אבלות על אב ואם שונה בהלכה היהודית מאבלות על קרוב משפחה אחר, בכך שהיא נמשכת תקופה ארוכה יותר - שנים עשר חודש ולא חודש אחד בלבד. הטעם לכך הוא חובת כיבוד הורים. בפרק זמן זה נמנעים האבלים מאירועים המבטאים שמחה מיוחדת כגון השתתפות בחתונת אחרים (אך במקרה הצורך, יש דרכים הלכתיות לאפשר נוכחות בחתונה), השתתפות במסיבות והימנעות מקניית מלבושים חדשים, וכן אסור לשמוע מוזיקה. כמו כן האבל אינו מסתפר עד "שיגערו בו חבריו" (כלשון ההלכה). אחד עשר חודש אחר הקבורה נוהגים האבלים על הוריהם לומר קדיש יתום פעמים אחדות בכל אחת מהתפילות: שחרית, מנחה וערבית. הסיבה למנהג זה היא שעל-פי היהדות אמירת הקדיש מצילה את הנפטר מדין גיהנום.
נחלקו הפוסקים האם ניתן לומר על פי הכלל הידוע "מקצת היום ככולו", שדי לנהוג אבילות בבוקרו של היום האחרון של י"ב חודשי האבילות, כמו שדי לנהוג אבילות בבוקרו של היום השביעי של ימי האבילות. התרומת הדשן, קובע שלא ניתן לומר על היום האחרון שמקצתו ככולו, כי אם כן, היינו צריכים לומר ש"מקצת החודש ככולו", כי מכיוון דין האבילות מוזכר בתלמוד כ"י"ב" חודש" נמצא שהוא תלוי במספר החודשים העובר ולא במספר הימים, וברור וידוע שאין כך ההלכה. אך הרדב"ז מביא את דבריו והוא חלוק עליו, והוא סובר שהמספר "12" חודש הוזכר רק כסימן מקוצר למספר הימים - 355 יום. הוא קובע שאף על פי שהתרומת הדשן נחשב לפוסק נכבד וחשוב, להלכה הוא קובע שניתן להקל ולומר שניתן לומר גם "מקצת היום ככולו", מפני שספק דרבנן לקולא. לעומת זאת, בערוך השולחן נפסק להלכה להחמיר.
יום זיכרון.
ביום השנה לפטירה על פי התאריך העברי (הידוע בעדות אשכנז בשם יארצייט),יש הנוהגים שהאבל צם, וכן נוהגים להוסיף בלימוד תורה. כמו כן נהוג כיום לתרום לבית הכנסת מעט אוכל ומשקה על מנת שהציבור יברכו על האוכל את ברכות הנהנין. הברכות הן לעילוי נשמת הנפטר. בקרב עדות אשכנז מקובל לעשות זאת לאחר תפילת שחרית, ובקרב עדות הספרדים מקובל לעשות זאת בעיקר בין מנחה לערבית. ביום השנה נהוג גם שבני המשפחה וחברים פוקדים את הקבר, וקוראים פרקי תהילים. עוד נהוג ביום השנה לומר קדיש, להדליק נר נשמה שבנוי לדלוק במשך כיממה שלמה.
אבלות ישנה.
לעיתים יש ביהדות אבל על דבר שקרה בעבר ועברו ימי אבלו. כלומר, חזרה השגרה לחיים ואז מכניסים שוב את האבל וחוזרים להתבונן בו. כשמעוררים מחדש אבלות שעברה, זה נקרא אבלות ישנה. בדרך כלל המושג מתייחס לאבלות על חורבן בית המקדש.
דוגמאות לכך הן ימי הזיכרון, וצומות החורבן. בגלל ההבדל שבין אבלות חדשה לאבלות ישנה, גם סדר הדברים הוא אחר. באבלות חדשה, מגיע המאורע עליו מתאבלים, אז מתאבלים עליו ויוצאים מהאבל לאט לאט. לעומת זאת, באבלות ישנה המטרה היא לעורר את הרגש לצער שעבר מזמן ולכן התהליך הוא אחר - לאט לאט נכנסים לאבל עד שמגיעים לשיאו. דוגמה לכך הם ימי בין המצרים ואחריהם תשעת הימים ושבוע שחל בו, כשמגיעים לבסוף לצום תשעה באב. לעומת אבלות חדשה שתהליך ההשתחררות הוא ארוך, באבלות ישנה התהליך מואץ. בתשעה באב עצמו, אחרי חצות, כבר מפסיקים חלק מדיני האבלות. חלקם מפסיקים בערב, וחלקם נשארים עד חצות היום למחרת. בעשירי באב, בסוף היום, כבר חוזרים לשגרה מלאה.
אס דה
אֵס דֵה (SD) הם ראשי תיבות שמה של סוכנות המודיעין של המפלגה הנאצית, "שירות הביטחון" (בגרמנית: Sicherheitsdienst). האס דה נוסד ב-1932 במסגרת האס אס, על ידי היינריך הימלר ובפיקודו של ריינהרד היידריך, יד ימינו. תפקידו העיקרי היה איסוף מודיעין ופיקוח על כל גורם העלול לסכן את המפלגה.
במשך זמן מה, הייתה מין תחרות בין האס דה לבין ארגון נאצי מרכזי אחר - האס אה, שלבסוף הסתיימה אחרי ליל הסכינים הארוכות.
היסטוריה.
תחילה התמקד האס דה בסוכנויות ממשלתיות כגון משטרת רפובליקת ויימאר וכן בפיקוח פנימי בתוך המפלגה הנאצית עצמה. כאשר עלו הנאצים לשלטון, הם הרחיבו את פעילותם כלפי כל מי שנחשב כאויב הרייך ברחבי גרמניה – שהרי המדינה והמפלגה היינו הך הן. האס דה הפעיל רשת ביון שהורכבה בעיקר ממלשינים, ובשיאה מנתה 100,000 איש. כמו כן השתמש באמצעי האזנה משוכללים לתקופתו. דוגמה למעשיו הייתה בדיקת העונים "לא" במשאלי העם של היטלר. בתקופה זו, עסק הארגון ברדיפה ומעצר של מתנגדי משטר, סוציאליסטים, קומוניסטים, עיתונאים ויהודים.
הארגון תרם רבות לתהליך של סיפוח אוסטריה בידי גרמניה בשנת 1938, בעיקר באמצעות תעמולה המונית, ארגון של הפגנות המוניות, וטיפול בהתנגדויות פוליטיות, אשר לעיתים רבות הסתיימו בשליחה למחנה הריכוז מאוטהאוזן. בזמן הסיפוח, הארגון גם פעל בסתר ואסף מודיעין צבאי ברחבי צ'כוסלובקיה, ובמיוחד בחבל הסודטים, אשר אכלס 3 מיליון אזרחים ממוצא אתני גרמני- דבר שעזר מאוד לפלישה הגרמנית לחבל זה בספטמבר 1938. לאחר הסיפוח, הארגון נשאר פעיל מאוד בתחום איסוף המודיעין, דבר שהפריע לשר החוץ הנאצי יואכים פון ריבנטרופ. הוא התלונן על כך להיטלר, דבר שבפגע באמון בין הפיהרר לארגון.
ב-31 באוגוסט 1939 הארגון השתתף בתקרית גלייביץ - תקרית שבה רשויות הביטחון הגרמניות ביימו השתלטות פולנית על תחנת רדיו גרמנית. דבר שהיווה תירוץ לפלישה הגרמנית לפולין ביום שלאחר מכן - ולמעשה לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
הארגון התפתח רבות עם השנים, והרחיב את פעילותו כלפי חוץ – ריגול וריגול נגדי – ועם פירוק המודיעין הצבאי של הוורמאכט (האבווהר) ב-1944 עקב השתתפותו בקשר נגד היטלר, היה לגוף היחיד בתחום זה. תחרות עזה בפעילות הביון בתוך גרמניה הנאצית שררה בין האס דה לגסטפו עקב חפיפת תחומי האחריות ביניהם, ועל אף ששניהם היו בפיקוד היידריך. התחרות לא פסקה גם בשנת 1939, עת אוחד האס דה עם משטרת הביטחון לארגון רב עוצמה בפיקודו של היידריך: "המשרד הראשי לביטחון הרייך" (RSHA). שירות הביטחון פוצל לשניים במסגרת זו – משרד III למודיעין פנים בפיקוד אוטו אולנדורף, ומשרד VI למודיעין חוץ בפיקוד האנץ יוסט. האס דה היה אחראי בשיתוף עם משטרת הביטחון על האיינזצגרופן שפעלו בשטחים הכבושים במזרח אירופה במלחמת העולם השנייה.
ב-30 בינואר 1943 מונה ארנסט קלטנברונר למפקד המשרד הראשי לביטחון הרייך, אשר כלל את "משטרת הביטחון" (SIPO) ואת "שירות הביטחון", האס דה. הוא מונה במקומו של היידריך, אשר חוסל בידי פרטיזנים פטריוטים צ'כים ביוני 1942. קלטנברונר החזיק במשרה זו עד סוף המלחמה. אחרי המלחמה הארגון הוצא אל מחוץ לחוק ואנשיו נשפטו כפושעי מלחמה.
העליות בשנים 1700–1881
בגלי העליות לארץ ישראל מראשית המאה ה-18 ועד הרבע האחרון של המאה ה-19 עלו מעת לעת אלפי עולים, שתרמו לגידולו והתפתחותו של כלל היישוב היהודי בארץ ישראל באותן שנים. העולים ביססו וחיזקו את קיומו הרעוע של היישוב היהודי והחלו ביוזמות חדשות. ממחצית המאה ה-19 ניכרו תמורות רבות ביישוב היהודי, בסיועם של ארגונים יהודים בתפוצות ובארץ ישראל, ובשל התערבותן והשפעתן הגוברת של המעצמות הזרות.
בשנת תרמ"ב 1881, כאשר החל גל העלייה הראשונה, נאמד היישוב היהודי כ-26,000 נפש על אף האסונות והפגעים הקשים שפקדו את היישוב ואת הארץ במהלך תקופה זו.
בשלהי המאה ה-17.
תנועת הגאולה שעורר בתורו משיח השקר שבתאי צבי וההתנגדות לה בקרב רבים מיהודי ארץ ישראל והתפוצות, בשנות השישים של המאה ה-17 הסתיימה בכישלון והתרסקות, כאשר התאסלם ב-1665 לפקודת השלטונות העות'מאניים, אולם הטלטלה הרעיונית והרגשית ברחבי עולם היהודי לא שככה והמשיכה בהסתר. המתח המשיחי שצמח בתקופת הפולמוס עם השבתאים שרד זמן רב בתודעתם ובליבם של רבים בתפוצות ישראל. אישים שונים, שבתאים ושאינם שבתאים, ערכו חישובי קיצים, לפיהם ציפו המאמינים לעת קרובה של גאולה. השנים 1700, 1706, 1740 ושנים נוספות חושבו כמסוגלות לביאת המשיח. צפייה זו באה לידי ביטוי ברצונם ונסיונותיהם לעלות לארץ ישראל. בין העולים היו שבתאים נסתרים, וכאלה שלא היו מספיחי השבתאות, חלקם מקובלים ותלמידי חכמים ומנהיגי קהילות: רבי יהודה חסיד, רבי אברהם רוויגו, נחמיה חיון, הרופא ד"ר יצחק קנטריני, הרמח"ל - רבי משה חיים לוצאטו, רבי ישראל יעקב אלגאזי, רבי רפאל טריביש, רבי חיים אבולעפיה, רבי חיים בן עטר, רבי פרץ בן משה ורבי שמחה מזאלוזיץ.
בן-ציון דינור כותב על תקופה זו:
במאה ה-18.
מבין העליות והאישים שעלו לארץ ישראל בתקופה זו ניתן לציין גם את האירועים הבאים:
בשנת 1700 הגיעה לארץ שיירת העולים בראשות רבי יהודה חסיד, לאחר מסע באירופה. החבורה הגיעה בשתי שיירות מקושטא ומוונציה והתיישבה בבתים שנרכשו עבורה בירושלים. לדעת ההיסטוריון בן-ציון דינור סימנה החבורה את ראשית בנייתו וכינונו של היישוב היהודי בארץ ישראל בעת החדשה. עם זאת גם לפני כן התקיים בה ישוב יהודי וותיק, רבים ממנו בני העדה הספרדית אשר הגיעו לארץ מעת לעת מרחבי האימפריה העותמאנית. לימים בעקבות פרשיית חוב של קהילת רבי יהודה החסיד יימנעו אשכנזים באשר הם, מלהיכנס לירושלים ולהקים בה קהילה, עקב חשש מאסר. חשש שיוסר רק לאחר כמאה שנים.
בשנת 1701 בקירוב, עולה רבי אפרים נבון מטורקיה, ומצטרף לישיבת "נוה שלום" שייסד רבי יצחק די מאיו (התקיימה לפחות עד 1847). בירושלים המצב היה קשה ליהודים, והם סבלו מהתנכלויות רבות מצד השלטון. לפי התיאורים השונים, הוטלו על היהודים מסים רבים, קנסות וגזרות שונות. בעקבות כך יהודים רבים ברחו מהעיר, אך הרב נבון נשאר בעיר ולאחר כעשור שימש בה כמנהיג היהודי הכמעט יחידי בה.
בשנת 1702 הקים אברהם רוויגו בירושלים ישיבה אשר שימשה בית היתר חלק מסיעת ר' יהודה החסיד. (מוסד זה התקיים לפחות עד 1835).