ב-1910 הוציא הילפרדינג לאור בווינה את הספר "הון המימון" (Das Finanzkapital). הספר היה ניתוח מרקסיסטי של המעבר של ה"קפיטליזם הליברלי" התחרותי והפלורליסטי ל"הון מימון" מונופוליסטי. הספר קדם לכתיבתם של לנין ובוכארין על אותו נושא עצמו, ולפי עדותו של לנין אף השפיע עליו.
על פי הספר את התחרות העיוורת הנסמכת על כוחות השוק של העידן הקפיטליסטי הליברלי המוקדם, החליף ריכוז גובר והולך, בו בניית מונופולים, קשרים תעשייתיים בין קרטלים ובין בנקים, וריכוז גדול יותר של ההון ושל העוצמה בידי מעטים. האיחוד של האינטרסים התעשייתיים, המסחריים והבנקאים השפיע על הדרישה הליברלית הקודמת להפחתת תפקידה הכלכלי של המדינה, ובמקום זאת דורשים עתה בעלי ההון מדינה ריכוזית העושה את רצונם. כתוצאה מכך הדרישה הבורגנית למדינת חוק בה כולם שווים בפני החוק הופכת לדרישה להתערבות המדינה בשם בעלי ההון. הקפיטליזם ולא האצולה שולטים עכשיו במדינה, אך מאידך, הם תלויים מאוד במדיניותה.
בכך ראה הילפרדינג אפשרות למעבר לסוציאליזם שהייתה שונה מזו שחזה מרקס: "ברגע שהון המימון הביא את ענפי הייצור החשובים ביותר תחת חסותו, די בכך לחברה, דרך האורגן המבצע שלה, המדינה, שיילקח על ידי מעמד הפועלים, לשים ידה על הון המימון על מנת לשלוט בענפי ייצור אלו". לא היה עתה צורך להלאים חוות של איכרים זעירים ועסקים קטנים. הם יעברו את תהליך הסוציאליזציה באופן עקיף דרך הסוציאליזציה של המוסדות שהון המימון הפך אותם לתלויים בהם. כך, משום שמעמד שליט צר שלט עתה בכלכלה, המהפכה הסוציאליסטית תקבל תמיכה רחבה יותר, כאשר תלאים רק את רכושו של מעמד צר ומצומצם. המעבר לסוציאליזם יהיה עתה דרך מערכת כלכלית חופשיה ממשברים ושינוי אלים.
ראיה זו של הילפרדינג, שהבשילה לתאוריה בשם "הקפיטליזם המאורגן" ושוכללה בכתיבתו המאוחרת, הייתה אחד החידושים החשובים ביותר בתאוריה הכלכלית המרקסיסטית בשליש הראשון של המאה ה-20. הילפרדינג הסיק ממנה כי שלב המעבר החיוני לסוציאליזם הוא השגתה של תנועת העבודה המאורגנת את כוחה של המדינה. מסיבה זו היה בין התומכים התמידיים בשורות ה-SPD בהשתלבות ברפובליקת ויימאר, דמוקרטיה ליברלית ובורגנית, וברפורמות סוציאליות מתוך המערכת עצמה.
קזימיר פייר פרייה
קָזִימִיר פְּיֵיר פֵּרְיֵיה (צרפתית: Casimir Pierre Perier; 11 באוקטובר 1777 – 16 במאי 1832) היה מדינאי צרפתי.
פרייה נולד בגרנובל בפרובינציה של דופינה בצרפת כבנו הרביעי של הבנקאי והתעשיין קלוד פרייה (1742–1801). משפחתו עברה להתגורר בפריז ב-1794, אחרי מפלת רובספייר. ב-1798 הצטרף לצבא הצרפתי באיטליה, אך ב-1801, אחרי מות אביו, עזב את הצבא והקים בנק בפריז יחד עם אחיו.
ב-1817 פרסם מאמר שבו הביע את התנגדותו להגדלת תשלומי פיצויי המלחמה למדינות שלחמו נגד צרפת בתקופת המלחמות הנפוליאוניות. באותה שנה נבחר לבית הנבחרים הצרפתי, תפס את מקומו בשורות האופוזיציה המתונה ונשא את נאומו הראשון בזכות חופש העיתונות. הוא נבחר שוב ב-1822 ו-ב-1824 מטעם פריז וב-1827 מטעם העיר טרואה, שאותה ייצג בבית הנבחרים עד מותו.
למרות דברי ביקורתו, הוא היה מתומכי הרסטורציה של בית בורבון והתבדל מחוגי הרפובליקנים שהביאו לבסוף למהפכת יולי 1830. מרטיניאק, ששימש כראש ממשלתו של שארל העשירי, מלך צרפת, נקט בצעדים להסרת הצנזורה על העיתונות, ופרייה שתמך במדיניותו היה אחד המועמדים למשרת נשיא בית הנבחרים. אולם, ראש הממשלה החדש, הנסיך דה פוליניאק היה בעל השקפות מלוכניות, ופרייה היה אחד מ-221 הצירים שהצביעו נגד ממשלתו של המלך.
לאחר מהפכת יולי 1830, שגרמה להדחתו של שארל העשירי, השלים פרייה עם שלטונו של המלך החדש לואי פיליפ, ששלט בשיטת מונרכיה חוקתית. הוא נבחר לנשיא בית הנבחרים וכיהן בממשלה כשר בלי תיק. פריז הייתה שרויה במצב של חוסר יציבות וההמון דרש לגזור עונש מוות על השרים שכיהנו בממשלתו של שארל העשירי - מה שגרם להתפטרות ראש הממשלה ז'אק לאפיט. ב-13 במרץ 1831 התמנה פרייה לראש הממשלה. הוא פעל בנחישות והצליח להשיב את הסדר על כנו.
בתחום מדיניות החוץ פעל פרייה להגנה על ריבונותה של בלגיה בצורת חיל משלוח צרפתי נגד הולנד (אוגוסט 1831) ושמר על השפעתה של צרפת באיטליה באמצעות כיבוש אנקונה (23 בפברואר 1832).
באביב 1832 פרצה בפריז מגפת כולרה. פרייה, שערך ביקור בבית חולים, נדבק במגפה ומת שישה ימים לאחר מכן.
בנו, אוגוסט קזימיר-פרייה (1811–1876) כיהן כשר הפנים בממשלתו של נשיא הרפובליקה הצרפתית השלישית אדולף תיאר, ונכדו ז'אן קזימיר-פרייה (1847–1907) שימש כנשיא רפובליקה זו (1894–1895).
טוטראקאן
טוטרקן
אלברט טיכו
ביסל&quot;ק
קסימיר פייר פרייה
ז'אן קסימיר פרייה
ז'אן קזימיר פרייה
ז'אן קסימיר-פרייה
ז'אן אנרי פאבר
ז'אן פאבר
ז'אן אנרי פבר
ז'אן-אנרי פבר
רב הונא ריש גלותא
רבי ישמעאל בן רבי יוסי
אדריכלות אקספרסיוניסטית
אדריכלות אקספרסיוניסטית הייתה תנועה בתחום האדריכלות אשר התפתחה באירופה במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-20 במקביל להתפתחות האקספרסיוניזם בתחומי אמנות אחרים.
היסטוריה.
המונח "אדריכלות אקספרסיוניסטית" תיאר בתחילה את פעילותם של פעילי אוונגרד בגרמניה, הולנד, אוסטריה, צ'כיה ודנמרק, בין השנים 1910 עד 1924 לערך. בהגדרות מאוחרות יותר הורחב המונח וכלל אף עבודות החל משנת 1905 וכן עבודות שנעשו במדינות אחרות באירופה. המונח "אדריכלות אקפרסיוניסטית" בימינו רחב עוד יותר ולמעשה כולל עבודות אדריכליות מכל תקופה, או מקום, שלה מאפיינים הבולטים בעבודות ראשוני האדריכלות האקספרסיוניסטית, כגון: עיוות, פרגמנטציה, או מבנים המביעים רגשי אלימות ומתח.
סגנון זה התאפיין באימוץ מודרניסטי-מוקדם של חומרי בנייה חדשים, חדשנות עיצובית, מיקום חריג של עיקר מסת הבניין, מבנים השואבים לעיתים השראתם מצורות שבטבע, ניצול שיטות בנייה חדשניות המאפשרות ייצור המוני של לבנים, קורות פלדה ובמיוחד זכוכית. אדריכלים אקספרסיוניסטים רבים לחמו במלחמת העולם הראשונה וניסיונם, יחד עם אי היציבות המדינית בגרמניה בעת מהפכת נובמבר, הניבו השקפה אוטופית וסדר יום סוציאליסטי רומנטי. התנאים הכלכליים בגרמניה, בין 1914 ושנות ה-20 של המאה ה-20, הגבילו עד מאוד את המבנים שנבנו את מספר המבנים שנבנו, ולכן רבים מן הרעיונות בתחום האדריכלות האקספרסיוניסטית מאותה תקופה נותרו על הנייר בלבד.
בין האירועים הבולטים בתולדות האדריכלות האקספרסיוניסטית ניתן לציין את תערוכת ורקבונד (Werkbund Exhibition) שנערכה בקלן בשנת 1914. השלמת "התיאטרון הגדול" (בגרמנית: Großes Schauspielhaus) בברלין בשנת 1919, מכתבי השרשרת המכונים "שרשרת הזכוכית" (בגרמנית: Die Gläserne Kette) בין נובמבר 1919 ודצמבר 1929 בין אדריכלים גרמנים ופעילות אסכולת אמסטרדם (בהולנדית: Amsterdamse School) בין 1910 ל-1930 לערך. המבנה המזוהה יותר מכל עם זרם האדריכלות האקספרסיוניסטית הוא מגדל איינשטיין בפוטסדאם. עד לשנת 1925 נטשו רוב הדמויות המובילות באדריכלות האקספרסיוניסטית, בהם ברונו טאוט, אריך מנדלסון, ולטר גרופיוס, לודוויג מיס ון דר רוהה והנס פולציג, כמו גם אקספרסיוניסטים בתחומי אמנות אחרים, תנועה זו לטובת זרמים חדשים, מעשיים יותר, באדריכלות. בשנת 1933, עם עליית הנאציזם בגרמניה, הוכרזה האמנות האקספרסיוניסטית כאמנות מנוונת והוצאה אל מחוץ לחוק. עד לשנות ה-70 המעיטו חוקרי אדריכלות בהשפעת האדריכלות האקספרסיוניסטית על הסגנון הבינלאומי, אולם מאז קיימת הערכה מחודשת להשפעתה של תנועה זו באדריכלות.
מאפיינים.
אדריכלות אקספרסיוניסטית הייתה יצירה של יחידים ובמידה רבה דחתה דוגמה אסתטית, אולם עדיין ניתן לנסות ולזהות קריטריונים מסוימים שאפיינו אותה. בעבודתם של אדריכלים אקספרסיוניסטים ניתן למצוא מאפיינים החוזרים על עצמם ומתבטאים במידה זו או אחרת בעבודותיהם.
רקע.
שינויים מדיניים, כלכליים ואמנותיים מהווים את הרקע לביטויים המוקדמים של אדריכלות אקספרסיוניסטית. הדבר בולט באופן מיוחד בגרמניה, שם האיכויות האוטופיות של אקספרסיוניזם אומצו על ידי הקהילה האמנותית השמאלנית, אשר בקשה לספק תשובות לחברה הגרמנית חסרת המנוח לאחר מלחמת העולם הראשונה. תבוסת גרמניה במלחמה, התפטרותו הכפויה של וילהלם השני, קיסר גרמניה, תקופת המחסור ועליית הסוציאל-דמוקרטיה והאופטימיות של רפובליקת ויימאר, הולידו חוסר רצון מצד אדריכלים להשלים פרויקטים שהחלו לפני המלחמה, ולחפש פתרונות אדריכליים חדשים. חלק משמעותי בקהילה האמנותית הגרמנית, שבה אף היו אדריכלים, חיפשו אחר מהפכה דומה לזו שהתרחשה ברוסיה.
תנועות אמנותיות אשר קדמו לאדריכלות האקספרסיוניסטית והמשיכו עימה בחפיפה מסוימת היו ארטס אנד קרפטס ואר נובו. עבודה משותפת של אדריכלים עם אומנים הייתה חלק מגישת ארטס אנד קרפטס והמשיכה אף בפעילותם של אדריכלים אקספרסיוניסטים. הטבע כהשראה אמנותית אשר אפיין את האר נובו, ואשר היה אף נפוץ בתנועת הרומנטיקה, המשיך אף באקספרסיוניזם אולם נושאי ההשראה הטבעיים היו דוממים ולא מן הפלורה.
תנועת האדריכלות הפוטוריסטית והקונסטרוקטיביסטית וכן זרם הדאדא פעלו במקביל לאקספרסיוניזם ולעיתים קרובות הכילו ביטויים אמנותיים דומים. אולם, בניגוד לאקספרסיוניזם, זרמי הפוטוריזם וקונסטרוקטיביזם הדגישו מיכון ואורבניזציה. מן הבחינה הזו האדריכל מנדלסון היה יוצא דופן בין האקספרסיוניסטים בכך שעבודתו גבלה בפוטוריזם וקונסטרוקטיביזם.