החברה הוקמה בכ"ד בכסלו תרל"ה, וחודש לאחר מכן פורסם דבר קיומה, וכן מטרת ותקנות החברה, מעל גבי עיתון החבצלת.. מקימי החברה היו ישראל דב פרומקין (עורך החבצלת), חיים פרס, אברהם זוסמן, מיכל הכהן, בן ציון שלעז, אליעזר מוולאזין ואחרים. סקירה של פעולות החברה הופיעה דרך קבע מעל דפי עיתון החבצלת.
כחלק מפעילות החברה לקידום ההשכלה והתרבות בקרב בני ירושלים, הקימה החברה בשנת 1875 ספרייה בירושלים, עם החזון לעשותה ספריית העם היהודי. הספרייה נקראה בשם "בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי", והיא הנציחה את דמותו של משה מונטיפיורי שסייע ליושבי ירושלים היהודים, ואף תרם לספרייה. הספרייה לא האריכה ימים, זאת משום שבני היישוב הישן עד מהרה פעלו לסגירתה, בתואנה כי היא מחזיקה "ספרי מינות", והספרייה נסגרה.
ג'רלדין ג'יימס
ג'רלדין ג'יימס (באנגלית: Geraldine James; נולדה ב-6 ביולי 1950) היא שחקנית אנגלייה.
ביוגרפיה.
ג'יימס נולדה בעיר מיידנהד שבברקשייר, אנגליה. אביה היה קרדיולוג. היא למדה בבית ספר לבנות "דאון האוס" (Downe House) שבניוברי, ובבית הספר למשחק "דרמה סנטר לונדון".
בין תפקידיה בטלוויזיה בלטה בסדרה זוכת הפרסים "היהלום שבכתר" על פי "רביעיית הראג'" של פול סקוט, בה גילמה את דמותה של שרה לייטון. ב-1989 שיחקה בסרט הטלוויזיה "היא הייתה שם" של סטיבן פוליאקוף בכיכובה של פגי אשקרופט; על משחקה זכתה בפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה. עוד השתתפה בסדרות "רבקה", "מול פלנדרס", "The Amazing Mrs Pritchard" ו"שם המשחק". היא הופיעה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "המפקח מורס", "בריטניה הקטנה" ו"פוארו".
בקולנוע השתתפה בתפקידי משנה בסרטים "גנדי", "נערות לוח השנה", "שרלוק הולמס", "איזה מין שוויון" ו"נערה עם קעקוע דרקון".
ב-1989/90 הופיעה ג'יימס בתיאטרון בהפקה של "הסוחר מוונציה" בתפקיד פורשיה, לצידו של דסטין הופמן, בהצגות בלונדון ובברודוויי.
ב-2003 קיבלה ג'יימס אות אביר האימפריה הבריטית OBE.
ב-2010 השתתפה בסרט איזה מין שוויון העוסק במאבק נשים משנת 1968 שעבדו במפעל פורד אנגליה על שכר שווה עבור עבודה שווה.
רחוב בונד
רחוב בונד (באנגלית: Bond Street) הוא רחוב קניות ראשי באזור הווסט אנד של העיר לונדון, בירת הממלכה המאוחדת. הרחוב מקשר בין רחוב אוקספורד ורחוב פיקדילי, בשכונת מייפייר שבמרכז לונדון.
מאז המאה ה-18 הרחוב מהווה רחוב קניות אופנתי. חלקו הדרומי של הרחוב נקרא "רחוב בונד הישן" (Old Bond Street) וחלקו הצפוני מכונה "רחוב בונד החדש" (New Bond Street).
היסטוריה.
רחוב בונד נקרא על שם סר תומאס בונד, אשר עמד בראש סינדיקט של יזמים אשר רכשו את בית קלרנדון מידי כריסטופר מונק, דוכס אלבמארל בשנת 1683, הרסו את המבנה ויזמו את פיתוח האזור. במסגרת הפיתוח נבנו רחוב בונד, רחוב דובר (Dover Street) ורחוב אלבמארל (Albemarle Street). פיתוח האזור התקדם מדרומו לצפונו, ולכן דרומו של הרחוב מכונה "רחוב בונד הישן" וצפונו "רחוב בונד החדש". במפה של ג'ון רוק משנת 1746 ניתן לראות כי בעת ציור המפה בניית מלא אורכו של הרחוב הושלמה.
בשנת 1876 עברה לרחוב אגודת האמנות היפה (Fine Art Society), וכן בתקופה זו התמקמו ברחוב משרדי בית המכירות הפומביות סותבי'ס, ובעקבותיהם הפך הרחוב למרכז של סוחרי אמנות וסוחרי עתיקות. במהלך המאה ה-20 התמקמו ברחוב חנויות אופנה גבוהה רבות, וחנויות תכשיטים.
ברחוב ממוקם פסלו של לורנס הולופסנר "בעלי ברית" המציג את וינסטון צ'רצ'יל ואת פרנקלין דלאנו רוזוולט כשהם מתוארים יישובים על ספסל ומשוחחים.
אזכורים תרבותיים.
הרחוב מוזכר בספרים רבים, ובהם הרומן של ג'יין אוסטין "תבונה ורגישות", וכן ספרה של וירג'יניה וולף "גברת דאלווי".
כמו כן הרחוב מופיע על לוח משחק ה"מונופול" בגרסתו הבריטית, לצד רחובות ריג'נט ואוקספורד, כאשר רחוב בונד הוא היקר מבין שלושת הרחובות (והיקר ברחובות העיר לונדון).
סוריה במשחקים הפאראלימפיים
סוריה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992), כששלחה משלחת של שני ספורטאים למשחקים, ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע. במשחקי החורף לא נטלה סוריה חלק מעולם.
כל המשלחות הפאראלימפיות אותן שלחו הסורים היו משלחות קטנות, ומעולם לא עלו על חמישה ספורטאים. הישג השיא של המשלחת הגיע במשחקי אולימפיאדת הנכים אתונה (2004), עם מדליית הארד של ראשה אלישיח בהרמת כוח לנשים עד 67.5 ק"ג.
בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי
בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי הייתה ספרייה שפעלה במשך כשנתיים בירושלים. הספרייה הוקמה ב-1875 על ידי אנשי "חברת תפארת ירושלים" המשכילית, ונסגרה בעקבות התנגדותם העזה של אנשי היישוב הישן השמרנים.
הספרייה נוסדה בי"ד בטבת תרל"ה (1875) על ידי "חברת תפארת ירושלים", ששמה לה למטרה להפיץ תרבות והשכלה בקרב היישוב היהודי בירושלים. את ההשראה להקמת הספרייה ציינו המקימים בקריאתו של הרב יהושע העשיל לוין, שקרא 3 שנים קודם לכן לפתיחת ספרייה לאומית לעם היהודי בירושלים. כמו כן ציינו המקימים את תמיכתו של הרב הראשי לארץ ישראל, אברהם אשכנזי, שהתפרסמה בעקבות הקריאה הנ"ל.
ספרייה זו הייתה רשמית "ספריית חברים" אך שימשה בפועל מעין ספרייה ציבורית. והיא עסקה גם בפעולות תרבות, כך הוטל על חבריה למשל להתכנס כל יום לשיעור לימוד בתלמוד, תנ"ך ודקדוק בבית הספרייה. עדכונים בנוגע לספרייה התפרסמו בקביעות בעיתון החבצלת, אשר עורכו ישראל דוב פרומקין היה בין מקימיה.
הספרייה הנציחה את שמו של סר משה מונטיפיורי כאות כבוד לתמיכתו ביישוב היהודי בירושלים, מתוך תקווה שהוא יתמוך בה כלכלית בעתיד. ואכן בעיתון "הצפירה" מתאריך 19 בפברואר 1875 מודיע העורך כי מונטיפיורי תרם סך של 5 לירות שטרלינג עבור הספרייה. כמו כן מודיע העורך כי בתיאום עם אליעזר הלוי, נאמן ביתו של מונטיפיורי, הוחלט להנציח את אשתו המנוחה, יהודית, ובעקבות כך שונה שם הספרייה ל"בית אוסף ספרים אשר למשה ויהודית מונטיפיורי".
הספרייה, שהחזיקה לא רק ספרות תורנית אלא גם ספרות לא תורנית, כמו את ספרי יוסף בן מתתיהו וספרי הרמח"ל, שהיו שנויים-במחלוקת בקרב בני היישוב הישן, וייתכן שאף ספרות קראית (לפי טענת אנשי היישוב היישן – אולם הדבר הוכחש על ידי מייסדי הספרייה), היוותה סלע-מחלוקת עז בפולמוס ההשכלה שנסוב בקהיליית היישוב הישן בירושלים, במסגרת מחלוקת זו, הפיצו אנשי היישוב הישן, ובראשם הרב שמואל סלנט, את דיבת הספרייה כהיותה מקום לספרי כפירה, וכי היא משמשת כ"בית מדרש לרבנים", ובהמשך אף הכריזו בכל בתי הכנסת האשכנזיים בשם בית הדין של הפרושים כי חל איסור לפקוד את בית הספרים. סיבה נוספת להתנגדות היישוב היישן, היא טענתם שמשיכת תרומות לספרייה, ובכלל זה תרומות ממונטיפיורי, תפגע באיסוף הכספים לקיום תושביה העניים של ירושלים. וכאשר נודע כי מונטיפיורי תרם 5 לירות שטרלינג עבור הספרייה, קיבלה ההתנגדות אופי מוחשי עוד יותר. בי"ג באדר תרל"ה שלח מונטיפיורי למייסדי הספרייה כי יסירו את שמו מבית אוסף הספרים, בעקבות פניית הרבנים אליו; ומאז נקרא בית הספרים רק בשם הסתמי "בית אוסף הספרים".
את דבר החרם על הספרייה תיאר סר סמואל מונטגיו באמצע שנת 1875 בפני ועד שלוחי הקהילות בלונדון, במסגרת סקירתו את היישוב היהודי בירושלים, והוא מספר כי הקנאים גרמו לסגירת הספרייה, אולם בפועל הספרייה המשיכה לפעול בשלב זה. סקירות על בית הספרים ועל ספרים חדשים שנוספו הופיעו באופן קבוע בכתב העת "החבצלת" עד לאמצע שנת 1876.
הספרייה סגרה את שעריה כעבור פחות משנתיים מהיווסדה, עקב התנגדות היישוב הישן ומפאת חוסר תקציב.
שיימוס
סטפן פארליי (באירית: Stíofán Ó Fearghaile; נולד ב-28 בינואר 1978) הוא שחקן ומתאבק אירי הידוע יותר בשם הבמה שלו שיימוס, המופיע בארגון WWE, בתוכנית סמאקדאון.
ביוגרפיה.
פארליי נולד בכברה, דבלין ושם גדל. אביו, מארק היה מפתח גוף חובבן. פארליי דובר אירית רהוטה. במהלך שנותיו בבית הספר שר במקהלת פלסטרינה עד גיל שלוש עשרה. לפני שנהיה מתאבק, עסק פארליי בכדור יד וכדורגל גאלי, משחק שמקורו באירלנד. פארליי הוא טכנאי של טכנולוגיית מידע לשעבר. פארליי גם עבד באבטחת מועדוני לילה ומאוחר יותר נהפך לשומר ראש. פארליי עבד כשומר ראש של מוזיקאים רבים, כמו בונו ולארי מולן ג'וניור מלהקת U2 והשחקנית האנגליה דניס ואן אאוטן. פארליי הוא אוהד של ליברפול וסלטיק.
ליגות הפיתוח.
שיימוס החל את דרכו בליגת הפיתוח של ה-WWE, FCW, שם התאמן אצל המאמן לארי גארפ. באותה תקופה שם הדמות של שיימוס היה "שיימוס אושואנסי".
לאחר ששיימוס זכה באליפות העולם במשקל כבד של ה-FCW, הוחלט כי הוא מתאים להתאבק בצורה מקצועית יותר ולכן הוא הועבר לליגת המשנה של ה-WWE הנקראת ECW. ב-ECW, שיימוס ערך את הופעת הבכורה שלו נגד המתאבק גולדאסט ומאז התפתחה יריבות ביניהם. שיימוס שלט וניצח בכל הקרבות נגד גולדאסט וגם נגד מתאבקים זוטרים. הדירקטוריון של ה-WWE ווינס מקמהן נהנו רבות לראותו מתאבק והחליטו להעבירו למותג הראשי של הארגון, Monday Night Raw.
יריבות עם ג'ון סינה ורנדי אורטון.