בשנת 1969 סיימה בהצטיינות לימודי תואר שני באוניברסיטה העברית בהוראת מדעים ובשנת 1977 קיבלה תואר דוקטור בחינוך באוניברסיטה העברית. החל בשנת 1969, ועד פרישתה לגמלאות בשנת 1997, הייתה חברת הסגל בפקולטה לחינוך של אוניברסיטת חיפה. במהלך שנות עבודתה הייתה ראש החוג להוראה (1978–1985) וראש בית הספר לחינוך (1988–1993) ובשנת 1990 הוענקה לה דרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1993 ייסדה באוניברסיטת חיפה את המרכז לחינוך יהודי בישראל ובתפוצות ועמדה בראשו עד לשנת 2000.
בין השנים 1993–1996 הייתה נשיאת מכללת תל-חי. תחת ניהולה הפכה המכללה ממרכז לימודי חוץ למוסד אקדמי בחסות אוניברסיטת חיפה. לקראת סיום כהונתה קיבלה המכללה אישור מהמועצה להשכלה גבוהה להעניק תארים ובכך הפכה למכללת החסות הראשונה שהפכה עצמאית.
כיהנה כפרופסור אורח באוניברסיטאות אמריקאיות, קנדיות ואירופאיות, ביניהן: מכון אונטריו למדעי החינוך , אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת המדינה של מישיגן, אוניברסיטת קיימברידג' והמכון לחינוך של אוניברסיטת לונדון.
מחקריה עוסקים בחקר תוכניות לימודים ובתחום הכשרת מורים. חקרה את תחום פיתוח תוכניות לימודים ובמסגרתה קבעה מונח חדש - "פוטנציאל קריקולרי" - לתיאור תוכנית לימודים כתוכנית הפתוחה לשינויים ומותאמת לצורכי המורים והתלמידים. מחקריה נגעו גם בחינוך היהודי בישראל ובקרב יהדות התפוצות. מומחיותה הביאה למינויה לוועדות מקצועיות רבות, ובין התפקידים שימשה, בין השאר כיו"ר ועדות במשרד החינוך והתרבות לעניין הרפורמה בבחינות הבגרות (1993–1994), להכנת תוכנית חומש לחינוך במגזר הערבי (1997–1998) ולרפורמה בהכשרת מורים (2000). תפקידים נוספים בהם החזיקה, בין השאר, במסגרת מכון מופ"ת (יו"ר ועדת ההיגוי של בית הספר להתפתחות מורי מורים), המרכז הארצי לבחינות ולהערכה, האגודה האמריקנית לחקר החינוך, מועצת המנהלים של המכללה לחינוך גופני ולספורט ע"ש זינמן במכון וינגייט וכן במסגרת האוניברסיטה הפתוחה.
בן-פרץ כיהנה שנים רבות כחברת מועצת העיר בחיפה (1973–1978, 1983–1988, 1997–1998) וכחברת הנהלה בקרן תרבות חיפה, והנהלת בית "יד לבנים" בחיפה, בשנת 2001 הוענק לה תואר יקירת העיר.
בן-פרץ זכתה בפרס עמוס דה-שליט בהוראת המדעים (1971), פרס על מפעל חיים מהאגודה לחקר החינוך (1997), בשנת 1997 הוענק לה פרס מפעל חיים בתחום תכנון לימודים מארגון AERA, אות יקירת אוניברסיטת חיפה (2002) ופרס ישראל לחקר החינוך (2006). משנת 2010 היא חברה באקדמיה האמריקאית לחינוך NAEd. בשנת 2012 זכתה בפרס על הכשרת מורים מ-AERA, באותה שנה זכתה גם לתואר עמית של כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה בישראל. בשנת 2015 הוענק לה פרס א.מ.ת. על תרומתה לתחום החינוך וקידום החינוך.
בן-פרץ הייתה נשואה לעורך הדין משה בן-פרץ, שהיה התובע הצבאי של מחוז חיפה וחיל הים בזמן מלחמת השחרור ושותף בכיר במשרד עו"ד יעקב סלומון, ליפשיץ ושות'. היא התאלמנה ממנו ב-2011.
בן פרץ נפטרה ב-15 ביולי 2020. הותירה אחריה ארבעה ילדים ואת אחיה הפרופסור מיכאל רבין. אח נוסף היה הפרופסור חיים רבין.
מרים בן פרץ
דן צור
דן צור (1926 – 10 בדצמבר 2012) היה מתכנן נוף ישראלי, חתן פרס ישראל לאדריכלות לשנת 1998.
קורות חייו.
צור נולד בקיבוץ תל יוסף. למד אמנות וציור במכון אבני (1940–1943) ולימודי חקלאות וגינון במקווה ישראל (1943–1945). נמנה בין מייסדי קיבוץ נירים שבנגב.
בשנת 1953 חבר לליפא יהלום בפתיחת משרד פרטי לאדריכלות ותכנון נוף. בשנת 1993 פרש יהלום לגמלאות.
בשנת 1998 זכה צור, במשותף עם יהלום, בפרס ישראל לאדריכלות.
בשנת 1997 החל את עבודתו במשרד אדריכל הנוף ליאור וולף, אשר הצטרף בשנת 2006 לניהול המשרד.
בין עבודותיו עיצוב האנדרטה לאסון המטיילים בעין גדי, בו נספה אחיו מיכאל פוקס, בקעת הקהילות ביד ושם, הגן הלאומי גן השלושה (הסח'נה), גן לאומי בית שערים, גן לאומי עין עבדת, חורשת טל, מכון ויצמן למדע, אחוזת הקבר של דוד בן-גוריון, גן לאומי חומות קיסריה, פארק אפק מקורות הירקון, פארק נחל אלכסנדר, פארק נחל חדרה, אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית - קמפוסי גבעת רם והר הצופים, אוניברסיטת בריגהאם יאנג (האוניברסיטה המורמונית בהר הצופים), פארק וולפסון בגיא בן הינום, גן סאקר, מרכז רפואי הדסה עין כרם, מרכז רפואי הדסה הר הצופים, גן צבי בן-שפר בהרצליה, האוניברסיטה הפתוחה ברעננה, גן אורי גורדון ברעננה, ספורטק הרצליה, פארק כפר סבא ופרויקטים רבים נוספים, שמהווים תרומה גדולה לנוף הישראלי.
נפטר ב-10 בדצמבר 2012.
שאול פלדמן
שאול פלדמן (1923 - 16 בספטמבר 2011) היה נוירולוג קליני וחוקר מוביל בתחומי הנוירופיזיולוגיה ונוירואנדוקרינולוגיה. חתן פרס ישראל לחקר הרפואה לשנת תשס"ה - 2005.
ביוגרפיה.
פלדמן נולד באודסה (כיום באוקראינה). אביו ד"ר פנחס פלדמן היה רופא עצבים ידוע באודסה. גם אימו ד"ר ברטה פלדמן הייתה רופאה. עלה לארץ עם הוריו בהיותו בן 11, ב-1934, כאשר אביו מביא עימם גם את עצמותיו של יהודה לייב פינסקר, מראשי תנועת "חיבת ציון". למד במשך שנתיים ב"פנימיית בירם" סמוך לבית הספר הריאלי שבחיפה, יחד עם עזר ויצמן, לימים נשיא המדינה ומשעברה המשפחה לתל אביב המשיך את לימודי התיכון בגימנסיה הרצליה. ב-1943 החל ללמוד רפואה באוניברסיטה האמריקאית בביירות ובין השנים 1948-1946 למד רפואה באוניברסיטת ז'נבה. חזר לארץ במלחמת העצמאות ושירת בצה"ל כרופא צבאי בבית החולים בתל השומר. המשיך בלימודיו משנת 1950 במסגרת מחזור הבוגרים הראשון של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1952 סיים את לימודיו בהצטיינות. נשא את הנאום בשם הבוגרים בטקס הסיום.
שירת בתום לימודיו, כרופא בעין גב למשך שנה ואחר כך התמחה בנוירולוגיה והצטרף לסגל בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית. בשנת 1962 התמנה לרופא ראשי במחלקת העצבים בבית החולים הדסה עין כרם. בשנת 1965 מונה למנהל המעבדה הנוירופיזיולוגית בבית החולים. עם פטירתו של מייסד המחלקה הנוירולוגית של "הדסה", פרופסור ליפא הלפרין, בשנת 1963 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1969, הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין והוא מונה למנהל המחלקה, תפקיד אותו מילא מאז ועד מועד פרישתו ב-1988. בשנת 1977 נבחר לדיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית ושימש בתפקיד ארבע שנים.
היה נשוי לאביבה (בן ארצי), אחות במקצועה, ולהם שלושה ילדים.
נפטר בשנת 2011, ונקבר בהר המנוחות.
עבודתו.
במחקריו עסק בקשר בין המוח לבין מערכת ההורמונים וגילה את המנגנונים הקובעים את תופעת הדחק בבני אדם. בעבודתו היה מן הרופאים הראשונים, בארץ ובעולם, לעשות שימוש בהורמונים סטרואידים לטיפול במחלות זיהומיות ודלקתיות. לאורך השנים פרסם למעלה מ-300 מאמרים בעיתונות המדעית.
לצד עבודתו המקצועית והאקדמית, פלדמן היה חבר בוועד המרכזי של ההסתדרות הרפואית בישראל ובין השנים 1970–1977 היה יו"ר המועצה המדעית של ההסתדרות. מלבד זאת שימש פלדמן יו"ר האגודה הישראלית לאלקטרואנצפלוגרפיה ונויריופיזיולוגיה (1963–1969) ויו"ר החברה הנוירולוגית בישראל (1970–1973). בין השנים 1985–1989 כיהן כסגן נשיא הפדרציה העולמית לנויורולוגיה, ובשנת 1999 היה נשיא כבוד של הקונגרס הבינלאומי לחקר המוח שהתכנס בירושלים.
פלדמן היה חבר כבוד של האגודה האירופית לנוירולוגיה ובאגודות של ארצות הברית, צרפת, איטליה וברזיל. בשנת ה'תשס"ה 2005 הוענק לו פרס ישראל לחקר הרפואה.
גדעון גולדנברג
גדעון גולדנברג (1 בפברואר 1930 – 30 ביולי 2013, כ"ג באב תשע"ג) היה בלשן ישראלי, חוקר השפות השמיות, פרופסור לבלשנות באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים. חבר האקדמיה ללשון העברית, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חבר זר של האקדמיה הבריטית, וחתן פרס ישראל לבלשנות לשנת תשנ"ג. כתב את מאמרו המכונן בתחום זמני הפועל העברי.
ביוגרפיה.
גדעון גולדנברג נולד ב-1930 בתל אביב וגדל בכפר אז"ר, שם למד בבית הספר העממי. בהמשך למד ב"תיכון חדש" בתל אביב.
ב-1947 הצטרף לפלמ"ח ובמלחמת העצמאות שירת בגדוד השלישי של הפלמ"ח. במלחמת ששת הימים זכה לצל"ש ממפקד פלוגתו על גילוי אומץ לב וקור רוח בקרב בירושלים.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים לשון עברית ומקרא לתואר הראשון, ולשון עברית לתואר השני. את עבודת הגמר שלו, עבודה בלשנית־פילולוגית שבה ההדיר את כתבי היד של "שער השמים" לגרשון בן שלמה, כתב בהדרכת פרופ' נ"ה טור־סיני. גולדנברג גם עבד עמו באקדמיה ללשון העברית, ובמפעל המקרא של האוניברסיטה העברית. הוא התמחה בשפות השמיות העתיקות והמודרניות (עברית, אכדית, ערבית, לשונות אתיופיה, ארמית) ולמד גם שפות אחרות: יוונית עתיקה, לטינית, קופטית וטורקית. כמו כן ידע אנגלית, צרפתית, רוסית, גרמנית, איטלקית ויידיש. בהדרכת מורהו פרופ' יעקב פולוצקי, שראה בו בחיר תלמידיו וממשיך דרכו, כתב את עבודת הדוקטור שלו על "מערכת-הזמנים האמהרית", אותה השלים בשנת 1966.
ב-1959 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב. הוא הקים בה את החוג לערבית (עם פרופ' מאיר יעקב קיסטר) ועמד בראשו כשלוש שנים, וכן הקים בה את החוג לבלשנות שמית, ועמד בראשו כעשרים שנה.
ב-1987 עבר ללמד באוניברסיטה העברית (שעסק בה בהוראה חלקית שנים רבות קודם לכן) בחוג לבלשנות ובחוג ללשון העברית, ואף שימש ראש חוג בשני החוגים האלה. היה מופקד על הקתדרה לשפות שמיות עתיקות ע"ש קספאר לוויאס.
בשתי האוניברסיטאות הדריך תלמידי מחקר בכתיבת עבודות דוקטור על כל השפות השמיות בנושאים מגוונים. לימד גם בהולנד, בארצות הברית ובאתיופיה.