ישנו תיעוד של קואגה שזווג עם סוס כבר ב-1896, במאמרם של ג'ורג' גולד וּווֹלטר פייל "אנומליות וקוריוזים ברפואה": "בשנת 1815 לורד מורטון זיווג קואגה זכר עם סוסת ערמון בעלת שבע שמיניות של דם ערבי, אשר לא זווגה קודם לכן. התוצאה הייתה נקבה בת כלאיים הדומה לשני ההורים". צ'ארלס דרווין נזכר בשנת 1859 ב"מוצא המינים" כי הוא ראה ציורים צבעוניים של בן כלאיים של חמור וזברה, ומזכיר כי את "בת הכלאיים המפורסמת של לורד מורטון מנקבת ערמון וזכר קואגה". דרווין הזכיר את בת הכלאיים המסוימת הזאת שוב בשנת 1868 ב"מגוון של בעלי חיים וצמחים תחת ביות", ומספק הפנייה לכתב העת בו תיאר לורד מורטון לראשונה את ההכלאה.
הסימונים של אוקאפי הם כמעט הפוכים לאלו של הקואגה, כאשר החלק התחתון והאחורי של הגוף בעיקר מפוספסים ושאר הגוף כמעט חלק. עם זאת, האוקפי אינו קרוב לקואגה כלל, ולמעשה משתייך למשפחת הג'ירפיים ולא למשפחת הסוסיים.
דמיטרי איבנוביץ' מנדלייב
השכבה הפיזית של מודל ה-OSI
השכבה הפיזית היא השכבה הראשונה של מודל ה־OSI והיא אחראית על העברת האותות הבינאריים של המסגרות (frames) משכבת הקו של מודל ה-OSI. בשכבה זו לא מתבצעת הכמסה וכל תפקידה הוא לאפנן את המידע הדיגיטלי משכבת הקו על גל נושא אנלוגי (לכן המודם שייך לשכבה הפיזית במודל).
כל המידע שעובר ברשתות מחשבים מיוצג בצורה דיגיטלית, ברצפים של אפסים (0) ואחדות (1). השכבה הפיזית אחראית על העברת המידע הזה על מדיית התקשורת. פרוטוקולים בשכבה הפיזית מגדירים בדרך כלל באילו רמות מתחים ועל אילו מדיות יעברו האותות בין המחשבים. מדיה יכולה להיות כבל נחושת, סיב אופטי ואף אוויר (במידה ומדובר בקשר רדיו). על מנת שהנתונים שנשלחו מקצה אחד של המדיום יובנו בקצה השני, יש לקבוע "שפה" מוסכמת לייצג הבינארי של המידע, וכאן נכנסים לפעולה תקנים של השכבה הפיזית.
השכבה הפיזית קובעת גם תקנים שונים ביחס לכבלים בהם יש להשתמש, אורכם המקסימלי, תעבורה מקסימלית, מחברים ועוד. כל אלו חיוניים על מנת למנוע טעויות בזיהוי שעשויות להגרם בשל הפרעות שונות באותות הבינאריים.
אוגר זהוב
אוֹגֵר זָהוֹב או אוֹגֵר זָהֹב (שם מדעי: "Mesocricetus auratus"), הידוע גם כאוגר סורי, הוא מין מכרסם ממשפחת האוגריים. אוגר זה נמצא במצב שימור פגיע בגלל אובדן בתי גידול וציד בידי בני אדם.
מבנה הגוף.
אורך גופו של האוגר הזהוב הוא כ-18 סנטימטרים, ומשקלו נע בין 130 ל-180 גרם. הזכר קטן במעט מן הנקבה. חרטומו מוארך ומחודד, ובקצהו זיפי שיער, המשמשים כאברי חישה. בפיו זוג שיניים חותכות גדולות בכל לסת, שצומחות ללא הפסקה ומשמשות לחיתוך המזון שכותשות השיניים הטוחנות. שיני הלסת העליונה מושחזות בשיניים המקבילות בלסת התחתונה ואם נפגעת שן, צומחת השן המקבילה לה צמיחת יתר. הרגליים קצרות ובקצותיהן ציפורניים חזקות קהות. הרגליים הקדמיות משמשות לאחיזת המזון והגשתו לפה, וכן לנבירה באדמה כדי לחפש זרעים. בגחון הנקבה ישנם ארבעה זוגות של פטמות.
אורח חיים.
בטבע אורח חייו יחידאי. האוגר פעיל לילה וביום הוא שוהה במחילתו. לכל פרט מחילה משלו, המסתעפת לחדרים, המשמשים למטרות מוגדרות כמו אגירת מזון לחורף, מגורים, חדר לגורים וקן המלטה.
שמו של האוגר ניתן לו על שום מנהגו לאגור מזון בכיסי לחייו הגדולים, המאפשר העברת מזון בכמות גדולה למחילתו ובכך גם חיסכון באנרגיה. את מנות המזון הוא מוציא מפיו בלחיצה בכפות רגליו הקדמיות על הלחיים.
תוחלת חייו היא 2 עד 3 שנים בממוצע אם כי תועדו מקרים נדירים של פרטים שחיו 8 שנים.
תזונה.
מזונו בטבע הוא צמחים, לרוב זרעים, אותם הוא אוסף לתוך כיסי לחייו הגדולים, אשר עשויים להכיל כחופן זרעים, ואחר כך מעביר אותם אל מחסניו התת-קרקעיים.
רבייה.
הזכר והנקבה נפגשים רק למטרת הזדווגות, שטרם התרחשותה ישנו טקס חיזור קצר, ובסופה עוזב הזכר את מחילת הנקבה. ההזדווגות מתרחשת לרוב כשעה לאחר רדת החשיכה. לקראת ההמלטה חופרת הנקבה תא המלטה בעומק רב, המרופד בעשבים. משך ההריון האוגר הזהוב הוא 16 יממות בממוצע, הקצר ביותר בין היונקים בעלי השליה. הנקבה ממליטה פעמים אחדות בשנה, וגודל השגר נע בין ארבעה לשבעה ולעיתים אפילו 12 ולדות שמשקלם כשני גרם.
הגורים נולדים חסרי ישע, עיוורים ועירומים וגופם ורוד. הם יונקים כשלושה שבועות. עיניהם נפתחות בגיל שבועיים וגופם מתכסה בפרווה חומה. בגיל חודש עד חודשיים מגיע האוגר הזהוב לבגרות מינית (בנקבות, לרוב, עד שישה שבועות), עוזבים את הקן, חופרים לעצמם מחילות משלהם ומתחילים להתרבות.
יכולת ההתרבות של הנקבה עצומה, בשל העובדה שהביוץ אצלה קשור בהזדווגות ולא מחזורי, בדרך כלל בתחילת הייחום, ומשום כך יכולה היא להיכנס להריון נוסף בעת שהיא עדיין הרה ואז תמליט שתי המלטות רצופות. מחזור ייחום הוא כל ארבעה ימים ומשכו 4–23 שעות.
מוצא.
מוצאו של האוגר הזהוב בסוריה (אף שייתכן כי נכחד באזור זה), שם נתגלה לראשונה בשנת 1839. בשנות ה-30 של המאה ה-20 נלכדה במדבר הסורי על ידי החוקר ישראל אהרוני נקבה מעוברת אחת. מקור כל האוגרים הזהובים בשבייה עד 1971 הוא מאותה אם וגוריה.
בשנת 1971 יצא מסוריה משלוח של אוגרים זהובים שהיה אמור להעשיר את המאגר הגנטי של האוגרים בשבי, אך מחקרים אחרונים לא גילו שום שינוי משמעותי במגוון הגנטי. אחת הסברות גורסת כי אותם אוגרים שנשלחו מסוריה הם צאצאים של אותה האוגרת שנתפסה על ידי ישראל אהרוני.
בסוף שנות התשעים, משלחות לצפון סוריה ולדרום טורקיה איתרו פרטים של אוגר זהוב בטבע. אותן משלחות לכדו בסך הכל 19 פרטים והעבירו אותם לגרמניה, לחדש את המאגר הגנטי של האוגרים הזהובים בשבי.
יחסיו עם האדם.
האוגרים שוכנים בשדות פתוחים כולל אדמות חקלאיות, שם הם גורמים נזקים לדגן שמזרעיו הם ניזונים, ולכן נחשבים כמזיקים.
האוגרים מסוגלים לנשוך בחוזקה ובתנאים של מרחב מחיה מצומצם מתפתחים ביניהם קרבות אכזריים. לעיתים טורפים הבוגרים את גוריהם. בעומדם מול אויב מתגוננים האוגרים בעוז. הצעירים משמיעים קולות צרודים צורמים ובהיתפסם הם נושכים, על כן יש לטפל בהם בזהירות ולהרגילם בהדרגה למגע יד אדם. אפשר להרימם בעור הרפוי שבעורפם.
בתרבות.
ברחבי רוסיה נערך מדי שנה מרוץ הכרכרות של האוגרים. לגלגל הריצה המוכר מכל כלוב של מכרסמים מחובר בסיס בעל גלגלים, וכאשר מושם האוגר בתוך גלגל ריצה שכזה, הסגור משני עבריו, הוא מתחיל לרוץ והכרכרה דוהרת קדימה. התחרויות נערכות בתוך מסלולים שנוצקו במיוחד לשם כך.
שפך נהר
שפך נהר, או "אסטואר" (באנגלית: Estuary), מציין את מקום המפגש של מי הנהר עם קו הסיום שלו בים או באגם. אם שפך הנהר פתוח לרווחה, נוצר במקום נמל טבעי ונוח. בשפכי נהר כאלה הוקמו נמלי הערים רוטרדם, ניו יורק, בואנוס איירס, לונדון, מומבאי, המבורג ואנטוורפן ועוד. בשפך נהר שצורתו משולשת דוגמת דלתה, נערמים משקעי חול ובוץ שהנהר סחף בדרכו מן ההרים אל החוף. מצבורים אלה יהפכו לשטח יבשתי נוסף, ההולך וגדל וממלא בעפר את הדלתה.
נהר גדול הנשפך לים "ממתיק" את המים המלוחים מרחק רב אל תוך הים, ואילו בנחל קטן משתנה מליחות המים סמוך לשפכו ככל שזה קרוב אליו. יצורים רבים הסתגלו לחיים בשפך הנחל והם עמידים לטווח מליחויות רחב. לעומת זאת, ישנם יצורים שהסתגלו לקיום בדרגת מליחות מסוימת שבין מים מתוקים למי ים, וחוקר מיומן יוכל להבחין בחיגור הנוצר ממקום השפך אל מעלה הנחל. בחיגור שכזה אפשר למצוא יצורים המצויים בתחום מחיה מצומצם ולא עוזבים אותו ואף אינם מתערבבים עם יצורים בתחום מחיה אחר, הסמוך אליהם.
ישנם סוגים שונים של שפכי נהר, בהם המים מתוקים ומלוחים לסירוגין, בדרך כלל בהשפעת הגאות והשפל, בהם המליחות גבוהה יותר אף מהמליחות בים, עקב התאדות מרובה - סוג זה נמצא באזורים מדבריים, וסוגים נוספים.
צורות השפכים.
שפך נהר שצורתו כמשפך – מין משולש שבסיסו כלפי הים וקודקודו במעלה נהר, נפוץ בעולם. צורת נוף זו נוצרת מפעילותם של מי הנהר וגלי הים אשר שוחקים את גדות הנהר הקרובות אל אזור השפך ובמהלך הזמן מרחיבות אותו מעת לעת. התרחבות של שפך הנהר והפיכתו לצורה של משפך מתרחשת באזורים בהם הגאות והשפל חזקים והנהר אינו מסיע די סחף ליצירת דלתה. בנוסף לכך נוצר גבול בתוך הים כתוצאה מהשפך הבנוי מאיים וגבעות תת-ימיות. מפרץ סנט לורנס הוא האסטואר הגדול בעולם וריו דה לה פלטה הוא האסטואר הרחב ביותר בעולם, כ-300 ק"מ.
ישנן צורות נוספות של שפכי נהר כמו פיורדים - הנוצרים כתוצאה מתנועת קרחונים קדומה, תעלות - הנוצרות כתוצאה מתנועות טקטוניות ומבנה הקרקע וכן צורות אחרות.
בעלי חיים אופייניים לשפכי נהרות בישראל.
חברת בעלי החיים בשפך הנהר והנחל:
פאונת החוף הסלעי
פאונת שפך הנהר
נחל
נַחַל הוא מוביל מים טבעי, שגבולותיו הם קרקעית הנחל ושתי גדותיו. נחל גדול מפלג וקטן מנהר. לעיתים משתמשים בקהילה המדעית בביטוי נחל לציון כל מוביל מים טבעי, בלא התחשבות בגודלו. מחקר הנחלים ונתיבי המים קרוי הידרולוגיה והוא נושא חשוב בגאומורפולוגיה.
את הנחלים מקובל לחלק לשלושה סוגים עיקריים:
בעברית מקראית ובלשון חז"ל משמש המונח נחל גם כביטוי לעמק, ולאו דווקא למקום בו זורמים מים, כמו המילה המקבילה אליו בערבית - ואדי.
אגן ניקוז.