האלשטיין הפך לפרופסור באוניברסיטת פרנקפורט, במקום הוא גיוס לכוחות המזוינים הגרמניים ב-1942, חרף עוינותו כלפי הנאציזם. לאחר פלישת בעלות הברית במלחמה ב-1944, האלשטיין נלקח למחנה שבויים בארצות הברית, שם הוא הקים אוניברסיטה כדי לחנך את חבריו האסירים על החוק וזכויותיהם. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא מונה לתפקיד סגן קנצלר באוניברסיטה של פרנקפורט.
בשנת 1948 הוזמן על ידי אוניברסיטת גורגטאון להיות מרצה אורח שם לימד היסטוריה גרמנית בתחום המשפטי.
קריירה מחוץ לאקדמיה.
החוויות שצבר באמריקה הביאו אותו להבנה שגרמניה צריכה להצטרף ליוזמות בינלאומיות שמטרתן לחזק את הקשר בין הדמוקרטיות לאחר מלחמת העולם השנייה.
כמו כן זמן השהייה בארצות הברית חיזק את הרצון בשיתוף פעולה משפטי בינלאומי והצורך בלמידה ממערכות ומסורות של מדינות שונות. הוא האמין כי הצטרפות לבריתות בינלאומיות כמו האו"ם ונאט"ו, בעיניו, מכריעות בתחום חזרתה של גרמניה לבמה הבינלאומית.
בנובמבר 1949 הוא פעל למען הקמת ועדת אונסק"ו הגרמנית, ארגון החינוך, המדע והתרבות של האו"ם הגרמני. האלשטיין הפך ליושב הראש שלה ועמד בראש המשלחת הגרמנית. הפך גם למשקיף בוועידה הכללית החמישי של אונסק"ו, ממנה דיווח לממשלת גרמניה. כישוריו הדיפולמטיים המצוינים של האלשטיין והבנת הצורך באחדות אירופית יחד עם ניסיון בתחום, הוביל את קונראד אדנאור, הקנצלר מגרמניה, למנות אותו לראש המשלחת שניהלה משא ומתן בוועידת שומאן על הקמת קהילת הפחם והפלדה האירופית בשנת 1950. בזמן הזה הוא עבד בשיתוף פעולה הדוק עם ז'אן מונה, מקבילו הצרפתי. שניהם הבינו שהם חולקים אמונות בסיסיות משותפות לגבי הצורך באינטגרציה האירופית. בשנת 1951 מינה אנאואר את האלשטיין למזכיר המדינה במשרד החוץ הפדרלי, בתפקיד זה שירת עד 1955האלשטיין היה מעורב במשא ומתן עם ישראל בנושא תשלום פיצויים לעם היהודי לאחר מלחמת העולם השנייה, ושיחק תפקיד חשוב באסטרטגיית יחסי החוץ של גרמניה.
נשיא ועדת הקהילה הכלכלית האירופית.
ב-1958 כאשר נכנס לתוקף הסכם רומא, האלשטיין נבחר לנשיא הראשון של ועדת הקהילה הכלכלית האירופית. בנאומו הראשון הדגיש האלשטיין כי הקהילה נוצרה כפרויקט קבוע שתחום פעולתו יהיה הרבה יותר רחב ומקיף מכל מה שנוצר בעבר באינטגרציה האירופית. האלשטיין מונה מחדש כנשיא הנציבות שלוש פעמים, ב-1960, 1962 ו-1964. בשנותיו הראשונות כנשיא הוועדה, האלשטיין הקדיש תשומת לב רבה להקמת מדיניות חקלאית משותפת (CAP) על פי הוראות אמנת הוועדה.
תחת נשיאות האלשטיין, הוועדה הייתה מעוניינת להעמיק, או לפחות לחזק, את היסודות העל לאומיים שעליהם הוסכם ברומא. אולם הנשיא שארל דה גול שנכנס גם לתפקידו ב-1958 הערים קשיים והתגלה כיריב רב עוצמה. האלשטיין הציג את 'תוכנית האלשטיין' להאצת האינטגרציה האירופית ב-1960, שקראה להפחתה מהירה יותר במכסים בין המדינות החברות, אולם פרויקט זה לא זכה להסכמה.
המחלוקת הגדולה השנייה בתקופת כהונתו עסקה בשאלת צירוף בריטניה לוועדת הקהילה הכלכלית. האלשטיין פעל באיפוק בעניין זה והתייחס בספקנות לגבי הצטרפותה של הממלכה המאוחדת. במהלך נשיאותו הוא ידע משברים עם שארל דה גול. הגורם המיידי לסכסוך היה ויכוח על הארגון והמימון של המדיניות החקלאית האירופאית המשותפת. החל מ-1 ביולי 1965, צרפת סירבה להשתתף במועצת השרים של הקהילה הכלכלית האירופית ובכך שיתקה את הפוליטיקה האירופית. ממשלת מערב גרמניה רצתה להבטיח קדנציה נוספת להלשטיין אך היא נסוגה בסופו של דבר תחת לחץ צרפתי, כי זה היה מעמיד את שיתוף הפעולה בכללותו בסכנה. בינואר 1967, בשיחות עם הקנצלר קורט גאורג קיזינגר וווילי ברנדט, התעקש הנשיא הצרפתי דה גול לא לתמוך בכהונה נוספת להאלשטיין. האלשטיין דחה את הפשרה שהושגה בסופו של דבר, לפיה ימשיך למלא את תפקידו במשרד עד סוף 1967, ופרש מתפקידו ב-1 ביולי 1967.
בנאום הפרידה שלו מהפרלמנט האירופי, הדגיש הלשטיין את אידיאל האחדות האירופית ואת הצורך בשיתוף פעולה גדול יותר במדיניות החוץ.
לאחר פרישתו.
בשנים 1968 - 1974 כיהן כיו"ר התנועה הבינלאומית האירופית (EMI) והיה חבר בבונדסטאג של ה-CDU מ-1969 עד 1972.
לאחר פרישתו ממעורבות פעילה בפוליטיקה ובמגזר התנדבותי, האלשטיין הסתפק בכתיבה ובעבודות ייעוץ.
האלשטיין נפטר ב-29 במרץ 1982 בגיל 81 בשטוטגרט.
השפעה ומורשת.
במהלך כהונתו כנשיא הנציבות, פיתח האלשטיין מספר רב של רעיונות למדיניות אירופית, הוא תרם שיקולים חשובים בקידום מדיניות חוץ ומדיניות כלכלית אירופית, שחלקן מעצבות באופן עמוק את האיחוד האירופי כיום.
האלשטיין לא רק היה מייסד חשב של האינטגרציה האירופית אלא גם בעל חזון לעתיד האינטגרציה. רבים מרעיונתיו לפיתוח והמשך האינטרגרציה האירופית הועלו ויושמו בשלבים מאוחרים יותר. עבור האלשטיין, האינטגרציה האירופית הייתה הרבה יותר מאשר מיזוג של כלכלות לאומיות לאזור כלכלי רחב. מטרתו ארוכת הטווח הייתה יצירת מערכת פדרלית אירופית. הוא הדגיש במספר הזדמנויות שונות כי אינטגרציה כלכלית תעבוד לצמיתות רק אם תתבסס על עיצוב מוסדי פוליטי ופדרלי. בארצות הברית הוא אף היה מכונה "אדון אירופה."האלשטיין ניחן בכישורי משא ומתן דיפלומטיים וכן בכוחות שכנוע חזקים, שרבים בטוחים שלולא יכולותיו המהירות להשתלבות של אירופה שקרתה בשנות כהונתו לא הייתה אפשרית.
רובר שומאן
רוֹבֵּר שוּמָאן (Robert Schuman; 29 ביוני 1886 – 4 בספטמבר 1963) היה מדינאי צרפתי בולט, יליד לוקסמבורג, אשר נחשב לאחד מן האבות המייסדים של האיחוד האירופי. שומאן הזדהה אידאולוגית עם תנועת הדמוקרטים הנוצריים אשר צברה באירופה פופולריות במהלך המאה ה-19 ודגלה בשילוב רעיונות דמוקרטיים ביחד עם ערכים נוצריים. במהלך הקריירה הפוליטית שלו בצרפת כיהן כשר האוצר, שר החוץ, שר המשפטים וכראש ממשלת צרפת. בהמשך, כשהחלה להתהוות , החליט לעזוב את הפוליטיקה הצרפתית ולהשתלב בפוליטיקה העל-לאומית. לאחר מעבר זה, שומאן נבחר לכהן כנשיא התנועה האירופית ובהמשך אף מונה לנשיא הראשון של האספה הפרלמנטרית האירופית (בגלגולה הנוכחי: פרלמנט האיחוד האירופי).
ראשית חייו ואודות השכלתו.
רובר שומאן נולד ב-29 ביוני בשנת 1886 ברובע קלוזן שבעיר הבירה של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג. אמו הייתה ילידת לוקסמבורג ודברה לוקסמבורגית כשפת אם. אביו היה יליד אזור לורן, אזור אשר סופח לגרמניה ב-1872 לאחר תבוסת צרפת במלחמת צרפת-פרוסיה. אביו נאלץ לוותר על אזרחותו הצרפתית לטובת אזרחות גרמנית בשביל שיוכל לשמור על אדמות המשפחה ונכסיה. כמו כן, תושבי לוקסמבורג דברו צרפתית ואמו הקפידה על דיבור לוקסמבורגית. כתוצאה מכך שגדל בסביבה זו, כבר בתור ילד ידע שומאן לדבר שלוש שפות שונות: לוקסמבורגית, גרמנית וצרפתית. הוריו היו נוצרים הדוקים ובבית ספרו שיעורי דת היו חלק בלתי נפרד מתוכנית הלימודים. כאשר היה נער בן 14 (בשנת 1900) אביו נהרג בתאונת דרכים. כתוצאה מכך, הפך הקשר בינו לבין אימו לקשר הדוק, עד אשר גם היא נפטרה בשנת 1911, בזמן לימודיו לתואר במשפטים.
שומאן סבל ממבטא נבדל כאשר דיבר צרפתית, ככל הנראה, מכיוון שבצעירותו השפה הצרפתית לא הייתה השפה המדוברת בביתו. בהמשך, כאשר החל להשתלב בפוליטיקה הצרפתית, מבטא זה היווה עבורו מכשול, מכיוון שיריביו הפוליטיים השתמשו בו כהצדקה להבעת פקפוק בנאמנותו לצרפת.
את השכלתו האקדמאית רכש באוניברסיטת בון שבגרמניה - שם למד משפטים. ב-1910 סיים את לימודי הדוקטורט שלו במשפט אזרחי, וב-1912 סיים את הכשרתו כעורך דין. לאחר סיום ההכשרה פתח את משרדו בעיר מץ – בירתו הכלכלית של אזור לורן.
לאורך כל חייו חש שומאן קשר הדוק לעיקרי האמונה הקתולית, ובמהלך לימודיו לקח חלק באגודות סטודנטיות קתוליות. כאשר עבר לעיר מץ, שומאן הצטרף לאגודה הקתולית של אזור לורן והיה פעיל מאוד בחיי הדת המקומיים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה (1914–1918), עקב אי כשירותו לשירות קרבי בצבא הגרמני, שירת שומאן את הממשל הגרמני בתפקיד מנהלי.
הקריירה הפוליטית שלו.
ב-1919, בעקבות חזרת שטחי אלזס ולורן לצרפת בתום מלחמת העולם השנייה, התפקד שומאן למפלגה נוצרית דמוקרטית בשם "האיחוד הרפובליקאי של אזור לורן". חברי מפלגה זו, ושומאן ביניהם, נבחרו לאספה הלאומית הצרפתית. בהמשך, לאור השכלתו כעורך דין, מונה לנציג מחוז מוזל במועצה המייעצת להרמוניזציה המשפטית של מערכות החקיקה באלזס ולורן.
ב-1928 מונה ל"דווח" ("") של נציבות אלזס-לורן - תפקיד אשר אחראי לדווח על תוכן הפגישות של הנציבות. בהמשך אף נבחר לכהן כנשיאה של אותה נציבות. לאור הפופולריות הרבה שצבר באזור אלזס-לורן, שומאן נבחר מספר פעמים נוספות לכהן כנציג באספה הלאומית הצרפתית. כבר ב-1928 ניתן היה להבחין בתמיכתו ברעיון איחוד מדינות יבשת אירופה כאשר במצע הבחירות שלו קרא ל"שיתוף פעולה בין-לאומי חופשי מן המכשולים שבאמצעותם יצרנו חשדנות ואנוכיות לאומית". תמיכתו ברעיון האיחוד הלכה והתחזקה לאורך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. ובשנת 1950 נשא את "הצהרת שומאן" המפורסמת בנוגע לצורך באיחודה של היבשת האירופית.