הציור מציג אישה שחורה יושבת, לבושה באופן חלקי בבד לבן, כאשר השד הימני שלה חשוף. היא עוטה כיסוי ראש עטוף וכרוך בכמה שכבות, בבד הנראה דומה במרקמו לבגד שהיא לובשת. היא מישירה מבט חד ונחרץ אל הצופה, ונראה שהיא מעורבת בסיטואציה. למרות שאין פרטי רקע המציינים היכן ממוקם האירוע, היא ישובה על כיסא שחלק ממנו מסגיר את היותו כיסא יוקרתי השייך למשטר הצרפתי הישן, והבד הלבן נראה כדומה לווילאות בד בבתי עשירים, דבר העשוי לרמוז על מעמד גבוה.
מארי-גיימין בנואה ציירה את הדיוקן בשנת 1800, שש שנים לאחר ההכרזה משנת 1794 של הרפובליקה הצרפתית הראשונה על שחרור העבדים, ומיד עם פרסומו זכה להכרה כיוצא דופן. בתקופה שבה צויר, בראשית המאה ה-19, לא ניתן היה לראות במרחב הציבורי באירופה ובארצות הברית תמונה כה יוצאת דופן כדוגמנית שחורה חולצת שד. רוב הנשים שצוירו בתקופה זו היו נשים לבנות, ומעט הנשים השחורות שצוירו היו תמיד בתפקידי שפחות ועוזרות, ובלבוש ומראה תואם. בתקופה זו, שבה הייתה העבדות חוקית ונפוצה ברוב חלקי העולם המערבי, היה פרסום תמונה כזו מעשה מתריס שספג ביקורת ציבורית נוקבת.
הציירת, מארי-גיימין בנואה, הייתה מהאליטה הצרפתית, ואחת הנשים הבודדות בתקופתה שהוכרו כציירות מפורסמות. ציורה, שנחווה כלוחם בעד שחרור נשים ושחרור שחורים, שתי קבוצות שסבלו מאפליה קשה, ספג ביקורת משני צדי האוקיינוס. הציור הזכיר לרבים את הפורטרט של העבד המשוחרר ז'אן באטיסט בֶּלי, ציורה של אן לואי ז'ירודֶה בהתרסתו כנגד ההגמוניה של האדם הלבן. אך בניגוד אליו, לא היה במרכז התמונה גבר שחור לבוש בחליפה, דבר מתריס בפני עצמו, אלא אישה בעלת ביטחון עצמי המישירה מבט, ועם שד חשוף, כאילו הייתה דוגמנית ציור לבנה. הציור מוכר עוד כיום כמתריס כנגד אפליית נשים ושחורים.
בשנת 2012 הסעיר הציור את העולם פעם נוספת, כאשר מגזין ספרדי הציב את התמונה בעמוד השער, עם עיבוד גרפי שמצמיד לה את פניה של מישל אובמה, הגברת הראשונה של ארצות הברית.
Blue Screen
אחינעם היזרעאלית
לארס ג'ייקובסן
האקדמיה ללשון הערבית בקהיר
האקדמיה ללשון הערבית בקהיר (בערבית: مجمع اللغة العربية بالقاهرة) היא אקדמיה ללשון הפועלת בקהיר שבמצרים במטרה לפתח ולהסדיר את השפה הערבית בה.
האקדמיה נוסדה בשנת 1932. מאז היווסדה, מובילה האקדמיה ללשון הערבית בקהיר את תהליך חידושה ופיתוחה של הלשון הערבית הכתובה והפיכתה ללשון מודרנית.
תומאס היקס
תומאס ג'יימס "טום" היקס (באנגלית: Thomas James "Tom" Hicks; 11 בינואר 1876 - 28 בינואר 1952) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי בריצת מרתון (סנט לואיס 1904).
ביוגרפיה.
היקס נולד בברמינגהאם, שבאנגליה. הוא עבד בתעשיית הפליז בקיימברידג', מסצ'וסטס ובתור ליצן מקצועי.
בשנת 1900 סיים היקס במקום שישי במרתון בוסטון. שנה לאחר מכן, סיים במקום חמישי באותו מרתון, ובשנת 1904 סיים אותו במקום השני.
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה במדליית זהב בריצת מרתון (40 ק"מ) בתוצאה של 3:28:53 שעות, לפני אלבר קורה אתלט צרפתי שייצג את ארצות הברית (3:34:52 שעות), וארתור ניוטון, אף הוא מארצות הברית (3:47:33 שעות).
התנאים בריצת המרתון היו קשים. הריצה התנהלה בדרך עפר בין הגבעות ולוותה בעננים של אבק שהעלו הרכבים שליוו את הרצים. הטמפרטורה באותו היום הייתה חמה ועמדה על 32 מעלות צלזיוס ובנוסף הייתה רק תחנה לשתיית מים אחת במחצית הדרך. בריצה השתתפו טובי רצי המרתון מארצות הברית, בהם סמי מלור (אלוף מרתון בוסטון ב-1902), ג'ון לורדון (אלוף מרתון בוסטון ב-1903) ומייק ספרינג (אלוף מרתון בוסטון ב-1904); שלושתם לא הצליחו לסיים את הריצה. רק 14 רצים מתוך 32 הצליחו לסיים את הריצה. במהלך הריצה נראה היקס תשוש ולכן קיבל מעוזריו ברנדי, חלבון ביצה ושתי מנות של סטריכנין (1 מ"ג כל אחת) שסייעו לו לסיים את הריצה (חומרים ממריצים אלו היו מותרים באותה תקופה). מנה נוספת של סטריכנין יכלה להיות קטלנית עבורו. לאחר שחצה את קו הסיום הוא התמוטט. אז ראה שפרדריק לורז מארצות הברית כבר הספיק להצטלם כאלוף האולימפי בריצת המרתון עם אליס רוזוולט, בתו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט. אך מאוחר יותר התברר שלורז רימה בתחרות ועבר חלק מהריצה בנסיעה ברכב; להגנתו טען לורז שעשה זו כבדיחה עליה התנצל. מדליית הזהב הועברה להיקס.
בשנת 1905 פרש היקס במהלך ריצת מרתון בוסטון. בריצה ניצח פרדריק לורז (2:38:25 שעות).
באליפות איגוד האתלטים החובבים של ארצות הברית שנערכה ב-30 ביוני 1906 זכה היקס במקום הראשון בתוצאה של 3:02 שעות, 3 דקות לפני אלכסנדר טיבו.
דיוקן של אשה שחורה
התפלגות פרמי דיראק
אם טובה דיה
מדליות במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012)
המשחקים הפאראלימפיים בקיץ 2012 הם משחקי אולימפיאדת הנכים ה-14. המשחקים נערכו בבירת הממלכה המאוחדת, לונדון, בין התאריכים 29 באוגוסט ל-9 בספטמבר.
מטליסט חרקוב
התחנה המרכזית של פתח תקווה
התחנה המרכזית של פתח תקווה היא תחנה מרכזית של אוטובוסים, בעיר פתח תקווה. היא שוכנת בחלקו הצפוני של מרכז העיר הוותיק, סמוך לרחוב אורלוב. התחנה הוקמה ב-1957, הקרקע שעליה פועלת התחנה נמצאת בבעלות העירייה, וזאת בשונה מתחנות רבות ברחבי הארץ שנמצאות בבעלותה של חברת נצבא.
נכון למרץ 2021 התחנה המרכזית אינה פעילה ונמצאת בעבודות שיפוץ שבסיומן תוקם תחנה מרכזית חדשה, התחנה החדשה שתוכננה תכלול טרמינל מודרני עם כ-56 אלף מ"ר. התחנה תכלול גם שטחי מסחר בהיקף של כ-7,000 מ"ר ומגדל משרדים בן כ-12,000 מ"ר אשר יאוכלס בחלקו הגדול על ידי משרדי העירייה.
מבנה התחנה.
בתחנה המרכזית יש חמישה רציפים הנמצאים בתוך מתחם סגור, השייכים לקווים של חברת דן, חברת קווים, וחברת אפיקים. מחוץ לתחנה, בכביש בעל נתיב תחבורה ציבורית ישנם שני רציפים נוספים וארוכים מכל צד של הכביש, עוברים אוטובוסים של אגד, אפיקים, קווים ומוניות שירות.
קווי אוטובוס בתחנה.
קווי אוטובוס היוצאים מהתחנה.
בעבר הופעלו גם הקווים של אגד ו אפיקים (תחבורה ציבורית) בתחנה הזאת, עד להקמת מסוף משה ארנס, כעת רק קווי דן פועלים במסוף, בנוסף עם 2 קווים בודדים שמפעילות החברות תנופה וקווים, יתר הקווים חולפים מחוץ לתחנה.
קווים מחוץ לתחנה.
מקרא סימנים:
תוכניות עתידיות.
במרץ 2016, הודיעה עיריית פתח תקווה שבשנת 2017 יחלו העבודות להקמת תחנה מרכזית חדשה, את מימוש התוכנית וניהול הפרויקט, מקדמת החברה הכלכלית לפיתוח פתח תקווה שצפויה לבנות את התחנה החדשה ולאחר מכן להפעילה עבור העירייה. התחנה החדשה צפויה להתחיל פעילותה בשנים 2021 -2022 במקביל לתחילת הפעלת הקו האדום של הרכבת הקלה.
ביולי 2017 יצא הפרויקט לדרך עם פרסום מכרז בנושא. בניית תחנה זמנית שתהיה בשימוש בזמן העבודות כבר החלה. תהליכי התכנון וההערכות לעליה לקרקע כולל הקמת תחנה זמנית צפויים להסתיים במחצית השנייה של שנת 2017 ולאחריהן יחלו העבודות להקמת התחנה שיערכו כארבע שנים.
התחנה החדשה שתוכננה תכלול טרמינל מודרני עם כ-56 אלף מ"ר. התחנה תכלול גם שטחי מסחר בהיקף של כ-7,000 מ"ר ומגדל משרדים בן כ-12,000 מ"ר אשר יאוכלס בחלקו הגדול על ידי משרדי העירייה.
הקמת התחנה תמומן בכרבע מיליארד שקלים שיגיעו מתקציבי העירייה, משרדי ממשלה שונים וגיוס כספים במערכת הפיננסית.
ב-31 במאי 2019 נפתח מסוף אוטובוסים חדש ("התחנה המרכזית הזמנית", מסוף משה ארנס) ברחוב אבשלום גיסין ומשרת כרגע את קווי האוטובוס של חברת אפיקים אשר נכנסו לתחנה מרכזית הישנה. המסוף קרוי גם על שם משה ארנס.
רכבת קלה.
התחנה תהיה גם נקודת היציאה המזרחית של הקו האדום של הרכבת הקלה ובתחנה יהיה חניון חנה וסע של כ־700 מקומות חניה.
בפתח תקווה יעבור הקו הראשון של הדנקל (הקו האדום) מעל לקרקע. הקו יתחיל ברציף מיוחד בתחנה המרכזית החדשה וימשיך בנתיב מיוחד לכל אורך רחוב ז'בוטינסקי, דרך הערים בני ברק, רמת גן, תל אביב-יפו עד לבת ים. כמו כן באזור התעשייה קריית אריה עתיד לקום הדפו של הקו. מסלול הקו האדום והדפו נמצאים בשלבי בנייה מתקדמים.
הורנט (סלופ, 1805)
הוֹרְנֶט (באנגלית: USS Hornet) הייתה אוניית מפרשים מלחמתית של הצי האמריקני, שהשתתפה במלחמה הברברית הראשונה. היא הייתה אוניית סוחר לשעבר בשם "Traveller of Massachusetts" שנרכשה על ידי הצי, דורגה כסלופ וצורפה באפריל 1805 לשייטת שהטילה הסגר על נמל טריפולי שבלוב.
המלחמה הברברית הראשונה.
"הורנט" נרכשה במלטה באפריל 1805, בשנה האחרונה למלחמה נגד הקורסארים של טריפולי. הפיקוד עליה נמסר לידי לוטננט סמיואל אוואנס, והיא השתתפה יחד עם שאר אוניות השייטת בהסגר הימי על העיר. ב-27 באפריל 1805 הפגיזה יחד עם "ארגוס" ו"נאוטילוס" את מצודת העיר דרנה וסייעה לכניעתה לחיל המשלוח האמריקני-מצרי בפיקוד ויליאם איטון. נפילת העיר שכנעה את הביי של טריפוליטניה להפסיק את ההתקפות הפירטיות ולחתום על הסכם עם ארצות הברית.
לאחר שסייעה בפינוי חיל המשלוח מדרנה, השתתפה "הורנט" בהפגנת כוח שערכה השייטת האמריקנית מול תוניס ונמלים נוספים של המדינות הברבריות, כדי לאלץ את שליטיהן לחדול מתקיפת אוניות סוחר אמריקניות שפקדו את הים התיכון. "הורנט" המשיכה לפטרל וללוות אוניות אמריקניות בים התיכון עד 3 ביוני 1806. לאחר שנחלצה מסערה עזה, במהלכה נשבר אחד מתרניה העיליים, הגיעה האונייה לפילדלפיה ב-9 באוגוסט 1806. היא הוצאה מן השירות ונמכרה בפילדלפיה ב-3 בספטמבר 1806.
הערות שוליים.
גדי ביטון
גדי ביטון (נולד ב-29 בספטמבר 1965) הוא רקדן, מרקיד, כוריאוגרף, מנהל אמנותי ומפיק אירועי מחול.