הומל הייתה קתולית אדוקה ובמקום דיור הסטודנטים הסטנדרטי, היא בחרה לגור בבית מגורים קתולי המנוהל על ידי נזירות דתיות. כשגרה שם התיידדה עם שתי חברות קהילת האחיות הפרנציסקניות של סיסן (סיסן) בבאד סולגאו שלמדו גם הן באקדמיה. הקהילה הדתית התמקדה בהוראה, והעניקה דגש רב על תפקיד האמנות בחינוך. לאחר שברטה סיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1931, היא בחרה להמשיך במסלול הדתי וביקשה להיכנס לאותה קהילה והתקבלה אליהם באפריל 1931. ברטה ערכה ביקור אחרון בבית משפחתה בסוף מאי, ובילתה איתם שבועיים. ב-22 באוגוסט היא התקבלה כחניכה וקיבלה את מנהגי הקהילה ואת השם הדתי שלה "האחות מריה אינוקנטיה".
חייה במנזר.
לאחר סיום שנת החניכות שלה הומלצה הומל ללמד אמנות בבית ספר סמוך המנוהל על ידי המנזר. אף על פי שימיה היו עמוסים בהוראה, הומל בילתה את זמנה הפנוי בציור תמונות של ילדים. האחיות התרשמו מהאמנות שלה ושלחו עותקים לאמיל פינק ורלאג, הוצאה לאור בשטוטגרט שהתמחה באמנות דתית. החברה החליטה להפיץ עותקים של העבודות בצורת גלויות, שהיו פופולריות בתחילת המאה ה-20. בשנת 1934 הוא פרסם גם אוסף של רישומיה, שכותרתו דאס הומל-בוך, עם טקסט פואטי מאת הסופרת האוסטרית מרגרט סימן.
זמן קצר לאחר מכן, פרנץ גובל, הבעלים של חברת חרסינה, חיפש קו יצירות אמנות חדש, ובמקרה ראה כמה מהגלויות הללו בחנות במינכן. הומל הסכימה, בעיקר בזכות העובדה כי הצילה כך את העסקתם של עובדים רבים, והמנזר העניק למפעל את הזכויות הבלעדיות להכין פסלונים. העניין בדמויות גבר לאחר שהוצגו בשנת 1935 ביריד המסחרי בלייפציג, תערוכת סחר בינלאומית גדולה. עשור לאחר מכן, הפסלונים יצברו פופולריות בארצות הברית כאשר חיילים אמריקאים שחזרו מאירופה הביאו אותם הביתה.
בשנת 1937, שני אירועים התרחשו בחייה של הומל שסימנו את עתידה. ב-30 באוגוסט עשתה את תפקידה האחרון כחברה קבועה בקהילה. כמו כן, היא שחררה ציור שכותרתו "המתנדבים", שגרר את שנאתו המתמשכת של אדולף היטלר, שתקף את האמנות, והוקיע את תיאור הילדים הגרמנים עם ראשים גדולים. אף שהרשויות הנאציות אפשרו להומל לעבוד, הן אסרו על הפצת עבודותיה בגרמניה. כתב עת נאצי אחד "איש האס אס" (גיליון 23 במרץ 1937) כתב על עבודתה: אין מקום בשורות האמנים הגרמנים לאנשים כמוה. 'המולדת האהובה' לא יכולה להישאר רגועה כאשר צעירי גרמניה מצטיירים כאנשים חסרי מוח.
באופן ברור, הומל ציירה גם רישומים שהכילו את סמל מגן דוד, שהיה נושא ציור מסוכן באותם זמנים. היא תיארה מלאכים בשמלות מכוסות כוכבים מחודדים בעלי שישה קצוות. היא עיצבה גם סדרת סמלי הברית הישנה והחדשה לקפלת המנזר בשנים 1938–1939.
סבלה ומותה.
בשנת 1940, הממשלה הנאצית סגרה את כל בתי הספר הדתיים, כולל אלה של סיסן. מאוחר יותר באותה שנה היא תפסה את המנזר עצמו, ואילצה את רוב הקהילה לעזוב. מתוך קהילה של כ-250 אחיות, 40 האחיות הורשו להישאר והיו מרותקות לחלק קטן במנזר. הן גרו שם ללא חימום וללא כל אמצעי לפרנס את עצמן. הומל חזרה למשפחתה בשלב זה, אך תוך שלושה חודשים התגעגעה לחיי הקהילה והיא ביקשה לאפשר לה לחזור.
הומל קיבלה תא קטן ששימש גם כמגורי שינה וגם כסטודיו שלה. הנאצים לקחו מחצית מהכסף שקיבלה מעבודתה, אך הכספים הנותרים היו מקור ההכנסה העיקרי של האחיות שם. האוכל היה מועט והיה קר מאוד בחורף. מאוחר יותר כתב סטין על אותה תקופה, "אי אפשר לתאר את מה שסבלנו".
הומל אובחנה כחולה שחפת בשנת 1944 ונשלחה פעמיים לסנטוריום. היא חזרה למנזר לאחר חמישה חודשים, רגע לפני ששוחרר האזור על ידי הכוחות הצרפתיים החופשיים. היא לא התאוששה ומתה ב-6 בנובמבר 1946, בת 37. היא נקברה בבית העלמין של המנזר.
מורשתה.
פרנץ גובל, וצוות האמנים שלו, והאחיות מהמנזר המשיך את מורשתה דרך הפסלונים, שכולם התבססו על יצירות האמנות שלה. המפעל הפסיקה את היצור בגרמניה באוקטובר 2008.
אחותה של מריה, סנטה הומל, הקימה מוזיאון ברטה הומל בבית המשפחה במאסינג. סנטה נפטרה בספטמבר 2011, רגע לפני יום הולדתה ה-100, והנהלת המוזיאון עברה לבנה.
אחד הילדים המתוארים בעבודתה, סיגלינדה שון, הקים את מוזיאון הומל בניו בראונפלס, טקסס, בארצות הברית, שהציג כ-280 מהיצירות המקוריות של הומל. חלקים אלה אוחסנו בשווייץ על ידי אספן פרטי במהלך המלחמה. המוזיאון נסגר בשנת 2001.
ראש העיר הראשון של רוזמונט, אילינוי, ארצות הברית, דונלד א. סטפנס, צבר את אחד מאוספי הפסלונים הגדולים בעולם. עם מותו, הוא הוריש את כל האוסף לעיר רוזמונט. כדי לשכן אותו, הקימה העיר את מוזיאון דונלד א. סטפנס להומלס, שנפתח ב-13 במרץ 2011.
נמל התעופה הבין-לאומי עדן
נמל התעופה הבין-לאומי עדן (בערבית: مطار عدن الدولي) הוא נמל תעופה בינלאומי בעיר עדן, שבתימן. בנוסף לשימושו האזרחי שימש הנמל כבסיס אווירי של חילות אוויר שונים. בין השנים 1917-1967 שימש כנמל תעופה של חיל האוויר המלכותי הבריטי בשם RAF Khormaksar. במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 שימש הנמל כבסיס אווירי של חיל האוויר הסובייטי, וגם כיום משתמש חיל האוויר התימני בנמל לצרכיו.
היסטוריה.
נמל התעופה הוקם על שדה תעופה ח'ורמקסאר ששימש את חיל האוויר המלכותי בין השנים 1917 ו-1967. במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 שימש כבסיס של חיל האוויר הסובייטי. בין השנים 1971 ו-1996 תפקד נמל התעופה כנמל המרכזי של חברת התעופה התימנית אלימדה. זהו שדה התעופה השני בגודלו בתימן אחרי נמל התעופה הבינלאומי "א-רחאבה" שבצנעא. בין השנים 1983–1985 הוקם בנמל טרמינל חדש עם קיבולת של מיליון נוסעים בשנה ובשנת 2000 הושלמה הבניה של מגדל פיקוח חדש ובבנייני מנהלה.
במהלך מלחמת האזרחים בתימן בעקבות השתלטות החות'ים על אזורים בתימן, העיר עדן ובכללה נמל התעופה הפכו לשדה קרב. בקרב על שדה התעופה אדן שהתרחש ב-19 במרץ 2015, הכוחות החות'ים ניסו לתקוף את נמל התעופה אך נהדפו בידי הכוחות הנאמנים לנשיא עבד רבו מנסור האדי. לאחר התקיפה פעילות נמל התעופה הופסקה למשך מספר חודשים בעקבות הפצצות של חיל האוויר הסעודי כחלק ממבצע סופה נחרצת.
ב-22 ביולי 2015, נמל התעופה הופעל מחדש ומטוס סיוע סעודי היה למטוס הראשון שנחת בעדן לאחר ארבעה חודשים שבהם נמל התעופה היה סגור. כעבור יומיים נחתו שני מטוסים סעודים נוספים שנשאו ציוד שנדרש לחידוש הפעילות של הנמל.
ב-26 בנובמבר 2015, נפתח נמל התעופה נפתח מחדש לתעופה אזרחית לאחר שהיה סגור במשך עשרה חודשים, המטוס האזרחי הראשון שנחת היה של חברת התעופה התימנית ימנייה שהגיעה מנמל התעופה הבינלאומי עמאן-המלכה עאליה שבירדן. במהלך שלושת החודשים הבאים הטיסות לנמל התעופה הושבתו, אך בסוף פברואר 2016 דווח כי נמל התעופה נפתח מחדש לשירות מסחרי רגיל לאחר מספר שבועות של עבודות תחזוקה.
השירות בנמל הושבת שוב ב-21 בפברואר 2016 למשך מספר חודשים וחודש שוב ב-14 בנובמבר 2017. השבתה נוספת של השירות התרחשה בשלהי ינואר 2018 וחודשה לאחר מספר ימים.
שימוש צבאי.
נמל התעופה משמש גם כבסיס של חיל האוויר התימני. בבסיס מוצבת טייסת 128 המפעילה מסוקי תובלה ותקיפה (Ka27 / 28, Mi-8, Mi-14, Mi-17, Mi-24, Mi-171Sh).
דרמונד
דרומונד
ריינר האסלר
סיגנאל (יישומון)
טלה זיו
טלה זיו (נולדה ב-14 באפריל 1944 בכפר בלום) היא פסלת, ציירת וקרמיקאית ישראלית. את לימודיה התחילה במחצית השנייה של שנות ה-60 ולמדה אמנות ב"בצלאל".
זיו עבדה למעלה מ-30 שנה באגף הנוער של מוזיאון ישראל לאומנות בירושלים, במהלכן הציגה תערוכות רבות בישראל ומחוצה לה.
בשנות ה-90 הקימה זיו סדנאות אמנות בשם "כפר אדמה", בתחילה באיילת השחר ואחר כך ביער נחשונים. ביצירותיה המוקדמות, משנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, יצרה זיו דמויות ופסלים קרמיים שאופיינו בשימוש בצינורות ובגופים גאומטריים.
עבודותיה המאוחרות יותר עוסקות בביטוי הטבע וביחס שבין טבע לתרבות.
קרל האסלינגר
קרל האסלינגר (בגרמנית: Karl Hasslinger; 11 ביוני 1816 – 26 בדצמבר 1868) היה מוציא לאור, פסנתרן ומלחין אוסטרי מהתקופה הרומנטית. ידוע כממשיך דרכו של אביו – טוביאס האסלינגר.
ביוגרפיה.
הוא היה בנו של המו"ל טוביאס האסלינגר ושל קרוליין האסלינגר. הוא למד תחילה בארבעה שיעורים בגימנסיה האקדמית בווינה, ואז קיבל הכשרה מוזיקלית. הוא קיבל שיעורי פסנתר אצל קארל צ'רני, ולמד הלחנה אצל איגנץ פון זייפריד. הוא הופיע בפעם הראשונה בפומבי כשהיה בן 18. לאחר שטוביאס האסלינגר אביו, נפטר בשנת 1842, קרל האסלינגר תפס בעלות על מניות חברת ההוצאה לאור שניהל אביו. הוא שינה את שמה לשם: קרל האסלינגר קוונדם טוביאס. הוא תפס בעלות על החברה תחילה בשנת 1843 עם אמו קרוליין. באותה שנה, נפתחה החנות מחדש בקוהלמרקט (כתובת היום: גראבן 19, וינה) והייתה מפורסמת. לאחר פטירת אימו, הוא היה הבעלים היחיד של החברה, והצליח מאוד. הוא פרסם בעיקר את יצירותיהם של האחים יוהאן, אדוארד, יוזף שטראוס וגם יצירות של המלחין קארל מייקל. בשיתוף פעולה עם צייר הדיוקנאות יוסף קריהובר, הוא צייר את הדיוקנאות של המלחינים הללו. קרל האסלינגר היה פעיל גם בהווי החברתי. הוא ארגן קונצרטים שונים במסעדות ובאולמות קונצרטים. לאחר מחלה שפקדה אותו בשנת 1859, הוא היה יכול לנגן רק ביד ימין גם זאת בצורה מתונה. לאחר מותו, אשתו ג'וזפין, המשיכה לנהל את ההוצאה לאור עד שנמכרה למו"ל הגרמני רוברט אמיל לינאו ב-9 בדצמבר 1875.
קרל האסלינגר נפטר בשנת 1868 ונקבר בבית העלמין במצלינסדורף שבווינה.
יצירותיו.