פייטרו מסקאני (Pietro Mascagni; 7 בדצמבר 1863, ליבורנו - 2 באוגוסט 1945, רומא) היה מלחין איטלקי, מן החשובים במלחיני האופרה האיטלקית של המאה ה-20. נמנה עם זרם הווריזמו באופרה, מחלוצי זרם זה. בעיקר נודע באופרה "אבירות כפרית" (Cavalleria Rusticana). גם האופרות "הידיד פריץ" ו"איריס" היו פופולריות בשעתן, אך נשכחו במידה רבה לאחר מותו.
חייו.
מסקאני נולד בליבורנו שבטוסקנה. מורו הראשון למוזיקה, אלפרדו סופרדיני, עמד על כישרונו המוזיקלי של הילד ועודד אותו לבחור בקריירה מוזיקלית, בניגוד לרצון אביו. יצירותיו הראשונות, מיסה בארבעה קולות וקנטטה "לה פילאנדה" (1881), שהייתה הבסיס לאידיליה הדרמטית "פינוטה" בשנת 1883, זיכו אותו בתמיכה כספית מן הרוזן פלורסטאנו דה לארדרל, הודות לה יכול היה ללמוד בקונסרבטוריון של מילאנו. בין מוריו שם היה אמילקארה פונקיילי, וחברו לחדר היה ג'אקומו פוצ'יני. את הלימודים בקונסרבטוריון עזב באפריל 1885 והחל לעבוד בלהקה של דריו אקונצ'י, שהעלה כבר באותה שנה את האופרטה שלו "המלך" בנאפולי. עד 1886 סייר באיטליה כמנצח על להקות שונות, ואז השתקע בצ'ריניולה שבחבל אפוליה כמורה לאגודה הפילהרמונית המקומית, בין השאר, משום שאשתו הייתה בהריון ראשון. בשנת 1888 הגיש לתחרות של הוצאת המוזיקה סונזוניו את האופרה "אבירות כפרית" וזכה בפרס הראשון מבין 72 מתחרים. האופרה נחלה הצלחה רבתי מאז ביצוע הבכורה שלה ברומא, בשנת 1890.
גם האופרות "הידיד פריץ" ו"איריס" הפכו פופולריות באירופה. מסקאני טען שבתקופה מסוימת בוצעה "איריס" באיטליה ביתר תכיפות מ"אבירות כפרית". הצלחתה של הקומדיה הכפרית "הידיד פריץ" לפי מחזה של ארקמן-שטריאן נבעה במידה רבה מן השילוב של המלודיה מלאת החיים, שאפיינה גם את "אבירות כפרית", עם ניב הרמוני אלגנטי יותר. לעומת זאת, האופרה Le maschere נכשלה כישלון חרוץ בשישה בתי אופרה באיטליה, ורק נוכחותו של מסקאני כמנצח הצילה אותה ברומא.
תוך זמן קצר יצא שמו של מסקאני כמנצח מחוץ לגבולות איטליה. בשנת 1892 קצר הצלחה על בימות וינה ופריז, וכעבור שנה בלונדון, שם ניצח על האופרות שלו בעונה האיטלקית של קובנט גארדן. להצלחה מיוחדת זכתה "אי רנצאו", שהמבקרים שיבחו אותה כ"דרמה מוזיקלית אמיתית". בשנת 1895 השלים מסקאני את "רטקליף", האופרה שנטש בשעתה לטובת "אבירות כפרית", והיא בוצעה בלה סקאלה בהצלחה בינונית. האופרה "סילבאנו", שנאלץ לכתוב בחיפזון בשביל הוצאת סונזוניו באותה עונה, נדחתה ברוב קולות על ידי הקהל והמבקרים כאחד.
מסעות הקונצרטים שלו אילצו אותו להפסיק את קריירת ההוראה שהחל בה בפזארו. בין תלמידיו שם היה ריקרדו זנדונאי.
יצירתו.
בסך הכול כתב מסקאני חמש-עשרה אופרות, אופרטה אחת, כמה יצירות תזמורתיות ווקאליות, וכן שירים ומוזיקה לפסנתר. הצלחתו הגדולה הייתה ונשארה "אבירות כפרית". ב-1905 נחל הצלחה מסוימת ב"אמיקה", ללברית צרפתית של המו"ל פול דה שודן. אופרה זו ציינה חזרה לווריזמו ותשומת לב מחודשת למודלים תזמורתיים. הצלחתו הגדולה הבאה הייתה "איזאבו" (1911), ללברית של לואיג'י איליקה. האופרה התקבלה בהתלהבות מצד קהל המהגרים האיטלקים בבואנוס איירס, ובהמשך גם במילאנו ובוונציה, אך בחירתו באווירה רומנטית העידה על מיצוי כושר ההמצאה שלו, שדרש חיפוש מתמיד של נושאים חדשים להמרצתו. "פאריזינה" (1913) הייתה תוצאה של שיתוף פעולה רב-ערך עם גבריאלה ד'אנונציו, שהמבקרים קטלו ללא היסוס. הניסוי הבא שלו נערך כעבור שנה, בכתיבת "רפסודיה שטנית" לסרט באותו שם (1915).
"אידולטה" (1917) הייתה אופרה לירית סנטמנטלית, שהתחרתה ב"לה רונדין" של פוצ'יני. אופרות אלה, יחד עם האופרטה "סי", אישרו את נטייתו של מסקאני לאיזון בין ליריות לדרמה. עם זאת, בשלב זה חזר מסקאני לווריזמו ב"Il piccolo Marat" (1921). על אף הצלחת האופרה, חש מסקאני שדרכו מובילה אותו באופן בלתי נמנע לנסיגה במקום להתקדמות, ובחר להסתגר בבידוד מלא כמעט, שהופר רק בביצוע מחודש של אופרת הנעורים שלו, "פינוטה", בשנת 1932, ב"חזון הסימפוני" Guardando la Santa Teresa del Bernini ולבסוף Nerone (1935), אלגוריה פוליטית רטורית, אך מבחינה מוזיקלית, שקטה ונסגנית. אופרה זו הייתה אמורה לייצג כיוון חדש ביצירתו של מסקאני, קשר חדשני עם המציאות באמצעות מטאפורה של היסטוריה. האופרה, שנדחתה על ידי כל בתי ההוצאה, זיכתה את מסקאני בשיבה קצרה של תהילתו הודות למשטר הפאשיסטי, שדאג לביצוע הבכורה שלה בלה סקאלה. היה זה הקרב האחרון של מסקאני נגד המודרניזם של תקופתו. בחגיגות היובל ל"אבירות כפרית", הגדיר אותו הכומר והמוזיקאי ליצ'ינו רפיצ'ה "הלימפה המוזיקלית של האיטלקיות הטהורה; השלהבת של מסורת המלודרמה האיטלקית בשלמותה; חרב מתהפכת להגנת עוצמתו האמנותית של הגזע האיטלקי".
מסקאני מת ב-1945 ברומא, המשוחררת מטוטאליטריות וגדושה ברוחות העבר של ניצחונותיו.
אהרן קופלנד
אהרן קופלנד (אנגלית: Aaron Copland; 14 בנובמבר 1900 – 2 בדצמבר 1990) היה מלחין ופסנתרן יהודי-אמריקאי.
קופלנד יצר בכתיבתו סגנון אמריקאי מובהק ועל כך הוצמד לו הכינוי "דיקן המלחינים האמריקאים". במוזיקה שלו הצליח קופלנד להגיע לאיזון קשה להשגה בין המוזיקה המודרנית וסגנונות עממיים אמריקאים. באמצעות הרמוניות משתנות לאיטן ברבות מיצירותיו יוצר קופלנד תיאורים אימפרסיוניסטים של הנוף האמריקאי רחב הידיים, והוא משלב בכתיבתו גם מוטיבים אמריקאים עממיים. בתזמור שלו עשה קופלנד שימוש בכלי הקשה, שינויי משקל, ריבוי-מקצבים, אקורדים מרובי צלילים ושורות טונים. לצד עבודתו כמלחין, עסק קופלנד בהוראה, נשא הרצאות בנושאי מוזיקה, כתב ספרים ומאמרים והופיע כמנצח. בדרך כלל, אך לא תמיד, ניצח על יצירותיו הוא.
יצירתו המפורסמת ביותר היא "אביב בהרי האפלצ'ים", שנכתב ללהקת המחול של מרתה גרהם. יצירה נוספת למחול היא סוויטה בשם "רודיאו".
יצירות ידועות נוספות הן "תרועה לאדם הפשוט", שאחרי כן שולבה גם בסימפוניה השלישית שחיבר. כמו כן, כתב יצירות למקהלה - בהן An Immorality, I Bought Me a Cat ועוד.
חייו.
קופלנד נולד בברוקלין, ניו יורק, למשפחה יהודית-ליטאית. לפני שהיגר לארצות הברית, בתקופת שהותו באנגליה, שינה אביו של קופלנד את שמו מ"קפלן" ל"קופלנד", בעל הצליל האנגלי יותר. הוריו של אהרון קופלנד, בעלי חנות בברוקלין, לא עודדו את בנם ולא חשפו אותו ישירות למוזיקה, אך הוא נמשך אליה ובגיל חמש-עשרה גילה את שאיפתו להיות למלחין. את השכלתו המוזיקלית רכש אצל לאופולד וולפסון ורובין גולדמרק (שלימד גם את ג'ורג' גרשווין), ואצל נדיה בולאנז'ה בבית הספר למוזיקה "פונטנבלו" בפריז, בשנים 1921–1924. קופלנד קיבל מלגת גוגנהיים בשנת 1925 ושוב ב-1926.
קופלנד התייצב לצד המפלגה הקומוניסטית האמריקאית בבחירות לנשיאות של 1936, וכתוצאה מכך הוזמן לחקירה ב-FBI בתקופת המקארתיזם של שנות ה-50 והוכנס לרשימה השחורה. בגלל האקלים הפוליטי של תקופה זו, הוסרה יצירתו "דיוקן לינקולן" מקונצרט טקס ההשבעה של הנשיא אייזנהאואר בשנת 1953. באותה שנה זומן קופלנד אל הקונגרס להעיד, כי מעולם לא היה קומוניסט. נרעשים מן ההאשמות, רוממו רבים מחברי הקהיליה המוזיקלית את המוזיקה של קופלנד כאות לפטריוטיות שלו. החקירות חדלו בשנת 1955 ונחתמו בשנת 1975. מעולם לא הוכחה חברותו של קופלנד במפלגה הקומוניסטית.
קופלנד השפיע רבות על סגנון ההלחנה של ידידו ובן-חסותו, ליאונרד ברנשטיין. ברנשטיין נחשב לגדול המנצחים על יצירותיו של קופלנד. להקת הרוק המתקדם הבריטית אמרסון, לייק ופאלמר הקליטה שני שירים המבוססים על יצירות קופלנד: "תרועה לאיש הפשוט" ו-Hoe-Down. באחדות מהקלטותיהם ל"תרועה לאיש הפשוט" משולב גם סיום הפרק השני של הסימפוניה השלישית מאת קופלנד.
קופלנד יצר בכתיבתו סגנון אמריקאי מובהק ועל כך הוצמד לו הכינוי "דיקן המלחינים האמריקאים". במוזיקה שלו הצליח קופלנד להגיע לאיזון קשה להשגה בין המוזיקה המודרנית וסגנונות עממיים אמריקאים. באמצעות הרמוניות משתנות לאיטן ברבות מיצירותיו יוצר קופלנד תיאורים אימפרסיוניסטים של הנוף האמריקאי רחב הידיים, והוא משלב בכתיבתו גם מוטיבים אמריקאים עממיים. בתזמור שלו עשה קופלנד שימוש בכלי הקשה, שינויי משקל, ריבוי-מקצבים, אקורדים מרובי צלילים ושורות טונים. לצד עבודתו כמלחין, עסק קופלנד בהוראה, נשא הרצאות בנושאי מוזיקה, כתב ספרים ומאמרים והופיע כמנצח. בדרך כלל, אך לא תמיד, ניצח על יצירותיו הוא.
ההומוסקסואליות של קופלנד תועדה בביוגרפיה של הווארד פולאק, "אהרון קופלנד:חייו ויצירתו של איש לא-פשוט".
ב-1964 העניק לו הנשיא לינדון ג'ונסון את מדליית החירות הנשיאותית, וב-1986 הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס; שני עיטורי הכבוד האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית.
קופלנד מת ממחלת אלצהיימר וכשל בדרכי הנשימה בנורת' טאריטאון, ניו יורק (כיום סליפי הולואו), ב-2 בדצמבר 1990.
קריירה.
עם שובו מן הלימודים בפריז, החליט קופלנד כי הוא רוצה לכתוב יצירות "אמריקאיות באופיין" ובחר בג'אז כניב האמריקאי. יצירתו הראשונה החשובה הייתה בלט האובות Grohg, שתרם חומר תמאטי לסימפוניית המחול שכתב בהמשך. עוד יצירות גדולות מתקופתו הראשונה (הקפדנית) כוללות "מוזיקה לתיאטרון" בשנת 1925, ה"וריאציות לפסנתר" בשנת 1930 ו"הסימפוניה הקצרה" בשנת 1933. ואולם, תקופת היצירה בהשראת הג'אז הייתה קצרה וסגנונו התפתח בכיוון כתיבת יצירות נגישות יותר.