בני האינקה בפרו גידלו את המין עגבנייה תרבותית עוד לפני בוא האירופאים ליבשת, ובדרום מקסיקו ישנן עדויות לגידול העגבנייה בשנת 500 לפנה"ס. נראה שהטיפוסים הראשונים של העגבנייה התרבותית היו דומים יותר לעגבנייה דומדמנית.
בתרבות.
בני הפואבלו האמינו כי מי שהיה עד לבליעה של זרעי עגבניות יתברך בכוחות נבואיים. כשיובא הצמח לאירופה חשבו האירופאים במשך כ-200 שנה שהצמח רעיל, אך מאז שגילו שהוא אכיל הוא צבר פופולריות רבה.
מכללת סוויט ברייר
מכללת סוויט ברייר (באנגלית: Sweet Briar College) היא מכללה פרטית לבנות, והמלמדת תרבות כללית (ל"אמנויות חופשיות") ביישוב סוויט ברייר, וירג'יניה, בארצות הברית, כ-19 ק"מ צפונית מלינצ'בורג. המוטו הלטיני של בית הספר הוא "Rosam quae meruit ferat", כלומר "מי שמגיע לה הוורד, תישא אותו".
שטח המכללה הוא כ-13,000 דונם שנתרמו לשם הקמתה בשנת 1901 על ידי משפחתה של אינדיאנה פלצ'ר ויליאמס (1828-1900). בית הספר חבר באיגוד הדרומי של המכללות ובתי הספר. בחודש מרץ 2015 הודיעה המכללה כי תסגור את שעריה בתום שנת הלימודים האקדמאית 2014-2015.
היסטוריה.
בית הספר נקרא לפי שם המטע "סוויט ברייר" שהשתייך לאלייג'ה פלצ'ר (Elijah Fletcher, 1789 - 1858) מורה, איש עסקים וראש העיר לינצ'בורג בשתי קדנציות. את השם "סוויט ברייר", לפי סוג של ורד הנקרא Briar, מיחסים לאשתו של פלצ'ר,מריה קרופורד. באמצע המאה ה-19 החזיק פלצ'ר במטע שלו בין 80 ובין 100 עבדים. אחרי שחרורם בשנת 1865, חלקם המשיך לעבוד, תמורת שכר, ולחיות בו.
אחרי מותו של אלייג'ה פלצ'ר, בתו אינדיאנה ירשה את המטע וכשהלכה לעולמה בשנת 1900, בהתאם לצוואתה אדמותיו שימשו להקמת מכללה לבנות, לזכר בתה דייזי שנפטרה בגיל 16 ולא הייתה לה הזדמנות ללמוד במכללה.
אדריכלות.
קמפוס המכללה שוכן למרגלות הרי בלו רידג'. הסגנון האדריכלי של המכללה - של "התחייה הקולוניאלית" - נשלט על ידי עבודתו של ראלף אדמס קראם,שהטביע את חותמו גם על בניית הקמפוסים של אוניברסיטת פרינסטון ושל אקדמיית וסט פוינט.
הקמפוס כולל גם את חלקת הקברות של המטע סוויט בייר, שבו נטמנו שישים עבדים.
21 מתוך 30 המבנים של המכללה וכן "בית סוויט ברייר" (הווילה בסגנון איטלקי של אלייג'ה פל'קר, בימינו מושב נשיא המכללה) מוכרים על ידי הרשם הלאומי לאתרים היסטוריים של ארצות הברית כ"מחוז ההיסטורי של מכללת סוויט ברייר".
דירוגים.
המכללה זוכה באופן קבוע לאורך השנים בדירוגים גבוהים מטעם ארגונים שונים.
בשנת 2000, מבין 20% המכללות הראשונות, סוויט ברייר דורגה במקום הרביעי, לפי כל חמשת הקריטריונים, בסקר הלאומי למעורבות סטודנטים NSSE המודד את יעילות הלמידה.
במדריך למכללות לשנת 2014 של "פרינסטון רוויו" בין 20 המכללות הראשונות בארצות הברית, דורגה סוויט ברייר במקום הרביעי. גם הקמפוס מדורג בין היפים בארצות הברית. במדריך הנ"ל היא דורגה במקום השישי.
פעילות אקדמית.
המכללה מפעילה 60 קורסים לתואר ראשון, וכן שלוש תוכניות טרום-תואר בתחום המשפטים, הרפואה והרפואה הווטרינרית. בנוסף יש לה שני מסלולים לתואר שני, פתוחים לשני המינים.
מכללת סוויט ברייר הייתה המכללה השנייה לבנות שהכינה לתואר שני בהנדסה.
המכללה מעניקה גם מספר תוכניות השתלמות בחו"ל, מהן המקיפות למשך שנה הן Junior Year בספרד ובצרפת.
חיי הקמפוס.
רוב הסטודנטיות גרות בקמפוס למשך לימודיהם. קיימים 7 מעונות סטנדרטיים ומגורים עצמאיים בגרין וילג' ובפאטסון האוס, זמינים לנשים מן המעמד הגבוה. למכללה יש חמישים מועדונים וארגונים.
ספורט.
קבוצות הספורט של המכללה ידועות בכינוי "ויקסנס" (Vixens). הן פעילות בהוקי דשא, לקרוס, כדורגל, סופטבול,שחיה,טניס,כדורעף. בקמפוס פעיל גם מועדון לסיוף
הסטודנטיות משתתפות גם בפעילות ספורט ופנאי כמו טיולים בהרים ובמערות, דיג, טיפוס הרים, קיאק, סקי. קיימת גם תוכנית מקיפות לרכיבה על סוסים.
ולנטינה טולקונובה
ולנטינה טולקונובה (ברוסית: Валентина Толкунова; 12 ביולי 1946 - 22 במרץ 2010) הייתה זמרת סובייטית ורוסיה. בשנת 1987 הוענק לה תואר אמן העם של רוסיה. על פעילותה בתחום השירה היא זכתה במספר עיטורים רוסיים.
קורות חיים.
ולנטינה טולקונובה נולדה בעיר ארמביר שבמחוז קרסנודר למשפחת עובדי מסילות הרכבת. במרץ 1948 המשפחה עברה למוסקבה. בגיל 10 היא החלה לשיר במקהלה. לאור הניסיון שהיה לה בשירה במקהלה, לאחר סיום בית הספר טולקונובה החלה ללמוד ניצוח מקהלות במכון מוסקבאי לתרבות.
בתחילת שנות ה-60 להקת ג'אז בראשות יורי סאולסקי חיפשה זמרת חדשה. ולנטינה טולקונובה החליטה לנסות להתקבל ללהקה ועברה בחינות קבלה בהצלחה. החל מקיץ 1966 היא החלה לשיר בלהקה ותוך זמן קצר התחתנה עם יורי סאולסקי. לאור לוח זמנים לחוץ ונסיעות רבות, טולקונובה לא יכלה להמשיך בלימודים ולכן היא עברה ללימודים אקסטרניים במכון על שם גנסין. בשנת 1971 היא סיימה את לימודיה וקיבלה הסמכה כמנצחת מקהלות.
משפחתה הייתה ביחסי ידידות עם המלחין איליה קטייב והוא הציע לטולקונובה לשיר את שיריו בסדרת טלוויזיה חדשה. השירים זכו לפופולריות רבה ומבוצעים עד היום. בשנת 1971 להקת יורי סאולסקי התפרקה וגם הזוג החליט להתגרש. בתקופה זו טולקונובה הייתה מוכנה לכל עבודה מזדמנת - השתתפה בסרטים בתפקידים קטנים, שרה בלהקות וכו'. בשנת 1972 היא השתתפה בהופעה שהוקדשה לשירי איליה קטייב והמשורר לב אושנין הציע לה לשיר את השיר החדש שהוא כתב ביחד עם ולדימיר שאינסקי. ביצוע שיר זה הביא לה פופולריות רבה. היא נחשבת ליורשת של קלבדיה שולז'נקו ולידיה רוסלנובה. מלחינים ידועים כמו אוסקר פלצמן, אלכסנדרה פחמוטובה ומיכאל טריברדייב החלו להציע לה את השירים החדשים. בשנת 1975 היא הכירה את הפסנתרן דוד אשכנזי שהיה שותף לכל הופעותיה במשך 18 שנים.
בסוף שנות ה-70 - תחילת שנות ה-80 טולקונובה הייתה בין הזמרות הידועות בברית המועצות. באותן השנים היא התחתנה בפעם השנייה ובשנת 1977 ילדה בן.
בשנת 1986 היא החליטה לעשות תפנית בקריירה שלה וביימה אופרה "נשים רוסיות" על בסיס שירי ניקולאי נקרסוב, אלכסנדר פושקין ואנדריי קולצוב. את המוזיקה כתב ידידה הוותיק איליה קטייב. לצידה על הבמה הופיע אינוקנטי סמוקטונובסקי. היא עצמה הופיעה ב-4 תפקידים וקיבלה ביקורת חיובית.
לאור ההצלחה, בשנת 1987 טולקונובה הקימה תיאטרון לדרמה ושירה במוסקבה שפעל שנים רבות.
בשנות ה-90, לאחר התפרקות ברית המועצות טולקונובה הצליחה להמשיך ולשיר במיוחד בהופעות מחוץ לגבולות ברית המועצות לשעבר.
בשנת 2006 הזמרת חלתה בסרטן אך החלימה. המחלה חזרה בשנת 2009 ובשנת 2010 היא נפטרה.
במהלך הקריירה המקצועית טולקונובה ביצעה מעל ל-600 שירים ו-25 פעמים השתתפה בפסטיבל "שיר השנה".
קרולה נהר
קרולה נהר (בגרמנית: Carola Neher; 2 בנובמבר 1900 - 26 ביוני 1942) הייתה שחקנית גרמנייה.
ביוגרפיה.
נהר נולדה במינכן למורה למוזיקה בשנת 1900. היא החלה לעבוד כפקידה בבנק ב-1917. בקיץ שנת 1920, ביצעה את הופעת הבכורה שלה בתיאטרון באדן-באדן ללא לימוד משחק קודם, ואחר כך המשיכה לעבוד בתיאטרוני דרמשטאדט, נירנברג וב-Munich Kammerspiele. ב-1924, נהר החלה לעבוד בתיאטרון בורוצלב, שם פגשה את תרזה גיזה ואת פיטר לורה. ב-7 במאי 1925 נישאה לאלפרד הנשקה (המשורר קלאבונד), שעבר עבורה ממינכן לוורוצלב והיה באותה תקופה אמן ומשורר מוכר ומצליח למדי.
ב-1926 עברה נהר לברלין כדי לעבוד עם ברטולט ברכט. ברכט כתב את המחזה אופרה בגרוש, בו הייתה נהר אמורה לשחק בתפקיד פולי פיצ'ם אך לאור פטירתו של בעלה באוגוסט 1928 נעדרה מהצגת הבכורה. נהר גילמה את פולי בהופעות מאוחרות יותר. ברכט כתב תפקידים נוספים עבור נהר, אותם שיחקה בהצלחה. כמו כן, נחלה נהר הצלחה בגילום דמותה של מריאנה בהצגה אגדות מיערות וינה של אדן פון הורבאט. היא גילמה והנציחה את דמותה של פולי בסרט אופרה בגרוש, שבוסס על המחזה.
בעודה בברלין, נהר תרגלה איגרוף עם המאמן הטורקי סאברי מאהיר בסטודיו שלו, שנפתח לנשים בשנות ה-20 (כולל ויקי באום ומרלן דיטריך). היא הצטלמה לתמונה בעמדה נגדית למאהיר, בעודה מצוידת בכפפות איגרוף וגרביונים, והגדירה עצמה כ"אישה חדשה", המאתגרת קטגוריות מגדריות מסורתיות.
ב-1932 נישאה לאנטול בקר ועזבה את גרמניה לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון באביב 1933. היא היגרה לפראג, שם עבדה בתיאטרון הגרמני החדש, אך המשיכה לברית המועצות ב-1934, שם פגשה בגוסטב וון ונגנהיים ועבדה עמו בקברט דובר הגרמנית שלו, Kolonne Links.
ב-1936, במהלך הטיהורים הגדולים של משטר הסטליניזם, ונגהיים האשים את נהר ובעלה אנטול בקר בטרוצקיזם. נהר נאסרה ב-25 ביולי 1936. בקר הוצא להורג ב-1937 ונהר נשפטה לעשר שנות מאסר ונשלחה לגולאג ליד אורנבורג. היא נפטרה בעודה בכלא מ ב-26 ביולי 1942.
גורלה גרר מחאות בקרב מהגרים אחרים מחוץ לברית המועצות, במיוחד לאור העובדה שברכט שתק ולא סייע לנהר.
הנצחה.
רחוב קרולה נהר בשכונת הלרסדורף שבמזרח ברלין קרוי על שמה של נהר.