רמות נמוכות באופן חריג של טסיות דם (תרומבוציטופניה) קשורות לבעיה בייצור טסיות, הרס מוגבר של הטסיות (ייצור נוגדנים עצמיים נוגדי טסיות), צריכה מוגברת של טסיות עקב דימומים, הרס טסיות בטחול מוגדל או מחלות גנטיות.
בדרך כלל ירידה ברמת הטסיות לא תגרום תסמינים ותתגלה במקרה בספירת דם, אך מתחת ל-50,000 טסיות למיקרוליטר יכולים להופיע שטפי דם תת-עוריים, ונטייה לדמום מוגבר בזמן חבלה, ומתחת ל-10,000 עלולים להופיע דימומים פנימיים.
מתחת ל-5000 (מצב נדיר בדרך כלל) הסכנה בדמום פנימי ספונטני גבוהה מאוד ודרוש טיפול מיידי, עירוי של טסיות או טיפול כנגד נוגדנים ההורסים את הטסיות כמו קורטיזון או עירוי של IVIG לווריד.
רמות גבוהות באופן חריג של הטסיות (תרומבוציטוזיס) יכולות לנבוע ממגוון מחלות, כגון זיהומים, מחלות דלקתיות, מחלות טרום סרטניות, ועוד. ברמה גבוהה מאוד של טסיות הדם עלולים להיווצר קרישי דם באופן ספונטני בגוף.
לרוב, מצב זה נגרם ברמת טסיות מעל 1,000,000 (מיליון) למיקרוליטר, רמה שבדרך כלל נובעת ממחלה ספציפית ונדירה של מח העצם הנקראת תרומבוציטוזיס ראשוני.
ירידה בתפקוד הטסיות יכולה לנבוע מטיפול תרופתי (למשל אספירין ופלאביקס, המיועדים למעשה להפחית את תפקוד הטסיות על מנת למנוע קרישת יתר), או ממחלות גנטיות.
הטיפול ברמות נמוכות של טסיות כולל לרוב מעקב אחר רמתן בדם, טיפול בגורם לירידה ברמתן, הפסקת תרופות הפוגעות בייצור הטסיות, ובמקרים מיוחדים עירוי דם - כאשר הספירה היא מתחת ל-5,000 טסיות למילימטר מעוקב, במצב שבו נגרמה חבלה חמורה לגוף או לפני ניתוח בו קיימת סכנה לדמום.
היסטוריה.
הראשון שתיאר את טסיות הדם היה הרופא הגרמני מקס שולצה. הוא תיאר את הטסיות כתאים הקטנים בהרבה מתאי הדם האדומים, ואשר משתתפים לעיתים ביצירה של חומר פיברילי. בהתבסס על ממצאים אלה, גיליו ביזוזרו (1846 - 1901), שחקר את זרימת הדם בדו-חיים, צפה לראשונה במיקרוסקופ בהצטברות של תאים אלה באתרים של פגיעה בצינורות הדם, וביצירה של קרישי דם. תצפיות אלה אישרו את תפקידן של הטסיות בתהליך הקרישה.
ימי צום ואבל לאומי
ארבעה ימי צום ואבל לאומי נקבעו על ידי חז"ל בשל חורבן בית המקדש והיציאה לגלות:
בדורות האחרונים נקבעו עוד שני ימי זיכרון ואבל לאומי:
ליום עשרה בטבת ניתנה משמעות נוספת על ידי הרבנות הראשית לישראל: הוא נקבע כיום הקדיש הכללי לזכר קורבנות השואה שמקום קבורתם ותאריך מותם לא נודע.
עמוס קולק
עמוס קולק (נולד ב-15 בספטמבר 1947 בעין גב) הוא סופר, במאי, תסריטאי, מפיק ושחקן קולנוע.
ביוגרפיה.
בנם של תמר וטדי קולק, שהיה שנים רבות ראש עיריית ירושלים. בוגר האוניברסיטה העברית בפסיכולוגיה ופילוסופיה.
הרומן הראשון שלו, "אל תשאלי אם אני אוהב" עוּבד לסרט, כשהוא משמש התסריטאי והמפיק, וכן גם השחקן הראשי. קולק כתב עבור הסרט את השירים "פגישה ראשונה" ששרה אילנה אביטל ו"אל תשאלי אם אני אוהב" ששר דויד ברוזה. את שני השירים הלחינה נורית הירש.
בשנת 1985 ביים ושיחק בסרט הקולנוע "מניו יורק באהבה" בכיכובו של דודו טופז. בשנת 1992 ביים ואף שיחק בסרט "להב חצוי", לצד השחקנית פיי דאנאוויי.
היה שותף עם אביו, טדי קולק, לכתיבת הספר "ירושלים אחת", וכן יצר סרט תיעודי על אביו. ("טדי קולק, מווינה לירושלים" 1995).
עיקר פעילותו הקולנועית נעשתה בניו יורק, במסגרת הקולנוע העצמאי האמריקני. סרטו "אוכל מהיר, נשים גנובות" (2000) היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
ב-2008 עלה לאקרנים בישראל סרטו "חסר מנוחה" בכיכובם של משה איבגי ורן דנקר.
ב-2017 יצא לאור ספרו "אלון כרום".
קולק נשוי ליבנת ואב לשתי בנות. לאחר מספר שנים שבהן התגורר בניו יורק, חזר לירושלים ב-2004.
קרב טיקינוס
קרב טיקינוס היה התנגשות צבאית מוגבלת, שנערכה במסגרת המלחמה הפונית השנייה בין הכוחות הקרתגניים תחת פיקודו של חניבעל לבין כוח רומאי תחת פיקודו של פובליוס קורנליוס סקיפיו, בנובמבר שנת 218 לפנה"ס. היה זה הקרב הראשון במלחמה שנערך על אדמת איטליה. הקרב הסתיים בניצחונו של חניבעל, ובנסיגת הצבא הרומאי מהשטח שמצפון לנהר הפו.
רקע.
לאחר שעזב חניבעל את היספניה (ספרד של היום), נשלח צבא רומי תחת פיקוד הקונסול פובליוס סקיפיו למאסיליה (כיום מרסיי, בדרום צרפת) במטרה למנוע את חציית הפירנאים על ידי צבאו של חניבעל. סמוך לשפך נהר הרון לים התיכון התנגשו כוחות סיור של הצדדים היריבים, אולם צבאו של חניבעל הספיק לחצות את הנהר, ולהמשיך במסעו מערבה. סקיפיו, שהופתע ממהירות ההתקדמות של הצבא הקרתגני, עזב את צבאו והפליג לגאליה הקיס־אלפינית (השטח שבין נהר הפו להרי האלפים) במטרה לפגוש שם את צבאו את חניבעל, במקרה שהאחרון יצליח לחצות את האלפים לתוך איטליה, ולהגן על המושבות הרומיות שהוקמו לא מכבר באזור זה, פלקנטייה וקרמוניה. הוא העביר את הפיקוד על צבאו לידי אחיו, גניאוס קורנליוס סקיפיו, עם הוראה להתקדם לחצי האי האיברי, ולכבוש אותו מידי הכוחות הקרתגניים, ואילו הוא עצמו קיבל פיקוד על 3 לגיונות רומיים, שנמצאו באזור נהר הפו, ועסקו בדיכוי התקוממות של השבטים הגאליים המקומיים, הבויים והאינסובריים.
לאחר שהצליח לחצות את הרי האלפים ולהגיע לעמק הפו, עסק חניבעל בגיוס מתנדבים לצבאו מקרב השבטים הגאלים המקומיים (שהתנגדו לניסיונות רומא לכבוש את אדמותיהם ולהקים בשטחן מושבות רומיות), כדי לתגבר את כוחותיו, שנחלשו מאוד עקב האבדות הרבות שספגו במהלך החצייה הקשה של האלפים. נותרו ברשותו רק כ- 20,000 רגלים וכ־6000 פרשים, והוא העניק להם זמן למנוחה והתאוששות לפני פתיחת המערכה באיטליה. כאמור, חניבעל ניסה לגייס חיילים מקרב שבטי הטאוריני, האינסוברים והליגורים בצפון איטליה, אך זכה להצלחה מוגבלת עקב החשש של השבטים הגאליים המקומיים מנקמת הצבא הרומאי. האינסוברים ושבט הבויים חידשו את התקוממותם נגד הרומאים, וזכו למספר הצלחות בלחימה נגד צבא רומי בראשות הפראיטור לוקיוס מנליוס, שנשלח לדכא את המרד. הרומאים שלחו לאזור את שני הלגיונות, שגויסו במקור כדי לשרת תחת פיקודו של פובליוס סקיפיו בהיספניה, לסייע לצבאו של מאנליוס, תחת פיקוד הפראיטור לוקיוס אטיליוס. לאחר שצבאו התאושש מתלאות המסע באלפים, חניבעל הצעיד אותם דרומה לכיוון נהר הפו במטרה לעודד את השבטים הגאליים באזור להצטרף לצידו.
סקיפיו אשר נחת בפיזה, קיבל את הפיקוד על כוחותיהם של אטיליוס ומאנליוס. לפי ליוויוס, סקיפיו היה בטוח בניצחונו על הצבא הקרתגני התשוש, ועודד את חייליו באומרו להם : " ... עליכם להאבק, חיילים, באנשים אשר הבסתם באדמה ובים ... הם איבדו שני שלישים מחיל הרגלים והפרשים בחציית האלפים ... הם לא כלום מלבד לרוחות אנשים, תשושים מרעב, קור וזוהמה ... יִרְאתי היחידה היא שכאשר תלחמו יתגלה כי האלפים הם אלו כבשו את חניבעל"
חניבעל, מנגד, רומם את רוח חייליו במופע. מאוחר יותר, הציע לכל צבאו מתנות רבות ויקרות כאזרחות, אדמה, כסף, בתים נאים, חופש מעבדות לעבדים, וצמד עבדים עבור כל עבד משוחרר. כמו כן, שילח המצביא הפוני כ־500 פרשים תחת מהרבעל להטריד את בעלות בריתה של רומא, אך לא לפגוע בשבטים הגאליים, כדי לזכות בתמיכתם.
הקרב.
ההכנות לקרב.
חניבעל צעד עם צבאו במטרה לחבור לשבט הבויים, ואילו סקיפיו צעד לפגוש את הצבא הקרתגני, וחצה בדרכו את נהר הפו, ולאחר מכן את נהר טיקינוס סמוך לפאביה. שני הצדדים שלחו קדימה כוחות חלוץ/סיור חזקים, כדי לגשש את מיקומו ועוצמתו של הצד השני. כוחות החלוץ, שכללו בעיקר פרשים, נפגשו סמוך לנהר טיקינוס. כוחו של חניבעל כלל כנראה כ-6000 פרשים נומידיים, איבריים וקרתגניים, ואילו הכוח הרומאי כלל 3000–4000 פרשים (כולל כ-2000 פרשים גאליים) ומספר לא ידוע של רגלים קלים (וליטים). סקיפיו פרס את הרגלים הקלים ואת הפרשים הגאליים שלו בחזית, ואת הפרשים הרומיים והאיטלקיים הציב בעתודה מאחוריהם. חניבעל, מצידו, מיקם את הפרשים הנומידיים באגפים ואת הפרשים הכבדים יותר הציב במרכז צבאו.
מהלך הקרב.
הקרב נפתח בהסתערות של הפרשים הקרתגנים על הרגלים הקלים הרומיים. האחרונים, שהופתעו ממהירות ומעוצמת ההסתערות, לא הספיקו אפילו להטיל את כידוניהם בפרשים התוקפים, ונמלטו אל העורף דרך שורות הפרשים הגאליים, שניצבו מאחריהם. הרגלים הקלים ניסו למצוא מחסה מאחרי כוח הפרשים והתערבו בשורותיהם. הם הבהילו את סוסי הפרשים, ואילצו את חלקם לרדת מסוסיהם ולהילחם כרגלים. כאשר נתקלו הפרשים הקרתגניים בפרשים הרומיים והאיטלקיים של סקיפיו, נבלמה הסתערותם והקרב הפך להיות שקול. אולם במקביל לקרב שהתחולל במרכז המערך הרומאי, איגפו הפרשים הנומידיים את הכוח הרומאי משני עבריו, ותקפו אותו מעורפו. הם רמסו את הווליטים הרומיים, שנמלטו בתחילת הקרב אל העורף, ופיזרו את הפרשים הרומיים לקבוצות קטנות ומבודדות. הווליטים הנותרים ברחו משדה הקרב, והקונסול סקיפיו, נפצע קשה, והוקף על ידי פרשים קרתגניים. לפי ליוויוס ופליניוס, סקיפיו חולץ משדה הקרב על ידי בנו (סקיפיו אפריקאנוס), שפיקד על פלגת פרשים, אך ליוויוס מזכיר גם מקור אחר, לפיו סקיפיו ניצל בידי משרת ליגורי. שרידי הפרשים הרומאים התלכדו מחדש והצליחו להחלץ מהכיתור הקרתגני ולסגת בצורה מאורגנת משדה הקרב חזרה למחנה הרומאי העיקרי, לאחר שספגו אבדות ניכרות. חניבעל, שחשש מפני התקלות עם הכוח העיקרי של הלגיונות הרומיים, לא ניסה לבצע מרדף, וחזר למחנהו.
סיום הקרב.