החלק האנדיני של המחוז כולל לא מעט פסגות המתנשאות לגבהים של מעל 5,000 מטר, הגבוהה שבהם פסגתו של הר הגעש יויאיאיקו, בגבול ארגנטינה שהוא ההר השביעי בגובהו ביבשת אמריקה (6,739 מ'). פסגות בולטות נוספות כוללות את פסגות ההרים נוואדוס דה פוקיס (5,756 מ'), אינקוואסי (5,704 מ'), אראראל (בגבול בוליביה, 5,688 מ'), אינאקאלירי (בגבול בוליביה, 5,626 מ') והרי הגעש פולאר (6,233 מ'), אאוקנקילצ'ה (6,176 מ'), סן פדרו (6,145 מ'), סן פבלו (6,092 מ'), סוקומפה (בגבול ארגנטינה, 6,051 מ'), אקמראצ'י (6,046 מ'), פלפאנה (6,040 מ'), פנירי (5,960 מ'), אגוואס קליינטס (5,924 מ'), ליקנקאבור (5,920 מ'), מינייקס (5,910 מ'), פוטאנה (בגבול בוליביה, 5,890 מ'), אוייגואה (בגבול בוליביה, 5,868 מ'), סרו דל אסופרה (5,846 מ'), אסקלאנטה (5,819 מ'), טוקורפורי (בגבול בוליביה, 5,808 מ'), צ'יליקס (5,778 מ'), סרו דל לאון (5,760 מ'), סרו קולורדו (5,748 מ'), קוריקינקה (5,722 מ'), חוריקס (בגבול בוליביה, 5,704 מ'), פוריקו (בגבול בוליביה, 5,703 מ'), לסטריה (5,697 מ'), לינסור (5,680 מ'), מיניו (5,661 מ'), ספאלרי (במשולש הגבולות ארגנטינה-בוליביה-צ'ילה, 5,652 מ'), קולאצ'י (5,631 מ'), מיסקנטי (5,622 מ'), טוקו (5,604 מ'), לאסקר (5,592 מ'), קורדון דל אסופרה (5,463 מ'), סרו אסקוריאל (5,447 מ'), פארומה (בגבול בוליביה, 5,420 מ'), לגונה ורדה (5,412 מ'), אולקה (בגבול בוליביה, 5,407 מ') ואליטאר (5,346 מ').
אלמנט גאוגרפי בולט נוסף במחוז - המנוגד לצחיחותו, הוא נהר לואה, הנהר הארוך בצ'ילה (440 ק"מ). מקורו של הנהר למרגלות הר הגעש מיניו, ודרומית לשם זורמים אליו יובליו סלאדו (80 ק"מ) וסן פדרו דה אינקלירי (76 ק"מ). צורתו כשל האות U והוא נשפך לאוקיינוס השקט.
מחוז אנטופגסטה הוא אחד מחמשת האזורים היחידים בעולם בהם קיימים גייזרים, בשדה הגייזרים אל טאטיו, שגובהו 4,320 מ', ופועלים בו כ-80 גייזרים.
בתחומי המחוז שני פארקים לאומיים - הפארק הלאומי יויאיאיקו (2,687 קמ"ר) והפארק הלאומי פאן דה אסוקאר (בחלקו במחוז אטקמה, 438 קמ"ר), שלוש שמורות טבע - אלטו לואה (השמורה הלאומית הגדולה בצ'ילה, בשטח של כ-3,000 קמ"ר), לוס פלמנקוס (740 קמ"ר) ולה צ'ימבה (26 קמ"ר), ואתר אחד שהוכרז כמונומנט טבעי - לה פורטאדה.
היסטוריה.
החלוקה הגאוגרפית של המחוז, בין האזור ההררי לבין אזור החוף, השפיעה גם על ההיסטוריה שלו. עד להגעת הספרדים אכלסה את אזור החוף תרבות הצ'אנגו הנוודית, שהידיעות אודותיה מועטות. בהרים, ובעיקר סביב סאלאר דה אטאקמה ולאורך נהר לואה, התרכזה תרבות אטקמה, שהיישוב המרכזי שלה היה סן פדרו דה אטקמה של ימינו. תרבות אטקמה הושפעה רבות מטיוואנאקו, עד שבראשית המאה ה-16 נכבש האזור בידי אימפריית האינקה. התושבים עסקו בגידול תירס ושעועית, וסחרו עם עמים אחרים מחוף האוקיינוס השקט ועד אגן האמזונאס.
תרבות אטקמה לא חרבה עם הגעת הספרדים, אך בניה נטמעו בספרדים בהדרגה, והיו למסטיסים. הספרדים סיפחו את האזור למלכות המשנה של פרו, והחל מ-1559 היא הייתה לחלק מהאודיינסיה של צ'ארקס, שמקום מושבה בעיר סוקרה של ימינו, בבוליביה של ימינו. עם הכרזתו של סימון בוליבר על עצמאות בוליביה ב-1825, היה האזור חלק ממנה.
צ'ילה, שהכריזה על עצמאותה ב-1810, טענה לריבונות על כל אזור החוף הבוליביאני, עד הגבול עם פרו, אך בתחילה לא פעלה למימושה. במהלך המאה ה-19 קיבלות חברות צ'יליאנות זיכיונות לכריית מלחת וגואנו, וצ'יליאנים רבים החלו להתיישב באזור. ב-1875 הלאימה פרו את תעשיית המלחת, ואילו בוליביה העלתה באופן חד-צדדי את המיסוי על ייצוא מלחת ב-1878, ובראשית 1879 אסרה אותו כליל. בתגובה, כבש הצי הצ'יליאני את העיר אנטופגסטה, שכשלושה רבעים מתושביה היו צ'יליאנים. בוליביה הכריזה מלחמה על צ'ילה, ופרצה מלחמת האוקיינוס השקט. זמן קצר לאחר מכן, לאחר שנודע לצ'ילה על ברית סודית בין בוליביה לפרו, הכריזה צ'ילה מלחמה על פרו. המלחמה הסתיימה ב-1884, לאחר שצ'ילה כבשה שטחים נרחבים בבוליביה ואף בפרו. השטחים שכבשה מבוליביה חופפים במידה רבה את שטחו של מחוז אנטופגסטה.
לאחר כיבוש האזור העשיר במחצבים בידי צ'ילה, החלו להגיע אליו צ'יליאנים נוספים, שביססו את אחיזתה במקום. בנוסף, החלו להגיע מהגרים ממדינות שונות באירופה (בעיקר איטליה, בריטניה, יוון, ספרד, פורטוגל, צרפת וקרואטיה), וכן מלבנון, סוריה, יפן, סין וקוריאה, ואף מבוליביה ופרו השכנות. מנוע הכלכלה המרכזי של האזור הפך במהלך המאה ה-20 מכריית מלחת לכריית נחושת.
פרובינציות וערים.
מבחינה מינהלית מחולק המחוז לשלוש פרובינציות:
טבלת פרובינציות וערים:
כלכלה.
כרייה היא הענף הכלכלי הבולט באנטופגסטה. המחצב העיקרי הוא נחושת, ושני מכרות הנחושת הגדולים בעולם, צ'וקיקמאטה ואסקונדידה, מצויים בו. מחצבים נוספים כוללים אשלגן חנקתי, זהב, יוד וליתיום. ענפי התעשייה והדיג תורמים אף הם לכלכלת המחוז, בקנה מידה קטן יותר.
אתרי הטבע במחוז מהווים מוקד משיכה לתיירים. העיירה סן פדרו דה אטקמה נחשבת למרכז התיירותי המוביל, בשל קרבתה לאתרים כמדבר המלח אטקאמה, ואיה דה לה לונה וגייזר אל טאיטו ונופי המדבר הסובבים אותם.
בייז'ון
בייז'ון (בפולנית: Bieżuń; ביידיש: ביעז'ון) היא עיירה במחוז ז'ורומין שבפרובינציית מזוביה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב.
התיעוד הראשון ליישוב, השוכן על גדת נהר וקרה (Wkra), הוא מהמאה ה-14, ובשנת 1406 הוענקו לו זכויות עיר.
במהלך המאה ה-15 נהרסה העיירה מפלישות המסדר הטבטוני. העיירה השתקמה והתפתחה במאה ה-16, אז נקבעו בה ירידים עונתיים, והוקמו בה בתי מלאכה לאריגת צמר ופשתן.
בדצמבר 1806 נערך בעיירה קרב בין כוחותיו של נפוליאון בונפרטה ובין גייסות פרוסיה, שהסתיים בניצחון הצרפתים.
בראשית המאה ה-19 הוקם בעיירה בית חרושת לטקסטיל. זכויות העיר ניטלו מהיישוב בידי הרוסים בשנת 1869, והושבו לו רק בשנת 1994.
יהודי בייז'ון.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מאמצע המאה ה-18, ואלו עסקו בה תחילה בפונדקאות וברוכלות. תחילה השתייכו יהודי העיירה לקהילת שרפץ, אך מסוף המאה ה-18 נעשתה הקהילה במקום לעצמאית, תוך הקמת בית מדרש וקידוש בית עלמין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי העיירה מפרעות הקוזקים, וכאשר נכבשה העיירה בידי הגרמנים בשנת 1915, נלקחו יהודים רבים בה לעבודות כפייה, והוטלו על הקהילה המקומית מיסים כבדים. בשנת 1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, החלו חיילי הצבא האדום להחרים רכוש יהודי בעיירה. קהילת העיירה השתקמה באמצעות מוסדות עזרה הדדית ובסיוע הג'וינט.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, שיוצגה בידי פועלי ציון, הציונים הכלליים והמזרחי, והוקמו בה סניפים של החלוץ ושל ויצו. כמו כן, פעלו בעיירה חסידויות גור, אלכסנדר וטריסק. בעיירה פעלו בית תרבות יהודי ובתי ספר יהודיים. בשנים אלה נמנו בעיירה כ-780 יהודים, מתוך כ-2,340 תושבים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה העיירה בידי מטוסים גרמניים, ורבים מתושביה היהודים ניסו להימלט מזרחה, אך בשל ניתוק הדרכים, נאלצו לשוב אליה. ב-4 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובו ביום החלו חיילי הורמכט להתעלל ביהודי המקום, תוך גזיזת זקנים, ולחטוף יהודים לעבודות כפייה. ב-11 בנובמבר 1939, לאחר סיפוח האזור לרייך השלישי, צוו יהודי העיירה להתרכז בכיכר המרכזית בה, ואנשי משטרה גרמנים העלו אותם על עגלות, וגירשו אותם מן העיירה. יהודי העיירה הגיעו לערים מלאווה, צ'חאנוב ופלונסק, ומקצתם לוורשה, וגורלם במקומות אלו היה כגורל יתר היהודים בהם. מקהילת העיירה שרדו את השואה בודדים.
ביעז'ון
ביז'ון
דוב ים חואן פרננדס
דוב ים חואן פרננדס (שם מדעי: "Arctocephalus philippii") הוא מין של דוב ים החי באיי חואן פרננדס הקרובים לחופי צ'ילה והוא אחד מדובי הים הקטנים ביותר. בעבר היה המין בסכנת הכחדה חמורה עקב ציד ועלה חשש שנכחדו, עד שנמצאה קבוצה קטנה ששרדה באיי חואן פרננדס. מאז הופסק הציד האינטנסיבי והוכרז כבלתי חוקי השתפר מצבם ונכון לשנת 2002 הוערך מספרם בכ-12,000 פרטים. מקור שמם הוא על שם מגלה הארצות ממוצא ספרדי חואן פרננדס, אשר גילה את האיים להם העניק את שמו ב-1574 ובקרבתם נתגלו לראשונה.
לדובי הים כמו רוב מיני האוטריים, הבדלים גדולים בין שני הזוויגים - בעוד שהזכר ענקי, שופע שיער ולוחמני הנקבות קטנות, רכות וכמעט עירומות משיער ועסוקות בטיפול בצאצאים.
לדובי הים של חואן פרננדס סנפירים קצרים יחסית אך גוף חזק ומגושם על היבשה. לזכרים יש רעמה עשירה וגסה בצבע חום כהה עד שחור כמו צבע גוף הזכרים והיא גולשת מהראש עד לכתפיים (הם גם בעלי שערות צהובות או בהירות יותר ברעמה). יש להם חוטם מחודד המכיל שיניים חדות והם קולניים ביותר ומחבבים מריבות טריטוריאליות על הרמון הנקבות. זכר גדול יכול להגיע למשקל 146 ק"ג ואורכם 150–200 ס"מ. הנקבות כהות מאוד, אך קטנות בהרבה ובעלי חזה וראש קטנים וחלשים הרבה יותר. משקל הנקבות הממוצע מגיע ל-50 ק"ג ואורכם עד 240 ס"מ (ארוכות יותר מהזכרים).
שני הזוויגים הם שחיינים טובים והם צדים מיני דגים החיים באוקיינוסים, בעיקר סרדינים, עפיאנים ובקלה.
הם עצמם נטרפים על ידי 2 טורפים גדולים: קטלן ועמלץ לבן.
חמישיית העונה של היורוליג
הר מקינלי
סמור קולומביאני