לפני המהפכה התעשייתית באירופה ובצפון אמריקה, ואחריה תיעוש נוסף ברחבי העולם במאה ה-20, רוב הכלכלות היו חקלאיות ברובן. המוצרים היסודיים הוכנו לעיתים קרובות בתוך משק הבית, ורוב הייצור האחר בוצע בבתי מלאכה קטנים יותר על ידי אומנים עם התמחות מוגבלת.
באירופה, במהלך ימי הביניים המאוחרים, בעלי מלאכה בעיירות רבות הקימו גילדות כדי להסדיר את מקצועותיהם ולעקוב ביחד אחר האינטרסים העסקיים שלהם. ההיסטוריון הכלכלי שיילה אוגילבי הציע שהגילדות ריסנו עוד יותר את האיכות והפרודוקטיביות של הייצור. עם זאת, ישנן עדויות לכך שאפילו בימי קדם, כלכלות גדולות כמו האימפריה הרומית או שושלת האן הסינית פיתחו מפעלים לייצור ריכוזי יותר בתעשיות מסוימות.
עם המהפכה התעשייתית, מגזר הייצור הפך לחלק מרכזי בכלכלות אירופה וצפון אמריקה, הן מבחינת עבודה והן מבחינת ייצור, כאשר הוא מבצע בערך שליש מכלל הפעילות הכלכלית. יחד עם התקדמות מהירה בטכנולוגיה, כמו כוח קיטור וייצור המופלדה המוני, הייצור החדש שינה באופן דרסטי את הכלכלה המסחרית והפיאודלית שהייתה נהוגה עד אז. גם כיום, הייצור התעשייתי משמעותי לכלכלות מפותחות ומפותחות למחצה רבות.
נסיגות בתעשייה.
מבחינה היסטורית תעשיות ייצור מסוימות נכנסו לירידה עקב גורמים כלכליים שונים, לרבות התפתחות טכנולוגיה חלופית או אובדן יתרון תחרותי. דוגמה לראשון היא הירידה בייצור הכרכרות כאשר המכונית הופקה בייצור המוני.
מדידות תפוקות ענפי התעשייה וההשפעה הכלכלית שלהן אינן יציבות היסטורית. באופן מסורתי, הצלחה נמדדת במספר המשרות שנוצרו. ההנחה היא שמספר העובדים המופחת במגזר הייצור נובע מירידה בכושר התחרות של המגזר, או מהכנסת תהליך הייצור הרזה.
לשינוי זה קשור שדרוג איכות המוצר המיוצר. אמנם ניתן לייצר מוצר בטכנולוגיה נמוכה עם כוח עבודה נמוך, אך היכולת לייצר מוצרים בטכנולוגיה גבוהה תלויה בצוות מיומן ביותר.
מדיניות תעשייתית.
כיום, מכיוון שהתעשייה היא חלק חשוב ברוב החברות והמדינות, לממשלות רבות יהיה לפחות תפקיד כלשהו בתכנון ובוויסות התעשייה. זה יכול לכלול נושאים כמו זיהום תעשייתי, מימון, חינוך מקצועי ודיני עבודה .
עבודה תעשייתית.
בחברה תעשייתית, התעשייה מעסיקה חלק גדול מהאוכלוסייה. זה קורה בדרך כלל במגזר הייצור. איגוד עובדים הוא ארגון של עובדים שהתאגדו כדי להשיג מטרות משותפות בתחומים מרכזיים כמו שכר, שעות ותנאי עבודה אחרים. איגוד העובדים, באמצעות הנהגתו, מתמקח עם המעסיק בשם חברי האיגוד (חברי דרג) ומנהל משא ומתן על חוזי עבודה עם מעסיקים. תנועה זו עלתה לראשונה בקרב פועלי התעשייה.
השפעות על העבדות.
רומא ותרבויות ים תיכוניות עתיקות אחרות בפרט הסתמכו על עבדות בכל כלכלתן. בעוד הצמיתות דחקה במידה רבה את העבדות במהלך ימי הביניים באירופה, כמה מעצמות אירופיות החזירו את העבדות באופן נרחב בתקופה המודרנית המוקדמת, במיוחד עבור העבודה הקשה ביותר במושבות שלהן. המהפכה התעשייתית מילאה תפקיד מרכזי בביטול מאוחר יותר של העבדות, בין השאר משום שהדומיננטיות הכלכלית החדשה של הייצור המקומי ערערה את העניין בסחר העבדים . בנוסף, השיטות התעשייתיות החדשות דרשו חלוקת עבודה מורכבת עם פחות פיקוח על עובדים, דבר שייתכן שלא היה תואם לעבודות כפייה.
מִלחָמָה.
המהפכה התעשייתית שינתה את המלחמה, עם נשק ואספקה בייצור המוני, הובלה מונעת על ידי מכונות, יכולת ניוד מוגברת, תפיסת המלחמה הכוללת ונשק להשמדה המונית. מקרים מוקדמים של לוחמה תעשייתית היו מלחמת קרים ומלחמת האזרחים האמריקאית, אך מלוא הפוטנציאל שלה הוצג במהלך מלחמות העולם.
עדנאן יאנוזאי
תומאס קוטיר
תומאס קוטיר (בצרפתית: Thomas Couture; 21 בדצמבר 1815 - 30 במרץ 1879) היה צייר ומורה צרפתי לציור היסטורי. הוא לימד אמנים ידועים כמו אדואר מאנה, אנרי פנטין-לאטור, ג'ון לה פרג', פייר פובי דה שאבאן, קארל יאוורק ואחרים.
ביוגרפיה.
קוטיר נולד בסנליס, בצפון צרפת. כשהיה בן 11 עברה משפחתו לפריז, שם למד בבית הספר לאמנויות תעשייתיות ולאחר מכן בבית הספר לאומנויות יפות.
קריירת אמנות והוראה.
הוא לא הצליח שש פעמים בתחרות "פרס רומא" החשוב של בית הספר לאמנות, אבל הוא הרגיש שהבעיה היא בבית הספר, לא בו עצמו. קוטיר זכה לבסוף בפרס בשנת 1837.
בשנת 1840 הוא החל להציג תמונות היסטוריות וז'אנריות בסלון פריז, וזכה במספר מדליות עבור יצירותיו, במיוחד עבור יצירת המופת שלו, "הרומאים במהלך הדקדנס" (1847). זמן קצר לאחר ההצלחה הזו, קוטיר פתח אטלייה עצמאי שנועד לאתגר את בית הספר לאמנויות יפות על ידי הדרכת ציירי היסטוריה החדשים והטובים ביותר.
הטכניקה החדשנית של קוטיר זכתה לתשומת לב רבה, והוא קיבל הזמנות ממשלתיות וכן מכנסיות עבור ציורי קיר במהלך שנות ה-40 המאוחרות עד שנות ה-50.
הוא מעולם לא השלים את שתי ההזמנות הראשונות, והשלישית נתקלה בביקורת מעורבת.
נסער מהקבלה השלילית של ציורי הקיר שלו, ב-1860 עזב את פריז, לזמן מה חזר לעיר הולדתו סנליס, שם המשיך ללמד אמנים צעירים שהגיעו אליו. בשנת 1867 הוא הרחיק את עצמו מהממסד האקדמי על ידי פרסום ספר על רעיונותיו ושיטות העבודה שלו. הוא גם תורגם לספר "שיחות על שיטות אמנות" ב-1879, השנה בה הוא מת.
בשנת 1879 הוא נפטר, ונקבר בבית הקברות פר לשז, פריז.
רינה עזרוני
רינה עזרוני (ניר לפני נישואיה; נולדה ב-8 בנובמבר 1955) היא ציירת ואמנית. בעבר הייתה צלמת-עיתונות ומורה לצילום בבתי ספר לחינוך מיוחד.
ביוגרפיה.
עזרוני נולדה בקיבוץ סאסא בגליל המערבי. אביה, שלמה ניר (נודלמן במקור), עלה עם הוריו מצ'כיה ב-1939, התגורר בתל אביב, ובבגרותו עבר לקיבוץ מסיבות אידאולוגיות ועבד בענף הבקר שם. אמה יעל לבית ברקוביץ' נולדה בארץ ישראל להורים שעלו ב-1932 מברלין. בהיותה של רינה עזרוני בת שלוש, עברה המשפחה לירושלים והתגוררה בשכונת קטמון. אביה למד מתמטיקה באוניברסיטה העברית ובהמשך סיים דוקטורט בפיזיקה תאורטית באותו מוסד. לאחר סיום לימודיו, עבר לעבוד באוניברסיטת באפלו בארצות הברית, וכשחזר לארץ התמנה לפרופסור בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית. אמה עסקה בעבודה סוציאלית. היה לה אח אחד, דוד (דידי), צעיר ממנה, שלמד בחוג לסטטיסטיקה, סיים תואר שני בחקר ביצועים ונפטר ב-1992, בהיותו כבן 30.
עזרוני למדה בבית הספר היסודי על שם יוסף לוריא (סיימה ב-1969). בתקופת התיכון, מכיוון שאביה קיבל, כאמור, משרה אקדמית בארצות הברית, היא סיימה תיכון בבאפלו, ניו יורק. בשנים 1974–1976 שירתה בצבא ביחידה 8200 בחיל המודיעין, ואף עברה במהלך שירותה קורס צניחה (קורס, שמעט נשים עברו בראשית שנות ה-70). בשנים 1977–1980 למדה תואר ראשון (B.Sc) בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית, וסיימה את לימודיה בהצטיינות. בהמשך קיבלה גם תעודת הוראה.
בשנים 1984–1988 למדה לימודי תעודה בצילום במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה. ב-1986 קיבלה את פרס קרן שרת לצילום. את הפרס קיבלה עזרוני, בין היתר, על סדרת צילומים שצילמה בכפר תקווה (סמוך לקריית טבעון), כפר לאנשים בעלי צרכים מיוחדים, שיכולים לעבוד באופן עצמאי.
בשנים 1988–1992 עבדה כצלמת-עיתונות בעיתונים היומיים הארץ וחדשות, בירחון מוניטין ובמקומון העיר.
בשנים 1993–2005 עבדה כמורה לצילום בבתי ספר של החינוך המיוחד ברושים ובית ספר עירוני כ' בתל אביב. עזרוני עבדה, במשך שתים עשרה שנים, בבתי ספר אלה עם ילדים ובני-נוער בעלי קשיי התנהגות, ליקויי למידה ובעיות תקשורת, והמשיכה לעבוד בתחום, באופן פרטי, במשך שמונה שנים נוספות. היא הקימה מגמות צילום וגיבשה תוכניות לימודים בצילום, המותאמות לצרכיהם של התלמידים, בשני בתי הספר לחינוך מיוחד שבהם עבדה.
בשנים 2008–2011 חזרה ללימודי תואר שני באמנות בחוג הבינתחומי בפקולטה לאמנות באוניברסיטת תל אביב, אותו סיימה בהצטיינות.
יצירתה האמנותית.
ב-2006, במקביל ללימודי התואר השני, למדה עזרוני ציור באופן פרטי אצל הצייר הירושלמי פסח סלבוסקי. הקשר עם סלבוסקי, שהשפיע רבות על התפתחותה האמנותית, התמיד לאורך שנים, עד למותו ב-2019.
מתחילת שנות ה-90, במקביל לעיסוקה כצלמת עיתונות, עבודתה האמנותית מתמקדת בעיקר בציור.
נושאי ציוריה הם דיוקנאות ודיוקנאות-עצמיים. עזרוני חוקרת בציוריה, כבר שנים רבות, את נושא הפורטרט, הן באמצעות מודלים מהחיים, והן באמצעות המצאה של דמויות.
בשנים האחרונות מציירת עזרוני בעיקר בצבעי אקריליק, גואש, דיו ומים על נייר. סגנון הציור שלה הוא ספונטני, אסוציאטיבי ופיגורטיבי, אך לא תמיד נאמן למציאות. סגנונה נותן מקום לשרבוט, לחוסר השלמות ולילדיות, שהם מאפיינים של שפתה האמנותית.
מ-2019 חברה בגלריה מרי, גלריה ירושלמית שיתופית לאמנות, שבה חברים כ-15 אמנים מתחומים שונים.
משפחתה.
עזרוני נשואה לאודי (בנו של ינון עזרוני), שהיה טייס-קרב, למד הנדסה, וכיום הוא מהנדס ומורה לטיס בבית ספר לטיסה מגידו תעופה. להם שתי בנות ובן. מתגוררת בתל אביב.
עיסוקים נוספים.
עזרוני פעילה בארגון רופאים לזכויות האדם. היא מתנדבת במרפאה שבה מטפלים במהגרי עבודה ובפליטים שאינם מבוטחים בביטוח הבריאות הממלכתי.
פאנדבוקס
פאנדבוקס בע"מ (באנגלית: Fundbox) היא חברת פינטק ישראלית, המציעה אשראי ותשלומים לעסקים קטנים ובינוניים בארצות הברית.
היסטוריה.