חקירה ראשונית אודות נסיבות מותו הסתיימה בלא כלום. ב-24 ביוני 1971 הגישה אלמנתו של פינלי ערעור, דבר שהוביל לפתיחתה של חקירה נוספת, בראשה הועמד השופט ג'ררדו ד'אמברוזיו. פסק הדין של חקירת נסיבות מותו פורסם באוקטובר 1975, וקבע כי מותו לא היה בשל התאבדות או רצח, אלא כתוצאה מאיבוד שווי המשקל של ג'וזפה, כשכל החוקרים שלו זוכו מכל אשמה. בנוסף, קיבל ד'אמברוזיו את עדותם של החוקרים שטענו כי המפקח לואיג'י קלברזי לא היה נוכח בחדר בעת הנפילה. העד היחיד שלא מטעם המשטרה, האנרכיסט פסקוואלה ווליטוטי, שנכח גם הוא בתחנת המשטרה באותו הזמן, והוחזק בחדר הסמוך, הצהיר בשבועה כי ההפך הוא הנכון, וכי קלברזי היה דווקא נוכח בחדר בעת נפילתו של פינלי. ראש הלשכה המדינית של מטה המשטרה במילאנו, אנטונינו אלגרה, טען בדו"ח הראשוני ב-16 בדצמבר, כי קלברזי היה נוכח בחדר כאשר פינלי נפל. אך לאחר מכן שינה את גרסתו וטען כי קלברזי היה במשרדו בעת הנפילה.
שמו של פינלי טוהר מאז מההאשמות באחריות לטבח בכיכר פונטנה, ובמקומו הואשמו שלושה פעילים מקרב התנועה הנאו-פשיסטית "סדר חדש" (Ordine Nuovo) שנעצרו ב-1972, אך משפטם נגמר בזיכוים המוחלט.
ב-2001, הורשעו שלושה פעילים אחרים מקבוצה זו במעשה הטבח, אך שלוש שנים לאחר מכן, גם הם זוכו.
כך מעולם לא נמצאו ולא הורשעו אשמים במעשה. עם זאת, פעיל נאו-פשיסטי בשם קרלו דיג'יליו הודה בפני המשטרה על מעורבותו בהכנת הפיגוע, אך בשל תרומת המידע לא הועמד לדין.
באמצע שנות ה-90 טען דיג'יליו כי קיבל מסר סודי מפעיל נאו-פשיסטי אחר בשם דלפו זורצי, ובו הודה בפניו כי הוא זה שהניח באופן אישי את אותה פצצה בבנק בכיכר פונטנה. זורצי, שעבר ליפן ב-1974, קיבל אזרחות יפנית שמעניקה לו חסינות ומונעת את הסגרתו לידי הרשויות באיטליה.
ההתנקשות בקלברזי.
הטענה כי קלברזי לא נכח בעת נפילתו של פינלי לא התקבלה כלל על ידי חוגי השמאל והחוגים האנרכיסטיים, בעיניהם הוטלה עליו האחריות הישירה והאשמה המרכזית במותו של פינלי. בשנים שלאחר הרצח קלברזי היה יעד לקמפיין נרחב נגדו. מאות פעילים ואינטלקטואלים איטלקים (ביניהם המשורר ובמאי הקולנוע נלו ריזי (Nelo Risi), התסריטאי ובמאי הקולנוע אליו פטרי (Elio Petri) וחתן פרס נובל דריו פו, שכתב מחזה בהשראת סיפורו של פינלי) חתמו על מכתב פומבי שדרש להעמיד את קלברזי לדין.
ב- 17 במאי 1972 בשעה 9:15 בבוקר, כאשר קלברזי התקרב אל מכוניתו בדרכו לעבודה נורו לעברו שתי יריות אקדח והוא נהרג.
ב-1988, לאונרדו מרינו, מי שהיה איש תנועת שמאל רדיקלי חוץ פרלמנטרית בשם "מאבק מתמיד" (Lotta Continua), טען כי מצפונו לא הניח לו להותיר את רצח השוטר קלברזי כתעלומה בלתי פתורה, וטען כי היה הנהג של מכונית המילוט של רוצחי קלברזי, עוד הוסיף כי מי שלקח איתו חלק בביצוע הרצח היה אובידיו בומפרסי, גם הוא איש "לוטה קונטינואה" ומי שהיו אחראים על תכנונו היו אדריאנו סופרי וג'ורג'ו פייטרוסטפני, מנהיגי התנועה.
סופרי הואשם על ידו כמי שנתן את הפקודה לביצוע הרצח בשם הארגון. ארבעתם הועמדו לדין והורשעו. מרינו נידון ל-11 שנות מאסר בעוון היותו נהג רכב המילוט, בומפרסי, פייטרוסטפני וסופרי נידונו ל-22 שנות מאסר כל אחד. כדי להימנע ממאסר, ברח פייטרוסטפני מאיטליה והפך לפליט בצרפת. סופרי טען כי כל עדותו של מרינו באשר למעורבותו ברצח היא שקר וכי מעולם לא נתן את ההוראה לרצוח את קלברזי, על אף שביקר אותו קשות מעל דפי ביטאון התנועה.
סופרי הגיש שלושה ערעורים על העונש, אך כולם נדחו על ידי בית המשפט
קרקוף
קרקוף היא פעולת הסרת הקרקפת או חלק ממנה מראשו של אדם חי או מת. מטרות המעשה הן שונות. לעיתים זה כדי לספק הוכחה לניצחון ותעוזת הלוחם. במקרים אחרים המניע הוא כלכלי: הלוחם מקבל תשלום עבור כל אדם שהוא הורג. הקרקפת היא הוכחה למותו של האדם.
קרקוף מתקשר פעמים רבות לעימות האלים בצפון אמריקה. בחלק מהמקרים שילמו באזורים אלו עבור קרקפות אינדיאניות. בניגוד לאמונה הרווחת, קרקוף לא היה נהוג בקרב כלל האינדיאנים.
קיטבג
קִיטְבֶּג (מהז'רגון הצבאי הבריטי: Kitbag; על פי האקדמיה ללשון העברית: שַׂק חֲפָצִים) הוא שק או תיק עשוי בד או אריג עבה, בצורת גליל, אשר נקשר מצידו האחד. בישראל משמש בעיקר לתיאור שק חפצים אישיים המשמש חיילים, אולם, באופן כללי, משמש גם לנשיאת ציוד ספורט ומחנאות. בעבר היו כלל החיילים מקבלים קיטבג ("א") עם גיוסם בבקו"ם ובמידת בצורך קיטבג נוסף ("ב") בבסיס בו הם משרתים. כיום חיילים קרביים מקבלים בבקו"ם תיק מסוג "צ'ימידן" (על פי האקדמיה ללשון העברית: צִיּוּדָן).
שאלת קיטבג.
שאלת קיטבג היא ביטוי סלנג צה"לי המתאר שאלה שהתשובה עליה ברורה מראש וכן שהשואל יינזק מעצם הצגת השאלה. הביטוי חדר לסלנג עברי גם מחוץ למסגרת הצבא. מקורו של הביטוי הוא מצב כאשר חיילים שקיבלו פקודה לנוע ממקום למקום שאלו את מפקדיהם אם עליהם לקחת עמם את שק הציוד האישי ("קיטבג"), והתשובה הייתה, כמובן, שיש לקחתו.
אדוארדו מנג'רוטי
אדוארדו מנג'רוטי (באיטלקית: Edoardo Mangiarotti; 7 באפריל 1919 - 25 במאי 2012) היה סייף איטלקי שהתמחה בדקר וברומח. אלוף אולימפי בעל 13 מדליות, מהן 6 זהב. אלוף עולם בעל 26 מדליות, מהן 13 זהב. הוא מדורג במקום הרביעי מבין כל הספורטאים בכל הזמנים, במספר המדליות האולימפיות שצבר. הוא הסייף שצבר את מספר המדליות הרב ביותר בהיסטוריה, כולל את המשחקים האולימפיים ואת אליפויות העולם (39 מדליות בסך הכל). הוא זכה במדליה בכל התחרויות האולימפיות שבהן השתתף למעט תחרות אחת.
ביוגרפיה.
מנג'רוטי נולד ברנאטה שבמחוז לומברדיה, למשפחת סייפים מפורסמת. אביו ג'וזפה, אלוף איטליה 17 פעמים וסייף אולימפי בדקר (לונדון 1908). אביו תכנן כך שגרם לו להשתמש בידו השמאלית, במקום ידו הימנית הטבעית. אחיו הבכור דריו, אף הוא אלוף עולם שזכה במדליית זהב באליפות שנערכה בקהיר, מצרים בשנת 1949 בתחרות דקר אישית, בעל 9 מדליות עולמיות, מהן 5 זהב ואלוף אולימפי בעל 3 מדליות אולימפיות, מהן 1 זהב. מריו אחיו הצעיר זכה אף הוא במדליית כסף באליפות העולם בתחרות דקר קבוצתית.
תחילת הקריירה, במדליית זהב אולימפית.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה מנג'רוטי, בהיותו בן 17, במדליית זהב בתחרות דקר קבוצתי.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה מנג'רוטי ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף בתחרות דקר קבוצתי ובתחרות רומח קבוצתי. מדליית ארד בתחרות דקר אישי.
אולימפיאדת השיא.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה מנג'רוטי ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב בתחרות דקר אישי ובתחרות דקר קבוצתי, מדליות כסף בתחרות רומח אישי ובתחרות רומח קבוצתי.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה מנג'רוטי ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב בתחרות דקר קבוצתי ובתחרות רומח קבוצתי. מדליית ארד בתחרות דקר אישי. נוסף לכך סיים במקום 18 ברומח אישי.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה מנג'רוטי בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בתחרות דקר קבוצתי ומדליית כסף בתחרות רומח קבוצתי ובכך הפך באותה העת לספורטאי המעוטר ביותר בכל הזמנים במשחקים האולימפיים עם 13 מדליות, לאחר ששבר את שיאו של האתלט פאבו נורמי מפינלנד (12 מדליות) מאמסטרדם 1928. שיא זה החזיק מעמד עד לטוקיו 1964 שבה שברה את השיא המתעמלת לריסה לטינינה מברית המועצות עם 18 מדליות, שיא שנישבר רק בלונדון 2012 על ידי השחיין מייקל פלפס מארצות הברית (22 מדליות).
בשנת 2012 נפטר מנג'רוטי בגיל 93 במילאנו.
על השאלה היהודית
גלוב (אוניית לווייתנים)
גְּלוֹבּ (באנגלית: Globe) הייתה אוניית לווייתנים מננטקט, מסצ'וסטס, שפעלה בין 1815 ל-1828. היא מפורסמת בשל המרד שפרץ על סיפונה ליד האי טבואאראן באוקיינוס השקט ב-1822.
המרד באונייה.
"גלוב" הייתה אונייה לציד לווייתנים בבעלות ס. מיצ'ל (C. Mitchell &amp; Co) מננטקט, שהושקה ב-1815. ב-22 בדצמבר 1822 יצאה "גלוב" למסע ציד באוקיינוס השקט. צוותה מנה 21 איש בפיקודו של קפטן תומאס וורת'. לאחר שלל מוצלח בשדות ציד הלווייתנים ליד יפן, הגיעה "גלוב" אל הונולולו כדי להצטייד מחדש במזון ובמים. כאן נטשו את האונייה שישה מלחים ואחד פוטר. קפטן וורת' גייס שבעה אנשי צוות חדשים, שארבעה מהם (סיילס פיין, ג'ון אוליבר, ויליאם המפריז וג'וזף תומאס) מילאו תפקיד מרכזי במרד.
ב-26 בינואר 1824, ליד האי פנינג, 900 מייל דרומית לאיי הוואי, פרץ מרד באונייה. את המרד הצית סמיואל ב. קומסטוק, הגאי-סירה בן 22, ובמהלכו הרגו המורדים את קפטן וורת' ושלושה קצינים נוספים. זמן קצר אחר כך האשימו המורדים את ויליאם המפריז, אחד מחבריהם למרד, במזימה להשתלט על האונייה. הוא נשפט על ידי חבריו ונתלה.
ב-14 בפברואר 1824 השיטו המורדים את האונייה אל אטול מילי. קומסטוק, מנהיג המרד, השתעשע ברעיון להקים לעצמו ממלכה במקום זה. פיין ואוליבר ושני מלחים נוספים, שחשדו כי קומסטוק מתכוון להשמיד את האונייה ולהיפטר מאנשי צוותה, ירו בקומסטוק והרגוהו. הם שלחו את ג'ילברט סמית, הגאי-סירה, כדי לשמור על האונייה, אך באווירה החשדנית ששררה שיקולם הוכח כמוטעה. סמית' וחמישה אנשי צוות נוספים ניתקו את חבל העוגן והפליגו כשהם מותירים מאחור את פיין ואוליבר ושאר המורדים. "גלוב" הגיעה אל ולפראיסו בצ'ילה, שם הושמו אנשי צוותה במעצר על ידי הקונסול האמריקני מייקל הוגן. האונייה שבה אל ננטקט בנובמבר 1824 תחת פיקודו של קפטן קינג וכשג'ילברט סמית ממלא בה תפקיד של רב חובלים.