חופשות מסוג זה לפופולריות רבה במיוחד ברחבי העולם בשנים 2020 ו-2021 בעקבות ההתפרצות העולמית של מגפת הקורונה כאשר הגבולות נסגרו ואנשים רבים נאלצו לתכנן את החופשה השנתית במדינתם או בקרבת מקום לביתם.
מכתב אהבה למ&quot;מ שלי
מכתב אהבה למ"מ שלי הוא סרט עלילתי קצר משנת 2017, שבוים בידי עטרה פריש והופק בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש, במסגרת הפרויקט "גיבורה" של אוניברסיטת תל אביב.
הסרט הוקרן לראשונה במסגרת "סטודנט ויז'ן" של פסטיבל טרייבקה האמריקאי, שבו גם זכה בציון לשבח. הסרט הוקרן לראשונה בבתי קולנוע ב־2018 כחלק מהמקבץ הראשון של מיזם הקפסולה "אהבה־שנאה". המיזם, מבית היוצר של חברת ההפקה גרין פרודקשנס ושל קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, איגד כמה סרטים קצרים ישראליים והציג אותם בבתי הקולנוע. באוקטובר 2019 נמכר הסרט ל־HBO אירופה בשם "The Love Letter"; הוא שובץ לשידור בערוצי רשת HBO אירופה מ־1 בנובמבר של אותה השנה.
ב־2021 עובד הסרט לסדרת הדרמה הקומית "המפקדת", שגם היא נוצרה בידי עטרה פריש, בשיתוף ניר ברגר, וזכתה לשבחים רבים.
עלילה.
נועה, מפקדת טירוניות מסורה בצה״ל, מקבלת מאחת החיילות שלה מכתב אהבה מסתורי. החשד שמאחורי המכתב מסתתרת כוונה לא אמיתית של החיילת מאלץ אותה להתמודד עם הפער בין כללי המשמעת הצבאיים לבין הכמיהה שלה להרגיש, ולו לרגע אחד, נאהבת.
ביקורות.
הסרט גרף את פרס הציון לשבח בתחרות הסרט הקצר של פסטיבל ירושלים לקולנוע ופסטיבל טרייבקה, הוקרן בפסטיבל פאלם ספרינגס האמריקאי ובפסטיבלים רבים ברחבי העולם, והיה מועמד לפרס אופיר לסרט הקצר הטוב ביותר.
ארץ ישראל במלחמת העולם השנייה
פרוטוסירן
פרוטוסירן (שם מדעי: Protosiren; מילולית: "סירנה קדומה") הוא סוג נכחד בן לסדרת התחשאים, שהתקיים במשך האאוקן לפני 46 עד 37 מיליון שנה מזמננו. סוג זה תואר ב-1904 בידי החוקר האוסטרלי אותניו אבל (Othenio Abel) ונכללים בו 5 מינים שהעתיק והקטן מביניהם הוא "Protosiren eothene".
המאובנים של הפרוטוסירן התגלו באזורים רבים, ביניהם בארצות הברית בפלורידה ובקרוליינה הצפונית והדרומית, במצרים, באירופה התגלו בצרפת, גרמניה והונגריה ובאסיה בהודו ופקיסטן. ככל הנראה היה זה יונק ימי ששחה בחופשיות בימים והתקשה לעלות על היבשה.
יונק זה הגיע לאורך 2.7 מטרים ולמשקל 250 ק"ג והיה בעל גפיים מפותחות ורחבות במבנה סנפירי עם אצבעות בקצה והיה בעל מפרק עצה מנוון יחסית, כך שהוא לא היה יכול לעלות מהמים ולשאת את משקלו. הוא השתמש בשרירי זנבו או גפיו האחוריות כדי לנוע או לזחול על קרקעית הים. מבנה לסתותיו מזכיר שיני תחשים מודרניים והוא היה צמחוני שניזון מעשבי ים ואצות על הקרקעית.
ככל הנראה יונק ימי זה היה מאבותיהם של הריטינות שמבנה גופם דומה.
סטפן אודה
סטפן אודה (בצרפתית: Stéphane Houdet; נולד ב-20 בנובמבר 1970, סן-נאזר) הוא טניסאי צרפתי.
קורות חיים.
אודה התחיל לשחק טניס בגיל 8. הוא בעל נכות לאחר תאונת דרכים. בשנת 1998 הוא סיים לימודי וטרינריה ופתח מרפאה פרטית.
בשנת 2005 הוא חזר לטניס והחל להתחרות בטניס בכיסאות גלגלים. לאורך הקריירה זכה אודה במספר תוארי גראנד סלאם במיוחד בתחרויות זוגות ומדליות אולימפיות. בשנת 2014 הוא היה הטניסאי הראשון שזכה ב-4 תחרויות גראנד סלאם בתחרויות זוגות בעונה יחידה.
סטפן אודה זכה ב-2 מדליות זהב אולימפיות: בשנת 2008 וב2016 בתחרות זוגות.
בתחרויות רבות הוא שיחק לצד שינגו קוניאדה וביחד הם זכו ב-9 פרסי גראנד סלאם לזוגות.
אילש אדלר
אילש אדלר (בהונגרית: Adler Illés; סנטה, 1868 – בודפשט, 19 בפברואר 1924) היה תאולוג הונגרי, רב. הוא היה עמית וכותב של ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים.
ביוגרפיה.
אילש אדלר הוא בנם של שאנדור אדלר ויוזפין ובר. הוא למד עברית ואת הכשרתו לרב בפקש, בבלשגיארמט וברטיסלאבה, ולימודים חילוניים באופן פרטי. בשנת 1891 הפך לרב של קישקונפלדיהאזה, ובין 1896 לבין 1907 נבחר וכיהן כרב של אובודה. הוא עבד שם אחת עשרה שנים כאשר הקהילה היהודית של פשט הזמינה אותו כרב להחליף את הרב אלעזר פולק בבית הכנסת רומבך. בצעירותו המוקדמת היה חבר מערכת במגזין "שוויון" (Egyenlőség) וכמה ממאמריו פורסמו שם וכן בעיתונים יהודיים כמו האגודה הספרותית היהודית-הונגרית (IMIT) ואחרים, כמו גם בספרי השנתון של IMIT ושל האגודה הלאומית היהודית לחינוך בהונגריה. הסדרה המפורסמת שלו היא על מסע רבני הונגריה לארץ הקודש שהופיעה ב"שוויון". כמדען וכתלמיד חכם עסק בין השאר בקבלה. הוא היה אחד הרבנים והנואמים הפופולריים ביותר בבודפשט ועבד כאמור בבית הכנסת ברחוב רומבך שתוכנן על ידי האדריכל אוטו וגנר. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה רב צבאי בדרגת סרן. כרב השתייך לזרם הסטטוס קוו אנטה. מותו נגרם מדלקת כיס המרה. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה. אשתו הייתה ינקה קרמר. ילדיהם: בלה, מרגיט, שאנדור ואנה.
ג'ייקוב אייכהולץ
ג'ייקוב אייכהולץ (באנגלית: Jacob Eichholtz: 1776–1842) היה צייר אמריקאי, שנודע בעיקר בזכות דיוקנאותיו במסורת הוויקטוריאנית הרומנטית. ידוע שהוא צייר למעלה מ -800 פורטרטים במהלך 35 שנה.
ראשית חייו.
הוא נולד לליאונרד ולקתרין אייכהולץ, שהיה בבעלותם ובניהולם טברנה ברחוב איסט קינג בלנקסטר. אביו השתתף במלחמת העצמאות האמריקאית. בגיל 11, ג'ייקוב עם אחיו למדו בבית הספר בלנקסטר. הוא גם לקח שיעורים מצייר שלטים מכיוון שהוריו הבחינו בנטייתו לצייר, אך בסופו של דבר הוא הפך לחניך אצל פחח. לאחר סיום הכשרתו כפחח הוא החל לעבוד כעצמאי. ב־1805 פתח אייכולץ חנות משלו בלנקסטר, שם הוא "תיקן קופסאות סוכר, קומקומי נחושת, והכין סירי קפה, כיורי כביסה, עששיות, ומשפכים."
אייכהולץ התחתן עם קתרין הץ מיכאל (1770–1817), אלמנה צעירה עם שני ילדים; נולדו להם ארבעה ילדים משלהם. אשתו נפטרה ב 1817. שנה לאחר מכן הוא התחתן עם קתרין טריסלר מלנקסטר, ונולדו להם תשעה ילדים.
מפחחות לציור.
משנת 1808 עד 1812 שכר אייכהולץ כמה עובדים שיעבדו בחנות, והקדיש את מרבית זמנו לציור ולהציע לחבריו את יצירתו. היו אלה דיוקנאות פרופיל קטנות על לוחות עץ, על מנת לגוון את עסקיו ולספק את תשוקתו לציור. לאחר שפיתח את יכולותיו כצייר פרופילים וצבר מספיק לקוחות כדי לקיים את משפחתו, אייכהולץ החליט להפוך את הציור לייעוד העיקרי שלו. בשנת 1808 פרסם אייכהולץ כי הוא "מבצע דיוקנאות וציורי פרופיל" בבטאון הפרסום השבועי של לנקסטר.
שני ציירים שהיו מבוססים כבר, ג'יימס פיל ותומאס סולי, השפיעו על אייכהולץ. בשנת 1808 ביקר ג'יימס פיל בלנקסטר והתוודע לאייכהולץ, שצייר את דיוקנו. תומאס סולי התיידד עם אייכהולץ כשהוא ביקר בלנקסטר לצורך עסקים וקיבל את הזמנתו לעבוד בסטודיו הציור שלו. באותה תקופה, סולי לא התרשם מניסיונותיו של אייכהולץ לצייר וכינה אותם "מחרידים"; עם זאת, הוא השאיר לו את מכחוליו במתנה לפני שעזב את לנקסטר. מאוחר יותר כתב סולי כי הוא הופתע ושמח לראות עד כמה השתפרו כישורי הציור של אייכהולץ, וכי, "אייכהולץ היה צייר ממדרגה ראשונה לו היה מתחיל מוקדם בחייו."
במהלך החורף בשנים 1811–1812, אייכהולץ נסע לבוסטון שם בילה כמה שבועות בסטודיו של גילברט סטיוארט והעתיק את עבודותיו בהשגחת סטיוארט. סטיוארט עודד את אייכהולץ להמשיך לצייר. בשנת 1815 מכר אייהכולץ את עסקיו ופנה לציור. בשנת 1820 הוא ביקר בבולטימור כדי להכין הזמנות דיוקן; הוא עבד גם בפיטסבורג ובדלאוור.
בשנת 1823 עבר אייכהולץ לפילדלפיה שם הוא, כפי שכתב מאוחר יותר, עמד בפני שני אתגרים: "פרקטיקה בלתי פוסקת של עשר שנים ותעסוקה מתמדת." הוא הציג עם חברת האמנים באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
חיים מאוחרים ומוות.
אייכהולץ חזר לנקסטר בשנת 1830, שם נפטר בשנת 1842, ונקבר בקבר משפחתי בחצר הכנסייה באותו קבר יחד עם נשותיו וילדיהם.
בראשית שנות ה -50 של המאה העשרים, כנסיית השילוש הקדוש ביקשה להרחיב את חצר הכנסייה שלה, ולכן העבירה את רוב המצבות והשרידים לבית העלמין החדש של וודוורד היל, כולל שרידי אייכהולץ ומשפחתו. עד שנת 2014, מצבתו של אייכהולץ, שהייתה עשויה שיש, התדרדרה בגלל הזמן והגשם החומצי והפכה את הכתובת לבלתי קריאה. היסטוריונים מקומיים קראו לשקם את המצבה שלו, וכן להתקין לוח פליז באתר הקבר לציון הישגיו.
הכרה.
במשך עשרות שנים התעלמו מהמורשת האמנותית של אייכהולץ. ככל שחלף הזמן, נוצרה הערכה מחודשת של משמעות הישגיו.
מיכלינה ארטן
מאנינג
ווקובאר (אי)
האי ווקובר (בסרבית: Вуковарска ада, בקרואטית: Vukovarska ada) שוכן בדנובה, באזור הגבול בין סרביה ובין קרואטיה. שתי המדינות תובעות את הריבונות על האי והוא נמצא כעת תחת שלטון סרבי.
בתקופת קיומה של יוגוסלביה נכלל האי בתחומה של קרואטיה, שם נמצאת גם העיר ווקובאר הנושאת אותו שם, אולם במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה נכבש האי על ידי הסרבים, ששולטים בו מאז. על פי ועדת התיווך בראשות בדינטר היה האי אמור לעבור לידי קרואטיה, אך סרביה סירבה לקבל את הצעת ועדת התיווך וטענה לזכותה על אי על בסיס קרבתו הגדולה יותר לחוף הסרבי.
במעמד דומה נמצא האי שרנגרד.
דרור סבו
דרור סבו הוא יוצר, כותב, עורך, במאי ותסריטאי ישראלי. הוא בוגר בית הספר סם שפיגל בהצטיינות, יחד עם עודד דוידוף, טלי שמש ודן גבע.
שרנגרד (אי)
שרנגרד (בסרבית: Шаренградска ада; בקרואטית: Šarengradska ada) הוא אי ששוכן בדנובה, באזור הגבול בין סרביה ובין קרואטיה. שתי המדינות תובעות את הריבונות על האי והוא נמצא כעת תחת שלטון סרבי.