בבחירות שנערכו בשנת 1966 ניצחה שוב המפלגה הלאומית בהנהגת פרוורד. ב-3 בספטמבר קיים פרוורד שיחות היסטורית עם ראש ממשלת לסוטו - הצ'יף ליבואה ג'ונתן בפרטוריה. לאחר הפגישה הוציאו השניים הודעה משותפת לתקשורת בה הודגשה מחויבותן של שתי המדינות לשיתוף פעולה ללא התערבות של האחת בענייניה הפנימיים של האחרת. על רקע זה היה אמור פרוורד לשאת נאום מדיני חשוב בישיבת הפרלמנט ב-6 בספטמבר. במסגרת נאומו היה פרוורד אמור לעסוק, בין היתר, ביישובם מחדש של בני באנטו ובתוכנית כלכלית חדשה. עם כניסתו לבית הנבחרים בשעה 2:15 אחר הצהריים נדקר פרוורד בצווארו ובחזהו ארבע פעמים על ידי עובד במדים של הפרלמנט בשם דימיטרי טסאפנדאס. טספאנדס הוכנע ונלכד, ופרוורד קיבל עזרה ראשונה והובהל לבית החולים. אולם עם הגעתו לבית החולים נקבע מותו. לתובע הכללי של דרום אפריקה היה חשד מוצק כי טספאנדס היה רוצח שכיר שנשלח לפעולה על ידי יריבים פוליטיים של פרוורד, אולם טספאנדס הצליח לבסס הגנת אי-שפיות ומשום כך נגזר עליו מאסר עולם (ולא עונש מוות). פרוורד נקבר בחלקת גדולי האומה בפרטוריה. בהלווייתו שנערכה ב-10 בספטמבר השתתפו רבע מיליון אנשים.
הנצחתו.
לאחר מותו נקראו על שמו של פרוורד צירי תנועה מרכזיים, ערים ואתרים שונים. הסכר הקרוי כיום סכר גריפ במדינה החופשית (לשעבר אורנג') נקרא בעבר סכר הנדריק פרוורד; נמל התעופה פורט אליזבת נקרא בעבר נמל התעופה H.F. Verwoerd; העיר סנטוריון נקראה בעבר פרוורדבורג; בית החולים סטיב ביקו נקרא בעבר בית החולים H.F. Verwoerd; דרך ברם פישר בראנדבורג נקראה בעבר דרך הנדריק פרוורד, וכן הלאה. אולם מרבית השמות שונו במסגרת מהלך כללי לביטול הנצחתם של לאומנים אפריקאנרים.
יחסו ליהודים ולישראל.
פרוורד כתב על יחסי דרום אפריקה–ישראל כי "אנשים מתחילים לתהות מדוע, אם ישראל ורבניה מרגישים מחויבים לתקוף את מדיניות ההפרדה שלנו, מדיניות ההפרדה הנהוגה בישראל אינה נראית בעיניהם פסולה". עוד קבע פרוורד כי "הציונים לקחו את ישראל מן הערבים לאחר שאלה התגוררו בה אלף שנים, ובמובן זה ישראל, כמו דרום אפריקה, היא מדינת אפרטהייד".
במקביל לביקורת על ישראל כיוונה הממשלה בראשותו של פרוורד חצי ביקורת ואזהרה גם כלפי פנים, אל יהודי המדינה. שר החוץ בממשלת פרוורד, אריק לוו, כתב כי "אזרחי דרום אפריקה בעלי זיקה גזעית ודתית לישראל בוודאי לא יסכימו לעמדתה העוינת וכפוית הטובה של ישראל". במכתב פרטי שהודלף לתקשורת ציין פרוורד כי רבים מיהודי דרום אפריקה הצביעו למפלגה שהתנגדה לאפרטהייד (המפלגה הפרוגרסיבית) וכי האנטישמיות בדרום אפריקה עלולה להרים ראשה אם יהודי המדינה לא ירחיקו עצמם ממדיניות החוץ של ישראל.
עוד אמר פרוורד: "אני תוהה מה יהדות דרום אפריקה תאמר על כך? האם הם ימשיכו לשלוח מתנות, האם הם ישלחו את בניהם למות שם, האם הם ימשיכו לבנות שם?"
התבטאויות אלה עוררו דיון ציבורי סוער. העיתונות בשפה האנגלית תקפה את פרוורד על כך שהוא מנסה לסחוף את יהודי דרום אפריקה אל המחנה הלאומני הלבן. העיתונות באפריקאנס צידדה בפרוורד ואימצה את העמדה לפיה הציונות והאפרטהייד הן שתי צורות של לאומנות אתנית, וכי תהא זו צביעות לתמוך באחת ולהתנגד לאחרת.
לימור פנחסוב
לימור פנחסוב (נולדה ב-4 באוקטובר 1971) היא במאית ועורכת סרטי תעודה ישראלית.
ביוגרפיה.
פנחסוב היא בוגרת בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. יוצרת ועורכת של סרטים וסדרות תעודה.
ביימה והפיקה את הסדרה "ספק סביר" כאן 11 ואת הסדרה המפלצת מהסמטאות ביס דוקו
בעונה ה25 של התכנית עובדה, ביימה סרט נוסף על כת לב טהור בו תיעדה את ברחיתו והחזרה של ישראל מאיר חזרה לארץ.
פנחסוב ביימה את הסרט פרחים לחג, המתעד את עבודתם של מוכרי פרחים בצמתים ברחבי הארץ, 48 שעות לפני ערב פסח.
סרטה השני, מכיוון היער, הוקרן בפסטיבל ברלין 2004. הסרט מתעד יומן שכתב פולני בשם סאקוביץ, שגר בסמיכות לבורות ההריגה בפונאר, ומתחקה אחר האנשים שגרים בסביבה עד היום ומספרים על העבר, הרעש, הריחות וחיי היומיום שלהם באזור הבורות.
סרטה השלישי של פנחסוב הוא 4.7 מיליון, המספר בצבעוניות על שוד הברינקס, ומלווה בפסקול של ראפ.
סרטה הרביעי, אמא חוזרת הביתה, מתעד את סיפורה של עובדת זרה בוליביאנית שחוזרת לפגישה עם ילדיה לאחר ארבע עשרה שנות עבודה בישראל. הסרט הוקרן ברחבי העולם וזכה בפרס בפסטיבל הנשים בחיפה ובפרסים נוספים בעולם.
סרטה החמישי, צולם על ידי יצחק, מורכב מצילומי 8 מ"מ שצילם יצחק רבין, חומרים נדירים בהם מתעד רבין, מספר ביקורים דיפלומטיים בשנים 1963-1973, בהם ביקור סודי באיראן, ביקור באפריקה, צילומים מארצות הברית מתקופת שירותו כשגריר, ובנוסף צילומים של שנות השישים בישראל.
קישורים חיצוניים.
https://www.ynet.co.il/entertainment/article/By000F9i2d
https://www.haaretz.co.il/gallery/television/tv-review/.premium.HIGHLIGHT-1.9506706
אובי-וואן
תחנת הרכבת מסעודה (סבסטיה)
רמון לול
איזייה סואן
כלא באר שבע
כלא באר שבע הוא מתחם הכולל ארבעה בתי סוהר, כ-5 ק"מ דרומית לעיר באר שבע: בית מעצר אוהלי קידר, בית סוהר אשל, בית סוהר דקל ובית סוהר אלה. כן שוכנת במתחם מפקדת מחוז הדרום של שירות בתי הסוהר.
בית הסוהר אשל.
בית הסוהר אשל הוא הגדול והמרכזי שבבתי הסוהר במתחם, וסוהריו הם שמספקים את האבטחה ההיקפית לכלל המתחם.
החלטה כללית להקים בית כלא בבאר שבע נתקבלה עוד בשנת 1951. בשנת 1961 החליט אריה ניר על הקמת בית הכלא, כדי שישמש לכליאה ברמת האבטחה הגבוהה ביותר. החלטה רשמית על הקמת בית הכלא, על ידי שרי האוצר והמשטרה, ניתנה בינואר 1964. במהלך שנת 1964 תוכנן בית הסוהר. תחילה עלתה הכוונה להקים את בית הכלא ליד קיבוץ חצרים, אולם בהמשך הוא הועבר למקומו דרומית לבאר שבע. כלא באר שבע היה בית הסוהר הראשון בישראל שהוקם במבנה שיועד לכך מלכתחילה (בעשורים הראשונים של מדינת ישראל, רבים מבתי הסוהר הוקמו במצודות טגארט שהקימה המשטרה הבריטית). מכרז להקמת בית הסוהר יצא במחצית השנייה של שנת 1967. על פי המכרז, אורך חומת בית הסוהר היה מעל קילומטר וגובהה 7 מטרים.
בסוף 1970, הוחל לכלוא בו אסירים ביטחוניים שהשתתפו בעבודות הקמת הכלא. בשנת 1971 היו בו 516 אסירים מיהודה ושומרון, רצועת עזה וסיני, שהיו שפוטים לתקופות ארוכות.
בית הסוהר אשל הוא אחד מארבעת בתי הסוהר של שירות בתי הסוהר ברמת ביטחון מרבית.
בבית הסוהר כ-900 אסירים מכל הסוגים, ויש בו 12 אגפים, מהם אגף אחד המיועד לאסירים ביטחוניים. כן יש בבית הסוהר אגף המיועד לאסירים בגמילה מסמים, אגף שיקום לאסירים שמועד שחרורם קרוב, ומפעלים לתעסוקת אסירים.
בית מעצר אוהלי קידר.
בית המעצר אוהלי קידר הוקם ב-1984, תחילה כבית מעצר שהכיל ארבעה אגפים, ובו הוחזקו עצירים שהוצא נגדם צו מעצר עד תום ההליכים. ב-1993 נוספו לאגפי העצורים שלושה אגפים נוספים, המכילים 300 מקומות כליאה ומיועדים לאסירים שתקופת מאסרם אינה עולה על 7 שנים. בבית הסוהר אגפים מיוחדים לאסירים ולעצירים נקיים מסמים ולאסירים שומרי מסורת, כמו כן פועל בבית המעצר מרכז להכשרה מקצועית.
בית הסוהר דקל.
בית הסוהר דקל נחנך בשנת 2003. בבית הסוהר אסירים פליליים שיתרת מאסרם אינה עולה על שבע שנות מאסר ואסירים פלסטינים שיתרת מאסרם אינה עולה על שלוש שנות מאסר, לרבות שוהים בלתי חוקיים.
בין האגפים בבית הסוהר דקל, יש גם אגף לשומרי מצוות, הנותן מענה לאסירים שבחרו באורח חיים דתי. האסירים באגף זה מחויבים לנהל אורח חיים דתי הכולל תפילות, שמירת שבת, אי-צפייה בטלוויזיה וכו'. בנוסף, נמצאת במקום מדרשה בה לומדים את תחומי היהדות והמסורת כ-75 אסירים.
בית המעצר אילת.
בית המעצר אילת הוא שלוחה של בית הסוהר דקל, הכפוף לו מבחינה ניהולית ופיקודית.
בית הסוהר אלה.
בית הסוהר אלה הוקם בשנים 2005–2009, והוא מכיל כ-800 מקומות. בית הסוהר אמור היה להיות בית סוהר פרטי. הוא הוקם בידי חברת א.ל.א. ניהול והחזקה, בבעלותן של אפריקה ישראל ומנרב, שהייתה גם אמורה להפעיל אותו במשך 25 שנים. בעקבות פסיקת בית המשפט העליון בבג"ץ המרכז האקדמי למשפט ולעסקים, בה נקבע כי הפרטת בתי סוהר אינה חוקתית, רכש שירות בתי הסוהר את בית הסוהר מידי החברה. האגף הראשון אוכלס באמצע 2010, ועד סוף שנה זו אוכלסו גם יתר האגפים, לבית הסוהר הועברו עצורי המשט לעזה במאי אותה שנה.
הפועל &quot;פלרם&quot; גוש זבולון
הפועל "פלרם" גוש זבולון הוא מועדון כדורמים הפעיל בליגה הלאומית בכדורמים.
המועדון הוקם בשנת 1975 על ידי קבוצת שחיינים ושחקני כדורמים, שעזבו את הפועל קריית טבעון השכנה והחליטו להקים אגודת כדורמים במועצה האזורית זבולון.
הקבוצה מאומצת על ידי מפעל פלרם.
השנים האחרונות.
עונת 2008/2009 הביאה עימה הצלחה חסרת תקדים למועדון, אשר בסופה הוכרזה כאלופת המדינה לראשונה בתולדותיה. באותה עונה בלטו שחקנים רבים בקבוצה, בהם האחים אייל ואור קרן, טל גרודמן, השוער הזר ואדים פאדנין ועוד. לאחר עונת האליפות הודיעה ההנהלה, כי המאמן שהצעיד את הקבוצה לאליפות, סמי קרן לא ימשיך בקבוצה ובמקומו מונה ערן עמור.
המועדון השתתף בליגה האירופית בכדורמים בעונת 2009/2010. בעונה זו, הוחתמו שני זרים בכירים-שוער נבחרת מקדוניה, מילוש יוכסביץ, ושחקן ממונטנגרו ששיחק בהפועל פתח תקווה בעונה החולפת, ניקולה פופוביץ'. המועדון זכה בעונה זו לראשונה בתולדותיו בגביע המדינה בכדורמים, לאחר שגבר במשחק הגמר על הפועל קריית טבעון 10-12, בתום מותחן שנגמר בזריקות עונשין מ-5 מטרים.
בעונה זו הקבוצה הפסידה לאס"א תל אביב את האליפות בגמר הפלייאוף.