בשעה 14:30 לערך פתח צה"ל בירי ארטילרי רצוף לעבר מתקני הזיקוק ומכלי הדלק של סואץ והבעיר אותם. הירי הישראלי כוון וטווח על ידי קציני תצפית שהוטסו על ידי חיל האוויר הישראלי מעל האזור. בתגובה פתחו גם המצרים באש ארטילרית באמצעות כוח גדול משמעותית של 10 סוללות, אך ההפגזות המצריות לא היו יעילות. לאחר כחצי שעה, בשעה 14:58, ביקשו המצרים הפסקת אש אך ישראל המשיכה במבצע כמתוכנן. בשעה 15:06 הופנתה האש גם למפעל הדשנים שהיה ממוקם בתוך העיר סואץ ואל נמל פורט איברהים. אל מטוסי התצפית הישראלים נפתחה אש נ"מ כבדה מהאי גרין אך קציני התצפית המשיכו לטווח את הכוחות הארטילריים. המבצע הסתיים בשעה 17:35 לאחר השלמת היעדים כמתוכנן. סה"כ נורו על ידי צה"ל 831 פגזי 155 מ"מ ו-442 פגזי טנקים.
תוצאות המבצע.
חוות מכלי הדלק של סואץ בערו בדלקות עצומות במשך מספר ימים. ב-5 בנובמבר ביצע חיל האוויר גיחת צילום לבדיקת תוצאת המתקפה. נמצא כי הובערו למעלה מ-100 מכלי הדלק והושמדו 96 אלף טון נפט גולמי, 11 אלף טון בנזין, ו-300 אלף טון אספלט.
הנזק למשק המצרי היה רב ונאמד בכ-60 מיליון לירות מצריות. יצוא הדלק המצרי נפסק. מצרים נאלצה לייבא דלקים לצריכה פנימית. מפעלי הדשנים נהרסו. בנוסף נהרגו בהפגזה 11 מצרים ו-92 נפצעו. לצה"ל היו שני פצועים קל בלבד. לאחר המתקפה הישראלית לא שוקמו בתי הזיקוק אלא הוקמו מחדש בעומק מצרים ותושבי העיר סואץ החלו נוטשים את העיר אל עומק מצרים. נטישת העיר סואץ הייתה חלק ממגמה כללית של נטישת יישובים הסמוכים לקווי העימות ויצירת בעיית פליטים במצרים.
בתגובה לטיבוע המשחתת אח"י אילת ולמבצע אבוקה החליט האו"ם להכפיל את מספר עמדות המשקיפים ואת מספר המשקיפים בקו התעלה. לאחר מבצע אבוקה לא יזמו המצרים הסלמות משמעותיות במשך שנה.
אובונטו לינוקס
חנינה נשיאותית בארצות הברית
בחוק הפדרלי של ארצות הברית, סמכות החנינה על פשעים פדרליים ניתנת לנשיא ארצות הברית לפי סעיף 2 לחוקת ארצות הברית, הקובעת כי לנשיא "תהיה סמכות לתת חנינות וחנינות על עבירות נגד ברית המדינות, למעט במקרים של הדחה". בית המשפט העליון של ארצות הברית פירש את לשון החוק ככוללת את הסמכות להעניק חנינה, חנינה מותנית, חילופי גזר דין, חילופי גזר דין מותנים, הפסקות קנסות וחילוט, פטור וחנינה.
כל בקשות החנינה הפדרליות מופנות לנשיא, המעניק או שולל את הבקשה. בדרך כלל, בקשות החנינה מופנות להמלצה לא מחייבת לפרקליט משרד החנינות, נושא משרה במשרד המשפטים של ארצות הברית. אחוז החנינות והאחוזים המוענקים משתנה מנשיא לנשיא; עם זאת, פחות חנינות ניתנו מאז מלחמת העולם השנייה.
כוח החנינה שנוי במחלוקת מאז חוקק בחוקת ארצות הברית. אחת החנינות הידועות והשנויות במחלוקת היא זו שהעניק ג'רלד פורד לקודמו ריצ'רד ניקסון שהתפטר בעקבות פרשת ווטרגייט. חנינה נוספת שספגה ביקורת, היא זו של מארק ריץ' (שנחשב פושע נמלט), שניתנה בסוף כהונתו של ביל קלינטון ואף הובילה לחקירה בידי ג'יימס קומי.
בעקבות מלחמות הוענקו חנינות מרובות. בשנת 1977 ביומו השני בתפקיד העניק הנשיא ג'ימי קרטר חנינה גורפת לכל משתמטי הגיוס ממלחמת וייטנאם בהתאם להבטחתו במסע הבחירות. קודמו ג'רלד פורד העניק חנינה מותנית למשתמטי מלחמת וייטנאם שדרשה מהם להשלים את יתרת השירות הצבאי בשירות אזרחי.
אחת הסוגיות שלא הובהרו היא האם נשיא יכול לחון את עצמו. נאמר בחוקה כי אינו יכול לבטל הדחה, אולם לא ברור מה מעמד הפשעים לאחר סיום תפקידו. בתקופת ניקסון הנושא עלה ומשרד המשפטים סבר כי הנשיא אינו יכול לחון עצמו כי אין אדם דן את עצמו; אולם מאידך הציע דרך שהנשיא יוכל לקבל חנינה: הוא יכריז על נבצרות על פי התיקון העשרים וחמישה לחוקה, סגן הנשיא יהיה הנשיא בפועל ואז הסגן יחון אותו ולאחר מכן הנשיא יחזור לתפקידו.
בחוקי המדינה.
סמכות החנינה של הנשיא משתרעת רק על עבירות על החוק הפדרלי. עם זאת, למושלים של רוב ה-50 המדינות יש את הסמכות להעניק חנינה או ארכה על עבירות על פי החוק הפלילי של המדינה. במדינות אחרות, כוח זה מוענק לסוכנות או למועצה ממונה, או למועצה ולמושל בהסדר משולב כלשהו.
לפחות שלוש פעמים, מושלי מדינה - ג'ורג' ראיין מאילינוי ב -2003, טוני אנייה מניו מקסיקו ב -1986 ומרטין או'מלי ממרילנד ב -2014 - המירו את עונשם של כל הנידונים למוות במדינתם למאסר עולם לפני עזיבתם את המשרד.
חנינת תרנגול ההודו.
חנינה זו, מבוצעת בדרך כלל סמוך לחג ההודיה שבמסגרתה מעניק הנשיא "חנינה" לתרנגול הודו.
תעלומה במכולה הירוקה
תעלומה במכולה הירוקה הוא סרט דוקו-בלשי של הבמאי טל חיים יופה שבו הבמאי עוקב אחרי תולדות משפחה, שלא הכיר קודם, בעקבות מציאה מקרית של תמונות ומסמכים משפחתיים במכולת אשפה ירוקה.
במהלך הסרט מתגלה לנו משפחה, משפחת וולקוביץ, שסיפורה הוא למעשה סיפורה של המדינה: ההורים הם זוג ניצולי שואה שהגיעו לארץ לאחר המלחמה, בנם יליד הארץ, בחור יפה תואר, נהרג במלחמת יום הכיפורים ובתם, ממייסדי שלום עכשיו, נפטרה עקב רשלנות רפואית בניסיונה להיכנס להריון.
בסרט נשמע רק קולו של הבמאי, גם כשהוא משוחח עם בני המשפחה נשמע ברקע קולו שלו שמתאר את תוכן השיחה.
זהו סרטו השני של טל יופה. גם סרטו הבא, "קלמנטינה" עוסק בחקירת תולדות משפחה - הפעם משפחתו שלו.
עלילה.
יום אחד באפריל בשנת 2007 ברוכבו על האופנוע ברחובות פלורנטין שם לב טל יופה לערימת מסמכים ותמונות ישנות המבצבצת מתוך פח אשפה.
טל מסתקרן ומחליט לקחת את המסמכים אליו הביתה שם הוא פורס אותם על השטיח ומנסה לגלות מידע על האנשים מאחורי התמונות.
על אחורי אחת התמונות כתוב "הלה רוזן שנת 1940", טל מסיק שזו תמונה מהמלחמה והוא מחפש את השם במאגר השמות באתר יד ושם. בהמשך הוא עוד יחזור לאתר הזה.
בנוסף הוא מוצא בין המסמכים מכתב ממדינת ישראל להורים שכולים המבשר להם על נטיעת עץ ביער קק"ל לזכר בנם שנפל שוע וולקוביץ.
בעקבות המכתב מחפש טל באתר ההנצחה לחיילי צה"ל מידע על שוע. הוא מוצא את מקום קבורתו ומגיע לשם ביום הזיכרון לחללי צה"ל כדי לנסות ולפגוש את בני משפחתו של שוע. בבית העלמין הוא פוגש את הגרוש של ריבי וולקוביץ, אחותו של שוע, שממשיך לפקוד את קברו של שוע גם 34 שנה לאחר המלחמה וכן חברים מהפנימייה בה למד שוע.
תחילה מתייחסים אליו בחשדנות, לא מבינים למה בחור שלא שייך למשפחה שואל אותם כל כך הרבה שאלות. עם הזמן הם נפתחים אליו, ומספרים לו את סיפוריהם. לכאורה הסרט היה יכול להסתיים כאן אבל אז טל מבין שבני המשפחה לא מכירה ענפים רבים מהמשפחה שהושמדו בשואה.
למשל, על קברה של האם, פולה וולקוביץ, רשום שם אביה בלבד ללא שם אמה שנספתה בשואה - כלומר אפילו בעלה לא ידע את שמה של אמה.
טל לא מוותר והוא פונה למדור לחיפוש קרובים ברדיו, במטרה לגלות מידע על ההורים פולה ויעקב וולקוביץ', מהתקופה בה גרו בפולין או ברוסיה. בעקבות הפנייה אכן פונים אליו אנשים שהכירו את ההורים.
במהלך המסע טל משתמש באמצעים נגישים לכל אחד ובזכות הנחישות שלו מצליח לגלות מידע רב. האמצעים הם: אינטרנט (אתר יד ושם, אתר ההנצחה לחללי צה"ל, גוגל לחיפוש מידע על מחנות בשואה), המדור לחיפוש קרובים ברדיו, מעבר על כל עיתוני מעריב בבית אריאלה משנתיים מסוימות כדי למצוא כתבה על המשפחה ולבסוף נסיעה לחו"ל לאזור הקווקז כדי למצוא את הקבר של בת המשפחה שמתה זמן קצר לאחר השואה.
הסרט למעשה מתאר את המסע שעושה הבמאי ביחד עם הצופים, כאשר לאט לאט מתגלים לנו עוד ועוד פרטים. שיא הסרט הוא בגילוי שמה של הבת שרה שנפטרה בגיל שנה בקווקז והשלמת העץ המשפחתי של משפחת וולקוביץ.
בסופו של עריכת הסרט מסר טל את כל החומרים שאסף לסיון בן ארי ביתם של ריבי וולקוביץ ומתי בן ארי שהיא השריד האחרון למשפחה.
קושתא
תעלומה במכולה הירוקה (סרט)
תנחום טנפילוב
ועידת פועלי הגליל
קצה קדמי וקצה אחורי
במחשבים, קצה קדמי וקצה אחורי (באנגלית: front end ו-back end בהתאמה), הם מושגים כלליים המתייחסים לחלקים שונים במערכת תוכנה. הקצה הקדמי אחראי על איסוף ועיבוד הקלט מהמשתמש, על מנת להביא אותו לצורה שהקצה האחורי יכול להשתמש בה. הקצה הקדמי הוא הממשק שבין המשתמש לקצה האחורי. שני הקצוות יחד נקראים באנגלית full stack.
בארכיטקטורת תוכנה יכולות להיות שכבות רבות בין החומרה למשתמש הקצה. ניתן לתאר כל שכבה כזאת כבעלת קצה קדמי וקצה אחורי. הקצה הקדמי הוא אבסטרקציה המפשטת את הרכיבים שנמצאים תחתיה, על ידי הצגת ממשק ידידותי למשתמש. לדוגמה, בעיצוב תוכנה, בארכיטקטורת model-view-controller, מוגדרים קצוות קדמיים וקצוות אחוריים לבסיס הנתונים, לממשק המשתמש, ולרכיב עיבוד הנתונים. ההפרדה של מערכות תוכנה לקצוות קדמיים ואחוריים מפשטת את תהליך הפיתוח ומאפשרת לתחזק את חלקי המערכת בנפרד.
ביישומי רשת.
ביישומי רשת, כלל אצבע אומר שהקצה הקדמי (או "צד-הלקוח") הוא כל דבר שניתן לראותו כאשר מסתכלים על קוד המקור של דף האינטרנט כאשר נמצאים בצד הלקוח (כלומר, לא בצד השרת). על מנת לראות את קוד המקור של צד השרת (או "הקצה האחורי"), יש להיות בצד השרת.
יכול להיווצר בלבול בין המושגים כאשר בזמן שנמצאים בצד הלקוח, מבצעים עריכה של קבצים בצד השרת. לדוגמה, רוב כותבי ה-HTML לא חייבים להיות בצד השרת כאשר הם מפתחים את ה-HTML. לעומת זאת, מפתחים לצד השרת, בהגדרה חייבים לעבוד רק בצד השרת. ולבסוף, על מנת ליצור אתר אינטרנט אינטראקטיבי המורכב מדפי אינטרנט דינמיים, נדרש פיתוח הן עבור צד השרת והן עבור צד הלקוח.
במערכות הפעלה.