פרסקוביה אולייניצ'נקו (ברוסית: Прасковья Олейниченко; 5 בנובמבר 1912 - ?) הייתה חסידת אומות העולם, ילידת אודסה, אשר במשך כשנתיים וחצי הסתירה בביתה את אחייניתה של חברתה הקרובה וטיפלה בה בזמן מחלתה.
קורות חיים.
אולייניצ'נקו, ילידת אודסה, הייתה בשנות ה-30 לחייה וגידלה שני ילדים קטנים, כאשר פלשו הגרמנים לברית המועצות. בעלה היה בחזית. בעבר היא עבדה בבית ספר צבאי והתיידדה שם עם אישה יהודיה בשם גניה קוסאיה. בשנת 1939, הגיעה אחייניתה של גניה, מניה שטיבלמן, לאודסה ללמוד רפואה ונשארה בביתה של אולייניצ'נקו.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
לאחר הכיבוש הגרמני של העיר ב-16 באוקטובר 1941 גורשו גניה ומשפחתה מביתם ונכלאו בכלא העירוני. אולייניצ'נקו ביקרה אותם, הביאה להם אוכל והבטיחה שתחזור שוב. אך, לפני ביקורה הבא נודע לה שרוב העצורים, כולל גניה, נשרפו במחסני אבק שרפה מחוץ לאודסה. מניה, אחייניתה של גניה, וצעירים אחרים המתינו לגירוש למחנה עבודה מחוץ לעיר. אולייניצ'נקו דאגה לה לחבילת אוכל, שהביאה מהבית וקיוותה שגורלה של מניה יהיה פחות מר.
כעבור חודשיים, הופיעה ערב אחד מניה בביתה של אולייניצ'נקו לאחר שנמלטה ממחנה העבודה, וזו הכניסה אותה לביתה. למחרת סבלה מניה מחום גבוה. אולייניצ'נקו הייתה צריכה להמציא סיפור לילדיה הקטנים, כדי להסביר מדוע אישה חולה שוהה אצלם בבית לתקופת זמן לא מוגבלת. לאחר שמניה התאוששה ממחלתה, היא ואולייניצ'נקו חפרו חור ברצפת הבית, כיסו אותו עם לוח והניחו מכונת תפירה מעליו. במקום המסתור הזה שכבה מניה במשך שעות כאשר היו זרים בבית, או כאשר היא חשה בסכנה. אולייניצ'נקו לימדה את ילדיה לקרוא למניה "סבתא" בנוכחות זרים, כך שזה לא יהווה סכנה. בדרך זו נשארה מניה בביתה של המצילה עד לשחרור אודסה ב-10 באפריל 1944.
לאחר המלחמה.
אולייניצ'נקו זכתה לראות את בעלה חוזר בחיים מהחזית וראתה בכך פרס על מעשה ההצלה. מניה הקימה משפחה משלה והיגרה לארצות הברית. החברות בין שתי הנשים נמשכה עוד עשרות שנים.
הכרה והנצחה.
ב-24 בינואר 2000 הכיר יד ושם באולייניצ'נקו כחסידת אומות העולם. טקס ההכרה התקיים בקייב.
אמיליה בנדטי
אמיליה בנדטי (באנגלית: Emilia Benedetti; 30 במאי 1902 - ?) הייתה עוזרת לאם המנזר של "האחיות של גבירתנו מציון", אשר פעלה למען יהודים נרדפים בתקופת מלחמת העולם השנייה והחביאה רבים מהם במנזר.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
ברומא, במנזר של "האחיות של גבירתנו מציון" (The Sisters of Our Lady of Sion), ברחוב גריבלדי ניתן מקלט ליהודים נרדפים רבים. האם מריה אגוסטינה, שנקראה בעבר וירג'יניה בדטי, ילידת קונסטנטינופול, ממוצא צרפתי, הייתה אם המנזרה ממאי 1942 ועד אוקטובר 1945. באותה תקופה מריה אגנז, שנקראה בעבר אמיליה בנדטי, ילידת רומא, הייתה עוזרת למריה בניהול יחסי החוץ של המנזר. שתיהן פעלו למען היהודים הנרדפים שנמצאו בסכנה גדולה.
במנזר מצאו מקלט יותר ממאה איש. חלקם זרים והשאר יהודי איטליה, אשר נשארו שם עד לשחרור רומא ב-4 ביוני 1944. בין היהודים שהתחבאו במנזר היה פרוצ'יו סונינו, מגנואה, אשר הסתתר שם בין תאריכים 15 באפריל 1944 למאי 1944. בעדותו, הוא נזכר שבמסתור היו גם עריקים מהצבא האיטלקי, קצינים וחיילים, וגם פרטיזנים, אנטי-פשיסטים ופליטים אחרים מהשטחים האיטלקים לשעבר באפריקה. משפחתו של רוברטו מודיליאני מצאה מקלט במנזר כבר באוקטובר 1943. המשפחה כללה את רוברטו, אמו ולנטינה, סבתו ג'ודיטה טליאקוצו, ודודתו אמה אסקארלי. כעבור כמה חודשים, בינואר 1944, הצטרף למשפחה במנזר גם אחיו של רוברטו, אדוארדו. לפני כן הוא הסתתר בכפר דרומית לרומא.
כמה ימים לפני השחרור הגיעו האס.אס. לבדוק את המנזר, אך האם מריה אגנז הצליחה למנוע את ביצוע החיפוש. המנזר היה צפוף מאוד, אך האחיות חילקו את האוכל הדל שלהן עם כל אלו שהתחבאו במקום. אם מישהו היה מצלצל בפעמון השער, הן משכו בפעמון מיוחד כאזהרה לכולם להסתתר ולשתוק.
הכרה והנצחה.
ב-19 במאי 1998 הכיר יד ושם באמיליה בנדטי כחסידות אומות העולם. הטקס נערך ברומא ושמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
עקעק כחול סרי-לנקי
עקעק כחול סרי לנקי
גיא חבורה
גיא חבורה הוא רב ישראלי. נודע בציבור במיוחד בתור מי שהקליט את היועץ הפוליטי ישראל בכר באומרו לגבי המתמודד לראשות הממשלה ולקוחו במערכת הבחירות לכנסת ה-23, בני גנץ, כי ״אין לו אומץ לתקוף באיראן״, וכי זוהי ״סכנה לעם ישראל״, הקלטה שפורסמה ימים ספורים לפני יום הבוחר.
חבורה משמש מנכ״ל עמותת ״אורות של אמת״, מרכז סיוע התנדבותי לחולים ולמשפחות נזקקות. בשנת 2001 הקים את עמותת ״אורות של תקווה למען הילדים״, עמותת-בת של ״אורות של אמת״, שעוסקת בשיפור איכות חייהם ובהצלתם של ילדים חולי סרטן ומחלות קשות.
פרשת הקלטת.
ב-27 בפברואר 2020, ארבעה ימים לפני מועד הבחירות לכנסת ה-23, התעוררה סערה פוליטית בעקבות פרסום הקלטה של ישראל בכר, בה הוא משוחח עם חבורה, עימו התייעץ בעניין אישי. בהקלטה בכר חוזר על דברי הרב חבורה, לפיהם לגנץ ״אין אומץ לתקוף באיראן״, וכי זוהי ״סכנה לעם ישראל״.
יום לאחר פרסום ההקלטות, פורסם כי פרקליטו של בנימין נתניהו, עמית חדד, הוא תלמידו ומקורבו של הרב חבורה, ונטען כי חבורה נשלח להקליט את בכר בשליחותו של נתניהו. בהמשך נחשפה הקלטה של שיחה בין נתניהו והרב חבורה בו ניתן לשמוע שהשניים מתאמים ביניהם את פרסום ההקלטה. כמה פרשנים פוליטיים, למשל טל שניידר, ראו בהקלטה זו של בכר את אחת הסיבות למה שנתפס ככישלון מפלגת כחול לבן במערכת הבחירות.
גלנש
גלנש (בהונגרית: Gelénes) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי גלנש.
יהודים חיו בגלנש בתקופות זמן שונות, במקום היה בית קברות יהודי, רבים מתושבי הכפר נרצחו בשואה.
דנה עדן
הבחירות לפרלמנט של אוגנדה 1961
גמז'ה
גמז'ה (בהונגרית: Gemzse) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי גמז'ה.
יהודים החלו להתיישב בגמז'ה במחצית המאה ה-18. הם היו עניים והיישוב לא התפתח בזמנם. משנת 1867 הקהילה היהודית הייתה כפופה לקהילת מאנדוק.
בשנת 1941 גויסו כל הגברים היהודים לעבודות כפייה יחד עם אזרחים הונגריים נוספים.
ובשנת 1944, לאחר הכיבוש הגרמני, הובלו כל תושבי המקום היהודים, בלויית חיילי הז'אנדרמריה ההונגרית, לגטו קישווארדה, לאחר שבועות מספר בתנאי רעב שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לכפר רק כמה ניצולים וחיי הקהילה לא נתחדשו.
הספר האדום של מחוז המערב
הספר האדום של מחוז המערב (לפעמים מכונה הספר האדום; באנגלית: Red Book of Westmarch) הוא כתב יד בדיוני שנכתב על ידי הוביטים, ואשר שימש כביכול כמקור לכתבי הפנטזיה של ג'יי.ר.ר. טולקין. הספר הוא אוסף של כתבים בהם מופיעים התייחסויות לאירועים שבספרי ההוביט ושר הטבעות אך כשהן מסופרים על ידי הדמויות שלהם.
שמו של הספר נובע מכריכת העור האדומה שלו, ומכיוון שהוא שוכן במחוז המערב, אזור בתוך הפלך.
פיתוח בדיוני.
לשם ובחזרה.
בהוביט, טולקין כותב על דמות הגיבור ואת הכותרת בילבו בגינס להלחין זיכרונותיו. בילבו חושב לקרוא ליצירתו "לשם ובחזרה". למעשה הכותרת המועדפת על המחבר עבור "ההוביט" הייתה "ההוביט או: לשם ובחזרה".
בילבו אומר לגנדלף שהסיום המיועד שלו הוא שהוא יחיה "באושר עד סוף ימיו". זהו למעשה שורה מנוסחת מחדש מהפרק האחרון של ההוביט.
נפילת שר הטבעות.
מאוחר יותר מרחיב בילבו את זיכרונותיו לרשומת אירועי "שר הטבעות", כולל מעלליו של קרובו פרודו בגינס ואחרים. מאוחר יותר הוא משאיר את החומר לפרודו .  פרודו רושם את עיקר העבודה הסופית תוך שימוש ביומנו של בילבו וב"דפים רבים של פתקים רופפים ". בסיום הנרטיב העיקרי של טולקין העבודה כמעט הושלמה, ופרודו משאיר את המשימה לגנן שלו סמוויז גמג'י .
בפרק האחרון של "שובו של המלך", טולקין מספק "עמוד שער" "לספר האדום עליו" כתוב כותרות שונות שנדחו לאחר מכן.
תרגומים מן העלפית.
בילבו תרגם חומר ממלכת ריונדל. עבודה זו, תרגומים מהעלפית, כללה שלושה כרכים, גם הם כרוכים בעור אדום. לאחר תבוסתו של סאורון (שר הטבעות) בילבו מעניק כרכים אלה לפרודו. ארבעת הכרכים הללו "כנראה" (לפי טולקין) הועותקו לספר האדום.
הספר האדום.
הכרכים עוברים אז לחזקתו של סמוויז גמג'י, משרתו של פרודו ואחר כך ראש עיריית הפלך. עם הזמן, הכרכים נותרו בחזקת בתם הבכורה של סם, אלנור פיירביירן, וצאצאיה. כרך חמישי המכיל טבלאות ופרשנויות גנאלוגיות של הוביטים, הורכב והוסיף בתאריך לא ידוע על ידי ידיים לא ידועות במחוז המערב. אוסף כתבים זה נקרא באופן קולקטיבי "הספר האדום של מחוז המערב".
ספר הנגיד.
טולקין אומר כי הספר האדום לא נשמר. נוצרו כמה עותקים, עם הערות שונות ותוספות מאוחרות יותר. העותק הראשון נוצר על פי בקשתו של המלך אלסר מארנור וגונדור, והובא לגונדור על ידי הנגיד פרגרין הראשון, שהיה אחד מחבריו של פרודו. עותק זה היה ידוע כספר הנגיד ו"הכיל הרבה מידע שנשמט או אבד מהספר האדום ". בגונדור היא עברה הערות ותיקונים רבים, במיוחד בנוגע לשפות העלפיות. כמו כן הוסיף הייתה גרסה מקוצרת של מעשה אראגורן וארוון.
עבודות קשורות.
עבודה דומה מכמה בחינות הייתה "שנתון טוקבורו", העוסקת בתולדות משפחת ההוביטים טוק טוק . זה היה הספר הידוע העתיק ביותר הפלך, ונשמרה כנראה בסמאילים ההגדולים שבטוקבורו.
זה התחיל בסביבות שנת  2000 לעידן השלישי לשם השוואה, "שר הטבעות" מתחיל בשנת 3001 לעידן השלישי.