גילספי הפך לדמות המובילה של הסגנון החדש, נועם הליכותיו (בניגוד למזגו הסוער והאלים של צ'ארלי פארקר, למשל), לבושו המסודר, חוש ההומור השובבי שלו וגישתו החינוכית תרמו לחיבוב הסגנון החדש על הקהל. הוא השתתף במיזם "ג'אז והפילהרמונית" ובסרט "Jivin' in Be-Bop" מ-1946 שנועד להפצת הצליל החדש. רביעיית הבי בופ שבה השתתף כחצוצרן, אשר כללה את פארקר בסקסופון, מקס רואץ' על התופים ובאד פאוול בפסנתר, הייתה אחת מהרביעיות החשובות בתולדות הג'אז.
החל מ-1953 החל גילספי לנגן בחצוצרה ייחודית מכופפת ב-45 מעלות. לפי האוטוביוגרפיה שלו, הדבר קרה בתאונה שהתרחשה בינואר 1953 והוא אהב את האפקט. מאידך, החוקרת אלין שיפטון טוענת שגילספי ראה חצוצרה כזו במנצ'סטר בשנת 1935. בכל מקרה גילספי ניגן בחצוצרה מכופפת שנבנתה במיוחד עבורו מעת זו ואילך והיא הפכה לסימן היכר מובהק של גילספי.
פעילות נוספת.
שגרירי הג'אז.
בשנת 1956, כחלק ממדיניותה של ארצות הברית להפצת תרבותה במדינות העולם, כסכר מפני התפשטות הקומוניזם בהן, הנהיג גילספי תזמורת ייצוגית במימון מחלקת המדינה של ארצות הברית ובשותפות עם המעבד קווינסי ג'ונס במסע הופעות עולמי ארוך שכלל את המזרח התיכון, מדינות הבלקן ודרום אמריקה תחת הכינוי "שגרירי הג'אז". דיזי גיבש בלהקה זו את דמותו כמנהיג ואיש הרעיונות, כאשר הוא מותיר את תפקיד העיבוד המוזיקלי לקווינסי ג'ונס.
מוזיקה אפרו-קובנית.
בשנת 1947 נפגש גילספי עם מתופף הקונגה הקובני צ'אנו פוזו (Chano Pozo) ועם החצוצרן הקובני מריו באוזה (Mario Bauza) ושיתף אותם בלהקתו. המקצבים, אותם הביאו לקובה עבדים מאפריקה לפני דורות, השתלבו עם המסורת המקומית ומוזיקה ספרדית ויצרו מארג צליל וקצב ייחודי, אשר בשילוב עם מסורות הג'אז יצר את הסגנון הנודע כג'אז לטיני. שלא כמו מרבית יצירות הג'אז המבוצעות על תבנית סימטרית מרובעת בהן הרבעים הזוגיים מודגשים, יצירות ג'אז לטיני הן לרוב על תבנית הקלאווה, 3:2 או 2:3. זהו מקצב המתפרס על שתי תיבות ודגשיו מורכבים יותר.
בתחילה ניגן ההרכב האפרו-קובני של גילספי במועדוני ריקודים ברחוב 52 ובהארלם (כגון ה"פלאדיום" ו"תיאטרון אפולו") וזכה להצלחה כתזמורת ריקודי סלסה. מאוחר יותר פיתח גילספי שילובים בין הרכבי בי בופ, הארד בופ ופיוז'ן ובין נגנים אפרו-קובנים כגון טיטו פואנטה, פאקו דה ריברה ודויד סנצ'ז והופיע עמם במסגרות רבות, הקלטות וסיבובי הופעות עולמיים.
פעילות ציבורית ופוליטית.
בשנת 1964 הציע עצמו גילספי כמועמד לנשיאות ארצות הברית. בקמפיין הפרודי למחצה שלו הצהיר שאם ייבחר הבית הלבן ייקרא "The Blues House" (משחק מילים: הבית הכחול/ בית הבלוז). מזכיר המדינה יהיה דיוק אלינגטון, מיילס דייוויס יהיה ראש ה-CIA, מזכיר הגנה יהיה מקס רואץ', וצ'ארלס מינגוס יהיה מזכיר השלום, ריי צ'ארלס יהיה הספרן הראשי של ספריית הקונגרס, לואי ארמסטרונג יהיה שר החקלאות וכדומה.
זו הייתה דרכו, דרך ההומור והקריצה, להביע את מחאתו ותמיכתו בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית. אותה דרך הביאה אותו להיות אורח במספר רב של תוכניות אירוח ותוכניות חינוכיות והוא נהפך לדובר מבוקש ופופולרי למטרת קירוב לבבות, זכויות אזרח וקירוב נוער למוזיקה. מבקריו, מבין שורות הלוחמים הרדיקליים יותר במדיניות ההפרדה הגזעית, טענו שהוא "רך מדי", חביב מדי ומתחנף מדי לקהל הלבן באופן יחסי לסוגיות החמורות שעימן נאלצים האפרו-אמריקאים להתמודד.
בשנת 1970 קיבל על עצמו גילספי את האמונה הבהאית והפך למאמין אדוק ולמפיץ הבשורה הבהאית בקרב חבריו.
בשנת 1974 ביקר בישראל והופיע בחיפה (בית הספר הריאלי העברי).
בשנת 1979 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו "To Be or Not to Bop".
בשנת 1980 שימש גילספי כמנצח תזמורת האומות המאוחדות למשך שלוש שנים.
גילספי הופיע כאורח במספר תוכניות טלוויזיה כהחבובות, רחוב סומסום, משפחת קוסבי ועוד.
בשנת 1989 ערך סיבוב הופעות ענק במסגרתו הופיע ב-27 מדינות בעולם וב-100 ערים בארצות הברית. במהלך הסיור ניגן עם שתי תזמורות סימפוניות והקליט ארבעה אלבומים.
אחרית ימיו.
הערכה ופרסים.
גילספי זכה להוקרה והערכה שהתבטאה בכיבודים רבים. כבר ב-1960 בחרו בו קוראי מגזין המוזיקה דאון ביט להכלל בהיכל התהילה של הג'אז. הוא נבחר ל"צ'יף של ניגריה" וקיבל דרגת מפקד בלגיון הכבוד הצרפתי, זכה ל-14 תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות בארצות הברית, ביניהם דוקטור לשם כבוד של מכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון ב-1989. באותה שנה זכה גם לפרס גראמי על מפעל חיים. כמו כן זכה לפרס מרכז קנדי ופרס דיוק אלינגטון וכוכב עם שמו הוטבע בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ב-26 בנובמבר 1992, במסגרת הקונגרס הבהאי השני, נחגג יום הולדתו ה-75 בקרנגי הול. מוזיקאים רבים הופיעו לכבודו אך הוא שהה בביתו, מרותק למיטה עקב מלחמתו בסרטן הלבלב.
מותו.
גילספי נפטר ב-6 בינואר 1993, שריד אחרון כמעט לדור מייסדי הבי בופ. נערכה לו הלוויה בהאית בקרב בני משפחתו וחברים קרובים וגופתו נשרפה. לפני הטקס הבהאי, הוצב ארונו בקתדרלה בניו-יורק על מנת שהציבור יוכל לחלוק לו כבוד אחרון.
ISO 9660
ISO 9660 הוא תקן למערכת קבצים לתקליטורים, אשר פורסם על ידי ארגון התקינה הבין-לאומי (בר"ת: ISO). מטרתו לתמוך במערכות הפעלה שונות, כגון Windows, Mac OS ומערכות תואמות יוניקס, כך שיהיה ניתן להעביר מידע ביניהן.
גם תקליטורי DVD-ROM משתמשים מערכת הקבצים של ISO 9660.
רמות והגבלות.
ישנם רמות שונות לסטנדרט.
כל רמות התקן מגבילים את שמות הקבצים לאותיות רישיות, מספרים וקו תחתון. חלק מתוכנות ניהול לתקליטורים (למשל תוכנות צריבה) מאפשרים להשתמש בכמעט כל תו ב־ASCII. בזמן שדבר זה לא ממש תואם לתקן של ISO 9660, מרבית מערכות ההפעלה שיכולות לקרוא מערכות קבצים תואמות ISO 9660, יודעות גם לטפל במקרה הנ"ל כהרחבה לתקן.
דמויות דיסק.
דמויות של דיסקים ממערכת קבצים של ISO 9660 (הידועים יותר בשם דמויות ISO) היא דרך נפוצה להעביר אלקטרונית את התוכן של תקליטורים. לרוב יש להם את הסיומת codice_1 (אם כי לא בהכרח), ולכן נהוג להתייחס אליהם כ"ISO"-ים.
הרחבות.
ישנן הרחבות לתקן ה־ISO 9660 כדי להתגבר על ההגבלות. הנפוצים ביותר הם Rock Ridge ו־Joliet:
הראשון מאפשר לשמר את ההרשאות של יוניקס ושמות ASCII ארוכים יותר, והשני תומך בשמות השמורים בUnicode, דבר המאפשר להשתמש בכמעט כל התווים האפשריים לשמות קבצים, אפילו מכתבים לא רומיים (למשל עברית, ערבית וסינית).
ישנו גם תקן מיוחד בשם ISO 13490 שהוא תקן ISO 9660 עם תמיכה בצריבה-חוזרת (multisession) על התקליטורים.
תמיכה של מערכת ההפעלה.
מרבית מערכות ההפעלה תומכות בקריאה של דיסקים בפורמט ISO 9660, ומרבית המערכות החדשות תומכות בהרחבות כמו הכתובות למעלה. מערכות הפעלה שאינן תומכות בהרחבות בדרך כלל יציגו את האפשרויות הבסיסיות של דיסק בעל מערכת קבצים ISO 9660.
להלן מספר מערכות הפעלה והתמיכה שלהם ב־ISO 9660:
סטרטגו
סטרטגו (Stratego) הוא משחק לוח שהומצא על ידי חברת המשחקים "מילטון בראדלי" (Milton Bradley - MB) בשנת 1961. המשחק הוא משחק אסטרטגיה ל-2 שחקנים.
מטרה.
מטרת המשחק היא לגלות את דגל היריב וללכוד אותו. שחקן התופס את דגל היריב מוכרז מיידית כמנצח. דרך נוספת לנצח היא במקרה בו לא נשארים חיילים היכולים לזוז לאחד מהשחקנים (ואז השחקן השני מנצח).
סידור לוח.
המשחק מתרחש על גבי לוח משבצות 10X10. לכל צד 40 כלי משחק: 33 חיילים בעלי דרגות שונות, 6 פצצות ודגל אחד. כלי המשחק מעוצבים כך שניתן לראות את דרגתם רק מצדם האחד. כל שחקן רשאי לראות את דרגת כליו, אך נאסר עליו לראות את דרגות כלי יריבו.
לפני תחילת המשחק, כל שחקן מסדר את 40 כליו כרצונו על פני הלוח, בארבע השורות הקרובות אליו. סידור מושכל של הכלים הוא חלק חיוני מאסטרטגיית המשחק ובעל השפעה רבה על מהלך המשחק.
שחקנים.
דרגות החיילים הנפוצות במשחק הם:
הזזת שחקנים.
כל חייל יכול לנוע משבצת אחת - לפנים, לאחור או לצדדים אך לא באלכסון. יוצאים מן הכלל הם הפצצה והדגל, שאינם רשאים לנוע, והטוראי/גשש, היכול לנוע מספר משבצות כרצונו באחד מארבעת הכיוונים, אך לא לדלג מעל כלים. במרכז הלוח ישנם שני ריבועים בשטח 2X2 כל אחד, הנחשבים כים ולא ניתן לנוע דרכם.
בכל תור יכול השחקן להניע אחד מחייליו על פי כללים אלו. אם המשבצת פנויה, זוהי תנועה רגילה. אם המשבצת תפוסה על ידי חייל יריב מהלך זה הוא התקפה.
התקפה.
מילת ההתקפה במשחק היא "סטרטגו".
גרסאות ישראליות.
טקטיקו.
למשחק נוצרה גרסה עברית בשם טקטיקו, חברת "הסברו אינטרקטיב" יצרה משחק-מחשב המבוסס על המשחק. בגרסה זו, על-מנת שלא לדעת את זהותם של חיילי היריב, כל אחד מהם מופיע בדמותו של מתופף וחושף את זהותו כאשר הוא תוקף או מותקף.
סופר טקטיקו.
טקטיקו פותח על ידי גלעד קירשנבוים למשחק סופר טקטיקו, ובו הרבה חוקים וכלים מיוחדים:
לוח גדול וים למשחק יש גם ים גדול ואי, (הכלים לא ממלאים את כל הלוח) ובתוך הים ניתן לשים ספינות בדרגות (מהגבוה לנמוך):
בנוסף יש מטוסים (קרב וריגול) שיכולים לטוס הרבה משבצות וגם בים. על המטוסים והסירות ניתן להעמיס חיילים, פצצות ולפעמים גם ספינות אחרות בהתאם לסוג הספינה.
המנצח הוא הראשון שמביא את דגל היריב לאי שלו (על ידי העמסתו על חייל).
קטל"ג (קרב טקטי ללא גייסות).
כלי המשחק עשויים מפלסטיק בצבע אדום או כחול ואינם ממוספרים. חוקי המשחק זהים כמעט לחלוטין עם הבדל עיקרי אחד: המרגל מנצח כל כלי אותו הוא תוקף ראשון ולא רק רב-אלוף, למעט רץ ופצצה, להם הוא מפסיד בכל מקרה.
גרסאות נוספות.
סטרטגו אנושי.