בין מפעליו הראשונים של סלע, שנשאו פרי והפכו למשימות שמירת הטבע בקנה מידה ארצי וכלל ים תיכוני, היה גילוי הטלות צב הים החום והירוק בחוף אכזיב (1952), שהוביל לשיתוף פעולה עם פרופ' היינריך מנדלסון, אז ראש המכון הביולוגי בתל אביב (לפני הקמת אוניברסיטת תל אביב). מעקב מתמשך שניהל אחר הטלות ובקיעות לאורך החופים, כולל שיטת טיבוע שפיתח, חיבר אותו לרשת מחקר צבי הים באגן הים התיכון ועורר את המודעות בארץ לחומרת מצבם של צבי הים שכבר היו על סף הכחדה גמורה. הרס אזורי ההטלה של הצבים בחופי הארץ הוביל אותו גם לפתוח במאבק להפסקת כריית הזיפזיף בחופים, דבר שנתפס כפגיעה בתנופת הבניה בארץ, אך הוביל בסופו של דבר לעצירת הכרייה הפראית בכל חופי הארץ בעזרת תחיקה (1965). פעולות הצלה נוספות שלו כללו את החזרת הנימפאה הכחולה לנחל הנעמן והדחיפה להקמת שמורות טבע באזור (עין נמפית, אפק); סיכול תוכניות לשאיבה מוגברת בעין תמיר בנחל כזיב ובמעיינות נחל בצת, שהייתה גורמת לעצירת זרימת הנחל; המאבק בשימוש בחומרי הדברה שהופץ על ידי משרד החקלאות באופן מסיבי בשנות החמישים בגלל הופעת חזירי הבר במטעי הגליל, ושהסב נזק רב לחיות קטנות ועופות בר. על בסיס תגלית משנת 1963 ומחקר מתמשך שעשה הציע את ניצול התנשמת לעזרת החקלאות, מה שהתפתח לפרויקט חוצה גבולות.
ב–1961 הקים וניהל את בית ספר שדה אכזיב, שהיה הראשון מסוגו שניזום והוקם באופן מתוכנן על ידי החברה להגנת הטבע, בעזרת ידע שרכש בהשתלמות בבתי ספר שדה בדרום אנגליה. בראשית שנות השבעים ערך סקר ארצי של עופות דורסים עבור אוניברסיטת תל אביב, ומחקר על טריטוריות הציד של עֲקָבִים. במסגרת זו גם היה מעורב בפרויקט טיבוע הציפורים. גילוי (1952) מערת נמר ליד מערת קשת, מערת הנטיפים הראשונה שהתגלתה בארץ, והצלחת גיוס תושבי האזור למפעל הצלה של המערה מפני הרס הנטיפים, הובילו אותו בשנים אלה, ביחד עם איתן עלומי מקיבוץ בית העמק, לערוך את הסקר הראשון לגילוי ומיפוי מערכת של 35 מערות קרסטיות ברחבי הגליל. החומר שאספו הועבר לאוניברסיטה העברית והיה הבסיס לחקר המערות בארץ. במהלך שנות השבעים הביא לארץ את גזע כלבי הסלוקי של סיני ועסק בגידולו ובפיתוחו בארץ.
פרויקט האילנדים.
ב-1974 פרש מהחברה להגנת הטבע, אך המשיך את עיסוקו בשמירת הטבע במסגרת הקרן הקיימת. כחלק מגישתו לנושא התאוששות החורש יזם ב-1980 וניהל, בעזרת הנהלת הספארי, פרויקט ניסויי ראשון מסוגו להכנסת האילנד (Taurotragus Oryx), אנטילופה אפריקאית גדולה, כבהמת מרעה לדילול החורש ומניעת שרפות. זאת בניגוד למטרה המקורית של יבוא האילנד לארץ בשנות השישים על ידי הספארי, שהייתה לצורך יצוא לגני חיות. ניסוי זה נעשה במתחמים ביטחוניים בלבד, ובהם הוכיח את עצמו: באזורים שבהם חיים היום האילנדים אין מה שיישרף על הקרקע. החיות עצמן בריאות, "חסכוניות" במזון ובמים, ואין להן אויבים טבעיים.
מאבקים להגנת הטבע בחיפה.
לאחר פרישתו מהקק"ל, ניהל את סניף חיפה של החברה להגנת הטבע, ובמסגרת זו היה ממובילי המאבק שהוכתר בהצלחה לעצירת בניית מגדלי חוף הכרמל ובהמשך גם המרינה בחיפה.
עצי הזית העתיקים.
הפרויקט הנוכחי שלו הוא מחקר מקיף לאיתור ואפיון עצי זית עתיקים ברחבי הארץ ובמיוחד בגליל. במסגרת זו פעל ביחד עם ד"ר מאזן עלי מדיר חנא, לקדם פרויקט מיפוי עצי הזית העתיקים הראויים לשימור מיוחד, והפיכתם למורשת תרבותית לשני הלאומים בארץ. העבודה לתיעוד עצי-הזית העתיקים נעשית בפועל בעזרת תוכנת סקר, "מפת עצי הזית העתיקים", שפיתח מכון דש"א בעזרתו, הנגישה לסוקרים באופן מקוון.
בנובמבר 2011 נערך לכבודו כנס לציון פעולתו להגנת הטבע בהשתתפות ותיקי החברה להגנת הטבע וממשיכיהם, בבית-ספר שדה אכזיב.
מדולה
בלטינית Medulla היא החלק המרכזי, הליבה, בדרך כלל כמונח אנטומי.
העשור ה-2 של המאה ה-21
קלי&quot;ה
רפובליקת קוריאה
גנאיוס קורנליוס לנטולוס מרקלינוס
גנאיוס קורנליוס לנטולוס מרקלינוס (Gnaeus Cornelius Lentulus Marcellinus; סביב 90 לפנה"ס - 48 לפנה"ס) היה פוליטיקאי רומי. נבחר לקונסול בשנת 56 לפנה"ס.
מרקלינוס היה שייך לענף הלטונולים במשפחת הקורנליים האצילה. בשנת 75 או 76 לפנה"ס שהה בחצי האי האיברי והיה אחראי על המכרה. בשנת 67 שירת בדרגת לגאטוס בצבאו של פומפיוס בעת מאבקו בשודדי הים הקיליקיים. בשנת 60 נבחר לפראיטור ובין 59 ל-58 שירת כנציב בסוריה בדרגת פרו-פראיטור. בשנת 56 נבחר לקונסול ביחד עם לוקיוס מרקיוס פיליפוס. במסגרת תפקידו עמד לצד האופטימטים והתנגדותם למסע הכיבושים של יוליוס קיסר במהלך מלחמת גאליה. המהלך הפוליטי כשל אודות לברית החזקה של יוליוס קיסר עם גנאיוס פומפיוס מגנוס ומרקוס ליקיניוס קראסוס הידועה בשם הטריומווירט הראשון. לאחר סיום כהונתו כקונסול פרש מפוליטיקה.
בנו, לנטולוס מרקלינוס שירת תחת קיסר ואילו אשתו, סקריבוניה התחתנה בסופו של דבר עם אוגוסטוס.
גניוס קורנליוס לנטלוס מרקלינוס
גנאיוס קורנליוס לנטלוס מרקלינוס
לוקיוס מארקיוס פיליפוס (קונסול 56 לפנה&quot;ס)
לוקיוס מארקיוס פיליפוס (לטינית: Lucius Marcius Philippus; סביב 102 לפנה"ס - אחרי 43 לפנה"ס) היה פוליטיקאי רומאי בשלהי תקופת הרפובליקה הרומית. מצאצאי המלך הרומי אנקוס מארקיוס ובן למשפחה סנטורית מכובדת. אביו, מארקיוס לוקיוס פיליפוס היה קונסול בשנת 91 לפנה"ס.
פיליפוס נבחר לפראיטור בשנת 60 ושירת כפרו-פראיטור בסוריה בשנת 59 או בשנת 61. התחתן עם אטיה באלבה קייסוניה, אחייניתו של יוליוס קיסר. מנישואיו הקודמים היו לו בן ובת, שהתחתנה עם מרקוס פורקיוס קאטו אוטיקנסיס.
למרות הקשרים המשפחתיים עם קיסר, צידד באופטימאטים וניסה להצר את צעדיו של קיסר בעת מלחמת גאליה, אך כשל במאמציו אודות לברית הטריומווירט הראשון שקיסר היה חלק ממנה. כתוצאה מכך בגלל התנגדות הטריאומווירט, לאחר סיום כהונתו כקונסול לא קיבל לידיו פרובינקיה.
בעת מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר לא נקט עמדה ולא צידד באף צד. בהמשך, הפגין נאמנות למשטרו של אוגוסטוס ומת בשיבה טובה.
ביטוריגים
ביטוריגים או ביטוריגים קובים (Bituriges Cubii) היו שבט גאלי ממרכז גאליה בעמק הלואר. האופידום החשוב ביותר בשטחם היה אווריקום (בורז' המודרנית).
היות שלגאלים לא היה כתב משלהם, הם לא הותירו מסמכים כתובים אודותם. לכן, מעט מאוד ידוע על הביטוריגים בתקופה שקדמה למלחמת גאליה (58 - 50 לפנה"ס). חפירות ארכאולוגיות גילו ישוב גדול ממאה ה-5 לפנה"ס בבורז', המיוחס להם. נראה שהביטוריגים היו בני חסות של האיידואים והורכבו משתי חמולות גדולות. השפעתם לא הייתה גדולה, אך היו מרכז חשוב של הדת הקלטית עם מרכזי פולחן דרואידים חשובים.
בעת מלחמת גאליה התנגדו בעוז ליוליוס קיסר, במיוחד בעת מרד ורקינגטוריקס. המשיכו במאבק גם אחרי תבוסתו של ורקינגטוריקס במצור על אלסיה והוכרעו סופית רק בחורף 51 לפנה"ס, כמה חודשים לאחר תום המצור על אלסיה. לאחר כיבוש גאליה שמרו על נאמנות לרומא והשתלבו היטב באימפריה.
ארצם הייתה עשירה בשדות טובים והם גידלו בעיקר שעורה וחזירים. כמו כן היית עשירה בעופרות ברזל. ארגנטומאגוס (Argentomagus) הייתה מרכז ביטוריגי לעבודות המתכת. חפירות גילו כלי ברזל נאים רבים מאיכות טובה בשטחם.
קרב אראר
קרב אראר (58 לפנה"ס) התרחש ליד נהר אראר (סון המודרנית) בין הצבא הרומאי תחת הנהגתו של יוליוס קיסר ושבט הטיגורינים תחת הנהגתו של דיוויקו.
הטיגורינים היו חלק משבט ההלווטים שהיגרו בשנת 58 לפנה"ס מהשפלה השווייצרית לגאליה. יוליוס קיסר, שביקש לזכות בתהילה אישית, התנגד להגירתם, תוך כדי שהוא מציג עצמו כמגן הגאלים מפני הפולשים הזרים. לאחר השתהות מסוימת ליד אגם ז'נבה, שלידו קיסר בנה ביצורים ומנה את חצייתם של ההווטים, הצליחו ההלווטים להתקדם לתוך גאליה והחלו לחצות את נהר הסון. החציה הייתה ארוכה ובזמן הזה קיסר הצליח לאסוף את צבאו ולהדביק את ההלווטים.
מרבית ההלווטים הספיקו לחצות את הנהר, אך שבט הטיגורינים נותר עדיין בגדה המערבית. כאן תפס אותם קיסר. קרב סדור לא נערך במקום, כי הטיגורונים לא היו ערוכים לקרב וקיסר טבח בהם. הטיגורינים שלא נהרגו על ידי הרומאים נפוצו לכל עבר.
ועידת לוקה
ועידת לוקה הייתה כינוס של חברי הברית הפוליטית הידועה בשם הטריומווירט הראשון: גאיוס יוליוס קיסר, גנאיוס פומפיוס ומרקוס ליקיניוס קראסוס בלוקה בשנת 56 לפנה"ס. בתקופה זו, קיסר היה שקוע במלחמת גאליה ותוכנית הפלישה לאי הבריטי. קראסוס שאף להגדיל את יוקרתו הפוליטית וחיפש דרכים למימוש חזונו. גם פומפיוס רצה את חלקו. הברית היציבה בין שלושת הפוליטיקאים הבכירים נכרתה עוד בשנת 60 לפנה"ס. הם חברו יחד כדי לשלב את עוצמתם הפוליטית וכך לזכות בנתח שליטה גדול מאוד בפוליטיקה ברפובליקה הרומית.
הפוליטיקה הרומאית בשלהי תקופת הרפובליקה הייתה בתוהו ובוהו מוחלט. שוחד בעת בחירות ניתן לכל, אלימות ברחובות שגלשה לכדי תגרות בין קבוצות של גלדיאטורים מזוינים, שנכשרו על ידי פוליטיקאים שונים, הייתה מחזה נפוץ.
האירועים ערערו במידת מה את הברית ההדוקה בין השלישייה. הכינוס נועד לחזק את הקשרים ביניהם ימי הברית כקדם. במהלך הכינוס הוחלט שקראסוס ופומפיוס ירוצו לכהונת הקונסול בשנת 55. עוד הוחלט להאריך את הפרוקונסולט של קיסר בחמש שנים נוספות וכך לאפשר לו להשלים את כיבושה של גאליה.
מרקוס ולריוס מסלה רופוס
מרקוס ולריוס מסלה רופוס (בלטינית: Marcus Valerius Messalla Rufus; סביב 104 או 103 לפנה"ס - 26 לפנה"ס) היה פוליטיקאי רומאי חשוב.