לינדרוט מנגן בפסנתר, טרומבון וגיטרה. בנוסף לחברותו בלהקת Smak, הוא שר את שיר הנושא של אלבום האוסף "Patchwork", את השיר "Anna mun etsiä" מהאלבום "Patchwork 2", ואת השיר "Aamulaulu" מהאלבום "Patchwork 3". הוא גם הפיק את האלבום "Kaunis kaaos" של אנטי טויסקו. בנוסף לאנטי טויסקו, הוא גם הלחין שירים עבור דיאנדרה , ג'ני יאקולה ובנג'מין .
בשנת 2014 לינדרוט הוציא לאור אלבום סולו הכולל את הסינגל "Annika". אלבום הסולו הראשון טרם יצא לאור והוא גם השהה את קריירת הסולו שלו.
מאז יולי 2016 הוא מוציא שירים יחד עם הזמרת-יוצרת הפינית אידה פול כחלק מהצמד Ida Paul &amp; Kalle Lindroth .
בשנת 2021 השתתף בכתיבת השיר "Discoteque" שהוקלט על ידי הלהקה הליטאית דה רופ וייצג את ליטא באירוויזיון 2021.
חיים אישיים.
לינדרוט ואשתו האנה התחתנו באוגוסט 2016. לשניים נולד בן ביוני 2017.
דיסקוגרפיה.
אלבומים.
אלבומים שהוציא במסגרת להקת Smak
חילופי זוגות
קצה השדה
יעל פירסטנברג
אולפן טריטון
ISO/IEC 27000
מחמוד שאה, סולטאן מלאקה
הסולטאן מָחְמוּד שָאָה אִבְּן אֵל-מָרְהוּם סוּלְטָאן אָלְאוּדִין רִיאָט שָאָה (נפטר ב-1528) היה סולטאן של סולטנות מלאקה בין השנים 1488 עד 1511, וכן טען לכתר בין השנים 1513–1528.
ביוגרפיה.
מחמוד שאה היה בנו הצעיר של עלאא אלדין קרי, סולטאן מלאקה ה-7 וירש אותו ב-1488.
עם מותו המוקדם של אביו, הוא הומלך בגיל צעיר מאוד, והעוצר באותה עת (נקרא במלאית גם "בנדהארה", ראש ממשלה) היה טון פראק. בשנות השלטון הראשונות שלו כשהיה עוד צעיר למדי נחשב מחמוד שאה למלך חסר רחמים, אך הוא הותיר את ניהול הסולטנות בידי טון פראק. לאחר מותו של פראק ב-1498 התמנה לתפקיד טון מוטאהיר. אחרי מותו של פראק הפך הסולטאן למתון יותר, אם כי שנות שלטונו האחרונות היו מלוות בסערות רבות.
לפי תיעודים שנותרו מאותה תקופה, השלטון בסולטנות הפך לבלתי יעיל וחלש כשמוטהיר לקח שוחד ומינה שרים לפי גחמות ארעיות. ההתנהגות הזו גרמה לפילוג בממשלה והסולטאן אף הוציא את טון מוטהיר וכל משפחתו להורג אחרי שהוטעה על ידי פלג אחר. מלבד זאת, המאבק על השליטה בין השרים גרם לפילוג גם בקרב תושבי הממלכה. המאבקים האלו חדרו גם לצבא, כשבתחילת המאה ה-16 נחלש צבא הסולטנות כיוון שהורכב ברובו משכירי חרב שלא שמרו אמונים לממלכה.
נפילת הסולטנות.
במהלך ביקורו של האדמירל הפורטוגזי דייגו לופז דה סקווירה בין השנים 1509–1510 תכנן הסולטאן להתנקש בחייו, אולם התוכנית הגיעה לידי האדמירל שנמלט מהמדינה. הקצין הפורטוגזי אפונסו דה אלבוקרקי שקיבל את ההודעה על כך החליט לנצל את הניסיון כעילה למסע הכיבושים שלו בדרום-מזרח אסיה.
מלאקה הותקפה על ידי הפורטוגזים ב-1511 ומחמוד שאה נמלט לפהאנג שבחוף המזרחי, שם ניסה לשווא לגייס סיוע סיני. אחרי שנכשל המשיך הסולטאן דרומה והעביר את הבירה לאי בינטאן (כיום חלק מאינדונזיה), דרומית מזרחית לסינגפור תוך שהוא ממשיך לקבל את היחס של מדינות האזור כסולטאן מלאקה. בין השנים 1515–1519, כמנהיג הקונפדרציה המלאית והמוסלמית ניסה להוביל התקפות לשחרור מלאקה אך נכשל במאמציו. ב-1526 הפורטוגזים הגיבו לאיום המתמשך מצידו על ידי השמדת בינטאן. אחרי ההפסד מחמוד שאה ברח לקמפאר שם חי עד שנפטר ב-1528. בנו, אלאודין ריאט שאה, ייסד את סולטנות ג'והור שהפכה לאימפריה חזקה שהגיעה לשיאה במאות ה-18 וה-19. בנו השני, רג'א מוט'פר הקים את סולטנות פראק.
חיים אישיים.
למחמוד שאה היו כמה נשים, הבולטת שבהם היא טון טיה. מלבד זאת, הוא הוליד בחייו שלושה בנים: אחמד שאה, שהיה הסולטאן האחרון של מלאקה, מוט'פר הראשון מפראק ואלאודין ריאט שאה שייסד את סולטנות ג'והור.
בנו, אחמד שאה, ירש אותו למשך כשנתיים בשנים 1511–1513 אחרי שאביו הוציא להורג את טון מוטהיר שהיה הבנדהארה של הסולטנות. אחמד שאה נחשב ללא כשיר להיות סולטאן ונהרג ב-1513 במהלך ניסיונותיו של מחמוד שאה להשתלט בחזרה על הסולטנות מידי הפורטוגזים. הוא הצליח לתפוס מחדש בכס המלוכה, אולם זה היה כבר אחרי שהסולטנות חרבה, מה שהפך אותו לטוען לכתר.
הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת
הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת המכונה לעיתים קרובות "הסכם שביתת הנשק של 22 ביוני 1940", הוא הסכם של שביתת נשק שנחתם ב-22 ביוני 1940 ובשעה 18:36 ביער קומפיין שבצרפת. היטלר בחר במקום זה, מאחר ששם נחתם הסכם שביתת הנשק בין הקיסרות הגרמנית למדינות ההסכמה שסיים את מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918. הסכם זה נחתם על ידי פקידי גרמניה הנאצית והרפובליקה הצרפתית השלישית במהלך מלחמת העולם השנייה, ונכנס לתוקף רק ב-25 ביוני 1940.
בין החותמים מהצד גרמניה היו הפיהרר, אדולף היטלר, וילהלם קייטל, מפקד הוורמאכט, שר החוץ הנאצי, יואכים פון ריבנטרופ, הגנרל אלפרד יודל, מפקד הלופטוואפה ושר התעופה, הרמן גרינג, המזכיר האישי של היטלר, רודולף הס, המפקד העליון של OKH, ולטר פון בראוכיטש והאדמירל, אריך רדר. נציגי צרפת היו שארל הונציגר, ליאון נואל, ז'אן ברג'רה ומוריס לה-לוק.
ההסכם נחתם בעקבות הניצחון המוחץ של הנאצים בקרב על צרפת בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה. בעקבות שביתת הנשק הוקם גוף ממשל צבאי בשטחי צרפת הכבושה , גוף זה ניהל את הנמלים הצרפתיים שהיו על חוף תעלת למאנש והאוקיינוס האטלנטי, וכן הוקם המשטר של צרפת של וישי.
הקרב על צרפת.
הצבא הצרפתי, שהיה אחד מהצבאות הטובים ביותר בעולם אבדו בכיתור בצפון. עמם אבד מיטב הציוד הממוכן. החזית השתרעה על פני מאות קילומטרים, מסדאן ועד התעלה, וכוח האדם היה מוגבל. בעל הברית העיקרי, בריטניה, פינה את עיקר כוחו בדרך הים (על אף שהדיוויזיה ה-51 (היילנד) נותרה על אדמת צרפת), ובעלי הברית המשניים, בלגיה והולנד, נכנעו. לרשות וייגאן עמד כוח בן 64 דיוויזיות צרפתיות, ודיוויזיה אחת בריטית. לא הייתה לו כל עתודה ליצירת הגנה לעומק. אם ייפרץ קו ההגנה, לא תהיה כל אפשרות לסתום את הפרצה.
במהרה הכוחות הצרפתיים החלו לסגת אך גרמניה איימה לכבוש את פריז ובשל כך ממשלת צרפת העבירה את מקום משכנה מהבירה, פריז לבורדו ב-10 ביוני, עוד באותו יום הכריזה הממשלה על פריז כעיר פתוחה על מנת למנוע את החרבת העיר ואתריה.
עד 22 ביוני 1940, היום בו נחתם הסכם שביתת הנשק ספרו הגרמנים כ-27 אלף חיילים שנהרגו, יותר מ-111,000 פצועים וכ-18,000 נעדרים. לעומת זאת הצרפתים נחלו הפסד צורב בהרבה והצבא הצרפתי ספר כ-92,000 הרוגים, למעלה מ-200,000 פצועים. גם חיל המשלוח הבריטי, הובס ואיבד 66,426 חיילים מהם 11,014 נהרגו או מתו מפצעיהם, 14,074 פצועים ו-41,338 נעדרו או נפלו בשבי. ננטשו כ-700 טנקים, 880 תותחי שטח, כ-500 תותחים נגד מטוסים, 850 תותחים נגד טנקים ועוד.
הבחירה ביער קומפיין.
מיואש מהתגובה העוינת בקבינט להצעה בריטית לאיחוד פרנקו-בריטי, ובשל אמונתו כי שריו אינם תומכים בו עוד, התפטר ראש הממשלה פול ריינו ב-16 ביוני. אחריו והוחלף על ידי המרשל אנרי פיליפ פטן, שמסר הודעה ברדיו לעם הצרפתי, בה הודיע על כוונתו לבקש שביתת נשק עם גרמניה. כאשר הפיהרר, אדולף היטלר קיבל את הודעת ממשלת צרפת כי ברצונם לנהל משא ומתן על שביתת נשק בחר האחרון ביער קומפיין כמיקום בו יתנהל המשא ומתן, היטלר בחר ביער קומפיין מפני שזה המקום בו נחתמה שביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918) ובחירה זו הייתה מעיין נקמה של גרמניה על כך שצרפת השפילה אותו בהסכם שביתת הנשק של 1918. קרון הרכבת של קומפיין, בו נחתם ההסכם נחתם.
העיתונאי ויליאם שיירר נכח באותו אירוע ודיווח כי . ב-21 ביוני ישב היטלר באותו כיסא בו ישב הגנרל הצרפתי, פרדיננד פוש כאשר שוחח עם נציגי האימפריה הגרמנית המובסת. לאחר שהאזין לקריאות הפתיחה של השיחות, במחווה של בוז כלפי הנציגים הצרפתיים החליט היטלר לעזוב את הקרון (כמו שעשה פוש ב-1918) ונתן להמפקד העליון של הוורמאכט, וילהלם קייטל להמשיך במשא ומתן לבדו. המשא ומתן נמשך יום אחד וכבר ב-22 ביוני 1940 נחתם ההסכם וזאת לאחר שיחה עם נציגי ממשלת צרפת, שנאלצו לברוח לבורדו ובפרט עם שר הביטחון הצרפתי, הגנרל מקסים וייגאן.
תנאים.
לגרמניה הנאצית היו מספר סיבות להגיע להסכם שביתת נשק, ראשית הנאצים רצו להבטיח שצרפת תפסיק להילחם בהם בשטחי אפריקה הצפונית הצרפתית, סיבה נוספת הייתה שהנאצים העדיפו להשאיר ממשלה צרפתית שתפטור את גרמניה מהנטל שבניהול צרפת, במיוחד שהנאצים חפצו בכיבוש בריטניה כחלק ממבצע ארי-הים.
על פי ספרו של העיתונאי, ויליאם שירר "עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי" הגנרל הצרפתי, שארל הונציגר התלונן כי תנאי שביתת הנשק שהוטלו על צרפת היו קשים בהרבה מאלו שהוטלו על גרמניה ב-1917, ככה למשל הגרמנים דאגו שהשטח הכבוש שברשותם ישלוט על נמלי תעלת למאנש ועל הנמלים שלחופי האוקיינוס האטלנטי, בנוסף לכך על הצרפתים היה להסגיר את כל האנשים שקיבלו מקלט מדינה בצרפת ואת כל עלויות הכיבוש הגרמני היו הצרפתים צריכים לשלם (כ-400 מילון פרנקים צרפתיים מדי יום). עם זאת, אחד הוויתורים הבודדים של גרמניה לצרפת היה לאפשר פעילות מינמלית, אך קיימת של צבא צרפת, "ויתור" נוסף מצד הגרמניים היה שחיל הים הצרפתי נאלץ להתפרק מנשקו אך לא להיכנע.
בנוסף לכך, הוקמה ממשלת בובות ששלטה על שטחי דרום צרפת, ממשלת זו כונתה לימים "צרפת של וישי" שנוהלה בפועל על ידי גרמניה הנאצית אך באופן רשמי הייתה ממשלה עצמאית.