ליין מילאה תפקיד מעשי במהלך שנות ה־40 וה־50 בהשקת התנועה הליברטריאנית האמריקאית ופתחה בהתכתבות ענפה עם דמויות כמו מנהל תאגיד דופונט ג'ספר קריין, עם הסופר פרנק מאייר, ועם חברתה ועמיתתה איין ראנד. היא פרסמה ביקורות ספרים עבור העיתון "המועצה הלאומית לכלכלה", ולאחר מכן עבור קרן וולקר, שמתוכה צמח המכון למחקרים הומאניים. מאוחר יותר, הרצתה ואף תמכה כספית בבית הספר לחופש בראשותו של הליברטריאן רוברט לפבר.
ליין כינתה את עצמה "הסבתא המאמצת" והחונכת של רוג'ר לאה מקברייד, לימים מועמד המפלגה הליברטריאנית לנשיאות ב־1976. הוא היה בנו של אחד העורכים שלה, והיא יצרה איתו קשר הדוק כשהיה ילד. מאוחר יותר הצהירה ליין שהיא מטפחת אותו להיות מנהיג והוגה דעות ליברטריאני לעתיד. בנוסף להיותו חבר קרוב, הפך מקברייד לימים לעורך הדין ולמנהל העסקים שלה, ובסופו של דבר ליורש הזכויות של סדרת הבית הקטן והעסק בן מיליוני הדולרים שבנה סביב הסדרה לאחר מותה של ליין.
ליין מתה בשנתה בגיל 81, ב־30 באוקטובר 1968, בדיוק כשעמדה לצאת למסע בעולם למשך שלוש שנים. היא נקברה ליד הוריה בבית הקברות מנספילד, במנספילד, מיזורי.
מלחמת ישראל ויהודה במואב
מלחמת ישראל ויהודה במואב, על פי המקרא, התרחשה בתקופת מלכותם של יהורם מלך ישראל ויהושפט מלך יהודה, במאה השמינית או התשיעית לפני הספירה. העילה למלחמה הייתה מרידתו של מישע מלך מואב בישראל בתקופת אחזיה. יהורם אחיו, שמלך אחריו, יצא למלחמה במואב, ואליו הצטרפו יהושפט מלך יהודה, ומלך אדום, שהיה משועבד ליהודה.
על פי , המלחמה החלה בנס שחולל הנביא אלישע, והטה את הכף לטובת שלשת המלכים התוקפים. הם הצליחו לפלוש למואב ולחולל שם הרס והרג, אך מישע התבצר בבירתו, קיר חֲרָשֶׂת, ובייאושו מכשלונו בניסיונות הבריחה דרך מחנה מלך אדום, הוא הקריב את בנו הבכור על חומת העיר. הדבר גרם ל"קצף גדול על ישראל" שגרם לנסיגת הפולשים, ללא הכרעה מוחלטת לאחד מן הצדדים.
מעשהו החריג של מישע (הקרבת קורבן אדם בעת מצוקה), כמו גם טיבו של הקצף הגדול שגרם לנסיגת הפולשים, עורר מחלוקת פרשנית רבה, הן בפרשנות היהודית והן בחקר המקרא.
רקע.
בסביבות שנת 880 לפנה"ס כבש עמרי מלך ישראל את מואב, ושעבד אותה לישראל. גם בתקופת מלכות אחאב הייתה מואב משועבדת לישראל, והמקרא מעיד שמישע מלך מואב היה נותן למלך ישראל מס שנתי קבוע מהצאן הרב שהיה ברשותו. עם מות אחאב בקרב רמות גלעד בשנת 852 לפנה"ס, ועליית בנו אחזיה לשלטון, מרד מישע בישראל והפסיק לתת את המס הקבוע. על פי מצבת מישע, מישע גם השתלט על ארץ המישור והגיע עד הר נבו שמצפון למידבא. רק לאחר מות אחזיה שמלך כשנתיים, החליט יהורם אחיו, שעלה לשלטון במקומו, לצאת למלחמה במואב על מנת לדכא את המרד.
על פי הכתוב ב, יהורם יצא משומרון "ביום ההוא", ופקד את צבא ישראל לקראת המלחמה. כיוון שלא ייתכן שמדובר על היום בו פרץ מרד מישע שהוזכר בפסוק הקודם, נראה שהיה זו היום בו אלישע שב לשומרון לאחר עליית אליהו לשמיים, ולפי סדר עולם, היה זה בשנה החמישית למלכותו של יהורם. יש הסוברים שמדובר ביום שאחזיה מת ויהורם עלה לשלטון, ולשיטתם המלחמה התרחשה בשנה הראשונה למלכותו של יהורם. אפשרות נוספת היא ש"ביום ההוא" הוא ביטוי ספרותי שמשמעותו "ביום בו התחיל סיפור המעשה".
ברית שלשת המלכים.
לאחר שפקד את צבא ישראל, פנה יהורם ליהושפט מלך יהודה, והציע לו להצרף אליו למלחמה נגד מואב. יהושפט נענה להצעה, באומרו: , משפט ששימש אותו גם בהיענתו להצעת אחאב לשתפו במלחמה עם בן הדד, ורומז על הברית שהייתה קיימת בין ישראל ליהודה באותה תקופה. אמנם, יהושפט סירב להצעת אחזיה להשתתף עמו במסע האניות לאופיר, כנראה מחמת שאחזיה עבד עבודה זרה. על יהורם, לעומת זאת, אומר הפסוק - כלומר שמעשיו היו טובים יותר בעיני יהושפט מאשר מעשיו של אחזיה. בנוסף, אם נניח שסיפור פשיטת בני מואב על יהודה אירע לפני המלחמה במואב, מובן שיהושפט נענה ברצון להילחם באויבים שניסו לתקוף גם אותו.
יהושפט הציע לתקוף את מואב דרך "מדבר אֱדוֹם", כלומר לעשות איגוף ולתקוף את מואב מדרום, על אף שהדרך הפשוטה להגיע למואב היא מצפון, דרך הירדן. נראה שהסיבה לכך היא שאת הערים שבצפון מואב, ביצר מישע כהכנה לתקיפת נגד ישראלית, ויהושפט רצה להפתיע אותו בתקיפה מהדרום, שהיה דל יותר בביצורים ומצבת חיילים. ייתכן גם שפחד מהתעמתות עם מלך ארם שקשר קשרי ברית עם מישע, או שמטרת המעבר דרך אדום הייתה רק כדי לצרף למחנה את מלך אדום, שהשתתף גם במסע כפי שמתואר בהמשך הסיפור.
אזכורו של מלך אדום שהצטרף למסע מתמיה, כיון שמפורש בתנ"ך שבימי יהושפט אדום הייתה משועבדת ליהודה ולא מלך בה מלך. לכן יש המאחרים את המסע לימי יהורם או אחזיה מלכי יהודה, בהם אדום הייתה עצמאית. עם זאת, ייתכן שהתואר "מלך" שימש גם ככינוי לנציב היהודי שעמד באדום.
נבואת אלישע על הצלחת המלחמה והתגשמותה.
שלשת המלכים (יהורם, יהושפט, ומלך אדום) סבבו את מואב "דרך שבעת ימים" (שהלכו שבעה ימים, או שהלכו בדרך שרגילים לעבור אותה בשבעה ימים), על מנת לתקוף את מואב מדרום. בסוף המסע, כלו המים שהביאו עמם, מה שגרם ליהורם להיבהל ולקרוא: - המים נגמרו בגלל רצון ה' שהם יפסידו במלחמה. יהושפט, לעומת זאת, תהה האם אין במחנה . לאחר שהתברר שאלישע, משמשו של אליהו, נמצא במחנה, טען יהושפט שבהכרח אלישע בא למלחמה מחמת שיש בפיו נבואה, ולכן שלשת המלכים ירדו אליו. בבואם, אלישע תקף את יהורם בחריפות על כך שהוא פונה אליו במקום לפנות לנביאי הבעל: . אף על פי שיהורם חזר על קריאתו, שהמים נגרמו בגלל רצון ה' שהם יפסידו במלחמה, אלישע לא שינה את יחסו אליו, ונשבע בשם ה': . הפרשנים נחלקו האם התכוון לומר שהוא מסתכל רק בפניו של יהושפט כיוון שהוא לא רוצה לראות את פניו של יהורם הרשע, או שכוונתו הייתה שהוא יכול להתנבא רק בזכות נוכחתו של יהושפט במקום.
לאחר מכן ציווה אלישע שיביאו לו "מנגן" כדי שתשרה עליו רוח הנבואה, וכשהמנגן ניגן, הוא התנבא:
אלישע ניבא שהשקעים בקרקעית הנחל, ימלאו במים והחיילים והבהמות שעמם ישתו מהם, ולאחר מכן הם יצליחו להביס את מואב בקלות. הוא ציווה אותם להחריב את ערי מואב, להפיל עצים ולסתום מעיינות. הציווי להפיל עצים טובים סותר את הצווי בספר דברים: . לכן יש המפרשים את הציווי כהוראת שעה שנתינה בשל חשיבות המלחמה במואב. חז"ל דרשו שהציווי בדברים לא נאמר ביחס למואב, עליהם נאמר - עצים טובים שלהם. באותה רוח יש שפירשו שהייתה זו נקמה במואב על חטאיהם כנגד ישראל בתקופת נדודי בני ישראל במדבר, או על יחסו האכזרי של מישע לאוכלוסייה הישראלית בדרום גלעד.
נבואתו של אלישע התקיימה באותו יום, ולקראת הערב הנחל התמלא במים במעין שיטפון בזק, וכך ניצל מחנה שלשת המלכים ממוות בצמא.
בזמן ששלשת המלכים חנו בגבול מואב, נודע למואבים על התקיפה המתוכננת, ולכן הם גייסו "כל חוגר חרב", והציבו את צבאם בסמוך לגבול. כשהם השכימו למחרת בבוקר, המים שבמחנה ישראל יהודה נדמו להם אדומים כדם בשל השתקפות השמש, ולכן הם חשבו שצבאות שלשת המלכים הסתכסכו ביניהם והרגו זה את זה. טעות זו גרמה להם לבוא למחנה ישראל לאסוף את השלל, מבלי להתכונן לקרב. גורם ההפתעה נתן לשלשת המלכים עליונות צבאית, והם הצליחו לגבור עליהם ולהניס אותם. הם הכו את המואבים, הרסו את הערים ואת השדות, סתמו את המעיינות והפילו את העצים הטובים, כפי שציווה אותם הנביא, אך לא הצליחו להגיע אל מישע מלך מואב, שהתבצר בעירו בירתו קִיר חֲרָשֶׂת.
עולת מישע.
סיום המלחמה על פי המתואר במקרא.
המלחמה הסתיימה במעשה חריג מצידו של מלך מואב, שגרם לסיום המלחמה ללא הכרעה, ולחזרתם של ישראל לארצם בלי ניצחון מוחלט:
על פי הכתוב, מישע ראה כי הוא עומד להפסיד בקרב, ולא הצליח להבקיע את המצור אל מלך אדום. לכן הוא לקח את בנו הבכור, יורש העצר, והעלה אותו לעולה על החמה. לאחר מכן, נהיה "קצף גדול על ישראל", שגרם לשלשת המלכים לסגת ממואב ולשוב לארצם. פסוקים אלו עוררו מחלוקת פרשנית רבה, בעיקר בשאלת טיבו של הקצף הגדול שגרם לנסיגת צבאות שלשת המלכים, הנגזרת מסיבת מעשהו של מישע, ומשאלת זהותו של הבכור שהוקרב (בנו של מלך מואב או מלך אדום).
פרשנות חז"ל.
בספרות חז"ל מוסכם שמישע הקריב לעולה את בנו הבכור שעתיד למלוך תחתיו, כקורבן אדם, כדי לגרום לאל לעזור לו במלחמה. באגדה נוסף תיאור הדו-שיח בין מישע ליועציו, בו הוא שאל אותם מדוע ישראל תמיד מנצחים (או מדוע אלוהיהם אוהב אותם, על פי גרסה אחרת), והם אמרו לו שזה בזכות מעשהו של אברהם אביהם, שעקד את בנו יצחק מתוך כוונה לשחטו כקרבן לאלוהים. מישע הבין מדברים אלו, שאם הוא יקריב את בנו לאלוהים, הוא יעשה מעשה גדול יותר ממעשהו של אברהם, שרק רצה לשחוט את בנו ובסוף נמנע מכך, וודאי שייעשו לו ניסים והוא ינצח את ישראל. לפי אחד המדרשים, בשעת ההקרבה הוא אף התפלל לאלוהים: .