דמויות בכירות בחברה הגאוגרפית המלכותית נתנו ביטוי לרגשות עוינים יותר, לפחות באופן פרטי. בעיניהם, מעלל הגבורה של אמונדסן היה תוצאה של "תעלול מלוכלך". קלמנטס מרקהם רמז לאפשרות, שתביעתו של אמונדסן שקרית: "אנחנו חייבים לחכות לאמת עד שובה של טרה נובה'". כשאמונדסן הרצה בהמשך שנת 1912 לפני החברה הגאוגרפית המלכותית, הוא חש שעלבו בו כשלורד קרזון, נשיא החברה, קרא בלצון ל"שלוש קריאות הידד לכלבים". שקלטון לא הצטרף להשמצות כלפי ניצחונו של אמונדסן, וכינה אותו "אולי הגדול בחוקרי הקוטב בימינו". לפני שנודע לקתלין סקוט על מות בעלה, היא חיוותה דעתה, שמסעו של אמונדסן "היה מעלל הראוי לכל שבח; ... על אף התרעומת, אי אפשר שלא להתפעל ממנו".
הטרגדיה של סקוט.
אמונדסן יצא מהובארט להתחיל במסע הרצאות באוסטרליה ובניו זילנד. לאחר מכן נסע לבואנוס איירס, שם השלים את הדין וחשבון של משלחתו. בשובו לנורווגיה פיקח על פרסום ספרו, ואחר ביקר בבריטניה לפני שיצא למסע הרצאות ממושך בארצות הברית. במדיסון, ויסקונסין, הגיעה אליו הידיעה, כי סקוט וארבעת חבריו למסע הגיעו אל הקוטב ב-17 בינואר 1912, אך נספו כולם ב-29 במרץ, בדרכם חזרה לבסיס. גופותיהם של סקוט, וילסון ובאוארס התגלו בנובמבר 1912, לאחר תום החורף האנטארקטי. בתגובתו הראשונית, כינה אמונדסן את החדשות "נוראות, נוראות". בהספד מאוחר יותר אמר, "קפטן סקוט הותיר תעודה של יושר, כנות, אומץ לב, כל התכונות היוצרות גבר".
האירוניה האכזרית במצב הייתה, שדווקא סקוט הוא שהמציא אישור שאין להכחישו לכך, שאמונדסן הגיע ראשון אל הקוטב הדרומי. במזחלת שגרר עמו נמצאו ראיות לדבר, כולל תצלום של האוהל שהשאיר אחריו. עם זאת, בתחרות בין השניים, יצא סקוט המת בידו על העליונה, הודות לכישרון הכתיבה שלו, שעלה לאין שיעור על זה של אמונדסן, איש הפעולה והמעש. באנגליה, היו שהציבו את אמונדסן כשעיר לעזאזל, בטענה שסקוט מת משברון לב עקב כישלונו להגיע ראשון אל הקוטב. המסקנה הייתה אפוא, שלא סקוט אשם במותו הוא עם אנשיו, אלא אמונדסן, שהייתה לו החוצפה להקדימו. אמונדסן, בדרך מחשבתו הרציונלית, טען כל הזמן שסקוט הביא את האסון על עצמו, וננסן תמך בדעתו בחליפת מכתבים מרה עם קלמנטס מרקהם:
נוסף לכל, אמונדסן נחשב ל"מקצוען", עובדה שהייתה לצנינים בעיני המעמד העליון האנגלי והפחיתה מערך ניצחונו, מנקודת ראותם. עם זאת, בקרב חוקרי הארצות זכה שמו של אמונדסן לכבוד הראוי. בסיפורו על משלחת טרה נובה, שנכתב שנים אחדות לאחר מכן, כתב חברו למשלחת של סקוט, אפסלי צ'רי-גארארד, שהסיבה העיקרית להצלחתו של אמונדסן הייתה "סגולותיו המצוינות של האיש", בייחוד האומץ שגילה כשהחליט לבחור נתיב חדש במקום ללכת בזה המוכר.
מסעות נוספים של אמונדסן.
אמונדסן לא היה חוקר ארצות, הוא היה מגלה, ואחרי כיבוש הקוטב הדרומי, לא נותר עוד מה לגלות בעולם. מלחמת העולם הראשונה, שפרצה בשנת 1914, עיכבה את תוכנית הסחף אל הקוטב הצפוני של אמונדסן - שלה נועדה משלחת הקוטב הדרומי להוות שלב מקדים - עד יולי 1918, ובכל מקרה, הקסם שבתוכנית זו נגוז, מאחר שננסן כבר עשה זאת. גם הרעיון לפקד על הספינה הראשונה שתעבור בתעלת פנמה, שעמדה אז בשלבי בנייה אחרונים, לא התממש. לבסוף יצא לדרכו באונייה "מוד", שנבנתה במיוחד בשבילו ונשארה באזור הארקטי למשך שבע השנים הבאות. הספינה לא נסחפה אל מעבר לקוטב הצפוני, אם כי במהלך המשלחת הייתה לספינה השנייה שעברה במעבר הצפון-מזרחי.
ב-1913 ראה אמונדסן לראשונה בגרמניה מטוס עולה לאוויר, והתרשם מן המהירות שבה יכולה מכונה זו לחצות מרחקים, הגוזלים זמן, כוחות, בריאות וחיים כאשר חוצים אותם על הקרקע. המסע עם כלבי מזחלת, שאותו שכלל במשלחותיו, יצא כבר מן האופנה. את שנות חייו הבאות הקדיש בעיקר לחקר הקטבים מן האוויר. ב-1923 עזב את המשלחת שהלכה ודעכה, והניח את "מוד" בידיו המנוסות של ויסטינג. הטיסה הראשונה שתכנן הייתה אמורה להיות מווינרייט שבאלסקה לשפיצברגן, אך תאונת אוויר חיסלה את המטוס לפני היציאה המתוכננת לדרך. אמונדסן חזר לנורווגיה לנסות שוב. העיתונות הנורווגית לא הסבירה לו פנים בכישלונותיו. בין השאר, האשימו אותו שגרם להתרסקות המטוס באלסקה משום שפחד מן הטיסה. ההאשמות חסרות הבסיס והמרושעות פגעו בו עמוקות.
במאי 1925 הצליח להשיג מימון לרכישת ספינת אוויר, מן האחרונות בסוגה, והמריא עם לינקולן אלסוורת', שלושה נורווגים נוספים ומכונאי גרמני, בשתי ספינות אוויר, אל הקוטב הצפוני. תקלות אילצו אותם לנחות ב-'87°44, ורק לאחר שלושה שבועות הצליחו להמריא באחת מספינות האוויר ולחזור לנורווגיה, שם נואשו מלראותם שוב בחיים. הצלחתו להגיע לנקודה הצפונית הרחוקה ביותר באוויר כיפרה על כישלונותיו הקודמים ובני ארצו קיבלו אותו שוב במאור פנים.
בשנה שלאחריה מימן לינקולן-איינסוורת' את רכישתה של ספינת אוויר מתוצרת איטליה והעמידה לשימושו של אמונדסן, שכינה אותה בשם "נורגה" (נורווגיה). בינתיים הגיע לנורווגיה ריצ'רד בירד עם מטוסו, בכוונה להיות הראשון שיטוס מעל הקוטב הצפוני. אנגליה צהלה לקראת המריבה הצפויה, אבל אמונדסן נסוג ואיפשר לבירד את הבכורה. לאחר שובו של בירד מטיסתו המוצלחת, ב-12 במאי 1926, יצא אמונדסן בספינת האוויר "נורגה" עם לינקולן אלסוורת' ועם הטייס אומברטו נובילה לטיסה מעל הקוטב הצפוני. הוא וויסטינג, שהיה גם הוא בספינת האוויר, היו האנשים הראשונים שראו את שני הקטבים.
שנות חייו האחרונות של אמונדסן היו משובשות במרירות, תחושת כישלון וחובות כבדים. ב-1928, בניסיון חילוץ של משלחת נובילה, נעלם אמונדסן עם מטוסו בלב ים, בין נורווגיה ושפיצברגן.
דייוויד אוליבר
דייוויד אוליבר (באנגלית: David Oliver; נולד ב-24 באפריל 1982) הוא אתלט אמריקאי, הוא אלוף העולם (מוסקבה 2013) ובעל מדליית ארד אולימפית (בייג'ינג 2008), שיאן ארצות הברית בעבר, 5 פעמים אלוף ארצות הברית (2008, 2010, 2011, 2015 ובאולם: 2008) ושיאו האישי מדרג אותו חמישי בכל הזמנים בריצת 110 מטר משוכות.
ביוגרפיה.
אוליבר נולד בדנוור, קולורדו. אמו, ברנדה צ'מבר, הייתה אצנית בריצת 400 מטר משוכות.
באליפות העולם שנערכה באוסקה יפן בשנת 2007 סיים אוליבר במקום 12 בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.42 שניות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה אוליבר במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.18 שניות, אחרי דאירון רובלס מקובה (12.93 שניות) ודייוויד פיין בן ארצו (13.17 שניות). בסיבוב השני של התחרות הוא קבע את התוצאה המהירה בסיבוב זה (13.16 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא קטר במרץ 2010 זכה אוליבר במדליית ארד בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.44 שניות, אחרי דאירון רובלס שקבע שיא אליפות חדש של 7.34 שניות, וטרנס טרמל שהשווה את השיא האמריקאי (7.36 שניות).
בתחרות שנערכה בפריז, צרפת ב-16 ביולי אותה שנה קבע אוליבר בריצת 110 מטר משוכות שיא ארצות הברית חדש של 12.89 שניות, באותה העת התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים.
בתחרות שנערכה באולם בשטוטגרט גרמניה ב-5 בפברואר 2011 קבע אוליבר בריצת 60 מטר משוכות שיא אישי חדש של 7.37 שניות, מאית השנייה איטי משיא ארצות הברית ובאותה העת התוצאה השישית בטיבה בכל הזמנים.
באליפות העולם שנערכה בטגו קוריאה הדרומית בסוף אוגוסט אותה שנה סיים אוליבר במקום רביעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.44 שניות, בתוצאה זהה לזו של אנדי טרנר מבריטניה שזכה במדליית הארד.
אלוף עולם.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה רוסיה בשנת 2013 זכה אוליבר במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.00 שניות, לפני ריאן וילסון בן ארצו (13.13 שניות) וסרגיי שובנקוב מרוסיה (13.24 שניות).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בטורונטו, קנדה ביולי 2015 זכה אוליבר במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.07 שניות, לני מייקל תומאס מטרינידד וטובגו (13.17 שניות) ושיין בראת'ווייט מברבדוס (13.21 שניות).
אליפות צרפת הפתוחה 1984
אליפות צרפת הפתוחה 1984 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-28 במאי והסתיימו ב-10 ביוני. זו הייתה האליפות ה-83 מאז ייסודה.
הפרסים.
סך הפרסים היה 680 אלף $.
התחרות.
תחרות הגברים.
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
מנצח תחרות 1983 יאניק נואה () הודח ברבע הגמר. במשחק הגמר איוואן לנדל ( נפגש עם ג'ון מקנרו () וניצח ב-5 מערכות.
תחרות הנשים.
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות 1983 כריס אוורט () נפגשה במשחק הגמר עם מרטינה נברטילובה () והפסידה בשתי מערכות. באותה שנה מרטינה נברטילובה ניצחה גם באליפות וימבלדון ובאליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות גברים.
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
מנצי תחרות 1983 אנדרס יאריד והאנס סימונסון () הודחו בסיבוב השלישי. במשחק הגמר יאניק נואה ואנרי לקונט () שהיו זוג לא מדורג נפגשו עם פאבל סלוז'יל ותומאס שמיד () ונצחו ב-5 מערכות.
תחרות זוגות נשים.
בתחרות השתתפו 48 זוגות. להלן הזוגות החזקות שזכו בדירוג:
מזוג מנצחות תחרות 1983 רק קנדי ריינולדס () השתתפה בתחרות. במשחק הגמר מרטינה נברטילובה ופם שרייבר () נפגשו עם קלאודיה קודה-קילש () והאנה מנדליקובה () וניצחו ב-3 מערכות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות אוסטרליה הפתוחה, אליפות וימבלדון ובאליפות ארצות הברית הפתוחה. בכך הן זכו בגראנד סלאם בתחרות זוגות נשים לשנת 1984.
תחרות זוגות מעורבים.