גישה זו הביאה את "אדוורול" בפני התנגשות עם הסיעה הסוציאליסטית העיקרית ברומניה, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית ותנועת העבודה שבשליטה סוציאליסטית. "אדוורול" מסר את העמדה הרשמית של הממשלה בנושא העימותים האלימים בין הפועלים ובין הצבא הרומני בעיר גאלאץ, שהתלוו בשפיכות דמים. תוך שימוש בסגנון שטורי כינה "מסית", "אדוורול" תקף את המנהיג הסוציאל-דמוקרטי אז, ד"ר כריסטיאן רקובסקי, אחד ממארגני הועידה האנטי-מלחמתית בצימרוולד, תוך גנותו כ"הרפתקן" ושכיר חרב של האימפריה הגרמנית. במכתב אל טרוצקי, התלונן רקובסקי שמילה שוחד על ידי טאקה יונסקו, המנהיג הפרו-הסכמה של המפלגה השמרנית ושעיתוניו עוסקים התעמולה במסווה של "עצמאות" כביכול.
בסופו של דבר רומניה חתמה בשנת 1916 עם מעצמות ההסכמה הסכם בבוקרשט וכרתה ברית איתן. התערבותה במלחמה למרות נגמרה אחרי קרבות קשים בכי רע כשכל החלק הדרומי שלה עם הבירה בוקרשט נכבשו על ידי צבאות גרמניה ואוסטרו-הונגריה. המלך והממשלה נמלטה ליאשי בשטח שנשאר חופשי במולדובה. קונסטנטין מילה עצמו נמלט ליאשי ואחר כך לפריז, בעוד עיתוניו נאסרו על ידי שלטונות הכיבוש הגרמנים. בניין "אדוורול" ברחוב סרינדאר הופקע לטובת העיתון בשפה הגרמנית "בוקרשטר טאגבלאט". ברנישטיאנו שנשאר בבוקרשט הצטרף לעיתון הפילו-גרמני "לומינה" ("האור") של קונסטנטין סטרה.
בעקבות הפסד מלחמת העולם על ידי גרמניה ובנות בריתה בסוף שנת 1918, שלטון הכיבוש הגרמני הסתיים והמלך פרדיננד הראשון והממשלה הרומנית שבו לבוקרשט כמנצחים. בתחילת שנת 1919 חזר גם קונסנטין מילה לרומניה והעיתונים "אדוורול" ודימיניאצה" חזרו להופיע. קונסנטין קוסטה-פורו דיווח ב"אדוורול" ברוח פייסנית על משפטי הבגידה של משתפי הפעולה עם הגרמנים, ביניהם כמה עמיתים עיתונאים כמו סטרה, טודור ארגזי, סניאל גרוסמן ואחרים.
העיתון דיווח גם על אכזבתו של סטון-ווטסון מהאג'נדה של רומניה הגדולה שקמה בעקבות המלחמה ושל ממשלה הריכוזית.
בין מלחמות העולם.
שנות ה-1920 המוקדמות.
עם חידוש הופעתו היה "אדוורול" לעיתון דומיננטי של התקופה שבין מלחמות העולם ושמר על תפקידו המחנך ועל גישתו הליברלית- שמאלית, שאותה אימצו עוד כמה עיתונים נפוצים כמו "קובנטול ליבר" (Cuvântul liber - הדבר החופשי, 1924) ,רמפה (Rampa) וכו'.
אף על פי שיחד עם "דימיניאצה" יכלו עורכיו להתגאות עדיין בתפוצה של 150,000 עותקים, היריב הוותיק, העיתון השמרני "אוניברסול" עלה עליו בעת הזאת בפופולריות.
בשנת 1920 פרש מילה מתפקידו כעורך ראשי והקדיש את זמנו להקמת עיתון חדש בשם "לופטה" (Lupta - המאבק). נטען שבלחץ חוגי עסקים יריבים הוא מכר את העיתון לאיש העסקים היהודי אריסטידה בלנק, בנקאי וקבלן, איש המפלגה הלאומית ליברלית ובעלים של ההוצאה לאור "קולטורה נציונאלה" (Cultura naţională). את מניותיו שלו מכר לאנשי העסקים, יהודים גם הם, אמיל וסימיון פאוקר, אביו ודודו של המנהיג הקומוניסטי העתידי מרצ'ל פאוקר. את תפקידו של מילה בעיתון ירש העיתונאי היהודי קונסטנטין גראור, שניהל אותו עש שנת 1936.
המוצא האתני של בעלי העיתון, של העורך הראשי ושל חלק מעובדיו משך אש מחוגים האנטישמיים הפעילים מאוד במדינה.
בעשור הזה אהד "אדוורול" בדרך כלל את מפלגת האיכרים הלאומית, הכוח הפוליטי העיקרי שהתנגד לממסד הנציונל-ליברלי.
העיתון קיבל לשורות עובדיו דור חדש של כותבים, מרביתם אוהדי רעיונות השמאל. בנוסף לעיתונאים במקצוע כדוגמת ברנישטיאנו, קונסטנטין בקלבאשה, טובור תאודורסקו-ברנישטה, הוא העסיק סופרים כמו מיכאיל סדוביאנו ששמו הלך לפניו כמחבר רומנים ונובלות, המסאי המתחיל פטרה פנדריה, וסופר של רבי מכר צ'זאר פטרסקו. בעמודי העיתון התארחו גם סופרים בעלי נטייה פציפיסטית או סוציאליסטית כמו אלנה פאראגו, אאוג'ן רלג'יס, יון מרין סדוביאנו וג'ורג'ה מיכאיל זמפירסקו. בין העיתונאים הצעירים המזוהים עם השמאל התבלט פיליפ ברוניה-פוקס. אחרי ששימש זמן מה כפרשן פוליטי, ברוניה-פוקס הפך ל"נסיך הרפורטרים" באמצעות כתבות תחקיר שפרסם בעיקר ב"דימיניאצה".
למרות השפעות המשבר הכלכלי הגדול, ההנהלה החדשה רכזה בניין נוסף ברחוב סרינדאר, החריבה אותו והוסיפה במקומו אגף חדש מבטון מזוין בהמשך לבניין הקיים. הבית המורחב, שהתפשט על 1,700 מ"ר איכסן מכנת דפוס סיבובית ששימשה גם את המגזין "ריאליטאטיה אילוסטראטה" (Realitatea Ilustrată - המציאות המאוירת), אולם הרצאות, קפיטריה ומקומות לינה של השוערים. הגליונות משנות ה-1920 עברו כמה שינויים בפורמט שלהם. התחילו להתפרסם בהם קטעי צילום עיתונאי מאת יוסיף ברמן, אחד הצלמים המפורסמים של רומניה, שהתחיל את דרכו בשנת 1913 בעיתון "דימיניאצה".
בעמוד הראשון למעלה הבליט "אדוורול" את הכותרות העיקריות של חשדות היום, המלוות לעיתים קרובות בפרשנויות סרקסטיות של המערכת.
מצאו מקום בעיתון עוד כמה חידושים, כמו מדורים קבועיים שדנו בהתפתחויות בספרות ובפילוסופיה תחת חתימתם של שני כישרונות צעירים ומודרניסטים, בנימין פונדויאנו ויון ויניה. מאמריו של ויניה נסובו סביב האותנטיות הספרותית, האקלקטיזם ושבחים עקביים לליריקה המודרנית. בכמה ממאמריו של ויניה השתקפה יריבותו עם עמיתו לשעבר טריסטן צארה והביעו גינוי של הדאדאיזם, הזרם האוונגרדי הרדיקלי שהקימו צארה ואחרים בשווייץ בימי המלחמה. ויניה הקים לאחר מכן את העיתון "קונטימפוראנול", במה מודרניסטית וסוציאליסטית בעלת השפעה, ששמרה על מגעים חמים עם אדוורול. באותה תקופה חתם "אדוורול" חוזה בתחום הדפוס עם אלכסנדרו צראן, פעיל סוציאליסטי וקבלן, שהחברה שברשותו עסקה גם בפרסום ספרים אוונגרדיים ובחן את האפשרות ליצירת מוסף ספרותי. אכן בשנת 1920 הופיע לראשונה המוסף : "Adevărul Literar şi Artistic" ( "אדוורול של הספרות והאומנות") שהפך לאחד העיתונים הרומנים הבולטים בתחום התרבות.
כעבור שבע שנים התחיל להתפרסם גם מגזים לאוהדי הרדיו הרומנית, תחת השם "Radio Adevĕrul" ("רדיו אדוורול").
העיתון לקח חלק בפולמוסים התרבותיים שהסעירו את שני העשורים הבאים. הוא משך השתתפותם של אידאולוגים שונים בתחום התרבות, ביניהם מבקרי הספרות שרבאן צ'וקולסקו, פטרו קומרנסקו, אאוג'ן לובינסקו ופאול זריפופול, הספורים דמוסטנה בוטז, אאוג'ניו בוטז, ויקטור אפטימיו, אאוג'ן ז'בליאנו, וקמיל פטרסקו, וכן הפעיל הארומני בתחום התרבות ניקולאיה קונסטנטין בצאריה. החל משנת 1928 צ'וקולסקו היה לאחראי על המדור הספרותי של "אדוורול".
באותה שנה על דפי העיתון התנהל חלק מהפולמוס בין צ'וקולסקו ובין מבקר ספרות אחר, מן המכובדים של התקופה, פרפסיצ'וס, כשהראשון האשים את השני שהוא אקלקטי מדי ונדיב מדי בהערכותיו.
בשנת 1931 פרסם העיתון את מאמריו של המבקר הצעיר לוצ'יאן בוז, שלימד סנגוריה על טריסטן צארה ושיבח את הפסל קונסטנטין ברנקוש שהביאו, לדעתו, "אוויר רומני צח לתוך התרבות המערבית". עד 1932 התארח ב"אדוורול" גם ג'ורג'ה קלינסקו, כתב, בין השאר, בקורות על תלמידו לשעבר לוצ'יאן בוז. כמו כן פורסמו קטעים מזכרונותיו של לובינסקו. בשנת 1937 בלטה המחלוקת בין לובינסקו ובין תלמידו, פליקס אדרקה בנוגע לגבור האוונגרדי אורמוז. באותה שנה פורסם גם מדור על נשים ותרבות, שנכתב אולי על ידי המחברת הפמיניסטית איזבלה סדוביאנו-אוואן, שהייתה כבר ידועה לקוראי "אדוורול" כמומחית בספרות האנגלית. התארחו במדור זה כמה מהנשים החשובות של אותן השנים.
העיתון חתם על חוזים עם כמה סופרים ידועים כמחברי רבי מכר כמו סדוביאנו, קלינסקו, אאוג'ניו בוטז (הידוע תחת כינוי העט "ז'אן בארט"), ליביו רבריאנו וגאלה גלקטיון. כמו כן הוציא לאור כמה ספרים פופולריים כמו הזכרונות והמסות שכתבה המלכה מריה, הקומדיה הכובשת קופות "טיטאניק ואלס" מאת טודור מושאטסקו ומאוחר יותר, אחרי 1934, מספר ספרי לימוד לבית הספר היסודי.
באמצע שנות ה-1930 השיק "אדוורול" מגזינים כמו "ריאליטאטיה אילוסטראטה" (Realitatea Ilustrată - המציאות המאוירת) שהוקדשה לפוטו-רפורטאז'ות, "פילם" (Film) שעסק בסרטי הוליווד, ו"מדיקול נוסטרו" (Medicul Nostru - הרופא שלנו) בענייני בריאות.
המאבק נגד הימין הקיצוני.
"אדוורול" ו"דימיניאצה" בלטו בשנות ה-1920 וה-1930 בהתנגדותם לאנטישמיות שהתחזקה והלכה בתקופה שבין מלחמות העולם ובגינוים את הימין הקיצוני והפלגים הפאשיסטים והפרו-נאציים שבזירה הפוליטית הרומנית. הפאשיזם הרומני התארגן באותן השנים מסביב לליגת ההגנה הנאציונל-נוצרית LANC שבראשותו של הפרופסור א.ק. קוזה, יריב ותיק של "אדוורול". בשנת 1921 לגלג אמיל פאגורה הליברלי על הדיבורים, שנפוצו בעיתון "אוניברסול" בקשר לשאיפה כביכול של היהודים להנהיג בולשביצזיה בבסרביה שהפכה לא מזמן חלק מן הממלכה הרומנית הגדולה. "אדוורול" לא נמנע מבקורת גם על דיכוי זכויות האדם ברית המועצות, למשל באחד ממאמריו של ברוניה פוקס הצעיר. בשנת 1923 הופיעה חוברת מאל אמנואיל סוקור, שבה הוכחות על כך שכל הקריירה האקדמית של א.ק. קוזה התבססה על מעשי פלגיאט.
באותה שנה בוצעו מעצרים בקרב חברי הקבוצות הפארה-צבאיות של LANC,לרבות הפעיל הצעיר קורנליו זליה קודריאנו. השלטונות חשפו תוכניות של הפשיסטים המקומיים לרצוח פוליטיקאים מן המפלגה הלאומית ליברלית, את עורכי העיתון "לופטה" ואת ראש ההנהלה של "אדוורול", יאקוב רוזנטל. מאוחר יותר פרסם "אדוורול" את תוצאות תחקיר של הכתב האנטי-פאשיסטי דינו דומבראווה על מעורבות אנשי LANC בפרעות נגד היהודים בעיר פוקשאן בשנת 1925 וגילה כי מערכת החינוך הרומנית שורצת אנטישמים.