המאמר הראשון שהתייחס לנושא בכתב עת מקצועי פורסם בשנת 1991 בכתב העת "פורצ'ן". בדיקה ב-Google Scholar מעלה כיום אלפי מאמרים הדנים בנושא זה.
במאי 2012 הוחלף המושג הרשמי שם ל"הון מבוסס ידע – מקור חדש לצמיחה". כמו כן, דיסציפלינות שונות, כגון חשבונאות ומשפט, משתמשות במושגים נוספים (ראה המשך).
המבט החשבונאי.
תורת החשבונאות מכירה במושג "מוניטין". זהו מושג שהתחיל להתפתח במקביל למהפכה התעשייתית, בסוף המאה ה-19. תחת סעיף זה נהוג לרשום במאזנים את ההפרש שבין נכסי החברה לבין הסכום שבו נמכרה החברה. כלומר, המושג "מוניטין" יכול להופיע במאזן של חברה אם, רק בגין חברה בת שנרכשה על ידיה. כמו כן, לא קיימת חלוקת משנה למושג זה.
בשנים האחרונות התחילו ניסיונות להגדיר נהלים ותקנים להצגת נכסי הידע במאזן. במסגרת זאת פותחו מספר תקנים.
המבט המשפטי.
המבט המשפטי מתייחס רק לאותו חלק של נכסי הידע שניתן להגן עליהם באמצעות חוקים (פטנטים, סימנים מסחריים, עיצובים מיוחדים, מוזיקה, וכדומה). מכלול הנכסים הללו מכונה "קניין רוחני" (). אין לבלבל בין "קניין רוחני" לבין "נכסים רוחניים" (Intellectual Assets). בעוד שהמושג הראשון מתייחס כאמור רק לנכסים המוגנים בחוק, המושג השני הוא אחד השמות הנרדפים של נכסי הידע.
המבט הניהולי.
הפרופסור השוודי Karl-Erik Sveiby היה הראשון שחקר לעומק את נכסי הידע בארגונים.
מחקריו של Sveiby ושל חוקרים נוספים מצביעים על ההשפעה הגדולה שיש לנכסי הידע על תפקודם של ארגונים, ועל יכולתם לבנות יתרון תחרותי ארוך טווח. מהפכת המידע, שהתחילה בתחילת שנות ה-90 של המאה הקודמת, הביאה לכך שהנתח של נכסי הידע בערך השוק של ארגונים, הולך וגדל. מחקר של חברת Ocean Tomo בקרב חברות הנמצאות במדד S&amp;P 500, מראה כיצד ערכם של נכסי הידע גדל מ-17% בממוצע בשנת 1975, ל-80% בממוצע בשנת 2010.
אתרים פיננסיים רבים מציגים כיום את היחס בין ערך השוק של חברה לבין הנכסים הרשומים בספרים (Price/Book Ratio).
זיהוי ומדידת נכסי ידע.
פרופסור Sveiby מחלק את נכסי הידע לשלושה סוגים:
כיום נהוג לכנות שלוש קבוצות אלו: הון אנושי (), הון מבני (), והון קישורי (Relationship Capital)
במקביל לעבודתו של Sveiby ושל חוקרים נוספים, נעשו ניסיונות לבנות מאזן של נכסי הידע הארגוניים. הניסיון הראשון נעשה גם כן בשוודיה בחברת Skandia בתחילת שנות ה-90. כיום ישנם ארגונים מעטים שבונים מאזן נכסי ידע, וארגונים רבים אחרים שמוסיפים פרק על נכסי הידע בדו"ח השנתי לבעלי המניות.
אסכולת אנטוורפן
אסכולת אנטוורפן היא תנועה אמנותית שמרכזה היה באנטוורפן, במהלך המאה ה-16, כאשר בתקופה זו היוותה העיר מרכז כלכלי של ארצות השפלה, ולאחר מכן במאה ה-17 כאשר הפכה למעוז האמנותי של הבארוק הפלמי, בעיקר בידי האמן פטר פאול רובנס.
היסטוריה.
אנטוורפן תפסה את מקומה של ברוז' כמרכז הסחר של ארצות השפלה בשנת 1500 לערך. ציירים, אמנים ובעלי מלאכה הצטרפו לגילדה של סנט לוק, שהייתה באנטוורפן.
האסכולה הראשונה שצמחה בעיר היא המנייריזם של אנטוורפן, קבוצה של ציירים אנונימיים שציירו בשיטה הגותית המאוחרת ופעלו בעיר בין השנים 1500–1520. בעקבותיהם פעלו בעיר ציירים מנייריסטיים שעבדו במסורת האיטלקית שהתפתחה בתקופת הרנסאנס הגבוה. יאן מביז היה אמן מרכזי בעיר בתקופה זו. אמנים אחרים, כגון פרנס פלורי המשיכו בסגנון זה.
המהומות שפרצו באזור ארצות השפלה בשנת 1566, פגעו מאוד באמנות העיר. אמנים כגון אוטו ואן ויין התחילו לעבוד בסגנון מיינריסטי מאוחר ועיטור דתי מחודש. באותה תקופה החלה התדרדרות בעיר מאחר שנהר סכלדה היה נתון במצור על ידי ההולנדים, וכתוצאה מכך פחת המסחר.
במאה ה-17 חוותה העיר התחדשות בתחום האמנות. פיטר פול רובנס ויעקב ג'ורדנס פתחו סדנאות, ובהשפעת האמן אנתוני ואן דייק, נעשתה אנטוורפן למרכז הבארוק הפלמי ולמרכז הוצאה לאור, בו הודפס היקף מרשים של תדפיסים מעבודותיהם של אמני העבר וכן איורי ספרים. הודות למספר אמנים שהתמחו בציורי חיות, ביניהם פרנס סנדרס, יאן פיט ופול דה ווס, נשלט תחום זה באנטוורפן במחצית הראשונה של המאה. אמנים רבים הצטרפו לגילדה romanists. כיוון שהמצב הכלכלי החמיר באותה תקופה, וכיוון שהכנסייה והשלטון הפחיתו את תמיכתם הכלכלית, נאלצו אמנים רבים וסטודנטים שלמדו באנטוורפן לעבור להולנד, לאנגליה, לצרפת ולמקומות אחרים. בסוף המאה ה-17 חדלה אנטוורפן לשמש כמרכז גדול לאמנות.
המורשת האומנותית מיוצגת במוזיאונים רבים, וציורים רבים מהאסכולה בכלל.
גן אראם
רורנבאקה
רורנבאקה (בספרדית: Rurrenabaque; מכונה גם "רוּרֶה") היא עיירה בצפון בוליביה, לגדות נהר בני.
היסטוריה.
תושביו המקוריים של האזור בו שוכנת כיום העיירה היו ציידים-לקטים בני הצימנה (Tsimané). במהלך המאה ה-16 הגיעו לאזור מגלי ארצות אירופיים, במסגרת חיפושיהם אחר עיר הזהב האגדית של האינקה, אל דוראדו. מציאת זהב בכמויות קטנות באדמות המקום עודדה את מגלי הארצות להעמיק את חיפושיהם במעבה היער. במהלך המאה ה-17 הגיעו גם מיסיונרים פרנציסקנים וישועים, והחלו להקים יישובים וחוות לגידול בקר.
ב-1844 הוקמה גם העיר רורנבאקה. ככל הנראה, מקור שמה במילים סושה אנאבאקה (Sushe enabaque), שפירושן בשפת הטאקנה הילידית "לגונת הברווזים". היא החלה לשגשג כמרכז להפקת כינין, ובהמשך גם נהנתה מ"בום הגומי", עד ראשית המאה ה-20. התושבים הילידים החלו לעבוד כפועלים בתעשיות אלה, ונטמעו בהדרגה באוכלוסייה הקולוניאלית. במהלך המאה ה-20 הוקמו בעיר בתי ספר ממלכתיים. לצד השיפור ברמת ההשכלה של התושבים, נגרמה כתוצאה מכך שחיקה נוספת במעמדן של השפות הילידיות והמסורות המקומיות. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמה בסמוך לעיירה הטריטוריה הילידית פילון לאחאס (Pilón Lajas) במטרה לסייע בשימור מסורות אלו.
ב-1995 הוכרז הפארק הלאומי מאדידי. העיירה הפכה לשער הכניסה העיקרי ליערות הגשם שלו ולביצות הפמפאס, והייתה בשל כך למוקד משיכה למטיילים. בעקבות התפתחות ענף התיירות בעיירה, חל גידול חד במספר תושביה מאז שנות ה-90 של המאה ה-20. ב-1992 התגוררו בה כ-5,000 תושבים, ב-2001 כ-8,500, וב-2012 כבר התגוררו בה למעלה מ-15 אלף תושבים.
תחבורה.
רורנבאקה ממוקמת כ-410 ק"מ צפונית ללה פאס, בדרך שנמשכת כ-18 שעות נסיעה, ועד 2006 כללה את דרך היונגאס, המכונה "דרך המוות". בנוסף, פועל בסמוך לעיירה שדה תעופה קטן. שלוש חברות תעופה מקומיות מקיימות טיסות סדירות בינו לבין לה פאס, סנטה קרוס, טרינידד וסן בורחה. רק בשנת 2010 נסלל מסלול הטיסה בשדה. עד אז, נחתו המטוסים על האדמה, ועקב כך הושבת שדה התעופה בזמן גשם.
לאוטם
מחוז לאוטם (טטום: Lautein) הוא המחוז השני בגודלו במדינה מזרח טימור, הוא נקרא על שם העיירה לאוטם בצפון. המחוז נמצא במזרח המדינה וגובל במערבו במחוזות באוקאו וויקקה. האוכלוסייה במחוז מונה 55,921 אנשים שחיים על שטח של 1,702 קמ"ר. מחוז זה ומחוז מנטוטו הם היחידים במזרח טימור, שחולקים גבול עם שני הצדדים של הים במדינה (גם מדרום וגם מצפון).
במחוז זה ישנם חופים רבים בעלי חול ים רב, נוף פראי ומחוספס עם הרים ממערב ומדרום ורמות במרכז. במחוז זה נמצא האגם הגדול ביותר של מזרח טימור. יותר ממחצית האוכלוסייה במחוז עוסקת בחקלאות, ורוב הייצור נלקח בעיקר לשימוש עצמי. בירתו היא לוספלוס.
1959 באסטרונאוטיקה
טיסה תת-מסלולית.
במהלך השנה בוצעו מספר טיסות במסלול זה:
שיגורי לוויינים.
השורת המסומנות באדום מסמלות שיגורים שנכשלו.
להשאר יהודי
להישאר יהודי (ברוסית: Чтобы ты остался евреем) הוא ספר אוטוביוגרפי של הרב יצחק זילבר שנכתבה בשפה הרוסית. מי שאספה את החומר לספר וראיינה את הרב זילבר היא כרמלה רייז, סרובניקית יוצאת ליטא, מחברת הספר מירושלים דליטא לירושלים של למעלה. הספר יצא לראשונה בשפה הרוסית בהתחלת שנת 2004, על ידי ארגון תולדות ישורון. ההוצאה הראשונה בעברית הייתה בשנת תשס"ז-2006, בתרגומה של ר. סמינסקי, ותורגם לאנגלית על ידי הוצאת ספרים פלדהיים (באנגלית: To Remain a Jew: The Life of Rav Yitzchak Zilber), לצרפתית (בצרפתית: Rester Juif - La Vie et le Combat de Rav Itshak Zilber) וליידיש.
הספר וכתיבתו.
הספר הוא אוטוביוגרפי ומסופר בגוף ראשון. הבסיס לספר היה שיחות מוקלטות שערכה כרמלה רייז עם הרב זילבר במשך שנה שלמה בכל מוצאי שבת. בספר משולבות עדויות של אישים אחרים שחיו בתקופה כמו ד"ר יעקב צ'צ'קס, מוהל שפעל בברית המועצות ועזר במילת יהודים רוסים רבים לאחר שעלה ארצה, צבי פטלס, ר"מ בישיבת תורת חיים וחוזר בתשובה ומתלמידיו, בנו הרב בן ציון זילבר, בתו חוה ואחרים.
הספר מתאר את חייו של הרב זילבר שנולד בקאזאן, 1917 ומגולל את מסכת חייו שהייתה כרוכה במאבק על קיום תורה ומצוות. הרב זילבר ומשפחתו היו מבין היהודים היחידים באותה תקופה בברית המועצות שהצליחו לקיים את מצוות התורה באופן מלא. בספר עצמו מתאר הרב זילבר כיצד שמר על קיום המצוות גם בכלא הרוסי בו נכלא באשמת מסחר באיגרות חוב ממשלתיות ושוחרר לאחר חג הפסח שחל לאחר מותו של סטלין.
על פי דבריו של הרב זילבר בפתח הדבר של הספר, הוא מעולם לא תכנן להעלות את מסכת חייו על הכתב אף על פי שרבים ניסו לשכנעו לעשות כן. מה שהוביל אותו לכך היה פגישה שקיים עם הרב יצחק הוטנר בה התעניין הרב על מאורעותיו ברוסיה. לאחר שסיפר לו את קורותיו דחק בו הרב הוטנר לספר. לדבריו, זה מה שהוביל אותו לספר את סיפורו.
הספר יצא לראשונה ברוסית, בחייו של הרב זילבר. לאחר מותו תורגם הספר לעברית ולאנגלית.
סנדרה רינגלר