וילם ואן אאלסט (בהולנדית: Willem van Aelst ; 16 במאי 1627–1683) היה צייר הולנדי אשר התמחה בציורי טבע דומם, בעיקר בשילוב פרחים ובשר ציד.
קורות חיים.
ואן אאלסט נולד בדלפט והיה בנו של שופט. ואן אאלסט למד ציור מדודו, הצייר אוורט ואן אאלסט וב-9 בנובמבר 1643 נרשם כצייר-אמן בגילדת לוקס הקדוש בדלפט.
בין השנים 1645–1649 התגורר בצרפת ובשנת 1649 עבר לפירנצה בה עבד עבור פרדיננדו השני דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה, כשהוא נודע בשם "גיליימו ד'אולנדה" ("Guillielmo d'Olanda") - ויליאם מהולנד. באותה עת עבדו לצידו גם ההולנדים מתיאס ויתוס ואוטו מרסאוס ואן שריק, אשר השפיעו על סגנונו של ואן אאלסט.
בשנת 1656 שב ואן אאלסט להולנד, ועבר להתגורר באמסטרדם. בשל הצלחתו הוא התגורר על גדת תעלת פרינסנחראכט.
ואן אאלסט נפטר באמסטרדם בשנת 1683 לערך (או זמן קצר לאחר שנה זו).
אסתר שפירא
אסתר שפירא (בגרמנית: Esther Schapira, נולדה ב-23 בינואר 1961) היא עיתונאית וסופרת גרמניה, יהודיה, במאית, מפיקה ועורכת קולנוע וטלוויזיה. התפרסמה בישראל בעקבות שני סרטי טלוויזיה דוקומנטריים, זוכי פרסים, שהפיקה וביימה על פרשת מוחמד א-דורה והאמת שמאחוריה.
קורות חיים.
שפירא נולדה ב-1961 בפרנקפורט שבמדינת הסן במערב גרמניה. אביה היה ניצול שואה. החל מ-1995 עד היום (2017) היא העורכת לענייני חברה ופוליטיקה ברשת הטלוויזיה הציבורית הגרמנית "Hessischer Rundfunk".
סרטה הידוע ביותר הוא "היום בו נרצח תיאו ואן גוך" ("Der Tag, als Theo van Gogh ermordet wurde"), אותו הפיקה ב-2007. הסרט נסב על רצח מפיק הסרטים ההולנדי תיאו ואן גוך בידי מוסלמי ב-2004 וזכה ב"פרס אירופה", הפסטיבל ותחרות הסרטים הגדול ביותר באירופה.
בישראל ידועים יותר שני סרטי הטלוויזיה שהפיקה על פרשת מוחמד א-דורה.
פרשת מוחמד א-דורה.
שפירא הגיעה לישראל ב-2001 מתוך כוונה להפיק סרט דוקומנטרי על פרשת מוחמד א-דורה וכיצד הרג צה"ל כביכול ילד פלסטיני חסר ישע. בעקבות התחקיר שערכה היא הפיקה ב-2002 את סרטה הראשון על הפרשה, הנקרא "שלושה כדורים וילד מת" ("Drei Kugeln und ein totes Kind") וכבר בו היא העלתה שורת שאלות נוקבות בנוגע לנרטיב הפלסטיני שהתקבע באירופה, בדבר אשמתו כביכול של צה"ל, בגרימת מות הילד מוחמד א-דורה. עם זאת, בסרט זה היא עדיין קיבלה כעובדה את הטענה הפלסטינית שהילד אכן מת באותו אירוע.
סרטה הדוקומנטרי השני של אסתר שפירא על פרשת מוחמד א-דורה נקרא "א-דורה – הילד, המוות והאמת" ("Das Kind, Der Tod, und Die Wahrheit"). הסרט שודר בישראל בערוץ הראשון במסגרת התוכנית "מבט שני", בדצמבר 2009, קצת יותר מחצי שנה לאחר שהופק. הוא הביא הוכחות לכך שהילד א-דורה כלל לא מת באותו אירוע ושהצילומים של מותו כביכול, בוימו. בעקבות סרטה זה של שפירא כתב חנוך מרמרי, מי שהיה עורך "הארץ" כשאירעה הפרשה ב-2000, מאמר באתר "העין השביעית", בו התחרט על הדרך בה כיסה בשעתו עיתונו את הפרשה. מסתבר שהסרט שינה את דעתו של מרמרי על הפרשה במאה ושמונים מעלות:
"היום, כשאני יודע יותר על האופן שבו שיקפו הפלסטינים את אסונם, וממרחק השנים והניסיון שנצבר בהן, אני יכול לקבל בפתיחות גם את סרטה של העיתונאית הגרמנייה אסתר שפירא. היום ברור לי שקנינו את הסיפור ההוא (שצה"ל הרג כביכול את מוחמד א-דורה), מהר מדי, ובזול. היינו ספקנים כלפי תחקיר צה"ל. גילינו קוצר רוח כלפי בדיקות שערכו אלה שנתפסו כאובססיבים. תמונה, אפילו תמונת וידאו, עשויה להיות השקר המושלם. צריכים היינו לעשות כל מאמץ לרדת לחקר האמת בפרשה. הרי זה היה תפקידנו, לספר מה בדיוק קרה. ואם לא אנחנו, צריך היה לקבל בפתיחות את כל מי שמוכן לנעוץ סיכה במיתוס הזה."
אוורט ואן אאלסט
אוורט ואן אאלסט (בהולנדית: Evert van Aelst; 1602 - 19 בפברואר 1657) היה צייר הולנדי שהתמחה בציורי טבע דומם.
קורות חיים.
ואן אאלסט נולד בדלפט שבהולנד. ציוריו הושפעו מציורי פיטר קלאס. ואן אאלסט שהא ארבע שנים בצרפת ושבע שנים באיטליה, בה שהה בחצרו של דוכס טוסקנה. עם שובו להולנד התגורר בדלפט, ולימד ציור. בין תלמידיו נמנו בן דודו, הצייר וילם ואן אאלסט וכן עמנואל דה ויט ויאקוב דניס.
הוז'וביצה
הוֹז'וֹביצֶה (בצ'כית: Hořovice, בגרמנית: Horschowitz, הורשוביץ, מיושן: Horowitz - הורוביץ) היא עיירה במחוז בוהמיה המרכזית שבמערב צ'כיה.
העיירה שוכנת במערב בוהמיה המרכזית, ומהווה את המרכז הכלכלי והמנהלי של האזור. העיירה נוסדה במאה ה-12 וגרים בה 6,835 תושבים (נכון לשנת 2013).
בני משפחות הורוביץ נקראים על שם העיירה, בה הייתה קהילה יהודית גדולה בימי הביניים, ובעיקר לאחר גזירות קנ"א שבעקבותיהן נדד ר' יוסף הלוי, מראשי המשפחה, לצ'כיה.
נעים זמירות ישראל
נעים זמירות ישראל (כינוי מסורתי לדוד המלך) היא יצירתו של המלחין פאול בן-חיים, שנכתבה לפי הזמנתה של "קרן נטלי קוסביצקי", שהמנצח סרגיי קוסביצקי הקים לאחר מות אשתו הראשונה. קוסביצקי מת ביוני 1951 ואחת מתוכניותיו האחרונות הייתה הזמנת יצירה אצל בן-חיים באמצעות הקרן, שקמה בשנת 1942 והזמינה יצירות חדשות רבות אצל מלחינים ברחבי העולם. המלחין והמנצח ליאונרד ברנשטיין, תלמידו של קוסביצקי, הגה קיום פסטיבל מוזיקלי גדול בירושלים לציון מלאת 3000 שנה לדוד המלך. לקראת פסטיבל זה הזמין יצירות אצל מלחינים יהודים, הן בישראל והן בארצות העולם, בהן האופרה "דוד" מאת דריוס מיו.
הרקע.
מכתב רשמי מיום 26 בספטמבר 1952, שהגיע אל בן-חיים מטעם קרן קוסביצקי, כלל את ההזמנה הנכבדה ביותר שזכה בה עד אז. התשלום שהוצע לו עמד על אלף דולר ומעבר למסירת כתב היד המקורי לספריית הקונגרס כדי לכלול אותו באוסף קוסביצקי, לא היו כל תנאים אחרים בהזמנה והובטחו כל זכויותיו של המלחין בה.
ד"ר גרדנוויץ הציע לבן-חיים, בהשראת רעיון של פרנק פלג, לחבר "בידור מלכותי" בנוסח "הקונצרטים המלכותיים" של פרנסואה קופרן ולהקדישו למלך דוד. הצעתו כללה פרק ראשון לצ'מבלו, כלי נשיפה מעץ ומספר מועט של כלי קשת נמוכים. בראש פרק זה הציע להציב פסוק על דוד המנגן בכינור לפני שאול המלך. הפרק השני נועד לפי הצעה זו לנבל וכלי קשת עם ליווי חרישי של כלי נשיפה ברקע ויתקשר למחול התהילה של דוד ולמיכל הצופה בו מחלונה, וכפרק סיום הציע תזמורת מלאה עם הסולנים, לתאר את דוד המזמר פרקי תהילים. גרדנוויץ ראה ביצירה גם אפשרות לבלט. ברנשטיין קיבל ברצון את כל ההצעות, פרט להסתייגות מן השם שהוצע ליצירה, כפי שכתב ביום 27 בנובמבר 1952.
היצירה הייתה מוכנה לאחר עשרה חודשים וכתב היד נשלח לקרן קוסביצקי בסוף ספטמבר 1953. לאכזבת בן-חיים, נדחה הפסטיבל לשנת 1955 והוא פנה אל הקרן בבקשה להשמעה מוקדמת של היצירה מחוץ לישראל. הבקשה אושרה, אך בסופו של דבר לא התקיים הפסטיבל כלל ו"נעים זמירות ישראל" הושמעה לראשונה רק בדצמבר 1956, בנסיבות חגיגיות אחרות, שכן אותה עת ציינה התזמורת הפילהרמונית הישראלית עשרים שנה להיווסדה.
מבנה היצירה ואופיה.
בן-חיים כינה את היצירה "נעים זמירות ישראל" - שלושה פרגמנטים סימפוניים לתזמורת ולסולנים. לא ברור למה הייתה כוונתו בהגדרה "פרגמנטים", שכן כל אחד מפרקי היצירה מהווה צורה סימפונית שלמה בפני עצמה.
ביצועי היצירה.
ביצוע הבכורה בדצמבר 1956 היה בקונצרט, שעורר תגובות קשות בקהל לנוכח כוונתה של התזמורת הפילהרמונית לכלול בו את הפואמה הסימפונית "דון חואן" של ריכרד שטראוס. התזמורת ביטלה את תוכניתה המקורית, אך לאות מחאה סירבה לכלול בה יצירה אחרת במקום הפואמה של שטראוס. המבצעים היו כולם ישראלים: המנצח היה גאורג זינגר, הפסנתרנית רנה ברוורמן (בקונצ'רטו של בטהובן. הסולנים ביצירתו של בן-חיים היו הנבלנית קלרי סרבש והצ'מבליסט אריה זקס. מנשה רבינא ציין את התלהבות הקהל מהרכבו הישראלי של הקונצרט, בניגוד לתוצאות משאלי דעת קהל שפורסמו בעבר. גם מקס ברוד כתב ביקורת ארוכה, מפורטת ונלהבת. שני המבקרים ציינו את חולשת צליליו של הצ'מבלו לעומת תזמורת כלי הנשיפה, בעיה שאפשר להתגבר עליה בדרכים שונות.
סטיבן אמל
סטיבן אדם אמל (באנגלית: Stephen Adam Amell; נולד ב-8 במאי 1981) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי ומתאבק מקצועי, המוכר בעיקר בזכות גילום דמותו של אוליבר קווין בסדרת גיבורי-העל "החץ" ברשת The CW.
ביוגרפיה.
אמל נולד בטורונטו, אונטריו, קנדה, בנם של סנדרה אן בולט ותומאס ג'יי אמל. הוא בן דודו של השחקן רובי אמל. לאחר סיום לימודי התיכון, למד מכללת סנט אנדרו, מכללה פרטית-עצמאית לבנים בלבד בעיר אורורה שבאונטריו.
קריירה.
משחק.
בשנת 2004 אמל הופיע לראשונה בטלוויזיה, בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "הכי גאים שיש". בשנת 2005, גילם את אדם בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "Dante's Cove" והוא הוחלף בעונה השנייה על ידי ג'ון פלמינג. בנוסף, הוא התארח בסדרות "אנשים יפים" ו"נעדרים".
ב-2007 אמל זכה בפרס ג'מיני על תפקיד האורח בסדרת הטלוויזיה הקנדית "ReGenesis" והיה מועמד באותה השנה לפרס ג'מיני בקטגוריית צוות השחקנים הטוב ביותר על הופעתו בדרמה הטלוויזיונית "Rent-a-Goalie".
בשנת 2010, הוא הופיע בתפקידי משנה במספר סדרות טלוויזיה ביניהן: "בלו מאונטיין סטייט" ו"".
בשנת 2011, הופיע בעונה השנייה של הסדרה "יומני הערפד" בתפקיד אדם הזאב "בראדי", והתארח בסדרות: "CSI", "מצויד" ו"90210".
בינואר 2012 לוהק לתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "החץ" מטעם רשת The CW, עיבוד טלוויזיוני של דמות הקומיקס החץ הירוק מבית DC קומיקס. תפקיד שהעניק לו הכרה רבה והוא הופיע בתפקיד זה גם בפרק הבכורה של הסדרה "הפלאש", המתבססת על דמותו של הפלאש, בארי אלן.