בתחילת העשור הבא החלו במועצה בצעדים מעשיים. נמצא מקום פנוי בקצה הצפוני של המושבה בפינת הרחובות אוסישקין ויבנה. ההצעה לקרוא לתיכון על שם שר החינוך לשעבר הייתה של יו"ר ועד החינוך במועצה המקומית, אברהם רוכלי. התיכון נבנה אף על פי שלא היה מספיק מקום ל-3 השכבות, ולכן כל שכבה נאלצה פעמיים בשבוע ללמוד במבנה שנקרא "קריית הצעירים" שנמצא בקצה השני של המושבה, בכיתות ללא לוח. כיתה אחת בכל שכבה למדה בקביעות בבית הכנסת הקטן שבמבנה זה.
צוות ההקמה כלל אנשי חינוך מקומיים וותיקים, ולמנהל הראשון נבחר אלי עיון, שקודם לכן ניהל את התיכון המקיף בדימונה במשך כעשור וחצי.
המחזור הראשון שסיים את לימודיו בקיץ 1987 מנה שמונה כיתות, מתוכן כיתת אומנות אחת. כמאתיים ושישים בוגרות ובוגרים סיימו את המחזור הראשון, ביניהם ארבעה בלבד שלא היו תושבי רמת השרון.
פעילות.
המאה העשרים.
בשנים הראשונות לפעילותו של בית הספר הנהיג מנהלו הראשון מסורת של עריכת יום עיון שנתי סביב מורשתו של יגאל אלון שעל שמו נקרא בית הספר. כמו כן הנהיג לימודי נהיגה לתלמידים במסגרת בית הספר.
עם השלמת בניית כל הכיתות לא היה עוד צורך בנסיעה לקריית הצעירים וכל שלושת המחזורים למדו באותו המבנה.
שטחו של בית הספר התרחב במהלך שנות ה-90 וכלל גם אולם ספורט ומגרשי ספורט, אף על פי שהתרחבות זו הייתה בניגוד לדעתם של כמה מתושבי הבתים הסמוכים. עם התרחבות שטח בית הספר הוחלט להעביר אליו גם את הקונסרבטוריון המקומי למרות הבטחת ראש המועצה אפרים חירם במהלך מערכת הבחירות המקומית שלא יעשה זאת. כמו כן עבר לתחומי בית הספר גם המתנ"ס המקומי שנקרא מעכשיו בשם "מגוונים אלון".
במקביל החלו מגמות האמנות להתפרסם ברחבי הארץ. סרטי תלמידי מגמת הקולנוע התחרו בפסטיבלים, והצגות של מגמת התיאטרון של תיכון אלון נטלו חלק בפסטיבל עכו.
לעומת המחזור הראשון שרק בודדים מבוגריו לא היו תושבי המושבה, פרסומו של בית הספר גרם לכך שתלמידים רבים מיישובים אחרים ביקשו ללמוד בתיכון. הביקוש הביא לפתיחת כיתת אמנות נוספת.
המאה ה-21.
בתחילת המאה העשרים ואחת נכנס לתפקיד המנהל יהודה יעקבסון. הוא שירת בתפקיד במשך 17 שנים, ובשנת 2018 החליפה אותו רבקה שמש. בשנת 2020 מונתה אנדי קליסקי לתפקיד מנהלת בית הספר.
תקיפת דחליל
רב לוי
הוקאן אריקסון
הוקאן גאורג אריקסון (בשוודית: Håkan Georg Ericson; נולד ב-29 במאי 1960) הוא כדורגלן עבר שוודי ומאמנה של נבחרת איי פארו.
הוא בנו של מאמן העבר גאורג אריקסון, שאימן במשך שמונה שנים את נורשפינג וכן אימן את נבחרת שוודיה במונדיאל 1974 ובמונדיאל 1978.
קריירה.
אריקסון נולד בנורשפינג שבשוודיה, ושיחק כדורגל במועדונים קטנים מקומיים.
הוא החל את קריירת האימון שלו בשנת 1983, ואימן מועדונים קטנים מקומיים מהליגות הנמוכות בשוודיה.
באוקטובר 2001 החל לראשונה לאמן קבוצה בליגת העל השוודית, כשמונה כעוזר מאמן בנורשפינג, וזמן קצר לאחר מכן הפך למאמן הראשי. בתום עונתו הראשונה כמאמן הבכיר ירדה הקבוצה לליגת המשנה, אך הוא המשיך לאמן אותה עונה נוספת.
ב-2011 החל לאמן את נבחרת שוודיה הצעירה, ובשנת 2015 זכה עמה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21.
בשנת 2019 הפך למאמנהּ הראשי של נבחרת איי פארו.
אגון (בלט)
אגון (1957) (בצרפתית: Agon) הוא בלט נאו קלאסי לשנים-עשר רקדנים, למוזיקה מאת איגור סטרווינסקי וכוריאוגרפיה של ז'ורז' בלנשין. סטרווינסקי החל בכתיבתו בדצמבר 1953, אבל הפסיק בשנה שלאחריה; הוא חידש את העבודה על הבלט ב-1856 וסיים אותה ב-17 באפריל 1957. המוזיקה בוצעה לראשונה ב-17 ביוני 1957 בלוס אנג'לס, בניצוח רוברט קרפט, ואילו ההצגה הבימתית הראשונה הייתה בביצוע ניו יורק סיטי בלט ב-1 בדצמבר 1957, בסיטי סנטר למוזיקה ולדרמה בניו יורק. בין תאריכים אלה הקליט רדיו דרום-מערב של גרמניה לראשונה את היצירה באולפניו; על התזמורת הסימפונית של רדיו דרום-מערב באדן-באדן, כפי שנקראה אז, ניצח הנס רוזבאוד. ההקלטה יצאה לשוק כעבור שבע שנים בחברת Wergo.
תקופת הדגירה הממושכת של היצירה חלה בצומת דרכים מעניינת בקריירת ההלחנה של סטרווינסקי, שבה עבר מאמצעי ביטוי מוזיקלי דיאטוני לכזה המבוסס של שיטת שנים-עשר הטונים; המוזיקה של הבלט מציגה אפוא סימביוזה יחידה במינה של אמצעי ביטוי מוזיקליים. לבלט אין עלילה: הוא בנוי על שורה של פרקי בלט, שבהם פועלים ביניהם רקדנים בקבוצות שונות, בזוגות, שלישיות, רביעיות וכן הלאה. כמה מן הפרקים מבוססים על מחולות צרפתיים מן המאה ה-17 - סרבנד, גאליארד, ובראנל. הבלט בוצע כחלק מחגיגות יובל המאה לסטרווינסקי של הניו יורק סיטי בלט בשנת 1982.
צורה.
א. סטרווינסקי ערך את הבלט בצורה תריסרית (דואודצימל), ארבעה פרקים גדולים שכל אחד מהם בנוי משלושה מחולות. פרלוד ושני אינטרלודים מופיעים בין הפרקים הגדולים, אבל זה איננו משפיע באופן בסיסי על המתכונת של שנים-עשר חלקים, משום שתכליתם היא הפסקה ופיצוי.
אינסטרומנטציה.
"אגון" כתוב לתזמורת גדולה:
בשום זמן אין התזמורת מנגנת טוטי (במלואה). כל פרק כתוב לצירוף שונה של כלים.
מוזיקה.
"אגון" לא הייתה היצירה הראשונה, שסטרווינסקי השתמש בה בטכניקות סריאליות, אבל הראשונה שבה עשה שימוש בשורת שנים-עשר הטונים, המופיעה בקודה השנייה, בתיבה 185. בשלב מוקדם יותר ביצירה השתמש סטרווינסקי בשורה של שבעה-עשר טונים, בתיבות 104–107, וראיה מטיוטות מעידה על קשר קרוב בין שתי השורות האלה. הברנל הכפול מבוסס על סדרה אחרת של 12 טונים, שההכסקורדים (אקורדים בני שישה צלילים) שלה מטופלים באופן עצמאי. ההכסקורדים האלה מופיעים לראשונה בנפרד בבראנל הפשוט (לשני רקדנים) ובבראנל העליז (לרקדנית סולו), ותחברים ליצירת שורה של שנים-עשר טונים בבראנל הכפול. שלושת הריקודים האלה יחדיו מהווים את הפה-דה-טרואה השני.
איטליה.
כאשר "אגון" הוצג באיטליה בשנת 1965, סטרווינסקי היה מרוצה במיוחד מהופעתו של נגן המנדולינה ג'וזפה אנדה. "בראוו מנדולינו!" קרא סטרווינסקי אל אנדה ומיהר אליו לברכו וללחוץ את ידו.
עמו רוני
רוני רוק, שכונה עמו רוני (בערבית: عمو روني, בעברית: "הדוד רוני"; 1956 - 14 באוגוסט 2021) היה זמר ערבי ישראלי שהתפרסם בשירי ילדים. הוא נהג לשיר במופעיו בערבית ובעברית.
עמו רוני נולד בנצרת בשנת 1956 למשפחת אמנים. סיים תואר שני בלימודי טיפול במוזיקה באיטליה, ועסק בטיפול בילדים מוגבלים בבית החולים המשפחה הקדושה בנצרת.
באמצע שנות השמונים החל להקליט את שירי הילדים שכתב, ואלה הושמעו לעיתים קרובות בתוכניות לילדים ברדיו א-שמס המשדר מנצרת. לאחר מכן הקים להקה בשם "כיפק היי" שהופיעה מאות פעמים בפסטיבלים ואירועים לילדים בבתי ספר ומוסדות תרבות של החברה הערבית בישראל. בשנת 2008 הופיע בחגיגות יום העצמאות בדלית אל-כרמל ובשנת 2010 הופיע בפסטיבל עכו. ב-2015 השתתף במופע לילדים ששודר בערוץ הטלוויזיה הפלסטיני "F48". שיריו של עמו רוני התאפיינו בשמחת חיים והיו פופולריים בקרב הפלסטינים ואצל כלל ילדי העולם הערבי. בחלק משירי הילדים שלו, כמו "לסבא שלי יש חמור" ו"ילדים של חופש", מובעים מסרים פוליטיים מאחורי מילות השיר.
עמו רוני התפרסם ברשתות החברתיות וביוטיוב, שם נהג להציג סרטונים רבים עם שירי ילדים. עמו רוני הופיע גם בשטחי הרשות הפלסטינית, ולאחר מבצע חומת מגן ערך מספר מופעים לילדי מחנה הפליטים ג'נין. כמו כן ערך מספר סיבובי הופעות בקהילות הפזורה הפלסטינית באירופה ובארצות הברית. מופעיו הוקרנו, בין השאר, בערוצי הטלוויזיה בסוריה.
ביוני 2021 הוענק לו פרס על מפעל חיים מטעם עיריית נצרת.
בשנים האחרונות לחייו סבל ממספר מחלות. הוא טופל בבית חולים נצרת, והועבר לבית החולים רמב"ם בחיפה לאחר שמצבו הבריאותי הידרדר, שם נאלצו הרופאים לקטוע את רגלו הימנית. לאחר מכן המשיך להופיע בכיסא גלגלים, ואף אמר: "גם אם יקטעו לי את כל הגפיים אמשיך לשיר, כל עוד יש לי קול ויש לי אהבה בלב." במרץ 2021 הקליטה קבוצת אמנים מחרוזת משיריו שהוקדשה לו, בליווי איחולי החלמה מהירה.
נפטר ב-14 באוגוסט 2021 לאחר מחלה.
ברברית יהודית
ברברית יהודית (בברברית: ⵜⴰⵎⴰⵣⵉⵖⵜ ⵏ ⵡⵓⴷⴰⵢⵏ, בתעתיק: תַמַזִעְ'ת נְ-וּוּדַיֵן "ברברית של יהודים") הייתה אחת מלשונותיהם של יהודי הרי האטלס, שככל הנראה נכחדה כמה דורות לאחר שקהילות אלה עלו לישראל בשנות ה-50–60 של המאה ה-20. מבחינה בלשנית, מדובר בצבר של כמה וריאנטים לשוניים של ניבי ברברית השונים שדיברו יהודי הרי האטלס במרכז ובדרום מרוקו, ואולי קודם לכן באלג'יריה. לשון זו דוברה כשפה שנייה בקהילות היהודיות, ששפתן הראשונה הייתה מרוקאית יהודית. מיעוט מיהודי האזור דיברו אותה כשפתם הראשונה.
ברברית יהודית והניב אמזירית שדובר בפי הבֵרבֵרים תושבי האזור מובנים הדדית, וריאנטים אלה נבדלים בכמה מאפיינים, דוגמת שימוש במילים שאולות מעברית, וכן בהגיית האלופון [s] במקום הפונמה /š/, וזאת בדומה למרוקאית יהודית.
שמות נוספים ללשון זו, על פי הניב הברברי האזורי: שִלְחית יהודית, אמזירית יהודית (ובתעתיקים חלופיים: אמזיג֗ית יהודית, אמזיע'ית יהודית).
אוכלוסיית הדוברים.
סקר שנערך בשנת 1936 מצא, כי כ-145,700 מתוך 161,000 יהודי מרוקו דיברו וריאנט כלשהו של שפה ברברית, ורק 25,000 מהם היו חד-לשוניים.
תפוצה גאוגרפית.
בין הקהילות במרוקו שבהן היהודים דיברו ברברית יהודית היו:
יהודים חיו בקרב אנשי ברבר שבטיים, לעיתים קרובות באותם כפרים, וניהלו איתם קשרי הגנה ישנים.