חוקרים רבים ממשיכים את דרכו של לפבר, דוגמת דייוויד הארווי, אשר רואה ב"זכות לעיר" זכות אנושית בסיסית שיש לאמצה כסיסמת עבודה ורעיון פוליטי. רעיון שיהווה צעד לעבר איחודם של מאבקים חברתיים מגוונים על אופייה של החברה והחירות לעצב את החברה והמרחב. הארווי מציין את קצב העיור המהיר מתחולל במאה ה-20 ותוהה איזו מין עיר אנו רוצים ליצור. זאת תוך הבנה שהעיר לא ניתנת להפרדה מהקשרים החברתיים, הקשר לטבע, סגנון החיים, הטכנולוגיות והערכים האסתטיים שאותם אנו מבקשים. הארווי רואה ב"זכות לעיר" יותר מחירות הפרט לנגישות אל המשאבים העירוניים, אלא הזכות לשנות את עצמנו באמצעות שינוי העיר.
גם בחלוף השנים, וביתר שאת בהתייחסות למגמות חברתיות כמו גלי הגירה, פערים כלכליים - חברתיים, התקדמות טכנולוגית וגלובלית הגותו של לפבר רלוונטית וחשובה מאין כמותה. רעיונותיו ומחקריו של לפבר השפיעו ומשפיעים עד היום על מחקר עירוני, תנועות חברתיות, מצבים פוסט-קולוניאליים, מגדר, אקולוגיה, מדעי המדינה, עירוניות ורגולציה.
השפעה על חקר המרחב בישראל.
אקדמאים, מתכננים, סוציולוגים, יזמים חברתיים ואקטיביסטים משתמשים ברעיונותיו של לפבר אודות המרחב בעולם ובישראל.
לדוגמה, בפרויקט "הזכות לעיר" בתחרות אדריכלית על שם דוד עזריאלי, מוצע תרחיש בו מרכז עסקים ראשי בתל אביב מתעצב בדמות שונה מזו שגובשה על ידי היזמים, במטרה להשיב את "הזכות לעיר” לכלל השוכנים בה.
דוגמה נוספת, ניצן למצוא במחקר שדן במשמעויות של "הזכות לעיר" והחיבור ל"אקטיביזם מרחבי". מחקר זה מנתח חומרים אתנוגרפיים שנאספו במאהל המחאה בגן לוינסקי בדרום תל אביב במחאת קיץ 2011. הסוגיות בהן דן המאמר מייצגות את האופן שבו הפעילויות וההתרחשויות השונות במאהל ובסביבתו יצרו סוג של אקטיביזם מרחבי, כאמצעי למימוש "הזכות לעיר". אקטיביזם זה תבע את "זכותם וזכותן בעיר" של התושבים והתושבות והעניק מעבר לרובד האידאולוגי, משמעויות פוליטיות - כלכליות וחברתיות.
מחקר ישראלי נוסף הנוגע בזכות לעיר ותפיסת המרחב דן בסוגיות של תכנון, צדק וקיימות ובוחן כיצד הם יבואו לידי ביטוי בעירוניות העתידית. זאת לאור העובדה כי בשנים האחרונות אנו עדים להתערבות משמעותית יותר של יזמים, קובעי מדיניות והחלטות הנקבעות מלמעלה למטה ולא על ידי תושבי ותושבות העיר
קצב מזרחי
קצב מזרחי הוא האלבום ה-25 של הזמר הישראלי אייל גולן. האלבום יצא לאור ב-12 באפריל 2021, בהוצאת חברת התקליטים "ליאם הפקות". "קצב מזרחי" הוא אלבום הפתעה ואלבום ההמשך של האלבום הקודם של גולן, "להיות מאושר". האלבום יצא לאור ביום הולדתו ה-50 של גולן. בדומה לאלבום הקודם, שירי האלבום הופקו על ידי גולן בשיתוף אמנים ישראלים נוספים, דוגמת אברהם טל, אבי אוחיון, דודו אהרון, בניה ברבי, פאר טסי ועדי ליאון.
שיר ערש של ברהמס
שיר ערש של ברהמס אופ. 49 הוא ליד לקול ולפסנתר, שהלחין המלחין יוהנס ברהמס. שיר הערש הולחן בשנת 1868 בעיר בון שבגרמניה. זו אחת המנגינות הפופולריות ביותר של המלחין.
היסטוריה.
ברהמס ביסס את המילים של שיר הערש, לפי דואט מאת אלכסנדר באומן שיצא לאור בשנות ה-40 של המאה ה-19. שיר הערש הוקדש לידידתו של ברהמס, ברטה פאבר, לרגל לידת בנה השני. ברהמס היה מאוהב בה בצעירותו והלחין את שיר הערש בהשראתה. ברהמס לבסוף סיים להלחין את היצירה בנובמבר 1868. שיר הערש פורסם לציבור הרחב ב-22 בדצמבר 1869 בווינה והוצג על ידי לואיז דסטמן (זמרת) וקלרה שומאן (פסנתרנית). יש עדויות לכך שהשיר הושר בעברית כבר בפולין בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20. בשנת 1877, ברהמס ביסס את החלק הראשון של הסימפוניה השנייה שלו () בהשראת הלחן של שיר הערש"."
ישנם אין ספור שימושים בשיר הערש בתיבות נגינה. את שיר הערש ניתן למצוא עכשיו בפסקול של למעלה מ-60 סרטים.
מילות המנגינה.
הנה מילות המנגינה שלקוחות מאוסף שירי העם קרן הפלא של הנער:
מאוחר יותר, ברהמס הוסיף מילים לחזרה השנייה שנלקחו משיר משנת 1849 שכתב גאורג שרר :
גרסה אחרת בעברית בעיבוד של אברהם בן ים נמצאת באתר זמרשת. (ראו הפנייה בקישורים חיצוניים).
גרסה ישנה מוכרת של מרדכי לויטס נראית כך:
רַד הַלַּיִל עַל תֵּבֵל,
שֶׁקֶט בָּא עַל יְקוּם.
כָּל הָאוֹר הָפַך לְצֵל,
יִשָּאֵר עַד יָקוּם.
לֹא תִּירָא הִרְהוּרִים,
עַל רֹאשְׁךָ שְׁכִינַת אֵל.
כִּי הִנֵּה לֹא יָנוּם,
שׁוֹמֵר יִשְׂרָאֵל.
חֲלוֹמוֹת מְתֻקִּים,
יִהְיוּ חֶלְקְךָ.
עַד הַשַּׁחַר יִשְׁמְרְךָ,
מַלְאָךְ עַל מִטַּתְךָ.
לֵיל מְנוּחָה, לֵיל שַׁלְוָה,
תִּמְתַּק שְׁנַתְךָ.
לֵיל מְנוּחָה, לֵיל שַׁלְוָה,
תִּמְתַּק שְׁנַתְךָ.
הפארק הלאומי סידי א-טווי
הפארק הלאומי סידי א-טווי (בערבית: الحديقة الوطنية بسيدي الطوي) הוא פארק לאומי בתוניסיה שהוקם בשנת 1993 והוא מורכב משטחי עשב.
הוא ממוקם בחלקה הדרומי של תוניסיה, סמוך לגבול לוב. דרומית לפארק, 54 ק"מ משם, נמצאת העיירה בן גרדאן. בפארק מוצגים ראמי סהרה.
מחוז ז'נדובה
מחוז ז'נדובה (בערבית תוניסאית: ولاية جندوبة) הוא אחד מעשרים וארבע מחוזות תוניסיה. המחוז נמצא על רכס הררי יחסית בצפון-מערב המדינה, כך שהוא גובל בעיקר באלג'יריה וכולל רצועה קטנה של חוף לים התיכון. הוא משתרע על שטח של 3,102 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 401,477. בירתו היא ז'נדובה.
גאוגרפיה.
המחוז ממוקם במערב תוניסיה, בחלקה בצפוני, כ-150 ק"מ מערבית לבירה תוניס. המחוז הררי ביותר ובעל טמפרטורות נמוכות מאוד ביחס לשאר המדינה. ממוצע הטמפרטורה במחוז במהלך חודשי החורף נע בין 5 ל-10 מעלות צלזיוס ובין 25 ל-30 מעלות צלזיוס בקיץ. משום גובהו וקרבתו לים, המחוז הוא הרטוב ביותר במדינה: ממוצע המילימטרים בחלקו הצפוני עומד על 1000 מ"מ בשנה ועולה על 1,500 מ"מ בדרום ומרכז המחוז (לשם השוואה, כמות הגשם השנתית הממוצעת בתל אביב היא 550 מ"מ).
חינוך.
בכל מחוז ז'נדובה קיימות 31 מכללות ו-18 בתי ספר תיכוניים המקבלים את פניהם כ-19,633 תלמידים. ברחבי המחוז קיימים גם 11 מרכזי הכשרה מקצועית, בית ספר לתיירות ובית ספר לרפואה. אוניברסיטת ג'נדובה, שנמצאת בבירת המחוז ז'נדובה, כוללת מדי שנה 14,700 תלמידים ומעסיקה כ-500 מורים.
חלוקה מנהלית.
המחוז מחולק ל-9 נציגויות, המחולקות אף הן לכ-14 עיריות, עשר מועצות מקומיות ו-95 "אימאדות".
אלתקה
אֶלְתְּקֵה היא עיר מקראית הנזכרת בין ערי הלויים מנחלת שבט דן.
במקורות.
אלתקה מוזכרת בתיאור נחלת שבט דן:
אֶלְתְּקֵה נזכרת גם (כ"אֶלְתְּקֵא") ברשימת ערי הלויים בנחלת דָן שנמסרו ללויים בני קְהָת:
אֶלְתְּקֵה נזכרת במנסרת סַנְחֵרִיב המתארת בין השאר את מסע סנחריב בארץ ישראל (701 לפנה"ס). על פי הכתוב במנסרה, מנהיגי עקרון הפלשתית מרדו באַשּׁוּר, והסגירו את פָּדִי מלכם שהיה נאמן לאַשּׁוּר לידי חִזְקִיָּהוּ מלך יְהוּדָה. מלך מצרים בא להלחם עם סַנְחֵרִיב עם צבאות מצרים וצבאות שגייס מכּוּשׁ, ובקרב שנערך באזור אֶלְתְּקֵה הובסו המצרים. סַנְחֵרִיב המשיך וכבש את אֶלְתְקַה ואת תמנה, וגם נקם במורדים מעקרון, ושיחרר את פָּדִי מידי חִזְקִיָּהוּ.
יש המשערים שאירוע זה זהה למתואר בספר מלכים:
תִּרְהָקָה מֶלֶך כּוּשׁ בתיאור זה מזוהה עם פרעה תַּהָרְקָה מהשושלת הנובית מכּוּשׁ.
זיהוי האתר.
זיהוי האתר של אֶלְתְּקֵה אינו וודאי. הזיהויים שהוצעו בעבר עם תֵּל מִקְנֶה (שמזוהה כיום בוודאות עם עֶקְרוֹן הפלשתית) או עם בית לַקְיַא אינם אפשריים. זיהוי אפשרי נוסף המקובל כיום על חלק מהחוקרים הוא עם תל שָׁלָף\אֶ-שַׁלַאף, אשר מתאים מבחינת מקומו, ושנמצאו בו ממצאים מתאימים לתקופת המקרא. התל יושב על גבעת כורכר נמוכה בסמוך לנחל גמליאל. באתר נמצאו ממצאים מהתקופה הכנענית (ברונזה תיכונה) כולל חרסים ושבר משקוף עם הירוגליפים, ומהתקופה הישראלית (ברזל), אליה מיוחסים כלי חרס עם אותיות עבריות, ושרידי בנייה הכוללים חומה רחבה.
אֶלְתְּקֵה חרבה כנראה בזמן מסע סַנְחֵרִיב, אך נושבה שוב בימי שיבת ציון, ובתל נמצאו ממצאים גם מהתקופה הפרסית. על גבעה נוספת במרחק של כ-600 מטר מצפון מערב לתל שָׁלָף (אולי פרבר או עיר בת של אֶלְתְּקֵה) נמצאו ממצאים נוספים מתקופת הברונזה והברזל.
כיום עומדים על התל רק שרידי הבתים הנאים שנבנו בתקופת המנדט הבריטי על ידי שני אחים בני משפחת שהין הנכבדה מהכפר קובייבה הסמוך, אשר ננטש ונהרס במהלך מלחמת העצמאות.
ג'בל א-שעאנבי
ג'בל אלשעאנבי
מיוריאנוס
מָיוֹריאנוס (בלטינית: Julius Valerius Maiorianus; 420 לערך – 7 באוגוסט 461) היה קיסר האימפריה הרומית המערבית בין השנים 457 ל-461. כגנרל בולט של הצבא הרומי, מיוריאנוס הדיח את הקיסר איוויטוס בשנת 457 וירש את מקומו. מיוריאנוס היה הקיסר האחרון שעשה מאמץ ממוקד לאחד מחדש את האימפריה הרומית המערבית. כאשר תחת שלטונו רק איטליה, דלמטיה ומעט שטחים בצפון גאליה, ניהל מיוריאנוס מערכה שנמשכה שלוש שנים נגד אויבי האימפריה. יורשיו עד נפילת האימפריה, בשנת 476/480, היו למעשה שליטי בובה תחת גנרלים ברברים בצבא רומא, או קיסרים שנבחרו ונשלטו על ידי האימפריה הרומית המזרחית.
לאחר שהביס את מתקפת הוונדלים על רומא, מיוריאנוס ניהל קמפיין כנגד הממלכה הוויזיגותית בדרום גאליה. לאחר שהביס את המלך תאודוריד השני בקרב ארל, מיוריאנוס אילץ את הגותים לנטוש את כיבושיהם בספטימניה (דרום מערב צרפת של היום) והיספניה (ספרד של היום) ולהחזיר את האזור למצב של פוידרטוס (בעלי ברית כפופים לרומא). מיוריאנוס גם תקף את הממלכה הבורגונדית, הביס אותה ואילץ גם את הבורגונדים לחזור למצב פוידרטוס.