כבר בתחילת 1918 החלו קרבות עם יחידות של הצבא האדום. הקוזאקים המקומיים לא תמכו בצבא המתנדבים. בלחץ האויב, ב-22 בפברואר 1918 יחידות צבא המתנדבים עזבו את אזור דון והחלו להתקדם לכיוון קובאן. הכוונה ההייתה להתחבר לכוחות שלחמו נגד הבולשביקים באזור קרסנודר. מסע זה מרוסטוב על הדון לכיוון קרסנודר ובחזרה בוצע על ידי יחידה של כ-3,500 חיילים וקצינים שלחמו נגד כ-20,000 חיילים בצבא האדום. במהלך המסע הלך מספר הלוחמים בצבא המתנדבים ופחת עקב אבדות ולעומת זאת גדל מספר הלוחמים בצבא האדום כתוצאה מקבלת תגבורות. ב-14 במרץ כבשו כוחות הצבא האדום את קרסנודר, עוד לפני שיחידות צבא המתנדבים התקרבו לעיר. ב-26 במרץ הצטרפה לצבא המתנדבים קבוצת קוזאקים בפיקוד ויקטור פוקרובסקי שעזבה את קרסנודר מספר ימים קודם לכן וכללה 3,000 אלף פרשים. לאחר התארגנות מחדש של הכוח המשולב הוחלט לחזור לאזור קרסנודר ולנסות לכבוש את העיר. במהלך אפריל 1918 התרחש ניסיון לכבוש את קרסנודר שבמהלכו נהרג לאוור קורנילוב. במהלך קרבות קשות הצליח אנטון דניקין למנוע כיתור מלא של צבאו. במסע זה הצטיין באומץ ליבו סרגיי מרקוב. בסופו של דבר סוכם על מסע חזרה לאזור דון. המסע התרחש בתנאי מזג אוויר הקשים של החורף ובמהלכו התנהלו קרבות בלתי פוסקים נגד הכוח העודף של הצבא האדום. המסע היה חשוב מאוד ליצירת גאוות יחידת ומסורת משותפת של צבא המתנדבים. לכל משתתפי המסע הוענק אות מיוחד.
מסע קובאן השני.
במאי 1918 הצטרפה לצבא המתנדבים יחידה של קולונל מיכאיל דרוזדובסקי שהגיע מהחזית הרומנית. היא כללה מעל 3,000 לוחמים והייתה מצוידת היטב בתותחים, מטוסים ותחמושת רבה.
בסוף יוני 1918, צבא המתנדבים שגדל לתשעת אלפי לוחמים ביחד עם כוחות של קוזאקים מקומיים בפיקודו של פיוטר קרסנוב החלו במסע השני לכיוון קובאן. המסע הסתיים בתבוסה של יחידות הצבא האדום שכללו כ-100 אלף לוחמים ובכיבוש מלא של אזור קובאן וצפון קווקז. במהלך המסע נהרג המפקד הנערץ סרגיי מרקוב והפיקוד על יחידתו הועבר לאלכסנדר קוטפוב. יחידות הצבא האדום הובסו, מפקדיהם נהרגו והן נסוגו להתארגנות מחדש בשטחים לא מאוכלסים בקרבת אסטרחן.
במהלך הקרבות, לא די שלא פחת כוחו של צבא המתנדבים, אלא זכה לחיזוק וגידול עם קבלת תוספת משמעותית של מתנגדי הבולשביקים לשורותיו.
מהפך מצבא מתנדבים לצבא קבע.
ב-15 באוגוסט 1918 הוכרז גיוס ראשון לצבא ובכך הצבא החל לעבור תהליך של מהפך. לקראת ספטמבר 1918 הצבא כלל כבר 30,000–35,000 לוחמים. ב-8 בינואר 1919 הוכרז על איחוד כל הכוחות בדרום רוסיה תחת צבא המתנדבים ואנטון דניקין הוכרז כמפקד הכוחות המזוינים בדרום רוסיה.
בנובמבר 1918 עם סיום מלחמת העולם הראשונה, עזרת מדינות ההסכמה החלה להיות ממשית יותר. ב-12 ביוני 1919, במטרה לתרום לאיחוד כל הכוחות הלוחמים נגד הבולשביקים, אנטון דניקין הכריז על כך שהוא מכיר באלכסנדר קולצ'ק כמפקד עליון של הצבא רוסי הלוחם.
מסע למוסקבה.
במהלך קיץ-סתיו 1919 הצבא החל במסע מוסקבה ומטרה לכבוש את העיר ולהפיל את המשטר הסובייטי. איכות הכוחות של צבא המתנדבים הייתה גבוהה בהרבה מזו של הצבא האדום אך נחיתות מספרית ואבדות גבוהות בנפש הביאו לכישלון המסע.
היקף הכוח של צבא המתנדבים הגיע כבר ל-100,000 לוחמים. ביולי 1919 ריכזו הבולשביקים לעומת זאת צבא בהיקף של כ-200,000 לוחמים, כולל אוגדת הרובאים הלטביים שהיו יחידת עילית של הצבא האדום.
לקראת אוקטובר 1919 יחידות של צבא המתנדבים התקדמו עד לאוריול לכיוון מוסקבה, כבשו את אודסה, קייב ורוב אוקראינה ובמזרח הגיעו לפרברי וולגוגרד. באותה תקופה החלה מתקפה של כוחות בפיקוד נסטור מאכנו שעשו ברית עם הבולשביקים. דניקין נאלץ להעביר כוחות מכיוון מוסקבה לאוקראינה. כתוצאה מכך באזור קורסק נגד 62,000 לוחמים סובייטים היו רק 22,000 לוחמים של צבא המתנדבים. במהלך סוף 1919 - תחילת 1920 נאלץ צבא המתנדבים לעזוב כל השטחים שנכבשו במהלך קיץ-סתיו 1919. במהלך זה ערקו ממנו רוב המגויסים וכוחו קטן בהיקפו לכ-5,000 איש. הצבא התרכז בקובאן. במהלך מרץ 1920 הועברו כ-5,000 לוחמים ומעל 30,000 אזרחים דרך הים מנובורוסיסק לחצי האי קרים. הלוחמים הצטרפו לכוחות בפיקוד פיוטר וראנגל.
שנדור פרנצי
שנדור פרנצי (במקור פרנקל-Fränkel, בהונגרית: Ferenczi Sándor; 7 ביולי 1873, מישקולץ, הונגריה – 22 במאי 1933, בודפשט) היה פסיכואנליטיקאי יהודי-הונגרי, תאורטיקן מרכזי של האסכולה הפסיכואנליטית ומקורבו של זיגמונד פרויד וכן רופא מפורסם של החולים סנט רוקוש בבודפשט.
קורות חיים.
פרנצי נולד השמיני בין שנים עשר ילדים, לברוך פרנקל ולרוזה אייבנשיץ (Eibenschütz), שניהם יהודים פולנים, ולאחר מכן שינה את שם משפחתו לצורה ההונגרית פרנצי. הוא למד רפואה בווינה והוסמך כרופא בגיל 21 בלבד.
פרנצי נודע כפסיכואנליטיקאי בשל עבודתו עם המטופלים הקשים ביותר ובשל פיתוח תאוריה על התערבות אקטיבית יותר מהמקובל בפרקטיקה הפסיכואנליטית. ב-1914 הפך למטפלה של הפסיכואנליטיקאית מלאני קליין. בשנים 1918–1919 היה נשיא החברה הבינלאומית לפסיכואנליזה.
כתוצאה מעבודתו כפסיכיאטר הגיע פרנצי למסקנה שדיווחיהם של מטופליו על התעללות מינית שחוו בהיותם ילדים, הם אמיתיים, לאחר אימות הדיווחים הללו עם מטופלים אחרים במשפחה. זו הייתה סיבה עיקרית למחלוקת שהתגלעה בסופו של דבר בינו לבין זיגמונד פרויד.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 ביקר פרנצי את השיטה הקלאסית של פרויד באשר לפרשנות נייטרלית וטען שגישה מנוכרת זו עלולה להביא לשחזור הטראומה אצל המטופל. הוא חבר לאוטו ראנק ליצירת פסיכותרפיה של "כאן ועכשיו", אשר, באמצעות השפעתו האישית של ראנק, הובילה את האמריקאי קארל רוג'רס להמשׂיג את הפסיכותרפיה המרוכזת באדם. פרנצי זכה לתמיכה מסוימת בעת המודרנית בקרב חסידיו של ז'אק לאקאן, כמו גם בקרב פסיכואנליטיקאים מהגישה ההתייחסותית בארצות הברית. אנליטיקאים מהגישה ההתייחסותית ראו בו כמקדים את הדגש הקליני שלהם על הדדיות (אינטימיות), אינטרסובייקטיביות והחשיבות של ההעברה הנגדית של המטפל. עבודתו של פרנצי השפיעה עמוקות על התאוריה ועל הפרקטיקה של תאוריית היחסים הבין-אישיים של הפסיכואנליזה האמריקנית, כפי שאופיינה על ידי פסיכואנליטיקנים ב-William Alanson White Institute.
הפסיכואנליטיקאי ארנסט ג'ונס, הביוגרף הרשמי של פרויד, כינה את פרנצי חולה נפש בערוב ימיו, בהתעלמו ממאבקו של פרנצי באנמיה ממארת שהביאה בסופו של דבר למותו ב-1933. על אף מחלתו הקשה, שהייתה חשוכת מרפא באותה התקופה, הצליח פרנצי להוציא את חיבורו החשוב ביותר, "בלבול שפות בין המבוגרים לילד" ("Confusion of Tongues"), עבור הקונגרס הפסיכואנליטי הבינלאומי ה-12 שהתקיים בוויסבאדן, גרמניה, ב-4 בספטמבר 1932.
המוניטין של פרנצי חזר למודעות הציבורית בשנת 2002, לאחר פרסום של חיבור שנעלם ונמצא בתקופה זו, "Sandor Ferenczi in the History of Psychoanalysis"; אחד מפרקי הספר עסק באופי היחסים בין פרויד לפרנצי.
רעיונותיו המרכזיים של פרנצי.
אקטיביות בטיפול הפסיכואנליטי.
בניגוד לעמדתו של פרויד אודות התנזרות טיפולית, פרנצי דגל בנטילת תפקיד פעיל יותר על ידי המטפל. לדוגמה, במקום הפסיביות היחסית של האנליטיקאי, אשר מקשיב ומעודד את המטופל לקדם את האסוציאציות החופשיות שלו, נהג פרנצי לצמצם תגובות מסוימות, מילוליות ולא-מילוליות כאחד, על מנת לאפשר למחשבות ולרגשות המודחקים של המטופל להגיח החוצה. פרנצי תיאר חקר מקרה בו השתמש בסוג של הפעלה התנהגותית, נדירה ביותר בטיפול הפסיכואנליטי באותם הימים, כאשר ביקש מזמרת אופרה עם חרדת ביצוע "להופיע" במהלך טיפול, ובדרך זו להיאבק בפחדים שלה.
אמפתיה קלינית בפסיכואנליזה.
פרנצי האמין שהתגובה האמפתית במהלך פסיכותרפיה, היא הבסיס של האינטראקציה הקלינית. הוא ביסס את התערבותו על התגובה לחוויה הסובייקטיבית של המטופל. בעוד הגישה המסורתית יותר הייתה שלאנליטיקאי יש תפקיד של רופא, הנותן טיפול לחולה בהתבסס על השיפוט הדיאגנוסטי של הפסיכופתולוגיה - פרנצי רצה שהמטופל יהפוך לשותף המשתתף במפגש שנוצר על ידי הצמד הטיפולי. הדגש הזה על הדדיות אמפתית במהלך המפגש הטיפולי היה תרומה חשובה להתפתחות הפסיכואנליזה.
פרנצי גם האמין שחשיפה עצמית של המטפל היא כוח מתקן טיפולי חשוב. לטענתו, ביטוי הרגשות של המטפל, חיוביים ושליליים כאחד, בונה את האמון במערכת היחסים הטיפולית ומקדם את התהליך הטיפולי. הפרקטיקה של הכללת אישיותו של המטפל במפגש הטיפולי הביאה לפיתוחו של הרעיון המפגש ההדדי: המטפל מורשה לדון בהיבטים מסוימים של חייו ומחשבותיו, כל עוד זה רלוונטי לטיפול. זאת בניגוד להתנזרות הטיפולית הפרוידיאנית, לפיה המטפל לא צריך לערב את חייו האישיים בטיפול, ועליו להישאר נייטרלי. המפגש הטיפולי הוא תקדים לתאוריה הפסיכואנליטית של "פסיכולוגיה של שני אנשים".
תאוריית "בלבול השפות" אודות טראומה.
פרנצי האמין כי ההשפעה הטראומתית המתמשכת של גירוי יתר כרוני, קיפוח, או כשל אמפתי (מונח שזכה מאוחר יותר לפיתוח נוסף על ידי היינץ קוהוט), הוא מה שגורם בהמשך להפרעות נוירוטיות, הפרעות אישיות, הפרעת אישיות גבולית ופסיכוזה.