מאז היא שיחקה בסרטי פעולה, אימה ופנטזיה דלי תקציב שונים שיצאו ישר לווידאו, כמו גם תפקידי אורח בתוכניות הטלוויזיה "אגדות מעולם המסתורין" (1993), "Red Shoe Diaries" (1992), "Murder, She Wrote" (1992), ו-"Tomcat: Dangerous Desires" (1992).
היא הופיעה בסרטו של סקוט גלן The Point Men (סוכנים על הכוונת), שביים את סרט ג'יימס בונד בו שיחקה. היא שיחקה את אימה של קירה נייטלי במיני-סדרת הטלוויזיה משנת 2002 "דוקטור ז'יוואגו" והיא הייתה המלכה הקובה במיני-סדרה מועמדת לפרס אמי "הלנה מטרויה" (2003). ב-2005 היא הופיעה בתפקיד קטן בסרט הצרפתי האפל שהתקבל היטב L’Enfer Hell, אותו כתב הבמאי המנוח קשישטוף קישלובסקי, בו כיכבו עמנואל ביאר וקרול בוקה (שהייתה אף היא נערת בונד).
ב-2002 ד'אבו השתתפה בכתיבת הספר "Bond Girls Are Forever", מחווה לנשים שגילמו את נערות בונד. הספר התבסס על הסרט התעודי שמציג את ד'אבו ונערות בונד אחרות, בכללן אורסולה אנדרס. הסרט הוצג ברשת הטלוויזיה האמריקאית AMC ב-2002, וכוון לצאת בעת ובעונה אחת עם הסרט "למות ביום אחר". מאוחר יותר הוא ניתן כמתנה ברכישת ה-DVD של הסרט "למות ביום אחר" על ידי חלק מהרשתות. גרסה חדשה של הסרט התעודי, מעודכנת כדי שתכלול את הצוות של קזינו רויאל (2006) שודרה שוב ברשת AMC והופצה אחרי כן כפריט בונוס בהפצת ה-Blu-ray וה-DVD של הסרט במרץ 2007.
ב-2007 עברה ד'אבו ניתוח כדי לטפל בדימום תוך-גולגולתי, ממנו היא החלימה. הדבר עורר בה השראה לפגוש אנשים אחרים שהתנסו במקרים דומים. ב-2009 היא עבדה על סרט תעודי בנושא זה.
מרים ד'אבו חתומה בסוכנות הדוגמנות Models 1.
חייה האישיים.
היא דודנית מדרגה ראשונה של הזמר מייק ד'אבו ודודתה של בתו, השחקנית אוליביה ד'אבו.
היא נכדתו של הגנרל הגאורגי ג'ורג' קבינצדה (Giorgi Kvinitadze).
שמה ד'אבו מקורו בעיר הפינית טורקו (Abo בלטינית, Åbo בשוודית).
בנובמבר 2003 ד'אבו נישאה ליו הדסון, הבמאי הבריטי שהיה מועמד לפרס האוסקר וביים את הסרטים Chariots of Fire (1981), Greystoke: The Legend of Tarzan, Lord of the Apes (1984), ו-Revolution (1985).
דניס פונביזין
דניס פונביזין (ברוסית: Денис Иванович Фонвизин; (14 באפריל 1745 - 12 בדצמבר 1792) היה סופר רוסי מתקופת יקטרינה הגדולה, בין ראשוני המחזאים הרוסים.
פונביזין נולד במשפחה של אבירי המסדר הליבוני שעברו לרוסיה הצארית בתקופת איוואן הרביעי. בתקופתו, נהוג היה לכתוב את שם משפחתו בצורה "פון ביזין", אך מאז המאה ה-19 מקובל לכתוב את השם במילה אחת.
הוא למד בבית הספר ליד אוניברסיטת מוסקבה והשלים את השכלתו באוניברסיטה עצמה. בשנת 1760 נסע עם חבריו לסנקט פטרבורג. בעיר זו הכיר את מיכאיל לומונוסוב ולראשונה ראה הצגת תיאטרון. בשנים 1761–1769 בהתאם להזמנת סוחר ספרים מוסקבאי הוא תרגם ספרים מגרמנית ומצרפתית. במקביל לעבודות התרגום הוא החל לכתוב בעצמו. התרגומים והכתיבה עזרו לו גם בקידום בשרות המדינה עד שהתמנה לעוזרו של אחד השרים. בשנת 1769 הוא הוזמן להקראת מחזה שלו "בריגדיר" לפני יקטרינה הגדולה. במהלך הקראות נוספות הוא הכיר את ניקיטה פנין והתקרב אליו. בשנת 1769 הוא התמנה לעוזר של פנין ונמנה עם מקורביו. קצת לפני מותו של פנין ובהנחיתו, כתב פונביזין מאמר על תקופת שלטונה של הקיסרית. המאמר כולל ביקורת נוקבת על הנעשה במדינה, שיטת המקורבים-מאהבים וממליץ על שינויים שלטוניים, כולל הנהגת החוקה למדינה.
בשנת 1777 נסע לצרפת והתגורר בה תקופה ארוכה יחסית. במכתביו משם תיאר את החברה הצרפתית ועשה השוואות בינה לבין החברה הרוסית. בשנת 1782 פרסם מאמר בשם "מחשבות על החוקים הנדרשים" (Рассуждение о непременных государственных законах) שהיה מיועד לפאבל הראשון. הוא ציין שללא הקלות ייתכן מרד איכרים חדש.
החל משנת 1782 פרסם סדרת מאמרים בירחון של האקדמיה הרוסית למדעים שעל חבריה נמנה משנת 1783. פונביזין ביקר בחריפות את השלטון, את חוסר השקיפות במערכת המשפטית, את חוסר היושר בין האצילים ואת שיטת המקורבים. המאמר האחרון בסדרה נאסר לפרסום.
לאחר מותו הוטמן בבית הקברות לזרב שבמנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
פונביזין נחשב אחד המייסדים של הספרות הרוסית. הוא תרם בתחום המחזות ובתחום הפובליציסטיקה.
אלכסנדר פושקין העריך מאוד את יצירותיו.
המחזות העיקריים:
ביג'ו
בַיְג'וּ (טורקית Baycu Noyan - באיג'ו נויאן) היה מצביא מונגולי בפרס. הוא נולד קודם לשנת 1230 ונפטר בשנת 1260. הוא מונה בשנת 1241 בידי אוגדיי חאן כמחליפו של המצביא צ'ורמגן אשר החל להרחיב את הכוח המונגולי מערבה לתוך המזרח התיכון.
בשנת 1242 הוא אסף צבא גדול ויצא למלחמה כנגד סולטנות רום. הוא הנחית עליה תבוסה נחרצת בקרב קסדה. הסולטנות הסלג'וקית של רום הפכה למדינה וסאלית ונאלצה לשחרר את המלך הגאורגי השבוי דוד נארין השישי כצעד לבלום את כוחה של המלכה רוסודן. למונגולים היו רק כוחות מעטים באזור ולפיכך הם הסתפקו בשמירת מעמדן של הממלכות הוסאליות באזור ובעריכת מסעות עונשין כנגד אלו שסררו. ביג'ו הוביל את צבאו לפשיטה גדולה על אזור סוריה בשנת 1246. למרות הצלחותיו החלקיות בסוריה, נכשלו מספר ניסיונות שערך לפלוש לח'ליפות העבאסית בין השנים 1238 - 1246.
לאחר מותו של אוגדיי חאן, עלה לכס הח'אן הגדול גויוק ח'אן. ביג'ו הוחלף על ידי אלג'יגידיי (Eljigidei) כמפקד החזית ב-1246. עם זאת, כעבור שש שנים סר חינם של אלג'יגידיי ומשפחתו והם חוסלו עם עלייתו לשלטון של מונגקה חאן ב-1252. תחת ביג'ו הצליחו המונגולים לשמר כוחם באזור ואת כפיפותן של ממלכת גאורגיה, הסלג'וקים והנסיכויות הרבות שברמת איראן. המונגולים התערבו בסכסוכים שושלתיים וגבו מהן מס חסות. רק הח'ליפות העבאסית והחשישיון הצליחו לשמר את עצמאותם עד להגעת אחיו של מונגה, הולאגו ח'אן, בשנת 1255 לאזור.
הולאגו ח'אן נזף בביג'ו בשל אי-הצלחתו להרחיב את השפעת המונגולים מערבה. הולאגו תפש את הפיקוד וביג'ו המשיך לשרת תחתיו במסעו נגד הסולטנות הסלג'וקית של רום בשנת 1256, במהלכו הודח הסולטאן ונגבה מס רב. הוא שימש כמפקד אחד הגייסות במהלך המסע לכיבוש הח'ליפות העבאסית ששיאו היה בנפילת בגדאד והבאת הקץ על השושלת העבאסית בת 500 השנים. בשנה העוקבת (1259) הוא ערך מסע נוסף שהרחיב את תחומי השליטה המונגולית מערבה לתוך סוריה ולגבולה של הסולטנות הממלוכית במצרים.
משלב זה והלאה לא ברור מה עלה בגורלו של ביג'ו. לאחר עזיבתו של הולאגו ח'אן בשנת 1260 דוללו הכוחות המונגולים ששהו במרחב בצורה משמעותית. הכוח הנותר נשאר תחת פיקודו של קיטבוגה. לפי ההיסטוריון בן התקופה רשיד א-דין הוא הוצא להורג בידי הולאגו ח'אן לאחר שאגד מאורדת הזהב ערק מפרס לרוסיה ולמצרים בעקבות קרב עין ג'אלות (עין חרוד). משרתו כמפקד בצבא נמסרה בידי שירמון (Shiremun), בנו של צ'ורמגן.
פרס דארווין
קוני-קוני
קוּנִי-קוּנִי (באנגלית: Kunekune) הוא גזע קטן ושעיר במין חזיר בר שבסוג חזיר, שמוצאו בניו זילנד.
צבעיו של הקוני-קוני נעים בטווח רחב משחור-לבן, לבן, זהבהב, חום בהיר ועד חום. מבנה גופו גוצי עגלגל, ורגליו קצרות, ומכאן שמו במאורית (שפירושו "שמן ועגלגל"). למרבית חזירי הקוני-קוני צומחים תחת הלסת התחתונה שני גדילים. לקוני-קוני מזג שלו וידידותי, ובעקבות כך מרבים לגדל אותו כחיית מחמד.
המדענים נוטים להאמין כי במקור מוצאו מאסיה, וכי הוא הגיע לניו זילנד על ידי סוחרים או ציידי לווייתנים. הקוני-קוני אומץ על ידי המאורים, שגידלו אותו ואף נתנו לו את שמו. בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, עמד חזיר זה בפני סכנת הכחדה, וההערכה היא שנותרו כ-50 פרטים בלבד.
המין ניצל בזכות מייקל ויליס וג'ון סימיסטר, בעלי פארק ספארי, שהצליחו לאסוף 18 פרטים, אשר היוו בסיס לתוכנית הצלה למין. בשנת 2015 הקוני-קוני מסווג במצב שימור "פגיע".
כיום מגדלים את הקוני-קוני בניו זילנד, באנגליה ובארצות הברית, והמגדלים מאורגנים באגודות רשומות.
רג'א שחאדה
רג'א שחאדה (בערבית: رجا شحادة; נולד ב-1951 ברמאללה) הוא עורך דין, פעיל זכויות אדם וסופר פלסטיני תושב רמאללה.
שחאדה נולד ברמאללה להורים פלסטינים-נוצרים שברחו מיפו ב-1948. סבו, סלים, היה שופט בבית המשפט בתקופת המנדט הבריטי. אביו, עזיז, היה עורך דין ופעיל זכויות אדם, ותמך בדיאלוג עם ישראל ובפתרון שתי מדינות כבר ב-1967, ונרצח ב-1985. שחאדה למד ספרות אנגלית בביירות, ולאחר מכן משפטים ופילוסופיה בלונדון. ב-1978 ייסד את ארגון זכויות האדם אל-חאק, הפועל בשטחי יהודה ושומרון. בנוסף שחאדה שימש כיועץ משפטי של המשלחת הפלסטינית לדיונים אודות הסכמי אוסלו.
ספרו הראשון, "הדרך השלישית", יצא ב-1982, והרביעי, "טיולים בפלסטין", שיצא לאור ב-2007, זכה ב-2009 בפרס ג'ורג' אורוול לכתיבה פוליטית. הוא רואיין בספרו של דויד גרוסמן "הזמן הצהוב", משנת 1987.
דוקוז חאתון
דוֹקוּז חָאתוּן (בטורקית: Dokuz Hatun - "דוקוס הטון") הייתה אשתו הנסטוריאנית של הח'אן הגדול המונגולי הולגו חאן. היא הייתה נסיכה טורקית מקונפדרציית הקרייד (Kerait). בנם אבקא ח'אן ירש את אביו בתפקיד השליט המונגולי של ממלכת פרס - האילח'אן. דוקוז נודעה בשל העובדה שהייתה נלווית לבעלה במסעות המלחמה שלו נגד אויביהם. כאשר התקיף הלה את בגדאד העבאסית ב-1258 שכנעה אותו דוקוז לחוס על חייהם של רבבות תושבי העיר הנוצרים ולפטור אותם ממסע ההרג והביזה שניהלו המונגולים בעיר.