נדב נולד וגדל בתל אביב. בהיותו נער החל לכתוב סיפורים קצרים בהשראת פעיל השלום אייבי נתן ותחנת הרדיו קול השלום, והצטרף לפעילויות הומניטריות במסגרת ארגון "המלאכים של אייבי".
בתחילת שנות העשרים לחייו עבר נדב להתגורר בארצות הברית, שם החל לגבש את זהותו כאמן יוצר. לאחר מספר שנים בארצות הברית שב נדב לישראל והחל בכתיבת ספריו.
בשנת 2003 פורסם ספרו הראשון "הלב הרואה", שהוא קובץ של סיפורים קצרים. אחדים מן הסיפורים נכתבו בסגנון הריאליזם הקסום ומשיקים למדע הבדיוני, באחרים ניתן למצוא יסודות פנטסטיים.
בשנת 2006 פורסם ספרו השני "הבלונדיניות העצובות של חיי". זהו רומן שבמרכזו שדרן רדיו פרוע המנהל מערכת יחסים הזויה והרסנית עם שלוש נשים בלונדיניות דיכאוניות.
שני ספריו של נדב ראו אור בהוצאת מודן.
מרק כהן
אומת נאוואחו
אומת נאוואחו (נאוואחו: Naabeehó Bináhásdzo, אנגלית: Navajo Nation) היא טריטוריה חצי-אוטונומית המנוהלת בידי אינדיאנים ושטחה הוא 71,000 ק"מ רבוע (27,425 מייל רבוע), שטח זה מכסה חלקים שונים של אריזונה, יוטה וניו מקסיקו. שטח זה הוא השטח הגדול ביותר המוקדש לשמורת אינדיאנים בתוך ארצות הברית.
לאומה יש את אחת הממשלות הכי מפותחות מבין השבטים בצפון אמריקה, שכוללת בתי משפט, כוחות משטרה גדולים ושירותים ציבוריים נרחבים. בנוסף לכך, אומת נאוואחו היא שטח אדמה ציבורי גדול בדרום-מערב ארצות הברית, ובתוכה יש אזורים טבעיים רבים, כגון קניון אנטילופ.
באנגלית, השם ההתחלתי לאזור היה "שמורת האינדיאנים נאווחאו", שהונהגה החל משנת 1923 בידי "המועצה השבטית של נאווחאו". ב-15 באפריל 1969 השם הרשמי על החותם של אומת נאוואחו שונה לאומת נאווחאו, והודיעו כי מיום זה ואילך "כל התכתבות, ומכתבים ... של שבט נאווחאו ישתמשו בשם "אומת נאווחאו" בשביל לדבר על השבט". בשנת 1994, הצעה לשנות את השם מ"נאווחאו" ל"דינא" ("Diné") סורבה בידי מועצת נאוואחו. המועצה אמרה כי השם דינא מזכיר את הזמנים מלאי הסבל של הצעידה הארוכה, ושהשם נאוואחו הוא השם המתאים לעתיד.
היסטוריה.
לאחר אירוע הצעדה הארוכה של הנאוואחו וכליאתם בשמורת בוסקה רדונדו בסמוך לפורט סמנר בניו מקסיקו, הוקמה שמורת האינדיאנים של שבט נאוואחו בהתאם לחוזה משנת 1868. הגבולות הוגדרו כקו רוחב 37 בצפון, בדרום הקו שעובר במבצר דפיאנס, במזרח קו שעובר במבצר ליאון ובמערב כקו רוחב 109°30′. אף על פי שהחוזה העניק שטח של מעל ל-100 מיילים רבועים בשטח ניו מקסיקו, השטח האמיתי שניתן היה רק קצת יותר מחצי מהשטח שהובטח. שטח התחלתי זה מיוצג בדגל נאוואחו בידי מלבן חום כהה.
למרות זאת, מאחר שלא הונח גבול ממשי או ציוני דרך בגבולות נאוואחו, רבים משבט נאוואחו חזרו למקום מגוריהם המקורי ללא קשר לגבולות האומה. חלק משמעותי משבט נאוואחו כיום גר בצמוד לקולורדו הקטן ונהרות אחרים בקולורדו וגם בסמוך להר נאווחו.
ההרחבה הראשונה בשטחה של אומת נאוואחו התרחשה ב-28 באוקטובר 1878, כאשר רתרפורד הייז שחתם על דחיפה של הגבול המזרחי 20 מיילים (32 קילומטרים) מזרחה. הוספות נוספות של שטח לאומת נאוואחו קרו במאה ה-19 ובמאה ה-20 (ראו מפה). רוב ההוספות של השטח היו בהוראות של נשיא ארצות הברית, וחלקן אושרו לאחר מכן גם על ידי הקונגרס.
הגבול המזרחי עוצב בעיקר בעקבות צו של ארצות הברית בשנת 1887. בעקבות ניסיון "לתרבת" את האינדיאנים, ממשלת ארצות הברית חלקה אדמות לאינדיאנים שהיו מוכנים לעבדו בה בחקלאות בהתאם לסטנדרטים החקלאיים של אותו זמן, ונתנה אזרחות לאלו שעשו זאת. אדמה שלא בוצעה בה אדמה חקלאית או שהתוצרת החקלאית שלה לא הייתה מוצלחת הועמדה למכירה למתיישבים אנגלו סקסונים; תוכנית זאת הומשכה עד ל-1934.
בית תול
בית תול (בערבית: بيت ثول) היה כפר ערבי בנפת ירושלים. תושביו נמלטו או גורשו במהלך מלחמת העצמאות בתאריך 1 באפריל 1948 בעת מבצע נחשון. הכפר מוקם כ-15.5 קילומטרים מערבית לירושלים.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל אוכלוסיית הכפר נאמדה בכ-260 נפשות, ושטח הכפר נערך ב-4,629 דונם עות'מאני. בבית תול היו מספר שרידים ארכאולוגיים כמו עמודים ויסודות של בניינים הרוסים. רוב תושבי הכפר עסקו לפרנסתם בחקלאות ובגידול דגנים.
נחצ'ה בוך
אנדרי רבס
התנהגות נטילת סיכונים
התנהגות נטילת סיכונים מוגדרת כפעולה או כאי פעולה, הטומנת בחובה סיכוי לאובדן או הפסד הגדול מ-0% אך קטן מ-100%. התנהגות מסוג זה עלולה להיות מכוונת וכן בלתי מכוונת, כלומר מקרית ולא מודעת. התנהגויות מסוג זה עלולות להוביל להפסדים משמעותיים של האדם וקרוביו ולגרום, באופן בלתי מכוון, לנזק לאחרים. בין שלל ההתנהגויות, המסתכנות ניתן למנות: שתייה לשוכרה, נטילת סמים, נהיגה פרועה, פעולות ספורט מסוכנות, הימורים על סכומי כסף גדולים ופעילויות לא חוקיות. התנהגויות של נטילת סיכון עולות בשכיחותן בהתבגרות המוקדמת, בולטות בהתבגרות המאוחרת ואחר כך נוטות לרדת בשכיחותן.
הספרות המחקרית מתייחסת, רובה ככולה, להתנהגות נוטלת סיכונים בגילאים הצעירים, בילדות ובגיל ההתבגרות בפרט. ההתייחסות המחקרית להתנהגות זו מתמקדת בארבעה ממדים: הממד הקוגניטיבי, הממד הרגשי, הממד הביולוגי והממד החברתי, אשר קשורים ומשפיעים זה על זה.
ממד קוגניטיבי:
חוקרים, העוסקים בתחום הקוגניטיבי, אשר בדקו את הקשר בין נטילת סיכונים לבין קוגניציה, מצאו כי היסודות לנטילת סיכונים הן למעשה בעיות בשיפוט. נמצא קשר מובהק בין התפתחות קוגניטיבית וירידה בהתנהגות נוטלת סיכונים. התפתחות קוגניטיבית ובתוכה "הערכת סיכוּניות", משתפרת לאורך השנים ובשל כך הסיכוי של הפרט להיות מעורב בהתנהגות מסוכנת קטנה עם הגיל ועם התפתחות היכולת הקוגניטיבית. יחד עם זאת, מחקרים אחרים מצאו שמבוגרים
וצעירים מעריכים באופן דומה השלכות של התנהגות נטילת סיכונים.
ממד רגשי:
במחקרים העוסקים בקשר שבין התפתחות רגשית לבין נטילת סיכונים נטען כי קבלת החלטות אפקטיביות מערבת שיקולים אמוציונליים, המנחים את קבלת ההחלטה. יכולת מוגבלת של וויסות רגשי עלולה להוביל ללקיחת החלטה שגויה. כלומר, רגולציה רגשית מהווה נדבך משמעותי בקבלת החלטות אפקטיביות, ואילו אימפולסיביות היא גורם המגביר משמעותית את נטילת הסיכון. זאת ועוד, רגולציה רגשית וכישורים של קבלת החלטות אפקטיביות, עולים עם הגיל ונמצאים במתאם שלילי להתנהגויות של נטילת סיכונים.
ממד ביולוגי:
מחקרים מצאו כי קיים בסיס ביולוגי להתנהגות נטילת סיכונים. פרטים מסוימים הם בעלי "פגיעוּת ביולוגית", התורמת להתנהגות אימפולסיבית ועלייה בהתנהגות נטילת סיכון. נמצא כי אזורים נוירולוגיים במוח עלולים להיות קשורים להתנהגות נטילת סיכון, ביניהם הקורטקס הסנסורי, אמיגדלה, היפוקמפוס ואזורים קורטלים נוספים. כמו כן נמצא כי המוליך העצבי "דופאמין" קשור להתנהגות נטילת סיכון, כך שעלייה בערכיו במוח תורמת לעלייה בהתנהגות נטילת סיכון.
ממד חברתי:
הספרות המחקרית המתמקדת בפן הסוציולוגי של נטילת סיכונים מייחסת משקל רב להשפעות תרבותיות וחברתיות בכל הקשור להתנהגות זו. פן זה רואה השפעות אלו כנגזרות של הבדלים אישיותיים, הנובעים מחשיפה לגורמים סביבתיים-חברתיים דוגמת הקשר שבין הורה לילד, אסטרטגיות חינוכיות, קבוצת השווים ומצב סוציו-אקונומי. הבדלים אלו משפיעים על הפרט ועל אופן קבלת החלטותיו ובהתאמה על מעורבותו בהתנהגויות מסוכנות.
התנהגות נטילת סיכונים ומגדר.
באשר לסוגיית התנהגות נטילת סיכונים והקשר למגדר מחקרים מצאו כי לגברים נטייה גבוהה יותר להיות מעורבים בהתנהגות נטילת סיכונים. כך לדוגמה, מטא אנליזה פרי עטם של Byrnes, Miller &amp; Schafer משנת 1999, סקרה מחקרים רבים אשר הגדירו טווח נרחב להתנהגויות בסיכון וממצאיהם העלו כי גברים מעורבים בהתנהגות מסוג שכזה ברמות גבוהות יותר מאשר נשים. בנוסף, מחקרם של Dwyer, Gilkson &amp; List משנת 2002, אשר בחן גם הוא הקשר המגדרי שבהתנהגות נטילת סיכונים, בהתייחס להשקעה פיננסית כנטילת סיכון, ובדק כ-2000 משקיעי קרנות נאמנות, מצא כי גברים נוטים ליטול חלק בפעילות שכזו יותר מנשים.
לקריאה נוספת.
זיידנר, מ., ובן-צור, ח. (2011). איום על החיים ונטילת סיכונים: השלכות לישראל. פסיכו-אקטואליה, (אפריל), 44-55.
אברהם בר-אדון
אברהם אשר בר-אדון (1885–1949) היה אומן ישראלי, ממורי "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות".
ביוגרפיה.
אברהם בר-אדון נולד בשנת 1885 בירושלים. אביו היה ראובן חיים בר-אדון ואמו הייתה לבנה בר-אדון (קורקידי). המשפחה התגוררה בחצר של רחמים מזרחי ברחוב משגב לדך. בשנת 1906 התקבל ללימודים במחזור הראשון של "בצלאל" בירושלים. עבד במחלקת השטיחים של בית הספר. בשנת 1909 התמנה לעמוד בראש מחלקת הנחושת ("עבודות דמשק") שהוקמה בבצלאל. לרגל נישואיו עם פרלה אבושדיד (אחותם של אברהם ולאה אבושדיד), בשנת 1913, קיבל בר-אדון שולחן עשוי בעבודת דמשק שנעשה בבצלאל. אשתו השנייה הייתה נחמה זקריאס. בשנת 1920 הקים את בית המלאכה "מחשבת" בחסות בצלאל. סיפור קשריו של בר-אדון עם שץ הופיע בסיפורו של עודד בורלא - "צדיק בכפירתו" שפורסם בספר "לקול הצעדה" (1965).
יצירותיו של בר-אדון הושפעו מן האמנות המזרחית, ברוח "אמנות בצלאל". בכרטיס הביקור שלו כתב בר-אדון כי הוא יוצר ציורים "באמנות מזרחית ובתכן עברי ארצי-ישראלי". בין יצירותיו כדים, צלחות ועבודות נוספות העשויות מתכת ומעוטרות בטקסטים, כגון "קופסת קבר רחל" (1915). בנוסף, יצר קבוצה של עבודות העשויות מפגזים כגון מנורת חנוכה ועליה דמות מתתיהו החשמונאי של בוריס שץ או "תרמיל פגז מעוטר בדימוי מקומות קדושים בארץ-ישראל" (1920 בקירוב).