במאי 1948 ספג הקיבוץ מתקפה עזה של הצבא המצרי. לאחר לוחמה עיקשת של שישה ימים, בהם ספג הקיבוץ אבדות קשות, הוחלט על נסיגה. לאחר כחצי שנה, במסגרת מבצע יואב, שוחרר הקיבוץ מהכיבוש המצרי ותוך זמן קצר חזרו אליו החברים ובנו את המשק מחדש.
בשוך הקרבות ועם חזרת חברי הקיבוץ, לאחר שחרורו מהכיבוש המצרי, חל שינוי בעמדת חברי הקיבוץ בנוגע להנצחה והם ביקשו לאזן בין הנצחת מרד גטו ורשה ומפקדו מרדכי אנילביץ' להנצחת עמידת הגבורה של הקיבוץ וחברי הקיבוץ שנפלו בקרב.
סמל ההנצחה הראשון והבולט ביותר להנצחת המאבק על יד מרדכי היה מגדל המים המחורר מפגזים וכדורים. סמל זה לקוח מן הנוף המקומי של קיבוץ יד מרדכי, ממאגר הסמלים של חיי המשק החקלאי ומהתקופה הקשה שעברה על הקיבוץ באותה שנה. המגדל קרס בחורף 1949 ובמאי באותה שנה הוחלט שלצידו תוקם אנדרטה לזכרו של מרדכי אנילביץ. האנדרטה, פרי עבודתו של הפסל נתן רפפורט הוצבה במקום במאי 1951.
עוד בראשית 1949 הוחלט להניח אבן פינה למפעל זיכרון שיבטא את עוצמת הקשר, שרצו חברי הקיבוץ לרקום ולבטא, בין המרד לבין המערכה על קיבוץ יד מרדכי. אבא קובנר, שליווה את מפעל ההנצחה ביד מרדכי, היה זה שנטע את התפישה כי קיימת זיקה ישירה בין הלחימה בשואה ללחימה בארץ: "בדגלי מלחמת העצמאות שלנו הייתה גם רוח מלחמת הגטאות. ואפשר שבאחרון הבונקרים בגטו, נולדה ישראל המשוחררת".
הפרוגרמה האדריכלית למפעל ההנצחה כללה אנדרטה לזכר מרדכי אנילביץ' ומורדי הגטו, מצבה על קבר האחים מקרבות תש"ח, ארכיון מרד גטו ורשה והמערכה ביד מרדכי, גן הנופלים – חורשות, נטיעות ופינות צל. האמן נתן רפפורט, יליד ורשה הקים את אנדרטת הברונזה עם דמותו של אנילביץ' על רקע מגדל המים ההרוס אשר נמשל לחורבות הגטו השרוף וסמל זיכרון לעמידת הקיבוץ והגטו גם יחד.
בטקס הסרת הלוט בשנת 1951 נאם אבא קובנר: "ודאי יהיו כאלו שיבואו לכאן ויתקשו להבין, אנדרטה זו למה היא במקום זה? אך זאת עדיין פשוט להבין, כי פשוטה התשובה ואכזרית התשובה: מרדכי אנילביץ' וחבריו נפלו בדרך לכאן".
בתחילת שנות הששים הוקמה עמותה להנצחת חללי יד מרדכי והסביבה בראשותו של חיים לסקוב. לצידה הוקם "ועד הכבוד להנצחת זכר מרדכי אנילביץ' וחללי מערכת יד מרדכי". על חברי הוועד נמנו: הנשיא חיים וויצמן, ראש הממשלה דוד בן-גוריון, יושב ראש הכנסת, הרמטכ"ל, לוחמי גטאות - כולל אבא קובנר ואנשי ציבור רבים.
אתוס המערכה ביד מרדכי קיבל חיזוק מפרסומו של הספר השמש לא עמד דום מאת הסופרת אמריקאית מרגרט לארקין ב-1963. הספר, שנכתב על סמך ראיונות עומק שערכה הסופרת עם חברי הקיבוץ אודות הקרבות ועמידת חברי הקיבוץ במערכה עד להחלטת הפינוי, הפך לרב מכר ותורגם לשפות רבות. לכבוד חגיגות ה-75 לקיבוץ יד מרדכי הוציאו בני הקיבוץ מהדורה חדשה ומעודכנת לספר.
במהלך השנים החלו מגיעות לקיבוץ קבוצות של תלמידים וחיילים שביקשו "לגעת" בקרב שהתחולל בקיבוץ. ביקורים אלו הביאו ליוזמת הקמת אתר הנצחה המשחזר את קרבות תש"ח שנפתח בשנת 1965.
במקביל, החלה העמותה בגיוס כספים להקמתו של מוזיאון. בשלב מאוחר יותר הצטרף לצוות ההקמה אבא קובנר כחלק מ"צוות מורשת". קובנר ראה בבניין הבטון של המוזיאון ביטוי להגשמת חלק מרעיונותיו: הנצחת פועלה של תנועת השומר הצעיר בפולין במהלך מלחמת העולם השנייה. מאידך, חברי קיבוץ יד מרדכי רצו באותה עת, בעיקר, להנציח את קרבות מלחמת העצמאות בקיבוץ ואת זכר הנופלים מקרבם. גם האדריכלים שתכננו את מבנה המוזיאון, אשר זכו בפרס רכטר על עיצובו, אריה ואלדד שרון, התרשמו יותר מסיפורי החברים על קרבות 1948 שנערכו בקיבוץ מאשר מהמקורות ההיסטוריים שעסקו במרד גטו ורשה. הם, בניגוד לקובנר, לא ראו מכנה משותף בין מלחמת השחרור למלחמה בגטו, ועל כן החליטו ליצור במוזיאון חללים שיפרידו בין שני האירועים. אך קובנר התנגד להפרדה זו וסבר ש"המוזיאון צריך להיות כספר פתוח". קובנר הפך ליועץ הראשי של התצוגות במוזיאון ושכנע את העוסקים במלאכה ואת חברי הקיבוץ לשמור על הרצף האחד שבין שואה ותקומה באתר.
בשנת חנוכתו של המוזיאון ב-1968 ביקרו בו יותר מ-100 אלף מבקרים.
קריסטו וז'אן-קלוד
רק כשאני צוחקת
רק כשאני צוחקת (באנגלית: Only When I Laugh) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית משנת 1981 בבימויו של גלן ג'ורדן, עם מרשה מייסון, כריסטי מקניקול, ג'יימס קוקו וג'ואן האקט בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ניל סיימון והוא מבוסס על המחזה שלו "גברת הזנגביל" משנת 1970. העלילה היא על שחקנית מכורה לאלכוהול, על יחסיה הבעייתיים עם בתה בת ה-16 אותה הזניחה שנים רבות ועל שני ידידיה שעוזרים לה בעת צרה - אשת חברה שפוחדת להזדקן ושחקן הומו מובטל.
מרשה מייסון הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ג'יימס קוקו היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
ג'ואן האקט הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר וזכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
כריסטי מקניקוול הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
שם הסרט הוא מהתשובה שנותנת פולי לג'ורג'יה לשאלה "האם את מודאגת" היא עונה "רק שאני צוחקת".
תקציר העלילה.
ג'ורג'יה היינס (מרשה מייסון) היא שחקנית תיאטרון ותיקה שמשתחררת ממוסד לגמילה מאלכוהול לאחר שלושה חודשי אשפוז. בבית מחכים לה שני חברים אמיתיים - ג'ימי פרינו (ג'יימס קוקו), שחקן הומו מובטל המתפרנס מעבודות מזדמנות, וטובי לנדאו (ג'ואן האקט), אשת חברה עשירה ומטופחת שדואגת לחיצוניותה מחשש שבעלה ינטוש אותה.
ג'ורג'יה היא גרושה, בתה פולי (כריסטי מקניקול) היא בת 16 וגרה עם אביה ואמה החורגת. פולי מבקשת לגור עם אמה במשך שנה עד שתלך לקולג'. ג'ורג'יה חוששת מכך אך לבסוף מסכימה.
בתחילה הכל הולך יפה. הן מסתובבות במנהטן קונות בגדים וסועדות במסעדה. צעיר בשם דון (קווין בייקון) יושב לידן וחושב שהן שתי אחיות.
דייוויד דיוק (דייוויד לאו) היה הידיד האחרון של ג'ורג'יה והוא מציע לה תפקיד ראשי במחזה שכתב. לאחר היסוסים מקבלת ג'ורג'יה את ההצעה ומתחילה בחזרות.
המצב מידרדר - בעלה של טובי נטש אותה, ג'ימי שקיבל תפקיד בתיאטרון פוטר לטובת שחקן צעיר יותר וג'ורג'יה חוזרת לשתות אלכוהול.
ג'ורג'יה נכנסת לבר ומתחילה לשתות נטפל עליה גבר שעוקב אחריה בחוץ ומתקיף אותה והיא מצליחה לברוח ממנו כשפניה זבות דם.
פולי מטפלת בה אך ג'ורג'יה אומרת לה כי אינה יכולה לטפל בה וכי מוטב שתחזור לאביה. הן נפרדות בחיבוק ונשיקה ופולי מבקשת ממנה שתצטרף אליה ולאבא במסעדה.
ג'ורג'יה מהססת אבל לבסוף מגיעה למסעדה חבושה במשקפיים גדולים כדי להסתיר את הפציעה והיא מתקבלת בשמחה על ידי פולי והאבא.
רוטב איטלקי
רוטב איטלקי הוא רוטב לסלט ותחמיץ אמריקאי המורכב ממים, חומץ או מיץ לימון, שמן צמחי, שבבי גמבה, סוכר או סירופ תירס, עשבי תיבול ותבלינים (כולל אורגנו, שֻׁמָּר, שמיר ומלח) ולעיתים בצל או שום. בגרסתו החלבית, לרוטב מתווספים מוצרי חלב ומייצבים.
על אף שמו, הרוטב הוא אמריקאי ולא איטלקי. בצפון ארצות הברית משתמשים ברוטב גם כמרינדה להשריית בשר או ירקות, להקפצת ירקות, למריחה על כריכים וכחלק מסלט פסטה.
זכויות להט&quot;ב באלג'יריה
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באלג'יריה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים. פעילות הומוסקסואלית בין גברים או נשים היא פלילית בשטחי המדינה מאז 1966 תחת חוק השריעה האסלאמי הנענשת עד 3 שנות מאסר עם קנסות של עד 10,000 דינר אלג'ירי. הוצאות להורג, מכות, ועינויים מוגדרים כמותרים גם כאשר המשטרה המקומית מצטרפת לאירועים או מוגדרת כמי ש-"מעלימה עין".
אף על פי פליליותה בחוק, על פי סקר שנערך עבור פורטל החדשות הערבי, "BBC News Arabic" על ידי רשת המחקר "Arab Barometer research network" בשנים 19–2018, כ-26% מהאלג'ירים הצהירו כי יש לקבל נטייה הומוסקסואלית בחברה.
מעמד בחוק.
סעיף 338 לחוק האלג'ירי קובע כי,"מי שאשם במעשה הומוסקסואלי, דינו מאסר של בין חודשיים לשנתיים, וקנס של 500 עד 2000 דינר אלג'ירי. אם אחד המשתתפים מתחת לגיל 18, ניתן להעלות את העונש ל-3 שנות מאסר וקנס של 10,000 דינר אלג'ירי".סעיף 333 לחוק האלג'ירי קובע כי,"כאשר הזעם ל-"הגינות הציבור" כולל "מעשה נגד הטבע עם אדם מאותו המין", מוטל עונש מאסר של בין 6 חודשים ל-3 שנים, וקנס של בין 1,000 ל-10,000 דינר אלג'ירי".
תנאי מחיה.
הומוסקסואליות היא פלילית על פי החוק האלג'ירי, והגישה החברתית הרווחת מוגדרת כשלילית בגלוי, ואף אלימה כלפי קיומה. אין ממסדים ידידותיים עבור חברי הקהילה האלג'ירית ואף ארגון פוליטי אינו רשאי לנהל קמפיין למען זכויות להט"ב במדינה. דוגמאות לפשעי שנאה נגד להט"ב כוללות סקילה של שני גברים הומוסקסואלים ברחוב בשנת 2001, והריגת שני גברים נוספים, האחד ב-1994 והשני ב-1996.
רוב הניסיונות לנישואים חד מיניים לא רשמיים נחסמים על ידי המשטרה, כפי שהיה במקרה בניסיון בשנת 2005.
אסיל בלאטלה היה סטודנט שנרצח באכזריות בחשד להיותו הומוסקסואל בשנת 2019. הסטודנט נרצח במעונותיו במחוז האוניברסיטה בה למד, בעוד על הקיר הצמוד לגופתו נכתב המשפט "הוא הומו" בדמו על ידי רוצחו. הרוצח, הצהיר כי לאחר שחשב שיעשה זאת, "ימנע מהעמדה לדין על כך".
הואארי מנאר, זמר אלג'ירי פופולרי אשר היה ידוע בקרב שמועות בתור הומוסקסואל, נמצא מת בשנת 2019. לאחר מותו הופיעו מספר הערות הומופוביות ברשתות החברתיות.