קלוב החופשי בתנועתו, מציית לכל דבריו של חאם, מסיע אותו בכיסא גלגלים ממקום למקום. קלוב מביא לחאם דברים לבקשתו ומשמש לחאם העיוור כעיניים. גם כשחאם משחרר אותו מתלותו, הוא נשאר עם חאם, כי אין לו לאן ללכת. חאם מתעלל בהוריו, מאכיל אותם במזון כלבים וגם זה במשורה. מכיוון שההווה רע, ההורים – נאג ונל - שוקעים בנוסטלגיה לעבר העבר. כל הדמויות מצויות בחוסר תקווה לעתיד ונשאר רק המוות שיגיע.
ניתוח ופרשנות.
הכותרת האנגלית לקוחה מסוף משחק השחמט, שלב בו נותרים מעט כלים על הלוח (הכותרת הצרפתית מתייחסת למשחקים נוספים פרט לשחמט ובקט קונן על כך שאין מילה אנגלית שזהה למילה הצרפתית); בקט בעצמו היה שחמטאי נלהב.
נטען שהוא מתייחס ל "ham actor" (שחקן המשחק בצורה מוגזמת) ולחם בן נח, בעוד קלוב הוא גרסה מקוצרת של Clown (ליצן), סברה אחרת היא שהוא מתייחס ל- cloven hoof (טפרי השטן) ול- glove (כפפה, ייתכן שזהו הדהוד של hand (יד) ו- glove) ייתכן שנאג מגיע מ- nagging (נדנוד) ומהמילה הגרמנית nagen (לכרסם). נל מזכירה את נל הקטנה, גיבורת ספרו של צ'ארלס דיקנס, "בית ממכר עתיקות".
בדומה לכך האם יכול להיות קיצור של Hammer (פטיש) וייתכן שקלוב הוא clove (צפורן). פטיש וצפורן מייצגים היבט אחד של מערכת היחסים ביניהם.
לאור זאת, נאג ונל בהיותם ביחד יכולים להתייחס למילה הגרמנית Nagel (צפורן); אולי זוהי התייחסות מעורפלת בכתוב לשכנתו של האם, האם פג. במאמר "לגרש את השדים מתוך בקט" (Exorcising Beckett) בכתב העת הספרותי The Paris Review, טוען לורנס שיינברג שלפי בקט שמות הדמויות מציינות את ההתייחסויות הבאות: חאם הוא Hammer (פטיש), קלוב הוא clou (המילה הצרפתית לצפורן), נאג הוא nagel (המלה הגרמנית לצפורן), ונל בגלל שהוא דומה למלה האנגלית nail (צפורן).
רובי קוהן בספרה "בחזרה לבקט" (Back to Beckett), כותבת ש"השורה האהובה ביותר על בקט במחזה היא מסקנתו של קלוב מהבחנתו שנאג בוכה "אז הוא חי".
אבל בברלין הוא חש שהמשפט החשוב ביותר הוא כשנל אומרת "אין דבר יותר מצחיק מאומללות".
לפי הסבר זה הוא ביים את המחזה כדי להראות את העונג שבאומללות.
ההיסטוריה של ההפקה.
הצגת הבכורה של המחזה הייתה ב-3 באפריל 1957, בתיאטרון רויאל קורט, לונדון, בבימויו של רוג'ר בלין, שגם גילם את דמותו של חאם, ז'אן מרטן היה קלוב, ז'ורז' אדה היה נאג וקריסטין שינו הייתה נל. מאוחר יותר עברה ההפקה לתיאטרון שאנז אליזה, פריז. הפקות מוקדמות אחרות היו בתיאטרון שרי ליין, ניו יורק, ב-28 בינואר 1958, בבימויו של אלן שניידר. לסטר רולינס גילם את דמותו של חאם ואלוין אפשטיין וג'ראלד היקן לסירוגין, גילמו את דמותו של קלוב; הפקה מוקדמת נוספת הייתה ברויאל קורט בבימויו של ג'ורג' דווין, שגם גילם את דמותו של חאם, בעוד שג'ק מקגוורן גילם את דמותו של קלוב.
בקט עצמו ביים שתי הפקות של המחזה: בתיאטרון שילר, וורקשטאט, ברלין, ב-26 בספטמבר 1967, עם ארנסט שרדר בתפקיד חאם, הורסט בולמן בתפקיד קלוב ובריברסייד סטודיוס, לונדון, במאי 1980, עם ריק קלוצ'י (Cluchey) בתפקיד חאם ובאד תורפ בתפקיד קלוב.
ב-1974 ביימה את המחזה ג'ואן אקאלייטיס בתיאטרון הרפרטוארי האמריקני, בקיימברידג', מסצ'וסטס. ההפקה לוותה במוזיקה פרי עטו של פיליפ גלאס ותפאורתו הייתה של תחנת רכבת נטושה. הוצאת גרוב (Grove Press), בעלי זכויות היוצרים על יצירותיו של בקט, נקטו בצעדים משפטיים נגד התיאטרון. העניין יושב מחוץ לבית המשפט באמצעות הסכם שלפיו הוכנסה לתוך התוכניה, ציטוט מתגובתו של בקט עצמו:
ב-2005 טוני רוברטס כיכב כחאם בהפקה בבימויה של שרלוט מור בתיאטרון הרפרטוארי האירי בעיר ניו יורק. השחקנים הנוספים היו אלווין אפשטיין בתפקיד נאג, אדם הלר בתפקיד קלוב וקתרין גרודי בתפקיד נל.
ב-2008 הועלה המחזה באקדמית ברוקלין למוזיקה, בכיכובם של ג'ון טורטורו כחאם, מקס קאסלה כקלוב, אלוין אפשטיין כנאג ואליין סטריץ' כנל. סם מנדס היה אמור לביים את המחזה, אבל לבסוף הדבר לא יצא לפועל ואנדריי בלגריידר ביים במקומו.
להקת התיאטרון הבריטית קומפליסיטה (Complicite) הציגה את המחזה בתיאטרון ווסט אנד, לונדון. מארק ריילנס גילם את דמותו של חאם וסיימון מקברני גילם את דמותו של קלוב, תום היקי היה נאג ומרים מרגוליס הייתה נל. הצגת הבכורה נערכה ב-2 באוקטובר 2009 בתיאטרון דאצ'ס (Duchess Theatre), מעצב התפאורה היה תים האטלי.
המחזה בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי.
1. תיאטרון זירה – ספטמבר 1968
2. תיאטרון חיפה, הצגת בכורה: 14 בפברואר 1971
3. המרכז התיאטרוני בנווה צדק, הצגת בכורה: 1988
4. תיאטרון חיפה, הצגת בכורה: 2004
5. תיאטרון החאן, הצגת בכורה: 24 באפריל 2010
סופמשחק
גאורגי צ'יצ'רין
גאורגי ואסילייביץ' צ'יצ'רין (ברוסית: Георгий Васильевич Чичерин (12 בנובמבר (הלוח היוליאני, 24 בנובמבר לפי הלוח הגרגוריאני) 1872 - 7 ביולי 1936) היה דיפלומט רוסי
וסובייטי, שר החוץ של ברית המועצות בשנות ה-20 של המאה ה-20.
גאורגי צ'יצ'רין נולד באחוזה משפחתית במחוז טמבוב למשפחה אצילה. אימו הייתה ממשפחת גרמנים-בלטים וקרובי משפחתה רבים היו דיפלומטים. המשפחה הייתה דתייה מאוד.
בשנים 1891-1896 צ'יצ'רין למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג בפקולטה לפילוסופיה והיסטוריה. בשנת 1897 הוא החל לעבוד במשרד החוץ הרוסי, בו עבד גם אביו.
צ'יצ'רין מאוד אהב מוזיקה ותרם רבות להכרת יצירות של ריכרד וגנר ופרידריך ניטשה ורוסיה. בשנת 1904 הוא התקרב למנשביקים ונסע לגרמניה למרות שבאופן רשמי היה בשרות משרד החוץ.
בשנת 1905 צ'יצ'רין הצטרף באופן רשמי למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. הוא היה פעיל במנגנון המפלגתי ובשנת 1907 השתתף בוועידת המפלגה בלונדון. בשנת 1907 הוא נעצר בברלין עקב שימוש בדרכון מזויף. בסופו של דבר הוא הועבר לצרפת.
לקראת תחילת מלחמת העולם הראשונה צ'יצ'רין עבר ללונדון. צ'יצ'רין נבחר ליושב ראש הוועדה לעזרה למהפכנים העצורים בכלא הרוסי. בראשות צ'יצ'רין הארגון הפך להיות למוסד תעמולה נגד מדיניות השלטון הרוסי.
לאחר מהפכת פברואר צ'יצ'רין ארגן מעבר מהפכנים גולים לרוסיה. ב-22 באוגוסט 1917 הוא נעצר, אך שוחרר תוך זמן קצר. בינואר 1918 הוא חזר לרוסיה הסובייטית ומונה לסגן שר החוץ לב טרוצקי.
בשרות משרד החוץ הסובייטי.
במרץ 1918 צ'יצ'רין היה בין חותמי הסכם ברסט-ליטובסק. לאחר שטרוצקי עזב את תפקיד שר החוץ, צ'יצ'רין מונה לממלא מקום ומ-30 במאי 1918 לקומיסר עממי לענייני חוץ. הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1930.
ולדימיר לנין העריך את פועלו של צ'יצ'רין ותיאר אותו כ"בן אדם מוכשר, בעל ידע רב אך ללא יכולות ניהול".
צ'יצ'רין פעל רבות להוצאת המדינה מהבידוד הדיפלומטי. בשנת 1921 הוא הצליח להביא לחתימת הסכמים עם טורקיה, אפגניסטן ואיראן. בשנת 1922 הוא היה בראש המשלחת הסובייטית בוועידת ג'נובה במהלך חתם על הסכם רפאלו עם גרמניה. בשנת 1923 הוא עמד בראש המשלחת הסובייטית בוועידת לוזאן בה הוחלט על הסדרי מיצרים בין הים התיכון לבין הים השחור.
צ'יצ'רין היה ביחסים מתוחים עם סגנו מקסים ליטבינוב. כל עובדי משרד החוץ הסובייטי היו מעורבים במאבק בין שני האנשים.
בשנת 1928 צ'יצ'רין חלה ולמעשה ניהול המשרד עבר לסגנו. בשנת 1930 הוא הוצא לגמלאות באופן רשמי.
בשנת 1936 הוא נפטר והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. לאחר פטירתו, בתקופת סטלין פעולותיו של צ'יצ'רין בראש משרד החוץ לא הוזכרו כלל. בשנת 1988 צולם סרט קולנוע שהוקדש לתיאור פעילותו במשרד החוץ.
ויליאם נפייר, לורד נפייר התשיעי
ויליאם נֶפְּייר, לורד נפייר ה-9 (באנגלית: William Napier, 9th Lord Napier; ) היה קצין בצי המלכותי הבריטי, מדינאי ודיפלומט.
שנותיו הראשונות.
ויליאם נפייר היה בנו של פרנסיס נפייר, לורד נפייר ה-8 (1758-1823). הוא שירת כפרח קצונה בקרב טרפלגר וכלפטננט תחת פיקודו של תומאס קוקריין, ארל דָנדוֹלֶנד ה-10.
קורותיו כמדינאי ודיפלומט.
מ-1824 עד 1832 שימש נפייר, מתוקף היותו פיר סקוטי, נציג נבחר של סקוטלנד בבית הלורדים הבריטי.
בדצמבר 1833, עם פקיעת המונופול של חברת הודו המזרחית הבריטית על המסחר עם המזרח הרחוק, מונה לורד נפייר על ידי לורד פלמרסטון, שר החוץ וידיד של משפחת נפייר, למפקח הראשי הראשון על המסחר הבריטי בקנטון (כיום גואנגג'ואו), בסין. הוא הגיע למקאו ב-15 ביולי 1834 ולקנטון עשרה ימים לאחר מכן, כשמשימתו להרחיב את היקף הסחר הבריטי מאזור החוף אל עומקה של סין. נפייר, שהיה חסר את הניסיון הדיפלומטי והמסחרי הדרוש, לא הצליח להשיג את המטרה.
נסיונותיו להסדיר פגישה עם המשנה לקיסר בקנטון לא צלחו, ובשל התנהלותו וחוסר ניסיונו הדיפלומטי נוצר נתק תקשורת מוחלט בינו לבין הממשל הסיני. נפייר, נחוש להשיג את מטרתו ויהי מה, החליט להשתמש בכוח, ושלח את ספינות המלחמה "אנדרומקי" ("Andromache") ו"אימוג'ין" ("Imogene") אל מעגן וואמפואה (Whampoa) תוך הפרה מפורשת של צו המשנה לקיסר סין לוּ. כשניסו הספינות לפרוץ בעד הביצורים המגנים על מצר בוקה טיגריס, בשפך נהר הפנינים, נורתה עליהם אש תותחים מן החוף. הלחימה נמשכה תוך אבדות בשני הצדדים אך ללא הכרעה, ונפייר, שחלה בטיפוס, שב בסופו של דבר בספטמבר אל מקאו, שם מת ממחלתו ב-11 באוקטובר. הוא נקבר במקאו, אך לאחר זמן הועברה גופתו ונקברה מחדש באטריק שבסקוטלנד. לאחר מותו הציבה ממשלת בריטניה אנדרטה לזכרו בחזית בניין המכס במקאו. עמוד הזיכרון אבד לזמן מה, ומשנמצא הועבר אל בית הקברות של הונג קונג ואחר כך למוזיאון להיסטוריה של הונג קונג, שם הוא מצוי כיום.