הקרבין שונה מאוד מ-M1 גאראנד, לא רק בתכנון ההנדסי אלא גם בתחמושת. הגאראנד ירה כדור .30-06 ספרינגפילד מלא (תחמושת חזקה היעילה לטווח של כמה מאות מטרים) בעוד שהקרבין ירה כדור 0.30 אינץ' קל וקטן יותר (למרות זאת, שניהם רובים עם קנה בקוטר 7.62 מ"מ). תחמושת הקרבין הייתה בינונית מבחינת ביצועיה, כפי שהם נמדדים במהירות לוע (MV או מ"ל) ואנרגיית לוע (ME או א"ל) - גדלים הקובעים את עוצמת הפגיעה של הכדור, הטווח המקסימלי שלו ואת הטווח האפקטיבי היעיל. גדלים אלה תלויים בסוג התחמושת אך גם בקנה היורה אותה (ובפרט באורך שלו).
מהירות הלוע של כדור 0.3 שנורה מקנה 18 האינץ' של הקרבין הייתה כ-600 מטר לשנייה (מ"ש), בעוד שמהירות הלוע של תת-מקלעים מאותה תקופה הייתה בין 280 ל-490 מ"ש, ומהירות הלוע של רובי מטען ומקלעים קלים הייתה בין 740 ל-855 מ"ש. לגאראנד הייתה מ"ל של 853 מ"ש.
שימוש לא נכון בקרבין בתחילת מלחמת קוריאה גרם לכך שלקרבין יצא שם של נשק בעל כוח אש חלש, למרות שדבר זה איננו נכון. כדור סטנדרטי של קרבין שוקל 110 גריין ועם מהירות לוע של בין 580 ל-600 מ"ש (כ-1900 רגל לשנייה), אנרגיית הלוע שלו שהוא מפתח היא כמעט 1200 ג'אול (880 פאונד כפול רגל) בעוד שאקדח תופי מגנום בקליבר 0.357 אינץ' עם משקל כדור דומה, שנורה במהירות לוע של כמעט 400 מ"ש מפתח אנרגיה של 560 ג'אול בלבד. בטווחים הקצרים (עד 300 מטר) שלהם תוכנן הקרבין - הוא היה נשק חזק למדי.
בנוסף, ספג הקרבין ביקורת על הכוונת שלו בטווחים של 270 מטר, דבר שגרר את החלפתה בכוונת משופרת, הניתנת לכוונון לטווחים של 50 עד 300 מטר. בנוסף נמתחה ביקורת על תפקודו בטמפרטורות נמוכות במיוחד, מתחת לטמפרטורת המינימום שבה תוכנן לפעול. עם ההכרה במגבלות של הקרבין ובכך שנועד להחליף את אקדח הקולט M1911 ולא את ה-M1 גאראנד פחתה כמות התלונות על הקרבין בקרב לוחמי קו-קדמי, אף שרבים מהם עדיין העדיפו את הגאראנד הכבד והחזק יותר.
ל-M1 קרבין היה קצב אש מעשי גבוה. תכונה זו, בשילוב עם משקלו הקל (כ-2.5 ק"ג טעון), הקומפקטיות שלו והרתע החלש, הפכה אותו לנשק נוח מאוד לתפעול ולהגנה עצמית. הרתע החלש יחסית אפשר לבצע מספר יריות מכוונות ברצף, ללא צורך להיכנס למצב ירי מחדש. יתרון זה היה משמעותי בעיקר עבור חיילים תומכי לחימה, שלא היו מאומנים היטב כמו הלוחמים בחזית, והיה קשה להם לבצע יריות המשך מדויקות עם הגאראנד הכבד בעל הרתע הגדול. הודות לכך והודות למשקלו הקל הנשק נהפך לפופולרי בקרב חיילים אלו.
סיווג סדרת הקרבין M1, M2, M3 הייתה נושא לוויכוחים רבים. לקרבין היו טווח ומהירות לוע מעבר לכל תת מקלע באותה תקופה, אך הוא היה חלש יותר מרובי המטען הכבדים. בימינו אפשר לסווגו כ-PDW "נשק להגנה עצמית". הסיווג של דגמי הקרבין האוטומטיים M2 ו-M3 היה מעורר מחלוקת עוד יותר, שכן לא מעט טענו שדגמים אלה היו בעצם רובה הסער המודרני הראשון, ביחד עם ה-Sturmgewehr 44 הגרמני והקלאצ'ניקוב AK-47 הסובייטי. הקרבינים האוטומטיים השתמשו בכדור בעל תחמיש בינוני, שיש לו לא מעט מן המשותף עם התחמושת של רובי ה-M16 שהחליפו אותם בצבא ארצות הברית, למרות שהטווח של הקרבין קצר יותר מזה של ה-M16 (כ-275 מטר לעומת 400–500 מטר, וזאת בגלל התכנון האווירודינמי הטוב יותר של תחמושת 5.56x45 מ"מ נאט"ו). כאשר מסתכלים על ארכי הקנה מגלים שהקנה של הקרבין קצר ב-5 ס"מ (2 אינץ') מהקנה של M16 ארוך, אבל הוא ארוך יותר מזה של M4 קרבין (גרסה מקוצרת מודרנית ל-M16).
עם הכוונת המשופרת, הקרבין נחשב לרובה מדויק למדי (בטווחים של כ-150 מטר). הדיוק הממוצע שלו הוא 1.5 דקות קשת (1.5 MOA) אך קלעים מיומנים הצליחו להשיג עמו מקבצים של דקת קשת אחת בלבד וזו גם הסיבה שהוא שימש כרובה צלפים ורובה קלעים בצה"ל בתחילת דרכו, יחד עם המאוזר K98. לשם השוואה, בתקופת מלחמת העולם השנייה הדיוק של רוב רובי הצלפים נע בין 1.5 דקת קשת ל-1 דקת קשת, ואילו דיוק של רובה צלפים מודרני נע בין 1 דקת קשת ל-0.5 דקת קשת.
היסטוריה.
פיתוח וייצור.
קרבין זה יוצר לראשונה על ידי ארצות הברית ב-1942. הקרבין יועד לחימוש יחידות תומכות לחימה וללוחמים שלא היו זקוקים לנשק ארוך טווח דוגמת חיילי תותחנים ושריון. ההעדפה לקרבין על פני האקדח נעשתה בגלל מספר שיקולים: רובה מספק הגנה יותר טובה מאקדח מבחינת טווח, דיוק וכוח אש, וכן קל וזול יותר לאמן חייל לשלוט ברובה מאשר באקדח. הנשק היה צריך להיות קל יותר מרובה ה-M1 גאראנד המסורבל. עם זאת, הרובה העתידי היה צריך להיות בעל כוח אש וטווח גדולים יותר מאשר אקדח השירות התקני קולט M1911.
משרד ההגנה האמריקני פרסם מכרז ובו המפרט של הרובה, ומספר חברות הציעו דגמים שונים, אך אף אחד מהם לא עמד במבחני ההתאמה. בסופו של דבר, ביקש משרד הביטחון מחברת הנשק וינצ'סטר, שפיתחה את התחמושת, לתכנן ולייצר גם את הרובה. התכנון של דייוויד מ. ויליאמס מווינצ'סטר עמד בהצלחה במבחנים ונבחר כמנצח. בשל הדחיפות בייצור כמויות גדולות של הרובה עקב המלחמה, הוחלט שלא רק חברת הנשק וינצ'סטר תייצר את הרובה, אלא שבמקביל הוא ייוצר על ידי מספר קבלני משנה, רובם לא מתחום הנשק אלא מתחומי ייצור אחרים. היצרן הגדול ביותר של רובי ה-M1 קרבין היה חטיבת אינלנד (Inland) של ג'נרל מוטורס שיצרה למעלה מ-2 מיליון יחידות. יצרנים נוספים כללו את IBM, אנדרווד ורוק-אולה. מהקרבין יוצרו כששה מיליון ורבע יחידות, כאשר במלחמת העולם השנייה כעשר חברות משנה יצרו את הקרבין או חלקי קרבין. הוא לקח חלק פעיל במלחמות רבות - ביניהן מלחמת העולם השנייה, מלחמת העצמאות, מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם.
יצרניות הקרבין במלחמת העולם השנייה.
הטבלה הבאה מסכמת את יצרניות הקרבין במלחמת העולם השנייה:
הקרבין בשירות ארצות הברית.
ה-M1 קרבין נועד לשמש כנשק להגנה עצמית עבור חיילים שירי לא היה משימתם העיקרית, כגון מהנדסים קרביים, מפעילי מקלעים כבדים, צוותי מרגמות וארטילריה ותומכי לחימה. חיילים אלה העדיפו את ה-M1 קרבין הרבה יותר מאקדח הקולט M1911 ותת-המקלע M1 תומפסון, שכן הוא עלה עליהם בטווח, בדיוק, ביכולת החדירה ובכוח העצירה.
בגלל ההצלחה הגדולה של הנשק כנשק אישי של תומכי לחימה, הוא חולק גם ללוחמים וליחידות בקו קדמי. הביקורת עליו הייתה מעורבת: עוצמתו הייתה קטנה יותר מהגאראנד והוא איבד אפקטיביות בטווח שעלה על 150 מטר. הבעיות נבעו בחלקן בגלל כוונות גרועות ומשום שהוא לא יועד להיות רובה לטווחים ארוכים. כתוצאה מכך הכוונות הוחלפו והטווח היעיל המרבי עלה ל-300 מטר. אחרי השיפורים ולאחר שהמגבלות של הקרבין הוכרו בידי הלוחמים המשתמשים בו, פחתו התלונות.
ה-M1 קרבין הצליח מאוד בתור נשק ללוחמה בשטח בנוי וגרסה עם קת מתקפלת (M1A1) חולקה לצנחנים. בנוסף, הקרבין התגלה כנשק מצוין ללחימה בסבך של היערות והג'ונגלים של דרום-מזרח אסיה בזכות הקומפקטיות שלו וכמות התחמושת הזמינה - שלוש מחסניות של 15 כדורים כ"א, אחת טעונה ושתיים בפאוץ' שנקשר סביב הקת, וכן מאחר שהקרבות וההתקלויות בסבך התנהלו בעיקר בטווחים קצרים. יתרון חשוב נוסף של הקרבין היה עמידותו הגדולה ללחות וקורוזיה, יותר מה-M1 גאראנד וה-M1 תומפסון.
מלחמת העולם השנייה.
הקרבין לקח חלק מרכזי במלחמת העולם השנייה ושימש לוחמים אמריקאים רבים, החל מתומכי לחימה, עבור לוחמים שהפעילו נשק כבד (כגון מקלעים כבדים, מרגמות, טנקים וארטילריה) ומהנדסים, וכלה בלוחמי חיל רגלים, יחידות קומנדו וצנחנים. הקרבין היה גם הנשק העיקרי של סמלי מחלקה ומפקדי כיתות בדרגת סגן, שכן תפקידם העיקרי היה פיקוד וניהול הקרב.
הביקורות על הקרבין היו מעורבות בהתחלה, אך בסופו של דבר הוא זכה להערכת החיילים ולחוות דעת חיוביות. הביקורת העיקרית הייתה על כוח העצירה החלש יחסית וחוסר דיוק בטווחים של למעלה מ-150 מטר. היתרונות העיקריים של ה-M1 קרבין היו משקל קל, גודל קומפקטי, נוחות תפעול, זמינות, ירי חצי-אוטומטי, קיבולת מחסנית גבוהה (15 כדורים ו-30 כדורים), אמינות והיכולת לאמן חיילים עורפיים בשימוש בנשק ברמה מספקת. לוחמים רבים אהבו את ה-M1 קרבין שלהם וכאשר סיפרו על פועלם במלחמה הם ציינו אותו לחיוב. למרות שהקרבין היה חלש יותר מהגאראנד, הוא עדיין היה נשק קטלני ומספר רב של חיילי אויב נהרגו מירי הקרבין. בנוסף, לוחמים רבים שהיו חמושים בקרבין, זכו לאותות ועיטורים צבאיים גבוהים על מעשי גבורה שביצעו בעת המלחמה.
השימוש המבצעי הראשון ב-M1A1 קרבין היה על ידי הדיוויזיה המוטסת ה-82 במבצע האסקי בו הם צנחו בסיציליה ביולי 1943. בסוף מלחמת העולם השנייה, שהסתיימה ב-1945, תוכנן רובה ה-M2 קרבין שנראה זהה ל-M1 קרבין אך היה יכול לירות כדורים בצרורות והיה "אוטומטי מלא". מאוחר יותר יוצר גם דגם M3 קרבין, אך בניגוד ל-M1 הם מעולם לא יוצרו במספרים גדולים, למרות שזכו לפופולריות בקרב הלוחמים.
מלחמת קוריאה.
במלחמת קוריאה, רובה ה-M2 קרבין, שהיה רובה סער עם יכולת לירי חצי-אוטומטי ("בודדות") או אוטומטי מלא ("צרורות"/"אוטומט"), החליף במידה רבה את התת-מקלעים שבשירות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, והיה הקרבין שבשימוש הרב ביותר. גם ה-M1 קרבין (רובה חצי-אוטומטי בלבד) היה בשימוש נרחב, בעיקר על ידי תומכי לחימה.