על רקע בג"ץ אלון מורה והחלטת הממשלה שבאה בעקבותיו לפיו לא יוקמו יותר התנחלויות על גבי אדמות פרטיות פלסטיניות באמצעות צו תפיסה צבאית, (דרך שבה ננקט בהקמת מספר התנחלויות קודם ל־1980), נוצר צורך לאיתור אדמות מדינה ביהודה ושומרון, עליהן ניתן יהיה להקים התנחלויות חדשות. סקר ראשוני הראה כי כ־1.5 מיליון דונם, כ־26% משטחי יהודה ושומרון יכולים להיות מוכרזים כאדמות מדינה (בעיקר קרקעות 'מוואת', קרקעות 'מירי' שלא עובדו 3 שנים, וקרקעות 'מירי' שלא הייתה בהן חזקה של 10 שנים). ההליך להכרזת אדמות אלו כאדמות מדינה כלל ביצוע סקר מקדים, הודעה בפני המוחתארים המקומיים כי ישנה כוונה להכריז על אדמות באזורם כאדמות מדינה, והקצאת פרק זמן לערעור על החלטה זו. אם לא התקבלה התנגדות להכרזה, נרשם השטח כאדמות מדינה. בפועל, בשל מדיניותה של פליאה אלבק, לא הוכרזו אדמות מדינה במקום שבו הייתה אדמה מעובדת בידי פלסטינים. בין 1980 ל־1984 הוכרזו כ־800,000 דונם כאדמות מדינה. הכרזת אדמות המדינה המשיכה גם לאחר שנה זו, אך בקצב מופחת, ונעצרה ב־1991. הכרזות אדמות המדינה המשיכו בקצב קטן הרבה יותר לאחר 1996. הליך הכרזת אדמות המדינה ביהודה ושומרון בנפרד מהסדר הקרקעות הכללי בשטח מסוים הוא הליך מחודש שנוצר על ידי ישראל ללא תקדימים מתקופות שלטון קודמות (למעט תקדים שאיפשר לנציב העליון הבריטי להכריז על אדמת 'מחלול' כעל קרקע ציבורית, הליך שנוצל באופן מועט למדי ובוטל בתקופה הירדנית), בעוד הגדרת האדמות בבעלות המדינה בתקופה הבריטית והעות'מאנית נעשתה בעיקרה כהמשך לתהליך הסדרה מקיף, שעסק ברובו בבעלות על קרקעות פרטיות. ישראל גם בחרה שלא לרשום את אדמות המדינה בטאבו של יהודה ושומרון, בניגוד לגופי השלטון שקדמו לה, שרשמו את בעלות המדינה בטאבו.
נכון להיום, שטח יהודה ושומרון הוא כ־5.5 מיליון דונם. מתוכם 129,000 דונם בבעלות יהודית פרטית מוסדרת ורשומה, כ־1.9 מיליון דונם אדמות מדינה, כ־1.9 מיליון דונם אינם מוסדרים או מוסדרים בבעלות ערבית פרטית, וכ־1.6 מיליון דונם הם שמורות טבע או שטחי בור. בעקבות בקשה שהוגשה מכוח חוק חופש המידע על ידי שלום עכשיו, נמצא כי 99.76% (כ-674,459 דונם) מסך כל אדמות המדינה שהוקצו לשימוש, הוקצו לטובת ההתנחלויות. מנגד, לפלסטינים הוקצו, לכל היותר, 0.24% בלבד (כ-1,625 דונם).
במסגרת הסכמי אוסלו הועברה סמכות לשכות המקרקעין בשטחי B ו־A לידי הרשות הפלסטינית, בעוד המנהל האזרחי נותר האחראי בשטחי C.
הטאבו ביהודה ושומרון.
הטאבו ביהודה ושומרון מתנהל בעיקרו כמו הטאבו הישראלי, אך בניגוד אליו מתנהל בשפה הערבית, ברישומים כתובים ולא ממוחשבים, והרישום סגור ואינו פתוח לעיון הציבור, על מנת להגן על ערבים המוכרים קרקעות ליהודים וכדי למנוע זיופים. על פי הכללים, רק בעלי זיקה לקרקע יכולים לקבל מידע על הרישום של הקרקע. בשנת 2013 קבע השופט יגאל מרז, ששכנות לחלקות היא זיקה מספקת על מנת לאפשר עיון בטאבו מתוך רצון לרכוש את הזכויות בקרקע.
לצד רישומי הטאבו (המקיפים כ־30% מהקרקעות ביהודה ושומרון) ישנו רישום בספרי מס הרכוש הירדני של בעלי קרקעות ששילמו מס עבור הקרקע בה החזיקו, אך רישום זה כללי ואינו פרטני (מתייחס לגושים ולא לחלקות).
הוועדה לרישום ראשון.
הוועדה לרישום ראשון, או בשמה המלאה "הועדה לרישום ראשון של נכסי דלא ניידי שטרם נרשמו", היא הבסיס החוקי להליכי הרישום של קרקעות שטרם נרשמו באזור יהודה והשומרון. היא נמצאת באחריות קצין מטה רישום מקרקעין ("קמ"ט מקרקעין") של המנהל האזרחי.
הליך הרישום הראשון מבוסס על הוראות החוק הירדני, "חוק רישום נכסי דלא ניידי שטרם נרשמו, מס' 6 לשנת 1964", ועל תיקונו בתחיקת הביטחון,
ב"צו בדבר תיקון חוק רישום נכסי דלא ניידי שטרם נרשמו (מס' 1621)(יהודה והשומרון) התשס"ט-2008".
הצלפים של ברית המועצות
בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה מילאו הצלפים של ברית המועצות תפקיד חשוב, בפרט בהשוואה לעימותים שקדמו למלחמה זו או אלו שהתחוללו אחריה. במלחמת העולם השנייה השתמשו הצלפים הסובייטיים ברובים בקליבר 7.62x54R תוך שימוש בקליעים חודרי שריון (B-30), קליעים מתלקחים וחודרי שריון (B-32), קליעים מדויקים מתלקחים (P3) וקליעים נותבים. מרבית הצלפים הסובייטים במלחמת העולם השנייה נהגו לשאת עימם לשדה הקרב 120 כדורים. שלא כמו בצבאות של אומות אחרות, היו נשים בין הצלפים הסובייטים. ב-1943 היו מעל ל-1,000 נשים בתפקיד זה.
דוקטרינה.
על פי הדוקטרינה הצבאית הסובייטית נכללו צלפים ברמת כיתה שבדוקטרינות אחרות מכונים קלע סער. הם נהגו כך משום שבעקבות אימוץ התת-מקלע (שהוא נשק עדיף ללחימה בטווחים קצרים בשל קצב האש שלו) כנשק התקני של החיילים הרגילים אבדה ליחידה היכולת להילחם בטווחים ארוכים.
על פי הדוקטרינה הצבאית הסובייטית שימשו הצלפים לשם חיפוי מרחוק ולחיסול מטרות מזדמנות, בייחוד מפקדים, משום שמפקדי צבא ותאורטיקנים צבאיים סובייטים (וסילי זייצב, אף שרשמית לא היה אף אחד מהשניים, תרם רבות לדוקטרינה הצבאית הסובייטית) גילו שארגונים צבאיים מתקשים להחליף מש"קים וקצינים מנוסים בזמן מלחמה. הם אף גילו שתועלתו של רובה צלפים היקר יותר והחסין פחות אינה נופלת מרובה סער הזול יותר בתנאי שבעליו נבחר כיאות, אומן והוא דבק בדוקטרינה. ברית המועצות אף השתמשה בצורה נרחבת בנשים לתפקידי צליפה, כולל לודמילה פבליצ'נקו ונינה לובובסקייה. ההצלחה הגדולה של הצלפים הסובייטים במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה בשלב המגננה במלחמה (1943-1941), ואחריה עבר יתרון ההגנה לגרמנים, והצלפים הגרמנים היוו סכנה של ממש לכוחות הסובייטים המתקדמים.
בשנות ה-60, לאחר הכנסתו של רובה הצלפים מדגם דרגונוב (СВД), פרס הצבא הסובייטי צלפים ברמת מחלקה. צלפים אלו נבחרו מתוך כוח אדם שהשיג תוצאות טובות במבחני קליעה בהיותם בארגון הקדם-צבאי (ОСОАВИАХИМ). לצלפים אלו היה סיכוי של 50% לפגוע במטרת אדם עומדת במרחק של 800 מטרים ו-80% לפגוע במטרת אדם עומדת במרחק של 500 מטרים. למרחקים שלא עלו על 200 מטרים הסיכוי היה הרבה מעל 90%. על מנת להשיג דרגת דיוק זו הצלף לא היה מסוגל לירות ביותר משתי מטרות כאלו בדקה.
רובים.
שלושת רובי הצלפים הנפוצים ביותר בשימוש בברית המועצות היו מוסין נגאן, טוקרב SVT-40, ומאוחר יותר הדרגונוב (СВД), הרובה הראשון שתוכנן מלכתחילה כרובה צלפים.
בגרסת רובה הצלפים של המוסין נגאן השתמשו לפני, במהלך, ואחרי מלחמת העולם השנייה. גרסה זו התבססה על רובה בריח דגם 1891/30 התקני ששימש את חיל הרגלים הסובייטי, אם כי רובים שנועדו לעבור הסבה לרובה צלפים נבחרו במדוקדק על פי איכותם ודיוקם. לרובה נוספה כוונת טלסקופית בעלת כושר הגדלה פי ארבעה, והיו שני דגמים. דגם PE היה העתק של כוונת טלסקופית גרמנית מתוצרת חברת אמיל בוש (Emil Busch AG) שהשתמשה בעדשות מתוצרת צייס. דגם PEM הוכנס לשימוש מאוחר יותר ככוונת אמינה יותר וקלה יותר לייצור. דגם הצלפים השני של המוסין-נגאן ידוע כ-PU, יוצר בשלהי 1942. דגם רובה זה השתמש בכוונת הפשוטה יותר שנלקחה מדגם ה-SVT-40, אותה קל היה הרבה יותר לייצר בייצור המוני. המוסין-נגאן הוא רובה הצלפים שיוצר בכמות הגדולה ביותר אי-פעם ושירת במשך התקופה הארוכה ביותר. הוא היה רובה הצלפים העיקרי של ברית המועצות עד שהוחלף ב-1962 על ידי רובה הדרגונוב האוטומטי למחצה.
הטוקרב SVT-40 היה רובה צלפים סובייטי נוסף בו השתמשו במלחמת העולם השנייה. הרובה תוכנן כמחליף לרובה הצלפים מוסין-נגאן והיה רובה חצי אוטומטי והשתמש באותה תחמושת (7.62x54R) כמו המוסין-נגאן. עם זאת, בשל כמה בעיות, כולל בעיות דיוק והרשף מהקנה, כמו גם בשל מבנה מורכב וייצור איטי, הופסק הייצור, והחלה עבודה על פיתוח דגם PU של המוסין-נגאן שהוזכר לעיל.
דרגונוב (СВД) (Снайперская винтовка Драгунова, "סנייפרסקייה וינטובקה דרגונובה" – "רובה צלפים דרגונוב") היה התשובה של ברית המועצות לבקשות לרובה צלפים מעודכן. אף שהרובה יוצר כבר מ-1958 הוא אומץ רשמית על ידי הצבא הסובייטי רק ב-1963. הרובה השתמש באותה תחמושת (7.62x54R) כמו המוסין-נגאן, אבל הוא היה חצי אוטומטי (יורה כדור אחר כדור ללא צורך לדריכה חוזרת) והשתמש בכדורים שמזינה מחסנית שבה עשרה קליעים. הדרגונוב ממשיך להיות רובה הצלפים התקני של כמה מדינות כולל החברות לשעבר בברית ורשה.
עיצורים דו-שיניים
עיצורים דו-שינִיים (bidental) הם עיצורים אשר מבטאים אותם דרך שתי השיניים התחתונות והעליונות. באלפבית הפונטי הבינלאומי מסומנים את העיצורים הדו-שיניים באמצעות רישום סימן ⟨  ⟩. בניב הצ'רקסים השפסוגים של הים השחור קיים עיצור דו-שיני, חוכך, אטום [h̪͆] במילים כמו дахэ "יפה" (daːxa) ו-хы "שש" (xə) שבניבים צ'רקסים אחרים מבטאים אותה כעיצור וילוני, חוכך, אטום [x]. לכן אולי עדיף לכתוב את העיצור כ-⟨x̪͆⟩. אבל אין חיכוך בווילון (החך הרך). מבטאים את העיצור רק דרך השיניים. השפתיים פתוחות, השיניים חשוקות והלשון מקישה, האוויר נכנס בין השיניים. העיצור הוא בין העיצור [ʃ] ו-[f]. כותבים את העיצור באפ"ב כ-[h̪͆].
עיצורים בידינטיים
דיי גרין
דייוויד "דיי" גרין (באנגלית: David "Dai" Greene; נולד ב-11 באפריל 1986) הוא אתלט בריטי, הוא אלוף העולם (טגו 2011) ואלוף אירופה (ברצלונה 2010) בריצת 400 מטר משוכות.
ביוגרפיה.