באותה מאה החלו גם החפירות של חללי הקבורה והגלריות אשר מתחת לאזור הקברים הראשונים. לאורך המאה השלישית והרביעית החפירות הלכו וגדלו, כאשר הקברים מתפרשים לאזורים חדשים אשר לכל אחד מהם גרם מדרגות המוביל אליו. אלו יצרו בסופו של דבר את מה שנקרא היום הקטקומבות. הגלריות והקברים שנחפרו הם פשוטים ואינם מפוארים כמו זה של קלאודיוס הרמס וחלק גדול מהקברים נשמרו במצב מצוין.
מאה רביעית וחמישית.
במאה הרביעית נקבר בקטקומבות סבסטיאנוס הקדוש, שעל שמו הן נקראות היום. לצד קברו הפשוט ניתן לראות ציורים של שור וחמור, אשר מיוצגים בתמונת הלידה של ישו ובכך מייצגים את אמונתו הנוצרית של סבסטיאנוס, שנועדו לסמן את מקום קבורתו. ישנו אזכור כי בקטקומבות נקברו קדושים נוספים, בהם קווירינוס הקדוש מסיסק אשר לא היה מרטיר רומי אלא הבישופ של סיסק והיה גם הוא קורבן של רדיפות הקיסר דיוקלטיאנוס בתחילת המאה הרביעית ולכן כנראה גם נקבר שם, שרידיו הובאו במאה החמישית על ידי נוצרים שחיו ליד נהר הדנובה אשר ברחו לאיטליה מפאת פלישותיהם של השבטים הגרמנים באזור הדנובה.
מכתם אשר נחשף בחפירות שנערכו בקטקומבות בתחילת המאה ה-20, והיום מוצג בכנסיית סבסטיאנוס הקדוש, מעיד כי נראה שמרטיר נוצרי נוסף נקבר במקום והוא אאוטיכיוס הקדוש אך לא ידוע היכן בדיוק נמצא הקבר, בנוסף לכך לא ניתן להגיע אל הקבר אשר האזור שמאשרים שהוא יכול להימצא בו נחסם באדמה בזמן מוקדם מאוד וכי לא נמצא אזכור היסטורי אחר לגבי מקום קבורתו.
במאות הרביעית והחמישית המשיכו להבנות קברים חיצוניים בסביבות הבזיליקה, רבים מהקברים האלה נחפרו ומציגים סקרופגים של נוצרים שמוצגים כיום במוזיאון שנמצא מעל הקטקומבות.
פולחן הקדושים פטרוס ופאולוס בקטקומבות.
באמצע המאה שלישית הוקמה אנדרטה לזכרם של פאולוס ופטרוס וישנה סברה כי עצמותיהם הובאו לקבורה מחדש באזור הקטקומבות מתוך חשש כי שרידיהם יושחתו. בתוך מערכת המנהרות נוצרה אנדרטה לזכרם של הקדושים וכדי ליצור אותה הפיאצולה כוסתה באדמה וסדרה של חדרים ששימשו לפולחן נבנו כשבעה מטרים מעל לגובה הפיאצולה וחלל הקברים הקודמים. השרידים של הקדושים נשמרו באחד החדרים שנבנו במאה השלישית. בניין נוסף שנבנה באותה תקופה נקרא הטריקיליה (triclia) ושימש כמקום מפגש אשר בו הנוצרים המאמינים סעדו סעודות פשוטות בשם רפרגריה (Refrigeria) לזכר הקדושים והתפללו לזכרם. במקום נמצאו עדויות רבות הכוללות גרפיטי בלטינית ויוונית עם תפילות שונות לקדושים והן מוצגות היום מאחורי זכוכית בחלל המפגש. ההשערה הרווחת לצורך בבניית חלל מפגש לנוצרים באותה תקופה קשורה לרדיפות נוצרים על ידי הקיסר ולריאנוס בשנת 258 לספירה כאשר מפגשים של נוצרים בבתי הקברות שלהם נאסרו. הקברים הקודמים של הקדושים היו במקומות מוכרים לפגאנים ומוקפים בקברים פגאנים ולכן גרמו לכך שהמפגשים יסכנו את המאמינים אך בקטקומבות, שהיו בבעלות נוצרית, יכלו המאמינים לארוך פגישות בצורה בטוחה יותר.
בתחילת המאה הרביעית נבנתה בזיליקה על ראש הטריליקיה והחלל בו שכנו שרידיהם של הקדושים. בזיליקה זו נקראה "הבזיליקה של הקדושים" (Basilica Apostolorum) ולאחר מכן "הבזיליקה של סבטיאנוס הקדוש". מטרתה של הבזיליקה הייתה לקבורה וניתן לראות זאת לפי הקברים הרבים שנמצאים בתחתיתה ועל פי המאוזוליאום אשר נבנה ישר מעליה לצד הקירות החיצוניים.
קוו ואדיס ובחירת מקום קבורתם של הקדושים.
ישנו קשר בין בחירת המקום אליו הביאו המאמינים הנוצרים את שרידיהם של הקדושים לבין סיפור הקוו ואדיס. בספר מעשי פטרוס, אחד הספרים החיצונים בברית החדשה, מסופר כי בשנת 64 לספירה שהה פטרוס הקדוש ברומא כאשר החל הקיסר נירון ברדיפות הנוצרים, עקב כך ברח פטרוס מרומא אך כאשר עשה את דרכו דרך הוויה אפיה נחזה בפניו ישו ופטרוס פונה לישו ושואל "?Que Vadis" (מלטינית- לאן מועדות פניך?), .ישו עונה לפטרוס "Romam vado iterum crucifigi" (מלטינית- אני הולך לרומא להיצלב שוב) ופטרוס מבין כי אם יימלט מגורלו יאלץ ישו לחזור ולהיצלב שוב. פטרוס מחליט לשוב לרומא וכאשר הוא נתפס על ידי השלטונות הוא מבקש להיצלב הפוך כדי לא להדמות לאדונו ישו.
העובדה כי פטרוס נתקל בישו בויה אפיה אותו המקום בו נמצאים גם הקטקומבות יכולה להעיד על קשר סיבתי בין סיפור הקו ואדיס להחלטה של המאמינים לקבור את פטרוס בויה אפיה כאשר בבעלותם שטח קבורה באותו אזור.
המשטרה הלגיונרית
המשטרה הלגיונרית (ברומנית: Poliția Legionară) הייתה ארגון צבאי למחצה בממלכת רומניה, דומה לאס אה, שהתקיים במהלך ימי המדינה הלאומית-לגיונרית. לדברי הוריה סימה, יון אנטונסקו העלה את רעיון הקמת המשטרה הלגיונרית בגלל חששותיו מהפיכת נגד מלוכנית. אנטונסקו הינחה את סימה, שהיה סגן ראש הממשלה, לתבוע ממשרד הפנים אקדחים ותחמושת עבור המשטרה הלגיונרית והוא פעל בהתאם..
סימה מינה את ויקטור אפוסטולסקו למפקד המשטרה הלגיונרית של עיר הבירה, בוקרשט, והוא, בתורו, הוסמך לגייס את השוטרים מבין שורות הלגיונרים, אך לא רק מביניהם. לפי דוגמה זו הוקמו משטרות לגיונריות ביתר הערים, כשהפרפקט ממנה למפקד המשטרה לגיונר מסוים וזה מגייס את יתר השוטרים. בנובמבר 1940 מונה יון בויאן למפקד המשטרה הלגיונרית של בוקרשט. המגויסים הגיעו מבין שורות הלגיונרים הצעירים המובטלים, כשהגיוס תגמל אותם על נאמנותם בעבר ואפשר להם לשפר את מצבם הכלכלי.
השוטרים הלגיונרים לבשו את המדים הלגיונרים, חולצה ירוקה, חגורה אלכסונית על בית החזה ועל הזרוע סרט ועליו הכיתוב "Poliția Legionară" (המשטרה הלגיונרית). השוטרים הלגיונרים נועדו לסייע למשטרה הרגילה, במיוחד בכל הכרוך במעבר מהמשטר הקודם למשטר של המדינה הלאומית-לגיונרית. הם הוסמכו לבצע חיפושים, מעצרים וחקירות בכל שעה של היום וללא צורך בצווים והם הגיעו עד ביצוע רציחות. בספטמבר 1940, בביטאונו של יון אנטונסקו, תוארה המשטרה הלגיונרית כ"קבוצה של יסודות חסרי הכשרה, חסרי תרבות, חסרי נשמה, מוכי גורל, אסופים מאבק הדרך".
המשטרה הלגיונרית פעלה נגד היהודים במסגרת הרומניזציה במעצרים, חיפושים, עינויים ועוד. ב-2 בנובמבר 1940 בוצע הרצח הראשון, המשטרה הלגיונרית בבוקרשט עצרה נער יהודי בן 15 בשם לוצ'יאן רוזן - הוא הובא למפקדת המשטרה, הוכה בחפץ מתכתי, נחנק, נורה ונזרק לרחוב מהקומה החמישית. ב-22 בנובמבר נעצר בבוקרשט סולומון קליין, סוחר מדרך וקרשט, כשעל גופו סכום של מיליון וחצי לאי. גופתו נמסרה למשפחתו למחרת עם ציון שהתאבד על ידי קפיצה מהקומה השלישית של מפקדת המשטרה. ב-23 בנובמבר נעצר תאודור גרבר בן 16 וכעבור יומיים נמסרה גופתו למשפחתו. התעללות המשטרה הלגיונרית ביהודים לא הוגבלה לעיר הבירה, היא התנהלה גם בערים אחרות. ב-10 בנובמבר, בפלוישט, עצרה המשטרה הלגיונרית 60 יהודים בשעת תפילה בטענה שמדובר בכינוס קומוניסטי. למרות שהוריה סימה ציווה ב-14 בנובמבר לשחררם, המשטרה הלגיונרית סירבה וכשהוראת השחרור ניתנה שוב ב-27 בנובמבר המשטרה הלגיונרית הוציאה מתוך הקבוצה 11 יהודים, שנלקחו למקום לא ידוע ולמחרת נמצאו ירויים בתעלות בשולי העיר.
בלילה שבין 26 ו-27 בנובמבר קבוצה גדולה של לגיונרים (בין 60 ל-90), מרביתם מהמשטרה הלגיונרית, ביצעו את טבח ז'ילבה ורציחות נוספות של אישים המזוהים עם המשטר הקודם, שרדפו בעבר את הלגיונרים. רציחתם של אישים מהשורה הראשונה בציבוריות הרומנית גרמה לזעזוע ויון אנטונסקו הגיב לכך. יחידות צבאיות הוזעקו לבירה וב-29 בנובמבר אנטונסקו ציווה על פירוק המשטרה הלגיונרית. שר הפנים הלגיונרי מיתן את הפירוק בהעבירו לשורות המשטרה הרגילה רבים מהשוטרים הלגיונרים ומעשית המשטרה הלגיונרית המשיכה לפעול. ב-2 בדצמבר אנטונסקו הוציא שוב הוראה לפירוק המשטרה הלגיונרית, אך היא המשיכה בפעילותה. במברק דיווח, שהעביר השגריר הגרמני ברומניה למולדתו סיפר שנלקחו כלי הנשק של המשטרה הלגיונרית, אך התעשיין ניקולאה מאלאקסה סיפק להם נשק אחר. במברק דווח גם שיום לפני כן, בעת שאנטונסקו תבע מסימה, שיפסקו המעשים החריגים של הלגיונרים, הלגיונרים השתלטו על מפקדת המשטרה בבוקרשט. ב-30 בדצמבר פוזרה רשמית המשטרה הלגיונרית, אך במקומה הופיעו בערי רומניה "משמרי ברזל", שהצהירו על המשך המיליטנטיות של המשטרה הלגיונרית.
אורלי פרומן
אורלי פרומן (נולדה ב-14 ביוני 1955, כ"ד בסיון ה'תשט"ו) היא פוליטיקאית שכיהנה כחברת הכנסת מטעם תל"ם בסיעת יש עתיד – תל"ם, כמנכ"לית משרד התרבות והספורט (2009–2015) וכמנהלת מחוז תל אביב במשרד החינוך (2001–2009).
ביוגרפיה.
פרומן נולדה וגדלה בראשון לציון, בתם של ישראל לולק ודבורה פופקו. למדה בבית ספר חביב ובגימנסיה הריאלית, הדריכה בתנועת מכבי הצעיר, ובהמשך הייתה רכזת סניף. בתקופת הלימודים החלה לשחק כדוריד, שיחקה בתפקיד המרכזת והייתה חברה בנבחרת הגימנסיה הריאלית, במכבי ראשון לציון ובנבחרת ישראל בכדוריד. כמו כן הייתה פעילה בענפי האתלטיקה קלה והייתה רקדנית בלט ומחול ג'אז.
בצה"ל שירתה כמפקדת פלוגת טירוניות בבה"ד 12 וכמדריכה בקורס קצינות. השתחררה בדרגת סגן.
בעלת תואר ראשון במתמטיקה ובמדעי המחשב מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בעלת תעודת הוראה במתמטיקה ובעלת תואר שני בתקשורת משלוחת אוניברסיטת קלארק בישראל. כמו כן למדה בתוכנית למדיניות חברתית ומינהל באגף לפיתוח כוח אדם (אלכא) של ג'וינט ישראל. ובתוכנית לדירקטורים ונושאי משרה מהמרכז הבינתחומי הרצליה.