דן דינר (נולד ב-20 במאי 1946, מינכן) הוא היסטוריון, פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. דינר עמד בראש מכון שמעון דובנוב להיסטוריה ולתרבות יהודית, וכיהן גם כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת לייפציג וכחבר מן המניין באקדמיה הסקסונית למדעים בלייפציג .
קורות חיים.
דינר למד באוניברסיטת יוהאן וולפגנג גתה בפרנקפורט. ב-1973 השלים שם לימודי הדוקטורט במשפט בינלאומי וב-1980 השלים את תזת ההביליטציה (תואר אקדמי גבוה באוניברסיטאות אירופיות). בין השנים 1980 ל-1985 שימש כפרופסור להיסטוריה ערבית מודרנית באוניברסיטת אודנסה בדנמרק. ב-1985 מונה לפרופסור להיסטוריה לא-אירופית באוניברסיטת אסן שבגרמניה. משנת 1988 שימש גם כפרופסור להיסטוריה אירופית באוניברסיטת תל אביב, ושם התמנה למנהל המכון להיסטוריה גרמנית בין השנים 1994 ל-1999.
בשנת 1999 מונה דינר למנהל מכון שמעון דובנוב להיסטוריה ולתרבות יהודית ולפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת לייפציג. החל מ-2001 הוא מכהן גם כפרופסור להיסטוריה אירופית באוניברסיטה העברית וכחבר במרכז קבנר להיסטוריה גרמנית.
בשנת 2006 זכה דינר בפרס ארנסט בלוך ובשנת 2007 בפרס קפלביו (Capalbio). בשנת הלימודים 2004/2005 שהה במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת פרינסטון. הוא שימש כמרצה אורח במגוון אוניברסיטאות בעולם ומכהן במגוון ועדות מדעיות. ב-2013 זכה דינר בפרס לייפציג למדע.
עבודתו האקדמית.
בעבודתו קישר דינר בין מסורות ההיסטוריה האירופית, ההיסטוריה של המזרח התיכון והיסטוריה יהודית - תוך שימת דגש על הצמתים שבין אלה. הוא חתר בשיטתיות לחצות הבחנות תרבותיות, זאת על ידי בחינת נקודת המבט הפריפריאלית - הן מבחינה מרחבית והן מבחינה משמעותה האפיסטמית.
עבודותיו מתמקדות בסוגיות מתודולוגיות בדבר הקשר בין היסטוריה לזיכרון, בייחוד בנוגע לנציונאל-סוציאליזם. במסגרת עבודתו האקדמית טבע את המונח האפיסטמי "שבר התרבותי".
מחקריו הנוכחיים עוסקים בשני נושאים מרכזיים: המשגה מחדש של ההיסטוריה היהודית בתקופה המודרנית וחשיבותה של ההיסטוריה היהודית כברומטר של תהפוכות המודרנה. מחקר זה נערך במכון שמעון דובנוב בלייפציג ומתבטא בניהול הפרויקט המחקרי "מסורות אירופאיות - אנציקלופדיה של תרבויות יהודיות" במסגרת אוניברסיטת לייפציג. דינר חיבר וערך ספרים רבים אשר תורגמו לשפות רבות ביניהן אנגלית, ערבית, טורקית, פולנית וצ'כית.
פלאטונוב
פּלַאטוֹנוֹב (ברוסית: Платонов; הנודע גם בשם "חסר אב" או "מחזה בלי כותרת") הוא השם האנגלי שניתן למחזה מוקדם, חסר שם שנכתב ברוסית בידי אנטון צ'כוב ב-1878. זהו המחזה רחב ההיקף הראשון של צ'כוב שנכתב במיוחד עבור מריה ירמולובה, כוכבת עולה של תיאטרון מאלי. ירמולובה דחתה את המחזה והוא לא ראה אור עד לשנת 1923.
אודות המחזה.
16 שנה לאחר שצ'כוב הלך לעולמו, בשנת 1920, המחזה התגלה בכספת של בנק במוסקבה. הוא היה כתוב בכתב ידו של צ'כוב, אולם היה חסר כותרת. בשנת 1923 הוא ראה אור בהוצאת הארכיון הספרותי הסובייטי. חוקרי יצירתו של צ'כוב סבורים שזהו מחזהו הראשון. המחזה כונה בשמות שונים: "פלאטונוב", "דון ז'ואן נוסח רוסיה" ו"פלאטונוב הריקא". מן השמות ניתן ללמוד שגיבור המחזה הוא פלאטונוב, אבל היות שצ'כוב הציע את המחזה לשחקנית ידועה שדחתה אותו, הוא כנראה לא התכוון לכך.
הפקות.
הגיבור הראשי "מיכאיל פלאטונוב", הוא מנהל בית ספר פרובינציאלי, ושמו משמש לשם המחזה בתרגומו האנגלי.
המחזה הוצג לראשונה בשם "דון ז'ואן המסכן" בסטוקהולם, שוודיה.
ב-1956 הוצג לראשונה בבורדו ואחר-כך בשם "פלאטונוב הריקא" בבימויו של ז'אן וילאר בפריז. בשנת 1959 הועלה בידי ג'ורג'ו סטרלר במילאנו.
הצגת הבכורה של המחזה ברוסיה התקיימה בתיאטרון וכטנוגוב במוסקבה ב-1960 ונקרא "פלאטונוב". באותה שנה הוצג המחזה בניו יורק בשם "שערורייה כפרית" ובלונדון בתיאטרון רויאל קורט בשם "פלאטונוב".
היצירה עובדה והופקה בתיאטרון אלמידה בלונדון, בתיאטרון בריסטול אולד ויק, ובידי להקת התיאטרון סולפפר בטורונטו. המחזאי מייקל פריין כתב עיבוד שמרבים לבצעו בשם "דבש פרא", שראה אור ב-1984. הטקסט של צ'כוב, שזמן הצגתו אורך שש שעות, ומעולם הוא לא ראה בו נוסח סופי, מוצג לעיתים רחוקות. אולם ב-1997 הבמאי לב דודין ותיאטרון מאלי של סנקט פטרבורג הציג גרסה נאמנה למקור חסרת שם, בפסטיבל ויימאר השנתי לאמנויות. זמן ההצגה הוא ארבע שעות. ההפקה התקיימה בסנקט פטרבורג ובמילאנו בהמשך אותה שנה. חמש הופעות הועלו במרכז האמנויות ברביקן, לונדון, ביוני 1999. גרסה חדשה מתורגמת ומעובדת בידי אליה חודוש הופקה בידי בית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל באוקטובר 2013.
סרט.
רשת ה־BBC צילמה גרסה טלוויזיונית של "פלאטונוב", בכיכובו של רקס הריסון בתפקיד פלאטונוב. ב-1976 הסופר אלכסנדר אדבשיאן והבמאי ניקיטה מיכאלקוב עיבדו את העבודה לסרט בשפה הרוסית еоконченная пьеса для механического пианино (Neokonchennaya pyesa dlya mekhanicheskogo pianino. הוא נעשה באולפני מוספילם, הסרט הופץ במערב בשם An unfinished piece for mechanical piano (יצירה לא גמורה לפסנתר מכני). הוא עובד מחדש בידי טרבור גריפיתס' לגרסה בימתית חדשה בשם Piano (פסנתר), שהופקה בתיאטרון המלכותי הלאומי, לונדון, באוגוסט 1990. סטיבן ריאה גילם את דמותו של פלאטונוב.
פלטונוב
טענו חיטין
תוכנית גמל&quot;א
תוכנית גמל"א (ראשי תיבות: גיוס מתנדבים למען האחר) היא תוכנית לחניכה ולסיוע לילדים ולבני נוער, המופעלת בכל מגזרי החברה בישראל. הפעילים בתוכנית הם מתנדבים, העובדים במסגרת שבועית עם חניכים, כך שכל מתנדב חונך ילד או נערה קבועים. התוכנית מופעלת על ידי עמותת דרור בתי חינוך. התוכנית מתמקדת בעיקר בילדים ממשפחות בעלות מאפיינים סוציו-אקונומיים נמוכים, במטרה לקדם אותם מבחינה חברתית ולימודית.
רקע.
עמותת דרור-בתי חינוך נוסדה בשנת 1982 במטרה ליצור מסגרות לימודיות חינוכיות לנערים ונערות שנפלטו ממערכת החינוך. מטרת העמותה היא ליצור מסגרות מגוונות הנותנות מענה להתפתחותו של אדם ולמכלול צרכיו הפיזיים, הרגשיים והקוגניטיביים.
תוכנית גמל"א הוקמה בשנת 2000, במטרה לקדם ילדים ובני נוער בני העדה האתיופית, שהוריהם מתקשים לסייע להם בקידום ההישגים הלימודיים והחברתיים. עם השנים התרחבה התוכנית גם לאוכלוסיות אחרות, כגון: עולים חדשים מחבר המדינות, וילדים ונוער בסיכון, בהם יהודים, ערבים ודרוזים.
התוכנית נוסדה על ידי ארגון ג'וינט ישראל, ומופעלת החל משנת 2004 על ידי עמותת דרור בתי חינוך. נכון ל-2013 מפעילה התוכנית כ-1,700 מתנדבים העובדים עם כ-3,500 חניכים, ב-25 מוקדים בישראל.
תוכנית גמל"א פועלת בתוך הרשויות המקומיות ובשיתוף פעולה עם מחלקות החינוך והרווחה ברשות. התוכנית פועלת בסיוע של ג'וינט ישראל, התוכנית הלאומית לילדים ולנוער בסיכון, ותורמים פרטיים.
מאפייני התוכנית.
הכשרות.
הכשרת המתנדבים כוללת: מתן רקע על התרבות והמנהגים של אוכלוסיית היעד; פיתוח מיומנויות לימוד וחניכה; מתן כלים פדגוגיים להתמודדות עם סיטואציות שונות; מידע על ארגונים לטיפול בבעיות משפחתיות; סדנאות "מקרים ותגובות" וסוגיות פדגוגיות נוספות.
לתוכנית גמל"א מטה ארצי מטעם עמותת "דרור - בתי חינוך", אשר מלווה את הרכזים היישוביים. הרכזים עוברים ימי הכשרה והשתלמויות בנושאים שונים המסייעים להם במילוי תפקידם, ומקבלים ליווי פדגוגי אישי.
פעם בשנה עורכים טיול ארצי למתנדבים, ומחלקים שי לאות הערכה.
הלווטיה (האימפריה הרומית)
יחסי ישראל–קוסובו
יחסי ישראל–קוסובו הם היחסים הדיפלומטיים שבין מדינת ישראל ורפובליקת קוסובו.
בספטמבר 2020 ישראל וקוסובו הסכימו על כינון יחסים דיפלומטיים גלויים והכרה ישראלית בקוסובו. עד אז נמנעה ישראל להכיר בקוסובו, חרף העובדה שהכרזת העצמאות, אשר התקיימה בשנת 2008, זכתה להכרה מצד מדינות רבות ברחבי העולם, לרבות ארצות הברית.
ב-4 בספטמבר 2020 במסגרת הסכם סרביה–קוסובו בתיווך נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, הודיעה מדינת ישראל על הכרתה בקוסובו כמדינה. בתמורה לכך, סוכם כי קוסובו תכיר בירושלים כבירת ישראל ותקים את שגרירותה בירושלים. בנוסף, שתי המדינות יכוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן. ב-1 בפברואר 2021 כוננו המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היסטוריה.
חבל הארץ של קוסובו היה לאורך ההיסטוריה תחת ריבונותן של מדינות רבות ושונות, כאשר לאחר פירוק יוגוסלביה במסגרת מלחמות יוגוסלביה בראשית שנות ה-90, נותרה קוסובו תחת שליטתה של סרביה. עם זאת, התנגדותם של הקוסוברים לשליטה הסרבית, אשר נבעה בין היתר ממעשי הטבח שביצעו חיילים סרבים באזרחים קוסוברים על אדמת קוסובו במהלך המלחמה, הובילה לבסוף להכרזה על עצמאותו של החבל בתאריך 17 בפברואר 2008, וזאת בהסכמה שבשתיקה של חלק ממדינות האיחוד האירופי ושל ארצות הברית.
עם זאת, מיום הקמתה של הרפובליקה של קוסובו בשנת 2008, ועד לשנת 2020 ישראל נמנעה מלהכיר בעצמאותה של קוסובו, וזאת משלוש סיבות עיקריות:
מסיבות אלו, מדינת ישראל נמנעה כל השנים מהכרה רשמית בעצמאותה של קוסובו, וזאת חרף לחצים מצד גורמי חוץ שונים, וכן מקרב קבוצות במדינת ישראל, אשר ביקשו להכיר במדינה החדשה, כאשר חלקם אף הקבילו בין נסיבות הקמתה של הרפובליקה של קוסובו, לנסיבות הקמתה של מדינת ישראל בשנת 1948.