מפקד מחנה הריכוז הכין שבעה צלבים לשם תליית הבורחים, וכעת עסוק בציד כדי לאייש את הצלבים. הצלבים הופכים לבעלי קיום משל עצמם. בנוכחותם, הם כופים על המפקד למלא את משימתו. זגרס מציגה כוחניות נואשת זו כדפוס מובנה בכל משטר טוטליטרי. המפקד נלכד בדינמיקה שהוא-עצמו יצר: בלי שבעת הצלבים, מי היה יודע שברחו שבעה אסירים ולא שישה? למי היה אכפת אם אחד מהבורחים יתחמק? אי תפיסתם של כל הנמלטים, הישארותו של צלב אחד מיותם, מהווה סדק ראשון במדינה הטוטליטרית. באי היכולת האינהרנטית להשיג שלמות של טרור, טמונה תחילת התפוררותו של המשטר.
בספר זה מפגינה זגרס, למרות היותה קומוניסטית, תובנה לגבי סוד הכבילה הנפשית שבחברה טוטליטרית המעצבת כל אזרח כטיפוס סתגלן ופרנואיד. תשוקת ההישרדות משתקת כל היבט אחר של הקיום. הפחד הופך את המפקד לרודף יעיל וקנאי יותר מכל סוהר במשטר דמוקרטי. כשאסיר בורח, עלול הסוהר לאבד את עבודתו; אבל מפקד מחנה ריכוז יאבד גם את הגדרתו העצמית. בריחת אסיר מעידה על כך שמפקד המחנה הוא כישלון מעצם מהותו, וככישלון - אין לו תקנה, אלא להפוך לאסיר בעצמו. אם סוהר אינו יעיל, ניתן להסתפק בהעברתו מתפקידו אך במדינה טוטליטרית, בה תפקוד יעיל כולל הטלת אימה מתמדת, מסכן הכישלון החד-פעמי את המשטר. כל אסיר נמלט שלא נתפס, כל צלב שנותר ללא תלוי, מהווה מופת להצלחתה של ההתנגדות כאידיאה, ובכך מהווה כישלון בלתי נסבל החותר תחת עצם קיומה של החברה הטוטליטרית.
כאן מגיעה זגרס להבנת הצד השני של המשוואה המתארת את המדינה הטוטליטרית: שומרי המחנה ומפקדיו הם קנאים, אלימים וחסרי מעצורים, לא מפני שהם חדורים בתחושת כוח בלתי מרוסנת, אלא בדיוק להפך: מפני שהם מבינים שהכוח שנתון בידם הוא כוח רק למראית עין, וששימורו תלוי בהפעלה בלתי פוסקת שלו במרחב הציבורי, ולו רק כשמועה על כוח; מפני שהם מבינים שאם יחדלו מהפעלת כוח, או יתרשלו בהפעלתו, ולו רק לרגע, יסתנן מוקד כוח חדש אל תחומם ויחתור תחתיהם, וזאת כיוון שהרוע אינו סובל רִיק.
דרך תיאור חף מסנטימנטים, יוצרת זגרס תחושה שהפונקציונר במדינת המחנה הוא חסר אונים, מבוהל, רדוף ואומלל כנרדפיו. ככל שנוקפים הימים והצלב השביעי נותר מיותם, כך הופך מפקד המחנה דומה לאסיריו. הוא אסיר השיטה כמותם, כיוון שהוא יודע שהאסיר הנמלט לא משקף רק את כישלון השיטה אלא גם את כישלונו האישי כרכיב בשיטה. זגרס יוצרת הקבלה משכנעת בין הפחד חסר-האונים, הנושק לטירוף, של האסיר הנמלט, לבין הפחד החייתי, שאינו פחות חסר-אונים, פחדו של הפונקציונר במדינה הטוטליטרית, שתפקידו הוא מהותו ושיודע שכישלון בתפקיד אין פירושו רק ירידה בסולם הדרגות של הרודפים, אלא מעבר מיידי אל בין שורות הנרדפים, כאסיר בעצמו.
לצד הרוע האנטישמי שתיאר יעקב לזוביק, הרוע הבירוקרטי-קרייריסטי-בנאלי שתיארה חנה ארנדט, הרוע האדיש של העומד מהצד והרוע הסדיסטי, מתארת זגרס רוע נפוץ יותר, רוע שכמעט ולא זכה להכרה במחקר הפסיכולוגיה של הרודף, הרוע הנובע מפחדו של אדם שמא יהפוך מרודף לנרדף ומוכן לעשות הכל כדי לא להגיע למצב זה.
הוצאה לאור.
ספרה של זגרס יצא לאור בארצות הברית בשנת 1942. תוך שבועיים נמכרו למעלה מ-300,000 עותקים. עד 1943 תורגם לרוסית, פורטוגלית, יידיש, וספרדית. סרט המבוסס על הספר יצא לאקרנים בשנת 1944, בכיכובם של ספנסר טרייסי, יום קרונין וג'סיקה טנדי. במזרח גרמניה שלאחר המלחמה זכה הספר לפופולריות, בעיקר בזכות היותה של זגרס קומוניסטית ובזכות עיצוב דמויות קומוניסטיות בספר זה באור אוהד.
הספר ראה אור בעברית בארץ ישראל (פלשתינה) לראשונה זמן קצר אחרי צאת הספר המקורי בתרגומו של מ. ליפסון ובהוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר.
בשנת 1986 יצא לאור בשנית בתרגומו של צבי ארד בהוצאת זמורה ביתן.
פרנסיסקו חאבייר רודריגס
פרנסיסקו חאבייר רודריגס (בספרדית: Francisco Javier Rodríguez; נולד ב-20 באוקטובר 1981) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת הבלם בלובוס BUAP ובנבחרת מקסיקו.
קריירה.
רודריגס, יליד מסטלאן שבמקסיקו, החל את קריירת הכדורגל המקצועית בגוודלחרה מליגת העל המקסיקנית, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בעונת 2002. ב-9 במאי 2008, נודע כי רודריגס הועבר אל הקבוצה ההולנדית פ.ס.וו. איינדהובן תמורת סכום של 1.8 מיליון דולר והפך אותו למקסיקני השני בסגל ההולנדים יחד עם קרלוס סלסידו. רודריגס פתח את עונת הבכורה שלו במועדון בעיקר על הספסל. הוא כבש את שער הבכורה שלו במועדון ב-25 בנובמבר 2008, בבעיטה חזקה מ-25 מטרים במשחק הליגה נגד הראקלס אלמלו.
ב-14 ביולי 2011, רודריגס חתם על חוזה לשלוש שנים בקבוצת הבונדסליגה הגרמנית שטוטגרט תמורת סכום שלא פורסם. רודריגס ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה ב-6 באוגוסט 2011 בניצחון 3-0 על שאלקה 04. במשחק זה, רודריגס בישל את השער השני לקאקאו.
ב-2 בינואר 2013, רודריגס עבר לקבוצה המקסיקנית קלוב אמריקה. בעונה שלאחר מכן, ב-4 ביוני 2014, הוא חתם בקרוס אסול.
אנה פסטרנק
אנה פסטרנק (נולדה ב-18 בפברואר 1943) היא ציירת ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה בשם חנה בקי לאלנה ואוגוסטו בקי, ציירת וסופר-מהנדס, שעלו מאיטליה ב-1939. גדלה בשרון והחלה לצייר בשמן בגיל שמונה. זכתה בתחרות ארצית לציור תווי-ספר והציגה לצד אמנים ידועי-שם בגלריה צ'מרינסקי בתל אביב (1956). ב-1958 נסעה לאיטליה, שם התוודעה אל האמנות קלאסית, הרנסאנס והבארוק האיטלקי. לאחר שירותה בצה"ל למדה במכון אבני בהדרכת ציירי אופקים חדשים: יחזקאל שטרייכמן, אביגדור סטימצקי ואהרון כהנא.
בשנים 1969–1964 למדה באוניברסיטה העברית פילוסופיה וספרות. במקביל, למדה בבצלאל קרמיקה ורישום בלימודי ערב. זכתה בפרס ראשון בתערוכת אמני השרון שהתקיימה בהוד השרון.
בשנת 1975 הציגה תערוכת יחיד ראשונה "אקוורלים וציורי שמן" במרכז האמנויות של העיר בריסטול באנגליה.
בשנת 1991 הציגה תערוכת יחיד ראשונה בארץ: "ציורים – שמן על בד", בגלריה טובה אוסמן בתל אביב.
ב-1998 הציגה ביוגרפיה מצוירת על פי מראה מקומות שהם מראי-מקומות בספר הזמן: "מראה מקום" בגלריה ד.ש. דנון בתל אביב. ב-1999 זכתה בפרס ע"ש הרמן שטרוק לציור מטעם עיריית חיפה.
סדרות ציורי שמן שלה המתארות אנשים בתנועה על רקע הים הוצגו בתערוכות היחיד "ימים יגידו", המשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד 2006, ו"ימים יגידו" בית האמנים, ירושלים, 2009. "שברי מרחבים" בית האמנים ע"ש שאגאל, חיפה 2010, "בין חוף לים", בית האמנים בתל אביב, 2010. מספר ציורים מהסדרה הוצגו בתערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם, בין היתר: בתערוכה "דרך הגב", גלריה ד.ש. דנון, תל אביב, 2007, בתערוכה "דברים שבלב, מבחר מאוסף דוד עזריאלי", מוזיאון תל אביב לאמנות, 2009-2010 ובתערוכות רבות נוספות בהן גלריה 133, טורונטו, קנדה, 2010. בתקופה זו גדלה באופן משמעותי תפוצת עבודותיה באוספים פרטיים ומוזיאליים בארץ ובעולם.
בשנת 2011 נבחרה להציג בביתן האיטלקי בביאנלה של ונציה.
לקריאה נוספת.
Anna Pasternak Seasons Will Tell, Mishkan Le'Omanut, Museum of Art, Ein Harod, 2006
Matters of the Heart, A Selection from the David J. Azrieli Collection. Tel Aviv Museum of Art, 2009
LO STATO Dell' Arte / Istituti Italiani di Cultura nel Mondo. State of the Arts / Italian Cultural Istitutes in the World. Edited by Vittorio Sgarbi &amp; Francesca Valente
גריין (צופן)
Grain הוא משפחה של צפני זרם סינכרוניים המיועדים לסביבת חומרה מוגבלת משאבים, מעגלים, זיכרון וצריכת אנרגיה. הגרסה הראשונה Grain 0.0 פותחה על ידי מרטין הל, תומאס ג'הנסון מאוניברסיטת לונד בשוודיה ווילי מאייר, הוצעה ב-2004 לתקן eSTREAM האירופאי והתגלו בה ליקויים במהלך התיקנון, מה שהוביל לפיתוח Grain v1 המשופרת שנבחרה בסבב השלישי (phase 3) יחד עם שני אלגוריתמים נוספים כצופן זרם מועדף ובטוח לשימוש בקטגוריית חומרה. ב-2006 פותחה הגרסה Grain 128 כדי לתמוך במפתח בגודל 128 סיביות. בשנת 2011 פורסמה גרסה משופרת Grain-128a עם מפתח הצפנה בגודל 128 סיביות שנוספה בה יכולת אימות.
גריין המקורי מבוסס על שני אוגרי זיזה ממושבים (LFSR), פונקציית סינון בוליאנית, אי-ליניארית וזיכרון של 160 סיביות. גודל מפתח ההצפנה הוא 80 סיביות. ביצועיו תואמים לאילו של צפני זרם פשוטים וידועים כמו A5/1 ו-צופן E0 שמשמש להבטחת בלוטות' ויתרונו הוא ביכולת להאיץ את ביצועיו על ידי הוספת מעגלים, אם הם זמינים. הצופן חופשי לשימוש ואינו מוגן בפטנט.
שיקולי פיתוח.
הצורך ב-Grain נובע מהדרישה לפרימיטיבים קריפטוגרפיים קומפקטיים שניתנים ליישום בחומרה בסיבוכיות נמוכה, במעגלים פשוטים יחסית וזולים לייצור ותחזוקה. לדוגמה לצורך תיוג אלקטרוני באמצעות גלי רדיו כמו RFID. לזיוף תג אלקטרוני יכולות להיות משמעויות הרסניות אם משתמשים בו במערכת חיוב אלקטרונית לכן יש צורך בקריפטוגרפיה. יישום צופן בלוקים כמו AES בחומרה כזו כמעט אינו מעשי ואינו כלכלי בשל הצורך במספר גדול של שערים. צופן זרם שמיישם LFSR ברמה של סיביות, קל וזול ליישום בחומרה ודורש מספר מינימלי של שערים, מלבד העובדה שהוא מכיל תכונות אקראיות סטטיסטיות טובות ומבטיח מחזוריות מינימלית גבוהה.
Grain שייך לקטגורית צופן זרם סינכרוני שבו זרם המפתח מיוצר בנפרד וללא תלות במסר הקריא. בצופן נעשה שימוש בשני סוגי אוגרים, LFSR הליניארי ו-NFSR הלא ליניארי, האחרון משמש לסינון הראשון ומאזן את התוצאה. וכן נעשה שימוש בוקטור אתחול בגודל 64 סיביות. לטענת המפתחים ההתקפה הטובה ביותר כנגד הצופן היא בסיבוכיות של formula_1.
Grain v0.