בתרס"ח (1907), בשידוך שנעשה על ידי רבו, נישא לגיטל, בתו הבכורה של הרב שמואל זלמן ויינברגר, רבה של מרגיטה. ב-1911 התמנה לדיין ומורה צדק במרגיטה. בתפקיד זה שימש כ-8 שנים עד שמונה ב-1919 לרבה של טשנד והגליל. במרגיטה הקים ישיבה שמנתה כ-20 בחורים. גם יזם הקמת "חברת תלמוד תורה" ועזר לחותנו בענייני הציבור.
נשא ונתן בהלכה עם רבנים רבו מרדכי יהודה ליב וינקלר, הרב יצחק יהודה שמלקיש מלבוב והרב צבי הירש שפירא ממונקץ'.
באותן שנים הוציא לאור חלק ראשון של 'שו"ת מהריא"ץ' - שאלות ותשובות של אבי חותנו, עם הערות והוספות משלו בשם "בנין יהושע" על שם אביו. הוסיף מדברי הרב ויינברגר חידושים לתנ"ך, ולאגדות הש"ס והדרכות רוחניות. וכן הוסיף את 'חדושי מהרש"ז' - חידושים על התנ"ך והש"ס ושו"ת מאת הרב שלמה זלמן ויינברגר, בנו של המהריא"ץ ויורשו ברבנות מרגיטה והגליל.
ראב"ד טשנד והגליל.
בטשנד והגליל היה רבם של יהודי 50 יישובים. הקים מוסדות חינוך תורניים, הוסיף שוחטים, הקים אטליזים לבשר כשר וריכזם בבניין "בית הרב" החדש, הקים מקוואות ופעל למען טהרת המשפחה. הקים ארגונים דתיים והתנדבותיים לרווחת הקהילה כמו "חברת גמילות חסדים" ו"חברת משניות" ועזר לנזקקים.
לחם נגד תופעות של שוחד שהייתה רווחת בקרב בעלי תפקידים שונים. הוא היה הבורר בכמה מחלוקות ציבוריות מפורסמות באותה תקופה בהן המחלוקת בקהילת קלויזנבורג, המחלוקת על רבנות סטמר, מחלוקת השוחט בגרוסוורדיין.
היה מהאישים המרכזיים בלשכת מרכז הקהילות האורתודוקסיות בטרנסילבניה שישבה בבירת החבל, קלוז'. ועם צירוף צפון טרנסילבניה להונגריה בת"ש היה מהאישים המרכזיים של מרכז הקהילות בהונגריה שמושבו היו בבודפשט. ב-1942 היה אמור להיבחר לראב"ד בודפשט, אך ראשי הקהילה התנגדו לדרישתו להחזיק ישיבה של לפחות עשרה תלמידים על חשבון הקהילה מפני שגם בבודפשט שורר מצב חירום וישנה סכנה גדולה בקיומה של ישיבה. בגלל התנאי שלו ללמד תורה לצד התפקיד הרבני, המינוי המכובד שהיה יכול להצילו לא יצא אל הפועל, והרב בריסק נשאר בטשנד עד שנלקח לבירקנאו.
הישיבה בטשנד.
מספר התלמידים בישיבתו בטשנד הגיע בשנים האחרונות שלפני מלחמת העולם השנייה לכ-500 תלמידים, ובכך הייתה הישיבה הגדולה ביותר בטרנסילבניה בפרט וברומניה בכלל, ולאחר צירוף צפון טרנסילבניה להונגריה בת"ש (1940) היא הייתה הישיבה הגדולה בהונגריה. הוא ניהל את הישיבה ללא משרד וחוץ מתפקידו הרשמי כראש הישיבה, הוא היה למעשה גם המנהל האדמיניסטרטיבי, המנהל הרוחני והמשגיח. הישיבה כללה חוץ מבית המדרש גם פנימייה וכן חדר-אוכל ומטבח, כדי לבטל המנהג של "אכילת ימים" - אכילת תלמידי הישיבה במשך השבוע אצל בעלי הבתים היהודיים במקום כשכל תלמיד אוכל כל יום אצל מישהו אחר, כפי שהיה מקובל בישיבות במשך שנים רבות.
סדר יום הלימוד בישיבה החל בשעה 4 לפנות בוקר בסדר לימוד עד שעה 7 ובשעה 8 התקיימה תפילת שחרית, כשלאחר התפילה העביר הרב שיעור קצר של כרבע שעה בטור או"ח מהשו"ע. סדר יום הלימוד הסתיים בשעות 10–11 בלילה, כשהמתמידים למדו עד 2–3 לפנות בוקר.
הלימוד בישיבה כלל לימוד גמרא של "שיעור פשוט" ו"שיעור עיון", לימוד הלכה מהשו"ע של הלכות שבת מטור או"ח ושל טור יו"ד חלק א', ולימוד חומש עם רש"י:&lt;br&gt;
הלימוד של "השיעור הפשוט" היה לימוד של שלושה דפי גמרא עם פירושי רש"י תוספות, מהרש"א ומהר"ם מלובלין, כשהגדולים למדו פירושי הראשונים החשובים כמו רמב"ן, רשב"א, ריטב"א, רא"ש, ר"ן ועוד. הלימוד העיקרי היה בימים ראשון-שלישי, והחזרה בימי רביעי וחמישי. השיעור שנמשך כ-3 שעות התקיים בימי שני-חמישי בסביבות שעה 5:30-5 לפנות ערב, והמבחן על הנלמד בין חמישי אחר הצהריים ליום שישי בצהריים. הייתה נערכת חזרה גדולה ומבחן כולל בארבעת השבועות האחרונים של כל "זמן" (תקופת לימוד בישיבה כשבין התקופות חופשות "בין הזמנים") כשהמבחן היה בשבוע האחרון.
בשעה 11:30 לפני הצהריים היה הרב מעביר לפני התלמידים הטובים יותר "שיעור עיון" שנמשך שעה וחצי-שעתיים של סוגיה מיוחדת עם פירושי ראשונים ואחרונים, ובכל ארבעה-שישה שבועות סיימו סוגיה. נערך מבחן נבחנים על כל סוגיה, ואם מדובר בסוגיות קשורות אחת בשנייה, אז היו נבחנים בסוף הזמן על הסוגיות שלמדו באותו זמן.&lt;br&gt;
מיום חמישי בערב עד מוצאי שבת למדו את פרשת השבוע עם פירוש רש"י והלכות שבת מטור אורח חיים בשולחן ערוך. בערב שבת התקיים שיעור של למעלה משעה על הלכות שבת בשו"ע. בשבת אחרי הצהריים ובמוצאי שבת היו נבחנים התלמידים על הלכות שבת ועל פרשת השבוע עם פירוש רש"י.
ביום ראשון ניתן שיעור של למעלה משעה בטור יורה דעה חלק א' בשו"ע עם בחינה במקום "השיעור הפשוט" בשאר הימים. בחינה כוללת נערכה בשבוע האחרון של כל זמן על הסימנים שנלמדו באו"ח ויו"ד שנלמדו במשך אותו "זמן" (כן למדו גם קצת מטור חו"מ).
תלמידי החכמים של טאשנאד ונכבדי הקהילה היו משתתפים בדרשת ה"פתיחה" של הרב שהייתה ניתנת כחודש לאחר תחילת הזמן כשהתלמידים כבר נכנסו לעומקה של הסוגיה התלמודית הנלמדת. בדרשה זו היה נושא פלפול חריף על הסוגיה ומשלב בדבריו דברי התעוררות לתלמידים שיתחזקו בלימוד התורה ושימשיכו בדרך שמירת המצוות.
בשואה.
בשנות השואה השיב לשאלות הלכתיות ועסק בהתרת עגונות של יהודים רבים מפלוגות העבודה שלא חזרו לביתם. תשובותיו פורסמו ב'שו"ת מהר"ם בריסק' שיצא לאור עוד בזמן המלחמה.
הוא סירב להצעה לכהונת רב קהילת בודפשט שהייתה יכולה להצילו מהשמדה, מכיוון שראשי הקהילה לא נענו לדרישתו להחזיק ישיבה על חשבון הקהילה. בתש"ג עונה קשות בעקבות תפיסת עריק ממחנה קרוב על גג ישיבתו. בקיץ תש"ד הקיפו ז'נדרמים את ביתו כדי למנוע מפגש בינו לבין אחרים ולאחר יומיים הוא וקרוביו הועברו לחצר בית הספר הממשלתי ולאחר מכן לגטו שימלוי שם גילחו את זקנו.
ניצולים העידו שסיכן את חייו בהנחת תפילין בקביעות על הרצפה תחת השמיכות, והרבה לחזק את היהודים שסביבו, ולצעירים ייעץ לברוח למרות הסכנה. נספה בליל י"א בסיוון תש"ד עם רעייתו וילדיו, באושוויץ-בירקנאו. היחיד ששרד הוא בנו הרב אהרן צבי.
חיבוריו.
בנוסף חיבר ספרים שלא שרדו לאחר השואה:
הערות שוליים.
[[קטגוריה:רבנים אורתודוקסים]]
[[קטגוריה:רבנים הונגרים]]
[[קטגוריה:רבנים רומנים]]
[[קטגוריה:רבנים טרנסילבנים]]
[[קטגוריה:ראשי ישיבה הונגרים]]
[[קטגוריה:יהודים בשואה: הונגריה]]
[[קטגוריה:אסירים במחנה הריכוז אושוויץ]]
[[קטגוריה:מחברי ספרות תורנית]]
[[קטגוריה:מחברי ספרי שו"ת]]
[[קטגוריה:פרשני המקרא]]
[[קטגוריה:פרשני התלמוד]]
[[קטגוריה:אבות בתי דין]]
[[קטגוריה:רבנים שנספו במחנה ההשמדה אושוויץ]]
הנרי דייוויד ת'רו
גינאה ביסאו במשחקים האולימפיים
גינאה ביסאו משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996). איש מהספורטאים שייצגו אותה במשחקים לא הגיע להישג משמעותי. גינאה ביסאו מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
הוועד האולימפי של גינאה ביסאו הוקם ב-1992 והוכר על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי ב-1995.
אלכסיס סאנצ'ז
זיקה (ייבום)
זיקה הוא מושג תלמודי בהלכות ייבום השנוי במחלוקת, ומהותו קשר בין היבם (אחיו של הנפטר) ליבמה שנפלה לפניו לייבום - עוד לפני הייבום, הנובע מהקשר של היבמה לבעלה שנפטר.
מהות הזיקה.
כאשר אדם מת בלי בנים ואשתו נופלת לפני אחיו ליבום, הדבר מסמן או מהווה קשר קלוש של נישואין בין האשה והיבם, קשור זה קרוי זיקה. במקרה שקשר כזה נוצר, דין היבם דומה לדין הבעל לעניין דיני קרובות מדרבנן, מפני השייכות לקשר האישות הרגיל. דיני אישות אלו גורמים לכך שהאשה שנופלת ליבום נחשבת במידה מסוימת כאשתו של היבם, ולכן חלים עליהם הרבה מדיני האישות שבין אשה לבעלה; אסור ליבם להתחתן עם אחותה של היבמה בחייה, או לחלופין עם אמה - גם לאחר פטירתה, כאילו הייתה אשתו.
הגמרא מסבירה ש"זיקת נשואה עושה ספק נשואה", כלומר שהזיקה היא קשר שדנים אותו כספק נישואין לעניינים מסוימים. לדוגמה, אם שומרת יבם נפטרה כשיש בידה נכסים מסוימים, היבם ויורשי היבמה שמגיעים ממשפחתה יחלקו בנכסים כאילו אנו דנים באישה שספק אם נישאה. הרשב"א מסביר שבגלל שאנחנו מסתפקים אם לבסוף היבם ייבם ויממש את זיקתו או יחלוץ, הזיקה מקבלת דינים של ספק.
מהות המחלוקת בעניין זיקה.
הגמרא מביאה את מחלוקת רב ושמואל בשאלה האם יש זיקה או לא. לדעת שמואל, יש זיקה ולכן היבם יהיה אסור בקרובות היבמה מדרבנן כדין קרובות אשתו, ואילו לדעת רב אין זיקה והיבם לא נאסר בקרובות יבמתו.
הרמב"ן מסביר שמחלוקתם לא האם הקשר בין היבמה ליבם קיים, ושהמחלוקת היא באופי הזיקה. לדעה שאין זיקה, הזיקה לא נובעת מהיבם, אלא שהיא מהווה המשך לקשר בין הבעל הראשון ליבמתו. לעומת זאת, לדעת מי שסובר שיש זיקה, ישנו קשר חדש שנוצר בין כל יבם ליבמה. הרב יוסף דוב סולובייצ'יק הסביר ע"פ הרמב"ן, שלפי השיטה שהזיקה נובעת מהבעל, הבעל הוא לא מי שאוסר את היבמה בקרובותיו, ולכן גם אין סיבה לגזור עליו איסורים כלפי קרובות יבמתו. אך אם היבם הוא המקור לזיקה, יש מקום לגזור מדרבנן שייאסר גם הוא מקרובות היבמה.
השפעות דיני הזיקה.