Maybe I'm a Leo הוא שיר בסגנון רוק כבד מאת להקת הרוק הבריטית דיפ פרפל שיצא לאור ב-מרץ 1972. השיר נכלל באלבום Machine Head.
הריף לשיר נכתב על ידי בסיסט הלהקה רוג'ר גלובר. בריאיון למגזין "rogerglover" אמר גלובר: "כתבתי את הריף לשיר לאחר ששמעתי את שירו של ג'ון לנון "How Do You Sleep?". אהבתי את הרעיון שהריף לא מתחיל עם אקורדים נמוכים, כפי ש-99% מהריפים מתחילים". גלובר הוסיף עוד ואמר: "רוב השירים ב-Machine Head נוצרו בטייק הראשון, או לא לאחר זמן רב מזה".
השיר כמעט ולא מנוגן בהופעותיה החיות של הלהקה, אולם השיר הוקלט בביצוע חי ויצא במספר אלבומי הופעות חיות שלה, כגון ב-Deep Purple in Concert.
גרסאות כיסוי.
לשיר בוצעו גרסאות כיסוי רבות, ביניהן גרסאותם של פול גילברט, ואן היילן וגובט מול.
אייר אסיה X
אייר אסיה X (באנגלית: AirAsia X) היא חברה לטיסות חסך מלזית, המהווה את הזרוע הבינלאומית של אייר אסיה. החברה מפעילה טיסות ארוכות טווח בין יעדים באסיה ואוקיאניה.
תולדות החברה.
ב-17 במאי 2007 הודיע מייסד קבוצת אייר אסיה; טוני פרננדז, על כוונת הקבוצה להפעיל טיסות זולות ממלזיה לאוסטרליה. בהודעתו ציין פרננדז, כי חברת התעופה תמנע מלפעול בנמל התעופה של סידני, עקב עלותה הגבוהה של אגרת הנחיתה בנמל.
ב-10 באוגוסט 2007 טסה אייר אסיה X את טיסת הבכורה שלה מקואלה לומפור, לעיר גולד קוסט שבקווינסלנד.
באוגוסט 2007 הודיעה אייר אסיה, כי סר ריצ'רד ברנסון בעלי קבוצת וירג'ין, ירכוש 20% ממניות החברה, זאת על מנת לאפשר לאייר אסיה לרכוש מטוסים רחבי גוף, הנדרשים לטיסות בטווחים אלו.
נכון לפברואר 2008 מחולקות מניות החברה בין Aero Ventures המחזיקה ב-48%, קבוצת וירג'ין ואייר אסיה המחזיקות ב-16% כל אחת, וקבוצת ההשקעות היפנית Orix המחזיקה ב-20% הנותרים.
בחודש יוני 2013, הונפקה החברה בבורסה המלזית. במהלך זה גייסה החברה 310 מיליון דולרים, אשר ישמשו להרחבת פעילותה באינדונזיה ובתאילנד.
צי המטוסים.
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
קישורים חיצוניים.
מדיה וקבצים בנושא אייר אסיה X באתר Airliners.net
מתי (שיר)
מֵתַי הוא שיר מאת המשוררת רחל. נכתב בחדרה ברחוב בוגרשוב 5 בתל אביב, בשנת תרצ"א 1931. על פי עדותו של זלמן רובשוב (לימים שזר), חברה הקרוב של רחל, הוא האחרון בשיריה, נכתב ערב פטירתה, ו"נמצא על שולחנה לאחר מותה". בגלל האבלות הנוקבת שהשיר מבטא ואמירתו על משמעותה של הנצחה וזיכרון, הוא נלקח אל מסכת השירים שנהוג להקריא ולנגן בימי זיכרון ומועד בישראל.
פרקי השיר ותכניו.
לכותרת השיר צירפה המשוררת מוטו: מילים אחדות משירו של המשורר יעקב שלום קָצנְלְבּוֹגֶן (י. ש. ק.), שפורסמו בכתב העת "הדור", שעם נושאו מתכתבת המשוררת בְּשִירָהּ:
השיר המחורז כולל שלושה בתים.
בבית הראשון, מסבירה הדוברת מיהם עבורה "מֵתַי", שעליהם בישרה כותרת השיר. היא יוצרת ציפייה אצל הקוראים לתיאור היבטים מהותיים של דמויות ממכריה, או אף אהוביה, דמויות שאינן בין החיים, דמויות שחוותה את אובדנן בפרק מפרקי חייה. לכאורה אלו דמויות רחוקות, ובמשך הזמן עלול זִכרן להשתכח ולהתכּלות מן התודעה הפרטית והציבורית. אולם הדוברת מסבירה כי ככל שנמשך הזמן מנוכחותן בחייה, הרי שזיכרונן אינו מתרחק או דוהה, אלא מתגבר ומתחזק. המשוררת מייצגת בשיר את החוויה והתחושה, כי האהובים אינם נשכחים אלא נזכרים, הם אינם מרפים מן הזיכרון, המוות אינו יכול להם. הם אַלמוּתִיים. בטוחה בהישארותם נצחיים בתודעתה, מוסרת המשוררת כי הדמויות האהובות שאינן בארצות החיים, הן קנייניה הבטוחים, ואף היחידים. במילים: "לֹא יִנְעַץ הַמָּוֶת סַכִּינוֹ הַחַד", מתייחסת הדוברת למשמעות המטפיזית של המושגים "מוות" ו"חיים". היא מוסרת את תפיסתה את המוות הגופני. המוות של האדם הוא בהרגשה: "חַד", כלומר חותך, פוצע וקוטע את רקמת החיים; המוות הוא נקודת האובדן שאין ממנה חזרה. אולם לעומת המוות של הגוף, שנכפה על האדם, הרי שהמוות הרוחני הוא בבחירתם של בני האדם. האדם שזוכרים אותו בתודעה הפרטית או הקיבוצית, אינו מת, והוא ממשיך לחיות בתודעתם של החיים.
בבית השני, מסבירה הדוברת, כי בתקופת מעבר בחייה ("בְּמִפְנֵה הַדֶּרֶךְ"), ובשלב בו היא מבינה כי חייה הגיעו לסיום ("בַּעֲרֹב הַיּוֹם"), באות הדמויות האהובות ומתקרבות, סובבות אותה וממלאות את בדידותה ואת ריקנות חייה בנוכחותן האהובה, המשמחת והמוכרת, אומנם המדומינת; אבל למעשה הנוכחות המדומינת משפיעה במציאות על התחושה הנפשית והגופנית.
בבית השלישי, חוזרת הדוברת ומדגישה כפליים את הנאמר בבית הראשון. הקשרים המהותיים והאמיתיים שנוצרים עם בני אדם, הם נצחיים ("בְּרִית אֱמֶת הִיא לָנוּ, קֶשֶׁר לֹא נִפְרָד"), הם בריתות שאי אפשר להפר לעולם. כך היא ההרגשה לגבי דמויות המתהלכות בחיים ובמציאות, ועל אחת כמה וכמה באשר לדמויות של מי שאינם בין החיים, שהברית שנכרתה עימם, הקשר העמוק שנחווה במחיצתם, ישאר חרות לנצח בתודעה הפרטית והציבורית.
ניתן לראות בשיר מעין צוואה: כשם שבחייה מתיה היו קניינה לעד, כך במותה המשוררת נעשית קניין-עד של קוראיה.
ביצועים לשיר.
השיר הולחן על ידי אברהם שרון, ומילותיו עם לחנו בעיבודו המוזיקלי של מנשה רבינוביץ, ראו אור בהוצאת "מוזיקה לעם" בתל אביב בשנת תרצ"ד 1934 תחת הכותר מתי. עיבודו של שרון זכה לביצועם של דניאלי פטשפט ושמואל פרשקו במסגרת רשות השידור, בשנת 1951, ולביצועה של מירה זכאי בליוויה בפסנתר של רחל קירשטיין-כהן במעגן מיכאל, והוקלט על ידי קול ישראל, בשנת 1990.
באלבום "חוה אלברשטיין ודני גרנות בשירי רחל", אשר יצא לאור בשנת 1968, שרה אלברשטיין את "מֵתַי" בלחן של דרורה חבקין.
השיר בלחן של נעמי שמר הוקלט על ידי שולי נתן באלבום שיצא בהד ארצי בשנת 1971.
השיר מצוטט בדו"ח ועדת וינוגרדלבדיקת אירועי המערכה בלבנון, בקיץ 2006.
טיסה 185 של סילק אייר
טיסה 185 של סילק אייר הייתה טיסת נוסעים שהתרסקה ב-19 בדצמבר 1997, לנהר המוסי שבאינדונזיה. הטיסה בין ג'קרטה לסינגפור, בוצעה במטוס בואינג 737-300. בהתרסקות נהרגו 104 אנשים.
הרקע לטיסה.
בתאריך 19 בדצמבר 1997, בשעה 15:37 לפי שעון מקומי (08:37 לפי שעון גריניץ'), המריאה טיסת סילק אייר 185, ממסלול 25R בנמל התעופה הבינלאומי סוקרנו-האטה שבג'קרטה, אינדונזיה, לטיסה בת 80 דקות אל נמל התעופה סינגפור צ'נגי שבסינגפור, כאשר הקפטן, צו-ויי-מינג (朱卫民) הסינגפורי בן ה-41 על ההגאים. לצידו ישב טייס המשנה דאנקן וורד הניו זילנדי, בן 23. תנאי מזג האוויר היו טובים, פרט לסופה קטנה באי סינגקפ, 120 ק"מ דרומית לסינגפור.
הטיסה.
מייד עם ההמראה המטוס החל לטפס לגובה השיוט של 350 (35,000 רגל\10,668 מטרים מעל פני הים). וטס לכיוון פאלמבאנג. בשעה 15:47 המטוס ירד לגובה 245 (24,500 רגל מעל פני הים). בשעה 15:53 הטייסים דיווחו על חזרה לגובה 350. בשעה 16:05 מקליט הקול בתא הטייס שבק. בשעה 16:10 הפקחית האינדונזית הורתה לטייסים להישאר בגובה של 350. בשעה 16:11:27 גם מקליט נתוני הטיסה הפסיק לעבוד.
התאונה.
בשעה 16:12:18, החל המטוס בצלילה מהירה כלפי מטה. המטוס התפרק במהלך הטיסה, וזנבו התנתק. מהרגע שהמטוס החל לצלול ועד הפגיעה חלפה פחות מדקה. במהלך השניות האחרונות של הצלילה המטוס עבר את מהירות הקול. כאשר הגיע לגובה 0, הוא פגע בנהר המוסי בזווית של כ-90°. כל 97 הנוסעים, ושבעת אנשי הצוות, כולל שני הטייסים, מתו במקום מהפגיעה.
ההרוגים.
באותו היום, כשעה לאחר התאונה, פרסמה חברת התעופה את רשימת הנוסעים והצוות, לפי אזרחויות. למחרת פורסמה הרשימה המלאה, עם שמות ההרוגים.
החקירה.
לתאונה התפרסמו שני דוח"ות שונים: אחד של המועצה האווירית האינדונזית, שקבעה כי לא ניתן לדעת את סיבות התאונה, ואחת של ה-NTSB האמריקני, שקבע כי ההתרסקות הייתה מעשה מכוון של הטייס הראשי. גם הדו"ח האינדונזי הצביע על מעשה מכוון, אך נפסל על ידי ראש המועצה לבטיחות התעופה באינדונזיה.
עם הישמע החדשות על התאונה, צוותי מומחים מה-NTSB האמריקני הגיעו לזירה לעזור לצוות של המועצה האווירית האינדונזית. בנסוף הצטרפו לשם צוותים מומחים, אך לא רשמיים מארצות הברית, סינגפור ואוסטרליה. בערך 73% מהמטוס נמצא, כולל 2 הקופסאות השחורות.
מבצע החיפוש.
המטוס שקע במימי נהר המוסי הבוצי, לא היה קל לחפש בנהר מכיוון שהראות לצוללנים הייתה כ-1.5 מטר. הצוללנים פשוט גיששו בקרקעית, וכשמצאו משהו, הם הרימו אותו. לאחר מכן, הביאו לנהר מנופים ימיים ענקיים, שיכלו להרים כמויות ענקיות של בוץ בכל כף, ואז להשאיר אותם לצוות החיפוש על האדמה שיחפשו בתוך ערימת הבוץ חלקים מהמטוס. המנופים הוקצבו ל-20 יום.
מקלט הקול בתא הטייס נמצא על ידי צוללנים 4 ימים לאחר ההתרסקות. לקראת סוף החיפושים, אבדו התקוות למצוא את מקלט נתוני הטיסה, אך ביום ה-20 (האחרון), הוא נמצא.
חלקים מזנב המטוס לא נמצאו בנהר, אלא על היבשה, בתוך הג'ונגל המקומי. ממצא זה הוביל את החוקרים למסקנה שזנב המטוס התפרק תוך כדי טיסה.
עלו עוד מן החקירה.
לאחר שנשלפו נתוני המיקום של המטוס מן הקופסה השחורה במעבדה בוושינגטון, גילו החוקרים שהמטוס ירד מגובה של כ-35 אלף רגל, בזווית של כ-90 מעלות ובמהירות גבוהה ממהירות הקול. לאחר הזנת מכלול תקלות למדמה הטיסה, הגיעו החוקרים למסקנה שהתאמה לשינוי מיקום שכזה, אפשרית רק על ידי ביטול הטייס האוטומטי והנעת ההגאים ידנית. מדמה הטיסה אישר את השערת החוקרים, כאשר אלו ביצעו היגוי זה בזמן הסימולציה.