אורורה חוזרת לארמון ונפגשת עם אביה. סטפן כועס על חזרתה המוקדמת ומצווה לנעול אותה באחד החדרים. אורורה נמלטת מחדרה ובהשפעת הכישוף בורחת למרתף הארמון לגלגלי הטוויה, דוקרת את עצמה ושוקעת בשינה. מליפיסנט מסתננת לארמון עם דיאבל ופיליפ ודואגת שהפיות ימצאו את פיליפ ויביאו אותו לאורורה. לאחר שפיליפ מנסה להעיר את אורורה ונכשל, מליפיסנט מבקשת סליחה מאורורה הנמה ומתוודת על אהבתה כלפיה. אורורה מתעוררת והשתיים מחליטות להימלט מהארמון.
החיילים תופסים את מליפיסנט וכדי להסיח את דעתם מליפיסנט הופכת את דיאבל לדרקון. בעוד החיילים נאבקים בדרקון אורורה מוצאת בחדר סודי את הכנפיים של מליפיסנט ומשחררת אותן. לאחר שהכנפיים שבות למליפיסנט מליפיסנט מכניעה את סטפן ומבקשת לסיים את הסכסוך, אך סטפן מנסה לתקוף אותה ובתוך כך צונח אל מותו.
מליפיסנט מאחדת את שתי הממלכות ומכתירה את אורורה כמלכתם. הקריינית שמלווה את הסיפור, חושפת את אישיותה כמי שקראו לה ״היפהפייה הנרדמת״.
הפקה.
כתיבה וליהוק.
אנג'לינה ג'ולי החלה להיות מעורבת בהפקה במרץ 2010, כאשר טים ברטון, שתכנן לביים את הסרט, בחר שלא להמשיך אותו. הרצון של ג'ולי לשחק את התפקיד הזה נבע מאהבתה לדמות כשהייתה ילדה קטנה. לינדה וולברטון הוזמנה לכתוב את התסריט לסרט. ב-6 בינואר 2012 הכריזה חברת דיסני כי רוברט סטרומברג, מעצב ההפקה של אליס בארץ הפלאות, יביים את הסרט. ג'ו רוט, דון האן וריצ'רד ד.זאנוק נשכרו כמפיקים, אם כי זאנוק מת מאוחר יותר באותה שנה. רוט אמר שהסרט לא היה נוצר אם ג'ולי לא הייתה מסכימה לקחת את התפקיד הראשי: "היא נראתה כאדם היחיד שיכול לשחק את התפקיד. לא היה טעם לעשות את הסרט אם זה לא היה היא". על פי האן, הסרט אמור היה להיות במקור סרט אנימציה, אך הוא השתנה ללייב אקשן פיצ'ר לאחר הליהוק של ג'ולי. על על תפקידה בסרט קיבלה ג'ולי 15 מיליון דולר.
במרץ 2012 דווח כי אל פנינג נמצאת בשיחות על תפקיד הנסיכה אורורה, היפהפייה הנרדמת. הליהוק שלה הוכרז רשמית במאי 2012, יחד עם שארלטו קופלי כמוביל הגברי, המלך סטפן, אביה של הנסיכה אורורה, יחד עם אימלדה סטונטון; מירנדה ריצ'רדסון כמלכה אולה, קנת קרנהאם כמלך; סם ריילי בתפקיד דיאבל, עורב שמשתנה לצורתו של האדם והוא יד ימין של מליפיסנט; ולסלי מנוויל.
צילום ושיווק.
עם התקציב המוערך כ-200 מיליון דולרים, הצילומים החלו ב-18 ביוני 2012 בלונדון עם התמונות הראשונות מהסט והתמונה הרשמית הראשונה של ג'ולי כמליפיסנט. ההפקה החלה ב-5 באוקטובר 2012.
הסרט הופק על ידי דון הון אשר אחראי להפקות רבות של סרטי אנימציה בדיסני שרבים מהם קשורים לאגדות. בין הפקותיו נמצאים הסרטים: היפה והחיה, מלך האריות, הגיבן מנוטרדאם, הקיסר נפל על הראש, פנטסיה 2000, ו.
שיר הסיום שהוצג על ידי הזמרת לנה דל ריי "Once Upon a Dream".
בנובמבר 2013 יצא טיזר טריילר ראשון.
אפקטים חזותיים.
מעצב ההפקה ביקש לאזן בין השימוש באפקטים על סט הצילום ואפקטים שנוצרו באמצעות מחדש. לדוגמה, בעוד שהקרניים ותותבות הפנים של מליפיסנט נוצרו על ידי המאפר ריק בייקר. חברת "דיגיטל דומיין" צילמה את הפנים של אימלדה סטאנטון, לסלי מאנוויל וג'ונו טמפל כדי ליצור את דמויות שלוש הפיות בעזרת תוכנה של מחלקת המחק והפיתוח של דיסני בציריך. מבחינת חזותית, סטרומברג רצה במקור להפוך את הסרט לקצת יותר מציאותי, ולא סוריאליסטי מדי. הוא גם הצטער שלא יצר סטים גדולים יותר ואיפשר לשחקנים לעבוד בסביבה מוחשית יותר, על "סטים אמיתיים עם אורות אמיתיים".
קישורים חיצוניים.
ביקורות
הרג'וקו
הרג'וקו (ביפנית: 原宿) הוא שם כולל לאזור הסובב את תחנת הרכבת הרג'וקו שבקו ימנוטה ברשת הרכבות של טוקיו, יפן.
בכל יום ראשון צעירים לבושים במגוון סגנונות אופנה, פוקדים את המקום אשר מהווה מוקד חברתי. מרבית הצעירים מתכנסים סמוך לגשר ג'ינגאו אשר מחבר בין אזור הרג'וקו לאזור מקדש מג'יג'י.
הרג'וקו היא גם אחת מבירות האופנה של העולם הודות לאופנת הרחוב הייחודית שלה. סגנון רחוב זה היווה השראה למעצבי אופנה רבים מרחבי העולם. המקום הוא גם מרכז קניות אשר בו ניתן למצוא מותגים בינלאומיים מקומיים וחנויות שמוכרות בגדים במחירים זולים.
ילדות הרג'וקו הן בנות שיצרו לעצמן סגנון לבוש וסטייל משלהן.
מיקום.
אזור הרג'וקו נמצא בין שניים מהרבעים המרכזיים של טוקיו; הוא נמצא בצפון רובע שיבויה וגובל ברובע שינג'וקו המצוי צפונית לו. באזור שני רחובות מרכזיים: אומוטסאנדו וטאקשינטה.
היסטוריה.
שורשיו של אזור הרג'וקו מצויים בתקופת מלחמת העולם השנייה והכיבוש של בנות הברית ביפן. חיילים ובכירי ממשל אמריקניים ומשפחותיהם התגוררו באזור סמוך שנקרא "וושינגטון הייטס". האזור נהפך להיות מוקד משיכה לצעירים שרצו לחוות תרבות שונה משהכירו וליהנות מחנויות שהציעו פרטי ממכר למעמד הביניים ומעלה של אזרחים יפניים ותושבים אמריקניים.
ז'ורס אלפרוב
ז'ורס איוואנוביץ' אלפרוב (ברוסית: Жоре́с Ива́нович Алфёров, בבלארוסית: Жарэс Іва́навіч Алфёраў, 15 במרץ 1930 - 1 במרץ 2019) היה פיזיקאי יהודי רוסי-בלארוסי, שזכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2000 (רבע), יחד עם הרברט קרמר (רבע) וג'ק קילבי (חצי), בגין תגליותיו שתרמו לתשתית האלקטרונית של טכנולוגיות המידע. היה חבר הדומה (הבית התחתון בפרלמנט של רוסיה) משנת 1995.
קורות חיים.
אלפרוב נולד ב-1930 בעיר צ'אשניקי במחוז ויטבסק שבבלארוס (אז בילורוסיה, בברית המועצות), סמוך לגבול עם רוסיה ולטביה. בתקופת האימפריה הרוסית הייתה עיר זו אחת הערים החשובות בתחום המושב היהודי, וגם כשאלפרוב נולד, היו עדיין יותר ממחצית תושבי העיר יהודים. מרביתם הושמדו לאחר מכן בשואה. אמו, אנה ולדימירובנה הייתה ספרנית יהודייה, ואביו, איוואן קרפוביץ' אלפרוב היה פועל קומוניסט, לוחם בצבא האדום במלחמת האזרחים ברוסיה, שהפך בשנים שלאחר מכן למנהל בתי חרושת בדרגה די בכירה במפלגה. אלפרוב היה בנם השני, הצעיר של בני הזוג ונקרא על שם המנהיג הסוציאליסטי הצרפתי ז'אן ז'ורס. החל מ-1935 נדדה המשפחה בכל רחבי ברית המועצות, בעקבות מישרות הניהול המתחלפות של האב ורק לאחר מלחמת העולם השנייה חזרה לבילורוסיה. במהלך המלחמה נהרג אחיו הבכור של אלפרוב, מרקס, ששירת בצבא האדום.
אלפרוב סיים בית ספר תיכון לנערים במינסק, בירתה ההרוסה לאחר הכיבוש הנאצי, של בילורוסיה. המשיך ללימודים גבוהים בלנינגרד, כיום סנקט פטרבורג, ב-"Ulyanov Electrotechnical Institute", בו הוא קיבל תואר ראשון בדצמבר 1952. עבד ולמד לאחר מכן כחוקר זוטר (1953–1964) במכון יופה - "Ioffe Physico-Technical Institute" של האקדמיה הרוסית למדעים, בלנינגרד וקיבל ב-1959 את אות הכבוד הראשון שלו מברית המועצות, בגין הישגיו במחקר מדעי אזרחי. ב-1961 קיבל תואר קנדידט (מקביל לדוקטורט) במדעים. חוקר בכיר (1964–1967) ומנהל מעבדה החל מ-1967.
באותה שנה הוא גם נישא לתמרה דרסקאיה.
ב-1970 קיבל אלפרוב תואר דוקטורט מדעים בפיזיקה ובמתמטיקה במכון יופה, והמשיך לעבוד במכון כחוקר ומנהל מעבדה. ב-1972 התקבל כעמית באקדמיה הרוסית למדעים וב-1979 כחבר מלא. ב-1987 מונה למנהל מכון יופה ובמקביל חבר האקדמיה הגרמנית למדעים. שנה אחר כך מונה לדיקן הפקולטה לפיזיקה וטכנולוגיה של האוניברסיטה הטכנית של סנקט פטרבורג וב-1989 היה לסגן נשיא האקדמיה הרוסית למדעים ונשיא המרכז המדעי שלה בסנקט פטרבורג.
מדען זוכה פרס נובל.
תחום מחקריו של אלפרוב היה פיזיקה ואלקטרוניקה של מבנים מעורבים (Heterostructures, טרנזיסטורים רגילים, כמו גם דיודות הלייזר שקדמו לתגליותיהם של אלפרוב וקרמר והיו כולם עשויים מסוג אחד בלבד של גביש מוליך למחצה, כגון סיליקון, גרמניום, וכו'. קרמר, שותפו לפרס נובל, גילה ששימוש במבנים מעורבים - היינו טרנזיסטורים העשויים מכמה סוגי גבישים מוליכים למחצה, מגדיל את יעילותם ומהירותם בצורה משמעותית. תגלית זו איפשרה התקדמות ושדרוג מהפכני בטלפונים הניידים, כמו גם בלווייני התקשורת. אלפרוב גילה כיצד ליישם זאת גם בדיודות לייזר וכך קידם שינוי מהפכני דומה בתחום הסיבים האופטיים וקידום טכנולוגיות ה-LED (דיודה פולטת אור) וה-CD (תקליטור). על שמו רשומים לפחות 50 פטנטים שונים בטכנולוגיית המוליכים-למחצה.
אלפרוב היה עורכו הראשי של עיתון מקצועי בפיזיקה היוצא ברוסית ובאנגלית - "Technical Physics Letters" והיה חבר מערכת בעיתון מקצועי רוסי נוסף. כתב ארבעה ספרים בפיזיקה ולפחות 400 מאמרים מדעיים.
אלפרוב החל לחקור מוליכים למחצה ומבנים מעורבים ב-1962, שמונה שנים לפני קבלתו את הדוקטורט בתחום. ב-1971 היה זה דווקא מוזיאון מכון פרנקלין, מפילדלפיה, פנסילבניה, שהעניק לו את הפרס הראשון שלו בתחום זה. שנה אחר כך העניקה לו גם ברית המועצות מולדתו את אחד הפרסים החשובים ביותר שלה - פרס לנין, בגין מחקר בסיסי בתחום המוליכים למחצה והמבנים המעורבים ופיתוח מכשירים שונים המבוססים על כך. מאז קיבל עשרות פרסים על מחקריו בתחום, הן מברית המועצות ואחר כך רוסיה, והן ממדינות שונות ברחבי העולם, לרבות תואר קצין לגיון הכבוד הצרפתי, עד לקבלת פרס נובל לפיזיקה לשנת 2000 ועוד פרסים לאחר מכן.
פוליטיקאי.