כאשר ניסה הקיסר היינריך החמישי למנות את ויפרטכט פון גרויץ', כמרקיז חדש של מייסן, קם לותאר, כמנהיג האצילים הסקסונים, נגד החלטה זו והדיח את ויפרכט בכוח הנשק. לאחר מכן הוא מינה את קונרד פון וטין כיורש הבא ומסר את מרקיזות מאוזיץ לאלברכט הדוב. בהלברשטט הוא השפיע על הבחירה של בישוף חדש אותו אהב. ברייכסטאג בבמברג בשנת 1124, שבה לא הופיע לותאר, הוחלט להפיל אותו על ידי מלחמה, אולם היא מעולם לא פרצה.
כאשר נפטר היינריך החמישי בשנת 1125, הנסיכים הבוחרים בחרו באופן מפתיע בלותאר למלך גרמניה ב-24 באוגוסט אותה שנה.
בחירות למלך.
היינריך החמישי, שהיה חשוך ילדים, בחר דווקא באחיינו, פרידריך השני, דוכס שוואביה, כיורשו, אך הארכיבישוף של מיינץ, אדאלברט הראשון, התנגד לכך. במהלך הבחירות במיינץ היו בסופו של דבר שלושה מועמדים לכס המלוכה: בנוסף ללותאר ולפרידריך, לאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה גם היה מועמד לתפקיד, כגיסו של היינריך החמישי ואביו החורג של פרידריך השני, אם כי סיכוייו היו קטנים מאלה של השניים האחרים.
הוקמה ועדה לבחירה, שכללה עשרה נציגים בכול מארבעת השבטים הגדולים של סקסוניה, שוואביה, פרנקוניה ובוואריה. מכיוון שנציגי שוואביה לא הסכימו לקבל שום תוצאה של הבחירות כבר מההתחלה, הדוכס הסקסוני זכה בבחירות לאחר שקיבל את תמיכת היינריך התשיעי, דוכס בוואריה, והוכתר למלך החדש. התמיכה ניתנה בשל הנישואין בין בתו של לותאר, גרטרוד, ובנו של היינריך השחור. ההכתרה הרשמית של הארכיבישוף של קלן התקיימה ב-13 בספטמבר באאכן.
סכסוך עם הוהנשטאופן באיטליה.
סכסוכים חדשים עם הדוכס פרידריך השני התעוררו כאשר הלה סירב למסור נחלות ללותאר, שהמלך ראה בהם נחלה אימפריאלית, בעקבות היכחדות השושלת הסאלית, אך בית הוהנשטאופן טענו לזכותם על הנחלות כיורשי השושלת הסאלית. הלחימה הראשונה בין לותאר שבית שטאופן פרצה כבר בשנת 1125. לאחר מסע של לותאר נגד הוהנשטאופן בשנת 1127 באזור נירנברג שנכשל, מינו השטאופנים את אחיו הצעיר של פרידריך, קונראד לאנטי-מלך. קונראד ביקש מיד תמיכה במלכותו באיטליה, אותה מצא במיוחד במילאנו (בשנת 1128 הוא הוכתר במונצה עם כתר הברזל למלך איטליה). אולם תוכניתו להקים בסיס כוח מוצק באיטליה נכשלה. בשנת 1132 חזר לאימפריה מצפון להרי האלפים.
ממלכת בורגונדיה.
על מנת למנוע מממלכת בורגונדיה להפוך לכוח עוין לאימפריה, העביר בשנת 1127 את "Principatus Burgundiae", מה שמכונה הרקטורט של בורגונדי, לחסידו הנאמן קונרד הראשון, דוכס צרינגן.
התערבות בסכסוך הירושה בבוהמיה.
סובסלאב הראשון, דוכס בוהמיה משושלת פשמישל הפך לדוכס לאחר מותו של אחיו ולדיסלב הראשון, דוכס בוהמיה ב-1125, אך נאלץ לתבוע את הכתר נגד הטענות של אוטו השני, נסיך אולומוץ, שנתמך בידי לותאר. לותאר צעד לעבר בוהמיה עם צבא בשנת 1126, וב-18 בפברואר 1126 התקיים הקרב השני על שלומץ. סובסלב נלך ניצחון משכנע; יריבו אוטו נהרג ואילו בכירים מצבאו של לותאר נלקחו בשבי. עם זאת, סובסלב השיג את הכרת לותאר בשלטונו ולאחר מכן שחרר את כל האצילים שנפלו בידיו.
הפילוג של 1130 והמסע האיטלקי הראשון.
ב-1130, כשהאפיפיור הונוריוס השני שכב גוסס, החליטו הקרדינלים להפקיד את הבחירות בפני ועדה של שמונה אנשים ובראשם הקנצלר האפיפיורי היימריק, שהמועמד שלו, הקרדינל גרגוריו פפרסקי, נבחר בחופזה לאפיפיור אינוקנטיוס השני, וב-14 בפברואר, יום לאחר מותו של הונוריוס, הוא הוכתר. הקרדינלים האחרים הודיעו כי אינוקנטיוס לא נבחר בבחירה חוקית, והקרדינל פייטרו פיירליוני, רומאי שמשפחתו הייתה אויבת של היימריק, נבחר ונטל את השם אנקלטוס השני. קבוצת תומכיו של אנקלטוס הייתה חזקה דיה להשתלט על רומא, בעוד שאינוקנטיוס נאלץ לברוח צפונה. בהתבסס על רוב פשוט של מכללת הקרדינלים כולה, אנקלטוס היה האפיפיור הנבחר בקאנו, ואינוקנטיוס היה אנטי-אפיפיור. עם זאת, כלל זה השתנה על ידי המועצה הלטראנית השנייה בשנת 1139, ולכן אינוקנטיוס נחשב לאפיפיור לגיטימי.
ברנאר מקלרבו נלחם לטובת האפיפיור אינוקנטיוס, ובכך הוא זכה לתמיכתם של צרפת ואנגליה נתמכת; אולם אלנקלטוס, שנתמך על ידי הנורמנים הסיציליאנים, זכה לעמדה חזקה יותר של כוח בתוך איטליה. לותאר השלישי לא התלבט בשאלה האפיפיורית, ועל פי התעקשותו של נורדברט מקסנטן, ארכיבישוף מגדבורג, תמך באינוקנטיוס ואף עבר עם צבאו לאיטליה. ב-4 ביוני 1133 הוא הוכתר ברומא לקיסר על ידי אינוקנטיוס, אבל החגיגות התקיימו בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו, מאחר שבזיליקת פטרוס הקדוש הייתה כבושה על ידי אנקלטוס השני.
המסע האיטלקי השני ומותו.
הודות לעזרתו של חתנו היינריך הגאה, שהיה דוכס בוואריה מאז מות אביו, היינריך השחור, בשנת 1126, לותאר הצליח לבסוף בשנת 1135, להביס את בית הוהנשטאופן מצפון להרי האלפים. קונראד שהה במילהאוזן בספטמבר והתחייב לקחת חלק במערכה השנייה של הקיסר באיטליה. מכיוון שהוא היה כעת השליט הבלתי מעורער של האימפריה, לותאר יצא למסע זה בשנת 1136 עם צבא גדול בהרבה מהפעם הקודמת, כך שהיה לו סיכוי טוב יותר לנצח במערכה זו. ואכן, רוג'רו השני, מלך סיציליה ביקש עד מהרה שלום. עם זאת, נערכו באותה העת סכסוכים בין לותאר לאינוקנטיוס השני בנוגע לזכויות על דוכסות אפוליה, וכן פרצו סכסוכים בצבאו, ובעקבות כך לותאר עזב את המערכה האיטלקית הזו ויצא לדרכו הביתה.
בחזרתו לגרמניה העניק לותאר לחתנו היינריך מבוואריה את מרקיזות טוסקנה ודוכסות סקסוניה. בנוסף, הוא העביר אליו את התכשיטים הקיסריים, אשר בהתאם לנקודת המבט, התפרש כסימן למלך החדש. ב-3 בדצמבר 1137 מת לותאר ליד ברייטנוואנג.
משפחתו.
בשנת 1100 התחתן לותאר עם ריכנצה מנורטהיים, בתם של היינריך השמן מנורטהיים, רוזן פריזיה וגרטרוד מבראונשווייג, ממנה נולדה לו רק בת אחת ששרדה:
קונרד השלישי, מלך גרמניה
יואנס לידוס
קרב ביאליסטוק (1920)
קרב ביאליסטוק (בפולנית: Bitwa Białostoca) הוא קרב שנערך בין 20 ל-23 באוגוסט 1920 בעיר ביאליסטוק ובסביבותיה במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית. שיאו של הקרב היה ב-22 באוגוסט בין הרגימנט הראשון של הדיוויזיה הלגיונית הראשונה של הצבא הפולני שפעל לכבוש את העיר מכיוון דרום לבין כוחות הצבא האדום ששהו באותה העת בביאליסטוק ואשר אליהם חברו שרידי הארמייה ה-16 הסובייטית שנסוגה מוורשה ומדרום פודלסיה לאחר הפסדה בקרבות שם, וחלקים של הארמייה השלישית אשר פלשו לעיר מכיוון מערב. הקרב הסתיים בניצחון מלא של הצבא הפולני עת השיג שליטה מלאה על העיר ובכך הובטח כי ביאליסטוק וסביבותיה יהיו חלק מהרפובליקה הפולנית השנייה במסגרת הסכם ריגה. הניצחון בקרב הגביר את המרמור בקרב החיילים הסובייטים שרבים מהם נשבו ואחרים נסוגו בחופזה למזרח ובכך נתן לפולנים תנופה כדי להמשיך ולהרחיק מהם את החזית לעבר מערב בלארוס.
רקע.
בנובמבר 1918 פולין הכריזה על עצמאותה וכבר ב-1919 נגררה למלחמה הפולנית-סובייטית. בתחילה היו לסובייטים ניצחונות רבים והם אף הגיעו לפאתי ורשה אבל אז החלה להשתנות תמונת המצב עם ניצחון הפולנים בקרב ורשה בתחילת אוגוסט 1920. לאחר קרב זה החלו הסובייטים בנסיגה מתמשכת למזרח ובכלל זה מחוז פודלסיה. הנסיגה הסובייטית הייתה חפוזה ויחידות שונות איבדו הקשר אחת עם השנייה. הצד הפולני הצליח לנצל את התנאים הטבעיים הנוחים, במיוחד מכשולי מים. קווי תחבורה קצרים מבעבר הקלו על הלוגיסטיקה, ותמרון הכוחות הפולניים היה יעיל גם כן. בנוסף הייתה רוח הקרבה ומתנדבים שהצטרפו יום ביומו אל הצבא הפולני חיזקו את רוח הלחימה. בנוסף, הצבא הפולני קיבל גיבוי מהאוכלוסייה האזרחית שרובה התייחסה אל הסובייטים כתוקפנים. חששות כבדים שררו בקרב הפולנים שניצחון בולשביקי משמעו החזרת השלטון הזר שפולין כל כך נאבקה בו ואובדן העצמאות שהושגה זה מכבר.
ב-16 באוגוסט 1920 התרכזו הכוחות הפולנים לאורך נהר וויפז' ובהם הרגימנט הראשון של הדיוויזיה הלגיונית הראשונה והחלו במתקפת הנגד שלהם. עד 20 באוגוסט כבשו הפולנים את מעברי נהר הבוג המערבי בדרוהיצ'ין ופרנקופול. העברת השליטה באזור דרוהיצ'ין ודרום חבל פודלסיה הובילה את הארמייה ה-16 לנסיגה מהירה מהאזור. ניצחונות של דיוויזיות הארמייה הפולנית השנייה אילצו את שרידי הארמייה ה-16 הסובייטית לשנות את כיוון נסיגתם שוב, בדרך עוקפת, דרך גרנה ונור וכך חשפו את עצמם להתקפה מצד דיוויזיית הרגלים ה-21 הפולנית מה שהוביל אותם לשנות שוב את כיוון נסיגתם הפעם לביאליסטוק, דרך בראנסק, וסוראז'.
הרגימנט הראשון של הדיוויזיה הלגיונית הראשונה גם הוא התקדם לעבר ביאליסטוק מכיוון דרום בעודו כובש את בוצ'קי, ביילסק פודלסקי וזבלודוב. בערב 20 באוגוסט מפקד דיביזיית הרגלים הלגיונית הראשונה הקולונל סטפן דונב-ביירנאקי הורה לחיילי רגימנט הרגלים הלגיוני לכבוש את ביאליסטוק, ואת הכבישים בהם הצבא הסובייטי השתמש עבור נסיגתו למזרח. הגנרל סטפן דונב-ביירנצקי הפקיד בידי גדוד הרגלים הראשון של הרגימנט, בפיקודו של יוזף מריאנסקי את המשימה לבצע את התקיפה. בסך הכל היו לכוחות הפולנים כ-2,000 חיילים. הכוחות הגיעו מכיוון זבלודוב ב-21 באוגוסט וכבשו את הכפר זווירקי , 14 קילומטרים דרומית לביאליסטוק. הם לכדו 100 שבויי מלחמה, אך כמה חיילים סובייטים הצליחו להימלט והזהירו את חיל המצב הסובייטי בביאליסטוק מפני הפשיטה הפולנית. הכוחות של בריגדת הרובאים ה-164 שהופנו להגן על פאתי העיר התקבצו באזור הליצקייה , סקריביצ'ה ודוילידי.
המצב בעיר ביאליסטוק טרם הקרב.