ב-17 ביולי, תשעה ימים לאחר תחילתו של מבצע "צוק איתן", ולאחר סירובו המתמשך של ארגון חמאס להסכים להפסקת אש, החלה ישראל במבצע צבאי קרקעי ברצועת עזה. יום לפני כן קראו כוחות צה"ל לתושבי השכונות המזרחיות של העיר עזה, שג'אעיה וזייתון, להתפנות מבתיהם. שכונת שג'אעיה בפרט הייתה בעלת חשיבות מיוחדת למתכנני המבצע שכן נחשבה למעוזו של ארגון חמאס והכילה תשתיות טרור רבות לרבות מנהרות ומשגרי רקטות, בתוך בתי מגורים. הקרב בשג'אעיה החל ב-20 ביולי עם כניסתם של כוחות צה"ל לשכונה.
מהלך הקרב.
כניסת חטיבת גולני לשכונה לוותה בחיפוי ארטילרי והפצצות של חיל האוויר הישראלי. מהריכוך הארטילרי נהרגו לפחות 15 מחבלים. זמן קצר לאחר תחילת הקרב, נפגע נגמ"ש מדגם M-113 מירי טיל נ"ט. הפגיעה בנגמ"ש הביאה למותם של שישה חיילי צה"ל ולהגדרתו של אחד החיילים, אורון שאול, כנעדר. במהלך הניסיונות לחילוץ הנפגעים מהנגמ"ש, ניהלו כוחות צה"ל קרבות מול פעילי טרור והרגו עשרות מחבלים. שישה לוחמים נוספים מחטיבת גולני נהרגו בתקריות אחרות במהלך הקרב.
מספר שעות לאחר כניסת צה"ל לשכונה, דיווחו הפלסטינים על 40 הרוגים ו-400 פצועים. עובדה זו הובילה את ארגון חמאס לבקש מישראל הפסקת אש הומניטרית לפינוי הנפגעים.
צה"ל הסכים להפסקת אש בת שעתיים, אולם זו הופרה על ידי ארגון חמאס לאחר כ-40 דקות. למרות זאת, לבקשת הצלב האדום, האריך צה"ל את הפסקת האש עד השעה 17:30. בנוסף הקים צה"ל בית חולים שדה ליד מעבר ארז במטרה לקלוט פצועים פלסטיניים.
בכל מהלך הקרב הטמינו המחבלים מארבים בשכונה, כאשר הם מתחבאים במנהרות טרור ובחלק מהמקרים אף הציבו פתיונות כדי למשוך פנימה חיילים. בעקבות מותם של 2 חיילים ממארב כזה, הוחלט לשלוח כוחות הנדסה קרבית שיטפלו באיום בפחות סיכון, כאשר באחד המקרים דחפור D9 משוריין הרג מספר מחבלים כאשר מוטט עליהם את המנהרה בה ארבו לחיילים.
ב-23 ביולי סיים צה"ל את השתלטותו על השכונה. במהלך הקרב, פגעו כוחות צה"ל ב-120 מטרות, כאשר על כל אחת מהן הוטלה פצצה במשקל של טון אחד. גם לאחר מכן נמשכו הפצצות וחילופי אש בשכונה.
ב-26 ביולי בלילה, איתר כוח של חטיבת גולני את המנהרה שממנה יצאו המחבלים שירו על הנגמ"ש ובסיוע כוח הנדסה קרבית השמיד אותה. במהלך הקרב נהרסו וניזוקו מבנים רבים בשכונה, ובמהלך הפוגה בקרבות חולצו גופות של פלסטינים רבים מבין ההריסות.
אסון הנגמ"ש.
בתחילת הקרב נכנסו חיילי חטיבת גולני לשכונת שג'אעיה בשיירה של כלי רכב משוריינים. במהלך הכניסה הושבתו חמישה טנקים כך שכאשר נכנסו אל תוך השכונה השיירה כללה שני טנקים ואחריהם שני נגמ"שים מדגם M-113.
הנגמ"ש הקידמי, שהוביל תשעה חיילים ממחלקת הסיור של גדוד 13, נתקע באחד הרחובות בשכונה כתוצאה מתקלה מכנית. הטנקים שהובילו את השיירה המשיכו בדרכם והשאירו את הנגמ"שים מאחור מסיבה שאינה ידועה במדויק.
תחילה ניתנה הוראה לכוח לגרור את הנגמ"ש עד לנקודת היעד באמצעות הנגמ"ש השני. לאחר שיח מול מפקד המחלקה ועל מנת לקצר את זמן ההגעה ליעד, שונתה ההוראה ונדרש מהכוח לפרוק מהנגמ"ש ולהתקדם רגלית. זמן קצר לאחר מתן ההוראה הותקף הנגמ"ש התקוע בטילי נ"ט שפגע בו פגיעה ישירה, הנגמ"ש התלקח ובער במשך כמה שעות. הטיל נורה מבניין סמוך והמחבלים פתחו באש עליהם ואף התקרבו לנגמ"ש, ככל הנראה בניסיון לחטוף גופות לצורכי מיקוח. בשל האש הכבדה שהומטרה על כוחות צה"ל, הנגמ"ש השני התרחק מהזירה על מנת לא להיפגע מנ"ט בעצמו. בהמשך התקבלה הוראה להיכנס עם נגמ"שי מרכבה ממוגנים ולחלץ את החיילים, במקביל גדודי תותחנים החלו לפתוח באש רבה (כ-600 פגזים) אל האזור הסמוך בו התנהל הקרב, יחד עם הפצצות מהאוויר של מטוסי קרב.
בתום הקרב התברר כי שישה מהחיילים שנמצאו בנגמ"ש נהרגו. חייל נוסף, אורון שאול, הוכרז כנעדר. הקשר ומפקד המחלקה, שנפצע קשה, נותרו חיים. ארגון חמאס טען כי החייל הנעדר נמצא בידיו אולם לא הציג לכך הוכחות חד-משמעיות. ב-25 ביולי קבע צה"ל שאורון שאול הוא חלל שמקום קבורתו לא נודע.
לאחר שפרטי התקרית הובאו לידיעת הציבור, התעורר דיון ציבורי בשאלה מדוע צה"ל עשה שימוש בנגמ"ש מסוג M-113, שהוא מיושן ובעל רמת מיגון נמוכה. במערכת הביטחון הגיבו כי לא היו מספיק נגמ"שים ממוגנים בגלל קיצוצים בתקציב. עם זאת, נודע כי טרם הקרב, רסאן עליאן, מפקד חטיבת גולני, החליט להקצות את נגמ"שי המרכבה (נמ"ר) לגדוד הסיור של החטיבה וליחידת אגוז, במטרה שיהיו מוגנים מפני פגזים ויוכלו לנוע תחת עשן ומיסוך. גדוד 13, שהחל בלחימה בשכונת שג'עיה מבלי שהוחזרו לו נגמ"שי המרכבה, נאלץ להילחם באמצעות נגמ"שי ה M-113 המיושנים והפגיעים יותר.
בעקבות הקרב.
תגובות הפלסטינים.
לאחר תחילת הקרב טענו הפלסטינים כי צה"ל מבצע טבח בתושבי השכונה. נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן הכריז על שלושה ימי אבל על מותם של תושבי שכונת שג'אעיה בעזה, וקרא לקהילה הבינלאומית להתערב באופן מידי.
עם פרסום ההודעה של דובר חמאס כי החייל אורון שאול בידיהם, פרצו הפגנות שמחה ספונטניות בעזה ובערים פלסטיניות ביהודה ושומרון.
תגובת דובר צה"ל.
בצה"ל דחו את הטענות כי ביצע מעשה טבח. רב-סרן אביחי אדרעי, המשמש דובר צה"ל בשפה הערבית, פרסם בכלי התקשורת הערבית כי 10 אחוזים משיגורי הרקטות לעבר ישראל נעשים מתוך בתי השכונה, הממולכדים בחומרי נפץ. גגות רבי-הקומות משמשים לירי רקטות, ובתוך הבתים מוסתרות רקטות. הבתים מחוברים זה לזה במנהרות תת-קרקעיות שבחלקן מוסתרות הרקטות ובחלקן מסתתרים לוחמים שתפקידם להפתיע את חיילי צה"ל במהלך הלחימה, וגם במסגדים מוסתרות רקטות.
דו"ח ועדת החקירה של האו"ם.
בדו"ח ועדת החקירה של האו"ם בנושא עימות ישראל-עזה 2014 נמתחה ביקורת חריפה על התנהלות צה"ל בקרב ועל כך שפלסטינים רבים נהרגו בקרב, ביניהם אזרחים רבים. בדו"ח נכתב כי "כאשר שלומו של חייל ישראלי היה בסכנה, (צה"ל) התעלם מכל החוקים".
עיטורים.
סמל יהודה וישליצקי עוטר בצל"ש הרמטכ"ל על חלקו בקרב.
סוניה ריקייל
סוניה ריקְיֶיל (בצרפתית: Sonia Rykiel; 25 במאי 1930 – 25 באוגוסט 2016) הייתה מעצבת אופנה צרפתייה-יהודייה. סוניה ריקייל נחשבת למעצבת-על באופנה העולמית וידועה כ"מלכת הסריגים" בעולם האופנה הפריזאי. נחשבת לאחת ממעצבי העל שייחודם הוא בכך שידעו תמיד לעצב את "הדבר הבא" ולהתאים את האופנה לייצור המוני. בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים ייצגה את האישה המשוחררת העולמית ביצירתה ובסגנון חייה. הייתה מעורבת חברתית בכמה פרויקטים חברתיים בישראל, והשתייכה לוועד הארגון "בת שלום" לעידוד הנשי למען השלום.
קורות חיים.
סוניה ריקייל נולדה ב-1930 בניי-סיר-סן, פרוור במערב פריז. היא הבכורה מבין חמש בנות משפחת פליס (Flis). הוריה, מהגרים יהודים ממזרח אירופה (אב ממוצא רומני ואם ממוצא רוסי), עבדו כשענים.
בשנת 1948 עבדה ריקייל כמעצבת חלונות ראווה בגרנד מזון דה בלאן (Grande Maison de Blanc), שם פגשה את הצייר אנרי מאטיס, שהחמיא לה על עבודתה. בשנת 1951 נישאה לסם ריקייל (Sam Rykiel), שבשנת 1954 התחיל לנהל את הבוטיק היוקרתי שירש מהוריו, "לורה" (Laura). בשנת 1956 נולדה בתה נטלי, ובשנת 1961 נולד בנה ז'אן-פיליפ (לימים מוזיקאי).
ריקייל החלה לעצב בגדים כאשר בהיותה בהריון לא מצאה בגדים לטעמה. בשנת 1962 עיצבה סוודר שאותה כינתה "הסוודר של הנער העני", והוא נמכר בהצלחה רבה. היא מכרה את הסריגים שלה כחלק מחנותו של בעלה. בשנת 1964 עיצבה שמלה בעלת מחשוף גדול במיוחד בעבור בוטיק לורה בגאלרי לפאייט. בשנת 1965 פתחה חברה על שמה. ב-1967 הציג העיתון "ווג" לקוראיו את ריקייל כ"מלכת בוטיק 'לורה' המקסימה בעלת השיער האדום". בשנת 1968 התגרשה, ומצבה הכלכלי הרעוע אתגר אותה לקדם את עסקי האופנה שלה. בחודש מאי אותה שנה פתחה את חנות הדגל שלה ברחוב דה גרנל (rue de Grenelle) בפריז, ושנה לאחר מכן הוסיפה עוד חנות בגאלרי לפאייט. עיצוביה נמכרו אף בבלומינגדיילס בניו יורק. בשנת 1971 השיקה את הבושם הראשון שלה. בשנת 1972 נכללה ריקייל במסגרת 12 מעצבי-העל האירופאים של העיתון "ווג", שהכתיר אותה כ"מלכת הסריגים". בשנת 1973 מונתה לסגן נשיא ארגון האופנה הצרפתי Chambre Syndicale, משרה שבה החזיקה 20 שנה, ובתה נטלי ריקייל נבחרה להמשיך בשנת 2008. בשנת 1976 פתחה ריקייל קו אופנת סוודרים לגברים. באותה שנה הציגה את קולקציית "nonfashion" (ללא אופנה), המבוססת על הרעיון שאופנה אינה קיימת כשלעצמה ללא סגנון. לשם הדגשת הרעיון שינתה וקיצרה את אורך שמלות הערב ועיטרה אותן במילה MODE בחזית. ב-1977 הייתה המעצבת הראשונה שהציעה רכישת בגדים מעוצבים באמצעות קטלוג אופנה, שם היא הציעה אופנה לציבור הרחב. משנת 78 היא הוסיפה גם אביזרים. בשנת 1979 פרסמה את ספרה הראשון, "Et je la voudrais nue".