בתחילת 1817 הגיע לירושלים. בירושלים היה יישוב יהודי המחולק לעדות: ספרדים ואשכנזים. באותה תקופה חי היישוב היהודי (האשכנזי) על כספי החלוקה. מטלון רצה לשוב לעסקי המסחר ומצא שיש שוק טוב לבדים ולצבעי בדים ביפו. בתקופה זו חיו היהודים בעיקר בארבע ערי הקודש: צפת, ירושלים, חברון וטבריה. מטלון ניהל משא ומתן עד שקיבל אישור לעבור ליפו, אך בסופי שבוע היה צריך להגיע לירושלים וללוד. בה'תקע"ח 1817 עבר ליפו והיה ממחדשי היישוב היהודי בה.
לאחר שגר בשכירות קנה דירה, בשבתות נסע ללוד ולעיתים (בעיקר בחגים) נסע לירושלים. הוא ניסה לשכנע יהודים נוספים לעבור ליפו. יהודים בקרו אצלו ביפו והיו יהודים שהגיעו ארצה דרך נמל יפו ושמעו שיש בית יהודי ביפו. הם נשארו לשבת כאשר לא יכלו להגיע לירושלים לפני כניסת השבת. במשך הזמן גדלה הצפיפות בביתו והוא חשב על פתרון ממוסד יותר. בשנת 1820 ביקר ביפו ישעיהו אג'ימן ונפגש עם מטלון. מטלון הציע לפתוח אכסניה ליהודים, ואג'ימאן תרם 150 לירות טורקיות למטרה זו, ואלה שימשו לבניית דאר אל יהוד, ששרידיו נמצאים היום בגן הפסגה ביפו. הבית נרשם על שם ועד הקהילות הספרדיות בירושלים. מטלון רצה צביון יהודי ב"דאר אל יהוד" לכן נסע לירושלים וסיכם שישלחו רב פעם בחודש. כך הגיע ליפו רבי יהודה מרגוזה, שלאחר 17 שנה עבר להתגורר ביפו והיה הרב הראשי של העיר.
מטלון סחר בבדים, וכן פתח חנות של שולחני והושיב שם את בנו מאיר מטלון שעסק בבנקאות.
בשנת 1855 הגיע ליפו משה מונטיפיורי. הקהילה מנתה 400-300 אנשים. ערב הביקור ישבו היהודים כדי להחליט מה לבקש ממונטיפיורי. מטלון היה נגד בקשת תרומות, אלא מקור פרנסה נוסף. כך שביקשו ממונטיפיורי פרדס. הרעיון מאוד מצא חן בעיני מונטיפיורי . מצאו פרדס ב-500 לירות טורקיות וזו הייתה ראשית הפעילות של יהודים באדמה ובעבודת אדמה.
בשנותיו האחרונות עבר לירושלים ונפטר בה בשנת ה'תרי"ח, 1858.
אהרון מטלון
המרד הסורי הגדול
המרד הסורי הגדול (בערבית: الثورة السورية الكبرى) או המרד הלאומי הסורי, המוכר גם בשם המרד הדרוזי, הוא הכינוי להתקוממות כללית שהתרחשה בסוריה בשנים 1925–1927.
המרד התרחש בתקופת המנדט הצרפתי על סוריה, שהוחל על סוריה כחלק מההסדרים בין המעצמות לאחר מלחמת העולם הראשונה ובפרט ועידת סן רמו. המרד התחיל בקרב העדה הדרוזית בסוריה, המרוכזת בעיקר באזור הר הדרוזים בדרום סוריה, ומשם התפשט לרחבי סוריה.
רקע.
תחילת המנדט הצרפתי בסוריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה אישר חבר הלאומים את הסכם סייקס–פיקו בין בריטניה לצרפת, שחילק את חלק משטחי האימפריה העות'מאנית ביניהם, כאשר בריטניה תקבל את פלשתינה (ארץ ישראל משני עברי הירדן) ואת עיראק, וצרפת תקבל את סוריה אשר כללה אז את לבנון. הסכם זה התנגש עם הבנות בין האימפריה הבריטית ל שהובילה את המרד הערבי כנגד העות'מאנים במהלך מלחמת העולם הראשונה בתמורה להכרה בריטית בזכות הלאומית של העם הערבי. כוחות ערביים בהנהגת פייסל אבן חוסיין נכנסו יחד עם הכוחות הבריטים בפיקוד הגנרל אלנבי לדמשק ב-1918, ופייסל המשיך לשלוט בסוריה וב-1920 הוכתר כמלך הממלכה הערבית של סוריה למשך 4 חודשים. הכוחות הצרפתים הביסו את כוחותיו של פייסל בקרב מייסלון, ביולי 1920, והממלכה הערבית הסורית חדלה להתקיים.
על פי הגדרת משימתה הרשמית, תפקיד המנדט הצרפתי היה להכשיר את סוריה לשלטון עצמי, אך השלטון הצרפתי נתפס על ידי מרבית הסורים ככיבוש אימפריאליסטי, בין השאר בשל הכיבוש האלים שהביא לקיצה את הממלכה הערבית הסורית - המדינה הערבית העצמאית הראשונה בעת החדשה.
אופי השלטון המנדטורי.
הצרפתים הגיעו לסוריה מצוידים בניסיון אותו צברו בשנות שלטונם באלג'יר, שהתאפיינו בדיכוי כוחני של האוכלוסייה. עם הגיעם לסוריה הם נקטו בשיטת הפרד ומשול, וחיזקו קבוצות מיעוט כדי להחליש את הקבוצה החזקה ביותר בסוריה - המוסלמים הסונים. הם עשו זאת על ידי חלוקת סוריה לשש מדינות: לבנון, דמשק, חלב, מדינת העלווים, סנג'ק אלכסנדרטה, ומדינת ג'בל א-דרוז (בהר הדרוזים). כל מדינה קיבלה סמכויות מסוימות, וכך החיבור בין כל חלקי סוריה נחלש. מהלך זה התקבל בברכה על ידי המיעוטים, שמעמדם השתפר על ידי שיתוף פעולה עם הצרפתים, ודבר זה בלט בעיקר אצל המארונים בלבנון שנחשבו בני חסות של הצרפתים מבחינה תרבותית, כלכלית ופוליטית.
הידרדרות יחסי הצרפתים עם הדרוזים.
בשנים הראשונות, היחס בין המנדט הצרפתי לעדה הדרוזית הקטנה והשמרנית היה טוב. הצרפתים הכירו בעליונות משפחת אל-אטרש, המשפחה החזקה בעדה, והציבו את סלים אל-אטרש כמושל הר הדרוזים. ב-1923 חדל אל-אטרש לכהן כמושל מסיבות בריאותיות, ומשלא נמצא מחליף מוסכם הוצב מושל הצרפתי בשם גבריאל קרבייה (Carbiiiet), שלא כיבד את השמרנות הקיצונית של העדה. קרבייה עסק ברפורמות מרחיקות לכת שהיוו מכה קשה לאליטה הדרוזית הפיאודלית המסורתית.
במאי 1925 יצא קרבייה לחופשת מולדת וראשי משפחת אל-אטרש החלו להתסיס את ההר במטרה להביא לפיטוריו. הם שלחו משלחת מטעמם אל הנציב העליון מוריס סראי, כדי לדרוש את חידוש ההסדר שנעשה עמם ב-1921, אך הוא סירב לקבל אותם. ב-11 ביולי 1925 הוא הזמין חמישה מהם להתדיין עמו, אך במקום זאת ציווה לאסור אותם.
מהלך המרד.
בתגובה למאסר חברי המשלחת הדרוזית, סולטאן אל-אטרש, שהחל לבלוט כמנהיג המשפחה, גייס מעל 8,000 לוחמים בהר, ופתח במרד. ב-21 ביולי יצא מול סולטאן אל-אטרש גדוד צרפתי, אך הוא הושמד כמעט כליל. ב-2 באוגוסט משלחת עונשין בפיקודו של הגנרל מישו הוכתה במזרעה, ונסוגה מההר בהותירה אותו בידי המורדים. בשלב זה ההתקוממות עדיין לא הקיפה את כל הדרוזים שבהר, אולם בתבוסה צרפתית זו הפכה ההתקוממות המקומית למרד סורי גדול.
בשל מחסור בחיילים והגעת החורף, החליטו הצרפתים לדחות את דיכוי המרידה לבוא האביב, החלטה שהתפרשה כחולשה ודחפה אחרים לצאת למרידות גם כן.
כששמעו הלאומיים של "מפלגת העם" בדמשק על מפלת הגנרל מישו, החליטו לשלוח אל סולטאן אל-אטרש את אחד מבכיריהם, נסיב אל-בכרי, שהיה מקציני צבאו של פייסל במרד הערבי, והשניים כרתו ברית. בשלב זה נטש ד"ר עבד אל-רחמן שהבנדר , הלאומי הסורי, את פעילותו לקראת הבחירות הפרלמנטריות הקרבות, והחל לארגן התקוממות בדמשק בתיאום עם טור דרוזי שעלה על העיר. אולם תוכנית זו נכשלה, ושהבנדר נמלט אל הר הדרוזים. ב-9 בספטמבר 1925 הכריז שם יחד עם סולטאן אל-אטרש על כינון ממשלה זמנית. בכך הפכה המרידה המקומית למרידה לאומית.
ב"קול קורא" אל העם הערבי הסורי בעקבות הקמת הממשלה הזמנית, מאת סולטאן אל-אטרש, "המפקד הכללי של כוחות המהפכה הלאומית הסורית", נכתב:
צבא הלבאנט היה אז במתכונת מצומצמת של 15,000 חיילים, ולא הצליח להתמודד עם האתגר של המורדים. עוד באוגוסט החלו להגיע תגבורות, אולם הן לא הועילו וכך גם הפעלתו של "הלגיון הסורי". ב-24 בספטמבר 1925 נעשה ניסיון צרפתי לכבוש את סוידא, בה ישבה ממשלת המורדים בהר הדרוזים, אולם הניסיון כשל. המורדים נחלו הצלחות והמרד התפשט במהירות מהחורן לאזורים שונים שבין דמשק לחלב ואף לדרום לבנון. הנהגת המרד השתמשה בסיסמאות של הלאומיות וגם במסרים דתיים, וזאת במטרה להרחיב את קואליציית המרד. זו כללה עתה לוחמים מכל שכבות העם: בעלי קרקעות עירוניים שהצטרפו כבר לשורות הלאומיים, סוחרים עירוניים, בני
שכבות הביניים בעיר וגם המוני העיר, איכרים כפריים, עלמא, ואפילו שבטי בדווים. במפקדת המרד ישבו משכילים עירוניים לצד מנהיגיה הצבאיים של העדה הדרוזית. על גדודי המיליציה פיקדו קצינים לשעבר מהצבא העות'מאני ומצבא המרד הערבי. אולם לא כל המגזרים הצטרפו למרד. לא הצטרפה מנהיגות המשפחות הגדולות, שהשתתפה בשלטון המנדטורי, וגם לא רובו של ציבור העדות הנוצריות. המרד לא התפשט אל העיר חלב וגם לא אל מדינת העלווים. רבים מבני המיעוטים, וביניהם עלווים, צ'רקסים, ארמנים, אסמאעילים וחלק מהבדווים, שירתו ב"לגיון הסורי", שהשתתף בדיכוי המרד.
באוקטובר 1925 הגיע המרד לשיא תנופתו הצבאית. מוקד חשוב שלו היה בעיר חמה, שתושביה היו ידועים באדיקותם האסלאמית. מנהיג המורדים בה היה בן העיר ממוצא תורכמני פאוזי אל-קאוקג'י, שהיה מפקד פלוגה ב"לגיון הסורי", ערק ממנו, והשתלט עם אנשיו על האזורים הסמוכים לעיר. הוא גם גייס למרד את הבדווים מהסביבה.
ב-18 באוקטובר 1925, נכנסו כוחות המורדים לשתי השכונות הדרומיות של דמשק, ובסדרה של קרבות-רחוב התקדמו לבזאר שבמרכז העיר העתיקה ושרפו את ארמון אל־עט'ם, מעונו הרשמי של הנציב העליון הצרפתי סראיי. בעקבות זאת, החליטו הצרפתים לפנות את חייליהם. חיל המצב הצרפתי נסוג והסתתר במצודה, וחיילים פונו לרובע הכורדי, על ההר שמצפון-מערב לעיר. עתה נותרה דמשק בידי המורדים, וסראיי הורה להפציץ אותה. היא הופצצה ללא כל התרעה מוקדמת, במשך 48 שעות, באש ארטילרית, ומן האוויר באמצעות מטוסים. הרס רב נגרם למרכזה העתיק של העיר. הרובע העתיק נפגע קשות, אם כי עיקר ההרס ורוב הנפגעים היו בשני הרבעים הדרומיים, מידאן ושע'ור, שנהרסו כמעט לחלוטין. מספר הקורבנות היה רב, ולפי אחד המקורות הצרפתיים הגיע לכ-1,500. המורדים נאלצו לפנות את העיר ולהתפזר בגנים שמסביבה, אז הצטרפו אליהם אלפים מתושבי דמשק.