בשנת 2020 הקימה קו במוקד הטלפוני העירוני לקריאות מצוקה וטיפול באלימות בתוך המשפחה. תגברה את המחלקה לקידום מעמד האישה ושוויון מגדרי בעירייה. קיימה סדנאות לנשים מהמגזר החרדי שסיפקו מידע אודות זכויות המגיעות להן. נאבקה לשמור על חניון קרתא פתוח לצד פעילות כנגד חסימת עורכי תחבורה בסופי השבוע על ידי קיצוניים.
פעלה לקידום פתיחת מרכז ראשון לצעירים במזרח העיר ירושלים ופתיחת המרכז לשירותים וחדשנות בשכונת אבו טור, שתפקידו לקשר בין מוסדות עירוניים וממשלתיים לתושבי שכונות מזרח העיר. נאבקת נגד הריסת ופינוי בתי משפחות פלסטיניות תוך הקדשת זמן רב לפעילות למען זכויות תושבי מזרח העיר.
שותפה לשלוש עתירות בג"ץ נגד חסימת תנועת נשים והצבת מגבלות בשכונות חרדיות ברחבי העיר ירושלים. שותפה בעתירת בג"ץ בנושא אי אכיפת חוק חינוך חובה במגזר החרדי.
פעילות פוליטית במפלגת מרצ.
בשנת 1995 התפקדה למפלגת "מרצ" והתחילה את פעילותה בסניף ירושלים. עבדה על החוק לדיור ציבורי ובנושאים חברתיים. עבדה עם השר לשעבר רן כבן לקידום סדר היום של מפלגת מרצ בירושלים. בשנת 2008 נבחרה לראשונה למועצת העיר כשהיא במקום השלישי ברשימה. בשנת 2013 נבחרה כשהייתה במקום השני ברשימה, והתמנתה ליושבת ראש הרשימה בבחירות 2018. נכנסה לקואליציה יחד עם ראש העיר משה ליאון. ורטון היא יו"ר סיעת יחיד.
מחקר.
מחקריה של ורטון עוסקים בשלושה נושאים עיקריים; מדיניות חברתית, דת ומדינה, ומערב ומזרח ירושלים.
הספר עוסק באידאולוגיה והמדיניות החברתית של מפא"י ומפלגת העבודה בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. הספר מציג את השינוי בישראל, שהייתה לסמל הכלכלה הסוציאליסטית המוצלחת והפכה תוך זמן לא רב למדינה עם פערים חברתיים בין הגדולים בעולם ומדיניות נאו-ליברלית קיצונית. המקורות הגיעו מארכיון מדינת ישראל, מפלגת העבודה וההסתדרות, תוך ניסיון להבין את המניעים השונים של אנשי המפלגה.
פרסים.
ורטון זכתה פרס ראש הממשלה לזכר ראש הממשלה לוי אשכול על מחקר ומדיניות חברתית על מחקרה "is the party over". הפרס הוענק בבית הנשיא. בשנת 2015 זכתה בפרס הגלובוס הירוק על המיזם לתחבורה שיתופית "שבוס" בקטגוריית תחבורה בת קיימא. זכתה בפרס האוניברסיטה העברית על ניהולה במכון הבין לאומי ע"ש ליאונרד דייוויס. ניהלה כנסים בין-לאומיים ופעלה במגוון נושאים יחד עם מנהלי המכון, פרופ' יעקב בר-סימן-טוב, פרופ' ריימונד כהן ופרופ' ששון סופר. זכתה בפרס ויצו ירושלים על פעילותה לקידום סולידריות נשית ביוזמות מגוונות לנשים חרדיות, ערביות וצעירות מהמגזר הכללי בירושלים.
צ'ארלס פרדריק טירוויט-דרייק
צ'ארלס פרדריק טירוויט-דרייק (Charles Frederick Tyrwhitt-Drake; 2 בינואר 1846 -23 ביוני 1874) היה סוקר מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל השתתף ולתקופה פיקד על סקר ארץ ישראל המערבית. היה גם חוקר טבע, צפר, צלם והמזכיר הראשון בפועל של לשכת הבונים החופשיים הראשונה הסדירה בארץ ישראל.
ילדות.
טירוויט היה בנו הצעיר של קולונל ויליאם טירוויט מגדוד השומרים הרכובים המלכותי (הכחולים), נולד ב-2 בינואר בעיירה אמרשם (Amersham) שבקרבת לונדון ב-1846 והתחנך ברוגבי-וולינגטון קולג' באנגליה. עוד כתלמיד בית ספר התאפיין כמי שמילא את המטלות שנטל על עצמו בנחרצות ויסודיות וככשרון בכל הקשור ללימודי ידיעת הטבע. מגיל צעיר התמודד עם אסתמה שהטילה צל כבד על חייו הבוגרים וגם במהלך ימי ילדותו הפריעה לפעילויותיו. חזותו הגבוהה והחזקה, הוא התנשא לגובה של 6 רגל וארבעה אינץ' (1.93 מטר) כפי שמתארת אותו איזבל ברטון [1, p. 16], יופיו ומראהו נטו באנשים את הרושם שהוא מרגיש טוב יותר מאשר באמת היה. בגיל צעיר מאוד כבר היה אחד ממנהיגי התלמידים בקולג' שלו והשאיר את רישומו בבית ספרו על מוריו. אחד מוריו זכר אותו שנים לאחר שעזב, כמי שהשתדל תמיד להיות בעל אופי טוב ועקרונות גבוהים. השקט שבהתנהגותו השפיע רבות על הסובבים אותו, הוא מעולם לא ניסה להראות מוסרי באופן מודע, לא כילד ולא כבוגר. עוד בקולג' הצטיין כמאייר, בוטנאי וצַפָּר. הוא היה שחקן בנבחרת הקריקט של בית ספרו כאשר האסתמה אפשרה לו זאת. בשאר המקצועות האחרים היה תלמיד טוב, מתמטיקאי סביר ולולא מנעה זאת בריאותו כנראה היה מצליח בקיימברידג'.
מסע למרוקו.
בשנת 1867 (כבן 21) נאלץ בפעם הראשונה לעזוב את אנגליה בשל בריאותו למשך חודשי החורף הקרים ובילה את החורף של שנה זו במרוקו. התוצאה של מסע זה הייתה חיבורוNotes On The Birds Of Tangier and Eastern Morocco [2] שפורסם ברבעון אגודת הצפרות של אנגליה. ביקור נוסף בקיץ 1867 הניב חיבור המשך לראשון. במשך זמן היוו החיבורים שלו את גוף הידע היחיד שהיה ידוע עד אז על ארץ זו בתחום הצפרות. במשך ביקורו הראשון שהיה מוגבל לאזור טנג'יר ותטואן זיהה שם כ-142 מיני ציפורים! בביקורו השני כבר סייר מתטואן אל אל-ג'דידה או כפי שהייתה ידועה אז בשמה הפורטוגזי מאזאגן משם אל פנים הארץ וחזרה למוגאדור (אסואירה) והוסיף עוד 27 מינים לרשימותיו. כל אחת מרשימותיו התחילה בתיאורים גרפיים קצרים על המאפיינים הגאוגרפיים במחוזות בהם ביקר, המעידים עליו כעל סייר מלידה ותשוקה לתחום. בנוסף התחיל ולא סיים רשימות על הביצות באזור מרוקו גם רשימות אלו מעידות על כישרונו.[3, p. 6]
במסעות למרוקו למד לחיות בתנאי מחנה, חשיפתו לנימוסים ושפות המזרח, אופיו החרוץ ויכולות התצפית שלו הכשירו אותו לעבדותו הבאה עבור הקרן לחקר ארץ ישראל.
הביקור בקהיר.
כנראה כי עוד בשנת 1868 גמלה ההחלטה בליבו שאת האוניברסיטה כבר לא יסיים ואת החודשים הקרים יבלה בדרום השימשי והחם. טירוויט מחליט לנסוע לקהיר (בן 22) ב-1868. מכתביו נושאים אופי תיאורי ונראה כאילו הם מיועדים להיקרא כמדריך למטייל. הוא מתאר די בציניות את מסעו לפירמידות בדצמבר אותה שנה. את הטיפוס לפסגה הוא מתאר כספק טיפוס ספק דחיפות על ידי שני ערבים מקומיים במעלה הפירמידה. הוא מתאר בהתפעלות את הנוף מלמעלה אבל די מצטער על מצב העתיקות לטענתו כל מי שעבר במקום כתייר חרט או קשקש את שמו בכל מקום אפשרי, הוא מאוכזב מעליבותו של הספינקס שאיבד את אפו ולא נראה כלל כמו בספרים שקרא. הוא מזהה מיד את הניסיונות של המקומיים למכור "עתיקות" שיוצרו בפס יצור לתיירים כגון זיופי מטבעות ישנים. הוא אף מציין כי המקומיים כבר יודעים לדקלם שירים ומילות סלנג פופולריים באנגלית.
נראה כי הוא נמשך יותר לתצפיות ולחקר האוכלוסייה המקומית. הוא היה מוקסם מקהיר "המלוכלכת ומוזנחת" כדבריו על מסגדיה וצריחיה בשעה שהוא מנסה לספור אותם מגג המלון שלו. הוא גילה יכולת הבחנה בין המאפיינים של מסגדי קהיר לאלה שראה במרוקו, הוא מתפעל מצבעוניות הבזאר. ויוצא לחקור את מנהגי הנוצרים הקופטים בעיר.
סיני תחילת העבודה עבור הקרן.
באביב 1869 הוא יוצא למדבר סיני שם הוא פוגש את חברי משלחת הסקר מטעם הצבא הבריטי והקרן, המייג'ור וילסון, שאף חקר את ארץ ישראל קודם לכן, פאלמר שהוזכר למעלה ופרדריק וויטמור הולנד, המשלחת בדיוק סימה את מסעה ו-טירוויט שוכר את שרותיו של המדריך המקומי שלהם סאלם ונשאר לבדו איתו בסיני מספר שבועות.
ב-1869 צ'ארלס וורן החוקר מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל עוזב את ירושלים, על רקע של מחלוקת כספית וחוסר אמצעים. מנהלי הקרן התלבטו אם להמשיך החפירות בירושלים או להשקיע דווקא בחקר גאוגרפי מעמיק יותר של הסביבה. בפעילותה של הקרן באזור היה גם עניין צבאי מודיעיני לבריטים, חלק מהחוקרים כולל וורן היו למעשה מהנדסים צבאיים שהושאלו לקרן. לאחר שהצליח לשכנע את מנהלי הקרן, בסתיו 1869 מתחיל טירוויט לעבוד עבורה, הוועד המנהל שלה וידא כי יעבוד יחד עם אדוארד הנרי פאלמר בביקורו הבא באזור [4, p. 17]. האזור אותו ביקשו לחקור היה האזור בסיני המכונה The Desert of Tia (אזור נדודי בני ישראל מדבר סין). אוניברסיטת קיימברידג' אף העניקה לו מלגה שאפשרה לו לבצע מחקרים בתחום מדעי הטבע באזור. בדיעבד התברר כי אזור זה שומם במיוחד. אולם האוסף שהצליח להביא משם בכל זאת הכיל כמה מינים נדירים ובעלי ערך.
במובנים אחרים המסע היה די מוצלח. השניים החלו במנזר סנטה קתרינה שם הם בחנו את כתבי היד העתיקים שבידי הנזירים, לאחר מכן השלימו חלקים קטנים של הסקר שווילסון לא הצליח לסיים ומשם המשיכו במשימתם. הם חצו את האזור מדרום לצפון מקלעת נאקל(?) (Cala’at Nakhl) לחברון, משם בכיוון דרום מערב לפטרה, ואז בדרך שלא רבים הלכו בה ממואב לירושלים. הם השתמשו בכבודה קלה ככל האפשר, את כל הדרך עשו ברגל, מזונם היה פשוט, לרוב בישלו, וכיבסו בעצמם ותמיד ליווה אותם החשש מפני ערבים סקרנים או עוינים. את תוצאות מסעם פרסמו ברבעונים של הקרן ובספר בשם Desert of the Exodus שיצא תחת שמו של פאלמר ובו גם איורים שלטירוויט. מסעם של השניים עבר באזור הנגב (שבטה, ניצנה עבדת) השניים למעשה חוצים את האזור לבדם ומביאים ממצאים בעלי חשיבות רבה. טירוויט בנוסף לרישומים גם היה צלם, הוא צילם בשיטה הנקראת קולודיון רטוב בה נעשה שימוש על תשלילי זכוכית. תמונותיו היו הראשונות שנעשו באזור ובמשך 30 שנה כמעט היחידות מאזורים אלו [5].