בשנת 1991 יצאו האריסון וקלפטון לסיבוב הופעות ביפן, הראשון אליו יצא האריסון מאז 1974, ולימים התברר גם כאחרון שלו. שנה לאחר מכן הוציא אלבום הופעה שכלל הקלטות מסיבוב זה. הפרויקט הבא שלו, למעט הופעות אורח מזדמנות בשירים של מוזיקאים מבין חבריו הקרובים כגון דילן וקלפטון, היה בשנת 1994 כאשר חברו שלושת חברי החיפושיות הנותרים לפרויקט האנתולוגיה של הביטלס, שיצא בשנת 1995.
האריסון היה מעשן כבד במשך שנים ארוכות, ואובחן כחולה במחלת הסרטן באוגוסט 1997. בשנות ה-90 המאוחרות נאבק במחלה וגידולים הוסרו מגרונו וריאותיו. לאחר הניתוחים הוא החלים, אך המחלה שבה ותקפה אותו ב-2001.
ב-30 בדצמבר 1999 פרץ אדם מעורער בנפשו לביתו של האריסון בלונדון ודקר אותו בסכין מספר פעמים ואף ניקב את ראותיו. האריסון ואשתו אוליביה נאבקו בפורץ והצליחו לעכב אותו עד הגעת המשטרה. האריסון החלים מהפציעה אך לאחריה מיעט להראות בציבור. הפורץ טען כי "נשלח על ידי אלוהים להרוג את האריסון" וזוכה במשפט מחמת אי שפיות.
דרכו הרוחנית.
בשנת 1965 חלה נקודת מפנה בחייו האישיים של האריסון; במהלך צילומי הסרט Help קיבלו חברי להקת הביטלס ספר שעסק בהינדואיזם. מכל חברי הלהקה היה זה האריסון שגילה את העניין הרב ביותר בתרבות ההינדית ועם הזמן התעניינותו גברה. ב-1966 נסע עם אשתו פאטי להודו למספר חודשים, בהם למד לנגן בסיטאר בצורה מקצועית יותר, ביקר באתרים קדושים ונפגש עם מספר גורואים. דרך אשתו פגש את המהרישי מהש יוגי שהכיר לחברי הלהקה ומשפחותיהם את המדיטציה הטרנסצנדנטלית. הקשר שלו עם דרך זו התעצם ומאוחר יותר, במהלך המחצית השנייה של שנות ה-60, הוא התקרב בהדרגה יחד עם ג'ון לנון אל המורה סואמי פרבהופדה ודרכו הצטרף אל תנועת הרא קרישנה, הפך לצמחוני כחלק מכך והאמונה בקרישנה הפכה חלק מחייו עד למותו.
השיחות בין האריסון, יוקו אונו וג'ון לנון לבין המורה שלהם תועדו בספרים "Chant and be Happy" ו-"Search for Liberation". הוא כתב וביצע חלק משיריו מתוך תוכני הדרך הזאת, והיה חבר בקהילה של התנועה באנגליה. בקיץ של שנת 1969 הפיק האריסון סינגל בשם "Hare Krishna Mantra", בשנת 1971 הוא הקליט באולפני אפל תקליט של שירה המוקדשת לקרישנה כאשר חברי הקהילה Radha Krsna Temple משמשים לו כמקהלת רקע. בפברואר 1973 הוא רכש למען התנועה מכספו את הבניין הידוע כ-Bhaktivedanta Manor, אשר הפך למרכז שלה בלונדון.
בהמשך הדרך כתב האריסון וביצע מתוך אמונה זאת שירים דוגמת "My Sweet Lord", "The Light That Has Lighted The World", "Give Me Love", "Om Hari Om Gopala Krishna" ועוד. נטען כי במהלך הפריצה לביתו ב-1999 שבה נדקר הוא צעק "הרא קרישנה".
מותו.
מחלת הסרטן שבה לתקוף את האריסון ב-2001. על אף הטיפולים האגרסיביים בהם נקטו רופאיו כדי למנוע מהגרורות להתפשט וניתוח שעבר במאיו קליניק, החמיר מצבו והוגדר כסופני. את חודשיו האחרונים העדיף לבלות בביתו עם משפחתו וחבריו הקרובים. הוא אף עבד על מספר שירים יחד עם בנו דאהני, שיצאו באלבום לאחר מותו. השיר האחרון שהקליט האריסון היה "Horse to the Water", באוקטובר 2001. השיר התפרסם באלבומו של ג'וליאן (ג'ולס) הולנד, "Small World Big Band" שיצא באותה שנה.
האריסון נפטר ב-29 בנובמבר 2001 בביתו של פול מקרטני שבלוס אנג'לס, בן 58 במותו. על פי בקשתו, גופתו נשרפה. שמועות רבות טוענות כי אפרו פוזר בנהר הגנגס בהודו, אך אין עדות לטקס כזה ומקום הימצאו של האפר לא נחשף לציבור.
לאחר מותו.
לאחר מותו זכו חלק מאלבומיו ושיריו להצלחה מחודשת. המצליח מכולם היה השיר "My Sweet Lord" שזינק לראש המצעדים בינואר 2002. בנו, דאהני, סיים את הקלטות האלבום עליו עבדו יחד לפני מותו של האריסון והוא יצא בנובמבר 2002 בשם "Brainwashed". האלבום זכה לביקורות טובות בארצות הברית.
ב-29 בנובמבר 2002 התקיים בלונדון קונצרט לזכרו של ג'ורג' (Concert For George) ובו השתתפו מוזיקאים רבים, בהם: קלפטון, מקרטני, רינגו סטאר, ראווי שנקר ובנו היחיד, דהאני.
באוקטובר 2011 יצא הסרט הדוקומנטרי "ג'ורג' האריסון: חי בעולם חומרני" בבימויו של מרטין סקורסזה, הסוקר את חייו של האריסון באמצעות קטעי ארכיון רבים וראיונות עם מספר מקורבים אליו כגון אלמנתו אוליביה, חבריו ללהקת הביטלס פול מקרטני ורינגו סטאר, חברו הקרוב הגיטריסט והזמר אריק קלפטון ועוד.
האריסון דורג במקום ה-11 ברשימת 100 הגיטריסטים הטובים של כל הזמנים של המגזין רולינג סטון.
לודוויג ויטגנשטיין
לודוויג ויטגנשטיין (בגרמנית: Ludwig Wittgenstein; 26 באפריל 1889 – 29 באפריל 1951) היה פילוסוף אוסטרי-בריטי ממוצא יהודי. הגותו העיקרית היא בנושאי פילוסופיה של הלשון, פילוסופיה של המתמטיקה, פילוסופיה של הפסיכולוגיה ופילוסופיה של המדע. היה תלמידו של גוטלוב פרגה, ובקיימברידג' למד אצל ברטראנד ראסל.
ויטגנשטיין כתב שני חיבורים עיקריים: "מאמר לוגי פילוסופי" (טרקטטוס לוגיקו-פילוסופיקוס) ו"חקירות פילוסופיות" (שראה אור רק לאחר מותו). שני הספרים הוכרו כיצירות פילוסופיות מרכזיות ופורצות דרך במאה ה-20. רבים מצביעים על תהליך פילוסופי שעבר ויטגנשטיין במהלך חייו בין כתיבת הספרים, ולכן מבחינים בין "ויטגנשטיין המוקדם" לבין "ויטגנשטיין המאוחר".
חייו.
לודוויג יוזף יוהאן ויטגנשטיין נולד בווינה ב-26 באפריל 1889. ההורים של סביו המירו דתם מיהדות לנצרות פרוטסטנטית, והגיעו לווינה מחבל סקסוניה שבגרמניה. אביו, קרל ויטגנשטיין, היה איש עסקים מצליח בעסקי ברזל ופלדה. אמו של לודוויג, ליאופולדין, הייתה קתולית, אך גם אביה היה ממוצא יהודי. באמצע שנות ה-30 שלח ויטגנשטיין מכתבים לכמה מידידיו ובהם התוודה על שהוליך אותם שולל בנוגע למידת יהדותו: הוא ביקש את מחילתם על שסיפר להם כי רק אחד מסביו, ולא שלושה, היו יהודים. על מקומה של היהדות בראייתו העצמית של ויטגנשטיין ניתן ללמוד ממכתב ששלח ב-1925 לידידו אנגלמן, כאשר שמע שהאחרון עומד להגר לפלשתינה ולהצטרף ליישוב היהודי-ציוני. "החדשות על רצונך לעבור לפלשתינה עשו את מכתבך למעודד ומלא תקווה בשבילי", הוא כתב לו. "ייתכן כי זה הדבר שראוי לעשותו וכי יש לו אפקט רוחני. הייתי רוצה להצטרף אליך. האם תואיל לקחת אותי אתך?". ויטגנשטיין למד בכיתה א' עם אדולף היטלר. השניים נולדו בהפרש של שישה ימים בלבד, אולם היטלר נשאר כיתה בשנתו הראשונה בגלל כישלונו בחשבון ואילו ויטגנשטיין קודם כיתה אחת כך שהיו ביניהם שנתיים הפרש בכיתות לימוד.
אחיו הבוגר היה הפסנתרן פאול ויטגנשטיין. לודוויג הוטבל בכנסייה קתולית ולאחר מותו נקבר כקתולי, אך בחייו הבוגרים לא עסק בפעילות דתית ממוסדת. על אף שהדבר לא התפרסם ברבים, היה לודוויג כנראה הומוסקסואל או ביסקסואל. בין מאהביו נמנו חברים בחוג הווינאי.
ויטגנשטיין החל את דרכו האקדמית בלימודי הנדסת מכונות באוניברסיטה הטכנית של ברלין ב-1906. ב-1908 עבר לאוניברסיטת מנצ'סטר בבריטניה והחל ללמוד לקראת דוקטורט בהנדסה. במנצ'סטר החל לגלות עניין גובר ביסודות המתמטיקה, בהשפעת כתבי גוטלוב פרגה וברטראנד ראסל, וב-1911 עבר לאוניברסיטת קיימברידג' שבה עסק בפילוסופיה וביסודות המתמטיקה בהדרכת ראסל. ב-1913 ירש ויטגנשטיין הון נכבד כאשר נפטר אביו. באותה שנה עזב את קיימברידג', עבר לחיות בבדידות יחסית בנורווגיה, ועבד על ספרו הראשון, שנקרא לימים "טרקטטוס לוגיקו-פילוסופיקוס" (מאמר לוגי פילוסופי). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, ושירת כתותחן בחזית הרוסית (שבה זכה במספר אותות הצטיינות על גבורה) ואחר כך בחזית האיטלקית (ע"פ ויטגנשטיין גבורה זו נבעה מרצונו באותה תקופה למות). באוקטובר 1918, לקראת סוף המלחמה, נפל בשבי האיטלקי.
ויטגנשטיין השלים את כתיבת טרקטטוס כשהיה בשבי, והוא יצא לאור ב-1921. החיבור הוכר לצורך הענקת תואר דוקטור לפילוסופיה לוויטגנשטיין שנים לאחר פרסומו, אך עוד בזמן פרסומו הוא הוכר כעבודה מבריקה, ויצר הדים רבים. ויטגנשטיין הוזמן להרצות במקומות רבים ושונים ובהם בפני החוג הווינאי.
כמעט מיד לאחר פרסום הטרקטטוס, הגיע ויטגנשטיין לכדי הבנה שהוא חייב ליישם את תורתו - שלא באמת ניתן לדבר על פילוסופיה, ולמרות הערצה רחבה אליו (מחוגים מסוימים באירופה), פרש מהעולם האקדמי והפך למורה בתיכון כפרי נידח.
לאחר שפרש מהוראה, בעקבות הכאת אחת מתלמידותיו, מצא את דרכו בחזרה לעולם האקדמי. הוא חזר לקיימברידג', ועבד עם פרנק רמזי (רשמית, מאחר שלא השלים מעולם את חובות הלימוד שלו, היה ויטגנשטיין תלמידו של רמזי).
שנים אלו היו חשובות מאוד להמשך הגותו. שוב ושוב תהה ויטגנשטיין על תורתו ודרכו בטרקטטוס, ואמונתו בו התערערה. בשנים אלה שינה תכופות את דעתו, עד שלבסוף החל לכתוב את מה שברבות הימים יתפתח לספר "חקירות פילוסופיות".
ספר זה לא יצא לאור בימי חייו. למעשה לא פרסם ויטגנשטיין חיבור פילוסופי בימי חייו פרט לטרקטטוס (הוא פרסם מילון גרמני לשירותם של מורים בבתי ספר יסודיים בזמן שהיה מורה). הוא ישב ועיבד שוב ושוב את הספר, ואף על פי שכמעט והוציאו לאור, תמיד החזירו מהדפוס על מנת לשפר אותו עוד ועוד.
ויטגנשטיין שימש כפרופסור לפילוסופיה בקיימברידג' ולימד שם במשך כעשר שנים. הוא כתב כמעט עד יומו האחרון.
לאחר מותו נאספו ונערכו דפי הספר מעיזבונו ופורסמו כספר בשנת 1953. ספרים נוספים נערכו מתוך עיזבונו, אשר מכילים גם סיכומים לשיעורים שהעביר לתלמידים וכדומה.
הגותו.
"מאמר לוגי-פילוסופי".