זאפה היה מוזיקאי חלוצי, אשר שילב בין סגנונות רבים, בהם בלוז, רוק, ג'אז ומוזיקה קלאסית. אף על פי שמעולם לא זכה להצלחה רבה מבחינה כלכלית, זכו אלבומיו למעמד פולחני בקרב מעריציו הרבים, בהם אמנים ידועים כגון ג'ימי הנדריקס, הביטלס ובמיוחד ג'ון לנון, שטען שהאלבום "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band" הושפע בצורה משמעותית מיצירותיו של זאפה.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
זאפה נולד בבולטימור, מרילנד ב-21 בדצמבר 1940. אביו היה כימאי ומתמטיקאי, שעבד בתעשייה הצבאית, ובשל עבודתו נהגה המשפחה לנדוד לעיתים קרובות. בנוסף גרה משפחתו של זאפה בסמוך למפעלים שבהם עבד אביו שהכילו לרוב גז חרדל, שהשפיע על בריאותו של זאפה הצעיר, שסבל בילדותו מאסתמה, כאבי אוזניים ובעיות בסינוסים. בעקבות מצבו הבריאותי של זאפה עזבה המשפחה את מרילנד והחוף המזרחי ועברה לאזור קליפורניה.
זאפה התחיל להתעניין במוזיקה בסביבות גיל 12. הוא למד לתופף והתחיל לצבור אוסף תקליטוני R&amp;B. העניין של זאפה במוזיקה קלאסית מודרנית התחיל לאחר שקרא במגזין על תקליט ובו מבחר יצירות של המלחין אדגר וארז; הכתבה תיארה את המוזיקה של וארז כ"ערבוביה מוזרה של תופים ורעשים לא נעימים אחרים". לאחר שחיפש במשך שנה הצליח זאפה להשיג עותק של התקליט, וכך החלה חיבתו לווארז ולמלחינים קלאסיים מודרניים אחרים כמו איגור סטרוינסקי ואנטון וברן. בנוסף למוזיקה קלאסית מודרנית נהג זאפה להאזין ללהקות דו-וופ, ג'אז מודרני ובלוז. לכבוד יום הולדתו ה-15 קיבל זאפה מתנה: שיחת חוץ לגיבורו אדגר וארז; אך וארז היה באירופה באותו הזמן, וזאפה שוחח עם אשתו של המלחין. מאוחר יותר הוא קיבל מכתב מווארז שמודה לו על התעניינותו ומזמין אותו לבוא לבקר אותו בניו יורק. פגישה ביניהם לא יצאה אל הפועל, אבל זאפה מסגר ותלה את המכתב שקיבל ושמר עליו עד יום מותו.
כאשר למד בבית ספר תיכון בלנקסטר (קליפורניה), פגש זאפה את דון ואן ולאייט (שמאוחר יותר אימץ את שם הבמה קפטן ביפהארט). הם הפכו לחברים קרובים, בזכות עניין משותף בתקליטי R&amp;B, והמשיכו להשפיע ולשתף פעולה מוזיקלית לאורך הקריירות שלהם. זאפה גם פיתח עניין בגיטרה, וב-1957 קיבל את הגיטרה הראשונה שלו. בתחילת דרכו השפיעו עליו בין היתר ג'וני "גיטר" ווטסון והאולינג וולף. העניין של זאפה בהלחנה ועיבוד גדל בשנות התיכון האחרונות שלו. בשנתו האחרונה הוא כתב ועיבד יצירות אוונגרדיות וניצח במסגרת תזמורת בית הספר.
בשנת 1959 עזב את הבית והתחיל ללמוד בקולג', שם פגש את קת'רין ג'יי "קיי" שרמן. הם התחתנו בדצמבר 1960, לאחר שנשר מהקולג' אחרי סמסטר אחד בלבד. במשך תקופה קצרה עבד במכירות מדלת אל דלת ובחברות פרסום, אך במהרה נטש עבודות אלו וניסה להתפרנס כמוזיקאי ומלחין. אחת העבודות הרווחיות שלו בתקופה זו הייתה הלחנת פסקול לשני סרטים דלי תקציב, The World's Greatest Sinner (1962) ו-Run Home Slow, שהוזמן על ידי אחד המורים לשעבר של זאפה מהתיכון (1965). בתקופה זו התקיימה גם הופעתו הטלוויזיונית הראשונה של זאפה, ב-1963, בתוכנית האירוח הפופולרית "המופע של סטיב אלן"; זאפה הופיע לבדו, כשכלי הנגינה שלו הוא אופניים הפוכים על גבם, מהם הוציא זאפה שלל צלילים תוך שימוש בגלגל ככלי הקשה ובכידון ככלי נשיפה, בין השאר.
באותה תקופה זאפה כתב והפיק שירים לאמנים מקומיים בשיתוף פעולה עם ריי קולינס (שהצטרף בהמשך ללהקתו של זאפה) והמפיק פול באף. בבעלותו של פול באף היה אולפן הקלטות אותו בנה בעצמו; ב-1964, לאחר התפרקות נישואיו של זאפה, עבר זאפה לעבוד באולפן הקלטות זה. הוא למד על הקלטה והתנסה במגוון מניפולציות על סרטי הקלטה ואובר-דאבינג. בהמשך אותה שנה קנה זאפה את האולפן מבאף ושינה את שמו ל"סטודיו Z". הסטודיו הוזמן להקלטות לעיתים רחוקות, וזאפה התפרנס בעיקר כגיטריסט בהרכב שהופיע בברים.
בשנת 1965 פנה לזאפה שוטר סמוי ממחלק המוסר בהצעה להקליט לו קלטת אודיו מינית למסיבת רווקים לכאורה. זאפה וידידתו זייפו הקלטה אירוטית, וכשהתכוון למסור את ההקלטה הוא נעצר והמשטרה פשטה על כל חומרי ההקלטה בסטודיו. זאפה הואשם ב"קשירת קשר לביצוע פורנוגרפיה". הוא נידון לשישה חודשי מאסר על תנאי, מתוכם 10 ימים בפועל. לאחר עשרה ימים בכלא הוא שוחרר, וגילה שהסטודיו מיועד להריסה. הוא הצליח לחלץ משם את חפציו ועבר ללוס אנג'לס.
סוף שנות ה-60 - תחילת הקריירה.
לאחר שעבר ללוס אנג'לס הצטרף כגיטריסט בלהקת R&amp;B מקומית. במהרה הפך לדומיננטי בלהקה ושכנע את חבריה לנגן חומר מקורי שלו במטרה להשיג חוזה הקלטות. הלהקה שינתה את שמה ל"האימהות" (The Mothers) ועוררה עניין בסצנת הרוק המחתרתי של לוס אנג'לס. בתחילת שנת 1966, ראה אותה בהופעה טום וילסון, מפיק מוזיקלי שעבד עם סיימון וגרפונקל ובוב דילן. וילסון החתים את הלהקה לחוזה הקלטות עם ורב רקורדס, שנודעה כחברת תקליטי ג'אז שניסתה לכוון לקהל רחב יחסית. החברה דרשה לשנות את שם הלהקה מפני שבסלנג השם הוא קיצור לקללה "Motherfucker". חברי הלהקה שינו את שמם ל"אימהות ההמצאה" (The Mothers of Invention).
ביחד עם וילסון כמפיק, הקליטה הלהקה בשנת 1966 את אלבום הבכורה !Freak Out, שהוא אלבום הרוק הכפול השני בהיסטוריה אחרי Blonde on Blonde של בוב דילן, שיצא מספר שבועות קודם לכן. סגנון האלבום היה עירוב של שירי רוק, דו-וופ, וקטעי סאונד-קולאז' אוונגרדיים (בעיקר הקטע הסוגר של האלבום, "Return of the Son of Monster Magnet", שאורכו 12 דקות). מילות השירים באלבום שיבחו נון-קונפרמיזם, זילזול ברשויות ושילבו אלמנטים דאדאיסטים.
לאחר יציאת האלבום פגש זאפה את אדלייד גייל סלואטמן. ב-1967 הם התחתנו ונשארו יחד עד סוף חייו של זאפה; נולדו להם ארבעה ילדים: מון-יוניט (שזכתה לפרודיה על שמה בסרט הראשון בסדרת "אוסטין פאוורס"), דוויזל, אהמט (על שם מייסד "אטלנטיק רקורדס", אהמט ארטגון) ודיווה.
במהלך 1967 הקליטו זאפה ולהקתו את האלבום השני, Absolutely Free. האלבום כלל יותר קטעים כליים שבוצעו על ידי חברי הלהקה והתמקד בשירים שהגדירו את סגנון ההלחנה של זאפה באמצעות החדרת שינויים פתאומיים וקצביים לשירים שנבנו מסגנונות שונים. הטקסטים באלבום נהיו ביקורתיים וסאטיריים יותר וביקרו את הצביעות והשמרנות של החברה האמריקנית. באותה שנה הוציא זאפה אלבום תחת שמו בשם Lumpy Gravy, אלבום אינסטרומנטלי ברובו אשר שילב סגנונות מגוונים כמו מוזיק קונקרט ומוזיקת גלישה.
במהלך שנת 1967 עבר זאפה ביחד עם אשתו ולהקתו לגור בניו יורק, לאחר שחתמו על חוזה הופעות במועדון הגאריק. ההופעות שלהם הפכו לשילוב של מופעי אלתורים המציגים את הכישורים האישיים של הלהקה, וגם ביצועים הדוקים למוזיקה של זאפה. במהלך אותה תקופה הקליטה הלהקה אלבום שנחשב לשיא של הלהקה בשנות ה-60 המאוחרות, We're Only in It for the Money, שיצא ב-1968. באלבום הופיעו כמה מעריכות האודיו וההפקות היצירתיות ביותר שנשמעו עד אז במוזיקת הפופ. בחלק מהשירים יש סאטירה אכזרית על תרבות ההיפים של שנות ה-60. עטיפת האלבום הייתה פרודיה על עטיפת האלבום של הביטלס, Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band.
זאפה ולהקתו הוציאו אלבום נוסף ב-1968 בשם Cruising with Ruben &amp; the Jets. האלבום שונה לחלוטין מקודמו, כיאה לרוחו האקלקטית של זאפה, והוא מורכב משירי דו-וופ בלבד. בניו יורק, זאפה השתמש יותר בעריכת סרטי הקלטה ככלי לקומפוזיציה. דוגמה בולטת לכך היא באלבום הכפול Uncle Meat (1969), שבו הרצועה "King Kong" נערכה מהקלטות מאולפנים שונים ומהופעות חיות שונות.
במהלך שנת 1969 החליט פרנק זאפה לפרק את להקת "אימהות ההמצאה", בעיקר בגלל סיבות כלכליות: זאפה תמך בתשעת חברי הלהקה בעצמו מתמלוגי השירים, בין אם הם ניגנו ובין אם לא. עם זאת, חלק מחברי הלהקה המשיכו לנגן עם זאפה בשנים שלאחר מכן. הקלטות עם הלהקה שנותרו מתקופה זו נאספו לשני אלבומים שיצאו בשנת 1970: Weasels Ripped My Flesh ו-Burnt Weeny Sandwich.
לאחר שפירק את הלהקה, זאפה הוציא את אחד אלבומי הסולו המוערכים ביותר שלו, Hot Rats (1969). האלבום מציג לראשונה נגינה מרובה של זאפה בגיטרה, ואחת מיצירותיו הידועות של זאפה: "Peaches en Regalia". באלבום השתתפו נגני ג'אז, בלוז ו-R&amp;B מפורסמים וגם קפטן ביפהארט בהופעת אורח (ששר ברצועה הלא-כליית היחידה באלבום, "Willie the Pimp").
שנות ה-70.
בשנת 1970 הקים זאפה גרסה חדשה של להקת "האימהות" (ומאז ואילך הוא זנח את השימוש בתוספת "ההמצאה"). ההרכב החדש כלל את שני זמרי להקת "הצבים" הידועים בכינוי "פלו ואדי", ומספר נגנים נוספים. הלהקה החדשה הופיעה באלבום Chunga's Revenge (1970). ב-1971 זאפה הפיק וביים את הסרט "200 מוטלים" (), וחברי הלהקה הופיעו בסרט וניגנו בפסקול. בנוסף השתתפו בסרט זה גם התזמורת הפילהרמונית המלכותית, רינגו סטאר, תיאודור ביקל וקית' מון. הסרט עסק באופן רופף בחוויית החיים בדרכים כמוזיקאי רוק. לאחר יציאת הסרט, יצאה הלהקה למסעי הופעות, שהביאו להוצאת שני אלבומי הופעות חיות: Fillmore East - June 1971 (הופעה חיה בפילמור איסט) ו-Just Another Band From L.A.