שיתוק על שם בל יכול להופיע באופן מהיר יחסית. לעיתים טועים לחשוב ששיתוק על שם בל הוא סימן לשבץ מוחי.
פרוגנוזה.
85% מהאנשים יתחילו להראות סימנים ראשונים להחלמה בתוך 6 שבועות, בהנחה והם מקבלים טיפול תרופתי (סטרואידים). בדרך כלל יחלימו באופן מלא תוך 3 חודשים. ללא טיפול סטרואידי אחוזי ההחלמה המלאה הם בערך 65%-70%.
עבור כ־15% מהאנשים לא תתחיל ההחלמה בתוך 6 שבועות עקב נזק משמעותי יותר לעצב. עבור קבוצה זו ההחלמה מתחילה בערך 3–6 חודשים מרגע הופעת השיתוק והם צפויים להחלמה חלקית בלבד הכוללת לעיתים סיבוכים כמו או .
הסיבה לכך שחלק מהאנשים מחלימים באופן מלא (85%) לעומת אלה המחלימים באופן חלקי (15%): מדובר על שתי פגיעות עצביות בחומרה אחרת. 85% מהאנשים סובלים מפגיעה בדרגה קלה, , לעומת ה-15% אשר סובלים מפגיעה בדרגה בינונית, .
ההחלמה מפגיעה עצבית מסוג נוירופרקסיה היא מלאה ושיפור מתחיל בתוך 3–6 שבועות.
לעומת זאת, פגיעה של אקסונטומזיס דורשת צמיחה של העצב מחדש, תהליך אשר לוקח בערך 3 חודשים (במהלכו יש שיתוק מוחלט שכן אין חיבור בין המוח לבין שרירי הפנים) עד אשר העצבים מתחברים מחדש לשרירים והתנועות מתחילות לחזור.
תסמינים.
תסמיני שיתוק על שם בל עשויים להופיע בהדרגה או בו זמנית:
הגורמים לשיתוק על שם בל.
לרוב, הסיבה לשיתוק על שם בל אינה ידועה (אידיופטית). אך ייתכנו לשיתוק מספר גורמים, כגון:
בד פיקה
פיקה (Piqué) הוא סגנון אריג. בדרך כלל משתמשים ליצירתו בחוט כותנה, ואריגתו מתאפיינת בפתילים מקבילים מוגבהים ובצלעות עדינות, של כותנה בחיבור אלכסוני וכותנה עם אריגת פתיל, דהיינו אריגה של יותר מחוט אחד ביחד. בדרך כלל מראה בד הכותנה הוא פתילים או אמרות מוגבהות הנמשכים לאורך הבד.
אריג הפיקה קל לכביסה ועמיד, לכן הוא שימושי בעונות החמות. הוא משמש ליצירת שמיכות קיץ וחולצות פולו. ניתן לתפור ממנו שמלות, גופיות, בגדי ילדים, בגדי ספורט, מנשאי בד לתינוק ואביזרי אופנה.
מקור בד הפיקה באנגליה, שם הוא כונה מרסלה (marcella). חולצה לבנה מבד זה הייתה פריט לבוש בסגנון המכונה "עניבה לבנה". זהו קוד הלבוש הרשמי ביותר לערב אשר נהוג מאז המאה ה-18 באירופה. בד המרסלה הומצא במיוחד לקוד לבוש זה. הבד שימש בעיקר לחולצות לבנות מחויטות. זאת משום יכולתו להכיל יותר עמילן, מה שמבטיח את קשיחותה ונוקשותה של חזית החולצה. חולצת המרסלה באנגליה החליפה את רוב סוגי החולצות שקדמו לקוד לבוש זה ושהיו פשוטות יותר. אריגה זו פותחה על ידי תעשיות הכותנה במחוז לנקשייר האנגלי, בסוף המאה ה-18, בתקופת המהפכה התעשייתית. זו היא הטכניקה הממוכנת של אריגת בד כפול עם חוט עבה רציף בשתי וערב. בד הפיקה שימש במקור כחיקוי לשמיכות שהיו נפוצות באזור מרסיי בצרפת. ומכאן השם מרסלה.
אמיר ספאחיץ'
לייב שמעוני
שמעון לייב שמעוני (רבינוביץ; 1900, ליטא – 1974, ישראל) היה מורה, מראשי תנועת פועלי ציון שמאל, פעיל ציבור וסופר יידי.
ביוגרפיה.
לייב נולד בליטא ועסק בהוראה. הוא היה פעיל למען האוטונומיה היהודית בליטא והיה חבר האספה הלאומית של יהודי ליטא לאחר מלחמת העולם הראשונה. שימש כפקיד ב"ועד הארץ היהודי באֶרץ ליטא" (נאציונַל ראט).
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל והתגורר בחיפה, בה עבד במחלקת המדידות של ממשלת המנדט. לאחר הקמת המדינה המשיך לעבוד במחלקת המדידות ובמשרד העבודה עד שפרש לגמלאות בשנת 1967.
במקביל היה פעיל באחדות העבודה ושימש כשופט בית הדין העליון של ההסתדרות הכללית והיה חבר בוועדת הביקורת המרכזית שלה. היה יושב ראש הוועד המפקח במחוז חיפה של קופת חולים והיה מיוזמי הקמת בית החולים כרמל. הוא פרסם מספר ספרים ומאמרים, בעיקר ביידיש, תחת שמות העט ל. חיין ואבא גוטעס. בשנת 1973 הוענק לו תואר אזרח כבוד של העיר חיפה.
על שמו קרוי רחוב בחיפה. שמעוני היה נשוי לשרה, פעילה בארגון אמהות עובדות שנפטרה בשנת 1961, ולזוג נולדה בת.
שמעון שמעוני
בלס פלסי
יברוח
שיתוק פנים
פציאליס
אוכלוסיית ירושלים המערבית 1949–1967
בין השנים 1948–1967 התפתחה אוכלוסיית מערב ירושלים, בירת מדינת ישראל, במגמות התפתחות שונה מיתר ערי מדינת ישראל.
רקע.
קודם למלחמת העצמאות התגוררו בעיר ירושלים בין 160,000 ל-165,000 תושבים, מהם כ-100,000 יהודים וכ-65,000 נוצרים ומוסלמים. האוכלוסייה היהודית התרכזה בעיקר בשכונות המערביות והדרומיות של ירושלים, למעט כ-2,000 יהודים שהתגוררו ברובע היהודי בעיר העתיקה של ירושלים.
האוכלוסייה הלא יהודית התרכזה בשני גושי שכונות – במזרח העיר ומרכזה (העיר העתיקה והשכונות שייח ג'ראח ואבו תור) ובמערב העיר באזור שכונת קטמון, טלביה, המושבה הגרמנית והמושבה היוונית. במזרח העיר ובעיר העתיקה התגוררו כ-41,000 תושבים לא יהודים, מהם כ-28,000 מוסלמים והיתר נוצרים. באזור שכונת קטמון התגוררו קודם למלחמת העצמאות כ-24,000 תושבים לא יהודים, מהם כ-15,000 נוצרים.
במהלך קרבות מלחמת העצמאות התרחשה נדידת אוכלוסין בין חלקיה של העיר, אשר הביאה למצב בו התרכזה האוכלוסייה היהודית במערבה ובדרומה של העיר, והאוכלוסייה הנוצרית והמוסלמית במזרחה של העיר.
האוכלוסייה לאחר מלחמת העצמאות.
הפסקת האש שהוכרזה ב-30 בנובמבר 1948 הביאה לסיום מלחמת העצמאות בזירת ירושלים ולייצוב מצבה של העיר, דבר שאפשר את חזרת החיים בעיר לשגרה מסוימת. חלק מהפליטים יכלו לשוב לבתיהם שהיו סמוכים לאזורי הקרבות. במקביל נדרשה הנהגת העיר למצוא פתרונות דיור לעולים חדשים רבים אשר בעקבות החלטות ממשלת ישראל הופנו להתגורר בעיר על מנת לחזקה. מספר העולים החדשים הרב שהגיע הצריך את שיכונם בשכונות ערביות שניטשו, הסמוכות ביותר לקו הגבול במזרחה של העיר היהודית, ובהן מוסררה, ממילא ואבו תור. בתים אלה נהרסו במהלך הקרבות ונדרש שיפוצם על מנת לאפשר את המגורים בהם. במקביל יושבו עולים חדשים בכפרים ערביים נטושים ששטחיהם סופחו לירושלים המערבית, כמו ליפתא, דיר יאסין, עין כרם ומלחה. אכלוסה של שכונת עין כרם החל בדצמבר 1948, ועד מרץ 1949 שוכנו בשכונה כ-1,200 עולים חדשים. באותה תקופה שוכנו במושבה הגרמנית כ-2,900 עולים חדשים. במהלך מלחמת העצמאות כולה, נדרשה הנהלת העיר היהודית למצוא פתרונות דיור לכ-20,000 פליטים יהודים ועולים חדשים.
בעקבות החלטת ממשלת ישראל על העברת משרדי הממשלה לעיר, נדרשו פתרונות דיור עבור מאות משפחות פקידי ממשלה שנדרשו לעבור מתל אביב לירושלים. לצורך העניין הוקצו מאות מבנים נטושים בקטמון אשר שימשו עד אותה עת כבסיסי צבא, ולכן נדרש שיפוץ נרחב להתאמתם למגורי הפקידים. דירות אלה לא הספיקו ודירות נוספות אשר יועדו במקורן לעולים חדשים בשכונת אבו תור, הוקצו אף הן לפקידים. בשל קרבת שכונת אבו תור לגבול, התמקמו הפקידים הבכירים יותר בשכונת קטמון, והזוטרים נאלצו להסתפק בשכונות באבו תור. לחץ ציבורי על הממשלה הביא לשיכונם של חיילים משוחררים רבים בדירות שיועדו לפקידים, ובראשית 1950 אזל מלאי הדירות הנטושות בעיר, ופקידי הממשלה התגוררו במלונות בעיר.
העולים החדשים הופנו למעברות שהוקמו לצד שכונת תלפיות (באזור מחנה אלנבי הנטוש), וכן על שרידי הכפר דיר יאסין . בין אפריל 1949 עד מרץ 1950 הגיעו לעיר כ-10,000 עולים חדשים.
גידול האוכלוסייה בראשית שנות ה-50.
בתום מלחמת העצמאות התגוררו בעיר כ-83,000 יהודים. זמן קצר לאחר מכן, במרץ 1950 הגיע מספר התושבים היהודים בעיר ל-100,000. בשל המחסור הרב בדיור, החליטו אגף התכנון הממשלתי ומשרד האוצר לבנות שיכונים על פני שטח של 1,800 דונמים באזור ח'רבת בית מזמיל. שטח זה היה מחוץ לתחום המוניציפלי של העיר ירושלים, ונחשב כחלק מאדמות הכפר עין כרם. השכונה (כיום שכונת קריית יובל), שנועדה לקלוט כ-15,000 תושבים בכ-3,000 יחידות דיור, נועדה להפוך לחלק מהעיר ירושלים בעקבות הרחבת הגבולות העירוניים המתוכננת. רצף שכונות נוסף תוכנן להיבנות על אדמות כפרים ערביים בדרומה של העיר (שטחי חקלאות של הכפר הנטוש מלחה ושל הכפר החצוי בית צפאפא). שכונות אלו ("הקטמונים"), בדרומה של העיר, נועדו להגן על שכונות מרכז העיר מדרום. בנוסף הוקצו קרקעות בתחומי העיר, כגון אזור "חוות הווזיר" (כיום שכונת גבעת מרדכי בדרומה של גבעת רם) וקרקעות ריקות ברחביה, אשר יועדו לבניית בתים לתושבים אמידים.
בדצמבר 1950 הגיעה אוכלוסיית העיר היהודית לכ-121,000 תושבים (גידול של 65% ממספר התושבים קודם למלחמת העצמאות). שינויי האוכלוסין בתקופה זו השפיעו על אופייה הסוציו-אקונומי של העיר. שכונות יוקרה ערביות הפכו לשכונות עבור פליטים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך, פליטים, עולים חדשים, וחיילים משוחררים. שכונת קטמון (הישנה), בה התיישבו בעיקר פקידי ממשלה, הפכה לשכונת יוקרה בדומה לרחביה הסמוכה. בדומה התיישבה אוכלוסיית פקידים ממעמד הביניים באזורים הסמוכים לגבעת רם, ולבנייני הממשלה במרכזה של העיר.
עולים חדשים שהגיעו אל העיר (בעיקר עולים מטורקיה, יוגוסלביה, פרס, כורדיסטן, צפון אפריקה ורומניה) יושבו במעברות. במעברת תלפיות שוכנו כ-9,000 עולים, במעברה במקור חיים שוכנו כ-750 עולים, ובמעברה בגבעת שאול שוכנו כ-900 תושבים.
האוכלוסייה באמצע שנות ה-50 ושנות ה-60.
אוכלוסיית העיר גדלה במהירות, בשל העברה יזומה של הן עולים והן פקידי ממשלה לעיר, ובסוף שנת 1954 כבר הגיע מספר תושביה של העיר המערבית ל-144,000 תושבים. גידול זה היה קטן לעומת גידול האוכלוסייה באזורים רבים אחרים בארץ, ונבע בעיקר מפעולות יזומות לגידול האוכלוסייה.
הפסקת הפעולות היזומות הביאה החל מאמצע שנות ה-50 להאטה יחסית בגידול באוכלוסיית העיר המערבית, וזו הגיעה בשנת 1959 ל-160,000 תושבים.