פאס נולד בניו ג'רזי למשפחה ממוצא סיציליאני וגדל בפנסילבניה. אביו היה פועל פלדה. כילד חלם להיות "קאובוי מזמר" לפי דמותו של ג'ין אוטרי, ששר וניגן שירי בוקרים עם גיטרה. אביו, שזיהה את כישרון הנגינה שלו, קנה לו את הגיטרה הראשונה בהיותו בן 9 ועודד אותו לנסות ולנגן כל מנגינה ששמע. בגיל 14 החל פאס להופיע ולנדוד בדרכים עם הרכבים מזדמנים. הוא הגיע לניו יורק, הופיע שם והתמכר לסמים. רוב שנות החמישים היה שרוי בניסיונות גמילה.
יצירתו.
בשנות השישים עבר פאס ללוס אנג'לס והחל להקליט בחברת "פסיפיק ג'אז", בין היתר תקליטים שהפכו לשם דבר כמו "Catch Me", "Sounds of Synanon", "Simplicity" ו-"For Django", שהוא מחווה לדג'נגו ריינהארדט, אשר פאס הושפע מסגנונו ושילב אותו עם סגנון הארד בופ והשפעות של צ'ארלי פארקר ליצירת סגנונו הייחודי. ב-1963 זיכה אותו המגזין דאון ביט בפרס "הכישרון המבטיח" (מילולית: New Star Award).
באותן שנים הופיע בטלוויזיה כנגן לצידם של פרנק סינטרה, שרה ווהן ואמנים אחרים ובתוכניות "טונייט שואו" עם ג'וני קרסון, "תוכניתו של מרב גריפין" ותוכניות נוספות.
בראשית שנות השבעים שיתף פעולה עם הגיטריסט הרב אליס ועם הבסיסט ריי בראון והמתופף ג'ק האנה וכתב את ספרו החשוב (אחד מן הספרים העיקריים ללומדי גיטרה ג'אז) "Joe Pass Guitar Style".
ב-1974 הקליט את תקליט הסולו "וירטואוזו" בחברת פאבלו וניגן בטריו עם הפסנתרן אוסקר פיטרסון והבסיסט נילס-הנינג ארסטד פדרסן, עמם זכה בפרס גראמי עבור הופעת ההרכב הטובה ביותר לאותה שנה. בהמשך ניגן עם אמנים רבים בהרכבים שונים ביניהם עם דיזי גילספי, דיוק אלינגטון, קאונט בייסי ואחרים. כמו כן הקליט ארבעה תקליטים עם אלה פיצג'רלד שזכו להצלחה רבה: "Take Love Easy" (1973), "Fitzgerald and Pass... Again" (1976), "Speak Love" (1983), "(Easy Living" (1986.
פאס נפטר מסרטן הכבד בלוס אנג'לס בגיל 65.
ג'ו פס
אליפות הפאן פסיפיק בשחייה
אליפות הפאן פסיפיק בשחייה היא תחרות שחייה בינלאומית גדולה, הנערכת בבריכות ארוכות משנת 1985. תחרות זו נחשבת לגדולה ביותר אחרי האולימפיאדה ואליפות העולם בשחייה ושווה לאליפות אירופה בשחייה, בזכות השתתפותן של שתי מעצמות השחייה, ארצות הברית ואוסטרליה.
מטרת האירוע הייתה לקיים מפגש בינלאומי גדול לשחיינים, בשנים בהן לא מתקיימות האולימפיאדה או אליפות העולם בשחייה. לאחר שינוי בתאריכים של אליפות העולם בשחייה בשנת 2002 מארבע שנים לשנתיים, בשנים הלא זוגיות, הוחלט לקיים את האירוע אחת לארבע שנים בקיץ שבין האולימפיאדות בשנה זוגית.
האירוע נוסד על ידי ארבע מדינות: אוסטרליה, ארצות הברית, יפן וקנדה. הוחלט על כך שאירוח האירוע יתקיים במחזוריות בין המדינות החתומות על האירוע. כאשר יפן מארחת כל שני אירועים.
האירוע נתן מענה אזורי לאליפות אירופה בשחייה, לאותן מדינות שלא יכולות להשתתף בו. האירוע פתוח היה לכל אותן מדינות הגובלות באוקיינוס השקט (מכאן שמו). האירוע התרחב למדינות נוספות שהיו מעוניינות בתחרות גדולה ושאינן חלק מאירופה כמו דרום אפריקה.
שלא כמו במשחקים האולימפיים ובאליפות העולם בשחייה, רשאית כל מדינה לשלוח, ללא הגבלה, כל מספר שחיינים בו היא מעוניינת, לכל משחה בשלבים המוקדמים. אך בשלב חצי הגמר והגמר יכולים להשתתף רק שני שחיינים מכל מדינה.
בכל 13 האליפויות שנערכו, זכתה ארצות הברית בבכורה עם מרב מדליות הזהב.
עד כה נקבעו 28 שיאי עולם חדשים ב-12 משחקים.
עישון (בישול)
נוסטרה אטאטה
נוֹסְטְרָה אֵטָאטֶה (בלטינית: Nostra Aetate - "בזמננו אנו", "בעתותינו" או "בעת הזו") הוא שמה המקובל של ה"הצהרה בדבר יחס הכנסייה לדתות הלא־נוצריות" (Declaratio de Ecclesiae habitudine ad religiones non-Christianas), ומקורו בשתי המילים הראשונות של המסמך. ההצהרה הוקראה על ידי האפיפיור פאולוס השישי ב-28 באוקטובר 1965, עם סיומה של ועידת הוותיקן השנייה.
המסמך וניסוחו.
מבנה המסמך.
כותרת ההצהרה היא אמנם יחס הכנסייה לדתות לא־נוצריות, אבל ההצהרה אינה מתייחסת ליהדות או לאסלאם אלא רק ליהודים ולמוסלמים, להבדיל מההינדואיזם, הבודהיזם והדתות האחרות.
המסמך היהודי.
כהכנה לקראת כינוס הוועידה הטיל האפיפיור על הקרדינל הישועי הגרמני אוגוסטין באה, ראש "המועצה לקידום האחדות הנוצרית" של הקוריה הרומאית בוותיקן, את ניסוח המסמך בנוגע ליהודים. באה החל במלאכה בעזרת קבוצת עבודה ממשרדו, בחודש יולי 1960, וסיים אותה לאחר 14 חודשים בנובמבר 1961, היינו כשנה לפני כינוס הוועידה. המסמך שניסח הסיר מהעם היהודי את אשמת צליבת ישו, והודה כי לאנטישמיות הדתית היה חלק לא מבוטל באסונות שהתרגשו על העם היהודי. המסמך הסתמך גם על החלטת ועידה אקומנית קודמת, ועידת טרנטו מהמאה ה-16, אשר פורסמה ב-30 בספטמבר 1566.
ניסוח יחס הכנסייה אל היהודים ואל היהדות, התאפיין במחלוקת רבה ביחס לניסוח עמדותיה כלפי הדתות האחרות. שש טיוטות נערכו בעניין זה, והמסמך זכה לשם "המסמך היהודי" או "המסמך בעניינם של היהודים" (Decretum de Judaeis). בסופו של דבר, רק חלק מהמסמך היהודי אומץ, והוא היה לסעיף 4 של הנוסטרה אטאטה.
סעיף 4 - היחס ליהודים.
סעיף 4 לנוסטרה אטאטה עומד על הרקע המשותף לנצרות וליהדות:
הוא ממשיך ומציין את מקורה של הנצרות ביהדות, בקובעו כי השליחים ורבים מתלמידיו הראשונים של ישו יצאו מקרב העם היהודי. אולם החידוש העיקרי ביחס הכנסייה הקתולית אל היהודים, כפי שהוא בא לידי ביטוי בנוסטרה אטאטה, הוא, כי הוא דוחה את הרעיון שכל היהודים בזמנו של ישו, וכל היהודים כיום, אחראים למותו של ישו יותר מאשר הנוצרים, ולכן הוא קורא להימנע משנאה, רדיפות וגילויי אנטישמיות כלפי יהודים:
הרקע לאימוץ סעיף 4 והשפעתו.
הנוסטרה אטאטה העיד בעצמו על הרקע לניסוחו במשפט המבוא שלו, כדקלמן:
אולם אם ניתן לנקוב באירוע אחד שאין בלתו, להנעת התהליך שהחל בעבודה על "המסמך היהודי" בשנת 1960, והסתיים חמש שנים לאחר מכן בקבלתו של הנוסטרה אטאטה, הרי ברי שמדובר בשואה. למעשה, השואה ניערה את הנהגת הכנסייה הקתולית, והכריחה אותה להתעמת עם עברה ועם יחסה אל היהדות והיהודים משך מאות שנים. למרות שהדברים נדונו בעקיפין בעבר, ועידת הוותיקן השנייה הייתה ההזדמנות הראשונה, בוודאי בתקופה המודרנית, בה הכנסייה הקתולית נדרשה באופן מפורש לתרומתה הישירה לאנטישמיות ולסבלו של העם היהודי, אשר הגיעו לשיאם בשואה. מבחינה היסטורית, הדבר התאפשר גם על ידי מינויו של האפיפיור הליברלי יוחנן העשרים ושלושה, אשר החליף ב-1958 את פיוס השנים עשר השנוי במחלוקת, האפיפיור אשר כיהן בעת מלחמת העולם השנייה והשואה.
כבר ב-1959 הורה יוחנן העשרים ושלושה להשמיט מתפילת למען היהודים של יום שישי הטוב את הדיבור "היהודים הבוגדניים/חסרי האמונה", ובמקום המשפט "Oremus et pro perfidis Judaeis" ("הבה נתפלל למען היהודים הבוגדנים/חסרי האמונה") להנהיג את המשפט "Oremus et pro Iudaeis" ("הבה נתפלל למען היהודים").
למרות הוויכוחים הכבדים שאפפו את ניסוחו וקבלתו, הנוסטרה אטאטה היה רק אחד מ-16 מסמכים שונים שהתקבלו במהלך הוועידה האקומנית. הוא הקצר מבין כל ה-16 והוא אינו נושא הד למחלוקת שניצבה ברקע לו. עם זאת, נראה כי הוותיקן לא העריך את מלוא השפעתו ומשמעותו של המסמך בעת קבלתו, במיוחד בכל הנוגע ליחס אל היהודים והיהדות, וכתוצאה מכך ובשלב מאוחר יותר, גם כלפי מדינת ישראל.
בשנת 1965 הוקמו ברומא "השירות הבינלאומי לתיעוד יהודי-נוצרי" (Service International de Documentation Judéo-Chrétienne או SIDIC), שנועד להכשיר את הקרקע ליישום החלטות הוועידה האקומנית תוך בדיקת המצב בשטח. בדיקה זו העלתה פערים מהותיים בין החלטות הוועידה האקומנית לבין המצב בשטח, בו היהודים היו ונותרו "רוצחי האל". "המשרד לקידום האחדות הנוצרית" ברשותו של הקרדינל באה, היה אמור גם הוא לטפל, בין ענייניו האחרים, גם בנושא היהודי. בשנת 1969, במטרה לקדם את הפיוס עם היהדות, הקימו הכנסייה הקתולית ומספר ארגונים יהודים אמריקאים וישראלים את "הוועדה הבינלאומית לקשרים קתולים-יהודים" (International Catholic-Jewish Liaison Committee). הוועדה נפגשה מדי שנה והיו בה חמישה חברים יהודים וחמישה חברים קתולים (המפגשים נמשכים גם כיום).
בשנת 1970, וכפועל יוצא של הנוסטרה אטאטה, שונתה תפילת למען היהודים לחלוטין, ובמקום הנוסח הקודם:
התקבל הנוסח החדש, שבו אין התייחסות ליהודים כפרטים. במקום זאת, ישנה בו הכרה ביהודים כקולקטיב, כעם:
בתחילת שנות ה-70 היו מספר יוזמות של ועדות ומועצות קתוליות לאומיות אשר פרסמו הנחיות מקומיות בעניין היחס ליהודים. מסמכים כאלה התפרסמו לדוגמה בהולנד ובצרפת.
ב-22 באוקטובר 1974 הקים האפיפיור פאולוס השישי ועדה אפיפיורית קבועה ליחסים דתיים עם היהודים, ומטרתה הראשונה הייתה לפרסם הנחיות ליישום משמעויותיו של סעיף 4 של הנוסטרה אטאטה. הוועדה השלימה את מלאכתה ב-1 בדצמבר 1974, והמסמך פורסם ב-3 בינואר 1975. ההנחיות גינו כל צורה של אנטישמיות ואפליה, כנוגדות את רוח הנצרות ואת כבוד האדם, והפצירו בנוצרים לרכוש ידע אודות היהדות ומסורתה הדתית, כדי לאפשר קשרים ויחסים טובים בין שתי הדתות. ההנחיות הציעו פעולה בארבע דרכים - דו-שיח, פולחן, הוראה וחינוך, ופעילות חברתית משותפת: