ביוני 1918 נסע בורדן ביחד עם מספר יועצים ובכירי ממשל לבקר בלונדון לפגישת הקבינט השנייה של המועצה הקיסרית של האימפריה הבריטית. בורדן זעם על כך שלא היה מעורב בקבלת ההחלטות לפני שליחת הגיס הקנדי לאבדות מרות בקרב פשנדל ואיים בפני ראש הממשלה הבריטי לויד ג'ורג' שלא ישלח חיילים קנדים נוספים לחזית אם מצב שכזה יחזור על עצמו. בורדן בהמשך נהג להתייעץ ישירות עם ארתור קורי מהחזית המערבית לפני שהיו מעורבים חיילים קנדים בקרבות. בורדן האשים את המטה הכללי הבריטי ואת דאגלס הייג בעיקר באשמת פזיזות אסטרטגית והקרבת חיי אדם למרחצי דמים חסרי ערך והישגים. בדעה זאת היה בורדן בדומה ללויד ג'ורג' ממתנגדי האסטרטגיה הצבאית של הייג. ב-27 באוקטובר זימן לויד ג'ורג' את בורדן פעם נוספת לבריטניה לקראת משא ומתן אפשרי עם מעצמות המרכז לסיום המלחמה. לויד ג'ורג' הציע שבורדן ייצג את כלל הדומיניונים של האימפריה הבריטית בכל ועידה אפשרית של משא ומתן לשלום. מקור ההצעה נבע מהעובדה שקנדה הייתה לדומיניון הוותיק ביותר (נוסדה ב-1867) ועל כן הונח כי ביכולתה לייצג את שאר הדומיניונים. בורדן תבע לקנדה מושב נפרד בועידת השלום בפריז (1919) וזאת בזכות השתתפות בניה בלחימה ותרומת לוחמיה לניצחון. בריטניה התנגדה, מתוך ראיית הדבר כשאיפה לעצמאות ואף משלחת ארצות הברית התנגדה, כיוון שראתה בכך קול נוסף המובטח לאינטרס הבריטי. בורדן טען שקנדה הקריבה יותר חללים מארצות הברית ודם חלליה מקנה לה זכות השתתפות. ראש ממשלת בריטניה, לויד ג'ורג' התרצה לבסוף וכך נכנסו לוועידה כל נציגי הדומיניונים של הכתר הבריטי שלחמו בפועל, כלומר נציגי ניו זילנד, אוסטרליה, הודו, ניופאונדלנד, דרום אפריקה וקנדה. קודם להחלטה זאת היה על לויד ג'ורג' לשכנע את נשיא ארצות הברית וודרו וילסון וראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו להשכים לייצוג המושבות.
למרות ההישג, זעם בורדן על הרחבת היריעה והחרים את טקס הפתיחה. אולם בורדן הוביל את השיחות מטעם קנדה ואף דאג לכך שכל אחד מראשי הדומיניונים יוכל לחתום על חוזה ורסאי באופן נפרד ועל ידי כך לקבל מושב נפרד בחבר הלאומים. בורדן טען בפני אשתו לאורה ש ב-6 במאי 1919, עם סיום הדיונים על חברות בחבר הלאומים, רשם בורדן במזכרו כי לקנדה, כחברה, צריכה להיות בעלת הזכות להיבחר למועצת ההנהגה של החבר. לויד ג'ורג', וילסון וקלמנסו הסכימו והוסיפו כי על קנדה להיות זכאית לבחירה גם לגוף המנהל של ארגון העובדים הבינלאומי. כעבור חמישה ימים היה בורדן בדרכו הביתה חזרה לקנדה. מטעמה של קנדה חתמו על חוזה ורסאי צ'ארלס דורותי, שר המשפטים ואלברט סביני, שר פיקוח הכנסות כלכלת הפנים.
הפרישה הפוליטית.
בשובו של בורדן לקנדה מועידת השלום בפריז מצא את ממשלת האיחוד במשברים פנימיים. החברים השמרנים והליברלים בממשלה היו במאבקים בנוגע לחלוקת התקציב הלאומי של 1919 ובנוגע לדרך ההתנהלות של הממשלה עם השביתה הכללית של הפועלים בויניפג (בירת מניטובה). ב-21 ביוני הופלו השביתות באלימות בידי כוחות משטרה באירועי "שבת העקובה מדם" או "שבת השחורה". יומיים קודם לכן, כאשר הופנה התקציב המוצע הפרו-שמרני בפני הפרלמנט, 12 חברי בית הנבחרים מהמפלגה היוניוניסטית צידדו עם המפלגה הליברלית. שר האוצר וייט התפטר ב-1 באוגוסט לאחר כישלון העברת התקציב ולאחר לחץ כבד עקב הדרישות שהועלו על הכלכלה הקנדית במקביל למלחמה. כאשר מספר חברים ליברלים יוניוניסטים פרשו מהפוליטיקה או צידדו עם המפלגה הליברלית, חברים שמרנים בממשלה החלו להביע התמרמרות והחלו לדון על האפשרות של פירוק ממשלת האחדות. חברים אחרים קראו לשינוי מצעה הפוליטי של המפלגה היוניוניסטית ככזאת שתתאים לשמרנים וליברלים יחדיו וקראו לבורדן להנהיג את אותה מפלגה לאחר הרפורמה שהציעו.
מאז פרוץ המלחמה נאבק בורדן עם משברים רבים שהביאו לסף קריסה מנטלית והיה עליו להסדיר את סמכותו ההנהגתית פעם נוספת כפי שהיה בימיו באופוזיציה בראשות המפלגה השמרנית. חייליו, ארצו ומטרת בעלות הברית היו להבנתו שווים כל גרם מאמץ שיכול היה לתת. לאחר שדן בורדן עם הרכב ממשלתו הכולל באישור חוזה ורסאי בישיבת סתיו קצרה של הפרלמנט, ואחרי שהסדיר מינוי של פוליטיקאי קנדי ​​לטיפול בענייני קנדה בשגרירות הבריטית בוושינגטון, הוא החליט לסיים את הקריירה הפוליטית שלו. "בסוף", צוטט באומרו, "הייתי עייף מאוד." מצבו הבריאותי הקשה עליו ורופאיו המליצו לו להתפטר מתפקידו ומכלל סמכויותיו במהירות האפשרית. באופן לא מושכל, בורדן הסכים להצעת רופאיו לצאת לחופשה שתקל עליו מלחצו. אפילו בהיותו בחופשה בדרום קנדה הוא בכל זאת היה מנהיג הממשלה ולא יכול היה לבטל את האחריות של משרדו. גם עמיתיו לא יכלו להשאיר אותו לבד. הוא חזר לאוטווה במאי והודיע ​​לבסוף על פרישתו מראשות הממשלה ביום הקמת הדומיניון בשנת 1920. בהמשך היה עליו לבחור בארתור מיין ליורשו בהנהגת המפלגה השמרנית. מיין היה קודם לכן מתומכיה הראשיים של המפלגה היוניוניסטית. שתי המפלגות הגדולות החליפו את הנהגותיהן בזמנים קרובים כאשר במפלגה הליברלית מותו של לורייה בפברואר 1919 הביא לקריאת ועידה לאומית, שבחרה את ויליאם ליון מקנזי קינג כמנהיג המפלגה. אבל ממשלת האיחוד לא הייתה משויכת רשמית לאף אחת מהמפלגות וכללה למעשה פלגים של שתיהן. בירידתו הפוליטית של בורדן התפרקה המפלגה היוניוניסטית וארתור מיין התמנה לראש הממשלה ב-20 ביולי 1920.
לאחר הפרישה.
חייו בגמלאות והונו הכלכלי.
בורדן ולאורה נשארו בגלנסמיר, שם נהגו לארח אנשי ציבור בעלי שם ונודע כי בורדן עצמו נהנה מאוד מהעבודה בגינת פרחי הבר שלו על גדת נהר הרידו. בעונת הקיץ הזוג שיחק בקביעות גולף. היו מסיבות ארוחת ערב תכופות, ערבי גשר, ובשנות העשרים החידוש של שידורי הרדיו. לאורה המשיכה בעבודתה עם עמותות מתנדבות שונות בזמן שבורדן קרא וכתב בספרייה הביתית שלו. מעבודתו האקדמאית המאוחרת פורסמו מחקרים חוקתיים יקרי ערך: הרצאותיו ב'מרפליט' בשנת 1921 באוניברסיטת טורונטו שנקראו מחקרים חוקתיים בקנדה (טורונטו, 1922) וסדרת הרצאותיו בשנת 1927 מרודוס לאוניברסיטת אוקספורד, קנדה ומדינות חבר העמים אחרות אשר נקראו בקובץ סדיר תחת השם מסכסוך לשיתוף פעולה (אוקספורד, 1929). בשנת 1928 החל לכתוב את זיכרונותיו, אשר במותו היו זמן קצר לפני סיום. ספר הזיכרונות פורסם בשני כרכים נכבדים על ידי אחיינו, הנרי בורדן, זמן קצר לאחר מותו. הנרי היה גם העורך והמפרסם של סדרת מכתבים שהתקשרו לבורדן (טורונטו, 1971) וכללו גם את הרהוריו על פוליטיקה, ספרות ושלל נושאים אחרים שכתב בשנות השלושים.
חיי הזוג בורדן באוטווה היו נוחים כמו שהיו שקטים ומאופקים. בשנת 1901, כשהפך למנהיג המפלגה, היו לו הכנסות משמעותיות ממשרד עורכי הדין שלו. הכנסות אלו נמשכו עד 1905 והיו הבסיס למגוון רחב של ניירות ערך בתיק העבודה שלו. בשנת 1922 היו לו נכסים שמנו 800,000 $, סכום גדול לאותה תקופה, והכנסה שנתית ממוצעת של כ-30,000 $; כל הוצאותיו, כולל תמיכה ניכרת בבני משפחה וטיולים שנתיים לדרום בשלהי החורף, עלו בממוצע כ-17,000 $. שכר טרחתו עבור בוררות בסכסוך בין בריטניה לפרו בשנת 1922 השלים את הכנסתו וכך גם קבלתו לנשיאות חברת קראון לביטוח חיים ובנק ברקליס הקנדי בשנת 1928. בשנת 1932 הפך ליו"ר קרן הנאמנות הראשונה של קנדה, קרן ההשקעות הקנדית. "אין שום דבר שמדכא אותי", כתב ללויד ג'ורג'. "ספרים, הפעלת עסק כלשהי, הגן הפרוע שלי, הציפורים והפרחים, מעט גולף, והרבה מאוד חיים בשטח פתוח - אלה יחד מהווים את מלוא ימי".
פטירתו ומורשתו של בורדן.
רוברט בורדן נפטר בשעות הבוקר המוקדמות של יום חמישי, 10 ביוני 1937 בגיל 82. אלף יוצאי המלחמה הגדולה עמדו במופתי על קו התהלוכה מגלנסמיר לכנסיית כל הקדושים להלוויה בשבת אחר הצהריים. הוא נקבר בבית העלמין ביצ'ווד באוטווה. ראוי היה שותיקי המלחמה, כולם חברי הדיוויזיה הקנדית הראשונה, מילאו תפקיד בולט בהלווייתו של בורדן. מלחמת העולם הראשונה הייתה האתגר הפוליטי הגדול ביותר שלו. בשנת 1896 הוא לא היה מוכן כאשר סר צ'ארלס טאפר ביקש ממנו להתמודד לפרלמנט. לאחר שנבחר, טאפר ובנו צ'ארלס היברט הדריכו אותו ועודדו אותו כשעבר מאחור לספסלי האופוזיציה הקדמיים. בשנת 1901 הוא לא היה מוכן להנהגת המפלגה. הקריירה שלו כמנהיג האופוזיציה הייתה ארוכה והתנהלה כנגד הסיכויים עם וילפריד לורייה עת היה עליו לטפח מחדש את המפלגה השמרנית לאחר דור הנהגתו של מקדונלד. בשנת 1911 הוא לא היה מוכן להנהגת ממשלה, ושנותיו הראשונות, כראש ממשלה בשלום, היו בסימן מחלוקת עם הסנאט הנשלט על ידי הליברלים וגם עם חסידיו הלאומיים והעמיתים לקבינט מקוויבק. באמצע 1914 בורדן התכונן לבחירות ולא למלחמה.