הוא החל את הקריירה העיתונאית שלו בכתיבה בעיתון " "פואבלו"" ואחר כך ב"טלוויזיון אספניולה " (גוף השידור הממשלתי), לעיתים קרובות ככתב מלחמה. כשהוא התעייף מהעניינים הפנימיים ב-TVE, הוא התפטר והחליט לעבוד במשרה מלאה כסופר.
בתו המתבגרת קרלוטה הוצבה ככותבת משותפת לספרו הראשון של אלטריסט. הוא גר בין לה נבאטה (ליד מדריד) לבין מולדתו קרטחנה, משם הוא נהנה להפליג לבדו בים התיכון. הוא חברו של חאבייר מריאס, שהעניק לפרס-רוורטה את התואר דוכס קורסו מממלכת המיקרו-אומה של רדונדה.
אחיינו ארטורו חואן פרס-רוורטה הוא כדורגלן מקצועי המשחק בקבוצת קרטחנה.
מחלוקות.
הסופרת המקסיקנית ורוניקה מורג'יה האשימה את ארתורו בגניבת עבודתה. ב־10 בנובמבר 1997 פרסמה סיפור קצר שכותרתו "היסטוריה דה סמי", בכתב העת "El laberinto urbano". חודשים אחר כך, במרץ 1998, פרסם פרס- "רוורטה סיפור באל סמנאל", שכותרתו "Un chucho mejicano", הנושא דמיון הדוק בקריינות, כרונולוגיה, ביטויים ואנקדוטה. סיפורו פורסם לאחרונה באוסף מחודש לטקסט "Perros e hijos de perra" (Alfaguara), ומורגיה הבחינה בפלגיאט באותה תקופה. מורגיה לא המשיכה בתביעה משפטית אלא ביקש התנצלות והסרת הסיפור. בינתיים פרס-רוורטה התנצל וציין כי את הסיפור שפרסם כתב בדיוק כפי שסיפר לו הסופר סילטיאל אלאטריסטה.
התסריט של פרס-רוורטה לסרט "גיטאנו" בסוף שנות התשעים הביא גם נגדו כתב אישום נוסף על פלגיאט. במאי 2011 הורה בית המשפט במחוז אודיאנסיה במדריד על פרס ומנואל פאלסיוס, במאי וכותב שותף של "גיטאנו", לשלם 80,000 יורו ליוצר הקולנוע אנטוניו גונזלס-ויגיל, שתבע אותם בגין פלגיאט לכאורה בתסריט הסרט. פרס תיאר החלטה זו כ"מארב ברור" ו"תמרון ברור לסחוט כסף". פסק הדין סתר שתי פסיקות פליליות קודמות, ואחת מפסק דין סוחר שכולם החליטו לטובת פרס ופלאסיוס. ביולי 2013 מחוז אודיאנסיה במדריד הורה לפרס-רוורטה לשלם 200,000 יורו לגונזלס-ויגיל בגין פלגיאט.
לאורדינה
לאורדינה (ברומנית ובהונגרית: leordina; ביידיש: לערדענא או לערדינא) הוא כפר במחוז מרמורש ברומניה. עד השואה התקיימה בלאורדינה קהילה יהודית קטנה, שמנתה בשיאה כחמישית מכלל האוכלוסייה.
גאוגרפיה.
לאורדינה שוכנת בצפון מזרח מחוז מרמרוש באזור ההיסטורי טרנסילבניה, סמוך לגבול עם אוקראינה. הכפר נבנה על גדות נהר וישאו , קילומטרים ספורים מהעיירות רוסקובה ופטרובה , 20 ק"מ מוישאו דה סוס ו-42 ק"מ מהעיר סיגט ו-105 ק"מ מבירת המחזו באיה מארה.
בלאורדינה שתי תחנות רכבת בקו הרכבות בורשה-ווישוי-וילג' העובר גם במויסיי, וישאו דה סוס, פטרובה, וביסטרה.
היסטוריה.
אזכורים ראשונים של המקום מופיעים כבר מהמאה ה-14, ובשמו הוא מופיע מהמאה ה-15.
במשך מאות שנים הייתה לאורדינה, כשאר חלקי טרנסילבניה, חלק מממלכת הונגריה. לאחר מלחמת העולם הראשונה הועבר האזור לידי רומניה במסגרת חוזה טריאנון. תכתיב וינה מ-1940 השיב את האזור לידי הונגריה של מיקלוש הורטי. לאחר מלחמת העולם השנייה הושבה טרנסילבניה לרומניה במסגרת חוזה פריז.
דמוגרפיה.
רובם המכריע של תושבי הכפר הם רומנים. עד למלחמת העולם השנייה חיו בכפר יהודים רבים (ראו לקמן).
בשנת 1941 מנתה אוכלוסיית הכפר 2219 נפשות.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-2002 מנתה אוכלוסיית הכפר 2,593 נפש, רובם המכריע רומנים, שבעה אוקראינים, הונגרי אחד וטורקי אחד.
במפקד האוכלוסין שנערך ב־2011 חיו בכפר 2,547 איש, כ־95% מהם רומנים.
מבחינה דתית, 81% אחוז מהאוכלוסייה הם נוצרים אורתודכסים, כ־11% הם אדוונטיסיטים של היום השביעי וכ־2% פנטקוסטליסטים כ-4% מהאוכלוסייה הם בעלי שיוך דתי אחר, או לא ידוע.
בלאורדינה מועצה מקומית הכוללת 11 חברים.
הקהילה היהודית.
מוצאם של יהודי לאורדינה, כמו רוב יהודי מרמורש, הוא מגליציה השכנה. במפקד של שנת 1768 נמנה רוכל יהודי אחד בשם ישראל שאלאמון בלאורדינה, אך אין ידוע אם הוא נשאר בכפר או שחנה בו בדרכו ליעד אחר. אין תיעוד מדויק על מועד הגעתם של היהודים ללאורדינה, אך המסורת המקומית גורסת כי זה היה בסביבות שנת 1800. בשנים שלאחר מכן הוקם מקווה ובית קברות. קהילה ממוסדת הוקמה בסביבות 1850, ובאותה תקופה הוקם בית מדרש. בלאורדינה היו שלושה "חדרים" לא ממוסדים.
כשליש מהיהודים עסקו בחקלאות והיתר במסחר זעיר, בעלי מלאכה ופועלים בתעשיית העץ המפותחת שהתקיימה בלאורדינה.
היהודים בלאורדינה התחלקו לשלוש קבוצות: חסידי ויז'ניץ, חסידי קוסוב וחסידי סיגט, שבניגוד לשאר הכפרים בסביבה קנתה לה אחיזה רבה בלאורדינה, ואף בנו לעצמם בית מדרש מאבן בתחילת המאה ה-20. לכל אחת מהקבוצות היה בית כנסת משלה.
בשנת 1930 מנו יהודי הכפר 324 נפשות, ובמפקד קהילות הונגריה ערב הגירוש ב-1944 נמנו בו 234 נפש.
לאחר הכיבוש הנאצי באפריל 1944 רוכזו כל היהודים ושולחו לגטו בוישאו דה סוס, משם גורשו לאושוויץ.
לאחר גירוש היהודים מלאורדינה, הגיעו לשם עובדי כפייה יהודים, שהועבדו בסלילת כבישים. רבים מהם מתו מרעב, ומעינויים, ועם התקרבות הצבא הוציאו הנאצים להורג כ-400 עובדים, כרבע מהם יהודים.
לאחר המלחמה שבו יהודים בודדים ללאורדינה, אך לאחר זמן מועט כולם עזבו למחנות עקורים שהיוו תחנה בדרך לישראל, וכיום אין עוד יהודים בלאורדינה.
ללאורדינה לא היה רב רשמי מעולם, אך פעלו בה שוחטים שהיו גם מורי הוראה, כולם היו תחת חסותם של רבני משפחת טייטלבוים מסיגט:
חומות קולדיץ
חומות קולדיץ (באנגלית: The Colditz Story) הוא סרט קולנוע בריטי בשחור-לבן משנת 1955, בבימויו של גאי המילטון, עם ג'ון מילס ואריק פורטמן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "The Colditz Story" של פטריק רייד (1952) שמתאר את תקופת כליאתו כשבוי מלחמה בטירת קולדיץ ובריחתו משם לשווייץ ב-1942.
הצילומים נערכו בטירת קולדיץ שנמצאת כ-100 ק"מ ממערב לדרזדן שהייתה אז בשטח גרמניה המזרחית.
בטירה שנקראה על ידי הגרמנים Oflag IV-C, נכלאו שבויי בריטים, הולנדים, פולנים וצרפתים, בעיקר כאלה שברחו ממחנות אחרים ונתפסו. האסיר המפורסם ביותר שנכלא שם היה הטייס הקיטע דאגלס באדר לאחר שנתפס בניסיון בריחה.
הגרמנים החשיבו את הטירה למחנה שבויים בעל דרגת סיווג גבוהה ביותר, שהבריחה ממנו נחשבה לכמעט בלתי אפשרית. למרות זאת נכתב בסוף הסרט כי משם היו יותר בריחות מכל מחנות השבויים הגרמנים בשתי מלחמות העולם וכי עד כיבוש הטירה באפריל 1945 היו בה 320 ניסיונות בריחה בהם הצליחו לברוח 5 פולנים, 15 הולנדים, 22 צרפתים ו-14 בריטים...
הסרט היה מועמד לפרס באפט"א לסרט הטוב ביותר.
תקציר העלילה.
פט רייד (ג'ון מילס) מקגיל (כריסטופר רודס) ווינסלו (בריאן פורבס) מגיעים לטירת קולדיץ לאחר שנתפסו בניסיונות בריחה. בכלא יש שבויים בריטים, צרפתים, הולנדים ופולנים. כל קבוצה מנסה לארגן בריחה משלה ולכן נכשלת. לבסוף נבחר קולונל ריצ'מונד (אריק פורטמן) למפקד השבויים ומתאם כל הפעולות.
מפקד הכלא (פרדריק ולק) מזהיר את כל השבויים כי זה הכלא השמור ביותר וכי כל הבורח מסתכן בנפשו. קצין הביטחון הראשי פרים (דניס שו) מרחרח ומחפש בכל המקומות כדי לגלות מנהרות בריחה.
כל הבריחות מתגלות. ריצ'מונד מתכנן בריחה על ידי כך שהתחפש לקצין גרמני ויעסיק את הזקיף בעת שהבורחים יצאו מפתח המנהרה. התכנית פועלת יפה אבל היוצאים מהמנהרה נתפסים ואחד נפצע. בחקירה מתברר ששבוי פולני היה מודיע שמסר את תוכנית הבריחה בגלל לחץ של הגסטפו על משפחתו. הוא נשפט על ידי השבויים ומוצא להורג.
וינסלו מצליח להימלט בתוך משאית שמובילה כביסה אך נתפס כעבור מספר ימים.
מקגיל מתכנן בריחה ביחד עם רייד אך ריצ'מונד לא מאשר לו ובתגובה הוא מנתר מעל גדר הכלא ונורה למוות. לבסוף מתכנן רייד בריחה של ארבעה שבויים לבושים במדי גרמנים בעת שהשבויים מעלים הצגה לפני חבריהם ומפקדי הכלא. הבורחים מצליחים לעבור את השומרים בהצדעה אך כעבור זמן שניים מהם נתפסים. רייד ווינסלו מצליחים להגיע לשווייץ ושולחים הודעה לריצ'מונד לקול שמחת השבויים.
עניבת הצלה
יחסי סרביה–רומניה
יחסי סרביה–רומניה הם יחסי החוץ בין רומניה וסרביה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-19 באפריל 1841.
היסטוריה.
אף על פי שסרביה פתחה באופן לא רשמי מעין נציגות דיפלומטית בבוקרשט במרץ 1836, באופן רשמי, הסוכנות הדיפלומטית הסרבית הראשונה בבוקרשט הוקמה בפברואר 1863, עם קוסטה מגזינוביץ', כנציגה הדיפלומטי הראשון. באופן הדדי הוקמה הנציגות הדיפלומטית הרומנית הראשונה בבלגרד ב-24 במרץ 1863 והנציג הדיפלומטי הראשון היה תאודור קלימאק.
בשנת 1879, כתוצאה מהמעמד הממלכתי העצמאי, הפכו הנציגויות הדיפלומטיות מבלגרד ומבוקרשט לצירויות. לפיכך ב-26 באפריל 1879 הנציגות הדיפלומטית הרומנית בבלגרד הפכה לצירות, ולסקר קטרג'יו מונה לראש המשלחת. בקיץ 1879 מילאן א' פטרונייביץ' הפך לציר התושב הראשון של סרביה ברומניה. מאוחר יותר, לאחר שרומניה וסרביה הפכו לממלכות, ב-1881 וב-1882, נציגיהן הדיפלומטיים הפכו ל"שליחים מיוחדים". רק בשנת 1939 נהפכו הצירויות מבלגרד ובוקרשט לשגרירויות.
עם זאת, ניתוק הדרגתי של היחסים הבינלאומיים בין רומניה וסרביה (באותה תקופה יוגוסלביה) התרחש במאי 1941, לאחר שרומניה הכירה בעצמאותה של המדינה העצמאית של קרואטיה בשליטת גרמניה, מפני שרומניה הייתה אז חלק ממדינות הציר.
כיום, כסמל ליחסים הטובים בין רומניה וסרביה, יש ברומניה משפט שאומר "לרומניה יש רק שני חברים: הים השחור וסרביה". עם זאת, ביטוי זה ומצב היחסים בין שניהם הועמדו בסימן שאלה ברומניה כתוצאה ממצבם של הרומנים בעמק טימוק בסרביה, שם הם מכונים "ולאכים".
שיתוף פעולה דיפלומטי.