לולו קנדי-קרנס (באנגלית: Lulu Kennedy-Cairns; נולדה ב-3 בנובמבר 1948), הידועה בשם הבמה לולו, היא זמרת, שחקנית ואישיות טלוויזיונית סקוטית. היא בעלת קריירה מצליחה בתחום הבידור משנות השישים עד ימינו (מאי 2022). את פרסומה הבינלאומי קיבלה בעקבות השיר "To Sir with Love", הלקוח מתוך סרט באותו שם, ושיר הנושא מתוך הסרט "האיש בעל אקדח הזהב" מסדרת סרטי "ג'יימס בונד". באירופה היא ידועה גם בזכות זכייתה בתחרות האירוויזיון של שנת 1969 בשיר "בום בנג-א-בנג", ובבריטניה היא מוכרת מאז להיטה הראשון "Shout".
ביוגרפיה.
נולדה בשם מרי מקדונלד מקלפלין לורי (Marie McDonald McLaughlin Lawrie) בעיר לנוקסטון שבמחוז סטירלינגשייר בסקוטלנד. היא גדלה בגלאזגו, ולמדה בבתי הספר "תומסון סטריט" ו"אונסלו דרייב". כבר בגיל 12 או 13 פנתה יחד עם מנהלה ללהקה בשם "בלרוקס" (Bellrocks) וביקשה לשיר איתם כדי לצבור ניסיון בימתי. היא הופיעה עם הלהקה כל שבת. הבסיסט של הלהקה, אלכס תומסון, אמר שכבר אז היה לה קול מדהים.
תחת חסותה של מריון מאסי, חתמה לולו על חוזה עם חברת התקליטים "דקה רקורדס". כשהייתה בת 15 הקליטה את שירם של האחים אייזלי "Shout", שהעפיל במצעדי הפזמונים בבריטניה. מאסי הובילה את הקריירה שלה יותר מ-25 שנה, ורוב הזמן הן היו שותפות לעסקים. בעלה של מאסי, מארק, הפיק כמה מתקליטיה של לולו.
ב-1966 יצאה למסע הופעות בפולין יחד עם להקת ההוליס, היא הייתה הזמרת הבריטית הראשונה שהופיעה מעבר למסך הברזל. באותה שנה הקליטה שני סינגלים בגרמנית, "Wenn du da bist" ו-"So fing es an", עבור הלייבל "דקה גרמניה". הוא פתחה בקריירת סולו אחרי שהקליטה שני שירים עם הלהקה הסקוטית The Luvvers.
עקב חוסר הצלחה במצעדים, עזבה לולו את חברת "דקה" וחתמה חוזה עם חברת התקליטים "קולומביה", המפיק שלה היה מיקי מוסט. ב-1970 חזרה למצעד עם הלהיט "The Boat That I Row" שכתב ניל דיימונד. כל שבעת השירים שהקליטה בהפקתו של מוסט נכנסו למצעד הסינגלים הבריטי.
הופעת הבכורה שלה בסרט קולנוע הייתה ב-1967 בסרט "לאדוני באהבה", סרט בריטי בכיכובו של סידני פואטייה. שיר הנושא של הסרט בביצועה של לולו הפך ללהיט ענק והגיע למקום ראשון במצעד הפזמונים בארצות הברית. בבריטניה השיר יצא בצד ב' של הסינגל "Let's Pretend" שהגיע רק למקום 11 במצעד, אבל השיר "To Sir with Love" מכר יותר ממיליון עותקים והיה לתקליט זהב.
באותה תקופה המשיכה בקריירה כזמרת פופ, והופיעה במספר סדרות טלוויזיה משלה. ב-1967 הופיעה בסדרה קומית ומוזיקלית של ה-BBC בשם "Three Of A Kind", וב-1968 החלה להופיע בסדרה בכיכובה שרצה בשמות שונים עד 1975. תוכניות הטלוויזיה שלה כללו קטעי מוזיקה, מערכונים וכוכבים אורחים.
ביוני ויולי 1967 הופיעה יחד עם להקת המאנקיס בארנה של ומבלי. במסגרת מסע הופעות בארצות הברית עם הלהקה היה לה רומן קצר ומתוקשר עם סולן הלהקה דייווי ג'ונס.
תחרות האירוויזיון.
ב-29 במרץ 1969 ייצגה לולו את הממלכה המאוחדת באירוויזיון בשיר "בום באנג א באנג" שכתבו פיטר וורן ואלאן מורהאוס. השיר, מתוך שישה שירים, נבחר על ידי הצופים בתוכנית Happening for Lulu של BBC1. את התוכנית הנחה מייקל אספל, ולולו ביצעה את ששת השירים בזה אחר זה. אחד השירים "I Can't Go On..." כתבו אלטון ג'ון וברני טופין הגיע למקום האחרון בבחירת הקהל, אבל הוקלט אחר כך על ידי סילה בלאק, סנדי שו, פולי בראון, אלטון ג'ון עצמו וגם לולו הקליטה גרסה לשיר. בתחרות שנערכה במדריד לוותה לולו על ידי שתי זמרות סו וסאני, ועל התזמורת ניצח המנהל המוזיקלי ג'וני האריס.
"בום באנג א באנג" זכה בתחרות יחד עם שלושה שירים נוספים השיר "Vivo cantando" של סלומה מספרד, "De troubadour" של לני קור מהולנד ו-"Un jour, un enfant" של פרידה בוקארה מצרפת. כל אחד מהשירים זכה ב-18 נקודות. אחרי התחרות שונו חוקי התחרות כדי לפתור מצב דומה של שוויון, עם זאת שש מדינות החרימו את התחרות שנערכה ב-1970. שירה של לולו זכה להצלחה במכירות בנוסף למקור האנגלי גם בגרסאות בגרמנית, צרפתית, ספרדית ובאיטלקית. היא לא אהבה את השיר, אבל הוא היה הלהיט הגדול שלה עד לאותה תקופה והגיע למקום השני במצעד של שנת 1969.
ב-1975 הנחתה לולו תוכנית טלוויזיה "A Song for Europe" שנועדה לבחירת שיר לאירוויזיון. בתוכנית להקת הצלליות ביצעו שישה שירים מועמדים לבחירה. ב-1981 הצטרפה לזוכים נוספים באירוויזיון לאירוע צדקה שנערך בנורווגיה. ב-2009 עזרה ותמכה במועמדים לייצג את הממלכה המאוחדת באירוויזיון של אותה שנה.
שבועות אחדים לפני ההופעה באירוויזיון נישאה לולו למוריס גיב מהבי ג'יס בטקס שנערך ב"ג'ררד קרוס" בבקינגהמשייר. אחיו הבכור של מוריס בארי גיב התנגד לנישואיהם בטענה שהם צעירים מדי. ירח הדבש שתוכנן נדחה בגלל התחייבויותיה של לולו להופעה באירוויזיון. בגלל הקריירה שלהם ובעיות השתייה של מוריס הם נאלצו להיפרד, והתגרשו ב-1973, אך נשארו ביחסים טובים.
ב-1969 הקליטה לולו את האלבום "New Routes" באולפני "Muscle Shoals", בחלק מהשירים ניגן הגיטריסט דואיין אולמן בגיטרת סלייד, בין השאר בשיר "Mr. Bojangles".
שנות השבעים.
ב-1970 השתתפה לולו בתוכנית הטלוויזיה "Pop Go The Sixties" של ה-BBC וביצעה את השיר "בום בנג-א-בנג". היא הקליטה את האלבום "Melody Fair" בארצות הברית, והסינגל מתוכו היה להיט וזכה אחר כך לגרסאות כיסוי של אריתה פרנקלין וג'ון הולט. היא הקליטה עוד ארבעה שירים בגרמנית.
ב-1972 הייתה בין האמנים שהוזמנו למופע היובל של ה-BBC, "חמישים שנות מוזיקה" (Fifty Years Of Music). עוד באותה שנה הופיעה במנצ'סטר בהצגת פנטומימה של "פיטר פן", ב-1975 גילמה שוב את אותו תפקיד בתיאטרון פאלאדיום בלונדון. ב-1973 השתתפה בתוכנית "Morecambe and Wise" ושרה את "All the Things You Are" ואת "Happy Heart".
ב-1974 שרה לולו את שיר הנושא של הסרט "האיש בעל אקדח הזהב" מסדרת סרטי "ג'יימס בונד". עוד ב-1974 הקליטה גרסאות כיסוי לשני שירים של דייוויד בואי, את "The Man Who Sold the World" ואת "Watch That Man" בהפקה של בואי ומיק רנסון. בזכות השיר "The Man Who Sold the World " היה לה להיט בעשרת המקומות הראשונים במצעד לראשונה זה חמש שנים.
ב-1976 שרה במופע הבידור "A Jubilee of Music" את להיטה "Shout", זה היה מופע פופ לכבוד יובל הכסף של המלכה אליזבת.
ב-1977 החלה לולו להתעניין בסידהה יוגה (Siddha Yoga) והתחתנה עם מעצב השיער ג'ון פרידה (John Frieda). הם התגרשו ב-1991. לזוג בן אחד משותף.
שנות השמונים.
ההצלחה שלה במצעדי הפזמונים דעכה, אך לולו המשיכה לשחק ולארח בתוכנית רדיו. בשנות השבעים ותחילת שנות השמונים הופיעה בקטלוג האופנה "פרימנס". באוגוסט 1979, בדרכה בחזרה מהופעה במרגייט שבקנט, כמעט קפחה את חייה בתאונת דרכים. באותה שנה הקליטה בלייבל "Rocket Records" את השיר "I Love to Boogie" שזכה לביקורות משבחות, אך לא להצלחה במצעדים.
בתחילת שנות השמונים בלטה בהופעותיה על הבמה. הופיעה במחזמר "Song and Dance" מאת אנדרו לויד ובר וב"ברנשים וחתיכות" בתיאטרון המלכותי הלאומי. בעקבות פגיעה במיתרי הקול הייתה זקוקה לניתוח והיה חשש שקולה יפגע. היא חזרה לארח בתוכנית של רשת ITV. ב-1981 חזרה למצעדים בארצות הברית עם הלהיט . שנה אחר כך היה לה להיט נוסף "If I Were You" אך לא הגיע למקום גבוה במצעד. היא הופיעה בווידאו עם להקת אדם והנמלים בשיר "Ant Rap", והייתה מועמדת לגראמי עם השיר "Who's Foolin' Who" מתוך האלבום "Lulu".
ב-1983 הקליטה מחדש אחדים משיריה. ביניהם השיר "Shout" שהגיע לעשרת המקומות הראשונים במצעד ב-1986, והבטיח את מקומה בתוכנית "Top of the Pops". לולו היא אחת משני הזמרים היחידים (השני הוא קליף ריצ'רד), שהופיעו ב-"Top of the Pops" בכל אחד מחמשת העשורים שבהם התוכנית רצה. השיר הנוסף שהקליטה "My Boy Lollipop" נכשל במצעד, ולולו הפסיקה להקליט עד 1992, והתמקדה בתוכניות טלוויזיה ובהופעות חיות.
ב-1987 החליפה את ג'ולי וולטרס בתוכנית הטלוויזיה "אדריאן מול" בתפקיד אמו של אדריאן.
שנות התשעים.
ב-1993 שבה לולו להקליט, והוציאה את הסינגל "Independence" שהגיע למקום ה-11 במצעדים בבריטניה. זה היה שיר הנושא באלבום באותו שם. ארבעה סינגלים מתוכו הגיעו למצעד, וכמו כן גם סינגלים נוספים שהקליטה ב-1994.
בהמשך 1994 הקליטה בשיתוף עם להקת הבנים טייק ד'את גרסת כיסוי לשירו של דן הרטמן "Relight My Fire". השיר הגיע למקום הראשון במצעד ולולו השתתפה בסיבוב ההופעות של הלהקה באותה שנה. בשלב זה שיחקה גם בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "פשוט נהדרת". היא הרבתה לשתף פעולה עם פרנץ' וסונדרס כולל במערכון שלהן על הספייס גירלז בו חיקתה את בייבי ספייס (אמה בנטון).
ב-1997 השלימה הקלטת אלבום בשם "Where the Poor Boys Dance", אך חברת התקליטים "מרקורי" דחתה את הוצאתו. באפריל 1999 יצא האלבום "Hurt Me So Bad" ושנה אחר כך הגיע שיר הנושא מתוכו למקום 24 במצעד בבריטניה.
שנות האלפיים.