עילם היה פעיל בתנועות שמאל שונות ושלל את רעיון ארץ ישראל השלמה. לאחר עליית הליכוד לשלטון ב-1977, כתב:
פעמיים התעוררו סערות ציבוריות הקשורות לעילם. האחת פרשת מתן עדותו במרץ 1979 לטובתו של כריסטופר מייהיו במשפט דיבה נגד "מעריב"; השנייה – פרשת הדחתו בהמשך אותה שנה על ידי יוסף לפיד, בעת היותו של לפיד יושב ראש רשות השידור, מהנחיית דיון בטלוויזיה הישראלית.
כריסטופר מייהיו (1915–1997) היה חבר הפרלמנט הבריטי בעל עמדות פרו-פלסטיניות ומבקר חריף של מדינת ישראל. בשנת 1975 פרסם הלה יחד עם עיתונאי בשם מייקל אדמס ספר בשם "Publish It Not: The Middle East Cover-up", שבו ביקורת חריפה על ישראל ויחסה לפלסטינים, ברוח האנטישמיות החדשה. ב-1 באוגוסט 1975 פורסמה ב"מעריב" כתבה מאת כתב העיתון בלונדון שמתח בקורת על הספר, וכתב כי מייהיו "הפך לשונא ישראל ארסי ומושבע", ושאל "במה שונה גישה זו מן השיטות של הנאצים?". בעקבות הכתבה הגישו מייהיו ואדמס בסוף שנת 1978 תביעת לשון הרע נגד העיתון, עורכו והכתב.
התביעה נדונה בבית המשפט המחוזי בירושלים. עילם הופיע במשפט ב-31 במרץ 1979 כעד מטעם התביעה ובעדותו חיווה דעתו כי הספר בעיניו הוא "ספר מרגיז" וכי הוא "אנטי–ציוני חריף", אך לפי השקפתו, אנטישמיות היא "שנאת יהודים" ויש להבחין בינה לבין ביקורת על מדינת ישראל והציונות. עד ישראלי נוסף מטעם התביעה היה האלוף במילואים מתי פלד, שהביע דעתו כי אין ליחס בשום פנים לתובעים מוטיבציה נאצית או אנטישמית. לעומתם יוסף לפיד, שהיה אז עיתונאי בכיר במעריב והופיע כעד מטעם ההגנה, אמר בעדותו: "אנו מאמינים כי יש לנו עניין עם אנטישמים, המנהלים תעמולה בסגנון נאצי".
השופט יעקב בזק, שישב בדין, פסק ב-5 באוגוסט 1979 כי הוא דוחה את התביעה וקבע כי הכתבה במעריב הייתה נכונה וכי הייתה חשיבות רבה בפרסומה מאחר ש"דברי תעמולה מסוג זה שאין מגיבים עליהם עלולים לחלחל לתודעת הציבור, כשם שהתעמולה האנטישמית והנאצית חלחלה לתוך תודעתם של התובעים".
דרכיהם של עילם ויוסף לפיד המשיכו להצטלב; בעת שהמשפט התנהל עדיין נתמנה לפיד ב-25 בפברואר 1979 למנכ"ל רשות השידור. המינוי נחשב למינוי של איש ימין, בעקבות המהפך, בו עלה הימין לשלטון. במסגרת תפקידו ביצע לפיד מספר פעולות שנויות במחלוקת. הוא אכף איסור על ראיונות עם אנשי אש"ף והחל בסדרה של הדחות של מי שנחשבו כאנשי שמאל. באפריל 1979 הורה להפסיק בקול ישראל את שידור תוכניתו של יעקב אגמון "בירה ומצב רוח", במאי מנע מעילם מלהנחות את אחד מפרקי התוכנית "השעה השלישית" שעסק בתוכנית האוטונומיה ובספטמבר הדיח אותו מהנחיית התוכנית "שעה אחת קודם" בקול ישראל. על מהלכים אלה נמתחה ביקורת ציבורית והועלתה נגד לפיד טענת מקארתיזם. העניין הגיע גם לכנסת וחבר הכנסת דני רוזוליו דרש לקיים דיון בוועדת החינוך והתרבות באמרו: "זאת גישה כיתתית צרה, ההופכת את הרשות הממלכתית לרשות מפלגתית".
מלבד מחקריו ההיסטוריים בנושאי הגדודים העבריים, ארגון ההגנה, והקמת הסוכנות היהודית, פרסם עילם ספרי עיון שביטאו את השקפת עולמו.
בספרו "ממלאי הפקודות" (1990) ביטא עילם את ההשקפה שאין אף פעם פקודה מפורשת לביצוע פשעי מלחמה אלא שלובשי המדים פעלים ברוח ההנהגה ומבצעים מעשי טבח כדוגמת טבח כפר קאסם או רצח עם שדוגמתו הקיצונית ביותר היא השואה. לטענתו חלק גדול מתהליך קבלת ההחלטות בהיסטוריה לא היה ליניארי (הנוהג כקו בעל שיפוע קבוע) - דרג מחליט שמעביר לדרג המבצע, אלא בדיוק להפך - דרג מבצע נטל החלטה והדרג המחליט אימץ את ההחלטה, הן כיוון שהיא תאמה את האידאולוגיה שלו והן כיוון שהיא התבררה כמוצלחת. במקרה של כישלון והסתבכות ניער הדרג המחליט את חוצנו והעביר את האחריות למבצעים שכביכול לא נהגו על פי הפקודה.
בספרו "קץ היהדות: אומת הדת והממלכה" (2000) טען כי קיים ניגוד בסיסי בין הציונות, כלאומיות מודרנית, לבין היהדות האורתודוקסית. היהדות במהותה, טען עילם, אינה סובלת את המדינה, אינה זקוקה לה ובעיניה היא מיותרת לחלוטין, היהדות ההיסטורית לא הייתה אומה; היא הייתה אומת-דת. למרות זאת, הסיק עילם, זכתה היהדות ההיסטורית לזריקת עידוד מצד הציונות, שהעניקה לה מקלט חדש בדמות מדינת ישראל, בעימות בין השתיים עתידה המדינה להתגבר על הדת, אומת-הדת היהודית.
בספרו "יהדות כסטטוס קוו: פולמוס מיהו יהודי 1958" יצא לאור אף הוא בשנת 2000 טען עילם שהקמת המדינה בעצם לא הביאה לידי שינוי בתפיסת מבנה החברה, כפי שמחויב ממהותה של מדינה ריבונית האחראית לזכויות ולחירויות של כל אדם וכל קבוצה בתחום שיפוטה. לדבריו מה שקרה בפועל הוא המשך ישיר של ההסדרים וההסכמים שהיו בתנועה הציונית ובכנסת ישראל, כלומר ביישוב העברי בארץ בתקופת המנדט הבריטי, וקודם לכן בתקופת השלטון העות'מאני. בספר תיאר עילם את ההסדרים השונים שנעשו בין דתיים לחילונים לנוחיות השותפות הפוליטית, אלא שלדבריו, במדינה ריבונית מודרנית חובה לדאוג למעמד הדמוקרטיה וחירויות האדם.
בספרו "מה התרחש כאן" (2012) כלולים שבעה מאמרים. בספר ניסה עילם להציג סקירה מאוזנת של הסכסוך הישראלי-ערבי ושל הישגיה של מדינת ישראל בשישים שנותיה הראשונות. לדבריו התמונה המתקבלת טומנת בחובה מסר אופטימי למרות הכל. במאמרים הנכללים בספר עירער עילם על עמדות יסוד ועל כמה מן המיתוסים המושרשים בהיסטוריה היהודית והציונית. לדבריו היחס בין הציונות ליהדות ההיסטורית ובין הציונות למדינת ישראל, אינו כה פשוט וחלק כפי שנוטים להציג אותו – לשיטתו קיימת סתירה מהותית בין הציונות ליהדות ההיסטורית; אין הציונות יכולה להכיל את מלוא ההוויה הישראלית, הממלכתית, שהיא הוויה מורכבת ופתוחה הרבה יותר מזו המיוצגת על ידי החזון הציוני. עילם ביקר את הדרך היהודית בהיסטוריה. לדבריו היהדות מראשית דרכה אימצה רעיון שבידל אותה משאר העמים, פסל את הצורך בקיום ממלכתי ודן אותה לחיי גלות ולסבל מתמשך. בספר תקף עילם את הנטייה הרווחת בקרב ההיסטוריונים הישראלים לקשור כתרים לראשו של דוד בן-גוריון כמעט בכל עניין וסוגיה הקשורים בתקומת מדינת ישראל. לדבריו בן-גוריון עצמו לא נזקק לכתרים אלה.
גלן רייס
גלן אנתוני רייס האב (באנגלית: .Glen Anthony Rice, Sr; נולד ב-28 במאי 1967) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד ובעמדת הקלע. אביו של הכדורסלן גלן רייס ג'וניור.
קריירת המכללות.
רייס שיחק באוניברסיטת מישיגן במשך ארבע עונות (1985–1989), כאשר בשלוש מהן הוא פתח בחמישייה. הוא הפך למוביל הנקודות בכל הזמנים של האוניברסיטה עם 2442 נקודות. הוא הוביל את מישיגן לאליפות ה-NCAA בשנת 1989.
רייס ממשיך להיות מדורג בין המובילים של מישיגן בכל הזמנים במספר קטגוריות סטטיסטיות, וביניהם:
קריירת ה-NBA.
רייס היה צפוי להיבחר באמצע הסיבוב הראשון של דראפט ה-NBA, אבל הוא נבחר מספר 4 בדראפט 1989 ב-NBA בשל ביצועי השיא שלו בטורניר אליפות המכללות בכדורסל. מיאמי היט, שהצטרפה ל-NBA יחד עם השארלוט הורנטס, היו אז בשנתם השנייה והיו צריכים עזרה התקפית לאחר שסיימו אחרונים ב-NBA בנקודות למשחק בעונת 1988–1989.
רייס קלע רק 13.6 נקודות למשחק בעונת הרוקי שלו, אבל הוא השתפר ל-20 נק בחמש העונות הנותרות במיאמי, שכללו שתי הגעות לפלייאוף. רייס הפך לכוכב של ההיט והוביל את מיאמי לסדרת הפלייאוף הראשונה שלהם נגד השיקגו בולס. רייס היה השחקן הראשון ממיאמי שקלע 20+ נקודות בממוצע בעונה אחת (1991–1992). ההיט לא הצליחו לנצח סדרת פלייאוף בתקופתו של רייס, והפסידו סדרה קשה נגד האטלנטה הוקס, 3-2 לאטלנטה.
רייס שיחק 1000 משחקים בין 1989–2004. רייס, שנבחר למשחק האולסטאר שלוש פעמים, הגיע לממוצעי קריירה של 18.3 נקודות ו-4.4 ריבאונדים ב-1,000 משחקים בעונה רגילה עם המיאמי היט, השארלוט הורנטס, הלוס אנג'לס לייקרס, הניו יורק ניקס, היוסטון רוקטס והלוס אנג'לס קליפרס. הוא סיים עם 18,336 נקודות בקריירה. רייס הגיע לשיאו כשחקן שארלוט הורנטס בעונת 1996–1997 כשהוא היה שלישי בליגה בנקודות, אחרי מייקל ג'ורדן וקארל מלון, עם ממוצע של 26.8 נקודות למשחק.
רייס שיחק ב -55 משחקי הפלייאוף בקריירה, עם ממוצע של 16.1 נקודות ו -4.5 ריבאונדים. הוא בממוצע 16.3 נקודות בשלושה משחקי אולסטאר.
רייס זכה בטבעת אליפות כשחקן הלוס אנג'לס לייקרס שזכתה באליפות ה-NBA בשנת 2000.
צ'נדלר פארסונס
צ'אנדלר פארסונס (באנגלית: Chandler Parsons; נולד ב-25 באוקטובר 1988) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
קריירת תיכונים ומכללות.
פארסונס שיחק בתיכון "לייק הוואל" לצד האחים ניק ופט קלאת'ס, עימם הוביל פארסונס את מכללתו לפיינל פור של האליפות בשנים 2005–2006 ולזכייה באליפות בשנת 2007.
פארסונס הסכים למלגת ספורטאי באוניברסיטת פלורידה בה שיחק פארסונס בקבוצת הגייטורס בין השנים 2007–2011. בשנתו הראשונה קלע פארסונס 8.1 נקודות וקלט 4.0 ריבאונדים בממוצע למשחק, אך הגייטורס לא העפילו לפלייאוף. בשנה הבאה קיבל פארסונס יותר דקות, ושיפר את ממוצעיו בנקודות, ריבאונדים ואסיסטים אך שוב קבוצתו לא העפילה לפלייאוף. בשנתו השלישית קלע פארסונס 14.1 נקודות למשחק, קלט 6.9 ריבאונדים ומסר 2.6 אסיסטים למשחק. הגייטורס הגיעו לפלייאוף ה-NCAA אך הפסידו בסיבוב הראשון לאוניברסיטת בריגהאם יאנג.