בני רכב נזכרים בספרות של תקופת העלייה הראשונה והעלייה השנייה, ככל הנראה כחלק מן השאיפה למצוא בארץ ישראל יהודים ילידים שיקבלו את המתיישבים החדשים כאחיהם. במושבות העלייה הראשונה נפוצו שמועות וסיפורים על מפגשים עם בדווים יהודים, רוכבים על גמלים ואוחזים בנשק, שהם בנים לשבט יהודי חייבר, ואולי גם לבני רכב הקדמונים, כזה הוא סיפורה של חמדה בן יהודה "חוות בני רכב" 1903, המתאר מפגש דמיוני עם בני רכב, שמעולם לא עזבו את הארץ. הסיפור שהתפרסם בהמשכים בעיתון "השקפה" מספר על מפגש עם שבט בדואי היושב במזרח ים המלח. בני השבט הדוברים במעין עברית, הם יושבי אוהלים ואינם נוטעים ואינם שותים יין, כמסורת מאביהם הקדמון. לדבריהם הם נקראים חבר או רכב, ומעולם לא עזבו את ארצם.
ש"י עגנון בספרו הדום וכסא מתאר ביקור דמיוני אצל בני רכב בעיר התמרים בבקעת יריחו. הרכבים בסיפורו הם קהילת מופת בכל אורחות חייהם. הם חיים באוהלים ונהנים משפע הפירות המקום. הם אינם משתמשים בכסף, חיים בצניעות, ואינם שותים יין או כל משקה אחר מלבד מים. הם "ישרים בלבם ותמימים במעשיהם" ומתחתנים רק זה בזה כדי להבטיח שתמיד ישמרו על השבועה "שהשביעם יונדב אביהם... הם עומדים בשבועתם ואינם משנים כלום, לא במאכל ובמשתה ולא בכסות ולא בדירה ולא באירוסין ובנישואין". הרכבים שפגש עגנון בסיפורו יושבים במקומם, בבקעת יריחו כל הימים. " ועד היום הם קיימים ועומדים. בא נבוכדנצר ולא הגלם, בא טיטוס ולא החריבם. והם יושבים מסוגרים במקום אחד בארץ ישראל ואין פותח, שלא להחריד אותם מפני בני אדם שסביבותם ועדיין לשונם נקיה כבימי יונדב אביהם"
בספרו של זאב ז'בוטינסקי שמשון מגיע גיבור הספר, שמשון, למקום מושבם של בני רכב ליד ים המלח ושוהה ביניהם זמן מה. ז'בוטינסקי מתאר את הרכבים כקהילת מופת שבמצוות אביהם יהונדב בן רכב אינם שותים יין, אינם בונים בתים ואינם חורשים את האדמה. הם אינם משתמשים בחומרים הנחצבים מתוך האדמה - ברזל או כסף וזהב כי חטא הוא להם לפגוע באדמה בכל צורה שהיא. בכך הם אמורים לכפר על חטאו של אביהם הקדמון קין, עובד האדמה הראשון, ובנו תובל קין שהיה חרש ברזל. הם חיים חיי שוויון ואחווה בתוך חורשות התמרים שליד יריחו ומסתפקים במועט. הדם אסור עליהם בכל צורה, גם היין הדומה לדם, ולכן אין הם אנשי מלחמה. זבוטינסקי כתב את הספר בין השנים 1919 - 1926 שבהן שהה בארץ ישראל, וייתכן שהושפע גם הוא מהאגדות והשמועות על בני רכב. הקישור שקישר ז'בוטינסקי בין שמשון ובני רכב נבע אולי, מההתנזרות של הרכבים ושל שמשון משתיית יין, אך יש בו קושי מאחר שעל פי הסיפור המקראי, יהונדב, אבי הרכבים, חי בתקופת מלכי ישראל, שנים רבים אחרי שמשון שחי בתקופת השופטים שקדמה למלוכה בישראל.
הרקליון (מצרים)
הרקליון (Heracleion) או תוניס ("Thonis") הייתה עיר נמל חשובה במפרץ אבוקיר, 20 ק"מ מזרחית לאלכסנדריה שבמצרים.
העיר התקיימה מן המאה ה-12 לפנה"ס ועד לשקיעתה תחת מי הים התיכון במאה השישית או השביעית לספירה. העיר, כולל פסלי אבן בגובה של כחמישה מטרים, שעיטרו את המקדש המרכזי בעיר, 64 ספינות טרופות ולמעלה מ-700 עוגנים, כמו גם אסטלות אבן עם כיתוב בכתב חרטומים, מטבעות זהב, משקולות מאתונה, שהתגלו לראשונה באתר חפירות במצרים וסרקופגים שהכילו מומיות, התגלתה בשנת 2001 על ידי צוות בראשות הארכאולוג הצרפתי, פרנק גודיו מן המכון האירופי לארכאולוגיה תת-ימית (IEASM).
בנובמבר 2017, פורסם על ידי העיתון אל-אהראם כי התגלו באתר שלוש ספינות טרופות וחפצי אמנות.
אולה לילו-אולסן
אולה אנדראס לילו-אולסן (בנורווגית: Ole Andreas Lilloe-Olsen) (27 באפריל 1883 - 29 באפריל 1940) היה קלע נורווגי שהתחרה בראשית המאה ה-20 בקליעה. לילו-אולסן זכה בחמש מדליות זהב ומדליית כסף בתחרויות אישית וקבוצתיות במטרות נעות, מה שמציב אותו כאתלט הנורווגי המצליח ביותר במשחקי הקיץ האולימפיים בכל הזמנים. אחרי קארל אוסברון וויליס א. לי הוא הקלע השלישי המצליח בתולדות המשחקים האולימפיים.
ביוגרפיה.
לילו-אולסן השתתף בקליעה באולימפיאדת אנטוורפן (1920), בגיל 36, וזכה שם במדליית זהב בקליעה ל-100 מ' מטרות נעות, ירייה כפולה, ובתחרויות הקבוצתיות ביחד עם הנבחרת הנורווגית בקליעה ל-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה, ובקליעה ל-100 מ' מטרות נעות, ירייה כפולה. בנוסף, סיים במקום השביעי בתחרות הקבוצתית בקליעת טראפ.
באולימפיאדת פריז (1924) זכה ב-3 מדליות נוספות, כשהגן על תואריו בקליעה ל-100 מ' מטרות נעות, ירייה כפולה ובתחרות הקבוצתית בקליעה ל-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה, ובנוסף זכה במדליית כסף בתחרות הקבוצתית בקליעה ל-100 מ' מטרות נעות, ירייה כפולה. בנוסף, השתתף בקליעה ל-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה והגיע למקום ה-15, בקליעת טראפ והגיע למקום ה-11, ובקליעת טראפ קבוצתית והגיע למקום ה-7.
לילו-אולסן נולד ב-27 באפריל, בחוות אוסטרה גרפסן שברובע וסטרה אקר באוסלו למשפחה של בעלי אדמה. הוא למד אגרונומיה. הוא החל להשתתף בתחרויות קליעה ב-1905, וייצג את מועדון הקליעה מזרח אוסלו. הוא היה לאתלט המצליח ביותר באליפות נורווגיה בקונגסבינגר ב-1918, ובעקבות כך קיבל את התואר "מלך הקליעה" ואת פרס המלך. הוא זכה 3 פעמים באליפות העולם בקליעה במטרות נעות. בנוסף, זכה באליפות הנורדית בקליעה במטרות נעות, בקליעה ברובה קליבר זעיר (ל-50 מ') ב-1923, ובקליעה באקדח דו-קרב ב-1922. היה גם לאלוף נורווגיה בקליעת סקיט ב-1936. הוא התחתן ב-1910.
לילו-אולסן מת ברובע הולדתו, וסטרה אקר, באוסלו, ב-29 באפריל 1940.
ג'וצ'י
ג'וצ'י (במונגולית: Зүчи, בטטרית: Җучи בטטארית של טטרסטן, Cuçi בטטרית של קרים; 1181–1227) היה מצביא מונגולי, הבן הבכור של ג'ינגיס חאן ושל אשתו הראשונה, בורטה ואביו של באטו חאן.
אמו של ג'וצ'י, בורטה, נחטפה על ידי יריב של בעלה והוחזקה כאשה על ידי היריב עד שבעלה הצליח להשיבה לעצמו. יש סימני שאלה מי היה אביו הביולוגי של ג'וצ'י, על אף שג'ינגיס חאן הכיר בו כבנו והתייחס אליו בהתאם. האבהות המוטלת בספק שמשה כלי ניגוח בידי חלק מאחיו במאבק על ירושתו של ג'ינגיס חאן.
ג'וצ'י היה לא פחות ממפקד צבאי מוכשר, הוא השתתף במסעות הכיבושים של חלקים נרחבים מהאימפריה יחד עם אביו ג'ינגיס.
האולוס שקיבל ג'וצ'י מאביו ג'ינגיס היה בצפון-מערב האימפריה, אותו אולוס התפתח בסופו של דבר למדינה המונגולית החזקה של אורדת הזהב. ג'וצ'י היה המונגולי הראשון לשלוט בשטח של אורדת הזהב, אולם המדינה עצמה הוקמה על ידי בנו של ג'וצ'י, באטו חאן, בשנת 1242. היא נוסדה מיד לאחר שבאטו חאן סיים את הכיבוש של צפון-מערב האימפריה וייסד אותה, והפכה למדינה עצמאית בשנת 1294 עם מותו של קובלאי חאן כחלק מפיצול האימפריה המונגולית.
אוגוסט פיקרד
אוגוסט פיקר
אוגיסט פיקאר
סטיבן גרינברג
סטיבן גרינברג (באנגלית: Steven Greenberg; נולד ב-19 ביוני 1956) הוא רב אמריקני בעל סמיכה לרבנות מהסמינר האורתודוקסי לרבנות בישיבה יוניברסיטי. הוא מכונה בתואר הרב האורתודוקסי הראשון שיצא מהארון, לאחר שנחשף לציבור בכתבה בעיתון מעריב בשנת 1999, והשתתף בסרט תיעודי, "לפניך ברעדה" בשנת 2001, שעסק ביהודים אורתודוקסיים הומואים ולסביות. יהודים אורתודוקסיים, בהם רבנים רבים, אינם רואים בו רב אורתודוקסי, בין השאר על רקע פרשנותו לאיסור "וְאֶת זָכָר לֹא תִשְׁכַּב מִשְׁכְּבֵי אִשָּׁה:", לפיה הוא אוסר יחסי מין בין גברים רק כשנועדו להחיל את כוחו ואדנותו של הגבר האקטיבי.
גרינברג הוא עמית הוראה בכיר ומנהל פרויקט במרכז היהודי-לאומי לחשיבה ומנהיגות, ומחבר הספר "Wrestling with God and Men: Homosexuality in the Jewish Tradition" ("להיאבק עם אלוהים ועם אנשים: הומוסקסואליות במסורת יהודית"), שקיבל את פרס הספר היהודי לקטגוריית פילוסופיה ומחשבה בשנת 2005. הספר תורגם לעברית ויצא לאור בישראל בשנת 2013.
גרינברג מדורג במקום 44 ברשימת "50 הרבנים המובילים בארצות הברית לשנת 2012", של אתר האינטרנט The Daily Beast ומגזין ניוזוויק.
גרינברג מתגורר בסינסינטי עם בן זוגו, סטיבן גולשטין, להם בת.
השקפתו לגבי הומוסקסואליות.
משנות התשעים יש דיונים בקהילות דתיות בכל הנוגע ליחס להומוסקסואליות, וניסיונות להציג פרשנויות מרוככות כלפי האיסור המקראי של משכב זכור. אחד מחלוצי הפרשנים הללו הוא גרינברג, שפרסם ב-1993 מאמר בכתב העת האמריקאי "תיקון" שבו הוא מנסה ליישב את היותו הומוסקסואל עם היותו יהודי דתי אורתודוקסי. במאמר, שפורסם במקור בשם העט "הרב יעקוב לבדו", טען גרינברג שאף על פי שרבנים נוהגים לפסוק רק לאחר שמעו את הצדדים הנוגעים בדבר, בכל הנוגע להומואים, רבים ממהרים לפסוק בלי לנסות להכיר אותם ובלי ללמוד על חייהם וחוויותיהם.
הרב גרינברג רואה קונפליקט בין האיסור על יחסי מין הומוסקסואליים ביהדות ובין חשיבות עיקרון הבחירה בה. את הנטייה המינית ההומוסקסואלית הוא רואה כעניין מולד שאינו נתון לבחירת רוב האנשים, אך את ביצוע האקט המיני הוא מפרש כעניין של בחירה. ומכיוון שהתנ"ך, מציב במוקד את האקט המיני ולא את הנטייה המינית או הזהות ההומוסקסואלית, הומו שבוחר לממש את נטייתו וזהותו הוא חוטא, משום שבחר לבצע את האקט המיני האסור; הוא נכנע ליצר הרע.