מספר חדשים לאחר מכן, בתחילת מאי, 1941 צבי קיבל הוראה מיצחק שדה, להיות מוכן לצאת לפעולה שתוכננה יחד עם הצבא הבריטי. בעודו ממתין ליצחק שדה בכניסה לקיבוץ, הופיעו במקום מפקדי ההגנה באזור הצפון, נחום שדמי ויוסף אבידר. התפתח ביניהם ויכוח באשר לסמכות של שדה לגייס את צבי לפעולה. בתום הוויכוח הוחלט שצבי לא ייצא לפעולה אלא יישאר בתפקידו בעמק הירדן.
צבי הסתפק בנסיעה לנמל חיפה, יחד עם יצחק שדה, להיפרד מהלוחמים. עד שהגיעו, יצאו כבר כ"ג יורדי הסירה בדרכם לפגוע במתקני הזיקוק בלבנון. פעולה ממנה לא חזרו.
בבריגדה היהודית במלחמת העולם השנייה.
בחודש יולי 1942 בגיל 27, התגייס צבי לבריגדה היהודית של צבא הבריטי ולחם בשורותיו כנגד הצבא הגרמני. הוא היה סמל מחלקה בגדוד השלישי של הבריגדה. צבי לא היה יכול לקבל דרגת קצונה בשל מאסרו בכלא עכו. צבי השתתף בקרבות כנגד בגרמנים בחזית איטליה סמוך לנהר הסניו.
בליל 17 במרץ 1945 בעודם נמצאים בתעלות ההגנה, נתקלה המחלקה של צבי בחיילים הגרמניים. הוא התנדב ויצא מהחפירה כדי לירות ולזרוק רימונים לעבר הכוח הגרמני. באותו זמן התפוצץ לידו רימון שנזרק לעברו והוא נפצע. בעקבות פציעתו הקשה הוא הועבר לבית חולים שדה ומשם הועבר מבית חולים אחד למשנהו ועבר טיפולים ומספר רב של ניתוחים. לכאבי הפציעה נוספו קשיי ההסתגלות למצב של נכות.
בצבא ההגנה לישראל.
בתחילת שנת 1948, זמן קצר לאחר פרוץ קרבות מלחמת העצמאות, בעודו נעזר בקביים בעקבות פציעתו במלחמת העולם השנייה, גויס צבי לצה"ל והתמנה למדריך הראשי של קורס הקצינים של הצבא שהוקם זה עתה.
לאחר מספר חודשים פנה לצבי ישראל גלילי, ראש המפקדה הארצית של ההגנה, במטרה לגייסו באופן מיידי כסגנו של טדי קולק במשלחת הרכש בארצות הברית.. פנייה זו מצאה את צבי בתל אביב, ללא דרכון וללא כל ציוד אישי. בו במקום הוא קיבל דרכון פלסטיני (מזויף) וביקש ממכר, חבר אפיקים, שיודיע לאשתו ושני ילדיו שהוא טס לניו יורק. רק לאחר מספר חודשים הצטרפו אליו אשתו, רות, ושני ילדיו, אליעזר ונגה.
בתקופת הרכש.
במקביל למלחמת העצמאות בישראל, פעלו משלחות רכש באירופה ובארצות הברית על מנת לספק נשק ותחמושת לטובת הלוחמים בישראל. במסגרת משלחת הרכש נערכו פעולות בשני כיוונים: טדי קולק היה אחראי על עסקי הרכש החוקי, וצבי היה אחראי על רכישת הנשק "השחור", הבלתי חוקי - מאקדחים ורובים ועד מטוסי קרב. באותה תקופה ארצות הברית הטילה אמברגו על מכירת נשק לישראל ומי שלקח חלק בכך, הסתכן בעונשים כבדים על פי החוק האמריקאי. רכישת "הנשק השחור" הייתה כרוכה בקשרים עם גורמים רבים ומגוונים באופן חשאי. סיוע רב ניתן על ידי היהודים: חלקם היו חיילי הצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה, ביניהם טייסים שהעבירו את המטוסים לישראל ונשארו בארץ כדי להמשיך ולהילחם במלחמת השחרור. בנוסף אליהם היו סוחרים, בעלי עסקים, שתרמו כסף לרכישת הנשק ומחסנים כדי לאגור את הנשק שנקנה בחשאי.
גם גנגסטרים יהודים, ידועי שם, לקחו חלק וסייעו בקניית הנשק ובעיקר באבטחת מימוש העסקאות בשיטות, שהיו נפוצות בעולם הפשע. הנשק שנרכש שימש את צבא ההגנה לישראל בתקופת מלחמת השחרור ושנים לאחר מכן.
חזרה לקיבוץ.
בשנת 1949, בגיל 34, לאחר שנולדו שני ילדיו הנוספים, רינה ורן, חזרה המשפחה לישראל. בשובו המתינו לצבי דרגות רב-סרן ובקשה להמשיך בשירות הצבאי. כיוון שצבי לא יכול היה להמשיך בשירות קרבי עקב נכותו, הוא סירב להמשיך את דרכו בצבא. דוד בן-גוריון ויתר על כוונה זו לאחר שיחה ארוכה ביניהם. שיחה זו הייתה ראשיתה של מערכת יחסים אישית קרובה בין השניים, עד מותו של בן-גוריון, בשנת 1973. בצוואתו כתב דוד בן-גוריון: שביתו יהפוך לספריה ומכון למחקר תולדות המדינה ומלחמת השחרור. עו"ד יוסי צ'חנובר, שניסח את הצוואה, שאל את בן-גוריון: "מי היית רוצה שיופיע בוועד המנהל של קיום הצוואה"? והוא השיב: "אחד אני יודע שצריך להיות, הבחור מאפיקים, צבי ברנר".
במרוצת השנים צבי ברנר השתלב בעבודות בקיבוץ מילא תפקידים מרכזיים בקיבוץ ובתנועה הקיבוצית כמזכיר פנים של איחוד הקבוצות והקיבוצים.
את שנות חייו האחרונות עשה צבי כאיש משפחה. צבי ברנר נפטר בשנת 1999, בגיל 84, נקבר בקיבוץ אפיקים שבעמק הירדן.
דילון דה סילבה
דילון סנאן דה סילבה (באנגלית: Dillon Senan De Silva; נולד ב-18 באפריל 2002 בלונדון שבאנגליה) הוא כדורגלן סרי לנקאי, המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת קווינס פארק ריינג'רס מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ ובנבחרת סרי לנקה.
קריירת מועדונים.
דה סילבה שיחק במחלקות הנוער של טוטנהאם הוטספר ובארקינג. בשנת 2017 הצטרף למחלקת הנוער של קווינס פארק ריינג'רס.
קריירה בינלאומית.
דה סילבה נולד באנגליה אך לאור מוצאו של משפחתו הוא יכול לייצג את סרי לנקה.
ב-5 ביוני 2021 ערך דה סילבה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרי לנקה, בהפסד 3-2 לנבחרת לבנון במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-4 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 3-2 לנבחרת נפאל במסגרת אליפות דרום אסיה 2021.
אקס פקטור לאירוויזיון 2022
אקס פקטור ישראל לאירוויזיון 2022
ג'נט סקודר
ג'נט סקודר (באנגלית: Janet Scudder; 27 באוקטובר 1869 - 9 ביוני 1940) הייתה פסלת וציירת אמריקאית מאינדיאנה, הידועה בעיקר בזכות פסלי הזיכרון שלה ותבליטי דיוקן, פסלי גן ומזרקות. העבודה הגדולה הראשונה שלה הייתה תכנון החותם של לשכת עורכי הדין בניו יורק בסביבות 1896.
ראשית חייה.
ג'נט סקודר נולדה ב־27 באוקטובר 1869 בטרה הוט, אינדיאנה, למרי וויליאם הולינגסד סקודר. "נטי", כפי שקראה לה משפחתה, הייתה החמישית מבין שבעה ילדים ועברה ילדות קשה. אביה היה קונדיטור שהיה פעיל בענייני קהילה. אמה נפטרה בגיל שלושים ושמונה, כאשר ג'נט הייתה בת חמש. ארבעה מאחיה של סקודר מתו לפני שהגיעו לבגרות. אביה של סקודר, סבתא העיוורת, והעוזרת המשפחתית גידלו את הילדים שנותרו בחיים. מאוחר יותר נישא אביה לאישה שג'נט לא אהבה.
סקודר נהנתה לצייר בילדותה ולקחה שיעורי אמנות במכון הטכנולוגי רוז פוליטכני. לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון בשנת 1887, נרשמה לאקדמיה לאמנות בסינסינטי, למרות המשאבים הכספיים המועטים של המשפחה. בסינסינטי למדה פיסול אצל הפסל יליד איטליה לואי רביסו, וכן עיצוב דקורטיבי, גילוף בעץ וציור.
בשנים 1888–1889 חזרה סקודר הביתה לטרה הוט, שם נמשכו קשיי המשפחה לאחר מותו של אחד מאחיה, כישלון עסקי של אביה, ומותו בשנת 1888. כדי לסייע בהוצאות משק הבית סקודר לימדה גילוף בעץ בבית ספר מקומי. אחיה הבכור של סקודר, שהתגורר בשיקגו, שילם עבור נסיעתה חזרה לסינסינטי בשנת 1890 כדי שתסיים את לימודיה באקדמיה.
בשנת 1891 עברה סקודר לשיקגו כדי להתגורר עם אחיה ומשפחתו בזמן שהיא למדה במכון לאמנות בשיקגו בהנחייתם של ג'ון הנרי ונדרפול ופרדריק פרייר. סקודר למדה גם שיעורים אצל הפסל לוראדו טאפט במכון לאמנות בשנים 1893–1994.
שנים ראשונות כפסלת.
לאחר שעברה לשיקגו בשנת 1891, התכוונה סקודר להתפרנס כמגלפת עץ והועסקה לזמן קצר במפעל רהיטים שייצר קישוטים אדריכליים. [4] היא עזבה את העבודה כי לא התירו לנשים עבודה בתחום. בשנים 1892–1893, סקודר מצאה עבודה כעוזרת לפסל לוראדו טאפט והרוויחה 5 דולר ליום עבור עבודתה על פסלים מונומנטליים עבור התערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו.. סקודר הוזמנה גם ליצור פסל לבניין אילינוי בתערוכה ופסל נוסף עבור מדינת אינדיאנה. על עבודתה בתערוכה זכתה סקודר במדליית ארד, וכן ב -1,000 דולר מעיריית טרה הוט, שציפתה להציג את פסל הנימפה שלה בספריית בעיר.
לאחר שראתה את המזרקה של הפסל פרידריך ויליאם מקמוני ביריד העולמי, החליטה סקודר לנסוע לפריז בשנת 1894, בתקווה ללמוד אצלו. סקודר נסעה לצרפת ושכנעה את ויליאם מקמוני להעסיק אותה. בגיל עשרים וחמש הפכה סקודר לאישה הראשונה שהועסקה באטלייה שלו. סקודר סייעה למקמוני בפרויקטים שלו בספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה. זאת עשתה בנוסף ללימודים באקדמי ויטי ובאקדמיה קולארוסי.
סקודר עזבה לפתע את הסטודיו של מקמוני בפריז בשנת 1896, וחזרה לארצות הברית וניסתה למצוא עבודה כפסלת בניו יורק.
העבודה הגדולה ראשונה.
באמצעות ידידותה עם סטודנטית לאמנות מטילדה אוכינקלוס בראונל (), אותה פגשה במהלך נסיעתה מצרפת, זכתה בעבודה ראשונה. אביה של בראונל, סילאס בראונל, היה מזכיר לשכת עורכי הדין בניו יורק בין השנים 1878–1916, והוא הבטיח לסקודר את הזמנה הגדולה הראשונה שלה 1894.
היא קיבלה 750 דולר כדי לתכנן חותם עבור לשכת עורכי הדין בניו יורק. כסף זה איפשר לה לעבור למיקום טוב יותר בעיר. הפרויקט הוביל גם להזמנות עבודה נוספות להכנת לוחות, מדליוני דיוקן, קישוטים אדריכליים, כדים לאפר, וכן לפיסול.
חזרה לאירופה.
בשנת 1898 חזרה סקודר לפריז לצורך הכשרה נוספת, וחזרה לשיעורי הציור באקדמיה קולורוסי. בליווי מטילדה בראונל, הן בילו כמה שנים בבית בשכונת מונפרנאס בפריז. סקודר ובראונל בילו גם את חורף 1899–1900 באיטליה, שם מצאה סקודר השראה בפסלי מזרקות הנוי של פירנצה ובפיסול הרנסאנס האיטלקי, במיוחד בפסליו של דונטלו.
תערוכות.