מקובל להצביע על האנטישמיות במרחב הדובר גרמנית בכלל ובווינה בפרט כמקור לצמיחתה של זהות יהודית חילונית, ובפרט של זו הציונית. גם בכתבי בר-הופמן, במחזהו "הגרף משרלואה" ובמכתביו, יש התייחסות לאנטישמיות. אלא שחוויה זו היא ממד משני בלבד. באופן מפתיע, אף שהיה אישיות מתלבטת, לא התלבט בין המרכיבים היהודיים והלא-יהודיים של זהותו ולא ראה בהם סתירה. שלא כמו חברו הקרוב שניצלר, לא חש בר-הופמן כל צורך להצהיר על עצמו כ"יהודי, אוסטרי, גרמני". יהדותו גם לא עמדה בהכרח כהתרסה לנוכח האנטישמיות, שהייתה כה פופולרית בווינה של אותה תקופה. נראה שאף אם נודע לאנטישמיות תפקיד בהתכנסותו של בר-הופמן אל הזהות היהודית, היה זה תפקיד דל בלבד. עובדה זו ניכרת במיוחד בהשוואה למרכזיותו של מושג האהבה בחייו. בר-הופמן יוצר חיבור דרמטי בין האהבה המיידית למשפחה ולאשה לבין הקשר בין הדורות. שני היסודות הללו הם מענה לבדידות ולמוות. החרדה הקיומית של הפרט היא-היא יסוד הזהות היהודית של בר-הופמן.
שוויה אנפשיה חתיכה דאיסורא
שַוְויֵהּ אַנַפְשֵיהּ חֲתִּיכָה דְאִיסוּרָא (ארמית: עשאו על עצמו חתיכה של איסור) הוא מונח תלמודי המבטא סיטואציה בה אדם מחיל איסור אובייקטיבי - לכאורה - אך שבפועל חל רק כלפי עצמו, בעקבות טענה חסרת ראיות אותה טען לזכותו בבית-דין.
דוגמה לכך היא מקרה בו אדם טוען כי אשתו בגדה בו (ועל פי ההלכה, במקרה ויש לכך ראיות חל עליהם בעקבות כך איסור להמשיך ולחיות יחד, חל איסור עתידי על האישה להנשא עם מי שבגדה בו, והיא מתגרשת מבעלה ללא קבלת כתובה). בעקבות טענה זו של הבעל, אף שהיא מחוסרת ראיות, הבעל אסר את אשתו על עצמו ועליו לגרשה. עם זאת, הכוח שניתן לו לאסור הוא רק לגבי עצמו, וכמשמעות הביטוי "שוויא אנפשיה" - החיל על עצמו.עובדה זו שתחולת האיסור היא רק כלפי עצמו באה לידי ביטוי בתשלומי הכתובה, אותם הוא עדיין חייב לשלם לאשתו המגורשת; תשלומים מהם אמור היה להיפטר, לו רק היה ביסוס לכך שהיא בגדה, וכן בכך שלאשה מותר להנשא בעתיד למי שנחשד בבגידה איתה, דבר שהיה נאסר לו הובאו ראיות לטענת הבעל.
רקע ומקורות.
האחרונים חלוקים האם מקור "שוויה", מבוסס על הלכות עדות, או על הלכות נדר:
נפקות הלכתית למעשה בין שתי השיטות הללו היא במקרה בו תהיינה לבית הדין, ראיות הסותרות את טענתו של הטוען: לשיטתו של ה"נודע ביהודה" שאמירת הבעל היא מעין עדות - אמירתו תתבטל, אך לשיטת המהר"י בן לב, שאמירת הבעל היא מעין נדר שהוא מחיל על עצמו, נדרו יישאר בתוקף.
חמש ילדות יפות
חמש ילדות יפות (באנגלית: The Virgin Suicides, בתרגום חופשי: "התאבדות הבתולות") הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1999 שנכתב ובוים על ידי הבמאית סופיה קופולה. בכיכובם של ג'יימס וודס, קתלין טרנר וקירסטן דנסט. הסרט מבוסס על הספר "התאבדויות הבתולין" של ג'פרי יוג'נידיס.
עלילה.
הסיפור מתרחש בשנות ה-70 המוקדמות, בשכונת פאר בעיבורי דטרויט. ארבעה בנים, שכניהן של חמש הבנות, תרז (לסלי היימן), מרי (איי. ג'יי. קוק), בוני (צ'לסי סוויין), לקס (קירסטן דנסט) וססיליה (האנה ר. הול), תוהים על חייהן של חמש בנות משפחת ליסְבּוֹן. המשפחה מנהלת אורח חיים דתי שמרני, והבנות, יפות ובלתי מושגות, נשמרות בקפידה על ידי הוריהן האדוקים.
הסרט נפתח בניסיון התאבדות של האחות הקטנה, ססיליה, והאירועים בעקבותיו. במסיבה שנערכת כדי לשפר את מצב רוחה לאחר הניסיון הכושל, קופצת ססיליה מהחלון, והפעם הניסיון מצליח. בעקבות התאבדותה משפחת ליסבון מתבודדת עוד יותר, וההתאבדות מגבירה את המסתוריות האופפת את הבנות הנותרות והמשפחה בכלל.
עם פתיחת שנת הלימודים החדשה, לקס, האחות החופשייה מכולן, מפתחת מערכת היחסים עם טריפ פונטין (ג'וש הארטנט). אביה של לקס מרשה לטריפ לקחת את לקס לנשף אחרי שטריפ מארגן בני זוג לבנות הנותרות, והם מתחייבים לבלות בקבוצה.
אחרי שלקס וטריפ מוכתרים כ"מלכי הנשף", לקס מאבדת את בתוליה לטריפ על מגרש הפוטבול, אך מיד לאחר המעשה היא נזנחת על ידיו.
לקס ואחיותיה נענשות על ידי הוריהן הזועמים אשר מרתקים אותן אל הבית ומרחיקים אותן מבית הספר למשך זמן רב. האחיות יוצרות קשר עם הבנים על ידי סימני אורות והשמעת מוזיקה בטלפון כדרך לביטוי רגשותיהן.
בעודן מרותקות, לקס מתחילה בסדרת פגישות למין מזדמן על גג הבית עם שותפים אקראיים בשעות לילה מאוחרות, בעוד הבנים צופים בה מעבר לרחוב.
לאחר חודש של ריתוק הבנות מסמנות לבנים לבוא לביתן בלילה, כנראה כדי לברוח. כשהבנים מגיעים לבית, לקס יושבת לבדה בחדר האורחים ומעשנת סיגריה. היא מורה לבנים לחכות לאחיותיה, ויוצאת להמתין במכונית.
הבנים משוטטים במרתף ומגלים גופה תלויה מן התקרה ונבהלים, הם עולים חזרה לבית ונתקלים בגופותיהן של שאר בנות ליסבון שהתאבדו כולן, וברור שהבנות תכננו זאת מראש.
תרז לקחה כדורי שינה, בוני תלתה את עצמה במרתף, מרי נעצה ראשה בתנור גז ולקס התאבדה על ידי פחמן חד-חמצני רעיל במכונית שבתוך המוסך.
שבורים מהתאבדותן של בנותיהם, ההורים מסתלקים בחשאי מן השכונה, וזמן קצר לאחר מכן נמכר הבית על כל תכולתו. נראה שהמבוגרים בשכונה מצליחים להשאיר את הפרשה מאחור ולשוב לחיי היום-יום, אך ארבעת הבנים אינם יכולים להניח למקרה ולתעלומה.
הפסקול.
פסקול הסרט הוקלט על ידי צמד המוזיקאים הצרפתי, אייר, ויצא לאור כאלבום בפברואר 2000.
סקוקי (סרט)
סקוקי (אנגלית: Skokie) הוא סרט טלוויזיה מסוגת התעודרמה משנת 1981 אודות ניסיונה של המפלגה הנאצית האמריקנית לקיים מצעד בעיירה סקוקי, בסוף שנות השבעים. העיירה סקוקי היא פרוור של שיקגו, שבסוף שנות השבעים קרוב לשישית מאוכלוסייתו הייתה יהודית והיה בו ריכוז גבוה של ניצולי השואה. הסרט בוים על ידי הרברט וייז (Herbert Wise).
עלילה.
שלוותו של הפרוור מופרת כאשר פרנק קולין (Frank Collin, מגולם על ידי ג'ורג' דזונדזה, George Dzundza), מנהיג נאו-נאצי אמריקני בוחר בו כאתר למצעד הבא של המפלגה הנאצית האמריקנית. רבים מתושבי הפרוור רואים במצעד זה תזכורת לחייהם במחנות הריכוז.
בקהילה היהודית עולים קולות הקוראים לכיבוד החוק האמריקני ולהתנגדות למצעד רק במסגרת החוק, אך הקהילה מחליטה להילחם במצעד בכל מחיר, עד שהמנהיגים המתונים ברט סילורמן (אלי וולך) ורוברט רוזן (קרל ריינר) משכנעים את הקהילה להתעלם לחלוטין מהפרובוקציה וכך לא לעזור לה לתפוס הד תקשורתי.
תושב אחד, ניצול שואה בשם מאקס פלדמן (דני קיי) מתעמת עם ההנהגה. הוא טוען שארבעים שנה קודם לכן, בגרמניה, הוא הסכים כמו כולם להתעלם מהנאצים וההתעלמות הביאה את השואה. הוא טען שבהתחלה הוא התעלם גם שם וחיש קל הוא מצא את עצמו מובל למחנה ריכוז. פלדמן מכריז שהוא יצא לרחוב עם אלת בייסבול כדי להפסיק את המצעד. הוא עורך מסע שכנועים בביתו שלו ובכל הקהילה, מערער על מעמד הרבנים ומשיג אחדות דעים בין תושבי הפרוור – לא יהיה מצעד ויהי מה.
התנועה הנאצית שוכרת עורך דין יהודי (ג'ון רובינשטיין) ומעבירה את המאבק לקיום המצעד אל בית המשפט. שם הדיון עוסק בעיקר בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, המבטיח את חופש הביטוי.
בסופו של דבר, המצעד אינו יוצא אל הפועל.
אליהו כדורי
בית קברות אל-מוראד
ואדי א-שוקאף
ים ואדן
ים ואדן (בהולנדית: Waddenzee, בגרמנית: Wattenmeer, בדנית: Vadehavet - "הים הרדוד") הוא אזור בחלק הדרום-מזרחי של הים הצפוני. הים שוכן בין החוף של צפון-מערב אירופה לבין האיים הפריזיים, ויוצר גוף מים רדוד עם מישורי גאות ושפל וקרקעות לחות. האזור עשיר במגוון ביולוגי. בשנת 2009 הוכרזו החלק ההולנדי והחלק הגרמני של החוף כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה.
הים משתרע בין דן הלדר וסוללת האפסלאודייק שבהולנד בחלקו הדרום-מערבי, בסמוך לשפכי הנהרות של גרמניה בגבולו הצפוני, ועד סקלינגן שבדנמרק. אורכו הוא כ-500 קילומטרים, ושטחו הכולל כ-10,000 קילומטרים רבועים.
האיים שבים קרויים איי ים ואדן או האיים הפריזיים, על שם שבט הפריזים. אולם, באי טסל (אי הולנדי בחלק המערבי ביותר של הים) השפה הפריזית לא הייתה בשימוש במשך מאות שנים. האיים הדניים שבים מעולם לא היו מיושבים על ידי הפריזים. האי הגרמני המרוחק הליגולנד היה שייך מבחינה אתנית לאיים הפריזיים, אך הוא לא שייך לים ואדן.
האזור מאופיין במישורי בוץ רחבים, תעלות גאות ושפל עמוקות, איים השוכנים באזורים הללו. הנוף הנוכחי של הים נוצר בעיקר מסערות גאות ושפל שהתרחשו בין המאה ה-10 לבין המאה ה-14, ששטפו וסחפו את אדמת הכבול מאחורי דיונות החוף. האיים שבהם ניתן לצפות כיום הם שרידי הדיונות הללו.
האיים מאופיינים גם בחופים חוליים באזור הסמוך לים הצפוני, ובחופי גאות ושפל נמוכים באזור ים ואדן. השפעת גלי הים והזרמים, הנושאים עמם משקעים, משנה באיטיות את מתאר האיים. לדוגמה, איים אחדים נעו מזרחה במשך מאות שנים בכך שאיבדו אדמה מצד אחד אך התרחבו בצד הנגדי.
ים ואדן עשיר בפאונה ובפלורה, ובפרט בעופות החיים בו. מדי שנה משמש ים ואדן כבית גידול לעד 12 מיליון עופות. חלק גדול מהים מוגן באמצעות שיתוף פעולה של שלוש המדינות שבהן הוא נמצא. ממשלות הולנד, דנמרק וגרמניה עבדו בשיתוף פעולה מאז 1978 על הגנת ושימור הים. שיתוף הפעולה כולל את תחומי הניהול, ניטור ומחקר, כמו גם נושאים פוליטיים. ב-14 במאי 1987 הוכר הים כאזור ראוי לשימור לפי אמנת רמסר, וביוני 2009 הוכרז כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו.
האיים שבים הם אתר תיירות פופולרי החל מהמאה ה-19.