ד"ר שמשון יוניצ'מן סיפר בזכרונותיו כי דוד בן-גוריון אמר לו על רקע פעילותו בבולגריה ורומניה ש"אם יש גן-עדן בעולם, מובטחני שקלארמן יזכה בו למרות חטאו ברוויזיוניזם".
חיים לזר-ליטאי כתב עליו שהיה "האישיות היהודית הבולטת ביותר בקשריו ההדוקים עם ראשי השלטונות הרומניים, גם עם הרוסים וגם עם המלך והמלכה-האם. כל הדלתות היו פתוחות לפניו. הוא גם נחשב לעיתונאי הבכיר בין עיתונאי החוץ שנמצאו אותה עת ברומניה".
אלי תבין כתב ש"נעשה קלארמן נציג היהדות העולמית והישראלית ברומניה, מעמד שנמשך כארבע שנים עד קום המדינה ואשר הוכר גם על ידי "ההגנה" והסוכנות, שידעו להשתמש בו בעיקר בתחום העלייה מרומניה."
קלארמן ראיין את מיכאי הראשון, מלך רומניה ואימו אלנה, נסיכת יוון ודנמרק וכעיתונאי הוציא מהם הצהרות רשמיות בדבר השבת הזכויות ליהודי רומניה ותמיכתם בהקמת מדינה יהודית בארץ-ישראל.
זו הייתה הפעם הראשונה שעיתונאי יהודי זר ראיין את מלך רומניה.
ג'ורג' ניקולסקו-בוזסטי שר החוץ הרומני העניק בריאיון עיתונאי לקלארמן הצהרה פומבית על תמיכתו בעליית היהודים לארץ ישראל ובסיוע ממשלת רומניה לכך.
הצהרה דומה נתן שר-החוץ שבא אחריו.
וכך גם ד"ר פטרו גרוזה, ראש ממשלת רומניה,
שר המשפטים פטרסנקו הכריז על השבת שוויון הזכויות ליהודים והשר וויסיינו על ביטול ההגבלות הגזעיות והיתר לעלות לישראל.
שר המיעוטים וולדסקו-ראקוסה הצהיר שהוא תומך בפעילות ציונית.
הצהרות רשמיות אלה יצרו קרקע נוחה להתפתחות התנועה הציונית ברומניה ולעליית יהודיה.
קלארמן היה הציוני היחיד שהיה מקורב לאמיל בודנראש, האיש החזק ברומניה
פגישתו הראשונה עם אמיל בודנראש הייתה כשפנה אליו והשיג את שחרורו מהכלא של מנהיג יהדות רומניה וילהלם פילדרמן. בודנראש אמר לו בפגישה שהוא תומך בעליית יהודי רומניה לארץ ישראל ומוכן לסייע לכך.
קלארמן השיג מבודנראש את השבת אזרחותם של יהודי רומניה שנשללה בעת הכיבוש הנאצי והוצאת יתומים יהודים שהבריטים לא נתנו להם רישיונות עלייה לארץ-ישראל.
במחצית השנייה של 1947 נשלח מפראג לארץ ישראל משלוח נשק עבור ההגנה שעוכב בנמל קונסטנצה והיה צפוי להחרמה. לבקשת קלארמן הורה בודנראש לשלטונות הנמל לשחררו.
ב-1947 נפגש קלארמן עם יוסיפ ברוז טיטו כשהלה ביקר בבוקַרשט והביע תמיכתו בעליית היהודים לארץ ישראל, בשוויון זכויות וחופש דת ליהודי יוגוסלביה ובמתן היתר ליהודי יוגוסלביה לעלות לישראל אם יחפצו בכך.
שני הפאנים.
מבצעו החשוב ביותר ברומניה היה השגת היתר וסיוע שאיפשר את הפלגתן של שתי אוניות המעפילים: הפָּאנים ("פָּאן קרֶסֶנט" ו"פָּאן יוֹרק").
היו אלה האוניות הגדולות ביותר שיצאו לארץ-ישראל כחלק מ"העלייה הבלתי-לגאלית", כשעל סיפונן הפליגו מעל 15,000 מעפילים.
ראש המוסד לעלייה ב' ברומניה משה (אוורבוך) אגמי
ביקש מקלארמן להשיג היתר ליציאת 15000 היהודים, לרכזם ביום אחד, להסיעם לגבול ולהעבירם לנמל בורגס, בולגריה וכן להביא את האוניות לנמל רומני לצורך שיפוצים. קלארמן פנה לבודנראש והלה השיג את אישורו של סטלין למבצע.
הפרשה נקלעה לשורת משברים: אהוד אבריאל פנה לקלארמן וסיפר לו שסיועה של רומניה להפלגה הופסק. סגן שר החוץ הסובייטי אנדריי וישינסקי הגיע לבוקרשט והורה זאת מכיוון שכתבים אמריקאיים ובריטים פרסמו מפי יהודים שעזבו את רומניה השמצות על המשטר במדינה. קלארמן נפגש עם וישינסקי והשיג את אישורו להמשיך בהכנות להפלגה.
כדי להפיס את דעתו של בודנראש הוא הזמין את משה סנה לבוקרשט ובתום ביקורו נפגש עם ראשי הקהילה הציונית ברומניה ועם בודנראש.
הבריטים לחצו על וושינגטון והשגריר האמריקאי בבוקרשט שלח מכתב מחאה רשמי לשרת החוץ הרומניה אנה פאוקר על כך שרומניה מאפשרת העפלה בלתי חוקית מתחומיה. קלארמן נפגש עם פאוקר וניסח עבורה מכתב תשובה לשגריר האמריקאי.
כחודש לפני ההפלגה החליט משה שרת, שריכז את המאבק המדיני להקמת המדינה, לדחות את הגעת הספינות לתאריך בלתי ידוע. הסיבה לכך הייתה שג'ורג' מרשל, מזכיר המדינה של ארצות הברית, איים עליו שאם הספינות תצאנה ארצות הברית תחזור בה מתמיכתה בהקמת המדינה.
בהנהלת הסוכנות היהודית התקבלה החלטה לדחות את ההפלגה.
קלארמן תמך בביצוע ההפלגה כמתוכנן;
אגמי, אבריאל ומפקד המוסד שאול אביגור היו בדעתו ולחצו על הסוכנות לאפשר את ההפלגה.
אליעזר קפלן, גזבר הסוכנות היהודית, הורה לא להעביר את הכסף הדרוש להסבת האניות לאניות נוסעים. קלארמן דאג שמרקו פרזנטה, יו"ר הקהילה היהודית-ספרדית בבוקרשט יגייס את הכסף.
בסוף דצמבר 1947 כשהעולים עשו דרכם לספינות העוגנות בנמל בורגס, השוטרים בנמל הערימו על המעפילים קשיים. קלארמן יצר קשר עם בודנראש והלה הורה לעזור למעבר המעפילים.
הספינות הפליגו לבסוף לכיוון ארץ ישראל בשלהי דצמבר 1947.
במדינת ישראל ובתפוצות.
קלארמן יצא מרומניה במרץ 1948 והשתתף במושב הוועד הפועל הציוני שבחר בו כחבר המשלחת המדינית המייעצת למשלחת ישראל (באותה עת הסוכנות היהודית) באומות המאוחדות שבראשה עמד אבא אבן לקראת הדיונים על הקמת המדינה.
ב-1946 היה ציר בקונגרס הציוני ה-22 בבזל.
בקונגרסים הבאים כיהן כחבר נשיאות הוועד הפועל הציוני וכחבר נשיאות הקונגרסים. בשנים 1957–1961 עמד בראש המשרד הפאן-אמריקאי בניו יורק בשליחות תנועתו בחו"ל.
בינואר 1964 נבחר כאחד משני נציגיה של תנועת חרות-הצה"ר החברים בנשיאות הוועד הפועל הציוני.
ב-1964 נבחר ליו"ר ההנהלה העולמית של ברית הציונים הרוויזיוניסטים לקדנציה של ארבע שנים.
הוא הרבה לנאום בנושאי ציונות, הרוויזיוניזם ומורשת ז'בוטינסקי בקהילות יהודיות ברחבי תבל.
היה מקורב לרבי מלובביץ' ומבאי ביתו.
בשנות ה-50 ניהל בישראל את החברה הממשלתית אינקודה, שייבאה בקר מחבש לישראל
כבסיס לקשר בלתי-רשמי בין שתי המדינות.
בשנות השישים היה אחראי להעלאת עצמותיו של זאב ז'בוטינסקי למדינת ישראל
ופעל להקמת בית ז'בוטינסקי.
עליית הנוער.
בשנים 1968–1978 כיהן קלארמן כראש עליית הנוער. במסגרת זו הציב לעצמו שתי מטרות: 1. להעלות נוער יהודי מהגולה. 2. לשקם נוער ישראלי מקופח.
בשנת תשל"ח למדו כ-17,000 ילדי מצוקה במוסדות של עליית הנוער ובנוסף להם 2,000 ילדי עולים. בשנים 1972–1977 נבנו 50 פנימיות, 17 מרכזי נוער ונפתחו שני מוסדות חינוך לטעוני טיפוח.
קלארמן גייס להם תקציב מידידי עליית הנוער ברחבי תבל
ומנשות ההסתדרות הציונית הדסה בארצות הברית.
במקביל להיותו ראש עליית הנוער עמד בראש המנגנון של עובדי הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית
והיה חבר הנהלת הסוכנות היהודית.
ההסתדרות הציונית הדסה הקימה בחייו את "ספריית קלארמן" בכפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי.
קלארמן נבחר שלוש פעמים לסגן נשיא פיצ'ה העולמית (הפדרציה הבין-לאומית של קהילות ילדים) שליד אונסק"ו.
כתיבה עיתונאית ופובליציסטית.
לאורך שנים רבות כתב בעיתונות, בעיקר כתיבה פובליציסטית בשפות יידיש, פולנית ועברית. מאמריו פורסמו בעיתונים היהודיים בפולין: "די נייע וועלט" (אותו ערך), "דער מאמענט",
"אונזער וועלט", "היינט" ו"הצפירה" ובעיתונים העבריים שיצאו לאור בארץ ישראל: "המשקיף", "היום", "העם", "דואר היום" ו"חרות". בערוב ימיו פרסם פרקים מסיפור חייו בשבועון היידי "אלגעמיינער זשורנאל", הרואה אור בניו יורק.
בעת שהותו בליטא לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ערך את השבועון "נייער וועג".
ב-1933 פרסם חוברת בשם "דער שקר פון ה' בןגוריון".
משפחתו.
בשנת 1948 נשא לאשה את לאה בת נתן וולף. נולדה להם בת, בלה-רבקה ברקאית.
עוצבת מודיעין חזותי
רצון אמיתי (ת'למה)
רצון אמיתי הוא מושג מרכזי בת'למה, אשר מוגדר כיעודו האולטימטיבי של הפרט, שכאשר האדם חי על פיו אז לכאורה הוא חי בהרמוניה מושלמת עם הטבע והיקום יש הסבורים כי אליסטר קראולי שאב את המושג הזה מהגותו של אליפז לוי, שגרס כי על האדם לגלות אל זהותו האמיתית, אותה הוא כינה "הרצון האמיתי".
על פי הפילוסופיה של קראולי, האדם שגילה את הרצון האמיתי שלו, מתעלה מעל כל הקונפליקטים הנפשיים שלו, ובא במגע עם האלוהים.
גנאדי טומילוביץ'
גנאדי אנטולייביץ' טומילוביץ' (ברוסית: Геннадий Анатольевич Тумилович; נולד ב-3 בספטמבר 1971) הוא כדורגלן עבר בלארוסי ששיחק בעמדת השוער.
קריירת מועדונים.
טומילוביץ' התחיל את בקבוצת הכדורגל דינמו ברסט ששיחקה אז בליגה הסובייטית השנייה וכעבור שנה חתם בדינמו מינסק מליגת העל הסובייטית. בשנתו השנייה, בלארוס הפכה למדינה עצמאית וכתוצאה מכך הוקמה ליגת העל הבלארוסית, וטומילוביץ' הצטרף לבלארוס מינסק בהשאלה וכעבור שנה חזר לקבוצה הבכירה.
בשנת טומילוביץ' חתם במטאלורג קרסנויארסק מליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה, ממנה עבר אחרי שנה לזאריה לנינסק-קוזנצקי. ב- חתם בז'מצ'וז'ינה סוצ'י.
במהלך עונת 1999/2000 חתם בעירוני ראשון לציון מליגת העל. ב-12 בפברואר, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 להפועל פתח תקווה.
בקיץ , טומילוביץ' חזר לרוסיה וחתם בדינמו מוסקבה, ממנה עבר לרוסטסלמאש.
בשנת , טומילוביץ' חתם ברויאל אנטוורפן וכעבור שנה שב לרוסיה כאשר חתם בלוץ'-אנרג'יה ולדיווסטוק.
בשנת , טומילוביץ' חזר לדינמו מינסק בה סיים את הקריירה.
קריירה בינלאומית.
בצעירותו, טומילוביץ' השתתף בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 עם נבחרת ברית המועצות. ב-7 ביוני 1998, טומילוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלארוס בניצחון 0-5 נגד . לזכותו של טומילוביץ' 32 הופעות בנבחרת.
נידיה ולאסקס
יוחנן השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית