לבון (אז עוד לוביאניקר) לא היה בין מייסדיה של גורדוניה, שנוסדה בגליציה ב 1925, אך עם הצטרפותו לתנועה ב 1926 היה לאחד ממנהיגיה הבולטים. כמו תנועות הנוער היהודיות הציוניות האחרות, שפרחו במרכז ובמזרח אירופה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, חיפשה גורדוניה את ייחודה כארגון של בני נוער ואת דרכה המיוחדת בציונות. גורדוניה הושפעה בראשית דרכה מהשומר הצעיר, שבאותן שנים הייתה תנועת הנוער המובילה במזרח גליציה. גורדוניה שאלה ממנה את דפוסי ההתארגנות אך לא את רוח התנועה. לבון הסתייג מרוח "תרבות הנעורים" שאימץ השומר הצעיר בהשראת תנועת הנוער הגרמנית "וונדרפוגל". לדעתו החברותא הנרקמת בין בני הנוער היא חשובה, אך אינה ישות תרבותית מקורית, היכולה לצמוח רק מתוך יצירה אמנותית, מסורת הדורות וניסיון החיים. הוא התנגד לגישה המתנשאת הפוסלת את העם היהודי "הגלותי" וטען שעל הנוער לפעול בתוך החברה ומתוך התחשבות במציאות להביא לשינוי המיוחל. המהפכה הציונית והיהודית שהנוער שואף אליה חייבת להיות חלק מ"שלשלת ההיסטוריה העברית ומערכי הרוח ההיסטוריים של האומה" כבר בימיו הראשונים בגורדוניה התבלט לבון כאחד הדוברים הרהוטים והמרשימים ביותר בוועידות התנועה ובהופעותיו בסניפים. הוא אימץ את המצע האידאי של מייסדי גורדוניה שראו עצמם כממשיכי הדרך של צעירי ציון והפועל הצעיר וכתלמידיו של של א"ד גורדון, גם ביחס ללאומיות ולציונות וגם ביחס לסוציאליזם. הוא התנגד בחריפות גם לסוציאליזם המרקסיסטי הדוגמטי שאימצה תנועת השומר הצעיר וגם ללאומנות ולמיליטריזם של התנועה הרוויזיוניסטית. הייעוד של גורדוניה ותפקידה בהגשמת הציונות התמצו לדעתו בעליה לארץ ו"כיבוש הארץ והעבודה, החקלאות, השפה והאדם, תוך מאמצי הגשמה חלוציים".
בשנת 1929 עלה לארץ ישראל עם קבוצת גורדוניה א' שהייתה אחת מחמש קבוצות של חניכי גורדוניה שעלו באותה שנה. הקבוצה שישבה בחדרה הייתה מיועדת להצטרף לפלוגה מקובצת של נציגים מקבוצות גורדוניה שיצאו להקים מחדש את הנקודה חולדה, שנהרסה במאורעות תרפ"ט. לבון היה מעורב מאוד בחיי הקבוצה, בעיקר בתהליכי קבלת חברים חדשים ובגיבוש חיי החברה שלה. לבון דחף את חברי הקבוצה לעלות להתיישבות למרות שלא זכו לתמיכת המוסדות הלאומיים, וניסה לעזור להם על ידי גיוס תרומות מסניפי גורדוניה בגולה ומנדבנים. עם זאת, לבון לא השתלב כלל במשימות העבודה של חברי הקבוצה. למרות הדיבורים הגבוהים על ערך העבודה בכלל והעבודה בחקלאות בפרט ולמרות הקשר המיוחד שהיה לו עם הקבוצה, קודם בחדרה ואחר כך בחולדה, הוא היה פעיל ציבור שנע בין ירושלים, תל אביב ופולין, ועסק בענייני קבוצות ההתיישבות של גורדוניה, בשאלות הארגוניות והאידאולוגיות של התנועה ואחר כך המפלגה. לבון הפך למנהיג הבלתי מוכרז של גורדוניה גם בזכות יכולותיו האינטלקטואליות וכישוריו הארגוניים, וגם מכיוון שהיה היחידי מבין האישים המובילים בתנועה שהיה לו את האמביציה והדחף לקידום ולהנהגה פוליטית.
אחד מן הנושאים המרכזיים שבהם עסק היה המשך קיומה של גורדוניה כתנועה עצמאית השומרת על דרכה הייחודית, אל מול הצורך להשתלב ולהתאחד עם ארגונים גדולים יותר. גורדוניה הייתה קשורה מימיה הראשונים בפולין עם מפלגת "ההתאחדות העולמית של 'הפועל הצעיר' ו'צעירי ציון'". ואחר כך בארץ ישראל עם מפא"י, אך המשיכה לראות את עצמה לא כגוף מפלגתי-פוליטי אלא כתנועת נוער המגשימה את הציונות בדרך של ההתיישבות הקיבוצית, ורואה את עיקר תפקידה בחינוך האדם. לבון הסתייג מדרכן של התנועות הקיבוציות שהתגבשו כבר בשנות ה-1920 - הקיבוץ הארצי שהיה קשור לתנועת השומר הצעיר והקיבוץ המאוחד שהייתה לו זיקה ברורה למפלגת אחדות העבודה. לבון התנגד לקולקטיביות הרעיונית של השומר הצעיר, ולדרך של "הקיבוץ הגדול" ולארגון הארצי הצנטרליסטי שדגל בו הקיבוץ המאוחד. הוא האמין ב"קבוצה אורגנית-משקית"- קבוצה שבין חבריה מתקיימת שותפות באורח חיים, עזרה הדדית, ושאיפה ליצירת הוויה תרבותית-חברתית. קבוצה כזו היא מצומצמת במספר חבריה "כדי שתהיה בה מזיגה בין יעילות משקית, קשרי חברה ויעילות חינוכית". על אף קשיים והתלבטויות הצטרפה גורדוניה ב 1934, בהנהגת לבון, לחבר הקבוצות, התנועה הקיבוצית שהלמה יותר את אופיה וייחודה. בתחילת שנות הארבעים הוביל לבון לאיחוד גורדוניה עם תנועת "מכבי הצעיר".
למרות שעם הזמן התרכז לבון בפעילותו במפא"י ובהסתדרות, יוצאי גורדוניה שהתיישבו בקבוצות הפזורות בארץ המשיכו לראות בו את מנהיגם, לפנות אליו בשעת דחק, וגם לעמוד לצידו בימים הקשים שנכונו לו בפוליטיקה.
בהנהגת ההסתדרות.
לבון נבחר לוועד הפועל של ההסתדרות ב 1942 אך היה מעורב בשאלות הקשורות בקביעת דרכה עוד קודם לכן. במאבק החריף שפרץ בשנות ה-1930 בין מפא"י וההסתדרות לבין הסתדרות העובדים הלאומית, התנועה הרוויזיוניסטית ובית"ר, התנגד לבון לניסיונות למנוע עבודה מפועלים רוויזיוניסטים. על אף שהיה מתנגד חריף ביותר לדרכה של התנועה הרוויזיוניסטית, בעיקר לאחר שדבקה בה ההאשמה ברצח ארלוזורוב, שאותו העריץ, ושהיה ידידו ושותפו לדרך. לבון טען שגם פועלים רוויזיוניסטים וחברי בית"ר שייכים למעמד הפועלים ואין למנוע מהם עבודה ולנהוג כלפיהם באלימות. הוא חתר להסכם שבו יכירו הרוויזיוניסטים בעקרון של זכות השביתה של הפועל, גם כדי לצמצם את יכולתם של הרוויזיוניסטים לשבור את השביתות שהכריזה ההסתדרות כדי לאלץ את המעסיקים, בעיקר הפרדסנים, להעסיק פועלים יהודים.
לבון גילה דעות עצמאיות המנוגדות לעמדה המקובלת במפא"י ובהסתדרות גם בשאלת מעמדו של הפועל הערבי. ב-1947 עמד לבון בראש ועדה במפא"י שעסקה במעמד הפועל הערבי במדינה היהודית שתקום. לבון ראה לנגד עיניו מדינה דמוקרטית עם דגש על זכויות האזרח שיתקיים בה שיתוף פעולה בין עובדים יהודים וערבים. הוא תבע ביטול כל אפליה כלפי עבודה ערבית (חוץ מעבודות הקק"ל) ודרש שמפא"י תתמוך בפתיחת שעריה של ההסתדרות הכללית בפני פועלים ערבים.
ביולי 1949 נבחר לבון למזכ"ל ההסתדרות אך כיהן בתפקיד רק כשנה וחצי, מאחר שצורף לממשלה ב 1950, תחילה כשר החקלאות והמזון ואחר כך כשר בלי תיק, המתאם בין השרים הכלכליים. מינואר 1954 כיהן בתפקיד שר הביטחון עד התפטרותו בפברואר 1955 בעקבות עסק הביש. בין השנים 1956 - 1961 כיהן שוב כמזכ"ל ההסתדרות. מעברים אלה בין הממשלה לבין הנהגת ההסתדרות נתפסו כמובנים מאליהם בתקופה שבה ההסתדרות היוותה בעצם מעין זרוע מבצעת של הממשלה לקידום יעדים לאומיים כמו קליטת עלייה, פיתוח המשק, פיזור אוכלוסין ופיתוח אזורי הספר. הממשלה כיבדה את עצמאות ההסתדרות ולא הלאימה את מוסדותיה שמילאו תפקידים שהיו במהותם ממלכתיים, ונתנה לגופים הכלכליים של חברת העובדים קדימות מובהקת ומונופולין.
לבון דגל במשק מבוזר שיש בו גם מגזרים סוציאליסטיים וגם קפיטליסטיים, ועם זאת שיש בו שליטה והכוונה של המדינה באותן נקודות מפתח הדרושות לפיתוח ומונעות מונופולים. בקדנציה השנייה שלו בהסתדרות נחשב לבון כרפורמטור חשוב. עיקרן של הרפורמות שניסה להוביל היו יתר דמוקרטיזציה - ביזור הכוח ושילוב העובדים באיגוד המקצועי, בקופת חולים ועוד. כוונתו הייתה לצמצם את הריכוזיות ולהגביר את השיקולים הכלכליים בפעילות החברות של חברת העובדים. הוא ביקש מחד לחזק את מזכירות חברת העובדים כגוף מפקח, שהחברות מחויבות להציג לו דו"ח שנתי של פעילותן. מאידך פעל לחיזוק המניעים הכלכליים העצמאיים של המפעלים על ידי ביטול העזרה ההדדית הבלתי-מותנית למפעלים כושלים וסגירת מפעלים בלתי כלכליים, העדפת שותפויות עם גורמים לא הסתדרותיים ובעיקר הממשלה וביזור וחלוקת סמכויות של מפעלים גדולים. בנוסף ניסה לפעול ליתר דמוקרטיזציה במקומות העבודה.
לבון חשב שצריך לנתק את החברות בקופת החולים מהחברות בהסתדרות, בטענה שאנשים פונים לקופת חולים על מנת להבריא, ולא משיקולים סוציאליסטיים. לפיכך הציע שדמי החברות בקופת חולים ייגבו על ידי המדינה ולא על ידי ההסתדרות. ההצעה נבלמה על ידי ראשי מפא"י, שחששו לאבד עוצמה פוליטית. עם זאת בתקופת כהונתו יזם לבון שינויים רבים בנוהלי העבודה בקופת חולים שמטרתם שיפור השירות שהיא מעניקה לחבריה. בין היתר נוצר אז המוסד של "רופא המשפחה". לבון גם עמד מאחורי גיוס הכספים להקמת בית החולים סורוקה בבאר שבע, לרווחת תושבי הנגב.
במרכז הרפורמות שניסה להעביר בהסתדרות היה המהלך לריסון כוחה של סולל בונה. בשנות ה-50 גדל כוחה של "סולל בונה". מנהלי הקונצרן ובראשם הלל דן עשו בו כבתוך שלהם, מנעו תחרות במשק והפריעו להקמת שורה של מפעלים באזורי הפיתוח תוך ניצול מעמדם כמונופול. לבון פיצל את "סולל בונה" לשניים: קונצרן תעשייתי – "כור", וחברת בניה ששמרה על השם "סולל בונה". הרפורמה נעשתה חרף התנגדותם של רבים ממנהלי הקונצרן,
בקדימות שנתן להבטחת יציבות המשק במדינה ולשמירת השיקולים הממלכתיים, נמצא לבון בכמה מקרים בעמדה המנוגדת למאבק עובדים על שכרם ותנאי עבודתם, כמו בשביתת הימאים ב-1951 ובשביתה של פועלי בית החרושת אתא ב 1956. עמדתו של לבון הייתה כרוכה גם בהתנגדותו למדיניות העצמאית והכוחנית שנקט יוסף אלמוגי, מזכיר מועצת פועלי חיפה, ובחשש מכוחה של מפ"ם שאותה האשים בנטיות מרכסיסטיות מסוכנות.
בסופו של דבר, השאלות החשובות בנושאי משק וכלכלה באותן שנים, ומינוי בעלי התפקידים בהסתדרות או בממשלה ובשירות המדינה, הוכרעו בישיבות של "חברינו" - הנהגת מפא"י, שלבון היה חלק ממנה. גם אם היו בהן דיונים וויכוחים ומחלוקות קשות, מי שהשפיע ובדרך כלל קבע בהן היה דוד בן-גוריון.
שר הביטחון.