קאיג'יאנגוזאורוס (שם מדעי: "Kaijiangosaurus"; פירוש שמו הוא: "הלטאה מקאיג'יאנג") הוא סוג של דינוזאור טורף מתת-הסדרה תרופודה. הקאיג'יאנגוזאורוס חי באמצע תור היורה, לפני כ-165-161 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו התגלו ב-1984 במחוז סצ'ואן שבסין ממאובנים שכללו עצמות חלקיות, בעיקר של חוליות צוואר וללא גולגולת. בהמשך נמצאו מאובנים נוספים שכנראה השתייכו לסוג זה.
הקאיג'יאנגוזאורוס היה אוכל בשר דו-רגלי שהיה קרובו של הגסוזאורוס והשתייך לקבוצת הטטנורים, ייתכן שקרוב מעט למגלוזאורים למרות שהשרידים מרמזים על דמיון גם לקרנוזאור. אורכו הממוצע הגיע ל-5 מטרים והוא היה בעל רגליים קצרות וראש דומה מעט לזה של מגלוזאורוס בעל שיניים מחודדות מאוד והיה בעל כפתיים נמוכות ורחבות. הוא נחשב לפרימיטיבי יחסית לקבוצתו ובעבר השתייך לצרטוזאורים הפרימיטיבים יותר.
כריסטובל בלנסיאגה
כריסטובל בלנסיאגה (בספרדית: Cristóbal Balenciaga; 21 בינואר 1895 – 23 במרץ 1972) היה מעצב אופנה ספרדי-בסקי, מייסדו של בית האופנה "בלנסיאגה".
ביוגרפיה.
כריסטובל בלנסיאגה נולד בשנת 1895 בעיר הדייגים גטריה שבמחוז גיפוסקואה, בחבל הבסקים שבצפון ספרד. אמו הייתה תופרת, ובילדותו שהה בלנסיאגה במחיצתה בעת שעבדה. בגיל 12 החל לעבוד כשוליה של חייט. המרקיזה דה קאסה טורס הפכה ללקוחה ולפטרונית שלו. היא שלחה אותו למדריד, שם למד תפירה.
בלנסיאגה זכה להצלחה כמעצב. בשנת 1919 פתח בוטיק בסן סבסטיאן, שהתרחב לסניפים במדריד ובברצלונה. משפחת המלוכה הספרדית ואצולת המדינה לבשו את בגדיו. עקב מלחמת האזרחים הספרדית נאלץ לסגור את עסקיו ועבר לפריז, שם פתח בית אופנה באוגוסט 1937. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נחשפה יצירתיותו במלואה, ובשנות ה-50 וה60 נחשבה יצירתו לשיא האופנה העילית.
בשנת 1960 יצר את שמלת הכלולות של פביולה, בנישואיה לבודואן, מלך הבלגים. מאוחר יותר תרמה המלכה את השמלה לקרן כריסטובל בלנסיאגה.
בשנת 1968, בהגיעו לגיל 74, סגר את בית האופנה שלו בפריז, ולאחר מכן את סניפיו בברצלונה ובמדריד.
הוא לימד עיצוב אופנה, והשפיע על מעצבים כאוסקר דה לה רנטה, אנדרה קוראז', עמנואל אונגרו ואובר דה ז'יבנשי.
בלנסיאגה נפטר ב-23 במרץ 1972 בסאבייה (Xàbia) שבספרד.
בית האופנה בלנסיאגה ממשיך לפעול גם כיום, בבעלות בית האופנה גוצ'י.
אאונג סן
סרגיי יוטקביץ'
סרגיי יוסיפוביץ יוּטקֶביץ' (ברוסית: Сергей Иосифович Юткевич; 28 בדצמבר 1904 – 24 באפריל 1985) היה במאי ותסריטאי קולנוע סובייטי. הוא זכה ארבע פעמים בפרס סטלין (1941, 1947, 1967 ו-1983) והוענק לו התואר אמן העם (1962). על פעילותו בתחום הקולנוע הוענקו לו מספר עיטורים וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי. בשנת 1982 זכה בפרס אריה הזהב על מפעל חייו.
השתתף באופן פעיל בכתיבת תסריטיהם של רבים מהסרטים שביים.
חייו.
סרגיי יוטקביץ' נולד בסנקט פטרבורג. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה עבד בתפקידים שונים בתיאטראות בקייב וסבסטופול. בשנים 1921–1923 למד משחק ובימוי אצל וסבולוד מיירהולד. את סרטו הראשון ביים בשנת 1925. בשנת 1928 התמנה למנהל המחלקה הראשונה באולפני "לֶנפילם" (Ленфильм) בלנינגרד וניהל אותה במשך כעשור.
בשנת 1938 צילם את סרטו הראשון על ולדימיר לנין. נושא זה היה בין המובילים אצל יוטקביץ', ובהמשך הוא ביים מספר סרטים על לנין.
בשנת 1938 עבר למוסקבה והיה המנהל אמנותי של אולפני "סוֹיוּזדֶטפילם" (Союздетфильм), שהתמחו בסרטי ילדים והנוער. במקביל לימד במכון הסובייטי הממלכתי לאומנות הקולנוע (VGIK). במהלך מלחמת העולם השנייה המשיך לביים סרטים. הוא ביים כמה סרטים תוך שימוש בדמות החייל האמיץ שווייק שמשתתף במלחמה נגד הנאצים. אחד מסרטי הסדרה נאסר להקרנה. בשנת 1944 ביקר בצרפת וביים בה את הסרט "צרפת המשוחררת".
בשנת 1947 ביים סרט נוסף על לנין. הממסד המפלגתי היה בדעה שדמות של לנין אינה גדולה דיה, והקרנת הסרט נאסרה. הממסד החל לרדוף אותו, הוא הואשם בקוסמופוליטיות פוטר מ-VGIK ולא היה יכול להמשיך בבימוי סרטים מספר שנים. לאחר מות יוסיף סטלין יוטקביץ' חזר ללמד ב-VGIK (פעל במכון עד לסוף שנות ה-60) ולביים.
בשנת 1955 ביים את הסרט "אותלו", שהוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן וזכה בפרס. נסע לקאן וקשר קשרים עם קולנוענים ואנשי תרבות צרפתים. בהמשך הוזמן להיות בין שופטי הפסטיבל.
בשנת 1958 חזר לנושא המרכזי שלו, סרטים על לנין, וביים סרט חדש. בשנת 1965 ביים את הסרט "לנין בפולין", שזכה בפרס פסטיבל הקולנוע בקאן. גם סרטו האחרון, שבוים בשנת 1981, לאחר הפסקה ארוכה, הוקדש לחייו של ולדימיר לנין.
בשנת 1968 טיפל צוות בראשותו בשחזור סרטו של סרגיי אייזנשטיין "שדה בֶּז'ין", שנאסר להקרנה בשנות ה-30 ורק חלקים מהחומר שצולם נשמרו.
במקביל לבימוי סרטים, ביים מספר הצגות בתיאטראות של מוסקבה ולנינגרד.
יוטקביץ' נפטר במוסקבה ב-1985, בגיל 80. נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
ח'מודי
ח'מודי (או "חונדי") היה הפרעה החיקסוסי האחרון מהשושלת ה-15 במצרים העתיקה, שהייתה למעשה זרה במוצאה (ככל הנראה שמיים-מערביים) ושלטה על מצרים התחתונה. עיקר מושבם היה בדלתת הנילוס.
ח'מודי מוזכר ברשימת המלכים של רשימת המלכים מטורינו כמלך החיקסוסי האחרון (עמודה 10, שורה 28 - אלן גרדינר מציע 10.20). לח'מודי מיוחסים 2 חותמי חרפושית שנמצאו בתל יריחו. טביעת חותם גליל שהתגלתה בחפירות לא מסודרות בלבנון אך מיוחסת לגבל מכילה כרטוש עם כיתוב לא ברור שייתכן שנושא את שמו ודמותו של ח'מודי, אך קים רייולט מציע כי ייתכן שהשם הוא "ק'נדי" - אולי מלך לא מוכר.
הציון ל"שנת המלכות האחת עשרה" בפפירוס רינד נחשב כיום על ידי אגיפטולוגים רבים לציון שנת מלכותו של ח'מודי, שכן היא מתייחסת לדמות שכונתה "הוא מהדרום" שהיה למעשה יעחמס הראשון (שליט מצרי מקומי ממצרים העליונה שבדרום הארץ, לימים מייסד הממלכה החדשה) שהיה במסע מלחמה וכיבושים כנגד ערי החיקסוס, אותם שאף לגרש ממצרים.
לאחר נפילתם של ח'מודי ובירתו אווריס בשנה ה-18 או ה-19 למלכות יעחמס, גורשו החיקסוס ממצרים ופליטיהם מצא מקלט בעיר הכנענית הדרומית שרוחן (ככל הנראה בתל שרוחן). יעחמס צר לאחר הגירוש על העיר שרוחן שלוש שנים, עד שהכניעה וככל הנראה הביא ממנה שבויי מלחמה (ייתכן שחלקם אף היו החיקסוס עצמם) בחזרה למצרים.
את התיארוך של נפילת שלטונו של ח'מודי מתארכים לפי כתובת גרפיטי שנמצאה במחצבה בטורה, בה מוזכרים "שוורים מכנען" שבהם השתמשו לפתיחת המחצבה בשנת המלכות ה-22 של יעחמס (מתוך 25 שנות מלכותו). מאחר שניתן היה לייבא בקר מכנען רק לאחר סיום המצור בן שלוש השנים על שרוחן, הרי שנפילת ח'מודי הייתה בשנה ה-18 או ה-19 למלכות יעחמס.
ועדת שיפמן
ועדת שיפמן הייתה ועדה שהוקמה על ידי שר המשפטים חיים רמון לבדיקת דיני המזונות בישראל. הוועדה הוקמה ב-5 ביוני 2006 והגישה את מסקנותיה ב-27 בנובמבר 2012. עקב ריבוי אירועים בתקופה האמורה, בהם מבצע עמוד ענן והבחירות המקדימות במפלגות, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, לא זכו פרסומי הוועדה לתהודה תקשורתית.
הרכב הוועדה.
בראשות הוועדה עמד פרופ' פנחס שיפמן מהאוניברסיטה העברית בירושלים, חוקר ומרצה במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ומומחה בדיני משפחה. כרכזים של הוועדה מונו ד"ר פרץ סגל, אחראי תחום דיני משפחה במחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים (חבר לשעבר בוועדת שניט) ועו"ד דפנה גלוק ממשרד המשפטים.
חברים נוספים בוועדה: השופט יהושע גייפמן, שופט בית המשפט לענייני משפחה בתל אביב; פרופ' ראובן גרונאו, המחלקה לכלכלה, האוניברסיטה העברית; הרב אליהו היישריק, חבר בית הדין הרבני בבאר שבע ונציג בתי הדין הרבניים; ד"ר רות זפרן, הפקולטה למשפטים, המרכז הבינתחומי הרצליה; עו"ד סמאח חטיב, עוזרת משפטית של נשיא בית הדין השרעי לערעורים ונציגת בית הדין השרעי; ד"ר אורנה כהן, בית הספר לעבודה סוציאלית, אוניברסיטת תל אביב; עו"ד שלומי מור ועו"ד רון אשכנזי, הלשכה המשפטית, המוסד לביטוח לאומי; עו"ד יוסי מנדלסון, נציג לשכת עורכי הדין .
למרות פניות רבות מצד ארגוני האבות, סירב משרד המשפטים לכלול גם נציג מטעמם בוועדה.
רקע.
המטרה של הקמת ועדת שיפמן הייתה לחולל מפנה בדיני מזונות ילדים וליצור נקודת מוצא והתייחסות שונים ממה שהיה מקובל עד כה ונוהג בדין הישראלי. יצירת אחידות ושוויון בין ההורים, ביחס ליכולתם, ויצור טבלאות אשר יביאו לכך שפסיקת המזונות תהא צפויה, ופחות נתונה להשקפת עולמו של השופט, מה שיביא גם להפחתת ההתדיינויות בבית הדין.
בישראל החיובים בגין מזונות ועלויות המחיה של הילדים בקרב האוכלוסייה היהודית מוטלים על האב, בעוד שהאם משתתפת במזונות הילדים רק בחלקם הקטן, אם בכלל, וזאת גם אם מצבה הכלכלי טוב משל האב וזאת בהתאם לחוק לתיקון דיני משפחה (מזונות) התשי"ט – 1959 הקובע כי מזונות יחולו על פי הדין האישי שלגבי יהודים הוא דין תורה, המשית את מרבית הוצאות המחיה הבסיסיות של הילדים על האב וזאת גם אם האב חסר הכנסה.
החובה על האם להשתתף, אם בכלל, חלה מדיני הצדקה, ורק אם ידה משגת קודם כל לכלכל את עצמה. לעומת האב שחב קודם במזונות הילדים, בטרם יכלכל את עצמו.
לעומת זאת, כאשר אין מדובר בבני זוג יהודים, הרי שחלוקת המזונות שוויונית יותר, ונחלקת בין ההורים בפרופורציה להכנסות שלהם באופן יחסי.
מצב זה של חיוב בלעדי של האב בדמי מזונות, ללא התחשבות במצבו הכלכלי הביא לכך שפעמים רבות נפלה האחריות למזונות בסופו של דבר על ביטוח לאומי ובנוסף גרם הדבר לריבוי התדיינויות משפטיות.