מבנים שתוכננו במסגרת זברודסקי את בלקס:
מבני מגורים:
מבנים ציבור ומסחר:
בניין החברה לפיתוח חוף נתניה, נתניה
בניין העירייה הראשון של נתניה
מבנים שתוכננו במסגרת משרד י. בונה:
מבני מגורים:
מבנים ציבור ומסחר:
חידקניים
אוסטן הנרי לייארד
סר אוסטן הנרי לייארד (אנגלית: Austen Henry Layard; 5 במרץ 1817 – 5 ביולי 1894) היה מגלה ארצות, ארכאולוג, היסטוריון של האמנות, סופר, אספן, פוליטיקאי ודיפלומט בריטי, שהתפרסם בזכות חפירותיו בכלח (תל נמרוד).
ביוגרפיה.
לייארד נולד בפריז למשפחה ממוצא הוגנוטי. אביו, הנרי פ"ג לייארד, עבד בשירות האזרחי של ציילון, והיה בנו של דיקן קתדרלת בריסטול צ'ארלס פיטר לייארד. אמו הייתה ממוצא ספרדי חלקי, ובתו של הבנקאי נתניאל אוסטן. דודו היה בנג'מין אוסטן, עורך דין לונדוני ואחד ממקורביו של בנג'מין דיזראלי בשנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה ה-19.
לייארד התגורר באיטליה לאורך רוב תקופת ילדותו, קיבל שם חלק מחינוכו, והחל להתעניין באמנות ובמסעות; הוא למד גם בבתי ספר באנגליה, צרפת ושווייץ. לאחר שש שנים שבהן עבד במשרד של דודו, בנג'מין לייארד, הוא עזב את אנגליה ועבר לציילון מתוך מטרה לקבל מינוי בשירות האזרחי, וב-1839 החל לעבוד תוך כוונה לערוך מסע ברחבי אסיה.
לאחר שנדד במשך חודשים אחדים, בעיקר בפרס, ונטש את תוכניותיו בציילון, הוא חזר לקונסטנטינופול ב-1842 ופגש את השגריר הבריטי, סר סטרטפורד קנינג, שהעסיק אותו במגוון משימות דיפלומטיות בלתי רשמיות בטורקיה האירופאית. ב-1845, בתמיכת קנינג, עזב לייארד את קונסטנטינופול על מנת לבצע חפירות ארכאולוגיות באשור, שבזכותן קנה את עיקר פרסומו. הרעיון למשלחת זו נהגה כאשר במהלך מסעותיו למזרח רצה ללמוד עוד על חורבות כלח שעל החידקל, ועל התל הגדול של נינוה ליד מוסול, שנחפר באופן חלקי על ידי פול-אמיל בוטה.
לייארד המשיך לשהות בקרבת מוסול עד 1847, ערך חפירות בנינוה ובכלח, וחקר את מצבם של אנשים שונים; עם חזרתו לאנגליה ב-1848 פרסם בשני כרכים ספר על מחקריו בנינוה. ב-1849 פרסם נספח גדול שכלל איורים של המונומנטים בנינוה, על מנת להמחיש את העתיקות שתוארו בספרו. לאחר חודשים אחדים באנגליה, בהם קיבל תואר דוקטור למשפט אזרחי מאוניברסיטת אוקספורד, חזר לייארד לקונסטנטינופול כנספח בשגרירות הבריטית, ובאוגוסט 1849 החל במסעו השמני, בו הרחיב את חקירותיו להריסות בבל ולתילים של דרום מסופוטמיה, ונחשב כמי שגילה בתקופה זו את ספריית אשורבניפל. ב-1853 פרסם את תיאור עבודתו בספר "Discoveries in the Ruins of Nineveh and Babylon", וגם אליו צירף כרך איורים. במהלך מסעות המחקר שלו, לעיתים תוך קשיים מרובים, שלח לייארד לאנגליה פרטים נדירים המהווים חלק ניכר מאוסף העתיקות האשוריות המוצג במוזיאון הבריטי. ב-1866 ייסד לייארד את ה-"Compagnia Venezia Murano", ופתח גלריית זכוכית ונציאנית ברחוב אוקספורד 431. באותה שנה מונה גם לחבר הנאמנים של המוזיאון הבריטי.
לאחר מכן חזר לייארד לעיסוקיו הפוליטיים. ב-1852 נבחר לפרלמנט הבריטי כמועמד הליברלי של מחוז הבחירה איילסברי שבבקינגהמשייר, ולמשך שבועות אחדים כיהן כתת-מזכיר החוץ, אך לאחר מכן החל לבקר את מדיניות הממשלה, בעיקר בכל הנוגע לניהול הצבא הבריטי. הוא שהה בחצי האי קרים במהלך המלחמה, והיה אחד מחברי הוועדה שמונתה לחקור את התנהגות חיל המשלוח הבריטי. ב-1855 סירב להצעתו של לורד פלמרסטון לכהן במשרה שאינה קשורה לשירות החוץ הבריטי, ונבחר ללורד רקטור של אוניברסיטת אברדין. לאחר שהפסיד בבחירות באיילסברי ב-1857 הוא ביקר בהודו על מנת לחקור את הסיבות לפרוץ המרד ההודי הגדול. ב-1860 נבחר לכהונה נוספת בפרלמנט, מטעם סאות'וורק, לאחר ששנה אחת קודם לכן נכשל בניסיון לעשות זאת ביורק. בין 1861 ל-1866 כיהן לייארד בתפקיד תת-המזכיר לענייני מדינה, תחת ראשי הממשלה לורד פלמרסטון וג'ון ראסל. לייארד מונה לנציב העבודות העליון לאחר שהליברלים בראשות ויליאם גלאדסטון חזרו לשלטון ב-1868, והושבע לחבר המועצה המלכותית.
לייארד התפטר מתפקידו במשרד החוץ ב-1869, לאחר שנשלח למדריד כשגריר כבוד. באותה שנה נשא לאשה את מרי אניד אוולין גסט, בתה של ליידי שרלוט גסט (היא הייתה בת 25, הוא בן 52). ב-1877 מונה לתפקיד השגריר בקונסטנטינופול, וכיהן בתפקיד זה עד חזרת גלאדסטון לשלטון ב-1880, כאשר החליט לפרוש מפעילות ציבורית. ב-1878, עם כינוסו של קונגרס ברלין, הוכתר לייארד לאביר במסדר האמבט.
לאחר פרישתו עבר להתגורר בוונציה, והקדיש את עיקר זמנו לאיסוף תמונות של בית הספר הוונציאני ולכתיבה ותרגום בנושא האמנות האיטלקית, אותו למד אצל ידידו ג'ובאני מורלי. ב-1887 פרסם ספר על מסעו הראשון למזרח, תוך הסתמכות על רשימותיו מאותה תקופה. תקציר של הספר פורסם ב-1894, זמן קצר לאחר מותו של לייארד בלונדון, וכלל הקדמה קצרה עם הערותיו של לורד אברדייר. לייארד נהג גם לכתוב מאמרים עבור אגודות מדעיות שונות.
עין אי&quot;ה
סדרה (אונייה)
סדרת אוניות היא קבוצת אוניות שיוצרו על פי אותו תכנון. זאת, להבדיל מסוג אונייה, המצביע על ייעוד דומה (כמו מכלית), או על קבוצת גודל דומה (כמו גדלים שונים של אוניות צובר). כך למשל, קרל וינסון היא נושאת מטוסים מסדרת נימיץ.
במהלך בנייתן של סדרות אוניות מוכנסים שינויים שונים בין אונייה לאונייה, בשל התפתחות טכנולוגית, דרישה של המזמין, בעיות הנדסיות וכלכליות, ועוד. כאשר השינויים אינם גדולים מתייחסים לאוניות כאל סדרה אחת; מרמת שינויים מסוימת ומעלה מתחילים להתייחס אל האוניות החדשות כאל תת-סדרה, או כאל סדרה חדשה אם השינויים גדולים למדי. לעיתים ההבחנה בין סדרה אחת לשנייה אינם כה ברורים, וישנן התייחסויות שונות לנושא. כך למשל, יש הרואים בסדרת נושאות המטוסים נימיץ שתי תת-סדרות: שלוש הראשונות הן תת-סדרה אחת, ושבע הבאות הן תת-סדרה שונה, בשל השינויים הרבים שהוכנסו בהן. עם זאת, צי ארצות הברית רואה בהן סדרה אחת.
לעיתים מזומנות מתבטא הקשר בין האוניות בסדרה בשמותיהן. בסדרת הצוללות טרפלגר של הצי המלכותי הבריטי נקראות כל הצוללות בשמות המתחילים באות T: טורביולנט (Turbulent), טיירלס (Tireless) ו-טורביי (Torbay). בסדרת הסיירות טיקונדרוגה של צי ארצות הברית נקראות כל האוניות על שם קרבות בהם השתתף צבא ארצות הברית: יורקטאון, בנקר היל, גטיסברג, ואנציו.
קביעת שמה של סדרת אוניות.
מקובל ששמה של סדרת אוניות נקבע על פי שמה של האונייה הראשונה בסדרה – זו שהושקה ראשונה, או זו שהוכנסה ראשונה לשירות. עם זאת, קיימות כמה שיטות.
צי ארצות הברית.
בצי ארצות הברית נקראת סדרת אוניות על שמה של האונייה שאושרה בקונגרס. הצי משתמש בשיטת מספור סדרתית של גוף האוניות, ובדרך כלל לאונייה הנושאת את שם הסדרה יהיה מספר גוף הנמוך ביותר בסדרה. כך למשל, מספר הגוף של נימיץ, הראשונה בנושאות המטוסים מסדרת נימיץ, הוא CVN-68, הנמוך ביותר בסדרה. עם זאת, בתקופות בהן ישנה בנייה מואצת של אוניות (כמו בזמן מלחמת העולם השנייה), ייתכן ואוניות אחרות בסדרה יושלמו לפני האונייה הראשונה, ואז יהיה מספרן נמוך יותר מזו של האונייה הראשונה.
ציים באירופה.
בציים אירופיים, ככלל, נקראת הסדרה על שמה של האונייה הראשונה שנכנסה לשירות, גם אם לא הייתה זו האונייה הראשונה שהוזמנה או שהיו אוניות אחרות שהוחל בבנייתן לפניה. הבדל זה הביא להתייחסות שונה לשמות סדרות בארצות הברית ובאירופה; כך למשל, בצי ארצות הברית נקראה סדרה אחת של אוניות מערכה קולורדו, על שם האונייה הראשונה שאושרה, אך מקורות אירופיים התייחסו לסדרה כסדרת מרילנד, על שם האונייה הראשונה שהוכנסה לשירות.
הצי המלכותי הבריטי.
מעבר למסורת האירופית, קיימות בצי הבריטי עוד כמה שיטות לקריאת שמות לסדרות של אוניות. ישנן סדרות של אוניות שנקראו בשם כללי, וכל האוניות בסדרה נקראו כפרטים של שם זה; כך למשל נקראה סדרת קורבטות ששירתו בצי המלכותי במלחמת העולם השנייה בשם הכללי פלאואר (Flower, פרח), ורוב 294 האוניות מסדרה זו (69 מהן היו מתת סדרה) נקראו בשמות של פרחים. שיטה אחרת היא קריאת שם סדרה על שם האונייה הראשונה, כמקובל, אך גם בשם האות הראשונה שבה; כך נקראת סדרת הצוללות אמפיון (Amphion), ששירתו בצי המלכותי בשנים 1945–1975, על שם הצוללת הראשונה בסדרה, אה"מ אמפיון, אך הסדרה נקראה גם "סדרת A", וכל הצוללות בסדרה נקראו בשמות המתחילים ב-A. רוב סדרות המשחתות בצי המלכותי נקראו על שם האות הראשונה בשמן של כל האוניות בסדרה, כמו המשחתות מסדרת V ו-W. מאז מלחמת העולם השנייה נודעו סדרות האוניות בצי המלכותי גם על שם מספרן, כמו סדרת המשחתות מטיפוס 42.
רוסיה/ברית המועצות.
סדרות אוניות של הצי הסובייטי ושל הצי של רוסיה, נקראו בדרך כלל על שם מספר הפרויקט שליווה אותן. לפרויקטים אלו היה לעיתים גם שם מטפורי, ובדרך כלל גם כינוי שניתן על ידי נאט"ו. כך, למשל, נקרא דגם אחד של צוללת גרעינית סובייטית פרויקט 671, "שצ'וקה" (
Shchuka) בפי הרוסים, ו"ויקטור" על ידי נאט"ו.
גרמניה.
צי גרמניה המערבית, הבונדסמרינה, השתמש במספר בעל שלוש ספרות לכל סדרת אוניות בשירות, או לפרויקט בשלב מתקדם. לאוניות מסדרה מסוימת שנעשו בהן שינויים נוספה אות למספר הסדרה. השיטה נשמרה גם לאחר איחוד גרמניה, בדויטשה מרינה, הצי המאוחד. באורח לא רשמי נקראות הסדרות על שם האונייה הראשונה בסדרה.
מציאות אחרת