במהלך המאה השמונה עשרה הובאו עבדים רבים מהאזורים הללו לאיים הקאריביים, שהיו נתונים תחת שלטון צרפתי. השלטון ניסה לכפות על העבדים את הנצרות הקתולית, אלא שאלו המשיכו לעסוק בדתם המקורית, והסוו זאת באמצעות שאילת מרכיבים נוצריים. כך החל להתפתח הוודו כמיזוג בין הדתות, שהתאפשר בשל הפתיחות המאפיינת את האמונות האפריקאיות, כמו גם לדמיון מסוים הקיים בינן לבין האמונה הנוצרית. האל הבורא זוהה עם האל בנצרות, ונקרא "בונדיה" (Bondye, המקור בצרפתית: "Bon Dieu", "האל הטוב"); הרוחות זוהו עם קדושי הנצרות הקתולית, כאשר כל לואה מתאימה לקדוש מסוים. כך למשל ארזוליה פרדה (Erzulie Freda), אחת הלואה המרכזיות והאהובות, רוח האהבה והיופי, מזוהה עם מריה הקדושה.
דת הוודו הוסיפה להתעצב ולהתפשט במהלך המאה התשע עשרה, לאחר שהאיטי זכתה לעצמאותה. מיזוג הנצרות הקתולית אל תוך הוודו המשיך גם בהיעדר כפייה: איקונות קדושים נוצרים שימשו כחפצים מרכזיים בפולחן הלואה, ותפילות קתוליות שולבו בטקסים הדתיים. בנוסף לכך, יש המזהים בוודו השפעה מצד תרבויות אינדיאניות מקומיות - בפרט במחלקת לואה בשם "פטרו" (Petro, Petwo), המתאפיינת ברוחות רעות ומזיקות, אשר לגביה נטען כי אינה קיימת במקורות האפריקאיים.
במהלך המאות התשע עשרה והעשרים נעשו ניסיונות שונים למגר את תפוצת דת הוודו, אולם אלו לא צלחו, והיא נותרה דת נפוצה ומקובלת.
עיקרי האמונה.
בונדיה ולואה.
בונדיה הוא האל היחיד בדת הוודו - ולפיכך היא מונותאיסטית בבסיסה - אולם הוא אינו מתערב בנעשה בעולם שברא, ולבני אנוש אין אפשרות לפנות אליו. הלואה הן שמהוות את מושא כלל התפילות והטקסים, בהיותן בעלות שליטה מוחלטת על המתרחש בחיי האדם. הקשר עם הלואה מתקיים בטקסים באמצעות מוזיקה, שירה וריקוד, והן מתגלות בצורת איחוז לזמן קצר באחד המשתתפים. כאשר לואה אוחזת בגופו של אדם היא שולטת בו, מדברת מגרונו, ומבטאת דרכו את ההתנהגות האופיינית לה. שאר הנוכחים בטקס מתייחסים אל אותו אדם כאל הלואה בכבודה ובעצמה.
הלואה נחלקות למספר קבוצות, כאשר הבולטות ביותר הן ראדה (Rada) ופטרו. מרביתן משתייכות לראדה, מחלקה שעיקרה רוחות טובות בעלות אופי נוח. לחלקן יש מקבילה - או לחלופין פן נוסף של אותה לואה - במחלקת הפטרו, המייצגת את הצד האפל של הוודו ומכילה רוחות פרועות וחמות מזג. כמה מן הלואה המרכזיות:
המתים.
רוחות המתים מהוות אף הן מושא פולחני, ובני המשפחה נדרשים לעבוד אותם בביתם. על פי האמונה, רוחו של קרוב משפחה שזוכה לכבוד עשויה להיטיב עם בני הבית, ואילו רוח שממנה מתעלמים עלולה לכעוס ולהזיק.
האדם.
כל אדם, לפי הוודו, הוא שילוב של הגוף הגשמי ושני מרכיבי תודעה: טי-בון-אנז' (ti-bon-ange, "מלאך טוב קטן") וגרו-בון-אנז' (gros-bon-ange, "מלאך טוב גדול"), אשר הוא נפש האדם.
פולחן וטקסים.
דת הוודו נעדרת ממסד דתי מאורגן, והיא אינה אחידה בין אזורים שונים. פרטי הפולחן עשויים להשתנות אף בין משקי בית, כאשר כהן הדת הוא האחראי על שימור המסורת בטקסים אותם הוא מנהל. הן גברים והן נשים מסוגלים לשמש ככהני דת - גבר הממלא את התפקיד נקרא "הונגן" (houngan), ואשה הממלאת את התפקיד הנקראת "ממבו" (mambo). כהני הדת עוסקים אף בריפוי, ניחוש עתידות, הטלת לחשים ורקיחת שיקויים למגוון מטרות.
טקס הוודו הראשי נערך לרוב תחת סכך וסביב עמוד מרכזי, בהנחית הונגן או ממבו. בעלי תפקידים נוספים הם "הונגוניקון" (houngonikon), האחראי על הליווי המוזיקלי, ו"הונסי" (hounsi), נשים הלבושות בלבן ומשמשות כשוליות כהנים. כל הנוכחים נוטלים חלק בטקס, והוא מתנהל בליווי תופים וריקודים. תחילה שרים שורה של מזמורים קתוליים ואפריקאיים, חלקם בצרפתית וחלקם בשפה הקראולית המקומית; לאחר מכן נקראות הלואה, והן מבקרות בטקס בזו אחר זו. הלואה המוזמנת אוחזת באחד המשתתפים ומשתלטת על גופו, ושאר הנוכחים מברכים אותה, מעניקים לה את המנחות המועדפות עליה ויכולים לפנות אליה לעזרה. לאחר מכן היא עוזבת את הטקס, והאדם בו היא אחזה חוזר לעצמו. הטקס אף כולל לרוב קורבן בעל חיים, למשל תרנגולת, שנועד להשביע את רעב הרוחות ולחדש את כוחן לעסוק בניהול העולם.
הטקסים הביתיים נערכים סביב שולחנות המוקדשים ללואה או לרוחו של קרוב המשפחה אשר אותה עובדים. על השולחן ניצבת איקונת הרוח ונאספות המנחות החביבות עליה. הטקס עצמו כולל תפילות נוצריות, חלוקת כבוד לרוח, ושיחה עמה.
כישוף שחור.
מכשף שחור בדת הוודו נקרא "בוקור" (Bokor), והוא נחשב למי שמסוגל לשרת את הצד האפל של הלואה. בכוחו של הבוקור, על פי האמונה, להטיל קללות ואף להפוך אדם לזומבי, שהוא יצור משולל רצון עצמאי הסר למרות אדונו. כן במסורות מסוימות מייחסים להם יכולת להחיות מתים ולחלופין להכניס אנשים למוות קליני ולהוציא אותם ממנו. בניגוד לדימוי הרווח בעולם המערבי, הכישוף השחור הוא פן שולי בדת הוודו, והיא סובבת בעיקר סביב רוחות הראדה הטובות.
מנהג נעיצת הסיכות בבובות וודו אינו קיים בהאיטי; הוא מקושר בעיקר לוודו בלואיזיאנה, אולם אף שם אין ראיות חותכות לעצם קיומו, ומקורו למעשה אינו ברור.
מעיין הנעורים
מעיין הנעורים הוא מעיין פלאי, שלפי האמונה העתיקה, עשויים מימיו להשיב מרפא לחולים ונעורים לקשישים.
מעיין הנעורים בקוסטה ריקה.
בימי הביניים האמינו רבים באירופה בקיומו של המעיין. במאה ה-16 כבשו מגלי ארצות שהגיעו מספרד שטחים בחלק הדרומי של מרכז אמריקה המצויים במדינה שנקראת היום קוסטה ריקה. הכובשים שמעו סיפורים מילידי המקום (אינדיאנים) על מעיין שתאם את האגדות אודות מעיין הנעורים, אשר מימיו שימשו לשתייה לצורך לריפוי מיחושים שונים. רבים נשאו על צווארם שקיק עור עם עפר אדום מקרקע המעיין, ששימש לריפוי פגיעות חיצוניות באמצעות מריחתו כבוץ על מקום הפגיעה. המעיין נקרא על ידי הספרדים בשם "לה פואנטה דה לה אטרנה חובנטוד" (מעיין הנעורים הנצחיים). במאה ה-19 הפך המעיין, שהיה למעשה נביעה של מים חמים ממעמקי כדור הארץ, לאתר התיירות הראשון של קוסטה ריקה. חברה בשם "בלה ויסטה" שמניותיה נסחרו בבורסה באיטליה ובלגיה פיתחה את האתר, "אגואה-קליינטה", ליד העיר קרתגו, ובנתה בריכות למים החמים שנבעו מהמעיין ומלון בסגנון אתרי המרפא באירופה, באדן-באדן וקרלסבאד. בני אצולה ובעלי ממון רבים נהגו לבקר במקום. ב-1910 התחוללה רעידת אדמה באזור שהרסה את האתר והמבנים שסמוכים לו. לאחרונה נרכש המקום על ידי יזם ישראלי בשם אברהם קוטליצקי שהחל להפעילו מחדש.
בתרבות.
עלילת הסרט שובר הקופות "" סובבת סביב המרוץ לגילויו של מעיין הנעורים, שמפת הדרך אליו טמונה בספינתו האבודה של חואן פונסה דה ליאון.
אבן החכמים
אבן החכמים, המכונה גם אבן הפילוסופים או אבן המכשפים (באנגלית: Philosopher's Stone), היא חומר שעל פי אמונת האלכימאים מסוגל להפוך מתכות זולות לזהב. לעיתים נקשרה האבן גם ליכולת להישאר צעירים ולחיי נצח. במשך תקופה ארוכה הייתה האבן "הגביע הקדוש" של האלכימיה המערבית. האלכימאים סברו כי אכן קיים חומר כזה בטבע, והוא כונה "אבן הפילוסופים" משום הקשר שהיה בינו ובין התאוריות על החומר שהעלו הפילוסופים, ובפרט אריסטו והפילוסופים הערבים שקיבלו את תורת היסודות שלו (כדוגמת אל ראזי).
היסטוריה.
האמונה כי מתכות "נחותות" יכולות להשתפר ולהפוך זהב עמדה ביסודה של האלכימיה מראשיתה בתקופה ההלניסטית. עם זאת, בעת העתיקה נתפס המעבר ממתכת פשוטה לזהב כ"צמיחה" וכהשתנות של החומר עצמו (מימוש פוטנציאל הקיים ממילא בחומר), ומשום כך – ללא צורך בחומר מבחוץ. האלכימאי ההלניסטי ניסה לאפשר לחומר הנחות להשיל מעליו את תכונותיו על ידי שרפה ו"השחרה", ולהצמיח בו אחר כך תכונות "זהביות".
שורשי רעיון אבן החכמים באלכימיה הסינית והערבית: האלכימאים הסינים ניסו לפתח תרופות מבוססות-זהב, שיעניקו חיי נצח ונעורי נצח. הערבים, אשר שילבו את ה"אלכימיה הרפואית" הסינית בתורת היסודות האריסטוטלית שירשו מהעולם ההלניסטי, פיתחו את רעיון ה"אלכסיר" – שממנו צמחה לימים "אבן החכמים". האלכימאים הערבים ראו בכל המתכות שילובים שונים של כספית וגפרית, כך שניתן לעבור ממתכת אחת לשנייה על ידי שנוי היחס בין הכספית והגפרית. ה"אלקסיר" אמור היה לאפשר "ארגון מחדש" של הכספית והגפרית, כלומר לסייע לתהליך האלכימי שנתפס לא כמעשה מיסטי אלא כטכנולוגיה המבוססת על הכרת היסודות המרכיבים את החומר. במאות ה-12 וה-13 תורגמו כתבי אלכימאים ערביים ללטינית, ועימם יובא לאירופה מושג ה"אלקסיר". רעיון אבן החכמים – יסוד טבעי או חומר המיוצר מכספית, מגפרית וממלח, אשר תואר בדרך כלל כאבקה אדומה ולפעמים כנוזל אדום או לבן שעצם מגעו בחומר דיו להפכו לזהב – גובש במאות ה-14 וה-15 באירופה בשיאה של ה"אלכימיה המיסטית". בתקופה זו הושגה התקדמות מועטה מאוד בשיטות העבודה ובהכרת החומרים, והתהליכים המתוארים בספרי האלכימיה הערבית וההלניסטית פורשו באופן אלגורי ומיסטי; חיפוש אבן החכמים הפך לעיקר עיסוקם של האלכימאים בתקופה זו. האגדה הידועה ביותר על הצלחה בייצור זהב היא סיפורו של ניקולא פלאמל, שעליו סופר כי הצליח לפענח את סודה של האבן ולהפוך שלוש פעמים כספית לזהב טהור.
פאראצלסוס מתאר את האבן ב"קתכיזם האלכימי" שלו כחומר המגלם את המהות הפנימית של החומר, ומאפשר לחומר לצמוח ולהפוך למושלם יותר. בתוך החומר ה"נחות" אותו מבקש האלכימאי לשפר טמון "זרע" המורכב מ"לחות" כלומר כספית ו"חום" כלומר גפרית כאשר שאר החומר הוא מעטפת המגינה על הגרעין הפנימי. אבן החכמים מאפשרת לזרע שבתוך החומר לממש את פוטנציאל הזהב שבו.
פרשנות.