ואן מייחרן עבר יחד עם אשתו לדרום צרפת והקדיש כמה שנים לשכלול טכניקות הזיוף שלו. הוא למד על קורות חייהם ויצירותיהם של גדולי הציירים ההולנדים עד שהכיר היטב את יצירות האמנות ששרדו מתקופתם, הנופים, המקומות והאנשים אליהם נחשפו בחייהם. בנוסף ערך ואן מייחרן ניסויים בחומרים שונים, כדי להקנות אותנטיות ליצירותיו המזויפות. הוא קנה אריגי קנבס וציורים מהמאה ה-17 והסיר מעליהם את הצבע כדי לצייר עליהם, למד כיצד ליצור בעצמו צבעים מחומרים טבעיים ואף השיג מברשות דומות לאלו שבהן היה נהוג להשתמש בתור הזהב. בשנת 1936, לאחר שנים ארוכות של הכנות, הגיע ואן מייחרן למסקנה שיצירותיו טובות מספיק. הוא תכנן ליצור יצירת מופת שתוליך שולל את גדולי המומחים, ולאחר מכן לחשוף את העובדה שמדובר בזיוף.
הוא בחר למושא הזיוף שלו את יאן ורמיר, אחד הציירים האהובים עליו. לבחירה זו היו כמה גורמים: ציוריו של ורמיר החלו להתפרסם רק בתחילת המאה העשרים, ולכן לא נערך עליהם מחקר מקיף. התגלו רק 35 יצירות פרי מכחולו, ואחת מהן התגלתה רק בשנת 1932; מקרה זה גרם לוואן מייחרן להניח ש"גילוי" יצירות נוספות של ורמיר לא יעורר חשד. בנוסף, בשל נדירותן, היו היצירות יקרות ומבוקשות מאוד.
לאחר שנודע לו כי לדעתו של מומחה האמנות אברהם ברדיוס ורמיר למד ציור באיטליה, בחר ואן מייחרן בציור "ארוחת ערב באמאוס" של האמן האיטלקי קאראווג'ו כמודל לציור המזויף. לאחר שסיים לצייר הציג ואן מייחרן את היצירה בפני ידידו, עורך דין בשם ג'. א. בון, והשניים רקמו יחד סיפור מפורט על "גילוי" היצירה. על פי הסיפור, ואן מייחרן פגש במשפחה איטלקית ממוצא הולנדי שביקשה ממנו למכור עבורם חלק מירושה שהגיעה לידיהם, כולל ציור של ורמיר, והבריח את הציור מגבולות איטליה הפשיסטית תוך סיכון חייו.
בון שלח לברדיוס מכתב ובו תיאר את היצירה ואת סיפור גילויה. ברדיוס נסע לפריז כדי לבחון את היצירה, והתרשם ממנה לטובה. כל ממצאיו תמכו באמינותה, ובנוסף תמכה היצירה בתיאוריה שלו, לפיה ורמיר הושפע בסגנונו ממוריו האיטלקיים. ברדיוס פרסם מאמר, שבו כתב:
אף על פי שוואן מייחרן תכנן מלכתחילה לחשוף את הזיוף מייד, הוא החליט לשמור את הסוד בתמורה ל-520,000 גילדן שהוצעו לו ממוזיאון ברוטרדם תמורת הציור. הציור הועבר למוזיאון, שם קיבל מקום מרכזי בתערוכת אמנות לכבוד מלכת הולנד וילהלמינה.
"ישו והנואפת".
בכסף שקיבל עבור הציור קנה ואן מייחרן אחוזה גדולה בעיר ניס שבצרפת ושם המשיך ליצור זיופים, שאת חלקם מכר בסכומים גדולים. בשנת 1938 צייר ציור בשם "ישו והנואפת" בשמו של ורמיר, וציור זה זכה לקבלת פנים נלהבת במיוחד בעולם האמנות. אך המצב הפוליטי המידרדר באירופה גרם לוואן מייחרן לשוב להולנד ולהותיר אחריו את הציור.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ביצע הרמן גרינג, מראשי המשטר הנאצי, ביזת יצירות אמנות ברחבי אירופה הכבושה. בין היתר קנה דרך סוכן אמנות גרמני בשם אלואיס מידל את "ישו והנואפת" של ואן מייחרן תמורת 137 ציורים בזוזים אחרים והציג אותו באחוזתו קארינהאל. באוגוסט 1943 הפציצו כוחות ארצות הברית את גרמניה, וכדי להגן על אוסף האמנות שלו נאלץ גרינג להחביא אותו במכרה מלח אוסטרי יחד עם עוד כ-8,000 יצירות אמנות שנגנבו על ידי הנאצים. ב-17 במאי 1945 נכנסו כוחות ארצות הברית למכרה ומצאו את היצירות המוחבאות. אנשי הצבא האמריקאי תחקרו את מידל וביקשו לדעת כיצד השיג את "ישו והנואפת", והוא סיפר שהציור נמכר לגרינג על ידי האן ואן מייחרן.
מעצר ומשפט.
ב-29 במאי 1945 נעצר ואן מייחרן באשמת שיתוף פעולה עם האויב, על כך שמכר לנאצים אוצר תרבותי לאומי. הראיות היו מוצקות, וואן מייחרן היה צפוי להישלח למאסר עולם או אפילו לעונש מוות. ב-12 ביוני, לאחר שבועיים במעצר, הודה ואן מייחרן בזיוף. הוא טען כי הציור הוא מעשה ידיו, ולכן זכותו למכור אותו לגרמנים. יתר על כן, הוא עשוי להיחשב כגיבור לאומי, שהרי בתמורה לציור המזויף הוא קיבל 137 יצירות אמנות הולנדיות מקוריות.
אך טענותיו של ואן מייחרן התקבלו בחוסר אמון ואף בלעג. הוא הוחזק במעצר במשך מספר חודשים, ורק אז הוחלט לבחון את טענותיו לעומק. הוא הועבר למעצר בית בבניין ממשלתי, שם היה עליו לצייר ציור נוסף בסגנונו של ורמיר. בנוכחות עדים ועיתונאים צייר ואן מייחרן את הציור המזויף האחרון שלו, "ישו בין הרופאים". הציור אכן חיקה את ורמיר באופן כמעט מושלם.
במקביל מונתה ועדה בינלאומית שבדקה את טענתו של ואן מייחרן, לפיה יצירות רבות אחרות, שזוהו בשנים האחרונות כפרי מכחולם של ציירים הולנדיים, זויפו גם הן על ידו. הוועדה בדקה בבדיקות מעבדה שמונה ציורים שלטענתו של ואן מייחרן היו מזויפים. הבדיקות העלו כי הציורים הכילו שרף סינתטי זהה לזה שנמצא בסטודיו של ואן מייחרן, ומכיוון שחומר זה יוצר לראשונה במאה העשרים, היה ממצא זה הוכחה מוחצת לכך שהציורים מזויפים. סימנים נוספים, כגון חוסר התאמה בין הסדקים שנוצרו בשכבת הצבע לבין סוג האבק שנמצא בהם, אישרו גם הם את הזיוף.
ב-29 באוקטובר 1947 נפתח משפטו של ואן מייחרן באמסטרדם. המשפט זכה להתעניינות וסיקור נרחב של אמצעי התקשורת. התביעה דרשה עונש מרבי של שתי שנות מאסר, על זיוף והונאה, אך ב-12 בנובמבר גזר בית המשפט על ואן מייחרן שנת מאסר אחת, ועד ההעברה למאסר הוחזר ואן מייחרן לביתו.
זיקנה ומוות.
משפטו המסוקר של ואן מייחרן הקנה לו פרסום חיובי כגיבור לאומי על כך שהונה את מומחי האמנות, ובפרט את הרמן גרינג. בסקר ציבורי נמצא כי הפופולריות שלו נמצאת במקום השני אחרי זו של ראש הממשלה ההולנדי. כישרונו כצייר זכה להכרה מלאה, כפי ששאף בתחילה, וציוריו נקנו בסכומים גדולים הרבה יותר מקודם.
ב-26 בנובמבר, יום לפני התאריך שבו היה אמור להתחיל לרצות את עונשו, לקה ואן מייחרן בהתקף לב והובהל לבית חולים. חודש לאחר מכן, עדיין באשפוז, לקה בהתקף לב נוסף. הוא מת למחרת, בגיל 58, ונקבר בבית הקברות הציבורי של דיפנווין . על פי צו בית המשפט, רכושו נמכר והרווחים הועברו לבעלי החוב שלו.
מילודרמה (סדרת טלוויזיה)
מילודרמה (ברוסית: Мылодрама) היא סדרת דרמה המשכית רוסית ששודרה ברשת שישי!. העונה הראשונה, הכוללת 9 פרקים, שודרה החל מ-25 עד 28 בפברואר 2019. העונה השנייה, הכוללת 8 פרקים, שודרה החל מ-19 עד 22 בנובמבר 2019.
עלילה.
כדי להשיג שליטה מלאה בערוץ הטלוויזיה "TSV", חלק מבעלי המניות מחליטים להכניס למשרת המנהל הכללי את ולדיסלב חסר הניסיון ולהפקיד בידיו צילומי סדרת הדגל. בזכות במאי לא כשיר, הסדרה תתברר כ"אסונית ביותר בתולדות הטלוויזיה", מניות הערוץ יקרסו והקושרים יוכלו לקנות אותן ללא תשלום.
בהתחלה הכל הולך לפי התוכנית של בעלי המניות: מי שלא מבין כלום בהפקת מוצר טלוויזיה, הבוס החדש שוכר את אותו במאי בינוני, צלם, תסריטאי ושחקנים, אבל הסדרה, שנתפסת כפנטזיה מלודרמטית, מתקבלת היטב אצל המבקרים והצופים והקומדיה זוכה להצלחה חסרת תקדים. בינתיים מגיעה העונה השנייה של הסדרה והצוות שוב מתכנס. ולדיסלב מהמם את כולם עם החדשות: הם צריכים להפיק לא רק את העונה השנייה, אלא גם תוכנית אירוח מעולה, סטנדאפ, תוכנית על-טבעית וגם מהדורת חדשות עצמאית.
ביקורת.
בשנת 2019 הסדרה התמודדה בטקס פרסי TEFI של האקדמיה הרוסית לטלוויזיה בקטגוריית "קומדיה סדרת המצבים הטלוויזיונית הטובה ביותר", בעוד איליה קוליקוב היה מועמד לפרס "במאי סרט/סדרה טלוויזיה". סרגיי בורונוב, שגילם את ולדיסלב זכה הפרס "השחקן הטוב ביותר של סרט/סדרה טלוויזיה".
על פי מנוע החיפוש של גוגל, בשנת 2019 מילודרמה נכנסה לרשימת אחת מחמש סדרות הטלוויזיה הרוסיות המובילות לפי סטטיסטיקת החיפוש משתמשי אינטרנט רוסים.
מרזייה (זמרת)
מרזייה (באנגלית: Marzieh ; בפרסית: مرضیه, נולדה בשם "אשרף א-סאדאת מורתזאאי" - اشرف‌ السادات مرتضایی, 22 במרץ 1924 - 13 באוקטובר 2010) הייתה זמרת איראנית ששרה מוזיקה פרסית מסורתית.
קריירה.
מרזייה החלה את הקריירה שלה בשנות ה-40 של המאה העשרים, ברדיו טהראן ושיתפה פעולה עם כמה מלחינים ותמלילנים פרסים ידועים כמו עלי Tajvidi , פרויז Yahaghi, הומאיון Khorram , רחים Moeini Kermanshahi וביג'אן Taraghi. מרזייה שרה גם עם "תזמורת פארבי" , בניצוחו של מורטזה חננה , מחלוצת המוזיקה והשירה הקנונית העממית (הפוליפונית) הפרסית, בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. ההופעה הפומבית הגדולה הראשונה שלה הייתה ב-1942, כאשר, אף על פי שעדיין הייתה נערה, היא שיחקה את התפקיד הראשי של שירין בבית האופרה ג'אמעה ברבוד (חברת ברבוד) באופרטה הפרסית ח'וסרו ושירין.
בעקבות המהפכה האסלאמית של 1979 נאסרו על הסף לעשר שנים הופעות ושידורים פומביים של אלבומי תקליטים של זמרות ששרו סולו. האייתוללה חומייני קבע: "אין לשמוע את קולן של נשים על ידי גברים מלבד בני משפחותיהן".
מרזייה סיפרה לעיתון דיילי טלגרף שכדי להמשיך את התרגול הקולי שלה היא נהגה ללכת בלילות מביתה שבניאוורן למרגלות ניאוורן ההיסטורית, שמצפון לטהרן אל הבקתה שלה בהרים, שם הייתה שרה ליד מפל מים שוצף: "אף אחד לא יכול לשמוע אותי. שרתי לכוכבים ולסלעים."
לאחר מותו של חומייני, המנהיגים שבאו אחריו הציעו למרזייה שהיא תוכל לחדש את השירה שלה, בתנאי שהיא תתחייב לעולם לא לשיר למען גברים. היא סירבה והצהירה, "תמיד שרתי רק עבור כל האיראנים".
גלות.
בשנת 1994, מרזייה עזבה את איראן לנצח עקב הדיכוי הפוליטי, והפכה את ביתה שבפריז לביתה החדש.