בנהר זורמים מדי שנה כ-28,000 טונות של סחף. רוב המשקעים הנישאים על ידי הנהר הם חול דק, ומעט בוץ, וזאת הודות להרכב הגאולוגי של האוקבנגו - קרקעית הנהר עשויה ברובה מחול המגיע ממדבר הקלהרי. במי הנהר יש ריכוז נמוך יחסית של מוצקים מומסים – כ-40 מיליגרם לליטר, המורכבים בעיקר מסיליקה, סידן ומגנזיום ביקרבונט, אך למרות ריכוזם הנמוך יחסית במי הנהר, המוצקים המומסים הללו מהווים את הרכיב הגדול ביותר של משקעים הנישאים לדלתת האוקבנגו מכיוון שנפח המים השנתי הוא גדול כל כך.
היסטוריה.
בתקופות קרות יותר בהיסטוריה של כדור הארץ, חלק מהקלהארי היה אגם עצום, המכונה אגם מקגאדיקגאדי. בתקופה זו, האוקבנגו היה אחד מיובליו הגדולים ביותר.
סכסוך על מים.
גם נמיביה וגם בוטסואנה חוות בצורת, וכתוצאה מכך הובעו חששות לגבי עימות אפשרי בנוגע לשימוש במי הנהר. נמיביה בנתה תעלת הזרמת מים, באורך של כ-300 קילומטר, ותכננה פרויקט לבניית צינור באורך 250 קילומטר להסטת מים מהנהר לשטחה על מנת לסייע בהקלה על הבצורת.
בוטסואנה, לעומת זאת, משתמשת בדלתת האוקבנגו הן לתיירות והן כמקור מים. המשרד לענייני מים של בוטסואנה דיווח כי 97% ממי הנהר אובדים בשל התאיידות, כך שהמדינה לא יכולה להרשות לעצמה לאבד מים נוספים.
נמיביה, בתורה, טענה שהיא תסיט רק חצי אחוז מזרימת הנהר, וכי היא זכאית לכל מים שזורמים בשטחה. כדי להתמודד עם נושאים כאלה, אנגולה, בוטסואנה ונמיביה חתמו בספטמבר 1994 על הסכם להקמת ועדת מים של אגן נהר אוקבנגו, שתפקידה יהיה לספק עצות לשלוש המדינות לגבי הדרכים הטובות ביותר לחלוק את המשאבים של הנהר.
Beg for You
Beg for You (בעברית: להתחנן בשבילך) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית צ'ארלי XCX בהשתתפות הזמרת הבריטית–יפנית רינה סאוואיאמה. הוא יצא לאור ב-27 בינואר 2022, על ידי חברות התקליטים אסיילום רקורדס ווורנר מיוזיק גרופ, כסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן של XCX, "Crash". "Beg for You" הוא סימפול של השירים "Cry for You" של הזמרת השוודית ספטמבר ו-"Don't Cry" של להקת הדאנס הבלגית מילק אינק.
השיר הגיע למקום ה-24 במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה.
XCX הכריזה לראשונה על שיתוף הפעולה שלה עם סאוואיאמה בשידור חי בערוץ הטיקטוק שלה, שהועלה במאי 2021, ובו חשפה כמה פרטים על "Crash" והשמיעה כמה קטעים מרצועותיו. בדצמבר פרסמה בחשבון האינסטגרם שלה צילום מסך של התכתבות בינה לבין סאוואיאמה בו הן מכריזות באופן רשמי על השיר המשותף שלהן. ב-21 בינואר 2022 חשפה סאוואיאמה את שם השיר בחשבון הטיקטוק שלה. הוא הושמע לראשונה ב-27 בינואר ב-BBC Radio 1.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-40.5 מיליון השמעות.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-11 בפברואר 2022. נכון למאי 2022 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-5.5 מיליון צפיות.
סימפול (מוזיקה)
גאורג אוגוסט ואלין
גאורג אוגוסט ואלין (בשוודית: Georg August Wallin; בפינית: Yrjö Aukusti Wallin; כינויו בערבית: عبد الولي (עבּד אל-וַלי); 24 באוקטובר 1811 – 23 באוקטובר 1852) היה מזרחן, אתנוגרף ובלשן פֿינוֹ-שוודי שערך מסעות במצרים בסיני ובערב בשנות ה-40 של המאה ה-19 לחקר ניבי השפה הערבית, בעיקר בקרב הבדואים. ואלין נודע כאחד האירופים הלא-מוסלמים הבודדים שחדר למכה.
קורות חייו ופועלו.
ואלין נולד בעיר סונד שבחבל אולנד, הדוכסות הגדולה של פינלנד, למשפחה שוודית. ב-1836 קיבל תואר מוסמך בשפות המזרח באוניברסיטת הלסינקי, החל בעבודת מחקר לתואר שלישי בבלשנות הלשונות ערבית ופרסית והועסק בספריית האוניברסיטה. ב-1839 עבר לסנקט פטרבורג שם השתלם בידיעת השפה הערבית אצל הבלשן המצרי מוחמד עיאד אל-טנטאווי (1810–1861) ובהשראתו יצא למזרח.
בתמיכת מלגה שהעניקה לו אוניברסיטת הלסינקי, בהיותו דוצנט של הפקולטה לספרות בה, נסע ב-1843 למצרים והשתקע בקהיר כדי לשכלל את ידיעותיו בערבית. במטרה להתקרב למושאי תצפיותיו הציג עצמו כנתין של האימפריה הרוסית ממרכז אסיה בשם עבּד אל-וַלי (عبد الولي, אולי בשל הדמיון בעיצורים לשמו השוודי Wallin). למרות השמועות, אין הוכחה להתאסלמותו.
באפריל 1845, אחרי שהות של כשנתיים בקהיר, יצא למסעו הראשון לערב, ובו עבר דרך סיני לעבר הירדן והגיע למעאן ומשם פנה דרומה והמשיך בדרך השיירות עד אל-מדינה, מכה וג'דה. בדרכו שהה במקומות שונים כדי להעיר ולתעד ניבי דיבור בדוויים. ואלין ביקש להגיע לתוככי מדבר רובע אל-ח'אלי, אך מחסור במימון אילץ אותו לקצר את מסעו. אחרי הפלגה בים סוף ונחיתה בסואץ חזר לקהיר ב-14 במרץ 1846.
למכה נכנס בתוך קבוצת עולי רגל ועל מעשיו בה כתב שמרוב פחד מחשיפת זהותו חלה, ומשום כך לא הפיק מהביקור תועלת למחקריו. מאז תחילת המאה ה-16, שאז תועד הנוצרי הראשון שביקר במכה, נמנו עד ואלין כ-20 אירופים שהצליחו לחדור אליה למרות סכנת המוות שנשקפה ללא-מוסלמים.
בדצמבר 1846 יצא למסעו השני, ובמהלכו ביקר במנזר סנטה קתרינה בסיני והמשיך לארץ ישראל, שם פקד כמה מהמקומות הקדושים לדתות האברהמיות. בירושלים, שלא נשאה חן בעיניו, שהה ימים לא מעטים, ובסוף מסעו בארץ, בצאתו מנמל יפו, כתב ביומנו: "ישמרני האל מכל הערים הקדושות – – – כל אחד בירושלים תוהה על אמונתך ועל דתך". לקהיר חזר ביוני 1847 בדרך הים מיפו.
במסעו השלישי והאחרון, שהחל בדצמבר 1847, שאף לחזור לערב ולהגיע עד לדרומהּ. במסע זה הוצג בשם עבּד אל-מולא (عبد المولى), אך מכיוון שזהותו נודעה נאלץ לשנות את תוכניתו, ובמקום להגיע עד עומאן עשה את דרכו לפרס.
בשובו לאירופה ב-1849 התעכב בלונדון ושם שקד על עיבוד רשימותיו והשלים את כתיבת התיזה שלו על המשורר הסופי אבן אל-פריד . ביוני 1851 חזר לארצו לאחר שהתמנה לפרופסור לשפות המזרח באוניברסיטה של הלסינקי. ואלין התכונן למסע נוסף לערב וקיווה לתמיכה כספית של החברות הגאוגרפיות הבריטית והרוסית. הרוסים דרשו שיערוך מסע חקר נפרד לארצות המוסלמים של מרכז אסיה והוא לא נענה לכך, ומכל מקום תוכניתו לא הספיקה להבשיל. ואלין מת ב-1852, שלוש שנים לאחר שובו מהמזרח ויום אחד לפני שמלאו לו 41 שנים.
הערכתו.
ואלין היה האירופי הראשון שליקט שירה בדואית והתעמק בחקר הערבית המדוברת, אך ברבות הימים היה להערת שוליים, מה גם שהרשומות שהותיר נכתבו בשפות שאינן נגישות לקהל הרחב. פרסומו בימיו בא בשל מסעותיו החלוציים בערב, ולאו דווקא על מחקריו הבלשניים שעדיין לא פורסמו. ב-1851 העניקה לו החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית מדליית זהב (המייסדים) על "מסעותיו המעניינים והחשובים בערב". ב-1852 הוענקה לו מדליית כסף מטעם החברה הגאוגרפית הצרפתית על "מסעו בערב". ריצ'רד פרנסיס ברטון, טרם ביקורו ב-1853 בערים הקדושות לאסלאם בערב, פנה לוואלין במכתב ארוך רצוף שאלות, אך איחר את המועד. המזרחן וקצין המודיעין הבריטי דייוויד הוגארת, בספרו "החדירה לערב", מנה את ואלין בנשימה אחת עם הנוסעים המלומדים קרסטן ניבור, אולריך יאספר זטצן, יוהאן לודוויג בורקהרדט, ריצ'רד פרנסיס ברטון ויוסף הלוי, כמי שהבקיע את הדרך לתוככי ערב. ואלין נחשב לחלוץ המזרחנים הפֿינים, ולכבודו נערך הכנס השנתי של החברה המזרחנית הפינית ביום הולדתו.
כתביו.
ואלין ניהל יומן מפורט וכתב מכתבים לרוב. אלה שימשו בסיס למאמרים שתיארו את מסעותיו. את מחקריו המדעיים לא הספיק לפרסם בחייו. שלושת המאמרים על מסעותיו במזרח פורסמו בשפה האנגלית בכתב העת של החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית. אחד פורסם עוד בחייו, ושניים מהם נערכו וראו אור אחרי מותו.
חלק ממכתביו ומפרקי יומניו של ואלין, שנכתבו בשוודית, נערכו ופורסמו בארבעה כרכים ב-1864, שתים-עשרה שנים לאחר מותו, על ידי אנשי הספרייה הלאומית של פינלנד, שבה נשמר עזבונו.
מכלול כתביו למיניהם נערכו וראו אור בשבעה כרכים בשנים 2010–2017 בידי צוות האגודה לספרות השוודית בפינלנד .
פולמונולוגיה
הרוזן של לוקסמבורג
הרוזן של לוקסמבורג או הרוזן מלוקסמבורג (בגרמנית: Der Graf von Luxemburg) היא אופרטה בת שלוש מערכות מאת פרנץ להאר. הלברית נכתבה על ידי רוברט בודנצקי ואלפרד מריה וילנר . הצגת הבכורה הראשית של האופרטה התקיימה ב-12 בנובמבר 1909 בתיאטר אן דר וין בווינה. מייד לאחר מכן הוצגה האופרטה בבודפשט ב-14 בינואר 1910 בתיאטרון קיראי.
תולדות היצירה.
ב-1908 קיבל להאר שתי לבריות מהמחברים השותפים מאלפרד מריה וילנר ורוברט בודנצקי בו-זמנית: הרוזן של לוקסמבורג עבור התיאטר אן דר וין והיצירה "אהבה צוענית" לתיאטרון קרל. המלחין אהב יותר את היצירה השנייה, אז הוא מסר אותה לפני תום תקופת החוזה. הדבר עורר דאגה בקרב הנהלת התיאטר ואן דר וין, שכן חשבו שהמלחין לא יוכל להשלים את ההצגה שהובטחה להם עד לתאריך היעד שעליו הסתמכו מאוד, שכן זו הייתה אחד המופעים המרכזיים של התיאטרון לעונת התיאטרון הבאה. להאר גם אוים בפיצויים, אבל המלחין מסר את התווים המוגמרים לאמיל שטיינגר לפני מועד החוזה. הכותרת של היצירה הייתה במקור הרוזן של לוקסנבורג, כי לא רצו להזכיר את הדוכסות הגדולה באותו שם, אבל אחרי שהקהל קרה ליצירה את לוקסמבורג בכל זאת, להאר הסכים לשנות את האות מ"נ" ל"מ". הבכורה זכתה להצלחה בלתי צפויה, שכן להאר, על פי עדותו, הלחין אותה במהלך נופש של מספר שבועות בבאד אישל ללא בעיות מיוחדות. גם המבקרים בירכו על היצירה, אך צוין כי להאר התפרנס מהעניין של יצירותיו הקודמות, כלומר, הוא לא הכניס פתרונות מהפכניים וחדשניים לאופרטה. הוויכוחים נסבו כעת לא רק על היצירה החדשה, אלא גם כוויכוח כללי על האופרטות של להאר.
עלילה.