ההנחה כיום היא שכ־25,000 יהודים הסתתרו בוורשה לפני המרד. רובם המכריע נהרג יחד עם אזרחים פולניים אחרים. אך יהודים רבים (ככל הנראה כ־1,000), כולל אלה ששוחררו בידי המורדים ממחנה הריכוז בוורשה ("Gęsiówka") לחמו לצד כוחות המחתרת הפולנית. שרידיו של הארגון היהודי הלוחם, בפיקודו של יצחק צוקרמן הצטרפו אף הם ללחימה, ובכרוז שהוציא צוקרמן ב־3 באוגוסט הוא כתב: "עם כל העם הפולני אנו נאבקים היום למען החירות. כל לוחמי אי"ל שנותרו בחיים, וכל הנוער היהודי המוכשר לקרב, נקרא להמשיך במאבק. אל יעמוד איש מנגד, הצטרפו לשורות המתקוממים. דרך המלחמה - לניצחון, לפולין חפשית, ריבונית, חזקה וצודקת". אנשיו של צוקרמן ראו עצמם כפלוגה אורגנית במסגרת ארגון המחתרת ארמייה לודובה.
אחרון הלוחמים היהודיים ששרדו הן את מרד גטו ורשה והן את מרד ורשה, ליאון קופלמן, הלך לעולמו בגיל 97 באוגוסט 2021.
המצב הבינלאומי: פולין, אירופה והעולם.
הסיוע הסובייטי: ניסיון הצליחה הכושל של ברלינג.
ב-26 באוגוסט חידש הצבא הסובייטי את התקפתו על עמדות קורפוס הפאנצר אס אס הרביעי ממזרח לוורשה, והגרמנים החלו לסגת לכיוון פראגה. ב-10 בספטמבר תקפה הארמייה הסובייטית ה-47, בסיוע יחידות מהארמייה הפולנית ה-1 את רובע פראגה, בגדה המזרחית של הוויסלה, וב-13 בחודש נסוגו הגרמנים מפראגה לגדה המערבית של הנהר לאחר שפוצצו את הגשרים המקשרים בין שני חלקי ורשה. כתוצאה מכך נמצאו חיילי הצבא האדום במרחק כמה מאות מטרים בלבד מכוחות המורדים הפולנים בוורשה, אך ביניהם הפריד מחסום מים רחב, נהר הוויסלה. בשלב זה כבר נהדפו כוחות "צבא המולדת" ממרבית האזורים הגובלים בגדת הנהר, ולכן לא יכלו לאבטח אזורי נחיתה עבור הכוחות הסובייטיים מעברו השני של הנהר.
בליל 15/16 בספטמבר ביצעו יחידות מ"הארמייה הפולנית 1" ("1 Armia Wojska Polskiego"), בפיקוד גנרל זיגמונט ברלינג, ניסיון לצלוח את הוויסלה במספר נקודות ולחבור אל כוחות המחתרת הפולנית בוורשה. ניסיונות הצליחה בוצעו באזורי צ'רנייקוב ("Czerniaków") ופווישלה ("Powiśle"). הכוחות הצולחים נתקלו באש עזה וספגו אבדות כבדות. הסיוע הארטילרי והאווירי שניתן להם, לא הצליח לשתק את מקורות הירי הגרמניים. מתוך 6 גדודים שהשתתפו בניסיון הצליחה, רק כ-1200 איש, רובם משני גדודים מהדיוויזיה הפולנית ה־3, הצליחו לחצות את הנהר, ולהקים שלושה ראשי גשר קטנים בעברו המערבי. לפחות באחד מראשי הגשר חברו החיילים הפולנים עם יחידות של "צבא המולדת", שהשתתפו בלחימה לצידם.
בימים הבאים הגבירו הגרמנים את התקפותיהם על עמדות "צבא המולדת" באזורים הסמוכים לנהר, כדי למנוע נחיתות סובייטיות נוספות. במקביל הם הזרימו כוחות, שכיתרו את ראשי הגשר שכבשו כוחותיו של ברלינג בגדה המערבית של הוויסלה ותקפו אותם. בשלושת הלילות הבאים ערכו יחידות ההנדסה של הארמייה הראשונה מאמצים נואשים לתגבר את ראשי הגשר, להעביר אליהם אספקה וציוד (כולל מספר תותחי נ"ט), ולפנות את הפצועים, כל זאת תחת אש עזה. אולם עד 19 בספטמבר הושמדו כמעט כל אסדות הנחיתה (פונטונים) וציוד הצליחה האחר שעמד לרשותם באש הארטילריה הגרמנית, ומבצע הצליחה הופסק. עד 23 בחודש חוסלו כל ראשי הגשר הפולנים-סובייטיים, ומרבית הלוחמים שהחזיקו בהם נהרגו או נפלו בשבי. רק 150 חיילים, רובם הגדול פצועים, הצליחו לחזור לגדה המזרחית של הוויסלה. בסך הכל ספגה הארמייה הפולנית הראשונה 5660 נפגעים (הרוגים, פצועים ונעדרים) במהלך ניסיון הצליחה הכושל.
זמן קצר לאחר כישלון ניסיון הצליחה החליט הפיקוד הסובייטי להשעות את כל התוכניות לחציית הוויסלה באזור ורשה "לפחות לארבעה חודשים", ומיד אחר כך הודח גנרל ברלינג מתפקידו. מכאן ואילך הוגבל הסיוע הסובייטי לכוחות המורדים בוורשה להצנחת ציוד ותחמושת ממטוסים מנמיכי טוס. מקורות פולניים ומערביים טענו שניסיונות הצליחה של כוחות הארמייה הפולנית הראשונה היו יוזמה עצמאית של מפקדה, גנרל ברלינג, ובוצעו בניגוד לדעת הפיקוד הסובייטי, וללא כל סיוע מצידו. אולם קשה להאמין שברלינג היה מעז לפעול ללא קבלת אישור ממפקד החזית שלו, קונסטנטין רוקוסובסקי (שהיה גם הוא ממוצא פולני). צריך גם לזכור, שחלק מסגל הפיקוד הבכיר של הארמייה הראשונה (כולל מפקד הדיוויזיה ה-3, שמילאה תפקיד מרכזי במאמץ הצליחה) היה מורכב מקצינים סובייטיים. עם זאת, סביר להניח שהפיקוד הסובייטי יכול היה להעניק יותר סיוע לכוחותיו של ברלינג, אילו ייחס חשיבות רבה להצלחת ניסיון הצליחה של הארמייה שלו.
ההצנחות מן האוויר.
החל מה־4 באוגוסט החלו בעלות הברית המערביות לסייע למורדים בוורשה באמצעות הצנחת נשק, תחמושת ואספקה אחרת. בתחילה השתתפו במבצע ההצנחה האווירי רק יחידות מפציצים פולניות אשר חנו בבארי ובברינדיזי שבאיטליה. לאחר מכן, בעקבות לחץ מצד הממשלה הפולנית הגולה בלונדון, צורפו אליהן גם טייסות מדרום אפריקה ומבריטניה. המשקל הכולל של הציוד שהוצנח למורדים עד ל־21 בספטמבר היה 104 טון.
ברית המועצות לא נתנה לבעלות הברית רשות להשתמש בשדות התעופה שלה לצורך מבצע הסיוע האווירי. כתוצאה מכך היו המטוסים שהשתתפו במבצע חייבים לשאת דלק לטיסת הלוך וחזור לבסיסיהם בבריטניה ואיטליה, עובדה שהורידה משמעותית את משקל המטען שיכלו לשאת. בקשה רשמית מצד בעלות הברית המערביות להשתמש בבסיסי אוויר סובייטיים לצורך מבצע הסיוע למורדים בוורשה הוגשה ב־20 באוגוסט, אך סטלין סירב לבקשה ב־22 בחודש, בטענה שהמורדים בוורשה הם "חבורת פושעים" חסרי אחריות.
מטוסי חיל האוויר של ארצות הברית לא השתתפו במבצע ההצנחה, למעט בהזדמנות אחת. לאחר שסטלין הביע התנגדות להגשת סיוע למורדים שלח צ'רצ'יל מברק לרוזוולט ב־25 באוגוסט, בו הציע לשלוח מטוסים אמריקניים לוורשה, כהתרסה כלפי סטלין ו"לראות מה יקרה". רוזוולט לא קיבל את ההצעה, וכתב לו ב־26 באוגוסט: "איני רואה יתרון לטווח הארוך בהצטרפותי להצעתך כנגד הדוד ג'ו (סטלין)".
אף על פי שכוחות הנ"מ וההגנה האווירית הגרמנית מעל אזור ורשה היו חלשים למדי, כמעט 12% מ־296 המטוסים שלקחו חלק במבצע אבדו מסיבות שונות. רוב ההצנחות נערכו בשעות הלילה, וכתוצאה מכך, ומהצטמצמות השטח שבשליטת המורדים בוורשה, חלק גדול מהציוד שהוצנח לא הגיע ליעדו, ונפל לידי הכוחות הגרמנים.
החל מה־13 בספטמבר החל גם חיל האוויר הסובייטי להצניח סיוע למורדים בעקבות הלחץ המערבי שהופעל על סטלין. ההצנחות נמשכו עד ל־28 בספטמבר ובמסגרתם הוצנח ציוד במשקל כ-55 טון. ההצנחות נערכו מגובה נמוך, והסובייטים לא ציידו את החבילות במצנחים. כתוצאה מכך רוב החבילות שהוצנחו ניזוקו.
התוצאה.
הכניעה.
בשבוע הראשון של ספטמבר הבין הפיקוד הגרמני, שהכוחות הקטנים יחסית (שמנו כ-17 אלף חיילים ב-20 באוגוסט) שהוא הפעיל לצורך דיכוי המרד בורשה, אשר ספגו אבדות כבדות בלחימה הקשה שהתנהלה בשטח עירוני צפוף, יתקשו להכריע את כוחות המחתרת הפולנית, ולהשלים את כיבושה מחדש של ורשה. הגרמנים גם הבינו, שהתמשכות המרד עלולה לסכן את המשך אחיזתם בורשה במקרה של חידוש המתקפה הסובייטית. מצד שני, פיקוד "צבא המולדת" חשש שהמשך הלחימה בתוך העיר, יגדיל את מספר הנפגעים האזרחיים ויביא להרס מוחלט של ורשה. על רקע זה, הציע ב-7 בספטמבר גנרל רוהר (ROHR), מפקד אחד משני כוחות המשימה הגרמניים שלחמו בוורשה, לפיקוד המחתרת הפולנית, לפתוח במגעים להשגת הסדר פוליטי לסיום המרד. במסגרת המשא ומתן הסכים רוהר להתייחס ללוחמי המחתרת, שנפלו בשבי הגרמני, כאל שבויי מלחמה (עד אותה עת הם הוצאו להורג באופן מיידי).
המגעים בין שני הצדדים הוקפאו ביוזמת הצד הפולני כתוצאה מחידוש המתקפה הסובייטית באזור ורשה, וכיבוש רובע פראגה על ידי הצבא האדום, שעוררו תקוות לחבירה מהירה של כוחות הצבא האדום עם המורדים בוורשה. אולם כישלון ניסיונות הארמייה הפולנית הראשונה לצלוח את הוויסלה, וחיסול ראשי הגשר שכבשו כוחותיה בגדה המערבית של הנהר (16–23 בספטמבר) גרמו לפיקוד "צבא המולדת" להבין, שהוא אינו יכול להסתמך עוד על הסיוע הסובייטי. בנוסף לכך, ב-23 בחודש השלימו הגרמנים את כיבוש החלקים הדרומיים של ורשה, וב-27 בחודש הם השתלטו מחדש על רובע מוקוטוב.