לפרסום רב במיוחד זכה המאבק שניהלו הקהילות החרדיות של שלזיה עילית נגד האיסורים על השחיטה שנחקקו על ידי גרמניה הנאצית ב-21 באפריל 1933. ב-15 באוקטובר באותה שנה, הביא איחוד הקהילות היהודיות שבפרובינציית שלזיה העילית תלונה למחלקת המיעוטים של חבר הלאומים על החוק, בהסתמכו על הסכם מ-1922 בין גרמניה לפולין המבטיח זכויות דתיות של המיעוטים בחבל זה, בו היה אמור להתקיים משאל עם אם לספחו לגרמניה או לפולין. המאבק הצליח כשנחתם הסכם ב-15 באוגוסט 1934 בין גרמניה לבין איחוד הקהילות של שלזיה העילית. הסכם זה התיר שחיטה יהודית לפי הצריכה הממוצעת של האוכלוסייה היהודית.
הימום הבהמה לפני השחיטה.
אחד הנושאים הבוערים בשאלת השחיטה היהודית הייתה הדרישה להמם את הבהמה בשוק חשמלי. הימום זה הונהג אז בקרב הגויים לא רק כצעד מכין להריגה אלא כאמצעי להמתת הבהמה. השלטונות לחצו על היהודים לאמץ את השיטה הזאת, ומקהילות מסוימות נשמעה הדעה ששוק חשמלי חלש שמטרתו הימום בלבד מותר הלכתית.
בעקבות זאת ניסה הרופא היהודי שלמה מנחם ליבן למצוא דרך להשכבת הבהמה על ידי שוק חשמלי שלא יגרום נזק המטריף את הבהמה. אך אחרי ניסיונות רבים הוא הסיק שאין אפשרות להשתמש בשוקר חשמלי מבלי לגרום לטרפה, והמשמעות הייתה שהדרישה להימום הבהמה באמצעות מכת חשמל כמוה כאיסור השחיטה. "המרכז לענייני שחיטה באשכנז" – שמו השני של המוסד שהקים הרב מונק – עמד בקשר עם רבנים בכמה מדינות אירופה בשאלה זו. גם ניסוי שנעשה בכמה ממדינות אירופה לבדוק את האפשרות של הרדמת הבהמה באמצעים כימיים לא צלח, והרבנים נאלצו לסגת מהאפשרות להמם את הבהמה לפני השחיטה ללא פסילת השחיטה. בהצהרת רבני ונציגי הקהילות הגרמניות מ-1887 ובהצהרת 250 הרבנים מ-1894, נכללו הודעות בעניין. גם הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג, פרסם הודעה כזאת ב-7 באוגוסט 1944, וכן אגודת הרבנים של ארצות הברית ב־20 בדצמבר באותה שנה, והרב הראשי של בריטניה הרב י. הרץ ב-27 במרץ 1945. אמנם היו דעות שהתירו הימום חשמלי מסוים בטיעון שאינו מטריף את הבהמה, ועל פי היתר כזה נוהגים לשחוט עד היום בפינלנד ובשוודיה. וכן נהגו במשך תקופה מסוימת בשווייץ, אך שם הפסיקו להשתמש בהיתר לאחר מחאת הרבנים המקומיים נגד ההיתר. הרב יחיאל יעקב וינברג האריך בשאלה זו מאוד ודיונים שלו בעניין עם גדולי הרבנים מודפסים בספרו שרידי אש. הרב וינברג נטה להתיר את ההימום, אך ההתנגדות של רבני אירופה גברה על היתרו, והדבר לא הותר.
ייבוא בשר כשר לגרמניה.
אחרי שנאסרה השחיטה בגרמניה, ייבאו בשר כשר ממדינות שונות, אך בתחילת 1936 אסרו השלטונות בגרמניה למכור לגויים את חלקי הבהמה הדורשים ניקור החלב כדי שלא להזדקק לניקורם, כפי שהיה נהוג עד כה, מה שהפריע לייבוא הבשר. אך, המרכז לענייני שחיטה הגיע להסכם עם בד"צ לונדון, שם כן נהוג היה לנקר, שיכשיר אנשים בניקור החלקים האלה, והם ינקרו בשביל יהודי גרמניה. אך גם פתרון זה לא עזר להרבה זמן, כי מיד בסוף 1936 כבר אסרו הגרמנים כליל ייבוא בשר כשר מחוץ לגרמניה, למעט בשר המיובא חינם. בעקבות זאת נוסדה בלונדון קרן למימון בשר כשר עבור יהודי גרמניה, ואלפי יהודים השתתפו בקרן, שסייעה לכ־83,000 משפחות וכמה מוסדות, לקבל בשר. אך, בשנת 1938 גם ייבוא בשר חינם נאסר, ובמאמץ אחרון שכנעו אנשי המרכז את השלטון הגרמני שיתיר לחלק את הבשר שכבר יובא והיה בנמל המבורג לבתי חולים, ואכן זה היה המאמץ האחרון שהצליח, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הרבנים ותשובותיהם בעניין השחיטה.
נושא השחיטה היהודית באותו זמן, היה כאמור במרכז הפולמוס הציבורי והרבני. הרבנים באותו זמן החליפו מאות מכתבים בעניין, ובעיקר בעניין ההימום לפני השחיטה. התשובות רוכזו מאוחר יותר בספר "עדות נאמנה" שנתחבר על ידי הרבנים האחים אליהו מונק ויחיאל אריה מונק שעמדו בראש המרכז לענייני שחיטה, והוא גם תורגם לאנגלית.
להלן רשימה של חלק מהרבנים שהיו במרכז הדיונים בעניין השחיטה:
בנוסף התערבו גם גדולי הדור ההוא כשנדרשו לעניין:
בנוסף התפרסמו מספר גילויי דעת בעניין מכמה רבנים במדינות שונות:
השחיטה לאחר מלחמת העולם השנייה.
אחרי מלחמת העולם השנייה התעוררה שוב השאלה בעניין השחיטה היהודית כשכמה ארגונים קמו במטרה להגן על בעלי החיים ולמניעת צער בעלי חיים. בבריטניה, ארצות הברית וקנדה נמשכים מאז סוף מלחמת העולם השנייה ניסיונות לחקיקת חוקים לאסור את השחיטה ללא הימום מוקדם.
בארצות הברית ובקנדה.
בארצות הברית הועלתה הצעת חוק להימום מוקדם כבר בקונגרס ה-84, אולם לפי ההצעה עצמה חובת ההימום לא חלה על שוחט המאושר מטעם רב מוסמך. ב-27 באוגוסט 1958 התקבל חוק שהתבסס על הצעת החוק של וו. ר. פואג' מטקסס לפיו אין לשחוט אלא לאחר שיתוק הרגשת הכאב, על ידי מכה או ירייה או באמצעים חשמליים או כימיים. אך החוק הוגבל על ידי תיקון לחוק שהוצע על ידי הסנטורים יעקב יעבץ וקליפורד פ. קייס, שלא יחול על השחיטה היהודית הכשרה או על הכנותיה. עם זאת, הטיל החוק על מזכיר המדינה לענייני חקלאות לעשות מחקר דו-שנתי לקביעת אמצעים הומאניים לשחיטה.
בשנת 1946 הופיע בארצות הברית ספר באנגלית בשם "Religious Freedom: The Right to practice Shehitah" (חופש הדת: הזכות לקיים את השחיטה), מאת הרבנים יצחק לוין, יחיאל אריה מונק, וירמיה י' ברמן, שדן בחוקים הבינלאומיים בענייני השחיטה ומעדכן את כל הדעות החדשות עד אותו זמן.
הארגונים היהודיים של ארצות הברית נחלקו מבחינת היקף המאבק סביב החוק וניסוחו. הארגונים הדתיים והאורתודוקסיים ניהלו מאבק להוכחה ולהכרה שהשחיטה הכשרה היא שיטה הומאנית להמתה. אך הארגונים היהודיים הפוליטיים הסתפקו בסייג המבטיח חופש לשחיטה הכשרה הנחוצה ליהודים מטעמי דת. החוק הוכנס לתוקף ב-30 ביולי 1960. בעקבות החוק הפדרלי, התקבלו חוקים להמתה הומאנית של בהמות ב-12 ממדינות ארצות הברית, וב-16 נוספות היו הצעות כאלה שעמדו על סדר היום במשך זמן רב. החוקים וההצעות כולם כוללים סעיף המגדיר את השחיטה הכשרה כשיטה הומאנית להמתה, למעט מדינת אורגון שהחוק בעניין השחיטה בה אינו ברור.
בקנדה התקבל חוק ב-1959 המחייב המתת בהמות באמצעים הומאניים. החוק מוסיף שהאמצעים ההומאניים יוגדרו בתקנות.
בבריטניה.
בבריטניה נעשה ניסיון כזה ב-22 בנובמבר 1957 על ידי צ'ארלס רויל ממפלגת הלייבור, בדיון על הצעת החוק של בתי מטבחיים, אך ניסיון זה נכשל. בדצמבר 1962 הועלתה שוב הצעה כזאת בבית הלורדים על ידי הלורד סמורס, אך הוא חזר בו לאחר שהוברר לו על ידי נציג הממשלה שהצבעתו עלולה להיות מובנת כצעד אנטישמי.
באירופה.
חוק השחיטה, שנחקק בשוודיה בשנת 1937, אוסר שחיטה ריטואלית, אלא אם כן הבהמה הייתה לפני זה בחוסר הכרה, והשחיטה היהודית תתאפשר רק על ידי הימום חשמלי לבהמה בטרם שחיטתה. אחר השתדלויות שונות לא הצליחו לבטל את החוק.
באוסטריה העילית התקבל איסור על השחיטה הכשרה ב-1958, בהסתמך על החוק מ-1953 המחייב הגנת הבהמה מאכזריות. הקהילה היהודית בלינץ עשתה מאמצים רבים לבטל את האיסור בבית הדין לחוקה, בטענה שהוא נוגד את החוק הפדרלי המבטיח חופש דת. אך מאמצים אלה לא הצליחו, והאיסור עדיין קיים שם.
בגרמניה יש פסיקה מבית המשפט מ-1960, הקובע שהחוק הגרמני נגד השחיטה היהודית מ-1933 בטל בשל היותו "אמצעי כפייה נאצי". אך באותו זמן חודשה התעמולה להגבלה או איסור השחיטה הכשרה על ידי ארגונים לצער בעלי חיים וכן מצד חוגים אנטישמיים. התפרצות אנטישמית גלויה שנלוותה לתעמולה מסוג זה הייתה בוועידה השנתית של האיגוד הגרמני לצער בעלי חיים, שהתקיימה בהמבורג ב-15 בספטמבר 1962. כמו כן הופץ סרטון המראה את השחיטה היהודית בצורה מסולפת.
בבלגיה, בשתיים משלוש היחידות המרכיבות את המדינה – פלנדריה וולוניה – אסרו בחוק ב-2017 וב-2019 בהתאמה שחיטה ללא הימום קודם של הבהמה, איסור שהלכה למעשה מוציא מחוץ לחוק את השחיטה הכשרה (ואת השחיטה של בשר ח'לל). כנגד איסור זה הוגשה עתירה על ידי ארגונים יהודיים ומוסלמים לבית המשפט החוקתי של בלגיה. טענת העותרים הייתה שאיסור זה מהווה הפרה של הזכות לחופש דת המוגנת על-פי האמנה האירופית לזכויות אדם ועל-פי הצ'רטר לזכויות היסוד של האיחוד האירופי. כמו כן הם טענו להפליה בכך שהחוקים הבלגיים לא אוסרים הריגת בעלי חיים ללא הימום במסגרת אירועי ספורט או ציד, או אירועים תרבותיים אחרים. בית המשפט החוקתי העביר את השאלות להכרעת בית הדין האירופי לצדק בלוקסמבורג. בית המשפט האירופי פרסם את החלטתו ביום 17.12.2020 ובה דחה את העתירה, תוך שהוא קובע שמותר למדינות חברות להחמיר בנושא מניעת צער בעלי חיים גם מעבר לקבוע בתקנות של האיחוד האירופי. לדעת בית המשפט, הפגיעה בחופש הדת של היהודים והמוסלמים היא מידתית, באשר הם יוכלו לייבא את הבשר הכשר ממדינות אחרות שבהן השחיטה ללא הימום קודם מותרת.
בפולין.
בשנת 1952 התקבל "החוק על הגנת בעלי חיים" שאסר על השחיטה הכשרה. ב-1954, בלחץ יצואני בשר, אך בניגוד לחוק שחייב אז, התיר שר החקלאות שחיטה על פי הדרישות הדתיות של היהודים ושל המוסלמים, כך שחוק זה מעולם לא נאכף.