המחוז מורכב מכמה אזורים. בדרום משתרע חצי האי קינטייר (Kintyre) לאורך כ-50 קילומטרים, החל בעיירה טרברט (Tarbert), דרך העיירה קמפבלטאון ועד כף צוקי קינטייר (Mull of Kintyre) שממנו ניתן לצפות באירלנד. צפונית למצר היבשה עליו שוכנת טרברט נמצא חצי אי נוסף, הנפדייל (Knapdale) שבינו לבין שאר המחוז מפרידה תעלת קרינן (Crinan Canal). מזרחה לנפדייל נמצא חצי האי קואל (Cowal), שבינו לבין האי ביוט (Bute) מפרידים מצרי ביוט (Kyles of Bute). החלק הצפוני של המחוז קרוי לורן (Lorne). במחוז ארגייל וביוט כלולים איים רבים, רובם בלתי מיושבים, וחלק ניכר משטח המחוז משתרע בים. אורכם הכללי של החופים הכלולים במחוז הוא 3,723 קילומטרים, האיים העיקריים מלבד ביוט, הם חלק מדרום ההברידיים הפנימיים וכוללים את האיים מאל (Mull), קול, טירי (Tiree), ג'ורה (Jura), קולונסיי, גיה (Gigha) ואיילה. האי ארן (Aran), אף שבינו לבין חצי האי קינטייר מפריד מצר קילברנן (Kilbrannan Sound) בלבד, אינו חלק ממחוז ארגייל וביוט ושייך למחוז נורת אירשיר. כמה מהאזורים המוכלים בארגייל וביוט מופיעים בתוארי אצולה כדוגמת הדוכס מארגייל (Duke of Argyll), שהוא גם לורד קינטייר, לורד לורן (המקור לספינה השחורה בשלט האצולה שלו), לורד מאל והרוזן של קואל (Earl of Cowal).
הנוף הטיפוסי של מחוז ארגייל הוא של רכסי הרים וביניהם עמקים שבהם שוכנים מרבית הערים, נתיבי התחבורה והלוכים. חלק מלוך לומונד (Loch Lomond), האגם הגדול ביותר בבריטניה (71 קמ"ר) שעומקו המקסימלי קרוב ל-200 מטרים, שוכן במחוז ארגייל וביוט. מאפיין בולט נוסף הוא מפרצים צרים וארוכים. מפרצים אלו והעמקים בצורת האות U, המכונים בסקוטלנד גלן, הם תוצאה של פעילות סחיפה של קרחונים. היו באזור כמה תקופות קרח, אך התקופה שבה עוצבו העמקים והמפרצים החלה לפני כ-750,000 עד 800,000 שנים בתקופת הפליסטוקן. המקום הגבוה ביותר במחוז הוא פסגת ההר בן קרואכן (Ben Cruachan – "הר מעורם") בגובה 1,116 מטרים. בסקוטלנד נהוג לקרוא לכל הר שגובהו עולה על 3,000 רגל (כ-914 מטרים) בכינוי מונרו, ופרט לבן קרואכן קיימים מונרו נוספים במחוז: בן מור (Ben More – "הר גדול") שגובהו 966 מטרים – הפסגה הגבוהה ביותר באי מאל, בן אכלייב (Beinn a 'Chleibh – "הר סל הנצרים") שגובהו 916 מטרים והוא קשור ברכס למונרו נוסף שבחלקו שייך למחוז והוא בן לואי (Ben Lui – "הר העגל") שגובה פסגתו 1,130 מטרים. מחוז ארגייל וביוט הוא האזור המיוער ביותר בסקוטלנד. היערות מכסים שטח של 1,950 קמ"ר, כ-30% מכלל השטח היבשתי, וכמעט כפול מהממוצע בבריטניה.
צמחייה.
מחוז ארגייל וביוט עשיר במיני צמחים, הכוללים מינים רבים של אצות הגדלות לאורך החופים, כמו גם צמחים הגדלים בהרים. לדוגמה, האי קולונסיי הוא בית גידול של למעלה ממחצית מיני פרחי הבר בבריטניה – יותר מ-500 מינים. למיני בר הגדלים במחוז נוספים מיני צמחים אקזוטיים שהתושבים בחרו לגדל, כדוגמת ה-"Tasmannia lanceolata" (באנגלית Mountain Pepper) ממשפחת הוינטריים מאוסטרליה, ה-"Fascicularia bicolor" ממשפחת הברומליים מצ'ילה, והחזרן. צמחים אלו התאקלמו היטב. בארגייל וביוט גדל אשוח ענק ("Abies grandis"), שנשתל ב-1875 בארדקינגלס (Ardkinglas Woodland Garden), שבאפריל 2010 היה גובהו 64.28 מטרים, ואז הוכתר כעץ הגבוה ביותר בבריטניה. תואר זה נשלל ממנו ב-2014 כשנקבע כי אשוח דאגלס הצומח בגלן ריליג ליד אינוורנס גבוה ממנו בשני מטרים. וכמו כן מצוי במחוז האוסף הלאומי של אשורים דרומיים (מחצי הכדור הדרומי) השוכן בגן קרארה (Crarae Garden) הסמוך לאינוורארי. צמחים אקזוטיים דוגמת מיני הלהבית ("Lychnis") ממשפחת הציפורניים התפרסמו על ידי פרופסור ג'ון ויליאם הסלופ-הריסון (John William Heslop-Harrison 1967-1881), שפרסם כמה מאמרים במחצית הראשונה של המאה ה-20 שבהם תיאר את גילויים של צמחים אקזוטיים בהברידיים. שנים רבות אחר-כך הוא הואשם במרמה וכי הצמחים ש"גילה" בהברידיים בעצם נשתלו על ידו. אף שבוטאנית נוהגים לכלול את האזור במסגרת הפלורה של מערב ההיילנדס, יש בו כמה צמחים בין הנדירים ביותר בסקוטלנד:
האצות של ארגייל וביוט מככבות באחד הסקרים המוקדמים שערך הביולוג ג'ון לייטפוט (John Lightfoot; 1788-1735) במאה ה-18, שהודפסו ב"פלורה סקוטיקה" ("Flora scotica" הפלורה של סקוטלנד) ב-1777. בין המינים שהוזכרו בספרו:
אצות שימשו בעבר מקור משמעותי למזון, אך השימוש בהן למטרה זו פחת מאוד. ידוע כי הנזירים של הקדוש קולומבה נהגו לאסוף את האצה האדומה "Palmaria palmate" (באנגלית dulse). האצה היא אחד המרכיבים של המרק הסקוטי càl duilisg (בתוספת שיבולת-שועל), שהסקוטים מאמינים כי הוא עוזר נגד עצירות. הגבעול המדומה של ה-"Laminaria digitata" (באנגלית Oarweed), אצה ממחלקת החומיות, עדיין נמכר כיום כמזון, ונאכל מבושל וכממרח על גבי סוג הלחם הסקוטי הקרוי באנוק (bannock) או טבעי כשהוא ספוג בוויסקי. ילדים באי טיריי נהגו בעבר לסרוק את החופים אחרי האצה "Alaria esculenta" (באנגלית dabberlocks) ממשפחת "Alariaceae", גם היא ממחלקת החומיות, ונהגו ללעוס את הגבעול.
השימוש באצות בתזונה לא מוגבל לצריכה ישירה. דוגמה לשימוש כזה שנעשה בהן כיום להכנת רכיבים להכנת מקפא או לעבות נוזלים (בדומה לג'לטין). בעבר נהגו לשרוף אצות ובאפר להשתמש כתחליף למלח עבור שימור מזון או להמלחת גבינות. אצות שימשו כדשן עיקרי באיים כדומת מאל.
האזור נמצא כיום בחזית מחקר האצות. אוסף האצות במכון הימי הסקוטי (Scottish Marine Institute) בסמוך לאובן כולל 3,000 מינים, האוסף העשיר ביותר בעולם.
כתריסר סוגי עצים אופייניים למחוז. חפירות ארכאולוגיות באתרים נאוליתיים מעידות על צריכה ניכרת של אגוזי לוז, כשחלק מהבורות מכילים כמה מאות אלפים, וצריכה של בלוטים. באותה תקופה נבנו בתי המגורים מעצי ערבה ועצי אלסר, תוך שימוש מדי פעם באלון או אלמון לשם יצירת קורות. שדר היה סוג העץ המועדף לייצור ריהוט. עצים נוספים כוללים את הטקסוס ששימש לייצור קשתות ועצי תפוח.
במשך השנים חל שינוי בסוג העץ בשימוש בבניה, ייתכן מפני שהאורנים והאלונים שכיסו את ארגייל וביוט במקור נכרתו באלפיהם. סיבה אחת הייתה חקלאות, הצורך להכין שטחי מרעה לעדרי כבשים גדולים, שהוביל גם לפינוי איכרים בתקופת פינוי ההיילנדס. סיבות אחרות היו תעשייתיות באופיין. לדוגמה, בעלי הכבשנים שהתיכו עפרות ברזל קנו יערות שלמים של אלונים כדלק. במהלך המאה ה-20 החל תהליך ייעור מחדש באמצעות שתילה של מחטניים. וניתן לראות את עצי האשוח הנטועים כיום על מורדות ההרים.
בבניית בתים נעשה שימוש בעצים עבור המבנה, ובמיני צמחים רבים על מנת לקרותם (להתקין גגות). הצמח הפופולרי ביותר למטרה זו היה ה-"Juncus subnodulosus" (באנגלית Blunt-flowered Rush), ואחריו ה-"Juncus acutiflorus" (באנגלית Sharp-flowered Rush), שניהם ממשפחת הסמריים. באיים כדוגמת טיריי, שצורת הנוף השלטת בהם היא המאכאר (Machair), השתמשו לקירוי בתים בעשב מהסוג "Ammophila" ממשפחת הדגניים, וגם במיני האברש, המצוי בשפע באזורים אלו משום שהוא מעדיף קרקעות חומציות כדוגמת כבול. לאברש היו שימושים נוספים רבים כדוגמת תוסף לתה, או כמרכיב מרכזי בייצור בירה.
במחוז גדלים כמה ירקות עליים, שאותם נוהגים בדרך כלל לבשל, כמו תרד. כף אווז לבנה וכף אווז הנרי הטוב ("Chenopodium bonus-henricus" באנגלית Good King Henry), שניהם ממשפחת כף האווז, שימשו למאכל עוד מהתקופה הפרהיסטורית. גם לגרגיר הנחלים יש היסטוריה ארוכה כמזון. בקולונסיי נוהגים לטחון אותו על מנת להוסיפו כמרכיב בציר הקרוי "ברוט ביולאראך" (brot biolarach). בולט במיוחד השימוש בסרפד. בהיותו צמח בר-קיימא הוא שימש תחליף לירקות שלא היו זמינים בעונת החורף.
האזור, קולונסיי במיוחד, מצטיין בשפע של צמחים בעלי פרחים שאיסופם מוגבל בחוק. הם כוללים את הגלנתוס ("Galanthus nivalis" באנגלית Common Snowdrop) ממשפחת הנרקיסיים, את ה-"Campanula rotundifolia" (באנגלית Harebell), מין של פעמונית ממשפחת הפעמוניתיים, את הארמריה הימית (" Armeria maritima" באנגלית sea thrift) ממשפחת העפריתיים ואת המינים מהסוג חמשן ("Potentilla") מתת-משפחת הוורדאים. צמחים בעלי פרחים מצויים גם בגני אכאמור (Achamore Gardens) באי גיה, בגן אנגוס (Angus garden) שבסמוך לכפר טאיינוילט (Taynuilt) שבו הדגש הוא על מיני רודודנדרון ואזליאה, בגן מנזר ארדכאטן (Ardchattan Priory Garden) שבו יש חלקת פרחי בר, ובגני ארדנקרייג (Ardencraig Gardens) שעל האי ביוט המתמחים בפיתוח זנים תרבותיים של פוקסיה.
אקלים.
האקלים בסקוטלנד הוא אקלים ימי. הרוחות נושבות בדרך כלל מהמערב, והן מביאות איתן את העננים הממטירים גשם כאשר הם עוברים מעל ליבשה. מחוז ארגייל וביוט נמצא מבחינה זו בחזית הקדמית של סקוטלנד, וכמות המשקעים שהוא מקבל נמדדת באלפי מילימטרים לשנה, שווה ערך לכמות היורדת על יער גשם טרופי. כמות הגשם הגדולה גורמת להיווצרות ביצות רבות במחוז במישורים שבהם אין ניקוז טבעי, והקרקעות, בייחוד קרקעות חרסיתיות, אינן מסוגלות לספוג את כמות המים הגדולה. למעט הגשמים המרובים, נהנים תושבי החופים מאקלים מתון, שהוא תוצאה של השפעת הים.
גאולוגיה.