טיוק נולד בעיר יורק שבאנגליה למשפחת קווייקרים ידועה. שורשי משפחת טיוק הם עתיקים ומגיעים עד לסר בריאן טיוק, שהחליף את תומאס מור בתפקיד יועצו של הנרי השמיני, מלך אנגליה. סב-סבו, ויליאם טיוק, ייסד בשנת 1792 את בית החולים הפסיכיאטרי ביורק, שהיה אחד מהמוסדות המודרניים הראשונים בתחום זה בצפון אנגליה. סבא רבא שלו, דודו וסבו היו גם הם פעילים חברתיים ידועים. אביו, דניאל הייק טיוק, היה רופא בתחום מחלות הנפש ופעיל למען מתן טיפול הולם לנפגעי נפש.
בשנת 1874 עברה משפחת טיוק ללונדון, שם נרשם הנרי לבית הספר לאמנות "סלייד" בלונדון (Slade School of Fine Art). לאחר שסיים את לימודיו עבר טיוק בשנת 1880 לאיטליה, ובין השנים 1881–1883 חי בפריז, שם למד עם צייר ההיסטוריה הצרפתי ז'אן-פול לורנס ופגש בצייר האמריקאי ג'ון סינגר סרג'נט, שעסק גם הוא בציורי עירום גברי.
במהלך שנות השמונים של המאה ה-19 הכיר טיוק את אוסקר ויילד ומשוררים וסופרים חשובים נוספים אשר רובם היו הומוסקסואלים (בעת ההיא נהוג היה לכנותם "Uranian"), אשר עסקו רבות ביצירתם בנעורים הגבריים. טיוק כתב את "הסונטה לנעורים" ("Sonnet to Youth"), אשר פורסמה בעילום שם במגזין "The Artist", וכן תרם מאמר למגזין "The Studio".
טיוק שב לבריטניה ועבר להתגורר במושבת אמנים קטנה בניוליין שבקורנוול, שכללה את וולטר לנגלי, אלברט שוולייר טיילר ותומאס קופר גוטש, שהפך לחברו הטוב. אמנים אלה קרויים בפי היסטוריונים של האמנות "אסכולת ניוליין" (Newlyn School). בשנת 1885 עבר טיוק לפאלמות' (Falmouth), עיר דיג כפרית ומרוחקת בקורנוול, שבה שרר אקלים נוח, שהתאים יותר לפעילות נודיסטית מאשר באזורים אחרים בבריטניה. הוא רכש סירת דיג והסב אותה לסטודיו לאמנות ובית מגורים. על הסירה יכל לספק בפרטיות את תשוקתו לציור נערים, שאותם הציג לרוב שוחים ומשתעשעים על סירות או על חוף הים, בדרך כלל בעירום מלא או חלקי. טיוק צייר בנוסף גם ציורים בעלי נרטיב היסטורי, כאלה שיהיה קל יותר למכור. בציורים אלה הוא הציג את המודלים בעירום בקונטקסט מיתולוגי, אך הם לא זכו להערכה מצד מבקרי האמנות.
החל משנות ה-90 של המאה ה-19 נטש טיוק את נושא המיתולוגיה והתמקד בציורי חיי היום-יום של ילדים ונערים מקומיים בקרבת החוף בסגנון נטורליסטי יותר. השימוש שלו בצבעים הפך משוחרר יותר, והוא החל להשתמש בצבעים בולטים, נועזים וחדשניים יותר. אחד מציוריו הבולטים ביותר מתקופה זו (1893–1894) הוא "August Blue", הבוחן ארבעה נערים רוחצים בים מסירת דיג. האמנית האנגלייה לינדזי סמינגטון (1872–1942), שהייתה חברה טובה של טיוק, דגמנה עבורו את דמות הנער הבלונדיני הנתלה על הסירה מהמים.
טכניקה אומנותית וקבלת עבודתו.
מבחינה טכנית העדיף טיוק משיכת מכחול גסה ובולטת, בעוד אמני התקופה והמבקרים העדיפו עדינות וגימורים רכים. היה לו חוש מעולה לצבע, והוא הצטיין בתיאורי אור השמש הטבעי העדין שאופייני לקיץ האנגלי. אף על פי שניכר כי ציוריו של הנרי סקוט טיוק כוּונו לגברים הומוסקסואלים שמצאו פיתוי בעירום הנערי, הם מעולם לא הציגו מיניות באופן מפורש: איברי-המין של הדמויות בציורים מוצנעים כמעט תמיד, לרוב אין ביניהם מגע ישיר, ובציורים רמזים לפעילות מינית. לטיוק הייתה חברות קרובה עם רבים מהנערים שהופיעו בציוריו, אך לא ידוע על קשרים מיניים שביסס איתם על רקע רומנטי או כספי.
טיוק התקשה למכור רבים מהציורים בגלל נושאם, למעט כאלה שנמכרו בקרב מעגל אספני אמנות הומוסקסואלים. יחד עם זאת, טיוק היה ידוע כצייר פורטרטים מוכשר, והוא החזיק סטודיו בלונדון שבו צייר את ההזמנות שקיבל לציורים אלה. מהידועים שבציורים אלה היה דיוקנו של תומאס אדוארד לורנס (הידוע בכינויו "לורנס איש עָרב").
על אף שנחשב לצייר נישה, זכה טיוק למוניטין; הוא הרוויח מספיק על מנת שיתאפשר לו לטייל אל מחוץ למדינה, והוא צייר בצרפת, איטליה והאיים הקריביים. בשנת 1900 נערך משתה לכבודו באגודה הפוליטכנית המלכותית של קורנוול. בשנת 1914 הוא נבחר לחבר האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון. בשנותיו האחרונות הייתה בריאותו רופפת, והוא נפטר בפאלמאות' בשנת 1929.
לאחר מותו.
לאחר שמת טיוק נדמה היה כי נשכח, עד שבשנות ה-70 התגלו עבודותיו מחדש על ידי הדור החדש של אמנים ואספני אומנות להט"בים, ומאז הפך לדמות קאלט בקרב חוגי אמנות הלהט"ב, ומהדורות רבות של ציוריו התפרסמו ונמכרו בסכומים גבוהים מאוד במכירות פומביות.
הנצחה.
מגורי הסטודנטים באוניברסיטת פאלמאות' (בעת שנבנו המגורים היה שמו של המוסד "אוניברסיטת פאלמאות' לאמנויות) קרויים על שמו של טיוק, כצייר וכתושב מפורסם של העיירה. בשנת 2007 נקרא על שמו בניין מגורים נוסף, באחת המכללות של אוניברסיטת לונדון.
תערוכות ופרסומים.
במהלך השנה ה-150 להולדתו של הנרי סקוט טיוק נערכו תערוכות מיוחדות של עבודותיו. בנוסף, יצא ספר על אודותיהן בשם "Catching the Light: The Art and Life of Henry Scott Tuke" מאת קתרין וולאס, אשר ליווה את התערוכות:
מאהבת
יחזקאל המאירי
יחזקאל המאירי (1934–1989) דור חמישי לבני צפת, סופר, עיתונאי ומייסד מוזיאון בית המאירי, שהפך למפעל חיים במשך 30 שנה.
ביוגרפיה.
המאירי היה דור חמישי בארץ למשפחתו שהגיעה לצפת מאירן, אחרי רעידת האדמה בשנת 1837. מגיל 16 שימש כתב בשבועון הילדים של העיתון ידיעות אחרונות, וסיפר לילדים מסיפורי צפת. משנת 1953 שימש כתב מן המניין בעיתון ידיעות אחרונות, וכן ברשת הרדיו קול ישראל, ככתב הרדיו בצפון הארץ. בדרכו המיוחדת סיפר המאירי על התרחשויות שונות ביישובי הצפון בגבול הצפון, ונגע בסיפורים אישיים. המאירי הנחה תוכניות רדיו בנושא צפת, ויש האומרים כי בהן נולד הביטוי: "זקני צפת".
בשנות ה-60 ספרה לו מכרה על היעלמותו של ראובן ליבס והוא סייע לה באיתור עדות שליבס נמצא בכלא תדמור בסוריה. לאחר שחרורו של ליבס ישב איתו המאירי לשמוע את סיפורו, אותו כתב בספר שבויי סוריה. ספרים נוספים שכתב היו על מלחמת ששת הימים ברמת הגולן ועל מלחמת העצמאות ("צפת בצבת"). במשך 30 שנה עסק המאירי בשיקום ושיחזור מערכות מבנים בעיר העתיקה בצפת, והקים את מוזיאון בית המאירי בצפת, המוקדש למאתים שנות היסטוריה של העיר.
נפטר בשנת 1989, לאחר שזכה לראות את חלום חייו, בדמות המוזיאון לחקר תולדות היישוב היהודי בצפת, מתגשם. לאחר פטירתו הוקדש חדר מיוחד במוזיאון להנצחת האיש ועשייתו המגוונת.
ריאליזם נאיבי
ריאליזם נאיבי הוא האמונה שהעולם כשלעצמו הוא פחות או יותר כפי שהוא נתפס בחושינו, אמונה זו מתבססת על "השכל הישר". שלילה גמורה של הריאליזם הנאיבי נקראת ספקנות פילוסופית (שמטילה ספק בכל רעיון שניתן להטיל בו ספק). ההבדל היסודי בין ריאליזם נאיבי לבין ריאליזם מדעי הוא ההתעלמות המוחלטת של הריאליסט הנאיבי מבעיית האינדוקציה - האינדוקציה עומדת במבחן השכל הישר וזו סיבה מספיקה להצדיקה ובכך להצדיק את המדע בכלל.
בבסיס הריאליזם הנאיבי חמש הנחות יסוד:
אריה קלנג
אריה קלנג (1927 - 16 באוקטובר 2009) היה תעשיין ישראלי, שימש כממלא מקום ראש עירית אשדוד ויו"ר דירקטוריון "אסותא". קלנג הוא חתן פרס התעשייה לשנת 1991.
ביוגרפיה.
קלנג נולד בסמוז'ה, פולין. בימי מלחמת העולם השנייה איבד חלק ממשפחתו בשואה. אריה נמלט עם אמו עמליה, אחותו שרה ואחיו דני דרך יערות פולין הקפואים, שם ניצל לאחר שהגן על אמו ואחיו מפני זאבים. לימים כשהפך לאיש משפחה הגיע מדי שנה לקראת יום השואה לבתי הספר וסיפר את סיפור הישרדותו. בגיל 15 הגיע ארצה למחנה עבודה בעתלית, ולמד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. אמו עמליה, הייתה בעלת מסעדה ביפו.
קלנג התגייס לצה"ל בשנת 1948, היישר לתוך מלחמת העצמאות. שירת בחטיבת אלכסנדרוני והשתתף בפעילות קרבית, במיוחד בפיצוץ הגשר בטולכרם ופתיחת דרך חיפה-ת"א. נפצע בקרב טנטורה המפורסם.
בשנת 1950 השתחרר מצה"ל, נשא לאשה את אווה והתגורר בתל אביב. במהלך ביקור בדרום ביום העצמאות בשנת 1962, הגיע לאשדוד.
קלנג הוא אחד מבוני ומקימי העיר אשדוד. הוא בנה את הבניין הראשון עם מעלית בעיר, הקים את מלון "מי-עמי", המלון הראשון באשדוד. קלנג הקים את חברות הבנייה "אצמד" ו"דרעד" (יחד עם חברו הטוב, יוסף שורר) וכיהן למעלה משני עשורים בראש חברת "מבני תעשייה" שבין היתר הקימה את רובע הסיטי. במקביל שימש כממלא מקום יו"ר דירקטוריון חברת עמיגור. בד בבד עם עשייתו הרבה באשדוד, היה פעיל ועשה רבות גם למען מדינת ישראל. בין היתר, כתלמיד בבי"ס החקלאי מקוה ישראל, היה שותף לבניית הדוידקה, המרגמה המפורסמת בימי מלחמת העצמאות.
קלנג שימש כחבר בדירקטוריון קופת חולים מכבי, יו"ר בית ציוני אמריקה, חבר הנהלת ההסתדרות הציונית, חבר הקונגרס היהודי העולמי, מייסד וחבר הנהלת מכבי אשדוד, יו"ר מבנה תעשייה, חבר הנהלת בית יד לבנים, חבר האגודה למלחמה בסרטן, חבר וגזבר של קרן אשדוד ועוד.
על עשייתו בתעשייה זכה בפרס התעשיין המצטיין מידי נשיא המדינה.
בבית של אריה ואווה, הוקם החוג הראשון באשדוד לריקודי עם, כשאווה ניגנה באקורדיון והחברים, ביניהם צבי צילקר, ראש העיר לשעבר, ושמעון יער מפקד המשטרה הצבאית בדימוס, משתתפים בו.
קלנג השתלב בפוליטיקה המקומית. הוא הקים את סניף הליברלים באשדוד, ונבחר בקדנציה הראשונה של המועצה המקומית כחבר מועצה. הוא כיהן במשך שלוש קדנציות כממלא מקום ראש העיר. קלנג שימש שנים רבות כיו"ר ועדת הבחירות המקומית.
ב-2016 נחנך למרגלות גבעת יונה בית האמנים על שם אריה קלנג.
האצטדיון הלאומי (ורשה)