מכופף הבננות הוא פזמון שכתב מאיר אריאל והלחין שלום חנוך. הביצוע המוכר ביותר לפזמון הוא של אריק איינשטיין, באלבומו "מזל גדי" משנת 1968. ביצועים נודעים נוספים הם בפי שלום חנוך ורמי קלינשטיין.
בשנת 1995 יצאה להקת שב"ק ס' בפזמון בשם "מכופף הבננות", שלו זיקה קלושה לפזמון המקורי. בשנת 2000 יצא לאור ספר ילדים בשם "מכופף הבננות", שנכתב בהשראת הפזמון של מאיר אריאל.
הפזמון של מאיר אריאל.
הפזמון הוא פנטסיה המספרת על יצור מוזר (), הנותן לכל פרי וירק את צורתו הייחודית, למשל: . הפזמון החוזר מלמד מה הפעולה החביבה עליו ביותר: . סוף הפזמון מלמד מדוע כיפוף בננות הוא החביב ביותר על היצור:
מילות הפזמון משלבות טווח רחב של רמות משלב. תחילתו במשלב תקני:
בהמשכו נכללת גם לשון מדוברת: , וכן משולבות בו מילות סלנג, כגון אֶפֶּעס (שתרגומה "משהו" ביידיש), קנאק וטריק.
השורה דורשת הסבר: מהו "אינפרא צעיר"? אינפרא הוא כינוי סלנג לאמצעי ראיית לילה המזהה קרינת אינפרא-אדום. המילה "צעיר" כאן היא במשמעותה בסלנג – "טרי, יפה, נחמד, מעורר הנאה" כיוון שמכופף הבננות פעיל בלילה, קשה לראותו, אך .
בביצועו של הפזמון ניכרות שגיאות הגייה מכוונות מרובות:
בביצוע של איינשטיין נעשה שימוש בנבל פה הנשמע בין השאר בתחילת ההקלטה ובסיומה.
גרסת שב"ק ס'.
ב"שבק ס", אלבום הבכורה של להקת שב"ק ס', שיצא בשנת 1995, נכללת גרסה שונה לחלוטין של מילות הפזמון, אשר בה משולבות פה ושם מילים של הפזמון המקורי, ובפרט הפזמון החוזר "מכופף הבננות". לעומת הפנטסיה העדינה של מאיר אריאל, יצרה שב"ק ס' שיר בעל משמעות שונה לגמרי:
ספר ילדים.
בשנת 2000 יצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות ספר ילדים בשם "מכופף הבננות", מאת רינת פרימו. הספר נכתב בהשראת הפזמון של מאיר אריאל, כפי שמלמד תיאורו של מכופף הבננות:
פטרישיה הייסמית'
פטרישיה ארקט
פטרישיה ניל
פטרישיה קורנוול
פטרישיה קלארקסון
בויס (רובה נגד טנקים)
רובה בויס, או בשמו המלא רובה, נגד טנקים, 55. אינץ', בויס (אנגלית: Rifle, Anti-Tank, .55in, Boys) הוא רובה נגד טנקים בקוטר "0.55 תוצרת בריטית. הרובה פותח כאמצעי נישא נגד טנקים לחיילי חיל הרגלים. הרובה יוצר בשלושה דגמים עיקריים:
תכנון ופיתוח.
רובה הבויס פותח על ידי קפטן בריטי בשם ה.ס בויס (H.C. Boys) כנשק נישא נגד טנקים לחיילי חיל הרגלים הבריטי. הקפטן בויס היה חבר בוועדה הבריטית לכלי נשק קלים, וחבר בצוות התכנון במפעל הנשק הקל המלכותי, שנודע יותר בכינוי מפעל אנפילד על שם רובע אנפילד בלונדון בו עמד, אשר גם ייצר את הנשק. בתחילה כונה הרובה בשם סטנצ'יאון (אנגלית: Stanchion, עמוד תמך), אך שם זה שונה לכבוד ממציאו, הקפטן בויס, אשר נפטר ימים אחדים לפני אישור כניסתו של הרובה לשירות הצבא הבריטי, בנובמבר 1937.
הבויס התבסס על עקרון הפעולה הבריחית והוזן באמצעות מחסנית בת 5 כדורים. הרובה היה גדול ממדים וכבד במיוחד, וכלל חצובה בחזיתו וכן ידית אחיזה נוספת בבסיס הקת. כדי להתגבר על הרתע רב העוצמה שנוצר בעת ירי הכדור בקוטר 0.55 אינץ' (כמעט 14 מ"מ), הותקן ברובה בלם לוע גדול ובולם זעזועים אשר שולב במבנה החצובה, וכן נוספה שכבת ריפוד עבה בקת הרובה. אחת מנקודות התורפה של הבויס היה השימוש הנרחב בברגים בקוטר קטן שאף שהודקו בחוזקה, יוצרו דווקא מפלדה רכה, מה שהפך את תחזוקת הרובה ותיקונו לקשה במיוחד, והיא אף הוגדרה על ידי הצוותים הטכניים כ"סיוט".
הבויס ירה כדור בקוטר 0.55 אינץ'. הכדור התבסס על תכנון התחמושת האמריקאי בקוטר 0.5 אינץ', אשר שמשה את מקלע הבראונינג, תוך הגדלת קוטר הקליע, וכן הוספת חגורת מתכת בבסיס התרמיל, ממש מעל טבעת החליצה. הכדור יוצר בשתי גרסאות עיקריות:
כדורים אלה אפשרו לרובה הבויס לחדור בין 16 ו-19 מ"מ פלדה ממרחק של כ-90 מ' (100 יארד) - מה שאיפשר לבויס לחדור את שריון החזית של רוב הזחל"מים ואת שריון הצד והשריון האחורי של מרבית הטנקים הקלים שהיו בשימוש במלחמת העולם השנייה. בהמשך פותח סוג תחמושת נוסף, קליע W סימן 2 בעל ליבה מטונגסטן - קליע זה נורה במהירות לוע של 945 מ' בשנייה והיה מסוגל לחדור עד 22 מ"מ פלדה מטווח של כ-90 מ'. כנגד מטרות שאינן משוריינות היה טווחו היעיל של הבויס ארוך בהרבה.
למרות מגוון המנגנון שנועדו לשכך את כוח הרתע של הרובה, היה הרתע המורגש (כמו גם רעש הירי וההבזקו) חזק במיוחד, וגרם לעיתים קרובות לחבלות בשרירי הצוואר ובכתפיים של היורה, מה שהוביל לכך שירי שלא מנקודת משען חזקה הוגבל למקרי חרום בלבד.
היסטוריה מבצעית.
רובה הבויס נכנס לשירות בשלבים המוקדמים של מלחמת העולם השנייה כנגד טנקים קלים ורכבים משוריינים קלים אחרים. אנגליה סיפקה כמות גדולה של רובים אלה לצבא הפיני במהלך מלחמת החורף, בין השנים 1939 ו-1940, כנגד הצבאות הסובייטים הפולשים. הנשק היה פופולרי מאוד בקרב היחידות הפיניות עקב יכולתו להתמודד עם הטנקים הקלים הרוסים מסוג T-26 בהם נתקלו הכוחות הפינים במקרים רבים.
למרות שהיה יעיל כנגד מגוון כלי שריון וטנקים קלים גרמניים, איטלקיים וסובייטים מוקדמים במהלך הקרבות בצרפת ובצפון אפריקה, העלייה החדה בעובי שריון כלי הרכב הקרביים במהלך המלחמה הפך את הבויס במהרה ללא יעיל כנשק נגד טנקים. בשנת 1942 הוצגה גרסה של הרובה בעלת קנה מקוצר לשימוש כוחות מוטסים, אולם גרסה זו התבררה במהרה כחסרת תועלת כנשק נגד טנקים - קיצור הקנה הפחית את מהירות הלוע של הנשק, מה שהקטין במידה משמעותית את כושר החדירה שלו. בזירה האירופאית הוחלף הבויס כנשק נגד טנקים ב-1943 על ידי הפיאט הבריטי, שנכנס לשימוש לראשונה במהלך הפלישה לסיציליה. הבויס המשיך לשמש לשימושים אחרים כגון ירי נגד בונקרים, קיני מקלעים וכלי רכב קלים, אולם הוחלף לבסוף על ידי מקלע הבראונינג "0.5. הבראונינג, שהיה מסוגל לירות מספר סוגים של תחמושת, ביניהם תחמושת חודרת שריון ותחמושת מציתה, סיפק יכולת חדירת שריון זהה לזו של רובה הבויס, אך היה בנוסף מסוגל להצית כלי רכב קלים, ואף שימש במקביל כנשק יעיל נגד מטוסים. אפילו אנשי שירות האוויר המיוחד, שנודעו בהעדפתם לכלי נשק שנתפסו שלל ולכאלה שנדחו על ידי יחידות הצבא הרגילות, החליפו את רובי הבויס שלהם במהרה במקלעי בראונינג, או בתותחי ברדה מודל 35 איטלקיים, בני 20 מ"מ.
לעומת זאת, בחזית המזרח הרחוק נותר הרובה בשימוש עד 1942, בעיקר עקב השריון הקל של הטנקים היפנים, דוגמת הצ'י-הא, ועקב היכולת להתקרב אליהם תחת מחסה הצמחייה בעיקר בקרבות במלאיה. הרובים נותרו בשימוש בחזית זו עקב מחסור בנשק חודר שריון אחר דוגמת הבזוקה האמריקאית.
שימוש בצה"ל.
לצה"ל היו במלחמת העצמאות רובים מעטים מאוד מסוג זה. לגדוד 53 של חטיבת גבעתי למשל היו בסך הכול 2 רובים כאלה. בנוסף, היה מחסור חריף בתחמושת לרובים אלה.
בניגוד לצה"ל היה הצבא המצרי חמוש ומצויד היטב בנשק זה. עם סיום קרב שייח' נוראן למשל, נתפסו קרוב ל-20 רובי "בויס" מצריים.
פטרישיה קרון
אלישיה ויט
אלישיה סילברסטון
מטח כבוד
מטח כבוד הוא ירי טקסי מתואם של תותחים או רובים שמטרתו לחלוק כבוד.
לפי כללי הפרוטוקול הבינלאומי, ירי של 21 מטחי כבוד היא דרך מקובלת לחלוק כבוד לראש מדינה, נשיא או מלך. ככל שדרג האישיות בכיר פחות, כך יורד מספר המטחים, אך הוא לעולם אי זוגי.
בהלוויות של אישים וחללי צבא ומשטרה, מקובל בכל העולם ירי של שלושה מטחים מנשק קל, לרוב רובים.
3 מטחים.
בלוויה של חיילים או שוטרים מקובל כי משמר כבוד, המורכב ממספר אי זוגי של חיילים, יורה שלושה מטחי כבוד. מקורו של נוהג זה בקרבות באירופה, בו צוין תום הפסקת האש שנועדה לאיסוף הפצועים והמתים בשלוש יריות. לרוב נעשה שימוש ברובה בעל קנה ארוך, אך בלוויות של אנשי משטרה מקובל גם ירי של אקדחים או רובי ציד. מקובל כי יורים שלושה כדורים כאשר הרובים מכוונים אל מעל לארון הנפטר. לרוב, נעשה שימוש בכדורים חסרי קליע, כאשר לאחר כל ירי נטענים הרובים מחדש, באופן ידני, כחלק מכללי הטקס.
במדינות רבות מעדיפים לעשות שימוש ברובים מדוגמת M1 גאראנד או רובה M-14 עקב מראיהם. עם זאת, נעשה גם שימוש ברובה M16 ונגזרותיו השונות.
21 מטחים.
מקורו של נוהג זה הוא כפי הנראה במאה ה-17. ספינות מלחמה, בעת קרבתן אל חוף זר, היו מרוקנות את תותחיהן בטרם התקרבותן אל החוף. כיוון שזמן הטעינה היה ארוך, נוצר מצב שהספינה המתקרבת הייתה ריקה כאשר נכנסה לטווח התותחים המוצבים על החוף, ובכך הפגינה אמון בצד השני, כיוון שהיא נכנסת לשטחו בתותחים ריקים. מקור המספר 21 אינו ברור, אך ייתכן כי מקורו בעובדה כי על כלי שיט בריטים רבים היו 7 תותחים. כיוון שבאותה התקופה היה קל יותר לשמור על אבק השרפה, נתרן חנקתי, יבש ביבשה מאשר בים, היה מקובל כי תותחי היבשה יורים פי 3 מאשר שבעת התותחים אשר על הספינה, דהיינו 21 מטחים. בשלבים מאוחרים יותר, עם תחילת השימוש באשלגן חנקתי כחומר הנפץ ההודף, החלו נפוצים 21 מטחים גם בספינות המלחמה.
בישראל.
בישראל בוטל הנוהג לפיו מכובדים ראשי מדינות במטחים עקב החשש שהירי יצור בהלה בקרב האזרחים, בעקבות פיגועי הטרור. מטחי כבוד עדיין מקובלים בישראל בהלוויות צבאיות.
במהלך מבצע צוק איתן הורה נריה ישורון, מפקד גדוד שריון על ירי פגזים לעבר מרפאה בשג'אעיה כמטח כבוד והצדעה לקצין שנהרג יום קודם מאש צלפים מאותו מבנה. כעבור שנתיים ננזף ישורון על ידי סגן הרמטכ"ל, האלוף יאיר גולן, לפי המלצת הפרקליט הצבאי הראשי שרון אפק.
עכר
אי-שוויון paley-zygmund
נפית כפופה
כמת כולל
כמת ישי
באודינג