נדז'דה פון מק הייתה אתאיסטית מוצהרת. לא היה זה דבר יוצא דופן ברוסיה האריסטוקרטית בשנות ה-70' של המאה ה-19. הצורך הנוקב שלה בעצמאות, לעומת זאת, היה חריג מאוד לגבי אשה בת זמנה. ההתפלגות בין הצורך הזה לבין דאגתה למשפחתה הביאה לסתירות בין אמונותיה למעשיה. השקפותיה בעניינים שבלב היו מוסרניות מחמירות. עם זאת, היא לא האמינה בנישואים כמוסד חברתי. היא הצהירה בקביעות על שנאתה להם לפני צ'ייקובסקי. "אתה אולי חושב, פיוטר איליץ' יקירי, שאני חסידה גדולה של נישואים," כתבה ב-31 במרץ 1878, "אבל כדי שלא תטעה בכל מה שנוגע לי עצמי, אומר לך שההפך הוא הנכון, אני הנני אויבת בלתי מתפשרת לנישואים, אבל כשאני דנה במצבו של אדם אחר, אני מוצאת לי לנכון לעשות כן מנקודת הראות שלו." בהזדמנות אחרת, קבעה ביתר לבביות אך בלא פחות נחישות, "אני מוצאת שחלוקת הזכויות והחובות, כפי שהיא נקבעת בתוקף חוקי החברה, היא ספקולטיבית ובלתי מוסרית. "על אף השקפותיה בנושא הנישואים, השלימה עמם כאמצעי להשגת יציבות חברתית ורבייה. ייתכן, שהתנסותה היא בתחום זה אילצה אותה להכיר בתועלת שבו. ייתכן, שהבנה זו היא שדחפה אותה לחתור להבאת כל ילדיה בברית הנישואים מוקדם ככל האפשר - להבטחת יציבותם אם תלך היא לעולמה. אלא שאפילו במסגרת הנישואים ראתה ביחסי מין בין גברים לנשים ניצול הדדי. הוגי דעות רוסים רדיקליים באותה תקופה, כגון ניקולאי צ'רנישבסקי ודמיטרי פיסארב תמכו בדעות, שלא היו רחוקות מדעותיה של פון מק. שניהם ראו בנישואים את עמוד התווך של החברה בבורגנית וקראו לחיסולם. פון מק רחשה כבוד מיוחד להגותו של פיסארב ולפוזיטיביזם של המאה ה-19 ככלל.
בהתחשב בהשקפות אלה, נקל לראות איך שנאת הנשים של צ'ייקובסקי ורתיעתו המוצהרת מנישואים קסמו למישהי כמו פון מק. גם ההומוסקסואליות שלו לא הטרידה אותה. ייתכן שבתה השנייה של פון מק, אלכסנדרה, סיפרה לה על נטיותיו המיניות בראשית קשריה עמו. ייתכן גם, שפון מק כבר ידעה על כך, כיון ששקדה מאוד על גילוי כל מה שיכלה על המלחין שלה. היא יכלה לפרש אהבה עזת-יצרים בין שני גברים כהפרזה סנטימנטלית, ועל כן, מובנת. אם בכלל (לפחות על פי המסורת המשפחתית של פון מק), ייתכן שידיעה זו חיזקה את ביטחונה, שאין שום אישה אחרת בחיי הרגש של צ'ייקובסקי.
תמיכה באמנויות הבמה.
הודות לעושרה העצום ולאהבתה למוזיקה, הייתה נדז'דה פון מק לגורם מניע ראשון במעלה באמנויות הביצוע ברוסיה. החריג היחיד לסתגרנותה הכללית הייתה סדרת הקונצרטים של האגודה המוזיקלית הרוסית במוסקבה. היא האזינה להם "אינקוגניטו", יושבת לבדה ביציע.
באמצעות הקונצרטים הללו התוודעה אל ניקולאי רובינשטיין, שעמו קיימה קשר מורכב. על אף הכבוד שרחשה לכשרונותיו של רובינשטיין ולמרצו, לא נמנעה מלחלוק בתוקף על דעותיו במקרים מסוימים.
עוד בחיי בעלה החלה לתמוך באופן פעיל במוזיקאים צעירים. אחדים מן המוזיקאים הללו עבדו אצלה בקביעות. הם התגוררו בביתה וניגנו את היצירות האהובות עליה. היא שכרה את קלוד דביסי כמורה למוזיקה לבנותיה, והוא רצה לשאת לאישה אחת מהן. היא לא נתנה את הסכמתה לכך, משום שרצתה כי בנותיה יינשאו לגברים שתבחר היא עצמה (כך אומנם עשו, אבל הנישואים האלה הסתיימו כולם בגירושין).
בפברואר 1880 נחלצה לעזרת הכנר הפולני הנריק וייניאבסקי, שנפל למשכב באודסה במהלך סיור קונצרטים. היא העבירה אותו לביתה ודאגה לטיפול רפואי בשבילו. הוא מת כעבור שבועות אחדים במוסקבה.
הקשר עם צ'ייקובסקי.
ב-1877 היה בין המוזיקאים שנהנו מתמיכתה הכנר יוזף קוטק, שעמו ניגנה מוזיקה קאמרית. קוטק היה תלמיד לשעבר וידיד של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, ומי שהמליץ עליו לפון מק היה ניקולאי רובינשטיין. עוד קודם לכן התרשמה מן המוזיקה של צ'ייקובסקי, בין השאר מן הפואמה הסימפונית "הסערה", וחקרה את רובינשטיין עליו באריכות. אולי בהמרצת קוטק, כתבה פון מק אל המלחין.
במכתבה הציגה את עצמה כ"מעריצה נלהבת" והזמינה אצלו כמה יצירות לכינור ופסנתר לנגינה באחוזתה. צ'ייקובסקי, שאולי ידע כבר משהו על המוניטין שלה כפטרונית אמנות, נעתר מניה וביה. אחת מהזמנותיה הראשונות הייתה למארש אבל. הם המשיכו להתכתב במהלך התקופה הקצרה והמיוסרת של נישואיו הכושלים. הקשר ביניהם הלך והתפתח, ופון מק העמידה לרשותו קצבה כספית גדולה די הצורך (6,000 רובל לשנה) לאפשר לו לפרוש ממשרת ההוראה שלו בקונסרבטוריון של מוסקבה ולהקדיש את מלוא עתותיו ליצירה. (סכום זה היה אוצר קטן. פקיד ממשלה זוטר בימים ההם היה צריך לפרנס את משפחתו ב-300 עד 400 רובל בשנה).
צ'ייקובסקי קיבל בהכרת תודה את תמיכתה של פון מק. אף על פי כן, התמיכה גרמה לאי-נוחות רגשית מסוימת ולמתיחות מתחת לפני השטח. שניהם התמודדו עם המצב המביך בעדינות ראויה לציון. עם זאת, צ'ייקובסקי לא יכול היה שלא להרגיש אי-נעימות לא ברורה בגין החסדים שהרעיפה עליו. הוא כתב אליה בגלוי בעניין זה: "... ביחסי אתך מטרידה אותי עובדה זו, שבכל פעם שאנחנו מתכתבים, יש כסף בתמונה."
רעים לעט.
השניים ניהלו התכתבות משמעותית, שבמהלכה החליפו מעל 1,200 מכתבים בין 1877 ל-1890. הפרטים שבהם שיתפו איש את רעותו היו יוצאי דופן לגבי שני אנשים, שלא נפגשו מעולם. הוא חשף לפניה יותר מידע על חייו ועל תהליכי היצירה שלו משאר לפני כל אדם אחר. המשוב שלה קיבל חשיבות כה רבה בעיניו, שאחרי שהמבקרים הצליפו ללא רחם בהסימפוניה החמישית שלו, היא זו שחיזקה אותו בתמיכתה להמשיך בהלחנה. אף כי מכתבים אלה התגלו כאוצר בלום לחוקרי צ'ייקובסקי במהלך השנים, הרי רבים מהם סבלו מקיצוצים שערכו בהם עורכים קודמים. בימים אלה מתוכנן לצאת אוסף, שיכיל את כל המכתבים שנותרו לפליטה במלואם, בהם הרבה מכתבים, שהתגלו רק לאחרונה.
לפני מותה האמינה פון מק, שהמכתבים הושמדו. כשצ'ייקובסקי קיבל את בקשתה להשמידם, הניח את דעתה שבקשתה מולאה, ואחר תייק את המכתב הזה עם שאר המכתבים לעדות לדורות הבאים.
פון מק נשארה תומכת מושבעת ומסורה בצ'ייקובסקי ובמכלול יצירותיו, אבל הקשר שלה עמו היה מותנה בכך, שלא תיפגש עמו. תנאי זה לא נבע פשוט מסירובו להתאים את עצמו לציפיותיה. היא השתוקקה לראות בצ'ייקובסקי את אידיאל המלחין-פילוסוף, במידה רבה דגם של "על אדם" שבכתבי פרידריך ניטשה. צ'ייקובסקי הבין זאת וכתב לפון מק, "את צודקת לגמרי, נדז'דה פילארטובנה, בהשערתך, כי מזגי נוטה לרגשות הרוחניים יוצאי הדופן שלך עצמך, שאותם אני מבין בשלמותם." הם נפגשו אומנם בשתי הזדמנויות, מפגש מקרי לחלוטין, אך לא החליפו דברים.
יחסיהם, מעצם הגדרתם, סיפקו את צרכיה העמוקים ביותר של פון מק. מושג הארוטיות שלה היה רגשי יותר מאשר גופני. השקפתה השלילית על הנישואים הייתה חדורה גישה פרגמטית צרה, אפילו אנינות סולדת, למיניות. גישה זו עוררה כנראה בתודעתה את יקוד התשוקה האפלטונית שאפיינה את יחסה כלפי צ'ייקובסקי. כך יכלה להתיר את רסן רגשותיה עם צ'ייקובסקי ובה בשעה להסתייג מכל מה שנראה בעיניה כאי-הנעימות, הוולגריות, הכלימה וההשפלה שקישרה עם אהבה מינית. נגינת הרדוקציה לפסנתר של הסימפוניה הרביעית, שקיבלה באוקטובר 1879, השפיעה עליה נפשית וגופנית במידה כזאת, שחשפה במכתבה אל צ'ייקובסקי את הרגשות שבלמה במשך שנתיים:
פון מק שימרה עד תום יחסיהם, לפחות על הנייר, את הדימוי הנעלה של צ'ייקובסקי כ"ידידה האהוב". מכתבים גילו במהלך השנים את המגרעות הרבות מספור של שני הצדדים המעורבים. שניהם היו נוירוטיים ונוטים לדיכאון, שאותו הגדירה "מיזנתרופיה" שניהם היו אקסצנטריים וקפריזיים. צ'ייקובסקי נטה לעיתים לגנבת דעת, שהייתה כמעט שקופה. פון מק הייתה לעיתים קרובות פולשנית ובלתי עקבית. אף על פי כן, שניהם התעלו על התכונות הקטנוניות הללו. על אף הנתק שנוצר ביניהם בסופו של דבר, מסירותם ההדדית, בשיאה, יכלה להיחשב למופת של יחסים בין שני אנשים מסובכים ומורכבים רוחנית.
הקדשת הסימפוניה הרביעית.
כאות להערכתו, הקדיש צ'ייקובסקי את הסימפוניה הרביעית לפון מק. הייתה לכך חשיבות משום שמפאת טבעה של פטרונות אמנותית בחברה הרוסית, הפטרון והאמן נחשבו לשווים. הקדשות יצירות לפטרונים היו ביטויים של שותפות אמנותית. בהקדישו את הסימפוניה הרביעית לפון מק, אישר את מעמדה כשותפה שוות ערך ביצירתה.
איחוד סמלי ומתוח.
בשנת 1883 נשא בנה של פון מק, ניקולאי, את אחייניתו של צ'ייקובסקי, אנה דווידובה, לאישה, אחרי חמש שנים של מאמצי שידוך מצד צ'ייקובסקי ופון מק. פון מק, ששהתה אותו זמן בקאן, לא הייתה נוכחת בחתונה. בכך שמרה אמונים למנהגה להימנע מכל קשר עם משפחות בני זוגם של צאצאיה. צ'ייקובסקי, לעומת זאת, בא והתוודע אל יתר שבט פון מק.
בהתחלה ששו פון מק וצ'ייקובסקי על האירוע, בראותם בו הגשמה סמלית של הקשר ביניהם. דברים שאירעו בהמשך גרמו להם להטיל ספק בכוונתם. אנה, קשת-עורף ביותר כשלעצמה, השתררה על בעלה. היא גם התייצבה נגד חמותה בעניינים שנגעו למשפחה - התנגדות שבאה לביטוי בוטה ביותר בסכסוך שפרץ בין בנה הבכור של פון מק ושותפה לעסקים, ולדימיר, ליתר המשפחה.
במקום לקרב את פון מק וצ'ייקובסקי, אפשר שהאיחוד בין אנה לניקולאי תרם לתקיעת הטריז ביניהם. צ'ייקובסקי התנער למעשה מאחייניתו במאמץ למנוע מריבה. פון מק הסתירה ממנו את רגשותיה האמיתיים לגבי ההתרחשויות.
הניתוק.