התחנה ה-12 שייכת ליוונים-אורתודוקסים והיא שוכנת במחצית הצפונית של אולם הגולגותא. ההבדל בין שני חצאי האולם בולטים לעין: התחנה ה-11 השייכת לקתולים כהה ומאופקת, בעוד שהתחנה ה-12 השייכת ליוונים צבעונית ומלאה במנורות שמן, בקישוטים ובאיקונות. בתחנה זו מציגים היוונים את המקום המדויק לשיטתם בו עמד הצלב, והקהל מוזמן להתכופף ולגעת בחור שברצפת הגולגותא דרך דיסקית כסף עגולה.
מנקודה זו יורד סדק בסלע המגיע עד לקפלת אדם הראשון השוכנת בבטן הגולגותא. על פי המסורת הנוצרית, סדק זה נוצר ברעידת האדמה העזה שחולל מותו של ישו. דמו של ישו ניגר דרך הסדק עד לגולגולתו של אדם הראשון (שעל פי המסורת נקבר במערה שבתחתית), ומגע דמו של הקורבן האולטימטיבי בגולגולתו של החוטא האולטימטיבי מסמלת את טיהור האנושות מן החטא הקדמון.
תחנה 13: ההורדה מהצלב ומרים האם הדואבת.
התחנה ה-13 מוקדשת להורדתו של ישו מהצלב ולצערה הגדול של מרים על מות בנה. התחנה כוללת מזבח קטן ופסל בדמותה של מרים שטופת דמעות אשר הובא מליסבון בשנת 1778. התחנה שייכת לפרנציסקנים והיא שוכנת בין התחנה ה-11 לתחנה ה-12.
מסורת תחנה זו היא רק מסוף המאה ה-18 והיא מקובלת בעיקר על הפרנציסקנים. רוב הצליינים ממשיכים את מסורת העבר על פיה אבן המשיחה היא התחנה ה-13 המייצגת את ההורדה מהצלב. אבן זו, העשויה שיש אדום, שוכנת למרגלות גבעת הגולגותא מול פתח הכניסה הראשי לכנסייה. על אבן זו הונחה על פי המסורת גופתו של ישו לאחר שהורדה מהצלב, ועליה הוא נמשח בשמן, טוהר וכוסה בתכריכים.
על הקיר מול אבן המשיחה מוצג פסיפס ארוך עשוי שלושה פנלים, המציגים את האירועים שאירעו לישו לאחר מותו: הורדתו מהצלב, טהרתו על אבן המשיחה וקבורתו עטוף תכריכים בקבר.
תחנה 14: הקבר והתחייה.
התחנה האחרונה בדרך ייסוריו של ישו היא קברו, אשר על פי הכתוב הברית החדשה היה בחלקת הקבר הפרטית של יוסף הרמתי:
במרחק כמה מטרים מקפלת הקבורה, בתחום הקפלה של הסיריאנים, מצויה מערת קבורה יהודית מתקופת הבית השני. מערה זו מהווה עדות מוצקה לכך שאזור זה היה מחוץ לגבולות ירושלים באותה עת, ומחזקת את הטענה כי ישו נקבר במקום זה ששימש אז כבית קברות יהודי.
הלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס, אשר בנתה לראשונה את כנסיית הקבר במאה הרביעית, הורתה לבנות על קבר ישו אדיקולה (הֵיכַלִית) - מבנה הנצחה מפואר עשוי שיש. סביב ההיכלית נבנתה בהמשך רוטונדה (אולם עגול), ששימשה את הצליינים להתכנסות ולהמתנה בתור לקראת הכניסה אל הקבר שבהיכלית. ההיכלית הקיימת היום אינה המקורית, אלא נבנתה ב-1810 לאחר שקודמתה נהרסה ב-1808 בשריפה שפרצה בכנסייה. היכלית זו נבנתה על ידי היוונים האורתודוקסים בתרומתו של הצאר הרוסי, ובשל כך כיפתה עשויה חרוט גדול, המסמל את הכתר הרוסי.
הקבר נחלק לשניים: חדר מבוא הנקרא 'קפלת המלאך' וחדר פנימי בו שוכן הקבר עצמו. המעבר בין הקפלות הוא דרך פתח נמוך וצר. בקפלת המלאך נראה חלק מאבן הגולל שסגרה על הקבר. בדפנות קפלה זו מצויים פתחים עגולים המשמשים להוצאת 'האש הקדושה' לקהל בשבת האור של חג הפסחא. בחדר הקבר דולקות 43 מנורות אש תמיד: 13 של הלטינים, 13 של היוונים, 13 של הארמנים וארבעה של הקופטים. הקבר מכוסה בלוח שיש ומעליו שלושה תבליטים המציגים את תחייתו של ישו. הקבר ריק, שכן על פי המסורת ישו קם לתחייה לאחר שלושה ימים, כפי שראו נשים שפקדו את קברו:
כדי להעניק לוויה דולורוזה סיום חיובי, מציינים חלק מן הנוצרים את התחנה ה-14 כזו המוקדשת לקבורתו של ישו אך גם לתחייתו. תפיסה זו מקורה בשוני תאולוגי-היסטורי בין הזרמים בנצרות: בעוד שהקתולים שמו דגש על מותו של ישו וכינו את המקום 'כנסיית הקבר', האורתודוקסים הדגישו את תחייתו וקראו לו בשם 'כנסיית התחיה'. בשנים האחרונות ניכרת השפעה של התפיסה האורתודוקסית על הקתולים, ורבים מהם מאמצים את ההשקפה על פיה התחנה ה-14 אינה רק סתימת הגולל על ישו, אלא גם סמל לתחייתו. יש הרואים בכך שתי תחנות נפרדות במקום אחד: התחנה ה-14 המסמלת את הקבורה, ותחנה 15 המסמלת את התחייה.
ויה דולורוזה באמנות.
הפסיון וויה דולורוזה תופסים מקום נכבד באמנות הפיגורטיבית הנוצרית, החל מהפרסקו של ג'וטו (Giotto) בקפלת ארנה בפדובה וכלה במאסטה (Maestà) של דוצ'ו.
בקולנוע הוצגה ויה דולורוזה במספר סרטים על חיי ישו, כאשר הנודע והשערורייתי ביניהם הוא הפסיון של ישו, סרטו של הבמאי האמריקני מל גיבסון משנת 2004. הסרט מתאר בפרוטרוט את 12 השעות האחרונות בחייו של ישו, ומציג את כל אירועי ויה דולורוזה באופן גרפי.
בשנת 2016 הנפיקה החברה הישראלית למדליות ולמטבעות סט מדליות בכסף טהור וסט מדליות ארד עם איורים בצבע מלא של 14 תחנות "ויה דולורוזה" המתארות את דרכו האחרונה של ישו.
הומו ארקטוס
הוֹמוֹ אֶרֶקְטוּס (מלטינית: Homo erectus; אדם זקוף) הוא שמו המדעי של מין נכחד מהסוג אדם, שהתקיים בתקופת הפליסטוקן, כ-1.5- 2 מיליון עד 50 אלף שנים לפני זמננו. הוא מוכר למדע ממאובנים ומממצאים ארכאולוגיים רבים שהתגלו באפריקה, באירופה, במזרח אסיה ובמזרח התיכון, ובהם גם במספר אתרים בארץ ישראל. מוחו היה קטן משמעותית ממוחו של האדם המודרני, אולם גדול ממוחם של הומינינים קדומים יותר, והוא היה זקוף קומה ובעל פרופורציות גוף מודרניות. ארקטוס היה, ככל הנראה, מגלה השימוש באש ומפתח התרבות האשלית של סיתות כלי אבן, אך לא נמצאו באתריו עדויות מובהקות לחפצי אמנות, לקבורה טקסית או לשימוש בשפת דיבור.
הומו ארקטוס מילא תפקיד מפתח באבולוציה של האדם. על פי הדעה המקובלת בעשרות השנים האחרונות בתחום הפלאואנתרופולוגיה, תת המין האפריקני של ארקטוס (המסווג לפעמים גם כמין בפני עצמו, הומו ארגסטר) הוא האב הקדמון של המין האנושי המודרני, הומו ספיינס, וכן של האדם הניאנדרטלי, ישירות, או, על פי סיווגים מסוימים, דרך הומו היידלברגנסיס. ארקטוס התפתח בסוואנה האפריקנית, ככל הנראה מהמין הומו הביליס או ממין אדם קדום אחר, והתפשט מאפריקה לרחבי מרבית העולם הישן, אכלס מגוון של בתי-גידול, וניזון ממגוון מקורות מזון מהחי ומהצומח. מקובלת הסברה שארקטוס היה ההומינין הראשון שהיגר אל מחוץ לאפריקה, אך בעקבות ממצאים מהשנים האחרונות, יש חוקרים הסבורים שקדמו לו בכך הומינינים קדומים אף יותר.
הומו ארקטוס היה ההומינין הראשון שהתגלה כתוצאה ממחקר מדעי מכוון לחיפוש אבות קדומים של האדם. הוא התגלה בסוף המאה ה-19 על ידי הרופא ההולנדי אז'ן דובואה, שמצא מאובן שכונה בשם "פיתקאנתרופוס ארקטוס" ונודע גם בשם "אדם ג'אווה". גם מאובנים מסין הידועים כ"אדם פקין" משויכים למין זה. כיום נוטים חוקרים שונים להפריד חלק מאוכלוסיות ארקטוס למינים נפרדים, כמו הומו גאורגיקוס, הומו ארגסטר והומו היידלברגנסיס, ואולם חוקרים אחרים סבורים שהפרדה כזו היא מלאכותית ומיותרת.
גילוי וסיווג.
אז'ן דובואה ו"פיתקאנתרופוס ארקטוס".
הומו ארקטוס התגלה לראשונה בסוף המאה ה-19, בשנת 1891. הוא המין ההומינידי הנכחד השני שהתגלה, אחרי האדם הניאנדרטלי (שהוגדר בשנת 1864). אך בניגוד לאדם הניאנדרטלי שהתגלה במקרה, ארקטוס הוא ההומיניד הנכחד הראשון שהתגלה כתוצאה ממחקר מדעי שיטתי ומכוון לחיפוש אחר אבות קדומים של האדם.
המגלה, הרופא והאנטומאי ההולנדי אז'ן דובואה, הושפע עמוקות עוד בילדותו מתורת האבולוציה המוקדמת כפי שהוצגה באותה תקופה על ידי צ'ארלס דרווין, תומאס הקסלי וארנסט הקל, והחליט לחפש בעצמו את האב הקדמון המשותף של האדם ושל קופי האדם. בעוד שדרווין העריך (נכונה בדיעבד) שקופי האדם הקרובים ביותר לאדם הם השימפנזה והגורילה, ולכן כדאי לחפש את האב הקדמון המשותף במקום תפוצתם באפריקה, העדיף דובואה את דעתו של הקל, שלפיה האורנגאוטן הוא הקרוב ביותר לאדם, ולכן כדאי לחפש את האב הקדמון המשותף באזור התפוצה שלו בדרום-מזרח אסיה. באינדונזיה התגלו באותו זמן מאובני קוף-אדם, וגם קיומה של מושבה הולנדית במקום באותה עת השפיע, ככל הנראה, על שיקוליו של דובואה. ב-1886 נטש דובואה משרת הוראה מכובדת באוניברסיטת אמסטרדם, ויצא לסומטרה כקצין רפואה בצבא ההולנדי על מנת לחפש אחר מאובנים הומינידים בזמנו הפנוי.