בשנים 1503–1512 המשיך אסמאעיל ספווי את מסע כיבושיו עד להשגת שליטה באזור פרס. הספווים הפעילו תעמולה בשם השיעה בקרב השבטים הטורקמניים של אסיה הקטנה בהצלחה גדולה ומרבית צבאו של אסמאעיל בפרס הורכב מבני שבטים אלו. כאורתודוקסים סונים היו לעות'מאנים סיבות אידאולוגיות לחשוש מחדירת השיעים לשטחם, אך גם פוליטיות בשל החשש למעבר שטחים באסיה הקטנה, מחסות עות'מאנית לחסות ספווית. סכנה נוספת נבעה מהתפשטות האמונה השיעית לאורך הגבולות באזור הרי הטאורוס אשר נתונים היו במחלוקת בין העות'מאנים לממלוכים. באיזיט השני, שכיהן כסולטאן האימפריה העות'מאנית בעת ההיא, היה ער לסכנה וגירש ב-1502 אלמנטים שיעיים רבים מאסיה הקטנה לאזור מוראה. כמו כן הציב חילות משמר בגבול המזרחי, בעיקר בין השנים 1507–1508, בהן נתון היה השאה אסמאעיל במלחמה עם נסיך אלביסטן וכבש שטחים נרחבים מכורדיסטן.
בהמשך, אימץ באיזיט השני קו פייסני מול קריאות התגר של אסמאעיל. ב-1511 החמיר המצב באימפריה, כאשר מרד שיעי פרץ באזור טקה (Tekke) שבאסיה הקטנה, שעד לאותה תקופה היה אזור הטרודוקסי. המורדים הגיעו עד העיר בורסה לפני שהובסו וראשיהם הוצאו להורג.
הנסיך סלים בנו של באיזיט דרש פעולה תקיפה נגד אסמאעיל, זכה בתמיכת היניצ'רים וב-24 באפריל 1512 אילץ את אביו לוותר על כיסאו ועלה לשלטון כסולטאן סלים הראשון. לאחר ייצוב שלטונו פנה סלים הראשון להילחם באימפריה הספווית. ב-1514 הביס סלים הראשון את אסמאעיל ספאווי בקרב צ'לדיראן וכבש את תבריז, אזור עיראק של ימינו ומזרח אנטוליה. בהמשך, נסוגו העות'מאנים מתבריז, אך נשארו בעיראק ובמזרח אנטוליה. כך נקבע הגבול בין שתי האימפריות אשר חלקו משמש כגבולה המערבי של איראן גם בימינו.
יגאל גבאי
יגאל גבאי (נולד ב-1961 בחולון) הוא מעצב גרפי ישראלי.
גבאי עיצב למעלה ממאה בולים עבור השירות הבולאי וזכה בשבחים והישגים בגין חלקם. בנוסף, עיצב גבאי עשרות מטבעות ומדליות עבור בנק ישראל והחברה הממשלתית למדליות ולמטבעות. עד לפני עשור, זכה ב–46 פרסים בביאנלה לעיצוב ולתקשורת חזותית "חתך הזהב" על חדשנות ומקוריות בעיצוב גרפי, מטעם אגודת המעצבים הגרפים בישראל.
על עבודתו.
את דרכו המקצועית החל בשנת 1982 כמאייר בטכניקת האיירבראש. בשנים 1983-1988 שימש כארט דיירקטור במשרדי פרסום. משנת 1988 הוא בעליו של סטודיו עצמאי לעיצוב גרפי ותקשורת חזותית.
גבאי הוא הראשון שהכניס את כתב ברייל על גבי בול ישראלי בנושא "100 שנה לבית חינוך עיוורים בירושלים".
בשנת 2001 פרסם את עבודתו "Antology 1" - אוסף של 43 גלויות קונספט מעולם העיצוב הגרפי. בחלק מן הגלויות נתן גבאי מחווה לאישים כמו יוהאן סבסטיאן באך, ויקטור הוגו, אנטוני גאודי, ניקולאוס קופרניקוס, פדריקו פליני, גרגור מנדל, איין ראנד ועוד. על עבודה זו זכה בפרס "עיצוב הזהב", בתחרות "חתך הזהב".
בין השנים 2003-2007 שימש כארט דיירקטור ועורך גרפי של בטאון חיל האוויר ועיצב לביטאון מתווה גרפי (Grid Layouts) חדשני ומעודכן. בשנים 2007-2008 היה העורך הגרפי הראשון של "ביבשה" - ביטאון זרוע היבשה.
בשנת 2003 זכה במקום ראשון בתחרות לעיצוב של מיצב הקבע במבואת המכללה לפיקוד טקטי במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. במיצב זה ביטא גבאי את רוח צה"ל, חזונו ומורשתו במצגות אינטראקטיביות הממוקמות על כתלים מאוירים, המצעידות את המתבונן בציר זמן העובר בין חמש מלחמות ישראל.
באביב 2014 הושק הספר “בעוז רוחם“ בעיצובו הגרפי של גבאי. הספר (667 עמודים) שיצא לאור בהוצאת משרד הביטחון, מגולל את סיפורי המעשה ואת שמותיהם של מי שהוענקו להם עיטור הגבורה, עיטור העוז, עיטור המופת, צל"ש הרמטכ"ל, ואות הערכה מטעם הרמטכ"ל - מאז מלחמת העצמאות ועד היום.
בשנת 2014 עיצב גבאי את אות מערכת צוק איתן ובשנת 2021 את אות המערכה ברצועת הביטחון בלבנון.
עיקר עבודתו העיצובית כיום היא עיצוב תדמית ומיתוג חברות ישראליות ובינלאומיות.
בשנים האחרונות עוסק גבאי בעיצוב כרזות פוליטיות וחברתיות, הציג והשתתף בעשרות תערוכות כרזות קבוצתיות בעולם.
ג'יין בירקין
ג'יין מאלורי בירקין (באנגלית: Jane Mallory Birkin; נולדה ב-14 בדצמבר 1946) היא שחקנית קולנוע, במאית, דוגמנית וזמרת אנגלייה.
בירקין ידועה בשל מכלול עבודתה בתחום הקולנוע והזמרה, אך גם בשל חייה הפרטיים, ומערכת יחסיה עם סרז' גינסבורג, עמו שרה את השיר השערורייתי "Je t'aime... moi non plus", בו נשמעת בירקין כשהיא גונחת ונאנחת בצורה המדמה יחסי מין.
לאחר הפרידה מגינסבורג ב-1980, המשיכה בירקין לעבוד גם כשחקנית וגם כזמרת, הופיעה בסרטים עצמאיים שונים והקליטה אלבומי סולו רבים.
על שמה של בירקין קרוי גם "תיק בירקין" המפורסם של הרמס.
ביוגרפיה.
בירקין נולדה בשכונת מרילבון בלונדון בשנת 1946. אמה הייתה השחקנית ג'ודי קמפבל ואביה, דייוויד בירקין, היה קצין ב. היא גדלה בשכונת צ'לסי בלונדון, ואת לימודי התיכון סיימה בפנימייה יוקרתית באי וייט. בשנת 1965 הופיעה בתפקיד זעיר בסרט "The Knack", בבימויו של ריצ'רד לסטר. הצעירה הנאה בלטה כדוגמנית ושחקנית מתחילה בסצנת חיי הלילה של לונדון הסוערת. בגיל צעיר זה נישאה בשנת 1965 לג'ון בארי, המבוגר ממנה ב-13 שנים. ב-1967 נולדה בתם, קייט. הזוג התגרש בשנת 1968 והיא חזרה לגור עם הוריה.
תפקידה החשוב הראשון, בסרט "יצרים" משנת 1966 שיקף מציאות זו. בסרט זה, שביים מיכלאנג'לו אנטוניוני שיחקה בירקין אחת מצמד דוגמניות צעירות המגיעות לדירתו של הצלם תומאס (דייוויד המינגס) ומשתוללות עמו בעירום. תפקיד זה הוביל, בשנת 1968 למבחן בד לסרטו של פייר גרימבלט, "סלוגן". על אף שלא דיברה צרפתית קיבלה בירקין את התפקיד. בסרט כיכב השחקן הצרפתי סרז' גינסבורג, והשניים שרו ביחד את שיר הנושא של הסרט. עבודתם המשותפת הובילה לקשר רומנטי. באותה שנה גם שיחקה בסרט פסיכדלי הבריטי "Wonderwall", וב-1969 במותחן-ארוטי צרפתי "הבריכה" (La Piscine), לצד אלן דלון ורומי שניידר.
בשנת 1969 כתב גינסבורג שיר בשם "אני אוהבת אותך... גם אני לא" (Je t'aime... moi non plus), שאותו ייעד לבריז'יט בארדו. על אף שבארדו הקליטה את השיר, היא הורתה לגנוז את ההקלטה, בשל נועזותו של השיר. גינסבורג הקליט את השיר כדואט עם בירקין. השיר מתאר במילים מפורשות מעשה מיני, ולקראת סופו בירקין גונחת באופן המדמה יחסי מין. השיר עורר סערה בכל מקום בו הושמע, ונאסר לשידור על ידי תחנות רדיו באיטליה, ספרד ובריטניה. עם זאת בישראל לא נאסר שידורו והוא כיכב במצעד הפזמונים של "גלי צה"ל. השיר נכלל באלבומם "ג'יין בירקין סרז' גינסבורג" שיצא לאור בשנת 1969, ובו שרה בירקין ארבעה שירים בעלי אופי דומה, לרבות השיר "69 année érotique" (השנה האירוטית 69). התקליט היה ללהיט ולהצלחה קופתית בצרפת.
בירקין המשיכה להקליט תקליטים ביחד עם גינסבורג. בשנת 1973 הופיעה בתפקיד נועז כמאהבתה של בריז'יט בארדו בסרטו של רוז'ה ואדים "לו דון ז'ואן היה אישה". בשנת 1975 הופיעה בסרטו הראשון של גינסבורג, שנקרא אף הוא "Je t'aime... moi non plus".
בירקין המשיכה בשנות ה-70 בקריירה הקולנועית, לצד הקריירה כזמרת. בין היתר הופיעה בסרטים "מוות על הנילוס" (1978) ו"רצח תחת השמש" (1982) על פי ספרי אגאתה כריסטי. בתחילת שנות ה-80 נפרדה מגינסבורג, עם זאת, עדיין המשיכה בשיתוף הפעולה האומנותי עם גינסבורג, עמו הוציאה תקליט משותף בשנת 1983 בשם "Baby alone in Babylone".
בשנות ה-80 שיחקה במספר סרטים של הבמאית אנייס ורדה, בהם: "קונג פו מסטר" (1987) בו שיחקה לצד בתה, שארלוט גינסבורג, וסרט הדוקו-דרמה "Jane B. par Agnès V" (1988). באותן השנים שיחקה גם במספר סרטים של הבמאי ז'אק ריווט, בהם "L'Amour par terre" (1984) ו"La Belle Noiseuse" (1991).
בשנת 1999, בירקין הוזמנה להופיע עם שירי סרז' גינסבורג, בפסטיבל אביניון. שם היא פגשה את הכנר והמעבד האלג'יראי ג'מאל בנייה והשניים החליטו לעבוד יחד. בנייה עיבד את כל השירים שכתב גינסבורג בשביל בירקין לסגנון צפון אפריקאי, ובירקין הופיעה עמם בכל העולם במופע הנקרא "ערבסק", במשך מספר שנים. בשנת 2002, הוציא לאור את אלבום ההופעה החיה "ערבסק". בעקבות הצלחת המופע חזרה לתודעת הקהל והוציא שלושה אלבומי אולפן תוך זמן קצר, "Rendez-vous" (2004), Fictions (2006), ו-"Enfants d'Hiver" (2008).
בשנת 2007 יצא לאקרנים סרטה "ארגזים" בו שימשה כבמאית, תסריטאית ואף שיחקה בתפקיד ראשי.
בשנת 2016 כיכבה כדוגמנית בקמפיין האביב של בית האופנה איב סן-לורן.
בשנת 2021 יצאה לאקרנים הסרט "ג'יין מאת שרלוט", דוקו-דרמה שיצרה יחד עם בתה שארלוט גינסבורג.
ביקורים והופעות בישראל.
בירקין ביקרה והופיעה בישראל מספר פעמים.
בשנת 1988 הייתה אורחת פסטיבל הקולנוע ירושלים, לרגל הקרנת ארבעה סרטים בכיכובה במסגרת הפסטיבל. בשנת 2007 הייתה שוב אורחת פסטיבל הקולנוע, בו הוצג סרטה "ארגזים", בבימויה ובכיכובה, שגם פתח את פסטיבל קאן באותה שנה.
בדצמבר 2003, הופיעה בישראל וב, בעזה, רמאללה ובית לחם, עם המופע "ערבסק" המבוסס על שירי האלבום באותה השם שיצאה בתחילת אותה שנה. בנוסף נערכה לכבודה קבלת פנים בבית הקונסוליה הצרפתית בירושלים.
בינואר 2012 ערכה שתי הופעות בתל אביב ושתיים ברמאללה. במסגרת סיבוב ההופעות עם רביעיית נגנים יפניים, כחלק ממסע איסוף תרומות לנפגעי הצונאמי והאסון הגרעיני בפוקושימה.
ב–26 בספטמבר 2018 הופיעה במשכן לאמנויות הבמה באשדוד, במסגרת פסטיבל "פרנקופולי".
חיים אישיים.