על אף שבהלכה נפוץ הכלל כי דברים שבלב אינם דברים - כלל שקובע כי תנאי נסתר המותנה בעת עשיית מעשה אינו חל - דבר שעומד לכאורה בסתירה לאומדנא הקובעת כי ניתן לאמוד דעת ולפרש כוונה נסתרת; ר"י הזקן, מבעלי התוספות, מסביר כי מדובר באנן סהדי - כלי המגדיר את הכוונה כידועה וברורה לכול, כך שלא מדובר ב"דברים שבלב" אלא בדברים גלויים.
אומדנא ככלי מפרש.
אומדנא ככלי מפרש משמשת בעיקר למקרים בהם חסר בנוסח השטר או דיבור של האדם מידע מסוים, אך ממידע אחר סותר או ממעשיו ניכר כי כוונתו היא בתוספת או בשינוי מעט ממה שאמר בפירוש.
נתינת גט.
דיני האומדנא כתובים לראשונה במשנה, אודות אדם שיוצא ליהרג, ואמר "כתבו גט לאשתי". בעבר היה מקובל כי אדם שהולך למות (כמו למשל גוסס) היה כותב גט לאשתו, כדי שלא לעגן אותה בכך שתצטרך להינשא לייבם - לפעמים שלא ברצונה המלא - או להמתין לו עד שיגדל או עד שיימצא או עד שיסכים לחלוץ לה. מכיוון שהוא לא ציווה גם לתת את הגט למעשה, אין ביד הכותבים לתת הגט לאשתו, שכן אין בכוחם לעשות שום מעשה חלותי ללא מינוי שליחות מפורשת מפי המשלח. המשנה פוסקת כי למרות שלא אמר בפירוש לתת את הגט לאשתו, ברור שהתכוון לכך, והרי זה כאילו אמר בפירוש שיתנו את הגט לאשתו.
משנה זו נקראת בתלמוד על שמו של רבי שמעון שזורי, שמחזק את דיני האומדנא, ומוסיף שלא רק באדם היוצא ליהרג, שהוא לחוץ מאוד ויישוב דעתו נלקח ממנו שניתן להשתמש באומדנא זו למרות שלא אמר בפירוש לתת את הגט לאתו, אלא גם באדם המפליג בספינה ועובר לחוץ לארץ, (בעבר נהוג היה לתת גט במצב כזה, שכן קשה היה לאשה לדעת אם בעלה מת, אם היה במדינה רחוקה, בהיעדר מכשירי קשר), גם באדם כזה שמבקש לתת לאשתו גט כדי שלא תתעגן אבל אינו לחוץ כל כך כמו מי שמוציאים אותו להורג, ניתן לסמוך על אומדנא זו.
כתובה.
כך גם פוסק רבי אלעזר בן עזריה, כי אדם שהוסיף "תוספת כתובה" - סכום שהיה נהוג בעבר, וגם כיום, להוסיף על סכום המאתיים מנה שחייב להקציב לכתובת אשתו, ואחד משניהם נפטר לפני הנישואין, אין האשה מקבלת את תוספת הכתובה, שכן ברור הדבר שכוונתו בתוספת, אותה כתב לא מכורח ההלכה, אלא מכוח התחייבות אישית, רק אם תינשא לו ותהיה למעשה אשתו, אבל אם למעשה מתה אחרי אירוסיה, לא התכוון לתת לה את הכתובה, ואין להתחייבות כל תוקף.
בדין זה עצמו, הסתפקו חכמי הגמרא, מתי הוא הרגע בו תוספת הכתובה נקנית אשה באופן סופי, גם אם היא תמות. הגמרא מסתפקת, האם הסיבה שהחופה - בה נכנסת האשה לרשות הבעל ומושלמים הנישואין - גורמת לקניין מכיוון שהחיבה בין האיש לאשתו ברגעי החופה הם אלו שמקנים, או שמא דווקא הביאה שנהוג היה בעבר לבצע אותה בחופה (שהתרחשה בבית הבעל, בנוכחות הבעל והאשה בלבד, ובנוכחות העדים מבחוץ), היא זו שמקנה את תוספת הכתובה לאשה. מסקנת הגמרא היא, שאכן החופה עצמה מקנה את התוספת לאשה, גם אם בסופו של דבר לא התקיימה ביאה.
שאלה נוספת שמסתפקת הגמרא גם לאחר שהוברר כי חיבת החופה היא שמקנה את התוספת, האם דווקא חופה שראויה לקיים בה ביאה - "חופה הראויה לביאה" מקנה את התוספת לאשה", או שמא גם אם פירסה דם נדה מיד ברגע היכנסם לחופה, כך שלא הייתה זו חופה הראויה לביאה, קונה.
מתנת שכיב מרע.
רב ושמואל הרחיבו את המושג, אפילו להשלים את נוסח השטרות. כך למשל במתנת שכיב מרע, שלפי דיניה יכול שכיב מרע להעניק מתנה לאשתו בדיבור לבד ללא שטר, והעדים כתבו בנוסח השטר (שכתבו למרות שאין צורך בכך) על פי צוויו, כי השטר נכתב כאשר המת היה "קציר ורמי בערסיה" - חולה אנוש המונח במיטתו. דנו האמוראים מה יהא באופן שהשטר סותר את עצמו, שכתוב בו "כד קציר ורמי בערסיה" - שהוא נוסח מתנת שכיב מרע שחלה רק לאחר מיתת החולה, ומצד שני כתוב בה גם נוסח של מתנת בריא "וקניינא מיניה" - קנינו ממנו במתנה רגילה. באופן כזה נחלקו רב ושמואל. לולי דיני האומדנא, ההלכה הייתה שיש לשטר רק תוקף של מתנת בריא, שכתובה בפירוש בשטר, ולא תוקף של מתנת שכיב מרע שאיננה כתובה בפירוש ונסתרת על ידי נוסח המתנת בריא המבטל אותה. אך רב ושמואל פוסקים כי יש ללכת גם אחרי האומדנא שאומרת כי הייתה כאן מתנת שכיב מרע, ובזאת עצמו נחלקו רב ושמואל: רב פוסק כי המת יצר כאן שטר בעל שני כוחות משותפים, הכולל גם מתנת שכיב מרע, שחלה מחיים ואינו יכול לחזור בו, וכן מתנת שכיב מרע שכוחה המיוחד היא שחלה בדיבור גם על דברים שלא שייך בהם קניין. לעומת זאת פוסק שמואל שיש כאן ספק, שכן מתנת השכיב מרע והן המתנת בריא סותרות זו את זו.
אומדנא ככלי לבירור עובדתי.
כאמור, האומדנא יכולה לשמש ככלי לבירור הכוונה, אך לעיתים גם לבירור המציאות. ענישה על פי בירור של אומדנא נדירה ומסויגת יותר, וגם בנושא זה קיים שוני בין התחומים השונים.
דוגמה מפורסמת בהלכה לחולשתה של האומדנא, היא זו שכתובה במקורה במכילתא, ובתלמוד, והעוסקת בעדות רצח נסיבתית. התיאור הפלסטי המופיע בהלכה מדגיש את העובדה כי מדובר בעדות שנכונותה אינה מוטלת בספק, אך החיסרון היחיד הוא שהעדים לא ראו את עצם המעשה אלא מתבססים על הנסיבות:
וכך גם נפסק הלכה-למעשה:
לעומת חד המשמעיות שבחוסר יכולתה של האומדנא לפסוק בדיני עונשין, כמה מהראשונים הביעו דעות שונות באשר למקומה של אומדנא בדיני ממונות:
קים ליה.
במשפט העברי, "קים ליה" היא אומדנא על פיה פוסק הדיין, למרות שאין לו הוכחות כעדים, הוא יכול לפסוק על פי דבר הידוע לו אישית.
מקור הכלל.
הגמרא מספרת על שתי נשים שבאו לדין תורה לפני רבא, האחת תבעה את השנייה בסכום כסף, והשנייה כפרה והכחישה את כל המעשה. מתקנת חכמים, במקרה כזה צריכה האשה שנתבעה להשבע שבועת היסת, כדי להפטר מהתשלום. אך אשתו של רבא, שהייתה בתו של רב חסדא העידה לפניו, כי אותה אשה נוהגת להזכיר שם שמים לבטלה וחשודה על השבועה. רבא אמר, כי מכיוון שיודע הוא שאשתו לא משקרת מעולם הוא סומך עליה בעיניים עצומות.
במקרה אחר, שבא לפני רבא, העיד לפניו תלמידו המובהק רב פפא כי אדם המחויב שבועה, הוא חשוד על שבועת שקר. במקרה זה, לא סמך רבא על דבריו, באומרו שצריך דווקא עדים. לפליאת תלמידיו הסביר רבא: את אשתי אני מכיר היטב ויודע בבירור שאינה משקרת. את רב פפא איני מכיר אישית, והסברא שאינו משקר, אינו יותר מגדר של חזקה, שאי אפשר להוציא ממון על פיו.
רייצ'ל וייס
רייצ'ל האנה וייס (באנגלית: Rachel Hannah Weisz; נולדה ב-7 במרץ 1970) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון בריטית-אמריקאית-יהודייה. זוכת פרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב לשנת 2005 עבור תפקידה בסרט "הגנן המסור".
ביוגרפיה.
וייס נולדה בשכונת וסטמינסטר שבמרכז לונדון, אנגליה, וגדלה בפרוור גארדן המפסטד שבצפון המפסטד. אמהּ אדית רות' (לבית טייך) היא מורה לפסיכולוגיה ילידת וינה, ממוצא אוסטרי-יהודי מצד אביה וממוצא איטלקי-קתולי מצד אמה. אביה ג'ורג וייס הוא יהודי-הונגרי. לפני נישואי הוריה, אמה שגדלה כקתולית התגיירה. שני הוריה ברחו לממלכה המאוחדת כדי להימלט מהמשטר הנאצי. סבה מצד אמה אלכסנדר טייך היה מזכיר ההתאחדות העולמית של הסטודנטים היהודים. לה אחות צעירה, מיני וייס, אמנית ויזואלית.
וייס למדה בקולג' פרטי בצפון לונדון, בבית ספר בננדן ונרשמה ל"בית ספר לבנות-בלבד של סיינט פול". למדה במכללת טריניטי האל קיימבריג' וסיימה בהצלחה את לימודיה. בעת לימודיה הופיעה וייס במספר פרויקטים קולנועיים של סטודנטים במכללה ואף זכתה בפרס הגרדיאן על משחקה הדרמטי.
קריירה.
בשנותיה הראשונות על המסך הופיעה בסדרות טלוויזיה, שהבולטת בהן היא "המפקח מורס" ב-1993.
את קריירת הקולנוע שלה החלה ב-1996 כאשר הופיעה בסרטו של ברנרדו ברטולוצ'י "לגעת ביופי" ובמותחן "תגובת שרשרת" . בשנת 1997 השתתפה בסרט "עקומים".
פריצתה החלה בשנת 1999 בסרט שובר הקופות של סטיבן סומרס, "המומיה", בו גילמה את דמותה של אוולין קארנהאן. באותה שנה שיחקה וייס בסרט סאנשיין.
ב-2001 הופיעה בסרט המלחמה "אויב בשער" ובסרט ההמשך לסרט "המומיה", "המומיה חוזרת".
ב-2002 שיחקה בקומדיה "רווק פלוס ילד".
ב-2003 הופיעה בסרט הפשע, "ביטחון" ובסרט "משחק המושבעים".
ב-2004 הופיעה בקומדיה של בארי לוינסון "קנאה".
שנת 2005 הייתה השנה הפורייה ביותר בקריירה הקולנועית של וייס עם זכיות בפרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב על משחקה בסרט "הגנן המסור" בו גילמה וייס את דמותה של טסה, בחורה בריטית אינטלקטואלית שנישאת לאיש שגרירות בריטי בשם ג'סטין (רייף פיינס), ונרצחת באופן אלים ומסתורי באזור מבודד בקניה. כמו כן הופיעה בשובר הקופות "קונסטנטין".
ב-2006 דיבבה בסרט אראגון ושיחקה בדרמה של דארן ארונופסקי "המעיין".
ב-2007 שיחקה בקומדיה "פרד קלאוס" ובסרט "לילות בלוברי".
ב-2008 שיחקה בקומדיה "בטוח, אולי" וב-2009 בסרט "אגורא" בו גילמה את דמותה של הפילוסופית היווניה היפאטיה. בשנת 2010 היא הצטלמה בתפקיד ראשי בסרט The Whistleblower על חייה של קתרין בולקובאץ'. ב-2012 שיחקה בזהות גנובה.
בשנת 2015 שיחקה בדרמה הקומית "הלובסטר". בדצמבר 2015 שיחקה בדרמה זוכת הפרסים "נעורים" של הבמאי האיטלקי פאולו סורנטינו.
בשנת 2016 שיחקה בסרט הדרמה הביוגרפי "ג'קי" על ג'קלין קנדי-אונאסיס, רעייתו של נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי.
ב-2017 כיכבה בסרט הדרמה הרומנטי "שאהבה נפשי" לצד רייצ'ל מקאדמס, העוסק ביחסי טאבו בין נשים במהלך שהותן בשכונה חרדית בלונדון.
בשנת 2021 שיחקה בסרט "האלמנה השחורה" של אולפני מארוול בתור מלינה ווסטוקוף, אמם החורגת של נטשה רומנוף וילנה בלובה שהיא בעצם מרגלת ואלמנה שחורה רוסית.
חיים אישיים.
בשנים 2001–2010 הייתה בזוגיות עם במאי הסרטים האמריקאי-יהודי דארן ארונופסקי, ולהם בן משותף.