בשנת 1588 הוציא השוגון הוראה לאסוף את כל כלי הנשק שבידי האוכלוסייה היפנית שאיננה ממעמד הסמוראים, וההבדל בין מעמד הלוחמים לאזרחים הפך לברור ובלתי ניתן לגישור. לאחר קרב סקיגהארה שהתרחש ב-21 באוקטובר 1600 נוסדה שוגונות טוקוגאווה, השוגונות האחרונה בהיסטוריה של יפן ואיתה תקופה של שלום ושגשוג. השלטון הפך לריכוזי ופיאודלי ומעמד הסמוראים הפך לקאסטה סגורה. סיום הלוחמה גרם לכך שסמוראים רבים נותרו ללא פטרון וללא עבודה. הם זכו לשם רונין. לוחמים אלו מצאו עצמם חסרי מקום בחברה בעלת ערכים נוקשים אך נותרו עם הדחף ללחימה. לכן התיר השוגון לרונין לנהל דו־קרבות אישיים וקרבות בין בתי ספר לתורת לחימה, שפרחו ביפן. מוסדות אלו נקראו גיו ובהם לימדו את הקנדו (תורת השימוש בחרב). תורה זו הייתה חלק מהבושידו (武士道) שמשמעותו ביפנית היא "דרכו של לוחם" - קוד התנהגות של הסמוראים.
בבתי הספר לסיף ותורת לחימה רכשו הסמוראים מיומנות שזכתה לשם קנג'וצו. כאשר תלמיד הצליח להשיג שליטה בסגנון סיוף מסוים הוא התקדם וזכה להדריך אחרים, סייף מוכשר במיוחד היה עוזב את בית-הספר, נודד ברחבי יפן ועורך דו־קרבות עם סייפים אחרים. הסייף שהפסיד בדו־קרב זכה להיות תלמידו של המנצח. על פי הבושידו ההפסד בדו־קרב כשלעצמו לא היה מכתים את הלוחם המובס כנחות למנצח ולא דרש נקמה, אך תפיסת עולם נעלה זו לא תמיד עמדה במבחן המציאות. הפסד בדו־קרב יכול היה להביא להרס כלכלי - מורה לסיוף שבבעלותו בית-ספר משגשג יכול היה לאבד את מטה-לחמו לסמוראי נודד.
דו־קרבות התנהלו בתדירות גבוהה ובכל מקום אפשרי - באולמות הדוג'ו, בחזית מקדשים, ברחובות ציבוריים או בתוך טירות ונמשכו לעיתים עד לפציעתו הקשה או מותו של אחד הלוחמים. בדו־קרב לא היו משנים או עדים כמקובל באירופה. למרות הדרישות של הבושידו השתמשו הלוחמים בכל תכסיס אפשרי ולעיתים הפרו הבנות שהושגו לפני הקרב וניסו להשיג יתרון במטרה להבטיח את תוצאות הדו־קרב. ירידת מעמד הסמוראים במהלך תקופת מייג'י הביאה תחילה על איסור נשיאת חרבות לבסוף לאיסור מפורש על עריכת דו־קרבות, הסמוראים נעלמו מעל במת ההיסטוריה ואתם הדו־קרב ביפן.
אירועים ציבוריים.
גלדיאטורים.
גלדיאטור (בלטינית: Gladiator), היה לוחם ברומא העתיקה ובמקומות אחרים שעסק במופעי בידור, שכללו דו־קרבות בין גלדיאטורים לבין עצמם או בין גלדיאטורים לבין חיות מסוכנות. לעיתים קרובות הסתיימו קרבות אלה במות הגלדיאטור. הקרבות התקיימו בערים רבות של הרפובליקה הרומית והאימפריה הרומית, לרוב במבנים שנבנו במיוחד לכך, כדוגמת זירות או אמפיתיאטרונים כמו הקולוסיאום. מחקר מודרני מצביע על העלייה בפופולריות של הגלדיאטורים ככלים לייצוג מופשט של רעיונות ואידאות רומאיות, על ידי "המחזה" של דו־קרבות וקרבות בודדים מתקופת הרפקובליקה הרומאית שזכו למעמד של אתוס רומאי. משלא יכול היה האידיאל של הגבריות הרומאית למצוא ביטוי הולם בשדה הקרב האמיתי עם המעבר ללחימה במבנים והטלת משמעת ברזל הפכו קרבות הגלדיאטורים לייצוג סמלי של אידיאלים ומיתוסים עתיקים ושימשו ככלי לאישוש בעקיפין של תפיסת העולם המיליטריסטית והמצ'ואיסטיות שהייתה מרכיב חשוב בתרבות הרומאית.
בקרבות הגלדיאטורים מוות נחשב לתוצאה מקובלת וצפויה של הקרב. שיעור ההרוגים באירוע עמד על כרבע עד מחצית מהמשתתפים הקרבות פורסמו לעיתים בתור "עד המוות" (לטינית: sine missione). כאשר הביקוש לגלדיאטורים עלה קרבות "עד המוות" נאסרו על ידי אוגוסטוס, ובאופן רשמי ברוב הנסיבות גלדיאטור שנלחם היטב חסו על חייו. רוב הגלדיאטורים המנוסים השתתפו בשניים או שלושה אירועים בשנה. מספר לא ידוע מתו בקרב הראשון שלהם ואחדים נלחמו עד 150 קרבות. קרב בודד נמשך לכל היותר בין 10 ל-15 דקות. הצופים העדיפו הצמדת יריבים עם סגנונות לחימה משלימים אך שילובים אחרים התקיימו, כגון גלדיאטורים הנלחמים ביחד או החלפה של המפסיד בקרב על ידי גלדיאטור חדש, אשר יילחם נגד הזוכה.
המנצחים קיבלו את כף התמר ופרס מהעורך. לוחם מצטיין היה עשוי לקבל כתר עלי דפנה, וכסף מהקהל כאות הערכה, אך עבור מי שנידון לזירה (ad ludum) הפרס הגדול ביותר היה הענקת חירות (Manumission), המסומלת על ידי הענקת חרב אימון מעץ או מוט (rudis) כמתנה מהעורך. מרטיאליס מתאר קרב בין פריסקוס וורוס שלחמו בגבורה ובאופן זהה לאורך זמן רב, כך שכאשר שניהם הודו בתבוסה באותו הרגע טיטוס העניק ניצחון וחירות לשניהם. לגלדיאטור בשם פלאמה הוענק מוט ארבע פעמים, אך הוא בחר להישאר גלדיאטור. על מצבתו בסיציליה כתוב: "פלאמה, סקיוטור, חי 30 שנה, נלחם 34 פעמים, ניצח 21 פעמים, נלחם עד תיקו 9 פעמים, הפסיד 4 פעמים, סורי לפי לאום. דליקאטוס עשה זאת עבור חברו לנשק".
בשלהי הרפובליקה הרומית או בתחילת ימי הפרינפיקט החלו החלו נשים להופיע כלוחמות. בשנת 66 לספירה יזם נירון קיסר קרב בין נשים, גברים וילדים אתיופים כדי להרשים את טירידאטס הראשון, מלך ארמניה. בהליקרנסוס נמצא תבליט מהמאה השנייה המתאר שתי לוחמות בשם "אמזון" ו"אקיליה". הקרב שלהן הסתיים בתיקו. באותה המאה, אפיגרף מאוסטיה מהלל אדם מהאליטה המקומית בתור הראשון "שחימש נשים" בהיסטוריה של המשחקים שלה. ככל הנראה הגלדיאטריקס עברו אותה ההכשרה כמו עמיתיהן הגברים. הופעת הגלדיאטריקס בזירה נאסרה החל משנת 200 לספירה.
המשחקים הגיעו לשיאם בין המאה ה-1 לפנה"ס ועד המאה השנייה לספירה, והם דעכו לבסוף במהלך המאה החמישית המוקדמת, לאחר אימוץ הנצרות כדת המדינה, אם כי אירועי "ציד חיות" (venationes) נמשכו אל תוך המאה ה-6.
טורניר.
טורניר (מצרפתית עתיקה: torneiement או tornei) הוא שם של אירועים ציבוריים, משחקי מלחמה שנערכו בציבור בתקופת ימי הביניים והרנסאנס (מהמאה ה-12 עד למאה ה-16) כחלק ממסורת רחבה יותר של משחקים שנקראו הסטילוד ( אנגלית וצרפתית: Hastilude). הטורנירים כללו מספר אירועים מיוחדים כאשר הגדול והמרכזי שבהם היה קרב רב (אנגלית וצרפתית Melee), במהלכו לחמו קבוצות של אבירים ולוחמים אחרים במשך ימים מספר זה נגד זה ובין היתר גם תחרות הפלה ברומח (אנגלית: ג'אוסט - Joust צרפתית Joute équestre), בין שני אבירים רכובים על-גבי סוס, כאשר מטרת כל אחד מהם היא להפיל את יריבו מהסוס ברומח. הטורנירים וקרבות הרומח התגבשו ממסורת קרבות ותחרויות אימון של הצבא הרומי והפכו לבילוי ציבורי פופולרי. תחילה בצרפת של המאה ה-12 ולאחר מכן התפשט המנהג מצפון-צרפת לאנגליה ולחבל הריין, בשנת 1160 נערכו טורנירים בכל צרפת ובאנגליה ובשנת 1175 כבר נערכו טורנירים בכל אירופה עד לגבולות פולין.
בתחרות הג'אוסט האבירים צוידו לרוב בשלושה כלי נשק - רומח, חרב ורונדל (מעין פגיון). אביר אשר הפיל את יריבו מהסוס הוכרז כמנצח לאותו סיבוב. אם נפלו מסוסם שני האבירים הסיבוב הוכרז כשוויון וההכרעה לגביו התבצעה בדו־קרב חרבות. על פי רוב, המוביל לאחר שלושה סיבובים נקבע כמנצח בתחרות. וריאציות עיקריות של התחרות - א פלזאנס (à plaisance - "בעונג", "בעדינות") מתייחס לתחרויות למטרות תענוג של המתחרים והקהל בטורניר, בהן נעשה שימוש ברומחים קהי-קצוות. א אוטראנס (à outrance - 'עד כלות') התרחש לרוב בעתות מלחמה בשדה הקרב - נעשה בו שימוש ברומחים חדי-קצוות, והוא נמשך עד מות אחד הלוחמים (או שניהם). עם זאת, גם בקרבות "מעודנים" נגרמו פציעות קשות ואף מוות.
למרות הפופולריות הרבה היו הרשויות הדתיות והאזרחיות נלהבות פחות, בשנת 1130 קבע האפיפיור אינוקנטיוס השני בוועידת הכנסייה בקלרמון כי הוא מגנה את הטורנירים ואוסר לקבור את אלו שנהרגו במהלכם בקבורה נוצרית מאחר שמשחקי מלחמה אלו מסיטים את תשומת הלב של האבירים מחובתם לצאת למלחמה ולהגן על הצלב והאינטרסים של הכנסייה. הנרי השני, מלך אנגליה אסר על קיום טורנירים באנגליה בתחילת שלטונו מחשש לפגיעה בסדר הציבורי וריצ'רד הראשון, מלך אנגליה ("לב הארי") אישר מחדש את קיומם בשישה מקומות מיוחדים שנועדו לכך. בצרפת אסר לואי התשיעי, מלך צרפת על קיום טורנירים החל משנת 1260, איסור שנשמר מאז על ידי יורשיו. לתחרות הג'אוסט היו אוהדים נלהבים והחל משנת 1220 התקיימו תחרויות נפרדות מטורנירים.
הטורניר המשיך להתקיים באנגליה תחת שלטונו של אדוארד הראשון, מלך אנגליה (1272–1307) וזכה לפופולריות מחודשת עד לימי שלטונו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה (1327 – 1377). הטורניר האחרון נערך באנגליה בשנת 1342 ובאירופה המערבית בשנת 1379. הג'אוסט המשיך להיות ספורט בחירה של מעמד האצולה באנגליה ובגרמניה עד למאה ה-17. בצרפת הופסק הג'אוסט לאחר מותו בתחרות של אנרי השני, מלך צרפת. החל משנות ה-70 של המאה ה-20 החלה התעניינות מחודשת אם כי מוגבלת בג'אוסט כספורט.
דו־קרב בתרבות.
דו־קרב לסוגיו השונים תפס מקום של כבוד ורבים תיאוריו בתרבות האנושית בכלל ובכל דרכי היצירה והביטוי האמנותי, כתיאור אלגורי או כרגע האמת בו נפגשים זה מול זה הכוחות או הגיבורים המסובבים את היצירה. הדו־קרב הוא ארכיטיפ של מצב בו נפגשים-נלחמים הניגודים הבסיסיים בקיום האנושי: רוע מול טוב, אדם נגד אויבו או נגד עצמו ומערכות חברתיות נגד התוהו ואנרכיה. הדמויות המופיעות כארכיטיפ בדו־קרב הן בדרך כלל מסוג גיבור, אנטי גיבור ואנטגוניסט. דו־קרב האצילות בוואדוץ נחשב לאחד מסממנים של פמיניזם.
מיתוס.