ב-2017 תועדה סבטלובה כשהיא כותבת בשפתון ורוד על חלון המכונית של חברת סיעתה ח"כ לאה פדידה, שחנתה במקום החנייה שלה.
ב-29 בינואר 2019 הודיעה כי לא תתמודד בבחירות לכנסת העשרים ואחת.
עמדותיה.
סבטלובה נמנית עם מחנה השמאל, ומרבה להתבטא בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני בתקשורת ובנאומיה בכנסת ומשתמשת בחיזוקים ודוגמאות מתוך ניסיונה ככתבת בעולם הערבי.
עם עלייתה נשלחה למערכת החינוך הממלכתית דתית בירושלים, שם סיגלה תפיסת עולם ימנית. אולם, חשיפתה לשכניה הפלסטינים והערבים של ישראל במסגרת עבודתה כעיתונאית הביאה אותה מאוחר יותר להאמין כי השלום "לא רק נחוץ, הוא גם אפשרי".
מתוך חברי הכנסת יוצאי ברית המועצות לשעבר ודוברי הרוסית, היא מתבלטת בפעילותה למען שוויון ונגד גזענות. הדבר בולט בהצעות חוק שהניחה על שולחן הכנסת.
סבטלובה בחרה לעסוק בנושא זה גם במסגרת השדולה לשימור וטיפוח תרבות ומורשת ארצות ערב ואסלאם, ולדבריה, חוויותיה כעולה חדשה למדינת ישראל, לצד היכרותה עם העולם הערבי, בנו את תפישת עולמה בנושא זה.
סבטלובה מחזיקה בתפישת עולם סוציאל-דמוקרטית.
חייה האישיים.
סבטלובה עלתה לישראל יחד עם אמה וסבתה, ולאחר עלייתה התגוררה יחד עמן בירושלים, שם למדה במערכת החינוך הממלכתית דתית.
סבטלובה נשואה בשנית לאנטולי, איש היי-טק, גם הוא עולה מברית המועצות לשעבר; את נישואיהם ערכו באיי סיישל, ולא בישראל, במחאה על מה שהגדירה כמונופול של הרבנות הראשית לישראל על הנישואין בישראל. היא אם לבנות תאומות מנישואיה הראשונים ולבת מנישואיה השניים, אותה ילדה ב-2018, במהלך כהונתה כחברת הכנסת. מתגוררת עם משפחתה ועם אמה במודיעין-מכבים-רעות.
מאוריסיו בלטר
הרב מאוריסיו בלטר (ספרדית: Mauricio Balter; נולד ב-1957) הוא מראשי התנועה המסורתית (קונסרבטיבית) בישראל. הוא מכהן כיום כמנכ"ל "מסורתי עולמי", ארגון-הגג הבינלאומי של הזרם, ו"מרכז עולמי", הזרוע הקונסרבטיבית בההסתדרות הציונית העולמית.
חייו.
הרב בלטר נולד במונטווידאו בירת אורוגוואי. מנעוריו היה קרוב לחיי הקהילה. הוא השלים תואר ראשון בפסיכולוגיה וחינוך, והשיג עוד אחד בלימודי יהדות. בהמשך שימש מנהל כללי של הקהילה הספרדית בבוגוטה, קולומביה ומנהל לענייני דת של קהילות סלטה וטוקומאן בארגנטינה. בשנת 1991 הוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים של אמריקה הלטינית (בית המדרש ע"ש מרשל מאייר) בבואנוס איירס, ואז כיהן בקהילת "אור חדש" בבירה. לאחר מכן מונה כמנהל הכללי של שלוחת "מסורתי עולמי", ארגון-הגג הקונסרבטיבי העולמי, במדינה. בתקופה זו היה אחראי על התמיכה במשפחות ההרוגים הרבים בפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה. בסך הכל עסק בפעילות ציבורית בדרום אמריקה במשך ארבע-עשרה שנה.
בקיץ 1995 עלה עם אשתו בלהה ושתי בנותיו לישראל, שם השתכן בקריית ביאליק והתמנה לרבה של הקהילה המסורתית הקריות. הוא מילא את התפקיד במשך חמש-עשרה שנים. מ-1997 ריכז יחד עם הסוכנות היהודית את מיזם ""ע.מ. – עליה מסורתית", שהביא לעיר כחמש מאות משפחות מארגנטינה בין 1997 ל-2007, סביב שנות המשבר הכלכלי הקשה של 1998–2002. בעיקר עקב כך גדל מספר בתי-האב החברים בקהילה מ-20 ל-300 בתקופת כהונתו. ב-1999 היה אחד מששת הנציגים הלא-אורתודוקסיים הראשונים להצטרף למועצה דתית בישראל, וקיבל מושב בקריית ביאליק. בתחילת 2003 נבחר לנשיא כנסת הרבנים בישראל, תפקיד אליו מונה לסירוגין במשך ארבע קדנציות ואותו הוא ממלא עד היום. באותה שנה השלים תואר שני במחשבת ישראל באוניברסיטת חיפה. בנוסף שימש כסגן יו"ר התנועה וכמנהל הלשכה לשירותי דת שלה. כמו כן הוא חבר הוועד הפועל של כנסת הרבנים העולמית. הוא נבחר לוועד הפועל הציוני ב-2006 והוחלף ב-2012.
מתוקף תפקידו כיו"ר ועדת הליטורגיה של התנועה המסורתית בישראל, עמד בראש הצוות שהכין וערך את שיצא ב-2009. ב-2010 עזב את קריית ביאליק ועבר להתגורר בבאר שבע, שם התמנה לרבה של ק"ק אשל אברהם, הקהילה הקונסרבטיבית הגדולה בדרום ישראל. הרב בלטר תמך בעקביות בהסמכת להט"ב מוצהרים לרבנות, סוגיה שפילגה את התנועה לאורך שנות ה-90 וראשית ה-2000: ב-2006, כשהתאפשר המהלך בארצות הברית, לא התקבלה ההחלטה בישראל ומכון שכטר הוסיף לדחות מועמדים כאלה. ב-2012 נערכה הצבעה חוזרת והנושא אושרר.
בהשקפתו הוא משתייך לאגף הליברלי ביהדות הקונסרבטיבית, הדוגל בתאולוגיה אקזיסטנציאליסטית של יחסים תמידיים בין הבורא למחברי כתבי הקודש.
כיום, הוא מייצג את התנועה כחבר דירקטוריון בקק"ל שמרכז את וועדת איכות הסביבה והוא חבר הנהלה בהסתדרות הציונית העולמית.
היהודי הנצחי (תערוכה נאצית)
היהודי הנצחי (בגרמנית: Der ewige Jude) היה שמה של תערוכת אמנות מנוונת אנטישמית, שהציגו הנאצים בספרייה של המוזיאון הגרמני במינכן מה-8 בנובמבר 1937 עד ה-31 בינואר 1938.
התערוכה הייתה הגדולה בתערוכות האנטי־יהודיות בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה ובפתיחתה ב-8 בנובמבר 1937, נשאו דברים יוליוס שטרייכר (עורך העיתון האנטישמי "דר שטירמר") ויוזף גבלס (שר התעמולה).
באותו ערב ארגן מנהל התיאטרון הבווארי אירוע תרבותי בתיאטרון "רזידנץ" לרגל פתיחת התערוכה במינכן. האירוע ביטא את הנושאים היסודיים של התערוכה. בחלק הראשון שלו הוצג ביצוע בימתי של קטעים מן הקונטרס "נגד היהודים ושקריהם" (Wider die Juden und ihre Lügen) של מייסד הנצרות הפרוטסטנטית הגרמני מרטין לותר, בחלק השני הוקראו קטעים מחיבורים אנטי־יהודיים אחרים, ובחלק השלישי הוצגו סצנות עם הדמות "שיילוק" מתוך "הסוחר מוונציה" של שייקספיר.
לרגל פתיחת התערוכה נוצרה חותמת דואר מיוחדת לכבוד האירוע: "תערוכת היהודי הנצחי". אחת הגרסאות כללה את הכיתוב "מינכן, בירת התנועה".
התערוכה משכה 412,300 מבקרים, מעל 5,000 מדי יום.
התצוגות הדגישו ניסיונות לכאורה של יהודים לבולשביזציה של גרמניה, על ידי חשיפת יהודי "מזרחי" (אוסט יודה) - הלובש קפוטה ומחזיק במטבעות זהב בידו האחת ובשוט בידו השנייה. תחת זרועו מחזיק את מפת גרמניה ועליה חותמת של הפטיש והמגל.
שמה של התערוכה, המופיע על גבי הכרזות, עוצב על ידי שימוש בגופן דמוי אותיות עבריות, ככל הנראה על בסיס הגופן דרוגולין.
דוח של SOPADE (הארגון הגולה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה), שנכתב מספר שבועות לאחר שהתערוכה נפתחה, הדגיש כי היא "השפיעה על המבקרים" ותיאר את חוויית הביקור בה:
באולם הראשון מוצגים דגמים גדולים של איברי גוף יהודיים: "עיניים יהודיות..., האף היהודי, הפה היהודי, השפתיים". לאחר מכן מוצגים תצלומים ענקיים של פרצופים ומחוות גופניות "אופייניים לגזע", למשל של דמויות פוליטיות כגון לאון טרוצקי ושל כוכב הקולנוע הבינלאומי צ'ארלי צ'פלין (שבכלל לא היה יהודי), כאשר "הכל מוצג בדרך הדוחה ביותר". חדר אחר חדר, כולם היו מלאים בטקסטים (למשל קטעים ממגילת אסתר), קריקטורות, סיסמאות ותיאורים של "היהודים בפוליטיקה", "היהודים בתרבות", "היהודים בעסקים", ושל מטרות היהודים ושיטותיהם בתחומים אלה. "היהודים בקולנוע" הותיר רושם מיוחד. בחלק הזה הוצג סרט מסחרי רווי קיטש, שבסופו הופיע אלפרד רוזנברג (האידאולוג של המפלגה הנאצית) על המסך ואמר: "הזדעזעתם מן הסרט. אכן זהו סרט גרוע ביותר, אבל דווקא את הסרט הזה רצינו להראות לכם". מחבר הדוח הודה שיצא מן התערוכה תחת רושם עמוק.
התערוכה עברה לווינה לתקופה שבין ה-2 באוגוסט ועד ה-23 באוקטובר 1938, שם הוצגה באולם הראשי של תחנת הרכבת של צפון מערב העיר. טקס הפתיחה ב-2 באוגוסט נערך בחסותם של הגאולייטר אוֹדילוֹ גלוֹבּוֹצניק והמושל מטעם הרייך ארתור סַיס-אינְקְוַרְט. בגיליון העיתון "וינֶר נוֹיֶסטֶה נַכריכטֶן" של אותו יום נכתב: "בחירת האולם הראשי של תחנת הרכבת של צפון־מערב וינה למקום התערוכה הושפעה בעיקר מכך שבאותו קו רכבת היגרו יהודי מזרח אירופה והתחפרו להם בליאופולדשטט ובבריגיטנאו. יש אפוא יותר ממשמעות סמלית בכך שתצוגת "היהודי הנצחי" בכניסה לתחנה ההיא מתנוססת מעל לאותם שני רבעים".
מווינה עברה התערוכה לברלין מה-12 בנובמבר 1938 ועד ה-31 בינואר 1939, שם הוצגה באולם החשוב ביותר: הרייכסטאג.
דוחות משטרה ציינו שהייתה עלייה בתחושות אנטישמיות במתאם ישיר, ובכמה מקרים אלימות נגד הקהילה היהודית בכל עיר שבה הוצגה התערוכה.
התערוכה הייתה הביטוי הקיצוני ביותר למאמץ הנאצי המתמשך לאסוף כל פיסת חומר "מרשיע" על היהודים.
לאונידה, פטריארך גאורגיה
לֵאוֹנִידֶה (בגאורגית: ლეონიდე; 15 בפברואר 1861-11 ביוני 1921) היה הקתוליקוס-פטריארך של כל גאורגיה בתקופת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה משנת 1918 ועד למותו בשנת 1921.
חייו.
לאונידה נולד בגאורגיה (אז חלק ממלכות המשנה של הקווקז של האימפריה הרוסית) בשם לוֹנגִינוֹז אוֹכּרוֹפִּירִידזֶה. מגיל צעיר מאוד הוא יועד ללימודי דת בהשגחת דודו, בישוף גוריה-סמגרלו, אלכסנדר אוֹכּרוֹפִּירִידזֶה . בשנת 1884 הוא החל את לימודיו באקדמיה התאולוגית בקייב וב-29 ביוני 1887 הוסמך כנזיר לאונידה. ב-2 במאי 1888 הוא הוסמך לכהונה. ולאחר מכן עסק בפעילות מיסיונרית בעיקר באזור הקווקז.
מ-20 באוקטובר 1888 שימש לאונידה כמפקח בתי ספר שהופעלו על ידי החברה לשיקום הנצרות האורתודוקסית בקווקז, ארגון שנוסד על ידי רשויות האימפריה הרוסית, תפקיד שאותו מילא עד לשנת 1896. ב-1 בנובמבר 1892 הוא הועלה לדרגת אב מנזר (abbot) של זדזאני, ובשנת 1893 הוא מונה לאב המנזר של חציסי והועלה לדרגת ארכימנדריט של זדזאני וחציסי. כמו כן, הוא עמד בראש הוועדה לתיקון התנ"ך הגאורגי.