ההפגנה זכתה לתמיכת המפד"ל והפועל המזרחי, וכן תמכו בתושבי תוחלת ארגוני זכויות אדם. בישיבת הכנסת שנערכה ב-7 במרץ 1967, בעוד תושבי תוחלת שובתים ומפגינים ברחבת הבניין, הגישו חברי הכנסת חיים לנדאו (גח"ל) ואורי אבנרי ("העולם הזה - כוח חדש") שאילתות בנוגע לגורל הצפוי לתושבי תוחלת. בתשובה לשאילתות אמר שר החקלאות חיים גבתי כי אין שום כוונה לסלק מתיישבים בכפר תוחלת מבתיהם. עם זאת הוא טען שמעולם לא נקבע שכפר תוחלת יהיה כפר עצמאי, ועל פי התכנונים תוחלת וכפר חב"ד מהווים גוש בנוי אחד. הוא אמר כי לדעתו אין לכפר תוחלת סיכוי להחזיק מעמד כישוב נפרד, וציין כי אינו מבין את עמדת השובתים המעוניינים לפתח את כפר תוחלת כיישוב עצמאי.
השביתה הסתיימה ב-10 באפריל 1967, לאחר ששר החקלאות, חיים גבתי, הודיע בכנסת על הקפאתו של ייפוי כוח המאפשר לפנות את תושבי הכפר. בעקבות ההכרזה התפנו רוב השובתים מרחבת הכנסת ושבו ליישוב.
אחרית דבר.
מאבקם של תושבי תוחלת נכשל. ב-4 במאי 1970 התקיים דיון במשרד הפנים בו הוחלט לשנות את ייעוד שטח הכפר מקרקע חקלאית לשטח בנוי, שיהיה חלק מכפר חב"ד.
משרד הפנים בנה שכונה באזור עבור תושבי תוחלת, ואלה החלו לעבור לשם בהדרגה. בשנת 1972 דווח כי עדיין התגוררו בתוחלת 350 איש "בתנאי תת-דיור וליקויי תברואה חמורים בגלל סירובו של משרד הפנים לאשר הרחבת מבנים בכפר."
פינוי התושבים נמשך עד שנת 1978.
כל תושבי הכפר, שרובם נמנו על העדה התימנית, אולצו לעקור מבתיהם ולעבור למקומות ישוב אחרים. חלק מהתושבים קיבלו פיצויים ועברו להתגורר באזור, בראשון לציון וביישובים אחרים.
כפר תוחלת פורק ונמחק מהמפות. מהכפר פונו 117 משפחות ומספר מוסדות ציבור, בהם ארבעה בתי כנסת. שתי משפחות שסירבו להתפנות נותרו בבתיהן, שסופחו לכפר חב"ד. על השטח שהתפנה מכפר תוחלת נבנתה שכונת וילות בשם "שכונת לוי יצחק" וכן בניין 770, העתק של בניין מרכז חב"ד העולמי בקראון הייטס שבברוקלין.
ההיסטוריון ד"ר דני בר-מעוז חקר את תולדות כפר תוחלת וכתב עליו ספר בשם "ללא תוחלת: סיפור עקירתו של כפר". ממחקרו עולה, כי הגורמים העיקריים לכך שהצליחו לנשל את תושבי תוחלת מכפרם הם: מבנה חברתי רעוע ואי-לכידות חברתית שאפיינו את תושבי תוחלת, והיעדר גב ותמיכה של גוף מפלגתי או התיישבותי.
מלך שערי גביע העולם בכדורגל
ערך זה מפרט את כובשי השערים המובילים של גביע העולם בכדורגל - המונדיאל. ישנם למעלה מ-1,300 כובשי שערים עבור 2,548 השערים שהובקעו ב-21 אליפויות העולם שהתקיימו עד למונדיאל 2018.
פסגת אונגל
פסגת אונגל או פסגת אונגאל (באנגלית: Ongal Peak; בבולגרית: връх Онгъл) היא פסגה תלולה, המכוסה בקרחונים ברכס לבסקי, בהרי טנגרה, באי ליווינגסטון שבאיי שטלנד הדרומיים, באנטארקטיקה.
הפסגה מתנשאת מעל עמק שיפקה, שמצפון - צפון-מערב לה, ומעל קרחון יורון ויובליו שמצפון - צפון-מזרח לה.
פסגת אונגל ממוקמת 520 מטרים צפונית לפסגת לבסקי;
1.76 קילומטרים דרומית-מזרחית לפסגת זוגרף;
650 מטרים דרומית לפסגת קומיני;
1.19 קילומטרים דרומית לפסגת רבדה;
ו-2.44 קילומטרים מערבית - דרום-מערבית מפסגת פלאנה.
גובהה של הפסגה 1,149 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הפסגה.
הפסגה מופתה לראשונה ב-21 בדצמבר 2004 על ידי הבולגרי ליובומיר איבנוב ממחנה אקדמיה, במסגרת הסקר טופוגרפי הבולגרי Tangra 2004/05, ושוב בשנים 2005, 2009 ו-2017.
מקור השם.
הפסגה נקראת על שם אזור אונגאל שהיה קיים באימפריה הבולגרית הראשונה, באזור דלתת הדנובה ומצפון לים השחור .
לב (כבל)
לב (באנגלית: LEV) היא מערכת כבלי תקשורת תת-ימית בים התיכון המקשרת בין איטליה, קפריסין וישראל.
לכבל נקודות חיבור ב:
הכבל תוכנן להעביר נתונים בקצב של 20 ג'יגה-ביט לשנייה, בהתחלה בקצב 5 ג'יגה-ביט לשנייה. אורכו של הכבל 2,600 ק"מ. הוא החל לפעול במרץ 1999.
הכבל מורכב מכבל עם 2 זוגות סיבים אופטיים. הכבל משמש כיום בעיקר כגיבוי לכבל מד נאוטילוס החדש ובעל הקיבולת הגדולה יותר.
הכבל נקרא על שם גדעון לב, לשעבר מנכ"ל משרד התקשורת ומהוגי הפרויקט. בפרויקט היו שותפות בין היתר חברת בזק, טלקום איטליה, וסיטה הקפריסאית.
זכויות להט&quot;ב בפרו
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בפרו מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית בקרב מבוגרים בהסכמה חוקית בשטחי המדינה מאז 1924. עם זאת, משקי בית בראשם זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
בינואר 2017 נכנס לתוקף צו שהוציא הנשיא פדרו פבלו קוצ'ינסקי האוסר על כל צורות של אפליה ופשעי שנאה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית. באפריל 2019, הורה בית המשפט החוקתי האחד-עשר של בית המשפט העליון לצדק בלימה לרשום את הנישואים החד-מיניים של סוזל פאראדס וגרייס אלחובין, שנישאו ב-2016 במיאמי.
הומוסקסואליות בפרו העתיקה הוגדרה כנושא שבשגרה בעת תרבות המוצ'ה בין השנים 700–1000 לספירה אם כי לאחר כיבושם של הספרדים הנוצרים והחלתה של ההאינקוויזיציה הספרדית, נחקקו חוקים המטילים על "מעשי סדום" עונש מוות בעוד חוקים שנועדו להגן על "המוסר הציבורי", כגון סעיף 183 לחוק העונשין על "תערוכות ופרסומים מגונים", שימשו גם נגד לסביות והומואים. יחסה של החברה להומוסקסואלים היה בדרך כלל עוין ועדיין מושפע מהכנסייה הקתולית, אם כי מאז שנות ה-80, ייסוד הארגון "Movimiento Homosexual de Lima" חולל שינויים באופן שבו התייחסה התקשורת להומוסקסואליות. במהלך מצעד הגאווה הראשון של הבירה לימה בשנת 2002, רוב המפגינים לבשו מסכות בדומה למצעדים הראשונים במדינות השכנות ארגנטינה וקוסטה ריקה כדי להימנע מרדיפות הציבור. במהדורתו בשנת 2017, משך מספרי שיא של משתתפים בו לקחו חלק פוליטיקאים בולטים.
היסטוריה.
תרבות המוצ'ה (100–700 לספירה) לא התייחסה להומוסקסואליות באופן שלילי או נשאה עמדות מזלזלות נגדה בעוד כ-40% מהקרמיקה של מוצ'ה (ואקוס) מתארת יחסים הומוסקסואלים בין נשים לסביות וגברים הומואים. באופן דומה, תרבות צ'ימור (900–1470 לספירה) לא ראתה הומוסקסואליות בצורה שלילית, בעוד קרמיקת צ'ימור גם כן בדומה למוצ'ה, המתארת פעילות הומוסקסואלית קיימת עד היום. עם זאת, רבים מהקרמיקה והחפצים הללו הושמדו על ידי הספרדים הנוצרים שראו בהם כ-"בלתי מוסריים". אנשי האיימרה ראו בהומוסקסואלים כ-"יצורים על טבעיים ושמאנים בעלי יכולות קסם".
התפיסה של אימפריית האינקה לגבי הומוסקסואליות אינה ברורה והיא נושא לוויכוח מתמשך. רוב התיעוד המודרני על בני האינקה נובע מהאינקוויזיציה הספרדית, שהכניסה את הנצרות לפרו ולאמריקה הדרומית וראתה הומוסקסואליות כחוטאת. על פי מקורות מסוימים, הומוסקסואליות וקרוס-דרסינג היו נסבלים ב-"מעשי פולחן", שהתקיימו בדרך כלל בטקסים דתיים ובמקדשים. "קוואריווארמי" היו שאמאנים הלובשים בקרוס-דרסינג, שהוטל עליהם לבצע טקסים לכבודו של "צ'וקי צ'ינצ'אי", אל יגואר דו-מגדרי. גברים נשיים נקראו על ידי בני האינקה כהואלמיסוסו ("hualmishcu") או וארמינצ'ו ("warminchu"). נראה שמערכות יחסים לסביות זכו להערכה רבה על ידי חברת האינקה. לסביות אשר היו ידועות בכינוין הולג'ושטה ("holjoshta") נהנו מפריבילגיות רבות ואף יכלו להשתתף בקרבות.
זנות של גברים ונשים הייתה קיימת גם באימפריית האינקה. זונות זכו ליחס בוז, נשים לא הורשו לדבר איתן, אחרת הן היו מגולחות בפומבי, וגברים נשואים שניהלו איתן יחסי מין היו נענשים בקשירת ידיהם ורגליהם ולאחר מכן נשפטו על ידי משפחת נשותיהם. למרות זאת, נראה שהן זכו להערכה רבה על ידי צעירים לא נשואים. זונות גברית, יוחסה עם זכויות יתר מסוימות בעוד אנשים אשר עסקו בה חיו במקדשים עם הנשים והתלבשו בבגדים, ונאהבו במיוחד על אצילים. פרנסיסקו דה טולדו וספרדים נוספים "נחרדו" לגלות שהומוסקסואליות וקיום יחסי מין לפני נישואים היו בשגרה על ידי בני האינקה עם הגעתם במאה ה-16. לאחר נפילת אימפריית האינקה ב-1572, הספרדים הנהיגו עונש מוות על "מעשה סדום" אשר כלל בין היתר פעילות הומוסקסואלית.
מעמד בחוק.
בין 1836–1838, חוק העונשין של בוליביה, שהוטל על ידי הגנרל אנדרס דה סנטה קרוז עם הקמת הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית, לא אסר במפורש פעילות הומוסקסואלית.
החוק הפלילי הראשון של פרו, שאושר ב-1863, כלל "מעשי סדום" כמעשה פלילי. על פי סעיף 272, אדם אשר ביצע מעשה סדום ישלח למאסר, עם אותם עונשים המוטלים על מבצעי פשעים הקשורים לאונס על פי חוק.
פעילות הומוסקסואלית בהסכמה הפכה לחוקית מאז חקיקת חוק העונשין משנת 1924. גיל ההסכמה בפרו השתנה מספר פעמים במהלך השנים האחרונות, והיה נתון לוויכוח פוליטי, אך כיום נקבע ל-14, עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד, בהתאם לחוק מ-2012 החלטה של בית המשפט החוקתי של פרו.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות.
איחודים אזרחיים.
ב-26 ביולי 2010, הודיע חבר הפרלמנט חוסה ורגאס ממפלגת השלטון ברית המהפכה האמריקאית הפופולרית כי יגיש הצעת חוק המאפשרת הכרה באיחודים אזרחיים. אולם בתחילת 2011 נדחתה הצעת החוק בוועדת המשפטים משום שחלק מחבריה סברו כי יהיה צורך לשנות את החוקה על מנת לאשר את החוק.