מדינה חלוצה בתחום הרדיו הייתה מצרים, שבה הוקמה בשנות ה-20 תחנת רדיו מסחרית ראשונה, אשר עליה קיבלה חברת מרקוני זיכיון שידור בשנת 1934. בשנת 1947 הולאם הרדיו המצרי והפך למונופול בידי השלטון. תחת שלטון "הקצינים החופשיים" בהנהגת גמאל עבד אל נאצר, הפך הרדיו כלי להפצת תעמולת הנאצריזם, כאשר שידורי הופעותיה של אום כולתום היו אהובות במיוחד וזכו לאחוזי האזנה גבוהים בקרב המצרים. בשנות ה-70 של המאה ה-20, הפכה מצרים למדורגת שלישית בעולם מבחינת אחוזי המאזינים לרדיו, כאשר שידרו בה 14 תחנות רדיו שונות לקהלי-יעד שונים ובשפות שונות.
לעומת מצרים, התפתחות הרדיו בחצי האי ערב הייתה איטית יותר. בסעודיה למשל החלו שידורי רדיו באזור שבין ג'דה למכה בשנת 1948, והם התפשטו למחוזות המרכז והדרום במדינה בשנות ה-60. בבחרין קמה תחנת רדיו בשנת 1955, ואילו אצל שכנותיה, איחוד האמירויות הערביות קטר, בושש הרדיו לבוא עד לשנות ה-70 וה-80.
שידורי הרדיו נפוצו במהירות בעולם הערבי (כמו-גם בעולם כולו) במהלך עשורים בודדים בלבד. כיום מוערך כי יותר מ-300 מיליון ערבים מאזינים לרדיו (לשם השוואה, יותר מ-100 מיליון ערבים צופים בתחנות הטלוויזיה השונות). אף על פי שברוב תחנות הרדיו בעולם הערבי נשלטות במידת מה על ידי השלטונות, הרי שקיימות באזור גם קרוב ל-100 תחנות רדיו פרטיות ברחבי המזרח התיכון וצפון אפריקה.
הרדיו ככלי במדינות ערב.
לפי וו. א. רו (William A. Rugh), בין שנות ה-50 לשנות ה-80 של המאה ה-20, בלטה בעולם הערבי חלוקתו לשני גושים עיקריים ביחס לרדיו:
בקבוצה הראשונה, השלטון המהפכני ראה בשידורי הרדיו כלי לגיוס ההמונים ולהפצת תעמולה ממשלתית, לכן השקיע אמצעים בפיתוח ולהרחבת השידורים. מצרים, למשל, פיתחה את שידורי הרדיו באופן משמעותי במיוחד לאחר "מהפכת הקצינים החופשיים" בשנת 1952. שידורי הרדיו התאפיינו תחילה בקו תעמולתי ובהעברת מידע מעשי.
מלבד לבנון, הרדיו בקבוצה השנייה התפתח בקצב איטי יותר וסגנון התוכניות היה בעל אופי פוליטי מתון יותר. הסיבה לכך הייתה שהממשלות היו מעוניינות פחות, בהשוואה לקבוצת המדינות הראשונה, בהבניית דעת הקהל לשינויים חברתיים, לכן הן השקיעו בפרויקטים אחרים.
מדינות המפרץ לא ראו ברדיו כלי תעמולתי פנימי בשירות הממשלה אלא אמצעי להעביר לעולם את תדמית הריבונות והזהות הלאומית שהיו חיוניים למדינות הקטנות האלו. עם זאת, מרכיב הלאומיות היה גם מנת חלקן של מדינות ערב אחרות, אשר היו בתחילת דרכן ורצו ליצור קהילה לאומית מגובשת ככל שניתן.
שלטון "מדינות הצנזורה" השקיעו מאמץ כדי להפוך את הרדיו לכלי להעברת מסרים פוליטיים להמונים. במצרים, לדוגמה, נעזר הנשיא גמאל עבד אל נאצר ברדיו כדי לעורר התלהבות המונית בנושאים חברתיים, כלכליים ופוליטיים שאותם רצה לקדם מצד אחד, וללבות תחושת בוז נגד אויבים מבית ומחוץ מהצד האחר. המאזינים אכן הטמיעו מסרים אלה, וידעו להבחין, למשל, בין אויבים וידידים.
סגנון שידורי הרדיו ב"מדינות הצנזורה".
התוכן והסגנון של שידורי הרדיו בקבוצת "מדינות הצנזורה" היו פחות פוליטיים ויותר בעלי גוון בידורי ותרבותי-עממי, בין היתר בשל העובדה שלא הייתה אופוזיציה פוליטית פעילה במדינות אלו. שרי ההסברה של המדינות הנחו את עורכי התוכניות להתעלם מנושאים רגישים, אולם פרט לכך נהנו האחרונים מחופש יחסי לערוך את התוכניות כרצונם. התוכניות הופקדו בידי אנשי מקצוע שנחשבו מהימנים בעיני השליטים.
ערב הסעודית חנכה את תחנת הרדיו הראשונה שלה בשנת 1948. מאחר שראתה בעצמה מגנת המקומות הקדושים לאסלאם (השליט כונה ח'אדם אל-חרמַיְן אל-שריפַיְן, מגן שני המקומות הקדושים, היינו מכה ואל-מדינה), היא התמקדה בשידורים שכוונו למוסלמים באינדונזיה, פקיסטן ועוד, ולא עודדה צמיחת רדיו מקומי.
בתוניסיה הממשלה השתלטה על הרדיו לאחר קבלת העצמאות בשנת 1956, אולם רק בשנת 1964 תחת שלטון הנשיא בורגיבה הממשלה החלה לפקח באופן הדוק על שידורי הרדיו.
מלבד שידורי חדשות, מוזיקה ותכנים נוספים, היו כאלה שניצלו את הרדיו גם כבמה להטפה דתית (דעוה). מטיפי האסלאם (דעאה; دعاة) הם דוגמה טובה לכך. הם ניצלו את פלטפורמת הרדיו כתחליף למִנְבַּר (במת הדרשן במסגד), מתוך מוּדעוּת לכוחה ההולך וגדל של התקשורת על אמצעיה השונים. כך הצליחו אותם מטיפים להעביר את מסריהם לתפוצה רחבה יותר של אנשים, בעוד הרדיו (ולאחר מכן - הטלוויזיה, המרשתת ואמצעים נוספים) הפכו לאמצעים מודרניים ביד הדרשן (ח'טיב) והמטיף (דאעיה).
הרדיו בלבנון בין המנדט הצרפתי למלחמת לבנון הראשונה.
לבנון היא ייחודית בנושא שידורי הרדיו במדינות ערב. הרדיו הוקם ב-1939 על ידי המנדט הצרפתי בלבנון ובפיקוחו המלא, ולמעשה נוצר באופן זה תקדים של רדיו ממשלתי. כאשר הצרפתים יצאו מלבנון ב-1946 הממשלה של לבנון העצמאית השתלטה על הרדיו באופן בלעדי ושימרה את המצב. משרד ההסברה קיבל את תפקיד הפיקוח על שידורי הרדיו, והשר ומנכ'ל משרדו פיקחו באופן ישיר על העריכה והבטיחו בכך שהתוכניות הפוליטיות תואמות את עמדות הממשלה.
מלחמת האזרחים בלבנון החלה ב-1975 והשפיעה על המבנה והתוכן של הרדיו בלבנון. באותה תקופה החלו הפלגים השונים להתעניין במדיה והשתמשו בה כדי להעביר את עמדותיהם. תחנות רדיו חדשות הוקמו במקומות סודיים ושידרו תכנים שונים. כך הפלג הימני של הפלנגות הנוצריות (בערבית אל-כתאא'ב) שידר מ"קול לבנון", והפלג השמאלי הפרו-פלסטיני שידר מ"קול לבנון הערבית" שתקף את "הפלנגות הפשיסטים".
אפשר לומר שהרדיו בלבנון הושפע מהמצב הפוליטי במדינה. בשנת 1984 בזמן המלחמה על השליטה במערב ביירות בין הצבא הלבנוני לתנועת אמל השיעית ותומכיה הפלסטינים שהסתיימה בהשתלטות המיליציות השיעיות על האזור, הכוחות המנצחים הובילו לשינויים פרסונליים במשרד ההסברה ובמתקני הרדיו באזור. מאז שידורי הרדיו שידרו בשם תנועת אמל ותומכיה.
אסף הרץ
אסף הרץ (נולד ב-13 בדצמבר 1991) הוא שחקן, מוזיקאי, רקדן וזמר ישראלי.
ביוגרפיה.
אסף הרץ בוגר תיכון "היובל" בהרצליה ובוגר "להקת על הבמה" והתיאטרון של העיר.
בין השנים 2011–2013 גילם את גדי צימבל במשך שלוש העונות של סדרת הנעורים של Yes, אליפים" בערוץ הילדים.
בשנת 2012 זכה הרץ במקום הראשון בתוכנית הריאליטי "רוקדים עם כוכבים" לצד הרקדנית מאשה טרויאנסקי. מאוחר יותר באותה שנה, לוהק להשתתף במופע חנוכה ספיי פסטיגל".
בקיץ 2013 הנחה את תוכנית הקיץ של ערוץ הילדים "הבנים והבנות" לצדו של עומר דרור. באותה שנה נבחר לפרזנטור של רשת נעלי TOGO לצד עדי הימלבלוי, עם סכום של 80,000$ לשנה. באותה שנה השתתף בסרט הקולנוע "שש פעמים" שזכה לשבחים רבים.
הוא שיחק בתיאטרון הרצליה במחזה "החתול במגפיים". כמו כן שיחק במחזות "Welcome to the 60’s", "החוש השישי", "סוד הגן הנעלם", "שמשון ודלילה", "צ'כונה", "חשמלית ושמה תשוקה", "מזריץ" ו"הנחשול". השתתף עם עומר דרור בשעשועון "כלוב הזהב" בסבב ה-V.I.P.
בשנת 2014 הופיע הרץ עם רועי ראמי, רון בקל, יובל גנץ ועומרי שני, בסיבוב הופעות משלו. באותה שנה הוא לוהק למופע "המגזימנים" לצידם של דנה פרידר, איזי ועמית פרקש עם שירים של עוזי חיטמן. בחנוכה אותה שנה הופיע בהצגה "עמי ותמי - הרפתקה מתוקה" לצד ליאור כהן וניקול ראידמן וגילם את עמי.
בשנים 2016-2014, שיחק אסף בתפקיד ראשי בסדרה "שכונה" במשך 2 עונות בערוץ ניקלודיאון למנויי HOT אותה יצר גיורא חמיצר. בסדרה הוא מגלם דמותו של איתן שרוני.
בחנוכה 2015 הופיע הרץ במחזמר "המכבים" בתפקיד שמעון, לצד לי בירן, דנה פרידר ורינת גבאי. בחנוכה 2017 גילם את אלאדין במחזמר "אלאדין והנסיכה יסמין".
בשנים 2017–2018 שיחק אסף תפקיד משני בעונות 2–3 בסדרת הטלוויזיה ג'ינג'י
מאז שנת 2019 משחק הרץ במחזמר המבוסס על הסרט באותו שם ״אפס ביחסי אנוש״ בתיאטרון בית ליסין את הדמות של איתן שפי.
ב-2022 גילם את תפקיד סולן מקהלת הרבנות הצבאית בסדרה שישו ושמחו, ששודרה בכאן 11.
Memory
Memory (בעברית: "זיכרון") הוא שיר מהמחזמר "קאטס" של אנדרו לויד ובר, משנת 1981. את השיר שרה דמותה של גריזבלה, שהייתה חתולה כוכבת בעבר וכיום רק נתלית בזיכרון העבר. השיר מהווה זיכרון נוסטלגי של תהילת העבר, והצהרה על רצונה להתחיל בחיים חדשים. השיר מופיע בגרסה מקוצרת בתמונה הראשונה במחזה, ובמלואו בסיום המחזה; הוא מסמן את שיא המחזמר, ומהווה את השיר הפופולרי והמוכר ביותר מתוכו, בהבדל ניכר לעומת שאר שיריו. השיר אף זכה לגרסאות כיסוי שונות.
מילות השיר, שאותו חיבר במאי המחזמר טרבור נאן (Trevor Nunn), מבוססות על הפואמות ""Preludes" (התחלות) ו-"Rhapsody on a Windy Night"" (רפסודיה בערב קריר), מאת ת"ס אליוט, שחיבר גם את הספר "ספרו של פוסום הזקן על חתולים שימושיים", עליו התבסס המחזמר "חתולים". שותפו הקודם לכתיבה של לויד ובר, טים רייס (Tim Rice), ושותפו הנוכחי, דון בלאק (Don Black), הציעו גם הם למפיקי המחזמר תמליל משלהם לשיר זה, אך אלו העדיפו את גרסתו של נאן. לדברי איליין פייג' (Elaine Paige), היא שרה גרסה עם מילים מעט שונות במהלך 10 ההצגות המוקדמות הראשונות של "חתולים".