הכדור הפורח ריחף לכיוון צפון במשך 45 דקות, כשאחריו מתחקים פרשים על סוסים, והוא נחת במרחק 21 קילומטרים מהכפר גונס (Gonesse). לפי המסופר, הקהל הכפרי המקומי נאחז בבהלה לנוכח העצם המרחף, ובנחיתתו השחית אותו בקילשונות ובסכינים. הפרויקט מומן באמצעות מגבית שגייס הגאולוג והנוסע הצרפתי ברתלמי פוז'ה דה סן־פון (Barthélemy Faujas de Saint-Fond).
הטיסה המאוישת הראשונה של כדור פורח בהנעת מימן.
ב-1 בדצמבר 1783, בשעה 13:45, הפריחו ז'אק שארל והאחים רובר כדור פורח נוסף שהקימו, מגני טווילרי בפריז. הפעם היה הכדור הפורח מאויש, ובו שהה ז'אק שארל לצד ניקולא-לואי רובר, ששימש טייס המשנה שלו. נפחו של הכדור הפורח היה 380 מטרים מעוקבים, ואף הוא היה ממולא-מימן. מעטפת הבלון מולאה במימן דרך שסתום שוויסת את זרימת המימן, והיא כוסתה ברשת שממנה נתלה הסל שבו ישבו שארל ורובר. השליטה בגובה הכדור הפורח נעשתה באמצעות מטען של שקי חול. הכדור הפורח התרומם עד לגובה של 550 מטר לערך ונחת לבסוף בקומונה נֵל־לה־ואלה (Nesles-la-Vallée) בעת שקיעה, לאחר ריחוף בן שעתיים וחמש דקות, לאורך מרחק של 36 קילומטרים. יחידת הפרשים שדהרה בעקבותיו של הכדור הפורח, ובראשה דוכס שארטר, החזיקה אותו צמוד לקרקע כאשר שארל וניקולא-לואי ירדו מהסל אל הארץ.
לאחר שהגיע הכדור לקרקע, החליט שארל להמריא שוב, אך כעת בגפו, מאחר שהבלון איבד כבר חלק ממלאי המימן. כעת ריחף הבלון במהירות עד לגובה של 3,000 מטרים לערך, שבו יכול היה שארל לראות שוב את השמש ששקעה זה מכבר. בגובה זה החל שארל לחוש בכאבים עזים באוזניו, ולכן הוא "שִׁסְתֵּם" את אוזניו כדי לשחרר אוויר, הנמיך טוס בעדינות עד לקרקע, ונחת במרחק של כ-3 קילומטרים, ביער טור־דו־לה (Tour du Lay). בניגוד לאחים רובר, שארל לא טס שוב מאז. עם זאת, הכדור הפורח הממריא בהנעת מימן נקרא לכבודו "שארלייר" ("Charlière").
דווח כי 400,000 צופים חזו באירוע הפרחת הכדור הפורח, ושמאות אנשים שילמו קורונה אחת כדי לסייע במימון הקמת הכדור הפורח וכדי להשיג כניסה ל"אזור מיוחד" שבו יוכלו לזכות בתצפית מקרוב על ההמראה. עם בעלי אשרת הכניסה ל"אזור המיוחד" ניתן למנות את בנג'מין פרנקלין, ששימש הנציג הדיפלומטי מטעם ארצות הברית. כמו כן, נכח באותו אזור ז'וזף מונגולפייה, מהאחים מונגולפייה - שבנו את הכדור הפורח הראשון (שהמריא בהנעת אוויר חם), ושארל חלק לו כבוד, בכך שהעניק לו את הזכות להפריח את הבלון הראשון, הניסויי, בלון קטן בצבע ירוק בוהק, שנועד לסייע בהערכת תנאי מזג האוויר והרוח.
אירוע זה התרחש עשרה יומיים לאחר ההמראה הראשונה של כדור פורח מאויש, כדור פורח שבנו האחים מונגולפייה ושאותו איישו ז'אן-פרנסואה פילאטר דה רוזייה (Jean-François Pilâtre de Rozier) ופרנסואה לורן ד'ארלנד (François Laurent d'Arlandes). סיימון שאמה (Simon Schama) העיר על כך בספרו "Citizens" ("אזרחים"):
המשך הפעילות בתחום התעופה.
הפרויקט הבא של ז'אק שארל והאחים רובר היה בניית כלי תעופה מוארך ובר-ניווט, לפי המפרט של ז'אן בטיסט מנייה (Jean Baptiste Meusnier) לבלון בר-ניווט, רעיון אותו פיתח מנייה בשנים 1783-85, שהיה למעשה דגם מוקדם של ספינת אוויר. עיצוב הבלון שילב את ה"בלונית"/"מכל המשנה" ("ballonet" - "בָּלוֹנֶה") הפנימי של מנייה, וכלל הגה ניווט, אך שיטת ההנעה, על ידי פתיחה וסגירה של שמשיות כבפעולת משוט, הייתה בלתי יעילה בבירור.
ז'אק שארל החליט שלא לטוס כלל בכלי תעופה זה, אך לעומתו יצאו ב-15 ביולי 1784 האחים רובר לטיסה בת 45 דקות, מסן־קְלוּ (Saint-Cloud) למדון (Meudon), יחד עם גיסם מ. קולן־אולן (M. Collin-Hullin) ועם לואי פיליפ השני, דוכס שארטר, בספינת אוויר שלה העניקו את השם "La Caroline". בספינת האוויר הותקנו משוטים שנועדו להפקת כוח ההנעה ולניווט, אבל אלו התבררו כחסרי תועלת. בשל היעדרו של שסתום לשחרור גז, נאלץ הדוכס לנקב את ה"בלונה" עת הייתה ספינת האוויר בגובה 4,500 מטרים לערך, כדי למנוע קריעה של הבלון בשל התנפחות-יתר.
ב-19 בספטמבר 1784 טסו האחים רובר ומ. קולן־אולן במשך 6 שעות ו-40 דקות, לאורך מרחק של 186 ק"מ, מפריז ועד לקומונה בוורי (Beuvry) ליד העיר בתון (Béthune). הייתה זו הטיסה הראשונה בהיסטוריה לאורך מרחק העולה על 100 ק"מ.
המצאות.
שארל פיתח מספר המצאות שימושיות, לרבות שסתום להוצאת גז המימן מבלון התעופה, ומכשירים אחרים, כגון הידרומטר ומד זווית מחזיר אור. כמו כן, שיפר את ההליוסטט של המדען ההולנדי וילם 'ס חרבסנדה (Willem 's Gravesande) ואת ההידרומטר של דניאל גבריאל פרנהייט. בנוסף, אישש את ניסוייו של בנג'מין פרנקלין בתחום החשמל.
חוק שארל.
חוק שארל, המתאר כיצד גזים מגדילים את נפחם בעת חימום, פורסם לראשונה על ידי לואי ז'וזף גה-ליסאק ב-1802, אך הוא ייחס את החוק לעבודה של ז'אק שארל שלא פורסמה, וקרא לחוק "חוק שארל" לכבודו.
בסביבות 1878 ערך שארל ניסוי, שבו מילא 5 בלונים בגזים שונים, כאשר לכולם אותו נפח. לאחר מכן העלה את הטמפרטורה של הבלונים ל-80 מעלות צלזיוס, והבחין כי הנפח של כולם גדל באותה מידה. גה-ליסאק ציין ניסוי זה כאישוש לחוק, במאמרו מ-1802, שבו הציג את הקשר המדויק בין הנפח לטמפרטורה של גז. חוק שארל קובע, כי תחת לחץ קבוע, הנפח של גז אידיאלי פרופורציוני לטמפרטורה האבסולוטית שלו (הנמדדת במעלות קלווין). הנפח של הגז, תחת לחץ קבוע, עולה בצורה ליניארית ככל שעולה הטמפרטורה האבסולוטית של הגז. גה-ליסאק ניסח את החוק על ידי המשוואה "V"1/"T"1 = "V"2/"T"2.
הנצחה.
בקומונה נסלה-לה-ואלה (Nesles-la-Vallée), שבה נחתה ב-1 בדצמבר 1793 הטיסה המאוישת של שארל ורובר, הוקמה אסטלה לזכר טיסה זו.
בשנת 1983 התקיים "גביע שארל ורובר" ("Coupe Charles et Robert"), תחרות בינלאומית של טיסה בכדורים פורחים, במקביל למועד מרוצי גביע גורדון בנט (Gordon Bennett Cup), המרוץ הוותיק ביותר של טיסות בכדורים פורחים בהנעת גז.
אגדת פנג הלבן
אגדת פנג הלבן (באנגלית: The Legend of White Fang) היא סדרת אנימציה קנדית-צרפתית, המבוססת על ספרו של ג'ק לונדון - "פנג הלבן". בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים בשנת 1993, ומאוחר יותר בערוץ לוגי בשנת 2008.
תקציר העלילה.
פנג הלבן הוא כלב זאב המתגורר ביוקון שבקנדה והוא עובר שלל חוויות והרפתקאות בתקופת הבהלה לזהב.
F-FDTL
גזרת חכמים
שומר נגיעה
דולפין לבן-ראש
דולפין לבן-ראש (שם מדעי: Cephalorhynchus hectori לבן-ראש) הוא מין דולפין החי בניו זילנד באופן בלעדי. הוא הידוע ביותר מבין ארבעת המינים בסוג דולפין קטן. אורכו כ-1.4 מטרים בלבד, ובכך הוא אחד מהלווייתנאים הקטנים ביותר.
שמו המדעי ניתן לו על שם סר ג'יימס הקטור (1834–1907), שהיה אוצר המוזיאון הקולוניאלי בוולינגטון. הקטור היה הראשון לבדוק את הדולפין. מאוחר יותר, ב-1881, תואר הדולפין באופן מפורט על ידי הזואולוג הבלגי פייר ג'וזף ון בנדן.
תת-המין של הדולפין לבן-הראש, דולפין מאווי ("Cephalorhynchus hectori maui"), חי באזור החופים הצפון מערביים של האי הצפוני של ניו זילנד. תת-מין זה הוא היונק הימי הנמצא בסיכון הרב ביותר להכחדה, שכן נותרו ממנו רק כ-55 פרטים.
מבנה.
הדולפין לבן-הראש הוא הקטן במשפחת הדולפיניים. אורך הבוגרים נע בין 1.2 ל-1.6 מטרים בלבד, ומשקלם - בין 40 ל-60 קילוגרמים. המין מציג דו-צורתיות זוויגית מובחנת: הנקבות לרוב ארוכות יותר וכבדות יותר מהזכרים. גוף הדולפין חסון; החוטם אינו מובחן. המאפיין הבולט ביותר הוא הסנפיר הגבי המעוגל.
צבעם הכללי הוא אפור דהוי, אולם מבט מקרוב מגלה שילובים מורכבים של צבעים: הגב והצדדים אפורים בהירים, בעוד שהסנפירים (הגבי, הצדיים והזנב) שחורים. העיניים מוקפות ב'מסיכה' שחורה. הבטן לבנה; רצועות לבנות נמשכות מן הבטן לשני הצדדים מתחת לסנפיר הגבי.
מיד בלידתם, אורכם של הוולדות נע בין 60 ל-80 סנטימטרים, ומשקלם בין 8 ל-10 קילוגרמים. צבעם מעט כהה יותר משל הבוגרים. את גופם מעטרים ארבעה עד שישה פסים אנכיים עד לגיל של כשישה חודשים.
התנהגות ותפוצה.
הדולפין לבן-הראש אנדמי לאזורי החוף של ניו זילנד. אזור תפוצתו אינו רציף סביב האי הדרומי, אך חובק את כולו (פרט לפיורדלנד). תת-המין, דולפין מאווי, נפוץ רק באזור החוף המערבי של האי הצפוני. באופן כללי הוא מעדיף לשחות בסמוך לחוף, בעומקים שאינם עולים על 100 מטרים.
גודל האוכלוסייה הוערך במספר סקרים שנערכו בשנים 1998–2004. האוכלוסייה הכוללת הוערכה בכ-7,300 פרטים, ומעריכים כי גודל זה הוא פחות מ-30% מגודל האוכלוסייה ב-1970.
תזונת הדולפין מורכבת מדגים קטנים ומדיונונים. הוא נוהג למצוא את טרפו במים רדודים בסמוך לחוף. מן הצד השני, הדולפין משמש טרף בעיקר לכרישים, כדוגמת הכריש הכחול.
רבייה ומחזור חיים.
הדולפין לבן-הראש הוא פוליגיננדרי, כלומר שני הזוויגים מזדווגים עם כמה מבני הזוויג השני. בקבוצות גדולות ההתנהגות המינית של הדולפינים פתוחה יותר, והם אינם "מתביישים" גם בקרבת דולפינים קטנים. הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל שש עד תשע שנים, והנקבות - בגיל שבע עד תשע שנים. על-פי רוב הם מזדווגים בקיץ. ההיריון נמשך 10 עד 12 חודשים. לרוב הנקבה ממליטה גור אחד אחת לשנתיים עד ארבע שנים.
אם וגורה שוחים זו לצד זה במשך שנה עד שנתיים, במהלכן האם לא מזדווגת שנית. לרוב, יתקבצו האמהות והגורים בקבוצות עם זוגות אם-גור נוספים.
תוחלת החיים אינה ידועה לאשורה, אולם הפרט המבוגר ביותר שנמצא היה בן 20 שנים בהישבו.
Live At The Royal Albert Hall (אדל)
הפיגוע בבורגס
חילוץ כמתים