כאמור, הקמתו של חיל הספר הייתה רק צעד אחד במסגרת תוכנית הארגון מחדש של כוחות הביטחון בארץ. אחת ממטרותיו העיקריות של הנציב פלומר בתוכנית זו הייתה לצמצם את מספרם של הקצינים הבריטים המשרתים בארץ ובכך לחסוך מכספי משלם המיסים הבריטי. אחד מצעדי הייעול שהוחלט עליהם לצורך זה היה איחודם של תפקידים שונים בקרב הקצונה של חיל הספר. אחת האפשרויות במסגרת צעד זה היה איחודם של תפקיד קצין האפסנאות (quartermaster) וקצין התשלומים (paymaster).
מניסיונו הרב כמפקד המשטרה המעולה חשף ביושר את הקשיים שעלולים, לדעתו, לנבוע כתוצאה מאיחוד תפקידים זה. בחיל קולוניאלי כמו חיל הספר אשר חייליו הם למעשה שכירי חרב יש חשיבות רבה לתפקידו של קצין התשלומים בייחוד כאשר החיילים נמצאים במשך תקופות ארוכות במיוחד בשטח מחוץ למחנה.
ביושר טען כי ללא ריכוזו של תפקיד ניהול המשכורות לחיילים בידיו של אדם אחד עלולים להיווצר מצבים מסוכנים של עריקה, מרידה ומעשי ביזה בקרב החיילים. כמו כן פירט ביושר את תפקידיו המרובים של קצין האפסנאות אשר חשיבותו לניהול הלוגיסטיקה של החיל גורלית ביותר. בהמשך הבהיר ביושר את חשיבותו של קיום מספר מספיק של קצינים ונגדים בריטים בחיל. הוא טען כי בשלב זה, כאשר החיל עדיין בחיתוליו, אין הוא יכול לסמוך בכל מאת האחוזים על תפקודם של מפקדים מקומיים.
הוא פירט מניסיונו במשטרה המעולה, כאשר מצבים כאלה של הפקדתן של יחידות בידיהם של קצינים מקומיים או של קצינים בריטים חסרי הכשרה מתאימה לפקד על חיילים מהסוג הקיים בחיל כזה, גרמו לו לצרות צרורות ולעימותים רבים בין קבוצות אתניות שונות ששרתו תחת פיקודו.
כאשר הזכיר ביושר את קיומה של בעיה זו הוא הקדיש דיון נפרד להרכב האתני של חייליו. הוא הצליח להבחין כי היחידים שניתן לסמוך עליהם הם היהודים והצ'רקסים. האחרים, לדעתו, לא היו בשלים עדיין כדי לקבל מרות מסגל פיקוד בריטי, ולאור הרגישות הקיימת באפשרות הצבתם של קצינים או מש"קים יהודים כמפקדים על חיילים ערבים הוא גורס כי לעת עתה יש צורך לשמור על מספרם של המפקדים הבריטים.
קצינים יהודים ראשונים בחיל.
מכתבו של ביושר נשא פרי לפחות בחלקו. לימים החזיקו בתפקידי הקצונה המקצועית אשר הוזכרו במכתבו של ביושר קצינים יהודים. הנרי לודמר, יליד צפת, היה קצין התשלומים של חיל הספר. הוא היה מראשוני המגויסים למשטרה המעולה, עבר לחיל הספר ושירת בו כמעט עד לפירוקו בשנת 1948. הוא היה למעשה הקצין היהודי הבכיר ביותר בחיל ואיש הקשר הראשי של אנשי המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית עם פיקוד החיל. קצין אחר, אברהם כ"ץ שימש בתפקיד של קצין אפסנאות.
קצין יהודי אחר ששרת בחיל היה ד"ר חיים אפלבאום, וטרינר, יליד זכרון יעקב ובן לאחת המשפחות הוותיקות בה. הוא סיים את חוק לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית. אפלבאום התגייס לחיל הספר בשנת 1928 ושירת במשך שנים רבות כווטרינר של החיל. הוא היה מוצב במחנה מיוחד שהוקם בג'סר אל מג'מע (ליד קיבוץ גשר) בו הקים חוות סוסים מיוחדת. בחווה זו, בנוסף לטיפול הווטרינרי השוטף בסוסי החיל דאג גם לריבוי של סייחים לפי הצבעים הרצויים. שכן, הסוסים שעליהם רכבו לוחמי החיל חולקו לפלוגות השונות לפי צבעים שונים ואפלבאום דאג לעתודה מספקת של סוסים לפי החלוקה הנכונה של צבעים. במסגרת תפקידו זה קשר אפלבאום קשרים אמיצים עם המלך עבדאללה ואף קיבל ממנו סוס ערבי אציל במתנה. לימים רכב אפלבאום על הסוס הזה במצעד יום העצמאות הראשון של מדינת ישראל ומאוחר יותר העניקו למשטרת ישראל.
שנות ה-30.
המשך המאבק על גיוס היהודים.
בשנת 1932 מנה החיל 49 יהודים. החששות שהיו מנת חלקם של העוסקים בדבר בהנהלת הסוכנות לא התבדו. יהודים מעטים התקבלו לחיל הספר. רובם ככולם לא בתפקידי לוחמה. כל אותו הזמן לא חדלו גורמים במחלקה המדינית של הסוכנות להמשיך וללחוץ על ממשלת המנדט להכניס עוד ועוד יהודים לחיל הספר. שיקולים מדיניים ברורים עמדו לנגד עיניהם של פקידי ממשלת המנדט בבואם להשיב בשלילה על פניותיהם של נציגי היישוב המאורגן לגייס יהודים נוספים לחיל הספר.
מנגד, מספר שיקולים היו לנגד עיניהם של נציגי היישוב היהודי בבואם לנסות ולהכניס עוד ועוד יהודים לחיל הספר.
על בסיס שיקולים אלה נוהלה במשך שנות השלושים חליפת מכתבים ערה בין הנהלת הסוכנות לבין ממשלת המנדט. בקיץ 1932 ניהל חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות, תכתובת חריפה עם הנציב העליון, סר ארתור ווקופ. תכתובות נוספות נוהלו גם על ידי יצחק בן-צבי, שהיה אז יושב ראש הוועד הלאומי. כמו כן, היה מעורב גם פנחס רוטנברג, מייסד ומנהל חברת החשמל לארץ ישראל, שהיה מעורב באינטרסים היהודים בעבר הירדן בעקבות היותה של תחנת הכוח בנהריים בשטח האמירות והיו לו קשרים הדוקים עם האמיר עבדאללה.
אחת הסיבות שגרמו, בשנותיו הראשונות של חיל הספר, לגיוס הדליל של יהודים לשורותיו, היא האפליה על רקע שפה. אחד מתנאי הגיוס לחיל הספר הייתה ידיעת השפה הערבית. הנהגת היישוב התרעמה קשות על דרישה זו והעלתה שני טיעונים בעניין: הטיעון הראשון הוא שלפי תנאי המנדט הבריטי על ארץ ישראל יש מעמד שווה לשפות העברית והערבית. טיעון חזק יותר ומעשי הרבה יותר היה ציון העובדה שבעוד יהודים לא התקבלו לשירות בחיל הספר על רקע אי ידיעת השפה הערבית, התקבלו אליו ערבים רבים שאפילו את שמם לא ידעו לחתום.
באוקטובר 1935 התקיימה בזרקא פגישה של אליהו אפשטיין וראובן זסלני מהמחלקה המדינית של הסוכנות ושל משה ברכמן מהתאחדות עולי גרמניה עם הנרי לודמר, הקצין היהודי הבכיר ביותר בחיל הספר. בפגישה פרס לודמר בפני בני שיחו את מצבם העגום של החיילים היהודים בחיל הספר.
לפי דיווחו מספר החיילים היהודיים בחיל עמד באותה העת על 30 איש. מספרם של כלל החיילים בחיל הספר עמד באותה עת על 850. כמו כן הציג לודמר בעיות נוספות. הוא ציין כי בפברואר 1936 עומדים לגייס לחיל הספר כ-200 אנשים נוספים. גיוס זה אמור להתבצע מתוך רשימת המתנה של אנשים שהגישו כבר בקשות לגיוס וביניהם אין אף יהודי. הוא הציע לנהל משא ומתן מרכזי עם השלטונות ולהכניס יהודים מחוץ לרשימה כדי שיתקבלו כמה שיותר יהודים. כמו כן הוא ציין כי הוא יוכל להפעיל את השפעתו על פיקוד החיל כדי לזרז את הכנסתם של יהודים נוספים אך, כאמור, ללא קיום משא ומתן מרכזי השתדלותו לא תהייה יעילה.
לודמר יידע את בני שיחו כי קיימת מגמת הסבה של חיל הספר למיכון ולפיכך יהיה צורך באנשי מקצוע מתאימים כמו מכונאים ונהגים. כקצין בכיר שמשפחתו גרה בזרקא במגורי המשפחות הוא הציג בעיה הנוגעת לו ולבעלי משפחות נוספים המשרתים בזרקא. לפי דווחו עמד מספר הילדים היהודים הגרים בזרקא עקב שירותם במקום של אבותיהם על שמונה. מספר זה היה גדול יותר בעבר ובעלי משפחות לא מעטים התפטרו מהשרות עקב הקשיים הכרוכים בהחזקת משפחה במקום. הוא הציע כי הנהלת הסוכנות תשקול שליחת מורה או גננת למקום כדי לפתור את בעיית החינוך של הילדים.
בראשית פברואר 1936 כתב יצחק בן-צבי למשה שרתוק כי קיבל מידע מחייל יהודי שסיים את שירותו בחיל הספר על כך שמספר היהודים בחיל ירד כבר ל-17 איש ומתוכם רק 3 קצינים. לצורך הרחבת המאבק על גיוס יהודים נוספים לחיל גויסו בר כוכבא מאירוביץ' ואליהו אפשטיין. הם דנו עם אנשי הקשר שלהם בממשלה והציעו שיסכימו שתתקבל לפחות קבוצה של 10–15 איש. במרץ 1937, שוחח משה ברכמן מהתאחדות עולי גרמניה עם מרטין וורניצקי, יוצא גרמניה, שמשרת כמכונאי בחיל הספר. בשיחה זו נמסר כי מספר היהודים בחיל עומד כבר על 28 איש. כמו כן ציין וורניצקי לטובה את הקבוצה שנשלחה בדצמבר שעבר.
חיל הספר בשנות המרד הערבי הגדול.
עם פרוץ המאורעות של 1936 - 1939 שולב חיל הספר בכוחות הביטחון וניתן היה למצוא את יחידותיו בכל רחבי הארץ ובייחוד בשטחי בקעת הירדן. החיל הציב מארבים ומחסומים, בצע פטרולים והשתתף בפעולות יזומות נגד הכנופיות. בגלל הרכבו האתני, שהיה למעשה ערבי טהור מצאו עצמם לוחמי חיל הספר נאבקים בבני עמם. כל עוד היו לוחמים אלה תחת פיקודם של קצינים בריטים הייתה פעילותם יעילה, אולם משעה שהנסיבות חייבו את פיצולם של הכוחות ליחידות קטנות ולפיכך להשאירם תחת פיקודם של קצינים מקומיים, לרוב ערבים, היה קשה לתת בהם אמון.
חוסר אמון זה היה גם מנת חלקם של השוטרים הערבים ששרתו במשטרת ארץ ישראל, לפיכך הואט קצב גיוסם של שוטרים ערבים חדשים למשטרה וכמו כן גם לחיל הספר. גישתו של הנציב העליון ארתור ווקופ לסוגיה זו הייתה, שלאור התעצמות המרד ערבי אין זה יהיה מן ההגיון לתת נשק בידיהם של ערבים נוספים.
בהקשר לטענת הנגד, שהובעה מצדם של גורמי ביטחון בהנהגת יישוב היהודי, ואשר גרסה כי יש להגדיל באופן משמעותי מאוד את מספרם של היהודים בחיל הספר, לאור חוסר נאמנותם של הערבים בחיל, או לחלופין להקים חיל ספר יהודי שישמש משקל נגד, הביע הנציב העליון את דעתו כי אין זה מין הראוי לנקוט לעת זאת בצעד שכזה לאור המתיחות השוררת ממילא בין יהודים לערבים. ואף על פי כן היה צורך לתגבר את כוח האדם של חיל הספר. מטרה זו הושגה על ידי גיוסם של שכירי חרב יוונים וטורקים מקפריסין שהיו ידועים כלוחמים מצוינים.
לאור כל האמור לעיל היה ברור כי דרכם של יהודים לתפקידי לוחמה בחיל הספר חסומה למעשה. יעברו עוד שנים אחדות בהן יישאר מספרם של היהודים בחיל קטן מאוד ואלה יועסקו רובם ככולם בתפקידי שירותים או בתפקידים מקצועיים שונים. במקרים מעטים יחסית הצליחו ארגוני המחתרת להחדיר מאנשיהם לחיל הספר, או לקשור קשר עם אנשים שכבר היו בו ולנצל אותם לצורכי השגת נשק, תחמושת וציוד שהוברחו מהמאגר של חיל הספר על ידי אותם יהודים.