תקופת הקמת התנועה הייתה תקופה של משבר כלכלי ביישוב, ונערים רבים מצאו עצמם מובטלים. התנועה הקימה מספר קבוצות עבודה שנשלחו לבציר במושבות. לאחר תום תקופת הבציר החליטה הקבוצה ברחובות כי פניה להתיישבות, וחניכי סניף תל אביב אספו כספים לקניית הפרה הראשונה של הקבוצה (שנקראה "נערה" על שם הנוער העובד). לאחר סכסוך אדמות עם החקלאי משה סמילנסקי מרחובות שעל אדמתו ישבה הקבוצה, חברה הקבוצה לנציג ארגון של מהפכנים רוסים שגלו לארצות הברית, בשם מנחל מנדל רוזנבוים, ועברו לאדמות שקנה הארגון. הקבוצה ייסדה על אדמות אלה את "נען" - הקיבוץ הראשון שהוקם על ידי נוער יליד הארץ. בהמשך הוקמה גם גינוסר סביב סכסוך אדמות עם חברת פיק"א ואחריה קבוצת אלונים ובהמשך שדות ים, גשר, אלומות, מנרה, משגב עם, רביבים, גזר, החותרים ועוד. קיבוצי התנועה שהוקמו בקשיים רבים - באין גוף מיישב מנוסה מאחוריהם, הצטרפו לבסוף ברובם לקיבוץ המאוחד.
גם מושבים הקימו חברי התנועה בוגרי המושב והראשון שבהם - בית אשל. במהלך הזמנים הקימו חברי הנוער העובד למעלה מ-60 יישובים, חלקם ביחד עם תנועות אחרות, והצטרפו כגרעינים ליישובים קיימים.
בכפרי הנוער.
התנועה פעלה גם בכפרי נוער שסיפקו מסגרת לנוער ממשפחות מצוקה וליתומים ממלחמת העולם ה-1, ביניהם כפר הנוער של בלקינד ליד עפולה, מקוה ישראל (בית הספר החקלאי הראשון), כפר נוער מאיר שפיה, כדורי, ו"משקי פועלות" שהיו חוות לימוד חקלאיות לבנות ופעלו ליד תל אביב, פתח תקווה, נחלת-יהודה, חדרה, נהלל ועפולה.
הנוער העובד אף סייע ושלח נערים להקים יחד עם ד"ר להמן וקבוצה מבית הילדים שלו בקובנה שעלתה לארץ, את כפר הנוער "בן שמן".
התנועה פעלה בתוך כפרי הנוער במסגרת של סניפים, ואף הפנתה את חניכיה שהיו צריכים לכך, לכפרי הנוער השונים וסייעה להם במציאת מסגרות חינוכיות.
קליטת עליה בנוער העובד.
בעשרים שנותיה הראשונות של התנועה לא התקיים השיח על קליטת עליה כשיח נפרד, ואף על פי כן הפעילות הקיפה ציבור עולים גדול ורחב. הסיבות לכך היו נעוצות בנקודת מבט שראתה את השיטה הכלכלית כמייצרת פערים ומצוקה, ולכן איגדה את הנערים העובדים ובני הפועלים ממגוון העדות סביב המאבק המשותף להטבת תנאי הפועלים. כך לדוגמה הייתה נהוגה עבודת ילדות קטנות מתחת לגיל 10 בעדה התימנית, והנוער העובד ייצר תעמולה שעודדה לימוד מקצוע לבנות, והשתדל להביאן לסניף ולבתי ספר ערב. אולם לפעולה זו לא התייחסו כאל "פעולה בעדה התימנית" - אלה כפעולה עם ילדות עובדות.
בהנהגה, בהדרכה ובהכשרות הנוער העובד היו בולטים חברים בני עדות שונות ומגוונות. מובן שהתקיימו הבדלים תרבותיים. פעמים רבות היו צריכים המדריכים לשכנע בני עדות שבהן לא היה נהוג פעילות מעורבת של בנים ובנות לשלוח את בנותיהן לסניפים, אולם ההבדלים התרבותיים בתוך התנועה לא קיבלו צורה של היבדלות תרבותית או "פער עדתי".
עם עלית הנאצים לשלטון בגרמניה, התחוללה עליה מאסיבית של יהודים ממוצא גרמני, ביניהם נערים וילדים רבים שנכנסו לשוק העבודה. העולים מגרמניה ברובם לא שלטו בשפה העברית והנוער החל רוכש אותה במסגרות של לימודי ערב בבתי הספר לילדים עובדים. גם לתרבות ולמונחי הארץ היו העולים מגרמניה זרים, והנוער העובד ייצר מסגרות וקבוצות, בעזרת חברים עולים ותיקים דוברי השפה הגרמנית, כדי לשלב את הנוער העולה בפעילות התנועתית.
גם את גלי "עליית הנוער" השתדל הנוער העובד לקלוט. ראשית בהתקרבות קבוצת עלית הנוער בעין חרוד להכשרת הנוער העובד בקיבוץ, בסיועו של מדריך הקבוצה חנוך ריינהולד, ובהמשך בהקמת קבוצת רועים משותפת של הנוער העובד ועלית הנוער באזור שייח אבריק (לקריאתו של אלכסנדר זייד) - קבוצה שהקימה בהמשך את קיבוץ אלונים. קבוצות אלו סללו את הדרך ל"חברות הנוער" שעלו אחריהן במסגרת "עלית הנוער" והתחנכו בחלקן בקיבוצים ובמושבים, לפעילות התנועתית.
הנוער העובד כתנועת נוער.
הנוער העובד קם מלכתחילה כשילוב של איגוד מקצועי הפועל תחת ההסתדרות הכללית ותנועת נוער לכל דבר.
עוד בפגישה המיסדת הוחלט כי אין להפריד בתנועה בין הפעולה התרבותית-חינוכית לבין הפעולה המקצועית. היו מי שראו בפעולה תחת דגל ההסתדרות סתירה עם רעיון "תנועת הנוער" שצריכה להיות עצמאית. התאוריה שעמדה מאחורי הסתייגות זו גרסה כי דרכה של תנועת הנוער היא דרך המרד בבוגרים - לפיכך הפעולה בשיתוף עם ארגוני המבוגרים מחלישה ומקבעת את כוחו של הנוער.
הנוער העובד ראה כיעודו לא מרד ב"עולם המבוגרים", אלא מרד במשטר כלכלי-חברתי הקשור קשר עז למאבקה של תנועת הפועלים "המבוגרת". הם ראו בעצמם בעלי אחריות להוביל ולקחת חלק ביצירת הציונית הסוציאליסטית. לטענתם - תנועות הנוער ה"עצמאיות" שהוקמו על מנת לבטא "מרד נעורים" ותו לאו, שבחרו לברוח מהמציאות ה"מבוגרת" ולא קשרו עצמן לתנועות מהפכניות חברתיות - צצו ונעלמו, ולא ייצרו שינוי בפועל.
התנועה לא ראתה בעצמה גם מכשיר לחינוך וסינון של "אליטה" פועלית, אלה כשואפת לחנך ולהשפיע על הנוער כולו. המדריכים חיפשו עבור כל קבוצה שיטות פעולה שיתאימו לה - תוך שאיבה של הרצוי ממסורת תנועות הנוער הקלאסיות. החולצה הכחולה שהייתה מקובלת כלבוש הפשוט והרגיל בחוגי ההסתדרות, כשהיא רכוסה בשרוך אדום, היוותה את "חולצת התנועה" ולבישתה לא הייתה חובה - להבדיל מהמדים המלאים והמחייבים שהיו נהוגים בתנועות נוער צופיות שונות.
הפעולה החינוכית אף לא הוגבלה בזמן ובמקום. המדריכים והפעילים היו פוגשים בנוער בלשכת העבודה, בסקציה המקצועית, בהפסקות הצהרים במקומות העבודה, בצריף התנועה (המועדון) או שהיו יוצאים איתם להצגות תיאטרון וקולנוע בצורה משותפת. כל אלה נתפסו כפעולות חינוכיות ומטרתן להקיף את חיי הנער. בתי הספר ערב היוו חלק חשוב מהפעילות.
המועדונים (שכונו "קלובים") היו בחלקם הגדול צריפים קטנים, אולם הם שימשו לריכוז הפעולה התרבותית והתקיימו בהם חוגים שונים, ערבי ריקוד ושירה והרצאות (חלקן של סופרים, משוררים ואישי ציבור שהוזמנו לרוב לצריפי הנוער העובד לחלוק מידיעותיהם והשקפותיהם עם הנוער). גם שיחות על חיי העבודה ומפגשי הסקציות המקצועיות היו נערכים במועדון.
חלק מהסניף היה מאורגן בקבוצות חינוכיות קבועות, כמקובל בתנועות נוער אחרות. לכל קבוצה היה שם ומדריך, והקבוצות התחלקו לשלוש שכבות :
לאחר גיל 18 היו הנערים מצטרפים בטקס להסתדרות הכללית או יוצאים להכשרה והתיישבות.
מדריכי השכבה הצעירה היו חברי השכבות הבינונית והבוגרת, שעברו סמינר שהכשיר אותם לכך. את השכבה הבוגרת הדריכי שליחים מההתיישבות או בוגרי תנועה (אחרי גיל 18) שנשארו פעילים.
בין מפעלי תנועת הנוער היו סמינרים, מחנות, טיולים ומפגנים. נהוג היה לציין באופן תנועתי את כינוס הנוער של א"י שנערך על ידי ההסתדרות בכ' בתמוז, חנוכה במצעדים ומסדרים, חג יסוד ההסתדרות, האחד במאי (ביום זה הונהג כי בכל עצרת מקומית שהתקיימה יהיה נציג מהנוער העובד ברשימת הנואמים). בחג הסוכות צוינה הקמת התנועה ב"חג המעלות", ולי"א באדר יוחסה חשיבות רבה בעליה תנועתית לתל חי וקיום טקס אזכרה לטרומפלדור. גם מועדים מסורתיים כתשעה באב שבועות וראש השנה צוינו לפעמים בסניפים השונים.
לטיולים ולמחנות ניתן יחס מיוחד כחינוך קבוצתי בטבע, הכרת הארץ והקשרות אליה וצופיות. כמה מאירועים אלה היו בעלי אופי המוני והשתתפו בהם אלפי חניכים, והם היוו חוויה מלכדת תנועתית וחלקם התקיימו באופן סניפי או קבוצתי. חניכים שקצרה ידם מלשלם היו פטורים מתשלום והשתדלו לאפשר לכל הנערים לחוות חוויות אלו. לעיתים במחנות אלו נוספה פעילות תרבותית כהצגה שתיאטראות דוגמת "הבימה", "הקאמרי" ו"אהל" הציגו לנוער העובד תמורת תשלום סמלי מצד התנועה.
בין העקרונות המשמעותיים שהושם עליהם דגש היו מוסדות החניכים, והאוטונומיה של בני הנוער. יסודה של התנועה הייתה בהתארגנות העצמאית. לכן כל מוסדות התנועה היו נבחרים ולא מתמנים.
בשורות ההגנה.
הנוער העובד עודד את חבריו ללקיחת חלק בארגון ההגנה ובפלמ"ח, ואכן חניכיו היוו את הרוב בשורות ארגונים אלו, והוא היה לתנועה המגייסת ביותר למפעל ההגנה העברית. ההצטרפות עצמה הייתה אישית וסודית, אולם במסגרת פעילות התנועה הושם דגש על הכשרה גופנית לעבודה ולהגנה, מחנאות וחלק מהפעילות לבשה דמות של הכשרה קדם צבאית ממש. בין מייסדי הנוער העובד אף נמנה ישראל גלילי, המזכ"ל הראשון שאף נמנה בהמשך עם מפקדי ההגנה הבכירים. היה זה גלילי שהציע להעמיד את חדרי העבודה שהוקמו ללימוד מקצועי לפעילות התע"ש בלילות, והנערים העובדים החברים בהגנה היו מסייעים בייצור הנשק והתחמושת בלילות.
בזמן פרעות תרפ"ט (1929) היו צריפי הנוער העובד בתל אביב מקלטים לפליטי שכונות יפו שהותקפו. משורר התנועה אברהם ברוידס כתב שיר שנגמר במילים "אנו, לעבודה להגנה ולשלום", שהפכו בהמשך לסיסמאת התנועה וממחישים את קשריה לרעיון ההגנה העברית.
אלפים מחברי התנועה היו גם חברי ההגנה, ופעמים אף נוצרו אי הבנות בין התנועה למפקדי ההגנה. היו מפקדים שהאמינו כי השייכות להגנה לא יכולה להיות השתייכות קבוצתית, ופיזרו את חברי הקבוצות והגרעינים בין היחידות השונות. בעזרת התערבות חברים בוגרי תנועה שהיו בצמרת הפיקודית של ההגנה הכירה לבסוף ההגנה בחשיבות הפעילות בתנועה, הגרעינים והקבוצות, ובתועלתה לגיוס החברים להגנה, וחברי הקבוצות החלו להשתבץ יחדיו ליחידות.
בעיתון התנועה "במעלה" נכלל מדור "ללמד בני יהודה קשת", אשר עסק בענייני נשק ומגן ונכתב על ידי יצחק שדה בעילום שם. מדור זה היה הפרסום הפומבי היחידי של ההגנה בעיתון שעבר את הצנזורה הבריטית.