המתקפה של חזית וולחוב במסגרת מבצע נובגורוד-לוגה החלה ב-14 בינואר מצפון ומדרום לנובגורוד. ב-17 בינואר נפרץ קו ההגנה הגרמני וב-20 בחודש שוחררה נובגורוד. הוחלט להמשיך את המתקפה לכיוון העיר לוגה במטרה לשחרר אותה ולהשתלט על קו מסילת הברזל לנינגרד-מוסקבה. הצבא האדום הצליח להשתלט על מסילת הרכבת החשובה, אך לא הצליח לשחרר את העיירה לוגה, שהייתה צומת דרכים חשובה.
מתקפת החזית הבלטית השנייה על עמדות הארמייה ה-16 החלה כבר ב-12 בינואר. לאחר ארבעה ימי לחימה הושגה התקדמות של 5–10 ק"מ בלבד. ב-16 בינואר הביעה הסטבקה חוסר שביעות רצון מהתקדמות המתקפה. מפקד החזית מרקיאן פופוב הטיל את מלואו האחריות על מפקד הארמייה ה-10 והוא שוחרר מתפקידו. כמו כן, הוחלט לעצור את המתקפה ולאחר התארגנות מחדש לחדש את המתקפה בגזרה אחרת.
תמונת המצב בסוף ינואר.
בעקבות הצלחות של חזית לנינגרד וחזית וולחוב הגרמנים נסוגו מפרברי לנינגרד למרחק 70–100 ק"מ מהעיר. המתקפה של החזית הבלטית נכשלה, אך ריתקה את הארמייה-16 ולא אפשרה לה להעביר כוחות לתגבור הארמייה ה-18.
הארמייה ה-18 הצליחה לבצע נסיגה מאורגנת אך מצבה היה קשה. מפקד קבוצת ארמיות צפון גאורג פון קיכלר ביקש מהיטלר אישור לסגת לקו הביצורים העורפי הראשי אך בקשתו לא התקבלה. הוא לא האמין שכוחותיו מסוגלים לבלום את המשך המתקפה הסובייטית בקווי ההגנה הקיימים ולכן שוחרר מתפקידו והוחלף על ידי ולטר מודל.
מבצע נובגורוד-לוגה.
בתחילת פברואר המשיכו חזית לנינגרד וחזית וולחוב במתקפה. ארמיית המחץ ה-2 וארמייה ה-43 של חזית לנינגרד תקפו לכיוון נרבה והארמייה ה-67 התקדמה ללוגה מכיוון צפון. הארמיות ה-8, ה-54 וה-59 של חזית וולחוב תקפו אף הן לכיוון לוגה מכיוון מערב. מפקד חזית לנינגרד לאוניד גובורוב היה בדעה שיש להתמקד במתקפה בחלק הצפוני של החזית לכיוון נרבה, אך לאור הקשיים בהם נתקלה המתקפה על לוגה הוא העביר את ארמיית המחץ ה-2 לאזור זה. קבוצת ארמיות צפון הזרימה את עתודותיה לאזור במטרה להחזיק בעיירה לוגה, ולכן ההתקדמות הסובייטית הייתה איטית מאוד. לאחר שבועיים של לחימה, התקדמות כוחות הצבא האדום איימה לכתר את כוחות הארמייה ה-18 במרחב לוגה, והגרמנים נאלצו לסגת מלוגה, ששוחררה על ידי הצבא האדום ב-12 בפברואר. לאחר כיבוש העיירה פורקה חזית וולחוב ורוב יחידותיה הועברו תחת פיקוד חזית לנינגרד, בעוד ארמיית המחץ ה-1 של החזית סופחה לחזית הבלטית השנייה.
לאחר כיבוש לוגה, המשיך הצבא האדום להתקדם לכיוון פסקוב. הגרמנים נסוגו באיטיות מערבה לקו ההגנה החדש שהוכן מבעוד מועד סמוך לגבול אסטוניה, תוך ניהול פעולות השהיה, ועצרו כאשר הגיעו לשם.
במקביל, ניסתה חזית לנינגרד לכבוש את נרבה. ב-3 בפברואר הצליחו יחידות ארמיית המחץ ה-2 לחצות את נהר נרבה ולהשיג ראשי גשר בגדה המערבית של הנהר מצפון ומדרום לנרבה. הלחימה סביב העיר הייתה קשה והתקדמות הכוחות התוקפים הייתה איטית ביותר. ב-14 בפברואר דרשה הסטבקה לכבוש את העיר עד ה-17 בחודש, אך אף על פי שהפיקוד הסובייטי הזרים תגבורות לאזור, הצליחו המגינים הגרמניים לבלום את המתקפה. ב-22 בפברואר חזרה הסטבקה ודרשה מפיקוד חזית לנינגרד לכבוש את נרבה, ולהמשיך במתקפה מערבה לאחר כיבוש העיר.
מתקפת החזית הבלטית השנייה.
לאחר כיבוש לוגה והתקדמות לכיוון פסקוב באזור נוצר מצב חדש. סטבקה החליטה לחדש את המתקפה בעיקר על ידי ארמיית המחץ ה-3 וארמיית המשמר ה-10. בסוף ינואר קיבלו שלוש הארמיות של החזית פקודה לחדש את המתקפה. מפקדת החזית הייתה פסימית בנוגע להשגת יעדי המתקפה, מכיוון שאותו אזור כבר הותקף מתחילת ינואר ללא הצלחה יתרה. למרות עדיפות ברורה בכוח אדם, לא הצליח הצבא האדום את קווי ההגנה ולאחר התקדמות בכ-15–20 ק"מ נעצרה המתקפה ב-15 בפברואר.
כאשר התברר שהארמייה ה-16 הגרמנית החלה בנסיגה עלה צורך להתחיל במרדף עוד לפני סיום ההכנות למתקפה חדשה. תוך כדי המרדף אחר יחידות גרמניות הגיע הצבא האדום לקו הביצורים הראשי הגרמני. הסובייטים התקדמו מערבה בכ-150–180 ק"מ ונעצרו. תוכנית הסטבקה שכוחות החזית יצליחו לפרוץ את הקו ההגנה הראשי הגרמני לא התממשה, והיחידות שלחמו כחודשיים ללא הפסקה כבר היו מותשות ולא ניתן היה להמשיך במתקפה.
סיכום המבצע.
לאחר מספר חודשי לחימה הצליחו כוחות הצבא האדום לאלץ את קבוצת ארמיות צפון לסגת לקו ההגנה העורפי החדש (שכונה קו פנתר) שנבנה בקו נרבה - אגם פייפסי - פסקוב. הכוחות הגרמניים ניהלו נסיגה איטית ומסודרת לקו הביצורים החדש, תוך שהם גורמים אבדות כבדות לכוחות הסובייטיים התוקפים. במהלך המתקפה שוחרר כל מחוז לנינגרד וכן שטחים סמוכים וכוחות הצבא האדום השיגו התקדמות של 180–280 ק"מ.
למרות ההישגים הקרקעיים הניכרים של המתקפה הסובייטית, הצליחו הארמיות הגרמניות ה-16 וה-18 להימנע מכיתור, וייצבו מחדש את חזיתן לאחר שנסוגו לקו ההגנה החדש. כל ניסיונות הצבא האדום לכבוש גם את הערים נרבה ופסקוב נכשלו, וכתוצאה מכך הודח מתפקידו מרקיאן פופוב, מפקד החזית הבלטית השנייה, הורד בדרגה ולא מונה יותר למפקד חזית במהלך המלחמה.
להצלחת המבצע היו גם השלכות מדיניות חשובות. בעקבות נסיגת קבוצת ארמיות צפון ממרחב לנינגרד - נובגורוד, הבינה ההנהגה הפינית שהמלחמה אבודה, והחלה לחפש דרכים להתנתק מגרמניה הנאצית ולהגיע להסכמה עם ברית המועצות ביחס לסיום המלחמה.
מילואות
מילואות - אגודה שיתופית חקלאית מרכזית בע"מ היא תאגיד המפעלים האזוריים של קיבוצי הגליל המערבי. התאגיד, מסוג אגודה שיתופית עוסק בעיבוד ושיווק התוצרת החקלאית, אספקת שירותים ותשומות למגזר החקלאי, ניהול ופיתוח אזורי תעשייה בבעלותו והחזקות נוספות במטרה להגיע לשליטה בכל שרשרת הערך החקלאית.
התשלובת מורכבת משלוש חטיבות - חטיבת בעלי החיים, חטיבת מטעים וגידולי שדה וחטיבת השירותים והמנהל. בנוסף לחטיבות התשלובת מאורגנות תחתיה 3 התארגנויות אזוריות - הלול, הרפת, האבוקדו וההדרים וגד"ש והירקות.
מחזור המכירות של התשלובת מגיע לשני מיליארד ש"ח בשנה והוא מעסיק כ-1200 עובדים. כמנכ"ל התשלובת כיהן און ברזילי וכיו"ר התשלובת מכהן יהודה בכר.
החברים שמחזיקים באגודה הם 23 קיבוצים ושני מושבים שיתופיים מהגליל המערבי.
מפעלי התשלובת נמצאים דרומית לעכו מול קיבוץ כפר מסריק וצפונית לנהריה - מפעל מילוז ומילוטל.
היסטוריה.
מילואות נוסדה בשנת 1960 כזרוע התעשייתית של ארגון הקניות "משקי המפרץ" שקם ב-1948. המפעל הראשון שהיא הקימה היה מנפטה לעיבוד הכותנה שגודלה בגליל המערבי. בנוסף הוקמו מחסן לכותנה, מכון תערובת ומפעל להבחלת בננות. המנהל הראשון של החברה היה יהושע פורטר שנפטר בפברואר 1961. באוקטובר 1961 הורשעה החברה בבנייה בלי אישורים של משרדי מכון התערובת ומחסן הגרעינים של המנפטה. לקראת סוף שנת 1961 הוחל בהקמת משחטה לעופות
אמפי גברעם
אמפיתיאטרון גברעם הוא מבנה פתוח ששימש להופעות תרבותיות לאוכלוסיית מועצה אזורית חוף אשקלון עד שנות ה-70 של המאה ה-20.
היסטוריה.
המבנה הוקם בתחילת שנות החמישים סמוך לכביש הראשי שמוליך לקיבוץ גברעם, כקילומטר אחד ממערב לקיבוץ. האמפיתיאטרון הוקם על ידי ד"ר אברהם בר מנחם, ראש המועצה האזורית הראשון של חוף אשקלון וחבר קיבוץ גברעם. גלי העלייה הגדולים שהגיעו לארץ בתחילת שנות החמישים הביאו לגידול בכמות התושבים והיישובים במועצה, מ-5 ל-16 יישובים, ביניהם 8 מושבי עולים; הקמת האמפיתיאטרון נועדה להביא ולספק תרבות במחירים נמוכים לאוכלוסייה הכפרית, וכן להגביר את המעורבות שלה ושיתוף הפעולה עם האוכלוסייה הוותיקה באזור.
רוב המופעים המפורסמים של אותן שנים הגיעו לאמפיתיאטרון הזה. כך הופיעו בו שמעון ישראלי, יוסי בנאי, התרנגולים, להקת בצל ירוק, הצגות של התיאטראות המרכזיים ועוד.
התיאטרון כלל במה מרכזית עם גג גבוה, תאי שחקנים, וחלל פתוח בו הוקמו בסיסי בטון, עליהם הותקנו ספסלי עץ בצורה קשתית. משני צידי הבמה, ממזרח וממערב, ניצבו קירות בלוקים, ומדרום השטח נסגר על ידי גדר תיל.
כיום המבנה נטוש, מושבי העץ שניצבו על בסיסי הבטון נעקרו, וביניהם צומחים שיחי בר שונים.
בשנת 2017 הוחלט להקים באמפי אנדרטה לזכר נופלי מבצע "צוק איתן".
אורנג' קאונטי
קייל מאיירס
קרב נוטיון
קרב נוטיון (ביוונית: Νότιον, בלטינית: Notium) היה קרב ימי שניטש ב-406 לפנה"ס, בשלהי המלחמה הפלופונסית, בין ציי אתונה וספרטה והסתיים בניצחון ספרטני. לפני הקרב העביר המפקד האתונאי, אלקיביאדס, את הפיקוד על צי האתונאים לידי ההגאי שלו, אנטיוכוס. אנטיוכוס הפר את הוראותיו של אלקיביאדס ויצא להתגרות בספרטנים, ונכשל. בעקבות כישלונו הפסידו האתונאים בקרב זה, ואלקיביאדס נאלץ לפרוש מתפקידו כמפקד הכוחות הימיים של אתונה. החלטה, אשר לדעת היסטוריונים כגון דונלד קגן, חתמה את גורל אתונה להפסד סופי במלחמת הפלופונס.
מהלך הקרב.
בזמן שאלקיביאדס הותיר את הצי בידי אנטיוכוס, היה הצי האתונאי עסוק בהטלת מצור על הצי הספרטני שעגן באפסוס. אלקיביאדס קיווה שיוכל למשוך חלק מהצי של ליסנדרוס למלחמה בים הפתוח. אלקיביאדס הותיר את הצי תחת פיקודו של אנטיוכוס כדי שיוכל להתפנות לעזרת תרסיבולוס, שהיה עסוק בהטלת מצור על פוקאיה, צפונית מעט מנוטיון.