באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה ברומא בשנת 1987 סיים אובט במקום עשירי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:33.49 דקות.
בשנת 1991 פרש אובט סופית מספורט תחרותי.
חייו האישיים.
לאחר המשחקים האולימפיים (מוסקבה 1980) התחתן אובט עם חברתו, רייצ'ל וולר. משנת 1992 הוא עובד כפרשן אתלטיקה בטלוויזיה ברשת CBC. כיום, הוא גרוש ומתגורר באוסטרליה. במסגרת משחקי חבר העמים שנערכו במלבורן 2006 עבד כפרשן ספורט ברשת BBC.
אחיו הצעיר, ניקולאס "ניק" אובט, הוא ספורטאי אולימפי שהשתתף בקלגרי 1988 ובאלברוויל 1992 בתחרות מזחלות מסוג לוז'. בנו, פרדי הוא אתלט המתמחה בריצות למרחקים בינוניים גם כן וזכה לאחרונה באליפות הפאן פסיפיק בריצת 800 מטר.
פולגת
פולגת הייתה תשלובת לייצור טקסטיל, אחת המרכזיות בתחומה בישראל ואחד הסמלים של תעשיית הטקסטיל בישראל ושל העיר קריית גת.
לאחר מכירת וסגירת כל פעילות הייצור של החברה פועלת רשת חנויות ארצית מקבוצת Golf&amp;Co תחת המותג המחודש "POLGAT".
היסטוריה.
מפעלי פולגת הוקמו החל משנת 1961 על ידי התעשיין ישראל פולק בקריית גת. השם "פולגת" הוא הלחם בסיסים של "פולק" ו"גת".
על מנת לשכנע את פולק, איש עסקים יהודי-צ'יליאני ממשפחת תעשייני טקסטיל מגרמניה, להקים את המפעל בקריית גת סיפר לו שר התעשייה והמסחר, פנחס ספיר, שקריית גת נמצאת מרחק 30 דקות נסיעה מתל אביב. הוא אף הבטיח לקחת אותו לשם במכונית השכם בבוקר. כיוון שהשניים יצאו לדרכם בשעה מוקדמת ביותר, נמשכה הנסיעה זמן קצר. לימים טען פולק שלא חשב באמת שקריית גת סמוכה לתל אביב אלא ש"אם שר בישראל מוכן לקום כל כך מוקדם בבוקר כדי להביא משקיע, ואם ראש העיר התעורר כדי לקבל אותו, אז אני מוכן להביא את התעשייה אליהם".
בראשיתו ייצר המפעל חוטי תפירה ובדי צמר והתפתח לעסוק בכלל שרשרת הייצור כולל צביעת הבדים ואשפרה. בתקופת המיתון (1966) התקבלה החלטה שכדי למנוע הפסדים יהפוך מפעל פולגת לתשלובת ייצור טקסטיל מהחוט ועד מוצרי האופנה המוגמרים. עם הקמת המפעל הוחלט גם להקים חברות בת שהעיקריות שבהן היו בגיר (בגדי ישראל) לייצור חליפות לגברים וליידי בגיר לנשים; אומן לסריגים. בנוסף הוקמה רשת חנויות אופנה בבעלות התשלובת. ב-1960 נפתחה חנות "אומן" ברחוב אלנבי בתל אביב ולאחריה נפתחו חנויות "בגיר" ו"אומן" ברחבי ישראל שהיו בבעלות התשלובת, שפעלה אחר כך תחת השם רשת חנויות "פולגת". בתקופות השיא, בתחילת שנות ה-80, העסיקה התשלובת 7,000 איש, כולל כמה מאות עובדים מחברון ועזה שהגיעו למפעלי הקבוצה מדי יום בהסעות מאורגנות. המחזור היה 270 מיליון דולר, מתוכם 120 מיליון דולר ליצוא. משנת 1966 הייתה התשלובת הספק הגדול ביותר לחברת מרקס אנד ספנסר הבריטית, שהייתה ללקוח הגדול ביותר של פולגת. הבדים שיוצרו בקרית גת שימשו בתי אופנה כארמני, ורסאצ'ה, קלווין קליין וחברות אופנה כזארה, קוקאי, מקס מארה ספורט, אן טיילור, נקסט ובננה ריפבליק.
ב-1977 הונפקו מניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב בעלי המניות העיקריים באותה עת היו בנוסף לישראל פולק ומשפחתו, משקיעים זרים שהשקיעו במפעל בתחילת דרכו. פולק שימש באותן השנים כיושב ראש פולגת ובמקביל כיושב ראש קונצרן כלל. ב-1988 החליט קונצרן כלל לרכוש את השליטה בפולגת, בין השאר כדי למזג את הפעילות עם קבוצת כיתן שגם הייתה בבעלותו. באותה עת החזיקה פולגת ב-14 מפעלים ברחבי הארץ, בנוסף למפעלים בקריית גת, החזיקה במפעל "תעשיות צמר אוסטרליות" באשדוד, מפעל סריגי "אומן" באופקים, מפעל "ירולין" ללבני נשים בירושלים (מפעל שהיה ממוקם באזור התעשייה תלפיות ונרכש ב-1979), מפעל "בגד עור" במגדל העמק ורשת החנויות שלו, מפעל "לנה" לסריגים באור יהודה שנרכש ב-1980 ומפעל הג'ינס "ליגת" (לי קריית גת) שהיה הזכיין של חברת לי () האמריקאית. לאחר הרכישה עזבו את פולגת ישראל פולק ואחינו דב פולק, שניהל את החברה מאז הקמתה. פולק גם מכר את רוב מניותיו. בנוסף סגרה כלל את רוב המפעלים של פולגת בישראל למעט חמישה.
בשנת 1998 בוצע מהלך של ארגון מחדש בחברה, על ידי חברת האם כלל תעשיות, שמטרתו הייתה התמקדות בפעילות התעשייתית ובהגדלת המכירות מחוץ לישראל. בנוסף ביקשה התשלובת שהעסיקה מטה ניהולי נכבד ולפצלה לשתי חברות שינוהלו בנפרד - "בגיר" ו"פולגת טקסטיל". בגיר, תוכננה להיבנות כחברה רב לאומית המתמחה בעיקר בייצור ובשיווק של אופנת גברים מחויטת, כאשר פעילות הייצור בחברה עברה להתבצע בעיקר במצרים, ירדן ופורטוגל ואחר כך בסין. חברת הבת השנייה, "פולגת טקסטיל" התמקדה בייצור ושיווק של בדי צמר איכותיים ובדי כותנה. "רשת חנויות פולגת" נמכרה לרשת החנויות "גולף-כיתן" שגם הייתה בבעלות כלל תעשיות, והחלה לפעול תחת קבוצת גולף א.ק.. החברה הקימה מפעל גדול בטורקיה בשותפות עם חברת מקומית. ומפעל לייצור חליפות של המותג "בגיר" בסין. במקביל הוחל בצמצום נוסף בפעילות הייצור בישראל.
בסוף 2004 מכרה כלל תעשיות את השליטה בפולגת לאיש העסקים צביקה ברינבוים ולמנכ"ל החברה עופר גלבוע, תמורת 34 מיליון דולר. השניים משכו מיד את כל קופת המזומן של החברה שהכריזו על חולקת דיבידנד בסך 152 מיליון שקל, ולמעשה כיסו את השקעתם. במקביל הנפיקו בבורסה את חברת הבת "בגיר", והקימו רשת חנויות המתמחה במוצרי הלבשה מחויטים ואלגנטיים לגברים תחת שם המותג שלה. הם גם מכרו לשותפים את המפעל בטורקיה. במאי 2007 רכשה קרן פימי את בגיר ופעילות נוספות של פולגת.
במרץ 2008 הודיע בארינבוים על סגירת מפעל הייצור של התשלובת, "פולגת טקסטיל", בקריית גת, בו עבדו באותה עת עדיין כ-300 עובדים. המהלך נתקל בהתמרמרות עזה מצד ההסתדרות החדשה וקבוצות שונות בחברה הישראלית שקבלו על סגירת מקומות עבודה בפריפריה. כמו כן התקיימה באפריל אותה שנה מול שערי המפעל הפגנת מחאה ייחודית, "שירת פולגת", אותה ארגנה קבוצת גרילה תרבות. בספטמבר 2008 מכר בארינבוים את מתחם פולגת בקרית גת תמורת 46 מיליון שקל.
חברת פולגת הפכה לשלד בורסאי ושם החברה שונה לזד.בי.איי בע"מ (ZBI). בשנת 2012 מכר בארינבוים את השליטה ב-ZBI לאוליגרך האוקראיני אלכסנדר גרנובסקי תמורת 128 מיליון שקל. שלד בורסאי זה מוזג ב-2014 עם חברת ננו דיימנשן.
בית הכנסת נידחי ישראל
בית הכנסת נידחי ישראל הוא בית כנסת ספרדי השוכן ברובע סנט מייקל שבברידג'טאון, בירת ברבדוס, והוא בית הכנסת הפעיל היחיד בעיר. בית הכנסת הוא אחד העתיקים בהמיספירה המערבית והוא מוכר כאתר בעל חשיבות לאומית, ונכלל מאז שנת 2011 בהכרזת ארגון אונסק"ו על העיר כאתר מורשת עולמית.
המבנה.
המבנה הרבוע מתנשא לגובה של 12 מטרים ובו שתי קומות. קירותיו בעובי של כ-60 ס"מ מעוגלים בארבע פינותיו, ועל גגו העשוי מעץ הוא נושא מעקה מסוגנן. חלונות קומת הבניין השנייה מחודדים והוא מכוסה בטיח בגוון ורדרד. מעל ארון הקודש נקבע חלון עגול עשוי זכוכית צבעונית, ובו נראה מגן דוד. באולם התפילה ובעזרת הנשים ניצבים ספסלי עץ מהגוני משוחזרים, הפונים אל הבימה. 8 נברשות משוחזרות תולות מהתקרה ומאירות את האולם, ואליהן מצטרפות 12 מנורות קיר. עמודי שיש איטלקי מחלקים את חלל אולם התפילה ונושאים את משקלה של עזרת הנשים. בית הכנסת יכול להכיל כ-300 מתפללים.
בבית הקברות שבחצר בית הכנסת כ-400 מצבות הנושאות כיתובים בעברית, אנגלית ולאדינו. בשנת 2008 נחשפו בחצר בית הכנסת שרידיו של מקווה, ככל הנראה מהמאה ה-17. באותה שנה נפתח בבניין סמוך שהוקם בשנת 1750, מוזיאון המספר את סיפורה של הקהילה היהודית של ברבדוס.
היסטוריה.
תחילתה של הקהילה היהודית בברבדוס עם הגעת ראשוני היהודים לאי בשנת 1628. באמצע המאה ה-17 הגיעו לברבדוס כ-300 יהודים מרסיפה שבברזיל, אשר נמלטו אליו ממנה בשל רדיפות הפורטוגזים. יהודים אלה הקימו את בית הכנסת בשנת 1654. המבנה ניצב על תילו עד שנהרס בסופת הוריקאן בשנת 1831. הוא הוקם מחדש ונחנך ב-1 באפריל 1833, אך הקהילה היהודית באי הלכה והתדלדלה, ובאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 נותר בברבדוס יהודי שומר מצוות בודד. בית הכנסת ננטש ונמכר בשנת 1929.
במשך השנים עבר המבנה שינויים רבים: עזרת הנשים שהייתה ערוכה כמרפסת בצורת האות ח' מעל האולם המרכזי, הפכה לקומה השנייה של המבנה, החלונות המחודדים והרצפה הוחלפו, וגג המבנה על המעקה המקיף אותו כוסה. המבנה עבר מיד ליד פעמים רבות ושימש, בית היתר, כמחסן, ספרייה, משרדים וכמעוזו של מועדון למרוצי סוסים. בית-הקברות שבחצר בית הכנסת הפך לאתר השלכת פסולת.
בשנת 1983 השתלטה ממשלת ברבדוס על המבנה במטרה להורסו ולהקים תחתיו בית משפט. שנתיים לאחר מכן, ב-1985, בעקבות מחאה מצד הקהילה היהודית באי שמנתה אותה עת כשישים איש, מסרה ממשלת ברבדוס את הבניין לידי "הקרן הלאומית של ברבדוס" (The Barbados National Trust). שיפוץ המבנה בעלות של כמיליון דולר החל בשנת 1986 והשיב אותו למצבו המקורי. לבית הכנסת הוחזרו תשמישי הקדושה המקוריים שהוחזקו משך השנים במוזיאון ברבדוס ובבית כנסת בלונדון, ודלתו שנקבעה בבית פרטי הותקנה מחדש. בית הקברות נוקה מאשפה, ועם סיום העבודות חזר הבניין לשמש כבית כנסת.
עץ חג מולד
שמואל בס
שמואל בַּס (25 בספטמבר 1899, כ"א בתשרי תר"ס, פוצ'פ, פלך צ'רניגוב, רוסיה (אוקראינה) – 31 במאי 1949, ג' בסיוון תש"ט, תל אביב) היה מחנך, משורר וסופר עברי.
קורות חיים.
שמואל בס נולד בשנת 1899 בפוצ'פ שבפלך צ'רניגוב של האימפריה הרוסית (אוקראינה), בנם הבכור של מינה לבית האפט ואהרן צבי בס (באס), מחנך עברי ופעיל ציוני, מורה עברית בעברית ברוסיה ואחר כך בתלמוד תורה בראשון לציון ובבית ספר בשכונת נווה שלום.