מאז סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 מקדמים מינהל מקרקעי ישראל ועיריית חיפה, תוכנית לשיקום ולהחייאת ואדי סאליב, בין השאר הקמת "רובע אמנים" בשכונה. בשנת 1998, פרסם המנהל מכרז להחכרת 20 מתחמים לבנייה למגורים, למשרדים, למסחר ולשימור מבנים. אולם רק למחצית מהמגרשים הוגשו הצעות. בין השאר רכש איש העסקים החיפאי גד זאבי מספר מגרשים, וביקש להקים במקום קריית מוזיאונים כתרומה לעיר. ב-1999 הודיע ראש העירייה עמרם מצנע כי מתנהל משא ומתן עם זאבי לגבי השתתפות במימון הפרויקט. אך הפרויקט לא יצא לפועל וזאבי ביקש אחר כך להקים במקום פרויקט מגורים, ולבסוף מכר את הקרקע.
פעולות השיקום והחייאת ואדי סאליב התקדמו באיטיות, תוכנית "רובע אמנים" לא קודמה, נמכרו כמחצית מהמבנים בוואדי סאליב ליזמים, ומחצית נותרה בידי הגופים הציבוריים, אך הבנייה במקום התקדמה בעצלתיים. ובסוף שנת 2010 פרסמה חברת הדיור הממשלתית "עמידר" מכרז למכירת תשעה בתים המיועדים לשימור ושני מגרשים, עם פוטנציאל לבניית 90 דירות או מתחם מסחרי, בו ניתן להקים גלריות, בתי קפה וחנויות. בקיץ 2011 הוצא מכרז פומבי מוגבל על קבוצת בתים בשטח כולל של 9,000 מ"ר עם חובת שימור, והחלה להתהוות קבוצת רכישה. במקביל קרו תהליכי שיפוץ פרטיים מעת-לעת לאורך השנה החולפת, לצורך מגורים או השקעה.
ביוני 2016 נפתח ברחוב הרב מרכוס מתחם "הפירמידה", מרכז סדנאות אמנים וגלריות. המבנה משלב שימור של מבנה ציבורי משנות ה-60 עם בניית תוספת חדשה. "הפירמידה" שוכנת במבנה בית ספר אחיעזר, שנסגר בשנות ה-60, עמד נטוש במשך שנים ומשך אליו פעילות עבריינית. בשנת 1992 הגיעה למקום קבוצת אמנים חיפאיים וביניהם אברהם אילת, יהודה יציב ויעקב דורצ'ין, שהתאגדו בעמותה וכינו את עצמם "הפירמידה". חברי הקבוצה קיבלו את ברכתו של ראש העיר אריה גוראל והתחילו בשיפוץ המקום ובהכשרתו לסדנאות אמנים. בשלב מסוים דרשה עיריית חיפה מהאמנים תשלום על השימוש במקום, ואז, יחד עם מחלקת התרבות של העירייה, עלה הרעיון של שיקום המבנה ויצירת מרכז תרבות עירוני במקום, הכולל סדנאות לאמנים, חללי תצוגה, ספרייה ובית קפה. אולם מימוש הפרויקט נמשך שנים רבות עקב מחסור בתקציב לשיקום המבנה. בית הספר ששכן במקור היה מורכב משני מבנים, בני שלוש קומות, שהונחו על צלע ההר, בניצב לטופוגרפיה, ביניים הוקם מבנה החדש בו מוקמה גלריה מרכזית בשטח של 375 מ"ר, עם חלל כפול, ומעליה מרפסת גדולה, שהפך את שני המבנים הבודדים לקומפלקס מדורג בצורת האות ח', שמשקיף מצד אחד אל הר הכרמל, ומצד שני על עץ אקליפטוס ותיק ונוף מפרץ חיפה. ב-2017 נחנך בסמוך פארק מדורג על מורדות ההר, עם מגרש משחקים ורחבת מופעים, תוך שימור מספר מבנים סביבו.
אתרים.
בתחומי השכונה, לא הרחק מהשוק הסיטונאי, נמצאת הרבנות הראשית של חיפה, ומולה (אם כי לא בתחום ואדי סאליב) תחנת הרכבת ההיסטורית חיפה מזרח. בפאתי השכונה נבנו מבני בית המשפט החדשים. עוד בשכונה:
ממצאים ארכאולוגיים.
בעת חפירת תעלה בשנת 1999 התגלו ברחוב ואדי סאליב שתי מערות קבורה. במקום נערכה חפירת הצלה מטעם רשות העתיקות. באתר התגלו שתי מערות שנחצבו בסלע גיר. במערה הראשונה נמצאו שלוש מדרגות שירדו אל פיר שהוביל לאולם קבורה. בחדר נמצאו שלושה מקמרים בגודל 1X2 מטר כל אחד. במערה התגלו עצמות של לפחות שלושה עשר מבוגרים, מתוכם שתי נשים, ועצמות של ילד. חלק מהקבורות הופרעו והעצמות היו מפוזרות במערה. במערה השנייה נמצאו שני מקמרים בגודל 0.9X0.6 מטר. נמצאו עצמות של לפחות עשרים ושלושה פרטים, מתוכם עצמות אישה אחת. רוב הנקברים היו גברים שגילם אינו עולה על חמישים. הממצא הקטן במערה זו כלל שברי כלי חרס מהתקופה הביזנטית, מימי הביניים ומזמננו, וכמו כן נמצאו מטבע, כפתורים וטבעת. ממצא דומה נמצא גם בפתחה של המערה הראשונה.
בוריס ויאן
בוריס ויַאן (בצרפתית: Boris Vian; 10 במרץ 1920 – 23 ביוני 1959) היה סופר, משורר, מחזאי, חצוצרן ומבקר ג'אז צרפתי. כתב יותר מ-400 שירים.
ויאן למד פילוסופיה והנדסה אזרחית.
ניתן לכנות את יצירותיו כפנטזיות אבסורדיות. היה מידידיו הקרובים של ז'אן-פול סארטר, ואף רעייתו של ויאן, מישל, הפכה לאחת ממאהבותיו העיקריות של הפילוסוף. סארטר עצמו מופיע, בצורה קומית, בשם ז'אן סול פארטר, בכמה מיצירותיו של ויאן. שני ספריו המפורסמים ביותר: "עוד אירק על קבריכן" (1946) ו"צל הימים" (1947).
ויאן מת בגיל 39 מהתקף לב ב-23 ביוני 1959 במהלך הקרנת הבכורה של סרט שנעשה על פי ספרו "עוד אירק על קבריכן".
לאחר מותו נעשה ויאן מגיבורי מרד הסטודנטים של שנות ה-60, בעיקר בצרפת.
רש&quot;ר הירש
הרב שמשון בן רפאל הירש (רש"ר הירש, בגרמנית: Samson Raphael Hirsch; כ"ד בסיוון ה'תקס"ח, 20 ביוני 1808 – כ"ז בטבת ה'תרמ"ט, 31 בדצמבר 1888) היה רב גרמני, מאבות הנאו-אורתודוקסיה במאה ה-19. במקביל לעמידתו בראשות המאבק ברפורמים ובפוזיטיבים-היסטוריים ולקריאתו לדתיים השמרניים לפרוש מכלל הציבור היהודי שזנח את שמירת המצוות, דגל בעצמו במודרניזציה ואקולטורציה מקיפות ובהשתלבות לשונית, תרבותית ואזרחית באומה הגרמנית בגדרי שיטתו, "תורה עם דרך ארץ".
קורות חיים.
נעוריו ותחילת דרכו.
נולד בהמבורג לרפאל-אריה הירש וגלה (אימו) לבית הרץ, אותם תיאר כמשפחה "נאורה ודתית" (erleuchtet religiös). סבו, הרב מנחם מנדל פרנקפורטר (1742-1823), היה ראב"ד אלטונה ומתלמידי הרב יהונתן אייבשיץ והתפרנס כסוחר. במכתביו הזהיר את ילדיו מספרי המשכילים, למעט נפתלי הרץ וייזל שאת שיטתו החינוכית אימץ בבית-הספר המודרני שהקים בעיר ב-1812. רפאל (ששינה את שם משפחתו להירש) היה מאוד דתי אך גם נאור; בין היתר היה מגולח למשעי, דבר שהיה עוד חריג אז. דודו של הילד היה משה מנדלסון-פרנקפורטר, מאחרוני משכילי גרמניה, שקרא לעצמו על שם משה מנדלסון. בילדותו למד הירש מפי סבו ואביו, אך הוריו שלחוהו לגימנסיה נוצרית בהנהלת יוהאן גוטפריד גורליט , בה רכש שליטה בלטינית ובלימודים כלליים. בשל כך, נעדר בסיס מוצק בתלמוד אבל חש אהבה עמוקה לתנ"ך. רק לאחר בר המצווה החל ללמוד גמרא באופן משמעותי.
מורו לתלמוד, ואחת הדמויות שהשפיעו עליו מאוד לצד סבו, היה חכם יצחק ברנייס. הוא הגיע לכהן כרבה של המבורג ב-1821, לאחר ריב ההיכל נגד הרפורמים המקומיים, אחריו עקב הירש בעניין כילד. חכם ברנייס היה בוגר אוניברסיטה אבל שמרן ואדוק. בשנות נעוריו שילב הירש בין לימודיו בגימנסיה, אליה נכנס ב-1826 ושהה בה שנתיים, לבין לימודי מקצועות הקודש אצל הרב ברנייס. במקביל שימש עוזר בבית מסחר. ב-1828 נסע אל רבי יעקב אטלינגר במנהיים, מגדולי התורה של אותה תקופה, ולמד ב'קלויז למלה' שבעיר עם צעירים אחרים שהוכשרו לרבנות. חשיפתו הקצרה לחינוך הישיבתי, להערכת יעקב כ"ץ, הביאה אותו כבר אז להכרה שמוסדות כאלה לא יוכלו לשרת את מטרותיו. לאחר כשנה בישיבה הזו קיבל ממנו היתר הוראה.
ב-1829 פנה לרכוש השכלה כללית באוניברסיטת בון, שם למד תאולוגיה. אחד מידידיו באוניברסיטה היה אברהם גייגר, לימים מחשובי מנהיגיה של היהדות הרפורמית ואויבו הגדול. הם למדו בחברותא במשך קיץ 1830, ונותרו מיודדים עד שגייגר פרסם ביקורת נוקבת על "אגרות צפון" ב-1836. שהותו שם הייתה קצרה למדי, והוא אף לא סיים את חובותיו האקדמיות, ועל כן לא קיבל תואר אקדמי.
אולדנבורג ואמדן.
ב-1830, עם פרישת רבה של דוכסות אולדנבורג, נתמנה הרש"ר הירש בהמלצתו למחליפו והוא רק בן 22. הוא היה מופקד על שבע קהילות שהתגוררו בהן בסך הכל כאלף יהודים. ב-5 באוקטובר 1831 התחתן עם הנה (יוהאנה) יידל, בתו של בנקאי שהייתה מבוגרת ממנו בשלוש שנים.
ביום הכיפורים ת"ר (18 בספטמבר 1839) הורה להשמיט את כל נדרי מ"טעמים שבהלכה"; שנה לאחר מכן הורה להשיבה, ונימק בפני הקהל כי אף ששינוי כזה מותר, עדיף שלא יעשה בידי רב בודד.
במהלך שהותו בעיר התפלמס בחריפות עם מנהיגים רפורמים, וכן עם שונאי תנ"ך נוכריים. מאבקו שם לא צלח; כשעזב ב-1841 מונה ברנרד וכסלר, רפורמי רדיקלי מתומכי שמואל הולדהיים, למחליפו. במהלך שהותו בעיר חיבר את ספרו "חורב" על הסברת טעמי המצוות ומיונן לסוגיהן. הוא התקשה להוציאו לאור ועל כן הקדים ליצירה הגדולה המיועדת פרסום של חוברת בשם "איגרות צפון". שתי היצירות נכתבו בגרמנית. את איגרות צפון פרסם תחת שם העט "בן עוזיאל".
ב-1841 מונה לרבם של שני המחוזות המערביים של ממלכת הנובר, ו, ועבר להתגורר באמדן. הוא פיקח על 11 קהילות ובהן כ-2,000 נפש. שם המשיך בפעילותו הפולמוסית נגד הרפורמים תחת הסיסמה "האמת מתקיימת, השקר לא מתקיים", וכן הרבה לעסוק בחינוך ובגמילות חסדים.
ניקלשבורג.