לאחר שסופת הוריקן הרסה חלק ניכר מהבירה סנטו דומינגו, החל טרוחיו בפעולות שיקום ומודרניזציה של העיר, תוך שהוא מסב את שמה ל- Ciudad Trujillo (קריית טרוחיו). כחלק מפולחן האישיות שהנהיג, שינה את שם ההר הגבוה במדינה ל"פסגת טרוחיו", והציב את פסליו ברחבי המדינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הצליח טרוחיו להשיג את תמיכת ארצות הברית בשלטונו, בהציגו את עצמו ככוח המוביל במאבק נגד הקומוניזם בדרום אמריקה.
ההתנקשות בחייו.
בשנת 1959, עם נפילת משטרו של פולחנסיו בטיסטה ועליית פידל קסטרו לשלטון במדינה השוכנת באי הסמוך קובה, החליט נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר כי משטרו של טרוחיו, השנוא על העם ברפובליקה הדומיניקנית, עלול להתמוטט אף הוא ולהיות מוחלף בשלטון מהפכני פרו קומוניסטי. הנשיא הורה לסוכנות הביון המרכזית לפעול להחלפת טרוחיו במנהיג אהוד יותר על העם. הסוכנות החליטה לסלק את טרוחיו באמצעות חיסולו והקימה בוונצואלה מחנה אימונים של גולים מהרפובליקה הדומיניקנית, שנועד לצאת לפעולה כדי לחסל את טרוחיו, אך דווקא אנשיו של טרוחיו הם שביצעו את ההתנקשות על רקע מאבקי כוח פנימיים בשלטון.
ב-30 במאי 1961, בנוסעו במכוניתו בדרך צדדית מחוץ לבירת המדינה, הותקפה המכונית באש מקלעים של קבוצת מתנקשים מאנשי צבאו של טרוחיו, והוא נהרג. בטרם הצליחה סוכנות הביון המרכזית להשליט נשיא חדש שיהיה תחת חסותה, הצליח בנו של הנרצח, רמפיס טרוחיו לתפוס את השלטון במדינה למשך פרק זמן קצר, עד שבנובמבר 1961 נחת כוח של המארינס האמריקאי בחוף המדינה וטרוחיו הבן ותומכיו עזבו את המדינה.
תחילה נקבר טרוחיו בבית הקברות פר לשז בפריז. אולם, לאחר כשש שנים הועבר ארונו לבית הקברות מינגורוביו שמצפון למדריד.
יחסו ליהודים.
בועידת אוויאן, שנתכנסה, ב-1938, לדיון בבעיית הפליטים היהודים שנמלטו משטחי גרמניה הנאצית, הכריז טרוחיו על הסכמתו לקלוט 100,000 פליטים יהודים. טרוחיו, שנודע בשלטון היחיד שלו והיה לעריץ אכזרי ומושחת, רצה לשנות את תדמיתו בעולם. בין מטרותיו בהסכמתו לקבל את היהודים עמד הרצון להתקרב לארצות הברית ולקבל סיוע כלכלי. טרוחיו, שהיה גזען, ביקש להגדיל את האוכלוסייה הלבנה באי על חשבון האוכלוסייה השחורה. לכן הציב תנאי אחד, שבין הפליטים יהיו רק גברים צעירים ורווקים שיוכלו להתחתן עם המולאטיות המקומיות ויבהירו את הגזע הדומיניקני. קרוב ל־‭100‬ אלף יהודים קיבלו ויזות, אבל הבירוקרטיה עבדה לאט, ומתוך 100,000 הפליטים, רק ‭5,000‬ איש נותרו חופשיים לעשות את המסע הארוך, ורק ‭2,000‬ מהם הגיעו בסופו של דבר לרפובליקה הדומיניקנית.
טרוחיו דרש שהיהודים ישלמו עבור הקרקעות שהעמיד לרשותם, שהיו "רכושו הפרטי", ויהדות ארצות הברית נחלצה לעזרה וגייסה את מיליון הדולרים שנדרשו תמורת האדמות באמצעות ארגון הג'וינט. טרוחיו גם מינה את נציג הארגון כחבר פרלמנט. כ-600 פליטים מאוסטריה וגרמניה נשלחו לסוסואה, וייסדו במקום כפר יהודי קטן. החלו לעסוק בחקלאות, כל מתיישב קיבל כ-300 דונם. לשיווק מוצרי החלב והבשר שלהם הקימו קואפרטיב בשם "תוצרת סוסואה" (Productos Sosúa), אך נאלצו לתת לטרוחיו כ-25% ממניותיו. לאחר מלחמת העולם השנייה הגיעו פליטים יהודים נוספים משאנגחאי, בשנים שלאחר מכן עברו רוב בני הקהילה לארצות הברית. בשנת 1956 נותרו בעיירה כ-180 יהודים.
ספרות אודותיו.
הסופר הפרואני הנודע מריו ורגס יוסה עסק בדמותו של טרוחיו בספרו "חגיגת התיש" (יצא בעברית בהוצאת כתר, 2004). הספר מציג את טרוחיו כדיקטטור מושחת וצמא דם, ואת המתנקשים בו כפועלים ממניעים נעלים של אהבת החופש.
ב-2009 פרסם הסופר הדומיניקני-אמריקני ג'ונוט דיאס את הספר "חייו הקצרים והמופלאים של אוסקר וואו" (יצא בעברית בהוצאת מחברות לספרות). הספר מתאר בקווים עזים את שלטון העריצות של טרוחיו, המכונה לאורך העלילה בשמות לא מחמיאים כמו 'גנב הבקר הכושל'. דיאס זכה בפרס פוליצר לספרות על יצירתו זו.
פדרציה
פדרציה (מלטינית: Foedus או Foederis, "ברית". בעברית קרויה: מַאֲחָד) או מדינה פדרלית (גם מדינה מַאֲחָדִית) היא סוג של מדינה ריבונית המאופיינת באיגוד של אזורים או מדינות ריבוניות למחצה תחת ממשל מרכזי. בפדרציה, הסטטוס של החלקים המרכיבים את הפדרציה הוא חוקתי ולא יכול להשתנות בהחלטה חד צדדית של הממשל המרכזי. צורת השלטון או המבנה החוקתי המצוי בפדרציה ידוע כפדרליזם. במידה רבה הפדרציה היא רעיון הפוך לשיטת שלטון אחרת, המדינה האוניטארית. בניגוד ליחידות מנהליות המרכיבות מדינה אוניטארית, ליחידות המשנה המרכיבות פדרציה יש סממנים ריבוניים מסוימים ומידה מסוימת של ממשל עצמי: יש להן מוסדות שלטון יציגים ובתי נבחרים, הקובעים את חוקיהן (במידה שמתירה חוקת המדינה), הן מנהלות תקציב משל עצמן, וכן יש להן סמלים משל עצמן, כגון דגל, המוצגים לצד סמלי המדינה. חלוקת הכוחות בין השלטון המרכזי לרכיבי הפדרציה בנושאים כגון מיסוי, חינוך ובריאות משתנה ממדינה למדינה, ולעיתים ניתנות ליחידות שונות בתוך אותה מדינה רמות שונות של ריבונות. בכל המקרים, הסמכויות בענייני ביטחון לאומי ומדיניות חוץ מסורות בידי השלטון המרכזי.
שבע מתוך שמונה המדינות הגדולות בשטחן הן פדרציות: רוסיה, קנדה, ארצות הברית, ברזיל, אוסטרליה, הודו וארגנטינה. שתי דוגמאות למדינות גדולות, שאינן פדרציות, הן סין וקזחסטן.
ספרד ובריטניה הן דוגמאות למדינות שבהן ישויות אזוריות (ארצות הממלכה המאוחדת והקהילות האוטונומיות של ספרד) מחזיקות בכוח פוליטי רב, כולל סמכויות חקיקה ומיסוי, אך הן אינן עונות במדויק להגדרה של פדרציה כיוון שהשלטון המרכזי יכול, לפחות להלכה, להפקיע את סמכויותיהן של הישויות האזוריות אם רצונו בכך. זאת בניגוד לפדרציה שבה מעמד הרכיבים התת-לאומיים מוגן בחוקה.
במדינת ישראל הועלו לאורך השנים מספר הצעות להפוך את המדינה לפדרציה או לקונפדרציה כדי לסיים את הסכסוך הישראלי-פלסטיני. הרעיון היה ועודנו להקים בישראל מספר קנטונים אשר כל אחד מהם יהיה אוטונומי במידה מסוימת. גישה זו לפתרון הסכסוך לא צברה פופולריות בקהילייה הבינלאומית, ביחס לפתרון שתי המדינות.
המונח פדרציה משמש בנוסף גם לתיאור גוף המייצג שיתוף פעולה בין מספר חברות או איגודים.
ערי הבירה בפדרציות.
כמו לכול סוג אחר של מדינה, לפדרציות ישנן עיר בירה. כמו כן למדינות הפדרטיביות ישנן ערי בירה שכן גם להן יש ממשל. לעיתים קרובות, לעיר הבירה של הפדרציה ישנו מעמד מיוחד. היא מקבלת לרוב מעמד של מדינה פדרטיבית או של טריטוריה. לדוגמה: ברלין מהווה עיר-מדינה בגרמניה, וושינגטון די. סי. מהווה עיר עצמאית במחוז פדרלי (מחוז קולומביה) של ארצות הברית ללא שיוך לאחת המדינות. מעמד פדרלי לשטח שבו שוכנת עיר הבירה מחזק את עקרון השוויון בין רכיבי הפדרציה, שנפגע במקרה שהבירה שוכנת בתוך אחד הרכיבים הפדרליים. במקרים שעיר הבירה אינה עיר בעלת מעמד מיוחד, העיר מהווה עיר באחת המדינות או שהיא מהווה את עיר הבירה של הפדרציה ושל המדינה הפדרטיבית יחדיו. לדוגמה: העיר ברן מהווה את בירת שווייץ וגם את בירת קנטון ברן.
לעיתים קיימות במדינה פדרטיבית טריטוריות נוספות, מלבד עיר הבירה, שאינן שייכות לרכיב פדרלי כלשהו אלא נשלטות ישירות על ידי המדינה. כאלה הן למשל טריטוריות האיחוד בהודו.
הפועל רמת-גן גבעתיים (כדורגל)
הפועל רמת-גן גבעתיים היא קבוצת כדורגל ישראלית המייצגת את הערים רמת גן וגבעתיים ומשחקת בליגה הלאומית.
הקבוצה נוסדה בשנת 1927, הישגיה הבולטים הם זכייה באליפות בשנת 1964 ושתי זכיות בגביע המדינה, בשנים 2003 ו-2013.
הקבוצה הצמיחה מאמנים ושחקנים מהשורה הראשונה בכדורגל הישראלי, ומשנת 1950 שיחקה במשך 20 עונות בליגה הבכירה. הקבוצה משחקת באצטדיון רמת גן. לפני כן שיחקה במשך 50 שנה (במצטבר) באצטדיון המכתש, עד שנהרס בשנת 2011.
לקבוצה יריבות ארוכת שנים עם הכח רמת גן, יריבתה העירונית, והמשחק ביניהם נקרא הדרבי של רמת גן.
היסטוריה.
השנים הראשונות.
הקבוצה הוקמה בשנת 1927 על ידי ישקה ליפסון ואליעזר אלקס, לימים מזכיר מועצת פועלי רמת גן. בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה נוהלה הקבוצה על ידי נתן טייבר, הוגו זינגר, אביו ומרדכי לאופר שנהרג במלחמת העצמאות.
לאחר הקמת הקבוצה שיחקה בתחילה בליגות המחוזיות (ליגות נמוכות) שארגנה ההתאחדות לכדורגל החל מהקמתה ב-1928.
בעונת 1941/1942 הגיעה הקבוצה לראשונה לליגה הארצית הבכירה בזמן תקופת המנדט, וסיימה את העונה במקום התשיעי. בעונת 1943/1944 סיימה במקום השביעי, וב1944/1945 לא הוכרזה אלופה אומנם אך הקבוצה סיימה במקום השני כסגניתה של הפועל תל אביב בליגה במחוז צפון. בעונה האחרונה שהתקיימה לפני הקמת מדינת ישראל 1946/1947 סיימה הקבוצה במקום השישי.
הפועל רמת גן הייתה אחת מ-13 הקבוצות שייסדו את ליגת הכדורגל בישראל לאחר קום המדינה. במשחקה הראשון בליגה הישראלית לעונת 1949/1950, היא גברה על מכבי רחובות בתוצאה 1–3. הקבוצה סיימה את עונתה הראשונה במקום העשירי, כשמאזנה עומד על 8 ניצחונות ו-16 הפסדים. ב-1954 דורגה במקום החמישי בליגה, שהיה הגבוה ביותר שהגיעה אליו בשנות ה-50. הצלחותיה בגביע המדינה בעשור זה היו העפלה לחצי הגמר ב-1955 וב-1958.
הקבוצה ירדה לליגה א' (אז הליגה השנייה) לראשונה בתולדותיה ב-1960, לאחר שסיימה במקום האחרון. ב-1963 היא חזרה לליגה הלאומית (אז הליגה הראשונה), לאחר שסיימה את העונה במאזן של 23 ניצחונות, 5 תוצאות תיקו ושני הפסדים.