בפסטיבל הבינלאומי של ספורט הפועלים שנערך בדורטרכט שבהולנד במאי 1955 זכתה מרצביאק במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 3:14.5 דקות. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריסל שבבלגיה היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 3:14.0 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים באוקטובר 1955, זכתה מרצביאק במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:18.8 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה החמישית שנערכו בספטמבר 1957 זכתה מרצביאק במדליית זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם ברגר, חיותה מרצ'ביאק, דורית שרצר ושושנה ריבנר בשיא מכביה חדש של 5:52.7 דקות.
בתחרות אזורית שנערכה באוגוסט 1959, קבעה מרצביאק במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 3:11.5 דקות.
באליפות הפועל בשחייה ה-17 שנערכה בקבוצת שילר בספטמבר 1960, קבעה מרצביאק במשחה ל-100 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 1:27.6 דקות. ובמשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 3:10.7 דקות
בתחרויות השחייה של המכביה השישית שנערכו בספטמבר 1961 היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם נוגה הררי, גלי להב וקורין בשיא ישראלי חדש של 5:47.2 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא מכביה חדש של 5:09.8 דקות ודרום אפריקה (5:31.7 דקות) וסיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:43.4 דקות.
יוסיפ יורצ'יץ'
יוסיפ יורצ'יץ' (בסלובנית: Josip Jurčič, 4 במרץ 1844 מוליאבה, בימינו איוואנצ'נה גוריצה - 3 במאי 1881 ליובליאנה) היה סופר ועיתונאי סלובני. יורצ'יץ' נחשב לאבי הרומן הסלובני. הוא תיאר בפרוזה הריאליסטית שלו את חיי האיכרים והבורגנות הזעירה של סלובניה. כתב גם סיפורים היסטוריים, מעשיות ומחזות.
חייו.
יוסיפ יורצ'יץ' נולד במשפחה של איכרים עניים במוליאבה, קראינה תחתית, אז חלק מהאימפריה האוסטרית. אביו, מרקו יורצ'יץ', היה במקור מיאבלניצה על יד קוסטנייביצה, עבד בהתחלה כעגלון ואחר כך ניהל חנות מכולת ומזקקה. בילדותו למד יורצ'יץ' בבית הספר העממי בקרק ובווישנייה גורה. החל מ-1855 המשיך כתלמיד מצטיין ב"בית הספר הנורמלי" בלובליאנה ובשנת 1857 עבר לגימנסיה בעיר. בעת לימודי התיכון התוודע יורצ'יץ' לספרות המקומית והזרה, אהב מיוחד היסטוריה ואת כתבי וולטר סקוט ולסינג. אחרי מבחני הבגרות בשנת 1865 נסע לווינה ולמד שם עד 1866 לימודים קלאסיים ופילולוגיה סלאבית.
בגלל קשיים כלכליים הוא נאלץ להפסיק את הלימודים ללא סיום התואר. כשבאביב 1868 הוקם במריבור העיתון בעל האוריינטציה לאומית ליברלית "סלובנסקי נארוד" ("האומה הסלובנית") מיסודה של תנועת "הסלובנים הצעירים", יורצ'יץ' הצטרף אליו כסגן עורך וכעיתונאי. ב-9 באוגוסט 1868 לקח יורצ'יץ' חלק בכינוס הראשון של תנועת הסלובנים הצעירים, ה"טאבור" (מחנה) הראשון בליוטומר.
בשנת 1870 הוא הצטרף למערכת כתב העת הספרותי "זֲבוֹן" (Zvon - הפעמון) שבניהולו של יוסיפ סטריטאר, אותו הכיר בזמן לימודיהם המשותפים באוניברסיטה. אולם "זבון" הופיע לזמן קצר בלבד ב-1870 (וחידש את פעילותו בשנים 1875–1880). בינתיים עבר יורצ'יץ' לגור בסיסאק, בקרואטיה וניהל בה בשנים 1870–1871 את "זידסלאבישה צייטונג" ("עיתון הסלאבים הדרומיים" "Südslavische Zeitung") בגרמנית. אחרי מותו של אנטון טומשיץ' (1842 - 1871), שב יורצ'יץ' למריבור והפך לעורכו הראשי של "סלובנסקי נארוד". באמצע אוקטובר 1872 העביר את לשכתו לליובליאנה, בה התקיים העיתון עד שנת 1945. בליובליאנה הפך לצידו של פראנו לבסטיק לדמות מרכזית בחייהם התרבותיים והפוליטיים של הסלובנים.
אולם בשנת 1879 נתגלתה אצלו מחלת השחפת עם דלקת באדר. שהה בהמשך בבתי הבראה בגוריצה ובוונציה ונפטר בשנת 1881 בליובליאנה בגיל 37 בלבד, עקב סיבוכים של המחלה.
יורצ'יץ' הובא לקבורה בבית הקברות נאוויה בליובליאנה.
פעילותו הספרותית.
יורצ'יץ' כתב כ-40 סיפורים ונובלות, כעשרה רומנים ושתי טרגדיות היסטוריות.
הוא פרסם את סיפורו הראשון - "סיפור על הנחש הלבן" עוד בהיותו תלמיד בגימנסיה בגיל 17. באותה תקופה התחיל לאסוף סיפורים, אגדות ואנקדוטות מפי אנשים בסביבה, ובמיוחד מסבו. מבחר מהם מצאו ביטוי בקובץ הסיפורים "Spomini na deda" ("זכרונות של סבא") (1863) ובסיפור הקצר "Prazna vera" ("אמונה ריקה").
את סיפורו "בנו של השכן" פרסם באלמנך שהוציא לאור יחד עם יוסיפ סטרטאר ועם פראן לבסטיק, "מלאדיקה" (הענף).
בשנת 1864 פרסם ב-"Mohorjeva družba" את הסיפור ההיסטורי "יורי קוזיאק, יניצ'ר סלובני" שהקנה לו שם של מספֵר בחסד, ואת הסיפור הקצר "Jesenska noč med slovenskimi polharji" ("ליל קיץ בין ציידי הנמנמניים הסלובנים"). בכתב העת "סלובנסקי גלאסניק" פרסם ב-1865 את הסיפורים "דומן" ו"יורי קובילה".
יורצ'יץ' הושפע בפרוזה שלו מהרומנים של וולטר סקוט אותם קרא בנעוריו, וכן על ידי עקרונותיו וכתביו של פראן לבסטיק - "Popotovanje iz Litije do Čateža" ("מסע מליטיה לצ'אטז'", 1858), "Napake slovenskega pisanja" ("שגיאות הכתיבה הסלובנית", 1858) ו-"Martin Krpan" ("מרטין קרפאן", 1858). יורצ'יץ' היה למיישם החשוב ביותר של מצע הספרותי של לבסטיק: לחקור את חיי העם, לתאר את העם וליצור בשביל העם.
בשנת 1869 ניסה יורצ'יץ' להקים עיתון חדש "גלאסניק" (המבשר), שהוגדר כ"עיתון לבידור, ספרות וחינוך" אך הוא לא המשיך מעבר לגיליון אחד.
כשבשנת 1880 סגר יוסיפ סטריטאר את כתב העת "זבון" בגרסתו השנייה, הוא הקים יחד עם ינקו קרסיניק (Janko Kersnik), פראן לבץ (Fran Levec) ואיוואן טאווצ'אר כתב עת חדש בשם "Ljubljanski zvon" ("הפעמון מליובליאנה").
הגיליון הראשון של המגזין הופיע ב-1881. יורצ'יץ' השתתף בו עם ספר חדש תחת הכותרת "Rokovnjače" ("בריונים") אך מפני שהחל מ-1879 חלה בשחפת לא הצליח לסיים אלא עשרה פרקים. ינקו קרסניק השלים אותו לפי רישומיו של יורצ'יץ'. אחרי מותו של הסופר פורסמה ב"ליובליאנסקי זבון" גם הטרגדיה ההיסטורית "ורוניקה דסנישקה" שיורצ'יץ' הספיק לגמור אך מבלי לערוך אותה סופית.
יורצ'יץ' נמנה עם הנציגים הראשונים של הפרוזה הריאליסטית בשפה הסלובנית. הוא החדיר בספרות הסלובנית צורות חדשות של ספורת - בסיפורים קצרים כמו "Jesenska noč med slovenskimi polharji", ב-"Spomin na deda" ("הזכרונות של סבא"), בנובלה "דומן" וברומנים שלו.
"האח העשירי" (1866) שלו נחשב לרומן הסלובני הראשון והמחזה "טוגומר" לטרגדיה הראשונה בסלובנית. באמנות הסיפור שלו השתמש יורצ'יץ' תכופות בדיאלוגים. התמקד בספריו באירועים יוצאי דופן ואנשים בעלי אופי מיוחד, בחיי האיכרים ובנושאים הקשורים למאבק הלאומי הסלובני.
ספרות לנוער.
הודות לסיפורים הומוריסטיים כמו "נישואי ורבאן סמוקוב" (1865), "משפט העז בווישנייה גורה" (1867) ו"יורי קוזיאק, יניצ'ר סלובני" (1864) נחשב יורצ'יץ' גם לסופר לנוער. הסיפור האחרון תורגם לשש שפות.
מבחר כתביו.
ראו גם:
קישורים חיצוניים.
Ivan Grafenauer "Josip Jurčič", "Slovenski biografski leksikon" 3. zv., Hintner - Kocen. Izidor Cankar et al.Ljubljana ,Zadružna gospodarska banka, 1928
טקיבולי
טקיבּוּלי (בגאורגית: ტყიბული) היא עיירה במחוז אימרתי שבמערב גאורגיה; העיירה מהווה מרכז מנהלתי של נפת טקיבולי. טקיבולי ממוקמת בגובה 590 מ' מעל פני הים - בחלקו הצפוני, ההררי של אימרתי; העיירה מופרדת מחבל רצ'ה שמצפון לאימרתי על ידי הר נַכֵּרַלַה (1,570 מ') שבדרום רכס רצ'ה (אחד הרכסים הדרומיים של הקווקז הגדול).
טקיבולי מרוחקת ב-42 קילומטרים מהעיר כותאיסי שמדרום-מערבהּ. העיירה היא התחנה האחרונה בקו הרכבת כותאיסי-טקיבולי. טקיבולי מקושרת לכותאיסי (דרך העיירה תרג'ולה) גם על ידי כביש בעל חשיבות ארצית; אותו כביש נמשך מצפון לטקיבולי ומקשר אותה עם העיירה אמברולאורי.
לפי נתונים משנת 2014, אוכלוסיית טקיבולי מנתה אז 9770 נפש.
היסטוריה.
טקיבולי (או טקוויבולי) מוזכרת במקורות הכתובים החל מהמאה ה-13. בתקופת ימי הביניים הייתה העיירה כפר, שהשתייך למשפחת האצולה אגיאשווילי.
בשנת 1825, בתקופת שלטונה של האימפריה הרוסית, התגלו בעיירה מרבצי פחם; בשנת 1846 החלה כריית הפחם וטקיבולי הפכה לעיירה תעשייתית.
תחת השלטון הסובייטי, פעלו בטקיבולי ארבעה מכרות פחם ומפעל להעשרת פחם. הצרכנים העיקריים של הפחם מטקיבולי היו מפעל המתכות של רוסתווי ותחנת כוח מבוססת פחם של טקווארצ'לי. אחרי חידוש עצמאותה של גאורגיה (1991), מכרות הפחם הפסיקו לפעול, ואילו המפעל להעשרתו נהרס.
כלכלה.
בשנת 2006 שניים ממכרות הפחם של טקיבולי חזרו לפעול; גם המפעל להעשרת פחם הוקם מחדש. ענף הפחם מעסיק כ-1,000 מתושבי העיירה. בנוסף, בטקיבולי ישנו מפעל לעיבוד תה.
בטקיבולי פועל תחנת הכוח ההידרואלקטרית של שַׁאוֹרי, שמקבל את מימיו ממאגר המים של שאורי; ההספק הממוצע של תחנת הכוח הוא 28 מגה-ואט.
בריאות.
בטקיבולי פועלים בית-חולים, מרכז אבחון ותחנת עזרה ראשונה.
חינוך, תרבות וספורט.
בטקיבולי ישנם חמישה בתי-ספר ציבוריים ושישה גני ילדים. מוסדות התרבות של העיירה כוללים חמש ספריות, מרכז תרבות (תיאטרון עממי) בן 500 מושבים, היכל התלמידים והצעירים, בית-ספר לאמנות ואולפן כוראוגרפי לילדים.
בטקיבולי פועל מועדון הכדורגל "מֵשַׁחטֵה", שהוקם בשנת 1930 ומשנות ה-70 של המאה ה-20 מארח את משחקיו באצטדיון עירוני בעל תכולה של 6,300 צופים. קבוצת הכדורגל "משחטה" טקיבולי משחקת בליגה הראשונה של גאורגיה (הליגה השנייה בחשיבותה - אחרי ליגת העל).
מצר בלטייסק