חישול
חישול הוא פעולת עיצוב מתכת על ידי לחיצה או כבישה. תכונת החשילות נקבעת בהתאם לאפשרות ללחוץ את החומר מבלי שיסדק. תהליך החישול הוא תהליך עיבוד שבו מעצבים את צורת חומר הגלם באמצעות כוחות לחיצה או מכות לזרימה בכיוונים רצויים.
תהליך החישול נעשה בדרך כלל בחום, אך מתבצע גם בקור (טמפרטורת החדר) כאשר קיימת פלסטיות טובה של המתכת. חימום החומר מוריד את גבול הכניעה של המתכת, מה שמאפשר את עיצובו על ידי הפעלת כוחות לחיצה קטנים.
החישול הוא אחד מתהליכי עיבוד המתכת העתיקים ביותר.
סוגי חישולים.
נהוג להגדיר שני סוגי חישולים:
חישול חופשי.
בחישול חופשי החומר זורם באופן חופשי ויכול להתפשט לכל כיוון. בדרך כלל החומר זורם בניצב לכוח הלחיצה. בחישול חופשי אין שליטה למעשה על כיווני הזרימה וכאשר רוצים לשלוט עליהם יש להשתמש בטבע כלשהו.
חישול בטבע.
בחישול בטבע זרימת החומר מוגבלת. עיצוב הצורה נעשה בתוך חלל של כלי בעל צורה מוגדרת הנקרא טבע.
חישול בטבע מתחלק ל-2 סוגים שונים:
ליטל
אדווין רומנזו אלמר
אדווין רומנזו אלמר (באנגלית: Edwin Romanzo Elmer; ) היה צייר אמריקאי שזכה להכרה מועטה במהלך חייו, אך מוכר כיום בזכות ארבע יצירותיו: "תמונת אבל", "גברת מבאפטיסט קורנר", "משקפי קסם" ו"מקום הולדתה של מארי ליאון", שהפיק בין השנים 1892-1890. יצירתו זכתה להכרה רחבה בשנות החמישים של המאה העשרים ובשנת 1982 נערכה לכבודו תערוכה בולטת במוזיאון האמנות סמית' קולג' (The Museum of Art) שבנורת'המפטון, מסצ'וסטס.
אלמר לימד עצמו לצייר, ערבב ז'אנרים שונים זה עם זה וצייר מתוך התבוננות בעיקר פורטרטים וטבע דומם.
ביוגרפיה.
אלמר נולד למשפחה ענייה באשפילד במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית. הוא בילה את רוב ילדותו בבקלנד השכנה.
בשנת 1867 עבר אלמר לקליבלנד על-מנת לנסות ולעבוד עם אחיו, סמואל ואנסל בעסקי חוטי-משי, אך כמה שנים מאוחר יותר חזר לבקלנד ובנה עם אחיו את האחוזה שנראית ברקע ציורו המוכר ביותר, "תמונת אבל" . במשך השנים, היו לו מספר ניסיונות (רובם לא מוצלחים) בתחום העסקים; כמו ניהול סלון ביליארד, ייבוא של מסחטות בגדים, מכונות כביסה, מחבצות חמאה ועוד. הוא גם היה הממציא של חלק ממכשירים האלה ואחראי על המצאת מכשיר לקליעת שוטים וכן על המכונה מחביצת החמאה.
אלמר התחתן בשנת 1879 עם מרי ג'יין וור, בתו החורגת של בן-דודו ג'ון. שנה לאחר מכן נולדה בתם אפי שנפטרה עשר שנים מאוחר יותר (1890). פטירתה הוא נושא ציורו, "תמונת אבל" (Mourning Picture) מאותה שנה. לאחר המות הילדה, מרי חשה שברון-לב גדול וחוותה דיכאון. מסיבה זו עזבו הזוג אלמר את הבית בבקלנד, אך נשארו באזור. במשך שלוש השנים הבאות, אלמר, כאמור, הפיק את עבודותיו המוערכות ביותר והחל לעבוד גם כאומן פורטרטים מסחריים.
לא ידוע על הכשרה אמנותית ממוסדת כלשהי שקיבל אלמר, מלבד שנה אחת (1899-1900) בה למד ב"אקדמיה הלאומית לעיצוב" בניו יורק. לאחר שנה זו חזר למסצ'וסטס, הפעם לשלבורן פולס, שם הוא פתח סטודיו לדיוקנאות מסחריים.
בשנת 1907 משפחת אלמר שבה לגור באשפילד, קרוב לביתם הישן. את המשך חייו הוא העביר בתור חקלאי והמשיך לצייר עד כמה שנים לפני מותו בשנת 1923. בשנה זו הוא חלה במחלת הסרטן ושם קץ לחייו. אשתו מרי נפטרה ארבע שנים אחריו.
תרומתו לציור.
בתקופה זו של המאה התשע-עשרה, ציירים מקומיים מעיירות קטנות פרחו בחוף המזרחי של ארצות הברית. ציירים אלה לא אומנו בציור אקדמי וערבבו ז'אנרים וקונבנציות זה בזה. הסגנון מכונה לעיתים בשם "אמנות פולק". אלמר אף הרבה לעשות ניסיונות בשילוב של המדיומים הציור והצילום. הוא צייר מתוך התבוננות בתצלומים ורשם בצבעי גיר על גבי הגדלות של תצלומים.
בחייו, באזור העיירות שבו חי במסצ'וסטס, הוכר אלמר כצייר הידוע בתשומת-לבו הרבה לפרטים. הוא אף זכה במספר פרסים בכמה ירידים מקומיים ובין השנים 1904-1907 הוצגו חלק מציוריו בתצוגות אישיות בשלבורן פולס; כולל שתי תערוכות בחנות לממכר גלידה.
מעת לעת עבד אלמר לפרנסתו בציור דיוקנאות מסחריים ולאחר שובו מן האקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק (1899-1900) הוא אף פתח סטודיו על-מנת להמשיך בעיסוק זה.
אמנותו.
ארבעת הציורים שהופקו בין 1890-1892 הם הבסיס עליו נבנה שמו של אלמר החל ממחצית המאה העשרים. כל הציורים שהפיק לאחר שלוש שנים אלה נחשבים על ידי חוקרים כ"פחות מעניינים".
"תמונת אבל".
הציור המוכר ביותר שלו הוא "תמונת אבל" משנת 1890 ומהווה פורטרט משפחתי המתאר את האמן, את אשתו ואת בתם אפי שנפטרה זמן מה קודם לכן. כאמור היצירה משלבת בתוכה ז'אנרים שונים של ציור. אך יחד עם אלמנטים של פורטרט ציור, ישנו שילוב של קונבנציות צילום פופולריות. ציור זה, כמו ששמו מבטא ליטרלית, ניתן לכנות "ציור אבל שלאחר המוות" . ייצוג מסוג זה בציור היווה פרקטיקה מקובלת מבחינה חברתית בארצות הברית של המאה התשע-עשרה והיה מבוסס בדרך כלל על דיוקן מתוך תצלום שנלקח לפני מות האדם, או לאחר מותו (צילום פוסט-מורטם). בסוג זה של ציורים, אלו שנפטרו מוצגים כחיים בהווה הציורי. ואכן, אלמר הושיב את עצמו ואת אשתו האבלה על הדשא לפני אחוזתם בבקלנד. לא רחוק מהם, בצד שמאל עומדת דמותה של אפי המתה בגודל טבעי. היא נראית ליד משחקיה וחיות המחמד שלה. לצידה עומדת כבשה בוגרת. ישנו ניגוד בין המשפחה האבלה שיושבת בחשכה יחסית, לעומת הבת המתה שטופת האור. חוקרים טוענים שישנן שתי מטרות לציורים מסוג זה: הצהרה על רעיון נצחי של ואניטאס על ידי ייצוג סוף החיים של הפרט ולעומת זאת, ניסיון לייצוג ריאליסטי של הדבר עצמו. בנוסף לתיאור האבל, עניין בעל ערך כאן הוא הצהרה על מוסד המשפחה.
לא ידוע כיצד הגיבו בני דורו של אלמר ליצירה, אך כיום הציור עומד כאמת-מידה לציור אמריקאי מקומי של המאה התשע-עשרה. כיוון שהיצירה פתוחה לכמות רבה של פרשנויות היא סוגננה בעבר כשייכת לציור הנאיבי, פרימיטיבי, סוריאליסטי, פוטוריאליסטי, ואפילו לומיניסטי ועוד. השפעות אסתטיות על אלמר אינן ידועות והן כולן פרי תאוריות לא מבוססות בעובדות.
המשוררת והתאורטיקנית הפמיניסטית אדריאן ריץ' כתבה שיר על ציור זה מנקודת מבטה של הילדה המתה, אפי.
יצירות נוספות.
מיד לאחר "תמונת אבל", המשיך אלמר לצייר והפיק עוד שלוש עבודות מוכרות:
לקראת סוף חייו אלמר צייר נופים בצבעי פסטל המבוססים על תצלומים שלקח בעת נסיעותיו באזור הכפר.
עבודתו כצייר דיוקנאות.
כאמור, אלמר לא מכר רבים מציוריו המקוריים אך עסק לפרנסתו בעשיית "דיוקנאות קריאון" מסחריים; רישום קל בצבעי קריאון המבוצע על-גבי הגדלות של תצלומים. כל דיוקן יכול היה להלקח מדאגרוטיפ, עד עשרות שנים לאחר שזה נעשה בראשונה ולכן הדבר מציב קשיים רבים על המעקב אחר מקור עבודות אלה.
תופעה זו הייתה שכיחה בחוף המזרחי בשני העשורים האחרונים של המאה התשע-עשרה. אלמר היה אחד ממאות שעסקו בציור ובסחר של דיוקנאות ממין אלה וראה עצמו כאמן למרות מסחריותו של תחום זה. יחד עם עבודה זו אלמר אף התפרנס ממכירת מסגרות לציור.
לקריאה נוספת.
Jones, Betsy B., "Edwin Romanzo Elmer, 1850-1923" ,Smith College Museum of Art, Northampton, Massachusetts, 1983.
טינקרבל (פירושונים)
פיטר פן (פירושונים)
טבעות ניוטון
יציקה
יציקה היא תהליך ייצור שבו מוזגים חומר גלם מותך, כגון מתכת או פלסטיק, לתוך תבנית בעלת צורה רצויה, שבה הוא מתמצק ומקבל את צורת חלל התבנית. כשהחומר מתמצק מוציאים אותו על ידי הסרת התבנית או שבירתה. חומרי היציקה הם בדרך כלל מתכות, זכוכית, או חומרים שמתקשים כתוצאה מערבוב של שני רכיבים או יותר יחד כדוגמת סוגי פלסטיק, בטון וטיח. תהליך היציקה משמש לרוב ליצירת צורות מורכבות שקשה לייצר אותן בשיטות אחרות כגון עיבוד שבבי או פיסול.
תהליך היציקה הוא תהליך קדום שקיים מעל ל-6,000 שנים. היציקה הידועה העתיקה ביותר ששרדה היא צפרדע מנחושת אשר נוצרה בשנת 3200 לפנה"ס.
סוגי יציקה.
מתכות.
יציקת מתכת היא אחת מתהליכי היציקה הנפוצים ביותר. כשמדובר בכמויות גדולות שיטה זו היא הזולה ביותר.
טיח, בטון ופולימרים.
טיח וחומרים כימיים אחרים כגון בטון ופולימרים אפשר ליצוק בכמה סוגי תבניות כגון תבניות חד פעמיות לייצור חלקים ספציפיים (תבניות אלו יכולות להיות עשויות מחומרים רכים כגון גומי שנתמך על ידי תבנית קשיחה חיצונית) ובנוסף אפשר ליצוק לתוך תבניות רב-פעמיות לייצור המוני כמצוין לעיל. כאשר יוצקים טיח או בטון אפשר ליצור צורות שונות על התבנית עצמה ואף צבעים ומרקמים ייחודיים. דוגמאות לשימושים אלו אפשר לראות בטיח אשר המראה החיצוני שלו הוא כשל אבן טבעית, ותחריטים מסוימים על קירות בניינים. כאשר יוצקים בטון אפשר אפילו ליצור פסלים, מזרקות, ספסלים לשימוש חיצוני וכו'.
סימולציה של תהליך יציקה.
לפני ביצוע היציקה עושים סימולציה של התוצאה שבה מחשבים את איכות התוצר, החוזק שלו ותכונות מכניות נוספות. הסימולציה יכולה לתת תמונה מדויקת של תכונות התוצר וע"כ אפשר לתכנן מראש תכנות ספציפיות של הרכיב ע"פ השימוש הצפוי בו. היתרון המובהק של הסימולציה הוא בחיסכון בחומר, אנרגיה ושימוש מיותר במכונות הייצור.
שימוש בתהליך הסימולציה התחיל בתחילת שנות השבעים באוניברסיטאות באירופה ובארצות הברית. במהלך חמישים השנים האחרונות התהליך התקדם מאוד הודות לשימוש בתוכנות מחשב מיוחדות כגון מגמה ("MAGMA") ואוטוקאסט ("AutoCAST") הנותנות זווית ראייה חדשה למהנדסים לתהליך הפנימי בתוך התבניות.
ארגונומי
סוניק (פירושונים)
אנדראס אופר
לודוויקו מאנין