נולד ב-1970 לרחמים רון, רקדן וממייסדי להקת בת שבע, ולמאירה, מתעמלת קרקע ומאיירת בפורצלן. שירת בצה"ל במהלך האינתיפאדה הראשונה ובהמשך היה קומונר של גרעין הנוער העובד. החל ללמוד בבית הספר למשחק ניסן נתיב וקטע את לימודיו כדי לנסוע לסן פרנסיסקו, שם החל לעסוק במוזיקת עולם.
קריירה מוזיקלית.
ב-1995 הקים את להקת שבע יחד עם מוש בן ארי ואבישי בר-נתן, והחל להופיע עימה בישראל ובפסטיבלים ברחבי העולם. הלהקה הוציאה ארבעה אלבומים. אלבומה האחרון, "Live in Australia", זכה בשנת 2006 בקטגוריית "אלבום ההופעה החיה הטוב ביותר של השנה" בתחרות המוזיקה IMA.
ב-2003 הקים את "פרויקט הדיוואן - דיוואן הלב", המשלב מוזיקאים וקהל במפגש שירה משותפת של מוזיקה מקודשת ושירת דבקות. ההרכב מופיע מאז ברחבי הארץ ובעולם. בין השאר הופיעו ב-2009 בפסטיבל Colours of Ostrava בצ'כיה, בשירה מקודשת בעברית.
הקים גם מספר הרכבים מולטי-אתניים נוספים, המנגנים מוזיקה סוּפית, מוזיקת נוודים ומוזיקה אפריקאית עדכנית.
ב-2006 היה רון שמע האמן הישראלי הראשון שהוזמן למאלי להופעות ומפגשים עם מוזיקאים מקומיים. ב-2007 נסע לסנגל כשגריר של רצון טוב מטעם משרד החוץ הישראלי, להשתתפות בפסטיבל Goree והקלטות עם אמנים מקומיים.
במהלך מסעותיו באפריקה הקים את הפרויקט הרב-תרבותי "SOOF", במסגרתו יצר אלבום, וידאו ארט ותערוכת תמונות. באלבום הוקלטו שירים בהשתתפות מוזיקאים אפריקאים מקומיים, בהם אמן הרגאיי אלפא בלונדי מחוף השנהב ושותפים בו הזמרים מוש בן ארי וזוהר פרסקו. האלבום כולל שירים בתשע שפות ועשרות כלי נגינה, בסגנון מוזיקלי שבטי לצד מוזיקה אלקטרונית וחשמלית. בשלב עריכת הסינגלים לאלבום הצטרף אליו המפיק הבינלאומי טל הרצברג, שהוסיף סגנון פופ לשילוב המוזיקלי.
משמש כשגריר של רצון טוב מטעם משרד החוץ בעולם המערבי ובמדינות מוסלמיות, ובכללן כאלו שאינן מקיימות קשר דיפלומטי סדיר עם מדינת ישראל.
במסגרת פעילותו לקח חלק במגוון אירועים ייחודיים: ב-1999 הופיע עם להקת שבע בארצות הברית בפסטיבל "משוררי השלום", פרי יוזמתו של הדלאי לאמה; באוקטובר 2000 הוזמן עם שני מוזיקאים, נוצרי ומוסלמי מישראל, לקחת חלק בטקס "סולחה" בין שלוש הדתות השמיות, במעמד שנערך על קברו של מוהמדין ציסטי והשתתפו בו מיליון וחצי עולי רגל; בשנת 2001 נשלח לבוסניה-הרצגובינה מטעם חברת PRIO הנורווגית של האיחוד האירופאי, להנחיית דו-שיח גישור בין קבוצות של סרבים וקרואטים בנושא פתרונות לסכסוך מזוין; ב-2002 היה כחבר במשלחת כבוד אל האחווה הבקטשית, חסידי הצדיק הסופי חג' בקטש, בקוניה, טורקיה; בשנת 2004 הופיע עם להקת "שבע" בפרלמנט הדתות הבינלאומי בברצלונה; וב-2010 הנחה טקס שמאני במסגרת פסטיבל בברזיל למען יערות הגשם בהשתתפות מאות שמאנים. בנוסף, במסגרת פרויקט "בדרך לסולחה", הנחה רון-שמע לאורך השנים מעגלי הידברות למען אמון ופיוס בין בני אברהם.
ב-2015, במסגרת מסע הופעות באירופה, הופיע עם האנסמבל בפסטיבל דרמן בנורווגיה מול מאות פליטים סורים.
בשנים 2016-2012 כיהן בתפקיד מנהל האמנותי של הפסטיבל הסופי הראשון בישראל, וכן של פסטיבל ירושלים למוזיקה מקודשת.
במהלך הופעותיו עם ההרכבים השונים, הופיע רון שמע מול אישים ידועים כגון הדלאי לאמה, שרון סטון, מדונה, ריצ'רד גיר, קולדפליי, סטינג, רדיוהד ועוד.
תרגום וכתיבה.
בשנת 2001 הוציא ספר בשם "ההארה" - תרגום לעברית משירת ג'לאל א-דין רומי, משורר פרסי סופי מהמאה ה-13, שהנושא המרכזי של הגותו הוא מושג "התאווחיד" – אחדות. ב-2007 יצא תרגום נוסף של רון-שמע לשירתו, בספר "שיר אחד".
לאורך השנים כתב רון-שמע מאמרים למגזין "חיים אחרים", לאתר "מהות החיים" ועוד. בנוסף הוא עוסק בכתיבת שתי סדרות של ספרים, העומדות לצאת לאור: סדרת אגדות לצעירים, וסדרת "יום בחייו של ילד" בליווי צילומים אותנטיים.
משחק ובימוי.
ב-1993 שיחק במופע "אקו-ים" בפסטיבל עכו, בו גם ניגן. ב-1994 היה ממייסדי קבוצת התיאטרון הקבלי "מטטרון". על הופעתו באותה שנה ב"חנוך נסיך ההוויה" בפסטיבל עכו, זכה בפרס חבר השופטים 'ציון לשבח' על בימוי ומשחק. באותה שנה ייסד גם הרכב סיפור מוזיקלי, "מרבד הקסמים", שהופיע עד 1996 בכ-600 מופעים במסגרת משרד החינוך.
ב-1995 הופיע בסרט "חנוך", וכן ביים ושיחק בהצגה "החתונה השמימית" במסגרת פסטיבל עכו. ב-1996 הופיע במופע מולטי-מדיה בתיאטרון המלכותי של אמסטרדם, "I LAB YOU", בבימויו של דודי מעיין. באותה שנה ביים ושיחק במופע רחוב קירקסי, "עץ משיח", במסגרת פסטיבל עכו.
ב-2001 ביים, הפיק ושיחק בהצגה "מי שומר על העצים" במסגרת פסטיבל בת ים ופסטיבל עכו.
ב-2011 שיחק בסרט "בלדה לאביב הבוכה" בבימויו של בני תורתי.
המרכז לשכונות עובדים
ירושלים הנצורה (אוניית מעפילים)
ירושלים הנצורה הייתה אוניית מעפילים. זו הייתה אוניית משא דו-תרנית עשויה עץ, בעלת מבנה רחב המגיעה לעומק של עד 4 מטרים. במקור, נקראה האונייה Ambrosiana אך שמה שונה בעקבות המצור על ירושלים במלחמת העצמאות.
האונייה נרכשה על ידי עדה סרני והמוסד לעלייה ב' באיטליה, באמצעות איש קשר מקומי במילאנו. היא הוכנה על ידי מפקד המשימה, יהודה צפתי, אנשי המוסד לעלייה ב' אנשי פלי"ם וגדעונים והצוות המקומי שכלל מכונאי אוסטרי, רב מלחים ושלושה מלחים. כחלק מארגונה לשייט סודרו מקומות לעולים, נבנה מטבח בצריף עץ, נבנו סליקים בחרטום. בספינה היו שתי סירות הצלה ל-20 איש כל אחת. כן הובאו מזון שאמורה היה להספיק ל-5–10 ימים ו-5 טון מים.
מבחינת התקשורת, הגדעוני הכין את האונייה שבועיים לפני ההפלגה. היה בה משדר קריסטל ונמתחה אנטנה מראש התורן האחורי אל הגשר. נבנה סליק למכשיר בחדר המכונות, בין טנק הדלק לדופן התא ובו היו ארבעה מכשירי שידור והקלטה תוצרת ארצות הברית. כמו כן לא היה מכשיר SOS על האונייה.
ב-3 בפברואר 1948 בשעה 03:00 יצא מנמל הפליגה מפשיה רומנה באיטליה, כשעל סיפונה 670 מעפילים אוניית ירושלים הנצורה והצטרפה לצי הצללים. ב-10 בפברואר בשעה 10:00 הגיח מטוס ליברייטור בריטי וחג מספר פעמים מעל הספינה, אשר הייתה במרחק 80 מיל מחופי הארץ. כעבור מספר שעות הגיע מטוס נוסף. כדי להקשות בזיהוי הספינה, האנשים הסתתרו בבטן האנייה ומבני השירותים והמטבח הושלכו לים. לפנות ערב, הופיעה משחתת בריטית אשר ליוותה את הספינה במשך כל הלילה. למחרת, 11 בפברואר, הופיעו שתי משחתות נוספות אשר חסמו את נתיב השיט לתל אביב. מפקד האונייה הורה למעפילים שלא להתנגד בכוח לפינוי. גם מפקד המשחתת הודיע שלא יעשה שימוש בנשק אם לא יתנגדו. בשעות לפנות בוקר של 12 בפברואר הגיעה הספינה לפתח נמל חיפה וניסתה להיכנס בכוחות עצמה. בהיותה במרחק 600 מטר מהחוף ניסו הבריטים להשתלט עליה ולהכניסה לנמל. כדי למנוע מהם להשתלט על האונייה, חיבלו המעפילים במכונות. לבסוף נאלצו הבריטים לגרור את הספינה למעגן צדדי בנמל חיפה. בנמל חיפה הורדו העולים והועברו באמצעות ספינת משמר בריטית לספינת הגירוש אושן ויגור.
אחראי הספינה משה דפני העיד כי לא היה טעם להתנגד והמעפילים אף הגישו מים ומזון לחיילים ועזרו להם לעלות לגשר. רב החובל והצוות הונחו להיטמע בין המעפילים והמלווים הסתתרו בסליק ואחר כך הצליחו להתחמק. מפקד האונייה סגן משה דפני עבר עם המעפילים לספינת הגירוש.
לאחר שסיימה את שירותה נמכרה האונייה לגריטה.
כביש 316
כביש 316 הוא כביש אורך אזורי בישראל, באזור חבל יתיר ודרום הר חברון ואורכו כ-26 ק"מ. קצהו הצפוני של הכביש עובר בשטחי יהודה ושומרון. הכביש מתחיל בצפון הנגב בצומת יתיר שעל כביש 31 ליד היישוב הבדואי חורה לכיוון צפון מערב, ממשיך לדרום הר חברון דרך יער יתיר, חולף על-פני היישוב ליבנה, חוצה את קו הירוק ולאחר היישוב בית יתיר הכביש מסתיים בצומת סוסיה שעל כביש 317. בכביש פגמים רבים בצורת שקעים וסדקים, המקשים על הנהיגה ואף מסכני חיים בחושך ובמזג אוויר סוער.
שוקי שחרור
שוקי שחרור (נולד ב-1956) הוא איש צבא ישראלי בדרגת תת-אלוף, לשעבר ראש מטה פיקוד הצפון.
ביוגרפיה.
שחרור גדל והתחנך בירושלים. בנעוריו למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר בעיר מגוריו (במחזור שיצאו ממנו שלושה קצינים בדרגת אלוף - אלעזר שטרן, ישי בר ויאיר נוה וכן הרב הצבאי הראשי לשעבר תת-אלוף רפי פרץ).
שירותו הצבאי.
בשנת 1974 התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם תום הקורס שב לגולני ושימש במספר תפקידי פיקוד ובהם מפקד מחלקה, פלוגה וכמפקד פלחה"ן גולני. במלחמת לבנון שימש כסגן מפקד גדוד 51. בהמשך שימש כמפקד גדוד 51 בין השנים 1984–1986. לאחר מכן שימש כמפקד עוצבת ברעם בין השנים 1989–1991 וכסגן מפקד אוגדת עזה. במבצע ענבי זעם שימש כקצין אג"ם של פיקוד הצפון. ב-1978, בעת שהיה מפקד פלוגה, היה שחרור מעורב בתאונת דרכים קטלנית והורשע בארבע עברות: בהריגה, בנהיגה ללא רישיון, בעקיפה בדרך שאינה פנויה ובהתנהגות שאינה הולמת קצין. בשל כך פנתה התנועה לאיכות השלטון בשנת 1998 לשר הביטחון ולרמטכ"ל בדרישה כי לא ימונה לראש מטה פיקוד הצפון. שחרור מונה לתפקיד זה ובשנת 2002 השתחרר מצה"ל. במלחמת לבנון השנייה שימש במילואים כראש מטה פיקוד הצפון.
לאחר שחרורו מונה כאחראי על האפיון המבצעי של חברת אלביט מערכות. במילואים משמש שחרור כסגן מפקד פיקוד צפון. כמו כן הוא משמש כיושב ראש סניף מרחבי הר אדר של האגודה למען החייל.
כ&quot;ט בנובמבר (אוניית מעפילים)
כ"ט בנובמבר הייתה אוניית מעפילים, נקראה על שם החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר על הקמת מדינה ליהודים בארץ ישראל.
קורותיה.