נושאי רומח (באנגלית: Lancer) הם סוג של פרשים שהתקיימו בצבאות שונים בעולם מהעת העתיקה ועד תחילת המאה ה-20. כלי הנשק העיקרי של פרשים אלו, בדומה לנושאי רומח הרגליים, היה הרומח. בנוסף לרומח צוידו בדרך כלל גם בכלי ירייה קלים כגון אקדחים ונשק קל כמו חרבות.
רומח.
רומח הוא חנית ארוכה וכבדה. אורכו של הרומח ששימש את הפרשים יכול להגיע לכמה מטרים. בכך היווה הרומח יתרון משמעותי על פני החנית, שהייתה קצרה בהרבה ממנו כי הלוחם יכול היה לפגוע ביריבו מטווח רחוק יותר. עם זאת, לרומח חיסרון הנובע מאורכו הרב - השימוש בו מגביל את הלוחם ולעיתים נדרש הלוחם לאחוז ברומח בשתי ידיו, מה שמקשה על השליטה בסוס. כמו כן, פגיעה ביריב עם הרומח תוך כדי דהירה מהירה של הסוס, יכולה לגרום לנפילתו של הלוחם.
לכן, עד המצאת הארכוף שאפשר ללוחם לעגן את עצמו בחוזקה לאוכף, הייתה מקובלת האחיזה העליונה ברומח. לצורת האחיזה משמעות טקטית רבה - באחיזה תחתונה, מתחת לבית השחי, יכול הפרש לנצל את מלוא תנופת הסוס הדוהר ולשפד את יריבו ואילו אחיזה עליונה יעילה רק לדקירה, שהיא חלשה יותר. אחיזה תחתונה אפשרית גם ללא ארכוף, אך היא קשה יותר מבחינה פיזית. במקרה כזה, נהג הפרש להצמיד את ברכיו בחוזקה לצלעות הסוס וזה היה מונע את נפילתו.
בעת העתיקה וימי הביניים.
ישנם עדויות לפרשים אשורים אשר נלחמו בעזרת רומח כבר מסביבות שנת 700 לפנה"ס. בעת העתיקה צבאות רבים עשו שימוש בפרשים מסוג זה בהם יוון, מוקדון,האימפריה הפרסית, סין בשושלת האן והאימפריה הרומית. יחידות פרשים ידועות שנשאו רומח כנשקם העיקרי היו הקטפרקט הפרתי, וההטיירוי המקדוני. במהלך ימי הביניים נושאי רומח היו נפוצים מאוד בצבאות אירופה ואסיה בתור פרשים כבדים ומשוריינים. האבירים האירופים הרכובים היו למעשה נושאי רומח במובן הטקטי.
בעת החדשה.
בעת החדשה, בעידן בו התפתח אבק השריפה ואיתו הארטילריה והרובים, גם הפרשים בשדה הקרב עברו שינוי נרחב. נושאי הרומח הכבדים של העולם העתיק לא התאימו לעמוד אל מול כלי הנשק המודרניים והחלו לדעוך בשדות הקרב באירופה. החל מהמאה ה-17, נושאי רומח קלים ללא השריון שאפיין אותם בעבר הפכו לנפוצים כמעט בכל צבא באירופה, הודו ובאימפריה העות'מאנית. הם היו מזוהים במיוחד עם מזרח אירופה ובפרט פולין וגרמניה, שם הם נקראו אוּלנים (ułan, ו-Uhlan בהתאמה).
במהלך המאה ה-17 וה-18, מקומם ותרומתם של נושאי הרומח לשדה הקרב הוטלה בספק בצבאות שונים. בסוף המאה ה-18 במהלך המלחמות הנפוליאוניות השימוש המוצלח של צבאות שונים וביוחד של צרפת בנושאי הרומח בשדה הקרב, העלה שוב את היכולות הייחודיות של פרשים קלים הנלחמים עם רומח לעיתים לצד רובה וחרב. כך, במהלך המאה ה-19 חזרו והופיעו מספר יחידות נושאי רומח באופן מעט נרחב יותר באירופה, במיוחד ראוי לציין את הצבא הבריטי שבהתחלה התנגד ליחידות מסוג זה ומתחילת המאה ה-19 החל לשנות את דעתו ולכלול מספר רגימנטים מסוג זה. השימוש בנושאי רומח החל לדעוך בדומה ליחידות הפרשים האחרות בתחילת המאה ה-20 ומלחמת העולם הראשונה.
יחידות נושאי רומח כיום.
כיום יחידות שונות בעולם נושאות בשמם את הסיווג ההיסטורי של נושאי רומח. לרוב יחידת נושאי רומח כיום בצבאות המודרניים יעודה הוא יחידת שריון. בין היתר ספרד (נושאי הרומח של המלך), הממלכה המאוחדת (לדוגמה; נושאי הרומח המלכותי), הודו, פקיסטן, אוסטרליה, איטליה, בלגיה ופורטוגל. הכוחות המיוחדים של קולומביה נקראים לנסרוס (Lanceros).
מחשב כף-יד
שידלוב
שידלוב (בפולנית: Szydłów, מבטאים [ˈʂɨdwuf]) הוא כפר במחוז סטשוב, בפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה (הצלב הקדוש) בפולין קטן. הוא בירת הקהילה המנהלית (גמינה) שדלוב. נמצא 13 ק"מ מערבית מסטשוב ו-43 ק"מ דרומית-מזרחית מן העיר קיילצה, בירת האזור. מספר תושביו הוא בימינו 1,093.
שידלוב שבתחילת המאה ה-12 היה עיר, קיבל את המעמד של עיר בשנת 1329 ואיבד אותו בשנת 1869.
במאה ה-19 אוכלוסייתו הייתה מעל אלפיים תושבים, מהם שליש היו יהודים.
בניינים ששרדו בו מימי הביניים, ביניהם בית הכנסת מהמאה ה-16, חורבות טירה וכנסיות מהמאה ה-14 מהווים אתרים היסטוריים ותירותיים חשובים. בגלל מיקום היישוב מעל עמק הנחל צ'קונצה (Ciekąca) וחומותיו העתיקות כונה לפעמים ה"קארקאסון הפולנית".
הקהילה המנהלית שידלוב מנתה בשנת 2006 4,906 תושבים.
מיקום.
שידלוב שוכנת בגבעות של פולין קטן בין הרי הצלב הקדוש (שבייטוקז'סיקיה) ושפלת פולאנייץ.
בימי ה"רפובליקה" הממלכתית של פולין-ליטא, הייתה שידלוב עיר בוויבודות סנדומייז', במחוז ויסליצקי. בימי האימפריה הרוסית ובפולין שבין מלחמות העולם הייתה חלק מפלך (גוברניה) קיילצה, נפת סטופניצה או בהתאמה הוויבודות קיילצה.
היישוב נמצא בתחום אזור של נוף מוגן
על ידי החוק, בשם חמיילניק-שידלוב. בגלל פרדסי השזיפים הרבים בסביבה, זכתה שידלוב לתואר "בירת השזיפים של פולין". כל שנה מתקיים בו פסטיבל השזיפים. את הכפר חוצים שני כבישים אזוריים - 765 ו-756
היישוב נמצא בפולין קטן על הדרך הקרויה "של יעקב הקדוש" מסנדומייז' לטינייץ, שהייתה בימי הביניים חלק מסלול עולי הרגל הקתוליים אל סנטיאגו דה קומפוסטלה.
ביישוב נמצאת תחנת מכבי אש. פועלים בו, מתקן רפואי, בית הספר היסודי על שם יאן ק'צורובסקי, גימנסיה על שם ולדיסלב ריימונט ומועדון ספורט קהילתי.
היסטוריה.
התחלותיה ושגשוגה.
התיעוד הראשון על היישוב הגיע אלינו משנת 1191 מתוך ארכיון כנסיית הקולגיום של סנדומייז'. מציינים בו את המעשרות ששילמו סוחרי שידלוב לכנסייה. באותה עת הוא השתייך למלכי פולין ונמצא על דרך המסחר החשובה של הוויסטולה, שהובילה מסטשוב אל חנטשין, מלוגושץ' ופז'דבוז'. הכרוניקן יאן דלוגוש מזכיר את שידלוב כעיר בימי פלישת הטטרים בשנת 1241. העיר שידלוב מוזכרת גם מאוחר יותר תחת שלטונם של בולסלב החמישי הביישן, ולדיסלב הראשון הגוץ ושל קז'ימייז' הגדול.
ב-1 ביולי 1329 קיבלה העיר מהמלך ולדיסלב הראשון מעמד עירוני רשמי לפי הזכויות השנקבעו בחוקי שלזיה התחתית.
בימי המלך קז'ימייז' הגדול, שביקר במקום שבע פעמים, הוקמו בו חומות עם שלושה שערים (שער קרקוב, שער אופטוב ושער המים), כמו כן נבנו הכנסייה על שם ולדיסלב הקדוש, בסגנון גותי עם שתי פסבדו-ספינות, אחת משש כנסיות בריצקה (כנסיות שהקים המלך קז'ימייז' כדי לכפר על רציחתו של הכומר מרצין בריצקה, שהוכיח אותו על אורח חיים בלתי מוסרי),וכן טירה מבוצרת. החל מהמאה ה-15 ועד המאה ה-18 העיר נוהלה על ידי סטרוסטה ("זקן העיר") וקמו בה גילדות (בפולנית - "צך") שונות של בעלי מלאכה. היישוב היה חלק מהוויבודות סנדומייז' והפך למרכז כלכלי-מסחרי חשוב. מיקומו איפשר לסוחרי היין, הבקר והכשות גישה נוחה לשווקים של סנדומייז'.
בשנת 1488 נידון בסנדומייז' בפני המלך קז'ימייז' הרביעי יגיילונצ'יק משפט בין אנשי סנדומייז' ובין הסוחרים משידלוב שהסתיים בזכייתם הל של האחרונים. הם חויבו לשלם אר על מקום דוכניהם בשוק של סנדומייז' אך קיבלו פטור לגבי פעילותם מחוץ לעיר.
במאה ה-16 הפכה שידלוב למרכז של ייצור בגדים. חיו בה בעלי מלאכה רבים כמו חייטים, אופים, סנדלרים, נפחים, מייצרי אוכפים וחרבות, וקדרים. קמה בה גם מבשלת בירה. הגילדות קיבלו מעמד רשמי בשנת 1523 באישור המלך זיגמונט הזקן. בשנת 1528 העיר הרשתה לעצמה לבנות מערכת אספקת מים של עצמה ונפתחו בה בתי מרחץ. בשנת 1564 היו בשידלוב 180 בתים, ומתוכם 49 בככר העיר. אולם כעבור שנה חלקים רבים נשרפו בדליקה.
החל מאמצע המאה ה-16 התיישבה בעיר קהילה יהודית, שבנתה בשנים 1534–1564 את בית הכנסת הראשון שלה.
אחרי תקופה של שגשוג, העיר הוצתה בשנת 1630 על ידי שכירי חרב שמרדו מפני שלא קיבלו את משכורתם. משלא יכלו להיכנס לבירת המחוז המבוצרת היטב, הם הציתו את פרבריה והגיעו עד לשידלוב.
אחרי "המבול".
תקופת "המבול"- פלישת שוודיה לפולין בשנים 1655–1660 ופלישתו של גיירג' ראקוצי השני, שליט טרנסילבניה הביאו לחרבן. רוב בתי העיר נהרסו ותושבים רבים נהרגו. אוכלוסיית העיר הצטמצמה מ-1,300 ל-350 תושבים בלבד, ובשנת 1663 נספרו בה רק 54 הבתים. זאת הייתה מכה ניצחת ליישוב, שלא התאושש ממנה לעולם.
ב-1777 פרצה במקום התקוממות עממית מזוינת נגד הסטרוסטה מאצ'יי סולטיק. בשנת 1793, למרות הירידה בחשיבות היישוב, נוסד בשידלוב בית דין אזורי.
בשנת 1789 היה בשידלוב בית עירייה עשוי מאבן, חמש טחנות קמח על הנחל צייקונצה ו-196 בתים, רובם נטושים. גם הטירה הייתה הרוסה. עד שנת 1827 עלה מספר הבתים ל-202 ומספר התושבים ל-1,550.
הכיבוש הרוסי.
עם החלוקה השלישית של פולין בשנת 1795 סופחה שידלוב לאוסטריה. בעת מסעות נפוליאון במרכז אירופה בשנת 1809 נכללה שידלוב לתוך דוכסות ורשה. בשנת 1815, אחרי קונגרס וינה, היא סופחה ל"ממלכת פולין" או "פולין הקונגרסאית" שהייתה חלק מהאימפריה הרוסית. בשנת 1822 חומות העיר הועמדו במכירה פומבית אך לא נמצא להן קונה. עד שנת 1850 שימשה שידלוב מקום מושב של המחוז. בשנת 1850 אוחד מחוז שידלוב עם מחוז סטופניצה. בשנת 1869, כעונש על השתתפותה במרד הפולני בשנים 1863 - 1864, איבדה שידלוב את מעמדה כעיר. בשנת 1880 סבלה מדליקה נוספת.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נכבש האזור על ידי הצבא האוסטרי-הונגרי וכעבור זמן קצר חזר לידי הרוסים. בשנת 1915 נכבש שוב על ידי "מעצמות המרכז" - הגרמנים האוסטרים שהחזיקו בשלטון בשידלוב עד סוף המלחמה. היישוב עבר את תקופת המלחמה ללא נזקים משמעותיים. בעקבות הסכמי השלום הוא חזר להיות חלק מפולין העצמאית החדשה, ונכלל בתוך הוויבודות קיילצה.
במאה ה-20.