מאמצע המאה ה-10 החל תהליך נסיגתה של האימפריה הבולגרית הראשונה. בשנת 970 הוכו הבולגרים על ידי צבא נסיכות רוס של קייב, אשר החריב את בירתם פליסקה. בנוסף, נאלצו הבולגרים להתמודד בעת הזו עם פלישות של פצ'נגים, ממלכת הונגריה והסרבים מנסיכות רשקה. קרבות מתמשכים אלו שחקו את כוחה של האימפריה הבולגרית ואת יכולתה הכלכלית להחזיק בצבא סדיר גדול ומודרני. הביזנטים ניצלו עד תום את היחלשותם של הבולגרים והחלו לנגוס אט אט בשטחיהם מחד, ולהיות "המוציאים והמביאים" בכל הנוגע לשלטון הבולגרי מאידך. לאחר החרבת עיר בירתם השנייה פרסלב, נאלצו הבולגרים לעבור לסקופיה ולנהל משם קרב מאסף על עצמאותם. יתרה מכך, משפחות אצולה בולגריות רבות בחרו להיות וסליות ביזנטיות ולהתנתק מהשלטון הבולגרי, עניין שהחליש עוד יותר את הממלכה.
בעת ההיא, היו הביזנטים בתור זהב. בסיליוס השני, אשר עלה לשלטון בשנת 976 נחשב לאחד הקיסרים הביזנטיים הגדולים של האימפריה ובתקופתו התרחב שטחה לממדים הגדולים ביותר מאז הפלישה הערבית. בסיליוס גמר אומר למגר אחת ולתמיד את הישות הבולגרית ומשנת 986, תוך ארגון צבא חזק, ממושמע ומצויד היטב, ניהל מערכה שיטתית ומסודרת להשגת המטרה, כאשר צבאו של הקיסר סמואיל התקשה לבלום אותו. כאמור, ב-29 ביולי 1014 נפגשו צבאות שני הצדדים, כאשר הביזנטים בשיא כוחם וביטחונם העצמי והבולגרים במצב של תהליך נסיגה מתמשך.
הצבא הבולגרי.
הצבא הבולגרי נחלק לכוחות רגלים ופרשים. צבא הפרשים מנה בשיאו 30,000 פרשים כבדים, אך בעת בה נערך הקרב מוערך מספרו בכמחצית הכמות הנ"ל, כאשר רובו מורכב מפרשים קלים. צבא הרגלים הבולגרי שמנה גם קשתים, אומן בעיקר בלוחמה הררית, בטקטיקות של לוחמת גרילה, וזאת כדי להתמודד ביתר יעילות עם הצבא הביזנטי, אשר בדרך כלל היה גדול בממדיו מהצבא הבולגרי ונחשב כבד ומסורבל.
הצבא הביזנטי.
הצבא הביזנטי הורכב משני כוחות עיקריים. הראשון הורכב מחמש יחידות אזוריות שכונו ת'מאטות והורכבו מגרעין פיקוד ביזנטי, אשר פיקד על מיליציות שהורכבו מבני המחוזות השונים ברחבי האימפריה (הת'מאטות: הארמנית, האנטולית, האופסיקיונית, התראקית והקרביסיאנית). הת'מאטות חולקו לבאנדה, גדודים בני 300 לוחמים כל אחד, שבדרך כלל היו כוחות רגליים שצוידו גם בקשתות וקלעים. הכוח השני היה הגרעין הצבאי המקצועי של הצבא הביזנטי, שכונה טאגמאטה והורכב מחמש יחידות עיקריות ועוד כוחות עזר, אשר בדרך כלל הוצבו באזור קונסטנטינופול ושימשו הן להגנת הבירה הביזנטית והן ככוח להתערבות מהירה. הטאגמאטה הורכבה בעיקרה מכוחות פרשים כבדים, שצוידו היטב.
מיקום הקרב.
הקרב נערך בעמק סטרומיצה, בין הרי בלאסיצה להרי אוגרז'דן המצויים בימינו במשולש הגבולות בין בולגריה, מקדוניה ויוון, סמוך לתוואי הנהר סטרומה. העמק עצמו נמצא בגובה 455 מטרים מעל פני הים והרכסים שמסביבו נעים בגבהים שבין 1,500 ועד 1,900 מטרים. מתוך ידיעה שצבאו נחות לעומת הצבא הביזנטי, ביצר הקיסר הבולגרי סמואיל את כל מעברי ההרים במתרסים ובכלל זה בנה מצודה החולשת על המעבר ברכס הבלאסיצה. בשל מבנה העמק, יכול צבא קטן יחסית לחסום את המעבר בו, גם לכוחות עדיפים ממנו. התוכנית הבולגרית, התבססה על הנחה זו ועל הנחה נוספת שהתבררה כשגויה, שבשל התנאים הטופוגרפיים הקשים, יהוו רכסי ההרים מכשול יבשתי בפני הצבא הביזנטי והם יאלצו להילחם רק בעמק הצר יחסית.
מהלך הקרב.
כאשר הגיע צבאו של בסיליוס השני לאזור, הוא תקף חזיתית דרך העמק ונבלם במתרסי הצבא הבולגרי, כאשר קשתים מיומנים שהוצבו על הרכסים השולטים פגעו בחיילים הביזנטיים והסבו להם אבדות. אליהם הצטרפו חיילי רגלים אשר השליכו ודרדרו סלעים אל עבר החיילים. בסיליוס שהיה מצביא מחונן, הבין שלא יוכל לפרוץ דרך המעבר ועל כן נקט בתחבולה, לה לא ציפו הבולגרים. בעוד חלק מסוים מהכוח המשיך במתקפה החזיתית, הוטל על ניקופורוס חיפיאס אחד ממפקדי הצבא, לבצע איגוף דרך רכס הבלאסיצה בתוואי קרקע כמעט בלתי עביר ולהפתיע את הבולגרים במתקפה מאחור.
הקיסר הבולגרי סמואיל ובנו גבריל רדומיר ביצעו טעות מכרעת, כאשר בחושבם שהחזית יציבה ונשלטת, עזבו את המקום ביחד עם חלק מכוחותיהם, למפקדתם במצודת סטרומיצה מרחק מספר שעות רכיבה, עניין שהוביל גם לשאננות בקרב המגינים. ב-29 ביולי תקף במפתיע הכוח של חיפיאס את הצד האחורי, המוגן פחות של הקווים הבולגריים, תוך שאגות קרב. הבולגרים הופתעו לחלוטין, בכוחותיהם שררה אנדרלמוסיה מוחלטת, קל וחומר בהיעדר יד פיקודית מכוונת. הביזנטים הכריעו את החיילים הבולגרים, פעלו מיד להריסת המתרסים ואפשרו לעיקר הכוח של בסיליוס לפרוץ לשטחי הממלכה הבולגרית. סמואיל ובנו ביחד עם כוחות סיוע, ניסו נואשות לחבור ממצודת סטרומיצה לצבאם, אך היה זה מעט מדי ומאוחר מדי. כוחות הסיוע נבלמו על ידי הביזנטים שהתקדמו במהירות וסמואיל נפצע ונחלץ בעור שיניו מהקרב, כאשר בנו מגן עליו בגופו, מעלה אותו על סוסו ומחלץ אותו למצודת פרילפ (היום במקדוניה).
כ-10,000 חיילים בולגרים נפגעו במהלך הקרבות וכ-14,000 נפלו בשבי הביזנטים. בתחילת חודש אוקטובר, כדי להטיל מורא על יריביו, חילק בסיליוס את השבויים לקבוצות של 100 חיילים, הורה לעקור את עיני 99 חיילים מכל קבוצה והותיר חייל אחד עם עין תקינה אחת, כדי שיוביל את החיילים חזרה למפקדם סמואיל. פעולה זו זיכתה את הקיסר הביזנטי בתואר בולגרוקטונוס, "ממגר הבולגרים". מספר מקורות מציינים, שהקיסר הבולגרי התעלף כאשר ראה את חייליו המושפלים והנכים. בנו ועוזריו השיבו לו את הכרתו בעזרת מלחי הרחה, אך יומיים לאחר מכן ב-6 באוקטובר, הלך הקיסר לעולמו מהתקף לב.
השלכות הקרב.
כוחותיו של הקיסר הביזנטי המשיכו לנוע בשיטתיות לתוך הממלכה הבולגרית ועל אף שספגו אבדות, הצליחו לאחר קרב קשה לכבוש גם את מצודת סטרומיצה. לביזנטים היו עתודות כוח אדם ועורף לוגיסטי איתן, כך שיכלו להמשיך במערכה בקצב שלהם ולנגוס בעוד שטחים בולגריים. כעת, לאימפריה הבולגרית שבשיאה הייתה יריב עיקש של הביזנטים, נותר רק שמה, ובארבע השנים הבאות הייתה מצויה בפרפורי גסיסה צבאיים ופוליטיים, כאשר מאבק ניטש בין מצדדי הווסליות הביזנטית לבין המיליטנטים שרצו להמשיך במאבק. גבריל ראדומיר נרצח שנה לאחר הקרב בידי שליחיו של בן דודו איוון ולאדיסלב, אשר ירש את מקומו. ולאדיסלב עצמו נהרג בקרב מול צבאו של בסיליוס בפברואר 1018 ליד העיר דורס, באלבניה של ימינו. בנו פרסיאן השני, נאלץ להיכנע לביזנטים באוגוסט 1018, והאימפריה הבולגרית הראשונה חלפה מן העולם.
בדיקת רקמות
קרב טורטוקאיה
קרב טורטוקאיה נערך בימים 1 עד 6 בספטמבר 1916, כחלק מקרבות מלחמת העולם הראשונה. בקרב זה צבא של מעצמות המרכז, מורכב מחילות בולגרים וגרמנים, בפיקוד גנרל אוגוסט פון מקנזן, הביס חילות רומנים שהגנו על טורטוקאיה.
למרות חשיבותו המוגבלת של הקרב, מבחינת תוצאותיו בשטח וגודל הכוחות שהיו מעורבים בו, לעומת סה"כ כוחות הצדדים, הקרב הזה הביא למפנה בזירה הרומנית בגלל התגובה הרומנית המוגזמת והשגויה מבחינה טקטית. המתקפה הרומנית בטרנסילבניה נעצרה, כוחות רומניים הורדו מהזירה הטרנסילבנית ונשלחו לכיוון הזירה הבולגרית ולמעצמות המרכז ניתנה ההזדמנות להיערכות למתקפה נגדית שלא איחרה לבוא.
הרקע הגאו-פוליטי.
בסוף חודש אוגוסט 1916 רומניה הצטרפה למאבקי מלחמת העולם הראשונה על ידי הכרזת מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית ופתיחת מתקפה בתחומי טרנסילבניה, חבל שרומניה שאפה לספח אליה, בגלל אוכלוסייתו הרומנית ברובה. בתגובה לצעדי רומניה, האימפריה הגרמנית, בת ברית של האימפריה האוסטרו-הונגרית, הכריזה מלחמה על רומניה. בולגריה, בת ברית של גרמניה, שאיבדה לרומניה את דרום דוברוג'ה במלחמת הבלקן השנייה וכבר הייתה מסובכת במלחמה נגד סרביה, היססה תחילה, אך לבסוף הכריזה מלחמה על רומניה. בדרום חצי האי הבלקני היה צבא של מדינות ההסכמה שכונה "צבא סלוניקי".
פריסת הצבא הרומני.
הצבא הרומני, שהיה גדול, אך חסר ניסיון קרבי וסבל ממחסור גדול בציוד, נשק ותחמושת, היה מחולק ל-4 ארמיות. הארמיות הראשונה, השנייה והרביעית לקחו חלק במתקפה בטרנסילבניה והארמייה השלישית, בפיקודו של גנרל מיכאי אסלאן, נפרסה בצורה הגנתית על פני הגבול הארוך עם בולגריה.
בחלק גדול מאוד מהגבול בין רומניה לבולגריה היה מכשול טבעי גדול, הדנובה והגבול היבשתי בין המדינות עבר בדוברוג'ה, בעיקר בדרום דוברוג'ה שעברה לידי רומניה אחרי מלחמת הבלקן השנייה והסכם בוקרשט (1913). לאחר צירוף חבל זה דנו ברומניה בדרכים המתאימות להגנה עליו והוחלט לבסס את הגנתו על ביצור שתי הנקודות טורטוקאיה וסיליסטרה. עבודות הביצור, שהתחילו בסוף 1914 הסתיימו בשנת 1915. טורטוקאיה, בגלל מיקומה הגאוגרפי, היוותה ראש גשר, שבו אמורים היו להתרכז הכוחות הרומניים לקראת יציאתם למתקפה עתידית על בולגריה. מבחינה הגנתית, טורטוקאיה וסיליסטרה היו שתי הנקודות המבוצרות שנועדו לעצור מתקפות מכיוון בולגריה. במקרה של התקפה חזקה על טורטוקאיה, מגיניה היו צריכים לסגת אל סיליסטרה, לכן היה חשוב לקיים את הקשר בין שתי הנקודות.
קווי ההגנה של טורטוקאיה.
להגנת טורטוקאיה הוקמו שלושה קווים בצורת חצי קשת, כשטורטוקאיה במרכז הקשת וקצותיה נשענים על הדנובה.
הכוחות המגינים על טורטוקאיה.