סיבה נוספת שבעטיה פיתחו הסובייטים את האזור היא שמירה על הגבול עם סין. באותה תקופה חלקים אלו לא היו מיושבים והגבול היה רגיש. ליהודים, לעומת זאת, היו קהילות במערב ברית המועצות. היו הצעות להקים את האזור היהודי בקרים או באוקראינה, אולם הצעות אלו נדחו בשל חשש מאנטישמיות. היו שטענו כי קרים ואוקראינה התנגדו להקמת האזור בשטחן. אחרים טענו כי סטלין הונע מאנטישמיות ורצה להרחיק את היהודים ממוקדי כוח אפשריים.
נעשו פעולות תעמולה ניכרות כדי לעודד הגירה לאזור. הוכנו פוסטרים, מסמכים הוצנחו באזורים בהם גרו יהודים, נכתבו ספרים ביידיש על האוטופיה הסוציאליסטית. הממשלה אף הפיקה סרט ביידיש בשם "מחפשי האושר" על משפחה שעזבה את ארצות הברית בשל השפל הכלכלי והגיעה לאזור. התעמולה הייתה כה יעילה עד כי כמה אלפי יהודים שאינם סובייטים היגרו לאזור, בכללם גם כמה מאות מארץ ישראל.
האקלים הבעייתי הקשה על ההתיישבות באזור. על המתיישבים היה להקים יישוב יש מאין. למרות זאת הם הצליחו בכך. כאשר האוכלוסייה היהודית במקום גדלה, החלה להתפתח בו תרבות יהודית. יצא עיתון ביידיש בשם "בּיראָבּידזשאנער שטערנ" (כוכב בירוביג'ן). במטרה לפתח תרבות לאזור היו מגיעים סופרים יהודים כמו שמואל ניסן גודינר ממרכז המדינה. חלק מהיישובים נקראו בשמות עבריים: יצירה, עבודה, משמר ותל חי. רחובות העיר נקראו על שם סופרים יידים כמו שלום עליכם וי.ל. פרץ. הכתיב היידי שונה, בתחילה תוך ביטול האותיות הסופיות (למשל: ביראבידזשאנ) ובהמשך נעשה מאמץ לכתוב יידיש באותיות קיריליות ולא עבריות.
התוכנית קיבלה מהלומה כאשר סטלין החל ברדיפת היהודים באמצע שנות השלושים. מנהיגים יהודים נעצרו והוצאו להורג, בתי ספר ביידיש נסגרו, ארגונים יהודים שטיפלו באוכלוסייה, כמו אוזט-געזערד (ОЗЕТ - חברה לסידור חקלאי של יהודים עמלים בברית המועצות) וקומזט (הרשות להסבת יהודים עמלנים לחקלאות). מלחמת העולם השנייה הפסיקה את הניסיונות להעביר את היהודים למזרח.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה ניסיון לחדש את ההתיישבות כפתרון לפליטים, אולם הרעיון לא צלח. באותו זמן מספר היהודים הגיע לשיא של כשליש מהאוכלוסייה המקומית. הקמת מדינת ישראל, משפט הרופאים וגל הרדיפות השני של סטלין סתמו את הגולל על התוכנית. במהלך גל הרדיפות השני שוב נעצרו מנהיגים יהודים ואוסף היודאיקה שהיה בספרייה המקומית נשרף. בשנים שלאחר מכן רעיון האזור היהודי נשכח.
כמה משכילים כגון לואיס רפפורט, יונתן ברנט וולדימיר נאומוב טענו כי סטלין תכנן לרכז את כל היהודים באזור. סטלין ביצע פעולות הגליה דומות למיעוטים לאומיים אחרים כגון הטטארים בקרים והגרמנים בוולגה. משפט הרופאים היה השלב הראשון בתוכנית. התוכנית נקטעה על ידי מותו של סטלין ב-5 במרץ 1953.
עם נפילת ברית המועצות והנהגת מדיניות הגירה ליברלית עזבו מרבית יהודי האזור לגרמניה ולישראל. ב-1991 האזור קיבל מעמד של רפובליקה אוטונומית אולם עד אז רוב היהודים עזבו, ואלו שנותרו היוו כשני אחוזים מהאוכלוסייה. ב-2006 הייתה תחנת רדיו פעילה ביידיש.
נכון ל-2012 נטען בעיתון ה"ביראבידזשאנר שטרן" שבמחוז נותר רק בית ספר בודד שמלמד ביידיש, מתוך 14 בתי ספר שקיימים במחוז.
ממשל.
האספה המחוקקת.
הגוף המחוקק במחוז הוא האספה המחוקקת של המחוז היהודי האוטונומי (רוסית: Законодательное собрание Еврейской автономной области, יידיש: לעגיסלאַטיווע אַסעמבלי פון די אידישע אַוטאָנאָמאָוס קאנט) שהוקמה בשנת 1997 ומורכבת מ-19 חברים. בבחירות שנערכו בספטמבר 2016 מפלגת רוסיה המאוחדת זכתה במרבית המושבים. יושבת ראש האספה המחוקקת היא ליובוב פאבלובה, המחליפה את אנטולי טיחומירוב (שכיהן בשנים 2001-2016).
מושל.
התפקיד הבכיר והעליון ביותר במחוז היהודי האוטונומי הוא תפקיד המושל. מושל המחוז אחראי לניהול ענייני המחוז וייצוגו בממשל הפדרלי.
מרבית ראשי המחוז שכיהנו לאורך ההיסטוריה היו יהודים. מושל המחוז נבחר בבחירות ישירות אחת ל-5 שנים ואינו רשאי לכהן יותר מ-2 קדנציות רצופות. מעון המושל נמצא בשדרות 60 שנה לברית המועצות בעיר בירוביג'ן.
אוכלוסייה.
ב-2021 חיו באזור כ-156,500 תושבים, מתוכם היו 85% רוסים, לצד מיעוטים של אוקראינים ובני עמים אסיאתים. רוב היהודים במחוז היהודי האוטונומי מרוכזים בבירוביג'ן הבירה ובעיירות אמורזט, בירה וסמידוביץ'.
אזכורים בתרבות.
ב-2003 יצא הסרט התיעודי L'Chayim, Comrade Stalin! (לחיים, החבר סטלין!) על התיישבות היהודים באזור.
בירוביג'אן
אריאל (ירח)
אריאל הוא הירח הבהיר ביותר והרביעי בגודלו מבין 27 הירחים (הידועים למדע) של אורנוס. הוא נתגלה באוקטובר 1851 על ידי ויליאם לאסל יחד עם הירח אומבריאל. נכון לשנת 2012, רוב המידע עליו הגיע מהחללית וויאג'ר 2 שחלפה בסמוך אליו בשנת 1986 וצילמה כ-35% מפני השטח שלו.
השם "אריאל" מקורו בשמה של דמות הסילפה הראשית במחזה Rape of the Lock של אלכסנדר פופ.
מאפיינים.
התצפיות הראשונות על אריאל מטווח קרוב (יחסית) נערכו על ידי הוויאג'ר 2 במהלך מעברה ליד אורנוס בינואר 1986.
אריאל מורכב מכ 50% קרח מים, 30% סלע צורני והיתר מתאן במצב מוצק. נראה כי יש על פניו אזורים של קרח טרי, ופניו חלקים יחסית ממכתשים, מה שמוביל מדענים להשערה כי בעבר הייתה באריאל פעילות גאולוגית משמעותית שיצרה קווי שבר רבים בקליפתו ומהם זרמו מים נוזליים וקפאו על פניו.
סריגה
סריגה היא אחת ממספר דרכים להפוך חוט או סיב ליריעה. תוצר הפעולה נקרא סריג. בניגוד לבדים ארוגים, שבהם חוטי השתי קלועים בחוטי הערב בהצלבה, בדים סרוגים מכילים שורות מקבילות של חוט אחד מתמשך. השורות מחוברות האחת לשנייה באמצעות לולאות, הנקראות "עיניים", שבהן לולאות קצרות של חוט משורה אחת, כרוכות סביב לולאות מהשורה הסמוכה. בדים סרוגים מחוט דק נקראים גם "טריקו". סריגה יכולה להיות מבוצעת בעבודת יד או במכונות. על אף שבדרך כלל נהוג לחשוב כי רק צמר (טבעי או סינתטי), כותנה, פשתן ועוד חוטים מהצומח משמשים לסריגה, ניתן לסרוג מכל סוג של חוט גמיש. מאז המצאת מכונות הסריגה ובעיקר עם התפתחות חומרים מעשי ידי אדם, משתמשים בבדים רבים סרוגים ולא ארוגים, כיוון שלסריגים ולאריגים יש תכונות שונות.
דוגמאות הסריגה מורכבות מכמה צורות של קיבוץ עיני ימין או שמאל, ועל כן נוצרו ראשי תיבות מקובלים למונחים ברוב השפות, ועם הגלובליזציה נוצרו סימנים בין לאומיים.
אופני העשייה הנפוצים ליצירת סריגים.
סריגה בשתי מסרגות (המכונות גם שיפודים) בדרך כלל בעלות חוד בצד המשמש לסריגה ובליטה בצד השני שמונעת מהעיניים ליפול מהשיפוד. על שני השיפודים סורגים עיניים, שנקראות עין ימין, ועין שמאל. כאשר רוצים לסרוג משהו גדול, רחב מאוד או שני פריטים זהים בבת אחת, משתמשים במסרגה עגולה שיש לה שני קצוות מחודדים המחוברים זה לזה בצינור ארוך וגמיש. מסרגה זו מכונה 'מסרגה עגולה'. ניתן לעשות גם סריגה במסרגה אחת.
אם רוצים לסרוג פריט קטן ללא תפרים, כלומר בעיגול אפשר גם להשתמש בערכה של ארבע או חמש מסרגות דו צדדיות המכונים 'שיפודי גרביים' או סריגה בחמש מסרגות.
בזמן העתיק, יצרו סריגים בעזרת מחט, בליפוף על כל עין לחוד, באופן עשייה שנקרא Nalbinding .
עבודת קרושה נעשית במסרגה אחת עם וו בקצה, שבה יוצרים עיניים, היוצרות חצאי עמודים, עמודים, עמודים כפולים, ועמודים משולשים. יש שיטה שבה סורגים שרוכים או אפילו משטחים על קרש או סליל, בהם תקועים מסמרים בולטים או מקלות קצרים. בשיטה אחרת מתבצעת סריגה על אצבעות או בעזרת הזרועות ללא שום מסרגה. בכל אופני הסריגה, נוצרות דוגמאות שונות על ידי שילובים של העיניים.
הסריגה בהיסטוריה.
הסריגים העתיקים ביותר שנמצאו, נכון לשנת 2004, הם קטעים שנסרגו בטכניקת Nalbinding, תוארכו לשנת 256 לפני הספירה ונמצאו בחפירות דורא אירופוס, הנמצאת בצפון סוריה המודרנית. כמה סריגים עתיקים נוספים נמצאו גם במצרים, כשברוב המקרים מדובר בגרביים, שכונו גרביים קופטיות, ובהמשך נקראו גרביים רומיות-מצריות. הסריגה התפתחה בארצות הים התיכון עוד לפני הספירה ומשם התפשטה לאירופה. במקור הסריגה הייתה מקצוע גברי. בימי הביניים סרגו בעיקר כפפות, גרביים וצעיפים לאנשי כמורה רמי מעלה, מחומרים יקרים: משי, חוטי כסף וזהב. הגילדה המקצועית הראשונה לסריגה הוקמה בפריז בשנת 1268. סריגה הפכה לעיסוק ומקצוע ביתי לנשים רק בשלהי המאה ה-15, בתקופה שבה הבנים נשלחו לחינוך ציבורי שבו למדו כתיבה, קריאה וחשבון, והבנות שחונכו בביתן או במנזר, קבלו חינוך שמכשיר אותן להיות עקרות בית. כבר במאה ה-14 מתחילים לראות בכנסיות ציורים של מדונות סורגות. עליית הפופולריות של גרביים סרוגים חלה בסוף המאה ה-17 - בין מיליון לשני מיליון זוגות גרביים סרוגים יוצאו מבריטניה לשאר אירופה.
בתקופת המהפכה הצרפתית שיחקה הסריגה תפקיד חשוב ודוגמאות הסריגה שימשו להעברת מסרים סודיים בין המורדים. בשנת 1884 יצאה לאור בצרפת The Complete Encyclopedia of Needlework. בפרק 10 המוקדש לסריגה, מוצאים הוראות להעלאת עיניים, סריגת גרביים, חיזוק ותיקוני סריגה. הוראות לסריגת קטעים לעיטור כלי מיטה, פסי תחרה לעיטור בגדים או מדפים. כל הפריטים שימושיים ומיועדים לקישוט הבגדים או הבית.