האקלים בתמנראסת הוא אקלים מדברי חם, עם קיץ חם מאוד וחורף מתון. כמות המשקעים השנתית היא מזערית, למרות שלעיתים יורדים גשמים בסוף הקיץ מחלקו הצפוני של אזור ההתכנסות הבין-טרופי.
סוויני טוד (מחזמר)
שמואל אברהם פוזננסקי
שמואל אברהם פוזננסקי (בפולנית: Samuel Abraham Poznański; 3 בספטמבר 1864, לוברנייץ – 4 בדצמבר 1921) היה מלומד הידוע בשל מחקריו על הקראות והלוח העברי. הוא היה ערביסט, ביבליוגרף עברי וכן רב בבית הכנסת הגדול בוורשה.
ביוגרפיה.
פוזננסקי היה בן זקונים של יצחק יעקב פוזננסקי, תלמיד חכם וסוחר. עד גיל 15 הוא למד מאביו, וכך הוא מתאר את לימודו: "כל התורה שלמדתי במקרא ומשנה, תלמוד ופוסקים, עד השנה הט"ו לימי חיי ממנו הוא ומידו נתנה לי. הוא הנחני בדרך ישרה ויורני לבחור בפשט הפשוט ולמאוס בדרך מעקשים, הפלפול המוזר, לאהוב תורה עם חכמה ולמצא חן בעיני אלהים ואדם."
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה בוורשה בעלת מגמה של התבוללות, שנוסדה על ידי שמואל דיקשטיין עבור תלמידים ממשפחות אורתודוקסיות עניות שלא היה להם דרך אחרת להשלים לימודים תיכוניים. עם סיום לימודיו הוא החל לעבוד כעוזר ספרן בספריית בית הכנסת טלומצקה. בשנת 1890, הודות למלגה שהשיג עבורו אחד מבאי בית הכנסת, החל ללמוד באוניברסיטת ברלין ובבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין. באותה תקופה יצר קשרים קרובים עם מורו משה שטיינשניידר וערך לכבודו את ספר היובל עם מלאת לשטיינשניידר 80 ב-1896. בשנת 1894 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ברלין. את הדוקטורט שלו כתב על משה הכהן אבן ג'יקטילה. בשנת 1896 הוא הוסמך לרב על ידי ד"ר יחזקאל בנעט מורה הגמרא בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות.
משנת 1897 הוא התקבל לעוזר דרשן בבית הכנסת טלומצקה לצידו של ד"ר ישראל צילקוב. בשנת 1908 מונה לדרשן הראשי של בית הכנסת, תפקיד בו החזיק עד מותו. לצד בית הכנסת הוא קיים קורסים ללימודי יהדות.
בסוף 1906 היה בין מקימי חברת "הזמיר" לשימור ופיתוח הזמרה היהודית ומונה לבית דין הכבוד של החברה. בשנת 1909 היה בין המחדשים את הוצאת מקיצי נרדמים. ב-1911 נבחר לוועד אגודת חובבי שפת עבר בוורשה. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה פעיל בחברה לעזרת היהודים נגועי המלחמה. בספטמבר 1916 נבחר לסגן יושב ראש ועד רבני המחוז. בשנת 1917 צורף כחבר לוועדה שאישרה היתרי הוראה לצורך הבחירות בקוריה הראשונה לוועד הקהילה. מינוי זה הרגיז את חברי אגודת ישראל, במיוחד לאחר שסירב לאשר כתבי הסמכה שניתנו בסיטונאות.
בשנת 1918 מונה לנציג היהודים במועצת בתי הספר בפולין ולמנהל הסמינריון למורים בוורשה שנוסדה על ידי הממשלה. ביוני 1921 צורף לסגל בית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין.
פוזננסקי נפטר בדצמבר 1921. במקומו נתמנה משה שור לרב של בית הכנסת טלומצקה ולרב ראשי של ורשה.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
אישיותו.
פוזננסקי היה יהודי דתי ולאומי ובמקביל היה מקובל בקרב חוגי המתבוללים. באנציקלופדיה של גלויות כתבו עליו: "איש מדע דגול, ציוני נלהב, ופאר היהדות הפולנית. שוב לא היו אז מתבוללים שיהיה בכוחם להתחרות עמו על כהונת המטיף בבית הכנסת המתקדם". על השפעתו בקרב המתבוללים כתבו בעיתון של המזרחי:
בדרשותיו הוא פעל לקרב את הנוער היהודי המתבולל אל היהדות והשפה העברית. כן נהג להזדהות עם כאבם של יהודים במקומות אחרים ולקרוא לסייע להם.
הוא היה ציוני נלהב והיה נציג בקונגרס הציוני העולמי הראשון. אמנם, במשך שנים רבות לא חפץ לשים על עצמו חותם של ציוני, והשתתף בקונגרסים הציוניים רק כאורח. בנוסף היה פעיל בתנועת המזרחי.
ניסיונו לגשר בין עולמות הביא עליו ביקורת משני הצדדים. בשנת 1913 הוא הורחק מחברת דעת בגלל דעותיו הלאומיות. החוגים החרדיים יצאו נגד מינויו לתפקידים ציבוריים. בשנת 1917 הם התרעמו על מינויו לוועד שאישר כתבי הסמכה לרבנות. בשנת 1918 יצאו נגד מינויו למועצת בתי הספר של פולין.
במרץ 1921 הוא מונה על ידי ועד הקהילה כרב בורשה. האורתודוקסים מאגודת ישראל התנגדו למינויו והציעו כפשרה להגביל את המינוי שלו רק לבית הכנסת שלו ואף יצאו להפגנות רחוב נגד המינוי. מנגד אנשי בית הכנסת שלו התארגנו להגן על המינוי. בתחילת אפריל 1921 התקיימה הצבעה חוזרת על המינוי והיא אושרה ברוב של 12 נגד 6 חברי האגודה, כאשר בין מאשרי המינוי נמצאו שלושה נציגים אורתודוקסיים. בעקבות אישור המינוי, החרימו הנציגים החרדים לזמן מה את ישיבות ועד הקהילה ובמקביל בקשו למנוע מהממשלה להכיר במינוי. המינוי אושר על ידי הממשלה בנובמבר 1921.
הוא נחשב כותב ונואם מוכשר. הוא העביר דרשות על ההיסטוריה היהודית, שתכנם היה מדווח בהצפירה. עיתון הצפירה הציג את שמו כאחד הכותבים במטרה למשוך קוראים.
עבודתו המדעית ופרסומיו.
פוזננסקי כתב מאמרים מדעיים רבים ב-MGWJ, ב-Revue des études juives וב-Jewish Quarterly Review. הוא גם כתב מאמרים פופולריים בהצפירה ובעיתון המזרחי. הוא גם תרם ערכים לאנציקלופדיה אוצר ישראל, ברובם על יהדות קראית, בהם ערכים על: כלב אפנדופולו, בן זוטא, בנימין אלנהאונדי, טוביה בן משה המעתיק, יהודה גבור בן אליהו בן יוסף, יודגאנים, יוסף בן בכתוי, יוסף שלמה בן משה לוצקי, ישעיהו בן עזיהו הכהן, ישראל המערבי, סלמון בן ירוחם, פירוז, משפחת, יעקב הקרקסאני, שמואל בן משה בן ישועה המערבי ושמחה יצחק לוצקי. ערכים נוספים שכתב הם על: יצחק יהודה גולדציהר, חיוי הבלכי, חפץ בן יצליח, מבורך בן נתן, עכברא, עכברה, שמואל בן עלי ושמריה בן אלחנן.
הוא כתב בעברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, פולנית ורוסית.
ספרים.
פוזננסקי חיבר את הספרים הבאים:
Revue des Études Juives
Revue des Études Juives (בתרגום מצרפתית: כתב עת למחקרי יהדות, בראשי תיבות: REJ) הוא רבעון צרפתי שנוסד בפריז ביולי 1880 על יד האגודה למחקרי יהדות (Société des Études Juives). בתחילה הוא הוצא לאור בהנהלתו של איזידור לב, ואחרי מותו ב-1892 על ידי ישראל לוי. כתב העת המשיך בדרך של חכמת ישראל, והוא מוקדש למחקר מדעי ולפרסום טקסטים שלא הודפסו קודם לכן בתחום היהדות.
כתב העת מסודר לפי כרכים. שניים מהם מכילים את המאמרים של אותה שנה. כל אחד מכרכים אלה כולל שתי חוברות. כמעט בכל אחת מהחוברות יש גם חלק ביבליוגרפי המוקדש למחקרים עדכניים על התרבות היהודית. התורמים לכתב העת הם בני לאומים שונים ומשתייכים לאוניברסיטאות או מכוני מחקר שונים כמו המרכז הלאומי למחקר מדעי (Centre national de la recherche scientifique).
היסטוריה.
בין התורמים הראשונים ל-REJ היו וילהלם באכר, יוסף והרטוויג דרנבורג, איזידור לב, צדוק כהן, דוד קאופמן, שמואל אברהם פוזננסקי, יצחק ברוידה, אברהם אפשטיין.
המחבר הפורה מבין אלה היה איזידור לב (Isidore Loeb), שבנוסף לסקירות הביבליוגרפיות שלו, העשיר את כתב העת במספר אב של טקסטים בנושאים שונים. עניין רב יש בסדרת מאמרים מאת יוסף דרנבורג בנושאי המקרא וסדרה על ספרות רבנית. עניין רב יש גם בסדרה מחקרי מקרא (Recherches bibliques) מאת יוסף הלוי וכן בסדרת מאמרים על ארכאולוגיה מקראית הכוללים גם טקסטים אשוריים בהם יש תכתובת בין מנהיגים מזרחיים והמלכים המצריים אמנחותפ השלישי ואחנתון
אחרי ישראל לוי נערך כתב העת על ידי מוריס ליבר, ז'וליאן וייל, ז'ורז' ויידה, ז'ראר נהון, שארל טואטי, ז'ילבר דהן וסימון קלוד מימוני.
כיום עורכים אותו ג'וזה קוסטה, ז'אן-פייר רוטשילד ופיטר נהון.
Revue des études juives
Revue des Etudes Juives
כתב עת למדעי יהדות
וישגרד (הונגריה)
וישגרד (בהונגרית: Visegrád) היא עיירה במחוז פשט, הונגריה הנמצאת כ-35 ק"מ מצפון לבודפשט ושוכנת על גדת נהר הדנובה. בווישגרד נמצאים שרידים של ארמון הקיץ של המלך מתיאש וכן טירה מימי הביניים.
מקור השם "וישגרד" מסלאבית, ופירושו "הטירה העליונה". וישגרד נזכרת לראשונה במאה ה-11. ב-1325 הפך אותה המלך קארוי רוברט לבירת הונגריה, מעמד בו החזיקה עד 1405, כשהועברה החצר המלכותית לבודה.
ב-1335 נערכה במקום פסגה של מלכי הונגריה, פולין, ובוהמיה, ובמהלכה הסכימו השליטים על שיתוף פעולה ביניהם. באופן דומה נערכה בווישגרד בשנת 1991 פגישה בין מנהיגי הונגריה, פולין וצ'כוסלובקיה במטרה ליצור שיתוף פעולה בין המדינות. בתחילה נקראה מסגרת זו "משולש וישגרד", אולם כיום שמה "קבוצת וישגרד", וחברות בה הונגריה, פולין, צ'כיה וסלובקיה.
הארמון, הניצב בעיירה עצמה, והטירה על ראש ההר מעל העיירה, שנשקף ממנה נוף מרהיב של "ברך הדנובה", הם מוקדי תיירות לטיולי יום מחוץ לבודפשט.
קישורים חיצוניים.
אתר העיר וישגרד (בהונגרית)
כנסיית מתיאש
כנסיית מתיאש (בהונגרית Mátyás-templom) היא כנסייה קתולית בטירת בודה בבודפשט. המבנה הגותי הנוכחי, שייתכן והוקם על כנסייה קדומה יותר, הוא מהמאה ה-14 ועבר שיפוץ ושימור במאה ה-19.
במקור נקראה הכנסייה כנסיית גבירתנו אבל שמה העממי הוא על שם המלך מתיאש הראשון, מלך הונגריה שהורה להסב את המגדל הדרומי של הכנסייה לצורתו הנוכחית (מגדל גבוה ומחודד). המלך מתיאש גם התחתן פעמיים בכנסייה זו ובמקום נערכו טקסי הכתרה כולל של המלך האחרון לבית הבסבורג קרל הראשון, קיסר אוסטריה ב 1916. בזמן הכיבוש הע'ותמאני שימשה הכנסייה כמסגד הראשי בבודה.
כיום הכנסייה פתוחה לביקורים והיא כוללת גם מוזיאון כנסייתי ובו נשמרים העתקים של הכתר ההונגרי ותכשיטי ההכתרה.
לונוחוד 1