תרגומה הראשון של ורה ישראלית היה לספרו של א"א מילן "פו הדב". התרגום נעשה ביחד עם בן-זוגה, א"ד שפיר (השירים בספר תורגמו על ידי נתן אלתרמן), וראה אור בלוויית ציוריו של ארנסט שפארד בהוצאת מחברות לספרות בשנת תש"ג. בשנת 2004 ראה אור תרגום חדש לספר. המתרגמת, אבירמה גולן, חיברה אותו מתוך אהבה לספר עצמו ולתרגום הישן של ישראלית ושפיר; שכן למרות הערצתה לשניים, בחלוף יותר מ-60 שנה מפרסומו ילדים דוברי עברית אינם מבינים עוד את לשון התרגום. עם זאת, היא רואה בתרגומה של ישראלית תרגום "גאוני".
שאר תרגומיה של ישראלית הופיעו לאורך שנות ה-60, משנת 1962 ועד אחרי מותה. הם ראו אור בהוצאת הספרים של ההסתדרות, עם עובד (ב"ספריה לעם" וב"ספרית דן חסכן"), ובהוצאה הפופולרית מ' מזרחי. בין תרגומיה: "וזרח השמש" לארנסט המינגוויי (1962); "הבלתי מנוצחים" לוויליאם פוקנר (1964) – שיורם קניוק העיר עליו כי בתרגום זה "הוכיחה ורה ישראלית שאפשר לתרגם היטב את פוקנר ואפשר לאהוב אותו בעברית"; ו"קומץ עפר" אוולין וו (תשכ"ז); ספרי ילדים ואגדות, בהם "אליס בארץ הפלאות" מאת לואיס קרול, "משלי איזופוס" (1966), "משלי חיות" של לה פונטן, "פיטר פן" של ג'"מ בארי, מ"סיפורי אלף לילה ולילה", סיפוריו של שארל פרו "אצבעוני", "החתול במגפיים", "היפהפייה הנרדמת" ו"לכלוכית", "אי הדולפינים הכחולים" של סקוט אודל וסיפור מאת רודיארד קיפלינג.
וירה ישראלית
ו' ישראלית
ו. ישראלית
נבחרת קוסובו בכדורגל
נבחרת קוסובו בכדורגל לגברים היא נבחרת הכדורגל של קוסובו.
היסטוריה.
הנבחרת קמה לאחר פירוק יוגוסלביה וב-14 בפברואר 1993 ערכה את משחקה הלא רשמי הראשון בו הפסידה 3-1 ל. לאחר קבלת העצמאות ב-17 בפברואר 2008, החליטה ההתאחדות לכדורגל של קוסובו להגיש בקשה לפיפ"א על מנת להתקבל כחברה בארגון, אך ב-22 במאי באותה שנה פיפ"א דחתה את הבקשה. בספטמבר מספר שחקנים מפורסמים בעלי מוצא קוסוברי, כגון: שרדאן שאקירי, גרניט ג'אקה, ואלון בהראמי ולוריק צאנה הגישו בקשה לפיפ"א לאפשר לנבחרת קוסובו להשתתף במשחקי ידידות. הבקשה נדחתה בעקבות מחאת התאחדות הכדורגל של סרביה, אך מאוחר יותר, ב-13 בינואר 2014 הנבחרת קיבלה אישור של פיפ"א לקיים משחקי ידידות, בתנאי שלא תציג במשחקיה סממנים לאומיים. ב-5 במרץ 2014 הנבחרת ערכה את המשחק הרשמי הראשון שלה נגד שנגמר בתיקו 0-0.
במרץ 2015, הודיע נשיא אופ"א, מישל פלאטיני, כי נראה שקוסובו תוכל להצטרף להתאחדות הכדורגל האירופית ב-2016. ב-3 במאי 2016 התקבלה הנבחרת לאופ"א וב-13 במאי 2016 התקבלה לפיפ"א, יחד עם נבחרת גיברלטר. נבחרת קוסובו משתתפת לראשונה בתולדותיה במוקדמות גביע העולם בכדורגל לקראת מונדיאל 2018. עם הצטרפותה של קוסובו לפיפ"א הצטרפו אליה מספר שחקנים ממוצא קוסוברי ששיחקו בנבחרות אחרות כגון: ואלון בארישה, הרולינד שאלה ואלבאן מאהה. במשחקה הרשמי הראשון במוקדמות מונדיאל 2018 סיימה הנבחרת את משחקה בתיקו 1-1 נגד כאשר ואלון בארישה כבש את השער הרשמי הראשון של הנבחרת בדקה ה-60 של המשחק.
רודולף קייזר
רודולף קייזר (באנגלית Rudolf Kayser; 28 בנובמבר 1889 – 5 בפברואר 1964) היה סופר וחוקר ספרות גרמנית.
קורות חיים.
רודולף קייזר נולד בעיירה פרכים שבגרמניה. את מבחני הבגרות עבר בהצלחה בשנת 1910. לאחר מכן למד ספרות גרמנית, פילוסופיה ותולדות האמנות, בשנת 1914 סיים את לימודיו עם דוקטורט בפילוסופיה.
עוד בימי לימודיו כתב קייזר יצירות ספרותיות. אחד מפרסומיו החשובים הייתה הנובלה "מות משה". הנובלה פורסמה בשנת 1921 בסדרת הספרים האקספרסיוניסטית "היום האחרון", שראתה אור על ידי המו"ל הנודע קורט וולף.
בין השנים 1922 עד 1933 היה קייזר העורך הראשי של כתב העת הספרותי Die Neue Rundschau, שרואה אור עד היום בבית ההוצאה לאור פישר (S. Fischer) בברלין. כמו כן ערך את אנתולוגיית השירה האקספרסיוניסטית "הבשורה" (Verkündigung), כתב את הביוגרפיה של ברוך שפינוזה וספרים בנושא תולדות הפילוסופיה והספרות.
קייזר נישא לאילזה איינשטיין, בתו החורגת של אלברט איינשטיין. הקשר המשפחתי הביא לקרבה אינטנסיבית בין קייזר לאיינשטיין, שנמשך אף לאחר מותה של אילזה בשנת 1934. קייזר אף חיבר את הביוגרפיה של איינשטיין, תחת שם העט אנטון רייזר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, היגר מגרמניה, בגלל קרבתו לאלברט איינשטיין. בתחילה היגר להולנד, שם מתה אשתו בשנת 1934. בשנת 1935 הגיע לניו יורק, שם התחתן בשנית ועסק כמרצה לתולדות הספרות במכללות שונות וכפרופסור לספרות גרמנית ואירופאית באוניברסיטת ברנדייס.
בתחילת שנות ה-60 ביקר קייזר בישראל, ואף כתב על ביקורו בארץ.
קייזר מת בפברואר 1964 בדירתו בניו יורק ממחלת לב.
כבר לאחר מותו של רודולף קייזר, פעל קורט דוד וורמן, מנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי דאז, להעביר את עיזבונו של קייזר לספרייה בירושלים. אולם החומרים הגיעו לספרייה רק לאחר מותה של אווה קייזר, אשתו השנייה, בשנת 2000.
פאבל הס
ז'ול רנר
הונורה דה באלזאק
חיים אברבאיה
חיים (ויקטור) אַבּרָבָאיָה (נכתב גם אברביה, אבראביה, אבראבאיה; תר"ע, 1910, יפו – כ"ח באב תשכ"ז, 3 בספטמבר 1967, תל אביב) היה מתרגם ועורך ישראלי, שתרגם בעיקר ספרות יפה משפות אירופיות ובעיקר מהשפה הצרפתית.
ביוגרפיה.
חיים אברבאיה נולד ביפו, בנם הבכור של אסתר (בת חיים מנחם בכר) ויהושע אברבאיה (1878–1934), ילידי טורקיה, ולו שתי אחיות צעירות: פּוֹלין (לוּבּינסקי) וגאולה (קֶטלֶר). אביו היה מראשי הפקידות של החברות להתיישבות יהודים בארץ ישראל: הוא עבד במשרד יק"א בביירות בראשותו של צבי (אַנרי) פרנק, וב-1904 הגיע לארץ ישראל בשירות "הוועדה הארצישראלית" ושימש כסגן-מנהל משרד יק"א ביפו לענייני המושבות ביהודה. הוא השתתף בחיי הציבור ביישוב החדש, ולאחר מלחמת העולם הראשונה, משייסד הברון רוטשילד את חברת פיק"א, התמנה למנהל סניף תל אביב שלה (האחראי על דרום הארץ), ובמסגרת זו סייע למושבות וכן השתתף בייסוד שכונת בית וגן (לימים העיר בת ים).
חיים אברבאיה סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה שבתל אביב, ובסוף שנות ה-20 נסע לפריז ללמוד בסורבון. בצעירותו נמנה עם חברי התנועה הרוויזיוניסטית, וכשהמשורר יונתן רטוש הגיע גם הוא לפריז, התיידד עמו.
נישא לרבקה דוידית (1908–1970), גננת ומורה, סופרת, משוררת ומתרגמת ספרות ילדים עברית ומבקרת תיאטרון וקולנוע בעיתון "דבר", שעלתה לארץ ישראל מבסראביה בנעוריה עם משפחתה. השניים היו הורים לבן, עדו.
אברבאיה שימש כפקיד במערכת הביטחון של היישוב, ובסוף שנות ה-30 שהה במסגרת זו בפריז עם אשתו.
אברבאיה ודוידית נפרדו (היא נישאה בהמשך לזואולוג מנחם דור (1901–1998), אלמנהּ של המשוררת וסופרת הילדים מירי דור (1910–1945), שהייתה ידידתם של אברבאיה ודוידית ואחותו של ידיד נעוריו יונתן רטוש).
בשנת 1957, כשהיה בן 46, הכיר את השחקנית נאוה שאן ( 1919–2001), שביקשה לערוך ערב קריאה של שירה צרפתית מתורגמת ב"צוותא". השניים ניהלו מערכת יחסים במשך עשר שנים, עד מותו.
אברבאיה השתייך לחוגי הבוהמה, והתרועע בין היתר עם המבקר חיים גמזו (חברו לספסל הלימודים בגימנסיה), הסופר בנימין תמוז, המלחין מרדכי סתר, המנצח גארי ברתיני, האמנים יוסל ברגנר ודני קרוון והכוריאוגרפית שרה לוי-תנאי, מייסדת ומנהלת להקת המחול "ענבל" (אברבאיה כיהן זמן-מה כיועץ האמנותי של הלהקה).
חיים אברבאיה, שסבל ממחלת לב, נפטר ב-1967 מהתקף לב בהיותו לבדו בביתו שבתל אביב, בגיל 57. נקבר בבית עלמין הדרום. הותיר את בת-זוגו ובנו היחיד, המוזיקולוג ומבקר המוזיקה עדו אברבאיה.
בת-זוגו נאוה שאן תיארה אותו לימים בזיכרונותיה:
עבודתו הספרותית.
אברבאיה תרגם ממספר שפות אירופיות, ובעיקר מצרפתית. תרגומיו, 25 במספר, ראו אור החל ב-1948 ועד אחרי מותו ב-1967. בנוסף, עבד כעורך ועורך תרגום בהוצאת עם עובד והקיבוץ המאוחד.
מתרגומיו הבולטים: סיפורים מאת אונורה דה בלזק (1948; תשכ"ט 1969) ופרוספר מרימה (תשי"ב), הרומן הפִּיקָרֶסְקי מתור הזהב של ספרד "חיי לסרִיּוֹ איש טוֹרמֶס" (תשי"א), "שנת תשעים ושלוש" לוויקטור הוגו (תשכ"ב 1961), יצירות משל לואי אראגון (1952), ז'ול רנאר (תשי"ד), ויקטור סרג' (תשט"ו 1955), ז'ורז' דיאמל (תש"ך 1960) וסטנדל (תש"ל), "זיכרונותיו של חמור" לסופי דה סגיר (תשי"ח), המחזה "מות דנטון" לגאורג ביכנר (תשי"ט), "בית המִּצלֶה של המלכה פדוק" לאנטול פראנס (תשכ"א 1961) ו"חיי הדבורים" למוריס מטרלינק (תשכ"ח).
אברבאיה נחשב למתרגם מעולה. לאחר מותו נכתב עליו ב"דבר" כי היה "מן המעולים והמעודנים שבמתרגמי ספרות יפה מספרדית, צרפתית ואנגלית", ובכתב העת "דף" של אגודת הסופרים העברים בישראל נטען כי "תרגומיו נתעלו לדרגת מקור. העשיר את ספרותנו התרגומית בניסוחו ונוסחו האישי [...] הצטיין בטוב טעמו, בתחושתו ליופיו של סגנון מדוייק ומגובש. [...] היה חכם בשיחתו הנאה, המעמיקה, אציל ויפה-נפש בהליכותיו, במהותו היוצרת.
תקופה מסוימת פרסם רשימות ביקורת ב"עתים" וב"על המשמר".
כתב גם תחת שמות העט "אבירב" ו"אברב".
כתביו.
תרגום.
ב-1967 השלים את תרגום יומניו של אבשלום פיינברג מצרפתית, שראו אור בקובץ שבעריכת אהרן אמיר, אבשלום: כתבים ומכתבים (חיפה: שקמונה, 1971).
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
חיים אברביה
חיים אבראביה
חיים אבראבאיה
ח' אברבאיה
ח. אברבאיה
התליין
ויר גורדון צ'ילד
ו' גורדון צ'ילד
ו' גורדון צ'יילד
מקס מולר
פול דורן-רואל
מטרלינק
מוזיאון הכוחות המוטסים 'הרטנשטיין'