השליו היפני חי על הקרקע בכרי דשא, שדות עשב או אורז ועל גדות נהרות. השליו היפני ניזון מסוגים שונים של זרעי דשא, כולל דוחן אדום, ודוחן לבן. התפריט שלהם מורכב ממזון עתיר חלבון ועל כן בנוסף לזרעים הם אוכלים תולעים קטנות וזחלי חרקים. בקיץ, השליו היפני מוסיף לתפריטו מגוון של חרקים וחסרי חוליות קטנים. השליו היפני (ובמיוחד הנקבות) אוכל חצץ, המסייע לטחינת המזון בזפק ולתוספת סידן לקליפת הביצים. עונת הקינון משתנה ממקום למקום, ברוסיה העונה מתחילה לקראת סוף אפריל ומסתיימת בתחילת אוגוסט וביפן מתחילה העונה בסוף מאי ומסתיימת באוגוסט. לעיתים נדירות ניתן לראות קינים עם ביצים אף בספטמבר. הנקבה מטילה בקצב של אחת ליום, 5-9 ביצים במשקל כ- 7.6 גרם, בתוך קפל קרקע, או מתחת לשיח נמוך. האפרוחים בוקעים לאחר 19-21 יום. הזכר אינו מסייע בדגירה או בגידול האפרוחים, אך ניצב במרחק מה מהקן כדי לשמור על הצאצאים. האפרוחים מגיעים לגיל פוריות, לאחר 52 יום.
השליו היפני כמעט שאינו דוגר כלל בתנאי שבי, למעט מקרים נדרים, ותהליך ההדגרה נעשה במדגרות. זמן ההדגרה במדגרות מתקצר ל 13-16 יום.
תקשורת.
מחקרים שנעשו אודות תקשורת בין פרטים של שליו יפני, מצביעים על כך כי לזכר ישנם 7 שילובים שונים של קולות ולנקבה 3, באמצעותם הם מתקשרים זה עם זה. השימושים בקולות הם לצורך הזדווגות, חיזור, אזהרה והאכלה. השינויים בין השילובים השונים, הם בעומק הקול, במספר הקריאות ובמהירות הרצף בה הם מושמעים.
בשר וביצי שליו.
השליו היפני בוית, והוא משמש כאמצעי ייצור לבשר וביצים. בשר השליו והביצים שלו נחשבים למעדן. ביצי השליו נמכרות כביצים טריות, או כביצים קשות מבושלות ומשומרות בחומץ. לבשר משתמשים בזכרים, אשר מגיעים לגודלם המרבי בגיל 60 יום. לצורך גידול השליו בשבי, נחוץ כלוב לא גדול, ובו מספר שיחים. יש צורך להפריד בין זכרים לנקבות כדי למנוע מריבות. לשם הפריה די בזכר אחד, בכלוב הנקבות.
שלפוחן מצוי
השלפוחן המצוי (שם מדעי: "Physalia physalis") הוא מין חסר-חוליות ימי והמין היחיד מהמשפחה Physaliidae. השלפוחן ידוע בכינוי "ספינת הקרב הפורטוגזית" שמקורו בספינות הקרב הפורטוגזיות של המאה ה-15 וה-16 שנקראו קרוולה, ומפרשיהן המשולשים דמו למצוף של השלפוחן המצוי.
למרות דמיונו למדוזה, השלפוחן המצוי הוא סיפונופורה (Siphonophorae), מושבה של ארבעה יצורים זעירים המורכבת ממדוזה ומפוליפים שעברו התאמה ושינויים, ולמעשה מתפקדים כאיברים לכל דבר. הפנאומטופור, או המצוף, הוא מדוזה שעברה שינוי ניכר, ו'זרועות הציד' הם פוליפים שלכל אחד התמחות משלו, לכידת מזון, עיכול או רבייה. השלפוחן הוא טורף וניזון מפלנקטון ודגים, שאותם הוא צד בזרועותיו הצורבות.
למרות ארסו, השלפוחן נטרף על ידי כמה יצורים כמו צב ים חום, דג שמש מגובשש, חשופית הדרקון הכחול וכמה חלזונות ימיים ותמנונים. ישנו גם דג מיוחד - דג השלפוחן, הניזון דרך קבע מזרועותיו.
סביבת מחיה.
השלפוחן המצוי חי על פני השטח של האוקיינוס, כשהמצוף שלו מעל המים ושאר חלקי גופו מתחתיהם. אין לו יכולת תנועה משל עצמו והוא תלוי ברוחות ובזרמים. השלפוחן נפוץ בכל האוקיינוסים והימים החמים בעולם אך בעיקר באזורים הטרופים והסובטרופים של האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי, ובזרם הגולף הצפון אטלנטי. לעיתים קרובות סוחפת אותם הרוח למפרצים ולחופי הים.
מבנה.
לשלפוחן המצוי יש פנאומטופור שקוף המאפשר לו לצוף על פני המים ומשמש כמפרש. צבעו כחול עד סגול. אורך המפרש 9–30 סנטימטרים והוא בולט עד 15 סנטימטרים מעל פני המים. השלפוחן מפריש גזים שהרכבם דומה פחות או יותר להרכב האוויר אך עשוי להיבנות בו ריכוז גבוה (עד 90%) של פחמן דו-חמצני לתוך המפרש. המפרש חייב להישאר רטוב ומדי פעם השלפוחן יטה אותו קלות לתוך המים. בעת סכנה יכול השלפוחן לשחרר מתוכו את האוויר ולשקוע לתוך המים.
הזרועות הארוכות מתחת למצוף עשויות להגיע לאורך של ואפילו לעיתים. הן מורכבות ממאות נמאטוציסטים (תא צורב) היוצרים רשת ציד שקופה. הזרועות משתקות את הטרף ומושכות אותו לעבר פוליפ העיכול שמפריש אנזימים ומפרק את הטרף.
ארס זה משפיע על דגים ויצורי ים קטנים אחרים המומתים במהירות אך פחות קטלני לאדם. ואולם בכמה מקרים נדירים ארס השלפוחן יכול להרוג.
בקתה אלפינית
בקתה אלפינית או שַאלֶה (צרפתית: Chalet) היא שם כולל למבנה בעל מאפיינים ייחודיים אשר מקובל למוצאו באזורי ההרים הגבוהים.
מאפייני המבנה.
הבקתה בנויה מעץ, או מחופה עץ על בסיס של אבן ובטון. גג הבקתה משופע בזווית חדה יחסית, והקו שלו בולט מעבר לקיר האנכי של המבנה, קצה הגג מוקף במרזב המשוך לכל אורכו. המרפסות נמצאות בקומה הראשונה והשנייה והחלונות גדולים וממוסגרים. בדרך כלל הבקתות מעוטרות צמחייה צבעונית וציורי קיר ססגוניים.
היסטוריה.
במקורו שימש המבנה האופייני כבקתת רועים הררית בהרי האלפים במערב שווייץ, אשר שימשה להגנה על הרועים ועדריהם בעת שהותם בהרים בתקופות המרעה בחודשי האביב, הקיץ והסתיו, מפני פגעי מזג האוויר. בחודשי הקיץ שימשו המבנים גם כמחלבות זמניות, שבהן יוצרו חמאה וגבינות שונות ואלו הועברו לכפרים שבעמקים עם בוא החורף והירידה מן ההרים. בתקופה זו ננטשו הבקתות וננעלו עם כל הציוד שבתוכן עד לעונת המרעה הבאה.
בקתת ההרים בצורתה האופיינית החלה לשמש גם למגורי קבע במהלך המאה ה-19. התפישה הרומנטית השפיעה על המעמדות הבורגני והאריסטוקרטי באירופה אשר ראו במגורים במבנה בסגנון כזה חלק מתהליך של חזרה לטבע ולחיי הכפר הפשוטים. בתים פרטיים בסגנון הבקתה האלפינית החלו להיבנות בתוך שטחים פרטיים וגם כשכונות בפרברי הערים.
המוזיאון השווייצרי לדיור כפרי.
במוזיאון בלנברג לדיור כפרי, מוזיאון באוויר הפתוח הממוקם בעיירה בריינצוויילר (Brienzwiler) שבקנטון ברן, שווייץ, מוצגות כמאה בקתות אלפיניות מסוגים וסגנונות שונים מן המאות ה-16 וה-17, אשר פורקו ממקומן המקורי, הועברו למקום ונבנו בו מחדש. בנוסף, מוצגים במוזיאון רהיטים וכלי עבודה שונים אופייניים, אשר נמצאו בשימוש התושבים באזורים הללו.
צ'רלי צ'פלין
צ'רלי והשוקולדה
צ'רלי גול
צ'רלי ינקוס
צ'רלי פדוק
צ'רלי גרסיה
מקס מלוואן
סר מקס אדגר לוסיאן מלוואן (באנגלית: Sir Max Edgar Lucien Mallowan; 6 במאי 1904, לונדון אנגליה – 19 באוגוסט 1978, וולינגפורד אנגליה), ארכאולוג בריטי חשוב שהתמחה בהיסטוריה של המזרח התיכון, ובעלה השני של הסופרת הבריטית אגאתה כריסטי. זכה בתואר אביר על תרומתו לארכאולוגיה.
תולדות חייו.
מקס מלוואן נולד בשנת 1904 בלונדון שבאנגליה. אביו פרידריך היה ממוצא אוסטרי, ואמו מרגריט הייתה בת של זמרת אופרה צרפתית. את השכלתו התיכונית רכש בבית הספר הפרטי לנסינג קולג' שבסאסקס המערבית, ולאחר מכן למד לימודים קלאסיים בניו קולג' ("הקולג' החדש") באוניברסיטת אוקספורד, שם גם התמחה בהיסטוריה של המזרח התיכון.
עבודתו הראשונה כארכאולוג הייתה בין השנים 1925–1931, כאשר שימש כעוזר ללנרד וולי בחפירות באור בעיראק, שהייתה בעברה עיר-מדינה במסופוטמיה. באור הוא למד ערבית, ועבד גם כיועץ רפואי. ב-1930 הוא נפגש לראשונה עם אגאתה כריסטי וערך לה סיור באתרים ארכאולוגיים שבעיראק, ומספר חודשים לאחר מכן הם נישאו. לאחר שעזב את אור, ערך חפירות במשך כשנתיים באתר הארכאולוגי שבנינווה, יחד עם הארכאולוג הבריטי רג'ינלד תומפסון, וזמן קצר לאחר מכן הוא מונה למנהל שטח של מספר משלחות משותפות מטעם המוזיאון הבריטי ובית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק. חפירות נוספות בניהולו כללו אתרים בתל ברק, תל ארפאצ'ייה ותל שאע'ר בזאר בין השנים 1936-1934 חפר בתל ארביד. כמו כן, הוא היה הארכאולוג הראשון שחפר בעמק נהר בליח ממערב לאגן נהר החבור שבסוריה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא הצטרף לכוחות הבריטיים ושירת בעתודת המתנדבים של חיל האוויר המלכותי בצפון אפריקה. ואף שהה מספר חודשים בעיר העתיקה סברתה שבלוב. הוא קודם לקצין בדרגת סגן משנה (pilot officer) למשך תקופת מבחן באגף התפקידים המיוחדים והמנהלי ב-11 בפברואר 1941, לדרגת סגן (flight Officer) ב-18 באוגוסט 1941, ולדרגה שמקבילה לסרן (flight lieutenant) ב-1 באפריל 1943.
בשנת 1946 פרסמה אשתו של מלוואן, אגאתה כריסטי, את ספרה "Come, Tell Me How You Live", המתאר את עבודתו של מלוואן בסוריה. ב-1947 הוא מונה לפרופסור לארכאולוגיה מערב-אסייתית באוניברסיטת לונדון, הוא החזיק במשרה זו עד שמונה בשנת 1962 לפרופסור חבר ב"אול סולס קולג'" ("All Souls College") באוניברסיטת אוקספורד. כמו כן, הוא ניהל את החפירות של בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק עד שנת 1961.
בשנת 1956 פרסם מלוואן את ספרו עשרים וחמש שנים של גילויים במסופוטמיה ("Twenty-five Years of Mesopotamian Discovery"), וב-1966 פרסם את ספרו בעל שני הכרכים כלח ושרידיה ("Nimrud and its Remains"), המספר על החפירות שניהל בכלח.
בשנת 1960 הוענק למלוואן תואר מפקד (CBE) מטעם מסדר האימפריה הבריטית, וב-1968 הוענק לו תואר אביר מטעם הממלכה המאוחדת. ב-1961 מונה מלוואן לנשיא הראשון של המכון הבריטי ללימודי פרס, משרה בה החזיק עד יום מותו, ובין השנים 1961–1962 הוא שימש כסגן נשיא באקדמיה הבריטית.