זה היה הקרב הראשון בקנה מידה גדול של כוחות אמריקאים וכוחות גרמניים באפריקה במלחמת העולם השנייה והוא הסתיים בתבוסת הכוחות האמריקאים הבלתי מנוסים, שנהדפו יותר מ־80 ק"מ מערבית למיקומם עד למעבר פאיד. תוצאות הקרב אישרו את הערכתו של וינסטון צ'רצ'יל, שהתנגד לפלישה של כוחות בעלות הברית לצרפת בשנת 1942, במסגרת תוכנית מבצע ראונדאפ, בטענה שכוחות הצבא האמריקאי עדיין אינם מוכנים להתמודדות מול כוחות הוורמאכט. בקרב זה הצליחו הכוחות הניידים הגרמניים בפיקודו של רומל להבקיע את מערך ההגנה האמריקאי באזור מעבר קסרין ולהדוף את האמריקאים כשמונים קילומטרים מערבה.
הכישלון בקרב גרם לזעזוע קשה בפיקוד בעלות הברית ולהחלפתו של פרדנדאל בג'ורג' פטון, אולם הניצחון הטקטי הגרמני בקרב, לא שינה את המצב האסטרטגי של כוחות הציר בתוניסיה, והמערכה בתוניסיה הסתיימה בכניעת כוחות הציר במאי 1943.
רקע.
ב־8 בנובמבר 1942, במהלך מבצע לפיד, נחתו הכוחות האמריקנים והבריטים במספר נקודות לאורך חופי מרוקו הצרפתית ואלג'יריה. זה היה רק ימים ספורים לאחר הניצחון המוחץ של הארמייה השמינית הבריטית בפיקודו של לוטננט גנרל ברנרד מונטגומרי בקרב אל־עלמיין השני. בתגובה לכך, הועברו כוחות גרמניים ואיטלקיים מסיציליה לתוניסיה, אחד האזורים היחידים בצפון אפריקה שהיו קלים יותר להגנה וקרובים לבסיסים בסיציליה. המרחק הקצר בין סיציליה לתוניסיה הקשה מאוד על ספינות חיל הים של בעלות הברית ליירט את המשלוחים של מדינות ציר, בעוד ש הייתה קשה באותה מידה, שכן בסיס האוויר של בעלות הברית הקרוב ביותר לתוניסיה היה במלטה – במרחק של למעלה מ־320 ק"מ.
ניסיונות בעלות הברית, בנובמבר ובדצמבר 1942, להגיע לתוניס לפני שיגיעו תגבורות גרמניות ואיטלקיות – נכשלו. מערכת הכבישים והרכבות המשובשת באזור שגרמה לכך שרק דיוויזיה אחת הייתה בנמצא, והשטח ההגנתי המעולה, אפשרו למספר קטן של חיילים גרמנים ואיטלקים לסכל את הניסיונות. כוחות בעלות הברית המשיכו לאגור כוחות: מטוסים נוספים נעשו זמינים ושדות תעופה חדשים נבנו במזרח אלג'יריה ובתוניסיה. בעלות הברית הצליחו להפחית את זרימת חיילי וציוד מדינות הציר לתוניס ולביזרטה, אך כוח הציר הגדול כבר היה על חוף תוניסיה.
ב־23 בינואר 1943, הארמייה השמינית הבריטית כבשה את טריפולי, בסיס האספקה העיקרי של רומל. רומל היה ערוך לכך והחליף את קו האספקה שלו לתוניס כשבכוונתו לחסום את הגישה הדרומית לתוניסיה מטריפולי באמצעות הצבת כוחות בגאבס. קו מארת, ליד גאבס, שהצרפתים בנו כדי להגן מפני התקפה איטלקית מלוב, היה:
כוחות בעלות הברית כבר חצו את הרי האטלס והקימו בסיס קדמי בפאיד, למרגלות השלוחה המזרחית של הרכס. זו הייתה עמדה מצוינת לדחיקת כוחות הציר מזרחה לעבר החוף, לפצל את הכוחות בדרום תוניסיה מהכוחות בצפונה ולנתק את קו האספקה לתוניס.
קרבות קודמים.
מעבר פאיד.
חלקים של ארמיית הפאנצר החמישית, בראשותו של גנרל האנס יירגן פון ארנים, הגיעו לעמדות בעלות הברית בשלוחה המזרחית של הרי האטלס ב־30 בינואר. דיוויזיית הפנאצר ה־21 נתקלה בכוחות צרפתיים בפאיד, ולמרות השימוש המצוין בתותחי ה־75 מ"מ הצרפתיים, אשר גרמו אבדות כבדות בקרב כוחות החי"ר הגרמניים, כוחות בעלות הברית נהדפו מערבה.
הארטילריה האמריקנית והטנקים של הדיוויזיה המשוריינת הראשונה נכנסו לקרב תוך שהם משמידים טנקים של האויב ואילצו את השאר, למראית עין, לסגת. זו הייתה מלכודת; כאשר הדיוויזיה המשוריינת הראשונה נכנסה למרדף אחרי שאר הטנקים היא נפגשה במסך של תותחי נ"ט גרמניים שגרמו לאבדות כבדות. תצפיתן ארטילרי קדמי אמריקאי, שהרדיו וקווי התקשורת הקרקעיים שלו נהרסו מאש התותחים תיאר את הקרב:
דיוויזיית הפאנצר ה־21 חידשה את התקדמותה לעבר פאיד. מספר הפצועים ביחידות הרגלים האמריקאיות גדל מאוד משום שהם חפרו עמדות הגנה רדודות במקום "שוחות שועל", מה שאפשר לנהגי הטנקים הגרמניים לדרוס בקלות חיילים שנמצאו בעמדות. הדיוויזיה המשוריינת הראשונה ניסתה כמה פעמים לעצור את ההתקדמות הגרמנית, אך בכל פעם מצאה כי כל עמדה הגנתית שניסתה לכבוש כבר הייתה מאוישת בכוחות גרמניים שהתקיפו אותה וגרמו לה אבדות כבדות. ב־2 בפברואר הוטל על הדיוויזיה המשוריינת הראשונה להפסיק את ההתקפות. הגרמנים כבשו כבר את רוב תוניסיה והכניסות לשפלות החוף נחסמו. בעלות הברית החזיקו רק בחלקו הפנימי של משולש הרי האטלס, אבל היה להם יתרון קטן בכך שהיציאות היו חסומות. במשך השבועיים שלאחר מכן, התלבטו רומל ומפקדי כוחות מדינות הציר מה לעשות הלאה.
קרב סידי בוזיד.
רומל לא ראה בארמייה השמינית איום רציני, כי עד שטריפולי נכבשה, יכול היה מונטגומרי להחזיק רק כוח קטן בדרום תוניסיה. ספינות החלו לפרוק ב־9 בפברואר, אך הנמל לא פעל באופן מלא עד סוף החודש. בתחילת פברואר הציע רומל ל"קומנדו סופרימו" (הפיקוד העליון האיטלקי ברומא) לתקוף עם שני צוותי קרב, הכוללים חלקים מארמיית הפאנצר החמישית, שני בסיסי אספקה אמריקאים מעט מערבה מהשלוחה המערבית של ההרים באלג'יריה. תקיפה מהירה הייתה יכולה ללכוד את האספקה ולשבש ניסיונות אמריקנים לרכז כוחות ליד טבסה (تبسة). ארנים התנגד לכך וההתקפה התעכבה במשך שבוע עד שהושגה הסכמה על מבצע פרולינגסווינד (רוח האביב), התקפה של ארמיית הפאנצר החמישית על מרכז התקשורת והאספקה של סידי בוזיד (سيدي بوزيد). כוחותיו של רומל, שנמצאו 97 ק"מ דרום־מערבית, פתחו במבצע מורגנלופט (אוויר בוקר) על מנת לכבוש את גאפסה ולהתקדם אל עבר תוזיר (توزر).
ב־14 בפברואר החלו דיוויזיות הפאנצר ה־10 וה־21 את קרב סידי־בוזיד, כ־16 ק"מ ממערב לפאיד, במישור הפנימי של הרי האטלס. הטנקים האמריקאים הובסו והחי"ר, שהיה ממוקם לא טוב על שלוש גבעות ולא היה מסוגל לספק תמיכה הדדית, היה מבודד. התקפת־נגד שהתקיימה למחרת נהדפה בקלות וב־16 בפברואר התחילו הגרמנים להתקדם לעבר סבייטלה (سبيطلة). לאחר ההצלחה בסידי־בוזיד, הורה רומל לקורפוס אפריקה לתקוף את גאפסה ב־15 בפברואר, אך לילה קודם לכן הורה אנדרסון למגינים לפנות את גאפסה ולהעביר את קו ההגנה הראשי לגבעות סביב פריאנה (فريانة), שכן לדעתו גאפסה לא הייתה עומדת בפני התקפה גדולה. למחרת, בגלל האיום על האגף הדרומי, קיבל אנדרסון את הסכמתו של אייזנהאואר והורה על נסיגה מהרי הדורסל המזרחיים, אל קו הדורסל המערביים, מפריאנה וצפונה. בבוקר ה־17 בפברואר הורה פרדנאל על נסיגה מסבייטלה ומפריאנה, משום שהיה בכוחו של הקורפוס השני האמריקאי להתרכז בהגנה על מעברי קסרין וסְבּיבּה (سبيبة), בשלוחה המערבית של ההרים. אבדות הכוחות האמריקאים היו 2,546 איש, 103 טנקים, 280 כלי רכב, 18 תותחי שדה, שלושה תותחים נגד טנקים וסוללת נ"מ.
תוכנית התקפה של הציר.
בשלב זה, היה ויכוח במחנה הציר בנוגע בשאלה מה לעשות הלאה; באותו זמן כל תוניסיה הייתה תחת שלטון מדינות הציר, ולא היה הרבה מה לעשות עד שהארמייה השמינית הבריטית הגיעה לקו מארת. רומל החליט לתקוף דרך מעבר קסרין על מנת להגיע אל הכוח העיקרי של הקורפוס השני האמריקאי בטבסה, לתפוס את האספקה האמריקאית בצד האלג'ירי של השלוחה המערבית של ההרים ובכך לחסל את היכולת של בעלות הברית לתקוף את רצועת החוף המקשרת בין מארת לתוניס ולאיים על האגף הדרומי של הארמייה הראשונה. ב־18 בפברואר הגיש רומל את הצעותיו לאלברט קסלרינג, שהעביר אותן בברכתו ל"קומנדו סופרימו" ברומא.
בשעה 13:30 ב־19 בפברואר, רומל קיבל את אישור ה"קומנדו סופרימו" לתוכנית מתוקנת. על פי התוכנית המתוקנת הוא היה אמור להעביר את דיוויזיות הפאנצר ה־10 וה־21 מארמיית הפאנצר החמישית של ארנים לפיקודו ולתקוף דרך מעברי קסרין וסביבה, לנוע לעבר תאלה (تالة) ואל־כאף (الكاف) צפונה, לנקות את רכס הדורסל המערבי ולאיים על הארמייה הראשונה. רומל היה מזועזע; התוכנית פיזרה את כוחות הציר ותקיפה דרך המעברים הייתה חושפת אותם. בניגוד לכך, התקפה מרוכזת על טבסה, גם אם היא בעלת סיכון כלשהו, יכולה להביא להשגת אספקה נחוצה מאוד, להרוס את הפוטנציאל של בעלות הברית לכבוש את מרכז תוניסיה ולאפשר לכוחות הציר לכבוש את שדה התעופה ביוק־לה־בה (Youks-les-Bains), ממערב לטבסה.
הקרב.
בשעות המוקדמות של ה־19 בפברואר, רומל הורה לקורפוס אפריקה בפריאנה לתקוף את מעבר קסרין. דיוויזיית הפאנצר ה־21 בסבייטלה נצטוותה לתקוף צפונה דרך המעבר הנוסף ממזרח לעיירה קסרין, שהוביל לסביבה ולאל־קֻצור (القصور). ה"קמפגרופה פון ברויך", צוות הקרב של ארנים מדיוויזיית הפאנצר ה־10, נצטוותה להתרכז בסבייטלה, שם תהיה מוכנה לנצל את הניצחון בשני המעברים.
סְבּיבּה.
אזור סביבה הותקף על ידי צוותי הקרב שטנקוף (Stenkhoff) ושוּטֶה (Schuette), שרידי דיוויזיית הפאנצר ה־21. מול הכוחות המשוריינים הגרמניים הייתה הדיוויזיה המשוריינת ה־6 הבריטית (ללא בריגדת השריון ה־26, פרט לטנקים של רגימנט נושאי הרומח ה־5/ה־16 שנשלחו לתאלה). בקו היו חלק מדיוויזיית החי"ר הראשונה האמריקאית ושלושה גדודי חיל רגלים מדיוויזיית החי"ר ה־34 האמריקאית. היו שם גם שלושה גדודי תותחנים אמריקאים, חלקים של שני גדודי נ"ט בריטיים וכמה פלוגות צרפתיות. הגרמנים הצליחו להתקדם מעט נגד כוח האש המשולב של הכוח המגן, שהניח גם שדות מוקשים. דיוויזיית הפאנצר ה־21 נבדקה ולאחר מכן חזרה ב־20 בפברואר.
קסרין.