האלים היו קרויים אטואה (atua). בניגוד למקובל בתרבות המערבית האלים לא נבדלו בצורה ניכרת מבני האדם. אטואה היו ישויות בעלי תכונות וכוחות כמו בני האדם, רק בצורה מוגברת. חלק מבני האדם היו אטואה בחייהם ורובם נהיו אטואה לאחר מותם.
פנתאון האלים של ילידי איי מרקיז עשיר למדי וכלל בין השאר את האבות הקדמוניים בני הזוג אטאה (Atea) ואטאנואה (Atanua), טו (Tu) אל המלחמה, טיקי האדם הראשון, טונופיטי (Tonofiti) ואשתו האנאאו (Hanau) שליטי השאול.
לכל פעילות מיוחדת או לכל תופעת טבע היה אל משלה. כך היו אלים שהיוו הפטרון של בוני הסירות והמגלפים בעץ, ואלים שהיו פטרוני הזמרה.
רוחות האבות הקדמוניים של מנהיגים וכוהנים נוכחו בדמויות העץ או האבן שזכו לסגידה במקדשים (me'ae). במקומות פולחן משפחתיים סגדו לרוחות האבות הקדמוניים של המשפחה.
מבנה חברתי.
שבטים: חלק מהעמקים יושבו על ידי שבט אחד, חלק מהעמקים הגדולים יושבו על ידי יותר משבט אחד. כל שבט נשלט על ידי מנהיג הקרוי האקא-איקי (haka-iki). אף על פי שלשליט חזק הייתה השפעה על עמק שלם כשמתחתיו היו מנהיגי משנה, לא היו מלכים ששלטו על איים שלמים. יש עדויות כי במשך השנים נוצרו מעמדות נבדלים בין משפחת המנהיג לשאר השבט. אם כי הפער ביניהם היה קטן. אדם נהיה מנהיג אם היה בראש משפחה גדולה ועשירה, שיצר ברית עם משפחות אחרות בעלות עוצמה באמצעות נישואים או אימוץ.
משק הבית: אזור המגורים הטיפוסי כלל בית לשינה, בית אוכל לגברים, בית בישול שבו היה התנור באדמה אומו (umu) והמקום בו התבצע הפולחן הדתי המשפחתי, בדרך כלל מקום מגודר שבו הוגש מזון לאל המשפחתי. בדרך כלל התגוררו באתר כזה חמש עד שש משפחות. בסמוך היה הבור לאחסון פרי עץ הלחם שעבר תסיסה. עצי לחם, קוקוס ובננות נטעו מסביב. מבנים נוספים כללו אזורים מגודרים לקני סוכר ועץ תות (שמקליפתו יצרו אריגים) ודיר חזירים.
גברים ונשים: כמקובל בתרבויות הפולינזיות נעשתה אבחנה בין גברים שהיו "קאפו" (kapu) כלומר בעלי זכויות ונשים שהיו חופשיות. עם זאת, גם נשים יכלו להיות מנהיגות של שבטים או כוהנת קדושה בהתאם ליכולתה ולשושלת המשפחתית שלה.
משלח יד: תפקידו של אדם בחברה או מומחיותו היו חשובים יותר ממוצאו. בצמוד למנהיג היו ה-טאוא (tau'a), כוהני הדת שתפקידם לשמור על שרידי גופות המנהיגים והכוהנים במקדשים, לנהל את הטקסים הדתיים השבטיים, ולשמש כקולם של האלים. אחריהם בדרגת החשיבות היו הזמרים שניהלו טקסי דת חשובים פחות. דעתם של מפקדים צבאיים (tuhuna o'ono) הייתה נחשבת גם בעניינים אזרחיים. מומחים אחרים כללו נוטעי עצים, דייגים, בוני סירות, מכיני רשתות, יוצרי מחצלות, בנאים, יוצרי אריגים, מקעקעים, וכדומה.
מלחמות.
מעשי איבה התחילו כאשר מנהיג או הכוהן שלו חטפו אנשים משבט שכן לצורך קורבן אדם עבור פולחן שנראה להם הכרחי. מהרגע שהקורבן או הקורבנות נהרגו, קרובי משפחתם שאפו לנקם כנגד התוקפים. לעיתים הצורך בנקמה נבע מעלבון אישי, למשל כשקבוצה מארחת לא הסבירה פנים לקבוצה מתארחת. לאחר ההרג הראשון החל מעגל נקמה עד שאחת הקבוצות בקשה שלום, נמחתה מעל פני האדמה או שברחה למקום אחר. השלום שב למקומו, ובריתות נחתמו על ידי החלפת קורבנות אדם או צבי ים ששימשו לעיתים קרובות תחליף לקורבן אדם.
בכל אחד מהאיים היו קיימות טינות מסורתיות. מלחמות התחוללו בין קבוצות השבטים העיקריות של היווא אוא, "נוקו" של החלק המערבי של האי ופפאנה מהחלק המזרחי שלו. אך, אם התחוללה מלחמה בכל האי שתי קבוצות אלו התאחדו כנגד כל השאר. היו גם יריבויות בין האיים.
לעיתים הקורבנות במלחמות אלו נאכלו, כנראה כצורה של נקם.
המפגש עם האירופים.
לוח זמנים.
התנגדות אקראית לשלטון הצרפתי ומעשי תגובה על ידי הצבא הצרפתי נמשכו בכל המחצית השנייה של המאה ה-19. עם זאת, חלומו של דופיטיה-תואר להפוך את איי מרקיז לבסיס ימי ולצומת חשוב באוקיינוס השקט לא התגשם. במחצית השנייה של המאה ה-19 הצרפתים התמקדו ביישוב טהיטי ואיי מרקיז הוזנחו.
ההשפעה הביולוגית של המפגשים.
כאשר חוקרי ארצות וסוחרים מערביים החלו לבקר באיים במאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 חיו באיים בין 80,000 ל-100,000 תושבים.
בשנת 1863 חיו באיים כנראה 9,000 עד 10,000 תושבים. ב-1904 נותרו רק 4,000; ב-1911 2,890; בתחילת שנות העשרים של המאה ה-20 נותרו רק 1,800. "כולל מעט לבנים, בני תערובת (לבנים וסינים)".
בשנת 1923 התדלדלה האוכלוסייה לכדי 1,200 תושבים בלבד.
האדם הלבן הביא עמו (ועדיין מביא) עגבת, זיבה, סוג של שחפת מהירה, שפעת ומחלות נוספות. מחלת אבעבועות שחורות עשתה שמות בשניים מקבוצת איי הצפון, והסינים הביאו את הצרעת. גם מחלות קלות יחסית היו קטלניות באיי מרקיז מכיוון שלתושבים לא היה חיסון טבעי כנגדם.
התנוונות האוכלוסייה מיוחסת הן למחלות שהילידים לא היו מחוסנים כנגדם, הן למשקאות משכרים, סמים וטבק, והן לחיים הנרפים שניהלו הילדים כתוצאה משבירת הסדר המסורתי הישן.
שיפור במצב הבריאות הביא להתאוששות. ב-1926 היו 2,000 תושבים ב-1970 5,400 וב-1990 7,350.
איי מרקיז בתרבות העולמית.
איי מרקיז עשירים במים, בצמחייה ירוקה ועבותה ובאקלים נוח ולכן בעלי הדימוי של גן עדן עלי אדמות משכו אליהם במשך השנים הרפתקנים ורומנטיקנים. הסופר האמריקני הרמן מלוויל התגורר תקופה קצרה בנוקו היווא ואף כתב על כך ספר "טאי פי" (Typee). הצייר האימפרסיוניסטי הצרפתי פול גוגן חי בערוב ימיו בהיווא אוא ואף קבור בה. לימים יבוא בעקבותיו הזמר הצרפתי ממוצא בלגי ז'אק ברל שאף קברו מצוי בהיווא אוא.
ב-2002 התפרסמה נוקו היווא כששימשה כאתר לעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה האמריקנית "הישרדות".
איי מרקיז כיום.
האיים הם שטח צרפתי, חלק מפולינזיה הצרפתית, הכוללת ארבע קבוצות איים נוספות, איי החברה, איי טואמוטו, איי גמבייה איי אוסטרל. רוב התושבים הם קתולים.
המטבע כמו בכל פולינזיה הצרפתית הוא הפרנק הפסיפי (Comptoirs Francais du Pacifique franc)
המרכז האדמיניסטרטיבי מצוי בטאיאוהא (Taiohae) בנוקו היווא, בה מתגוררים כ-1,700 תושבים.
מקורות התעסוקה העיקריים הם בעבודות ציבוריות: עבור הממשלה, עבור הקהילה, הכנסייה הקתולית או בתי הספר, אך גם יוזמה פרטית: ייצור קופרה (קוקוס מיובש), דיג, גידול בקר וגילוף אמנותי של חפצי עץ כגון אלות קרב טקסיות, קערות, מגשים, פסלי טיקי וכלי נגינה. רוב הפסלים וחפצי האומנות האחרים נמכרים לתיירים. למעשה, תעשיית התיירות הפכה למקור התעסוקה וההכנסה העיקריים. סביב המקומות המרכזיים כגון טאיאוהא (Taiohae) בנוקו היווא או אטואונה (Atuona) בהיווא אוא, צמחו עסקים כדוגמת בתי מלון קטנים, מסעדות, ארגון טיולים, פעילויות לתיירים והשכרת רכב.
במהלך המאה ה-19 הכנסייה שיחקה תפקיד עיקרי בהרס התרבות המקורית על ידי איסור הלבוש המקומי, שירה וריקוד, שתיית קאבה, רחצה בעירום בפומבי, קעקועים, חניטת מתים ונוהגים דתיים ותרבותיים אחרים.
כיום מתרחשת תחייה של התרבות המקורית. בנוסף לייצור חפצי האומנות תוך שימוש בחומרים ודגמים מסורתיים חזרה לפרוח אומנות הקעקוע, שהייתה פעם סימן לעושר ומעמד חברתי. רבים מהתיירים נוהגים לחזור מהאיים עם קעקועים על הקרסול. בעשור האחרון, הניב של השפה הפולינזית, שהילידים המשיכו לדבר בביתם, הוספה לתוכנית הלימודים של בתי הספר. הכנסייה הקתולית מעודדת את חקר השפה. בניסיון להחיות את הריקוד המסורתי הוקמו קבוצות מחול. הרקדנים מבצעים גרסאות מודרניות של ריקודים מסורתיים כגון מחול החזיר ומחול הציפור (האקא מאנו).
תחיית התרבות המסורתית נמצאת בתחרות מול הסתערות הצרכנות המודרנית בדמות הטלוויזיה. כשילדי התושבים צופים בטלוויזיה בביתם הם נחשפים לסדרות סבון אמריקניות מדובבות לצרפתית, משחקי טלוויזיה, מופעי ספורט מפריז ופרסומות למוצרים שהתושבים כלל לא ידעו שהם צריכים. החינוך בבתי הספר נעשה בצרפתית, ומטיף לערכים ולאורח המחשבה הצרפתי.
במטרה לקרב את התושבים, מפעיל הממשל הצרפתי תוכניות חברתיות שונות כדוגמת טיפול רפואי חינם ומענקי לידה עבור כל ילד שנולד באזורים דלי האוכלוסין.
תרבות מצרים העתיקה
לאורך קיומה, תרבות מצרים העתיקה התפתחה רבות ויצרה חידושים במספר תחומי ידע ואמנות.
מדע.
המדע במצרים העתיקה היה מפותח בתחומים אחדים:
גאומטריה.
המצרים פתחו שיטות למדידת שטחיהם של המלבן והעיגול ואף ידעו לחשב נפח.
ספירה.
במצרים העתיקה התפתחו גם החשבון והמספור. המצרים ספרו בשיטה העשרונית:
כתיבת מספר התבצעה באמצעות כתיבת רצף ספרות. לדוגמה, על גילוף אבן בכרנך נמצא הסימן הזה, שמשמעותו 4622:
גם שברים ידעו המצרים לחשב, אך לכפול ידעו רק ב-2.
אסטרונומיה.
האסטרונומיה המצרית אף היא הייתה מפותחת. המצרים העריכו שאורך השנה היא בת 365 ימים וחילקו את השמיים לקבוצות של מזלות.
רפואה.
הרפואה המצרית הייתה מפורסמת בכל רחבי העולם העתיק ואף הניחה את היסוד לרפואה האירופית. הרופאים המצרים אבחנו מחלות רבות ואף נתנו להם הטיפול המתאים. הרופאים המצרים התמחו בריפוי שיניים, בניתוח ראש, ובאיחוי שברים ובחניטה.
אדריכלות.
האדריכלות המצרית היא אחת העתיקות מהידועות לנו, ואולי אף העתיקה ביותר (במידה ומדובר על בניה באבני גזית). התחלתה באלף הרביעי לפני הספירה.
בהתחלתה בנו בטיט עשוי מטין הנילוס על מקלע קני סוף. מאוחר יותר עברו לשימוש בלבנים מאותו טיט מיובשות בשמש - ובעץ (שיטת בנייה זו לא פסקה במצרים עד היום). המבנים האופייניים לאדריכלות המצרית הם גדולי ממדים ובעלי קווים חדים.
הפירמידות - מבני ענק שסודם לא פוענח במלואו עד היום - היוו משכנות למתים, שהמצרים האמינו כי הם מוסיפים לחיות חיי נצח.