צבא העם הקוריאני החל כצבא המתנדבים הקוריאני שנוצר ביאנן שבסין ב-1939. שני האישים האחראיים לייסוד הצבא היו קים טו-בונג ומו צ'ונג. באותו זמן נפתח בית ספר ליד יאנן להכשרת מנהיגים צבאיים ופוליטיים לקוריאה העצמאית לעתיד. עד 1945, גדל צבא המתנדבים לכ-1,000 איש, רובם עריקים קוריאניים מהצבא האימפריאלי היפני. בתקופה זו לחם צבא המתנדבים לצד כוחות קומוניסטיים סינים מהם לקח נשק ותחמושת. לאחר תבוסת היפנים, ליווה צבא המתנדבים את הכוחות הסיניים למנצ'וריה תוך שהוא מקווה לגייס קוריאנים מהאזור ולהיכנס לקוריאה. בספטמבר 1945 מנה הכוח 2,500 חיילים.
לאחר מלחמת העולם השנייה ובמהלך הכיבוש הסובייטי של חצי האי הקוריאני מעל קו רוחב 38, יצאה ממטה הארמייה ה-25 בפיונגיאנג הוראה לכל קבוצות המחתרת החמושות להתפרק ב-12 באוקטובר 1945. 2,000 קוריאנים עם ניסיון קודם בצבא האדום נשלחו למקומות שונים ברחבי הארץ על מנת להקים כוח לוחם בראשות הסובייטים, הכוח נוצר ב-21 באוקטובר של אותה שנה.
בית הספר הצבאי-פוליטי הראשון בקוריאה הצפונית, האקדמיה הצבאית בפיונגיאנג בראשותו של קים צ'יאק, בעל ברית של קים איל-סונג, נוסד באוקטובר 1945 בהנחיה סובייטית כדי לאמן את משמרות העם כיחידות לביטחון ציבורי. ב-1946 החלו בוגרי האקדמיה להיכנס ליחידות משטרה וביטחון סדירות. יחידות אלה, החמושות בנשק קל, היו מורכבות מתומכיו של קים איל-סונג ומוותיקי קרבות מסין העממית. האקדמיה הביטחונית המרכזית הוקמה זמן קצר אחרי יחידות המשטרה והביטחון ושמשה להכשרת קצינים פוליטיים וצבאיים.
לאחר שהוקמו בסיסים, מתקני ההכשרה והצבא אורגנו מחדש ונכנסו לפעולה מפקדות צבא העם הקוריאני. מה שהיו קודם לכן יחידות חצי-רשמיות הפכו עתה לצבא סדיר אשר סיפק לפקודיו נשק, תגים ומדים סובייטיים.
לפני פרוץ מלחמת קוריאה צייד יוסיף סטלין את הצבא בטנקים, במשאיות, בארטילריה ובנשק קל מודרניים. באותו זמן היה צבא קוריאה הדרומית נחות מצבא הצפון הן במספר חייליו והן בציוד. צבא העם הקוריאני היה המסית המרכזי למלחמת קוריאה הקרויה בצפון "מלחמת שחרור ארץ האבות".
בשלבי הפתיחה של מלחמת קוריאה ב-1950 הדף צבא קוריאה הצפונית את צבא קוריאה הדרומית במהירות וכבש את סיאול, תוך השמדת 70% מ-100,000 חייליו. בסתיו של אותה שנה, התבצעה נחיתה אמפיבית של חיילי צבא ארצות הברית שנועדה לסייע לצבא דרום קוריאה והתרחש הקרב באינצ'ון. לאחר מכן הוסג הצבא הצפון קוריאני לנהר יאלו, מה שהביא לצמצום תפקודו במלחמה. משלב זה נטל צבא השחרור העממי תפקיד עיקרי בלחימה לטובת צפון קוריאה. עד סוף המלחמה ספג הצבא 290,000 אבדות, ומתוכן 90,000 שבויי מלחמה.
תורת הלחימה של צבא העם הקוריאני מושפעת בעיקר מהוגים סובייטים מוקדמים (משנות ה-20 של המאה ה-20) ש"התגלו מחדש" במהלך שנות ה-70 והובאו לידיעת המפקדים הקוריאניים בבתי ספר צבאיים סובייטיים, כדוגמת ההוגים טוכצ'בסקי וסבצ'ין.
תורת לחימה זו, הקרויה "מלחמה דו חזיתית", מתארת מהלך של כוח קונבנציונלי-רגלי גדול המתוגבר בארטילריה, בשריון ובנגמ"שים, תוך שימוש רב בכוחות קומנדו, שיוכל לפרוץ דרך האזור המפורז, לעטוף ולהשמיד את הכוח הקדמי הדרום קוריאני ולכבוש במהירות את כל חצי האי. בתורת הלחימה שניסחו, הדגימו הקצינים את חשיבתם של ההוגים הישנים שתיארו את טבע הלחימה המודרנית כתלת ממדית, ככזאת שאינה מבחינה בין חזית לעורף, כמסתמכת במידה גוברת והולכת על מיכון וכמנהלת משימות ויכולות הנדסיות.
פיקוד ושליטה.
בפסגת ההיררכיה הפיקודית של הצבא הצפון קוריאני נמצאת וועדת ההגנה הלאומית בראשות קים ז'ונג און. משם מואצל הפיקוד אל משרד הכוחות המזוינים העממיים ואל המטה הכללי שלו, ומשם הוא מגיע אל הלשכות ואל היחידות המבצעיות. סמכות נוספת המפקדת על הצבא היא הועדה הצבאית המרכזית של מפלגת הפועלים של קוריאה, המפלגה השלטת במדינה. סמכות זו נדרשת על מנת להבטיח את שליטת המפלגה בצבא. מהפכים רבים שהתרחשו מאז 1990, הובילו אל המבנה הנוכחי של מערכת הפיקוד והשליטה בצבא. רוב הפרטים אודות המהפכים הללו אינו ידוע בעולם החופשי, אם כי המעט שידוע עליהם הוא כי מרביתם נובעים ממותה הטבעי של האליטה המזדקנת, כגון קים איל-סונג (שנפטר ביולי 1994), שר הכוחות המזוינים או-צ'ין-יו (פברואר 1995) ומחליפו בתפקיד, צ'וי קוואנג (1997).
מרבית השינויים נערכו על מנת להבטיח את כוחו של קים ג'ונג איל. במושב השמונה עשר של הוועידה העממית השישית במאי 1990 כונן ועד ההגנה הלאומי כוועד עצמאי, תוך עליית מעמדו כשווה לזה של הוועידה העממית ולא ככפוף לה. בהתאם לזאת, מונה קים ז'ונג איל כסגן יו"ר ועד זה, וב-24 בדצמבר 1991, מונה כיו"ר הוועד. כמו כן, מונה קים למפקד העליון של צבא העם הקוריאני, באפריל 1992. בין דצמבר 1990 לדצמבר 1995 קודמו קרוב ל-800 קצינים בכירים לעמדות עדיפות. לאחר קבלת דרגתו כמרשל, קידם קים ז'ונג איל שמונה גנרלים לדרגת סגן מרשל. ביום השנה ליום הולדתו של קים ז'ונג איל ב-1997 קודמו 127 קצינים בכירים לדרגת גנרלים, ויחד עם מינויים אלה ומינויים נוספים אחרים, "הוצנחו" גם קציני צבא למשרות בכירות בתוך המפלגה.
תוכנית הטילים.
צבא העם הקוריאני כולל כוח רקטי אסטרטגי או לשכת הנחיית טילים, אשר מופקד על הנשק הגרעיני וטילים בליסטיים קונבנציונליים שברשות קוריאה הצפונית. לשכת הנחיית הטילים הוקמה ב-1999.
מחקר מ-2015 העריך שלקוריאה הצפונית יש כ-1,000 טילים בליסטיים: 600 מסדרת הוואסונג; 100 KN-02; ו 300 הוואסונג-7.
בירדוגו
יורם רבין
יורם רבין (נולד ב-19 באוגוסט 1967) הוא עורך-דין ופרופסור למשפטים במסלול האקדמי המכללה למנהל שמכהן כנשיא המכללה. שימש מאז 2015 ועד 2019 בתפקיד היועץ המשפטי למבקר המדינה. בין השנים 2011 ל-2016 שימש בתפקיד דיקן הפקולטה למשפטים ע"ש שטריקס של המסלול האקדמי המכללה למנהל. כתב וערך ספרים בנושאים של משפט ציבורי, זכויות אדם ודיני עונשין. ממייסדי התנועה לחופש המידע. חבר הוועד המנהל של העמותה למשפט ציבורי בישראל. היה חבר בוועדת דוברת לרפורמה בחינוך (2005).
ביוגרפיה.
יורם רבין נולד וגדל בקיבוץ נען והוא דור שלישי למייסדי המקום. אביו - עפר רבין - איש שריון, נלחם במספר מלחמות ישראל ונפצע במלחמת יום כיפור. סבו מצד אביו, יוסף (יוסק'ה) רבינוביץ, הוא ממייסדי קיבוץ נען (1930). סבו מצד אמו, שמעון אנוך, אף הוא ממייסדי קיבוץ נען. לאחר שהשלים לימודי תיכון בבית הספר האזורי על שם י.ח. ברנר שבקיבוץ גבעת ברנר התגייס רבין לצה"ל, שירת כקצין חקירות ביחידת מצ"ח ולאחר מכן כמפקד בסיס מצ"ח דן. בשירות המילואים שימש כשופט צבאי בדרגת רס"ן.
לאחר שחרורו מצה"ל למד משפטים בבית הספר למשפטים של המסלול האקדמי המכללה למנהל, וקיבל תואר ראשון (.LL.B); בשנת 1995 התקבל כחבר בלשכת עורכי-הדין ועבד תקופה קצרה כעורך-דין במשרד עורכי דין פרופ' יובל לוי ושות' (כיום משרד תדמור ושות' פרופ' יובל לוי ושות'). במקביל לעבודתו כעורך דין המשיך בלימודי משפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, שם השלים בהצטיינות את לימודי התואר השני (.LL.M) והתואר שלישי (PHD) במשפטים. את עבודת המאסטר כתב בנושא זכות הגישה לערכאות בהנחייתה של פרופ' דפנה ברק-ארז. בשנת 1998 התפרסמה עבודת המאסטר בספר בשם "זכות הגישה לערכאות כזכות חוקתית". את עבודת הדוקטורט כתב בנושא הזכות החוקתית לחינוך אף היא בהנחייתה של פרופ' דפנה ברק-ארז. בשנת 2002 התפרסמה עבודת הדוקטורט בספר בשם "הזכות לחינוך".
בשנת 2005 שימש עורך כתב-העת המשפט של הפקולטה למשפטים של המסלול האקדמי המכללה למנהל, ובהמשך התמנה על ידי הוועד המרכזי של לשכת עורכי הדין לשמש כעורך כתב העת של לשכת עורכי הדין - "הפרקליט" (תפקיד בו שימש עד שנת 2016), וכיום משמש כיו"ר מערכת כתב העת. בשנת 2008 ראה אור חיבורו העיקרי דיני עונשין (ביחד עם ד"ר יניב ואקי). בשנת 2009 הוענקה לו דרגת פרופסור. בשנת 2011 מונה לשמש דיקן הפקולטה למשפטים ע"ש חיים שטריקס, במסלול האקדמי, המכללה למנהל.
נושאי המחקר וההוראה העיקריים של רבין הם משפט ציבורי (חוקתי ומנהלי), דיני זכויות האדם וזכויות חברתיות וכן דיני עונשין. ספריו ומאמריו צוטטו פעמים רבות בפסקי דין של בתי המשפט בישראל. הוא לימד גם כמרצה מן החוץ בפקולטות למשפטים של האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת רייכמן.
ב-2015 מונה ליועץ המשפטי למבקר המדינה. בספטמבר 2019 פרש מתפקידו זה ומונה לנשיא המסלול האקדמי המכללה למנהל.
יורם רבין נשוי ואב לשלושה.
מחקריו.
מחקריו של יורם רבין עוסקים במשפט הציבורי – הכולל את המשפט החוקתי והמשפט המנהלי - וכן במשפט פלילי. בתחום המשפט הציבורי הוא כותב בעיקר בנושאי זכויות אדם ואזרח, בדגש על זכויות חברתיות כגון זכות הגישה לערכאות והזכות לחינוך וכן בנושאים של חופש מידע וביקורת המדינה. בשדה המשפט הפלילי עוסקים מחקריו של רבין בעקרונות דיני העונשין, לרבות בסוגיות של אחריות פלילית וסוגיות הקשורות לענישה.
מחקריו בתחום המשפט הציבורי (משפט חוקתי ומשפט מנהלי).