הקדושה המעונה קטרינה מאלכסנדריה מופיעה בדרך כלל בלבוש אופנתי דומה של התקופה, והייתה הקדושה המגנה על הלידה, ולכן ייתכן שבציורים מסוג זה אי הבהירות היא מכוונת.
פורטרטים מסוימים מתקופת הרנסאנס נקשרים להיריון או לתקופה שלאחר הלידה. בין התמונות הללו כוללים גם את הציור של המונה ליזה של לאונרדו דה וינצ'י, שבה השמלה שהתגלתה, בשנת 2006, תחת סקירת קרניים אינפרה -אדומות מרמזת על האפשרות שהדמות הייתה בהיריון או מיד לאחר הלידה כאשר דה ויצ'י צייר אותה. גם בציור הפורטרט של זמרלדה ברנדיני, של בוטיצ'לי, האישה מניחה יד על הבטן. זוהי תנוחה הקיימת בתמונות נוספות כגון כאלה המתארות את ההתגלות למריה, כמו בתמונות של אנתוני ואן דייק ובתמונת 'האישה בהיריון' של רפאל שבה האישה יושבת כשידה השמאלית מונחת על בטנה. אך תמונות מסוג זה נדירות באמנות הרנסאנס. אבל כאשר מופיעה אישה בהיריון, היא מוצגת, בדרך כלל, בעמידה. תמונות כאלה ניתן למצוא בעיקר באנגליה, שבה אופנת השמלה האסופה נעשתה פופולרית בסביבות שנת 1590 בעקבות הצייר האנגלי מרקוס גרהארט הצעיר (Marcus Gheeraerts the Younger) שהיה צייר מוביל של ציורים מסוג זה. ייתכן מאוד שהיה ביקוש לציורים כאלה מכיוון שהאם היולדת עמדה בפני סכנת חיים וייתכן שחלק מתמונות אלה אף נוצרו לאחר מות האם.
יש דוגמאות מוקדמות יותר של ציורים דומים באירופה ובאנגליה, אך עיקר התמונות נוצרו בין השנים 1580- 1630. באותה תקופה, לדוגמה, מלכת ספרד שלחה דיוקן של עצמה בהיריון לחברות קרובות ולבני משפחתה. ביתה, שהייתה מלכת ספרד גם היא, צוירה כאשר הייתה בהיריון מתקדם .
מאוחר יותר דיוקנאות של נשים בהיריון היו בדרך כלל שייכים לבני המשפחה, כי היה יקר מאוד להזמין ציור ורוב הנשים לא רצו להופיע בתמונה כשהן בהיריון. בדרך כלל תמונות אלה הוזמנו מיד לאחר הנישואים, ובמקרים מסוימים, בהם ידוע שהאישה הייתה בהיריון, ההיריון למעשה הוסתר בציור עצמו. במספר עבודות של וורמיר, ידוע שהנשים המופיעות בהן הן אכן בהיריון, אף על פי שמומחים רבים דוחים את הרעיון של ההיריון. נשים בהיריון מופיעות גם באמנות ההולנדית, כמו בתמונה של יאן סטין שבה יש נשים בהיריון המופיעות בפונדקים, או נשים צעירות שמחלתן בדרך כלל הייתה ההקאות בבקרים. גם רמברנדט צייר אישה בהיריון מתקדם בציורים של Maerten Soolmans ו Oopjen Coppit. אך האופנה שהתפתחה בשנות 1620 עזרה להסתיר בטן בהיריון.
Lovis Corinth צייר גם הוא מספר תמונות של נשים בהיריון, ובשנת 1906 האומנית Paula Modersohn-Becker ציירה את עצמה בהיריון, עוד לפני שהייתה ממש בהיריון.
ציורי מוסר וסאטיריקה.
חלק מהציורים בתקופה המודרנית המוקדמת, כגון הדפסים ואיורים בספרים, נגעו בצד החברתי של ההיריון, כלומר הצביעו על העובדה שלנשים היו יותר ילדים מכפי יכולתן לתמוך בהם כספית, או על כך שנשים, במיוחד, משרתות, נכנסו להיריון מחוץ לנישואים. קיימות עבודות המצביעות על היריון לא רצוי, בעיקר מנקודת מבטו של האב, כולל מקרים שבהם נשים פנו לבית המשפט על מנת לקבל תמיכה כספית. האומן האנגלי וויליאם הוגראת צייר בעבודותיו נשים רבות בהיריון, בעיקר כדי להדגיש את הצד הסאטירי או הקומי של המצב ובדרך כלל רמז על כך שזהו מצב שלילי ולא רצוי.
התקופה המודרנית.
בתקופה המודרנית החלו האומנים להציג נשים כשהן בבירור בהיריון. כמו כן הוצגו הנשים בהיריון בתמונות עירום. שני ציורים של גוסטב קלימט, תקווה I (ראו למעלה) ותקווה II מציגים אישה רזה בהיריון מתקדם ואישה בעירום שבו ההיריון מודגש מאוד.
איגון שילה צייר נשים בהיריון בעירום בהרבה מעבודותיו. פאבלו פיקאסו פיסל אישה בהיריון, פסל שהוקדש לבת זוגו Francoise Gilot. פיקאסו עשה זאת כדי לעודד אותה להיכנס להיריון נוסף.
אליס ניל ציירה סידרה של שבע נשים בהיריון, בעירום. לוסיאן פרויד צייר נערה בהיריון בשנת 1960-61 שבה הופיעה בת זוגו Bernadine Coverley כשהייתה בהריון עם ביתו בלה. גם אומנים נוספים, כמו דמיאן הירסט ורון מיואק, ציירו ופיסלו נשים בהיריון.
איורים רפואיים.
בשדה הרפואה איורי נשים בהיריון היה אחד הנושאים הראשונים והמצויים ביותר בספרי הרפואה. האיור היה, בדרך כלל, של רחם פתוחה כפי שהופיעה בציורי הדת של ימי הביניים. איורי העובר עמדו במרכז, יותר מאשר איורי האם עצמה. רוב האיורים המוקדמים בספרי ההדרכה למיילדות היו מעוותים, אבל עדיין עזרו בהצגת תנוחות הלידה. איורים אלו התבססו על העתקה של דמויים מדורות קודמים ומספרי רפואה שהגיעו אפילו משנת 500.
ייתכן והאיורים המדויקים של לאונרדו דה וינצ'י היו מהראשונים, אך בספרי הרפואה המקצועיים הגיעו איורים מדויקים רק שנים רבות מאוחר יותר. ויליאם הנטר שעסק באנטומיה והיה הרופא של המלכה שרלוטה, העריץ את האיורים של לאונרדו ולמד מהם. ספרו פורסם בשנת 1774 והתבסס על מחקר עמוק של גופות נשים בהיריון.
אמנות המיועדת לנשים בהריון.
יש עבודות שנוצרו במיוחד למען נשים בהיריון, אף על פי שהן נדירות יותר מאשר עבודות שנועדו לנשים ששאפו להיכנס להיריון. אחד ההסברים ליצירתם של פסלוני וינוס הוא שהם הוחזקו בידיהן של הנשים כאשר עמדו ללדת ולכן היו צריכים להתאים לכף היד.
ציור ה Madonna del Parto וציורים נוספים של הבתולה מריה בהיריון מלאו בדרך כלל תפקיד של התמקדות באמונת הנשים ומשפחתן. בשנת 1954 ראש עיריית העיר Monterchi שבה נמצאת תמונת המדונה של פיירו דה לה פרנצ'סקה, סירב להשאיל את התמונה לתערוכה בפירנצה כי לא רצה שהתושבים בעיר יסבלו ממחסורה.
ציורים של "desco da parto" שהם מן 'מגש לידה' הוו מתנה סמלית חשובה לנשים נשואות בסוף ימי הביניים. על מגשים אלה, בצד העליון, צוירו סצנות מהמיתולוגיה הקלאסית ומספורי התנ"ך או הברית החדשה. תמונות שהיו מאוד פופולריות לפני הלידה. מצידו האחורי של המגש צוירו הציורים הפחות חשובים ובהם דמויות של משפחה, ילדים וסמלי המשפחה.
בתקופת הרנסאנס האמינו שמה שאישה בהריון רואה משפיע על ההיריון עצמו ויכול אפילו להשפיע על הוולד הנולד. מרטין לותר סיפר על אישה שנבהלה מעכבר בעת הריונה וכתוצאה מכך ילדה עכבר. חוברות ההדרכה ייעצו להסתכל על תמונות שיש בהן השפעה חיובית כגון תמונות ילדים עירומים, או לידה מוצלחת. זו הייתה אחת הסיבות שתמונות של הבתולה והבן והמגשים המיוחדים נתלו בחדרי שינה.
היריון באמנות ישראל.
צלמיות חרס שחלקן העליון עוצב בצורת גוף אישה עם שדיים שופעים, לעיתים קרובות נתמכים בידיים, נמצאו בעיקר בבתי מגורים פרטיים באתרים שונים ברחבי יהודה. הראשים של רבות מן הצלמיות עוצבו בתבנית, לכמה יש כיסוי ראש דמוי פאה ולאחרות כובע חרוטי. הצלמיות שראשן עוצב ביד, מכונות ' צלמיות פני ציפור', מכיוון שאפן עוצב על ידי צביטת החומר הרך בין האצבעות.
הצלמיות נתפסו כבעלות תכונות מאגיות והוחזקו בבתים כקמעות שנועדו להגביר את הפוריות ולהבטיח שפע. הן מזוהות על פי רוב עם אלות כנעניות מוכרות כמו עשתורת ואשרה. נביאי ישראל התנגדו התנגדות נמרצת לשימוש בחפצים אלה. בחפירות בעיר דוד נתגלו יותר מאלפיים צלמיות פולחן כאלה, כולן היו מרוסקות לרסיסים. אולי הדבר קשור למהפכת הפולחן של המלך יאשיהו בסוף המאה ה-7 לפני הספירה, מהפכה שביקשה לרכז את הפולחן במקדש בירושלים.
אומנים ישראלים רבים ציירו ופיסלו נשים בהיריון או את המצב ההריוני. ביניהם מנשה קדישמן, ובסדנא לאמנות, אומנים כמו איריס יונג, רות אייל, שרון בן יהודה, הדס דאימונט ועוד יצרו גם הם נשים בהיריון.
ניתן גם למצוא בין ציורי הנשים של האומן משה (מוסא) שפט, למשל, מגוון דמויות נשיות כגון ונוס ואפרודיטה, רחב ומריה, האם הקדמונית והאם הגדולה המהווים מאבני היסוד של תולדות האמנות.
אוסוולד קדוק
אוסוולד קדוק (26 באוגוסט 1906 - 31 במאי 1997) היה איש אס אס בתקופת גרמניה הנאצית. הוא שימש כ"רפורטפורר" במחנה הריכוז אושוויץ.
ביוגרפיה.
קאדוק נולד לנפח בקוניגשוט שבשלזיה עילית. לאחר שסיים את חינוך החובה הגרמני הוא הוכשר כקצב. כמו גם עובד בבית המטבחיים המקומי. קדוק גם מילא תפקידים בשירותי הכבאות העירוניים בחוז'וב ובמפעל כימי.
מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1939 הצטרף ל- SS Allgemeine ובשנת 1940 גויס לואפן אס אס. הוא נשלח לחזית המזרחית, אך בשל מחלות שונות שסבל מהם ובשל שהותו בבתי חולים צבאיים הוא נשלח למחנה אושוויץ בשנת 1941. תחילה הוטל עליו האחראיות על מגדל השמירה בשנת 1942, ולאחר מכן הוא הפך ל"בלוקפורר" ולבסוף ל"רפורטפורר". אחד האסירים דיווח שיש לו חולשה לשנאפס.
קאדוק נחשב לאחד מאנשי האס אס האכזריים והוולגריים ביותר.
"במסדר שנערך בערב אחד של סוף קיץ 1944, אסיר אחד נעדר. כל האסירים נאלצו להמתין עד שהאסיר הנעדר יטופל. קדוק הכה את האסיר עד שנפל על הרצפה מספר פעמים. בסופו של דבר האסיר נשאר על הארץ שוכב על גבו אך עדיין בחיים. בשימוש בכל כוחו, דרך קאדוק צלעות האסיר עם עקבי מגפיו עד שנסדקו. הן לא פסקו [...] עד שהאסיר מת."
ההיסטוריון אנדרו רוברטס בספרו "סערת המלחמה" סיפר על הנוהג של קאדוק למסור לילדים יהודים בלונים רגע לפני שנרצחו בזריקת פנול ללב בקצב של עשרה ילדים לדקה.
קדוק היה עד לרצח המוני של אנשים בתאי גזים, ותיאר את עמיתיו לאס אס שהכניסו את הציקלון בה. הוא אמר כי: