מדינות הדרום היו ערש כל סוגות המוזיקה האמריקאיות המקוריות. יחסי הגומלין בין מוזיקאים מקבוצות אתניות שונות הפיקה מוזיקה ייחודית לאזור זה. השילוב בין מסורות מוזיקליות וכלי נגינה של מהגרים מארצות שונות יחד עם הכלים, המסורות והמקצבים של המוזיקה האפריקאית יצרו עושר של צורות ביטוי מוזיקליות. בראשית המאה ה-20 היו כל חברות התקליטים וחברות ההוצאה לאור של מוזיקה ממוקמות בצפון. מוזיקאים שהיגרו צפונה הביאו עמם את המוזיקה הדרומית והפכו בכך את הבלוז, הג'אז לסוגות כל-אמריקאיות שזכו להתפתחות נוספת בצפון. חוקר הפולקלור אלן לומאקס ואחרים סייעו ל"החייאת" סגנונות דרומיים שורשיים על ידי הקלטתם ופרסומם בצפון בשנות ה-30 וה-40. הרוקנרול שצמח על יסודות הסגנונות הדרומיים כבש לא רק את ארצות הברית אלא את העולם כולו. הערים נאשוויל, ניו אורלינס וממפיס, טנסי משמשות עד היום כמרכזים עולמיים של קאנטרי, ג'אז ורוקנרול, בהתאמה.
ספיריטואלז.
העבדים פיתחו את השירה הכנסייתית, הספיריטואלז, שירי עם בעלי אופי דתי שנוצרו והושרו על ידי העבדים והתבססו על מסורות מוזיקליות ותרבותיות שהובאו מאפריקה. במשך כל שנות העבדות בקולוניות האמריקאיות ובארצות הברית התקיימו ניסיונות שיטתיים לעקור מהעבדים האפריקאים את מנהגיהם המקוריים ולסגל להם תרבות נוצרית לבנה. מאחר שנאסר עליהם לדבר בשפות האם שלהם, יצרו העבדים טקסים דתיים סודיים שנועדו לתת מענה לצרכיהם הרוחניים והתרבותיים. באותן "התקהלויות חורש" (bush meetings) היו המתפללים חופשיים לחדש את הריטואלים הדתיים האפריקאים. הם נהגו להתכנס במעגלים שנקראו "מעגלי צעקה" (Shouting Ring) ושם, תוך דיבור, צעקה ושירה בשפות האם ודשדוש סביב למעגל, הביאו עצמם להתעלות רוחנית. בצורה זו החלו להיווצר ולהיות מאולתרים שירי השדה והעבודה שנקראו "שירי שורות" (Line Singing) (בהם זמר מוביל שר את השורה המובילה ושאר הקהל עונה לו) והרמוניות מורכבות יותר שכללו מלל שעסק במאבק והתגברות, אמונה, הסתפקות במעט ותקווה. שירים אלו הפכו ברבות הזמן לספיריטואלז. אחד הידועים שבהם הוא "Pick a Bale of Cotton" (בעיבוד לעברית על בסיס הלחן: "בים לבן שורת שחורים קוטפת/ בשדה כותנה קוטפת כל היום"). סיפורם של משה ובני ישראל המשתחררים משעבוד ביציאת מצרים, חוצים את נהר הירדן ומגיעים אל הארץ המובטחת, יחד עם הרעיון של אלוהי התנ"ך המכה את אויביו ומגן על עם הבחירה, השפיעו בצורה עמוקה על העבדים וחלק גדול מהספיריטואלז עוסקים בסיפורים ובדימויים תנכיים. שיר מסוגה זו לדוגמה הוא Let my people go ("שלח את עמי").
בלוז.
מקורו של הבלוז לוט בערפל. כמו הספיריטואלז, הוא בנוי משילוב של שירי נשמה עם שירת העבדים. מטבע הדברים, בשל היותם עבדים, השחורים בארצות הברית לא ידעו קרוא וכתוב, על אחת כמה וכמה שלא ידעו תווים. אך כשעבדו בשדות הכותנה, היו שרים שירים עצובים שהמציאו בעל-פה, ואשר ביטאו את מצוקתם או שירים שנשזרו בהם קטעי נבואות נחמה מהתנ"ך. שירים אלה נקראו "שירי עבודה" (Work Songs) או "שירי עצבות" (Sorrow Songs) והיוו תשתית לבלוז.
עם שחרור העבדים במחצית השנייה של המאה ה-19, החלה מוזיקת הבלוז להתפתח ולהתפשט אל מעבר לשדות הכותנה. תמלילי השירים החלו להיות מתוחכמים יותר ושולבו בהם ציניות והסתכלות וביקורת אירונית על מצבם. זמרים שחורים היו עומדים במרכז כיכרות הערים והיו שרים לקהל הרחב. צורה זו של בלוז ווקאלי (השימוש בכלי נגינה בשנים אלו, הסתכם, לכל היותר, בליווי שולי ופשוט אשר נועד לתת קצב) הייתה נפוצה באותה תקופה באזור הדלתא של מיסיסיפי. בין חלוצי הסוגה נמנים רוברט ג'ונסון, מא רייני, בליינד למון ג'פרסון ואחרים.
בתחילת המאה ה-20, החל הבלוז לצבור פופולריות באזורים נוספים ברחבי ארצות הברית, בין השאר בעקבות גלי הגירה של שחורים מהדלתא לערים צפוניות יותר (ובראשן, מבחינת התפשטות הבלוז, שיקגו). אז גם התפרסמו יצירות הבלוז הראשונות: "ממפיס בלוז" (1912) ו"סיינט לואיס בלוז" (1914) מאת ויליאם כריסטופר הנדי (שמוכנה לעיתים "אבי הבלוז"), ו"ג'לי רול בלוז" (1915), מאת ג'לי רול מורטון. הבלוז אף השפיע על מלחינים קלאסיים, כגון ג'ורג' גרשווין, שהלחין את היצירה התזמורתית "רפסודיה בכחול (1924).
ג'אז.
הג'אז נולד, לדברי וינטון מרסליס ב"נזיד הלוהט" (גמבו) של ניו אורלינס שהיה סינתזה של מסורות מוזיקליות מתרבויות אפריקניות שונות שאולצו לחיות בכפיפה אחת, עם מוזיקה אירופאית-צרפתית ורגטיים ונגני מארש מובטלים בכלי נשיפה וכלי הקשה שחיפשו תעסוקה לאחר ששוחררו ממלחמת האזרחים. לג'אז אבות רבים, אך מקור כולם בניו אורלינס. החצוצרן באדי בולדן נחשב לנגן הג'אז הראשון ואחריו ג'ו "קינג" אוליבר, קיד אורי, לואי ארמסטרונג וסידני בשה. ג'לי רול מורטון היה ככל הנראה הראשון ש"ייצא" את הג'אז אל מחוץ לדרום ארצות הברית.
דיקסילנד.
הדיקסילנד (ששמו ככינויין של מדינות הדרום - "דיקסי") הוא סגנון מוזיקלי אופייני ומזוהה במיוחד עם הדרום, שהתפתח מהג'אז של ניו אורלינס ומתבסס על טובה ככלי בס (במקום קונטרבס), על קלרינט (ולא על סקסופון) ועל בנג'ו ככלים ההרמונים העיקריים. לעיתים משולבים בנגינה כלי נגינה נוספים כמפוחית פה, כינור ועוד. אחד המאפיינים הבולטים של הסגנון הוא אלתור פוליפוני (רב קולי), פירושו שכמה כלים מאלתרים בו זמנית.
קאנטרי.
בניגוד לסגנונות שהוזכרו לעיל, מוזיקת הקאנטרי היא מוזיקה המנוגנת ומאפיינת בעיקר לבנים. המונח "מוזיקת קאנטרי" או "קאנטרי אנד וסטרן" החל להיות פופולרי בשנות ה-40 של המאה ה-20, והחליף בהדרגה את המונח שקדם לו, מוזיקת הילבילי (לבנים עניים, לרוב נוודים), שהפך לכינוי גנאי. סגנון המוזיקה התפתח בשנות ה-30 במיסיסיפי, לואיזיאנה, קנטקי, אוקלהומה, ארקנסו, נברסקה, ויומינג וטנסי. מוזיקת הקאנטרי מתאפיינת בעיקר בשירים על אהבה, סבל, אמונה דתית, חיי משפחה, פשע ואהבת המדינה. המוזיקה מתאפיינת בעיקר בכלי מיתר (כמו הבנג'ו, המנדולינה והגיטרה האקוסטית) ובכלי נשיפה פשוטים (כמו המפוחית) ומורכבים יותר (כמו האבוב). על פי ביל מאלון, בספרו "מוזיקת קאנטרי ארצות הברית", מוזיקת הקאנטרי, "הוכרה לעולם כתופעות דרומיות.".
מהגרים שהגיעו למחוזות דרום הרי האפלצ'ים, הביאו עימם את המוזיקה וכלי הנגינה מהעולם הישן; כלים בהם נעשה שימוש ביבשת המוצא כבר לאורך כמעט 300 שנה. "מתיישבים סקוטים מוקדמים נהנו מהכינור כיוון שיכלו לנגן בו צלילים עצובים ואבלים, או קורנים וקופצניים". הכינור האירי, הדולצימר הגרמני, המנדולינה האיטלקית, הגיטרה הספרדית, והבנג'ו המערב אפריקאי היו כלי הנגינה הנפוצים ביותר. שחורים ולבנים באזורי הכפר בדרומה של ארצות הברית עבדו יחדיו, ולעיתים קרובות אף ניגנו יחדיו, כמו דיפורד ביילי.. לאורך המאה ה-19, עברו כמה קבוצות מהגרים מאירלנד, גרמניה, ספרד, ואיטליה, לטקסס. קבוצות אלה יצרו מגע עם מקסיקנים ואינדיאנים, וקהילות אמריקניות שכבר התגוררו בטקסס. כתוצאה מהמגע הרב והחיים בצוותא, פיתחה טקסס מאפיינים תרבותיים ייחודיים הטמונים בשורשים של כל הקהילות המייסדות של המדינה. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הפכו תוכניות ריקודי-אסם לפופולריות בקרב תחנות הרדיו האזוריות ותרמו לפרסומם של אמנים כג'ימי רודג'רס ומשפחת קרטר (אחת מבנות המשפחה היא ג'ון קרטר קאש). אחד האפקטים הצדדיים של השפל הגדול של שנות ה-30, היה ההפחתה בכמות ההקלטות שבוצעו באותה התקופה שיכלו להמכר. שידורי הרדיו הפכו למקור בידור פופולרי, ומופעים מסוג "ריקודי אסם" המציגים מוזיקת קאנטרי היו לאירוע קבוע בכל דרומה של ארצות הברית, ואף הגיעו צפונה עד לשיקגו, ומערבה לקליפורניה. החשוב מכולם היה הגראנד אול אופרי, ששידורו החל בשנת 1925, על ידי תחנת WSM-AM שבעיר נאשוויל, שהפכה לבירת הקאנטרי. הקאנטרי הייחודי של קנטקי הפך באותה עת לסגנון ה"בלוגראס".
רוקבילי.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 נוצר מסגנון ההילבילי סגנון הרוקבילי יחד עם השפעות רית'ם אנד בלוז ובלוגראס. החשובים ביוצרים של סגנון זה היו אלביס פרסלי, יליד הדלתא של מיסיסיפי, ג'וני קאש יליד ארקנסו, קארל פרקינס מטנסי וג'רי לי לואיס מלואיזיאנה. כולם התגלו על ידי אולפני סאן בממפיס והפכו לנביאיו של סגנון מוזיקלי חדש שסחף את העולם כולו. לעומת הרוק אנד רול, שבא והתפתח בעקבותיו, הרוקבילי הוא בדרך כלל בעל צליל פשוט ומשלב זמר, ושלושה כלי ליווי נוספים: גיטרה אקוסטית או גיטרה חשמלית, קונטרבס ותופים.
הסגנון היה סגנון "לבן" מובהק. אחד היוצרים השחורים המובהקים בסגנון היה ליטל ריצ'רד, ששילב בו השפעות גוספל ולמעשה הפך מוזיקה כנסייתית לחילונית.
בשל שורשיו המובהקים של הרוקבילי בדרום אף הרוק אנד רול הוא בעל יסודות דרומיים מובהקים.
פולק.
אמנם מוזיקת הפולק איננה דרומית באופן מובהק, אך שניים מהחשובים באמני הסגנון מבחינת השפעתם עליו מקורם בדרום: וודי גאת'רי ולדבלי. השניים שימשו כסוכני תרבות שהעבירו צפונה את שירי העם ששרו המהגרים והעבדים ששילבו מסורות אנגליות וסקוטיות עם שירי העבדים. סוכן תרבות חשוב נוסף הוא חוקר הפולקלור אלן לומקס שסייע לצמיחת הפולק על בסיס יסודות דרומיים והקלטותיו סייעו לשימור הסגנון השורשי.
מחזות זמר.
המוזיקה והתרבות הדרומית השפיעה על כמה ממחזות הזמר הגדולים של ברודוויי. אחד מהמלחינים המרכזיים בסוגה היה ג'וני מרסר, בן למשפחה דרומית מבוססת שגדל תוך האזנה לשירי המשרתים השחורים של הוריו. בין מחזות הזמר העוסקים בדרום ניתן למנות את ספינת השעשועים, אוקלהומה! ואת האופרה פורגי ובס.
ספרות.
הספרות הפסטורלית.