התנאים הגאוגרפיים באי נחשבים קשים ביחס לאיים קאריביים אחרים. תוואי השטח כולל מצוקים ובתרונות רבים, הוא מכוסה ברובו (67%) ביער גשם טרופי סבוך, והוא אחד המקומות הגשומים בעולם. בשל תוואי השטח הקשה, רוב היישובים באי, ובהם הבירה רוזו, ממוקמים לאורך חופיו, ורק יישובים בודדים הוקמו בחלקיו הפנימיים.
האי מהווה חלק ממערכת הרי הגעש של האנטילים הקטנים, והוא מרובה סלעים געשיים, במיוחד אנדזיט וריוליט. הרי הגעש לא התפרצו באלפי השנים האחרונות, והפעילות הסייסמית האחרונה נרשמה ב-1986. כן יש באי מעיינות חמים וגייזרים.
דומיניקה שוכנת בסמוך לקו הרוחב 15 צפון, באזור הטרופי, ולכן שורר באי אקלים טרופי, המאופיין בטמפרטורות ולחות גבוהות לאורך כל ימי השנה, עם הבדלים זניחים בין קיץ לחורף, וכן בגשמים רבים במשך כל ימי השנה. באזורים מסוימים באי יורדים לא פחות מ-9,000 מ"מ גשם מדי שנה.
דמוגרפיה.
בדומיניקה חיים כ-72,500 תושבים, על פי אומדן מ-2008. רובם הם צאצאי עבדים שהובאו לאיים מאפריקה, ומיעוטם מולאטים - צאצאים לאפריקאים ולאירופים. בנוסף, כ-3000 בני קאריב מתגוררים בשמונה כפרים בחלק המזרחי של האי, שהוקצה כאזור אוטונומי של השבט ביולי 1903. בני הכפרים הם בין הצאצאים האחרונים של העם שישב בכל איי הים הקריבי לפני בואם של האירופים. נוסף על התושבים הקבועים, מתגוררים באי כאלף סטודנטים לרפואה מארצות הברית ומקנדה, שלומדים באוניברסיטת רוס בפורטסמות'. שיעור גידול האוכלוסייה אפסי, עקב הגירה לאיים אחרים בקריביים וכן לארצות הברית, קנדה ובריטניה.
פרט לבירה רוזו, ישנה באי רק עיירה אחת, פורטסמות', שבה כ-3000 תושבים. שאר האוכלוסייה מתגוררת ביישובים קטנים יותר.
אנגלית היא השפה הרשמית ומובנת בכל מקום באי, אך כתוצאה מן השליטה ההיסטורית של צרפת וממיקומו של האי בין שני איים דוברי צרפתית, נפוצה באי שפה קריאולית המבוססת על צרפתית, והיא שפת-אם של כ-80% מן התושבים.
התושבים הם ברובם (כ-80%) נוצרים קתולים, אך מאז סוף המאה ה-20 הוקמו מספר כנסיות פרוטסטנטיות של זרמים שונים.
דגל דומיניקה
דגל דומיניקה אומץ ב-3 בנובמבר 1978 ועבר מספר שינויים קטנים במהלך השנים.
לדגל רקע ירוק. בעיגול אדום במרכז הדגל מופיע תוכי מסוג אמזונה מלכותית (שחזהו וציצתו בצבע סגול, כך שדגל זה הוא היחיד שבו יש צבע סגול) המוקף בעשרה כוכבים ירוקים (המסמלים את עשרת המחוזות של האי). מן המרכז יוצאים ארבעה פסים, שלכל אחד מהם שלושה צבעים (צהוב, שחור ולבן) לכל אחד מן הכיוונים האופקיים והאנכיים.
בגרסה המקורית התוכי פנה ימינה (שונה בשנת 1988). כמו כן, סדר הפסים שונה (בשנת 1981).
דגל מרוקו
דגל מרוקו הוא בעל רקע אדום ובמרכזו פנטגרם בצבע ירוק. אדום הוא הצבע המסורתי של מרוקו מהמאה ה-16, שמסמל את קשר הדם בין הנביא מוחמד, דרך פאטימה, אשתו על עלי הח'ליפה הרביעי לבין משפחת המלוכה המרוקאית. הכוכב החלול הירוק, האמור לתאר את חותם המלך שלמה, נוסף מאוחר יותר לדגל.
דגל קזחסטן
דגל קזחסטן הנוכחי אומץ ב-4 ביוני 1992. הדגל מורכב מרקע בצבע כחול בהיר, ועליו עיט ערבות מוזהב פורש כנפיים מתחת לשמש מוזהבת עם 32 קרני-שמש במרכז. בנוסף מופיעה תבנית-קישוט דמוית רשת בצד השמאלי של הדגל. הדגל עוצב על ידי שקן נוז'זבקוב, ובתחילה תבנית הקישוט הייתה בצבע אדום. מאוחר יותר הוחלף צבעה לזהב.
התבנית מייצגת את האומנות והמסורת התרבותית של החאנטה העתיקה ושל האומה הקזחית. הרקע הכחול-בהיר מייצג את העמים הטורקיים אשר מרכיבים בימינו את אוכלוסיית המדינה - הטטרים, האויגורים ואחרים. בעמים אלה הצבע הכחול הוא בעל חשיבות דתית ומייצג את אל השמים טנגרי. פירוש מודרני יותר אומר כי הרקע מייצג את השמים הרחבים של קזחסטן, כמו גם את ערך החופש.
העיט המוזהב מייצג את האימפריה של ג'ינגיס חאן אשר שלט בקזחסטן תחת דגל כחול שבו היה מוטבע עיט דומה. שילוב מוטיבים אלו בא להזכיר את ההיסטוריה המפוארת של העמים אשר יצרו את האוכלוסייה המודרנית של קזחסטן.
השמש היא סמל השפע והעושר ולכן הקרניים הן בצורת זרעים.
דגל קזחסטן בברית המועצות.
הדגל אומץ ב-24 בינואר 1953, כשקזחסטן הייתה רפובליקה סובייטית של ברית המועצות. הדגל מזכיר את דִגלה של ברית המועצות בתוספת פס כחול בהיר בחלק התחתון.
איאס
אַיאס (יוונית: Αἴας) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית.
במיתולוגיה.
לפי המסופר הוא היה בנו של טלאמון, אחיו של טיאוקרוס, ואשתו הראשונה פריבואה. הוא כונה "איאס הטלאמוני" או "איאס הגדול". איאס בן טלאמון נמנה עם הגיבורים המרכזיים באיליאדה מאת הומרוס. באותו חיבור ישנו גיבור נוסף בשם איאס בן אוֹאִילֵאוּס, המכונה "איאס המהיר", להבדיל מזה "הגדול".
אחרי אכילס נחשב איאס לאמיץ שבגיבורי היוונים שניצבו מול חומות טרויה. הוא התמודד מול הקטור בדו-קרב ואף פצע אותו. הוא הדף גם את ההתקפה הטרויאנית שסיכנה את הספינות, ועזר לחלץ את גופתו של פאטרוקלוס. אחרי מותו של אכילס דרש את כלי הנשק שלו, אבל פסק בוררות קבע כי אלה יימסרו לאודיסאוס. ברוב זעמו ביקש איאס להרוג במי שהשפילוהו, אבל אתנה סימאה את עיניו, כך שאת הטבח ערך בעדר כבשים. כאשר שבה אליו הכרתו והתברר לו מה עולל, השליך את עצמו על חרבו מרוב בושה.
הנצחה.
על שמו של איאס נקראת קבוצת הכדורגל אייאקס אמסטרדם והוא מופיע על סמל הקבוצה.
טלאמון
במיתולוגיה היוונית, טֶלָמוֹן (יוונית Τελαμών) הוא בנו של איאקוס ואחיו של פלאוס, שיחד איתו רצח את פוקוס ונאלץ להימלט לסלמיס מפני זעמו של האב. בסלמיס, טלאמון זכה בבת המלך והיה לאביו של איאס "הגדול", שכונה על שמו גם "הטלאמוני". טלאמון השתתף בציד חזיר הבר של קלידוניה ובמסע הארגונאוטים, הסתער יחד עם הראקלס על טרויה וקיבל כשלל מלחמה את הסיונה, שילדה לו את טאוקרוס.
בארכיטקטורה.
עמוד ארכיטקטוני בדמות גבר הנושא את המבנה או תומך בו מכונה טלאמון (ברבים טלמונס) וכן בשם אטלס (ברבים אטלנטס), על שמו של הענק מן המיתולוגיה היוונית שנשא על כתפיו את כיפת השמים.
קללה
קללה היא איחול וביטוי שאיפה למאורעות רעים שייקרו למי שמוטלת עליו הקללה (המקולל), או פנייה מפורשת לאלוהים או למלאכיו על-מנת שירעו עם המקולל. בתרבות האנושית שימוש בקללה מעיד על אווירה עכורה והוא בדרך כלל ביטוי ליריבות קשה, ובתחומי מיסטיקה שונים אף מיוחס לה משקל רב.
הקללה ביהדות.
הקללות במקרא.
במקרא מיוחסת חשיבות רבה לברכות ולקללות, כבעלות כוח מאגי לפעול שינוי במציאות. כך במקרה של רבקה שאומרת לבנה יעקב, "עלי קללתך בני", וכך במקרה הידוע של בלעם שנודע בכוח הקללה שלו.
בספר שמואל ב' אלוהים מטיל קללה על משפחתו של דוד כעונש על כך ששכב עם אשתו של אחד מאנשי הצבא שלו ואחר כך גרם למותו.
בספר במדבר מובא סיפורה של קללת בלעם, שבו נשלח בלעם על ידי בלק לקלל את ישראל, כדבר הכתוב , אלא שהקללה נהפכה לבלעם לברכה, והוא נושא שיר הלל וברכה לעם ישראל. על כך מתלונן בלק: . חז"ל במסכת אבות מציבים כאנטיתזה לבלעם צר העין והמקלל את אברהם המברך בעל העין הטובה, כפי שכתוב כמה פעמים במקרא (בראשית י"ב, ג).
בספר דברים מוצבת בפני עם ישראל הבחירה בין שתי חלופות:
פירוט הקללות מופיע בהמשכו של ספר דברים (פרק כ"ח, פסוק ט"ו) בציווי על מעמד הר גריזים והר עיבל, והוא כולל 53 פסוקים של קללות, המתחילות במילים: .
קללות מאוחרות למקרא.
בבית הכנסת העתיק בעין גדי התגלתה כתובת ארוכה, המתייחסת לכללי התנהגות בקהילת המקום, שכל מי שיגרום למחלוקת בין אדם לחברו, יספר לשון הרע על חברו לגויים, יגנוב או יגלה את סודה של הקריה - סוד הכנת שמן האפרסמון, שעליו התבססה כלכלת המקום, והיה מוצר יצוא חשוב, תתקיים בו הקללה בנוסח הזה:
בהלכה מוזכרת גם קללת "מי שפרע". זו קללה למי שאינו עומד בדיבורו בעניינים מסחריים, לאחר שסיכם על עסקה, אף על פי שלא גרם נזק ממש.
בימינו ידועה הקללה המעין-קבלית "פולסא דנורא" (בארמית: "ניצוץ או מקל של אש"), שנחשבת לקללה חמורה ונועדה לגרום למות המקולל. עם זאת, אין לה מקור קדום ביהדות.
הקללה בספרות ובאמנות.
הקללה מופיעה בסיפורים רבים, הידוע שבהם מהעת האחרונה הוא "הארי פוטר". בסדרת ספרים זו, "קללה" היא כישוף שנועד לפגוע באדם או לתקוף אדם. בין הקללות הללו נכללות קללות שאין עליהן מחילה, שאחת מהן אף מביאה למותו של המקולל, ולכן אסור להשתמש בהן.
בסדרת "הגשש החיוור" נאמר המשפט: "כל המוציא דבר קְללה מפיו, ינעל אבי אבי אביו".
בתוכנית הבידור הרדיופונית שלושה בסירה אחת הציע דן בן אמוץ קללה לנהג: "שתרדם בקסטל (ירידה תלולה ממשלט הקסטל בדרך הישנה לירושלים) ותתעורר בהדסה!".
רבי מאיר בעל-הנס
נתן זך
נָתָן זַךְ (כ"ג בכסלו ה'תרצ"א, 13 בדצמבר 1930, ברלין, רפובליקת ויימאר − י"ט בחשוון ה'תשפ"א, 6 בנובמבר 2020, רמת גן, ישראל) היה משורר, עורך, מתרגם, מבקר שירה, סופר, פזמונאי ומחזאי ישראלי. חתן פרס ישראל לשנת 1995, פרופסור בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה.
זך נחשב לפורץ דרך בשירה העברית ולאחד המשוררים העבריים החשובים במחצית השנייה של המאה ה־20 וראשית המאה ה־21.
ביוגרפיה.
נתן זך נולד בשנת 1930 בברלין בשם הארי זייטלבך (בגרמנית: Harry Seitelbach) לנח (נורברט), יהודי יליד פשמישל, ולקלמנטינה (טינה) לבית קבלצי (Cavallazzi), איטלקייה ילידת טורינו. זך עלה לארץ ישראל ב־1936, לאחר עליית הנאצים לשלטון, ובהמשך שירת בצה"ל כקצין מודיעין וכקצין ביטחון בחטיבה 8 והשתתף במלחמת העצמאות. הוא המשיך לשרת עד 1951 והשתחרר בדרגת סרן.
בצעירותו של זך, אביו התאבד מאחר שירד מכל נכסיו ומאחר שלא הסתגל לחיים ולתרבות בישראל.