מיד לאחר המרד הוכפלו הכוחות הבריטים בהודו כחלק ממסקנות המרד, בנוסף עשרות יחידות שמרדו או נחשדו בהתמרדות פורקו ובמקומם העדיפו הבריטים לגייס חיילים חדשים מבין המחוזות והממלכות שהוכיחו את נאמונתם במהלך המרד, בנוסף לאוכלוסיות שנחשבו 'לוחמניות' כגון הגורקות מנפאל והסיקים מצפון-מערב הודו. בנוסף לשינויים בהרכב הצבא, צבא הודו עצמו עבר משליטת חברת הודו המזרחית לפיקוד הצבא הבריטי עצמו. בשנת 1880 צבא הודו כלל כ-66,000 חיילים בריטים, 130,000 חיילים ילידים ו-350,000 חיילים בצבאות ממלכות החסות.
שינוי נוסף שהביא השלטון הבריטי הישיר היה ההכנסה של 'שירות המדינה ההודי' (Indian Civil Service; ICS), הגוף האדמיניסטרטיבי אשר ניהל את המדינה עם כ-1,000 עובדים. עובדי שירות המדינה בראג' הבריטי היו שונים מהאדמיניסטרטורים מטעם החברה שנטו להיות מושחתים, במקום זאת עובדי המדינה היו משכילים ובשנים הראשונות בריטים כולם. בהמשך השנים הוכנסו יותר ויותר עובדים הודים משכילים לשירות המדינה כך שבשנת 1914 היו כ-5% הודים בשירות ובשנת 1942 היו יותר מחצי הודים עם 588 בריטים ו-597 הודים.
גם מערכת המשפט והחוק בהודו עברו שינוי עם מעבר השלטון. החוקים הפכו לקבועים וברורים יותר ומערכת המשפט ליציבה יותר, עם זאת הייתה התחשבות רבה יותר בחוקי הדת והחברה המקומיים. תהליך הקבלה של חוקים חדשים בממשל הבריטי בהודו נוסד ב-'חוק המועצות ההודיות של 1861' ולפיו חוקים יעברו דרך מועצה אחראית לפי נושא החוק, אישור החוק יהיה אחריותו של ראש המועצה, חוקים חשובים יהיו מותנים באישור המושל הכללי. באופן זה, תהליך הקבלה של חוקים חדשים הפך לפשוט יותר, זאת כי בעבר הייתה מועצה אחת שהייתה צריכה להחליט על החוקים כולם. בנוסף לכך, הוכנסו נציגים הודים למועצות כדי לשלב אותם בתהליך קבלת ההחלטות, אך לרוב היו אלו הודים מהמעמדות הגבוהים או שליטים מקומיים אשר נבחרו משום נאמנות.
בתחום החינוך היו התפתחויות רבות עם הקמת עשרות מוסדות חינוך ואוניברסיטאות. החינוך הגבוה בהודו הפך להיות הכלי המכשיר לשירות המדינה הבינוני, אזרחים הודים אשר רצו להשפיע באופן כזה או אחר על ניהול המדינה יכלו כעת ללמוד באקדמיה ולהשתלב בשירות המדינה. בשנת 1857, מעט לפני התפרצות המרד, נפתחו האוניברסיטאות של קולקטה, בומביי ומדראס. בהמשך השנים נוסדו עוד עשרות אוניברסיטאות מרכזיות ברחבי הודו, זאת בנוסף לאלפי בתי ספר יסודיים ועל-יסודיים. בשנת 1887, מבין 21,000 משרות העובדים של שירות המדינה הבינוני; 45% מהם היו הינדים, 7% מוסלמים, 19% חצי-אירופאיים (לרוב אב אירופאי ואם הודית) ורק 29% היו בריטים.
בתחום הצמיחה הכלכלית, בין השנים 1880 ל-1920 היה גידול של כ-1% בממוצע לשנה בכלכלת הראג' הבריטי, אך עם זאת גם האוכלוסייה גדלה בשיעור דומה כך שלא היה שינוי של ממש באיכות החיים וצמיחה כלכלית לאדם. גישת המחקר ההיסטורי של הלאומנות ההודית אף טענה שהודו הייתה עניה יותר בסוף השלטון הבריטי מאשר בתחילתו.
גאוגרפיה.
הראג' הבריטי כלל את כל השטחים הנתונים לשלטון הישיר של המושל-הכללי ושלטון הבריטי, כמו גם את ממלכות החסות, שהיו עצמאיות למחצה ונתונות להשפעה בריטית. בשנת 1889 אימץ הפרלמנט הבריטי את ההגדרה הרשמית למונח 'הודו הבריטית':
תחת שלטון חברת הודו המזרחית, התחלקה הודו לשלושה מחוזות שלטון (Presidency) בנגל, בומביי ומדראס. בנוסף לאלו היו שטחים בצפון וצפון-מערב הודו אשר נחשבו למחוז נפרד. במהלך השנים עם כיבוש חלקים נרחבים מהודו לטובת השלטון הבריטי, יחד עם הגידול באוכלוסייה, נוספו באופן הדרגתי עוד ועוד אזורים אשר הפכו למחוזות. בתחילת המאה ה-20 שלושת מחוזות השלטון הפכו למספר מחוזות גדולים ומספר מחוזות קטנים שחילקו את הודו הבריטית. בתוך מחוזות אלו היו חלוקות נוספות לדיוויזיות או חלקות.
ממלכות החסות.
כאמור הודו התחלקה לשני חלקים, אזורי שליטה ישירים תחת שלטון הכתר הבריטי (אשר נציגו הוא המושל-הכללי) וממלכות חסות. ההבדל הגדול היה שבאזורי השלטון הישיר חל החוק הבריטי שנקבע בפרלמנט הבריטי או בממשל בהודו, בעוד שממלכות החסות התנהלו באופן עצמאי והתקיימו בתוך מערכת משפטית ופוליטית נפרדת. למרות זאת, מי שאיפשר להם את עצמאותם היחסית היה כמובן השלטון הבריטי לכן נשתמרו קשרים הדוקים מאוד. השליטה הבריטית בממלכות אלו התבטא במעורבות שלטונית, יחסי החוץ של הממלכה, מעורבות צבאית והיקשרות.
דוגמה טובה לקשר בין השלטון הבריטי לממלכות החסות היא 'חיילי השירות האימפריאלי', יחידות אשר הוענקו לשירות האימפריה הבריטית על ידי ממלכות החסות כאשר זו הייתה צריכה אותם. החיילים צברו ניסיון בקרב ברחבי האימפריה ואילו שליטי ממלכות החסות חיזקו את הקשרים הדיפלומטים שלהם עם הבריטים. בראשית המאה ה-20, עמדו כ-18,000 חיילים ממלכות החסות לרשות צבא האימפריה הבריטית.
בשנת 1947 עם קבלת העצמאות מהשלטון הבריטי, היו באופן רשמי 565 ממלכות חסות עצמאיות. רובן הגדול היו ממלכות ונסיכויות קטנות מאוד, אך היו מספר ממלכות גדולות מאוד ביניהן ממלכת מייסור, היראבאד וג'אמו וקשמיר. רוב הממלכות ויתרו על עצמאותן וסופחו להודו בשנת 1947 חוץ מקשמיר שגורלה לא היה ידוע בין שיוך להודו או לפקיסטן.
סלינאס גראנדס (פירושונים)
סלינאס גראנדס (צפון-מערב ארגנטינה)
סלינאס גראנדס (בספרדית: Salinas Grandes) הוא מדבר מלח המשתרע על פני כ-212 קמ"ר בפרובינציות סלטה וחוחוי בצפון-מערב ארגנטינה, בגובה של 3,450 מטר מעל פני הים. ממזרח לו קבראדה דה אומוואקה, מדרום רכס צ'אניי (Sierra del Chañi), ומצפון וממערב משתרעים מישורי פונה.
המדבר נוצר לפני 5 עד 10 מיליון שנים, כתוצאה מהתאיידות מי אגם קדום. מרבצי המלח רדודים יחסית, ומגיעים לעומק של כ-30 ס"מ בלבד (לעומת עומק של עשרות מטרים בסאלאר דה אויוני שבבוליביה השכנה).
כביש 52, המחבר בין פורממארקה לבין מעבר חמה שבגבול צ'ילה חוצה את המדבר. מאז 2005 הכביש סלול באספלט, והדבר הקל על הגעת תיירים למקום.
הודו הבריטית
הודו הבריטית (באנגלית: British India) הוא מונח המתייחס לשליטה הבריטית בתת-היבשת ההודית החל מתחילת המאה ה־19 ועד 1947. במובנו הרחב כולל מונח זה גם תקופות מוקדמות יותר, החל משנת 1612, בהן תפעלו הבריטים מושבות בהיקף קטן יחסית בתת היבשת.
את התקופה הבריטית בהודו ניתן לחלק לשלושה פרקי שלטון; קולוניות של חברת הודו המזרחית הבריטית (1612–1757), שלטון חברת הודו המזרחית הבריטית בהודו (1757–1858) והראג' הבריטי (1858–1947). הבריטים הגיעו להודו דרך תחנות המסחר שהקימה חברת הודו המזרחית, אשר הוגבלו תחילה לערים וסביבתם המיידית. דריסת-רגל מסחרית זאת, הפכה לאחר קרב פלסי של שנת 1757 לתחילתו של שלטון החוק ישיר של החברה על חלקים הולכים וגדלים של תת-היבשת. בשנת 1857 פרץ המרד ההודי הגדול, אשר הוביל לביטול שלטון החברה בהודו ותחילתו של הראג' הבריטי, כלומר השלטון הישיר של בריטניה בקולוניות ההודיות. סיומה של המעורבות הבריטית בהודו הגיע עם קבלת העצמאות ההודית ובכך הסתיים השלטון הבריטי בתת-היבשת.
תקופות שלטון.
חברת הודו המזרחית הבריטית (1612–1757).
דרום אסיה נחשב לאזור מסחר חשוב מאוד בעולם האירופאי, בעיקר משום הסחר בתבלינים. בהודו היו אלו אזורי דרום הודו וסרי לנקה אשר שימשו בתי גידול לתבלינים שבאירופה היה להם ביקוש גבוה, בהם פלפל וציפורן. התבלינים שימשו באירופה מעבר למותרות שבהם, שכן היו חלק חשוב בתהליך שימור הבשר אחרי שחיטתו ושימור טעמו במהלך החורף.
במהלך המאה ה-15 החלו לצוץ איומים על נתיבי המסחר שבין הודו לאירופה, בעיקר על ידי האימפריות המוסלמיות השונות באזור. כתגובה לכך, שלחו הפורטוגלים חלוצים למצוא נתיבי מסחר חדשים עם הודו, ביניהם היה קולומבוס בשנת 1492 (שגילה במקום את אמריקה) ווואסקו דה גאמה שבשנת 1498 הגיע להודו. הפורטוגלים החלו להתעשר מהמונופול החדש שיצרו וכתגובה לכך, ההולנדים והבריטים אף הם שאפו לדריסת רגל משלהם בתת-היבשת, זאת באמצעות הקמת חברות מסחר שכללו כוחות צבא, ספינות מסחר וספינות קרב כדי להגן על המאמץ.
בשנים הראשונות שלטו ההולנדים במסחר באזור, תוך שהם מתיישבים במקומות המוצלחים יותר מבחינת גידול התבלינים. הבריטים, תחת תנאים אלו, נאלצו להסתפק בהתיישבות באזורים פחות מוצלחים. בשנת 1612 הוקם היישוב הבריטי הראשון בהודו; סוראט (Surat), עיר מסחר בחוף הצפון-מערבי אשר כללה גם בתי עיבוד ומפעלים וסחרה בין האימפריה המוגולית, שהייתה אז בשיא כוחה, לבין אירופה.
בין השנים 1612–1757 התאפיינה הנוכחות הבריטית בהודו באופן של ערי מסחר המוגנות על ידי מצודות עם חילות מצב מצומצמים. ערים אלו התרכזו תחילה לאורך החוף המערבי ובהמשך גם בחוף המזרחי, עד למפרץ בנגל. לאחר הקמת סוראט (1612), הוקמו בין השאר תחנות מסחר במדראס (1639), בומביי (1668) וקולקטה (1690). בשנת 1647 היו לחברה 23 תחנות מסחר או 'מפעלים' שכאלה, כאשר הערים המרכזיות היו קולקטה, בומביי ומדראס, אלו הפכו לימים למרכזי השלטון של שלושת מחוזות השלטון בהודו.
שלטון חברת הודו המזרחית הבריטית בהודו (1757–1858).
בשנת 1757, ניצחו הבריטים בפיקודו של רוברט קלייב כוח מוגולי-צרפתי בפיקודו של הנואב המוגולי במחוז בנגל. לאחר ניצחון זה, אף על פי שהמשיך להתקיים שלטון מוגולי במחוז בנגל, באופן הולך וגובר היו הבריטים השליטים דה-פקטו של המחוז. לקח מספר שנים לאחר תחילת שלטון החברה בקולוניות ההודיות עד שהתעצב שלטון יציב, בשנים הראשונות הייתה שחיתות רבה כשהפקידים המסחריים ניסו לנהל קולוניה.