בשנת 2011 הלחין ועיבד לאלבום המוערך של ישי לוי האחת שלי, את הסינגל "עננים" שזכה לביקורות משבחות, וכן את השירים "כשאת צוחקת", ו"לאן את הולכת". בשנת 2012 הלחין ועיבד בן מנחם לאייל גולן את השיר "מנגינה" שנכלל באלבומו נגעת לי בלב, בו השתתף בן מנחם כמלחין גם בחמישה שירים נוספים: "לו הייתי יכול","פרפר", "שובי ילדונת", "אושר אמיתי" ו"ממריא".
בשנת 2017 יצא אלבומה של שרית חדד שרה שרה, לו כתב והלחין בן-מנחם 2 שירים: "כוכבי" ו"היא מאוהבת". בן מנחם שיתף פעולה גם עם מאיה בוסקילה, לה הלחין את השיר "אל תוותר עלי", ועם אורי פיינמן, לו הלחין את השירים "שיר מהלב" ו"תמיד איתי".
הפרויקט של רביבו.
בשנת 2012 ייסד בן מנחם את ההרכב המוזיקלי המזרחי הפופולרי "הפרויקט של רביבו" המורכב מבן מנחם עצמו, מהזמר אלירן צור ומאחיו ניר בן מנחם.
ההרכב הצליח רבות וצבר לעצמו במהלך שנת 2012 מעריצים רבים בזכות מחרוזות שירים המורכבות מלהיטים מזרחיים משנות ב-70 וה-80 של בין היתר: חיים משה, אביהו מדינה, דקלון, ג'ו עמר ומשה גיאת. הרכב הוציא עד כה שבעה אלבומים.
חיים אישיים.
בן מנחם נשוי, אב לשלושה ומתגורר בבת ים.
בית החולים הממשלתי ביפו
בית החולים הממשלתי ביפו היה בית חולים כללי שפעל ביפו משנת 1949 ועד 1980.
בית החולים דונולו ובית החולים דג'אני.
ראשיתו של בית החולים הייתה בשני בתי חולים שהקים משרד הבריאות ביפו לאחר מלחמת העצמאות. באותה עת השתכנו ביפו עשרות אלפי עולים חדשים, חלקם במצב בריאותי רעוע, אשר נזקקו לשירותי בריאות. לשירותים אלו נזקקו גם תושבי חולון ובת ים, ובתי החולים של תל אביב היו קטנים מלספקם. הקמת שני המוסדות ביפו נועדה לענות על צורך זה.
בית החולים האחד שהוקם היה בית החולים דג'אני, שלימים שונה שמו ונקרא על שם הרופא היהודי בן המאה ה-18 יעקב צהלון. הוא הוקם ב-1949 במקומו של בית חולים צבאי, ששכן במלחמת העצמאות במבנה ששיכן עד אז בית חולים פרטי בבעלות משפחת דג'אני הערבית מיפו. בבית החולים האזרחי הוקמו מחלקת יולדות ומחלקת ילדים, שהועסקה מיד בטיפול בילדי עולים שהגיעו לארץ במסגרת מבצע על כנפי נשרים.
בית החולים האחר שהוקם ביפו היה דונולו הרופא (שהיה ידוע פשוט כ"דונולו"), שנקרא על שמו של הרופא היהודי בן המאה העשירית שבתי דונולו. הוא הוקם ב-1950 בשכונת גבעת עלייה ביפו, בשני אתרים, שנקראו דונולו א' ודונולו ב': הראשון היה בניין בסמוך לחוף הים, ששימש בימי המנדט הבריטי כ- בית החולים הממשלתי למחלות מידבקות ביפו. האתר השני, שנפתח שנה לאחר הראשון, שכן כחצי קילומטר דרומה ממנו, במבנה ששימש במקורו כתחנת הסגר. במתחם דונולו ב' שוכנו שתי המחלקות הפנימיות של בית החולים (בניהולם של דניאל ברונר וחיים הלל פריד) וכן בית ספר לסיעוד. המחלקה הכירורגית שכנה תחילה במתחם דונולו א' ולאחר מספר שנים עברה למתחם דונולו ב', שם נבנו עבורה חדרי ניתוח חדשים, והתרחבה לשתי מחלקות.
ייסוד בתי החולים היה כרוך בקשיים רבים ובהם מחסור בידיים עובדות, בכוח אדם מקצועי ובציוד מכל הסוגים (שהובא מבתי חולים אחרים באזור המרכז) ואף במים זורמים. אף על פי כן הלכו שני המוסדות והתבססו.
בית החולים המאוחד.
בשנת 1958 אוחדו בתי החולים דונולו ודג'אני תחת הנהלה אחת ונקראו מאז ואילך בית החולים הממשלתי ביפו. מנהל בית החולים (עד 1970) היה ד"ר יוחנן פרידנטל, ולאחר פרישתו לגמלאות החליפו ד"ר מרדכי רביד. מיזוג ההנהלות איפשר לאחד שירותים שונים בבית החולים, אך הפיצול הפיזי לשלושה מתחמים כפה הותרת שירותים מפוצלים מסוימים, ובהם מכון הרנטגן של בית החולים, המעבדות והמטבחים.
לאחר הקמת בית החולים המאוחד נוספו לו מבנים, שירותים וציוד רפואי חדש. בשנת 1960 הוקם בו מרכז למחקר וגילוי מוקדם של סרטן ליד המחלקות הכירורגיות. בשנת 1966 נפתחה מחלקה אורתופדית, ב-1973 – מחלקה אורולוגית ומחלקת אף, אוזן, גרון, וב-1974 – מכון נפרולוגי. כמו כן נפתחו בו מחלקת עיניים, מחלקה לכירורגיה פלסטית, מכון המטולוגי ויחידה לטיפול נמרץ קרדיולוגי (במסגרת מחלקה פנימית ב'). בשנת 1974 פעלו בבית החולים חמישה חדרי ניתוח.
בית החולים השתתף בתורנויות בתי החולים באזור תל אביב. הוא היה מסונף לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב ולמדו בו סטודנטים לרפואה, עבדו בו סטאז'רים ומתמחים והתקיימה בו פעילות מחקר רפואי, שפורסמה בכתבי עת רפואיים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים השתתף בית החולים באשפוז פצועי צה"ל מחזיתות המלחמה.
נתונים מספריים.
בשנת 1974 היו בבית החולים 330 מיטות אשפוז, וב-1977 גדל מספרן ל-350. ב-1973 ביקרו בחדרי המיון של בית החולים 45 אלף איש ואושפזו 16,800, נערכו 5,300 ניתוחים ונולדו 3,500 תינוקות. באותה שנה עבדו בבית החולים 484 אנשי צוות - 78 רופאים, 215 אחיות ו-191 עובדים אחרים. בשנת 1977 היה מספרם 600. בשלהי ימי פעילותו של בית החולים הוא שירת אוכלוסייה בת 250 אלף איש.
מייסודו ועד שנת 1974 סיפק בית החולים 2.5 מיליון ימי אשפוז והתרחשו בו 80 אלף לידות.
סגירת בית החולים.
למרות ההתפתחות הרבה, סבל בית החולים במשך כל שנות פעולתו מעובדת היותו מפוזר בין שלושה מתחמים ומן המבנים הצפופים והרעועים בחלקם שבהם פעל. כך, עד סוף פעילותו אושפזו בו 8 עד 10 חולים בחדר אחד.
בראשית שנות השישים החל משרד הבריאות בהכנות להקמת בית חולים חדש בתל גיבורים שבחולון, אשר יחליף את בית החולים שביפו – לימים בית החולים וולפסון. תחילת הבנייה התעכבה עד לשנת 1970 והסתיימה רק ב-1980.
ב-1971, במקביל לתחילת בניית בית החולים בתל גיבורים, תרם איש העסקים שאול אייזנברג סכום כסף גדול לשם בניית בית חולים חדש ביפו, שיחליף את בית החולים הממשלתי. לאחר שנבנה באתר שיועד לו שלד פלדה בן שלוש קומות החליט משרד הבריאות לעצור את הבנייה ולהפנות את כל המימון הממשלתי להקמת בית החולים בחולון.
במרץ 1980 החלה העברת מחלקות מכל אגפי בית החולים הממשלתי ביפו לבית החולים וולפסון. לפי הסכם שהושג לפני כן עברו עובדי בית החולים למוסד החדש מבלי שתנאיהם הורעו ומבלי שפוטר מי מהם. לאחר ההעברה הוסב בית החולים צהלון לבית חולים גריאטרי תחת ניהול עמותה פרטית, ואילו שני אגפי בית החולים בדונולו א' ודונולו ב' נסגרו, ובית החולים הממשלתי חדל להתקיים.
על חלק משטח מתחם דונולו ב' הוקמו פארק קידרון ובניין מרכז פרס לשלום. שלד בית החולים אייזנברג עמד שומם שנים רבות. בסופו של דבר פורק השלד בתחילת שנות האלפיים ובמקומו הוקמו המבנים של מכללת תל אביב-יפו.
בית החולים דונולו
נגישות לקשישים
נגישות קשישים היא האפשרות של זקנים לבצע פעולות ולקבל מידע בצורה המותאמת ליכולתם ולהבנתם. שיפור הנגישות לקשישים, כהכללה, נותן מענה על מוגבלויות שונות מגוונות, כשם שתהליך ההזדקנות שונה מאדם לאדם.
נגישות פיזית.
לקשישים רבים יש מוגבלויות פיזיות בחיי היום יום שלהם, כגון:
בשל בעיות אלו ואחרות, נדרשים קשישים לפתרונות שישפרו את חייהם. מרבית הפתרונות הנוגעים לנגישות של קשישים הם פיזיים, למשל היכולת שלהם להגיע למקומות, להצליח לתפעל מחשב ועוד.
נגישות למידע.
הפעילות למען נגישותם של הקשישים למידע לוקה בחסר. כמו כן, קשישים לעיתים מתקשים להבחין בין אדם אמין לרמאי בגלל המידע הרב שמבלבל אותם. בעלי מקצוע לעיתים מנסים לנצל כספית קשישים בשל ההנחה כי לקשישים חסר מידע באשר לאופייה של המלאכה הנדרשת, או שהם אינם ששים להתעמת.
בשל הקשיים בתפיסה ובזיכרון נרתעים קשישים מטכנולוגיה חדישה, ומתקשים להתמודד עם כמות מידע גדולה.
נגישות ברשות הפרט ומודעות הפרט.
כל אדם יודע שהוא מזדקן ושבעתיד, כושרו הגופני והמנטלי, ירד. על כן, על האדם לתכנן את סביבתו בהתאם לכך. דוגמאות:
חקיקת חוק נגישות לקשישים.
בניגוד למוגבלויות או לקויות או מחלות, הזקנה נתפסת כתהליך טבעי ולא כמכת גורל. החקיקה בתחום נגישות לקשישים מפגרת בהרבה אחרי חקיקה דומה, עבור אנשים צעירים עם מוגבלויות. זאת למרות שהמגבלות המאפיינות קשישים, די ברורות. בשל עצם היותו של אדם, לדוגמה, בן שמונים, הוא אינו יכול, למשל, לחנות בחניית נכים או לדרוש שמסמכים ששולחות אליו הרשויות יודפסו באותיות דפוס גדולות. אדם בן שמונים נדרש להוכיח את מוגבלותו, בלא קשר לגילו, כדי לזכות בזכויות אלו.
ארגוני סיוע ומכוני מחקר.
כיום ישנם ארגונים שונים שדואגים לרווחת הקשישים ומוסדות עירוניים המנסים לסייע. אחד המוסדות הבולטים בישראל הוא "יד שרה", שמשאיל ציוד טכנולוגיה מסייעת לפעולות שונות בחיי היום יום של אנשים מוגבלים.
מחקר בתחום הנגישות לקשישים נעשה בעיקר במכונים לחקר נגישות, שנמצאים במקומות שבהם הזדקנות האוכלוסייה היא משמעותית ביותר. מדינה אחת שבה המחקר הזה בולט היא פלורידה - מדינה שמהגרת אליה אוכלוסייה זקנה רבה מרחבי החוף המזרחי של ארצות הברית.
Family Office
Family Office (גם פמילי אופיס; בתרגום מילולי לעברית: משרד משפחתי) הוא שם כולל לחברות המספקות למשפחות עשירות שירותי ניהול לכלל הנכסים שלהן. בעזרתן יכולות המשפחות לנהל את עושרן באופן מקצועי ומסודר כאילו היו חברת השקעות או משקיע מוסדי.
מטרות.
הפמילי אופיס מנהל את נכסי המשפחה בראייה ארוכת טווח, תוך שאיפה לשמר אותם עבור הדורות הבאים. בתחום ההשקעות, השירות מרכז עבור המשפחה את הקשר מול השחקנים הפיננסיים השונים (בנקים, בתי השקעות, קרנות גידור וקרנות השקעה) ומגבש אסטרטגיית השקעה כוללת. בתחום המשפט האישי, הוא עוסק בתכנון בין דורי, ובכלל זה צוואות, עזבונות, והסכמי ממון. במקרים רבים, המשרד המשפחתי מנהל גם את הפעילות הפילנתרופית של המשפחה.