בתקופת מלחמות הדת בצרפת, לאן שתמכה בקתולים נכבשה על ידי אנרי הרביעי, מלך צרפת (22 ביולי 1594). בתקופת המהפכה הצרפתית לאן איבדה את מעמדה כבישופות. ב-1814 בקרב לאן ניסה נפוליאון בונפרטה לכבוש את העיר מידי פון בליכר, אך ללא הצלחה. עם כניסת הגרמנים לעיר במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870, עלה באש מחסן אבק השריפה של מצודת העיר, אנשים רבים נספו והקתדרלה ניזוקה.
קמח מצה
קמח מצה עשוי ממצה שרוסקה לפירורים. הבסיס לשימוש בו הוא מאמר הברייתא במסכת פסחים: . בפועל הקמח כן תופח ואף נמכר כמוצר "קמח תופח כשר לפסח" המכיל קמח מצה ושמרים, בתוספת קמחים שאינם חמץ כמו קמח טפיוקה או קמח תפוחי אדמה.
שימושו העיקרי הוא בפסח, כתחליף לקמח במאכלים מסוימים, כגון לחמניות כשרות לפסח, אף שפירורי קמח מצה גסים במידה ניכרת מגרגרי קמח. הוא משמש גם תחליף לפירורי לחם, למשל בהכנת קציצות כרישה. קמח מצה משמש גם למאכלים המבוססים מלכתחילה על קמח מצה, כגון קניידלעך. יש שעושים שימוש בקמח המצה גם בשאר ימות השנה ולא רק בפסח.
הנוהגים לא לאכול בפסח מצה שרויה, אינם משתמשים בפסח בקמח מצה, ובמקומו הם צורכים בדרך כלל קמח תפוחי אדמה.
תאוריות הקשר על רצח רבין
תאוריות הקשר על רצח רבין הן תאוריות קשר העוסקות ברציחתו של יצחק רבין, ומציגות את הרצח בצורה שונה מזו בה הוצג בבית המשפט שהרשיע את יגאל עמיר ברצח ובדו"ח שחיברה ועדת שמגר, שעסקה בחקר נסיבות הרצח. התאוריות שונות זו מזו בפרטיהן, חלקן מייחסות את הרצח ליגאל עמיר בידיעת השב"כ שלא הצליח או לא רצה למנוע את הרצח, ואחרות כופרות בכך שיגאל עמיר הוא הרוצח.
התאוריות פותחו בעיקר בימין הרדיקלי, אך היו גם במרכז ובשמאל הפוליטי שקיבלו את הטענות שהן מעלות. סקרים אחדים העלו כי כרבע מהציבור מאמין בווריאציות שונות של תאוריות קשר כאלה.
תאוריות קשר מצדה הימני של המפה הפוליטית.
ישנן מספר תאוריות קשר הנשמעות בימין הישראלי, אשר המשותף לכולן הוא האשמת השב"כ במעורבות או בידיעה מראש על ההתנקשות, ואמונה שוועדת שמגר שעסקה בחקר נסיבות הרצח "טייחה" ממצאים מסוימים.
המבקרים מצידה השמאלי של המפה הפוליטית בישראל רואים בהופעתן של תאוריות הקשר ה"ימניות" כרצון לומר: "ידינו לא שפכו את הדם הזה", ומסבירים את מקורן בחוסר היכולת להפנים אשמה כבדה זו.
הדרישה לחקור מחדש את נסיבות הרצח, בטענה שיש עובדות הדורשות בירור, עולה בימין גם שנים רבות לאחר הרצח.
תאוריות הימין מתחלקות לשתי קבוצות עיקריות: תאוריות הטוענות שרבין מת מכדורי יגאל עמיר, ותאוריות הטוענות שרבין נורה גם או רק בזמן הנסיעה לבית החולים איכילוב.
תאוריות שלפיהן יגאל עמיר הוא הרוצח.
לפי אחת התאוריות, תכנן השב"כ לביים ניסיון רצח פוליטי שיופנה כלפי הנהגת השמאל, על מנת ליצור לה אהדה בקרב הציבור. לשם כך מצא השב"כ את יגאל עמיר, שאכן חפץ לבצע התנקשות ביצחק רבין מתוך השקפת עולמו הימנית רדיקלית. תאוריה זו נתמכת בשתי עובדות: המתנתו הארוכה של יגאל עמיר בחניית האח"מים מבלי שיבדק וישאל על מעשיו במקום ומבלי להרחיקו, וכן בנוכחותו של הצלם רוני קמפלר במרפסת סמוכה ממנה צילם ממושכות את יגאל עמיר זמן רב לפני הירי וגם בעת הירי. על פי תאוריה זו, על השב"כ מוטל היה לשים באקדחו של יגאל עמיר כדורי סרק אולם בביצוע משימה זו התרחש כשל, מתוך רשלנות או בכוונת מכוון, ובאקדח הושארו כדורים חיים. לכן הושמעה הקריאה "סרק, סרק" בעת ההתנקשות.
ישנם הסוברים במסגרת תאוריית הקונספירציה, שאפשר היה להציל את רבין, אולם מישהו החליט שהסיכון לחשיפה הוא רב מדי ולכן הניח לרבין לדמם למוות. לפי תאוריה זו, משך זמן פינויו של יצחק רבין לבית החולים "איכילוב" הוארך בכוונת מכוון למשך דקות רבות. ועדת שמגר דחתה טענות אלו.
ישנם שייחסו את ביום הרצח או את השינוי בתוכנית לשמעון פרס, בין השאר בטענה שפרס ביקש למנוע מרבין, שאצלו החלו לעלות הרהורי חרטה על הסכמי אוסלו, לסגת מהסכמי אוסלו.
בנוסף יש תאוריות הטוענות כי יגאל עמיר היה מלכתחילה סוכן שב"כ.
אחת הנקודות המעוררות את תאוריות קונספירציה אלו הן פעולותיו של אבישי רביב. לפני הרצח, רביב נחשב לאחד מהרדיקליים שבין פעילי הימין והיה ידוע בפעילות האלימה שלו, אולם לאחר הרצח התברר שהוא סוכן שב"כ, המכונה "שמפניה". אף שמפעיליו הזהירוהו מפעילות אלימה, בפועל הועמד רביב לדין רק באשמה שלא דיווח על כוונותיו של עמיר לרצוח את רבין, וזוכה. רביב היה בקשר עם יגאל עמיר ובפני ועדת שמגר הובאו עדויות שרביב טען בפני עמיר כי חל על רבין "דין רודף", וכי לכן מותר לפגוע בו.
תאוריות שלפיהן יגאל עמיר אינו הרוצח.
אף על פי שיגאל עמיר הצהיר על כוונתו לבצע את הרצח, הודה במעשה, שחזר אותו ומעולם לא הביע חרטה, יש הטוענים שלא הוא רצח את רבין. לפי גרסה זו, יגאל עמיר בעצמו לא ידע שלא הוא הרוצח או שלחלופין, הופעל עליו לחץ כבד להודות ברצח.
על סמך חלק מן התאוריות הטוענות כי יגאל עמיר אינו הרוצח, כדוריו של עמיר היו כדורי סרק. תאוריות אלו נשענות על סדרה של ממצאים:
הערכה של כרמי גילון ראש השב"כ דאז, חודשים לפני הרצח, שהרוצח הפוטנציאלי הוא "סטודנט תימני שחרחר מהרצליה שלומד בבר-אילן". תיאור זה הוא תיאורו המדויק של עמיר, ומעלה את החשד שהשב"כ הכיר את זהותו של עמיר לפני הרצח, ואף ידע על כוונותיו. כמו כן, נטען שעמיר נשלח לפני הרצח לריגה מטעם השב"כ.
יחזקאל שרעבי, נהגו הקבוע של רבין, הוחלף בליל הרצח במנחם דמתי, נהגו של שמעון פרס. עדויות של קריאות: "סרק, זה לא אמיתי" שנשמעו בזירת הרצח מיד לאחר הירי. ועדת שמגר לא הצליחה לקבוע מי האחראי לקריאות אלה ומדוע עשה זאת.
עדותה של מרים אורן, עדת ראייה, לפיה "רבין לא נפגע" מהירי. גם לאה רבין כתבה בספרה ש"יצחק נראה בסדר גמור", ושאנשי השב"כ שליוו אותה הבטיחו לה שתיפגש איתו בהמשך הערב בתל אביב.
צפייה בקלטת הרצח מראה שרבין לא נפל מיד כתוצאה מהירי ואף הסב את ראשו לאחור. עוד טוענים חלק מתומכי התאוריה שההבזק שנראה בקלטת אינו מאיר את הסביבה, למרות שאמור היה לעשות זאת.
למרות שרבין נזקק לטיפול רפואי דחוף, הוא הוסע לבית החולים ברכב השרד ולא באמבולנס הייעודי, כמתבקש. בעניין זה ישנה סתירה בין הדו"חות הרפואיים, כאשר באחד מהם נכתב שהגיע בנט"ן, ובדוחות אחרים כמו גם בעדויות שנמסרו בוועדת שמגר נאמר שרבין הגיע במכוניתו.
נתיחת הגופה על ידי פרופסור היס נעשתה באיכילוב במקום באבו כביר. בדו"ח של היס נכתב שעמוד השדרה הגבי והמותני תקין, לעומת הגרסה הרשמית, לפיה אחד הכדורים פגע בעמוד השדרה (הצווארי). זאת ועוד, בתצלום הרנטגן של הגופה כפי שהציגו היס בתוכניתו של נפתלי גליקסברג, ועל אף שמקומו של הקליע בעומק הגוף לא ניתן לקביעה, נראה למחזיקי התאוריה כתקוע בעמוד השדרה.
בטופס המיון של רבין בבית החולים, במקום שמו נכתב "אלמוני". רופאיו של רבין טענו שלא ידעו את זהות הפצוע בדקות הראשונות, טענה שאינה נראית סבירה כשמדובר בראש ממשלת ישראל.
על פי ועדת שמגר איבטחו את רבין ארבעה אנשים, אך הוועדה ציינה את שמותיהם של שלושה בלבד. זאת ועוד, בסיפורו של העיתונאי יואב לימור על חוויותיו בליל הרצח כעד ראייה, נכתב שבמושב הקדמי התיישב "שוטר", למרות שרשמית היה המושב ריק. בנוסף ישנה עדות של איש אבטחה של איכילוב שראה בנוסף לכתם הדם של רבין במושב האחורי, כתם גדול בקדמי.
תוצאות המעבדה המשטרתית, לפיהן באחת מהבדיקות לא נתגלו שרידי ירי על כפות ידיו של יגאל עמיר, וכן בהסתמך על הבדיקות הבליסטיות להערכת מרחק הירי, לפיהן אחד הקליעים נורה מטווח מגע, טווח שיגאל עמיר לא הגיע אליו הן על פי העדויות בשטח, והן על פי קלטת הרצח שצולמה על ידי קמפלר. בשנת 2006 אף הוגשה לבג"ץ עתירה, הדורשת לפסול את הדו"ח הפתולוגי של פרופ' יהודה היס בפרשת רצח רבין. טענת העותרים היא כי רבין נורה לראשונה דווקא במהלך הנסיעה, לאחר יריות סרק בכיכר. על-פי תרחיש זה ("תאוריית הכדור הראשון"), רבין נורה בחזהו מכדור בודד בזמן הפינוי למטה השב"כ. רק לאחר קביעת מותו של רבין ב-22:30, נוספו, על פי הטענות, שני פצעי הירי בגבו של רבין שיוחסו ליגאל עמיר. עם השנים התפרסמו מסמכים שונים המוצגים כמסמכים מקוריים של בית החולים, המאששים, לטענת המפרסמים, את התאוריה שלהם על הרצח. בית המשפט העליון דחה את העתירה בטענה שטענות העותרים היו כלליות ופעמים סתומות, ואין ביסוס לטענה של מניפולציה בדו"חות הרפואיים.
עדות נוספת לטענה זו, נשענת על צילומים מטקס ההלוויה של רבין, אשר בהם נראה דף ובו מילות "שיר לשלום", אשר הושר מעל הבמה בעצרת בערב הרצח. הדף שהיה מקופל בכיס מעילו של רבין נראה מוכתם בדם, ובו חור של ירי. היות שהסרט של קמפלר מראה כי יגאל עמיר עמד מאחורי גבו של רבין, הרי שאף לא אחד משלושת הכדורים שירה יגאל עמיר נורה אל חזהו של רבין, ולכן החור בדף נוצר מאוחר יותר.
לבסוף, צילומים מהלוויה מראים כי בדף ישנו "חור" אחד בלבד, ולא ארבעה חורים כמצופה, אילו היה הדף מקופל לארבע בכיסו של רבין בזמן הירי. חלק מתומכי התאוריה מסבירים זאת בכך שבעת הירי רבין ישב או שכב, והיד האוחזת באקדח נכנסה אל תוך המקטורן. כתוצאה מכך עבר הקליע לתוך קפלי הדף, ולדבריהם הוא אכן השאיר ביניהם סימני חיכוך ופיח.
פרסום התאוריות.
בספר מאוחר יותר (The Last days of Israel, 2001), טוען ראש העוסקים בתאוריית הקונספירציה, ברי חמיש, כי מאחורי רצח רבין עומד מכון המחקר האמריקני "המועצה ליחסי חוץ" (CFR) ומי שעמד אז בראשו, ג'ורג' בוש האב. לטענת חמיש, הרצח נועד להבטיח את רציפות שלטון השמאל בישראל גם אחרי בחירות 1996 ולהבטיח את מימושם המלא של הסכמי אוסלו.