באוקטובר 1938 עצרו שלטונות גרמניה הנאצית יהודים אזרחי פולין שהתגוררו בגרמניה על מנת לגרשם לפולין, ובכללם גם את ילדי בית היתומים היהודי שמוצאם מפולין. איזידור, המנהל, הצליח להוריד את הילדים מהרכבת לפולין, ולהשיבם לבית היתומים. בליל הבדולח, שוטרים ואנשי אס אס נכנסו גם לבית היתומים היהודי, גרשו את הילדים לרחוב וזרעו במקום הרס, פחד ובהלה. למחרת ליל הבדולח, מועד שבו נעצרו יהודים רבים, שוב התדפקו אימהות רבות עם ילדיהן על דלתות בית היתומים. אנשי אס אס הסבירו לאיזידור כי אין הם עוצרים אותו על מנת שיקלוט את כל הילדים שהפכו לחסרי בית. הגרמנים עדיין עודדו אז הגירת יהודים מגרמניה. איזידור קיבל הבטחה מאנשי האס אס כי לא יפריעו לפעולותיו לחילוץ הילדים מגרמניה. מאותה העת פעל איזידור בבהילות רבה יותר. הוא פנה לגופים שונים ולחבריו ברחבי העולם על מנת שיסכימו לקלוט את ילדי בית היתומים היהודי בהקדם האפשרי, אך המדינות הערימו מכשולים. מדינות רבות קבעו מכסות הגירה ותקנות הגירה מגבילות שהקשו על קבלת אשרת כניסה. כמו כן, היה חשש שעם הגעת פליטים כה רבים תגבר האנטישמיות. בנוסף, חששו המדינות שעקב הגעת פליטים כה רבים, יעמיק המשבר הכלכלי בארצותיהם ותגדל האבטלה, מכיוון שהילדים יצאו מגרמניה חסרי כל.
הורים רבים שחשו בסכנה המתקרבת החליטו להיפרד מילדיהם ולשולחם אל מקום מבטחים מחוץ לגבולות גרמניה, במסגרת הקינדר-טרנספורט. המרכז הארגוני של הקינדר-טרנספורט לכל דרום מערב גרמניה היה בפרנקפורט. למרות התנאים וההגבלות שהציבה כל מדינה, אנגליה קלטה את רוב הילדים, אחרים נשלחו להולנד, לבלגיה, לשוודיה, לארצות הברית, לשווייץ ולצרפת.
ב-22 בנובמבר 1938, מספר ימים לאחר ליל הבדולח, יצאו 24 ילדים מבית היתומים להולנד. הילדים שנשארו בבית היתומים קינאו בילדים שיצאו להולנד כי היו בטוחים שהיוצאים - ניצלו, ומי שנשאר – חייו נתונים עדיין בסכנה. לימים התברר, כי גם בהולנד נתפסו הילדים בידי הנאצים ונשלחו למחנה המעבר וסטרבורק, ומשם למחנות ההשמדה. מבין 24 הילדים שרדו רק שני בנים ושתי בנות. הבנות שניצלו הן יוטה וצילי לוויטוס אשר הוסתרו עד סוף המלחמה, ומצילותיהן זכו באות חסיד אומות העולם.
יחד עם עבודתו הנמרצת למצוא מקומות מקלט לילדים, איזידור גם ליווה את קבוצות הילדים מבית היתומים אל יעדן ולאחר מכן שב לעבודתו בבית היתומים. שהצטרפה אף היא כמלוווה לילדים היוצאים מגרמניה, תארה עד כמה קשה הייתה כל נסיעה כזו. הבירוקרטיה לפני הנסיעה הייתה מורכבת. לעיתים חוו הילדים בדרכם מפגש לא ידידותי עם הנאצים אשר השפילו אותם ובזזו חלק מחפציהם המעטים. בדרכם לאנגליה, היה גם צורך לחצות שלושה גבולות. בכל נסיעה היו יותר ממאה ילדים. כל ילד היה צריך להיבדק על ידי רופא ולפגוש פקיד הגירה. רק כשהגיעו לתחנה הראשונה מחוץ לגרמניה, בהולנד, זכו הילדים לקבלת פנים אוהדת. משהגיעו לאנגליה קבלת הפנים הייתה חמה, אך סמוך להגעתם פוזרו הילדים ונשלחו ליעדים שונים. אנשים הגיעו לבחור ילדים מהקבוצה כדי להיות משפחת אומנה עבורם. כך הפרידו בין אחים ובין חברים. היו משפחות אומנה שהיו לבית חם עבור הילדים, אך משפחות אחרות ניצלו את הילדים לרעה. בחלק מן הבתים לא יכלו הילדים להמשיך ולקיים אורח חיים דתי וגם נאלצו לוותר על שמירת כשרות. בנוסף, היו קבוצות ילדים ששוכנו בהוסטלים. משפרצה המלחמה בספטמבר 1939, נחשדו חלק מהילדים הבוגרים כמרגלים לטובת גרמניה ומשום כך נשלחו למחנה מעצר באוסטרליה.
כל אותה העת, וכשהמצב הכלכלי גם בבית היתומים היה קשה, ניהול בית היתומים ואחזקתו נפלו על כתפיה של המנהלת רוזה מרקס. היא פיקחה על עבודת המטבח, על ניקוי הבית והכביסה, ותיקנה את בגדי הילדים עד שעות הלילה המאוחרות. עם זאת, היא הייתה קשובה לכל ילד, ואף שמרה על קשרי מכתבים עם בוגרי בית היתומים.
יציאת קבוצות ילדים לארץ ישראל.
כדי למנוע את התקוממות האוכלוסייה הערבית, אפשרו הבריטים כניסת ילדים יהודים מעטים בלבד לארץ ישראל. גם קליטת המעטים נתקלה בקשיים מטעמים כלכליים. איזידור ידע שהזמן דוחק ואין זמן להתמהמה. הוא פנה לג'יימס ארמנד דה רוטשילד אשר היה מוכן לממן את עליית הילדים, אך בארץ לא נמצא מוסד מתאים לקליטתם. עוד בבית היתומים, איזידור הכין את הילדים לקראת העלייה ארצה - הראה להם סרטים ולימד אותם מילים שימושיות בעברית.
רוזה הייתה מעורבת בהכנת מזוודות הילדים טרם יציאתם מגרמניה. היא בחנה כל מזוודה כדי לוודא שהילדים לא שכחו להכניס את החפצים על פי רשימה שנמסרה להם והשתדלה להוסיף הפתעות נוספות. ערב עזיבת הילדים את בית היתומים, נכנסו הילדים לפי תור לחדרה של רוזה והיא ברכה כל ילד וילד בדמעות ובהתרגשות.
עליית הבנים באפריל 1939.
הודות להתחייבות ג'יימס ארמנד דה רוטשילד, הובטחה קליטתם של 35 בנים מבית היתומים בכפר הנוער הדתי שליד חיפה. משפחת רוטשילד הסכימה לתרום כסף לבניית מבני מגורים, כיתות לימוד וחדר אוכל ולרכישת ריהוט. עם זאת, כפר הנוער דרש מבית היתומים בפרנקפורט כי ישלח את הילדים עם ציוד רב: ביגוד, מצעים, מגבות ועוד - ציוד שלכפר הנוער לא היה מקור מימון עבורו וגם היה קושי באותם ימים להשיג את הדרוש בארץ. איזידור, מנהל בית היתומים, הסביר כי לבית היתומים אין עוד משאבים לרכישת כל הנדרש. למרות זאת, נשלחו הילדים מצוידים היטב.
ביום היציאה חלק מההורים הגיעו להיפרד מילדיהם. איזידור, שרצה ללוות את הילדים גם הפעם, נתקל בקשיים שהערימו האנגלים, בחששם פן ירצה להשתקע בארץ. הוא שב והסביר שהוא חייב לחזור לגרמניה לטפל ב-150 הילדים ששהו בבית היתומים באותה עת, אף כי מדובר בסכנת חיים עבורו. הודות לעזרת חברים, אנשי ציבור ופיק"א, קיבל לבסוף אשרת תייר.
בעת הנסיעה שרר עדיין מתח וחשש אם אכן יצליחו לצאת מגרמניה. בטריאסטה שבאיטליה עלו הילדים על הספינה 'גלילאה'. ב-25 באפריל 1939 הגיעה הספינה לחופי חיפה ומשם הוסעו הילדים ליעדם - כפר הנוער הדתי. איזידור נשאר בארץ כחודש ימים, ראה שהילדים נקלטים בכפר הנוער הדתי וגם פגש בבוגרי בית היתומים שעלו ארצה בשנים קודמות וכבר השתלבו בה. תהליך הקליטה בכפר היה קל יחסית עבור הילדים, מכיוון שהיו שם רבים דוברי גרמנית. הילדים שולבו בלימודים בבית הספר וגם עבדו במשק הכפר. מה שהעיב על שמחתם, הייתה החרדה לגורל ההורים. בתחילה עוד קיבלו מהם מכתבים או גלויות באמצעות הצלב האדום - אך גם הם פסקו מלהגיע. רק ב-1945 נודע לילדים רבים כי הוריהם נספו.
עליית הבנות באפריל 1940.
בסוף מרץ 1940 יצאה מבית היתומים קבוצה של 16 בנות בדרכה לארץ ישראל. בנמל טרייסט באיטליה הן עלו על האניה 'מרקו פולו' והגיעו לחיפה ב-4 באפריל 1940, ומשם נסעו הישר לירושלים. שלוש נשים חברו למען קליטת הבנות בירושלים: הנרייטה סאלד שעמדה בראש עליית הנוער באותה עת, חנה יהודית לנדאו - מנהלת בית הספר 'אוולינה דה רוטשילד' אשר קלטה את הבנות בבית ספרה, ואלה שוורצשטיין. אלה שוורצשטיין הייתה מנהלת מחלקת הבנות בבית היתומים בפרנקפורט ומיודדת עם מיס לנדאו. שלוש הנשים גם דאגו למגורי הבנות בפנימייה בסמוך לשער מנדלבאום.
סגירת בית היתומים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שהה איזידור באנגליה עם קבוצת ילדים שליווה. אז כבר היה ידוע כי עם שובו לגרמניה ייעצר וישלח למחנות ההשמדה, ולכן קיבל מהאנגלים אישור שהייה בארצם, שהודות לו הוא שרד את המלחמה. באנגליה הקים מוסד חינוכי לילדים הניצולים. בשנת 1946 נסגר המוסד, ואיזידור עבר לגור ליד ילדיו בארצות הברית. בשנת 1968 הוא נפטר בניו יורק, בגיל 83.
מאז פרוץ המלחמה, ניהלה רוזה את בית היתומים לבדה. היא גורשה למזרח באביב 1942 ונספתה.
בית היתומים נסגר בהוראת הנאצים ביולי 1942. ילדים מבית היתומים נשלחו לבית הילדים של אגודת הרווחה של הנשים היהודיות ברחוב הנס תומה 24 בפרנקפורט. במהלך חודש ספטמבר 1942 נסגר גם בית הילדים ברחוב הנס תומה. הילדים ואנשי הצוות שנותרו במקום נשלחו למחנות ריכוז והשמדה.
בשנת 2022 איזידור ורוזה מרקס הוכרו על ידי ארגון בני ברית כזכאים לקבלת אות המציל היהודי.
פורד גלאקסי
פורד גלאקסי (באנגלית: Ford Galaxy) היא מכונית מיניוואן עם שבעה מקומות ישיבה, המיוצרת על ידי חברת פורד האמריקאית החל משנת 1995.
היסטוריה.
פורד גלאקסי תוכנן ויוצר כחלק ממיזם משותף של חברת פורד וקונצרן פולקסווגן, שבו פותחו ויוצרו יחד שלושה דגמים דומים: פורד גלאקסי, פולקסווגן שראן וסיאט אלהמברה.
החל מהדור השני הגלאקסי חולק פלטפורמה ומכלולים עם הדגמים פורד מונדיאו ופורד sמקס.
דור ראשון (1995–2006).
הדור הראשון של הגלאקסי נחשף בינואר 1995.
היצע יחידות ההנעה כלל מנועי דיזל בנפח 1,900 סמ"ק בהספק של 90 ו-110 כוחות סוס ותיבות הילוכים אוטומטיות וידניות.
בנוסף כלל ההיצע מנועי בנזין בנפחים של 2,000, 2,300 ו-2,800 סמ"ק ובהספקים של 116, 145 ו-174 כוחות סוס לצד תיבות הילוכים אוטומטיות וידניות.
כמו כן הוצעו גרסאות עם הנעה כפולה.
ממדי המכונית היו גדולים יחסית, עם אורך של 461.7 ס"מ, רוחב של 181.0 ס"מ, גובה של 173.0 ס"מ ובסיס גלגלים באורך 283.5 ס"מ.
בינואר 2000 עברה הגלאקסי מתיחת פנים, במסגרתה עודכן העיצוב החיצוני והפנימי ויחידות ההנעה שודרגו, כאשר במנועי הדיזל עלה ההספק מ-110 כ"ס ל-116 כוחות סוס ונוספו שני מנועי 1.9 ליטר נוספים בהספק של 130 כוחות סוס ו-150 כוחות-סוס.
במנועי הבנזין עלה ההספק - בהתאמה - ל-116, 140, 145 ו-204 כוחות סוס.
דור שני (2006–2015).