באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בנהריה בפברואר 1986 זכה וייס ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 3:57.62 דקות, לפני שגב פורת (3:58.50 דקות) ועמית טלמון ממכבי תל אביב (4:08.25 דקות). מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.62 שניות, 2 מאיות השנייה איטי משגב פורת (52.60 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1.52.58 דקות, תוצאה טובה מהשיא הישראלי של אמיר גניאל 1:52.62 דקות, אחרי פורת שקבע שיא ישראלי חדש של 1:51.87 דקות ולפני ועמית טלמון (1:57.57 דקות).
אלוף ישראל.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 זכה וייס ב-5 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-2 ארד. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.79 דקות, לפני יוחאי ליפשיץ (1:57.89 דקות) ואמיר שטרנפלד (1:58.07 דקות). מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.13 שניות, אחרי רזיאל רימר (54.02 שניות) ולפני אמיר שטרנפלד (54.20 שניות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:18.19 דקות. מדליות ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:10.97 דקות, אחרי ליפשיץ (4:08.82 דקות) וערן הירש ממכבי חיפה (4:10.15 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:48.21 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1987 זכה וייס ב-3 מדליות, זהב ו-2 כסף. מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.69 שניות, לפני אורי ברק בן אגודתו (25.34 שניות). מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.22 שניות, אחרי שגב פורת 53.02 שניות ולפני שגיא שטיגמן (54.50 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.91 דקות, אחרי פורת (1:55.27 דקות ולפני ערן הירש (1:57.29 דקות).
בתחרות שמונה האומות שנערכה בקיאסו, שווייץ בתחילת יולי 1989 זכה וייס במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.92 שניות, במקום שביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:42.78 דקות, במקום שמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.91 דקות, במקום שמיני במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:12.02 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:13.26 דקות.
המכביה ה-13.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-13 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב מספר ימים לאחר מכן זכה וייס במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 3:31.05 דקות, ביחד עם יואב ברוק שקבע שיאי ישראלי חדש כשחיין ראשון (52.41 שניות), ערן גרומי ושגב פורת. בנוסף, הוא סיים במקום החמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.69 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה, זכה וייס ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:38.58 דקות ובמשחה ל-4x200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לאגודות של 7:56.71 דקות ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.48 שניות, אחרי רז דר (53.21 שניות) וברוק (53.25 שניות).
השגים בתחרויות שחייה למסטרס.
בשנים האחרונות משתתף וייס בתחרויות שחייה למסטרס. הוא מחזיק בשיאי ישראל רבים למסטרס בגילאים השונים.
Deadlock
אינומינטה
לואיג'י קאדורנה
לואיג'י קאדורנה (באיטלקית: Luigi Cadorna; 4 בספטמבר 1850 - 21 בדצמבר 1928), היה ראש המטה הכללי של צבא איטליה במלחמת העולם הראשונה.
קאדורנה התמנה לרמטכ"ל ביולי 1914. עם כניסת איטליה למלחמה לצד מעצמות ההסכמה היו לצבא האיטלקי 36 דיוויזיות של חיל רגלים שמנו כ - 875,000 חיילים דלים בחימוש ומצוידים רק ב-120 קני ארטילריה מודרניים.
איטליה הכריזה מלחמה על הקיסרות האוסטרו-הונגרית ב-13 במאי 1915. החזית השתרעה מאזור טרנטינו ומשם מזרחה לעמק נהר האיזונצו עד לים האדריאטי. קאדורנה בחר בטקטיקה של הגנה בחזית טרנטינו והתקפה בחזית האיזונצו. בין 1915 עד 1917 ערך קאדורנה 11 התקפות בחזית האיזונצו ללא שינוי משמעותי בקו החזית פרט לכיבוש העיר גוריציה בקרב השישי על האיזונצו באוגוסט 1916. בקרבות אלה נהרגו כ-150,000 איטלקים. המורל בקרב החיילים היה נמוך והמשמעת הצבאית נשמרה על ידי הוצאות להורג והדחות מפקדים. קאדורנה הכניס לתוקף את המנהג הרומאי של דקימאטיו - הוצאה להורג של אחד מתוך עשרה חיילים ביחידות שהראו מורך לב בקרב.
קאדורנה הצטיין בהדיפת המתקפה האוסטרית הגדולה בחזית טרנטינו במאי 1916. המצב בחזית זו השתנה כאשר נכנסה גרמניה לחזית. צבאו של קאדורנה היה מותש ולא מוכן למתקפה של הגרמנים והאוסטרים בקפורטו.
בעקבות התבוסה הקשה בקרב קפורטו, הודח קאדורנה ובמקומו נתמנה סגנו, ארמנדו דיאז. לאחר המלחמה נשלח קאדורנה כנציג איטליה למועצת המלחמה העליונה בוורסאי. כאשר נתפרסמו מסקנות וועדת החקירה הממשלתית על התבוסה בקפורטו שתלו בו את האשמה, התפטר וחזר לאיטליה.
ב 1924 העניק לו בניטו מוסוליני דרגת פילדמרשל (Maresciallo d'italia).
איבן סרצימיר
פיליפ פון אוילנבורג
פיליפ מאוילנבורג
פיליפ אוילנבורג
שריר המרפק
שריר המרפק (TA: Musculus anconeus) הוא שריר קטן הסמוך לזיז המרפק של הגומד בחלקו האחורי של המרפק. יש שמתייחסים אליו כאל חלק משריר הזרוע התלת ראשי. בעת כיווצו מסייע השריר לפשיטת המרפק. הוא גם מרחיק את הגומד בזמן סיבוב אמה כלפי מטה ומייצב את מפרק המרפק.
תיאור.
תחילתו של שריר המרפק בעילית העלי הצידית של עצם הזרוע. חלקו המרוחק נאחז בחלק הצידי של זיז המרפק ובפן האחורי של חלקה המקורב של עצם הגומד.
עצבוב.
שריר המרפק מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים השביעי והשמיני ועל ידי שורש העצב החזי הראשון (C7,C8,T1) דרך עצב החישור.
איבן אלכסנדר
שריר החרטום והזרוע
שריר החרטום והזרוע (TA: Musculus coracobrachialis) הוא שריר ארוך ודק הממוקם בחלקה המקורב של הזרוע. השריר פועל עם יתר שרירי הכתף כשריר עזר לכיפוף הזרוע ולקירובה לגוף.
תיאור.
תחילתו של שריר החרטום והזרוע בזיז החרטום של עצם השכם באזור הקדמי של הכתף. יחד איתו נאחזים בזיז החרטום גם הראש הקצר של שריר הזרוע הדו-ראשי ושריר החזה הקטן. חלקו המרוחק של השריר נאחז בשליש האמצעי של הפן התיכון של עצם הזרוע.
עצבוב.
שריר החרטום והזרוע מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים החמישי, השישי והשביעי (C5, C6, C7) דרך עצב השריר והעור.
קבר רב אשי
היסטוריה עכשווית של צ'ילה
לאחר כ-17 שנות דיקטטורה צבאית פינתה זאת מקומה למערכת פוליטית דמוקרטית, הקיימת בצ'ילה עד להווה. במהלך תקופה זו ניצחו מועמדי קואליציית המפלגות למען הדמוקרטיה בבחירות לנשיאות שוב ושוב, כאשר בעשור הראשון היו אלו מעיקר אנשי מרכז-ימין ממפלגת הנוצרים הדמוקרטים, ובעשור השני היו אלו אנשי שמאל.
שנות כהונתו של פטריסיו איילווין (1990 - 1994).
ביום 11 במרץ 1990 קיבל לידיו פטריסיו איילווין את מוסרות השלטון מאוגוסטו פינושה בקונגרס שבוולפראיסו ותהליך המעבר לדמוקרטיה בצ'ילה החל.
בתחילת דרכו של השלטון הדמוקרטי נאלץ איילווין לעבוד עם מנגנון ששימר מאפיינים רבים של המשטר הצבאי. אף על פי שקואליציית המפלגות למען הדמוקרטיה זכתה במרבית קולות הבוחרים לפרלמנט, כתוצאה משיטת הבחירות הדו-שמית (sistema binominal) הנהוגה בצ'ילה וקיומם של סנטורים ממונים (senadores designados), שאינם נבחרים, לא הצליח איילווין לחוקק את התיקונים המיוחלים בחוקה ואילו השלטון המקומי נותר בידי אישים שמונו בידי המשטר הצבאי, עד שהוחלפו בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו ביוני 1992.
איילווין משל בזהירות ושמר על קשרים עם הצבא, שפינושה המשיך לעמוד בראשו. על אף שחדל מלהשתתף בשלטון המשיך הצבא להיות שחקן פוליטי בעל חשיבות והקפיד להביע את התנגדותו למדיניויות אחדות שביקשה "הקואליציה" לקדם באמצעות מקרי התקוממות קטנים בשנים 1991 ו-1992.
באווירה זו הוקמה הוועדה הלאומית לאמת ולפיוס (Comisión Nacional de Verdad y Reconciliación) שמונתה על מנת לחקור ולהבהיר את מקרי הפרת זכויות האדם במהלך שנות המשטר הצבאי. הוועדה נדחתה על ידי הצבא, אולם ב-4 במרץ 1991, הציגה הוועדה את ממצאיה בדו"ח רטיג, על שם ראול רטיג שעמד בראשה. בנאומו של הנשיא בטלוויזיה הסב את תשומת הלב לממצאי הדו"ח, ביקש את סליחת בני משפחות הקורבנות בשם האומה, הכריז על אמצעים לתיקון נפשי וכספי לקורבנות ובני משפחותיהם, והביע את שאיפת המדינה כי הפרות דומות של זכויות אדם לא יחזרו בעתיד.
במישור הכלכלי ביקש איילווין לנצל את הרווחים מעליית מחירי הנחושת והתוצרת החקלאית, שהזניקו את הכלכלה כולה, ולהביא לשינויים במדיניות המיסוי על מנת להגדיל את ההוצאה הציבורית ולשפר את חלוקת ההכנסה. כתוצאה מכך ירד שיעור העניים בחברה הצ'יליאנית מ-38.75% לכדי 27.5%. משטרו של איילווין העביר את "החוק הילידי" (Ley Indígena) ב-5 באוקטובר 1993 שהכיר לראשונה בעמים הילידים וכונן את החברה הלאומית לפיתוח ילידי (Corporación Nacional de Desarrollo Indígen) שמטרתה לקדם חקיקה למען פיתוחן של קבוצות אלו. חקיקה נוספת, ושינויים במבנה הממשלה יצרו את משרד התכנון ושיתוף הפעולה (Ministerio de Planificación y Cooperación) ואת קרן הסולידריות וההיפוך החברתי (Fondo de Solidaridad e Inversión Social) לקידום חקיקה חברתית. חקיקה נוספת התמקדה באיכות הסביבה.