מקור מקראי נוסף, שלפי פרשנות חז"ל מזכיר את האיסור, הוא בסיפור של אלימלך ובניו אשר ירדו בעקבות הרעב ששרר בארץ לארץ מואב, ומתו:
בתלמוד.
מספר סוגיות בתלמוד מתייחסות באופן ישיר או בעקיפין לשאלת היציאה מארץ ישראל. חלקן מתמקדות באמירות המשבחות את הישיבה בארץ ישראל, וחלקן כוללות ביקורת חריפה על העוזבים אותה.
במסכת כתובות נאמר:
בהמשך מספר התלמוד:
תרגום: עולא היה רגיל לעלות לארץ מפעם לפעם, ונפטר בחוץ לארץ. באו וסיפרו זאת לרבי אלעזר. אמר רבי אלעזר: "אתה, עולא, על אדמה טמאה תמות?!" אמרו לו: ארונו בא. ענה להם: אינו דומה ההיקלטות בארץ ישראל בחיים להיקלטות בה לאחר המיתה.
במדרש משלי מובא בשם רבי לוי: כל הדר בארץ ישראל אפילו שעה אחת ומת בתוכה, מובטח לו שהוא בן עולם הבא. ומה טעם? "וכפר אדמתו עמו" - אמר רבי נחמיה: ארץ ישראל שהיא מכפרת על עוונות מתיה.
התלמוד הירושלמי מציג לעומת זאת גישה ביקורתית יותר כלפי הבאים לארץ ישראל להיקבר בה:
בעקבות המשנה אף מתבסס לראשונה בתלמוד הנימוק לשימוש בביטוי "עלייה" כדי לתאר הגירה לארץ ישראל: "מאי איריא דתני עלו מבבל ניתני הלכו לארץ ישראל [מדוע נוקטת המשנה בלשון עלו מבבל, היה עליה לשנות הלכו לארץ ישראל], מילתא אגב אורחא [דרך אגב בא ללמדנו] ארץ ישראל גבוה מכל הארצות".
יתרה מזאת התורה מוסיפה את החשיבות שיש לטייל בארץ, והאמור מתייחס לדר המקיים מצוות בארץ.
מקור האיסור ליציאה.
האיסור לצאת מארץ ישראל, ולו לזמן מוגדר, מפורש בתלמוד במספר מקומות. במסכת כתובות מסופר על אדם שביקש לצאת לחו"ל כדי לקיים מצוות ייבום, ור' חנינה גער בו בחריפות:
תרגום: "לאיש אחד הזדמנה מצוות ייבום בעיר חוזאה. בא לפני רבי חנינה, ואמר לו: האם לייבמה? ענה לו: אחיך נשא כותית ומת, ברוך המקום שהרגו; שאתה תלך בדרכו?" הסיפור מובא גם בגרסה שונה בתלמוד ירושלמי.
בדומה לכך מובא במסכת גיטין: "אמר רב ספרא: כי הוו מיפטרי רבנן מהדדי, בעכו הוו מפטרי משום דאסור לצאת מארץ לחוצה לארץ". מבאר רש"י:
מאידך, במסכת עבודה זרה מתיר התלמוד לכהן לצאת לחוץ לארץ למטרת לימוד תורה, נשיאת אישה והצלת ממונו מידי הגויים, זאת על אף קדושתו של הכהן שנוגדת את עקרון "טומאת ארץ העמים". היתר זה סותר את האיסור הכללי של יציאה מהארץ שהובא קודם לכן, ולכן תירצו בעלי התוספות שההיתר שניתן לכהן הוא במקרה שבכוונתו לחזור לארץ, ואילו האיסור הכללי מתייחס לאדם שלא התכוון לחזור לארץ לעולם. לפי זה, מותר לכל אדם פרט לכהן לצאת לחו"ל לכל מטרה, כל עוד שבכוונתו לחזור לארץ; ואילו לכהן מותר לצאת רק למען מטרות חשובות במיוחד, כמו תלמוד תורה.
הרמב"ם, החולק על התוספות, הרחיב את האיסור לצאת לחו"ל על כל אדם:
טעם האיסור.
לפי הרשב"ם ורבינו חיים הכהן הטעם לאיסור היציאה הוא משום שהיוצא מפקיע את עצמו מקיום המצוות התלויות בארץ, ואילו לפי הרמב"ן נובע האיסור מקדושתה העצמית של ארץ ישראל, ללא קשר לשאלה האם אפשר לקיים בה מצות התלויות בארץ או לא. ממחלוקת זו יוצאות נפקא מינות שונות, כגון האם מדובר באיסור מדאורייתא או מדרבנן, והאם האיסור חל גם על אישה, שאינה מחויבת במצוות התלויות בארץ.
בהלכה המאוחרת.
יציאה לנופש.
בשולחן ערוך לא מצאנו איסור לצאת מארץ ישראל. ישנם פוסקים מאוחרים שמסיקים מסקנה עקיפה מהלכות גילוח בחול המועד ומהלכות הפלגה הנמשכת לתוך השבת. הרמ"א מביא דעה לפיה מותר לצאת לעשיית רווח או כדי לראות פני חברו, משום שזה נחשב "דבר מצווה" אך לטייל נחשב "דבר הרשות". בעקבות הרמ"א כותב המשנה ברורה במפורש שהיציאה לחו"ל מותרת אך ורק לצורך "דבר מצווה" כגון עשיית רווח או הקבלת פני חברו, אך יציאה לדבר הרשות כ"טיול בעלמא" אסורה. גם היתר זה של יציאה לצורך ביקור חבר אינו מוסכם על כל הפוסקים, ואילו רוב הפוסקים אוסרים על יציאה לצורך טיול.
עם זאת, פוסקים אחדים הקלו לצאת לכל מטרה. בין האחרונים ניתן למנות את ר' יוסף מטראני שפסק כדעת התוספות שאם בכוונת היוצא לחזור לארץ - מותר לצאת למען כל מטרה. גם בין פוסקי דורנו נמצאו מתירים. הרב שלמה דייכובסקי טען שכשם שמתירים לצאת מהארץ כדי לצבור רווח כלכלי, כך יש להקל גם לצאת לצורך רווחת הגוף ורווחת הנפש, כלומר לצורך נופש. בדומה לכך כתבו הרב שמואל וואזנר והרב יצחק זילברשטיין שיש מקום להקל לצאת מארץ ישראל לזמן מועט לצורך טיול, אם הופכים זאת לדבר מצווה על ידי התבוננות בנפלאות הבריאה או לצורכי הבראה. בשם הרב יוסף שלום אלישיב הובאה עצה דומה, שהיוצא לנופש והבראה ישתדל להשפיע על יהודי לשמור איזה מצווה כדי שתיחשב נסיעתו לחו"ל כדבר מצווה.
יציאה לקברי צדיקים וטיולי שורשים.
בעל השדי חמד סבור שמותר לצאת מהארץ כדי להשתטח על קברי צדיקים בשל התועלת הרוחנית שבדבר, אך הרב קוק חולק עליו. כמו כן, ישנם המתירים טיולי שורשים ונסיעות לאתרי מחנות השמדה משום שיש בכך משום לימוד והתעוררות לתשובה.
יציאה לשם קבלת פני רבו.
על אף שכיבוד הורים היא מצווה ולכן כלולה לכאורה בהיתר הכללי לצאת לצורך מצווה, בספרות ההלכתית התקיים דיון נפרד בנושא. בתלמוד מסופר על רב אסי ששאל את רבי יוחנן: "מהו לצאת מן הארץ לחו"ל? אמר לו אסור. לקראת אמא מהו? אמר לו: איני יודע." לאחר מכן אמר לו: "אסי, נתרצית לצאת, המקום יחזירך לשלם." ישנם ראשונים, בהם היד רמ"ה והמאירי, שפירשו את תשובתו של רבי יוחנן כברכת יציאה לדרך, אך בתנאי שזה לזמן מוגבל ("יחזירך לשלום"), ואילו רש"י פירש כי הכוונה היא "יחזירך" = למקומך, כלומר לבבל. כמו כן, בשו"ת המבי"ט פסק שאדם שהוריו ציוו עליו שלא לגור בארץ מחמת שהם אינם רוצים שהבן ישב שם, אין הבן מחויב להישמע להם.
גבולות הארץ.
נחלקו הדעות מהן גבולות הארץ, לגבי האיסור יציאה לחוץ לארץ. ישנם הסוברים שכל הארץ שהובטחה לאברהם אבינו בברית בית הבתרים, מנהר מצרים עד נהר פרת כולל כל עבר הירדן עד ים סוף, הרי זו ארץ ישראל, ולכן מותר לצאת לטיול לאילת ולחרמון וכדומה. הרב שלמה גורן ב"משנת המדינה", התיר יציאה לאילת גם מפני שהיא נכבשה על ידי שלמה המלך. לעומת זאת יש סוברים שרק מה שכבשו עולי מצרים נחשב ארץ ישראל, ולכן אסור לנסוע לאילת כדין נסיעה לחוץ לארץ.
משהד (כפר)
איצטדיון גרוסברג
בייגל (פירושונים)
דוקטור דה סוטו
דוקטור דה סוטו (Doctor De Soto) הוא ספר ילדים מאת ויליאם סטייג, בתרגומו של יהודה מלצר.
עלילה.
דוקטור דה סוטו עוסק ברפואת שיניים לפרנסתו, בסיועה של אשתו מרת דה סוטו. מספר רב של מטופלים נוהג להגיע אליו לטיפול. החיות שהגיעו אליו שונות בגודלן ועל-כן אין הן תמיד מתיישבות בכסאו: הן מתיישבות על הרצפה במקרים שגודלן גדול מעט משלו (ובמקרים אלו הוא מצטייד בסולם) והוא מונף לפיה של החיה המסוימת במקרים בהם החיה גדולה יתר על המידה.
טיפול אצלו מתאפשר לכל חיה למעט כאלו שקטלניות לעכברים, שהרי הוא עכבר.
חרף איסור זה הוא עקר את שינו הטוחנת של שועל, עקב העובדה כי סבלו היה קשה מנשוא.
את שינו, אשר הצטבר בה רקבון, הוא עקר על ידי שימוש בגלגלת ולאחר העקירה קבע עם השועל כי למחרת היום עליו להגיע בשעה 11:00.
בעת שגז-הצחוק ניתן לשועל הוא דמיין כי הוא אוכל אותם לא מבושלים, עם מלח ועם כמות קטנה של יין לבן יבש. מרת דה סוטו חשבה שלאור העובדה שהם מסייעים לו הוא לא יאכל אותם. בעלה ידע כי עליו לסיים את מלאכו כפי שנהג אביו לעשות. מה שכן היה עליהם למצוא דרך להגן על עצמם מן השועל. יחדיו הם הצליחו למצוא פתרון שלא עורר בשועל חשד ואף הפיל אותו בפח.
פתרונם של השניים היה הדבקת שיניו של השועל בעזרת טיפול מיוחד לכאורה.
וכך הדבר נעשה: לאחר שהוענקה לשועל שינו המוזהבת במקום שינו שהרקיבה ונעקרה, דוקטור דה סוטו מרח את שיניו של השועל. כדי לאפשר זאת הוא סיפר לשועל כי מדובר במתכון משגע שהוא ואשתו למדו להכין זה עתה והוא מאפשר מניעת כאבי שיניים לעולמים. השועל, שבינתיים תכנן לאכול את השניים בעזרת שינו החדשה, הסכים להיות הראשון שיקבל את הטיפול הזה.
לאחר המריחה הוא סגר את לסתותיו בחוזקה והשאירן סגורות למשך כדקה, כפי שהורה לו דוקטור דה סוטו. הדבר גרם להדבקת שיניו לפרק-זמן מוגבל ולהינצלות סופית של השניים מפני השועל.
עיבודים.
בשנת 1984 נעשה עיבוד קולנועי של סטייג לספרו "דוקטור דה סוטו" בבימויו של מיכאל שפורן והיה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט המונפש הטוב ביותר.
תוצרת הארץ (פירושונים)
הבנרה (כרמן)
ההבנרה, או בשמה המקורי בצרפתית: "L'amour est un oiseau rebelle" (תרגום: אהבה היא ציפור סוררת), היא אחת האריות המפורסמות ביותר. האריה מופיעה באופרה כרמן של המלחין הצרפתי ז'ורז' ביזה.
את ההבנרה מבצעת דמותה של כרמן יחד עם מקהלה.
מנגינת האריה היא פופולרית ונעשה בה שימוש בסרטים ופרסומות.
מילות הבתים הראשונים של האריה:
אריק בארונדו
אריק ברנבה בארונדו גארסיה (בספרדית: Erick Bernabé Barrondo García; נולד ב-14 ביוני 1991 בסן קריסטובל וראפאס) הוא אתלט גואטמלי המתחרה בהליכה. בארונדו הוא זוכה מדליית הכסף בהליכה ל-20 ק"מ באולימפיאדת לונדון (2012), והספורטאי הגואטמלי הראשון בהיסטוריה שזכה במדליה אולימפית.
חייו.
בארונדו החל את דרכו הספורטיבית בריצות למרחקים. במהלך התאוששות מפציעה שסבל ממנה, התוודע לענף ההליכה, והחל להתאמן בו. בשנת 2011 התחרה לראשונה בתחרות בינלאומית, הגביע הפאן-אמריקאי בהליכה, וזכה במדליית כסף. בתוך חודשים ספורים שיפר את שיאו האישי בכחמש דקות, ובתחרות שנערכה בדבלין העמידו על 1:20.58 שעות. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באותה שנה בטגו סיים במקום העשירי, ובמשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בגואדלחרה זכה במדליית הזהב.