בחורף, הפרווה היא בדרך כלל בצבע אפור מלוכלך-חום או אפור מלוכלך. שערות הרעמה בצבע אפור בהיר או לבן בבסיס וחום או חום כהה בקצוות. הצוואר כהה, חום אפרפר, חום-אפור או שחור, ואילו החלק העליון של הראש והלחיים בצבעים בהירים יותר. האוזניים כמעט שחורות. נקודה שחורה גדולה קיימת בקדמת הצוואר והיא מופרדת מהסנטר על ידי פרווה בהירה. פרווה כהה עולה מהאגפים העולים לחלק האחורי של הלחיים. המשטח הפנימי והחיצוני של הרגליים הקדמיות מכוסים בכתמים כהים קטנים ופסים רוחביים. לאגפים ארבעה פסים אנכיים כהים ושורות של כתמים מפוזרים. המשטח החיצוני של הירכיים כולל 3–4 רצועות כהות אנכיות או אלכסוניות מובחנות המתמזגות לפסים רוחביים בחלק התחתון של הרגליים. קצה הזנב שחור עם גוון תחתון לבן.
וריאציות גאוגרפיות.
בעבר הוצעו חמישה תת-מינים של הצבועים המפוספסים באפריקה ובאסיה:
החל משנת 2005, לא מוכרים תת-מינים של הצבוע המפוספס. עם זאת, הצבוע המפוספס הוא בכל זאת בעל חיים בעל תפוצה גאוגרפית נרחבת. לצבועים בחצי האי ערב יש רעמה בגב שחורה מודגשת, כאשר שערות הגב האמצעיות מגיעות ל-20 ס"מ. צבע הבסיס של צבועים ערביים הוא אפור עד אפור לבנבן, עם תעלות אפורות כהות וצהובות צבעוניות מתחת לעיניים. לצבועים בישראל יש פרוות גב בצבע אפור ושחור מעורב, במקום להיות שחור בעיקר. הצבועים המפוספסים הגדולים ביותר חיים במזרח התיכון, אסיה הקטנה, מרכז אסיה ותת היבשת ההודית, ואילו אלה של מזרח אפריקה וחצי האי ערב הם קטנים יותר.
תפוצה ואוכלוסייה.
התפוצה ההיסטורית של הצבוע המפוספס כוללת את אפריקה מצפון לאזור סאהל כולל האזור, מזרח אפריקה דרומה לטנזניה, חצי האי ערב והמזרח התיכון עד לחופי הים התיכון, טורקיה, עיראק, קווקז (אזרבייג'ן, ארמניה, גאורגיה), איראן, טורקמניסטן, אוזבקיסטן, טג'יקיסטן, אפגניסטן (למעט האזורים הגבוהים יותר של ההינדו-כוש) ותת-היבשת ההודית. תפוצת המין כיום היא מטושטשת ברוב אזורי המחיה, מה שמצביע על כך שהוא מתקיים באוכלוסיות מבודדות רבות, בעיקר ברוב מערב אפריקה, רוב סהרה, באזורים במזרח התיכון, בקווקז ובמרכז אסיה.
עם זאת, לצבוע המפוספס יש תפוצה רציפה באזורים גדולים באתיופיה, קניה וטנזניה. התפוצה המודרנית שלה בפקיסטן, איראן ואפגניסטן אינה ידועה, עם אוכלוסייה גדולה למדי בהודו באזורים פתוחים בחצי האי דקאן. במהלך העימות האחרון באפגניסטן דווח על תצפיות תקופתיות במחוז קנדהאר אם כי לא היו מוחלטות.
נתוני האוכלוסיות במדינות שונות בעולם:
בישראל.
הצבוע המפוספס הוא הטורף הגדול בארץ והמין היחיד בארץ ממשפחת הצבועיים (אם כי עד לפני יותר מ-10,000 שנה עוד חי בארץ הצבוע הנקוד). כמו כן, אוכלוסייתו בישראל קטנה יחסית ומונה כ-100–170 פרטים בוגרים הנמצאים במצב מאוים וחיים בשטחים שאינם מיושבים, למעט מרומי החרמון ושטחי חולות נודדים. אף על פי שהצבועים בישראל התאוששו ברובם ממסע הרעלות הסטריכנין בשנים 1918–1948, והם מוגנים על ידי החוק, שמורות הטבע הנוכחיות בהן חיים הצבועים קטנות מכדי להבטיח אוכלוסיות המתרבות באופן רציף וסדיר.
כמו כן, הצבוע המפוספס בישראל חווה מספר איומים בניהם: הרעלות, ירי, פינוי פגרים של בעלי חיים גדולים (הגורמים להפחתת כמות המזון הזמין לצבועים) ודריסות, כאשר הדריסות מהוות את האיום החמור ביותר על הצבועים בישראל.
בעקבות היותו של הצבוע אוכל כול, בארץ היו מספר תצפיות של צבועים שצדו בין השאר צבי, בכר גמלים, גורי כלבים ועוד.
בנוסף, לצבוע המפוספס יצא שם רע בארץ, למרות שמעולם לא אירע מקרה של תקיפת אדם על ידי צבוע בארץ.
צבועה מפוספסת מפורסמת החיה בישראל והתפרסמה עקב נוכחותה במודיעין היא רותי שנדרסה למוות על כביש 443 בחודש יולי 2022.
אבולוציה.
ייתכן כי המין צבוע מפוספס התפתח מהמין "hyenas namaquensis" שחי באפריקה בתקופת הפלאוקן. מאובני צבוע מפוספס נפוצים באפריקה, רובם מאמצע תקופת הפליסטוקן ואפילו עוד מתקופת ווילפרנצ'יאן. מכיוון שמאובני צבוע מפוספס נעדרים מאזור הים התיכון, סביר להניח כי המין פלש מאוחר יחסית לאירואסיה, שככל הנראה התפשט מחוץ לאפריקה רק לאחר הכחדתם של הצבועים הנקודים מאסיה בסוף עידן הקרח האחרון. הצבוע המפוספס חי זמן מה באירופה בתקופת הפליסטוקן לאחר שהיה נפוץ במיוחד בצרפת ובגרמניה. הם חיו גם במונטמאורין, הולאברון בהונגריה, מערת פורנינה בפורטוגל ומערות ג'ניסטה בגיברלטר. גוף הצבוע המפוספס שחי באירופה היה דומה במראהו לזה שחי כיום, אך היה גדול יותר והיה דומה למדי לצבוע החום.
התנהגות חברתית.
התנהגויות חברתיות וטריטוריאליות.
הצבוע המפוספס הוא חיה לילית, אשר בדרך כלל עוזב את המאורה שלו עם תחילת החושך המוחלט, וחוזר לפני הזריחה. צבועים מפוספסים חיים בדרך כלל לבד או בזוגות, אם כי ידועים קבוצות של עד שבעה פרטים בלוב. בדרך כלל הם אינם בעלי חיים טריטוריאליים, כאשר טריטוריות של קבוצות שונות חופפים זה לזה לרוב. טריטוריות בסרנגטי נרשמו כ-44–72 קמ"ר, ואילו אחד בנגב חי בטריטוריה של 61 קמ"ר. כאשר הם מסמנים את הטריטוריה שלהם, הצבועים משתמשים בעיסה של הכיס האנאלי שלהם (המכונה חמאת צבוע) כדי לסמן בריח עשב, גבעולים, אבנים, גזעי עצים וחפצים אחרים. במפגשים אגרסיביים אחד עם השני הצבועים מדגישים את הכתם השחור בסמוך לחוליות בית החזה והמותניים. בזמן הלחימה הצבועים ינשכו בגרון וברגליים, אך נמנעים מנשיכת הרעמה המשמשת כאמצעי איתות. כאשר הם מברכים זה את זה, הם מלקקים את האזור האמצעי האחורי, מרחרחים אחד את השני, מחליקים את הכיס האנאלי שלהם או מכחכחים זה את זה בגרונם. המין אינו קולני כמו הצבוע הנקוד, וקולותיו מוגבלים לצחוק ויללות.
רבייה וגידול הצאצאים.
הצבוע המפוספס הוא בעל חיים מונוגמי, כאשר הזכר חי במאורה עם הנקבה, ועוזר לה לגדל ולהאכיל כאשר נולדים הגורים. עונת הרבייה משתנה בהתאם למיקום; בקווקז, הצבועים מתרבים בינואר-פברואר ואילו אלה בדרום-טורקמניסטן מתרבים באוקטובר-נובמבר. בשבי, הרבייה אינה עונתית. הזדווגות יכולה להתרחש בכל עת של היום, ובמהלכו הזכר אוחז בעור צוואר הנקבה.
תקופת ההיריון נמשכת 90–91 יום. גורי הצבוע נולדים עם פסים, עיניים עצומות ואוזניים קטנות. זאת בניגוד ניכר לגורי הצבוע הנקוד שנולדים כמעט מפותחים, אם כי עם פרוות שחורות ולא מנוקדות. עיניהם נפקחות אחרי 7–8 ימים, והם יוצאים מהמאורה לאחר כחודש. הגורים נגמלים בגיל חודשיים מההנקה ואז מוזנים על ידי בשר שמשיגים שני ההורים. עד הסתיו הגורים בגודל של מחצית גודלם של הוריהם.
בנוסף, בטבע הצבועים יכולים לחיות במשך 12 שנים, ואילו בשבי ידוע שהם הגיעו ל-23.
התנהגויות מגורים.
הצבוע המפוספס עשוי לחפור את מאורתו, אך הוא גם חי במאורות הנמצאות בסדקי סלע, מערות, תעלות סחף ומאורות שנחפרו בעבר על ידי דורבנים, זאבים, חזירי יבלות מצויים, ושנבובים. ניתן לזהות מאורות של הצבוע על ידי נוכחות עצמות בכניסותיהם. כמו כן, הצבוע מסתתר במערות, גומחות, בורות, סבך צפוף, קנים ועשבים במהלך היום כדי להתגונן מפני טורפים, חום או קור חורפי. גודל ומראה מאורות הצבוע משתנים בהתאם למיקום; בקאראקום פתחי המאורות בעלי אורך של 0.67-0.72 ס"מ והמאורות עצמן באורך של כ-4.15-5 מטר, ללא הרחבות רוחביות או חללים מיוחדים. לעומת זאת, מאורות הצבוע בישראל לדוגמה, הרבה יותר גדולות ורחבות ומגיעות לאורך של 27 מטר ומעלה.
תזונה.
הצבוע המפוספס הוא בעיקר אוכל נבלות הניזון בעיקר מפגרי חיות בשלבים שונים של פירוק, עצמות טריות, סחוסים, רצועות ומח עצם. הצבוע מוחץ עצמות ארוכות לחתיכות קטנות ובולע אותן, אם כי לפעמים עצמות שלמות נאכלות שלמות. הצבוע אינו בררן באוכל, אם כי הוא סולד מבשר נשרים. מדי פעם הצבוע יתקוף ויהרוג כל בעל חיים שהוא יכול להתגבר עליו. הוא צד את טרפו על ידי הורדתו למטה, תפיסת צלעותיו או מפשעותיו וגרימת פצעים אנושים על ידי קריעת הקרביים. בטורקמניסטן, המין תועד כניזון מחזירי בר, פראים, דורבנים וצבים.
שפע עונתי של פירות היצהרוניים הוא מקור מזון חשוב מאוד לצבועים באוזבקיסטן ובטג'יקיסטן, ואילו בקווקז מדובר בחגבים. בישראל הצבוע המפוספס ניזון מאשפה, גזר ופירות. במזרח ירדן, מקורות המזון העיקריים שלו הם פגרי סוסים ותאואי מים ואשפת כפר. הוצעה בעבר הטענה כי רק הצבועים הגדולים החיים במזרח התיכון, אסיה הקטנה, מרכז אסיה ותת היבשת ההודית תוקפים טרף גדול, ללא כל עדות לכך שקרוביהם הערבים והמזרח אפריקאיים הקטנים יותר עושים זאת. בגלל התזונה מבוססת פגרים של הצבוע, הוא דורש יותר מים כדי לשרוד מאשר מרבית אוכלי הבשר. כאשר אוכלים, הצבועים אוכלים עד אשר הם שבעים, אף כי צבועים עם גורים יעבירו מזון למאורות שלהם. בגלל הכמות הרבה של סידן בתזונת הצבוע, צואתו הופכת ללבנה במהירות רבה ונראית לעין ממרחקים ארוכים.
יחסים עם טורפים אחרים.
הצבוע המפוספס מתחרה בזאב האפור במזרח התיכון ובמרכז אסיה. עם זאת, במרכז אסיה חלק גדול מהמזון של הצבוע מגיע מפגרים שנהרגו על ידי זאבים. צבוע מפוספס דומיננטי יותר מזאב אחד, אך להקת זאבים יכולה להרחיק צבוע בודד מפגרים. בנוסף, ידוע כי שני המינים חולקים מאורות מדי פעם, ומקרים נדירים נצפים גם צבועים מפוספסים חיים בין להקות זאבים, כשכל אחד מהמינים איננה גורם לרעת השני. שני הטורפים עשויים להפיק תועלת מברית יוצאת דופן זו, מכיוון שלצבועים יש חושי ריח טובים יותר וכוח רב יותר, והזאבים עשויים להיות טובים יותר במעקב אחר טרף גדול.