במרץ 1942 הצליחו שירותי הביטחון הגרמניים לעצור כמה מראשי המחתרת, לתפוס את רשימות ומסמכי הארגון. אחד מהעצורים חשף גם את קזינץ. במהלך מעצרו ב-26 במרץ, ביצע התנגדות מזוינת. בזמן שירה בחזרה, הוא פצע והרג כמה קציני אס דה, אך נפל בשבי. ב-7 במאי 1942 נתלה במינסק בכיכר העיר יחד עם עוד 28 אנשי המחתרת.
רק 23 שנה לאחר מכן, על פי צו של נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות ב-8 במאי 1965, הוענק לו לאחר מותו תואר גיבור ברית המועצות. בעקבות כך הוענק לו גם עיטור לנין.
בור מסל
בור מסל (בגרמנית: Grube Messel) הוא מחצבת פצלי שמן נטושה, השוכנת דרומית-מזרחית לעיירה במחוז הכפרי במדינת הסן בגרמניה. בגלל האיכות המעולה של המאובנים מהאאוקן שנמצאו שם, הוא הוכרז אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו בשנת 1995. נמצאו בו נציגים של כל קבוצות בעלי החוליות וכן חרקים וצמחים. הנציגים המוכרים ביותר של בעלי החיים של מסל הם ככל הנראה שני מינים מוקדמים ממשפחת הסוסיים: פרופלאותריום ואירוהיפוס, שבאתר נחפרו מעל ל-70 פרטים שלהם. ממצאים חשובים נוספים הם "", מין עוף מסדרת העגוראים ו-"Darwinius masillae" ("אידה"), מין פרימט קדום מהסוג .
היסטוריה.
מהתחלת הכרייה עד שנות ה-70 של המאה ה-20.
היסטוריית הכרייה של מכרה מסל החלה בשנת 1859 עם בנייתו של מכרה עפרות ברזל הביצות. בעת כריית העפרות, נתקלו הכורים בשכבות דמויי ליגניט, שגם הן נכרו בתחילה. בסופו של דבר הם הגיעו לפצלי השמן, שבמיצוים התרכזו פעולות הכרייה עד לסגירת המכרה בשנת 1971.
פצלי השמן נכרו משנות השמונים של המאה ה-19 על ידי "חברת המכרות מסל" (Bergrechtliche Gewerkschaft Messel), שהוקמה במיוחד למטרה זו, ובקרבה למכרה עברו תהליכי פירוק באמצעות פירוליזה להפקת מוצרי נפט. מערכות מסילות ברזל שונות היו קיימות להובלת מוצרי כרייה מהמכרה ומוצרי פסולת מהבעירה של הפירוליזה לאתרי פסולת.
כבר בשנת 1876, במהלך הניסיונות הראשונים לכריית פצלי שמן, נמצא שלד תנין ("Crocodilus ebertsi"), ובשנת 1898 פרסם הגאולוג ארנסט ויטיץ' (Ernst Wittich; 1871–1952) מסה מדעית ראשונה מקיפה על מכרה מסל בעבודת המחקר שלו לתואר באוניברסיטה של גיסן. בשנת 1912 קיבל את הזכויות על ממצאי המאובנים מפצלי השמן של מסל.
ב-1923 נרכשה חברת המכרות מסל על ידי חברת A. Riebeck’sche Montanwerke AG (מ-1925 חלק מאי גה פארבן). בשנת 1945 הוחרם המפעל, שנפגע קשות במלחמת העולם השנייה על ידי הממשל הצבאי האמריקני והופקד תחת "המשרד המרכזי של אי גה פארבן" (I.G. Farben-Central-Office) בפרנקפורט שהיה אחראי על פירוק קונצרן אי גה פארבן בשל חלקו בזוועות של מלחמת העולם השנייה. תשע שנים לאחר מכן, בשנת 1954, הוקמה חברת "תעשיות פרפין ושמן מינרלי בע"מ" (Paraffin- und Mineralölwerk Messel GmbH) שקיבלה את זכויות הכרייה של המכרה ממדינת הסן. בשנת 1959 השתלטה קבוצת איטונג (Ytong) השוודית על החברה, ועיבדה את הפסולת מהבעירה של פצלי השמן לבלוקים של איטונג. בשנת 1962 הופסקה הפקת השמן המינרלי שהפכה רווחית פחות ופחות ופצלי השמן נכרו רק בכמויות קטנות יחסית.
1970–1990: אתר אשפה או אתר חפירה.
כשחיפשו מקום מתאים למטמנה מרכזית לאשפה של אזור דרום הסן הבחירה נפלה על בור מסל זמן קצר לפני סופה של כריית פצלי השמן התעשייתית במקום. הסיבה לכך הייתה מצד אחד גודלו של הבור, ומצד שני מיקומו המרכזי באזור . העובדה שהקמת מטמנה כזו הייתה מובילה בהכרח גם לסיום האפשרות לחפור מאובנים לא שיחקה תפקיד מרכזי בשיקולים אלה, בעיקר מכיוון שמדענים באותה תקופה לא ייחסו ערך גבוה במיוחד לפצלי השמן של מסל בהקשר זה. רק לאחר סיום כריית פצלי השמן התעשייתית בשנת 1971, גילו אספני מאובנים פרטיים ממצאים מרעישים והפוטנציאל המוערך של הבור נעשה ברור יותר ויותר.
בשנת 1974 הוקמה "העמותה לפינוי פסולת לבור מסל" (Zweckverband Abfallbeseitigung Grube Messel, בראשי תיבות ZAGM). באותה שנה הבור נסגר לציבור. בשנת 1975, לאחר מאמצי שכנוע, קיבל מכון המחקר זנקנברג (Senckenberg Forschungsinstitut) זכות להשתתף בחפירה בבור, ומאז נעשו בו חפירות באופן קבוע. בשנת 1976 פרסם הפלאונטולוג ינס פרנצן (Jens Franzen) ממכון זנקנברג מאמר בו הוא העיד על החשיבות יוצאת דופן של המאובנים של מסל. בשנת 1977 פנה ה-ZAGM לרשות הכרייה של הסן בבקשה לאישור תכנון בכל הנוגע למטמנה הגדולה. עקב הערך המדעי הגבוה הברור של הבור, פנו החוקרים של מכון זנקנברג בשנת 1979 לרשות הכרייה בדרישה שלא לאשר את בקשת אישור התוכנית, אך קיבלו הבטחה מראש ממשלת הסן, הולגר בורנר (Holger Börner), שהמדרון המערבי העשיר במאובנים במיוחד של הבור יישאר פתוח לחפירות עוד 20 שנה. לאחר שרשות הכרייה אישרה את בניית המטמנה באמצעות אישור תכנון בשנת 1981, החלו עבודות הבנייה בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1984, לאחר עלייתה לשלטון של ממשלת המיעוט של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (בראשי תיבות SPD) בתמיכה מבחוץ של מפלגת הירוקים הורה שר הסביבה החדש, ארמין קלאוס (Armin Clauss), על הקפאת הבנייה במסל בלחץ הירוקים. מפעל הפסולת, שבינתיים שונה שמו ל"עמותה לאבטחת הפסולת בדרום הסן" (Zweckverband Abfallbesicherung Südhessen בראשי תיבות ZAS), תבע כנגד ההחלטה בבית המשפט המנהלי של הסן, וזכה בתביעה. עבודות הבנייה התחדשו. הכספים הנדרשים לכך הועברו בתחילה באמצעות החלטות מקבילות ברמה העירונית (מחוז דרמשטאדט-דיבורג, העיר דרמשטאדט, אספת ההתאחדות של ה-ZAS) - בהסכמת נציגי ה-SPD.
בסוף שנת 1985, שנתיים לאחר הבחירות למדינת הסן בשנת 1983, הצטרפו הירוקים רשמית לממשלת מדינת הסן. לאור המצב המשפטי, פנה ממשל "הקואליציה האדומה-ירוקה" (Rot-grüne Koalition, כינוי לממשלת הסוציאליסטים-ירוקים) לרשות הכרייה בשנה שלאחר מכן בבקשה להשעות את החלטת אישור התכנון לפחות בכל הנוגע לבינוי המטמנה. בנוסף, לאחר הבחירות המקומיות באביב 1985, הרוב במחוז דרמשטאדט-דיבורג התחלף לטובת הקואליציה האדומה-ירוקה. בין היתר, הצביעו נציגי מועצת המחוז של ה-SPD והירוקים באספת ההתאחדות של ה-ZAS יחד עם נציג הירוקים של מועצת העיר דרמשטאדט נגד מתן כספים חדשים למימון עבודת הבנייה על המטמנה ועיכבו את השלמתה.
לאחר שהממשלה בראשות המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (בראשי תיבות CDU) השתלטה על המפעלים הציבוריים בהסן באביב 1987, נדחתה בקשת ההשעיה. ארגון "יוזמת אזרחי מסל למניעת המטמנה" (Bürgerinitiative zur Verhinderung der Mülldeponie), שהוקם בשנות השבעים והגיש קודם לכן כמה תביעות נגד המכרה שנדחו, הגיש תביעה דחופה נגד המשך הבנייה בפני בית המשפט לעניינים מנהליים בקאסל. בית המשפט אישר את התביעה בדצמבר 1987, על בסיס טעויות בהליך אישור התכנון ודיווחי מומחים חדשים על בטיחות המטמנה, ופסק הדין אושר בהליך העיקרי בנובמבר 1988. אף על פי שבית המשפט פדרלי לעניינים מנהליים אישר תיקון של הליך זה, המשרד לאיכות הסביבה בהסן וה-ZAS זנחו לבסוף את תוכניותיהם למטמנה במכרה מסל, בין היתר מכיוון שהשיפורים הנדרשים בתכנון המטמנה היו אמורים לעלות כ-300 מיליון מארק גרמני. הפרויקט כבר עלה 65 מיליון מארק.
משנת 1990: הכרזה על אתר מורשת הטבע העולמי של אונסק"ו.
לאחר שהמכרה נקנה על ידי מדינת הסן בשנת 1991 תמורת 32.6 מיליון מארק, היא העבירה את הפעלת המכרה לאגודת מחקר הטבע זנקנברג, שכרתה מאז פצלי שמן לצרכים מדעיים, באופן רשמי על פי חוקי הכרייה.
בינתיים, בשל ממצאים רבים ואיכותיים ייחודיים, הפך בור מסל למצבור מאובנים ברמה עולמית, ומשום כך פנה משרד המדע והאמנות של הסן לאונסק"ו בבקשה לכלול את בור מסל ברשימת אתרי המורשת העולמית בשנת 1994. ב-8 בדצמבר 1995 הוכרז בור מסל כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "אתר המאובנים בור מסל" (Messel Pit Fossil Site).
לכבודו של יושקה פישר, שכשר לאיכות הסביבה של הסן, פעל נגד השימוש במכרה כמטמנה וחתם על החוזה לרכישת המכרה על ידי מדינת הסן בשנת 1991, כונה על שמו בשנת 2004, מין מאובן של פלאופיתון ("Palaeopython fischeri") שנתגלה בפצלי השמן. המין הוקצה בשנת 2020 לסוג חדש "Eoconstrictor".
בשנת 1997 הוקמה פלטפורמת צפייה בקצה הדרומי של הבור והחלו סיורים מודרכים למבקרים. רק כעבור שלוש עשרה שנים נפתח מרכז המבקרים. ב-9 בדצמבר 2010 נערך טקס לציון 15 שנה להכללת הבור ברשימת אתרי המורשת העולמית. במהלכו הוענקו ל-55 תושבי קהילת מסל שתבעו נגד הקמת המטמנה כרטיסי כבוד "בשל מעורבותם האזרחית המצטיינת", המעניקים להם גישה לכל החיים בחינם למרכז המבקרים.
גאולוגיה.
השלב המוקדם.
הסלעים שעליהם התגבשו במסל המשקעים באאוקן נוצרו בפלאוזואיקון, לפני למעלה מ-300 מיליון שנה. חלקם הם פלוטונים גרניטיים, שהתרוממו בשלב המאוחר של בקרבון הפנסילבני, וחלקם עתיקים עוד יותר, בעיקרם סלעי יסוד במקור ששקעו עמוק בקרום כדור הארץ במהלך היווצרות עפרות ושם עברו התמרה כתוצאה מלחץ גבוה וטמפרטורה גבוהה (למשל אמפיבוליט).
כתוצאה מסחיפה של ההרים הגבוהים שהתרוממו באורוגנזה הווריסקנית, נוצרו שכבות מולאס של השברים מהסחיפה בשלהי הקרבון ובמהלך הפרם באגנים בין ההרים ולמרגלותיהם. סוג מולאס זה מכונה בדרך כלל במרכז אירופה במונח , המחולק לשני סוגים "רוטליגנד תחתון" (Unterrotliegend) ו"רוטליגנד עליון" (Oberrotliegend). באזור מסל מדובר בשכבות מורט (Moret-Schichten) של "רוטליגנד עליון".