מקמנמן היה האנגלי הראשון ששיחק בנבחרת עד גיל 21 עוד לפני שערך את הבכורה בקבוצת הבוגרים. בפברואר 1993 הוא מונה לקפטן הנבחרת הצעירה, ובנובמבר 1994 ערך את הבכורה בנבחרת הבוגרת. את שער הבכורה בנבחרת כבש רק חמש שנים מאוחר יותר, ב-4 בספטמבר 1999, בניצחון 6–0 על נבחרת לוקסמבורג באצטדיון ומבלי.
בטורניר יורו 1996 (אותו אירחה אנגליה) שיחק מקמנמן היטב ונבחר לנבחרת מצטייני הטורניר, יחד עם עמיתיו לנבחרת דייוויד סימן ואלן שירר. אנגליה אמנם הודחה בשלב חצי הגמר, אך מקמנמן זכה לשבחים מאנשי כדורגל רבים, ביניהם גם פלה.
למרות ההצלחה ביורו, מקמנמן זכה להופעה אחת בלבד במונדיאל 1998, אז אימן את נבחרת אנגליה גלן הודל. גם ביורו 2000 שיחק מקמנמן רק במשחק אחד (מול נבחרת פורטוגל), בו גם כבש. לסגל נבחרת אנגליה לטורניר מונדיאל 2002 לא זומן על ידי המאמן סוון-יוראן אריקסון, למרות בקשות מצד חבריו לריאל מדריד זינדין זידאן ופרננדו היירו.
רבים מאמינים כי חוסר ההצלחה של מקמנמן בנבחרת נבעה מהעובדה כי רוב המאמנים ניסו להציב אותו באגף השמאלי, שהיה בעייתי בנבחרת אנגליה. הקישור הימני אויש, ברוב שנותיו של מקמנמן בנבחרת, על ידי דייוויד בקהאם.
לאחר הפרישה.
לאחר שפרש מכדורגל היה מקמנמן פרשן כדורגל בערוצי טלוויזיה שונים. הוא הנחה תוכנית ספורט העוסקת בפרמייר ליג, בהשתתפות ניל וורנוק, עמנואל פטי ולס פרדיננד.
מקמנמן התחתן עם ויקטוריה אדוארדס, עורכת דין במקצועה, ביוני 2002. לזוג בת אחת.
רחוב בית אשל
רחוב בית אשל הוא רחוב בצפונה של יפו. הוא יוצא מהצומת בו נפגש רחוב יפת עם כיכר השעון, ומוליך לכיוון דרום-מזרח. הרחוב משמש כגבולו הצפון מזרחי של שוק הפשפשים, ומצפון-מזרח לו משתרע השוק היווני (סוק אל-דיר - "שוק המנזר"), שהוקם בידי הקהילה היוונית-אורתודוקסית בעיר. מסיבה זו מוטבע סמל הטאפוס על חלק מהבתים ברחוב. ברחוב שוכנים חנויות ובתי מלאכה רבים. הרחוב נקרא בעבר "רחוב סיקסיק" על שמה של משפחה אמידה שברשותה היו מבנים רבים ברחוב ובסביבתו. כיום הוא קרוי על שם בית אשל, אחד משלושת המצפים שהוקמו בנגב ב-1943 וננטש ב-1948.
פריגים
מסגד סיקסיק
פריגי
שניאטין
אברהם שוורצבאום
אברהם (אלן) שוורצבאום (1940–2007) היה סוציולוג יהודי-אמריקאי שעלה לישראל. שוורצבאום היה ראש המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת קורנל, ארצות הברית.
ביוגרפיה.
שוורצבאום נולד בניו יורק להורים חילוניים. למד סוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת ניו יורק, ושם עשה דוקטורט ולאחר מכן אף מונה לפרופסור.
לאחר שנות מחקר בטאיוואן, שמומנו על ידי תוכנית פולברייט, שב לארצות הברית ומונה לראש המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת קורנל.
בטאיוואן הוא גילה תינוקת נטושה ואימצה לו לבת. בשובו לארצות הברית חפץ לגיירה ועקב כך נחשף ליהדות וחזר בתשובה. על המאורע הזה הוא חיבר את ספרו "עריסת הבמבוק". ספר זה היה לרב-מכר בציבור הדתי, ומשמש רבות את המצדדים בעד הגיור האורתודוקסי.
אגודה
אגודה (מבנה אלגברי)
תל כודאדי
תל כּוּדָאדִי הוא תל השוכן על הגדה הצפונית של נחל הירקון בתל אביב, בסמוך לשפכו אל הים. בתל אתר ארכאולוגי, שנחשף לראשונה בשנת 1934, בעת ביצוע עבודות לבניית המגדלור שבשפך. השרידים נחפרו בשנים 1936–1938 במסגרת חפירות הצלה שנערכו לקראת בניית תחנת הכוח רדינג בסמוך. רוב השרידים נפגעו כתוצאה מעבודות הבניה והשטחת התל, וכמעט שאינם נראים עוד בשטח.
החפירות חשפו שרידי שתי מצודות, ובמשך עשרות שנים ייחסו אותן החוקרים בשגגה לממלכת ישראל. אולם דבר זה הסתבר מאוחר יותר כטעות, וכיום מקובל כי מדובר במצודות מהמאה ה-8 לפנה"ס, אשר שימשו כשלוחה קדמית של הנמל ששכן סמוך לתל קסילה. המצודות הגנו על שפך הירקון ובעת שלום שימשו כתחנת סחר. החוקרים אורן טל ואלכסנדר פאנטלקין משערים כי "המצודה של תל כודאדי שייכת לסדרה של מצודות אשוריות אשר נבנו לאורך החוף". המצודה חרבה בשנת 732 לפנה"ס בעת מסעו של מלך אשור תגלת-פלאסר השלישי.
במקום התגלו גם שרידי יישוב שהתקיים החל מהתקופה הפרסית, וחרב בסוף התקופה הביזנטית.
במלחמת העולם הראשונה שימש השפך כאחת משלוש נקודות צליחת הירקון על ידי הצבא הבריטי, ובתל כודאדי ניצב אחד משלושת עמודי הזיכרון לציון הצליחה.
בשנת 2007 ערכה רשות העתיקות עבודות שימור וחיזוק באתר, והוא הוקף ברציף עץ.
ערוץ הקבלה
ערוץ "קבלה לעם" הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי, שהחל את פעילותו ב-24 בנובמבר 2008. הערוץ משדר חינם, וכולל בעיקר תכנים על רקע תורת הקבלה. התוכניות - אקטואליה, לימוד, אירוח, משפחה, בידור, ילדים ועוד - מבוססות כולן על קבלה, ומיועדות לצפייה ללא הגבלת גיל.
כל התוכניות מופקות ומשודרות מאולפני הטלוויזיה של "קבלה לעם", ונקלטות באפיק מספר 96 של HOT ודרך אתר האינטרנט של עמותת "קבלה לעם". היו"ר ומקים הארגון - ד"ר מיכאל לייטמן, הוא גם האישיות המובילה את כלל השידורים.
סבינה סוסנובסקי
פתולוגיה של הכליה
אברהם (אלן) שוורצבאום
אלן שוורצבאום
מארי (עם)
המארי הם בני עם שחיים ליד גדות הנהרות הוולגה והקאמה ברוסיה.
כיום מתגוררים מרבית המארי ברפובליקת מארי-אל שבפדרציה הרוסית. אוכלוסיית מארי משמעותית ניתן למצוא גם ברפובליקות טטרסטן ובשקיריה. לפי מפקד האוכלוסין הרוסי, הזדהו 604,298 אזרחים כמארי.
שפה.
המארי מדברים שפה ייחודית הנקראת מארי, השייכת למשפחת השפות הפינו-אוגריות, ונכתבת באלפבית הקירילי.
הדת המקומית של אנשי המארי היא דת פגנית המדגישה את חיבור של האדם עם הטבע. בדת פנתאון אלים, כשהחשוב שבהם הוא האל הלבן הגדול, ובנוסף אליו נמצאים בין השאר גם אל האש, אל הרוח. בנוסף קיים בדת דמויות של חצי-אל חצי-אדם, הבולט שבהם הוא צ'ומבולט, מנהיג ולוחם דגול.
במאה ה-16, בני המארי התנצרו, לאחר שהאזור סופח לאימפריה הרוסית בעקבות כיבושיו של הצאר איוון האיום. עם זאת, חלק מהאוכלוסייה עדיין נוהג במנהגים פגנים של הדת המקומית, או דובק במארלה, שילוב של נצרות עם מנהגים פגנים.
בזיליקת סקרה קר
נדאר
נָדָאר (בצרפתית: Nadar; 6 באפריל 1820 - 21 במרץ 1910) הוא שם העט של הצלם, הקריקטוריסט, העיתונאי ומטיס הכדורים הפורחים הצרפתי פליקס טוּרְנָשוֹן (Felix Tournachon), אשר נחשב לאחד מצלמי הפורטרט הצרפתים החשובים ביותר במאה ה-19, ובהיסטוריה של הצילום בכלל. בסטודיו שלו אירח וצילם את אנשי החברה, האמנות והבוהמה המרכזיים ביותר בצרפת של המחצית השנייה של המאה.
ביוגרפיה.
שנים ראשונות.
גספאר פליקס טורנשון נולד בצרפת ב-1820, בנם הראשון של ויקטור טורנשון (1771-1837) ותרז מילה (Maillet 1794-1860). האב, ויקטור, היה צייר ומו"ל מהעיר ליון, בן למשפחה מכובדת של סוחרים וציירים. ויקטור, שעבר לפריז ב-1817, היה ליברל רחב אופקים, שדיבר 8 שפות והשתתף בהתקוממות בליון בזמן המהפכה הצרפתית. בית ההוצאה לאור הצנוע שלו ברובע הלטיני פרסם את ספרו של הרוזן דה בופון "Histoire Naturelle" על 76 כרכיו, ובין השאר פרסם גם את הרומן הראשון של אלכסנדר דיומא האב, ועוד כותרים בצרפתית, אנגלית, איטלקית, ספרדית, לטינית ויוונית.
בשנת 1825 נולד אחיו הצעיר של פליקס, אדריאן (נפטר ב-1903), שיהפוך לימים לצלם גם הוא. פליקס למד בקולז' יוקרתי בפריז, ואף זכה בפרסים, אך לאחר שאביו פשט רגל, חלה ועבר חזרה לליון, הועף פליקס מהקולז' בו למד בשל מעשי שטות. עוד לפני כן חבר פליקס לחבורת סופרים ואמנים מגודלי שיער בעלי תשוקה עזה לספרות, ואף פרסם כמה יצירות ספרות משל עצמו. לאחר מות אביו (1837) עבר לחיק משפחתו בליון, החל בלימודי רפואה, אותם המשיך בפריז, בבית החולים הפסיכיאטרי, אך לא יכול היה להתקדם בלימודיו ללא תעודת בגרות, ולכן נטש אותם לבסוף. הוא נותר בפריז ללא משפחה, פטרון או מגן, ואז החל את שלב ההתבגרות השני שלו, בו הפך ל"נדאר".
חיי הבוהמה בפריז.
השם נדאר הגיע ממשחקי אנלוגיה לשונית של חבריו לבוהמה, שפתחו מעין "ארגו" פנימי (argot, הסלנג הצרפתי) שמזהה ומגבש את חברי הקבוצה. הארגו שלהם נבנה ממעין צרפתית ימי ביניימית מזויפת, שנוצרה בעיקר מהצמדת ההברה האחרונה של מילה לסיומת נונסנס; הסיומות "dard", “dar”ו-"mar" היו נפוצות מאוד, וכך, למשל, המשפט "טורנשון הוא שם מאוד בורגני" (בצרפתית: Tournachon est un nom trop bourgeois), הפך ל"טוּרְנַשוֹנְדָאר אֶטְרֵגוֹ אנדָאר נוֹמֵיְי טְרוֹמוּש בּוּרְזְ'וּאַזִידָאר" (Tournachondar estergue undar nomaille tropmuche bourgeoisdar). עם הזמן השם המסובך טוּרְנַשוֹנְדָאר קוצר לטוּרְנַדָאר, שוֹנְדָאר, נַדָארְשוֹן, ולבסוף נדאר.
נדאר התפרנס בדוחק מכתיבת מאמרים, סיפורים לעיתונים קטנים. הוא חי חיי בוהמה והיה די עני. חיי החברה, התמיכה ההדדית והאחווה, יחד עם הומור רב, עזרו לו לצלוח ימים אלו. במשך הזמן עבר לעבוד בכמה עיתונים מבוססים יותר, ושם פגש כמה מדמויותיו הנערצות, כמו אלכסנדר דומא ותאופיל גוטייה, ועוד רבים מעולם הספרות.
אחד מחבריו של נדאר היה אנרי מורז'ה, שהתפרסם בעקבות סיפורים שכתב, המחזה על החיים הבוהמיים, הידוע היום כאופרה של פוציני נכתב בשנים 1845-1846 המחזה התבסס על חייהם באותה התקופה.
ב-1845 נדאר פרסם את הספר הראשון, "La Robe de Dejanira".