קטעים של סיודאדלס, מתחמים גדולים השמורים לעיתים קרובות למלכים ולאליטה, שימשו כשטחי אחסון לקונכיות, והארכיטקטורה והקישוט של מבנים אלה מסמלים את האוצרות מהים. התבליט המכונה Los Buceadores (הצוללנים), תבליט בצ'אן צ'אן בסיודאדלה אולה (Ciudadela Uhle), מציג תמונות של זוג דמויות בסירה, שאחת מהן אוחזת במשוט, וזוג נוסף של צוללני קונכיות מתחת לסירה ומחוברים לחבלים. התבליט כולל גם חצי עיגול דמוי רשת, כמו גם דמויות קוצניות המייצגות קונכיות.
ייצור וסחר.
חלק ניכר מהעדויות הקיימות לעיבוד קונכיות בהרי האנדים נובעות מממצאים ארכאולוגיים וטקסטים קולוניאליים. קונכיות של שדרנית מצויות בשפע באתרים ברחבי פרו, הן התגלו באתרי קבורה ובשרידי סדנאות צדפים. רמת האחידות הגבוהה בחפצי קונכייה אלו, בשילוב עם האופי הטכני של עיבוד הקונכיות, מעידים על כך שייצור שדרנית היה מקומי ובוצע על ידי אומנים עצמאיים. אוספים רבים של חפצי שדרנית מכילים חפצים משלבים שונים של ייצור קונכיות: קונכיות שלמות, שברים, חלקים מעובדים ופסולת מעיבוד קונכיות. אף על פי שחוקרים חשפו פסולת קונכיות מעובדות והוכחות רבות לנוכחותן של סדנאות צדפים, הם זיהו ודנו רק במעט מאוד סדנאות קונכיות ספציפיות. בית מלאכה אחד, שמשערים כי הופעל על ידי אנשי צ'ימו, זוהה בטוקומה באזור למבייקה שבפרו על ידי הארכאולוג והחוקר דניאל סנדוויס (Daniel Sandweiss). הוא מתוארך לסביבות 1390–1480 לספירה, בית המלאכה כלל חדרים קטנים שונים והכיל עדויות לייצור חרוזי שדרנית. פסולת קונכיות מכל שלבי הייצור, החל מחתיכות חתוכות ועד חרוזים מוגמרים, יחד עם כלי האבן ששימשו לעבודת הקונכייה, נחפרו מהאתר.
בעוד שמקורות ארכאולוגיים רבים מצביעים על שפע של עיבוד קונכיות, שכן שרידי סדנאות צדפים וחפצים נחשפו בהרחבה בפרו, עדויות מעטות מתעדות את תנועת השדרנית ממקורה באקוודור לבתי מלאכה בצ'אן צ'אן. התיעוד הארכאולוגי מצביע על כך שצ'ימור היה מרכז חשוב לחילופי מסחר, וקונכיות הובאו אליה לעיתים קרובות ממרחק רב ממקורו הגאוגרפי כדי להגיע לאימפריה של צ'ימור. הסחר בשדרנית היה חלק בלתי נפרד מהכוח הפוליטי והכלכלה המתרחבים של הצ'ימו. הקונכייה נתפסה כחומר אקזוטי, והשליטה של ממלכת צ'ימור בסחר החילופין של מוצרי היוקרה המיובאים שימשה אמצעי לשליטה פוליטית, לביסוס ולגיטימציה של שלטון האצילים. בניגוד לאימפריית האינקה, לא ניסתה ממלכת צ'ימור להרחיב את שליטתה על הסחר בשדרנית באמצעות כיבושים של מדינות שכנות, אלא השתמשה בנתיבים הקיימים של המסחר כהצדקה דתית ופיננסית לשלטון.
קיים מידע מועט על האמצעים שבהם בוצעו רכישות וחילופין של שדרנית לאורך נתיבי מסחר, וחוקרים רבים הציעו מודלים שונים לנתיבי הסחר של השדרנית. סביר להניח שהצדפה הימית נסחרה באמצעות סוחרים עצמאיים או סחר למרחקים ארוכים בניהול המדינה, עם תנועה מצפון לדרום של הפריטים. אחד הדיווחים הראשונים על חילופי שדרנית הוא דו"ח שנכתב על ידי המתיישב הספרדי פרנסיסקו חרס (Francisco Xerez), שהיה חבר במשלחת בראשות פרנסיסקו פיסארו, ומתאר רפסודה של מוצרי מותרות, כגון טקסטיל, אזמרגדים וחפצי זהב וכסף, שהיו אמורים להיסחר תמורת קונכיות שדרנית.
חוקרים חלוקים גם באשר לשיטות ההובלה של קונכיות והאם הן הובלו דרך הים או היבשה. ציורים על כלי חרס ותבליטים מהאנדים מתארים שיירות למה הנושאות קונכיות, מה שמספק עדות לכך שהשינוע של הקונכיות היה לפחות בחלקו יבשתי.
אריגים.
הצ'ימו קישטו את הבדים שלהם ב (רקמה בחוט זהב), רקמה, בדים כפולים ובדים צבועים. לפעמים הבדים היו מעוטרים בנוצות ובלוחיות זהב או כסף. נוצות טרופיות המשמשות באריגים כאלה הן עדות לסחר למרחקים ארוכים. צבעים צבעוניים הופקו מצמחים המכילים טאנין או אגוזי מלך, ומינרלים, כגון חרסית כמו גם מבעלי חיים, כמו כנימת קוכיניאל.
הבגדים היו עשויים מצמר של ארבע חיות: הגואנקו, הלמה, האלפקה והוויקוניה. האנשים השתמשו גם בזנים של כותנה, שגדלה באופן טבעי בשבעה צבעים שונים. הבגדים כללו אזור חלציים של צ'ימו, חולצות ללא שרוולים עם או בלי שוליים, פונצ'ו קטנים וטוניקות.
רוב האריגים של הצ'ימו נעשו מצמר אלפקה וכותנה. אם לשפוט לפי כיוון הסיבוב האחיד, מידת הפיתול והצבעים של החוטים, סביר להניח שכל הסיבים נטוו מראש ויובאו ממקום אחד.
כלי חרס.
כלי החרס של הצ'ימו נוצרו עבור שתי פונקציות: מכלים לשימוש ביתי יומיומי וכאלה שנעשו לשימוש טקסי למנחות בקבורה. כלי חרס ביתיים פותחו ללא גימור גבוה יותר, בעוד שכלי החרס לקבורה מעודנים ואסתטיים יותר.
המאפיינים העיקריים של הקדרות של הצ'ימו היו פסלים קטנים, וייצור כלי חרס מעוצבים לשימוש טקסי או יומיומי. כלי החרס נצבעו בדרך כלל בשחור, אם כי יש כמה וריאציות. גם כלי חרס בהירים יותר יוצרו בכמויות קטנות יותר. הבהירות האופיינית התקבלה על ידי שפשוף באבן שלוטשה קודם לכן. בעלי חיים, פירות, דמויות וישויות מיסטיות רבות פוסלו על כלי החרס של הצ'ימו. עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שסגנון צ'ימור צמח מתוך שרידי תרבות מוצ'ה, מכיוון שלקדרות הצ'ימו המוקדמת היה דמיון מסוים לזה של המוצ'ה.
מטלורגיה.
הציוויליזציה ידועה בעיבוד המתכת המעודן והמורכב שלה, מהמתקדמים ביותר בתקופה הפרה-קולומביאנית. העבודה של הצ'ימו במתכות יקרות מאוד מפורטת ומורכבת. עיבוד מתכת הלך וגדל במהירות בתקופות צ'ימו המאוחרות. הצ'ימו עבדו עם מתכות כמו זהב, כסף ונחושת. כמה אומנים של צ'ימו עבדו בבתי מלאכה למתכת שחולקו לחלקים עבור כל טיפול מיוחד במתכות: ציפוי, זהב, הטבעה, שעווה אבודה, פנינים, סימן המים ותבניות עץ. טכניקות אלו יצרו מגוון גדול של חפצים, כגון כוסות, סכינים, מכלים, פסלונים, צמידים, סיכות וכתרים. הם השתמשו בארסן כדי להקשיח את המתכות לאחר יציקתן. התכה בקנה מידה גדול התרחשה במקבץ של סדנאות ב"סרו דה לוס סמטריוס" (Cerro de los Cemetarios, "גבעת בתי הקברות"). התהליך התחיל בעפרה המופקת ממכרות או מנהר, אשר מחוממת לטמפרטורות גבוהות מאוד ולאחר מכן מתקררות. התוצאה היא קבוצה של גלילים קטנים, כמו חלקים עגולים קטנים של נחושת, במסה של סיגים, שהם חומרים אחרים שאינם שימושיים למטלורגיה. לאחר מכן מחלצים את הגלילים על ידי ריסוק הסיגים, ולאחר מכן מתיכים יחד ליצירת מטילים, שעוצבו לפריטים שונים. הצ'ימו גם עיצבו מתכות באמצעות ריקוע בפטיש, כפי שמוצג בתמונה בצד ימין של ספל הצ'ימו הכסוף. מעבדי המתכות של הצ'ימו השיגו את הטכניקה הזו עם כלים פשוטים וגיליון זהב בודד. האמן היה מגלף תחילה תבנית עץ. אחר כך הם היו מכים בפטיש בזהירות את יריעת הזהב הדקה בעובי נייר סביב העץ.
אף על פי שנחושת מצויה באופן טבעי על החוף, היא הושגה בעיקר מהרמות באזור במרחק של כ-3 ימים משם. מכיוון שרוב הנחושת יובאה, סביר להניח שרוב חפצי המתכת שיוצרו היו קטנים מאוד. הפריטים, כגון חוטים, מחטים, פינצטה וקישוטים אישיים, הם באופן עקבי חפצים קטנים, תועלתניים של נחושת או ברונזה נחושת. ה הוא פריט ידוע של הצ'ימו. הם גם הכינו תלבושות פולחניות יפות של תרכובות זהב עם כיסויי ראש של נוצות, עגילים, שרשראות, צמידים וחושן.
בפאקאסמאיו (Pacasmayo), אל הירח (סי או שי) היה האל החשוב ביותר. הצ'ימו האמינו שהוא חזק יותר מהשמש, כפי שהוא מופיע בלילה וביום, והוא גם שולט במזג האוויר ובצמיחה של יבולים. המאמינים הקריבו חיות וציפורים לירח, כמו גם את ילדיהם על ערמות של כותנות צבעוניות עם מנחות של פירות וצ'יצ'ה (בירה מתירס). הם האמינו שהילדים המוקרבים יהפכו לאלים ובדרך כלל הם הוקרבו בסביבות גיל חמש.
הצ'ימו סגדו לאלי מאדים (נור) וכדור הארץ (גיסה), כמו גם לאל השמש (ג'יאנג) והים (ני). ג'יאנג היה קשור לסלעים שנקראו אלאק-פונג (alaec-pong, אבן קסיקה), שהאמינו שהם אבותיהם של האנשים שבאזורם הם ניצבו ובני השמש. הצ'ימו הגיש מנחות של קמח תירס של אוכרה אדום לאל ני במטרה לזכות בהגנה מפני טביעה ולהצלחה בדיג ותפיסת שלל רב של דגים.
גם כמה קבוצות כוכבים נתפסו כחשובות. שניים מכוכבי אוריון נחשבו לשליחי הירח. קבוצת הכוכבים של הפליאדות שימשה לחישוב השנה והאמינו שהיא משגיחה על היבולים.
לכל מחוז היו מקדשים מקומיים שחשיבותם הייתה שונה. מקדשים אלו, הנקראים ואקה, נמצאו גם בחלקים אחרים של פרו, והיו להם מושא פולחן קדוש (macyaec) עם אגדה וכת הקשורים בהם.
קורבנות.
בשנת 1997 גילו חברי צוות ארכאולוגי כ-200 שרידי שלדים על החוף בפונטה לובוס (Punta Lobos) פרו. העיניים של דמויות אלו היו מכוסות וידיהן קשורות מאחורי הגב, רגליהן קשורות זו לזו וגרונן חתוך. הארכאולוגים טוענים כי דמויות אלו, ככל הנראה גופות של דייגים, נהרגו כאות תודה לאל הים ני לאחר שכבשו את עמק חוף הים הפורה של הדייגים בשנת 1350.
קברים בוואקה של הירח היו שייכים לשישה או שבעה בני נוער מגיל 13–14. תשעה קברים היו שייכים לילדים.