בתחילת שנות השישים ועד סוף שנות השבעים צבא ארצות הברית השתמש בתותח לטווח רחוק : התותח המתנייע M107 175 מ"מ. ה M107 היה בשימוש נרחב במלחמת וייטנאם והוכיח יעילות בדו-קרב תותחים עם כוחות צפון וייטנאם. הוא נחשב לכלי שדורש תחזוקה גבוהה והוצא משירות בארצות הברית לאחר תקלות רבות של סדיקת קנה. ייצור ה- M107 נמשך עד 1980. התותח נמצא בשימוש הצבא הישראלי. כלים נוספים היו בעבר בשימוש צבא העם של וייטנאם .
העידן המודרני.
התותח הקטן והנייד הוחלף על ידי המרגמה הניידת, שהחליפה את כל הכלים הקטנים מ-100מ"מ. תותחי הוביצר משמשים לטווח הבינוני, בקוטר נאט"ו 105- 155 מ"מ או בקוטר רוסי של 152מ"מ. כדוגמת ההוביצר L118 105 מ"מ שמשמש לתמיכה בחי"ר ושריון בטווחים בהם מרגמות אינן יעילות. בטווח הארוך משתמשות רקטות, טילים ומטוסים.
משה מלמד (כדורגלן)
משה מלמד (1921 – 24 באוגוסט 2005) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת הבלם בקבוצת הפועל תל אביב בשנות ה-40, ונחשב לאחד השחקנים הבולטים של הקבוצה בשנים הללו.
קריירה כשחקן.
מלמד נולד ב בשנת 1921, ואביו שהיה ציוני החליט לעלות לישראל המנדטורית יחד עם משפחתו, בתחילה לזכרון יעקב, לאחר מכן לחיפה ולבסוף הגיעה המשפחה לתל אביב, לבית ברחוב הירקון שם למעשה גר מלמד עד ליום מותו. מלמד התחיל לשחק כדורגל כנער במחלקת הנוער של מכבי תל אביב שנקראה "מכבי מולדת", בגיל 16 עבר מלמד לקבוצת הנוער של הפועל תל אביב שם שיחק כחלוץ. ב-14 במאי 1938 ערך מלמד את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, ומשם השתלב בה והחל לשחק באופן קבוע, ואיתה זכה ב-2 אליפויות ליגה, ו-2 גביעי מדינה.
מעט לפני פרישתו שותף מלמד גם בנבחרת ישראל ורשם 2 הופעות בשנת 1950 במשחקים ידידותיים נגד נבחרת טורקיה. מלמד שיחק במשך 13 עונות בקבוצה לאחר מכן בשנת 1950, תלה את הנעליים ופרש מכדורגל פעיל.
חיים אישים.
מלמד נישא למרים, ולהם שני בנים, קובי ורועי. לאחר פרישתו מכדורגל עבד מלמד למחיתו בחברת סולל בונה כמפעיל מחפר.
תארים כשחקן.
הפועל תל אביב
ברטולי
הדלתות (סרט)
הדלתות (באנגלית: The Doors) הוא סרט דרמה ביוגרפי מוזיקלי אפי אמריקאי משנת 1991 בבימויו של אוליבר סטון, שכתב את תסריט הסרט עם ג'יי ראנדל ג'ונסון. הסרט הופק בידי מריו קזאר, ביל גרהם, ואיי קיטמן הו. הסרט מתעד ומתאר בצורה בדיונית למדי ועלילתית את סיפור פריצת להקת הרוק האגדית "הדלתות" אך בעיקר מתמקד בסיפור חייו של סולן הלהקה הכריזמטי המסתורי והצבעוני ג'ים מוריסון מאז ילדותו ועד להיותו הסולן של הלהקה. הסרט גם מתעד את התמכרותו לאלכוהול, ניסיונותיו עם סמים פסיכדליים, אהבתו החופשית, סגנון חייו ההיפי והאובססיה הגדלה שלו למוות.
בסרט מככב ואל קילמר בתפקיד ג'ים מוריסון, לצדם של קייל מקלכלן בתור קלידן הלהקה ריי מנזרק, פרנק ויילי כגיטריסט רובי קריגר, וקווין דילון כמתופף ג'ון דנסמור. מג ראיין מגלמת את בת זוגו של מוריסון פמלה קורסון. קריספין גלובר מופיע כאמן והמעצב אנדי וורהול בעוד מייקל מדסן מגלם שחקן של וורהול וחבר של מוריסון.
הסרט יצא לאקרנים ב-1 במרץ ,1991 בידי חברת סרטי טריסטאר. עם יציאתו, גרף הסרט כ-34 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של כ-32 מיליון דולר. הסרט זכה לביקורות מעורבות בעיקר מצד מבקרים והקהל אשר שיבחו רבות את הופעתו של קילמר כמוריסון ושאר הופעות השחקנים, הצילום, הבימוי וערכי ההפקה. לעומת זאת, הסרט זכה לביקורות שליליות על עריכתו ועל מוריסון. חברי הלהקה האמתיים ביקרו את הסרט בצורה גרועה ושלילית ביותר בטענה כי מוריסון תואר בסרט כמטורף פסיכוטי חולה שליטה שתיין ומסומם אך שיבחו את קילמר.
עלילת הסרט.
בשנת 1949, ג'ים מוריסון בן ה-6 ומשפחתו נוסעים על כביש מהיר מדברי שם הם נתקלים בתאונת דרכים הרסנית ורואים אינדיאני קשיש גוסס ומדמם בצד הדרך, דבר המשפיע על מוריסון. בשנת 1965, ג'ים מגיע לקליפורניה ומוטמע בתרבות חוף ונציה. במהלך תקופתו בלימודיו ב-UCLA, הוא פוגש את חברתו לעתיד, פמלה קורסון. הוא גם פוגש את ריי מנזרק בפעם הראשונה, כמו גם את רובי קריגר וג'ון דנסמור, כולם יוצרים את להקת הדלתות עם מוריסון כסולן בזמן שמנזרק נהיה לקלידן, קריגר לגיטריסט ודנסמור למתופף. לפני היווסדות הלהקה, מוריסון משתף את ריי על חוף הים בוונציה עם שירו "Moonlight Drive" בפעם הראשונה למרות ביישנותו.
ג'ים משכנע את חבריו ללהקה לנסוע לעמק המוות ולחוות את ההשפעות של סמים פסיכדליים. בשובם ללוס אנג'לס, הם מנגנים כמה הופעות במועדון הלילה המפורסם וויסקי א-גו גו ומפתחים בסיס מעריצים משתולל. התנהגותו הפראית על הבמה של ג'ים והביצוע השערורייתי לשיר הלהקה "The End" הרגיזו את בעלי המועדון, והלהקה נפלטת מהמקום. לאחר המופע פונים אליהם המפיק פול א. רוטשילד וג'ק הולצמן מ-Elektra Records ומציעים להם עסקת חוזה להקלטת אלבומם הראשון. הדלתות מוזמנים לאחר מכן להופיע בתוכנית הטלוויזיה של אד סאליבן, רק שאחד המפיקים אמר להם שהם חייבים לשנות את הליריקה "ילדה שלא היינו יכולים להגיע הרבה יותר גבוה" בשיר "Light My Fire", בגלל התייחסות אפשרית לסמים. למרות זאת מוריסון מבצע את הליריקה המקורית במהלך השידור החי והלהקה אינה רשאית להופיע שוב בתוכנית.
ככל שההצלחה של הדלתות נמשכת, ג'ים מתאהב יותר ויותר בדימוי שלו כ"מלך הלטאות" ומפתח התמכרות אדירה ורחבה לאלכוהול ולסמים. ג'ים פוגש את פטרישיה קינלי, עיתונאית רוק העוסקת בכישוף, ומשתתף איתה בטקסים מיסטיים, כולל טקס קבלה. בינתיים רוח זקנה צופה באירועים אלה. בו בעת, פמלה רואה אותו במעלית מלון כאשר בחורה מוצצת לו. דבר זה מכעיס אותה רבות, אך הוא משכנע אותה לאהוב אותו והם מקיימים יחסי מין בחדר המלון. בעת המעשה המיני, מוריסון רב איתה ואף מאיים להתאבד מנפילת החלון בחדר כשהוא שותה שוב. היא, בפחד, אומרת שהיא אוהבת אותו והם שוב מתנשקים. לאחר מכן, הוא נועל אותה בארון ומצית אותו באש רק כדי שתוכיח לו שהיא אוהבת אותו.
חברי הלהקה מגיעים לילה אחד למסיבה בעיצובו ובניהולו של האמן והבמאי אנדי וורהול אליה מזמין השחקן טום בייקר, חברו של מוריסון, אותם. וורהול מתרשם מאוד מסגנונו של מוריסון. בזמן ההקלטה של השיר "Touch Me" כחלק מהאלבום The Soft Parade, ג'ים נראה שותה ושר בקולי קולות את השיר בעוד פמלה עצמה מוצצת לו.
שאר חברי הלהקה מתעייפים מהפספוסים של ג'ים ומהיעדרו בהופעות. ג'ים מגיע באיחור להופעה במיאמי בפלורידה, מתעמת יותר ויותר מול הקהל וחושף עצמו לכאורה על הבמה ואף מתעמת עם שוטר אשר מרסס אותו בגז פלפל. האירוע מהווה נקודת שפל עבור הלהקה, וכתוצאה מכך יוצאת האשמה פלילית נגד ג'ים, דבר שגורר לביטולי הופעות, התמוטטות ביחסים האישיים של ג'ים ונטירת טינה מצד חברי הלהקה האחרים.
בשנת 1970, לאחר משפט ממושך, ג'ים נמצא אשם בחשיפה מגונה ומצטווה לרצות מאסר. עם זאת, הוא רשאי להישאר חופשי בערבות, עד לתוצאות הערעור. פטרישיה אומרת לג'ים שהיא בהריון עם ילדו, אך ג'ים משכנע אותה לעבור הפלה. ג'ים מבקר את חבריו ללהקה בפעם האחרונה, משתתף במסיבת יום הולדת בהנחיית ריי בה הוא מאחל ללהקה בהצלחה בעשייה העתידית ומעניק לכל אחד מהם עותק של ספר השירה שלו "תפילה אמריקאית". כשג'ים משחק בגן הקדמי עם הילדים, הוא רואה שאחד מהם הוא אני מילדותו ומעיר: "אלה החיים הכי מוזרים שידעתי" (מילת שיר מהדלתות "Waiting for the Sun"). בזמן המסיבה, פמלה מתעמתת עם מוריסון על כך שקיים יחסי מין עם קינלי והוא גורם לה לשלוף בפניו סכין מטבח כתוצאה מהאובססיה הגודלת שלו למוות. בריאיון לרדיו, בהיותו שתיין, מוריסון קורא לשימושו בסמים מבחן עם גבולות המציאות.
בשנת 1971, כשנה לאחר מכן, ג'ים ופאם עוברים לפריז, בצרפת כדי להימלט מלחצי אורח החיים של L.A. ערב אחד, פאם מוצאת את ג'ים מת באמבטיה שבדירתם. לפני הסוף של הסרט נראה קברו של ג'ים בבית העלמין פר לאכז בפריז, בעוד ש"הגן הקדוש "(מתוך תפילה אמריקאית) מתנגן ברקע. רגע לפני כתוביות הסיום, המסך מתבהר ונראה טקסט המציין כי "מספרים כי ג'ים מוריסון מת מאי ספיקת לב. הוא היה בן 27. פאם הצטרפה אליו שלוש שנים אחר כך." .
הלהקה נראית מקליטה את השיר "L.A. Woman" באולפן ובזה הסרט מסתיים.
שחקנים ודמויות.
בנוסף לכך; שון סטון, בנו של אוליבר, מופיע בתחילת הסרט כג'ים בן ה-6. פטרישיה קינלי האמיתית מופיעה ככוהנת אינדיאנית בסרט.
הפקת הסרט.
פיתוח.
במאי הקולנוע בריאן דה פלמה, מרטין סקורסזה וויליאם פרידקין, התעניינו כולם עם יצירת סרט של להקת הדלתות לאורך השנים. בשנת 1985 רכשה סרטי קולומביה את הזכויות מהדלתות ומאחוזת מוריסון ליצור סרט. המפיק סשה הררי רצה שהקולנוען אוליבר סטון יכתוב את התסריט אך מעולם לא שמע מהסוכן שלו. אחרי שהופקו שני תסריטים לא מספקים, Imagine Films החליפה את קולומביה. הררי יצר שוב קשר עם סטון והבמאי נפגש עם חברי הלהקה שנותרו ואמר להם שהוא רוצה לשמור על סצנה פרועה במיוחד מאחת מהטיוטות המוקדמות. הקבוצה נעלבה מכך ומימשה את זכות האישור שלהם כלפי הבמאי, ודחתה את סטון.
בשנת 1989, מריו קסאר ואנדרו ווג'נה, שהיו בעלי חברת סרטי קרולקו, רכשו את הזכויות על הפרויקט ורצו שסטון יביים אותו. הדלתות ראו את סרטו של סטון "פלאטון" (1986) והתרשמו ממה שעשה, וסטון הסכים ליצור את הסרט לאחר הפרויקט הבא שלו, "אוויטה". לאחר שבמשך שנים עבד על אוויטה וחיזר אחרי מדונה ומריל סטריפ כדי למלא את התפקיד הראשי, הסרט התפרק בגלל המשא ומתן על השכר עם סטריפ וסטון עברו במהירות להפקה מוקדמת של הדלתות.