מי זְהֵר (נקרא גם "מי פריחת הדרים" או: "מי זוהר") הם תרחיף - תוצר לוואי של תהליך זיקוק של ניצני פריחת פרחי ההדרים. באופן מסורתי, מופקת התמצית מפרחי תפוזי חושחש. התמצית משמשת בעיקר כתבלין. היא בעלת ריח הדרים חזק וטעם מעט מתוק.
הפקה.
כתרחיף כוללים מי הזוהר מולקולות שמן אתרי טבעי שמכילים פרחי ההדרים, והתמצית מתפזרת יפה במים. הפקת מי זהר נעשית בתהליך בו מחממים את הפרחים באדים, אל אדי המים נוסף ריחם של הפרחים ומולקולות השמן שבהם, בהמשך האדים פוגשים משטח זכוכית שמקרר אותם בבת אחת ומשיב אותם למצב צבירה נוזלי. המים הפכו למבושמים בפרחים ומעליהם שכבה דקה של שמן. לפני השימוש מנערים את הבקבוק כדי להשתמש במים מעורבבים בשמן.
שימושים.
ברפואה המסורתית, מיוחסת למי זהר גם השפעה בריאותית. לאחר שהיה ממושכת בשמש ללא הגנה מספקת, מריחה של הנוזל על הפנים, ובעיקר על המצח, נחשבת למועילה ולמקלה, ובוודאי מרעננת.
פרגרינוס
ג'ורג' אנטוניוס
ג'ורג' חביב אנטוניוס (בערבית: جورج حبيب أنطونيوس; 19 באוקטובר 1891, דיר אל-קמר – 21 במאי 1942 ירושלים) היה היסטוריון, איש מינהל, ודיפלומט ערבי לבנוני, בן למשפחה נוצרית אורתודוקסית, שהתחנך במצרים והתיישב בארץ ישראל, שם התאזרח והפך לאחד מדוברי ערביי ארץ ישראל בפני שלטון המנדט הבריטי ובפני דעת הקהל המערבית. אנטוניוס היה מראשוני ההיסטוריונים הערבים המודרניים ומחוקריה הראשונים של תולדות התנועה הלאומית הערבית. היה מהנדס בהכשרתו.
רקע משפחתי, נעוריו ולימודיו.
ג'ורג' אנטוניוס נולד ב-19 באוקטובר 1891 בעיירה דיר אל-קמר שבהרי השוף, כבן השני מבין ארבעת בניה של משפחה נוצרית אורתודוקסית. אביו, "חביב ביי אנטוניוס", היגר למצרים בסביבות שנת 1902. חביב ביי עשה חיל בעסקיו במצרים, הודות לספקולציות בבורסת הכותנה באלכסנדריה ועבודתו כסוכן ומנהל (ואקיל) בשרות בעלי אחוזות שהיו מבלים את רוב זמנם בחוץ לארץ. כאות הערכה על פעילותו קיבל חביב אנטוניוס, שברבות הימים היה לבעל אחוזה, את התואר ביי. בערוב ימיו חזר לעיירתו דיר אל-קמר. בניו היו מיכאיל (1890–1920), ג'ורג', אלברט וקונסטנטין.
בדומה לבנים אחרים של האליטה בת זמנו במצרים למד ג'ורג' אנטוניוס בבית הספר הבריטי ויקטוריה קולג' (Victoria College, Alexandria) שנוסד באותה תקופה בעיר אלכסנדריה, בין השאר, מיוזמת אביו חביב אנטוניוס. כמחצית מחבריו לכיתה היו יהודים מקומיים. הוא עצמו הצטיין בלימודים, לפי ציוניו היה הראשון במחזורו, וקיבל בסיומם הערכה מיוחדת על עבודות הגמר שלו בשפה האנגלית.
ג'ורג' אנטוניוס הצטיין בבית הספר גם בחינוך גופני, שיחק קריקט והיה קפטן קבוצת הכדורגל של בית הספר. מאוחר יותר בארץ ישראל נמנה עם פעילי מועדון הספורט "Sports Club Jerusalem".
בהמשך מסלול לימודיו נסע לאנגליה והתקבל למכללה היוקרתית קינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1913 סיים את לימודיו עם תואר BA או MA בהנדסת מכונות. ידוע שהיה חותם MA.
חייו במצרים.
ג'ורג' אנטוניוס היה בעל חינוך דו-תרבותי, מעורה כאחת בתרבות הערבית והאנגלית, וניחן בידע רב ובקסם אישי. בחזרתו למצרים התקבל בקלות לחוגי החברה הדוברת אנגלית והמעמד הגבוה במצרים.
הוא התרועע במיוחד עם אנשים כמו המשורר יליד אלכסנדריה קונסטנדינוס קוואפיס, איש העסקים פריקלס אנסטאסיאדיס, וכן עם רוברט פארנס (Robert Allason Furness, 1883-1954), איש מינהל בריטי במצרים, בוגר קינגס קולג ומתרגם מוכשר של שירים מיוונית עתיקה. אנטוניוס הצעיר היה למורה דרך, למלווה ולידיד נפש לסופר א.מ. פורסטר, גם הוא מבוגרי קינגס קולג', ששהה שלוש שנים באלכסנדריה כמתנדב של הצלב האדום. לפי שמועות אחדות ייתכן כי אנטוניוס היווה אף מקור השראה לאחד משיריו הארוטיים של קוואפיס.
אנטוניוס נחשב כ"אנגלופיל". בימי מלחמת העולם הראשונה התקבל אנטוניוס לעבוד בממסד הקולוניאלי הבריטי במצרים, התמנה סגן צנזור העיתונות Deputy Press Censor של הכוחות הצבאיים הבריטים, כיד ימינו של רוברט פארנס שכיהן כסגן צנזור ראשי.
גיסו של אנטוניוס, וולטר סמארט, היה יועצו לענייני המזרח של מיילס סמפסון, שגריר בריטניה במצרים.
פעילותו בארץ ישראל וסיועו בשליחויות הבריטיות במרחב הערבי.
בשנת 1921 התיישב בארץ ישראל, אז תחת השלטון המנדטורי בריטי, והתקבל כסגנו של ראש מנהל החינוך שהיה באותם הימים המפרי ארנסט באומן (1879–1965). קיבל רשמית אזרחות של פלשתינה המנדטורית בשנת 1925.
סר גילברט קלייטון, מראשי המודיעין הבריטי במצרים, העריך מאוד את כישוריו ובשנים 1925–1928 הסתייע בהם בשליחויות חשובות במרחב הערבי. אנטוניוס ליווה אותו בחמש נסיעות אצל אבן סעוד, האמיר של נג'ד שבינתיים השתלט על החג'אז וגרש משם את השושלת ההאשמית ובשנת 1925 אצל שליט תימן, האימאם אלמתוכל יחיא .
השליחויות אצל אבן סעוד עזרו להגיע להסכמה (הסכמי באחרה וחאדה) לגבי הגבולות בין הממלכה הסעודית שקרמה אז עור וגידים ובין המדינות הערביות בחסות בריטית בסהר הפורה – עבר הירדן ועיראק.
ביוני 1927, בימי האירועים הנקראים "משבר הצבא המצרי", לפי בקשתו של הלורד ג'ורג' לויד, הנציב העליון הבריטי במצרים, תיווך ג'ורג' אנטוניוס בהצלחה בין הצדדים: הבריטים, ראש הממשלה, עבד אל חליק תרוואט וראש מפלגת אל-ופד, סעד זע'לול.
למרות סגנונו של ג'נטלמן "אוקסוניאני" (הדומה לבוגרי אוקספורד), והיותו, כפי שהתבטא אדווין סמואל בזיכרונותיו "הערבי הכי מבריק בפלשתינה" עדיין נחשב אנטוניוס לא מהימן ובריטי דיו, יותר מדי "ילידי" ומאחורי גבו השתמשו לפעמים, ביחס אליו, בכינויי גנאי השמורים לים תיכוניים. אחרי פרישתו של באומן לא מונה כפי שציפה לראש מינהל החינוך מפני שהעדיפו עליו מועמד בריטי מלידה. גם מועמדותו לתפקיד של "מזכיר לענייני מזרח" (Oriental Secretary) בשגרירות הבריטית בקהיר, שנתמכה על ידי קלייטון, לא התקבלה. גם הענקת עיטור ה-CBE של מסדר האימפריה הבריטית בדרגת מפקד לא מילאה את ציפיותיו. לפי מקורות מסוימים קיבל ממשרד החוץ הבריטי המלצה להתקבל כ-CMG, כלומר במסדר היותר יוקרתי של מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, אבל משרד המושבות הבריטי הביע התנגדות לכך מפני שכבוד בסדר גודל כזה לא נחשב מקובל במקרים של פקידים ילידים ועלול היה ליצור תקדים בעייתי ותסבוכות בקרב עובדי הממסד בארץ ישראל.
לבסוף, בשנת 1927 מונה בניגוד לרצונו לתפקיד מזכיר במשרד הנציב העליון של ארץ ישראל.
באותה שנה התחתן בפריז עם קטי נימר, אחות של חבר ללימודים בוויקטוריה קולג' ובתם של המוציא לאור ד"ר פארס פאשה נימר, יליד לבנון שהיגר למצרים, ושל אשתו האנגליה. קטי אנטוניוס ניהלה סלון חברתי והייתה למארחת מפורסמת בחוגים הבריטים והערבים בירושלים. בביתם בשכונת שייח ג'ראח, שהיה מוכר כ"כרם אל מופתי" (כרמו של המופתי) ושאנטוניוס שכר מהמופתי של ירושלים (לימים נודע הבית כמלון שפרד), התקיימו במשך שנים רבות מסיבות של החברה הנוצצת של עיר הקודש. בני הזוג התגרשו כעבור מספר שנים.
הפעילות במסגרת המכון הגאופוליטי של צ'ארלס קריין.
בשנת 1919 הכיר אנטוניוס את איש העסקים משיקגו ותורם למפלגה הדמוקרטית, צ'ארלס קריין (Charles Crane) (1858- 1939), בעל אישיות צבעונית, שהיה פעיל ביוזמות דיפלומטיות ועסקיות רבות והפך לאוהד של התנועות הלאומיות הסלביות ולאחר מכן של המחנה הלאומי הערבי ולמתנגד לציונות. ההיכרות נוצרה כשאנטוניוס התבקש להעיד בפני קריין בעת ביקורו של זה במזרח התיכון כאחד משני חברי המשלחת מטעם ממשל ארצות הברית שקיבלה בדיעבד את השם ועדת קינג-קריין". בשנת 1925 הקים צ'ארלס קריין את המכון הגאופוליטי Institute for Current World Affairs - ICWA (בתרגום חופשי - "המכון לעניינים השוטפים של העולם") בשיקגו. כשאנטוניוס, מתוסכל מאי-קידומו בהיררכיה הממסדית בפלשתינה, התפטר בשנת 1930 מתפקידו, קיבל מקריין חוזה כנציג של מכונו במזרח התיכון. קריין ייעד את המכון הזה, בין השאר, לטיפוח מנהיגות צעירה במקומות שונים בעולם וראה בג'ורג' אנטוניוס מנהיג מבטיח לאזור המזרח התיכון.
במסגרת עבודה זו נסע אנטוניוס ללא הרף במרחב הערבי – לדמשק, עמאן, קהיר, ביירות, ובחצי האי ערב ושלח משם דיווחים עדכניים למכון בשיקגו. בשנת 1935 ערך סיורי הרצאות בארצות הברית ובקנדה, שבמסגרתם הרצה במועצה ליחסי חוץ בניו יורק, באוניברסיטאות הרוורד, פרינסטון, שיקגו, מישיגן, במכון ברוקינגס בוושינגטון, בסטנפורד ובטורונטו. בהזדמנות זו פגש גם את הנשיא פרנקלין רוזוולט. בשנים 1937 ו-1938 קיים אנטוניוס באמריקה סיורי הרצאות נוספים. הוא סידר לצ'ארלס קריין פגישות עם חאג' אמין אל-חוסייני, וייתכן כי קריין סייע למרד הערבי הגדול בארץ ישראל בשנים 1936–1939. במשך הזמן נשחק אנטוניוס מהנסיעות התכופות בארצות ערב ומההתמודדות המתמדת עם הצנזורה.
מותו של תומכו צ'ארלס קריין, בפברואר 1939, ואחר כך פריצת מלחמת העולם השנייה עם המגבלות בתנועה והחרפת הצנזורה הקשו עליו עוד יותר. בשנת 1936 כשל בניסיונו לרשת, בהמלצתו של קריין, את הפילולוג היהודי (והציוני) ריצ'רד גוטהייל, כראש הקתדרה ללימודים שמיים באוניברסיטת קולומביה. חסרו לו התארים, הידע הבלשני והניסיון המחקרי הנדרשים.
פעילותו כדובר הערבים הפלסטינים בפני דעת הקהל המערבית.