בשנת 1940, כאשר הייתה איתנה כבת שלוש, הופצצו בתי הזיקוק בחיפה על ידי חיל האוויר האיטלקי, והאם בדנה עברה עם שלושת ילדיה לתל אשר (כיום חלק ממושב שדה ורבורג), שם התגורר הסב יהודה לייב פינטוב. איתנה התחנכה במושב צופית עד לשנת 1947, אז מונה אביה בשנית לרמטכ"ל ההגנה (כהונתו הראשונה הייתה בשנים 1939–1945) והמשפחה עברה לתל אביב. בשנת 1948, בעיצומה של מלחמת השחרור, מונה יעקב דורי לרמטכ"ל הראשון של צה"ל עם הקמתו.
בשנת 1952, מספר שנים לאחר סיום שירותו, מונה יעקב דורי לנשיא הטכניון, והמשפחה שבה לחיפה. איתנה למדה בבית הספר הריאלי החל מכיתה י' והשלימה את לימודיה בשנת 1955. באותה שנה התגייסה לשירות צבאי בענף המודיעין של חיל האוויר, ושירתה במלחמת סיני.
קריירה ומחקר.
בשנת 1958 החלה את לימודיה לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר השלמתם, המשיכה ללימודי תואר שני ושלישי בביוכימיה, גם כן באוניברסיטה העברית בירושלים, זאת בהנחיית פרופ' משה שילה. את ההשתלמות הבתר-דוקטורית ביצעה בתחילה בהנחיית פרופ' מרדכי אברון במכון ויצמן למדע ולאחר מכן עברה לעיירה נוטלי בניו ג'רזי, שם שהתה במכון לביולוגיה מולקולרית בהנחיית פרופ' הווארד רונאלד קבק. עם שובה לישראל בשנת 1970 מונתה למרצה באוניברסיטה העברית. בהמשך התקדמה לדרגת פרופסור חבר ופרופסור מן המניין, ויצאה לגמלאות בשנת 2005.
במחקרה בעבר גילתה פדן יחד עם פרופ' שילה את הפוטוסינתזה האנאוקסיגנית בכחוליות, ממצא חשוב להבנת האקולוגיה של מקורות מים וטיפול בהם. לאחר מכן חקרה את הפיזיולוגיה המולקולרית של הסתגלות למלח ולחומציות בחיידקים. כיום מתמקדת פדן בקשר בין מבנה ותפקיד בחלבונים ממברנליים פוליטופיים, המהווים 30% מחלבוני הפרוטאום.
יחד עם קבוצת המחקר שלה, שיבטה פדן את הגן לחלבון NhaA המשחלף נתרן בפרוטון. חלבון זה ודומיו נמצאים בממברנות של כל התאים החיים, ותפקידם לשמור על דרגה קבועה של חומציות ומלח בתא. פגיעה בחלק מחלבונים אלה מביאה למחלות חמורות ובהן הרס של תפקוד הלב, החמרת סוכרת וסרטן והסינדרום של יתר לחץ דם אסנשיאלי. חלבונים אלה הפכו ליעד לפיתוח תרופות. קבוצתה של פדן הצליחה לבטא את החלבון ולחקור אותו, עבודה שסללה את הדרך לפיצוח המבנה האטומי שלו יחד עם פרופ' הרטמוט מיכל במכון מקס פלנק לביופיזיקה בפרנקפורט. כך, הפכה עבודתה של פדן לפרדיגמה למחקר במשחלפי היונים הללו.
לאורך שנותיה כחוקרת הנחתה פדן עשרות תלמידים לתואר שני ושלישי. עם תלמידיה נמנים פרופ' דן זילברשטיין מהטכניון, והפרופסורים אהרון אורן ושמשון בלקין מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 1989 מונתה לראש המחלקה לאקולוגיה מולקולרית ומיקרוביאלית, ובשנים 1992–1995 כיהנה כראש המכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן. בשנת 1998 מונתה לפרו-רקטור האוניברסיטה העברית וכיהנה בתפקיד זה עד לשנת 2001. בשנת 2004 נבחרה לנשיאת האגודה הישראלית לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית.
במרוצת השנים שימשה כמדענית אורחת בבית החולים מאונט סיני בניו יורק, במכון מקס פלאנק לביופיזיקה ובאוניברסיטת אוטגו בניו זילנד. בנוסף שימשה בתפקידים בכירים במערכות של מספר כתבי עת מקצועיים בביוכימיה, בביופיזיקה ובמיקרוביולוגיה. זכתה בשורה של פרסים ובראשם פרס קציר ופרס מיטשל (הייתה לאישה הראשונה ולישראלית הראשונה שזכתה בו).
חיים אישיים.
נשואה מאז 1958 ליהודה פדן (פרידמן), והשניים מתגוררים במוצא עילית. הם הורים לשלושה: רות (פרופסור לגנטיקה באוניברסיטת תל אביב), אורי (אדריכל) ויעקב דן (פסיכולוג קליני). חתנה אורי אשרי, בעלה של בתה רות, הוא פרופסור לנוירוביולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
פדן פעילה בהנצחת אביה, יעקב דורי. מתוקף כך, מופיעה מעת לעת בתקשורת כ"שומרת החותם" של המשפחה, ומוזמנת לטקסים רשמיים הקשורים לראשית צה"ל ולהנצחת הרמטכ"לים.
טריגון מנגרובים
טריגון מנגרובים (שם מדעי: Urogymnus granulatus) הוא מין של דג סחוס ממשפחת הטריגוניים החי לאורך האזור האינדו-פסיפי שבין ים סוף למימי צפון אוסטרליה ומיקרונזיה.
מאפיינים.
טריגון מנגרובים מצוי בעומקים רדודים בקרבת המדף היבשתי לאורך קרקעית הים בשוניות כמו שוניות אלמוגים, לגונות, חופים סלעיים ומצוי גם במים מליחים של שפכי נהרות ויערות מנגרובים, מהם קיבל את שמו. מין זה מצוי בסכנת הכחדה עקב דיג יתר וזיהום בתי גידולו ובעיקר יערות המנגרובים.
טריגון זה משתייך לסוג "Urogymnus", בו גם המין הענקי טריגון נהרות ענק מנהרות אינדונזיה. הוא קטן מקרובו בהרבה ומגיע לאורך של עד 3.5 מטרים ולרוחב של עד 141 ס"מ. צבע העור של הבוגרים סגלגל ואפור כהה מנומר בכתמים לבנים כשהבטן לבנה. הטריגון בעל כנפיים עגלגלות, מכסה זימים בולט וחוטם צר ומחודד. בקצה זנבו ישנו עוקץ ארוך המכיל ארס והטריגון מנפנף בו להגנה מטורפים. מין זה משריץ צאצאים חיים.
הטריגון ניזון על הקרקעית בעזרת החוטם החד שלו תוך שימוש באמפולות לורנציני. הוא ניזון ממגוון דגי גרם קרקעיים, מסרטנים, חסילונים ופראונים ומרכיכות ותולעים. הוא עצמו נטרף בידי מספר כרישים, אף שבין שורשי המנגרובים אין לו הרבה טורפים.
וירידיאן
וירידיאן הוא פיגמנט בצבע ירוק קר וכהה. הווירידיאן מורכב מכרום חמצני (חומר שמוכר גם ככרומיה) ממויים (Cr2O3·2(H2O)). פיגמנט דומה מבחינה כימית הוא ירוק כרום מחומצן, שגם הוא מורכב מכרום חמצני (Cr2O3), אם כי אין מולקולות מים במבנה הגבישי שלו. צבעו כהה יותר ונוטה לכיוון ירוק-זית. פיגמנטים אלו הם מהפיגמנטים היציבים ביותר, ועם השימושים הבולטים בהם ניתן למנות הסוואה וצביעה של שטרות דולר אמריקאי. קודי הפיגמנט של ירוק כרום מחומצן הם PG 17 (Pigment green 17) ו-CI 77288, ושל וירידיאן הם PG 18 (Pigment green 18) ו-CI 77289.
השם וירידיאן מגיע מלטינית, שבה משמעות המילה "viridis" (וירידיס) היא ירוק. הווירידיאן מוכר גם כירוק מיטלר וירוק גינייה, על שם התעשיין הצרפתי שארל-ארנסט גינייה (1829–1906). השם הצרפתי של הווירידיאן הוא ירוק אמרלד, אם כי פיגמנט אחר ידוע גם כן בשם זה (נחושת אצטט טריארסניט (Cu(C2H3O2)2·3Cu(AsO2)2)).
היסטוריה.
אנטואן-קלוד פנטייה, יצרן צבע מפריז התחיל לייצר וירידיאן וירוק כרום מחומצן בשנת 1838. הוא ובִּינֶה ייצרו את הצבע במשך שנים רבות תוך שמירת תהליך הייצור בסוד. בשנת 1859, שארל-ארנסט גינייה רשם פטנט על תהליך ייצור זול יותר של וירידיאן וירוק כרום מחומצן. אז הווירידיאן החליף במהרה את ירוק אמרלד (Cu(C2H3O2)2·3Cu(AsO2)2) במיוחד בתעשיית הדפוס, והפך לפיגמנט פופולרי בצבעי מים. אחת הסיבות הייתה תכולת הארסן והנחושת הגבוהה בירוק אמרלד, שהפכו אותו לרעיל מאוד. הווירידיאן הוא גם פיגמנט יציב ועמיד יחסית בפני קורוזיה. הצבע תואר לראשונה כווירידיאן באנגליה על ידי סאלטר ב-1869 והוכנס לקטלוג הצבעים של וינזור וניוטון. בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, אומנים רבים, ובהם וינסנט ואן גוך ווסילי קנדינסקי, השתמשו בפיגמנט זה ביצירותיהם.
ייצור.
תהליך הייצור של הווירידיאן בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 כלל ערבוב חומצה בורית (H3BO3) ואשלגן דיכרומט (K2Cr2O7) ביחס של 2:1, וחימום התערובת לטמפרטורה של 500°–750° צלזיוס, תוך פליטת חמצן גזי ומים. התוצר אז נטחן לאבקה, נשטף במים, סונן ויובש.
ניתוח של יותר מ-90 ציורים מהשנים (1885–1943) הראה שרוב דגימות הווירידיאן מכילות תוצר לוואי של הייצור, כרום אוקסיד בוראט אמורפי (Cr2O3·(xH2O)–Cr3BO6) עם תכולת מים נמוכה, שלא נמצא בדגימות וירידיאן מודרניות. כמות תוצר הלוואי משמשת, בשילוב עם נתונים אחרים, לאימות ותיארוך של ציורים.
תהליך הייצור התעשייתי המודרני כולל חיזור של נתרן דיכרומט (Na2Cr2O7) באמצעות גופרית בטמפרטורות גבוהות:
&lt;chem&gt;Na2Cr2O7 + S -&gt; Na2SO4 + Cr2O3
&lt;/chem&gt;
לאחר קירור התערובת הנוצרת נשטפת במים ומסוננת לקבלת כרום חמצני.
כרום חמצני גם מתקבל מחימום של אמוניום דיכרומט:
&lt;chem&gt;(NH4)2Cr2O7 -&gt; Cr2O3 + N2 + 4 H2O&lt;/chem&gt;
דרכי ייצור נוספות כוללות חימום של כרום הידרוקסידי (Cr(OH)3), וחימום תערובת של חומצה בורית ונתרן דיכרומט. ניתן לקבל ירוק כרום מחומצן מחימון בכבשן של וירידיאן.
תכונות.
הכרום החמצני קשה תמס במים, אתנול ואצטון והמסיסות שלו היא בערך 3 מיקרוגרם לליטר מים (ב–20°C). פיגמנט הווירידיאן מסיס במקצת, בערך 10 מיקרוגרם לליטר מים. צפיפות הכרום החמצני היא 5.22 גרם לסמ"ק (ב–25°C). הפיגמנט משנה את צבעו לחום בחימום, וחוזר להיות ירוק לאחר הקירור. גבישי הכרום החמצני קשים מאוד ויכולים לשרוט חומרים קשים מאוד כזירקון וטופז, ומבחינה קריסטלוגרפית הם הקסגונליים.
הפיגמנט רעיל בבליעה ובמגע ויכול לגרום גירוי לעור, לעיניים ולרקמות ריריות. בנוסף, הוא עשוי לגרום לבחילה, ואף לבעיות נשימה דמויות אלרגיה או התקפי אסתמה ופגיעות בפריון ובעובר. חשיפה ארוכה לכרום חמצני יכולה לגרום לנזק לאיברים פנימיים, וכן ידועים מקרים של אקזמה כתוצאה ממגע עם תרכובות כרום תלת-ערכי. הפיגמנט לא דליק, ובצבעי שמן הוא מהיר יבוש.
מבחינת אינטראקציה עם חומצה ובסיס, הכרום החמצני אמפוטרי.
יוליאנוס קונסטנטיוס
יוליוס קונסטנטיוס (מת בספטמבר 337) היה ממשפחת המלוכה הרומאית ובן לשושלת של קונסטנטינוס הגדול.
ביוגרפיה.