על אף הידידות בין המלך לבין הרמטכ"ל שמינה, בחירות אוקטובר 1956 סימנו את ראשית הפירוד שהוביל בסופו של דבר לניסיון ההפיכה של אבו נוואר. בבחירות אלו נבחר לראשות הממשלה סולימאן א-נאבולסי מהזרם הסוציאליסטי. הממשלה שהקים דגלה באחדות ערבית, ובחבירה לגוש הקומוניסטי על חשבון הקשרים עם המערב, זאת בניגוד גמור למדיניותו של חוסיין. אבו נוואר, בן טיפוחים של רעיון האחדות הערבית של גמאל עבד אל נאצר, תמך ברעיונות שהציגה הממשלה החדשה. הוא החל לקשור קשרים אישיים עם חבריה, בייחוד עם חבר מפלגת הבעת' עבדאללה רימאוי. בראשית אפריל 1957 הממשלה הכריזה על כינון קשרים דיפלומטיים בין ירדן לברית המועצות, זאת בניגוד לדעתו של המלך. לאחר שא-נאבולסי נוכח שהמלך לא פועל בנידון, הרהיב עוז והגיש למלך רשימת בעלי תפקידים, כולם מקורבים למלך, שהממשלה דורשת את פיטורם. במקביל, ב-8 באפריל, הורה אבו נוואר על קירוב של מספר כוחות צבא לבירה עמאן. היה בכך מעין הפגנת כוח של הברית בין הצבא לבין הפוליטיקאים, שנועדה להבהיר לחוסיין שעליו להיענות לדרישות הממשלה. המלך אמנם פיטר חלק מבעלי התפקידים, אולם ב-10 באפריל דרש מן הממשלה להתפטר. א-נאבולסי, בטוח ביכולתו באותה עת, הסכים והממשלה התפטרה.
ב-13 באפריל, במה שנודע לימים בתור "קשר זרקא", הציג הרמטכ"ל בפני המלך חוסיין אולטימטום לפיו עליו להקים ממשלה שתהיה מוסכמת על כלל הפלגים בממלכה. בהמשך אותו יום ריכז אבו נוואר כוחות בבסיס זרקא שמצפון לבירה, והורה לאחת החטיבות (בראשות בן דודו מען אבו נוואר) לכתר את ארמון המלוכה. אולם בשלב זה התגלעו שסעים בתוך הצבא שהכשילו את ניסיון ההפיכה. המלך נסע עם הרמטכ"ל לזרקא, שם התקבל בחדווה בידי החיילים הבדווים בצבא. במקביל חלק מן הקצינים שהפעיל אבו נוואר ברחו לסוריה, והתברר כי החטיבה ששלח לעמאן בעצם מגינה על הארמון ולא מכתרת אותו. בהבינו כי הקשר נכשל, אבו נוואר התחנן בפני חוסיין שיחוס עליו. המלך לא אסר את הרמטכ"ל, אלא דרש את עזיבתו. באותו יום אבו נוואר ומשפחתו גלו לדמשק. בתפקיד הרמטכ"ל אבו נוואר הוחלף בידי עלי אל-חיארי, שהיה גם הוא מקורב לקצינים החופשיים הירדניים וערק לסוריה זמן קצר לאחר מינויו. החליפו בתפקיד חאבס אל-מג'אלי.
מגלותו בדמשק אבו נוואר המשיך לפעול כנגד המשטר ההאשמי בירדן, יחד עם עבדאללה רימאוי ומספר קציני צבא אחרים. בשנת 1959 עמד מאחורי ניסיון הפיכה כנגד המלך. בעקבות ניסיון זה נשפט שלא לפניו באפריל 1959 ונידון לתקופת מאסר ממושכת. באוגוסט 1960 הצליחה האופוזיציה להתנקש בחייו של ראש ממשלת ירדן היזאע אל-מג'אלי באמצעות מטען נפץ שהוחדר למשרדו.
בינואר 1962, היציבות השלטונית בזמן כהונתו הראשונה של וספי א-תל אפשרה מתן חנינה לגולים פוליטיים ומתנגדי משטר. ב-10 במאי באותה שנה אבו נוואר קיבל חנינה מהמלך חוסיין ושב לירדן. על אף עברו הבעייתי, אבו נוואר שירת את המלך חוסיין נאמנה לאחר שובו. הוא מונה לשגריר ארצו בצרפת ולאחר מכן מונה לחבר בסנאט. באפריל 1990 נבחר לייצג את הלאומיים הערבים בוועדה המלכותית לניסוח "האמנה הלאומית של ירדן". אמנה זו נועדה להמשיך את מגמת הדמוקרטיזציה בממלכה, והדגישה את חופש הביטוי, שלטון החוק, והזכות להתאגדות פוליטית. בעקבות אשרור האמנה ביוני 1991 נסללה הדרך להתרת פעילות פוליטית בירדן בשנת 1992, לאחר שזו נאסרה בעקבות קשר זרקא למעלה מ-30 שנה קודם לכן.
עלי אבו נוואר נפטר בשנת 1991.
ש. קורא
ש. לוציני
ש. ווילאקר
ש. דניאל
עלי אבו נואר
עוגת פירות
עוגת פירות היא עוגה שבין רכיביה כלולים פירות משומרים או מיובשים, ולעיתים גם אגוזים, תבלינים או אלכוהול. כל עוגה שמכילה פרי כרכיב יכולה להיחשב אם כן כעוגת פירות. עוגות אלו לרוב מוגשות בחתונות ובחגיגות חג המולד. הודות לטעמן העשיר, עוגות אלה לרוב מוגשות לחוד ללא תוספות כגון קצפת או חמאה.
היסטוריה.
המתכון הקדום ביותר לעוגת פירות נמצא ברומא העתיקה והוא כלל רימונים, אגוזים, וצימוקים שעורבבו בתוך מחית שעורה. בימי הביניים, דבש, תבלינים ופירות משומרים נוספו למתכון.
לאחר מכן סוגים שונים של עוגות פירות החלו להופיע ברחבי אירופה. המתכונים השתנו רבות ממדינה למדינה עם השנים, שכן הם היו תלויים ברכיבים שהיו זמינים באותה תקופה וכן שבאזורים מסוימים הכנסייה אסרה להשתמש בחמאה בתקופת הצום. האפיפיור אינוקנטיוס השמיני (1492-1432) התיר את השימוש בחמאה במסמך כתוב שנודע בשם "מכתב החמאה" בשנת 1490, במכתב הוא אישר לתושבי סקסוניה להשתמש בחלב ובחמאה עבור עוגת פירות גרמנית בשם סטולן.
החל מהמאה ה-16, סוכר שהגיע מהמושבות האמריקאיות (יחד עם התגלית שריכוז גבוה של סוכר עוזר לשמר פירות) הוביל לעודפים של פירות משומרים, כתוצאה עוגת הפירות נהייתה זולה יותר ואהודה יותר.
קורט טאנק
קורט ולדמר ("וילי") טאנק (בגרמנית: Kurt Waldemar Tank; 24 בפברואר 1898 - 5 ביוני 1983) היה מהנדס אווירונאוטיקה גרמני, מומחה לתכנון מטוסי קרב. בעבודתו כמהנדס הראשי של מפעלי פוקה-וולף וראש מחלקת התכנון של החברה, היה אחראי על תכנון מטסי הקרב פוקה-וולף Fw 190, פוקה-וולף Fw 200 ופוקה-וולף Ta 152 לפי הזמנת הלופטוואפה (חיל האוויר של גרמניה הנאצית). לאחר מלחמת העולם השנייה עבד עבור תעשיות אוויריות בעולם השלישי, בעיקר בתעשייה האווירית ההודית בבנגלור, בקורדובה שבארגנטינה ובחלואן שבמצרים.
תולדות חייו.
נולד בברומברג (דאז בפוזנן שהייתה שייכת לפרוסיה, כיום בפולין). למשפחת קציני פרשים. במלחמת העולם הראשונה שירת, במצוות אביו, כקצין פרשים, למרות רצונו לשרת בשירות האוויר הגרמני וזכה לעיטורים.
ב-1923 סיים את המכון הטכנולוגי של ברלין (TUB) והתקבל לעבודה בחברת Rohrbach Metall-Flugzeugbau, מחלוצות בניית מטוסים בעלי שלד מתכת והיה חבר בצוות התכנון של ה-Rohrbach Roland. לאחר מכן עבד כטייס ניסוי בחברת "אלבטרוס", שנרכשה ב-1931 על ידי פוקה-וולף.
בשנת 1934 הזמינה חברת התעופה Deutsche Luft Hansa מטוס נוסעים ארבע-מנועי לטווח ארוך (3,560 ק"מ). טאנק עמד בראש חטיבת התכנון של המטוס שהושק ב-1937 כ-פוקה-וולף Fw 200 "קונדור". המטוס שימש את הלופטוואפה כמפציץ, שאיים על שיירות האספקה האמריקאיות באוקיינוס האטלנטי.
ב-1939 הושלם תכנונו של ה-פוקה-וולף Fw 190 "חנקן" (Würger), מטוס קרב חד-מנועי וחד-מושבי. המטוס שירת את הלופטוופה, חיל האוויר הגרמני, במהלך מלחמת העולם השנייה. מעל 20,000 מטוסי Fw 190 יוצרו במהלך שנות המלחמה, מהם 6,000 מדגם הקרב/הפצצה.
המטוס הבא שתכנן עבור הלופטוואפה היה פוקה-וולף Ta 152, שקיבל את התחילית Ta לכבודו של המתכנן הראשי שלו, טאנק. היה זה שיפור של דגם ה-190, שנכנס לשירות בינואר 1945. רק 43 מטוסים מסוג זה יוצרו.
ב-1943 מונה טאנק לפרופסור באוניברסיטה הטכנית של בראונשוויג.
לאחר המלחמה המשיך טאנק לעבוד בבראונשוויג תחת פיקוח בריטי (מדענים ומהנדסים גרמנים לא הורשו לעבוד בתעשיית התעופה) ובחן הצעות תעסוקה של ממשלת בריטניה וברית המועצות. הוא נכלל ברשימות הCIA האמריקאי כ"מדען מבוקש" במסגרת מבצע פייפרקליפ, אך גויס על ידי ממשל חואן פרון הארגנטינאי, שהפעיל סוכנות לגיוס מדענים גרמנים בשוודיה. ב-1947 עבר טאנק דרך דנמרק והגיע, יחד עם כמה מאנשי צוותו לשעבר לארגנטינה, שם עבד במפעלי Instituto Aerotécnico שבעיר קורדובה. ב-1950 הושק מטוס הקרב הארגנטינאי הראשון, FMA IAe 33 Pulqui II ("חץ"), שהתבסס על תוכניותיו של טאנק עבור המטוס פוקה-וולף Ta 183, שהגיע לשלב אבטיפוס ראשוני ולא נבנה מעולם. עם הדחתו של חואן פרון ב-1955 שב טאנק לגרמניה המערבית שם לא נשכר לעבודה והמשיך להודו.
במסגרת עבודתו בתעשייה האווירית ההודית תכנן ופיתח את מטוס הקרב ההודי הראשון, ה-HAL HF-24 Marut ("רוח סערה"), שהושק ב-1961. המטוס תוכנן על בסיס תוכניותיו של טאנק לייצור המטוס הארגנטיני IA 43 Pulqui III, שפיתוחו הופסק. במקביל כיהן טאנק כראש המכון הטכנולוגי של מדרס. בין תלמידיו היה עבדול קאלאם, "איש הטילים הגרעיניים" של הודו ונשיא המדינה.
ב-1964 חבר למהנדס הגרמני וילי מסרשמיט וסייע לממשל גמאל עבד אל נאצר לפתח בתעשיות חלואן במצרים את מטוס הקרב המצרי הראשון חלואן HA-300.
ב-1970 שב לגרמניה ועבד בחברת מסרשמיט־בולקוב־בלום.
היעלמותה של הילדה מדלן
ממפורד ובניו
אורניום (פירושונים)
העץ הפולני
צ'סלב ביאלק
צ'סלב ביאלק או ביאוֶוק (בפולנית: Czesław Białek; 18 ביולי 1920 ורשה - 9 במרץ 1984 פוזנאן) היה כומר ישועי, מיסיונר, פעיל למען החופש, סופר ואנתרופולוג פולני. בתקופת השואה נודע בעזרה שהושיט לאזרחים ממוצא יהודי בנובי סונץ', במאבקו בנאצים ואחר מכן בפעילותו למען הפועלים נגד הדיכוי הקומוניסטי בפולין, בגללה נאסר מספר פעמים.
ביוגרפיה.
צ'סלב ביאלק היה בן של מכונאי חשמליות מורשה בשם פיוטר ביאלק ושל אשתו, זופיה לבית קובאלסקי. הסב מצד אמו היה איכר מרדזיוויל, בזמנו אסיר פוליטי שנשלח לסיביר על ידי השלטונות של רוסיה הצארית בגלל פעילותו למען עצמאות פולין. יתום מגיל 10 מאמו שנפטרה מסרטן בחר צ'סלב ביאלק מגיל צעיר במסלול לימודים תאולוגי קתולי וחלם להיות מיסיונר באפריקה. דמות מופת עבורו היה המיסיונר הפולני יאן בייזים (1912-1850) שטיפל במצורעים במדגסקר. ביאלק למד בסמינר התחתון בלנצ'יצה על ידי לודז' (1934-1932), אחר כך בגימנסיה ישועית בווילנה (1936-1934) והחל משנת 1936 עשה חניכות אצל הישועים בקאליש ומשנת 1937 בפינסק.
סטודנט ולוחם תחת הכיבוש הנאצי.