החברה הוקמה בשנת 1961 על ידי ממשלת ישראל ועיריית תל אביב-יפו, במטרה לשקם את אזור יפו העתיקה, שבאותה עת כונה "השטח הגדול" והיו בו מבנים רבים במצב תחזוקה גרועה, רבים מהם היו הרוסים חלקית והייתה בו פעילות עבריינית. אחזקת מניות החברה התחלקה באופן שווה בין העירייה ובין הממשלה באמצעות מינהל מקרקעי ישראל והחברה הממשלתית לתיירות.
על פינוי ושיקום אזור "השטח הגדול" הוכרז כבר בשנת 1950, ובעת הקמת החברה כבר פונו רוב התושבים, והחלו עבודות השיקום כולל הקמת גן הפסגה וגן המדרון. במהלך השיקום הוחלט לא להרוס לחלוטין את כל המבנים באזור, אלא לשקם אותו כרובע אמנים ואומנים. בשנת 1956, רוב בתיה של יפו העתיקה הוכרזו כרכוש נטוש, ועברו לחזקת רשות הפיתוח ואחר כך למינהל מקרקעי ישראל
בינואר 1960 נעצרו לחקירה פקידים בכירים ב"מינהל יפו" שהיה אחראי על פינוי ושיקום "השטח הגדול". והוחלט להקים חברה ממשלתית שתהיה אחראית להמשך שיקום ופיתוח יפו העתיקה על בסיס כלכלי ומנהל תקין.
החברה יזמה תוכנית בניין עיר חדשה ליפו העתיקה (תוכנית 606), שתוכננה על ידי צוות אדריכלים שעליו נמנו יעקב יער, סעדיה מנדל, יונה פיטלסון ואליעזר פרנקל, ואשר עבדו יחדיו על תוכנית השימור והפיתוח בין השנים 1961–1962. הזכויות ברוב המבנים ביפו העתיקה הועברו לרשות החברה או נמסרו לה בחכירה. התל עליו שוכנת יפו העתיקה הוגדר כ"שמורה ארכיטקטונית" שמבניה ונופה ישומרו וישוחזרו, תוך כדי פיתוח גנים וכיכרות בשטחים הפתוחים. המטרה הייתה להפוך את האזור למרכז בילוי, אומנות ותיירות, ולמשוך אליו אוכלוסייה חדשה. בשנת 1963 החל אכלוס הבתים הראשונים, והם החכרו בעיקר לאמנים, סופרים ואומנים. החברה לפיתוח יפו העתיקה הייתה גם אחראית לפריסת התשתיות העירוניות: קווי מים, ביוב, חשמל וטלפון. בנוסף הכשירה והחכירה החברה מבנים לטובת הקמת גלריות לאמנות, מסעדות ומועדוני לילה. עם זאת לרוב החוכרים נאלצו לשאת בעלות השיפוץ הפנימי של המבנים, ומספר אמנים שזכו בחוזי חכירה ויתרו עליהם עקב העלות הגבוהה.
בשנת 1969 פרסם מבקר המדינה דו"ח חיובי ברובו על פעילות החברה, וציין שהיא הצליחה במשימתה לשקם את יפו העתיקה. בשנת 1977 פרסם מבקר המדינה דו"ח נוסף על החברה, וציין שהיא סיימה למעשה את רוב תפקידה בשיקום יפו העתיקה, ושיש לשקול את המשך פעילותה.
בשנות ה-80 יזמה החברה פסטיבל מוזיקה ים תיכונית בשם "לילות יפו", שהיה נערך באמפיתיאטרון בגן הפסגה וסביבתו.
בסוף שנות ה-90 הגמישה החברה את מדיניות האכלוס והחכירה של המבנים ביפו העתיקה, והתירה ליזמים פרטיים להקים פרויקטים של מגורי יוקרה, כחלק מהתהליך הג'נטריפיקציה של האזור. בין השאר יזם האדריכל אילן פיבקו מספר פרויקטים ביפו העתיקה, נבנה פרויקט מגורי יוקרה במבנה ששימש את מרכז המבקרים "החוויה הישראלית", ובמתחם המנזר הארמני (השוכן בין נמל יפו, רציף העלייה השנייה וסמטת נתיב המזלות), שהיה בחלקו נטוש, הוקמו 25 דירות יוקרה, למרות התנגדויות רבות שהוגשו לפרויקט.
בשנת 2002 החליטה ועדת השרים להפרטה, לכלול את החברה ברשימת חברות ממשלתיות המיועדות להפרטה.
בשנת 2003 החלה החברה לקדם תוכנית בניין עיר חדשה במטרה, בין היתר, לאפשר הגדלת נפחים ותוספות בנייה, במסגרת המרקם הקיים. בנוסף החלה לקדם תוכניות למלונות, לבתי קפה, ולחנויות אופנה בתחומי המתחם. בפברואר 2003 אושרה הקמתו של בית מלון במבנה בית החולים הצרפתי, כולל בניית מבנה חדש בן שש קומות בצמוד לו.
בשנת 2013 החלו לפוג חוזי החכירה של כ-280 הבתים, שהוחכרו במקור ל-49 שנים, החל משנות ה-60. תחילה סירבה החברה לדון בחידוש חוזי החכירה. בדצמבר 2014 אישר לבסוף דירקטוריון החברה פה אחד, החלטה על חידוש חכירות הנכסים למגורים ולמסחר ביפו העתיקה ל-49 שנים נוספות.
בשנת 2015 עברה החברה לבעלותה המלאה של עיריית תל אביב, ופעילותה אחודה עם חברת אתרים העירונית, שהפכה לחברת האם שלה.
קשרי מקסוול
יחסי מקסוול או קשרי מקסוול הם סדרה של משוואות תרמודינמיות הקושרות בין גדלים תרמודינמיים שונים. את הקשרים ניתן לגזור מתוך ההגדרות של הפוטנציאלים התרמודינמיים. יחסי מקסוול נקראים על שמו של הפיזיקאי בן המאה ה-19, ג'יימס קלרק מקסוול.
יחסי מקסוול הם שוויונים מתמטיים בין נגזרות שניות של הפוטנציאלים התרמודינמיים. גזירתם נובעת מעקרון מתמטי גרידא: סדר הגזירה של פונקציה אנליטית לפי שני משתנים אינו משנה את הנגזרת המעורבת. באופן כללי, אם formula_1הוא פוטנציאל תרמודינמי, ו-formula_2 ו-formula_3 הם שני משתנים טבעיים שלו, אז יחס מקסוול המתאים לאותו פוטנציאל ולשני המשתנים הוא:
formula_4
כאשר הנגזרות החלקיות מבוצעות כאשר כל יתר המשתנים הטבעיים האחרים נותרים קבועים. ניתן לראות כי עבור כל פוטנציאל תרמודינמי בעל n משתנים טבעיים, ניתן לגזור formula_5 יחסי מקסוול מתאימים.
ארבעת יחסי מקסוול הנפוצים.
ארבעת יחסי מקסוול הנפוצים ביותר הם השוויונות בין הנגזרות השניות של כל אחד מארבעת הפוטנציאלים התרמודינמיים, ביחס למשתנה הטבעי התרמי (הטמפרטורה formula_6 או האנטרופיה formula_7) ולמשתנה הטבעי המכני (הלחץ formula_8 או הנפח formula_9):
כאשר הפוטנציאלים והמשתנים הטבעיים הם (בהתאמה):
יחסי מקסוול כלליים.
יחסי מקסוול שלעיל אינם בשום פנים יחסי מקסוול היחידים. כאשר מערבים במשוואות התרמודינמיות משתנים טבעיים נוספים, כמו מספר החלקיקים, ניתן להסיק יחסי מקסוול נוספים. לדוגמה, עבור גז המורכב מיסוד יחיד, מספר החלקיקים formula_18 הוא גם כן משתנה טבעי של ארבעת הפוטנציאליים התרמודינמיים שהוזכרו. כך, יחס מקסוול עבור האנתלפיה ביחס ללחץ ולמספר החלקיקים יהיה:
formula_19
כאשר formula_20 הוא הפוטנציאל הכימי. יתר על כן, קיימים פוטנציאליים תרמודינמיים נוספים (אם כי פחות נפוצים), שגם עבורם ניתן לגזור יחסי מקסוול.
סיגנל עצבי
יוסף ישובי
יוסף יָשוּבִי (14 בדצמבר 1887 – 6 בדצמבר 1980) היה מורה ומחנך ישראלי ופעיל ציוני.
קורות חיים.
ישובי נולד כהוגו רוזנטל (Hugo Rosenthal) ב-1887 בלאגה (Lage) שבווסטפאליה, גרמניה, כאמצעי בין 9 ילדים במשפחה יהודית דלת אמצעים. הוכשר להוראה בבית המדרש היהודי למורים במינסטר. למרות הסביבה המתבוללת, הגיע לרעיון הציוני עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה שירת ארבע שנים בצבא הגרמני ונלחם בחזית, שם פגש יהודים שכמותם לא הכיר קודם לכן.
אחרי המלחמה נישא לפסנתרנית בטי (יהודית) לבית גולדשמידט, והיה פעיל בתנועה הציונית ובהקמת מרכז הכשרה בעיר וולפנביטל שבצפון גרמניה. ב-1925 עלה עם משפחתו לארץ ישראל ועבד כמורה בבית הספר הריאלי בחיפה. ב-1929 חזרה המשפחה לגרמניה ורוזנטל היה מורה בבית ספר יהודי בברלין ופעיל בתנועה הציונית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933, נענה לפנייתם של הרב לאו בק ואוטו הירש, שעמדו בראש הארגון המרכזי של יהודי גרמניה, והקים מוסד חינוכי לילדים יהודים, לנדשולהיים הרלינגן בכפר הֶרלִינגֵן שבדרום־גרמניה. במוסד חיו, מוגנים יחסית מפני המתרחש בערי גרמניה, עשרות ילדים יהודים, אשר נאסר עליהם ללמוד בבתי הספר הגרמניים. רוזנטל יישם במוסד גישה חינוכית מתקדמת בהשפעת הוגים כיוהאן היינריך פסטלוצי ומריה מונטסורי. הוא הפעיל את המוסד עד שנאלץ לסגור את שעריו בצו השלטון הנאצי.
באוגוסט 1939, שבועיים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, חזרו הוא ורעייתו לארץ ישראל והתאחדו עם ילדיהם, שעזבו את גרמניה כשנה קודם. לציון השיבה לארץ עִברת את שמו ל"יוסף יָשוּבִי". מבט על התקופה הראשונה לאחר הגעתם ארצה, שבמהלכה שהתה המשפחה בכפר הנוער בן שמן, מצא ביטוי ספרותי כעבור שנים רבות בסיפורו של ס. יזהר "פסנתר בודד בלילה" (בקובץ "צדדיים").
מ-1940 עד 1956 ניהל יוסף ישובי את כפר ילדים ונוער אהבה שבכפר ביאליק. עם צאתו לגמלאות בפברואר 1957 הוענק לו בז'נבה אות הוקרה והצטיינות על פעילותו החינוכית מטעם The International Save the Children Union. במסגרת ציון 45 שנים ל"עליית הנוער" (1977) זכה בתואר "יקיר עליית הנוער".
בשנת 1943 נהרג בנו הבכור, , בעת שירותו בצבא הבריטי. זמן לא רב אחר כך נודע לישובי ששלוש מאחיותיו ובני משפחה נוספים נרצחו בידי הנאצים.
במשך השנים חקר, כתב ופרסם מחקרים פסיכולוגיים וחינוכיים, סיפורי אגדות ודברי הגות. חלקם ראו אור בספרו "חינוך ומסורת" (1966) וחלקם שמורים בעזבונו שב ארכיון "יד ושם" בירושלים. במהלך שנת 1947 כתב ישובי, בגרמנית, את זכרונותיו מימי ילדותו ובחרותו – השנים 1887–1914. אירועי אותה שנה, שבסופה התקבלה באו"ם החלטת החלוקה, מוצאים את ביטויים ושזורים בין דפי הזיכרונות. בשנת 2000 פורסמו הזיכרונות בספר, שיצא לאור בבית ההוצאה להיסטוריה אזורית במחוז הולדתו בגרמניה. הספר תורגם לעברית בידי בנו, אוריאל יָשוּבִי בשנת 2003. מלבד היותו תיאור מרגש של ימי ילדותו ובחרותו של מחברו, מהווה הספר גם מקור חשוב לחקר יהדות גרמניה באותה עת.
נפטר ב-1980 בישראל.
הוגו רוזנטל
דורון וינר
דורון וינר (נולד בסביבות 1975, ישראל) הוא אמן גרפיטי ישראלי.
ביוגרפיה.