ממשלת ארגנטינה הייתה מודאגת עמוקה גם מההשפעה האפשרית על סחר היצוא הגדול של המדינה, שכן מצור ברזילאי על הכניסה לנהר ריו דה לה פלטה ישתק את כלכלת ארגנטינה. רכישת דרדנוט כדי לשמור על מעמד שווה עם ברזיל תמנע, לפי דבריו של אדמירל ארגנטינאי, מ"החזקה של כוח בצד השני, שבו משב פתאומי של תסיסה עממית או גאווה פצועה עלולה להפוך (מצור) לנשק מסוכן נגדנו".
שתי המדינות התמודדו עם קושי לממן את אוניות הדרדנוט שלהן. על אף שבארגנטינה תמכה המפלגה הלאומית האוטונומית השלטת ברכישות, הממשלה התמודדה תחילה עם התנגדות ציבורית לרכישות כה יקרות. זרם של מאמרי מערכת עיתוניים מלהיבים שטיפחו חששות חדשות בציבור, במיוחד מהעיתון 'לה פרנסה', והתריעו על סכסוכי גבול מחודשים, במיוחד הצהרות ברזילאיות שהארגנטינאים ניסו להחזיר לידיהם את כל נחלות מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, סחבו את הציבור לתמוך ברכישות. נשיא ארגנטינה, חוסה פיגרואה אלקורטה, ניסה להפיג את המתיחות באמצעות מסר המזהיר את הברזילאים מפני מרוץ חימוש ימי אם ימשיכו במסלולם הנוכחי. ממשלת ברזיל השיבה בנימוק דומה לנאומו של הנשיא פנה ב-1906 בפני הקונגרס, בכך שהם האמינו שהספינות נחוצות כדי להחליף את הציוד המיושן שהותירה ההזנחה ארוכת הטווח של הצי הברזילאי, והם התעקשו שוב ושוב שהספינות לא נועדו לשימוש נגד ארגנטינה.
באוגוסט התקבלה הצעת חוק המאשרת לצי הארגנטינאי לרכוש שלוש אוניות דרדנוט על ידי בית הנבחרים בהצבעה שעברה שבעים ושניים נגד שלושה עשר. שלושה חודשים לאחר מכן, ההצעה נפלה בסנאט לאחר שהם אישרו הסכם בוררות והממשלה הגישה הצעה אחרונה לרכוש את אחת משתי הדרדנוט הברזילאיות שהיו בהליכי בנייה. ממשלת ברזיל סירבה, ולכן הצעת החוק הוצגה מחדש והועברה על ידי הסנאט ב-17 בדצמבר 1908 עם ארבעים ותשעה תומכים ושלושה עשר מתנגדים, עיקר ההתנגדות נבעה מעמדת הסוציאליסטים שזעמו על סכום ההוצאות (14,000,000 ליש"ט) ושימושו.
לאחר שממשלת ארגנטינה שלחה משלחת ימית לאירופה כדי להזמין ולהעריך הצעות של חברות חימוש, הן קיבלו מכרזים מחמש עשרה מספנות בחמש מדינות (ארצות הברית, בריטניה, גרמניה, צרפת ואיטליה), וערכו תהליך הצעות מחיר ממושך. המשלחת הארגנטינאית דחתה את כל ההצעות פעמיים, ובכל פעם העלתה את ההיבטים הטכניים של העיצובים בהערכת הצעות. הסיבה שניתנה לדחייה הראשונה הייתה הופעתו של הסופר-דרדנוט הראשון, אה"מ אוריון. ובכל זאת, מתכנני הספינות זעמו, מכיוון שתהליך תכנון אוניית מלחמה גדולה לקח זמן רב וכסף, והם האמינו שטקטיקת הרכישה הארגנטינאית חושפת את סודות המסחר האישיים שלהם. אדריכל צי בריטי פרסם גינוי חריף לטקטיקת המשלחת הארגנטינאית, אם כי רק לאחר שהחוזים לא הוענקו לחברה בריטית.
חברת מספנת נהר פור האמריקאית הגישה את ההצעה הזולה ביותר - בין השאר בגלל זמינות הפלדה הזולה, אף על פי שהם הואשמו בהעלאת מחיר לא רווחי כדי שהספינות יוכלו לפעול כמובילי הפסד - וזכתה בחוזה. הדבר עורר חשד נוסף אצל המציעים האירופים, שהאמינו בעבר שחברות אמריקאיות אינן מועמדות לרכישה, אם כי ארגנטינה הזמינה שתים עשרה משחתות ממספנות בריטיות, צרפתיות וגרמניות כדי לרכך את המכה. הרכישות מאמריקה, יחד עם הצהרות של עיתונים כמו ה"טיימס" הלונדוני, הפנו את כעסם של האירופאים לממשלה האמריקאית תחת הנשיא ויליאם הווארד טאפט, שמדיניות ה"דיפלומטיה בדולר" שלו הובילה את מחלקת המדינה האמריקאית להרחיב את קנה פעילותה הבינלאומי. ייתכן שתגובותיהם היו מוצדקות: טאפט התגאה בנאום מצב האומה ב-1910 בכך שצו הדרדנוט הארגנטינאי הוענק ליצרנים אמריקאים "בעיקר דרך (תיווך) המשרדים הטובים של מחלקת המדינה."
החוזה הארגנטינאי כלל אפשרות לרכישת דרדנוט שלישי למקרה שממשלת ברזיל תעמוד בהתחייבויות החוזיות שלה להזמין דרדנוט שלישי. שני עיתונים, 'לה פרנסה' ו'לה ארגנטינה', תמכו ברכישת האונייה השלישית; האחרון אף פתח בעצומה לגיוס כספים עבור הרכישה. השגריר האמריקאי בארגנטינה, צ'ארלס שריל, טען בפני ממשל טאפט כי "ההתססה בעיתון זה מבטיחה תוצאה מוקדמת לשאלת הרכישה של אוניית מלחמה שלישית בין אם במנוי ציבורי ובין אם באמצעות כספי ממשלה". ב-31 בדצמבר 1910 החליטה ממשלת ארגנטינה שלא לבנות את הספינה, לאחר שרוקה סאנס פניה, שהפציר בברזיל לסיים את המירוץ הימי היקר, נבחר לנשיאות. בנוסף, היעד המקדים שנועד להביא לבניית הדרדנוט הארגנטינאי השלישי, הוא הדרדנוט הברזילאי השלישי, עלה ובוטל מספר פעמים.
ממשלת צ'ילה עיכבה את תוכניותיה הימיות לאחר שפל פיננסי שנגרם על ידי רעידת האדמה ולפראיסו ב-1906 ונפילה דרסטית בשוק החַנְקָות שצ'ילה הייתה סוחרת מרכזית בו ב-1907. על אף הבעיות הכלכליות הללו, הן לא הספיקו כדי למנוע מצ'ילה להתמודד עם הפחדים שרכשה ליריבתם המסורתית ארגנטינה. בעוד שהדאגה העיקרית של ארגנטינה הייתה עם ברזיל, צ'ילה רצתה להגיב גם לרכישות הצבאיות של פרו.
תקציב לתוכנית התרחבות ימית של הצי הוקצה ב-1910. אף על פי שממשלת צ'ילה ביקשה הצעות מכמה חברות חימוש, כמעט כולן האמינו שחברה בריטית תזכה בחוזה; נספח הצי האמריקאי סבר כי אלמלא "מהפכה" הרכישות יועדו לחברות בריטיות. הצי הצ'יליאני טיפח קשרים נרחבים עם הצי המלכותי הבריטי מאז שנות ה-30 של המאה ה-19, כאשר קציני הצי הצ'יליאני שירתו כנספחים על ספינות בריטיות כדי לקבל הכשרה וניסיון שיוכלו להביא איתם בשובם לארצם. מערכת יחסים זו התבססה כאשר ממשלת צ'ילה ביקשה משלחת צבאית ימית בריטית ב-1911 ונענתה בחיוב. ובכל זאת, הממשלות האמריקאיות והגרמניות ניסו לשנות את עמדת צ'ילה על ידי שיגור כלי שיט מודרניים לנמלים של צ'ילה. מאמציהם היו חסרי תועלת, והעיצוב שהגיש ארמסטרונג ויטוורת' נבחר על ידי ממשלת צ'ילה ב-25 ביולי 1911.
ציים נוספים: פרו, אורוגוואי, אקוודור וונצואלה.
ציים אחרים של מדינות אמריקה הדרומית, בעלי משאבים מוגבלים ומומחיות מועטה בהפעלת אוניות מלחמה גדולות, לא היו במצב להגיב. הצי הפרואני, הרביעי בגודלו ביבשת, הושמד במהלך המערכה הימית של מלחמת האוקיינוס השקט נגד צ'ילה (1879–1883). לממשלת פרו נדרשו יותר מעשרים שנה להזמין אוניות מלחמה חדשות - סדרת 'אלמירנטה פראו' וסדרת 'קורונל בולוגנאסי', סיירות תצפית שנרכשו ב-1906 וב-1907. אלו תוגברו על ידי שתי צוללות ומשחתת שהוזמנה מצרפת. אלמירנטה גראו נועדה להיות ספינת הדגל של הצי רק עד לרכישת ספינת מלחמה חזקה יותר; יחד עם קורונל בולונזי, הם היו אמורים להיות "החלוצים" של הצי המודרני. גורמים בעיתונות העלו הערכה ב-1905 שצי מודרני זה יורכב משלוש אוניות פרה-דרדנוט, שלוש סיירות משוריינות, שש משחתות ומספר אוניות מלחמה קטנות יותר.
אף אחת מהתוכניות הללו לא יצאה אל הפועל. ההתרחבות הגדולה ביותר הגיעה ב-1912, כאשר עבור הצי הפרואני נחתם הסכם לרכוש סיירת משוריינת צרפתית מיושנת תמורת שלושה מיליון פרנק. ממשלת פרו שילמה אחד מתוך שלושה תשלומים מתוכננים, אך הרכישה ספגה ביקורת מבית על כך שלא הצליחה לשנות שום מאזן כוחות מול צ'ילה. כאשר נפלה רכישת סיירת פוטנציאלית לידי אקוודור, הפרואנים הפסיקו לשלם עבור הרכישה, והסיירת הוסבה מאוחר יותר לספינת סוחר ונגרטה ב-1923. ציים נוספים של מדינות אמריקה הדרומית הוסיפו גם ספינות קטנות יותר לכוחות הצי שלהם באותה תקופה. הצי האורוגוואי רכש את הסיירת המוגנת 'מונטווידאו' ב-1908 וסיירת תותחים וטורפדו במשקל 1,422 טון שנקראה 'אורוגוואי' בשנת 1910. צי ונצואלה רכש סיירת משוריינת 'שרסיקאל סוקרה', מארצות הברית ב-1912. צי אקוודור רכש את 'בוליבר המושיע', סיירת תותחים טורפדו, מצ'ילה, ב-1907, ביחד עם שתי אוניות קיטור קטנות; וספינת משמר חופים קטנה אחת.
תוצאות: בנייה ופיתוח.
הספינה המובילה של ברזיל, מינאס ז'ראיס, הושלמה על ידי חברת ארמסטרונג ב-17 באפריל 1907, בעוד אחותה סאו פאולו הושלמה אחריה ב-30 באפריל בידי חברת ויקרס. השלמת הגוף החלקי הדרוש להשקת מינאס ז'ראיס נדחה בעקבות שביתה של חמישה חודשים עד ל-10 בספטמבר 1908. סאו פאולו הושקה בעקבות כך ב-19 באפריל 1909. לאחר התאמה, התקופה שלאחר השקת אוניית מלחמה שבה היא מושלמת, מינאס ז'ראיס עברה ניסויים מרובים של לבדיקת המהירות, הסיבולת, היעילות והנשק של הספינה בספטמבר, כולל מה שהיה באותה תקופה מטח הדופן הכבד ביותר שנורה אי פעם. מינאס ז'ראיס הושלמה ונמסרה לברזיל ב-5 בינואר 1910. הניסויים הוכיחו שהפיצוץ מהצריחים העליונים של התותחים לא יפגע באנשי הצוות בצריחים התחתונים. הספינה עצמה הצליחה להגיע ל-39.692 קמ"ש על כוח סוס (ihp) של 27,212. סאו פאולו עקבה אחרי מינאס ז'ראיס ביולי, לאחר ניסויים משלה בסוף מאי, שם הספינה הגיעה ל-40.046 קמ"ש ב-28,645 כוחות סוס.