וכן הוותיקה מבין קבוצות הכדורגל "הגדולות" בברזיל. פלומיננסה הייתה אלופת ליגת העל הברזילאית ארבע פעמים עד כה (1970, 1984, 2010 ו-2012). לפלומיננסה המספר הרב ביותר של זכיות באליפות מדינת ריו דה ז'ניירו במאה ה-20 - עשרים ושמונה במספר.