בורוביקובסקי נולד בעיר מירהורוד בקרבת פולטבה במשפחת קוזאק. בצעירותו למד ציוד דתי אצל אביו. בשנת 1774 החל את השרות הצבאי, אך לא עזב את הציור. כאשר יקטרינה הגדולה ביקרה בקרמנצ'וג נתנו לה חבריו של הצייר לראות את תמונותיו. היא התרשמה מאוד והזמינה את הצייר לסנקט פטרבורג. בשנת 1788 עבר לסנקט פטרבורג. עם מעברו לבירה שינה את שם משפחתו מ"בורוביק" ל"בורוביקובסקי". בהיותו בן 30 הוא כבר לא היה יכול ללמוד בבית הספר לציור באופן רשמי. בהיותו בבירה, הכיר את גברייל דרז'אבין ודמיטרי לויצקי שהפך למורו הפרטי וחברו. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-18 נעשה צייר דיוקנות מוביל בסנקט פטרבורג. בנוסף לציור של תמונות גדולות הוא צייר הרבה מיניאטורות. במהלך פעילותו צייר כ-500 פורטרטים, מהם 400 מוצגות עד היום. מספר רב של תמונותיו נמצא באוסף של המוזיאון הרוסי בסנקט פטרבורג.
הוא לא לימד באופן רשמי, אך אלכסיי ונציאנוב התגורר בביתו וככל הנראה היה גם תלמידו.
בשנותיו האחרונות הוא חזר לציור דתי והשתתף בעיטור של קתדרלת קאזאן בבירה.
נפטר בסנקט פטרבורג ונטמן בבית הקברות המקומי.
אירוערביה
אירוערביה (עיתון)
אירוערביה (הלְחֵם של המילים Europe ל-Arabia) היה שמו של כתב עת שהחל לצאת לאור באמצע שנות השבעים של המאה העשרים על ידי הוועדה האירופאית לתיאום אגודות הידידות עם העולם הערבי. את כתב העת ערך לוסיאן ביטרלן, נשיא אגודת הסולידריות צרפת-ערב, והוא יצא לאור בשיתוף האינטרנציונל המזרח תיכוני (לונדון), פרנס פיי-ערב (פריז) וגרום ד'אטיוד סיר לה מואין-אורין (ז'נבה). אגודות אלו פתחו במסע אנטי-ישראלי ארסי. בין הפרסומים שהפיק אירוערביקה נכלל ב-1978 מחקר על "שלושת מיתוסים בברית הישנה" פרי עטו של ז'ורז' וושה, נציגו בז'נבה של המזכיר הכללי.
בגיליונו השני, שראה אור ביולי 1975, פרסם אירוערביקה החלטות שהתקבלו פה אחד על ידי האספה הכללית של האגודה הפרלמנטרית לשיתוף פעולה אירו-ערבי (PEACE) אשר התקיימה בשטאסנבורג בין ה-7 ל-8 ביוני 1975. PEACE מנתה מאתיים חברי פרלמנט מערב אירופאים שייצגו בזמנם את הזרמים העיקריים בקשת הפוליטית. לפיכך תוכנית ההסכמה האירו-ערבית אושרה על ידי קונצנזוס רחב שכיסה את כל הזירה הפוליטית האירופאית.
הקהילייה האירופאית ובתי המחוקקים שלה תיאמו את תוכנית הדיאלוג האירו-ערבי והטמיעו אותה. הגישה הדו זרועית הזאת עזרה לקדם את מה שהיה, מנקודת מבט אירופאית, מטרה בסיסית של הדיאלוג: מדיניות חוץ אחידה, חובקת יבשת, חלופה גלובלית לעוצמה האמריקאית.
הירחון הנוכחי, (France-Pays Arabs (2004 ממשיך לשאת את כותרת המשנה "אירוערביקה".
כיבוש איזמאיל
כיבוש איזמאיל היה אירוע מרכזי במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792). הוא הסתיים ב-22 בדצמבר 1790.
רקע.
מצודת איזמאיל הייתה ממוקמת במקום אסטרטגי בשפך נהר הדנובה. בקרבת העיר עברו מספר דרכים בעלות חשיבות רבה. כיבוש העיר היה מאפשר לרוסים להתקדם דרומה לשטחי רומניה. לקראת המלחמה העות'מאנים חיזקו מאוד את הביצורים במקום. לפני החומות נבנה חפיר ועל החומות הוצבו 260 תותחים. חיל המצב של המצודה כלל 35 אלף חיילים. הסולטאן העות'מאני זעם על נפילת מספר מצודות במהלך המלחמה ולכן הוציא צו שלפיו במידה ותיפול איזמאיל, יוצאו כל החיילים שהיו בה להורג.
כבר במחצית 1790 נתן גריגורי פוטיומקין פקודה להתחיל במצור על המצודה. ב-26 בנובמבר החליט מפקד הכוח הרוסי במקום על הפסקת המצור בשל החורף המתקרב. פוטיומקין לא אישר את הפסקת המצור ופקד על אלכסנדר סובורוב לעזוב את היחידה שהייתה בפיקודו ולקחת את הפיקוד על הכוחות שהיו סביב המצודה. ב-2 בדצמבר הגיע סובורוב למקום, החזיר את כל הכוחות וחידש את המצור. לאחר ששה ימים בהם עשה הכנות לכיבוש המצודה הוא שלח אולטימטום למפקד העות'מאני במקום. המפקד העות'מאני ענה ש"המצודה תיפול לידי הרוסים רק לאחר שהשמיים יפלו על הארץ". בהתייעצות שהתקיימה ב-9 בדצמבר הוחלט על תחילת המתקפה הגדולה ב-11 בדצמבר. סוכם על חלוקת הכוח התוקף למספר טורים תוך השארת הפרשים בעתודה.
מהלך הכיבוש.
המתקפה אמורה הייתה להתחיל בחמש בבוקר במטרה לכבוש את הביצורים הקדמיים עוד לפני זריחת השמש. בבוקר ה-21 בדצמבר 1790 החלו תותחי הכוח הרוסי היבשתי וספינות של הצי בהפגזה עזה. הירי נמשך כ-24 שעות והסתיים רק שעתיים לפני המתקפה הגדולה.
המתקפה היבשתית החלה כמתוכנן. לקראת 6 בבוקר הושגה התקדמות משמעותית והרוסים אף הצליחו לכבוש אחד משערי המצודה. בקצה השני של העיר, הצליח כוח בפיקודו של קוטוזוב לכבוש את הביצורים הקדמיים והתקדם לשערי המצודה.
בשבע בבוקר הצליח הצי הרוסי להנחית כוחות נוספים בקרבת המצודה. למרות התנגדות עזה, הצליח כוח הנחתים להתקדם ולכבוש את הביצורים הקדמיים.
עם אור הבוקר התברר שכל הביצורים הקדמיים נכבשו וכוחות החלו להתקדם לחלקים המרכזיים של המצודה. קרבות רחוב עזים נמשכו עד לאחת עשרה בבוקר. במטרה לחזק את הכוח הרגלי שלחם בתוך העיר, העביר סובורוב אל תוך העיר כ-20 תותחים שתמכו בכוח בירי משמעותי. לקראת שעה אחת בצהריים נכבשה כמעט כל העיר. למרות זאת, נמשכה הלחימה. העות'מאנים אספו את הכוחות וניסו לארגן מתקפת נגד שלא הצליחה.
בהתאם להבטחת סובורוב, העיר הועברה לשליטת החיילים ואלו החלו בביזה. כתוצאה מכך נהרגו תוך מספר ימים כ-10,000 מתושבי העיר.
סיום הקרב.
העות'מאנים ספגו אבדות כבדות שהסתכמו בכ-26 אלף חיילים. מתוך 9,000 עות'מאנים שנפלו בשבי, כ-2,000 מתו תוך מספר ימים. הרוסים לקחו שלל כ-300 תותחים, כמות גדולה של אמצעי לחימה וספינות.
לכיבוש העיר הייתה השלכה משמעותית על המשך המלחמה ועל תוצאות המשא ומתן לחתימת הסכם שלום בסיום המלחמה.
לניצחון זה הוקדש שיר של גברייל דרז'אבין שהיה ההמנון הלא רשמי של רוסיה עד לשנת 1816.
מפקדי הכוח הרוסי שכבש את העיר קבלו עיטורים, וגריגורי פוטיומקין קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל.
מצור או'צקוב
אברוצי
כבוד המת
בהלכה, כבוד המת הוא עיקרון הלכתי האומר כי יש לשמור על כבודו של אדם מת.
התעסקות בכבוד המת ובצרכיו.
כבוד המת נחשבת למצווה חמורה, שכדי לקיימה נדחות רוב המצוות שבתורה. כך נפסק במשנה:
בקרב פרשני התלמוד הובאו מספר מקורות להלכות אלו. התוספות הביאו בשם הירושלמי את הטעם לפטור ממצוות קריאת שמע, שאודותיה כתוב "למען תזכור את יום ... כל ימי חייך", ימים שאתה עוסק בחיים ולא ימים שאתה עוסק במתים. הרא"ה מביא טעם הלכתי אחר הכתוב בתלמוד הירושלמי, שכבודו של מת הוא שפנה מכל ענייניו ועוסק רק בכבודו, ולכן כל עוד לא נקבר המת, פטור הוא מכל המצוות אפילו אם אינו עוסק בצרכיו אלא יושב ודומם, כך פוסק הרא"ה למעשה ומביא ראיות מהתלמוד בבלי שפסק כך, כראיה שזהו הטעם העיקרי. הלכות אלו תקפות כל זמן ש"מתו מוטל לפניו" או כל זמן שמוטל עליו לקברו, שנחשב כמוטל לפניו מפני שמחויב לעסוק בצרכיו, אם אכן יכול לקברו וקיימת אפשרות כזו ולא נתפשה גופתו. לעומת זאת, אלו שעומדים לעסוק בצרכי המת אך אינן קרובים למת, אינם פטורים אלו ממצוות תפילה שהיא מדברי חכמים.
כמו כן, לכבוד המת קבעו חז"ל כי מי שמתו מוטל לפניו אוכל בחדר אחר כי בזיון המת הוא שהחי עושה דברים שהמת אינו יכול לעשותם, והרי זה נחשב כ"לועג לרש", כאדם עשיר המתעסק בצרכיו לעיני העני שאין בידו לעשות. כמובן, שלא גזרו חז"ל שירעב האדם לכבוד המת, אך עליו למעט בזלזול המת ככל שאפשר. לכן אם אין לו חדר אחר אוכל בבית חברו, ואם אין לו בית חברו עושה הלכה ואוכל, ואם אין לו דבר לעשות ממנו מחיצה הגבוהה עשרה טפחים, מחזיר את פניו לכיוון אחר ואוכל. גם אכילה זו, צריכה ליעשות באופן מוגבל וצנוע, לא בהסיבה בדרך נוחות וחירות, לא יאכל בשר או ישתה יין, ואף לא יברך ברכת המזון ואינו מיסב ואוכל ואינו אוכל בשר ואינו שותה יין ואינו מברך ואינו מזמן ואף אסור לו להצטרף עם שני אנשים אחרים לזימון.
הולכת המת ממקום למקום.
כחלק מכבוד המת נפסק בתלמוד, כי המוליך עצמות של מת ממקום למקום לא יתנם בכלי עור על גבי חמור וירכב עליהם, שדבר זה הוא מנהג בזיון למת, אך אם זה נעשה לצורכי המת עצמו מפן ימצאוהו שודדים ויבזו את גופו, מותר לעשות זאת. בהלכה זו השווה המת לדבר הקדוש ביותר ביהדות - ספר תורה, שגם אודותיו נאמרו כללים אלו.
הלוויה.
מעמד מיוחד שנעשה לכבוד המת הוא מעמד ההלוויה. במעמד זה המשתתפים מכבדים את זכרו של המת ומראים כי קשה עליהם מותו וקבורתו ומתקשים להפרד ממנו. כמו כן, ההספד נעשה לכבוד המת, בו מספידים את המת, מעלים על נס את מעשיו הטובים ואת זכרו, ואם רוצה למחול על ההספד רשאי, שכן זה נעשה לכבודו בלבד (בשונה מהקבורה הנעשית כמצווה מהתורה).
לא רק קרובי המת חייבים לבוא למקום, אלא אמר רחבה בשם סבו ורבו רב יהודה, כי . אודות המלווה את המת התבטא רב אסי כי
לצורך מצווה זו מבטלים מצוות תלמוד תורה, כדי צורכי המת, ומספר משתתפים סביר.
קבורה.
כמו כן, חלה חובה לקבור את המת במקום כראוי לכבודו ומעמדו, אסור להלין את המת לחינם (אלא אם כן דבר זה נעשה כדי להרבות בכבודו, במספר המשתתפים בהלווייתו שיבואו ממקום רחוק ובזמן נוח, אך יש הדוחים טענות אלו ואומרים שיש לקבור את המת בסמוך למיתה ולא להלין אותו). לאחר הקבורה אסור לטלטל אותו מקברו לחינם.
כבוד המת הכרוך באיסורי שבת וחג.