הזוג חולק יחדיו את הטריטוריה ולעיתים אף את אותם מקומות מנוחה ושינה, את אזורי חיפוש המזון ואת שטחי הטלת השתן ועשיית הצרכים. אך לרוב השניים מסיירים ביחידות לאחר תקופת ההמלטה. השגר מונה 1–6 גורים שחורי-פרווה, השוקל בין 340 ל-450 גרם. עיניהם נפקחות ביום התשיעי ואוזניהם עומדות. צבע פרוותם משתנה בשבוע העשירי משחור לאדום והם נגמלים מיניקה בין 15–22 שבועות לאחר יום היוולדם. הם מתפתחים במהירות ומפתחים מערכת שליטה היררכית בגיל חודש בערך. בגיל 2–3 חודשים הם מטיילים עם אמם, ובגיל 5–6 חודשים הם לומדים לצוד לבד. הזכרים מגיעים לבגרותם המינית בגיל שנה, ואילו הנקבות בגיל שנתיים בערך. בגילאים הללו הם עוזבים את הוריהם ומוצאים להם מגורים חדשים.
יחסים עם מינים אחרים.
זאב הרעמה מנהל מערכת יחסים סימביוזית עם הצמחים שהוא ניזון מהם: הוא נושא את זרעיהם לאחר האכילה, ולעיתים קרובות פולט אותם דרך הצואה על קני נמלים חותכות עלים. הנמלים בתורן משתמשות בצואה ומשליכות את הזרעים אל ערימות אשפה מחוץ לקן, וכתוצאה מכך מואץ קצב הצמיחה של הזרעים.
איומים, אוכלוסייה ויחסים עם האדם.
זאב הרעמה מעניק מחד יתרונות כלכליים לאדם, כיוון שהוא טורף חיות המזיקות ליבול (כגון ארנבות ומכרסמים קטנים) אך מאידך, הוא פוגע לעיתים רחוקות בעופות משק צעירים, ובשל כך אף ניצוד על ידי המקומיים. יתר על כן, הוא נחשב גם כגורם מאיים לבקר ולצאן (הפרטים הבוגרים), אך חשד זה הוכח כחשד שווא. בגלל נטייתו להתבודד וזהירותו, הוא נמלט כאשר הוא חש בסכנה, כך שאינו מהווה איום ישיר על בני אדם.
האיום המשמעותי ביותר לתנאי חייו של זאב הרעמה, הוא הצמצום ההדרגתי של בתי הגידול שלו, הנובע בעיקר מהמרת שטחים לצורכי חקלאות ולבניית חוות, הגורמת לו לחיות קרוב יותר לאדם ולהיפגע כתוצאה מכך. בנוסף, קטיעת רצף השטחים של בתי הגידול גורם לבידוד האוכלוסייה ולקושי בהתרבות. כמו כן, זאב הרעמה נדרס לעיתים, בגלל קרבתו לכבישים המהירים התוחמים שמורות טבע.
זאב הרעמה רגיש במיוחד לזיהום הנגרם על ידי תולעת הכליה (סוג תולעת טפילית, "Dioctophyme renale"), המהווה איום קטלני גם לכלבי הבית. הוא אינו משמש כטרף לאף טורף אחר, אף על פי שהוא עלול להיות מותקף או להיהרג על ידי כלבים מבויתים שהתפראו, להידבק מהם ממחלות או להיאבק עמם על מזון.
כיוון שמצב השימור שלו מוגדר "פגיע" על ידי הממשלה הברזילאית, הוא קיבל מעמד של חיה מוגנת.
אוכלוסייה.
בגלל האופי המתבודד של זאבי הרעמה ובית הגידול הרחב שבו הם שוהים, צפיפותם נמוכה ברחבי דרום אמריקה. על פי הערכה שנעשתה בשנת 2005, נאמדה אוכלוסיית זאבי הרעמה בכ-23,600. האוכלוסייה בבוליביה לא עברה את סף ה-1,000. האוכלוסייה הנוכחית מוערכת בכ-13,000 פרטים, וסביר שהיא תצטמצם בעוד עשרה אחוזים במשך העשור הבא עקב האיומים שהוזכרו לעיל.
שימור האוכלוסייה והחזקתו בשבי.
זאבי הרעמה מוגנים ברוב המדינות שבהם הם חיים, כגון ברזיל, פרגוואי ובוליביה, אך על אף שהציד במדינות אלה אסור על פי חוק, אכיפתו מלווה בקשיים. הם שוהים במספר אזורים מוגנים, כגון הפארקים הלאומיים של קראקס והפארק הלאומי אמאס הנמצאים בברזיל. הם נהנים מפעולות שימור רחבות המגנות על הסראדו, כגון פעולות שננקטו להפחתת ההרג בדרכים בברזיליה, ופעולות שנקטה הקרן העולמית לשימור חיות הבר באזור.
בשבי.
בשנת 1994 פורסם מחקר שהתמקד בניסיונות לפתור את בעיית הצמצום בהתרבות זאבי הרעמה. מן המחקר עולה, כי מוסדות זואולוגיים וגני חיות ברחבי העולם ניסו להרבות את זאבי הרעמה ללא הצלחה יתרה, כיוון שהרבייה בשבי לוותה בקשיים: דוגמה מובהקת לכך מהוות נקבות החיות בתנאי שבי בחצי הכדור הדרומי. הן התייחמו בחודשים מרץ ואפריל, ולאחר ההיריון שנמשך כ-66 ימים וההמלטה, הסתבר כי הן מתקשות לגדל את גוריהן ולפיכך בעודם בני יום, הן קוברות אותם, נוטשות אותם או אף אוכלות אותם. הרג גורים הוא תופעה נפוצה אצל נקבות יונקים היולדות בפעם הראשונה, במיוחד אצל החתוליים. עם זאת, הרג גורים מתמשך אינו תופעה נפוצה כלל ולרוב הוא נגרם כתוצאה ממצבי לחץ. המחקר התמקד בפארק הזואולוגי של סאו פאולו (גן החיות הגדול בברזיל). אוכלוסיית זאבי הרעמה שנחקרה, כללה שלושה זוגות בוגרים שגדלו בטבע, ושלא הצליחו להתרבות בתנאי שבי. מסקנות המחקר הצביעו כי קשיי ההתרבות נגרמו בשל לחץ שנבע מתזונה לא נכונה, קרבה לאנשים (כולל עובדים) וקרבה לזאבי רעמה אחרים. בנוסף נצפו דפוסי התנהגות שונים מאלה המאפיינים את זאבי הרעמה השוהים בטבע, כגון שימוש תדיר יותר בקולות וריבוי סימוני ריח של הזכרים באופן תכוף יותר מהנקבות בתקופת הייחום. מן המחקר עלה, כי יש לבודד את זאבי הרעמה ממטרדים אנושיים וכן אף לבודד אותם אחד מהשני כדי לנטרל את הקשר ביניהם הנוצר מראייה ומחוש הריח. כמו כן הגיעו החוקרים למסקנה, כי יש להקצות לזוג מרחב ראוי, שבו יוכלו להיות מבודדים לחלוטין. מספר גני חיות יישמו את מסקנות המחקר ונחלו הצלחה בהתרבות זאבי הרעמה.
ב-31 בדצמבר 1999, דיווחו 144 מוסדות על מספר כולל של 412 זאבי רעמה (209 נקבות ו-203 זכרים). עם זאת, כדי לקבל תמונת מצב מבוססת יותר, נדרש עדיין מחקר מקיף יותר אודות מספר זאבי הרעמה הקיימים, השפעת האדם על סביבתו וחקר מחלותיו.
בתרבות.
בעבר נהגו לצוד את זאב הרעמה בגלל אמונות טפלות המייחסות לאיבריו תכונות על-טבעיות:
בתקופה המודרנית השימוש באיבריו פחת מאוד, אך התופעה עדיין קיימת בקרב קהילות קטנות של ילידים.
הערות שוליים.
תן הוא שם כולל למספר מינים בסוג כלב בעלי גוף בינוני, המצויים באפריקה ובדרום אסיה כשהמין תן זהוב חי בישראל. התנים הם טורפים בינוניים הניזונים בעיקר מנבלות, אף שיאכלו גם בעלי חיים קטנים עד בינוניים ואף פירות זמינים. הם חיים בקבוצות קטנות ופעילים ביום ובלילה.
מקור השם.
לא ברור מה הגיזרון של השם של התן. אבל יש חוקרים הסבורים ששמו של התן מגיע מהשורש ת.נ.ה., שורש שפירושו להשמיע קולות אבל או לומר דברי הספד. זאת בשל הקולות שמשמיע התן. ובמילון סורית-ארמית (cal): "תנוה" מופיע בהוראת: הֵאָנְקוּת, נַהֲמָה. הדבר מתיישב עם תפיסתם של החוקרים הסבורים שהתן הוא מין של דורס לילה, משום שהרבה מינים של דורסי לילה מקבלים את שמם על שם קולות צער שהם משמיעים.
לתן מילה נוספת בעברית, אם כי פחות ידועה, "אִי". המילה אי אף מופיעה בתנ"ך (ראו לעיל).
באנגלית התנים קרויים בשם: "ג'קל" (jackal) שמקורו מפרסית - shoghal شغال.
מיני התנים.
התנים אינם מהווים קבוצה טקסונומית אך הם שייכים כולם לסוג כלב ובעלי אורח חיים דומה אך למרות הדמיון בין המינים השונים אין הם קרובים גנטית, למשל זאב חבשי קרוב גנטית לזאב האפור מאשר לתנים האחרים, שכנראה התפצלו מאב קדמון משותף לפני 6 מיליון שנה.
ישנם 4 מיני תנים:
לעיתים גם המינים זאב זהוב אפריקאי וזאב ערבות מכונים תנים בשל אורח חייהם הדומה, אף ששמם הוא זאב והן קרובים אליו יותר.
התנהגות.
התנים הם פעילי לילה או פעילי בין ערביים, לרבות בעלות השחר (אם כי נראים גם במשך היום). הם טורפים משניים הניזונים מבעלי חיים קטנים מהם, מפגרים ובכמות קטנה גם מצמחים רכים כמו פירות. מבנה גופם לרבות רגליהם הארוכות ומבנה עצמותיהם מאפשרים לתנים לנוע במהירות של 16 קמ"ש בקירוב לאורך זמן, מה שעוזר להם לצוד טרף. התנים הם אופורטוניסטים אוכלי כל שלעיתים גם יגנבו טרף לאחרים.
התנים מנהלים אורח חיים מונוגמי, כשטריטוריה חיים זוג וצאצאיו עד להתבגרותם. הם טריטוריאליים ביותר ותוחמים את נחלתם על ידי עשיית צרכים בגבולותיה. הזוג צד ביחד או בנפרד ולעיתים חוברים מספר זוגות כדי לצוד בעל חיים גדול יותר למשל צבי או עגל פרה, ואולם לרוב הם ניזונים מטרף קטן יותר כמו מכרסמים או עופות.
התנים לא יתקפו אנשים, הגדולים מהם בהרבה. עם זאת תנים נגועים בכלבת ינשכו אנשים ובכך ידביקו אותם במחלה. גם זוג המגונן על צאצאיו ינשוך אנשים מתקרבים. לעיתים נדירות ביותר נרשמו מקרים של תנים שניסו לטרוף ילדים חסרי השגחה.
בתרבות.
התן היה אחת החיות הקדושות בבבל. אל המוות המצרי, אנוביס, היה אדם עם ראש תן. משערים כי בשל תזונתם וקרבתם אל אדמות קבורה, ייחסו לתנים את תפקידם כמייצגי המוות. ובהלוויות המצרים היו מביאים תנים להלוויה על מנת שהאל אנוביס ייתן לנפטר כבוד ומקום בגן עדן.
אזכורי התן בתנ״ך.
התן נזכר בתנ״ך במקומות הבאים:
יש לציין שלדעת חוקרים רבים התן המוזכר בתנ"ך אינו החיה שנהוג לקרוא לה היום תן. התן של היום אוהב לחיות באזורים הומי אדם, בזמן שהתן המוזכר במקורות חי באזורי חורבות או מדבר. לכן יש חוקרים שסוברים שהתן שמוזכר בתנ"ך הוא מין של דורסי לילה החי במדבריות. כנראה אוח פרעוני. יש כאלה שסבורים ש"תן" בתנ"ך הוא שם כללי לחיות השורצות במקומות חורבן מכיוון שבדרך כלל מוזכר כחיה השוכנת במקומות שוממים. מסיבה דומה מנחם דור סובר שה"תנים" זה שם של שד. ישנם מקרים בתנ"ך בהם נאמרת המילה "תנים" במשמעות של "תנין".
אין הדבר אומר שהתן נעדר מהמקרא, לדעת כמה חוקרים השועל שמוזכר בתנ"ך הוא לפעמים תן ולפעמים שועל. יש הסוברים שגם ה"איים" שמוזכר מדי פעם הוא התן
תן שחור-גב
תן שחור-גב (שם מדעי: "Canis mesomelas") הוא מין של תן מהסוג כלב. התן שחור-הגב מצוי באפריקה.
תיאור.
משקלו של התן 7-13.5 ק"ג ואורך גופו 45-90 ס"מ. לתן פנים מחודדות, אוזניים גבוהות, גדולות ומחודדות וזנב עבה באורך של 26-40 ס"מ.