שחקני ברידג' טוענים שמשחקם עולה על משחק הוויסט בתחכומו, במורכבותו ובמיומנות והתבונה הנדרשים מהשחקן, אבל שחקני ויסט מצביעים על חסרונותיו של משחק הברידג': ברידג' הוא משחק המשאיר מעט מאוד מקום ליוזמה חופשית ולהברקות אישיות. ויסט, לעומתו, מביא לידי ביטוי את אישיות ואופי השחקן. ברידג' הוא משחק הדורש שיתוף פעולה בין שני שחקנים, שחקני ויסט אינדיבידואליסטיים מתקשים להשלים עם שיתוף פעולה זה. קשה מאוד לסטות בברידג' ו"לנפח" או "להוריד" את ערך היד שבידך. מערכת ההכרזות בברידג' היא כמעט מתמטית באופייה. ויסט לעומת זאת הוא משחק של פסיכולוגיה עדינה, יוזמה אישית, ואפשרויות נרחבות המבוססות יותר על יכולתו של השחקן, ופחות על היד שקיבל בערבוב אקראי של הקלפים. ולסיום: עקומת הלמידה של ויסט קצרה יותר מזו של ברידג'. קל יחסית ללמוד את הכללים, ושחקנים מתחילים אך מוכשרים מגיעים לרמה סבירה במהירות יחסית. זו כנראה הסיבה לפופולריות שלו בקרב חיילים ומטיילים. נמצא כי שחקני ברידג' מנוסים אינם מצטיינים בוויסט, כאשר הם משחקים בו.
חוקי המשחק.
במשחק משתמשים בחפיסת קלפים סטנדרטית עם 52 קלפים. סדר הקלפים בכל סדרה הוא מהגבוה לנמוך כך שאס הכי גבוה ו-2 הכי נמוך. בוויסט משחקים ארבעה שחקנים, המתחלקים לשני זוגות שותפים כך שכל אחד יושב ממול לבן זוגו. השחקנים לרוב שולפים קלפים כדי לקבוע את החלוקה לזוגות כך ששני השחקנים עם הקלפים הגבוהים שיצאו ישחקו מול שני השחקנים עם הקלפים הנמוכים. רמיזה כלשהי על הקלפים שהשחקן קיבל אסורה בהחלט, לא לטובה ולא לרעה. כמו כן אין לסמן לבן הזוג בשום צורה שהיא על הקלפים שקיבלת.
ערבוב וחלוקה.
כל אחד יכול לערבב את הקלפים, אך נהוג שהשחקן משמאל לדילר הוא המערבב. הדילר מחלק את הקלפים אחד אחד עם כיוון השעון עם פניהם כלפי מטה, כך שלכל שחקן יש 13 קלפים. הקלף האחרון, השייך לדילר, מונח עם הפנים מעלה כדי לקבוע את הסדרה השלטת. הקלף נשאר מונח על השולחן עד שתורו של הדילר לשחק.
מהלך המשחק.
השחקן משמאל לדילר מתחיל את סיבוב המשחק הראשון. הוא יכול להשתמש באיזה קלף שנמצא בידו. יתר השחקנים, עם כיוון השעון, צריכים בתורם להניח קלף מאותה הסדרה אם יש בידם. במידה ולשחקן אין קלף מאותה סדרה הוא יכול להניח כל קלף אחר, מהסדרה השלטת או מכל סדרה אחרת. מנצח הסיבוב הוא בעל הקלף הגבוה ביותר מהסדרה של הקלף הראשון שהונח, אלא אם כן הונח קלף מהסדרה השלטת ואז הקלף הגבוה ביותר מהסדרה השלטת לוקח את הסיבוב. מנצח הסיבוב מוביל את הסיבוב הבא. המשחק ממשיך עד שכל 13 הסיבובים שוחקו, ואז סופרים את הנקודות. במידה ולאף צמד אין מספיק נקודות לניצחון במשחק מחולקת יד נוספת. לאחר כל לקיחה הלוקח יניח את ארבעת הקלפים בנפרד עם הפנים מטה. בטרם שוחק סיבוב נוסף רשאי כל שחקן לבקש לראות את הקלפים מהסיבוב האחרון בלבד.
ניקוד.
לאחר ש-13 הסיבובים שוחקו, הצמד שזכה ביותר לקיחות יקבל נקודה אחת על כל לקיחה מעבר ל-6. כאשר ארבעת השחקנים מנוסים לא סביר שהניקוד יהיה יותר מ-2 לכל יד. המשחק מסתיים כאשר אחד הצמדים מגיע ל-5 נקודות. ישנן וריאציות משחק אשר מוסכם לשחק עד סכום גבוה יותר של נקודות.
גרסאות שונות.
בויסט קוריאני, שלוש תלתן משמש גם כשליט ללא תלות במה שהוא אכן השליט
תפילת נעילה
תפילת נעילה היא התפילה האחרונה הנאמרת ביום הכיפורים. בצומות האחרים הקבועים בלוח העברי, המכונים "חמש תעניות" (שבעה עשר בתמוז, תשעה באב, צום גדליה, עשרה בטבת ותענית אסתר) אין מתפללים תפילת נעילה.
בעבר, בזמן חכמי המשנה, נהגו להתפלל תפילת נעילה בזמן תעניות ציבור, שהם צומות שאינם קבועים בלוח העברי (בניגוד לחמש תעניות), הנקבעים בזמן בצורת או צרות אחרות, אך כיום לא נהוג לערוך תעניות ציבור מסוג זה, ועל כן תפילת נעילה נאמרת רק ביום הכיפורים.
שם התפילה.
התפילה נקראת "נעילה" מפני שהיא נאמרת כיום בשעה שבה בזמן בית המקדש נעלו את שערי ההיכל ביום כיפור, בסיום סדר העבודה (מעט לפני סיום הצום).
יש שנתנו טעם יותר אלגורי: לפי המסורת, ביום כיפור מתקבלות התפילות בשמים יותר מבשאר ימות השנה. בשעת תפילת נעילה ננעלים כביכול שערי הרקיע, ולכן זוהי ההזדמנות האחרונה שבה תתקבלנה התפילות יותר מן הרגיל.
זמן התפילה.
תפילת נעילה מתחילה לאחר תפילת מנחה של יום הכיפורים. זמנה הוא כארבעים דקות לפני השקיעה (זמן המכונה בהלכה "כשהחמה בראש האילנות"). היא נמשכת עד זמן צאת הכוכבים. יש קהילות שנהגו להמשיך את תפילת הנעילה אל תוך הלילה. הדבר משתקף באמירה שלפחות את החרוז "היום יפנה השמש יבוא ויפנה נבואה שעריך" יש לומר לפני הלילה כדי שלא לומר שקר. לעומת זאת, יש שהקפידו לסיים את חזרת שליח הציבור של תפילת נעילה עד שקיעת החמה או עד שלוש עשרה דקות לאחר השקיעה, כדי שברכת כהנים תיאמר בזמן.
פתיחת ההיכל לפני התפילה.
לפני תפילת נעילה נהוג בקהילות הספרדיות ובחסידות חב"ד לפתוח את ההיכל, והוא נשאר פתוח למשך כל התפילה, דבר המסמל את האמונה שבשעה זו שערי הרקיע עודם פתוחים לקבלת התפילות. פתיחה זו נמכרת בדרך כלל במכירה פומבית, למרבה במחיר. בקהילות האשכנזיות המזרחיות נותר ארון הקודש פתוח החל מתחילת חזרת שליח הציבור, ואילו בקהילות אשכנז המערבי, סוגרים אותו לקדושה וברכת כהנים.
הפיוט אל נורא עלילה.
יהודי ספרד ותימן (אך לא אשכנז) פותחים את התפילה בפיוט "אל נורא עלילה המציא לנו מחילה בשעת הנעילה", שחובר על ידי המשורר הספרדי ר' משה אבן עזרא. תוכן הפיוט הוא בקשה מהקב"ה למחול על חטאי העם, וגם בקשה לגאולה קרובה. בשל מליצתו היפה של הפיוט נוהגים לאחרונה לאומרו גם בכמה קהילות אשכנזיות.
סדר תפילת נעילה.
התפילה פותחת בפרק "אשרי יושבי ביתך", לאחר מכן חצי קדיש ותפילת עמידה. בקהילות האשכנזיות אומרים לאחר "אשרי יושבי ביתך" גם קדושה דסידרא (ובא לציון), במקום לאומרה בתפילת מנחה, אך בשאר הקהילות אומרים אותה בתפילת מנחה.
הווידוי בתפילת נעילה.
לאחר כל אחת מתפילות העמידה במהלך יום הכיפורים נהוג לומר וידוי. תוכנו של הווידוי בתפילת הנעילה שונה מזה הנאמר בשאר התפילות, והוא עוסק בעיקר במהות התשובה ופחות בפירוט החטאים. להלן תוכן הווידוי (לפי נוסח הספרדים; ההבדלים משאר הנוסחים מעטים ולכן לא הובאו כאן):
חתימה במקום כתיבה.
לפי המסורת היהודית, זמנה של תפילת נעילה הוא הזמן שבו נחתם גזר הדין של האדם לאותה שנה. לפיכך, בניגוד לשאר התפילות בימים הנוראים בהן מבקשים להיכתב בספר החיים, בתפילת נעילה מבקשים להיחתם בספר החיים. גם בתפילת אבינו מלכנו הנאמרת לאחר תפילת העמידה נהוג לאמר "חתמנו" במקום "כתבנו".
חזרת הש"ץ.
לאחר סיום תפילת העמידה, הנאמרת בלחש, אומר החזן את תפילת העמידה שוב, בקול רם ("חזרת הש"ץ"). ישנן קהילות שבהן נאמרת חזרת הש"ץ במהירות כדי להספיק לומר את ברכת כהנים בזמן. במיוחד רווח הדבר אצל הספרדים, אשר אומרים את הסליחות לאחר חזרת הש"ץ, ואין אצלם "זמן מת" בין סיום חזרת הש"ץ לתקיעת השופר. לעומתם, האשכנזים האומרים את הסליחות בתוך חזרת הש"ץ נוטים יותר לוותר על ברכת כהנים, כדי לא לצמצם בסליחות בחזרת הש"ץ. ישנן קהילות אשכנזיות המדלגות על חלק מהסליחות כדי להגיע בזמן לברכת כהנים ולא לוותר עליה. מתוך קהילות אלו, חלקן משלימות את הסליחות שעליהן דלגו לאחר חזרת הש"ץ, בדומה למנהג הספרדים. בקהילות אשכנזיות בודדות נהוג לומר את ברכת כהנים גם בלילה.
סליחות.
במהלך התפילה, נאמרות סליחות, אך בנוסח מקוצר, בשל הצורך לסיימן לפני צאת הכוכבים. לפי מנהג האשכנזים והאיטלקים, הסליחות נאמרות בתוך חזרת הש"ץ, ואילו לפי מנהג הספרדים, הן נאמרות אחרי חזרת הש"ץ. לפי מנהג אשכנז אומרים גם את הפיוט אזכרה אלהים ואהמיה - לפי מנהג אשכנז המזרחי נאמר בשלימותו, ואילו לפי מנהג אשכנז המערבי, אומרים רק הבית הראשון בהזדמנות זו.
אבינו מלכנו.
בקהילות אשכנז ואיטליה אומרים מיד לאחר חזרת הש"ץ את הקטע אבינו מלכנו, גם אם חל יום הכיפורים בשבת. זאת בניגוד לשאר התפילות ביום הכיפורים, שבהן (לפי מנהג אשכנז) אם חל יום הכיפורים בשבת אין אומרים אבינו מלכנו (לפי מנהג איטליה בכל מקרה אומרים אבינו מלכנו גם בשבת). בקהילות ספרד ותימן לא נהוג כלל לומר אבינו מלכנו בתפילת נעילה, בין בשבת ובין בחול.
לפי מנהג איטליה ותימן אומרים לאחר מכן נפילת אפיים, מה שאין כן בשאר המנהגים.
פסוקים נוספים.
בקהילות הספרדיות ובחלק מהאשכנזיות נהוג שהחזן אומר פסוקים מסוימים ואחר כך הקהל חוזר אחריו. הפסוקים שאומרים הם , , , (אך הספרדים במערב אירופה והאשכנזים לא אומרים את הפסוק האחרון). את שני הפסוקים האחרונים ("ה' הוא האלוהים" ו"קראתי בכל לב") נהוג לומר שבע פעמים.
תקיעה בשופר.
לאחר מכן אומרים קדיש ובמהלכו או מיד לאחריו תוקעים בשופר (בקהילות הספרדיות במערב אירופה נהוג שאומרים את הפסוקים הנזכרים לעיל בתוך הקדיש עצמו, סמוך לתקיעת השופר). רוב הספרדים נוהגים לתקוע תשר"ת פעם אחת, לאחר מכן תש"ת פעם אחת ולאחר מכן תר"ת פעם אחת, ולאחר הקדיש תוקעים תרועה גדולה. יהודי תימן, האיטלקים והספרדים במערב אירופה נוהגים לתקוע תשר"ת בלבד, וכך נוהגים חלק מיהודי אשכנז. בקהילות אשכנזיות אחרות נהוג לתקוע תקיעה בלבד וכן כותב הרמ"א בסימן תרכ"ג.
מעיקר הדין, מותר לתקוע גם קצת לפני צאת הכוכבים, אבל מפני שאנשים חושבים שתקיעת השופר הוא סוף הצום, ולא רוצים שאנשים יאכלו יותר מדי מוקדם, נהוג בהרבה מקומות להאריך בתפילה כדי להגיע לתקיעה לאחר צאת הכוכבים.