היינריך בִּינטינג (בגרמנית: Heinrich Bünting; 1545–1606) היה כומר, תאולוג וקרטוגרף פרוטסטנטי גרמני אשר נודע במפות שצייר, ובספרו "מסע דרך ספרי הקודש" ("Itinerarium Sacrae Scripturae") המכיל מפות תחריטי עץ אשר יצא לאור בשנת 1581.
קורות חיים.
בינטינג נולד בהנובר שבגרמניה בשנת 1545 ולמד תאולוגיה באוניברסיטת ויטנברג. סיים את לימודיו בשנת 1569 והחל לעבוד ככומר בלמגו. בשנת 1575 עבר לגרונאו שעל הליין וב-1591 עבר לגוסלר. בשנת 1600 פוטר מתפקידו בשל מחלוקות תאולוגיות, ושב להתגורר בהנובר.
בספרו, שפורסם במגדבורג בשנת 1581 מופיעות מפות של ארץ הקודש ובהם מפת ירושלים בצורת תלתן הידועה, וכן מפה של אירופה בדמות אישה הלובשת גלימה ועונדת כתר, ומפה של אסיה בדמות פגסוס הסוס המכונף.
מפת בינטינג
מפת בינטינג (בגרמנית: Bünting) היא מפת עולם שצוירה על ידי הכומר, התאולוג והקרטוגרף הפרוטסטנטי היינריך בינטינג ופורסמה בספרו "מסע דרך ספרי הקודש" ("Itinerarium Sacrae Scripturae") בשנת 1581. המפה זכתה לפופולריות רבה ולגרסאות רבות. עותק מקורי אחד שלה שמור בספרייה הלאומית בירושלים, באוסף המפות על שם ערן לאור.
תיאור המפה.
המפה היא מפה פיגורטיבית, המתארת את העולם בדמות תלתן תלת עלי, שירושלים במרכז המפה. התלתן הוא חלק מסמלה של העיר הגרמנית הנובר, שבה נולד בינטינג, וכן מסמלת את השילוש הקדוש בנצרות. הדבר רשום בגרמנית (בכתב גותי) בכותרת המפה "העולם בדמות עלה התלתן, סמלה של עיר הולדתי מכורתי - הנובר".
ירושלים ממוקמת במרכז שלוש היבשות, כאשר לכל יבשת צבע שונה - אירופה באדום, אסיה בירוק ואפריקה בצהוב. בין אפריקה ואסיה מצוי הים האדום הצבוע אף הוא באדום ולא בכחול. בראש המפה מופיעים איים המסמלים את אנגליה ודנמרק (כנראה הכוונה לסקנדינביה) למול חופי צרפת, ובקצה השמאלי התחתון של המפה מצויה יבשת אמריקה המכונה "העולם החדש".
בשטח הים של המפה מצוירות בנות ים ומפלצות ימיות.
ביבשת אירופה מצוירת עיר אחת - רומא, ומופיעים שמות ארצות רבות. באסיה מצוירות ערים רבות ובהן דמשק, ובאפריקה שלוש ערים ובהן אלכסנדריה.
גודל המפה 38 על 30 ס"מ.
דגם פסיפס של המפה מותקן על גדר כיכר ספרא, היא כיכר עיריית ירושלים. הדגם נוצר על ידי האמן ארמאן דריאן והוקדש לכבודו של עזריאל זליג הויזדורף, חלוץ ופילנתרופ ירושלמי במאה ה-19, על ידי הקרן החדשה לירושלים לטובת תושביה. דגם נוסף של המפה מצויר על הרצפה שמתחת לפסל גלובוס המתכת בפארק טדי בירושלים.
מפת ירושלים בצורת תלתן
מפת התלתן
שמחה (יהדות)
מפת נולין
מפת נולין היא מפה היסטורית של ארץ ישראל והעיר ירושלים שצוירה על ידי הקרטוגרף והגאוגרף הצרפתי ז'אן-בטיסט נולין.
המפה מצויה כיום באוסף המפות ע"ש ערן לאור שבספרייה הלאומית בירושלים.
תיאור המפה.
המפה מורכבת מארבעה גיליונות, כאשר במרכז המפה ניתן לראות את מרכז ארץ ישראל. בקצה השמאלי העליון של המפה ניתן לראות את הים התיכון ובימין המפה את ים המלח. בצד ימין של המפה איורים של אתרים, ובחלקה הימני התחתון של המפה מצויה מפה קטנה של העיר העתיקה של ירושלים בה ניתן לראות את רחובות העיר העתיקה ואת הר הבית.
המפה יצאה לאור בשנת 1700.
גודלה של המפה 97.8 ס"מ על 125 ס"מ.
דון מארי
דונלד פטריק "דון" מארי (באנגלית: Donald Patrick "Don" Murray; נולד ב-31 ביולי 1929) הוא שחקן קולנוע אמריקאי. מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1956 על תפקידו בסרט "תחנת אוטובוס".
ביוגרפיה.
מארי נולד בהוליווד בתור ילדם היחיד של אתל מארי, אמנית "שיגיונות זיגפלד" ודניס אלויסיוס שהיה מורה לריקוד בברודוויי. למד משחק אצל האקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה ומספר שנים לאחר מכן ערך את ההופעה הבימתית הראשונה שלו בברודוויי במחזה "השושנה המקועקעת".
הופעתו הקולנועית הראשונה של מארי בדרמה של ג'ושוע לוגאן "תחנת אוטובוס" הייתה מוצלחת למדי. בסרט הופיע בתור הקאובוי הנאיבי בו דקר לצידה של הכוכבת מרילין מונרו והועמד על תפקידו לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. בשנה שלאחר מכן הופיע בדרמות "כובע מלא גשם" של פרד זינמן בתפקיד החייל ג'וני פופ שחוזר משירותו בקוריאה ו"מסיבת הרווקים" של דלברט מאן בתפקיד מנהל החשבונות צ'ארלי סמסון.
ב-1962 שיחק מארי בדרמה הפוליטית של אוטו פרמינגר "עצה והסכמה" בתור הסנטור בריגהאם אנדרסון. ב-1972 הופיע בסרט הפעולה המדע בדיוני של ג'יי. לי תומפסון "כיבוש כוכב הקופים" בתפקיד המושל בריק. ב-1981 שיחק מארי בדרמה של פרנקו זפירלי "אהבת בוסר" בתפקיד יו אביה של הצעירה ג'ייד באטרפילד (ברוק שילדס).
ב-1986 השתתף מארי בפנטזיה הקומית של פרנסיס פורד קופולה "להתחתן בשנית" לצידם של ניקולס קייג', ג'ים קארי וקת'לין טרנר.
מלבד מלשחק ביים מארי שלושה סרטים לא מוצלחים במיוחד וכתב כתסריטאי לסדרה הדרמה "נוטס לנדינג", סדרה בה שיחק מארי ב-33 פרקים בתפקיד ויליאם סידני פיירגייט בעלה הראשון של קארן קופר.
למארי שני ילדים שחקנים פטרישיה וכריסטופר מארי מאשתו הראשונה כוכבת הקולנוע הופ לאנג אותה הכיר על סט הסרט "תחנת אוטובוס" ושלושה ילדים מנישואיו השניים לשחקנית בטי ג'ונסון.
מחנה הריכוז באנייצה
מחנה הריכוז בַּאניִיצָה (Banjica) היה מחנה ריכוז נאצי בסרביה הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא היה ממוקם בבאנייצה, פרבר של בלגרד, ויועד להחזקת בני ערובה. המחנה שימש מאוחר יותר להחזקת סרבים, יהודים, צוענים, פרטיזנים שבויים ומתנגדים אחרים של גרמניה הנאצית. 23,697 אנשים נעצרו בבאנייצה לאורך המלחמה, ובכלל זה 688 יהודים. 3,849 מהם נספו, כולל לפחות 382 יהודים.
המחנה היה מבצעי מיולי 1941 עד אוקטובר 1944. הוא נוהל במשותף על ידי כוחות כיבוש גרמניים, בפיקודו של קצין הגסטפו וילי פרידריך, ומשמר המדינה הסרבית. המנהל הסרבי של המחנה היה סווטוזר וויקוביץ', ששיתף פעולה בהתלהבות עם הגרמנים. יש שראו בבאנייצה את מחנה הריכוז הידוע ביותר לשמצה בסרביה בעת מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
זמן קצר לאחר כיבוש בלגרד באפריל 1941, במהלך הפלישה ליוגוסלביה, הורו הגרמנים ל-12,000 יהודים בעיר לדווח על עצמם לרשויות הכיבוש. 9,145 מהם עשו זאת. ב-14 במאי, היהודים הוצאו מהרישום הרשמי והועברו נגדם שורה של חוקים, אשר אסרו עליהם מגוון רחב של משימות, מהליכה למסעדות ועד לנסיעה בחשמלית.
הגרמנים הקימו מספר מחנות ריכוז בסרביה במטרה להשתמש בהם כדי לכלוא, לענות ולהרוג יהודים, אנטי-פשיסטים ואלה שנחשבו כ"לא ראויים לחיות". אחד המחנות הללו היה מחנה ריכוז באנייצה, לאחר שרשויות הכיבוש הגרמניות נתנו הוראות להקמתו בבלגרד.
מחנה הריכוז נפתח ב-5 ביולי 1941. הוא נוהל על ידי הגסטפו הגרמני, בשיתוף פעולה עם אנשי המשטרה המיוחדת בבלגרד. חברי משמר המדינה הסרבי פעלו כצוות בית הסוהר.
המחנה עצמו היה בשימוש בעיקר לצוערים אנטי-פשיסטים שרובם היו סרבים אתניים. שוכנו בו גברים ונשים בכל הגילים, כמו גם ילדים. לפני הגיעם למחנה, האסירים שהו מספר ימים במעצר בכלא של הגסטפו והמשטרה המיוחדת, שם הוכו ועברו עינויים. בזמן שהועברו לבאנייצה, חלקם כבר היו חבולים קשה או בעלי מום רציני. המחנה היה ידוע לשמצה באכזריותו, הוצאות להורג היו תכופות ואקראיות והשומרים התעללו באופן קבוע באסירים. ביצוע הרצח ההמוני הראשון בבאנייצה התרחש ב-17 בדצמבר 1941, כאשר 170 אסירים נורו למוות.
הוראות המחנה לגבי התנהגות האסירים תאמו מחנות ריכוז נאציים אחרים. על הכלואים נאסר לשיר, לדבר בקול רם, לדבר בנושאים פוליטיים, להחזיק כלי כתיבה ונייר וכל חפץ אישי אחר. למרות זאת, הכלואים האנטי-פשיסטים הפרו את הוראות הגרמנים בשירת שירי פרטיזנים, בהכרזות על תמיכתם בטיטו ובסטלין, ובביצוע הרצאות, דיונים, מחזות במערכה אחת, רסיטלים, ואף מופעי מחול בחניוני הלילה.
מפקד משטרת בלגרד, סווטוזר וויקוביץ', היה מפקד המשטרה המיוחדת של המחנה ושיתף פעולה בהתלהבות עם הגסטפו. התפקיד שלו כלל הזמנת מעשי רצח והמצאת טכניקות עינויים. רשימות הוצאה להורג הוכנו על ידו החל משנת 1942. וויקוביץ' בחר לעיתים קרובות קורבנות באופן אקראי, כולל ילדים, והוציאם להורג באמצעות חברי המשטרה המיוחדת בבלגרד ובאמצעות הגסטפו, ששיחק את התפקיד הראשי של התליין. לפני המלחמה הוא היה שוטר בכיר במשטרת בלגרד, היה מעורב ברדיפת קומוניסטים ביוגוסלביה ואף המציא שיטות עינויים משפילות רבות. הוצאות להורג התרחשו לעיתים קרובות בגחמה אישית שלו, ורק לעיתים נדירות הוא ביקש אישור מהשלטונות הגרמנים או הסרבים לבצע את מעשי הרצח. הוא הורה להוציא להורג גם במקרים בו משרד הפנים החליט אחרת. הוא דווח למשל, כי התחנן לירות באופן אישי על עשרים נערות צעירות שהיו צריכות לצאת להורג באותו יום.
טשטוש ראיות ופינוי המחנה.
בסוף 1944, הגרמנים אילצו אסירים יוגוסלביים לשרוף את גופותיהם של הרוגי המחנה. שריפת הגופות אורגנה על ידי יחידת הקומנדו הגרמנית של מבצע 1005, בפיקודו של שטנדרטנפיהרר פאול בלובל, האיש שהיה אחראי למחיקת עקבות מעשי הזוועה של הגרמנים לאורך .
המחנה נסגר באופן רשמי ב-3 או 4 באוקטובר 1944.
אומדן הקורבנות.
23,697 אנשים נעצרו בבאנייצה לאורך כל המלחמה, מתוכם 688 יהודים. 3,849 נספו (3420 גברים ו-429 נשים) ובהם לפחות 382 יהודים. ההרוגים נרצחו בעיקר על ידי הגרמנים, וכן על ידי חברי משמר המדינה הסרבי. כמה אלפי אסירים מבאנייצה נשלחו למחנות ריכוז ועבודה בגרמניה ובפולין, כגון מאוטהאוזן ואושוויץ.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה, נשפט המפקד הגרמני של המחנה, וילי פרידריך, על ידי בית משפט צבאי יוגוסלבי בבלגרד וב-27 במרץ 1947, נידון למוות.