נקודת סנטה קרוז או סנטה קרוז פוינט (באנגלית: Santa Cruz Point) המכונה גם סלע ספנסר או ספנסר בלאף (באנגלית: Spencer Bluff) היא לשון יבשה סלעית המהווה את הקצה המזרחי של האי גריניץ' באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
כמו כן לשון היבשה מהווה את הצד הדרום-מערבי של פתחו של מצר אינגליש.
רכס בוגדאן מתנשא מעל נקודת סנטה קרוז, ממערב לה.
נקודת סנטה קרוז ממוקמת 6.35 קילומטרים דרומית-מזרחית לנקודת אש;
נקודת סנטה קרוז ממוקמת 4.9 קילומטרים צפונית - מזרחית לנקודת פורט;
נקודת סנטה קרוז ממוקמת 6.53 קילומטרים מדרום לנקודת ברון שבאי רוברטס;
נקודת סנטה קרוז ממוקמת 5 קילומטרים דרום - מערבית מנקודת אדוראדס שבאי רוברט.
היסטוריה.
מיפוי הנקודה.
נקודת סנטה קרוז מופתה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1968, ולאחר מכן על ידי סוקרים צ'ילאניים בשנת 1971, ועל ידי סוקרים ארגנטינאיים בשנת 1980, ועל ידי סוקרים בולגרים בשנת 2005 וכן בשנת 2009.
מקור השם.
שם הנקודה מופיע לראשונה במפה ארגנטינאית משנת 1949.
הנקודה נקראת על שם הספינה הארגנטינאית סנטה קרוז (Santa Cruz), אשר הפליגה בין איי שטלנד הדרומיים בשנת 1948.
סעדיה בן לוי אזנקוט
מקסוורסטאד
מקסוורסטאד (בגרמנית: Maxvorstadt) הוא רובע בעיר מינכן, גרמניה. הרובע הוקם בשנת 1854.
הרובע משתרע על פני 4.3 קמ"ר. נכון לשנת 2022 הכיל הרובע 51,955 תושבים.
אתרים בולטים.
מוקדי עניין בולטים בתחום הרובע:
אלצאברין
מכתבי הפפירוס הפיניקיים
המכתבים הפיניקיים או מכתבי הפפירוס הפיניקיים הם שני מכתבי הפפירוס היחידים שנכתבו בפיניקית ושרדו עד העת החדשה. הראשון נמצא בארכיון מודרני בקהיר ב-1939, והשני בסקארה ב-1940.
מכתב מסקארה.
המכתב נמצא בבר פר־ג'ד בסקארה בשנת 1940. הוא ידוע כ־KAI 50.
קרבה סגנונית למקרא.
המכתב מראה במספר מקומות קרבה סגנונית לתנ"ך, כפי שנמצא בכתובות פיניקיות רבות. נוסחת הברכה בתחילת המכתב (שלום את? אף אנכי שלום) היא נוסחת ברכה עברית המופיעה גם במקרא, ומיוחדת בכך שלמילה "שלום" לא מצטרפת אות יחס ("אנכי בשלום") אלא במקום המושא העקיף ("לי שלום") באים כינויי גוף. המשך נוסח הברכה (ברכתיך לבעל צפון ולכל אלי תחפנחס) מופיעה גם במכתבים עבריים קדומים, במכתבי ערד ובמכתבים מחורבת תימן. הביטוי (הוצאתי את הכסף אשר שלחת/שלחה לי ונתת/נתתיו לי) הוא ביטוי של צמד המילים נתן/שלח המופיע גם במקרא.
מכתב ממקור לא ידוע.
פפירוס שני, ממקור לא ידוע, נמצא על־ידי מפרסם הפפירוסים נואל אמה־ג'ירו בארכיון המוזיאון המצרי בקהיר (ועל כן ידוע המכתב גם כ"הפפירוס מקהיר"). המכתב ידוע כ־KAI 51.
הכתובת בצדו האחד של המכתב היא:
הכתובת בצדו השני היא:
פרנץ קוניג
פרנץ קוניג (בגרמנית: Franz König; 3 באוגוסט 1905 – 13 במרץ 2004), היה ארכיבישוף של הכנסייה הקתולית בווינה וחשמן החל משנת 1958.
ביוגרפיה.
פרנץ קוניג נולד בכפר באוסטריה תחתית הבכור מ-9 ילדי המשפחה. הוא למד בבית ספר קתולי במלק והמשיך לאוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית ברומא בה קיבל דוקטורט בפילוסופיה בשנת 1930 ובתאולוגיה בשנת 1936.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה מלמד בבית ספר נוצרי בקרמס אן דר דונאו. בשנים 1945–1948 הוא היה חבר סגל של אוניברסיטת וינה ובהמשך במוסד להשכלה נוצרית בזלצבורג עד לשנת 1952.
ביולי 1952 קוניג מונה לבישוף טיטולרי בסנקט פלטן. בשנת 1956 הוא מונה לארכיבישוף של וינה. בשנת 1958 הוא מונה לחשמן על ידי אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה. זה היה צעד לא צפוי כי באותה תקופה ממשלת אוסטריה לא הייתה מוכנה להמשך קונקורדט שנחתם על ידי אנגלברט דולפוס. פעילות נמרצת של קוניג איפשרה חתימה הסכם חדש בין הצדדים בשנת 1961.
קוניג היה שותף ל-3 ישיבות קונקלבה בשנים 1963 ו-1978 (פעמיים).
קוניג פעל רבות להמשך פעילות של הכנסייה בארצות הגוש הסובייטי. פעילותו איפשרה לסיים מעצר של ארון מרטון בשנת 1967 לאחר 11 שנים. הוא ביקר מספר פעמים את יוזף מינדסנטי ששהה בשגרירות ארצות הברית בבודפשט החל משנת 1956. בסופו של דבר בשנת 1971 מינדסנטי קיבל אפשרות לעזוב את השגרירות ועבר לווינה. קוניג היה דמות מרכזית בבחירת של יוחנן פאולוס השני לתפקיד.
למרות תמיכתו בבחירת יוחנן פאולוס השני יחסיו עם האפיפיור היו מתוכים ובשנת 1985 קוניג התפטר מתפקיד ארכיבישוף של וינה. המלצתו ליורש לא התקבלה.
בשנת 1990 קוניג היה בין מקימי האקדמיה האירופית למדעים ואומנויות ובשנת 1996 נבחר לחבר אקדמיה זו.
בשנת 1998 אלויזיה סטפינאץ, חברו של קוניג עוד מתקופת הלימודים ברומא מונה לאפיפיור.
קוניג נפטר במהלך שינה ב-13 במרץ 2004. הוא נטמן בקתדרלת סטפנוס הקדוש בווינה.
על פעילותו לקוניג הוענקו עיטורים של אוסטריה, פולין, הונגריה וסלובקיה. בשנת 2002 הוענק לו פרס ברונו קרייסקי.
אורה להב-שלתיאל
נמל התעופה הבינלאומי קיגאלי
חוקר מקרי מוות
אדטוקומבו
מימי לדר
מרים "מימי" לדר (באנגלית: Mimi Leder; נולדה ב-26 בינואר 1952) היא במאית קולנוע וטלוויזיה ומפיקה אמריקאית הידועה בשל סרטי הפעולה והשימוש שלה באפקטים מיוחדים. לדר הייתה הבוגרת האישה הראשונה של מכון הסרטים האמריקאי, ב-1973.
ראשית חייו.
לדר נולדה בניו יורק סיטי ב-1952 לאתיל, פסנתרנית קלאסית, ולפול לדר, במאי, מפיק, שחקן, תסריטאי ועורך של סרטים כמו "My Friends Need Killing", "Attack of the Giant Horny Gorilla", ו-"Dismember Mama". היא גדלה בלוס אנג'לס, בבית יהודי. אמה הייתה ניצולת שואה שנכלאה באושוויץ. אביה, שהתמחה ביצירת סרטים עצמאיים דלי תקציב, הכיר לה ולאחיה בילדותם את עולם הפקת הסרטים. אביה לקח אותה לעיתים תכופות לקולנוע לראות את הסרטים החדשים שיצאו, ולדר ציינה שאחד הסרטים שהשפיעו עליה בילדותה היה הסרט שמונה וחצי של הבמאי פדריקו פליני. היא הייתה האישה הראשונה שהתקבלה למכון הסרטים האמריקאי, שם למדה צילום.
קריירת קולנוע.
לדר החלה את הקריירה שלה בעולם הקולנוע כבודקת תסריטים במספר סרטים, כמו "Spawn of the Slithis" (1978), "Dummy" (1979), "The Boy Who Drank Too Much" (1980) ו-"A Long Way Home" (1980), ואז עברה לסדרת הטלוויזיה "בלוז לכחולי המדים" (1981). לדר יצרה את הסרט הקצר "Short Order Dreams" אותו כתב ומימן אביה, והקרינה אותו לסטיבן בוצ'קו, יוצר הסדרה "בלוז לכחולי המדים", ולחברו גרגורי הובליט, ששכר אותה לביים פרק בסדרה "פרקליטי אל איי.
ב-1988 ביימה לדר פרקים בסדרת הטלוויזיה "Crime Story", "The Bronx Zoo" ו-"Midnight Caller", ולאחר מכן ביימה כמה פרקים לסדרת הטלוויזיה "צ'יינה ביץ'" (1988–1991) עליה הייתה מועמדת לארבעה פרסי אמי. היא יצרה את סרט הטלוויזיה "Woman with a Past" (1992), "House of Secrets" (1993) ו-"Baby Brokers" (1994), ואז הפכה לאחת הבמאיות העיקריות של סדרת הטלוויזיה "ER" (1994–2009). עבור עבודתה בסדרה זכתה בפרס אמי לסדרת דרמה יוצאת דופן ב-1995 וב-1996. ב-2009 חזרה לביים פרקים בעונתה האחרונה של הסדרה. ב-1997 הוזמנה על ידי סטיבן שפילברג כדי לביים את הסרט "פיסמייקר"
לדר המשיכה לעבוד עבור אולפני דרימוורקס של שפילברג, וביימה את הסרטים "פגיעה קטלנית" (1998), ו"תעביר את זה הלאה" (2000), ובמקביל יצרה את הסרט הקצר "Sentimental Journey" (1999), המתאר את סיפור האהבה של הוריה. כשנשאלה מה היא חושבת על הסרט "ארמגדון" שהתחרה בסרטה "פגיעה קטלנית" שיצאו שניהם באותה תקופה ועסקו שניהם במטאור קטלני שנמצא בדרכו לכדור הארץ, סיפרה שמייקל ביי הגיעה להקרנת הבכורה של "פגיעה קטלנית", מה שהפתיע אותה מאוד, ולאחר שצפה בו צילם מחדש את סוף סרטו. לאחר שביימה את "תעביר את זה הלאה" נקלעה לדר לתקופה יבשה בה לא הוזמנה לביים סרטים, וטענה שכשאישה במאית לא זוכה להצלחה מסחרית, "היא לא מוזמנת חזרה למסיבה", וציינה שבעוד שהדבר לא השפיע על עבודתה בתקופתה כבמאית טלוויזיה, הרי שהוא משפיע עליה כבמאית קולנוע. היא סיפרה שחוסר ההצלחה של "תעביר את זה הלאה" גרם לה לחוש שהיא בכלא של הוליווד לקולנוענים.
עקב התקופה היבשה שאחרי הכישלון המסחרי היחסי של "תעביר את זה הלאה", החלה לדר לממש פרויקטים נוספים בטלוויזיה ובקולנוע. היא צילמה תשעה פיילוטים והפיקה שש סדרות, כולל הסדרה "The Beast" (2001), "John Doe" (2002), "Johnny Zero" (2005) ו-"Vanished" (2006). בנוסף יצרה סרטי טלוויזיה כמו "קוד השתיקה" (2009), "U.S. Attorney" (2009) ו-"Heavenly" (2011). ב-2015 ביימה עבור רשת HBO פרק בעונתה הראשונה של הסדרה הנותרים, ובהמשך הפכה לאחת הכותבות הראשיות בסדרה.
סרטה "המין החזק", סיפורה של רות ביידר גינסבורג בדרכה להפוך לשופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית יצא לאקרנים ב-2018, והיה סרט הקולנוע הראשון שלה לאחר 18 שנה.
חיים אישיים.
לדר נשואה לשחקן גארי וורנטס. בתם היא השחקנית האנה לדר. לדר ציינה כי חונכה לפמיניזם, ומחתה נגד מלחמת וייטנאם.
תאטטוס (מתמטיקאי)
תֵאֵטֵטוׁס (ביוונית: Θεαίτητοσ; 417 לפנה"ס לערך – 369 לפנה"ס לערך) היה מתמטיקאי יווני בן המאה הרביעית לפנה"ס, שתרומתו העיקרית הייתה בתחום האורכים האי-רציונליים, תרומה אשר הובאה בספר העשירי של יסודות מאת אוקלידס, וכן ההוכחה שישנם בדיוק חמישה פאונים משוכללים.
חייו.
ישנה השערה שתאטטוס היה בנו של אאופרוניוס, מהדמוס האתונאי סוניום. הוא היה ידידם של סוקרטס ואפלטון, והוא הדמות המרכזית בדיאלוג הסוקרטי של אפלטון הנושא את שמו.