1991 : בתחילת שנה זו היישוב השיתופי יעד הפך ליישוב קהילתי. משרד תכנון יעד שינה פניו ופוצל ל – 5 משרדים נפרדים לפי תחומי ההתמחות. תחום האדריכלות ונוף הפך לחברה בע"מ בבעלות 8 שותפים, בניהול אדריכל דני שילה ונעמן היה חבר בדירקטוריון החברה מאז ועד פרישתו לגמלאות.
יעד אדריכלים.
יעד אדריכלים ומתכנני ערים ונוף בע"מ (בקיצור – יעד אדריכלים) קיים במתכונת שונות מאז 1977 כחלק ממושב שיתופי ומאז 1991 כחברה בע"מ.
שם החברה מבטא רב גוניות של תחומי התמחות – בינוי ערים, אדריכלות (מבנים) ותכנון נוף ושל צוות העובדים – כולל אדריכלים, מתכנני ערים, גאוגרפים, אדריכלי נוף והנדסאים, נכון ל – 12.2021 צוות של 27 עובדים.
המשרד בעל מוניטין כמוביל ברמה ארצית, בתכנון בכל חבלי המדינה, כאשר לנעמן תרומה מרכזית בבניית אותו מוניטין ובתכנון מגוון פרויקטים כמתכנן ביישובים צפוניים (מטולה, רג'ר, ראש פינה ועוד) במחוזות חיפה (זכרון יעקב, פרדס חנה ועוד), תל אביב (חולון) ומרכז (ראשון לציון, גני תקוה ועוד) ועד מטרופולין באר שבע (שדרות, רהט, אופקים).
למשרד ולנעמן כמתכנן בכיר בו התמחות בולטת בתחומים:
• תכנון ערים (תוכניות אב ומתאר ליישובים עירוניים וכפריים, שכונות מגורים אזורי תעסוקה ועוד).
• אדריכלות (מבני ציבור, דיור מוגן, מבני תעשייה ומגורים צמודי קרקע).
• תכנון נוף וגנים.
מאפיינים סגנוניים בעבודותיו של נעמן.
תפיסתו האדריכלית מתאפיינת בראיה הנדסית בעל אופי מעשי-יישומי, ובעבודתו תמיד הפגין ידע ובקיאות בתכנון שלד המבנה ובכך יצר דו-שיח פורה מול שאר חברי צוות התכנון בכל הפרויקטים בהם היה מעורב.
נוסף לכך, נעמן הוא אוטודידקט ואת רוב הידע שלו רכש דרך למידה עצמית יסודית, החל מהטמעת שרטוט באמצעות מחשב (CAD-computer aided drawing) - והיה לחלוץ בשימוש במחשב בעבודה המשרדית, עד לתחום בינוי ערים.
בניה פונקציונלית:
עבודותיו של נעמן מאופיינות בהיותן בעלות אופי שימושי, כהשראה מצעירותו במעונות עובדים.
פרויקטים נבחרים.
1. המרכז הרפואי זיו, צפת, תכנון משה זרחי וארנון מלמד, נחנך באוקטובר 1973.
2. מפעל אלביט, כרמיאל, 1977 – 1988 (מספר שלבים).
3. תכנון היישוב כפר ורדים (שנות התשעים ועד היום).
4. אולמות ספורט (משגב, אשדוד, לבון ע'ג'ר).
5. בניין מועצה אזורית משגב.
6. בית ספר חדשני למאה ה21 ביישוב לבון (2020)
7. מתחם האלף בראשון לציון (זכייה בתחרות) ,2010 - 2016.
8. אופקים, תכנון שכונה הכוללת כ-10 אלף יח"ד, 2014 - 2018.
9. זכייה בתחרויות (בית ספר לבון, מתחם האלף, שכונת מגורים בברעם).
10. ראש פינה, תוכנית אב, תוכנית שימור גרעין המושבה ותוכניות מפורטות לשכונות.
11. מגורים צמודי קרקע – מאות יח"ד במספר יישובים, הבולט בהם כפר ורדים (כ – 300 יח"ד).
בנוסף נעמן תכנון יותר ממאה פרויקטים בתחומים הבאים:
הדודה מארגנטינה
הדודה מארגנטינה הוא סרט קומדיה ישראלי משנת 1984 בבימויו של ג'ורג' עובדיה, עם ישראל גוריון (בתפקיד כפול) ויוסף שילוח בתפקידים הראשיים.
זהו סרטו האחרון של עובדיה ויש בו קטעי ארוטיקה ופורנו רך, למרות זאת הוא לא הצליח כסרטיו האחרים.
העלילה היא על שני אחים המתקיימים מהכסף ששולחת להם דודתם מארגנטינה ועומדים להינשא לבנותיו של סוחר קמצן. ישראל גוריון משחק בתפקיד כפול של גבר ואישה ("הדודה מארגנטינה").
בתחילת הסרט שר ג'קי מייקה את להיטו "סניוריטה" במועדון הקולוסיאום בכיכר אתרים.
תקציר העלילה.
יוסי ורפי הם אחים שגרים בווילה מפוארת של דודתם לואיזה שגרה בבואנוס איירס והיא גם ממנת את כל הוצאותיהם. הם יוצאים עם שתי אחיות - שרה ורותי ורוצים להתחתן אתן. אביהן של הבנות הוא אדון חגולי (יוסף שילוח) שהוא אלמן קמצן, בעל חנות תכשיטים ושקוע בחובות בעיקר לאדון סיני (יעקב בנאי).
האחים רוצים את הסכמתו לנישואין ומסדרים שהדודה לואיזה תגיע לישראל. הם שוכרים טבח (טוביה דובלרו) ומזמינים את חגולי לפגוש את הדודה לואיזה שהיא מיליונרית והוא נלהב.
לדירתם של האחים מגיע עמנואל (ישראל גוריון), שחקן תיאטרון הבימה שאשתו זרקה אותו מהבית בגלל בגידותיו. הם מסכימים לארח אותו ללילה אחד.
הדודה מתקשרת ומודיעה כי במטוס הייתה אזהרה על פצצה והיא לא תוכל להגיע. האחים בצרה אבל כשעמנואל מדגים להם בגדי אישה הם מבקשים ממנו לשחק את התפקיד של הדודה לואיזה.
לאדון חגולי המדבר במבטא עיראקי כנד יש כבר תוכניות לעתיד. הוא מתחיל לחזר אחרי "לואיזה" ונוצרים מצבים מביכים ומשעשעים. אברהם רונאי פוגש אותם בחוף תל אביב ומתפוצץ מצחוק. יהודה אפרוני רואה אותו בבגדי אישה ותוהה מהיכן הוא מכיר אותו.
חגולי לוחץ על "לואיזה" להתחתן אבל היא דוחה אותו עד שתעבור שנה לפטירת בעלה.
לבסוף נערכת החתונה בווילה של האחים אבל היא מופרעת כשמגיעה למקום הדודה לואיזה האמיתית (מוניקה ורדימון). חגולי רודף אחרי עמנואל סביב הבריכה ולבסוף מתעלף אך הדודה לואיזה "מחייה" אותו בנשיקה מפה לפה. אשתו של עמנואל מגיעה עם הילדים וזורקת אותו לבריכה.
פאבל שתב
פאבל שתב (במקדונית: Павел Поцев Шатев; 15 ביולי 1882 - 30 בינואר 1951) היה מהפכן שפעל בשטח של יוון, בולגריה ומקדוניה הצפונית שכיום.
ביוגרפיה.
פאבל שתב נולד בקרטובו, אז חלק של האימפריה העות'מאנית, כיום בשטח של מקדוניה הצפונית. הוא למד בבית הספר הבולגרי בסלוניקי. לאחר סיום בית הספר שתב הצטרף לקבוצה שתכננה ביצוע פעולות טרור באיסטנבול. בשנת 1900 כל הקבוצה נעצרה ובלחץ ממשלת בולגריה גורשה. שתב חזר לאזור סלוניקי והיה חלק של קבוצת אנרכיסטים בולגרים שארגנו סדרת פיצוצים בעיר בשנת 1903. שתב נעצר ונשפט לתקופת מאסר בפזאן בלוב של היום.
בשנת 1908 בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים הוא קיבל חנינה, נסע לבולגריה וסיים לימודים באוניברסיטת סופיה. מספר שנים הוא עבד כעיתונאי ומורה. בשנת 1912 שתב חזר לסלוניקי והיה עד להריסת בית ספר בולגרי על ידי היוונים במהלך מלחמת הבלקן השנייה. במהלך מלחמת העולם הראשונה שתב התגייס לצבא בולגריה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 שתב היה חבר בהתארגנות מקדונית בשטח בולגריה ובשנת 1923 עבר לווינה. בהיותו בווינה שתב החל בקשר עם קומינטרן והחל בפעילויות ריגול לטובת ברית המועצות. פאבל שטב היה בין מארגני ארגון מקדוני שמאלני IMRO שהוקם באותה תקופה. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 הוא חזר לבולגריה ועבד בעיתונות. הוא נחשד בפעילות נגד הממשל ונשפט ל-15 שנות מאסר.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה שתב היה בין הפעילים שתמכו בהקמת הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה כחלק של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. לאחר הבחירות הוא נבחר לפרלמנט ומונה לשר המשפטים. באותה תקופה הוא פעל להקמה איגוד העיתונאים של מקדוניה. אומנם פעילי שמאל מקדונים שהיו בעבר חברי המפלגה הקומוניסטית של בולגריה היו חשודים בלאומנות. בהדרגה חברי IMRO לשעבר הוצאו מתפקידי מפתח, נעצרו והואשמו בכך שהם תומכים במדיניות פרו-בולגרית ובמתן אוטונומיה מיוחדת למקדוניה. בשנת 1946 שתב כתב לשגרירות בולגריה בבלגרד שהשפה המקדונית עוברת התקרבות לא מוצדקת לסרבית ולימודי בולגרית נאסרות בשטח המקדוניה. בשנת 1948 הוא פנה ישירות לגאורגי דימיטרוב ויוסיף סטלין בנושא. באותה תקופה שרר מתח רב בין ברית המועצות לבין יוגוסלביה של יוסיף ברוז טיטו. כתוצאה מכך שתב נעצר ונשפט לשנת מאסר. לאחר סיום התקופה, פאבל שתב חויב במעצר בית בביטולה. ב-30 בינואר 1951 גופתו נמצאה בעיר.
זיגפריד בינג
סמואל זיגפריד בינג (בגרמנית: Samuel Siegfried Bing; 26 בפברואר 1838 – 6 בספטמבר 1905) היה גרמני-צרפתי שהתגורר בעיר פריז ועזר להכניס אמנות ויצירות אמנות יפניות למערב והיה גורם בהתפתחות סגנון האר נובו בסוף המאה התשע-עשרה.
ביוגרפיה.
בינג נולד בהמבורג, בן למשפחת סוחרים גדולה. הוא עבר לצרפת בשנת 1854, כדי לסייע בניהול עסקי ייצור הקרמיקה של משפחת בינג, והתגורר בצרפת למשך שארית חייו. הוא הפך לאזרח צרפתי ב-1876. בינג התחתן עם בת דודה מדרגה שנייה, יוהנה בר, ביולי 1868. בנם מרסל בינג הפך בסופו של דבר לשותף עסקי של אביו, וכן למעצב תכשיטים בסגנון ארט נובו.
קריירה.
בשנת 1873, עם מותו של אחיו הבכור מייקל, הפך זיגפריד בינג לראש מפעלי משפחת בינג בצרפת. בינג פיתח עסק משגשג של מסחר בין-לאומי משנות ה-70 ואילך, ועבד באמצעות מספר גופים מסחריים עם שותפים ובני משפחה שונים. הוא התרכז ביבוא ובמכירה של חפצי אמנות יפניים וחפצי אמנות אסייתיים אחרים, אם כי עסקיו ייצאו גם סחורות צרפתיות ליפן, דרך משרד ביוקוהמה בניהולו של אחיו הצעיר אוגוסט.
בדצמבר 1895 הוא פתח את הגלריה המפורסמת שלו, "", שהציגה יצירות של אמנים מה שנודעו כסגנון האר נובו. אנרי ואן דה ולדה עיצב את פנים הגלריה, בעוד לואיס קומפורט טיפאני סיפק את הויטראז'ים. הגלריה של בינג כללה חדרים שלמים שעוצבו בסגנון אר נובו על ידי מעצבי הבית שלו.
במהלך התקופה המצליחה ביותר של הגלריה, 1896–1902, מכר בינג מגוון גדול של יצירות אמנותיות, כולל בדים בעיצוב ויליאם מוריס, כלי זכוכית של לואי קומפורט טיפאני, תכשיטים, ציורים, קרמיקה, ויטראז'ים ורהיטים בסגנון אר נובו. לקוחותיו היו אספנים פרטיים וגם מוזיאונים גדולים, והוא עזר לקדם שוק אמנות עולמי. הביתן שלו בתערוכה העולמית של פריז ב-1900 היה בולט במיוחד. בינג היה הסוחר האירופי העיקרי של חברות אמריקאיות.
לזיגפריד בינג היה גם תפקיד משמעותי בקידום אמנים שהיו קשורים בתנועת הנאבי כולל פייר בונאר, אדואר וויאר, מוריס דני, פול סריזייה, פול רנסון ופליקס ואלוטון.
השפעה.