נאדיה חִילוּ (בערבית: ناديا حلو, תעתיק מדויק: נאדיא חלו; 5 ביולי 1953 – 26 בפברואר 2015) הייתה אשת ציבור ערבייה-ישראלית, עובדת סוציאלית במקצועה, אשר כיהנה כחברת הכנסת ה-17 מטעם מפלגת העבודה. חילו היא האישה הערבייה הנוצרייה הראשונה שכיהנה כחברת הכנסת (והערבייה השנייה, לאחר חוסניה ג'בארה).
ביוגרפיה.
נאדיה חילו, לבית קדים, נולדה ב-5 ביולי 1953 ביפו למשפחה ערבית-נוצרית. אביה, ודיע קדיס, היה מורה ומחנך, מראשוני העיתונאים בעיתון "ג'רידת אל-יום" וחבר הנהלה בבנק דיסקונט. אמה, סאלווה מונייר, הייתה ילידת לוד. הוריה של חילו גרו בשכונת עג'מי בבית הוריו של אביה, שם גדלה יחד עם ארבעת אחיה ואחיותיה ועם דודניה.
למדה בבית הספר הקתולי שהיה תחילה לבנות "טֶרָה סַנטָה" בעירה. עד כיתה ח' למדה לפי תוכנית הלימודים הצרפתית, אולם בהמשך למדה גם עברית והשתלבה במסלול הלימודים לקראת קבלת תעודת בגרות ישראלית. במהלך לימודיה התמודדה עם הפער בין מה שנלמד בכיתה על פי תוכנית הלימודים לבין ההיסטוריה של משפחתה. בספרה האוטוביוגרפי כתבה: . הייתה פעילה בתנועת הצופים והדריכה קבוצת חניכות בשבט. למדה באוניברסיטת תל אביב והייתה לסטודנטית הערבייה היחידה בבית הספר לעבודה סוציאלית. למרות הביקורת בחברה הערבית, החלה ללמוד נהיגה והייתה לאחת הנשים הערביות הראשונות ביפו שהחזיקו רישיון נהיגה.
פעילות חברתית וציבורית.
בשנים 1976–1982 עבדה בלשכה לשירותים חברתיים של אגף הרווחה בעיריית תל אביב-יפו והתמקדה בחינוך לגיל הרך ובהדרכת הורים. בשנת 1981, על רקע מחסור במעונות יום ביפו, חברה לארבע אימהות מהעיר שרצו לצאת לעבודה אך בהיעדר פתרון לטיפול בילדיהן לא יכלו לעשות זאת. הן פנו למוסדות שונים ולאגודות פיתוח בבקשה לקבל שטח שעליו יוקם פעוטון, ובהם כנסיית "סנט אנתוני", שראשיה הסכימו להעמיד את המקום לרשותן ללא תמורה. בשנה הראשונה לפעילות הפעוטון מימנו הנשים את רכישת הציוד והתשלום לצוות החינוכי. באותו עשור התרחב פעוטון זה לרשת מעונות וגנים פרטיים בפיקוח הוועד המנהל לגיל הרך שבראשו עמדה חילו, כחלק מפרויקט שיקום השכונות.
בשנים 1983–1994 עבדה כקצינת מבחן בשירות המבחן לנוער של משרד העבודה והרווחה, והייתה לאחת הערביות הראשונות בתפקיד זה. במסגרת עבודתה ריכזה את פעילות הנוער במגזר הערבי במחוז תל אביב. בשנת 1986 נוסף לתחומי אחריותה ריכוז מערך חקירות ילדים שנפגעו מעבירות מין, וקבוצות אחרות שנכללו בחוק כקבוצות של חסרי ישע. היא ראתה בתפקידה זה אתגר מפני שהייתה האישה הראשונה בתפקיד, ובעיניה שיקום נוער עברייני הוא דרך נוספת להוכיח שגם נשים יכולות להצליח בתפקיד שנחשב גברי.
כשסיימה את עבודתה במשרד העבודה והרווחה, ולאחר שבשנים 1990–1994 פיתחה תוכנית לפיתוח כישורי מיומנות של הורים במסגרת תוכניות למעורבות במכללת סמינר הקיבוצים, ייסדה את "מרכז הירש" לגיל הרך ביפו, ועמדה בראשו עד 2004. בתקופת כהונתה שילב המרכז פעילויות רווחה וחינוך כחלק מתוכנית כוללת להתפתחות פעוטות עד גיל שש. המרכז סיפק שירותים למשפחות מתקופת ההיריון וההכנה ללידה, בליווי התינוקות ובמתן שירותי טיפת חלב, ותוכניותיו מועברות בערבית ובעברית. המרכז סיפק גם עזרה לנפגעות ולנפגעי אלימות במשפחה תוך כדי יצירת קשרים עם גופים ציבוריים ופרטיים, יהודים, ערבים ומעורבים, בהם מכללת בית ברל, מכון יוספטל ומכון אדלר. צוותי העבודה כללו רופאים ופסיכולוגים שעסקו בהעשרה והדרכות הן במרכז והן בבתי המשפחות. פעילותה במרכז זה הייתה צעד ראשון במערכת הפוליטית, כשהתמודדה ברשימת "כולנו למען יפו" למועצת העיר תל אביב-יפו, והייתה האישה היחידה ברשימה; הרשימה עשתה היסטוריה כאשר נבחר ממנה לראשונה נציג ערבי למועצת העיר.
פעילות למען נשים.
לאחר שלא שובצה במקום ריאלי ברשימת העבודה לכנסת החמש-עשרה, כיהנה כסגנית יו"ר נעמת, וזאת עד בחירתה לכנסת השבע עשרה. במקביל לפעילותה הציבורית והמקצועית עסקה במגוון תחומים לקידום שוויון זכויות נשים. משנת 1994 כיהנה כחברת מועצת ארגוני הנשים בישראל ובשנת 1999 הצטרפה כחברת הנהלה בעמותה לקידום האישה בספורט. בנוסף, הייתה חברה בקואליציית ארגוני הנשים, חברה בפורום הנשים הבינלאומי בישראל וחברת פורום "נשים לתקציב הוגן" במכון אדווה.
בשנת 1997 ייסדה את עמותת "מנארה", שעסקה בקידום ופיתוח חברתי של נשים. בעיניה, היה זה כלי לפעילות חברתית לקידום מנהיגות נשית בקרב האוכלוסייה הערבית. במסגרת פעילות העמותה קיימה סדנאות מנהיגות וימי עיון על מנת לפתח אצל הנשים מיומנויות מקצועיות ואף פוליטיות. היא עמדה בראש העמותה עד שנבחרה לכנסת.
בשנת 1997 מונתה לתפקיד הממונה על מעמד האישה במגזר הערבי ויו"ר מועצת הנשים הערביות במרכז השלטון המקומי. זמן קצר לאחר שנבחרה לתפקיד נפטרה ראש היחידה למעמד האישה, וחילו מילאה את מקומה. במסגרת זו עבדה עם הרשויות המקומיות, נבחרות הציבור ויועצות ראשי הערים לקידום מעמד האישה. היא לקחה חלק בשיתופי פעולה יחד עם הרשות לקידום מעמד האישה במשרד ראש הממשלה ויחד איתם ערכה כנסים והשתלמויות לנושאות בתפקיד זה ברשויות המקומיות. היא שימשה כנציגת הנשים בוועדות הכנסת והשתתפה בהקמת מועצת הנשים ברשויות המקומיות. בתקופת כהונתה כראש היחידה למעמד האישה התקבל חוק היועצות למעמד האישה ברשויות המקומיות.
פעילות פרלמנטרית.
בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן ב-1994, התפקדה חילו למפלגת העבודה, התמודדה בבחירות המקדימות לכנסת הארבע-עשרה ושובצה במקום ה-38 ברשימת המפלגה לכנסת. בבחירות המקדימות בשנת 1999 התמודדה במסגרת הרשימה הארצית ושוב מוקמה במקום לא ריאלי. על כן חברה לרשימת עם אחד בראשות עמיר פרץ, שבה שובצה במקום הששי, אך עדיין לא נכנסה לכנסת. בבחירות לכנסת השש עשרה החליטה לא להתמודד. בשנת 2005, עם איחוד עם אחד עם מפלגת העבודה, החליטה להתמודד ברשימת העבודה לכנסת השבע-עשרה, שובצה במקום החמישה-עשר ברשימה ונכנסה לכנסת.
במהלך כהונתה בכנסת שימשה יו"ר הועדה לזכויות הילד והייתה חברת ועדת הכנסת (2006-2009), הועדה לקידום מעמד האישה (2006-2009), ועדת העבודה, הרווחה והבריאות (2006-2009), הוועדה לפניות הציבור (2006-2009), הוועדה המיוחדת לנושא בעיית העובדים הזרים (2006-2009) וועדת הפנים והגנת הסביבה (2007-2009). בעבודתה הפרלמנטרית התמקדה בקידום שוויון זכויות וקירוב האוכלוסייה הערבית ליהודים. היא הקימה את השדולה לערים מעורבות ואת השדולה לדו קיום יהודי-ערבי, ושימשה יושבת ראש לשדולות יחד עם חבר הכנסת רן כהן.
נושאים נוספים שבהם עסקה בעבודתה הפרלמנטרית היו המאבק להעלאת מספרם של חוקרי נוער במשרד הרווחה ובפעילות למניעת "רצח על רקע כבוד המשפחה" במגזר הערבי. היא הרחיבה את התנאים לזכאות למעון יום שיקומי, קראה לגיבוש נהלים בנושא טיפול בקטינים שאינם בחסות הוריהם ובהקלות לתלמידים מן הרשות הפלסטינית בדרכם לבית הספר דרך מחסומי צה"ל. העלתה על סדר היום את העלאת הצורך במנגנון תלונה לילדים אשר שוהים במוסדות טיפוליים סגורים.
בין החוקים שיזמה והובילה במהלך כהונתה בכנסת:
בנוסף, הייתה בין יוזמי החוקים לביטול איחודי הרשויות בעיר הכרמל ובשגור.
לאחר תום כהונתה בכנסת.
בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה לקראת הכנסת השמונה-עשרה מוקמה במקום ה-30 ומשכך, לא נכנסה לכנסת.
חילו התגוררה ביפו, נשואה ואם לארבע בנות. בעשור השני של המאה ה-21 היא עסקה בקידום פרויקטים חברתיים ובייעוץ. נוסף על כך, שימשה חברה בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית בית ברל. שימשה כחוקרת אורחת במכון למחקרי ביטחון לאומי.
ב-27 בפברואר 2015, הלכה חילו לעולמה לאחר מאבק במחלת הסרטן.
אילף
יצחק אייזיק וייס (סבאליאבה)
סובטסק
שלמה ברוך הלוי פראגר
הרב שלמה ברוך הלוי פראגר (כ"ו באלול תרמ"ז, 1887 - תש"ד, 1943) היה רבו של הכפר באצ'קו פטרובו סלו (פטרוביסלה) ביוגוסלביה (כיום בסרביה) וראש ישיבה.
ביוגרפיה.
נולד לרב יעקב פראגר, רבה של העיירה אדה שבתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בסרביה), ושל פטרוביסלה, מחבר שו"ת "שאילת יעקב" ותלמיד הכתב סופר, ולבריינדל, שהייתה בתו של מהר"ם שיק אב"ד חוסט. למד בישיבה של הרב יהודה גרינוולד, ששימש מאוחר יותר כרבה של סאטמר והוסמך על ידו להוראה. נישא לרבקה בתו של הרב יהודה ליכטנשטיין, רבה של בקליאן.
לאחר חתונתו, היה סמוך כמנהג הימים במשך תקופה (קעסט) על שולחן חמיו בבקליאן. בתום תקופה זו, התקבל כרב בית הכנסת של קהילת החסידים בכפר פטרוביסלה, שהיה אז בתחומי אימפריה האוסטרו-הונגרית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה, עבר במסגרת חוזה טריאנון ליוגוסלביה. בשנת תרע"ג, (1913) התמנה לרב הכפר. בתקופת כהונתו הקים בכפר ישיבה מקומית לבני הקהילה.
הרב פראגר היה ידוע בתפילותיו הממושכות, סופר כי לעיתים, בעיקר בשבתות וחגים הייתה תפילתו מתארכת עד סמוך לשקיעת החמה. כרב, גילה אחריות ציבורית גם ליהודי הכפרים הסמוכים, בדרך כלל ילידי הארץ. הוא היה מכתת רגליו בדרכים משובשות כדי להגיע לכפרים חקלאיים נידחים, היה מגשר בסכסוכים פנימיים, ודאג לבניית מקוואות כשרים, ולהדרכה נאותה לנשים הכפריות בדבר החשיבות של טהרת המשפחה.
הוא היה לסמכות תורנית באזור באצ'קה כולו, וטיפל בצרכי החיים היהודיים, שמו נזכר גם כמי שעסק בהתרת עגונות. הרב פראגר נתן גם הסכמות לספרים תורניים של מחברים בני הסביבה..