ב-30 באוגוסט לאחר קרב קצר בבומון, נסוגו הצרפתים לתוך העיר סדאן. במהלך הקרב ספגו הצרפתים אבדות כבדות, ומפקד קורפוס הפרשים ז'אן-אוגוסט מרגריט נהרג בראש לוחמיו. בעיר עצמה התחוללה היסטריה בעקבות התבוסה. לאחר שמק-מהון נפצע במהלך קרב בומון, נתן נפוליאון השלישי לגנרל אוגוסט-אלכסנדר דוקרו את הפיקוד על הארמייה, אך לפתע התברר כי המינוי הובטח לגנרל עמנואל-פליקס דה וימפפן מפקד הקורפוס ה-5. הבלבול חגג בשורות הצרפתים, ולבסוף הורה נפוליאון השלישי ב-2 בספטמבר על כניעה, ונלקח בשבי עם כל צבאו. בקרב זה נהרגו ונפצעו 17000 צרפתים ו-125000 אחרים נלקחו בשבי. הצרפתים הרגו 2320 פרוסים, פצעו 5980, ולקחו בשבי 700.
תבוסת צרפת.
לאחר תבוסת הצבא הצרפתי בסדאן, הקיסר נפוליאון השלישי וצבאו בן 125,000 חיילים נפלו בשבי. היה זה סופה של הקיסרות השנייה. בפריז הוכרזה "ממשלת הגנה לאומית" אשר המשיכה בניהול המאבק. היו אלו השלבים העובריים של המשטר שייקרא לימים הרפובליקה הצרפתית השלישית.
הצלחתו של הצבא הפרוסי מוסברת בשל נחיתותו הצבאית של הצבא הצרפתי לעומת הצבא הפרוסי המאומן היטב, והמצויד בנשק מודרני, וגם על ידי מקצועיותו של ראש המטה של הצבא הפרוסי-גרמני, מולטקה ה"זקן". שנים לפני המלחמה עסק מולטקה בהקמת רשת גיוס, אימון והצטיידות שהתבססה במידה רבה על תשתית הרכבות, ואיפשרה ריכוז ושינוע מהיר ויעיל של צבא המילואים הפרוסי, על ציודו אל החזית בזמן קצר. כך, בשנת 1870, על אף שנפוליאון השלישי הוא שהכריז מלחמה, הצליח הצבא הפרוסי להגיע לעדיפות מספרית בגבול כאשר הצרפתים עוד היו עסוקים בגיוס. יתרה מזו, קווי הלוגיסטיקה שתכנן מולטקה איפשרו אספקה טובה יותר לצבא הפרוסי בשטחי האויב מאשר תפקודם של קווי אספקה הצרפתיים בארצם-שלהם. מולטקה היה כה בטוח בתכנונו ובתרגול הצבא, שלפי האגדה, בעת הגיוס של 1870, ישב וקרא ספר.
המדינאי לאון גמבטה, אשר התנגד בתחילה למלחמה, הכריז עתה כי מלחמה זו נכפתה על צרפת, וקרא לנקיטת התנגדות תקיפה לאויב. משהגיעו לאספה הלאומית הידיעות על תבוסת סדאן ונפילת הקיסר בשבי היה זה גמבטה שהכריז על כך באופן רשמי. הוא מונה לחבר בממשלת ההגנה הלאומית החדשה, וקיבל על עצמו את תפקיד שר הפנים. עם התקדמות הגרמנים לעבר פריז, יעץ גמבטה (כמוהו כשר הפנים הצרפתי עם תבוסת צרפת במלחמת העולם השנייה, ז'ורז' מנדל) כי על הממשלה לעבור מפריז, ולהמשיך את הלחימה גם לאחר נפילתה שנראתה כבלתי נמנעת. הצעתו של גמבטה נדחתה, שכן הממשלה חששה ממהפכה בפריז, ואכן, ניצניה של הקומונה הפריזאית החלו נראים בפריז. עם זאת נשלחה משלחת לעיר טור על מנת לארגן את ההתנגדות הצבאית משם. צעד זה נראה לגמבטה כבלתי מספק, וב-7 באוקטובר נמלט גמבטה מפריז בכדור פורח ובהגיעו לעיר טור הכריז על עצמו כשר הפנים ושר ההגנה. גמבטה ארגן הגנה תקיפה, והמלחמה נמשכה הרבה מעבר לציפיותיו של ביסמרק.
הצבא שארגן גמבטה יכול היה לסייע, שכן ההתנגדות לגרמנים בערי השדה הייתה רבה, ורבים נקראו אל הדגל, כן פעלו כוחות הקלעים החופשיים מאחורי קווי הגרמנים. אך אסון צבאי נוסף, כניעתו בעיר מץ של שארית צבאו של נפוליאון השלישי בראשות המרשל בזן, ועמו 180,000 חיילים, הביאה לכך שמאמציו של גמבטה לא נשאו פרי.
לאחר תבוסה נוספת ליד העיר אורליאן בדצמבר, נאלצה הממשלה לעבור לעיר בורדו, ובינואר 1871 נכנעה פריז. ב-18 בינואר 1871, הכריז על עצמו וילהלם הראשון כקיסר גרמניה המאוחדת (הרייך השני) באולם המראות בארמון ורסאי. כניעתה של צרפת הוכרזה אף היא במעמד זה. גמבטה נאלץ לקבל את הכניעה, ולאחר זמן מה התפטר במחאה על תנאי ההסדר שנכפו על צרפת.
הקומונה הפריזאית.
המשמר הלאומי בפריז, והפועלים המתמרדים סירבו לקבל את תנאי הכניעה, והאשימו את הממשלה במחדל לארגן את ההתנגדות לגרמנים. ב-18 במרץ כבשו הפועלים את פריז, תוך שהם מכריזים על הקמת הקומונה הפריזאית. בעזרת הצבא הפרוסי הצליחה ממשלת צרפת, אשר העבירה את מושבה לוורסאי, לדכא את המרידה, במחיר דמים של כשלושים אלף הרוגים מקרב אנשי הקומונה (לעומת כתשע מאות ל"צבא ורסאי" כפי שכונה הצבא שדיכא את המרידה), בחלקם הגדול היו ההרוגים אזרחים, נשים וילדים. במיוחד ידוע לשמצה הטבח המכונה "שבוע הדמים" בין 21 במאי ו-28 במאי 1871.
תוצאות המלחמה.
חוזה השלום הצרפתי גרמני נחתם בוורסאי ב-26 בפברואר 1871, ואושר בפרנקפורט ב"אמנת פרנקפורט", ב-10 במאי 1871. צרפת נאלצה למסור לגרמניה את מחוז אלזס לוריין, לשלם פיצויים בסכום של 5 מיליארד פרנק, ולאפשר שהיית כוחות גרמניים בתחומה עד שישולם הכופר (אשר בוצע, לפני המועד שנקבע לו, בשנת 1873).
המלחמה הביאה לעולם את גרמניה המאוחדת, המחושלת על ידי ניצחון צבאי, שהיה למאורע המכונן בתולדותיו של הרייך השני, ובעלת אתוס מיליטריסטי גאה ומנצח. צרפת, לעומתה, הייתה מרוסקת מבחינה צבאית, מפולגת על ידי אירועי הקומונה הפריזאית, ובמשך זמן רב ניסתה להתאושש מן המשבר. (עדות לניסיון להביא שוב לגאווה לאומית לאחר נפילת סדאן, הייתה בנייתה של כנסיית סקרה-קר ברובע מונמארטר בפריז, סמל לגדולה הלאומית המחודשת).
תוצאה בלתי ישירה של המלחמה הייתה כי מדינת האפיפיור, שנתמכה עד אז בידי צרפת, נכבשה על ידי איטליה ב-20 בספטמבר 1870, בצעד שהשלים את איחודה של איטליה.
המלחמה גרמה למרירות ולאיבה בין גרמניה לצרפת בעשורים הבאים. הייתה זו יריבות שלא יכלה לבוא לסיום כל עוד הוחזקה אלזס לוריין בידיים זרות, ותמונת הרי הווז' המוחזקים בידיים גרמניות היוותה צל תמידי על חייה של הרפובליקה הצרפתית השלישית. המילה "revanche" - נקמה (ובהתאמה מדיניות של רבנשיזם) הייתה למילת המפתח ביחסים הבינלאומיים בשנים הבאות, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, האסון העולמי הגדול, שאחת מסיבותיו הייתה מלחמת פרוסיה צרפת.
היהודים והמלחמה.
יהודי גרמניה ראו במלחמה הזדמנות להוכיח את נאמנותם למולדתם, והתגייסו בהמוניהם לצבא הפרוסי. כ-14,000 יהודים שרתו בצבא הפרוסי בזמן המלחמה. גם בצבא הצרפתי שרתו יהודים. היהודים בצבא הפרוסי השתדלו לא לפגוע ביהודים מצדו השני של המתרס, ואף הוקמו ארגונים יהודיים-גרמניים שדאגו לתת יחס מיוחד לשבויים יהודים-צרפתים.
לודוויג פיליפסון, מהעיתון היהודי אלגמיינה צייטונג דס יודנטומס, פרסם רשימה של שמות כל החיילים היהודים בחזית, "כדי להפריך האשמות שווא". הרשימה כללה כ-4,700 חיילים קרביים בצבא הפרוסי, מצוינים בשמותיהם וערי הולדתם, ובתוכם 140 קצינים, 483 חללים ו-373 מעוטרי צלב הברזל.
ריק
בפיזיקה, רִיק או ואקום הוא החוסר של חומר בנפח של חלל. ריק חלקי מבוטא על ידי יחידות של לחץ. יחידת המידה ללחץ היא פסקל או Pascal (והנכתב בקיצור Pa). ריק יכול גם להיות מבוטא על ידי שימוש ב-torr, על ידי שימוש בסקלת בברומטר, או כאחוז מהלחץ האטמוספירי על ידי שימוש ביחידת הבר.
רוב נפחו של היקום הוא ריק, וכך גם לגביי העצמים אותם אנו חשים כבעלי נפח, הם למעשה ריקים ביותר מ-13 סדרי גודל מהנפח הכולל. הסיבה לכך היא שכל אטום מורכב מאלקטרונים וגרעין האטום, התופסים נפח מזערי מכלל הנפח המוגדר באורביטלי האטום.
יצירת ריק.
כאשר יוצרים ריק חלקי, החומר בנפח שמפונה זורם בצורה שונה בלחצים שונים בהתבסס על חוקי מכניקת הזורמים. בתחילה משאבת ריק מפנה את החומר בעוד המולקולות מתנגשות ביניהן ודוחפות אחת את השנייה בצורה שנקראת זרימה צמיגה (ויסקוזית). כאשר המרחק בין המולקולות גדל, המולקולות מתנגשות עם דופן הכלי הרבה יותר מאשר עם שאר המולקולות ושאיבה של החומר היא לא יעילה יותר.
בשלב זה, המערכת נכנסת למצב שנקרא זרימה מולקולרית, כאשר המהירות של כל מולקולה היא אקראית. שיטות להוצאת החומר הנותר כוללות המרה של מולקולות הגז למצב מוצק על ידי הקפאה שלהן בשיטה שנקראת שאיבה קריוגנית או שיטה אחרת הכוללת חיבור חשמלי של המולקולות עם חומרים אחרים שנקראת שאיבה יונית.
בלחצים נמוכים מאוד הגזה של כלי הריק מתרחשת לאורך הזמן. גם כאשר ריק גבוה נוצר במכל אטום לחלוטין, אין ודאות שלחץ נמוך כלשהו ימשיך להיווצר כל עוד תהליך ההגזה נלקח בחשבון. הגזה היא לרוב חזקה יותר בטמפרטורות גבוהות. גם חומרים שלרוב לא נחשבים כספיחים יגיזו החוצה.
אדי מים הוא מרכיב הגזה עיקרי גם בכלים מתכתיים קשים (כמו פלדת אל-חלד או טיטניום). הגזה יכולה להיגרע על ידי דסיסציה קודם לשאיבת הריק. בכלים המיוצרים מחומרים כמו פלדיום (שהוא סופח חמצן חזק מאוד) יש בעיות הגזה מיוחדות.
הריק הקוונטו-מכני.
מכניקת הקוונטים מגלה כי גם ריק מושלם, עם לחץ מדוד של 0 מילימטר כספית הוא לא ממש ריק. סיבה אחת היא שקירות מיכל הריק קורנים אור בצורה של קרינת גוף שחור: אור נראה אם הם בטמפרטורות של אלפי מעלות צלזיוס, אור תת אדום אם הם קרים יותר. המרק הזה של פוטונים יהיו בשיווי משקל תרמודינמי עם הקירות, והריק יכול להיות בעל טמפרטורה מסוימת.
בתורת השדות הקוונטית, מצב היסוד (המצב בעל האנרגיה הנמוכה ביותר) מכונה מצב הוואקום כיוון שבמצב זה אין חלקיקים.
גם ריק תאורטי איננו באמת ריק, הוא רוחש פעילות של זוגות חלקיקים ואנטי חלקיקים שנוצרים יש מאין ומיד מאיינים זה את זה תוך פליטת אנרגיה. החלקיקים כביכול "לווים" אנרגיה מתוך הריק ומחזירים אותה בפרק זמן שמותר לפי עקרון האי-ודאות, וממוצע האנרגיה של הוואקום נשאר אפס. בגלל משך חייהם הקצר חלקיקים אלה נקראים חלקיקים וירטואליים. התופעה נקראת "תנודות קוונטיות", והיא באה לידי ביטוי באפקט קזימיר.