הסרט זכה בפרסים בפסטיבלים נוספים בעולם. הצלחתו של הסרט הקצר הביאה את גרניק להחליט להרחיב את התסריט והיא המשיכה לפתחו בסדנאות הכתיבה של פסטיבל סאנדנס. הסרט הארוך יותר, "Down to the Bone" משנת 2004 זכה אף הוא בפרסים, בהם פרס הבמאית בפסטיבל סאנדנס באותה שנה.
קר עד העצם.
"קר עד העצם" ("Winter's Bone") הוא סרטה הראשון באורך מלא של גרניק, משנת 2010. הסרט הוא עיבוד קולנועי לספר באותו השם מאת דניאל וודרל. גרניק החלה לעבוד על התסריט לסרט יחד עם המפיקה אן רוסליני בשנת 2005, לאחר שנתקלו ברומן של וודרל והחליטו לעבד אותו לסרט עלילתי. השתיים השלימו את כתיבת הגרסה הראשונית לתסריט בשנת 2006, אולם חוו קשיים במימון ההפקה ולבסוף החליטו על תקציב נמוך.
גיבורת הסרט היא רי בת ה-17, המתגוררת בהרי האוזרק עם אחיה ואחותה הצעירים ועם אימה, מתמודדת נפש. רי מטפלת באחיה ומשמשת כמבוגרת האחראית בבית. לאחר שאביה סוחר הסמים נעלם, מגלה רי שהאב הציב את בית המשפחה כערבות לשחרורו ממעצר ואם לא יתייצב למשפט הבית יעוקל. רי יוצאת למצוא את אביה כדי להציל את משפחתה.
צילומי הסרט נערכו בלוקיישנים שונים בהרי האוזרק. כדי להכיר את אורח החיים של האנשים קשי היום המתוארים בסרט, שהתה גרניק בקרב משפחות באזור, שוחחה עם התושבים ותיעדה את חיי היום יום בצילום. גם צוות השחקנים בסרט משלב שחקנים מוכרים יחד עם מקומיים שאינם שחקנים מקצועיים, שחלקם התגוררו בבתים המצולמים. גם בפס הקול של הסרט נעשה שימוש בנגינה של תושבי המקום.
כלב משוטט.
"כלב משוטט" (Stray Dog) הוא סרט תיעודי שיצרה גרניק בשנת 2014. הסרט מתעד את סיפורו של רון הול, המכונה "כלב משוטט" (Stray Dog), אופנוען שלחם במלחמת וייטנאם, ואת מסע ההנצחה שלו יחד עם אופנוענים אחרים לאנדרטת מלחמת וייטנאם בוושינגטון. כמו כן מתוארים בסרט התמודדותו עם הלם קרב, יחסיו עם בני משפחתו ואהבתו לכלבים קטנים.
גרניק פגשה את הול במקרה, במהלך תהליך הליהוק לסרט "קר עד העצם" באזור דרום מיזורי. אף על פי שלהול לא היה ניסיון קודם במשחק, היא הציעה לו לשחק בסרט והוא לוהק לתפקיד ת'אמפ מילטון. לאחר סיום הצילומים ביקרה גרניק את הול בקרוואן שבו התגורר והשניים התגלגלו לשיחה על סיפור חייו. בעקבות השיחה החליטה גרניק ליצור סרט על חייו של הול, והחלה תהליך של שלוש שנים שבו התלוותה אליו ואל בני משפחתו ותיעדה את סיפורם.
היא בחרה לתעד גם את סיפורה של הקהילה שבה חי הול בדרום מיזורי, שמתמודדת עם עוני ואבטלה. לצד תנאי המחיה הקשים הללו, היא תיעדה אחווה, נדיבות ועזרה הדדית, כך למשל הול נהג לארגן אירועים למען בני קהילתו כגון ארוחות משותפות.
"ללא עקבות".
סרטה העלילתי הבא של גרניק, "ללא עקבות" ("Leave No Trace") יצא לאקרנים שמונה שנים לאחר "קר עד העצם". הוא מבוסס על ספר מאת הסופר פיטר רוק, אשר מתאר אירועים אמיתיים שהתרחשו באורגון.
עלילת הסרט מתמקדת בנערה המתגוררת הרחק מן הציוויליזציה ביערות יחד עם אביה המתמודד עם פוסט טראומה, עד שהרשויות מגלות את השניים.
המפיקות לינדה רייסמן ואן הריסון פנו אל גרניק והציעו לה לעבד את ספרו של רוק לסרט עלילתי בעקבות הניסיון שלה בבימוי סרטים המתרחשים באזורים הכפריים של ארצות הברית. גרניק התלהבה מן הספר והסכימה לביים את הפרויקט, התסריט נכתב יחד עם אן רוסליני. בדומה לסרטה העלילתי הקודם, גם "ללא עקבות" צולם בלוקיישנים בשטח ולא באולפנים, ומשולבים בו שחקנים מקצועיים יחד עם אנשים שאינם שחקנים שהם תושבי המקום.
פרסים.
גרניק זכתה בפרסים שונים על סרטיה לאורך השנים. בשנת 1998 זכה סרט הגמר שלה בלימודי הקולנוע, "Snake Feed", בפרס חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס.
הסרט "קר עד העצם" היה מועמד למספר פרסי האקדמיה לקולנוע בשנת 2011, בהם הסרט הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר (גרניק ורוסליני) השחקנית הראשית הטובה ביותר (ג'ניפר לורנס), ושחקן המשנה הטוב ביותר (ג'ון הוקס). ג'ניפר לורנס הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר בטקס גלובוס הזהב ובטקס גילדת שחקני המסך. "קר עד העצם" זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע העצמאי בבוסטון, והיה מועמד לפרס אינדיפנדנט ספיריט.
הסרט "כלב משוטט" זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של אטלנטה בשנת 2015, בפסטיבל הסרטים של לוס אנג'לס, בפסטיבל הקולנוע של קליבלנד ובפסטיבל הקולנוע העצמאי בממפיס. כמו כן היה מועמד לפרס אינדיפנדנט ספיריט לסרט התיעודי הטוב ביותר, ולפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של לונדון בשנת 2015.
הסרט "ללא עקבות" זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים העצמאיים של בוסטון בשנת 2018. גרניק זכתה בפרס הבמאית הטובה ביותר של איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס בשנת 2018, ובפרס הבמאית הטובה ביותר והסרט הטוב ביותר של איגוד מבקרי הקולנוע של סן דייגו באותה שנה.
A Place Among the Nations
מרסל לורס
אקדמיק פלובדיב
אקדמיק פלובדיב (בבולגרית БК Академик Пловдив) בעבר אקדמיק פלובדיב בולטקס 99 הוא מועדון כדורסל בולגרי מהעיר פלובדיב.
היסטוריה.
המועדון הוקם בשנת 1948 כמועדון חובבני ושיחק בשיטה זו עד עונת 2014/2015 אז הצטרף לליגה הבולגרית השנייה, אז הוחלט בקבוצה להפוך למקצועית כאשר התאגיד הבולגרי בולטקס 99 משמש כנותן חסות רשמי, עונה לאחר מכן (2015/16) נרשמה הקבוצה לליגה הראשונה בבולגריה, בה היא משחקת כיום.
בעונתה הראשונה של הקבוצה בליגה הבכירה סיימה במקום ה-9. בעונת 2016/2017 נחלה הקבוצה הצלחה וסיימה במקום ה-2 אך הודחה בשלב רבע הגמר לאחר הפסדים לצ'רנו מורה וארנה, בעונה זו העפילה הקבוצה לחצי גמר הגביע הבולגרי. בעונת 2017/2018 סיימה הקבוצה פעם נוספת במקום ה-2 והעפילה לראשונה לחצי הגמר בו הודחה על ידי בלקן בוטבגרד, באותה עונה העפילה פעם נוספת לחצי הגמר בגביע הבולגרי. בעונת 2018/2019 סיימה הקבוצה במקום ה-4 והדחה ברבע הגמר על ידי רילסקי ספורטיסט, באותה עונה העפילה הקבוצה פעם נוספת לחצי גמר הגביע. בעונת 2019/2020 סיימה הקבוצה במקום 6 כאשר הופסקה הליגה עקב מגפת הקורנה.
את משחקיה מארחת הקבוצה בהיכל הספורט סטויטאל המכיל כאלף מקומות ישיבה.
באירופה.
הקבוצה משתתפת בליגה הבלקנית החל מעונת 2017/2018, הישג השיא של הקבוצה הוא סגנות אליפות הליגה הבלקנית בעונת 2020/2021
אקדמיק פלובדיב בולטקס 99
אקדמיק פלובדיב
פרודנס היוארד
פרודנס היוארד ( באנגלית: Prudence Heward; 5 ביולי 1896 - 19 במרץ 1947) הייתה ציירת קנדית, שנודעה בעיקר בזכות ציור הדמויות שלה. הייתה חברה בקבוצת ביבר הול ומייסדת שותפה של קבוצת הציירים הקנדית.
ביוגרפיה.
היוארד נולדה במונטריאול, קוויבק, קנדה למשפחה אמידה. היא הייתה השישית מבין שמונה ילדים, והתחנכה בבתי ספר פרטיים. היא גילתה עניין באמנות בגיל צעיר, אולי בעידוד אמה ואחותה דורותי, והחלה לקחת שיעורים בגיל שתים עשרה בבית הספר של אגודה לאמנות במונטריאול אצל ויליאם ברימנר ומוריס קולן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגוררה היוארד באנגליה, שם שירתו אחיה בצבא הקנדי בזמן שהיא שירתה כמתנדבת בצלב האדום. כשחזרה לקנדה בסוף המלחמה, המשיכה בציוריה והצטרפה לקבוצת ביבר הול היל. בשנת 1924 הוצגו עבודותיה בתערוכה ציבורית ראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות בקנדה בטורונטו, אונטריו. בשנת 1932 הייתה לה תערוכת היחיד הראשונה של היוארד בגלריית סקוט במונטריאול.
היוארד רצתה לשפר את כישוריה, ונסעה לפריז, צרפת, בשנים 1925–1926. במהלך לימודיה באקדמיה קולארוסי, היא פקדה את בית הקפה לה דום במונפרנס, המקום האהוב על סופרים ואמנים מצפון אמריקה והמקום שאליו הגיע הסופר הקנדי מורלי קאלגן עם חבריו ארנסט המינגוויי וסקוט פיצג'רלד.
בעת שהותה בפריז, פגשה את הציירת מאונטריו איזבל מקלפלין והתיידדה איתה, ובחזרתה לקנדה, הצטרפה איתה ועם אמנים אחרים לנסיעות ציור בטבע. בשנת 1929 הקריירה שלה קיבלה דחיפה משמעותית כאשר הציור שלה, Girl on a Hill, זכה בפרס בתחרות המושל הכללי שאורגנה על ידי הגלריה הלאומית של קנדה.
היא הוזמנה להציג עם קבוצת השבעה ובאמצעותה התיידדה עם אלכסנדר יאנג ג'קסון איתו יצאה לטיולי רישום לאורך נהר סנט לורנס. היא עשתה מספר ציורי נופים, עם קשר מיוחד לעיירות המזרחיות של קוויבק.
בשנת 1933 הציגה פרודנס היוארד עם קבוצת הציירים הקנדית, אך מאבקה באסתמה ובעיות בריאותיות אחרות האט אותה בסופו של דבר. [9] תאונת דרכים בשנת 1939 צמצמה את יכולותיה עוד יותר, אך היא עדיין הפיקה דיוקנאות מצטיינים עד שנת 1945, כאשר מצבה הבריאותי התדרדר עד כדי כך שהיא נאלצה לוותר על הציור.
היא נפטרה שנתיים לאחר מכן, בעת שפנתה לטיפול רפואי בלוס אנג'לס, קליפורניה.
יצירה.
אף על פי שהיוארד ציירה גם נופים ודומם, היא הייתה בעיקר ציירת נושאים אנושיים. כפי שציינה ג'וליה סקלי - היוארד העדיפה את המונח "דמויות" על פני דיוקנאות, ורוב ציוריה הפיגורטיביים הם של נשים אשר מחזירות מבט לצופה לעיתים קרובות, וש"מוצגות באופן ריאליסטי וללא אידיאליזציה לא מציאותית". " אלה כוללים נושאים בעירום שלעיתים זכו לביקורת בשנות השלושים.
עבודתה הושפעה מסגנון המודרניזם האירופי והיישום שלה של העקרונות והסגנון היו יותר מאשר רשמיים בלבד. הם סיפקו לה "אוצר מילים ויזואלי דינמי לתאר נשים קנדיות מודרניות בהקשרים כפריים ועירוניים כאחד."
ב־2 ביולי 2010 הנפיק הדואר הקנדי חותמת הנצחה וגיליון מזכרת לכבוד היוארד כחלק מאוסף אמנות קנדה. שני הציורים שהוצגו היו "בתיאטרון" (1928) ו"רולנדה" (1929).
טומאש פלקאנץ