גם בלוח הגרגוריאני נוסף בשנה מעוברת ("שנה כבושה") יום אחד לחודש פברואר, הוא 29 בפברואר, אולם הכללים לקביעת שנה מעוברת שונים במקצת מאלו של הלוח היוליאני. במשך השנים התברר כי שנת השמש (המכונה באסטרונומיה "שנה טרופית") קצרה במעט מכפי שחשבו, במאה ה-16 נמדדה נקודת השוויון, המבשרת את האביב ואת הסתיו, ונמצא כי היא מתרחשת עשרה ימים לפני המצופה.
לפי החשבון החדש, אורכה של שנת שמש ממוצעת הוא 365.2422 ימים בלבד (כלומר קצרה ב-11 דקות וכמעט 14 שניות ממה שחישבו בעבר), לפיכך תוקנו כללי העיבור באופן הבא:
כל שנה המקיימת אחד מהתנאים הבאים היא שנה מעוברת:
למשל, 2004 היא שנה מעוברת, אך 1900 אינה שנה מעוברת, משום שהיא מתחלקת ב-100, אך לא ב-400. 2000 היא שנה מעוברת, משום שהיא מתחלקת ב-400.
לוח השנה האתיופי.
לוח השנה האתיופי הוא לוח שנה שמשי, הכולל תריסר חודשים בני 30 יום ומספר ימים הנוספים בסוף השנה. בשנה רגילה מספרם חמישה, בשנה מעוברת - שישה. שנה מעוברת חלה פעם בארבע שנים, ללא יוצא מהכלל.
השנה באסלאם.
ביטול התאמת לוח השנה לעונות השנה.
השנה המוסלמית היא שנה של 12 מחזורי ירח, אך בניגוד לשנה עברית אין מעברים את השנה לשם התאמת הלוח לחילופי העונות. לוח השנה הערבי הקדום כלל שיטת עיבור כזו, אולם היא בוטלה עם קבלת האסלאם בחצי האי ערב. המסורת המוסלמית מייחסת למוחמד את האמירה כי עיבור השנה הוא כפירה, אך לא מבואר מהי הסיבה לכך. החגים המוסלמיים אינם תלויים בעונות השנה, ועשויים לחול בכל אחת מהן.
קביעת מספר הימים בשנת ירח.
כיוון שמספר הימים הממוצע ב-12 מחזורי ירח אינו מספר שלם (354.3671 יום בממוצע), מספר הימים בשנה מוסלמית אינו קבוע ועשוי להיות 354 או 355 ימים. לוח השנה המוסלמי אינו כולל כללי "עיבור" לגבי הוספת יום לשנה, כיוון שראשי החודשים נקבעים עד היום על-פי תצפיות על מולד הירח, וממילא השנה מתארכת ביום על-פי הראייה בפועל. לצורך תכנון ארוך-טווח פותחו אלגוריתמים לחיזוי מועדי ראשי החודשים והחגים המוסלמיים. האלגוריתמים האלה כוללים מעין כללי "עיבור" שמטרתם לקבוע מתי יש להאריך את השנה ביום, כך שתהיה בת 355 יום, אך אין לאלגוריתמים האלה כל תוקף מחייב.
דניאל גולדהגן
דניאל ג'ונה גולדהגן (באנגלית: Daniel Jonah Goldhagen; נולד ב-30 ביוני 1959 בבוסטון, מסצ'וסטס) הוא חוקר יהודי-אמריקני, ופרופסור בתחום מדע המדינה שלימד בעבר באוניברסיטת הרווארד. הוא התפרסם בעולם בשנת 1996 עם פרסום ספרו מעורר המחלוקת "תליינים מרצון בשירות היטלר". בשנת 2003, לאחר פרסום ספרו השני "חשבון-נפש מוסרי" (A Moral Reckoning) פרש גולדהגן ממשרתו והתמקד בכתיבת ספר נוסף "גרוע ממלחמה" (Worse Than War) שהוא סינתזה של מחקריו ועוסק בתופעת רצח עם בכללותה.
קורות חייו.
דניאל גולדהגן נולד בעיר בוסטון ביוני 1959, אביו, אריך גולדהגן, היה ניצול השואה ממוצא רומני מגטו צ'רנוביץ, (היום היא עיר מחוז באוקראינה) ופרופסור בדימוס של אוניברסיטת הרווארד. בשנת 1977 החל דניאל גולדהגן את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ועם השנים הפך לחלק מסגל ההוראה של המוסד במחלקה למדע המדינה.
הוא נשוי לשרה ויליאמס גולדהגן, היסטוריונית של ארכיטקטורה ומבקרת הכותבת בכתב העת ניו ריפבליק. הוא מתגורר עם אשתו ושני ילדיהם בפרבר של העיר בוסטון.
בספרו הראשון תליינים מרצון בשירות היטלר מציין גולדהגן כי הבנתו את הנאציזם והשואה מעוגנת בהשפעתו של אביו עליו.
בראיון שניתן באפריל 1996 לעיתון הניו יורק טיימס מציין גולדהגן כי בהיותו סטודנט הוא נכח בהרצאה של שאול פרידלנדר - מומחה לחקר ההיסטוריה של השואה, וחתן פרס ישראל לשנת תשמ"ג 1983. לדבריו הרצאה זו הייתה מאירת עיניים עבורו, במהלכה הוברר לו כי הוויכוח על פונקציונליזם ואינטנציונליזם בחקר השואה אינו מניב תשובות מלאות לשאלה "מדוע צייתו אנשים להוראתו של היטלר להרוג יהודים" והחליט לחקור ולתת תשובה לכך.
את מאמרו הראשון שזכה להד ציבורי, פרסם גולדהגן בשנת 1989 במסגרת ביקורת בכתב העת ניו ריפבליק על ספרו של פרופסור ארנו מאייר "עד שקר" (אנגלית: False Witness). גולדהגן כתב כי הספר לוקה בטעות בסיסית בכך שהוא מייחס את הרג היהודים במהלך מבצע ברברוסה למדיניות אנטי קומוניסטית ולא לאנטישמיות של הרוצחים. הוא הצביע על ניתוח מעוות ומגמתי של ההיסטוריה של השואה.
ספריו.
תליינים מרצון בשירות היטלר.
בספר זה שפורסם בשנת 1996 בהוצאת הספרים אלפרד קנופף ומבוסס על עבודת הדוקטורט שלו, טען גולדהגן כי אנטישמיות ייחודית לעם הגרמני היא שאפשרה את השואה. בספרו טבע גולדהגן מונח מחקרי חדש לתיאור אנטישמיות ייחודית זו, האנטישמיות האלימינציוניסטית. בניגוד לספקנות הנזעמת שהפגינו מרבית חוקרי השואה כלפי מסקנותיו, זכה ספרו של גולדהגן לא רק להצלחת מכירות גדולה בארצות הברית ובגרמניה, אלא גם לפרסים: ב-1994 זכה בפרס ע"ש גבריאל אלמונד, הניתן על ידי החברה האמריקאית למדע המדינה, כדיסרטציה הטובה ביותר בתחום של פוליטיקה השוואתית; בארצות הברית זכה ספרו בפרסים יוקרתיים נוספים, ובגרמניה ב"פרס הדמוקרטיה", המוענק אך לעיתים נדירות. על אף שהוא מטיל את האשמה במאורעות השואה על האנטישמיות האלימינציוניסטית שכל שדרות העם הגרמני היו שותפים לה לטענתו, סבור גולדהגן כי הדור שקם בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה אינו לוקה עוד באנטישמיות.
מחקרו של גולדהגן הוצג כנגד מחקרו של כריסטופר בראונינג, חוקר בכיר בתחום, שחקר את אותה יחידת המילואים של הבטליון המשטרתי 101 של משטרת הסדר ובפרט התנהגות של וולפגנג הופמן. הוא הגיע למסקנות שונות אודות התהליכים החברתיים שאפשרו את השואה. על אף שגולדהגן לא התייחס במישרין למסקנותיו של בראונינג שפורסמו בספרו "אנשים רגילים" ארבע שנים קודם לכן, ולא פרסם את ספרו כמחקר תגובה למחקר זה, מחלוקת זו הפכה לפולמוס מרכזי בתחום חקר השואה. במהדורה העברית של "אנשים רגילים", שיצאה לאור רק כשנתיים לאחר פרסום ספרו של גולדהגן בעברית, נכללה אחרית דבר המגיבה למחקרו של גולדהגן.
A Moral Reckoning.
ספר היסטורי-מחקרי השני של גולדהגן (יצא לאור ב-2002 בהוצאת ליטל-בראון בבריטניה ובהוצאת קנופף בארצות הברית) - עורר ויכוח סוער בשאלת הכנסייה והשואה. ספר זה הוא מעין הרחבה לספרו הקודם, מפני שהפעם עוסק גולדהגן בשאלה מרכזית לשואה: כיצד בכלל הגיעו אירופים רבים כל כך לידי שנאת יהודים כה עזה. ותשובתו היא: הכנסייה מילאה תפקיד מרכזי בדמוניזציה שהולידה את השנאה הזו. הוא עורך דיון בשאלה על חלקה של הכנסייה הקתולית בשואה ומעמיד במיוחד את שתיקתו של האפיפיור פיוס ה-12 לעומת התנהגותן של כנסיות אחרות בזמן הכיבוש הנאצי: "מה היה קורה אילו היה האפיפיור פיוס מכריז כי ינדה כל קתולי המסייע ברצח היהודים?", שואל גולדהגן. את כל הקומוניסטים הוא נידה לאחר מכן; את היטלר ומנהיגים נאצים אחרים – מעולם לא.
Worse Than War.
בשנת 2009 פרסם גולדהגן את מחקרו "גרוע יותר ממלחמה, השמדה שיטתית וההתקפה הנמשכת על האנושות" המהווה סינתזה וסיכום של מחקריו הקודמים, פרסום הספר לווה בהפצת תוכנית דוקומנטרית הנושאת את אותו שם שהוצג לראשונה בארצות הברית באוגוסט 2009 ביום השנה ה-64 להטלת פצצת האטום על הירושימה במהלך השלבים הסופיים של מלחמת העולם השנייה, הסרט שודר לציבור בגרמניה על ידי רשת ARD באוקטובר 2009 ובארהב על ידי רשת PBS באפריל 2010. גולדהגן מציין באתר האינטרנט הפרטי שלו, המוקדש לקידום ספריו ורעיונותיו, כי כתיבת הספר התבשלה במשך עשרים שנות עבודתו כחוקר היסטוריה ופוליטיקה וכתיבתו לסירוגין ארכה כעשור, במקביל לפרסומיו הקודמים. עבור ספר זה ראיין גולדהגן ניצולי ומבצעי פשעי השמדת-עם (ג'נוסייד) מרואנדה, קמבודיה, קניה וארצות אחרות פוליטיקאים פקידים ומנהלים של ארגונים הומניטריים. לדבריו מטרתו היא לא רק חקר אירועי העבר אלא גם יצירת מנגנונים וארגונים שבעתיד יצילו חיים של בני אדם הנמצאים תחת איום. לדבריו בעולם של המאה העשרים ואחת שולטות מדינות שאינן דוגלות בשימוש בכוח קטלני והרג המוני.
גם פרסום זה זכה לביקורות מעורבות, מבקרי ספרות וחוקרי מדע המדינה והיסטוריה שיבחו את הספר והרעיון העומד בבסיסו. אך הוא זכה גם לביקורות שליליות המתארות את רעיונותיו כפשטניים, פרו-ישראליים ואנטי מוסלמיים
ברכיה
אושוויץ
מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ (מגרמנית: Auschwitz ) שבדרום פולין היה הגדול במחנות ההשמדה שהקימה גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, ובו נרצחו כמיליון ומאתיים אלף נפשות, בהם כמיליון ומאה אלף יהודים (91%), יותר מבכל אתר אחר במהלך המלחמה. היה זה מחנה ההשמדה שפעל במשך הזמן הרב ביותר (מיוני 1940 עד ינואר 1945) מכל מחנות ההשמדה, ובו הגיע לשיאו תיעושו של רצח ההמונים. בשיאו היה אושוויץ קומפלקס שכלל 45 מחנות שהשתרעו על 40 קמ"ר.
באושוויץ היו שלושה מחנות מרכזיים:
מעבר לשלושת המחנות הללו פעלו סביב אושוויץ כארבעים מחנות משניים, שבהם הועבדו יהודים בעבודות פרך.
שער הכניסה למחנה הריכוז אושוויץ I, שמעליו התנוססה הכתובת "העבודה משחררת" (בגרמנית: Arbeit macht frei), כמו גם פסי הרכבת המובילים לפתח מחנה ההשמדה אושוויץ II בירקנאו, נחקקו בזיכרונם של רבים כסמל מרכזי לשואה ולהשמדתם של היהודים. המונח "אושוויץ" הפך לשם נרדף לשואה, ולסמל לרוע ולאכזריות האדם, לעינויים ולסבל.
ב-1979 הוכרז אושוויץ אתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו.
היסטוריה.
מיקום.