בשנת 1977 הוא מונה לשגריר בניגריה. הוא היה השגריר הראשון של אנגולה במדינה זו שכמו אנגולה חברה באופ"ק. נטו כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1984 כאשר הנשיא ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש מינה אותו לשגריר ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בשנת 2005 הוא מונה לשגריר בדרום אפריקה. בשנת 2009 הנשיא החדש של אנגולה ג'ייקוב זומה ביקר בדרום אפריקה בראש משלחת שכללה 11 שרים. בעקבות הביקור נחתמו מספר הסכמים כלכליים. הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 2011 ובתפוקה זו היחסים בין המדינות היו ברמה טובה תוך גידול הסחר בין המדינות.
בשנת 2012 נטו הגיע לשגרירות של אנגולה בממלכה המאוחדת במקום אנה מריה טלס קאריירה ובמקביל היה שגריר לא תושב באירלנד. בשנת 2013 הוא חתם על הסכם בנושא סחר ימי. בשנת 2014 הוא הודיע שמדינתו תתרום 100 אלף $ לטובת לחימה נגד שוד ימי במרחב הימי של מערב אפריקה. הוא כיהן בתפקיד עד לשנת 2020.
חואו
פאבל סבדומסקי
פאבל סבדומסקי (ברוסית: Павел Сведомский; 7 ביוני 1849 – 27 באוגוסט 1904) היה צייר רוסי ואחיו של אמן אחר, אלכסנדר סבדומסקי. פאבל סבדומסקי למד תחילה באקדמיה לאמנויות בדיסלדורף, ולאחר מכן במינכן בהדרכת אדוארד פון גבהרדט ומיהאי מונקאצ'י.
ביוגרפיה.
סבדומסקי השתייך לאצולה הרוסית. יחד עם אחיו בילה את הילדות באחוזה המשפחתית מיכאילובסקי זבוד, הממוקמת במחוז פרם. בשנת 1870 פאבל נכנס לאקדמיה לאמנויות של דיסלדורף, אך למד שם חודשים ספורים בלבד. בני הזוג סבדומסקי נסעו יחד ברחבי אירופה עד שהתיישבו ברומא ב-1875. הוא מת שם ב-1904 ונקבר עם אחיו אלכסנדר בבית הקברות הפרוטסטנטי.
פאבל סבדומסקי צייר בז'אנרים שונים, בעיקר ציורי היסטוריה. הציור "מדוזה" (1882) נקנה על ידי פאבל טרטיאקוב כדי להיות מוצג בגלריה טרטיאקוב.
בעבודתו בקתדרלת סנט וולודימיר בקייב, צייר סבדומסקי את הצדדים הצפוניים והדרומיים של הקתדרלה, ויצר שש סצנות מחייו של ישו: תחיית לזרוס, כניסתו של ישו לירושלים, הסעודה האחרונה, הייסורים בגן. משפט פילטוס, הצליבה.
במהלך שנותיו האחרונות פנה סבדומסקי לנושאים רוסיים, וצייר את "הכלה המסכנה", "השריפה במוסקבה, 1812" (1879) ו"הוצאת ירמק להורג".
יצירותיו של סבדומסקי מפוזרות על פני מוזיאונים מרכזיים שונים.
גלריית טרטיאקוב מכילה חמישה מציוריו, ואילו הגלריה לאמנות מדינת פרם מחזיקה סקיצה לציור "תהלוכת הצלב", וכן "שתי נשים רומיות עם טמבורין וחליל".
נוריה
נוריה (בערבית: ناعورة (ברבים: نواعير), מסורית: ܢܥܘܪܐ) הוא גלגל כפות המונע על ידי אנרגיית מים ומשמש להעלאת מים לאמת מים קטנה, או למטרות השקיה ואספקת מים לערים וכפרים.
שם ומשמעות.
אטימולוגיה.
המילה "נוריה" נגזרת מערבית nā‘ūra (ناعورة), שמקורה מהפועל הערבי שמשמעותו "אנחה" או "נהימה", בהתייחסות לצליל שהשמיע בעת פעולת הסיבוב שלו.
נוריה מול אנטיליה.
המונח נוריה משמש בדרך כלל לתיאור התקנים המשתמשים בכוח תנועת המים כדי לסובב גלגל. עבור התקנים המופעלים על ידי בעלי חיים, המונח הרגיל הוא אנטיליה (saqiyah או saqiya). סוגים אחרים של התקנים דומים מקובצים תחת השם משאבות שרשרת. עם זאת, השמות של התקנים מסורתיים ששימשו להעלאת מים במזרח התיכון, הודו, ספרד ואזורים אחרים משמשים לעיתים קרובות בצורה רופפת וחופפת, או משתנים בהתאם לאזור. ספרו המפורסם של אל-ג'זארי על מכשירים מכניים, למשל, מקבץ גלגלים המונעים בעזרת מים ומספר סוגים אחרים של מכשירים להרמת מים, מתאר אותם תחת מונח הכללי אנטיליה (saqiya). בספרד, לעומת זאת, המונח נוריה משמש לשני סוגי הגלגלים, בין אם מונעים על ידי בעלי חיים או זרם מים.
תפקוד.
הנוריה מבצע את פעולת העברת מים ממפלס נמוך למפלס גבוה יותר, תוך שימוש באנרגיה הנגזרת מזרימת נהר. הוא מורכב מגלגל מים גדול וצר, ששפתו מורכבת מסדרה של מיכלים או תאים שמעלים את מי הנהר לאמת מים בראש הגלגל. הרעיון שלו דומה למגח הידראולי מודרני, שגם משתמש בכוחם של מים זורמים כדי לשאוב חלק ממי נהר.
בניגוד לגלגלי המים המצויים בטחנות מים, נוריה אינה מספקת כוח מכני לשום תהליך אחר. כמה נוריות היסטוריים היו הכלאיים, המורכבים מגלגלי מים שנעזרו בכוח שניוני של בעלי חיים. יש לפחות מקרה אחד ידוע שבו נוריה מפרידה מלח ממי ים.
היסטוריה.
גלגלי הרמת מים המונעים על ידי משוטים הופיעו במצרים העתיקה עד המאה הרביעית לפני הספירה. לפי הארכאולוג ג'ון פיטר אולסון , גם גלגל התאים וגם הנוריה ההידראולית הופיעו במצרים עד המאה הרביעית לפני הספירה, כאשר האנטיליה הומצאה שם מאה שנה מאוחר יותר. אמירה זו נתמכת על ידי ממצאים ארכאולוגיים בפיום, שם נמצאו עדויות ארכאולוגיות לגלגל המים העתיק ביותר, בצורת אנטיליה מהמאה ה-3 לפני הספירה. פפירוס המתוארך למאה השנייה לפני הספירה שנמצא גם הוא בפיום, מזכיר גלגל מים המשמש להשקיה, פרסקו מהמאה ה-2 לפנה"ס שנמצא באלכסנדריה מתאר אנטיליה מדורגת, וכתביו של קאליקסנוס מרודוס מזכירים את השימוש באנטיליה במצרים התלמיית בתקופת שלטונו של פרעה תלמי הרביעי בסוף המאה השלישית לפני הספירה.
גלגל המים התחתון (undershot wheel) וגלגל המים העליון (Overshot wheel), שניהם מונעים על ידי בעלי חיים ומים, ועם גוף המחולק לתאים (לטינית: tympanum) או חישוק מחולק, שימשו מהנדסים הלניסטים בין המאה ה-3 וה-2 לפנה"ס. במאה ה-1 לפנה"ס תיאר האדריכל הרומי ויטרוביוס את תפקידו של הנוריה. בסביבות שנת 300 החליפו הרומאים את תאי העץ בסירי קרמיקה נפרדים ומוצמדים שהיו קשורים לחלק החיצוני של גלגל פתוח, ובכך יצרו את הנוריה.
בתקופת תור הזהב האסלאמי, אומץ הנוריה מהעת העתיקה הקלאסית על ידי מהנדסים מוסלמים, אשר ביצעו שיפורים בנוריה. לדוגמה, מנגנון גלגל תנופה המשמש להחלקת העברת הכוח ממכשיר הנעה למכונה מונעת, הומצא על ידי אבן באסאל (1038–1075) מאל-אנדלוס, שהיה חלוץ בהתקנת גלגל תנופה בנוריה ובאנטיליה. בשנת 1206, איסמעיל אל-ג'זארי הציג את השימוש בארכובה בנוריה ובאנטיליה, והמושג של מזעור הפסקות הושג במטרה למקסם את יעילותם.
מהנדסים מוסלמים השתמשו בנוריות כדי להזרים מים לאמות מים, שהובילו את המים לעיירות ולשדות. הנוריות של חמה, למשל, היו בקוטר של 20 מטרים ועדיין נמצאות בשימוש בעת החדשה (אם כי כיום משרתות רק מטרות אסתטיות). לגלגל הגדול ביותר יש 120 תאי איסוף מים והוא יכול להעלות יותר מ-95 ליטר מים בדקה. במאה ה-10, אל-האווי של מוחמד בן זכריה אל-ראזי מתאר נוריה בעיראק המסוגלת להרים עד 153,000 ליטר לשעה, או 2550 ליטר לדקה. דומה זה לתפוקה של נוריה מודרנית במזרח אסיה, המסוגלת להעלות עד 288,000 ליטר לשעה, או 4800 ליטר לדקה.
בסוף המאה ה-13 בנה הסולטן המרינידי, אבו יעקוב יוסף א-נאצר גלגל נוריה ענק, המכונה לעיתים "גראנד נוריה", על מנת לספק מים לגן מוסרה העצום שיצר בפאס, מרוקו. בנייתו החלה בשנת 1286 והסתיימה בשנה שלאחר מכן. הנוריה, שתוכנן על ידי מהנדס אנדלוסי בשם אבן אל-חאג', נבנה בקוטר של 26 מטר ורוחב של 2 מטר. הגלגל שהיה עשוי מעץ וחופה בנחושת, הוכנס למבנה אבן הצמוד אל שער עיר סמוכה . לאחר נפילת המרינידים נזנחו הגנים והנוריה; על פי הדיווחים, גלגל הנוריה נעלם ב-1888, ונותרו רק שרידים של בסיס האבן.
נוריות רבים נבנו גם באל-אנדלוס, בתקופה האסלאמית של חצי האי האיברי (מאות 8–15), והמשיכו להיבנות על ידי מהנדסים ספרדים נוצרים לאחר מכן. המפורסמות ביותר הן האלבולפיה בקורדובה (תאריך הבניה לא ידוע, והוא שוחזר בחלקו), לאורך נהר גואדלקיביר, ונוריה לשעבר בטולדו, לאורך נהר הטחו. לפי אל-אידריסי, הנוריה של טולדו הייתה גדולה במיוחד ויכלה להעלות מים בגובה העולה על 40 מטרים, מהנהר לאמת מים, שסיפקה מים לעיר באותה תקופה. נוריות והתקנים דומים שימשו גם בקנה מידה גדול מאוד בחלקים מסוימים של ספרד למטרות חקלאיות. נטען כי במטעי האורז של ולנסיה היו 8000 נוריות, בעוד שבמיורקה היו למעלה מ-4000 אנטיליות המונעות על ידי בעלי חיים והיו בשימוש עד תחילת המאה ה-20. "נוריה אלקנטרילה" ליד מורסיה, שנבנתה במאה ה-15 תחת שלטון נוצרי ספרדי, היא אחת הדוגמאות הידועות יותר ששרדו עד ימינו.
שרה ארואסטי
שרה ארואסטי (באנגלית: Sarah Aroeste; נולדה ב-1976, וושינגטון די. סי., ארצות הברית) היא זמרת-יוצרת, מלחינה, וסופרת ילדים יהודייה, נצר לקהילת ביטולה אשר פועלת בעיקר בארצות הברית. ארואסטי נמנית עם הזמרות והמלחינות הבולטות בלאדינו, ולאורך הקריירה שלה, שימרה וחידשה ניגונים ורומנסות בלאדינו.
קורות חייה.
ילדותה וראשית הקריירה.
שרה ארואסטי נולדה בוושינגטון די. סי. כשרה סילברמן, וגדלה בפרינסטון ניו ג'רזי. משפחתה של אימה שנמנתה עם יהודי ביטולה היגרה לארצות הברית ב-1912, בעת מלחמת הבלקן הראשונה. קהילת ביטולה חרבה בשואה לאחר שבניה גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה על ידי שלטונות בולגריה וכל קרובי משפחתה שנותרו בעיר, ניספו.
ארואסטי למדה שירת אופרה קלאסית בקונסרבטוריון בפרינסטון, והמשיכה ללימודים מתקדמים באוניברסיטת ייל. ב-1997 למדה במרכז הישראלי לאמנויות הקול (IVAI) ונחשפה למוזיקה יהודית–ספרדית ולשפת הלאדינו. בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 הועסקה ארואסטי בקרן לתרבות יהודית בארצות הברית , ובעוד שבתקופה זו התחוללה תחייה של מוזיקת כלייזמרים יהודית–אשכנזית, לא נרשמה כזו בתחום המוזיקה היהודית–ספרדית. ב-2001 הקימה להקת רוק יהודית–ספרדית, אימצה את שם נעוריה של אימה–ארואסטי, והחלה להופיע בלאדינו. מאז נחשבת ארואסטי לחלוצה בתהליך תחיית המוזיקה היהודית–ספרדית בארצות הברית.
שיא הקריירה.