יחד עם היסטוריונים כקרלו גינצבורג ונטלי זימון דייוויס, נחשב שאמה לאחד ממייצגי אסכולת "ההיסטוריה התרבותית החדשה" שהתפתחה בשנות ה-70, המתמקדת בסיפור ההיסטורי מנקודות מבט אנתרופולוגיות שלא נחקרו בעבר כגון משפחה, יחסים בין המינים, שפה ועוד.
יצירתו מתאפיינת בהצגת אירועים היסטוריים מנקודת המבט של פשוטי העם באמצעות מציאת דימויים של בני התקופה המתוארת. עבודתו זכתה לעיתים קרובות להערכה בעיקר בקרב מבקרי תרבות והציבור הרחב, בשל כישרון הסיפור שלו בלי לסטות מהראיות ההיסטוריות. עם זאת, סגנונו עורר גם ביקורת כלפיו מחוגים אקדמיים על סובייקטיביות ופופוליזם.
ציונים לשבח.
שאמה זכה בשורה של פרסים ומועמדויות, בכללם פרס האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות ופרס חוג מבקרי הספרים הלאומי. חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאגודה המלכותית לאמנויות. ב-2001 קיבל שאמה תואר ממסדר האימפריה הבריטית עבור תרומתו בהיסטוריה וביקורת אמנות. בשנת 2010 מונה על ידי ממשלת דייוויד קמרון יחד עם ההיסטוריון ניל פרגוסון לחבר בצוות המסייע בהכנת תוכנית הלימודים בהיסטוריה בבתי הספר.
עבודותיו.
שאמה חיבר ארבעה עשר ספרים, חלקם תורגמו לעשרים שפות.
קישורים חיצוניים.
ביקורת על ספריו:
סולפונאמיד
סולפונאמידים (באנגלית: Sulfonamides) הם משפחה של חומרים שבחלקם נעשה שימוש בתרופות אנטיביוטיות. תרופות המבוססות על סולפונאמידים נודעו בשם סולפה, והיו הטיפול הראשון שאיפשר קטילת חיידקים יעילה, החל משנות ה-30 של המאה ה-20.
מולקולות הסולפונאמידים הן בעלות מבנה דומה לזה של חומצה פרא-אמינובנזואית (הידועה בקיצור PABA).
מנגנון פעולה.
הסולפונאמידים מעכבים את האנזים dihydropteroate synthase, בתאים פרימיטיביים כגון חיידקים, ופוגעים ביכולת הסינתזה של חומצה פולית. בניגוד לחיידקים, בני אדם מקבלים חומצה פולית מהמזון, ולכן התרופה סלקטיבית לחיידקים שאינם מסוגלים להשתמש בפורינים ממקור חיצוני וחייבים לסנתז חומצה פולית בעצמם.
הסולפונאמידים פועלים גם נגד חיידקים גראם-חיוביים ושליליים.
עמידות.
חיידקים יכולים לפתח עמידות לסולפונאמידים עקב מוטציות שגורמות:
פרמקוקינטיקה.
התרופה נספגת בצורה יעילה במערכת העיכול, זמינות ביולוגית של התרופה היא בין 70%-100%, ונפח פיזור גבוה והוא עובר את מחסום דם-מוח.
הסולפונאמידים מתפרקים בכבד לחומר הפעיל סולפנילאמיד ולחומר לא פעיל, המופרש בכליות. במקרה של כשל כלייתי יש צורך בהורדת מינון התרופה.
תופעות לוואי.
הסולפונאמידים יכולים לגרום למגוון תגובות לא-נעימות, בהן הפרעות בדרכי השתן, הפרעות המטופויטיות, פורפיריה, ותגובות אלרגיות, המחמירות בעיקר במינונים גבוהים. שכיחות תופעות לא-רצויות היא כ-3% מהאוכלוסייה הכללית. אצל נשאי HIV השכיחות עולה ל-60%.
שתי תגובות קיצוניות הן תסמונת סטיבנס-ג'ונסון (Stevens–Johnson syndrome) ו-Toxic Epidermal Necrolysis.
היסטוריה.
ניסיונות למצוא חומרים קוטלי חיידקים המבוססים על אנילין, חומר נפוץ בתעשיית הצבעים, התחילו בשנת 1932 בגרמניה, במעבדות באייר שהייתה אז חלק מחברת הענק אי גה פארבן. המולקולה הראשונה שהוכחה כיעילה בעצירת דלקות חיידקיות אצל עכברים הייתה הפרונטוסיל, שאופיינה בצבע אדום. פרסומה ושיווקה החלו ב-1935, לאחר שהממציאים הוציאו פטנט על תהליך ההפקה.
הפרונטוסיל הייתה יעילה לטיפול במגוון רחב של זיהומים חיידקיים, בעיקר ממשפחת סטרפטוקוקוס, בטיפול תרופתי. עם זאת, התרופה לא הייתה קוטלת חיידקים בסביבה מעבדתית. בהמשך התגלה ההסבר לכך: התרופה מתפרקת במערכת העיכול ואחד מתוצריה הוא המרכיב הפעיל סולפאנילאמיד (סולפה), שכבר הופק מסחרית שנים רבות לפני כן, והיה חופשי מהגנת הפטנט.
כתוצאה מגילוי זה נכנסה הסולפה לייצור נרחב באמצע שנות השלושים. יעילותה גרמה לשימוש בה כתרופת פלא, ששווקה בכמויות עצומות, ללא בקרה נאותה על תהליכי הייצור. בשנת 1937 הורעלו בארצות הברית מאות אנשים שהשתמשו בתרופה בשם "שיקוי סולפאנילאמיד" שהכילה דיאתילן גליקול. כתוצאה מכך נחקק חוק המזון, התרופות והקוסמטיקה שהסמיך את מנהל המזון והתרופות האמריקאי לפקח על ייצור תרופות.
בתחילת מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש נרחב בסולפה, ובפעם הראשונה בהיסטוריה האנושית הייתה אפשרות לטפל ביעילות בפצעים פתוחים. ערכות עזרה ראשונה, שחולקו לכל חיילי הצבא האמריקאי, הכילו סולפה בצורת גלולות ואבקה.
בהמשך המלחמה הוחלפו הסולפונאמידים בפניצילין. לפניצילין היו תופעות טוקסיות נמוכות יחסית לסולפונאמידים ויעילותו הייתה גבוהה יותר, אולם הוא לא היה זמין בכמויות מספיקות, ונכנס לשימוש רק לקראת סוף המלחמה. פרוטונסיל המשיך להיות משווק עד שנות ה-60 של המאה ה-20.
ראו גם.
קבוצות אנטיביוטיקה
מו סיזלאק
מו סיזלאק (באנגלית: Moe Szyslak) הוא דמות בדיונית מסדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון". מו הוא הברמן והבעלים של "הטברנה של מו", בר המשקאות של ספרינגפילד. מו הוא אדם אלים בעל אישיות מעורפלת, עבר פלילי ונטיות אובדניות (כולל ניסיונות התאבדות רבים).
אישיות.
מו הוא אדם הגר לבדו ברחוב אגוז 87, החש כי הקרובים אליו ביותר הם לקוחות הבר אותו הוא מנהל. הוא יתום, ואת זעמו על יתמותו הוציא כחבר בכנופיית "הפרחחים הקטנים" עד שגורש ממנה בעקבות הרג אחד מחברי הכנופיה. היתמות שלו כמעט ולא מוזכרת בסדרה. יש לו תואר בהצטיינות בברמנות מאוניברסיטת סוויגמור.
אופיו של מו אובדני והוא אף ניסה להתאבד מספר פעמים. מוצגות התפרצויות זעם רבות שלו, אלימות מצידו, התנהגות כפייתית, מרמור וחמדנות. הוא חוטא אף בהתנהגויות פליליות: הטרדה מינית של נשים, מסחר בפנדות וחיות בסכנת הכחדה, הימור בתחרויות איגרוף ועוד. בנוסף, בבר שלו הוא איפשר קיום אירועי רולטה רוסית ומסתיר מהגר הולנדי לא-חוקי.
תחת המעטפת האלימה מסתיר מו לב זהב, שנגלה מעט בעקבות העצות שהוא נותן ללקוחותיו הנאמנים בבר. יש לו חתול ששמו "מר פיק", אליו הוא קרוב מאוד. מו הציל מספר פעמים את חייה של מגי סימפסון והתגלה כשמרטף מוצלח עבורה. הוא עוסק גם בפעולות צדקה בדרום אמריקה ובאפריקה, כאשר הוא מספק ציוד רפואי לנפגעי שיטפונות ושריפות. מו מקריא ספרים לילדים חולים בבית החולים לילדים בספרינגפילד. למו ידע רב במכונאות רכב ובמחול.
באחד הפרקים בעונה ה-11, לאחר ניתוח פלסטי ששינה את פניו, הפך לזמר אופרת סבון והחל לצאת עם נשים אך חזר למצבו הרגיל לבסוף. למו היו מספר מערכות יחסים קצרות, שנגמרו בעקבות פניו ה"מכוערות". במספר הזדמנויות הוא חמד אף את מארג'.
הבר של מו.
הבר של מו מתואר בדרך כלל כמקום מדכא, חשוך ומלוכלך. לקוחותיו הקבועים היחידים הם הומר סימפסון, קארל קרלסון, לני לאונרד, בארני גאמבל ושניים נוספים. המשטרה מסרה למו כי 91% מסך כל תאונות הדרכים בעיר ספרינגפילד נגרמות על ידי ששת לקוחותיו אלה. מפעם לפעם ניסה מו לשנות את הבר שלו ולהפוך אותו ליותר אטרקטיבי עבור לקוחות חדשים, אך כל הניסיונות הללו נכשלו והסתיימו בחזרתו של הבר למצבו הקודם: למשל, בעונה 6 מו ניסה להפוך את הבר למסעדה משפחתית בשם "שק האוכל המשפחתי של הדוד מו" אך לא הצליח לעמוד לאורך זמן בהתנהגות החייכנית והסובלנית שנאלץ לגלות בפני הילדים שנכנסו למסעדה, ובעונות 2–3 החל למכור משקה הנקרא "מו הבוער", שאת המתכון לו גנב מהומר, שבעצמו כינה אותו "הומר הבוער". הבר עבר כתובות שונות במהלך הסדרה (בעונה תשיעית הבר בדרך התעשייתית נשרף כליל). בסרט נראה שהוא צמוד ל"כנסייה הראשונה".
דיבוב.
את מו מדבב האנק עזריה, והוא גם הדמות הראשונה בתוכנית שדובבה על ידו. במהלך האודישן לקולו של מו, ביצע עזריה קול של "סוחר סמים מהמערב הפרוע", יוצרי התוכנית חשבו שזהו הקול המתאים לדמות. עזריה נודע לא רק כמדבבו של מו, אלא גם ככותב שלו. ב-2001 ו-2003 זכה האנק עזריה בפרס אמי על הדיבוב שלו למו ועוד מספר דמויות.
איפראטרופיום
איפרטרופיום (ipratropium), או איפרטרופיום ברומיד היא תרופה אנטי-כולינרגית לטיפול במחלות ריאה כגון התקף אסתמה חריף ונפחת (Chronic obstructive pulmonary disease, COPD).
התרופה חוסמת את הקולטנים המוסקריניים לאצטילכולין בשרירים החלקים של סימפונות הריאה, פותחת את דרכי הנשימה, ומקילה את הנשימה בעת התקף.
התרופה משווקת בפני עצמה בשמות המסחריים: aerovent ,atrovent ו-otrivin complete, או בשילוב עם סאלבוטאמול בשם המסחרי "קומביוונט" (combivent).
במאמר מתאריך יוני 2013, מאת cochrane library נכתב כי השימוש באיפטרופיום ברומיד מקל על סימפטומי השפעת כאשר נלקח כספריי לאף.
מנגנון פעולה.
איפרטרופיום חוסם את הרצפטורים המוסקריניים לאצטילכולין, ובכך מקדם דגרדציה של ג'י-אמ-פי ציקלי (cGMP) ,אשר גורם לירידה בריכוז cGMP בתוך התא.
כתוצאה מירידת ה-cGMP בתוך התא, יורד ריכוז הסידן, ותהיה ירידה בהתכווצות השריר החלק בריאות. מכניזם זה מונע את הכיווץ הברונכי והפרשת הריר ובכך מאפשר פתיחה של דרכי האוויר.
איפרטרופיום הוא אנטגוניסט לא סלקטיבי לקולטני המוסקרין. בשאיפה, הוא אינו חודר למחזור הדם, ובכך נמנעות תופעות לוואי מערכתיות. איפרטרופיום הוא נגזרת של אטרופין עם אמין רבעוני טעון, ולכן אינו חודר את מחסום הדם-מוח, ולא גורם לתופעות לוואי במערכת העצבים המרכזית (anti cholinergic syndrome).
איפרטרופיום נחשב כמרחיב דרכי נשימה לטווח קצר.
דרך מתן.
איפרטרופיום ניתן באינהלציה או במשאף יבש (DSI).
למבוגרים:
לילדים:
תופעות לוואי.
אם איפרטרופיום נלקח בשאיפה, יש לו תופעות לוואי של תרופות אנטי-כולינרגיות אחרות, אך בצורה מינימלית.