בערוב ימיו רכש פאול נתן חלקת אדמה סמוך לפתח תקווה לצורך הקמת מושבה על שמו של סלבנדי. ידיד של סלבנדי נתן לבנו אלף קופות התרמה כדי לאסוף כסף למימון הקמת המושבה וכן לצורך מימון מבנה לבית יתומים שהיה אמור לעבור אליו מירושלים. אולם בגלל מלחמת העולם הראשונה הכספים לא נאספו והאדמה שימשה את קבוצת רודגס ובהמשך הוקם עליה כפר אברהם אשר יש אומרים נקרא על שמו, תוך שימוש מוטעה בשם אברהם במקום אריה.
על שמו רחוב בשכונת כפר אברהם בפתח תקווה.
כהן מוחזק
כהן מוחזק (או כהני חזקה) הוא אדם שייחוסו המשפחתי ככהן מבוסס על חזקה אך לא על בירור ודאי. החזקה מבוססת על כך שהאדם נהג בדינים המיוחדים לכהנים, בעיקר נשיאת כפים, עלייה לתורה ראשון ואכילת תרומה מדרבנן וכן שמתרחק מטומאת מת.
הגדרת המושג.
בעוד שחלק מדיני הכהונה מחייבים כהן מיוחס, כלומר כהן שידוע על פי שני עדים ששימש בעבודת הקורבנות בעצמו, או שנהג בדין מדיני הכהונה השקול כנגד עבודת הקורבנות, או שהוא בן של כהן מיוחס אחר, דינים אחרים קלים יותר, וניתן לנהוג בהם בכהונה גם על סמך עדות של עד אחד בלבד, או כשהעדות היא רק על קיום אחד מדיני הכהונה הקלים. לדעת רוב הראשונים, כהן חזקה כשר מהתורה לכל דיני הכהונה, ומדרבנן החמירו להצריכו עדות גמורה לעניין עבודת הקורבנות ולעניין אכילת תרומה וחלה דאורייתא. אולם בפירוש דעת הרמב"ם נחלקו הדעות. יש הסוברים שאף לדעתו כהן מוחזק כשר מהתורה, ויש הסוברים שמהתורה אינו נחשב לכהן ודאי, אך די בחזקה זו בשביל שינהג בכהונה בדינים הקלים.
הערעור על כשרות כוהנים.
פרשת בני חביה.
בזמן בית המקדש הראשון זיהוי משפחות הכהונה היה פשוט יחסית. מאז השיבה מגלות בבל, בשל נישואי תערובת ואי הקפדה על דיני הכהונה בגולה, הקפיד נחמיה בן חכליה לבדוק מחדש את ייחוס הכהנים העולים מבבל. מרביתם נמצאו כשרים וראויים להקריב קרבנות ולאכול קדשים אך התעורר ספק לגבי ייחוסם של "בני הכהנים: בני חביה, בני הקוץ, בני ברזילי". מהות הספק לא מבוארת בכתובים ונחלקו לגביה פרשנים ופוסקים.
עזרא הסופר ונחמיה ביקשו מהם את "כְתָבָם הַמִּתְיַחְשִׂים" ואלה לא נמצאו ועל כן "נגאלו מן הכהונה":
מהות "כְתָבָם הַמִּתְיַחְשִׂים".
עניין כְתָבָם הַמִּתְיַחְשִׂים המוזכר בספר עזרא, נזכר גם בפירוש רש"י לחומש, אודות בני דור המדבר שהוצרכו להביאו כדי להתייחס על שבטי אבותם. עם זאת, מבנה הכתב, ומה הוא אמור להכיל, לוקה בערפל ולא נתפרש על ידי חז"ל. זאת בניגוד לכתבים ושטרות הנפוצים בדברי חז"ל (כדוגמה כתובה, גט כריתות, שטרי קניין, שטר שחרור לעבד ודומיהן).
"כתב המתיחש" לא היה בשימוש מרובה אצל הכהנים, ושימש רק לבירור הייחוס, במקום שהתעורר ערעור וסיבה לפסול את כשרות הכהנים. במקרים רגילים הסתפקו בחזקת הכהנים שהוחזקו ככשרים, שעל פי התורה ניתן לסמוך על חזקות אלו לכל התורה כולה ואפילו לדיני ארבע מיתות בית דין. או לחלופין - בעדות שני עדים כשרים שהוא ומשפחתו בחזקת כהנים, ועל סמכות בדיקת העדים בבית דין מעלים אותו כהן לקודש להקריב על גבי המזבח.
האבן עזרא (על הפסוק בספר עזרא) מפרש שאין כוונת "כתב המתיחש" לשלשלת שמות עד אהרן הכהן, אלא כתב ייחוס המברר ייחוס עד בית אב ידוע של הכהנים. גם ניתן לשלול הרעיון ש"כתב הייחס" מכיל רק שמות האבות בלבד כי זו לא יספיק לעדות נאמנה לאכילת קודש - כי ייתכן שאחד מהאמהות לא היו כשרות להינשא לאחד מאבותיו כהנים. לפי דעת בעל ה"עבודה תמה" ניתנה האפשרות לכל כהן המתייחס או להביא כתב, או שיעידו עליו עדים - ובלעדי התייחסות באחד משתי אפשרות הללו לא היו רשאים לכהן. המלבי"ם מפרש כי נהוג היה שלכל משפחה היה ספר יחוס כולל לכל המשפחה, וכן היה לכל איש כתב ייחוס פרטי.
כוח החזקה מול הערעור.
מהמובא מספר עזרא נראה לכאורה כדבר שלילי על נאמנות ייחוסי הכהנים, הסבירו התנא רבי יוסי לדבר חיובי בתורת כחה של חזקה.
בקשר לפרשנות זו, קיימות שתי פרשנויות בתלמוד: לפי אחת מהן, רבי יוסי הוכיח מזאת שלא רק הותרו בני חביה הכהנים להמשיך לאכול בתרומת חוץ לארץ שהיא תרומה דרבנן, אלא עוד עלו לאכול בתרומת ארץ ישראל, אף על פי שהיא מהתורה. לפי פרשנות שנייה, גדלותה של החזקה היא בכך שהם המשיכו לאכול בתרומה דרבנן של ארץ ישראל, ולא גזרו החכמים פן ייווצר מכשול שהכהנים אכלו גם מתרומה דאורייתא שגם היא מצויה בארץ ישראל. ההלכה נפסקה ברמב"ם לפי הדעה השנייה, שניתן להעלות כהן מוחזק רק לאכול תרומה דרבנן, אבל לא תרומה דאורייתא ולאכילת חלה.
במשנה.
לפי המשנה, איש אחד מישראל נאמן להעיד על כהן שהוא כהן אמיתי ומבורר. לפי המובא בתלמוד בבלי, כהן שהעיד עליו רק איש אחד - מוגבל לאכילת תרומה דרבנן בלבד.
לעניין דינים הקשורים לאכילת תרומה מהתורה פוסק הרמב"ם שדווקא שני עדים נאמנים. הגישה הפשטנית אומרת כי כהן מוחזק נאמן רק לעניין דינים דרבנן, אך ה"שדי חמד" מקשה על כך מנשיאת כפיים, שבהם וודאי הנושא את כפיו ואינו כהן עובר על איסור ברכה לבטלה שהוא איסור מהתורה "לא תשא", ומתרץ בשם כמה מהאחרונים שהחומרא שכהן אינו נאמן לאכול תרומה מהתורה הוא מדין מעלה עשו ביוחסין, ובשאר הדברים וודאי הם נחשבים לכהנים גמורים, שהרי "סוקלין על החזקות".
תהליך בדיקת ייחוסי הכהנים.
בתלמוד נידונו כללי חזקת הכהונה, וחכמי התנאים והאמוראים דנו אודות פרטים שונים האם דיים כדי להחזיק כהן ככהן מוחזק:
ביצוע הבירור.
במקורות תורניים מדרשיים וגם תלמודיים קיימות משמעויות המראות לכאורה, שהאחריות על כשרות ייחוס הכהנים והבדיקות היו מוטלות על ידי בית הדין של הכהנים בעצמם;
אולם ממשמעות המשנה במסכת מידות נראה שבית דין הגדול שבירושלים, היו אחראיים על תהליך בדיקות הייחוס: .
יש שמסבירים כי לא קיימת כל סתירה בין שני המקורות; ואמנם לעת כניסת הכהן לשרת בפעם ראשונה היה נבדק על ידי הסנהדרין - שקבעה את יחוסו, אך אחרי שנכנס הוא היה נתון לסמכות בית הדין של כהנים, שהיה עוקב אחרי פעולות הכהנים במקדש ומעשיהם מחוץ למקדש.
דעת האחרונים אודות כהן מוחזק.
בשותי"ם יש שהקלו על הכהנים שבימינו שהם "כהן מוחזק", בדיני נישואים של איסורי כהונה, אך רוב הפוסקים הכריעו שהכהנים בימינו הם כהנים אמיתיים ומבוררים ואין להקל עליהם כלל.
תשובת הרב יצחק בן ששת.
המקור לפקפוק בנאמנות ייחוס הכהנים בימינו, הוא בתשובת הריב"ש בה הוא דן בנושא הטלת קנס מוגדל של תשלומי בושת עבור כהן שנתבייש בפומבי על ידי ישראל, והוא קובע שהדבר תלוי בהנהגתו של הכוהן כראוי: "אף על פי שבשאר העם קיימא לן 'ביישו בדברים פטור' - במבייש הכהן בדברים, ראוי לגעור בו ברבים ולהכריחו לבקש ממנו מחילה - ולרצותו עד שימחול לו, . . ראוי לגעור בנזיפה במחרפו ובמגדפו - כל שהכהן מתנהג בקדושתו של אהרן".
הריב"ש מסיק להלכה במקרה הנידון, שמכיוון שלא מדובר במקרה שנתבייש כהן תלמיד חכם - אלא עם הארץ שאינו מתנהג ככהן שתפקידו להיות בקי בתורה ומצוות, אין לו דמי בושת מוגדלים, גם במקום שנהגו לתת תשלומי בושת מוגדלים לכהן. הוא כותב: . הוא מביא שתי ראיות לדבריו:
א. מסופר, כי אמרו לפני רבי פרידא, שבא האמורא רבי עזרא (הכהן), שיחוסו כפול ומכופל: מלבד היותו נכדו של רבי אבטולס, הוא דור עשירי לרבי אלעזר בן עזריה, שהיה דור עשירי לעזרא הסופר. נענה רבי פרידא בתרעומת: למה הינכם מאריכים כל כך? הן אם הוא תלמיד חכם מיוחס, והן אם הוא תלמיד חכם לא מיוחס, חשוב הוא אצלי, ואם מיחס הוא ואינו בן תורה - תאכלהו אש! נענו השומעים ואמרו: בן תורה הוא, וגם מכאן חשיבותו.
ב: על שמעיה ואבטליון מסופר, כי קללו כהן גדול מבני חשמונאי שלא התנהג כראוי (הוא אמר להם בלשון ביזיון "יבואו בני עמים לשלום", כשבכך הוא מרמז על ייחוסם - גרים) והם קללו אותו באומרם: "יבואו בני עמים לשלום - שנוהגים בדרכו של אהרון, ואל תבוא בן אהרון לשלום, שאין הוא נוהג בדרכו של אהרון"
בשולי התשובה, הוא מוסיף וקובע שאפילו אם היה לכהן "עם הארץ" כתב ייחוס, גם אז היה פוסק כך. ושם הוא כותב את המילים שעוררו את הסערה - "כל שכן בכהנים שבדורנו שאין להם כתב היחס".
פרשנויות בדברי הריב"ש.
במשך הזמן היו רבנים שהשתמשו בדברי ריב"ש אלו בכמה שותי"ם בדורות אחריו כסניף להתיר שבויה לכוהן, ומסיקים מדבריו של הריב"ש שהכהנים המוחזקים נחשבים כ"ספק כהנים", שעליהם לא חלה גזירת חז"ל שאסרו שבויה לכהן, אף על פי שבוודאי חלים עליהם כל דיני התורה מדין ספק דאורייתא לחומרא
לעומת זאת, ציטטו כמה מהאחרונים תשובה אחרת של הריב"ש, שבו החמיר על כהן לחלוטין: , ומכאן הם מוכיחים שדעתו של הריב"ש מעולם לא היה להקל בנאמנות חזקתן של הכהנים, וכך למשל כותב המהרי"ט: "אנשי לצון יפיחו קריה, המעמיקים מה' להסתיר עצה ולמען חלל קדושתו של אהרן, תנואות ימצאו נהפכו כקשת רמיה' בשקריהם ובפחזותם ערב אל לבם, לקרב את המרוחקים מגאלי הכהונה באגרוף רשע.. אותם זחוחי לב התוקעים עצמם בדבר הלכה, וינאמו נאום שהכהנים שבזמננו אין להם חזקה, והביאו ממה שכתב הריב"ש ז"ל סימן צ"ד וחלילה לרב ז"ל שבא להפקיע חזקת כהונתם ..דהא ..כהנים שנוהגים מנהג כהונה.. מחזקינן להו..בכהנים.. מה שכתב הריב"ש..לא נפקא ליה מיניה אלא לגבי אחרים כגון שזילזלו בו שעל זה הייתה השאלה שם ..אבל לעצמו אין כאן ספק.. מאחר שהוא החזיק עצמו בכהן נאמן אדם על עצמו יותר ממאה עדים.. הריב"ש..עצמו בסי' שמ"ח..כופין אותו". בסוף תשובתו זו המהרי"ט מחרים בנידוי את המקילים בחזקת הכהונה). ראיה זו, מדבריו של הריב"ש בתשובה השנייה, הובאה גם על ידי פוסקים נוספים.
כך גם כותב בעל הכנסת יחזקאל: