תיעוד נוסף היה של הצייר מירון סימה, שנכח בכל ישיבות המשפט ותיעד את הצוות המשפטי, את העדים ואת אייכמן עצמו. הקלטות ותרגום הפרוטוקולים לשפות זרות בוצע על ידי חברת "קבוצת חבר".
משפט איכמן זכה לסיקור תקשורתי עולמי נרחב ובזכותו נפתח לראשונה קו אלחוטי לונדון-תל אביב להעברת תמונות ברדיו במשך כל שעות היום, אך שיגורו של הקוסמונאוט הראשון יורי גגארין שהתרחש במקביל הסיט את הסיקור העולמי ממשפט אייכמן למירוץ החלל.
גזר הדין וביצועו לאחר ערעור ובקשת חנינה.
עם סיום השמעת הכרעת הדין ב-13 בדצמבר, נשמעו טיעונים לעונש מפי היועץ המשפטי לממשלה, סנגורו של הנאשם ואף מפי אייכמן עצמו. אייכמן שב וטען כי אין להטיל את האחריות על כתפיו אלא על הדרג המדיני ששלח אותו למשימתו: "איתרע מזלי ועורבתי במעשי זוועה אלה. אולם מעללים אלה לא התרחשו על פי רצוני. לא היה זה רצוני לקטול אנשים. הרצח ההמוני אינו אלא אשמת המנהיגים המדיניים בלבד...". ב-15 בדצמבר 1961 הוקרא גזר הדין בבית המשפט ובו נידון הנאשם למוות. לפני קריאת גזר הדין שוב ניתנה לאייכמן זכות הדיבור: "רואה אני כי תקוותי לדין צדק נכזבה... לא רציתי להרוג... אשמתי היא רק צייתנותי... לא רדפתי יהודים מתוך תאווה ותשוקה. את זאת עשתה הממשלה ... הייתי מבקש עכשיו את סליחת העם היהודי והייתי מתוודה שאני מתבייש בזוכרי את מה שעוללו לו, אולם לנוכח נימוקי פסק הדין זה עלול להתפרש רק כצביעות ... מוטל עלי לשאת את אשר הטיל עלי הגורל".
אייכמן ערער על גזר הדין. ב-29 במאי 1962 דחה בית המשפט העליון את ערעורו ואישר את גזר הדין (מדבריו של אייכמן בפנייתו האחרונה לבית המשפט - "אני משוכנע שכנוע עמוק שאני חייב לסבול בשל מעשיהם של אחרים ולשאת את המשא שכפה עלי גורלי"),
אייכמן, אשתו ורה, חמשת אחיו, ועשרים אנשי רוח ישראלים שטענו כי שלחו בקשות חנינה לנשיא המדינה, יצחק בן-צבי, שפרטיהן פורסמו ב-2016. ממשלת ישראל התכנסה כדי לדון על ביצוע גזר הדין. גדעון האוזנר דיבר על לב השרים וטען: "אנחנו חייבים את ביצוע העונש לרבבות ניצולי השואה". רוב השרים הצביעו בעד התלייה אך חלקם התנגדו, ולכן לאחר מכן ביקשו להצביע שוב, כדי שיירשם שההחלטה התקבלה פה אחד.
לאחר סירוב הנשיא למתן חנינה, הוצא אייכמן להורג בתלייה בכלא רמלה (כיום כלא אילון) בלילה שבין 31 במאי ל-1 ביוני. לפני תלייתו ביקש וקיבל בקבוק יין לבן ודחה את הצעתו של הכומר הקנדי ויליאם הל לומר תפילה אחרונה לפני מותו. בתלייתו נכחו קומץ עיתונאים. לפני התלייה, קרא אייכמן: . גופתו נשרפה ואפרה פוזר בים מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל.
השלכות והשפעת המשפט.
משפט אייכמן זכה להתייחסות נרחבת בתקשורת הישראלית (עיתונות ורדיו) ואף באמצעי התקשורת הבינלאומיים, בעיקר בשלבים הראשונים שלו ובפסק הדין בסיומו. בעולם ציינו את המשפט כמאורע הבא לעשות צדק היסטורי, כשהקורבן דן את תליינו. אולם, יש שטענו שמבחינה משפטית, למדינת ישראל לא הייתה הזכות לדון את אייכמן והוא היה צריך להישפט בפני בית דין נייטרלי או בינלאומי.
בכניסה לבית העם המתינו אנשים לכרטיס כניסה במשך שעות. כרטיסי הכניסה לשבוע הראשון של המשפט אזלו עוד לפני פתיחתו. בבית המשפט הוצבה מצלמה במעגל סגור שהעבירה את הדיונים אל אחד מאולמות מנזר רטיסבון הסמוך, שגם הוא היה מלא בצופים.
עדויות ניצולי השואה עוררו רושם עז בארץ ורבים נצמדו למקלטי הרדיו כדי לשמוע בשידור ישיר את העדויות ולקרוא עליהן בעיתונים. עד אז לא הרבו לשמוע בארץ את עדויות ניצולי השואה וחלק גדול מהם העדיף שלא לספר על העבר. המשפט, שהעלה לתודעה את הניצולים כיחידים דרך סיפורם האישי, נחשב אחד מהגורמים הראשונים שהביאו לשינוי תודעת השואה בארץ, כשהחלו להבחין כי גבורה לא התרחשה רק במרד גטו ורשה או בלחימה אקטיבית בנאצים אלא גם אצל רבים אחרים, שנאבקו כדי לשרוד ולהינצל. ההאשמה "מדוע הלכתם כצאן לטבח?" שהועלתה בארץ בעבר החלה להתפוגג, ואצל רבים הובעה תחושה של שותפות גורל עם הניצולים ואף הרגשת אשמה על ההתייחסות הלא מתחשבת מספיק כלפיהם מצד ילידי הארץ. דוגמה לכך כתב נתן אלתרמן תחת הכותרת 'קלסתר-הפנים' בעיתון דבר ב-9 ביוני 1961:
ביקורת על המשפט.
ביקורתה של חנה ארנדט.
פולמוס אקדמי נרחב, שהוזכר אך מעט בישראל באותה תקופה אך זכה לפרסום רב עם השנים, התעורר סביב ביקורתה הקשה של הפילוסופית היהודייה חנה ארנדט בספרה "אייכמן בירושלים". טענתה הופנתה כנגד ניהול המשפט, שנועד לדבריה להעצים את המיליטריזם הישראלי ולהוכיח את עוצמת המדינה היהודית בהווה, אל מול כוח רשע ועולם אדיש שחוו קורבנות השואה בעבר. ארנדט טבעה את הביטוי . מארגני המשפט, לדעתה, לא לקחו מספיק בחשבון את אחריות הבירוקרטיה הגרמנית לשואה והבנאליות שנוצרת במשטר טוטליטרי לגבי חיי אדם.
לדעתה, אייכמן הוצג במשפט כמפלצת, אף על פי שהיה אדם ממוצע שהפך למרצח עקב אי יכולתו להבחין בין טוב ורע, בתוך המנגנון שהוא היה חלק ממנו. נגד ארנדט טענו הוגי דעות יהודים כמרטין בובר וגרשם שלום כי המשפט הצדיק השמעת עדויות וכי מי שחולל את השואה הם אנשים כאייכמן ושותפיו. הטענה על אחריות כוללת של החברה בכללותה מתעלמת, לטענתם, מאחריות היחידים, וכי התמקדות במעשיהם הכרחית גם אם סביבתם נתנה להם אישור לכך. בספר שיצא לאור בשנת 2014 יצאה החוקרת בטינה שטנגנט נגד העובדות שבבסיס גישתה של ארנדט, וטענה שאייכמן "היה אנטישמי חולני ונאצי קנאי, שהתייחס לתפקידו המרכזי ברדיפת מיליוני יהודים ורציחתם כהגשמת שאיפת חייו".
בתקופת המשפט הפולמוס הוזכר מספר פעמים בעיתונות הישראלית אך באופן מועט בהשוואה לעיתונות היהודית-אמריקאית. עיתון הארץ פרסם שני קטעים מספרה של ארנדט, וכן פורסמו גינויים מפי החוקר גרשם שלום, השופטים גדעון האוזנר ומייקל מוסמאנו, וכן פורסם מאמר ביקורת נגד ארדנט בביטאון של יד ושם.
ביקורתו של ישעיהו ליבוביץ.
שנים רבות לאחר המשפט, אמר ישעיהו ליבוביץ: "כל משפט אייכמן היה כישלון טוטלי. אייכמן אכן היה רק בורג קטן וחסר כל ערך במערכת הגדולה. אני חושב שהייתה זו קנוניה בין אדנאואר לבן-גוריון כדי לטהר את העם הגרמני. בתמורה הם שילמו לנו במיליארדים ... (אייכמן) הוא הפרודוקט של אלפיים שנות היסטוריה של הנצרות, שכל משמעותה היא השמדת היהדות... הוא למעשה ביצע את רצון האנושות כלפי העם היהודי!".
במחזה 'אנדה'.
בשנת 2008 העלה המחזאי הלל מיטלפונקט מחזה בשם "אנדה". ההצגה בנויה על בסיס הטענה שהעדים במשפט אייכמן סוננו על ידי הממסד, ובין היתר כי לא ניתן לניצולים מהונגריה להעיד, כדי לא לעורר מחדש את הטענות נגד הנהגת היישוב ומפא"י שהועלו במשפט קסטנר. המחזה שנוי במחלוקת ויש שראו בו סילוף של העובדות ההיסטוריות (במשפט העידו שלושה מגיבורי פרשת קסטנר, בהם עמיתו יואל ברנד) או ספקולציה שאינה מסתמכת על מקורות אלא על דעה אישית.
קישורים חיצוניים.
רשומות:
וידאו:
כתבות:
תצלומים:
מאמרים:
הרצאות:
רקונסטרוקטיבים
האות E היא האות החמישית באלפבית הלטיני והנפוצה ביותר (עם השימוש הרב ביותר).
ייצוגים נוספים.
באלפבית פונטי מיוצגת האות על ידי המילה "אקו" (באנגלית: הד) (Echo).
ב-ASCII מיוצגת האות על ידי 69 (E) ו-101 (e).
בקוד מורס מיוצגת האות על ידי נקודה:
בכתב ברייל:
צורות.
האות E נכתבת באותיות גדולות: E
ובאותיות קטנות: e
משמעויות של האות.
בהקשרים מסוימים, E יכולה לסמל:
בעשט
חבד
שניאור זלמן מלאדי
רבי שניאור זלמן מלאדי (נולד בין השנים ה'תק"ה-ה'תק"ט, 1745–1749, נפטר בכ"ד בטבת ה'תקע"ג, 27 בדצמבר 1812) מכונה "אדמו"ר הזקן", "בעל התניא" ו"בעל שולחן ערוך הרב". היה פוסק, מקובל, מייסד תנועת חסידות חב"ד והאדמו"ר הראשון בשושלת זו, עמד בראשה משנת ה'תקל"ג (1772) ועד לפטירתו בשנת ה'תקע"ג (1812). חיבר מספר ספרים, מהם נתפרסמו "ספר התניא" ושולחן ערוך הרב".
קורות חייו.
נולד לרבי (ישראל) ברוך ורבקה בליוזנה שבמחוז ויטבסק בבלארוס, שהייתה אז תחת שלטון פולין. ישנן כמה גרסאות לגבי תאריך הולדתו. הביוגרף חיים מאיר היילמן, בראש ספרו בית רבי, ברדיטשוב תרס"ב, מביא אפשרויות נוספות, אולם נוטה בסופו של דבר לקבוע את תאריך הלידה בי"ז בכסלו תק"ז ( 30 בנובמבר 1746). גם ההיסטוריון עמנואל אטקס מציין שנה זו בספרו על הרב שניאור זלמן. חסידי חב"ד מציינים בדרך כלל את תאריך הולדתו כי"ח באלול ה'תק"ה (15 בספטמבר 1745), על פי האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון, אולם בהזדמנות אחרת ציין גם הוא את שנת הלידה תק"ז. יהושע מונדשיין כתב שמעדות של הרב שניאור זלמן עצמו בעת מאסרו עולה שנולד בערך בתק"ט.
לפי מסורת חב"ד, רבי שניאור זלמן הוא דור שביעי או שמיני למהר"ל מפראג המיוחס לדוד המלך. ישנם חוקרים המפקפקים בייחוסו למהר"ל, אך מציעים אפשרויות שונות לקיים את מסורת החסידים בדבר ייחוסו לדוד המלך.