לפי המסורת הנצרות הובאה להודו, באזור קראלה, בשנת 52 על ידי השליח תומאס הקדוש. הנוצרים המקומיים דוברי השפה מלאיאלם הידועים כ"נסראנים" או "הנוצרים של תומאס הקדוש" הכירו עם השנים את סמכותה של הכנסייה הלא-כלקדונית מן העיר אדסה - כנסיית המזרח של האשורים ("נסטוריאנית") ואימצו את הסורית-ארמית שפת פולחנם. הקהילה הייתה זמן רב אוטונומית תחת הנהגת מנהיג מקומי.במאה ה-16 לרגל הסינוד בדיאמפר בשנת 1559 כמרים פורטוגזים ניצלו את חולשת המוסדות של הכנסייה במזרח והשתלטו על מסגרות הכנסייה ההודית תוך הכנה להעברתה לידי שליטת האפיפיור. נגד מגמה זו קמו במאה ה-17 כמרים בראשות הארכידיאקון תומאס שנשבעו ב-3 בינואר 1653 (במה שנקרא "שבועת הצלב העקום" - "קונן קוריסו סתיאם") שלא להצטרף ל"דת הפרנקים" ו"לא לקבל את אמונת האפיפיור מרומא". ב-1665 ביקר בהודו שליח של הפטריארך הסורי אורתודוקסי של אנטיוכיה והנוצרים של תומאס הקדוש בראשותו של הארכידיאקון תומאס החליטו להכריז על נאמנות לפטריארך הנ"ל ולכנסייה הסורית האורתודוקסית ("יעקבית"). הם עזבו את מה שנקרא הפולחן הסורי (אשורי) המזרחי לטובת הפולחן הסורי המערבי. הכנסייה זאת, תחת הנהגתו של תומאס שהוסמך למטרופוליט, ידועה בשם כנסיית מאלנקארה.
כנסיית מאלנקארה ידעה במהלך השנים שורה של פילוגים:
בשנת 1975 הפטריארך של אנטיוכיה, יעקוב השני, החיה את תפקיד המפריאן - הקתוליקוס של הודו, גם בקרב הפלג הזה של הנצרות הסורית אורתודוקסית, ומינה בתפקיד זה את מור פילוקסנוס, תחת השם בסליוס פואלוסה השני. בשנת 1980 בפעם הראשונה קתוליקוס הודי, בסליוס פאולוסה השני, ניהל את טקס הכתרת הפטריארך הסורי החדש של אנטיוכיה - איגנטיוס זכא הראשון איוואס.
מרפריאן הנוכחי של הכנסייה הנוצרית הסורית היעקבית, קתוליקוס של המזרח ושל הודו, הוא אבון מור בסליוס תומאס הראשון (החל משנת 2002).
מושבו הרשמי הוא במרכז ע"ש מור איגנטיוס זכא הראשון בפותנקרוז, על יד קוצ'י. הוא מתגורר בסמינר מור איגנטיוס בקותאמנגאלאם במחוז ארנאקולאם.
בשנת 1964 התקיים בקוטאיאם סינוד עולמי סורי אורתודוקסי בראשות הפטריארך מור איגנטיוס יעקב השלישי מאנטיוכיה, שבו המפריאן של הודו הוכרז כ"קתוליקוס של המזרח" האחראי על עיניני הכנסייה בהודו לבד. בסינוד זה הושג זמנית בלבד איחוד בין שני הפלגים היריבים, אך הם נפרדו שוב באמצע שנות ה-1970..
הקתוליקוס הנוכחי של כנסיית מלאנקארה הסורית האורתודוקסית הוא בסליוס מרתומא פאולוסה השני (החל משנת 2010. הוא נושא את התארים "קתוליקוס של המזרח ומטרופוליט של מלאנקארה".
בשנת 1964 הסינוד העולמי הסורי אורתודוקסי שהתכנס בקוטאיאם בהודו החליט להחיות את תפקיד המפריאן בהקשר ההודי. המפריאן של הודו אימץ את התואר "קתוליקוס של המזרח", כשסמכותו מוגבלת למאמינים מהודו בלבד.
כנסיות של המזרח (של שתי הוועידות).
כנסיית המזרח של האשורים (כנסייה פרסית, "נסטוריאנית").
לפי המסורת הוקמה בשנת 33 על ידי השליח תומאס הקדוש, וכן על ידי מארי הקדוש ואדאי הקדוש, כמסופר בספר האפוקריפי "משנת אדאי".
ההקשר הגאופוליטי של הקמת כנסיית המזרח נוצר על ידי היריבות הפוליטית הגדולה שבין האימפריה הרומית ובין האימפריה הפרסית הסאסאנית. השליטים הזורואסטריסטים של פרס לא ראו בעין יפה את הקשרים שבין הנוצרים שבתחום שליטתם ובין הנוצרים שבאימפריה הרומית שאימצה במאה ה-4 את הנצרות כדת רשמית.
כנסיית המזרח התארגנה ב-310 והייתה השנייה אחרי הכנסייה האפוסטולית הארמנית שהנהיגה את מוסד הקתוליקוס.
התואר אומץ על ידי הבישופים של בירת פרס, סלבקיה-קטסיפון שהיו ראשי הכנסייה של המזרח או של פרס, אך היו כפופים לפטריארך של אנטיוכיה. לבישוף פאפא בר גגאי (או אגאי)(329-317) היה לראשונה כבישוף של סלבקיה-קטסיפון מעמד-על לגבי הבישופים האחרים בפרס וככל הנראה נשא הראשון תואר של קתוליקוס. הכנסייה הפרסית או כנסיית המזרח של האשורים הפכה לאוטוקפאלית בשנת 431 כשהקתוליקוס של אז דחה את החלטות ועידת אפסוס.
במאה ה-5, הבישוף מור יצחק (410-399) שארגן את ועידת סלבקיה-קטסיפון קרא לעצמו בישוף של סלבקיה-קטסיפון, קתוליקוס וראש הבישופים של כל המזרח ומעמדו זה הוכר על ידי המלכים הפרסים. שושלת זו של קתוליקוסים הקימה את "כנסיית המזרח" והובילה את התפתחות "הפולחן הסורי (אשורי) המזרחי". ידועה במערב כ"כנסייה הנסטוריאנית", כנסייה זו, באמצעות מנהיגה דינכא הרביעי, דרשה בשנת 1976 להפסיק את השימוש בכינוי הזה, שאינו תואם מזמן את המשנה הכריסטולוגית שלה.
כנסיית המזרח האשורית אינה קוראת לעצמה "אורתודוקסית" אלא "קדושה", "קתולית" (במובן של "אוניברסלית", "כלל-עולמית" בלבד) ו"אפוסטולית" בהתאם ל"קרדו" מוועידת ניקאה וקונסטנטינופול ("אנחנו מאמינים בכנסייה אחת, קדושה, קתולית ואפוסטולית
הקתוליקוס הנוכחי הוא מר דינכא הרביעי, המכהן החל מ-17 באוקטובר 1976. עד שנת 1984 ישב בטהראן, באיראן ולאחר מכן במורטון גרוב על יד שיקגו, בארצות הברית.
הכנסייה הקדומה של המזרח.
הוקמה על ידי סיעה של כנסיית המזרח של האשורים שדחתה בשנת 1968 את אימוץ לוח השנה הגרגוריאני.
הקטוליקוס -פטריארך של בגדאד, מהשנת 1972 - אדאי השני.
כנסיות אורתודוקסיות (של שבע הוועידות).
הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית.
לפי המסורת, הכנסייה הוקמה על ידי השליח אנדראס הקדוש במאה הראשונה.
אצל הגאורגים היה קיים התואר קתוליקוס החל משנת 475 או 484 ועד 1811, כשגאורגיה סופחה לרוסיה. בין 1811 - ובין 1917 היא התמזגה בתוך מוסדות הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. בשנת 1917 הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית הפכה לאוטוקפאלית וראשה הוכרז שוב כקתוליקוס, שמושבו בטביליסי.
החל מ-023 בדצמבר 1977, הקתוליקוס-פטריארך של כל גאורגיה, ארכיבישוף של מצחתה וטביליסי, הוא איליה השני.
כנסיות קתוליות (נצרות מזרחית קתולית).
הכנסייה הקתולית הכלדאית.
היא כנסייה שהתפחה מתוך כנסיית המזרח של האשורים ונפרדה ממנה במאה ה-16 על ידי איחוד מלא עם הכנסייה הקתולית והכרת סמכות האפיפיור. חסידיה הם בני העם אשורי או כלדאו-אשורי מעיראק שהיו זמן רב דוברי ניב ארמי.
המנהיג שלה הנוכחי, הקרדינל - קתוליקוס-פטריארך הקתולי הכלדאי של בבל הוא כעת עמנואל השלישי דלי. מושבו בבגדאד.
הכנסייה הקתולית הארמנית.
לכנסייה ארמנית זו, שקמה בשנת 1742 (פרט כנסייה הקתולית ארמנית מלבוב שהוקמה ב-1620) יש קתוליקוס-פטריארך משלה, הנושא גם את התואר פטריארך, ויושב בכפר בזומר, בלבנון. החל משנת 1999 הקתוליקוס-פטריארך של הכנסייה הקתולית הארמנית הוא נרסס בדרוס ה-19 טרמוני. תוארו הרשמי הוא "פטריארך-קתוליקוס של בית קיליקיה".
אירופה אירופה (סרט)
יום ירושלים (פירושונים)
אלפונס דה פוליניאק
אלפונס דה פוליניאק (בצרפתית: Alphonse de Polignac 1826–1863) היה מתמטיקאי צרפתי שעסק בעיקר בתורת המספרים.
בשנת 1849 העלה את השערת פוליניאק, שמכלילה את השערת הראשוניים התאומים ואומרת שכל מספר זוגי מתקבל אינסוף פעמים כהפרש של ראשוניים עוקבים. טרם הצליחו להוכיח או להפריך את ההשערה.
באותה שנה הציג בפני האקדמיה הצרפתית למדעים השערה נוספת שגרסה שכל מספר אי-זוגי הוא סכום של חזקה של 2 עם מספר ראשוני. 127 הוא דוגמה נגדית לטענה זו, כפי שעולה מבדיקה פשוטה של שבע החזקות של 2 שקטנות מ-127.
מו פארה
זאב ברבן
זאב בָּרָבָּן (10 באוקטובר 1897 – 9 בספטמבר 1974) היה שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי וחבר בהנהלת תיאטרון האוהל.
ביוגרפיה.
ברבן נולד בסתיו 1897 ברוהטין שבגליציה המזרחית (אוסטריה), בנם של לאה לבית סמואל ויעקב ברבן, פקיד דואר. למד בבית ספר עברי אצל רפאל סופרמן ואחר-כך בגימנסיה ממשלתית פולנית. בסתיו 1914, עם הפלישה הרוסית במלחמת העולם הראשונה, נמלטה המשפחה לבירה וינה. שם סיים את לימודיו בגימנסיה גרמנית, והצטרף לתנועת "השומר הצעיר". ב-1917 גויס לצבא האוסטרי ושירת בו בדרגת מועמד-לקצונה. בתום המלחמה שב מזרחה לעירו רוהטין, ושם ייסד את קן השומר הצעיר ועמד בראשו.
למד באוניברסיטת וינה ובסטודיו לדרמה.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל כחלוץ עם גרעין תנועתו. תחילה עבד בייבוש ביצות, נגרות, עבודות בנין וסלילת כבישים, תחילה כחבר בקבוצה העירונית, ולאחר מכן כחבר "קבוצת הבניין" של שחקני "האוהל". כן נמנה עם מייסדי קיבוץ מרחביה.
נישא לשחקנית "האוהל" דבורה קסטלניץ.
התקבל לתיאטרון "האוהל" עם היווסדו בשנת 1925, היה חבר הנהלתו עד סגירתו ב-1969.
משנת 1929 היה חבר ארגון "ההגנה". הוא זכה להצלחה בקריינות, והופיע בערבי קריאה ומערכונים יחד עם רעייתו בארץ ובארצות הברית.
ברבן הדריך בחוגי דרמה וביים הצגות בתנועות נוער ובתי ספר, ובראשית שנות ה-50 נשלח להשתלמות בבימוי בארצות הברית מטעם תיאטרון האהל. עם שובו התרכז בבימוי וזנח את פעילותו כשחקן, בשנת 1953 נבחר לחבר מועצת האיגוד הארצי של אמני הבמה, המוזיקה והמחול.
ברבן שיחק בהצגות: "יעקב ורחל", "ירמיהו", "ר.או.אר", "בשפל", "הרופא על פרשת דרכים", "אהבה ומרמה", "שורשים עמוקים", "יוהנה הקדושה", "בר כוכבא", "בנימין ד'יזרעאלי", "האחים אשכנזי", "דרך במדבר", "המלך ליר", "שבתי צבי" ועוד.
ביים את ההצגות: "הבן יקיר לי" (1951), "צריפים וירח", "העיירה הזאת", "סוף העולם", "גם זו לטובה", "הנערה והכושי", "חבורה על התמזה", "העיר הזאת", "הדגן הוא ירוק", "כוכב השחר", "אסירה מס' 72", "השבת השחורה", "בלי עין הרע", "קשר דם", "הידעת את נתיב החלב", "המבשר", "המשטרה", "שניים ימין שניים שמאל" (1965).
ברבן נפטר בשנת 1974 והוא בן 77. נקבר בבית העלמין קריית שאול.