הפיראטים היו שודדים שחיו בספינה בה היה קפטן ששימש כמפקד הספינה. הקפטן נבחר והוחלף על פי הצבעה דמוקרטית בספינה. לרוב, הקפטן היה דמות שעוררה פחד והערצה בקרב אנשיו והם האמינו כי הוא יוביל אותם לטוב ולעושר. רוב הפיראטים היו עניים והגיעו מהשכבות החלשות בחברה, רובם מתו בגיל צעיר.
בוקאנירים.
כמו גם החלו להופיע "בוקאנירים" (צרפתית: בוקאן – גריל; מייבשי בשר). הם היו שודדי ים שחיו באמריקה, בעיקר באיים הקריביים שהיו באותה תקופה מוקד להרפתקנים, חיילים שננטשו על ידי מדינותיהם ופושעים לשעבר.
הבוקאנירים עסקו בחיתוך בשר אותו גנבו ממטעי הספרדיים באזור ההיספניולה, ובייבושו בטכניקה אינדיאנית של שבט אראוואק, מדי פעם הם פלשו לספינות ובזזו אותן. בעקבות השמדת הבקר והצאן על ידי הספרדים, הבוקיאנרים נדחקו לעיסוק בשוד ימי באופן קבוע.
הבוקאנירים היו בני לאומים שונים שהתאגדו לשם שוד הספינות הספרדיות, שהעבירו את העושר שנגזל בדרום ומרכז אמריקה לספרד. אחד הבסיסים הנודעים של שודדי הים הקאריבים היה באי התוכים, מקום ששימש כדגם עבור הספר אי המטמון.
ווקוו.
הווקוו (Wokou) היו שודדי ים ממזרח אסיה, שפעלו במשך כ־300 שנים, והחלו להופיע לאחר קרב המאג'אפהיטים (Majapahit) במהלכו נסוג מונגול יואן (Mongol Yuan) עקב בגידה של אחד מבני בריתו.
הפיראטים החזקים ביותר באסיה בתקופה זו היו פירטים סינים. זינג אי (Zheng Yi) ואשתו סו זינג אי (Zheng Yi Sao), "מלכת הפירטים" אשר פעלו בתקופת שושלת צ'ינג, היו ידועים כמאיימים במיוחד. כאשר מת בעלה המשיכה סו זינג אי לשלוט על ספינותיו. סו הצליחה לכופף את הממשלה לטובתה ובעקבות כך הגדילה את עושרה. לבסוף, הממשלה העניקה לה חנינה בתמורה לכך שתפסיק לעסוק במקצוע.
שודדי הים הברברים.
שודדי ים ברברים פעלו בים התיכון (בעיקר במרוקו ובאלג'יריה) כנגד ספינות נוצריות. נגדם לחמו ספינות פיראטיות נוצריות, בעיקר תחת אבירי מסדר סנט ג'ון, שפעלו באי מלטה.
העימות החל ממניעים דתיים, אך משנחלשה האימפריה העות'מאנית השוד הימי התבצע בעיקר עבור רווח אישי של הפיראטים.
באותה תקופה, ארצות הברית הפכה למדינה עצמאית בעקבות הסכם פריז. ומכיוון שכבר לא הייתה תחת הגנת בריטניה החלו הברברים לתקוף את ספינותיה. בתקופת הנשיא ג'פרסון, הוחלט לשלם לשודדי ים אלו חמישית מהסכום המסוכם של שני מיליון דולר. בתגובה לתשלום החלקי, צר יוסוף קרמנלי (הפאשא של טריפוליטניה־לוב) על הקונסוליה האמריקנית. ארצות הברית ראתה בצעד זה הכרזת למלחמה והגבילה את צי יוסוף לאזור הנמל בלבד.
שודדות ים.
אף על פי ששוד ימי תמיד הייתה בעיקר עיסוק של גברים, יש טיעונים שהיו מספר נשים שעשו לעצמן שם בתור שודדות ים, הקיום של חלק גדול מהן מוטל בספק היות שהן מופיעות בתיעוד אחד או שניים, שלעיתים נכתבו שנים רבות אחרי מותן. נשים בתחום חוו אפליה גדולה, גם ביכולתן להתקבל לשורות השודדים, וגם בענישה מוגברת, מכיוון שעיסוק של נשים בפשיעה נתפש ברבות המקרים לדבר מזעזע במיוחד.
אמונה תפלה של יורדי ים בכלל, ושודדי ים בפרט, היא שאישה בספינה מביאה מזל רע. משום כך, רבות מהפיראטיות הידועות התחזו לגברים, לפחות בשלבים ההתחלתיים של פעילותן. היו אף כאלה שכלל לא זיהו את עצמן כנשים, למשל במקרים של אן בוני ושותפתה מרי ריד במאה ה־18, ושרלוט דה ברי במאה ה־17.
שודדות ים מפורסמות אחרות הן צ'ינג שי, שודדת ים סינית מהמאה ה־18, שהתחילה דרכה כזונה, נישאה לשודד ים, וירשה את תפקידו לאחר שמת. בשיאה, פקדה על צי של יותר מ־1,500 ספינות ו־80,000 מלחים; רייצ'ל וול האמריקאית, מסוף המאה ה־18, שהוצאה להורג במסצ'וסטס (האישה האחרונה שהוצאה שם להורג); סיידי העיזה (Sadie the Goat), אמריקאית שפעלה במאה ה־19, שהייתה ידועה גם כ"מלכת החופים", אשר שמה יצא לפניה בגלל אכזריותה ודרכיה האלימות; ז'אן דה קליסון, או "הלביאה מברטאן", שפעלה במאה ה־14, התחילה את פעילותה הימית לאחר שבמסגרת מלחמות אנגליה־צרפת, בעלה הוצא להורג כבוגד, והיא רצתה לנקום במלוכה הצרפתית. היא קנתה שלוש ספינות עמן סיירה בתעלת למאנש, וערפה את ראשי כל האצילים הצרפתיים שתפסה. בניגוד לשודדות אחרות, דה קליסון הצליחה לפרוש בשקט, ואפילו נישאה בשנית לאציל אנגלי.
במאה ה-21.
גם בימינו קיימים פיראטים. הם נמצאים באזורים נידחים יחסית כמו אזור מזרח אסיה, אליהם הרשויות מתקשות להגיע. בתחילת המאה ה־21 החל שוד ימי לחופי סומליה באזור קרן אפריקה ומפרץ עדן בעקבות קריסת השלטון המרכזי במדינה במהלך מלחמת האזרחים בסומליה. מספר רב של אוניות מסוגים שונים הותקפו בידי סירות מהירות של סומאלים חמושים בנשק קל וטילי נ"ט, וחלקם אף נפלו בידיהם.
בחוק העונשין הישראלי נקבע עונש של עד עשרים שנות מאסר על שוד ים.
בתרבות המודרנית.
בימינו, אומץ על ידי הקולנוע הדגל של "רוג'ר העליז", דגל הגולגולת עם שתי העצמות בצורת X, בהדפס שחור לבן או אדום לבן. רוג'ר (Roger) הוא ביטוי גס המתאר מערכת יחסים בלתי הולמת עם אישה, בו החלו להשתמש משנת 1711. בפועל, שודדי הים לא תמיד הפליגו עם דגל ובמקרים שבהם היה להם דגל, הוא לא היה מחויב להיות בצבע שחור לבן עם גולגולת. לעומתם, סוחרים רבים הרימו את דגל האות W, המסמל מחלה בספינה, כדי להרתיע שודדי ים (בניגוד לדגל האות Q אשר מסמל ספינה בריאה).
בין השנים 2017-2003 יצאו חמש סרטי שודדי הקאריביים של הבמאים גור ורבינסקי ורוב מארשל ובכיכובו של ג'וני דפ. הסרטים עוסקים בחבורת שודדי ים באזור האיים הקאריביים ומאבקם בשלטון הבריטי, ועל סיפורי מיתולוגיה ואגדות פיראטיות.
בשנת 2013 יצא לאקרנים סרטו של הבמאי פול גרינגראס, קפטן פיליפס המתאר את סיפור חטיפתה של הספינה האמריקאית, מרסק אלבאמה, על ידי פירטים סומאליים בשנת 2009.
בדת הפרודית כת מפלצת הספגטי המעופפת, יש לאלמנט הפיראט נוכחות משמעותית. בין היתר, נטען בה כי יש קשר בין הירידה במספר הפיראטים, לבין התחממות גלובלית, וכן בגדי הפיראט המסורתיים, נחשבים ללבוש הדתי ההולם.
פחד גבהים
פחד גבהים (בלועזית: Acrophobia. אקרופוביה) הוא פחד קיצוני או פוביה של גבהים, במיוחד כאשר אדם נמצא במקום לא גבוה במיוחד. פחד גבהים שייך לקטגוריה של פוביות ספציפיות, הנקראות אי נוחות בחלל ובתנועה, שמשתפות גם גורמים דומים וגם אפשרויות לטיפול.
רוב האנשים חווים פחד טבעי או חשש לנפילה כשהם נחשפים לגבהים. מצד שני, ישנם אנשים שיש להם חשש קטן או חוסר פחד מחשיפה לגובה. אנשים בעלי חוסר פחד לגבהים הם בעלי יתרון עבור טיולים או טיפוסים בשטח הררי וגם בעבודות מסוימות. למשל, עבודות תחזוקה בעמודי חשמל גבוהים, טורבינות רוח וכדומה.
אנשים עם פחד גבהים יכולים לחוות התקף פאניקה במקומות גבוהים. לכ-2-5% מכלל האוכלוסייה העולמית יש פחד גבהים, ומספר הנשים הוא כפליים ממספר הגברים. מונחים מיוונית ἄκρον, ákron, מתכוונים ל"פסגה, שיא, קצה" ואילו φόβος, phóbos, מתכוונים ל"פחד".
גורמים.
באופן מסורתי, פחד גבהים התייחס, כמו פוביות אחרות, להתניה או לחוויה טראומטית. מחקרים חדשים הטילו ספק בהסבר זה; חשש לנפילה, יחד עם חשש מרעשים חזקים, הוא אחד החששות הנפוצים ביותר או "לא אסוציאטיביים". התאוריה החדשה יותר מראה כי פחד גבהים הוא עיבוד שהתפתח בעולם שבו נפילות מהוות סכנה משמעותית. מידת הפחד משתנה והמונח "פוביה" שמור לאלו שבשיאו של הקצה. חוקרים טענו שחשש לגבהים הוא אינסטינקט שנמצא אצל יונקים רבים, כולל חיות בית ובני אדם. ניסויים באמצעות צוקים חזותיים הראו תינוקות ופעוטות אנושיים, כמו גם בעלי חיים אחרים בגילאים שונים, מסרבים להתעלות על רצפת זכוכית עם נוף של כמה מטרים של שטח נופל לכאורה מתחתיהם. פחד גבהים קיצוני יכול להפריע לפעילויות של חיי היומיום, כגון עמידה על סולם או כיסא, או אפילו עלייה במעלה מדרגות.
גורם אפשרי נוסף הוא חוסר תפקוד בשמירה על האיזון. במקרה זה החרדה היא חלק משני בפחד. מערכת האיזון האנושי משלבת פרופורוצפטיבית, שיווי המשקל ורמזים חזותיים בקרבת מקום מחשבים את המיקום ואת התנועה. כשהגובה עולה, רמזים חזותיים לנסיגה והאיזון יורדים אפילו אצל אנשים רגילים. עם זאת, רוב האנשים מגיבים על ידי הסתמכות על ענפים שנותנים ביטחון למערכת שיווי המשקל.
פחד גבהים, לעומת זאת, ממשיך להסתמך על אותות חזותיים אם בגלל תפקוד שיווי משקל לקוי או אסטרטגיה שגויה. תנועה בגובה דורשת עיבוד חזותי יותר נורמלי. הקליפה החזותית הופכת לעומס יתר וכתוצאה מכך בלבול. כמה תומכי ההשקפה האלטרנטיבית מזהירים כי ייתכן שלא מומלץ לעודד אנשים הפוחדים מהגובה לחשוף את עצמם לגובה מבלי לפתור תחילה את הנושאים המשפיעים על שיווי המשקל. המחקר נערך במספר מרפאות.
אבחנה.
בלבול עם סחרחורת.
"ורטיגו" משמש לעיתים קרובות (בצורה שגויה) לתיאור פחד מגבהים, אך זה יותר נכון כשבתחושת ספינינג המתרחשת כאשר בפועל אחד לא מסתובב. זה יכול להיות מופעל על ידי מבט למטה ממקום גבוה, על ידי מבט ישר למעלה במקום גבוה או אובייקט גבוה, או אפילו על ידי צפייה במשהו (לדוגמה: מכונית או ציפור) שעובר במהירות גבוהה, אך זה לא מתאר סחרחורת בלבד. סחרחורת אמיתית יכולה להיות מופעלת על ידי כמעט כל סוג של תנועה (למשל, עמידה, ישיבה, הליכה) או שינוי בפרספקטיבה חזותית (למשל, הליכה למעלה או למטה במדרגות, צפייה מחלון של מכונית או רכבת נוסעות). "גובה ורטיגו" נקרא כאשר תחושה של סחרחורות מופעלת על ידי גבהים.
טיפול.
היו מספר מחקרים בשימוש בטיפול במציאות מדומה לפחד גבהים.