נשיא גמביה לשעבר, יחיא ג'אמה, אמר במאי 2008 כי בקרוב יוכנסו חוקים "מחמירים יותר מאלה שבאיראן" נגד הומוסקסואלים, ונשבע "לחתוך את הראש" לכל הומוסקסואל שייתפס במדינה. ב-15 במאי 2008, ג'מה נתן להומוסקסואלים 24 שעות לעזוב את המדינה וציווה על "כל אלה שאוגרים אנשים כאלה להעיף אותם מהמתחמים שלהם, וציין שסיור המוני יתבצע בהוראת המפקח הכללי של המשטרה ומנהל מחלקת ההגירה של גמביה להשמיד אלמנטים רעים בחברה". לדבריו, "כל מלון, אכסניה או מוטל שיאכסנו אנשים מסוג זה ייסגרו, מכיוון שהמעשה הזה אינו חוקי. אנחנו במדינה שנשלטת על ידי האסלאם, ואני לא מקבל ולעולם לא אקבל אנשים כאלה במדינה הזו". ג'אמה הצהיר בנאומו בפני ראשי הצבא החדשים שקודמו ב-7 בדצמבר 2009 באומרו, "לא נעודד לסביות והומוסקסואליות בצבא. זה טאבו בכוחות המזוינים שלנו. אני אפטר כל חייל שנחשד כהומוסקסואל או לסבית בגמביה... אנחנו לא צריכים הומואים בכוחות המזוינים שלנו". ג'אמה יעץ לראשי הצבא לפקח על פעילותם של אנשיהם ולהתמודד עם חיילות אשר "מתרגלות לסביאניזם" בצבא.
שני גברים ספרדים שנטען כי הם הומוסקסואלים, פר ג'ואן, בן 56 וחואן מונפסראט רוסה, בן 54, נעצרו על ידי משטרת גמביה ועוכבו בתחנת המשטרה בשכונת קוטו בסרקונדה ביוני 2008. על פי דיווחים, הזוג יצר קשר עם שני נהגי מוניות וביקשו שייקחו אותם למקום שבו יוכלו להיפגש עם הומוסקסואלים, ואמרו שהם מוכנים לשלם כל סכום. לאחר מכן הנהגים ביקשו מהזוג להמתין בטענה כי הם "הולכים לחפש עוד הומוסקסואלים". כשהם עזבו, הנהגים שינו את דעתם והחליטו לפנות לתחנת המשטרה בקוטו, שעצרה את הזוג. הגברים שוחררו לאחר מכן, על פי הדיווחים לאחר התערבות ממשלת ספרד.
בשיחתה עם שגריר ארצות הברית בגמביה, שרת החוץ של ארצות הברית הילרי קלינטון סיפרה על פגישתו עם ג'אמה ב-26 בפברואר 2010, "[השגריר] ... הציע לנשיא ג'אמה שתפיסתו על ידי משקיפים מבחוץ יכולה להיות מיוחסת במידה רבה לכמה מהערותיו היותר מבעיתות, כגון אלו הקשורות ל-"כריתת ראשים של הומוסקסואלים". הנשיא השיב באומרו כי, "כן, הערתי את ההערות האלה אבל האם באמת כרתתי למישהו את הראש? האם אי פעם עצרתי מישהו בגלל היותו הומו? לא, אבל סנגל עצרה וכלאה מישהו בגלל היותו הומו והם מקבלים את תאגיד אתגר המיליונים... יש הומואים כאן בגמביה, אני יודע את זה. אבל הם חיים בסתר וזה בסדר מבחינתי, כל עוד הם מתעסקים בפרטיות לא אכפת לנו. אבל אם אתה מדבר על להתחתן במדינה הזאת, זה לעולם לא יקרה. לעולם לא נקבל הומואים".
דו"ח זכויות האדם של משרד החוץ האמריקאי לשנת 2011 מצא כי "הייתה אפליה חברתית חזקה נגד אזרחי להט"ב" אם כי "לא דווחו מקרים של אלימות פיזית כלפי אזרחי להט"ב במהלך השנה". הדו"ח מצא כי לא היו ארגוני זכויות להט"ב במדינה.
ב-10 באפריל 2012, בית משפט עצר 18 הומוסקסואלים לכאורה (16 מסנגל, אחד מגמביה ו-1 מניגריה) שנעצרו ב-9 באפריל בבר באזור פיתוח התיירות בעודם נאשמו ב-"מנהג מגונה בינם לבין עצמם במקום ציבורי". על פי עדות המשטרה בבית המשפט ביולי 2012, המעצרים בוצעו משום שגברים "לבשו בגדי נשים, נשאו תיקים והלכו כמו נשים". ב-1 באוגוסט 2012 ביטל התובע את כל האישומים בתיק.
המסע אל האי אולי
המסע אל האי אולי הוא ספר ילדים על-זמני שכתבה סופרת הילדים מרים ילן-שטקליס ואיירה צילה בינדר. הספר יצא לאור בשנת 1944 ומהדורה מחודשת שלו יצאה בשנת 2014 מלווה באיוריה של בתיה קולטון. גיבורי הספר הם דמויות שעליהם כתבה מרים ילן שטקליס בשיריה, וביניהם דני הגיבור, אלישבע הבובה שרגלה האחת נעלמה, אפה שבור והיא קרחת, וגם שלושה חברים של דני - קוּץ הדובון, רוּץ הכלב ומוּץ החתול.
עלילת הסיפור.
העלילה מתחילה בשעת לילה, בביתו של דני. הכל ישנים, דני, רותי אחותו, הוריו ואפילו החלונות ישנים, ובחדר הצעצועים יושבים שלושת הידידים של דני - הדובון, הכלב והחתול - ומשוחחים. לפתע נשמע בכיה של אלישבע הבובה המצרה על מר גורלה שהיא פיסחת, קירחת ואפה שבור. הידידים - קוץ, רוץ ומוץ - מרחמים על אלישבע, ומחליטים שהם רחמנים יותר מילדים ומאנשים, הם אלו שיעזרו לבובה הסובלת וייקחו אותה לריפוי אצל הרופא הגדול שנמצא בארץ הבובות. השלושה מעירים את דני ומבקשים ממנו להצטרף למסעם עם אלישבע אל ארץ הבובות אשר נמצאת באי ששמו "אולי" בלב האוקיינוס. הם אינם יודעים את מיקומו המדויק של האי, "רק הלויתן הזקן הגר בבית הבדולח שלו במעמקים הירוקים הקרירים", יודע את הדרך אליו. כאן מתחיל סיפור המסע של החמישה הרצוף מכשולים שונים והתגברות עליהם. הם יוצאים מהבית ונוסעים יחד במכונית הצעצוע של דני, זו מתנגשת בעץ ומתנפצת לרסיסים, והם נאלצים להמריא באווירון צעצוע של דני. כאשר גם זה מתקלקל, עוזרת להם ציפור לתקן אותו, ואף עוזרת להם למצוא את הלוויתן אשר נושאם על גבו אל האי "אולי" ואל הרופא שיצליח לתקן את אלישבע הבובה.
דמיון ומציאות ביצירה.
העלילה מתחילה בלילה, במצב שנמצא בין ערות לשינה. כל בני הבית ישנים ורק הצעצועים, גיבורי הסיפור, ערים. בהמשך, העלילה מערבת בין מציאות לדמיון, בין סביבה מוכרת כמו חדר משחקים לבין מקום זר ולא ידוע ששמו ארץ הבובות, אשר נמצא באי אשר גם שמו - "אולי" - מרמז על כך שהוא בין ספקנות לוודאות. החבורה מתחילה את דרכה עם דמויות מוכרות ובהמשך פוגשת בעלי חיים ואף איש זר שאינם מוכרים לה.
מרים ילן שטקליס מכירה היטב את תחושות קוראיה, בני הגיל הרך שעדיין מערבים דמיון במציאות, מרבים להאניש בעלי חיים ואף חפצים, וגם חוששים מעט מהלא מוכר, והיא מערבת בעלילה אמירות של מספר יודע כל שיפוטי וחינוכי שמעורר בילדים תחושה שהם יכולים להירגע, מפני שיש מבוגר אחראי שמספר את העלילה.
הפן החינוכי ביצירה.
בעלי החיים קוץ, רוץ ומוץ כועסים על הילדה רותי ועל אמה שאינן ערות לכאב של אלישבע הבובה, וכן ועל ילדים שמתנכלים לצעצועיהם, פוגעים בהם ואינם ערים לכך שגם לצעצועים יש כאבים ורגשות. לאורך העלילה חוזרת השאלה ומפנה את תשומת לב הקוראים לתופעה של השחתת צעצועים, ומעוררת אמפתיה אל האחר. בסופה ניתנת התשובה שגם הילדים רחמנים, ולא רק בעלי הזנב הפרוותיים, וזאת כאשר דני מתנדב לתרום מעורו פיסה לאלישבע המנותחת. הסיפור מדגיש את נושא האמפתיה לאחר הסובל, חברות ושיתוף פעולה, נאמנות, אהבה ורצון טוב.
"המסע אל האי אולי" הוא ספר מסע. בנוסף לערכי החברות העולים ממנו, יש בו גם משום עידוד ליצר החקרנות שמתפתח בילדים 'המבוגרים' של הגיל הרך אשר אינם מסתפקים עוד בחקר הסביבה הקרובה, אלא רוצים לפרוץ גבולות אל הסביבה הרחוקה יותר, לבדוק את תגליותיהם ואת עצמאותם, ועם זאת הם עדיין זקוקים לידיעה שיש להם מקום בטוח לחזור אליו. החבורה שיצאה למסע האמיץ נתקלה בקשיים אך לא ויתרה, השיגה את מטרתה ובסופו של דבר שבה אל הבית המוכר והידוע ואל ההורים. הסיפור מקנה לילד ערכים של אומץ, פתרון בעיות, ועמידה במטרה, כדברי סיגלית אבירם בריל על הקשר בין ספרות ילדים והתפתחות בגיל הרך, הספר מצליח "לחזק אצלו את התחושה שהוא יכול לצאת ולחקור את סביבתו אך יש לו עוגן בטוח לחזור אליו".
הבדלים בין המהדורה הראשונה למחודשת.
הספר נכתב בשנת 1944, ובשנת 2014 כנרת זמורה-ביתן דביר הוציאה אותו לאור במהדורה חדשה.
בספר המקורי הופיעו רישומים מאת המאיירת צילה בידרמן, ואילו את המהדורה החדישה איירה בתיה קולטון באיורים צבעוניים ומפורטים, שעליהם סיפרה קולטון: "ה׳בעיה׳ היא שמרים ילן שטקליס כותבת כאילו היא מציירת. הפתרון הוא להתעלם מהטקסט, אני לא רוצה שהוא יגביל אותי. אבל אז אני קוראת, ויש המון פרטים, והבנתי שאני כל כך מוגבלת. היה לי קשה, זה היה מסע מאוד ארוך, ומתי ממש התחלתי ליהנות? ברגע שהשמש הגיעה, יצאתי מהחושך. מאז הציורים שלי הרבה יותר טובים… הגעתי לאי "אולי", למה שבאמת רציתי לצייר".
איזידור באומגרטן
איזידור באומגרטן (בהונגרית: Baumgarten Izidor; פשט, 27 במרץ 1850 – בודפשט, 1 באוקטובר 1914) היה משפטן יהודי-הונגרי, עורך דין, תובע פלילי בתביעה הכללית, שופט, נשיא מועצת הקוריה (נשיא בית המשפט העליון ההונגרי) מומחה למשפטים, אחיו של קארוי באומגרטן ודודו של עורך הדין והשופט נאנדור באומגרטן.
ביוגרפיה.
איזידור באומגרטן נולד במשפחה יהודית כבנם של פרדיננד באומגרטן (1817–1864), סוחר עשיר ושל צציליה ברויאר (1823–1909). הוא למד משפטים בבודפשט, לאחר סיור לימודים של שלוש שנים באוניברסיטאות זרות להשלמת השכלתו ולשיפור כישורי השפות שלו. בבודפשט קיבל כאמור דוקטור למשפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ב-1876, ולאחר מכן נשא שוב לחו"ל לשלוש שנים להתמחות ולהכשרה נוספות. את רישיון עורך הדין של מהלישכה קיבל ב-1882. בשנת 1885 הוענק לו התואר "פרופסור חבר" למשפט ולפרוצדורה פלילית.
קריירה.