הספר פורסם בשנת 1726. במאה ה-18 לא הייתה עדיין קיימת ספרות ילדים כמערכת נפרדת בתרבות. סוויפט כתב את הטקסט כסאטירה חברתית חריפה, שלא נועדה לילדים מלכתחילה. הוא כתב את הספר הבדיוני כתיאור של מסע אותנטי, כביכול, בארבע ארצות, תוך כדי הקפדה על תיאוריהם של גיבורי הארצות המתוירות. גם היובש הדייקני לא תאם את דרך הסיפור לילדים.
במסעו בארצות השונות נתקל גוליבר בתכונות, טעויות ומעשי איוולת, שמאפיינים את המין האנושי כולו; המלחמות, חילוקי הדעות, חסרונם של ההיגיון והשכל הישר, חוסר הגינות, שחיתויות וכדומה. סוויפט משיג את האפקט הסאטירי הנדרש באמצעות סיפור הרפתקאות תמים לכאורה, שאינו מותיר כל ספק באשר לאנלוגיה המתבקשת בינו ובין ההתנהגות האנושית.
לאחר שהספר נמכר בסדרת הספרים בפרוטה, שאותם קראו בשקיקה גם הילדים, החלו בהדרגה לעבד את הספר כדי שיתאים לספרות ילדים, ולעיתים קרובות קיצרו, שינו והוסיפו, כיד הדמיון הטובה על ההוצאות והמתרגמים למיניהם.
הספר נחשב, מחד ליצירה המבריקה ביותר של סוויפט, ומאידך ליצירה המרירה והקונטרוברסלית שבין הסאטירות שלו. היא צמחה על רקע השורשים הראציונליים שאפיינו את אנגליה במאה ה-17. ההדגשה על רמת המוסר וההיגיון הפשוט, לעומת חוסר האמון ברגשנות יתר, העניקו לו את הסטנדרטים על פיהם הוא העריך את הטבע האנושי. עם זאת מצטיינות יצירותיו המגוונות בתיאור ספרותי אמין של חולשות אנוש ודמיון סאטירי נוקב.
הנצחה.
על שמו של ג'ונתן סוויפט נקרא מכתש סוויפט שעל פני דימוס, אחד משני ירחי המאדים.
אריסטופאנס
אריסטופאנס (ביוונית: Ἀριστοφάνης; בערך 446 לפנה"ס - 385 לפנה"ס) היה גדול מחברי הקומדיה באתונה העתיקה. אריסטופאנס חיבר כ-40 קומדיות, שמתוכן שרדו עד ימינו 11, ולמעשה הן הקומדיות העתיקות היחידות שנשתמרו בשלמותן (להבדיל משתי הקונבנציות של הקומדיה היוונית שבאו לאחריה: הקומדיה התיכונה, והקומדיה החדשה). ההקשר שבהן מוצגות הקומדיות הוא הקשר של תחרות, שהתקיימה מדי שנה בחגיגות התיאטרון באתונה.
על חייו של אריסטופאנס ידוע מעט מאוד: הוא היה בן אתונה, שם אביו היה פיליפוס, ובנו ארארוס המשיך את דרכו האמנותית. ילדותו של אריסטופנס מקבילה לתקופת עלייתו של פריקלס (460-429 לפנה"ס), שעם תום המלחמות הפרסיות הפך את אתונה למרכז הפוליטי והתרבותי של יוון, טיפח את האהבה לאמנויות ועודד הישגים אינטלקטואליים. בשנת 431 לפנה"ס פרצה המלחמה הפלפונסית, שבה התאחדו כל אויביה של אתונה, ובראשן ספרטה. המלחמה סיפקה רקע לסאטירות רבות.
לקומדיות רבות של אריסטופאנס יש נראטיב קבוע: גיבור המחזה נמצא בצרה כלשהי, והוא רוקם תוכנית דמיונית על מנת לחלץ את עצמו מצרה. הדמויות הכלולות במחזותיו הן בדרך כלל של אתונאים בני זמנו: אישי ציבור, עסקנים, פוליטיקאים, פילוסופים ודמויות מקומיות נוספות, המאופיינות באפיון כללי על פי גיל, מין או מעמד. ההומור האריסטופאני מורכב מבדיחות פוליטיות, ביקורת על אנשי האקדמיה, והצגה סאטירית של השליטים, ואף של האלים. הלשון של אריסטופנס היא לשון גסה, וזוהי חלק מהתרבות הלשונית שבתוכה נכתב המחזה. הבדיחות היו בכל מיני מישורים ופנו לסוגים רבים של צופים, וכללו ניבולי פה ובדיחות רבות על תפקודי הגוף.
אריסטופאנס מוצג גם כדמות ב"משתה" של אפלטון, בו הוא חולק את תפיסתו בנושא האהבה, ומספר את המיתוס הנודע על האדם המקורי שנקרע לשניים בשל חטאו נגד האלים, ומאז נידון לחפש את חציו האחר.
מחזותיו.
המחזות שהפיק בנו, לאחר מותו של אריסטופאנס (לא השתמרו):
"איאולוסיקון" ו"קוקאלוס".
בתרבות פופולרית.
נאומו של אריסטופאנס, המופיע בדיאלוג "המשתה" של אפלטון, הוא ההשראה המרכזית עבור השיר "The Origin of Love" מתוך המחזמר "הדוויג והשארית העצבנית".
אורק
אורק (לטינית: Orc) הוא יצור בדיוני רשע, המופיע בספרי פנטזיה ובמשחקי תפקידים. משמעות המילה "אורק" בלטינית היא שד או יצור השייך לעולם השאול. המונח השתרש במאה העשרים בזכות סיפורי הארץ התיכונה של ג'.ר.ר. טולקין, אשר תיאר את האורקים כחיילי כוחות הרשע הצבאיים של סאורון, שר ואדון האופל. "אורק" משמש לעיתים כמילה נרדפת לגובלין.
מקור המילה "אורק".
במיתולוגיה הרומאית היה אורקוס שם נרדף לפלוטו, אל השאול. נראה שהשם אורקוס התייחס לצדדים האכזריים והמענישים של אל זה.
פליניוס הזקן תיאר אורקים כמפלצות ים גדולות שיניים. המשורר האיטלקי לודוביקו אריוסטו נתן את השם "אורק" למפלצת הים אשר שבתה את העלמה אנג'ליקה, ושבה נלחם הגיבור רוג'רו, רכוב על גבי היפוגריף. ממפלצת זו נגזר שמו של הדולפין הטורף "אורקה" הידוע גם כ"לווייתן קטלן".
במיתולוגיה של ויליאם בלייק ניתן השם "אורק" למפלצת דמוית אנוש, בעלת מאפיינים חיוביים דווקא.
במלחמת רוסיה-אוקראינה (2022), האוקראינים נוהגים לקרוא לרוסים "אורקים".
האורק אצל טולקין.
ג'.ר.ר. טולקין חידש את המושג ונתן אותו כשם לאחד הגזעים המאכלסים את הארץ התיכונה בלגנדריום שלו, כדמויי אנוש שוכני יבשה. הם מלוכלכים ומכוערים, אכזריים ואלימים, אומללים וקודרים. ביכולתם אך ורק להרוס, והם יצורים שטופי שנאה אפילו כלפי בני מינם. מקורם המוחלט של האורקים אינו ברור. בעוד שבנו של טולקין, כריסטופר, כתב בסילמריליון שהאורקים נוצרו מבני לילית שעונו ועוותו בידי מורגות', טולקין מעולם לא קבע חד משמעית מהו מקורם. מקורות אפשריים הם אכן בני לילית, אך גם בני אדם, איינור נאמנים למורגות', או אולי הכלאה של כל השלושה. לכל אחת מן האפשרויות נקודת חוזק וחולשה.
בהתאם, השאלה אם האורקים הם בני אלמוות או לא היא שאלה פתוחה. אם אכן מקורם של האורקים מבני לילית או מאיינור, אזי האורקים הם בני אלמוות (שכן מורגות' לא יכול היה לשנות את גורלם), אך אם מקורם הוא מבני אדם או מהכלאה בין בני אדם לבני לילית או איינור, אז יכול להיות שהם בני תמותה.
לאחר מפלת מורגות' הן סאורון והן סארומן בשלב מאוחר יותר השתמשו בהם כחיילים. ידוע במיוחד גזע "האורוק-האי", זן גדול ומפותח יותר של אורקים שהופיע במהלך העידן השלישי, אותו טיפח סאורון ומאוחר יותר נוצלו גם על ידי סארומן.
ככלל, באין שר-אופל להנהיג אותם נוטים האורקים להימלט אל למקומות מסתור ומהווים איום מועט על סביבתם. עם זאת קיימת הדוגמה של עיר האורקים גונדבד, שאינה מצייתת לתבנית זו.
בספרים מסוימים שמתארים את הארץ התיכונה האורקים נקראים גובלין, ולמרות זאת שאר הגזעים קראו להם אורקים. בשפה סינדארין נקראים אורק בשם אוֹרְךְ (ברבים: אירך).
אורקים במבוכים ודרקונים.
במבוכים ודרקונים מגלמים אורקים כמעט תמיד דמויות של נבלים ומשמשים כאחת המפלצות הבסיסיות והנפוצות במשחק (לצד שלדים אל-מתים וגובלינים). עורם ירוק ואחיד. לשחקן יש את האופציה לשחק חצי אורק, בן תערובת בין אורק לאדם, או במקרים נדירים, בין אורק לאלף. הם נחשבים לטיפשים מאוד.
אורקים בסדרת משחקי המחשב Warcraft.
בסדרת משחקי המחשב המצליחה Warcraft, אשר נוצרו בידי חברת המשחקים Blizzard, האורקים משחקים תפקיד מרכזי. בעולם של וורקראפט האורקים משתייכים לסיעת ההורד לה משתייכים גם אלפי הדם, האלמתים, הטאורנים, הגובלינים והטרולים.
האורקים, לפי העלילה באו מהכוכב אאוטלנד בהנהגתו של גולד'אן, המכשף האורקי הראשון.
השער לאאוטלנד נוצר על ידי הקוסם העוצמתי מדיו, דרכו האורקים הגיעו לאזורות לראשונה.
כשהאורקים הגיעו התחילה המלחמה הראשונה מול בני האדם, שעליה מבוסס המשחק "וורקראפט: אורקים נגד בני אדם".
האורקים כמו בשאר הסיפורים עליהם (בשר הטבעות למשל) הם האויבים הנצחיים של האדם.
להבדיל מהאורקים הידועים לשמצה אצל טולקין ובמבוכים ודרקונים, בוורקראפט האורקים הם יצורים מפותחים ותרבותיים, אם כי תרבותם, המבוססת על שאמאניזם, שונה מתרבות בני האנוש באזרות'. הם עשויים לחיות במושבות, וניחנים ביכולת בנייה, לחימה, אימון וכישוף, שאינה נופלת מזו של בני האדם.
עורם ירוק או שחום, ובפיהם ניבים בולטים, הקטנים במעט מאלו של חזיר.
שפות אורליות
השפות האוּרליות הן משפחת שפות שמוצאן בהרי אורל (Ural) שברוסיה, ועל-אף התפשטותן באירופה הן אינן חלק מקבוצת השפות ההודו-אירופיות.
משפחת שפות זו מתחלקת למספר תתי-קבוצות, שהגדולה בהן היא תת-הקבוצה הפינו-אוגרית, המתחלקת אף היא למספר תתי-קבוצות. שתי קבוצות חשובות הן השפות האוגריות (עליהן נמנית ההונגרית) והשפות הפיניות (עליהן נמנות הפינית והאסטונית). משפחת השפות האורליות היא אחת ממשפחות השפות העיקריות של העולם, כלומר היא לא נכללת באף מדרגת מיון גבוהה יותר, אבל קיימת סברה המקשרת בין השפות האורליות למשפחת השפות האלטאיות ההיפותטית כחלק ממשפחת העל שמכונית השפות האורלו-אלטאיות.
אוגריתית
אוּגריתית היא שפה שמית שדוברה בעיר הנמל אוּגָרִית, הנמצאת כיום בשטח סוריה. שפה זו היא מהקרובות לשפה העברית, וספרותה קרובה לספרות המקרא.
שיוך.
על פי החוקר משה דוד קאסוטו, השפה שייכת למשפחת השפות השמיות הצפון-מערביות, שאליה שייכות גם הארמית והכנענית על ניביה השונים (ובהם העברית), והיא דיאלקט כנעני-צפוני, שבטקסטים המוכרים לנו, נמצא בשלבים מוקדמים של התפתחות. בגלל אופייה המסחרי והקוסמופוליטי של העיר, יש בשפה השפעות מצריות, אשוריות וחתיות.
הכתב.
השפה השתמשה בסוג מיוחד של כתב יתדות. האלפבית האוגריתי שבו 30 אותיות, היה כנראה מבוסס על אלפבית פיניקי של 22 אותיות.