ספרות ישראל בימי בית שני.
הר הציג לראשונה את השאלה:
האם הספרים היהודיים מימי בית שני (האפוקריפים, הפסאודואפיגרפיה והספרות היהודית-הלניסטית) ששרדו ונשתמרו רק בעולם הנוצרי (כל האחרים, שהם, לפי הר, רובה של ספרות ישראל מתקופה זו, אבדו לחלוטין) הם מדגם מקרי, ולפיכך אף מדגם מייצג, מכל מה שנתחבר בעם בעידן זה? על שאלה זו השיב בשלילה וניסה להוכיח שהספרים היהודיים ששרדו בעולם הנוצרי הם, על פי רוב, אלו שהיו בהם עניין ותועלת מיוחדים לנצרות, כולה או חלקה, והישרדותם בנצרות היא תוצאה של תהליך מעין-דרוויני ארוך (המתאימים ביותר שורדים במלחמת הקיום). הר ניסה להוכיח
שיצירתה של ספרות יהודית בגולה ההלניסטית בלשון היוונית לא פסקה בסוף השליש הראשון של המאה השנייה לספה"נ, כפי שהיה מקובל על החוקרים, אלא נמשכה עוד כחמש מאות שנים, עד לעליית האסלאם. אולם מתקופה זו שרדו, בעולם הנוצרי, רק חיבורים מעטים ולעיתים מקוטעים.
שנאת ישראל.
במאמר על השתקפותה של שנאת-ישראל בספרות חז"ל
הראה הר שחכמים לא רק ידעו היטב מה חשבו ומה אמרו עליהם הנכרים אלא שהם אף ידעו לחקות, הן מבחינת התוכן הן מבחינת הצורה, תיאורי שטנה ספרותיים של מנהגי היהודים ותולדותיהם. במחקר אחר
הסביר את תגובתם של חז"ל, שנאה כנגד שנאה ואפליה כנגד אפליה, שלימים נתחלפה לטובה, מחשש חילול השם, ואף הביאה לידי התהוותם של המושגים 'צדיקים באומות' ו'מצוות בני נח'.
הלניזם יהודי.
בסדרת מאמרים
בא הר לערער לחלוטין את שיטת ביקרמן והנגל בדבר התפשטותו הרבה של ההלניסם בקרב היהודים ביהודה בדורות הראשונים לאחר אלכסנדר ולתפוס את המאורעות בירושלים בשנים 167-175 לפסה"נ כתוצאת מזימותיה של כנופיית הרפתקנים תאבי שלטון והנאות סוציו-אקונומיות ללא כל מגמות רוחניות ודתיות. הר מסביר כיצד הפכה מדינת החשמונאים להיות מייוונת וכיצד, לאחר זמן, באה ונתפשטה בהדרגה השפעה הלניסטית בעולמם של חכמים (שבצידה הייתה גם דחייה, בייחוד של אופנת תספורת ומלבושים ושל תרבות השעשועים והבידור) עד שהגיעה לשיאה בתקופה הביזנטית. הר מוכיח שגם אלו מיהודי הארץ שידעו יוונית לא זו בלבד שלא חיברו ספרים בלשון זו אלא שאף לא הכירו כלל את הספרות היוונית מכלי ראשון והשפעותיה באו לחכמים על-פה, כגון מתוך שיחות וויכוחים.
היהודים והשלטון הרומי.
בשני מאמרים, באנגלית ובעברית,
ניסה הר להוכיח שהסיבה למרד בן-כוסבה (בר-כוכבא) הייתה גזירת המילה. שאר גזירות השמד של הדריינוס נגזרו לאחר זמן, סמוך לסופה של המלחמה, והיו רק על מצוות עשה בלבד ולפיכך אף עמדותיהם של חכמים כלפיהן היו מגוונות ושונות. הר דן במשמעותם של הדיאלוגים בין חכמים לבין גדולי רומי בספרות חז"ל
והראה שגם אם חלק גדול מהם אינו אלא ז'נר ספרותי יש משמעות לנושאיהם המתאימים לאופים ולזמנם השונים של המשוחחים. במאמרו על המשיחות בהגותם ובמעשיהם של חכמים
תיאר הר מה היו הדרכים השונות שבהם ראו חז"ל את אפשרות מימושה של הגאולה מעולה של רומי, בין במציאות הריאלית בין בתפיסה אסכטולוגית.
תולדות ההלכה ויחסה למציאות.
במחקר מפורט עסק הר בבעיית מלחמה בשבת
והראה עד כמה כרוכות התפתחויותיה השונות של ההלכה בעניין זה במציאות ההיסטורית הריאלית של החיים המשתנים במהלך הדורות. הר ניסה להוכיח
שבניגוד לתפישת הנישואים אצל הרומאים ובעקבותיהם אצל הנוצרים, שלהם הנישואים הם תכלית בפני עצמה ודבר קדוש, בעל ערך בלתי תלוי, שהוא יסוד חשוב של המדינה, החברה והדת, לפי תפיסתה של ההלכה הנישואים אינם, בעיקרו של דבר, תכלית אלא אמצעי טוב להגן על האישה, החלשה מבחינה סוציו-אקונומית, ומכאן בעקיפין גם על הילדים. הר מנתח טקסטים הלכתיים המוכיחים זאת. בין השאר הוא מראה שאם אמצעי זה מאבד את תועלתו והופך להיות מפריע או מזיק, מעדיפה ההלכה חיים משותפים של איש ואישה בלא נישואים. הר ניסה להוכיח
שתפילת "כל נדרי", הנאמרת בליל יום הכיפורים, אינה אלא נוסחה מאגית שיסודה בקערות השבעה מאגיות ממסופוטמיה שמקורן נוכרי. בבל הייתה תמיד שטופה במאגיה. מבבל נתפשט המנהג גם לתפוצות אחרות ועל אף התנגדותם העצומה לו של החכמים כמעט בכל מקום וניסיונותיהם לבטלו, וקודם לכול בבבל גופה, נקלט המנהג ותפס במרוצת הדורות עמדה מרכזית ביותר בליטורגיה היהודית. הר ניסה להוכיח
שהבייתוסים, הנזכרים ככת מיוחדת בספרות חז"ל, אינם זהים לאיסיים ושגם כת מדבר יהודה אינה אחת עם האיסיים, שכן בסוף ימי בית שני היו יותר מארבעה הזרמים שאותם מתאר יוסיפוס. במחקרים אחדים
דן הר בתולדות הלוח העברי ובקווי התפתחותו מתקופת המקרא ועד לתקופת המשנה והתלמוד.
היסטוריה רעיונית; מחשבת חז"ל; פולמוס יהודי-נוצרי; אגדה ומדרש.
מאמרו של הר על מהותה של האגדה
דן בדעותיהם של חז"ל גופם ושל חכמי ימי-הביניים על טיבה של האגדה: יצירה ספרותית-אמנותית מזה וחינוכית-מורליסטית מזה. הר ניסה להראות
שחכמי המשנה והתלמוד, שהתעניינו בתחומים רבים, היו בעלי תמונת-עולם היסטורית, אך לא הייתה להם היסטוריוגרפיה והעובדות ההיסטוריות אף לא עניינו את רובם. הם העדיפו להפיק לקחים היסטוריים מתוך מודלים בדיוניים, כדרכה של ספרות יפה מורליסטית. במאמרו על ההרמנויטיקה
מתאר הר את הדומה והשונה בשיטות הרמנוטיות יהודיות בספרות ישראל מימי בית שני ובספרות חז"ל מזה ובספרות הנוצרית הקדומה מזה. במאמר על הפונדמנטליזם
מעמת הר את גישתם לכתובי המקרא של חז"ל מזה ושל ישו מזה לעומת גישתם הפונדמנטליסטית הדומה של כת מדבר יהודה מזה ושל פאולוס מזה. במחקר אחר
ניסה הר להוכיח כיצד מילאה הדרשה בציבור בבית-הכנסת תפקיד מעין זה שמילאו ההצגות בתיאטרון ההלניסטי-רומי: כשם שבו היו ההצגות, בעיקר הופעותיו של המימוס, סטירות על המצב המדיני והחברתי האקטואלי שבאו להפיג מתיחויות כנגד השלטונות, ממש כך הייתה אף הדרשה בציבור בבית-הכנסת. הדרשנים עשו פרוייקציה (השלכה): דיברו לכאורה על אישים ומאורעות מן המקרא אבל באמת נתכוונו כנגד אישים ומאורעות בני-זמנם שלהם. במאמרו המוקדש להערכת השלום בעיני חכמים מראה הר
שבניגוד מפורש לסיפור המקראי על מלחמתו של משה בסיחון ובעוג ומלחמת כיבושה של כנען בידי יהושע, שהיו שתיהן בגדר מילוי ציוויו של ריבונו של עולם, מתארים חכמים כיצד סירב משה למלא את פקודתו של ה' לתקוף את סיחון אלא פתח והציע לו שלום וכך נהג אף יהושע, קודם לכניסתם של בני ישראל לארץ, כששלח לכנענים איגרות דיפלומטיות ובהן הציע להם אופציות שונות. לאחרונה ניסה הר להוכיח
שהאגדה צמחה בעיקר מתוך הדרשה בציבור בבית הכנסת ונתהוותה בארץ ישראל (ולא בבבל) והטעם לזה נעוץ בריבוים של הנוצרים בארץ ובפולמוס עימהם.
ההיסטוריה של ארץ ישראל.
בסדרה זו, בת עשרה כרכים, שהר היה אחד מעורכיה,
בספריו אלו העמיד הר כמה תזות. לאחר חורבן בית שני נעשה רבי יוחנן בן זכאי מנהיגם של החכמים ולימים של היהודים בארץ-ישראל בכלל. דבר זה בא מכוח מנהיגותו הטבעית ותושייתו, אבל התהליך היה מורכב יותר. היו אנשים אחרים שיכלו להיות מועמדים להנהגה, כגון אגריפס השני, כוהנים גדולים לשעבר ובני המשפחה המלכותית מחדייב, ומהם גם מחוגי חכמים, כגון בנו של רבן שמעון בן גמליאל, שעמד בראש בית הילל וכן בראש הממשלה הקואליציונית של המרד הגדול. אולם כל אלו לא באו בחשבון בין מבחינתם של הרומאים בין מבחינתם של היהודים. דרכו של רבי יוחנן בן זכאי למנהיגות הייתה, אפוא, תחילתה בדרך אלימינציה וסופה מכוח עצמו. דוגמה מאלפת אחרת היא העובדה שכשם ששלטונו המוחלט של הקיסר הרומי הלך ונתגבר ככל שהאימפריה הרומית הלכה וירדה מגדולתה במאות השלישית והרביעית, כך הלך אף שלטונם המוחלט של הנשיאים היהודיים ונתחזק ככל שהיישוב היהודי בארץ הלך ונתמעט ונחלש.
הר חיבר גם כמאה וחמישה-עשר ערכים באנציקלופדיה העברית ובאנציקלופדיה יודאיקה. ספר שלו על מלחמת בן-כוסבה (בר-כוכבא) עומד להופיע בקרוב. הוא עוסק עתה בכתיבתו של ספר מקיף על תולדות ישראל מחורבן בית שני עד סוף הזמן העתיק.
ספרים שערך.
טו. ספר זיכרון לפרופסור זאב פלק ז"ל: מאמרים במדעי היהדות ובשאלות השעה, ירושלים, מישרים ומכון שכטר למדעי היהדות, תשס"ה (יחד עם ר' הורביץ, י"ד סילמן ומ' קורינלדי)
טוביה בן אליעזר
רבי טוביה בן רבי אליעזר היה רב ומשורר בחבל הבלקן במאה ה-12, ונחשב למנהיגה הרוחני של קהילת יהודי מקדוניה. חיבר את מדרש לקח טוב הנקרא גם "פסיקתא זוטרתא" וכן פירוש לפיוטי אלעזר בירבי קליר.
על-פי אוצר הגדולים אלופי יעקב, רבי טוביה נולד בשנת ד'תת"ן בערך (1090), בימי רש"י והרי"ף.
ידוע עליו שכיהן כרב בקהילת סלוניקי בתקופת מסע הצלב הראשון וכן כי חי בעיר קסטוריה שהייתה נתונה לשליטת האימפריה הביזנטית, בימינו ביוון. וזאת על פי עדות בן ארצו, ר' יהודה ב"ר משה משקוני (מחבר פירוש על פירושו לתנ"ך של רבי אברהם אבן עזרא), וכן ר' מנחם תמר (אף הוא מחבר פירוש על פירוש ראב"ע).
רבי טוביה כתב על חשיבות מסירת דברי התורה שנשמעו מפי הרבנים לדורות הבאים. שכן, דבריהם הם חלק בשרשרת מסורת מימי משה ועד לעתיד לבוא.
רבו היה ר' שמשון, כפי שמזכיר בפירושו למגילת קהלת: " טוביה ב"ר אליעזר אם' (אמר) משום רבו ר' שמשון על ד"ה: דברי חכמים כדרבונות- "צריך לאדם ששומע דברי תורה מפי רבו, שיכניס דבריו בליבו, כדרבן וכמסמרות נטועים, שיהיו דברי תורה נטועים בלבו. בעלי אסופות. לפי שבעלי החכמה נאספים לבית עולמים ולא ימצא מי ילמדנו דברי תורה וכיוון ששמע אל ישכח ואל יסיחם מדעתו ולא יליזו מעיניו. נתנו מרועה אחד כל מה שדברו הנביאים וכל חכמי הדורות כלם נאמרו למשה מסיני שהוא רועה אחד".
לבייב
קמארינה