מאוחר יותר התברר שהמסעדה ומעצב הסמל השתמשו שניהם באתר שאטרסטוק באופן חוקי, אולם לא הולם עיצוב סמל רשמי לעירייה.
עיריית נתניה החליטה לחזור לסמל המקורי, אך עם שינויים שיגרמו לו להיראות מודרני יותר ובצירוף הסלוגן החדש.
שימוש.
הסמל מופיע כמטען מרכזי בדגלה של העירייה, לרוב על שדה כתום, כסמל לתעשיית הפרדסנות והתפוזים הגדלים בסמוך לעיר.
בית גיבור
התגנבות יחידים (סרט)
מתנה משמים
עציר מנהלי
רומן טוטנברג
רומן טוטנברג (באנגלית: Roman Totenberg 1 בינואר 1911 - 8 במאי 2012) היה כנר ומחנך יהודי, פולני-אמריקאי.
חייו.
ילדות ונעורים.
רומן טוטנברג נולד בוורשה למשפחה יהודית, לאב אדריכל. שנות ילדותו (1921-1914) עברו עליו במוסקבה, לשם עקרה משפחתו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
טוטנברג היה ילד פלא. את לימודי הכינור החל בוורשה והופיע לראשונה כסולן עם התזמורת הפילהרמונית של ורשה בגיל 11. לאחר שזכה במדליית זהב בקונסרבטוריון שופן בוורשה, המשיך את לימודיו אצל קרל פלש בברלין, שם קיבל את פרס מנדלסון בשנת 1931, ואחר אצל ג'ורג'ה אנסקו ופייר מונטה בפריז. בשנת 1935 הופיע לראשונה בלונדון ובוושינגטון. שלוש שנים לאחר זאת היגר באופן רשמי לארצות הברית בתוכנית האשרה לאמן מצטיין.
קריירת נגינה.
טוטנברג יצא למסע קונצרטים בדרום אמריקה עם ארתור רובינשטיין, וניגן ברסיטלים משותפים עם קרול שימנובסקי. הוא הופיע בסדרות קונצרטים שבהן ניגן את כל הסונאטות של בטהובן ואת כל הקונצ'רטי הברנדנבורגיים של באך. הרפרטואר המגוון שלו כלל יותר משלושים קונצ'רטי. בין היצירות המודרניות הרבות שהציג לפני הקהל נמנים הקונצ'רטו מס' 2 של דריוס מיו, הקונצ'רטו של ויליאם שומאן והקפריצ'ו של קשישטוף פנדרצקי. כמו כן ניגן בביצוע בכורה את הסונאטה במי מז'ור (1935) של פאול הינדמית, את הקונצ'רטו של סמיואל בארבר (בגרסה חדשה) ואת הסונאטה של בוהוסלב מרטינו, כמו גם ביצוע בכורה אמריקאי של הסונאטה לכינור סולו מאת ארתור הונגר. בחסות הכנר ידוע-השם יהודי מנוחין, ויחד עם הפסנתרן אדולף באלר והצ'לן גאבור רייטו, ייסד טוטנברג ב-1942–1943 את שלישיית אלמה באחוזת אלמה של מנוחין בקליפורניה.
טוטנברג הופיע עם הרבה תזמורות אמריקאיות, בהן הפילהרמונית של ניו יורק, התזמורת הסימפונית של בוסטון, תזמורת קליבלנד, תזמורת מינסוטה, התזמורת הסימפונית של אינדיאנפוליס, הפילהרמונית של לוס אנג'לס והתזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית. באירופה ניגן עם כל התזמורות הגדולות כגון הפילהרמונית של ברלין, הפילהרמונית של לונדון ותזמורת הקונצרטחבאו באמסטרדם. הוא ניגן תחת שרביטם של מנצחים ידועי-שם, בהם סטוקובסקי, קובליק, סל,
רודז'ינסקי, יוכום, מונטה ואחרים. הוא הופיע ברסיטלים בבית הלבן, בקרנגי הול, בספריית הקונגרס, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות ובכל עיר גדולה באמריקה ובאירופה. מקומו לא נפקד בפסטיבלי המוזיקה החשובים ברחבי העולם, בהם פסטיבל זלצבורג, פסטיבל המוזיקה של אספן, טנגלווד ועוד.
טוטנברג הרבה להקליט לחברות שונות, בהן דויטשה גרמופון, טלפונקן, פיליפס ועוד.
קריירה פדגוגית.
בשנת 1947 התמנה טוטנברג לראש מחלקת כלי המיתר באקדמיה למוזיקה של המערב בסנטה ברברה, קליפורניה. בשנים 1961 עד 1978 כיהן כפרופסור למוזיקה וראש מחלקת כלי המיתר באוניברסיטת בוסטון. כמו כן לימד בקונסרבטוריון פיבודי למוזיקה, בבית למוזיקה באספן, קולורדו, במאנס קולג' למוזיקה ובבית ספר לונגי למוזיקה בקיימברידג' (מסצ'וסטס), שאותו ניהל משנת 1978 עד 1985.
פרסים ואותות הוקרה.
בשנת 1983 הוכרז טוטנברג "מורה אמן של השנה" מטעם האיגוד האמריקאי של מורים לכלי מיתר, וב-2007 הוענק לו תואר הכבוד של "מוזות ומורים" מטעם הרכב המיתרים של ניו אינגלנד על הישגיו הגדולים באמנות ועל תרומותיו הנכבדות להוראת הנגינה בכלי מיתר.
בשנת 1988 העניקה ממשלת פולין את מדליית ההצטיינות הגבוהה ביותר לרומן טוטנברג, על מפעל חיים בתרומות לחברה הפולנית.
סטרדיוואריוס איימס.
אחד הכלים החביבים על טוטנברג היה סטרדיוואריוס איימס, שאותו קנה תמורת 15,000 $ בשנת 1943. הכינור נגנב ממשרדו לאחר קונצרט במאי 1980. טוטנברג חשד בכנר שאפתן בשם פיליפ ס. ג'ונסון, אך המשטרה לא מצאה די ראיות להצדיק את מעצרו. הכלי האבוד נמצא כעבור 35 שנים, בשנת 2015, ארבע שנים לאחר מותו של ג'ונסון, כשאשתו לשעבר גילתה אותו בין חפציו והביאה אותו אל מומחה לשם הערכת שוויו.
אוסטרליה במלחמת הבורים
השתתפותה של אוסטרליה במלחמת הבורים הייתה מורכבת וכללה תקופה בה השתתפו בלחימה שש מושבות עצמאיות, ששלחו כוחות צבאיים עצמאיים מטעם כל אחת מהן, ולאחר איחוד אוסטרליה, שהתרחש במהלך המלחמה, לחם מטעם אוסטרליה צבאה המאוחד, צבא אוסטרליה.
לקראת סוף המאה ה-19, הוביל עימות מתמשך והדרגתי בין האימפריה הבריטית לבין הרפובליקות הבוריות בדרום אפריקה, לפריצתה של מלחמת הבורים, שהתנהלה החל מ-11 באוקטובר 1899 ועד 31 במאי 1902. בהבעת תמיכה כלפי האימפריה, הציעו הממשלות של המושבות העצמאיות של קנדה, ניו זילנד, נאטאל, מושבת הכף ושש המושבות האוסטרליות, את שליחתם של כוחות צבאיים שישתתפו בעימות. חילות המשלוח של המושבות האוסטרליות, שמנו מעל 16,000 איש, היו התרומה הגדולה ביותר למאמצי הלחימה, בהשוואה לאלה מכל רחבי האימפריה הבריטית ו-7,000 אוסטרלים נוספים שירתו בצבאות של מדינות אחרות או ביחידות בלתי סדירות. לפחות 60 נשים אוסטרליות שירתו גם הן במלחמה כאחיות.
רקע.
בריטניה הגדולה השיגה שליטה על חלקה הדרומי של יבשת אפריקה במהלך המלחמות הנפוליאוניות. ב-1652 בנתה חברת הודו המזרחית ההולנדית את ההתיישבות הראשונה באזור כף התקווה הטובה וסיפחה את דרום אפריקה לשטחי האימפריה ההולנדית. ב-1795 פלשה צרפת המהפכנית אל הרפובליקה ההולנדית, כבשה אותה והקימה בה מדינת בובות שהייתה ידועה בשם הרפובליקה הבטאווית. כל המושבות לשעבר של הרפובליקה ההולנדית עברו לשליטתה של הרפובליקה הבטאווית, שהייתה בעלת ברית של צרפת, אויבתה של בריטניה במלחמות המהפכה הצרפתית.
בהבינה את חשיבותו האסטרטגית של אזור הכף לשליטה בימים ולגישה להודו ולמזרח הרחוק, תקפה בריטניה את מעוזה של הרפובליקה הבטאווית בכף התקווה הטובה. הניצחון הבריטי בקרב זה הוביל להקמתה של מושבת הכף. אף על פי שלזמן קצר הוחזרה המושבה לרפובליקה הבאטווית ב-1803, על פי חוזה אמיין, חידוש מעשי האיבה גרם לבריטניה לקבל מחדש את השליטה על המושבה ב-1806. בעקבות זאת מוסד באופן קבוע השלטון הבריטי במושבת הכף.
עקב חוסר שביעות רצונם מהשלטון הבריטי, ייסדו המתיישבים ההולנדים בדרום אפריקה, שנודעו בשם בורים והיגרו לאזורים הצפוניים יותר, את הרפובליקה הדרום-אפריקאית (רפובליקת טרנסוואל), את נאטל ואת מדינת אורנג' החופשית. האינטרסים האימפריאליים והמסחריים של בריטניה פגעו בהדרגה ברפובליקות הבוריות, שדחו את ההשפעה הבריטית על ענייניהן. רוב שטחה של נאטל סופח על ידי הבריטים ב-1843 ואף על פי שבאופן רשמי הכירה ממשלת בריטניה בשנות החמישים של המאה ה-19 בשתי הרפובליקות הבוריות שנותרו, היא סיפחה את טרנסוואל ב-1877. לאחר שהם מאסו בתוקפנות הבריטית כלפיהם, החליטו הבורים להכות בחזרה, וגרמו לפרוץ מלחמת הבורים הראשונה. מלחמה זו התנהלה החל מה-16 בדצמבר 1880 ועד ה-23 במרץ 1881 והיא הייתה חוויה משפילה עבור הבריטים שספגו תבוסה קשה בקרב גבעת מג'ובה ב-27 בפברואר 1881 ונאלצו לחתום על אמנת פרטוריה, שהעניקה הכרה לממשל העצמי של הרפובליקה הדרום-אפריקאית תחת הסוזרניות להלכה של בריטניה.
שש שנים בלבד לאחר מכן, ב-1886, התגלו מרבצי זהב ברפובליקה, ושטף גדול של מחפשי זהב בריטים (שהבורים כינו אותם בשם Uitlander – זרים), גרם בהדרגה לעימות עם הבורים. מה שהחל כבעיה פנימית של הרפובליקה הדרום-אפריקאית, הפך במהרה לבעיה בינלאומית, שכן בריטניה שאפה להגן על הזכויות של אזרחיה בתחומי הרפובליקה הדרום-אפריקאית ואף להרחיב אותן. בריטניה יצאה בלתי מרוצה מתוצאות מלחמת הבורים הראשונה ושאפה לשקם את השפעתה על טרנסוואל.
תחת התירוץ של משא ומתן על זכויותיהם של "הזרים", שאפה בריטניה להשיג שליטה על תעשיית הזהב והיהלומים ודרשה זיכיון, דרישה שהיא ידעה מראש שלא תתקבל על דעתם של הבורים. כאשר המשא ומתן הגיע למבוי סתום, הוציא שר המושבות הבריטי, ג'וזף צ'מברלין, אולטימטום לרפובליקה הדרום-אפריקאית. בהבינו שמלחמה היא בלתי נמנעת, נתן נשיא הרפובליקה, פול קרוגר, לבריטניה 48 שעות להסיג את כוחותיה מגבולות מדינתו. לאחר שהבריטים לא נענו לדרישה זו, הכריזה הרפובליקה הדרום-אפריקאית, יחד עם בעלות בריתה, מדינת אורנג' החופשית וטרנסוואל, מלחמה על בריטניה והחלה בשיגור מתקפות מנע אל השטחים בשליטת הבריטים.
פרוץ המלחמה.
כוח בורי, שרובו הורכב מחוואים מתנדבים, הוקם כחיל רגלים רכוב, שחומש בעיקר ברובים תוצרת גרמניה מסוג מאוזר. יעילותו ועליונותו של נשק זה כנגד הלי-מטפורד והלי אנפילד הבריטים, הובילה לפיתוחו של מודל 1913 של האנפילד ולשדרוגו של הלי אנפילד לסימן 3, שיהפוך להיות הנשק הקבוע של רוב צבאות האימפריה הבריטית במלחמת העולם הראשונה. כוחות רגלים אלו שהייתה להם יכולת ניידות גבוהה היוו את הבסיס לקומנדו הבורי, שהייתה היחידה הצבאית העיקרית שלהם.