ב-28 ביוני 2015 מונה שוב למאמן הפועל עכו, וחתם על חוזה לעונה אחת במועדון. ב-20 במרץ 2016 האריך את חוזהו בקבוצה לעונה נוספת אך בתחילת חודש מאי, שני מחזורים לסיום העונה וכשקבוצתו ממוקמת מתחת לקו האדום מרחק נקודה מהמקום ה-11, פוטר מאימון מהקבוצה. לקראת עונת חתם במכבי שעריים מהליגה הלאומית. ב-22 באוקטובר 2016 פוטר מתפקידו. ב-4 בדצמבר 2016 מונה למאמנה של הפועל פתח תקווה. במאי 2017 עזב הוכנבוים את פתח תקווה וביוני חתם בהפועל נצרת עילית. בעונת 2018/2019 הובילה הקבוצה את טבלת הליגה במשך רוב העונה, אך לבסוף סיימה במקום השלישי והוכנבוים עזב את תפקידו. בעונת 2019/2020 חתם בהפועל ניר רמת השרון וב-2020 חזר להפועל נוף הגליל עימה עלה לליגת העל בסוף עונת 2020/2021. ב-5 בינואר 2022 פוטר מאימון הקבוצה. ב-6 בינואר 2022 מונה למאמן הפועל כפר סבא. לאחר סיום תפקידו בכפר סבא עם תום העונה, מונה ב-22 במאי למנהלה המקצועי של מכבי בני ריינה מליגת העל.
הגוש הלאומי
הגוש הלאומי (בצרפתית: Le Bloc national, בערבית: الكتلة الوطنية) הייתה סיעה בפרלמנט הסורי בתקופת המנדט הצרפתי. עמד בראשה האשם אל-אתאסי, אחד מהדמויות הבולטות ביותר של הלאומיות הסורית במאה ה-20.
הגוש הלאומי פעל לקידום כינון עצמאותה של סוריה תוך כדי שיתוף פעולה עם הצרפתים, זאת לאחר הכישלון הגדול של המרד הדרוזי (1925-1928). נושא חשוב נוסף שעמד בראש סדר העדיפויות של הסיעה היה האיחוד המחודש של סוריה ולבנון לאחר שהצרפתים פיצלו את הטריטוריות עם תחילת המנדט שלהם על האזור ב-1920. על רקע זה פיזרו הצרפתים את הפרלמנט הנבחר בסוריה ב-1928. בפרלמנט זה שהיה הפרלמנט הסורי הראשון מאז תקופתו של המלך פייסל הראשון, זכה הגוש הלאומי למספר המושבים הרב ביותר ומאז כוחו הלך והדרדר.
את הגוש הרכיבו שתי מפלגות עיקריות: מצד אחד מפלגת העם שהייתה מוכוונת יותר לכינון מחדש של המלוכה בסוריה, ומצד שני מפלגת אל-אסתכלאל שהייתה מוכוונת יותר לכינון רפובליקה ערבית סורית. הקבוצה הראשונה הורכבה מנאמניה של משפחת האשם ותפישתם הייתה יותר פאן-ערביות. הקבוצה השנייה דגלה בלאומיות מקומית סורית. ניכר כי ישנם הבדלים משמעותיים בתפישות העולם של הקבוצות, אך שיתוף הפעולה ביניהן נתפש כחיוני על מנת לגבש חזית סורית חזקה מול הצרפתים.
עקב החלשותו של הגוש ב-1932, אל-אתאסי שם את תמיכתו בבחירות של אותה שנה במחמד עלי אל-עביד שנבחר לנשיאות. כעבור שנתיים משהתברר שאל-עביד מנהל משא ומתן עם הצרפתים לעצמאות סורית הדרגתית תוך כדי הסכמה לנוכחות צרפתית קבועה בסוריה, יזם הגוש שורה של צעדי מחאה שכללו שביתות והפגנות שסיכלו את המהלך. ב-1936 הוכר הגוש כגורם המייצג הבלעדי של העם הסורי ונשלח לפריז לדון בהסכם עצמאות. תוך מספר חודשים הצליח הגוש לגבש את חוזה העצמאות הצרפתי-סורי של 1936 אך זה מעולם לא אושרר בפרלמנט הצרפתי, מה שדחה את קבלת העצמאות הסורית למלחמת העולם השנייה.
למרות הירידה בחשיבות הסיעה בזירה הפוליטית הסורית, אנשיה המשיכו להיות מעורבים במאבק לעצמאותה של סוריה ובפוליטיקה הסורית גם לאחר העצמאות. תרומתה כמפלגת הגג הראשונה לתנועות הלאומיות בסוריה הייתה מכרעת.
ממלכת לאון
ממלכת לאון הייתה מדינה עצמאית באזור הצפון-מערבי של חצי האי האיברי. היא נוסדה ב-910 כאשר העתיקו הנסיכים הנוצריים של אסטוריאס לאורך החוף הצפוני של חצי האי את מקום מושבם העיקרי מהעיר אוביידו לעיר לאון. ב-1139 הפכו המחוזות האטלנטיים לממלכת פורטוגל, והחלק המזרחי, הפנימי יותר של הממלכה, הפך לחלק מממלכת קסטיליה ב-1230.
מ-1296 עד 1301 הייתה ממלכת לאון שוב עצמאית ואחרי האיחוד עם קסטיליה היא שמרה על מעמדה כממלכה עד 1833, עת מוזגה לתוך ממלכת ספרד המאוחדת, כאחת מאזוריה. ב-30 בנובמבר 1833 פורקה למחוזות לאון, סמורה, וסלמנקה. ב-1978 מוזגו שטחיה של ממלכת לאון, יחד עם שישה מחוזות מקסטיליה הישנה, לתוך הקהילה האוטונומית של קסטיליה ולאון.
רקע.
העיר לאון נוסדה על ידי הלגיון הרומי השביעי (בדרך כלל נכתב Legio Septima Gemina, בעברית - לגיון התאום השביעי). היה זה מקום המפקדה של הלגיון בתקופת האימפריה המאוחרת וכן היה זה מרכז למסחר בזהב אשר נכרה באזור לאס מדולאס הקרוב. ב-540 נכבשה העיר על ידי המלך הוויזיגותי-אריאני ליובגילד, אשר לא הפריע לאוכלוסייה הקתולית נוצרית המבוססת זה מכבר. ב-717 נפלה לאון שוב, לידי המורים. לאון הייתה מהערים הראשונות שנכבשו מחדש ברקונקיסטה הנוצרית של חצי האי האיברי, והפכה לחלק מממלכת אסטוריאס ב-742.
לאון הייתה עיירה קטנה בזמן הזה, אך כאחת הערים הרומיות לשעבר בממלכת אסטוריאס, הייתה בעלת חשיבות. במהלך התקופה הוויזיגותית שימשה העיר מושב ההגמון, ושילוב העיר לתוך ממלכת אסטוריאס הביא לגיטימיות למלכי אסטוריאס אשר ביקשו להנהיג כנסייה איברית מאוחדת בתקופה שבה רובו של חצי האי האיברי היה תחת שלטון מוסלמי.
היסטוריה.
המאה ה-9–10: הייסוד.
לאון נוצרה כממלכה נפרדת כאשר המלך האסטורי, אלפונסו "הגדול", חילק את ממלכתו בין שלושת בניו. לאון ניתנה לגרסיה הראשון. יורשו היה אורדוניו השני, מלך לאון (914-924) שהעביר את בירת ממלכת אסטוריאס ללאון.
אורדוניו השני, מלך לאון היה גם מנהיג צבאי אשר הנהיג משלחות צבאיות מלאון דרומה לסביליה, קורדובה, וגוודלחרה, בליבה של הטריטוריה המוסלמית.
לאחר מספר שנים של מלחמות אזרחים בתקופת שלטונם של פרואלה השנייה, אלפונסו פרוילאס ואלפונסו הרביעי; בשנת 931 עלה רמירו השני לכס המלוכה, והביא יציבות לממלכה. כמפקד צבאי נועז אשר הביס את המוסלמים בשטחיהם שלהם, משלחותיו הצבאיות הביאו לכך שעמק הדוארו הפך לשטח הפקר בין הממלכות הנוצריות בצפון והממלכות המוסלמיות בחצי האי האיברי. רמירו השני אשר כונה "השטן" על ידי אויביו המוסלמים בשל כושרו הצבאי, הנהיג את הכוחות הלאונים בכיבוש מדריד, וכיבוש הפרובינציה של טולדו, בליבה של החליפות של קורדובה.
במקביל להתקדמותם של הכוחות הלאונים היה תהליך אשר נקרא רֶפּוֹבְּלַאסְיוֹן, אשר כלל אכלוס מחדש של אזור המֶסֶטַה באנשים מגליסיה ובמיוחד מאסטוריאס ולאון. הגירה זו של אנשים לאונים השפיעה בצורה עמוקה על השפה הלאונית. במהלך תקופת הרֶפּוֹבְּלַאסְיוֹן נוצרה צורת אמנות חדשה בשם האמנות המוסערבית. אמנות מוסערבית היא ערבוב של יסודות ויזיגותים, קלטים, מוסלמים וביזנטים. דוגמאות נכבדות לאמנות זו הם הכנסיות הלאוניות בסן מיגל דה אסקאלדה, וסנטיאגו דה פניאלבה.
במהלך המאה ה-10, ממלכת לאון התפשטה דרומה ומזרחה, ובכך הבטיחה את הטריטוריה שתוודע בשם רוזנות בורגוס. מבוצרת עם מספר מבצרים בורגוס נשארה בתוך לאון עד לשנות ה-930, כאשר הרוזן פרנאן השני מקסטיליה החל במערכה להרחיב את בורגוס ולהפוך אותה לעצמאית ולניתנת להורשה מאב לבן. הוא לקח לעצמו את התואר רוזן קסטיליה כהתייחסות למבצרים (castillos בספרדית) הרבים באזור (מסביב לבורגוס), והמשיך להרחיב את אזורו על חשבונה של לאון על ידי כריתת ברית עם חליפות קורדובה, עד 966 לספירת הנוצרים, אז הוא הובס בידי סנצ'ו הראשון, מלך לאון.
המאה ה-11: שיא קיומה והתפתחות הערים.
ממלכת לאון המשיכה להיות החשובה ביותר בין כל הממלכות של חצי האי האיברי. עם זאת, סנצ'ו השלישי, מלך נווארה (1004-1035) איחד לתוך תחום שלטונו את רוזנות קסטיליה בשנות ה-1020, והוסיף את לאון בשנה האחרונה לחייו, ובכך השאיר את ממלכת גליסיה לעצמאות זמנית. בחלוקת האדמות שבאה אחרי מותו, בנו פרננדו ירש את רוזנות קסטיליה. שנתיים לאחר מכן, פרננדו כבש את לאון וגליסיה. במשך שלושים שנה, עד מותו ב-1065, הוא שלט על הממלכה המשולבת של קסטיליה ולאון כפרננדו הראשון, מלך לאון. במאבקים האלו שבתוך תרבות ענייה ומבודדת, אשר בה ייצור מלח ונפחות נחשבו כתעשיות, הצבאות אשר הכריעו את גורל הממלכות הורכבו ממאות בודדות של אנשים לוחמים.
מוקדם במהלך קיומה, לאון שכנה ישירות מצפון לחליפות קורדובה העשירה, המתוחכמת, והחזקה. כאשר מחלוקות פנימיות פלגו את הנאמנויות האנדלוסיות במאה ה-11, עידן חדש נוצר שבו את החליפות הגדולה החליפו ממלכות הטאיפה הקטנות. במצב החדש הזה הממלכות הנוצריות כבר לא היו צריכות לשלם מס לחליפות, אלא יכלו לדרוש תשלומים (Parias) בתמורה לטובות או בגלל סחיטה.
וכך, למרות היותם מושפעים במידה מעטה מהמדינות היורשות של החליפות לשעבר, פרננדו הראשון הלך על פי דוגמתם של רוזני ברצלונה ומלכי אראגון, והוא נהיה עשיר מאוד מהתשלומים של ממלכות הטאיפה. כאשר הוא מת ב-1065, אדמותיו והתשלומים חולקו בין שלושת בניו, אשר מהם גארסיה צץ כמנצח, בעימותים הקלאסיים בין האחים, הנפוצות בירושות פאודליות.
מעט באירופה ידעו על עושר חדש וגדול בממלכה כה מבודדת שלהגמונים בה כמעט ואין שום קשר עם רומא, חוץ מכך שפרננדו ויורשיו (מלכי לאון וקסטיליה) היו התורמים הגדולים של מנזר קלוני, בו ראש המנזר הוגו (מת 1109) לקח על עצמו את כנסיית המנזר השלישית, הענקית, שהייתה כ"כוכב הצפון" לכל אדם בסביבה. דרך סנטיאגו הביאה צליינים מכל רחבי אירופה המערבית לקבר המשוער של השליח יעקב בן זבדי בעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה, והאכסניות הגדולות והכנסיות לאורך הדרך, עודדו בנייה בסגנון רומנסקי.
אלפונסו השישי היה המלך החשוב ביותר של לאון בימי הביניים. הוא נטל תחילה את השלטון על לאון, ולאחר מכן קסטיליה וגליסיה, וכאשר אחיו מת בהתקפה על העיר הלאונית סמורה, הוא הוכתר כקיסר ספרד וקיבל כבוד מכל המלכים של חצי האי האיברי.
המאה ה-12: קשר בין הנצרות לאסלאם.