מימיו באוניברסיטה פיתח פאיש את האידאולוגיה הפוליטית שלו. הוא תמך במהפכת אוקטובר הפורטוגזית בשנת 1910 שהדיחה מהשלטון את מנואל השני, מלך פורטוגל והביאה להקמתה של הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה ומיקם עצמו כתומך הלאומיות הרפובליקנית. הודות לתמיכתו בהדחת המשטר המלוכני, פאיש עלה במהרה בדרג הפוליטי לאחר הקמתה של הרפובליקה. תחילה מונה לסגן האספה המכוננת הלאומית והיה לשר ההמסחר והתשתיות הציבוריות משנת 1911. בהמשך אותה השנה מונה גם לתפקיד שר האוצר. במהלך הקריירה הפוליטית המוקדמת שלו היה פאיש מעורב באירועים רשמיים ופיתח את תדמיתו ואת המוניטין שלו בקרב החברה הפורטוגזית הכללית.
דיקטטורה.
מ-17 באוגוסט 1912 עד 9 במרץ 1916 היה פאיש שגריר פורטוגל בקיסרות הגרמנית, תפקיד ממנו הוא שב עם הכרזת המלחמה של גרמניה על פורטוגל במסגרת מלחמת העולם הראשונה. בשובו לפורטוגל הוא התבלט כמתנגד העיקרי לשלטון הדמוקרטי אותו ראה כחסר יכולת לנוכח המלחמה והתסיסה האזרחית החריפה. פאיש עמד בראש ההפיכה ב-5 בדצמבר 1917, שהצליחה להביא אותו לשלטון לאחר שלושה ימים של לחימה קשה נגד הכוחות הנאמנים לממשלה הדמוקרטית. בין ה-8 ל-12 בדצמבר 1917 היה לראש החונטה הצבאית ששלטה בפורטוגל ובהמשך מונה למספר תפקידי מפתח ממשלתיים, בהם ראש ממשלת פורטוגל. במקביל להיותו ראש הממשלה היה פאיש גם שר החוץ ושר המלחמה ותמך בהמשך המלחמה בגרמניה. הוא היה לנשיא הרפובליקה, לאחר שנבחר בבחירות ישירות ב-9 במאי 1918.
אף על פי שנבחר בבחירות דמוקרטיות, פאיש שלט בפורטוגל בסמכויות אוטוקרטיות שקודם לכן לא ניתנו לנשיא המדינה. כינויו "הנשיא-המלך" (Presidente-Rei) נועד להדגיש את אופי שלטונו הסמכותני. ישנן אף השוואות היסטוריות בין משטרו הסמכותני של פיאש לבין משטר "המדינה החדשה" בתקופת אנטוניו דה אוליביירה סלזאר. בפברואר 1918 העביר פאיש שינויים לחוק הפרדת הדת מהמדינה. במרץ הוכרז על חופש זכויות הצבעה לכל תושביה של פורטוגל. באפריל, בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, חיל המשלוח הפורטוגזי חתף מהלומה קשה במהלך הקרב על ליס (Lys) במסגרת מתקפת האביב. ביולי הושבו על כינם יחסים דיפלומטיים בין פורטוגל והכס הקדוש.
ההתנקשות.
מדיניותו הסמכותנית של פאיש הביאה להתנגדות נרחבת לשלטונו מצד פלגים פוליטיים רבים ב-5 בדצמבר 1918 הצליח להתחמק מניסיון התנקשות אך ב-14, תשעה ימים אחר כך, נרצח בעודו עובר בתחנת רכבת על בסיס רקע פוליטי. ההתנקשות בחייו של פאיש הותירה את ההנהגה של המפלגה הרפובליקנית הלאומית ואת ההנהגה הצבאית שתמכה בו במאבק כוח ממושך על ההנהגה של פורטוגל. התסיסה האזרחית והמאבקים הפוליטיים הפנימיים המשיכו עד להקמתה של הדיקטטורה הלאומית בהפיכה צבאית נוספת אשר החלה משטר דיקטטורי מחודש בפורטוגל שנמשך עד ירידתו של אנטוניו דה אוליביירה סלזאר מהכוח בשנת 1968.
אתל ספאורס
אתל לואיז ספאורס (באנגלית: Ethel Louise Spowers; 11 ביולי 1890 - 5 במאי 1947) הייתה אמנית אוסטרלית, הקשורה לבית הספר גרוסוונור לאמנות מודרנית בלונדון. היא נודעה במיוחד בזכות חיתוכי לינולאום שלה, שנכללים באוספי גלריות האמנות האוסטרליות והבריטיות הגדולות. היא גם הייתה מייסדת החברה לאמנות עכשווית, וקידמה אמנות מודרנית באוסטרליה.
ראשית חייה.
אתל לואיז ספאורס נולדה ב־11 ביולי 1890, בדרום יארה, מלבורן, בת לאב מניו זילנד ולאם ילידת לונדון. אביה, ויליאם ספאורס, היה בעל עיתון. היא התחנכה בבית הספר לבנות במלבורן. משפחתה הייתה עשירה ותרבותית, ובעלת אחוזה ברחוב סנט ג'ורג', טוראק. אתל המשיכה להתגורר שם בבגרותה ושמרה על סטודיו מעל האורוות.
ספאורס הוכשרה כאמנית במלבורן, והוסיפה ללמוד גם בפריז (בעיקר עם אנדרה לוט).
קריירה.
ספאורס הציגה תערוכת יחיד ראשונה במלבורן בגיל 30, והציגה איורים מאגדות כמו אלה של אתל ג'קסון מוריס. שתי תערוכות יחיד נוספות (1925 ו- 1927) היו בגלריה החדשה במלבורן, ואישרו את המוניטין שלה כמאיירת אגדות. אף כי עד אז היא ייצרה גם חיתוכי עץ בהשראת אמנות יפנית וכיסתה מגוון רחב יותר של נושאים.
הסגנון והמיקוד האמנותי שלה השתנו בשנים 1928–1929 כאשר למדה דפוס לינולאום אצל קלוד פליי בבית הספר גרוסוונור לאמנות מודרנית בלונדון. היא הייתה אחת מכמה אמניות אוסטרליות בבית הספר גרוסוונור, ביניהן דורית בלק ואוולין וויניפרד סיים. שיעורים נוספים לקחה בשנת 1931, במהלכם ספגה ספאורס רעיונות מודרניים של עיצוב וקומפוזיציה ממנהל בית הספר גרוסוונור.
בשנות השלושים של המאה העשרים משכו תחומי העיסוק שלה תשומת לב ביקורתית בזכות צורותיהם הנועזות והפשוטות, תחושת התנועה הקצבית, השימוש המובהק בצבע והתבוננות הומוריסטית בחיי היומיום, ובמיוחד בעולם הילדים, אלה הוצגו בקביעות בגלריית Redfern, לונדון.
ספאורס הקימה תערוכה של חיתוכי לינולאום אוסטרליים במלבורן בשנת 1930. בשנת 1932 הפכה למייסדת החברה לאמנות עכשווית, וקידמה אמנות מודרנית באוסטרליה.
ספאורס נפטרה ב -5 במאי 1947, לאחר מחלה ממושכת מסרטן, במלבורן, בת 56. היא נקברה בפארק הזיכרון של פוקנר.
מורשת.
ספר ילדים שאויר על ידי ספאורס, ראה אור שנה לאחר מותה. מהדורות הספר עדיין זמינות אצל מוכרי ספרים ישנים.
הגלריה לאמנות NSW מחזיקה בכמה מיצירותיה, חלקן מתקופה מוקדמת של איורים מציאותיים, ואחרות מראות את ההשפעה הניכרת של תקופתה בבית הספר גרוסוונור.
הגלריה הלאומית של אוסטרליה מחזיקה 47 מהדפסיה שמשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים.
המוזיאון הבריטי ומוזיאון ויקטוריה ואלברט רכשו מספר מהחיתוכים שלה.
ספאורס כנראה הרסה כמה מיצירותיה המקוריות בשלב מאוחר בחייה; ההדפסים ששרדו מוערכים במיוחד על ידי אספנים.
Irgendwoher
Irgendwoher (בעברית: אי שם) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הגרמנייה כריסטה ויליאמס. השיר נכתב והולחן על ידי לותר לופלר. השיר יצא לאור בהוצאת חברת התקליטים "דקה".
רקע.
ויליאמס ביצעה את השיר לראשונה ב-22 בפברואר 1959, בגמר הקדם השווייצרי לאירוויזיון 1959. בתום הערב, חבר השופטים הכריז כי ויליאמס נבחרה לייצג את שווייץ באירוויזיון. במרכז מילות השיר, ויליאמס שרה לאהוב ליבה וקוראת לו לחזור לזרועותיה, כיוון שהיא לא רוצה למות ערירית.
באירוויזיון.
ב-11 במרץ 1959, השיר בוצע על ידי ויליאמס באירוויזיון. ויליאמס שובצה שמינית בסדר ההופעות, לפני אוסטריה ואחרי שוודיה. השיר זכה במקום הרביעי עם 14 נקודות.
מיה לנדסמן
מיה לנדסמן () היא שחקנית תיאטרון וטלוויזיה ישראלית. זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה ופרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסדרות הבינלאומי Canneseries שנערך בקאן (2022).
ביוגרפיה.
מיה לנדסמן נולדה וגדלה בתל אביב. למדה בתיכון עירוני א' במגמת תיאטרון ושירתה בצה"ל כמ"כית בנים (מפקדת כיתת בנים בטירונות). למדה משחק בבית הספר למשחק ניסן נתיב.
במהלך מבצע שומר החומות לנדסמן התנגדה לפינוי שכונת שייח' ג'ראח, ובפוסט באינסטגרם הביעה תמיכה בתושבי רצועת עזה. בעקבות כך, הוחלט לא להחזירה לעונה השנייה של הסדרה "המפקדת", אך ההחלטה בוטלה מספר חודשים לאחר מכן.
קריירה.
החל משנת 2016 שיחקה בשלוש העונות הראשונות של הסדרה "האחיות המוצלחות שלי".
בשנת 2018 שיחקה בסדרה "להעיר את הדב" בתפקיד משני. באותה שנה שיחקה בעונה הראשונה של הסדרה "קופה ראשית" בתפקיד נעמי, עובדת ירקניה לסבית בסופר. בשנת 2020 שבה לגלם את נעמי, ושיחקה בסדרה "חזרות" בתפקיד עלמה שחקנית התיאטרון.
בשנת 2021 שיחקה בסדרה "המפקדת" את ספיר, סמלת מחלקה של טירוניות, על תפקידה בסדרה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקנית משנה בסדרה קומית.
בהמשך 2021 לוהקה לראשונה לתפקיד ראשי בסדרת הדרמה הקומית "ילדות סכסכניות" מבית הוט, לצד עינת הולנד. בפסטיבל הסדרות של קאן 2021 Canneseries הייתה מועמדת לפרס על משחקה בסדרה.
בנוסף ב-2021, לנדסמן הופיעה בתפקיד משני בסרט הקולנוע "היו זמנים בתל אביב".
בשנת 2022 שיחקה בסדרה "שעת אפס" בכאן 11. הסדרה זכתה בפרס הסדרה הטובה ביותר בפסטיבל הסדרות בקאן ולנדסמן בפרס השחקנית הטובה ביותר.
בתיאטרון הקאמרי משחקת בהצגות "כטוב בעיניכם", "מתאבל ללא קץ", "השיבה", "קן הקוקיה", "אל נקמות", "מהומה רבה על לא דבר" ו-"פיטר פן".
מקיטה
מקיטה (ביפנית: マキタ株式会社, באנגלית: Makita Corporation, TYO: 6586) הוא תאגיד יפני ויצרן של כלי עבודה חשמליים. תאגיד מקיטה נוסד ב-21 במרץ 1915, ומטהו שוכן באנג'ו, יפן. באחריות התאגיד ישנם מפעלים בברזיל, סין, יפן, מקסיקו, רומניה, בריטניה, גרמניה, דובאי, תאילנד וארצות הברית. בשנת 2012 המכירות השנתיות עמדו על 2.9 מיליארד דולר.
היסטוריה.
במרץ 1915 ייסד מוסאבורו מקיטה (נולד בשנת 1893) את "מפעלי החשמל של מקיטה" בנגויה, איצ'י, יפן והחל למכור ולתקן ציוד תאורה, מנועים ושנאים. בשנת 1958, מקיטה שיווקה מקצוע חשמלי נייד ביפן והפכה ליצרן כלי חשמל בשנה שלאחר מכן. באפריל 1969 הם הציגו את המקדחה המופעלת באמצעות סוללה 6500D (כלי החשמל הנטען הראשון). בדצמבר 1978 הם השיקו את המקדחה הנטענת 6010D (הכלי הראשון שהשתמש בסוללות קדמיום ניקל). באוגוסט 1997 הוצגה מקדחה-מברגה נטענת 6213D בתערוכת החומרה בשיקגו (כלי הסוללה הראשון של ניקל הידריד). בפברואר 2005 הושק ה-TD130D (כלי סוללת הליתיום-יון הראשון).
מקיטה מוציאה רבים מכלי החשמל שלה בתיבות אריזה תואמות של Systainer. בשנת 2011 מקיטה רשמה עיצוב עבור גרסת "מקפאק" משלה על שם יוז'י יאמאמוטו וקייוזומי קוקאווה.
קרחון שומייקר