כדור ה-9 מ"מ פרבלום פותח בשנת 1902 בגרמניה על ידי חברת הנשק הגרמנית DWM עבור אקדח לוגר P08 מתוצרתה. האקדח, אשר פותח על ידי הממציא הגרמני גאורג לוגר, נקרא בתחילה אקדח פרבלום, ומכאן קיבל הכדור את שמו.
כדור ה-9 מ"מ פרבלום פותח מכדור ה-7.65x21 מ"מ פרבלום, שהיה למעשה הכדור הראשון שנבחר עבור אקדח הלוגר, על מנת להשיג ביצועים בליסטיים וכושר עצירה טובים יותר. הכדור הוצג על ידי גאורג לוגר גם בפני האמריקאים והבריטים. הצבא האמריקאי העדיף את כדור הקולט 45., אך הבריטים אימצו את הכדור עבור תת המקלע סטן. כבר במהלך מלחמת העולם השנייה נפוץ הכדור במגוון רחב של תתי מקלעים דוגמת הסטן, ה-MP 40 הגרמני (ה"שמייסר") ואפילו הגריז גאן האמריקאי (שסופק עם ערכת קנה ובריח להחלפה שהותאמו לשימוש בכדור, כדי לאפשר לחיילים שנשאו אותו להשתמש בתחמושת שלל).
כיום הכדור הוא הנפוץ ביותר מסוגו ומשמש למעלה מ-70 צבאות כתחמושת סטנדנדרטית לאקדחים ותתי מקלעים. במהלך השנים יוצרו עשרות רבות של תתי מקלעים שהשתמשו בכדור, ביניהם העוזי הישראלי וה-MP5 הגרמני.
כדור ה-9 מ"מ נוח מאוד לירי בזכות הרתע החלש שלו ומשקלו הנמוך מאפשר לשאת כמות תחמושת גבוהה יותר לעומת כדורים בקליברים גדולים יותר. כושר העצירה של הכדור נחשב חלש יחסית לכדורים הגדולים יותר, דוגמת ה-S&amp;W 40. וה-קולט 45. בגלל האנרגיה הקינטית ומהירות הלוע הנמוכות יותר של הכדור, אך יש מי שטוענים כי פוטנציאל הנזק הנמוך יותר של הכדור הוא דווקא אחד מיתרונותיו הגדולים מאחר שהוא מאפשר להגביל ולשלוט בכמות הנזק הנגרמת למטרה.
כיום, לאחר יותר מ-100 שנים בשימוש, החלו יצרנים ברחבי העולם לחפש את ה"כדור הבא", שיחליף את כדור ה-9 מ"מ, דוגמת ה-.357 SIG או ה-S&amp;W 40., אך גם כיום הכדור הוא הנפוץ ביותר בשימוש באקדחים ובתתי מקלעים ברחבי העולם.
בישראל פותח בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 כדור 9 מ"מ פרבלום חודר שריון המסוגל לחדור שכפ"צים.
כדור ה-9 מ"מ פרבלום נקרא גם 9 מ"מ לוגר (על שם אקדח הלוגר), 9 מ"מ נאט"ו, 9x19 מ"מ ו-9 מ"מ ארוך.
סמית' וסון 40
סמית' אנד וסון 40 (40S&amp;W) הוא דגם של כדור אקדח מן הנפוצים בעולם.
בשנת 1986 באירועי מיאמי, נרצחו שני סוכנים על ידי שני שודדים, כאשר אחד הסוכנים ירה בשודד כדור 9x19 מילימטר פרבלום שחדר לחזהו דרך המרפק ונעצר שלושה סנטימטר ליד לבו. בעקבות אירועים אלו, החלה הסוכנות הפדרלית בארצות הברית בתחקיר מעמיק בנושא תחמושת שבסופו הוחלט על מעבר לקליבר חדש וחזק יותר - כדור ה-10 מ"מ שפותח רק שנים מעטות קודם לכן. הכדור הקשה היה ארוך מדי (25 מילימטר) והצריך אקדחים גדולים בסגנון ה-45ACP, ובנוסף הרתע היה חזק מאוד. בתגובה הורידה הסוכנות הפדרלית את כמות אבק השרפה. באוקטובר 1990 הציגה חברת סמית' אנד וסון את ה-S&amp;W 40, שבו על אף התרמיל הקצר יותר יש די מקום לכמות אבק השריפה הנותר. סמית' אנד וסון 40 הוא בעל קוטר זהה אך אורכו הוא 22 מילימטר. הכדור מפתח כ-40% יותר כוח לעומת 9 מ"מ והקוטר גדול ב-30% לעומת כדור בקוטר 9 מילימטר.
יתרונו העיקרי של הכדור הוא משקלו הכבד המאפשר פגיעה קשה יותר. חסרונו העיקרי הוא שבגלל הקוטר הגדול יותר מופחתת כמות הכדורים הנישאים במחסנית לעומת ה-9 מ"מ. בשנת 1997 החליטה גם הסוכנות לחזור לעשרה מילימטר וכיום הוא נמצא בשימוש בין היתר ב-D.E.A., במשמר החופים ובמשטרת לוס אנג'לס. מעבר לזה נמצא הקליבר בשימוש במשטרות רבות באוסטרליה, קנדה, ברזיל ואפילו ירדן ביחידת משטרה מיוחדת בלוחמה בטרור בתת-מקלע של הקלר וקוך UMP.
בישראל הקליבר הזה לא נמצא בשימוש.
גלוק 18
אקדח הגלוק 18 פותח בשנת 1987 על פי בקשת קוברה, יחידת משטרה עלית של משטרת אוסטריה.
האקדח חיצונית הוא בדיוק כמו גלוק 17 אך הוא נשק אוטומטי וחיצונית ניתן להבחין ביניהם רק על ידי המספר על המחלק וידית קטנה על צדו השמאלי של המחלק לבחירת מצבי הירי "אוטומטי" ו"בודד". בשל העובדה כי מדובר בנשק אוטומטי, הנשק אינו ניתן למכירה לאזרחים בכמעט כל המדינות אלא רק לכוחות הביטחון.
קצב האש של גלוק 18 הוא כ-1200 כדורים לדקה והוא יכול להטען במחסניות סטנדרטיות ובנוסף במחסניות בת 33 כדורים ואפילו מחסניות תוף מיוחדות בת 100 כדורים. קוטרו 9 מילימטר.
המשתמש היחיד בישראל הוא השב"כ כאשר בצה"ל משתמשים במקבילו הישראלי המיקרו-עוזי.
משתמשים נוספים הם GIGN הצרפתית ויחידת קוברה האוסטרית.
מורן איזנשטיין
חריפות
חריפות היא תחושת שרפה או צריבה הנגרמת מגירוי כימי לא מזיק. ישנן מספר תרכובות שונות המפעילות מספר מנגנונים עצביים שונים הנקראים בשם הקולקטיבי חריף. המוכר שבהם הוא הקפסאיצין שקיים בפלפלים חריפים. לחריף שימושים קולינרים והשימוש בו נפוץ במטבחים של מגוון תרבויות, בעיקר באסיה ובאמריקות. בעקבות שימושו הקולינרי חריף נחשב לעיתים בתור טעם, למרות שאינו מורגש על ידי פקעיות טעם אלא על ידי עצבים האחראים על תחושת חום, ולכן ניתן להרגיש חריף גם בריריות אחרות בגוף, כדוגמת הנחיריים והעיניים.
בנוסף ל"חריפות חמה" האופיינית לפלפל חריף, ישנם סוגים נוספים של חריפות, כגון "חריפות קרה" כמו זו של המנתול המגרה דווקא את חישני הקור, או חריפות "נדיפה" המורגשת בעיקר באף, כגון חרדל, חזרת או ואסאבי.
החומרים גורמי החריפות הנפוצים ביותר הם קפסאיצין (מצוי בפלפלת צ'ילי ומשמש בתרסיס פלפל) ופיפרין (מצוי בפלפל שחור), נפוצים פחות הם האליצין (המצוי בשום) ואליל אזותיאוציאנט (המצוי בחזרת, בואסאבי, בחרדל ובצנון). המכנה המשותף לכולם הוא שהם גורמים לקולטני הכאב ליתר חדירות ליונים (לדוגמה, קטיוני נתרן ואשלגן במקרה של קפסאיצין), וכך מדמים אות כאב.
בשפת הדיבור מקובל להתייחס לחריפות בתור טעם. עם זאת, חריפות שונה מטעמים אחרים (כמו מתיקות, מרירות, חמיצות או מליחות), בכך שתחושת החריפות אינה מועברת על ידי עצבי פקעיות הטעם שבלשון, אלא על ידי ליפי העצב המשולש . מסיבה זו, חשיפת אזורים אחרים בגוף, בהם אין פקעיות טעם, לחומרי מזון הנחשבים חריפים עשויה לעורר תחושת חום, כאב או צריבה הדומה לזו הנוצרת בחלל הפה. מולקולות "חריפות" כמו הקפסאיצין פועלות על כל תא עצב רירי תחושתי, וזו הסיבה לכאב החריף בעיניים באם אנו נוגעים בעין עם משהו חריף (על עקרון זה מבוסס השימוש בתרסיס פלפל). בדומה לכך אנו חשים בחומר החריף גם ביציאתו, הודות לרקמה הרירית בקרבת פי הטבעת.
הכימאי וילבור סקוביל כונן ב-1912 סולם למדידת חריפותם של פלפלים חריפים. סולם סקוביל מדרג את החריפות מקפסאיצין טהור (15–16 מיליון יחידות סקוביל) ועד אפס (לדוגמה, דרגת החריפות של בננה מתוקה או פלפל פימנטה).
קרונית תחזוקה
קרונית תחזוקה היא כלי תחבורה מסילתי בעל הנעה עצמית, המשמש להסעת עובדים וציוד לצורכי תחזוקת המסילה.
שימושים.
הקרונית מיועדת בראש ובראשונה להסעת עובדים לאורך רשת המסילות, ולשם כך היא כוללת תא נוסעים. באמצעות הקרונית ניתן לסייר לאורך המסילה ולבדוק את מצבה, לזהות פגיעה (טבעית או מכוונת) במסילה או בציוד האיתות ולנייד עובדים וציוד לצורכי תחזוקת המסילה למקומות שאליהם אין גישה נוחה בדרך אחרת. כאשר יש צורך בציוד עבודה שלא ניתן להסיע בתא הנוסעים, ניתן לחבר לקרונית עגלה נגררת להובלת הציוד, עם זאת לקרונית אין בדרך כלל מספיק כוח כדי לגרור קרון משא עמוס.
מעבר להסעת העובדים והציוד, קיימות קרוניות ייעודיות למשימות נוספות כמו קרונית הכוללת ציוד מדידה הנותן מידע מדויק על מצב המסילה וקרוניות הכוללות מנוף להנפת ציוד שמשקלו אינו מאפשר הרמה על ידי העובדים או לגובה גדול.
קרוניות בשימוש רכבת ישראל.
בשימוש רכבת ישראל נמצאות שבע קרוניות רגילות, שתי קרוניות מדידה ועשר קרוניות מנוף.
בין שנות ה-50 וה-80 רכשה רכבת ישראל מחברת האמריקאית עשרות קרוניות מנועיות. הבודדות עדיין פעלו עד העשור השני של המאה ה-21.
הקרוניות האלה סופקו במספר דגמים, ללא התוספת האופציונלית של גוף, לכן יוצרו עבורן גופים שונים שאחד מהם הוא גוף ה"צפרירית" שיוצרו החל משנות ה-80 בתקופת כהונתו של מנכ"ל הרכבת צבי צפרירי. הקרוניות עם גוף "צפרירית" פעלו לרוב בלוד ובדרום, בצפון פעלו קרוניות עם גוף מרובע.
ספר התנ&quot;ך
מנוף מסילתי
מנוף מסילתי הוא מנוף המותקן על קרון רכבת או ישירות על חוגונים כך שניתן לניידו על מסילת רכבת לצורך עבודות לאורך המסילה הכרוכות בהנפת משאות כבדים. קיימים מנופים מסילתיים בעלי הנעה עצמית המותקנים על קרונית ומנופים חסרי הנעה עצמית הנגררים על ידי קטר כחלק מרכבת עבודה.
שימושים.
קיימים מנופים מסילתיים מסוגים שונים על פי היעוד שלהם:
מנופי תחזוקה.
מנופים אלו משמשים לתחזוקת המסילה: הצבת ציוד איתות או אמצעי בטיחות אחרים לאורך המסילה, הזזת קטעי מסילה, מסוטים או אדנים לצורך תיקונים או הנחת קטעי מסילה קצרים והעמסה ופריקה של ציוד תחזוקה אחר המוסע על גבי רכבת משא אל מקום העבודות. מנופים אלו הם בדרך כלל קטנים יחסית ובעלי כושר נשיאה בינוני.
מנופי חילוץ.
מנופים אלו משמשים לחילוץ ציוד נייד שנשמט ולהשבתו אל המסילה. מנופים אלו הם בעלי כושר נשיאה גבוה מאוד, שכן קטרים עשויים להגיע למשקל של עשרות טונות. במקרים מסוימים יש צורך בשני מנופים על מנת לחלץ ציוד כבד במיוחד.
מנופי סחורות.
מנופים אלו משמשים להטענה ולפריקה של סחורות מרכבות משא במקומות בהם אין מנופים קבועים לצורך זה. אלו בדרך כלל מנופים קטנים יחסית, ועם התרחבות השימוש במנופים ניידים על גבי משאיות, השימוש בהם הולך ופוחת.
מבנה.