כריסטיאן אמנפור (באנגלית: Christiane Amanpour; בפרסית: کریستیان امان‌پور, נולדה ב-12 בינואר 1958) היא מגישת טלוויזיה וכתבת חוץ בריטית-איראנית. היא הכתבת הראשית של רשת הטלוויזיה האמריקאית CNN ומנחה את תוכנית הראיונות והאקטואליה היומית "אמנפור". במרץ 2009 הודיעה כי תצטרף לרשת ABC לאחר כשלושים שנה ב-CNN, ותנחה את התוכנית "This Week". כשלוש שנים אחר כך חזרה ל-CNN.
אמנפור דיווחה מאחדים מאזורי העימות המסוכנים בעולם וזכתה בפרסי עיתונות יוקרתיים רבים. היא דורגה על ידי מגזין "פורבס" כאחת ממאה הנשים החזקות בעולם, וקיבלה תוארי דוקטור של כבוד מאוניברסיטאות שונות על תרומתה לעיתונות. היא דוברת אנגלית, פרסית וצרפתית באופן שוטף ונחשבת לעיתונאית דעתנית ולאחת מכתבות החדשות המוּכרות ביותר בארצות הברית.
ביוגרפיה.
אמנפור נולדה ב-12 בינואר 1958 בלונדון שבאנגליה למוחמד, עובד חברת תעופה איראני ולפטרישיה הבריטית. זמן קצר לאחר לידתה עברו הוריה לטהראן, שם חיו חיים נוחים תחת שלטון השאה. היא עזבה את איראן לאנגליה בשנת 1969, ולמדה בבית הספר לבנות ניו הול סקול בצ'למספורד, אסקס. הוריה נמלטו מאיראן בפרוץ המהפכה האיראנית.
אמנפור עברה לארצות הברית כדי ללמוד עיתונאות באוניברסיטת רוד איילנד. היא סיימה את לימודיה לתואר ראשון בעיתונאות בהצטיינות יתרה בשנת 1983.
קריירה.
במהלך לימודיה האקדמיים עבדה אמנפור כמעצבת גרפית במחלקת החדשות של תחנת רדיו מקומית בשם WBRU השייכת לרשת NBC ומשדרת מפרובידנס. בשנת 1983 נשכרה על ידי רשת CNN כסייעת בדסק חדשות החוץ של הרשת. בשנת 1989 נשלחה על ידי הרשת לפרנקפורט שבגרמניה משם דיווחה על המהפכה הדמוקרטית שהתרחשה באותה העת במזרח אירופה. בהמשך לכיבוש כווית על ידי עיראק בשנת 1990, דיווחיה של אמנפור בעת מלחמת המפרץ הקנו לה הכרה בקרב הציבור והעלו את CNN ברמת הדיווחים החדשותיים. בעקבות כך נשלחה לסקר את מלחמת בוסניה ולדווח מאזורי מלחמה נוספים.
במקביל לדיווחי החוץ השוטפים שלה עבור מהדורות החדשות, בין השנים 1996–2005 הייתה חתומה על חוזה עם התוכנית "60 דקות" לפיו תגיש בכל שנה כחמש כתבות מעמיקות בנושאים בינלאומיים בתור כתבת אורחת בתוכנית. דיווחים אלה זיכו אותה בשנת 1998 בפרס פיבודי לשידורי רדיו וטלוויזיה, בנוסף לזה שזכתה בו שנת 1993. עבודתה בתוכנית הופסקה לאחר חילופי העורך הראשי של התוכנית.
בשנים האחרונות החלה אמנפור לדווח פחות מהשטח, כמאפיין אותה, ולתעד סוגיות ונושאים לעומק. היא עסקה בבודהיסטים טיבטיים, ביתומי האיידס ובמרדף אחר בין לאדן ויצרה סרט דוקומנטרי בשם "דור האסלאם" המנסה לקשור בין המצוקה של ילדים וצעירים מוסלמים ממקומות שונים כמו עזה ואפגניסטן, ובין נכונותם להתגייס לשורות ארגוני טרור אסלאמי.
היא חברה בוועדה להגנת העיתונאים (CPJ) יחד עם עיתונאים בכירים נוספים.
ביקורת על אופי דיווחיה.
דיווחיה הרגשניים מסרייבו במהלך המצור על סרייבו הביאו כמה צופים ומבקרים לפקפק באובייקטיביות המקצועית שלה, בטענה כי דיווחיה מוטים לטובת המוסלמים הבוסניים. טענות דומות נשמעו גם לאחר שדיווחה על טבח סרברניצה. אמנפור הגיבה לטענות אלה באומרה: "יש מצבים שבהם עיתונאי אינו יכול להישאר נייטרלי; כאשר אתה נייטרלי אתה הופך למשתף פעולה. אובייקטיביות אינה מתן יחס שווה לשני הצדדים - אלא מתן זכות דיבור לכל צד".
טענות דומות נשמעו גם בישראל נגד סיקור רשת CNN את הסכסוך הישראלי-פלסטיני. לכך הגיבה אמנפור: "צר לי שאנשים סבורים שאנחנו נוקטים בצד אחד או אחר ואני דוחה את הטענה הזאת".
עיקר פעילותה ב-CNN.
במהלך שנותיה ככתבת לעניינים בינלאומיים דיווחה כמעט על כל משבר ואזור עימות בעולם: עיראק, אפגניסטן, הרשות הפלסטינית, איראן, הודו, ישראל, פקיסטן, סומליה, רואנדה, הבלקן וניו אורלינס במהלך סופת ההוריקן קתרינה.
אמנפור ערכה ראיונות בלעדיים עם מנהיגים רבים במזרח התיכון, באירופה ובאפריקה: היא ראיינה את נשיאי סודאן, אפגניסטן וסומליה, וכן ראיינה כל נשיא איראני החל משנות ה-80', חלקם אף לראשונה, כגון מוחמד ח'אתמי ומחמוד אחמדינז'אד. עם זאת בשנת 2002 נאסרה כניסתה למדינה על ידי הממשלה האיראנית, ללא הסבר. כמו כן הייתה הראשונה לראיין את עבדאללה השני, מלך ירדן.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר הייתה הראשונה לראיין את ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר, את נשיא צרפת ז'אק שיראק ואת נשיא פקיסטן פרבז מושארף.
מלבד סיקוריה מבוסניה, בלטו במהלך הקריירה של אמנפור נקודות רבות בעשייתה העיתונאית. בישראל זכור סירובו של ראש ממשלת ישראל אריאל שרון לשוחח עמה, וכן ריאיון טלפוני שערכה עם יאסר ערפאת במהלך מבצע חומת מגן בעודו נצור במוקטעה ברמאללה בו טרק לה את הטלפון. חמישה ימים לאחר שנודע על חדירת מטוס קרב ישראלי לסוריה בספטמבר 2007, שעל פרטיה הוטל איפול בישראל ובסוריה, דיווחה אמנפור לראשונה שמדובר בתקיפת מטרה בסוריה.
לאחר קונצרט של התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק בקוריאה הצפונית היא ראיינה את מנהל המשא ומתן בנושא הגרעין של המדינה, קים קיי-גוואן ובשנת 2008 היא תיעדה את ביקורה בכור הגרעיני שם. בשנת 2009 היא סיקרה את מערכות הבחירות באיראן ובישראל.
לאחר יותר מ-26 שנים של דיווחים מהשטח החלה להנחות ברשת CNN תוכנית יומית משלה בת שעה בשם "אמנפור" בה היא מראיינת מדי ערב אישים בולטים בפוליטיקה העולמית. בתוכנית התראיינו בין היתר הנס בליקס, סאיב עריקאת, חאמיד כרזאי, רוברט מוגאבה וריצ'רד גולדסטון.
פרסים והוקרה.
עבודתה העיתונאית של אמנפור זכתה להוקרה חסרת תקדים בתחום ההוקרה הטלוויזיונית; היא זכתה תשע פעמים בפרסי אמי בתחום החדשות והדוקומנטריה, ארבע פעמים בפרס פיבודי, פעמיים בפרס ג'ורג' פולק, שלוש פעמים בפרס duPont-Columbia, בפרס האומץ בעיתונות, בפרס Edward R. Murrow ובפרסי עיתונות נוספים.
אמנפור קיבלה תוארי דוקטור של כבוד מאוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת אמורי, אוניברסיטת ניו יורק, מכללת סמית', אוניברסיטת ג'ורג'טאון והאוניברסיטה האמריקאית בפריז. היא דורגה על ידי מגזין "פורבס" כאחת ממאה הנשים החזקות בעולם. בשנת 1998 העניקה לה עיריית סרייבו תואר אזרחית של כבוד.
בשנת 2007 הוענק לה על ידי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת תואר מפקדת (CBE) במסדר האימפריה הבריטית על תרומתה לעיתונות.
חיים אישיים.
אמנפור נשואה לג'יימס רובין, עיתונאי ודובר לשעבר של מחלקת המדינה של ארצות הברית, ונכון ל-2009 מרצה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה והיה יועץ בלתי-רשמי בנושא מדיניות חוץ להילרי קלינטון וברק אובמה. בשנת 2000 נולד בנם דאריוס ג'ון רובין. עד שנת 2013 גרו בניו יורק, ומאז עד היום גרה בלונדון. נכון ליולי 2018, היא ובעלה נמצאים בהליכי גירושין ובשנת 2018 אכן התגרשו.
ביוני 2021 הודיעה אמנפור בשידור חי בתוכניתה ברשת CNN כי היא היא אובחנה כחולה בסרטן השחלות, עברה "ניתוח מוצלח להסרתו" וכעת תעבור כימותרפיה למספר חודשים.
קלוד-מישל שנברג
קלוד-מישל שֶנברג (Claude-Michel Schönberg; נולד ב-6 ביולי 1944 בוואן, צרפת) הוא מפיק מוזיקלי, שחקן, זמר, פזמונאי ומלחין מחזות זמר יהודי צרפתי, הידוע בעיקר בגין עבודותיו המשותפות עם אלן בובליל.
קורות חיים.
שנברג החל את הקריירה שלו כמפיק מוזיקלי וזמר. הוא כתב את מרבית הלחנים לאופרת הרוק הצרפתית הראשונה "המהפכה הצרפתית" (1973), ואף גילם את לואי ה-16 באותה ההפקה. בשנת 1974 כתב את הלחן והמילים לשיר "Le Premier Pas", שהגיע למקום הראשון במצעד הצרפתי ונמכר במיליון עותקים. לאחר מכן הפיק אלבום בו שר משיריו.
בשנת 1978 החליט להקדיש את עיקר מרצו להפקת גרסת במה מוזיקלית לספרו של ויקטור הוגו "עלובי החיים". המחזמר עלה לראשונה בפריז בשנת 1980, ולאחר מכן הועלה בגרסה אנגלית בלונדון בשנת 1985 ובברודוויי בשנת 1987. ההפקה בברודוויי הייתה מועמדת לתריסר פרסי טוני וזכתה בשמונה (לרבות פרס המחזמר הטוב ביותר). בשנת 1989 הועלה בלונדון המחזמר של שנברג ובובליל "מיס סייגון". הפקת המחזמר בברודוויי שברה את השיאים במכירת כרטיסים מראש (24 מיליון דולר לפני הצגת הבכורה ב-11 באפריל 1991). המחזמר היה מועמד לעשרה פרסי טוני. בשנת 1997 העלו שנברג ובובליל את המחזמר "מרטן גר" על בימות לונדון. המחזמר זכה בפרס אוליביה. בשנת 2001 הלחין שנברג לראשונה את המוזיקה לבלט "אנקת גבהים", אשר הוצג על בימות לונדון מספטמבר 2002.
מחזות הזמר הידועים שהלחין שנברג הם: "המהפכה הצרפתית" (1973), "עלובי החיים" (1980), "מיס סייגון" (1989), "מרטן גר" (1996), "מלכת הפיראטים" (2006), "מרגריט" (2008).
בעבר היה שנברג נשוי למגישת החדשות של ערוץ France 2, ביאטריס שנברג, עד גירושיהם. בשנת 2003 נישא שנברג לבלרינה האנגלייה שארלוט טלבוט. לשנברג בן אחד ושתי בנות.
מלמד תינוקות
מלמד דרדקי
אצטדיון אליאנץ
אצטדיון אליאנץ, אשר מוכר גם כאצטדיון יובנטוס, הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בטורינו שאיטליה. האצטדיון משמש כאצטדיונה הביתי של קבוצת יובנטוס, ונבנה על הריסותיו של הסטאדיו דלה אלפי, אצטדיונה הקודם של הקבוצה.
היסטוריה.
בנייתו של האצטדיון בן 41,507 המושבים החלה בשנת 2009 והסתיימה בשנת 2011. עלות בניית האצטדיון עומדת על כ-150 מיליון אירו. בסמוך לאצטדיון נבנה מגרש חנייה אשר מכיל כ-4,000 מקומות חנייה.
האצטדיון נחנך ב-8 בספטמבר 2011 במשחק ראווה בין יובנטוס לנוטס קאונטי האנגלית, אשר מדיה היוו השראה ליובנטוס ואומצו על ידיה בתחילת דרכה כקבוצה.