לטענת הארכאולוג ג'ון הייסלופ היו הדרכים הבסיס להתרחבות אימפריית האינקה: היישובים החשובים ביותר היו ממוקמים על הדרכים הראשיות, בעקבות מצב שנקבע מראש על ידי קיומן של דרכים ישנות יותר. לבני האינקה הייתה נטייה לשימוש באזורי האלטיפלאנו, או אזורי הפונה (puna), למעקף, בשאיפה להימנע ממגע עם האוכלוסיות המיושבות בעמקים, ובמקביל לייצר מסלול ישר של תקשורת מהירה. חוקרים אחרים הצביעו על גורמים נוספים לקביעת מיקומם של יישובי האינקה והדרכים, כגון הקמת אזורי שליטה באמצע יחסית לאוכלוסיות ולאדמות היצרניות של העמקים, הדרישה לסחורות ספציפיות, וצרכי האחסון, שהיו טובים יותר במישורים הגבוהים של האלטיפלאנו, המאופיינים בטמפרטורות נמוכות ובאקלים יבש. כדוגמה, המרכז האדמיניסטרטיבי של ואנוקו פמפה כולל 497 מבני קולקה, בנפח כולל של 37,100 מטרים מעוקבים היכולים לתמוך באוכלוסייה של בין שנים עשר לחמישה עשר אלף איש. קוטאפאצ'י (כיום באזור קוצ'במבה של בוליביה) כללה קבוצה של 2,500 מבני קולקה הרחק מכל כפר משמעותי. הקולקה היו מבני אחסון לטווח ארוך, בעיקר לאחסון תבואות ותירס, שתאריך תפוגה ארוך במיוחד והפך אותם לאידיאליים לאחסון לטווח ארוך עבור הצבא במקרה של עימותים.
לטענת הייסלופ השימוש במערכת הדרכים של האינקה היה שמור לרשויות. הוא קובע: "חיילים, סבלים ושיירות למה היו המשתמשים העיקריים, כמו גם האצולה ואנשים אחרים בשירות רשמי... נתינים אחרים הורשו להשתמש בדרכים רק באישור..." עם זאת, הוא מכיר בכך ש"הייתה גם כמות בלתי מוגדרת של תעבורה פרטית... עליה מעט ידוע". כמה מבנים מקומיים (הנקראים רנצ'יוס (ranchillos), בספרדית "חוות קטנות") קיימים לצד הדרך, ומהם אפשר להסיק שהייתה קיימת גם תנועת סחר פרטית בדרכים.
השימוש בדרכי האינקה בתקופה הקולוניאלית, לאחר הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה, הופסק ברובו. הכובשים השתמשו בדרכי האינקה כדי להתקרב לעיר הבירה קוסקו, אך הם השתמשו בסוסים ועגלות שוורים, שלא התאימו לתנאי הדרכים של האינקה, ועד מהרה ננטשו רוב הדרכים. רק כ-25 אחוזים מרשת זו עדיין קיימים, השאר הושמד במלחמות (כיבוש, התקוממות, עצמאות או בין מדינות), השינוי במודל הכלכלי שכלל נטישת שטחים נרחבים של שטחים, ולבסוף בנייה של תשתיות מודרניות, במהלך המאות התשע עשרה והעשרים, שהובילו לסלילה של דרכים חדשות על גבי הדרכים הקדם קולוניאליות.
מחקר משנת 2021 מצא שהשפעותיה של מערכת הדרכים של האינקה נמשכות עד ימינו, כשרמות שכר, התזונה וההשכלה גבוהות יותר בקהילות המתגוררות בטווח של 20 קילומטרים מדרך האינקה, בהשוואה לקהילות דומות רחוקות יותר.
תחבורה.
השימוש בגלגל לתחבורה לא היה ידוע בכל יבשת אמריקה הפרה-קולומביאנית ולכן התחבורה בדרכים נעשתה ברגל. לאינקה היו שני שימושים עיקריים לתחבורה בדרכים: הצ'סקי (רצים) להעברת מידע (באמצעות הקיפו) וחפצי ערך קלים ברחבי האימפריה ושיירות למות להובלת סחורות.
הלמה הייתה בהמת המשא היחידה, בשל היותה מתאימה באופן אידיאלי לתנאי הרי האנדים. הלמה היא בעל חיים קל שאינו יכול לשאת משא כבד, אבל היא זריזה להפליא. כדי להעביר כמויות גדולות של סחורות ברחבי האימפריה, האינקה השתמשו בעדרי למות שבהם טיפלו שניים או שלושה רועים. ללמות יש פרסות רכות ומרופדות, מה שנותן להן אחיזה טובה והשפעתן על פני הדרך זניחה. הלמות מגזע הקארה (Q'ara, זן קצר שיער) משמשות גם בשיירות בימינו. הלמות מסוגלות לשאת משאות במשקל של עד 30 קילוגרם למרחק של עד 20 קילומטרים ביום או 45 קילוגרם למרחק של עד 12 קילומטרים. אף על פי שהסוסים והחמורים שהובאו על ידי הספרדים מסוגלים לשאת משקל כבד יותר, אין להם את הסיבולת או יכולת האחיזה הטובה של כפות הרגליים שיש ללמות. שיירות של למות שימשו להעברת פריטים, בכל שיירה היה מספר רב של למות נוספות שעליהן היה לחלוק את העומס. הלמות מסוגלות לרעות לאורך המסלול, כך שאין צורך לספק להן מזון, מלבד באזורים מדבריים.
מסחר.
דרכים וגשרים היו חיוניים ללכידות הפוליטית של מדינת האינקה ולחלוקה מחדש של סחורות בתוכה. כל המשאבים באימפריה היו רכוש האליטה השלטת. חילופי מסחר בין יצרנים או בין יצרנים לקונים לא היו נהוגים, משום שכל ניהול הסחורות היה בשליטת הרשות המרכזית. החלוקה מחדש של סחורות מכונה "ארכיפלג אנכי" (Vertical archipelago): מערכת זו הייתה הבסיס למסחר ברחבי אימפריית האינקה.  לחלקים שונים של האימפריה היו משאבים שונים. הדרכים שימשו לשליחת המשאבים לחלקים אחרים של האימפריה שהיו זקוקים להם. זו אחת הסיבות לכך שאימפריית האינקה הייתה כל כך חזקה: לא רק שהיו לה שפע של משאבים, אלא מערכת מוגדרת לוודא שכל חלקי האימפריה היו מסוגלים להשיג את מה שהם צריכים. עם זאת, חוקרים ציינו כי סחר סחורות היה אפשרי לאורך הדרכים בין שיירות לכפריים: מעין "החלפה משנית" ו"החלפה יומית".
צבא.
דרכים אלו סיפקו מסלולים קלים, אמינים ומהירים לתקשורת המנהלית והצבאית של האימפריה, לתנועת כוח אדם ולתמיכה לוגיסטית. לאחר שכבשו טריטוריה ושכנעו את השליט המקומי להפוך לבעל ברית, חילקו בני האינקה מתנות יקרות ערך, אך גם דאגו לפיתוח אסטרטגיה צבאית-פוליטית בהרחבת מערכת הדרכים לכיסוי השטחים הנשלטים החדשים. כך הפך ה"קפק ניאן" לסמל קבוע לנוכחות האידאולוגית של שלטון האינקה במקום שנכבש לאחרונה. מערכת הדרכים אפשרה תנועת חיילים של האימפריה, להתכונן לכיבושים חדשים ולדכא מרידות, אך היא שימשה גם לחלוקה של סחורות עודפות שהאינקה ייצרו ואחסנו מדי שנה לצורך חלוקה מחדש לאוכלוסיות הנשלטות. הצבא נע לעיתים קרובות, בעיקר בפעולה צבאית, אך גם כדי לתמוך בעבודות אזרחיות. המבצרים או הפוקרות היו ממוקמים בעיקר באזורי הגבול, כאינדיקטור מרחבי לתהליך ההתקדמות והסיפוח של שטחים חדשים לאימפריה. למעשה, המספר הגדול יותר של הפוקרות נמצא לכיוון צפון האימפריה, כעדות לעבודת שילוב השטחים הצפוניים, העשירים במרעה. מדרום יש שרידים בשפע, סביב מנדוסה בארגנטינה ולאורך נהר מאיפו בצ'ילה, שם נוכחותם של מבצרים מסמנת את הדרך בנקודה הדרומית ביותר של האימפריה.
המקדשים שהאינקה הקימו בגובה רב היו קשורים ישירות לפולחן הטבע האופייני לחברת האינקה, ובמיוחד להרים שאותם האינקה הפכו למקודשים על ידי בניית מבנים דתיים בפסגותיהם. הרים הם ה"אפּו", או האלוהויות, ביקום של אמונות האנדים שעדיין מתקיימות עד ימינו; יש להם קונוטציה רוחנית הקשורה לעתיד הטבע והקיום האנושי. זו הסיבה שבני האינקה ערכו טקסים רבים, כולל הקרבת ילדים, סחורות ולמות, בראשי ההרים, אך לא לכל ההרים הייתה אותה קונוטציה דתית וגם לא בכולם נבנו מקדשים. הדרך היחידה להגיע לפסגות ההרים לצורך פולחן הייתה באמצעות חיבור מערכת הדרכים לשבילים בגובה רב על מנת להגיע למקומות הקדושים. הם היו דרכים פולחניות שהגיעו לשיא בפסגות, בנקודת המגע בין המרחב הארצי למרחב הקדוש. חלקם הגיעו לגבהים גבוהים מעל פני הים, כמו הר צ'אניי, שהדרך אליו התחילה בבסיסו והגיעה לפסגה בגובה של 5,949 מטרים.
בנוסף למקדשים בגובה רב, היו גם מקדשים קדושים או אתרים דתיים רבים, הנקראים ואקה, שהיו חלק מ לאורך הדרכים ולידן, במיוחד סביב עיר הבירה קוסקו. מקדשים אלו היו תוואים טבעיים או תוואי נוף שעברו התאמה, כמו גם מבנים, שבהם נהגו בני האינקה לערוך פולחנים.
כמה מקומות פולחן חשובים היו מחוברים ישירות על ידי דרכי האינקה הראשיות. כזה הוא המקרה של המקדש של פצ'אקמק שדרכו עברה דרך החוף, ממש דרומית ללימה של ימינו.
היסטוריה.
תקופת אימפריית האינקה.
חלק גדול מהמערכת היה תוצאה של השתלטות של בני האינקה על מסלולים מסורתיים רבים, שחלקם נבנו מאות שנים קודם לכן, בעיקר על ידי אימפריית הווארי באזורים הגבוהים המרכזיים של פרו ותרבות טיוונאקו. האחרונה התפתחה סביב אגם טיטיקקה, בשטחים הנוכחיים של פרו ובוליביה, בין המאות ה-6 וה-12 לספירה, והקימה ציוויליזציה מורכבת ומתקדמת. קטעים חדשים רבים של הדרכים נסללו או שודרגו באופן מהותי על ידי בני האינקה: שתי דוגמאות לכך הן הדרך שעברה דרך מדבר אטקמה בצ'ילה, והדרך לאורך השוליים המערביים של אגם טיטיקקה.
שלטונם של האינקה החל בתקופת הביניים המאוחרת (בין 1000 ל-1450 לספירה), כאשר קבוצה זו שלטה רק באזור קוסקו. את השינוי וההתרחבות של מה שעשרות שנים מאוחר יותר יהפוך לאימפריית האינקה יזם האינקה פאצ'אקוטי. השלב ההיסטורי של האימפריה החל בסביבות 1438 כאשר, לאחר שיישבו את המחלוקות עם אוכלוסיות מקומיות סביב קוסקו, החלו בני האינקה בכיבוש עמקי החוף מנסקה עד פאצ'קמק ובאזורים האחרים של צ'ינצ'איסויו. האסטרטגיה שלהם כללה שינוי או בניית מבנה דרכים שיבטיח את החיבור של השטח המשולב עם קוסקו ועם מרכזים מנהליים אחרים, מה שיאפשר תנועת חיילים ופקידים. ההתקדמות הצבאית של האינקה התבססה בעיקר על עסקאות דיפלומטיות לפני סיפוח האזורים החדשים וגיבוש השלטון, תוך התייחסות למלחמה כמוצא אחרון. היסוד של ערים ומרכזים מנהליים המחוברים במערכת הדרכים הבטיח שליטה ממלכתית בקבוצות האתניות החדשות המשולבות. טופה אינקה יופאנקי, שירש את פאצ'אקוטי, הכניע את ממלכת צ'ימור עד לאזור הצפון הרחוק של קיטו בסביבות 1463. מאוחר יותר הוא הרחיב את הכיבושים לאזור הג'ונגל של נפת צ'ארקס (Provincia de Charcas) בבוליביה של ימינו ובדרום, עד לצ'ילה.
התקופה הקולוניאלית.