הופעתו הראשונה "דרן בראון חי" נועדה ל-2003 ולבסוף הוארכה בשנה. מאז, כאמור, בראון יצא במופע בכול שנתיים. הופעתו הבאה, משהו מוטרף לכאן מגיע something wicked this way comes 05-06, הוארכה אף היא בשנה, ולבסוף הוחלט אף להקליט את אחת ההופעות האחרונות, ועריכה של תשעים דקות ממנה שודרה בין 2006 ל-2012 שבע פעמים. עריכה ארוכה יותר אף יצאה ב-DVD. המופע זכה בפרס לורנס אוליביה בעבור מופע הבידור המוצלח ביותר ל-2006. הסדרה נכתבה בשיתוף עם אנדי נימן, ששיתף פעולה עם בראון פעמים רבות. שם המופע לקוח מספרו של ריי ברדבורי שהוא בעצמו ציטוט ממקבת'.
לאחריה כול הופעותיו של בראון הוקלטו ונערכו לשידור טלוויזיוני, ובהן בראון קיטרג על מונח האקראיות וטען כי אין כזה דבר, ומכיוון שכך הוא יכול לתמרן את הקהל לעשות ככל העולה על רוחו. בסוף הופעתו השלישית "קורא מחשבות - ערב של פלא 07–08 Mind Reader – An Evening of Wonders", הוציא בראון גליל נייר ארוך עליו רשם דברים מבעוד מועד, לכאורה באקראי ובאופן אסוציאטיבי, אך להפתעת הקהל כולם הופיעו במהלך המופע, ולמעשה היוו כמעט את כול תוכן המופע.
בהופעתו הרביעית, "חידה 2009–2010 Enigma" בבימויו של אנדי נימן, בראון ניסה להפנט קהל שלם של כמה אלפי אנשים במקביל. הופעה זו הייתה מועמדת לפרס לורנס אוליביה והיוותה מועמדות שנייה אחרי הופעתו של בראון מ-2006. אחרי "חידה" הוציא בראון מהדורת DVD הכוללת את שלושת הופעתיו האחרונות.
הופעתו החמישית של בראון, "סוונגאלי 2011–2012 Svengali, הייתה הראשונה שלא בשיתוף עם שותפו מכבר אנדי נימן, והיוותה מופע מחווה לאמן החושים הקדום בן אותו השם. גם הופעה זו זכתה בפרס לורנס אוליביה למופע הבידור הטוב ביותר.
ב-2013 בראון יצא במופע שישי. שנקרא "ידוע לשמצה Infamous" ולראשונה לא יהיה מופע לכל המשפחה אלא מגיל 12 ומעלה.
ספרים והוצאות נוספות.
בראון כתב 4 ספרים העוסקים בקסם. השניים הראשונים (Absolute Magic, Pure Effect) מיועדים לקוסמים ומנטליסטים מתחילים, ואילו Tricks of the Mind, Confessions of a Conjuror יועדו לציבור הרחב. בראון אף הקליט חלק מספרו השלישי.
The Devil's Picturebook הוא DVD באורך שלוש שעות, שחציו הראשון עוסק בפעלולי קלפים וחציו השני במנטליזם.
International Magic Presents: The Derren Brown Lecture הוא DVD בעורך 80 דקות בו בראון מעמיק בשיחה על מנטליזם ועוקב אחר היבטים שונים בהופעתו.
בנוסף בראון שיחק כאורח במספר תוכניות, ציוריו הופיעו בקובץ קריקטורות הנקרא Portraits וכמעט כל הופעות הבמה של בראון יצאו בגרסת DVD.
ביקורת.
במאמר שפורסם ב-Telegraph ב-2003, העביר כותב המדע סיימון סינג ביקורת על הופעותיו המוקדמות של בראון, בטענה שבראון הציג תרגילי קוסמות רגילים כמניפולציה פסיכולוגית. בנוגע להופעות החיות, בהן מציג בראון לעיתים את תהליך יצירת הקסם בשימוש היפנוזה, סוגסטיה וקריאת שפת הגוף, סינג טוען כי הצגה זו אינה כנה. בעקבות ביקורת זו של סינג תוכניותיו של בראון הועברו מקטגורית המדע לקטגורית הבידור.
בראיון מ-2010 בראון קיבל את הביקורת של סינג, והסביר כי בתחילת דרכו ראה צורך להגזים את היכולות שלו ואת השפעת הקסמים, מתוך מחשבה כי ממילא תהיה לו רק תוכנית אחת ולכן עליו "ללכת על זה". בספרו השלישי, Tricks of the Mind, בראון אינו מסתיר שהוא לרוב אינו כנה בשיטות העבודה, אבל שהוא תמיד כנה בנוגע לחוסר כנותו. עוד בראון טוען שמעולם לא השתמש ב"שתול" בקהל או בשחקן מסווה, וששימוש שכזה לא רק מעורר סלידה אלא פשוט לא נחוץ.
שיטות.
בראון משתמש בשיטות מרובות על מנת להשלים את פעלוליו. השיטות כוללות תעתועי קוסמות וזיכרון, היפנוזה, קריאת שפת גוף, פסיכולוגיה קוגניטיבית, קריאה קרה וסוגסטיות פסיכולוגית, תת-הכרתיות ואידאומוטוריות.
אשליה פסיכולוגית.
בריאיון לNew scientist בראון אומר שהוא פיתח משיטות "האשליה הפסיכולוגית" בזמן הכשרתו בהיפנוטרפיה, עוד לפני שעסק במיקרוקסם. בראון טען כי יש ביכולתו לקרוא שפת גוף עד לתנועות שריר עדינות במיוחד, ומתוך כך לדעת כאשר מידע מוסתר או עומד גלוי לפניו. כמו כן בראון חשף שמשתתפי התוכניות שלו נבחרים בקפידה על פי מידת ההתניה שלהם ויכולת התגובה. הוא מאמין כי נוכחות מצלמה אף היא תורמת לתגובה חיובית אצל המשתתפים.
ניתוב לשוני פיזיולוגי.
מספר טענות הועלו כי בראון משתמש בטכניקה של ניתוב לשוני פיזיולוגי. בראון עצמו לא הודה מפורשות בשימוש בטכניקה, אך כן שיתף כי חקר אותה מחוץ להופעותיו וכי הוא רואה בה הרחבה של היפנוזה וסוגסטיה. בספרו Tricks of the mind הוא מספר כי הוא אמנם לומד את הטכניקה, אך גם מבקר אותה כ"לא אמינה כפי שהמשתמשים בה טוענים שהיא"
איוואן האיום (טרבלינקה)
Office
ג'ורג' קדיש
ג'ורג' קדיש (נהגה "קֶיידיש"; באנגלית: George Kadish; במקור: צבי הירש קָדוּשין (ביידיש: קאדושין); 1910 / 1915, ראסיין, האימפריה הרוסית (ליטא) – 2 בספטמבר 1997, הוליווד, פלורידה) היה צלם חובב יהודי ליטאי. לאחר שנכלא בגטו קובנה במלחמת העולם השנייה צילם באופן עצמאי ובהיחבא אלפי תצלומים, שרובם מתעדים את חיי היומיום בגטו למן הכיבוש הגרמני ביוני 1941 ועד שנאלץ לרדת למחתרת בקיץ 1944, וכן את חיסול הגטו ולבסוף את חורבותיו לאחר תום המלחמה.
ביוגרפיה.
צבי הירש קָדושין נולד בעיירה ראסיין שברוסיה (לאחר המלחמה בליטא העצמאית). בהמשך עבר עם משפחתו לעיר הבירה, קובנה. בנעוריו הצטרף לתנועת בית"ר.
לאחר שלמד הנדסה באוניברסיטת קובנה, שימש בשנות ה-30 כמורה למתמטיקה, מדעים ואלקטרוניקה בבית ספר תיכון יהודי בעיר. התעניין במיוחד ברדיו, ואף פרסם ספר עזר ביידיש לחובבי רדיו ("וואָס איז אזוינס ראדיאָ?: הילפֿס-בּוך פֿאָר ראדיאָליבּהאָבּער", 1934). בנוסף החל להתעניין בצילום, ובנה מצלמות.
ב-1940 נכבשה וסופחה ליטא על ידי ברית המועצות, ובקיץ 1941 נכבשה ליטא על ידי גרמניה הנאצית, והיהודים שנותרו בקובנה גורשו לגטו קובנה שכונן בפרוור היהודי סלובודקה.
הפוגרומים האכזריים וההמוניים שביצעו הליטאים הפאשיסטים ביהודי העיר ביוני 1941 הניעו את קדיש, צלם חובב, לתעד את האירועים. בלילה שבין 25 ו-26 ביוני 1941 התנפלו לאומנים ליטאים על בתי סלובודקה ורצחו כ-800 יהודים. כך העיד קדיש לימים:
ברגעיו האחרונים כתב האיש בדמו ליד גופת בנו: "אידן – נקמה!" – 'יהודים, נִקמו!'. קדיש מיהר למלא אחר הציווי, רץ לביתו וחזר עם מצלמתו. תצלום זה היה לאחד מתצלומיו המפורסמים, והפך לסמל.
זמן קצר לאחר מכן, כאשר החלו עבודות הכפייה בגטו, נשלח לעבודה כטכנאי לתיקון מכונות רנטגן בבית חולים צבאי גרמני. כך נפתחה בפניו האפשרות להמיר מצרכים מבוקשים בסרטי צילום. הוא בנה מצלמה חבויה, באמצעות מצלמת לייקה שעליה הרכיב עדשה קטנה שתוכל לקלוט תמונות דרך חור הכפתור. המנגנון שבנה היה אמין ופשוט להפעלה: את תריס המצלמה הפעיל באמצעות כבל חשמלי שהגיע לכיסו הימני; לאחר שהיה מכוון את חור הכפתור, היה מושך קלות בכבל. הוא צילם בסתר אלפי תצלומים של חיי הגטו, כשמצלמתו תחת מעילו, והוא מצלם דרך תפר הלולאה לכפתור במעילו, שהותקן למטרה זו. מסיבה זו הלך דרך קבע כשהוא נתון במעיל – בחורף במעיל גשם כבד ובקיץ במעיל קל.
קדיש ניצל כל הזדמנות אפשרית לתעד במצלמתו את חיי היומיום בגטו קובנה. הצילום בגטו היה אסור, ובצלמו הוא סיכן את חייו, אולם לדברי אחד מתלמידיו בקובנה, אייב רזניק, קדיש היה נחוש למדי והרגיש כי זוהי שליחותו; "מצלמתי תהיה נקמתי", קבע.
בתצלומיו נראים היהודים שרוכזו בין גדרות הגטו, יהודים עם מיטלטליהם, אנשים בעבודות הכפייה, מעשי רצח, ילדים ונשים זקנות. בחלקם נראים המצולמים כשהם מישירים מבטם למצלמה (כלומר, קדיש שם בהם את מבטחו). בין הצילומים האחרונים היו תמונות השילוחים למחנות העבודה בריגה ואסטוניה ולמחנות הריכוז.
קדיש פיתח חלק מהתשלילים בחדר הרנטגן בבית החולים, ולאחר מכן הבריח אותם אל הגטו בתוך קביים והסתירם בעזרתו של יהודה זופוביץ', סגן מפקד משטרת הגטו, שניצל את מעמדו במשטרה כדי לעזור לפרטיזנים ולמחתרת היהודית בגטו. הכול נעשה בהיחבא; אפילו בני משפחתו של קדיש לא ידעו דבר על כך.
בסוף חודש מרץ 1944 נודע לאס דה ולממונה על הגטו מטעם הגסטאפו, שארפיהרר (סַמָּל) ברונו קיטֶל (Kittel), כי יש בגטו צלם בשם קדושין, ושבידו כבר אוסף גדול של תצלומים, והגסטאפו הציע פרס של עשרת אלפים רייכסמארק על ראשו.
אנשי המחתרת האנטי-נאצית גילו לקדיש שהגסטאפו מחפש אחריו ואחר מצלמתו, ובחודש יולי 1944 נמלט מהגטו וירד למחתרת. הוא הותיר מכתב מזויף כדי להטעות את הגסטאפו, ואת המצלמה הסתיר בבור שכרה מתחת לקמין ברזל .
קציני המשטרה היהודית זופוביץ' (שנספה מאוחר יותר ב-1944 ב"אקציית השוטרים") ואיקא גרינברג לא הסגירו אותו או את מקום הימצאם של התמונות והתשלילים, על אף העינויים הקשים שעינו אותם חוקרי האס-דה.
בעת חיסול הגטו שהה קדיש בצד הארי של העיר, וממקום מסתורו צילם את שריפתו. לאחר נסיגת הגרמנים שב לחורבות הגטו, צילם את שרידיו, וחפר את התצלומים והתשלילים שקבר בכדי חלב מתחת לביתו.
לאחר כניעת גרמניה הנאצית במאי 1945 נסע מליטא לאזור הכיבוש האמריקני בגרמניה והגיע למחנה העקורים לנדסברג, שם שהה עד 1946. בלנדסברג הוסיף לתעד את החיים במחנה, ושם גם הציג לראשונה את אוסף תצלומיו, בפני הניצולים יושבי המחנות.
בהמשך היגר לניו יורק ועבד כמהנדס מכונות וממציא. (את שם המשפחה "קדיש" אימץ לעצמו עוד בטרם היגר.)
לאחר מכן עבר לעיר הוליווד שבפלורידה, שם התגורר עד מותו.