באביב שנת 1832 עזב את סנקט פטרבורג ושב למקום הולדתו, ובסתיו שב לסנקט פטרבורג ובידו כתב העת של חלק ב' של "הערבים בחווה ליד דיקאנקה". ועדיין דימה גוגול בלבו כי יעודו בחייו אינו צפון בספרות; מאחר שעסק בהתלהבות בפולקלור של אוקראינה, עשה מאמצים לקבל קתדרה באוניברסיטת קייב, כדי לעסוק שם בדברי ימיה של מאלורוסיה. את הקתדרה בקייב לא קיבל; תחת זה הוזמן בשנת 1834 לשמש פרופסור שלא מן המניין להיסטוריה של ימי הביניים באוניברסיטת סנקט פטרבורג, והחל בהתלהבות בעבודתו זו. הרצאותיו הראשונות היו מזהירות והילכו קסם על שומעיו, אך חוסר השכלה שיטתית נתן בו את אותותיו, ולאחר שנה וחצי עזב את עבודתו באוניברסיטה ואת מלאכת ההוראה בכלל. מכאן ואילך שיקע עצמו בספרות בלבד. בימים ההם סיים את הקומדיה "רביזור", והחל רוקם את פאר יצירתו: "נפשות מתות". בראשית שנת 1836 הועלה "רביזור" על הבימה, לאחר תקלות מרובות מצד הצנזורה, אשר הביאו לכישלונה החרוץ של הקומדיה. מחמת אכזבות מרות כאלו שהיו מנת חלקו במשך השנים לא עצר גוגול כוח ונמלט שנית לחוץ לארץ. הוא בילה שלוש שנים בפריז, בשווייץ, ולבסוף נשתקע ברומא, בה המשיך ושקד על "נפשות מתות", למד איטלקית, ארכאולוגיה וספרות תאולוגית, ושם הגיעה אליו השמועה על מות ידידו ומדריכו, פושקין.
לטענתו של סיימון קרלינסקי, פרופסור לספרות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי אשר כתב ספר על חיי המין של גוגול, ברומא התאהב גוגול באציל ג'וזף וילהורסקי (Iosif Vielhorsky), והשניים החלו במערכת יחסים רומנטית. לטענתו של אותו חוקר, רומן זה הוא מערכת היחסים המתועדת היחידה בחייו של גוגול. חוקרים אחרים מתנגדים לתאוריה זו בטענה כי גוגול היה א-מיני מובהק. או בלשונה של נילי מירסקי, המתרגמת הנודעת של גוגול לעברית, "על חיי האהבה שלו לא ידוע אלא שלא היו לו חיי אהבה. גוגול היה יצור א-מיני לחלוטין."
עם מותו של פושקין התגברה בגוגול ההרגשה שקיננה בו מנעוריו, כי יעוד גדול נכון לו בחיים, ומכיוון שנפטר המשורר הגדול, שומה עליו, על תלמידו, להמשיך את פועלו בבחינת אמן-נביא.
בקיץ 1839 חזר גוגול לרוסיה, מלא כולו לכאורה חיים ורעננות. בסנקט פטרבורג ובמוסקבה קרא בחוג ידידים פרקים מתוך החלק הראשון של "נפשות מתות" שעוררו התלהבות רבה. אף על פי כן היסס למסור את הספר לדפוס. באביב 1840 יצא שוב בדרכו לאיטליה האהובה עליו, אך בדרך תקפה אותו מחלה קשה וממארת. מחלה זו, ככל חוליו האחרים, הגבירה בו את ההרגשה כי אל לו למות בטרם ישלים את "פועלו" הגדול. ברומא המשיך בכתיבת "נפשות מתות", ובתוכו הסיפור "טאראס בולבה", וסיים את סיפור "האדרת". בסתיו השלים את החלק הראשון של "נפשות מתות" ונסע לרוסיה כדי לפרסמו בדפוס אך שוב נתקל בקשיים רבים מצד הצנזורה, שפסלה פרקים שלמים, ובעיקר את ה"מעשה בקפיטן קופייקין", ואף התנגדה לעצם השם "נפשות מתות", שהרי לטענתם הנפש אינה בת תמותה, ופה נמצא כי המחבר מטיף לכפירה בהישארות הנפש. מרוב ייסורים שב גוגול ונמלט מארצו למשך שש שנים תמימות. בתקופה זו הוא עבד לאטו, וטרח על הכרך השני של "נפשות מתות", אלא שבתוך כך נקלע לתככים קטנים כאשר ידידיו שבמוסקבה ובסנקט פטרבורג משכו אותו איש איש לעברוֹ. רבים גינו אותו על שום חיבתו לאיטליה. נוסף על כך התקבלו ידיעות על המצוקה ששרויה בה משפחתו ועל כי אין בידו לעזור להם. מנסיבות אלו התגבש בנפשו אותו תהליך שנרקם בו לאמיתו של דבר במשך כל חייו. ידידיו התחילו חשים בו נטייה מוגברת למיסטיציזם מעורפל. לפי התוכניות שתכנן לעצמו התעתד גוגול לכתוב את הפואמה שלו "נפשות מתות" בצורת "הקומדיה האלוהית" של דנטה, היינו, בשלושה חלקים: "תופת", "פורגאטוריון" (כור המצרף) ו"גן העדן". הוא הכין עצמו ליעוד חייו הגדול בתענית ובתפילה, ואף נהג להרהר הרהורי נזירות. הלך רוח זה שיתק בו מעט מעט את כוחו האמנותי הרענן, ובשנת 1846 פרסם במפתיע ספר בשם "מבחר אגרות לידידים", החדור כולו ביעותי מסתורין ואמונה נלהבת בייעודו הנבואי בקרב עמו. הספר הדהים את ידידיו, ואילו גוגול תלה את כישלון הספר בחטאיו שלו ובטומאת נפשו. גוגול עמד וגזר על עצמו אורח חיים סגפני ביותר שמוטט את גופו החלוש בלאו הכי. בראשית שנת 1848 הוא עלה לרגל למקומות הקדושים בארץ ישראל, מתוך אמונה שזו הדרך לכפר על חטאיו. אבל בהגיעו מצא נוף חרב, ערים מדכאות מלאות קבצנים, ואתרי קודש מוזנחים. הוא לא מצא את התשובה המיסטית שביקש וחזר מהמסע מעורער כליל. מכאן ואילך הייתה נטושה בקרבו ללא הפוגה מלחמה עזה בין יצר האמנות לבין המסתורין הדתי. באחת משעות החשכוּת של נפשו קם, בחצות לילה (אור ל-11 בפברואר 1852), העיר את נערו וציווה עליו לצרור את כתבי היד של החלק השני של "נפשות מתות" ולהטילם לאש. הנער כרע ברך לפניו והתחנן בדמעות שליש לבל יעשה מעשה שאין להשיבו. אך גוגול המעונה, הנתון כולו לייסורי נפש ורוח, לא שמע בקולו. הוא שרף את כתב היד וחזר ושכב על מיטתו שממנה לא קם עוד (מן החלק השני נותרו טיוטות של חמישה פרקים). הוא שקע באותה רוח רעה שבעתה אותו כל שנותיו האחרונות, וב-21 בפברואר, 10 ימים לאחר שהעלה באש את יצירתו הגדולה, נפטר מן העולם.
כתיבתו של גוגול כוללת דמויות המביעות הערות אנטישמיות. דוגמה לדבר ניתן למצוא בפתיחת הסיפור המפורסם "רשימותיו של מטורף": "מי יודע, אולי אצליח להוציא מידי יהודון זה ולו כמה פרוטות של מיקדמה על חשבון המשכורת. גם זה יצור! שיתן לך פעם חודש מראש - ריבונו של עולם, הרי קודם לזה יבוא יום הדין. תתחנן, אפילו תתפקע, אפילו תתענה במצוקתך עד מוות - הוא לא יתן כלום, השד הארור."
הארד בופ
הארד בופ הוא תת-סגנון בג'אז שהתפתח מהבי-בופ. הוא מושפע מרית'ם אנד בלוז, בלוז (בעיקר בשימוש בסקסופון ובפסנתר), וממוזיקת גוספל.
בהארד-בופ קיים שימוש רב יותר בקונטרבס מאשר בבי-בופ, בין היתר בשל שימוש רב שעשו בו חלק מהמוזיקאים הבולטים בסוגה, כמו צ'ארלס מינגוס וריי בראון; אך גם בשל הניסיון ליצור סגנון נגיש יותר לקהל שאינו מכיר או מחבב בי-בופ.
לדברי היסטוריון המוזיקה דייוויד ה. רוזנטל, סגנון זה משקף דור של מוזיקאים אפרו-אמריקאים שגדלו בתקופה שבה בי-בופ ורית'ם אנד בלוז היו הסגנונות הנפוצים במוזיקה, ומוזיקאים כמו טאד דמרון עבדו בשניהם. השימוש במונח החל באמצע שנות ה-50.
בין המוזיקאים הבולטים בסגנון זה:
פסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת
פסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת הוא פסטיבל ג'אז בינלאומי, המתקיים מדי שנה בנמל אילת, מ-1987. לפסטיבל מוניטין בינלאומי והוא מוכר היטב בקהילת הג'אז העולמית. הפסטיבל הוא אירוע הג'אז הגדול בישראל. במשך השנים שולבו בפסטיבל גם מופעים מתחום מוזיקת העולם וכאלו המשלבים סגנונות שונים של ג'אז.
היסטוריה.
השנים הראשונות.
הפסטיבל הראשון נערך בין 31 באוקטובר עד ל־3 בנובמבר 1987, בשם "ג'אז בים האדום" (כפרפרזה על הפסטיבל המפורסם "ג'אז בים הצפוני"), ביוזמת עיריית אילת ומשרד התיירות, במטרה לעודד את תיירות החורף לעיר. הפסטיבל נערך בתקציב של כ־300 אלף דולר בסיוע משרד החינוך והתרבות, אמנות לעם, רשות הנמלים, חברת צים, בנק דיסקונט (באמצעות קרן "מפעלות דיסקונט לתרבות ואמנות") ונותני חסות אחרים. הפסטיבל נערך בתוך נמל אילת וחברת "צים" הסכימה להעניק מכולות אשר הפכו את הנמל למתחמים שבהם הופיעו האמנים. את הפסטיבל יזם מנכ"ל עמותת "אמנות לעם" יוסי פרוסט.
בין הנגנים שהגיעו מחוץ לישראל היו: הסקסופוניסט מייקל ברקר, טיטו פואנטה ולהקתו, המתופף מל לואיס ולהקתו ונגן החצוצרה רד רודני. בין האמנים הישראלים שהשתתפו היו: שלישיית קדמה, תזמורת ביג בנד בהדרכת גורי אגמון, חמישיית יוסי לוי, אנסמבל מזרח מערב של ישראל בורוכוב, בני קונייבסקי ולהקתו, עדי רנרט ולהקתו, להקת הצד האחר ועוד. האמנים המשתתפים הופיעו בהתנדבות, כאשר הפסטיבל כיסה רק את הוצאות האירוח והטיסות. הוועדה האמנותית כללה את דני גוטפריד, אלברט פיאמנטה ואהרלה קמינסקי. הפסטיבל הראשון סבל ממכירת כרטיסים חלשה, ובסופו של דבר הגיע קהל של כ-2,000 צופים מתוך 8,000 על פי התכנון המקורי. בכל זאת הוחלט להפוך את הפסטיבל לאירוע שנתי, אך להעביר אותו לסוף אוגוסט. המפיק הראשון של הפסטיבל, היה אבי יפרח (באמצעות חברת מולטימדיה שבבעלותו) שהוביל אותו, יחד עם מנהלו האמנותי דני גוטפריד, מאירוע צנוע לאירוע שנתי רב משתתפים, ולפסטיבל הנחשב אחד מהחשובים בעולם הג'אז. בשנת 2000 כבר הגיע תקציב הפסטיבל לכ-4.5 מיליון שקל, ונרשמו 80 אלף כניסות למופעים.
הפסטיבל השני נערך בסוף אוגוסט 1988, בין הנגנים שהגיעו מחוץ לישראל היו: חמישיית נגן האלט סקסופון פיל וודס, רביעיית ג׳יימס מודי, ג'ו פאס ולהקת רנדי ברקר. בפסטיבל 1990 אורח הכבוד היה הכנר סטפן גרפלי.
בשנות ה-2000.
בשנת 2006, בעקבות מלחמת לבנון השנייה, התקיים הפסטיבל במתכונת מצומצמת, לאחר ששישה מתוך עשרת ההרכבים הזרים שהיו אמורים להופיע בו ביטלו את השתתפותם בשל המצב הביטחוני, והפסטיבל קוצר מארבעה ימים לשלושה ימים.
בשנת 2007, במלאת 80 שנה להולדתו ו-40 שנה למותו של ענק הג'אז ג'ון קולטריין, התקיים מופע מיוחד בהשתתפות שישה אמני ג'אז בולטים, ובהם בנו של קולטריין, ראווי קולטריין.
בשנת 2008, פרש דני גוטפריד מתפקיד המנהל האמנותי וכמחליפו מונה ב-2009 אבישי כהן. באוקטובר 2011 פורסם כי הסקסופוניסט אלי דג'יברי ואיש הרדיו דובי לנץ נבחרו לשמש כמנהלים האמנותיים של הפסטיבל. השניים נכנסו לתפקיד לאחר שלוש שנים בהן ניהל כהן את הפסטיבל.