ב-1968 הוחתם קנדי על ידי מאתר כישרונות שצפה בו מטעם ארסנל. שנה אחת לאחר מכן, ב-29 בספטמבר 1969, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד גלנטוראן בגביע ערי הירידים; באותה עונה העפילו התותחנים עד למשחק הגמר מול אנדרלכט. קנדי מילא תפקיד חשוב במשחק הראשון, לאחר שצימק את התוצאה ל־1:3. המשחק השני הסתיים בניצחון 3:0 לטובת ארסנל, מה שהבטיח לתותחנים את הזכייה בתואר אירופי ראשון בזכות הפרש שערים.
קנדי השתתף בשישה משחקים בלבד בעונת 1969/1970, אך בעונה שלאחר מכן החמיץ משחק אחד בלבד. שער הניצחון של קנדי בדרבי של צפון לונדון מול טוטנהאם הוטספר הקנה לארסנל את האליפות, לראשונה מאז עונת 1952/1953. שלושה ימים לאחר מכן נערך גמר גביע ה-FA, שהסתיים בניצחון על ליברפול בתוצאה 2:1. קנדי אמנם לא הבקיע בגמר, אך סיים את העונה כמלך השערים של ארסנל עם 27 הבקעות. דאבל זה היה הפעם השנייה במאה ה-20 שבה מועדון כלשהו מגיע להישג זה.
משחק גמר גביע ה-FA הבא שהמועדון העפיל אליו הסתיים בהפסד ללידס יונייטד; קנדי עלה כמחליף במקום ג'ון רדפורד, אך כשל בהשוואת תוצאת המשחק; גם בעונה זו (1971/1972) הוא סיים כמלך השערים של ארסנל, הפעם עם 19 שערים. במשך שתי העונות הבאות הוא היה שחקן הרכב קבוע בארסנל והבקיע שערים רבים כולל זכייה נוספת בתואר מלך השערים של המועדון בעונת 1973/1974. אולם, למרות יכולתו הגבוהה הוא לא הצליח להוביל את ארסנל לזכייה בתארים כלשהם. בסוף העונה הוא הועבר לליברפול תמורת סכום של 180,000 לירות שטרלינג. קנדי היה ההחתמה האחרונה של המאמן ביל שאנקלי, שהודיע על התפטרותו באותו יום. הופעת הבכורה שלו בליברפול הייתה במשחק נגד צ'לסי בסטמפורד ברידג' ב-31 באוגוסט 1974, וכבר בדקה ה-22 הוא הבקיע את השער הראשון מתוך שלושה של ליברפול.
קנדי לא הרבה לשחק בעמדת החלוץ המרכזי שבה הצטיין, בעיקר בגלל נוכחותם של קווין קיגאן וג'ון טושאק. אולם, בוב פייזלי שהחליף את שנקלי הועיד את קנדי למטרה אחרת. הוא נתן לו את החולצה מס' 5 והסיט אותו לעמדת הקשר המרכזי התוקף, החלטה שהתבררה כנכונה לאחר שקנדי שיחק היטב בשארית העשור.
הופעת הבכורה של קנדי במדי הנבחרת הייתה בניצחון 2:1 על נבחרת ויילס ב-24 במרץ 1976. קנדי הבקיע את השער הראשון של אנגליה. בהמשך הקריירה שלו הוא השתתף ב-16 משחקים נוספים במדי הנבחרת. הוא אף נכלל בסגל הנבחרת ליורו 1980.
קנדי זכה עם ליברפול בגביע אופ"א (כאשר הוא מבקיע שער במשחק הגמר) ובאליפות של עונת 1975/1976. בעונה שלאחר מכן הוא היה קרוב לשחזור הזכייה בדאבל עם ארסנל, אך משחק גמר גביע ה-FA הסתיים בהפסד למנצ'סטר יונייטד וקנדי החמיץ את ההזדמנות להיות השחקן הראשון שזוכה בדאבל עם שני מועדונים שונים.
לאחר שהאפשרות לזכייה בדאבל הפכה ללא ריאלית נערך גמר גביע אירופה לאלופות מול בורוסיה מנשנגלדבך. המשחק הסתיים בניצחון של ליברפול בתוצאה 3:1, וקנדי זכה בתואר אירופי שלישי. הוא זכה עם ליברפול בגביע אירופה גם בעונה שלאחר מכן ובעונת 1980/1981, במקביל לשתי אליפויות נוספות וגביע ליגה ראשון. בגמר ב-1981 נגד ריאל מדריד הבקיע את השער היחיד במשחק ובכך העניק את התואר לקבוצתו.
קנדי עזב את ליברפול ב-1981 בעקבות עליית קרנו של הקשר הצעיר רוני וליין, ובינואר 1982 הצטרף לסוונסי סיטי תמורת 160,000 לירות שטרלינג. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד מנצ'סטר יונייטד ב-30 בינואר. תקופתו של קנדי בסוונסי הסתיימה בצורה רעה, לאחר שהואשם על ידי המאמן ג'ון טושאק (שותפו לשעבר בליברפול) בכך שהוא אינו מתאמץ מספיק על המגרש. אולם, הסיבה האמיתית לכך הייתה מחלת פרקינסון שממנה סבל קנדי. הוא ניסה להמשיך את הקריירה שלו כשהצטרף בנובמבר 1983 להרטלפול יונייטד, אולם מצבו הבריאותי החמיר והוא נאלץ לפרוש ב-1984, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-33. בגיל 35 התברר לו סופית כי הוא אכן חולה בפרקינסון.
קנדי עבד כמאמן בסנדרלנד לאחר פרישתו, והייתה זו הפעם האחרונה שבה היה מעורב בתחום הכדורגל. את רוב זמנו מאז הפרישה ועד למותו הוא הקדיש לעבודה שמטרתה לגייס מימון למחקר וטיפול במחלת פרקינסון. ב-1991 נערך באצטדיון הייבורי משחק צדקה בין ארסנל לליברפול, ו-18,000 צופים הגיעו על מנת להביע תמיכה במטרתו של קנדי.
מאז פרישתו הוא נאלץ להתמודד עם יכולת תנועה מוגבלת, והוא היה תלוי במספר תרופות על מנת לשלוט בחלק מהתסמינים של מחלתו. בעקבות קשיים כלכליים הוא נאלץ למכור את הגביעים, מדליות, חולצות ומזכרות אחרות שבהן זכה. ב-26 בינואר 2008 פורסמה כתבה בדיילי מייל על קרן מיוחדת המשותפת לאוהדי ארסנל וליברפול, שמטרתה לסייע לקנדי.
במשאל אוהדים שנערך ב-2006 נבחר קנדי למקום ה-28 ברשימת 100 השחקנים הטובים ביותר בתולדות ליברפול.
נפטר ב-30 בנובמבר 2021.
שירות רשת
אדולף שרף
אדולף שרף (20 באפריל 1890 - 28 בפברואר 1965) היה פוליטיקאי אוסטרי מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, שכיהן כסגן קנצלר אוסטריה מ-1945 ועד 1957 וכנשיא הפדרלי השישי של אוסטריה בין השנים 1965-1957.
ראשית חייו.
אדולף שרף נולד בעיר ניקולשבורג (כיום מיקולוב שבצ'כיה) למשפחה ענייה ממעמד העובדים. החל מ-1899 הוא התגורר בווינה. הוא התחנך בבית ספר תיכון ברובע הרנלס (Hernals) ולמד באוניברסיטת וינה. שרף היה צעיר מוכשר והוא למד בבית ספר למשפטים תוך כדי שהוא מממן את לימודיו בעבודה חלקית ובאמצעות מלגת הצטיינות שהוענקה לו. ב-1914 הוא קיבל תואר דוקטור וארבעה שבועות לאחר מכן, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא התנדב לשירות בצבא האוסטרו-הונגרי.
קריירה פוליטית.
עם תום המלחמה השתחרר שרף בדרגת לוטננט משנה. כמי שהיה עד לתבוסתה ולפירוקה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, הוא נכנס לפוליטיקה בתיווכו של אוטו גלקל ומצא תעסוקה כמזכירו של נשיא המועצה הלאומית מטעם הסוציאל-דמוקרטים, קרל זייץ. במשרה זו הוא החזיק לאורך כל שנותיה של הרפובליקה האוסטרית הראשונה, עד להתפטרותו של נשיא המועצה, קרל רנר במרץ 1933. שרף, יחד עם קרל זייץ ויחד עם אוטו באואר, האיץ ברנר לפרוש מתפקידו, מהלך שהתברר כפטאלי, שכן הוא נתן לקנצלר, אנגלברט דולפוס את ההזדמנות להפיל את המשטר הפרלמנטרי באוסטריה.
ב-1933 היה שרף לסגן נשיא המועצה הפדרלית ולמרות שהוא הבדיל את עצמו מפעילויותיה של השוצבונד, הוא נעצר לאחר המרידה של פברואר 1934 ואיבד את תפקידיו הפוליטיים במהלך כינונה של הדיקטטורה האוסטרופשיסטית. לאחר פירוקה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הוא נותר מובטל וב-1934 הוא עבר את בחינות לשכת עורכי הדין ועבד כשותף במשרד עורכי דין.
לאחר סיפוח אוסטריה (האנשלוס) על ידי גרמניה הנאצית במרץ 1938, נעצר שרף וישב בכלא זמן מה כאסיר של הגסטפו. יחד עם זאת, שלושה חודשים לאחר מכן, במסגרת האריזציה של משרד עורכי הדין של ארנולד איזלר, עורך דין יהודי, וחבר במפלגתו של שרף, שנאלץ לעזוב את אוסטריה, קיבל שרף את משרדו של איזלר, ומעולם לא השיב לו את הבעלות על המשרד. מאוחר יותר סייע שרף באריזציה של מבנים בווינה. לעומת זאת, שרף ניסה להימנע, ואף הצליח, מלהיות חבר ב"אגודה הנציונל-סוציאליסטית של בעלי מקצועות המשפט" (NSRB) והוא היה מקושר לגופי התנגדות גרמנית לנאציזם. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, גויס בנו היחידי רינהולד לורמאכט והוא נהרג בקרב ב-1941. לאחר כישלון קשר העשרים ביולי ב-1944, בילה שרף חמישה שבועות נוספים בכלא.
מייד לאחר כיבוש וינה על ידי הצבא האדום באפריל 1945, היה שרף ליושב ראש בפועל של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שחזרה לפעילות והוא הצטרף לממשלת האחדות בראשותו של הקנצלר קרל רנר. יחד עם רנר ועם הפוליטיקאי השמרן, לאופולד פיגל ועם המנהיג הקומוניסטי, יוהאן קופלניג, הוא הקים את הממשלה הזמנית הראשונה של הרפובליקה האוסטרית השנייה. לאחר הבחירות שנערכו ב-1945, היה שרף לחבר במועצה הלאומית שהוקמה מחדש. הוא שירת כסגן הקנצלר בממשלות הקואליציוניות שבהן היו שותפות מפלגת העם השמרנית והסוציאל-דמוקרטים (הקומוניסטים הוצאו מהממשלה ב-1947), בראשותם של פיגל ושל יורשו, יוליוס ראב, עד 1957.
לשרף היו הסתייגויות בנוגע להשבת הרכוש היהודי לבעליו וכן בנוגע לשיבתם של מהגרים כמו ברונו קרייסקי. הוא התנגד לשיתוף פעולה של הסוציאל-דמוקרטים עם המפלגה הקומוניסטית ותחת זאת הוא התקרב לפדרציית העצמאיים הימנית, מהלך שלא מנע ירידה באחוזי ההצבעה לטובת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בבחירות של 1949. בבחירות של 1953 הפכה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שוב למפלגה הגדולה ביותר, אך הישג זה לא היה מספיק כדי שימונה קנצלר מטעמה. ב-1955, לקחו שרף, ראב ופיגל חלק במשא ומתן שנערך במוסקבה על אמנת המדינה האוסטרית, אז הוא הביע את הסתייגויותיו הקשות בנוגע להכרזת הנייטרליות האוסטרית.
נשיא.
ב-4 בינואר 1957 לאחר שהנשיא תאודור קרנר מת בעת כהונתו, היה שרף למועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-5 במאי. לאחר שנבחר לתפקיד הושבע שרף כנשיא ב-22 במאי. ביוני 1961 הוא אירח את פסגת וינה בהשתתפותם של נשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי וראש ממשלת ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב, שבמסגרתה התקיימה סעודה רשמית בארמון שנברון, שבה היה שרף המארח הרשמי יחד עם בתו מרתה כגברת הראשונה, שכן שרף היה אלמן מאז 1956.