הרב קוק ציין בכמה מקומות כי התפיסה של בריאה שלא נעשית בבת אחת, אלא על ידי ריבוי מדרגות, אולי זרה להמון, אבל יחידי סגולה שלמדו את תורת הסוד אמונים דווקא על סגנון מחשבה כזה (אורות הקודש ב', עמ' תקמ"א). עוד הוא מציין כי הסתירה לתורת האבולוציה איננה נובעת מפרשת הבריאה בספר בראשית דווקא, מפני שדבר גלוי וידוע הוא שפרשת הבריאה היא בגדר סתרי תורה ואין להבינה כפשטה (שם, עמ' תקמ"ב), אלא הקושי הגדול נעוץ בכך שההמון התרגל לסגנון מחשבה של בריאה פתאומית שהאל מחולל, ולמצב שבו יש ירידת דורות מאדם הראשון בגן עדן, וקשה לו לקשור את עולמו הרוחני ותפיסותיו הדתיות למהלך של בריאה התפתחותית:
הרב קוק קרא לא לפחד משינוי תפיסתי בהבנת פרשת הבריאה, וסבר שהניסיון לחבר בין התורה לאבולוציה יהיה בו קידום מוסרי והתפתחותי גם באמונתו של האדם. בהתאם לאמונתו הדתית, הוא סבר כי הטבע אינו עיוור וכי מדריכה אותו תכלית, וטען שדווקא ההתפתחות ההולכת "ממטה למעלה, מיצור שפל לעליון" מצביעה על תכלית היקום. הוא אף אמר על רעיון האבולוציה כי "בעומקו הרי הוא המקור היותר נשגב ליסוד ההשגחה".
עם זאת, הרב קוק טען שתורת האבולוציה בעצמה עדיין צריכה לעבור אבולוציה, כדי לתאר קפיצות שאירעו בהיסטוריה כמו יצירת עם ישראל, "ואז יובן אורם של ישראל בעצם בהירותו." הוא אף הסתייג מכמה נקודות בתורת האבולוציה, במיוחד ביחס לאנושות עצמה באלפי השנים האחרונות, מתהליך של התפתחות:
פרופ' יוסף בן שלמה מייחד פרק שלם בספרו "שירת החיים" לתפיסת הרב קוק את האבולוציה, וכותב: "ברור שהרב קוק מקבל כמה מיסודות תורת האבולוציה לא רק כדגם ביולוגי להשקפה מטפיזית, אלא כתיאור אמיתי של עולם התופעות, שיש לו תוצאות חשובות גם בתחום ההיסטורי" (עמ' 110).
הרב גדליה נדל.
הרב גדליה נדל, מבכירי תלמידיו של החזון אי"ש, ומראשי כולל חזון אי"ש מאמץ אף הוא את האבולוציה, כפי שמפורסם בספר "בתורתו של ר' גדליה". על פי פרשנותו, רעיון התפתחות האדם הועלה עוד על ידי רבי עובדיה ספורנו, בן המאות ה-15 וה-16, מאות שנים לפני דרווין.
לגבי התפתחות עולם הצומח הוא כותב (שם, עמ' צד-צה):
לגבי בריאת האדם הוא כותב כך (עמ' צט-ק):
שלום רוזנברג.
הפילוסוף פרופ' שלום רוזנברג הולך בעקבותיו של הראי"ה קוק. ראשית הוא מקדים כי השימוש במושג "אבולוציה" כמוהו כשימוש במושג הקדום "טבע", שאיתו התמודד ריה"ל בספר הכוזרי, והוא ניסיון לברוח מהתמודדות עם טביעות אצבע אלוהים המופיעות בבריאה. לדבריו, במקביל לקבלת הראיות להתפתחות הדרגתית של הבריאה מדומם לצומח, ומשם לחי ולחושב ומְדבר, ישנן ראיות רבות בתופעות של עולם הטבע לכך שחייבת להיות תבונה ומגמה להתפתחות החיים, ושלא מדובר באקראיות עיוורת ששולטת בהתפתחות. אלא שבלקסיקון של איש המדע לא קיים מושג המבטא יותר ממקרה, וזהו המקום שבו לדעתו איש הדת צריך לומר את דברו. לפי רוזנברג, הכוחות הפועלים בעולם הם מלאכי ה': מלאכים כימיים, פיזיקליים, ביולוגיים ואולי מלאכים אבולוציוניים, אך מאחוריהם נמצא שולחם, רבונו של עולם. לדידו המלאכים פועלים באופן עיוור, ולפיכך פעולתם נראית כמקרית, אך היא איננה כזו. לדבריו:
לדבריו, לעומת הפיזיקה שבה תקף העקרון כי הכוחות הם עיוורים, בביולוגיה מתרחש נס, יש בה ארגון מוחלט, ומי שלומד אותה צריך להסבירה על פי עקרון התכליות. נניח שמחר מדענים ימצאו חומר מסוים בגוף האדם, הם יצטרכו לשאול לשם מה נמצא החומר הזה בגוף האדם, שהרי התיזה אומרת כי אין בגוף האדם דברים לבטלה, והכל משרת את המכלול.
רוזנברג מצטט את הרנ"ק, שפירש את הברכה היהודית "ברוך משנה הבריות", שהקב"ה משנה את הבריות כך שהם יהיו מותאמים לסביבות ולתנאים שבהם הם חיים. ובהקשר לזה הוא מעלה טיעון כי ייתכן שהקב"ה טבע בגנים עצמם את האפשרות לשינוי כדי שהמינים ובכללם האדם, יתאימו את עצמם בצורות שונות לאקלימים השונים, לא מתוך הסתגלות פאסיבית שבמקרה אלא בניצול היסודות והאפשרויות שהאל שם בטבע. על פי רוזנברג, נראה כי בחיים ישנה תוכנית-על שהולכת ומתפצלת ומשתמשת בכל פעם בחומרים אחרים.
לדבריו, היקפו ומסובכותו של המדע בימינו אינם מאפשרים לאנשים להיות מומחים בכל התחומים, אבל למרות הכל לאדם יש מחויבות לשפוט את השופטים, לחקור את החוקרים, ולבקר את המבקרים, ולא ללכת שבי אחרי דבריהם באופן עיוור. האדם צריך לשאול האם עמדות בסוגיות מרכזיות הן הכרחיות מבחינת המדע, או שהם תוצאות של אופנה ורוח הזמן, ואינן בגדר של עמדות מדעיות אלא דתיות או פילוסופיות.
מיכאל אברהם.
הרב ד"ר מיכאל אברהם מציג בספר "אלוהים משחק בקוביות" (2011) גישה שלפיה האבולוציה והאמונה הדתית הם שני מישורי דיון נפרדים. מחד גיסא, על פי הממצאים האמפיריים, הצדק עם הנאו-דארוויניסטים בכך שהאבולוציה אכן קרתה, ומאידך, הצדק גם עם הבריאתנים הטוענים כי הסיכוי להתרחשות כזו אפסי. המסקנה היא כי ה"בלתי סביר" אכן קרה. מסקנה כזו מלמדת על התערבות של כוח עליון שיבצע את אותה פעילות בלתי סבירה. מכאן שהאבולוציה היא ראייה לקיומו של אלוהים.
מפרשים את התורה כך שתורת האבולוציה אינה רלוונטית.
ישעיהו ליבוביץ.
פרופ' ישעיהו ליבוביץ סבר שהיהדות אינה דת אנתרופוצנטרית (ששמה את האדם במרכז) אלא תיאוצנטרית (ששמה את האל במרכז) ולכן כתבי הקודש אינם קיימים כדי לספק אינפורמציה מדעית על העולם, דבר שהיה הופך את התורה לחולין, אלא כדי להגדיר את עבודת ה' ויראת ה'.
לפי ליבוביץ, הפסוק הראשון בתורה אינו מובן בשום דרך אחרת מאשר "הקריאה הגדולה המופנית אל האדם להכיר באפסות השמיים והארץ - מפני פחד ה' והדר גאונו". לדעתו אין שום דבר בפרשת הבריאה שיכול לשלול את האבולוציה, מפני שמגוחך לחשוב שהשכינה ירדה על הר סיני כדי ללמד אותנו כמה פרקים במדעי הטבע או ההיסטוריה, דבר שהאדם יכול לעשות לבדו בתבונתו האנושית.
ליבוביץ התייחס אל תולדות התפתחות המינים על כדור הארץ, כפי שהיא מתגלה על ידי מדע הפלאונטולוגיה ברשומות המאובנים, כאל עובדה מדעית, ובלשונו "אינני חושב, אני יודע שהייתה אבולוציה. כמו שאני יודע – לא מאמין – שקיימת יבשת אוסטרליה, אף שלא ראיתיה מעודי". בתפקידו כעורך האנציקלופדיה העברית כתב את הערך "דרוויניזם", ועל תורת האבולוציה של זמנו בערך "התפתחות", וכן כתב הקדמה להוצאה בעברית של ספרו של צ'ארלס דרווין "מוצא המינים".
ליבוביץ סבר שמהות החיים, בניגוד לשאלה של מנגנוני החיים, היא שאלה מטפיזית ולא מדעית. בכך היא דומה לבעיית גוף-נפש, שאף היא, לשיטתו של ליבוביץ, איננה ניתנת להסבר בכלים מדעיים.
יואל ב. וולוולסקי.
הד"ר יואל ב. וולוולסקי , דיקן בישיבת פלטבוש שבניו יורק מגדיר את הגישות של מורים המצנזרים את תורת האבולוציה או מתארים אותה כתאוריה רעועה, "כהשקפה גרועה וכמדע גרוע עוד יותר". לדבריו, "אין זה נכון יותר להגדיר אבולוציה כ"סתם תאוריה" מאשר להגדיר כך כל תחום בכימיה או בפיזיקה". לדבריו, מאחר ש"הביולוגיה האבולוציונית מסיקה רבות ממסקנותיה מתחומי המדע האחרים", אין "להניח כי התאוריה האבולוציונית היא קשקוש כאשר במציאות אנו נסמכים על הנחות היסוד שלה (גם אם באופן בלתי-מודע) בקבלת החלטות יומיומיות, ואף מכריעות, בחיינו."
באשר ליחס בין תורת האבולוציה לסיפור מעשה בראשית שבתורה, אמר וולוולסקי כי "התורה היא ספר של אמת נצחית; ככזו היא אינה יכולה להיות ספר לימוד מדעי", וכי עיקר מסריה בפרשת הבריאה הם "דחיית ראיית העולם של עובדי האלילים בתקופת מתן תורה... התורה מסלקת כלאחר-יד ראיית עולם פגאנית שכזו, ומציגה בריאה המתפתחת ללא מאמץ, מכוונת על ידי ה', שהוא כל-יכול ומוסרי, ואשר, כמו אמן, מגלה וחושף את הפוטנציאל העשיר הגלום בבריאתו." בנוסף, "המסר השני בסיפור הבריאה מכוון כנגד עבודת אלילים מסוג אחר, והיא עבודת אלילים מדעית, הטוענת שכל דבר מתקדם באופן אקראי משלב אחד לשני. כאן אכן מצוי מסר לאדם המודרני."
עם זאת, בשתי סוגיות הוא קורא תיגר על דברים היכולים להשתמע מתורת האבולוציה:
את הטקסט שבו כתוב כי האל נפח באדם נשמת חיים, הוא מסביר כי
פ. מארי אברהם
פאריד מארי אברהם (באנגלית: F. Murray Abraham; נולד ב-24 באוקטובר 1939) הוא שחקן קולנוע אמריקאי זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1984, על תפקידו בסרט "אמדאוס".
ביוגרפיה.
אברהם נולד בפיטסבורג, פנסילבניה, לג'וזפין, עקרת בית, ולפאריד אברהם האב, מכונאי רכב.
אביו של אברהם הוא ממשפחה אשורית-נוצרית-אורתודוקסית מסוריה, והוא היגר לארצות הברית במהלך שנות ה-20 בתקופת הרעב ההמוני. אמו של אברהם היא ממשפחה איטלקית-אמריקאית נוצרית.
אברהם גדל באל פאסו, טקסס, בסמוך לגדר ההפרדה בין ארצות הברית למקסיקו, והיה חבר בכנופיה מקומית.
הוא למד ב"מכללת מערב טקסס" ולאחר מכן באוניברסיטת טקסס באוסטין. לאחר שסיים את לימודיו עבר אברהם לניו יורק כדי ללמוד ב"ברוקלין קולג'" תחת חסותה של השחקנית ומורת התיאטרון הגרמניה-אמריקאית אוטה האגן.
אברהם התחיל את קריירת המשחק שלו על בימת התיאטרון בלוס אנג'לס, בהפקתו של ריי ברדבורי "חליפת הגלידה הנפלאה".
אברהם נשוי לקייט חנן משנת 1962, לזוג נולדו שני ילדים.
קריירה קולנועית.
אברהם שיחק בסרטו הראשון המשמעותי ב-1975, בתפקיד קטן בסרט "האסיר של השדרה השנייה".
שנה לאחר מכן השתתף בתפקידים משניים בדרמת המתח ההיסטורית זוכת 4 פרסי אוסקר "כל אנשי הנשיא", וכן בעיבוד הקולנועי למחזה "הריטז".
ב-1983 שיחק אברהם בדרמת הפשע של בריאן דה פלמה, "פני צלקת", לצד אל פצ'ינו ומישל פייפר. בסרט גילם את דמותו של סוחר הסמים עומר סוארז.