בשנים 2015–2016 ניהלה את קתדרת סטרנברג תמיר בתרבות השוואתית, היא חברה במרכז המצוינות לחקר המרת דת ומפגשים בין דתיים, יושבת ראש המועצה לדרום מזרח אסיה בארגון לימודי אסיה (AAS).
חיים אישיים.
ריצ'י נשואה ולה 3 בנות. גרה במבשרת ציון.
מיקלסן
מינצ'ו נייצ'ב
מינצ'ו קולב נייצ'ב (בבולגרית: Минчо Колев Нейчев; 4 באפריל 1887, סטארה זאגורה, נסיכות בולגריה - 11 באוגוסט 1956, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה פוליטיקאי ומשפטן בולגרי, אשר בין השנים 1947–1950 כיהן כנשיא מועצת האספה הלאומית של הרפובליקה העממית של בולגריה, ובין 1950–1956 כיהן כשר החוץ.
קורות חייו.
מינצ'ב נולד בסטארה זאגורה. הוא רכש השכלה אקדמית במשפטים בשווייץ ותואר דוקטור. עם תום לימודיו שב לעיר הולדתו ועסק בעריכת דין. ב-1920 הצטרף למפלגה הקומוניסטית. ב-1923, לאחר דיכוי ההתקוממות הקומוניסטית בבולגריה נעצר ונכלא למשך מספר חודשים. בין 1941–1943 נכלא במחנה מעצר ולאחר שחרורו הצטרף לחזית המולדת של בולגריה. ב-1944, לאחר ההפיכה שהפילה את הממשל המלוכני, מונה לשר המשפטים בממשלתו של קימון גאורגייב, ובשלהי 1946 מונה למספר חודשים לשר החינוך של בולגריה.
ב-1945 מונה לחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית וב-1949 מונה לחבר בפוליטביורו. נייצ'ב נחשב לסטליניסט והיה מקורב מאוד לוולקו צ'רבנקוב. בין 1947 - 1950 כיהן כנשיא מועצת האספה הלאומית, ובין 1950 - 1956 כיהן כשר החוץ של בולגריה. לאחר שוולקו צ'רבנקוב התפוטר מתפקיד ראש הממשלה, הודח נייצ'ב מהפוליטביורו אך נותר בתפקיד שר החוץ עד למותו.
צוות פרל
צוות פרל הוא צוות ישראלי המתחרה במרוצי ראלי רייד בקטגוריית הסייד-ביי-סייד (SSV). הצוות הוקם על ידי דני פרל, המשמש כנהג, ובנו, עומר, המשמש כמנהל הקבוצה. הצוות התחרה במרוצים רבים ברחבי העולם ביניהם ראלי דקאר, ראלי מרוקו וראלי אבו דאבי.
היסטוריה.
הצוות הוקם בשנת 2010 והחל להתחרות במרוצים שונים. בשנת 2015 יצא הצוות למרוץ בינלאומי ראשון והתחרה בראלי יוון. דני ולצידו הנווט איתי מולדבסקי סיימו את המרוץ במקום השלישי בקטגוריית הרייזרים (מקום 21 בדירוג הכללי). הצמד חזר להתחרות במרוץ גם בשנתיים הבאות והגיע לפודיום. בנוסף התחרו פעמיים בראלי הלאס (HELLAS), שהתקיים גם הוא ביוון וגם בו הגיעו לפודיום.
בשנת 2018 התחרו דני ומולדובסקי בראלי אבו דאבי למרות שבאותם ימים איחוד האמירויות הערביות לא קיימה יחסים רשמיים עם מדינת ישראל, הצוות הוזמן על ידי מועדון המכוניות של איחוד האמירויות, שבראשו עמד מוחמד בן סוליים (בהמשך התמנה לנשיא הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA)). ההשתתפות הצריכה התערבות מיוחדת של משרדי ממשלה, שסייעו בקבלת האישורים לכניסה למדינה. בסופו של דבר, הצוות נכנס למדינה עם דרכון ישראלי, אך נאלץ להתחרות תחת דגל מקומי. השניים סיימו את המסלול באורך 1,300 ק"מ תחרותיים במקום ה-26.
באפריל 2019 התחרו דני ועומר בראלי מרוקו, יחד עם שמונה צוותים ישראליים נוספים. בסיום המרוץ קבעו את התוצאה הטובה ביותר מבין הצוותים הישראליים: מקום 19 מתוך 54 צוותים שסיימו את המרוץ.
בשנת 2021 התחרה הצוות בראלי דקר שהתקיים בערב הסעודית, מדינה נוספת שבאותו הזמן לא קיימה יחסים רשמיים עם מדינת ישראל. הצוות היה אחד משני צוותים ישראלים שהשתתפו בתחרות (לצד הצוות של אביב קדישאי). דני, יחד עם דני גוטליב בנווט, התחרו תחת דגל בלגיה. יומיים לפני סיום המרוץ התהפכו השניים לקראת סיומו של היום. כתוצאה מההתהפכות התפרקו שני גלגלים של הרכב והרכב נחת הפוך בתוך אמבטיית חול בתחתית דיונה. לאחר שהצליחו להפוך את הרכב, החליפו גלגל אחד תקין וגלגל נוסף עם תקר וכך הגיעו אל נקודת הסיום. בעקבות הענישה בתוספת זמן סיימו את המרוץ במקום הארבעים מתוך 46 צוותים בקטגוריה.
Lancair 360
גארן בודיאן
גארן בודיאן (בוולשית: Garn Boduan) היא פסגה ומבצר גבעה מתקופת הברזל המצוי סמוך לעיירה נווין, בחצי האי ל'ין שבמחוז גוויניד', צפון-מערב ויילס.
מבצר הגבעה גארן בודיאן נחשב לאחד ממבצרי הגבעה הגדולים ביותר ברחבי האיים הבריטים וכולל עדויות לכ-170 בתי אבן עגולים, על שטח של בערך 512 מטר (צפון-דרום) על כ-384 מטר (מזרח-מערב). משמעות השם היא מבנה האבן ("גארן"; Garn) של ביאן ("בודיאן"; Boduan, ביתו של ביאן), משמעות שנובעת ככל הנראה מהדמות המיתולוגית של ביאן ששכן באזור במאה ה-7 לספירה.
הפסגה במרכז האתר, בגובה 279 מטר מעל לפני הים, כוללת יסודות אבן של מבנה מרכזי גדול דמוי מבצר מלבני המתוארך למאה ה-7, כאשר שאר האתר כולל יסודות אבן של כ-100 בתים עגולים המאפיינים את אופי הבנייה בתקופה התרום-רומית. אוכלוסיית האתר בשיאו מוערך לעד כ-400 תושבים, הארכאולוג לזלי אלקוק העריך בפרסום מ-1965 שהאתר שימש כמושב קבע (עיירת מבצר גבעה) משום גודל האתר וצפיפות הבתים בו, הערכה שמתנגשת עם תפיסתו המקובלת שאתרים שהוקמו על פסגות לא שימשו להתיישבות קבע. בדומה לטרר קיירי הסמוכה, גארן בודירן שוכנת בתחומי שבט הגנגני הקלטי, שייתכן וקשור לשבט קלטי בעל אותו השם באירלנד הסמוכה.
מפציץ אמריקה
מפציץ אמריקה (בגרמנית: Amerikabomber) היה פרויקט (שמעולם לא יצא לפועל) של משרד התעופה של הרייך להשגת מפציץ אסטרטגי ארוך טווח עבור הלופטוואפה שיוכל לפגוע בארצות הברית (ובמיוחד בעיר ניו יורק) מגרמניה הנאצית (מרחק הלוך ושוב של כ-11,600 קילומטרים). הרעיון הועלה בקרב ראשי ענף התעופה הנאצי כבר ב-1938, אך תוכניות מתקדמות לתכנון מפציץ אסטרטגי ארוך טווח שכזה החלו לעלות בפני הרייכסמרשל ושר התעופה, הרמן גרינג רק בתחילת 1942. הצעות שונות הועלו, אך תוכניות אלו נזכרו בסופו של דבר מכיוון שהן היו יקרות מדי, תלויות מדי בחומר ויכולת ייצור שהורדו במהירות ו/או בלתי ניתנות לביצוע מבחינה טכנית.
רקע.
על פי ספרו של אלברט שפיר "Spandau: The Secret Diaries""" אדולף היטלר היה מוקסם מהרעיון של העיר ניו יורק עולה בלהבות. ב-1937 קיווה מהנדס אווירונאוטיקה הגרמני, וילי מסרשמיט לזכות בחוזה משתלם על ידי הצגת להיטלר אב טיפוס של מסרשמיט Me 264 שתוכנן להגיע לצפון אמריקה מאירופה.
ב-8 ביולי 1938, בקושי שנתיים לאחר מותו של ראש מטה הלופטוואפה הראשון של הוורמאכט, וולטר וובר, ושמונה חודשים לאחר שמשרד האוויר של הרייך העניק את החוזה היינקל לתכנון למטוס ההיינקל He 177 ( היה המפציץ הכבד היחיד בשירות הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה). מפקד הלופטוואפה, הרמן גרינג, נשא נאום והצהיר במהלכו כי "חסרים לי לחלוטין המפציצים המסוגלים לטיסות הלוך ושוב לניו יורק עם פצצות במשקל של כ־4.5 טון. הייתי שמח מאוד להחזיק מפציץ כזה, שידחס סוף סוף את פי היוהרה מפני הים. ההיסטוריון הקנדי הולגר ה. הרוויג טוען כי התוכנית לייצר מפציץ שיתקיף את אמריקה הצפונית התחילה כתוצאה מדיונים של היטלר בנובמבר 1940 ובמאי 1941 כאשר הצהיר על הצורך שלו "לפרוס מפציצים ארוכי טווח נגד ערים אמריקאיות מהאיים האזוריים". בשל מיקומם, הוא חשב שאיי האיים הפורטוגזים הם "האפשרות היחידה של גרמניה לבצע התקפות אוויריות מבסיס יבשתי גרמני נגד ארצות הברית". בזמנו, ראש ממשלת פורטוגל, אנטוניו דה אוליביירה סלזאר איפשר לצוללות גרמניות מהקריגסמרינה לתדלק שם, באוגוסט 1943 חתמו פורטוגל ובריטניה על הסכם שבמסגרתו הם השכירו בסיסים באיים האזוריים לבריטים ואיפשרו לבעלות הברית לספק כיסוי אווירי באמצע האוקיינוס האטלנטי.
בקשות לעיצובים ואבות טיפוס הוגשו בשלבים שונים במהלך המלחמה ליצרניות המטוסים הגרמניות הגדולות (מסרשמיט, יונקרס, פוקה-וולף והאחים הורטן) בתחילת מלחמת העולם השנייה וזאת במקביל להעברת ההסכם בין ארצות הברית לממלכה המאוחדת שכונה "הסכם משחתות תמורת בסיסים".
תכנון.
עבודות התכנוןו על "מפציץ אמריקה" הושלמו ב-27 באפריל 1942 והוגשה לרייכסמרשל ושר התעופה, הרמן גרינג ב-12 במאי 1942. התוכנית בת 33 העמודים התגלתה בפוטסדם על ידי אולף גרולר, היסטוריון גרמני. עשרה עותקים של התוכנית נוצרו, כאשר שישה עברו למשרדי לופטוואפה שונים וארבעה הוחזקו בקרב פיקוד המילואים של הצבא. התוכנית מזכירה במפורש שימוש באיים האזוריים כשדה תעופה מעבר כדי להגיע לארצות הברית. אם ינוצלו, יוכלו להגיע המפציצים ליעדים אמריקאים עם מטענים של חומר בנפץ במשקל של כ-3 טון ,5 טון ו-6.5 טון. הנאצים ציפו שכתוצאה מהתקיפה, האמריקאים ייאלצו להשתמש בכלי הנשק שלה נגד מטוסים להגנה על עצמה ולא על הממלכה המאוחדת, ובכך לאפשר ללופטוואפה לתקוף את המדינה האחרונה בפחות התנגדות.
מטרות פוטנציאליות.
התוכנית כללה רשימה של 21 מטרות בעלות חשיבות צבאית בצפון אמריקה. מרבית המטרות לא היו ריאליות עבור מפציצים קונבנציונליים של מלחמת העולם השנייה, הפועלים מבסיסים באירופה. מתוך יעדים אלה כ-19 היו ממוקמים בארצות הברית; אחד בוונקובר שבקנדה (יעד אפשרי לפרויקט יפני דומה למפציץ האמריקאי) ואחד בגרינלנד. כמעט כל המטרות היו מפעלים, משרדים ומוסכים של חברות שייצרו חלקים למטוסים, כך שהמטרה הייתה עשויה לפגוע בייצור המטוסים בארצות הברית.
מיטל צביאלי
מיטל צביאלי (נולדה ב-27 ביוני 1976) היא במאית סרטי תעודה, עורכת, תסריטאית ומפיקה ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה בקיבוץ חצרים וגדלה במושבה כנרת.
שירתה בצה"ל ביחידת גלי צה"ל ככתבת חדשות חוץ ועורכת חדשות ולאחר שחרורה עבדה כעיתונאית במעריב ובחדשות ערוץ 2.
ב-2004 החלה את לימודיה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה במסלול תסריטאות, וסיימה בהצטיינות ב-2006.
קריירה.