היה מפעילי החברה לחקר המקרא בישראל.
לפני מותו הספיק להכין כ-60 אחוז מ"לקסיקון מקראי", שראה אור בהוצאת דביר לאחר מותו.
מ-1943 ולמשך ארבע שנים שימש מנהל מחלקת החינוך של הוועד הלאומי של כנסת ישראל. הוא התפטר מהנהלת מחלקת החינוך מטעמי בריאות באוקטובר 1946. עם קום מדינת ישראל (אז עִברת את שם משפחתו מסולובייצ'יק לסוליאלי), מונה לראש שירותי השידור במדינת ישראל. כעבור שלוש שנים נאלץ לפרוש מהתפקיד, עקב מחלתו.
נפטר בביתו בירושלים ממחלה ממארת במרץ 1957, בגיל 73. נקבר בהר המנוחות בנוכחות קהל רב.
Ulk (בגרמנית: אוּלְק, מילולית: הלצה, בדיחה) היה שבועון סאטירי שראה אור בקיסרות הגרמנית וברפובליקת ויימאר בין 1872 ועד לסגירתו על ידי המפלגה הנאצית ב-1933. השבועון נוסד על ידי איל העיתונות רודולף מוֹסֶה כמוסף שבועי לעיתונו הפופולרי ברלינר טאגבלאט, וניתן היה אף לרכוש את גיליונותיו באופן נפרד. בין ספטמבר 1910 ועד נובמבר 1930 צורף השבועון גם לעיתונו של מוסה Berliner Volks-Zeitung (ברלינר פולקס-צייטונג). עקב תפוצתם הרחבה של עיתונים ליברליים אלה, בעיקר בברלין, היה השבועון למוסף הסאטירי הנפוץ ביותר בגרמניה של התקופה, בעיקר בתקופת הרפובליקה (לאחר 1919).
מספר עמודי השבועון נעו בין 4 ל-8 עמודים והוא כלל קריקטורות, שירים היתוליים ובדיחות מילוליות שהוקדשו לפוליטיקת פנים ויחסי חוץ וכן להיבטים תרבותיים ולחיי היום יום ברפובליקה. בין הכותבים בו נמנו קורט טוכולסקי, שאף שימש כעורכו בין 1918 ל-1920 ופרסם טורים תחת שם העט "טיאובָּלד טִיגֶר", הנס ריימן, יוזף וינר-בראונסברג, אוסקר טוֹיֶר, ויליבלד קרין והיינריך צִילֶה. הסופר אריך קסטנר היה כותב מזדמן בשבועון.
השבועון השתייך במובהק למחנה הליברלי וסלד מן הלאומנות והנאציזם. חלק מהקריקטורות והטורים שהתפרסמו בו כבדיחה התבררו כנבואה מצמררת. כך למשל בקריקטורה שהתפרסמה ב-26 בספטמבר 1930 הוצג בהומור מריר קבינט קיצוני ובלתי-סביר כחלום בלהות, במרכז התמונה ניצב אדולף היטלר שמכריז על עצמו כ"דיקטטור של הרייך, בזכות כשרונותיו מלידה... כשר פנים ישמש פריק, הוא כבר התאמן על כך בינה (פריק כיהן כשר פנים של תורינגיה שיינה היא בירתה ונקט בשיטות לא-דמוקרטיות)... שר המשפטים יהיה גבלס, הוא הרי רגיל לעבוד עם שופטים (רמז למשפטיו הרבים כנאשם בהוצאת דיבה)... שר הצבא צפוי להיות גרינג, שהרי זהו פוטשיסט מיומן... ". פחות משלוש שנים לאחר מכן נראה העמוד כחזון סביר ואף מתון יחסית למציאות.
דרור שרמן מציין שלפי הדיאלקט בו כתוב רוב התוכן, השבועון היה ברלינאי מובהק.
ואדי ג'ידרו
ח'ירבת א-סעדי
פרנציסקוס ה-1
ברלינר טאגבלאט
ברלינר טָאגֶבּלַאט (בגרמנית: Berliner Tageblatt, מילולית: יומון ברלין) היה עיתון יומי בקיסרות הגרמנית וברפובליקת ויימאר, אחד העיתונים הנפוצים ביותר ועיתונו המרכזי של המו"ל רודולף מוסה.
העיתון פעל בין השנים 1872–1933 כעיתון ליברלי-דמוקרטי. בין ספטמבר 1933 וספטמבר 1939 ראה אור באותו שם, אך תחת השלטון הנאצי, עם תכנים, כותבים ואופי שונה לגמרי, כזרוע של התעמולה הנאצית.
ב-2007 נוסד אתר חדשות באינטרנט, ברלינר טאג-צייטונג (Berliner Tageszeitung), המשתמש בשם ההיסטורי כשם משני.
בין הכותבים נמנו קורט טוכולסקי, אריך קסטנר, אלפרד איינשטיין.
לעיתון צורף המוסף השבועי הסאטירי "Ulk".
איגנלינה
איגנלינה (בליטאית: Ignalina; בפולנית: Ignalino, איגנלינו; ביידיש: איגנאלינע) היא עיר במחוז אוטנה בצפון מזרח ליטא, 110 ק"מ מצפון לווילנה. מרכזו המנהלי של מחוז המשנה איגנלינה.
בסביבות העיר כ-200 אגמים. בעיר נמצאים תחנת כוח גרעינית, כנסיית לידתה של הבתולה מריה (נבנתה ב-1999) וכן בית חולים מחוזי, מרכז תרבות וספורט חורף ותחנת רכבת. עוברת בה מסילת הברזל סנט פטרסבורג-ורשה.
שם העיר הוא גרסה במין נקבה של השם איגנציוס – כנראה גרסה סלבית (פולנית, בלארוסית או רוסית) של שמו הפרטי של אחד האצילים שהיו בעלי היישוב בעבר.
תולדות העיר.
האזור היה מיושב כבר במאה ה-9 ומוזכר במקורות מהמאה ה-13. ב-1810 קנה אציל מקומי אחוזה במקום והדבר תרם להתפתחות היישוב. בניית מסילת הברזל סנט פטרסבורג-ורשה הביאה לבנייתה, במאה ה-19, של תחנת רכבת ביישוב. בתקופה זו היו רוב בתי היישוב בנויים מעץ.
לאחר מלחמת העולם הראשונה כבשה פולין את אזור וילנה, ובכלל זה השטח בו נכללה איגנלינה. בתקופה זו נעצרה התפתחות היישוב.
בספטמבר 1939 כבש הצבא האדום את איגנלינה, אך כעבור ימים מעטים סופח היישוב לליטא. ביוני 1940 סופחה ליטא, ואיגנלינה בתוכה, לברית המועצות.
לאחר מלחמת העולם השנייה שב היישוב לגדול, וב-1950 הוענק לו מעמד של עיר שהפכה למרכז מחוזי. בתקופה הסובייטית התפתחה העיר בתור מרכז תיירותי
יהודי איגנלינה.
באיגנלינה חיו כ-1,200 יהודים. באיגנלינה פעלו מפלגות ציוניות ומפלגת הבונד וכן מוסדות דת, חינוך ותרבות יהודיים. ביולי 1941 כבשו הגרמנים את איגנלינה ורצחו כמה עשרות גברים יהודים. יהודי היישוב רוכזו בגטו, בספטמבר הועברו למחנה מעבר בו רוכזו גם יהודים מיישובים אחרים, ובאוקטובר נורו רובם למוות מחוץ למחנה. בעלי מלאכה מעטים נשלחו לגטו שהוקם בשוויינציאני.
רב העיר, מ-1903 ועד השואה, בה נספה, היה הרב משה אהרן חייט.
פלה הכובש
פלה הכובש (בדנית: Pelle Erobreren) הוא סרט דני-שוודי שיצא לאקרנים ב-1987. הסרט מבוסס על ספר בשם זה מאת הסופר הדני מרטין אנדרסן נקסה, שיצא לאור ב-1910 בשני חלקים. הסרט מבוסס על החלק הראשון בלבד.
הסרט יצא לאקרנים ב-1987, וב-1988 זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן. מקס פון סידוב, ששיחק את תפקיד האב, היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר. באותה שנה זכה גם בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
הסרט נחשב בדנמרק לאחד הסרטים החשובים במורשת התרבות שלה. ברשימה זו נמצא גם הסרט "דיטה בת-אדם", גם הוא לפי ספר של נקסה.
תקציר העלילה.
העלילה מתרחשת בסוף המאה ה-19. סירה ובה מהגרים משוודיה מגיעה לאי הדני בורנהולם. בסירה נמצאים לארס קרלסון ובנו פלה. המצב הכלכלי בשוודיה גרוע, האם מתה בשוודיה, והאב מחליט לנסות את מזלו בדנמרק הקרובה.
הדנים מתייחסים לשוודים בבוז. האב ובנו נשארים יום שלם בכיכר העיר במה שנראה כשוק עבדים. אף אחד לא רוצה להעסיק את לארס בגלל גילו והילד. רק בלילה כשהם נשארים לבד הם נשכרים לעבודה בחווה חקלאית בסכום של 100 כתרים לשנה.
משכנים אותם בפינה מצחינה ברפת, ביחד עם הפרות. האב מתקשה ללמוד דנית ולהסתגל לסביבה לעומת פלה. כאשר המשגיח בחווה מתעלל בפלה מבטיח לו האב להתלונן בפני המשגיח ולבקש התנצלות אבל לנוכח המשגיח הוא מאבד את ביטחונו ומתרפס לפניו כדי שלא יפטרו, למגינת ליבו של פלה.
פלה עובד בכל העבודות הקשות בשדה ומתחבר לפועל אריק שמשתף אותו בתוכניתו לחסוך כסף כדי לנסוע לאמריקה ולסין ולכבוש את העולם. מנהל העבודה קונסטרופ מתגרה באריק ובעימות איתו נפגע אריק קשה בראשו ומפסיק לתפקד.
בנו של קונסטרופ מתאהב באחת הפועלות למרות התנגדותו. היא נכנסת להריון והדבר מסתיים בטרגדיה. היילוד מוטבע בים, האב מתאבד בטביעה והפועלת נלקחת לבית סוהר.
בעל האחוזה חושק באחייניתה הצעירה של אשתו ותוך חגיגה בשדה עם הפועלים הוא מפתה אותה ומבתק את בתוליה. הדבר נודע לאשתו ובאחד הלילות כשהוא בשינה עמוקה, היא נוטלת סכין ומסרסת אותו.
לארס מתוודע לגב' אולסן שבעלה הדייג נעלם בים. היא מסכימה שהוא ופלה יעברו לגור אצלה. דבר זה לא מוצא חן בעיני האנשים היות שהיא נחשבת עדיין כנשואה. בעיקר סובל מכך פלה שנאלץ להתכתש עם בני כיתתו שמעליבים אותו ואת אביו.
לבסוף חוזר הדייג אולסן ולארס, שתוכניתו בוטלה, מנסה להתאבד בתלייה. פלה עוצר אותו ומוציא את החבל מידיו.
עם הזמן מתמנה פלה לתפקיד משגיח אולם הוא מחליט לעזוב את המקום כדי לכבוש את העולם כפי שאמר לו אריק. האב אומר לו שהוא זקן וחלש ואינו יכול להצטרף אליו. בסצנה האחרונה הם נפרדים על רקע של נוף קפוא.
ת'ורין צינת אלון
תקרית אורורה
המיקום במדינת טקסס שבו התרחשה לכאורה התקרית
תקרית אורורה מתייחסת לאירוע נודע של מפגש מהסוג השלישי שהתרחש לכאורה ב-17 באפריל 1897 אשר במהלכו, כך נטען, התרסקה ספינת אוויר ליד העיירה אורורה שבטקסס, ארצות הברית. על פי הטענה, חולצה מן הספינה שהתרסקה גופת חוצן. הדיווח על התקרית פורסם לראשונה בעיתון דאלס מורנינג ניוז ב-19 באפריל 1897 אשר בו הוזמן הציבור הכללי להגיע לטקס הקבורה ביום למחרת, שנערך לפי כללי הטקס הנוצרי בבית הקברות המקומי של העיירה.
התקרית זכתה לפרסום רב בעיקר בשל קווי הדמיון בינה לבין תקרית רוזוול, שאירעה 50 שנה מאוחר יותר, באותו אזור גאוגרפי בארצות הברית.
הדיווח הראשוני.
בתקופה המדוברת, בין השנים 1896–1897, היו מקרים רבים של דיווחים על ספינות אוויר מוזרות בצורת סיגר ברחבי ארצות הברית. אחד מהדיווחים הללו היה של תושב מקומי, וכתב בעיתון דאלס מורנינג ניוז, אס. אי. היידון. לכאורה, הספינה פגעה בטחנת רוח שהייתה על אדמתו של השופט ג'יי. אס. פרוקטור, יומיים לפני הפרסום של הכתבה, בסביבות שש בבוקר. הטייס, שדווח כי אינו מהעולם הזה או בן-מאדים (לפי דיווח של קצין צבא מבסיס סמוך), לא שרד את ההתרסקות ונקבר לפי כללי הטקס הנוצרי בבית הקברות הסמוך. (בבית הקברות יש שלט אשר מציין סיפור זה).