בעוד הצבא הצלבני חוטא בחוסר מעש וממתין לאשר יביא עליו גורלו התחזק הצבא המצרי ופעולתו הראשונה של הסולטאן הייתה ניתוק הצלבנים באל-מנצורה מבסיסם בדמיאט. המצרים הצליחו לגרור במסע יבשתי מספר גדול של סירות ולהשיט אותן במורד הנילוס ועל ידי כך לחסום את נתיבי האספקה בין המחנה הצלבני לבסיס בדמיאט.
שיירות אספקה שעשו את דרכן מדמיאט ועליהן מזון טרי, מזון משומר ותחמושת נתפסו על ידי המצרים או נאלצו לחזור על עקבותיהן.
בחודש מרץ, כשהם מודעים היטב למצב המחמיר במחנה הצלבני, בין היתר ממידע שהנאסף מעריקים מהמחנה הצלבני, הגבירו המצרים את הלחץ על הצבא הנוצרי, התקפות אגרסיביות במיוחד שנערכו במהלך השבוע הקדוש (שחל באותה שנה בין התאריכים 20 במרץ – 27 במרץ) דחפו את הצבא הצלבני מהמחנה מחוץ לחומות אל מנצורה אל מעבר לגדת הנילוס למחנה הישן בו חנה הצבא הצלבני לפני קרב אל מנצורה.
ממקום זה, בעוד קולות במחנה קוראים ספק ותגר על מסע הצלב מאחר ש"ברור לעין כי האלוהים אינו תומך בו" יצאו שליחים מטעם המלך אל הסולטאן המצרי, בין השליחים פיליפ ממונפורט האביר הצלבני מצידון ובעל נחלות בצרפת גופא, ועימם הצעה לסיים את העימות על ידי החלפת דמיאט שבידי הצלבנים בירושלים שבידי המוסלמים.
הסולטאן, עתה בעמדת יתרון ברורה, דחה על הסף את ההצעה.
קרב פארסכור.
בלילה בין 5 באפריל ל-6 באפריל החליט לואי התשיעי על נסיגה לכוון דמיאט. גם היום לא ברור מדוע החליט להישאר בעמדה מבודדת בנחיתות טקטית ובמצב של מצור מתהדק במשך זמן כה רב.
במצב ארגוני קשה ביותר, במורל נמוך ובתמיכה עלובה של צי חסר יכולת תמרון של ממש החל הצבא הצלבני בנסיגה בחושך, על פני שטח קשה לתנועה וחשוף להתקפות הצי המצרי על הנילוס. התוצאה הייתה התפרקות מוחלטת של הכוח הצלבני, שארל מאנז'ו העריך מאוחר יותר כי כ-80 אחוז מהאבירים כבר נהרגו או הפכו לחסרי יכולת לחימה בשלב זה.
הצבא הצלבני חזר על עקבותיו במסעו דרומה שהחל חודשיים לפני כן, אך הפעם בקצב מזורז יותר. בבהלה וחיפזון שכחו הצלבנים להרוס את הגשר שנבנה על ידיהם על תעלת אלבחר אלסג'יר וכך איפשרו לצבא המצרי שיצא למרדף לחצות את הנהר ולהיכנס למגע עם הכוחות הנסוגים.
המרדף והטבח נמשך עד לעיר פראסכור, הנמצאת על פלג הנילוס כשני שלישים מהדרך לדמיאט, מהלך יומיים צעידה. כאן הצליחו חלק מהצלבנים לעלות על ספינות שלקחו אותם לדמיאט בעוד המלך לואי עצמו מסרב לעלות לאוניות.
המלך, כשהוא סובל מדיזנטריה קשה עד שמשרתיו נאלצו לחתוך את מכנסיו נכנס להלך רוח של קבלת הגורל ורצון האלוהים, הלך רוח שלא הרפה ממנו עד סוף חייו, ואיבד רצון להילחם.
הצבא המצרי בהנהגת הכוחות הממלוכים החל בטבח שיטתי של החיילים הנוצרים, וניצלו רק הצלבנים שניכר כי הם אצילים וכי ניתן יהיה לקבל עבור שחרורם – במועד מאוחר יותר – דמי פדיון גבוהים.
ב-6 באפריל נכנע המלך כשהוא באפיסת כוחות מלאה וחייו בסכנה, הוא הובל לשרמסאח, הושם בכבלים והובל לפני הסולטאן במנצורה.
אל-מקריזי מתאר את הקרב:
ומוסיף:
המשא ומתן ותנאיו.
עם תום הקרבות, החל משא ומתן בין המצרים המנצחים לבין הצרפתים הנתונים בשבי. למרות היקף הניצחון המצרי – המוחלט, לא היו הצרפתים חסרי קלפי מיקוח, ובראשם העיר דמיאט שנותרה בידם.
עם נפילת המלך בשבי שכנעה המלכה הצרפתייה מרגרט מפרובנס, את הקומונות האיטלקיות להמשיך ולהחזיק כוחות צבאיים בעיר דמיאט תמורת ההבטחה כי כל הוצאותיהם תשולמנה כולל הוצאות מחיה ומזון.
דה ז'ואנוויל מוסיף ומספר על המלכה:
עובדה זו העמידה בפני הסולטאן המצרי את הברירה לסיים את המערכה במצור ממושך וקשה על מבצר דמיאט או להביא לסיום מהיר של מסע הצלב במשא ומתן.
במשא ומתן שנוהל עבור המלך על ידי פיליפ ממונפורט, סירב המלך לוותר על שטחים מארץ ישראל (ומבחינה חוקית לא יכול היה לעשות ויתורים כלשהם בשם המדינה הצלבנית) ובסופו של דבר התחייב לפנות את דמיאט ובתשלום דמי כופר אדירים בגודלם של חצי מיליון ליברות של טור עבור כל השבויים הנוצרים. שחציים ישולם לפני שהמלך הצרפתי ואציליו ישוחררו, למוסלמים יימסרו מחסני האספקה שבעיר דמיאט. שבויים מוסלמים חלקם בשבי ממסע הצלב החמישי (1221) ישוחררו.
רצח הסולטאן.
המהירות היחסית בה הסתיים המשא ומתן והעדר סעיפי עונשין – כלומר אילו צעדי עונשין יינקטו אם אחד הצדדים לא יעמוד בהתחייבויותיו – נזקפו לזכות הכבוד שרכש הסולטאן למלך הצרפתי, אך סביר להניח כי הסיבה העיקרית היא רצונו של הסולטאן לסיים את הכיבוש הנוצרי של דמיאט ולהקדיש את כוחותיו לאיום האמיתי שנשקף לשלטונו מצד הכוחות הממלוכים שבעבר שירתו את אביו ונלחמו בקרבות אל מנצורה ופארסכור ועתה עמדו מולו ומול ניסיונו למנות את אנשי שלומו ואת הממלוכים הנאמנים לו למשרות בצבא ומערכת המשפט, ניסיונות שהיו גוזלים מהם את הפרסים על חלקם בניצחון.
הממלוכים הבח'ריים כרתו ברית עם אשת הסולטאן המנוח שג'ר א-דור שמאז מסירת השלטון לידי תוראן שאה נדחקה הצידה ואיבדה את מעמדה וכוחה.
מאבק הכוחות הפנים מצרי הגיע לשיאו ב-2 במאי 1250, בו נרצח הסולטאן על ידי הממלוכים המצריים הבח'ריים לעיני המלך הצרפתי ואנשיו. מפקד הממלוכים הבח'ריים פארס אל דין אקטאי אל גמדר דקר את הסולטאן הצעיר עקר את לבו מחזהו ולאחר מכן הושלכה גופתו אל הנילוס.
אל מקריזי מספר גרסה אחרת במקצת – לפיה במהלך סעודה במחנה החדש תקף בייברס את הסולטאן, הלה נפצע בידו וברח למגדל העץ הסמוך, שם השיגו אותו המתנקשים הרגו אותו והשליכו את גופתו לנהר.
הסולטאנית החדשה-ישנה נטלה לידיה את סמכויות השלטון למשך 3 חודשים, במהלכם נטלה את התואר מלכת המוסלמים. בחודש יולי 1250 היא ויתרה על כסאה משנשאה לממלוכי הבח'רי עז א דין אייבך אלתורכמני.
הממלוכים, על מנת למנוע זעזועים במערכת הפוליטית וסכסוכים עם האיובים של דמשק, הביאו מתימן את האמיר האיובי אלאשרף מוסה והושיבו אותו כבובה על כיסא הסולטאן עד שאף הוא הורד מכסאו בשנת 1254 בכך הגיע הקץ על מצרים האיובית ותקופה של שלטון ממלוכי בן 250 שנה החלה, כוח חדש זה יהיה המכחיד של המדינה הצלבנית בארץ ישראל תוך שנים ספורות.
סוף המערכה.
המשא ומתן חודש עם המנהיגים הממלוכים ואושר מחדש. ב-6 במאי נמסרה דמיאט לכוחות מוסלמיים ובאותו יום ממש שוחרר המלך הצרפתי משביו עלה על ספינה גנואזית והפליג לעכו שם נחת עם ראשוני הניצולים ממפלת מסע הצלב והשבי המצרי.
מן המחנה המפואר שמנה בשיאו 3,000 אבירים הגיעו לעכו מאה בלבד ומחיל רגלים של כ-25,000 חיילים נותרו כ-12,000 שנמכרו לעבדות בשוקי מצרים והשאר מתו.
המלך לואי התשיעי, בראש שיירי צבאו נשאר בארץ הקודש ארבע שנים נוספות במהלכן ביצר את ערי החוף על מנת לחזק את ממלכת ירושלים – משימת ענק נוספת שבסיכומו של דבר לא צלחה.
הדי הקרב בעולם.
העולם המוסלמי.
העולם המוסלמי ראה את תבוסת הצלבנים כמעשה האלוהים. תוראן שאה עשה כל שביכולתו להפיק את המרב מהתהילה לה זכה ושלח חלקים מלבושו של המלך לדמשק ובירות מוסלמיות אחרות.
ההיסטוריון הדמשקאי אבו שמא מציין כי ב-20 באפריל הציג המושל האיובי בציבור את גלימתו של המלך. ואל מקריזי מספר כי המושל חבש על ראשו את כובעו של המלך וסיפר כי הבגדים היו לבנים כנייר אך הדם של אויבי האסלאם צבע אותם לאדום.
אותו היסטוריון מציין
כי הכנסיות בדמשק נפרצו על ידי גדודים של חוגגים שערכו בהן מסיבות וכי בבעלבכ השחירו הנוצרים – לאות אבל – את הפסלים בכנסיות.
העולם הנוצרי.
במהלך החודשים שהובילו לקרב פארסכור, מששקע מסע הצלב בבוץ המצרי, החלו גורמים שונים להפיץ באירופה את השמועה כי מסע הצלב בראשות המלך השמיד את צבאו של הסולטאן בקרב מפואר וכבש את קהיר. בחודש מאי, לאחר המפלה הפיצו אבירי מסדר ההוספיטלרים מכתב מראש המסדר ובו פירוט מדוקדק של תאריכי הקרבות ומספרים של קורבנות האויב.
הידיעה על מפלת הצבא הנוצרי ונפילתו בשבי של לואי התשיעי זעזעה את אירופה והציתה מחדש את הוויכוח לגבי רצון האלוהים והשתקפותו בכישלונות מסעי הצלב.
הפחד והבושה הצורבת של התבוסה הציתו אש בתנועה צלבנית חדשה שהתיימרה לגאול את ארץ הקודש ולנקום את מפלת מסעי הצלב. התנועה העממית זכתה לשם מסע הצלב של הרועים שהפנתה את זעמה כנגד הכנסייה והאצולה ורצחו יהודים בסדרת פרעות. לאחר שהגדישו את הסאה, ולמרות תמיכה עממית רחבה, נלכדו משתתפי המסע במארב ורובם נהרגו.
המלך לואי התשיעי עצמו לאחר חשבון נפש הגיע למסקנה כי הסיבה העיקרית לכשלונו הם היהודים המזהמים את ממלכתו בעיסוקם בהלוואות בריבית לנוצרים. על מנת לתקן את המעוות הוציא המלך ממקום שבתו בארץ הקודש, צו המורה על גירוש יהודי צרפת ועתיד היה להוציא את הצו מהכוח אל הפועל עם שובו לצרפת.
אירופה כולה עסקה בחשבון נפש והאפיפיור אינוקנטיוס הרביעי כתב לארכיבישוף של ריימס:
ומספר מתיה מפריס:
סיכום.
מספר סיבות עשויות להסביר את התוצאה הקטסטרופלית של קרב פארסכור. אין ספק כי הצל הארוך של מסע הצלב החמישי והקרבות סביב אל מנצורה השפיעו על שיקול הדעת של הצרפתים. אך בסיכומו שלדבר היה המבצע הצבאי "שידור חוזר" של הפיאסקו. העמידה חסרת התכלית מול מנצורה מפברואר עד אפריל נגרמה מקוצר ראות של המלך לואי התשיעי, ובשילוב עם חוסר גמישות טקטית שהובילה לכישלון בעקירת הצבא המצרי מעמדותיו הביאו את הצבא הצלבני לעמדה של נחיתות. נחיתות זו הוחמרה עם הכישלון להבטיח את נתיבי האספקה מדמיאט למנצורה, וכך חברו אי הבנה של תנאי השטח, תכנון כושל של המערך הלוגיסטי, ואובדן שליטה להביא לתבוסה הצלבנית.
בן-ציון בן-יהודה
בן-ציון בן יהודה
איתמר בן יהודה
איתמר בן-יהודה
אודיה קורן