אחרי 1918 חבל בוקובינה ויחד איתו גם סולקה הפכו לחלק מממלכת רומניה ונשארה שנים רבות אתר נופש והבראה בעיקר לחולי ראות. בשנת 1926 היישוב הוכרז לעיר (קומונה עירונית).
בשנת 1940 בהתאם להסכם בין רומניה לגרמניה הנאצית מרבית התושבים הגרמנים עזבו את סולקה כדי להתיישב בשטח הרייך.עד ל 2 באפריל 2007 כללה העיירה גם את הכפר פויין-סולקה שהופרד ממנה והפכה לכפר גדול עצמאי (קומונה).
ענפי הכלכלה העיקריים היו החקלאות ותעשיית העץ.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1989 העיירה יודעת תקופה של שפל. בית ההבראה הפך לבית חולים עירוני למחלות כרוניות וב-2011 נהפך לבית אבות. המבשלה ופארק הקיץ נסגרו וגם בית הספר התיכון המקומי ירד מיוקרתו. כיום סולקה איננה אתר נופש והבראה ועיקר עיסוקם של התושבים הוא חקלאות.
גאוגרפיה.
מיקום גאוגרפי.
סולקה שוכנת בחלק המרכזי-מזרחי של מחוז סוצ'אבה, במרחק 35 ק"מ מזרחית לבירת המחוז, סוצ'אבה. היא נמצאת בצד המזרחי של מרגלות גבעות אובצ'ינה מארה בעמק סולקה-קצ'יקה, בגבול בין רמות סוצ'אבה להרי הקרפטים המזרחיים, בגובה ממוצע של 522 מ'. סולקה נחצית על ידי נחל בעל אותו השם, יובל מימין של הנהר סוצ'אבה.
העיירה גובלת עם הכפרים הבאים: מרג'ינה, סוצ'אבה, בצפון-מערב, ארבורה, סוצ'אבה, - בצפון וצפון-מזרח, פויין-סולקה בדרום ובדרום-מזרח
קצ'יקה, סוצ'אבה בדרום ומנסטיריה הומורולוי ("מנזר הומור") במערב. סולקה נמצאת במרחק 23 ק"ם מהעיר רדאוץ, 32 ק"מ מהעיר גורה הומורולוי, 48 ק"מ מזרחית מסוצ'אבה, ו-464 ק"מ צפונית מבירת רומניה, בוקרשט.
לעיירה אין גישה למסילות ברזל, מה שהקשה על התפתחותה. תחנת הרכבת הקרובה ביותר היא קצ'יקה, 11 ק"מ ממנה, שבה עובר קו הרכבת סוצ'אבה - ואטרה דורניי. דרך סולקה עובר הכביש הלאומי DN 2E (DJ 209).
העיירה כיום.
העיירה נחצית על ידי שתי דרכים ראשיות: רחוב הרפובליקה - בין הכניסה מכיוון קצ'יקה בדרום העיר עד למרכז ורחוב טומשה וודה (בעבר 7 בנובמבר), מגביל לנחל סולקה, ממנזר סולקה עד ליציאה לכיוון מרג'יניה במזרח היישוב. כמעט כל האתרים החשובים ומוסדות העיירה נמצאים בשני רחובות אלה. בשנים 1970–1980 נבנו שיכוני מגורים רובם ברחוב טומשה וודה.
דמוגרפיה.
"האוכלוסייה בסולקה במהלך השנים"
בשנת 1869 היו בסולקה 336 בתים ו-1783 תושבים. בשנת 1880 - 415 בתים ו-2015 תושבים. ב-1880 נספרו 1073 נוצרים אורתודוקסים,851 רומים -קתולים, 71 יהודים ו20 בני דתות אחרות.
במפקד אוסטרי מדצמבר 1900 מנה היישוב, שהיה חלק מנפת גורה הומורה, 2884 תושבים - 1427 גברים 1457 נשים. 588 בתים. 21540 דונם.
לפי שפת האם הרכב האוכלוסייה בסולקה היה כדלקמן: רומנית - 1605, גרמנית - 1076, רוסינית (אוקראינית) - 36, אחרות - 144.
לפי ההשתייכות הדתית: נצרות יוונית-אורתודוקסית - 1546, נצרות קתולית - 1015, יהדות - 281, אחרות - 42.
הכפר פויין מנה 1613 תושבים:817 גברים, 796 נשים. 337 בתים. 14740 דונם.
ההרכב לפי שפות היה :1591 רומנית, גרמנית - 15, אחרות - 7.
ההרכב לפי דת: 1591 - נצרות יוונית-אורתודוקסית, 13 נצרות קתולית, יהדות - 9.
בחווה התגוררו 126 תושבים: 80 גרמנים, 36 רומנים, 6 אוקראינים ושניים - ממוצא אחר.
הפרוכיה הרומית-קתולית בסולקה הוקמה בשנת 1856 והיא הייתה כפופה ל"דקנאט" הכנסייתי ברדאוץ.
לפי המפקד משנת 2011 חיו בסולקה 2,188 תושבים, ירידה משמעותית לעומת המפקד ב-2002 כשגרו בה 4,456 תושבים.
הסיבה העיקרית לירידה הדרסטית של האוכלוסייה הייתה במרץ 2007 היפרדות הכפר פויין-סולקה ככפר עצמאי.
סולקה היא העיירה הכי קטנה ברומניה, אחרי ביילה טושנאד (מרחצאות טושנאד) ונוצ'ט.
בשנת 2011 במפקד מ 20–31 באוקטובר ההרכב האתני של התושבים היה כדלהלן: מתוך 2,188 תושבים - 2,098 רומנים (95,9%), 31 צוענים (1,4%) ו-59(2,7%) מקבוצות אתניות שונות (גרמנים וכו'). לפי דתות - 1914 נוצרים אורתודוקסים (87,5%), 115 פנטקוסטלים (5,3%), 53 רומיים-קתולים (2,4%) ו-106 (4,8%) בני דתות שונות (אדוונטיסטים של היום השביעי, בפטיסטים, יוונים-קתולים, מוסלמים וכו') או אתאיסטים, ללא דת או ללא דת מוצהרת.
הגרמנים.
אחרי סיפוח בוקובינה לאימפריה ההבסבורגית הובאו למקום מתיישבים ממוצא גרמני מאזורים שונים של האימפריה ומגרמניה. בהמשך הגיעו לכפר כמה מהנדסים גאולוגים גרמנים ובצעו סריקות גאולוגיות באזור סולקה וקאצ'יקה. התיישבו ביישוב גם כורי מלח גרמנים ופולנים. אחרי גילויין של מעל 50 מחצבות מלח באזור שבין סולקה לרדאוץ, הוקמה לשכה להפקת המלח תחת ניהולו של יוהאן הופמן.
נוכח גדילת האוכלוסייה הגרמנית, בסביבות שנת 1868 במרכז היישוב, על יד כביש, הוקמה כנסייה רומית-קתולית. כעבור שנה קיבלה הכפר מעמד של עיירת -שוק. בשנת 1910 שליש מהתושבים היו גרמנים במוצאם. מספרם גדל עוד עד שנת 1918 שאוחדה בוקובינה עם רומניה. בהמשך מספר הגרמנים נשאר קבוע. בשנת 1930 הם היוו 26.50% מהאוכלוסייה: 748 מתוך 2,822.
בשנת 1940 במסגרת הסכם בין גרמניה הנאצית לרומניה רוב הגרמנים מסולקה עברו לגור לאזורים אחרים של הרייך השלישי.
עד שנת 1940 הכנסייה הרומית קתולית בסולקה הייתה פרוכיה עם שלוחה בכנסייה של הכפר ארבורה. כתוצאה של הגירת הגרמנים בשנות ה-1940 נסגרה הפרוכיה. בימי המשטר הקומוניסטי פחת עוד יותר מספר הגרמנים והמאמינים הרומים קתולים בכפר.
היהודים.
לפי ספר אורחים מבין שתי מלחמות העולם רוב האורחים בבית ההבראה בסולקה היו יהודים. בשנת 1900 חיו בסולקה 281 יהודים, כ-10% מכלל התושבים. ברשותם היה בית כנסת (טמפל) ובית ספר עברי
רוב יהודי סולקה נספו במחנות וגטאות טרנסניסטריה
קיים במקום בית עלמין יהודי.
תחבורה.
היישוב נמצא במרחק 11 ק"מ מתחנת הרכבת הקרובה ביותר, קצ'יקה, שדרכה עובר קו הרכבת סוצ'אבה - ואטרה דורניי. חוצה אותו הכביש הלאומי DN 2E (בכביש המחוזי DJ 209) פלטינואסה - קצ'יקה - סולקה-מרג'יניה, סוצ'אבה, המחבר את גורה הומורולוי עם רדאוץ וויקובו דה סוס. לפני היציאה מסולקה אל מרג'יניה, מתוך DN 2E מתפתל הכביש הלאומי DN 2K (הכביש המחוזי DJ 209F) סולקה-ארבורה-מילישאוץ.
אתרים חשובים ואטרקציות תיירותיות.
בתחילת המאה ה-17 היישוב נרכש על ידי שליט מולדובה שטפאן טומשה השני (1611–1615, 1621-1623). הוא הקים בו מנזר. הבנייה התחילה ככל הנראה בשנת 1612, אך אין ודאות מלאה בנושא. ברם, ידוע כי הבנייה הושלמה באוקטובר 1614, כאשר השליט ביקש תרומות עבור הכנסייה מן המקומיים, והקדיש אותה לשליחים פאולוס ופטרוס. בימי שלטונו הראשון טומשה לא הצליח להשלים את בניית המנזר, כאשר חומות המבנה, המגדלים בצדו ומגורי הנזירים נבנו ב 1622, בזמן שלטונו השני. כנסיית המנזר דומה לזו של מנזר דרגומירנה. היא גבוהה מאוד, יש לה חומות בעלות עובי של 2 מטר, עם חלונות קטנים בחלק העליון, נבנו בה ארבעה מגדלי הגנה, תאי נזירים, מגורי אב המנזר (ה"סטארץ") ועוד נספחים. המתחם הוקדש בשנת 1623 בטקס שנוהל על ידי מיטרופוליט מולדובה, אנסטסיה קרימקה.
במנזר סולקה פעל המלומד ורטולומיי מזרזיאנול (כ-1710- 1779) שכתב כרוניקת ארץ מולדובה, קומפילציה לפי הכרוניקות של גריגורה אורקה, מירון קוסטין, ניקולאיה קוסטין ויון נקולצ'ה.
המנזר פעל עד 29 באפריל 1785 כשנסגר על ידי השלטונות ההבסבורגים והופעל מחדש בשנת 1997 בימי השלטון הפוסט-קומוניסטי ברומניה.
כנסיית המנזר המשיכה לפעול גם אחרי סגירת המנזר ושופצה בשנים 1901–1902 על ידי האדריכל האוסטרי קרל אדולף רומסטורפר
ושופצה שוב בשנים 1985–1990. הוקדשה מחדש ב-29 ביוני 1997.
ביציאה למרג'יניה אך מחוץ לעיר נמצאה בעבר אתר תיירות בשם "טריי יאזור" ( שלוש בריכות - Trei iazuri) עם קמפינג בעל 36 מקומות.
כוללות 5–6 סלעים ראשיים וכמה קבוצות סלעים משניות הניצבות באופן מפתיע מעל פסגות האובצ'ינות הגדולות. לפי האגדה, בעת פלישות הטטרים שימש המקום כמפלט לנשים ולילדי המקום
בשנת 1913 הגיעה המבשלה לתפוקה של 850,000 ליטר בשנה וב-1915 למיליון ליטר בשנה. בגלל מלחמת העולם הראשונה בשנת 1917 ירדה התפוקה ל-10,000 ליטר בשנה. בין מלחמות העולם התפוקה ומספר הפועלים (בממוצע 300,000 ליטר בשנה) היו קטנים.
חוזה ההחכרה האחרון נמשך בין נובמבר 1944 לאוגוסט 1947 אחרי רפורמת ההלאמה של המשטר הקומוניסטי. בסוף 1948 המבשלה נסגרה.
בהמשך, היא הופעלה מחדש בשם "מבשלת "קונסטנטין דוברוג'אנו גריה". בדצמבר 1952 הפכה לאגף של בית הרושת לאלוכוהל רדאוץ, עברה תהליך של מודרניזציה ובשנת 1966 הפיקה 4 מיליון ליטר בירה בשנה, כאשר רוב התפוקה יוצאה לחו"ל.
בשנת 1973 נבנה בניין חדש להנהלה וב-1983 הוקם מוזיאון קטן המוקדש לבירה. עבור התיירים נפתחה ברסריה במרכז הפארק המרכזי. באמצע הפארק הוצב פסל של כוס חצי ליטר של בירה שהפך לסמל בלתי רשמי של העיר.
ספורט.
האצטדיון "23 באוגוסט"
כלכלה ומסחר.
בעבר הענפים הכלכליים העיקריים היו החקלאות והיערנות.
מוסדות אחרים:
קישורים חיצוניים.
סולקה - ב"לקסיקון גאוגרפי של ממלכת פולין", ורשה 1890 כרך י"א, עמ' 53–54
שרבט
שרבט (פרסית: شربت) הוא משקה איראני, המוכן מפירות או עלי כותרת של פרחים, ומוגש בדרך כלל מקורר. אפשר להגיש אותו בצורה מרוכזת ולאכול עם כף או לדלל במים ליצירת המשקה.
שרבטים פופולריים עשויים אחד או יותר מהבאים: זרעי בזיליקום, מי ורדים, עלי ורדים טריים, אלגום, בעל, היביסקוס, לימון, תפוז, מנגו, אננס, וזרעי צ'יה.
שרבט נפוץ באיראן, טורקיה, בוסניה, העולם הערבי, אפגניסטן, פקיסטן, סרי לנקה, בנגלדש והודו, במיוחד הוא נפוץ אצל מוסלמים לשבירת צום הרמדאן.