אווסטית, המזוהה עם צפון־מזרח איראן ועם הפרסית העתיקה, השייכת לדרום־מערב, יחד עם לשון הג'אתה או האווסטית העתיקה (שפתם של הג'אתות, המזמורים של זרתוסטרה – האלף השני לפני הספירה) הן השפות היחידות (מתוך ככל הנראה מבחר רחב) שהשאירו עקבות כתובים; הם יחד מרכיבים את מה שנקרא השפות האיראניות העתיקות. משפחת השפות האיראניות העתיקות היא ענף של משפחת השפות ההודו־איראניות, שהיא בעצמה ענף של משפחת השפות ההודו־אירופיות.
את השפות האיראניות מסווגים באופן מסורתי כ״מזרחיות״ או ״מערביות״, ובמסגרת זו האווסטית מסווגת כשפה איראנית מזרחית. עם זאת, הבחנה זו היא בעלת משמעות מוגבלת עבור האווסטה, משום שההתפתחויות הלשוניות שאחר כך מבחינות בין השפות האיראניות המזרחיות לבין השפות האיראניות המערביות עוד לא קרו. האווסטית לא מראה אף סימן טיפוסי של השפות האיראניות ה (דרום־)מערביות שכבר ניתן למצוא בפרסית העתיקה, ולכן במובן זה ״מזרחית״ משמעותה ״לא מערבית״. אין זה אומר שהאווסטית אינה מראה מאפיינים חדשניים משלה, לדוגמה ההגייה השורקת של העיצור ב־aša, המקבילה ל־/rt/ המקורי שהשתמר בצורה הפרסית־עתיקה (arta) וגם בסנסקריט (rta)
אווסטית עתיקה קשורה קשר הדוק לפרסית עתיקה וקשורה באופן די הדוק בטבעה לסנסקריט ודית, ולדיאלקט הקדמון האיראני מזרחי עתיק של הפשטו.
צורות ההתפתחות ושלביה.
ישנן עדויות לשפה האווסטית בשתי צורות גסות, הידועות כ״אווסטית עתיקה״ (או ״אווסטית גאת'ית״) או ״אווסטית צעירה״. האווסטית הצעירה לא התפתחה מן האווסטית העתיקה; אלו שני דיאלקטים שונים, ויש מומחים הטוענים שהן בכלל בנות אותו הזמן.
כל טקסט אווסטי, ללא קשר לניב בו הוא חובר, עבר מספר שינויים. קרל הופמן איתר את השלבים הבאים באווסטית כפי שנמצאו בטקסטים הקיים. להלן השלבים בסדר כרונולוגי גס:
יש תכונות רבות שלא ניתן לשייך בוודאות לשלב מסוים כיוון שיש יותר מאפשרות אחת. כל צורה פונטית שניתן לשייך לאב־טיפוס הסאסאני לפי הערכה ביקורתית של הראיות בכתב היד חייבת הייתה לעבור דרך השלבים שנזכרו מעלה, כך ש״אווסטית עתיקה״ ו״אווסטית צעירה״ באמת אומרת ״אווסטית עתיקה ואווסטית צעירה של התקופה הסאסאנית.
אלפבית.
מערכת הכתב שבה השתמשו כדי לכתוב את האווסטה פותחה במאה השלישית או הרביעית לספירה. עד אז הייתה השפה מתה כבר מאות רבות, ושימושה נשאר למטרות ליגטוריות של האווסטה. בדיוק כמו בימים אלו, שיננו הכמרים את הליטורגיה ודיקלמוה לפי הצורך.
הכתב שבו נכתבה האווסטית ידוע כדין דבירה (״כתיבה דתית״). הכתב מכיל 53 תווים נפרדים והיא נכתבת מימין לשמאל. בין 53 התווים, יש כ־30 אותיות שהן, דרך תוספות של לולאות ושל קישוטים, וריאציות של 13 הגרפמות של הכתב הפהלווי הרהוט (כלומר הכתב בו כתבו ספרים בפהלווי) הידוע מהטקסטים הפוסט־סאסאניים של המסורת הזורואסטרית. סמלים אלו, כמו אלו בכל שיטות הכתב הפהלוויות, מבוססים על סמלים מהאלפבית הארמי. אותיות מעטות היו המצאות חופשיות, כך גם היו הסמלים שבהם השתמשו לפיסוק. בנוסף, הכתב האווסטי כולל בו אות אחת שלה אין צליל מתאים בשפה האווסטית; התו המייצג את הצליל /codice_1/, שאינו קיים באווסטית, נוסף כדי לכתוב טקסטים בפאזנד.
הכתב האווסטי הוא אלפביתי, ומספר האותיות הגדול מרמז שעיצובו המקורי קרה בשל הצורך להעביר לכתב טקסטים שדוקלמו בעל־פה בדיוק פונטי גבוה. הגייה נכונה של הליטורגיות נחשב להכרחי ליעילות התפילות.
הזורואסטרים בהודו, הנחשבים לאחת הקהילות הזורואסטריות העתיקות יותר בעולם, מתעתקים את האווסטית לכתבים מבוססי בראהמי. זו התפתחות יחסית חדשה שנראתה לראשונה בטקסטים של סביבות המאה ה־12, בעיקר בכאלו שנכתבו על ידי נריוסנג ד'אבל ושל תאולוגים פרסי־סנסקריטיסטים אחרים של התקופה, שהם פחות־או־יותר בני־זמנם של הטקסטים העתיקים ביותר ששרדו בכתב האווסטי. היום נכתבת האווסטית לרוב בכתב גוג'ראטי (גוג'ראטית היא השפה המסורתית של הזורואסטרים ההודים). לחלק מהאותיות האווסטיות שלהם אין סימן מקביל מוסיפים סימנים דיאקריטיים נוספים, למשל ה־/z/ ב־zaraϑuštra נכתבת עם /j/ ונקודה מתחתיה.
הגיית השפה וכתיבתה.
האווסטית נבדלת משאר השפות ההודו־איראניות כיוון ששימרה את השורקים הקוליים שלה, ומשום שיש לה חוככים ולא עיצורים מנושפים. גם פרסית על גלגוליה איננה שפה המכילה מנושפים, מלבד פרסית חדשה שפיתחה נישוף בחלק מהעיצורים. ישנן מילים בודדות בשפה בהן קיים נישוף.
לפי ביקס, [ð ɣ] הם אלופוני /θ x/ בהתאמה (באװסטית עתיקה).
"š" מול "rt".
ה־Š האווסטית ממשיכה את ה־"*-rt-" ההודו־איראנית. ערכה הפונטי ומעמדה הפונולוגי (פונמה אחת או שתיים) אינן ברורות במידת־מה. התנאים שתחת קיומם משתנה ה־"-rt-" ל־"-š-" מוגדרים באופן לקוי. לדוגמה, "ərəta"/"arəta" (גאת'ית/צעירה) הוא גרסה של aša, אך כותבים אותו בעקביות עם /r t/. באופן דומה כך גם ניתן למצוא את "arəti" ו־aši, אך לעומת זאת "aməša" נכתב באופן עקבי עם /š/ בעוד ש־"marəta" נכתב עם /r t/. במקרים מסוימים השינוי מתרחש רק באווסטית חדשה. לדוגמה, המלה באווסטית עתיקה לגר היא "pərətūm", בעוד שבחדשה המלה היא "pəšūm". בשני המקרים מדובר בצורות ביחסת האקוזטיב ביחיד, אך כשהמלה היא ביחסת הנומינטיב ביחיד, הגרסה באווסטית חדשה הוא פעם נוספת (ובכל הפעמים מלבד פעם אחת) עם /r t/.
בנבניסן הציעה ש־"š" היא רק דרך נוחה יותר לכתוב /rt/ ואין להחשיבה כרלוונטית מבחינה פונטית. לפי גריי, אנו קוראים את ה־"š" שגוי, ובעצם עלינו לקרוא /r r/ שערכו הפונטי אינו ידוע, אך "ככל הנראה" מייצג /r/ אטומה.
מילר ממשיך את ההצעה שה־״Š״ האווסטית מייצגת פונמה משלה, לה הוא נתן את הסמל "Ř" ומזהה אותה מבחינה פונטית כ־[r̝̥] (האלופון האטום של "Ř" צ'כית.) הוא ממשיך ומציע שבכתיבה שחזרו את ה־״-rt-״ כשהדובר היה מודע לקשר המורפמות בין /r/ לבין /t/.
תעתיק.
יש תקנים רבים לתעתיק דין דבירה, להלן השיטה שננקטת בערך זה וברוב הערכים האחרים.
תנועות:
עיצורים:
חצי התנועות "y" ו־"w" לרוב מתועתקים כ־"ii" ו־"uu" על מנת לדמות את האורתוגרפיה של הדין דבירה. האות המתועתקת "" מציינת אלופון של /t/ עם מעצור בלתי־משוחרר בסוף מילה ולפני עיצורים סותמים מסוימים.
פרנק גפני
פרנק גפני (באנגלית: Frank J. Gaffney, Jr, נולד ב-5 באפריל 1953) הוא שדרן רדיו, עיתונאי ופובליציסט אמריקאי נאו-קונסרבטיבי. בעל טור קבוע בוושינגטון טיימס, אמריקן ספקטייטור אונליין, וג'ואיש וורלד רוויו, המרבה לכתוב גם לעיתונים ופרסומים אינטרנטיים אחרים, בנוגע למדיניות חוץ וביטחון. אחד מעורכי "נשיונל רוויו אונליין". מייסד המרכז למדיניות ביטחון - The Center for Security Policy - CSP, היושב בוושינגטון, ומכהן עד היום כנשיאו. היה סגן עוזר שר ההגנה האמריקאי ולאחר מכן עוזר שר ההגנה לענייני מדיניות ביטחון בינלאומית בתקופת רונלד רייגן.
ביוגרפיה.
גפני נולד ב-1953 בפיטסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית. ב-1975 סיים לימודי תואר ראשון במדעים (BSc) באוניברסיטת ג'ורג'טאון ולאחר מכן עשה תואר שני - MA באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ביחסים בינלאומיים. בשנות השבעים המאוחרות היה עוזרו לענייני חוץ וביטחון של הסנטור הדמוקרטי ממדינת וושינגטון הנרי ג'קסון, מראשוני הדמוקרטים הנאו-קונסרבטיבים. לאחר מכן החליף צד מבחינה פוליטית - מפלגתית ובפברואר 1981, לאחר הניצחון הרפובליקני בבחירות לסנאט ולנשיאות ארצות הברית מונה יועץ לוועדת השירותים המזוינים של הסנאט. כשנתיים וחצי אחר כך, באוגוסט 1983 מונה לסגן עוזר שר ההגנה האמריקאי לענייני הכוחות הגרעיניים ומדיניות בקרת הנשק בממשל הנשיא רייגן, תחת עוזר שר ההגנה ריצ'רד פרל ומילא תפקיד זה במשך כארבע שנים. באפריל 1987 מונה לעוזר שר ההגנה קספר ויינברגר לענייני מדיניות ביטחון בינלאומית, במקום ריצ'רד פרל ובכך היה למספר 2 במשרד ההגנה האמריקאי. עם זאת, הוא הספיק לכהן בתפקיד זה כחצי שנה בלבד, ממאי, עת נכנס לתפקידו במקום פרל ועד נובמבר 1987, עת נאלץ לעוזבו עקב התפטרותו של קספר ויינברגר והעדר אישור למינויו על ידי הסנאט, שבאו על רקע פרשת איראן-קונטראס.
ב-1988, סמוך לעזיבתו את משרד ההגנה, הקים גפני את ה-CSP, בוושינגטון ומאז הוא משמש כנשיאו. מדובר במכון מחקר ללא כוונת רווח ובלא השתייכות מפלגתית, אולם למרבית החוקרים בו דעות נאו-קונסרבטיביות או שמרניות וכך גם מרבית התורמים לפעילותו.
ב-2016 נקב הסנאטור הרפובליקאי טד קרוז, שהתמודד בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית, בשמו של גפני כאחד מיועציו לענייני ביטחון לאומי. הבחירה בגפני, הידוע כמי שמחזיק בעמדות אנטי-מוסלמיות, עוררה ביקורת רבה בארצות הברית.
כתיבתו.
גפני כתב וכותב מאמרים רבים בתחומי חוץ וביטחון, עבור עיתונים אמריקאים רבים, לרבות וול סטריט ג'ורנל, וושינגטון פוסט, הניו יורק טיימס, USA Today, ניוזדיי, ניו ריפבליק, כריסצ'ן סיינס מוניטור, לוס אנג'לס טיימס, קומנטרי, נשיונל רוויו, ועוד. בענייני חוץ שונים דעותיו ניציות, אנטי אסלאם רדיקלי ופרו ישראליות. בין השאר הוא תמך למשל בפלישה לעיראק ב-2003 והיה בצד הרוב, הרפובליקני בעיקרו, שהמשיך להצדיק אותה גם כשהקונצנזוס האמריקאי לגביה התפוגג. הוא התנגד לברק אובמה עוד בתחילת מירוצו של האחרון לנשיאות ב-2008 והיה בין הראשונים שהעלו את השאלה אם אובמה הוא יליד ארצות הברית וזכאי לפיכך לרוץ לנשיאותה, אם לאו. עד היום הוא טוען שאובמה פרו אסלאמיסטים ואולי אף מוסלמי בסתר בעצמו.