פוניבוי במצב טוב יחסית, וגם דאלי צפוי להשתחרר תוך יומיים שלושה, אך ג'וני במצב לא יציב, גבו שבור והוא שוכב מחוסר הכרה. פוניבוי מגלה שבזמן העדרם הסלים המצב בין הסוצים לגריזרים, כתוצאה מהרצח, וצפויה קטטה כוללת ביניהם; בבוקרו של יום הקטטה מופיע רנדי, חברו של בוב, ומבקש לדבר עם פוניבוי, כאשר בסוף השיחה הם מבינים שישנם שני צדדים למטבע, ושגם לסוצים יש בעיות. פויניבוי וטו-ביט מבקרים את דאלי וג'וני, וג'וני מבקש מהם ספר - ודאלי מבקש סכין. לקטטה מופיעה הכנופיה של פוניבוי יחד עם שתי כנופיות נוספות, ובמהלכה מצטרף אליהם דאלי, שנמלט מבית החולים באמצעות הסכין. בסופו של דבר מנצחים הגריזרים, ודאלי גורר את פוניבוי (שנפצע במהלך התגרה), בלי לתת לו זמן למחשבה, אל בית החולים, לג'וני. הם רצים פנימה בטירוף חושים, ומגלים את ג'וני ברגעיו האחרונים. דאלי מספר לו שהוא גיבור, וג'וני מחייך - ורגע לאחר מכן נופח את נשמתו. דאלי נשבר בפתאומיות, נמלט מהחדר מבלי לומר דבר ונעלם; פוניבוי משוטט בעיר במשך שעות, ובסופו של דבר חוזר הביתה ומספר לחבריו שג'וני מת. לפתע מצלצל הטלפון, ודאלי מתקשר אליהם מטלפון ציבורי לספר להם ששדד מכולת והמשטרה בעקבותיו; הם רצים למגרש, ומגיעים בדיוק יחד עם דאלי עצמו וניידת משטרה. דאלי, שלאחר מותו של ג'וני איבד את הטעם בחייו, שולף אקדח בלתי טעון כדי שהשוטרים יחשבו שהוא מנסה לאיים עליהם, והם אכן יורים בו למוות. פוניבוי מתעלף.
הוא מתעורר כעבור שלושה ימים, ומסתבר שהיה לו חום וזעזוע מוח מהקטטה. פוניבוי, שבור לחלוטין, לא מסוגל להתמודד עם מות חבריו, חי בהכחשה עצמית, והציונים המצוינים שלו יורדים. השימוע שלו בבית המשפט - על רציחתו של בוב - עובר בשלום, כאשר הוא יוצא זכאי הודות לעדותם של צ'רי ורנדי, אבל הוא ממשיך לחיות כבתוך חלום, עד שהמורה שלו לספרות מטיל עליו לכתוב חיבור, על כל נושא שהוא רוצה, כדי לעבור את המקצוע עם ציון טוב. באותו ערב, לאחר ריב נוסף עם דארי, משתחרר סוף סוף פוניבוי מהאובססיה שלו למותו של ג'וני, מבין שעליו להמשיך בחייו כרגיל, והוא ודארי מבטיחים לסודה שלא יריבו עוד לעולם; פוניבוי מבין שעם כסף או בלעדיו, כולם מרגישים את אותו כאב, אותו חוסר טעם בחיים, בין סוצים ובין גריזרים, ואינם יודעים שקיים גם טוב בעולם, ולא רק רוע; הוא מחליט להודיע את זה לעולם כולו, וכך הוא מתחיל לכתוב את הספר...
ההתיישבות במישור החוף המרכזי
התיישבות היהודים במישור החוף המרכזי של ישראל החלה בסוף המאה ה-19, על אדמות שנרכשו מבעליהן הערבים, ובהמשך הוא הפך לאזור המאוכלס ביותר בארץ.
תחילת ההתיישבות.
עד שנת 1948 יכלו היהודים להתיישב רק במקומות שבהם הערבים מכרו להם אדמות. הערבים לא מכרו ליהודים קרקעות באזורים שהיו טובים להתיישבותם, כגון השומרון והגליל התחתון.
האזורים שבהם מכרו ליהודים קרקעות היו שלושה אזורים מרכזיים:
מישור החוף המרכזי בניגוד לאצבע הגליל, אזור אגם החולה, עמק יזרעאל ועמק חרוד לא היה אזור ביצתי ברובו מפני שזהו אזור גבעי ברובו (ובגבעות הרי אין ביצות). במערב מישור החוף המרכזי קיימות גבעות כורכר שאינן מתאימות לחקלאות, ובמרכזו - ה"רכס האדום" (חמרה), גם הוא ללא תועלת למשק החקלאי הערבי, שכן לא היו בו מים זמינים לצומח החקלאי:
מאחר שלערבים אשר התגוררו באזור לא הייתה הטכנולוגיה לשאיבת מים, וללא מים התקשו לעבד את החמרה, הם מכרו את האדמות.
היהודים הציוניים קנו את קרקעות החול האדום:
מנועי הבעירה הפנימית הומצאו לראשונה בשנות ה-60 של המאה ה-19 ובשנות ה-90 של המאה מנועים ראשונים מסוג זה הגיעו לארץ ישראל.
חוסר הידע החקלאי והנכונות לניסויים בלתי פוסקים של המתיישבים.
בדיעבד נראה, כי הייתה ברכה בחוסר הידע החקלאי של המתיישבים היהודים:
במושבות הראשונות במישור יהודה ובשרון ניסו לגדל גידולים שונים ונכשלו. לאחר כ- 40 שנה של מסה ומעש הגיעו לידע, שענף ההדרים מתאים לאדמות חול אדום בתנאי השקיה.
כמובן, נמצא מי שהיה מוכן לכסות את הגירעונות שנוצרו בעקבות הניסויים והכישלונות:
הנסיבות ההיסטוריות להתיישבות.
התנועה הציונית התעוררה בסוף המאה ה-19:
העיור במישור החוף.
השגשוג במשק ההדרים נפסק ב-1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עקב הניתוק מהשווקים באירופה.
ניתוק זה הגביר את הצורך של היישוב ושל הצבא הבריטי לעשרות מוצרים תעשייתיים. רוב המושבות החלו להתפתח לערים שעברו לעסוק בתעשייה ובשירותים .
הון (של הפרדסנים) וכוח עבודה של פועלי הפרדסים הוסב לפיתוח התעשייה והשירותים.
דוגמאות להפיכת מושבות לערים בזמן מלחמת העולם ה-II הן המושבות ראשון לציון ורחובות, בשתיהן היה משבר בענף הפרדסים, בשתיהן גרו פועלים רבים שהיו מוכנים לעבור מענפי החקלאות לעבודה בתעשייה; היה הון שניתן היה להשקיעו בתעשייה, וכמובן היה ביקוש רב לתוצרת תעשייתית, הן מצד האוכלוסייה והן מצד הצבא הבריטי.
המושבה נס ציונה, שהעסיקה פועלים ערבים בעיקר, לא השתתפה בתהליך זה, ונשארה מושבה חקלאית עוד שנים רבות.
כל התהליכים הללו התגברו עם מלחמת העצמאות והעלייה ההמונית בעקבותיה.
האזור הפך מאזור חקלאי מייצר הדרים לאזור עירוני–תעשייתי– שירותי וכך הפך לאזור המאוכלס ביותר בארץ.
אנטרפרייז (CVN-65)
אנטרפרייז (CVN-65) הייתה נושאת המטוסים הראשונה בעולם המונעת בעזרת כורים גרעיניים והספינה האמריקנית השמינית הנושאת את השם אנטרפרייז. אנטרפרייז מכונה Big E, כמו קודמתה מימי מלחמת העולם השנייה (אנטרפרייז). עם אורך סיפון של 342 מטר, אנטרפרייז הייתה ספינת המלחמה הגדולה בעולם. צוות האנטרפרייז מנה למעלה מ-4,600 גברים ונשים. היא הספינה היחידה מסדרתה.
עד להוצאתה משירות ב-1 בדצמבר 2012, האנטרפרייז הייתה הספינה השלישית הוותיקה ביותר הנמצאת בשירות פעיל בצי האמריקני, אחרי הקונסטיטושן – פריגטת מפרשים תלת-תורנית והאונייה המפורסמת ביותר בתולדות הצי ו-USS Pueblo. אנטרפרייז שירתה 51 שנים בשירות פעיל, יותר מכל נושאת מטוסים אמריקנית בהיסטוריה.
עיצוב.
האנטרפרייז תוכננה להיות הראשונה מסדרה של 6 נושאות מטוסים, אולם עלויות בנייתה תפחו וגרמו לזניחת התוכניות לספינות נוספות מסוגה. היא הייתה לנושאות המטוסים הראשונה המונעת בדלק גרעיני. היתרון של הנעה בדלק גרעיני הוא הגדלת הטווח של נושאת המטוסים ללא כל צורך בתדלוק באופן משמעותי, סיפוק חשמל לכל הצרכים של הספינה, אי תלות בספינה מתדלקת ובתהליך תדלוק שמגביל את תמרוני הספינה אחת לכמה ימים, ופינוי מקום גדול בנושאת המטוסים לדלק מטוסים במקום לדלק לנושאת המטוסים, מה שמאפשר פעולה רבה יותר של המטוסים ללא תדלוק של הספינה. עם זאת כור גרעיני בנושאת מטוסים מציב אתגרים בבנית הספינה ובתחזוקה שלה, ומחייב הגדלת משקלה בשל לוחות עופרת מסיביים שנבנים מכל עבריו של הכור, כדי לחסום את הקרינה הגרעינית.
חימושה כולל 2 משגרי טילים של טיל קרקע-אוויר RIM-7 סי ספארו (Sea Sparrow) המשמש גם כטיל נגד ספינות, 2 מערכות פלנקס – תותחים אוטומטיים להשמדת טילים, רקטות וארטילריה בטווח קצר, ו-2 משגרי טילי נ"מ ימיים קצרי טווח מסוג RAM. עד שנות ה-80 צוידה האנטרפרייז במכ"ם מערך מופע שתוכנן כך שיוכל לעקוב אחרי מספר רב של מטרות אוויריות.
היסטוריה.
שנות ה-60.
ב-12 בינואר 1962 ערכה האנטרפרייז את הפלגת הבכורה שלה, במהלכה עברה סדרת מבחנים ואימונים שארכו כשלושה חודשים, במטרה לבחון את יכולותיה המלאות של הספינה.
משבר הטילים הקובני.
ב-אוקטובר 1962 נשלחה האנטרפרייז למשבר הבינלאומי הראשון שלה. בעקבות החשיפה כי ברית המועצות מקימה אתרי שיגור לטילים גרעיניים בקובה, הורה הנשיא האמריקני ג'ון פ. קנדי להטיל על קובה סגר ימי ואווירי, ודרש מהסובייטים לפרק את אתרי השיגור. האנטרפרייז, מגובה בנושאות המטוסים אינדיפנדט, אסקס ורנדולף השתתפה בהטלת המצור כחלק מהצי השני. ב-28 באוקטובר המשבר הסתיים.
דרום מזרח אסיה.
בנובמבר 1965 הצטרפה הספינה לצי השביעי של חיל הים האמריקני. חודש לאחר מכן, ב-2 בדצמבר, היא השתתפה לראשונה בקרב כאשר שיגרה מטוסי קרב מסיפונה כנגד הווייטקונג בביין הואה. באותו יום שיגרה האנטרפרייז 125 גיחות שהטילו 151 טון של פצצות וטילים על קווי האספקה של האויב. למחרת, ב-3 בדצמבר, שברה שיא כששיגרה 165 גיחות ביום בודד.
בינואר 1968 קיבלה האנטרפרייז פקודה לשייט במי קוריאה הדרומית בעקבות פרשת פואבלו, בה נלכדה ספינת ביון אמריקנית על ידי הצפון קוריאנים.
בבוקר של ה-14 בינואר 1969, התפוצץ טיל במטוס F-4 פנטום שחנה על הסיפון. בעקבות הפיצוץ הוצתו שריפות והתרחשו פיצוצים נוספים על סיפון ההמראה. השריפה גרמה למותם של 27 אנשי צוות ולפציעתם של 314 נוספים, ולהשמדתם של 15 מטוסים. האנטרפרייז נאלצה לעגון בנמל פרל הארבור לתיקונים, בעיקר של סיפון ההמראה.
שנות ה-70.
בשנים 1969–1970 חזרה האנטרפרייז למספנת ניופורט ניוז ועברה שם שיפוצים. בינואר 1971 היא השלימה מבחני ים לאחר שהותקנו עליה כורים גרעיניים חדשים, המכילים אנרגיה מספקת ל-10 שנים. לאחר מכן הפליגה לווייטנאם, לספק סיוע אווירי לכוחות האמריקנים והדרום וייטנאמים במלחמה.
באפריל 1975, האנטרפרייז, יחד עם עוד מספר ספינות מלחמה, הוצבה ליד וייטנאם לפעולות חילוץ אפשריות לאחר שהצפון וייטנאמים, תוך הפרה של הסכמי השלום של פריז, פלשו לדרום וייטנאם. ב-29 באפריל החלו האמריקנים במבצע לפינוי אזרחים אמריקנים ווייטנאמים מסייגון בעזרת מסוקים. במהלך המבצע שיגרה האנטרפרייז 95 גיחות של מטוסי קרב.
שנות ה-2000.