במשנה בן עזאי מחייב לימוד תורה לנשים, לעומת רבי אליעזר שמתנגד, בטענה ש"כל המלמד את בתו תורה, כאלו מלמדה תפלות". תפלות משמעותה דברי הבאי והבל לדעת כמה פרשנים (כגון הרמב"ם והמאירי), או פריצות מינית לדעת התלמוד (), ובעקבותיו רוב הפרשנים (רש"י והתוספות שם ועוד רבים). רבי אליעזר אוסר על לימוד תורה לנשים בשתי התבטאויות חריפות נוספות, וכך נקבע להלכה. נאסר על האב ללמד את בתו תורה שבעל פה, אך מותר לו ללמדה תורה שבכתב, והיא עצמה מחויבת ללמוד את הדינים הנוגעים אליה. אם אישה רוצה ללמוד תורה היא רשאית, אבל מאחר שנשים אינן מחויבות ללמוד, בעבר לא הקפידו ללמדן קרוא וכתוב באופן מסודר, והדבר נעל בפניהן שערים רבים. לדעת הרמב"ם, אסור לאב ללמד את בתו תורה, מפני שרוב הנשים יפרשו שלא כשורה את הדברים כיוון שאינן מוכשרות ללימוד. הרמב"ם נהג להזכיר נשים יחד עם עמי הארץ וקטנים ועם זאת, מדבריו עולה שהיו גם מיעוט של נשים שלמדו תורה והיו ראויות לכך.
בעקבות הרמב"ם הלכו הטור והשולחן ערוך, אך למרות השפעתו העצומה של הרמב"ם, כבר בימי הביניים היו פוסקים שהתירו לימוד תורה לנשים בהיקפים שונים, ועם תחילת העת החדשה התרבו קולות אלה וגברו. הרב יהושע פלק מסיק מדברי הרמב"ם והשו"ע, שאשה שהחליטה ללמוד יצאה מכלל הרוב עליו דיבר הרמב"ם: “אבל אם למדה לעצמה, אנו רואין שיצאה מהרוב, ולכך כתב לעיל שיש לה שכר”. החפץ חיים כתב ש"המלמד את בתו תורה כאילו לימדה תפלות" זה דווקא בזמנים שלפנינו, אבל כיום, כשנשים משכילות בדומה מגברים, יש צורך להתאים את רמת השכלתן התורנית של בנות ישראל לרמת השכלתן הכללית.
נשים למדניות.
במהלך ההיסטוריה היהודית, היו מקרים של נשים מיוחדות בלמדנותן שתפסו מקום של כבוד. ברוריה, שהייתה אשתו של התנא רבי מאיר, הייתה ידועה בלמדנותה ואף השתתפה בוויכוח הלכתי עם התנאים. עם זאת נחשבה ליוצאת דופן. ידוע על שני מקרים של נשים ששימשו כראש ישיבה: מרים שפירא באלזס במאה ה-14, ואסנת ברזאני בכורדיסטן במאה ה-17, שירשה את מקומו של אביה אחר פטירתו.
בספרי הלכה שונים, הובאו דעות של נשים מלומדות, כמו הרשב"ץ בח"ג סי' ע"ח, שמביא תירוץ של רבנית לקושיית התוספות. ומהר"ר יוזפא, בנו של הגאון סמ"ע בהקדמתו לפרישה, מביא שני דינים שחידשה הרבנית אמו. מסופר שהרב יוסף חיים זוננפלד קבע שיעור עם אשתו ב'שולחן ערוך' בכל יום. וכן מסופר על החת"ם סופר, מגדולי הרבנים במאה ה-19, שלמד עם בנותיו מדרשי חז"ל. בדור הקודם התפרסמה פרופ' נחמה ליבוביץ בעקבות בקיאותה בתנ"ך ובמפרשיו ובדורנו אנו ניתן לראשונה פרס ישראל בתלמוד לאישה, פרופ' ורד נעם, ומתרבות תלמידות חכמים המלמדות במדרשות ומפרסמות מחקרים תלמודיים מעמיקים.
הסרט "ינטל", בכיכובה של ברברה סטרייסנד, עוסק בהתמודדותה של אישה יהודיה עם גישת הממסד הדתי לחינוכה.
מהפכת חינוך הנשים.
אף במאה העשרים, מוסד ה"חדר" והישיבות היו שייכים לגברים בלבד. כאשר הוקמו מוסדות "בית יעקב" ללימוד בנות על ידי שרה שנירר, הם נתקלו תחילה בהתנגדות, אך גם בתמיכה מצד חוגים חרדיים, והפכו תוך פרק זמן קצר לנורמה במגזר החרדי.
ברוב בתי הספר היסודיים והתיכוניים בחינוך הממלכתי-דתי בישראל, תוכנית לימודי הקודש לבנות כוללת לימוד תנ"ך, משנה, הלכה ומחשבת ישראל, בעוד שהבנים לומדים גם תלמוד, שנחשב ליותר מעמיק וקשה להבנה. בעבר כמעט לא הייתה מסגרת לנשים שרצו לעסוק בלימודי תלמוד והלכה במסגרת דתית, גם הרבה לאחר שלימודי תלמוד באוניברסיטה היו פתוחים עבורן. מהפכת המדרשות לנשים, שהחלה בציבור הדתי-לאומי בשנות השבעים עם הקמת מדרשת לינדנבאום, יצרה לראשונה מסגרות כאלה. בית הספר פלך בירושלים היה מחלוצי שילוב לימודי הגמרא בתוכנית הלימודים לבנות, וכיום ישנם אולפנות ותיכונים נוספים המצטרפים למגמה זו. אליהם מצטרפות בעשורים האחרונים עוד ועוד מדרשות לבנות שמעניקות השכלה תורנית גבוהה.
נשים ובית הכנסת: תפילה וקריאה בתורה.
כפי שנמנעה שותפותן של נשים בבית המדרש, כך נמנעה במרוצת הדורות שותפותן האקטיבית בבית הכנסת. ראשית, נשים פטורות כאמור ממצוות עשה שהזמן גרמן, ולכן לכאורה הן פטורות מכל התפילות בבית הכנסת, שתלויות כולן בלוח השנה ובשעות היום. ברם המשנה דווקא חייבה את הנשים להתפלל: נָשִׁים וַעְבָדִים וּקְטנִּים פְּטוּרִין מִקְּרִיאַת שְׁמַע וּמִן הַתְּפִלִּין, וְחַיָּבִין בַּתְּפִלָּה וּבַמְּזוּזָה וּבְבִרְכַּת הַמָּזוֹן'. נשים חייבו אפוא בתפילה, אך למרות החיוב העקרוני במשנה והחיובים החלקיים לאורך הדורות, פטורות הנשים מהתפילה הציבורית בבית הכנסת ומכל המערכת הטקסית הנלווית אליה. המקורות התלמודיים אינם חד משמעיים בנושא זה. כך למשל נכתב במסכת מגילה בתלמוד הבבלי כי בשל כבוד הציבור אישה איננה יכולה לעלות לתורה: לדעת החוקרים, הברייתא מעידה גם על השתתפותן הפעילה של הנשים בקריאת התורה בעת העתיקה, וגם על הפסקת הנוהג הזה וחסימת מעורבותן הפעילה של הנשים בבית הכנסת בתקופת התלמוד. האמביוולנטיות שבתלמוד ניכרת גם בפסיקה הבתר-תלמודית, שבה הלכה ונוצרה מחלוקת ארוכה וסבוכה סביב ההבחנה המגדרית של המניין והעליות לתורה. אבל בפועל, מתום תקופת התלמוד ואילך הדרת הנשים מן הריטואל בבית הכנסת נעשתה כה טבעית וכה מובנת מאליה, עד שהייתה לאחד מסימני ההיכר המובהקים של האורתודוקסיה. מכיוון שכבר נשתגר שנשים פטורות מתפילה, אישה גם אינה יכולה לשמש כחזנית ולהוציא גברים ידי חובת תפילות שהיא עצמה הוגדרה כפטורה מהן. כמו כן, נשים וגברים אינם מצטרפים למניין הנדרש לזימון, אף על פי שכולם חייבים בברכת המזון. לפי שולחן ערוך כך נפסק על מנת למנוע קרבה של פריצות בין הגברים לנשים. כמו כן, אף על פי שלא נפסקה הלכה על כך, ישנה דעה שאסור לנשים להניח תפילין. התוספות כותבים שהטעם לדעה זו הוא שתפילין מחייבים גוף נקי ונשים אינן "זריזות ליזהר" בניקיון גופן. כך בספרות חז"ל מסופר על מיכל בת שאול שהניחה תפילין ולא מיחו בה חכמים, ניסוח ממנו משתמע שהמעשה לא היה ראוי. דומה שבכל הקשור לתפילה, יותר משההלכה הדירה את הנשים, הדירה אותן הנורמה החברתית.
על הפטורים והאיסורים החברתיים הללו נוסף גם הנוסח שכבר הוזכר למעלה: בברכות השחר שבתפילת שחרית, הגבר מברך לאחר הברכות "ברוך שלא עשני גוי" ו"ברוך שלא עשני עבד", גם "ברוך שלא עשני אישה", בעוד האישה מברכת: "ברוך שלא עשני גויה", "ברוך שלא עשני שפחה" ו"ברוך שעשני כרצונו". הפרשנות המקובלת היא כי המצוות היתרות המוטלות על הגבר הן הסיבה לברכות אלו, כפי שמוסבר כבר בתוספתא במסכת ברכות, בה מובא המקור הקדום ביותר לברכה זו. רבי יהודה מציע לראשונה את נוסח הברכות ומסביר: 'שלש ברכות צריך לברך בכל יום: 'ברוך שלא עשני גוי, ברוך שלא עשני אישה, [ברוך] שלא עשני בור. גוי – כל הגוים כאין נגדו, אישה – אין אישה חייבת במצות'.
אף על פי שבתחום התפילה התזוזה איטית יותר מאשר בתחום לימוד התורה, גם כאן ניכרים יוזמות חדשות ושיח ער סביב מקומן של נשים בבתי הכנסת האורתודוקסיים בישראל, כך לדוגמה בהקמת מניינים שוויוניים, כדוגמת שירה חדשה בירושלים.
נשים ובית הדין: מתן עדות ותפקידי דיינות.
מצבן של נשים בבית הדין דומה למצבן בבית הכנסת: במשך הדורות יכלו נשים להיכנס לבתי הדין כבעלות דין בלבד, כלומר כמי שנזקקות לשירותי בית הדין, אך לא כמי שמשתתפות בהליך המשפטי, לא כעדות ובוודאי לא כדיינות. על פי ההלכה אישה איננה יכולה לתת עדות קבילה בבית דין רבני, בין בדיני ממונות ובין בדיני נפשות, מלבד במקרים מסוימים. האיסור על מתן העדות מופיע כבר בספרות התנאית ללא נימוק כלשהו, והאיסור על הדיינות פשוט משתלשל ממנו. יש הטוענים כי הנימוק ההלכתי הרווח אינו תולה דבר זה בחוסר אמינותה של האישה, שהרי לגבי איסורי עריות, הנחשבים חמורים יותר, היא נאמנת.
מבין שלושת המוסדות המסורתיים של הקהילה היהודית - בית המדרש, בית הכנסת ובית הדין - הדרת הנשים מבית הדין היא הנוקשה ביותר. עם זאת, נשים פועלות בבתי הדין כעורכות דין, ומאז שנות ה-90 גם כטוענות רבניות, שמסייעות ללקוחותיהם בכלל ולנשים בפרט בהגנה על זכויותיהם במקרי גירושין, גיור ועוד.
במדינת ישראל מערכת בתי הדין הרבניים היא אורתודוקסית ואף אישה לא נסמכה לדיינות. מאחר שהרבנים בוועדה למינוי דיינים הם בהכרח גברים, המחוקק ניסה לאזן זאת באמצעות קביעת חובת מינוי נשים מבין נציגי הציבור בוועדה.
נשים בתפקידי הנהגה פוליטית.
התקדים של דבורה הנביאה.
בספר שופטים מוצגת דבורה הנביאה כמנהיגת הדור, ובכך מוצג תקדים מקראי המעניק לגיטימציה למנהיגות נשית. הספרות הרבנית ראתה זאת כחיסרון. את הצגתה כשופטת פירשה בכמה אופנים. את הפסוק: "ויעלו אליה בני ישראל למשפט", הסביר הטור בעקבות הרמב"ן, שדבורה שימשה כיועצת ולימדה את שופטי ישראל. מאידך, הרמב"ן פירש שהייתה שופטת של ממש, אך במשמעות של יושבת בדין, על פי ההלכה שגם פסולים יכולים לדון במקרה שבעלי הדין הסכימו לכך שתדון אותם (). ואכן כל הפוסקים הסכימו שאישה יכולה לדון כאשר בעלי הדין מסכימים לכך. התוספות בבבא קמא שם סובר שניתן ללמוד מהכלל שאישה כשרה לדון גם ללא הסכמה, אולם רק מעטים פסקו כמוהו: לפי הרב עוזיאל אישה יכולה לשמש כשופטת כאשר נבחרה על ידי הציבור, מדין "קבלוה עליהם". והרב חיים דוד הלוי פסק בדעת מיעוט, על פי התוספות, שאישה יכולה לשפוט.
בתפקידים פוליטיים.