הראש הוצג בדרך כלל בגשר לונדון, נתיב הכניסה לעיר מדרום, ובמשך מאות שנים מחזה זה היה לעיני הנוסעים הרבים הבאים לעיר. גם ראשי נשים נתלו על הגשר, וביניהם ראשה של אליזבת בארטון, נזירה שניבאה את מותו של הנרי השמיני. היא נגררה לטייברן ב-1534, שם נתלתה וראשה נערף.
מנהג הוקעת הראשים על גשר לונדון הופסק בשנת 1678 לאחר תלייתו, גרירתו וביתורו לארבע של ויליאם סטולי, אחד מקורבנותיה של בדיית המזימה האפיפיורית. שרידיו נמסרו לקרובי משפחתו, שמיהרו וארגנו לוויה גדולה. השלטונות ציוו להוציא את הגופה מקברה, ולהציגה בשערי העיר. ראשו של סטולי היה האחרון שהוצב על גשר לונדון.
אחרוני הנידונים שנתלו נגררו ורובעו.
ביולי 1681, בטייברן שבאנגליה, נתלה, נגרר ובותר לארבע אוליבר פלאנקט, הארכיבישוף מארמה שבאירלנד, קרבן נוסף של בדיית המזימה האפיפיורית. התליין שוּחַד על מנת ששרידי הגופה לא יושלכו לאש. ראשו הוצג לראווה בכנסיית פטרוס הקדוש בדרוהדה. פלאנקט היה הכומר הקתולי האחרון באנגליה שזכה למעמד של מרטיר, אך לא האדם האחרון שנתלה, נגרר ובותר לארבע.
מספר קצינים יעקוביטים שהיו מעורבים בהתקוממות היעקוביטית של 1745 הוצאו להורג גם הם, אך השופטים ששלטו בתקופה זו במידת הסבל שתיגרם לנידונים, החליטו להרגם בטרם גופם בותר. כמו כן המרגל הצרפתי פרנסואה אנרי דה לה מוט היה תלוי במשך כשעה ב-1781, ולאחר מכן נתלש לבו ונשרף. בשנה שלאחר מכן דייוויד טיירי נתלה, ראשו נערף וגופו בותר בפורטסמות'. קהל גדול של כ-20,000 איש נכח במקום וחטף חלקים מהגופה.
ב-1803 נדונו אדוארד דספארד ושישה קושרים נוספים למוות בתלייה, גרירה וביתור לארבע בבית הסוהר הורסמונגר ליין (Horsemonger Lane). הם נגררו ממזחלת הקשורה לסוסים הרצים במעגלים סביב חצר בית הסוהר, ולאחר מכן נתלו וראשם נערף. בהוצאה להורג נכחו כ-20,000 איש. עדות מאותה תקופה מתארת את מה שהתרחש לאחר שדספארד נאם את נאומו האחרון:
נשים בדרך כלל הומתו בחניקה בטרם הועלו על המוקד, אך בשנת 1726 הרוצחת קתרין הייז הועלתה על המוקד ונשרפה חיים.
בשנת 1779 הועלו על המוקד איזבלה קונדון ופיבי האריס, ובמהלך הוצאתן להורג הפקידים האחראים (השריפים) דרשו העלאה בשכרם בעקבות הקושי הנפשי שנדרש מהם בעת הצפייה בביצוע העונש. גורלה של האריס הביא את ויליאם וילברפורס להגיש הצעת חוק שתגרום לביטול הנוהג. הצעתו נדחתה על ידי בית הלורדים כיוון שהיא התירה את ביתורם של פושעים אחרים מלבד רוצחים.
ב-1789 הועלתה על המוקד הזייפנית קתרין מרפי, והייתה האשה האחרונה באנגליה שהומתה באופן זה.
ניסיונות שינוי החוק וקהל עוין הוצאות להורג אלו.
סר בנג'מין האמט תקף את מהלך המשפט של קתרין מרפי, ובדיון בפרלמנט כינה זאת "השרידים האכזריים של המדיניות הנורמנית". תוך ניצול ההסתייגות הציבורית ההולכת וגוברת נגד שריפת נשים, העביר הפרלמנט את חוק הבגידה 1790, לפיו נשים שהורשעו בבגידה נענשו בתלייה ולא בהעלאה על המוקד.
24 שנים אחר כך, נחקק חוק הבגידה 1814, על פי הצעת הרפורמטור המשפטי סמואל רומילי. רומילי נסמך על דעותיו של ג'רמי בנת'ם, אשר סבר שעל חוקי העונשין לשמש תיקון להתנהגות הפושעת, ולא כגורם מרתיע, ושדווקא החוקים הנוקשים של אנגליה היו אחראים לעלייה בפשיעה.
בשנת 1806 רומילי מונה לחבר הפרלמנט מטעם קווינסבורו, ומיד לאחר מכן החל לפעול לשיפור מה שתואר על ידו כ"קוד העונשין העקוב מדם והברברי שלנו, שנכתב בדם". הוא הצליח לגרום לביטול עונש המוות עבור עבירות מסוימות כגון גנבה ושוטטות, וב-1814 הציע לשנות את העונש לבוגדים כך שהם יומתו בתלייה והטיפול בגופתם יהיה לפי שיקול דעתו של המלך.
רומילי חזר בו מהצעה זו, על מנת למנוע מהעונש על בגידה להיות פחות מהעונש על רצח. כך עונש התליה הגרירה והריבוע נותר על כנו, ובשנת 1817 בוצע על ג'רמיה בראנדרת', מנהיג 100 נציגי המשתתפים במרד פנטריץ' יחד עם שניים מחבריו, בבית הסוהר של דרבי. בדומה לעונשו של אדוארד דספארד ושותפיו, השלושה נגררו לגרדום על גבי מזחלות, נתלו במשך שעה, ולאחר מכן ועל פי דרישתו של ג'ורג' הרביעי נערף ראשם בגרזן. הכורה המקומי שהיה אמור לערוף את ראשם לא היה מנוסה בתפקידו, ולאחר שנכשל בשתי המכות הראשונות השלים את משימתו עם סכין. כאשר החזיק את הראש הראשון והכריז את ההכרזה המקובלת הקהל הגיב באימה ונמלט מהמקום.
לעומת זאת בשנת 1820 הקהל הגיב בזעם ותקף את מבצעי העונש. על רקע מתיחות חברתית העונש הושת על חמישה אנשים שהיו מעורבים בקנוניית רחוב קאטו בכלא ניוגייט. עריפת הראש בוצעה אמנם על ידי מנתח מומחה, אך בעקבות ההכרזה שלאחר מכן, זעם הקהל עד כדי כך שהתליינים נאלצו למצוא מחסה בין חומות הכלא. קנוניה זו הייתה ההאשמה האחרונה שבעקבותיה הוטל עונש זה.
המשך שינוי החוק.
הרפורמות בחוקי עונש המוות באנגליה נמשכו לאורך המאה ה-19, כאשר פוליטיקאים כגון ג'ון ראסל פעלו על מנת לסלק מספר החוקים את מרבית העבירות נושאות עונש המוות שעדיין נותרו בו.
פעילותו של רוברט פיל לצורך שיפור אכיפת החוק הובילה לביטול עבירת "הבגידה הקלה" במסגרת חוק עבירות נגד אנשים 1828, שבו בוטלה ההבחנה בין פשעים שקודם לכן נחשבו בגידה קלה לבין רצח.
"הוועדה המלכותית לעונש המוות 1864 - 1866", בראשותו של הדוכס מריצ'מונד, המליצה לא לבצע שינויים בחוק הבגידה, וציטטה את חוק עבירת הבגידה 1848 שהגביל את העונש על רוב מעשי הבגידה לעבודת כפייה בלבד. הוועדה המליצה בדוח המסכם של פעילותה כי "מרד, התנקשות ופעילות אלימה אחרת... אנו בדעה שהעונש הקיצוני צריך להיוותר על כנו". אך באופן מעשי המקרים האחרונים בהם נדונו אנשים לתלייה, גרירה וביתור לארבע היו בנובמבר 1839, כאשר בעקבות התקוממות ניופורט הצ'רטיסטית, נדונו מספר אנשים לעונש זה, אך לבסוף הוחלט להמיר את העונש בהגליה. הדו"ח הדגיש את השינוי בדעת הקהל לגבי הוצאות להורג פומביות. מזכיר הפנים ספנסר הוראטיו וולפול העיד בפני הוועדה כי ההוצאות להורג "גרמו לדמורליזציה רבה, כך שבמקום להשפיע השפעה חיובית הן גורמות לברוטליזציה של דעת הקהל, ולא להרתעת הפושעים מביצוע זממם". הוועדה המליצה לבצע הוצאות להורג מאחורי חומות הכלא הרחק מעיני הציבור ולא בפומבי, ו"תחת תקנות נחוצות על מנת למנוע ניצול לרעה, ולהבטחת שביעות רצונו של הציבור שהחוק אכן נאכף". המנהג של הוצאתם להורג של פושעים בפומבי בוטל סופית שנתיים לאחר מכן על פי "תיקון לחוק עונש המוות 1868", שהוצג בפני הפרלמנט על ידי מזכיר הפנים גאת'ורן הארדי. לפני קבלת החוק בקריאת שלישית הוצע תיקון לחוק שלפיו עונש המוות יבוטל כליל, אך זו נדחתה ברוב של 127 לעומת 23.
תלייה, גרירה וביתור בוטלו לחלוטין באנגליה בחוק החילוט 1870, ניסיונו השני של הפוליטיקאי הליברלי צ'ארלס פרוסטר לביטול חילוט אדמותיהם ורכושם של פושעים, דבר שהפך את משפחתם לענייה. החוק קבע גם כי העונש על בגידה יהיה תלייה בלבד, אם כי לא ביטל את סמכותו של המלך להחליף זאת בעריפת ראש לפי תנאי החוק מ-1814.
לצורך אשרור סעיף 6 באמנה האירופית לזכויות אדם שנחתם על ידי בריטניה בשנת 1999 בוטל שנה קודם לכן עונש המוות בעוון בגידה בחוק הפשע וההפרעה לסדר 1998.
ס&quot;ר
מפרץ טוקיו
מפרץ טוקיו (ביפנית: 東京湾) שוכן בדרום חבל קאנטו ביפן. בעבר נקרא המפרץ מפרץ אדו (江戸湾).
גאוגרפיה.
את מפרץ טוקיו מקיפים חצי האי בוסו (מחוז צ'יבה) ממזרח, וחצי האי מיאורה (מחוז קנאגאווה) ממערב. שטחו של המפרץ הוא 922 קילומטר רבוע. בנוסף כולל מפרץ טוקיו שטח ימי שהוסב ליבשה בשטח של 249 קילומטר רבוע.
האי הטבעי היחיד במפרץ הוא אי הקוף (猿島), הסמוך ליוקוסוקה, קנאגאווה. עם זאת, במפרץ איים מלאכותיים רבים ששימשו ביצורים ימיים בתקופות מייג'י וטאישו.
פיתוח.
נמלי טוקיו, צ'יבה, קווסאקי ויוקוסוקה שוכנים כולם במפרץ טוקיו, והאחרון הוא מקום מושבם של הזרוע הימית של כוחות ההגנה העצמית של יפן ובסיס ימי של הכוחות המזוינים של ארצות הברית ביפן.
בחופו המערבי של המפרץ, בין טוקיו ליוקוהמה, שוכן מאז תקופת מייג'י אזור התעשייה קייהין. לאחר מלחמת העולם השנייה התרחב האזור לצפון המפרץ ולמזרחו.
היסטוריה.
המגעים הראשונים בין קומודור מת'יו פרי לשוגונות טוקוגאווה נערכו במפרץ טוקיו בשנות ה-50 של המאה ה-19, וכמו כן גם הקשרים הראשונים בין יפן למעצמות המערביות לפני רסטורציית מייג'י.
מעט לפני כניעת יפן במלחמת העולם השנייה התרחש במפרץ קרב שטח קטן היקף. טקס החתימה על הסכם הכניעה במלחמה נערך על סיפון אוניית המערכה "מיזורי" שעגנה במפרץ טוקיו ב-2 בספטמבר 1945. במהלך הטקס התנוסס דגל מאחת מספינותיו של פרי.
מפרץ אדו
זלמן גרדובסקי
זלמן גרָדוֹבסקי (Zalman Gradowski; 1910 בקירוב – 7 באוקטובר 1944) היה אסיר יהודי במחנה בירקנאו ואחד מחברי הזונדרקומנדו, שכתב יומנים על קורותיו ביחידה, אותם הוא הסתיר במימיות ברחבי המחנה, ומהם רק חלק נמצאו. בנוסף, גרדובסקי היה ממובילי המרד היהודי במחנה, שבו נרצח.
מאורעות חייו.
בטרם המלחמה.
גרדובסקי נולד בשנת 1910 בקירוב בעיר סובאלק שבצפון-מזרח פולין (בעת הולדתו בתחומי האימפריה הרוסית).
בנעוריו למד ולימד גרדובסקי בישיבת "תפארת בחורים", ועבד בחנות הוריו. בנוסף, היה חבר בתנועת בית"ר, ושאף לעלייה לארץ ישראל. לאחר נישואיו עם סוניה (שרה), עבר גרדובסקי לעיר לונה שברוסיה הלבנה, שם עבד, גם לאחר הכיבוש הסובייטי, כפקיד במשרד ממשלתי.
לאחר הכיבוש הנאצי.
גרדובסקי נשלח בחודש נובמבר 1942 עם שאר בני משפחתו למחנה המעבר קיילבסין שליד גרודנו.