בשנת 1990 מתח הרב יוסף ביקורת על המשיחיות של הרבי מליובאוויטש, תוך שהוא מצדיק את ביקורתו של הרב שך על המשיחיות של הרבי. הוא טען כי "ההוא בעצמו, האדמו"ר הזה, אמר על עצמו דברים נוראים שאסור להוציאם בפה, זו כפירה ממש, זו עבודה זרה, והטעה את אלה הנמצאים בחצר שלו שעושים אותו אלוה, אלוהים אחרים". עם זאת בהזדמנויות אחרות שיבח את הרבי ואת פעילותם של חסידי חב"ד בעולם ואמר כי הרבי "הוא היה יחיד בדור בהרבצת התורה בישראל, לא קם כמוהו, עד עכשיו כל העולם כבודו, כל יושבי תבל נענים לבשורתו". כמו כן ניהל חילופי מכתבים עם הרבי, וביקש את ברכת הרבי עבור כלתו שלא חשה בטוב.
יחסו למדינת ישראל ולאזרחיה.
לרב יוסף היה יחס אמביוולנטי בנוגע לראיית הציונות כ"אתחלתא דגאולה". בפסיקה מפורסמת בנוגע לאמירת הלל ביום העצמאות הוא כתב שהקמת המדינה היא נס לעם ישראל וחובה עלינו להודות על נס זה, ו"רבים ועצומים מגדולי ישראל רואים בהקמת המדינה אתחלתא דגאולה". עם זאת, מאחר שהנס לא כלל את כל העם היהודי אלא רק את אלה שישבו בארץ ישראל, וכן נס הקמת המדינה אינו נס מחוץ לטבע אלא 'נס בתוך הטבע', "ועדיין רב הדרך לפנינו כדי להגיע אל המנוחה ואל הנחלה, הן מבחינה מדינית וצבאית, והן מבחינה מוסרית ורוחנית" – אין לברך על אמירת הלל זה. הוא פוסק כי הרוצה לומר הלל ביום העצמאות בלא ברכה, רשאי לעשות כן, וכך היה מנהגו מדי שנה בבית הכנסת שלו, ואף האומרו לאחר תפילת שמונה עשרה בלא ברכה – אין למחות בידו".
עמדה זו ניצבת, בקווים כלליים, בין עמדת הציונים הדתיים המחייבים אמירת הלל בברכה, ובין עמדת החרדים שבכלל אינם אומרים הלל.
לאחר שש"ס הואשמה באנטי-ציונות, השיב הרב יוסף בריאיון עיתונאי: .
בני ישיבות ושירות צבאי.
הרב יוסף סבור שלמלחמות ישראל יש תוקף של "מלחמת מצווה". עם זאת, הוא התנגד לגיוס בני ישיבות לצה"ל והדריך את שומעי לקחו להישאר ללמוד בישיבה. הוא השמיע בפומבי ביקורת נוקבת ביחס להצעה לגייס בחורי ישיבות לתקופה קצרה. עם זאת, בשיחות אישיות הוא מברך על גיוס בחורים שלא הצליחו בלימודם לנח"ל החרדי. בשיעור בינואר 2013 אמר שאם יהיה צורך בכך – יש לרדת מישראל כדי למנוע גיוס בחורי ישיבות.
נכדו של הרב יוסף הצביע על יחסו החיובי של סבו לחיילי צה"ל, בכך שבכל פתיחת ההיכל היה אומר תפילה לשלום חיילי צה"ל. בנו של הרב יוסף, הרב אברהם יוסף, שירת בצה"ל כרב צבאי במשך כ-13 שנה.
יחסו לחילונים.
הרב יוסף כינה את דורו "דור החופש והדרור", דהיינו דור שרבים מאנשיו אינם רואים עצמם מחויבים להלכה ולסמכות הרבנית. במציאות זו ערך הרב יוסף הבחנה בין חילונים להכעיס, לבין "חילונים" שראה, למשל, במצרים, אשר לצד מחויבות פרקטית חלשה או לא מלאה, הייתה להם אמונה חזקה באלוהים ובחוקי התורה: .
את ה"מסורתיים" ביקש הרב יוסף לקרב, כל זאת, בין השאר, בעזרת פסיקה מקילה. למשל, בפסיקתו כי מחללי שבת אינם בחזקת מומרים לכל התורה, דהיינו אינם בחזקת גוי, ולכן אם נגעו ביין אינם פוסלים אותו, בניגוד לדעת פוסקים חרדים אחרים.
התייחס בשלילה לחילונים נעדרי אמונה לחלוטין. עוד אמר: .
לעיתים התבטא הרב גם כנגד לבוש לא צנוע בקרב החילונים. בשו"ת יביע אומר, אף העלה את הסברה שלפיה חיילי צה"ל במלחמת יום הכיפורים נהרגו בשל עוונותיהן של בנות הלובשות חצאיות קצרות. וכך אמר: .
יחסו למערכת החוק.
הרב יוסף התנגד להליכה לבתי המשפט הישראלים, מאחר שאינם דנים על פי דין תורה. התנגדותו תואמת את עמדת הרבנות החרדית בישראל וגם זו של חלק מרבני הציונות הדתית (דוגמת הרב הרצוג והרב יעקב אריאל) הרואה בהליכה למערכת המשפט הישראלית איסור מדאורייתא. הרב יוסף כתב:
הרב יוסף פסק שהכלל דינא דמלכותא דינא נותן תוקף לחלק מחוקי המדינה, כגון החוקים המחייבים בתשלום מיסים והמגנים על זכויות יוצרים.
בפברואר 1999 התבטא הרב יוסף נגד בית המשפט העליון: .
בעקבות התבטאות זו עתרה התנועה למען איכות השלטון בישראל לבג"ץ, בתביעה שיורה להעמיד לדין את הרב יוסף. בג"ץ דחה את העתירה בהסתמכו על עקרון חופש הביטוי, אך מתח ביקורת על דבריו של הרב יוסף. הנשיא אהרן ברק כתב בפסק דינו: .
באוגוסט 2009, בעקבות הרשעתו של השר שלמה בניזרי, תקף הרב יוסף את שופטיו של בניזרי, ואמר .
משפחתו.
אחיו, נעים, ואליהו עובדיה, היו חברים באצ"ל.ב-1944 נישא למרגלית (ה'תרפ"ז, 1927 – י"ט באב ה'תשנ"ד, 27 ביולי 1994), לבית פטאל. נולדה בחלב, סוריה. לאחר פטירתה, הוקמו בתי ספר וסמינר "בית מרגלית" על שמה, ברשת מעיין החינוך התורני.
ספריו.
ספרים שנערכו על פי פסקיו.
בנו של הרב עובדיה, הרב דוד יוסף, הקים מכון להוצאת ספרי הלכה על פי פסקי אביו, כשהוא עורכם הראשי. במכון יצאו:
בתרבות.
דמותו של הרב עובדיה עומדת במרכז תעמולת הבחירות של מפלגת ש"ס וברבים מזמריריה. עשרות שירים נכתבו עליו, בחייו, בעת חוליו האחרון ולאחר פטירתו. בין הבולטים שבהם יעקב שוואקי ("מרן שלי", 2016), עמיר בניון ("אבא ורב"), עוזיה צדוק (כוכב מאיר), איציק אשל (שר ישראל).
קישורים חיצוניים.
אודותיו
כתבות
מרים קרולי
מרים קרולי (3 במאי 1925 - 17 בפברואר 1994) הייתה מעצבת גרפית, פסלת וציירת. היא עיצבה כרזות, בולים ישראליים רבים, מדליות ומטבעות.
קורות חייה.
מרים רחל קלוגר נולדה ללאו אריה קלוגר, מהנדס מטלורגי ואויגניה לבית נויברגר בווינה שבאוסטריה. היא למדה בילדותה ריקוד ורצתה להפוך לרקדנית. עלתה ארצה עם משפחתה לחיפה בשנת 1939. לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים למדה במשך ארבע שנים גרפיקה, רישום ועיצוב בסטודיו של אהרן מייזלמן.
בשנת 1944 נישאה בחיפה לאריק ולטר קרולי, מהנדס במקצועו ולימים בעל בית יציקה.
את הקריירה האמנותית החלה כגרפיקאית. בשנת 1950 נבחר עיצובה לסמל העיר עכו. סמל נמל חיפה (המופיע על בול ישראלי משנת 1969) גם הוא פרי עיצובה. היא עיצבה כ-30 בולים עבור השירות הבולאי, בהם סדרת עליית הנוער, בולי מועדים לשמחה תשט"ז, תשי"ז ותשי"ח, וכן מספר בולים לגאנה ולקפריסין.
כמו כן עיצבה כרזות לימי העצמאות ולתערוכות פרחים וספורט בינלאומיות.
בשנת 1958 עיצבה את "מטבע העשור" בערך נקוב של 5 לירות, המטבע הראשון העשוי כסף שהנפיקה המדינה במלאת עשר שנים לקיומה.
מטבעות נוספים שעיצבה היו מטבע יום העצמאות (מאה שנה להולדת הרצל), תש"ך, 1960, מטבע חנוכה בערך של לירה אחת (פני המטבע, 1960) ומטבע "ויצמן" (פני המטבע) 1963.
קרולי עיצבה גם מדליות, בהן מדליה לכבוד הקמת המרכז הרפואי הדסה (1960), מדליה לציון שיגור הרקטה "שביט 2" (1962), מדליית הצליינים מכסף ומזהב (1964), ומדליות לציון פסטיבל ישראל (1962-1965).
תחומים נוספים בהם עסקה בעיצוב היו חרסינה שימושית עבור חברת "נעמן", אריזות, וכריכות ספרים.
במהלך פעילותה כפסלת ערכה 13 תערוכות יחיד והשתתפה ביותר מ-40 תערוכות קבוצתיות בישראל, בגרמניה, ביפן ובארצות הברית. בשנים 1982–1983 יצרה סדרת כריות עשויות שיש, שעקבות אדם מוטבעים בהן. כריות השיש הוצבו בשנת 1998 בתערוכת "פיסול ישראלי 1948 – 1998: סימני דרך" בגן הפסלים במוזיאון הפתוח בתפן.
בשנת 1965 החלה לעסוק בפיסול. בעבודות הפיסול השתמשה בחומרי גלם מגוונים כגון זכוכית אקרילית, פלדת אל-חלד, שיש ובזלת. ב-1975 הוצב תבליט שלה בתחנת הרכבת חיפה בת גלים. תבליט נוסף נמצא על הקיר החיצוני בממגורות דגון.
בשנת 1980 הוענק על ידי עיריית חיפה לקרולי פרס הרמן שטרוק על פסלה עשוי הברונזה "צדף".
חיים אישיים.
קרולי התגוררה בחיפה עד מותה. בשנת 1994, בשל העובדה שבעלה סבל ממחלה סופנית, התאבדו בני הזוג בביתם בבליעת כדורי שינה. בני הזוג היו חברים בעמותת ליל"ך. הם הותירו אחריהם בת ובן משותפים.
הבבלי
הירושלמי
קרול יאגר
קרול אן יאגר (26 בינואר 1960 - 18 ביולי 1994) הייתה האישה השמנה והכבדה ביותר בעולם. משקל השיא שלה הוערך ב-544 ק"ג.
משקלה.
יאגר מחזיקה בשיא הסרת המשקל העודף הגבוהה ביותר בהיסטוריה בפרק הזמן הקצר ביותר, וזאת רק באמצעים טבעיים, ללא ניתוחים או עזרים כימיים כלשהם. היא הצליחה להסיר ממשקלה כ-236 ק"ג בתקופה של שלושה חודשים. אנשים אחרים הסירו ממשקלם העודף מסה גדולה יותר, אך הם עשו זאת בעזרת ניתוחים בריאטריים או פלסטיים ובפרק זמן ארוך יותר.
במותה, בגיל 34, שקלה יאגר 544 ק"ג והייתה בגובה מטר ושבעים (170 ס"מ). מגזין אמריקאי פרסם ידיעה שבה נאמר שרוחב המותניים שלה היה 152 ס"מ, אם כי נתון זה לא זכה להתייחסות מהצוות הרפואי שלה או ממשפחתה. זמן קצר לפני מותה היא יכלה לעבור בפתח הדלת המיוחדת שהותקנה בביתה ברוחב של 121 ס"מ. לפי מידע לא-מתועד מצוות החילוץ ומכבי האש שהוזעקו לביתה ביום מותה, הם נאלצו לשבור מסגרת של תמונה גדולה ועליה הם נשאו אותה החוצה. בן זוגה של יאגר העריך שמשקל השיא שלה היה 727 ק"ג; רופאה האישי סירב להתייחס לדברים.
חייה.
יאגר הצהירה שהפרעות אכילה שלה התפתחו בילדותה עקב התעללות מינית על ידי "בן משפחה קרוב". בראיונות אחרים טענה שהיו גורמים נוספים להשמנת היתר החריפה שלה, במה שתיארה כ"שלדים בארון". למרות אלה, היא הכחישה שהיא אוכלת כמויות גדולות של אוכל.
את רוב חייה העבירה בעיר ביצ'ר שבמישיגן, ובשנותיה האחרונות סעדו אותה אנשי שירותי הבריאות, חברים, בתה הת'ר ובנה סטפן וקרובי משפחה אחרים, רובם על בסיס יומי. לבסוף העבירו אותה למוסד סיעודי. היא הופיעה בתוכנית של ג'רי ספרינגר, ומשכה את תשומת לבם של מומחים להרזיה ולתזונה נכונה.
בעיות בריאות.