משה יגר (נולד ב-30 באוקטובר 1930, בואנוס איירס) הוא דיפלומט ישראלי בדימוס, היסטוריון של האסלאם בדרום-מזרח אסיה וחוקר תולדות היישוב והציונות בתקופת המנדט הבריטי, וכן של תולדות מדיניות החוץ של ישראל ומשרד החוץ.
ביוגרפיה.
אביו של יגר, יעקב יגר, נולד בשנת 1902 בעיירה גליניאניץ שבגליציה. הוא למד בסמינר העברי למורים של לבוב והוסמך להיות מורה למקצועות יהדות. בשנת 1929, התחתן עם חוה לבית קליין. הזוג הצעיר נסע לבואנוס איירס, ושם נולד משה. יעקב יגר, גיסו משה קליין ועוד מורה מקומי הקימו את בית הספר העברי הראשון בבואנוס איירס. בית הספר, שנקרא על-שמו של ח"נ ביאליק, קיים עד היום. בשנת 1935, עלתה המשפחה לארץ-ישראל והשתקעה בחיפה, בה יגר למד בבית הספר הריאלי. הוא שירת בצה"ל בגדנ"ע ובנח"ל ואחר-כך, למד לימודי האסלאם, מדע המדינה והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר דוקטור בתולדות עמי האסלאם.
במאי 1956, הצטרף יגר למשרד החוץ בתור צוער במחזור השלישי להכשרת דיפלומטים. הוא החל את שרותו הדיפלומטי ברומניה. לאחר מכן בבורמה (לימים: מיאנמר). ב-1965 שהה במלזיה לשם נשלח להקים משרד כלכלי-מסחרי שהיה כיסוי לנוכחות דיפלומטית ישראלית ראשונה (ואחרונה) במדינה מוסלמית זו. בלחץ ממשלת מלזיה נסגר המשרד לאחר למעלה משנת פעילות, ויגר נאלץ לחזור ארצה בינואר 1956. הוא המשיך בפעילותו הדיפלומטית ומילא שורה ארוכה של תפקידים בחוץ-לארץ, בהם קונסול ישראל בלוס אנג'לס (1966–1969), קונסול כללי בפילדלפיה (1969–1972), קונסול כללי בניו יורק (1985–1988), שגריר בסטוקהולם (1988–1990) ושגריר בפראג (1994–1995). בין שליחות אחת לשנייה בחוץ-לארץ מילא תפקידים בכירים בארץ, בהם מנהל מחלקת ההסברה (1975–1978), סמנכ"ל משרד החוץ וראש אגף מידע ותקשורת (1980–1985), וסגן מנהל כללי לענייני אסיה, אפריקה ואוקיאניה (1990–1993). בחודש נובמבר 1995 פרש יגר לגמלאות.
במשך תשע השנים הבאות, יגר לימד באוניברסיטה העברית בירושלים את תולדות דרום-מזרח אסיה. כן, היה עמית מחקר במכון טרומן.
הוא אב לבן ובת ונשוי לד"ר דבורה ברזילי-יגר, היסטוריונית.
עבודתו הפובליציסטית.
יגר כתב ארבעה-עשר ספרים עיוניים בעברית וארבעה ספרים באנגלית, ספרים משלו תורגמו לבורמנית, צ'כית וערבית. כמו כן, כתב עשרות מאמרים עיוניים ובנושאי אקטואליה בכתבי-עת הבאים: "רישומים"; "נתיב, כתב עת למחשבה מדינית חברה ותרבות"; "בעיות בינלאומיות חברה ומדינה"; "כיוונים חדשים, כתב עת לציונות ויהדות "; "גשר, כתב עת לעניינים יהודיים"; "האומה, במה למשבה לאומית"; "אפיריון, כתב עת לספרות ושירה"; "עת־מול, דו-ירחון לתולדות עם ישראל וארץ ישראל"; ""; ועוד.
במקביל לפעילותו הדיפלומטית ולימודיו האקדמיים, יגר עסק בכתיבה בתחומים הבאים:
עבודתו הספרותית.
יגר תרגם לעברית ועיבד לפרסום שמונה ספרי אגדות עם וסיפורים לילדים. הספרים יצאו בהוצאת כרמל, ירושלים..
צבי הנינג'ה (פירושונים)
צבי הנינג'ה היא קבוצה בדיונית של צבים מוטאנטים, גיבורי-על המופיעים בחוברות קומיקס שונות, החל במאי 1984. לאחר הצלחת הקומיקס, פותח זיכיון שלם על הקבוצה.
בולס
ריקטור
ריקטור (באנגלית: Rictor) הוא דמות בדיונית של גיבור-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס פקטור חקירות ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת "X-Factor #17" מיוני 1987, ונוצרה על ידי הכותבת לואיז סימונסון והמאייר וולטר סימונסון.
ריקטור הוא האלטר אגו של חוליו אסטבן "ריק" ריקטר, מוטאנט בעל כוחות סייסמיים וחבר מייסד של קבוצות אקס פורס ואקס טרמינייטורס. ריקטור הוצג בהרצה הראשונה של קבוצת אקס פקטור, אך זכה להתפתחות בסדרת אקס פורס של פביאן ניצ'זה. ריקטור הוא הומוסקסואל דבר שהתבטא בנשיקה עם חברו של ריקטור לקבוצת האקס פקטור, שאטרסטאר, בחוברת "X-Factor Vol.3 #45" מאוגוסט 2009. ריקטור איבד את כוחו באירוע "בית אם" מ-2005, אך הצטרף לקבוצת אקס פקטור חקירות גם ללא כוחותיו, ששוחזרו על ידי מכשפת השני ב-"Avengers: The Children's Crusade #6" מאוגוסט 2011.
את דמותו של ריקטור בסרט הלייב אקשן "לוגאן" מגלם השחקן ג'ייסון גנאו. בגרסה זו, ריקטור הוא נער בגיל ההתבגרות אשר נוצר בפרויקט "X-23" של המדען זנדר רייס במעבדות "טרנסיג'ן" כתוצאה מתרומת דם ושתלי DNA של דומיניק פטראקיס. הוא בורח עם נערים נוספים לגבול מקסיקו במטרה להסתתר מהרודפים אותו, ומתעמת עם הקיבורג דונלד פירס בניסיונו להגן על הילדה לורה קיני ואביה לוגאן.
פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר
פרס האוסקר לעיצוב תלבושות הטוב ביותר (באנגלית: Academy Award for Best Costume Design) הוא אחד מפרסי האוסקר שניתן על ידי האקדמיה האמריקאית לקולנוע וניתן בכל שנה לסרט המצטיין בעיצוב תלבושות.
היסטוריה.
פרס האוסקר בקטגוריית עיצוב התלבושות ניתן לראשונה בטקס פרסי האקדמיה ה-21 שהתקיים ב-24 במרץ 1949. בתחילה, הפרס חולק לשתי קטגוריות: אחת לסרטים בשחור-לבן ואחד לסרטים בצבע. בטקס פרסי האקדמיה ה-30, שנערך בשנת 1958, שתי הקטגוריות אוחדו (איחוד זה בא כתוצאה ממהלך של איחוד הקגוריות באוסקר מ-30 ל-24 קטגוריות), אך בשנת 1959 הקטגוריה פוצלה מחדש. הפיצול המשיך עד שנת 1967, שבה אוחדו הקטגוריות סופית.
בשנים שבהן הפרס היה מפוצל (1949–1966), הפרסים בקטגוריית סרטים שחור לבן ניתנו לרוב לסרט "עכשוויים" בנושאים מודרניים. מן הצד השני, אפוסים, פנטסיות ומחזות זמר שלטו בקטגוריית הצבע. מאז המיזוג, סרטים עכשוויים זכו רק פעמיים (למרות שהיוו רוב במועמדויות).
שיאים.
הכי הרבה פרסים - אדית הד - 8 פרסים
הכי הרבה מועמדויות - אדית הד - 35 מועמדויות
ארגון ארבע אמהות
יוהן ופיוויט
אל-ח'נקה א-צלאחיה
אל-ח'נקה א-צלאחיה (בערבית: الخانقاه الصلاحيه; מילולית: אכסניית הדרווישים של צלאח א-דין) הוא מתחם מבני דת מוסלמים ברובע הנוצרי בעיר העתיקה בירושלים. המתחם כולל מגורים, מסגד ובתי ספר דתיים לבנים ולבנות. המתחם נמצא מצפון לכנסיית הקבר וצמוד אליה, בפינת רחוב הנוצרים ורחוב הח'נקה, הקרוי על שמו. בלב המתחם חצר פנימית.
היסטוריה.
במקורו המבנה הוקם בתקופה הצלבנית כארמונו של הפטריארך הלטיני (קתולי-אירופאי) של ירושלים וכלל מעבר פרטי לכנסיית הקבר. ב-1187 הורה צלאח א-דין להפוך את המקום למשכן דרווישים סופים. בנוסף, אטם את המעבר מהמבנה לכנסיית הקבר. כדי לכלכל את הדרווישים שהקדישו עצמם ללימודי קודש, מסר להם צלאח א-דין את כל שטח האדמה שמדרום-מערב לעיר העתיקה, הידוע בשם שכונת בקעה.
ב-1341, בימי הסולטאן מוחמד בן קלאון, הורחב המסגד ונבנו הצריח והמחראב.
המבנה מנוהל על ידי הווקף של ירושלים.
Stop Making Sense
Stop Making Sense הוא סרט הופעה של להקת "Talking Heads" משנת 1984, אשר בוים בידי ג'ונתן דמי. הסרט צולם במהלך שלוש הופעות של הלהקה במהלך סיבוב ההופעות של האלבום "Speaking in Tongues",אשר בוצעו במיוחד לצורכי צילום הסרט. הוא נחשב עד היום לאחד החשובים בתכנם וסגנונם בז'אנר סרטי הופעות, ובעיניי רבים nמבקרי המוזיקה והקולנוע, הוא מחזיק במעמד של סרט ההופעה הטוב ביותר שנוצר.
שם הסרט מושאל מהשורה החוזרת בשיר הלהקה, "Girlfriend is Better".
בשנה ליציאתו, הוציאה הלהקה פסקול העונה על אותו השם.
הסרט.
הסרט נפתח בעלייתו לבמה של סולן הלהקה, דייוויד בירן. ללא כל תפאורה או ובתאורה סטנדרטית. ההופעה נפתחת בביצוע סולו ללהיט הראשון של הלהקה, "Psycho Killer", כאשר פרט לנגינת הגיטרה של בירן, המוזיקה היחידה שמלווה אותו היא הקלטת "בום בוקס", המכתיבה את הקצב. בהמשך, עם כל שיר נוסף עולה לבמה חבר להקה נוסף, ראשית שלושת חברי ההרכב הרשמיים, טינה ויימות', כריס פרנץ וג'רי הריסון (בהתאמה), ולאחר מכן שאר הנגנים והזמרות אשר מלווים את הלהקה בסיבוב ההופעות. במקביל, התאורה מתחילה להבנות לאטה. פועלי הבמה מרכיבים במהלך ההופעה את הפודיומים עליהם יצטרפו שאר המוזיקאים במהרה, ובמקביל התאורה והתפאורה מתחילה לתפוס נוכחות, כחלק קונקרטי מכל שיר ושיר. בהמשך אביזרים שונים ילוו את ההופעה בהתאם לשלביה: במהלך הביצוע לשירה מינורי "This Must Be The Place", יופיעו חברי הלהקה לאורה של מנורת קריאה, ובשיר "Girlfriend is Better" יעלה בירן לבמה לבוש בתחפושת של חליפת חייטים הגדולה פי שניים ממידותיו (אשר זכתה למעמד אייקוני עם הזמן).
צילומי הסרט.
צילומי ההופעות לסרט בוצעו בתיאטרון "פנטג'ס" שבהוליווד, קליפורניה, במשך שלושה לילות. בתקופה בה אופיים של סרטי הופעה הוכתב על פי סגנון ערוץ MTV, שאופיין במעברי צילום חדים ותזזיתיים ותפיסה כוללת של כל ההתרחשויות, הן של האמנים והן של הקהל, היווה "Stop Making Sense" ניגוד מוחלט לתפיסה זו: הסרט אופיין בצילומים ארוכים בעדשה רחבה של הבמה, לרוב מנקודת מבט חזיתית, וזאת מאחר הלהקה ודמי רצו להתמקד באינטראקציות שבין חברי הלהקה במהלך ההופעה.
בנוסף, כמעט ולא קיימים לאורך כל הסרט צילומים של קהל ההופעה, פרט לכמה רגעים בסיומה וכאשר מתקיימים צילומי מירכתי הבמה. בירן טען כי המטרה הייתה לאפשר לצופים בסרט חוויה נייטרלית ואינטימית ככל האפשר, ולחוות את ההופעה מנקודת המבט האישית שלהם בלבד, ללא אינדיקטורים כמו תגובת הקהל שנכח בהופעה עצמה.