כיהן כחבר ההנהלה הארצית של הקונגרס היהודי האמריקאי וכחבר הוועדה המרכזית של ארגון הציונים הסוציאליסטיים של אמריקה (Labor Zionist Organization of America) שמיסודם של פועלי ציון.
בשנת 1955 התאלמן מאשתו, רות לבית גרינברג, שנפטרה מסרטן. בשנת 1956, לאחר מותה, עלה לישראל והיה לממונה על המחלקה לקשרי חוץ של מרכז קופת חולים כללית.
בשנת 1961 הצטרף למערכת היומון הישראלי בשפה האנגלית "ג'רוזלם פוסט" ("The Jerusalem Post"), ועבד בו עד מותו, כעבור שני עשורים.
הוא כיהן כמבקר התיאטרון של העיתון, ונודע בזכות טורו השבועי בו, שעסק לרוב בתיאטרון ולעיתים בתגובות לסוגיות חברתיות ופוליטיות.
פרט לביקורת התיאטרון ב"ג'רוזלם פוסט", קוחנסקי הרצה ברדיו, ופרסם מאמרים בכתבי עת וערכים בספרי עזר בנושא תיאטרון, בהם "The Oxford Companion to the Theatre", "Der Schauspielführer", "Encyclopaedia Judaica", האנציקלופדיה העברית, "McGraw-Hill Encyclopedia of World Drama" ו-"Teatro del Novecento".
כיהן כיו"ר תא מבקרי התיאטרון שליד אגודת העיתונאים בתל אביב, כחבר ועדת "אמנות לעם" וכחבר ההנהלה של אגודת מבקרי התיאטרון הבינלאומית (International Association of Theater Critics, IATC), והרבה לייצג את ישראל בכינוסים של מבקרי תיאטרון בחו"ל.
בנוסף למאמריו, פרסם מספר ספרים. בשנת 1969 פרסם את המונוגרפיה "The Hebrew Theatre: Its First Fifty Years" ('התיאטרון העברי: חמישים שנותיו הראשונות'; עם דברי מבוא מאת הבמאי ומנהל התיאטרון האנגלי טיירון גאתרי), שב-1974 ראתה אור בעברית בתרגומו של אביב מלצר. (ב-1970 הופיע על בסיסה ספרון בסדרת "Israel digest").
ב-1973 פרסם את המדריך "Tel Aviv and Environs" ('תל אביב וסביבותיה') בסדרת "Weidenfeld Colour Guides to Israel" של הוצאת וידנפלד וניקולסון. כמו כן ערך קטלוגים ופרסומים בנושאי אמנות פלסטית ותרגם לאנגלית את דברי הלוואי בשני אלבומי תצלומים דו-לשוניים שראו אור בהוצאת עם עובד בעקבות מלחמת ששת הימים.
השואה, שממנה נמלט עם הגירתו לאמריקה, הייתה נושא שהעסיקו רבות.
ב-1970 תרגם לאנגלית את דברי הלוואי באלבום התצלומים של מנדל גרוסמן מחיי גטו לודז', "With a Camera in the Ghetto" ("צלם הילך בגיטו"), שערכו צבי שנר ואלכסנדר סנד והתפרסם בהוצאת בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד.
ב-1972 תרגם מיידיש לאנגלית את ספר העדות הנודע של איש האי"ל בגטו ורשה טוביה בוז'יקובסקי, "Between Tumbling Walls" (צווישן פאלנדיקע ווענט, "בין קירות נופלים"), שראה אור גם הוא באותן הוצאות.
בשנותיו האחרונות שקד על חיבור מונוגרפיה על השואה כנושא בתיאטרון העולמי: "A Mirror To Death: the Holocaust in Drama 1943-1981" ("מראה למוות: השואה בדרמה, 1943–1981").
ב-1981 שהה במרכז של קרן רוקפלר בעיר בלאג'ו שבאיטליה לשם השלמת ספרו. הספר, שהושלם זמן קצר לפני מותו, אמור היה להתפרסם בהוצאת אוניברסיטת העיר ניו יורק, אך נותר בכתב יד.
ב-1984, לאחר מותו, ראה אור ספרו "The Disreputable Profession: The Actor in Society" ('המקצוע המפוקפק: השחקן בחברה'), היסטוריה חברתית של דימויו של השחקן בחברה המערבית, מיוון העתיקה ועד ימינו.
קוחנסקי התגורר בשדרות קק"ל 9 בצפון תל אביב.
ב-1969, זמן קצר לאחר צאת ספרו הראשון, התאלמן מאשתו השנייה, ד"ר נעמי דורון-קוחנסקי לבית דימנט, פסיכיאטרית, שנפטרה לאחר מחלה ממושכת.
מנדל קוחנסקי נפטר במאי 1982, בגיל 70. נקבר בבית עלמין הדרום.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
אזור התעשיה מעלות
כוכבי T בשור
כוכבי T בשור (T Tauri) הם מחלקה של כוכבים צעירים משתנים, אשר נמצאים בשלב קדם הסדרה הראשית, ומקור האנרגיה העיקרי שלהם הוא קריסה כבידתית, ולא היתוך גרעיני. בדרך כלל ניתן למצוא כוכבים אלה בקרבת עננים מולקולריים והם מתאפיינים בעוצמת הארה משתנה וקווים כרומוספריים חזקים. המחלקה נקראת על שם הכוכב הראשון מסוג זה שהתגלה - T בשור (Taurus).
מאפיינים.
כוכבי T בשור הם הכוכבים הנראים הצעירים ביותר מהסוגים הספקטרליים F, G, K ו-M (בעלי מסה קטנה מ-2 מסות שמש). טמפרטורות פני השטח שלהם דומות לאלו של כוכבי הסדרה הראשית בעלי מסות דומות, אך הם הרבה יותר בהירים מכיוון שהרדיוס שלהם גדול יותר. טמפרטורות הליבה שלהם נמוכות מדי בשביל לקיים היתוך גרעיני של מימן, ומקור האנרגיה העיקרי שלהם הוא אנרגיה כבידתית שמשתחררת כתוצאה מהתכווצות הכוכב. שלב זה של התפתחות הכוכב על דיאגרמת הרצשפרונג-ראסל נקרא מסלול היאשי, והוא מוביל את הכוכב הצעיר לסדרה הראשית, אליה הוא מגיע אחרי כ-100 מיליון שנה.
תצפיות על כוכבי T בשור מעידות על כיסוי גבוה של כתמי שמש, פליטה חזקה ומשתנה בתחום הרנטגן והרדיו (בערך פי 1000 מהשמש), ולכוכבים רבים מסוג זה יש גם רוחות כוכב חזקות. כמחצית מכוכבים אלה הם בעלי דיסקות גז ואבק, בהן יכולים להיווצר כוכבי לכת. מעריכים כי דיסקות אלה נעלמות בסקלת זמן של כעשר מיליון שנה. מקור נוסף לשינויים בבהירות יכולים להיות גושים וגופים ופרוטו-פלנטריים בדיסקה המקיפה את הכוכב. כמו כן, מרבית כוכבים מסוג זה נמצאים במערכות בינאריות.
ספקטרה של כוכבי T בשור מציגות שכיחות ליתיום גבוהה יותר מזו של השמש וכוכבי סדרה ראשית אחרים, מכיוון שליתיום נהרס בטמפרטורות מעל 2.5 מיליון מעלות קלווין. במחקר שכיחות ליתיום ב-53 כוכבים נמצא כי זו משתנה במידה רבה כתלות בגודל, תוצאה שהובילה להשערה כי "שריפת" ליתיום על ידי שרשרת פרוטון-פרוטון בחלקים האחרונים של שלב קדם הסדרה הראשית יכולה להיות מקור אנרגיה משמעותי של כוכבי T בשור. חלקים אלה בהתפתחות כוכב מתאפיינים בחוסר יציבות ובמידת הסעה גבוהה של חומר בתוך הכוכב. מהירות סיבוב גבוהה גם מסייעת לערבוב בין שכבות החומר בכוכב ומגבירה את הסעת הליתיום לשכבות הפנימיות והחמות, שם הוא נהרס. זמן הסיבוב הטיפוסי של כוכבי T בשור הוא בין יום אחד לשנים-עשר (לעומת חודש עבור השמש שלנו), אבל הם מגבירים את מהירות הסיבוב שלהם עם הזמן, עקב התכווצות ושימור תנע זוויתי, והדבר גורם להרס ליתיום בקצב הולך וגובר. ככלל, שריפת ליתיום מוגברת עם טמפרטורות גבוהות יותר ומסה, וניתן להשתמש בקצב שריפת הליתיום כדי להעריך את גיל הכוכב.
כוכבים צעירים מסיביים יותר (2-8 מסות שמש, מסוג ספקטרלי A או B) בשלב קדם סדרה ראשית נקראים כוכבי הרביג Ae/Be. כוכבים מסיביים אף יותר (מעל 8 מסות שמש) לא נצפו בשלב קדם סדרה ראשית. הסיבה לכך, ככל הנראה, היא שהם מתפתחים מהר מאוד, וכאשר ענן גז והאבק סביבם מתפזר והם הופכים להיות נראים, הם כבר מקיימים היתוך מימן בליבה ולכן נמצאים על הסדרה הראשית.
גיבור
יצירה ספרותית
הדוד וניה
הדוד וניה (ברוסית: Дядя Ваня, "דיאדא ואניה") הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הרוסי אנטון צ'כוב. המחזה ראה אור ב-1897 וב־1899 הוא הוצג במסגרת התיאטרון האמנותי של מוסקבה, בבימויו של קונסטנטין סטניסלבסקי.
המחזה מתאר את ביקורו של הפרופסור הקשיש ואשתו השנייה המושכת והצעירה ממנו בהרבה, ילנה, באחוזתם הכפרית שמממנת את אורח חייהם העירוני. במקום נוכחים שני חבריהם, וניה, אחיה של אשתו הראשונה והמנוחה של הפרופסור, שמנהל את האחוזה מזה שנים רבות, ואסטרוב, רופא מקומי. שניהם שבויים בקסמה של ילנה, בעודם מבכים את מר גורלם הקרתני בפרובינציה. סוניה, בתו של הפרופסור מאשתו הראשונה, ניהלה את האחוזה ביחד עם וניה, בעודה סובלת מהידיעה שהיא מכוערת ומרגשותיה העזים כלפי ד"ר אסטרוב שאינו שת לבו אליה. המצב מגיע לידי משבר כשהפרופסור מכריז על כוונתו למכור את האחוזה, ביתם של וניה וסוניה וטעם חייהם, ולהשקיע את הכסף שיקבל מהמכירה במקורות הכנסה שיאפשרו לו ולאשתו לחיות ברמת חיים גבוהה יותר.
הרקע.
הדוד וניה הוא ייחודי מבין מחזותיו של צ'כוב, מכיוון שזהו הרחבה של "שד היער", מחזה קומי קודם שלו, אותו פרסם עשור קודם לכן. בין השינויים אותם ערך צ'כוב בין שני המחזות: צמצום מספר הדמויות מלמעלה מעשרים לתשע, המרת ההתאבדות ב"שד היער" לניסיון הרצח הכושל ב"הדוד וניה", והחלפת הסיום השמח בסיום דו-משמעי. בהתבססם על שינויים אלה נעזרו מבקרי ספרות כמו דונלד רייפילד, ריצ'רד גילמן ואריק בנטלי, כדי לתאר את ההתפתחות בשיטה הדרמטורגית של צ'כוב במהלך שנות התשעים של המאה ה-19.
רייפילד מצטט מלומדים בני ימינו שלדעתם צ'כוב תיקן את "שד היער" במהלך ביקורו בסחלין, מושבת מעצר במזרח רוסיה, ב-1891.
עלילה.
מערכה ראשונה.
בגן באחוזה הכפרית של סיריבריאקוב, משוחחים אסטרוב ומרינה על הדרך בה גדל, ועל כך שהוא חש משועמם בחייו כרופא כפרי. וניה נכנס, מפהק אחרי השינה, השלושה מתלוננים על השינוי שחל בעולמם מאז שהפרופסור ואשתו, ילנה, הגיעו. בעודם משוחחים, סיריבריאקוב, ילנה, סוניה וטליגין שבים מההליכה. מחוץ לטווח שמיעתו של הפרופסור, וניה מכנה אותו: "תרח מצומק, גרוגרת של למדנות."
ובכך הוא מבקר את רברבנותו וממעיט מהישגיו. אמו של וניה, מריה וסיליבנה, שמעריצה את סיריבריאקוב, אינה מסכימה עם בנה ועונה לו בנימה מזלזלת. וניה גם מהלל את אשתו של הפרופסור, ילנה, על יופייה, בטענו שנאמנות לאדם זקן כמו סיריבריאקוב משמעה הדחקת הנעורים והרגשות – בזבוז לא מוסרי של חיוניות. אסטרוב נאלץ לעזוב את המקום כדי לטפל בחולה, אולם לפני כן הוא נושא נאום הדוגל בשימור היערות, נושא שהוא תומך נלהב בו. המערכה הראשונה מסתיימת כשווניה מצהיר על אהבתו לילנה, מה שמרגיז אותה מאוד.
מערכה שנייה.