במרץ 1962 ביקר בארצות הברית ונפגש עם הנשיא ג'ון קנדי. טוגו שמרה על יחסי ידידות עם מרבית המדינות באזור, אולם היחסים עם גאנה, שבהנהגת קוואמה נקרומה היו מעורערים, בין השאר בגלל סוגיית בני אווה שהסתפחו אליה. יתרה מזו, נקרומה הציע לספח לגאנה את טוגו כולה ולהופכה למחוז שביעי של מדינתו.. כל אחת משתי המדינות שימשה מקלט למתנגדי המשטר של השנייה.
אנטואן מיאצ'י, המנהיג של Juvento מצא מקלט בגאנה ונחשב ל"חבר קרוב" של נקרומה.
בשיא המתיחות בין גאנה ובין טוגו עמד כמעט לפרוץ סכסוך צבאי שבו לטוגו לא היה סיכוי שרוד, לולא הפעילו המדינות החברות בקבוצת מונרוביה לחץ מסיבי על גאנה.
מותו.
סילבנוס אולימפיו נרצח ב 13 בינואר 1963 על יד ביתו ועל יד בניין השגרירות האמריקאית בלומה.
באותו יום מעט אחרי חצות התעורר כשחיילים חדרו לביתו. יחף ולבוש בבגדי שינה, קפץ דרך החלון לגן של הבית וברח לכיוון השגרירות האמריקאית הסמוכה. כעבור זמן נתפס על ידי המורדים מתכרבל מתחת להגה במכונית מסוג פלימות' שבחצר השגרירות האמריקאית. ולפי כתבה במגזין "טיים" נורה למוות על ידי סמל ראשון ניאסנגבה איאדמה, איש לגיון הזרים הצרפתי שהשתתף במלחמת אלג'יריה ולימים נשיא של טוגו, שפיקד על קבוצת החיילים. למחרת בבוקר גופתו נמצאה על ידי השגריר של ארצות הברית, בתוך שלולית של דם.
אולימפיו שרד קודם לכן שלושה ניסיונות התנקשות (במאי ודצמבר 1961 ובינואר 1962) וכל פעם הועלתה אצבע מאשימה כלפי סוכנים של גאנה. הפעם הפופולריות שלו הייתה בשפל בגלל צעדי הצנע החמורים. בנימוקים כלכליים ומתוך הסתמכות על התערבות כוחות האו"ם במקרה של מלחמה, סירב הנשיא להגדיל את הצבא של טוגו שמנה 250 חמושים בלבד ועורר זעם בקרב הקצינים ובמיוחד בקרב הווטרנים הטוגולזים של מלחמות צרפת (בהודו-סין, אלג'יריה שהסתיימה זה עתה, וכו')(676 מביניהם וטרנים של מלחמת אלג'יריה) שבשובם לארצם ראו עצמם מובטלים. רוב הווטרנים האלה השתייכו לקבוצה האתנית קאבייה מצפון הארץ. שבוע לפני הרצח דחה אולימפיו בקשה חוזרת להוספת תקנים ל 60 ווטרנים מצטיינים. ראשם, הסמל המשוחרר אמנואל בוג'ולה פיקד על החיילים המורדים שהשתלטו על עיר הבירה. המורדים הזמינו את ניקולס גרוניצקי לשוב למדינה מגלותו בדהומיי ולהיכנס לתפקיד ולהנהיג ממשלה זמנית. אנטואן מיאצ'י חזר גם הוא אך הצטרך להסתפק במעמד של שר החקלאות.
גרוניצקי פיזר את הפרלמנט והבטיח בחירות בקרוב. כמן כן הודיע על הכוונה להצטרף לאיחוד האפריקני-מלגשי הנתמך על ידי צרפת.
בנוגע לקשר נגד אולימפיו ורציחתו נשמעו לאורך השנים קולות שטענו כי אלו היו מזימה צרפתית, בה היו מעורבים אולי השגריר אנרי מזואייה או ז'ורז' מלטרייה, יועצו של הנשיא לעיניני ביטחון. היו אפילו שהאשימו בשיתוף פעולה את השגרירות האמריקאית.
סילבנוס אולימפיו דיבר באופן שוטף אנגלית, צרפתית וגרמנית. הוא נשא לאשה את דינה גרוניצקי, בת לקצין גרמני ממוצא פולני ולאם מן היישוב קטה (Keta). אשתו הייתה אחותו של יריבו הפוליטי, ניקולא גרוניצקי. השאיר אחריו 5 ילדים: קוואסי בוניטו הרבר (שנפטר באוגוסט 1994), רוזיטה אבלאבי, קוואמי גילכריסט סילבנוס (נודע בשם גילכריסט אולימפיו), סילבאנה איאבה וקודזו אלפידיו פרננדו.
גילכריסט אולימפיו התמודד מספר פעמים לנשיאות טוגו אך הובס בידי ניאסנגבה איאדמה, ובשנת 2010 הובס על ידי בנו, פור ניאסנגבה.
בעקבות הרצח.
אחרי ההפיכה והרצח התעוררו תגובות דיפלומטיות נמרצות של מדינות שכנות על מנת למנוע הסלמה וסיפוח אפשרי של טוגו לגאנה. שר החוץ הניג'רי, ג'אג'ה ואצ'וקו, דרש חקירה דקדקנית של הרצח והביע את הדעה כי המרד וההתנקשות אורגנו ומומנו מחו"ל.
הוא כינס בתוך 11 יום את ועידת מונרוביה. היא נמשכה שלושה ימים והוזמנו לדיוניה גם נציגי "הממשלה המהפכנית" שלקחה את השלטון וגם את חסידיו של הנשיא הנרצח.
המדינות החברות בקבוצת מונרוביה (אתיופיה, גבון, דהומיי, וולטה עילית, ליבריה, מדגסקר, מוריטניה, ניג'ריה, סנגל, סיירה לאון, סומליה, טנגניקה, טוגו ,צ'אד, קוט ד'איוואר, קונגו-לאופולדוויל, קונגו-ברזוויל, קמרון והרפובליקה המרכז אפריקנית) דרשו ענישת הרוצחים, שחרור האסירים פוליטיים והחזרת הדמוקרטיה בטוגו.
הממשלה הזמנית החדשה של גרוניצקי הסכימה להרחיב את צבא טוגו מגודל של פלוגה לגדוד.
נלי אגסי
נלי אגסי (נולדה ב-1973) היא אמנית ישראלית, העוסקת בזמן ובתנועה תוך שימוש במגוון טכניקות: רישום, פיסול רך, רקמה, עבודות גוף, וידאו, מיצגים ומיצבים. אגסי מציגה מאז שנת 1997 וכיום היא חיה בשיקגו, ארצות הברית.
ביוגרפיה.
נלי אגסי נולדה בתל אביב בשנת 1973. בתם של האמנים מאיר אגסי ורותי אגסי. גדלה בצפון תל אביב ולמדה בבית הספר היסודי אוסישקין ונדדה בין כמה תיכונים אך בעיקר בתיכון חדש. מבית הספר תיכון חדש עברה לויצו צרפת ולמדה שם אמנות, ריקוד, ציור ומשחק.
במסגרת לימודיה באנגליה, התחילה נלי אגסי בלימודי תואר ראשון בפיסול בסנטרל סט. מרטינ'ס, בית הספר גבוה לאמנות, המשיכה בלימודי תואר שני במכללת צ'לסי לאמנות ועיצוב, וכן השלימה למודיה בארץ בקמרה אובסקורה ובבית הספר של רקפת לוי.
עם שובה לארץ הוכרה עבודתה עד מהרה, והיא הציגה תערוכות יחיד רבות והשתתפה בהרבה תערוכות קבוצתיות. בין השאר הציגה מעבודותיה במוזיאון ישראל במוזיאון תל אביב במוזיאון הרצליה חיפה ופתח תקווה. וכן הוצגו עבודותיה מחוץ לישראל. נלי אגסי עובדת עם גלריה דביר.
זכתה בפרס גוטסדינר, 2003, לאמנים צעירים. זכתה בפרס שרת התרבות והספורט לאמנות פלסטית לשנת 2011.
נלי אגסי נשואה לאמן אסף עברון.
יצירה ופעילות אמנותית.
יצירותיה של אגסי עושות שימוש בגוף ככלי מרכזי לביטוי אמנותי. בעבודותיה המוקדמות השתמשה במדיום המיצג ככלי לבדיקת גבולות הגוף. עבודת המיצב והמיצג "אסור לצאת מהקווים ואסור לגעת ברצפה" (1999), עשתה אגסי שימוש בחוטים אדומים שבאמצעותם בדקה את היחס שבין הגוף הנשי לסביבה. יחס דומה מופיע גם בעבודות כדוגמת "שמלת קיר" (2002) או "נוף שאול", בהן הפך בגד שנוצר בתהליך עבודה עמלני, לאלמנט אדריכלי. בנוסף, שילוב המדיומים משמש אותה על מנת לבחון את נקודות המפגש והחיכוך בין הפרטי לחברתי, ובין האינטימי לציבורי. בריאיון לעיתון הארץ אגסי מעידה על עצמה: "לאורך תהליך העבודה שלי אני בוחנת את החשיפות וההיחשפות של עצמי, את הטריטוריה הפרטית האינטימית שלי תוך שהיא נתונה בתוך טריטוריה ציבורית".
סיום לימודי האמנות של אגסי ותחילת פעילותה כאמנית מיצג, שלובים בחוויה של אובדן ומוות. מאז 1998 ועד היום יש באמנות הגוף, במיצגים, בהצבות ובעבודות הנייר והתפירה של אגסי, מרכיב ריטואלי של ריפוי, ניסיון למצוא מרפא בהווה על ידי ריפוי, חבישה, של פצעי העבר.
בעבודותיה של אגסי יש הדים לאמנות שנות השבעים ומודעות רבה לתולדות אמנות הגוף, אך העיסוק שלה בגוף הוא אישי יותר, קרוב לחוויה אוטוביוגרפית. קולה לא מבקש לתקן, לעורר טראומות משותפות או לעסוק בשאלות של מגדר, אף על פי שיש בו התייחסות לקודים חברתיים ותרבותיים, אלא יש בו רצון לשתף בחוויה רגשית.
מרבים לקשור את עבודתה אל אגסי לאמנות הבינלאומית העכשווית - שאלות של גוף ומרחב, זהות ומגדר, מתחברות לעבודותיהן של אמניות אחרות כמו קיקי סמית, רבקה הורן ואווה הסה. עם זאת, ניתן למצוא בעבודותיה של אגסי, במיוחד במאוחרות שבהן, חיבור אל מסורות באמנות הישראלית-יהודית.
אחד המאפיינים הבסיסיים בעבודותיה של אגסי הוא שהן פונות אל הצופה באופן ישיר ובלתי אמצעי, מציעות את עצמן באופן אינטימי. לאגסי יש את היכולת להמיר ולהפעיל אובייקטים, חללים או מצבים ובכך להפוך אותם לייחודים לה. בעבודות המיצב והמיצג לרוב אגסי יוצרת סביבה פיסולית רכה, המעצימה ומרחיבה את נוכחותה בחלל, בכך מאתגרת את שאלת היחסים בינה לבין המרחב הציבורי שבו היא פועלת ומציגה. בעבודות אלה, וגם בעבודות הנייר, הרקמה והבד, היא פורטת לקווים, לחוטים ולרפרופים את נימי הנימים של תודעתה ושל נפשה באופן שאינו נרטיבי מחד אך גם אינו מופשט מאידך.
עבודות וידאו.
עבודות הווידאו תופסות מקום מרכזי ביצירתה של אגסי. ב-2012 היא הציגה תערוכה שלמה המוקדשת להן במוזיאון ישראל. עבודות הווידאו שהוצגו בתערוכה הן תיעוד בן כמה דקות של פעולה חוזרת ואפשר לקרוא אותן כיומן מצולם המשלב את התיעודי הארכיוני עם הסימבולי והרגיש. באמצעות פעולות טקסיות וסמליות שהיא מבצעת, העבודות משמשות כמעין תיעוד של מצב נפשי. פעולות אלו לעיתים כרוכות בכאב פיזי כמו שיוף או סיבון חזרתיים של עור גופה.
עבודות אלו מתאפיינות בגישה כמעט אינטואיטיבית כפעולת הצילום נעשית בתנאים מינימליים ופשוטים והתהליך עצמו הוא חלק שאינו משני לתוצר הסופי. ברוב עבודותיה אגסי מצטלמת חזיתית, מקו החזה ומעלה, ללא לבוש או פריטים מזהים נטולת הגדרות לאומיות, חברתיות או מעמדיות. במובן זה עבודתה אוניברסלית, לא תלוית מקום, ומעבירה חוויה שניתנת להזדהות – מבט מול מראה, מבט נשי של נערה-אישה הבוחנת את עצמה בעין לא-בוטחת וכנה. צורת צילום זו יוצרת אצל הצופה תחושה כמעט מציצנית. המפגש שנוצר במעמד זה בין הפרטי לציבורי יוצר בו-זמנית חוסר נוחות והגברה של אותנטיות המפגש.