אלון מתגוררת עם בעלה וילדיהם בדרום הארץ משנת 1995. הם נדדו מתל אביב לאילת, שם התגוררו מספר שנים, אחר כך עברו לקיבוץ לוטן ומשם לקיבוץ גרופית ואילת. כיום מתגוררת עם משפחתה בדרום הארץ.
יצירתה.
אלון החלה לכתוב בגיל 10, אז זכתה במקום הראשון בתחרות כתיבה אזורית ובגיל 13 התפרסם שירה הראשון במוסף ספרות בעיתון המקומי "כאן דרום".
בשנת 1995 הוציאה בהוצאת "סער" את ספר הביכורים שלה "עכשיו אני יודעת איך" הכולל שירים שנכתבו מאז החלה לכתוב בגיל 10 ולמשך עשור.
בשנת 2004 הוציא לאור בעלה כהפתעת יום הולדת את הספר "ביום חורפי שטוף שמש" בהוצאת פרדס. הספר אוצר בתוכו שירים שכתבה למגירה ונאספו ללא ידיעתה לספר.
אלון שנישאה בגיל צעיר (20), עבדה כשכירה במגזר הפרטי ובשנת 2004 עברה לעבוד במגזר הציבורי במחלקה לשירותים חברתיים במועצה האזורית חבל אילות. במסגרת עבודתה היא שילבה את אהבתה לכתיבה וכתבה בעיתון המקומי "בקצה המדבר", תחילה כתבה טור הנקרא "משימה אפשרית בהחלט" ובהמשך לאחר הפסקה ממושכת חידשה את הטור האישי שלה באותו עיתון בשם "טור בהתנדבות". בטורים סיפרה על מקומות ההתנדבות במועצה האזורית בהם ניתן לקחת חלק ולהתנדב.
בשנת 2005 יצא ספר הילדים הראשון שלה "נולד לי אח והפיפי ברח" אשר נכתב בהשראת לידת בנה השני.
בשנת 2008 יצא ספר הילדים השני "אפרים בורח מהמים". ספר זה נכתב בהשראת בעיה שהתעוררה בקרב משפחתה והיווה ניסיון להסבר מדוע פעוטות חוששים להתרחץ.
בשנת 2008 זכתה בפרס עובדת מצטיינת ברשות המקומית מועצה אזורית חבל אילות.
בשנת 2009 קיבלה אלון את פרס מגן שר הרווחה כרכזת תחום ההתנדבות לאחר שהגתה רעיון לקיום "יריד מקומות התנדבות" המבוסס על יריד מקומות תעסוקה.
בשנת 2011 השתתפה אלון במיזם "אגדות ושירים מתחת לעצים" וכתבה שיר על שיח אברהם, השיר מתנוסס על שלט מתחת לשיח במרכז שכונת השחמון באילת.
בשנת 2014 יצא לאור ספר בשם "מעבר לעצמי - למען הזולת, למען החברה" מאת משה גרומב המציג את סיפורם של 73 אנשים התורמים לזולת ולחברה מתוך אמונה ומחויבות פנימית. אחד הפרקים מתוך הספר הוקדש לתרומתה של אלון לזולת. בהמשך השנה החלה אלון לכתוב טור אישי באתר האינטרנט לאימהות "אמא של".
בתחילת שנת 2015 החלה לפרסם את שיריה בעמוד הפייסבוק האישי שלה ובמקביל הציגה תערוכה הנקראת "מאחורי המילים אל מול המצלמה" המשלבת את שיריה בטרם ירידתם לדפוס עם צילומים מרהיבים של גיא דרי, בן 14 מקיבוץ גרופית. התערוכה החלה בקיבוץ ונדדה למרכז הבריאות האזורי. בהמשך השנה סיימה אלון את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוני 2015 השתתפה אלון במיזם "משוררי ישראל מקריאים משיריהם" במסגרתו מקליטים המשוררים בהקראה שניים משיריהם. חלק מהשירים שובצו בתוכניות "קול ישראל" השונות וכלל השירים נאספים לפסקול אחד למען שימור התרבות והמורשת של ישראל.
ביולי 2015 הוצגה תערוכת השירים "מאחורי המילים אל מול המצלמה" בלובי שדה התעופה של אילת. באוקטובר נדדה התערוכה אל אוניברסיטת בן-גוריון באילת.
בנובמבר 2015 שודר ברדיו המקומי של אילת - רדיו קול הים האדום השיר "כוכבים בשמיים", שכתבה טלי והולחן ובוצע על ידי שגיא נווה, זמר מקומי.
בנובמבר 2017 יזמה יחד עם עו"ד אפי פדידה - תחרות ארצית לעידוד יצירה נשית בתחומי הצילום והשירה הכתובה.
ספריה.
ספרי שירה
ספרי ילדים
אבל השיטים
אָבֵל הַשִּׁטִּים היא עיר מקראית הנזכרת בספר במדבר.
אזכורים במקרא.
זוהי תחנתם האחרונה של בני ישראל בנדודיהם במדבר. משם שלח יהושע בן נון את המרגלים ככתוב "לְכוּ רְאוּ אֶת-הָאָרֶץ, וְאֶת-יְרִיחוֹ"
על פי הכתוב במקרא חנו בני ישראל לפני כניסתם לארץ בין שני המקומות ככתוב : "וַיַּחֲנוּ עַל-הַיַּרְדֵּן מִבֵּית הַיְשִׁמֹת, עַד אָבֵל הַשִּׁטִּים, בְּעַרְבֹת, מוֹאָב."
השיטים נזכרת גם בספר מיכה. הפסוק בספר מיכה "מִן-הַשִּׁטִּים, עַד-הַגִּלְגָּל", מוסב אל הפועל המופיע בתחילת הפסוק "עַמִּי, זְכָר-נָא". יש הסוברים כי הנביא קורא לזכור את קורות בני ישראל בשיטים שהיא תחנתם האחרונה של בני ישראל במסעם במדבר, ועד הגלגל, שהיא תחנתם הראשונה בכניסה לארץ בעבר הירדן. לדעת אחרים מקומות אלו מסמלים מעבר חיי נדודים במדבר להתיישבות קבע בארץ ישראל. יש הטוענים כי השיטים הנזכרת בספר מיכה יש בה רמז לחטא בעל פעור שהתרחש בשיטים. לדעת שמואל ורגון יש לראות בהיגד "מִן-הַשִּׁטִּים, עַד-הַגִּלְגָּל", מריזם אשר כוונתו לשלמות ההיקף בו חנו בני ישראל למרות הקרבה בין שני המקומות.
אזכורים חוץ־מקראיים.
העיר נזכרת בכתובת של תגלת-פלאסר השלישי כ-[URU].a-bi-il-šiṭ-ṭi יחד עם הגלעד, והם מתוארים "על גבול בית עומרי".
זיהוי המקום.
הנרי בייקר טריסטראם, מזהה את אבל השיטים עם תל כפרין. לדעת שמואל אחיטוב יש לזהות את אבל השיטים גם עם תל כפרין, או עם תל אל-חמאם בקרבתו. בשני המקומות הייתה קיימת התיישבות בתקופה כנענית ובתקופה ישראלית.
לדעת יוסף בן מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים, אבל (Άβίλη) היא אבל השיטים, הנזכרת בספר במדבר. בן מתיתיהו כותב כי המרחק ממנה אל הירדן הוא: .
קים קלסטרום
טארט פלמבה
טארט פלמבה (Tarte flambée; באלמאנית ובאלזאסית: Flammekueche) הוא מאפה טארט אלזסי ודרום-גרמני. המאפה עשוי בצק לחם שעוביו דק וצורתו מלבן (הצורה המסורתית) או מעגל בדומה לפיצה, עליו נהוג למרוח גבינה לבנה (או גבינה רכה טרייה) או קרם פרש, ומעליה מפזרים בדרך כלל פרוסות בצל דקיקות ולארדונים (פסים או קוביות קטנות של שומן מבשר חזיר). על אף שמו, בדרך כלל לא מכינים את המאפה בשיטת הבישול פלמבה, אלא אופים אותו בתנור אפייה.
רקע.
הטארט פלמבה הוא מעדן מסורתי של האיכרים האלזסים, ובפרט של אלו השוכנים בצפון מחוז הריין התחתון, הנחשב כערש ההיסטורי של הטארט, למרות שמקורו המדויק לא ידוע בוודאות. הטארט פלמבה זכה לעדנה במאה ה-19 בבתי-חווה טיפוסיים גדולים אופייניים לאזור. בשנות ה-50 של המאה ה-20, פרץ הטארט לתודעת הציבור העירוני, אז החלו להגיש את המנה במסעדות.
טארט פלמבה מסורתי מורכב מבצק לחם דק מכוסה בתערובת גבינה לבנה וקרם פרש, מתובל במלח, פלפל ושמן קנולה, ומעוטר בבייקון ובצל. בשל כך התפתח המאפה כמעדן איכרים, מהלך הכנת המנה נעשה שימוש במוצרי חווה, שעמדו לרשותם של רוב האיכרים, והיא נאפתה על אותה האבן שבתנור-העצים בה השתמשו באותה התקופה לאפיית לחם. בדרך כלל אפו את הטארט בעת הכנת הלחם השבועית, כאשר התנור היה מגיע למקסימום המעלות שלו (400 מעלות צלזיוס), הגחלים שהיו מפוזרים בצדדיו גרמו ללהבות האחרונות לשלהב או 'ללקק' את קצוות הטארט פלמבה, ומכאן שמו (פלמבה=שלהוב).
צורה מאוד ידועה לאכילה בשל הנוחות שלה הייתה חיתוך הטארט לחלקים, שלפני הקיפול או הגלגול שלהם לקחו אותם האיכרים ואכלו אותם עם הידיים. בעבר היה נהוג ללוות את אכילת הטארט עם ברנדי, שהיה עובר מפה לפה בסעודה משותפת; בימינו ניתנת עדיפות ליין מאלזס, לבן או רוזה, או בירה.
גרסאות שונות.
למנה קיימות וריאציות שונות:
חוברה אפריקנית
חוברה אפריקנית או חוברת קורי (שם מדעי: Ardeotis kori) היא מין של חוברה גדולה החיה בסוואנות ובאזורים צחיחים ומדבריות באפריקה. זו חוברה שוכנת קרקע ואחת העופות המעופפים הגדולים בעולם. היא ניזונה הן מהחי והן מהצומח.
לחוברה האפריקנית שני תת-מינים:
החוברה היא עוף גדול ממדים - אורכה 120–150 סנטימטרים, גובהה 71–120 סנטימטרים ומוטת כנפיה 230–275 סנטימטרים. הזכרים שוקלים בין 7 ל-18 קילוגרם והנקבות 4.8-6.7 קילוגרם, אף שלעיתים יש פרטים גדולים יותר. למעשה החוברה היא אחת העופות המעופפים הגדולים בעולם, יחד עם שקנאי מסולסל, קונדור האנדים וברבור מחצצר, אך קטנה מקרובתה – חובה גדולה.
החוברה היא עוף חום ואפור עם נקודות שחור-לבן על הצוואר. הראש לבן עם פסים שחורים ליד העיניים הצהובות. המקור צהוב וארוך יחסית ומאחורי הראש ציצה גדולה שחורה הנוטה כלפי מטה. הרגליים ארוכות וצהבהבות. שני המינים דומים במראה אבל הנקבות קטנות ב-20-30 אחוז מהזכרים והן בעלות צוואר ורגליים דקות יותר. לזכרים יכולת לפרוע את הנוצות בכל הגוף, לפרוש את זנבם בצורה מוזרה למעלה בעונת הרבייה כדי להרשים את הנקבות, לנפח את כיסי הגרון לצורה המזכירה פסיונים שונים ולקרוא בקול לנקבה. אחרי החיזור וההזדווגות הנקבה מטילה ביצים על הקרקע במקום מוסווה והן בוקעות אחרי 23–30 יום.
החוברות חיות בערבות, סוואנות ומדבריות באפריקה ומסתובבים בעיקר על הקרקע. הן אוכלות בעיקר ארבה וחגבים וגם חיפושיות זבל וזחלים, אבל יאכלו גם בעלי חוליות קטנים וגם זרעים ועלים שונים.
הן יודעות לרוץ מהר כשמתקרב אליהם טורף. הטורפים הנפוצים הם: נמר, אריה, ברדלס, קרקל, צבוע נקוד, פיתון סלעים אפריקני, תנים, עיט שחור, עיט לוחם. חוברות צעירות נטרפות גם על ידי בבונים. עם זאת הסכנה העיקרית עבורן הוא האדם שצד אותן ואת ביציהן ועתידן נמצא בסיכון.
החוברה נצפית לעיתים בשותפות מוזרה עם השרקרק הארגמני שמחפש חרקים סביבה ועומד על גופה כדי לצפות בהם.
שרקרק ארגמני
שְׁרַקְרַק אַרְגְּמָנִי או שרקרק ארגמני דרומי (שם מדעי: "Merops nubicoides") הוא מין שרקרק מסדרת הכחלאים החי בערבות אפריקה וקרוב משפחתו של השרקרק המצוי, החי בישראל. במראהו הוא דומה למין שרקרק ארגמני צפוני אך בעל גרון אדמוני ולא כחול.
מאפיינים.
השרקרק מצוי בסוואנות באפריקה שמתחת לקו המשווה בקוואזולו-נטאל, נמיביה, גבון, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ובקניה.