עונת 1922–1923 היוותה שיא בהצלחת התיאטרון. ההצגות הועלו מול אולמות מלאים מפה לפה פריזאים ותיירים והכרטיסים אזלו במהירות. בדצמבר 1922 ביקרו בפריז קונסטנטין סטניסלבסקי, מנהלו של התיאטרון האמנותי של מוסקבה ובעל שיטת סטניסלבסקי וקבוצת שחקניו. סטניסלבסקי ולהקתו התקבלו בכבוד תיאטרון וייה-קולומביה והדגישו את הקרבה בין שיטותיהם. עם זאת, מצבו הפיננסי של התיאטרון לא היה איתן. קופו לא נטה להתעניין בצד התפעולי ונסיונותיו של ז'ובה לתכנן ולהפעיל רפורמות שיסייעו לאיתנותו הכלכלית של התיאטרון לא זכו לאוזן קשבת. כך, כאשר הוצע לז'ובה ב-1922 לנהל את תיאטרון שאנז אליזה, הוא עבר לגדה הימנית ללא היסוס. קופו התעניין יותר ויותר בבית הספר ואף איפשר לבוגריו הטריים להשתתף בהפקות רפרטואר.
בעונת 1923–1924 מצא עצמו קופו בתחרות מול התיאטראות בניהולם של שותפיו לשעבר, דולן וז'ובה, שנטלו ממנו את גישתו והיו מוצלחים ממנו מן הבחינה הכלכלית. בסיס המנויים של תיאטרון וייה-קולומביה הצטמק והוא כבר לא היה היחיד בעיר שהציע תיאטרון מרתק. עם זאת, קופו לא קפא על שמריו והביא לפריז הצגת תיאטרון נו בהשתתפות סטודנטים ובבימויה של סוזן בינג. כן העלה מחזרה פרי-עטו בשם "מקום הלידה" ("La Maison natale"). במהלך סיור סוף העונה של להקת התיאטרון בצרפת, בלגיה ושווייץ החליט קופו, שקץ בניסיון המתיש לשמור על איזון כלכלי ובתחרות, להתפטר מהנהלת התיאטרון. על אף ניסיון של ז'ובה למצוא הסדר, התיאטרון חדל מלהתקיים וקופו עבר לבורגונדיה.
בורגונדיה והשנים האחרונות.
באוקטובר 1924 גיבש קופו סדנת תיאטרון עם מספר שחקנים צעירים בכפר במחוז קוט ד'ור שבחבל בורגון. תוכנית העבודה שביקש להפעיל הייתה העלאת ארבעה מחזות בשנה, שמונה חודשי חזרות, ארבעה חודשי הצגה, חודש אחד בפריז ושלושה חודשים בשאר צרפת ובחו"ל (בלגיה, שווייץ). על מנת לממן את הסדנה הרצה קופו ברחבי צרפת ובלגיה, אך לא הצליח להשיג את המימון הדרוש והקבוצה התפרקה.
עם חלק משותפיו שלא עזבו, החליט קופו להעלות פרויקט חדש. מחזה בשם "האלמן" המבוסס על קומדיה דל'ארטה, עם מסכות פרי יצירתם של השחקנים עצמם ומשחק שחלקו בנוי על אימפרוביזציה. הכפריים מהסביבה הוזמנו לצפות בחזרות וקראו לקבוצת התיאטרון "les Copiaus". במאי 1925 יצאה להקת השחקנים עם כלי נגינה לכיכר הכפר והופיעה שם. בהמשך נדדה קבוצת התיאטרון לכפרי הסביבה והופיעה בכל חלל אפשרי, בדומה ללהקות התיאטרון הנודד של ימי הביניים. בהמשך הופיעה הקבוצה בערים קטנות ברחבי צרפת ובבלגיה, הולנד, שווייץ ואיטליה. במקביל ניהל קופו לוח זמנים עמוס בהרצאות ברחבי העולם שנועדו לממן את הלהקה. בינואר 1927 ביים קופו את הפקת עיבודו ל"האחים קרמזוב" באנגלית עבור תיאטרון "גילדת השחקנים" בארצות הברית (עם אדוארד ג'י רובינסון ואחרים).
ב-1929 יסד קבוצת תיאטרון נוספת, בשם "חבורת החמישה-עשר" ("La Compagnie des Quinze") בראשות מישל סן-דני, שהפך לממשיך דרכו המובהק של קופו ופתח מחדש את תיאטרון וייה-קולומביה. קופו נטש את ההדרכה הפעילה והתרכז בהרצאות, כתיבה, בימוי, תרגום עיבוד מחזות שייקספיר ובהקראה דרמטית. בין היתר הופיע עם המחזה סבונרולה בבזיליקת סנטה קרוצ'ה בפירנצה ב-1935, כן ביים עבור הקומדי פרנסז את מהומה רבה על לא דבר ואת המיזנתרופ ב-1936, את באיאזיד של רסין ב-1936 ואת הברית של האב ללו ("Le Testament du Père Leleu") של רוז'ה מרטן די גאר ב-1938. בשנת 1940 מונה למנהלו הזמני של הקומדי פרנסז והעלה את אל סיד של פייר קורניי ואת הלילה השנים עשר לפני שהתפטר במרץ 1941 עקב סירובו למלא אחר תכתיבי גרמניה הנאצית ששלטה בצרפת. ב--1943 חיבר את מחזהו האחרון "Le Petit Pauvre" אודות חיי פרנציסקוס מאסיזי.
ז'ק קופו
מכת&quot;זית
חרילאוס טריקופיס
חרילאוס טריקופיס (ביוונית: Χαρίλαος Τρικούπης 11 ביולי 1832 (על פי לוח השנה היוליאני) - 30 במרץ 1896) היה הפוליטיקאי החשוב ביותר ביוון של המחצית השנייה של המאה ה-19, כיהן מספר פעמים כראש ממשלת יוון והיה אחראי על רפורמות כלכליות בה.
טריקופטיס נולד בנאפְפְּלִיוֹ, בנם של איקטריני (Αικατερίνη אחותו של אלכסנדרוס מברוקורדטוס שהיה ראש הממשלה השני של יוון המלוכנית) וספירידיון טריקופיס שהיה פוליטיקאי, ראש ממשלת יוון המלוכנית הראשון (ב-1833) ושגריר.
את רוב ילדותו ונעוריו בילה טריקופיס בלונדון כאשר אביו היה שגריר יוון בממלכה המאוחדת (1835–1838, 1841–1843 ו-1850–1861). הוא הושפע מאוד מהתרבות האנגלית ומהתרבות הפוליטית האנגלית. עובדה זו יחד עם שליטתו באנגלית, המבטא המעט אנגלי שסיגל ליוונית שלו (לפחות בתחילת דרכו הפוליטית), היותו בן משפחה שתמכה באופן מסורתי במפלגה האנגלית (Αγγλικό Κóμμα) גרמו לכך שבמהלך חייו כונה "האנגלי".
לאחר סיום לימודי התיכון חזר לאתונה שם סיים לימודי משפטים באוניברסיטה ועבר לפריז שם סיים את הדוקטורט. נשלח ב-1852 ללונדון כעובד השגרירות ושימש בפועל כעוזרו האישי של השגריר (אביו) ומילא תפקידים דיפלומטיים נוספים. לאחר שפרש האב ב-1861 מהשרות הציבורי וחזר לאתונה מונה טריקופיס הבן כממונה על היחסים.
ב-1862 החליט להיכנס לפוליטיקה ונבחר לאספה הלאומית היוונית כנציג הקהילה באנגליה. במקביל שימש כנציג יוון בדיונים על העברת האיים היוניים משלטון בריטניה לשלטון יוון. בסוף 1864 התפטר משירות החוץ, חזר לאתונה וב-1865 נבחר לפרלמנט מטעם מיסולונגי ושנה מאוחר יותר הפך לשר החוץ אבל נקלע למחלוקת עם ראש הממשלה קומונדורוס (Αλέξανδρος Κουμουνδούρος) ובסוף 1868 פרש מהממשלה ומהפוליטיקה. ב-1867, בלחץ המעצמות, הצבא העות'מאני עזב את סרביה וטריקופיס מצא שפה משותפת עם מיכאל, נסיך סרביה וחתם איתו על הסכם לשיתוף פעולה ביטחוני. ב-1872 ייסד יחד עם עוד ליברלים יווניים מפלגה חדשה בשם "המפלגה החמישית" (Πέμπτο Κόμμα) במטרה מוצהרת לבצע רפורמות במערכת הפוליטית היוונית, ובעיקר לעבור לשיטה דו-מפלגתית.
מי האחראי.
ב-29 ביוני 1874 פרסם טריקופיס תחת שם עט, בעיתון היומי "זמנים" (Καιροί), מאמר בשם "מי האחראי?" (Τις πταίει). במאמר הוא ניתח את חוסר היציבות הפוליטית, שאפיין את החיים הציבוריים בממלכה ומסקנתו הייתה שהמלך, כמונרך אבסולוטי, הוא האחראי למצב, בעיקר בכך שהוא מתעלם מרצון העם וממנה את ראש השרים (ראש הממשלה) במנותק מתוצאות הבחירות. אמנם החוקה היוונית של 1864 אפשרה למלך להתנהג בצורה זו אבל זה גרם להיווצרותן של ממשלות מיעוט חלשות מבוססות אך ורק על טובת המלוכה.
ב-9 ביולי פרסם מאמר נוסף, בשם "עבר והווה" (Παρελθόν και Ενεστώς) בו קרא לטהר את החיים הציבוריים משחיתות, להגביל את הזכויות המלכותיות ובכך לצאת ממצב חוסר היציבות פוליטית.
המלך שלא היה שבע רצון מהביקורת, הורה לכלוא את עורך העיתון בעוון המרדה בהנחה שהוא זה שכתב את המאמרים. על פי גרסה אחת גילה העורך בחקירתו כי טריקופיס הוא הסופר שמאחרי המאמרים ועל פי גרסה אחרת טריקופיס מתוך רגש חובה ונאמנות הצהיר על כך בעצמו, התוצאה הייתה שטריקופיס נעצר אולם בשל לחץ מדיני שוחרר לאחר מספר ימים.
כראש ממשלה.
כהונה ראשונה - 1875.
המאמרים וכליאתו העלו את הפופולריות שלו, הוא עמד בראש מפלגה חדשה - המפלגה המודרנית (Νεωτεριστικόν Κομμα) אליה איחד את מפלגתו הקודמת, זכה ברוב בפרלמנט והמלך גאורגיוס מינה אותו (אף כי בחוסר רצון) ב-27 באפריל 1875 להיות ראש הממשלה, מפלגת האופוזיציה הייתה המפלגה הלאומית השמרנית בראשות אלכסנדרוס קומונדורוס
אחת מפעולותיו הראשונות כראש ממשלה הייתה שינוי שיטת מינוי ראש הממשלה, הוא עיצב את "עיקרון ההכרזה" (δεδηλωμένης) הקובע שהמלך ימנה את מנהיג המפלגה בעלת רוב הקולות בפרלמנט כראש הממשלה ומאפשר הצבעת אי-אמון ואכן בנאום הכס שנשא המלך גאורגיוס בפני הפרלמנט באוגוסט 1875 הוא התחייב שימונה רק ראש ממשלה שייהנה מהאמון של הפרלמנט. לאחר מכן שולב העיקרון בחוקה היוונית.
התוצאה הטבעית של שינוי זה הייתה שיוון הפכה במהירות למדינה דו-מפלגתית ומפלגות קטנות התמזגו במאמץ ליצירת רוב בפרלמנט. אולם שינויים בבריתות בפרלמנט ושינויים בתוצאות הבחירות גרמו לכך שכיהנו ביוון תריסר ראשי הממשלה בשש השנים שלאחר מכן, מתוכן עמד טריקופיס בראשן של שלוש ממשלות קצרות ימים.
אחרי 5.5 חודשים, בבחירות נוספות שנערכו ב-4 באוקטובר הפסיד טריקופיס את הרוב בפרלמנט ואת ראשות הממשלה לטובת אלכסנדרוס קומונדורוס.
עקב הכהונה הקצרה לא הייתה לטריקופיס הזדמנות להתחיל בביצוע תוכנית הרפורמה האגרסיבית אותה תכנן. שאיפתו הייתה לפתח את המשאבים של ארצו כדי ליצור צבא וצי, ובכך להפוך את יוון לכוח מוביל בין אומות דרום-מזרח אירופה.
בממשלתו של קונסטנטין קנריס ב-1877 קיבל את תפקיד שר החוץ.
כהונה שנייה - 1878.
ב-1878 אמנם עמד בראש המפלגה הגדולה ביותר אולם לא הצליח ליצור רוב בפרלמנט והממשלה נפלה 6 ימים אחרי הקמתה.
כהונה שלישית - 1880.
טריקופיס הצליח לזכות בבחירות של 1879, בחודש מרץ 1880 הרכיב ממשלה אך באוקטובר של אותה שנה הממשלה התפטרה.
כהונה רביעית 1885-1882.
במרץ 1882 חזר כראש ממשלה שהחזיקה מעמד עד 1885 בזכות רוב משמעותי יציב בפרלמנט. בתקופה זו מיתן את תומכי "רעיון יוון הגדולה" (Μεγάλη Ιδέα - החזון של יוון הגדולה) שאחרי צירוף האיים היוניים ב-1864 והסכם ברלין (1878) שהוסיף ליוון את תסליה שאפו להמשיך ולצרף שטחים נוספים המיושבים על ידי דוברי יוונית, בעיקר כאלו השייכים לאימפריה העות'מאנית. מאבקים התנהלו על מקדוניה היוונית והעיר סלוניקי וכן על אפירוס ועל כרתים.