לאחר סיום לימודיו הצטרף לחברת הטקסטיל של אחיו בזאגרב שבקרואטיה בשנת 1925. בשנת 1929 התמזג המפעל עם מפעל אחר ועבר לצ'אקובץ, קרואטיה. תעשיית הטקסטיל ביוגוסלביה לא הייתה כמעט קיימת בתקופה זו מכיוון שרוב חברות הטקסטיל היו בחלק הצ'כי של האימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1941 היא הפכה לחברה גדולה ולתשלובת.
בעקבות פלישת גרמניה ליוגוסלביה באפריל 1941, האזור בו היה מפעלו הפך לשליטת הונגריה. המפעל המשיך לייצר מוצרי טקסטיל עבור ממשלת הונגריה ובמשך שלוש שנים משפחת טסלר, כולל אשתו ושני בניו, לא נפגעה. כשצבא גרמניה כבש את הונגריה בשנת 1944 (מבצע מרגרטה), מצבם של יהודי הונגריה הידרדר במהירות. התערבותם של עובדי המפעל עצמם מנעה את גירוש משפחת טסלר למחנות ההשמדה, אך הביאה לכך שהם נכלאו בשטח המפעל למשך כמעט חצי שנה. בהמשך ברח טסלר עם משפחתו לבודפשט, שם הצליחו להסתתר, אך בנובמבר נלקחו להוצאה להורג. המשפחה הייתה על סף התאבדות באמצעות נטילת טבליות ציאניד, אך ניצלו בתערבותו של הקונסול השווייצרי, שהיה אחראי על אזרחי יוגוסלביה בבודפשט.
אחרי המלחמה.
הם שרדו את השואה בהונגריה. לאחר ששוחררו על ידי הסובייטים ניסו הטסלרים לבנות את חייהם מחדש. ממשלת יוגוסלביה תפסה והלאימה את מפעלם וטענה כי שיתפו פעולה עם הגרמנים. טסלר היה אחד משלושת המומחים לטקסטיל שעזרו לבנות מחדש את תעשיית הטקסטיל של הונגריה, אולם התנאים המידרדרים וההשתלטות המתמשכת של הקומוניסטים על ממשלת הונגריה הובילו אותו לעזיבה לבריטניה, שם למדו בניו בבית הספר.
ההגירה לארצות הברית.
בינואר 1948 היגר טסלר לעיר ניו יורק, שם החל לנהל את אחד ממפעלי הטקסטיל של אחיו בלונג איילנד. בניו באו אחריהם ושניהם נרשמו לאוניברסיטת צפון קרוליינה ללימודי טקסטיל וכימיה. בשנת 1960, בנו אנדרו טסלר עבר לספרטנבורג שבדרום קרוליינה בכדי להקים את בית הסריגה של בוט (Butte Knitting Mill) ובשנת 1961 מכר שאנדור טסלר את מפעלו בלונג איילנד ועבר גם הוא לספרטנבורג. הוא הקים מפעל טקסטיל בהר קינגס הסמוך בצפון קרוליינה, ובגלל ניסיונו עם האפליה באירופה פעל רבות נגד ההפרדה הגזעית במפעל שלו. בשנת 1965 מכר את מפעלו לאחים ריבס והחל לעבוד עם בנו אנדרו טסלר בספרטנבורג.
הוא היה לדמות דומיננטית בתעשיית הטקסטיל של דרום קרוליינה. כיוון שהיה מעריץ גדול של סוגת האופרה ושל המלחין בלה ברטוק הוא הפך לחברו של המלחין אחרי שברטוק היגר לארצות הברית. בהוא האיש שהקים את מצבתו של ברטוק בניו יורק על חשבונו. טסלר סיים את לימודיו ב"מכללת וופורד" בספידפנבורג וזו כיבדה אותו בהענקת דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה וספריית האוניברסיאה נושאת את שמו. מאוחר יותר, גם בית ספר יסודי בעיר קיבל את שמו (בית הספר מקארתי-טסלר).
חזית ההתנגדות הארטיבונית המהפכנית
יחסי איטליה–מרוקו
יחסי איטליה–מרוקו הם יחסי החוץ בין איטליה למרוקו.
היסטוריה.
מאז סוף המאה ה-19, היחסים בין מרוקו לאיטליה התאפיינו בידידות ושיתוף פעולה הדדי. הנציגות הדיפלומטית הראשונה נשלחה בתקופת שלטונו של מולאי חסן הראשון, סולטאן מרוקו לוויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה בשנת 1879.
יחסי סחר.
מרוקו רואה באיטליה שותפה מרכזית למסחר, אך היחסים הכלכליים בין המדינות עדיין לא הגיעו לרמה שתתאים למעמד שתי המדינות. על פי המכון האיטלקי לסטטיסטיקה "סטטיסטיקה", היקף חילופי הסחר בין מרוקו לאיטליה הסתכם ב-1.993 מיליארד אירו בין ינואר לנובמבר 2013, לעומת 1.797 מיליארד אירו בתקופה המקבילה בשנת 2012, עם קצב צמיחה של 10.9%. נתון זה נותר נמוך בהשוואה להיקף הייצוא של ספרד למרוקו, שהסתכם בסך הכל ב-5.508 מיליארד אירו. ספרד הפכה לספקית הראשונה למרוקו עם נתח של 13.1%, ואילו איטליה נפלה למקום השמיני עם נתח של 4.6%. בין היבוא החשוב ביותר של מרוקו מאיטליה, מוצרי זיקוק נפט, מכונות וציוד תעשייתי, חקלאי ורפואי, בנוסף למכשירי חשמל, מכוניות, מוצרים כימיים ופלסטיים.
מרוקו מייצאת דגים ומוצרי חקלאות רבים ומוצרי עור. ביחס לאופי וגודל ההשקעות האיטלקיות במרוקו, הן הסתכמו ב-500 מיליון אירו, ולאיטליה היה חלק חשוב בהשלמת פרויקטים ענקיים, ובראשם בניית סכרים, כבישים מהירים ופרויקטים אחרים שמעניינים את התשתיות, המגזר התעשייתי והשירותים. בנוסף לנוכחותם של סניפים של חברות איטלקיות גדולות, ובשל המשבר הכלכלי, נרשמו בשלוש השנים האחרונות כ-100 חברות, רובן חברות איטלקיות בינוניות וקטנות, בחיפוש אחר שווקים חדשים והזדמנויות להציג את המומחיות המובהקת שלהם.
מרוקאים באיטליה.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2013, מרוקאים הם הקהילה הזרה השנייה בגודלה באיטליה, עם יותר מ-517,000 תושבים, 300,000 מהם גברים עובדים ו-106,000 תלמידים בבתי ספר ובתיכונים איטלקיים.
רוברט גלינצה
רוברט גלינצה (ברומנית: Robert Glință; נולד ב-18 באפריל 1997) הוא שחיין רומני. אלוף אירופה (בודפשט 2021) ואלוף עולם לנוער (סינגפור 2015) במשחה ל-100 מטר גב.
ביוגרפיה.
גלינצה נולד וגדל בפיטשט.
באליפות העולם לנוער שנערכה בסיגפור באוגוסט 2015 זכה גלינצה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא אליפות חדש של 54.30 שניות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.50 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא לאומי חדש של 53.34 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 18 במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:57.91 דקות.
סגן אלוף אירופה.
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, בריטניה באוגוסט 2018 זכה גלינצה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.55 שניות, אחרי קלימנט קולסניקוב מרוסיה שקבע שיא עולם חדש של 24.00 שניות ולפני שיין ראיין מאירלנד (24.64 שניות). בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא לאומי חדש של 24.12 שניות, 8 מאיות השנייה בלבד איטי משיא העולם בן 9 השנים של ליאם טנקוק מבריטניה (24.04 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.81 שניות, 9 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 53.63 שניות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.67 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 24.53 שניות ועלה מהמקום השני למשחה הגמר. במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.22 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 53.40 שניות.
אלוף אירופה.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה במאי 2021 זכה גלינצה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית הזהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא לאומי חדש של 52.88 שניות, לפני הוגו גונזלז מספרד (52.90 שניות) ואפוסטולוס כריסטו מיוון ויוהאן נדוי ברואר מצרפת (52.97 שניות). מדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.42 שניות, אחרי קלימנט קולסניקוב שקבע שיא עולם חדש של 23.80 שניות ולפני הוגו גונזלז (24.47 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 22 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.74 דקות.
באולימפיאדת טוקיו (2020) סיים גלינצה במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 52.95 שניות.
חוקת האיטי
חוקת האיטי (בצרפתית: Constitution d'Haïti; קריאולית האיטית: Konstitisyon Ayiti) היא החוקה של האיטי. החוקה עוצבה על פי חוקות ארצות הברית וצרפת. הגרסה האחרונה של החוקה אושרה על ידי הפרלמנט במרץ 2011 ונכנסה לתוקף ב-20 ביוני 2012.
היסטוריה.
בסך הכל הוכרזו או תוקנו 23 חוקות, לאורך ההיסטוריה של האיטי, הראשונה שבהן הוכרזה תחת ממשלתו קצרת הימים של המושל הכללי טוסיינט לוברטור, בשנת 1801.
החוקה הראשונה, חוקת סן דומינג, שנחקקה בשנת 1801, הפכה את לוברטור לשליט בלי הגבלה בזמן ונתנה לו את הזכות לבחור את יורשו. חוקה זו ביטלה את העבדות והגבלות לפי גזע, והקפידה על שלום, שכירות ומגבלות על תנועה. החוקה השנייה של האיטי נחקקה בשנת 1804, השלישית נחקקה בשנת 1805 והרביעית בשנת 1806, אך היא הייתה רק של רפובליקת האיטי, ששלטה בדרום האיטי.
בחוקה החמישית של האיטי, שנחקקה בשנת 1807, קבעה כי אנרי כריסטוף הוא שליט האיטי לכל חייו. חוקה זו אסרה על גירושים. החוקה השישית של האיטי נחקקה בשנת 1811.
תיקון חוקת האיטי משנת 1806, שנעשה בשנת 1816, ייסדה בית מחוקקים דו-ביתי.
בשנת 1843, נחקקה חוקת האיטי, והיא ייסדה בית משפט לחשבונות. בנוסף, חוקה זו קבעה שהשופטים ייבחרו על ידי העם, והיא הגבילה את זמן כהונתם של הנשיא ושל ראש הממשלה. בשנת 1846, החוקה שוחזרה לחוקה של שנת 1816 ובשנת 1849 נחקקה מחדש חוקת האיטי. רק לאחר 18 שנה, בשנת 1867, שונתה חוקה זו.
בשנת 1874, מישל דומינג חוקק חוקה חדשה.
בשנת 1879, נחקקה חוקה חדשה והיא שונתה בשנת 1888. בשנת 1889, שונתה שוב החוקה, וב-1902, היא שוב שונתה. בשנת 1918, נחקקה חוקה חדשה, שזכתה לאהדה על ידי ארצות הברית.
בשנת 1932, החוקה שוב שונתה, ובשנת 1835, נחקקה חוקה אנטי-דמוקרטית שנתנה לנשיא סמכויות וכהונה בלתי מוגבלת.
בשנת 1942, שוחזרה החוקה משנת 1832. ב-22 בנובמבר 1946, נחקקה חוקה חדשה. בשנת 1950, נחקקה חוקה חדשה שהעניקה לנשים זכויות.
בשנת 1957, שונתה החוקה, ובשנת 1964, החוקה שונתה לכך שלנשיא יש כהונה בלתי מוגבלת. בנוסף, בית המחוקקים הפך לבית מחוקקים חד-ביתי. בשנת 1983, שונתה מחדש החוקה.
בשנת 1987, החוקה החדשה שנחקקה אסרה על תושבי האיטי להחזיק אזרחות נוספת של מדינה אחרת. חוקה זו בוטלה בשנת 1988, החלה לחזור בשנת 1989 וחזרה לחלוטין בשנת 1994.
בשנת 2012, נכנס לתוקף השינוי האחרון, נכון לשנת 2021, שנעשה לחוקה. שינוי זה אושר במרץ 2011.
יחסי אוסטריה–מרוקו