בסיכומו של דבר, במהלך התקופה 1853–1930 - אי היציבות הפיננסית הייתה תופעה חולפת. המיתונים בשנים 1873–1877 ו-1890–1891 מילאו תפקיד חיוני בצמיחת התעשייה: פחות ב-1870 ויותר ב-1890, בעקבות הצורך להתייעל ולפתח תחליפי יבוא ולשפר את המאזן המסחרי. ב-1914, כ-15% מכח העבודה הארגנטינאי הועסק בייצור, לעומת כ-20% במסחר. ב-1913, ההכנסה לנפש הייתה שווה לאלו של צרפת וגרמניה, וגבוהה מאלו של איטליה וספרד. בסוף 1913 לארגנטינה היו יתרות זהב בשיעור של כ-3.7% מכלל היתרות העולמיות, והיוותה כ-1.2% מהתפוקה הכלכלית העולמית.
בין המלחמות.
1914-1929.
ארגנטינה, כמדינות רבות אחרות, נכנסה למיתון בעקבות פרוץ מלחמת העולם ה-1 בעקבות הירידה בתנועת הסחורות, ההון והעבודה. ההשקעות הזרות בארגנטינה הוקפאו ולא חזרו עוד לרמתם לפני המלחמה. בריטניה צברה חובות כבדים לארצות הברית, ולא חזרה להשקיע באותו היקף כבעבר. ארצות הברית שבעקבות המלחמה הפכה למעצמה פיננסית ופוליטית, לא התעניינה בארגנטינה, שנתפסה כיריב מסחרי במאבק על שוקי העולם. לא הבורסה של בואנוס איירס ולא הבנקים המקומיים התפתחו במהירות מספקת כדי להחליף את ההון הבריטי.
כתוצאה מכך, קרנות ההשקעה התרכזו במוסד אחד- BNA (הבנק הלאומי של ארגנטינה Banco de la Nacion Argentina שנוסד בידי פלגריני בעקבות המשבר ב-1890), שהפך לתלוי במערכת הלוואות בעלות סיכון גבוה שהלכו וגדלו מאז 1914 (פרוץ המלחמה). לכך הצטרפו הלוואות שניתנו שלא על בסיס כלכלי אלא על סמך הכרויות וקשרים אישיים, תוך שהבנק המרכזי מגבה את כל המערכת הזו כלכלית וחוקית.
עם פתיחת תעלת פנמה ב-1914 ירדה חשיבות הקונוס הדרומי של דרום אמריקה (ארגנטינה וצ'ילה) למעבר מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט, והמשקיעים העדיפו את אסיה על פניו. ההתאוששות לאחר המלחמה הייתה קצרת טווח והתאפיינה במחסור בהשקעות חוץ. חרף שגשוגה- ב-1920 ארגנטינה לא נחשבה לארץ מתועשת יחסית לבריטניה, גרמניה וארצות הברית, והיא סבלה ממחסור במקורות אנרגיה כמו פחם או אנרגיה הידרואלקטרית. ניסיונות להשתמש בנפט שהתגלה ב-1907 נשאו תוצאות לא מוצלחות. YPF, חברת האנרגיה הארגנטינאית והראשונה בבעלות ממשלתית בדרום אמריקה, נוסדה ב-1922 כחברה ציבורית, והייתה אחראית לכ-51% מתפוקת הנפט (כל השאר היו בידיים פרטיות).
יצוא בשר קפוא, בעיקר לבריטניה, התגלה כרווחי לאחר המצאת אוניות הקירור בשנות ה-70 של המאה ה-19. עם זאת, בריטניה הטילה מגבלות על יבוא הבשר בשנות ה-20 המאוחרות של המאה ה-20 שהקטינו באופן משמעותי את היבוא מארגנטינה, ובעלי החוות נאלצו לעבור ממרעה לגידולים חקלאיים - צעד שצמצם את הנזקים אך לא מנע אותם.
השפל הגדול.
לשפל הגדול הייתה השפעה מתונה על ארגנטינה: האבטלה מעולם לא עלתה על 10%, והמשק התאושש עד שנת 1935. יחד עם זאת, המיתון עצר באופן קבוע את צמיחת המשק.
ארגנטינה נטשה את תקן הזהב בדצמבר 1929, קודם לרוב המדינות. במהלך רוב הזמן קודם לכך, למדינה היה גוף בשם "קופת ההמרה" (caja de conversión) שאחראי על קביעת שער החליפין של הפסו ביחס לזהב. פיחות הפסו הגדיל את התחרותיות של היצוא והגן על התוצרת המקומית. ארגנטינה הייתה קורבן לירידת ערך היצוא מ-1,561 מיליון דולר ב-1929 ל-561 מיליון ב-1932, הירידה החמורה ביותר בדרום אמריקה.
בתגובה לשפל הגדול, הממשלות הבאות אימצו אסטרטגיה של מעבר לאספקה עצמית בתעשייה, בדיוק כמו בחקלאות. אסטרטגיית הצמיחה התבססה על תחליפי יבוא והגדלת הביקוש המקומי להם. תהליך המעבר לתחליפי יבוא אומץ באופן הולך וגובר מאז סוף המאה ה-19, והשפל הגדול האיץ אותו עוד. עידוד הצמיחה התעשייתית על ידי הממשלה הסית לשם את ההשקעות מהחקלאות, והתוצר החקלאי הצטמצם דרמטית.
ב-1930 הצבא הדיח את הרדיקאלים מהשלטון ושיפר את מצב הכלכלה, אך התוהו ובוהו הפוליטי התגבר. ב-1932 ארגנטינה דרשה מהמהגרים להציג חוזה עבודה קודם להגעתם, והוכחת יכולת כלכלית. הסכם משנת 1933 העניק לארגנטינה מכסות יצוא לבריטניה, אך המיתון בבריטניה עצמה הוביל בסופו של דבר לצמצום היצוא אליה.
האבטלה בשל המיתון בבריטניה גרם לאי שקט. הצמיחה התעשייתית הצטמצמה באופן הדרגתי. התנאים בשנות ה-30 תרמו להגירה פנימית מהאזורים הכפריים, ועיירות הפכו לערים, בעיקר בואנוס איירס בה היו אפשרויות תעסוקה רבות יותר. המעמדות העובדים הובילו מספר התקוממויות קודם לבחירות לנשיאות ב-1937 בהן נבחר רוברטו מריה אורטיס (Roberto María Ortiz). היצור החקלאי ליצוא נותר ללא שינוי עם פרוץ מלחמת העולם ה-2.
פער יחסי.
התקופה הפרוניסטית הראשונה.
חואן פרון שהיה חבר בכת הקצינים שתפסה את השלטון ב-1943, הפך לשר העבודה. בעקבות מערכת הבחירות בה הבטיח לעובדים תוספות שכר, קרקע וביטחון סוציאלי - הוא זכה בניצחון מוחץ בבחירות בשנת 1946. בתקופת שלטונו גדל מספר העובדים המאורגנים והוא סייע לבסס את ה-CGT (Confederación General del Trabajo de la República Argentina, קונפדרציית העבודה הכללית של ארגנטינה, שהוא ארגון העובדים הגדול בה). פרון הפך את ארגנטינה למדינה קורפורטיבית בה השלטון מפשר דרך הארגונים הגדולים בין ניגודי האינטרסים החברתיים. בתקופה זו הפך מעמד הביניים בארגנטינה לגדול בדרום אמריקה.
הפרוניזם המוקדם היה תקופה של זעזועים מאקרו כלכליים ובו מומשה אסטרטגיה של יצור תחליפי יבוא. מאפייניו העיקריים היו סחר חליפין, פיקוח על שער החליפין, וריבוי שערי חליפין לצרכים שונים. מעורבותה של המדינה בשוק גברה והדבר בא לידי ביטוי בנכסים שהיא החזיקה בידיה, מעורבות ציבורית בפיקוח על המחירים והדיור, והשקעה ציבורית גבוהה שמומנה על ידי מס מיוחד. המדיניות המאקרו כלכלית המרחיבה שנועדה לחלק את העושר בצורה שווה יותר ולממן פרויקטים פופוליסטיים הובילה לאינפלציה.
רזרבות מט"ח הגבוהות ממלחמת העולם השנייה איפשרו לממשלתו של פרון לפרוע את יתרת חובותיה של ארגנטינה ב-1952, וארגנטינה הפכה מלווה למלווה והחוב אליה עמד על 5 מיליארד דולר. בין 1946 ו-1948 רשת מסילות הברזל שהייתה בבעלות צרפתית ובריטית - הולאמה, והורחבה עד כדי 120 אלף ק"מ מסילות בשנת 1954. הממשלה יסדה את ה-IAPI (Instituto Argentino de Promoción del Intercambio, המכון הארגנטינאי לקידום סחר החליפין) שריכז את הטיפול בקביעת שערי החליפין ופיקח על סחר החוץ. פרון קידם חוקי מגן נגד יבוא וצימצם את מקומה במסחר הבינלאומי. ב-1947 הוא הכריז על תוכנית החומש הראשונה שהתמקדה בצמיחת התעשיות המולאמות. בארגנטינה צמחה תעשייה לצורכי פנים שסבלה מעלויות יצור גבוהות ושלא יכלה להתחרות בשוק הבינלאומי. בו בזמן - תפוקת התבואות והבשר נותרה ללא שינוי, הפיצוי הנמוך של ה-IAPI נוכח ירידת מחירי התוצרת החקלאית בסוף שנות ה-1940 פגעה בעסקי החקלאות. מנגד, השוק הפנימי פרח בשל מדיניות זו ומכירת מוצרי החשמל זינקה במאות אחוזים במהלך התקופה.
במהלך תוכנית החומש בוצעו פרויקטים ציבוריים רבים שנועדו לקדם את התשתיות במדינה. למשל, 22 תחנות כוח הידרואלקטריות הוקמו, והגדילו את תפוקת החשמל פי 7 במהלך השנים 1943-1952; ובין 1947 ו-1949 הונחה רשת צינורות גז שחיברה את קומודורו ריבדביה לבואנוס איירס ולאזורים אחרים בארגנטינה, ומחיר הפצתו ירד בכשליש.
כלכלת ארגנטינה המשיכה לצמוח, אך בקצב איטי מקצב הצמיחה העולמי ומזה של שכנותיה. אחת הסיבות לכך הוא השינויים המתמידים במדיניות ובחוקי הפיקוח שהגיעו למצבים אבסורדיים כמו הצו משנת 1947 שקבע את המחירים במסעדות. הדבר הוביל בטווח הארוך להתעלמות מהחוק שנתפס כפוגע בפרנסה ולא כמגן על זכויות הקניין. הצירוף של הגנה על התעשייה, התרחבות התעשייה על חשבון החקלאות ומעורבות הממשלה במשק הובילו לאינפלציה. ב-1950, התל"ג לנפש בארגנטינה היה חצי מזה של ארצות הברית.
תוכנית החומש השנייה של פרון ב-1952 נתנה עדיפות לחקלאות על פני התעשייה, במקביל להגדלת הביקוש לתוצרת חקלאית כתוצאה מעליות השכר. בשנות ה-1950, יצור הבשר והתבואה פחת. ההעדפה לחקלאות הגדילה את אי השוויון מכיוון שרוב הקרקעות הוחזקו בידי בעלי חוות שנהנו ממדיניות זו, ובעלי משקים קטנים לא הרוויחו דבר. ארגנטינה חתמה על הסכמי סחר עם בריטניה, ברית המועצות וצ'ילה; והחלה לפתוח שוב את המשק לסחר חוץ בכוונה לנצל את יתרונה היחסי בחקלאות.
התקופה הפוסט-פרוניסטית ושנות ה-1960.
ב-1961, מחשב Ferranti Mercury 2 היה אחד הראשונים בארגנטינה
בשנות ה-1950 ובחלק מה-1960, למשק היה שיעור צמיחה נמוך, בשעה ששאר העולם נהנה משגשוג לאחר שיקום הריסות מלחמת העולם השנייה. למעט מספר שנים, שררה סטגנציה במהלך התקופה.
ב-1955 פרון הודח במה שכונה "המהפיכה המשחררת" (Revolución Libertadora).
ארתורו פרונדיסי ניצח בבחירות ב-1958 ברוב מוחץ. באותה שנה הוא הכריז על פתיחת "מלחמת הנפט" (La batalla del petróleo): ניסיון לפתח אי תלות ביבוא הנפט, ונחתמו חוזים עם חברות זרות לקידום ניצול מאגרי הנפט. ב-1960 ארגנטינה הצטרפה לאזור הסחר החופשי של דרום אמריקה. עליות שכר בתחילת שנות ה-1960 הובילו לעליית מחירים, ועליית שיעורי האינפלציה הובילה חיש לירידה בשכר הריאלי. האינפלציה הגבוהה הובילה לתוכנית יצוב מדיניות מוניטרית מצמצמת, קיצוץ בהוצאה הציבורית, והעלאת שיעורי המיסים ומחירי המצרכים.