במהלך החקירה ולאחריה עלו טענות שלורנס נרצח בשל צבע עורו, ושהטיפול בתיק על ידי המשטרה והתביעה הושפע משיקולים של גזע. ועדת חקירה ציבורית שהוקמה ב-1998, בראשות שופט לשעבר סר , בדקה את החקירה המקורית של משטרת לונדון והגיעה למסקנה שהחקירה הייתה לא-יוצלחת, ושהמשטרה הייתה נגועה בגזענות ממסדית. הוועדה אף המליצה שהכלל לגבי "סיכון כפול" יבוטל במקרי רצח על מנת לאפשר משפט חוזר במקרה של ראיות חדשות, והמלצות אלו הובילו בהמשך לתיקון החוק, שנכנס לתוקף ב-2005. פרסום דו"ח מקפרסון ב-1999 כונה שנים לאחר מכן "אחד מהרגעים החשובים ביותר בהיסטוריה המודרנית של הדין הפלילי בבריטניה". ג'ק סטרו, שכיהן אז בתור שר הפנים, אמר שההחלטה להקים את ועדת החקירה הייתה ההחלטה החשובה ביותר שלו במשך כל תקופת כהונתו בתפקיד.
ב-18 במאי 2011, לאחר בחינה מחודשת, הוכרז ששניים מהחשודים המקוריים - גארי דובסון ודייוויד נוריס - יועמדו לדין על רצח בשל גילוי ראיות חדשות. באותו זמן אף נחשף לראשונה לציבור כי זיכוי קודם של דובסון נפסל על ידי בית המשפט לערעורים בשל התיקון לחוק מ-2005 ובכך התאפשרה העמדתו לדין בשנית. ב-3 בינואר 2012 דובסון ונוריס הורשעו ברצח ונידונו למאסר עולם, עם תקופת מינימום של 15 שנים וחודשיים, ו-14 שנים ו-3 חודשים, בהתאמה.
פרשת הרצח שבה לכותרות ב-2013 כאשר שוטר סמוי לשעבר הצהיר בראיון שבזמן החקירה המקורית הופעל עליו לחץ למצוא דרכים "ללכלך" ולערער על אמינות משפחת הקורבן, וזאת על מנת להשתיק קריאות מהציבור לשיפור תגובת המשטרה למקרה. על אף שחקירה קודמת מ-2012 שבוצעה על ידי המשטרה עצמה וע"י המחלקה לחקירת שוטרים קבעה שאין צורך להמשיך ולחקור, שרת הפנים תרזה מיי הורתה להקים ועדת חקירה עצמאית לנושא של שחיתות בפעולות משטרה סמויות, שפרסמה את מסקנותיה ב-2014.
סטיבן לורנס.
סטיבן לורנס נולד בלונדון ב-13 בספטמבר 1974 להורים שהיגרו לבריטניה מג'מייקה בשנות ה-60 של המאה ה-20. אביו, נוויל, היה נגר, ואמו, דורין, הייתה מורה לחינוך מיוחד. לורנס גדל ב בדרום-מזרח לונדון ולו אח ואחות הצעירים ממנו. בתור נער לורנס הצטיין בריצה והשתתף בתחרויות של מועדון האתלטיקה המקומי. בעת הירצחו, לורנס למד טכנולוגיה ופיזיקה בבית ספר תיכון ואנגלית וספרות במכללה, ושאף להיות ארכיטקט.
הרצח.
במהלך יום חמישי, ה-22 באפריל 1993, לורנס היה בבית הספר ולאחר מכן נסע באוטובוס לבית דודו בשכונת גרוב פארק שברובע לואישהאם. שם הצטרף אליו חברו, דוויין ברוקס, והם שיחקו משחקי וידאו עד שעזבו בסביבות השעה 10 בלילה. לאחר שהבינו שהאוטובוס שבו נסעו יביא אותם הביתה מאוחר מדי, החליטו להחליף לקו אוטובוס אחר. הם הגיעו לתחנת האוטובוס ברחוב ול הול לקראת 22:30. לורנס הלך לאורך הרחוב עד לצומת עם רחוב דיקסון על מנת לראות אם אוטובוס מגיע, בעוד ברוקס נשאר ברחוב ול הול עצמו בקטע שבין רחוב דיקסון לבין דרך רוצ'סטר. ברוקס ראה קבוצה של 5 או 6 צעירים לבנים חוצים את דרך רוצ'סטר בצד השני של הכביש מהם ומתקרבים לכיוונם. בסביבות השעה 22:38 הוא קרא אל לורנס לשאול אם הוא רואה אוטובוס מגיע. הוא שמע את אחד מהצעירים משתמש בכינוי גנאי גזעני וראה את החבורה חוצה את הכביש ומקיפה במהירות את לורנס.
התוקפים אילצו את לורנס לרדת אל הקרקע ודקרו אותו לעומק של כ-13 ס"מ בשני הצדדים של חזית גופו - בעצם הבריח הימנית, ובכתף השמאלית. שתי הדקירות חתכו את עורק בית השחי וחדרו לריאות. לורנס איבד תחושה בידו הימנית, התקשה לנשום ודימם באופן חמור. ברוקס החל לרוץ וקרא ללורנס לרוץ איתו כדי לברוח. התוקפים נעלמו בהמשך רחוב דיקסון, ולורנס וברוקס ברחו לכיוון אחר. לורנס הצליח לרוץ למרחק של כ-120 מטרים אך אז התמוטט ודימם למוות זמן קצר לאחר מכן. חוקר מקרי המוות ציין לאחר מכן שעצם העובדה שלורנס הצליח לרוץ למרחק כזה עם תמט ריאתי היא "עדות לכושר הגופני שלו".
ברוקס רץ לקרוא לאמבולנס בזמן ששוטר שלא היה בתפקיד עצר את מכוניתו לידם וכיסה את לורנס בשמיכה. לורנס נלקח לבית החולים ברוק הסמוך ב-23:05, אולם הוא כבר לא היה בין החיים.
החקירה המשטרתית והמשפטים.
עדויות וחשודים.
שלושה אנשים שהיו בתחנת האוטובוס באותה השעה העידו שהתקיפה הייתה פתאומית ומהירה, אולם איש מהם לא הצליח לזהות את התוקפים. בימים שלאחר הרצח, עשרות מתושבי האזור העבירו למשטרה שמות של חשודים והצביעו על כנופיית צעירים מקומית. חמשת החשודים העיקריים היו גארי דובסון, האחים ניל וג'יימי אקורט, לוק נייט ודייוויד נוריס. כל החמישה היו מעורבים במספר מקרי תקיפות באזור הסמוך למקום הרצח תוך שימוש בסכינים וממניעים גזעניים. ג'יימי אקורט הואשם בעבר שדקר נער ב-1992. האחים אקורט, דובסון ונוריס היו מקושרים לשני אירועי דקירה נפרדים מ-1993, כשישה שבועות לפני הרצח. בתקרית אחרת, ארבעה שבועות לפני הרצח, דובסון וניל אקורט תקפו מילולית צעיר שחור וניסו לדקור אותו.
החקירה הראשונית ומעצרים.
החשודים העיקריים זוהו תוך כשלושה ימים מהרצח, אולם איש לא נעצר עד כשבועיים לאחר מכן. הבלש בריאן וידן, שהוביל את הצוות החקירה החל מיומה השלישי, הסביר בדיעבד בוועדת החקירה של 1998 שאחת הסיבות לכך שלא בוצעו מעצרים קודם לכן הייתה שהוא לא היה מודע לכך שהחוק מתיר לו לבצע מעצר אם קיים חשד סביר.
ב-7 במאי 1993 האחים אקורט ודובסון נעצרו. נוריס הסגיר את עצמו למשטרה שלושה ימים לאחר מכן ונעצר גם הוא. נייט נעצר ב-3 ביוני. נגד ניל אקורט, אשר זוהה במסדר זיהוי, ונגד נייט הוגשו כתבי אישום על רצח ב-13 במאי וב-23 ביוני, בהתאמה, אולם האישומים בוטלו על ידי התביעה ב-29 ביולי מחוסר ראיות מספיקות.
המשטרה פתחה באוגוסט 1993 בהליך של בדיקה פנימית של החקירה הראשונית, והגיעה למסקנה שהחקירה בוצעה באופן מספק ושכל קווי החקירה נבדקו כראוי.
תביעה פרטית.
בספטמבר 1994, משפחתו של לורנס הגישה תביעה פלילית פרטית נגד חמשת החשודים העיקריים. המשפחה לא הייתה זכאית לסיוע משפטי, והוקמה קרן לצורך גיוס כספים עבור ניתוח ראיות ואיתור עדים וראיונם מחדש. עורכי הדין שייצגו את המשפחה התנדבו לעשות זאת פרו בונו.
האישומים נגד ג'יימי אקורט ודייוויד נוריס בוטלו עוד לפני תחילת המשפט בשל חוסר בראיות. ב-23 באפריל 1996 שלושת הנאשמים הנותרים זוכו מאישום הרצח על ידי חבר המושבעים, לאחר שהשופט קבע שעדותו של דוויין ברוקס אינה אמינה. דו"ח מקפרסון שפורסם ב-1999 תמך בפסק הדין וציין שהשופט יכל להגיע אך ורק למסקנה יחידה, כיוון ש"פשוט לא היו ראיות מספקות זמינות".
התפתחויות נוספות (1994–2006).
בתחילת פברואר 1997 כינס חוקר מקרי המוות חבר מושבעים לחקירה מחודשת ומורחבת יותר לנסיבות מותו של לורנס. בחקירה חמשת החשודים נקראו להעיד אך שמרו על זכות השתיקה נגד הפללה עצמית (כולל השלושה שכבר זוכו ולכן לא יכלו להפליל את עצמם) וסירבו לענות על כל שאלה שהיא, כולל שאלות נייטרליות כגון מה שמם והאם הם מוכנים להקשיב. החקירה הסתיימה ב-13 בפברואר וחבר המושבעים פסק שלורנס נהרג "בהתקפה גזענית חסרת כל התגרות על ידי חמישה צעירים לבנים". ב-14 בפברואר 1997 הדיילי מייל כינה את כל חמשת החשודים "רוצחים". בכותרת על פני העמוד הראשי נכתב: "רוצחים: המייל מאשים אנשים אלו בהרג. אם אנחנו טועים, שייתבעו אותנו", ומתחת לכותרת הוצגו תמונותיהם של חמשת החשודים. איש מהחשודים לא הגיש תביעת לשון הרע נגד העיתון ודעת הקהל פנתה כנגד החשודים וכנגד המשטרה על הטיפול הכושל בפרשה.
ביולי 1997 הורה שר הפנים על הקמת ועדת חקירה לנושא, שהגישה את מסקנותיה בפברואר 1999 ונודעו בשם "דו"ח מקפרסון" (ראו בהמשך). ב-2002 דייוויד נוריס וניל אקורט הורשעו בהטרדה על בסיס גזעני של שוטר שחור שלא היה במדים, ונגזר עליהם עונש מאסר של שנה וחצי.
כחלק מממצאי דו"ח מקפרסון הומלץ לשנות את הכלל של סיכון כפול (האוסר העמדה לדין של אדם פעם נוספת על אותה עבירה). המלצות אלו יושמו כחלק משינוי מקיף בחוק הפלילי בבריטניה שנכנס לתוקף ב-2005, ואפשרו לתביעה להגיש בקשה לבית המשפט לערעורים לפסול זיכוי קודם של נאשם במקרה של פשעים חמורים מסוימים, בתנאי שהתגלו ראיות מהותיות חדשות.
ב-27 ביולי 2006 הדיילי מייל חזר על העמוד הראשי המפורסם בו האשים את חמשת החשודים ברצח.
פתיחת התיק מחדש וראיות חדשות.
ביוני 2006 נפתח תיק החקירה מחדש, כולל בחינה מחודשת מלאה של כל הראיות. בתחילה החקירה בוצעה בחשאי אולם בנובמבר 2007 המשטרה אישרה שהם בוחנים ראיות זיהוי פלילי חדשות.
הראיות החדשות המשמעותיות ביותר שהתגלו היו:
ראיות חדשות אלו נמצאו רק בשל התפתחויות מדעיות בזיהוי פלילי, שאפשרו לנתח DNA מטיפות דם מיקרוסקופיות או מחלקיקי שיער - שיטות שלא היו זמינות בעת החקירה והמשפט המקוריים.
המשפט של 2011–2012.
גארי דובסון ודייוויד נוריס נעצרו והואשמו ב-8 בספטמבר 2010. ב-23 באוקטובר, ראש התביעה הגיש בקשה לבית המשפט לערעורים לביטול הזיכוי הקודם של דובסון, שכבר היה כלוא באותו הזמן בכל מקרה בשל סחר בסמים. נוריס לא זוכה בעבר ולכן לגביו לא הייתה מניעה להגיש כתב אישום. על מנת להגן על החקירה ולאפשר שימוע הוגן הוטל צו איסור פרסום על כל ההליכים, והמעצרים ושאר ההתפתחויות לא פורסמו בפומבי באותו הזמן.