בתקופה זו, הודתה קוזימה בפני אביה, כי המירה את השתייכותה הנוצרית מן הקהילה הקתולית לקהילה פרוטסטנטית, יותר מתוך רצון לשמור על סולידריות בינה לבין וגנר, שהיה פרוטסטנט, מאשר מנטיית לב דתית. ב-31 באוקטובר 1872, השתתפה קוזימה בטקס התפילה הפרוטסטנטי הראשון שלה.
הפסטיבל הראשון.
במרץ 1876, בעת שהזוג טייל בברלין, הובאה לקוזימה הידיעה על מות אמה, מארי ד'אגולט. קוזימה לא הצליחה להגיע להלווייתה, וכתבה לבתה דניאלה את תחושות אבלה: .
מיוני ואילך, רשומות היומן של קוזימה מעידות כי נסעה למקומות רבים ברחבי אירופה, במטרה להכין את התפאורה לפסטיבל הראשון. באוגוסט 1876, אורחים רבים החלו לבקר במשכן, שנפתח למבקרים. בין האורחים ניתן למנות את המלך לודוויג, שבא להתרשם מן התפאורות והתלבושות בחזרות הגנרליות מ-6 עד ל-9 באוגוסט (אך פרש אחריהן וחזר רק להצגה האחרונה), את וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, פדרו השני, קיסר ברזיל ורבבות בני אצולה ממשפחות המלוכה האירופאיות. בנוסף לפוליטיקאים, גם אנשי המוזיקה הקלאסית נמנו ברשימת האורחים, דוגמת אנטון ברוקנר, פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, קאמי סן-סנס, ואביה של קוזימה, פרנץ ליסט. באותו הפסטיבל, נכחה המאהבת הסודית של וגנר, ג'ודית גוטייה. קוזימה לא ידעה באותה העת על היחסים הרומנטיים של וגנר עם גוטייה.
הפסטיבל נערך ב-13 עד 30 באוגוסט. מבחינה אמנותית, הפסטיבל הורכב משלושה מחזורים, כולם תחת המנצח הנס ריכטר. הפסטיבל נחל הצלחה יוצאת דופן – "יצירות אלוהיות נוגנו בביירוית", כתב אדוורד גריג, שבא לפסטיבל כמבקר מוזיקה מטעם העיתון הנורווגי. מבחינה רווחית, היה הפסטיבל כישלון, ועברו עוד שנים אחדות עד שהחל להיות רווחי. על אף שהפסטיבל סבל מבעיות כלכליות בשנותיו הראשונות, החזיק מעמד בזכות תמיכה מתמשכת של חסידי וגנר, ביניהם לודוויג, בילוב וריכטר, שתרמו את מלוא הכנסותיהם לפסטיבל. התרומות לא הספיקו, והזוג נאלץ לפתוח את שערי הפסטיבל לפני קהל אופרה רגיל, שהיה בזוי בעיניהם.
פרסיפל.
לאחר שוגנר וקוזימה החזירו את חובותיהם, הם עזבו את ביירוית ונסעו לוונציה, שם נשארו עד דצמבר. במהלך החופשה, צבר הפסטיבל גירעון כספי; הגירעון הכספי וחוסר שביעות הרצון של וגנר מהפסטיבל הראשון, מנעו את האפשרות לפתיחת הפסטיבל בשנית. וגנר אף שקל לוותר על הפרויקט בביירוית לגמרי. לאחר הבילוי בוונציה, הזמינו את וגנר וקוזימה לנצח על קונצרטים מקומיים בלונדון, ובכך לצמצם את הגירעון שצבר הפסטיבל. בלונדון, פגשו השניים את הסופרת ג'ורג' אליוט, את הסופר רוברט בראונינג ואת הצייר אדוארד ברן-ג'ונס (שצייר מספר דיוקנאות של קוזימה). ב-17 במאי, הוזמן הזוג וגנר לארוחה חגיגית בטירת וינדזור במעמד המלכה ויקטוריה.
העבודה באנגליה הכניסה די כסף להחזיר את הלהט לעיני וגנר בכל הנוגע לפיתוח הפסטיבל. עם שובו לביירוית החל לעבוד על האופרה "פרסיפל", שתהיה האופרה האחרונה של וגנר. פרויקט זה העסיק את וגנר כחמש שנים. על פי יומנו של וגנר, אלמלא קוזימה לא הייתה נכתבת האופרה, והיא הייתה לו השראה בעת הכתיבה. ב-1878, תרם לודוויג מענק כספי נוסף, שהסדיר את חובם של וגנר וקוזימה. ב-25 בדצמבר, לרגל יום הולדתה, שכר וגנר תזמורת שתנגן את ההקדמה של פרסיפל. במהלך חמש שנות הכתיבה, סבל וגנר סבל מפרכוסי-לב. ב-1880, הכריז כי פסטיבל ביירוית הבא לשנת 1882 יוקדש כולו ליצירה החדשה, פרסיפל. כתנאי למימון הפסטיבל דרש לודוויג כי הוא יתקיים בביירוית בלבד, וכי הקאפלמייסטר הרמן לוי, ינצח על המהדורה. וגנר וקוזימה התנגדו בתוקף לכך שהניצוח על האופרה הטעונה במוטיבים נוצריים רבים יופקד בידיו של יהודי, והביע את התנגדותו זו בפני המלך לודוויג. כתחליף העלה את הרעיון, כי לוי יתנצר לפני כן, אך זכה לסירוב. בתשובתו לווגנר ענה לודוויג כי "כל בני האדם הם אחים בבסיסם", אך וגנר הפגוע ענה, כי לדעתו "הגזע היהודי הוא אויב מולד של האנושות". על אף ההתנגדות, לוי ניצח על האופרה וזכה לשבחים ממבקרי המוזיקה הקלאסית. בעונה השנייה של הפסטיבל, הוצגה "פרסיפל" 16 פעמים. בהופעה האחרונה של האופרה, ב-29 באוגוסט, ניצח וגנר בעצמו על המערכה האחרונה. הפעם, בניגוד לפסטיבל הבכורה, היה הפסטיבל רווחי מאוד, ווגנר וקוזימה היו מרוצים מאוד הן מהבחינה האמנותית והן מהבחינה הכלכלית. הביקורת השלילית היחידה על הפסטיבל נכתבה על ידי פרידריך ניטשה, שהיה בעברו חבר טוב של וגנר וקוזימה. ניטשה ראה בפרסיפל אופרת "תועבה", בניהולה של קוזימה. הוא כתב כי קוזימה אחראית לכישלון הפסטיבל, כיוון שהייתה ממוצא פריזאי והבנתה בתרבות המוזיקה הגרמנית הייתה דלה.
חיים בוונציה ומותו של ריכרד וגנר.
לאחר העונה השנייה של הפסטיבל, חזרה משפחת וגנר לוונציה, שם שכרו את קא' ונדראמין קאלרגי למרגלות התעלה הגדולה. מצבו הבריאותי של וגנר החל להידרדר, ובחודשי הסתיו והחורף אף נזקק לטיפול רפואי. פרכוסי לבו תכפו מאוד, עד שב-16 בנובמבר 1882, ציינה קוזימה ביומנה כי "ריכרד לא הזדקק לטיפול רפואי ביום הזה". ב-12 בפברואר 1883, רישומה האחרון של קוזימה ביומנה מציין שוגנר, קרא את הרומן "Undine" ניגן את "זהב הריין". באותה העת, נודעה ברבים רכילות כי וגנר ניהל רומן קצר עם קארי פרינגל, זמרת סופרן, ממצבת השחקנים של פרסיפל. לפי יומנה של בתם איזולדה, ב-13 בפברואר 1883, גערה קוזימה בווגנר והשניים התעמתו. בחצות היום, טייל וגנר בגינתו ולקה בהתקף לב חריף, שהוביל למותו. קוזימה ישבה אבלה לצד גופתו של וגנר למשך 24 שעות, וסירבה לשתות או לאכול. בתהליך החניטה התאבלו קוזימה וילדיה על לכתו, והיא אף ביקשה מבנותיה לגזור את שיערן. במשך יומיים, נסעו קוזימה וילדיה להלוויה של וגנר, שנערכה בגן המתחם של פסטיבל ביירוית. קוזימה לא יכלה לשאת את הצער והאבל בליבה, ובמשך כל הטקסים ומסע הלוויה הסתגרה בבית. במשך חודשים שלמים נשארה בבית ולא התראתה עם איש, כולל ילדיה. אנשים רבים, וביניהם הנס פון בילוב, בעלה הקודם, תיקשרו עימה באמצעות מכתבים שהונחו על מפתן דלתה.
פסטיבל ביירוית לאחר תקופת וגנר.
תקופת מעבר.
וגנר לא הוריש את ניהול פסטיבל ביירוית בצוואתו לאיש. הוא כתב: . קוזימה החליטה לפרוש מהפסטיבל, ובנותיה וידידה, אדולף פון גרוס , ניהלו את העונה השלישית של הפסטיבל. עונה זו נערכה לפי תכנונו המקורי של וגנר, 12 הופעות של פרסיפל, כאשר אמיל סקריה היה המנהל האמנותי. מצבת השחקנים נשארה כזו של 1882. בסיום הספטיבל, קראה קוזימה מספר ביקורות שהדגישו את ההבדלים בין מורשתו של וגנר לפסטיבל. משימת חייה של קוזימה הייתה להאדיר ולקדש את אומנות וגנר, וגמלה בליבה ההחלטה לנהל את הפסטיבל. החלטה זו התקבלה לאחר הניסיון לשנות את מינויי האמנים בפסטיבל; יוליוס קניס הציע את הנס פון בילוב לתפקיד מנצח הפסטיבל ואת פרנץ ליסט למנהל המוזיקלי. כל ניסיון ערעור במורשת וגנר כשל, וקוזימה נאלצה לקחת על עצמה את משרתו.
הפסטיבל בתקופת קוזימה.
בשנת 1885 הודיעה קוזימה כי היא תנחה את הפסטיבל הבא, בשנת 1886. כהונתה כמנהלת הפסטיבל ארכה 22 שנים, עד שנת 1907. באותה תקופה ניהלה קוזימה 13 אירועים מקבילים לפסטיבל, הודות להגדלת הרפרטואר של הפסטיבל. מהבחינה המוזיקלית, עד שנת 1894, נוהל הפסטיבל בידי הרמן לוי, הנס ריכטר ופליקס מוטל. ריכטר ומוטל עבדו בפסטיבל לאורך כל שנות כהונתה של קוזימה, ולצדם הצטרפו מספר מנצחים מחוננים לצוות המוזיקלי של הפסטיבל. מספר הצעות עבודה הוגשו להנס פון בילוב, אך זה דחה את כולן. בזמן כהונתה, גברה קוזימה על חששותיהם של מעריצי וגנר (ביניהם פרידריך ניטשה), שהאמינו כי הפקדת הפסטיבל ביד אדם פריזאי תהרוס את מורשתו ויצירותיו. תחת ניהולה הפך הפסטיבל מעסק קטן ולא רווחי למוסד מפואר, משגשג ומוכר. המדיניות של קוזימה, שקידשה את מורשת וגנר, ספגה ביקורות ממספר אנשי מוזיקה; ג'ורג' ברנרד שו לעג למדיניות וטען כי המורשת של וגנר מיוצגת בפסטיבל בצורה הגרועה ביותר, אף שתיאר את קוזימה כ"זכר האלפא" של הפסטיבל. מבחינה מוזיקלית, טען שו, כי אופן השירה בפסטיבל, ששם דגש מוגזם על הגיית הטקסט, התיישן במרוצת השנים, והוא יוצר רושם דקלומי נוקשה הפוגם במוזיקה.
פרסיפל הוצג לצד יצירות נוספות של וגנר בכל עונות הפסטיבל, למעט זו של 1896, שהוקדשה למחזור האופרות "טבעת הניבלונג". בשנת 1886, בשנתה הראשונה כמנהלת הפסטיבל, הוסיפה קוזימה לקאנון את האופרה "טריסטן ואיזולדה". חרף המולת הפסטיבל, קוזימה טיפלה באביה שלקה בלבו ונפטר מספר ימים לאחר הפסטיבל. קוזימה ניהלה את טקס ההלוויה ואת מקום קבורתו, אך סירבה לתהלוכת הזיכרון שנעשתה בהלווייתו של וגנר. לדברי אחד מתלמידיו, פליקס ויינגרטנר, פטירתו לא הסיחה את דעתה של קוזימה יתר על המידה, מניהול הפסטיבל.
בין השנים 1888–1901 נוספו לרפרטואר הפסטיבל מספר אופרות חדשות דוגמת "טנהויזר", "לוהנגרין" ו"ההולנדי המעופף". לאחר פסטיבל 1894 התפטר הרמן לוי מניצוח הפסטיבל. ביוגרפים רבים טוענים כי התפטרותו הייתה תוצאה של האופרות האנטישמיות שהוספו לפסטיבל, שכן היה יהודי בעצמו. בפסטיבל 1896 ניצח לראשונה זיגפריד, בנם המשותף והיחיד של וגנר וקוזימה, על אחד מחמשת מחזורי הטבעת בפסטיבל. הוא היה אחד המנצחים הקובעים של ביירוית לשאר תקופת קוזימה. בדומה לוונגר, קוזימה הייתה מוכנה לזנוח את דעותיה האנטישמיות למטרות הפסטיבל, ואף העסיקה את לוי בשנית. חרף הצטרפותו לצוות המנצחים וזניחת דעותיה האנטישמיות, קוזימה אישרה לילדיה ללעוג לו בחשאי.