הקרב החל לאחר מהלכים ראשוניים של גדוד החי"ר 2/27 סביב אדלואן. גדוד חי"ר 2/14 נע בצפון לאורך החוף לכיוון צידון. ב־13 ביוני הוטל על גדוד החי"ר 2/16, בסיוע ארטילריה ופרשים, לכבוש את העיירה עצמה, הימצאותם של הבניינים ההיסטוריים גרמה לכך שהארטליריה בעיירה הוגבלה במאמץ למנוע נזק אגבי, מה שהאט את התקדמות הכוח. מחוץ לצידון, פעל גדוד – 2/27 סביב מייאומיה מדרום-מזרח לעיר במהלך הלחימה.
העיירה נפלה ב־15 ביוני, לאחר שהאוסטרלים השלימו תנועה ארוכה והתגברו על מתקפת נגד צרפתית נחושה שכללה טנקים. מטוסים צרפתיים היו פעילים גם במהלך הקרב ותקפו את עמדות גדוד השדה 2/4 ואת מטה גדוד הרגלים 2/16.
יום לאחר נפילת צידון, התבצעו פעולות נוספות מזרחה מהעיר נגד הטרילרס האלג'יריים בשטח הגבוהה במידליום וג'בל אבאבי, כאשר האוסטרלים ניתקו את הדרך בין צידון לג'זין, שנלכדה ב־13 ביוני על ידי כוחות מחטיבה ה-25 האוסטרלית.
בשלב הבא הלחימה התקדמו האוסטרלים לעבר דאמור, שנכבשה על ידם בתחילת יולי. בעקבות המלחמה הוענק תואר קרב לגדודי החי"ר 2/16 ו-2/27, לגדוד המקלעים 2/3 ולגדודי הפרשים 6 ו-9.
ג'ודי הייס
ג'ודי בראונלו הייס (באנגלית: Jody Brownlow Hice; נולד ב-22 באפריל 1960) הוא פוליטיקאי וכומר אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס העשירי של מדינת ג'ורג'יה, מאז 2015.
ביוגרפיה.
הייס נולד באטלנטה. הוא בעל תואר ראשון ממכללת אסברי השוכנת בווילמור שבקנטקי, תואר מוסמך אוניברסיטה מהסמינר לכמרים בסמינר התאולוגי הבפטיסטי הדרום-מערבי בפורט וורת' שבטקסס, ותואר דוקטור בכמרות מהמכללה והסמינר ע"ש לוות'ר רייס באטלנטה. הייס היה כומר בכיר בכנסייה הבפטיסטית על העיירה בית-לחם (Bethlehem) עד אפריל 2010. בנוסף, הוא היה סגן נשיא ראשון של הוועידה הבפטיסטית בג'ורג'יה בשנים 2004–2005, ופרופסור להטפה בסמינר ע"ש לות'ר רייס. כמו כן, היה כומר במספר כנסיות במדינת ג'ורג'יה.
במהלך מחלוקת ציבורית בין מחוז בארו לאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, אשר חגה סביב הצגתן הפומבית של עשרת הדיברות בבית משפט מחוזי, התבקש הייס על ידי תחנת רדיו מקומית לספק עדכונים שבועיים ולעסוק בנושאים שונים אחרים. מאותה תוכנית שבועית נוצרה תוכנית יומית חדשה בשם "תנו לחירות לצלצל" (Let Freedom Ring). התוכנית הושמעה בכ-400 תחנות רדיו שונות והתמקדה בנושאים גדון חירות חוקתית, מוסרית וחופש דת.
בבחירות 2010 התמודד הייס ללא הצלחה למועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס השביעי של ג'ורג'יה בבית הנבחרים של ארצות הברית. בבחירות 2014 החליט להתמודד בשנית לבית הנבחרים, אך הפעם במחוז הקונגרס העשירי של המדינה. נציג המחוז המכהן, פול ברון, החליט להתמודד לסנאט של ארצות הברית במקום לתקופה נוספת בבית הנבחרים. לאחר שזכה במועמדות הרפובליקנית בסיבוב שני מכריע לבחירות המקדימות, הייס נבחר אל הקונגרס ה-114 של ארצות הברית. מאז נבחר הייס אחת לשנתיים לתקופות כהונה נוספות.
הייס הוא שמרני. הוא מתנגד לנישואים של בני-זוג מאותו המין, וטען שהומוסקסואליות שווה לאלכוהוליזם. הוא גם מתנגד להפלות, וטען שהתומכים בהפלה "גרועים יותר מאדולף היטלר". בדצמבר 2020 נמנה הייס בין 126 חברי בית הנבחרים מהמפלגה הרפובליקנית שחתמו על מכתב ידידי בית המשפט לשם הבעת תמיכה בתיק "טקסס נגד פנסילבניה", תובענה ייצוגית שהוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בניסיון לערער על תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 במספר מדינות מתנדנדות, בהן ג'ו ביידן ניצח את הנשיא המכהן דונלד טראמפ. בית המשפט העליון מיאן לדון בתיק על סמך שלטקסס אין זכות עמידה לערער על תוצאות בחירות במדינה אחרת, על סמך פרק 3 לחוקת ארצות הברית.
ב-22 במרץ 2021 הכריז הייס כי יתמודד נגד עמיתו הרפובליקני בראד רפנספרגר, מזכיר המדינה של ג'ורג'יה, בבחירות לתפקיד מזכיר המדינה ב-2022. רפנספרגר סירב לערער על תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 בג'ורג'יה לאחר וחרף הלחץ שהפעילו עליו הנשיא טראמפ ובני בריתו הרפובליקנים, בהם הייס עצמו, באמתלת טענות כוזבות ומופרכות. מיד לאחר ההכרזה של הייס על התמודדותו, הביע טראמפ תמיכה רשמית במועמדותו. במהלך מסע הבחירות שלו המשיך הייס לטעון טענות כוזבות רבות לגבי בחירות 2020. ב-24 במאי 2022 הפסיד הייס בבחירות המקדימות לרפנספרגר, שגרף די קולות כדי להימנע מסיבוב שני. בכך נותר הייס קירח מכאן ומכאן – גם הפסיד את מועמדות מפלגתו לתפקיד מזכיר המדינה וגם את מושבו בבית הנבחרים האמריקאי.
מרדכי הורוויץ
מרדכי (מרקוס) הלוי הורוויץ (י"ד באדר ה'תר"ד, 5 במרץ 1844 ט"ז באדר ב' ה'תר"ע, 27 במרץ 1910) היה רב ואב"ד בפרנקפורט דמיין ובקהילות נוספות בגרמניה. עסק גם בהיסטוריה יהודית.
בהיותו רבם של האורתודוקסים שנותרו חברים בקהילה הכללית בפרנקפורט, והתנגדו לפרישה מהקהילה, הפך למייצג מובהק של זרם "האורתודוקסיה הקהילתית" (Gemeindeortodoxie) בגרמניה, שהתנגדו באופן עקרוני לניתוק ארגוני בין האורתודקוסים לרפורמים, ודגלו בשיתוף פעולה בין החלקים השונים ביהדות גרמניה כעיקרון.
ביוגרפיה.
נולד בטיסלדאן, בורשוד-אבאוי-זמפלן, לאביו הרב יוסף חיים שו"ב באפאגי, אחי הרב שרגא פייבל רבם של פאקש ופאפא ומצאצאי השל"ה, ולמד בישיבות באויהעל אצל הרב ירמיה לעוו, בוורבוי אצל הרב חיים צבי מנהיימר, ובאייזנשטאדט אצל הרב עזריאל הילדסהיימר. למד לבחינות בגרות בגימנסיה בפרשבורג. כאשר עבר הרב הילדסהיימר לברלין עבר עמו תלמידו הרב הורוויץ, והתמנה שם למורה בבית הספר של הקהילה. בשנים 1868–1871 למד פילוסופיה ומזרחנות באוניברסיטאות וינה, בודפשט, ברלין, וטיבינגן, שם קיבל את תואר הדוקטורט שלו. בדצמבר 1871 מונה לכהן כרב בלאונבורג שבפומרניה; לאחר מכן נשא את בתו של הרב יעקב אטלינגר רבה של אלטונה מחבר ספרי ערוך לנר. בשנת 1874, כיהן כרב שלגנייזנו.
רבנות פרנקפורט.
ב-1878, בעקבות הפרדת הקהילה בפרנקפורט, והקמתה של עדת ישורון בידי תומכי הפרישה, הוזמן הרב הורוויץ לכהן כרבם של האורתודוקסים מתנגדי הפרישה, שנותרו במסגרת הקהילה הכללית. הרב הורוויץ התנה את בואו בכך שתינתן לו הסמכות על כל מוסדות הקהילה (מלבד בית הכנסת של הליברלים) ולא רק על האורתודוקסים, ובכך שמעמדו יושווה לזה של הרבנים הליברלים שכיהנו לצדו. אף שדרישותיו נענו, רבים מרבני גרמניה לא ראו בעין יפה את הסכמתו לכהן בקהילה הכללית, וחששו שהיא תפגע בקהילה הפורשת שבראשה עמד רש"ר הירש, בהם גם רבו הרב הילדסהיימר. עם זאת, המשיך הרב הילדסהיימר לשמור על קשר עמו, ובדיעבד השלים עם כהונת תלמידו בקהילה הכללית (למורת רוחם של הרב הירש ותומכיו).
רבני הקהילה הפורשת, רש"ר הירש וחתנו רבי שלמה זלמן ברויאר החרימו את הרב הורוויץ בשל כהונתו בקהילה הכללית, שלדעתם הייתה מוסד פסול של כפירה. הם כינו את ישיבתו בקהילה יחד עם הרפורמים "מזוזה על בית עבודה זרה", וראו בה מתן גושפנקה לרפורמים, ומשכך החטאת הרבים. למרות בקשות מצד הרב הורוויץ, הם סירבו להפגש עמו. אף על פי כן, רבים מבני הקהילה הפורשת לא קיבלו עמדה זו ושמרו על יחסי כבוד והערכה לרב הורוויץ, וכאשר נפטר הרב הורוויץ, כתב עליו יעקב רוזנהיים הספד, והצהיר "תלמיד חכם שמת – הכל קרוביו".
בשנת ה'תרנ"ז (1896), הוחלט להרחיב את "איגוד הרבנים הכללי בגרמניה" (Allgemeiner Rabbiner Verband in Deutschland), שעד אז כלל רבנים ליברלים בלבד, כדי שיכלול גם את רבני האורתודוקסיה הגרמנית, וכך יוכל להוות חזית מאוחדת נגד האנטישמיות המתגברת. בין הרבנים האורתודוקסים שהצטרפו לארגון היו הרב הורוויץ, וכן רבו הרב הילדסהיימר. הרב הורוויץ, יחד עם רבי אביעזרי זליג אוירבך מהלברשטט מונה כנציג האורתודוקסים בוועד המנהל של הארגון. במקביל, הקימו הרבנים האורתודוקסים שהצטרפו לארגון הכללי גם ארגון נפרד בשם "התאחדות הרבנים נאמני התורה והמסורת בגרמניה" (Vereinigung traditionell-gesetzestreuer Rabbiner). ארגון זה כלל גם רבנים שסירבו להצטרף בעצמם לארגון הכללי, אך מאידך לא פסלו שיתוף פעולה עם הרבנים שהצטרפו אליו. הרב הורוויץ מונה לחבר ועד ההלכה של הארגון (לצד הרב אוירבך, יו"ר, והרבנים דוד צבי הופמן, זאב פיילכנפלד ואברהם ביברפלד). כחלק מהוועד המנהל של איגוד הרבנים הכללי בגרמניה חתם על כרוז כנגד הציונות, שחותמיו נודעו לימים בשם "רבני המחאה".
מונה לכהן כנשיא בית היתומים היהודי הגרמני בירושלים.
נפטר בפרנקפורט בשנת 1910, ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק בפרנקפורט.
משפחתו.
ב-1872 נשא את אוגוסטה, בתו של רבי יעקב אטלינגר, רבה של אלטונה ומחבר "ערוך לנר". בשבת שבע הברכות דרש בבית הכנסת הגדול באלטונה.
מאשתו זו נולדו לו אחד עשר ילדים, ששנים מתוכם נפטרו בילדותם. בנו הבכור הרב ד"ר יעקב הורוויץ שימש רב בית הכנסת אונטרלינדאו בפרנקפורט וממנהיגי האורתודוקסיה הקהילתית בעיר. בשואה נתפס ועונה למוות על ידי הנאצים ונקבר במוידבורג סמוך לאמסטרדם. בן נוסף הוא המזרחן יוסף הורוביץ, ממייסדי האוניברסיטה העברית. העיתונאי דייוויד הורוביץ, וראש הישיבה הרב ברוך הורוויץ הם צאצאיו.
כתביו.
מלבד דרשות רבות ומאמרים על מוצאם של יהודי הונגריה (ב-"Izraelita Közlöny," 1869), פרסם את הכתבים הבאים:
תו ירוק