המרדף אחרי השאה מוחמד השני.
בשנת 1219 פלשו המונגולים לתחומי האימפריה של חווראזם בשלושה ראשים, והחלו להחריב אותה. במרץ 1220 ריכז ג'ינגיס חאן את צבאותיו סביב העיר סמרקנד, והטיל עליה מצור. העיר נפלה לידיו תוך זמן קצר, אף על פי שהכוח המגן כלל כמאה אלף חיילים. בשלב זה החליט ג'ינגיס חאן לשלוח כוח של 30 אלף לוחמים, בפיקוד המצביאים סובוטאי וג'אבאי וחתנו טוגוצ'אר, ללב האימפריה החווראזמית, במטרה ללכוד/להרוג את שליטה, השאה מוחמד השני.
לכאורה, ההחלטה לשלוח כוח פרשים קטן יחסית לצוד את השליט החזק ביותר בעולם המוסלמי, שלרשותו עמד עדיין צבא של כ-400 אלף לוחמים, נראית נועזת ומסוכנת. הצבא המונגולי חדר בשלב זה רק לשוליים הצפון-מזרחיים של האימפריה החווראזמית, אזור טראנס אוקסאניה (בין הנהרות סיר דאריה והאמו דאריה). השאה עדיין שלט על מרבית שטחי האימפריה העצומה שלו (שכללה את שטח איראן של היום ואת רוב שטח אוזבקיסטן, טורקמניסטן ואפגניסטן) ויכול היה לגייס שם ללא קושי צבאות גדולים חדשים. אבל ג'ינגיס חאן הבין שהדרך המהירה ביותר להכניע את האימפריה החווראזמית היא להשתמש בטקטיקה של הלם וטרור. מטרתו הייתה לאלץ את מוחמד השני להיות במנוסה כל הזמן, ולהתמקד אך ורק בהישרדותו האישית. אסור היה לתת לו שהות מספקת לגייס צבאות חדשים ולארגן את ההתנגדות לפלישה המונגולית. לכן נתן ג'ינגיס חאן למפקדי כוח המרדף שלו את ההוראות הבאות: "אל תשובו אלא אם כן לקחתם אותו [את השאה מוחמד] שבי. אם ינוס מלפניכם, צאו בעקבותיו דרך ארצותיו, לכל אשר יפנה. חונו כל עיר אשר תכנע, אך השמידו ללא רחם כל אשר יעמוד בפניכם ויתנגד לכם".
מוחמד השני נמצא בבלאח, בצפון אפגניסטן של היום, כאשר נודע לו לראשונה על כוח המרדף המונגולי, שנשלח ללכוד אותו. צבאותיו הגדולים היו מפוזרים בכל רחבי ממלכתו, ותחת פיקודו עמד רק כוח קטן של משמר הראש שלו. הוא לא סמך על נאמנות האוכלוסייה המקומית בשטחי אפגניסטן, שסופחו לממלכתו רק זמן קצר לפני כן, ולכן נמלט תחילה לעיר מראב (בשטח טורקמניסטן של היום), ולאחר מכן לעיר נישפור במחוז חוראזאן (בצפון-מזרח איראן של היום). כוח המרדף המונגולי התחקה על עקבותיו ללא הפוגה, כשהוא עובר לעיתים מרחק של 80 מייל ביום. בהתאם להוראות ג'ינגיס חאן, המונגולים נמנעו מפגיעה במקומות יישוב שנכנעו להם, וסיפקו מזון ואספקה להמשך המרדף, ואף הפקידו עליהם מושלים מקומיים (במקום המושלים ממוצא טורקי, שמונו על ידי השליטים החווראזמים), ואילו כל עיר שהתנגדה להם (למעט מבצרים חזקים במיוחד, שלא ניתן היה לכבוש אותם בסערה) נכבשה ללא רחם והועלתה באש. כאשר טוגוצ'אר, חתנו של ג'ינגיס חאן, פעל בניגוד להוראותיו, וכוחותיו בזזו עיר, שנכנעה קודם לכן לטומאן (מסגרת צבאית שכללה עשרת אלפים לוחמים. כוח שווה ערך לדיוויזיה מודרנית) בפיקודו של ג'אבאי, הוא הודח באופן מיידי מהפיקוד על הטומאן שלו (שהועבר תחת פיקודו של סובוטאי) והורד לדרגת חייל פשוט. המדיניות המונגולית הצליחה לזרוע פירוד בין האוכלוסייה הפרסית המקומית, לבין חיילות המצב החוורזאמים, שהיו ממוצא טורקי, ושמרו בדרך כלל על נאמנות לשאח מוחמד. כתוצאה מכך, ערים רבות נכנעו לכוח המרדף המונגולי ללא התנגדות.
השאח מוחמד, שהבין שלא יוכל לסמוך על נאמנות האוכלוסייה הפרסית המקומית בממלכתו, ולא בטח גם בנאמנות חייליו, נאלץ להמשיך במנוסתו מערבה, מלווה רק בנאמנים מועטים. שלושת הטומאנים המונגולים המשיכו במרדף אחריו דרך צפון איראן, כשהם תופסים בדרכם את אמו של השאח, את הרמונו, ואת אוצר הכתר שלו (שנשלחו בליווי משמר אל המחנה המונגולי הראשי ליד סאמארקאנד). ליד העיר ראי (סמוך לטהראן של ימינו) הם הביסו והפיצו צבא שכלל כ-30 אלף לוחמים. באזור העיר חמדן (בצפון-מערב איראן) איבדו הרודפים המונגולים את עקבותיו של השאח. סובוטאי פיצל את כוחו לפלגות קטנות, שנשלחו לסרוק את הארץ במאמץ לאתר אותו, אך לשווא. מוחמד השני הצליח להימלט צפונה לאי קטן בים הכספי, שם מת, כנראה כתוצאה ממחלה, בסוף שנת 1220 או בראשית 1221. סובוטאי, שלא היה מודע לגורלו של השאח, שלח רץ להודיע לג'ינגיס חאן, שלא הצליח לאתר אותו. הוא פנה צפונה לחופי הים הכספי, שם נתן מנוחה לכוחותיו המותשים בחורף 1220/1221.
מורלוקס
יחידות מיוחדות בצה&quot;ל
מדינות ללא צבא
להלן רשימה של מדינות ללא צבא. המונח מדינה כוונתו מדינה עצמאית, ולכן הוא חל רק על מדינות ריבוניות ולא על שטחי חסות (למשל, גואם, איי מריאנה הצפוניים, ברמודה), אשר הגנתם היא באחריות של מדינה אחרת או צבא אחר. המונח "כוחות המזוינים" מתייחס להגנה ממשלתית וכל שימוש שהוא כדי לקדם את מדיניות הפנים והחוץ של הממשלה. ל-6 מתוך המדינות המפורטות (קוסטה ריקה, איסלנד, מאוריציוס, מונקו, פנמה וונואטו) אין צבא רשמי אך עדיין יש להם כוח צבאי לא משטרתי כלשהו.
הרוב המכריע של המדינות שבהן אין כוחות מזוינים הן איים (ברבדוס, דומיניקה, גרנדה, איסלנד, קיריבטי, איי מרשל, מאוריציוס, מיקרונזיה, נאורו, פלאו, איי שלמה, סמואה, סנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים, טובאלו וונואטו) או מיקרו-מדינות (אנדורה, ליכטנשטיין, מונקו והוותיקן), למעט קוסטה ריקה ופנמה.
התעמולה הישראלית
התעמולה הישראלית, ההסברה הישראלית או הדיפלומטיה הציבורית של מדינת ישראל, הן הפעולות שנוקטת ברחבי העולם מדינת ישראל, לשם הסברת מדיניותהּ.
ההסברה הישראלית הרשמית מנוהלת על ידי משרד החוץ, משרד ההסברה והתפוצות, משרד התיירות ומשרד ראש הממשלה. על גופים אלה נמתחה ביקורת בטענות לחוסר ארגון, חוסר תיאום וחוסר יעילות. דובר צה"ל פועל להסברת הפעולות הצבאיות של צה"ל, ולהצגת תדמית חיובית של צה"ל כצבא מתקדם, נאור ומוסרי.
לצד הגופים הרשמיים, רבות מפעולות ההסברה נעשות בידי ידידי ישראל ותומכיה, שחשים שהפעילות הממלכתית של מדינת ישראל וגופיה לא מספקת. בין המסבירים מהסוג הזה ניתן למנות את פרופ' אלן דרשוביץ, פרופ' ארווין קוטלר, אלן פינקלקראוט, ארגון The Israel Project, Honest Reporting, בומרנג - נלחמים למען ישראל ואחרים.
לאורך השנים לעיתים הושם דגש רב יותר על הסברת־חוץ לעומת הסברת־פנים.
תפקיד ההסברה הישראלית.
עיקר פעילות ההסברה הישראלית היא פעילות להצדקת זכות הקיום שלה, אליה מתנגדים גופים ואנשים שונים; את מדיניות המלחמה בטרור שלה; ואת מדיניותה כלפי פלסטינים, שזוכה לביקורת בתקשורת הבין־לאומית ועל ידי ארגוני זכויות אדם.
המתקפה על הלגיטימיות של ישראל באה בעבר בעיקר ממדינות ערב, אך מאז שנות ה-2000 גם מהתקפות של ארגוני שמאל רדיקלי המשתמשים ברטוריקה של זכויות אדם, פוסט-מודרניזם וקוסמופוליטיות כדי לשלול את זכות קיומה של ישראל ולהציג את קיומה כמדינת אפרטהייד או כחטא קולוניאליסטי שיש לתקן על ידי ביטול מדינת ישראל לטובת מדינה דו-לאומית או מדינת כל אזרחיה לצד מדינה פלסטינית. תעמולה זו מציגה את ישראל כמדינה אלימה, כובשת ומנשלת, הפוגעת ללא הצדקה בפלסטינים. התומכים בעמדות ישראל טוענים שלעיתים קרובות היא מבוססת על שקרים, סילופי מידע והגזמות על תקריות שאירעו במסגרת הסכסוך הישראלי-ערבי.
מאז שנות ה-2000, מטרת התעמולה הישראלית היא בראש ובראשונה להילחם בתעמולה האנטי-הישראלית ובדה-לגיטימציה כנגד זכותה להתקיים. לשם כך מציגה ההסברה הישראלית מידע על השתלשלות האירועים ההיסטורית ופעולות טרור מהם סובלים תושבי ישראל.
תפקיד אחר של ההסברה היא רכישת אוהדים למדינת ישראל או צמצום האיבה כלפיה כתוצאה ממתן מידע ונתוני אמת על המתרחש באזור, כמו גם טיעונים שונים, ובפרט הצגת פן אחר של ישראל, שלא מתייחס למלחמה המתמשכת עם מדינות ערב והפלסטינים. ההסברה הישראלית מציגה את תרומתה של ישראל לעולם בתחומי המדע, הטכנולוגיה, ההנדסה, החקלאות, העזרה למדינות עולם שלישי והתרבות.
רקע ושלבי התפתחות.
הסברת הרעיון הציוני בפני דעת הקהל העולמית הייתה גורם מרכזי במנגנון התנועה הציונית, במסגרת המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. התנועה פעלה להקמת מדינת ישראל באמצעות תמיכת המדינות החברות באו"ם, ושכנוע דעת הקהל העולמית היה צעד חשוב בכך.
מראשית הקמתה באמצע המאה ה-20, שרויה ישראל במצב מדיני-צבאי מיוחד במינו, ולפיכך מאמצי ההסברה שלה התרכזו בסיבות להקמתה ולהצדקת עצם קיומה. כמדינה דמוקרטית, המוקפת אויבים שמשטרם לרוב הוא טוטליטרי, הוכרז בה, מאז מלחמת העצמאות מצב חירום באופן תמידי שנטה להתלקח, אחת לכמה שנים, לכדי מלחמה. לאור תוקפנותה של התעמולה הערבית, מצב זה שנמשך מאז ועד היום, חייב את ישראל להמשיך ולהשיג אהדה בין־לאומית.
היות שישראל מדינה פתוחה לעולם וחשופה לתקשורת העולמית, הוויכוח הפוליטי-פנימי המתמיד בה, מרבה להיות תחת ביקורות התקשורת העולמית ובתוכה גם ביקורת הקהילות היהודיות. על כן, אופן הסברת הפנים השליך על אופן ההסברה כלפי חוץ.
ההסברה בשנותיה הראשונות של המדינה.
כבר מראשית הקמת המדינה, חשיבות ההסברה ככלי למדיניות ולדיפלומטיה מודרנית, הובהרה למקבלי ההחלטות במציאות הקיומית הסבוכה. משה שרת, שר החוץ, פעל במסגרת הממשלה הזמנית, לייסד שירות מודיעין ממשלתי, שיהווה לשכת הסברה משותפת למשרדו של ראש הממשלה, דוד בן-גוריון. שרת, שהכיר בחשיבות ההסברה מתקופת כהונתו כראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, חילק את שירות המודיעין לאחריות על עיתונות הפנים ולעיתונות חוץ, ובראשו עמד סגן-אלוף, משה פרלמן. סגנו, אברהם היימן, נתמנה מתוך מחלקת ההסברה של הסוכנות היהודית, עמה נרקם שיתוף פעולה. גוף הסברה נוסף בשם לשכת הקשר לעיתונות הוקם במטה הכללי של צה"ל תחת משרד הביטחון.