נאמנותו של אייזנשטיין לרעיונות הקומוניזם גרמה לו להתעמת עם מספר בעלי תפקידים בשלטונו של יוסיף סטלין. סטלין היה מודע לכוחו של הסרט כאמצעי תעמולה, וראה באייזנשטיין דמות שנויה במחלוקת. הפופולריות של אייזנשטיין עלתה וירדה עם הצלחת סרטיו. הסרט "אוניית הקרב פוטיומקין" היה ללהיט בינלאומי, והצלחתו תרמה לבחירתו של אייזנשטיין לביים את "אוקטובר: עשרה ימים שזעזעו את העולם" כחלק מהחגיגות הגדולות במלאת עשור למהפכת אוקטובר של 1917. אולם סרט זה לא התקרב בהצלחתו לזו של "פוטיומקין". סטלין לא היה מרוצה מכישלון "אוקטובר", ודרש מאייזנשטיין לשנות את סופו.
בעקבות חילוקי הדעות עם משטרו של סטלין, בסתיו 1928 עזב אייזנשטיין את ברית המועצות וניסה להשתלב בתעשיית הסרטים במדינות שונות באירופה, אך ללא הצלחה. הוא השיג חוזה בסך 100,000 דולר מאולפני סרטי פרמאונט בהוליווד, שרצו שיביים את גרסת הקולנוע של "טרגדיה אמריקאית" מאת תאודור דרייזר. הוא הגיע לניו יורק ב-20 במאי 1930 ומשם המשיך לקליפורניה. בואו נתקל בביקורת אנטישמית, אליה התייחס אייזנשטיין באומרו שמכיוון שסבו כבר לא רצה להיות יהודי, הוא משוחרר מהעניין. בסופו של דבר, בשל חוסר הסכמה לגבי הליהוק, נפרד אייזנשטיין מאולפני פרמאונט באוקטובר של אותה השנה, והסרט הושלם בידי יוזף פון שטרנברג.
אייזנשטיין נסע למקסיקו, וניסה להפיק שם סרט תעודי דרמטי-למחצה בשם "Que Viva Mexico!". בטרם הסתיימה העבודה על הסרט דרש סטלין מאייזנשטיין לשוב לברית המועצות. אייזנשטיין נתן את הצילומים הבלתי-ערוכים לאפטון סינקלר, שהיה גם המממן העיקרי של הסרט, תוך הבנה שהצילומים ישלחו בעקבות אייזנשטיין לברית המועצות בהזדמנות הראשונה, כדי שיוכל לערוך את הסרט במוסקבה. הצילומים מעולם לא הגיעו. הצילומים הוצגו לבסוף בניו-יורק ב-1933, לאחר שנערכו בידי סול לסר ללא הדרכה מידי אייזנשטיין, תחת הכותרת "רעם מעל מקסיקו". מאז הופקו מספר סרטים מצילומיו של אייזנשטיין, בדרגות שונות של נאמנות לכוונותיו המקוריות.
סטלין המשיך להיות חשדן כלפיו, וחשד זה מעולם לא הוסר בעיניה של האליטה הסטליניסטית. בירוקרטיה פוליטית אילצה את אייזנשטיין לבטל את שני הפרויקטים הבאים שלו, ומשגיח "רשמי" מונה כדי להשגיח עליו בעת הכנת הסרט "אלכסנדר נבסקי".
סרטו "איוואן האיום", שהציג את הצאר איוואן האיום כגיבור לאומי, זכה באהדתו של סטלין (וגם בפרס סטלין), אולם סרט ההמשך, "איוואן האיום, חלק שני", לא אושר בידי הממשל. חלק שלישי שתוכנן לא יצא אל הפועל, ורק מעט סצנות מתוכו צולמו.
אייזנשטיין סבל מדימום פנימי ונפטר בגיל 50. אגדה שלא אומתה מעולם מספרת כי מדענים רוסים שימרו את מוחו, שהיה (על-פי האגדה) גדול בהרבה ממוח אנושי רגיל, מה שהיווה עבור אותם מדענים סימן לגאוניותו.
קולגן
קוֹלָגֵן (Collagen) הוא החלבון השכיח ביותר בגופם של בעלי חיים רבים, ובהם האדם. הוא מהווה בין 25% ל־35% מכלל החלבונים בגוף, כ-80% מהחלבונים בעור הפנים וכ-6% ממשקלו של הגוף. הקולגן מיוצר בגוף במשך שנות החיים, אולם החל מסביבות גיל 30 מאט קצב ייצורו הטבעי. ג'לטין, שמשמש בבישול, הוא קולגן שעבר פירוק בעזרת מים (הידרוליזה).
תפקידו והרכבו.
קולגן הוא חלבון מבני, המהווה את המרכיב העיקרי של הסיבים הלבנים ברקמות חיבור, דוגמת גידים, רצועות, עור, עצמות, כלי דם, מעיים וסחוס. קולגן גמיש, אך לא אלסטי, וזו הסיבה שהוא משולב בדרך כלל עם חלבון סיבי נוסף, אלסטין, המעניק אלסטיות. אחוז הקולגן מול האלסטין ברקמות שונות משתנה על פי תפקוד הרקמה. רקמות שנועדו לתת חוזק מכני, כמו גידים, יכילו כמות רבה של קולגן ומעט אלסטין, ואילו רקמות שחייבות לשמור על גמישות מקסימלית, כמו עורקים ובמיוחד אבי העורקים, וכן ריאות ועור, יכילו כמות גדולה של סיבים אלסטיים.
הקולגן עשיר בשתי חומצות אמיניות, פרולין וגליצין. היחידה הבסיסית של קולגן היא חלבון דק וארוך שמורכב משלוש שרשראות סליליות בעלות סיבוב שמאלי, המלופפות יחד לסליל-על בעל סיבוב ימני, המחוזק בקשרי מימן. הגליצין תורם לייצוב המבנה על ידי יצירת קשרי מימן עם קבוצות קרבוקסיליות סמוכות.
מקטעים קצרים של חומצת האמינו המיוחדת הידרוקסיליזין בקצה השרשרת של הקולגן חשובים ליצירת סיבי הקולגן.
ישנם לפחות 16 סוגים שונים של קולגן, הנפוצים הם:
ויטמין C חיוני לתהליך הביוכימי של בניית הקולגן. מחסור בוויטמין C גורם למחלת הצפדינה, שבה מתבטא המחסור בוויטמין זה, וכתוצאה מכך בקולגן, בדימומים, היחלשות העור והעצמות ותסמינים נלווים.
הקולגן תורם גם למראה הכללי בכך שהוא נותן נפח לעור. כאשר אדם מזדקן, הגוף מפסיק לייצר את הקולגן והוא מתחיל להצטמצם, דבר שגורם לקמטים מכיוון שהעור, שנשאר באותו גודל צריך להקיף פחות נפח. בתעשיית הקוסמטיקה הקולגן נמכר כתוסף תזונה למטרות אסתטיות. מחקרים שנעשו בעקבות טענות אלה גילו שלנטילת קולגן השפעה חיובית על העור אצל חלק מהנבדקים. כך, לדוגמה, קולגן הידרוליזט (ג'לטין) מעלה את רמת הלחות והגמישות של העור ומקטין את מספר הקמטים, ולאחר טיפול בלייזר משפר את תהליך ההחלמה מפצעים.
טיפולים קוסמטיים למתיחת העור מתחלקים לשני סוגים. האחד, הזרקת מילוי שישווה מראה מלא לעור, והשני, הקרנת אור בעוצמה ותדר מסוימים שלטענת המטפלים מעירים את מערכת היצור של הקולגן וגורמים להתחיל לייצרו שוב.
קיימת צביעה ספציפית לזיהוי קולגן המבוססת על Masson trichrome.
קולגן שמתפרק בתגובת הידרוליזה הופך לג'לטין.
קולגן לא מיוצר באופן טבעי על ידי צמחים, אבל באמצעות הנדסה גנטית פותח זן של טבק שמייצר קולגן. החברה הישראלית קולפלנט עוסקת בייצור ושיווק קולגן מזן טבק זה לצרכים שונים.
מתכת מעבר
אל-מתכת
אל-מתכת היא יסוד כימי חסר תכונות מתכתיות. קבוצת האל-מתכות היא קבוצה אחת מתוך שלוש המחלקות בטבלה המחזורית, יחד עם מתכות ומתכות למחצה. המחלקה כוללת בתוכה בין היתר את ההלוגנים (מלבד האסטטין) ואת הגזים האצילים.
רוב האל-מתכות נמצאות בצד הימני העליון של הטבלה המחזורית. יוצא דופן הוא המימן, שמופיע בצד השמאלי העליון יחד עם המתכות האלקליות, אבל הוא מתנהג ברוב המקרים כאל-מתכת. שלא כמו מתכות, שמוליכות חשמל, רוב האל-מתכות הן מבודדות או מבודדות למחצה. אל-מתכות יכולות ליצור סריג יוני עם מתכות, או לחלופין קשר קוולנטי עם אל-מתכות ומתכות אחרות. תחמוצת של אל-מתכת יוצרת חומצה.
ישנן 19 אל-מתכות ידועות; חלקן חד-אטומיות (הגזים האצילים); חלקן דו-אטומיות (מימן, חנקן, חמצן, פלואור, כלור, ברום ויוד), והשאר הן רב-אטומיות.
רשימת האל-מתכות.
האל-מתכות, לפי מספר אטומי:
מלחמת העצמאות של ארצות הברית
מלחמת העצמאות של ארצות הברית (באנגלית: American Revolutionary War) שנערכה בין השנים 1775–1783 היא חלק מן המהפכה האמריקנית. המלחמה הייתה, לפחות בתחילתה, מרד או מלחמת אזרחים בין השלטון הבריטי הקולוניאלי לבין 13 המושבות הבריטיות באמריקה הצפונית. המלחמה הייתה שיאה של המהפכה הפוליטית האמריקאית, שבה מרדו המתיישבים הבריטים במלוכה הבריטית. לאחר התאספות הקונגרס הקונטיננטלי השני בפילדלפיה בשנת 1775, ובעקבות קרבות לקסינגטון וקונקורד, התחזקה הסיעה הרדיקלית בקונגרס שתמכה בהיפרדות מוחלטת מבריטניה. עם החרפת האירועים שהובילו במהרה למצור על בוסטון, החליט הקונגרס על הקמת הצבא הקונטיננטלי, ועל ג'ורג' וושינגטון כמפקדו העליון. אירועים אלו הגדילו דרסטית את כוחה של הסיעה שתמכה בעצמאות, ובשנה שלאחר מכן הכריז הקונגרס על עצמאות והפך את שלוש עשרה המושבות לארצות הברית של אמריקה.
מדינות אירופאיות שונות התחרו בבריטניה במירוץ הקולוניאלי, ומשלב זה ואילך הן סיפקו סיוע למורדים, בתחילה באופן סמוי ולאחר מכן באופן גלוי. במקביל, השתתפו אמריקאים-אפריקאים ואינדיאנים בשני הצדדים.
במהלך המלחמה, השתמשו הבריטים בעליונות הצי שלהם כדי לכבוש ערי חוף, אך נכשלו בהשגת שליטה על המחוזות הכפריים (בהם גרה 90% מהאוכלוסייה), בשל גודלו הקטן יחסית של צבא היבשה שלהם. בתחילת 1778, זמן קצר לאחר הניצחון האמריקאי בקרב סרטוגה, חתמה צרפת על ברית עם ארצות הברית, ובקיץ של אותה שנה הכריזה מלחמה על בריטניה. גם ספרד והולנד הכריזו מלחמה על בריטניה בשנתיים שלאחר מכן. ההתערבות הצרפתית הכריעה את הכף, לאחר שניצחון הצי הצרפתי בקרב צ'ספיק בספטמבר 1781, הוביל לכניעת הצבא הבריטי בקרב יורקטאון שבווירג'יניה שהסתיים באוקטובר 1781.
ב-1783 נחתם חוזה פריז, שבו הכירה בריטניה בעצמאותה של ארצות הברית בטריטוריה שגובלת באזור שהיום נקרא קנדה בצפון, פלורידה בדרום, ונהר המיסיסיפי במערב.
הגורמים למלחמה.
הסיבות המרכזיות לפרוץ המלחמה לא קשורות בהכרח בקשר ישיר לאירוע מסוים, אך היו להן השפעות ברורות זו על זו באופן שהוביל, בסופו של דבר, למלחמה. אלה הסיבות לפי סדר כרונולוגי והשפעתן ההדדית:
חוק מס הבולים.
בשנת 1765 הטיל הפרלמנט הבריטי את "חוק הבולים" על המושבות האמריקניות (ביוזמתו של שר האוצר הבריטי צ'ארלס טאונסנד), אשר קבע כי כל מסמך רשמי או חוקי – עיתון, רישיון, חוזה שכירות וכדומה חייב להיות מבוייל. נטען לכאורה שהחוק הוא למען "הגנתן, שמירתן וביטחונן של המושבות", אך הוא קומם מתנגדים רבים, ביניהם ג'ון אדמס, לימים נשיאה השני של ארצות הברית, שהפציע בתקופה זו לראשונה בזירה הפוליטית. לדעת המתנגדים, החוק נגד את רעיונות עידן הנאורות היות שלא נידון באסיפות המחוקקות של המושבות.