חֶקַאוּ-חַ'אסוּת (במצרית קדומה: 𓋾𓈎𓈉𓏥 - ḥḳꜣw-ḫꜣswt, חוקקי ארצות-הגבעות, ביחיד 𓋾𓈎𓈉 - ḥḳꜣ-ḫꜣswt), חיקסוס או היקסוס (ביוונית: Ὑκσώς או Ὑξώς, היקסוס; או Ύκουσσώς, היקוסּוס) הוא כינוי לאוכלוסייה שמית צפון-מערבית שהשתלטה על מצרים העתיקה עם התרופפות כוחה של הממלכה התיכונה, בתקופה המכונה "". השם "היקסוס" שימש את ההיסטוריון המצרי-הלני המאוחר מנתון, בן מצרים התלמיית של המאה ה-3 לפנה"ס, שדימה לחשוב שאותם זרים אשר נזכרים בכתבים המצריים הקדומים כמי ששלטו על מצרים במהלך , היו "עם" או "קבוצה אתנית זרה" אשר "פלשה" למצרים במסע כיבוש צבאי והשתלטה עליה. ברם, לאור המחקר הארכאולוגי המודרני שנערך בדלתא במהלך 40 השנים האחרונות, ברור כיום לחוקרים שאותה אוכלוסייה זרה שישבה אז בדלתא לא הייתה קבוצה אתנית אחת מאוחדת שפלשה למצרים ברגע אחד נתון, באופן צבאי, אלא הורכבה מערב רב של מהגרים, ובני מהגרים, רובם מאזור כנען או סוריה - וחלקם בני עמים רחוקים יותר, כגון חורים וכשים ובני עמים הודו-אירופים - אשר החלו מתיישבים באופן הדרגתי ואיטי באזור הדלתא, תחת חסות השלטון המצרי, החל מסוף האלף השלישי ובמהלך המאות ה-20 עד ה-18 לפנה"ס. נראה כי עם התרופפות השלטון של השושלת ה-13 המצרית במהלך המאה ה-18 לפנה"ס, ניצלו אי-אלו מנהיגים מקרב השכבה הזרה, מצאצאי המהגרים הללו, את ההזדמנות לתפוס את השלטון באזור הדלתא של מצרים, ושליטים אלה זכו לכינוי המצרי חקאו-ח'אסות.
כינוי זה, אשר שימש את המצרים בעבר ככינוי למנהיגים נכבדים מארצות זרות, כגון אבישר העאמו, ראש השבט המתואר בציור השיירה מקבר בני חסן, הפך אף לתואר שאותו נשאו בגאווה חלק מהשליטים הללו עצמם, ואף חרתו אותו בחרפושיותיהם.
בירתם של השליטים החיקסוסיים נקראה חוּת-וַארֶת (ḥw.t wꜥr.t) - היא אווריס בלשונו של מנתון - והיא נמצאת בצד המזרחי של הדלתה של הנילוס.
סיפר של קורות החיקסוס הובא בידי מנתון, היסטוריון מצרי-הלניסטי בן המאה ה-3 לפנה"ס, שזיהה אותם כאבותיהם של היהודים. מנתון כתב בספרו כי החיקסוס שגורשו ממצרים היו בני שבט יהודה שהקימו מאוחר יותר את בירתם בירושלים. ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו בן המאה ה-1 לספירה ציטט את גרסתו של מנתון, חלק על פרטים שונים מתוכה, אך גם ראה בפרטים מסוימים אחרים מדבריו ראיה לתיאור המקראי של יציאת מצרים.
הגדרה ותארוך.
על-פי שחזורם של החוקרים המודרניים (כגון הפרופסור האגפטולוג ), השושלת הזרה הראשונה ממוצא אסייתי שאותה ניתן לכנות "חיקסוסית", למרות שמלכיה לא נשאו עדיין את התואר "חקאו-ח'אסות", הייתה השושלת ה-14 שעלתה לשלטון כנראה במקביל לשושלת המצרית ה-13 (בזמן לא ברור שבין ראשית המאה ה-18 לפנה"ס לבין 1,725 לפנה"ס); ואחריה עלתה לשלטון השושלת ה-15 שנחשבת לחיקסוסית מובהקת (מלכיה השתמשו בתואר "חקאו-ח'אסות" בחרפושיותיהם). בין החוקרים השונים קיים ויכוח האם מדובר בשתי שושלות נפרדות, או שמא שתיהן היו שושלת אחת, וכמו כן לגבי סדר השליטים בשושלות החיקסוסיות ה-14 וה-15: חלק מהחוקרים טוענים כי השליט הראשון של השושלת ה-14 היה ששי ואחריו בנו נחסי, ולפי אחרים נחסי היה המלך הראשון ואילו ששי היה מלכה האחרון - ולפי שיטתם של אחרים נבסנרע או יעקב-הר. נראה כי מקובל היום על מרבית החוקרים כי השליט החיקסוסי האחרון, בן השושלת ה-15, היה ח'מודי אשר כיהן כשליט בתחילת המאה ה-16 לפנה"ס, עד נפילת שלטונם.
שלטונם של השליטים החיקסוסיים באזור הדלתא של מצרים (ונראה כי לתקופות מסוימות אף חלשו על שליטי מצרים המקומיים שישבו בתבאי שבדרום) החזיק מעמד בין מאה ושישים לקצת יותר ממאתיים שנה (תלוי לפי שיטת מי מהחוקרים), והסתיים עם גירושם על ידי יעחמס הראשון, שליט מקומי, סביב שנת 1570 לפנה"ס, שייסד את השושלת ה-18 במצרים ואת הממלכה החדשה. במהלך גירושם הם נמלטו צפונה לארץ כנען, לשרוחן. יעחמס הראשון צר על העיר במשך שלוש שנים ובסופו של דבר הצליח לכבוש אותה.
במחקר הארכאולוגי.
הגירה למצרים.
במהלך המאה ה-22 לפנה"ס שבו להתקיים קשרי מסחר ותרבות בין כנען ומצרים לאחר נתק של מאות שנים, עיקר הקשר האנושי הזה הוא ממצאי כלי חרס מצריים מהממלכה התיכונה בימי הברונזה הביניימית באתרים בארץ. במאה ה-18 לפנה"ס הקשרים מתהדקים כפי שעולה מכתובות על משלחות כורים שהובאו מהלבנט לעבוד עבור המצרים באתרים בחצי האי סיני, כמו זאת של חבדד שממצאיה הם המצאת הכתב הפונטי (בניגוד לכתב ההירוגליפים הפיקטוגרפי) בידי עובדים כנעניים בסרביט אל-ח'אדם.
בסוף המאה ה-19, חפר הארכאולוג פלינדרס פיטרי באזור הדלתה של מצרים, וגילה שם ממצאים חומריים - קרמיקה ואדריכלות - שאינם אופייניים לתרבות המצרית, אך דומים מאוד לתרבות החומרית שאפיינה את אזור ארץ ישראל וסוריה באותה תקופה. את הממצאים האלו זיהה פיטרי כתרבות החומרית של החיקסוס. תחילה חשבו החוקרים - בהתאמה לכתבי מנתון - כי החיקסוס היו בני עם, שהיה מפותח טכנולוגית, אשר פלש למצרים. על פי הממצאים הם זיהו כי מקורו של העם הזה הוא מצפון לסוריה וארץ ישראל, ולשיטתם אחרי שהשתלטו החיקסוס על סוריה וארץ ישראל הם המשיכו למצרים - בשנת 1750 לפנה"ס - ושלטו במצרים באזור דלתת הנילוס עד 1570 לפנה"ס.
משמעותו המקורית של הכינוי "חיקסוס" - או "חקאו-ח'אסות" במקורות המצריים היא השליטים (חקאו) מהארצות הזרות (ח'אסות).
תפיסה זו של החיקסוס - כ"עם זר שפלש למצרים" - הייתה מקובלת מאוד בראשית המחקר, אולם, רוב החוקרים סבורים שהחיקסוס לא היו "עם" של ממש אלא כינוי לשליטים (מלכים מהשושלת ה-15) בני שכבת מהגרים מגוונת שהגיעה למצרים בהדרגה, אשר ניצלו תקופת כושר של החלשות השלטון המצרי האוטוכטוני והשתלטו על מצרים. התואר "חקא-חסות" - כלומר "שליט הארצות הזרות" - מופיע על כמה מהחרפושיות שהנפיקו שליטים אלו לצד שמותיהם, שהיו שמות שמיים וחוריים (כגון: "יעקבהר", "ענתהר" ו"נחמן") שהיו נפוצים לפני כן בכל רחבי המזרח הקדום (למעט מצרים).
הסברה לגבי מוצאם של החיקסוס משכבת מהגרים שהתנחלה בהדרגה באזור הדלתא, ולא כבני "עם פולש" או לחלופין "אוכלוסייה מקומית ותיקה", מקבלת חיזוק מהעובדה שבבירתם אווריס התחילה להתיישב החל מהשושלת ה-12 (1900 לפנה"ס לערך) אוכלוסייה שהגרה לשם מכנען ובעלת מאפיינים של תרבות הברונזה תיכונה II A. המהגרים מכנען היו רועי צאן, חיילים, מלחים ובעלי מלאכה בשירותו של פרעה. בקברי התקופה מצאו חמורים, שייתכן ושימשו כמנחת קבורה. בתקופת השושלת ה-13 (1770 לפנה"ס) טיפסו המהגרים מכנען בהיררכיה החברתית בעיר, וצברו עושר רב. בתקופה זו הוקם רובע מיוחד שבו, על פי השקפת החוקרים, ישבו המהגרים וריכזו בידיהם את הסחר של מצרים עם המזרח. באחד הארמונות של החיקסוס באווריס נחשפו ציורי קיר בסגנון מינואי, עדות לקשרי המסחר של החיקסוס עם איי יוון.
באותה תקופה נבנו בעיר מקדשים עם מאפיינים כנעניים, ובפתחו של אחד מהם נמצא שריד גזע עץ אלון, אשר שימש ככל הנראה לצורך פולחן האשרה. מקובל להניח שהאשרה הכנענית זוהתה עם האלה המצרית חתחור, ואילו הבעל זוהה עם האל המצרי סת.
תקופת השלטון ומאפייניה.
בעבר זוהתה בירת החיקסוס אווריס עם "צוען" המקראית, שבצפון הדלתה, אולם כיום, בעקבות חפירותיו של הארכאולוג האוסטרי מנפרד ביטק בתל אל-דבע שבמצרים, ברור כי בירת החיקסוס שכנה בקנטיר - גם היא בצפון הדלתה - עיר שלימים שופצה על ידי רעמסס השני שיסד בה את בירתו פר-רעמסס (שרבים מזהים אותה עם "רעמסס" המקראית).
החיקסוס פיתחו את הטכנולוגיה ואת חרושת הברזל והנשק במצרים, והנחילו למצרים את הקשת המורכבת ואת מלחמת המרכבות, בהן עשו המצרים שימוש רב. המילים "מרכבה" ו"סוסים", שהפכו לחלק בלתי נפרד מהשפה המצרית הקדומה, באות למעשה משורש של שפה שמית שהובאה יחד עמם למצרים בתקופת החיקסוס. בתקופת שלטון החיקסוס הוקמו גם החלקלקות, שהן חומות ביצורים מרשימות סביב יישובים בכנען. בין הממצאים שנמצאו בקברים של החיקסוס במצריים היה גרזן מקור הברווז שמופיע גם בידי אחד מבני השיירה השמית מקבר בני חסן במצרים וגם בידו של חבדד, אחיו של הנסיך מכנען. זו טכנולוגיה שהופיעה במזרח הקדום לראשונה בתקופת הברונזה התיכונה 2א ולכן יכולה להעיד על זמנם של החיקסוס.מבחינה פולחנית אימצו בהדרגה אנשי החיקסוס, שתחילה האמינו באלי המזרח הקדום, את פנתיאון האלים המצרי כאשר הם זיהו את אלי מצרים המקומיים עם אלים שמיים ידועים, למשל פולחן הבעל זוהה עם האל המצרי סת שאותו עבדו החיקסוס כאל הראשי שלהם.
במחקר שנערך על הסטרונציום משיניהם של 71 פרטים שחיו לפני ובתוך תקופת החיקסוס בתל אל-דבע עולה כי רוב הנשים (21 מתוך 27) שנקברו בקבורה של המעמד הגבוה בטרם עלו החיקסוס לשלטון הגיעו מחוץ למצרים, בעוד שרק מעט גברים מהאליטה שנתגלו מאותה העת העידו על מוצא מחוץ למצרים. לאור הממצא הזה החוקרים הסיקו שהנשים היגרו מהלבנט ונישאו לגברים שכבר חיו במצרים והיו מהאליטה בה בטרם עלו החיקסוס לשלטון. מתוך קברי האליטה של השושלת החיקסוסית עולה כי כמחצית מן הגברים והנשים שנקברו באותה העת היו מהגרים מחוץ למצרים, משמע שהעיר אווריס הייתה אטרקטיבית מבחינה בינלאומית ומשכה אליה מהגרים.
תלים שנמצאו בהם עדויות לשלטון החיקסוס.
מן המחקרים על הדלתה של הנילוס במאה השנים האחרונות עולה כי תמונת היישוב של החיקסוס (לפי יישובים מבוצרים שהכילו קרמיקה כנענית מתקופת הברונזה התיכונה 2 ב'-ג') הייתה כדלקמן לפי מנפרד ביטק:
ירידה מהשלטון.