הצריכה אנרגטית המומלצת כדי לענות על דרישת הגוף בתקופת ההיריון היא להוסיף 340 קק"ל ליום במהלך הטרימסטר השני ו 452 קק"ל ליום במהלך הטרימסטר השלישי. גם הדרישה למיקרו-נוטריינטים עולה, כגון ברזל, חומצה פולית וויטמין C. בהשוואה להמלצה, הצריכה האנרגטית של נשים עם בולימיה נרבוזה פעילה בהריון גבוהה יותר וצריכת המיקרו-נוטריינטים נמוכה יותר.
בהשוואה לנשים ללא הפרעת אכילה, נשים עם בולימיה נרבוזה צורכות:
סיבוכים של בולימיה נרבוזה במהלך ההיריון.
השלכות רפואיות.
אצל נשים בולימיות שנכנסות להיריון וממשיכות בסימפטומים ובהתנהגויות הקשורים להפרעה נמצא סיכון יתר להפלות, היפראמזיס (הקאות יתר בהיריון) וניתוח קיסרי. בנוסף, נשים בולימיות בתקופת ההיריון עלולות לסבול מחוסר איזון כימי, התייבשות ואי סדירות בקצב הלב.
בולימיה פעילה בהיריון יכולה גם ליצור הפרעות אצל העובר:
יהדות ארצות הברית
יהדות ארצות הברית היא הקהילה היהודית הגדולה ביותר בתפוצות. המונה בין 7.5 מיליון יהודים ל-8 מיליון אם כוללים גם אנשים שרק אחד מהוריהם יהודי. הקהילה היהודית בארצות הברית מגוונת ומחולקת בין זרמי היהדות השונים. מרבית יהודי ארצות הברית הם צאצאי מהגרים אשכנזים מאירופה שהגיעו אל "העולם החדש" בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. ארצות הברית הייתה המדינה הראשונה בעולם שהעניקה, כבר בסוף המאה ה-18, שוויון זכויות מלא ליהודים.
היהודים השתלבו היטב בחברה האמריקנית מכמה סיבות:
היסטוריה מוקדמת.
התקופה הקולוניאלית וראשית ארצות הברית.
יהודים החלו להגר למושבות הקולוניאליות באמריקה כבר במאה ה-16 עם התחלת ההתיישבות "הלבנה" ביבשת החדשה. מדובר בעיקר באנוסים מספרד, שהיתרונות הכלכליים בעולם החדש קרצו להם למרות אימת האינקוויזיציה הקתולית. ואכן, הם נרדפו קשות במקסיקו ובפרו הספרדיות. בברזיל הפורטוגזית האינקוויזיציה הייתה פחות אכזרית וגם שם קמה קהילת אנוסים, שמצבם שפר כאשר ההולנדים כבשו את מחוז פרנמבוקו והעיר רסיפה. ההולנדים היו היחידים, בתקופה זו, שאפשרו לאנוסים להופיע כיהודים באורח גלוי והאנוסים נהרו לאזורים שהיו בשליטתם. ברסיפה אף הוקמה קהילה בשם "צור ישראל". אך, ב-1654 הסתיימה התיישבות מוצלחת זו עם כיבוש העיר מחדש על ידי הפורטוגזים ואנשי הקהילה נמלטו והתפזרו לכל עבר.
ב-22 באוגוסט 1654, יהודי בשם יעקב ברסימסון הגיע מהולנד עם קבוצת מהגרים שנשלחה על ידי חברת הודו המערבית ההולנדית לנמל הולנדי בשם ניו אמסטרדם, לחופה המזרחי של צפון יבשת אמריקה. בסמוך לכך בתחילת חודש ספטמבר 1654, 23 יהודים ובהם 13 ילדים שנמלטו מרסיפה הגיעו באונייה לחופי ניו אמסטרדם. גם אשר ליוויי הגיע באותה עת, וייתכן שהיה חלק מאותה קבוצה בת 23 נפש. למרות קשיי הקליטה, מאחר שהיו חסרי כל, והתנגדות המושל ההולנדי פיטר סטויווסנט להקמת יישוב קבע עבורם, הם התיישבו במקום, בעיקר הודות להתערבותם של יהודים הולנדים אמידים בחברת הודו המערבית ההולנדית, שהייתה הבעלים החוקיים של המושבה. היהודים קיבלו על עצמם לדאוג לנצרכים שבהם, קיימו בצנעה את אורח החיים היהודי וזכויותיהם הכלכליות היו מוגבלות. זו הייתה ראשית ההתיישבות היהודית בצפון אמריקה. ב-1664 נכבשה ניו אמסטרדם על ידי הבריטים ושמה שונה לניו יורק. עד סוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 היגרו לארצות הברית צאצאי גולי ספרד ופורטוגל שבאו מברזיל (גם הם נחשבים למיעוט בתוך החברה היהודית שהיגרה לארצות הברית באותן שנים), הולנד ואנגליה וכן מעט מיוצאי אשכנז (גרמניה בעיקר) שבאו ישירות מארצם או דרך אנגליה ואף היו נחשבים ל"רוב". ההערכה היא כי בשנת 1700, לערך, היו בסך הכל כמאה יהודים מתוך כמאה אלף תושבים, שאכלסו את המושבות הבריטיות העתידות להקים את ארצות הברית.
מספר גלי הגירה של יהודים משמעותיים עיצבו את החברה היהודית בארצות הברית והן, גל ההגירה הספרדי - התיישבות יהודית בארצות הברית - רוב ההגירה הייתה ממוצא אשכנזי, אך היה גם מיעוט בתוך המיעוט היהודי, שנקרא מיעוט יהודי ספרדי (במאה ה-17 עד אמצע המאה 18). גל ההגירה הגרמני - המשך הגירת יהודי אשכנז באותן תקופות של הגירת הגל הספרדי. גל ההגירה המזרח אירופאי- גל היהודים שעלו בתקופת מלחמת העולם השנייה עקב פרוץ המלחמה והמצב ששרר במזרח אירופה במגוון היבטים: אנטישמיות, כלכלי, פוליטי וחברתי. והגלים העלו ביססו את החברה האמריקאית כלל עקב הגירת אנשים משכילים החברה פרחה והתקדמה, בנוסף זה סייע ליהודים משאר העולם להגר לאמריקה בתקופת מלחמת העולם השנייה עקב כך ששאר היהודים בעולם ידעו שארהב לא אנטישמית ושיש כבר חברה יהודית והם אינם לבד. בשנות השבעים החל גל הגירה המוני מברית המועצות הנמשך עד לקריסת ברית המועצות ב-1991. בנוסף, מספר גבוה של יהודים היגרו לארצות הברית מישראל. קשה להגדיר את ההגירה מישראל כגל הגירה, אך מספרם של יהודי ארצות הברית שהגיעו לארצות הברית מישראל או שהוריהם הגיעו מישראל עומד על מאות אלפים.
ב-1740 הוציא הפרלמנט הבריטי את חוק ההתאזרחות (Naturalization Act) שאיפשר לכל היהודים היושבים במושבות בריטניה ביבשת אמריקה להפוך לאזרחים. החוק לא נועד רק ליהודים ואיפשר גם להוגנוטים להתאזרח. על מנת לקבל אזרחות היה על המועמד להוכיח ישיבה של שבע שנים ברציפות במושבה. החוק קבע כי יהודים לא חייבים להשתמש בנוסח השבועה הכולל את המשפט "לפי אמונתי האמיתית כנוצרי", ובכך איפשר ליהודים לשאת שבועה שלא נגדה את אמונתם. חוק זה הקדים את אפשרויות ההתאזרחות של יהודים באנגליה עצמה. בין 1740 למלחמת העצמאות האמריקאית התאזרחו על סמך חוק זה כ-200 יהודים, רובם בג'מייקה שהייתה מושבה מאז 1670.
היישוב היהודי מנה בערך 2000 איש בסוף המאה ה-18, כשהוקמה ארצות הברית, מתוך אוכלוסייה כללית של כשני מיליון. הם היו מרוכזים בעיקר בניופורט, ניו יורק, פילדלפיה וצ'ארלסטון. ב-1733 הוקצתה ספינה נפרדת ליהודים עניים מלונדון, במסגרת משלחת מאורגנת מטעם נדבנים בריטים, שהתיישבה בג'ורג'יה. כך, עם סיום התקופה הקולוניאלית ולפני הכרזת העצמאות של ארצות הברית, קמה קהילה יהודית נוספת גם בסאוואנה. ככלל, מצבם הכלכלי היה טוב ואצל חלקם אף מצוין. הם עסקו במגוון תחומים - מסחר טבק ועד גידול קני סוכר.
מבחינה חוקית וחברתית לא התעוררו כמעט בעיות. בעקבות the British Naturalization Act of 1740 יהודים שהתגוררו לפחות 7 שנים במושבה יכלו לקבל אזרחות וקיבלו זכויות מלאות וקיימו קשרים חברתיים עם שכניהם. היהודים התערו בחיים הכלכליים והמדיניים ואיישו משרות אזרחיות וצבאיות (עוד במלחמת העצמאות חלקם השתתפו כקצינים וחיילים). ההשתלבות הביאה לנישואי תערובת רבים כך שילדי המהגרים חונכו ליהדות באופן מצומצם ביותר (רק בבית הכנסת ולא במוסדות חינוך). בנוסף לכך דלילות אוכלוסיית היישוב - הפיזור בשטח ומספר היהודים המועט - הביאו להיטמעות רבים מהיהודים.
העיר צ'ארלסטון מקרוליינה הדרומית ראויה להתייחסות מיוחדת. מסתבר כי בשנת 1800 נמצאה בה הקהילה היהודית הגדולה ביותר במדינה החדשה. מתוך 2500 יהודים בכל רחבי המדינות המייסדות של ארצות הברית (שלוש עשרה המושבות) הקהילה בצ'ארלסטון מנתה כ-500 יהודים, בעוד שבכל קרוליינה הדרומית התגוררו כאלף יהודים. זאת, לעומת קהילות ניו יורק ופילדלפיה, שמנו יחדיו פחות מאלף יהודים. הדבר נבע מסובלנותן היחסית של קרוליינה הדרומית וצ'ארלסטון כלפיהם. הם הורשו לקיים את פולחנם הדתי בחופש מוחלט, לסחור, לרכוש אדמה, להוריש אדמה, להופיע כעדים בערכאות ולהצביע. מצ'ארלסטון יצאו ג'ודה בנג'מין, שר בשורות הקונפדרציה, בזמן מלחמת האזרחים; סוחר העבדים אברהם סייקסס; יוסף טוביאס, הסוחר ובעל האניות וג'ייקוב נ' קרדוזו, העיתונאי והתאורטיקן הכלכלי המפורסם. בצ'ארלסטון נולדה התנועה הרפורמית, שמקיפה כיום חלק נכבד מכל יהדות ארצות הברית.
הגירת יהודי גרמניה.
באמצע המאה ה-19 הגיע לארצות הברית גל הגירה חדש מגרמניה, פולין ומדינות מרכז אירופה, בדומיננטיות של יהודי גרמניה. הגל נמשך עד 1880 בקירוב.
ב-1840 היו בארצות הברית כ-15,000 יהודים מגרמניה, ב-1859 כ-50,000 וב-1869 כ-150,000. עד 1877 עלה מספר היהודים ל-229,087.
ב-1881 חיו כבר 300,000 יהודים בארצות הברית. בין השנים 1830–1889, 200,000 יהודים היגרו מגרמניה לארצות הברית.
כבר באמצע המאה הפכו המהגרים הללו לרוב על פני היהודים הוותיקים, יוצאי ספרד. המהגרים הגיעו מכיוון שהתייאשו מ"אביב העמים" שלא הצליח (מבחינת היהודים לפחות) ומהמגבלות החדשות בארצות מוצאם. מהגרים אלו עסקו בעיקר ברוכלות אך גם במלאכה בעיקר בענף ההלבשה. חלקם נדדו מערבה לצד החקלאים האמריקאים, וכך היישוב היהודי התפשט עד לסן פרנסיסקו - הוקמו קהילות בערים הגדולות שבארצות הברית, ובעיירות רבות התיישבה משפחה יהודית. עד מהרה הצטרפו למשפחה משפחות נוספות ונוצרו קהילות בכל רחבי ארצות הברית.
המהגרים החדשים השתלבו היטב הן בכלכלה - רבים היו סוחרים גדולים, בנקאים ותעשיינים - והן במדינה - במלחמת האזרחים, למשל, לחמו אלפי יהודים, רובם לצד הצפון. מבחינה דתית-פנימית המהגרים החדשים היו פחות אדוקים בדתם מהוותיקים וזאת בנוסף לפער החברתי-כלכלי ביניהם שהביא לקרע עמוק בין יהודי ארצות הברית. המהגרים החדשים הנהיגו רפורמות בדת, חלקן כאלה שהונהגו בארץ מוצאם עוד טרם צאתם, הקימו מוסדות שונים - בתי-חולים, מוסדות צדקה, "היכלות" לתפילה (כתחליף דמוי-נוצרי לבתי כנסת) ודאגו לחינוך יהודי ולשימור התרבות. הוקמו תנועות, ארגונים וכתבי-עת שמטרותיהם לאחד את היישוב ולקרבו לתרבות האמריקאית תוך שמירה על המסורת, או להדגיש את המוסר וההומניזם שביהדות.