שמה של העיר שונה רשמית לאייקוצ'ו, לאחר ניצחון גדול של הצבא המהפכני בראשות סגניו של סימון בוליבר נגד המלוכנים. סימון בוליבר פרסם את הצו לשינוי השם ב-15 בפברואר 1825, ובהתאם שונה השם מ"ואמנגה" ל"אייקוצ'ו", בהתייחסות ל שחישל את העצמאות המוחלטת של הרפובליקה הפרואנית, כפי שנאמר בצו של בוליבר: "בהתחשב בכך [...] שהניצחון הזה הושג במחוז ואמנגה, יש לסמן את שמו, באופן שיזכיר לתושבים ההם [שבמחוז] באופן נצחי את מקור החופש שלהם". השם אייקוצ'ו נגזר מהלחם בסיסים בקצ'ואה: "אייה" (aya, "מוות" או "נשמה") וקוצ'ו (k'uchu "פינה") לכבוד חללי הקרב.
אייקוצ'ו מפורסמת בזכות 33 הכנסיות שלה, שכל אחת מייצגת שנה בחייו של ישו. באייקוצ'ו יש חגיגות דתיות גדולות, במיוחד במהלך השבוע הקדוש של חג הפסחא. חגיגות אלו כוללות מרוצי סוסים הכוללים את גזע הסוסים הפרואני "Caballos de Paso" ואת הריצה המסורתית של השוורים, הידועה במקום כחלאטורו (jalatoro) או פסקואטורו (pascuatoro). החלאטורו דומה ל הספרדי (כמו זה של פמפלונה), אלא שהשוורים מובלים על ידי סוסי המורוצ'וקוס (Morochucos, בוקרים פרואנים).
היסטוריה.
שרידים של יישובים אנושיים בני יותר מ-15,000 שנה נמצאו באתר , כ-25 קילומטרים צפונית לאייקוצ'ו. אזור אייקוצ'ו היה מיושב על ידי תרבויות ילידים שונות במשך אלפי שנים.
במהלך תקופת הביניים המוקדמת (200 לפנה"ס – 600 לספירה) קמה מדרום-מערב ליישוב של ימינו, ו קמה במרכז אזור אייקוצ'ו. אימפריית וארי צצה בתקופה שתרבות הווארפה קיימה אינטראקציה של סחר חילופין בין-אזורי אינטנסיבי עם תרבות נסקה הסמוכה. בתקופת האופק האמצעי (600 – 1000 לספירה), שלטה מדינת וארי בשיאה על רוב הרמות והחופים של פרו ממרכזה ליד העיר אייקוצ'ו (ואמנגה) של ימינו. תרבות וארי הפכה לתרבות השלטת הגדולה ביותר באזור האנדים לפני קום האינקה. תרבות וארי קרסה בערך בשנת 1000 לספירה, ו ננטשה.
עם סופה של תרבות וארי, התחילה תקופת הביניים המאוחרת (1000 לספירה – 1476 לספירה). בעוד שחלק מהתרבויות שלאחר הווארי המשיכו להתפתח בתקופה זו, במיוחד תרבויות בחוף פרו, מאופיינת תקופת הביניים המאוחרת על ידי ירידה באוכלוסייה ונסיגה תרבותית מהותית על פני אזורים נרחבים של הרמה הפרואנית. אזור אייקוצ'ו הפך לאחד האזורים המושפעים ביותר מתופעה זו; התושבים נטשו כמעט את כל הערים, אם לא את כולן, והתפזרו ליישובים כפריים. תרבויות שבטיות חדשות - נבדלות היטב מהווארי הישנה – קמו לתחייה באזור אייקוצ'ו. עם הזמן הפכו אלו לסדרה של משטרי צ'יף לוחמניים חזקים יחסית ששלטו באזור. לפי כרוניקות מהתקופה הקולוניאלית אוחדו שבטים אלו לקונפדרציה, במקביל לתקופה שממלכת האינקה החלה להתרחב, המכונה בדיווחים הספרדיים "קונפדרציית צ'אנקה", ברית שנוצרה על ידי תרבויות צ'אנקה, פארינאקוצ'ה, וילקה, סורה ורוקאנה (לוקאנה), בין שאר חמולות אייו אחרות. לאחר סדרה של קרבות עזים הצליחו האינקה להביס ולכבוש את הקונפדרציה ולשלב את האזור באימפריית האינקה. האינקה הקימו את המרכז המנהלי בתוך שטחה של תרבות וילקה (Vilca), והיא הייתה אחת הערים המאוכלסות ביותר שידוע כי היו קיימות באימפריית האינקה, ושימשה בירת מחוז האינקה (ואמני) וילקאס. ואמנגה הייתה עוד אחד מהמרכזים המנהליים, שנוסד במקום שנקרא פוקרה (Pocra).
בתקופה הקולוניאלית ייסד הקונקיסטאדור פרנסיסקו פיסארו את היישוב ואמנגה ב-25 באפריל 1540, וקרא לו סן חואן דה לה פרונטרה דה ואמנגה (San Juan de la Frontera de Huamanga). בשל המרד המתמשך של האינקה בראשות מאנקו אינקה יופאנקי נגד הספרדים באזור, מיהר פיסארו לאכלס את היישוב במספר קטן של ספרדים שהובאו מלימה ומקוסקו. על פי צו מלכותי זכתה אייקוצ'ו ב-17 במאי 1544 בתואר La Muy Noble y Leal Ciudad de Huamanga (העיר האצילה והנאמנה ביותר של ואמנגה), הדרגה הגבוהה ביותר בהיררכיה הספרדית של שמות הערים. האוניברסיטה הראשית של העיר נוסדה ב-3 ביולי 1677, בשם אוניברסיטת סן קריסטובל דה ואמנגה (כיום האוניברסיטה הלאומית סן קריסטובל דה ואמנגה (Universidad Nacional de San Cristóbal de Huamanga)). לעיר אייקוצ'ו הייתה חשיבות בעידן הקולוניאלי בהיותה מרכז מנהלי, משום ששימשה כנקודת עצירה בין לימה וקוסקו, והייתה מקום מגוריהם של כורי כספית מ, כמו גם בעלי קרקעות מקומיים.
ב-15 בפברואר 1825 שינה סימון בוליבר את שמה של העיר לאייקוצ'ו, לאחר ההיסטורי. אזרחים כינו את אזור הקרב בשם אייקוצ'ו לאחר שראו כל כך הרבה נפגעים בשדה הקרב. בקצ'ואה אייה פירושו "מת", וקוצ'ו פירושו "פינה". קרב אייקוצ'ו היה הקרב האחרון בין הצבא הספרדי (שהורכב בעיקר בני תערובת וילידים) ולוחמי עצמאות במהלך מלחמת העצמאות של פרו, וניצחון לוחמי עצמאות הבטיח את עצמאות המדינה. הקרב התנהל בפמפס הסמוך של לה קינוּאה ב-9 בדצמבר 1824. כוחות לוחמי העצמאות הונהגו על ידי אנטוניו חוסה דה סוקרה, סגנו של סימון בוליבר. המשנה למלך חוסה דה לה סרנה אה אינוחוסה נפצע, ולאחר הקרב חתם המפקד השני חוסה דה קנטרק על הכניעה הסופית של הצבא המלכותי הספרדי. הניצחון הבטיח את עצמאותן של פרו ומדינות אמריקה הדרומית. גם שמה של לה פאס, כיום מקום מושבה של ממשלת בוליביה, שונה בדומה ל"לה פאס דה אייקוצ'ו" (La Paz de Ayacucho) בעקבות קרב זה.
אף על פי שהעיר זכתה לשם חדש ולמעט תהילה, הכלכלה דעכה בעקבות העצמאות. היו ניסיונות להחיות את העיר, עם ניסיון לחיבורה לרשת הרכבות של פרו, אך הקו לא נמשך מעבר ל. כביש מהיר לעיר נבנה ב-1968. כלכלת העיר התבססה על חקלאות ותעשייה קלה, כולל טקסטיל, כלי חרס ומוצרי עור. העיר הייתה גם יעד תיירותי אזורי, הידוע בזכות 33 הכנסיות שנבנו בתקופה הקולוניאלית, ובזכות שדה הקרב הסמוך לה קינואה, שבו התחולל קרב אייקוצ'ו בשנת 1824. אוניברסיטת סן קריסטובל נפתחה מחדש בשנת 1959. אוכלוסיית העיר החלה לגדול, אך אי שקט פוליטי אלים ערער את היציבות באזור וכפה הגירה על תושבים רבים.
בשנת 1980 השתמש ארגון הטרור השמאל הקיצוני הידוע בשם "הנתיב הזוהר" (Sendero Luminoso) באייקוצ'ו כבסיס למערכה שלו נגד ממשלת פרו, ואף ביצע תקיפה על כלא אייקוצ'ו בשנת 1982. המערכה דעכה לאחר שהמנהיג נתפס ב-1992 והוכנס לכלא. המחוז שהעיר אייקוצ'ו הוא בירתו הוא כפרי ואחד העניים בכל המדינה. עם הרגיעה של 15 השנים האחרונות, נעשים ניסיונות למשוך מקומות עבודה לאזור.
אקלים.
האקלים ממוזג ויבש, עם טמפרטורה ממוצעת של 17.5 מעלות צלזיוס ולחות יחסית ממוצעת של 56%. האזור נחשב לאזור צחיח למחצה. העונה הגשומה היא בין נובמבר למרץ.
תחבורה.
את העיר משרת נמל התעופה , המשמש לטיסות פנים.
התאחדות ההתעמלות הבינלאומית
פדרציית ספורט בינלאומית
האגודה הכללית לפדרציות הספורט הבינלאומיות
התאחדות האתלטיקה הבינלאומית
הפדרציה הבינלאומית לטניס
הוועד הפאראלימפי הבינלאומי
ביקורת היסטורית
ביקורת היסטורית (באנגלית: Historical criticism), המכונה גם השיטה ההיסטורית-ביקורתית או ביקורת גבוהה, היא ענף בביקורת המקרא החוקר את הטקסטים של התנ"ך והברית החדשה ומתייחס לתולדותיו של הטקסט והתפתחותו לאורך הזמן. השיטה עוסקת בהיבטים שהידע ההיסטורי יכול לשפוך עליהם אור, כמו שאלות מתי נכתב הטקסט, מי עשוי להיות הכותב וכדומה. אף על פי שהשיטה נדונה לעיתים קרובות בהקשר של כתבי קודש, השיטה ההיסטורית-ביקורתית הוחלה גם על כתבים דתיים וחילוניים אחרים, ממקומות שונים בעולם ומתקופות אחרות בהיסטוריה.
המטרה העיקרית של הביקורת ההיסטורית היא לגלות את המשמעות הפרימיטיבית, או המקורית של הטקסט בהקשרו ההיסטורי המקורי, והמשמעות ההיסטורית המילולית שלו. המטרה המשנית מבקשת לשחזר את המצב ההיסטורי של תקופת המחבר ושל קוראי הטקסט. ניתן להשיג מטרה זו על ידי שחזור הטבע האמיתי של האירועים שהטקסט מתאר. טקסט עתיק עשוי לשמש גם כמסמך, תיעוד או מקור לשחזור העבר הקדום, אשר עשוי לשמש גם כעניין מרכזי למבקר ההיסטורי. בהקשר של המקרא, המבקר ההיסטורי יוכל לפרש את ספרות ישראל וגם את תולדות עם ישראל .
בביקורת המקרא החל מהמאה ה-18, היה המונח "ביקורת גבוהה " נפוץ במחקר, כניגוד ל"ביקורת הנמוכה". ב, ביקורת היסטורית היא המונח הנפוץ יותר ל"ביקורת גבוהה", וביקורת נוסח המקרא נפוצה יותר מהביטוי הרופף "ביקורת נמוכה". הביקורת ההיסטורית הייתה התחום הדומיננטי של ביקורת המקרא עד סוף המאה ה-20, אז מבקרי המקרא החלו לעסוק יותר בחקר משמעות הטקסט ומקורותיו. עיסוק זה פיתח שיטות שונות שהתבססו על תחום הביקורת הספרותית הקלאסית.
הביקורת ההיסטורית החלה ב וזכתה להכרה רחבה במאות ה-19 וה-20. נקודת המבט של המבקרים ההיסטוריים הראשונים הייתה נטועה באידאולוגיה של הרפורמציה הפרוטסטנטית, שכן גישתה ללימודי המקרא הייתה נקייה מהשפעת הפרשנות המסורתית. היכן שהחקירה ההיסטורית לא הייתה זמינה, הביקורת ההיסטורית נשענה על פרשנות פילוסופית ותאולוגית. עם כל מאה שחלפה, הביקורת ההיסטורית השתכללה למספר מתודולוגיות שונות, המשמשות אותה ב: ביקורת מקורות, ביקורת צורות, ביקורת עריכה, ביקורת מסורת, ביקורת קנונית ומתודולוגיות נלוות.
השיטה.
שיטות היסטוריות-ביקורתיות כוללות פרוצדורות ספציפיות המשמשות לבחינת מקורותיו ההיסטוריים של הטקסט, כגון הזמן והמקום בו נכתב הטקסט; מקורותיו; והאירועים, התאריכים, האנשים, המקומות, הדברים והמנהגים המוזכרים או משתמעים בטקסט.
יישום.