(Styrum zu Szimontorony). בין השנים 1790-1795 ניצח על תזמורת בקתדרלה בפאץ'. החל מ-1793 עבד קרומר כמנצח ומלחין בשירותיהם של הדוכס קרואי (Karolyi) ושל הנסיך גרסלקוביץ'. מכיוון שעבודתו בהונגריה לא סיפקה אותו מבחינה מקצועית, חזר קרומר ב-1795 לווינה, שם ניגן בתזמורת ככנר ונגן כלי נשיפה, ועבד כמורה למוזיקה וכמלחין. בשנת 1810 ניצח על הבלט בתיאטרון המלכותי בווינה, ומ-1818 ועד סוף חייו היה מלחין החצר הקיסרית ומנצח התזמורת, תפקיד אותו נשא בזמנו, וולפגנג אמדאוס מוצרט. במהלך שהותו בווינה, שינה את שמו מקרמרז' לקרומר, בשל כך הוא מכונה לפעמים קרומר-קראמרז'.
קרומר קיבל ציונים לשבח רבים מפרנץ הראשון קיסר אוסטריה, שאותו ליווה בנסיעותיו לאיטליה וצרפת. הוא מונה כחבר כבוד של הקונסרבטוריון במילאנו ובפריז.
קרומר נפטר ב-8 בינואר 1831 בווינה. הוא נחשב לאחד המלחינים הצ'כים המצליחים ובעלי ההשפעה בווינה בתחילת המאה ה-18, והוא הלחין מעל 300 יצירות. יצירותיו הודפסו בגרמניה, צרפת, אנגליה, דנמרק, איטליה, וארצות הברית, והוא קיבל חברות כבוד במוסדות מוזיקליים רבים בפריז, מילאנו, וינה ובמקומות נוספים.
קרומר פיתח את כל הז'אנרים במוזיקליים המקובלים בתקופתו, ושם דגש מיוחד על כלי נשיפה.
ג'ראלד וואלאס
פנטסיה אפית
לראות את נפולי ולמות
קרול הראשון
משה יוסף מרדכי מיוחס
הרב משה יוסף מרדכי מיוחס ( טבת ה'תצ"ח (1738) – י"ג בתשרי ה'תקס"ו (6 באוקטובר 1805), היה מחכמי ירושלים, שד"ר והראשון לציון.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים לרב רפאל מיוחס בן למשפחת מיוחס אשר הגיעה לארץ בתקופת עליית מגורשי ספרד. הוא נין לרב ישראל יעקב חגיז וחימש לרב משה גאלנטי.
בגיל 15 נתפרסם שמו בין רבני ירושלים. בימי בחרותו למד עם החיד"א בישיבת המקובלים בית אל וחיבר ספרים רבים. היה חתנו של הרב יום-טוב אלגאזי. בספר תולדות גדולי ישראל נכתב שהיה רופא וקנה לו שם טוב בין הישמעאלים ומעולם לא יצא מארץ ישראל. הרב שלמה חזן כותב שבינו לבין חברו החיד"א שררה קנאת סופרים כך שכאשר החיד"א הוציא את ספרו "שער יוסף" הוציא הרב משה יוסף מיוחס (מי"ם) את הספר "שער המים", וכאשר זה הוציא את הספר "ברכות יוסף" הוציא השני את "ברכות המים" וכאשר הוציא את "חיים שאל" הדפיס את "מים שאל".
החל משנת ה'תקכ"א (1760) נקרא לעמוד בראשות ישיבת כנסת ישראל, בתפקיד זה החזיק עד יום מותו.
בשנת 1794 יצא בשליחות כשד"ר למצרים ובשנת 1796 יצא בשליחות להודו.
בעת מסע נפוליאון בארץ ישראל (1798–1799) כשחנה ברמלה שנכבשה ללא התנגדות, נפוצה שמועה כי פניו מועדות לירושלים. יהודי ירושלים השתתפו בעבודות ביצור העיר, ואף קיבלו רשות מהרב מרדכי יוסף מיוחס, לעבוד ביום השבת לשם כך. לעובדה זו ישנה חשיבות לנוכח ניסיונותיו של נפוליאון לאחר מכן להטות את לבם של היהודים כלפיו בהבטחות לגאולה לאומית.
בשנת ה'תקס"ב נתמנה לראשון לציון ושימש בתפקיד זה עד פטירתו.
נפטר בי"ג תשרי ה'תקס"ו (1805), ונקבר בהר הזיתים.
מחיבוריו.
כתב חיבורים נוספים אשר נשארו בכתב יד ולא נדפסו.
עקיצה בשישים שניות
מסנן זכוכית
מסנן זכוכית ("סינטרגלאס") בכימיה הוא מסנן נפוץ להפרדת מוצקים מנוזלים.
שם המסנן ופירושו.
שמו המקובל, סינטרגלאס, הוא עיוות הגייה לשמו הלועזי (בשפה האנגלית) "sintered glass filter". שבעברית יובן כ"מסנן זכוכית מסונטר". רוצה לומר, זכוכית שהוכנה בתהליך סינטור, ובו אבקת הזכוכית מחוממת בתנור לטמפרטורה גבוהה אך מתחת לטמפרטורת ההתכה, ליצירת מוצק נקבובי מאוד.
על פי החלטתה של האקדמיה ללשון העברית שמו התיקני הוא: מַסְנֵן זְכוּכִית מְדֻבְקֶקֶת.
מבנה הסינטרגלאס.
לסינטרגלאס שלושה חלקים עיקריים:
כוסית, מערך עשוי זכוכית נקבובית (גריד), ושוליים.
תפקיד הכוסית הוא להוות כלי קיבול לתערובת נוזל-מוצק שהמסנן מפריד. (הכוסית עשויה בדרך כלל זכוכית רגילה) ישנם סינטרגלאסים בהם הכוסית חסינת חום (פיירקס) וזאת על מנת לאפשר הפרדה בנוזלים חמים.
תפקיד המערך העשוי זכוכית נקבובית הוא לסנן את המוצק מהנוזל. בגלל אופן ההכנה של הגריד, נוצרות נקבובית בזכוכית (וזאת משום שבין גרגרי אבקת הזכוכית המותכת ישנם מרווחים, שלא מתמלאים עד הסוף בזמן הסינטור). תצורה זו של זכוכית נקבובית היא מעין רשת הבולמת מוצקים שאינם יכולים לעבור בנקבוביות, ואילו הנוזל מחליק בין הנקבוביות.
תפקיד השוליים הוא להתאים את המסנן לעבודה עם ואקום, שכן בעזרתו ניתן להתאים את המסנן למחבר גומי, ובכך לאפשר אטימה החיונית לעבודה בוואקום.
השימוש בסינטרגלאס.
סינון בסינטרגלאס מתבצע תחת כמה תנאים:
תנאי הכרחי הוא שאין עושים עוד שימוש בנוזל המסונן בהמשך הניסוי; זאת משום שכמעט בלתי אפשרי לנקות מסנן סינטרגלאס עד תומו, משום שגודלם הקטן של הנקבוביות כולא לעיתים נוזל, ואין דרך להוציאו משם. כך למעשה נוזל העובר סינון דרך מסנן הסינטרגלאס, מחליף טיפות עם המסנן. הנוזל המסונן בהכרח מזוהם בנזל שהיה כלוא בסינטרגלאס, ואין עושים בו שוב שימוש.
תנאי נוסף הוא מוצק הניתן להפרדה בסינון ואקום, או סינון כבידתי (סינון "רגיל" ללא הפעלת אמצעי זירוז ושאיבה):
במקרה בו החלקיקים קטנים מגודל הנקבוביות, הסינון לא ייצא לפועל (קוטר נקבובית ממוצע נפוץ הוא עשרות עד מאה מיקרומטרים). לחלופין, אם הנוזל צמיג מכדי לעבור בנקבוביות בזמן סביר (תחת סינון ואקום), אין טעם בשימוש בסינטרגלאס.
אזהרת בטיחות.
שימוש במערכת ואקום מותר רק למי שהוכשר לכך.
דרבישייר
דרבישייר (באנגלית: Derbyshire) הוא מחוז אנגלי השוכן במזרח המידלנדס. המחוז גובל במנצ'סטר רבתי בכיוון צפון-מערב, מערב יורקשייר בצפון, דרום יורקשייר בצפון-מזרח, נוטינגהאמשייר במזרח, לסטרשייר בדרום-מזרח, סטפורדשייר במערב ובדרום-מערב וצ'שייר במערב. רוב שטח הפארק הלאומי 'אזור הפסגות' נמצא בדרבישייר, כמו גם היער הלאומי וחלקם הדרומי של הרי הפניין.
היסטוריה.
כבר לפני כ-200,000 שנים עברו באזור שבו שוכן כיום המחוז בני אדם, וככל הנראה הם הותירו אחריהם גרזן שנמצא ליד הופטון ותוארך לתקופת האקואלן. התיישבויות נוספות הוקמו בתקופת האבן הקדומה המאוחרת ותקופת האבן החדשה, לאחר שחבורות ציידים התאספו וחצו את הטונדרה הגבעתית. העדויות לשבטי הנוודים הללו מרוכזות במערות אבן גיר השוכנות בגבול עם נוטינגהאמשייר. שאריות שנמצאו במערות סייעו בתיארוך ההתיישבות לתקופה שבין 12,000 ל-7,000 שנים לפני הספירה. תילי קבורה של מתיישבים נאוליתיים פזורים ברחבי המחוז. קברים אלו נבנו כחדר המיועד לקבורה של מספר אנשים, והם נמצאים בעיקר במרכז דרבישייר. חלק מהתילים מתוארכים לתקופה שבין 2500 ל-2000 לפני הספירה.
רק בתקופת הברונזה החלו להופיע סימנים ממשיים לחקלאות והתיישבות של קבע. לאחר חפירות ארכאולוגיות נמצאו באדמות המור של המחוז עדויות לקרקעות שעובדו על ידי חקלאים, סיקול אדמות ומעגלים שבהם נבנו בקתות. אולם, אזור זה ושרידי יישוב ליד סוורקסטון הם כל העדויות שנמצאו.
בתקופת הפלישה הרומית לבריטניה נמשכו הרומאים לדרבישייר בגלל מרבצי העופרת שבגבעות אבן הגיר. הם התיישבו ברחבי המחוז, ובנו מבצרים בהופ ואלי וליד גלוסופ. בתקופה מאוחרת יותר הם התיישבו מסביב לבקסטון, שנודעה בזכות המעיינות החמים, והקימו מבצר ליד המקום שבו נמצאת כיום העיר דרבי, וידוע בכינוי ליטל צ'סטר.
בתקופת ההפטרכיה האנגלו-סקסית נקברו במקום חלק ממלכי מרסיה. לאחר פלישת ויליאם הכובש האזור היה נתון לשלטון חוקי היער. בצפון מערב דרבישייר היה יער היי פיק תחת משמורתם של ויליאם פוורל וצאצאיו. שאר המחוז ניתן להנרי דה פררס, וחלקו הפך לדאפילד פרית'. בתקופה מאוחרת יותר הוענק האזור כולו לדוכסות לנקסטר. בין תקופת שלטונו של הנרי השני לתקופת שלטונו של אדוארד הראשון כוסה החלק של המחוז ממזרח לנהר דרוונט ביער מזרח דרבישייר.
בספטמבר 2006 נבחר דגל מחוז לא רשמי, לאחר תחרות של סניף ה-BBC המקומי. הדגל מורכב מצלב סנט ג'ורג' המכיל את שושנת טיודור, שהיא סמל היסטורי של המחוז. השדה הכחול מייצג את המים הרבים של המחוז, נהרותיו ומאגרי המים, ואילו הצלב מצויר בצבע ירוק על מנת לייצג את השטחים הירוקים הרבים של המחוז.
פוליטיקה.
בדרבישייר יש מערכת שלטון מקומי המורכבת משלושה חלקים, שהוקמה ב-1974 לפי חוק הממשל המקומי 1972. מועצת המחוז שוכנת במטלוק, והיא ממונה על שמונה מועצות מקומיות, למעט הרשות היוניטרית דרבי שהוקמה ב-1998. העיר נותרה חלק מהמחוז מטעמים טקסיים בלבד. החלק השלישי של השלטון המקומי בדרבישייר הוא המועצות הקהילתיות, שאינן מכסות את כל שטח המחוז. במפה שמצד שמאל ניתן לראות את מיקום שמונה המועצות המקומיות ואת הרשות היוניטרית של דרבי.
שטח המחוז הוקטן מספר פעמים במשך השנים בעקבות רפורמות של ממשלת בריטניה. לדוגמה, רוב פרברי שפילד שהיו חלק מהמחוז הועברו לשטח השיפוט של דרום יורקשייר בשלהי שנות ה-60, ומארפל ברידג' הועבר לסטוקפורט שבמנצ'סטר רבתי. אולם, ב-1974 סופחו למחוז עמק לונגדנדייל והכפר טינטוויסל, שהיו שייכים לצ'שייר.
המועצות המקומיות אחראיות לבקרת הבנייה בשטח השיפוט שלהן, דרכים מקומיות, מבני ציבור, נושאים בתחום הסביבה הטבעית והבריאות, כלכלה, איסוף אשפה ומיחזור, בתי קברות ושריפת גופות, שירותי פנאי, פארקים ותיירות. מועצת המחוז אחראית על נושאי החינוך, שירותי עבודה סוציאלית, ספריות, כבישים ראשיים, תחבורה ציבורית, משטרה ושירותי מכבי אש, תקני מסחר, הטמנת פסולת ותכנון אסטרטגי מחוזי.