בתחילת המאה ה-20 החלו המכרות לשקוע: מלח ים הפך לזול יותר בשל כך שניתן היה להשיגו בקלות ולשנעו באוניות וברכבות, ועלות כריית המלח במכרות עלתה שכן היה צורך להעמיק אל מעבה האדמה כדי להגיע אל המחצב. לבסוף, ב-1964, נסגרו מכרות בוכניה, והפכו לאתר תיירות. הם הוכרזו כאתר לאומי היסטורי בפולין בשנת 1981, ובשנת 2013 הוכללו ברשימת אתרי המורשת העולמית.
האתר.
מכרות בוכניה מורכבים ממערכת של פירים, חדרים ואולמות, הערוכים בשישה-עשר מפלסים, אך רק שמונת המפלסים העליונים, בעומקים של 70 עד 261 מטרים מתחת לפני קרקע, הוכשרו לביקור מבקרים ונכללים בהכרזה. המפלסים העמוקים יותר נחפרו בין אמצע המאה ה-19 לבין סגירת המכרות ב-1964, וחלקם נסתמו ונאטמו כדי להגביר את יציבות המפלסים המוקדמים יותר שמעליהם. המכרות משתרעים ברצועה באורך של כ-3.6 קילומטרים ממזרח למערב, ומגיעים לרוחב מרבי של 700 מטרים. אל המכרות מובילים שלושה פירים: פיר סוטוריס (Sutoris) מהמאה ה-13 בצידם המזרחי של המכרות, פיר קאמפי (Campi) מהמאה ה-16 במרכזם, ובצד המערבי פיר טריניטאטיס (Trinitatis) מהמאה ה-20. עוד שוכנים באתר 12 פירים לשאיבת מים ולאוורור. מסלול הליכה תיירותי באורך של כ-2 ק"מ הוכשר במכרות כבר במאה ה-19, והוא עובר דרך מפלסים 3 עד 6.
הארגון המרחבי של כל המפלסים דומה ואופייני לשהיה מקובל במכרות במאות ה-18 וה-19. כל מפלס בנוי מאולם מרכזי לאורך הציר בו אצור המלח, וממנו יוצאים לצדדים חדרים במרווחים של כ-40 מטרים זה מזה. שיטת ארגון זה הביאה לחפירת חדרים רבים, וכדי להעניק להם יציבות, הוענקה להם צורה של קשתות אוגיבוית. חלק מהחדרים והאולמות הפכו לקפלות תת-קרקעיות, ואחרים היו לאורוות, מחסנים, בתי מלאכה, מחסני אבק שרפה או מעברים בין המפלסים. ברחבי המכרות שוכנים ממצאים המעידים על שיטות הכרייה: סימונים על קירות המלח, כלי עבודה, קרונות, פסי קרוניות ועוד. בנוסף, חלק מהמכונות המודרניות שאווררו את המכרות ופינו מהם מים עדיין תקינות ופועלות.
תקווה (כרזה)
תקווה (באנגלית: Hope) היא כרזה הכוללת את תמונתו של ברק אובמה, שאותה עיצב האמן שפרד פיירי (Shepard Fairey). הכרזה התפרסמה מאוד והפכה לאייקונית, ולסמל המרוץ לנשיאות של אובמה בשנת 2008. דיוקנו של אובמה מעוצב בצורת שבלונה בצבעי אדום, בז' וכחול (כחול בהיר וכחול כהה), ומתחתיו מופיע הכיתוב "קדמה" ("progress"), "תקווה" ("hope") או "שינוי" ("change") ומילים נוספות.
העיצוב נוצר תוך יום אחד והודפס לראשונה ככרזה. מיד לאחר ההדפסה מכר פיירי 350 עותקים של הפוסטר ברחוב. לאחר מכן התרחבה תפוצתו - הן כקובץ דיגיטלי והן באמצעים נוספים - במהלך עונת הבחירות של 2008, בתחילה באופן עצמאי על ידי פיירי, אך באישור הרשמי של צוות הקמפיין לנשיאות של אובמה. התמונה הפכה לאחד הסמלים המזוהים ביותר עם הקמפיין של אובמה ועם מסריו, וגררה אחריה חיקויים רבים ווריאציות שונות, כולל כמה שהוזמנו על ידי צוות הקמפיין. בעקבות זאת כתבה כתבת הגארדיאן לורה ברטון כי התמונה "רכשה הכרה מיידית, הדומה לזו של הפוסטר של צ'ה גווארה בעיצובו של ג'ים פיצפטריק, ובוודאי תעטר חולצות, ספלי קפה, פדים לעכבר וקירות בחדריהם של סטודנטים."
בינואר 2009, לאחר ניצחונו של אובמה בבחירות, הפוסטר של פיירי נרכש על ידי מוסד הסמית'סוניאן להצגה בגלריית הדיוקנאות הלאומית בוושינגטון, מוזיאון שמתמקד בהצגת דיוקנאות של אמריקאים מפורסמים בעלי חשיבות היסטורית או תרבותית. מאוחר יותר באותו חודש נחשפה התמונה שעליה התבסס פיירי בכרזה: התמונה צולמה באפריל 2006 על ידי הצלם מאני גרסיה (Mannie Garcia) שעבד כפרילנסר עבור סוכנות הידיעות Associated Press. בתגובה לטענות של Associated Press על הפרת זכויותיה ודרישה לפיצויים, פיירי ביקש מבית המשפט סעד הצהרתי על כך שהכרזה הייתה בבחינת שימוש הוגן בתמונה המקורית. שני הצדדים יישבו לבסוף את המחלוקת המשפטית ביניהם בינואר 2011, אך פרטי ההסדר לא נחשפו בפומבי.
ב-24 בפברואר 2012 נשפט פיירי בפני בית משפט בניו יורק באשמת השמדת וזיוף מסמכים במהלך המאבק המשפטי שלו מול Associated Press, וטען לחפותו. פיירי תבע את סוכנות הידיעות ב-2009 לאחר שטענה שהשתמש באחת מתמונותיה בכרזה. פיירי טען כי הוא השתמש בתמונה אחרת, אך לבסוף הודה כי למעשה ניסה להסתיר את הטעות בכך שהשמיד מסמכים ויצר מסמכים חדשים. בספטמבר 2012 נגזר על פיירי עונש של מאסר על תנאי לשנתיים, 300 שעות עבודות שירות וקנס בסך 25,000$.
הרעיון והעיצוב.
שפרד פיירי, בעל תואר ראשון באמנות עם התמחות באיור, יצר אמנות רחוב מאז שנות ה-80. יצירותיו הן בעלות מסרים פוליטיים ובפרט כוונו נגד הממשל של ג'ורג' ווקר בוש. בתחילת הקמפיין הנשיאותי של ברק אובמה, באוקטובר 2007, שוחח עם העיתונאי יוסי סרגנט (Yosi Sergant) על הקמפיין. סרגנט הציע לפיירי שייצור עבודה שתתמוך במועמדותו של אובמה. סרגנט יצר קשר עם צוות הקמפיין של אובמה בבקשה לאישור, שפיירי יעצב פוסטר של אובמה. האישור ניתן כמה שבועות לפני "יום שלישי הגדול". פיירי אמר שהחלטתו ליצור פוסטר הכולל את דיוקנו של אובמה נבעה מכך שהרגיש ש"העוצמה והיושרה [של אובמה] כנואם, תיצור אסוציאציה חיובית עם תמונת פניו". פיירי מצא תמונה של אובמה בעזרת מנוע החיפוש לתמונות של גוגל (שנחשפה לבסוף באפריל 2006 כתמונה של מאני גרסיה, שצולמה בעבור Associated Press), ויצר את הפוסטר תוך יום אחד. התמונה המקורית כללה את הכיתוב "קדמה" ("progress") וכללה את סימן ההיכר של פיירי, "כוכב ה-OBEY" (OBEY Star) - סמל המבוסס על עבודתו המצליחה והוויראלית של פיירי משנת 1989 "לאנדרה הענק יש כנופיה" ("Andre the Giant Has a Posse"), שהתחילה כאמנות רחוב. הכוכב הופיע על גבי סמל הקמפיין של אובמה, "סמל הזריחה" (שנראה בעבודה כסיכה על חולצתו של אובמה). בשל החשש של צוות הקמפיין לגבי ההקשרים הבעייתיים שעלולים להיות למילה "progress" ("קדמה") אצל חלק מהקהלים, פיירי שינה את הסיסמה שתחת התמונה מ-"progress" ל-"hope" ("תקווה").
על פי העיתונאי סטיבן הלר שעוסק בעיצוב, הפוסטר הושפע מאמנות סוציאל-ריאליסטית, ועל אף שזכה לשבחים על מקוריותו וייחודיותו, ניתן לראות אותו כחלק ממסורת ארוכה של אמנים מודרניים ששואבים השראה ממועמדים פוליטיים ויוצרים "פוסטרים חלוציים, לא רק בצבע ובסגנון, אלא גם במסר שלהם ובנימה". פיירי עצמו אמר כי "ההשראה ההיסטורית שלי הייתה התמונה המפורסמת של ג'ון פ. קנדי מביט מעט למעלה אך למרחוק [מדובר על תמונה זו מהקמפיין לנשיאות]. גם בתמונה של לינקולן על השטר בשווי 5 דולר יש תחושה דומה".
Live at the Isle of Wight 1970
Live at the Isle of Wight 1970 הוא אלבום הופעה של הזמר והמשורר הקנדי לאונרד כהן שיצא לאור ב-20 באוקטובר 2009. האלבום הוקלט במהלך הופעתו של כהן בפסטיבל האי וייט 1970 בשנת 1970. האלבום יצא בגרסת ה-CD וגם בגרסת ה-DVD כולל צילום של ההופעה.
לאונרד כהן הופיע בשנתו השלישית של הפסטיבל, בשעות הבוקר המוקדמות של ה-31 באוגוסט 1970, בפני קהל שמוערך בלפחות 600,000 איש. כהן עלה להופיע אחרי ג'ימי הנדריקס, והקהל היה משולהב שאף התפרע. כהן השתלט על המצב והרגיע תחילה את הקהל. אמנים כמו ג'ואן באאז, קריס קריסטופרסון, ג'ודי קולינס ואחרים סיפרו שהם נכחו בקהל ופשוט השתאו.
צ'אקה חאן
ערפה
עָרְפָּה היא דמות מקראית משנית המופיעה במגילת רות. ערפה הייתה אשתו המואביה של כיליון, בנה של נעמי, שלו נישאה בעת שמשפחת נעמי שהתה במואב. כאשר שבה נעמי לארץ יהודה לאחר מותם של בעלה ושני בניה, נפרדה ערפה מנעמי ושבה אל משפחתה שבמואב. רות, כלתה האחרת של נעמי, סירבה להיפרד ממנה והתלוותה אליה בדרכה ליהודה. ערפה נזכרת ב בשני פסוקים ( ו).
במקרא.
ערפה נזכרת בתחילת את מגילת רות. סיפור המעשה, המתרחש בתקופת השופטים, מציג משפחה הכוללת את ראש המשפחה אלימלך, את אשתו נעמי ואת שני בניהם מחלון וכליון. הארבעה, תושבי בית לחם שביהודה, היגרו למואב בשל רעב שהשתרר בארץ. במואב מת אלימלך, ובניה של נעמי נשאו להם נשים מבנות המקום, ששמותיהן ערפה ורות. כעבור כעשר שנים מתו גם מחלון וכליון. לנעמי נודע כי הרעב ביהודה חדל והיא פנתה לשוב לארצה. נעמי הפצירה בכלותיה, ערפה ורות, לחזור לבית הוריהן תוך שהיא מברכת אותן שיזכו להינשא שוב. שתי הכלות סירבו בתחילה, אך לאחר הפצרותיה והזהרותיה של נעמי, נפרדה ממנה ערפה בעוד רות נשארה עמה.
שמה.
לפי חז"ל שמה בא לה כי הפנתה עורף לנעמי. יאיר זקוביץ טוען כי אין כל ביטחון, שהמחבר המקראי ביקש להציג שם בעל משמעות (ראו: שמה ודמותה של ערפה על פי ספרות האגדה), בניגוד לשמות הבנים מחלון וכיליון, שמתפרשים בדרך כלל על פי סופם של הבנים, מלשון מחלה וכליה. לשיטתו, לערפה ניתנה הזדמנות להציג את עצמה ולפעול בפני הקורא. מעבר לכך הביטוי: הָפַךְ יִשְׂרָאֵל עֹרֶף, מציין במקרא נסיגה בפני אויב, או בריחה. לשיטתו, צירופים מקראיים אלה אינם עולים בקנה אחד עם יחסו של המחבר לערפה. יש המסתייעים בשפות שמיות עתיקות להסבר גיזרונו של השם: באוגריתית "ערפת" משמעה עננים, וגם באכדית קיימת מילה דומה. אף ייתכן שהשם הוא מואבי וגזרונו ומשמעו אינם ידועים. על פי חז"ל, שמותיהן של הדמויות במגילת רות הם שמות המעידים על אופיין, כך למשל, חז"ל דורשים כי שמות בעליהן של עורפה ורות הם יואש ושרף, על פי הנאמר בספר דברי הימים א (), ושמותיהם מחלון וכליון מעידים על אופיים.
דמותה בעלילת מגילת רות.
ערפה היא דמות משנית בעלילת מגילת רות, כלומר אינה חלק מהסיפור המרכזי העוסק ברות ונעמי.