לפי סעיפים 8 ו-9 ל, הבחירות לכנסת אמורות להיערך ביום שלישי השלישי בחודש חשוון (או יום שלישי הראשון בחודש חשוון אחרי שנה מעוברת) שחל בחלוף 4 שנים מהבחירות הקודמות. עם זאת, הכנסת רשאית להחליט ברוב של 61 חברי כנסת על פיזורה המוקדם. במקרה שהבחירות לא מתנהלות במועדן עשויה הכנסת הבאה לכהן יותר מארבע שנים (אך לא יותר מחמש שנים), עד חודש חשוון שבא אחרי תום ארבע שנים (סעיף 36 לחוק הנ"ל). עם הנהגת שיטת הבחירה הישירה לראש הממשלה נקבע כי ראש הממשלה, בהסכמת נשיא המדינה, רשאי לפזר את הכנסת ולהקדים את הבחירות. לאחר ביטול השיטה הזאת נותר האמצעי הזה בידי ראש הממשלה, אך נקבע שהכנסת תוכל לחסום יוזמה כזאת: מרגע פרסום הצו לפיזור הכנסת מונים 21 ימים שבהם יכולות סיעות הכנסת לנהל משא ומתן ולהציג מועמד חלופי להרכבת הממשלה, שהוא חבר כנסת ואינו ראש הממשלה המכהן. בחלוף 21 יום, אם לא הוצע מועמד חלופי, מתפזרת הכנסת ונערכות בחירות ביום שלישי האחרון לפני היום ה-90 מפיזור הכנסת. בסך הכול, משעה שפורסם הצו ברשומות ועד הבחירות עוברים עד 110 ימים. אפשרות נוספת לפיזור הכנסת היא מקרה שבו לא הצליחו להרכיב ממשלה, וגם במקרה זה רשאים 61 חברי כנסת להציע מועמד לראשות הממשלה תוך 21 יום, ואם לא עשו זאת, מתקיימות בחירות תוך 90 יום. כמו כן תיקון מס' 30 לחוק יסוד זה קובע, כי אם תקציב המדינה לא מאושר בכנסת עד ל-31 במרץ, או בתוך 45 ימים מיום כינון הממשלה, אם הוקמה בין התאריכים 1 בנובמבר -31 במרץ - יראו בכנסת כמי שהחליטה על פיזורה ביום שלאחר מכן, והבחירות לכנסת יתקיימו ביום שלישי שלפני תום 90 יום מעת פיזורה.
עד היום הוקדמו רוב מערכות הבחירות לכנסת, חלקן הוקדמו אך מעט מטעמים טכניים של שינוי מועד, ורק מיעוטן התקיימו במועדן הנקוב בחוק. הכנסת השנייה, השלישית, החמישית, השישית, השביעית והאחת עשרה הן היחידות שהשלימו את מלוא תקופת כהונתן. הבחירות לכנסת השנייה, החמישית, התשיעית, העשירית, האחת עשרה, השלוש עשרה, הארבע עשרה, החמש עשרה, התשע עשרה, העשרים, העשרים ואחת, העשרים ושתיים והעשרים ושלוש הוקדמו ביוזמת הכנסת.
הבחירות לכנסת השש עשרה הוקדמו ביוזמת ראש הממשלה אריאל שרון.
הבחירות לכנסת השבע עשרה הוקדמו על-פי המלצת ראש הממשלה לנשיא המדינה. נשיא המדינה פרסם צו לפיזור הכנסת רק לאחר התייעצות עם נציגים של סיעות הכנסת בנוגע לתאריך הרצוי לעריכת הבחירות. תחילה ביקר היועץ המשפטי לממשלה את המהלך של נשיא המדינה, וקבע כי היה צריך לפרסם את הצו מיד כשנוכח שהמלצתו של ראש הממשלה נעשתה בתום לב, אולם בסופו של דבר אושר המהלך מבחינה משפטית, כך שמועד הבחירות נקבע למעשה בהסכמה בין הנשיא לנציגי רוב הסיעות.
הבחירות לכנסת השמונה עשרה הוקדמו בהתאם להוראות סעיפים 10-11 ב, כאשר לאחר כישלונה של ציפי לבני להקים ממשלה, החלה לראשונה בתולדות המדינה תקופה של 21 יום בהם יכלו 61 חברי כנסת לבקש מהנשיא להטיל את הרכבת הממשלה על כל חבר כנסת המביע הסכמה לכך. בשל העובדה שאף חבר כנסת לא הביע הסכמה (ואף 61 חברי כנסת, בהתאמה, לא הגישו בקשה שכזו לנשיא), לאחר הודעת הנשיא ליו"ר הכנסת כי לא הוגשה בקשה כזו, הופעל סעיף 11 הנ"ל לראשונה והוביל אוטומטית לבחירות ביום ג' האחרון שלפני תום 90 ימים מהודעת הנשיא ליו"ר הכנסת.
הבחירות לכנסת העשרים ושלוש הוקדמו אמנם ביוזמת הכנסת, אך יוזמה זו נועדה רק כדי לקבוע תאריך מוסכם למועד הבחירות. למעשה הקדמת הבחירות נבעה מכך שלא עלה בידי אף אחד מחברי הכנסת להקים ממשלה בכנסת זו בשל המשבר הפוליטי. בהתאם לכך אמור היה נשיא המדינה להודיע על פיזור הכנסת, אולם זו הקדימה את הכרזתו והתפזרה יום קודם לכן באמצעות חוק שקיבלה.
הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוקדמו לאחר שהכנסת לא אישרה את תקציב המדינה לשנת 2020 עד למועד הנקוב בחוק, זאת למרות הוראת שעה שהאריכה מועד זה. בכך התפזרה הכנסת לראשונה בהתאם לתיקון מס' 30 לחוק יסוד הכנסת.
לפי תיקון לחוק יסוד: הכנסת מ-1992, אם נוצר מצב חירום שאינו מאפשר קיום בחירות, רשאית הכנסת, ברוב של 80 מחבריה, לדחות את מועד הבחירות. הוראה זאת לא הופעלה מעת חקיקתה. בטרם החקיקה, נדחו הבחירות פעם אחת, כשהבחירות לכנסת השמינית שהיו אמורות להתקיים ביום 30 באוקטובר 1973 נדחו עקב מלחמת יום הכיפורים והתקיימו ב-31 בדצמבר של אותה שנה.
בעת שחלה אריאל שרון במהלך הבחירות לכנסת ה-17 עלתה הצעה להפעיל את הכלל הזה ולדחות את מועד הבחירות, אולם ההצעה נפסלה עוד בטרם הובאה לדיון בכנסת משני טעמים – הטעם העיקרי: מחלתו של אחד המועמדים אינה מהווה מכשול לעריכת הבחירות במועדן, להבדיל למשל ממצב שבו חלק ניכר מהמצביעים אינו יכול להגיע אל הקלפיות. טעם נוסף שהעלה היועץ המשפטי לממשלה: הכנסת כבר התפזרה על-פי צו של נשיא המדינה, ולכן לא ברור אם יש לה סמכות חוקית לקבל החלטות משמעותיות כגון דחיית מועד הבחירות.
שלוש פעמים בתולדות מדינת ישראל נערכו הבחירות שלא ביום שלישי, על אף הנוהג המקובל לקיים את הבחירות בימי שלישי:
מועמדים לכנסת.
ההתמודדות בבחירות היא בין רשימות מועמדים. מאז נחקק חוק המפלגות בשנת 1992 רק מפלגה הרשומה כחוק אצל רשם המפלגות, או כמה מפלגות רשומות שהחליטו להתמודד ברשימה אחת, רשאיות להגיש רשימת מועמדים (למשל, בבחירות לכנסת החמש עשרה התמודדה הרשימה "ישראל אחת", שהייתה מורכבת משלוש מפלגות: מפלגת העבודה, גשר ומימד). מפלגה יכולה לצרף לרשימתה אישים או גופים שאינם חברים בה, ואינם רשומים בעצמם במפלגה (למשל, בבחירות לכנסת החמש עשרה התמודדו במסגרת הרשימה הערבית המאוחדת המפלגה הדמוקרטית הערבית – מפלגה רשומה – ואישים מהתנועה האסלאמית, שאיננה רשומה כמפלגה).
אזרח הרוצה להיבחר לכנסת – עליו להיכלל ברשימת מועמדים המשתתפת בבחירות, בין אם הוא חבר במפלגה אשר מגישה את רשימת המועמדים, או שצורף לרשימה כשאינו חבר במפלגה. הוא גם יכול ליזום הקמת מפלגה שתציג רשימה כזו. רוב המפלגות מרכיבות את רשימותיהן בתהליך של בחירות פנימיות בשיטה כזאת או אחרת. ברשימת מועמדים יכולים להיות רק בעלי זכות בחירה שמלאו להם 21 שנים, שאינם נושאים בתפקיד ממלכתי אחר ושאין להם עבר פלילי קרוב (בדרך כלל הכוונה להרשעה בעברות שיש עמן קלון בשבע השנים שקדמו לבחירות). ועדת הבחירות המרכזית, שמנהלת את הבחירות, רשאית לפסול רשימה או מועמד ברשימה שמציגים מצע גזעני, או שוללים את אופייה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, או תומכים במאבק מזוין נגד מדינת ישראל. פסילת רשימה או מועמד טעונה אישור בית המשפט העליון.
תעמולת בחירות.
תעמולת בחירות היא מרכיב מרכזי בתהליך של כל מסע בחירות, ומכאן גם במסע הבחירות לכנסת. במסגרת תעמולת הבחירות לכנסת, המקדימה את הבחירות עצמן, חותרת כל מפלגה לשכנע את הבוחרים לבחור בה. מאפיינים מסוימים של תעמולת הבחירות מוסדרים בחקיקה, ונמצאים בפיקוח של ועדת הבחירות המרכזית. אמצעי התעמולה הולכים ומשתנים במהלך השנים, בהתאם לשינויים טכנולוגיים ותרבותיים.
קהל היעד של תעמולת הבחירות מתחלק לשתי קבוצות עקריות: חברי ותומכי המפלגה הזקוקים לעידוד והמרצה על מנת להשפיע ולהצביע וכן לתשובות לשאלות מקניטות שעלולים לשאול אותם ולצידם קבוצת המהססים שטרם החליטו למי הם מיעדים את קולם, אותם צריך לשכנע להצביע בעד מפלגה זו או אחרת.
פנקס הבוחרים.
חוק הבחירות לכנסת קובע שכל אדם שהוא אזרח ישראלי, תושב בישראל ובעל כתובת בישראל, אשר מלאו לו 18 שנה, זכאי להצביע לכנסת.
בחוק הבחירות לכנסת (נוסח משולב), התשכ"ט-1969, נקבע:
בעבר היו מכינים פנקס בוחרים רק פעם בשנה, ביום ט"ו באב, וכאשר הייתה מתקיימת מערכת בחירות, לכנסת או לרשויות המקומיות, היה יכול להצביע רק מי שנולד עד יום ט"ו באב שקדם ליום הבחירות. בכל פעם שהכנסת התפזרה לפני המועד הרגיל, היה יוצא תיקון לחוק כהוראת שעה, שמשנה את יום סגירת "ספר הבוחרים", כך שכל מי שמלאו לו 18 שנים עד לתאריך הבחירות – יכול היה להצביע.
עקב חוסר העקביות שבדבר – היה קשה לדעת אם אדם שהגיע לגיל 18 בין ט"ו באב ליום הבחירות זכאי להצביע, בפרט לאור העובדה שברוב הפעמים הכנסת התפזרה לפני המועד הרגיל – הוחלט לתקן את החוק, וכעת נאמר בו שבבחירות יוכל להצביע כל מי שיהיה בן 18 עד יום הבחירות. כמו כן שונתה שיטת העריכה של פנקס הבוחרים. בעבר הוא היה מנוהל בנפרד לפי כללים מיוחדים. כיום פנקס הבוחרים הוא חלק ממרשם האוכלוסין הרגיל. זמן קצר לפני מועד הבחירות "נשלף" פנקס הבוחרים מתוך מרשם האוכלוסין, כלומר מתוך מרשם האוכלוסין נלקחים שמותיהם של כל המתאימים לקריטריונים של זכות ההצבעה, ומוצגים כפנקס הבוחרים.
מניעת זכות ההצבעה.
החוק אינו שולל באופן מפורש את זכות ההצבעה ממי שמתאים לשלושת הקריטריונים המפורטים לעיל, אולם בעבר נמנעה ההצבעה מקבוצות מסוימות באוכלוסייה עקב עניינים טכניים הקשורים ביישום החוק. החוק קובע כי כל אדם חייב להצביע בקלפי שבה הוא רשום כדי לצמצם ככל האפשר את האפשרות לזיופים. החריגים היחידים לכלל זה היו חיילים, שוטרים וימאים. חייל יכול להצביע בכל קלפי צבאית או בקלפי האזרחית שבה הוא רשום, שוטר יכול להצביע בכל קלפי אזרחית, וימאי השוהה על ספינה ישראלית יכול להצביע בקלפי המוצבת על הספינה, או בקלפי האזרחית שבה הוא רשום. אסירים, מאושפזים בבתי חולים, דיפלומטים ישראלים בחו"ל, ואזרחים אחרים שנמנע מהם מסיבה כזאת או אחרת להגיע אל הקלפי שבה הם רשומים, לא יכלו להצביע.