שיר זה החליף את האינטרנציונל כהמנון לאומי ב-15 במרץ 1944. סטלין היה מוזכר במקור במילות השיר וזאת במסגרת טיפוח פולחן האישיות שלו, אך לאחר מותו והוקעת פשעיו בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ב-1956 מילות השיר המזכירות את סטלין היו לבלתי רצויות. מאז ועד 1977, מילות השיר לא הושרו כהמנון. ב-1977, לציון 60 שנה למהפכה, הוחזרו מילות ההמנון אך שונו כך שלא יכללו את סטלין, שינוי שערך מחבר הגרסה המקורית, מיכאלקוב. לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991 אימצה רוסיה המנון חדש, אולם בשנת 2000 בכהונתו של ולדימיר פוטין כנשיא אומץ ההמנון הסובייטי מחדש כהמנון של רוסיה, אך עם מילים חדשות שגם אותן כתב סרגיי מיכאלקוב, ולא כללו התייחסות ללנין, לקומוניזם ולדגל האדום.
גליל (רובה)
גליל הוא רובה סער ישראלי שפותח על ידי התעשייה הצבאית הישראלית על בסיס רוס"ר Rk 62 הפיני, שהוא נגזרת של ה-AK-47. הגליל שימש כרובה השירות של כוחות הביטחון הישראלים בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20: הוא היה הנשק התקני של חיל הרגלים הישראלי וחילות השדה של צה"ל במשך כמעט שני עשורים, והיה בשימוש תקופה ארוכה יותר במשטרת ישראל ובמשמר הגבול. גרסה של הנשק בשם "מגל" בקליבר 0.30 קרבין הייתה בשימוש במשטרת ישראל. הגליל נמצא גם בשימוש משמר הכנסת עד לרכישת התבור.
היסטוריה.
הגליל פותח במטרה להחליף ביחידות החי"ר הצהליות את תמ"ק העוזי ואת רובה ה-FN FAL שהיו בשימוש יחידות אלו במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים. בשנות ה-70 של המאה ה-20 חיפש צה"ל רובה סער ובחן שתי הצעות. בסופו של דבר נבחר הגליל - שתוכנן על ידי תע"ש, יעקב ליאור וישראל גלילי (בלשניקוב) - על פני הגל - הרובה של עוזיאל גל, ממציא ה"עוזי", הפיתוח זיכה את ממציאיו בפרס ביטחון ישראל לשנת תשל"ג.
הרובה נכנס לשירות בצה"ל כרובה הסער של חלק מחטיבות החי"ר ב-1974, אם כי מספר רובים חולקו עוד באמצע מלחמת יום הכיפורים. כבר מתחילת דרכו בצה"ל, סבל הגליל מתחרות קשה מצד ה-M-16, שסופק לצה"ל בכמויות גדולות ובמחיר זול ברכבת האווירית של מלחמת יום הכיפורים ובתהליך ההצטיידות שהתרחש לאחר אותה מלחמה. הגליל שימש חלק גדול מיחידות צבא ההגנה לישראל עד לשנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 1993 יצא הרוס"ר כליל משימוש כוחות החי"ר, בעקבות החלטה של מפקדת חילות השדה שקבעה שרובה ה-M-16 האמריקני עדיף עליו, במיוחד בקליעה ובמשקל. הרובה המשיך לשרת יחידות אחרות, ובמשך שנים שימש כנשקם האישי של חיילי חיל השריון וחיל התותחנים וביחידות מילואים, כמו כן שימש הרובה לטקסים רשמיים וייצוגיים. אחרוני רובי הגליל יצאו משירות צה"ל רק בסוף העשור הראשון של המאה ה-21.
הגליל שירת גם במשטרת ישראל ומשמר הגבול, כרובה השירות והנשק הארוך של השוטרים. בהמשך הצטיידה המשטרה גם ב"גלילון" (גליל מקוצר). בתחילת המאה ה-21 החל להיקלט במשטרה המיקרו-גליל (מג"ל) אך הרובה סבל מבעיות של אמינות והתחממות יתר ולכן לא נרכש בכמויות גדולות וננטש. בתחילת העשור השני של המאה ה-21 הוחלפו כלל הרובים הארוכים במשטרה מ-M1 קרבין ודגמי הגליל לרובי M-16 מקוצרים ורובי M4 קרבין (גרסה מקוצרת ומתקדמת של ה-M16A2). רובי גליל צלפים שהיו בשירות צלפי המשטרה לצד רמינגטון 700P הוחלפו ברובי SR-25 חצי-אוטומטיים ורובי PGM Ultima Ratio בריחיים.
הרובה שירת במשך שנים רבות במשמר הכנסת עד שהוחלף בתחילת העשור השני של המאה ה-21 ברובה המיקרו-תבור. עם זאת, רובי גליל מכודנים ממשיכים לשמש את משמר הכנסת בטקסים שונים, כגון בטקס הדלקת המשואות השנתי של יום העצמאות.
רובי גליל ורובים המבוססים על הגליל מיוצרים גם במפעלים מחוץ לישראל, ונמצאים בהיקפים שונים בשימושם של כוחות ביטחון במדינות רבות, בעיקר באמריקה הלטינית. הגליל הוא הרובה הסטנדרטי בצבא קולומביה, המשתמש בכלים מתוצרת חברת אינדוּמיל הקולומביאנית. בדרום אפריקה מיוצר רובה ה-R4, המבוסס על הגליל.
עם הפרטת מפעל הנשק הקל של תעש, עבר ייצור ופיתוח הגליל לחברת תעשיות נשק לישראל IWI.
חברת IWI אינה מייצרת יותר את רובי הגליל ה"קלאסיים", ומייצרת רק את גרסאות הגליל ACE המשופרות.
הנדסה.
רוס"ר הגליל מבוסס על רובה Rk 62 תוצרת פינלנד, שמבוסס בעצמו על הAK-47 (קלשניקוב) הרוסי, אך נעשו בו מספר שינויים, כגון שינוי קוטר הקליע מ-7.62 מ"מ, קוטר התחמושת הרווחת במדינות ברית המועצות לשעבר, ל-5.56 מ"מ, קוטר התחמושת שבשימוש ארצות הברית ונאט"ו. בנוסף, זכה הגליל למספר תוספות תכנוניות שנועדו להפוך אותו לרובה טוב לשטח עבור החייל הקרבי - אלה כללו דורגל קדמי המשמש גם כקוצץ גדרות תיל ומתאם לירי ררנ"ט. במהלך פיתוח הגליל, יצר ישראל גליל את רובה ה"בלשניקוב" (ע"ש שם משפחתו הקודם) שהיה AK-47 שהוסב לקנה 5.56 וחוברו לו דורגלים.
אחת הבעיות ההנדסיות הבולטות שלו היא הכוונת האחורית המורכבת על מכסה גוף הנשק, דבר שגורם ליציאה קלה מאיפוס בכל פירוק של הנשק. בעיה זו היא אחד הגורמים לחוסר הדיוק היחסי שלו.
דגמים.
לגליל מספר דגמים:
כדי להגביר את המכירות במדינות אחרות, מוצע ה"גליל" למכירה גם בקליבר 7.62 מ"מ מזרחי.
שמש (סדרת טלוויזיה)
שמש היא קומדיית מצבים ישראלית ששודרה בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת והופקה על ידי טדי הפקות בין השנים 1997–2004, ובמגוון ערוצי טלוויזיה הן של yes והן של HOT, וכמו כן התפרסמה באתר האינטרנט וואלה!.
התוכנית שופעת בסטריאוטיפים עדתיים במתכוון. במשך השנים היא זכתה לפופולריות נרחבת בישראל והפכה לאחת מסדרות הקומדיה המצליחות ביותר בטלוויזיה הישראלית ולסדרת קאלט.
"שמש" היא קומדיית המצבים הישראלית בעלת מספר הפרקים הרביעי בגודלו לאחר "סברי מרנן", "הפיג'מות" ו"החיים זה לא הכול". ב-13 במאי 2018 עלתה הסדרה בשידור חוזר בערוץ 12 באיכות HD.
הסדרה מגוללת את סיפורו של נחום שמש, שעבר מבאר שבע לתל אביב, והקים בה מסעדה בשם "אימפריית השמש", ברח' יהודה הלוי 93 פינת נחמני. דמותו מבוססת בחלקה על קורות חייו של השחקן המגלם אותו - צביקה הדר.
עלילת הסדרה.
עונה ראשונה.
בעונה הראשונה, כמו ביתר העונות, העלילה מתמקדת בבית הקפה "אימפריית השמש". בבית הקפה מוצגות שבע הדמויות הראשיות: שמש, בעל הבית הקמצן מבאר שבע; אתי, המלצרית התימנייה מלוד; ששי, הטבח הטיפש מנס ציונה; רקפת, מורה רוחנית וחברתה הטובה של אתי; בר, בנה החכם של רקפת; עוגן, השכנה הבלונדינית והטיפשה; טנצר, עורך דין חמדן. שמש, טנצר, בר ורקפת גרים באותו הבניין שמעל בית הקפה. במהלך העונה שמש נפגש לביקור לא מוצלח עם נסיך שוודיה, קונה ליום הולדתו של בר משחק בשם "זולטן שטן הזמן", מתמודד בבחירות לראשות ועד הבית מול טנצר, מוצא איש מת באימפריה, מתחזה לחסיד כדי להתחמק מהמילואים ופוגש את חברתו לשעבר שושי, בעוד שאתי מתאהבת באינסטלטור, וכל האימפריה נחטפת על ידי גנב.
עונה שנייה.
לצוות השחקנים בעונה זאת מצטרף צ'רלי בוזגלו בתור מאנו, סטודנט לפילוסופיה ממוצא איטלקי אשר הופך לבן זוגה של אתי. מאוחר יותר מתגלה מנו כאביו של בר. בפתיחת העונה השנייה, הקיוסק-מסעדה סיים לעבור את השיפוצים שהיו בין עונות 1 ו-2. בעונה מתרחשים מספר אירועים מרכזיים: שמש מציל איש מתאונה בטוחה, מרכוס עמק, והוא לא מפסיק להציק לו, עוגן מתאהבת במנעולן, ששי מתאהב בבחורה עיוורת ומתכתב עם ביתו של שר החוץ האיראני באינטרנט, טנצר מנוצל על ידי בחורה ופותח תחנת רדיו שלו, ששי הופך לדוגמן ומוצא את המעיין הפרטי שלו ובר מתקבל לקבוצת כדורגל. העובדה שמאנו הוא אביו של בר מדאיגה את בר באשר ליחסיו עם שמש אשר שימש לו כאב. בסוף הפרק האחד לפני האחרון אתי נפגשת עם מיליונר שמציע לה לבוא איתו לחו"ל, וצוות האימפריה עושה הכול כדי שתישאר תחת הסלוגן - "אתי, אל תלכי".
עונה שלישית.
בעונה השלישית מצטרפת לסדרה דורית בר אור בתור סיוון. שמש, טנצר וששי מתחרים ב"פספוסים" ושם שמש פוגש את סיוון, שעובדת כעוזרת הפקה, פעם שנייה לאחר שעזר לה עם האוטו שנתקע. סיוון מתגלה כאישה רעה וקשה, שרוצה להתחתן עם שמש כדי "לגנוב" לאתי את מי שחשבה שהוא בן זוגה. טנצר יוצא עם עוגן, ומתחזה לבעלה. בר מתחזה למחונן, אתי ושמש מתערבים שהחתונה עם סיוון תהיה באימפריה, ששי מגלה שאביו הוא שר החוץ הגרוזיני, הצוות נרשם לליגה למקומות עבודה בכדורגל, ומנצח את כל הטורניר עקב פנדל ששמש הבקיע לחברו קובי שהבריז לו מאימון בתחילת הפרק, טנצר זוכה במסך הזהב (בגלל סרטון שבו שחקן סוטר לטנצר), שמש כמעט מתחתן, החבורה מתקדמת עשרים שנה, ששי חולה בדיוק ביום של באג 2000 אך זוכה בתור העובד המצטיין, שמש מנסה להרשים את הוריה של סיוון אך ללא הצלחה ובפרק הסיום כל הצוות נוסע לחופשה בחיפה. בחופשה, שמש ואתי מתקרבים, אך לבסוף מאנו וסיוון (שחוזרים בפרק האחרון), זוכים בתואר הזוג של חיפה, בעוד אתי ושמש במקום השני.
עונה רביעית.