כאמור, דעתו של רבנו גרשום ורבני הקהילות היא שניתן לכפות על היחיד תקנות בענייני צדקה. דעה זו מתאימה לפסק ההלכה הרווח הקובע שכופין על הצדקה – הלכה נפוצה ומוסכמת גם על הרמב"ם, על הריצב"א (יצחק בן אברהם) ור"י הזקן ואחרים, אך לא הייתה מוסכמת על רבנו תם שהיה סבור כי לא ניתן להכריח אדם לתת צדקה, וזאת על פי האימרה התלמודית "כל מצוות עשה ששכרה בצדה – אין בית דין של מטה מוזהרים עליה"; כלומר, אין הם אמורים לאכוף את יישומה. ומצוות צדקה אכן נאמר בה ועל כן היא מצוות ששכרה בצידה ואין לאכוף את קיומה.הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, פוסק בולט ביותר באירופה במאה ה-19, כתב כי בימינו למעשה אין לכפות אדם לתת צדקה.
מעמד גבאי הצדקה.
תפקיד הגבאי הוא בעל משמעות נכבדה במסגרת הקהילה, ומתמנים לכך אנשים בעלי שיעור קומה מוסרי. לא מוזכר בהלכה כיצד מתרחש הליך המינוי, וככל הנראה הדבר משתנה בהתאם למנהגים הפנימיים של הקהילות השונות.
באופן עקרוני הגבאי נאמן באופן מוחלט ולא ניתן לבוא אליו בדרישה לחשוף את התנהלותו, ואף נפסק להלכה כי: . כל עוד הגבאי משמש בתפקידו, הוא נאמן בטענותיו לגבי אופן התנהלותו, ובמידה ונוצר ויכוח בינו לבין נצרך – חובת הוכחה חלה על הנצרך.
הכסף או המצרכים שנמצאים בידי גבאי הצדקה מוגדרים בהלכה ככאלה השייכים כבר לעניים; "ידם יד עניים"; כלומר, כסף או מצרכים שהגיעו לידיהם למטרות צדקה, הופכים מיידית לשייכים לציבור העניים בעיר, והגבאים מחזיקים בהם וקונים אותם למען העניים. דין זה בא לידי ביטוי בכך שאדם שנתן צדקה לגבאי, אינו יכול להישאל על נדבתו, שכן תרומתו כבר שייכת לעניים.
כגבאי צדקה מפורסמים בשנים האחרונות, שימש הרדב"ז שהיה אחראי על ענייני הצדקה במצרים, הרב מנחם נחום קפלן רבו של החפץ חיים, הרב משה שוסטר והרב דוד לייב שוורץ מבני ברק. אישים חשובים נוספים שמשו כשד"רים לקהילות שונות ברחבי העולם.
ניהול המגבית.
את תפקידם הכפול של הגבאים, ניהול "קופה "לכסף ו"תמחוי" למצרכים, מתאר הרמב"ם באופן הבא:
בדברים אלה מופיע ההבדל הראשון בין "קופה" ל"תמחוי": גבייתם וחלוקתם של הכספים במסגרת ה"קופה" נעשה פעם בשבוע – בערב שבת. לעומת זאת גבייה וחלוקה של מצרכי ה"תמחוי" נעשית על בסיס יומי – גבייה בבוקר וחלוקה בערב.
ההבדל השני הוא בנוגע ליעוד המגבית. ה"קופה" נועדה רק לעניי העיר בה נאספה הצדקה, ולעומתה ה"תמחוי" נועד ל"עניי עולם" – לכל נזקק.
בפסקה זו מבוטא הבדל נוסף בין ה"קופה" ל"תמחוי"; העובדה כי את מגבית ה"קופה" עושים בשניים, ואת מגבית ה"תמחוי" עושים בשלושה. אך הסיבה לכך אינה ברורה לגמרי מלשון התלמוד, ובפרשנותה נחלקו ראשונים. הסיבה לכך שבגביית ה"קופה" נדרשים לפחות שניים – מובנת על פי הקביעה כי "אין עושין שררות על הציבור בפחות משניים". גם הסיבה לכך שבחלוקה נדרשים לפחות שלושה מובנת, מאחר שמדובר בדיני ממונות בהם יש להפעיל שיקול דעת רב יותר – של שלושה אנשים.
השאלה שצצה היא מדוע בגביית "קופה" מספיקים שניים ולא צריכים שלושה כמו בדיני ממונות?
רבנו תם מפרש כי מדובר במצב בו סכום הנתינה ידוע מראש, ולכן אין כל עניין בהפעלת שיקול דעת בשעת הגבייה. בהתאם לכך, הסיבה בגינה גבייה ב"תמחוי" זקוקה אף היא לשלושה, אינה כי קיים הכרח מהותי בכך, אלא מכיוון שב"תמחוי" החלוקה היא על בסיס יומי, ולכן פרקטי יותר שאותם שלושה אנשים יבצעו את הגבייה והחלוקה.
הרמב"ם מסכים שהסיבה בגינה בגביית ה"קופה" לא נדרשים שלושה אנשים היא מכיוון שהיא קצובה מראש, אך הוא אינו מסכים לגבי "תמחוי". לדעתו הסיבה שב"תמחוי" זקוקים לשלושה בשעת הגבייה נובעת מכך שה"תמחוי" שונה באופיו ואינו קצוב מראש וכל אחד מחליט כמה הוא נותן. כתוצאה מכך יש צורך בשלושה אנשים כדי שיופעל שיקול דעת טוב יותר.
דעה שונה מביע רבי בצלאל אשכנזי, לפי גביית צדקה שונה מהותית מחלוקתה. זאת מכיוון שטעות בחלוקת הצדקה מובילה לגזל של נצרך אחד לטובת נצרך אחר, לעומת זאת טעות בגבייה אינה גובלת בגזילה.
להלכה למעשה ממליצים הפוסקים הראשונים להעמיד שלושה גבאים גם לגבייה וגם לחלוקה, וזאת מכיוון ש"אין מעמידין פרנסים פחות משלושה". בימינו נפסק להלכה כי אין כל צורך ביותר מגבאי אחד לגבייה, וזאת מכיוון שבימינו אין ממשכנים על הצדקה, כלומר, לא כופים את מי שאינו רוצה לתת, ולכן אין זו "שררה"; הרדב"ז מקצין שיטה זו, וסבור כי בימינו אפילו החלוקה שנאמר אודותיה בתלמוד כי דרושים למענה שלושה גבאים – כבית דין, יכולה להיעשות באמצעות גבאי בודד, כי תפקידו של הגבאי הוא אדמיניסטרטיבי בלבד.
גרווימטריה
גרווימטריה בכימיה אנליטית היא שיטה לאפיון תמיסה יונית, כלומר מציאת סוגי היונים (חלקיקים בעלי מטען חשמלי, חיובי או שלילי) בתמיסה וריכוזם. השיטה מתבססת על העיקרון של יצירת מלחים קשי תמס (מחוץ לתמיסה) ושקילתם, כלומר לקשור את היונים המומסים למלח שאינו מומס, כך שניתן לשקול אותם.
בגלל המגוון הרחב של מלחים קשיי תמס, והעלות הנמוכה של החומרים והמכשור הנחוצים, כמו גם בגלל הדיוק הרב אליו ניתן להגיע על ידי שקילה, שיטה זו נפוצה במעבדות כימיה אנליטית.
תיאור השיטה.
גרווימטריה משמשת לאפיון תמיסה יונית, כלומר מציאת סוגי היונים בתמיסה וכמותם. חלק מהיונים בטבע הם חסרי צבע או ריח, ולא ניתן לזהותם ללא שימוש במכשור מיוחד או בחומרים מיוחדים. ראשית יש לשער איזה סוג יון נמצא בתמיסה, ואז יש למצוא יון במטען נגדי. לא כל יון במטען נגדי מתאים, עליו ליצור מלח קשה תמס עם היון החשוד, וכן להופיע לפחות במלח קל תמס אחד.
בתהליך המדידה, מוסיפים את המלח קל התמס עם היון הנגדי לתמיסה. אם נוצר משקע הרי שנוצר מלח קשה תמס, והיון המשוער כנראה נוכח. אם לא נוצר משקע היון המשוער לא נמצא בתמיסה. למציאת ריכוז היונים בתמיסה, שוקלים את כמות המלח קשה התמס אותו יצרנו. בעזרת הנוסחה של התגובה הכימית ונפח התמיסה ניתן לקבל את ריכוז היונים בתמיסה.
דוגמה.
נאמר כי נהר מסוים חשוד בזיהום של יוני עופרת (דבר הקורה לעיתים באזורים הסמוכים למפעלי תעשייה) ולא צפויה הימצאותם של יונים אחרים. ראשית על החוקר לדגום נפח של מים מהנהר. צריך לאתר מלח קשה תמס במים של עופרת, בדרך כלל במאגרי נתונים (לדוגמה). אחד המלחים האלו הוא למשל עופרת דו-כלורית (&lt;chem&gt;PbCl2&lt;/chem&gt;). היון הנגדי הוא אם כן יון כלור. כעת על החוקר לאתר מלח של כלור שהוא קל תמס במים, במקרה זה מדובר במקרה הנפוץ של מלח בישול (&lt;chem&gt;NaCl&lt;/chem&gt;), שאותו מוסיף החוקר לדגימת מי הנהר. המלח יומס במים בתגובה הבאה:
&lt;chem&gt;NaCl(s) -&gt;Na+(aq) +Cl- (aq)&lt;/chem&gt;
&lt;chem&gt;Pb2+(aq) +2Cl- (aq)-&gt;PbCl2(s)&lt;/chem&gt;
לכן, אם נוצר משקע בדגימה ישנם יוני עופרת, ואחרת אין כאלו.
מציאת ריכוז היונים.
נניח כי נפח הדגימה של מי הנהר הוא 0.01 ליטר.
יש להוסיף לדגימה כמות מספקת של מלח קל תמס כדי לשקע את כל יוני העופרת ולהשאיר עודף מלח נגדי מומס, לכן החוקר מוסיף את המלח קל התמס עד אשר לא נוצר יותר משקע.
לאחר מכן יש לסנן את התמיסה (למשל בעזרת נייר סינון או סינטרגלאס), לייבש את המלח ולשקול את המלח היבש.
הריכוז של יון העופרת בתמיסה נתון על ידי הנוסחה:
formula_1
כאשר: &lt;chem&gt;c&lt;/chem&gt; - ריכוז היון. &lt;chem&gt;M&lt;/chem&gt; - מסת המלח קשה התמס. &lt;chem&gt;Mw&lt;/chem&gt; - המסה המולרית של המלח קשה התמס. formula_2 - כמות מולי היון המתפרקת ממול אחד של מלח, שהיא גם מקדם היון בנוסחא האמפירית של המלח. &lt;chem&gt;V&lt;/chem&gt; - נפח הדגימה.
אם נשקלו 0.2781 גרם, יש אלפית מול של המלח, ולכן אלפית מול של יוני עופרת. בהכפלה בנפח הדגימה, מדובר בעשירית מולר ריכוז יוני עופרת במי הנהר.
מנגנון תרמודינמי.
יצירת גבישים גדולים, מבחינת מסה ונפח, חשובה, הן כדי להקל על הסינון, והן כדי לאפשר שימוש במלח. כדי ליצור גבישים גדולים יש לנתח את שלבי יצירת הגביש. כבכל תגובת גיבוש גם כאן ישנם שלשה שלבים עיקריים:
שלב האינדוקציה.
הגורמים הממשטרים את הגיבוש הם העדיפות האנתלפית של יצירת גבישים, (שכן יצירת קשרי כימיים כרוכה בשחרור אנרגיה), ומחסום האנרגיה של הגדלת הגביש כנגד אנרגיית פני השטח של הגביש. התוצאה היא הסתברות גבוהה ליצירת הרבה גבישים קטנים.
המעבר לשלב הנוקלאציה מתרחש כאשר גביש מסוים, למרות ההסתברות הנמוכה, גדל מעל הרדיוס הקריטי, שהוא הרדיוס ממנו והלאה גידול הגביש הופך אקסותרמי.
שלב הנוקלאציה.
הוא השלב בו הגבישים גדלים לכדי הרדיוס הקריטי. דבר זה יכול לקרות הסתברותית, או על ידי נוכחות של זיהום, שסביבו קל יותר לגביש להתגבש. כדי לעודד נוקליאציה מערבבים את התמיסה, ובכך להגדיל את מספר ההתנגשויות הפוריות.
שלב גידול הגבישים.
כדי לעודד את גידול הגבישים מניחים אותם בתמיסה חמה למשך זמן רב (מספר שעות), וזאת משום שאטומים ניתקים ומתחברים מהגבישים כל העת, וישנה הסתברות גבוהה יותר להתנגשות עם גביש גדול.
שיטות להעצמת גודל הגבישים.
ערבוב התמיסה.
בערבוב התמיסה מושגות כמה מטרות, ראשית, הדרך שעוברת טיפת מלח קל תמס ארוכה יותר, ולכן מתנגשת ביותר יונים, ולכן משקעת יותר מלח קשה תמס. שנית, נוצרות יותר התנגשויות ולכן הגבישים גדלים, והסיכוי ליצירת גרעיני גיבוש גדל.
טפטוף איטי של מלח קל התמס.
בהאטת הטפטוף של מלח קל התמס, גדל זמן המגע בין המלחי קלי לקשי התמס, וגדלה ההסתברות ליצירת גרעיני גיבוש.
הבשלת המשקע.