עם רתיחת הזרע, כשמחובר לצמח האם, הפעילות המטבולית של ברוינג בתוכו יורדת לרמה נמוכה ביותר, שמאפיינת מצב של שינה. המצב לא משתנה גם אחרי פיזור הזרעים, כי הזרע הבשל אינו נובט עד אשר מתהווים תנאי סביבה מתאימים.
בתחילה סופח הזרע מים מסביבתו, ללא השקעת אנרגיה, באמצעות חומרים חלבוניים סופחי מים, המצויים בקליפה. בגלל זה הזרע תופח וקליפתו נבקעת. תפיחה אינה סימן לנביטה, כי גם זרעים בהם העובר מתים, יתפחו. בשלב הזה, גם האנדוספרם והעובר קולטים מים והתהליכים המטבוליים, שהתרחשו בזרע במידה מינימלית, מתגברים. מופעלים אנזימי עכול, המפרקים את חומרי התשמורת מהאנדוספרם או הפסיגים וכן אנזימי נשימה, המספקים לתאי העובר את האנרגיה הדרושה. לתהליך זה נחוצה אספקה שוטפת של חמצן. אם יש בקרקע עודף מים, יתהווה מחסור בחמצן והזרע הנובט ירקב.
התפתחות הנבט והבקרה ההורמונלית.
בהמשך חלה בעובר התרבות מהירה של תאים. התאים עוברים התמיינות ומתפתחים לשורשון ונצרון, אשר פורצים מתוך הזרע. מבחינים בשני טיפוסים של נביטה: נביטה על-אדמתית ונביטה תת-אדמתית. בנביטה על - אדמתית, הפסיגים והנצר של הנבט מתרוממים מעל פני הקרקע, בגלל התארכות תת-הפסיג. בנביטה תת-אדמתית, הפסיגים נשארים בתוך הקרקע ורק הנצר שמעליהם בוקע מתוכה, בגלל התארכות העל-פסיג. בהשפעת הורמוני צמיחה, השורשון תמיד יגדל כלפי מטה והנצרון כלפי מעלה, ללא קשר לזווית בה מונח הזרע. השורשון גדל ומפתח יונקות, אשר מתחילות לקלוט מהקרקע מים ומינרלים. הנצרון בוקע מעל פני הקרקע, מצמיח עלים ומתחיל בתהליך הפוטוסינתזה. תהליך הנביטה מושפע מהורמוני צמיחה, אשר מתחלקים לשתי קבוצות: מעודדי נביטה ומעכבי נביטה. בין מעודדי הנביטה נמנים ג'יברלין, ציטוקינין ואוקסין, ואילו בין המעכבים - בעיקר חומצה אבציסית (ABA ). הג'יברלין מווסת ומעודד נביטה, ומבטל את התרדמה של העובר. הוא מפעיל אנזימים, המפעילים גנים המעורבים בתהליך הנביטה. הג'יברלין מפעיל גם אנזימים המעורבים בפירוק חומרי התשמורת ובהעברת תוצרי הפירוק המזינים אל העובר. הציטוקינין משפיע על ידי ביטול ההשפעה המעכבת של ABA על הנביטה. במהלך ההתפתחות של פירות רבים עולה בהם רמת ה-ABA. בדרך זו נמנעת נביטת הזרעים בתוך אותם פירות, למרות הסביבה הלחה. הוכחה לפעילות החומצה האבציסית ניתן למצוא במספר תופעות נוספות: במיצוי עוברים של זרעי כותנה שלא התפתחו נמצאה רמה גבוהה של ABA, ובעוברים שהתפתחו נמצאה רמה נמוכה של הורמון זה. גם השריית זרעים בתמיסת ABA מעכבת את הנביטה ורק שטיפה שלהם מסירה את העיכוב.
תנאים סביבתיים המשפיעים על הנביטה.
כדי שהזרע יתחיל לנבוט הוא זקוק למספר תנאים: מים, חמצן, וטמפרטורה מתאימה. גם אור ונוכחות צמחים אחרים עשויים להשפיע על תהליך הנביטה.
השפעת האדם על הנביטה.
כדי לשטוף את החומרים המעכבים מן הזרעים הרדומים, דרושה כמות גבוהה של מים. בדרך כלל, זרע אינו יכול לנבוט אם כמות המים שקלט לתוכו נמוכה מ-50% ממסתו. השריית זרעים במים מגבירה את קצב הנביטה. זרעים של צמחים עשבוניים צריך להשרות במשך 8–24 שעות. זרעים של עצים זקוקים למשך השריה ארוך אף יותר. גם הטמפרטורה משפיעה על קצב הנביטה ועל שיעור הנביטה. לרוב הזרעים של צמחים באזורנו דרושה טמפרטורה של 20–30 °C כדי לנבוט בשיעור גבוה. שינויי טמפרטורה בין היום ללילה, בתחום של 10 °C, מזרזים נביטה של רוב הזרעים. אוורור טוב של הקרקע מאפשר חילוף גזים בין מצע הנביטה לעובר ולכן אוורור הקרקע הוא פעולה חקלאית ידועה. מעטפות הזרע מפריעות לחמצן להגיע אל הזרע. כדי לאפשר נביטה של זרעים קשי נביטה, מסירים תחילה את מעטפות הזרע, או מאחסנים את הזרעים במשך תקופה מסוימת בתנאי קור ולחות גבוהה (הכמנה), כדי להגביר את כושר החדירות של המעטפות. בזרעים בעלי קליפה קשה ניתן גם לטפל על ידי השרייתם בתמיסת מלח או בחומצה גופרתית. האור משפיע על הנביטה של זרעים רבים. קרני האור גורמות לפעילות פוטוכימית בפיגמנט הנקרא פיטוכרום. הפיטוכרום יכול להיות במצב מעודד נביטה או במצב מעכב נביטה. לכן, יש זרעים שהחשיפה לאור מעודדת את הנביטה שלהם ואילו אצל אחרים החשיפה לאור מעכבת את הנביטה.
התאמות מיוחדות.
לזרעים מדבריים שונים יש קליפה עבה, אשר מונעת מהם לנבוט בהשפעת רטיבות קלה, ורק כאשר יורד גשם משמעותי הם נובטים. בנוסף, זמן החיוניות שלהם ארוך יותר משל זרעים של צמחים לא מדבריים וכך הם יכולים לשרוד זמן רב, עד לַגשם משמעותי. יש צמחים מדבריים אשר לזרעיהם יש מנגנונים מתוחכמים, המונעים נביטה בו זמנית של כל הזרעים שבפרי. בכך הם מהווים בנק זרעים. אם בשנה מסוימת התפתח מזג אוויר אשר גרם למות הנבטים הצעירים, עדיין יש בקרקע מלאי זרעים לניסיון נביטה והתבססות בשנה שלאחר מכן. מקרה בולט במיוחד הוא מערכת בת 6 שלבים של התאמות לתנאי מדבר שניתן למצוא ב (לשעבר - ריסן נאכל).
אופקים חדשים.
פרופסור גד גלילי, מהמחלקה למדעי הצמח במכון ויצמן, חקר את תהליך הנביטה וגילה שמעברם של זרעים ממצב רדום למצב נביטה כרוך בשינויים פתאומיים ומרחיקי לכת בכל מערכות הזרע. במעבר זה נפסקת היצירה של מאות חלבונים המעורבים במניעת נביטה מוקדמת ומופעלת יצירה של מאות חלבונים החשובים לנביטה. פרופסור גלילי קרא לשינויים אלה בשם כולל " מהפך הנביטה". באחרונה התברר שבבקרת התהליך משתתף גם אוטופאג' בררני. זהו תהליך של פירוק חלבונים המתרחש בתאים של יצורים רבים. בצמח המחקר של פרופסור גלילי, ארבידופסיס, התגלו כעשרה גנים העשויים להיות מעורבים באוטופאג' הבררני. אחד מגנים אלה, ATI1, עוזר לצמח להתגבר על תנאים בולמי נביטה.
לפני מיליון שנה
המנון מלטה
ההמנון המלטזי (במלטזית: L-Innu Malti) הוא ההמנון הלאומי הרשמי של רפובליקת מלטה. ההמנון נכתב על ידי דון קארם פסאליה והולחן על ידי רוברט סאמוט ב-1922. הוא אומץ רשמית בשנת 1964.
יחסי פולין–צ'כוסלובקיה
יחסי פולין–צ'כוסלובקיה מאז הקמת צ'כוסלובקיה אחרי מלחמת העולם הראשונה הושפעו רבות מסכסוכי הגבולות בין שתי המדינות מצד אחד ומצד שני מהיותן מדינות קטנות יחסית בקרבת גרמניה ורוסיה. לאחר מלחמת העולם השנייה הוסדרו היחסים בין המדינות מתוקף היותן תחת השפעת ברית המועצות.
היחס בין העמים.
היחסים בין הפולנים לצ'כים היו קשים במשך מאות שנים. סטריאוטיפים צ'כיים ראו בפולנים לאומנים צרי אופקים הנגועים בקלריקליזם. סטריאוטיפים פולניים ראו בצ'כים סלאבים שהושפעו יתר על המידה על ידי התרבות הגרמנית.
שנים ראשונות.
עם התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית לאחר מלחמת העולם הראשונה, חולקו שטחיה הנרחבים בין מספר מדינות. כשיקולים לחלוקת השטחים הוזכרו השליטה ההיסטורית בשטחים וההרכב הדמוגרפי של תושבי האזור. פולין קיבלה לידיה את גליציה שנלקחה ממנה בחלוקת פולין, וצ'כוסלובקיה הוקמה על השטחים של צ'כיה וסלובקיה. לגבי שטחים מסוימים התגלעו חילוקי דעות בין צ'כוסלובקיה ופולין.
בדצמבר 1918 שלח יוזף פילסודסקי משלחת לנשיא צ'כוסלובקיה, טומאש מסריק, עם מכתב אישי בו הוא הציע הקמת משלחת צ'כוסלובקית-פולנית ליישוב כל הבעיות ביחסי שתי המדינות, כשהכוונה הייתה בעיקר לסכסוך על זאולז'ה בסביבות צ'שין. מסריק הביע מילות הסכמה בפני המשלחת, אולם לא עשה מעבר לכך. הוא העביר את העניין לטיפול ממשלת צ'כוסלובקיה אשר לא קידמה את העניין, ואף אישר את תפיסת זאולז'ה על ידי צבא צ'כוסלובקיה. למרות שהמעצמות כפו על הצבא הצ'כוסלובקי לסגת, בפולין כעסו על כך שצ'כוסלובקיה השתמשה בצבאה בעוד היא עסוקה בלחימה בחזית המזרחית.
ב-6 בנובמבר 1921 נחתם בין המדינות הסכם בנש-סקירמונט על שם אדווארד בנש וקונסטנטי סקירמונט שרי החוץ של המדינות. בהסכם התחייבו הצדדים לכבד את גבולות המדינה השנייה ולשמור על נייטרליות נדיבה, המאפשרת העברת אמצעי לחימה, במקרה שהמדינה השנייה תותקף. צ'כוסלובקיה הצהירה שאין לה עניין במזרח גליציה. בנספח נקבע שהטיפול בסכסוכי הגבולות באזורי זאולז'ה, אורבה וספיש יועבר לוועדה פולנית צ'כוסלובקית שתדון בנושא ושעניין העיירה יאבורינה ייפתר תוך שישה חודשים.
באפריל 1925 נחתמו הסכמים בין בנש לאלכסנדר סקריז'נסקי שקבעו שיתוף פעולה הדוק בענייני חוץ, מיעוטים וסכסוכי גבולות. אולם סכסוכי הגבולות שלא נפתרו מנעו שיתוף פעולה הדוק בין המדינות.
אל מול גרמניה.
עם התגברות החשש מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, מנהיגי פולין וצ'כוסלובקיה הבינו שעמידתם מול הגרמנים תלויה בתמיכה של צרפת. היה ברור שבמקרה שצרפת תצא למלחמה בגרמניה להגנת אחת המדינות, המדינה השנייה תצטרך להצטרף למלחמה נגד גרמניה, מכיוון שניצחון גרמני פירושו חיסול מדינתם שלהם בשלב הבא. אולם מנהיגי שתי המדינות הטילו ספק בכך שצרפת תעמוד בהתחייבויותיה לבא לעזרת פולין או צ'כוסלובקיה. מנהיגי שתי המדינות גם האמינו שיש יותר סיכוי שצרפת תעזור למדינתם מאשר לשנייה. במצב זה, גיבשה כל אחת מהמדינות מדיניות עצמאית שנועדה למזער את נזקיה במקרה שצרפת לא תבוא לעזרה.