בתחרות השתתפו מספר זוגות. מנצחי תחרות 1934 ג'ק קרופורד וויוויאן מקגרת' () בתחרות זו שיחקו עם פרטנרים חדשים ונפגשו בגמר. במשחק הגמר ג'ק קרופורד ואדריאן קוויסט () נפגשו עם הזוג ויוויאן מקגרת' ודון טרנבול () וניצחו ב-3 מערכות. באותה שנה הם ניצחו גם באליפות וימבלדון.
תחרות זוגות נשים.
בתחרות השתתפו 22 זוגות. מזוג מנצחות תחרות 1934 רק סימון מאתיה () השתתפה השנה. במשחק הגמר מרגרט סקריבן וקיי סטמרס () שיחקו נגד סילבי הנרוטן (יונג) () והילדה שפרלינג קרווינקל ( גרמניה) וניצחו בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים.
בתחרות השתתפו 43 זוגות. מנצחי תחרות 1934 ז'אן בורוטרה וקולט רוזמבר () הודחו ברבע גמר. במשחק הגמר נפגשו לולט פאיו () ומרסל ברנר () עם סילבי הנרוטן (יונג) ואנדרה מרטן-לז'ה () וניצחו ב-3 מערכות.
חגיגות יום הניצחון בארץ ישראל
חגיגות יום הניצחון בארץ ישראל הן החגיגות ההמוניות יום הניצחון (9 במאי) שנערכו ביישוב היהודי בארץ ישראל עם כניעת גרמניה הנאצית וניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
הרקע.
הזירה האירופית במלחמת העולם השנייה, הסתיימה בכניעה ללא תנאי של גרמניה הנאצית, ב-7 וב-8 במאי 1945. ביישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה התקבל הניצחון בשמחה עצומה, מלווה בעצב על אובדן שני שלישים מהעם היהודי בשואה.
כבר מראשית שנת 1945 היה ברור כי קיצה של גרמניה הנאצית קרב והולך, ואינו אלא שאלה של זמן.
כשהחלה השנה הייתה מתקפת בעלות הברית במלוא עוצמתה. בבחזית מזרח תקף הצבא האדום. צבאות ארצות הברית ובריטניה תקפו בחזית המערבית ומדרום אירופה, בחזית איטליה.
ב-27 בינואר שחרר הצבא האדום את מחנה ההשמדה אושוויץ, בו נרצחו כמיליון וחצי אנשים, רובם יהודים, והזוועה נתגלתה במלוא עוצמתה. המתקפה נמשכה במלוא תנופתה עד לסיומה בקרב על ברלין שהחל ב-16 באפריל, והסתיים כמה ימים לאחר שהיטלר התאבד בפיהררבונקר בברלין, בכניעה ללא תנאי של גרמניה, ב-7 במאי לבעלות הברית המערביות ולמחרת לצבא האדום.
היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה השתתף במלחמה באמצעות מתנדבי היישוב לצבא הבריטי על כל זרועותיו ובאמצעות לוחמי הפלמ"ח שנטלו חלק במערכה בסוריה ובלבנון.
עם פרוץ המלחמה נותק הקשר של אנשי היישוב עם יהודי אירופה, אשר לרוב אנשי היישוב היו קרובי משפחה ביניהם. החרדה לגורלם הייתה רבה. לארץ החלו להגיע שמועות על דבר ההשמדה ההמונית, שאומתו בנובמבר 1942 על ידי אנשי היישוב שהוחזרו מאירופה הנאצית במסגרת עסקת חליפין שבה הם הוחלפו כנגד גרמנים מאנשי הקהילה הטמפלרית שהושבו לגרמניה. כחלק מתגובת היישוב היהודי בארץ ישראל לשואה נערכו הפגנות ועצרות עם ברחבי ארץ ישראל.
גם היישוב עצמו עמד בפני סכנה בתקופה שקיבלה את הכינוי "מאתיים ימי חרדה", שהחלה באביב 1942 כאשר קורפוס אפריקה בפיקודו של הגנרל ארווין רומל התקדם מזרחה בצפון אפריקה, כשמגמת פניו לכיוון תעלת סואץ. תקופה זו הסתיימה בנובמבר 1942, עם בלימת הכוחות הגרמניים על ידי צבאות בעלות הברית בפיקודו של מונטגומרי בקרב אל-עלמיין השלישי בנובמבר 1942. שנים רבות לאחר מכן התגלה כי הנאצים עשו הכנות לביצוע תוכנית להשמדת יהודי ארץ ישראל.
ממדי הפתרון הסופי נתגלו לאנשי היישוב עוד לפני יום הניצחון. ב-14 במרץ 1945 הוכרז על יום אבל ביישוב. העיתון "דבר", שהיה אז העיתון המרכזי של היישוב, הופיע באותו יום כשעמודו הראשון מוקף במסגרת שחורה ובמרכזו כתבה בכותרת "מאזן הדמים", בה פרסם לראשונה כי מספר הנספים הוא שישה מיליון..
כשנתבשרו אנשי היישוב על דבר הכניעה של גרמניה הנאצית פרצה שמחה המונית, מהולה בכאב על הכחדת בני משפחותיהם ויתר הנספים.
החגיגות.
7 במאי.
כתב הכניעה של גרמניה הנאצית נחתם במטהו של הגנרל אייזנהאואר המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה, בעיר ריימס שבצפון מזרח צרפת ב-7 במאי. לאחר החתימה התברר שהסובייטים, שחששו שהגרמנים יפסיקו הלחימה רק בחזית המערבית, דרשו חתימה נוספת בברלין. על כן ב-8 במאי נחתם כתב כניעה שני, בברלין, הכבושה על ידי הצבא האדום.
בתחילה הוחלט לפרסם את דבר הכניעה רק לקראת 9 במאי ונציגי העיתונות שנכחו בכניעה בריימס התבקשו לשמור את דבר הכניעה בסוד. אולם כתב סוכנות הידיעות אסושייטד פרס הפיץ במברק את דבר הכניעה, וכך נפוצה הידיעה לפני הזמן המתוכנן, ויום הניצחון באירופה נחגג ב-8 במאי, ולא ב-9 בו.
הידיעה על דבר הכניעה הגיעה לידיעת תושבי ארץ ישראל כבר בשעות אחר הצהרים של יום ב', 7 במאי. כבר באותו ערב יצאו העיתונים במהדורות מיוחדות. בתל אביב, בשעות הערב של 7 במאי, נחטפו המהדורות המיוחדות של העיתונים וההמונים יצאו לרחובות. נשמעו קריאות שמחה והונפו הדגלים של בעלות הברית והדגל הלאומי הכחול לבן. חיילים בריטיים שהיו במקום ביקשו מהנקהלים לתרגם להם את כותרות העיתונים. חיילים יהודיים שעברו ברחובות העיר הניפו את דגל הלאום על כלי רכבם. בשעת ערב מאוחרת, לאחר יציאת הקהל מבתי הקולנוע, גברו ההתקהלויות ברחובות. ונשמעו קריאות לעלייה חופשית. עד שעה מאוחרת אחרי חצות נשמחו קריאות הצהלה וקולות השירה.
בירושלים, בהגיע הידיעה, צבאו ההמונים במרכז העיר, ברחובות יפו ובן-יהודה ובכיכר ציון. מעל מרפסות הבתים הונפו הדגלים והוצגו בחלונות הראווה. עם חשכה גברה ההתקהלות. בניין קולנוע עדן הואר בתאורה גדולה. נשמעו קולות שירה, הלמות תופים ותקיעות בחצוצרות. פוצצו זיקוקין די-נור. מנהל כרמל מזרחי הורה לספק לעוברים ושבים אלפי ליטר יין מחביות גדולות שהוצבו בעיר.
בחיפה פשטה השמועה על דבר הכניעה בשעות אחר הצהרים וכשהגיע האישור על כך מתוספות העיתונים שהופצו בעיר, הונפו דגלי הלאום מעל המוסדות והבתים הפרטיים.
8 במאי.
ביום ג', 8 במאי, הכריז הוועד הלאומי כי סדר היום ביישוב ביום ד', 9 במאי, יכלול את הדברים הבאים:
העיתון "דבר" יצא באותו יום בכותרת ראשית במלוא רוחב עמודו הראשון:
9 במאי.
ב-9 במאי התקיימו תהלוכות ועצרות ניצחון ביישובי הארץ. ב-10 במאי תיאר אותן העיתון דבר תחת הכותרת הראשית בעמודו הראשון:
התהלוכה הגדולה ביותר בארץ התקיימה בתל אביב. דגלי הלאום הונפו על כל הגגות והמרפסות ותושבי תל אביב נהרו לרחוב אלנבי ממנו יצאה התהלוכה לעבר כיכר דיזנגוף. הצועדים נשאו כרזות עם סיסמאות על הניצחון, על הדרישה להקמת מדינה יהודית ובגנות הספר הלבן ודגל שחור ועליו רשום באותיות לבנות "לזכר חללי עמנו". ההערכה הייתה שכמעט שליש מבני היישוב השתתפו בחגיגה. בשמחה השתתפו גם חיילים בריטים ואמריקנים וגם חיילים עבריים. קבוצות קבוצות הם עברו ברחובות תל אביב בשירה ובריקודים. בסיום התהלוכה התקיימה עצרת ענקית ליד בית הבימה. ראש העיר, ישראל רוקח, נשא דברים. הקהל הרב עמד דום למשך שתי דקות דומיה לזכר קורבנות השואה ולזכר חללי הבריגדה היהודית. תזמורת ניגנה את התקווה ואת ההמנון הבריטי. עם סיום העצרת הכללית יצאו הצועדים חברי ההסתדרות, ובראשם תנועות הנוער החלוציות, במצעד לעבר שפת הים, ושם התקיימה עצרת המונית נוספת. החגיגות נמשכו עד לשעה שלוש לפנות בוקר.
בחיפה השתתפו כ-30 אלף אנשים בהפגנה בהדר הכרמל. התהלוכה החלה בשעה 5 אחר הצהרים. בראשה צעדו אנשי ציבור, חיילים משוחררים, ימאים, אנשי שירותי ההגנה האזרחית ושירותי העזרה הראשונה, פועלים ובני נוער. הצועדים נשאו כרזות ועליהן סיסמאות בגנות הספר הלבן ובעד עלייה חופשית של שארית הפליטה.
אישי ציבור נשאו דברים. משה גוטל לוין, ראש ועד הקהילה, הזכיר את חללי העם העברי במלחמה ואבא חושי אמר:
העצרת ננעלה בשירת התקווה. שעות לאחר סיום העצרת עדיין התהלכו קבוצות חוגגים ברחובות.
בירושלים התרכזו בשעות אחר הצהרים כחמישים אלף איש במשולש הירושלמי של רחובות יפו, בן יהודה והמלך ג'ורג' וברחובות הסמוכים. הם התלכדו לתהלוכה. בראש צעדו נכבדי העיר כשהם נושאים כרזה עטופת שחורים בה נכתב "יזכור עם ישראל את חלליו, לא ישקוט ולא ינוח עד אם תקום עצמאותו במולדתו". משני הצדדים נישאו הדגל הבריטי ודגל הלאום. אחריהם צעדו חניכי תנועות הנוער וקהל רב. פני התהלוכה היו לעבר בית המוסדות הלאומיים. שם נשא דברים יצחק בן-צבי, נשיא הוועד הלאומי. המעמד הסתיים בשירת "התקווה". התהלוכה המשיכה לעבר בית ההסתדרות לשמיעת נאומו של ראובן שרייבמן מזכיר מועצת פועלי ירושלים. בתום דבריו שר הקהל שוב את "התקווה" והתהלוכה התפזרה, אך ההמון המשיך לגדוש את הרחובות עד לשעת לילה מאוחרת. המונים נהרו גם אל הכותל המערבי שם נשאו תפילה מיוחדת שחוברה לכבוד יום הניצחון והעלו את זכר נספי השואה.
עצרות ותהלוכות דומות נערכו גם בכל יתר ערי הארץ ומושבותיה. בעמק יזרעאל הוכרז שבתון כללי בכל יישובי אזור הגלבוע ונערכה עצרת מרכזית בקיבוץ תל יוסף. בעפולה נערכה תהלוכה בה צעדו תושבי העיר והכבאים המתנדבים לבושי מדיהם הלבנים, כשהם נושאים את דגל הלאום, את דגלי בעלות הברית ואת דגל פולין, ארץ מוצאם של רוב תושבי עפולה באותה עת. אחרי נושאי הדגלים צעדו קצין המחוז הבריטי, יושב ראש המועצה המקומית. אחריהם צעדו תלמידי בתי הספר וכל הקהל.
11 במאי.
ביום ו', 11 במאי, ערכה עיריית תל אביב חגיגת ניצחון בגן עירוני הסמוך סמוך לשדרות נורדאו. בחגיגה נוגנו על ידי התזמורת הארץ ישראלית ההמנונים הלאומיים של בריטניה, ארצות הברית, ברית המועצות, סין וצרפת וכן ההמנון הלאומי העברי. כן נוגנו יצירות של אלגר ובטהובן. ראש העיר, ישראל רוקח, נאם באירוע.
13 במאי.