טנק הולט (באנגלית: Holt gas electric tank) היה האבטיפוס הראשון של טנק שנבנה בארצות הברית בשיתוף פעולה של חברת הולט (כיום קטרפילר) וחברת ג'נרל אלקטריק. הטנק נבנה בשנים 1917-1918 והיה היחיד מסוגו שנבנה בשל איטיותו וכושר התמרון הלקוי שלו. הטנק היה מיועד לשישה אנשי צוות: שני מקלענים, טען, תותחן, נהג ומפקד.
מבנה.
מבנה הטנק היה מבוסס על מבנה טרקטור של חברת הולט ש"נמתח" לאורך ולרוחב.
בדומה לטנק הצרפתי סן שאמון, נעשה שימוש בהנעה היברידית טורית בה מנוע בנזין מקורר מים בן 4 צילינדרים בהספק 90 כוח סוס הניע גנרטור חשמלי שסיפק כוח לשני מנועים חשמליים שכל אחד מהם הניע אחד מזחלי הטנק.
כל מערכות ההנעה והנהיגה וכן הכניסה היו בחלק האחורי של הטנק בצורה שהותירה תא צוות רבוע בקדמת הטנק ובו מערכות הנשק. חזית הטנק הייתה בנויה בצורת האות V ובשליש התחתון שלו מוקם תותח הוביצר 75 מ"מ, גם זה בדומה לטנק הצרפתי. חימושו המשני של הטנק - שני מקלעי M1917 בראונינג, הותקנו בשני צידיו.
מערכות ההנעה וההילוכים היו כבדות מכפי שתוכנן בתחילה, עובדה שהאטה את מהירותו של הטנק ופגעה בביצועי התמרון והטיפוס שלו, ולמעט אב הטיפוס היחיד לא יוצרו דגמים נוספים.
ריצ'רד דייל
ריצ'רד דֵּייל (באנגלית: Richard Dale) (6 בנובמבר 1756 – 26 בפברואר 1826) היה קצין בצי הקונטיננטלי במלחמת העצמאות של ארצות הברית ואחד מששת הקפטנים הראשונים של הצי האמריקני לאחר הקמתו מחדש ב־1794. את תחילת דרכו בצי עשה באונייה "לקסינגטון" תחת פיקודו של קפטן ג'ון ברי, מי שנחשב ל"אבי הצי המלחמתי האמריקני". אחר כך שירת כלוטננט ראשון באונייה בונהום ריצ'רד בפיקודו של ג'ון פול ג'ונס, והשתתף בקרב פלמבורו הד המפורסם בחופי אנגליה. בשנים 1801-1802, בתקופת נשיאותו של תומאס ג'פרסון, עמד בראש שייטת שנשלחה אל מערב הים התיכון כדי לשים קץ להתנכלות הקורסארים הברברים לאוניות סוחר אמריקניות שהפליגו אל הים התיכון ומערב אירופה. הוא פרש מן הצי ב־1802 ועסק עד מותו, ב־1826, בניהול חברת ביטוח.
שנות נעוריו וצעירותו.
ריצ'רד דייל נולד בפורטסמות', וירג'יניה, בנם בכורם של ווינפילד דייל, בונה־אוניות וסוחר, ואן סאת'רלנד. בהיותו בן עשר מת אביו. שנתיים אחר כך הצטרף דייל לצוותה של אוניית סוחר בבעלות דודו, שהפליגה אל ליברפול שבאנגליה. הוא הוסיף לשרת בצי המסחרי גם לאחר שובו אל וירג'יניה, ערך הפלגות אחדות לאיי הודו המערבית, ובתוך חמש שנים הגיע לדרגת חובל ראשון.
מלחמת העצמאות האמריקנית.
לאחר פרוץ המלחמה, באביב 1776, התגייס דייל לצי של מדינת וירג'יניה בדרגת לוטננט. זמן קצר אחר כך נתפסה הספינה בה שירת על ידי אוניית מלחמה בריטית. בעודו בשבי החליט דייל לעבור לצדם של הלויאליסטים התומכים בהמשך השלטון הבריטי במושבות. הוא שירת תחת פיקודו של לורד דאנמור, המושל הבריטי של וירג'יניה, ואף נפצע במהלך התנגשות מזוינת עם ספינות אמריקניות. איתרע מזלו וב־27 ביולי 1776, במפרץ צ'סאפיק, נתפסה ספינתו "ליידי סוזן" על ידי אוניית הצי הקונטיננטלי "לקסינגטון".
"לקסינגטון".
ביום בו נפל בשבי, לאחר שיחה עם קפטן ג'ון בארי, מפקד ה"לקסינגטון", החליט דייל לחזור לצדם של הפטריוטים האמריקנים. הוא הצטרף לצוות ה"לקסינגטון" בדרגת פרח קצונה (midshipman), והוסיף לשרת בה גם תחת פיקודו של ויליאם הלוק, מחליפו של בארי, שהעלה אותו לדרגת חובל (master's mate). ב־20 בספטמבר 1776, במפרץ דלאוור, נתפסה "לקסינגטון" על ידי הפריגטה הבריטית "פרל" (HMS Pearl), ודייל נפל בשבי בשלישית. הבריטים העבירו את דייל יחד עם הקצינים האחרים אל אונייתם, והפקידו את "לקסינגטון" ושבעים מלחיה בידי לוטננט וצוות שלל. עוד באותו ערב הצליחו אנשי "לקסינגטון" לגבור על שוביהם ולהשתלט מחדש על האונייה, והשיטו אותה ללא עזרת קצינים לנמל מבטחים. בינואר 1777 שוחרר דייל בעסקת חילופי שבויים וחזר אל "לקסינגטון".
בפברואר 1777 הפליגה "לקסינגטון", בפיקוד קפטן הנרי ג'ונסטון, אל צרפת, שם הצטרפו אליה שני פריבטירים אמריקנים נוספים, "ריפרייזל" ו"דולפין". המשימה שהוטלה על שלוש האוניות הייתה לסייר יחד לאורך חופי האיים הבריטיים וללכוד אוניות סוחר אויבות. את הספינות שיפלו שלל לידיהן נצטוו לשלוח אל נמלי צרפת וספרד הידידותיות לארצות הברית. האוניות יצאו מסן-נאזר ב־28 במאי 1777, וחזרו לאחר הפלגה בת חודש סביב אירלנד, במהלכה לכדו שמונה־עשרה אוניות. שמונה מתוכן נשלחו לנמל, שלוש שוחררו ושבע טובעו. בספטמבר הפליגו "לקסינגטון" ו"ריפרייזל" בדרכן חזרה לאמריקה, זו מנמל סן מוֹרְלֶה והשנייה מסן מָלוֹ. התוכנית להיפגש ולהפליג יחד לא צלחה, ואפשר שראשיתה של ההפלגה הייתה סימן מבשר לסופה המר. "ריפרייזל" עלתה על שרטון ליד ניופאונדלנד וטבעה על כל אנשיה להוציא אחד. "לקסינגטון" נתקלה ב־19 בספטמבר 1777, מרחק שני ימי הפלגה מסן מורלה, באה"מ "אלרט" (HMS Alert), קאטר חמוש בעשרה תותחים. למרות נחיתותה רדפה האונייה הבריטית אחר "לקסינגטון", ובקרב שהתפתח בין השתיים הצליחה להכניעה. שבעה מאנשי "לקסינגטון" נהרגו, אחד־עשר נפצעו והשאר – וביניהם דייל – נפלו בשבי.
בית הכלא הצבאי בפלימות'.
קפטן ג'ונסטון, דייל ושאר אנשי הצוות הואשמו בבגידה במלכות ונשלחו אל הכלא הצבאי בנמל פלימות' (Mill prison). תנאי המאסר היו קשים והמזון מועט. האסירים האמריקנים, שלא רצו להמתין לסופה של המלחמה כדי להשתחרר משביים, חפרו מנהרה תחת חומת הכלא וברחו. דייל ואיש צוות נוסף נתפסו כאשר ניסו לעלות על אונייה שהפליגה מלונדון אל דנקרק והוחזרו אל בית הכלא. העונש שהוטל עליהם בגין ניסיון הבריחה היה ארבעים ימי מאסר בצינוק שכונה "הבור השחור" (Black Hole). דייל ניצל את תקופת שביו כדי ללמוד ולהשלים את שהחסיר בצעירותו. בפברואר 1779, כשנה לאחר תחילת מאסרו, הצליח סוף סוף לברוח, כשהוא יוצא משערי הכלא לבוש מדי קצין בריטי מבלי לעורר כל חשד. הוא השיג בלונדון ניירות מתאימים והפליג מאנגליה אל לוֹרְיֶיא (Lorient) שבצרפת.
"בונהום ריצ'רד".
בלורייא הצטרף דייל אל הפריבטיר הצרפתית "בּוֹנְהוֹם רִיצַ'רְד" בפיקודו של קפטן ג'ון פול ג'ונס, תחילה כחובל ולאחר זמן קצר כלוטננט ראשון, השני בסולם הפיקוד באונייה. ג'ונס, קצין בצי הקונטיננטלי, עמד אז בראש שייטת קטנה שפעלה בחופי האיים הבריטיים מבסיסה שבצרפת, ומנתה באותה עת ארבע אוניות: שלוש מהן צרפתיות ואחת אמריקנית, שהניפו כולן את הדגל האמריקני. ב־23 בספטמבר 1779, מול חופי יורקשייר, נתקלו אוניותיו של ג'ונס בשיירה של 40 אוניות סוחר מלוות על ידי שתי אוניות מלחמה בריטיות. קרב פלמבורו הד, שנמשך כשלוש שעות בלבד, נחשב לאחד המרים ועקובי הדם ביותר בעידן המפרשים. עיקר המאבק היה בין "בונהום ריצ'רד" לאה"מ "סראפיס". דייל פיקד על סוללת התותחים בסיפון העליון ונפצע במהלך הלחימה העזה, אולם המשיך להילחם ללא חת עד כניעת האונייה הבריטית. כשהרכינה "סראפיס" את דגלה, עלה בראש צוות השתלטות אל סיפונה כדי להסדיר רשמית את כניעתה. 170 מבין כ־400 אנשי צוותה של "בונהום ריצ'רד" נהרגו או נפצעו. אבידותיה של "סראפיס" היו 117 הרוגים ופצועים מתוך צוות של 320 איש. בשל הנזקים הכבדים שנגרמו לאונייתו נאלץ ג'ונס לנטוש את "בונהום ריצ'רד" ועבר עם אנשיו אל "סראפיס".
דייל הוסיף לשרת כלוטננט ראשון תחת פיקודו של ג'ונס, תחילה ב"אליאנס" ואחר כך ב"אריאל". ב-14 באפריל 1781, לאחר ארבע שנות היעדרות, שב דייל לאמריקה באונייה "אריאל". דרגת הלוטננט הראשון שהעניק לו ג'ונס הוכרה רשמית רק על ידי הממשלה הצרפתית, שמימנה את פעולתם של הפריבטירים האמריקנים בחופי בריטניה. לאות הוקרה על שירותו הכיר גם הקונגרס הקונטיננטלי בדרגתו, ומינה את דייל ללוטננט ראשון בצי הקונטיננטלי.
הפריגטה "טראמבל".
כשמינה הקונגרס את ג'ון פול ג'ונס למפקדה של הפריגטה "אמריקה" שנמצאה בבנייה, ביקש ג'ונס מדייל להוסיף ולשרת תחתיו. דייל סירב להצעתו של ג'ונס, כי לא רצה להיעדר זמן רב משירות בים כל זמן הבנייה. החלטתו הוכחה כנבונה, שכן הקונגרס החליט בסופו של דבר למסור את האונייה לממשלה הצרפתית כדי לכסות את חובותיו לה. דייל הצטרף כלוטננט לפריגטת הצי הקונטיננטלי "טראמבל" (Trumbull) בפיקודו של קפטן ג'יימס ניקולסון.
ב־8 באוגוסט 1781 יצאה "טראמבל" מפילדלפיה בלווית שני פריבטירים, כשמשימתה ליווי שיירת אוניות סוחר. ב־28 באוגוסט הבחינו הצופים באוניות האמריקניות בשלוש אוניות לא מזוהות. שתיים מהן שינו את אורחן והחלו רודפות אחר השיירה. כשירדה החשיכה פרצה לפתע סערת גשמים חזקה מאין כמותה, שמוטטה את תורנה הקדמי העלי ואת תורנה הראשי העל־עילי של "טראמבל". הפריגטה, שנאלצה להיפרד מהשיירה ומאוניות הליווי, מצאה עצמה לפתע אל מול שתי אוניות אויב: הפריגטה אה"מ אַיירִיס" (מקודם אוניית הצי הקונטיננטלי "הֶנקוֹק") והספינה "ג'נרל מונק", 18 תותחים (מקודם הפריבטיר "ג'ורג' וושינגטון" של הצי הקונטיננטלי). שברי התרנים וקרעי המפרשים שעל הסיפון לא איפשרו ל"טראמבל" לנתק מגע ולהסתלק, וניקולסון החליט בכל זאת להשיב מלחמה. ל"טראמבל" לא היה כל סיכוי לגבור על שתי האוניות גם יחד, ולאחר כשעה וחצי של חילופי מטחים היא נכנעה. האונייה נגררה אל נמל ניו יורק, ודייל – כמו שאר אנשי הצוות – נפל בשבי הבריטים.