ב-25 בפברואר 1994 התרחש טבח מערת המכפלה, בו נרצחו 29 מתפללים מוסלמים במערת המכפלה על ידי ברוך גולדשטיין. במהומות שלאחר מכן נהרגו שני ישראלים מידי פלסטינים.
לאחר טבח מערת המכפלה קראה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות לנקיטת אמצעים למען הבטחת והגנת התושבים הפלסטינים בחברון, וב-8 במאי 1994 הוצב בעיר כוח בינלאומי בשם הנוכחות הבינלאומית הזמנית בחברון (TIPH) שפעל עד אוגוסט באותה שנה. ב-2 במאי 1996 הוצב בעיר צוות משקיפים שפעל בה עד ינואר 2019. צוות המשקיפים הורכב מחמש מדינות: איטליה, נורווגיה, שוודיה, שווייץ וטורקיה. חברי TIPH נפגשו דרך קבע עם נציגי צה"ל וקציני המנהל האזרחי והיו רשאים לנוע בכל רחבי העיר. ישראל חידשה את המנדט של צוות המשקיפים מדי שישה חודשים. עם זאת, במרוצת השנים הואשמו אנשי הצוות בתמיכה חד-צדדית בפלסטינים ובפרסום דו"חות נגד מתנחלים. בינואר 2019 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו כי החליט שלא להאריך את המנדט של כוח המשקיפים הבינלאומי בחברון, והם עזבו את העיר.
בנוסף לאנשי הנוכחות הבינלאומית הזמנית בחברון, משנת 1995 פועלים בעיר המסייעים לתושבי חברון להתמודד כנגד הריסות בתים, צווי עוצר ותפיסת קרקעות.
בספטמבר 1995 נחתם הסכם אוסלו ב' ובו הוגדר כיצד יוצבו כוחות צה"ל בחברון. בעקבות רצח רבין נדחה יישום ההסכם, ורק ב-28 במרץ 1996 הוצבו כוחות צה"ל בחברון בהתאם להסכם.
ב-15 בינואר 1997 חתם בנימין נתניהו על הסכם חברון, לפיו העיר חולקה לשני אזורים, H1 ו-H2. אזור H1 נמצא באחריות מנהלית של הרשות הפלסטינית, וחיים בו כ-175,000 פלסטינים. אזור H2 כולל את היישוב היהודי בחברון ונמצא בשליטת צה"ל, וחיים בו כ-40,000 פלסטינים ו-800 יהודים. בהסכם נקבעו גם צעדים עתידיים נוספים להעברת השלטון לרשות הפלסטינית בשלושה שלבים שנקראו "שלוש פעימות". נתניהו החליט שלא לבצע את הפעימה השנייה והשלישית בטענה שהפלסטינים לא עמדו בהתחייבויותיהם בהסכם. ב-23 באוקטובר 1998 נחתם הסכם ואי, שנכללו בו שלבים לנסיגות נוספות בחברון, אך גם הוא לא כובד על ידי שני הצדדים.
קהילת היישוב היהודי בחברון סובלת תכופות מהתקפות טרור פלסטיני, ועשרות חיילים ותושבים נהרגו לאורך השנים בפיגועים, בהם הפיגוע בציר המתפללים.
בהוראת צה"ל, ובעקבות עימותים אלימים שאירעו בעיר, הופסקה כל הבנייה הפלסטינית בשטח H2, הוטלו צווי עוצר והגבלות תנועה על הפלסטינים באזור, נסגרו חנויות פלסטיניות באזורי מסחר, בעיקר ברחוב השוהדא, ולעיתים קרובות יש חיכוכים בין היהודים והפלסטינים המתגוררים באזור.
חיכוכים בין יהודים לפלסטינים בחברון.
גדוד של חיילי צה"ל מוקצה בקביעות כדי לשמור על המובלעות היהודיות באזור H2. בחברון מתגוררים כ-800 יהודים. המתיישבים הראשונים לאחר מלחמת ששת הימים התגוררו בשכונת אברהם אבינו, בית הדסה, בית רומנו ואדמות ישי. במאה ה-21 רכשו יהודים בתים בשכונות פלסטיניות ונכנסו אליהם, בהם בית השלום, בית המכפלה, בית רחל ובית לאה.
לאורך השנים התרחשו מקרים רבים של פיגועי טרור פלסטיני כלפי התושבים היהודים בחברון, וכן תקריות בהן נפגעו פלסטינים בחברון מכוחות הביטחון או מתנחלים.
מספר סרטים תיעודיים צולמו בשכונות אלה, בהם "" ו"בית האילמת". הסרט "ברוכים הבאים לחברון" מתעד מקרים שהוא מפרש כהטרדת פלסטינים בידי שכניהם הישראלים. בסרט מופיע גם קצין צה"ל במילואים ששירת בחברון ומדווח על פעילות הצבא בעיר, לאחר שהצטרף לארגון "שוברים שתיקה".
הסופר מריו ורגס יוסה ביקר מספר פעמים בחברון. בשנת 2005 פרסם ורגס יוסה סדרת מאמרים תחת הכותרת "ישראל-פלסטין, שלום או מלחמת קודש" בעיתון "אל פאיס", שתורגמה בעיתונים רבים בעולם, הכוללת את רשמיו מהסיור בחברון.
בשנת 2013 פרסם ארגון "בצלם" כי צה"ל עצר 27 קטינים, לפחות 14 מהם מתחת לגיל האחריות הפלילית (12), בעקבות יידוי אבנים.
בשנת 2007 מנה ארגון בצלם 1,014 דירות פלסטיניות נטושות ו-1,829 חנויות נעולות של פלסטינים ברובע הסמוך למערת המכפלה. על פי ארגון הצלב האדום הבינלאומי, כ-78% מתושבי השכונה הפלסטינים חיים מתחת לקו העוני. בסיור של אורי בר־שלום אגמון משנת 2017 מתואר אזור רחוב השוהדא, שהיה פעם אחד הרחובות ההומים והמרכזיים בחברון, כ"עיר רפאים ללא מסחר, ללא תעסוקה וללא חופש תנועה לפלסטינים." רבים מבתי הפלסטינים ריקים, ונותרו רק משפחות עניות מאוד שאין ביכולתן לעזוב.
בדו"ח של הארגון מ-2016 נמסר שבאזור H2 הוקמו כ-18 מחסומי קבע והוטלו איסורים חמורים ונרחבים על תנועת פלסטינים. החל מאוקטובר 2015 הוגבלה גם כניסת פלסטינים לשכונת תל-רומיידה. ביולי 2016 הטיל הצבא הגבלות גם על הכניסה לשכונות נוספות, ואסר על פלסטינים שאינם תושביהן וגילם בין 16–30 להיכנס לתחומן. לדברי הארגון, "מגבלות תנועה אלה מהוות ענישה קולקטיבית חמורה המוטלת על התושבים הפלסטינים, שאינה מאפשרת לתושבים לנהל שגרת חיים סבירה והופכת את חייהם לבלתי נסבלים."
לאחר עזיבת צוות המשקיפים הבינלאומי בינואר 2019 התדרדרו תנאי החיים של הפלסטינים החיים באזור H2, עקב ריבוי החיכוכים עם מתנחלים, וכן בעקבות עליית המתיחות וריבוי העימותים עם כוחות צבא ישראליים, מעימותים אלו נפגעים בעיקר תלמידי בתי הספר היסודיים. כמו כן הוגבלה מאוד תנועת הפלסטינים באזור זה. עקב המגבלות המוטלות על תושבי אזור H2 נאלצו משפחות פלסטיניות רבות לעזוב את בתיהן. כסיבות לעזיבתן ציינו המשפחות את הגבלות התנועה המוטלות זה זמן רב, ומעל לכל את הפחד שקיים אצלן, לטענתן, לביטחונם של ילדיהם.
בדצמבר 2018 פורסמו חלקים מדו"ח פנימי של ארגון הנוכחות הבינלאומית הזמנית בחברון המבוסס על 40 אלף תקריות שדווחו לאנשי הארגון במשך השנים. הדו"ח מצא שישראל מגבילה את חופש התנועה ואת חופש הפולחן של פלסטינים החיים באזור H2. לפי המסמך, החתירה ל"חיים נורמליים" לא קיימת בשום מקום בעיר, ועל הפלסטינים באזור נערמים קשיים בגישה ללימודים, תעסוקה וניהול קשרי משפחה. כמו כן מציין הדו"ח שלמתנחלים בחברון אין כל קשר משפחתי לבעליהם הקודמים של הנכסים, שהיו בלתי מיושבים או בשימוש יהודים לפני 1929, וסוגיית הבעלות על הקרקעות עדיין לא נפתרה.
מקרי פגיעה ביהודים.
להלן מספר מקרים בולטים של אלימות ופיגועי טרור פלסטיני כלפי התושבים היהודים בחברון:
מקרי פגיעה בפלסטינים.
להלן רשימת מקרים בולטים של פלסטינים שנהרגו בחברון, על ידי כוחות הביטחון או אזרחים ישראלים:
מקרי פגיעה באזרחים זרים.
אזרחים זרים המתגוררים בחברון חשופים הן לפגיעות מצד פלסטינים והן מצד כוחות הביטחון הישראליים. במהלך השנים אירעו תקריות אלימות בהן היו מעורבים גם אזרחים זרים, וחלקם נהרגו בעימותים. להלן מספר מקרים בולטים.
27 במרץ 2002: שני משקיפים, אזרח טורקיה ואזרח שווייץ, חברי צוות הנוכחות הבינלאומית הזמנית בחברון, נרצחו על ידי פלסטינים בפיגוע ירי.
Some Say
Some Say הוא סינגל של הזמרת-יוצרת השוודית ניאה, שיצא ב-6 בספטמבר 2019. בעקבות הצלחת השיר באירופה בסוף 2019 ובתחילת 2020, יצא ב-10 בינואר 2020 רמיקס של הדי ג'יי הגרמני, פליקס ין, שמאוחר יותר הופיע באלבום המוזיקה השני שלו, "Breathe".
בסינגל את הדגמה מהסינגל "Blue (Da Ba Dee)" של להקת היורודאנס האיטלקית אייפל 65.
מבחינה לירית, ניאה שרה על אהבה נכזבת בהשראת אירועים שחווה ידיד שלה. בריאיון ל-"BroadwayWorld", ניאה אמרה כי "השיר עוסק באהבה שלא תוכלו להשיג אך שלא תוכלו לוותר עליה". בריאיון ל-"Genius", היא אמרה כי תחילת השיר מתאר את הרגע כך: "כשאת/ה כל כך אוהב/ת לגמרי מישהו, ואילו האדם השני לא מרגיש אותו דבר, את/ה רק רוצה להאשים את האשמה במשהו אחר... הזמן, העיתוי, כל דבר אחר מלבד אהבה נכזבת."
ממשלת ישראל ה-36
שמעון יוסף מלר
הרב שמעון יוסף מלר הוא סופר ומחבר ישראלי־חרדי. חיבוריו המרכזיים עוסקים בבית בריסק, קורותיהם ההיסטוריות ותורתם.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים לרב אלימלך מלר (ה'תר"צ–ה'תשפ"א) ששימש כראש כולל "מנחת חינוך" ור"מ בישיבת נתיב מאיר, ולמערא צביה, לבית באב"ד, נינת הרב יוסף באב"ד בעל מנחת חינוך (נפטרה בשנת ה'תש"ן).
שמוען יוסף למד בישיבת חברון, והיה מתלמידי הרב מרדכי חברוני, וממקורבי הרב שמחה זיסל ברוידא. בהמשך למד בישיבת בריסק במשך שנים רבות, והיה ממקורבי הרב משולם דוד סולובייצ'יק במשך קרוב לעשרים שנה וכן מקורב לאחיו הרב מאיר סולובייצ'יק.
החל מסוף המאה ה-20 החל לפרסם ספרים מקיפים על אודות בית בריסק, קורותיהם, ודברי תורתם. עבודתו זו נעשית תוך שיתוף פעולה יוצא דופן עם רבני משפחת סולובייצ'יק. במסגרת מחקריו התגורר בשנת ה'תשנ"ב (1992) כחצי שנה בארצות הברית. לצד זאת, פרסם מחקרים מקיפים על תולדות ישיבת חברון בה למד וראשיה.
מלר מתגורר בירושלים ונשוי לאלישבע לבית פדר. אחיו הוא הרב יחזקאל מלר, ר"מ בישיבת עטרת ישראל. גיסו, הרב אפרים קשש, היה ראש ישיבת עטרת ישראל לצעירים.
סנגל עילית וניז'ר
סנגל עילית וניז'ר (בצרפתית: Haut Sénégal et Niger) הייתה מושבה באפריקה המערבית הצרפתית, שהוקמה ב-21 באוקטובר 1904 מסנגמביה וניז'ר הקולוניאלית על ידי הצו "לארגון מחדש של השלטון הכללי של מערב אפריקה הצרפתית".
עם הקמתה, "המושבה של סנגל עילית וניז'ר" הכילה את השטחים הישנים של סנגל עילית, ניז'ר התיכונה והשטח הניגרי הצבאי. בירתה הייתה במקו.
היסטוריה.