אלפונסין נאלץ לוותר על נשיאות מפלגתו לאחר תבוסת המפלגה בבחירות של ספטמבר 1991. הוא ניצח את המושל לשעבר ארמנדריז וזכה שוב בנשיאות המפלגה בשנת 1993. בחודש נובמבר 1993 חתם אלפונסין, כראש האופוזיציה, על הסכם עם הנשיא קרלוס מנם, הידוע בשם "הסכם אוליבוס" (Pacto de Olivos) בו הסכימו על רפורמה חוקתית אשר תאפשר למפלגת האופוזיציה ייצוג מוגבר בסנט. הסכם זה סלל את דרכו של מנם לבחירה מחדש. לאחר תוצאות מאכזבות בבחירות של 1995 התפטר אלפונסין מנשיאות המפלגה, אולם המשיך להוות דמות רבת השפעה בחוגי מפלגתו.
בחודש יוני 1999 היה אלפונסין מעורב בתאונת דרכים קשה בדרכו לכינוס מפלגתי, אולם הצליח להתאושש מפגיעותיו. הוא שב להנהגת מפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי באוקטובר 2000. בחודש אוקטובר 2001 הוא נבחר לסנטור של חבל בואנוס איירס, אבל מצבו הבריאותי אילצו להתפטר ממשרתו לאחר שנה.
אלפונסין היה חבר בחוג מדריד, ארגון בינלאומי בו חברים שליטי מדינות לשעבר המקדם דמוקרטיה ושיתוף פעולה בינלאומי. ב-1 באוקטובר 2008 חלקה לו כבוד נשיאת ארגנטינה כריסטינה פרננדס דה קירשנר בהסירה את הלוט מעל פסל של אלפונסין בארמון הנשיאות (Palacio Presidencial) הארגנטינאי. אלפונסין היה לנשיא הראשון הזוכה לכבוד זה עוד בימי חייו.
מותו.
אלפונסין נפטר ב-31 במרץ 2009, בגיל 82, לאחר שאובחן שנה קודם כחולה בסרטן ריאות ועבר ניתוח בארצות הברית. הוא נפטר בביתו, מוקף בבני משפחתו. בארגנטינה הוכרזו שלושה ימי אבל עם היוודע דבר מותו. הוא נקבר בבואנוס איירס. מבקריו מדגישים כי לא הצליח לחלץ את ארצו מן המשבר הכלכלי החמור שבו הייתה כאשר נבחר לנשיא, אולם מנגד הביא שינוי מהותי בשיטת הממשל בארגנטינה. בעת הסרת הלוט מעל פסלו, בשנת 2008, אמרה לו הנשיאה קירשנר: "בין אם ימצא חן בעיניך הדבר או לאו, אתה סמל של חזרת הדמוקרטיה".
אמרותיו הידועות.
"אין לאף נשיא הזכות לדרוש קורבנות מעמו ללא סוף"
"עם הדמוקרטיה אנו מאכילים, עם הדמוקרטיה אנו מחנכים, עם הדמוקרטיה אנו מרפאים."
בית ל'אברהם
בית ל'אנגדה
וולקן (מפעל)
ווּלקָן הוא בית חרושת שהוקם בשנת 1934 באזור התעשייה של מפרץ חיפה, סמוך ל"צומת וולקן" שנקרא על שמו.
היסטוריה.
הקמת בית החרושת החלה בסוף שנת 1933 על ידי חברת "בתי יציקה וחרושת מתכת א"י בע"מ" של אלכסנדר קרמנר, עולה מגרמניה שהעסיק בבית חרושת ליציקה בגרמניה 2,000 פועלים. ההון ההתחלתי של החברה עמד על 45,000 לא"י. המפעל הוקם על שטח של 50 דונם ליד בתי המלאכה של הרכבת, שנחכר מחברת גב ים ל-999 שנים.
המפעל החל את דרכו בייצור אמבטיות, חלקי אינסטלציה וחלקי מכונות והיה הראשון בארץ ישראל לייצור יציקות ברזל. תוצרת בית החרושת הייתה יקרה במעט מתוצרת חוץ, ובית החרושת טען לעדיפות באיכות ודרש לקנות את תוצרתו כהעדפה לתוצרת יהודית ארץ ישראלית. תוצרת ראשונה של המפעל, שכללה צינורות, הגיעה לתל אביב בתחילת 1935, אך שיווק האמבטיות התעכב עד חציה השני של 1935. במפעל עבדו בסוף שנת 1935 כ-180 פועלים, שכללו בני נוער רבים כמתלמדים בשכר נמוך. בשנת 1936 הוקם במפעל תנור חשמלי ליציקת פלדה.
בשנת 1937 נסגר המפעל בגלל הפסדים ונמכר לאגודה הארצישראלית Palestine Corporation שחידשה את העבודה במפעל בהיקף קטן של כ-40 עובדים והסבה את שמו ל"וולקן", על שם וולקן, שמו הרומי של הפייסטוס אל האש, הנפחים וחרשי הברזל במיתולוגיה היוונית. באוגוסט 1941 נרכש בית החרושת בידי סולל בונה. באותה תקופה העסיק המפעל כ-110 עובדים. עם הקמת כור בשנת 1944 הוכלל וולקן במסגרתה. בראשית שנות ה-50 סבל המפעל מהפסדים, פוטרו עובדים ובוטלו הפרמיות האוטומטיות והוחלפו בבונוסים מדודים.
החברה, שייצרה מכסי ביוב יצוקים, הרחיבה עם השנים את פעילותה לייצור של ספינות, חלקי כלי נשק, משקופי פח, מכונות אריגה, מכונות כביסה, אינסטלציה ואביזרי בניין.
בשנת 1976 הפסיק המפעל לייצר אמבטיות עקב הפסדים בקו ייצור האמבטיות, שהיה מיושן ולא היה כלכלי לחדשו ו-25 העובדים שעסקו בייצור אמבטיות הועברו למחלקות אחרות. בשנת 1977, עם הקמת חטיבות בכור, הוכלל המפעל בחטיבת המתכת. בראשית שנות ה-80 סבל המפעל מהפסדים שהוחרפו בגלל השקעות גדולות בציוד ללא שנמצאו שווקים לתוצרת. במהלך שנת 1983 ניהלו כור וכלל תעשיות דיונים על מכירת המפעל לאורדן תעשיות, ואלו הבשילו לכדי הסכם ביוני 1984. על פי ההסכם נמכר וולקן יציקה לאורדן תמורת 20% ממניות אורדן שניתנו לכור.
וולקן מצברים.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה עבר המהנדס הראשי של חברת עדי בטריות, עמנואל שנפ, לייצר מצברים עבור וולקן. בשנת 1946 רכש סולל בונה את מפעל עדי למצברים הישן שהולאם על ידי הבריטים במהלך מלחמת העולם השנייה וצירף אותה למחלקת המצברים של וולקן. בשנת 1949 הופרדה מחלקת המצברים מהחברה והייתה ל"מפעלי מצברים וולקן", שבשנת 2006 שונה שמה לוולקן תעשיות רכב.
וולקן הנדסה.
בשנת 1955 הופרדה מהחברה מחלקת המבנים של וולקן, שהעסיקה כ-50 עובדים, והייתה לחברה נפרדת בשם "מפעלי הנדסה של וולקן". החברה גדלה בראשית שנות ה-60 לכ-300 עובדים וייצרה מבנים, דודי קיטור, קרונות רכבת, עמודי חשמל, עגורנים, מנופים, מכלים, מעליות, מסגרות בניין וצינורות ענק. בשנות ה-60 קיבלה החברה הזמנות גדולות לקרונות רכבת מרכבת ישראל. בשנות המיתון של אמצע שנות ה-60 ירד מספר העובדים לכ-160, אך עלה שוב בשנת 1969 לכ-270. בראשית שנות ה-70 יצרה וולקן הנדסה את הקונסטרוקציות עבור תחנת הכוח אשכול ג'.
אגף הפלסטיקה.
בשנת 1966 נחנך במפעל אגף לבניית מתקנים תעשייתיים מפלסטיק. בשנת 1976 הועבר האגף למפעל צקלג של כור.
רפאל.
בשנת 1971 רכשה כור את חברת "רפאל" שייצרה שסתומים וצירפה אותה לוולקן יציקה. החברה הרחיבה את פעילותה וייצרה מכשירי בקרה, פרופילים מפלסטיק ואבזרים למערכות ביוב.
פירוק החברה.
עד תחילת העשור השני של המאה ה-21 "בתי יציקה וולקן" ו"וולקן הנדסה", עדיין היו ממוקמים ברחוב החרושת סמוך לצומת וולקן. המפעל של "וולקן תעשיות רכב" (לשעבר "וולקן מצברים") עבר לתפן. חלק משטחו של מפעל המצברים לשעבר בצומת וולקן שימש כמרכז הפצה ושרות של וולקן מוצרי רכב. מרכז לוגיסטי נוסף היה ממוקם בגדרה ושירת את דרום הארץ.
וולקן יציקות (או בשמה הרשמי " בתי יציקה וולקן בע"מ") הייתה בבעלות חברת מפעלי המתכת אורדן תעשיות (בשליטת לידר אחזקות) פיטרה את אחרוני פועליו עקב הפסדים תפעוליים כבדים, שנבעו מייבוא תחרותי זול, בעיקר מסין; וממכת גנבות מצד סוחרי גרוטאות, זאת לאחר שקווי ייצור נסגרו בסוף שנת 2006, והן עקב היותם מזהמים. מתחם "'וולקן יציקות" נמכר בשנת 2011 לחברת "חוצות המפרץ חיפה בע"מ" (בעלת מרכז הקניות חוצות המפרץ שמצידו השני של רחוב החרושת) שבבעלות מליסרון ואשטרום תמורת 23 מיליון שקל
וולקן הנדסה הייתה בבעלות כור מתכת, פשטה את הרגל בשנת 2015. אחד הפרויקטים האחרונים של "וולקן הנדסה" היה הקמת גשר המיתרים של הרכבת הקלה בירושלים. חלקי הפלדה של הגשר ייוצרו בחלקם במפעל. מתחם "וולקן הנדסה" נמכר בשנת 2016 גם הוא לחברת "חוצות המפרץ חיפה בע"מ" שבבעלות מליסרון ואשטרום תמורת 60 מיליון שקל. חברת ברנד תעשיות רכשה אז את הנכסים והציוד של "כור מתכת" תמורת כ-12 מיליון שקל.
וולקן תעשיות רכב נמצאת בבעלותו של מאיר ארנון ומייצרת מצברי התנעה לרכב בשם המסחרי "וולתא". ב-2006 החלה החברה למכור אביזרים נוספים לרכב תחת אותו מותג שלה.
מחוזות לסוטו
מבחינה אדמיניסטרטיבית לסוטו מחולקת ל-10 מחוזות (District). כל מחוז מחולק לנפות.
דני מיגל אלבס
דניאל מיגל אלבס גומס (בפורטוגזית: Daniel Miguel Alves Gomes; נולד ב-7 באוגוסט 1983 בקאראקס, ונצואלה), הידוע בקיצור כדני, הוא כדורגלן עבר ונצואלי-פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירה.
דני נולד בוונצואלה למשפחה פורטוגזית, ועבר לאי מדיירה בגיל צעיר, שם הוא פיתח את כישורי הכדורגל שלו בקבוצות הנוער השונות של מריטימו. הוא התקדם לקבוצה הבוגרת לקראת סוף עונת , והבקיע חמישה שערים בעשרה משחקים בעונה זו. בשנת 2002 חתם במועדון ספורטינג ליסבון תמורת 2.1 מיליון אירו. לאחר עונה אחת, הוא הושאל בחזרה למריטימו, וחזר לספורטינג ביוני 2004. בפברואר 2005, הוא הצטרף לדינמו מוסקבה הרוסית, קבוצה שהחתימה באותה תקופה מספר גדול של שחקנים פורטוגלים או כאלה המבוססים בפורטוגל (כמו מאניש ודרליי). הוא היה לאחד מהשחקנים המצליחים ביותר ברוסיה, וזכה בתואר שחקן השנה של דינמו בעונת 2005.
ב-24 באוגוסט 2008 קנתה זניט סנקט פטרבורג את כרטיס שחקנו של דני תמורת 30 מיליון אירו, ועל כן הוא הפך לשחקן היקר ביותר בתולדות הליגה הרוסית. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הסופר קאפ האירופי מול מנצ'סטר יונייטד, שבו הוא הבקיע את שער הניצחון ואף נבחר לשחקן המצטיין בניצחון 1-2. דני הבקיע בעונת 2008 עשרה שערים במשותף בדינמו ובזניט, וסיים כסגן מלך השערים של הליגה יחד עם מספר שחקנים נוספים. עם זאת, זניט סיימה חמישית בלבד בליגה.
ב-16 באפריל 2016 במהלך משחק ליגה נגד ספרטק מוסקבה הוא נפצע קשה ונאלץ לעבור ניתוח שהרחיק אותו מהמגרשים למשך 9 חודשים. ב-16 בינואר 2017 חזר למגרש למשחק הידידות מול צ'אנגצ'ון יאטאי מליגת העל הסינית. ביוני 2017 הודיע על עזיבתו את זניט ב-27 ביוני 2017 חתם בסלביה פראג הצ'כית. ביולי 2018 עבר לקבוצת ילדותו מאריטימו, בה שיחק עד דצמבר אותה שנה.