סיסקו - מעתה: בני ראסל, סופר מדע בדיוני אפרו-אמריקאי - פוגש ברחוב בעמיתו, אלברט מקאלין (מיילס או'בריאן), המציע להתלוות אליו למקום עבודתם - מגזין המדע בדיוני "Incredible Tales"". במערכת העיתון כבר נמצאים יתר הכותבים: הזוג הנשוי קיי.סי. האנטר ויוליוס איטון (קירה נריס וג'וליאן באשיר, בהתאמה; המגולמים על ידי הזוג הנשוי במציאות נאנה ויזיטור ואלכסנדר סידיק), והרברט רוזוף (קווארק). עורך העיתון דאגלס פסבט (אודו) מחלק לכותבים משימות לחודש הבא, המבוססות על ציורים של "הדוד רוי" (מרטוק), אשר בהם: ציור של תחנת חלל עתידנית מסוגננת, המושכת את תשומת לבו של ראסל, המתנדב לכתוב סיפור המבוסס על ציור זה. פסבט מודיע לכותביו כי בלחץ הקוראים, המוציא לאור החליט לצרף את תמונותיהם לגיליון הבא. הוא רומז להאנטר שאיננה נדרשת להיות נוכחת בזמן הצילומים, והיא מתרעמת על כך שמסתירים את עצם היותה אישה מפני קוראיה. ראסל מבין שגם תמונתו לא תופיע, ומביע את מחאתו, הנדחית על ידי פבסט.
בשעת לילה, כאשר ראסל יוצא ממשרדי מערכת העיתון, אשר נמצאים בבניין על שם ארתור טריל (הכלאה בין בניין בריל האמיתי, לבין גזע החייזרים הבדיוני "טריל"), הוא נתקל בשני שוטרים (דוקאט ווואיון), המציקים לו, אך מתירים לו ללכת בסופו של דבר, לאחר אזהרה. בהמשך דרכו הוא פוגש בכומר קתולי (ג'וזף סיסקו), העומד בפינת רחוב ומטיף. הכומר מעודד את ראסל לכתוב את האמת אשר בלבו.
ראסל מגיע לביתו, ומתיישב ליד מכונת כתיבה ומתחיל לכתוב סיפור, שגיבורו הוא "קפטן בנג'מין סיסקו". הוא מרים את ראשו ממכונת הכתיבה, ומבחין בהשתקפותו בחלון: הדמות המופיעה בהשתקפות איננה שלו, אלא של קפטן סיסקו, במדי צי הכוכבים. ראסל משפשף את עיניו, וממשיך לכתוב את "הסיפור הטוב ביותר של חייו".
למחרת בבוקר, ראסל מגיע לבית-קפה, בו עובדת חברתו קאסי (קסידי ייטס), ומשוחח שם עם שחקן בייסבול מצליח (וורף), המתלונן על אפליה בגין היותו שחור, על אף הצלחתו; כמו כן הוא משוחח עם ג'ימי (ג'ייק סיסקו), עבריין רחוב שמנסה למכור שעונים גנובים. ראסל מנסה לשכנע אותו, ללא הצלחה, למצוא עבודה.
במערכת העיתון, הרברט, האנטר, איטון, אלברט והמזכירה החדשה דרלין (ג'דזיה דקס) קוראים בעיון רב את סיפורו של ראסל. הסיפור שלו, "חלל עמוק 9", הוא אודות מפקד התחנה בנג'מין סיסקו, אדם ממוצא אפריקני (המכונה "כושי" בפרק). האנטר, אשר פניה ובגדיה הופכים לרגע לאלו של קירה נריס, והכותבים האחרים אוהבים את הסיפור ורואים בו עבודה חשובה, אולם פבסט מסרב לפרסמו בגלל התוכן הגזעי שבו. הוא מבקש מראסל שיכתוב סיפור אחר עבור הגיליון הבא, או להפוך את דמות הקפטן ללבן.
בבית הקפה, קאסי מנסה לעודד את רוחו של ראסל, בעוד ג'ימי לועג לו, ומחווה את דעתו כי "כושים" ("Niggers") לעולם לא יצליחו להגיע לחלל, אלא אם כן זה יהיה על מנת לצחצח את נעליהם של האנשים הלבנים. ראסל רואה בבית-הקפה את דמותו של הקלינגון וורף, נבהל ובורח מן המקום. בדרכו הביתה, הוא פוגש שוב בכומר, שמעודד אותו להמשיך לכתוב. ראסל חוזר לביתו, ובמקום לכתוב משהו אחר - הוא ממשיך וכותב שישה סיפורים קצרים נוספים אודות סיסקו. קאסי מגיעה לדירתו לנחם אותו, והשניים רוקדים. תוך כדי כך, ראסל מדמיין את עצמו ואת קאסי רוקדים כסיסקו וקסידי בתחנת החלל חלל עמוק 9.
למחרת, ויכוח לוהט מתעורר במשרד בין העובדים השונים, כאשר חלק מהעובדים סבורים שיש לפרסם את סיפוריו של ראסל. במהלך הוויכוח, אומר איטון: "אנחנו סופרים, לא ויקינגים" (פרפרזה למשפטו המפורסם של ד"ר לאונרד מק'קוי: "אני רופא, לא..."). אלברט מציע שראסל ישנה את הסוף של הסיפור הראשון, כך שיתברר כי כולו היה רק חלום, פשרה שהן ראסל והן פבסט מסכימים עליה, ובלבד שיסתבר כי את החלום חלמה דמות של אדם שחור. מרוצה מעצמו, ראסל עוזב את המשרד ופוגש ברחוב בג'ימי, ומבשר לו שסיפורו עומד להתפרסם. ג'ימי נראה לחוץ ועצבני, וממהר לעזוב. ראסל ממשיך אל בית הקפה של קאסי, ומבשר לה גם כן את החדשות.
באותו הערב, בזמן שראסל יוצא עם חברתו קאסי לחגוג את פרסום סיפורו, הוא פוגש שוב בכומר, שאומר לו שפרסום הסיפור הוא תחילת המסע שלו, ולא סופו. לפתע נשמע קול של יריות. ראסל ממהר להגיע למקום, ומגלה כי חברו ג'ימי נהרג על ידי שני השוטרים, לכאורה משום שהוא ניסה לפרוץ למכונית. כאשר ראסל מוחה על אי-צדק זה - השוטרים מכים בו באכזריות (תוך כדי שהם מכים בו - פניהם משתנות, לסירוגין, לאלו של דוקאט ווואיון).
כעבור מספר שבועות, לאחר שהחלים מפציעותיו - עוזב ראסל את דירתו וחוזר אל המשרד, נרגש לראות את סיפורו מודפס. הוא מגלה כי הבעלים של העיתון החליט לגנוז את הגיליון של אותו החודש ולספוג את ההפסדים, במקום למכור מגזין הכולל סיפור על גיבור כושי. ראסל מפוטר מעבודתו, ונשבר. הוא צועק שלמרות שהעולם יכול להתעלם ממנו - לא ניתן להרוס את הרעיונות שלו, וכי החזיונות שלו אודות העתיד הם אמיתיים. הוא מתמוטט על הרצפה מתייפח, ומפונה מהמקום על ידי אמבולנס. ראסל מאבד את הכרתו בהדרגה; הוא מוצא עצמו לבוש במדי קפטן של צי הכוכבים, ותוך כדי שהוא מסתכל מבעד לחלונות האמבולנס - במקום לראות נוף עירוני הוא רואה כוכבים החולפים במהירות, כאילו האמבולנס טס במהירות עיוות. הכומר שיושב לידו באמבולנס אומר לו כי הוא הן החולם והן החלום.
בנג'מין סיסקו מתעורר על תחנת החלל "חלל עמוק 9", לרווחתם של ובנו. הוא מתרגש מאוד מהחיזיון שלו, מחליט להישאר בתפקידו בצי הכוכבים ותוהה אם אינם אלא יצירי הדמיון של ראסל, ואי שם, הרחק מעבר לכוכבים, בני ראסל חולם עליהם.
משמעות עלילתית.
זוהי הופעתו הראשונה של בני ראסל, בחיזיון שנשלח לבנג'מין סיסקו על ידי הנביאים של באג'ור / החייזרים של חור התולעת.
הפקה.
בהצעתו המקורית, זיקרי הציע כי ג'ייק סיסקו יהיה הדמות הראשית של הפרק, וכי הפרק לא יעסוק בצורה ישירה בסוגיית הגזענות בארצות הברית כלפי שחורים. כמו כן, במקור זיקרי ביסס את דמויותיהן של קירה, באשיר ואו'בריאן על פי הנרי קוטנר, סי. אל. מור ואייזק אסימוב (בהתאמה).
הסיפור של זיקרי היה שילוב של רעיונות שהועלו על ידי עורך התסריט רוברט יואיט וולף, אשר כתב תסריט בשם ""Cold and Distant Stars", טיוטה מוקדמת למה שלבסוף הפך לפרק הכפול מהעונה השלישית "Past Tense", שבו וולף הציע סיפור ובו בנג'מין סיסקו הוא אדם חסר בית בן זמננו, שמאמין כי הוא קפטן של ספינת חלל, המאובחן כסכיזופרן והעובר טיפול תרופתי כפוי הנועד לדכא את החזיונות שלו. באותה הזמן, המפיק אירה בהר דחה את הפן ההזייתי של הסיפור, לטובת סיפור של מסע בזמן.
הצוות של "What You Leave Behind"" (פרק סיום הסדרה של "") השתעשע ברעיון להציג את בני ראסל בסצנה האחרונה של הסדרה, כשהוא נמצא מחוץ לאולפן צילומים כשבידו תסריט שכותרתו: "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", דבר המרמז כאילו הסדרה (וייתכן כל היקום של "מסע בין כוכבים") היה חלום. הרעיון נדחה בסופו של דבר.
מארק קאמולטי
מארק קאמולטי (בצרפתית: Marc Camoletti; 16 בנובמבר 1923 ז'נבה - 18 ביולי 2003 דוביל) היה מחזאי צרפתי ממוצא שווייצרי-איטלקי, שנודע במיוחד כמחבר קומדיות בז'אנר "תיאטרון של בולוואר". הקומדיה הידועה ביותר שלו הייתה "בואינג בואינג".
ביוגרפיה.
מארק קאמולטי, בעל אזרחות צרפתית, נולד בז'נבה בשנת 1923 כבן למשפחה של אדריכלים שווייצרים בעלי שורשים איטלקיים.
מקור אבותיו מצד האב בעיר נובארה באיטליה והם השתקעו בשווייץ במאה ה-17. סבו מצד האב, שנקרא גם הוא מאק קאמלוטי, תכנן את המוזיאון לאמנות ואת האולם "ויקטוריה הול" בז'נבה. המחזאי גדל בפריז. בהתחלה עסק בציור, אך לבסוף התמסר לכתיבה יצירתית ולתיאטרון. בשנת 1955 עיבד וביים את המחזה "איזבלה והפליקן" בתיאטרון "אדווארד השביעי".
הקריירה שלו כמחזאי פרצה בגיל 35 ב-1958, עם שלושה מחזות שהוצגו בפריז בו זמנית וזכו להצלחה. הידוע שביניהם היה "La bonne Anne" (המטפלת אנה) שהוצג בתיאטרון דה קפוסין על ידי להקה של אשתו, המעצבת ז'רמן קאמלוטי. הקומדיה הועלתה 1300 פעמים ותורגמה לשפות רבות. מחזה אחר, "Pyjama pour Six" (בעברית:ארוחה בהפתעה) ששוחק בלונדון בעיבודו של רובין הודון תחת הכותרת ""Don't dress for dinner" רץ למשך שבע שנים בווסט אנד- קודם בתיאטרון אפולו ואחר כך ב"דאצ'ס תיאטר". אבל הצלחתו המסעירה ביותר, בארצו, באנגליה ובעולם, הייתה הקומדיה "בואינג בואינג". היא הוצגה לראשונה ב-10 בדצמבר 1960 ואחר כך החל משנת 1962 בתיאטראות "אפולו" ו"דאצ'ס" בלונדון. בפריז הועלתה למשך 19 שנה ברציפות.
הפארסה הזאת התפרסמה בעולם גם הודות לסרט שהופק לפיה על ידי בברלי קרוס, בכיכובם של ג'רי לואיס וטוני קרטיס. עשרה ממחזותיו עובדו לקולנוע ולטלוויזיה, כולל "Sexe et jalousie".
החל משנת 1972 יחד עם אשתו עבר לנהל את "תיאטרון מישל" בפריז. שם אהב קאמולטי להפיק ולביים את מחזותיו בעצמו. על במת "מישל" הועלו יצירות כמו "Duos sur canapé, , Bon anniversaire, On dinera au lit ,Le Bluffeur ובשנת 1987 "Pyjama sur six", וריאציה על הנושא של "בואינג-בואינג".
מבין 14 הסרטים שהופקו לפי הקומדיות שלו רק "Duos sur canapé" (נכתב ב 1972 והוסרט ב 1979) בוים על ידו.
מארק קאמולטי נפטר בדוביל שבנורמנדי ב-2003. הוא נקבר יחד עם אשתו (שנפטרה ב-1994) בבית הקברות של מונמארטר.
בנו, ז'אן-כריסטוף קאמלוטי, וכלתו, אריאן, ניהלו את תיאטרון מישל בשנים 2003–2008.
מחזות.
מארק קאמולטי כתב כ-40 מחזות שתורגמו ל-18 שפות והוצגו ב-55 מדינות.
צמצם תאורה