כעבור זמן מה, בעת שדוויד משתתף במשחק כדורסל בסביליה, מפתיעה הלנה את ויקטור בעת שהוא במשמרת לילה בגן הילדים, ומגשימה את תוכניתו – היא מתנה עם ויקטור שלא יתקרב אליה יותר לעולם, והשניים מקיימים יחסי מין במשך כל הלילה. בבוקר חוזרת הלנה לביתה, מתקלחת תוך שהיא מתענגת על ריחו של ויקטור שדבק בגופה, והולכת למיטתה. זמן קצר אחר כך חוזר דוויד הביתה, מצטרף למיטה ומנסה להתעלס אתה. היא מבקשת שיפסיק, וכאשר הוא שואל מדוע, היא עונה לו "כואב לי, הזדיינתי כל הלילה". היא רוצה להמשיך לחיות אתו, בנימוק שהוא זקוק לה יותר מאשר ויקטור, אך דוויד מתכנן נקמה. הוא ניגש אל סנצ'ו, מגלה לו שהוא יודע את נסיבות הפיכתו לנכה, ומציג בפניו תצלומים של קלרה הבוגדת בו עם ויקטור.
זמן קצר קודם לכן עזבה קלרה את סנצ'ו, תוך שהיא פוצעת אותו קלות ביריית אקדח, וניגשה לביתו של ויקטור, שם היא כותבת לו מכתב פרידה, ביודעה שסנצ'ו ירדוף אחריה. סנצ'ו נוטל את אקדחו ודוויד מסיע אותו לביתו של ויקטור. הלנה, המבינה את תוכניתו של דוויד, נוסעת גם היא לביתו של ויקטור. סנצ'ו נכנס לביתו של ויקטור, בכוונה להרוג אותו, אך פוגש שם את קלרה לבדה, והשניים מאיימים באקדחים זה על זה, קלרה רואה דרך החלון את ויקטור המתקרב, ונשמעות שתי יריות, שאותן שומע ויקטור, הנמצא מחוץ לדירה. ויקטור נכנס פנימה, ורואה את קלרה מתה, ואת סנצ'ו פצוע אנוש. סנצ'ו מצליח לקחת את ידה של קלרה האוחזת באקדח ולהרימה. כפות הידיים של קלרה המתה ושל סנצ'ו, האוחזות זו בזו ובאקדח, מתרוממות לאט, כשהן מגואלות בדם, שדרכו נוצצות טבעות הנישואים שלהן. הלנה, הנמצאת בחוץ, נחרדת למשמע ירייה נוספת, אך מתברר שאת האקדח כיוון סנצ'ו לא אל ויקטור, אלא אל עצמו.
דוויד שולח להלנה מכתב התנצלות ממקום מגוריו החדש, במיאמי. בחג המולד, שאותו חוגגים ויקטור והלנה בגן הילדים, עם היתומים, חשה הלנה צירי לידה, וויקטור מלווה אותה במונית לבית היולדות, אך זו מתעכבת ברחובותיה ההומים של מדריד, והתינוק מאיים לצאת לאוויר העולם תוך כדי נסיעה. ויקטור נזכר בלידתו, ומספר לתינוק העומד להיוולד שספרד השתנתה מאז: "בספרד כבר מזמן שכחנו את הפחד".
שחקנים ראשיים.
פנלופה קרוז מופיעה בתחילת הסרט בתפקיד קטן, כמי שיולדת את ויקטור.
פרשנות.
הקבלות.
בסרט יש הקבלות אחדות בין מחציתו הראשונה למחציתו השנייה.
יעקב גזונטהייט
יולי תמיר
יולי (יעל) תמיר (נולדה ב-26 בפברואר 1954, כ"ג באדר א' ה'תשי"ד) היא פרופסורית לפילוסופיה. בעבר הייתה חברת הכנסת ושרה מטעם מפלגת העבודה. בשנים 1999–2001 היא כיהנה כשרה לקליטת עלייה, בשנים 2006–2009 כשרת החינוך ובשנים 2010–2020 כיהנה בתפקיד נשיאת מכללת שנקר. ממייסדות ארגון שלום עכשיו. החל מאוקטובר 2020 מכהנת כנשיאת המכללה האקדמית בית ברל.
ביוגרפיה.
נולדה בתל אביב כיעל תמיר, בתם של יהודה תמיר ועדה לבית בורודובסקי, אחייניתו של דב הוז. סבתה חוה בורודובסקי הייתה הניצולה היחידה מתאונת הדרכים שבה נספו דב הוז, אשתו, בתו וגיסתו. למדה בבית הספר התיכון אליאנס ברמת אביב. בשנים 1972–1974 שירתה בצה"ל ביחידה 848 של אגף המודיעין. במלחמת יום הכיפורים שירתה כקצינה במוצב צה"ל בסיני. היא השתחררה בדרגת סגן.
בשנת 1978 סיימה לימודים לתואר ראשון בביולוגיה, ובשנת 1985 קיבלה תואר שני במדע המדינה - שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1989 הוענק לה תואר דוקטור לפילוסופיה פוליטית מאוניברסיטת אוקספורד באנגליה בהנחייתו של ישעיה ברלין, על עבודת דוקטורט בנושא "לאומיות בגבולות הליברליות". בשנים 1989–1999 לימדה בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב והייתה עמיתת מחקר של מכון הרטמן בירושלים ושל אוניברסיטאות פרינסטון והרוורד.
קריירה פוליטית.
תמיר נמנתה עם מייסדי תנועת "שלום עכשיו" בשנת 1978. בשנים 1980–1985 הייתה פעילה במפלגת רצ, ובשנים 1998–1999 הייתה יושבת-ראש האגודה לזכויות האזרח. משנת 1995 ועד לשנת 2009 הייתה פעילה במפלגת העבודה.
לאחר בחירות 1999 כיהנה כשרה לקליטת העלייה בממשלת ישראל העשרים ושמונה, כמינוי אישי של ראש הממשלה אהוד ברק. כהונתה נמשכה כשנה וחצי עד פירוק הממשלה.
תמיר הייתה מבין מנסחי אמנת כנרת.
נבחרה לכנסת ה-16 בשנת 2003, והייתה חברה בוועדת הכספים, בוועדת חוקה, חוק ומשפט; בוועדת החינוך, התרבות והספורט; בוועדה לפניות הציבור; ובוועדת חקירה פרלמנטרית בנושא גילוי השחיתות בממשל במדינת ישראל. כחברת כנסת הובילה תמיר עם אתי לבני את הצעת החוק ל"ייצוג נשי הולם בעיצוב מדיניות לאומית", וזו הייתה לתיקון מס' 4 בחוק שיווי זכויות האישה.
כחברת כנסת הגישה הצעת חוק שנועדה לבטל סעיף בחוק העונשין שקובע שפעילות להעברת שטחים למדינה אחרת היא בגידה. הצעה זו לא עברה.
בבחירות לקביעת יו"ר מפלגת העבודה ומועמדה לראשות הממשלה, תמכה תמיר בח"כ עמיר פרץ. עם בחירתו של פרץ ליו"ר העבודה ולאחר פרישת דליה איציק, הפכה תמיר לאישה הבכירה במפלגת העבודה. במערכת הבחירות לכנסת ה-17 הייתה יו"ר מטה ההסברה של מפלגת העבודה, אחראית על מצע המפלגה בנושאי חינוך ומועמדת המפלגה לתפקיד שרת החינוך. מסר מרכזי של המפלגה בבחירות אלה היה פגיעתה של מדיניותו של שר האוצר בנימין נתניהו במערכות שונות במדינה.
שרת החינוך.
ב-4 במאי 2006 הושבעה לתפקיד שרת החינוך, התרבות והספורט בממשלת אולמרט, אך בהתאם להסכם הקואליציוני הועברו סמכויות התרבות והספורט למשרד המדע, ותמיר כיהנה כשרת החינוך בלבד. ב-5 בנובמבר 2006 מונתה לממלאת-מקום שר המדע, התרבות והספורט במקומו של אופיר פינס-פז שפרש מן הממשלה בעקבות כניסתו של אביגדור ליברמן לממשלה, והחזיקה בתפקיד עד למינויו של ראלב מג'אדלה לתפקיד שר. בתקופת כהונתה עלה תקציב החינוך בלמעלה מחמישה מיליארד שקל (בשל גידול תקציב החינוך היסודי עקב תוכניות רב שנתיות כמו אופק חדש, פיצול כיתות א-ב, תקציבי בינוי ומיחשוב בתי הספר).
בתחילת כהונתה הנהיגה רפורמה בגני הילדים, בחינוך היסודי ובחטיבות הביניים בשם "אופק חדש", הרפורמה הרחבה ביותר שיושמה במערכת החינוך הישראלית זה עשרות שנים. במרץ 2008 נחתם הסכם בין הסתדרות המורים והממשלה על התחלת התוכנית. תמיר לא השיגה הסכמה בעניין זה עם ארגון המורים. חרף ההסכמה עם הסתדרות המורים, גם מבין חבריה היו מורים שהתנגדו לתוכנית בטענה שהיא פוגעת בתנאי עבודתם. דו"ח של משרד החינוך קבע, לימים, כי המורים אינם מרוצים מהרפורמה כפי שיושמה וכי רק תלמידי המגזר היהודי מרגישים תוצאות חיוביות שלה.
דו"ח נוסף משנת 2011 של רמא"ה, קובע כי 88% מהמורם היו רוצים בהמשך הרפורמה, בעיקר בשל השעות הפרטניות שהיא כוללת, המאפשרות מגע אישי בין המורה לתלמיד. עם זאת, התברר כי תחושת העומס של המורים המשתתפים בתוכנית גדלה והישגי התלמידים ברוב המקצועות לא השתנו. בעקבות העלייה בשכר המורים חלה עלייה בביקוש למקצוע ההוראה.
תמיר פעלה לחיזוק מערכת החינוך הממלכתית והעדפתה על פני החינוך הפרטי. היא הנהיגה יום לימודים ארוך רק בבתי ספר רשמיים ומשרד החינוך בראשותה העניק במקרים רבים רישיונות לבתי ספר פרטיים חדשים רק בלחץ מערכת המשפט. תמיר התנגדה לבתי ספר פרטיים חרדיים וערבים וגם לבתי ספר ייחודיים של המגזר החילוני תמיר התנגדה ללימודי ליבה במגזר החרדי בכפייה. בעקבות פנייה לבג"ץ בניסיון לאלץ את בתי הספר החרדים ללמד מקצועות אלה עבר בכנסת חוק נהרי הפוטר מכך ישיבות בגיל על יסודי.
בתחילת כהונתה כשרת החינוך הופסקה חלוקת פנקס זכויות התלמיד. תמיר טענה כי החומר מצוי באינטרנט וחלוקת פנקסים היא ביטוי לתהליך למידה ישן. ההחלטה נתמכה על ידי הסתדרות המורים, שהתנגדה למה שהוגדר על ידה כמסמך חד-צדדי הפוגע במעמדם של מורים אל מול התלמידים.
תמיר החליטה על ציון הקו הירוק במפות ישראל הנלמדות בבתי הספר, על צמצום ניכר של תקני בנות שירות לאומי בחינוך הממלכתי והחלפתן במורים מוסמכים.
בספטמבר 2007 הקימה תמיר ועדה ציבורית לבחינת מדיניות הטיפול בתלמידים בעלי צרכים מיוחדים בראשות השופטת בדימוס דליה דורנר. הוועדה הוקמה, בין היתר, משום שתמיר סברה כי אין זה הוגן לאפשר רק לילדים נכים שהוריהם יכולים לממן סיוע פרטי להשתלב במערכת החינוך הרגילה בעוד שילדים נכים אחרים ללא אמצעים אינם יכולים לעשות זאת, ולכן החליטה למנוע שילוב של תלמידים נכים במימון פרטי של הוריהם במסגרות החינוך הרגילות ולאלץ תלמידים אלה לפנות אל החינוך המיוחד. בתקופת תמיר קוצץ מערך הסייעות לתלמידים נכים ששולבו בחינוך הרגיל, ותלמידים שהייתה להם קודם סייעת אישית, החלו לחלוק סייעת משותפת, בטעון שיש לעודד חוסר תלות בסייעת. בעקבות מהלך זה ניהלו מאות הורים מאבק משפטי נגד משרד החינוך.
בתקופת כהונת קודמתה בתפקיד, לימור לבנת, פסק בג"ץ כי משרד החינוך מפלה את המגזר הערבי בהקצאת משאבים וכי עליו לתקן את ההקצבה למגזר זה. שלוש שנים לאחר שנכנסה תמיר לתפקידה, פסק בג"ץ כי תמיר ולבנת לא עשו די כדי לקיים את פסיקתו הקודמת בנושא וכי הן ביזו את בית המשפט והמשיכו לקפח את המגזר הערבי.