אחרי מות בעלה ב-1910, יצאה למסעות קונצרטים באירופה, שם ניגנה בפסנתר יצירות משלה. דעתה הייתה נחושה להוציא לה שם באירופה הן כפסנתרנית והן כמלחינה. היא חזרה לאמריקה בשנת 1914 ושהתה ב"מקדאוול קולוני" בפטרבורו, ניו המפשייר. ב-1915 כתבה את "עשרת הדיברות למלחינים צעירים", שביטא רבים מעקרונות הלימוד העצמי שלה. בהמשך עברה לניו יורק, שם הייתה למלחינת הבית הווירטואלית של כנסיית סנט ברתולומיאו האפיסקופאלית. היא ניצלה את מעמדה כמלחינת צמרת אמריקאית לקידום הקריירות של מוזיקאים צעירים ועמדה בראש כמה ארגונים, בהם "אגודת המלחינות האמריקאיות", שם כיהנה כנשיאה הראשונה. מחלת לב הביאה לפרישתה של ביץ' בשנת 1940 ולמותה בניו יורק בשנת 1944.
יצירותיה כוללות מיסה במי במול מז'ור (1892), "סימפוניה גאלית" (1896), סונאטה לכינור, קונצ'רטו לפסנתר, "וריאציות על נושאים בלקניים", חמישיית פסנתר, כמה יצירות כוראליות ומוזיקה קאמרית (כולל פסטורלה לכלי נשיפה מעץ), מוזיקה לפסנתר והאופרה "קאבילדו" (1932). את עיקר הפופולריות הביאו לה, מכל מקום, שיריה. כתיבתה רומנטית ברובה, ולעיתים רבים משווים אותה לזו של ברהמס. ביצירותיה המאוחרות ערכה ניסויים, התרחקה מטונאליות, עשתה שימוש בסולמות של טונים שלמים ובהרמוניות וטכניקות אקזוטיות יותר.
ביטוי הוקרה.
ב-9 ביולי 2000, ב"קונכייה" המפורסמת של בוסטון , חלקה תזמורת הטיילת של בוסטון כבוד לאיימי ביץ'. שמה נוסף לקיר השחם שעל "הקונכייה" והצטרף ל-86 שמות של מלחינים אחרים כמו באך, הנדל, שופן, דביסי, מקדואל ובטהובן. איימי ביץ' היא המלחינה היחידה על קיר השחם.
זאוויית א-שאזלייה
זאוויית א-שאזלייה הוא מתחם דתי ומסגד השוכנים בפינה הדרום-מערבית של מצודת עכו וממערב לחמאם אל-באשה, בצפונה של העיר העתיקה בעכו. במקום בו שוכן כיום המבנה, ניצב בתקופה הצלבנית אחד ממגדלי משכן רובע ההוספיטלרים.
הבניין הנוכחי הוקם ב-1862 כזאווייה, מוסד שמקורו במגרב והדומה למדרסה. הוא הוקם בידי השייח עלי נור אל-דין אל-ישרוטי, מייסד המסדר הסופי השאזילי בעכו. אל-ישרוטי הגיע לעיר מתוניסיה בשנת 1849 במצוות יונה הנביא, אשר נגלה לו בחלומו. תחילה עשו חברי הכת שימוש במסגד א-זיתונה הסמוך ולאחר מכן הקימו מסגד בתרשיחא. לבסוף שבו וקבעו את מרכזם העולמי בעכו והקימו בה את הזאוויה.
המבנה ערוך סביב חצר גדולה המשמשת להתכנסויות ובמרכזה עץ דקל גבוה. המבנה המרכזי בקומפלקס הוא המסגד, המכונה "משהד". הוא שוכן בצידה המזרחי של החצר ובו נמצאים גם קבריהם של מייסד הכת ושל בני משפחתו. המקום מהווה אתר עלייה לרגל לחברי הכת המתגוררים בישראל, בירדן ובלבנון. הכניסה לזאווייה היא מרחוב נור אל-דין אל-ישרוטי, המנציח את שמו של מייסדה.
כיום נמצא מרכז מסדר השאזלים בלבנון. לפיכך, במשך שנים נזנח המבנה בעכו והשוכרים של המתחם הרחיבו בו את בתיהם. בסוף המאה ה-20 החליטו השאזלים לשפץ את המקום. לצורך זה, הם פינו תחילה את הדיירים, תוך מתן פיצויים, ואז החלו בשיפוץ האתר. ההשקעה בחידוש האתר מוערכת בכ-80 מיליון דולר.
הפיזיולוגיה של מערכת הנשימה
תריאנוס דאלאס
לוול מייסון
לוול מייסון (באנגלית: Lowell Mason; 8 בינואר 1792 - 11 באוגוסט 1872) היה מלחין ומחנך מוזיקה חשוב במוזיקה הכנסייתית של ארצות הברית, מחברם של יותר מ-1,600 מזמורי תפילה, שרבים מהם מושרים לעיתים קרובות גם בימינו. לוול גם היה אחראי במידה רבה לשילוב המוזיקה בבתי הספר הציבוריים בארצות הברית והוא נחשב למחנך הראשון החשוב בתחום המוזיקה בארצות הברית, שהביא אליה את שיטת התיווי שפיתחו בצרפת אמיל שווה ועמיתיו. בשלהי הקריירה שלו, כמנהל מוזיקלי של הכנסייה הפרסביטריאנית בשדרה החמישית בניו יורק, שינה מן הקצה אל הקצה את פני המוזיקה הכנסייתית האמריקאית, משימוש במקהלות מקצועיות וליווי מקצועי לשירה של חברי הקהילה בליווי עוגב.
חייו.
מייסון נולד וגדל במדפילד, מסצ'וסטס, אבל עשה את השנים הראשונות שלו כבוגר בסוואנה, ג'ורג'יה, שם עבד תחילה בחנות סדקית ואחר בבנק. הוא היה מוזיקאי חובב רציני, שלמד מוזיקה אצל המורה הגרמני פרידריך אבל ולבסוף החל להלחין בעצמו ולהנהיג את הפעילות המוזיקלית של "הכנסייה הפרסביטריאנית העצמאית", כמנצח המקהלה ונגן העוגב. ביוזמתו גם הקימה כנסייתו בית ספר של יום א' לילדים שחורים, הראשון באמריקה.
על פי דגם בריטי קודם, ניגש מייסון למשימה של הפקת ספר מזמורים, שנעימותיו לקוחות מיצירותיהם של מלחינים קלאסיים אירופאים כגון היידן ומוצרט. מייסון התקשה מאוד למצוא מו"ל לספרו. בסופו של דבר, בשנת 1822, הוציאה את הספר לאור אגודת הנדל והיידן מבוסטון, שהייתה בין הארגונים הראשונים שהציבו את המוזיקה הקלאסית בראש מעייניהם. ספר המזמורים נחל הצלחה רבתי. היצירה התפרסמה תחילה בעילום שם - מייסון גרס שהקריירה העיקרית שלו היא כבנקאי ולא רצה לפגוע בסיכוייו לקדם קריירה זו.
ב-1827 עבר מייסון לבוסטון, שם המשיך במשך זמן מה בעיסוקו כבנקאי אך במקביל היה גם למנהל מוזיקלי בשלוש כנסיות בסבב בן שישה חודשים. מייסון היה לדמות חשובה בחוגי המוזיקה של בוסטון: הוא כיהן כנשיא אגודת הנדל והיידן, לימד מוזיקה בבתי ספר ציבוריים, היה שותף לייסוד האקדמיה למוזיקה של בוסטון (1833) וב-1938 התמנה למפקח על המוזיקה במערך בתי הספר של בוסטון. בשנות ה-30' של המאה ה-19 כתב מייסון מוזיקה לשיר הילדים "היה למרי שה קטן". ב-1845 הביאו תככים פוליטיים במועצת בתי הספר של בוסטון להפסקת שירותיו.
בשנת 1851, בגיל 59, פרש מייסון מפעילות מוזיקלית בבוסטון ועבר לניו יורק, שם ניהלו בניו, דניאל ולוול הבן, עסקי מוזיקה. ב-20 בדצמבר 1851 הפליג לאירופה. במהלך מסעו באירופה במשך 1852 פיתח עניין נלהב בשירת קהילה, בייחוד זו שבכנסיות הגרמניות "ניקולאיקירכה" בלייפציג ו"קרויצרקירכה" בדרזדן.
לאחר שובו לניו יורק, בשנת 1853, קיבל את משרת המנהל המוזיקלי של "הכנסייה הפרסביטריאנית של השדרה החמישית", שאך זה השלימה את בנייתה של כנסייה חדשה ברחוב התשעה-עשר. מייסון פירק מיד את מקהלת הכנסייה ותזמורתה והתקין בבניין עוגב יחד עם בנו, ויליאם, שכיהן כנגן עוגב. בתקופת כהונתו, שנמשכה עד 1860, פיתח מייסון ושיפר את שירת הקהילה בכנסייתו, עד שנודעה עם הזמן כטובה ביותר בתחום זה בעיר. בשנת 1859 פרסם מייסון, יחד עם אדוארדס א. פארקס ואוסטין פלפס "ספר מזמורים ונעימות לשבת" ("Sabbath Hymn and Tune Book".
בשנת 1860 פרש אל אחוזתו באורנג, ניו ג'רזי והמשיך בפעילותו בכנסיית הקהילה המקומית. מייסון היה דמות חשובה ורבת-השפעה כל ימי חייו. הוא מת באחוזה שרכש בשנת 1872 - זקן ושבע-ימים (איוב מ"ב:י"ז).
לוחית גל
לוחית גל (באנגלית: Wave plate) היא אלמנט אופטי המשנה את הקיטוב של גל האור העובר בתוכו.
לוחית הגל משנה את המופע (פאזה) בין רכיבי הקיטוב של הגל. לוחית גל בדרך כלל מורכבת מגביש עם שבירה כפולה (Birefringence) שעוביו והאוריינטציה שלו במרחב נבחרו היטב להשגת התוצאה הרצויה. הגביש מסותת כך שהציר הבלתי-הרגיל ("ציר אופטי", ציר בעל מקדם שבירה בלתי-רגיל ne) מקביל למשטח של הלוחית. גל אור המקוטב לאורך ציר זה מתקדם בלוחית במהירות שונה מאור המקוטב בניצב לציר זה, דבר היוצר הפרש מופע בין הקיטובים. כאשר מקדם השבירה הבלתי-רגיל קטן יותר ממקדם השבירה הרגיל, כמו בקלציט, הציר הבלתי-רגיל נקרא "הציר המהיר" והכיוון המאונך לו (שנמצא על מישור משטח הלוחית) נקרא "הציר האיטי".
אור הנכנס ללוחית הגל ובעל רכיבי קיטוב לאורך שני הצירים ייצא במצב קיטוב אחר התלוי בעובי הגביש ובקיטוב ההתחלתי. לוחית הגל מאופיינת בכמות הפאזה היחסית, formula_1, בין שני הרכיבים, וקשורה לשבירה כפולה Δ"n" ועובי הגביש "L" לפי הנוסחה הבאה:
formula_2
לדוגמה, לוחית רבע-גל יוצרת הבדל פאזה של רבע אורך גל ויכולה לשנות אור מקוטב ליניארית לקיטוב מעגלי ולהפך. זה נעשה על ידי התאמת מישור הפגיעה כך שהקרן הפוגעת יוצרת זווית של 45 מעלות עם הציר המהיר. כך מתקבל אור עם קיטובים בציר הרגיל ובציר הבלתי-רגיל בעלי אותה משרעת.
עוד לוחית גל נפוצה היא לוחית חצי-גל, המעכבת את מופע אחד הקיטובים בחצי אורך גל או 180 מעלות בהשוואה לקיטוב השני. לוחית גל זו מסובבת את כיוון הקיטוב של אור מקוטב ליניארית.
לוחיות גל, וכן מקטבים, ניתן לתאר באמצעות חשבון מטריצות ג'ונס, שמתאר קיטובים על ידי וקטורים, ואלמנטים אופטיים המשפיעים ליניארית על הקיטוב (כמו לוחיות גל ומקטבים) - באמצעות מטריצות.
בגלל נפיצה (דיספרסיה), הפרש המופע (פאזה) שיוצרת לוחית גל תלוי באורך הגל של האור הנכנס. כתוצאה מכך, לוחיות גל פועלות לפי התכנון רק עבור טווח מסוים של אורכי גל ולעיתים עבור אורך גל מסוים אחד בלבד. ניתן למזער את הנפיצה על ידי הצבת שתי לוחיות גל בעלות עובי שונה במקצת, בצמוד זו לזו, כך שהציר המהיר של האחת מקביל לציר האיטי של השנייה. בתצורה זו, הפאזה היחסית יכולה להיות, למשל עבור לוחיות חצי-גל, כחצי אורך גל במקום חצי אורך גל ועוד מספר שלם. תכנון זה נקרא לוחית גל מסדר אפס. כמו עדשות, ניתן לעצב לוחיות גל א-כרומטיות על ידי שילוב חומרים עם יחס נפיצה שונה.
עבור לוחית גל יחידה, שינוי אורך הגל גורם לשגיאה ליניארית בפאזה. הטיה של הלוחית בזווית מסוימת יוצרת שינוי של אחד חלקי קוסינוס הזווית בדרך האופטית ומשנה בסדר שני (ריבועי) את הפאזה. עבור הקיטוב בציר הבלתי-רגיל, הטיה משנה גם את מקדם השבירה ומערבבת עם מקדם השבירה הרגיל (על ידי קוסינוס) כך שבשילוב עם הדרך האופטית, השינוי בפאזה עבור האור המקוטב בכיוון הבלתי-רגיל הוא אפס.