העלילה נכתבה על ידי אנדריי שלופה בשנת 2009, וצוות ההפקה לקח את טריילר הטיזר שלהם לסרט כרקע למימון המונים באתר בומסטארטר וחיפש מימון. קמפיין מימון ההמונים הצליח, והסרט גייס 3 מיליון רובל מתוך 300,000 רובל מתוכננים. בזמן הבכורה גייס הסרט 34,746 מיליון רובל נוספים.
במאי 2014 Gaijin Entertainment, חברת פיתוח משחקים רוסית הידועה במשחקה War Thunder הצטרפה למימון ההפקה. בדצמבר 2014 זכה הסרט במענק של 30 מיליון רובל ממשרד התרבות הרוסי, ובהמשך הוסיף משרד התרבות והספורט של קזחסטן עוד 287 אלף דולר.
לאיסוף הכסף, להפקה ולהשכרת הסרט התלווה דיון נמרץ ופעיל על האותנטיות ההיסטורית של האירועים בבלוגוספירה ובתקשורת. עם זאת, הסרט התקבל יפה על ידי הצופים, לאחר שהרוויח בחבר המדינות 384 מיליון רובל והפך לסרט הטוב ביותר השנה על פי תוצאות סקר של מכון VTsIOM.
עלילה.
ברית המועצות, סוף נובמבר 1941. בהתבסס על החשבון על ידי הכתב וסילי Koroteev שהופיע הצבא האדום עיתון של, "Krasnaya Zvezda", זמן קצר לאחר הקרב על מוסקבה, זהו הסיפור של עשרים ושמונה של Panifilov, קבוצה של עשרים ושמונה חיילים של הצבא האדום של 316 דיוויזיית הרובים בפיקודו של הגנרל איוואן פנפילוב, עצרה את התקדמותו על מוסקבה של טור של חמישים וארבעה טנקים גרמניים של דיוויזיית הפאנצר ה-11 למשך מספר ימים. אף על פי שהם חמושים רק ברובי חי"ר של מוסין, נגנט ומכונות ירייה DP ו-PM-M1910, כולם חסרי תועלת נגד טנקים, ועם רימוני נ"ט RPG-40 לחלוטין וריחי נ"ט PTRD-41, הם נלחמים ללא לאות ובהתרסה, באומץ נדיר ובמסירות בלתי מעורערת, להגן על מוסקבה ומולדתם.
הפקה.
בתהליך הצילומים השתמשו המפיקים בתסריט ובשולחן צילום ותוכנית קרב של טנקים. תוכנית הקרב הכילה את המיקום המדויק של הטנקים והמצלמה בזמנים שונים, ובשולחן הצילום תוארה באיזו טכניקה להשתמש באילו סצנות. הכנה קפדנית שכזו אפשרה לצוות לעבוד בתנאי חורף ועם מעט אור יום.
הבמאים רצו להשתמש במינימום אנימציה בתלת מימד ולקחת כמה שיותר אפקטים על המצלמה. הניסויים הראשונים שערכו, העברת מיכלי צעצוע פרימיטיביים בגודל של קופסת גפרורים על הסדינים בעזרת חבלים. ניסויים אלו הראו כי שימוש במודלים מוקטנים של טנקים ייצור רמה נכונה של ריאליזם.
כקבלן ליצירת אפקטים מיוחדים, נבחר סטודיו Scandinava, שהתמחה בעבר בפרסומות וללא ניסיון עם סרטים גדולים. מומחים מסקנדינביה ביצעו ניסויים בצילום במהירות גבוהה והתעניינו בדרוז'ינין ושלופה בקליפ שלו "שמן", בו הסתובב ונדלק עמוד של נוזל דליק ללא שימוש באנימציה תלת ממדית. כדי לעבוד על הסרט הרחיב האולפן את הצוות משישה ל-28 אנשים.
כדי ליצור כוח אדם עם טנקים, מומחי האולפן השתמשו בטכנולוגיה הישנה של שילוב צילומים עם אפקטים מיוחדים. בשטח השתמשו בדגמי עץ בגודל מלא, מכוסים בבד ירוק, שהעובדים העבירו סביב השדה במזחלת. ואז המודדים ביצעו מדידות נוף, באולפן בוצע שחזור שדה הקרב בקנה מידה של 1:16 באולפן וצילמו את כל הסצנות עם דגמים מפורטים של טנקים, שהוקטנו לפי 16. כדי ליצור אווירה חורפית בסרט (שלג, סופת שלגים, השמים המשתנים בדרמה של הסרט), השלכות ההתקפות (כמו עשן, אפר), וכדי להגביר יריות אקדח ופיצוצים, החליטה החברה שלא להשתמש בגישה המסורתית. באמצעות CGI (תמונות שנוצרו על ידי מחשב), במקום לקחת השפעות טבעיות של ממש על המצלמה. הצילומים בטבע, הטנקים וההשפעות הטבעיות נאספו על ידי שכבות במחשב בתמונה אחת.
לצילומי תקריב נבנה דגם בגודל מלא של טנק ה-PzKpfw IV שתא הנוסעים שלו נוצר מחדש בלנפילם כקפסולה נפרדת במעיינות, מה שאפשר להשיג התנדנדות מציאותית במהלך הצילומים. מאוחר יותר, הדגם נשמר במוזיאון האיסטמוס הקרלי בוויבורג.
כל הסרט צולם במצלמה ארי אלקסה רוסית, למעט טנקים, שם בגלל הגודל נדרש המנגנון של חברת רד. האופטומטריה השתמשה בעדשה כדורית Illumina של המפעל המצלמות הפטרבורגי "LOMO".
מוזיקה.
הסאונד לסרט הוקלט באולפן "נבה פילם". מיכאיל קוסטילב, המפורסם בפסקולים שלו למשחקי מחשב, התחיל לכתוב מוזיקה לסרט. לטענת המלחין, הוא ביקש לשדר תחושת גאווה בניצחון וביצירה ויצר רקע מוזיקלי אפי שבו הדרמה תישאר. המוטיב של רוב הקומפוזיציות הוא הנושא "להבה נצחית", אותו כתב קוסטילב בשלב מוקדם של הפקת הסרט. הפסקול הוקלט לאחר הצגת הקדימון, כאשר הנעימה הראשית הוקלטה באמצעות עורך MIDI. זה איפשר לבמאי להעריך מיד את הצליל המשוער של המוזיקה, את מצב הרוח והקצב שלה. ואז, באמצעות מטרונום, הוקלטו חלקי כלי נגינה בודדים, שירה, מקהלה וחלקים נוספים, בהם הייתה מעורבת תזמורת שלמה.
קטעי מקהלה מבוצעים על ידי זמרי המקהלה הסינודלית במוסקבה בהנחיית האמן אלכסיי פוזנקוב, מוזיקאים אינסטרומנטליים של הרכב סולני התזמורת הסימפונית האקדמית של הפילהרמוניה המוסקבאית.
ביקורת.
תמיכה ממשלתית.
פרט לתקציב מימון ההמונים, הסרט הופק בגיבוי ממשרדי התרבות של רוסיה וקזחסטן. שר התרבות הרוסי ולדימיר מדינסקי שיבח את יציאתו המתוכננת של הסרט, ואמר במליאה של הבית העליון של הפרלמנט הרוסי כי ההפקה משקפת את האינטרס של המדינה בסרטים פטריוטיים. בהתייחס לביקורת על הדיוק ההיסטורי של האגדה הסובייטית שהיוו את הבסיס לסרט, הוא אמר כי הסיפור הוא "אגדה קדושה שאסור להתערב בה. אנשים שעושים זאת הם חלאות מטונפות."
הכנסות.
הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בין התאריכים 24 בנובמבר ל-26 בדצמבר 2016. והוא הרוויח בסוף השבוע הראשון 180,559,249 רובל. ברוסיה ובבלארוס, הסרט הפסיד במאבק על המקום הראשון לסרט ההוליוודי חיות הפלא והיכן למצוא אותן.
על פי הדיווח של קרן הקולנוע, בשבוע ה-48 (בין ה-24 ל-30 בנובמבר) צפו בסרט בבתי הקולנוע הרוסיים 3.4 מיליון צופים. הסרט משך קהל רחב בעיקר את הצופה הבוגר, ותלמידים. בסך הכל, עד ליום 30 בנובמבר התקיימו ברוסיה 36,616 הקרנות בהן צפו 878,944 צופים. בקזחסטן הכנסות הסרט הסתכמו ב-61.3 מיליון דולר.
ב-26 בדצמבר הסרט כבר היה זמין לרכישה בחנויות מקוונות, וב-27 בינואר 2017 הוא יצא ב-DVD ובבלו ריי. עד אמצע ינואר הוא כבר הכניס 366.6 מיליון רובל ברוסיה, ובחבר מדינות הסרט הרוויח 385 מיליון רובל.
וורד האנט
וורד האנט (באנגלית: Ward Hunt; ) היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כנשיא בית המשפט לעתירות של מדינת ניו יורק בשנים 1868–1869 וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1872–1882.
ראשית חייו.
וורד האנט נולד ביוטיקה שבאפסטייט ניו יורק, למונטגומרי ג'יימס האנט, קופאי ותיק בבנק יוטיקה, ולאליזבת (לבית סטרינגהאם) האנט. הוא היה חברו לספסל הלימודיו של הורשיו סימור, לימים מושל ניו יורק, בבתי הספר התיכון של אוקספורד ושל ז'נבה שבניו יורק, וב-1828 הוא סיים את לימודיו ביוניון קולג', שם הוא היה אחד מראשוני החברים באגודת קאפא-אלפא. לאחר מכן הוא למד משפטים בהדרכתו של השופט ג'יימס גולד בבית הספר למשפטים שבליצ'פילד, קונטיקט ובהדרכתו של היירם דניו ביוטיקה, וב-1831 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
ראשית הקריירה.
ב-1839 נבחר האנט מטעם המפלגה הדמוקרטית לאספה המדינתית של מדינת ניו יורק. ב-1844 הוא נבחר לתפקיד ראש עיריית יוטיקה. ב-1848 הוא הצטרף למפלגת הארץ החופשית וב-1855 הוא היה אחד המייסדים של המפלגה הרפובליקנית בניו יורק.
האנט המשיך לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי עד 1865, כאשר הוא נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לתקופת כהונה של שמונה שנים בבית המשפט לעתירות של מדינת ניו יורק, במקומו של מורהו למשפטים היירם דניו. ב-1868 מונה האנט כנשיא בית משפט זה לאחר מותו הפתאומי של ויליאם ב. רייט. בתפקיד זה הוא כיהן עד 1870.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
האנט היה ידידו ופטרונו של הבוס הפוליטי רוסקו קונקלינג, שהיה מיודד עם נשיא ארצות הברית יוליסס סימפסון גרנט. כאשר פרש סמואל נלסון מכס השיפוט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, הוא ביקש מהנשיא גרנט למנות את האנט במקומו. מינויו של האנט הוגש ב-3 בדצמבר 1872 ואושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-11 בדצמבר. בינואר 1873 הוא החל לכהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בעשר שנותיו על כס השיפוט בבית המשפט העליון כתב האנט 152 פסקי דין ו-7 חוות דעת מיעוט. תרומתו הבולטת ביותר לעבודת בית המשפט הייתה בשבתו בבית המשפט הפדרלי המחוזי במסגרת סבבי הרכיבה בניו יורק, בו הוא ניהל את המשפט בפסק הדין ארצות הברית נגד סוזן ב. אנתוני. בצטטה את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, טענה סוזן ב. אנתוני שהחוקה מבטיחה את זכות הבחירה שלה ושהיא לא עברה על החוק כאשר היא הצביעה בבחירות של 1872. האנט סירב להתיר לאנתוני להעיד לטובת עצמה, אפשר להציג את עדויותיה שנמסרו על ידי בעת מעצרה כעדויות, הורה במפורש לחבר המושבעים לשוב עם פסק דין שבו הם ירשיעו את אנתוני, סירב לערוך משאל בקרב המושבעים, וקרא פסק דין שהוא כתב עוד לפני שהמשפט החל. האנט נמצאה אשמה והוטל עליה קנס של 100 דולרים, שאותו היא סירבה לשלם.
ב-1878 לקה האנט בשבץ מוחי שגרם לשיתוקו ושמנע ממנו להשתתף בישיבות בית המשפט או להוציא פסקי דין. אף על פי כן הוא לא פרש, שכן באותה תקופה כדי לפרוש עם פנסיה מלאה מהשירות הממשלתי, היה עליו לשמש בתפקידו לפחות עשר שנים ולהיות לפחות בגיל 70. כדי לעודדו לפרוש, קיבל הקונגרס החלטה מיוחדת עבורו, כך שהוא יוכל לקבל פנסייה מלאה אם ייפרוש תוך שלושים יום מקבלת ההחלטה. האנט הסכים, פרש מכהונתו ב-27 בינואר 1882 ונהנה מפנסייה מלאה עד למותו ארבע שנים לאחר מכן.
חיים אישיים.