רבה של הקהילה הניאולוגית היה ר' מאקס פולאק, שהיה גם חוקר והיסטוריון שרשם את קורות יהודי הקהילה ונספה באושוויץ.
לאחר השואה כיהן במקום הרב יהושע ציטרון ואחריו חתנו הרב אהרון מאיר קראוס.
אנטישמיות ויהודי הקהילה במלחמות העולם.
טרום מלחמת העולם הראשונה והמלחמה.
היחס ליהודים כל השנים היה גרוע והם הובדלו מהציבור שאינו יהודי. הנהגת העיר תיקנה תקנות כנגדם ואף ביטלה לא פעם שטרי חובות של נוצרים ליהודים.
בשנת 1848 נערכו פרעות כנגד יהודי שופרון ובשנת 1849 אף החליטה הנהגת העיר שלא להקצות שטח לקברי יהודים ליד בית הקברות המרכזי בעיר.
למרות זאת היו היהודים נאמנים למדינה ואף תמכו כלכלית במדינה במהלך מלחמת העולם הראשונה
בין המלחמות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה בעיר פעילות ציונית רבה.
מלחמת העולם השנייה (השואה).
בשנת 1941 גויסו גברים יהודים לשירות עבודת כפייה במסגרת צבא הונגריה.
הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב-19 במרץ 1944. קצין ס"ס שבא לשופרון מסקשפהרוואר ב-7 באפריל זימן אליו את מנהיגי הקהילה הנאולוגית ומנהיגי הקהילה האורתודוקסית וציווה עליהם לפזר את מוסדות הקהילות ולהקים "מועצת זקנים" של חמישה חברים. מכיוון שמנהיגי הקהילות לא הסכימו להתנדב ולשמש כנשיאי המועצה היהודית, מינה הקצין לתפקיד את סוחר הבדים זיגמונד רוזנהיים. בהתאם לצו של הממונה על מחוז שופרון, אנטל רופרכט (Antal Rupprecht), מונה למועצה היהודית גם יהודי מומר בשם בלה הסלר (Bela Hasler), כדי לייצג את האינטרסים של היהודים המומרים בעיר.
באמצע מאי 1944 הקצו פקידי מינהל הונגרים שטח במרכז העיר להקמת הגטו. בגטו רוכזו 1,801 יהודים ועל העברתם לגטו הופקדה המועצה היהודית. באמצע יוני 1944 גויסו מספר גברים מהגטו לשירות עבודת כפייה, דבר שהציל אותם מגירוש .
בבוקר 29 ביוני 1944 החלו ז'נדרמרים הונגרים בפיקודו של קפיטן טקץ' (Takacs) בחיפוש אחר חפצי ערך מוסתרים, ושלושה ימים היו תושבי הגטו נתונים לעינויים ולחקירות אכזריות ומשפילות. לאחר החיפוש הועברו היהודים למרכז השילוח בבניין חדר האוכל של המכללה הטכנולוגית בשופרון שעוד היה בשלבי בנייה ובבניין בית החרושת יעקובי (Jakobi) הסמוך. על פי הצו של הממונה על מחוז שופרון אנטל רופרכט מ-15 ביוני 1944 הועברו למרכז השילוח בשופרון גם יהודים מגטו צ'פרג, גטו צ'ורנה, גטו קפובאר ועובדי כפייה בחופשה. בסך הכל נכלאו שם כ-3,385 יהודים. הם התקיימו על מנות מצומצמות של מעט לחם יבש ומים שסופקו להם בבוקר ושעועית מבושלת במלח בצהריים ובערב.
כ-3,000 מהיהודים שרוכזו במרכז שילוח זה גורשו לאושוויץ ב-5 ביולי 1944. היתר, כ-385 יהודים שולחו לאושוויץ למחרת היום, דרך שרוואר.
את בניין בית הכנסת אטם הצבא הגרמני בזמן המלחמה, והוא נותר אטום ומגודר עד היום.
אלזה ברנדייס, שחייתה בשופרון, הוכרה כחסידת אומות עולם על שהסתירה יהודים בביתה בזמן המלחמה.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה חזרו חלק מניצולי הקהילה והקימו אותה מחדש. הם הקימו במקום אנדרטה לזכר הנרצחים וקבעו את יום הזיכרון ליהודי העיר שנהרגו בשואה לי"ז בתמוז, סמוך להגעתם לאושוויץ.
בסביבות שנת 1956 עזבו רוב יהודי העיר והקהילה נסגרה.
יחסי בוטסואנה–הודו
יחסי בוטסואנה–הודו הם יחסי החוץ בין בוטסואנה להודו.
סקירה כללית.
הודו הכירה בבוטסואנה זמן קצר לאחר עצמאותה של זו בשנת 1966, ופתחה שגרירות בגאבורון בשנת 1987. בוטסואנה פתחה את שגרירותה בניו דלהי בשנת 2006.
נשיא בוטסואנה, פסטוס מוגאה, ביקר בהודו פעמיים במאי 2005 ובדצמבר 2006. במהלך הביקור השני, הודו הסכימה לספק קו אשראי של 20 מיליון דולר ומענק סיוע של 50 מיליון רופיות עבור תחומי הבריאות וחינוך של בוטסואנה בהתאמה.
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים הקשורים לסחר דו-צדדי, מיסוי, חילופי תרבות ומדע וטכנולוגיה. בוטסואנה היא גם חלק מפרויקט הרשת האלקטרונית של הודו. בספטמבר 2014 סיכמו שני הצדדים הסכם לפיו הצבא ההודי יספק הכשרה לכוחות ההגנה של בוטסואנה.
אזרחי בוטסואנה זכאים למלגות במסגרת תוכנית שיתוף הפעולה הטכנית והכלכלית ההודית והמועצה ההודית ליחסי תרבות.
יחסים כלכליים.
הסחר הדו-צדדי בין בוטסואנה להודו הסתכם ב-1.1 מיליארד דולר בשנים 2014–2015. הסחורה העיקרית שמייבאת הודו מבוטסואנה היא יהלומים. הסחורות העיקריות שמייצאת הודו לבוצואנה הן פריטים מיוצרים, מתכות, מכונות וציוד, חוטי כותנה, בדים, בגדים מוכנים, תרופות וציוד תחבורה.
עתודות היהלומים הגדולות של בוטסואנה מעניינות מאוד את תעשיית היהלומים ההודית, במיוחד בסוראט. סוראט היא מרכז עיקרי לחיתוך וליטוש של יהלומי גלם. לחברות ההודיות Shrenuj, Blue Star ו-KGK Diamonds יש משרדים ומפעלים בבוטסואנה. בשנת 2008 חתם מכון היהלומים ההודי על הסכם עם ממשלת בוטסואנה להקמת מכון יהלומים הודו–אפריקה במדינה. המכון יאויש בפקולטה ההודית שיעבירו קורסים בנושא חיתוך יהלומים, ליטוש ודירוג יחד עם ייצור תכשיטים.
Jindal Steel &amp; Power Limited (JSPL) רכשה את חברת CIC Energy הקנדית העוסקת בכריית פחם וייצור חשמל בבוטסואנה. JSPL מתכוונת להקים שתי תחנות כוח פחם של 300 מגוואט באזורי מממבולא שבהן נמצאו מרבצי פחם עצומים.
בוטסואנה פתחה משרד סחר בשם רשות לפיתוח והשקעות יצוא בוטסואנה (BEDIA) במומבאי בשנת 2010. לאחר מכן שונה שמו של המשרד למרכז ההשקעות והסחר בבוטסואנה (BITC). לאחר פגישה בין BITC ל-CII ביולי 2010, עוזר שר המסחר והתעשייה בבוטסואנה הכריז כי "בוטסואנה מצאה את הסביבה העסקית ההודית תואמת ומבקשת ליהנות ממומחיות בתחומי טכנולוגיית מידע, בריאות, תחבורה וחינוך."
בנק ברודה החל לפעול בבוטסואנה בשנת 2001. בנק הודו פתח סניף ראשון בגאבורון ב-9 באוגוסט 2013, וסטייט בנק אוף אינדיה פתח סניף באותה עיר ב-26 בנובמבר 2013.
הודים בבוטסואנה.
נכון לשנת 2016, לפי הערכות 7,000–8,000 תושבי בוטסואנה הם ממוצא הודי, מתוכם 3,000–4,000 אזרחי בוטסואנה. מרבית ההודים מועסקים במקצועות הקמעונאות, הייצור, ההוראה וחשבונאות. מהגרים הודיים לבוטסואנה מגיעים בעיקר ממדינות גוג'ראט, קראלה, אנדרה פראדש וטמיל נאדו.
רידואן
רידואן בן תותש (בערבית: رضوان بن تتش; 1077 – 10 בדצמבר 1113) היה האמיר הסלג'וקי של העיר חאלב משנת 1095 עד למותו.
ביוגרפיה.
רקע.
רידואן נולד ככל הנראה בשנת 1077 או בסמוך לכך. הוא היה הבכור מבין חמשת בניו של תותוש הראשון אחיו של הסולטן הסלג'וקי מאליק-שאה הראשון בשנת 1078 שלח מליק-שאה את תותש לכבוש את סוריה ואת האזורים הסמוכים מידי האמירים תוך שהוא מנהל מלחמה מול צבא של השושלת הפאטמית שמרכזה היה בקהיר. תותש וכבש את חלב ב-1079, לאחר מכן הוא פנה לדמשק שהייתה תחת מצור הצבא פטימי, כשהוא נענה לקריאה של השליט הטורקמני של דמשק, הסלג'וקים תפסו את השלטון בדמשק והמשיכו לכבוש את דרום סוריה וארץ ישראל, כולל הערים ירושלים, עכו, צור, בסיכומו של המערכה הוקמה הלכה למעשה מדינה סלג'וקית עצמאית למחצה בשטחי סוריה.
הסולטאן מליק-שאה נפטר בנובמבר 1092, ומאחר שלא היו נסיכים האימפריה סלג'וקית העצומה החל מאבק על השלטון. תותוש תבע את כס המלכות של אם כי הוא זכה לתמיכה מועטה מהאליטה הטורקית. במהלך המאבקים והעימותים כבש תותוש את מוסול, חלבו דיארבקיר. בשנת 1094 פלש תותוש, מלווה בבנו, דוקאק , למערב איראן בקרב מכריע בסמוך לעיר ריי (איראן) מול יריבו על ירושת מליק-שאה, הוא נהרג על ידי כוחותיו של בן דודו, הטוען לכתר ברקירוק ב־25 בפברואר 1095.
תפיסת השלטון בחאלב.
משנודע לרידואן נודע על מות אביו הוא חזר לחאלב והשתלט על כס המלכות הסלג'וקי של סוריה, ובמהלך שנועד לחזק את מערכת הבריתות עם אמירים מקומיים הוא נשא לאישה את בתו של שליט אנטיוכיה יגי-סיאן, ובתמורה הכיר הלה ברידוואן כעל האדון שלו. במהלך נוסף להבטיח את שלטונו הוא ציווה על רציחתם של שני אחיו, אבו טאליב ובחרם. דוקאק, הצליח להימלט וברח לדמשק, שם הקים אמירות עצמאית. רידואן, לעומת זאת, לא הכיר בשלטונו של דוקאק והכריז על עצמו כשליט הלגיטימי היחיד של הסלג'וקים הסורים. רידואן ניסה לכפות את שלטונו על ידי מצור על דמשק ומשנכשל המצור נאלץ לקבל דה-פקטו את חלוקת המדינה הסלג'וקית הסורית לשניים, חאלב ודמשק.
המצור על אנטיוכיה.
בתחילת 1097 נכנס לזירת העימות בין הפלגים הסלג'וקים הצבא הצלבני של מסע הצלב הראשון. תוך ניצול שלא מדעת של התוהו השלטוני התבססו הצלבנים, ללא התנגדות, מול חומות אנטיוכיה והחלו לצור על העיר. יגי סיאן שעד לאותו עת לא היה וסל נאמן לאדונו אלא ניסה לקדם את עצמו והאינטרסים של שלטונו תוך משחק פוליטי עם האמירים השונים נאלץ לפנות לאדונו רידואן לעזרה. הצבא המוסלמי שמקורות בני התקופה טוענים כי מנה 12,000 חיילים (פרשים ורגלים) תפס את מבצר חרים מידי חיל המצב הצלבני הקטן, והחל צועד לכוון אנטיוכיה, מולו שלחו הצלבנים כוח של 700 אבירים תחת פיקודם של בוהמון, רוברט מפלנדריה ואטיין מבלואה, מול חומות העיר נותרו כ-300 אבירים, חלקם ללא סוסים, וכל כוח הרגלים. הצלבנים שהיו נחותים במספרים 1 ל-10 מול הצבא המוסלמי בחרו בטקטיקה של תנועה מהירה שימוש בגורם ההפתעה וטקטיקות של הלם.