תדמור נשוי לנטע (לבית ברדיצ'בסקי) ואב לד"ר יפעת רוטנברג-תדמור, אשת חינוך בעצמה, ולכוריאוגרף עידו תדמור.
פעילות ציבורית.
ישעיהו תדמור נטל חלק פעיל, בהתנדבות, במסגרות ציבוריות שונות, בהן: חבר הדירקטוריון של מוזיאון חיפה, 1985-1982; יו"ר "ארץ ישראל יפה", מחוז חיפה והצפון, 1989-1986; יו"ר הנהלת "בית יד לבנים", חיפה, 1994-1991; חבר "ועדת הגות", המועצה הציונית בישראל; יו"ר הוועדה האידאולוגית לקראת הקונגרס הציוני-הישראלי הראשון, קיץ תשס"ג, 2003; חבר וועדת ההיגוי ויו"ר-עמית של צוות החינוך, קבוצת "הסכמה לאומית" בין חילוניים, דתיים וחרדים, 2003-1999; חבר הוועדה הציבורית, מכון מעלות-תרשיחא למחקר וללימודים מתקדמים,2004-2000; חבר ועדת ההיגוי לכנס "חינוך - מרכז ופריפריה", מעלות-תרשיחא, 2001; מרכז "בימת החינוך היהודי", אוניברסיטת חיפה, "המרכז לחינוך יהודי", 2001; חבר פעיל ב"מזיכרון לשלום" - עמותה של יהודים וערבים ללימוד משותף של השואה ולהכרת הסבל הערבי, 2006-2003.
ישעיהו תדמור השתתף בוועדות מקצועיות וציבוריות שונות, בהן: חבר ב"וועדת שנהר" לחינוך יהודי בבתי הספר הממלכתיים, 1995-1994; חבר בוועדה לבחינת עמדות בני נוער בעקבות רצח רה"מ יצחק רבין ז"ל, 1997; חבר במועצה הציבורית לחינוך ערכי, ליד שר החינוך והתרבות, 1999-1997; יו"ר ועדת חינוך, המועצה לארץ ישראל יפה, 2000-1998; חבר פעיל ויו"ר ועדת חינוך, המועצה לשימור אתרים, 2000-1998; חבר הוועדה לגיבוש הקוד האתי של המורים, העמותה לקידום ההוראה והחינוך, ליד הסתדרות המורים, 2000-1999; חבר בסדנה לגיבוש התוכנית "עוז לתמורה", ארגון המורים העל-יסודיים, 2002-2001; יו"ר הוועדה לבדיקת האולפנים לעברית, מטעם השר לקליטת העלייה ושרת החינוך, 2008-2007.
יו"ר "התנועה להעצמת הרוח בחינוך" ויו"ר "המועצה לרוח האדם בחינוך".
במאי 2009 הוקמה על ידי קבוצת אנשי חינוך ואקדמיה "התנועה להעצמת הרוח בחינוך". מטרת התנועה היא . מול הגישה התכליתית-מעשית של ראשי מערכת החינוך, הרואה את חזות הכול בציוני התלמידים, נועדה התנועה להשפיע על מנהלי בתי ספר ומחנכים לחזק את היסודות הערכיים וההומאניים בחינוך, לחתור לחוויות חינוכיות מעצבות ולהביא את התלמיד להתעלותו כאדם. ישעיהו תדמור נבחר לשמש כיו"ר התנועה.
בשנת 2013, יזם, עם עוד מספר אנשי חינוך, את הקמתה של "המועצה לרוח האדם בחינוך". למועצה הצטרפו מרצים-חוקרים בתחום החינוך מהאוניברסיטאות ומהמכללות לחינוך, מנהלות ומנהלי בתי ספר, ראשי אגפי חינוך, אנשי ציבור ואישי רוח. מתוך ביקורת על מצב החינוך, קוראים חברי המועצה לשוב לעיסוק ביסודותיו המהותיים של החינוך ו (מתוך מצע המועצה). תדמור נבחר על ידי ועדת ההיגוי של "המועצה לרוח האדם בחינוך" לשמש יושב-הראש שלה.
קריסטינה באך
קריסטינה באך (בגרמנית: Kristina Bach; נולדה ב-7 באפריל 1962) היא זמרת להיטים, משוררת ומפיקה ידועה בגרמניה. מתגוררת כיום בציריך, שווייץ.
באך נולדה בעיירה מטמאן שבמדינת נורדריין-וסטפאליה, גרמניה, בשם קריסטינה בראוור. היא החלה את הקריירה שלה בגיל 13 בזכייה בתחרות לכישרונות צעירים. מאוחר יותר למדה פיתוח קול, ריקוד, נגינה בפסנתר ובגיטרה. את שירה הראשון פרסמה ב-1983 ומאז הוציאה עשרות סינגלים ו-13 אלבומים. אלבומה האחרון, Die 1002. Nacht ("הלילה ה-1002"), יצא לאור ב-2006 וזכה לפופולריות רבה.
בשנות התשעים היא גילתה את הזמרת מישל איתה היא עבדה.
היא הנחתה מספר תוכניות טלוויזיה בגרמניה.
אפוסטולו זנו
אפוסטולו זנו (באיטלקית: Apostolo Zeno; 11 בדצמבר 1669 - 11 בנובמבר 1750) היה משורר, לבריתן, עיתונאי ואיש ספר ונציאני.
חייו.
אפוסטולו זנו נולד בוונציה להורים ממוצא יווני, ילידי כרתים
אביו, פייטרו זנו, היה רופא ומת כשאפוסטולו היה ילד.
כאציל ונציאני, נמנה זנו בשנת 1691 על מייסדי ה-"Accademia degli Animosi".בשנת 1695 חיבר את הלברית הראשונה שלו, "Gli inganni felici", שקצרה הצלחה רבה והציבה אותו במעמד של לבריתן אופנתי. משנת 1705 עבד עם פייטרו פאריאטי; הוא שמר את הסצינות התיאטרליות לעצמו והניח לפאריאטי את כתיבת הלבריות.
יצירות.
זנו החל לעבוד כעיתונאי ספרותי ב"גלריה די מינרווה" ולקח עליו גם חובות ניהול, אך התנתק כשהבין, שלא הצליח להטביע על כתב העת את הרושם שהתכוון לו. בסופו של דבר תיאר אותו כ"אידיוטי".
בשנת 1710 ייסד, יחד עם סקיפיונה מאפאי, אנטוניו ואליסנרי ואחיו, פייר קטרינו זנו, את "כתב העת הספרותי של איטליה", בטענה שיש צורך בכך ש"איטלקים ייצרו בעצמם עיתון משלהם... מעשה שיגלה לעיני כל שכל ישר, בקיאות וכושר המצאה מעולם לא חסרו לנו, ועכשיו, יותר מתמיד, הם עולים כפורחים."
לרבעון תרמו כותבים בעלי יוקרה, כגון סקיפיונה מאפאי, אנטוניו ואליסנרי, אווסטקיו מנפרדי, לודוביקו אנטוניו מוראטורי, ג'ובאני באטיסטה מורגאני, ג'ובאני באטיסטה ויקו, ברנרדינו ראמאציני. הרבעון, שהמניע העיקרי לקיומו הייתה השאיפה לשפר את לימוד איטלקית, נהנה מהצלחה בלתי מבוטלת.
כאשר נקרא אפוסטולו זנו לדגל כמשורר החצר הקיסרית בווינה בשנת 1718, לקח עליו אחיו פייר קטרינו את ניהול כתב העת עד 1732 והוציא אותו לאור כשנתון. אפוסטולו נשאר בווינה עד 1729, אז תפס את מקומו פייטרו מטסטאזיו. הוא חזר לוונציה והקדיש את ימיו לעבודות מחקר מלומדות ולאיסוף מטבעות.
יצירותיו.
זנו כתב לבריות ל-36 אופרות שנושאיהן היסטוריים ומיתולוגיים, בהן Gli inganni felici (1695), Faramondo (1698), Lucio Vero (1700) Merope (1711), Alessandro Severo (1716) Griselda (1718), Teuzzone (1719), ו-Semiramide (1725) וכן 17 אורטוריות. בין יצירותיו הספרותיות, ה-Dissertazioni vossiane הם עריכות ותיקונים ל-De historicis latinis של פוס. ה-Annotazioni ל-Biblioteca della eloquenza italiana של ג'וזפה פונטאניני התפרסמו לאחר מותו. כן הותיר אחריו חילופי מכתבים ("אפיסטולריו") רבים.
הערכה ביקורתית.
מגינוי היסודות האל-מציאותיים והמוגזמים של המלודרמה נולדה דרישה ליתר סבירות בעלילות ולכבוד ספרותי בטקסטים. זנו היה הראשון לנקוט בצעדי תיקון לעשיית המלודרמה למפוכחת יותר, בהתאם לעקרונות הארקדיים, שמטסטאזיו המשיך לפתחם. בהשראת הטרגיקונים הצרפתים כיבד, כמותם, את הכלל של אחדות הזמן והמרחב. הוא הפחית את מספר הנפשות הפועלות והסצינות וביטל את תפקידי הליצנים. את יצירותיו עיצב כך, שאפשר היה להציגן גם ללא מוזיקה.
פרנצ'סקו דה סנקטיס, בהתייחסו למטסטאזיו, כתב כי "אם נתבונן במבנה, הדרמה שלו בנויה על פי הדגם שהציג אפוסטולו זנו. אבל המבנה הוא רק שלד פשוט. מטסטאזיו הפיח בשלד את החן והרומנטיקה של חיי אושר והרמוניה. הוא היה משורר המלודרמה; זנו היה האדריכל."
ג'ורג' ויליאם ראסל
ג'ורג' ויליאם ראסל (באנגלית: George William Russell; 10 באפריל 1867- 17 ביולי 1935) שנודע בשם העט AE או Æ, היה כותב, עורך, משורר, צייר ופעיל לאומי אירי.
חייו.
ראסל נולד בעיירה לורגאן במחוז ארמה שבצפון אירלנד. בהיותו בן אחת עשרה עברה משפחתו לדבלין. הוא למד בבית הספר המטרופוליטני לאמנות, שם התוודע לוויליאם בטלר ייטס. בשנות השלושים לחייו היה פעיל באגודה חקלאית קואופרטיבית ואף מונה לדוברה.
בין השנים 1905 ו-1923 היה ראסל עורכו של "The Irish Homestead", ביטאון העמותה. לאחר מכן שימש כעורכו של "The Irish Statesman" עד 1930. ספר שיריו הראשון, Homeward: Songs by the Way, שיצא לאור ב-1894, העמיד אותו כאחד היוצרים המזוהים עם זרם תחיית הספרות האירית.
ראסל היה בין התורמים הקבועים ל-"Bean na hÉireann", כתב העת של ארגון הנשים הלאומני איניניה נה הרין. הוא כתב את המחזה "Dierdre" שהופק על ידי הארגון, בכיכובה של מייסדת הארגון מוד גון. ההפקה נערכה כחלק מפעילויות תקומת התרבות האירית, בשיתוף פעולה בה נטל גם ייטס חלק, אשר הוביל להקמת התיאטרון האירי הלאומי, שהיה לימים לתיאטרון אבי. המחזה מוכר כיריית הפתיחה בתנועת התיאטרון האירית.
פגישתו עם ג'יימס ג'ויס ב-1902, בה התרשם מאוד מהיוצר הצעיר, השפיעה על דרכו של ג'ויס בעתיד: ראסל ערך לג'ויס הכרות עם ייטס, שפתחה דלתות בפני ג'ויס שנים מאוחר יותר. תרומתו העיקרית ליצירתו של ג'ויס הייתה בפרסום יצירותיו הראשונות. ראסל ביקש מג'ויס לכתוב סיפור קצר, "פשוט, כפרי ובעל חיוניות ופאתוס". בתמורה הוא קיבל את "אחיות", שפורסם ב-1904 ב-"The Irish Homestead", ולאחריו עוד שני סיפורים: אוולין ולאחר המירוץ. לאחר שלושה סיפורים אלה חדל ראסל מפרסום יצירותיו של ג'ויס מאחר שלא קלעו לטעם קוראי העיתון, אך שלושת הסיפורים הפכו, יחד עם סיפורים אחרים, לקובץ דבלינאים, שיצא לאור ב-1914.
ג'ויס גמל לראסל בכך שהוא מופיע כדמות ביצירתו יוליסס בפרק , בו ראסל משמש כבר פלוגתא לסטיבן בוויכוח על שייקספיר.
לאחר פטירת אשתו, בשנת 1932, עבר ראסל לאנגליה, הוא נפטר בבורנמות' ב-1935 ונקבר בדבלין.
שם העט שלו, AE, או בצורת הכתיבה Æ, הוא קיצור של המילה הלטינית Aeon, שפירושה "נצח".
מוזיקה אלטרנטיבית
בּוֹ (Bo) היא העיר השנייה בגודלה בסיירה לאון אחרי הבירה פריטאון, והיא המרכז האדמיניסטרטיבי והעיר הגדולה במחוז הדרומי של המדינה (אחד משלושת המחוזות במדינה). העיר שוכנת 249 ק"מ דרומית לבירה פריטאון בדרום המדינה. בו היא המרכז החינוכי, תחבורתי ותרבותי של דרום המדינה. רוב תושביה מדברים בשפת קריו. היא ביתה של 'אוניברסיטת נייאלה', האוניברסיטה השנייה בגודלה אחרי 'מכללת פורה ביי' בפריטאון.
היסטוריה.