ביוני 1984 הורשע בעשיית מעשה מגונה בילדה בת 12 ונידון לארבעה חודשי מאסר על תנאי ולקנס של 50,000 שקלים. סיפור נוסף הובא בסרט התיעודי של לוי זיני: שתי נערות בנות 16 טענו שהתארחו בדירת האירוח של דן והתעוררו באמצע הלילה כאשר הוא הזדחל ביניהן למיטה. התנהגות זו גרמה להוקעה של בן אמוץ לאחר מותו.
בשנת 1989 גילה בן אמוץ כי חלה בסרטן הכבד ומצבו סופני. בצעד מקורי החליט לביים את מופע הפרידה שלו מן העולם באמצעות ערב חגיגי שנערך במועדון הלילה "החמאם" באפריל 1989. הוא קיבץ למקום את חבריו, מכריו ו"מוקירי זכרו", כלשונו, והנחה את מסיבת הפרידה כפי שעשה בעבר באירועים אחרים בחמאם. לאחר מכן טס לארצות הברית לניתוח שנועד לשפר את הטיפול במחלתו. בעקבות שיבוש בניתוח שב לישראל כשהוא משותק חלקית. חודש וחצי לפני פטירתו, חבר משותף הביא את יצחק פוקס לנגן לו על מיטת חוליו. על כך סיפרה בתיה אפולו בריאיון לעיתון "בשבע": "זה לגמרי לא היה פשוט, כי דן לא חיבב כל מה שקשור לדת ולדתיים... הכנו את יצחק לתגובתו הצפויה של דן, והוא נכנס ושר. אני זוכרת שהוא שר שקט מאוד ומרוחק מאוד, כאילו מאי שם... אני מסתכלת על דן, ואני יודעת לקרוא אותו, ואני רואה שהוא מתחיל להתרגש. ואז דן אמר לו: "בוא, בוא, תשיר יותר בקול, תתקרב"... לאט לאט דן החל להתייפח מהתרגשות. בעצם, אני חושבת שלקראת הסוף הוא החזיר אותו בתשובה, כי הביקור הזה וההופעה היו בתקופה שלפני החגים, ובאותו יום כיפור דן צם בפעם הראשונה בחייו הבוגרים. נראה שבתת ההכרה הוא איכשהו הכניס אותו לזה".
בן אמוץ נפטר ב-20 באוקטובר 1989 בגיל 65. נקבר בקיבוץ שדות ים.
השפעתו.
בחייו נחשב בן אמוץ לאחד הכותבים המרכזיים והמשפיעים ביותר בישראל, והגיגיו, תפישותיו, רעיונותיו ומריבותיו מילאו את החלל הציבורי בישראל. בעיני רבים היה בן אמוץ אחת הדמויות המייצגות של הצבר הישראלי השורשי ו"האמיתי". בראיון רדיו עמה לפני שנים, סיפרה הזמרת חוה אלברשטיין כיצד הייתה מאזינה בדבקות לבן אמוץ בתוכנית "שלושה בסירה אחת", כייצוג הישראליות המושלמת, שהייתה מנוגדת בתכלית להוויה הגלותית, הפולנית, שבתוכה חיה.
ספי רכלבסקי כותב בספרו "אין גבול" כי בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים היו שתי הדמויות המשפיעות על הישראלים, משה דיין ולצדו דן בן אמוץ. השפעתם הייתה רבה בהעלמת ה"אנחנו" של ימי ראשית המדינה, ובהעלאת קרנו של "האני". רכלבסקי כותב כי הטפתו של בן אמוץ למין חופשי, ובשורת האגואיזם מבית מדרשו של קרוי, הם שעמדו מאחורי הרס המרקם התרבותי הנורמטיבי של הציונות של שנות החמישים והשישים, ומאחורי ניסוח בשורת הזמן - פריצת הגבולות המוסריים, הפוליטיים, הגאוגרפיים. רכלבסקי כותב:
עם זאת, היו שלא ראו בעין יפה את הסגנון החדש והישיר שהכניס בן אמוץ לרדיו ולעיתונות. ב-1958 פורסם מאמר בדבר שיצא נגד סגנון זה במילים חריפות.
לאחר מותו התפרסמה, בשנת 1992, הביוגרפיה שלו שנכתבה על ידי ידידו ושותפו לכתיבה, אמנון דנקנר. בביוגרפיה זו, הוצג בן אמוץ כאדם נצלני, כילי, אכזרי ולא ישר. סערה התעוררה בעקבות טענתו של דנקנר כי בן אמוץ התוודה בפניו כי קיים יחסי מין עם אמו כאשר היה בן שלוש עשרה. סערה גדולה אף יותר עוררו טענות לפיהן קיים בן אמוץ יחסי מין עם קטינה בת שלוש עשרה, הסתייע בבחורות שסרסרו בנערות צעירות עבורו (בהקשר זה הוזכרו, בין השאר, שמותיהם של נריה בר ושרי אנסקי) ואף הציע לחבריו לחלוק את יצועם עם אותן נערות. טענות אלו הובילו לפתיחת חקירה משטרתית נגד כמה מחבריו של בן אמוץ.
יש הרואים בביוגרפיה של דנקנר את הסיבה לכך שהועם זכרו. ספריו נעלמו מן המדפים, כמעט ואין מאזכרים את שמו, לחיוב או לשלילה, בכתיבה או בעל-פה; הרומנים שלו אינם נקראים, אינם נחקרים ואינם זוכים להערכה; ואפילו התרומה המרכזית שלו, לכאורה, להומור ולשפה העברית כמעט ונשכחה.
על השפעתו כתב דן בן אמוץ:
בשנת 2012 שודר בערוץ 8 הסרט התיעודי "דב"א - סיפורו של גיבור מקומי" בבימויו של לוי זיני, החוקר את דמותו. עם מותו של הביוגרף דנקנר עלה שוב למוקד הוויכוח הציבורי על דמותו של דב"א -חשיבותה, השכחתה -ונתפרסמו מאמרים רבים. אחדים מהם (למשל יגאל סרנה, רון מייברג, אריה קרישק ועוד) תבעו את עלבונו של בן-אמוץ, קורבנו של דנקנר לשיטתם.
פילמוגרפיה.
תסריטאי
שחקן
נתיבה בן-יהודה
נתיבה בן יהודה (26 ביולי 1928, תשעה באב ה'תרפ"ח – 28 בפברואר 2011, כ"ד באדר א' ה'תשע"א) הייתה לוחמת פלמ"ח, סופרת, שדרנית רדיו ומילונאית של לשון הסלנג העברי. חלק חשוב מפעילותה הקדישה לשמירת מורשת הזמר העברי, במיוחד זה שקדם להקמת מדינת ישראל.
ביוגרפיה.
ראשית דרכה.
נתיבה בן יהודה נולדה בתל אביב, בתם השלישית של יפה טורקניץ (שעלתה בשנת 1905 עם הוריה גאולה ואהרן טורקניץ מהעיר קובל שבווהלין), וד"ר ברוך בן-יהודה, שהיה מנהל הגימנסיה הרצליה, ונודע כחמור-סבר וקפדן. היא למדה בגימנסיה, ובהמשך השתלמה בלימודי לשון עברית ופילוסופיה באוניברסיטה העברית, וכן למדה אמנות בבצלאל. לפני מלחמת העצמאות התאמנה בהדיפת כדור ברזל ובהטלת כידון, כדי לקחת חלק במשחקים האולימפיים של 1948, אולם המלחמה שינתה את תוכניותיה: היא התנדבה לחטיבת יפתח של הפלמ"ח ושימשה כקצינת חבלה ולוחמת מן השורה, ואף כמפעילת הדוידקה היחידה שהייתה בצפת. כבר אז הפכה לדמות בולטת, וזכתה לתואר "השדה (הג'דה) הבלונדינית". היא טענה בריאיון למעריב כי יגאל אלון "הדביק" לה כינוי זה למורת רוחה. עם קום המדינה עבדה במחלקת הדוברות של משרד העבודה בניהולו של זלמן חן.
כסופרת ומילונאית.
בן יהודה כתבה למעלה מ-20 ספרים העוסקים בלשון העברית, בקורות ירושלים וארץ ישראל ותולדות הזמר העברי. היא כתבה יחד עם דן בן אמוץ את הספר "מילון עולמי לעברית מדוברת", שהוא מילון לסלנג העברי, שראה אור ב-1972. מלחמתה בזכות הסלנג מוסברת בין היתר כהתנגדות להשפעת אביה הקפדן, שהתעקש על עברית תקנית.
ב-1980, בהיותה בת 52, אובחן גידול בראשה, ונקבע כי נותרה לה כשנת חיים אחת. בעקבות כך, היא התפטרה מעבודתה כדי שתוכל להקדיש את זמנה לכתיבת זיכרונותיה ממלחמת העצמאות. בסוף אותה שנה פרסמה את האוטוביוגרפיה: "1948-(בין הספירות)- 1980". ממצאי הרופא ותחזיותיו התגלו כשגויות לגמרי, אולם בן יהודה החליטה להישאר בביתה ולהמשיך בכתיבה, ופרסמה שני ספרי המשך לספרה האישי. בשנים שלאחר מכן פרסמה את חלקו השני של "מילון עולמי לעברית מדוברת", וכן ספרים רבים. בעקבות ספרה "אוטוביוגרפיה בשיר וזמר", שראה אור בשנת 1990, נוצרה תוכנית רדיו בקול ישראל, בה שחזרו מפיק התוכנית גיל אלדמע וצוות זמרים שירים מראשית הציונות.
כשדרנית רדיו.
בשנים 1995–2009 הנחתה בן יהודה תוכנית רדיו לילית אישית בשם "נתיבה מדברת ומקשיבה". התוכנית התבססה על שילוב בין שיחות עם מאזינים והשמעת שירים מימי ראשית הציונות ועד קום המדינה. היא ביקשה מהמאזינים שעלו לשידור לספר ולדבר רק על דברים טובים וחיוביים, בניגוד לרוב תוכניות הרדיו האחרות. התוכנית, ששודרה בימי רביעי בלילה, זכתה להצלחה רבה. בחמש השנים הראשונות לשידורה של התוכנית ליווה אותה איזי מן ושימש עורך המוזיקה ומגיש לצדה. בהמשך ליוותה אותה דליה חורש ובשנים האחרונות רעיה אדמוני.
אופייה, התבטאויותיה והוקרה.
בן יהודה נודעה בלשונה החדה ובאופי שנודע כעממי. היא הייתה מהדוברות הרהוטות של דור תש"ח ושילבה ידע רחב יחד עם חוש הומור וצורת התנהגות ישירה. אופייה זה התבטא למשל בעזיבתה את אולפן הטלוויזיה בעיצומו של שידור חי על אודות דן בן אמוץ ב-1992, במחאה על התבטאות המנחה גבי גזית, או באמירותיה הישירות. היא טענה "שכבתי עם חצי מהפלמ"ח, ואם לא הייתי כל כך מכוערת הייתי שוכבת גם עם החצי השני". על הפמיניזם אמרה "אני לא יכולה להיות חלק מהתאגדות כזו של נשים יחד נגד קיפוח. אני מימשתי כל החיים את הפמיניזם שלי. אני, כשאני מרגישה קיפוח, אני צועקת. כשלא קיבלתי את הדרגה שהגיעה לי... צעקתי על המנהל שלי: 'מה יש, לא מוצאים חן בעיניך אברי המין שלי?'".
בשנת 1991 התראיינה בן יהודה לגבי גזית, ואמרה לו: "אין סיבה הגיונית להתקלח יותר מפעם או פעמיים בחודש". התבטאות זו של בן יהודה הסעירה מדינה שלמה, ושר הבריאות דאז אהוד אולמרט הוציא הודעה לעיתונות שבה נכתב: "גברת בן יהודה מייצגת הרגלי בריאות ירודים שאולי היו מוצדקים בתקופתה כלוחמת פלמ"ח, כאשר נאלצה לגור במשלט". בן יהודה שבה והתראיינה לגבי גזית לאחר הסערה, ואמרה: "האמן לי, אני מצטיינת בניקיון כפיים יותר מאולמרט".
בשנת 1993 קיבלה את פרס ראש הממשלה ליוצרים. בשנת 1998 הייתה אחת משלושת הזוכים בפרס יצחק שדה לספרות צבאית. בשנת 2004 הוענק לה התואר "יקירת ירושלים". בעקבות תוכנית הרדיו של בן יהודה, כתב לכבודה הפזמונאי דודו ברק את הפזמון "נתיבה", בביצועה של הזמרת רונית אופיר. בינואר 2013 יצא לאור בהוצאת כתר הספר "מחברות נתיבה: נתיבה בן יהודה ומלחמתה במשטרת העברית", המכיל את עזבונה הלשוני וכן התכתבות ענפה שלה עם ציבור הקוראים.
בן יהודה נפטרה בשנת 2011, בגיל 82, בקיבוץ לוחמי הגטאות, ונקברה ביישוב כליל.
חיים אישיים.
בן יהודה נישאה בשנת 1950 לפרופ' פנחס אביבי (1921–2015). הם התגרשו בשנת 1964.
בשנת 1953 נולדה בתה עמל שנשואה ליוריק ורטה. הם מתגוררים ביישוב כליל.
ספריה.
לאחר מותה:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטה:
מפולמוסיה:
יוסף קלוזנר
יוסף גדליה קלַוְזְנֶר (נהגה "קלאוזנר"; 14 באוגוסט 1874 א' באלול תרל"ד – 27 באוקטובר 1958 י"ג בחשוון תשי"ט), היה היסטוריון, חוקר ספרות ואיש רוח ישראלי.
תולדות חייו.