איננה חרדה פן תמית אותה אחותה ארשכיגל בתחומי ממלכתה, ולכן היא מחליטה לתכנן את הצלתה. נינשובור, עוזרתה הנאמנה מצטווה כי אם לא תשוב איננה מן השאול, עליה לשאת קינה, לבכות ולהתאונן, ובכך לבקש את עזרתם של האלים הגדולים. על נינשובור לפנות תחילה לניפור, עירו של אנליל, ראש האלים של הפנתיאון השומרי, ולהתחנן שיצילה. אם יסרב ראש האלים לעשות זאת, על עוזרתה לפנות לאור, עירו של אל הירח ננה, אביה של איננה. אם גם אל הירח יסרב לסייע, עליה לפנות לארידו, עירו של אנכי, אל החוכמה, "היודע מזון חיים" וגם "יודע מֵי החיים" - כלומר בעל הסגולה להחיות מתים, והוא בוודאי יעזור.
איננה יורדת לשאול, וארשכיגל מצווה על רב השוערים של השאול, נתי, שיוביל את איננה דרך שבעת השערים ויגרום לה להסיר את מלבושיה וקישוטיה בכל שער, כדי לקחת ממנה את כוחותיה האלוהיים ולבייש אותה כאשר תתייצב בפניה, וכך תוכל להמיתה. ואכן כך היה: ערומה הובלה איננה על ברכיה. אחותה ומועצת שבעת השופטים של השאול, אספת האנונה, גוזרים את דינה של איננה. או אז נתנה בה ארשכיגל, אחותה, את "עין המוות", אשר הופכת אותה לגווייה חסרת חיים. את הפגר הם תולים על וו בקיר.
כאשר איננה לא שבה לאחר שלושה ימים, פורצת נינשובור בקינה, אך האלים משיבים פניה ריקם, בתואנה כי הירידה לשאול מהווה טאבו לאלי העולם העליון, ומי שיורד לשאול חייב לשאת בתוצאות. מכל האלים רק האל אנכי, אל החוכמה, מביע צער ורצון לעזור. הוא בורא שני יצורים המסוגלים לחדור לשאול משום שהיו נעדרים תכונות אנוש, מעניק להם את יכולת "מזון החיים" ו"מי החיים", ושולח אותם להשיב את איננה.
היצורים חומקים מבעד לשערים אל השאול, ושם הם פוגשים בארשכיגל הכורעת ללדת ונאנקת בכאבים. שני היצורים מביעים הזדהות עם סבלה, ובזכות חסד זה, האלה ארשכיגל מאפשרת להם לקחת את הגווייה. אז מחיים היצורים את האלה איננה באמצעות מי החיים ומזון החיים.
איננה ממהרת לברוח, אך חוק השאול קובע שאין מי שישתחרר מממלכת המוות ולא ישאיר תחליף תחתיו, ולכן שדי השאול דבקים אליה והיא חוזרת מלווה בהם. תפקידם להבטיח שהיא תחזור לשאול אם לא יימצא לה מחליף שייקח את מקומה. בחיפושיה אחר מחליף לשהות בשאול, איננה עוברת בין משרתיה וחסה על חייהם, אך כאשר היא מגיעה לעירו של בעלה, האל הרועה תמוז, שלא שבת מחגיגותיו בימי היעדרה והוסיף לשבת במרום כס מלכותו, חמתה גוברת והיא נותנת בו את "עין המוות" ומסגירה אותו בידי השדים. דמוזי מתחנן לחסדי אותו, אל השמש, שיהפכו לנחש ויצילו מן השדים, והאל אותו אכן ממלא בקשה זו והיא ממומשת.
סיפור העלילה לא שרד בשלמותו, אך נראה שבהמשך נמלט תמוז והסתתר אצל אחותו גשתיננה. דמוזי נלכד בידי השדים וגשתיננה מתחננת על נפשו. האלה איננה, שעדיין רוחשת לדמוזי אהבה, מחליטה לחון אותו וחורצת שחצי שנה יהיה דמוזי בשאול, ובחצי השני יעלה דמוזי לאדמה ואחותו גשתיננה תתפוס את מקומו בשאול.
מלבד היות סיפור זה קשור במחזוריות עונתית, משמשת העלילה גם תזכורת לכך שלא ניתן למנוע את המוות או לאחד ולהחזיר את החיים ביחד עם המוות. מקובל לחשוב שמיתוס זה מבטא מעיקרו את עונת היובש במחזוריות הטבע, והוא מתמקד בירידתו של אל הפריון תמוז אל השאול. אך בנוסף לכך עומדת במרכזו של המיתוס איננה, שבשאפתנותה, בסקרנותה ובאומץ ליבה ביקשה לרדת אל השאול כדי ללמוד את רזיו, או אולי לחברו שוב לממלכת החיים. זהו מסעה של האלה המנסה להחזיר את שלטונה ולאחד את החיים עם המוות, שהוא, על פי צו האלים, אסור, שכן אלי השמים אסורים בירידה לשאול ולהפך, אלי השאול אסורים בעלייה לשמיים.
נוסף על מיתוס זה, המתאר במפורש כיצד נגזר על תמוז לרדת שאולה, מעשה מותו של תמוז תועד גם בקינות שומריות רבות שבהן מבכים את תמוז המת.
קינות שומריות על דמוזי המת.
הקינות על מותו של תמוז קשורות בקשר ישיר למותו הטרגי של תמוז כמסופר בעלילת "ירידת איננה לשאול", והן מתארות בהרחבה את לכידתו של דמוזי בידי שדי השאול, את העינויים שעבר ואת הריגתו. מטרת הקינות הייתה לעורר את אל הצמחייה, דמוזי, לקום לתחייה במועד שיועד לו לעלות מן השאול, להפרות את הצומח ולהביא שפע לארץ.
קינות אלו נכתבו בניב מיוחד, הוא ניב "האמסל", שמשמעו בשומרית "המעודן". ניב זה נחשב לניב נשי, והוא נמצא בעיקר בשירי האהבה, בקינות שנאמרו מפי נשים, במשלי חוכמה אחדים ובכמה מזמורים. לניב האמסל קווים מיוחדים באוצר המילים שלו, בהגייה של העיצורים ובנטייה לכתוב את המילים בדרך פונטית.
בקינות על דמוזי, בולט קולן של הנשים המקוננות, המייצגות שלוש נשים בחייו של דמוזי: אשתו, האלה איננה, אחותו גשתננה ואימו האלה נינסון. הקינות נותנות ביטוי לאבל על מות תמוז ועל השממה שבאה לעולם עם רדתו של האהוב שאולה.
פולחן הנשים המבכות את התמוז (יחזקאל ח, יד), מקורו בדת השומרית העתיקה. הפולחן היה נפוץ עוד מימי קדם במסופוטמיה והתפשט אל רוב עמי המזרח התיכון הקדום, לרבות הכנענים ושאר תושבי סוריה וארץ ישראל.
דמותה של איננה בעלילות גילגמש.
באחת מן האפיזודות באפוס הגדול עלילות גילגמש, מתוארת פרשת אהבים בלתי ממומשת בין גילגמש לבין איננה. על פי האפוס, איננה מנסה לשכנע את גילגמש להינשא לה ומבטיחה לו הבטחות מרובות בתמורה. גילגמש מוכן לקיים איתה את טקס "הנישואים הקדושים", כלומר, לשכב איתה ולהגיש לה מנחות, אבל לא לשאת אותה לאישה, מכיוון שכל מאהביה נדונו לסוף אכזרי בלא עת.
כחלק מסירובו של גילגמש להינשא לאיננה, הוא מורד בה ומטיח בה קללות נועזות. איננה הפגועה פונה לאביה אנו, אל השמיים, ומבקשת שגילגמש ייענש. כדי להענישו נשלח הפר השמימי להילחם בגילגמש, והאחרון נעזר באנכידו, רעו הטוב, כדי להרוג את המפלצת. בעקבות ניצחונו מקללת אותו איננה, ובהחלטת מועצת האלים, ובראשם אנליל, נקבע שעל אנכידו למות במקומו של גילגמש.
בעקבות מות ידידו יוצא גילגמש למסע בו הוא מבקש לקנות לעצמו חיי נצח ולברוח מהמוות הבלתי נמנע. במהלך מסעו פוגש גילגמש בשידורי, המוזגת האלוהית, המנסה להניאו מלהמשיך בדרכו כדי שישלים עם גורלו וינסה לחיות את חייו באושר ובהשלמה.
על שמה.
האסטרואיד 7088 Ishtar נקרא על שמה.
אריה לייבוש הלברשטאם
דאואיסט
קרב הידספס
קרב הידספס היה קרב שהתחולל בשנת 326 לפנה"ס בין צבאו של אלכסנדר הגדול לבין צבאו של המלך פורוס, שליט ממלכת פאוראבה ההינדית, במסגרת פלישת הצבא המוקדוני לשטח הודו. הקרב נערך על גדות נהר ההידספס (כיום הנהר ג'לום) באזור פנג'אב, בשטח פקיסטן של ימינו.
הקרב הסתיים בניצחון מוקדוני מוחץ, שהוביל לסיפוח זמני של חבל פנג'אב לאימפריה של אלכסנדר.
קרב הידספס היה קרב השדה הגדול האחרון של אלכסנדר מוקדון. למרות הניצחון המכריע בקרב, ספג הצבא המוקדוני במהלכו אבדות ניכרות. שיעור הנפגעים הגבוה, והטראומה שנגרמה לחיילים המוקדונים כתוצאה מהמפגש הראשון עם פילי המלחמה ההודיים, ביחד עם גורמים נוספים (עייפות ושחיקה מצטברת של החיילים, תנאי אקלים קשים וכו') הביאו להתנגדות גוברת בקרב הצבא המוקדוני להמשך הפלישה לעומק שטח הודו, התנגדות שאילצה בסופו של דבר את אלכסנדר להסכים להפסקת מסע הכיבושים מזרחה ולנסיגת צבאו משטח הודו.
רקע.
בשנים 334–331 לפסה"נ השתלט אלכסנדר מוקדון על האימפריה הפרסית תוך הבסת כל צבאותיהם של המלך הפרסי ויורשיו.
אלכסנדר לא הסתפק בכיבוש האימפריה הפרסית אלא חפץ להגיע לגבולות הארץ הנושבת ("אויקומנה", בפי היוונים). הוא המשיך מזרחה וניהל מערכה ארוכה של קרוב לארבע שנים להשתלטות על סוגדיאנה ובאקטריה, הנמצאות בשטחי אפגניסטן, טורקמניסטן, קזחסטן ואוזבקיסטן של היום.
בחורף 327–326 לפנה"ס חצה אלכסנדר עם צבאו את מעבר ח'ייבר המחבר בין אפגניסטן לפקיסטן והחל במערכה להשתלטות על פקיסטן וצפון הודו של היום.
בתחילה נתקל בהתנגדות מועטה, ורוב השליטים ההודים המקומיים העדיפו להכיר במרותו.
השליט ההודי הבולט באזור זה היה טאכסילס, אשר שלט על ממלכה בהודו בין נהרות האינדוס וההידספס. טאכסילס הכיר במרותו של אלכסנדר ואירח את צבאו בבירתו, טאכסילה. הוא העניק לאלכסנדר 200 כיכרות כסף, צייד את צבאו באלפי שוורים וכבשים למאכל, ואף שלח 700 פרשים לסייע לו. אלכסנדר אישר מחדש את שליטתו של טאכסילס על ממלכתו, כפי שנהג בדרך כלל כלפי שליטים שנכנעו למרותו, אך השאיר בטאכסילה חיל מצב בראשות מושל מוקדוני.
ממזרח לנהר ההידספס שכנה ממלכתו של פורוס, אשר היה אויבו של טאכסילס. פורוס שלט על ממלכה חזקה והיה מסוגל לגייס צבא גדול. הוא סירב לקבל את מרותו של אלכסנדר, גייס צבא וערך אותו בגדה המזרחית של ההידספס על מנת למנוע את חציית הנהר על ידי אלכסנדר. לא היה מנוס מקרב בין שני המלכים, אך על מנת להכריע את פורוס היה על אלכסנדר לחצות תחילה את ההידספס.
שדה הקרב.
המקום המדויק בו נערך הקרב לא ידוע כיום בצורה ודאית, בין השאר בגלל שינויי התוואי של הנהרות בעמק האינדוס לאורך השנים. ידוע שהוא נערך בקרבת הגדה המזרחית של הנהר ג'לום שהוא אחד היובלים של האינדוס. לפי אריאנוס חצה אלכסנדר את הנהר במקום בו הוא מתעקל ובאמצע הנהר קיים אי, ומוסיף שמקום זה היה כ-27 קילומטר במעלה הנהר מהמחנה המוקדוני הראשי. האתר הכי סביר על פי המחקר למיקום המחנה הראשי של אלכסנדר בגדה המערבית של הנהר הוא ליד הכפר האראנפור, והאתר הכי סביר למקום הצליחה של ההידספס הוא בג'אלאלפור. אך מיקומם של אתרים אלו אינו ודאי.
צבאות ופיקוד.
הצבא המוקדוני ופיקודו.