ניתן לטעון כי העיתון שרד כלכלית, כל עוד חויבו כל הקיבוצים המשתייכים למסגרת הפוליטית של הקיבוץ הארצי, לחתום על העיתון ובכך לתרום תרומה כלכלית מכרעת באשר לקיומו. מצב זה נשתמר על תחילת 1990, אך ביולי באותה שנה שונה החוק – חברי הקיבוצים יכלו לבחור באופן חופשי את העיתון שעליו יהיו מנויים, מבלי להתחייב לחתום על העיתון המפלגתי. שינוי זה אישש את החששות של המתנגדים לשינוי – בכך שהביא למיטוט העוגן הכלכלי היחיד שהיה לעיתון. ב-1993 הגירעון של "על המשמר" הגיע למיליון דולר ("הארץ", 23.7.90), אותם היו אמורים לכסות מפ"ם והקיבוץ הארצי. תוצאות אלו מהוות עובדה לכך שעיתון המפלגה אינו העיתון שחברי המפלגה היו בוחרים בו כעדיפות ראשונה, אלא רק מכורח המנוי. בעיה זו משותפת לכל העיתונים המפלגתיים. העיתון נסגר ב-1995 כאשר צבי טימור היה עורכו הראשי.
עיתונות המחנה הדתי.
לאור העובדה כי העיתונים הפרטיים היומיים דבקו בקו חילוני מובהק, נזדקקו המחנות הדתיים השונים ביומון שיענה על דרישותיהם הקהילתיות והתקשורתיות. למרות זאת כוחם ומרכזיותם של עיתונים אלו נעו בהתאם למפה הפוליטית ולכוח האלקטוראלי שקיבלה כל מפלגה.
הצופה.
ביטאונה של המפלגה הדתית לאומית (מפד"ל). העיתון עלה לאור ב-1938 כעיתון דו-יומי, נהפך במהרה ליומון, ביטאונה של התנועה העולמית של המזרחי. ניתן ללמוד על דעיכת העיתון מירידת נתוני התפוצה: בעוד שבשנת 1939, עמדה תפוצת העיתון על 3000 עותקים, תפוצת עיתון הערב הפרטי "ידיעות אחרונות" רק הכפילה את היקף התפוצה של "הצופה". יחס התפוצה בשנות ה-80 היה 1:29 לטובת "ידיעות אחרונות". ירידת קרנה של הציונות הדתית בכלל ושל מפלגת המפד"ל בפרט במציאות הפוליטית היא הסיבה העיקרית לדעיכת העיתון, ששרד 71 שנים.
עיתונות מפלגתית כיום.
נכון לשנות ה-2000, ישנם ארגוני תקשורת שונים המספקים את הצרכים שסיפקה בעבר העיתונות המפלגתית. אתרי אינטרנט של קבוצות פוליטיות ממסדיות (מפלגות: שינוי, העבודה, ליכוד, מרץ וכדומה), וחוץ ממסדיות מספקים מידע פוליטי ופרשנות לאירועים לאומיים. דוגמה לאתר חוץ ממסדי היא "הגדה השמאלית" המפרסם מאמרים הנוטים לצד האידאולוגיה של מפלגות וארגוני שמאל. ארגון תקשורת שונה, שפנה לצד הימני של המפה הפוליטית היה "ערוץ 7" הפירטי, המשדר משטח המים הבינלאומיים שמחוץ לישראל, והפונה לאוכלוסיית מצביעי הימין והמפלגות הדתיות. שני הארגונים הללו מספקים כיום את הצרכים שסיפקה העיתונות המפלגתית בעבר: העברת רעיונות אידאולוגיים והפצת השקפה פוליטית לאוכלוסיות מסוימות.
סגנונות שחייה
תומס אטווד
אנדי גרסיה
אנדרס ארתורו גרסיה מנדז (בספרדית: Andrés Arturo García y Menéndez; נולד ב-12 באפריל 1956) הוא שחקן קולנוע אמריקאי-קובני שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "הסנדק חלק שלישי" ב-1990.
ביוגרפיה.
גרסיה נולד בהוואנה, לאמיליה מנדז, מורה לאנגלית, ולרנה גרסיה נונייז, איכר ומשפטן בקובה. גרסיה עבר עם משפחתו ב-1961 למיאמי, פלורידה, במהלך הפלישה למפרץ החזירים. לאחר מספר שנים פתחה המשפחה חברת בשמים בשווי מיליון דולר.
גרסיה גדל וחונך כקתולי ולמד ב"תיכון מיאמי ביץ'", שם שיחק בקבוצת הכדורסל המקומית. במהלך שנתו האחרונה בתיכון חלה גרסיה במחלת הנשיקה, בעקבות המחלה החליט גרסיה לפרוש מכדורסל ולהתמקד יותר בפיתוח יכולות המשחק שאותן רכש עוד בשנותיו הראשונות בתיכון.
קריירת משחק.
כאשר סיים גרסיה את לימודיו נכנס במהירות להוליווד ושם בתור התחלה הופיע כסטנדאפיסט ובתפקידים קטנים.
הוא זכה להכרה ציבורית ב-1986 כאשר שיחק בסרט הפשע "8 מיליון דרכים למות". הופעתו של גרסיה בסרט משכה את תשומת לבו של בריאן דה פלמה והביאה לליהוקו לתפקיד השוטר האיטלקי-אמריקאי המתלמד ג'ורג' סטון בדרמת הפשע זוכת פרס אוסקר, "הבלתי משוחדים".
לאחר מכן שיחק גרסיה במותחן האקשן של רידלי סקוט "גשם שחור" לצד מייקל דאגלס. בשנת 1990 שיחק גרסיה לצד אל פצ'ינו בחלק השלישי ב"טרילוגיית הסנדק" של פרנסיס פורד קופולה, "הסנדק חלק שלישי", שהיה מועמד ל-7 פרסי אוסקר. בסרט גילם גרסיה את דמותו של וינסנט מאנצ'יני קורלאונה, יורש העצר של משפחת הפשע המפורסמת. על תפקידו זה היה גרסיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
בהמשך שנות ה-90 שיחק גרסיה בסרטים "רצח מן העבר" לצד קנת בראנה, "סידורים אחרונים בדנוור" לצד כריסטופר לויד.
ב-2001 קיבל גרסיה מועמדות כפולה לפרס אמי על תפקידו בסרט הביוגרפי "סיפורו של ארטורו סנדובל". בסרט גילם גרסיה את דמותו של חצוצרן הג'אז והפסנתרן הקובני ארטורו סנדובל.
באותה שנה השתתף לצד ג'ורג' קלוני, בראד פיט וג'וליה רוברטס במותחן הפשע הקומי של סטיבן סודרברג, "אושן 11". בסרט גילם גרסיה את טרי בנדיקט, בעל קזינו בלאס וגאס שאותו חבורת השודדים רוצה לשדוד. ב-2004 שיחק גרסיה בסרט ההמשך לקומדיה, "אושן 12". בסרט המשיך גרסיה לגלם את טרי בנדיקט שנשדד בסרט הקודם, ובחלק הזה הוא דורש את כספו בחזרה עם ריבית.
בהמשך אותה שנה גילם גרסיה את הצייר האיטלקי-יהודי אמדאו מודיליאני בסרטו של הבמאי מיק דייוויס "מודיליאני".
ב-2005 ביים גרסיה את סרטו הראשון, "קובה סיפור אהבה". גרסיה גם שיחק בסרט לצד דסטין הופמן וביל מארי.
ב-2007 שיחק גרסיה בחלק השלישי בסדרת המותחנים הקומיים של סטיבן סודרברג, "אושן 13", בסרט זה מסכים גרסיה לשתף פעולה עם חבורת השודדים על מנת להפיל את בעל הקזינו הגדול ביותר בלאס וגאס, ווילי בנק (אל פצ'ינו). גרסיה גם השתתף לצד בן אפלק וג'רמי פיבן במותחן הפעולה "לחסל את האייס".
ב-2008 דיבב גרסיה את דמותו של הכלב דלגאדו בסרט "הצ'יוואווה מבוורלי הילס". ב-2009 שיחק לצד סטיב מרטין וז'אן רנו בקומדיית ההמשך "הפנתר הוורוד 2" לסרט משנת 2006 "הפנתר הוורוד".
ב-2016 שיחק בקומדיה "מכסחות השדים" המבוסס על הסרט מ1984. בסרט הוא משחק לצד קריסטן ויג, לזלי ג'ונס ומליסה מקארתי. באותה שנה יצא לאקרנים סרט המדע הבדיוני "מקס סטיל" (המבוסס על סדרת האנימציה), שבו שיחק לצידם של מריה בלו ובן ווינצ'ל. באותה שנה שיחק בסרטו של מורטן טילדום, "הנוסעים" (Passengers) לצידם של כריס פראט, ג'ניפר לורנס ומייקל שין. ב-2018 גילם בסרט ההמשך ל"מאמה מיה!" את "פרננדו סיינפואגוס", אהוב לבה של הסבתא, רובי, אותה גילמה שר.
חיים אישיים.
גרסיה נשוי למריה ויקטוריה לורידו משנת 1982. לזוג נולדו 3 בנות ובן אחד: בתו, דומיניק (1983), אף היא שחקנית קולנוע ושיחקה לצידו של אביה בסרטים קובה סיפור אהבה וסיטי איילנד. דניאלה (1988), אלסנדרה (1991) ואנדרס (2002). המשפחה גרה בלוס אנג'לס ובמיאמי.
ב-2018 השתתף בטקס התרמה חגיגי לארגון ארגון ידידי צה"ל בארצות הברית (FIDF), בו גייסו 60 מיליון דולר עבור צבא ההגנה לישראל.
איפה הקול שלי?
מרכז נגה
מרכז נגה פעל במסגרת הקריה האקדמית אונו והעניק (עד לשנת 2016) סיוע משפטי לנפגעי עבירה, ובפרט נפגעי עבירות אלימות (כגון משפחות של נפגעי רצח והריגה) ונפגעי עבירות מין חמורות (כגון מקרי אונס). בראש המרכז עמדו פרופסור עו"ד דנה פוגץ' ועו"ד דיקלה טוטיאן.
מרכז נגה הוקם בעקבות סיוע של פוגץ' לגילה ואיתן הירש שתומר, בנם, מדריך פנימייה שנרצח על ידי חניכו בדקירות סכין. פוגץ' סייע למשפחה בהתנגדות לבקשת הרוצח והנערה שסייע לו לקבלת אזרחות ישראלית (הייתה להם אזרחות אוקראינית). שר הפנים קיבל את התנגדות המשפחה ושלל אפשרות הענקת אזרחות לשניים. עו"ד טוטיאן ייצגה קורבנות בתביעות אזרחיות עוד טרם חקיקת חוק זכויות נפגעי עבירה וייצגה במקרים תקדימיים המהווים פריצת דרך בפיצוי הקרבנות.
לאחר שהוקם המרכז, הקריה האקדמית אונו לקחה אותו תחת חסותה, ובכך אפשרה לקיים במסגרתו פעילויות נוספות לקידום זכויות נפגעים, בהן: ייצוג נפגעי עבירות מין ואלימות חמורה, פעולות לקידום חקיקה והדרכת אנשי מקצוע הנמצאים בקשר עם נפגעים, דוגמת שוטרים, שופטים, עובדים סוציאליים.
בנובמבר 2009 החליטה ממשלת ישראל לאמץ תוכנית סיוע לקורבנות עבירה, את הצעת החוק הובילו מרכז נגה והשר יצחק הרצוג.
טיסת אארופלוט 593
יוסף שקלובסקי
יוסף שקלובסקי (1 ביולי 1916- 3 במרץ 1985) היה אסטרונום ואסטרופיזיקאי סובייטי, ממוצא יהודי.
קורות חיים.
שקלובסקי נולד בעיר הלוחיב, מחוז סומי באוקראינה הנוכחית. לאחר סיום בית הספר, עבד כמה שנים בבניית מסילת ברזל בסיביר ובשנת 1933 החל את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה. עם סיום הלימודים הוא התחיל לעבוד במכון האסטרונומי הממשלתי על שם שטרנברג ועבד שם עד סוף חייו. בשנת 1949 הוא קיבל תואר דוקטור. בשנת 1966 נבחר להיות חבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
תחומי המחקר שלו התמקדו בחקר עטרת השמש, סופרנובה וקרינה קוסמית. בשנת 1946 הוא פיתח שיטה להפרדת גלי הרדיו שמקורם בשביל החלב לפי מקורות תרמיים ולא תרמיים. בשנת 1959 הוא חקר את ירח של המאדים, פובוס והגיע למסקנה שהוא מתאפיין בצפיפות קטנה במיוחד.
בשנת 1960 זכה בפרס לנין עבור רעיון של שביט מלאכותי.
חקר את נושא ציוויליזציות מחוץ לכדור הארץ וכתב מספר ספרים בנושא.
שקלובסקי לחם נגד תופעות של אנטישמיות בברית המועצות והגן על אנדרי סחרוב. כתוצאה מכך היו לו מספר היתקלויות עם השלטון. הן גם הקשו על הופעותיו בכנסים בינלאומיים בחו"ל.
סאות'המפטון (אי)