אריק הנרי סיקסטן נילסון (בשוודית: Erik Nilsson; 6 באוגוסט 1916 – 9 בספטמבר 1995) היה כדורגלן שוודי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
ביוגרפיה.
נילסון גדל במועדון הכדורגל לימהמנס מהעיר מאלמה, עד שעבר ב-1934 לקבוצת מאלמה, שם שיחק עד 1953.
נילסון השתתף ב-57 משחקים עבור נבחרת שוודיה בכדורגל, ואף השתתף במספר טורנירים בינלאומיים.
נילסון שיחק במונדיאל 1938, שם סיימה שוודיה במקום הרביעי. הוא אף השתתף באולימפיאדת לונדון 1948, שם זכה עם שוודיה במדליית זהב, כשהיא ניצחה בגמר את יוגוסלביה 3 - 1. שנתיים לאחר מכן הוא השתתף במונדיאל 1950 בו סיימה שוודיה במקום השלישי, ובכך הפך נילסון לאחד משני השחקנים היחידים ששיחקו במונדיאלים לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה (השני הוא אלפרד ביקל השווייצרי). במונדיאל 1950 נבחר נילסון לנבחרת האולסטאר של הטורניר. נילסן אף זכה במדליית ארד באולימפיאדת הלסינקי 1952, לאחר ששוודיה ניצחה את גרמניה בתוצאה 2 - 0.
בשנת 1950, נילסון זכה בפרס גולדבולן ככדורגלן השוודי הטוב ביותר של השנה.
תארים.
מאלמה
נבחרת שוודיה
אהוד אטון
אהוד אטון (נולד ב-21 במאי 1987) הוא בסיסט, מלחין ומוביל הרכב ישראלי.
ביוגרפיה והשכלה.
אטון נולד בישראל והחל לנגן בפסנתר בגיל שש. כשהיה בן 12, החל לנגן מוזיקה ישראלית בלהקות צעירות שונות בירושלים. בגיל 16 התקבל אטון לתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות, שם החל ללמוד בס אצל המנצח מיכאל קלינגהופר, פיתוח שמיעה אצל פרופסור בת שבע רובינשטיין והלחנה אצל פרופ' אנדרה היידו. אטון המשיך את לימודיו באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, ועם סיום לימודיו קיבל מלגה ללמוד בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד על מנת להשלים לימודי תואר שני. בקונסרבטוריון אטון למד אצל דוני מקסלין, פרד הרש, הנקוס נצקי ואחרים, וקיבל את התואר השני ב-2012.
קריירה.
כמוביל הרכב וכמלחין, אטון הוציא חמישה אלבומים. הראשון, "חצאי צבאים חצאי קולות", בשיתוף פעולה עם הפסנתרן הישראלי אוריאל הרמן, שהוא פרויקט של חיבורים חדשים לשירים של המשוררת הישראלית רחל המשוררת. האלבום זכה לתשומת לב תקשורתית בישראל, וכלל אף ביקורת ב"הארץ", בידיעות אחרונות, בערוץ 2 ובמקומות נוספים. אלבומו השני "Heading North", היה אלבום שהלחין בעצמו, והוא כולל את הפסנתרנית היפנית הרוקה יבונו, והמוזיקאים הישראלים נתן בלנקט וטל גור. האלבום השלישי של אטון, Raw Gestures ראה אור בשנת 2013, ומנגנים בו הפסנתרן דניאל שוורצולד והמתופף מתן אסייג. אלבומו הרביעי BiPolar שהוציא בשיתוף עם הפסנתרנית הרוקה יאבונו הוא אלבום דואט. אלבומו האחרון של אטון Deep in the Mountains ראה אור בשנת 2019 ומשתתפים בו הפסנתרן דניאל שוורצולד והמתופף נתן בלנקט.
כסיידמן, אטון שיתף פעולה עם מוזיקאים מישראל ומארצות הברית, כגון פרד הרש, אלי דג'יברי, ג'ורג' גרזונה, ענת כהן, מירי מסיקה ועוד.
זיגמונט והלינה לוגובסקי
זיגמונט והלינה לוגובסקי (בפולנית: Zygmunt &amp; Halina Lugowski) היו זוג פולנים איכרים עניים שהוכרו כחסידי אומות העולם על הצלת ילדה יהודיה בתקופת השואה. הלינה הגיעה לישראל וחיה בחיפה עד לפטירתה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
זיגמונט והלינה חיו בעוני עם שלושת ילדיהם במזרח פולין בכפר . זיגמונט היה פועל חקלאי שכיר והלינה יתומה מהוריה. הזוג התגורר בבית אביו של זיגמונט. ב-1942 הובאה לביתם על ידי אחד האיכרים ילדה יהודיה בשם ואנדזיה. זה היה שמה הבדוי של סטלה זילברשטיין. בני הזוג נתנו מחסה והסתירו בביתם את סטלה, שנמלטה יחד עם אמה בעת חיסול גטו לושיצה במחוז ורשה באוגוסט 1942. האם נתפסה ונרצחה, אך סטלה הצליחה להימלט. סטלה, שהשתמשה בשם הבדוי ואנדזיה גילתה כעבור זמן מה להלינה שהיא יהודיה.
סטלה עסקה בסריגה על מנת לסייע בהוצאות אחזקתה ועל פי עדותה זכתה ליחס אנושי וטוב. כאשר שיתפה את הלינה על כך שאמה נהגה לאפות חלות, הזהירה אותה הלינה שלא תספר על כך לאיש. סטלה שהתה בביתם של הלינה וזיגמונט בחודשים פברואר עד מרץ 1944 ולאחר מכן הלינה דאגה להעבירה למקום מסתור אחר. בהמשך סייעה הלינה במתן מזון לשתי יהודיות נוספות, אך הן נרצחו על ידי הגרמנים. במאי 1944, חודשיים לפני שחרור האזור על ידי הצבא האדום, סטלה התנצרה ונכנסה למנזר.
לאחר המלחמה.
סטלה היגרה ב-1968 לישראל לעיר חיפה ושינתה את שמה לכוכבה צור. היא הביאה איתה לחיפה את הלינה שהתגוררה איתה עד פטירתה. הלינה נקברה בפולין בבית הקברות ב'דלוגה קושיילנה'.
הכרה והנצחה.
ב-18 במאי 1989, בעקבות עדותה של כוכבה צור, זכו בני הזוג זיגמונט והלינה לוגובסקי בהכרה כחסידי אומות העולם על ידי יד ושם. בטקס, שהתקיים ב-7 בנובמבר 1989 ניטע עץ לכבודם.
הלינה, שהתגוררה עד לפטירתה בחיפה, מונצחת באבן זיכרון בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה בשכונת רמת אלון.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של הלינה ואותר קברה בפולין.
בלה פביאן
בלה פביאן (במקור פוירמן, בהונגרית: Fábián Béla; טאיה, 13 באוגוסט 1889 – סן חואן, 23 בדצמבר 1966) היה עורך דין, פוליטיקאי, פובליציסט יהודי-הונגרי. חבר האספה הלאומית של הונגריה (הפרלמנט ההונגרי) במשך 17 שנים.
ביוגרפיה.
בלה פוירמן נולד במשפחה יהודית כבנם של בעל בית מרזח, לאיוש פוירמן ושל פאני רוזנברג. הוא למד באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). כמתמחה לעריכת דין היה מזכירו של וילמוש ואז'וני. במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא ב-1915, אך עד מהרה נפל בשבי. במהלך השבי ערך את העיתונים "יום א' של השבויים" ו"Priamurje" עבור שבויי מלחמה ההונגרים. בפברואר 1918 נמלט עם ארבעה חבריו בשבי וחזר להונגריה דרך מנצ'וריה, מונגוליה ורוסיה. בהונגריה פתח בתעמולה עיתונאית נמרצת נגד רוסיה הסובייטית והפך לשופט בית משפט עד העלייה לשלטון של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. הוא נעצר במהלך הרפובליקה הסובייטית על התנהגותו האנטי-קומוניסטית. בשנים 1920–1922 היה חבר במועצת העיר בודפשט. הוא שיחק תפקיד מרכזי ב"מפלגה הדמוקרטית הלאומית". מ-1922 עד 1939 ייצג את המפלגה הדמוקרטית הלאומית ואת המפלגות "האופוזיציה הליברלית" ו"הדמוקרטית המאוחדת" באספה הלאומית ההונגרית. לצד היותו עורך דין עצמאי מאז 1920, הוא פיתח גם פעילות פובליציסטית וספרותית. ביצירותיו, עמדותיו כדמוקרט וכליברל בורגני היו מעורבות עם הדעות אנטי-קומוניסטיות ואנטי-סובייטיות חריפות. ב-1934 התבטא נגד ההכרה הדיפלומטית של הונגריה בברית המועצות. בין שתי מלחמות העולם הוא היה דמות בולטת ביהדות הונגריה ונקט עמדה נגד ההתנצרות גם בזמן רדיפות. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא היה נשיא "ועדת הלוחמים" (Hadviseltek Bizottsága) של יהדות הונגריה ("ועדת הלוחמים" היהודים, נוהלה במשותף על ידי הקהילות היהודיות הלאומיות של הנאולוגיים ושל האורתודוקסים וארגנה איסוף פרטי לבוש עבור יהודים בשירות העבודה - עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי במלחמת העולם השנייה - שנשלחו לחזית המזרחית). הוא נעצר מייד לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה ב-21 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה) וגורש תחילה לאושוויץ, לאחר מכן למחנה הריכוז אורניינבורג, משם למחנה הריכוז זקסנהאוזן ולבסוף למחנה הריכוז אוהרדרוף. הוא שרד, שוחרר ולא חזר יותר להונגריה. הוא התגורר מספר שנים בפריז ולאחר מכן השתקע בארצות הברית, שם הפך לאחת הדמויות המובילות בפזורה ההונגרית. הוא ניסה לייצג יהודים אנשי שרות העבודה לשעבר, לאסוף את עדויותיהם ולאתר את החיילים ההונגרים לשעבר בגדודים אלה שברחו לארצות הברית כדי להעמידם לדין. הוא עמד לצד הקרדינל יוז'ף מינדסנטי כשהועמד לדין בהונגריה והואשם באנטישמיות. הוא היה חבר בוועד הלאומי. לאחר המלחמה כיהן כנשיא "אגודת האסירים הפוליטיים ההונגרים" לשעבר.
אשתו הייתה אילונה שוורץ, בתם של דיולה שוורץ ופאולה קוהנר, אותה נשא בבודפשט ב-3 בינואר 1924.
עבודותיו העיקריות.
בשפת המקור:
בתרגום:
הדרך - בית הספר לביטוי בימתי
הדרך הוא בית-ספר פרטי למשחק הפועל בעיר גבעתיים.
בית הספר נוסד בשנת 1999 על ידי השחקן איל כהן. בית הספר מקנה לתלמידיו מסגרת תומכת ומלאה ללימודי מיומנויות בימתיות שונות: משחק, שירה, תנועה, ריקוד, כתיבה וכן משחק מול המצלמה. במסגרת הלימודים, לומדים התלמידים כתיבה לבמה, תסריטאות ושיעורים נוספים, אשר מטרתם לעודד את השחקן ליצירה עצמאית. על לימודי המשחק מול המצלמה אחראית רות דייכס, מבכירות המורות למשחק מול מצלמה בישראל, שהיא גם חברת הנהלת בית הספר. החל משנת 2003 פועל בית הספר כסטודיו ללימודי משחק במסלול תלת שנתי להכשרת שחקנים מקצועיים, והוא מופיע ברשימת משרד התרבות כאחד מבתי הספר למשחק המוכרים ללימודי הסבה לתואר B.A להוראת תיאטרון ובימוי (בסמינר הקיבוצים). כמו כן מציע בית הספר מכינה שנתית הנותנת מענה להכנה לאודישנים, מונולוגים, אימפרוביזציה ופיתוח קול.
צוות ההוראה של בית הספר כולל בין היתר את חוה אורטמן, שגיב פרידמן, ריקי דסקל, דורית ראובני, שי בר יעקב ובמאי הטלוויזיה אריק לובצקי.
בית הספר הדרך נתמך על ידי מחלקת התרבות של עיריית גבעתיים ומקיים שיתופי פעולה והתנדבות רבים עם הקהילה. פעילות בית הספר מתקיימת במרכז הקהילתי ברחוב שדה בוקר בעיר.
חלק נכבד מבוגרי בית הספר מככבים בקולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון הישראלי. בהם מאור שוויצר, מעיין מלכה, עדי חבשוש, קארין סרויה, יהודה נהרי, ישראל אטיאס, עופר חיון ועוד.
בלה פאביאן