מכון מנדל
שימור תל מגידו
סטפן ראזין
סְטֵנְקָה (סְטֵפַּן) ראזין (ברוסית: Степан Тимофеевич Разин; 1630 – 16 ביוני 1671) היה קוזאק, מנהיג המרד הגדול ברוסיה הצארית במאה ה-17.
ראזין נולד בכפר זימובייסקיה במחוז וולגוגרד של ימינו (שם נולד מאוחר יותר ימליאן פוגצ'וב – מנהיג המרד הגדול הבא). בשנת 1661 הוא ניהל משא ומתן עם הקלמיקים, ומכאן ניתן להסיק שהוא היה כבר בעל מעמד ומוניטין בין הקוזאקים של הדון. גם לאחיו, איוואן ופרול, היה מוניטין צבאי. בשנים 1662–1663 פיקד ראזין על יחידה קוזאקית בפשיטות לשטחים של חאנות קרים והאימפריה העות'מאנית. באותה תקופה, הוויוודה האציל יורי דולגורוקוב החליט להוציא להורג את אחיו הבכור של ראזין, איוואן ראזין. ככל הנראה, תרם אירוע זה במידה רבה להתנהגותו בהמשך של סטפן ראזין.
בשנת 1667 הוביל ראזין פשיטה מוצלחת של קוזאקים על הערים בוולגה התחתונה, בנהר אורל ובפרס.
המרד.
באביב 1670 החל ראזין במרד גלוי נגד השלטון. הוא שלח כרזות בהן הציע לכל האיכרים והצמיתים להצטרף לכוחותיו תוך הבטחת חופש והנהגת השיטה הנהוגה ביישובים קוזאקים בשטחים שיכבוש. לא הייתה לו כוונה לסלק את הצאר אלכסיי הראשון מהשלטון, אך בהתאם לכרזות כל הסובבים את הצאר מושחתים ויש להחליפם. הוא גם פיזר שמועות שבמחנה שלו נמצא הבן של הצאר (שכבר לא היה בחיים) וראש הכנסייה לשעבר ניקון (שהיה בגלות ונשללו ממנו כל תאריו). בכל הערים שהצליח לכבוש הנהיג ראזין ממשל קוזאקי, תוך הריגת נציגי השלטונות וביזה של מעמד הביניים. בכל השטחים סביב הוולגה החלו מרידות של איכרים ושל עמי הוולגה: מארי, צ'ובשים ומורדבה. לאחר כיבוש אסטרחן, צאריצין, סראטוב וסמרה התקדם ראזין עד לסימבירסק אך לא הצליח לכבוש אותה. ב-4 באוקטובר 1670, במהלך קרב סמוך לעיר, נפצע ונמלט לאזור נהר הדון. במקביל, החלו כוחות גדולים מטעם השלטון להתקדם לכיוון נהר הדון.
ראשי הקוזאקים המקורבים לשלטון הבינו היטב שהצאר עלול לנקום בכל האוכלוסייה הקוזאקית, ולכן, באפריל 1671, כבשה האצולה הקוזאקית בקרב עקוב מדם את מעוזו של ראזין והסגירה אותו לידי השלטונות הרוסיים ושליחי הצאר.
הוצאתו להורג.
ב-6 ביוני 1671 הוצא ראזין להורג בכיכר בּוֹלוֹטְנַיָה שבמוסקבה, בחברת אחיו הצעיר פְרוֹל.
השיר.
אודות סטפן ראזין נכתב שיר רוסי עממי המתאר את מעלליו. כותרת השיר היא "סטנקה ראזין". השיר, שנכתב בסביבות שנת 1883, זכה להצלחה מסחרית במערב דווקא במאה ה-20 תחת הכותרת "The Carnival is Over", לאחר שהוקלט על ידי להקת הפולק האוסטרלית "המשחרים". השיר צעד בראש מצעדי המכירות בבריטניה ובאוסטרליה בשנת 1965. בשנות השמונים הוקלטה לשיר גרסה נוספת על ידי להקת הדיסקו הגרמנית "בוני אם".
המפלגה הקומוניסטית הארצישראלית
אימפרומפטיו
ניקון (פטריארך)
ניקון (ברוסית: Никон; בשמו החילוני: ניקיטה מינין, Никита Минин; 7 במאי 1605 - 27 באוגוסט 1681) היה ראש הכנסייה הרוסית, הנהיג רפורמה דתית נרחבת, אך בסופו של דבר סולק מכל תפקידיו.
חייו.
ניקון נולד במשפחת איכרים ממוצא מורדובי בכפר ליד ניז'ני נובגורוד. אימו נפטרה בילדותו ואביו התחתן שנית. בגיל 12 הוא עבר לגור במנזר. בשנת 1624 חזר להוריו, התחתן והחל לשרת ככומר מקומי. בשנת 1635 לאחר פטירת ילדיו, הכריח את אשתו לנדור נדרי נזירה, ונעשה נזיר בעצמו במנזר סולובקי. מאוחר יותר עבר למנזר אחר ובשנת 1643 התמנה לאב המנזר. בשנת 1646 הגיע למוסקבה לפגישה עם אלכסיי הראשון. הצאר התרשם ממנו מאוד והחליט להשאיר אותו בחצרו. עם הזמן השפעתו על הצאר גדלה וכל יום שישי הוא היה מגיע לצאר לשיחות והתייעצויות בנושאים דתיים ומדיניים והוא התיישב במנזר נובוספסקי. בשנת 1649 התמנה לראש כנסייה בנובגורוד.
ראש הכנסייה הרוסית.
ב-15 באפריל 1653 נפטר הפטריארך הרוסי. ב-25 ביולי 1652 ניקון התמנה לראש הכנסייה הרוסית החדש. במהלך הטקס הוא הצליח לקבל את הבטחת הצאר שהוא לא יתערב בענייני דת וכנסייה.
זמן קצר לאחר קבלת תפקיד הפטריארך ניקון החל בביצוע רפורמה דתית ברוסיה. מהות הרפורמה הייתה בהתאמת הספרים הדתיים הרוסים לספרים היוונים והתאמת מנהגי התפילה עם המנהגים היוונים. צורת ניהול הרפורמה הביאה להתנגדות עזה ובסופו של דבר לפילוג בכנסייה הרוסית.
באותה תקופה אלכסיי הראשון ניהל מערכה צבאית נגד האיחוד הפולני-ליטאי - מלחמת רוסיה-פולין (1654 - 1667). בזמן העדרו של הצאר ממוסקבה ניקון ניהל את ענייני המדינה. מצב זה, לאור האופי וההתנהגות שלו גרמו להתמרמרות עזה בין הבויארים וההנהגה הדתית. בסופו של דבר היחסים בינו לבין הצאר התקררו וב-10 ביולי 1658 ניקון עזב בהפגנתיות את התפקיד הרם ועבר למנזר ליד מוסקבה.
בשנת 1660 בהתייעצות של ראשי הכנסייה הרוסית תוכנן לשלול מניקון את כל תפקידיו ותואר הכומר. התוכנית לא יצאה אל הפועל, אך סוכם לערוך לו משפט. בשנת 1666 החל המשפט שבו ישבו פטריארכים מאלכסנדריה ואנטיוכיה. ב-12 בדצמבר 1666 התקיימה הישיבה השלישית והאחרונה. מניקון נשללו כל תפקידיו ותואריו והוא נשלח למנזר פראפונטוב כנזיר מן המניין. לאחר פטירת אלכסיי הראשון הוא הועבר למנזר אחר עם משטר נוקשה.
בשנת 1681 ניקון קיבל אישור לחזור למנזר באזור מוסקבה. בדרך, באזור ירוסלבל הוא נפטר. בלוויה שהתקיימה הצאר החדש פיודור השלישי התייחס לניקון כראש הכנסייה למרות מחאות הכמורה. בשנת 1682 בהתאם לבקשות הצאר ולמרות התנגדות ראש הכנסייה סוכם להחזיר את ניקון לרשימת ראשי הכנסייה ולהתייחס לזכרו בהתאם.
למרות העונש האישי הכבד שהוטל עליו, הרפורמות שהוא יזם נמשכו.
שבתאי דז'אן
סרט גיבורי-על
סרט גיבורי-על (באנגלית: Superhero film) הוא סרט קולנוע אשר מתמקד בגיבורי-על, יחיד או רבים, אשר ניחנים בכוחות על-אנושיים ומקדישים את חייהם להגנה על הציבור. סרטים מסוג זה מכילים אלמנטים של פעולה, הרפתקאות, פנטזיה או מדע בדיוני, והסרט הראשון בסדרה של גיבור אחד בדרך כלל מתמקד בסיפור המקור של הגיבור ושל כוחו, וכן במאבקו בנבל-העל הידוע ביותר שלו והאנטגוניסט הראשי של הסרט.
מרבית סרטי גיבורי-העל הם עיבודים קולנועיים של חוברות קומיקס. בניגוד להם, סרטים כדוגמת "רובוקופ", טרילוגיית "בלתי שביר" ("בלתי שביר", "ספליט", "מיסטר גלאס"), "משפחת סופר-על" ו"הנקוק" הם רעיונות מקוריים, בעוד "הצרעה הירוקה" (2011) ו"הצל" (1994) מבוססים על תסכית רדיו משנות ה-30.
אחרי סרטי קומיקס בשנות ה-80 וה-90 שרבים מהם כשלו, סוגת סרטי גיבורי-העל החלה לשגשג בעשור הראשון של המאה ה-21.
היסטוריה.
המאה ה-20.
מראשית שנות ה-40 עד סוף שנות ה-60.
כמעט מיידית לאחר שגיבורי העל זכו להכרה בחוברות הקומיקס בשנות ה-40 של המאה ה-20, הם כיכבו בסרטוני פעולה קצרים ששודרו בימי שבת בבוקר, ויועדו לילדים. בין התוכניות היו "הרפתקאותיו של קפטן מארוול" (1941), "באטמן", "הפנטום" (1943), "קפטן אמריקה" (1944) ו"סופרמן" (1948).
בשנים הבאות חלה צנזורה קשה בחוברות הקומיקס, מה שהוביל להורדתם של רוב סרטוני הבוקר, פרט לשניים - סדרת הטלוויזיה "הרפתקאותיו של סופרמן" בכיכובו של ג'ורג' ריבס וכן סרט הקולנוע "באטמן" (1966), שנוצר בעקבות סדרת הטלוויזיה הקאמפית מאותן שנים. סרטי סופר-גיבורים באותה תקופה כללו את ""Danger: Diabolik" של הבמאי האיטלקי מריו באווה (1968), שהתבסס על הנבל דיאבוליק, סרט פוליטי-סאטירי צרפתי בשם "Mr. Freedom"" (1969) בהשתתפותם של דונלד פלזנס, סרז' גינסבורג, דניאל כהן-בנדיט, איב מונטאן וסימון סיניורה וכן הסרט הקומי האמריקאי "עולמה הפראי של באטוומן" (1966).
מסוף שנות ה-70 עד סוף שנות ה-90.
"סופרמן", סרטו של ריצ'רד דונר משנת 1978, היה לסרט גיבורי העל השאפתני הראשון, אשר זכה להצלחה קופתית ומסחרית. הצלחתו גרמה לפריחתם של סרטי ההמשך "סופרמן 2" (1980) ו"סופרמן 3" של ריצ'רד לסטר (1983), "" (1987) ו"סופרגירל" (1984) וכן לסרטי גיבורי-על נוספים כסרטו של וס קרייבן "היצור מן הביצה" (1982), סרטיו של טים ברטון "באטמן" (1989) ו"באטמן חוזר" (1992), "המעניש" (1989) בכיכובו של דולף לונדגרן, "דיק טרייסי", "צבי הנינג'ה" (1990), "צבי הנינג'ה 2", "הרפתקאות רוקטיר" (1991), "הצל" (1994), "מייטי מורפין פאוור ריינג'רס - הסרט" (1995), "הפנטום" (1996), וכן סרטיו של ג'ואל שומאכר "באטמן לנצח" (1995) ו"באטמן ורובין" (1997). בנוסף, בשנת 1990 יצא עיבוד טלוויזיוני לקפטן אמריקה.
סרטי "באטמן" של טים ברטון (באטמן, באטמן חוזר) נחשבו להצלחה עצומה והיו לשוברי קופות בזכות נאמנותם לקומיקס ועל כך שלקחו עלילה אפלה מהסדרה הישנה של באטמן, שלקחה עלילה פחות כבדה ויותר קומית. סרטי ההמשך של ג'ואל שומאכר לדמותו של באטמן היו פחות רציניים ויותר קאמפיים, זכו לביקורות שליליות מצד המעריצים ובסופו של דבר נכשלו בקופות ועד היום נחשבים לכישלון. בעקבות כישלון זה הוחלט על הפסקת יצירת סרטי "באטמן". השינוי בהחלטה זו בא רק בעקבות הצלחת הסרטים הרציניים, הנאמנים לקומיקס, של חברת מארוול קומיקס בשנות ה-2000.