מחנה ג'לזון (בערבית: مخيّم الجلزون, תעתיק מדויק: מח'ים אלג'לזון) הוא מחנה פליטים פלסטינים בקרבת רמאללה, בשטח הרשות הפלסטינית. על פי הלשכה הפלסטינית לסטטיסטיקה במחנה היו בשנת 2012 כ-8,900 תושבים.
היסטוריה.
המחנה הוקם ב-1949 כ-7 ק"מ מצפון לרמאללה על אם הדרך רמאללה-שכם (בתוואי הקדום של דרך ההר).
המחנה הוקם על 253 דונם של אדמת טרשים בצלע הר שאונר"א שכרה מממלכת ירדן. רוב תושבי המחנה ששוכנו בו בעת הקמתו היו פליטים מ-36 כפרים בסביבת לוד ורמלה. בשלוש השנים הראשונות גרו תושבי המחנה באוהלים ולאחר מכן עברו לבתים בנויים.
ב-1977 הוקמה בסמוך למחנה ההתנחלות בית אל.
מחנה ג'לזון היה אחד ממחנות הפליטים הפעילים ביותר באינתיפאדה, החל מדצמבר 1987. תושבי המחנה היו מעורבים במקרים רבים של יידוי אבנים על מכוניות ישראליות בכביש, וכן בעימותים אלימים רבים עם מתנחלים מהסביבה וכוחות צה"ל.
בשנה הראשונה של האינתיפאדה נרצחו במחנה מספר פלסטינים בחשד לשיתוף פעולה עם ישראל. שלושה עשר בתים במחנה נהרסו על ידי שלטונות ישראל בשנה הראשונה של האינתיפאדה. בינואר 1988 עצרו השלטונות את כל חברי הוועד העממי שתאם את פעולות האינתיפאדה בג'לזון, אולם תוך כמה ימים קם ועד אחר תחתיו.
בסוף שנת 1988 חיו במחנה כ-5,600 תושבים. ב-2016 כ-10,000 תושבים.
במסגרת הסכמי אוסלו נקבע כי מחנה ג'לזון ייכלל ב"שטח B", היינו שליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית אך שליטה ביטחונית ישראלית. ב-1997 התקין צה"ל גדר סביב המחנה, במטרה לצמצם את החיכוך בין תושביו לבין התנועה שבכביש. עם זאת, בעקבות פתיחת הכביש העוקף שחיבר את גבע בנימין לוואדי חרמייה דרך עפרה, הדלדלה התנועה הישראלית בכביש שליד ג'לזון. לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה נחסם הכביש לגמרי.
תנאי המחיה.
בתי המחנה מחוברים למים זורמים וחשמל, אולם לא כל הבתים מחוברים למערכת ביוב מרכזית. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 נוצרה מתיחות בין תושבי מחנה ג'לזון לתושבי כפר שכן על רקע חיבור ביוב של תושבי המחנה לזה של הכפר. מחנה ג'לזון מנוהל ברובו בידי אונר"א, בסיוע כספים ממדינות תומכות. אונר"א מפעילה במחנה שני בתי ספר, האחד לבנים והשני לבנות אשר ביחד משרתים 2045 תלמידים, נכון לסוף 2007. בית הספר לבנות פועל בשתי משמרות. במחנה שלושה מסגדים.
סקר שנערך בשנת 2006 העלה כי רוב מכריע של התושבים חי בבתים בבעלות המשפחה ורק 3% גרים בשכירות. גודל דירה ממוצעת 94 מ"ר, ורוב הדירות (כ-78.5%) הן בנות 3 חדרים או יותר, ל-90% מהמשפחות שירותים בתוך הבית.
צפיפות המגורים גבוהה: ב-61% מהבתים גרו 3 עד 5 תושבים בחדר וב-16.5% נמצאה צפיפות של יותר מ-5 תושבים לחדר. איכות המבנים ירודה: רטיבות בקירות נצפתה ב-72.5% מהבתים, עובש בכ-50% ונזילות ב-37%. רק כ-40% מהבתים חשופים לאור שמש וב-29% האוורור אינו מספיק. נמצא מתאם מובהק בין צפיפות המגורים (נפשות לחדר) במחנה וליקויי המבנים לשכיחות מחלות דרכי הנשימה באוכלוסייה.
הפרעות הולכה והפרעות קצב
מיכל הדחה
חומץ בלסמי
פינגוין
מחוזות אוקראינה
מבחינה מנהלית מחולקת אוקראינה ל-24 מחוזות הנקראים אובלסט (область).
רשימת המחוזות.
לצד המחוזות בטבלה מופיעים גם קייב וסבסטופול – שתי ערים הנהנות ממעמד מיוחד המקביל לרמת המחוז. בדומה לכך, בטבלה מצוינת גם הרפובליקה האוטונומית של קרים שאף היא מקבילה לרמת המחוז. לאחר פרוץ העימות בין רוסיה לאוקראינה בשנת 2014 איבדה אוקראינה את השליטה על קרים וסבסטופול, כמו גם על חלקים מהמחוזות דונצק ולוהנסק. עם זאת, אוקראינה עודנה רואה את האזורים האלו כאזורים מנהליים אוקראינים.
טיפול תרופתי בהפרעות קצב
ז'ק סאנטיני
ז'ק סנטיני
ז'אק סאנטיני
שוברא אל-ח'ימה
שוברא אל-ח'ימה (בערבית: شبرا الخيمة, בערבית מצרית: شبرا الخيمه, תעתיק מדויק: שברא אלח'ימה) היא העיר הגדולה במחוז אל-קליוביה והעיר הרביעית בגודלה במצרים. נכון ל-1 ביולי 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-1.2 מיליון בני אדם.
שוברא אל-ח'ימה שוכנת צפונית לקהיר, על גדתו המזרחית של נהר הנילוס, וסמוך לכביש המהיר לאלכסנדריה, והיא נחשבת לפרוור תעשייתי של בירת מצרים, ולחלק מקהיר רבתי. העיר נחשבת לוותיקה בין הפרוורים התעשייתיים של קהיר (הערים עשרה ברמדאן, מדינת א-סאדאת ועיר השישה באוקטובר נוסדו בשנות השבעים של המאה העשרים).
את העיר ייסד בשנת 1832 שליט מצרים מוחמד עלי, שבניית ארמונו באזור, על גדת הנילוס, בתכנון אדריכלים טורקים וארמנים, הסתיימה ב-1822. ב-1808 יזם עלי את סלילת דרך שוברא, המקשרת עד ימינו בין קהיר לשוברא אל-ח'ימה עלי יזם בין היתר הקמת מפעלי זכוכית וכותנה מצרית בעיר. בשנים האחרונות בוצע שיפוץ מקיף בארמונו של מוחמד עלי, בהשקעה של 50 מיליון לירות מצריות, וחלק ממנו הפך למוזיאון.
במאה ה-19 היא נחשבה לרובע יוקרתי יחסית של קהיר, אך הגירה מסיבית מהאזורים הכפריים והקמת שכונות למעמד הבינוני במאה העשרים הפכו אותה לעיר צפופה, שמרבית שכונותיה נחשבות לשכונות עוני. האוכלוסייה צמחה במהירות מ-39,000 נפש ב-1947, לכ-100,000 ב-1960 וליותר ממיליון תושבים כיום. אוכלוסיית העיר מועסקת בחלקה במפעלי תעשייה בעיר, המתמקדים בטקסטיל, קרמיקה, זכוכית וכותנה. בשל ריבוי מפעלי התעשייה, האוויר בעיר נחשב למזוהם.
בשוברא אל-ח'ימא שוכן המכון הפוליטכני של קהיר.
שלג עד
ליברפול (אורוגוואי)
אסטוניה (מעבורת)
"אסטוניה" - מעבורת נוסעים אסטונית מסוג גל-נוע (RORO), אשר טבעה במימי הים הבלטי בליל 28 בספטמבר 1994 בדרכה מטאלין לסטוקהולם. באסון נספו 852 איש מתוך 1049 נוסעי המעבורת.
המעבורת "אסטוניה" נבנתה בעיר פפנבורג שבגרמניה בשנת 1979 עבור חברת הספנות הפינית "ויקינג ליין" ("Viking Line"), קיבלה את השם "ויקינג סלי" ("Viking Sally") והייתה אמורה לשוט בין הערים טורקו, מרייהאמן וסטוקהולם.
חקירת סיבות האסון.
ועדת החקירה הבינלאומית קבעה שהאסון, בו נספו 852 איש, רובם אזרחי שוודיה ואסטוניה, קרה עקב הפתיחה הפתאומית של השער, שדרכו הרכבים והמשאיות נכנסים למעבורת, וזה בגלל הליקויים בתכנון האוניה. עד הטרגדיה עם המעבורת האסטונית תקלה זאת הייתה אופיינית לאוניות מסוג גל-נוע ("Ro-Ro") ורק במקרה זה הסתיים בטרגדיה של מעבורת אחת בלבד ולא יותר, למרות שהיו תקלות דומות גם בספינות אחרות. בעקבות אסון המעבורת "אסטוניה" שופרה הקונסטרוקציה של האוניות מסוג גל-נוע, שהיו בשלבי התכנון או/ו הבניה וגם כן, חוזקו מנגנוני סגירת השער בכל האוניות הקיימות מסוג זה.
סרט דוקומנטרי שוודי שיצא לאור בשנת 2020 חושף כי נמצאו ממצאים לחור בצד האונייה אשר מחזק תאוריות לכך שהמעבורת התנגשה בכלי תת-ימי. לאחר פרסום הסרט נשמעו קולות חדשים לפתיחת חקירה חדשה בנוגע לממצא זה.
הנצחת זכר הנספים.
לזכר הנספים באסון המעבורת הוקמו אנדרטאות בטאלין, בסמוך לשער הימי של העיר העתיקה, בסטוקהולם ובוורו.
גיורא זורע
גיורא זורע (נולד בשם גיורא זארודינסקי ב-1945) היה תת-אלוף בצה"ל, מפקד סיירת מטכ"ל בשנים 1973–1975 וקצין מודיעין ראשי.
ביוגרפיה.
גיורא זורע הוא הבכור מבין ששת בניהם של אלוף מאיר זורע, מוותיקי הבריגדה ואיש חוליות הנוקמים בנאצים, מפקד פיקוד צפון וראש אג"ם ושל נעמי זורע, שניהם ממיסדי קיבוץ מעגן מיכאל. גדל בקיבוץ, בכיתת ״שחף״, בני הקיבוץ הראשונים. כנער היה אתלט מצטיין והיה שיאן ישראל לנוער בריצת 800 מטר ובריצת 1,500 מטר.
גיורא זורע התגייס לצה"ל ב-1963 והתנדב לסיירת מטכ"ל. ביחידה עבר מסלול הכשרה כלוחם וכמפקד כיתה. בתום שירות החובה השתחרר כסמל ראשון, אך התגייס שוב ליחידה, יצא לקורס קציני חי"ר וסיים אותו בהצטיינות. הוא שב ליחידה ושימש כמפקד צוות. זורע מתואר כמפקד צוות תובעני מאוד, שאימן את חייליו אימונים מפרכים, ובעל דרישות גבוהות מאוד מעצמו ומאחרים. דבר שהוביל לרמת ביצוע גבוהה שלו ושל הצוות, ועל צוותו הוטלו באותה תקופה המשימות הקשות ביותר.. במהלך מלחמת ששת הימים, אחיו , שהיה טייס בחיל האוויר, נהרג בשמי רמת הגולן. לאחר מותו התקרבו גיורא ותקווה, חברתו של יונתן, מאוחר יותר נישאו ולבנם הבכור קראו יונתן. ב-1968 יצא זורע לחופשה ללא תשלום, אך נקרא בשנתיים הבאות פעמים רבות לשירות פעיל מאחר שליחידה חסרו קצינים מנוסים. בתקופה זו הוא פיקד על מבצעים מורכבים רבים. ב-1969 נפצע בידו מהפגזה באזור התעלה במהלך פעילות מבצעית של היחידה. ב-1970 חזר לשירות קבע כסגנו של מנחם דיגלי, מפקד היחידה.