הקיסרות של נפוליאון ניהלה בלא הפסק מלחמות נגד כל מעצמות אירופה, עד שחוסלה בשנת 1814. נפוליאון הוגלה לאי אלבה ובמקומו הוחזרה המלוכה החוקתית הצרפתית הישנה. לאחר כשנה ברח נפוליאון מן הגלות, חזר לצרפת והשתלט על המדינה במה שכונה שלטון מאה הימים, עד שהובס סופית בידי הקואליציה האנטי צרפתית.
לאחר תבוסת נפוליאון הוחזרה המלוכה של בית בורבון במה שכונה הרסטורציה השנייה, ששרדה 15 שנים עד שהודחה בידי ההמון הפריזאי, ובמקומה הוקמה המונרכיה של יולי - שלטון מלוכני מרוכך יותר. המונרכיה של יולי תמה במהפכה של שנת 1848, ומאז לא שב בית בורבון אל הכס הצרפתי.
במהפכת 1848 הוקמה הרפובליקה הצרפתית השנייה. לנשיאה הראשון נבחר אחיינו של נפוליאון בונפרטה, שהכריז על עצמו בסופו של דבר הקיסר צרפת והקים את הקיסרות הצרפתית השנייה. עם תבוסת צרפת במלחמה מול פרוסיה בוטלה הקיסרות ומאז צרפת היא רפובליקה דמוקרטית.
בין השנים 1340–1360, 1369-1801 טענו מלכי אנגליה ומאוחר יותר מלכי בריטניה הגדולה לכתר הצרפתי. הם חדלו מלעשות כן עם הקמת הממלכה המאוחדת עם אירלנד.
שושלות פרנקיות.
השושלת הקרולינגית (843-888).
עם מותו של לואי החסיד (בנו של קרל הגדול) התפתח מאבק ירושה בין שלושת בניו, שהסתיים בחתימת חוזה ורדן שחילק את הקיסרות הקרולינגית לשלוש ממלכות: פרנקיה המזרחית (ממנה התפתחה האימפריה הרומית הקדושה), פרנקיה התיכונה (שאוחדה עם פרנקיה המזרחית עם היכחדות השושלת השולטת בה) ופרנקיה המערבית, שממנה התפתחה צרפת המודרנית.
ראש המטה הכללי
ראש המטה הכללי (או בקיצור: הרמטכ"ל) הוא הדרג הפיקודי העליון בצבא ההגנה לישראל.
ראש המטה הכללי נתון למרות ממשלת ישראל וכפוף ישירות לשר הביטחון. הוא קצין בדרגת רב-אלוף (רא"ל), הדרגה הגבוהה ביותר בצה"ל.
מעמד הרמטכ"ל.
מעמדו של הרמטכ"ל מוגדר ב, שנחקק בשנת 1976 ובו נאמר (סעיף 3):
למעשה שר הביטחון חייב להגיע להסכמה על המינוי עם ראש הממשלה, שכן רק לראש הממשלה הסמכות להביא את המינוי לאישור הממשלה.
חוק יסוד: הצבא לא מתייחס כלל לסמכותו של ראש הממשלה כלפי הרמטכ"ל. למעשה ממילא שר הביטחון חייב ליידע את ראש הממשלה על כל פעולה משמעותית (גם לפי "מסמך הקונסטיטוטציה" וגם לפי נוהלים פנימיים שקיימים במשרדי ראש הממשלה ושר הביטחון).
חנן מלצר בתפקידו בפרקליטות הצבאית כתב חוות דעת ובה שלוש גישות אפשריות ליחס בין הרמטכ"ל לשר הביטחון:
בפרקטיקה נהוגה "כפיפות יחסית". כך מינוי קצינים מדרגת אל"ם נקבע בידי הרמטכ"ל בלבד, אך המינוי נכנס לתוקף רק לאחר אישור שר הביטחון (או אישור ראש הממשלה אם הרמטכ"ל מעוניין להביא לאישורו).
מסמך אסטרטגיית צה"ל שפרסם הרמטכ"ל גדי איזנקוט הרחיב את הגדרת תפקיד הרמטכ"ל והגדירו כ"מפקד המערכה" וכמי שקובע את "הרעיון והתפישה להשגת המשימה". הרמטכ״ל מתפקד הן כחוליה המקשרת בין הצבא לדרג המדיני, הממשלה ובתוכה הקבינט, הן כיועץ להפעלת הכוח ובניינו והן כמפקד הצבא במערכה כולה, וכקבלן הביצוע של החלטות הממשלה ושל בניין הצבא.
היסטוריה.
תפקיד הרמטכ"ל החל בארגון "ההגנה", שם נקרא בשם זה מי שעמד בראש המטה הכללי של "ההגנה". עם הקמת צה"ל, הוסבו מטכ"ל ההגנה והרמטכ"ל שעמד בראשו, יעקב דורי לעמוד בראש צה"ל.
הרמטכ"ל מתמנה רשמית לתקופת כהונה בת שלוש שנים, אשר ניתן להאריכה בשנה נוספת. יוצא דופן היה רפאל איתן אשר כהונתו הוארכה פעמיים, והוא כיהן במצטבר חמש שנים. מנגד, היו מספר רמטכ"לים אשר לא סיימו את תקופת כהונתם המלאה: יגאל ידין התפטר על רקע חילוקי דעות לגבי תקציב צה"ל. מרדכי מקלף כיהן בתפקיד במשך שנה אחת בלבד על פי בקשתו, דוד אלעזר נאלץ להתפטר על רקע המלצות ועדת אגרנט שחקרה את מלחמת יום הכיפורים, ודני חלוץ התפטר בשל הביקורת על התנהלות מלחמת לבנון השנייה. כמו כן, שני רמטכ"לים ויתרו על חלק מהארכת כהונתם: אמנון ליפקין-שחק ביקש לסיים את תפקידו באמצע השנה הרביעית, על רקע רצונו לעבור לפוליטיקה ולהתמודד על ראשות הממשלה. חיים לסקוב ביקש שלא לכהן שנה רביעית על רקע חילוקי דעות שלו עם שמעון פרס.
בשנת 2005 אריאל שרון ושאול מופז לא האריכו את כהונתו של משה יעלון לשנה רביעית, במהלך שהתפרש כהדחה על רקע התנגדותו של יעלון לתוכנית ההתנתקות. על מנת למנוע בעיות כאלו בעתיד, וכפי שנעשה לגבי משרות אחרות כמו זו של נשיא המדינה, מינה שר הביטחון עמיר פרץ את רב-אלוף גבי אשכנזי בשנת 2007 לתקופה של ארבע שנים, ובכך הסיר את חוסר הוודאות בנוגע להוספת השנה הרביעית (אך לקראת סוף כהונת אשכנזי עלתה סוגיית הארכת כהונתו לשנה חמישית).
ראש המטה הכללי המכהן וה-22 במספר הוא רב-אלוף אביב כוכבי, שנכנס לתפקיד ב-15 בינואר 2019.
עם סיום כהונתו, חלה על הרמטכ"ל (בדומה לבכירים נוספים במערכת הביטחון בישראל) תקופת צינון של שלוש שנים קודם שיוכל להיבחר כחבר הכנסת, להתמנות לשר בממשלה או להיבחר לראשות הממשלה.
רמטכ"לים בפוליטיקה.
במהלך השנים הצטרפו לפוליטיקה 14 רמטכ"לים לשעבר, יותר ממחצית מכלל הרמטכ"לים.
הרמטכ"לים הבאים הצטרפו לפוליטיקה:
אהוד ברק שכיהן כראש ממשלה ושר ביטחון, אמנון ליפקין-שחק שכיהן כשר תחבורה, שאול מופז שכיהן כשר ביטחון ומשה יעלון שכיהן אף הוא כשר ביטחון.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הצטרף בני גנץ למערכת הפוליטית וייסד את מפלגת "חוסן ישראל", שהתאחדה מיד עם מפלגת תל"ם אותה הקים משה יעלון. לאחר מספר שבועות התאחדה מפלגת "חוסן לישראל" עם מפלגת "יש עתיד" שבראשה יאיר לפיד, ולרשימה המאוחדת שקיבלה את השם "כחול-לבן" הצטרף גבי אשכנזי. גנץ כיהן כשר ביטחון בשתי ממשלות. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הצטרף גדי איזנקוט לרשימה המאוחדת בראשות בני גנץ וגדעון סער, שקיבלה את השם "המחנה הממלכתי".
כלי רכב
צ'ארלס דארווין
גיטרה אקוסטית
גיטרה אקוסטית היא כלי נגינה שהומצא ופותח באמריקה בתחילת המאה ה-20. המאפיין המבדיל גיטרה זו מסוגי גיטרה אחרים הוא שימוש במיתרים עשויים מתכת, בניגוד למיתרי מעיים או ניילון, הנהוגים בגיטרה הקלאסית ובכלי מיתר רבים אחרים. חברת מרטין הייתה מחלוצי מפתחי הגיטרה הזו, והביאה אותה לפופולריות לה היא זוכה כיום.
שם וסיווג.
המונח "גיטרה אקוסטית" מבלבל משום שגם הגיטרה הקלאסית, וגיטרות מסורתיות אחרות, הן בעלות צליל מוגבר אקוסטית, כלומר באמצעות תיבת תהודה ולא באמצעות פיק אפ ומגבר חשמליים. אך בעולם השתרש השימוש במונח "גיטרה אקוסטית" (Acoustic guitar) כמקביל למונח האמריקני "גיטרה בעלת מיתרי פלדה" (steel string guitar), וכניגוד לגיטרה הקלאסית (Classical guitar) אשר מכונה לעיתים בארצות הברית "גיטרה בעלת מיתרי ניילון" (nylon string guitar). גם המונחים האמריקנים עלולים לבלבל, משום שמיתרי מתכת של גיטרות אקוסטיות אינם עשויים בהכרח מפלדה בלבד, וגם המיתרים הנמוכים של גיטרות קלאסיות מצופים לרוב מתכת. למעשה, ההבדל החשוב ביותר אשר מגדיר את שני סוגי הגיטרות הוא במתיחות המיתרים, אשר ב"גיטרה אקוסטית" היא בערך כפולה ממתיחות המיתרים בגיטרה הקלאסית. מהבדל זה נגזרים ההבדלים בצליל האופייני, במבנה הגיטרה ובסגנון הנגינה.
בנוסף נפוצות כיום בשוק גיטרות "אקוסטיות" וקלאסיות אשר מצוידות גם בהגברה חשמלית, על ידי התקנת פיק-אפ וקדם מגבר, ובכך מאפשרות לנגן לבחור באיזה אופן להגביר את הצליל. הן מכונות לעיתים "אקוסטיות מוגברות" ו"קלאסיות מוגברות" או במינוח האמריקני "אקוסטיות-חשמליות" (acoustic-electric).
צליל הגיטרה.
הגיטרה האקוסטית נפוצה בעיקר בקרב נגני מוזיקה מערבית-מודרנית, כגון רוק, פולק, בלוז, קאנטרי וסווינג. השימוש במיתרי מתכת ובתיבת תהודה גדולה יותר מפיק צליל בהיר וחזק, שמאפשר מרחבים מוזיקליים חדשים. במהלך השנים פותחו סוגים שונים של גיטרות אקוסטיות, בין השאר בניסיון ליצור צליל שונה וייחודי שיוכל להשמע יחד עם שאר הלהקה ככלי מרכזי, ולא ייבלע ברקע.
היסטוריה.
הגיטרה האקוסטית המודרנית פותחה בהדרגה מתוך הגיטרה של התקופה הרומנטית מן המאה ה-19. פיתוח זה נעשה בארצות הברית, במאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20. בנוסף על פיתוח המיתרים השזורים ממתכת, ששימשו קודם לכן בכלי בנג'ו, הפיתוח כלל מספר שכלולים שנועדו לאפשר לגיטרה לעמוד במתיחות הגדולה בהרבה של מיתרים אלו:
במשך הזמן הומצאו עיצובים חדשים ושונים, וכך נוצר מגוון סוגים של גיטרות אקוסטיות. כל חברה פיתחה עיצוב ייחודי, כשהנפוצים שבהם הם ה- Dreadnought וה-Orchestra Model של מרטין, ה-Jumbo של גיבסון וגיטרות העץ הקמור ("Arch Top"), גם הן של חברת גיבסון.
בסוף שנות השבעים פיתחה חברת Ovation דגמי גיטרה מחומרים מרוכבים הלקוחים מתעשיית התעופה במקום עץ והציגה עיצוב מיוחד הכולל בטן מעוגלת ומספר פתחי תהודה קטנים במקום פתח תהודה מרכזי יחיד.
סוגי הגיטרה.
כיום קיימות גיטרות אקוסטיות-מוגברות המאפשרות הגברה חשמלית של הצליל המופק תוך שימוש בפיקאפ, בדומה לגיטרות חשמליות. גיטרות אלה מתפקדות כגיטרות אקוסטיות לכל דבר כשאינן מחוברות למגבר. כמו כן קיימות גיטרות אקוסטיות עם מיתרים כפולים, כלומר שישה זוגות מיתרים - סה"כ 12 מיתרים, ומכאן שמה - twelve string guitar. כאשר כל מיתר מוכפל, הגיטרה מעניקה צליל עשיר במיוחד, בדומה למנדולינה או בוזוקי.
סגנונות נגינה אופייניים.