מחוז פוויס הוקם על שטחי המחוזות ההיסטוריים; מונטגומרישייר ורדנושייר, בנוסף לחלקים מדנבישייר, הוא משתרע על שטח של 5,179 קילומטר רבוע מה שהופך אותו למחוז הגדול ביותר בוויילס. המחוז גובל מצפון ברקסהאם, דנבישייר וגוויניד', ממערב בקמרבונשייר וסרדיגיון, מדרום בהיית' פורט טלבוט, רונד'ה קינון טף, מרת'יר טידפיל, בלנו גוונט ומונמת'שייר. מכיוון מזרח המחוז גובל באנגליה, במחוזות שרופשייר והרפורדשייר. רוב שטחי המחוז הם שטחים הרריים והוא מאופיין ברובו באזור כפרי עם עיירות וכפרים קטנים, העיירות הגדולות ביותר במחוז הם; ניוטאון (12,783 תושבים), איסטרדגינליס (Ystradgynlais, 9,004 תושבים), ברקון (7,901 תושבים) ווולשפול (6,269 תושבים).
בשטחי המחוז ישנם מספר אגמים המאפיינים אזורים הרריים, בהם אגם וירנווי (הניזון מנהר וירנווי) בצפון ואגם ל'נגורס בדרום.
בדרום המחוז נמצאת שמורת הטבע 'ברקון ביקונס' המשתרעת על מעט פחות מהרבע הדרומי של המחוז. שמורת הטבע מכילה שטחי טבע רחבים המאופיינים באזורים הרריים, בין היתר חלקים מרכס 'ההרים השחורים'.
טרנספורמציית סיבוב
רסת
__ללא_תוכן_עניינים__
רסת (בגעז: ርሰት) היא סוג של חזקת קרקעות שהתקיימה בחברה החבשית המסורתית ושמשמעות היא שאדם יכול לטעון לבעלות על חלקת אדמה שהייתה שייכת לאחד מאבותיו בין אם מדובר על גבר או אישה. אדם שהוא בעל זכות שכזו מכונה "רסתנה" (ርስተኛ) או "בלה-רסת"(בעל רסת) (ባለርሰት).
על מערכת הרסת ישנו את הגולת, שהיא זכות גביית מס מבעלי הרסת שניתנה לאליטה מהקיסר.
מעמדן של חסרי רסת.
בתפיסה המסורתית אוכלוסיות חסרות חסרת נתפסות כנחותות, חוסר הרסת בקרבם גורם להם לעסוק במקצועות אחרים כגון קדרות, נפחות, אריגה ומסחר שבחלקן ישנה סטיגמה של בודה וכן שאלו נחשבים לבזויים. בשטחים האמהרים-תגרים היהודים, המוסלמים והוויטו היו בסטטוס של מחוסרי רסת.
ביתא ישראל.
החל מהמאה ה-15 החלו הקיסרים האתיופים לנשל את ביתא ישראל מאדמותיהם והקיסר יצחק הוציא צו השולל מהיהודים את הרסת אם לא יתנצרו.
בתחילת המאה ה-17 עם הבסת המרכז העצמאי בסמין, אדמות היהודים הפכו לאדמות הקיסר, חלק מהאדמות ניתנו לכנסייה, ואחרות למתנצרים ולמהגרים. לחלק מהיהודים באזורים קווארה, ולקאית ותגראי לא נשללה הרסת. רבים מהיהודים שנשללה מהם הרסת חכרו אדמות והפכו לאריסים של בעלי האדמות הנוצריים. במהלך תקופת גונדר חלקים מהאליטה היהודית קיבלו רסת מהקיסרים.
מועצה אזורית אל קסום
מועצה אזורית אל-קסום (בערבית: المجلس الاقليمي القيصوم) היא מועצה אזורית בישראל, השייכת למחוז הדרום.
היסטוריה.
המועצה הוקמה ב-6 בנובמבר 2012 על ידי משרד הפנים בישראל, יחד עם המועצה האזורית נווה מדבר, במקום מועצה אזורית אבו בסמה. ההחלטה על הקמת שתי מועצות אזוריות נפרדות נבעה מגודל האוכלוסייה בתחום המועצה שפורקה.
חלקם מתגוררים ביישובים שאינם מוכרים רשמית, וחלקם ביישובים המוכרים הבאים:
בשנת 2014 התגלה כי המועצה כלל לא גובה ארנונה כפי שמחייב החוק, ומנהלת את פעילותה הכלכלית על חשבון תקציבי מדינה. לאורך שנים התנהלו עתירות בנושא, ובאוגוסט 2022 התפרסם כי המועצה לא גבתה ארנונה כפי שסוכם, והיא אף הפסיקה להעביר נתוני גביה כפי שמחייב אותה חוק שקיפות המידע. בעקבות כך, משרד הפנים החל לקנוס את המועצה.
ארנון גולדפינגר
ארנון גולדפינגר (נולד ב-21 בספטמבר 1963) הוא במאי ותסריטאי ישראלי, ידוע בעיקר בזכות סרטיו "הקומדיאנטים" ו"הדירה", אשר זכו להצלחה בארץ ובעולם וקטפו פרסים רבים בתחום הקולנוע הדוקומנטרי. גולדפינגר הוא זוכה שני פרסי אופיר.
ביוגרפיה.
ארנון גולדפינגר נולד ברמת גן לזוג הורים שעלו מגרמניה וצ'כוסלובקיה. כנער, בילה שעות רבות מול לוח השחמט ונהיה לאחד מהשחקנים הצעירים הבולטים ביותר בארץ. בשנת 1979 זכה ביחד עם קבוצתו – "מועדון השחמט הרצליה" באליפות הארץ לנוער. הוא החל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב ולמד קולנוע ופילוסופיה. הוא השלים את לימודיו בהצטיינות ובשנת 1987 נבחר כסטודנט המצטיין של הפקולטה לאומנויות וזכה למלגת הרקטור. בשנים אלו כתב מאמרים בכתב העת לביקורת קולנוע "סרטים". בשנת 1989 נבחר לביים את טקס הסיום של תחרות מוגרבי לסרטים, עליו זכה לביקורות נלהבות. את הטקס הנחו שני שחקנים אלמונים אז, אסתי זקהיים ומנשה נוי. בשנת 1990 שימש כמנהל האמנותי של פסטיבל הקולנוע הבינלאומי השלישי לסרטי סטודנטים בתל אביב. בקיץ של אותה שנה, נבחר גולדפינגר כאחד מתוך שנים עשר סטודנטים מכל רחבי אירופה לקחת חלק בלימודי קיץ בבית הספר לקולנוע בבלגרד (בירת יוגוסלביה לשעבר), בהנחיית יוצר הקולנוע הידוע קז'יז'טוף זנוסי (Krzysztof Zanussi). כאשר סיים את לימודיו החל ללמד תסריטאות ובימוי בבתי הספר לקולנוע המובילים בארץ, ביניהם "סם שפיגל", "קאמרה אובסקורה", "מעלה", ובחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, בו הוא מלמד עד היום.
קריירה.
עם סיום לימודיו ביים את סרטו הראשון "המופע של בני זינגר" . הסרט, שהוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בירושלים 1993 הוא קומדיה רומנטית מרירה המספרת על בני זינגר (בגילומו של גל זייד) בחור מהורהר העורך מופעי שקופיות בחתונות. בסרט משתתפים גם מנשה נוי, אלי יצפאן, שמואל אדלמן ועידית לימור, כמו גם שי אביבי בתפקיד אורח. הסרט השתתף בפסטיבלים רבים ברחבי העולם וזכה בפרסים.
מיד עם סיום לימודיו, החל גולדפינגר לביים סרטים ועשרות כתבות עבור תוכניות בערוצי הטלוויזיה השונים (כולל "כל שני וחמישי עם רפי רשף", "מבט שני", "אקשן", "הכיתה המעופפת", ועוד).
בשנת 2000 יצא לאקרנים סרטו הראשון באורך מלא "הקומדיאנטים" , אותו יצר עם אושרה שוורץ. "הקומדיאנטים" הוא סרט דוקומנטרי המספר את סיפורה של משפחת בורשטיין. אב המשפחה, פסחק'ה בורשטיין, גדל במשפחה יהודית אורתודוקסית ברוסיה בסוף המאה ה-19 וכשהפך נער החליט לעזוב את הבית וללכת בעקבות חלומו - התיאטרון. הוא עבר לפולין שם הפך בשנות העשרים לכוכב בולט בתיאטרון היידיש. בשנות השלושים הגיע, כמו כוכבי יידיש רבים, לניו יורק, שם פגש בשחקנית הצעירה ליליאן לוקס. לשניים נולדו תאומים – מייק (לימים השחקן המפורסם מייק בורשטיין) וסוזן. גולדפינגר עמל על סרטו במשך ארבע שנים והצליח, באמצעות סיפורה של המשפחה, ראיונות עם אחרוני כוכבי הבמה היידית בארצות הברית ובשילוב עם קטעי ארכיון פרטיים והיסטוריים, לשרטט תמונה מרגשת ונוגעת ללב של עולמו הנכחד של תיאטרון היידיש העממי. הסרט יצא להקרנות מסחריות והפך לסרט הדוקומנטרי הישראלי הראשון מזה 12 שנה שהוקרן באופן מסחרי. הסרט היה להצלחה גדולה, וגולדפינגר נבחר על ידי העיתון "ידיעות אחרונות" לאחד מחמשת האנשים המשפיעים ביותר על הקולנוע הישראלי באותה השנה. ה"קומדיאנטים" זכה בפרס סרט התעודה הטוב ביותר מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וכן בפרס המקביל בפסטיבל חיפה. הוא הוקרן בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם, ובשנת 2002 יצא להפצה מסחרית ברחבי ארצות הברית על ידי חברת ניו יורק פילמס ואף נבחר כאחד מחמשת הסרטים הדוקומנטריים הטובים ביותר לאותה שנה על פי מבקרי הקולנוע בשיקגו. ב-2017 זכויות שידור של הסרט "הקומידאנטים" נרכשו על ידי תאגיד השידור הישראלי; הסרט שודר בערוץ כאן 11 והועלה לאתר יוטיוב ולאתר כאן.
סרטו השני, "הדירה", יצא לאקרנים בספטמבר 2011. הסרט זכה לתשבחות רבות, השתתף במספר רב של פסטיבלי קולנוע וקטף פרסים ישראליים ובינלאומיים רבים, בהם פרס אופיר לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר לשנת 2011 ופרס הבמאי הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בירושלים 2011. באותה השנה, בטקס חלוקת פרסי הקולנוע התיעודי, זכה בפרס הבימוי, בפרס התחקיר ובפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר באורך מלא. הסרט "הדירה" זכה להצלחה קופתית יוצאת דופן ותואר בכתביו של מבקר הקולנוע יאיר רוה במילים הבאות: "ככל הנראה הסרט התיעודי הישראלי הנצפה ביותר בבתי הקולנוע מאז "זאת היא הארץ" מ-1935". ביוני 2012 "הדירה" (בשמו הגרמני Die Wohnung) יצא לאקרנים ברחבי גרמניה, וארבעה חודשים לאחר מכן נבחר בידי איגוד בתי הקולנוע בגרמניה לסרט התיעודי הטוב ביותר שהוקרן באותה שנה. באוקטובר 2012 יצא הסרט (בשמו האנגלי The Flat) להקרנות מסחריות ברחבי ארצות הברית על ידי חברת ההפצה IFC films. כמו כן הסרט הופץ בבתי קולנוע באוסטרליה שווייץ ובהונגריה.
לאוור קורנילוב
לאוור קורנילוב (ברוסית: Лавр Георгиевич Корнилов, נולד ב-30 באוגוסט (18 באוגוסט לפי הלוח היוליאני שהיה נהוג באותה עת) 1870 – 13 באפריל 1918) היה גנרל רוסי שהשתתף במלחמת העולם הראשונה ומראשי הצבא הלבן. קורנילוב היה גם איש מודיעין, חוקר ארצות ודיפלומט.
לאוור קורנילוב נולד בעיירה קטנה בקזחסטן של היום (אז בתחומי האימפריה הרוסית) למשפחת קוזאק שסיים את השרות הצבאי ועבר לשירות ממשלתי. מקובל שמשפחתו הגיעה לאזור סיביר בתקופת ירמק. בשנת 1869 אביו של קורנילוב קיבל תפקיד במשטרה המקומית. אמו של קורנילוב הייתה ממוצא קזחי. במשפחה היו 13 ילדים.
שרות באסיה מרכזית.
בקיץ 1883 לאוור קורנילוב החל ללמוד בבית הספר לקצינים באומסק. כעבור 5 שנים הוא סיים את בית הספר בהצטיינות ועבר להמשך הלימודים לבית הספר לקציני תותחנים היוקרתי בסנקט פטרבורג. בשנת 1892 קורנילוב סיים את הלימודים ולאור הציונים הגבוהים היה יכול להישאר באחד היחידות המובחרות בקרבת הבירה. קורנילוב בחר לשרת ביחידה המוצבת באסיה המרכזית. בהיותו מוצב באזור קורנילוב החל ללמוד שפות מזרחיות. לאחר שנתיים הוא ביקש לקבל אישור ללמוד באקדמיה של המטה הכללי.