ב-13 ביוני 1843 הוציא השליט מיכאיל סטורדזה צו להקמת עיירת-השוק ביבולאר, על אחוזת ההטמאן יורדאקה גיקה שמת לא מכבר. הצו הוצא לפי בקשת נאמני העזבון של המנוח. בהתאם לצו נחתם במאי 1844 הסכם בין בעל החוזה לסוחרים, שכללו זכויות וחובות לשני הצדדים. בהתחלה בראש עיירת השוק עמד רומני בשם וסילה אגאקי ובהמשך היהודי לייבה סין הרשקו. ביבולאר נחשב מכאן ואילך ליישוב כפול: כפר ועיירת שוק או יריד. בעיירת השוק התיישבו גם הרבה איכרים רומנים מאזורי מולדובה שסופחו לאימפריה הרוסית - בעיקר חבל בסרביה וכפריים מיישובי הסביבה. רבים מהם שימשו למשרתים בבתים ובאחוזות של הבויארים. 4 מבעלי בתי המרזח היו רומנים. האיכרים הרוויחו כלכלית מהעיסוק בהובלת הסחורות בעגלותיהם. . ב-1865 הוקם בית הספר הציבורי לבנים ביישוב, ב-1871 בית הספר לבנות וב-1875 בתי הספר זכו לביקורו של המשורר מיכאי אמינסקו שהיה מפקח מטעם משרד החינוך.
בין הזכויות שנרשמה בחוזה הקמת היריד הייתה הסכמת בעל האחוזה להקצות מגרש להקמת בית חולים. משהתעכב יישום הסעיף הזה, בשנים 1882-1881 בנו רשויות המחוז בית חולים עם 12 מיטות על אדמתו של אחד האיכרים, יון לוקה צ'ובאנו, זה היה בית החולים הכפרי הציבורי הראשון במחוז יאשי.
בשלהי המאה ה-19 הכפר הגדול ביבולאר או ביבולאר רבתי כלל , פרט לעיירת השוק והיישוב הכפרי ביבולאר גם את היישובים הכפריים בורויינשט, סולונץ, קיליינשט, טאברה מנסטירי, קורנו נגרו ובדריי. עיירת השוק ביבולאר הייתה בירת נפת טוריה במחוז יאש. ביבולאר רבתי מנה 2873 תושבים, מתוכם שליש היו יהודים.
הכפר הגדול מנה ב-1925 4189 תושבים ביישובים ביבולאר, בדריי, בורויינשט, קורנו נגרו, סילינשט, סולונץ , טאברה וביישוב הקטן אדוצו.
מרד האיכרים ב-1907.
אחרי פריצת מרד האיכרים ברומניה בשנת 1907 על ידי המהומות בכפר פלמנז נשלחו לביבולאר חיילים על מנת להגן על ביתו של בעל האחוזה, דימיטירה גרצ'אנו, שהיה גם שר המשפטים מפני פרעות אפשריות של איכרים. בסופו של דבר קצין בשם רשקאנו שפיקד על החיילים קרא לאיכרי הסביבה לתקוף את בתי היהודים . ב-5-3 במרץ 1907 איכרים שבאו בעיקר מהיישובים הסובבים שדדו 118 בתים וחנויות של יהודי ביבולאר.
ימי מלחמת העולם הראשונה.
בימי מלחמת העולם הראשונה הוקם בשנים 1918-1916 בביבולאר מחנה שבו רוכזו ,תושבים לא רומנים, בעיקר בולגרים, אבל גם טורקים ואחרים, שגורשו על ידי השלטון הרומני מחבל דוברוג'ה. כ-1200 משוכני המחנה מתו בשנת 1917 מטיפוס הבהרות.
בתיעוד מ-1917 נמצאו במחנה 707 אנשים , רובם בולגרים - בני 50-17. בדצמבר 1917 נספרו 683, וב-בפברואר 1918 - 667, מתוכם 470 בולגרים, 188 טורקים וט-9 נתינים אוסטרו-הונגרים. לפי נתונים אחרים של נציגי שווייץ היו בפברואר 1918 703 אסירים, בולגרים מקדרילטר וטורקים.
בתקופה בין מלחמות העולם.
אחרי מלחמת העולם הראשונה הייתה אחוזת עיירת השוק ביבולאר בבעלותו של גרצ'אנו ושל המדען אריסטידה קרג'ה. הרפורמה אגררית משנת 1921 העניקה לאיכרים חלקות אדמה מאחוזת עיירת השוק והשאר נמכר על ידי לוצ'יה גרצ'אנו למוריץ שטרן היהודי.
ימי מלחמת העולם השנייה. השואה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הופצץ היישוב על ידי חיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1941 המיעוט היהודי גורש ליאשי, בה רבים מבניו נרצחו, מתו ברכבות המוות ונשלחו למחנות עבודה.
ב-1944 סבל מה שנשאר מעיירת השוק ממעשי שוד של חיילים סובייטיים.
בית החולים.
בית החולים הקטן שהוקם בשנת 1882 נהרס בדליקה בשנת 1912. הוא נבנה מחדש בשנים 1915-1913 וכלל הפעם 30 חדרים ו-30 מיטות. מאוחר יותר , בשנים 1975-1973 נוסף לו אגף בקומה הראשונה ומספר המיטות עלה ל-121.
בימי המשטר הקומוניסטי.
הכפר עבר אחרי הכיבוש הסובייטי למשטר קומוניסטי שכפה על התושבים כניסה לקואופרטיב חקלאי וגביית מכסות חובה. הקואופרטיב החלקאי בביבולאר הגיע במשך הזמן להישגים.
ב-1968 הוחלט על מיזוג הכפרים קורנול נגרו וביבולאר.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית היישוב ביבולאר וקורנול נגרו השתנתה לאורך השנים כדלקמן:
הרכה אתני.
בהקמת עיירת השוק רוב תושביה היו יהודים: 59 משפחות בשנת 1845.
בשנת 1885 חיו בה 1000 יהודים שהיוו 82.9% מהתושבים. פעילותם של היהודים תרמה להתפתחות העיירה שמשכה עם הזמן תושבים רומנים.
ב-1930 היהודים מנו 987 בני אדם, שהיוו -34.3% מהאוכלוסייה. ב-1941 לפני הגירוש ליאש נספרו 862 יהודים - 26.3% ממספר התושבים,
נכון לשנת 2011:
יהודי ביבולאר.
השליט מיכאיל סטורדזה הקים בנסיכות מולדובה 40 עיירות שוק בעזרת הבאת סוחרים ובעלי מלאכה יהודים, לפעמים גם ארמנים וממוצא אחר. במחוז ההיסטורי יאש הוא הקים שני עיירות שוק: ביבולאר - במקום היישוב הנטוש "קוטול בארדולוי" - ופויין.
היהודים הראשונים הגיעו לביבולאר בשנת 1834. כסוחרים קטנים ובעלי מלאכה , הם אכלסו בהדרגה את עיירת השוק שקמה רשמית בשנת 1843. ב-1838 חיו ביישוב 4 משפחות יהודים, אולם ב-1845 מספרן הגיע ל-59, כולל 21 זקנים ואלמנות, 37 משלמי מס ונתין אוסטרי אחד (שהגיע מבוקובינה) לראשות עיירת השוק ("סטארוסטה") נבחר היהודי לייבה סין הרשקו. בשנת 1880 חיו פה אלף יהודים. . בעקבות דליקה משנת 1899 שפגעה בבתים הבנויים מעץ , בנו התושבים בתים מלבנים עם מרתפים. מרד האיכרים משנת 1907 כפריים מוסתים תקפו ושדדו 118 בתי יהודים. בראש המסיתים עמד המייג'ור יואן רשקאנו (1952-1878), שהגיע במטרה המוצהרת להגן על בתי בעל האחוזה .
ב-1930 מנו היהודים 987 תושבים (34,3% מכלל אוכלוסיית הכפר). רוב היהודים גרו ברחוב הראשי של העייריה וחלק ברחוב הצדדי "די קרימע געסל" , שבו נמצא גם בית הספר. הקהילה בשיאה פריחתה הפעילה 4 בתי כנסת, מקווה, בית מרחץ ובית ספר יסודי ברומנית ובעברית, שבו למדו 300 תלמידים ותלמידות . בבית הספר הוקם סניף של "השומר הצעיר" עם ספרייה. עודלפני כן ב-1908 קם בביבולאר ארגון ציוני ראשון "דרכי ציון".
עם הרבנים הידועים של הקהילה נמנו ב-1908 חנוך הניך שפרן וחמיו, יהושע רבינוביץ, הרב יוסף בראייר (1979-1893) ששירת בכפר בשנים 1927-1921, הרב נפתלי כהן וכו'.
בשנות ה-1930 עלו לארץ ישראל מספר יהודים מביבולאר שהתיישבו בקיבוצים.
בימי השואה.
באביב 1941 נעצרו ראשי הקהילה וצעירים יהודים שהואשמו בקומוניזם ונשלחו למאסר או למחנה לעבודות כפייה בגיישט.
ב-15 ביוני 1941 נעצרו פעילים ציונים ויהודים נוספים ונשלחו למחנה עבודה במנזר וידלה.
עם פריצת מבצע ברברוסה וכניסת רומניה למלחמת העולם השנייה לצד גרמניה הנאצית, גורשו יהודי ביבולאר לעיר יאש ורבים מהם נרצחו, נספו או נפצעו בפרעות יאשי. אחרים נשלחו למחנות עבודה כפויה.
התחוללה בימי המלחמה באישור השלטון הרומני עלייה של מעפילים לארץ ישראל. איתם נמנו גם יהודים מביבולאר.
אחרי 1944.
מעטים מיהודי ביבולאר שניצלו בתקופת השואה חזרו ליישוב ורובם עלו לישראל בגלי העלייה עד 1964.
שרדו עד למאה ה-21 כמה מבתי היהודים לשעבר, בניין בית הספר היהודי ובית העלמין היהודי.
בשנים 1964-1962 ההיסטוריון לאון וולוביץ' היה מורה בבית הספר בביבולאר. עם תלמידיו נמנה הילד ז'אן ריבן, לימים הסופר והמשורר הישראלי יותם ראובני.
כלכלה.
התושבים עוסקים בעיקר בחקלאות ובגידול בעלי חיים, שירותים בתחום המזון
תשתיות.
נכון לשנת 2020 בביבולאר רבתי (ה"קומונה") 20 ק"מ דרכים סלולות, תאורה ציבורית מודרנית בכל היישובים, 17 ק"מ רשת ביוב, 56 ק"מ רשת למים זורמים .
תחבורה.
בכפר ביבולאר רבתי נחצה על ידי בדרך הלאומית 24C יאש - שטפנשט- בוטושאן - לאורך 13 ק"מ מדרום לצפון.
קיימות גם הדרך המחוזית DJ 282 ביבולאר - שיפוטה והדרך הכפרית DC1 ביבולאר - אדנריישן
חינוך וספורט.
ביישוב פועלים שני בתי ספר - אחד - בית הפסר גימנסיאלי - בביבולאר והשני ביבולאר ב - בקורנו נגרו, כמו כן גן ילדים בביבולאר.
פועל גם אצטדיון כדורגל.
בריאות.
קיים מרכז לסיעו רפואי-חברתי המטפל ב-55 קשישים. כמו כן פועלת מרפאה עם 3 רופאי משפחה, שלוש אחיות ורופא שיניים.
לקריאה נוספת.
לאון וולוביץ' - "מיאש לירושלים ובחזרה", 2011
קישורים חיצוניים.
Vasile D.Huţişoru - "File din istoria comunei Bivolari". "Viaţa creştină", an II, nr. 4, august 2010, p. 10-11"
הערות שוליים.
[[קטגוריה:רומניה: יישובים]]
הנרי ת'רייל
הֶנרי תְ'רֵייל (1724/1730? – 4 באפריל 1781) היה פוליטיקאי בריטי שכיהן בפרלמנט הבריטי מ־1765 עד 1780. הוא היה חבר קרוב של הסופר והמילונאי סמואל ג'ונסון. כמו אביו, היה ת'רייל הבעלים של מבשלת הבירה הלונדונית הגדולה H. Thrale &amp; Co.
ת'רייל נולד בפאב ברובע סאת'ק, לונדון. הוריו היו בעל המבשלה העשיר ראלף ת'רייל (1698–1758) ומרי ת'רייל. בשנת 1763 נשא לאשה את הסטר לינץ סולסברי; לזוג נולדו 12 ילדים, והסטר האריכה ימים אחריו. הוא היה חבר פרלמנט מטעם סאת'ק משנת 1765 עד 1780, וכיהן תקופה מסוימת כחבר מועצת העיר וכשריף הסיטי של לונדון.
השכלה.
ת'רייל התחנך באיטון קולג' וביוניברסיטי קולג', אוקספורד, עד שנת 1744. הוא יצא לטיול ברחבי אירופה עם הלורד ויליאם הנרי ליטלטון ווסטקוט (הברון ליטלטון הראשון, 1724–1808).
ידידות עם סמואל ג'ונסון.
המילונאי, המבקר, והמסאי סמואל ג'ונסון פגש לראשונה את משפחת ת'רייל ב־9 או ב־10 בינואר 1765, ומיד הפך כמעט לחלק ממשפחתם. ת'רייל קיים סביבו חוג ספרותי רחב. כשפרנסס (פאני) ברני התקבלה לחוג, כתב סמואל קריספ "איפה תמצאי עוד חוג כזה? הו, פאני, החשיבי תקופה זו למאושרת בחייך." במשך 15 השנים הבאות, עד מותו של ת'רייל ב־1781, התגורר ג'ונסון בעיקר עם בני הזוג ת'רייל בביתם הכפרי "סטרטהם פארק" או בבית המבשלה.