הארגונים הקוראים להחרים את ישראל קראו להטיל עליה גם חרם תרבותי. הם קוראים לחרם שכולל בין היתר פרסום ספרות בעברית והגעת אנשי תרבות כמו פסנתרנים, זמרים, להקות ואנשי ספורט. רוג'ר ווטרס, סולן להקת פינק פלויד, מוכר כמבקר פעיל של ישראל כבר יותר מ-20 שנה, הוא מתומכיו הפעילים והמוכרים ביותר של החרם. ווטרס מתכנן לפרסם מכתב ולקרוא בו לכל האמנים להפעיל חרם תרבותי על ישראל בשל ההתנחלויות וסיפוח שטחים ישראלי. גם אליס ווקר, סופרת פמיניסטית אמריקאית, סירבה להרשות את תרגום ספרה "הצבע ארגמן" לעברית ושואפת להשפיע על החברה הישראלית כך שזו תפעל למען הפלסטינים. לעומתם, באחת המועצות האזוריות בסקוטלנד הוחלט להחרים ספרים שמחברם ישראלי, כמחאה על התגובה הישראלית לספינת "המרמרה" ולא כדרישה לפעילות מדינית כלשהי. ישנם אמנים רבים שלא הביעו דעה פוליטית מפורשת לגבי ישראל אך ביטלו את הופעתם בישראל, על אף שקבעו הופעה בישראל, לאחר שהופעלו עליהם לחצים מצד תנועות התומכות בהחרמת ישראל. אמנים רבים ממשיכים להגיע לישראל מדי שנה, על אף ספיגת ביקורת מצד תנועות התומכות בחרם. חלק מהקוראים לחרם, בהם הקמפיין הפלסטיני לחרם אקדמי ותרבותי על ישראל, תומכים בהטלת חרם גם על פעילות תרבותית של ישראל, הנעשית על ידי גוף ישראלי רשמי או גוף הממותג כישראלי. כך לדוגמה, הפריעו פעילים פרו-פלסטינים לתזמורת הפילהרמונית הישראלית כאשר ניגנה בלונדון, בטענה שהיא "שגרירה תרבותית" של ישראל וכן הופעלו לחצים על אמנים שונים לא להופיע בפעילויות הקשורות לישראל בחו"ל.
לתמיכת ארגוני שמאל ישראליים בחרם התרבותי יש השלכות ציבוריות ופוליטיות. בכנסת יזמו את חוק החרם וחלק מהציבור הישראלי התאכזב תרבותית ואף התרחק פוליטית מעמדת אנשי השמאל הרדיקלי כתוצאה מפעילותם זו.
תמיכה וביקורת.
בעולם.
ארצות הברית וקנדה.
מבחינה היסטורית ועכשווית ארצות הברית וקנדה הן המדינות המביעות את מידת התמיכה הרבה ביותר לישראל. זאת למרות לחצים וניסיונות רבים לשנות את דעת הקהל וכך גם את דעת השלטון במדינות אלו. כשארצות הברית פועלת ומביעה באופן עקבי את תמיכתה בישראל באומות המאוחדות בהטלת וטו על החלטות אנטי-ישראליות, שלעיתים גם מתוארות כאנטישמיות.
תגובת ישראל - הסברה.
ישראל מגנה את החרם ופועלת למניעת החרמתה. בעקבות מעורבות של פעילי שמאל רדיקלי בישראל בקריאות לחרם על ישראל, חוקקה הכנסת את חוק החרם, אשר הופך קריאה לחרם על ישראל עוולה נזיקית אך לא הופך פעולות אלה לעבירה פלילית. למרות זאת, ישנה טענה שישראל לא מקצה מספיק משאבים להילחם בתעמולה הפלסטינית ובקריאות לחרם על ישראל. לדוגמה במשרד החוץ ישנו אדם יחיד המועסק בפעילות כנגד החרם BDS (אם כי ישנם אנשים נוספים שעבודתם מתקשרת לנושא, במשרדים אחרים). בפועל מתקיימת הסברה בעיקר מטעם ארגונים וקהילות יהודיות בחו"ל וכן אזרחים ישראליים. עם זאת, לדעת גורמים אחרים התקציב שניתן בישראל לפעילות נגד החרם הוא גבוה מכל תקציב שניתן על ידי ארגונים אנטי-ישראליים.
רוב הציבור במדינת ישראל והגופים הממלכתיים מתנגדים לחרם על ישראל באופן נחרץ, כאשר התמיכה בחרם מוגבלת למיעוט של פעילי וארגוני שמאל רדיקלי בישראל וערביי ישראל - חלקם תומכים ומעודדים את החרם באופן פעיל. בקרב הימין והשמאל הציוני בישראל קיימת התנגדות לחרמות על ישראל, כאשר חלקו של הציבור סבור שהחרם נגוע לעיתים במניעים אנטישמיים. כך לדוגמה ראש הממשלה בנימין נתניהו התייחס לאיומי החרם על ישראל:
גישה זו באה לידי ביטוי גם בדיון בכנסת ב-2015, בו אמרה שרת המשפטים איילת שקד שהקמפיין הוא חלק מהאנטישמיות החדשה ומטרתו היא דה-לגיטימציה ופגיעה במדינת ישראל. ראש האופוזיציה יצחק הרצוג הגדיר את החרם על ישראל כ"טרור אנטישמי מסוג חדש". עם זאת, מחברי מחקר שנערך מטעם "מולד - המרכז להתחדשות הדמוקרטיה", הנתפס כבעל אג'נדה שמאלית, טוענים כי כל ביקורת על ישראל נתפסת בעיני רבים כחלק מתהליך הדה-לגיטימציה הנעשה לישראל, כביכול, בעולם ולכן המבקרים נתפסים כאנטי-ישראלים.
עם זאת, בביקורת מבקר המדינה על פעילות מערך המדינה הדיפלומטי-תקשורתי בתנועת החרמות ובגילויי האנטישמיות בחו"ל נמצא כי בעוד המשרד לנושאים אסטרטגיים קיבל סמכויות ותקציבים על מנת להיאבק בחרמות נגד ישראל הרי שבשנת 2015 המשרד לא מימש את תוכנית העבודה האופרטיבית שלו וכן לא ניצל את מלוא התקציב. מאידך, במשרד החוץ הצטברו ידע וניסיון שיכולים לסייע במאבק בחרמות נגד ישראל ושהמשרד לנושאים אסטרטגיים חסר, לדעת משרד מבקר המדינה, אך לטענת משרד החוץ אין לו התקציב הדרוש לצורך הקצאת כוח אדם בהיקף מספק לנושא.
תגובת ישראל - פעילות משפטית.
בשנת 2011 חוקקה הכנסת את חוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם, הקובע שכל קריאה פומבית לחרם תרבותי, אקדמי או כלכלי על אדם או גורם כלשהו רק מחמת זיקתו למדינת ישראל, מוסד ממוסדותיה או אזור הנמצא בשליטתה, היא בגדר עוולה אזרחית, שמהווה עילה לתביעה נזיקית אזרחית על ידי אותו אדם או גורם, כאשר קיימת אפשרות סבירה שהקריאה תביא להטלת חרם ושמפרסם הקריאה מודע לאפשרות כאמור.
במטרה להיאבק בחרם על ישראל ובקמפיין ה-BDS יזמה ב-2015 שרת המשפטים איילת שקד תוכנית לוחמה משפטית שעיקרה תביעות אזרחיות ופליליות נגד פעילי וארגוני החרם בגין פגיעה בסחר, אפליה וגזענות.
במרץ 2017 תוקן חוק הכניסה לישראל, המסדיר את כניסתם לישראל של מי שאינם אזרחי ישראל ואת האישור לשהייתם בישראל של מי שאינם אזרחי ישראל או עולים חדשים, ונוסף לו סעיף 2(ד) הקובע: "לא יינתנו אשרה ורישיון ישיבה מכל סוג שהוא, לאדם שאינו אזרח ישראלי או בעל רישיון לישיבת קבע במדינת ישראל, אם הוא, הארגון או הגוף שהוא פועל בעבורם, פרסם ביודעין קריאה פומבית להטלת חרם על מדינת ישראל, כהגדרתו בחוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם, התשע"א-2011, או התחייב להשתתף בחרם כאמור".
בהתאם לחוק זה ניתנה באפריל 2018 הוראה למנוע את כניסת ראש עיריית דבלין, שהיה בדרכו לראמאללה, עקב קשריו ל-BDS. עקב תקלה הוא נכנס. באוקטובר 2018 נמנעה כניסתה לישראל של לארה אל-קאסם, סטודנטית אמריקאית שהגיעה לישראל לשם לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים, בנימוק שהיא פעילת BDS; לאחר שערערה עד לבית המשפט העליון ביטל האחרון את ההחלטה למנוע את כניסתה, בנימוק שמשום שאל-קאסם חדלה מפעילות חרם, ואופייה המינורי יחסית של הפעילות המדוברת, די בהחלטתה ללמוד בישראל כדי להטות את הכף, ולשלול את החשש מפני ניצול לרעה של השהות בישראל, ואל-קאסם הורשתה להיכנס לישראל.
CM.170 מגיסטר
JIVE Records
אסאטה שאקור
אסאטה אולוגבלה שאקור (באנגלית: Assata Olugbala Shakur; נולדה ב-16 ביולי 1947 כג'ואן דברה ריימונד – ידועה גם בשם משפחתה לאחר הנישואים: צ'סימארד) היא פעילה אפרו-אמריקאית, חברה במפלגת הפנתרים השחורים (BPP), ובצבא השחרור השחור (BLA), אשר הורשעה ברצח, נמלטה לקובה ובה קיבלה מקלט מדיני.
ב-1977 הורשעה שאקור ברצח שוטר ופציעת שוטר אחר במהלך אירוע ירי בניו ג'רזי ב-1973. ישבה בכלא במהלך רוב שנות ה-70, עד שנמלטה ב-1979. לאחר מספר שנים במנוסה, הגיעה לקובה ב-1984, שם קיבלה מקלט מדיני, וממשיכה להתגורר שם מאז. ב-2 במאי 2005 הכריזה הבולשת הפדרלית עליה כטרוריסטית מקומית (אמריקאית) והציעה פרס של מיליון דולר על סיוע בלכידתה. ב-2 במאי 2013 הכניסה אותה הבולשת הפדרלית לרשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר, והיועץ המשפטי של מדינת ניו ג'רזי הוסיף עוד מיליון דולר לפרס על ראשה. היא האישה הראשונה להתווסף לרשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר.
נעוריה ותחילת הפעילות הפוליטית.
אסאטה שאקור נולדה בקווינס שבניו יורק, בשם ג'ואן דברה ביירון (JoAnne Deborah Byron). הוריה התגרשו זמן קצר לאחר לידתה. שאקור העבירה את ילדותה המוקדמת בין בית אמה בניו יורק לבית סביה בווילמינגטון שבקרוליינה הצפונית, בדרום שהיה מופרד גזעית באותה תקופה. היא נשרה מלימודיה בתיכון בגיל 17, ובשלב מסוים אף ברחה מהבית. היא התגוררה אצל אנשים זרים, לדבריה, חוותה תקיפה מינית, לא הצליחה למצוא עבודה והתקיימה מגנבה. כשדודתה מצאה אותה חיה כך היא לקחה אותה אליה הביתה, ובעזרתה סיימה שאקור לימודי תעודה, שאפשרו לה ללמוד לתואר ראשון בסיטי קולג' של ניו יורק בשנות ה-20 לחייה.
שאקור השתתפה במגוון פעילויות פוליטיות בעת לימודיה לתואר, כולל הפגנות נגד מלחמת וייטנאם, שביתות נגד העלאת מחירי שכירות, ופעולות נגד גזענות ואפליה. שאקור נעצרה על ידי המשטרה בפעם הראשונה ב-1967, כאשר היא ועוד כמאה סטודנטים חסמו את הכניסה לבניין במכללה. שאקור וחבריה הפגינו נגד היעדר קורסים בלימודי שחורים בתוכנית הלימודים, וכן היעדרם של חברי סגל שחורים.
בזמן לימודיה, ב-1967, נישאה ללואיס צ'סימארד (Louis Chesimard). השניים נפרדו כעבור שנה, ובאוטוביוגרפיה שלה ייחסה שאקור את הפרידה לחוסר הסכמה לגבי תפקידי מגדר.
לאחר סיום לימודיה בגיל 23, החלה בפעילות בארגון רדיקלי בשם הפנתרים השחורים. שאקור הפכה לאחת ממנהיגי התא בהארלם. היא עזבה את הארגון בעקבות התנהגות שהגדירה כ"מצ'ואיסטית" בארגון הפנתרים השחורים, ומה שלדבריה היה אי-התמקדות בהיסטוריה שחורה: