העניין באדמה נגוחה התחדש במאה ה-21 משום שבנייה באדמה נגוחה נחשבת ידידותית לסביבה. לנושא מוקדשים ספרים, אתרי אינטרנט, הנושא נלמד בקורסים מיוחדים וקמות חברות המתמחות בבנייה באדמה נגוחה, גם בישראל. עם זאת, גם לאחר שהתעורר עניין מחודש בשיטת בנייה זו, מתנגדים קבלנים, מהנדסים ואנשי מקצוע רבים, שאינם מודעים לטכניקות הבנייה באדמה, לשימוש בה כחומר בנייה. לעיתים קרובות נראית שיטה הבנייה המודרנית קלה יותר. השקעה בטכנולוגיה זו נחשבת יותר מדי בלתי בטוחה ולכן נוטים להזניח לעיתים קרובות בתרבויות הבנייה המודרניות את הבנייה באדמה נגוחה.
נתן רוטנשטריך
נסים אוחנה
הרב נסים בנימין אוחנה (מדיאה - דצמבר 1881, חיפה - 1962) היה סגן הרב הראשי במצרים, רב ראשי בעזה, בחיפה ובמקומות נוספים.
ביוגרפיה.
נולד בראש חודש טבת תרמ"ב במדיאה שבאלג'יריה. אביו, המקובל מסעוד (גד) אוחנה, היה ידוע באהבתו לציון והחליט להשתקע בארץ ישראל ובגיל 6 שנים עלה נסים עם משפחתו לירושלים. בגיל 18 החל ללמוד בישיבה ובגיל 21 הוסמך לרבנות על ידי הרב יעקב שאול אלישר, הרב חיים משה אלישר והרב שמואל סלנט. בגיל 22 הוא נישא למרים, בתו של הרב נחמן בטיטו.
החל מ-1907 היה הרב של יהודי עזה במשך 5 שנים, שם ייסד בית ספר ללימוד תנ"ך ותלמוד בשפה העברית, ואליעזר בן-יהודה נכח בפתיחה שלו. בנוסף, הוא התקין שם מקווה טהרה לנשים, ויזם הקמה של בית עלמין.
בגיל 30 שב לירושלים, לאחר פטירת אשתו מרים. באותה שנה, לאחר שהתחתן בשנית עם פרלה פרירה, בתו של הרב יצחק משה פרירה, עבר הרב אוחנה לבדו לניו יורק על-מנת לכהן שם כרב לקהילת יוצאי חלב, שם לימד עברית ותורה במשך שנתיים.
ב-1915 עזב הרב אוחנה את ניו-יורק ושב לירושלים, אך עקב מלחמת העולם הראשונה, בהיותו בעל נתינות צרפתית, הוא אולץ על ידי שלטונות העות'מאנים להגר עם משפחתו לאלכסנדריה שבמצרים. לאחר חצי שנה באלכסנדריה נבחר לרב האי מלטה, שם כיהן חמש שנים.
בשנת 1920 הוזמן הרב אוחנה על ידי הרב חיים אלישר להיות הרב הראשי של פורט סעיד. הרב אוחנה נענה להצעה ובפורט סעיד הוא הרביץ תורה וייסד את בית הספר העברי "זיכרון משה". חיים ויצמן הוזמן לירות את אבן הפינה של בית ספר זה. בזמן שהותו במצרים, השתתף הרב אוחנה במסיבת תה שמלך מצרים, פואד הראשון, ערך ב-1924. ב-1935 מונה לראש בית-דין, וסגן ראש הרבנים למצרים. הרב אוחנה פעל למען הפצת הציונות בקהילתו, הטיף לחינוך דתי לאומי והיה מזוהה עם המזרחי.
ב-1947 מונה לראש בית-דין ורב ראשי לעדה הספרדית לעיר חיפה והמחוז (שכלל את היישובים מעכו עד חדרה). באותה שנה אמר דברי זיכרון על צדוק ליסבונה שנהרג בעת שניסה למנוע שוד, ודבריו צוטטו בעיתון דבר.
ביולי 1947, החליף את הרב ברוך מרקוס ונעתר לבקשת הבריטים לבקר אצל עולי הגרדום, ביקר את חברי האצ"ל יעקב וייס, אבשלום חביב ומאיר נקר ערב עלייתם לגרדום, אמר עמם את "הווידוי המלא" וקריאת שמע ישראל והתפלל לעילוי נשמתם, אך נמנע מלהשאר עימם בעת התלייה.
ב-1962 בכ"ד באדר ב' תשכ"ב נפטר הרב נסים בנימין אוחנה בגיל 80 והובא למנוחות בבית העלמין בחיפה. רחוב הרב אוחנה בעיר נקרא על שמו.
כתביו וחיבוריו.
בנוסף, הוא כתב מאמרים בהלכה בעיתונים "הפוסק" ו"יד לאחים", חיבר תפילות, ביניהן "תפילת קיבוץ הגלויות", "פתיחת שערי ארץ" ו"תפילה לביטול המצור על ירושלים", וגם חיבר והלחין פיוטים, כמו "שיר הגאולה" ו"שיר הניצחון".
טריו
משמעות המונח טְרִיּוֹ (מאיטלקית: Trio) היא שלישייה. המונח משמש בעיקר בתחום המוזיקה בהקשר של מספר נגנים או תפקידים בהרכב מוזיקלי, או הלחנות המיועדות להרכב כזה.
שני הפוסקארים
שני הפוסקארים (איטלקית: I due Foscari) היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת פרנצ'סקו מריה פיאבה, המבוססת על מחזה באותו שם ("The two Foscari") מאת הלורד ביירון, העוסק בחייו של הדוג'ה של לה סרניסימה פרנצ'סקו פוסקארי ובנו. הופעת הבכורה התקיימה ב-3 בנובמבר 1844 בתיאטרון ארגנטינה ברומא.
היסטוריה.
כבר ב-1843 בחן ורדי את האפשרות להלחין אופרה על המחזה של ביירון. כאשר הוצע הנושא לבית האופרה לה פניצ'ה בוונציה, דחה בית האופרה את היצירה בטענה כי יש בה ביקורת כלפי הרפובליקה של ונציה, ועלולה לפגוע בצאצאים של משפחת פוסקארי שעוד חיו בוונציה. לאחר שתיאטרון ארגנטינה ברומא דחה רעיון אחר של ורדי, אופרה על לורנצינו דה מדיצ'י, התקבלה בתיאטרון ההצעה להפיק את האופרה על הפוסקארים.
האופרה התקבלה יפה, ובשנים הבאות הוצגה ברחבי איטליה והעולם, בפריז (1846), לונדון וניו יורק (1847). כיום מוצגת האופרה מפעם לפעם, וניתן למצוא הקלטות אודיו ווידאו של הפקות שונות של האופרה.
עלילה.
מערכה ראשונה.
חברי מועצת העשרה ממתינים להיכנס לחדר לדון בנושא טעון - אשמת רצח התלויה נגד בן הדוג'ה - יקופו פוסקארי. לורדאנו, יריבו המושבע של יקופו, וחברו ברבריגו מופיעים, ומודיעים כי הדוג'ה כבר ממתין בחדר. חברי המועצה נכנסים אל החדר. לאחר תקופת גלות מוחזר יקופו מהכלא, הוא מביע את רצונו לראות שוב את עירו האהובה ונציה. כאשר הוא נקרא לעמוד בפני המועצה ונאמר לו כי ייתכן ויזכה לייחס של רחמים, הוא נתקף בזעם ואומר כי רק שנאה אכזרית מפעפעת בהם. יקופו מוכנס אל החדר.
לוקרציה קונטאריני, אשתו של יקופו, שומעת ממשרתותיה כי המשפט נמשך בחדר המועצה. היא דורשת לראות הדוג'ה באופן מיידי, אך נאמר לה כי מוטב שתתפלל למען חירותו של בעלה. היא פונה בתחנונים כלפי שמים בבקשה לרחמים. פיזאנה נכנסת לחדר בדמעות, ומספרת כי המועצה החליטה לשלוח שוב את יקופו לגלות. לוקרציה פורצת שוב בהתקפת זעם, והסובבות אותה מפצירות בה לבטוח ברחמי האל.
חברי המועצה עוזבים, ומכריזים כי הראיות נגד יקופו היו ברורות, וכי החלטתם צודקת והוגנת.
הדוג'ה פרנצ'סקו פוסקארי, נכנס אל החדר מותש, ומתיישב לנוח. הוא מביע את צערו על מה שאירע לבנו, ואת חוסר יכולתו כאב לעזור לו. לוקרציה נכנסת לחדר בדמעות, ומנסה להמעיט בערך החלטת המועצה, אך הדוג'ה מזכיר לה את תפקידו ומעמדו כנציג העליון של החוק בוונציה. בכעסה היא אומרת כי החוק מלא רק בשנאה ונקמה, ודורשת ממנו להשיב לה את בעלה. הדוג'ה מקונן על סמכויותיו המוגבלות ועל הקונפליקט להיות אבא ושליט בעת ובעונה אחת, בעוד לוקרציה ממשיכה לתבוע ממנו לעזור לה. דמעותיו של הדוג'ה נוסכות תקווה בלב לוקרציה.
מערכה שנייה.
יקופו יושב בודד בתאו ומקונן על מר גורלו. הוא הוזה כי הוא מותקף על ידי הקונדיטייר (שכיר חרב איטלקי) קארמניולה, הוא מתחנן על נפשו ומתעלף. בעודו הוזה הוא מוצא את לוקרציה בתא, המספרת לו על החלטת המועצה והעונש - המשך הגלות. היא מנסה להמתיק את הגלולה באומרה כי היא תצטרף אליו בגלות. הדוג'ה מופיע ומכריז כי למרות שהוא נאלץ לנקוט ביד קשה, הוא עודנו אוהב את בנו. יקופו נרגע לרגע, אך שוב מוטרד מאביו האומר כי חובתו החוקית מוכרחה לגבור על אהבתו הרבה לבנו.
לורדאנו מופיע ומכריז באופן רשמי את החלטת המועצה, ומורה להכין את יקופו לשליחה לגלות. הוא לועג לתחנוני הנוכחים לרחמים, ומורה להוציא את יקופו מתאו. בטריו המסיים את הסצנה, הדוג'ה, יקופו ולוקרציה מביעים את רגשותיהם המנוגדים הסוערים. כשיקופו נלקח, הדוג'ה עוזב עם לוקרציה.
לורנצאנו נחוש בדעתו כי אין יקופו ראוי לרחמים, וכי לוקרציה והילדים לא יוכלו להצטרף אליו בגלות. הדוג'ה מבכה שוב את מצבו חסר האונים, כאשר הוא נאלץ להעדיף את תפקידו לפני רחמיו לבנו. לוקרציה נכנסת עם שני ילדיה, בעוד יקופו מאמץ אותם אל ליבו היא מתחננת בפני המועצה לרחמים. יקופו מובל החוצה.
מערכה שלישית.
קהל נאסף בכיכר, שירה עליזה. לורדאנו וברבריגו ממתינים לראות את ספינת המשוטים שתוביל את יקופו לגלות. יקופו מוצא מן הבניין מלווה בלוקרציה ופיזאנה. הוא מביע את רגשותיו וחמלתו כלפי לוקרציה. בקטע מקהלתי גרנדיוזי, יקופו, לוקרציה, פיזאנה, לורדאנו, ברבריגו ואנשי ונציה מביעים כל אחד את רגשותיו. הסצנה מסתיימת כאשר יקופו מובל אל הספינה, בעוד לוקרציה מתעלפת בזרועות פיזאנה.
הדוג'ה מבכה את גורל בנו, ואת גורלו שלו - נותר לבדו לעת זקנה. ברבריגו מציג בפניו ראיה לחפותו של יקופו, אך לוקרציה נכנסת ומודיעה כי יקופו מת. כאשר היא עוזבת, משרת מכריז על רצון מועצת העשרה להפגש עם הדוג'ה.
לורדאנו, דובר המועצה, מודיע לדוג'ה את החלטת המועצה כי בעקבות גילו המבוגר עליו לוותר על תפקידו כדוג'ה. הדוג'ה הזועם עושה שמות בדקורציית החדר, ודורש לראות את לוקרציה. כאשר לוקרציה נכנסת ופונה אליו בתואר המקובל: "נסיך", הוא זועק: "נסיך? לא עוד". הפעמון בכנסיית סן מרקו מודיע על בחירת הדוג'ה החדש, ופרנצ'סקו מבין כי אכן הסוף הגיע. הפעמון מצלצל שוב כאשר פרנצ'סקו נופל מת, ולורדאנו מכריז: "באתי על שכרי!".
סטמאר
תחבושת גבס
תחבושת גבס היא מעטפת חיצונית קשיחה של שכבת גבס המלופפת סביב גפה פגועת שלד. תחבושת גבס היא לרוב הטיפול הרפואי היחיד לקיבוע שברים בעצמות או מפרקי היד והרגל.
הטיפול בגבס הוא רק בשברים ביד או ברגל. שברים אחרים כמו שבר בכתף או באגן הירכיים, אין אפשרות לקבע בגבס אלא באמצעים אחרים כגון הכנסת בורג על ידי ניתוח.
מטרות השימוש.
הגבס אינו מרפא, אלא מהווה קיבוע לגפה הפגועה לצורך מספר מטרות.
אופן השימוש.
הגבס הרפואי מגיע בצורה של תחבושת גאזה ברוחב 10 ס"מ המצופה בגבס יבש ומגולגלת על גליל פלסטיק.