חאפז אל-אסד (בערבית: حافِظ ٱلْأَسَد; תעתיק מדויק: חָאפִט' אלְאַסַד; 6 באוקטובר 1930 – 10 ביוני 2000) היה שליט סוריה משנת 1970 ועד למותו. אסד, בן למיעוט העלווי, החל את דרכו כקצין בחיל האוויר הסורי והיה פעיל במפלגת הבעת'. ב-1966, לאחר הפיכה צבאית שהובילה המפלגה, היה לשר ההגנה ושר החוץ, ובנובמבר 1970 תפס בעצמו את השלטון, תוך מינוי בני משפחתו ומקורביו העלווים לעמדות מפתח. בתקופת שלטונו, הנהיג אסד דיקטטורה ופולחן אישיות ודיכא באכזריות את האופוזיציה למשטרו, דיכוי שהגיע לשיאו בטבח חמה. הוא פעל לרסן את כוחם של האחים המוסלמים, ולחזק את מעמדה של סוריה כרפובליקה חילונית. אסד הוביל עם מצרים את מלחמת יום הכיפורים מול ישראל, והנהיג חזית קשוחה במסגרת המגעים להגעה להסכם שלום עימה. במקביל, הגביר את מעורבותה של סוריה בענייניה של שכנתה לבנון, מעורבות שהביאה לעימות נוסף בינה לבין ישראל במלחמת שלום הגליל. לאחר מותו, ביוני 2000, מונה בנו בשאר אל-אסד ליורשו.
חייו.
נעוריו וקריירה מוקדמת.
אסד נולד בעיירה קרדאחה בסוריה כבן למיעוט העלווי. הוא היה הראשון ממשפחתו שקיבל השכלה תיכונית, סיים את לימודיו בהצטיינות. למשפחתו לא היה כסף לשלוח אותו ללימודים גבוהים, ועל כן הצטרף אסד לאקדמיה הצבאית הסורית וקיבל חינוך גבוה בחינם. הוא הצטרף לחיל האוויר הסורי, והוסמך כקצין וטייס בשנת 1955. בתקופה זו כבר היה חבר פעיל במפלגת הבעת'. בשנת 1958 התחתן עם אניסה.
ב-1 בפברואר 1958 הכריזו מצרים וסוריה על איחוד ביניהן, אשר כונה "הרפובליקה הערבית המאוחדת", בהשראתו של המנהיג הכריזמטי גמאל עבד אל נאצר אשר הגה את רעיון האיחוד הפאן-ערבי. ב-1959 שהה אסד בברית המועצות שם קיבל אימוני טיסה מתקדמים, ולאחר מכן הוצב בקהיר. ב-28 בספטמבר 1961 התקוממו קצינים סורים כנגד האיחוד, וזה פורק לאחר הפיכה צבאית בסוריה. אסד ששהה בקהיר בזמן ההפיכה בילה כחודש ימים בכלא, בשל חלקו בפירוק האיחוד שלא היה לרוחו של נאצר, ולאחר מכן חזר לסוריה. הייתה זו תקופה סוערת בחיי סוריה, וחילופי המשטר התכופים גרמו לאסד להימלט ללבנון שם נכלא, ולאחר מכן הוסגר לסוריה, שם בילה זמן קצר בכלא.
ב-8 במרץ 1963 תפסו קצינים המקורבים למפלגת הבעת' את השלטון בסוריה, והדיחו את הנשיא המכהן אל-קודסי. תפקידו של אסד בהפיכה היה משמעותי - הוא השתלט על בסיס חיל אוויר סמוך לדמשק. בעקבות ההפיכה מונה אסד למפקד חיל האוויר. המדינה נשלטה על ידי אמין אל-חאפז קצין צבא ממוצא סוני, אך למעשה הייתה תחת שלטונה של כת צבאית עלווית, אליה השתייך אסד.
שר ההגנה.
ב-23 בפברואר 1966 הסתיימה הפיכה נוספת בהדחתו של אמין אל-חאפז, והעלאת סלאח ג'דיד במקומו. במשטר החדש קיבל אסד את תפקיד שר ההגנה, ולמעשה היה שליטה של המדינה הסורית מאחורי הקלעים. אסד נכשל בהכנת הצבא הסורי למלחמת ששת הימים, וחיל האוויר הסורי, שהיה במידה רבה גאוותו האישית של אסד, הושמד על הקרקע ביום הראשון למלחמה. ב-9 ביוני 1967 חצו כוחות ישראלים את הגבול, וכבשו את רמת הגולן בתוך יום אחד. כשהסתיימה הלחימה, הדרך לדמשק הייתה פתוחה בפני הכוחות הישראלים.
המלחמה יצרה יריבות מרה בין אסד ובין ג'דיד, שכל אחד מהם האשים את רעהו בתבוסה. אסד, אשר שליטתו בחיל האוויר הייתה מלאה, ניצל את מושבו על מנת להעמיק ולקבע את שליטתו בצבא, כשהוא מבין כי השולט בצבא הוא יהיה שליט סוריה.
היריבות הקשה בין השניים באה לידי ביטוי במעורבות סוריה בספטמבר השחור. כוחות צבאיים סורים נכנסו לירדן על מנת להתערב לטובת הפלסטינים, אך אסד החליט שלא לאפשר לכוחות חיל האוויר הסורי להשתתף בקרב ולספק תמיכה אווירית לכוחות הקרקעיים. דבר זה הביא לתבוסה לכוחות הסוריים, אך לא פגע ביחידות הצבא הנאמנות לאסד- ובעיקרן חיל האוויר. בנובמבר, כאשר המועצה הלאומית הסורית הצביעה בעד הדחתו של אסד מתפקידו כשר ההגנה, הפעיל אסד את שליטתו על הצבא ותפס את השלטון במהפך בלתי אלים, "מהפכת התיקונים", על מנת "לתקן את הליקויים" של יריביו.
שליט סוריה.
ב-13 בנובמבר 1970 הכריז על תפיסת השלטון בידיו, בהפיכה המכונה כיום מהפכת התיקונים בסוריה, תוך שהוא ממנה את מקורביו - אחיו רפעת אסד, שר ההגנה הנאמן מוסטפא טלאס ואחרים לעמדות מפתח. כעבור כמה חודשים, ב-22 בפברואר 1971, מינתה אותו "מועצת העם", אשר מונתה בעצמה על ידו, לנשיא. מינוי זה אושרר ב-12 במרץ במשאל עם. לאחר מכן הכריז על חוקה, אשר אושרה במשאל עם בשנת 1973. החוקה החדשה אומנם כללה סעיף לפיו על הנשיא להיות מוסלמי, אבל לשם כך השיג אסד פתווה מהאימאם השיעי מוסא א-צדר, המכירה בכת העלווית כמוסלמים שיעים לכל דבר. בסיס הכוח של משטרו של אסד היה מיום עלייתו לשלטון הצבא, אשר נשלט בידי כת קטנה של קצינים ממוצא עלווי. הכת העלווית מהווה כיום 12% מתושבי סוריה. התקוממויות עממיות כנגד משטרו של אסד דוכאו ביד רמה.
מלחמת יום הכיפורים.
ב-6 באוקטובר 1973 פרצה מלחמת יום הכיפורים אשר תואמה מראש בין אסד, ובין הנשיא המצרי אנואר סאדאת, אשר עלה על כיסאו של נאצר לאחר פטירתו בשנת 1970. בתוך 24 שעות הצליחו כוחות סורים לפרוץ את הקו הישראלי בנקודות רבות, וכבשו שטחים נרחבים ברמת הגולן, וכן את מוצב החרמון. רק לאחר קרבות בלימה קשים, והרוגים רבים, הצליחו הכוחות הישראלים להדוף את המתקפה, ולהעביר את הלחימה אל שטחה של סוריה.
היה זה הישג משמעותי. בפעם הראשונה מאז מלחמת ששת הימים, הצליחו הכוחות הערבים להכות בצה"ל, לתפוס אותו כשאינו מוכן ולהפתיעו. הסורים הציגו זאת כשבירת מיתוס העוצמה הצה"לית הבלתי מעורערת, והנחיתות של הלוחם הערבי לעומת הלוחם הישראלי.
ב-21 בדצמבר 1973 התכנסה בז'נבה ועידת שלום, ביזמת מזכ"ל האומות המאוחדות, קורט ולדהיים, מזכיר המדינה האמריקני הנרי קיסינג'ר ושר החוץ של ברית המועצות אנדריי גרומיקו. סוריה לא התייצבה לוועידה זו. מצרים אשר התייצבה לוועידה החלה בשיחות שבסופן הגיעו הצדדים להסכם הפרדת כוחות שנחתם ב-18 בינואר 1974. אסד ראה בהשתתפותה של מצרים בוועידה, ובהסכם הפרדת הכוחות משום בגידה במאמץ המשותף. מסע דילוגים של קיסינג'ר בין דמשק וירושלים הסתיים אף בהסכם הפרדת כוחות בין ישראל לסוריה שנחתם ב-31 במאי 1974 בז'נבה. ישראל נסוגה מהמובלעת שהחזיקה בשטח סוריה, והחזירה לסוריה את העיר קוניטרה ברמת הגולן, וכן מספר כפרים בסביבה. הוכרז על הקמת כוח או"ם שישרת באזור חיץ בהיקף של כ-235 קמ"ר שהוקם בשטח הסורי.
המעורבות בלבנון.
מלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1976 הביאה למעורבות סורית גוברת והולכת בענייניה הפנימיים של מדינה זו. ביוני 1976 נכנסו כוחות סוריים ללבנון על מנת להתערב במלחמה, כנגד ארגונים שמאליים ופלסטינים, ולטובת הנוצרים. התערבות זו הביאה להגדלת הקרע שבין מצרים וסוריה, ולניתוק היחסים הדיפלומטיים ביניהן, כמו גם להגברת התערבותה של ישראל בפוליטיקה הלבנונית, תוך ניסיון להביא את הנוצרים לתמיכה בישראל ולקבלת סיוע ממנה, במקום קבלת הסיוע מאסד. המעורבות הסורית גברה עם השנים, והביאה להצבת עשרות אלפי חיילים סורים בלבנון החל משנת 1976.
הסכם השלום בין ישראל ומצרים.
בנובמבר 1977 ביקר נשיא מצרים אנואר סאדאת בישראל. אסד ביקש מסאדאת להימנע מצעד זה. ערב ביקורו בירושלים, ב-16 בנובמבר 1977 ביקר סאדאת בדמשק, וביקש מאסד להתלוות אליו בביקורו. אסד סירב, ועמד מן הצד כאשר סאדאת ביקר בירושלים ב-19 בנובמבר ולאחר מכן קיים מגעים עם ישראל שהביאו לחתימת הסכם שלום במסגרתו קיבלה מצרים מישראל בחזרה את חצי האי סיני. סוריה נדחקה לשוליים, והייתה למדינה מבודדת בעולם.
מרידת האחים המוסלמים.
האופוזיציה המוסלמית התנגדה מלכתחילה לשלטון כת העלווים בסוריה, ובמיוחד לשלטון הבעת' החילונית, וראתה באסד "כופר" השולט על אוכלוסייה מוסלמית. מתוך כך פצחה בהתקפות טרור כנגד מוסדות השלטון, שבהן נפגעו גם אזרחים ולמרידה בשלטון שהלכה והתעצמה. ב-26 ביוני 1980 נחלץ אסד מהתנקשות, בה נהרג שומר ראשו, התנקשות שהייתה אך תחילתן של מהומות אלימות, שדוכאו ביד רמה, ברחבי סוריה. ההתקוממות הגיעה לשיא במהומות אלימות בעיר חמאת, אשר נמשכה שבועות מספר ודיכוין בפברואר 1982, בטבח חמאת, גבה בין 3,000 (המספר שמסרה הממשלה הסורית) ל-20,000 (לפי הערכת מקורות אובייקטיביים) קורבנות אזרחיים. הרבעים העתיקים בעיר נחרבו עד היסוד, ומשפחות שלמות נהרגו על לא עוול בכפן. לאחר דיכוי זה, לא הייתה עוד תקומה להתנגדות למשטרו של אסד למשך כל ימי חייו.
מלחמת שלום הגליל.
מעורבותן הגוברת של ישראל ושל סוריה בענייניה של לבנון הגיעה לשיא אלים בשנת 1982, כאשר קשריה של ישראל עם הנוצרים, בהנהגת משפחת ג'ומייל, הפכו לגלויים כמעט, והתנגשו עם האינטרסים הסוריים בעמק הבאקע, שם היו פרוסים כוחות צבא סורים שתמכו במליציות הלבנוניות הנאמנות למשטר הסורי, ויריבות לאלו שהיו נאמנות לג'ומייל. ב-28 באפריל 1981 הפיל חיל האוויר הישראלי שני מסוקים סורים אשר הפציצו את הכוחות הנוצרים בלבנון. הייתה זו ההתערבות הגלויה הראשונה של ישראל במלחמה זו. למחרת הורה אסד על הכנסת סוללות טילים נגד מטוסים לעמק הבאקע. ראש ממשלת ישראל מנחם בגין הזהיר כי ישראל לא תסבול עוד זמן רב את הנוכחות הצבאית הסורית בלבנון, ובמיוחד את הטילים שהוצבו שם. נשיא ארצות הברית רונלד רייגן מינה מתווך, פיליפ חביב אשר ניסה לפתור את המשבר שנוצר. השליח הצליח ליצור הבנה בין הצדדים, והטילים נותרו במקומם, בהסכמה ישראלית.
ב-14 בדצמבר 1981 סיפחה ישראל בחוק את רמת הגולן לשטחה. היה זה, לדעתו של אסד, איתות ברור על כך שפניה של ישראל למלחמה נוספת.