ערפילית אומגה היא חלק מענן גז ואבק, או אזור H II, שבתוכו מתרחשת פעילות ייצור כוכבים. כוכבי הצביר, שנוצרו מהגז והאבק שבערפילית, הם כוכבים צעירים וחמים, שרוב הקרינה הנפלטת מהם היא בתחום העל-סגול. קרינה זו מייננת את האטומים בערפילית ומביאה לפליטת אור נראה מחלקה המקיף את הצביר. בערפילית יש חלקים כהים יחסית הבולעים את רוב הקרינה הנראית, אבל פולטים קרינה בתחום התת-אדום.
גודלה הזוויתי של הערפילית הנראית הוא כ-11 דקות קשת והיא במרחק של כ-5,000 שנות אור מכדור הארץ, כך שקוטרה הוא כ 15 שנות אור. ענן הגז והאבק משתרע לגודל של פי שלושה מהערפילית הנראית.
מסיה 17
רגלסון
תומס מילר
בן-אביגדור
קלטי
ספר הערכים חב&quot;ד
הכשרת לבבות
משטרת המנדט הבריטי
משטרת המנדט
משטרת המנדט או "כוח המשטרה הפלשׂתינאי" (באנגלית: Palestine Police Force) היה כוח משטרה, שפעל בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, בין 1920 ל-1948, וקדם למשטרת ישראל.
כוח משטרה זה היה אחד ממספר כוחות שיטור ואכיפת חוק בתקופת המנדט הבריטי, חלקם משטרות מקומיות כמשטרת תל אביב וחלקם ז'נדרמריות כחיל הספר העבר-ירדני, אך להבדיל מהם, המשטרה וכוחות הנוטרים הנספחים אליה, היוו את הארגון המרכזי של שלטונות המנדט הבריטי לאכיפת החוק בתקופת שלטונם. ככזו, שימשה משטרת המנדט בתפקידים היסטוריים חשובים, הן בדיכוי מהומות ופרעות, כגון מאורעות תרפ"ט או המרד הערבי הגדול, והן באכיפת מדיניות הבריטים על היישוב, כולל מאבק נגד המחתרות היהודיות, וכל זאת בנוסף לפעולות שיטור ואכיפת חוק שוטפות על כלל האוכלוסייה. במשטרת המנדט שירת סגל מעורב, שכלל בריטים, ששימשו לרוב בתפקידי פיקוד, ערבים ויהודים. עם הקמת מדינת ישראל היוו 700 מהשוטרים הוותיקים של משטרת המנדט את הבסיס שממנו הוקמה משטרת ישראל.
היסטוריה.
יצירת הכוח.
בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית היה כוח המשטרה בארץ ישראל מורכב ממשטרה עירונית וממיליציה רכובה שקיימה את מרות הממשל, דיכאה מהומות וגבתה מסים. כוח זה נודע באוזלת-ידו ובאכזריותו.
עם כיבוש ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה על ידי הבריטים, הביא עִמו הצבא הבריטי מספר רב של שוטרים צבאיים ממצרים, ששימשו לאכיפת הסדר במקומות שבהם חנה הצבא בעת הכיבוש בין קרב באר שבע באוקטובר 1917 ובין כיבוש חיפה בספטמבר 1918. בנוסף לכך, נמצאו כוחות מקומיים שונים משאריות הכוח העות'מאני, שאכפו את הסדר במקומותיהם, ובשיתוף פעולה עם הצבא הבריטי התגבשו למסגרת ארגונית זמנית. בשלב זה הייתה ארץ ישראל תחת משטר צבאי בריטי, שאמור היה להתחלף בשלטון אזרחי. לכוח הזמני, חלקו בריטים, חלקו ערבים וחלקו יהודים, נמצא מפקד בשם קולונל פרסי בראמלי. בקיץ 1919 עמד בראמלי בראש כוח משטרתי של כ-1,300 שוטרים וקצינים.
ב-1 ביולי 1920 הוחלף המשטר הצבאי בממשל אזרחי, שבראשו עמד הנציב העליון, הרברט סמואל. סמואל המשיך את כהונתו של בראמלי, והעניק לו את התואר "מנהל הביטחון הציבורי". סמואל רצה לבסס את הסדר הציבורי בארץ על "חיל הגנה לפלשׂתינה" – ז'נדרמריה שתכלול גדוד ערבי וגדוד יהודי מיוצאי הגדודים העבריים בפיקודו של הקולונל אליעזר מרגולין. פעולות ארגוניות ראשונות להקמת הגדוד החלו בשנים 1920–1921. בעוד הגדוד בהקמה, ביצע סמואל בסוף 1920 קיצוץ תקציבי משמעותי, שהוביל להתפטרות רוב השוטרים הוותיקים. על מנת למלא את השורות, נפתח בית ספר לשוטרים בירושלים בהנהגת קצין יהודי בשם מונטיפיורי. אך בכך לא היה די, והמשטרה קיבלה מגויסים רבים, מבלי לדאוג לאיכותם. הכוח שנוצר היה חלש ומושחת. המגויסים היו ברובם ערבים, שיכלו להסכים לרמת השכר הנמוכה ולתנאי המשמעת המעדיפים את הבריטים.
בשנת 1921 פורסמה פקודת המשטרה, שהעניקה תוקף חוקי לפעולת הגוף החדש. בשנה זו הוקמה גם מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט (CID), שכאשר הוקמה יועדה להיות הגוף הממונה על חקירת פשעים אזרחיים רגילים.
עם הקמת המשטרה שירתו בה 18 קצינים בריטים, 55 קצינים מקומיים, ו-1,144 שוטרים מן השורה.
מאורעות תרפ"א ותקופת הז'נדרמריות.
בשנת 1921, בעת מאורעות תרפ"א, לא הצליחה המשטרה תחת פיקודו של בראמלי למנוע את פרעות הערבים נגד היהודים, שהחלו ביפו והתפשטו להתקפות על המושבות היהודיות ביתר חלקי הארץ: פתח תקווה, כפר סבא, מקוה ישראל, חדרה, רחובות ועוד, ובהן נרצחו 43 יהודים ונפצעו 140. יתרה מזאת – שוטרים ערבים לקחו חלק בהתפרעויות, ובבית העולים שבשכונת עג'מי ביפו הצליחו היהודים להגן על עצמם, עד שהגיעו השוטרים הערבים, חמושים ברובים וברימונים, והכניעו את המתנגדים, דבר שהביא לטבח שבו נהרגו עשרות.
אל מול חוסר האונים של המשטרה בטיפול במאורעות, פעל הגדוד העברי שאמור היה להיות במסגרת "חיל ההגנה לפלשׂתינה", וצעד, ללא הוראות ממפקדיו הבריטים, אל תל אביב, על מנת להגן עליה. הדבר הביא לפירוק הגדוד ולנטישת רעיון "חיל ההגנה". הקולונל מרגולין עזב את הארץ ושב לאוסטרליה.
לאחר הפרעות ביקש ראש העיר תל אביב, מאיר דיזנגוף, כי בעירו תוקם משטרה עירונית; כך קמה משטרת תל אביב, שפעלה בין 1921 ל-1932.
בחינת הפרעות הוטלה על ועדה בשם ועדת הייקראפט, על שם תומאס הייקראפט, זקן השופטים, שישב בראשה. בין היתר קבעה הוועדה כי תפקודה של המשטרה לקוי וכי שוטרים השתתפו בפרעות.
לנוכח תפקודה הלקוי של המשטרה בפרעות, ערכו השלטונות חשיבה מחודשת על ארגונה של המשטרה. הרברט סמואל החליט ליצור כוח משטרה שישמש להגנת הגבולות ולמניעת מהומות. ב-3 ביולי 1921 הכריז הנציב כי "חושבים לגייס ענף חדש לגדוד המשטרה אשר יכיל 500 איש מהמעולים, ואשר יתגייסו מכל בני התושבים. אלו יקבלו משכורת קצת יותר גבוהה מזו של השוטרים הרגילים, ויתחנכו בחינוך טוב, במשמעת טובה ותחת הנהגתם של קצינים בריטים. הגדוד הזה ישמש להגנה על גבולות פלשׂתינה (א"י) נגד התנפלויות אפשריות, ובמקצת ככוח מילואים במקרה של הפרעות".
ביולי 1921, כחודשיים לאחר סיום הפרעות, החל הגיוס למשטרה המעולה (שכונתה "הז'נדרמריה הפלשתינאית"), שאליה גויסו בני הארץ בפיקוד בריטי. המטרה הייתה ליצור כוח מעורב, בו תהיה נציגות לכל העדות בארץ ישראל, לרבות היהודים. בראש המשטרה הועמד מייג'ור (רב-סרן) בריטי בשם פרדריק ויליאם ביושר (Bewsher). למשטרה התגייסו כחמש מאות איש, שחולקו לארבע פלוגות והוצבו במקומות שונים בארץ. המטרה כי שליש מהמשרתים בכוח יהיו יהודים לא הושגה. לקראת פירוקה של המשטרה בסוף שנת 1925 שירתו בה 18 קצינים בריטים, 35 ערבים נוצרים, 227 ערבים מוסלמים, 97 צ'רקסים, 10 דרוזים, 2 ארמנים ו-100 יהודים. מספר היהודים היה, אם כן, מעט למעלה מחמישית.
בראשית 1922 נראה היה כי יחלוף זמן רב עד שכוחות המשטרה הקיימים יגיעו לרמה שבה יוכלו להתמודד עם האתגרים של השלטת הסדר בארץ. מכיוון שכך, הוקם כוח נפרד, שכל המשרתים בו בריטים, ואשר כונה "הז'נדרמריה הבריטית". עם יצירת הכוח שירתו בו 43 קצינים ו-700 שוטרים מן השורה, ורובם גויסו מכוח השיטור המלכותי של אירלנד (Royal Irish Constabulary) ו"דיוויזיית הסיוע" (Auxiliary Division) שלו, שפורקו בסמוך ליצירת הכוח החדש. חיילים אלו היו לרוב ותיקי מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים האירית. באפריל 1922 הגיעו כ-650 מהם לחיפה. חלקם הגדול היה חבר ביחידת ה"בלאק אנד טאנס" (Black and Tans) הידועה לשמצה, בשל השיטות האכזריות שהפעילה כלפי האוכלוסייה האזרחית במהלך מלחמת האזרחים. מעריכים כי למעלה משלושת רבעי היחידה היו חברי ה"בלאק אנד טאנס", בהם פושעים פליליים ואנשים שנמלטו מן החוק במקומות אחרים. מִבחנהּ הראשון של היחידה היה ביולי 1922, עם ההכרזה על תחילת המנדט הבריטי. הערבים הכריזו על שביתה כללית ואיימו בפרעות. נוכחותם המאסיבית של "האירלנדים" במוקדי החיכוך הייתה בין הגורמים שמנעו גל פרעות חדש. הז'נדרמריות הועסקו ככוח למניעת מהומות, וכן במלחמה בכנופיות של שודדים שעדיין פעלו בארץ. הן הצליחו במשימתן לשמור על השקט ועל השלום, והביאו להקטנה משמעותית של מספר החיילים הבריטים ששהו בארץ.
בתקופה זו הייתה המשטרה עצמה לכוח משני בחשיבותו, לאחר הצבא והז'נדרמריות. בשנת 1923 הוחלף בראמלי בארתור סטפן מאברוגורדאטו. המפקד החדש סמך בעיקר על הז'נדרמריות, ולא עשה רבות לפיתוח הכוח שעליו הופקד. בית הספר לשוטרים נסגר, ותפקידי המשטרה הוגבלו לתפקידי שמירה בסיסיים. רמתו של השוטר ירדה, ומרבית הקצינים היהודים התפטרו. המשטרה הייתה למעשה כוח שמרביתו ערבי ופיקודו בריטי. בשנת 1922 הוקמה יחידה מיוחדת שפעלה בקווי הרכבת, ובשנת 1923 הוקמה משטרת תנועה.
הפיקוד על המשטרה, על שתי הז'נדרמריות, ועל כוחות צבא שונים, ניתן בתחילה לגנרל הנרי טיודור, שהגיע לארץ ישראל לאחר פיקוד על המשטרה המלכותית האירית, שממנה הגיעו אנשי הז'נדרמריה הבריטית. תוארו של טיודור היה "הממונה על ביטחון הציבור" (Director of Public Security). לאחר עזיבתו של טיודור ב-1924 קיבל מאברוגורדאטו את תפקידיו, לרבות הפיקוד על הז'נדרמריות ומספר יחידות צבא.
נציבות פלומר.