במקום אחר באותו חיבור הוא מתייחס להימנעות היהודית מהגנה עצמית בשבת: "ואולם היהודים, מפני שהיה זה יום שבת, ישבו במקומם ללא ניע, בשעה שהאויב השעין סולמות אל החומות ותפס את עמדות ההגנה, ואילו הם לא קמו, אלא נשארו שם, כבולים בחבלי האמונה הטפלה כמו היו אחוזים ברשת אחת גדולה". לא ברור לגמרי על איזה כיבוש של ירושלים מדובר, אולם על פי הדמיון לסיפור שציטט יוסף בן מתתיהו מחיבורו של אגאתרכידס, ניתן לשער שהתכוון לכיבושה על ידי תלמי הראשון סוטר.
בחיבור "על הסתירות הסטואיות" (במקור היווני Περὶ Στωικῶν ἐναντιωμάτων; בלטינית "De Stoicorum Repugnantiis") נזכרים היהודים כעם שאין לו התפיסה הנכונה של האלוהות ושעובד אותה מתוך פחד: "ראו את הדעות לגבי אלים שמחזיקים בהן יהודים וסורים; ראו כמה אמונות טפלות ממלאות את חיבורי המשוררים. ועדיין, אף אחד כמעט לא תפס את האלוהות כניתנת למות ושהולידו אותה".
כינוי היהודים כאומה בעלת אמונות טפלות תואם את המסורת היוונית-רומית, המיוצגת על ידי: אגאתרכידס, קיקרו, הורטיוס (סאטירות, 1, 5, 100), סטראבון, טקיטוס ואפוליוס.
האבות האפונימיים של האומה היהודית.
החמור הנזכר בחיבור הנזכר לעיל "שיחות משתה" כזוכה לכבוד מצד היהודים, נזכר בהקשר היהודי גם בחיבור אחר של פלוטרכוס.
בחיבור "על איסיס ואוסיריס" (במקור היווני Περὶ Ἴσιδος καὶ Ὀσίριδος; בלטינית "De Iside et Osiride"), עוסק פלוטרכוס בקשר בין האל טיפון, שזוהה על ידי היוונים עם האל המצרי סת, לחמור. בהתייחסו למיתוס על הקרב של טיפון עם האלים, הוא מבהיר: "אך אלה המספרים כי מנוסתו של טיפון מן הקרב נעשתה על גב חמור ונמשכה שבעה ימים, וכי לאחר שנמלט הוליד בנים, היירוסולימוס ויודיאוס, מנסים בעליל, כפי שהשמות מלמדים, לגרור מסורות יהודיות אל תוך האגדה".
במסורת זו מתואר טיפון כאבי האומה היהודית וכמייסדה של ירושלים.
פלוטרכוס חולק בזה על סופרים שאת שמם אינו מציין, שזיהו את אבי היהודים (ללא ספק התכוונו למשה) עם טיפון רוכב על חמור.
אותן "מסורות יהודיות" שהוא מגנה, הן כפי הנראה מקור מצרי קדום שניסה לקשור את מוצא היהודים עם האל מטיל האימה והשנוא בשתי המיתולוגיות, היוונית והמצרית.
ברור שסיפור זה הופיע בקרב חוגים עוינים ליהודים, שייחסו להם פולחן-חמור (עלילת החמור).
נזכרת כאן מסורת אפונימית על משה, יהודה (יודיאוס) וירושלים (היירוסולימוס) - אבות האומה היהודית כביכול, שסיפקה הסבר מיתולוגי לשמותיהן של ארצם ועיר בירתם של היהודים. ההתייחסות ל"שבעה ימים" שולבה כדי להצביע על מקור השבת.
ההסבר האטיולוגי לפולחן החמור היהודי, המסורת האפונימית על משה, יהודה וירושלים, וההתייחסות ל-7 ימים, מופיעים כולם גם אצל טקיטוס.
היסטוריה מדינית של יהודה.
בחיבור "חיי אישים" נזכרים כמה אירועים בהיסטוריה היהודית של התקופה הרומית בארץ ישראל.
בתיאור מסעו של פומפיוס במזרח (63 לפנה"ס), פלוטרכוס מציין שבין היתר "גם את ארץ יהודה שיעבד ואסר את אריסטובולוס מלכה".
בתיאור תהלוכת הניצחון של פומפיוס ברומא הוא מפרט את שמות הארצות שנכנעו, שהופיעו על כתובות שנישאו בראש התהלוכה, ובהם "פיניקיה ופלשתינה, יהודה, ערב וכל הפיראטים שביבשה ובים". בנוסף לכך, הוא מציין גם מספר שמות של שבויים רמי מעלה ובהם גם את "אריסטובולוס מלך היהודים".
פלוטרכוס מספר שמרקוס אנטוניוס התלווה לגביניוס במסע המלחמה שלו בסוריה ו"נשלח כנגד אריסטובולוס שהמריד את היהודים" (לאחר שברח מרומא לארץ ישראל), בקרב שבסופו "אריסטובלוס עצמו נשבה יחד עם בנו" (אנטיגונוס השני, בשנת 56 לפנה"ס).
הוא מספר שאנטוניוס "נטל ממלכים רבים את מלכותם" ומביא כדוגמה לכך את "אנטיגונוס היהודי", שאנטוניוס "התיז גם את ראשו, אף-על-פי שמעולם לא הוטל עונש כזה על מלך".
פלוטרכוס מציין שבין הטריטוריות שהעניק אנטוניוס לאהובתו, קלאופטרה מלכת מצרים, היה גם "אותו אזור של ארץ יהודה שבו גדל הצרי" (סביבות יריחו).
בתיאורו את כישוריה הוא מציין שקלאופטרה "ידעה את לשונותיהם של עמים רבים" ולרוב לא נזקקה למתורגמן: "לרובם השיבה את תשובותיה בעצמה...לעברים, לערבים, לסורים". יש להניח שהכוונה הייתה לארמית, השפה הנפוצה בקרב היהודים באותה עת, אך ייתכן והשימוש במילה "עברים" ולא במילה "יהודים", כמו גם ציונם הנפרד מה"סורים", מרמז דווקא על השפה העברית.
בסקירתו את חילות העזר שאסף אנטוניוס לקראת קרב אקטיום, מציין פלוטרכוס גם את "מלכוס הערבי והורדוס היהודי", אולם הורדוס בסופו של דבר לא שלח סיוע צבאי לאנטוניוס מאחר שהיה עסוק במלחמה נגד מלכוס (מלך הנבטים).
פלוטרכוס מציין שכאשר התבשר אנטוניוס על תבוסת כוחותיו באקטיום, נמסר לו גם על נטישת שליטי החסות שלו, לאחר "שהורדוס היהודי הצטרף עם כמה לגיונות וקוהורטים אל קיסר".
הוא מספר שלאחר תבוסתם שלחו אנטוניוס וקלאופטרה שליחים לאוגוסטוס המנצח, ואחד מהם "נשלח אל הורדוס המלך" כדי להניא אותו מלעבור לצדו של אוגוסטוס, אולם השליח "האמין לדברי הורדוס" והחליט להתייצב לפני אוגוסטוס, "אבל הורדוס לא יכול לעזור לו כלום" ואוגוסטוס הוציא אותו להורג.
פלוטרכוס מזכיר את ארץ יהודה גם באירועים מאוחרים יותר: בקשר למכתב ובו ידיעות על התקוממות של לגיונות שנועדו להבהיל את הקיסר גלבה, וגם בקשר לאיגרת תמיכה בקיסר אותו, שהתקבלה מהמצביא אספסיאנוס בזמן שעמד בראש גיס גדול ביהודה. בהמשך הוא מצטט את אותו, שמודיע לחייליו על תמיכת הצבא בו: "אסיה וסוריה ומצרים והצבאות הנלחמים ביהודים עמנו הם".
שייקספיר
ריו דה ז'נירו (עיר)
אד&quot;ם הכהן
אד"ם הכהן הוא שם העט של אברהם דב-בער מיכלישוקר (אד"ם) הכהן בן חיים (לֶבֶּנזון) (בכתיב יידי: לעבענזאָהן; בגרמנית: Abraham Dov Bär Lebensohn; ברוסית: Аврахам Дов Лебенсон) (1794 ה'תקנ"ד – 19 בנובמבר 1878 כ"ג בחשוון ה'תרל"ט), ראשון המשוררים העבריים בזמן תנועת ההשכלה ברוסיה, בלשן עברי ופרשן המקרא, מחלוצי הספרות העברית החדשה, וממנהיגיה הראשונים והבולטים של תנועת ההשכלה בליטא.
קורות חייו ויצירתו.
לבנזון נולד ולמד בווילנה, בירת גוברניית ווילנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בירת ליטא). בגיל 13 בערך התחתן, כנהוג ביהדות ליטא של אותם ימים, ועבר להתגורר אצל חותנו בעיירה מִיכַלִישׁוֹק - ומכאן שמו - מיכלישוקר. בשנת 1819 (או 1820) חזר לווילנה, ועסק בה בהוראה. לאחר מכן עבר לעסוק בתיווך הלוואות. בשנת 1822 החל בכתיבת שירים שהוזמנו אצלו לרגל אירועים משפחתיים.
הכרך הראשון של שיריו, שנקרא שירי שפת הקודש, יצא לאור בלייפציג ב-1842. הוצאתו לאור היוותה ציון דרך חשוב בתהליך תחייתה של השפה העברית, והוא התקבל בהתלהבות עצומה בחוגי המשכילים שוחרי העברית. החלק השני של הספר יצא לאור בווילנה בשנת ה'תרט"ז, והחלק השלישי יצא לאור בשנת ה'תר"ל.
בשנת 1846 היה לראש משכילי וילנה. בשנת 1847 החל להורות עברית, ארמית ותורת הנאום בבית המדרש לרבנים בווילנה, שפעל בתיאום עם הממשלה. בשנת ה'תרכ"ז פרסם את הדרמה אמת ואמונה, שאותה חיבר 25 שנה קודם לכן, ובה ביקורת על החרדים.
ה"חפץ חיים" סיפר שבצעירותו, כשנודע לעילוי, ניסה אד"ם הכהן להשפיע עליו להצטרף לחוג המשכילים, ללא הצלחה. לימים, נהג ה"חפץ חיים" לקלל את אד"ם הכהן בביטוי "ימח שמו", בגלל פעילותו נגד היהדות המסורתית.
בשנת ה'תרנ"ה יצאו לאור בווילנה, בשישה כרכים, כל שיריו, וכן שירי בנו, מיכה יוסף לבנזון (מיכ"ל), שהיה אף הוא משורר עברי, שנפטר בהיותו בן 24.
בתו של אד"ם הכהן הייתה אשתו של הבלשן, המילונאי, איש החינוך והצנזור העברי יהושע שטיינברג.
על שמו רחובות בחיפה, בתל אביב ובנתניה.
אברהם דוב לבנזון
אדם (מקרא)
דבר (עיתון)
דָּבָר היה עיתונה היומי של ההסתדרות הכללית, אשר יצא לאור בין 1 ביוני 1925 עד ל-21 במאי 1996.
תולדות העיתון.
בימי המנדט הבריטי.
העיתון נוסד בידי ברל כצנלסון ומשה בילינסון, וגליונו הראשון ראה אור ב-1 ביוני 1925, בשם "דבר - עיתון פועלי ארץ ישראל". ההצעה לשם העיתון מיוחסת בדרך כלל לחיים נחמן ביאליק, אך יש המייחסים אותה לברל כצנלסון. על כל פנים, ביאליק היה האיש שהכריע ובחר בשם "דבר". את הצורה הגרפית של כותרתו עצבה לילי צדק. כצנלסון ראה את העיתון כמכשיר בידי תנועת העבודה, לקידום חזונה הסוציאליסטי והלאומי. העיתון יצא באמצעות הוצאת דבר שהוקמה במיוחד לשם כך והוציאה לאור גם ספרים. בין הכותבים הקבועים בתחילת ימי העיתון גם זלמן שזר, לימים נשיא מדינת ישראל, אשר התמנה לעורך העיתון לאחר מותו של כצנלסון בשנת 1944.
טרם הוצאת העיתון נתחוללה שערורייה. באביב 1924 הוחלט במועצת ההסתדרות העשירית על בחירתו של כצנלסון לעורך, לצדם של שני חברי מערכת נוספים. הפועל הצעיר הציע את יצחק לופבן, אולם כצנלסון הודיע שלא יסכים לעבוד איתו. לופבן פרסם בתגובה מאמר בו האשים את כצנלסון בשימוש בבימת ההסתדרות להשמצת הפועל הצעיר. כצנלסון נעלב ושלח לוועד הפועל של ההסתדרות מכתב התפטרות מתפקיד עורך העיתון. בעקבות זאת, החליט הוועד הפועל לתבוע את לופבן למשפט ההסתדרות. במועצת ההסתדרות הי"א שנערכה בינואר 1925, הוכר כצנלסון כנציג כלל הציבור ונתמנה לעורך יחיד. כמו כן, התקבל רצונו שהעורך ייבחר אישית בוועידת ההסתדרות ולא על ידי הוועד הפועל שלה.
ברל כצנלסון דחה הצעה לפרסם כותרות משנה מפורטות, שמספקות תקציר לתוכן המאמר ובמשך שנים רבות התנגד לפרסום תמונות. רק ב-1934 החל העיתון לפרסם תצלומים.