מסר לאון תפס עצמו כנעלה מבחינה רוחנית ולפיכך הרשה לעצמו להיות פתוח לחידושי הזמן ולחוכמות של אומות העולם. הוא הקדיש את ספרו הגדול לכתיבה בנושא רטוריקה, מקצוע נדרש בחברה ובדור בו סמכות הדובר לא הייתה מספקת עוד לשם שכנוע והיה אחד מהראשונים שאימצו את חידושי הדפוס. מאידך, לא סמך על צאן מרעיתו שיוכלו להתמודד עם חוכמה חיצונית ודעות מסוכנות לאמונה, דבר הבא לידי ביטוי בחרם על פירוש הרלב"ג.
כתביו.
בנוסף לעסקי ציבור ופסיקת הלכה עסק מסר לאון רבות בכתיבה מחקרית. כתביו, שרק חלק מהם שרדו, מתחלקים לחמש קבוצות: פרשנות המקרא וההלכה, כולל פירוש חלקי לתורה ודיני שחיטה ובדיקה. כתבים רפואיים בעברית ולטינית. כתבים פילוסופיים המבטאים היכרות טובה עם הספרות הפילוסופית של התקופה הקלאסית וכוללים פירוש לספר בחינת עולם של ידעיה הפניני ואולי גם פירוש למורה נבוכים לרמב"ם, שלא שרד. ספרי דקדוק ובלשנות בהם ספר לימוד "לבנת הספיר" וגולת הכותרת של פרסומיו הספר "נופת צופים".
הספר נופת צופים.
נושא החיבור הוא רטוריקה, נושא חביב על חכמי הרנסאנס ומוקד לדיון בינם לבין חכמי הסכולסטיקה. בעוד חכמי הסכולסטיקה קבעו שמקור הסמכות של הדובר אמור להספיק לקהל שומעי לקחו, התכוונו חכמי הרנסאנס לחדד את כושר השכנוע הלוגי והטכני של הדובר על מנת לשכנע את קהל שומעיו. כושר שכנוע הנחוץ בעידן דמוקרטי יותר בו סמכות הדובר אינה מספיקה עוד. המחבר עוסק בספר בהגדרת הרטוריקה, בתכליתה וחשיבותה ובסוגי הנאומים (לפי תוכנם ולפי סוג הציבור שהם מכוונים אליו), בתכונותיו של הנאום המושלם ובאמצעים הרטוריים, בהתאם לאריסטו, קיקרו וקווינטיליאנוס.
המחבר הביא את הספר לדפוס על ידי דפוס אברהם כונת במנטובה.
יהודה מסר ליאון
יהודה מיסיר ליאון
יהודה מסיר לאון
משפט ערטילאי
משפט עַרְטִילָאִי הוא מונח תחבירי המתאר משפט המכיל שתי מילים בלבד כאשר האחת מהן משמשת בתפקיד נושא והשנייה - בתפקיד נשוא. יש שהמשפט הערטילאי מכיל מילה אחת בלבד.
דוגמאות.
דוגמאות למשפט ערטילאי בן שתי מילים:
התפוח נאכל; דוד בירושלים; העצים לבלבו; הילד שיחק; הבחינה התחילה; הבית נבנה.
דוגמאות למשפט ערטילאי המכיל מילה אחת שבה כלולים הנושא והנשוא:
הלכתי; שמעתי; ידעתי; ראיתי; למדתי; בכל מילים אלה ודומיהן כלולים במילה גוף וגם פועל, שהם הנושא והנשוא.
שימוש ומאפיינים.
במשפט הערטילאי קיים מאפיין שמייחד אותו בכך שניתן להפוך בו בקלות את סדר המילים; לשים את הנושא במקום הנשוא ואת הנשוא במקום הנושא; כי כפי שאפשר לומר "התפוח נאכל", אפשר לומר "נאכל התפוח".
מאפיין נוסף במשפט הערטילאי: בסיבת היותו משפט קצר לעיתים הוא מסמל אדישות וקרירות או סגירות והתכנסות.
אטימולוגיה.
המילה "ערטילאי" מציינת בדרך כלל עירום והפשטה; מקור המילה הוא בשפה הארמית מהמילה "ערטלא" שמשמעותה חשיפה ועירום (ממנו הפועל המוכר - התערטלות). השרש ערט"ל מצוי מספר פעמים בתרגומי התנ"ך ובספרי חז"ל במשמעות הנ"ל.
מקור המונח.
הזמן בו נטבע המונח התחבירי אינו ידוע, אך יש לשער שזמנו מן המאה הקודמת ומקורו משפות הזרות. בקרב הבלשנים בגרמניה במאה ה-19, נעשה שימוש במונח דומה: nackter Satz (נַקְטֶר זַץ = משפט ערום) שמשמעותו זהה וניתן להניח שמשם מקור מונח זה.
בהשאלה לתחומים אחרים.
מעבר למונח התחבירי, המונח משפט ערטילאי משמש כהשאלה וכמטפאורה למשמעות של משפט לא מוסבר דיו; משפט מופשט מהסבר; משפט קצר ומצומצם ללא הרחבה; משפט ריק או דל מתוכן.
טקיושי קידו
טקיושי קידו (ביפנית: 木戸 孝允; וכן קואין קידו; ) היה מדינאי יפני במהלך סוף תקופת אדו ובראשית תקופת מייג'י. כשפעל נגד השוגון השתמש בשם הבדוי מטסוסוקה ניאיבורי.
ראשית חייו.
קידו נולד בהאן צ'ושו כבנו הצעיר של רופא סמוראי. בגיל שבע אימצה אותו משפחת קאטסורה, ועד 1865 הוא נודע בשם קוגורו קאטסורה (桂 小五郎). הוא התחנך בבית ספרו של שואין יושידה - פילוסוף שהיה נאמן לקיסר יפן - וממנו אימץ קידו את נאמנותו.
ב-1852 נסע קידו לטוקיו על מנת ללמוד סיף, והחל לקשור קשרים עם סמוראים מהאן אחרים, למד טכניקות ארטילריה ולאחר מכן שב לצ'ושו על מנת לפקח על בניית ספינת המלחמה הראשונה בסגנון מערבי של המחוז שלו.
הדחת טוקוגאווה.
ב-1858 שהה קידו באדו, שם שימש מתווך בין הנהגת ההאן לבין הסמוראים הצעירים מהדרג הזוטר, שנטו יותר לקיצוניות ותמכו בתנועת הסונו ג'וי. אולם לאחר שנחשד במעורבות בהתנקשות בחיי פקיד שוגונות נשלח קידו לקיוטו. בעת שהותו בבירה הקיסרית פתחו ההאן סצומה ואייזו בניסיון הפיכה, וגרשו את כוחות צ'ושו מהעיר. קידו היה מעורב בניסיון כושל לכבוש את העיר מחדש ב-20 באוגוסט 1864, אך נאלץ למצוא מקלט בבית גיישות שם פגש את אשתו לעתיד איקומטסו.
זמן קצר לאחר מכן השתלטו גורמים קיצוניים על הנהגת צ'ושו, וקידו מילא תפקיד מרכזי בייסוד ברית סאצ'ו, שהייתה כלי חיוני במלחמת בושין וברסטורציית מייג'י שהגיעה אחריה.
תקופת מייג'י.
לאחר הדחת שוגונות טוקוגאווה מילא קידו תפקיד מרכזי בממשלת מייג'י. הוא החיל מדיניות ריכוזית ביפן ודגל במודרניזציה, וכמו כן היה ממנהיגי המהלך לביטול שיטת ההאן.
ב-1871 הצטרף קידו למשלחת איוואקורה במסעה לארצות הברית ולאירופה, שם גילה עניין מיוחד בשיטות החינוך ובפוליטיקה של העולם המערבי, והיה לתומך נלהב בממשלה חוקתית. במהלך מסעו התבהר לקידו שבמצבה הנוכחי לא הייתה יפן בעמדה שאיפשרה לה לקרוא תגר על מעצמות המערב, ועל כן מיד בשובו התנגד לפלישה לקוריאה בדיון הסייקנרון. עם הזמן איבד קידו את השפעתו באוליגרכיית מייג'י וטושימיצ'י אוקובו תפס את מקומו. קידו התפטר מהממשלה במחאה על מסע העונשין לטאיוואן ב-1874.
לאחר ועידת אוסקה ב-1875 הסכים קידו לשוב לממשלה והיה ליושב ראש אספת ראשי המחוזות, שנוסדה במסגרת הוועידה. בנוסף, היה קידו אחראי לחינוכו של הקיסר מייג'י.
קידו נפטר במהלך מרד סצומה ב-1877 ממחלה.
מורשת.
יומניו של קידו חושפים ניגוד חריף בין נאמנותו להאן שלו ובין נאמנותו למדינה. תכופות הוא כתב שנאלץ להאבק בשמועות בהאן, לפיהן בגד בחבריו. מכיוון שהרעיון של מדינה מאוחדת היה חדש ביפן, דאגו סמוראים רבים ראשית למחוזם ולאו דווקא למדינה כולה.
יחד עם טקמורי סאיגו וטושימיצ'י אוקובו, נחשב קידו לאחד מ"שלושת האצילים של הרסטורציה" (維新の三傑).
עמק וזר
דלעת הספגטי
דְּלַעַת הספגטי היא צמח מזן תרבותי Vegetable marrow השייך למין "Cucurbita pepo" במשפחת הדלועיים, בעל פרחים צהובים ופירות בעלי צבע צהבהב-כתום, כשבמרכזם גרעינים גדולים.
כאשר אינו מבושל, פנים הפרי הוא קשה ודומה לדלעת. לאחר הבישול פנים הפרי הופך רך ומקבל מרקם חוטי המזכיר ספגטי ומכאן שמו.
גידול והכנה.
קל למדי לגדל את דלעת הספגטי שכן היא ניתנת לגידול הן באדנית והן בגינה. דלעת הספגטי היא צמח חד-ביתי (פרחים ניקביים וזכריים על אותו הצמח) כשלפרח הזכרי גבעולים ארוכים היוצאים מעלה מבסיס הפרח, בעוד שלפרח הנקבי גבעולים קצרים יותר וגידול עגלגל תחת עלי הכותרת שבסופו של דבר הופך להיות הפרי עצמו.
דלעת הספגטי משמשת למאכל לרוב בצורתה האפויה. לעיתים היא מוגשת כשהיא מחוממת במיקרוגל, מבושלת במים, או מבושלת באידוי. גם גרעיניה של דלעת הספגטי משמשים למאכל לאחר קלייתם.
ערך תזונתי.
דלעת הספגטי מהווה מקור עשיר לחומצה פולית ובטא-קרוטן, כמו גם לויטמינים A, B, C ו-E, סידן, מגנזיום, מנגן, ברזל, זרחן, אשלגן ואבץ. בנוסף לכך הערך הקלורי שלה נמוך: כ-42 קלוריות ל-155 גרם פרי.
פמלה לוי
פמלה לוי (4 ביוני 1949 – 25 בדצמבר 2004) הייתה אמנית וציירת ישראלית ילידת ארצות הברית.
ביוגרפיה.
פמלה לוי נולדה בשם פמלה דנמן (Denman) בפיירפילד שבאיווה. בשנת 1967 נולדה בתה סמנתה. בשנת 1972 סיימה תואר ראשון מאוניברסיטת צפון איווה, והצטרפה לקומונת אמנים בסנטה-פה. ב-1976 עלתה לישראל, לאחר שהתגיירה ונישאה לפסיכואנליטיקאי ומבקר האמנות איתמר לוי. באותה שנה נולד בנם יובל. ב-25 בדצמבר 2004 מתה לוי בירושלים מדום לב בגיל 55.
את יצירתה ניתן לחלק לשתי תקופות עיקריות. הראשונה, משנת 1976 ל-1980, הייתה מורכבת מקולאז'ים גדולי ממדים ובעלי מראית עין מרושלת, המשלבים בתוכם בדים בתפירה גסה, וחומרים עניים אחרים. המכלול יצר טקסטורות ושקיפויות רבות, שבתוכם שילבה דימויים שציירה בצבעי מים או שמן. נקודת המבט בעבודות אלה הייתה לרוב ממבט הציפור. תהליך עבודתה דמה לתהליך עבודתן של אמניות הדגם והעיטור הפמיניסטיות האמריקאיות משנות השבעים.
בשנות ה-80 עברה לוי לציור בסגנון פיגורטיבי-ריאליסטי, שהיה מבוסס על תצלומים שצילמה בעצמה בדרך כלל. יצירותיה עסקו לעיתים בנושאים פוליטיים כמלחמת לבנון הראשונה והסוגיה הפלסטינית, כמו גם היבטים הקשורים ברב תרבותיות ובמגדר. היא הרבתה לצייר נשים ונערות מתבגרות בבריכה ועל חוף הים, ולא בחלה בנושאים קשים כעירום בוטה, סצנות אונס וגוויות חיילים. גם ציורים אלה היו לעיתים קרובות דמויי קולאז', ללא ספק בהשפעת עבודותיה המוקדמות. מרביתם היו מרובי שכבות והציור נעשה על גבי מצע של שרבוטים בשפה האנגלית או הדפסה של חיתוך עץ על הבד. בהקשר זה יודגש שפמלה לוי הייתה אמנית חיתוך עץ מיומנת וחלק נכבד מיצירתה נעשה במדיום זה.
ציוריה היו עשירים בפרטים ומלאי חיוניות ודינמיות, קולנועיים אפילו, אך שידרו תחושה של איום וקטסטרופה. "הצופה שואף לראות התרחשות אחדותית, קוהרנטית, אבל משאלתו מסוכלת", כותבת אלן גינתון, במאמר בקטלוג תערוכתה במוזיאון ת"א ב-1994. "הדמויות וחלקי הסצנה שמקורם בזמנים ובמקומות שונים, אינם מתחברים. מכאן אי הנוחות ואפילו האימה שמעוררים ציוריה של פמלה לוי".