היחסים הרשמיים בין שתי המדינות מוסדו לראשונה בשנת 1998, לישראל אין שגרירות במדינה. בשנת 2008 הצביעה איי שלמה בעד אימוץ
דו"ח גולדסטון, והייתה למדינה היחידה באזור הפסיפיק שהצביעה כך באו"ם. בשנת 2012 תמכה איי שלמה בהצבעה על החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם לשדרוג מעמדה של הרשות הפלסטינית למדינה משקיפה.
מיקרונזיה.
בין מדינת ישראל והמדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים החל משנת 1988 וכן נכון לשנת 2021 שיתוף פעולה רחב בנושאים שונים.
היחסים ההדדיים בין שתי המדינות החלו אך זמן קצר לאחר שמיקרונזיה זכתה לעצמאות מארצות הברית בשנת 1986, בעקבות החלטת עצרת האומות המאוחדות. מאז ועד היום נחשבת מיקרונזיה, בדומה למדינות איים נוספות באוקיינוס השקט כגון איי מרשל ופלאו, כתומכת עקבית של מדינת ישראל בגופים בינלאומיים, ובין היתר במסגרת דיונים והצבעות בארגון האומות המאוחדות. לטענת רבים, מקורה של תמיכה זו, אשר נדמית לעיתים כבלתי מעורערת וכזו שאינה תלויה בדבר, היא בהישענותה המוחלטת של מיקרונזיה על תמיכתה של ארצות הברית, אשר באה לידי ביטוי בין היתר בסכום של כ-100 מיליון דולר אשר זו מעבירה לה מדי שנה. לטענת המבקרים, אחד מהתנאים להעברת הסיוע הכספי, הוא תמיכה בעקרונות הבסיס של מדיניות החוץ של ארצות הברית, וביניהם התמיכה בקיומה של מדינת ישראל. עם זאת, טענה זו נשללת בעקביות על ידי ממשלתה של מיקרונזיה, וכן על ידי גורמים נוספים בשתי המדינות, אשר מדגישים את משקלם הרב של העקרונות היהודים-נוצרים בקרב תושבי המדינה מאחורי הרצון לעמוד לצידה של מדינת ישראל, וכן את הסיוע הכלכלי הרחב המוענק למיקרונזיה על ידי ישראל, בעיקר בתחומי החקלאות והרפואה.
בין היתר, תמיכתה הפוליטית של מיקרונזיה בישראל באה לידי ביטוי במסגרת הדיון באו"ם בדבר הכרה רשמית במדינה פלסטינית, אשר נערך בשנת 2011, כאשר מיקרונזיה הייתה אחת מהמדינות הבודדות בעולם, אשר גיבו את עמדתה של ישראל וסירבו להכיר בקיומה של מדינה פלסטינית.
התמיכה המיקרונזית בישראל באה לידי ביטוי פעם נוספת בשנת 2012, במסגרת ההחלטה שהתקבלה בעצרת האו"ם לקרוא לישראל לאפשר לפקחי הגרעין של האו"ם גישה למתקניה הגרעינים. בהצבעה זו מיקרונזיה התנגדה להחלטה, לצד ישראל וארבע מדינות נוספות, וזאת לעומת רוב מוחץ של 174 מדינות שתמכו בהחלטה.
קיריבטי.
יחסי ישראל–קיריבטי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת ישראל לבין הרפובליקה של קיריבטי.
היחסים שבין הרפובליקה של קיריבטי לבין מדינת ישראל כוננו בשנת 1984, כחמש שנים לאחר הכרזת עצמאותה של האחרונה מן הממלכה המאוחדת.
בעת ההצבעה באו"ם על הפיכת הרשות הפלסטינית למדינה משקיפה באו"ם (החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם) בחרו נציגי קיריבטי להיעדר מן ההצבעה ולא לנקוט עמדה בסכסוך הישראלי–פלסטיני.
קיריבטי היא אחת מ-48 המדינות (ביניהן ישראל) שלא מכירות במדינה פלסטינית.
ג'ון ל. סהון
ג'ון לסטר סהון (באנגלית: John Leicester Sehon; 9 ביוני 1862 – 18 במאי 1913) היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית בקליפורניה וראש עיריית סן דייגו.
ביוגרפיה.
סהון נולד ב-9 ביוני 1862 באטלנטה, ג'ורג'יה. הוא שירת בצבא כקפטן. סהון נבחר למועצת העיר וקבע מסלול עצמאי כחבר מועצה. בשנת 1905, רצון בקרב מצביעי סן דייגו להחליף את השלטון גרם להם להביס את המועמד הרפובליקני ולבחור את קפטן סהון, מהקואליציה הדמוקרטית והעצמאית, כראש עיריית סן דייגו, קליפורניה, תפקיד בו שימש עד שנת 1907. בבחירות אלה הביס את ארגון "סיטי-בוס" של צ'ארלס ס. הרדי, סוחר מצליח ומנהיג הארגון הפוליטי החזק ביותר בעיר אי פעם.
במהלך מסע הבחירות שלו, הדגיש סהון את הרעיון שהציבור הוא הבעלים של אספקת המים והיה מוביל ברפורמות בשירותו הקודם במועצת העיר. במהלך הקמפיין, עלתה מחלוקת בשאלה האם קצין בצבא בדימוס יכול להתמודד באופן חוקי למשרד אזרחי. רק כדי לוודא שלא תהיה בעיה, סרן סהון נעלם לאחר שנבחר, כך שלא ניתן היה להגיש לו ניירות משפט. רגע לפני חצות כשהחלה כהונתו הוא התגנב ללשכת ראש העיר והכריז על עצמו כראש העיר. בהליכי משפט שהתקיימו לאחר מכן, פסק בית המשפט העליון של המחוז נגד ראש העיר, אך פסק דינו התהפך על ידי בית המשפט לערעורים ובית המשפט העליון בקליפורניה.
בעודו ראש העיר, הטיל וטו על ההצעה להעניק לחברת "מי ההרים של דרום קליפורניה" מונופול על אספקת המים לסן דייגו. ג'ון ד. ספריקלס, מבעלי חברת הסוכר הקרויה על שמו, שפך כסף על הבחירות למועצת העיר כדי לבטל את הווטו.
סהון היה מפקח המשטרה בעשור הראשון של המאה ה-20. לאחר קמפיין פומבי נגד זנות מצד אזרחים בולטים רבים, בנובמבר 1912 הוציא סהון את הצו שמטרתו לסגור את "מחוז סטינגרי". הוא נפטר בסן דייגו ב-18 במאי 1913 ונקבר בבית העלמין של הר הופ.
חואן גבריאל ואסקס
חואן גבריאל ואסקס (נולד בבוגוטה ב-1 בינואר 1973) הוא סופר, עיתונאי ומתרגם קולומביאני. הנחשב לאחד הסופרים החשובים ביותר באמריקה הלטינית הפועלים כיום. הוא מחברם של שבעה רומנים, שני כרכים של סיפורים ושני ספרי מאמרים ספרותיים, כמו גם מאות עמודי פרשנות פוליטית. הרומן שלו "קול הדברים הנופלים", שפורסם בספרדית בשנת 2011, זכה בין היתר בפרס אלפגוארה (Alfaguara) ובפרס הספרות הבינלאומי של דבלין לשנת 2014. בשנת 2012, לאחר שש עשרה שנה בפריז ובברצלונה, חזר לבוגוטה. ספריו פורסמו ב-28 שפות.
ביוגרפיה.
ילדותו ולימודיו בבוגוטה.
ואסקס נולד לאלפרדו ופאני ואסקס, שניהם עורכי דין. הוא החל לכתוב כבר בגיל צעיר, ופרסם את סיפוריו הראשונים במגזין בית ספר בגיל שמונה. בשנות ההתבגרות שלו החל לקרוא בין סופרים לטינו-אמריקאים של דור הבום הלטינו-אמריקאי: גבריאל גרסיה מרקס, מריו ורגס יוסה וקרלוס פואנטס, בין היתר.
בשנת 1990 החל ואסקס ללמוד משפטים באוניברסיטת דל רוסאריו. האוניברסיטה ממוקמת במרכז העיר בוגוטה, מוקפת ברחובות ובאתרים היסטוריים בהם מתרחשים הרומנים של ואסקס. במהלך לימודי התואר במשפטים הוא קרא בזריזות את חורחה לואיס בורחס וחוליו קורטאסר, יצירות של מחברים אחרים באמריקה הלטינית, ולמד את יצירותיהם של ג'יימס ג'ויס ווירג'יניה וולף. הוא סיים את לימודיו בשנת 1996 בתזה שכותרתה "נקמה כאב-טיפוס משפטי באיליאדה", שפורסם מאוחר יותר על ידי האוניברסיטה. עד שקיבל את התואר כבר החליט להמשיך בקריירה כסופר
בפריז (1996-1998).
ימים ספורים לאחר קבלת התואר נסע ואסקס לפריז, ללימודי תואר שני בספרות אמריקה הלטינית בסורבון, אך מעולם לא סיים אותם. הוא הצהיר כי היו סיבות ספרותיות מאחורי הבחירה בפריז, עיר המקושרת במוחו ליצירתם של סופרים גולים שהיו חשובים לו: ורגס לוסה, קורטזר, ג'ויס. אך הייתה גם סיבה נוספת לעזוב את קולומביה: האלימות ואקלים של פחד שרווחו במדינה מאז שנות השמונים.
בפריז סיים ואסקס את הרומן הראשון שלו, פרסונה (1997). זהו רומן קצר המתרחש בפירנצה; ניכרת בו ההשפעה של המודרניזם, ובמיוחד וירג'יניה וולף, אליה תמיד הרגיש וואסקס קרוב מאוד. הוא נטש את כתיבת התזה ב-1999 כדי להתרכז בכתיבה. וסיים את הרומן השני שלו, אלינה סופליקנטה.
ואסקס הביע שוב ושוב את חוסר שביעות רצונו משני ספריו הראשונים, שנראים בעיניו כיצירות של חניך. הוא סירב להוציא אותם מחדש לאחר פרסומם הראשוני. שניהם רומנים קצרים באווירה אינטימית, אך יש להם מעט מאוד משותף. הוא אמר כי עוד לפני שפרסם את אלינה סופלינטה, חוסר שביעות הרצון שחש מהיצירות לאחר שהושלמו הביא אותו למשבר עמוק. הוא עזב את פריז בתחילת 1999 וחיפש מקום להמציא את עצמו מחדש.
בין ינואר לספטמבר 1999 התגורר בעיירה קטנה באזור הארדנים בבלגיה. שם, בביתם של זוג מבוגר, בילה תשעה חודשים בכתיבה.
בברצלונה (1999-2012).
בספטמבר 1999 התחתן ואסקס עם מריאנה מונטויה. הם התיישבו בברצלונה.
בשנת 2000 החל ואסקס לעבוד כעורך במגזין "לטראל" (Lateral), כתב עת עצמאי בברצלונה שהתפרסם בין השנים 1994-2006. בהנחייתו של יוצא הונגריה, מיהלי דס, הפגיש המגזין דור של סופרים חדשים, כמו הסופר הצרפתי מתיאס אנארד. ומבקר התרבות הקטאלוני ג'ורדי קאריון. הסופר הצ'יליאני רוברטו בולניו היה קשור גם הוא למגזין.
בזמן שעבד ב-"לטראל" כתב ואסקס סדרת סיפורים קצרים על פי קורותיו במהלך השנים שבילה בצרפת ובבלגיה. אוהבים ביום כל הקדושים פורסמו בקולומביה באפריל 2001; אף על פי שהוא התקבל היטב, ועורר השוואות לריימונד קארבר וחורחה לואיס בורחס, המבקרים הופתעו מהעובדה שסופר קולומביאני צריך לכתוב ספר עם דמויות בלגיות או צרפתיות. הביקורות המעטות שהופיעו בספרד שיבחו את "הדקויות של מספר מרכז אירופי" ודנו בהשפעה בו זמנית של בורחס והמינגווי. ואסקס מחשיב את המאהבים ביום כל הקדושים כספרו הבוגר הראשון.
החזרה לבוגוטה (2012).
בשנת 2012, לאחר שש-עשרה שנה באירופה, חזר ואסקס עם משפחתו לקולומביה. בשנה שלאחר מכן היה עבד באוניברסיטת סטנפורד, בקליפורניה, ארצות הברית. שם סיים את הרומן הקצר "מוניטין, סיפורו של קריקטוריסט פוליטי". הספר פורסם באפריל 2013 וזכה בפרס האקדמיה המלכותית הספרדית ובפרמיו קאזה דה אמריקה לטינה דה ליסבואה, בין היתר. לאחר פרסום בארצות הברית, The New York Review of Books כינה אותה "העבודה הנבונה והמשכנעת ביותר" של ואסקס.
פרויקט מינרט