הקרקס הבריטי הוא השדה העיקרי בו חוקר כרמלי ובאמצעותו הוא בוחן את המודרניות. לצורך זה, ביצע עבודת שדה בקרקס בריטי נודד בשנים 1975 - 1979. במהלך השנים שעברו מאז, ערך ביקורים חוזרים ונשנים בקרקס הבריטי, וחזר לעבודת מחקר נוספת בשנים 2002 - 2003.
נוודות.
מאמריו הראשונים של כרמלי עסקו בניתוח הנוודות של הקרקס של אמצע שנות ה-70. אנשי הקרקס הם נודדים, אבל חשוב יותר מהנודדים עצמם הוא אתוס הקרקס כקרקס נודד והצגתם של הנוודים. ההצגה העצמית של הנודד ככזה שלא שייך לשום מקום ולשום היסטוריה מקומית. המאפיין את הצגת הנוודות הוא האפקט של התנועה המתמדת של הקרקס, (כל החוזים הם קצרי טווח, הקרקס עוזב את המקום מהר גם אם צפוי להיות קהל מחר) והאובייקטיפיקציה העצמית המצויה בלב ההצגה העצמית שלו (ההצגה העצמית עוברת את גבולות הזירה, מקיפה את כל המגעים בין אנשי הקרקס ותושבי המקום, כל מגע הוא הזדמנות להצגת הנווד ולפרסומת עצמית.)
השוליות החברתית ובעיקר האובייקטיפיקציה העצמית יוצרים אצל הקהל אשליה של טוטאליות: על ידי הקרקס שהוא חיצוני להיסטוריה ולמקום נוצרת אשליה בקרב הצופים, של זמן היסטורי, קהילה, וביוגרפיה שהקרקס הוא מחוצה להן. בהופעה שהיא מתרחשת במגע שבין המבצעים והקהל, נוצרת אשליה של טוטאליות, כזו שמשבר המודרנה יוצר את הגעגועים והנוסטלגיה אליה.
דמויות בקרקס.
כרמלי הקדיש מאמרים ספציפיים לדמויות רבות בקרקס: הקוסם, האקרובט, מאלף החיות, המוקיונים, הפריק – הגמד.
למרות שמבחינה היסטורית שורשיו של הקרקס הנודד ביריד, בעיני אנשי הקרקס מהווה היריד "אחר" בזוי, מקום של הונאה ואחיזת עיניים לעומת הקרקס שהוא "אמיתי". הקוסם מציג הופעתו (הליכה על חרבות, בליעת אש) בלבוש פקיר ובלבוש אינדיאני ישיש. הקוסם עושה משהו תיאטרלי שעורר התנגדות רבה. הגמד – הפריק – גם הוא מדמויות היריד. ביריד הוא יצור אזוטרי, מסמן של גבולות האנושי, ואילו בקרקס הוא מופיע עם המוקיונים. כאן הוא מהווה איום: אם הפריק הוא אנושי, האנושי נושא בתוכו את הפריק. מאלף האריות עומד כאדם/תרבות מול חיות/טבע, אך בקרקס הוא גם דומה לחיה – הקרקס יוצר את חיצוניותו על ידי שהוא מפרק ומשווה קטגוריות וניגודים בסיסיים (תרבות טבע) בקוסמולוגיה של הקהל.
החיים בפנים - משפחות.
בשנות ה-70 היו הקרקסים באנגליה מאורגנים במשפחות. משפחות היו בעלות קרקסים ואליהן נוספו משפחות של מבצעים. מלבד היותן בסיס לכוח עבודה, המשפחות גם הופיעו ככאלה בזירה והופעת "משפחה" (אפילו כשאיננה ממש כזאת) הייתה חשובה לקהל, ליצירה של האילוזיה של "קהילה" ו"משפחה" אצל הקהל כמו גם למסרים לאומיים ולאומניים שהקרקס הביא עמו. ההצגה העצמית של המשפחות השפיעה על הדינמיקה הפנימית ביחסי המשפחה וחיי היום יום של חבריה.
הגוף האקרובטי בקרקס והספורט.
גם הקרקס המודרני וגם הספורט המודרני הופיעו במאה ה-19. כרמלי מראה במחקריו כיצד הם מנוגדים אך עדיין משלימים; שניהם מייצגים את ההגמוניה של הבורגנות וגם את משבר המודרנה. הגוף הספורטיבי משעתק באופן סמלי את התפיסות הבורגניות של היררכיה, כמותיות, וזמן ליניארי – פרוגרסיבי. לעומת זאת, האקרובטים ב"קרקס המסורתי" כלומר – הקרקס של עידן המודרניות, עוברים חיפצון והוצאה אל מחוץ לזמן וליחסים החברתיים. בעולם המודרני המקוטב והממוסחר, מעורר האקרובט אובייקטיפיקציה מדומה ונוסטלגיה אצל הקהל. הצופים שרואים בקרקס את ה"really, real" חווים למעשה את אשליית ה"really, real" של עצמם.
חיות בקרקס, התאכזרות לבעלי חיים, תקשורת inter-species.
על פי כרמלי ההקשר העיקרי של מופעי חיות בקרקס הוא הרציונליזציה של הטבע, ניצחון התרבות על הטבע, כמו גם החרדות והפחדים שמעוררת התרבות שהתרחקה מקרקע הטבע עליה היא הושתתה. כל אלה לדעתו מאפיינים את עידן המודרניות והפוסט-מודרניות. במאמרים המפרשים את מופעי החיות (פילים, אריות) בקרקסים הבריטיים, מנותחים המופעים הללו כפי שהם מביאים לידי ביטוי את הדיכוטומיה המערבית של טבע/תרבות, כמו גם את הסחף שלה. אולם, האובייקטיפיקציה והטשטוש של הדיכוטומיה בקרקס כפי שהציבור רואה אותה, מעוררים גם נוסטלגיה ואשליה של שלמות. (...)
סוגיה מעניינת הממקמת את הקרקס המסורתי בין מודרנה לפוסט-מודרנה היא סוגיית ההאשמה ב"התאכזרות לבעלי חיים" ותגובות הציבור במהלך ההופעה. כרמלי טוען שיותר משבעלי החיים באמת סובלים בקרקס, דבר שהוא נדיר במציאות, הרי שהמראה של גופות מאולפים וחוויית ההפרה של "ההתנהגות הטבעית" של הטבע כפי שמעוררים באמצעות ההצגה של בעלי החיים הן שעומדות בבסיס ההאשמות באכזריות. עבור רוב הצופים של הקרקס המסורתי, חוויה זו היא מרכיב ותנאי לאשליית הקרקס: עבורם הגופות המאולפים של בעלי החיים בקרקס כמו גם הגוף המחופצן של אקרובט הקרקס, מביאים את הקרקס כמעבר לדיכוטומיות של אדם/חיה, תרבות/טבע. אצל האחרים, אותו מראה מעורר התנגדות עם מחמת רומנטיזציה בורגנית של הטבע, ואם מתוך תפיסות מאוחרות יותר המבטלות את הניגוד טבע/תרבות ומצדדות בדיאלוג ביניהן.
בהקשר זה, עוסקים גם מחקריו של כרמלי העוסקים בעצם האפשרות של תקשורת בין חיה לאדם.
מתודולוגיה.
המבנה החברתי הסגור של הקרקס מקשה על חקירתו. קושי נוסף מהווה המבנה של הצגה עצמית מתמדת וטוטאלית שהופכת גם לחלק מהאמונות של הצופים אודות "האמת" הקרקסית וכן גם תפיסת המציאות של אנשי הקרקס עצמם. בשביל אלה, האחרונים מהווים ההצגה העצמית והאובייקטיפיקציה העצמית תנאי קיומי (ולא רק כלי לפרנסתם). כרמלי מקדיש מאמרים מיוחדים לשאלות של עבודה אתנוגרפית ושל הבעיות האפיסטמולוגיות הכרוכות בחקר הקרקס.
המעבר ממודרניות לפוסט מודרניות.
הקרקסים המסורתיים עברו טרנספורמציה יסודית מאז שנות ה-70. עם המעבר מהמודרניות לפוסט מודרניות. השתנה מראה האקרובט כאובייקטיפיקציה של גוף, התמעטה ההנגדה של טבע/תרבות (חיות כמעט ונעלמו מהופעות הקרקס), הנוסטלגיה לטוטאליות ולאותנטיות אשר הזינה את הקרקס הנודד הפכה במידה רבה לבלתי רלוונטית. הקרקס החדש השתלב בהצגות תיאטרון וריקוד, ומצד שני הפך לנושא ומופע שמשמש במרכזים קהילתיים ובאינטגרציה של שכבות חברתיות חלשות. מעמדו הסמלי של הקרקס הוזז מהשוליים למרכז. במהלך 2002 - 2003, ביצע כרמלי התבוננויות ותיעד חומרים רבים הנוגעים לתמורות אלה בבריטניה. חומר זה יהיה בסיס לשני פרסומים: האחד אוסף של מאמרים שנכתבו על ידי אנשי אקדמיה ואנשי קרקס, שהוא עוסק בעריכתן. האוסף עוסק בהיסטוריה ובקרקס העכשווי. הפרויקט השני הוא מונוגרפיה שתכלול 25 שנות פרספקטיבה על הקרקס.
היבטים חברתיים ופוליטיים של הספורט.
עניינו של כרמלי בספורט הוא בהקשר של ספורט ומודרנה, ובהשוואה של הספורט עם הקרקס (ראו לעיל). בניתוחו את הספורט בשדה הישראלי, חקר כרמלי גם את נגיעתם של מופעי ספורט מודרניים, עם החוקים שלכאורה אינם פוליטיים והם אוניברסליים, לסוגיות של כוח וזהות קולקטיבית, ושילובם בהצגת יריבויות לאומיות, אתניות ומעמדיות. ביציאתו מנקודת מבט זאת, חקר כרמלי יחד עם סטודנטים שלו נבחרת כדורגל פלסטינית שנכנסה לתוך ליגת העל הישראלית והתעמתה עם נבחרות יהודיות בערים שונות בישראל. המפגשים אפשרו לו לחקור זהויות מקומיות ולאומיות בהקשר ייחודי של קונפליקט אינטנסיבי. במחקרים, הוא בחן כיצד מתגבשות ומיוצגות הזהויות היהודית-ישראליות במשחקי כדורגל אל מול הפלסטיני כאחר אולטימטיבי. מאמרי הספורט שלו נוגעים בקודים הבסיסיים של הלאומיות היהודית, אך גם בוואריאציות מקומיות של הזהות היהודית-ישראלית, עם המאפיינים הגאו-פוליטיים המיוחדים אליהם. נותחה גם הרטוריקה הלאומנית של כתבות הספורט בעיתונות העברית והגלישה של "מסגרת המשחק" לתוך החיים האמיתיים.
צריכה.
הקונטקסטים הישראליים של צריכה קושרים יחד אלמנטים של מודרניות-פוסט מודרניות. הסצנה הישראלית באה לידי ביטוי בפלורליזם של מגזרים שונים (ביניהם: המעמד הבינוני-יהודי-חילוני, יהודים אולטרה אורתודוקסים, אזרחי ישראל פלסטיניים, ומהגרים רוסים.) עבור המעמד הבינוני-יהודי-ישראלי, הצריכה היא גם מרקם של "נורמליות", המקיימת מראית עין של שגרת היום יום בתוך חוסר השוויון הכלכלי הגובר והאינטנסיביות של הקונפליקט הישראלי-פלסטיני. כרמלי, בצוותא עם ד"ר קלמן אפלבאום מאוניברסיטת ויסקונסין, ערכו אסופת מאמרים באנתרופולוגיה של צריכה בישראל בה משתתפים גם כמה מתלמידיו של כרמלי.
פוסט מודרניזם, גוף, זהות: היבטים חברתיים ותרבותיים של טכנולוגיות הולדה.
את כל הפרויקטים בתחום זה ערך כרמלי בשיתוף עם רעייתו פרופסור דפנה בירנבוים כרמלי באוניברסיטת חיפה. מחקריהם המשותפים התרכזו בטכנולוגיות ההפריה החוץ גופית וההפריה המלאכותית. יחד עם חוקרים אחרים, סבורים גם הזוג כרמלי שסוגיות הנוגעות לטכנולוגיות רפואה חדשניות מעלות ומייצגות היבטים חדשים הקשורים לגוף בעידן הפוסט מודרני ומתבטאות בפירוק של מושגי הטבע, משפחה, הורות וזהויות מגדריות. בנוסף לכך, מעניינות הדרכים שבהן מהוות הטכנולוגיות החדשות כלי בידי המדינה וקבוצות שונות ביחסי כוח ותהליכים פוליטיים, וכאמצעי לקשור יחדיו את הפרט, הגוף הקולקטיבי, והאומה.
מגדר ומשפחה.
כרמלי מראים במחקריהם כיצד הכנסת הטכנולוגיות החדשות הביאה לידי ביטוי אך גם הכניסה תמורות ביחסי מגדר. היא הדגישה מחדש את גבולות יחסי הקרבה והאינטימיות המשפחתית.
משפחה, מעמד, מוביליות.