מפעל חייו כלל כתיבה היסטורית וגאוגרפית. כתביו ההיסטוריים אבדו, בעוד שיצירתו הגאוגרפית שׂרדה כמעט בשלמותה. סטראבון עצמו הגדיר את יצירתו כמלאכת-ענק (קוֹלוֹסוּרגיה, κολοσσουργία), בהתייחסו גם להיקפה הכמותי וגם למגוון התוכני. בעבר נטו חוקרים והיסטוריונים לראות ביצירה חיבור אנציקלופדי, ולא ייחסו חשיבות להקשר הכללי שלו. בדור האחרון חל שינוי בגישה של החוקרים וכעת בעת קריאת ספריו של סטראבון ישנה התעניינות בקשר שבין גאוגרפיה, פוליטיקה, תעמולה ועוד.
היסטוריה.
בחיבורו ההיסטורי (Historica Hypomnemata, "רשימות היסטוריות") עסק סטראבון בהיסטוריה של רומא משנת 144 לפני הספירה ועד ראשית הפרינקיפאט. כנראה שבזמן הכתיבה שהה בעיקר ברומא, לפחות עד שנת 31 לפני הספירה. החיבור ההיסטורי התפרסם ב-20 לפני הספירה לערך. מתוך חיבור זה, בן 47 הספרים, שׂרדו רק קטעים מועטים, ביניהם כמה הפניות ב"גאוגרפיקה", 3 קטעים בביוגרפיות של פלוטרכוס ו-11 קטעים ב"קדמוניות היהודים" ליוסף בן מתתיהו.
על אף מוצאו היווני, גישתו ההיסטורית של סטראבון לרומא אוהדת ביותר. בכתביו הביע הערכה לשיטת השלטון האימפריאלית וליעילות של שלטון יחיד. כאשר הוא מתאר את השיעבוד של מולדתו פונטוס הוא אינו מראה רגשות. לטעמו, איבוד העצמאות הוא מחיר שכדאי לשלם עבור סדר וממשלה טובה. בסקירת המצב בפונטוס מציג סטראבון את המורכבות של המצב הפוליטי באזור תחת שלטון רומא. המושלים הרומים לאחר פומפיוס יצרו חטיבות חדשות, במקרים מסוימים תוך מינוי שליטים ומלכים, נתנו אוטונומיה או חירות מלאה לאחדים ושמרו מקומות אחרים תחת שלטון רומי ישיר. שינויי השלטון בערים שונות משקפים גם את גורלה הכללי של פונטוס.
גאוגרפיה.
החיבור הגאוגרפי של סטראבון, "גאוגרפיקה" (מילולית: גאוגרפיה), שׂרד כמעט בשלמותו ולכן הוא מוכר היום בעיקר כגאוגרף. עם זאת, גם הגאוגרפיה שלו משמרת פרטים רבים המשמשים את המחקר ההיסטורי. הגאוגרפיה מחולקת לשבעה עשר ספרים לפי חלוקה אזורית. סטראבון התבסס בכתיבתו על התרשמות אישית במהלך מסעותיו וטיוליו הנרחבים, ובמקרים אחרים התבסס על מקורות כתובים. במקומות שונים מצטט סטראבון מגוון רחב של משוררים ומחזאים, ובייחוד את אוריפידס.
מתוך שבעה-עשׂר הספרים של הגאוגרפיה שׂרדו ששה-עשׂר בשלמותם, והספר השביעי באופן חלקי. שני הספרים הראשונים היוו מבוא מתודולוגי, ועסקו בגישות שונות לגאוגרפיה, ובייחוד בביקורת חריפה על הגאוגרף בן המאה השלישית לפני הספירה ארטוסתנס. הספר השלישי מתאר את חצי-האי האיברי והאיים הבלאריים. הספר הרביעי מתאר את גאליה. ספרים 5-6 עוסקים באיטליה ובסיציליה. ספר 7 עוסק בעמים הברבריים של אירופה (גרמנים, סקיתים ואחרים). ספרים 8-10 מתארים את יוון האירופית. ספר 11 מוקדש לאסיה "הגדולה" (מהרי הטאורוס מזרחה) וספרים 12-14 לאסיה הקטנה. ספר 15 מוקדש להודו, וספרים 16-17 ללבנט, מצרים וצפון-אפריקה.
בגאוגרפיה שלו התייחס סטראבון לגבולות בין מדינות או מחוזות, למרחקים בין עיר לעיר, ופירט גם את הפעילות החקלאית והתעשייתית העיקרית בכל מקום, את החוקים הפוליטיים, מאפיינים תרבותיים ומנהגים דתיים. בנוסף כלל פרקים שעסקו בהיסטוריה של מדינות וערים, הנסיבות בהן הוקמו, מיתוסים ואגדות שנקשרו בהן, מלחמות שניהלו ואישים מפורסמים שחיו בהן. כמו כן כוללים הספרים מידע בוטני וזואולוגי רב.
על אף שהרבה מהמידע המובא בגאוגרפיה מתייחס לתקופות מוקדמות יותר, ניכרות גם התייחסויות רבות למצב בהווה, תחת שלטונם של אוגוסטוס וטיבריוס. דגש מיוחד מושׂם על תקופת טיבריוס, ומכאן ניתן להסיק שהגאוגרפיה נכתבה בתקופה זו, או לפחות עברה עריכה מקיפה.
סטראבון על היהודים.
רוב החלקים שנשארו בידנו מתוך עבודתו ההיסטורית של סטראבון הועברו אלינו דרך "קדמוניות היהודים" ליוספוס פלביוס ומטבע הדברים מתייחסים לאירועים הקשורים ביהודים. קטעים אלה הובאו על ידי יוספוס כאסמכתא לדבריו וסטראבון מסתמך בהם על מקורות שונים. האתנוגרפיה היהודית של סטראבון היא במהותה עיבוד מתוחכם, דרך מקור ביניים, של דברי הקטאיוס איש אבדרה אצל דיודורוס סיקולוס. ב"גאוגרפיקה", מתאר סטראבון גם את ארץ ישראל: "(פניקיה) ארץ צרה ומישורית לאורך החוף, ואילו פנים הארץ מעל פיניקיה, עד הערביים, בין עזה למול הלבנון, נקראת יהודה".
הוא מזכיר את מצדה ומציין את "הטענות החוזרות ונשנות של התושבים המקומיים, שהיו פעם 13 ערים מאוכלסות באזור הזה שסדום הייתה העיר הראשית שלו...שכמה מהן נבלעו ואחרות ננטשו". הוא מציין שים המלח מלא באספלט ושהתושבים החיים סביבו מגיעים לאספלט על גבי רפסודות עשויות קנים וחותכים ממנו ולוקחים כמה שיכולים. הוא מדווח שביריחו נמצאים הארמון ופארק הבלסאם, הגדל על שיח ויש לו טעם חריף. אנשים עושים חתכים בקליפה ואוגרים את המיץ בכלים. הבלסאם יקר, גם מהסיבה שהוא לא מיוצר בשום מקום אחר.
בעניין זה מספר סטראבון על "המנהג הממולח של היהודים, שהמציאו במקרה של עץ הדקל ועץ הבלסאם" – הם לא נותנים להם לגדול במקומות רבים, ובגלל נדירותם הם קובעים להם מחיר גבוה וכך מגדילים את ההכנסות. את ירושלים הוא מכנה "המטרופוליס של היהודים", ותיאורו אותה דומה מאוד לתיאור הטופוגרפי של טימוכארס (המאה ה-2 לפנה"ס), שגם הוא מזכיר את הניגוד בין שפע המים בתוך העיר לחוסר המים שמחוץ לה. נראה כי תיאור זה של סטראבון הוא עיבוד מתוחכם של תיאורו של טימוכארס, שנעשה על ידי פוסידוניוס.
את היהודים הוא מונה כאחד מארבעה עמים נפרדים השוכנים בקרב האוכלוסייה הסורית, ומאפיין אותם כדומים בעיסוקם לשכניהם: חלקם חקלאים כמו הסורים וחלקם סוחרים כמו הפיניקים. את מוצאם האתני של היהודים הוא משייך למקום אחר: "אבותיהם של היהודים בני זמננו, כפי שהם נקראים, היו מצרים". מתוך סקירתו של סטראבון את ארץ יהודה, ניתן ללמוד על ריבוי האוכלוסייה וצפיפות ההתיישבות היהודית ממערב לחבל יהודה לאחר התפשטות המדינה החשמונאית. על ריבוי האוכלוסייה היהודית ומקומות מושבם מחוץ לארץ יהודה, ניתן ללמוד מהציטוט הבא:
"ארבעה (סוגי תושבים) היו בעיר אנשי קיריני: ...האזרחים... האיכרים... הגרים התושבים, ורביעי של היהודים. עם זה כבר חדר לכל עיר ועיר, ואין למצוא על־נקלה מקום בעולם הנושב שלא קיבל את הגזע הזה ואינו נתון לשלטונו... וכן יש במצרים מקום מושב של היהודים, שהוקצה להם במיוחד, מאלכסנדריה העיר הופרש חלק גדול בשביל העם הזה. בראשם הועמד גם שליט־עם משלהם, המושל בעם ופוסק בענייני דין ומשגיח על חוזים ותקנות כאילו היה שליט של מדינה עומדת ברשות עצמה. העם (הזה) עצם אפוא במצרים, מפני שהיהודים הם מצרים מעיקרם ומפני שאלה שיצאו משם התיישבו בקרבת מקום. עם זה עבר לארץ קיריני, משום שגם זו גובלת [במדינת] מצרים, בדומה ליהודה, ומה גם שזו הייתה חלק מן הממלכה הזאת בימים מקדם".
סיפור המוצא המצרי של היהודים הוא חלק מן המסורת המצרית-יוונית-רומית לגבי יציאת מצרים, אלא שזו גרסה שהיהודים גורשו ממנה, בזמן שסטראבון מצייר תמונה אוהדת מאוד של האדם שהנהיג אותם והשלטון שהקים על בסיס אמונתו הייחודית. הוא טוען שמשה היה כהן מצרי, שעזב את מצרים והגיע לארץ יהודה בלווית אנשים רבים שעבדו את ה"ישות האלוהית", בגלל שלטענתו (של משה) המצרים טעו בהציגם את הישות האלוהית על ידי תמונות של בהמות ובקר והיוונים גם הם טעו בעיצוב אלים בדמות אדם. משה הוביל את האנשים "למקום שבו נמצאת כיום ירושלים" והבטיח לספק "פולחן שלא יכביד על מי שיאמץ אותו, בין אם בהוצאות או באובססיות אלוהיות או בצרות אבסורדיות אחרות". הוא נהנה ממוניטין הוגנים ואף יורשיו הלכו בעקבותיו, כשנהגו כצדיקים אדוקים כלפי אלהים.
סטראבון מדלג ממשה הישר לתקופה ההלניסטית בהיסטוריה היהודית ומיישר קו עם זרם הסופרים היוונים העוין את שלטון החשמונאים: "אך לאחר מכן אנשים בעלי אמונות טפלות מונו לכהונה ואז אנשים עריצים...ומהעריצות קמו כנופיות השודדים, כי כמה מרדו והטרידו את הארץ, גם את ארצם וגם את ארצם של שכניהם, בעוד שאחרים, תוך שיתוף פעולה עם השליטים, השתלטו על רכושם של אחרים וכבשו חלק גדול מסוריה ופיניקיה". לטענת סטראבון, "בזמן שיהודה הייתה תחת שלטונם של עריצים, אלכסנדר היה הראשון להכריז עצמו למלך במקום כהן", וזאת בניגוד לדבריו המפורשים של יוספוס, שהראשון היה אחיו וקודמו, אריסטובולוס הראשון.
בהתייחסו להתקדמות פומפיוס לחילת סוריה בשנת 63 לפנה"ס, מספר סטראבון שהגיעו אליו משלחות גם מיהודה ואף מעיד שראה בעיניו את מתנת המלך החשמונאי אריסטובולוס השני לפומפיוס, יצירת אמן שהיהודים קראו לה "התענוג" - גפן־זהב שהוצבה במקדש יופיטר הקפיטוליני ברומא עם ההקדשה (שנעשתה בתקופת אביו) "מאלכסנדר מלך היהודים".
סטראבון גם מתאר את יחס היהודים למלך החשמונאי האחרון לעומת המלך החדש שנכפה עליהם על ידי רומא:
"אנטוניוס הוציא להורג בקרדום את אנטיגונוס היהודי...ונראה שהוא הראשון מן הרומאים, שהוציא להורג מלך, מפני שסבור היה שאי־אפשר באופן אחר לשנות דעתם של היהודים שיקבלו את הורדוס, אשר הוקם (למלך) תחתיו. שכן אפילו כשעונו לא קיבלו עליהם להכריז בפומבי על הורדוס כעל מלכם – כל־כך התגאו במלכם הראשון. כסבור היה אנטוניוס, שקלונו (של אנטיגונוס) יגרע [מכבוד] זכרו וימעט גם את השנאה להורדוס".