מבין המחקרים שנעשו: מחקר שנערך ב-2009 השווה בין ציורי בית-עץ-אדם של ילדים הלוקים בתסמונת אספרגר לבין קבוצת ביקורת של ילדים שלא לוקים בתסמונת. הקבוצות תאמו בגיל הכרונולוגי, במגדר, ובמנת המשכל, והתבקשו לצייר ציור חופשי ולאחר מכן בית-עץ-ואדם. הציורים נוקדו לפי סטנדרטים שנקבעו מראש. בציורי הבית והעץ לא נמצאו הבדלים בין הקבוצות, ואילו בציורי האדם הניקוד היה נמוך משמעותית אצל הילדים הלוקים באספרגר. החוקרים הסיקו כי הפערים נבעו מהיעדר עניין יחסי בעולם החברתי המאפיין את הלוקים בתסמונת זו, או בשל ניסיון מוגבל בציור אנשים.
מחקר נוסף שהתפרסם ב-2010 נועד להעריך את המהימנות והתוקף של הקריטריון של מבחן בית-עץ-אדם בקרב ילדים עם הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות ולקויות למידה. קבוצת הניסוי כללה 136 ילדים עם הפרעת קשב וריכוז או עם לקויות למידה בגילאים 8–10, שלמדו בבית ספר רגיל והייתה להם רמת אינטליגנציה נורמלית (90 ומעלה). קבוצת הביקורת מנתה אותו מספר ילדים שלא אובחנו כסובלים מההפרעות. כל הנבחנים התבקשו לצייר בית, עץ ואדם, על דף לבן סטנדרטי. ניתוח הציורים נעשה על פי הסולם הרגשי וההתפתחותי של קופיץ. הסולם ההתפתחותי כלל 30 שאלות שנוקדו בין 0 ל-28, והסולם הרגשי הורכב משלושה תחומים: איכות הפרטים, תכונות מיוחדות והשמטות. תוצאות המחקר הראו שמהימנות המבחן והמבחן החוזר היו גבוהות יותר עבור הסולמות הרגשיים מאשר הסולמות הקוגניטיביים.
בית הכנסת הגדול בפתח תקווה
ביל קיבי
סמל ויליאם הנרי (ביל) קיבי (Bill Kibby; 15 באפריל 1903 – 31 באוקטובר 1942) היה חייל אוסטרלי, אשר עוטר בעיטור צלב ויקטוריה - העיטור הצבאי הגבוה ביותר של האימפריה הבריטית - על לחימתו בקרב אל-עלמיין במלחמת העולם השנייה, שבו נהרג.
ראשית חייו.
ביל קיבי נולד באנגליה. כשהיה בן 11 היגרה משפחתו לאוסטרליה והתיישבה בעיר אדלייד שבדרום היבשת. לאחר סיום לימודיו בבית הספר החל לעבוד בעבודות טיח ועסק בעיצוב עיטורים מטיח. הוא עסק גם בציור בצבעי מים וברישום. בגיל 23 התחתן. לו ולאשתו נולדו שתי בנות.
קיבי לא היה גבוה (1.68 מטר) אך היה חזק ואהב פעילויות באוויר הפתוח. בשנת 1936 הצטרף לחיל המילואים האוסטרלי והוצב ביחידת תותחנים.
מלחמת העולם השנייה.
ב-1940, והוא כבר בן 37, התנדב קיבי להצטרף ליחידות הצבא האוסטרלי שיצאו להשתתף במלחמת העולם השנייה והוצב כסמל בגדוד הרגלים האוסטרלי ה-48. בדצמבר 1940 הפליגה יחידתו לארץ ישראל. שם נפצע קיבי בתאונה ושבר את רגלו. הוא נשאר בארץ ישראל לשם החלמה וחזרה לכשירות, שארכו קרוב לשנה. בפברואר 1942 שב והצטרף לגדודו בסוריה, ובחודש יולי כבר השתתף בלחימה במצרים.
בפרוס קרב אל עלמיין באוקטובר 1942 היה גדודו של קיבי חלק מן הדיוויזיה האוסטרלית ה-9, שהשתייכה לארמייה הבריטית השמינית. קיבי שירת במהלך הקרב בגבורה ובהצטיינות. הוא הנהיג את מחלקתו לאחר שמפקדה נהרג. ב-23 באוקטובר הוא הסתער על עמדת מקלע של האויב כשהוא יורה בתת מקלע תומפסון. הוא כבש את העמדה כשהוא הורג שלושה חיילי אויב ושובה 12 אחרים. בלחימה שבימים שלאחר מכן נע קיבי בין אנשיו כשהוא מכוון את האש שירו ומעודד את רוחם. חמש פעמים יצא לתקן תחת אש את קו הטלפון המחלקתי שנותק.
בליל ה-30/31 באוקטובר הייתה הדיוויזיה ה-9 נתונה בקרב כבד בגזרה הצפונית של קו החזית באל-עלמיין (קרב מוצב תומפסון). על מחלקתו של קיבי נורתה אש מקלעים ומרגמות כבדה ומרבית חייליה נהרגו או נפצעו. קיבי ארגן את הניצולים ואז יצא קדימה לבדו עד לטווח של מטרים ספורים ממספר עמדות מקלע של האויב. הוא יידה רימוני יד ושיתק מספר מקלעים, עד שנפגע ונהרג.
על גבורתו במהלך קרב אל-עלמיין הוענק לקיבי לאחר מותו עיטור צלב ויקטוריה.
קיבי נקבר בסמוך למקום נפילתו. בשנת 1944 הועברה גופתו לבית הקברות הצבאי אל-עלמיין.
העיטור שהוענק לקיבי מוצג כיום במוזיאון שבאנדרטת המלחמה של אוסטרליה בעיר קנברה.
אבי ורבורג
אברהם (מוריץ) ורבורג (בגרמנית: Abraham Moritz Warburg; 13 ביוני 1866, המבורג – 26 באוקטובר 1929, המבורג), מכונה אַבּי ורבורג (Aby Warburg), היה היסטוריון יהודי גרמני של האמנות ושל תולדות התרבות ומייסדה של ספריית ורבורג לתולדות התרבות. נושא המחקר שלו היה חיים לאחר המוות בעת העתיקה באזורים שונים בתחום התרבות המערבית עד הרנסאנס. הוא אחד מאבות האיקונולוגיה כשיטה עצמאית.
ורבורג תיאר את עצמו:
Amburghese di cuore, ebreo di sangue, d'anima Fiorentino. (בן המבורג בלב, יהודי מלידה ופלורנטיני ברוח).
חייו.
אבי ורבורג נולד למשפחת בנקאים אמידה. אבותיו היגרו במאה ה-17 מאיטליה לגרמניה והתיישבו בעיר ורבורג בווסטפאליה וממנה בא שם משפחתם. במאה ה-18 עברו בני משפחת ורבורג לאלטונה. שני אחים ייסדו בהמבורג את הבנק מ"מ ורבורג ושות' ב־1798. הבנק קיים בהמבורג עד היום בבעלות המשפחה. אבי ורבורג היה הראשון מבין שבעה ילדים של מנהלי הבנק אז מוריץ ורבורג ורעייתו שרלוטה. בעוד שאבי התעניין עוד מגיל צעיר בספרות והיסטוריה הרי אחיו מקס, פאול ופליקס היו בנקאים גם כן.
ילדות ונעורים.
אבי ורבורג גדל במשפחה יהודית דתית. בגיל צעיר התגלה כבעל טמפרמנט לא יציב וקצר רוח, מזג חם והיעדר יציבות נפשית. גם בריאותו הייתה רופפת, ולכן התייחסו אליו בסובלנות. כבר בגיל מוקדם התמרד נגד הפולחן הדתי הנוקשה במשפחתו וסירב להישמע לתכנוני הקריירה של הוריו עבורו: לא להיות רב כפי שרצתה סבתו ולא רופא או עורך דין. החלטתו ללמוד תולדות האמנות נתקלה בהתנגדות עזה מצד בני משפחתו, אך ורבורג הצליח בתוכניתו. אחיו מקס מספר שאבי היה קורא נלהב מילדות. הוא סיפר על מקרה שנעשה חלק מאגדת ורבורג:
כשמלאו לו 13 הוא הציע למכור לי את הבכורה. הוא כבן הבכור היה מיועד להצטרף לחברה. הייתי אז בן 12 ועדיין לא בעל יכולת לתכנן והסכמתי לקנות ממנו את הבכורה. הוא הציע לי אותה לא בעבור נזיד עדשים כי אם ביקש ממני הבטחה שאקנה לו, תמיד, את כל הספרים שיצטרך. הסכמתי לכך אחרי חישוב קצר. אמרתי לעצמי שאחרי הכל אוכל תמיד לממן את ספרי שילר, גתה, לסינג ואולי אפילו קלופשטוק והבטחתי לו מבלי לדעת, כפי שאני חייב להודות היום, הלוואה גדולה מאוד ללא ביטחונות. האהבה לקריאה, לספר ... הייתה ההתלהבות הגדולה הראשונית שלו. העובדה היא שמשפחת ורבורג מימנה תמיד את רכישות הספרים היקרות של אבי.
לימודים.
ב־1886 התחיל ללמוד תולדות האמנות, היסטוריה וארכאולוגיה בבון ושמע הרצאות על היסטוריה של הדתות מפי הרמן אוזנר (Hermann Usener), תולדות התרבות מפי קרל למפרכט (Karl Lamprecht) ותולדות האמנות אצל קרל יוסטי (Carl Justi). הוא המשיך את לימודיו במינכן ואצל הוברט יאניצ'ק בשטרסבורג שהדריך אותו בעבודת הדוקטורט על התמונות הולדת ונוס ופרימוורה של הצייר סנדרו בוטיצ'לי. בשנים 1888 עד 1889 הוא שהה במכון לתולדות האמנות בפירנצה כדי לחקור תמונות אלה. העניין שלו התמקד עתה בדרכים ליישם שיטות מדעיות על מדעי הרוח. הדיסרטציה שלו הוגשה ב-1892 וב־1893 הודפסה. במחקר של ורבורג הוכנסה שיטת חדשה במחקר תולדות האמנות – איקונוגרפיה ומקבילתה איקונולוגיה. הדיסרטציה שלו נחשבה אבן דרך בהיסטוריה של מקצוע זה. אחרי שקיבל את תואר הדוקטור למד ורבורג שני סמסטרים בפקולטה לרפואה באוניברסיטת ברלין שם שמע הרצאות על פסיכולוגיה. באותו זמן יצא למסע נוסף בפירנצה.
נסיעה לארצות הברית.
בסוף 1895 נסע לארצות הברית ושהה שם עד 1896. בתחילה נסע לניו יורק לחתונת אחיו פאול עם נינה לב, בתו של סלומון לב. הוא נמשך למערב, שם יצר, לראשונה, קשר עם מוסד הסמית'סוניאן, נפגש עם חשובי האנתרופולוגים של התרבות כמו פרנץ בועז, ג'יימס מוני ופרנק המילטון קאשינג (Frank H. Cushing). חוקרים אלו עוררו בו התעניינות בתרבותם של האינדיאנים. הוא התעניין בפולחנים שלהם ובסמליות של מחוותיהם.
חוקר עם הזוני בניו מקסיקו.
ורבורג נסע לדרום-מערב ארצות הברית לכפרים אינדיאניים שונים בניו מקסיקו. ביקר בפואבלו אקומה, פואבלו לגונה, סן אילדפונסו שם צילם ריקוד אנטילופה, קוצ'יטי ולבסוף נסע לשבט הזוני. קלאו יורינו (Cleo Jurino) צייר לוורבורג את הקוסמולוגיה של עמו. ציור זה נמצא בלונדון, במכון ורבורג. לאחר מכן שהה זמן מסוים אצל האינדיאנים משבט ההופי באריזונה וחקר את תרבותם. בתחילה בקימס קניון (Keams Canyon) שם ערך ניסויים עם ציורים עם ילדי בית ספר משבט ההופי ואחרי כן אצל המיסיונר המנוניטי היינריך ר. פות (Heinrich R. Voth) שלימד אותו רבות על דת ההופי ואישר לו להשתתף בפולחנים שלהם. פות היה אנתרופולוג מוכשר אם כי השיטות שלו נראות היום ברוטאליות. ורבורג חש תיעוב אמיתי ל"אסתטיזציה של תולדות האמנות" שהתבטאה בזרם המרכזי של היסטוריונים של האמנות שרק חזרו על שבחים לאמנים הגדולים של הרנסאנס. "הגישה הפורמלית לתמונה הנעדרת הבנה של הצורך הביולוגי בה כמוצר הנמצא בין דת ואמנות נראה לי כמוביל רק לעקרות מילולית".
בחזרתו לגרמניה הרצה על שראה בליווי שקופיות בהמבורג ובברלין. את ציורי הילדים וחפצי האינדיאנים שאסף תרם למוזיאון לאתנולוגיה בהמבורג. הערותיו על ריקוד הנחש נשארו לא מעובדות במשך עשרים השנים הבאות.
פירנצה.