מינויו של גאמפר פתח תקופה מוצלחת במיוחד. ברצלונה זכתה בשלוש אליפויות רצופות (1908/09, 1909/10, 1910/11), ובשנת 1910 השתתפה בייסודו של גביע הפירנאים , בו התחרו הקבוצות הטובות ביותר מלנגדוק, מידי-פירנה, אקיטן, חבל הבסקים וקטלוניה. התחרות נחשבה ליוקרתית ביותר מסוגה בזמנה, וברצלונה זכתה בה ארבע פעמים ברציפות (1910–1913). קרלס קוממלה היה השחקן החשוב ביותר של ברצלונה, והוא ניהל את הקבוצה יחד עם מנואל אמצ'סורה וג'ק גרינוול. גרינוול הפך למאמן הראשון של הקבוצה ב-1917. הטורניר האחרון של גביע הפירנאים נערך בברצלונה ב-1914 ובו זכתה היריבה העירונית, אספניול. בשנת 1910 זכה המועדון בגביע המלך הראשון שלו לאחר ניצחון 3–2 בגמר.במהלך אותה תקופה שינה המועדון את שפתו הרשמית מספרדית לקטלאנית, והפך בהדרגה לסמל קטלוני חשוב. עבור אוהדים רבים, המועדון היה סמל תרבותי ולאומי מעבר לכדורגל. ב-4 בפברואר 1917 ערך המועדון את משחק ההוקרה הראשון שלו (נגד טראסה, ברצלונה ניצחה 6–2) לכבודו של רמון טורלבה ששיחק בברצלונה בשנים 1913–1928.
במקביל, השיק גאמפר קמפיין לגיוס חברים נוספים למועדון, ועד 1922 כבר היו בו למעלה מ-20,000 חברים שסייעו במימון בנייתו של אצטדיון חדש. האצטדיון לס קורטס נפתח ב-1922 עם קיבולת של 22,000 צופים, והורחב בהמשך מספר פעמים עד לקיבולת של 60,000 איש. ב-1917 מינה גאמפר את ג'ק גרינוול למאמן הראשון במשרה מלאה בהיסטוריה של ברצלונה. בסך הכל היה גאמפר חמש פעמים נשיא ברצלונה בין 1908 ל-1925. תקופה זו הייתה תור הזהב הראשון של ברצלונה, שזכתה ב-11 אליפויות קטלוניה, שישה גביע המלך, וארבעה גביע הפירנאים. בעידן זה שיחקו במועדון שחקנים כמו פאולינו אלקנטרה, ריקרדו זאמורה, ג'ורג' פאטולו, קרלס קוממלה, רומה פורנס, פרנסיסקו ברו, ז'וזפ סמיטייר, פליקס ססומאגה, אגוסטי סאנצ'ו, אמילי סאגי-ברבה, פרנססק ויניאלס, מנואל אמצ'סורה ועוד.
תקופת נשיאותו של גאמפר הסתיימה בטרגדיה אישית. ב-14 ביוני 1925, לאחר עונה מוצלחת נוספת בה זכתה ברצלונה בדאבל (גביע המלך ואליפות קטלוניה), במחאה ספונטנית כנגד הדיקטטורה של מיגל פרימו דה ריברה, האוהדים הקטלונים שרקו בוז להמנון הספרדי. בתגובה, סגר המשטר את לס קורטס לשישה חודשים, גאמפר הואשם בקידום לאומניות קטלונית ונאלץ לגלות מספרד ולוותר על ניהול המועדון. ב-30 ביולי 1930 התאבד ז'ואן גאמפר בשווייץ, בשל בעיות אישיות וכלכליות.
לאחר גאמפר (1925–1929).
את מקומו של גאמפר תפס ארקדי בלגר ששימש כנשיא עד 1929. בין 1925–1928 זכתה ברצלונה בשלוש אליפויות ושני גביעי מלך וביססה את הדומיננטיות שלה בספרד. ב-3 ביולי 1927 נערך משחק הוקרה שני לכבודו של פאולינו אלקנטרה, נגד נבחרת ספרד. ב-1928 נחגגה הזכייה בגביע הספרדי בשיר שכותרתו "אודה לפלטקו", שנכתב על ידי המשורר רפאל אלברטי בהשראת ההופעה ההירואית של שוער ברצלונה, פרנץ פלאטקו, בגמר הגביע. בסך הכל, ב-29 העונות טרום הקמת הלה ליגה, זכתה ברצלונה בשמונה גביעי מלך, 23 אליפויות קטלוניה (כולל קופה מקאיה וקופה ברצלונה) וארבעה גביע הפירנאים.
עידן הלה ליגה (1929–1978).
הקמת הלה ליגה.
בשנת 1926, קראה ברצלונה לראשונה להקמת ליגת כדורגל מקצוענית בספרד. לאחר דיונים רבים, הוסכם על עשר קבוצות שישתתפו בעונה הראשונה שתתקיים בשנת 1929, ובהן ברצלונה שנבחרה כאחת מהזוכות בגביע המלך.
תקופת הרפובליקה השנייה (1929–1939).
בעונה הראשונה של הלה ליגה שנערכה ב-1929 זכתה ברצלונה והייתה לאלופת ספרד הראשונה. למרות זאת, באותה שנה היא הפסידה הן את גביע המלך והן את אליפות קטלוניה. בשנים הבאות, על אף שחקנים טובים כמו ז'וזפ אסקולה ששיחקו בשורותיה, ברצלונה חוותה דעיכה בשל הפוליטיקה הסוערת שהאפילה על הספורט. ברצלונה אמנם זכתה באליפות קטלוניה שש פעמים בשנים 1920–1938, היא לא השיגה דבר ברמה הלאומית, מלבד האליפות השנויה במחלוקת של 1937. בליגה היא סיימה פעם אחת בלבד במקום השני (1929/30) ואף הייתה קרובה להדחה במספר עונות, בגביע המלך הגיעה ברצלונה פעמיים לגמר (1932 ו-1936) אף הפסידה בשניהם, לאתלטיק בילבאו ולמדריד בהתאמה, שנחשבו אז לקבוצות החזקות בליגה. ב-1935 מונה הפוליטיקאי הקטלאני ז'וזפ סוניול לנשיא המועדון על רקע המצב הכלכלי הקשה בו הייתה ברצלונה.
מלחמת האזרחים (1936–1939).
ב-17 ביולי 1936 פרצה מלחמת האזרחים בספרד. ב-6 באוגוסט רצחו חיילי הפלנחה את נשיא המועדון ז'וזפ סוניול ליד גוואדראמה. סוניול היה חבר במפלגת השמאל הרפובליקני של קטלוניה ובנוסף תמך בעצמאות קטלוניה. הרצח של סוניול היה לרגע מכונן עבור המועדון והזהות הקטאלנית. בעונת 1936/37 התחרתה ברצלונה במסגרת הליגה הים תיכונית וסיימה כאלופה. בקיץ 1937 יצאה ברצלונה לסיבוב משחקים בארצות הברית ובמקסיקו שם התקבלה כשגרירה של הרפובליקה הספרדית. סיבוב זה הניב הכנסות רבות ונתן למועדון ביטחון כלכלי, אך מחצית מחברי הקבוצה ביקשו מקלט מדיני במקסיקו וצרפת והמאמן, פטריק אוקונל, חזר לברצלונה עם ארבעה שחקנים בלבד, מה שהקשה על ברצלונה להתחרות במועדונים אחרים. בעונת 1937/38 התחרתה ברצלונה במסגרת הליגה הקטלונית, בה סיימה ראשונה בנוסף לזכייה באליפות קטלוניה שהתקיימה כמדי שנה.
ב-16 במרץ 1938 הפציץ חיל האוויר המלכותי האיטלקי את ברצלונה וגרם ל-3,000 הרוגים, כאשר אחת מהפצצות נחתה על משרדי המועדון. בינואר נפלה ברצלונה לידי הלאומנים, ובאפריל הסתיימה המלחמה בניצחונם של הלאומנים בראשות פרנקו. המועדון סומן מלכתחילה כיעד לדיכוי בשל היותו סמל של העיר ברצלונה, מעוז השמאל הרפובליקני והאנרכיסטי בספרד, וכמייצג המובהק ביותר של הקטלוניזם הלאומני. מספר חברי המועדון קוצץ ל-3,486 בלבד והתמודד עם מספר מגבלות ספורטיביות. כל הסממנים הלאומיים, כמו שפה ודגל, נאסרו בקטלוניה, כמו גם בכל הקהילות אוטונומיות. הדגל הקטלוני נאסר לשימוש והשפה הקטלאנית הוצאה אל מחוץ לחוק. צעדים אלו אילצו את המועדון לשנות את שמו ל-Club de Fútbol Barcelona (בספרדית, להבדיל משמו המקורי והנוכחי, Futbol Club Barcelona, בקטלאנית), ולהסיר את דגל קטלוניה מסמלו.
שלטון פרנקו: השנים הראשונות (1939–1951).
ב-1939 שבה הלה ליגה לפעול לאחר שלוש עונות בהן הליגה הושבתה, וברצלונה סיימה תשיעית וכמעט הודחה. באותה עונה התקיימה אליפות קטלוניה בפעם האחרונה ובה זכתה אספניול, שנחשבה ל'מלוכנית' יותר ותמכה בפרנקו. לאחר מכן בוטלו כל התחרויות הקטלוניות כאשר רק התחרויות הכלל־ספרדיות הורשו לפעול.
ב-1942 זכתה ברצלונה בגביע המלך, ששמו שונה לגביע הגנרל, לאחר ניצחון 4–3 על אתלטיק בילבאו בגמר. למרות זאת, בליגה ברצלונה סיימה במקום ה-12 המוביל למבחני הדחה, אך ניצחה בהם 5–1 את מורסיה וניצלה מירידה. ב-1943 נפגשה ברצלונה עם ריאל מדריד בחצי הגמר של גביע הגנרל וניצחה אותה 3–0 בלס קורטס. לפני משחק הגומלין במדריד ביקר מנהל ביטחון הפנים של פרנקו בחדר ההלבשה והזכיר לשחקנים שהם מורשים לשחק רק בזכות "נדיבות המשטר". ריאל מדריד ניצחה 11–1, מה שהיה ונותר הניצחון הגדול ביותר בקלאסיקו.
למרות המצב הפוליטי הקשה, זכתה ברצלונה להצלחה יחסית בשנות ה-40 וה-50. בעונת 1944/45, עם פפ סמיטייר כמאמן ושחקנים כמו ססאר, אנטוני רמלייטס, מריאנו מרטין, ז'וזפ אסקולה, ז'וזפ סגר וולסקו, זכתה ברצלונה בלה ליגה בפעם השנייה לאחר 15 שנים, וזכתה שוב פעמיים רצופות ב-1948 ו-1949. ב-1949 זכתה ברצלונה בתואר האירופי הראשון שלה, כאשר זכתה בגביע הלטיני לאחר ניצחון 2–1 על אלופת פורטוגל, ספורטינג ליסבון. ביוני 1950 החתימה ברצלונה את השחקן ההונגרי לאסלו קובאלה שעתיד להיות השחקן החשוב ביותר של ברצלונה בשנים הבאות.
ביום ראשון גשום ב-1951 הקהל עזב את לס קורטס לאחר ניצחון 2–1 על ראסינג סנטנדר ברגל ולא השתמש בחשמליות, בגלל שביתת החשמליות שנאסרה על ידי השלטונות. אירועים כאלו גרמו לברצלונה לייצג, מעבר לסמל של לאומיות קטלונית, גם ערכים של חירות וזכויות אדם בעיני ספרדים פרוגרסיבים רבים.
עידן קובאלה (1951–1961).
ברצלונה זכתה בגביע הגנרליסימו בשנת 1951, אולם זכייה זו הייתה רק ההתחלה לעידן מוצלח נוסף בתולדותיה. ב-1951 הורשה קובאלה, שהיה מושעה עד אז על ידי פיפ"א, לשחק בליגה והוביל את הקבוצה לעונה היסטורית בה זכו בחמישה תארים: אליפות, גביע הגנרל, הגביע הלטיני, גביע אווה דוארטה (הסופר קאפ הספרדי שנקרא אז על שם אווה פרון) וגביע מרטיני רוסו. קובאלה הבקיע 26 שערים בעונת הבכורה שלו בליגה.
את רוב עונת 1952/53 החמיץ קובאלה בשל מחלת השחפת ממנה סבל, ובהיעדרו היה מורנו השחקן הבולט בקבוצה. קובאלה חזר לקראת סוף העונה והוביל את הקבוצה לזכייה בדאבל, אליפות בפעם השנייה ברציפות וגביע הגנרל בפעם השלישית ברציפות. בשנים הבאות הייתה ריאל מדריד של פרנץ פושקש ואלפרדו די סטפנו הקבוצה החזקה בספרד וזכתה בשיאה בארבע אליפויות ובחמישה גביעי אירופה לאלופות. ברצלונה זכתה בשנים אלה בגביע הגנרל של 1957 וגביע ערי הירידים ב-1958.
ב-24 בספטמבר 1957 נחנך האצטדיון החדש של ברצלונה, "נואו אסטדי דל פוטבול קלאב ברצלונה" הידוע יותר בשמו הקאמפ נואו (בשנת 2000 הפך השם לרשמי), עם למעלה מ-90,000 מושבים. הוא עדיין האצטדיון הגדול ביותר באירופה.