את תחילת קיצה של הקיסרות הביזנטית ניתן ליחס למסע הצלב הרביעי, שכבש את העיר והקים בה את האימפריה הלטינית. 60 שנה חלפו ולאחר כיבושה מחדש על ידי מיכאל השמיני, קיסר ניקאה, הוכתר האחרון כקיסר ביזנטיון. חילופי השלטון לא שינו את מצבה של הקיסרות, שנשאר בכי רע, עקב החורבן שהמיט עליה מסע הצלב הרביעי, ניסיונות ההתרחבות צלחו לזמן מוגבל ולא הביאו מזור לקיסרות השוקעת. ניסיונות לפייס את המערב להכפיף את הכנסייה האורתודוקסית לכנסייה הקתולית ברומא, העלו את חמתם של התושבים. הקיסרות שקעה במלחמת אזרחים שנמשכה שמונה שנים שהרסה סופית את שרידי הקיסרות. רעידת אדמה שהתרחשה בגליפולי בשנת 1354, הביאה לעות'מאנים, שנשכרו בידי אחד הצדדים הלוחמים במלחמת האזרחים, דריסת רגל באירופה. כאשר הסתיימה מלחמת האזרחים בביזנטיון, הביסו העות'מאנים את הסרבים ושעבדו אותם לואסלים. לאחר קרב קוסובו, חלקו הגדול של הבלקנים היה נתון להשפעת העות'מאנים.
הקיסרים הביזנטים לאורך השנים פנו בתחינה למערב לעזרה, אך האפיפיור היה מוכן לשלוח עזרה רק בתמורה לאיחודה מחדש של הכנסייה האורתודוקסית עם הכס הקדוש, התביעה נשקלה בידי השלטון המדיני, ולעיתים הובאה לידי מימוש על ידי צו קיסרי, אך האוכלוסייה האורתודוקסית והכמורה התרעמה נחרצות כנגד סמכותה של רומא ובמיוחד לפולחן הלטיני. כמה חיילים מערביים בכל זאת הגיעו כדי לחזק את ההגנה על קונסטנטינופול, אך רוב השליטים המערביים, המוטרדים בענייני הפנים של מדינותיהם, לא עשו דבר כאשר העות'מאנים המשיכו לקטוף את שארית שטחיה של הקיסרות, כפרי בשל, וזאת עקב חולשתו של צבא הקיסרות.
בשלב זה התמעטה אוכלוסיית קונסטנטינופול והייתה עתה לא יותר מצל של הכרך השוקק שבשיאו הגיע ליותר מחצי מיליון תושבים. עתה מנתה אוכלוסיית העיר לא יותר מ-50,000 תושבים שהתגוררו במה שנראה כאסופה של כפרים המופרדים בשדות ומוקפים חומה אדירה. בחודש אפריל 1453 הטיל צבאו של מהמט השני סולטאן האימפריה העות'מאנית, שמנה כ-80,000 חיילים ועוד מספר לא ידוע של כוחות לא סדירים, מצור על העיר. למרות ניסיונות הגנה נואשים של הכוחות הנוצריים (המוערכים בכ־7,000 חיילים מהם 2,000 זרים), נפלה קונסטנטינופול בידי העות'מאנים לאחר חודשיים בסוף חודש מאי. הקיסר הביזנטי האחרון, קונסטנטינוס האחד עשר, נראה משליך מעליו את מחלצות הקיסר והטיל את עצמו לקרב פנים אל פנים לאחר שהובקעו חומות העיר.
אובדן קונסטנטינופול היה מכה קשה לעולם הנוצרי, האפיפיור קרא להתקפת נגד מיידית בדמות מסע צלב, אך כאשר השליטים האירופאים המרכזיים היו מוכנים להוביל את המסע, החליט האפיפיור עצמו להובילו, מותו המוקדם חיסל סופית כל אפשרות לתגובה מעשית.
רומא השלישית.
במאה ה-13 נפלה הרוס של קייב אל מול הפלישה המונגולית. במקומה תקום לימים נסיכות מוסקבה שזכתה בניצחון גדול בקרב קוליקובו בשנת 1380. הניצחון לא סיים את שליטת הטטרים באזור, מכל מקום, המוטב המיידי הייתה ליטא, שהרחיבה את גבולותיה מזרחה. היה זה תחת שלטונו של איוואן השלישי, הגדול (1462–1505), שנסיכות מוסקבה הפכה למעצמה אזורית, סיפוחה של רפובליקת נובגורוד בשנת 1478 הניח את היסודות למדינת הלאום הרוסית. לאחר נפילתה של קונסטנטינופול, החלו הנסיכים הרוסיים לראות את עצמם כיורשיה של הקיסרות הביזנטית. לבסוף הם החלו לקחת על עצמם את התואר צאר, ומוסקבה תוארה בידי בני אותה התקופה כרומא השלישית.
בתחילת המאה ה-14 הפך הים הבאלטי לאחד מנתיבי הסחר החשובים ביותר באירופה. ברית ערי הנזה, ברית של ערי סחר, סייעה בקליטתם של פולין וליטא ומדינות בלטיות אחרות לתוך כלכלת אירופה. הסחר המפותח הזין צמיחה של מדינות חזקות במזרח אירופה כולל: ליטא, פולין, הונגריה, בוהמיה ונסיכות מוסקבה.
כאמור, תאריך נפילתה של קונסטנטינופול לידי העות'מאנים מוסכם על חוקרים רבים כנקודת ציון דרמטית לסיומם של ימי הביניים. הרנסאנס שהחל מעט אחרי באיטליה ותקופת התגליות בהן התגלה "העולם החדש", סימנה את כניסתה של אירופה לתקופה חדשה, התקופה המודרנית.
חידושים בימי הביניים.
למרות התפישה המבוטאת בשמה של התקופה, החברה האנושית באירופה של ימי הביניים לא קפאה על שמריה.
זו הייתה תקופה בה נפתחו האוניברסיטאות הראשונות באירופה, הוקמו בתי פרלמנט, תושבי אירופה קיבלו על עצמם את הנצרות ובסוף התקופה יאן הוס זרע את זרעי רעיון הנצרות הפרוטסטנטית. התפתח הרגש הלאומי שהחליף את הרגש השבטי ומכאן התפתחות המדינה הלאומית ועיצוב גבולות שחלקם תקפים עד היום.
התקדמויות טכנולוגיות של ימי הביניים היוו את המסד לתהליכי שינוי כלכליים ותרבותיים אדירים.
בין ההתפתחויות הטכנולוגיות המובהקות של ימי הביניים ניתן לכלול את: טחנת המים וטחנת הרוח בתחום אספקת הכוח ורתימת כוחו של הטבע, את מחזור שלושת השדות, פיתוח המחרשה הכבדה והרתמה המודרנית לסוס בחקלאות. בתחום המלחמה נמנים: אימוץ אבק השרפה, המצאה שהגיעה מסין לאירופה. ואפשרה גם את פיתוח התותח שהתרחש באותה עת. גם להמצאת פרסת הסוס היה תפקיד היסטורי חשוב שכן היא אפשרה לראשונה שימוש מאסיבי בסוס ללחימה ורכיבה ארוכת טווח ואפשרה לקרל הגדול מנהיג הפרנקים את בניית הצבא המחודש שלו. פיתוחים טכנולוגיים חשובים נוספים כוללים בין השאר את השעון, האצטרולב, הנייר והמראה.
נשק ושריון בימי הביניים.
במשך רוב ימי הביניים כלי הנשק היו נשק קר שכלל חרבות, גרזני קרב, חניתות ופגיונות. כלי היריה העיקרי היה חץ וקשת. שריון הגוף היו בעיקר שריונות עור ושריונות עור מחוזקים בלוחות מתכת, כאשר הלוחמים האצילים העשירים ביותר היו מצוידים בשריון שרשראות, שסיפק הגנה טובה יותר מרוב השריונות שהיו קיימים אז. בתקופה זו רווח השימוש במגן, שכן השריון לא סיפק הגנה מלאה מפני חצים, חרבות וגרזנים.
בשיא ימי הביניים, החל מהמאה ה-11, חל שיפור ניכר באיכות כלי הנשק והשריון. השריון העיקרי של האבירים היה שריון שרשראות עם קסדה כבדה. השימוש במגן היה עדיין נפוץ. עם הגידול בשימוש בסוסים ללחימה ושיפור בטכנולוגיית הרכיבה (המצאת המשוורת) חלה עלייה במעמד חיל הפרשים באירופה, והאבירים הפכו מסתם לוחמים פאודליים לפרשים כבדים המחויבים לקוד אבירות. נשקו העיקרי של הפרש היה הרומח, ששימש בעת הסתערות. נשקו האישי של האביר היה החרב, ששימשה גם כסמל מעמד. כלי נשק נוספים היו גרזן קרב, פטיש קרב, חנית, אלות וכוכב השחר. לצד השימוש בחץ וקשת גבר השימוש גם ברובה-קשת (קשת מוצלבת) שעלה על הקשת הממוצעת בטווח הירי ובעוצמת החדירה, אך היה בעל טעינה איטית ומסורבלת יותר.
בסוף ימי הביניים חל שיפור גדול באיכות השריון עם פיתוח שריון הלוחות, שסיפק לאביר הגנה היקפית טובה מול מרבית כלי הנשק (כולל חצים וחרבות), דבר שגרם לירידה בשימוש במגן. כלי הנשק העיקריים של האביר בתקופה זו היו רומח להסתערות וחרב כנשק אישי וכן פטיש קרב ופגיון כנשק משני. נגד שריוני הלוחות פותחו מגוון נשקי מוט ובהם רומחי רגלים ארוכים במיוחד (pike), גרזן-חנית (pollaxe), האלברד (halberd), בק דה קורבין ומגוון "פותחני קופסאות" על מוט ארוך. בתקופה זו פותחו גם החרבות הדו-ידניות: חרבות גדולות וכבדות שנדרש כוח רב ואחיזה בשתי הידיים על מנת להפעילן בקרב.
בסוף ימי הביניים גם החל שימוש בנשק חם, בהתחלה בתותחים ומרגמות פרימיטיביים ללוחמת מצור, ובהמשך גם כרובים מסורבלים דוגמת הארקבוז.
אמנות ואדריכלות.
אדריכלות ימי הביניים כוללת כמה סגנונות אדריכליים שאפיינו את הבנייה באירופה מנפילת הקיסרות הרומית ועד ניצני הרנסאנס. סגנונות הבנייה בימי הביניים התבססו על האדריכלות הקלאסית אך היו מאוד שונים ממנה. כהמשך של האדריכלות הרומית התפתחה האדריכלות הביזנטית באזור מזרח הים התיכון, בעיקר בימי הביניים המוקדמים. במקביל התפתח סגנון הרומנסק בצרפת ובצפון ומערב אירופה החל מתחילת המאה ה-11. סוף ימי הביניים במרכז ומערב אירופה התאפיינו בסגנון הגותי, שהחל בסוף המאה ה-12 בצרפת והתפשט לשאר אירופה. האדריכלות הגותית התבטאה בעיקר בקתדרלות ומבני דת אך בהמשך התפשטה גם למבנים אזרחיים. לצד האדריכלות הכנסייתית התפתחה אדריכלות ביצורים מאבן ובפרט בניית טירות מבוצרות ששימשו הן מקום מגורים לאצילים והן בסיס לשליטה בנחלה הפאודלית.
הכנסייה באירופה בימי הביניים.
הכנסייה הנוצרית צברה רכוש והון במשך מאות שנים, ובהם כסף, זהב, מבנים וקרקעות בכפרים ובערים.
הרכוש נאסף מגביית מיסים ותשלומים, ממעשרות, וכן ממתנות המאמינים ומרכוש שהורישו לה במותם. שלא כיתר התושבים במדינות, הכנסייה הייתה פטורה מלשלם מיסים לשליטים, ולכן קיימה ברווחה את נושאי התפקידים הבכירים בה. למען המאמינים היא בנתה כנסיות, בתי ספר, בתי חולים ובתי מחסה לנזקקים.
כך הלכה הכנסייה והתפתחה לגוף כלכלי מבוסס וחזק באירופה.
נושאי המשרות בכנסייה ידעו קרוא וכתוב, והבכירים שבהם שלטו ביסודות המנהל.
לכן נהגו המלכים להיעזר בהם ומינו אותם ליועצים, לשרים, ולמנהלי לשכת המלך. בתמורה לשירותים הללו העניקו המלכים לכנסייה נחלות קרקע כפיאודום, וכך היו ראשי הכנסייה לווסאלים של המלכים.
המשפחה בימי הביניים.
משפחת האיכרים, של אירופה בימי-הביניים, הייתה יחידה פטריארכאלית, שבה היה אדם אחד בעל מעמד: הגבר שהיה ראש המשפחה. מעמד האישה לא היה שווה מבחינה משפטית וחוקית למעמד הגבר, אלימות כלפי נשים הייתה מקובלת, וזכויות הירושה שלהן היו מופחתות. מעמד הילדים היה קשה אף יותר.
היהודים בימי הביניים.