הליגה האנטישמית של צרפת (בצרפתית: Ligue antisémitique de France) נוסדה בשנת 1889 על ידי העיתונאי הצרפתי אדואר דרימון ופעלה בשלהי המאה ה-19 בצרפת של ימי הרפובליקה הצרפתית השלישית.
הליגה, שבמקור נקראה גם הליגה הלאומית האנטישמית של צרפת (Ligue nationale antisémitique de France), הפיצה פרסומים אנטישמיים ופרסומים כנגד הקומוניזם והבונים החופשיים. בין ראשי הליגה היו ז'אק דה ביאז וז'ול גרן. מרכזה היה בפריז.
הליגה נוסדה לאחר פרסום ספרו הפופולרי של דרימון "צרפת היהודית" ("La France juive") ולאחר כישלון ניסיון ההפיכה של הגנרל ז'ורז' בולנז'ה שהביאו להתגברות הרגשות הלאומניים.
תעמולה בציבור.
עיתונים רבים תמכו בליגה האנטישמית, ובהם "לה ליברה פארול" ("La Libre Parole", "המילה החופשית") שבעריכת דרימון, "ל'אנטי-ז'ואיף" ("L'Antijuif", "האנטי-יהודי") שבעריכת גרן ו"לה קרואה" ("La Croix", "הצלב").
העיתון "לה ליברה פארול" שתמך בליגה, הוציא כ-91 גיליונות עיתון שבועי, מ-30 באפריל 1895 ועד 19 בדצמבר 1896. העיתון המשיך להופיע עד 1924. חלק מהגיליונות יצאו בתדירות גבוהה יותר. בפתח כל מהדורה הופיעה קריקטורה או ציור, לרוב אנטישמיים ומודפסים בצבע. בכמה מהגיליונות קריקטורות אנטישמיות מודפסות על כפולת העמודים האמצעית בגיליון. קריקטורות אלה היו לרוב ברוח הליגה ותמכו בה וברעיונותיה.
פעולות נוספות.
מלבד תעמולה אנטישמית, ארגנה הליגה גם הפגנות נגד היהודים וגינתה את מעורבותם בסקנדל של מניות חברת תעלת פנמה ("שערוריית פנמה"). בזמן משפטו של אלפרד דרייפוס, שהוביל לפרשת דרייפוס, נקטה הליגה עמדה עקבית נגד דרייפוס וגם הפיצה תאוריות קונספירציה על ניסיונות כביכול של הבונים החופשיים להפיל את הרפובליקה הצרפתית השלישית.
התפרקות הליגה.
הליגה החלה להתפרק ב-1899, בשל חילוקי דעות בין דרימון וגרן, אך שמשה מודל לליגות אחרות ימניות קיצוניות בצרפת בתקופה שבין מלחמות העולם. בשנת 1899 הפכה הליגה, בהנהגתו של גרן, ל"גרנד אוקסנט דה פראנס" (Grand Occident de France) שהתרכזה יותר בפעילות אנטי-מסונית אם כי שמרה על אופייה האנטישמי. השם עצמו מתייחס לשמו של הארגון המסוני הגדול והותיק בצרפת (Grand Orient de France). בתקופה זו הליגה הייתה מקושרת לשבועון של ז'ול גרן, ל'אנטיג'ויף". הליגה נעלמה בהדרגה לאחר פרשת פורט שברול (Fort Chabrol) ומעצרו של גרן.
סגנון גותי אנגלי
אמינסקו
פרמוויל
יחזקאל קצנלבוגן
אוביד ס. קרוחמלניצ'אנו
אוביד ס. קרוחמלניצ'אנו (ברומנית: Ovid S. Crohmălniceanu; 16 באוגוסט 1921 - 27 באפריל 2000), שם העט של המבקר הספרותי וההיסטוריון של הספרות, העורך והפרופסור האוניברסיטאי היהודי רומני שנולד בשם מויסה כהן.
קורות חיים.
מויסה נולד בגאלאץ, רומניה לאסתר מבית ליבוביץ' ולאזְר כהן. הוא התחיל את לימודיו במכון הפוליטכני של גאלאץ, אך נאלץ לקטוע אותם ב-1940, בגלל החקיקה האנטישמית. אחרי מלחמת העולם השנייה המשיך את לימודיו, בשנים 1944 - 1947, באוניברסיטה הפוליטכנית של בוקרשט והוסמך בתחום הבנייה. את פרסומיו התחיל כבר ב-1944, בכתב העת Ecoul (ההד) ובשנים 1947 - 1951 היה עורך בכתב העת Contemporanul (בן זמננו). את שם העט, קרוחמלניצ'אנו, שנגזר מהמילה האוקראינית לעמילן, לקח על פי הצעתו של ידידו, יוסף קסיאן-מטסארו. הוא עבד גם ב-Editura Didactică şi Pedagogică (ההוצאה הדידקטית והפדגוגית) והיה עורך בכתבי העת Viaţa Românească (החיים הרומניים) והעיתון הספרותי, שם היה גם סגן מנהל בשנים 1963 - 1966. מ-1966 היה פרופסור בפקולטה לספרות, באוניברסיטת בוקרשט.
ב-1992 היגר מרומניה לגרמניה, יחד עם רעייתו ושם הלך לעולמו בברלין, בשנת 2000.
קרוחמלניצ'אנו היה מיודד עם פאול צלאן ומהאחרונים שראו אותו בחיים וגם כתבו על כך.
ז'וזה אבולקר
ז'וזה אבולקר (בצרפתית: José Aboulker; 5 במרץ 1920, אלג'יר - 17 בנובמבר 2009, מאנוסק, דרום צרפת), מנהיג המחתרת היהודית באלג'יריה במלחמת העולם השנייה. אבולקר היה איש מפתח בהצלחת מבצע לפיד, המבצע החשוב ביותר במערכה בצפון אפריקה, בו פלשו בעלות הברית לאלג'יריה ומרוקו. אבולקר בנה של הסופרת האלג'יראית החלוצית ברת בנישו-אבולקר.
משפחתו.
ז'וזה אבולקר היה בן לשתי משפחות יהודיות-אלג'יראיות בנות המעמד הגבוה - אבולקר ובנישו. אביו, פרופ' אנרי אבולקר (1876–1957), היה רופא ומנתח ידוע, מרצה באוניברסיטת אלג'יר, חבר ב"מפלגת הרדיקל" הצרפתית-אלג'יראית ומנהיג ציוני (ראש הפדרציה הציונית באלג'יריה), שכיהן לתקופה כסגן ראש עיריית אלג'יר. אמו הייתה ברת' בנישו-אבולקר (Berthe Bénichou-Aboulker; 1886-1942), מחזאית, סופרת, משוררת וציירת, מהסופרות הראשונות שפרסמו את יצירותיהן באלג'יריה.
לז'וזה היו שתי אחיות, מרסל וקולט, שלקחו חלק במאמץ המחתרתי במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקמת המחתרת היהודית באלג'יר.
כתשעה חודשים לאחר פרוץ המלחמה, ביוני 1940, נכבשה צרפת על ידי הגרמנים. הגרמנים שלטו ישירות בצפון צרפת, אך בדרומה הם הותירו את השלטון בידי "משטר וישי" משתף הפעולה של הגנרל פטן. משטר וישי הוחל גם על אלג'יריה, שסופחה לצרפת בשנת 1830.
ההשפעה על יהודי אלג'יריה הייתה קשה. האזרחות הצרפתית שלה זכו בשנת 1870 נשללה מהם, וחלק מחוקי הגזע הנאציים הוחל עליהם. החלו התפרצויות אנטישמיות מצד התושבים המקומיים, מוסלמים וצרפתים כאחד.
בתגובה לכך, הקים אבולקר מחתרת מתוך קבוצת סטודנטים יהודים, להגנה על זכויות היהודים. חברי המתחתרת הגנו על יהודים שהותקפו באלימות, אספו נשק ועסקו בפעולות חבלה בשלטון וישי כגון השחתת סחורות שנועדו לצבא הגרמני, הדבקת כרוזים ועוד.
הכיסוי היה קבוצת כושר וספורט באלג'יר, בירת המדינה. המחתרת כונתה ג'יאו גרא בעקבות שמו של מאמן הספורט הלא-יהודי שנשכר על ידם ושלא היה מודע לסיפור מאחורי פעילותו.
בעקבות הגעת המלחמה לפאתי אלג'יריה, חששו מספר קצינים צרפתיים מפני השתלטות ישירה של הגרמנים על אלג'יריה, ויצרו קשר עם כוחות בעלות הברית כדי לתמוך בפעולה כנגד הגרמנים. מטרתם המוצהרת הייתה תמיכה בשלטון וישי והם אף התנו את עזרתם בכך שלאחר המבצע, כל צד יהיה רשאי להמשיך ולהילחם בצד השני. אבולקר וחבריו, בעידוד אנשי הקשר מצד בעלות הברית, נאותו לשתף פעולה.
המערכה באלג'יריה.
ב-23 באוקטובר 1942, שבועיים בלבד לפני תאריך היעד של המבצע, נמסר לאנשי המחתרת היהודית באלג'יריה בפיקודו של אבולקר על החלטת ארצות הברית לפלוש לצפון אפריקה. על פי התכנון המקורי, תפקיד המחתרת היה להשתלט על עיר הבירה אלג'יר ועל החוף לידה, כדי לאפשר את נחיתת בעלות הברית. בפועל, הבריטים והאמריקאים לא עמדו בלוח הזמנים שהוגדר למבצע (ייתכן שבשל חוסר אמון ביכולתה של המחתרת לבצע את המוטל עליה) ואחרו למעלה משתים עשרה שעות.
בפועל, המחתרת ביצעה את תפקידה בצורה מופלאה. בשמונה בנובמבר, בשעה אחת לאחר חצות במוצאי שבת, החלו ז'וזה אבולקר ואנשיו (מעט פחות מארבע מאות במספרם) להשתלט על העיר אלג'יר, ותוך 15 דקות בלבד השלימו את השתלטותם, ובכלל זה תחנת המשטרה, המחנות הצבאיים בסביבתה ותחנת הרדיו שלה. ההשתלטות עצמה בוצעה באמצעות הטעיה ותוכננה להפליא. אחד ממנהיגי המחתרת, קולונל ג'וס, שנשא תפקיד בכיר במשטרה המקומית, הוציא פקודת יום ובה הורה כי מיליציה אזרחית תחליף את הכוחות הצבאיים בבסיסים שבסביבות אלג'יר "לטובת משימות חרום". לוחמי המחתרת, תחת מסווה המיליציה האזרחית, נכנסו ללא הפרעה לכל מתקני הצבא והשלטון, בעיקר בעמדות לאורך חופי אלג'יר. במהלך ההשתלטות, חיקו אנשי המחתרת ברשת הקשר מפקדים בכירים מקרב הצבא, ופיזרו מידע מטעה ברדיו, כדי למנוע התעוררות חשד. איש מחתרת אחד, סגן ז'אן דרייפוס (אין קשר משפחתי לאלפרד דרייפוס), נהרג במהלך המבצע, כאשר קצין וישאי ירה בו בגבו במהלך ההשתלטות על בניין הדואר. זהו ההרוג היחידי של המחתרת במהלך המבצע.
על פי התכנון המקורי פלישת בעלות הברית הייתה אמורה להתחיל בשבע בבוקר, אך בשל העיכוב, נאלצו המורדים להחזיק בעיר שתים עשרה שעות נוספות עד לתחילת הפלישה בשבע בערב. בחופי אלג'יר נחתו 2,300 חיילים (מתוך 110,000 חיילים שנחתו בכל צפון אפריקה במהלך המבצע). הנחיתה עצמה כמעט נחלה כישלון חרוץ בשל מחסור בנחתות. חיילים נאלצו לשחות אל החוף, ובנוסף, תנאי מזג האוויר וחוסר הניסיון של משיטי הספינות גרמו להתהפכות חלק נכבד מהנחתות. לו הנחיתה הייתה נתקלת בהתנגדות של ממש, כך מעריכים, היא הייתה נכשלת ועימה המבצע כולו.
הצלחת המבצע פתחה את שערי צפון אפריקה בפני בעלות הברית, ומשם נסללה הדרך לדרום אירופה. יש היסטוריונים המשווים את חשיבותו האסטרטגית לנחיתה בנורמנדי.
הפלישה התקיימה שבועיים לאחר פתיחת הקרב המכריע של רומל מול הבריטים באל-עלמיין, ויצרה נגדו חזית כפולה.
הלחימה בצפון אפריקה עדין נמשכה כחצי שנה לאחר מכן בזכות תגבורם של הכוחות הגרמנים, כושר הלחימה שלהם, והעדר הניסיון היחסי של הכוחות האמריקאיים. אולם עדיפותם של בנות הברית וניתוק דרכי האספקה של כוחות הציר הביאו בראשית מאי 1943 לתבוסתם של כוחות הציר. רומל אמנם חמק מהמצור אולם מעל 200,000 חיילים גרמנים נפלו בשבי בתום המערכה על תוניסיה, ועל צפון-אפריקה בכלל. כוחות הברית כבשו את אלג'יריה ואת מרוקו שהיו בשלטון ווישי, ושחררו את תוניסיה מידי הגרמנים, ומשם פלשו לדרום אירופה דרך סיציליה. כך איבד הרייך את מיטב כוחותיו באגן הים התיכון ואת יכולתו למנוע את הפלישה לסיציליה ולאיטליה היבשתית.