ועדת שיפמן ניסתה לגבש נוסחה מתמטית המבוססת על שני מרכיבים עיקריים: הכנסות כל אחד מן ההורים, וחלוקת הזמנים המתקיימת בין ההורים ובאמצעות כך לפשט את פסיקת מזונות. מתוך נקודת המוצא ששני ההורים צריכים לשאת באחריות משותפת לילדיהם, טיפולית וכלכלית.
מסקנות הוועדה.
תמצית המלצות הוועדה:
נכון להיום המלצות הוועדה הן בגדר המלצות בלבד, והן אמורות להשתלב בהמלצות ועדת שניט העוסקות בחלוקת האחריות ההורית ובמשמורת ילדים. המלצות הוועדה טרם קיבלו ביטוי בחקיקה.
סיזאר בורלי-פורטי
בליסריו בטנקור קוארטס
לה סיטה דה ז'רוזלם
לה סיטה דה ז'רוזלם (L'Estat de la cité de Jerusalem, מכונה גם Le Citez de Jherusalem) הוא מדריך טיולים בירושלים מתקופת ימי הביניים שנכתב בצרפתית עתיקה עבור צליינים ומתאר את מצב העיר לאחר כיבושה בידי צלאח א דין. משמעות השם היא "על מצב העיר ירושלים". ה'לה סיטה' הולך בתיאורו ממערב למזרח ומצפון לדרום. הספר מתוארך בין 1187 - 1229. ד"ר שמעון גת טוען שנכתב במאה ה-12, כיוון שהוא מתאר דברים שלא היו במאה ה-13. הספר בגרסתו המקורית כולל 53 עמודים.
ברטולד שטורפר
ברטולד שטוֹרפֶר (בגרמנית: Berthold Storfer; 16 בדצמבר 1880, צ'רנוביץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית - נובמבר 1944, אושוויץ) היה יהודי מומר אוסטרי, יועץ למסחר ופיננסים, אשר באמצעות מגעיו עם השלטונות הנאצים בארצו הציל כעשרת אלפים יהודים. שטורפר עזר להם לצאת מהרייך הגרמני כבעליו של משרד שטיפל בהגירה מאוסטריה ופעולותיו בוצעו בהסכמת השלטונות הנאציים. בין השאר, היה שטורפר מעורב בארגון אוניות המעפילים: מילוס, פאסיפיק ואטלנטיק, שבהן הפליגו כ-3,500 מעפילים.
תולדותיו.
שטורפר היה היחיד ממשפחתו היהודית שהוטבל לנצרות קתולית. במלחמת העולם הראשונה שירת כמאיור (רב-סרן) בחיל הפרשים של הצבא האוסטרי הקיסרי, וזכה לעיטורים. אחרי המלחמה עבד כבנקאי ואיש כספים.
לאחר האנשלוס (1938) ורדיפות היהודים שבעקבותיו, ניסו רבים מיהודי אוסטריה להגר, אולם מדינות היעד היו מועטות ואחרי ועידת אוויאן הוקטנו מכסות ההגירה. השלטונות הנאצים הקימו את "המשרד הראשי להגירת יהודים" תחילה בראשותו של קורט לישקה, ומראשית שנת 1940, בראשותו של אדולף אייכמן. הם אילצו יהודים לעזוב את אוסטריה, ובייחוד את וינה. שטורפר יצר קשרים עם השלטונות הנאצים, הן עם גופי הממשל והן עם הגסטאפו, וכך התאפשר לו לארגן הוצאת יהודים מהרייך הגרמני. ההיסטוריונית רות זריז טענה כי "אייכמן הניח, שבאמצעות שטורפר תהיה לו שליטה מלאה על הגירת היהודים, וכך יוכל לבצע את המדיניות הגרמנית בשאלה היהודית". מנקודת מבט היסטוריוגרפית כוללת: "פעילותו של שטורפר מאפשרת לנו לעקוב אחרי המדיניות הגרמנית לגבי העלייה וההגירה כפי שיוצגה על ידי אייכמן. עד אוגוסט 1940 האמין אייכמן, שבאמצעות "עלייה ב'" יוכלו להוציא מאקסימום יהודים מגרמניה ואף להפיק רווחים נאים"; אולם אחר כך זנחו תפיסה זו; כי לא היה בה פתרון מהיר להוצאתם של היהודים מאירופה והפיכתה ל"מטוהרת מיהודים" ("Judenrein"), יעד עיקרי באידאולוגיה הנאצית. מסלולם של חלק מהפליטים היהודים מאוסטריה הוביל דרך הדנובה לאחד מנמלי הים השחור, ומשם לארץ ישראל. למרות התנצרותו, ועל פי תורת הגזע הנאצית, נתפס שטורפר כיהודי בעיני השלטונות; אולם הועמד בראש המרכז להגירת יהודים מטעמו של אדולף אייכמן. בעיני חלק מהעוסקים בהעפלת יהודים נתפש שטורפר כמשתף פעולה וזכה לכינוי הגנאי "היועץ". עם זאת, הוא הצליח לארגן משלוחים של יהודים (בעיקר עשירים, שתרמו כספים גם לטובת הגירתם של יהודים עניים). הם יצאו מאוסטריה באוגוסט 1940, בארבע אוניות ("אוראנוס", "מלק", "הליוס" ו"שונברון") של חברת הספנות הגרמנית DDSG, אשר שטו לאורך הדנובה אל נמלי טולצ'אה ברומניה לחוף הים השחור. בסיועו של ברוך קונפינו, רכש שטורפר ברומניה במחירים מופקעים שלוש אוניות קיטור לצורך הפלגת הפליטים לארץ ישראל: "מילוס", "אטלנטיק" ו"פאסיפיק". שמועה על הגעתן העתידה של האוניות הגיעה אל היישוב, טרם שעגנו בחופי הארץ; והיו מי שהעבירו ביקורת על טיב העולים ואף עלה חשד שחלק מהם "גיס חמישי". אנשי "ההגנה" וההעפלה שהיו פעילים באוסטריה בשנים 1938–1939, כגון אהוד אבריאל וצבי יחיאלי הכירו אותו ורצו להימנע מתקשורת איתו. שטורפר ניסה לארגן שיירה נוספת; הכין רשימות נוספות של 2,727 פליטים יהודים מרחבי אירופה ושל אוניות שניתן לרוכשן; אולם התוכניות לא יצאו אל הפועל.
כ-10,000 יהודים, מפולין, צ'כיה, אוסטריה וגרמניה ניצלו מהפתרון הסופי כתוצאה מפעילותו של שטורפר. בין שאר פעולותיו הצליח לעזור לקבוצת חברי תנועת הנוער בית"ר לעזוב את וינה. כאשר הוטל איסור על הגירת יהודים, ניסה שטורפר להתחבא אולם הוא נתפס. הוא הצליח להיפגש עם אדולף אייכמן ולהתחנן על חייו, אך ללא הועיל. גם ניסיונות לפנות לאנשי המוסד לעלייה ב' כגון אהוד אבריאל, ואנשי התנועה הרוויזיוניסטית או הג'וינט כדי שיסייעו להצילו, לא נענו. שטורפר נשלח למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספה.
הצרעה
הצרעה (באנגלית: Wasp) היא דמות בדיונית של גיבורת על המופיעה בחוברות הקומיקס האוונג'רס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת "Tales to Astonish #44" מיוני 1963 ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
הצרעה היא אלטר אגו אותו חלקו שתי דמויות - ג'אנט ואן דיין ונדיה פים. ג'אנט ואן דיין היא חברה מייסדת של קבוצת האוונג'רס, אשר באמצעות חומר ביוכימי בשם "חלקיקי פים" יש בכוחה לשנות את מצב צבירת גופה לגודל צרעה ולחלופין לגודל ענק, לעוף בעזרת צמד כנפיים הצומחות מגופה בעת שינוי צורתה לגודל צרעה ולירות פרצי אנרגיה. הופיעה לראשונה כשותפתו של הנרי פים, הידוע בכינוייו "איש הנמלה" ו"האיש הענק". נהרגה לכאורה באירועי "פלישה סודית", אך חזרה ליקום מארוול במהלך אירועי "אוונג'רס נגד אקס-מן".
נדיה פים היא בתו של האנק פים מנישואיו הראשונים, שנחטפה בידי סוכנים סובייטים וגדלה בחדר האדום ברוסיה. כאשר גילתה על מוצאה האמיתי, היא ברחה בבגרותה מהחדר האדום לאחר שהגיע לידה משלוח לא-חוקי של חלקיקי פים. לאחר שגילתה על מותו של אביה במאבקו האחרון נגד אולטרון, היא התגנבה למעבדתו, והשתמשה בדגמים ישנים של תלבושות "איש הנמלה" כדי ליצור לעצמה תלבושת "צרעה" משלה. נדיה החליטה להשתמש בחלקיקי פים כדי להמשיך את דרכו של אביה, ולזכות בכבודם של בעלי בריתו. היא הגיעה לאחוזת האוונג'רס כאשר רצתה לפגוש את הצרעה הראשונה ואמה החורגת, ג'אנט ואן דיין, ולאחר שהצילה את חייו של ויז'ן נעשתה לבעלת בריתם של הקבוצה. לאחר עזיבתם של נובה, גברת מארוול וספיידרמן, נדיה הצטרפה לקבוצה כחברה ראשית.
דמותה של הצרעה מדורגת במקום ה-99 ברשימת מאה גיבורי-העל הגדולים, לפי אתר IGN. דמותה של ג'אנט ואן דיין כצרעה הופיעה בהופעת קמע בפלאשבקים בסרט "אנטמן" ללא קול, כשבסרט "אנטמן והצרעה" מגלמת אותה השחקנית מישל פייפר. הופ ואן דיין, בתה של ג'אנט המגולמת בידי השחקנית אוונג'לין לילי, מקבלת בסוף הסרט את חליפתה המשודרגת של אמה. לילי שבה לגלם את הדמות כצרעה בסרט "אנטמן והצרעה".
בונגו
פאסיפיק (אוניית מעפילים)
פאסיפיק הייתה אוניית מעפילים, שאורגנה במסגרת פרטית. בהכנתה היה מעורב ברטולד שטורפר, אוסטרי ממוצא יהודי, שפעל להצלתם של יהודי ארצו בשיתוף פעולה עם השלטונות הנאציים. שטורפר היה מעורב גם בהפלגתן של האוניות: "מילוס" ו"אטלנטיק".
תולדותיה.
הפליגה ב-7 באוקטובר 1940 מנמל טולצ'אה שברומניה ועל סיפונה 986 מעפילים. על פי דו"ח שמסר שטורפר 470 מנוסעיה באו מהעיר ברלין והיו חברי התנועה הציונית ובכלל זה החלוץ, 432 נפש מפרסבורג ו-84 נפש מווינה. האוניות "מילוס" ו"אטלנטיק" הפליגו במקביל אליה.
עם צאתה לים הוברר כי מלאי המזון והשתייה באונייה חסרים וכן חסר פחם וציוד טכני להפלגה. שטורפר נעזר בברוך קונפינו עמו עמד בקשרים וזה סייע לו להשיג היתר לאונייה לעגון בנמל וארנה. נחתם הסכם בין קונפינו לשטורפר שבתמורה להעלאת 28 מעפילים נוספים בני יהדות בולגריה, תשלים הקהילה היהודית בווארנה את החוסרים בסכום כולל של 114,000 לבות (כ-11,000 דולרים אמריקניים). לקראת סיום העמסת הציוד, ניסתה המשטרה הבולגרית להעלות בכוח עוד כמה עשרות פליטים יהודים אשר גורשו מבתיהם במסגרת המסע לגירוש נתינים זרים ושהו בווארנה. מעפילי הפאסיפיק שכבר נתונים היו בתנאי צפיפות קשים התנגדו להעלאת הפליטים, והתפתח עימות עם כוחות המשטרה הבולגריים. השוטרים הבולגרים הפעילו כוח רב ואף איימו לפתוח באש, ומעפילי הפאסיפיק נסוגו. הפליטים הועלו בכוח רב לאונייה. בסך הכל עלו לאונייה עוד 75 מיהודי בולגריה ומספר המעפילים על הפאסיפיק גדל לכדי 1,061 נפשות. קונפינו הואשם על ידי הנהגת מעפילי ה"פאסיפיק" בהפרת ההסכם ובכך שפעולת המשטרה הבולגרית תואמה עמו. עוד טענו מנהלי ההפלגה כי לפאסיפיק סופקה סחורה בשווי של 62,430 לבות וכי מדובר במירמה מכוונת מצידו של קונפינו. קונפינו מצידו, הכחיש את המעשים וכן טען שלא ידע מראש על כוונות המשטרה.
בדרך לחופי ארץ ישראל, בלב ים, "פאסיפיק" נתפסה על ידי כוחות בריטיים, והובאה לנמל חיפה. ב-1 בנובמבר היא עגנה בנמל חיפה כשעליה משמר של משטרת המנדט.