טליה טוקטלי (נולדה ב-1 בפברואר 1949) היא פסלת ואמנית קרמיקה ישראלית. טוקטלי משמשת כמרצה בכירה במחלקה לעיצוב קרמי וזכוכית בבצלאל והחל משנת 2009 היא משמשת גם כעורכת כתב העת הישראלי "1280°c" (1280 מעלות צלזיוס).
ביוגרפיה.
טליה ציילר נולדה בשנת 1949. אביה, האנס ציילר, היה ניצול שואה אוסטרי, שהיגר לארץ ישראל בשנת 1939 במסגרת עליית הנוער. המפגש הראשון של ציילר עם הקרמיקה היה במסגרת חוג בתקופת לימודיה התיכוניים. לאחר שירותה הצבאי נרשמה ללימודים במחלקה לקרמיקה בבצלאל. בין מוריה שם הייתה גדולה עוגן, שהתנסתה באותה עת במעבר מקדרות ועיצוב קרמי לפיסול חופשי בקנה מידה גדול. לאחר סיום לימודיה, בשנת 1973, נרשמה ציילר לשנת השתלמות בבצלאל. במשך השנים נרשמה ציילר ללימודים גם במסגרת המחלקה לאמנות בבצלאל, שם למדה פיסול אצל יעקב אפשטיין (1976) ורישום אצל יוסף הירש (1985).
לאחר לימודיה יצרה טוקטלי עבודות פיסול פיגורטיביות. בשנת 1987 הציגה תערוכת יחיד במוזיאון הרצליה ובה נכללו פסלים בקנה מידה גדול אשר בדקו "יחסי גוף-קרקע, מתוך צורות מופשטות". במיצב (1988) שהוצג בתערוכה "חומר אחר, קרמיקה עכשווית", בחנה טוקטלי את משמעות מרכיבי העשייה הקרמית בתרבות המערבית, בהציגה קנקן עתיק מאוסף מוזיאון ארץ ישראל, עפר וחרסים מחפירה ארכאולוגית לצד חתיכות פורצלן, שיער ופירות של רימון מצוי מטופלים.
במחצית שנות התשעים של המאה ה-20 החלה טוקטלי ליצור עבודות המתייחסות אל הביוגרפיה המשפחתית שלה. בשנת 1996 הציגה טוקטלי תיבת תצוגה מזכוכית ובתוכה כרית עשויה חומר קרמי. על הכרית הוטל צילה של דוגמת עיטור רקמה, אשר הוטבעה על גבי הזכוכית. עבודות נוספות שיצרה טוקטלי, עשו שימוש בחפצים מתוך הירושה המשפחתית של אביה. פסלוני פורצלן דקורטיביים, כמו גם פריטים משפחתיים אחרים, שימשו מקור לשכפול וליצירה של עבודות שונות. ב"העפלה אל האוורסט" (2006), לדוגמה, השתמשה טוקטלי בפסלון בדוגמת כלב, אשר שוכפל בכמה עותקים שנתלו, בעזרת חוטים צבעוניים, על גבי קיר.
חיים אנלין
חיים אנלין (5 בינואר 1948 - 2 בפברואר 2016) היה ספורטאי פאראלימפי.
אנלין נולד בתל אביב ולמד בבית הספר היסודי "בלפור" ובתיכון עירוני ה' בעיר. שירת בצה"ל כלוחם ומ"כ בחטיבת גולני. ב-1968, בקרב עם חולית מחבלים ברמת הגולן נפגע מכדור בעמוד השדרה ושותק בפלג גופו התחתון.
במסגרת בית הלוחם תל אביב התאמן בקליעה ברובה ובחץ וקשת. ב-1976 השתתף באולימפיאדת הנכים בטורונטו, קנדה, בקליעה ברובה. כמו כן השתתף בתחרויות בינלאומיות נוספות באנגליה (משחקי סטוק מנדוויל) אוסטריה ובלגיה.
אנלין למד מזרחנות וערבית באוניברסיטת תל אביב ועם תום לימודיו חזר לצבא ב-1975 כאזרח עובד צה"ל באגף המודיעין. זמן קצר לאחר מכן התנדב לשירות קבע, עבר קורס קציני מודיעין והתקדם בשירות עד דרגת סגן-אלוף. פרש לגמלאות בשנת 1992.
ב-1991 זכה באליפות צה"ל בחידון ידיעת הארץ ומורשת קרב.
במסגרת פעילות בית הלוחם למד צורפות, ציור ורישום. עבודותיו הוצגו במספר תערוכות קבוצתיות של ארגון נכי צה"ל ואמני "צוות - ארגון גמלאי צה"ל" ובשלוש תערוכות יחיד. אנלין גם עורך פעיל באתר האינטרנט "נוסטלגיה אונליין" לשימור התרבות הישראלית.
ב-1977 נישא לספורטאית הפאראלימפית אורה אנלין (גולדשטיין), לזוג בת ושלוש נכדות. אנלין התגורר ברמת ישי.
קישורים חיצוניים.
[[קטגוריה:ספורטאים פאראלימפיים ישראלים]]
[[קטגוריה:קלעים ישראלים]]
[[קטגוריה:חיילי אגף המודיעין]]
[[קטגוריה:סגני-אלופים בצה"ל]]
[[קטגוריה:בוגרי בית הספר בלפור (תל אביב)]]
[[קטגוריה:בוגרי תיכון עירוני ה' (תל אביב)]]
[[קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב]]
[[קטגוריה:רמת ישי: אישים]]
[[קטגוריה:ספורטאים נכי צה"ל]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1948]]
[[קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2016]]
ישראלים יוצאי אתיופיה
ישראלים יוצאי אתיופיה, המכונים גם בני העדה האתיופית, הם אזרחי מדינת ישראל, שעלו או שמוצא משפחתם מאתיופיה.
עליית ביתא ישראל למדינת ישראל החלה בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, תחילה כבודדים בצורה בלתי חוקית והחל משנת 1977 בצורה חוקית. כמחצית העולים עלו ארצה במסגרת שני גלי עלייה משמעותיים – "מבצע אחים" בשנים 1979–1990 ו"מבצע שלמה" במאי 1991. לאחר מכן עלו לישראל יהודי קווארה וצאצאי יהודים שכונו בישראל "פלאשמורה". לפי החלטה 716 של ממשלת ישראל מנובמבר 2015, אמורה העלייה המאורגנת מאתיופיה להסתיים עד סוף 2020.
בסוף שנת 2017 מנתה אוכלוסיית יוצאי אתיופיה בישראל כ-149 אלף נפש, מהם כ-60% נולדו באתיופיה והיתר - כ-62 אלף צברים שהוריהם נולדו באתיופיה, המהווים כ-1.7% מאוכלוסיית ישראל.
מינוח.
שמה המסורתי והרשמי של הקהילה היהודית באתיופיה היה ביתא ישראל (געז: "ቤተ እስራኤል", "בֵּתא אִשׂרַאֶל"). לפי המסורת מקור הכינוי במאה ה-4 והוצמד לקהילה כאשר אנשיה סירבו להתנצר, בתקופה בה קיבלה ממלכת אקסום את הנצרות.
כינוי הגנאי "פלאשה" (רבים: "פלאשים"), שמשמעו באמהרית "גולים", נטבע לראשונה בצו שהוציא הקיסר יסחק.
מגורים.
במספר יישובים בישראל, ישנן שכונות שבהן יוצאי אתיופיה מהווים יותר משליש מהאוכלוסייה: פ"ז קריית גת (55.7%), גני שמש וקרית בן אליעזר בית שמש (41.2%), קריית משה ברחובות (56.4%), רמת אליהו בראשון לציון (52.1%), ויצמן-הרצל-נווה אור בקריית מלאכי (38.2%), נאות שקד (אזורים) נתניה (37.7%),שרת בלוד (35.2%) ואזור מרכז הקליטה במבשרת ציון (40.6%).
היסטוריה.
מבצע משה ומבצע שלמה להעלאת יהדות אתיופיה.
עם קום מדינת ישראל בחנה הממשלה את העלאת הקהילה, אך דחתה זאת בנימוקים של אי-דחיפות והבדלים תרבותיים. בתקופה זו הגיעו מספר משפחות מביתא ישראל וכן משפחות מעורבות שחיו במחוז בגמדר ובאריתריאה. עד תחילת שנות ה-70 עלו מאתיופיה רק יהודים בודדים, חלקם בלא שקיבלו אשרות עלייה לישראל. עם התגברות זרם העולים פעל משרד הפנים לגירוש המגיעים שלא כחוק. באמצע שנות ה-70 חל שינוי בעמדת ישראל והחלה עלייה רשמית של יהודים על פי חוק השבות. השינוי הושפע גם מפסיקתו של הרב עובדיה יוסף שפסק כי ביתא ישראל יהודים ויש לעלותם מיד. לאחר המהפך ב-1977 החליט ראש הממשלה מנחם בגין על הגברת העלייה מאתיופיה והמוסד הפעיל את מבצע אחים להעלאת יהודים מאתיופיה דרך סודאן. במקביל הועלו בדרכים שונות יהודים ישירות מאתיופיה. עד לתחילת מבצע משה עלו לישראל כ-5,000 יהודים מאתיופיה. בהמשך הגיעו רוב יהודי אתיופיה לישראל במבצע משה ומבצע שלמה. משנת 1993 הועלו גם בני הפלאשמורה לישראל.
הקליטה בישראל.
על מנת להיערך לקליטתם של עשרות אלפי חברי קהילת ביתא ישראל, מדינת ישראל הכינה שתי תוכניות אב. תוכנית האב הראשונה הוכנה בשנת 1985, עם הגעת עולי מבצע משה. תוכנית האב השנייה הוכנה בעקבות מבצע שלמה בשנת 1991. תוכנית האב הראשונה הכילה תוכנית מורכבת ומפורטת. אשר כיסתה נושאים שונים כגון דיור, חינוך, תעסוקה, לצד מדיניות הנוגעת לקבוצות מסוימות בקרב העדה, בהם נשים, בני נוער, ומשפחות חד הוריות.
בין השנים 1995–2005 נמשכה מגמת השיפור ברמת ההשכלה של יוצאי אתיופיה ועלה שיעור הזכאות לתעודת בגרות איכותית (העומדת בדרישות הקבלה לאוניברסיטאות). שיעור התעסוקה של נשים עלה באופן ניכר מ-22.8% בשנת 1995 ל-50.5% בשנת 2006. שכרן לשעת עבודה נמוך ב-61% לעומת כלל הנשים היהודיות. העולים מאתיופיה דווחו על רמה נמוכה יחסית של בדידות, הן בהשוואה לעולים ממדינות אחרות והן בהשוואה לילידי ישראל. מנגד, בסקר משנת 2007 דיווחו כארבעים אחוז מהנשאלים בקרב עולים מאתיופיה על תחושה ש"אין על מי לסמוך", לעומת 4-16% בקרב ילידי ישראל וארצות אחרות. 82% מהנשאלים בקרב העולים מאתיופיה השיבו כי הם מרגישים בבית בישראל, שיעור גבוה בהשוואה לעולים מארצות אחרות, וכך גם שיעור העולים מאתיופיה המגדירים עצמם יהודים. כמו כן, מבין שבע קבוצות העולים שנבחנו, העולים מאתיופיה היו הבטוחים ביותר בכוונתם להישאר בישראל (77%) ובציפייה לשיפור באיכות חייהם בארץ (85%). בנוסף לכך נמצא כי אחוז הגיוס בקרב יהודים יוצאי אתיופיה גבוה מזה של ילידי הארץ (90%). עם זאת, אחד מכל שישה מתגייסים מבני העדה נשלח במהלך שרותו לכלא הצבאי, נתון חריג בהשוואה לשאר האוכלוסיות המשרתות בצה"ל.
קשיי הסתגלות וביקורת על תהליך הקליטה.
עלייתם של יהודי אתיופיה לישראל היא הפעם הראשונה שקבוצה גדולה מאפריקה שמדרום לסהרה מנסה להשתלב בחברה הישראלית, והיא גם מהווה נקודת מעבר בתהליך היווצרות הזהות של יוצאי אתיופיה בישראל. באופן מסורתי, יהודי אתיופיה לא תפסו את עצמם כשחורים (המונח המערבי לאנשי כהי עור); רק במפגש שלהם עם החברה הישראלית הם 'הפכו' לשחורים דבר שדרש הסתגלות למרכיב הזהות החדש.
החיים בישראל גרמו לרבים מקרב העולים החדשים בתחילה לחוות הלם תרבות. רבים מעולי ביתא ישראל, במיוחד אלה שהגיעו מכפרים נידחים באתיופיה, מעולם לא השתמשו במוצרי חשמל והיתקלות ראשונה בהם דרשה תקופת הסתגלות. בנוסף, ההסתגלות למטבח הישראלי הייתה קשה במיוחד עבור חלק גדול מהעולים בתחילה.