הם הופיעו בלאס וגאס, הופעותיהם היו מלוטשות והביעו חום אנושי, בניגוד לאופי הפרוע של ההופעות של מרטין עם ג'רי לואיס. ההופעות לא כללו גידופים והמשתתפים הביעו הערכה הדדית רבה וגם אירחו חברים נוספים וכוכבות כגון שירלי מקליין, ג'ודי גרלנד ומרילין מונרו. הופעותיהם היו מבוקשות ביותר.
לחבורה היה קשר עם ג'ון פ. קנדי (לופורד היה נשוי לאחותו של קנדי, פרסיליה) והם אף הופיעו בוועידת המפלגה הדמוקרטית בלוס אנג'לס ב-11 ביולי 1960.
ב-1960 כיכבו חברי ה"ראט פאק" בסרט האחד עשר של דני אושן, הגרסה המקורית לסרט משנת 2001 בבימויו של סטיבן סודרברג ובכיכובם של ג'ורג' קלוני, בראד פיט ומאט דיימון. ב-1962 כיכבו שוב ביחד בסרט שלושה סרג'נטים. ב-1963 כיכב שוב עם פרנק סינטרה במערבון "4 לטקסס" וב-1964 בסרט "ימי שיקגו העליזים". באותה שנה שיחק בסרט "לואיזה וששת בעליה" לצידה של שירלי מקלין".
שנות ה-60 וה-70.
המופע של דין מרטין.
בשנת 1965 קיבל מרטין מ-NBC תוכנית אישית בשם "התוכנית של דין מרטין" ("The Dean Martin Show") בה הופיע כעצלן, אדיש וחצי-שתוי (על השולחן לצידו ניצבה תמיד כוס ויסקי ממנה היה לוגם, שהייתה מלאה, למעשה, במיץ תפוחים), המוקף בנשים יפהפיות. בתוכנית התארחו ידוענים שזכו להערות מושחזות מפיו של מרטין. לתוכנית לא היה מבנה קבוע והיא התבססה במידה רבה על אלתור הן של מרטין והן של אורחיו. באופן קבוע היה שר דואט בסיום התוכנית עם אחד מאורחיו. רבים מהדואטים היו גרסאות לשירי מחזות זמר ישנים מברודוויי. התוכנית רצה בהצלחה עד 1974.
מוזיקה.
מרטין היה בעל הון והופיע מדי פעם בלאס וגאס ואטלנטיק סיטי להנאתו, לרוב יחד עם חברים משנות פעילותו האינטנסיבית. כמו כן המשיך להקליט והוציא עשרה תקליטים בין 1967 ו-1978. אחד מהם, ב-1983 היה " The Nashville Sessions" ("הקלטות נאשוויל"), הכיל ביצועים של מרטין לשירי קאנטרי והיה להצלחה מפתיעה.
השנים האחרונות.
בשנת 1976 הוביל פרנק סינטרה את מרטין וג'רי לואיס להתפייסות מרגשת על הבמה מול קהל צופים במסגרת מופע צדקה של יום העבודה. ביום הולדתו ה-72 של מרטין, ב-1989 הופיעו שוב יחדיו.
לאחר מות בנו, לא מצא מרטין נחמה בהופעות עם פרנק סינטרה, ופרש מהופעות לאחר יום הולדתו ה-72.
חיים אישיים.
ב-1944 גויס לצבא ארצות הברית, הוצב באקרון, אוהיו ושוחרר אחרי שנה בשל כושר לקוי.
ב-1941 נישא לאליזבת אן (בטי) מקדונלד, לה היה נשוי עד 1949 ונולדו להם ארבעה ילדים. מרטין התגרש מבטי בשל התמכרותה לאלכוהול ובשל התאהבותו בג'יין ביגר, לה נישא ב-1949 והיה נשוי לה עד 1973, לו ולג'יין נולדו שלושה ילדים. ב-25 באפריל 1973 נישא מרטין בחטף לקתרין הון (Catherine Hawn) בת ה-26, נישואין אלה הסתיימו בנובמבר 1976.
ב-21 במרץ 1987 התרסק מטוס ה-F-4 פנטום בו טס בנו של מרטין (ושל ג'יין), דין פול, במסגרת שירותו במשמר הלאומי של קליפורניה.
מרטין סבל מנפחת ופרט להופעה ביום הולדתו ה-77 (ב-1994) לא הופיע כמעט בציבור. הוא אובחן כחולה בסרטן ריאות וסירב לקבל טיפולים. הוא נפטר כשלצידו אשתו לשעבר ג'יין. במותו עומעמו האורות בסטריפ של לאס וגאס לאות אבל.
במותו היה הגורם הפרטי בעל המספר הגדול ביותר של מניות תאגיד האלקטרוניקה RCA.
הנצחה.
החל ממרץ 2022 ב-HOT8, yes דוקו וב-VOD, מוקרן סרט תיעודי חדש "מלך הקול" שביים טום דונהיו, על חייו של מרטין והקריירה בה הוציא 50 אלבומים, 250 מיליון עותקים.
הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו
הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו (באנגלית: Westboro Baptist Church) היא כנסייה בפטיסטית בדלנית המוכרת כארגון שנאה גזעני הדוגל באנטישמיות נוצרית, אסלאמופוביה, להט"בופוביה כמו גם שנאה כלפי קבוצות נוצריות אחרות, למשל קתולים. הכנסייה מזדהה ככנסייה היפר-קלוויניסטית, עקרונותיה המרכזיים הם התייחסות מילולית-פונדמנטליסטית לכתבי הקודש הנוצריים (הכוללים את התנ"ך והברית החדשה בלבד), שלילה מוחלטת של דתות וזרמים אחרים (כולל נצרות קתולית), אמונה שהומוסקסואליות היא חטא שדינו מוות, והאשמת היהודים ברצח ישו. הכנסייה טוענת שהשתתפה משנת 1991 עד 2018 ביותר מ-62,000 הפגנות ברחבי ארצות הברית.
בניגוד לדעה המקובלת, הכנסייה נוטה לא להביע גזענות כלפי שחורים, ואינה מציגה מוטיבים אנטי-שחורים בפומבי. מייסד הכנסייה פרד פלפס, עורך דין במקצועו, היה ידוע בעבודתו המשפטית לצד אפרו-אמריקאים במסגרת התנועה לזכויות האזרח.
היסטוריה.
הכנסייה נוסדה בידי פרד פלפס (Fred Phelps), כומר ועורך דין אמריקאי. פלפס נולד בקנזס בשנת 1929 ונפטר ב-24 במרץ 2014. הוא היה אב ל-13 ילדים.
בשנת 1955 הוא הקים את הכנסייה באופן עצמאי. לכנסייה שהקים יש אופי בפטיסטי וקלוויניסטי, אך מעולם לא היה לה קשר לקהילות או למוסדות רשמיים של הנצרות. ב-2016 היו בכנסייה כ-70 חברים, רובם בני משפחה של פלפס.
פעילות מחאה.
כנסיית וסטבורו ידועה כארגון דתי קיצוני בעקבות ההפגנות הרבות שהיא עורכת תוך הנפת שלטים שעליהם סיסמאות פרובוקטיביות הקוראות להתמסרות וכניעות כלפי אלוהים וישו, ורמיסת דגל ארצות הברית. ב-1996 ערך הארגון הפגנה מול מוזיאון השואה האמריקאי וטען שהיהודים הביאו על עצמם את השואה משום שהם מבצעים מעשי סדום ומשום שהם רצחו את ישו. במשך השנים נערכו הפגנות נוספות נגד מוסדות יהודיים כמו הליגה נגד השמצה, שמתחה ביקורת על כנסיית וסטבורו. הארגון משווה את רוב הדתות כגון הנצרות הקתולית, אסלאם ובודהיזם .
הארגון מדגיש את איסור משכב זכר ומרבה למחות נגד הומוסקסואליות, וטוען שפיגועי 11 בספטמבר ואסונות טבע שונים הם נקמתו של אלוהים על פריצות מינית ועל כפירה.
ב-1998 ערך הארגון הפגנה בהלווייתו של מת'יו שפרד, צעיר הומוסקסואל וקורבן פשע שנאה שהוכה למוות. הארגון הרבה להפגין בהלוויות של חיילי צבא ארצות הברית שנהרגו באפגניסטן ובעיראק בקריאה שאלה נשרפים בגיהנום כעונש על נטישת המוסר האלוהי. בעקבות זאת, במספר מדינות נחקקו חוקים האוסרים הפגנות במרחק של עד 150 מטר מהלוויה, והסנאט האמריקני אישר את "חוק הכבוד לגיבוריה הנופלים של אמריקה". ארגוני ליברלים, הומוסקסואלים ויהודים מרבים לערוך הפגנות נגד בהן משתתפים מאות אנשים.
כנסיית וסטבורו תועדה בסרט דוקומנטרי של ה-BBC שנקרא "המשפחה השנואה ביותר באמריקה" אותו ערך והגיש העיתונאי לואי ת'רו, בתוכנית הטלוויזיה של מייקל מור, בתוכניתו של ביל אוריילי בפוקס ניוז ובתחקירים שונים של ערוצי חדשות אמריקאים ובריטים.
סיסמאות המשמשות אותה: "אלוהים שונא מתרוממים", "אלוהים שונא את אמריקה", "אלוהים שונא את ישראל", "היהודים הרגו את ישו", "תודה לאל על 11/9", "אובמה הוא האנטיכריסט", "כמרים (קתולים) אונסים ילדים". באתר האינטרנט הרשמי של הכנסייה מצוין כי אינה תומכת בגזענות, ובמעשי אלימות של ארגונים ניאו נאצים. לטענתם "הנאצים האמיתיים בעולם הם המתרוממים".
פסק דין שניידר נגד פלפס.
הפגנות של אנשי הכנסייה לצד לוויותו של חייל שנהרג בשנת 2006 הובילו לתהליך משפטי ממושך, שבסופו, בשנת 2010, הכריע בית המשפט העליון של ארצות הברית, בפסק דין תקדימי, שהתבטאויות בנושאים בעלי עניין ציבורי והמצוקה הרגשית שהתבטאויות אלה גורמות לא יכולות להוות עילה לתביעת נזיקין, אפילו במקרים שבהם התבטאויות אלה מפורשות כשערורייתיות או פוגעניות.
ב-10 במרץ 2006 הפגינו חברי הכנסייה מחוץ לבית לוויות במרילנד, בשעה שנערכה בו הלווייתו של מתיו שניידר, נחת אמריקני שנהרג בתאונה בעיראק שבוע קודם לכן. חברי הכנסייה החזיקו שלטים עם ססמאות כגון "חיילים מתרוממים", "אלוהים שונא אותכם" ו"תודה לאל על החיילים המתים". בנוסף, הם פרסמו מודעות אינטרנט בהן הם האשימו את הורי ההרוג על החינוך הקתולי שנתנו לבנם, בטענה שהם גידלו את בנם לשטן וכדומה.
אלברט שניידר, אבי החייל ההרוג, תבע את הכנסייה, את פרד פלפס ואת שתי בנותיו בבית המשפט המחוזי במרילנד. הוא האשים את הנתבעים בלשון הרע, הסבה מכוונת של מצוקה רגשית ועבירות נוספות. האב טען שהמצוקה הרגשית שהסבו לו ההפגנות גרמה לו לדיכאון ולהחמרה של מחלת הסוכרת. במרילנד, על מנת להוכיח הסבה מכוונת של מצוקה רגשית, על התובעים להראות שהנתבעים עסקו במכוון בפעילות "קיצונית ושערורייתית". השופט הורה למושבעים לבחון, בין השאר, האם אופן הביטוי של אנשי הכנסייה היה שערורייתי ופוגעני. המושבעים פסקו לטובת התובעים, ובית המשפט פסק פיצויים בסך 5 מיליון דולר. אולם, הכנסייה ערערה לבית המשפט הפדרלי הרביעי לערעורים, שקיבל את טענתה כי פעילות המפגינים חוסה תחת ההגנה של חופש הביטוי, המובטח בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית. פסק הדין עורר זעם ציבורי, ומנחה הטלוויזיה ביל או'ריילי הבטיח לכסות את כל הוצאות המשפט של משפחת ההרוג בעתיד.
שניידר ערער על ההחלטה לבית המשפט העליון של ארצות הברית. בית המשפט העליון הסכים לדון בערעור, ובפניו ניצבה השאלה האם פעילות הכנסייה חוסה תחת הגנת התיקון הראשון לחוקה, הגם שהיא הופנתה כביכול כלפי אזרחים פרטיים בעניין פרטי. בית המשפט התבקש גם להכריע האם זכות הביטוי גוברת על הזכות לחופש הדת ולהתכנסות בלתי-אלימה; והאם הנוכחים בלוויה מהווים קהל שבוי שזכאי להגנה מפני תקשורת שאינה רצויה בעיניהם. 22 ארגוני זכויות אזרח וחופש העיתונות הגישו לבית המשפט עמדות כידידי בית המשפט התומכות בזכות הכנסייה להפגין.