בעקבות הפיכה צבאית ב-1889, שהפילה את הקיסרות הברזילאית והעלתה במקומה את הרפובליקה הברזילאית הראשונה, חלקים גדולים מהצי של ברזיל נטלו נשק נגד הממשלה החדשה ויצאו בסדרת מרידות ב-1891 ובין השנים 1893–1894. בנוסף לכך הצבא נגרר ללוחמת שחיקה במלחמת אזרחים שאירעה בצפון-מזרח המדינה וכונתה מלחמת קאנודוס. האופוזיציה של חיל הים לממשלה עלתה לו ביוקר. למרות ההרחבות של תקציב הצי בארגנטינה ובצ'ילה והטכנולוגיה הימית המתקדמת במהירות של העידן, בשנת 1896 היו לצי הברזילאי רק ארבעים וחמישה אחוזים מכוח האדם הנדרש לתפעול המלא שלו. יתרה מכך, עד סוף המאה ספינות השריון המודרניות היחידות שלו היו שתי אוניות קטנות להגנת החופים. עם הגנות רעועות כל כך, הביע ז'וזה מריה דה סילבה פאראנוס, הברון של ריו ברנקו ושר החוץ של ברזיל חשש כי הדבר היחיד שנותר מגן על גבולותיה של ברזיל זה היוקרה ההיסטורית מימי הקיסרות.
עם תחילת המאה העשרים, הגדלת הביקוש העולמי לקפה וגומי הובילה לכלכלת הקפה של ברזיל ולתנופת תעשיית הגומי. הרווחים שהתקבלו העניקו לפוליטיקאים פיניירו מאשאדו מריו גראנדה דו סול והברון ריו ברנקו את ההזדמנות לבנות צי חזק כדי להשיג את מטרתם להביא את ברזיל למעמד של מעצמה בינלאומית. הקונגרס הלאומי של ברזיל העביר תוכנית רכישה ימית גדולה ב-14 בדצמבר 1904, אך הצי חילק את עצמו לשני פלגים על אילו ספינות יש לרכוש. האחד, שנתמך על ידי חברת החימוש הבריטית ארמסטרונג ויטוורת' (שבסופו של דבר קיבלה את הצו), העדיפה צי המרוכז סביב מספר קטן של אוניות מלחמה גדולות. השני, שנתמך על ידי ריו ברנקו, העדיף צי גדול יותר המורכב מאוניות מלחמה קטנות יותר.
בתחילה, סיעת אוניות המלחמה הקטנות יותר ניצחה. לאחר שחוק מס. 1,452 הועבר ב-30 בדצמבר 1905, זה אישר תקציב של 4,214,550 ליש"ט (בערך מודרני, 1,685,820 ליש"ט בערך של 1906) לבניית אוניות מלחמה חדשות, שלוש ספינות קרב קטנות, שלוש סיירות משוריינות, שש משחתות, שתים עשרה ספינות טורפדו, שלוש צוללות ואוניית פחם. אף על פי שממשלת ברזיל חיסלה מאוחר יותר את רכישת הסיירות המשוריינות ממניעים כספיים, שר הצי, אדמירל ז'וליו סזאר דה נורוניה, חתם על חוזה עם ארמסטרונג ויטוורת' על ספינות הקרב המתוכננות ב-23 ביולי 1906. הרכישה נתמכה על ידי נשיא ברזיל הנכנס אפונסו פנה, שאמר לקונגרס הלאומי של ברזיל בנובמבר 1906 שהספינות נחוצות כדי להחליף את כלי השיט המיושנים המרכיבים את הצי הנוכחי. ההתיישנות של הצי הומחשה לאחר שספינת קרב התפוצצה במפתיע עקב תקלה מוקדם יותר באותה שנה.
אף על פי שההזמנות הגיעו לחברה בריטית, שגריר בריטניה בברזיל התנגד להתרחבות הימית המתוכננת בשל עלותה הגדולה והשפעתה השלילית על היחסים בין ברזיל לארגנטינה. הוא ראה בה "התגלמות של יוהרה לאומית, בשילוב עם מניעים אישיים בעלי אופי ממוני". גם שגריר ארצות הברית בברזיל התבטא נגד הרכישה והזהיר את משרד החוץ שלו מפני ערעור היציבות האזורית שעלול להתרחש אם המצב יהפוך למירוץ חימוש ימי מלא. ממשלת ארצות הברית ניסתה להכריח באופן דיפלומטי את הברזילאים לבטל את הרכישה, אך ניסיונות אלה נדחו; הברון ריו ברנקו העיר שהיענות לדרישות האמריקאיות תהפוך את ברזיל לחסרת אונים כמו קובה, שהחוקה החדשה שלה אפשרה לממשלה האמריקאית להתערב בענייני הפנים שלה.
מהלך הפתיחה: הרכישה הברזילאית.
לאחר שהחלה הבנייה של שלוש אוניות המלחמה הקטנות החדשות של ברזיל, ממשלת ברזיל החליטה לשקול מחדש הרכישות ובחרה לרכוש במקום זאת את אוניות המלחמה ולהשקיע בהן קודם כל (דבר שיקרה עוד כמה פעמים במהלך בניית 'ריו דה ז'ניירו' ב-1913). החלטה זאת נבעה מהופעת הבכורה של קונספט הדרדנוט החדש של הממלכה המאוחדת, שייצגה, בדמות הספינה המכונה ב-1906, פריצת דרך בתעשיית הלוחמה הימית, כאשר הדרדנוט נשאה כוח אש והייתה בקני מידה גדולים בהרבה מכל ספינה קודמת שציי המעצמות אחזו בה. סימן ההיכר של סוג ספינת מלחמה חדשה זה היה חימוש ה"תותחים גדולים בלבד" שלה, אשר השתמש בנשק רב יותר בקליבר כבד מאשר אוניות מלחמה קודמות, והוא הפך את הספינות הברזילאיות המקוריות למיושנות טרם שהושלמו.
התקציב שאושר להרחבת הצי הוקדש לבניית: שלוש אוניות דרדנוט, שלוש סיירות תצפית (צומצם בהמשך לשתיים), חמש עשרה משחתות (צומצם בהמשך לעשר) ושתי תומכות צוללות (צומצם בהמשך לאחת).
המהלך נעשה בתמיכה רחבת היקף של פוליטיקאים ברזילאים, כולל פיניירו מאשאדו, וההצבעה עברה כמעט פה אחד בסנאט. כמו כן הייתה תמיכה נרחבת לרכישה מצד חיל הים - כעת עם נציג מטעמו מהסיעה התומכת בבניית אוניות גדולות, תת-אדמירל אלכסנדרינו פאריה דה אלנסר, הוא שר הצי - והעיתונות הברזילאית. ובכל זאת, שינויים אלו נעשו תוך קביעה שהמחיר הכולל של התוכנית הימית החדשה לא יעלה על התקציב המקורי, ולכן הגידול במשקל האוניות המוזמנות נעשה במקביל לחיסולן של סיירות משוריינות קודמות והפחתת מספר ספינות המלחמה מסוג משחתת. שלוש אוניות המלחמה שעליהן החלה הבנייה נגרטו החל מ-7 בינואר 1907, והתכנון של הדרדנוט החדש אושר ב-20 בפברואר. עיתונים החלו לסקר את פיתוח אוניות המלחמה הברזילאיות במרץ, וחברת ארמסטרונג החלה בבנייה ב-17 באפריל. ההזמנה המלאה - כולל שלושת הדרדנוט ושתי הסיירות - סוקרה על ידי ניו יורק הראלד, דיילי כרוניקל והטיימס מאוחר יותר באותה שנה.
ההזמנה הברזילאי למה שפרשנים באותה העת כינו "ספינת הקרב החזקה ביותר בעולם" הגיע בתקופה שבה מדינות מעטות בעולם הזמינו חימוש בקני מידה כזה. ברזיל הייתה המדינה השלישית עם צי דרדנוט בתהליכי בנייה, אחרי הממלכה המאוחדת וארצות הברית. פירוש הדבר היה שברזיל עומדת מלפני מעצמות כגון הרפובליקה הצרפתית השלישית, הקיסרות הגרמנית, האימפריה הרוסית והאימפריה היפנית. מכיוון שדרדנוט הקנו לבעליהן יוקרה במעמד בינלאומי, בדומה במקצת לנשק גרעיני עשורי שנים מאוחר יותר, הצו עורר סערה ביחסים הבינלאומיים. עיתונים וכתבי עת ברחבי העולם העלו השערות כי ברזיל פועלת כמייפת כוח למדינה חזקה יותר שתשיג ידיה על שתי אוניות הדרדנוט הראשונות זמן קצר לאחר השלמתם, בעקבות ספקות לגבי יכולתה לשאת נשק שכזה. מקורות אמריקאים, בריטים וגרמנים רבים הפנו אצבע כלפי הממשלות האמריקאיות, הבריטיות, הגרמניות או היפניות במזימה חשאית לרכוש את כלי השיט.
בצד השני של האוקיינוס האטלנטי, בעיצומו של מרוץ החימוש הימי האנגלו-גרמני, זעמו חברי בית הנבחרים הבריטי על היעדים האפשריים של אוניות המלחמה, אם כי הלורד הראשון של האדמירליות, האדמירל ג'ון (ג'קי) פישר, הצהיר בעקביות שהם לא מאמינים שתתרחש מכירה סמויה כלשהי שיבצעו הברזילאים עם מעצמה אחרת. באמצע יולי וספטמבר 1908 דנו בבית הנבחרים ברכישת הספינות כדי לחזק את הצי המלכותי ולהבטיח שהן לא יימכרו ליריב זר, מה שישבש את תוכנית הצי הבריטי שנקבע ב"תקן דו-כוח". במרץ ושוב בסוף יולי 1908, ממשלת ברזיל הכחישה רשמית שהיא מתכננת מכירה. במרץ 1909, העיתונות הבריטית ובית הנבחרים החלו לקדם את הבנייה של עוד אוניות דרדנוט לאחר שהלורד הראשון של האדמירליות, רג'ינלד מק'קנה , טען כי גרמניה הגבירה את לוח הזמנים של הרחבת הצי שלה ותסיים בנייה של שלוש עשרה אוניות דרדנוט כבר ב-1911 - ארבע שנים מוקדם יותר ממה שהוערך קודם לכן. מטבע הדברים, נושא רכישת הדרדנוט הברזילאים שכבר בתהליכי בנייה הועלה, ומק'קנה נאלץ להכחיש רשמית שהממשלה מתכננת להגיש הצעה עבור מכירת אוניות מלחמה נוספות. הוא גם הוסיף והצהיר שמכירה לאומה זרה תהיה חסרת משמעות, שכן "העליונות הנוכחית שלנו בחוזקה בשנים 1909–1910 כל כך גדולה שלא יעלה חשש אצל מועצת האדמירליות (ממכירת אוניות למעצמות משניות נוספות)."
תגובת-הנגד: ארגנטינה וצ'ילה.
ממשלת ארגנטינה נבהלה מאוד מהמהלך הברזילאי, והיא פעלה במהירות לבטל את ההגבלות הימיות שנקבעו בהסכם עם צ'ילה ב-1902. בנובמבר 1906 שר החוץ של ארגנטינה, מנואל אוגוסטו מונטס דה אוקה, ציין שכל אחת מהאוניות הברזילאיות החדשות יכולה להשמיד את כל הצי הארגנטינאי והצ'יליאני. למרות ההפרזה לכאורה, ההצהרה שלו - שנאמרה לפני שממשלת ברזיל עוד ביצעה ריכשה מחודשת של אוניות דרדנוט - בסופו של דבר הייתה קרובה לאמת: נכון לשנת 1910, אוניות המלחמה הברזילאיות החדשות היו חזקות יותר מכל כלי שיט אחר בעולם, שלא לדבר על כל האוניות בשירות הצי הארגנטינאי או הצ'יליאני. מתוך מחשבה על כך, 'כתב העת של האגודה האמריקאית למהנדסי ים' סבר ששמירה סדרת 'קפיטן פראט' המיושנת היא עכשיו בזבוז כסף.
ההתרעה של ממשלת ארגנטינה נמשכה תחת יורשו של דה אוקה, אסטניסלאו זבאלוס . ביוני 1908, זבאלוס הציג תוכנית לקונגרס הלאומי הארגנטינאי שבה ארגנטינה תציע לממשלת ברזיל הזדמנות לתת לארגנטינה אחת משתי אוניות הדרדנוט הבלתי גמורות שלהם. זה יאפשר לשתי המדינות הזדמנות ליהנות משוויון ימי יחסי. אם הברזילאים יסרבו, תכנן זבאלוס להציב אולטימטום: אם לא יענו להצעה תוך שמונה ימים, צבא ארגנטינה המגויס יפלוש לברזיל לעבר אזור הבירה ריו דה ז'ניירו שהוגדרה כחסרת הגנות. לרוע מזלו של זבאלוס, תוכניתו הודלפה לתקשורת, והסערה הציבורית שנוצרה בעקבותיה - אזרחי ארגנטינה התנגדו לגיוס כספים עבור המלחמה - הובילה להתפטרותו.