רשת האופניים הלאומית (אנגלית: National Cycle Network) היא רשת נתיבי אופניים בממלכה המאוחדת, המשתרעת לאורך כ-20,000 קילומטרים ברחבי המדינה ונועדה לשמש רוכבי אופניים שלא ייאלצו להסתכן ברכיבה במקומות כגון כבישים. הדרך הראשונה שהוקמה הייתה בין בריסטול לבאת', והשתרעה לאורך 27 קילומטרים של מסילת רכבת שאינה בשימוש. הרשת הוקמה על ידי קרן הצדקה Sustrans (ראשי תיבות של Sustainable Transport - תחבורה בת קיימא), שקיבלה לשם כך סיוע בגובה 42.5 מיליון לירות שטרלינג מהלוטו הלאומי.
נתיבי הרשת שמספרם מתחיל בספרות 1 עד 6 נמצאים בדרך כלל באנגליה, הנתיבים שמספרם מתחיל ב-7 נמצאים בדרך כלל בצפון אנגליה ובסקוטלנד, הנתיבים שמספרם מתחיל ב-8 נמצאים בדרך כלל בוויילס, ואלו שמספרם מתחיל ב-9 נמצאים בצפון אירלנד. לנתיבים הגדולים ביותר יש מספר בן ספרה אחת, ואלו שבאנגליה יוצאים מלונדון לפי מספרם בסדר המתאים לכיוון השעון. לנתיבים אחרים יש מספר בן שתי ספרות, המתחיל בספרה הראשית הרלוונטית.
ברחבי הממלכה פזורים נתיבים אזוריים רבים, המגיעים לעיירות וערים קטנות בעשרה אזורים. כל אזור מחולק ל-9 אזורי משנה. מספר הנתיבים האזוריים מורכבים ממספר האזור הראשי (1 - 9), ולאחר מכן ספרה נוספת. משמעות הדבר היא שברחבי הממלכה יכולים להיות 10 נתיבים אזוריים 12s, בנוסף לדרך הלאומית מספר 12 (לדוגמה). אזורי משנה בעלי מספר זהה באזור ראשי כלשהו לא גובלים זה בזה על מנת להימנע מטעויות, כך שדרכים עם אותו מספר מופרדות זו מזו.
השילוט של הדרך הוא באמצעות אופניים לבנים המצוירים על רקע כחול, ולידם מספר הדרך בלבן. למספר הדרך הלאומית יש רקע אדום, ולדרך אזורית יש רקע כחול.
עבד אלמגי'ד הראשון
יוסף רפאל בן חיים חזן
נאום ברק אובמה באוניברסיטת קהיר (2009)
שמעון שפירא (משורר)
שמעון שפירא (1914 – מאי 2008) היה משורר, שהיה אסיר ציון ועלה לארץ ב-1966.
נולד בליטא. למד ב"חדר", אצל מורה פרטי ובוגר הגימנסיה העברית "אור" בעיר וילקומיר.
בשנת 1929 נכנס לשורות בית"ר, במשך שלוש שנים היה מפקד פלוגות הכשרה של בית"ר בליטא. שירת בצבא ליטא.
ב-1937-1940 עבד כמורה בבית הספר העברי "תרבות" בעיירה פזלבה.
ב-1941 נאסר על ידי הנ.ק.ו.ד. עקב פעילותו הציונית והובא לצפון סיביר, לעבודות פרך בכריתת עצים ביערות בחורף, ובבניית רפסודות בקיץ. 16 שנים עבד במחנות שונים של מערכת הגולאג.
ב-1957 שוחרר ועזב את סיביר. מיד הגיש לשלטונות בקשה לעלות לישראל, אולם, לאחר חודשיים קיבל תשובה שלילית, וב-9 השנים הבאות הגיש כל שנה בקשות עליה לארץ, וב-1966 קיבל היתר יציאה מברית המועצות ויחד עם אשתו ושלושת ילדיו עלה ארצה.
ב-3 באפריל 1966 אושר כאסיר ציון על ידי הוועדה לאסירי ציון, שעל יד הסוכנות היהודית, ונרשם כחבר בארגון אסירי ציון מברית המועצות.
בארץ עבד כפקיד בבנק ישראלי לתעשייה ובבנק הבינלאומי הראשון.
שיריו התפרסמו בעיתון "ברקאי" שביוהנסבורג בקובץ "למדשנים ושיר" ובספר "בלהב המאבק".
מאז הוציא לאור ספרי שירה נוספים:
נפטר במאי 2008.
חואן אנטוניו סמראנש
חואן אנטוניו סמראנש טורלו, המרקיז סמראנש הראשון (בספרדית: Juan Antonio Samaranch Torelló, 1st Marquess of Samaranch, 17 ביולי 1920 – 21 באפריל 2010) היה עסקן ספורט ספרדי והנשיא השביעי של הוועד האולימפי הבינלאומי, שכיהן בתפקיד במשך 21 שנים (1980–2001).
ביוגרפיה.
סמראנש נולד למשפחה אמידה בברצלונה. הוא למד מסחר בבית הספר הגבוה לעסקים בברצלונה. הוא עבד בתור עיתונאי ספורט ב"לה פרנסה" עד שפוטר בשנת 1943 בעקבות ביקורת שכתב על אוהדי ריאל מדריד שניצחה את קבוצת ברצלונה 11 - 1. לאחר מכן, עבד במפעל הטקסטיל המשפחתי. בשנים 1955–1962 הוא היה חבר במועצת עיריית ברצלונה והיה אחראי על תיק הספורט. בטרם מינויו לתפקיד מזכיר רשות הספורט בספרד על ידי פרנסיסקו פרנקו בשנת 1967 שימש בתפקיד ראש המשלחת הספרדית לאולימפיאדה מספר פעמים. לאחר מכן, הוא נבחר לתפקיד נשיא הוועד האולימפי הספרדי וחבר בוועד האולימפי הבינלאומי. בשנים 1967 - 1977 היה חבר בפרלמנט הספרדי (בית תחתון) ובשנים 1967 - 1971 כיהן כשר הספורט של ספרד. הוא היה דמות בולטת בעשור האחרון לשלטונו של פרנקו. סמראנש כיהן בתפקיד סגן נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי בשנים 1974–1978. בשנים 1977 - 1980 הוא שימש בתפקיד שגריר ספרד לברית המועצות ולמונגוליה. בשנת 1991 זכה סמראנש ממלך ספרד בתואר מרקיז בזכות הישגיו והשפעתו על התנועה האולימפית.
ז'אק רוג הבלגי, המכהן בתפקיד נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי, החליף אותו בתפקידו בשנת 2001. עם זאת, סמראנש זכה בתואר נשיא כבוד לכל החיים, של הוועד האולימפי הבינלאומי.
תקופת נשיאותו של סמראנש בוועד האולימפי הבינלאומי.
סמראנש נבחר בוועידה ה-83 שנערכה במוסקבה ב-15 ביולי - 18 ביולי 1980 בסמוך למשחקים האולימפיים שנערכו במוסקבה בצל החרם המערבי בשל פלישת צבא ברית המועצות לאפגניסטן. הוא הוביל תהליך כלכלי לשיפור המשבר הכלכלי החמור אליו נקלעה התנועה האולימפית בשנות ה-70, בעקבות אולימפיאדת מונטריאול. בשנת 1981 אישר סמראנש את הרפורמה שכתב אדווין מוזס, אצן אמריקאי מהגדולים בהיסטוריה, שאיפשרה לספורטאים מהטובים בעולם להשתתף למרות היותם מקצוענים. עד אז, רק "ספורטאים חובבים" הורשו להשתתף באולימפיאדה. הוא הוביל להכנסת חסויות ופרסומות בטלוויזיה. למרות החרם הנגדי שהוביל הגוש המזרחי על אולימפיאדת לוס אנג'לס, גדל משמעותית מספר המדינות החברות בוועד האולימפי הבינלאומי.
בסיומה של כל אולימפיאדה, נאם סמראנש ואמר שהיא הייתה "הטובה בכל הזמנים", פרט לאולימפיאדת אטלנטה (1996) שבה התרחש פיגוע בו נהרג אדם אחד.
כהונתו הייתה השנייה באורכה (21 שנים) אחרי זו של פייר דה קוברטן (29 שנים).
לאחר פרישתו מנשיאות הוועד, ניסה לסייע לעיר מדריד לזכות באירוח המשחקים האולימפיים בשנים 2012 ו-2016, אך מאמצים אלה לא נשאו פרי, כאשר לונדון וריו דה ז'ניירו זכו בהן בהתאמה.
ביקורת.
מבקריו טענו כלפיו על בזבוז והוצאות כספיות גדולות. הוא דרש ללון בסוויטות במלונות יוקרה ברחבי העולם ונסע בלימוזינות. עלות שכירות דירת השרד שלו בלוזאן, שווייץ מקום מושבו של הוועד האולימפי הבינלאומי הייתה 500,000 דולר אמריקאי, בשנה.
בנוסף, העיבה על נשיאותו, שערוריית השחיתות של אולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) שבה לפני פתיחת המשחקים התברר שאנשי עיריית סולט לייק סיטי שיחדו חלק מחברי הוועד האולימפי הבינלאומי על מנת שהמשחקים ייערכו בעירם, דבר שהוביל להתפטרותם של חלק מחברי הוועד. כמו כן, לדעת מבקריו הוא לא לקח ברצינות מספיקה את הטענות בדבר שימוש בסמים לא חוקיים בספורט.
סמראנש הצטרף למועצת המנהלים של בנק "לה קסה", בנק החיסכון הגדול בספרד. בשנים 1987–1999 כיהן בתפקיד נשיא מועצת המנהלים של הבנק. לאחר פרישתו הוא זכה לתואר נשיא כבוד של הבנק.
משפחתו.
סמראנש התחתן עם מריה טרזה סליסש רובה, "ביבי" (26 בדצמבר 1931 – 16 בספטמבר 2000, למחרת טקס הפתיחה של אולימפיאדת סידני) ב-1 בדצמבר 1955. בנו, חואן אנטוניו סמראנש סליסש, חבר בוועד האולימפי הבינלאומי משנת 2001 ובתו, מריה טרזה סמראנש סליסש, נשיאת איגוד החלקה על הקרח של ספרד משנת 2005.
חואן אנטוניו סאמראנש
חואן אנטוניו סמאראנש
החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות
ישראלים אמריקאים
ברט בע&quot;מ
JSTOR (מבוטא "ג'יי סטור", קיצור באנגלית עבור Journal Storage, בעברית: מאגר כתבי עת) הוא בסיס נתונים מקוון שהוקם בשנת 1995, המכיל גרסאות אלקטרוניות של כתבי עת מדעיים רבים ומאגרי מידע אחרים. את מאגר המידע מפעיל ארגון ללא כוונת רווח שבסיסו בניו יורק ובאן ארבור שבמישיגן.
אודות.
בפני מנהלי ספריות אקדמיות עומדת הבעיה של טיפול בכמויות אדירות של כתבי עת שברשותם, שאחסונם וטיפול בהם עולה כסף ותופס מקום. על ידי העברת כתבי העת לפורמט דיגיטלי, אפשר לחסוך בטיפול בכתבי עת, ובה בעת לאפשר לחוקרים ולסטודנטים במוסד גישה אליהם.
כשהושק JSTOR בשנת 1995 הוא הכיל כעשרה כתבי עת בנושא היסטוריה וכלכלה, ופעל בשבע ספריות שונות. בסוף 2012 הכיל האתר כ-1,700 כתבי עת שונים, שבהם 8.2 מיליון מאמרים עם יותר מ-46 מיליון דפים. מנוע החיפוש של האתר מאפשר חיפוש בטקסט המלא של כל המידע המאוחסן בו. בנובמבר 2012 החל האתר לאחסן גם אלפי ספרים סרוקים.
הגישה למאמרים באתר מתאפשרת בעיקר דרך ספריות ואוניברסיטאות, אשר רוכשות רישיון בעבור משתמשיהן לארכיונים באתר (יותר מ-8,000 ארגונים רכשו רישיון כזה). כמו כן ניתן לרכוש באופן אישי גישה לכתב עת מסוים או למאמר. רוב כתבי העת מאפשרים גישה לגליונות בני כמה שנים ולא לגליונות העדכניים ביותר, כדי לשמור על מוטיבציה לרכוש את כתב העת וכך לא לאבד הכנסה. קרוב לחצי מיליון מאמרים באתר JSTOR, שזכויות היוצרים עליהם פגו, נפתחו לעיון חופשי. בנוסף, תוכנית בשם Register &amp; Read מאפשרת רישום חופשי לאתר, שבמסגרתו מתאפשר עיון ביותר מ-5 מיליון מאמרים, במנות של לא יותר משלושה מאמרים בשבועיים. הסדר עם הספרייה הלאומית מאפשר גישה חופשית (לאחר רישום) למאמרים בעשרות כתבי עת עבריים.
סיריוגה
סרגיי וסילייביץ' פַּרְחומנקה (ברוסית: Серге́й Васи́льевич Пархо́менко; בבלארוסית: Cяргей Васільевіч Пархоменка; נולד ב-8 באוקטובר 1976 בהומל, בלארוס), הידוע בשם סיריוגה (Серёга), הוא ראפר רוסי ממוצא בלארוסי. סרגיי גדל בשכונת מצוקה. שיריו הם שילוב מיוחד של מוזיקת פולק רוסית עם ביטים מודרניים, ומושכים בעיקר בני נוער.
ביוגרפיה.