בשלהי 1941 הצליח אביו של דוד לשחררו ממחנה העבודה, לאחר שהשיג עבורו דרכון, על ידי תשלום כבד לרשויות ורכש עבורו כרטיס לנסיעה באונייה סטרומה, וזאת על מנת לחלצו מהשואה ברומניה. לפני היציאה, לקח יעקב את בנו דוד אל הרב צבי גוטמן על מנת שיברכו במסעו לארץ ישראל. האונייה שיצאה מנמל קונסטנצה שברומניה ב־11 בדצמבר 1941 בדרכה לארץ ישראל, עברה תלאות רבות עד הפצצתה בטורפדו על ידי צוללת סובייטית וטביעתה המיידית בלב ים ב-24 בפברואר 1942.
בעקבות הפיצוץ, קוער האונייה התחתון שקע מיד והאונייה ירדה אחריו במהירות למצולות. בין שורדי ההפגזה היו דוד בן ה-19 ואחד מקציני האונייה, שהצליחו לטפס על קורה והיו סנטימטרים ספורים מעל קו המים. שני הניצולים ניסו לעודד אחד את השני כדי לשרוד ובמשך הלילה הקר שבא שרו, דיברו וצעקו. הם חששו שאם יפסיקו - לא יחזיקו מעמד בקור העז ששרר במים ויקפאו למוות. לפנות בוקר התברר לסטוליאר שהקצין לא החזיק מעמד ומת. סטוליאר סיפר שבשלב מסוים גמלה בליבו ההחלטה להתאבד כדי שלא יהיה טרף בעודו חי לדגים כברקודה, אך למרות שניסה להגיע לאולרו, ידיו היו קפואות מכדי לבצע את הפעולה. בתום שהייה של כ-24 שעות במים, הגיעה סירת דייגים טורקית שהבחינה בקריאותיו, משתה אותו מהמים אל החוף שם זכה לטיפול ראוי. לאחר יומיים נלקח על ידי שוטרים, הועבר לבית חולים צבאי ונשמר בבידוד. לאחר כשבועיים הועבר מבית החולים למאסר. שם עבר חקירות והשפלות. במשך המאסר, היו מנועים נציגי הקהילה היהודית לבוא עמו במגע. במאסר שהה כשישה שבועות. עם התגברותה של מחאה ציבורית, שיחררו אותו הטורקים ממאסר, והבריטים נאותו לתת לו היתר עלייה לארץ-ישראל במסגרת מכסת העליות. לאחר ששוחרר חסר כל, ללא תעודות, סייעה לו הקהילה היהודית המקומית בטורקיה, בהם העסקן שמעון ברוד אשר ליווה ואירח אותו עד שקיבל תעודת מעבר אז העלה אותו לרכבת לסוריה. משם חצה סטוליאר את הגבול ללבנון, ועשה את דרכו לחיפה שם התייצב בתחנת המשטרה. בארץ נחקר על ידי הבריטים, אודות אירועי אוניית סטרומה. בריאיון לעיתון דבר שהתפרסם ב-30 באפריל 1942 מספר הכתב שבתחילה לא היה לו קל לראיין את דוד, אשר התקשה להעלות מחדש את האירועים הללו, אולם לאחר שהסביר לו הכתב כמה חשוב פרסום של הדברים הללו, לטובת המאבק נגד הקשיים שמערימים על פליטים רבים אשר מנסים לעלות, נעתר דוד לתאר ולספר כפי יכולתו, את אשר קרה.
לאחר העלייה לארץ.
ב-1943 התגייס לצבא הבריטי ולחם במסגרת הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בחזית צפון אפריקה. ב-1945 התחתן בבית הכנסת בקהיר עם אדריה נחמיאס, יהודייה ילידת אלכסנדריה (1924). ב-1946, עם שחרורו מהצבא הבריטי באו הוא ואשתו לארץ והתגוררו בחיפה. דוד ואדריה הצטרפו לארגון ההגנה ודוד החל לעבוד בחברת הנפט Esso. במלחמת העצמאות לחם כמקלען בחזית הצפון. לאחר המלחמה חזר לעבוד בחברת הנפט. דוד סייע לאביו ולאמו החורגת לעלות לישראל. ב-1951 נולד לדוד ואדריה בנם רוני. ב-1953 סגרה חברת הנפט את עסקיה בישראל, ודוד עבר לעסוק בתחום זה ביפן עם אשתו ובנם הקטן. ב-1961 נפטרה אשתו אדריה בטרם עת, ומבלי שידעה מעולם שהיה ניצול מסטרומה. ביפן הגיע לתפקיד סמנכ"ל של חברת הנפט היפנית "Mitsubishi Shoji" מקבוצת מיצובישי. ב-1968 נישא למרדה, אשת עסקים, ילידת מדינת אורגון, ארצות הברית. דוד, הדובר שמונה שפות שונות, נהג בתוך משפחתו לדבר בצרפתית, ומאז שנישא למרדה עברו לדבר באנגלית. ב-1972 הם הקימו מפעל לייצור נעליים וחברה בשם קוואלה. שיווקו בין היתר גם לחברות ומותגים ידועים בארצות הברית ואירופה. בשנים 1972–1979 הם גרו בו זמנית באורגון ובטאיפיי בירת טאיוואן ובפאריס לצורך עסקיהם. ב-1979 פתחו מאפייה באורגון ומאוחר יותר ייסדו בית ספר ללימודי אפייה. את חברת הנעליים הם סגרו בשנת 1999. בנו רוני, אשתו ובתם התגוררו בלוס אנג'לס.
נפטר ב-1 במאי 2014 בעיר בנד שבמדינת אורגון.
עדות והנצחה.
סיפורו האישי של סטוליאר התפרסם לראשונה בעיתון דבר ראשון בשנת 1995, לאחר שאותר על ידי תחקירן והסכים להתראיין לעיתון. בשנת 1999 הוזמן סטוליאר לישראל וצולם סרט אודות סיפורו.
סטוליאר היה מעורב בפעילויות שונות להנצחת הניספים ופרשיית סטרומה. אמנם במשך השנים הוא העדיף שלא להעלות ולהיזכר באירועים הקשים הללו, ברם, מסוף שנות ה-90 הוא נאות להתראיין לכתבות רבות בערוצי תקשורת שונים ברחבי העולם.
לאחר מציאת שרידי האונייה הטבועה ביולי 2000, יצאה למקום טביעתה משלחת מטעם מוזיאון השואה בוושינגטון לעריכת טקס זיכרון. על שרידי האוניה הוצמד השלט סטרומה ודוד סטוליאר עם בני משפחות הנספים, אמרו קדיש.
עיריית חולון, אשר מראשיתה הנציחה את סטרומה והנספים בה, ביקשה מדוד סטוליאר להעלות את זיכרונותיו על הכתב. בטקס מיוחד שנערך בחולון ב-2012 במלאת 70 שנים לטביעת ספינת המעפילים "סטרומה", הוקרא מכתב שכתב סטוליאר במיוחד לכבוד הטקס.
בן כהן (שחקן רוגבי)
בנג'מין כריסטופר "בן" כהן (באנגלית: Benjamin Christopher "Ben" Cohen; נולד ב-14 בספטמבר 1978) הוא שחקן רוגבי אנגלי לשעבר ואקטיביסט נגד הומופוביה. כהן היה חבר בנבחרת אנגליה ברוגבי בין 2000 ל-2006.
ביוגרפיה.
כהן נולד וגדל בנורת'המפטון. דודו הוא כדורגלן נבחרת אנגליה לשעבר ג'ורג' כהן. אף ששם משפחתו של כהן מרמז על מוצא יהודי, משפחתו של כהן אינה יהודית. לדבריו, ככל הנראה אבי סבו נישא לאישה לא-יהודייה.
כהן החל לשחק רוגבי בגיל 12, במועדות נורת'המפטון אולד סקאוטס. בגיל 17 הצטרף לנורת'המפטון סיינטס, מליגת העל האנגלית ברוגבי. הוא שיחק במדי הקבוצה במשך 11 עונות. בין היתר, היה שותף להישג השיא של הקבוצה, כשסיימה במקום השני בליגה בשנת 1999, והיה שותף לזכייה בגביע היינקן בשנת 2000.
בשנת 2007 עזב כהן את נורת'המפטון, ועבר לשחק במדי המועדון הצרפתי בריב, מהעיר בריב לה גיארד שבחבל לימוזן. לאחר שתי עונות בקבוצה זו, שב לאנגליה, והצטרף לסייל שארקס, מהעיר סייל שבפרוורי מנצ'סטר. בדצמבר 2010 נפצע בברכו במהלך משחק נגד לסטר טייגרס. הנהלת סייל שארקס הודיעה כי לא תחדש את חוזהו, ובמאי 2011 הודיע על פרישה מרוגבי.
בנוסף לקריירה במועדונים, היה כהן חבר בנבחרת אנגליה ברוגבי בין 2000 ל-2006, והוא מדורג במקום העשירי ברשימת צוברי הנקודות של הנבחרת בכל הזמנים. את משחק הבכורה שלו ערך במשחק מול אירלנד במסגרת טורניר שש האומות, בפברואר 2000. בשנת 2003 היה שותף לזכייתה של הנבחרת בגביע העולם ברוגבי, שנערך באוסטרליה. הוא נכלל בתחילה גם בסגל הנבחרת לגביע העולם שנערך בדרום אפריקה ב-2007, אך ויתר על ההשתתפות כדי לשהות לצד רעייתו ההרה.
חיים אישיים.
כהן ואשתו אבי בלייני התחתנו ב-2003, ולהם שתי בנות-תאומות. אולם נפרדו ב-2014, והתגרשו ב-2016. כשבאותה שנה החל בזוגיות עם קריסטינה ריהנוף , עמיתתו לשעבר ב"רוקדים עם כוכבים (בריטניה)", ולהם בת משותפת.
כהן הוא לקוי שמיעה. שמיעתו נמוכה בכ-30% מהשמיעה התקינה, והוא אינו מסוגל לשמוע קולות דיבור.
אקטיביזם.
לאחר פרישתו מרוגבי, הקים כהן את Ben Cohen StandUp Foundation, עמותה הפועלת נגד הומופוביה ובריונות. גם בעת שהיה ספורטאי פעיל התבטא כהן נגד הומופוביה ובעד זכויות להט"ב, ובשנת 2010 תרם את מגן האשכים שלו למכירה פומבית שערך ארגון GMFA, העוסק במודעות ובמלחמה באיידס בקרב הומוסקסואלים. כהן נחשב גם לגיי אייקון, והופיע על מספר שערים של מגזינים המיועדים לקהילה הגאה, בהם אאוט ואטיטיוד.
יצחק אייזיק איש-שלום
הרב יצחק אייזיק איש-שלום (פרידמן) (ז' באדר תרל"ה - ז' בתשרי תש"ד; 1875 - אוקטובר 1943) היה רב בקורשן וטבריג בליטא, ולאחר עלותו ארצה רבה של נחלת יצחק. כמו כן, היה פעיל בתנועה הציונית.
חייו.
נולד בקובנה לרב יוסף פרידמן, רב עיירה בפלך יקטרינוסלב. את ראשית תורתו קיבל מאביו. בהיותו בן 12 החל ללמוד בישיבת קובנה, ולאחר מכן למד בישיבת טלז אצל הרב אליעזר גורדון. שם נשא לאישה את חנה, בת ר' מאיר הלפרין.
לאחר נישואיו למד בכולל האברכים בקובנה והכשיר עצמו לרבנות. בשנת תרס"ה נתמנה לרב בעיירה גרזד, פלך קובנה, שם חיבר את ספריו: "ישראל ותורתו" בדרוש, ו"אמרי בינה"- פתגמים. בשנת תרע"ד נתמנה לרב בקורשן, פלך קובנה, שם ישב 14 שנה. באותה תקופה חיבר את ספריו "טל תחיה" ו"הגיון יצחק" - לקט דברי תורה לסיומי מסכתות. לאחר מכן נתמנה לרב בעיר טבריג, בה חיבר את "חקר יצחק".
בשנת תרצ"ד עלה לארץ ישראל כתייר, וביקר במושבה "נחלת יצחק" שמייסדיה היו יוצאי ליטא ומהם מכריו. לאחר שלושה חודשים חזר לטבריג, וכעבור שנה, בחג הסוכות תרצ"ה, עלה ארצה והתיישב בנחלת יצחק, שם נתמנה לכהן כרב השכונה הראשון. מינויו נעשה יחד עם חנוכת בית הכנסת הראשון בשכונה, בכ"ח בכסלו תרצ"ה (5 בדצמבר 1934).
נפטר בשנת 1943, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
פעילותו הציונית.
הרב איש-שלום היה פעיל ציוני נמרץ. עוד בכהונתו בקורשן השתתף בפעילות ציונית, ונסע בכל רחבי ליטא לשם תעמולה עבור קרן היסוד. השתתף ב"אסיפות הקהילות", והיה חבר בוועד הארצי בליטא. היה חבר "המזרחי" מראשית היווסדו, וחבר מרכז המזרחי בליטא. השתתף כציר בקונגרס הציוני הט"ו. זכה להערכה גם מהרבנים המתנגדים לציונות.
Sniper Elite V2
Sniper Elite V2 הוא משחק מחשב מסוגת פעולה מגוף שלישי שפותח על ידי החברה Rebellion Oxford והופץ על ידי Rebellion Oxford וסטים, המשחק יצא לפלטפורמות ה-Microsoft Windows-ו PlayStation 3, Xbox 360, Wii U, playStation4.
משחקיות.