נדאר מצא מפלט מאפרוריות הסטודיו בפרויקט חדש, ששילב גם הוא, בדומה לצילום, פיתוחים מדעיים עכשוויים ודרש, בנוסף, גם אומץ ודמיון. הפעם ביקש לנצח את השמים. נדאר אהב כדורים פורחים מאז ילדותו. בשנת 1857 עלה לראשונה השמימה עם כדור פורח במטרה לצלם תמונות מהאוויר, כשהוא מטפל בלוחות הצילום הרטובים שלו בתוך הסל של הכדור, ואולם, רק כשנה מאוחר יותר הצליח להפיק תצלומים כאלו, לאחר שהבין שהגז שבבלון פוגע בנגטיבים. ב-1858 הוציא פטנט על צילום אוויר.
נדאר גילה שהכדור הפורח הוא כלי קשה מאוד לניווט ותוך זמן קצר הסיק שעל הכדור להיות כבד מהאוויר. למסקנה זו הגיעו כמה חוקרים לפניו, וב-1863 התכנסו תריסר מהם באטליה של נדאר במטרה לייסד את "האגודה לעידוד תנועה אווירית באמצעיות מכונות הכבדות מהאוויר" ("Société d’Encouragement pour la Locomotion Aérienne au Moyen d’Appareils Plus Lourds que l’Air"). נדאר עזר גם בייסוד מגזין בנושא, בשם "Aeronaut".
בנוסף, החליט נדאר לבנות כדור-פורח עצום משלו, שיעזור בגיוס כספים ודעת קהל לבניית הליקופטר. היקפו של הכדור, שזכה לשם "הענק" () והושלם באוקטובר 1863, היה 45 מטר, והוא יכול היה לשאת תריסר איש. הפרויקט החדש, ושני הספרים שכתב אודותיו, הפכו את נדאר למפורסם בקרב הקהל יותר מכל פרויקט קודם אחר שלו. בטיסת הבכורה, שנערכה ב-4 באוקטובר, צפו כ-500,000 פריזאים (כשליש מאוכלוסיית פריז), שהצטופפו באזור שאן דה מרס בעיר.
נדאר היה הראשון שצילם תצלומים תת-קרקעיים בקטקומבות של פריז ונעזר לשם כך בפנסי חשמל פרימיטיביים שניזונו מסוללות.
נדאר ועימו עוד צלמים, הודאגו מן האופן בו נוצל בבתי הסטודיו הזולים תהליך הקולודיון הבלתי מוגן בפטנטים. בבתי סטודיו אלה הפיקו תצלומי דיוקן בעלי אכות ירודה בשיטת הסרט הנע.
נדאר נפגע כלכלית בזמן המלחמה ב-1870 גם כי סיפק את שירותי הבלון למטרות דואר ומעקב. בתקופה זו החל לצלם עם פחות תשומת לב לכל תצלום.
ב-1885 החזיר לעצמו את עושרו הכלכלי ומשנת 1887 בנו פול נדאר (1856-1939) החליף אותו בסטודיו. בנו המשיך את דרכו ברוח אחרת לכיוון של פורטרטים זוהרים ומלאכותיים.
ב-1891 יסד נדאר את journal paris photographe ונתן לבנו פול לנהל אותו
נדאר היה חלוץ במספר שדות נוספים מעבר לצילום הפורטרטים. בצילום מהאוויר צילומים שביצע מבלונים השונים שהיו לו. נדאר פיתח את השימוש בצילומים במערות הקבורה ובתעלות הביוב בפריס על ידי שימוש במנורות חשמל או מנורות הפועלות על בטריות. הניסיונות הללו לוו במחקר ולימוד של microphotography של צילומי snap באור מלאכותי ובשימוש במגנזיום וכן ניווט אווירי.
נדאר פרסם את הראיון המצולם הראשון, בו ראיין את מישל שוורל לרגל יום הולדתו המאה. הראיון והתצלומים הופיעו בעיתון ז'ורנל אילוסטרה ב-1886.
ב 1899 פרסם נדאר את זכרונותיו "Quand j'étais photographe" ("כשהייתי צלם") .
נדאר שהה במרסיי מ-1895-1904 וגם פתח שם סטודיו.
נדאר מהווה את אחד הצלמים המרכזיים בתולדות הצילום, יצר גישה בצילום פורטרטים המבוססת על קשר ישיר עם המצולם, הבנה פסיכולוגית המתייחסת להכרותו של הצלם את המצולם ויצירת אווירה המאפשרת למצולמים להביע את אופיים, דבר שבא לידי ביטוי בצילום.
נדאר היה חלוץ בהתאמה טכנית ובהגנה ובפיתוח תחום הצילום.
הנגטיבים של צילומי נדאר נמצאים ב-Caisse Nationale des Monuments Historiques et de Sites בפריז.
נדאר נפטר ב-1910 בגיל 89 ונקבר בבית הקברות פר לשז שבפריז.
אינגוואר קמפראד
פיודור אינגוואר קמפראד (בשוודית: Feodor Ingvar Kamprad; 30 במרץ 1926 – 27 בינואר 2018) היה יזם שוודי, שהקים את רשת הרהיטים איקאה. לפי מגזין פורבס, בשנת 2009 הוא היה האיש החמישי בעושרו בעולם, כשאומדן סך נכסיו עמד על 22 מיליארד דולר.
קמפראד נולד בחווה בחבל סמולנד שבדרום שוודיה. בגיל צעיר החל בעסקים כשמכר לשכניו גפרורים. אחר כך הרחיב את מרכולתו לדגים, קישוטים לחג המולד, זרעים ועטים.
במשך 9 שנים, עד גיל 25, היה בקשר עם תנועה בעלת גוון פשיסטי בהנהגת פר אנגדהל (Engdahl) הפרו-נאצי. אנגדהל גם נכח בחתונתו הראשונה של קמפראד בשנת 1950.
משנת 1976 התגורר בעיירה בקנטון וו שבשווייץ.
קמפראד היה ידוע באורח חייו הצנוע, לעיתים אף סגפני. על אף עושרו המופלג, הוא נסע במכונית וולוו בת 15 שנים, טס במחלקת תיירים ועודד את עובדי איקאה לכתוב על דפים משני צדיהם.
יעוץ ארגוני
אקולייד
בימי הביניים באירופה, אקולייד היה טקס מעבר שבו מוענק לאדם תואר אבירות, בדרך כלל על ידי טפיחת חרב על כתפיו.
לטקס האקולייד מספר צורות. בצורתו השכיחה המועמד לתואר כורע ברך מול איש המלוכה. אז מעניק האבירות טופח בעדינות על כתפו הימנית של המועמד עם צידה השטוח של החרב, מעביר אותה מעל ראשו וטופח על כתפו השמאלית. לאחר שעשה זאת, נעמד האביר והמלך מעניק לו את הסמל של מסדר האבירות אליו צורף.
במהלך השנים, שונה הטקס מפעם לפעם.
קיימת אי הסכמה בין היסטוריונים, הן לגבי הטקס עצמו והן לגבי התקופה בה התקיים. טפיחת החרב על הצוואר הייתה כפי הנראה מזכרת מתקופות קודמות, בהן נהוג היה להכות בחוזקה באגרוף חשוף בצווארו של המועמד לתואר, מעמד שמבטא את כפיפותו לאיש המלוכה ועל מנת שיטבע בזיכרונו. במהלך הזמן הוסבה תנועה זו לטפיחה קלה של החרב בצוואר המועמד, ובהמשך בכתפיו, כפי שעדיין מקובל בטקסי הכתרה בבריטניה כיום.
הטקסים עברו גילגולים ושינויים במרוצת השנים. טקס מעבר גרמני עתיק, של הצגת בני נוער על ידי הצבעה עליהם תוך שימוש בנשקם, הפך במאה ה-10 וה-11 לטקס בו מובהר כי אותו צעיר כבר אינו קטין אלא בוגר. מקור אחר לטקס הוא בהבהרת המחויבות המוחלטת של המועמד כלפי המנהיג, כאשר גם לאחר קבלת מכה בעורפו או בצווארו הוא נשאר רכון ומקבל את מרות המנהיג. בשטיח באייה משנת 1077 מתואר טקס הכתרתו כאביר של הרולד השני, מלך אנגליה על ידי ויליאם הראשון, אולם ברקמה זו לא מתואר במלואו פירוט הטקס. להנפת החרב נלוותה אמירת טקסטים קבועים ובעלי חשיבות.
ורן באפט
ארל ורן
לימבו (ריקוד)
לימבו הוא ריקוד ומשחק חברתי, שמקורו באי טרינידד שבים הקריבי. מול הרקדן ניצב מקל אופקי ועליו לעבור אותו כשהוא מתכופף אחורנית. אם הרקדן נופל או נוגע במקל הוא נפסל. כאשר יש בריקוד מספר משתתפים, מורד המקל למטה בהדרגה עד שנשאר רקדן אחרון, שמוכרז כמנצח.
חוקים.
מקל אופקי, שנקרא מקל הלימבו, מוחזק בידי שני אנשים או שני תומכים. על כל המשתתפים לעבור מתחת למקל כאשר גבם מופנה לרצפה. כאשר המשתתפים עוברים מתחת למקל, עליהם לכופף את גופם לאחור. אסור שאף חלק גוף ייגע במקל ואף חלק גוף מלבד הרגליים לא יכול לגעת ברצפה.
אם הרקדן פוגע במקל או מפיל אותו, הוא נפסל. לאחר שכל המשתתפים עברו, גובה המקל מופחת והמשחק נמשך עד שנשאר המנצח.
היסטוריה.
השם "לימבו" מופיע החל מתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. מקור השם במילה האנגלית "limber" (גמיש, זריז) בניב הקריבי. מילון ובסטר מקשר את אטימולוגיית המילה ל"limba" שהושפעה מהשפה הג'מייקנית ופירושה "לכופף".
הריקוד משמש גם כריקוד לוויות ומתקשר כנראה גם לריקוד הלגבה האפריקאי.
שיא עולם.
שיא העולם למעבר הלימבו הנמוך ביותר מוחזק בידי דניס ולסטון (Dennis Walston), שעבר בהצלחה מוט בגובה 15 סנטימטרים בשנת 1991.
שיא העולם לאישה מוחזק בידי שמיקה צ'ארלס (Shemika Charles), אישה בת 26, מטרינידד וטובגו המתגוררת בבאפלו ועברה ב-10 בספטמבר 2010, מתחת למוט בגובה 21.59 סנטימטרים (8.5 אינץ') בתוכנית Live! With Regis and Kelly.
וורן
פלש ואלון
לה פלאצ' ואלון
אמנות וידאו
פנחס רובין
פנחס רובין (נולד ב-1949 בכפר גליקסון) הוא עורך דין ישראלי, העומד בראש משרד עורכי הדין גורניצקי ושות'.
ביוגרפיה.
רובין סיים לימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב ועוסק בתחומי המשפט המסחרי, מיסוי, חברות, הגבלים עסקיים, בנקאות ופיננסים, תביעות ייצוגיות, תביעות צווארון לבן ושוק ההון. בשנות עבודתו התמחה באינטראקציה שבין דיני המיסים, דיני החברות ודיני ניירות ערך ומקרקעין, ולעיתים גם בהשקה לתחום המשפט הפלילי. בין לקוחותיו חברות ציבוריות רב-לאומיות, בנקים, חברות ביטוח, וכן ייצוג לקוחות צווארון לבן.
רובין מרצה במשך שנים רבות באוניברסיטת תל אביב בתחומי משפט שונים, בין היתר מיסוי ומשפט מסחרי, ופעיל במסגרות שונות, לרבות ראשות ועדת המיסים של לשכת עורכי הדין. בנוסף הוא מונה על ידי שר האוצר כחבר ועדת רבינוביץ' לרפורמה במס הישיר, מונה על ידי שר המשפטים כחבר הוועדה לבדיקת מבנה בתי המשפט (ועדת אור), והיה חבר בצוות שניסח את פרק המיזוגים והפיצולים בפקודת מס הכנסה.
מדריכי דירוג בתחום עריכת דין ציינו את רובין מספר פעמים כעורך הדין מהמובילים בישראל בתחומי הפעילות שלו. בשנת 2019 העניק לו מדריך הדירוג העולמי צ'יימברס פרס מפעל חיים.
בין פעולותיו הבולטות בתחום הייצוג המשפטי ניתן למנות את הבאות:
ביולי 2021 מונה רובין, יחד עם ירון אלכאוי, להיות כונס הנכסים של אליעזר פישמן, שהיה חייב לבנק הפועלים 1.1 מיליארד ש״ח. בתמורה שיעבד פישמן מניות שהיו לו בידיעות אחרונות, אותן מכר רובין ב-171 מיליון ש״ח, ובכך החזיר לבנק 15% מהחוב של פישמן. עסקה זו נחשבת לכושלת מפני שהיא הובילה רק להחזרת סכום זעום מערך החוב, ומפני שהיא פוגעת באינטרס הציבורי. על אף זאת, כונסי הנכסים קיבלו עבור העסקה 1.8 מיליון שׁ״ח, ואף ביקשו תשלום נוסף של 2 מיליון ש"ח בגין "מאמץ מיוחד".
נגע חמאדי