הגישה נוצרה על ידי ויליאם ג'יימס ותאורטיקנים אמריקאים נוספים, בסוף המאה ה-19, כתגובת-נגד לגישה הסטרוקטורליסטית של אדוארד טיצ'נר ואחרים. הסטרוקטורליסטים עסקו בחקר מבנים נפשיים ומרכיביהם, באמצעות מחקרי מעבדה ואינטרוספקציה, והחלו לבסס את ענף הפסיכולוגיה כמדע. לעומתם, הפונקציונליסטים הושפעו מתורת האבולוציה של דרווין, וטענו כי האדם מתפקד בעולם באופן שנועד לאפשר הסתגלות אופטימלית לסביבתו, ולפיכך אין זה מתאים לדון בנפש כמבנה הניתן לפירוק למרכיבים. הם טענו כי הנפש וההכרה התפתחו במטרה להנחות את כלל התנהגות האדם והסתגלותו לסביבה.
על פי הגישה, אין צורך בניסויים פסיכולוגיים מדעיים במטרה לבנות תאוריות על נפש האדם. למעשה לא ניתן לבדוק רעיונות על אופני הסתגלות האדם לסביבתו במנותק מהסביבה, במסגרת מעבדה, אלא יש לעסוק בחקר התנהגות האדם ואופן הסתגלותו בסביבתו הטבעית. הפונקציונליסטים תרמו להעלאת המודעות לחשיבות חקר ההתנהגות הגלויה של האדם; אך למרות הדמיון לביהביוריסטים בנקודה זו - הביהביוריסטים התנגדו לפונקציונליזם בשל התרחקותם מגישות מחקר וניסוי מדעיות ואובייקטיביות, וטענו כי בשל כך הגישה אינה מבוססת ובעלת יכולת ניבוי מועטה. הביהביוריסטים גם טענו כי התנהגות אינה תוצאה של הנפש וההכרה, אלא של התניה קלאסית ואופרנטית בלבד.
תאורטיקנים נודעים שדגלו בפונקציונליזם הם ג'ון דיואי, ג'ורג' הרברט מיד, ג'יימס אנג'ל, ג'יימס קאטל, אדוארד לי תורנדייק ועוד.
גישה תאורטית שהתפתחה מאוחר יותר בתחום הפסיכולוגיה, ומבוססת בין השאר על הפונקציונליזם הקלאסי, היא פסיכולוגיה אבולוציונית.
מגדל טנקרד
מגדל טנקרד (בלטינית: Turris Tancredi) הוא שמו הצלבני של מגדל מבוצר בקצה הצפון מערבי של חומת ירושלים. שמו של המגדל קשור למנהיג הצלבני טנקרד, נסיך הגליל. המגדל ידוע גם בשמו הערבי קסר אל ג'לוד - בתרגום חופשי, "מגדל גוליית" ומכאן, שהאתר נודע גם בשם "מצודת גוליית".
מגדל טנקרד נבנה בתקופה המוסלמית על מנת להגן על נקודת תורפה במערך ביצורי העיר ונותר על כנו גם במהלך התקופה הצלבנית. כיום לא נותרו ממגדל טנקרד אלא שרידים מועטים, ככל הנראה מהתקופה האיובית (1244–1260) שעברו לאחרונה שיקום במסגרת פרויקט שימור כיכר צה"ל.
היסטוריה.
בסוף התקופה המוסלמית המוקדמת, בתחילת המאה ה-11, שלטו הפאטמים בארץ ישראל. ירושלים ליקקה את פצעיה לאחר מלחמה שנמשכה שישים שנה, משנת 969 עד לשנת 1029, במהלכה עברה העיר מיד ליד, ביצוריה נהרסו ומי מתושביה שנותר בחיים הגיע לכדי פת לחם. רבי שלמה בן יהודה, אב בית הדין בישיבת ירושלים מתאר את התקופה במכתב לבנו בשנת 1029:
למרות הרגיעה היחסית ששררה בארץ ישראל בין הצדדים הניצים, לא זכו תושבי ירושלים לשלווה. עם שוך הקרבות הכו בעיר רעידות אדמה, אחת בשנת 1033 ושנייה בשנת 1068, שגרמו לנזקים נרחבים למבנים, ביצורים ומקומות קדושים בכל האזור. שילוב זה של נזקי מלחמה ואסונות טבע הביא את הח'ליף להחלטה לשקם את חומות ירושלים במימון תושבי העיר. הקהילה הנוצרית של ירושלים, שמצבה הכללי היה בכי רע, הצליחה לשכנע את הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס התשיעי ליטול על עצמו את מפעל שיקום חומות העיר הצמודות לרובע הנוצרי. הקיסר, שהשפעתו בארץ ישראל הייתה ניכרת, דרש כי הרובע הנוצרי יפונה מתושביו המוסלמיים והשכונה תופרד משאר רובעי העיר, לשם הגנה על הנוצרים מנחת זרועם של תושבי העיר המוסלמים.
בהסכמת השלטונות המוסלמים החלה עבודת שיקום חומות הרובע הנוצרי בשנת 1063 ובסיכומה נבנתה חומה ממגדל דוד עד לפינה הצפון מערבית של העיר, שם הוקם מגדל מאסיבי שנקרא מגדל הפינה. משם נבנתה החומה עד לשער שכם.
בפי המוסלמים נקרא המגדל קסר ג'לות – מגדל גוליית – על שם גוליית המקראי והוצמדה לו המסורת כי במקום זה הרג דוד המלך את גולית הפלישתי, אך ככל הנראה מקור השם נעוץ בגודלו המרשים של המגדל בשיא תפארתו.על פי ספר שמואל, דוד בן ישי הנער הביא את ראש גולית הפלישתי לירושלים מסיבה עלומה, עוד טרם כבש אותה על פי ספר שמואל. ואולי זהו פשר אזכור גולית דווקא כאן. בעת המצור הצלבני על ירושלים חנה מול המגדל האציל טנקרד ומשלא הצליח להכריע את מגיניו עבר עם חיילותיו לסייע למאמץ הצלבני העיקרי מול אזור שער הפרחים של ימינו. שמו נותר קשור למגדל שנשא מאז את השם מגדל טנקרד.
המגדל נהרס ככל הנראה עם הריסת חומות העיר על ידי האיובים בשנת 1219. עד לסוף המאה ה-19 עדיין נראו שרידי המגדל בסמוך ומחוץ לחומת העיר העתיקה ונסקרו על יד צ'ארלס וורן.
חקירת שרידי המגדל.
בסיסו של המגדל נחפר ונחקר עוד במהלך המאה ה-19, בעת בנייתו של בית הספר פ'רייר (קולג דה פרנס) של המסדר הנוצרי הצרפתי – מסדר האחים הנוצרים, הנמצא בצמוד לפינה הצפונית של החומה. בחפירות אלו נחשפו חללים וקירות של המגדל. במהלך בניית בית הספר נהרסו רוב השרידים שבתוך חומות העיר.
בחפירות נרחבות שנעשו באתר בהנהלת דן בהט מטעם רשות העתיקות בין השנים 1971 ל-1972 נחשף הצד הצפון מערבי של המגדל העשוי אבנים מאסיביות, חלקן אבנים מהתקופה ההרודיאנית. סמוך למגדל נחשף רחוב ברוחב של כ-3 מ', ומיד לאחריו שרידי חומת העיר הצלבנית שרוחבה כ-3 מטר ולצידה חפיר חצוב ברוחב של כ-19 מ'. מערבית למגדל נבנתה אמת מים שהובילה מי גשמים מאזור מגרש הרוסים דרך פתח בחומה לתוך העיר. על פי ממצאי החפירות היה מגדל טנקרד ביצור ענק בגודל של 35 מטר על 35 מטר. ביצור זה לא נהרס בעת המצור הצלבני על ירושלים והצלבנים השתמשו בו כחלק מביצורי העיר. שרידי המגדל עשויים אבני גזית ענקיות מסותתות המחוברות על ידי מלט בצבע אפור.
מגדל טנקרד כיום.
במסגרת פרויקט הרכבת הקלה בירושלים, וביוזמה של מחוז ירושלים ברשות העתיקות, שוקמה כיכר צה"ל, הגובלת בחומת העיר הצפונית מערבית ובאזור החומות המהווה גן ארכאולוגי פתוח. במסגרת זו שוקמו שרידי המבצר שמצבם היה קשה.
חד הורית
מרידת ניקה
מרידת ניקה (ביוונית: ἡ Νίκα Στάσις) או מהומות ניקה (ביוונית: Στάση του Νίκα) הייתה אירוע שהתרחש במשך שבוע בקונסטנטינופול בינואר 532, במהלך תקופת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. מהומות ניקה היו המהומות האלימות ביותר שהתרחשו בקונסטנטינופול עד שנה זו: מחצית העיר נשרפה ונהרסה ו30,000-35,000 אנשים נהרגו. הן נחשבות עד היום למהומות הקשות ביותר בתקופת שלהי העת העתיקה.
ברקע לפרוץ המהומות, המיסים הכבדים וצמצום המשק באימפריה הביזנטית לאחר החובות הכבדים שהותירה מלחמת איבריה נגד האימפריה הפרסית. במיוחד היה שנוא הממונה על הצמצומים, הפרפקט פראטורי, יואנס מקפדוקיה.
המורדים הורכבו בתחילה מאוהדי הקבוצות של מרוצי המרכבות בבירה, ובהמשך הצטרפו אליהם סנאטורים רבים ובכירי ממשל העיר.
פירוש השם "ניקה" הוא "ניצחון"', או "לכבוש" ביוונית, וזו הייתה ססמתם של המורדים.
רקע.
הסיעות.
ארגונים אשר במקור היו אחראים על ארגון משחקי קרקס. במקור חולקו ל-4 קבוצות לפי צבעים - כחולים, ירוקים, לבנים ואדומים. הסיעות הכחולות והירוקות היו היריבות העיקריות.
עם השנים, היריבות בין הקבוצות ותומכיהן גדלה, וקיבלה משמעות פוליטית, כאשר אפילו שכונות בתוך עיר הבירה חולקו בהתאם לאוהדים השונים.
הקיסר יוסטיניאנוס ואשתו תיאודורה, היו אוהדים מוכרים של הקבוצה הכחולה.
ההוצאה להורג שנכשלה.
ביום ראשון, 10 בינואר 532, איודאימון, מושל העיר קונסטנטינופול, הורה על הוצאה להורג של מספר פושעים שהואשמו ברצח. שניים מהנידונים להורג, אחד מן הסיעה הכחולה ואחד מן הסיעה הירוקה היריבה, נשלחו לתלייה בגרדום. כאשר נתלו, הגרדום נשבר, והשניים נפלו על הרצפה בעודם חיים. הקהל שצפה במחזה, טען שזוהי התערבות אלוהית, וקרא לחנינתם. נזירים ממנזר St. Konon הצליחו להבריח את השניים אל מנזר St Lawrence והגנו עליהם שם.
איודאימון שלח כוח צבאי לצור על המקום, כאשר הנזירים והשניים כלואים בפנים.
מהלך האירועים.
ביום שלישי, 13 בינואר, נערכו מרוצי המרכבות בהיפודרום העיר. תוכננו לאותו יום 24 מרוצי מרכבות, כאשר הקהל ביציעים מחולק לפי הסיעות - הכחולה והירוקה. מתחילת המרוצים ועד למירוץ ה-22, הקהל קרא לקיסר לחון את הפושעים הנמלטים. לאחר שלא קיבלו מענה על ידי הקיסר, התאחדו האוהדים וקראו "יחי הכחולים והירוקים"!
האוהדים המאוחדים החלו במהומות תוך קריאות Nika (ניצחון), והקיסר ואנשיו ברחו אל הארמון אשר היה מחובר ליציע המלכותי, והתבצרו בפנים.
המורדים עזבו את ההיפודרום והגיעו בערב למפקדת הצבא וכלא העיר, הפרטוריום, ודרשו את שחרור הנמלטים הכלואים במנזר. משלא קיבלו תשובה, פרצו המורדים לכלא, שרפו את המקום והרגו את פקידי הממשל שבו.
המורדים המשיכו במהומות, והחלו לשרוף אזורים נרחבים בעיר - כנסיית איה סופיה, מרחצאות זוקסיפוס, בתי העשירים, ומבני ציבור נוספים בחצר הקיסר.
ההיסטוריון פרוקופיוס מספר כי באותן שנים, שלטו בעיר שלושה אנשים אשר העלו את זעם הציבור:
המורדים קראו לקיסר להרוג את שלושת האנשים, ויוסטיניאנוס החליט לפטרם בתקווה להרגעת המהומות.
אך ביום החמישי למהומות, הורה הקיסר על גירושם של שני אחייניו של הקיסר הקודם לו, אנסטסיוס הראשון. האחיינים, היפאתיוס ופומפיאוס, שירתו בתפקידים בכירים בממשל יוסטיניאנוס, גורשו מהארמון לביתם, ככל הנראה עקב חשש הקיסר לכך שיצטרפו אל המורדים.
אך כעת, מששמעו המורדים על כך, הגיעו לביתם וקראו להכתרת היפאתיוס לקיסר, במקומו של יוסטיניאנוס.
הכתרתו של היפאתיוס.