אף על פי פליליותה בחוק, על פי סקר שנערך עבור פורטל החדשות הערבי, "BBC News Arabic" על ידי רשת המחקר "Arab Barometer research network" בשנים 19–2018, כ-26% מהאלג'ירים הצהירו כי יש לקבל נטייה הומוסקסואלית בחברה.
רבי שמואל בן הושענא
אנתוני דואל
סר אנתוני ג'יימס דואל (באנגלית: Sir Anthony James Dowell, נולד ב-16 בפברואר 1943) הוא רקדן בלט בריטי שפרש מעבודתו ומנהל אמנותי לשעבר של הבלט המלכותי. הוא מוכר ברבים כאחד מגדולי "הרקדנים האצילים" (danseurs nobles) של המאה ה-20.
ביוגרפיה.
ילדות, נעורים ולימודים.
דואל נולד בלונדון, שם החל את לימודי המחול בשנת 1948, בן חמש. מורתו הראשונה לבלט הייתה ג'ון המפשייר, שטיפחה את תלמידה הצעיר והחדירה בו את המשמעת ההכרחית לתלמידי בלט רציניים. כשמלאו לו עשר, נרשם לבית הספר לבלט של סדלר'ס וולס, ששכן אז בבארונס קורט, ונכנס למסלול הכשרה לצעירים המעוניינים בקריירה במחול. בשנת 1955 עבר בית הספר לווייט לודג', ריצ'מונד פארק, והיה לפנימייה. בית הספר שילב לימודים כלליים עם הכשרה מקצועית לבלט. בשנת 1956, כאשר ניתנה הרשאה מלכותית לבלט סדלר'ס וולס, שונה שמו של המוסד לבית הספר המלכותי לבלט. דואל המשיך את הכשרתו שם, ואת שלוש השנים האחרונות של מסלול לימודיו עשה בסטודיו בבארונס קורט. הוא התבלט כסטודנט מצטיין, שבורך במבנה גוף בעל פרופורציות מושלמות ובמזג המתאים לקשיים הכרוכים באימון יום-יומי. בהדרגה פיתח טכניקה קלאסית, שהצטיינה בשליטה, בהקפדה על ניקיון קווים וברגישות מוזיקלית. עם השלמת לימודיו ב-1960, התקבל מיד לבלט האופרה המלכותית, קובנט גארדן. לאחר שנה של ריקוד עם להקה זו, הוזמן להצטרף לבלט המלכותי.
קריירה כרקדן.
בין הראשונים שעמדו על כישרונו של דואל היה הרקדן הדני אריק ברון. ככוריאוגרף אורח בבלט המלכותי, נתן לדואל וריאציית סולו מבריקה בבימוי שלו משנת 1962 ל"מחול השישה" המפורסם מתוך הבלט "נאפולי" של אוגוסט בורנונביל. מכאן ואילך, אי אפשרהה עוד להתעלם מכישרונו של דואל וממיומנותו יוצאת הדופן. ב-1964 בחר בו פרדריק אשטון, הכוריאוגרף הראשי של הלהקה, ליצירת תפקיד אוברון בבלט "החלום" לפי חלום ליל קיץ של שייקספיר. הודות לטכניקה המהירה ככספית ולקו הנקי מדופי שלו, ניכס דואל את התפקיד לעצמו וביסס את עצמו בדרגה העליונה של הרקדנים הגברים בלהקה. כשרקד לצלילי ה"נוקטורן" המלודי של מנדלסון עם אנטואנט סיבלי כטיטניה, עשה את הצעדים הראשונים ביצירת מה שהיה לשותפות אגדית, רבת-שנים, שהתחזקה הודות לתואם בהופעתם החיצונית, שניהם דקי גו, בלונדיניים ומקרינים טוהר קלאסי. ב-1965 לוהק דואל בבלט "מונוטונים" האלגנטי והרוגע של אשטון, ואחר לתפקיד בנווליו העליז והמתרברב בהפקה ההיסטורית של קנת מקמילן ל"רומיאו ויוליה".
כשדואל קודם לדרגת רקדן ראשי ב-1966, הוא היה כבר נציג הסגנון האנגלי הקלאסי במיטבו: רגוע, לירי, אריסטוקרטי ומאופק. אם תפקיד אוברון העטה עליו מידה של זוהר מגי, הרי חוויית העבודה עם אנטוני טיודור ב-1967, על התפקיד הראשי של "משחק הצללים", העמיקה במידה ניכרת את ההבעה הדרמטית שלו. לאחר זאת יצר תפקידים דרמטיים בבלטים של אשטון, מקמילן ואחרים. בין החשובים ביותר היו טרויט ב"וריאציות אניגמה" של אשטון (1968), דה גרייה ב"קורות מנון" של מקמילן (1974), (1974), ובלייב ב"חודש בכפר" של אשטון (1976). הרפרטואר הקלאסי, הופיע דואל בתפקידים של בני אצולה בז'יזל, אגם הברבורים, היפהפייה הנרדמת ומפצח האגוזים. הוא רקד בתפקידים קלילים יותר בנערה הסוררת של אשטון, משחק הקלפים של ז'ורז' בלנשין ו"Varii Capricci" שבו חגג אשטון, ב-1983, את השותפות הממושכת עם סיבלי. דואל קצר שבחים גם על הלהט והמוזיקליות שהביא לתפקידים הראשיים ב"סינדרלה", "דפניס וכלואה" ו"וריאציות סימפוניות" של אשטון, בבלטים של מקמילן לשיר על הארץ ורומיאו ויוליה, ב"מחולות בכנס" ו"בלילה" של ג'רום רובינס ובאגון של בלנשין.
בראשית שנות ה-70', החל דואל לעסוק בפעילויות שלא בתחום הבלט. הוא ניסה את כוחו בעיצוב תלבושות ויצר תלבושות הופעה לעצמו ולסיבלי ב"הרהורים" מתוך הבלט "תאיס" של אשטון ולרקדנים ב"פאוואן" של מקמילן, בפה דה דה מתוך צ'ייקובסקי וב"סימפוניה בדו" של בלנשין, וכן "בלילה" של ג'רום רובינס. כמו כן החל לתור אחר הזדמנויות מעבר לקובנט גארדן. בין 1978 ל=1980, יצא לחופשה ללא תשלום מן הבלט המלכותי כדי לרקוד כאמן אורח עם תיאטרון הבלט האמריקאי בניו יורק. שם הוסיף את סולור בהביידרה ואת בזיליו ב"דון קישוט" לרשימת התפקידים הראשיים שרקד. לצד התנסות באתגר שברפרטואר חדש, רקד כבן-זוגן של כוכבות מזהירות כנטליה מאקארובה באגם הברבורים וג'לסי קרקלנד ב"רומיאו ויוליה". לאחר פרישתו הרשמית מן הבלט המלכותי ב-1984, המשיך להופיע מדי פעם עד שנות החמישים לחייו ויצר תפקידים ב"חלומות חורף" של מקמילן ב-1991 ובהפקה של פיטר רייט ל"מפצח האגוזים" ב-1999.
תפקידים שיצר.
דואל יצר במהלך הקריירה הארוכה שלו מספר רב של תפקידים, בהם:
שמואל השלישי
חוה מרדכוביץ
חוה מרדכוביץ (בצ'כית: Hava Mordohovich; 5 בפברואר 1935, צ'כוסלובקיה – 3 בינואר 2014, ב' בשבט תשע"ד, ישראל) הייתה גרפיקאית וטיפוגרפית ישראלית שהתמחתה בעיצוב, דפוס והוצאה לאור של ספרי אמנות ואדריכלות.
קורות חיים.
חוה נולדה בשם אמה ווייס (Emma Weiss) בניטרה, צ'כוסלובקיה להוריה, פירושקה ואיגנץ, בני המעמד הבינוני שעסקו במסחר זעיר. משפחתה התגוררה בכפר שופורנה (Šoporňa). שואת יהדות אירופה לא פסחה על המשפחה, בשנות המלחמה היא הוברחה להונגריה וב-1944 הוחזרה על ידי אימה לסלובקיה. אחיה הבכור אריך ווייס נספה באושוויץ. בשנת 1945, בתום מלחמת העולם השנייה, בגיל 10 החלה לראשונה ללמוד בבית ספר. ב-1947 נולדה אחותה הצעירה ורה.
בשנת 1949, בהיותה בת 14, עלתה המשפחה לארץ. לזמן קצר שהתה בקבוץ שדה אליהו ומשם התיישבה בנהריה. עם העלייה לארץ ניתן לה השם העברי חוה, ולאחותה ורה השם רותי. אביה איגנץ עבד בבניין כטפסן ובבית החרושת ישאסבסט, אימה פירושקה בניקיון בקופת חולים. ב-1954 סיימה את בית הספר התיכון בנהריה (מחזור א) ואת בחינות הבגרות והתגייסה לצה"ל. היא שרתה כנהגת, בין הראשונות בצבא.
בשנת 1955 למדה בטכניון לימודי ערב ובשנים 1956–1957 גרפיקה שימושית בבצלאל החדש לאמנות ולאומנות. בשנים 1958–1960 היא המשיכה את לימודיה בלונדון, בבית הספר המרכזי ללימודי אמנות ואומנות , וסיימה את לימודיה שם עם תעודה בהוצאה לאור ועיצוב ספרים. ב-1960–1961 למדה גרפיקה ודפוס באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
בשנת 1960 נישאה לחבר נעוריה דניאל מרדכוביץ שלמד אז וטרינריה בווינה. בשנים 1961–1963 עבדה בציריך במשרדו של האמן המעצב מקס ביל . ב-1964 בני הזוג התגוררו בהולנד וב-1965 שבו לישראל והתיישבו בירושלים. היא הקימה סטודיו לגרפיקה. שלושת ילדיהם נולדו בארץ: תמר (1965), ערן (1967), רחל (1974).
ב-1969 הצטרפה לצוות התכנון של תוכנית אב ל שבראשו עמד האדריכל אריה שרון, בוגר הבאוהאוס. זאת לאחר שנודע לו כי עבדה עם מקס ביל. היא עבדה עמו שנה כמעצבת. כשהחלט לפרסם את כל החומר שנאסף, היא התבקשה להנחות צוות מצומצם בהכנה של ספר. באותו זמן היא עצבה מספר ספרים שעוסקים בעיר העתיקה, בהם ישיבת פורת יוסף אותה תכנן האדריכל משה ספדיה, ושווקים ורחובות מסחר. העבודה התפרסמה בספר Planning Jerusalem, אותו עצבה והספר זכה בפרס מוזיאון ישראל לעיצוב בשנת 1973.
בשנת 1970 עברה משפחת מרדכוביץ להתגורר ברובע היהודי המשתקם, והייתה בין המשפחות הראשונות שהתיישבו מחדש בכיכר בתי מחסה, לאחר שחרור העיר העתיקה. היא הייתה פעילה בוועד התושבים. בשנים אלו היא הייתה מעצבת עצמאית, בעלת סטודיו לגרפיקה שהתמחה באדריכלות והיסטוריה של ארץ ישראל, אמנות ושילוט.
בשנת 1977 המשפחה עברה לחיפה והסטודיו המשיך להתפתח. היא עסקה בהוראה במחלקה לעיצוב גרפי, ב. היא העסיקה במהלך השנים בסטודיו סטודנטים שסיימו לימודיהם, הראשונה בהם הייתה המעצבת פרופ' טרי שרויאר שהייתה לשותפתה במשך עשור, האחרון שבהם – הגרפיקאי כפיר מלכא.
ב-3 בינואר 2014, בגיל 78, נפטרה בחיפה.
בשנת 2020 הפקידו יורשיה של מרדכוביץ את הארכיון שלה במרכז לחקר המורשת הבנויה ע"ש אבי ושרה ארנסון, בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון. בנובמבר 2021 נערך אירוע הוקרה בטכניון לרגל קליטת עזבונה של מרדכוביץ במרכז לחקר המורשת הבנויה.
הוראה.
בשנים 1977–1995, חוה עסקה בהוראה במחלקה לעיצוב גרפי, מכללת נרי בלומפילד – ויצו חיפה. היא לימדה את מקצועות הטיפוגרפיה. הייתה ממייסדי המחלקה כאשר הצטרפה לסגל המרצים בסוף שנות השבעים, מעט לאחר הקמתה, ולימדה בה עד תחילת שנות האלפיים.
חוה העמידה דורות רבים של מעצבים וטיפוגרפים ועם חלקם שמרה על קשרים אישיים ומקצועיים למשך כל שנות פעילותה.
מכבי העברית
ההתאחדות העברית של מכבי באורוגוואי (בספרדית: Asociación Hebraica y Macabi del Uruguay), הידועה בכינויה מכבי העברית (Hebraica Macabi), היא קבוצת כדורסל אורוגוואית ממונטווידאו. המועדון משחק כיום בליגת העל האורוגוואית ובליגת האמריקות של פיב"א. הקבוצה נוסדה בשנת 1944, והשתתפה ברוב טורנירי הכדורסל של אורוגוואי.
היסטוריה.