אידאן נפטר ב-17 באפריל 608, בגיל 74 (לפי "דברי ימי טיגרנאך"). "נבואת ברכאן" מציינת כי נפטר בקינטייר. ג'ון מפרדון כתב בספרו מהמאה ה-14 כי אידאן נקבר בקילקראן שבארגייל.
לאחר מותו של אידאן עלה לשלטון בנו אאוכייד בוייד.
צאצאיו של אידאן.
אאוכייד בוייד לא היה בכור בניו של אידאן. אדומנאן מציין כי קולומבה הקדוש ניבא שאאוכייד יעלה לשלטון ולא אחיו הבכורים. הסנכוס פר נ-אלבן מציין את שמות בניו של אידאן: אאוכייד פינד (Eochaid Find), טאות'ל (Tuathal), בראן (Bran), ביית'נה (Baithéne), קוניינג (Conaing) וגארטנייט (Gartnait). אדומנאן מזכיר שני בנים נוספים - ארת'ור ודומאנגארט - שאינם מוזכרים בסנכוס. ייתכן שדומאנגארט היה נכדו של אידאן (בנו של קוניינג).
לימים, במהלך המאה השביעית והמאה השמינית, נאבקו בניו של אאוכייד בוייד (צאצאי בכורו, דומנל ברק) בצאצאיו של קוניינג על השליטה בממלכה.
היו חוקרים שסברו כי גארטנייט בנו של אידאן הוא גרטנייט בן דומלך, מלך הפיקטים - כאשר תומכי סברה זו טוענים כי דומלך הייתה בעצם אשתו של אידאן. היסטוריונים מודרניים מטילים ספק בטענה זו.
הכרוניקות מזכירות את מיית'גם (Maithgemm) המכונה גם גמה (Gemma), בתו של אידאן, אשר נישאה לנסיך בשם קיירל (Cairell) מדאל פיאטאך ( Dál Fiatach).
אאדאן מק גאבראן
לחם ומלח
לחם ומלח הוא טקס קבלת פנים סלאבי, בו מגישים לאורחים נכבדים כיכר לחם על גבי מפת רוּשְניק (מגבת רקומה סלאבית מסורתית); מעל הכיכר, או בחור בתוכה, מונחת קערת מלח או מלחייה. על פי המקובל, באירועים רשמיים בני זמננו ברוסיה מגישות את הלחם והמלח נשים צעירות בלבוש מסורתי (סרפן וקוקושניק).
המנהג בארצות השונות.
המנהג אומץ גם על ידי הליטאים והרומנים, שאינם עמים סלאביים, אך קשורים תרבותית והיסטורית לשכניהם הסלאבים.
בבולגריה הטקס מסמל קבלת אורחים. הלחם והמלח מוגשים לרוב על ידי אישה. בימינו הלחם המשמש בטקס על פי רוב אינו לחם רגיל אלא מאפה חגיגי, שטוח ומעוטר, המכונה "פוגאצ'ה". האורחים המתקבלים אמורים לבצוע פיסה מהמאפה, לטבול אותה במלח ולאכלה. בעת שחרור בולגריה מהשלטון העות'מאני בסוף המאה ה-19, נהגו נשים בולגריות כפריות לקבל את פני החיילים הרוסים המשחררים בלחם ומלח.
במקדוניה מנהג הלחם והמלח עדיין מתקיים לעיתים כביטוי להכנסת אורחים. כמו בבולגריה, נעשה גם כאן שימוש ב"פוגאצ'ה", שאופים למשל לכבוד ארוחת חג המולד, ומטבע מוסתר בתוכה. להקת ג'אז-רוק-אתני מקדונית (יוגוסלבית לשעבר) נקראה "לחם ומלח", כיוון שהכנסת האורחים היא מנהג כה בסיסי ומסורתי בתרבות המקדונית.
בצ'כיה ובסלובקיה המנהג אינו נפוץ בחיי היום-יום, אך מתקיים לרגל ביקוריהם של מנהיגים זרים.
בתרבות הרוסית לחם הוא המזון המוערך ביותר, ומלח מסמל ידידות ארוכת ימים, כפי שמומחש כביטוי: "לאכול פוד מלח (עם מישהו)". בתקופת האימפריה הרוסית היה המלח יקר בשל המס שהושת עליו, ונחשב מוצר מוערך. הביטוי "לחם ומלח!" אף משמש כברכה הנאמרת על ידי אורחים בבואם לבית המארח. קבצנים נוהגים גם הם לפנות בברכה זו ברומזם על רצונם במזון, אך הם נענים לרוב בביטוי מתחרז הלועג להם.
בפולין טקס הלחם והמלח מתקשר להכנסת האורחים המסורתית של האצולה הפולנית, אם כי התקיים בכל שדרות החברה. המנהג מוזכר בשירי משוררים פולנים מהמאה ה-17. כיום מקיימים אותו בעיקר בעקבות טקס נישואין, כאשר הורי החתן והכלה מקבלים את פניהם בברכה בשובם נשואים מן הכנסייה.
בפרויקט אפולו-סויוז נערך טקס הלחם והמלח באמצעות קרקרים וטבליות מלח.
המנהג התקיים גם בקרב יהודים, בתפוצות ובארץ ישראל. במסורת חב"ד מספרים כי האדמו"ר דובער שניאורי התקבל בלחם ומלח בכפרים השונים בהם עבר בעת מסע לויטבסק בבלארוס בשנת 1826. כאשר ביקר הרצל בארץ ישראל בשנת 1898 התקבל בלחם ומלח בנס ציונה וברחובות. בסעודות שבת וחג, לאחר שמברכים על החלה, נוהגים לטבול פרוסות ממנה במעט מלח ולחלק למסובים, בין היתר על פי הפסוק "על כל קרבנך תקריב מלח". ביטוי למקום של הלחם והמלח בתרבות נתנה נעמי שמר בשיר "פת במלח".
גם בתרבות הערבית קיים מושג של "לחם ומלח" (عيش وملح או خبز وملـح) אך לא בהקשר קבלת פנים אלא ככריתת ברית על ידי אכילה משותפת, המסמלת התקרבות. מי שאכל לחם ומלח אצל חברו נחשב כבעל חוב מוסרי כלפיו וחייב להכיר לו תודה. תפיסה זו מודגמת גם בביטויים ערביים כגון "יש בינינו לחם ומלח" (بيننا عيش وملـح או بيننا خبز وملـح), ו"ברית מלח" (بَيْنَهُمَا مِلْح - יש בין שניהם מלח).
אלישבע מיכאלי
אלישבע מיכאלי (17 ביוני 1928 – 2 בינואר 2009) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע ישראלית.
ביוגרפיה.
מיכאלי נולדה וגדלה בתל אביב. ב-1946, בהיותה בת 18, נישאה ל, שנהרג ב-9 באוקטובר 1948 במהלך מלחמת העצמאות. מאז גידלה לבדה את בנם היחיד גיורא. מיכאלי הופיעה במלחמה במסגרת הלהקה הצבאית "הכרמל".
את קריירת המשחק שלה החלה בתיאטרון "אהל". משם החלה להופיע בתיאטרון הבימה בשנת 1955 ובשנת 1959 ביצעה את התפקיד הראשי של הגברת הזקנה ב"ביקור הגברת הזקנה". בשנת 1960 צורפה לקולקטיב השחקנים שם, אולם עזבה את הבימה בשנת 1965, מכיוון שסירבה לשחק בתפקידים שוליים. היא יצאה לדרך עצמאית ועבדה כפרילנסר וכך הופיעה במרבית התיאטראות בישראל. בין השאר הופיעה כאנטואנט ב"החולה המדומה", בתפקיד ראשי ב"אדם הוא אדם", ב"שלוש אחיות" בתיאטרון חיפה, ב"האב", כ"נעמי" ב"לילה במאי" וכטקלה ב"נושים". לאחר שמצאה את עצמה מקבלת תפקידים שאינם לרוחה כדי להתפרנס, כמו התפקיד של נעמי בלילה במאי, פתחה בשנת 1971 חנות עתיקות כדי שתוכל להתפרנס ממנה ולקבל רק תפקידים שהיא אוהבת. אולם הההצעות לתפקידים הדלדלו ומאמצע שנות ה-70 כמעט ולא קבלה הצעות מתיאטראות. בסוף שנות ה-70 היא סגרה את החנות מסיבות כלכליות וחייתה מקצבת אלמנת המלחמה שלה. בשנת 1982 חזרה לבמה בקאמרי להציג את ברונקה בהצגה על פי ספרו של עמוס עוז "מקום אחר". לאחר מכן הופיעה ב"גירושים מאוחרים", ואז נותרה ללא הצעות במשך חמש שנים עד ששבה לבמה בשנת 1988 בהצגה "לכודים ברשת" בתיאטרון באר שבע.
בין המחזות הרבים בהם שיחקה: "הביקור", "מקצועה של גברת וורן", "הבט אחורה בזעם", "הדגן הוא ירוק", "נפוליאון בניו אורליאנס", "אלדוראדו", "נשות וינדזור העליזות" ו"סיפור משפחתי".
בשנת 1962 העלתה עם אחותה הצעירה מיקי (מרים; 1931-1964) את "זהירות נשים", תוכנית פזמונים, במועדון הלילה "עומר כאיים" ביפו..
היא שיחקה גם בסרטי קולנוע רבים: "אבן על כל מיל", "משפחת שמחון", "הבו בנות לאילת", "עליזה מזרחי", "שמונה בעקבות אחד", "הבלש האמיץ שוורץ", "אני אוהב אותך רוזה", "שני קונילמל", "צ'רלי וחצי", "שרית", "ארבינקא", "משפחת צנעני", "תעלת בלאומילך", "יהושע יהושע", "קיץ אצל אריקה", "ג'ירפות", "הירושה", "מסוכנת", "צדק מוחלט" ו"סיפורי בית קפה".
גרה שנים רבות בחיפה במרכז הכרמל ועבדה בתיאטרון חיפה, לאחר מכן עברה ליפו. בשנת 1998, כשהיא בת 70, עזבה את ישראל ועברה להתגורר בפלורידה, לאחר שהתאכזבה מכך שהתיאטראות הפסיקו להציע לה תפקידים. ב-2002 העתיקה את מגוריה לווינה. בשנים האחרונות לחייה חזרה לישראל, ותחילה התגוררה בדליית אל-כרמל, וכשחלה התדרדרות במצבה עברה לחיפה, קרוב לבנה.
מיכאלי נפטרה ב-2 בינואר 2009, לאחר מאבק במחלת הסרטן. הייתה בת 80 במותה. היא ציוותה לשרוף את גופתה ולפזר את אפרה בים. ב-6 בפברואר 2009 נערך ערב מחווה לזכרה בתיאטרון הקאמרי בתל אביב, בשיתוף פעולה בין התיאטרון המארח לתיאטרון הבימה, ובהשתתפות שחקנים ואנשי תיאטרון רבים.
הוקרה.
על תפקידה בהצגת הבימה "ביקור הגברת הזקנה" (1960) זכתה בפרס שחקנית השנה.
על תפקידה בסרטה של דליה הגר, "קיץ אצל אריקה" (1991), זכתה בפרס המשחק בפסטיבל לקולנוע צעיר. ב-2003 הייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "סיפורי בית קפה".
ב"אלבום התיאטרון", שראה אור בשנת 1965 ובו תמונותיהם של אמני הבמה באותה עת, שצולמו על ידי פטר מרום, וליד כל תמונה דבריו של האמן בכתב ידו המבטאים את הגיגיו, כתבה מיכאלי את הדברים הבאים:
מלכי דאל ריאטה
מלכי דאל ריאטה (Dál Riata) הם מלכים שלטו בממלכת דאל ריאטה - הממוקמת במערב סקוטלנד ובמזרח אירלנד של ימינו. לימים מלכי סקוטלנד ראו במלכי דאל ריאטה את אבות אבותיהם.
מלכי דאל ריאטה, ולימים מלכי אלבה (שמה של סקוטלנד הקדומה) ראו עצמם כצאצאי פרגוס מור, בנו של ארק מדאל ריאטה, ואף ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד ציין במאה ה-16 כי הוא צאצאו של פרגוס מור.
רקע.
מלכי דאל ריאטה מוזכרים בכרוניקות איריות החל מהמאה השישית. שני האזכורים הראשונים של מלכי דאל ריאטה הם אזכורי מותם של קומגאל מק דומאנגארט (בשנת 538–545 לערך) ושל אחיו גאבראן מק דומאנגארט (בשנת 558–560 לערך). האזכור האחרון בכרוניקות של מלכי דאל ריאטה הוא אזכור מותו של פרגוס מק אכדאך, אחיו ויורשו של אייד פינד - מותו מוזכר ב"דברי ימי אלסטר" בשנת 781. לאחר מותו הפכה רשימת המלכים מעורפלת ולא ברור מי שלט בדאל ריאטה, למעט דונכוירכה אשר מותו מצוין בשנת 792.
דאל ריאטה נחלקה בין מספר שבטים שנקראו "קנלה" (cenéla). קנל נגבריין (שבט גבריין) אשר שלט בקינטייר וטען להיותו צאצא של גאבראן מק דומנגארט וקנל לוריין (שבט לוריין) אשר טען להיותו צאצא של לוארן - בנו של פרגוס מור, נאבקו ביניהן על השליטה בממלכה. גנאלוגיות אלה מוזכרות ב"סנכוס פר נ-אלבן" - אולם כבר בעת העתיקה הטילו ספק בטענות אלה.