עד 1916 הפכה המילטון לסמכות המובילה באמריקה בנושא הרעלת עופרת. בעשור הבא היא חקרה מגוון נושאים עבור מגוון ועדות בריאות מדינתיות ופדרליות. המילטון מיקדה את מחקריה ברעילות תעסוקתיות, ובחנה את ההשפעות של חומרים כמו צבעי אנילין, חד תחמוצת הפחמן, כספית, עופרת טטרה אתיל, רדיום, בנזן, גזי פחמן די - סולפיד ומימן גופרתי. ב-1925, בכנס של שירות הבריאות הציבורי על השימוש בעופרת בבנזין, היא העידה נגד השימוש בעופרת והזהירה מפני הסכנה שהוא מהווה לאנשים ולסביבה. אף על פי כן, הותר לבנזין עופרת. ב-1988 הסוכנות להגנת הסביבה העריכה שבמשך 60 השנים הקודמות 68 מיליון ילדים סבלו מחשיפה רעילה גבוהה לעופרת מדלקים עופרת.
עבודתה על תעשיית ייצור עופרת לבנה ותחמוצת עופרת, כחוקרת מיוחדת עבור הלשכה האמריקאית לסטטיסטיקה של העבודה, נחשבת ל"מחקר ציון דרך". המילטון הייתה חלוצה באפידמיולוגיה תעסוקתית והיגיינה תעשייתית. היא גם יצרה תחום התמחות של רפואה תעשייתית בארצות הברית. הממצאים שלה היו משכנעים מבחינה מדעית והשפיעו על רפורמות בריאות גורפות ששינו את החוקים והפרקטיקה הכללית כדי לשפר את בריאות העובדים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, צבא ארצות הברית הטיל עליה לפתור מחלה מסתורית שפוגעת בעובדים במפעל תחמושת בניו ג'רזי. היא הובילה צוות שכלל את ג'ורג' מינו, פרופסור בבית הספר לרפואה בהרווארד. היא הסיקה שהעובדים סובלים ממגע עם חומר הנפץ טריניטרוטולואן (TNT). על מנת לפתור את הבעיה, היא המליצה לעובדים ללבוש ביגוד מגן שיוסרו ויכובסו בסוף כל משמרת.
אחד המחקרים המוכרים ביותר של המילטון היה עבודתה על הרעלת פחמן חד-חמצני בקרב פועלים במפעלי פלדה אמריקאים והרעלת כספית של כובענים. לבקשת משרד העבודה האמריקני, היא גם חקרה תעשיות המעורבות בפיתוח חומרי נפץ מרסקים. המילטון הייתה גם חברה בוועדה לחקירה מדעית של תמותה משחפת במקצועות מאובקים, שמאמציה "הניחו את הבסיס למחקרים נוספים ובסופו של דבר לרפורמה נרחבת בתעשייה".
פעילות למען זכויות נשים.
במהלך שנותיה בהאל האוס, המילטון הייתה פעילה בתנועות זכויות נשים ושלום. היא נסעה עם ג'יין אדמס ואמילי גרין באלך לקונגרס הבינלאומי של נשים בהאג ב-1915, שם פגשו את אלטה ג'ייקובס, פציפיסטית, פמיניסטית וסופרג'יסטית הולנדית. קטעים היסטוריים שהתגלו מחדש מציגים את אדמס, המילטון וג'ייקובס לפני שער ברנדנבורג בברלין ב-24 במאי 1915, במהלך ביקור בגרמניה כדי לפגוש את מנהיגי הממשלה.
שנותיה המאוחרות.
לאחר פרישתה מהרווארד ב-1935, המילטון הפכה ליועצת רפואית של לשכת התקנים של ארצות הברית. סקר השטח האחרון שלה, שנערך בשנים 1937-1938, חקר את תעשיית הויסקוזה. בנוסף, המילטון כיהנה כנשיאת ליגת הצרכנים הלאומית מ-1944 עד 1949.
את שנות הפרישה שלה המילטון בילתה בהדליים, קונטיקט, בבית שרכשה ב-1916 עם אחותה, מרגרט. המילטון נשארה סופרת פעילה בפנסיה. האוטוביוגרפיה שלה, "Exploring the Dangerous Trades", פורסמה ב-1943. המילטון נהנתה גם מפעילויות פנאי כמו קריאה, רישום וכתיבה, וכן בילויים עם משפחתה וחבריה.
מותה.
המילטון נפטרה משבץ מוחי בביתה בהדליים, קונטיקט, ב-22 בספטמבר 1970, בגיל 101. היא נקברה בבית הקברות קוב בהדליים.
כעבור שלושה חודשים לאחר מותה בשנת 1970, הקונגרס האמריקאי העביר את חוק הבטיחות והבריאות בעבודה לשיפור הבטיחות במקום העבודה בארצות הברית.
טנק חילוץ
טנק חילוץ או רכב חילוץ משוריין (ARV) הוא רכב קרבי משוריין המבוסס בדרך כלל על תובת טנק חזקה או שלדה משוריינת ששונתה לצורך גרירה או תיקון של כלי לחימה משוריינים שניזוקו, נתקעו או הושבתו. נעשה שימוש גם במונח "רכב תיקון וחילוץ משוריין" (ARRV).
ציוד.
לטנק חילוץ יש בדרך כלל כננות, מנופים ולהבי דחפור כדי לסייע לטנקים. יש לו ציוד הרמה מיוחד כדי לחליף את הצריח והתותח שנמצאים על טנק מערכה. רכבי חילוץ עשויים במקרים מסוימים לכלול גנרטורים חשמליים, מסורים, ומשאבות דלק כדי לסייע בפעולות תחזוקה, או חלקי חילוף כדי להקל על תיקונים בשטח. לחלק מרכבי החילוץ יש כף דחפור כדי לעגן את הכלי כשהוא בגרירה או הרמה. מכיוון שרוב טנקי חילוץ מבוססים על שלדות טנק או נגמ"ש, יש להם תא צוות ומנוע משוריינים, מה שאומר שניתן להפעיל רכבי חילוץ בתנאי לחימה.
חלק מרכבי חילוץ מופעלים במקביל לדחפורים משוריינים. רכבי חילוץ בדרך כלל יכולים לגרור רק רכב ברמה מקבילה או כזה שהוא קל יותר במשקל. כלומר רכב חילוץ המבוסס שלדת נגמ"ש יכול רק לגרור ולחלץ נגמ"ש, אבל לא כלי כבד בהרבה. בעוד שרוב רכבי חילוץ מיוצרים או מבוססים על שלדת טנק, לעיתים רחוקות יותר, רכב חילוץ עשוי להיות מבוסס על שלדת רכב הנדסי. לחלק מרכבי החילוץ יש ציוד מיוחד המאפשר להם לפעול בחופים או במים רדודים.
חימוש.
לעיתים רחוקות, רכב חילוץ עשוי להיות חמוש, כגון כמה רכבי M32, בעלי מרגמה 81 מ"מ למטרות מיסוך, ו-M88, בעל מקלע כבד 0.5. חלק מ-M4 שרמנים ממלחמת העולם השנייה עברו הסבה לרכבי חילוץ יש תותח דמה שהותקן במקום שבו הצריח שיש בדרך כלל.
היסטוריה.
רכבי חילוץ מוקדמים פותחו במלחמת העולם השנייה והיו לעיתים קרובות טנקים שהוסבו, כאשר הצריח והחימוש הוסרו והוחלפו בסוג כלשהו של כננת. כיום רכבי חילוץ נבנים בדרך כלל מראש כרכבי חילוץ. למרות זאת, רכבי חילוץ משתמשים לעיתים קרובות בשלדה משותפת המשמשת על כלי קרב אחרים של הצבא, שכן הדבר מקל על תיקון ותחזוקה של רכב חילוץ (מאחר שניתן להשתמש באותם חלקים על רכב חילוץ ועל כלי הרכב שהוא תומך בו).
צינור הנפט באקו-בתומי
מריון ולטר
מריון ולטר (בגרמנית: Marion Walter; 30 ביולי 1928, ברלין - 9 במאי 2021) הייתה מחנכת למתמטיקה בעלת שם עולמי ופרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אורגון ביוג'ין, אורגון. ישנו משפט מתמטי על שמה, "משפט מריון ולטר" או, בחיבה, "משפט מריון".
ראשית חייה.
ולטר נולדה לארנה ו-וילי ולטר, סוחר משגשג שהתמחה בתכשיטי תלבושות. ב-1936, עם האיסור על לימודי יהודים בבית ספר ממלכתי, נשלחו מריון ואחותה אלן לפנימייה היהודית לנדשולהיים הרלינגן בכפר הרלינגן, פרבר של העיר אולם. בית ספר ופנימייה אלו נסגרו ב-1939.
ב-15 במרץ 1939 נשלחו מריון ואלן בקינדר-טרנספורט לאנגליה, שם למדו בפנימייה של הכנסייה האנגלית באיסטבורן, בחוף הדרום-מזרחי של אנגליה. מריון ואלן התאחדו עם הוריהם באנגליה. לאחר כניסת אנגליה למלחמת העולם השנייה, ב-1940 נשלח אביה למעצר באי מאן. הוא נפטר שם בשנת 1943.
איסטבורן היה במסלול של פלישה אפשרית של גרמניה לאנגליה וכל תלמידי הפנימייה פונו. ולטר נשלחה לבית ספר בכפר וויקי (Wykey) בשרופשייר, בבית כפרי גדול בו גודלו כלבי קוקר ספאנייל. היא ישנה על מזרן אוויר במלונה מסוידת בלבן. היא הועברה עוד פעמיים. בין השאר למנזר קומברמיר (Combermere Abbey) בצ'שייר, שנרכש על ידי סר קנת קרוסלי. לאחר שוולטר סיימה את לימודיה בגיל שש עשרה בדצמבר 1944, המורה היחידה למתמטיקה בבית הספר התפטרה. מכיוון שהיה קשה למצוא מחליף בתקופת המלחמה, התבקשה ולטר ללמד מתמטיקה, בין השאר משום שזכתה לציון הצטיינות בבחינה בבית הספר של אוניברסיטת קיימברידג'. היא לימדה במשך שתי קדנציות וגילתה שהיא נהנית ללמד.
השכלה וקריירה.
ולטר למדה בקולג' באנגליה במשך שנתיים וב-1948 עזבה לארצות הברית עם אמה ואחותה. המשפחה הגיעה לניו יורק בינואר 1948. לאחר מכן למדה במכללת האנטר מתמטיקה וחינוך, וסיימה תואר ראשון ב-1950. אחותה שבה לאנגליה ושם נישאה.
ולטר לימדה בתיכון האנטר קולג' ובתיכון ג'ורג' וושינגטון.
בקיץ של 1952 ו-1953, הוענקה לוולטר מלגת קיץ של המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה על מנת ללמוד במכון לניתוח מספרי ב-UCLA. המטרה העיקרית של המכון לניתוח, בחסות המכון הלאומי ובמימון המשרד למחקר ימי, הייתה לפעול לפיתוח נוסף של מכונות מחשוב דיגיטליות אוטומטיות במהירות גבוהה. הצוות הבכיר במכון כלל את המנהל דריק למר (Derrick Henry "Dick" Lehmer), מארק קאץ, אירווינג קפלנסקי ואדריאן אלברט. במהלך הקיץ השני במכון הכירה את אולגה טאוסקי-טוד שהפכה למנטורית שלה ועודדה אותה להשלים את התואר השני. מרשל הול ג'וניור הצטרף לצוות הבכיר של המכון ב-1953. ולטר צילמה תצלומים רבים של מתמטיקאים בולטים במהלך הקיץ שלה במכון. צילומים אלה הם חלק מאוסף מריון ולטר בארכיון למתמטיקה אמריקאית בקמפוס של אוניברסיטת טקסס באוסטין.
ולטר לקחה שיעורי ערב לתואר שני במתמטיקה באוניברסיטת ניו יורק והתפרנסה כעוזרת מחקר, בעיקר בעבודות מחשוב במה שהפך למכון קורנט. היא קיבלה תואר שני במתמטיקה מאוניברסיטת ניו יורק ב-1954.
בשנת 1954 הייתה סייעת הוראה במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת קורנל באית'קה, ניו יורק. בשנת 1956 קיבלה מינוי לשנה בסימונס קולג' בבוסטון, מסצ'וסטס, אך נשארה בסימונס תשע שנים. בשנת 1956, לקולג' לא הייתה מגמה במתמטיקה או מחלקה רשמית למתמטיקה. ולטר יצרה את המחלקות למתמטיקה בסימונס. היא פרשה מתפקיד יו"ר המחלקה לאחר ארבע שנים, ולימדה שם עד 1965, אז עזבה כדי להתרכז בתואר הדוקטור שלה בבית הספר ללימודי חינוך של הרווארד. היא שמרה על קשרים עם תלמידיה מסימונס לאורך השנים; כמה מתלמידיה הראשונים במתמטיקה נשארו איתה בקשר עד מותה, בהן לנור בלום, לימים פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת קרנגי מלון.
בשנת 1960, במהלך כהונתה בסימונס, קיבלה ולטר מלגת השתתפות בתוכנית הקיץ של הקרן הלאומית למדע באוניברסיטת סטנפורד בפאלו אלטו, קליפורניה. בסטנפורד נפגשה עם המתמטיקאי ג'ורג' פוליה. לימים החשיבה את תוכניות הקיץ הללו כאחד משיאי הקריירה שלה.