מכירת היבול החקלאי לא יכלה לכסות את ההוצאות הגדולות, ולכן פוטרו פועלים רבים ונלקחו הלוואות גדולות. המצב הכלכלי של האחוזה לא אפשר את החזרת החובות. הקשיים הרבים והתסכול ממצב האחוזה ערערו את בריאותו של גולדמן שנפטר בגיל 49 בשנת 1918. אליהו איזרעאלית פרש מתפקידו וקיבל תפקיד כמדריך חקלאי בקריית ענבים. בשנים 1920–1921 עלו לפוריה 12 משפחות של בעלי האחוזה מארצות הברית, אשר קיוו להתיישב במקום ולהציל את השקעתם. העולים הגיעו לאחוזה נטושה ומוזנחת ומצב המטעים היה ירוד. חלק מהמטעים הראה סימני חיים ולכן העולים לא איבדו את התקווה להתיישב במקום. העולים ביקשו לקבל שטרי בעלות על הקרקע, אולם הוסבר להם שהאדמות משועבדות לבנק שהלווה כספים לעיבוד השדות. עקב הבעיות החמורות, חלק מהעולים ויתר מיד וחזר לארצות הברית, אבל חלק מהעולים נשאר בפוריה מתוך רצון לנסות להציל את השקעותיהם. יצחק כבשנה ממושבת כנרת הוזמן לנהל את עבודת השיקום, ושוב האחוזה התעוררה לחיים מחודשים. אולם, לחברי האחוזה התברר תוך זמן קצר, שחסרים להם אמצעים כספיים לעיבוד המטעים והם התקשו להסתגל לתנאי העבודה הקשים. בנוסף, במאורעות 1921 בעת התנגשות עם ערבים, נהרג יצחק קמין, בנו של אחד המתיישבים . בשנת 1922 שוב נפגעו עצי השקד מחיפושית הקפנודיס. הכספים שהביאו המשפחות ירדו לטמיון ומרבית חברי האחוזה עזבו את המקום וחזרו לארצות הברית. עם עזיבת חברי האחוזה, המחלקה להתיישבות ניסתה ליישב במקום קבוצות מאורגנות של פועלים בשנים 1921–1923. אולם בעלי החוב לקחו מן המתיישבים את היבול, לצורך כיסוי חובות האחוזה, ולכן גם קבוצות אלה עזבו את המקום. במשך השנים הבאות האחוזה הוזנחה והתפוררה. לאחר מאורעות 1929 עזב אחרון המתיישבים את פוריה והשטח עבר לרשות בנק אפ"ק, שבו מושכנה האדמה. בשנות השלושים הראשונות, השתלטו בדווים ופלאחים מן הגליל התחתון, על אדמות פוריה הנטושות, ועסקו בעיבודן באופן חלקי. במאורעות 1936 נשרפה פוריה על ידי פורעים ערבים, ושרידי המטעים הושחתו. במהלך שנת 1938 החליטה "התאחדות האכרים בגליל התחתון", להחיות את הנקודה. איכרי המושבות מהאזור החלו בעיבוד אדמות פוריה, ולאחר זמן מסרו אותן לאנשי קבוצת "אלומות".
פריחה מחודשת: אחוזת פוריה בשנות הארבעים.
קבוצת אלומות.
בשנת 1937 הוקם במוסד החינוכי בן שמן גרעין של ילידי הארץ, חניכים מתנועת הנוער העובד. הגרעין התארגן כקבוצה להתיישבות ובתאריך 1 במאי 1937, השתכנה הקבוצה במחנה שהוקם במושבה זכרון יעקב. במהלך שהותם במקום התאספו חברי הקבוצה על גבעה ובחרו לקבוצתם את השם: "אלומות". בסתיו 1940 הקבוצה עלתה לפוריה והתמקמה בבניינים הישנים וההרוסים של האחוזה. פיק"א הבטיחה לבנות עבור הקבוצה נקודת יישוב חדשה. לא הושקעו מאמצים לשיפור המקום, כי ברור היה שזו נקודה ארעית, והקיבוץ יעבור למקום קבע מסודר. הקבוצה קיבלה 3,000 דונם לעיבוד חקלאי, וחלק מהחברים עבדו כשכירים ביישובי הסביבה ובעבודת בנייה עבור המשטרה הבריטית. המציאות במקום הייתה קשה מאד: גם בחורף השני לא היה אף בית מגורים שלם שיכול היה לשמש כמחסה מהגשם, היה חוסר בתנאים בסיסיים של שירותים ומקלחת, לא היו מחסנים לבגדים ולתבואה חקלאית, היה חוסר בכלים חקלאיים. בנוסף היו קשיים רבים שמקורם היה ביחסי אנוש לא תקינים. ניסיון רציני לשיפור המצב היה בקליטת גרעין "גבע" בשנת 1942 שבין חבריו היה שמעון פרס. אחרי 3 שנים הייתה התפתחות במקום: הקבוצה הקימה מפעל קטן לעיבוד צמר כבשים, הוקמו צריפים למגורים, הוקמו בתי הבראה בצפת ובטבריה שהעסיקו 14 עובדים. בתי ההבראה שימשו מקור פרנסה עיקרי, אבל ההתלכדות החברתית נפגעה מכיוון שהעובדים שהו זמן רב מחוץ לקיבוץ והתרגלו לתנאי שיכון משופרים וכן קיבלו כספים לכיסוי ההוצאות למחיה מחוץ לקיבוץ. בנובמבר 1946 עברה הקבוצה ליישוב הקבע שלה, ליד ביתניה עילית, במרחק 2 קילומטרים מדרום לאחוזה.
קבוצת התנועה המאוחדת פוריה.
בנובמבר 1946 התיישבה במקום הכשרה מגויסת מהפלמ"ח – מחלקה ח' מפלוגה ה' של הגדוד השני. הקבוצה החדשה החליפה את קבוצת אלומות שעברה ליישוב הקבע שלה. הקבוצה הגיעה ממשמר השרון לפוריה ב־10 בנובמבר 1946. הקבוצה הראשונה מנתה 15 חברים, ו-20 חברים נוספים הגיעו למקום בסוף החודש. חברי אלומות לקחו מהמקום את כל הציוד, מלבד שני צריפים שנשארו במקום עד ליום פירוק הקבוצה. בימים הראשונים חברי הקבוצה עסקו בשיפוץ המקום והכשרתו למגורים. החל מחודש דצמבר 1946, הקבוצה עסקה בעבודת ייעור בקבלנות עבור קק"ל. עבודה זו נמשכה במשך כל תקופת הפעילות בפוריה. לא כל החברים עסקו בעבודת הייעור, והחברים מצאו עבודות מכניסות נוספות: עבודת חוץ בקיבוצי עמק הירדן ויבנאל, עבודה בתחנת הכוח בנהריים, לול תרנגולות, מכירת אבנים, כריכייה, עבודות בקבלנות לפרויקטים של מקורות וקק"ל, עדר כבשים. באפריל 1947 הקבוצה קיבלה תגבור של 20 בנים ובנות, חניכי עליית הנוער מבולגריה, ובסוף 1947 הצטרפה קבוצה נוספת של 5 עולים ממצרים. לאחר החלטת האו"ם לחלוקת ארץ ישראל ב-29 בנובמבר 1947, פרצו קרבות בארץ ומרבית חברי הקבוצה גויסו מחדש לפלמ"ח או לצה"ל . 3 מחברי הקבוצה נפלו בקרבות : דני קזין, עמנואל מימון, סטוצקי יעקב. בקיץ 1948 הצטרפה למקום קבוצה נוספת של 22 חברים, עולים מרומניה שעברו הכשרה בקיבוץ מעלה החמישה. בסתין של שנת 1948 הקבוצה קיבלה שטחים גדולים לעיבוד חקלאי, ונזרעו בהם: חיטה, שעורה, בקיה ושיבולת-שועל, והשדות הניבו יבול רב. אבל, לפתע, בקיץ 1949 הגיעו לביקור במקום אברהם הרצפלד ופעילים נוספים ממחלקת ההתיישבות שהודיעו לקבוצה על ההחלטה שעליהם לעזוב את המקום. לחברים לא נמסר הסבר ברור להחלטה, והסברה היא שהמקום יועד עבור המיזם של ישראל טייבר להקמת עיר קיט ומרפא בהר פוריה.
מבתי האחוזה נותרו ארבעה בלבד. הבית הצפוני-מזרחי היה ביתו של המייסד שמעון גולדמן. הבתים הוקפו בגדר ומיועדים לשימור.
המשך ההתיישבות ברכס פוריה.
בשנת 1950 נפטר ישראל טייבר ותוכניותיו לא מומשו. בשנת 1953 הוקמה אכסניית הנוער ובית ההארחה – פוריה, על ידי בני משפחתו. האכסניה הוקמה לזכרו של ישראל טייבר ולציון פעולותיו. על הרכס הוקמו שלושה יישובים חדשים: פוריה עילית, כפר עבודה, נוה עובד, וכן הוקם מרכז רפואי אזורי.
אלון פרידמן (קצין צה&quot;ל)
יצחק זמיר (קצין צה&quot;ל)
משה ספקטור (קצין צה&quot;ל)
קומארום-אסטרגום
קומארום-אסטרגום (בהונגרית: Komárom-Esztergom) הוא מחוז בחלקה הצפוני של טרנסדנוביה, הונגריה. בצפונו זורם נהר הדנובה, המהווה גם את הגבול הבינלאומי עם סלובקיה, ממזרח הוא גובל עם מחוז פשט, מדרום עם מחוזות פייר ווספרם וממערב עם מחוז גיור-מושון-שופרון. בירת המחוז היא טטבאניה.
מחוז קומארום-אסטרגום הוא הקטן ביותר בשטחו מכל מחוזות הונגריה אך מדורג במקום השני מבחינת צפיפות האוכלוסייה. כשני שלישים מהאוכלוסייה גרים ביישובים עירוניים. במחוז 12 ערים ובסך הכל 76 יישובים.
היסטוריה.
שמו הנוכחי של המחוז ניתן לו ב-1990 לאחר ששטחו הנוכחי של המחוז נקבע ב-1950 במסגרת הגדרה מחודשת של המחוזות בהונגריה. הוא נוצר על ידי איחוד שני מחוזות היסטוריים: קומארום (בלטינית: Comitatus Comaromiensis) ואסטרגום (בלטינית: Comitatus Strigoniensis), שנוסדו בתקופת ממלכת הונגריה. ב-1920, בעקבות הסכם טריאנון, הועברו החלקים הצפוניים של המחוזות ההיסטוריים קומארום ואסטרגום (החלקים שמעבר לגדה השמאלית של הדנובה) לצ'כוסלובקיה של אז. היום נמצאים שטחים אלה בתחום סלובקיה כחלק ממחוז ניטרה.
בשנות ה-50 של המאה העשרים, בתקופת השלטון הקומוניסטי תחת הנהגתו של מתיאש ראקושי המחוז עבר תהליך של עיור ותיעוש מוגבר.
אבי בורגר
אָבִי בּוּרְגֶר הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, שירת כמפקד גדוד 931 (שחם) וכמפקד חטיבת הבקעה.
ביוגרפיה.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים. בצנחנים עבר בורגר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום קורס הקצינים מונה למפקד מחלקה בחטיבה. בהמשך מונה למפקד פלוגה בגדוד 890, ולחם בראשה במלחמת לבנון הראשונה מהנחיתה בשפך נהר אל-אוואלי ועד ביירות. בשנים 1989–1991 שימש מפקד גדוד 931 (שחם), והוביל אותו בלחימה בדרום לבנון. בשנים 1995–1996 פיקד על חטיבת הבקעה. לאחר שמחבלים הרגו מן המארב שלושה חיילים, החליט הרמטכ"ל, אמנון ליפקין-שחק, להדיחו מתפקידו. לאחר מכן פיקד על מחוז צפון בפיקוד העורף ובשנים 2002–2004 פיקד על בה"ד 16. לאחר מכן פרש מצה"ל.
יוסי אדירי
יוסף (יוסי) אדירי (נולד בשנת 1965) הוא קצין בצה"ל במילואים דרגת תת-אלוף המכהן כמפקד מרכז עורף והגמ"ר בפיקוד המרכז. בעבר פיקד על חטיבת שומרון.
שירותו הצבאי.
אדירי נולד וגדל במעלות. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1983 שובץ בחטיבת גולני. בגולני עבר אדירי הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר. בתום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה. כמפקד פלוגה בגדוד 12 (ברק) לקח חלק במבצע כחול וחום, פשיטה על יעדי מחבלים בעומק לבנון. בשנים 1996–1998 שימש כמפקד גדוד 17 בחטיבת ביסלמ"ח. לאחר מכן שימש כקצין אג"ם אוגדת איו"ש.
בשנים 2000–2002 פיקד על חטיבת שומרון והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה, בין היתר באירוע בו נהרג מדחת יוסף ובאירוע בו נהרגו הרב בנימין הרלינג ואזרחים נוספים אשר טיילו בהר עיבל. לאחר מכן מונה לנספח צה"ל בצרפת. אדירי פרש מצה"ל בשנת 2009. בשירות המילואים הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מפקדה מרחבית בפיקוד המרכז וכיהן בתפקיד במהלך התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
אדירי נשוי ואב לשלושה.
קלרה נובלו