באפריל 1939 כבשה איטליה תוך ימים ספורים את אלבניה כולה. בהוראת השלטונות האיטלקים הוחלף שמה של סרנדה לפורטו אדה (Porto Edda), על שם אדה מוסוליני, בתו של בניטו מוסוליני. במהלך מלחמת איטליה–יוון כבשו היוונים מחדש את העיר, ב-6 בדצמבר 1940, אך הם נסוגו עם פלישתה של גרמניה ליוון באפריל 1941, והעיר חזרה לידי איטליה. עם שחרורה של אלבניה מהכיבוש האיטלקי במהלך מלחמת העולם השנייה, חזרה העיר לריבונותה. במהלך המלחמה נחרב מנזר אגיאוי סרנטה, על שמו נקראת העיר.
לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי במדינה ופתיחתה לזרים בראשית שנות ה-90, היא החלה להתבסס כמרכז תיירותי, בזכות חוף הים שלה וקרבתה לעתיקות בוטרינט, שהוכרזו בידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1992. תיירים רבים מגיעים לעיר מקורפו, ובתי מלון רבים הוקמו בה. בעשרים השנים שחלפו מאז נפילת המשטר הקומוניסטי, הכפילה העיר את אוכלוסייתה, מכ-16 אלף לכ-32 אלף. כ-10% מהתושבים הם יוונים. התיירות מהווה כיום את מקור ההכנסה המרכזי בעיר, ואחריה הדיג.
המכללה הכלכלית-חברתית
Mathematische Annalen
Mathematische Annalen (מילולית בגרמנית: דברי ימים מתמטיים) הוא כתב עת מדעי למתמטיקה היוצא לאור בגרמניה.
כתב העת נוסד בשנת 1868 על ידי המתמטיקאים אלפרד קלבש וקרל נוימן באוניברסיטת גטינגן. קלבש ערך את כתב העת עד למותו הפתאומי בשנת 1872, ונוימן המשיך בכך עד 1876. בשנה זו החל פליקס קליין לערוך את כתב העת, והתמיד בכך עד לשנת 1924. עריכתו זכה כתב העת למוניטין עולמי. קליין ארגן קבוצת עורכים קטנה שנפגשה באופן סדיר, וקיבלה החלטות באופן דמוקרטי. כתב העת התמקד באנליזה מרוכבת, גאומטריה אלגברית ותורת האינווריאנטים. כן עסק כתב העת באנליזה ממשית ובתורת החבורות.
המוניטין של כתב העת נשמר גם על ידי העורך הבא, דויד הילברט. בחצי השני של שנות ה-20 של המאה ה-20 התקיים ויכוח חריף על אופיו ותוכנו של כתב העת, בין הילברט וריכרד קוראנט מחד באוניברסיטת גטינגן, ובין לודוויג ביברבך באוניברסיטת ברלין ולויצן אגברטוס יאן בראואר מאידך.
עד לשנת 1920 כתב העת יצא לאור על ידי הוצאת טאובנר, ומאז הוא יוצא לאור על ידי הוצאת שפרינגר. עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 הייתה השפה העיקרית של כתב העת גרמנית, ומאז - אנגלית.
מלגת גוגנהיים
מלגת גוגנהיים (באנגלית: Guggenheim Fellowship) היא מלגה כספית המוענקת מדי שנה החל מ-1925 על ידי קרן הזיכרון לג'ון סימון גוגנהיים. המלגה מוענקת לאישים אשר "הוכיחו יכולות אקדמאיות יוצאות דופן או יצירתיות יוצאת דופן בתחומי האמנות". בממוצע זוכים במלגה כ-220 מועמדים כל שנה. על המלגה ניתן להתחרות בשני מסלולים, הראשון מיועד לאזרחי ארצות הברית וקנדה, והשני לאזרחי אמריקה הלטינית והאיים הקריבים.
גובה המלגה משתנה מזוכה לזוכה לפי החלטת הקרן. הממוצע למלגה בשנת 2008 עמד על 43,200 דולר.
אלימלך זגורודסקי
היישוב החדש
ורסטיליות
רות ריישל
רות רַיְישְל (בעברית נכתב לעיתים רייכל; באנגלית: Ruth Reichl; נולדה ב-16 בינואר 1948 בעיר ניו יורק) היא סופרת ומבקרת אוכל אמריקאית יהודייה, מפיקה-שותפה של התוכנית "Gourmet's Diary of a Foodie" ברשת הטלוויזיה PBS, עורכת קולינארית של "Modern Library", מנחת התוכנית "Gourmet's Adventures with Ruth" ברשת PBS ובעבר העורכת הראשית האחרונה של כתב העת "Gourmet" (שנסגר); חיברה ספרים שזכו לשבחים והיו רבי-מכר של זיכרונותיה: "Tender at the Bone: Growing Up at the Table", "Comfort Me with Apples: More Adventures at the Table", "שום וספירים", ו-"Not becoming my Mother". ספרה האחרון הוא "Gourmet Today" – ספר בישול בן 1,008 עמודים המכיל 1,000 מתכונים.
קורות חיים.
נולדה לארנסט ומרים (לבית ברודנו) ריישל, גדלה בגריניץ' וילג' במנהטן וכנערה למדה זמן מה בפנימייה במונטריאול. בהמשך למדה באוניברסיטת מישיגן, שם פגשה את בעלה הראשון, האמן דאגלס הוליס. היא סיימה את לימודיה ב-1970 כשברשותה תואר שני בהיסטוריה של האמנות.
ריישל עברה עם הוליס לברקלי, קליפורניה, שם הוביל אותה עניינה הגובר באוכל להצטרף למסעדת סוואלאו כשפית ושותפה בבעלות. היא עבדה במסעדה בשנים 1973–1977, ושיחקה תפקיד משמעותי במהפכה הקולינארית שהתרחשה במקום באותה עת. ספר האוכל הראשון שהוציאה היה "Mmmmm: A Feastiary", שראה אור ב-1972. ריישל נהפכה לכתבת אוכל ולעורכת במגזין "ניו וסט" ("New West") בשנים 1973–1977, ובהמשך כיהנה כעורכת מדור המסעדות של עיתון "לוס אנג'לס טיימס" בשנים 1984–1993 וכעורכת אוכל ומבקרת מסעדות בשנים 1990–1993. ב-1993 שבה לעיר הולדתה ניו יורק והפכה למבקרת המסעדות של "הניו יורק טיימס", שאותו עזבה ב-1999 כשהתמנתה לעורכת הראשית של כתב העת "גורמה" ("Gourmet").
ריישל ידועה ביכולתה "להעלות או להפיל" מסעדה בתשומת לבה הדקדקנית לפרטים ורוחה ההרפתקנית. היא מגדירה את משימתה כשאיפה "להפיג את המסתורין האופף את עולם הבישול המשובח" (חדשות CBS אונליין). היא זכתה בתשבחות הן מקוראיה והן מסופרים בשל כנותה לחשוף היבטים לא מחמיאים של המטבח העילי. דרך השקפה של מבקר מבחוץ, היא מבקרת בחריפות את הסקסיזם השכיח כלפי נשים בסצנת המסעדנות, כמו גם את טבען השחצני של מסעדות ומסעדני ניו יורק גם יחד.
למרות פרסומה הרב וסיפוריה האנקדוטליים על האופן שבו התחפשה כדי להסוות את זהותה על מנת לכתוב ביקורת בלי שיזהו אותה, היא סיפרה מדוע הפסיקה עם כך: "אני באמת רוצה לשוב הביתה ולבשל עבור בני משפחתי," היא אומרת. "אני לא חושבת שיש משהו חשוב יותר שאתה יכול לעשות עבור ילדיך מאשר להכין ארוחת ערב." (חדשות CBS אונליין). כיום נשואה ריישל למייקל סינגר, מפיק חדשות בטלוויזיה, ולהם בן, ניק.
ריישל זכתה בארבעה פרסי ג'יימס בירד: ב-1996 וב-1998 עבור ביקורת המסעדות, אחד ב-1994 עבור עיתונאות ואחד ב-1984 עבור ספרה "Who's Who of Food and Beverage in America", וכן זכתה בפרסים נוספים שהעניק לה ארגון עיתונאי האוכל של אמריקה. היא גם קיבלה את פרס אליזבט קאטר מורו של ימק"א, ששיבח את היותה אשה חזקה ומצליחה. ריישל הנחתה תוכנית טלוויזיה בת שלושה פרקים בערוץ האוכל (Food Network) בשם "Eating Out Loud", המתארת את המטבח מכל פינה בארצות הברית, בניו יורק ב-2002 ובמיאמי ובסן פרנסיסקו ב-2003. היא מרבה להתארח בתוכנית של לאונרד לופטס (Lopate), שמשודרת פעם בחודש ברשת הרדיו "WNYC" בעיר ניו יורק ועוסקת באוכל.
שארלוט גינסבורג
שארלוט לוסי גינסבורג (בצרפתית: Charlotte Lucy Gainsbourg; נולדה ב-21 ביולי 1971) היא שחקנית, זמרת ויוצרת בריטית-צרפתייה ממוצא יהודי.
קורות חיים.
גינסבורג נולדה בלונדון, וגדלה בפריז. היא בתם של השחקנית והזמרת האנגלייה ג'יין בירקין ושל הזמר-יוצר, שחקן והבמאי היהודי-צרפתי סרז' גינסבורג. משפחת אימה היא מרקע נוצרי-פרוטסטנטי. סבתה מצד אמה היא השחקנית ג'ודי קמפבל ודודה הוא התסריטאי אנדרו בירקין, שליהק את גינסבורג בסרטו "The Cement Garden".
קריירה.
הופעת הבכורה של גינסבורג בקולנוע הייתה כשגילמה את בתה של קתרין דנב בסרט Paroles et musique (1984). ב-1986 זכתה גינסבורג בפרס הסזאר בקטגוריית "השחקנית המבטיחה ביותר" על הסרט L'effrontée, וב-2000 היא זכתה בפרס כ"שחקנית המשנה הטובה ביותר" בסרט La Bûche.
ב-1993 הופיעה גינסבורג לראשונה בסרט דובר אנגלית, בסרט The Cement Garden, אותו כתב וביים דודה, אנדרו בירקין.
ב-1994 גינסבורג הופיעה לראשונה על הבמה בתיאטרון Théâtre de la Gaîté-Montparnasse בהצגה Oleanna של דייוויד מאמט. גינסבורג שרה את שיר הנושא בשלושה מסרטיה.
ב-1996 כיכבה גינסבורג בתפקיד ג'יין אייר בסרט "ג'יין אייר", הסרט עתיר השבחים שהוא עיבוד לרומן משנת 1847 של שרלוט ברונטה.
ב-2005 היא זכתה לשבחים בשל הופעתה לצד שארלוט רמפלינג במותחן הסוריאליסטי Lemming.
ב-2007 הופיעה גינסבורג לצד גאל גרסיה ברנאל בסרטו של מישל גונדרי מדעי החלום וכקלייר בסרט ביוגרפי על בוב דילן אני לא שם, אותו ביים טוד היינס וגם שרה את שירו של דילן "Just Like a Woman" בפסקול הסרט.
ב-2008 היא הופיעה לצדם של אנתוני הופקינס ולורה ליני בסרט The City of Your Final Destination.
ב-2009 היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן על משחקה בסרט Antichrist.
הצגת הבכורה לסרט Persecution של פטריס שרו נערכה ב-2009 בפסטיבל הסרטים ה-66 של ונציה והוא מועמד לפרס אריה הזהב. הסרט עוסק במערכת יחסים ובו מככבים גם Romain Duris ו- Jean-Hugues Anglade. אמה של גינסבורג, ג'יין בירקין גם לוקחת חלק בסרט המשתתף בתחרות, בסרט מדע בדיוני 36 Views from the Pic Saint-Loup. של הבמאי Jacques Rivette.
ב-2010 השתתפה בסרט האוסטרלי-צרפתי The Tree בבימויה של ג'ולי ברטוצ'לי.
ב-2011 גילמה את קלייר בסרט Melancholia של הבמאי לארס פון טרייר.
ב-2014 שיחקה בתפקיד הראשי בסרטו הפרובוקטיבי של לארס פון טרייר "נימפומנית", ובסרטה של אסיה ארג'נטו "בלתי מובנת".
ב-2016 גילמה את דמותה של ד"ר מרקוס בסרט האסונות של רולנד אמריך, "". בנוסף שיחקה בסרט "היהודים: הם בכל מקום", לצד בן זוגה איוון אטל שגם ביים.
ב-2017 שיחקה בסרטו של יוסף סידר "". באותה שנה שיחקה בסרטים "איש השלג" ו"הבטחה עם שחר".
בשנת 2018 שיחקה בסרט הפוסט-אפוקליפטי "עכשיו אנחנו לבד" של הבמאי ריד מורנו.
ב-1 בדצמבר 2021 נמסר שגינסבורג תופיע בסרט הבלשי "עיניה התכולות" שצילומיו החלו ב-29 בנובמבר באותה שנה.
מוזיקה.
הופעת הבכורה של גינסבורג כזמרת הייתה ביחד עם אביה בשיר מ-1984 "Lemon Incest".