בראשותו של מנסורי הזמינה הלהקה כמה יצירות חדשות שזכו לשבחי הביקורת, בהן "מותו של קלינגהופר" מאת ג'ון אדמס (1992), "יחסים מסוכנים" של קונרד סוסה (סתיו 1994), "הרווי מילק" של סטיוארט ואלאס (1996) (הוזמנה בשיתוף עם גראנד אופרה של יוסטון והאופרה של ניו יורק), "חשמלית ושמה תשוקה" של אנדרה פרווין (סתיו 1998) ו"איש מת מהלך" של ג'ק הגי (סתיו 2000). צעד זה בנה את המוניטין של בית האופרה כאחד החדשניים ביותר בארצות הברית, ומוניטין אלה נשמרים עד היום.
לקראת סוף עונת 2001 הודיע מנסורי על פרישתו ואת מקומו תפסה פמלה רוזנברג, שבאה מן האופרה של שטוטגרט בגרמניה.
ג'נט ג'אגן
ג'נט רוזנברג ג'אגן (20 באוקטובר 1920 - 28 במרץ 2009) הייתה אשת ציבור יהודיה גיאנית, פוליטיקאית ועיתונאית, ששימשה כנשיאת המדינה וכראש ממשלתה - הנשיאה ה"לבנה" הראשונה של גיאנה והאשה הראשונה שנבחרה לנשיאות בדרום אמריקה.
ביוגרפיה.
ג'אגן נולדה בשיקגו למשפחת רוזנברג, משפחה יהודית מהמעמד הבינוני. בזמן התמחותה כאחות בבית חולים בעיר, פגשה את צ'די ג'אגן, גיאני, אז סטודנט לרפואת שיניים באוניברסיטת נורת'ווסטרן ולימים איש ציבור ששימש בתפקידים ציבוריים בגיאנה, בהם נשיא המדינה.
רוזנברג וג'אגן נישאו ב-1943 ובאותה שנה עברו לגור בגיאנה, שהייתה אז תחת שלטון בריטי.
פעילות פוליטית.
ב-1950 הקימו בני הזוג ג'אגן את מפלגת העם הפרוגרסיבית (PPP). ג'אגן שימשה כמזכירת המפלגה במשך 20 השנים הבאות.
ב-1950 נבחרה ג'אגן למועצת העיר של עיר הבירה ג'ורג'טאון וב-1953 נבחרה לבית המחוקקים, שם כיהנה כסגן יו"ר הבית. למרות ניצחון מפלגתם בבחירות והקמת הממשלה, נכלאו בני הזוג ג'אגן על ידי השלטון הבריטי. בבחירות הבאות (1957) שוב נבחרה ג'אגן לפרלמנט וכיהנה בתפקידים מיניסטריאליים שונים בשנים 1957-1964.
ג'אגן ערכה את עיתון מפלגתה "מירור" בשנים 1973-1997. היא תמכה בקו מרכסיסטי נוקשה. הייתה חברת פרלמנט שכיהנה בתקופה הארוכה ביותר בהיסטוריה של גיאנה (46 שנים).
מפלגתה הייתה באופוזיציה מ-1964 עד 1992 ובשנה זו נבחר בעלה לנשיא המדינה. היא שימשה כממלאת מקום שגריר מדינתה באו"ם למשך שלושה חודשים בשנת 1993. במרץ 1997, לאחר מות בעלה, נבחרה לתפקיד ראש הממשלה. ובדצמבר אותה שנה נבחרה לתפקיד נשיאת המדינה, תפקיד בו שימשה עד שפרשה מסיבות בריאותיות באוגוסט 1999.
הייתה מעורבת בפוליטיקה של מפלגתה, עד סמוך למותה ב-28 במרס 2009.
מנטיסה
נוסייראת
מחנה הפליטים נוסייראת (בערבית: مخيّم النصيرات) הוא מחנה פליטים פלסטינים הנמצא ברצועת עזה בין עזה לדיר אל-בלח ומשתייך מוניציפלית למחוז דיר אל-בלח. ממזרח למחנה, מעבר לדרך סלאח א-דין (המשכו של כביש 4), נמצא מחנה הפליטים אל-בורייג'. על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה אוכלוסיית המחנה ב-2007 27,677 נפש. היישוב הסמוך נוסיראת מנה באותה עת 36,123 נפש על פי אתר אונר"א, מונה אוכלוסיית המחנה כ-66,000 נפש.
נכון למרץ 2005, רשת ביוב מוסדרת קיימת רק בחלק מהמחנה והביוב בחלקים האחרים זורם בצמוד לדרכים ולכבישים שבמחנה ומתנקז דרך שטחים חקלאיים לוואדי עזה. תופעה זו מהווה מפגע בריאותי מהותי במחנה. כל בתי המחנה מחוברים לרשת מים המקבלת את מימיה מחברת המים הישראלית, מקורות ומבארות פרטיות.
עד סגירת מעברי הגבול בין הרשות הפלסטינית בעזה ובין ישראל ב-2004 הייתה מבוססת פרנסת רוב תושבי המחנה על עבודה במשק הישראלי ועל עבודה בחקלאות בשטחים הסמוכים.
יש הטוענים כי המחנה נקרא על שם שבט בדואי מקומי.
היסטוריה.
במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו בנצירת 1104 תושבים, כולם מוסלמים. בשנת 1940 נכללה נוסיראת באזורים בהם נאסר למכור קרקעות ליהודים. בשנת 1944 נוסד במקום בית ספר לילדי הבידואים.
ליד נוסייראת הוקם מחנה צבא גדול עבור חיילים אוסטרליים. בעקבות כיבוש האיים הדודקאנסיים על ידי גרמניה הנאצית בנובמבר 1943, הגיע זרם פליטים גדול של יוונים לטורקיה. לאחר מספר חודשים הועברו רבים מהם למחנה פליטים שהוקם עבורם בנוסיראת, כ-15 קילומטר מהעיר עזה, ונוהל על ידי אונרר"א. במאי 1944 היו במחנה כ-9000 פליטים, ובספטמבר 1944 עמד המספר על כ-12,000. המחנה היה מורכב ממספר מחנות משנה והיה מוקף בעצי פרי, במיוחד תמרים, שהשתייכו לבדואים באזור. כל הגברים הבריאים שהגיעו למחנה נדרשו להתגייס לצבא יוון ואלו מה-ELAS שסירבו להתגייס הושמו במחנות מעצר, כך שהמחנה כלל כמעט רק נשים וילדים. למחנה הגיעו באוקטובר 1944 432 פליטים יהודים מספרד. רובם ברחו מהמחנה וחברו ליישוב היהודי בארץ ישראל, והשאר עברו ליוון יחד עם הפליטים היוונים במחנה. במהלך 1944-1945 התקיים במחנה סניף של הדואר המנדטורי. קבוצה ראשונה של 250 פליטים שבה מהמחנה ליוון ביוני 1945. ביולי 1945 יצאה קבוצה נוספת של כ-1600 פליטים ועדיין ותרו במחנה מעל 7000 פליטים ועוד קבוצה יצאה באוגוסט אותה שנה. אחרוני הפליטים היוונים הועברו מהמחנה בספטמבר 1945 והמחנה הושב לידי הצבא. בסוף אוגוסט 1945 הובאו למחנה 96 מגולי מאוריציוס מהאטלנטיק, שבקשו לשוב לאירופה ושוכנו באופן זמני במחנה. הם פונו ממנו חודש לאחר מכן עם הפליטים היוונים.
בשנת 1946, התקיימו במקום מחנות עבודה של עובדים יהודים מסולל בונה ועובדים ממצרים שעבדו בעבודות תשתית עבור הצבא הבריטי.
חוקר הבדואים יצחק ביילי מציין כי אוכלוסיית הפליטים המקורית של המחנה בשנת 1948 כללה פליטים משבט התיאהא. במלחמת העצמאות הגיעו למקום ב-16,000 פליטים פלסטינים מאזור באר שבע והנגב ומאזור חיפה ועכו. הפליטים יושבו תחילה במבני מחנה צבאי בריטי ששימש גם ככלא.
מוסדות אונר"א.
סוכנות הסעד לפליטים, אונר"א, מפעילה 15 בתי ספר במחנה. תשעה בתי ספר יסודיים ושישה בתי ספר מכינים. רובם פועלים בשתי משמרות. בשנת הלימודים 2004-2005 היו רשומים במערכת החינוך של אונר"א 18,177 תלמידים.
מרכז בריאותי הוקם במקום ב-1963 ועבר שיפוץ והרחבה ב-1992. המרכז מאויש על ידי צוות בן 50 איש ומטפל בכ-19,000 פונים בחודש.
במחנה פועלים גם מרכזים של אונר"א לתוכניות לנשים ולפעילויות נוער, ספורט ותרבות. כמו כן, החל מ-1993, פועל במחנה מרכז לשיקום בעלי מוגבלויות שונות וב-1999 מימנה ממשלת יפן את שיפוצו.
אירועים ביטחוניים.
כמו במחנות פליטים אחרים ברצועת עזה, גם בנוסייראת, רמת המעורבות של חלק מהאוכלוסייה במאבק מול ישראל וצה"ל היא גבוהה יחסית. ב-20 באוקטובר 2003 ירו מסוקים של חיל האוויר הישראלי טילים על מכונית של מבוקשים. כתוצאה מהתקיפה נהרגו גם אזרחים ופרשה זו התפרסמה בעיקר על רקע כשלים באמינות המידע שמסר צה"ל לתקשורת. ב-7 במרץ 2004 פעלו כוחות קרקעיים של צה"ל בנוסייראת ובאל-בורייג' ו-14 פלסטיניים נהרגו כתוצאה מהפעולה. ב-2 בינואר 2009, במסגרת מבצע עופרת יצוקה, תקף חיל האוויר הישראלי את ביתו של פעיל החמאס הבכיר, עימאד עקל.
ב-12 ביולי 2014, במסגרת מבצע צוק איתן, הרסו מטוסי חיל האוויר את מסגד אל-פארוק במחנה באמצעות שני טילים. לטענת צה"ל אוחסנו במבנה אמצעי לחימה.
כדורגלן השנה באפריקה של ה-BBC
כדורגלן השנה באפריקה של ה-BBC הוא פרס כדורגל שנתי, המוענק על ידי תאגיד השידור הבריטי BBC לשחקן האפריקאי המצטיין של אותה שנה.
סגנון גותי לוהב
סגנון גותי לוהב, הידוע גם כגותיקה לוהבת, סגנון הלהבות או כ-Flamboyant, הוא תת-סגנון של האדריכלות הגותית שהתפתח בסוף המאה ה-14 ותחילת המאה ה-15. סגנון זה נקרא על שם צורות הלהבות של תחרת החלונות והאבן ונהפך לשם נרדף לראוותנות בעקבות עושר הפרטים והקישוטים שלו.
סגנון הלהבות הוא חלק מהאדריכלות הגותית המאוחרת (Late Gothic) ובא בעקבות הגותיקה הקורנת (Rayonnant). הסגנון היה נפוץ בצרפת, ספרד ופורטוגל. הסגנון המקביל באנגליה (מבחינת הזמן) הוא סגנון גותי ניצב (Perpendicular Gothic) ובגרמניה ה-Sondergotik. בסוף המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16 סגנון זה התפתח לגותיקה מנואלינית בפורטוגל וגותיקה איזבלינית בספרד, בסגנונות אלה הועמק השימוש הראוותני והפזרני בקישוטים ותחרת אבן.
הסגנון מאופיין בתחרת חלונות וקישוטי אבן עשירים ומלאי פרטים בצורת להבות אש או עלים מלופפים. צריחים בסגנון זה (האופייניים גם לאדריכלות גותית מאוחרת ולתחייה הגותית) הם בעלי מרקם תחרה.
מבנים נודעים בסגנון זה הם כנסיית סן מקלו ברואן, בית הרוחב של קתדרלת סנליס, חזית קתדרלת טור, קתדרלת מולן, כנסיית סנט אנה (וילנה), בזיליקת נוטרדאם דה ל'אפין וחלון הרוזטה של סנט שאפל.
Flamboyant Gothic
Flamboyant
סגנון הלהבות
גותיקה לוהבת
מירוץ החיים
דיר אל בלח
נוסיראת
נוציראת
נציראת
תקשורת מחשבים
רשת מחשבים
סדר (ישיבה)
סדר הוא כינוי המקובל בעולם הישיבות לזמן המוקדש ללימוד במהלך היום. המונח "סדר" מציין זמן המוקדש ללימוד עם חברותא תלמוד בבקיאות או בעיון.
גם זמן לימוד המוסר שמונהג בחלק מהישיבות מכונה "סדר מוסר", וכן בישיבות חסידיות מכנים את זמן לימוד החסידות "סדר חסידות".
מקור.
מקור המונח "סדר" אינו ברור, אך סביר כי קיים קשר בינו לבין הרצון ליישם שמירה קפדנית על סדרי הלימוד שלא יתרופפו, ובביטוי הנפוץ בישיבות - "שמירת הסדרים".
סדרי הלימוד.
היום נהוג בישיבות כי ישנם שלושה סדרי לימוד ביום: