כשהיא שבה לביתה היא מתקשה לתפקד, יום אחד מבקר שאול בביתה. היא מתעוררת לחיים דרך האהבה ונשארת עם אהבת החיים, אף על פי שהאיש אותו היא אוהבת מת.
אודות ההפקה.
גורביץ' אהב את ספרו של יהושע קנז "בדרך אל החתולים" מאז שראה אור ב-1991. הסרט נתמך על ידי פרויקט קולנוע,
הפקת הסרט החלה ב-2008, אבל הוא יצא לבתי הקולנוע רק ב-2011.
הוא חשב לעשות את הסרט כבר בראשית שנות התשעים, אבל כשהעלה את הרעיון בפני משקיעים וקרנות נתקל בתגובה שלא רוצים לעשות סרט על-פי ספר פסימי וקודר.
הוא שב לרעיון בשלהי העשור הראשון של המאה העשרים ואחת. במשך שנה חיכו גורביץ' והמפיק הראל למימון מקרנות באירופה, השחקן האוסטרי-שווייצרי מקסימיליאן של, זוכה האוסקר על משחקו ב"משפטי נירנברג" ב-1961, היה אמור לשחק בסרט בתפקיד הראשי. כשהמימון מהקרנות לא הגיע, פנה גורביץ' למוני מושונוב לשחק בתפקיד הראשי. מושונוב סירב שוב ושוב עד שלבסוף נעתר, גורביץ' מספר על כך בריאיון לאלי שגב באתר אידיבי:
הסרט אופטימי הרבה יותר מהספר. גורביץ' מספר על הסיבות לכך בריאיון לאלי שגב באתר אידיבי:
גורביץ' שינה את דמות הגיבור הראשי של הסרט בהשפעת מוני מושונוב. בספר מסופר על לזר כגן, צייר צבעוני ואילו בתסריט הם מחליפים אותו בשאול כהן, כדורגלן. הוא מספר על כך בריאיון לאמיר בוגן מ־ynet:
גורביץ' התרשם מריטה זוהר, אחרי שצפה בה בסרטו של אברהם הפנר "אהבתה האחרונה של לורה אדלר" (1990). היא הייתה גם בגיל קרוב לדמות מהספר והוא החליט שהיא תגלם את הגיבורה הראשית. זוהר חיה שנים רבות בלוס אנג'לס, שם שיחקה בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה אמריקאיות וגורביץ' הביא אותה לישראל בשביל לשחק בסרט.
גורביץ' עשה את הכוריאוגרפיה לריקוד בין שאול ליולנדה בעצמו.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
קיארה באנקיני
קיארה באנקיני (באיטלקית: Chiara Banchini נולדה ב-7 באוקטובר 1946) היא כנרת שווייצרית, שמעורבת בתנועה לבביצוע אותנטי נכון היסטורית ומומחית למוזיקה של תקופת הבארוק.
חייה.
באנקיני נולדה בלוגאנו שבחבל טיצ'ינו האיטלקי של שווייץ. היא סיימה את לימודיה בקונסרבטוריון של ז'נבה; לאחר זאת למדה אצל שאנדור וג והמשיכה בקונסרבטוריון המלכותי בהאג, הולנד אצל סיגיסוולד קאוקן להתמחות בכינור בארוק. באנקיני לימדה במרכז למוזיקה עתיקה בז'נבה והחלה להופיע כסולנית.
ב-1981 עברה מז'נבה לסקולה קנטורום בזיליאנסיס בבזל, שם הקימה את אנסמבל 415, הרכב לביצוע בארוקי, שהתפרק בינואר 2012. הקבוצה לקחה את שמה מגובה בארוקי מקובל. הקלטת האנסמבל לקונצ'רטי גרוסי של ארכאנג'לו קורלי לחברת "הרמוניה מונדי" נחלה הצלחה מסחרית ב-1992, וכך גם הקלטתם משנת 1996 ל"סטאבאט מאטר" של אנטוניו ויוואלדי. כמו כן הקליטה ביאנקיני בחברות "וירג'ין רקורדס", "אקסנט", "אסטרה" ו"זיג זג טריטוריס".
קיארה באנקיני מנגנת בכינור שבנה ניקולו אמאטי בשנת 1674.
צ'קררה
צ'קררה (Chacarera) היא סגנון מוזיקלי וריקוד אופייני לצפון מערב ארגנטינה ולדרום בוליביה והיא מזוהה בעיקר עם הפרובינציה של סנטיאגו דל אסטרו, יש לה קצב מהיר ומקצב של 3/4 או 6/8, והיא נרקדת בזוגות.
מקורה של הצ'קררה.
רוב המידע על היווצרותה של הצ'קררה מגיע מכתביו של אנדרס צ'סרטה (Andrés Chazarreta 1876-1960) יליד סנטיאגו דל אסטרו שהיה ראשון חוקרי הפולקלור והראשון לאזכר את הצ'קררה כסגנון מוזיקלי בתחילת המאה ה-20.
יש קווי דמיון בין הריקודים של הצ'קררה, הסמבה הארגנטינאית, הקואקה ועוד; וייתכן שיש להן מקור משותף בריקודים ספרדיים מתקופת הבארוק.
למשל- ניתן להבחין בקווי דמיון מסוימים בין הצ'קררה לסביליאנה (Sevillana) הספרדית.
מקור שמה הוא במילה chacarero שמציינת עובד בשדות התירס בדיאלקט הקצ'ואה של סנטיאגו דל אסטרו.
הצ'קררה התפתחה והפכה למוכרת בכל רחבי ארגנטינה בתור הזהב של הפולקלור באמצע המאה ה-20, מיטב להקות הפולקלור ביצעו אז צ'קררות, ובעיקר בני משפחת קראבחל (Carabajal) - משפחה של מוזיקאים מסנטיאגו דל אסטרו שבני דור ההמשך שלהם עדיין מופיעים.
המבנה של הצ'קררה.
לצ'קררה יש שני חלקים, כאשר בכל חלק יש שני בתים בודדים ובית כפול שחלקו השני המשמש כפזמון חוזר; ולפני כל חלק ובין הבתים מנוגן קטע המעבר.
כלומר, מבנה כל חלק מתוך השניים הוא A B A B A B B (משמאל לימין) כאשר A הוא ההקדמה או קטע הביניים, ו-B הוא הבית.
בכל אחד מהבתים - ארבע שורות.
הגאטו (Gato) והאסקונדידו (Escondido).
במקביל לצ'קררה התפתחו סגנונות נוספים כמו הגאטו (Gato) והאסקונדידו (Escondido) שהמקצב שלהם זהה לזה של הצ'קררה, אך המבנה שונה.
הריקוד.
הצ'קררה נרקדת בזוגות מבלי שהרקדנים נוגעים זה בזה, הם נעים בתנועות מעגליות תוך החלפת מקומות, פורשים את זרועותיהם, והגבר רוקע ברגליו.
במהלך ההקדמה אין רוקדים.
מקובל להכריז על תחילתו של כל חלק, סיום ההקדמה, והסיום (תחילת הבית האחרון בבית הכפול); והכרזות אלו הן לא פעם חלק מההקלטה גם אם היא נועדה להאזנה בלבד.
כלים מוזיקליים.
בנוסף לגיטרות ולתוף הבומבו לגוארו (bombo legüero) האופייניים לכל סגנונות המוזיקה הצפון מערבית, נעשה שימוש גם בכינור.
בצד זה - יש צ'קררות המבוצעות א-קפלה, בליווי תוף בלבד (Casas más casas menos, Chakay manta; שניהם של לוס צ'לצ'לרוס).
תוכן.
כמקובל במוזיקה הפולקלורית - השירים עוסקים בנופים, במנהגים, במקומות; בעיקר בהתייחס לסנטיאגו דל אסטרו, גם כשהמבצעים הם בני פרובינציה אחרת.
ניתן לפגוש לא פעם במונחים ובשימוש בסלנג מקומי, שוב - בעיקר זה של סנטיאגו דל אסטרו.
כדאי לציין שיש מספר צ'קררות הומוריסטיות (Casas más casa menos, El casamiento, La gorda), דבר שפחות מוכר בסגנונות אחרים של הפולקלור.
צ'קררות קלאסיות.
צ'קררה אחת תורגמה לעברית בידי אהוד מנור ובביצוע שלמה יידוב - החתונה (El Casamiento). יידוב גם הלחין נעימה אינסטרומנטלית מקורית בשם "צ'קררה תל אביבית".
חורחה גורביץ'
חורחה גורביץ' (נולד ב-3 בנובמבר 1957) הוא במאי, תסריטאי, צלם, מפיק ומורה לקולנוע ישראלי.
ביוגרפיה.
חורחה גורביץ' נולד וגדל בארגנטינה לבנימין ואלסה גורביץ'. סביו וסבתותיו מצד אביו ואמו הגיעו לארגנטינה מפולין ומרוסיה בשנות העשרים של המאה העשרים. הוריו נולדו בארגנטינה. האב בנימין למד בבית ספר לאמנויות, אך נאלץ להפסיק את לימודיו בעקבות מותו של אביו, סבו של חורחה, כדי לפרנס את משפחתו. גורביץ' גדל בבית עם מסורת יהודית, חגג בר מצווה וכך טופחה זהותו היהודית. בהיותו בן עשר, בשנת 1968, ערך עם הוריו ואחיו טיול בן שלושה חודשים באירופה, ארצות הברית וישראל. בפריז צפה עם הוריו בהצגת האופרה "פאוסט" מאת גונו, שהשאירה עליו רושם עז. בישראל חש את התרוממות הרוח ואווירת האופוריה שרווחה אחרי מלחמת ששת הימים, והוא צילם את רשמי ביקורו במצלמת סופר-8. הטיול בישראל הותיר בו חותם עמוק מבחינה משפחתית ויהודית.
בסרטו התיעודי "בשנה הבאה ב..ארגנטינה" (2005) מספר גורביץ' על ילדותו. הוא מעיד שלא קרא אף ספר אחד עד גיל עשרים, ובמקום זאת שיחק כדורגל ברחוב למעלה מארבע שעות ביום. ייתכן שנוהג זה הציל את חייו, כי בשל כך לא היה מעורב כמו חבריו במחתרת שקמה נגד המשטר הצבאי בארגנטינה, מחתרת שרבים מחבריה "הועלמו" בידי סוכני המשטר. בשלב מאוחר יותר גילה את עולם הקולנוע. שאיפתו ללמוד קולנוע באופן מסודר לא התממשה, מכיוון שבשנות השבעים, כל החוגים לקולנוע באוניברסיטאות היו סגורים בהוראת המשטר. במקום זאת הוא למד באופן פרטי אצל סימון פלדמן, במאי וסופר, ושמר איתו על קשר עד היום (2013).
גורביץ' עלה לישראל בשנת 1978, ולמד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (1983-1979). בין המורים שהשפיעו עליו היו הסופר יעקב שבתאי, והפרופסורים יהודה ג'אד נאמן, מיכל פרידמן ורם לוי. בשנה השנייה ללימודיו התחיל לצלם סרטי סטודנטים, ובסך-הכול צילם כשלושים סרטי סטודנטים בהתנדבות, וביניהם: "סרט לילה" (1986), בבימויו של גור הלר, ו"סולו לטובה", מאת אריק קפלון. על סרטיו הקצרים הרבים שצילם גורביץ' הוא זכה בעשרות פרסים. ב-1983 צולם בישראל סרט הקולנוע האירופאי "אנה קיי", בבימויו של קוסטה גברס. את הסרט צילם הצלם הארגנטינאי הידוע ריקרדו ארונוביץ' (בין עבודותיו החשובות: "הנשף" ו"המשפחה" של אטורה סקולה, ו"פרובידנס" של אלן רנה). סימון פלדמן, (מורה הקולנוע הראשון של גורביץ' מארגנטינה) נכח על הסט, בעקבות היכרותו המוקדמת עם הבמאי - פלדמן היה זה שנתן לארונוביץ' את ההזדמנות הראשונה, עוד בשנות החמישים, לצלם סרט בארגנטינה. פלדמן ערך הכרות בין גורביץ' לארונוביץ', וזה הפך להיות המנטור של גורביץ'. מאז מקיימים שני צלמי הקולנוע קשר הדוק, הן קשר חברי וגם קשר של שיתוף פעולה מקצועי.
סרט הקולנוע הארוך (פיצ'ר) הראשון שצילם גורביץ' היה "שוברים" של אבי נשר מ-1985. באותה שנה שודרה בטלוויזיה הישראלית הסדרה "התזמורת" בת עשרת הפרקים של ג'וליאן שגרן. גורביץ' צילם את הפרק האחרון בסדרה. לאחר מכן נבחר לצלם את הסרט "חימו מלך ירושלים", של עמוס גוטמן (1987).
מאז צילם גורביץ' צילם עשרות סרטים, עלילתיים ותיעודיים, וביניהם: "מלאכים ברוח" (בבימויו של גור הלר, 1992), "קיץ אצל אריקה" (בבימויה של דליה הגר, 1992), "סיפורי תל אביב" (בבימויה של נירית ירון, 1992), "שלג באוגוסט" (בבימויו של חגי לוי, 1993), "נקמתו של איציק פינקלשטיין" (הסרט זכה בפרס אופיר, בבימויו של אנריקה רוטנברג, 1992), "אושר ללא גבול" (בבימויו של יגאל בורשטיין, 1996), "זירת הרצח" (תיעודי, בבימויו של עמוס גיתאי, 1996) ו"ז'נטילה" (בבימויו של אגור שיף, 1997).