כמו כן, התגלה שמקלט הרדיו בתא הטייס נותק באופן ידני ולא בעקבות תקלה. זאת מכיוון שבעת תקלה במכלול הרדיו ההקלטה נמשכת זמן ארוך דיו כדי לשמוע בה את "קפיצת" הכפתור. החוקרים הבחינו שבעת משיכת הכפתור ידנית לא שומעים רעש בהקלטה טרם היא חודלת.
לאחר גילויים אלו, מונה פסיכולוג לעקוב אחר היסטוריית הקפטן טרם הטיסה. הוא גילה מספר עובדות מעוררות חשד: הפסד של כמיליון דולר שהצטברו מהימורים בבורסה שביצע צו-ויי-מינג.
שנים לפני ההתרסקות, באותו תאריך, בהיותו הקפטן טייס בחיל האוויר הסינגפורי, נהרגו שני חבריו בטיסת אימונים שביצעו ביום מעונן. צו-ויי-מינג חזר לשדה התעופה טרם התאונה עקב תקלה במטוסו.
חצי שנה לפני ההתרסקות, הורד הקפטן בדרגה מ"טייס מדריך", בעקבות נחיתה שלא לפי הנהלים בה חשו ברע רבים מנוסעי המטוס. עוד סופר מטייס משנה שביצע מספר טיסות עם צו-ויי-מינג, שהוא נהג לדחוק את המטוס לקצה גבול היכולת, וטס במהירויות גבוהות מהמותר תוך כדי הנעת גוף המטוס בצורה מסוכנת.
מידע זה שהתקבל גרם לחוקרים לבנות הסבר מבוסס שלפיו קפטן הטיסה ריסק במכוון את המטוס, כאשר לפני כן דאג לכיבוי המקלט בקוקפיט, ובכך שיבש הליכי חקירה במכוון. ככל הנראה גרם לטייס המשנה לעזוב את תא הטייס ולאחר נעל אותו בחוץ, ומכאן היה באפשרותו לעשות כל שברצונו.
ג'ורג' סימפסון
סר ג'ורג' קלארק סימפסון (באנגלית: Sir George Clarke Simpson; 2 בספטמבר 1878 – 1 בינואר 1965) היה מטאורולוג בריטי.
חייו.
ג'ורג' קלארק סימפסון נולד בדרבי, אנגליה. אחרי לימודים בדרבי ובמנצ'סטר, הגיע לאוניברסיטת גטינגן שבגרמניה, שם סיים את הכשרתו.
בשנת 1902 ביקר בלפלנד לחקור חשמל אטמוספירי. בשנת 1905 היה לראשון שהרצה בנושא מטאורולוגיה באוניברסיטה בריטית, כשהתמנה למרצה באוניברסיטת מנצ'סטר. ב-1960 הצטרף לשירות המטאורולוגי ההודי כמטאורולוג אימפריאלי במטה השירות בשימלה, ופיקח על רבות מן התחנות המטראורולוגיות בהודו ובבורמה. ב-1910 יצא בתפקיד מטאורולוג עם משלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט אל הקוטב הדרומי והקים את אחת מתחנות חיזוי מזג האוויר הראשונות ביבשת אנטארקטיקה, שם ניהל ניסויי בלונים לבחינת האטמוספירה ולקביעת הדרכים שבהן משפיע הגובה על הטמפרטורה. סימפסון רשם את תחזיות הטמפרטורה והרוח במחנה הבסיס בכף אוונס. כמו כן פיקד על תחנה זו במשך חודשים אחדים, כאשר סקוט וחבורתו יצאו למסע אל הקוטב הדרומי בנובמבר 1911.
בשובו מאנטארקטיקה אחרי מותו של סקוט ב-1912, חזר סימפסון לשימלה כדי להצטרף מחדש אל שירותי המטאורולוגיה של הודו, שמשרדם הראשי שכן בכלכותה ומשרד הסניף בשימלה. בתקופת שהותו בשימלה, חי ג'ורג' סימפסון ב"Khud Cottage", המוכר כיום גם כ"מאדאן קונג'". כאן, בקוטג' זה, ערך סימפסון את הרשימות שכתב במסעו באנטארקטיקה.
הקוטג' שייך כיום לראג'יב מאדאן ונמצא בבעלות משפחתו מאז 1939. בתקופת מלחמת העולם השנייה התגורר בו מושל בורמה, בתקופה שבורמה הייתה תחת כיבוש יפן.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה ב-1914, גויסו קצינים רבים מן המחלקה המטאורולוגית ההודית לשירות צבאי. ממרץ עד מאי 1916, נדרש סימפסון לבצע שירות צבאי כיועץ המטאורולוגי לכוח המשלחת הבריטי במסופוטמיה, שכיום היא חלק מדרום עיראק. מאוחר יותר, נקרא לשרת כעוזר המזכיר למועצת החימוש ונאלץ לעזוב שוב את שימלה.
בשנת 1920 התמנה למנהל המשרד המטאורולוגי בלונדון ותקופת שירותו שם הייתה הארוכה ביותר, עד לפרישתו בשנת 1938. בתקופת כהונתו שם כמנהל, עסק בעבודת מחקר בתחומים של חשמל אטמוספירי, יוניזציה, רדיואקטיביות וקרינה סולארית. הוא בחן את גורמי הברק וב-1926 יצר את סולם סימפסון לעוצמת הרוח, תיקון לסולם בופורט לעוצמת הרוח, שהוא הסולם הסטנדרטי המקובל כיום בעולם ועודנו נקרא "סולם בופורט למדידת עוצמת הרוח".
בשנת 1935 קיבל סימפסון תואר אבירות.
כשהחלה מלחמת העולם השנייה ב-1939, נקרא ד"ר סימפסון לחזור מפרישתו לשירות פעיל והתבקש לקבל עליו את תפקיד האחראי על מצפה קיו. שם המשיך את עבודת המחקר שלו על המבנה החשמלי של סערות רעמים עד 1947.
סימפסון קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מן האוניברסיטאות של מנצ'סטר, סידני ואברדין.
סר ג'ורג' מת ב-1965 בגיל 87.
משפחתו.
סימפסון נשא לאישה את דורותי ג'יין סטיבן ב-23 בספטמבר 1914. נולדו להם ארבעה ילדים: סקוט סימפסון (1981-1915), פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת אקזטר; ארתור סימפסון (מדען בריטי שהתמחה בחקר צמחים ובעלי חיים ימיים); אוליבר סימפסון וג'ין סימפסון.
בשנים 1940–1942 כיהן סימפסון כנשיא האגודה הבריטית למטאורולוגיה.
הנצחה.
פסגת סימפסון בהרי סקוט בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה, נקראה בשנת 1930 על ידי דאגלס מוסון, על שמו של ג'ורג' סימפסון.
השעון
השעון הוא ספרו של ניצול השואה יחיאל די-נור שנכתב תחת שם העט ק. צטניק. זהו הכרך הרביעי בסדרת "סלמנדרה - כרוניקה של משפחה יהודית במאה העשרים", אשר עוסקת בנושא השואה. הספר נכתב תוך שימוש מרובה בגוף שני זכר - "אתה". בחלקים נכבדים מהספר זה "אתה" החווה את האירועים. מקובל כי הסדרה מכילה רכיבים אוטו-ביוגרפיים מעברו של די-נור. הספר כולל תיאורים גרפיים מזעזעים. הפרק האחרון נקרא "WIEDERGUTMACHUNG (שילומים)" ובניגוד ליתר הספר, נכתב בגוף ראשון. בסופו הוא מבקש חלקי גוף או חפצים של קרוביו המתים.
הספר חולק בעבר במהדורת שי מיוחדת על ידי משרד החינוך והתרבות לתלמידי תיכון בישראל בשנות ה-90 ונלמד לבגרות בספרות. המבוא למהדורה נכתב בידי הרב הראשי לישראל לשעבר וניצול השואה, ישראל מאיר לאו.
עלילה ומבנה.
במקום תוכן עניינים, הספר מציג "שלבים". הפרק הראשון והלפני האחרון עוסקים שניהם ברחוב השדרה ובעולם שמחוץ לשואה. כל הפרקים באמצע מפרטים ט"ו שלבים בשואה. הפרק האחרון עוסק בשילומים.
בתחילת הספר מתרחשת ברחוב השדרה. הרחוב עומד בקרן-כיכר ומתואר מוני פרלשניק, ילד בן שש אשר רוכב על אופניו במהירות מופרזת, להנאתו. מעליו ניצב השעון החשמלי של העיר מטרופולי, שעון מדויק אשר כולם מכוונים את שעוניהם לפיו. התאריך הוא יומיים לפני ה-01.09.1939, יומיים לפני תחילת הלימודים ופרוץ מלחמת העולם השנייה. השדרה ריקה באותו היום ואישה יהודיה אחת מודאגת מההתנגשות בין משמרות הגבול. רוב העוברים והשבים מביטים בה בזעף ובטוחים שמדובר בבהלה מיותרת. חייל פולני שיכור עובר ברחוב וכולם מביטים בו בגאווה. כאשר עובר ברחוב יהודי בעל פיאות וזקן, נואם ארעי מטיח כלפיו את הטענה שהם היהודים מכרו את פולין להיטלר. החייל מחזק את דבריו והנואם מעיר שברגע שיושמדו כל היהודים, לא תהיה עוד מלחמה.
הפרק השני, "שלב א: הגברים של העיר מטרופולי" מספר את סיפורם של חמישה עשר גברים, אזרחי העיר הראשונה לכיבוש, הכורים יחד בור באדמה. חיילים גרמנים ניצבים מעליהם ומזרזים את עבודתם. חייל גרמני מציע עזרה אך במקום לעזור בכריית הבור הוא משתמש באת החפירה על מנת לחבול בחופר, אשר נורה לאחר מכן. הדובר מהרהר מדוע לכרות קבר לעצמו במו ידיו ואז מעלה במחשבותיו את קורותיו האחרונות. הוא עזב אישה בפרידה כואבת לאחר הפקודה להיאספות גברים וכעת מתאר לו במחשבתו את דבריה אליו, להשתדל שלא למות. האהובה המחשבתית זועקת אליו לא לגרום למותו במו ידיו ושכל עוד הוא חופר, הוא חי. לשאר הגברים החופרים מחשבות דומות. לבסוף נורים חמישה-עשר הגברים ורק הדובר נותר, על מנת לכסות את הגופות באדמה. הוא מתקשה בהערמת עפר על פני רעו, אשר נדמה לו כמביט בו ותוהה "מדוע? מדוע עשו זאת?". מיד לאחר מכן נשמעת הקריאה "הייל היטלר!".
שני הפרקים הבאים, "מבצע-זקנים" ו"מבצע-ילדים" מתארים לקיחת אנשים לקרונות אשר נשלחים לאושוויץ. הזקנים הולכים בהדרת פנים ואין להם סיכוי לברוח, הילדים הם ילדים שהוריהם נלקחו בעבר לאושוויץ. התינוקות מועמסים בצורה ברברית, "הגרמני העומד בפתח המשאית משלשל שק ארוך לארץ. המביאים מטילים את התינוקות אל פי השק. עוד. עוד. עד מלואו". הפרקים נגמרים בשאלות התאורטיות של הנותרים בגטו, שאלות מסוג "וכי מדוע ישלחו אותנו לאושוויץ?", הרי אנחנו כשירים לעבודה.
שלבים ד, ה, ו-ו' עוסקים במשלוח הדובר עצמו לאושוויץ, הגעתו ושילוחו לתא-גזים. שלבים ז-יד מתארים את חיי היום-יום באושוויץ הכוללים:
הפרק "שלב טו: השחרור" מתאר אסיר העומד לבדו על חורבות אושוויץ. המחנה מתואר כצונן ומת, בעוד בעבר היה אש חיה. הוא שב אל יקיריו ורוצה לצעוק שהשחרור הגיע, אך לא נותר שם איש. האסיר פונה אל הר האפר, שם נמצאים יקיריו. הוא מנסה לחבוק אותם בזרועותיו, אבל מצליח רק לטבול ידיו עמוק בתוך האפר. הוא מתרומם ומבין שהוא, היחיד בכל המחנה אשר יכול להשמיע קול, חייב לספר על זוועות אושוויץ לפני שהכל קפא. הוא נשבע באפר לשמש כקולם של הקורבנות.
בפרק לפני האחרון, "סוף ברחוב השדרה", עומד האסיר המשוחרר מאושוויץ ברחוב השדרה ומביט בנער הרוכב על אופניו. מוני פרלשניק, אחיו של האסיר, היה רוכב גם הוא על אופניו אך נרצח. העוברים והשבים משפילים את עיניהם למראהו, כאילו מרגישים אשמה. בבתי היהודים מתגוררים אנשים אחרים ובביתו של האסיר עצמו מתגוררת אישה אשר סוגרת את הדלת בפניו. דבר לא השתנה מ-1939 ל-1945, רק היעלמם של היהודים. הם כבר לא יופיעו שם יותר. השעון עדיין קיים אך כבר לא מראה את הזמן עבור האסיר המשוחרר, זמנו ניתק בעבר מהשעון וכעת הוא זמן של כוכב לכת אחר. כעת זורם זמנו של האסיר באופן מוזר גם 'בפנים', במספר החרוט על זרועו וגם 'מחוץ' - ברחוב השדרה. האסיר לא הגיע לרחוב לתבוע דבר, אולם קשה לו להינתק מהרחוב. איש מיהודי מטרופולי לא שרד, מלבדו.
שילומים.