למגזר הפרטי פנה בימי נשיאות ביל קלינטון. בין השנים 1993–1998 היה קארד נשיא ומנכ"ל התאחדות יצרני הרכב האמריקאית, איגוד מסחר שמרכיביו היו קרייזלר, פורד וג'נרל מוטורס. ההתאחדות התפרקה בדצמבר 1998. משנת 1999 ועד לבחירתו כראש סגל הבית הלבן של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, היה קארד סגן נשיא ליחסים ממשלתיים בתאגיד ג'נרל מוטורס. קארד ניהל את פעילויות התאגיד מול השלטונות הבין-לאומייים, הפדרליים, המדינתיים והמקומיים וייצג את ג'נרל מוטורס בנושאי מדיניות ציבורית בפני הקונגרס של ארצות הברית והממשל הנשיאותי.
בשנת 2000, לקראת הבחירות לנשיאות באותה שנה, התבקש קארד בידי מושל טקסס ג'ורג' ווקר בוש לנהל את כינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית בפילדלפיה. ב-26 בנובמבר 2000, לאחר ניצחונו של בוש בבחירות לנשיאות, מונה קארד לראש סגל הבית הלבן של הנשיא הנבחר של ארצות הברית. קארד נכנס לתפקיד באורח רשמי עם השבעתו של בוש ב-20 בינואר 2001. ב-פיגועי 11 בספטמבר שהה קארד לצד הנשיא בוש בביקור בבית הספר היסודי אמה א. בוקר בסרסוטה שבפלורידה, והיה הראשון שהביא לידיעת הנשיא כי מטוס נוסעים נוסף התרסק אל מרכז הסחר העולמי, ואישר כי ארצות תחת נתונה למתקפת טרור. מאוחר יותר סיפר קארד כי לחש באוזן הנשיא:
ב 28 במרץ 2006 הכריז הבית הלבן כי קארד יתפטר מתפקיד ראש הסגל ויוחלף על ידי מנהל משרד הניהול והתקציב, ג'וש בולטן. התפטרותו של קארד הגיעה לאחר ביקורת רפובליקנית נחרצת לפיה הצוות הבכיר השחוק נכשל במאמציו לסייע לנשיא לשפר את הפופולריות שלו ולסיכויי המפלגה בבחירות אמצע הכהונה של אותה שנה. התפטרותו של קארד נכנסה לתוקף ב-14 באפריל 2006. ב-27 ביולי 2006 הכריזה יוניון פסיפיק כי קארד נבחר למועצת המנהלים של החברה, ובכך התרחב מספר חברי המועצה לעשרה חברים. הוא גם יועץ בכיר בחברת יחסי הציבור פליישמן-הילארד (FleishmanHillard).
ב-25 במאי 2007 הוענק לקארד תואר כבוד מאוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט. בזמן הענקת התואר ספג קארד קריאות בוז רועמות מצד סטודנטים ואנשי סגל אקדמי שמיאנו להשלים עם הענקת התואר. קארד שקל להתמודד בבחירות המיוחדות לסנאט של ארצות הברית ב-2010 כדי למלא את מקומו של הסנאטור המנוח טד קנדי. חבר הסנאט המדינתי סקוט בראון, ששקל להיכנס למירוץ, הבטיח לפרוש לו יחליט קארד שלא להתמודד. ב-11 בספטמבר 2009 הודיע קארד כי אין בכוונתו להתמודד לסנאט ועל תמיכתו בבראון.
לת'ר
לת'ר (באנגלית: Leather subculture) הוא מושג המציין שיטות וסגנונות סביב פעילויות מיניות המערבות לבוש עור, כגון מעילי עור, אפודות, מגפיים, רתמות או פריטים אחרים. לבישת בגדי עור היא דרך אחת בה משתתפים בתרבות זו מבדילים את עצמם באופן מודע מתרבויות מיניות רגילות. משתתפים רבים מקשרים בין תרבות הלת'ר לבין תרבות ה-BDSM (שיעבוד/משמעת, דומיננטיות/כניעה, סאדו/מזוכיזם, המכונה גם "SM" או "S&amp;M") ותרבויות המשנה הרבות שלה. עבור חלק, בגדי עור שחורים הם אופנה ארוטית המבטאת גבריות מוגברת או ניכוס של כוח מיני.
היסטוריה.
תרבות הלת'ר הזכרית קיימת מאז סוף שנות הארבעים, סביר להניח שהיא צמחה מתרבות האופנוענים שלאחר מלחמת העולם השנייה. מועדוני האופנועים החלוצים כללו את מועדון האופנועים Satyrs, שהוקם בלוס אנג'לס בשנת 1954. מועדון האופנועים אדיפוס, שהוקם גם הוא בלוס אנג'לס בשנת 1958, ומועדון האופנועים בניו יורק. מועדוני לת'ר תפצו תאוצה בסידני החל משנת 1970. בשנות ה-70 הייתה לברלין סצנת לת'ר ענקית עם מספר מועדוני לת'ר. הסרטים הפורנוגרפיים של אחד הדוגמניות של טום מפינלנד פיטר ברלין מברלין, כמו סרטו "לילות בלת'ר שחור" משנת 1973"," שיקפו וקידמו גם את האסתטיקה התת-תרבותית לת'ר. בשנת 1975 החל אירוע הפטיש הגדול ביותר באירופה, חג הפסחא בפסטיבל הלת'ר בברלין.
ביוני 1989 שימש דגל מיוחד את קבוצת הלת'ר במצעד הגאווה שבפורטלנד, אורגון, שהייתה הופעתו הראשונה במצעד גאווה.
קבוצות גיל.
בארצות הברית תרבות הלת'ר בקרב הגברים נקשרה לגברים מעל גיל 40, אך בשנים האחרונות יש מספר גדל והולך של גברים צעירים יותר, ובחלקים גדולים בשאר העולם, כולל אירופה ואוסטרליה, יש מיזוג של קהילת הלת'ר המבוגרת יותר עם צעירים וצעירות לת'ר וקהילות קינק/פטיש.
אירועים.
יריד רחוב פולסום, החל בשנת 1984, הוא רחוב תת-תרבות BDSM ולת'ר שנתי שנערך בחודש ספטמבר, ונקרא "שבוע גאוות הלת'ר" של כובעי סן פרנסיסקו. יריד רחוב פולסום, המכונה לעיתים פשוט "פולסום", מתקיים ברחוב פולסום בין רחובות 8 ו-13, ברובע דרום השוק של סן פרנסיסקו. האירוע הוא אירוע הצופים השלישי בגודלו בקליפורניה בחיק הטבע ואירוע הלת'ר והראווה מהגדולים בעולם למוצרי BDSM וכדומה.
אירועים גדולים אחרים כוללים את פסחא בברלין (אירוע הלת'ר הגדול ביותר באירופה) , מיסטר לת'ר הבינלאומי , מיסטר לת'ר אירופה , ומצעד הגאווה לת'ר של אמסטרדם.
תאטר דה לה ויל
תאטר דה לה ויל (בצרפתית: Théâtre de la Ville, "התיאטרון העירוני"), הוא אחד משני תיאטראות, שנבנו במאה ה-19 על ידי ברון האוסמן בפלאס דה שאטלה בפריז. התיאטרון השני הוא תאטר די שאטלה. הוא נמצא בכיכר די שאטלה 2 ברובע הרביעי של פריז.
התיאטרון נקרא בעבר בשמות שונים, בהם "התיאטרון הלירי", "תיאטרון האומות" ו"תיאטרון שרה ברנאר".
היסטוריה מוקדמת.
התיאטרון הלירי.
את התיאטרון, שעד נפילת נפוליאון השלישי בשנת 1870 נודע באופן רשמי כתיאטרון הלירי הקיסרי (Théâtre Lyrique Impérial),
תכנון האדריכל גבריאל דווייו בהזמנת ברון האוסמן בין 1860 ל-1862, בשביל להקת האופרה שהייתה מוכרת יותר כתיאטר ליריק. התיאטרון הקודם של להקה זו, "תאטר היסטוריק" בבולוואר די טמפל, שם הופיעה מאז 1851, יועד להריסה כחלק מתוכנית ההתחדשות של האוסמן לפריז. בתקופה הראשונה של הלהקה בכיכר די שאטלה, ניהל אותה לאון קארוואלו והיא העלתה את הבכורות של "דולי הפנינים" ו"הנערה מארל" של ביזה, "הטרויאנים" של ברליוז ב-1863, את "מיריי" של גונו ב-1864, את "הנערה היפה מפרת" של ביזה ואת "רומיאו ויוליה" של גונו ב-1867. קארוואלו הציג גם את הביצוע הראשון של הגרסה המתוקנת והמורחבת של מקבת' מאת ורדי בצרפתית בשנת 1865. ז'יל פאדלופ החל לכהן כמנהל בשנת 1868 והעלה את ההצגות הראשונות בפריז של ריאנצי מאת וגנר בשנת 1869. התיאטרון הלירי בפלאס די שאטלה נהרס כמעט לגמרי בשריפה ב-21 במאי 1871 במהלך כיבושה מחדש של פריז על ידי צבאות אדולף טייר מכוחות הקומונה הפריזאית, ולהקת האופרה של התיאטרון הלירי פשטה את הרגל זמן לא רב אחר כך.
התיאטרון ההיסטורי ותיאטרון האומות.
התיאטרון נבנה מחדש ב-1874 לפי אותו תוכניות ותחילה נקרא התיאטרון הלירי-דרמטי (Théâtre Lyrique-Dramatique) אבל עד מהרה שונה שמו לתיאטרון ההיסטורי (Théâtre Historique), שעליו שמר עד 1879, אז שונה לתיאטרון האומות (Théâtre des Nations).
ויקטור מורל הפיק עונה של אופרה איטלקית בתיאטרון האומות ב-1884. היא כללה ב-1 בפברואר 1884 את הביצוע הראשון בפריז של "הרודיאדה" מאת ז'יל מאסנה, בגרסה האיטלקית שנקראה "ארודיאדה". בצוות היו פידה דווריאה כסלומה, גוּלְיֶילְמינָה טְרֶמֶלי כארודיאדה, יאן דה רשקה כיוחנן, מורל כהורדוס, אדואר דה רשקה כפנואל, וג'וזפה וילאני כויטליוס. בהצגה העשירית והאחרונה של "ארודיאדה" ב-13 במרץ, השתתפו שלושה בני דה רשקה, כיון שז'וזפין דה רשקה שרה את סלומה.
אופרה-קומיק.
בשנת 1887 העתיקה האופרה-קומיק את משכנה אל תאטר דה לה ויל, אחרי שמשכנה הקודם, הסאל פאוואר השני, נהרס בשריפה. השם "תאטר ליריק" הושב על כנו, והאופרה-קומיק המשיכה להופיע בתיאטרון עד 1898, אז שבה למשכנה המחודש, הסאל פאוואר השלישי. בתקופת פעילותה בפלאס די שאטלה, העלתה הלהקה אופרות אחדות מאת מאסנה, בהן הבכורות של "Esclarmonde" (1889) ן"סאפפו" (1897), וכן את ההצגות הראשונות בפריז של "ורתר" (6 בינואר 1893) ו"La Navarraise" (3 באוקטובר 1895).
היסטוריה מאוחרת.
תאטר שרה ברנאר.
בשנת 1899 שונה שמו של התיאטרון לתאטר שרה-ברנאר, שם הפיקה השחקנית ידועת-השם שרה ברנאר הצגות מ-1899 למשך קרוב לשני עשורים. היא פתחה בהצגה מחודשת של אחד מתפקידיה הגדולים, "לה טוסקה" של ויקטורין סארדו. עוד עלתה הפקה מחודשת של המחזה של אדמון רוסטאן, "השומרונית", והצגת בכורה של "הנשר הקטן", גם הוא של רוסטאן, שבו שיחקה ברנאר בתפקיד נפוליאון השני, בנו של נפוליאון (הדוכס מרייכשטאדט). עוד תפקיד מכנסיים נודע שלה היה המלט בעיבוד של מרצל שווב. לאחר מותה בשנת 1923 המשיך התיאטרון לפעול שנים אחדות בהנהלת בנה מוריס. לאחר מותו ב-1928 שמר התיאטרון על השם שרה ברנאר עד לכיבוש צרפת במלחמת העולם השנייה, אז שונה השם לתיאטרון העירוני ( Théâtre de la Cité) מחמת מוצאה היהודי של ברנאר.
בלט רוס של סרגיי דיאגילב הציג כמה בכורות בתיאטרון שרה ברנרד, בהן אפולו מוליך המוזות של סטרווינסקי (12 ביוני 1928) ו"השועל" של סטרווינסקי בגרסה מחודשת (21 במאי 1929, עם כוריאוגרפיה מאת סרז' ליפר, ושני בלטים מאת סרגיי פרוקופייב, (Le pas d'acier (27 במאי 1927) ו"הבן האובד" (21 במאי 1929).
תאטר דה לה ויל.
את השם "תאטר דה לה ויל" (התיאטרון העירוני) קיבל התיאטרון בשנת 1968. מאז שנות ה-70' המאוחרות, נהנה התיאטרון, תחילה בניהולו של ז'אן מרקור (1985-1968) ואחר ז'ראר ויולט, מהכרה בינלאומית בזכות הפקות מחול מודרני וכוריאוגרפים מן השורה הראשונה הציגו בו את יצירותיהם, בהם פינה באוש, אן תרזה דה-קירסמאקר, יאן פאבר, סאנקאי ג'וקו, סידי לארבי שרקואי, מרס קנינגהם וקרולין קרלסון.