על מנת לנצל הקצאות מים אלו ולמנוע שהמים ישפכו לאוקיינוס ו"יתבזבזו", בנה הממשל הפדרלי האמריקני מספר סכרים גדולים על היובלים של נהר הקולורדו, ועל נהר הקולורדו עצמו. בתחילה חשבו להקים את הסכר באזור ליז פרי, אך בסופו של דבר העדיפו לבנות אותו באתר שבחלקו התחתון של הנהר שבו הוקם סכר הובר, שהושלם ב-1936. בשנות החמישים של המאה ה-20 נבחן האזור שוב כחלק ממיזם אגירת מי נהר הקולורדו (Colorado River Storage Project), מפעל מים של לשכת הטיוב של ארצות הברית (U.S. Bureau of Reclamation, בראשי תיבות USBR), סוכנות פדרלית הפועלת במסגרת מחלקת הפנים של ארצות הברית, והוחלט על הקמת סכר קניון גלן שבנייתו החלה ב-1956 והסתיימה ב-1966. מי אגם פאוול, מאגר המים שנפחו כ-30 קילומטרים מעוקבים שנוצר מאחורי הסכר הציפו את נקודת החציה של האבות, אתר הכרייה הישן של צ'ארלס ספנסר ואתרים היסטוריים אחרים באזור. בקרת השיטפונות בסכר קניון גלן השקיטה את מי הנהר הקולורדו שהיו סוערים בתקופות של הפשרת שלגים והקשו בעבר מאוד על מפעילי המעבורות בליז פרי.
ליז פרי היה במשך זמן רב במוקד סכסוכי המים בדרום מערב ארצות הברית, וכונה "הן הלב הפיזי והן הלב הנפשי של היסטוריית המים במערב הצחיח". העובדה, שהתבררה רק בשנות ה-40 של המאה ה-20, שספיקת המים השנתית הממוצעת בליז פרי נמוכה מהמדידה בשנות ה-20 שעל פיה חולקו המים בנהר יצרה בעיות של אספקת מים באגן הנהר.
ליז פרי כיום.
ליז פרי נחשב כנקודת ההתחלה הרשמית של הפארק הלאומי גרנד קניון על נהר הקולורדו ומשתמשים בו כאזור לדיג ולהשקת רפסודות מתנפחות לשם שיט בגרנד קניון. הגישה לאתר היא באמצעות כביש המסתעף מכביש 89 ביישוב הקטן מרבל קניון (Marble Canyon) בצד המערבי של גשרי הנאוואחו. האתר מנוהל כיום על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית כחלק מאזור הנופש הלאומי קניון גלן כאתר היסטורי הכולל את המבנים שבנה ג'ון לי בתקופה הקצרה שישב בעמק והקים את חוות "לונלי דל", ואת שרידי ספינת הקיטור "צ'ארלס ספנסר".
ליז פרי היא נקודת ההתחלה למסע רפטינג דרך הגרנד קניון, שמתיימר להציע "מסע אחורה בזמן" שכן הנהר חוצב את דרכו בהדרגה בשכבות סלע עתיקות יותר ויותר. מרבית המסעות מבוצעים על ידי חברות רפטינג מסחריות מקומיות המשתמשים ברפסודות מתנפחות המונעות במשוטים או במנועים על מנת להשיט קבוצות גדולות של תיירים על הנהר (24 נוסעים בכל רפסודה), כשמרבית המסעות נמשכים משבוע אחד ועד עשרה ימים. כמה מהמסעות ממשיכות עד אגם מיד כ-446 קילומטרים מערבית לליז פרי ויכולים להימשך מספר שבועות. אישורים למסעות פרטיים שבעבר נאלצו המבקשים להיכנס לרשימת המתנה מחולקים כיום באמצעות הגרלה. והרשויות מייעצות להימנע ממסעות פרטיים שהסכנה בהם גדולה למעט לשייטים מנוסים.
מסעות במעלה הזרם מאתר פאריה ריפל (Paria Riffle – "אדוות פאריה") הסמוך אינם דורשים אישור מיוחד (מעבר לעלות שכירת הסירה ליום) והשייטים יכולים לשוט 26 קילומטרים על מים רגועים עד סכר קניון גלן. חלק זה של נהר הקולורדו מוכר בשל מיצובו כשטח דיג מסוג "סרט כחול" (Blue Ribbon fishery) המסמל אזור דיג עשיר במיוחד, תודות למים הצלולים והקרים מאוד הנפלטים מתחתית סכר קניון גלן, תנאים אידיאליים לטרוטת עין-הקשת, מין של דג שיובא לכאן בשל התאמתו לטמפרטורת המים.
בקולנוע.
סצנות בסרט עד קצה העולם (המבוסס על ספרו של ג'ון קראקאור) צולמו במקום בתחנת השירות של הפארק הלאומי ליז פרי. בסרט שיחק אמיל הירש את גיבור הסרט כריסטופר מקנדלס.
המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה (מדריד)
המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה (ספרדית: Museo Nacional Arqueológico או MAN) הוא מוזיאון לאומי ארכאולוגי השוכן במבנה מהמאה ה-19 שתוכנן על ידי האדריכל פרנסיסקו אלארקון (Francisco Jareño y Alarcón). המוזיאון נוסד בשנת 1867 על ידי צו מלכותי של איזבלה השנייה, מטרת המוזיאון הייתה לאחסן את האוספים של מלכי ספרד בתחומים: נומיסמטיקה, ארכאולוגיה, אתנוגרפיה ופריטי אמנות דקורטיביים. המוזיאון וממוקם ליד פלאסה דה קולון והוא חולק את המבנה עם הספרייה הלאומית של ספרד.
המוזיאון עבר למבנה הנוכחי בשנת 1895. המבנה בסגנון אדריכלי נאו-קלאסי נבנה בין השנים 1866–1892. בשנת 1968 עבר המבנה שיפוץ ושטח המוזיאון הורחב משמעותית. המוזיאון נסגר לקהל ביולי 2011 ופתיחתו מחדש מתוכננת לסוף שנת 2013 או תחילת שנת 2014.
המוזיאון כולל מוצגי אמנות מהתקופות ההפרהיסטוריות ועד המאה ה-19, בעיקר מחצי האי האיברי. בין המוצגים המפורסמים במוזיאון נמצאים מספר פסלים עתיקים, קופסת אחסון עשויה שנהב, חשבוניית כרטיסים של נפייר, חלק מאוצר גוורסאר (Treasure of Guarrazar) ואוסף פסיפסים רומיים, ממצאים קלטים, אטרוסקים וממצרים העתיקה. בנוסף, כולל המוזיאון בתא תת-קרקעי העתקי ציורים מתקרת מערת אלטאמירה.
מאוספי המוזיאון.
המוזיאון מכיל אוספים רבים של פסלים ביניהם
קרב ביאליסטוק-מינסק
קרב ביאליסטוק-מינסק היה חלק מהמערכה הצבאית, שהתנהלה באזורי הגבול של ברית המועצות בשבועות הראשונים של מבצע ברברוסה (הפלישה הגרמנית לשטח ברית המועצות). הקרב, שהתנהל בין ה-22 ביוני ל-8 ביולי 1941, הסתיים בניצחון גרמני מוחץ. הצבא הסובייטי ספג תבוסה קשה, כ-300 אלף חיילים סובייטים נלקחו בשבי והצבא הגרמני התקדם כ-300 ק"מ מזרחה תוך כיבוש מינסק, בירת בלארוס.
הצדדים היריבים.
הצבא הגרמני.
המשימה שהוטלה על קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית בפיקוד פדור פון בוק בסיוע צי האוויר השני בפיקוד אלברט קסלרינג, הייתה להביס ולהשמיד את כוחות הצבא האדום, שהגנו על מערב בלארוס, ולהתקדם במהירות מערבה לכיוון מוסקבה, בירת ברית המועצות. ריכוז הכוחות הגרמני בגזרת קבוצת ארמיות מרכז היה הגדול ביותר, וכלל כמחצית מכלל הכוחות הממונעים הגרמניים, שהופעלו בחזית הסובייטית (שתי ארמיות פאנצר).
תוכנית המתקפה הגרמנית התבססה על שימוש בטקטיקת בליצקריג קלאסית. ריכוז עיקר הכוח בשני האגפים, וכיתור כוחות הצבא האדום, שהחזיקו בבלארוס, באמצעות תנועת איגוף כפולה.
הכוחות התוקפים פעלו בשתי זרועות:
חיל האוויר הגרמני נדרש, בשלב ראשון, להשמיד את כוחות חיל האוויר הסובייטי באזורי הגבול ולהשיג עליונות אווירית, ובשלב שני, להעניק סיוע צמוד למתקפת כוחות הקרקע.
הצבא הסובייטי.
ההגנה על הגזרה המרכזית של החזית הסובייטית בגבול המערבי של ברית המועצות, הופקדה בידי החזית המערבית בפיקוד דמיטרי פבלוב. החזית כללה 4 ארמיות סובייטיות:
מהלך הקרב.
כבר ביומיים הראשונים של הלחימה ספג חיל האוויר הסובייטי באזורי הגבול מכה קשה ומאות מטוסים הושמדו, רובם על הקרקע. כתוצאה מכך השיגו הגרמנים עליונות אווירית מוחלטת, ומפקד חיל האוויר הסובייטי בזירה התאבד.
קבוצת הפאנצר ה-3 בפיקוד הרמן הות תקפה מכיוון ליטא וכבר ביום הלחימה הראשון הגיעה לנהר ניימן. הארמייה ה-9 בפיקוד אדולף שטראוס כבשה תוך יומיים את העיר הורדנה. הארמייה ה-4 בפיקוד גינתר פון קלוגה הביסה את כוחות הצבא האדום, שניצבו מולה, והשיגה התקדמות משמעותית. קבוצת הפאנצר ה-2 בפיקוד היינץ גודריאן עקפה את מבצר ברסט ליטובסק והתקדמה מזרחה במהירות.
בהתאם לתוכנית המערכה של הצבא האדום, כוחות החזית המערבית קיבלו פקודה להתארגן לביצוע מתקפת נגד מיידית לכיוון לובלין וסובאלק. ב-23 ביוני הגיעו למטה החזית בוריס שפושניקוב, גריגורי קוליק וקלימנט וורושילוב, אך ביקור נציגי הפיקוד העליון של הצבא האדום לא סייע לדמיטרי פאבלוב לייצב את חזיתו המתפוררת. לאחר מתן הנחיות כלליות, שעיקרם "לתקוף ולא לסגת", חזרה המשלחת למוסקבה. כל ניסיונות הצבא האדום לבצע מתקפות נגד על הכוחות הגרמנים המתקדמים נכשלו במחיר אבדות כבדות. במתקפת נגד באזור הורדנה הופעלו למעלה מ-1000 טנקים, אך העליונות המוחלטת של הגרמנים באוויר, הפצצות בלתי פוסקות על אזורי העורף הסובייטי, וניהול כושל של הקרב גרמו לכישלון מתקפת הנגד הסובייטית. יתרה מכך, נוצרה סכנה ממשית לכיתור כוחות סובייטיים גדולים באזור ביאליסטוק.
מרחב ביאליסטוק היה בצורת בקבוק, ונשען על ציר תנועה יחיד, כביש ביאליסטוק-סלונים. בתוך מרחב זה נמצא הכוח העיקרי של הארמייה ה-10 הסובייטית. כבר ב-25 ביוני היו כוחות החלוץ הגרמניים קרובים להשלמת כיתור ריכוז הכוחות הסובייטיים באזור ביאליסטוק. ב-27 ביוני נטשו כוחות הצבא האדום את ביאליסטוק, והחלו לסגת מזרחה, אך הנסיגה החלה מאוחר מדי. ב-1 ביולי נפגשה הארמייה הגרמנית ה-4 עם יחידות מהארמייה ה-9 והשלימה את כיתור הכוחות הסובייטיים במרחב ביאליסטוק.
למרות התקדמות המהירה של הכוחות הגרמניים העיקריים מערבה, המערכה סביב מבצר ברסט ליטובסק, שנותר הרחק בעורף, נמשכה עד ל-29 ביוני, תוך עמידת גבורה של חיל המצב הסובייטי.
הכוחות הניידים הגרמניים התקדמו מזרחה כמעט ללא הפרעה. ב-25 ביוני הם הגיעו לפרברי מינסק. ב-27 ביוני יחידות השריון הגרמניות עקפו את העיר וניתקו את הכביש המהיר מינסק-מוסקבה. ב-27 ביוני הועבר הפיקוד על כוחות הצבא האדום, שכותרו במרחב מינסק, לידי מפקד הארמייה ה-13 פיוטר פילטוב. עד ה-8 ביולי הצליחו הגרמנים להכניע את כיסי ההתנגדות האחרונים של כוחות הצבא האדום, שכותרו באזורי ביאליסטוק ומינסק, ומאות אלפי חיילים סובייטיים נפלו בשבי.
השלכות הקרב.