אפוטרופסות (באנגלית: Guardianship) הוא מוסד שבו אדם או תאגיד ממונה כמקבל ההחלטות על אדם אחר, וכמי ש"נכנס לנעליו". המוסד נועד לתת מענה למצבים שבהם אנשים הוגדרו על ידי בית המשפט כמי שאינם מסוגלים לדאוג לעניינם.
רקע היסטורי ומשפטי.
ההיסטוריה רצופה במצבים של חוסר-שוויון של קבוצות שהוגדרו כשונות ועל כן כנחותות. נשים, עבדים, מיעוטים לאומיים, אתניים וגזעיים, זקנים וילדים – כולם התמודדו בעבר עם הנחה בדבר חוסר מסוגלות אשר תורגמה לסטטוס משפטי נחות ולכשרות משפטית מוגבלת. במרבית מדינות העולם הייתה לנשים כשרות משפטית מוגבלת והן לא יכלו להצביע בבחירות, להיות בעלות רכוש ואף לא להחזיק במשמורת על ילדיהן.
בחוק הרומי הגבילה האפוטרופסות את כשרותם של עבדים, נשים, ילדים ונתינים זרים מלבצע פעולות כלכליות. אף נקבע כי אדם בגיר שימצא כ"שוטה", יושם תחת אפוטרופסות אביו או בני משפחתו אשר מצד אביו. החוק הרומי הבחין בין שני מונחים שונים של אפוטרופסות. Curator ו-Tutor. טוטור הוא אפוטרופוס על קטינים (בנות עד היותן בנות 12 ובנים עד היותם בני 14). קורטור הוא אפוטרופוס על אנשים מעל גיל 14 שעדיין לא הגיעו לבגרות משפטית (גיל 25 ברומי) ועל מטורפים ובזבזנים.
בימי הביניים, במסגרת החוק האנגלי הקדום, הוגדרו שתי קבוצות עיקריות שלהן מונה אפוטרופוס: "המפגרים" (Idiots) שכללו את אלה שנולדו עם מוגבלות שכלית, ו"המשוגעים" (Lunatics), אשר איבדו את צלילות דעתם במהלך חייהם. כל מי שחבר מושבעים מקומי מצא אותו כ"משוגע" או "מפגר", הושם תחת אפוטרופסות המלך או בא כוחו. על רקע המשטר הפאודלי ששרר באותה תקופה, הייתה מטרת הליך האפוטרופסות בעיקרה הגנה על הרכוש והקרקע של אותם אנשים מפני השתלטות של בעלי אחוזות סמוכים. ההתפתחות הבאה במשפט האנגלי התרחשה רק במאה ה-19, עם פריצת מדע הרפואה והפסיכיאטריה והיכולת להבין ולטפל במחלות נפש. עקב כך שונו החוקים הנוגעים לאפוטרופסות, כך שההחלטה על מינוי אפוטרופוס הועברה לידי "מומחה מטעם בית המשפט" – רופא או פסיכיאטר. כמו כן, הגדרת קבוצת האנשים שלגביהם ניתן היה למנות אפוטרופוס הורחבה באופן ניכר וכללה לא רק את המפגרים או המשוגעים, אלא גם את השתויים, המכורים לסמים, החולים, ולראשונה – גם את הזקנים. המודל הרפואי אשר נתן את הכוח להכריע בצורך במינוי אפוטרופוס בידי מומחים רפואיים, שלט במשפט האנגלי עד לפני זמן לא רב, ולמעשה ממשיך לחול בישראל עד עצם היום הזה.
בעקבות מלחמת העולם השנייה, ובעיקר בשנות ה-60 של המאה העשרים, החלה להימתח ביקורת קשה ביותר על החקיקה המאפשרת מינוי אפוטרופוס על אנשים בגירים. ההיסטוריה של השחורים בארצות הברית נטועה במאבק על הזכות להכרה משפטית של האדם השחור כשווה זכויות. עם התפתחות תנועת זכויות האזרח בארצות הברית, נחשפו פגיעות קשות הנגרמות לחירות הפרט כדוגמת אפוטרופסות. החל משנות השבעים של המאה העשרים, מתפתחת גישה ביקורתית של פעילים עם מוגבלות בארצות דוברות אנגלית ובסקנדינביה, אשר טוענת כי מקורה של המוגבלות אינה רק בפתולוגיה של היחיד, כי אם בפער שבין האדם לסביבתו. קבוצה זו קידמה גישה אחרת הידועה כמודל החברתי, מודל ביקורתי אשר מדגיש את החסמים שמונעים מאנשים עם מוגבלויות להשתתף באופן פעיל בחברה ולממש את זכויותיהם. על פי גישה זו, על החברה להנגיש את כלל מוסדותיה ושירותיה כדי לאפשר הכללה מלאה של אנשים עם מוגבלויות. בשנת 2001 החל תהליך באו"ם של חקיקת "אמנה לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות", שארך כחמש שנים עד גיבוש נוסח סופי. האמנה מושתתת על עקרונות המודל החברתי למוגבלות וביניהם: כבוד לאוטונומיה של הפרט ולזכותו לקבל את ההחלטות על חייו. ישראל, אשר הייתה שותפה אקטיבית בניסוח האמנה, אשררה אותה ב-28 בספטמבר 2012.
סעיף 12 באמנה מתייחס לחובה לעבור ממודל של "קבלת החלטות חלופית" (אפוטרופסות) לקבלת החלטות נתמכת תוך שמירת הכשרות המשפטית המלאה של האדם.
חלופות לאפוטרופסות.
עיון בספרי החוקים של מדינות מערביות רבות כגון קנדה, ארצות הברית, גרמניה, שוודיה ויפן מגלה, כי בכולן התרחשה רפורמה משפטית משמעותית בתחום חוקי האפוטרופסות. ישנה מגמה לצמצם את השימוש באפוטרופסות ולפתח כלים חלופיים שיאפשרו הגנה ללא שלילת זכויות אדם.
המצב בישראל.
בית המשפט לענייני משפחה ממנה אפוטרופוס שתפקידו לקבל החלטות במקום האדם החסוי בפעולות משפטיות ובכל עניין, לפי הסמכויות שבית המשפט העניק לו, תוך שמירה מתמדת על טובת אותו אדם.
האפוטרופסות נועדה במקורה לסייע לאנשים שאינם מסוגלים לדאוג לענייניהם ולהגן עליהם מפני ניצול ופגיעה של אחרים, או מפני פגיעה שלהם בעצמם. ואולם, המוסד זוכה לעיתים לביקורת בשל מה שמתואר כהפיכתו לכלי המגביל את זכויותיהם ואת חירותם של אנשים לקבל החלטות בנוגע לגופם, לרכושם או לבצע פעולות בקשר אליהם.
במדינת ישראל, האפוטרופסות עצמה אין בה כדי להפוך אדם לבלתי כשיר מבחינה משפטית: כשרותו המשפטית של אדם נשללת רק עם הכרזתו כפסול דין. לעומת זאת, ישנן מדינות שבהן האפוטרופסות טומנת בחובה גם שלילת כשרות משפטית. במדינות אלה, פגיעת מוסד האפוטרופסות באנשים עשויה להיות מרחיקת לכת עוד יותר.
הגדרות חסוי ואפוטרופוס.
זאת בניגוד לחוק במדינות רבות בעולם, לפיו על האפוטרופוס לפעול לפי רצונו של האדם, או לפחות רצונו המשוער.
הורה הוא אפוטרופוס טבעי של ילדו עד גיל 18, ולאחר מכן ניתן להאריך את האפוטרופסות רק על פי הוראת בית משפט. ישנם מקרים בהם בית המשפט קובע כי הורה אינו יכול לשמש כאפוטרופוס ובית המשפט עלול לשלול את הזכות הבסיסית מהורים שאינם ממלאים את חובתם כלפי ילדיהם או למנות אדם נוסף.
אפוטרופוס על פי מינוי - אדם או תאגיד (עמותה, כגון הקרן לטיפול בחסויים), או האפוטרופוס הכללי, שלרוב אינו משמש כאפוטרופוס אף על פי שהאופציה הזו קיימת בחוק, שבית המשפט מינה לדאוג לצרכיו ולרווחתו של אדם שאינו מסוגל לדאוג בעצמו לענייניו, כולם או מקצתם.
לנפגעי שואה ניתן למנות כאפוטרופוס ועדת אפוטרופסות לנפגעי השואה, שבהרכבה חברים נציג משרד הבריאות ונציג גוף המטפל בענייני נפגעי השואה.
היחסים בין החסוי והאפוטרופוס.
על פי החוק, חייב האפוטרופוס לשמוע את דעת החסוי ואילו החסוי חייב למלא אחרי הוראות האפוטרופוס בנושאים שנמצאים תחת אחריותו. במקרה של מחלוקת בין הצדדים – יכול האדם ו/או האפוטרופוס לפנות לבית המשפט ולבקש את התערבותו והכרעתו.
אדם אשר מינו לו אפוטרופוס יכול להגיש בקשה לבית המשפט לבטל את האפוטרופסות, לצמצם אותה או להחליף אותה:
סוגי אפוטרופסות.
אפוטרופסות יכולה להיות מוגבלת לתחום מסוים בו זקוק החסוי לעזרה וכן לתקופת זמן מוגבלת.
אפוטרופסות בישראל.
בישראל החוק המסדיר את עניין מינוי האפוטרופוס הוא חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, תשכ"ב-1962. הנחת המוצא של החוק היא ש"כל אדם כשר לזכויות ולחובות מגמר- לידתו ועד מותו" (סעיף 1 לחוק); על כן אפוטרופסות קיימת על קטינים (שטרם מלאו להם 18 שנה) ועל בגירים שאינם מסוגלים לדאוג לענייניהם בעצמם. החוק מאפשר מינוי אפוטרופוס על אדם בגיר בשתי סיטואציות עיקריות: הראשונה, כאשר מדובר באדם בגיר אשר "אינו יכול, דרך קבע או דרך ארעי, לדאוג לענייניו, כולם או מקצתם, ואין מי שמוסמך ומוכן לדאוג להם במקומו". השנייה, כאשר מדובר ב"פסול דין", לאמור, מי ש"מחמת מחלת נפש או ליקוי בשכלו" אינו מסוגל לדאוג לענייניו.
גם בישראל התחוללו שינויים חשובים בסוף המאה ה-20. ראשית, חקיקת בשנת 1992 הביאה לשינוי משמעותי בתפיסת העולם הפטרנליסטית שבבסיס מוסד האפוטרופסות. יש לפרש את חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות בצורה מצמצמת, באופן הפוגע בצורה מינימלית בחירויות היסוד של הפרט ובאופן המעניק משקל רב לאוטונומיה ולחירות האישית של היחיד. לכך יש להוסיף את עובדת חקיקת חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות התשנ"ח 1998, אשר קובע מפורשות בסעיף 4 כי "אדם עם מוגבלות זכאי לקבל החלטות הנוגעות לחייו על פי רצונו והעדפותיו והכל בהתאם להוראות כל דין".
נכון לשנת 2015 בישראל כ-50,000 חסויים, אנשים אשר מונה להם אפוטרופוס ומדי שנה ממונים אפוטרופוסים לכ-5,000 חסויים נוספים בממוצע. ההשוואה למדינות אחרות מראה כי מספר החסויים במדינת ישראל גבוה באופן יחסי למדינות מערביות אחרות ושיעור הגידול שלו חריג - על-פי נתונים לא רשמיים מספר החסויים הכפיל את עצמו במהלך 15 שנים. 85% מהאפוטרופוסים הם בני משפחה וכ-15% מהאפוטרופוסים הם תאגידים ועמותות פרטיות. ל-90% מהחסויים יש אפוטרופסות כללית, על גוף ורכוש יחד. בתי משפט לענייני משפחה מחליטים למנות אפוטרופוס ב-94% המקרים המובאים בפניהם.
ניתן למצוא מספר התבטאויות והכרעות של בתי משפט בישראל, כדוגמת "תומך בקבלת החלטות", כחלופה ראויה ופחות פוגענית מאפוטרופסות, אשר משקפות את העמדה לפיה יש צורך לעשות שימוש בכלי האפוטרופסות רק כאמצעי אחרון, תוך הקפדה על שמירת כבוד האדם וחירותו.
במדינות רבות כאשר ממנים לאדם אפוטרופוס, הוא מאבד את הזכות להצביע בבחירות, את הזכות להתחתן, את הזכות לפנות לבית המשפט באופן עצמאי; לעומת זאת במדינת ישראל צריך להכריז על אדם כפסול דין כדי שהוא יאבד את הכשרות המשפטית, וגם אז הוא שומר על שכבה מינימלית של זכויות. רוב האנשים במדינת ישראל שיש להם אפוטרופוס אינם פסולי דין, כלומר, יש להם כשרות משפטית.
אפוטרופסות ומוגבלות.