דאנב נולד בעיר שומן ואת השכלתו האקדמית במשפטים רכש באוניברסיטת היידלברג ובהמשך בסורבון שבפריז. דאנב היה חבר במפלגה הפרוגרסיבית הבולגרית, אשר התפצלה ממפלגת העם הבולגרית ונודעה בתמיכתה באימפריה הרוסית. גם הקו הפוליטי של דאנב לאורך הקריירה הפוליטית היה פרו-רוסי מובהק. הוא כיהן במספר כהונות שר ובינואר 1902 מונה לראש ממשלת בולגריה. על הכהונה של דאנב העיב אי השקט הגובר בחבל מקדוניה שהיה נתון לשליטת האימפריה העות'מאנית. המהומות בין האוכלוסייה ממוצא בולגרי לאוכלוסייה ממוצא יווני, אשר לובו על ידי הממשל היווני, הובילו לחוסר שקט בבולגריה ולזרם בלתי פוסק של פליטים ממקדוניה לבולגריה. אזלת ידו של הממשל העות'מאני הובילה להסלמת ההתרחשויות. מחשש לאבדן שליטה באירועים ולפריצת מלחמה אזורית, פיטר הנסיך פרדיננד הראשון את דאנב ומינה במקומו את הגנרל ראצ'ו פטרוב.
שלהי הקריירה ואחריתו.
לאחר סיום כהונתו המשיך דאנב לכהן כחבר הפרלמנט הבולגרי ומיוני 1911 ועד יוני 1913 כיהן כיושב ראש האספה הלאומית הבולגרית. לאחר מלחמת הבלקן הראשונה כיהן בצוות המשא ומתן הבולגרי והיה אחד מהחותמים בשם בולגריה על הסכם לונדון (1913). לאחר פרוץ מלחמת הבלקן השנייה מונה דאנב לתקופה קצרה לראש הממשלה, שר החוץ ושר הדתות של בולגריה, עד להחלפתו על ידי וסיל רדוסלאבוב. בין ה-28 בנובמבר 1918 ועד ה-18 באפריל 1920 כיהן כשר האוצר של בולגריה בממשלותיהם של תאודור תאודורוב ואלכסנדר סטמבוליסקי. בין 1924 ל-1939 כיהן דאנב כנשיא הצלב האדום הבולגרי. באוקטובר 1940, לאחר הודעתו של שר הפנים הבולגרי פטר גברובסקי על הגשת הצעת החוק להגנת האומה, נפגשו נציגי הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה עם אישי ציבור ופוליטיקאים כדי לשכנעם לפעול נגד החוק המוצע. דאנב נפגש עם נציגי הקונסיסטוריון והביע את הסתייגותו מהחוק.
סטויאן דאנב הלך לעולמו בסופיה ב-1949 והוא בן 91 שנים. הוא היה נשוי לראדה בורמובה (בתו של טודור בורמוב) ואב ל-4 ילדים.
גורדון פארקס
גורדון פארקס (באנגלית: Gordon Parks; 30 בנובמבר 1912 - 7 במרץ 2006) היה צלם, מוזיקאי, משורר, סופר, עיתונאי, פעיל חברתי ובמאי קולנוע אפרו-אמריקאי פורץ דרך. הוא זכור בייחוד על שום סדרות הצילומים שפרסם במגזין "לייף", ועל הסרט "שאפט" שביים ב-1971.
קריירת הצילום.
בגיל 25 רכש פארקס את מצלמתו הראשונה, וויטלנדר ברילאנט (Voigtländer Brillant), בעקבות תצלומים של מהגרות שראה במגזין ושהותירו בו רושם עז. כששלח את סרט הצילום הראשון שלו לפיתוח, עובד מעבדת הצילום התלהב מעבודתו ושכנע את פארקס לצלם צילומי אופנה בעבור חנות בגדי נשים במינסוטה. התמונות שצילם שם משכו את תשומת לבה של מרווה לואיס, אשתו של המתאגרף ג'ו לואיס, שעודדה את פארקס בשנת 1940 לעבור לשיקגו, שם פתח עסק לצילום דיוקנאות שנועד לקהל נשות החברה הגבוהה.
במהלך השנים הבאות, עבר פארקס מעבודה לעבודה, ופיתח קריירה של צלם פרילאנסר המצלם דיוקנאות ותצלומי אופנה, כעבודה מן הצד. הוא החל לתעד את גטו-השחורים בסאות' סייד (South Side), שיקגו, וב-1941 צורף לפרויקט הצילום הממשלתי של מנהלת החקלאות האמריקאית לתיעוד העוני בארצות הברית בתקופת השפל הגדול, בעקבות תערוכה מצילומיו אלו. כמתלמד תחת הדרכתו של ראש מחלקת ההסברה במנהלת החקלאות, רוי סטרייקר, צילם פארקס את אחד מתצלומיו הנודעים ביותר, "אמריקן גותיק, וושינגטון די. סי.", באוגוסט 1942 (שמו של התצלום לקוח מהציור "אמריקן גותיק" מאת גרנט ווד משנת 1930, שכולל קומפוזיציה דומה לתצלום). התצלום מציג אישה שחורה, בשם אלה ווטסון (Ella Watson), שעבדה כמנקה בבניין מטה מנהלת החקלאות, שעומדת בגב זקוף אל מול דגל ארצות הברית, אוחזת בידה מטאטא וברקע יש סחבה. פארקס שאב את ההשראה לצילום זה ממקרים רבים של גזענות שבהם נתקל במסעדות ובחנויות בעיר וושינגטון המופרדת גזעית. כשראה את התמונה, אמר סטרייקר כי היא מהווה כתב אישום כנגד ארצות הברית, ושהיא יכולה להביא לכך שכל צלמיו יפוטרו; עם זאת, הוא ביקש מפארקס להמשיך לעבוד עם ווטסון, מושא הצילום, ופארקס אכן יצר עמה סדרת תצלומים המתעדים את חייה היומיומיים. לאחר מכן אמר פארקס על צילום זה, צילומה הראשון של ווטסון שצילם, כי היה מוגזם ולא היה עדין דיו; פרשנים סברו שהצילום שאב את עוצמתו מאופיו המתנצח ומהדואליות הארוזה בו, המציגה מצד אחד קורבן ומצד שני שורדת, ועל כן הוא הותיר את חותמו על קהל רחב הרבה יותר לעומת שאר הצילומים של ווטסון.
כשפורק הפרויקט של מנהלת החקלאות, המשיך פארקס לעבוד בוושינגטון כצלם עבור משרד המידע המלחמתי של ארצות הברית. ב-1944 הוא התפטר מהמשרד, בעקבות שאט נפש שחש על שום הדעות הקדומות שנתקל בהן. פארקס עבר להארלם, ועבד בעבור מגזין "ווג" כצלם אופנה פרילאנסר. לאחר מכן הצטרף בעקבותיו של סטרייקר לפרויקט הצילום של חברת הנפט "סטנדרד אויל" (Standard Oil) בניו ג'רזי, פרויקט שבמסגרתו צולמו תמונות של עיירות קטנות ומרכזים תעשייתיים. עבודותיו הידועות ביותר של פארקס מאותה תקופה כוללות את התצלומים "שעת ארוחת הערב בביתו של מר הרקולס בראון, סומרוויל, מיין" ("Dinner Time at Mr. Hercules Brown's Home, Somerville, Maine"; 1944); "פועל במפעל גריז, פיטסבורג, פנסילבניה" ("Grease Plant Worker, Pittsburgh, Pennsylvania"; 1946); "מכונית מועמסת מטען של רהיטים על הכביש המהיר" ("Car Loaded with Furniture on Highway"; 1945) ו"נוסעי מעבורת, סטטן איילנד, ניו יורק" ("Ferry Commuters, Staten Island, N.Y."; 1946).
בהמשך, חיפש פארקס שוב עבודות צילום בתחום האופנה. על אף הלך המחשבה הגזעני של התקופה, עורך "ווג" אלכסנדר ליברמן שכר את שירותיו לצילום קולקציה של שמלות ערב. במהלך השנים הבאות אחר כך צילם פארקס צילומי אופנה בעבור "ווג". באותה תקופה, הוא פרסם את שני הספרים הראשונים פרי עטו, "צילום בפלאש" ("Flash Photography"; 1947) ו"דיוקנאות במצלמה: טכניקות ועקרונות בצילום דיוקנאות תיעודי" ("Camera Portraits: Techniques and Principles of Documentary Portraiture"; 1948).
בעקבות סדרת תצלומים מ-1948, שהציגה מנהיג כנופיה צעיר מהארלם, שכר המגזין "לייף" את שירותיו של פארקס כצלם וכותב. במשך 20 שנה עבד פארקס בשורות המגזין, ויצר תצלומים על נושאים שונים, לרבות אופנה, ספורט, תיאטראות ברודוויי, עוני והפרדה גזעית, וכן צילם תצלומי דיוקן, למשל של מלקולם אקס, סטוקלי קרמייקל, מוחמד עלי וברברה סטרייסנד. סדרת צילומים שיצר ב-1961, של ילד ברזילאי עני בשם פלביו דה סילבה (Flavio da Silva), שנטה למות בשל דלקת סימפונונות חמורה (bronchial pneumonia) שבה לקה ובעקבות מצב של תת-תזונה, הביאה לאיסוף תרומות שהצילו את חייו של הילד ושמימנו בית חדש בעבור משפחתו.
קריירה קולנועית.
בשנות ה-50 שימש פארקס יועץ לכמה הפקות הוליוודיות, ולאחר מכן ביים סדרת סרטים תיעודיים על החיים בגטו-השחורים, מטעם הטלוויזיה החינוכית הלאומית של ארצות הברית (National Educational Television). בשנת 1969 היה פארקס לראשון הבמאים השחורים המשמעותיים בהוליווד, כשביים עיבוד קולנועי לאוטוביוגרפיה שחיבר, "העץ הלומד" ("The Learning Tree"). הסרט צולם בעיר הולדתו, פורט סקוט, קנזס. פארקס אף חיבר את פסקול הסרט, וכתב את התסריט.
בשנת 1971 ביים פארקס את סרט הפעולה "שאפט" בכיכובו של ריצ'רד ראונדטרי, שהיה לשובר קופות ובעקבותיו נוצרו שורה של סרטי בלקספלויטיישן. הסרט מתאר בלש פרטי שחור, בשם ג'ון שאפט, שמנסה לאתר את בתו החטופה של מאפיונר מהארלם. פארקס אף ביים סרט המשך בשנת 1972, בשם "Shaft's Big Score", שבו מוצא עצמו שאפט בתוך עימות בין כנופיות פשע יריבות. בסרט ההמשך פארקס חיבר גם את הפסקול.
סרטים אחרים שביים פארקס הם "The Super Cops" ("סופר-שוטרים"; 1974) ו-"Leadbelly" ("לדבלי"; 1976), סרט ביוגרפי על חייו של מוזיקאי הבלוז לדבלי.
בשנות ה-80 יצר כמה סרטים לטלוויזיה. בין היתר, יצר את הסרט "Martin" ("מרטין"), מחווה למרטין לותר קינג שכוללת תצוגת בלט, סרט שלו גם חיבר את המוזיקה ואת התמליל וכן יצר את הכוריאוגרפיה. הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בוושינגטון די סי בשנת 1989, ובשנת 1990 שודר הסרט בטלוויזיה ביום הולדתו של קינג.
בשנת 2000 הופיע בהופעת קמע בחידוש ל"שאפט", בסרט הנושא את אותו שם, בכיכובו של סמואל ל. ג'קסון, שגילם את אחיינו של ג'ון שאפט מהסרט המקורי.
ספרות, מוזיקה ושאר פועלו.
מלבד קריירת הצילום והבימוי, פארקס אף הופיע כפסנתרן ג'אז. עבודתו הראשונה בתחום הייתה כפסנתרן בבית בושת. בשנות ה-30 שודר ברדיו הלאומי ביצוע של שירו "No Love", אותו הלחין בבית בושת אחר, בידי לארי פאנק ותזמורתו.
בשנת 1953 הלחין פארקס "קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת" ("Concerto for Piano and Orchestra") בעידודו של המנצח האפרו-אמריקאי דין דיקסון ושל אשתו הפסנתרנית ויוויאן, ובעזרתו של המלחין הנרי ברנט.
בשנת 1967 השלים את יצירתו "סימפוניה של עצים" ("Tree Symphony"). בנוסף, חיבר פארקס פסקולים לכמה מסרטיו, בהם "העץ הלומד" (1969) ו-"Shaft's Big Score" (1972). בשנת 1989 הלחין, כתב את התמליל ויצר את הכוריאוגרפיה של הבלט "מרטין", שהוקדש כמחווה למרטין לותר קינג, לוחם זכויות האזרח שמת בהתנקשות.
בראשית שנות ה-60 התנסה פארקס בכתיבת ספרות יפה, וחיבר את "העץ הלומד" ("The Learning Tree"; 1963), סדרת ספרי שירה מאוירים בתצלומיו, ושלושה כרכים של כתבי זיכרונותיו. עוד קודם לכן חיבר ספרים עיוניים, למשל ספריו העיוניים על אודות הצילום שחיבר בשנות ה-40.