ב-1962 החברה החלה לבצע טיסות עם מטוסי האיליושין Il-18, זאת וגם התרחבות תעשיית התיירות הבולגרית החלו לשווק את שמה של החברה באירופה ובמפה העולמית. עד אמצע שנות ה-60, תיירות הייתה תעשייה חשובה שהביאה מטבע זר עבור בולגריה. לא הרבה אחר כך, ועד של חברת מסחר מקומית החליטו להקים עסק תעופה משלהם אשר כלל חבילות נופש וטיסות צ'ארטר לבולגריה תחת השם בולאייר (Булер). אף על פי שהחברה החדשה ניסתה לרכוש מטוסי סילון מדגם קרוול, בולאייר לבסוף מצאה עצמה קונה רק מטוסי איליושין Il-18 תחת לחץ פוליטי סובייטי ובולגרי. המטוסים טסו בין מדינות מערב-אירופאיות להבאת תיירים ליעדי נופש בולגריים.
חברת התעופה הלאומית רכשה שלושה מטוסים מדגם טופולב Tu-134 בסוף 1967.
שנות ה-70.
במרץ 1970, בלקן שירתה 22 מדינות באפריקה, אסיה, ואירופה ועוד 9 יעשדים מקומיים. באותו זמן, צי החברה כלל מטוסים מדגמי אנטונוב An-2, An-10, An24B, איליושין Il-14 ואיליושין Il-18, טופולב Tu-134. ב-18 בינואר 1972, מטוס מדגם איליושין התרסק ועלה בלהבות בזמן ניסיו נחיתה בנמל התעופה ציריך קלוטן בערפל, רק שני נוסעים שרדו את ההתרסקות. במהלך 1971, בלקן היית ההחברה הראשונה מחוץ לגבולות ברית המועצות שתפעלה את הטופולב Tu-134. ב-21 בדצמבר, תאונה נוספת של מטוס איליושין במהלך המראה גרם למותם של 28 נוסעים.
כשכלכלות הגוש המזרחי החלו באופן הדרגתי להיכנס לתהליך סטגנציה בשנות ה-70, בלקן המשיכה לצמוח. ב-1974 רשת היעדים של החברה הייתה באורך 119,900 קילומטרים. עד סוף שנות ה-70, החברה הייתה משנעת 3 מיליון נוסעים בשנה, יותר מכל חברת תעופה מהגוש המזרחי (חוץ מאירופלוט) באותה תקופה.
שנות ה-80.
ב-1986, בלקן אורגנה מחדש כחלק מתהליך כולל בכלכלה הסוציאליסטית של בולגריה כניסיון להפוך את החברה ליותר פרודוקטיבית.
בלקן הצטרפה ליאט"א ב-1988, והפכה לחברה ה-175 בארגון. ב-10 בנובמבר 1989, מנהיג בולגריה באותה תקופה, טודור ז'יבקוב הוסר מהשלטון ובולגריה החלה להתרחק מהגוש המזרחי. בתוך כשנה, בלקן אורגנה מחדש שוב.
שנות ה-90.
באמצע 1991, בלקן חכרה שני מטוסים מדגם בואינג 767-200ER מאייר פראנס על מנת להתחרות עם חברת התעופה "ג'ס אייר" בקווים לצפון אמריקה ודרום אסיה. באותו זמן בלקן גם קיבלה כמה מטוסים מדגם איירבוס A320 מאוריקס. המטוסים הישנים של החברה, מתוצרת ברית המועצות, נשאר בצי המטוסים גם לאחר קבלת המטוסים החדישים.
שנות ה-90 היו עידן של דעיכה בבלקן. חברת התעופה סבלה ממעבר בולגריה לכלכלת שוק. מנהלים לשעבר של תעשיות בבעלות המדינה החלו ליצור חברות פרטיות כדי לספק את התעשיות שהם ניהלו פעם (במחירים גבוהים), וחברות פרטיות אחרות ניסו לקנות את התוצרת שלהם (במחירים נמוכים). המטרה הייתה לשלוט גם במכירות וגם באספקה, וכתוצאה מכך הכלכלה הבולגרית נכנסה למיתון עמוק. בגלל המיתון וגורמים אחרים, התיירות במידנה נפגעה והמסחר גם הוא, דבר שפגע בחברה.
במרץ 1995, לבלקן היה צי של ארבעה מטוסי איירבוס A320, שלושה מטוסי אנטונוב An-12, ארבע עשרה An-24, שלושה בואינג 737-500, שני בואינג 767-200ER, שישה איליושין Il-18, חמישה טופולב Tu-134, חמישה עשר טופולב Tu-154B ושבע Tu-154M. בזמן זה לחברה היו 3889 עובדים ורשת היעדים של החברה כללה 52 יעדים. ב-1998 מטוסי הבואינג 767 הוחזרו לאייר פראנס ומטוסי ה-A320 הועברו לחוכרים אחרים. המטוסים הישנים של החברה החלו להראות את גילם וממשלת בולגריה הראתה רצון לגייס כספים עבור קניית איירבוס A310 כדי לשמר את שירות הטיסות לטווח-הארוך, אך לא יצא שום דבר לבסוף מיוזמה זו.
בסוף 1998, החברה הייתה מוכנה להימכר לחברת אחזקות הנקראת בלקן אייר, אשר הורכבה ממשקיעים בולגרים ואמריקאים, אך עסקה זו לבסוף הושהתה. במהלך כל העשור היו שמועות על אינטרס של משקיעים בבלקן. השמועות האלו בדרך כלל כללו חברת תעופה רוסית או גרמנית אשר תהיה מוכנה לקנות את החברה. לבסוף, שתי חברות ישראליות - חברת ההשקעות זאבי וכנפיים-ארקיע (הבעלים של ארקיע) קנו 75% ממניות בלקן בולגריאן באמצע 1999 עבור 150,000 דולרים בהתחייבות להשקיע 100 מיליון דולר בחברת התעופה בעשור הקרוב. ארקיע לבסוף פרשה מההסכם ולאחר מכן ב-2001 החברה הכריזה על פשיטת רגל.
הדיוויזיה ה-132 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-132 (בגרמנית: 132. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-5 באוקטובר 1940 בלנדסהוט, כחלק מגל הגיוס ה-11 של הוורמאכט, והועמדה תחת פיקודו של רודולף זינצניך.
במאי 1941 השתתפו יחידות הדיוויזיה הזו בדיכוי המרד הסרבי בסנסקי מוסט במדינת קרואטיה העצמאית, מדינת בובות פשיסטית שהוקמה בשטח יוגוסלביה. לאחר פעולות בבלקן, השתתפה הדיוויזיה במבצע ברברוסה במסגרת קבוצת ארמיות דרום. הדיוויזיה הוחזקה בעתודה ולא השתתפה בלחימה בברית המועצות עד 27 ביולי 1941, ליד קוזיאטין שבאוקראינה. הדיוויזיה הייתה מעורבת לאחר מכן בפעולות מדרום לקייב לאורך נהר הדנייפר ולאחר מכן הוסטה לחצי האי קרים, שם שירתה במצר פרקופ, חצי האי קרץ' וחזית סבסטופול. במהלך המצור על סבסטופול כבשה הדיוויזיה את מבצרי מקסים גורקי. לאחר מכן הועברה הדיוויזיה לארמיות צפון כדי לתקוף את העיר המבוצרת לנינגרד בשל ניסיונה בתקיפת סבסטופול. לפני שההתקפה על לנינגרד, שכונתה מבצע נורדליכט, החלה, הדיוויזיה נאלצה להשתתף בהדפת מתקפת סיניאבינו הסובייטית באוגוסט 1942. הדיוויזיה בילתה את רוב שנת 1943 בהגנה על הסביבה סביב "צוואר הבקבוק": רצועת אדמה דקה הממוקמת לאורך החוף הדרומי של אגם לדוגה, שהייתה חיונית לשמירה על המצור על לנינגרד בנובמבר 1943 הועברה הדיוויזיה ברכבת אל האגף הדרומי הקיצוני של קבוצת הארמיות צפון. בזמן שהוצבה שם היא הייתה עדה להשמדת קבוצת ארמיות מרכז עם תחילתה של מתקפת הקיץ הרוסית, הנקראת מבצע בגרטיון. לאחר מכן, הדיוויזיה הפכה אחראית לשמירה על הקשר בין קבוצת הארמיות צפון לבין מה שנותר מקבוצת ארמיות מרכז, ולמנוע מהרוסים לאגף את קבוצת הארמיות צפון מדרום. בסופו של דבר הדיוויזיה נותקה משאר הצבא הגרמני בכיס קורלנד שם נכנעה לרוסים ב-10 במאי 1945.
פיפ היקס
בריגדיר פיליפ יו ויטבי היקס CBE DSO MC (באנגלית: Philip Hugh Whitby Hicks; 25 בספטמבר 1895 – 8 באוקטובר 1967) היה קצין של הצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה והשנייה.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
היקס נולד ב-25 בספטמבר 1895 בוורוויק, ווריקשייר. בנם של ד"ר פיליפ היקס והסופרת ביאטריס ויטבי, הוא התחנך בווינצ'סטר קולג' בהמפשייר.
מלחמת העולם הראשונה.
היקס היה חבר בצבא הטריטוריאלי, והוסמך כלוטננט משנה בגדוד 1/7, רגימנט ווריקשייר המלכותי, ב-23 באוקטובר 1914. גדוד 1/7 שירת עם הגדודים 1/5, 1/6 ו-1/8 כחלק מהחטיבה ה-143 (1/1 ווריקשייר), במסגרת הדיוויזיה ה-48 (דרום מידלנד), ולחם עימו בקרב הסום ב-1916 ובקרב איפר השלישי ב-1917. היקס הוזכר במשלוחים ב-13 בנובמבר 1916, על פעולותיו בקרבות.
במאי 1918, היקס עבר לגדוד ה-1, רגימנט ווריקשייר המלכותי, שהיה חלק מהבריגדה ה-10 של הדיוויזיה הרביעית. במהלך שירותו בדיוויזיה הרביעית הוענק לו עיטור הצלב הצבאי בשנת 1918, במהלך מתקפת מאה הימים בחודשים האחרונים של המלחמה. ב-8 בנובמבר 1918 היקס אוזכר שוב בשדרים.
בין המלחמות.
היקס נשאר בצבא לאחר מלחמת העולם הראשונה, וקודם לקפטן בינואר 1922. הוא שירת בהודו הבריטית בין נובמבר 1924 לינואר 1926. בשנה שלאחר מכן, ב-19 בנובמבר 1927, הוא התחתן עם פטי פאנשאו, בתו של בריגדיר ליונל ארתור פאנשאו. נולדו להם שני ילדים, בן ובת. בנובמבר 1924 הפך היקס לעוזרו של מפקד המחוז בקראצ'י עד ינואר 1926. במרץ 1931, הוא חזר לרגימנט ווריקשייר המלכותי, והצטרף לגדוד ה-2 בח'רטום. המינוי הבא שלו היה כקפטן המטה במחוז גרנזי ואולדרני בין אפריל 1933 למרץ 1936, אז הועלה לדרגת מייג'ור. בינואר 1937 חזר היקס לגדוד ה-2, רגימנט ווריקשייר המלכותי, שחזר כעת לממלכה המאוחדת ובסיסו במחנה טידוורת'. הוא נשאר עם הגדוד ה-2 עד ינואר 1939, אז עבר שוב לגדוד ה-1, רגימנט ווריקשייר המלכותי, ששרת בפאיזאבאד באותה עת.
מלחמת העולם השנייה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, היקס עדיין היה מייג'ור, אך הועלה לדרגת לוטננט קולונל בפועל במאי 1940, ומונה למפקד הגדוד ה-2, רגימנט ווריקשייר המלכותי, אשר מפברואר 1940 שירת בחטיבה ה-144 של דיוויזיית הרגלים ה-48 (דרום מידלנד). לגדוד היה חלק נכבד בקרב דנקרק, חלק מהקרב על צרפת, עליו עוטר היקס באות השירות המצוין.
בשנת 1942, היקס קיבל את הפיקוד על החטיבה המוטסת ה-1, חלק מהדיוויזיה המוטסת ה-1, ובשנת 1943 הועלה לדרגת בריגדיר. במהלך מבצע לדברוק – חלק מפלישת בעלות הברית לסיציליה – הדאון של היקס נחת בים מהחוף. היקס ושאר האנשים שהיו על הסיפון החליטו לשחות לחוף. לאחר שהגיע לחוף הוא אסף כוח ותקף סוללת ארטילריית חופים. על מעשיו בסיציליה זכה היקס באות השירות המצוין השני.
במהלך קרב ארנהם, חלק ממבצע מרקט גארדן, בלילה שבין 17 ל-18 בספטמבר, דווח על מפקד הדיוויזיה המוטסת הראשונה, מייג'ור גנרל רוי אורקהארט, כנעדר ובריגדיר היקס קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה המוטסת ה-1 במהלך תקופה מכרעת. לאחר שהקרב הסתיים, כתב פילדמרשל סר ברנרד מונטגומרי במכתב לראש המטה הכללי הקיסרי (CIGS), פילדמרשל סר אלן ברוק, כי "אין ספק שהיקס עשה עבודה טובה מאוד בארנהם, אבל גם אין ספק שזה היה יותר מדי עבורו והוא אינו כשיר כעת להילחם שוב בקרב במלחמה זו". מונטגומרי המשיך והמליץ כי היקס ימונה למפקד על אזור באנגליה או מעבר לים.