במאה ה-11 אל-אנדלוס הפכה למרכז ייצור כלי נגינה. כלים אלו הגיעו לרחבי צרפת והשפיעו על הטרובדורים הצרפתים. משם הם הגיעו לכל אירופה. השפעה זו ניכרת במבנה כלים במוזיקה הקלאסית ובשמותיהם: הלאוטה מעוד, הרבק (אב קדמון של הכינור) מרבאב, הגיטרה מקיטרה אשר הגיעה מהטאר הפרסי, נקר (תוף קטן), מקורו של הטימפני מנקרה (نقاره), אורגן מיוונית אורגנון (ὄργανονn) ועוד. כמו כן, ישנה השערה כי מקור שמות התווים הוא באותיות בערבית שנכתבות בנפרד: דאל (דו), רא (רה), מים (מי), פה (פה), סאד (סול) ולאם (לה).
עזרא פאונד מציין באחד מכתביו שוויליאם מאקיטן, טרובדור מוקדם "הביא את השיר מספרד עם הזמרים והרעלות...". ויליאם השמיני, אביו של ויליאם, הביא לפואטייה מאות אסירים מוסלמים וכנראה שמסורת הטרובדורים נוצרה על ידי ויליאם לאחר מפגש עם אמנות המורים בעת שנלחם בספרד.
התקופה העות'מאנית.
החל מהמאה ה-10 החל הגירת עמים טורקיים למזרח התיכון. במאה ה-11 השתלטו על בגדד. מבחינה תרבותית הם אימצו את המוזיקה הפרסית: כלים, מודוסים וסגנונות. מאוחר יותר התפתחה מוזיקה טורקית עצמאית.
המאה ה-20.
מוזיקה ערבית קלאסית.
במאה ה-20 מצרים הייתה המדינה הערבית הראשונה בה הופיעה לאומיות והיא הפכה לעצמאית לאחר אלפיים שנות שלטון זר. המוזיקה הטורקית אשר הייתה פופולרית בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית באזור, הוחלפה במוזיקה לאומית-חילונית. קהיר הפכה למרכז חדשנות מוזיקלי. הזמרת הבולטת בגל זה היא אוּם כולת'וּם, אשר זכתה לפופולריות רבה ונחשבת עד היום למופת המוזיקה הערבית.
בשנות החמישים והשישים החלה המוזיקה הערבית להשתמש יותר במאפיינים מערביים. אום כולתום ועבד אל-חלים חאפז יחד עם מלחינים כמו מוחמד עבד אל-והאב ובליר חמדי השתמשו בכלים מערביים במוזיקה המצרית.
פופ ערבי.
בשנות השבעים נולד הפופ הערבי. הוא בדרך כלל מורכב משירים בסגנון מערבי יחד עם כלים ומילים בערבית. המנגינות הן לעיתים קרובות שילוב בין מזרח ומערב.
מוזיקת הפופ המערבית הושפעה בעצמה ממוזיקה ערבית בשנות השישים המוקדמות. השפעה זאת ניכרת בהתפתחות ז'אנר הסרף רוק אשר ממנו התפתחו מאוחר הגראג' רוק והפאנק רוק. חלוץ הסרף רוק, דיק דייל, גיטריסט אמריקאי לבנוני, הושפע ממוזיקה ערבית שלמד מדודו וביטא זאת על גיטרה חשמלית.
בשנות התשעים מספר אמנים השתמשו בסגנון זה: עמר דיאב, נאנסי עג'רם, הייפא והבי, מאג'דה א-רומי, אסאלה נסרי, קרול סמאחה, שב חאלד, ג'ורג' וסוף, ג'וליה בוטרוס ועוד.
בשנת 1996 עמר דיאב הוציא את "חביבי יא נור אל עין" שהתפרסם ברחבי העולם וזכה לגרסאות שונות. השיר שילב שלוש מסורות מוזיקליות: מוזיקה ספרדית: מוזיקת פלמנקו, מוזיקה צרפתית: סולו אקורדיון ומוזיקה ערבית: תופים ודאף.
השילוב של מוזיקה צרפתית וערבית הפך לפופולרי בזכות אמנים כמו דלידה (מצרים), סמי קלארק (לבנון), ואלדו מאוסטרליה. הז'אנר חוצה גבולות מוזיקליים של סגנונות ושפות, השירים בערבית משלבים איטלקית, צרפתית ואנגלית.
מוזיקה ערבית-יהודית.
ליהודי בגדאד היה בית ספר מיוחד לעיוורים בו נלמדו בעיקר תחומי הנגינה והשירה, וכך מספר רב של יהודים היו מפורסמים בשל כישוריהם המוזיקליים. בתחרות המוזיקה של העולם הערבי אשר נערכה בשנות ה-40 בקהיר זכתה המשלחת העיראקית, שהורכבה ממוזיקאים יהודים וזמר אחד מוסלמי. בקרב מוסלמים בעיראק, מקצוע המוזיקה נחשב בתקופה זאת למקצוע ירוד, ולכן היהודים היו דומיננטיים בסצנת המוזיקה. יהודים זכו להרכיב את התזמורת הממלכתית העיראקית. ביניהם הכנר הנודע והמלחין ששון עבדו, המלחין ונגן הקאנון בעל שם עולמי יוסף זערור שהיה מנהל תזמורת רשות השידור בעיראק, נגן הקאנון אברהם סלמאן והחלילן אלברט אליאס.
רבים מהמוזיקאים עלו לישראל בשנות החמישים והמשיכו את יצירתם המוזיקלית בדרך לא דרך. ביניהם המהנדס והמלחין סלים אל נור, נגן העוד יוסף שם טוב, נגן העוד והזמר אליאס שאשא, האחים סלאח ודאוד אל כוויתי המלחינים והנגנים הידועים, הזמר פילפל ג'ורג'י, הכנר והזמר שלמה בנאי ונגן העוד אלי שגב. האחרונים ניגנו בחפלות של התזמורת העיראקית (צ'לרי) בשיתוף עם נגני תזמורת קול ישראל בערבית.
התזמורת המזרחית של רשות השידור הישראלית בניצוחו של זוזו מוסא (יליד מצרים) הייתה למעשה מורכבת מנגנים עיראקים. התזמורת ביצעה שירים ערבים באיכות גבוהה ביותר. על המחלקה העיראקית בתזמורת היה אחראי הכנר ששון עבדו. התזמורת ביצעה הקלטות רבות של שירים מוכרים בעולם הערבי, הקלטות שירים עיראקים והקלטות מקוריות.
סגנונות נוספים.
סגנונות נוספים משלבים מוזיקה מערבית עם כלים מסורתיים.
מאפייני המוזיקה הערבית.
המוזיקה ערבית מתאפיינת במלודיה ובמקצב שלה, זאת בניגוד לדגש על הרמוניה במוזיקה המערבית. המוזיקה הערבית מבוססת על המקאמים, תבניות מוזיקליות קבועות, המקבילות לסולמות במוזיקה המערבית. עם הדגש על המלודיה והקצב ובניגוד למוזיקה המערבית, המקאם מוגדר על צליל מסוים, ועשוי להכיל מרווחים של רבעי טונים, מרווחים לא נפוצים במערב. ישנם מספר סגנונות פוליפונים, אך בדרך כלל, המוזיקה הערבית היא הומופונית.
חביב חסן תומא (1996) מונה חמישה מרכיבים לאפיון המוזיקה הערבית:
סגנונות.
במוזיקה החילונית: מקאם עיראקי, נובה, מוושש, קסידה, לילי, מואל, תקסים, פסרב, סמאי, תחמילה, דולאב, סאוט, ליווה.
במוזיקה הדתית: מוזיקה יהודית ובפרט שירת הבקשות, מוזיקה אסלאמית, כוללת תג'ויד (קריאת הקוראן) ומוזיקה נוצרית המושפעת מהכנסיות בעולם הערבי ( סורית אורתודוקסית, קתולית, יווני אורתודוקסית, אנגליקנית, קופטית, והכנסייה המארונית).
כלי נגינה והרכבים.
המוזיקה הערבית משתמשת בכינור מזרחי, הנראה בדיוק כמו הכינור המערבי, אך מכוון בקווינטה, קוורטה וקווינטה בתווים סול, רה, סול ורה, בניגוד לכינור המערבי (המכוון בקווינטות בתווים סול, רה, לה, מי). כלי נוסף הוא העוד, כלי מיתר מזרח תיכוני, אשר בניגוד לכלי פריטה מודרניים, הוא בעל צוואר ללא סריגים כדי לאפשר שימוש במיקרו טונים. משתמשים גם בריק (رق), בנאי, ובקאנון, כלי פריטה בעל 78 מיתרים.
במאה העשרים החלו לשלב גם כלים מערביים כגון גיטרה חשמלית, צ'לו, קונטרבס ואבוב.
מקאם
מקאם (בערבית: مقام, בתרגום לעברית: מקום) הוא מבנה המגדיר מסגרת ליצירה מוזיקלית במוזיקה ערבית. כל מקאם כולל סדרת צלילים אבסולוטיים ומהלכים מלודיים אופייניים לאותו סולם מוזיקלי.
שיטת המקאמים (או מקאמאת مقامات) משמשת כבסיס למוזיקה הערבית והטורקית ומבוססת ביסודה על המוזיקה הפרסית הקלאסית (הרדיף הפרסי). יש שימוש במקאם גם בארצות הבלקן, בארצות טורקמניות במרכז אסיה, ובקווקז.
בשנת 2008 הכיר ארגון אונסק"ו במקאם של עיראק כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
המקאם כולל סדרת צלילים אשר גובהם מוגדר על-פי המרווחים ביניהם והמהווים מסגרת ליצירה ערבית מוזיקלית. כמו במוזיקה המערבית, גם במקאם יש חשיבות לצליל הבסיס של הסולם. בנוסף, כל מקאם כולל דגשים, שהיות באזורים מסוימים בסולם הצלילים ומהלכים מסוימים המייחדים אותו, וכתוצאה מכך, ייתכנו מקאמים שונים שהם בעלי אותם צלילים (כמו ביאת ומוחייאר או מאהור וראסט) הנבדלים האחד מהשני רק בשימוש בצלילים ובמהלכים הפנימיים.
בסולמות של המוזיקה המזרחית קיימים מרווחים הקטנים מחצי טון, ולכן שימוש ברבעי ובשמיניות הטון הוא מעשה שבשיגרה, מה שמצריך מהנגן שמיעה חדה במיוחד וכלים המאפשרים חלוקת הטון למרווחים קטנים כאלה.
המוזיקה הערבית/מזרחית שמה דגש על הקשר בין המקאם בו משתמשים לבין החוויה הרגשית שהוא גורם לשומע, כאשר לכל מקאם ישנה הייחודיות שלו. בין הרגשות שנהוג לייחס למקאמים: עצב, שמחה, געגוע, גאווה, יגון, אהבה וכו'.
השימוש במקאמים במוזיקה של שירת הבקשות, הפיוטים, והתפילה בנוסחי ספרד היה נהוג בין היתר בקהילות היהודים בטורקיה, במצרים, בסוריה, בלבנון ובעיראק, ומשם גם התרחב לישראל. בקהילות אלו תפילת שחרית בכל שבת מותאמת למקאם מסוים, בדרך כלל בהקשר לפרשת השבוע. בבית הכנסת ובפיוט בעולם היהודי המזרחי עושה שימוש במקאמים במסורות המוזיקליות של העדות השונות.
עם קום המדינה והגעת העולים מארצות ערב ואשכנז אליה, הפכה ישראל לכור היתוך של התרבויות המוזיקליות השונות ונעשה ניסיון ליצור מוזיקה ים תיכונית בישראל. כך הועשרו המוזיקאים באשר הם בכלים חדשים לכתיבה מקומית כמו סולמות, מקצבים, מהלכים מלודיים, תזמורים, עיבודים, סלסולים וכו', ומאידך איבדו את ייחודם המקורי. כיום קיימת נטייה לחזור למקורות וליצור קבוצות וגופים מוזיקליים המשמרים את התרבויות הספציפיות לכל מדינה ממנה הגיעו הדורות הקודמים, דבר הכרוך באיסוף ועבודת מחקר נרחבת.
התפלגות המקאמים.
מספר המקאמים (בערבית מקאמַת) נרחב מאוד. הסיבה לכך היא פרמטרים שונים לקביעת מקאם, בשונה מהגדרת סולם במוזיקה המערבית שנקבע לפי היחס בין צליליו, כאן מתייחסים גם לאופן הטיפול בו (לדוגמה אם עיקר המלודיה בנויה על חלקו העליון של הסולם עשוי להקרא המקאם בשם שונה מאילו הנגינה מתמקדת בחלקו התחתון של אותו סולם. מטבע הדברים הגדרות אלו אינן מתמטיות ובנויות על תחושה כללית). סיבה נוספת היא מספר התווים האפשרי, כיון שהמוזיקה מתבססת על חלוקה מיקרוטונאלית (רבעי ושמיניות טונים ולא רק שלמים וחצאים) מספר הסולמות האפשרי גדול יותר. מעבר לכך קיימים מקאמים רבים שהם הרכבות של שניים או שלושה טטרקורדים מסולמות שונים. אי לכך ישנם מקאמים המוגדרים "אבות" ולהם מספר "תולדות" ששייכים לאותה "משפחה". עם זאת מקאם מורכב שנושא אופי ייחודי, או שיש בו שימוש רב המקנה לו נוכחות בולטת יחשב גם כאב.