זנד מאמץ את ההשערה לפיה היהודים כלל לא גלו מארץ ישראל, והערבים ששכנו בארץ ישראל במהלך הדורות הם במידה רבה צאצאיהם. זנד סובר כי היהדות הייתה הדת המונותאיסטית הראשונה שפתחה במסע המרת דת המוני, ומוצאם של היהודים רבגוני ועשיר הרבה יותר ממה שמקובל לחשוב. לטענתו, יהודי אשכנז הם בעיקר גרים שמוצאם בממלכת כוזר, מקורם של יהודי תימן בממלכת חמיר, ואף יהודי צפון אפריקה וספרד הם ברובם גרים. לפיכך היהודים הם ציוויליזציית דת ייחודית, אך הם אינם עם זר ונודד כפי שהאנטישמים וחלק מן הציונים ראו אותם. בסיכומו של הספר דן זנד בפוליטיקת הזהויות האתניסיסטית במדינת ישראל ומביע את חרדתו מעתידה של פוליטיקה זו.
תגובות וביקורות.
התזה של זנד עוררה דיון ציבורי נרחב בישראל ובעולם.
במרץ 2009 קיבל הספר את פרס העיתונאים הצרפתים "היום" לשנת 2009.
ההיסטוריון ישראל ברטל הסתייג מביקורתו של זנד על ההיסטוריוגרפיה הציונית, וטען כי זנד חוזר על דברים מקובלים בהיסטוריוגרפיה - לפיהם ההתגיירות הייתה תופעה רבת השפעה בתולדות היהודים בעת העתיקה ובראשית ימי הביניים, וישנה אפשרות כי מוצאם של מיליוני היהודים דוברי לשון היידיש הוא מהכוזרים - וכי עובדות אלו לא הושתקו בשיח ההיסטוריוגרפי הציוני, אלא שקיים פער בינו לבין השיח הפוליטי על זיכרון העבר.
המזרחן שאול ברטל ביקר את הספר בטענה כי ספרו של זנד הוא שחזור של רעיונות בהם השתמשו גורמים ערביים פלסטיניים ולא פלסטיניים שביקשו לשלול את הזכות ההיסטורית שבשמה התיימרה הציונות להקים מדינה יהודית, וכי הספר עלול לשמש גורמים ערביים לעשות דה לגיטימציה לישראל.
לדעת מבקרים אחרים, זנד לוקח אירועים נקודתיים ומינוריים בהיקפם בהיסטוריה היהודית ובונה מהם תאוריה מפוקפקת במהימנותה, על מנת לבסס את השקפתו הפוליטית האנטי-ציונית ביסודה.
ההיסטוריון שאול שטמפפר טוען שלסיפור ההתגיירות של הכוזרים, התופס מקום מרכזי בספרו של זנד, אין בסיס.
עיצוב תכשיטים
שאה ג'האן
שאה ג'האן (באורדו: شاه ‌جہاں, בפרסית: شاه جهان) (5 בינואר 1592 - 22 בינואר 1666) היה המלך החמישי של האימפריה המוגולית. תקופת מלוכתו של ג'האן זכורה כשיא פריחתה של האדריכלות המוגולית, כאשר בשנים אלו נבנו מבנים ואתרים רבים מעוטרים, בהם הטאג' מהאל והמצודה האדומה בדלהי.
שנים ראשונות.
שאה ג'האן (מפרסית: "מלך העולם") היה הבן השלישי של המלך המוגולי הרביעי ג'האנגיר, ושל הראג'פוטית ההינדואית טאג' ביבי בילקיס מקאני. לאחר לידתו העניק לו סבו המלך אכבר את שמו; "הנסיך שיהאב א-דין מוחמד ח'וראם" ("ח'וראם" מפרסית; "מלא שמחה"). הוא נולד בלאהור, מגיל צעיר היה אהוב במיוחד על ידי סבו והתבלט ביכולות רבות. ח'וראם עסק בעיצוב אדריכלי במספר מבנים בחצר המלוכה ואף יצא בתור מפקד הצבא המוגולי למספר מערכות מוצלחות.
בשנות בגרותו של ח'וראם, עוד לפני עלייתו לכס המלכות, הוא שירת את אביו בשלל מערכות צבאיות בתור מפקד הכוחות. בשנת 1614 פיקד ח'וראם על כוח של כ-200,000 חיילים כנגד הצבא של הממלכה הראג'פוטית של מוואר (בדרום ראג'סטן) ואחרי כשנה של מלחמת התשה הצליח להכניע אותה. ב-1617, הצליח במערכה דומה נגד כוחותיו של מלך ממלכת לודי ברמת דקאן בפיקודו של עוצר סולטנות אחמדהגר, מאלכ אמבר . לאחר שובו ממערכה זו העניק לו אביו את התואר "שאה ג'האן בהאדור" (מלך העולם הגיבור) ובכך קודמו סיכויו לירושה בתור המלך המוגולי הבא.
משפחתו.
אשתו הראשונה הייתה קנדהארי בגום, צאצאית של השושלת הספווית והנישואין היו הסדר פוליטי אחרי שאכבר, סבו של שאה ג'האן, כבש את קנדהאר.
בשנת 1612 נישא ח'וראם לבתו של אסף ח'אן, ארג'ומאנד באנו באגום, לאחר שידוך ביניהם חמש שנים קודם לכן. לאחר הנישואים העניק לה ח'וראם את השם מומתאז מאהל ("תכשיט הארמון"). החל משנת מותה בנה ח'וראם עבורה את הטאג' מהאל.
מאבק הירושה והעלייה לכס המלכות.
בין בניו של ג'האנגיר היה מאבק על הירושה ועל זהות המלך הבא. ב-6 באפריל 1606, חמישה חודשים לאחר עלייתו לכס המלוכה היה על ג'האנגיר להדוף את מרידת בנו הבכור ח'וסרו מירזא , אשר קיווה בעצמו לרשת את מקומו של סבו. ח'וסרו יצא בראש צבא של 350 פרשים מאגרה (הודו) צפונה, בנימוק שהוא רוצה לעלות לרגל לקברו של אכבר, בהגיעו למטורה, כ-50 ק"מ צפונית לאגרה, הצטרף אליו כוח צבאי של כ-3,000 פרשים בפיקודו של חוסיין בג, בסמוך לפניפט הצטרף כוח נוסף בפיקודו של עבד א-רחים, מושל פרובינציית לאהור. ליד אמריטסר זכה ח'וסרו בברכתו של גורו ארג'ן. בהגיעם ללאהור הטילו מצור על העיר אולם צבאו של ג'האנגיר הגיע והביס את צבאו של ח'וסרו. ח'וסרו עצמו ניסה להימלט אולם נתפס ליד נהר צ'נאב.
ח'וסרו מירזא הובא לדלהי והובא למשפט בפני ג'האנגיר. שותפיו למרד נענשו בחומרה והומתו לעיניו לאחר עינויים קשים וח'וסרו סומא חלקית ונאסר במבצר אגרה. לאחר פרשיה זו, העניק ג'האנגיר את אהבתו לבנו השלישי, ח'וראם.
ב-26 בינואר 1622 הוצא ח'וסרו להורג בפקודת ח'וראם.
את מעמדו ותוארו איבד ח'וראם זמנית ב-1623 כאשר מרד באביו (למעשה מרד בנור ג'האן אשת אביו ודודתה של אשתו מומתאז, שהייתה הדמות החזקה והמחליטה בחצר אביו) וסירב לצאת למערכה בקנדהאר שנכבשה על ידי האימפריה הספווית כחלק מהמלחמה המוגולית-ספווית (1622–1623). ח'וראם נאלץ לברוח ולחסות בארמונו של אויבו בעבר ונתינו הנוכחי, מאלכ אמבר, באי באודאיפור. המרד שכח ונסלח עד שנת 1626.
לאחר מותו של ג'האנגיר, בנו החמישי של ג'האנגיר, הנסיך שאהריאר תפס את המלוכה בעזרתה של נור ג'האן והנסיך ביסינגהאר מירזא (בנו של הנסיך דניאל) ושלט כחודשיים עד שצבאו נחל תבוסה מידי צבא בפיקודו של אסף ח'אן אחיה של נור ג'האן. את השלטון תפס למשך כחודש דוואר אולם ב-23 בינואר 1628 ח'וראם, בנו השלישי של ג'האנגיר ירש את כס המלכות, נטל לעצמו את הכינוי שאה ג'האן והוציא את יריביו להורג.
תקופת המלוכה.
תחת שלטונו של שאה ג'האן, האימפריה המוגולית הפכה למכונת מלחמה. כדי להתמודד עם המערכות הצבאיות הרבות, השקיע ג'האן רבות בפיתוח צבאו תוך עמידה בסטנדרטים הטכנולוגים התקופתיים ביצור תותחים ורובי מאסקט. עדויות משנת 1648 מציגים צבא עם 911,400 חיילי רגלים, ארטילריה ומוסקטרים, ו-185,000 פרשים (סווארים), על כל אלו פיקדו אצילים שונים מרחבי האימפריה. כחלק מפיתוח הצבא עלה מספר האצילים כמו גם כמות המיסים שהוטלו על האוכלוסייה, אך יחד עם צמיחה כלכלית השתמרה היציבות באימפריה.
האימפריה המוגולית המשיכה להתרחב באופן מתון במהלך שלטונו והבנים שלו פיקדו על צבאות גדולים בחזיתות שונות.
לצד התרחבות האימפריה וגדילה בכוחה הצבאי, הודו באותה עת הפכה תחת שלטונו של ג'האן הייתה מרכז תרבותי עשיר של אמנות, מלאכת יד ואדריכלות, והעסיקה ממיטב האדריכלים, אומנים, בעלי מלאכה, ציירים וסופרים של העולם.
משיכתו ואהבתו של ג'האן את מקצוע האדריכלות הביא לפריחה מאסיבית בבניה בערים השונות ברחבי האימפריה, בהן עיר הבירה אגרה אותה רצה ג'האן להשוות לערים הגדולות בתקופה (איסטנבול ואספהאן), דלהי, קנדהר וערים אחרות.
1628–1635.
השנים הראשונות למלכותו מאופיינות בטיפול בבעיות שהמתינו לטיפול עם עלייתו לכס, בעיקר באזור רמת הדקאן ובחזית המזרחית, בנוסף היה צורך לקצץ בסמכויות קצינים ושליטי מחוזות שהתחזקו בתקופת סכסוכי הירושה ונטלו לעצמם עצמאות בתחומי מדיניות.
נדרשו מספר מערכות צבאיות כדי לטפל בחוסר השקט ששרר בשטחי הספר של האימפריה. בשנת 1628 לחם ג'האן עם צבאו כנגד התקוממות סיקית בצפון והחל ב-1630 נאבק צבא בפיקודו של בנו אורנגזב נגד הרג'ה ג'וג'הר סינג מאורצ'ה באזור המיוער וההררי של בונדלקהאד, בהמשך נלחם בפורטוגלים באזור בנגל וכבש את תחנת הסחר העיקרית שלהם ב-25 בספטמבר 1632, עד למעבר ח'ייבר. בחזית הספווית הוא יצר בריתות עם העות'מאנים והאוזבקיים.
בשנים 1630–1632 היה עליו להתמודד עם בצורת ובעקבותיה רעב המוני בדקאן, גוג'ראט וצפון מהאראשטרה, הרעב בדקאן 1630-1632 שגרם למותם של קרוב לשני מיליון נפש.
ב-1634 דיכא התקוממות של הגורו הסיקי השישי - גורו הרגובינד ונלחם בסיקים בקרב אמריטסר (1634) וב-1635 בקרב קרטרפור.
1635–1653.
כמו שהוא עצמו שירת את אביו בגיל נעוריו, כך בחר ג'האן את בנו אורנגזב לשמש מפקד צבאי ושליט בהיעדרו. ב-1637 כבש אורנגזב את בגלנה ואביו מינה אותו כמשנה למלך ושליט על כל הדקאן.
שאה ג'האן הציע למושל קנדהאר שוחד בתמורה לכך שיסכים לכהן כמושל תחת השלטון המוגולי. ב-1638 המושל הסכים ושאה ג'האן זכה בשליטה על העיר, אך היא נכבשה חזרה ב-1649 כחלק מהמלחמה המוגולית-ספווית (1649–1653) ונשארה בידי האימפריה הספווית.
ב-1638, אחרי שמוראט הרביעי כבש את בגדאד, הוחלפו שגרירים ותשורות בין האימפריה המוגולית והאימפריה העות'מאנית.
1653–1658.
ב-6 בספטמבר 1657 התדרדרה בריאותו של שאה ג'האן כך שכבר לא היה יכול לתפקד כשליט, והתחיל סכסוך ירושה בין ארבעת בניו, שכל אחד מהם נשא משרה חשובה בממלכה. ארבעת הבנים שנותרו בחיים באותה תקופה, לפי סדר ההולדה היו
דארא שיקוא, שוג'אע, אורנגזב, מוראד בח'ש.