שלישית, היא מפרקת את מושג "הסיפור העברי בימי הביניים" לפרקי זמן קצרים ומובחנים יותר, ומדגישה את מקומה ותפקידה של טכנולוגיית הדפוס במעבר לעידן חדש בכל הנוגע לקנוניזציה, תפוצה והנכחה של תימות סיפוריות בשדה הסיפור העברי המסורתי. הספר מבהיר ומחדד את תופעת ההעתקה בכתב יד של חיבורים שזכו להגיע לדפוס, שהיא שונה באופן מהותי מתפישת העתקת הטקסט בעידן שלפני בוא הדפוס מבחינת מעמדו של המעתיק והחופש האומנותי שלו ומבחינת היחס לנוסח המילה הכתובה. כמו כן, מדגיש הספר את הפוליטיקה השקטה של אוסף סיפורים המיועד למיעוט תרבותי בתוך קבוצת רוב עוינת. כל אוסף משקף דעת קהל, אך גם מעצב אותה באופן אקטיבי בכך שהוא מגלם את אופק הציפיות של קוראים בני זמנו, משרטט את גבולות תפישתם, מבטא אותן בדרך מרומזת ולפרקים אף מנסה לפרוץ אותה.
בלוג.
בעלת בלוג "לוחשת ברשת" https://loheshetbareshet.blogspot.com/
המכון למחקר רפואי ישראל-קנדה
המכון למחקר רפואי ישראל-קנדה (באנגלית: Institute for Medical Research, Israel-Canada) הוא מכון מחקר רפואי, המסונף לפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
המכון למחקר רפואי מציע בעיקר קורסים לתואר ראשון במדעים ביו-רפואיים מלבד זאת סטודנטים הלומדים יכולים לרכוש לימודי בסיס לקראת התוכניות הקדם-קליניות שילמדו בתואר ראשון בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית. נכון ל-2016 במכון לומדים כ-600 סטודנטים לתואר שני ודוקטורט. תוכניות הדוקטורט מציעות מגוון רחב של תחומי מחקר רבים במדעי הרפואה וזאת במסגרת שיתוף פעולה עם בית החולים הדסה.
המכון נתמך בחלקו על ידי ארגון הידידים הקנדים של האוניברסיטה העברית וממן את המלגות והמחקרים של המכון, בנוסף לכך הארגון מסייע בקידום שותפויות מחקר רפואיות בין קנדה לישראל.
היסטוריה.
המכון למחקר רפואי ישראל-קנדה הוקם ב-2008 וכבר עם הקמתו מנה חמש מחלקות: מחלקת אימונולוגיה וחקר הסרטן, מחלקת מיקרוביולוגיה וגנטיקה מולקולרית, מחלקת נוירוביולוגיה רפואית, מחלקת ביולוגיה התפתחותית וחקר הסרטן ומחלקת ביוכימיה וביולוגיה מולקולרית.
המייסד והיו"ר הראשון של המכן היה פרופסור איתן יפנוף, ב-2008 נבחר היו"ר השני של המכון, דוד ליכטשטיין. ב-2012 מונתה חיה לורברבאום-גלסקי לכהן כיו"ר המכון וזאת כיהנה בתפקיד עד 2020, מאז 2020 מכהן בתפקיד יו"ר המכון פרופ' רמי עקילאן.
חטיבות הוראה.
המכון מעניק תואר ראשון במדעים ביו-רפואיים. בנוסף לכך, המכון מלמד את בסיס המקצוע לקראת התוכניות הקדם-קליניות שילמדו בתואר ראשון בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית. בין התוכניות נמנות: רפואת שיניים, סיעוד, רפואה צבאית ועוד. נכון ל-2016 יותר מ-2800 סטודנטים נרשמו לתוכניות אלו.
ויקטור דזנאי
ויקטור דזנאי (במקור דיטריכשטיין, (בהונגרית: Déznai Viktor; ארד, 25 במאי 1884 – קלוז'-נאפוקה, 1 בדצמבר 1968) היה סופר יהודי-הונגרי ברומניה, חוקר אורבניזם דהיינו עירוניות (תחום מדעי).
ביוגרפיה.
ויקטור דיטריכשטיין נולד במשפחה יהודית. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט ובסורבון בפריז כמורה לשפה ולספרות צרפתית, ודוקטור במדעי הרוח. משנת 1907 היה מורה בטימישוארה בבית הספר התיכון הריאלי הראשי הממלכתי, משנת 1919 היה מורה בבית הספר התיכון היהודי והמנהל של גימנסיית הפועלים. בין השנים 1948–1950 היה פרופסור במחלקה לעירוניות ולתכנון ערים באוניברסיטת בבש-בויאי בקלוז'-נפוקה. עד 1958 עבד גם בספריית האקדמית בקלוז'.
עבודת הדוקטורט שלו (על רגשות הטבע בספרות הצרפתית של המאה ה-17, בודפשט, 1907), שכבר יצאה לאור בהוצאתו, הוכיחה את רב צדדיותו. הוא החל את לימודיו במדע העירוניות לפני מלחמת העולם הראשונה, ומחקריו בתחום זה נקראו על ידו אורבנולוגיה כבר בשנת 1912; מונח זה אומץ גם על ידי הספרות בעולם, בתוספת המילה אורבניסטיקה, כלומר היישום הטכני של מדע העירוניות.
הוא למד בהרחבה את בעיית התכנון העירוני מתחת לפני הקרקע והשתתף בקונגרסים בינלאומיים לתכנון עירוני. בשנת 1934 בליון וב-1937 בפריז. הוא היה חבר בכמה אגודות אירופאיות ואמריקאיות ומשנת 1930 הציע כמה הצעות (כולל למכון הפדגוגי ג'יי-ג'יי רוסו של אוניברסיטת ז'נבה) לארגון אולימפיאדות אינטלקטואלות משנות ה-30 של המאה ה-20 ואילך. לאחר מלחמת העולם השנייה פיתח תוכנית להקמת מכון מחקר לעירוניות הן בינלאומי והן מקומי, וכתב את ההיסטוריה העירונית של קלוז'-נאפוקה על פי הזמנה ממלכתית.
כחצי מאה מחקריו על מדע העירוניות התפרסמו בחמש שפות בחמישה כתבי-עת, בהם Urbanismul הרומני, בכתב העת בבודפשט בשם Városok Lapja, בפריז ב-La Vie Urbaine ב-Zirkel בשטוטגרט וב-Oeuvres בז'נבה, עם התייחסות מיוחדת לפיתוח של ערים כמו: בוקרשט, טימישוארה, קלוז'. הוא עבד בעיתון טימישוארה, בעיתונות בשפה ההונגרית: ב"עידן שלנו" (שני הנהרות), "דרכנו", "טריבונה", וכן בעיתונות בשפה הרומנית כמו: Contemporanul, Viața Economică.
מורטימר מנפס
מורטימר לדינגטון מנפס (באנגלית:Mortimer Luddington Menpes; 22 בפברואר 1855 - 1 באפריל 1938), היה צייר בריטי יליד אוסטרליה, סופר, יוצר דפוס ומאייר.
ביוגרפיה.
מנפס נולד בפורט אדלייד שבדרום אוסטרליה, בנו השני של יזם נדל"ן ג'יימס מנפס אשר עם אשתו אן, לבית סמית', הגיע לדרום אוסטרליה מלונדון בדצמבר 1839. אף שאיבד רכוש רב בשריפה גדולה של 1857, ג'יימס מנפס שגשג, ובנה חנויותובתי מגורים בפורט אדלייד. ג'יימס פרש מעסקיו בשנת 1866 וחזר לאנגליה עם אשתו, בניו מורטימר וג'יימס הנרי ושתי בנותיו, והתיישב בצ'לסי.
מורטימר למד במכון החינוכי אדלייד של ג'ון ל. יאנג, השתתף בשיעורים בבית הספר לעיצוב של אדלייד, ועשה עבודות מצוינות, אך הכשרתו האמנותית הרשמית החלה בבית הספר לאמנות בלונדון בשנת 1878 לאחר שמשפחתו חזרה לאנגליה בשנת 1875. מנפס הציג לראשונה באקדמיה המלכותית בשנת 1880, ובמהלך 20 השנים שלאחר מכן, 35 מציוריו ותחריטים שלו הוצגו באקדמיה. אביו, בסוף חייו, פיתח גם תשוקה לציור.
מנפס יצא לסיור רישומים בבריטני בשנת 1880, במהלכו פגש את ג'יימס מקניל ויסלר. הוא הפך לתלמידו של ויסלר, ובשלב מסוים חלק איתו דירה בלונדון. הוא למד חריטה אצל ויסלר, שהשפעתו בשילוב השפעת העיצוב היפני, ניכרת בעבודתו המאוחרת. מנפס הפך לדמות מרכזית בתחיית התחריט, והפיק יותר משבע מאות תחריטים, אותם הדפיס בדרך כלל בעצמו. כבר בשנת 1880, מבחר של עשרה דיוקנאותיו, שנתרמו למוזיאון הבריטי על ידי צ'ארלס א. האוול, הביא לו שבחים.
ביקור ביפן בשנת 1887 הוביל לתערוכתו הראשונה בגלריית דאודסוול בלונדון. מנפס עבר לכיכר סלואן, בשנת 1888 ועיטר את הבית בסגנון יפני. ויסלר ומנפס הסתכסכו בשנת 1888 על עיצוב הפנים של הבית, שלדעת ויסלר היה העתקה של רעיונותיו שלו. הבית נמכר בשנת 1900, ומנפס עבר לקנט.
בשנת 1900, לאחר פרוץ מלחמת הבורים, נשלח מנפס לדרום אפריקה כאמן מלחמה של המגזין המאויר השבועי. לאחר סיום המלחמה בשנת 1902 הוא טייל רבות, ביקר בבורמה, מצרים, צרפת, הודו, איטליה, יפן, קשמיר, מקסיקו, מרוקו וספרד. רבים מאיוריו פורסמו בספרי טיולים של חברת A &amp; C Black. בספרו על דלהי היה תיעוד מאויר של הכתרת המלך אדוארד השביעי בדלהי.
בשלושים השנים האחרונות לחייו פרש מנפס לאיריס קורט, שם ניהל את עסקיו, "חוות פירות מנפס". הוא בנה ארבעים חממות גדולות בהן ניתן לגדל ציפורנים ושמונה קוטג'ים כדי להכיל את עובדי החווה. הוא נפטר בפנגבורן בשנת 1938.
משפחה.
מנפס, הוריו ושלושה מאחיו עזבו לאנגליה בפברואר 1875, מעולם לא חזרו לאוסטרליה. עם זאת חמש מאחיותיו של מנפס נותרו בדרום אוסטרליה.
ב-26 באפריל 1875 בלונדון, נישא מנפס לרוזה מרי גרוס האוסטרלית היא הייתה יתומה: אמה רוזטה מטילדה גרוס נפטרה בשנת 1866 ואביה ג'יימס גרוס, היה חבר עם ג'יימס מנפס. נולד להם בן ושתי בנות.
יצירה.
מנפס צייר בשמן ובצבעי מים, כמו כן היה יוצר דפוס פורה, שהפיק מעל 700 תחריטים במהלך הקריירה שלו, שזכו לשבחים רבים.
הוא פיתח צורה מיוחדת של תחריט צבעים והציג תחריטים צבעוניים בגלריית דאודסוול בלונדון בסוף שנת 1911 / תחילת 1912.
ספרו, 'הופעות מלחמה', שיצא לאור באפריל 1901 על ידי A. &amp; C. Black, היה הספר הראשון שהעתיק נאמנות יצירות אמנות בצבע, על בסיס צבעי מים שנעשו על ידי מנפס בדרום אפריקה. מנפס הקים הוצאת ספרים בלונדון ווטפורד כדי לייצר ספרים מאוירים צבעוניים.
בתחילת המאה העשרים, מנפס הדפיס גם את "סדרת הציורים הגדולים", שהיו העתקים של יצירות מאת מאסטרים כמו רמברנדט, ואן דייק ואחרים שהועתקו בהדפסה. בשנת 1911 תרם מנפס 38 מעותקיו בשמן לממשלת אוסטרליה; עבודות אלה הפכו לאחר מכן לחלק מאוסף התמונות בספרייה הלאומית של אוסטרליה.
מרד הפלאחים בארץ ישראל (1834)
מיהאי רווס
מיהאי רווס (במקור מיקשה רייזנר, בהונגרית: Révész Mihály; קמנשמיהאיפה, 16 בדצמבר 1884 – בודפשט, 18 במאי 1977) היה עיתונאי, עורך, היסטוריון, פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.