זמן קצר לפני פרוץ המלחמה בין ברית המועצות לגרמניה ותחילת "מבצע ברברוסה", פומין הגיע למבצר ברסט-ליטובסק. ב-21 ביוני בשנת 1941, יפים פומין היה אמור לנסוע לדאוגבפילס כדי להביא את משפחתו לברסט, אך כל כרטיסי הרכבת נמכרו והוא נאלץ לחזור למבצר. יום למחרת, ב-22 ביוני ב-4 בבוקר, הוורמאכט תקף את מבצר ברסט-ליטובסק כחלק מהשלבים הראשונים של "מבצע ברברוסה", ופומין היה בין הבכירים הבודדים שנכחו במבצר ברסט ברגע שהוא הותקף. בזמן המתקפה היו במבצר כ־3500 איש, רוב הקצינים שמשפחותיהם גרו בעיר לא נכחו במבצר, ורוב החיילים ישנו. המבנה הופגז על ידי ארטילריה גרמנית, פגע באספקת המים והרס את מאגרי המזון. בגלל המתקפה הבלתי צפויה, המבצר נקלע לאי סדר ורבים נפצעו ונהרגו.
פומין היה הראשון בין מפקדי חיל המצב שארגן התנגדות לכובשים. יחידות העילית של אוגדת הרגלים האוסטרית ה-45 היו הראשונות שחצו את הגבול הסובייטי ושהצליחו להגיע לחלק המרכזי של המבצר, ובאותו הזמן קבוצת חיילים של הגדוד ה-4 התארגנה בפיקודו של פומין, הקומיסר הבכיר ביותר בחלק זה של המבצר, והיא הסתערה בפתאומיות על היחידות הפולשות. היחידה של פומין הצליחה להדוף את הגרמנים לזמן מה. עם זאת המבצר הוקף במהירות. חלק מחיל המצב נפל בשבי, אך הכוחות הסובייטים הנותרים, כולל היחידה בפיקודו של פומין, הצליחו להחזיק בחלק ממבני המבצר. אנשי הצבא האדום ניסו לצאת מהכיתור והמשיכו להתנגד לוורמאכט, להילחם בו ולהתגונן ממנו. היחידה של פומין הצליחה להדוף את התוקפים למשך מספר ימים והיא אף לקחה מספר שבויים גרמנים, אולם לבסוף היחידה המותשת נכבשה. ב-30 ביוני 1941, פומין הוסגר על ידי אחד מהחיילים וכתוצאה מכך נורה בידי הגרמנים בהתאם ל"פקודת הקומיסרים", שהורה לוורמאכט להוציא להורג קומיסרים וקצינים פוליטיים (פוליטרוקים) סובייטים קומוניסטים ללא משפט.
הכרה ומורשת.
בשנת 1957 זכה יפים פומין בעיטור לנין. בעיר ברסט נקרא רחוב על שמו, ועל מבצר ברסט-ליטובסק על קיר השער חלם משמאל חקוקה דמותו בטבלת זיכרון. נוסף לכך, יפים פומין מתואר בספרות ובקולנוע הסובייטית והפוסט-סובייטית. מבין הספרים בהם דמותו מופיעה, ספרו של סרגיי סמירנוב "מבצר ברסט" (1964), ומבין הסרטים בהם הוא מתואר "קרב מוסקבה" (1985) ו-"מצודת ברסט" (2010).
יצחק מואיסייביץ זלצמן
יצחק מואיסייביץ זלצמן (ברוסית: Исаа́к Моисе́евич За́льцман; 26 בנובמבר 1905 – 17 ביולי 1988) היה סגן השר ובהמשך שר תעשיית הטנקים של ברית המועצות במהלך פלישה גרמניה הנאצית במבצע ברברוסה במלחמת העולם השנייה.
זלצמן הוא בעל עיטור לנין.
ביוגרפיה.
זלצמן נולד ב-9 בדצמבר 1905 בעיר טומשפול שבאוקראינה לחייט ממשפחה יהודית. הוא הבכור מבין 5 אחים. אביו נפגע במהלך הפוגרומים שנעשו ביהודים במהלך מלחמת האזרחים, ומת זמן קצר לאחר מכן.
זלצמן עבד משנת 1919 בבית חרושת לסוכר באוקראינה. בשנת 1924 הצטרף לקומוסול (תנועת הנוער הקומוניסטי). מאז שנת 1928, הוא היה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. בשנת 1933 השלים את לימודיו במכון הפולי טכני של אודסה, והיה מהנדס במפעל מכונות בלנינגרד. זלצמן התקדם לתפקיד מנהל מחלקה, למהנדס ראשי ואף מונה ב-1938 למנהל המפעל. בשנים 1943–1949 היה מנהל מפעל הטנקים "קירוב" אשר פונה לצ'ליאבינסק. במקביל, מאוקטובר 1941, עבד כסגן השר של תעשיית הטנקים של ברית המועצות ומ-1 ביולי 1942 עד 28 ביוני 1943 תיפקד כשר של אותו התחום. לאחר מכן הוא שוחרר מתפקידו ומונה מחדש לתפקיד מנהל מפעל קירוב בצ'ליאבינסק. באותה השנה, החל המפעל לייצר טנקים מסוג IS-2. במהלך המלחמה, ייצר המפעל קרוב לכ-18,000 טנקים ותותחים, 45,000 מנועי טנק, ופותחו בו כ13 סוגי טנקים ותותחים מתנייעים ושישה סוגי מנועי טנקים חדשים.
לאחר המלחמה.
זלצמן ניהל את מפעל קירוב עד יולי 1949. בספטמבר 1949 הוא גורש מהמפלגה הקומוניסטית, לאחר שבמסמכים הועלו נגדו האשמות של "עיכוב ההצטיידות הטכנית של המפעל", שיבוש התוכנית לייצור טרקטורים ליותר מ-3,000 יחידות, וכן "יחס גס ומשפיל כלפי עובדים". לפי גרסה אחרת, הסיבה העיקרית לגירושו של זלצמן הייתה שבאביב 1949, במפעל קירוב בצ'ליאבינסק, לא הצליחו לתקן בהקדם האפשרי פגמים חמורים בתכנון הייצור של הטנק הכבד IS-4. זלצמן טען כי הסיבה לגירושו הייתה סירובו להעיד בפרשת לנינגרד נגד כמה ממנהיגי המפלגה והמדינה הבכירים שנעצרו, בעוד שהוא עצמו לא נעצר בהוראתו האישית של ראש המפלגה סטלין.
אחר שהשתחרר מתפקידו, זלצמן עבד כמנהל עבודה במפעל לבניית מכונות במורום, ולאחר מכן הועבר לאורול. בשנת 1955 הוא הוחזר למפלגה הקומוניסטית. בשנת 1957, הוא החל לעבוד בקרן Lengosles. בשנת 1959 הוא מונה למנהל המפעל הטכני של הוועד הפועל של העיר לנינגרד. בשנים 1946 עד 1950 הוא היה הסגן הסובייטי העליון של ברית המועצות של הכינוס השני.
ב-1986 זלצמן פרש מאז הוא התגורר בלנינגרד, שם נפטר ב-17 ביולי 1988. הוא נקבר בבית העלמין התאולוגי (בית הקברות בוגסלובסקי).
הארגון הצבאי האנטי-פשיסטי בביאליסטוק
הארגון הצבאי האנטי-פשיסטי (בפולנית: Antyfaszystowska Organizacja Bojowa, או בקיצור AOB) היה ארגון מחתרתי חשאי שהוקם ב-1942 בגטו ביאליסטוק. הארגון היה אחראי למרד גטו ביאליסטוק, המרד השני בגודלו, אחרי מרד גטו ורשה.
היסטוריה.
פעילות הארגון כללה הקמה של ארכיון מחתרתי סודי, בדומה לארכיון רינגלבלום ("עונג שבת") בוורשה אשר פעל גם הוא עד אפריל 1943. נאספו כתבי עת, עדויות, חיבורים, מסמכים של היודנראט והממשל הגרמני, וכן חומרים נוספים. באביב 1943 הוסתר הארכיון ב"צד הארי" של הגטו, שם נמצא לאחר המלחמה. רוב החומר ממנו נמצא כיום במכון יד ושם בירושלים. בנוסף הארגון עסק בייצור נשק בתוך הגטו ובניסיונות לרכוש נשק בחוץ.
באותה תקופה נתמכה התנועה, בין היתר, על ידי יו"ר היודנראט, אפרים ברש, שסיפק למורדים כספים וכן מידע והעתקים של מסמכים גרמניים סודיים, בחלקם מסמכים שנמסרו לארכיון. עד ינואר 1943 נותרה תנועת ההתנגדות ביאליסטוק בקשר הדוק עם הארגון היהודי הלוחם בוורשה (אי"ל), ועם חברי תנועת ההתנגדות בווילנה, וכן עם תאים רבים הפועלים בגטאות אחרים, ועם יחידות פרטיזנים הפועלות ביערות. בפברואר 1943 זכתה המחתרת היהודית לסיוע נרחב מידי קבוצה גרמנית אנטי-פשיסטית שסיפקה לגטו נשק, מפות, תרופות ומידע מודיעיני אשר איפשר את הישרדותם של כמה יהודים מגטו ביאליסטוק.
השתתפות במרד.
ב-16 באוגוסט 1943 החל חיסול הגטו בביאליסטוק. עם כניסתן של יחידות גרמניות לגטו, החל הארגון הלוחם האנטי-פשיסטי את המרד בגטו. המרד נחשב לאחד המצבים הבודדים שבהם יהודים, ללא קשר לתוכניתם ולחילוקי דעות פוליטיות, לחמו בפיקוד משותף ומאוחד בארגון אחד. המרד נחשב כיום בעיני היסטוריונים להתקוממות השנייה בגודלה של האוכלוסייה היהודית נגד הגרמנים.
מבין חברי המחתרת שלחמו ביומה הראשון של ההתקוממות לא נותר איש, כולם נפלו בקרב. אלה ששרדו והצליחו בכל זאת להגיע ליערות עשו זאת בשלב מאוחר יותר; היו שקפצו מן הרכבות, ויחידים הסתתרו בגטו ולאחר שנפסק המצוד, יצאו ממחבואיהם. כמה וכ-150 חברי מחתרת שהתגוררו בחלק העיר הפולני הצטרפו גם הם לפרטיזנים ביערות לאחר אקציית החיסול. בחורף 1943/1944 התארגנה ביערות ביאליסטוק קבוצה של פרטיזנים יהודים בת כ-80 לוחמים בשם "פארהויז" (קדימה).
ארקדי תימור
ארקדי תימור (1919–2005) היה לוחם יהודי שעשה קריירה צבאית בצבא האדום במלחמת העולם השנייה. בעקבות היותו יהודי חווה קשיים רבים לאחר המלחמה, הוא הואשם במשפט שערורייתי בתעמולה יהודית אך לבסוף הומתק דינו. הידע הרחב שרכש הועיל רבות כאשר עלה לארץ ישראל ושרת בצבא.
פעילותו בצבא האדום.
ארקדי תימור נולד בשם אברהם קצבמן בדובסרי שברית המועצות. בשנת 1939 בהיותו סטודנט בפוליטכניקום הצטרף לצבא האדום ושינה את שמו הפרטי מאברהם לארקדי כדי שיהדותו לא תבלוט. ב-1941 כאשר הצטרפה ברית המועצות למלחמת העולם השנייה הוצב ארקדי ביחידת שריון ונשלח לאזור ממנו יצא הצבא האדום. השתתף בקרב על מוסקבה שם זכה לקידום. הוא מונה למפקד גדוד מיוחד שהורכב מכוח של כשמונים מהנדסים שמטרתם הייתה לפרק את הטנקים והכלים הצבאיים שנפלו בשבי בידי הגרמנים. בשנת 1942 נשלח להיות מפקד של פלוגת טנקים שלחמה בלנינגרד, בה נפצע קשה. בקרבות קשים בטוארגה, בפוזנן ובדנציג נפצע שוב אך המשיך בלחימה. ב-1943 הוא זכה גם להוקרה בהגנה על לנינגרד. במאי 1945 פרץ במסגרת חטיבה 219 לברלין והיה מהראשונים שהגיעו לרייכסטאג. הלחימה בברלין הייתה קשה מאוד והצבא האדום ספג אבדות רבות, רק לאחר שמונה ימי לחימה כבשה החטיבה את היעדים שהציבה לעצמה. שיעור האבידות בחטיבה שבה שירת ארקדי תימור היה גבוה מאוד, כל חבריו הקצינים היהודים נהרגו בקרבות, אך החטיבה שלו הצליחה להשיג ניצחון. ארקדי זכה להערכה רבה, במהלך המלחמה הוא נפצע מספר פעמים, וגם שהה בבית חולים צבאי אך מיד כשהחלים מיהר לחזור ליחידה שלו. כל משפחתו נטבחה במלחמה, בידי הגרמנים, שפשטו על דובוסורי ביולי 1941. אביו, אשר גויס לצבא ביולי 1941 לאחר שחרורו מבית-הסוהר כאסיר פוליטי, נפל בקרב באזור רז'ב ב־2 במרס 1943. לאחר המלחמה בשנת 1945 התמנה ארקדי למפקד בית ספר לשריון בדרזדן, בדרגת אלוף-משנה, ופיקד על בית ספר זה בין השנים 1948- 1945.
הקשר שלו לארץ ישראל.