במרוצי אופניים אין תפקיד רשמי של קפטן, אך בכל מרוץ, ממנה המנהל הספורטיבי של הקבוצה את אחד מהרוכבים המשתתפים במרוץ ל"קפטן על הכביש" (בצרפתית: Capitaine de route). תפקידו של ה"קפטן על הכביש" הוא לתאם את האסטרטגיה בין רוכבי הקבוצה (כולל תגובה על מצבים המתהווים בזמן המרוץ) ולהעביר את הוראות המנהל הספורטיבי (במרוצים בהם אין קשר רדיו בין המנהל הספורטיבי והרוכבים). בדרך כלל מדובר ברוכבים ותיקים, מנוסים ובעלי מעמד בקבוצה ובדבוקה. לכושר הספורטיבי של הקפטן יש חשיבות פחותה. בדרך כלל, המובילים הספורטיביים של הקבוצות מרוכזים במרוץ עצמו ואינם יכולים להתפנות לחלוקת הוראות ותיאום בין הרוכבים האחרים. תפקיד הקפטן היה מרכזי במרוצי האופניים בעידן שלפני הכנסת מכשירי הרדיו האלחוטיים והטלוויזיה במכוניות הליווי, המאפשרים למנהלים הספורטיביים לצפות במרוץ ולדבר עם הרוכבים. לאחר הכנסת אמצעים אלו ירדה חשיבותו. אולם, גם עכשיו יש חשיבות רבה לקפטן אשר חש את המצב בדבוקה מכלי ראשון. במרוצים רבים בדרגות הנמוכות מסבב הוורלד טור אין את האמצעים הטכנולוגיים ותפקיד הקפטן ממשיך להיות משמעותי.
אל-אנבאר
מחוז אל-אנבאר (בערבית: محافظة الأنبار – בתעתיק מדויק: מחאפט'ת אלאנבאר) הוא המחוז הגאוגרפי הגדול ביותר בעיראק.
גאוגרפיה.
המחוז כולל את רוב שטחה המערבי של המדינה, וגובל בסוריה, ירדן וערב הסעודית. רוב אוכלוסיית המחוז היא של ערבים מוסלמים סונים, ובירתו היא העיר רמאדי.
שטח המחוז 137,808 קמ"ר. בשנת 2003 מנתה אוכלוסייתו 1,230,169 תושבים (על פי סטטיסטיקות האו"ם).
מקור שם המחוז מגיע מפרסית: "אנבאר" היא מילה פרסית שפירושה "מחסן נשק", ומקורה בפרסית האמצעית - אמברג. עם הטמעתן של מילים פרסיות בשפה הערבית לאחר הכיבוש הערבי של פרס, פירוש המילה בערבית היה ל"אסם". שמו ניתן לו משום שבו נמצאו המחסנים העיקריים לאחסון סחורות בממלכה הלקמידית.
המחוז נודע בשם דוליים כשם השבט הבדואי הסוני הגדול שמתגורר בתחומו, עד שנת 1962, עת שונה שמו לרמאדי, כשם בירתו. ב-1976 שונה שמו לאל-אנבאר.
בעבר היה המחוז בסיסו העיקרי של ארגון אל-קאעדה בעיראק, אולם לאחר מאמצים מתמשכים מצד הכוחות האמריקניים והכוחות העיראקיים, ולאחר מבצעים צבאיים רבים, מוגר הטרור במחוז כמעט לחלוטין. אל-אנבאר היה המחוז עם הרוב הסוני הראשון שעבר לידי שליטה מחוזית עיראקית. אחרי נסיגת הכוחות האמריקאיים מעיראק התגברו במחוז הסכסוכים האתניים בין הרוב הסוני לבין הממשלה השיעית של עיראק.
רעידת האדמה בארץ ישראל (1927)
ב-11 ביולי 1927 (י"א בתמוז ה'תרפ"ז) התרחשה רעידת אדמה בארץ ישראל. שעת הרעידה הייתה 15:03:55, ומוקדה היה בצפון ים המלח. רעידת האדמה פגעה קשות בערים ירושלים, יריחו, רמלה, לוד, טבריה ושכם ונקלטה ב-79 תחנות סייסמוגרפיות ברחבי העולם, שהקרובות שבהן היו קסרה (Ksara) שבלבנון וחלוואן (Helwan) שבמצרים.
הנזקים.
ירושלים.
תושבי ירושלים חשו היטב ברעש. העיתון "דואר היום" תיאר זאת למחרת:
גם כל העיתונים העבריים שיצאו בארץ ישראל בעת ההיא, דיווחו על הרעידה למחרת היום.
רעידת האדמה גרמה בכל הארץ ובעבר הירדן לכ־285 הרוגים ולכ-940 פצועים. עשרה מההרוגים נמנו בירושלים, ולפחות 25 פצועים. כ-300 בתים התמוטטו או ניזוקו עד כדי חוסר אפשרות לשהות בהם, ביניהם אגף של מסגד אל-אקצא (שאינו מיוסד על קרקע סלעית אלא על קשתות-תמיכה ומילוי מימי הורדוס). קירות במתחם אוגוסטה ויקטוריה, שהיה מעונו של הנציב העליון, נסדקו עד כדי סכנה לשהייה במקום. בעקבות הרעש עבר מעונו של הנציב לבית מחניים, שפונה מדיירו הקודם - מנחם אוסישקין. בנוסף נהרסו בתים רבים בעיקר באזור המזרחי של העיר, הר הזיתים והעיר העתיקה. גם בנייני האוניברסיטה העברית על הר הצופים ניזוקו אך לא היו נפגעים בנפש והלימודים נמשכו. בבית הכנסת החורבה נפלה הנברשת והרסה את בימת העץ של בית הכנסת, שהוחלפה בעקבות זאת בבימת שיש. קצהו הצפוני של שוק הצורפים, המזרחי בשלושת השווקים המקבילים במרכז העיר העתיקה, התמוטט ונהרס ברעידת האדמה.
הגאולוג נתן שלם תיעד את האירוע ביומנו:
הסופר ש"י עגנון, שהתגורר במרכז ירושלים, סיפר על האירוע במכתב לשלמה זלמן שוקן:
שאר הארץ.
ביריחו התמוטטו מספר בתים, ביניהם מלון Winter Palace שנבנה אך זמן קצר לפני כן. קריסת המלון גרמה למותן של "שלוש נסיכות" הודיות שהתארחו בו. נהר הירדן נחסם למשך כ-21 שעות בעקבות התמוטטות מצוקי החוואר שבגדותיו. גשר אלנבי נפגע קשות.
שכם סבלה אבדות כבדות ברכוש ובנפש, 60 הרוגים ו-474 פצועים לפחות. עיתון "הצפירה" מיום 17 ביולי דיווח על נזק קשה שספגה קהילת השומרונים, ש-175 נפש מתוכה נותרו ללא קורת גג. חלק גדול מההרוגים בעיר נמנו על קהילה זו, שבתיהם נבנו לגובה, וללא ביסוס אלמנטרי. הבנייה לגובה הייתה אילוץ בעקבות הגבלת התפשטותם לשטחים נוספים על ידי פרנסי העיר המוסלמים. מאיר דיזנגוף, שבעת הרעידה היה ראש מחלקת התעשייה והמסחר של הסוכנות היהודית (במסגרת פסק זמן שלקח מראשות עיריית תל אביב), היה קרוב בליבו לקהילה השומרונית בשכם, ופנה לנדבן נתן שטראוס, שתרם כמה אלפי ליש"ט לקרן הסיוע לנפגעי הרעידה שהקימה ממשלת המנדט, בבקשה לייחד סכום כלשהו לשומרונים בשכם. דיזנגוף נענה בשלילה, ובטענה שהנדבן סומך על ממשלת המנדט שתדע לחלק ולהקצות את כספי הסיוע כיאות בנוסף לכך, ארגן מאיר דיזנגוף, למחרת הרעידה, שיירת משאיות לחם מתל אביב ומיפו לעזרת התושבים בשכם, דבר שעורר התפעלות בקרב העיתונות הערבית, וטענה נגד המוסלמים בארץ שלא נחלצו לעזרת אחיהם המוסלמים כמו שהיהודים עשו. לדברי "הצפירה": "בכל העיר אין אף בית אחד שלא ניזוק מהרעש".
הרס רב נגרם גם ברמלה, לוד ובטבריה: ברמלה נהרגו 17 איש, ונפצעו 70; בלוד נהרגו 32 ונפצעו 86, ובכפרים שמסביבה נהרגו עוד 8 אנשים ונפצעו 16 לפחות; טבריה לא סבלה מהרוגים. בעניין זה יאמר, שבקרב היהודים בארץ לא נהרג איש, דבר ששימש גורמים דתיים יהודים שונים לראות בכך "אצבע אלוהים". ויש שטענו שהסיבה נעוצה כנראה בהבדלים באיכות הבנייה.
עבר הירדן.
העיר שנפגעה ביותר הייתה א-סלט שבה נמנו 32 הרוגים ו- לפחות 34 פצועים, בשאר הממלכה נמנו עוד כ-20.
חקר מוקד הרעש.
מכוני מחקר באירופה מצאו, לפי רישומי סייסמוגרפים ועדויות שמקור הרעש היה בגשר אדם ושגודלו היה 6.2–6.25 בסולם ריכטר. בארץ חקר את הרעש מקרוב הגאולוג נתן שלם. לפי מדידותיו ותצפיותיו מוקד הרעש לא היה בגשר אדם אלא כ-30 קילומטר דרומה משם, בצפון ים המלח. 70 שנה לאחר מכן עסק צוות של אוניברסיטת בן-גוריון, המכון הגיאופיסי לישראל ואוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה במחקר מחודש של רעידת האדמה, בלי להכיר את מחקריו של שלם. תוצאות המחקר הזיזו אף הן את מוקד הרעש לצפון ים המלח, כ־50 קמ' דרומית למיקום הקודם בגשר דמיה (מול קיבוץ מצפה שלם). הגם שמוקד זה התקבל רשמית בקטלוג הרשמי של רעידות האדמה בארץ ישראל, ניתחו (Aldersons &amp; Ben-Avraham 2014) את "היסטוריית מיקומי רעה"א" וקבעו שאין יכולת לקבוע באופן פסקני איזה מהמוקדים שנמצאו במחקרים השונים (הנ"ל ואחרים), הוא המוקד האמיתי.
תוצאות רעידת האדמה.
בימים הבאים הורגשו רעידות משנה קלות בארץ ישראל, לבנון ומצרים. הן לא גרמו כל נזק אך עוררו בהלה גדולה ותושבים רבים ברחו מבתיהם וישנו תחת כפת השמיים. הימים היו ימים חמים ביותר והשלטונות הורו על קבורה מהירה של הנספים כדי לא לגרום למחלות. ביישוב היהודי נוסד ועד ציבורי לסיוע לנזקקים ולקבורה. נתן שלם מדווח ביומנו כי 17 ביולי היה יום אבל רשמי.
הנציב הבריטי נאלץ לעזוב את מעונו באוגוסטה ויקטוריה ועבר לבית מחניים (ברחוב הנביאים), דבר שהביא ל"נדידתו" של אוסישקין משם לרחביה, בה הקים את בית מחניים ברחביה. במקביל החלה בנייתו של מבנה חדש שייועד לשמש כמגורים רשמיים ומרכז שלטוני בג'בל מוכאבר, שלימים נקרא ארמון הנציב.
באירופה נפוצו שמועות לפיהן ניזוקה מאוד כנסיית הקבר, ואכן היא ניזוקה, גם אם לא באופן חמור מאוד. בעקבות הנזקים, פרץ ויכוח סוער למדי בין הזרמים הנוצריים שנציגיהם מאיישים את כנסיית הקבר מזה מאות בשנים. כל זרם ניסה להתעקש שהוא בלבד יישא בהוצאות התיקונים, או לכל הפחות ברוב התיקונים. הנושא בעלות הנזקים, נוהג כמנהג "בעל בית", וכל זרם ביקש להיחשב כבעל הבית בכנסייה. המזכיר הראשי של ממשלת המנדט בכבודו ובעצמו, הקולונל סטיוארט סיימס, נאלץ לשבת בראש ועדה, שתקבע יחד עם נציגי הזרמים השונים, את החלוקה ביניהם באשר למימון תיקון הנזקים. למעשה בכנסיית הקבר אירעו נזקים קלים יחסית אך מצבה עורר את חשש השלטונות הבריטיים שיצקו בטון לחיזוק היסודות והכניסו לתוכה פיגומים לתמיכה בקירות, בעמודים ובתקרה. פיגומים אלה הוסרו רק 70 שנה מאוחר יותר, ב־1997. כחלק ממהלכי החיזוק ניצלו ארכאולוגים בריטיים את ההזדמנות וביצעו מספר חפירות ארכאולוגיות בתוך הכנסייה, דבר שלא היה ניתן לביצוע בכל דרך אחרת.
רעידת האדמה הייתה אחד מן הגורמים, בנוסף למאורעות תרפ"ט שבאו שנתיים לאחר מכן, שדחפו את התושבים היהודים אל מחוץ לעיר העתיקה ובפרט אל מחוץ לרובע המוסלמי.
המהנדסים הבריטים שמו לב שמבנים ירושלמיים ותיקים אשר חוזקו באמצעות עוגני מתיחה לא התמוטטו. לפיכך חייבו השלטונות הקמת בתים חדשים משולבים בקורות ברזל ("רלסים") או עוגני מתיחה כתקן לשמירה על המבנה מפני רעידות אדמה.