בעת פרעות תרפ"א (1921) התקיף המון את המפעל והרס אותו כליל. משה רסקין עצמו הוסתר על ידי בעל הבית הערבי. אשתו, שושנה רייזל, הזעיקה את כוחות ההגנה לחפש ולהציל את בעלה. כיוון שעם המפעל אבד כל הונה של המשפחה התיר מאיר דיזנגוף למשפחה לפתוח חנות מכולת ברחוב ליליינבלום. הייתה זו המכולת הראשונה בתל אביב הקטנה.
משה נפטר ב-21 באפריל 1958, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
שושנה רייזל.
שושנה רייזל נולדה ב-1888 והייתה בתו של השוחט ובודק של יפו, ר' אליהו וינשטיין. היא נולדה בדירה מעל החמאם (לימים, מקומו של מועדון לילה ידוע ביפו העתיקה). חברי ילדותה היו בני משפחת שלוש, כיוון שלא היו משפחות יהודיות רבות בסביבה. ב-1894 עברה עם משפחתה לנוה שלום.
גם אחיה, המוהל נחום ויינשטיין והמורה ישראל ויינשטיין היו מבין מייסדי אחוזת בית.
ב-1980 קיבלה את אות יקירת העיר תל אביב-יפו והיא בת 92. ארבע שנים מאוחר יותר, ב-13 במאי 1984 נפטרה, אחרונת מייסדי אחוזת בית.
הפיגוע במייק'ס פלייס
הפיגוע במייק'ס פלייס היה פיגוע התאבדות שאירע בכניסה לפאב "מייק'ס פלייס" שבטיילת על חוף תל אביב ב-30 באפריל 2003. הפיגוע תוכנן כ"מגה פיגוע" על ידי ארגוני טרור פלסטיניים והוצא לפועל על ידי שני בריטים מוסלמים ממוצא פקיסטני.
המחבל הראשון פוצץ עצמו בכניסה לאחר שהמאבטח מנע ממנו כניסה והמחבל השני נמלט מהזירה. 3 בני אדם נהרגו בפיגוע ולמעלה מ-50 נפצעו. ארגוני הטרור חמאס וגדודי חללי אל-אקצא של הפת"ח נטלו אחריות משותפת לפיגוע. מאוחר יותר שוחררה הקלטת וידאו מטעם החמאס ברצועת עזה של המחבלים במדים ונשק תחת דגל חמאס.
רקע.
הפיגוע תוכנן כ"פיגוע איכות" וכ"פיגוע המוני" ובוצע על רקע פרסום תוכנית מפת הדרכים לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני. תוכנית אותה הציג נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש הבן בנאומו ב־24 ביוני 2002.
הבחירה ב"מייק'ס פלייס" נבעה ממספר סיבות: הן ממיקומו – בשכנות למבנה שגרירות ארצות הברית, הן בגלל ריבוי האזרחים הזרים שבו והן בגלל היותו פופולרי ועמוס באנשים.
הכוונה הייתה להשתמש בשני מחבלים מתאבדים ממוצא בריטי עם חומר נפץ פלסטי תקני. השימוש באזרחים זרים נועד להערים קשיים על מנגנוני הביטחון הישראליים לגילוי החוליה, שימוש בשני מחבלים להגדלת מספר הנפגעים וחומר נפץ פלסטי תקני כדי להקשות על גילויו ואיתות על יכולותיו של הארגון השולח.
הפיגוע.
ביום האירוע בשעה 00:45 הגיעו אסיף מוחמד חניף, ועומר חאן שריף, שני מחבלים מתאבדים בריטים ממוצא פקיסטני אל המועדון. אסיף מוחמד חניף ניסה להיכנס אל המועדון אך עורר את חשדו של אבי טביב המאבטח שסירב להכניסו אל המועדון. לאחר ויכוח קצר בו הבין המחבל כי המאבטח מתעקש על אי כניסתו, זז מעט הצידה כדי לחשב את צעדיו, כשבאותו הזמן דומיניק הס שעבדה במקום ניגשה לשוחח עם המאבטח. המחבל שחשב כי אבי המאבטח אינו משגיח על מעשיו ניסה לפרוץ פנימה אל המועדון. אבי חסם את דרכו של המחבל ודחף אותו מדלת הכניסה לעבר הכביש. תוך כדי המאבק עם המאבטח מחוץ למועדון המחבל פוצץ עצמו על המאבטח.
בפיצוץ נהרגו שלושה:
למעלה מ-50 נפצעו. אבי טביב המאבטח בתחילה הוגדר כהרוג ואחר כך התברר כי נפצע אנושות אך שרד את הפיצוץ.
לאחר הפיגוע.
המחבל הנוסף נשא על גופו חגורת נפץ, אך זו לא התפוצצה. נראה שהנפץ התפוצץ אך חומר הנפץ העיקרי לא הופעל. מחבל זה, שייתכן כי נפגע, השליך את החגורה באחד מפחי האשפה ונמלט רגלית דרומה. הוא הגיע למלון דייוויד אינטרקונטיננטל במנשייה, ונאבק עם המאבטח בכניסה אליו, אולי בניסיון לחטוף את תעודת הזהות שלו, אך הדבר לא עלה בידיו. גופתו של המחבל נפלטה אל חוף העיר ב-12 במאי 2003, וזוהתה ב-19 במאי 2003. לא ברור כיצד מצא את מותו.
גדודי חללי אל אקצה וחמאס נטלו אחריות משותפת לפיגוע.
המועדון נפתח מחדש לאחר כשבוע. אבי טביב המאבטח שמנע אסון כבד יותר ונפצע אנושות בפיגוע, התאושש במהירות יחסית והוגדר כ"נס רפואי" ואף חזר לעבוד כמאבטח במועדון לאחר כחצי שנה.
חקירת הפיגוע.
לאירוע קדמה התרעה לא ממוקדת, אך כוחות הביטחון לא הצליחו למנוע את כניסתם של המחבלים מרצועת עזה לישראל ב-29 באפריל 2003, ואת הגעתם לתל אביב. בחדר המלון בו שהו השניים לפני הפיגוע התגלו חגורה אלסטית, חומר נפץ ומפת העיר שבה סומנו מספר מקומות הומי אדם ובהם מועדון מייק'ס פלייס.
שני המחבלים הגיעו לישראל מירדן דרך מעבר גשר אלנבי ב-12 באפריל 2003. הם שהו בגדה המערבית, ברצועת עזה ובירושלים, ולנו בתל אביב גם ב-21 באפריל. הם השתתפו בטקס האזכרה לרייצ'ל קורי, ונפגשו עם פעילי תנועת הסולידריות הבינלאומית, גורמים ברשות הפלסטינית ועם עיתונאים זרים, וזכו לסיוע מהם.
השניים הגיעו מעזה לתל אביב במכוניתה של עיתונאית איטלקייה, שלא הייתה מודעת לכוונותיהם, תוך ניצול העובדה שכלי רכב של עיתונאים זרים אינם נבדקים בקפידה.
בניגוד לרבים מפיגועי ההתאבדות הקודמים, חומר הנפץ בו השתמשו המחבלים היה חומר נפץ פלסטי תקני ולא מאולתר אשר הוברח על ידם מרצועת עזה. לא בוצע שימוש ברסיסים או כדוריות ברזל אולי מחשש לגילוי מוקדם או מתוך הנחה כי איכות חומר הנפץ ואופי הפיצוץ של חומר נפץ פלסטי יגרמו ממילא לקורבנות רבים. כוונתם הייתה להוציא פיגוע איכות שישיג מטרה כפולה, קרי, גביית קורבנות יהודים/ישראלים וכן גביית קורבנות מערביים מאחר ש"מייק'ס פלייס" אירח עובדי שגרירויות רבים ושכן בצמידות לבניין השגרירות האמריקאית בתל אביב. בפיגועים בלונדון ב-2005 נעשה שימוש בחומר נפץ דומה.
הנצחה.
בכניסה ל"מייק'ס פלייס", הוקמה אנדרטה בצורת גיטרה עם 3 מיתרים קרועים המסמלים את חייהם שנגדעו של שלושת הנרצחים בפיגוע. מתחתיה יש לוחית זיכרון ובה שמות הקורבנות וכתובת באנגלית: "הזמן ישנה הכל, אבל זה לא אומר שנשכח אתכם".
בתרבות.
הסרט הדוקומנטרי "בלוז על החוף" (Blues by the Beach) עוסק במועדון, בפיגוע ובקורבנותיו. יוצרי הסרט החלו בהפקתו לפני הפיגוע, במטרה להציג בפני הקהל המערבי, באמצעות הווי המועדון, זווית שונה על החיים בישראל, שאינם מורכבים רק ממלחמות ופיגועים. מטבע הדברים, שינה הפיגוע את אופי הסרט.
בשנת 2015 יצא לאור רומן גרפי בשם "מייק'ס פלייס: סיפור אמיתי על אהבה, בלוז, וטרור בתל אביב" (MIKE'S PLACE: A True Story of Love, Blues, and Terror in Tel Aviv) מאת הקומיקסאי קורן שדמי המבוסס על הפיגוע והאירועים שקדמו לו.
סוליס
סוליס (בלטינית: Sulis) או סולוויס (Sulevis) הייתה אלת מעיינות חמים שפולחנה היה נפוץ בבאת' שבאנגליה במהלך התקופה הרומית. בעקבות המפגש בין התרבות המקומית הגאלית לבין תרבות האימפריה הרומית זוהתה סוליס עם האלה מינרווה מהמיתולוגיה הרומית.
הפולחן בבאת'.
סוליס הייתה האלה המקומית של המעיינות החמים בבאת'. בעקבות זאת נקראו המעיינות (וגם האלה) על ידי הרומאים שהגיעו לאתר בשם "אקווה סוליס" - מימי סוליס. בתקופה הרומית נבנה באתר המעיינות מקדש לאלה בסגנון קלאסי, וסביבם נבנה מבנה המרחצאות.
במקום התגלתה כתובת המוקדשת לאלה, והמזהה אותה עם האלה מינרווה מהמיתולוגיה הרומית. בהשפעת זיהוי זה יוחסו לסוליס תכונות אלת החוכמה וההחלטות.
בית העולים
בית העולים או בית החלוץ הוא בית דו-קומתי ברחוב יפת 34 ביפו (לשעבר רחוב עג'מי), ששימש לשיכון עולים חדשים בימים הראשונים לאחר עלייתם לארץ ישראל.
היסטוריה.
המבנה נשכר על ידי ועד הצירים, ונחנך בראשית ספטמבר 1920 ('הצפירה', 6.9.1920). הוא נוהל בידי יהודה ודֻובה צ'רקסקי. מיקומו, בין עג'מי ליפו העתיקה, נבחר בשל קרבתו לנמל יפו, ממנו הגיעו העולים.
ב-1 במאי 1921 תקפו ערבים עוברי אורח ובתי עסק של יהודים ביפו, התקפה שסימנה את פרוץ פרעות תרפ"א. הפורעים הגיעו לבית העולים שסימל עבורם את העלייה היהודית, וניסו לפרוץ אליו. באותה העת שהו בבית עשרות עולים חדשים שלא היו חמושים. הניסיון הראשון לחדור לבית נכשל לאחר שהעולים הדפו את הפורעים באמצעות מוטות ברזל שהוצאו מהגדר הפנימית. הדיירים ציפו לסיוע המשטרה, אך הקצינים והשוטרים הערבים שהגיעו ירו לעבר השער ופרצו אותו. ההמון שפרץ פנימה החל במסע הרג וביזה, במהלכו נרצחו 14 מיושבי הבית, ביניהם בני הזוג צ'רקסקי שסירבו להצעתו של קצין משטרה נוצרי להתפנות מהבית מבעוד מועד. 26 דיירים נוספים נפצעו. דיירים שהתבצרו בקומה השנייה ניצלו, משום שהפורעים לא הספיקו להגיע אליהם. כעבור כארבעים דקות הגיע למקום הקצין הבריטי מיג'ור לינול ג'ון שפיזר את המתפרעים ביריית אקדח. הביא אותו לבית פקיד משרד העלייה בנמל, ניסל רוזנברג, שחשש לגורל העולים.
אירועי בית העולים מתוארים בספרים "עד הסוף" מאת משה שמיר ו"הנדר" מאת משה גרנות, חתנו של משה צ'רקסקי, שכנער בן 13 היה בבית בעת הפרעות.
לאחר המאורעות ננטש בית העולים, ובית חדש הוקם בקצהו הדרומי של רחוב אלנבי. מהבית החדש נגזר שמו של רחוב העלייה, המשכו של רחוב אלנבי.
יום שישי הקדוש
בית החלוץ
הילדה זלוסצר
פרופ' הילדה (הילדגרד) זלוסצר (Hilde Zaloscer; 1903 טוזלה, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 1999 וינה, אוסטריה) הייתה היסטוריונית, מומחית לתולדות האמנות, אגיפטולוגית, קופטולוגית, וסופרת יהודיה אוסטרית.
תולדות חייה.
הילדה זלוסצר נולדה בעיר טוזלה שבבוסניה והרצגובינה (אז באוסטרו-הונגריה), בתם הבכורה של עורך דין יהודי אמיד, ד"ר יעקב זלוסצר, ושל ברתה לבית קאלאך (קלך).
אביה של זלוסצר מילא תפקיד בכיר בממשל, והיה קצין בצבא האוסטרו-הונגרי, לכן נאלצה משפחתה לברוח לאוסטריה עם נפילת האימפריה האוסטרו-הונגרית בסוף מלחמת העולם הראשונה. זלוסצר ומשפחתה התיישבו בווינה שם סיימה את לימודיה.