עורכי כתב העת היו הרבנים: שלמה בלזר ואהרן יצחק זסלנסקי.
פרויקטים מיוחדים.
בשנת ה'תרצ"ה הנפיק כתב העת אסופת זיכרון מיוחדת לזכרו של רבי ישראל מסלנט בשם "תורת ישראל", באסופה זו התפרסמו גנוזות מכתבי-יד של הרב סלנטר ותלמידיו, ומאמרי הערכה של הרבנים: אברהם יצחק הכהן קוק, אבא יעקב בורוכוב, צבי פסח פרנק, יעקב משה חרל"פ, צבי הירש פרבר, אליהו אליעזר דסלר, ויחיאל מיכל טוקצינסקי. כמו גם זכרונות מחייו שנכתבו בידי פנחס גרייבסקי.
מאיר סטלביץ
אליעזר רבינוביץ'
המצביעים הערבים נעים בכמויות אדירות לקלפיות
הערבים נעים בכמויות אדירות לקלפיות
יונה לייבזון
יוּנה לייבזון (נולדה ב-21 במרץ 1989) היא עיתונאית ישראלית המשמשת ככתבת בארצות הברית של חברת החדשות של קשת 12.
ביוגרפיה.
לייבזון נולדה בליטא, אז חלק מברית המועצות. בשנת 1990 עלתה משפחתה לישראל. היא גדלה והתחנכה בראש העין, למדה בחטיבת הביניים "גוונים", ולאחר מכן בתיכון "בגין".
את שירותה הצבאי עשתה בגלי צה"ל. בתחילת דרכה סיקרה את תחום העלייה והקליטה והעולם היהודי, וכן שימשה כתבת לענייני איכות הסביבה. בסוף 2009 מונתה לכתבת לענייני כלכלה ואיכות הסביבה. שימשה עורכת יומני הבוקר בתחנה, וסגנית ראש מחלקת אקטואליה. היא זכתה בשני פרסי מפקד גל"צ, הראשון ב-2010 והשני ב-2015.
ב-2013 הצטרפה לסגל תוכנית הטלוויזיה "העולם הלילה" בהנחיית יעקב אילון. ב-2014 מונתה לראש הדסק לענייני כלכלה בגלי צה"ל. בינואר 2014 נבחרה להחליף את אסף ליברמן בתפקידו כמגיש התוכנית "יהיה בסדר", והנחתה אותה לצדו של אביב לביא.
באוגוסט 2014 הצטרפה להגשת תוכנית שבועית בערוץ 20.
בספטמבר 2015 נבחרה להחליף את חיים ריבלין בתפקידו בחברת החדשות שבערוץ 2, ככתבת לענייני חברה ורווחה. בנוסף, הגישה מדי פעם את "חדשות 2 הלילה", ואת המוסף הכלכלי של המהדורה המרכזית ביחד עם עמליה דואק.
משנת 2015 היא גם מרצה בבית הספר לתקשורת שבאוניברסיטת אריאל בשומרון.
באפריל 2019 החלה לשמש כשליחת חברת החדשות לארצות הברית במקום אהרן ברנע, אשר יצא לגמלאות.
חיים אישיים.
ב-2016 נישאה לייבזון לרועי הררי, הם התגוררו בתל אביב ועברו לניו יורק בעקבות עבודתה של לייבזון.
אאוטלאוז
אאוטלוו (קומיקס)
טבח ז'ילבה
טבח ז'ילבה (ברומנית: Masacrul de la Jilava) הוא שמו של אירוע דמים, שהתרחש ברומניה, בליל ה-26 בנובמבר 1940, תחת שלטון המדינה הלאומית-לגיונרית, כשקבוצת לגיונרים, מרביתם מהמשטרה הלגיונרית, רצחו בבית הסוהר הצבאי ז'ילבה 64 עצירים.
בלילה שבין ה-29 ל-30 בנובמבר 1938 נרצחו ברומניה, בפקודת קרול השני, מלך רומניה, 14 לגיונרים, מראשי התנועה הלגיונרית: מנהיג התנועה, קורנליו זליה קודריאנו, שלושת הניקדורים ועשרת הדצ'מווירים.
ברית המועצות חתמה עם גרמניה הנאצית על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שהכיר בתביעות ברית המועצות מול מחוזות דרום רומניה. התחזקות גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית וירידת כוחן של צרפת ובריטניה, בנות הברית המסורתיות של רומניה, הציגו את רומניה מבודדת מול הרוויזיוניסטים בעלי התביעות הטריטוריאליות כלפיה. תכתיב וינה קרע את צפון טרנסילבניה והעביר אותו לריבונות הונגרית ואולטימטום סובייטי אילץ את הממשל והצבא הרומני לצאת מבסרביה ומחוזות נוספים עליהם השתלטה ברית המועצות. קריעות אלה זעזעו את רומניה והביאו לחילופי שלטון המלך בשלטון הדיקטטורי של גנרל יון אנטונסקו והתנועה הלגיונרית.
לאחר הקמת המדינה הלאומית-לגיונרית, המשטר החדש, בהתאם לצו-חוק מספר 3321 הקים "ועדה מיוחדת לחקירה פלילית", שפתחה בחקירות ומעצרים לאיתור האחראים לרצח אותם לגיונרים. הוועדה התכנסה ל-38 ישיבות, שבמהלכן נערכו 60 חקירות ונלקחו 58 עדויות. בית הדין הצבאי אישר מעצרים על פי רשימות חשודים וכך נעצרו 33 אישים כבר בשלבים המוקדמים ובהם בעלי תפקידים לשעבר במשטר הקודם, שנחשדו בכך שהיה להם חלק ברציחות של ראשי הלגיונרים בסוף נובמבר וברציחות נוספות של לגיונרים, בסה"כ 292 רציחות.
בלילה שבין ה-26 ל-27 בנובמבר 1940 עסקו הלגיונרים בחשיפת גופות ראשי התנועה שנרצחו שנתיים לפני כן, נקברו ונוצקה מעל הקבר פלטת בטון גדולה. הוריה סימה החליט שאירוע זה לא יכול לעבור מבלי שהאשמים ברציחות ישלמו על כך. תכנון הרצח היה קל, כי שמירת העצירים הייתה בידי משמר של לגיונרים. על בית הסוהר עצמו שמרו חיילים, אך הלגיונרים היו בתוכו וניצלו מרווח בין משמרות החיילים לביצוע הרצח. לקראת הכניסה לתאי העצורים דאגו להוריד מראש את המנעולים ולפי סימן מוסכם נכנסו ורצחו את כל האסירים.
בחקירה שנערכה מאוחר יותר נמצא שחלק מהנרצחים, בנוסף לפצעי הירי, סבלו גם מחתכים המעידים על שימוש בגרזן. ב-28 בנובמבר נמסרה הודעה רשמית כוזבת בה צוין שלגיונרים, שעסקו בהוצאת גופות מנהיגיהם הרצוחים, בלהט יצריהם ביצעו את הוצאתם להורג של הרוצחים. בעקבות אירוע זה ניתנה הוראה לפירוק המשטרה הלגיונרית.
הנרצחים.
בין הנרצחים היו:
ביתר התאים הצטופפו בעלי דרגות ומעמד נמוכים יותר.
ביום המחרת, ב-27 בנובמבר, נמשכו רציחות האישים הבולטים, קבוצת קומדו מורכבת מלגיונרים חטפה מביתם את פרופסור ניקולאיה יורגה ואת הכלכלן פרופסור וירג'יל מדג'ארו ורצחה אותם.
לופפור נוצץ
לופפור נוצץ (שם מדעי: "Lophophorus impejanus"), או מונאל נוצץ, הוא מין דמוי תרנגול צבעוני מהסוג מונאל, החי בהרי ההימלאיה הגבוהים והוא הציפור הלאומית של נפאל.
זהו פסיון גדול יחסית, אורכו עד 70 ס"מ ומשקלו עד 2,150–2,380 גרם. מין זה מקושט ובוהק מאוד, ראשו הירוק והבוהק מעוטר בזוג ציצות, נוצותיו בצבע אדום-נחושת על העורף, הכנפיים בצבעי צהוב, ירוק כהה, סגול וכחול והזנב גם נחושת. לעומתו הנקבה אפורה ובעלת צבעי הסוואה והיא גם קטנה ממנו בהרבה.
הלופפור נפוץ ביערות הרריים, ערבות וצוקים במדינות הבאות: אפגניסטן, פקיסטן, חבל קשמיר, הודו, נפאל, דרום טיבט, בהוטן וככל הנראה גם בבורמה.
אדן השדה
בית עארף אל-עארף
בית עארף אל-עארף (נבנה בין השנים 1938-1937) היה ביתו הפרטי של מושל נפת באר שבע, עארף אל-עארף, שבנה אותו והתגורר בו. הבית ממוקם בפינה הצפונית של הצטלבות הרחובות הרצל והעצמאות בבאר שבע, ובשעתו נחשב לבית הנאה ביותר בעיר.
בנייתו של הבית.
בעת שלטונו בבאר שבע, רכש עארף מגרש מעבר לכביש, מול מעון המושל הישן (כיום מוזיאון הנגב לאומנות), והקים שם את ביתו. הבית מעיד על בעליו: בנוי בהידור רב, כראוי לאדם הנוטה להתגנדר בלבושו ולהתפאר במעשיו. בנייה שכזו הייתה מבליטה מסגרות וכרכובים באבן צחורה "מיזי חילו" והייתה מקובלת בבתי הערבים האמידים בעיקר בירושלים. חזית הבית המפואר נבנתה באבן גיר דולומיטית ("מיזי אחמר") האדמדמה, שהובאה מאזור ירושלים.
ביתו יוצא דופן בבאר שבע בעיקר בגלל סגנון הבנייה שהיה שונה מסגנון הבתים הישנים בעיר, שבנויים לרוב מאבן בהירה שמתפוררת בקלות.
הבית היה ממוקם במרכז העיר ומוקף חומה נמוכה דבר שעלול להעיד על מעורבותו של האדם המתגורר בו בחברה.
הבית השתמר היטב, ואף השינויים החיצוניים שנעשו בו מועטים. את שטחו הפנימי איחדו, הרסו את הקירות של חדרי בית המגורים, סגרו את הדלת שהובילה מהמרפסת ל-"דיוואן", שהיה חדר-האורחים הפרטי של עארף אל-עארף, והפכו אותו לחלון. הבית כלל גם חדר בקומה שנייה, והייתה אפשרות להוסיף קומה.
שימושיו של הבית.
במקור שימש הבית בתור ביתו הפרטי של מושל הנפה (בשנים 1939-1929), העסקן הציבורי וההיסטוריון עארף אל-עארף. עארף שאף להמשיך ולנהל את ענייני הנפה, אך מאורעות המרד הערבי הגדול טפחו על פניו ובממשל גברו כנראה החשדות נגדו, וב-1939 הועבר עארף לנפת עזה.
לאחר שעזב את באר שבע, הושכר ביתו של עארף אל-עארף למגורי אישים רמי יחס במנהל הנפה ובמשטרה. בשנת 1948 התיישב בו המפקד של הכוח המצרי ששהה בעיר. לאחר כיבוש העיר על ידי צה"ל, שימש המבנה כחנות שקם של צה"ל, ולאחר מספר שנים צה"ל, שהזניח את המקום, ויתר עליו והוא הוצע לעיריית באר שבע. מפאת סכום הכסף שעמד על כחצי מיליון דולר, סכום בו עיריית באר שבע לא יכלה לעמוד, חברת האחים פרץ לוזון קנו את האתר והחליטו לשפץ אותו, להחזירו למראהו העתיק ולהעביר אליו את משרדי החברה שלהם. כיום נמצא שם בית ההשקעות "SHERY &amp; ALEX"
הבית נחשב בשעתו כבית הנאה ביותר בעיר, ואף כיום הוא מרשים ביותר, ובולט על רקע בתי העיר הישנים, הבנויים אבן מקומית בהירה. הבניין הוכרז כ"בניין היסטורי לשימור" על ידי המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות, ושוחזר בשנת 2003.
דיגיטיזציה
ברוס ג'אנר
הערבים נוהרים לקלפי
אברהם דב כהנא שפירא
אריה יאס
אריה יאס (נולד ב-1946) הוא אמן ישראלי. במאי תיאטרון וטלוויזיה, איש תקשורת, שחקן, עיתונאי, מפיק, יזם, מנחה, עורך ומחזאי ישראלי.
ביוגרפיה.
אריה יאס נולד בפולין. הוריו, ניצולי שואה, עלו לארץ בשנת 1950 והשתקעו בקריית מוצקין, המקום שבו יאס מתגורר עד היום.
את שירותו הצבאי עשה בלהקת פיקוד מרכז. עם סיום השירות הצבאי נסע ללמוד בבלגיה, באוניברסיטת בריסל, במגמת תקשורת, תיאטרון ועיתונות. סיים את לימודיו שם בהצטיינות יתרה.
לאחר סיום הלימודים נשאר באירופה ובמשך כשני עשורים כתב וביים הצגות תיאטרון ברחבי אירופה, במקומות כמו פריז, בריסל, שווייץ, רומא וקרוטונה באיטליה. כמו כן גם, בארצות הברית בבוסטון ועוד.