פלמרסטון הפך את ההצבעה על חוק המיליציה להצבעת אי-אמון נגד הממשלה. הרוב שהצביע לטובת התיקון שהוצע על ידי פרלמרסטון גרם לנפילת ממשלת ראסל ב-10 בפברואר 1852. היה זה צעדו המפורסם של פרלמרסטון של "מידה כנגד מידה עם ג'וני ראסל" (tit for tat with Johnny Russell), צעד של נקמה על פיטוריו מתפקיד שר החוץ.
הרעב הגדול באירלנד.
תגובת ממשלו של ראסל על החמרת המשבר באירלנד, שהחל עוד בימי כהונתו קודמו, הוכחה כבלתי מספקת. הוויגים בהנהגתו של ראסל היו חסידי הגישה של לסה פר והאמינו שהשוק יספק את כל המזון הדרוש, כך שהם סירבו להתערב נגד יבוא המזון לאנגליה ואז גם בלמו את צעדיה של הממשלה הקודמת להספקת מזון ולהקלה על אירלנד, וכתוצאה מכך הותירו מאות אלפי בני אדם לסבול חרפת רעב ועוני. ממשלת ראסל הציגה תוכנית לעבודות ציבוריות שעד סוף דצמבר 1846 הועסקו במסגתה כחצי מיליון אירים, אך היא הוכחה כתוכנית בלתי אפשרית. צ'ארלס טרווליאן מונה על ידי ממשלת ראסל לנהל את תוכניות השיקום הממשלתיות, אך סיוע מוגבל במזון מכספי משלם המיסים, שיקף את האמונה השכיחה באנגליה באותם ימים, ש"פסק דינו של האל גרם לאסון שילמד את האירים לקח". העבודות הציבוריות התבררו כבלתי יצרניות, רוצה לומר שהם לא הניבו רווחים שיכסו את ההשקעה בהן. מאות אלפים רבים של אנשים חלשים ורעבים הועסקו בחפירת בורות ופריצת דרכים שלא הועילו לשום מטרה.
כדי להמשיך לנסות ולהקל על המצב, הוכרחו מאות אנשים לנסוע מרחקים ארוכים במזג אוויר קשה. רבים מתו במהלך המסע. בינואר 1847 נטשה הממשלה את המדיניות הזאת, בהבינה את כישלונה ופנתה לתמהיל של סיוע פנימי וחיצוני ישיר. הסיוע הפנימי נוהל באמצעות בתי מחסה (Workhouses) במסגרת "חוקי העניים האירים" (Irish Poor Laws) והסיוע החיצוני נוהל באמצעות בתי תמחוי. עלותם של חוקי העניים נפלה בעיקר על בעלי הקרקעות המקומיים, שבתורם ניסו להפחית את חבותם על ידי פינוי חוכרי אדמותיהם, מהלך שאפשר את חקיקתם של חוקים לפינוי חוכרים בזול על ידי ממשלת ראסל.
הסעיף בחוק העניים שכונה "סעיף גרגורי" מנע מכל אדם שהחזיק לפחות שטח אדמה של אקר אחד לקבל סיוע. בפועל, משמעות הסעיף הייתה שאם איכר, שמכר את כל תוצרתו כדי לשלם את דמי החכירה ואת המיסים, נמנעה ממנו, כמו אלפים רבים, האפשרות לסיוע ציבורי והוא לא היה מקבל דבר עד אשר הוא החזיר את כל הקרקע שברשותו לבעליה. כתוצאה מכך נושלו מאות אלפי משפחות איריות מחלקות האדמה שלהן.
בסך הכול, תחת שלטונה של ממשלת ראסל רעבו כמיליון אירים למוות או שהם מתו ממחלות שנגרמו מתת-תזונה ומיליון נוספים נאלצו להגר מאירלנד וכך הופחתה אוכלוסייתה ברבע. כתוצאה מכך נזרע זרע המרירות והטינה של אירים רבים כלפי הממשל הבריטי.
באופוזיציה.
בבחירות הכלליות שהתקיימו ביולי 1852 זכו השמרנים ב-330 מושבים בפרלמנט והוויגים ב-324. לאף אחת מהמפלגות לא היה הרוב הדרוש בגלל 38 חברי הפרלמנט שמבחינה טכנית היו שמרנים, אך למעשה הם היו חסידיו של רוברט פיל (Peelites). חסידי פיל פרשו מהמפלגה השמרנית ביוני 1846 כדי להצביע על ביטול חוקי הדגן. חוקים אלו כפו תעריפים לכל סוגי הדגנים המיובאים וכך מחירי הדגנים והלחם היו גבוהים. מצב זה שירת את האינטרסים של אצולת הקרקע, שהייתה הגוף המרכזי שהעניק את תמיכתו למפלגה השמרנית. אף על פי כן, מחירי החיטה והלחם הגבוהים הוסיפו לייאוש של המעמד הנמוך הרעב באנגליה ובאירלנד.
על חברי הפרלמנט החדש נמנו גם 113 תומכי מדיניות השוק החופשי שהיו רדיקלים יותר בהשוואה לחסידי פיל. הם חשו שמחירי כל הסחורות המיובאות צריכים להשתנות, לא רק הדגנים. היו גם 63 חברי "הבריגדה האירית", שתמכו בחקיקה למתן זכויות לחוכרי הקרקעות באירלנד. אף אחת מהסיעות הקטנות הללו לא הייתה מעוניינת להצטרף לממשלה עם השמרנים בשל המרירות שנותרה מפרשת ביטול חוקי הדגן. אף על פי כן, ראסל, כוויגי, לא היה מסוגל למשוך לצדו מספיק מחברי המפלגות הקטנות כדי להרכיב ממשלה. סוגיות נוספות שעמדו על הפרק במהלך כהונת ממשלתו של ראסל גרמו לניכור גם כלפי הוויגים מצד חברי המפלגות הקטנות הללו. כך, ביקשה המלכה מדרבי להרכיב ממשלת מיעוט, שהחזיקה מעמד עד דצמבר 1852.
שר החוץ בממשלה אברדין.
ראסל, כמנהיג מפלגת הוויגים, נכנס לממשלת הקואליציה החדשה יחד עם השמרנים חסידי רוברט פיל, בראשותו של הלורד אברדין. פלמרסטון לא היה יכול להתמנות לתפקיד שר החוץ, אך הוא היה חלק מהממשלה והתמנה לתפקיד שר הפנים. ראסל המשיך לשמש כמנהיג המפלגה הוויגית בבית הנבחרים. כמנהיג הסיעה הגדולה ביותר בקואליציה, ראסל היה נחוץ בממשלה החדשה. לפיכך, ב-28 בדצמבר 1852 הוא מונה לתפקיד שר החוץ.
בעיני רבים, כולל המלכה ואברדין עצמו, תמרוניו כנגד פרלמרסטון היו אחד הגורמים לחוסר יכולתה של הממשלה לנקוט בכיוון יציב. הייתה זו ההתמודדות בה ניצח פרלמרסטון. עם כניסתו לממשלה כנציג המפלגה הוויגית, פרש ממנה ראסל.
מלחמת קרים.
יחד עם פלמרסטון היה ראסל פעיל בכריתת הברית עם צרפת לסיכול האיום של האימפריה הרוסית כנגד האימפריה העות'מאנית. שני האישים עשו זאת כחברים בממשלתו של הלורד אברדין, אך כנגד רצונו של אברדין עצמו שהיה מתון ואוהד הרוסים. האימפריה העות'מאנית הייתה אז במצב של שקיעה וכמה אומות באירופה שאפו לרשת חלקים משטחה. רוסיה שאפה לממש את שאיפותיה הטריטוריאליות בחבל הבלקן. אף על פי כן, משעה שלואי בונפרטה השלים את ביצוע ההפיכה שלו כנגד הרפובליקה הצרפתית השנייה, הוא שלח שגריר לאימפריה העות'מאנית עם הוראות לקבל מהעות'מאנים ערבות לכך שצרפת תהיה "מגינת המקומות הקדושים" הבלעדית בירושלים ובארץ הקודש. בונפרטה היה אחיינו של נפוליאון הראשון, קיסר צרפת ופקידי ממשל בריטים רבים, כמו אברדין, חשו שהוא רק מחפש הרפתקה מעבר לגבולות צרפת ולהעלות את מעמדה ושמוקדם או מאוחר הוא יסבך את בריטניה בסדרה נוספת של מלחמות כמו המלחמות הנפוליאוניות שהתנהלו בין השנים 1793 – 1815. צרפת נתפשה זה מכבר כיריבה לאינטרסים הבריטיים ותפישה זו לא השתנתה מאז 1815. לפיכך, רוב הציבור הבריטי צידד ברוסיה במסגרת מה שנקרא השאלה המזרחית. אף על פי כן, עם חלוף הזמן, האבדות הכבדות של החיילים הבריטים, שעליהם דווח בפרוטרוט בעיתונות, גרמו לדעת הקהל הבריטית להפוך לעוינת. ממשלת בריטניה הייתה מודאגת בנוגע למתיחות על השאלה המזרחית. לפיכך, שלח אברדין את הלורד סטרטפורד דה רדקליף, דיפלומט בעל ניסיון, אל האימפריה העות'מאנית כדי לדאוג שם לאינטרסים הבריטיים.
כאשר נעתרו העות'מאנים לדרישותיו של נפוליאון השלישי, הביעה רוסיה את התנגדותה הנחרצת וב-7 במאי 1853 הגיע לטורקיה אחד המדינאים המובילים של רוסיה, הנסיך אלכסנדר סרגייביץ' מנשיקוב, כדי לדרוש את חתימתו של הסכם שבו תהיה עדיפות לרוסיה. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית שהתנהלה בין השנים 1768 – 1774, כבשה רוסיה את השטחים שבשליטת העות'מאנים, ולאכיה ונסיכות מולדובה. על פי הסכם קוצ'וק קאינרג'ה, שנחתם ב-1774 השיבה רוסיה את הטריטוריות הללו לאימפריה העות'מאנית בתמורה להכרה טורקית בזכות הבלעדית של רוסיה כ"מגינת המקומות הנוצרים הקדושים בירושלים ובארץ הקודש". מנשיקוב, ששיגר איומים, הגיע להסכמה עם השער הנשגב.
האליטה הבריטית ראה באיום רוסי הולך וגובר, לא רק כאיום כלפי העות'מאנים, אך גם כלפי כל אירופה ואפילו כלפי הודו. מאזן הכוחות התערער. לונדון שיתפה פעולה עם פריז וצרפת שלחה ספינה אל הים השחור באביב 1852 כהפגנת כוח מול הרוסים. העות'מאנים ביטלו את החלטתם וחתמו על הסכם שמכיר בצרפת ובכס הקדוש כמגינים הרשמיים של המקומות הקדושים לנצרות בארץ הקודש. הרוסים הגיבו בשליחת הגייסות הרביעי והחמישי לוולאכיה ומולדובה. הציפייה הייתה שאוסטריה ופרוסיה יתמכו במהלך, אך הם סירבו לעשות כן ורוסיה נותרה ללא בעלי ברית. ממשלת אברדין התנגדה לפעולת הכרזת מלחמה פעילה. ראסל, שהיה מתוסכל מהשתהותו של ראש הממשלה, התפטר מהממשלה ב-21 בפברואר 1853 ואברדין החליפו בלורד קלרנדון.
ב-23 באוקטובר 1853 הכריזה האימפריה העות'מאנית מלחמה על רוסיה. ב-30 בנובמבר הביס הצי הרוסי הקיסרי את הצי העות'מאני בקרב סינופ. לאחר שרוסיה התעלמה מהאולטימטום האנגלו-צרפתי, הכריזו ב-28 במרץ 1854, הן צרפת והן בריטניה, מלחמה על רוסיה. המלחמה התנהלה בעיקר באזור הים השחור, כשהבסיס הרוסי הגדול בסבסטופול שבחצי האי קרים היה המטרה העיקרית. בספטמבר 1854, נחתו כוחות בריטים, צרפתים וטורקים בחצי האי והטילו מצור על סבסטופול. לאחר שהמערכה התנהלה באופן כושל ולאחר ששיעור מקרי המוות ממחלות היה גבוה, נפלה לבסוף סבסטופול, אך דעת הקהל הבריטית הפכה להיות עוינת.
עתירה לפרלמנט לחקירת הניהול הכושל של המלחמה הפכה להצבעת אי-אמון בממשלת אברדין ובמשרד המלחמה. לפיכך, כאשר ההצבעה עברה, התייחס אליה אברדין כהצבעת אי-אמון והתפטר מתפקידו. עם התפטרותו, התבקש הלורד פרלמרסטון להרכיב ממשלה חדשה. ראסל נשלח לווינה כדי לנהל משא ומתן, אך הוא ניהל אותו באופן חשאי ובאופן זמני פרש ב-1855 מן החיים הפוליטיים והתמקד בכתיבה.
שר החוץ בממשלת פרלמרסטון.