אחרי מקס ליברמן, לוביס קורינת ומקס סלפוגט, ליאו פון קניג היה אחד הנציגים הבולטים של הזצסיון בברלין. הוא התאמן באימפרסיוניזם בברלין ובפריז והוביל כיתת אמן בבית הספר לאמנות שימושית בברלין. יצירות המופת שלו כוללות פורטרטים של גרהרט האופטמן, ארנסט ברלך, אמיל נולדה, קתה קולוויץ ועוד.
הוא צייר את יוזף גבלס (1935), את בנותיו הלגה והילדה והתיידד עם ארנו ברקר, שאותו יצר בפסל חזה ברונזה במהלך שנת האולימפיאדה בברלין ב -1936. עם זאת, הוא נדחה במפורש על ידי אדולף היטלר, והסירו את ציוריו מתערוכת האמנות הגרמנית הגדולה בשנת 1937 ב"האוס דר דויטשן קונסט".
בשנת 1941 הוצע על ידי אלברט בורמן ללא הצלחה למדליית גתה, אך הועלה לחבר כבוד באקדמיה לאמנויות וינה על ידי בלדור פון שירך.
לאחר שהסטודיו שלו בברלין נהרס על ידי הפצצות בשנת 1943, הוא עבר לבוואריה, שם נפטר בשנה שלאחר מכן.
יחסי הרשות הפלסטינית–פקיסטן
יחסי הרשות הפלסטינית-פקיסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן לבין הרשות הפלסטינית.
סקירה כללית.
לרשות הפלסטינית יש שגרירות באסלאמאבאד שנחנכה ב-31 בינואר 2017. פקיסטן תומכת באופן מלא בהצעה להקמת מדינה פלסטינית עצמאית. בשל עמדתה הפרו-פלסטינית של פקיסטן, היחסים הדו-צדדיים בין פקיסטן לישראל התנדנדו לאורך השנים האחרונות. הנשיא לשעבר פרבז מושארף הצהיר כי פקיסטן תכיר בישראל ברגע שמדינה פלסטינית תקבל הכרה בינלאומית. פקיסטן מעניקה לעיתים קרובות סיוע אכיל ולא אכיל לרשות הפלסטינית.
נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס ביקר 3 פעמים בפקיסטן ופקיסטן תומכת בהקמת מדינת פלסטין בגבולות 1967.
יחסי מונגוליה–סין
יחסי מונגוליה–סין הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין מונגוליה לבין הרפובליקה העממית של סין. אורך הגבול המדיני בין המדינות הוא 4,677 ק"מ.
היסטוריה.
במהלך המאות האחרונות מונגוליה וסין נלחמו זו בזו לעיתים תדירות. החומה הגדולה של סין נבנתה כדי להגן על סין מפני פלישת מונגולים. הכיבוש המונגולי של סין החל בתקופת שלטונו של ג'ינגיס חאן בשנת 1211. בשנת 1271 נכבשה חלק מסין על ידי שושלת יואן המונגולית. בשנת 1279 כבשו המונגולים, בשליטת נכדו של קובלאי חאן, בהצלחה את שאר סין. בשנת 1616, שושלת צ'ינג כבשה את סין, מונגוליה הכירה בווזלדה כעצמאית משושלת צ'ינג. עם קריסת שושלת צ'ינג לאחר 1911 הכריזה מונגוליה על עצמאותה. אף על פי שהאוכלוסייה המונגולית במונגוליה הפנימית הייתה להוטה להצטרף למדינה החדשה, סין תפסה את השליטה בשטח זה, ובשנת 1919 התרחש הכיבוש הסיני במונגוליה. מונגוליה ביולי 1921 שוחררה מהכיבוש הסיני על ידי המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה בראשות דמדין סוחבאטאר בתמיכת רומן פיודורוביץ' פון אונגרן-שטרנברג, אז הרפובליקה העממית המונגולית, נתמכה על ידי ברית המועצות והצליחה לשמור על עצמאותה. בשנת 1924 הוכרזה עצמאותה של הרפובליקה העממית של מונגוליה והחוקה הראשונה במדינה אומצה.
תקופת בניית הסוציאליזם.
הרפובליקה העממית של סין כיננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של מונגוליה ב-16 באוקטובר 1949. בשנת 1962 חתמו הצדדים על הסכם להקמת הגבול המדיני. עם תחילת הפיצול הסיני-סובייטי, מונגוליה תמכה בברית המועצות ואפשרה את הצבת הכוחות הסובייטים בשטחה, מה שהוביל לתגובת נגד מסין. היחסים הדו צדדיים בין המדינות נותרו מתוחים עד שנת 1984, אז משלחת סינית ביקרה במונגוליה ברמה גבוהה ושתי המדינות החלו בהליך תיחום הגבולות. בשנת 1986 נחתמו מספר הסכמים נוספים בתחום המסחר ויצירת תחבורה ותקשורת אווירית. בשנת 1988 שתי המדינות חתמו על הסכם בקרת גבולות. ממשלת מונגוליה החלה לנקוט במדיניות עצמאית יותר מהשפעת ברית המועצות, אך חששה מסין מכיוון שהבינה כי הסינים תובעים את שטחה של מונגוליה.
היחסים כיום.
לאחר תום המלחמה הקרה, נקטה סין בצעדים חשובים לנורמליזציה של היחסים עם מונגוליה והצהירה כי היא מכבדת את ריבונותה ועצמאותה של מונגוליה. בשנת 1994 הגיע ראש ממשלת המועצה המדינית של סין לי פנג לביקור רשמי במונגוליה, במהלכו חתם על אמנת ידידות ושיתוף פעולה עם מונגוליה. סין הפכה לשותפה המסחרית הגדולה ביותר של מונגוליה ולמקור מרכזי להשקעות זרות. היקף הסחר הדו צדדי הגיע ל-1.13 מיליארד דולר בתשעה החודשים הראשונים של 2007, ורשם צמיחה של 90% מאז 2006. סין הודיעה על נכונותה לאפשר את השימוש בנמל טיינג'ין כדי לאפשר למונגוליה וסחורותיה לקבל גישה לסחר עם מדינות באזור אסיה והאוקיינוס השקט. מונגוליה וסין החלו גם לשתף פעולה למלחמה בטרור ולחיזוק הביטחון האזורי. כעת מונגוליה וארצות הברית מפתחות שותפות אסטרטגית כוללת, עליה הוכרז במהלך ביקורו הממלכתי של נשיא סין שי ג'ינפינג במונגוליה באוגוסט 2014.
המלחמה הרוסית-שוודית 1808-1809
המלחמה הרוסית-שוודית 1808–1809
הקהילה היהודית במונפורטה דה למוס
הקהילה היהודית במונפורטה דה למוס היא קהילה יהודית היסטורית, שהייתה קיימת בעיר מונפורטה דה למוס, בגליסיה, החל מן המאה ה-10 ועד לגירוש ספרד בשנת 1492. הקהילה היהודית בעיר המרכזית בעמק למוס הייתה הקהילה הגדולה ביותר בממלכת גליסיה. בין המאה ה-16 והמאה ה-18 היה מספר ההליכים של העמדה לדין של אנוסים תושבי מונפורטה הגדול ביותר בין תושבי גליסיה. בגלל מספרם הגדול של האנוסים בין תושבי מונפורטה כונו כל תושבי העיר "יהודים", או "יהודים עם זנבות".
במאות השנים שחלפו מאז חורבן הקהילה היהודית בעיר נעלמו כמעט לחלוטין שרידים למבנים יהודים, זולת שרידים בתרבותה של העיר במנהגיה ובמסורתה. אף שקיים תעוד ישיר מועט בלבד לנוכחות היהודית בגליסיה, קיימות תעודות רבות המעידות בעקיפין על נוכחות יהודים ועל קיומם של אנוסים לאחר גרוש ספרד, כולל יהודים במונפורטה ובעיר ארס במחוז לה קורוניה, שם כונו "יצורים". השריד הבולט ביותר לקהילה היהודית במונפורטה היא מצבה ועליה כיתוב עברי של חואן דה גיבור ובנו חורחה, שניהם בני אחת המשפחות היהודיות החשובות בעיר, ממצא אשר הועבר בשנת 1892 למוזאון הארכאולוגי של מחוז אורנסה.
היסטוריה.
הקמת הקהילה.
המועד שבו החלו יהודים להגיע לעיר מונפורטה דה למוס לא ידוע, ככל הנראה תחילת התיישבותם בעיר, בדומה למקומות רבים אחרים, הייתה תחת חסות הכנסייה. החל מן המאה ה-10 פעל בעיר מנזר סן ויסנטה דו פינו, מנזר בנדיקטיני אשר בניינו עומד על הר בעיר. היותו של האזור עשיר בזכות גידולים חקלאיים וקיומה של דוכסות למוס, תרמו אף הם להגעתם של היהודים למקום. המסמך המוקדם ביותר המתייחס לנוכחות יהודית במונפורטה הוא משנת 915 ובו מוזכר ישמעאל "היהודי". במאות ה-12 וה-13 גברה הגירתם של יהודים לגליסיה וזאת עקב רדיפתם על ידי המוראביטון בדרום חצי האי האיברי ואל-מוואחידון במרכז ספרד. אולם תעוד רחב של נוכחות יהודית במונפורטה קיים רק מן המאה ה-15.
צמיחת הקהילה ושגשוגה.
ממסמכים מן המאה ה-14 ניתן ללמוד כי כמה מדוכסי למוס מינו יהודים למשרות בכירות בחצרם. ביטוי אחד לחשיבותה של הקהילה היהודית בעיר, במאה ה-14, ניתן לראות בחלקו העתיק ביותר של מנזר סן ויסנטה דו פינו והוא המגדל הניצב לצידו. על קיר האבן הותירו סתתים סימנים ואותות בסלע, מעין תעודת אחריות לעבודתם. מכל אלה הבולט ביותר הוא פנטגרם, כוכב מחומש, המכונה "חותם שלמה" ואשר היה מיוחס ליהדות ואשר סימל את חמשת חומשי תורה. עם זאת, יש החולקים על יחוסו של סמל זה ליהדות כיוון שהיה קיים גם בתרבותה של גליסיה. במהלך המאה ה-14, בניגוד לפרעות שסבלו יהודי קסטיליה ולאון, אשר שטחה גובל בגליסיה, הבולטות שבהן היו גזירות קנ"א, בתחום גליסיה לא סבלו היהודים מגורל דומה, זאת כיוון שאוכלוסיית גליסיה הייתה שקועה במרד חברתי אשר הגיע לשיאו במאה ה-15 ואשר איחד את רוב המעמד הנמוך הנוצרי עם המיעוט היהודי. בשלהי המאה ה-14 החלה הגירה משמעותית של יהודים לפינה הצפון-מערבית של חצי האי האיברי, הגירה שהייתה רק שנייה בגודלה להגירה היהודית בעשורים האחרונים של המאה ה-15, קודם לגרוש ספרד.
רוב העדויות לנוכחות יהודית במונפורטה הן מן המאה ה-15, תקופה שבה הקהילה היהודית הגיעה ככל הנראה לשיאה. מונפורטה דה למוס מוזכרת במסמך מלכותי משנת 1412, מכתב אל הדיוקסיה של לוגו ולקהילותיה וכן ליהודים. במסמכים אחרים מתועדים תשלומים של קהילות יהודיות למלך קסטיליה בשנים: 1474, 1488, 1489 ו-1491. ברשימת הערים מאזור אורנסה מוזכרת מונפורטה, לצד אלריז וריבדאביה. לימוד מסמכים אלה מאפשר הערכה של גודל הקהילות היהודיות כיוון שהתשלומים למלך היוו מעין מס גולגולת. מן התשלומים עולה כי באזור זה חיו מאות יהודים.
גירוש ספרד.
עם חתימת הצו לגירושם של יהודי קסטיליה ואראגון, ב-31 במרץ 1491, בו ניתנה ליהודים הברירה להתנצר, או לעזוב את ספרד, החלה הגירה המונית של יהודים שחלקה עברה דרך גליסיה לערי הנמל, או לפורטוגל. לאחר הגירוש נמחה כל זכר של נוכחות יהודית בעיר ושמו של הרחוב בו שכן בית הכנסת היהודי שונה לרחוב הצלב. במונפורטה היה ריכוז גבוה של יהודים שהמירו את דתם ולכן היה מספר רב של הליכים של האינקוויזיציה, רבים מהם בין המאות ה-16 וה-18 כנגד תושבים שנחשדו כאנוסים והואשמו בכך שהמשיכו לדבוק במנהגי הדת היהודית. כך למשל, בשנת 1581 הואשמו שני נוצרים צעירים, קלרה פייחו (Clara Feijoo) וויאולנטה אלווארז (Violante Alvarez) כי צמו עד למועד צאת כוכב ראשון. בשנת 1588 הועמדו לדין מיגל דה פרייטס (Miguel de Freytas) וילדיו על ידי האינקוויזיציה.