הדיון בעל-פה נערך ב-1 בדצמבר 2021. עורך הדין שייצג את המדינה ביקש מבית המשפט לבטל את רו וקייסי ולהותיר את ההחלטה בנוגע להפלות לפני השבוע ה-24 למחוקקים במדינות. הוא טען שפסקי דין אלה "רדפו את המדינה", "הרעילו את החוק" ו"חנקו את האפשרות לפשרה". השופטים המזוהים עם הצד הליברלי, סטיבן ברייר, סוניה סוטומיור ואלנה קגן הדגישו בדיון את החשיבות של כיבוד תקדימים משפטיים, וברייר טען שרו נגד וייד הוא "סופר-תקדים" (Super stare decisis) שחשוב במיוחד לא להופכו על מנת לשמור על הלגיטימציה של בית המשפט. סוטומיור אמרה במהלך הטיעונים שהסיבה היחידה לשינוי היא שינוי בהרכב של בית המשפט. השופטים המזוהים כשמרנים הביעו עמדות ידידותיות יותר כלפי העותרים. השופט ברט קוואנו הציע במהלך הדיון שעל בית המשפט להישאר נייטרלי בנושא הפלות, ובתגובה לטענות של הליברלים לגבי תקדימים הוא הזכיר שורה של תקדימים אחרים שנהפכו בהחלטות מאוחרות יותר של בית המשפט. גם סמואל אליטו הזכיר את פסק דין בראון נגד מועצת החינוך שהפך החלטה קודמת של בית המשפט בפסק דין פלסי נגד פרגוסון, כדוגמה לכך שכאשר פסקי דין הם "מוטעים באופן ברור" ניתן לבטלם. קלארנס תומאס הוא השופט היחיד מבין התשעה, שהיה חבר בבית המשפט כשהתקבלה ההחלטה ב"קייסי". הוא התנגד להחלטה וכתב בדעת מיעוט שההחלטה ב"רו" היא טעות ושיש לבטלה. נשיא בית המשפט ג'ון רוברטס שאל בדיון מדוע 15 שבועות אינם זמן מספיק בשביל נשים לבחור להפיל, אך פרשנים סברו שהוא לא מעוניין לבטל את רו וקייסי אלא רק לצמצמם, באופן שיאפשר להגדיר את החוק של מיסיסיפי כחוקתי. השופטת איימי קוני בארט הציעה בשאלותיה שטיעונים לפיהם הורות שאינה מבחירה פוגעת בנשים אינם רלוונטיים, משום שישנם חוקים חדשים שמאפשרים להורים טריים למסור תינוקות בני יומם לאחר הלידה מבלי להסתכן באשמה פלילית . השופט ניל גורסץ' הדגיש את הקושי לאכוף את הסטנדרטים שהוכרזו ברו וקייסי, והוא הציע שמצב זה מהווה שיקול-נגד לשיקולים הנובעים מרצון בית המשפט לכבד תקדימים.
ההחלטה של בית המשפט העליון ניתנה ב-24 ביוני 2022.
הדלפת הטיוטה של אליטו.
ב-2 במאי 2022, בפעם הראשונה בהיסטוריה של בית המשפט העליון של ארצות הברית, הודלפה לפוליטיקו טיוטת ההחלטה של השופט סמואל אליטו בתיק, לפיה על בית המשפט לבטל את רו וקייסי ולהותיר את ההחלטה בנוגע להסדרת הפלות בידי המחוקקים במדינות, גם בתקופת ההיריון לפני שהעובר יכול לשרוד מחוץ לרחם. המסקנה המרכזית בטיוטה של אליטו זהה לזו של פסק הדין הסופי, וכמו בפסק הדין הסופי אליטו דוחה בה את הטענה שעל בית המשפט לדבוק בהליכים קודמים.
יום לאחר ההדלפה אישר נשיא בית המשפט העליון ג'ון רוברטס את האותנטיות של המסמך המודלף. הוא הדגיש שהמסמך אינו משקף החלטה סופית של בית המשפט או של אף אחד מחבריו והגדיר את ההדלפה כבגידה באמון של בית המשפט וניסיון לערער את מהימנותו. הוא אמר בנוסף שבכוונתו להורות למרשל של בית המשפט (האחראית על משטרת בית המשפט, שכפופה לבית המשפט עצמו) לערוך חקירה במטרה לגלות את המקור להדלפה.
על פי הנוהג בבית המשפט העליון, לאחר שמיעת הדיונים בתיק מסוים, מתכנסים השופטים לישיבה שתוכנה חשאי ומצביעים בהתאם לעמדותיהם. עמדות אלה יכולות להשתנות לאחר מכן, עד שמתפרסמת חוות הדעה של בית המשפט באופן רשמי, כפי שקרה למשל בתהליך ההחלטה על קייסי, אז השופט אנתוני קנדי הצביע בישיבה החשאית בעד ביטול פסק דין רו נגד וייד ושינה את עמדתו בהמשך. לאחר ההצבעה הראשונית, אם נשיא בית המשפט נמצא ברוב, הוא מחליט מי יכתוב את דעת הרוב, ואם הוא לא ברוב, השופט הוותיק מבין שופטי הרוב מחליט מי יכתוב את הפסיקה. לכלל זה יש חריגים, הידוע שביניהם הוא פסק דין רו נגד וייד עצמו, בו נשיא בית המשפט וורן ברגר החליט שהארי בלקמן יכתוב את דעת הרוב על אף שברגר עצמו היה בתחילה בדעת מיעוט. לאור הנוהג, לאחר ההדלפה העריכו פרשנים שלאחר שמיעת הדיונים היה רוב של חמישה שופטים לפחות בעד ביטול רו וקייסי, ושבהתאם ניתנה לאליטו, שתמך בעמדה זו, הזכות לכתוב את דעת הרוב (אם רוברטס לא הצביע בעד ביטול רו וקייסי, סביר שקלארנס תומאס הוא שהחליט על מי יוטל לכתוב את דעת הרוב). עם זאת, לאחר כתיבת הטיוטה הראשונה היא מופצת לשאר השופטים, שיכולים להגיב לה ולהשפיע על כתיבתה באופן שמביא לעיתים לשינויים משמעותיים.
שעות לאחר ההדלפה החלו הפגנות מחוץ לבית המשפט ובערים אחרות בארצות הברית. הנשיא ג'ו ביידן כינה את טויטת הדעה "רדיקלית" והזהיר שגם זכויות אחרות, כגון הזכות של זוגות להט"בים להינשא (פסק דין אוברגפל נגד הודג'ס) והזכות להשתמש באמצעים למניעת היריון (גריסוולד נגד קונטיקט) נמצאות בסכנה.
כשבועיים לאחר מכן הזהיר השופט קלארנס תומאס שההדלפה גרמה למשבר עמוק באמון ההדדי של השופטים בבית המשפט ושהיא מערערת את יציבות המוסד. מזכירת האוצר של ארצות הברית ג'נט ילן אמרה בתגובה להדלפה "אני מאמינה שלביטול הזכות של נשים לקבל החלטות בעצמן לגבי מתי ואיך להביא ילדים יהיו השפעות מזיקות על הכלכלה וזה יחזיר נשים [בארצות הברית] עשרות שנים לאחור".
פסק הדין.
ב-24 ביוני 2022 פרסם בית המשפט את החלטתו. רוב של שישה שופטים קבע הפך את ההחלטה של הערכאות הנמוכות וקבע שהחוק במדינת מיסיסיפי הוא חוקתי. חמישה שופטים קבעו מעבר לכך שהזכות לבצע הפלה אינה מובטחת על ידי חוקת ארצות הברית, שפסקי הדין "רו" ו"קייסי" מבוטלים, והזכות לקבוע חוקים לגבי הפלות, ללא מגבלה חוקתית, נמצאת בידי העם ונציגיו במדינות השונות. שלושה שופטים כתבו במשותף דעת מיעוט המתנגדת להחלטה.
דעת הרוב (אליטו).
סמואל אליטו כתב את דעת הרוב, אליה הצטרפו קלארנס תומאס, ניל גורסץ', ברט קוואנו ואיימי קוני בארט. דעת הרוב קובעת שלא קיימת בחוקה באופן מפורש זכות לביצוע הפלה. המבחן בשאלה האם קיימת במובלע זכות כזו, על אף שהיא אינה מוזכרת במפורש, מתמקד בהיסטוריה ובמסורת של ארצות הברית. אך הזכות להפלה לא הייתה נטועה עמוק בהיסטוריה ובמסורת זו. מכאן מגיעה דעת הרוב למסקנה המרכזית:
דעת הרוב נפתחת בהכרה בכך שנושא ההפלות מעלה שאלות מוסריות קשות ושבעם האמריקני קיימות דעות שונות בנושא. היא ממשיכה לסקירה של ההיסטוריה המשפטית של הזכות להפלה בארצות הברית. לפי שופטי הרוב, ב-185 השנים הראשונות של האיחוד, המדינות הורשו לקבוע חוקים בנושא על פי דעות האזרחים. רו נגד וייד לקח מהמדינות את הסמכות להחליט בנושא והחיל חוק אחיד על כל המדינות, זאת על אף שבזמן ההחלטה (1973), 30 מדינות עדיין אסרו על הפלה בכל שלב של ההיריון, ועל אף שהחוקה אינה מזכירה במפורש זכות לביצוע הפלה. בכך פסק הדין "סיים בפתאומיות את התהליך הפוליטי". ב"רו" נטען שהמשפט המקובל קבע זכות לביצוע הפלה והסקירה ההיסטורית שלו נעה בין פרטים לא רלוונטיים לטענות שבבירור אינן נכונות. שופטי הרוב ב"רו" קבעו באופן שרירותי חלוקה משפטית שמתבססת על כל אחד משלבי ההיריון. נקודת הזמן המשמעותית ביותר לפי "רו" הוא הזמן שהחל ממנו העובר יכול לשרוד מחוץ לרחם. בית המשפט קבע שלפני נקודת זמן זו אין למדינות זכות להסדיר הפלות, אך הוא לא הסביר את הבחירה בנקודת זמן זו, שהיא שרירותית וחסרת בסיס משפטי או היסטורי. פסק דין "הורות מתוכננת נגד קייסי" נמנע מלאמץ באופן מהותי את הנימוקים של "רו" והתבסס על עיקרון התקדים המחייב ("stare decisis"), וזאת מתוך רצון לסיים את העימות הפוליטי סביב עניין ההפלות. אולם הוא לא השיג את המטרה הזו, והוויכוח המשפטי והפוליטי בנושא המשיך. דעת הרוב דוחה במילים חריפות את הטענה שעיקרון התקדים המחייב מחייב את בית המשפט לדבוק כעת בהלכה שנקבעה על ידי רו וקייסי:
חוות דעה שמסכימות לדעת הרוב בשלמותה (קוואנו ותומאס).
קלארנס תומאס כתב באופן עצמאי שהוא מסכים עם דעת הרוב במלואה, על מנת להדגיש שלדעתו הסיבה המהותית יותר לבטל את "רו" ו"קייסי" היא שכל פסקי הדין אשר מתבססים על הטענה שהזכות להליך הוגן המובטחת על ידי התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית כוללת זכות ל"הליך הוגן מהותי", מעבר להליך ההוגן הפרוצדורלי, הן מוטעות מיסודן. "הליך הוגן מהותי" הוא, לדעת תומאס, "אוקסימורון" ואין למושג בסיס בחוקה. על כן, תומאס מדגיש שבהחלטות עתידיות על בית המשפט לבחון מחדש פסקי דין אחרים המתבססים על אותו העיקרון, ובכלל זאת, הזכות לגישה לאמצעי מניעה (), הזכות לקיים יחסי מין בהסכמה בין אנשים מאותו המין (לורנס נגד טקסס) והזכות של בני אותו המין להינשא (אוברגפל נגד הודג'ס).
ברט קוואנו כתב בנפרד שהוא מסכים עם החלטת הרוב, על מנת להדגיש ש"החוקה היא נייטרלית בנוגע לנושא ההפלות" ועל כן על בית המשפט להיות גם כן נייטרלי בנושא. על כן, הוא הדגיש, החלטת בית המשפט לא מוציאה הפלות מחוץ לחוק אלא מותירה את ההחלטה בנושא לעם, לנציגיו הנבחרים ולהליך הדמוקרטי. הוא הדגיש שלבית המשפט, שחבריו אינם נבחרים, "אין סמכות להכריז על קיומה של זכות להפלה או להכריז על איסור חוקתי על הפלה".
הסכמה חלקית (רוברטס).