בתחילת גזר הדין הדגיש השופט את הכשלים המוסריים של המערכות השלטוניות במקרה זה. לדבריו, צ'רני פגש במערכות שלטוניות מסואבות, "רוויות סחי ודומן, שהיו זרות לו ולאורחותיו", שהכשילו אותו בביצוע מעשי שוחד באמצעות מאעכר. השופט הקדיש פרק חשוב בהכרעת הדין כדי לקרוא לשינויי חקיקה שיביאו לשקיפות בפעילותם של מאכערים במסדרונות השלטון מצד אחד, וימנעו שתדלנות בלתי חוקית מהצד האחר. השופט כתב: "אמור מעתה, ה'מאכער' העושה שדלנות אסורה הינו בבחינת מתווך לשוחד".
השופט קבע כי שבעת המורשעים שנדונו למאסר יחלו לרצות את עונשם ב-1 בספטמבר, והקנס שהוטל עליהם ישולם ב-10 תשלומים. נגד כל המורשעים הוצא צו עיכוב יציאה מהארץ. בקשותיהם של אולמרט ושטרית לצאת לעסקיהם בחו"ל נדחו על ידי השופט.
ב-29 ביולי 2014 אישר נשיא בית המשפט העליון, השופט אשר גרוניס, את בקשתם של המורשעים בפסק הדין של המחוזי: אהוד אולמרט, דני דנקנר, הלל צ'רני, אביגדור קלנר, מאיר רבין, אורי שטרית ואליעזר שמחיוף, לעכב את תחילת ריצוי עונשם עד לדיון בערעורם בחודש ספטמבר.
הערעור לבית המשפט העליון ולאחריו.
אחדים מהמורשעים ערערו לבית המשפט העליון על הרשעתם ועל חומרת עונשם, והמדינה ערערה על קולת עונשם של חלק מהמורשעים. הערעור על פסק הדין נדון בבית המשפט העליון בפני הרכב מורחב של 5 שופטים. בפסק הדין בערעור, שניתן ב-29 בדצמבר 2015, זוכו (או זוכו חלקית) חלק מהנאשמים ובחלק מהמקרים הופחת עונשם, לפי הפירוט הבא:
נקבע כי המורשעים יחלו לרצות את עונשם ב-15 בפברואר 2016.
חקירת החשדות לשיבוש הליכי המשפט.
כמה ימים לאחר הכרעת הדין, בעקבות עדותה של שולה זקן במשטרה, נחקר אהוד אולמרט באזהרה בחשד לביצוע עבירות של שיבוש מהלכי משפט, הדחה בחקירה והדחת עד. סניגורו של אולמרט, עו"ד תל צור נחקר בחשד שניסה לשכנע את זקן שלא לחתום על עסקת טיעון עם הפרקליטות בפרשה. בפברואר 2016 הודה אולמרט בבית המשפט במסגרת הסדר טיעון בשני אישומים של שיבוש מהלכי משפט והורשע בהם. הפרקליטות ביקשה לגזור עליו חצי שנת מאסר, שתחפוף לעונש שנגזר עליו בפרשת הולילנד. בית המשפט קיבל את הסדר הטיעון לעניין ההרשעה, אך דחה אותו לגבי העונש, וגזר על אולמרט חודש מאסר בפועל במצטבר.
א-דוסתור (מצרים)
אַ-דֻּסְתוּר (בערבית: الدستور, תעתיק מדויק: אלדסתור; תרגום מילולי: "החוקה"), ובהגייה מצרית אַ-דּוֹסְתוּר, הוא עיתון מצרי אופוזיציוני עצמאי, שנוסד בשנת 1995 ויוצא לאור בערבית. העיתון היה במקור שבועון היוצא ביום רביעי ולאחר מכן הוצא גם בתפוצה יומית. העורך הראשון של העיתון היה אִבראהים עיסא, אשר עזב כדי להקים את העיתון "א-תחריר".
בעת הדחת נשיא מצרים חוסני מובארכ בפברואר 2011 היה היומון "א-דוסתור" החמישי בתפוצתו במצרים, עם 45,000 קוראים ועם 85,000 עותקים לשבועון.
במרץ 2014 נהרגה כתבת העיתון מיאדה אשרף (22) יחד עם עוד שני אנשים בעימותים בין מפגינים לכוחות הביטחון המצריים בפרוור של עין שמס.
עובדיה קמחי
עובדיה קמחי (Ovadiah Camhy; 26 ביוני 1888 - ?) היה מחנך, משורר, מתרגם, עיתונאי, חוקר ופעיל ציוני יהודי-ספרדי.
קורות חיים.
עובדיה קמחי נולד בחברון בשנת 1888 לאביו יוסף ואמו רחל, בן למשפחה יהודית-ספרדית ותיקה בארץ ישראל. בנעוריו למד בישיבה של הרב חיים חזקיהו מדיני בחברון. לאחר שהשלים לימודיו בישיבה בשנת 1905 נסע לאיסטנבול מתוך כוונה ללמוד לימודי רפואה או רוקחות, אולם לבסוף החליט ללמוד דווקא בבית המדרש לרבנים של איסטנבול שבניהולו של המשכיל העברי ר' אברהם דאנון. הוא השלים את לימודיו בבית המדרש בהצטיינות והוסמך לרבנות. לאחר מכן פנה להוראה - הוא היה מורה לצרפתית בבית הספר ע"ש משפחת קמונדו באיסטנבול, מורה לטורקית בבית הספר של חברת עזרה, ומורה לצרפתית וטורקית בבית הספר שבניהול אברהם אלמליח בגלאטה.
נוסף על פעילותו החינוכית החל בתקופה זאת לכתוב לעיתונים היהודים-ציונים של איסטנבול - בהם העיתון העברי המבשר, שבועון הלאדינו איל ז'ודיו, והעיתון הצרפתי ל'אורור שבעריכת לוסיין שיוטו. מאמרו הראשון התפרסם בשנת 1910 ב'המבשר' (שנה ראשונה, גיליון י"א) והיה סיפור עברי קצר.
כמו כן, בעודו באיסטנבול החל בפעילות ציבורית. ביחד עם דוד אלנקוה ייסד אגודה עברית-ציונית בשם "בני מזרח", שפעלה להפצת הרעיון הציוני והעברית בקרב בני הקהילה היהודית המקומית.
בשנת 1911 חזר לארץ ישראל והתיישב בירושלים כדי לעסוק בבנקאות. בשנים 1911–1914 שימש כמזכיר הכללי של הבנק העות'מאני בירושלים, ובמקביל הרבה לכתוב מאמרים פובליציסטים לעיתון החרות הירושלמי. הוא גם נהג לנאום מעל במות שונות בירושלים ונודע כנואם מוכשר. כמה ממאמריו עוררו פולמוס. כך למשל ב-1913 פרסם סדרה של ארבעה מאמרים ב'החרות' על הצורך "ביצירת תעשייה בארץ ישראל", וטען כי תעשייה, ולא חקלאות, היא הדרך הנכונה לפיתוח ארץ ישראל. הוא הסכים שלעבודת האדמה הייתה תרומה חשובה לחידוש החיים הלאומיים בארץ ישראל, אך טען כי רק תעשייה מפותחת תוכל למלא את צרכיו הכלכליים של היישוב. עמדתו זאת הייתה בניגוד לשיח הרווח באותה עת שהעמיד את החקלאות ועבודת האדמה כראשונה בחשיבותה, ומספר מאמרי ביקורת פורסמו בעיתונים כמו העולם כנגד טענותיו. מאמרים אחרים שלו קראו להתגייסות רבה יותר לציונות המעשית, נגד ההתפרדות בין הספרדים והאשכנזים ולהקמת קהילה מאוחדת בירושלים שתתבסס על דמי חבר.
במחצית הראשונה של שנת 1915 היה פעיל בענייני צדקה בירושלים ובניסיון לבטל את הקבצנות בעיר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גורש מארץ ישראל לסוריה על ידי השלטון העות'מאני כמו רבים אחרים מבני היישוב היהודי. הוא נותר בדמשק עד תום המלחמה ועסק בפעילות ציבורית וחינוכית ביחד עם פעילים ציונים ספרדים אחרים שגורשו אליה, בהם אברהם אלמליח ויהודה בורלא. לאחר תום המלחמה נסע ללימודים בצרפת באוניברסיטת פריז ועסק בה בפעילות ציבורית ועיתונאית. בשנים 1919–1927 שימש בתור הכתב של העיתון העברי דואר היום בצרפת ובין השאר היה שליח העיתון לקונגרסים ציוניים. בשנת 1921 היה ממייסדי אגודה ל"עזרה תכופה לפליטי פולין ורוסיה", ביחד עם הרב ישראל לוי, הרב הראשי ליהדות צרפת, ששימש בתור נשיא הכבוד שלה.
בשנת 1922 ייסד את כתב העת "מנורה" (Menorah), ירחון בצרפתית העוסק ביהדות ובענייני השעה של העם היהודי, בהשתתפות יהודים ולא-יהודים, שיצא לאור במשך שבע השנים הבאות. בין הכותבים לכתב העת נודעו החשובים בסופרים ובמשוררים היהודים בצרפת. כתב העת הופץ גם מחוץ לצרפת עצמה, לקהילות צפון אפריקה והמזרח התיכון, שבהן צרפתית תפסה את מקומה כשפת הקריאה העיקרית.
לקמחי היה חלק חשוב גם בייסוד ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים. הוא היה ממארגני כינוסה בפריז במאי 1935, והחל מאותו כינוס שימש בתור המזכיר הכללי של ההתאחדות.
בדצמבר 1931 נקבע שקמחי יערוך את בטאון ההתאחדות העולמית של הספרדים וביולי 1932 הוא ייסד עם הרב נסים עובדיה את כתב העת של ההתאחדות הספרדית Le Judaïsme séphardi, שיצא לאור בקביעות עד מלחמת העולם השנייה. כתב העת שימש במה עבור ההתאחדות להפצת רעיונותיה, אך גם במה חשובה למחקרים ומאמרי הגות או ספרות בקשר לקהילות הספרדיות בעולם. עם הכותבים לכתב העת נמנו זאב ז'בוטינסקי, מנחם אוסישקין, משה דוד גאון, דוד ילין, אברהם אלמליח ואחרים.
בעת מלחמת העולם השנייה איבד קמחי את ספרייתו וביתו, אך הצליח להינצל כשנמלט לטולוז לפני שנתפס בידי המשטרה הצרפתית של משטר וישי. בעת שהותו בטולוז עסק בתרגום יצירות ספרותיות עבריות לצרפתית והפצתן בקרב הנוער היהודי. כמו כן ערך בשנה האחרונה של המלחמה ביטאון בשם "לה רנסאנס" (התחיה) עבור המחתרת היהודית בצרפת. לאחר המלחמה חזר לפריז, והמשיך להוציא את עיתון התחיה. בשנת 1950 חידש את הוצאת Le Judaïsme séphardi בפריז ולאחר מכן עבר ללונדון, שם המשיך בפעילות עיתונאית וספרותית. משנת 1951 הוא כיהן כמזכ"ל הפדרציה הספרדית העולמית.
עבודתו הספרותית.
לאורך חייו עסק בתרגום, שירה, ביקורת ספרות, מחקר וספרות יפה. אחד מתרגומיו הראשונים היה תרגום לצרפתית של רומאן בשם "המצילה" מאת איתמר בן-אב"י בשנת 1931. תרגום נוסף שהוציא לאור הוא אנתולוגיה של שירי חיים נחמן ביאליק בתרגום לצרפתית (1933). בשנותיו בטולוז בזמן מלחמת העולם השנייה עבד על תרגום לצרפתית ועיבודו לשירה של ספר איוב, והוציאו לאור בשנת 1942. בשנת 1951 פרסם תרגום של אגדות נבחרות מהתלמוד והמדרש לצרפתית. לאורך חייו הוא עסק גם בשימור של רומאנסות ספרדיות והשתתף במספר פרויקטים להעלתם על כתב. בנוסף הוא השלים מילון לאדינו גדול אך לא הספיק לפרסמו בחייו. לאחר פטירתו, חבריו ומכריו הוציאו לאור ספר אחר שהוא שחיבר ולא הספיק לפרסם - תרגום לצרפתית של סיפורים נבחרים מהתלמוד. ספר נוסף שלא עלה בידו לפרסם ונותר בכתב יד הוא תרגום לעברית של גדולי משוררי צרפת במאה ה-19, בהם ויקטור הוגו, אלפרד דה ויניי, שארל בודלר. בנוסף לספריו פרסם קמחי במהלך חייו מאות מאמרים מעל דפי העיתונים וכתבי העת השונים שערך או תרם להם בקביעות - בהם מחקרים רבים על שירה, היסטוריה וספרות.
מנעוריו הרבה לחבר שירה עברית וגם פרסמה מעל במות שונות. שיריו הראשונים פורסמו בשנת 1929 בכתב העת "מזרח ומערב". הוא המשיך לחבר שירה עברית במהלך חייו - שירה לאומית, אישית, אתית, עלילתית ועוד. בשנת 1966 יצא לאור ספר השירה העברי הראשון שלו - "חברון בילדותי: חברון לפני חורבנה". שיריו עוסקים בזכרונות ילדותו מחברון בתקופה העות'מאנית, אישיה, רבניה, שופטיה והחיים הקהילתיים בה אותם זכר באהבה רבה.
שימג