בתקווה לחזק את הממלכה על ידי העלאתם להונגריה של מאות אלפי בני ה"גזע" ההונגרי (ה"הונגרים המזרחיים" או הקדומים) שנשארו לפי שמועות באזורים רחוקים בשטחי רוסיה, ("הונגריה הגדולה" Magna Hungaria האגדית) שלח בלה בשנים 1235–1236 נזיר דומיניקני בשם יוליאן לשני מסעות שליחות אל אותם השבטים. הנזיר יוליאן אכן מצא על יד נהר הוולגה, ככל הנראה בשטח בשקיריה של היום, שבטים קרובים להונגרים, ככל הנראה הבולגרים שעל נהר הוולגה. בשובו להונגריה מהמסע השני הזהיר הנזיר מפני הסכנה הממשית מצד הפולשים המונגולים שהתקרבותם מנעה ממנו להגיע פעם נוספת אל הבולגרים או ההונגרים מהמזרח. בלה, שקיבל באמצעות הרוסים והנזיר יוליאן איגרת איום מהמונגוליםניסה להזעיק לעזרה את האפיפיור, את הקיסר הגרמני פרידריך השני ואת הדוכס של אוסטריה, פרידריך השני פון באבנברג. זה האחרון הצליח לסחוט מבלה כמה חבלי ארץ במערב הונגריה תמורת הבטחה לעזרה צבאית, שלבסוף לא התממשה.
האפיפיור ניסה באותם הימים לגייס עזרה צבאית לדיכוי הכפירה הבוגומילית ברחבי חצי האי הבלקני ופנה לבלה הרביעי דווקא בעניין זה הקרוב לליבו. בפברואר - מרץ 1241 המונגולים בהנהגתו של באטו חאן, חצו את המעברים בהרי הקרפטים ופלשו לטרנסילבניה. הם נכנסו גם לשטחי מוראביה ופולין ולהונגריה עד לסרביה וקרואטיה. בלה קרא לאצולה להתגייס להגנת הממלכה אך מעטים נענו לקריאתו. בן בריתו ומחותנו, החאן קותן, מנהיג הקומנים, נרצח על ידי אצילים הונגרים בפשט שחשדו בקומנים כי הם משתפי פעולה של המונגולים. אחרי פרעות ומעשי שוד לשם נקם הקומנים עזבו את המדינה, אך לא לפני שחיסלו את כוחותיו של הבישוף מצ'נאד שביקשו לצאת לקרב נגד המונגולים, אירוע שהחליש מאוד את כוחה הצבאי של הממלכה. הקרב המכריע עם המונגולים התנהל באזור מוּהי שעל הנהר שאיו ב-11 באפריל1241.
בחירת המקום בידי בלה לא הייתה טובה ואיפשרה לפרשים המונגולים לנצח את 60,000 הלוחמים ההונגרים הלבושים בשריונות כבדים והעומדים מאחורי עגלות מלחמה עם בלמים שהקשו על תנועותיהם. בקרבות נפלו, בין השאר, הארכיבישוף אוגרין והמגיסטר הגדול של מסדר האבירים הטמפלרים. אחי המלך, קלמן, נפצע קשה ונפטר כעבור שבועות אחדים מפצעיו. בעוד המונגולים השתלטו על פשט, המלך בלה המובס הצליח לברוח מפניהם קודם לברטיסלאבה (פוז'ון), אחר כך לאוסטריה בהאינבורג שם הדוכס פרידריך פון באבנברג נישל אותו מאוצרותיו והכריחו להעביר לו שלושה חבלי ארץ מצפון-מערב הונגריה: שופרון, מושון (ויזלבורג באוסטריה של היום) ופוז'ון. בלה נמלט מהאינבורג לזאגרב ושלח משם שליחים לאפיפיור ברומא ולקיסר הגרמני עם בקשה לעזרה. הבטיח שיכיר בחסות הקיסר אם ישלחו לו סיוע צבאי אבל נענה בסירוב. בלה מצא לבסוף מקלט בדלמטיה בעיר טרוגיר. במשך שנה ערי הונגריה היו קרבן לכיבוש המונגולי ולמעשה הממלכה הפסיקה להתקיים. שלושת רבעי שטחה נשדד ונחרב וחלק מאוכלוסייתה נהרג.
בינואר 1242 כשמי הדנובה קפאו, החאן באטו שיגר חיילים לתפוס את בלה בקרואטיה. הלוחמים המונגולים ובראשם קאדאן חאן חיפשו אותו במבצר קליס ונחלו שם תבוסה במרץ 1242
משלא מצאו אותו המשיכו בדרכם עד לטרוגיר. בלה עלה על ספינה לכיוון האי צ'ובו שעל יד טרוגיר וניצל. הלוחמים המונגולים התפצלו והתקיפו גם לכיוון ספליט. את הונגריה ואת כל מרכז אירופה הצילה בשורת מותו של החאן אוגדיי בקארא-קורום ב-11 בדצמבר 1241. באטו חאן ומפקדים מונגולים אחרים נאלצו לסגת מזרחה על מנת להשתתף בקרילטאי בבחירת היורש לאוגדיי המנוח.
פלישת המונגולים או הטטארים נשארה כאחד האירועים הנחשבים טראומות לאומיות בתולדות העם ההונגרי ומוכרת בשם "טַטאריאראש" (Tatárjárás ).
שיקום הממלכה. הרפורמות.
בשובו למולדת התחיל המלך בלה במלאכת בנייתה מחדש של הממלכה.
מבין מושבי המלך העדיף הפעם את מצודת בודה, שאז נקראה Új Hegy ("הגבעה החדשה") והשאיר את אסטרגום לרשות הארכיבישוף בלבד. בוישגרד בנה טירה לאשתו, המלכה מריה.
בלה העביר לבודה את ניצולי פשט הסמוכה (רבים מהם ממוצא גרמני) שנפגעה אחרי התקפה מונגולית-טטרית נוספת בשנת 1247. בתקופה זו הפכה בודה למרכז המסחרי הראשי של המדינה.
בלה בנה בה בשנת 1247 טירה ומצודה ובהמשך הקים בה את כנסיית מתיאש. היישוב סקשפהרוואר זכה למעמד של מוניקיפיום. המלך בנה בסך הכל כעשרים ערים שקיבלו פריווילגיות מלכותיות. הוא העניק מעמד של ערים חופשיות גם לכמה ערים בקרואטיה ובראשן זאגרב ("בולת הזהב" משנת 1244) ובהונגריה העליונה, כיום סלובקיה, למשל באנסקה ביסטריצה וקורפונה, כמו כן בגבול המערבי, קרמנד.
על מנת להשיג את מטרותיו הפוליטיות והכלכליות בלה הרביעי נקט גם כן בשורה של שינויי מדיניות ורפורמות. הוא נאלץ הפעם לעשות ויתורים רבים לאצולה הגדולה וביסס על ידי כך את שיטת המעמדות האוליגרכית.
הוא אישר לאצילים הגדולים לבנות כמאה מצודות מבוצרות מאבן ולא מעץ כמקודם ולהחזיק כוחות צבא פרטיים. המחוזות השונים - קומיטטים - בהנהגת ברונים ורוזנים קיבלו זכות לשלוח נציגים לאספת האצילים - ה"דיאטה".
בראש המערכת המשפטית מינה "אישפאן" שנעזר בידי שופטים נבחרים על ידי האצילים.
גם את טרנסילבניה חילק לקומיטטים המאורגנים סביב מצודות בנויות מאבן.
מהתייחסות מיוחדת זכו הקבוצות האתניות השונות שחיו בממלכה.
החזיר אוכלוסייה קומנית אל האזורים שבין טיסה ולבין דנובה. בטרנסילבניה כמה מראשי הרומנים (ולאכים) שולבו בתוך אצולה ההונגרית של ה"אישפאנים".
עודד התיישבות של מתנחלים זרים - מאזורים מסוימים מגרמניה - ריינלנד, ומהגבול עם צרפת ועם ארצות השפלה. בין היתר הם הקימו עיר מדזב שעתה נמצא בסלובקיה. המתנחלים הגרמנים שיהיו מוכרים בשם "סקסונים", בהונגרית Szászok ("סאס") זכו למעמד מיוחד כ"הוספיטס" ("אורחים").
הם יושבו במיוחד באזורים קרובים לגבולות המזרחיים יחד עם אוכלוסיית הסקלרים, בהונגרית
Székelyek (סֱייקֶייֶק) שזכו בתורם לפריווילגיות. בראש הסקסונים נבחר רוזן שהיה כפוף ישירות למלך.
הסקלרים בחרו ב"שופטים" שניהלו את שבעת ה"מושבות" (או "כיסאות" שבהם התארגנו.
למלך עצמו נשארו הרבה הכנסות ממכרות, אספקת המלח, מיסים ואגרות שונים, כמו כן חצר מלכותית.
המלך העניק לארכיבישוף של אסטרגום את האחראיות על הטבעת מטבעות בעזרת היהודי הנל שהובא מווינה. השימוש במטבע חזק עודד את הפעילות הכלכלית, המסחרית ואת הכנסות אוצר הממלכה.
הונגריה ייצאה שוורים, יין, מלח, וייבאה אריגים, משי, תבלינים, מוונציה, מוראביה וגרמניה.
"הזכויות המלכותיות" שנבעו ממכרות הכסף, הזהב או המלח התחלקו בין האוצר, בין יזמים חדשים, רובם גרמנים, ותושבי הערים הסמוכות למכרות. פעילויות אלה סיפקו הכנסות דומות או אפילו גדולות יותר מהמסים הישנים en nature.
אוכלוסיית ממלכת הונגריה הגיעה לכשני מיליון תושבים שכללו פרט להונגרים, פסיפס אתניות: גרמנים ("סכסונים"), ואלונים, פצ'נגים, קומנים, רומנים, צ'כים, קרואטים, סרבים, פולנים, רותנים ("רוסינים", או אוקראינים מגליציה), כמו כן יאזיגים (בהונגרית: Jászok) ("יאסים"), יהודים, "ישמעאלים" או "סראקנים" (טורקים וטטרים מוסלמים), ואחרים.
מלחמות ובריתות נישואין עם השכנים.
גם אחרי הסתלקות המונגולים לא מצאה עדיין הונגריה מנוחה ונחלה.
המלך הצטרך קודם כל לכבוש מחדש שטחים שנלקחו ממנו על ידי פרידריך השני, דוכס אוסטריה. כבר בשנת 1242 היה מוכן לצאת לקרב. הצליח להשתלט מחדש על שלושת המחוזות שהעביר בזמנו בכפייה לדוכס פרידריך ולהשתלט על הערים שופרון וקסג.
בשנת 1245 התעשת הדוכס האוסטרי ותקף במערב הונגריה.
אמנם בקרב על הנהר לאיטה ב-15 ביוני 1246 ידם של האוסטרים הייתה על העליונה אבל מנהיגם, פרידריך, מצא את מותו כשנדרס על ידי סוסי חייליו. איתו גם בית באבנברג נעלם מהמפה ופרץ סכסוך על ירושתו, על השליטה באוסטריה ובשטיריה.
ב-30 ביוני 1244 חתם בלה הרביעי הסכם שלום עם וונציה שבו
נאלץ לוותר על זארא לטובת הוונציאנים, אבל הצליח לשמור על ספליט וחלקי דלמטיה אחרים, וכמו כן על בוסניה. נשארו בידו שליש מההכנסות מהמסים בחוף דלמטיה.
בלה הרביעי בעקבות אביו היה מעורב במה שמתרחש בנסיכויות הרוסיות השכנות.
עוד בשנת 1236 עזר באמצעות כוח צבאי לקניאז מיכאיל ווסבולודוביץ' במאבק על השלטון בחליץ' (גליציה) נגד יריבו וגיסו של זה, דנילו רומנוביץ'. בימי המלחמות הסוערות הבין-רוסיות ובין הרוסים ובין המונגולים פעמים חוזרות הקניאז מיכאיל ובנו רוסטיסלב הגיעו לחצר ההונגרית.
נוכח התבוסות שנחלו שניהם מול דנילו ומול המונגולים, ביטל בלה הרביעי בשנת 1240 את התוכנית לחתן את בתו, אנה, עם הנסיך רוסטיסלב ואף גרש את רוסטיסלב ואת אביו מהונגריה. אולם אחרי שגם הונגריה נחרבה על ידי הפלישה המונגולית, בשובו לארצו, שינה בלה את דעתו והסכים בשנת 1242 לתת את ידי בתו לרוסטיסלב.
רק את האב, מיכאיל, שבא לבקש חידוש הברית הצבאית עם הונגריה דחו גם בלה וגם רוסטיסלב עצמו.
כעבור 3 שנים, בשנת 1245, שוב נתן בלה יחד עם בני ברית פולנים, סיוע צבאי לחתנו, רוסטיסלב, נגד הקניאז דנילו של חליץ' (גליציה),אך שוב לא עלה בידם לנצח את הנסיך דנילו בקרב על הנהר סן. בשנה הבאה נפגש בלה ביישוב זוֹיוֹם (זבולֶם) עם הקניאז היריב דנילו והבטיח לו שלא לתמוך עוד במלחמות נגדו. בתו קונסטנצה נישאה לנסיך לב דנילוביץ', בנו של הקניאז דנילו.
אחרי התאוששות הממלכה מהחורבן הטטרי בלה הרביעי הקים בשנת 1247 באנאט (יחידה פוליטית בראשות "באן") באזור מצ'ווה (בהונגרית "מאצ'ו") על החלק התחתי של נהר סאווה בצפון סרביה.
המלך מינה את רוסיטסלב חתנו, ל"באן" של סלאבוניה ולדוכס של מאצ'ווה.