ברוך קונפינו נולד בסופיה לבכורה בת אברהם דוד ויעקב ורכש השכלה תיכונית בעירו. בהמשך, החל בלימודי רפואה בצרפת ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הצטרף לצבא הבולגרי ושירת כרופא גדודי. לאחר תום המלחמה, השלים את לימודי הרפואה בפריז והתמחה באופתלמולוגיה. עוד במהלך לימודיו בסופיה הצטרף לתנועה הציונית במדינה והיה חבר תנועת מכבי. לאחר תום לימודיו השתלב בהנהגת התנועה הציונית, והיה חבר הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה ומחלקת החינוך מטעמה. ב-1923, נבחרו קונפינו, שאול מיזאן ובנימין ארדיטי כצירים מטעם יהדות בולגריה, לקונגרס הציוני ה-13 שנערך בקרלסבד, אך בפועל השתתפו בקונגרס רק ארדיטי ושמואל שטיינברג שהיה ממלא מקום ציר. ב-19 ביולי 1926 נערכה בפלובדיב הוועידה ה-16 של התנועה הציונית ובמהלך נבחר ברוך קונפינו ליושב ראש הוועד הארץ-ישראלי של התנועה. קונפינו נבחר לכהן כיושב ראש הוועד הארץ-ישראלי גם במהלך הוועידה הציונית ה-18, שנערכה בסופיה בינואר 1933. קונפינו כיהן כסגן יושב ראש אגודת הציונים הכלליים "תאודור הרצל" בסופיה.
בשנת 1924 נשא לאשה את דורה בת יצחק לוי.
מפעל ההעפלה הפרטי.
רקע כללי.
יהדות בולגריה הייתה ציונית באופייה ומשלהי המאה ה-19 עלו יהודים מבולגריה לישראל. פרוץ מלחמת העולם השנייה מחד והמגבלות שהטילו הבריטים על העלייה במסגרת הספר הלבן, הובילו להגברת המוטיבציה לעלייה בלתי ליגאלית. בנוסף, גדשו את ערי הדנובה פליטים שנמלטו מהאזורים הכבושים על ידי גרמניה, ובבולגריה עצמה אומצה בהדרגה מדיניות אנטי-יהודית, אשר אחד משיאיה היה "המסע לגירוש נתינים זרים" במסגרתו, באמצע ספטמבר 1939 גורשו מבולגריה 4,000 נתינים זרים, רובם ככולם יהודים אשר היו בעלי אזרחות זרה או מחוסרי נתינות. בעלי האזרחות התקבלו במדינותיהם, בעיקר יוון וטורקיה, ומחוסריה נותרו בשטח ההפקר במשולש הגבולות טורקיה-יוון-בולגריה, תוך שהם מותקפים בידי משמרות הגבול. לאחר לחץ כבד שהפעילה הקונסיסטוריה, הסכים מפקד המשטרה הבולגרית, הקולונל אטאנאס פאנטב להעביר את מאות המגורשים חסרי הנתינות לווארנה במטרה לשלחם על גבי ספינות מעפילים לארץ ישראל.
מפעל ההעפלה הפרטי.
החל מ-1938, פעל קונפינו במסגרת התנועה הציונית בבולגריה במטרה לארגן את בני הקהילה היהודית לעלייה המונית, אך נתקל בהסתייגות מחד ובקשיים פנימיים בשל המחלוקות הרבות בתוך התנועה מאידך. בינואר 1939 הגיע קונפינו לארץ ישראל ונועד עם נציגי המוסד לעלייה ב' והחלוץ. על מטרות מסעו קיימת מחלוקת בין היסטוריונים, בין גיבוש הסכמות רחבות לתחילתו של מפעל העלייה מבולגריה לבין מטרת מיצובו של קונפינו כאיש הקשר היחידי לנושא עלייה ב' מבולגריה וסיכול מינויים של אחרים לתפקיד זה. במהלך ביקורו הגיע לסיכומים הן עם נציגי המוסד לעלייה ב', אשר דרשו מסיבות פוליטיות לפקח על רשימת העולים וכן לשמור בסוד את דבר הסיכום עימם, והן עם אנשי הציונים הכלליים, עימם היה מזוהה פוליטית והותירו לקונפינו חופש פעולה. קונפינו ארגן שבע הפלגות של ארבע ספינות, אגיוס ניקולאוס ב', רודניצ'אר - ארבע הפלגות, ליברטאד והסלבדור. במסגרת זו הפליגו מבולגריה 2,662 מעפילים. המפעל שהיה שנוי במחלוקת, עמד בצל אסון טביעתה של הסלבדור.
במרץ 1939, לאחר שובו לבולגריה שכר את הספינה אגיוס ניקולאס אשר הפליגה ב-14 באפריל מבורגס ועליה 309 פליטים הונגרים. קונפינו הגיע בטיסה לישראל והמתין בבית-חנן לבא הספינה. בניגוד לתאומים המוקדמים, לא התקבל סיוע בהורדת העולים לחוף על ידי שליחי המוסד לעלייה ב'. בכרתים הועברו המעפילים למפרשית "קרליצה מריה" ועימה הפליגו לישראל. ב-18 במאי הגיעה הספינה לחוף שבין אל-מג'דל לעזה, יום למחרת ירדו המעפילים אל החוף ובהמשך נעצרו על ידי הבריטים והובלו לחיפה. אנשי המוסד לעלייה ב' מתחו ביקורת על קונפינו וטענו לניצול כספי של העולים, תוך שהם מתעלמים מהסיכומים המוקדמים.
קונפינו נעזר באָנְגֶל פָּאסְקָלֶב לו היו קשרים עם שירותי הביטחון הבולגריים והם נמשכו גם לאחר מלחמת העולם השנייה, עת כיהן פאסקלב כקצין מנגנון ביטחון הפנים הקומוניסטי "המיליציה העממית". קשריו אלו סייעו לעלייה ההמונית מבולגריה לישראל בין 1947 ל-1949. קונפינו שכר את שירותיו של אנטון פרודקין, שהיה קברניט, אנרכיסט ומרגל, שימש כקברניט בהפלגות הרודניצ'אר וסופו שהוצא להורג ב-1942 בעוון ריגול למען ברית המועצות. בקיץ 1939, רכש קונפינו אניית פחם ישנה בשם רודניצ'אר. הרודניצ'אר א' הפליגה מווארנה ב-28 ביולי 1939, ועל סיפונה 305 נוסעים הונגרים ובולגרים, רובם בני קהילת פלובדיב שהיו מחוסרי נתינות וצפויים לגירוש. הספינה עצרה מול חוף נתניה ומשם הפליגו העולים בסירות לחיפה, נעצרו על ידי השלטונות ואחר כך שוחררו. הרודניצ'אר חזרה לווארנה. בהמשך, הגיעו לעיר רוסה בבולגריה פליטים נוספים מהונגריה והם הועלו על הרודניצ'אר ב'. ב-2 בספטמבר 1939 הפליגה הספינה ועליה 371 מעפילים וב-15 בספטמבר הגיעה אל מול חופי תל אביב. ב-29 באוקטובר, הועלו 457 פליטים הונגרים ובולגרים פליטי "המסע לגירוש נתינים זרים", על הרודניצ'אר ג'. ב-14 בנובמבר, הגיעה הספינה אל מול חופי נתניה ונוסעיה ירדו בסירות והגיעו לחוף מבלי שהתגלו על ידי המשמרות הבריטיים. ב-25 בדצמבר 1939 הפליגה הרודניצ'אר בפעם האחרונה ועל סיפונה 505 מעפילים, אשר הגיעו לחופי ישראל ב-9 בינואר 1940.
הרודניצ'אר עגנה בנמל בראילה במטרה להוביל לארץ ישראל פליטים מברטיסלאבה, אך משרד החוץ הבריטי הפעיל לחץ כבד על ממשלת בולגריה להפסיק את ההפלגות וזו החרימה את הספינה. בחודשיים שעברו ממסעה הרביעי של הרודניצ'אר ועד החרמת הספינה, הפעיל אותה קונפינו להובלת עצים כדי לכסות את גירעונות המסעות הקודמים ולא הוציאה להפלגת העפלה נוספת. בראשית מרץ 1940 רכש קונפינו ספינת מפרש בשם "שיפקה", הסב את שמה ל"ליברטאד" וב-12 ביוני 1940 הפליגה כאשר היא דחוסה ב-380 מעפילים. ב-18 ביולי הגיעה המפרשית לנמל חיפה ונתפסה על ידי הבריטים. ב-3 באוגוסט 1940 פרסם קונפינו בביטאון ההסתדרות הציונית בבולגריה "השופר", את המאמר "הספינה הגיעה" ובו תגובתו להתקפות האישיות כנגדו על רקע מפעל ההעפלה הפרטי. במאמרו ציין כי הגירת היהודים מבולגריה היא יישום הציונות ותקף את חברי הקונסיסטוריה על שהם מתעלמים מהמציאות ועוצמים את עיניהם לנוכח המתרחש באירופה.
בתקופה זו סייע ברוך קונפינו לברטולד שטורפר שהיה ראש המרכז להגירת יהודים מטעמו של אדולף אייכמן, לרכוש שלוש ספינות ישנות שנשאו את השמות "פסיפיק", "מילוס" ו"אטלנטיק". הספינות שופצו במשך מספר חודשים, אחת מהן בנמל וארנה, בסיועו של קונפינו. לאחר השיפוץ הפליגו הספינות לארץ ישראל כשעל סיפונן 3,551 פליטים יהודים מגרמניה, צ'כוסלובקיה, אוסטריה ובולגריה. חלק מהעולים הועברו על ידי הבריטים לספינת הגירוש פאטריה, אשר פוצצה על ידי ההגנה.
אסון טביעת הסלבדור.
קונפינו רכש מפרשית נוספת בשם "צאר קרום" שתפוסתה המרבית 100 נוסעים והסב את שמה ל"סלבדור". הספינה חסרה ציוד הפלגה בסיסי ובכלל זה אמצעי בטיחות לנוסעים, ומנהל נמל וארנה סירב לאשר את הפלגתה, גם על רקע מצבה המבני הרעוע. הקונסיסטוריה היהודית, ועד קהילת סופיה, אגודת הציונים הכלליים "תאודור הרצל" ואף שגריר הממלכה המאוחדת לבולגריה ג'ורג' ויליאם רנדל ניסו למנוע את יציאת הספינה. ב-29 באוקטובר זומנו חברי הוועד הציבורי שטיפל בהפלגה לשימוע במליאת הקונסיסטוריה והותרו, לבל יסכנו את בטיחות הנוסעים. קונפינו עצמו לא הגיע.
למרות היעדר התנאים הבסיסיים להפלגה, שלא הושלמו על ידי הוועד בראשות קונפינו, ולאחר שהוצא צו מיוחד על ידי מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב, נאלץ מנהל הנמל לחתום על אישור ההפלגה. על הספינה הועלו 355 נוסעים וב-3 בדצמבר 1940 יצאה לדרכה. עם יציאתה של הספינה הוציאה "אגודת הציונים הכלליים" מברק גינוי. לאחר יומיים הגיעה הסלבדור לאיסטנבול ונגררה לים השיש. ב-11 בדצמבר פרצה סערה, הספינה עלתה על שרטון וטבעה ועימה טבעו 238 מנוסעיה. האסון גרר תגובות קשות בקרב הקהילה היהודית בבולגריה ורובן הופנו נגד קונפינו והממשלה הבולגרית. על קירות הבתים בערי בולגריה נתלו מודעות אבל ובסופיה בפלובדיב הן הוסרו על ידי המשטרה הבולגרית, תוך הטלת איסור על הדבקתן החוזרת. ב-15 בדצמבר הגיעה קבוצת קרובי משפחה של קרבנות הסלבדור אל ביתו של ברוך קונפינו במטרה לבצע בו לינץ', אך הוא עזב את ביתו מבעוד מועד וקבוצת המפגינים גרמה נזק לביתו. בהמשך, נעצר קונפינו על ידי השלטונות הבולגריים ונשלח למחנה המעצר "גונדה וודה". הספינות אשר היו בבעלותו הוחרמו.
הקונסיסטוריה היהודית הקימה ועדת חקירה לבדיקת נסיבות הטביעה בראשות לאון פרחי. מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל פאנטב הזמין את יושב ראש הקונסיסטוריה ואיים עליו לבל יפורסם הדו"ח, לא כל שכן דו"ח המכיל התייחסות לחלקה של הממשלה או המשטרה הבולגרית. הדו"ח שנכתב והשתרע על פני 12 עמודים, יועד בעיקר לצרכים פנימיים של הקהילה וכלל ניתוח של האירועים והטלת אחריות בעקיפין על ברוך קונפינו. מחשש לתגובת הממשלה הבולגרית לא חתמו חברי הקונסיסטוריה על הדו"ח והוא מעולם לא פורסם רשמית.