טג'יקיסטן תלויה בעיקר בגז המיובא מאוזבקיסטן, ויש לה מעט מקורות אנרגיה אחרים; כתוצאה מכך, הוא סובל ממחסור כרוני בחשמל. אוזבקיסטן משתמשת בזרוע האנרגיה כדי לרסן את טג'יקיסטן בסכסוך סכר רוגון. האנליסטים מעריכים את דרישות הגז של טג'יקיסטן בכ-1.2 מיליארד מ"ק לשנה ואילו בשנת 2012 קיבלה המדינה רק עשירית מהסכום הזה במחיר של 300 דולר / 1000 מ"ל. כמות זו הספיקה להפעלת תחנת כוח טג'יקית אחת בלבד.
רכבת קמצ'יק פאס.
בשנת 2013 הודיעה אוזבקיסטן על תוכניתה להקים רכבת חדשה דרך מעבר קמצ'יק, המחברת את הערים טשקנט ונמנגן. תוואי הרכבת החדש יחליף את הרכבת הישנה מתקופת ברית המועצות החוצה את צפון טג'יקיסטן. זה יחסוך לאוזבקיסטן דמי מעבר מדווחים של 25 מיליון דולר בשנה, ועשוי להפוך לחלק מנתיב הרכבות שתוכנן זמן רב לסין. מומחים טג'יקים הצהירו כי החשש כי הדבר עשוי לבודד עוד יותר את טג'יקיסטן שהיא כבר המדינה הענייה ביותר באזור. בפברואר 2015 הודיע הבנק העולמי כי ישאיל 195 מיליון דולר להקמת הרכבת.
התפתחות ביחסים.
עם בחירתו של שבקט מירזייאיב לנשיא יחסי אוזבק-טג'יק וכן היחסים בין אוזבקיסטן ושכנותיה במרכז אסיה, הגיעו לעידן חדש של פוטנציאל. מירזייאיב ואמומאלי רחמון נפגשו מספר פעמים מאז ספטמבר 2016, ובמרץ 2018 ערך מירזייאיב ביקור היסטורי בדושנבה, שם נחתמו 27 הסכמים דו צדדיים בתחומי המסחר, הכלכלה, ההשקעה, הפיננסים, התחבורה והמעבר, החקלאות, המים ואנרגיה, מיסים, מכס, תיירות, חינוך ומדע, בריאות, תרבות, שיתוף פעולה בין אזורי, בתחום הביטחון ונגד הפשיעה.
הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (1950)
הבחירות לרשויות המקומיות בישראל התקיימו לראשונה במדינת ישראל ב־14 בנובמבר 1950. בבחירות אלו שיטת הבחירות הייתה דומה לשיטת הבחירות לכנסת, ואחוז ההצבעה עמד על כ־80%. לאחר לחץ של מפלגת השלטון מפא"י, גיל הבחירה הורד מ־21 ל־18. מפא"י התמודדה בשם "רשימת ההסתדרות", זאת למרות התנגדותה של מפ"ם. בבחירות אלו כלל המפלגות הדתיות התמודדו במסגרת החזית הדתית המאוחדת. בבחירות אלו הציונים הכלליים גדלו באופן משמעותי ביחס לכוחם הארצי.
עד הבחירות כל ראשי העיריות המכהנים כיהנו מתוקף החלטות המנדט הבריטי טרם הקמת המדינה. בבחירות אלו המפלגות הדומיננטיות היו המפלגות הארציות, אך בחלק מן הערים התמודדו גם רשימות מקומיות.
הבחירות ברשויות השונות.
בירושלים התקיימו הבחירות על 21 מושבי המועצה. הסיעה הגדולה ביותר הייתה מפא"י שהובלה על ידי יצחק בן-צבי וראש העירייה המכהן דניאל אוסטר וקיבלה כ־5 מושבים. למרות זאת ולאור הקמת קואליציה של הימין והדתיים, שלמה זלמן שרגאי נבחר לעמוד בראשות העיר. באותן הבחירות החזית הדתית המאוחדת ומפלגת המרכז קיבלו כארבעה מושבים לכל רשימה, החירות והמפלגה הפרוגרסיבית – 2 לכל אחת, מפ"ם ופאג"י – מושב אחד לכל רשימה. מפלגות נוספות קיבלו כשני מושבים, ואילו המפלגה הקומוניסטית הישראלית לא נכנסו למועצה.
בעיר תל אביב-יפו היו אלו הבחירות הראשונות המשותפות לתת אביב וליפו שסופחה אליה. בבחירות אלו ניצח ראש העירייה ישראל רוקח, חבר תנועת הציונים הכלליים שכיהן כראש העיר עוד משנת 1936.
בחיפה הושלמה בחירתו של אבא חושי (חבר מפא"י) לתפקיד ראש העיר רק בינואר 1951, יותר מחודשיים לאחר הבחירות.
בפתח תקווה התמודדו מספר רב של מפלגות תנועת העבודה על 17 מושבי המועצה, אך לבסוף הושג תיקו בין הציונים הכלליים (בהובלת יוסף ספיר) למפא"י בהובלת פנחס רשיש שבסופו של דבר נבחר לתפקיד ראש העיר.
בראשון לציון נבחר אריה שפטל ממפא"י לתפקיד ראש העיר לאחר שרשימתו קיבלה כארבעה מושבים מתוך 15 מושבי המועצה. שפטל הצליח לגבש קואליציה עם מפ"ם ובכל להדיח את ראש העיר המכהן אליקום אוסטשינסקי. בסופו של דבר, שפטל התפטר לאחר שנהוחצי מסיבות בריאותיות.
בכפר סבא מפא"י קיבלה כ־5 מושבים, מפ"ם – 3, הפועל המזרחי – 2 והציונים הכללים קיבלו כמושב אחד.
בבני ברק הסיעה הגדולה ביותר הייתה הסיעה הדתית המאוחדת. סיעה זו קיבלה כשישה מושבים מתוך 13, והקימה קואליציה ביחד עם סיעות הימין. זאת כשראש העיר הנוכחי יצחק גרשטנקורן המשיך בתפקידו. מפא"י ומפ"ם (4 מושבים בסך הכל) נשארו באופוזיציה.
בטבריה משה צחר נבחר לראשות העיר מטעם מפא"י שקיבלה כחמישה מתוך תשעת מושבי המועצה.
בלוד התקיימו בחירות על כ־11 מושבים שמתוכם מפא"י זכתה בחמישה ומנהיגה פסח לב נבחר לראשות העיר. רשימות הפרוגרסיבית וחירות כלל לא נבחרו למועצה.
רחל לורנסו
מיכאל חיוטין
מיכאל ("מיקי") חיוטין (22 במאי 1941 – 16 במרץ 2019) היה אדריכל, מהנדס בנין, וחוקר אדריכלות ומקרא ישראלי. על תרומתו התכנונית לבניה הציבורית נחשב לאחד "מגדולי האדריכלים בישראל".
ביוגרפיה.
חיוטין נולד ב-1941 בוילנה שבליטא, זמן לא רב לפני שנכבשה על ידי הצבא הגרמני במבצע ברברוסה. אביו שמואל גויס לצבא האדום ונהרג בקרבות. הוא ואמו בלה שרדו את מלחמת העולם השנייה ועלו לארץ ב-1948. את שנותיו הראשונות העביר כילד חוץ בקיבוץ גן שמואל, ולאחר מכן שב לאמו בתל אביב, שם השלים את השכלתו התיכונית בבית הספר עירוני ה'.
את לימודיו העל תיכוניים עשה בטכניון, שם הוענק לו תואר ראשון בהנדסת בנין (1963), תואר ראשון באדריכלות (1966), תואר שני בהנדסת בנין (1967) ודוקטורט במדעים טכניים (1975). כותרת הדוקטורט שלו הייתה "שימוש בטכניקות אופטימיזציה לבחינת מערכים ארכיטקטונים".
קריירה אדריכלית.
בשנת 1978 הקים עם אשתו, אדר' ברכה חיוטין, את משרד חיוטין אדריכלים. המשרד, שממוקם בגבעתיים, מתמקד בבניה ציבורית, ואחראי למספר מבנים מרכזיים בישראל, לרבות: תיאטרון גבעתיים; הגלריה האוניברסיטאית וגן הפסלים באוניברסיטת תל אביב; היכל בית המשפט בחיפה; ככר דייכמן, בנין הסנאט ובניין המכון הבינלאומי לביוטכנולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון; בית הסטודנט באוניברסיטת חיפה; מוזיאון הסובלנות בירושלים; ואקדמיית פולונסקי במכון ון ליר. כהוקרה לעשייתם, הזוג זכה במספר פרסים מקצועיים בעלי חשיבות: אות האדריכלות הישראלית למבנה ציבור ופרס מפעל חיים (2018) מטעם התאחדות האדריכלים ובוני ערים בישראל, פרס אות העיצוב (2005; 2009; 2011; 2015; 2018), פרס רכטר לאדריכלות (1996; 2006; 2018), ואות הצטיינות מאגודת האדריכלים האמריקאית-האקדמיה לתכנון מבני משפט (2008). בשנת 2020 פרס א.מ.ת. לאדריכלות הוענק לברכה חיוטין על העבודה שעשתה בשיתוף עם בעלה מיכאל.
בנוסף לתכנון אדריכלי, חיוטין היה מעורב בניסוח תוכניות אב לטכניון, אוניברסיטת תל אביב, ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכן תוכניות בינוי עירוני בערים כגבעתיים, טבריה, ראש העין ותל אביב-יפו.
פעילותו הציבורית כללה חברות בהנהלת לשכת האדריכלים (1983–1987), ועדת התחרויות של אגודת האדריכלים (1984–1987), ומועצת ההנדסה והאדריכלות מטעם אגודת האדריכלים (1986–1990). הוא היה חבר מערכת (1978–1980) ולאחר מכן עורך (1987–1990) בטאון אגודת האדריכלים. במסגרת מאמציו לקדם תרבות אדריכלית בישראל, הוא יזם את תערוכת האדריכלות הצעירה, "ארכיטקטורה במרתף", שהתקיימה במרתף הלא גמור של דיזנגוף סנטר ב-1986.
קריירה אקדמית.
אדריכלות.
חיוטין חקר ופרסם רבות על תיאוריה והיסטוריה של אדריכלות, תוך התמקדות בסוגיות של תכנון עירוני. ספרו הידוע ביותר, שנכתב בשיתוף עם ברכה חיוטין ויצא לאור באנגלית (2007) ובעברית (2010), הוא אדריכלות החברה האוטופית: קיבוץ ומושב. ספר זה מהווה מחקר מקיף ראשון על התכנון האדריכלי של הקיבוצים והמושבים שהוקמו בארץ ישראל במאה העשרים, ודרכו בקשר שבין אידאולוגיה לאדריכלות על רקע מגמות היסטוריות ביצירת חברות אוטופיות ותכנון יישובים אידיאלים.
בנוסף לכתיבתו המחקרית, חיוטין הנחה עבודות מחקר ולימד נושאי תכנון וחשיבה אדריכליים במוסדות האקדמיים המרכזיים בישראל, כדוגמת הטכניון (הפקולטה לאדריכלות, 1971–1986), אוניברסיטת תל אביב (המרכז ללמודים אורבניים ואזוריים, 1977–1982), ובצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב (המחלקה לעיצוב, 1973–1975).
ספרות המקרא וימי בית שני.
חיוטין עסק שנים רבות בחקר ספרות המקרא וספרות ימי הבית השני, ופרסם על נושאים אלה בעברית ובאנגלית. מאמריו יצאו לאור, בין השאר, בכתבי העת המחקריים בית מקרא, Revue de Qumran, ו- Dead Sea Discoveries. בין ספריו בנושאים אלה: מלחמת לוחות השנה ועריכת מזמורי תהלים (משנת 1993), מגילת ירושלים מקומראן (משנת 2003), Architecture and Utopia in the Temple Era (משנת 2006), Tendentious Historiographies: Jewish Propogandist Fiction BCE (משנת 2010), ומאסופות מזמורים לספר תהלים: עקרונות העריכה (משנת 2020). בכתיבה זו ניכר עניינו המתמשך של חיוטין ביישום כלים של ניתוח מתמטי ותכנוני בחקר המקורות היהודיים, ובחינת השלכותיהם על הבנתנו את ההיסטוריה הפוליטית, האידאולוגית והאסתטית של תרבויות שונות בעת העתיקה.
מיכאל חיוטין נפטר ממחלת הסרטן ב-2019. הוא הותיר אחריו את אשתו ושותפתו, ברכה חיוטין, שממשיכה בפועלה במסגרת משרד חיוטין אדריכלים, ובנו ד"ר דן חיוטין, חוקר ואוצר בתחום הקולנוע.
דריה ברנאטו
טקסט רץ הוצאה לאור
טקסט רץ הוצאה לאור היא הוצאת ספרים עברית, המוציאה לאור ומשווקת ספרי פרוזה, שירה ועיון, וכן ספרי קודש.
היסטוריה.
ההוצאה הוקמה בשנת 2015 על ידי ברכה כהן, ועוסקת במתן שירותי הוצאה לאור בעברית, אנגלית וצרפתית, ובמכירת והפצת ספרים.
בהוצאה יצאו לאור מאות ספרי פרוזה ועיון וספרי קודש, ביניהם כמה רבי מכר.