אחרי מלחמת העולם הראשונה ופירוק האימפריה הגרמנית, חוזה ורסאי שנחתם בשנת 1919 כפה על גרמניה הגבלות צבאיות חמורות: גיוס החובה בוטל, מספר החיילים בצבא הוגבל ל-100 אלף, מספר החיילים בחיל הים הוגבל ל-15 אלף, חיל הים הורשה להפעיל 24 ספינות בלבד - שש סיירות כבדות, שש סיירות קלות ו-12 משחתות, הפעלת טנקים ותותחים נאסרה וחיל האוויר פורק. הצבא החדש כונה רייכסווהר, ונוסד ב-23 במרץ 1921.
אחרי החתימה על הסכם רפאלו עם ברית המועצות באפריל 1922, גרמניה החלה להפר את ההגבלות הצבאיות שהטיל חוזה ורסאי. גרמניה העניקה לברית המועצות סיוע בתעשייה ובאימון קצינים, וברית המועצות אימנה צוותי טנקים וטייסים גרמנים ואיפשרה לגרמניה לפתח נשק כימי.
אחרי מותו של נשיא גרמניה פאול פון הינדנבורג באוגוסט 1934, חיילי הצבא - שתמכו ברובם בפיהרר אדולף היטלר משום שהבטיח לחזק את הצבא - נדרשו להישבע בשבועת אמונים אישית להיטלר. גרמניה החלה להפר את הגבלות ורסאי באופן גלוי, והכריזה על חידוש גיוס החובה ב-16 במרץ 1935. הצעת החוק כללה את השם החדש "ורמאכט", ופירטה כי הצבא הסדיר יכלול 100 אלף חיילים כנדרש בהסכם ורסאי, אך 100 אלף חיילים חדשים יגויסו ויאומנו בכל שנה. כסמל הוורמאכט נבחר צלב הברזל, שהופיע לראשונה על טנקים וכלי טיס במלחמת העולם הראשונה.
מבנה הפיקוד העליון.
המפקד העליון של הוורמאכט היה אדולף היטלר, מתוקף תפקידו כמנהיג המדינה. משנת 1935 היה הצבא כפוף למשרד המלחמה, בניהולו של הגנרל ורנר פון בלומברג. בשנת 1938 בוטל משרד המלחמה, ובמקומו נוסד הפיקוד העליון של הצבא (OKW), בפיקוד הגנרל וילהלם קייטל. הפיקוד העליון תיאם את פעולות שלוש הזרועות של הצבא, אך יכולת השליטה שלו עליהן הייתה מוגבלת. כל זרוע כללה פיקוד עליון עצמאי ומטה כללי:
מלחמת העולם השנייה.
כוחות השריון והאוויר החזקים של הוורמאכט איפשרו לו הצלחות כיבוש רבות בשלבים הראשונים של המלחמה, בשיטת מלחמת הבזק המהירה (בליצקריג). היתרון של מלחמת הבזק נעלם עם כניסת בעלות הברית החזקות (ארצות הברית וברית המועצות) למלחמה.
רמת הטכנולוגיה של הוורמאכט לא הייתה אחידה - מצד אחד הוא הפעיל צוללות מתקדמות, מטוסי סילון (מסרשמיט Me-262), טילי שיוט (V-1) וטילים בליסטיים (V-2). מצד שני, רמת המיכון הכללית הייתה נמוכה - רק ארבעים אחוז מכלל היחידות היו ממוכנות, סוסים שימשו ככלי תובלה עיקרי וחיילים רבים התקדמו בהליכה רגלית או באופניים.
יחידת המתנדבים הזרים של הוורמאכט, בפיקוד הגנרל ארנסט קוסטרינג, היוותה כחמישה אחוז מכוחו של הצבא. שירתו בה מתנדבים ממדינות אירופה הכבושות, ומתנדבים משטחי ברית המועצות לחמו במסגרות ייעודיות.
במקביל לאס אס, הוורמאכט היה אחראי ראשי לשואה ולפשעי מלחמה רבים אחרים, בעיקר בחזית מזרח אירופה. מפקד הפיקוד העליון של הצבא, וילהלם קייטל, הורשע במשפטי נירנברג והוצא להורג בשנת 1946. בין פשעי המלחמה של הוורמאכט:
מניעי השתתפותם של חיילי ורמאכט בפשעי מלחמה.
בין מניעיהם של חיילי הוורמכט להשתתפות בפשעי מלחמה היו מניעים אלה: הם חשו מחויבות למולדתם גרמניה; הם חשו מחויבות מתוקף שבועת הנאמנות האישית של כל חייל ואיש אס אס להיטלר עוד משנת 1934 ועד הכניעה ב-1945; בתנאי הקרב פעלה עליהם הדינמיקה הנפוצה של הקשחת הרגשות והצורך לפעולה מתואמת בעוד שיקולי מוסר נדחקים למקום משני; הם חשו רצון לנקם על הרג חברים בחזית ועל הפצצות בעלות הברית על ערי גרמניה; הם חשו נאמנות לחברים בשדה הקרב ומוכנות, מתוקף נאמנות זו, לעשות פעולות קשות ופעולות שמוסריותן מוטלת בספק; חלקם ראו בפעילות זו דרך לקידום מקצועי ולקידום הקריירה; חלקם פעלו מתוקף לחץ חברתי: הרצון לא להיראות פחדן מול העמיתים לקרב, מה שעלול היה להוביל לנידוי חברתי, בתנאי חזית מבודדים; הם חשו חובה לציית, בין היתר מתוקף החינוך הפרוסי של חלקם, אם מתוקף שבועת הנאמנות להיטלר; וחלקם, אולי חלק משמעותי מהם, היו אנטישמים וגזענים.
קשה להפריד בין המניעים השונים מבחינת הרלוונטיות שלהם לכל חייל ספציפי. לא נעשו סקרי דעת קהל בגרמניה הנאצית, אבל השלטון היה קשוב מאוד להלכי הרוח בעם, באמצעים שונים, רבים ויצירתיים, בהם ריגול על ידי סוכני שירות הביטחון והגסטפו וכן בדיקת ההיענות הציבורית ליזמויות של השלטון, נושא שנחקר על ידי דוד בנקיר. כמו כן, לא נעשו סקרי דעת קהל בקרב חיילי הוורמכט והאס-אס לגבי מניעיהם להשתתף ברציחות, אבל חוקרים רבים, בהם דניאל גולדהגן וכריסטופר בראונינג, בדקו את המניעים ולא הגיעו למסקנות חד משמעיות. עמר ברטוב מספק נתונים רבים על מידת המחויבות האידאולוגית של אנשי הוורמכט.
מערכת היחסים עם היטלר.
מערכת היחסים של הוורמאכט עם אדולף היטלר ידעה עליות וירידות, אך בסופו של דבר הייתה זו מערכת יחסים של שותפות הדדית, שהביאה את הוורמאכט להישגים, אך גם לשותפות בפשעי מלחמה נוראים, לתבוסה, ולרדיפה והשמדה פיזית של רבים מראשיו.
בשנת 1934 עמד הרייכסווהר לצידו של היטלר כאשר זה עיקר את כוחו של ה-SA בטבח "ליל הסכינים הארוכות". מעשה טבח זה בו הייתה לרייכסווהר יד, סילק את האיום כי ה-SA יהפוך לזרוע המזוינת הדומיננטית של גרמניה, אך הפך את הרייכסווהר לשותף בשתיקה למעשי הפשע של היטלר, ולבעל עניין אפל בהמשך קיום המשטר הנאצי. בין הנרצחים בטבח היו אף בכירים לשעבר ברייכסווהר, כקורט פון שלייכר, אך הרייכסווהר עבר על כך בשתיקה. החל משנת 1934 עבר הרייכסווהר נאציזציה. קציניו וחייליו נשבעו אמונים להיטלר באופן אישי, ומדיו נשאו סמלים נאציים במובהק כעיטים וצלבי קרס.
הרייכסווהר, שהפך להיות לוורמאכט, ראה את עלייתו של היטלר באופן אמביוולנטי. מחד, היה הוורמאכט נלהב מחימושה מחדש של גרמניה, ומהאפשרות להסיר את הכבלים והאיסורים של הסכם ורסאי. מאידך, נשא משטרו של היטלר אופי עממי ופופוליסטי, שלא היה לפי רוחם של כת הקצינים, בני האצולה. מעטים התנגדו לדיקטטורה, לאנטישמיות ולרעיונות מלחמת הכיבוש וההשמדה.
בשנת 1938 נטרל היטלר את שארית העצמאות שנותרה לוורמאכט כאשר, באירוע המכונה פרשת בלומברג-פריטש, סדרה של שערוריות מין, חלקן מפוברקות, הדיח את מפקדיו הבכירים של הוורמאכט, ורנר פון בלומברג וורנר פון פריטש, ומינה עצמו למפקדו העליון של הוורמאכט. במהלך השנים הבאות שלט היטלר ללא מצרים בוורמאכט, מינה ופיטר את מפקדיו הבכירים כרצונו, ופיקד עליו באופן ישיר.
מצב עניינים זה, בו עומד הוורמאכט תחת פיקודו של היטלר, קיבל משמעות מבצעית במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר היטלר אכן התערב בכל הנעשה בוורמאכט, לרבות החלטות פיקודיות טקטיות עד לרמת הגדוד. הקצינים קיבלו, בחריקת שיניים, את דעתו של הטר"ש לשעבר. לעיתים הביא הדבר לתוצאות מרשימות מבחינת הוורמאכט, כגון מסע המלחמה בצרפת, בו קידם היטלר באופן אישי תוכניות שהכין אריך פון מאנשטיין, או הדרך בה ניצל הוורמאכט מתבוסה במהלך הקרב על מוסקבה כאשר בעת מתקפת הנגד הרוסית היה זה היטלר אשר הביא לעמידה עיקשת, בניגוד לדעת מפקדיו, שמנעה נסיגה נרחבת והרת אסון. לעיתים הביא הדבר לאסון, כאיסור שהטיל היטלר על הארמייה השישית לנסות ולפרוץ את הכיתור בו הייתה מצויה בקרב סטלינגרד, איסור שהביא לאובדנה. בדיעבד, מטילים רוב הקצינים ששרדו, בספרי זכרונותיהם, את האשם על היטלר בתבוסת הוורמאכט, אך ברור כי למטבע זו יש יותר מצד אחד.
יחסם של הקצינים להיטלר נע בין שיתוף פעולה נלהב מצד קצינים אידאולוגיים כאלפרד יודל ווילהלם קייטל, או גנרלפלדמרשל ולטר פון רייכנאו, שהיו שותפים לחשיבתו האידאולוגית של היטלר, ועירבו את הוורמאכט במדיניותו התוקפנית, ובפשעים אותם יזם, ובין שיתוף פעולה "ענייני", אותו קיבל מאישים כגון אריך פון מאנשטיין או היינץ גודריאן. אנשים אלו ראו בעצמם קצינים "א-פוליטיים". הם יכלו לחלוק על היטלר בשאלות טקטיות או אסטרטגיות מסוימות, ואף ניהלו עמו ויכוחים חריפים בשאלות אלו, אך נמנעו מלהטיל ספק במטרות המלחמה הרחבות, ולא ראו כל פסול בניהול מלחמה שעיקרה כיבושה של אירופה כולה, ואף העולם כולו, ושיעבוד תושבי העולם למשטר רצחני וגזעני.
מעטים מקרב הקצינים היו מעורבים בתנועת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם. קצינים אלו, ובמיוחד אנשי האבווהר, שירות המודיעין הצבאי של הוורמאכט, זממו כבר משנת 1938 להרוג את היטלר ולהחליף את שלטון המפלגה הנאצית בשלטון צבאי, בראשות הגנרל לודוויג בק. לאחר תבוסת סטלינגרד, בשנת 1942, צבר הקשר תאוצה, שכן רבים מן הקצינים התפכחו וראו כי היטלר מוביל את עמו לאבדון. בשלב מסוים כלל הקשר קצינים רבים ומפורסמים, ביניהם גנרלפלדמרשל ארווין רומל. שיאו של הקשר הגיע בעת ניסיון התנקשות בחייו של היטלר שהובילו קצינים בכירים, ב-20 ביולי 1944 (קשר העשרים ביולי). הקשר נכשל וקצינים רבים שהיו מעורבים בו, בראשות קלאוס שנק פון שטאופנברג, הוצאו להורג. הקצינים הועמדו תחילה בפני בית דין של כבוד, שהורכב מחבריהם, ובהם בכירים כגרד פון רונדשטט אשר שלל מהם את הזכויות הצבאיות, ולאחר מכן הועמדו בפני "בית דין עממי" בראשות השופט התליין רולנד פרייזלר, אשר ביצע בהם משפט פומבי שכלל בעיקרו השפלה וצעקות, ולאחר מכן הורה על הוצאתם להורג באמצעות תלייה על מיתר פסנתר שהורכב על אנקול לתליית בשר. הוצאה משפילה זו להורג תועדה והוסרטה, והוקרנה לקציני הוורמאכט למען יראו וייראו. היה זה סיום משפיל למערכת היחסים התלותית של הוורמאכט בהיטלר. גם לאחר העשרים ביולי, במשך תשעת חודשי חייו הנוספים של הרייך השלישי, היו רוב קציני וחיילי הוורמאכט נאמנים באופן עיוור כמעט לאדולף היטלר.
אחרי מלחמת העולם השנייה.