אמנית בולטת אחרת הייתה לידיה זבצקי, שאף כיהנה כראש המחלקה לעיצוב קרמי בבצלאל. כמו אמנים אחרים הכניסה זבצקי את הפיסול כחלק אינטגרלי מעשייתה הפוסט-מודרנית. בין השנים 1992–1994 יצרה זבצקי את הסדרה של פסלי הכדים, שהיוו שיאר ביצירתה האמנותית. הכדים אופיינו בגודל מונומטאלי, בצבעי גלזורה עזים ובשילוב של עבודת אובניים ופיסול. על אף מוטיבים של גופניות ומוות, הייתה הצורה והיחסים הפנימיים שבעבודה מרכזו של העיסוק האמנותי של זבצקי. דרכם, התמודדה האמנית עם מסורת הקדרות האירופית והאסייתית. פסלים אלו זכו לתהודה רבה יותר מכל יצירה קרמית עד אז והוצגו גם במוזיאון ישראל.
רק לקראת סוף שנות ה-90 ובראשית המאה ה-21 החלו אמני הקרמיקה לעשות שימוש עקבי יותר במדיום המיצב בתוך העשייה הקרמית. אמניות כטליה טוקטלי, הדס רוזנברג ניר, שלומית באומן, יעל עצמוני, מיה מוצ'בסקי פרנס ואחרות, יצרו מיצבים המשלבים בין מדיה שונות כפיסול, קרמיקה וידאו ועוד. בעבודותיהן בולטת הבחינה של מרכיבי הזהות האישיים דרך פרוק והרכבה של אובייקטים טעוני היסטוריה אישית או פוליטית.
ביטוי הפוך לרוח הפיסולית התבטא דווקא בחזרה אל מסורת הקדרות שאחד מביטוייה היה אימוץ הולך וגובר של הפורצלן כחומר ליצירה באבניים וביציקות החל מסוף שנות ה-90. הדבר נבע הן בשל ייבוא רציף של חומר זה לישראל והן על ידי הכשרה מקצועית של אמנים בשימוש בו במסגרות אקדמיות וכן פרטיות בין האמניות שהחלו לעשות שימוש בפורצלן כחומר לעבודה באובניים הייתה עירית אבא. השימוש בחומר זה חידד את עיסוקה בצורתו של הכלי ואפשר לה עיסוק דה-קונסטרוקטיביסטי במושג הכד, בתפיסת הקדרות ובתרבות האירופית. הכדים והכלים שיצרה בשנות ה-2000 ואילך, כגון "כלי עם שבבים" (2013) אופיינו בהדגשה של החומריות על ידי שימוש בגריעה וחריצה של פני השטח, בשילוב "פיפרקליי" (Paper Clay), פסטה מצרית ושבבי חומר, ובצבעוניות עזה. גם אצל אמניות אחרות, כגון אסתר בק או שולמית טייבלום-מילר, אפשר העיסוק המחודש בקדרות ובחומר הקרמי להדגיש את תהליכי העבודה ביצירת האובייקט.
למרות המשך ההכשרה המאסיבית בטכנולוגיות קרמיות בעיצוב, הרי שהיעלמות תעשייה הקרמיקה בישראל בישראל דחפה אמנים ובעיקר מעצבים, ליצירת פריטי עיצוב יחידניים או בפריטים סדרות קטנות, פעמים רבות תוך שימוש בטכניקות יציקה ידניות. בין האמנים בולטים מעצבים כעמי דרך ודב גנשרוא, יהונתן הופ.
דון מוסט
דונלד מוסט (באנגלית: Donald Most; נולד ב-8 באוגוסט 1953) הוא שחקן יהודי אמריקאי. התפרסם בעיקר בזכות תפקידו בקומדיית המצבים המצליחה "ימים מאושרים".
ביוגרפיה.
מוסט נולד וגדל בשכונת פלטבוש ברובע ברוקלין.
למד ב"אוניברסיטת ליהיי", אך נשר לאחר לפני השנה הראשונה שלו, כדי לנסוע לקליפורניה ולעסוק במשחק.
מוסט החל את דרכו בקומדיית המצבים המצליחה "ימים מאושרים" והתפרסם בה בתפקיד ראלף מאלף, חברו של ריצ'י קנינגהאם (רון הווארד) .
מוסט הופיע לצידו של רון הווארד גם בעיבוד הטלוויזיוני לספר "הרפתקאותיו של האקלברי פין" בתפקיד טום סוייר.
בנוסף שיחק בטלוויזיה גם בסדרות "Glee" ו"ספינת האהבה" ודיבב בסדרות האנימציה "מבוכים ודרקונים" ו"זאב צעיר".
בקולנוע התבלט בעיקר בסרטים "החיים בשידור חי" ו"באק הווארד הגדול".
למוסט שתי בנות מאשתו השחקנית מורגן הארט.
מעיין אברהם אבינו
מעיין אברהם אבינו הוא מעיין שכבה עמוק, בגובה 7 מטר, בתחומי היישוב היהודי בחברון.
לפי ממצאים ארכאולוגיים, המעיין מתוארך לתקופת האבות, ומכאן שמו.
המעיין נמצא לרגלי תל חברון, והוא נכלל ב"שביל חברון המקראית".
המעיין סבל מהתנכלויות הכוללות מחיקה של שילוט המוביל אליו, וריסוס כתובות גרפיטי פוליטיות.
באוקטובר 2017, בעת שרחצו שם שני ילדים, זרק מחבל סלע על ראשו של אחד מהם. הילד פונה מהמקום לבית החולים, ובתגובה החליט היישוב היהודי במקום לפתח את המעיין, הציב שלטים והקים במקום פרגולה שנהרסה על ידי הצבא בנימוק שהבנייה לא אושרה.
סמוך למעיין יש עמדה של חיילי צה"ל.
אטד ערבי
אָטָד עֲרָבִי (שם מדעי: "Lycium shawii" וכן "Lycium arabicum Boiss") הוא אחד מחמשת מיני האטד הגדלים בארץ ישראל. האטד הוא סוג שיח בר קוצני המשתייך למשפחת הסולניים.
האטד הוא שיח תרמופילי (אוהב חום) הגדל באזורים יבשים. בארץ ישראל נפוץ האטד הערבי באזורי הנגב והערבה.
פרחי האטד דו מיניים, והוא פורח בחודשים ינואר, פברואר, מרץ, אפריל, מאי, יוני, נובמבר, דצמבר. צבע עלי הכותרת לבן וסגול.
עלי האטד בשרניים ופשוטים בצורתם, העלים מסורגים (עלה אחד בכל מפרק).
מסדה (פואמה)
מסדה היא פואמה שחיבר המשורר יצחק למדן בארץ ישראל בשנות העשרים של המאה ה-20. הפואמה עוסקת במבחר נושאי הקיום של העם היהודי לדורותיו, ובבעיות השעה הקשות שניצבו על סדר היום הציבורי מאז מלחמת העולם הראשונה בתפוצות ישראל וביישוב. למדן הקדיש את הפואמה, בפתח המהדורה הראשונה, לאחיו שנרצח באחד מהפוגרומים הרבים שהתחוללו במזרח אירופה מעיצומה של מלחמת העולם הראשונה ועד ראשית שנות העשרים, במילים: "נר זיכרון לנשמת אחי בר הלבב ויקר הנפש, אשר נפל על אדמת אוקראינה בימות הטבח בישראל, וציון על קברו אשר לא אדע את מקומו".
המהדורה הראשונה של "מסדה" ראתה אור בהוצאת הדים בתל אביב בכסלו תרפ"ז 1926. הכרך הודפס בדפוס "אחדות" בתל אביב ועטיפתו עוטרה באיוריו של הצייר ש' גרודזנסקי. "מסדה" הוכנסה לתוכנית הלימודים במערכת החינוך העברי של היישוב ושל מדינת ישראל. על כן, היא הודפסה במהדורות רבות תחת גגן של מספר הוצאות לאור, שכללו שינויי נוסח מעטים. המהדורה השנייה ראתה אור בשנת תרפ"ט (1929) גם כן בהדים. המהדורה השלישית ראתה אור בהוצאת שטיבל בתל אביב בשנת תרצ"ג (1933), והמהדורות הרביעית, בשנת ת"ש (1940) והחמישית בשנת תש"ג (1943), ראו אור בהוצאת דביר. מהדורות נוספות ראו אור בשנות החמישים והשישים.
משמעות השם "מסדה" הוא ארץ ישראל, אולם הכוונה גם למצדה ההיסטורית אשר נפלה במרד הגדול בידי רומא, ונתפסה במהלך הדורות כמעין תחנה אחרונה של ריבונות ועצמאות בתולדות עם ישראל.
פסוקים מ"מסדה" הולחנו על ידי ישראל פייבישס, דניאל סמבורסקי, וכן הוצמד לחן של מחבר לא ידוע לשיר "שלשלת המחולות", שפותח את הפרק השלישי של הפואמה.
התקבלות.
לפואמה הגדושה, העמוקה והמרתקת הייתה השפעה רבה על עולם הדימויים בחברה היישובית ולאחר תקומת מדינת ישראל, וביטויים רבים, שאולי הידוע בהם: "שנית מצדה לא תיפול", נלקחו ממנה גם אל שיח שנוצר לאחר היווצרה ולכאורה בהקשר היסטורי חדש ואחר, על משמעות והשפעות השואה והקמת הריבונות היהודית החדשה בארץ, בדמותה של מדינת ישראל.
"מסדה" התקבלה בציבור באהדה רבה, בשל התחושה שהיא מבטאת בממדים שונים את החוויות והתודעה הציבורית בארץ ובתפוצות. הפואמה הוקראה באירועים חגיגיים בתנועות הנוער הציוניות ובאירועים ציבוריים רבים נוספים. על שמה נקראו קבוצות חלוציות שהוקמו באירופה, בהן גרעין המייסדים של קיבוץ מסדה, אשר נקרא על שמה.
פרקי הפואמה.
שישה פרקים לפואמה: "פליט", "אל החומה", "מדורות לילה", "מחוץ למחנה", "בדעֹך המדורות" ו"טרם".
פליט.
הפרק סוקר את מצבו של עם ישראל במשך מלחמת העולם הראשונה, מתוך תולדותיו של המשורר כמקרה פרטי, ובהקשר ההיסטורי היהודי הכולל, מאז העת העתיקה וימי הביניים, ובכלל זה רדיפות האינקוויזיציה (וה"אוטא-דא-פי"), בממלכת ספרד, וגם במובנה המטפורי האל-זמני. מסתיים בתת-פרק (מספר ו') בשם בַּמָּבוֹא, המתאר את עלייתו לארץ ישראל, כאשר הוא ניצב בשעריה המוחשיים וההיסטוריים-הרעיוניים. המחבר מתאר בו חולשה תשישות גופנית ונפשית, חרדה ואימה, התפזרות וכאוס פנימי, יחד עם צפייה לקבלת תיקון לכל אלה ואף למעלה מזה מהארץ:
מדורות-לילה.
הפרק מתאר את תולדות עם ישראל ומראה על המשכיות מדור לדור במסירת המורשת היהודית ובנכונות להקרבה עליה, שכללה מלחמה חמושה או התאבדות מאורגנת, הן בעת העתיקה והן בימי הביניים. תת-פרק ג' נקרא שלשלת המחולות, משווה את התנהלות השמירה על המורשת והעברתה מדור לדור, מבלי להתחשב בקשיים הרבים שכרוכים בהעברה זו, למחול דורות קבוצתי שנעשה בעצימת עיניים; זו נדרשת, הן משום השאיפה לדבקות של המחוללים, והן בשל הקשיים שההתעלמות מהם מסייעת למחוללים להמשיך בפועלם. למדן ממליץ לבני דורו להתנהג בדומה למחול הדורות, ובכך ישנה המשכיות כפולה, עקרונית והתנהלותית, אשר מופנה הפעם לבניית המפעל הציוני בארץ ישראל:
אטד החוף
אֲטַד הַחוֹף (שם מדעי: "Lycium schweinfurthii") הוא אחד מחמשת מיני האטד הגדלים בארץ ישראל. האטד הוא סוג שיח בר קוצני המשתייך למשפחת הסולניים.
האטד הוא שיח תרמופילי (אוהב חום) הגדל באזורים יבשים. בארץ ישראל נפוץ אטד החוף באזורי הגליל, מישור החוף והשומרון.
פרחי האטד דו מיניים, והוא פורח כל השנה. צבע עלי הכותרת לבן וסגול.
עלי אטד החוף פשוטים בצורתם ואינם בשרניים, העלים מסורגים (עלה אחד בכל מפרק).
אטד אירופי
אָטָד אֵירוֹפִּי (שם מדעי: "Lycium europaeum") הוא אחד מחמשת מיני האטד הגדלים בארץ ישראל. האטד הוא סוג שיח בר קוצני המשתייך למשפחת הסולניים.
האטד גדל באזורי ערבה ובאזורי חורש ים תיכוני. בארץ ישראל נפוץ האטד האירופי בכל חלקי הארץ.
פרחי האטד דו מיניים, והוא פורח בחודשי הקיץ. צבע עלי הכותרת צהבהב וורוד.
עלי אטד החוף פשוטים בצורתם ואינם בשרניים, העלים מסורגים (עלה אחד בכל מפרק).
דאיסט
תאיסט
אטד רב-פרחים
אָטָד רַב-פְּרָחִים (שם מדעי: "Lycium depressum") הוא אחד מחמשת מיני האטד הגדלים בארץ ישראל. האטד הוא סוג שיח בר קוצני המשתייך למשפחת הסולניים.