בשאלה האחרונה ניתנת בידי השחקנים 2 אפשרויות, לאחר שהמשתתפים בחרו את נושא השאלה. הראשונה היא לשחק כרגיל, והשנייה היא – בתמורה ל־ 12 שניות חסד, השאלה תורכב מ־ 8 תשובות בהן 2 תשובות הן נכונות. בתשובה האחרונה השחקנים עונים יחד ויכולים להתייעץ, אך אין באפשרותם לבחור יותר מכמות התשובות הנכונות שקיימות בשאלה (תשובה אחת במשחק כרגיל או 2 תשובות במידה ובחרו לקבל 12 שניות של חסד).
בפרק אחד מתקיימים כמה משחקים, בדרך כלל בין 2 – 3 משחקים.
קניית הפורמט.
כ־10 מדינות, בהן צרפת, הולנד, ספרד, טורקיה ומספר מדינות בדרום אמריקה הביעו רצון לרכוש זכויות על הפורמט, והגיעו לישראל במטרה לצפות בהקלטת התוכנית.
"משאבת הכסף" הופצה בפסטיבל מיפ האחרון בקאן, על ידי "דורי מדיה גרופ". בזכיינית מספרים כי בעקבות כך הביעו מספר רב של גורמים התעניינות בקניית הפורמט.
התוכנית עלתה בערוץ 2, Latina Televisión בפרו ב-20 ביולי 2014 וזכתה להצלחה ניכרת, והתוכנית תעלה לשידור לעונה נוספת במדינה זו במהלך 2015.
בפברואר 2015 רכש ערוץ מרכזי בווייטנאם 2 עונות של משאבת הכסף לשידור ברחבי המדינה (52 פרקים בסה״כ).
במאי 2015 רכש ערוץ Globo בברזיל את השעשועון, שישודר כחלק מתוכניתו של המגיש פאוסטו סילבה בימי ראשון בשידור חי.
אגודת הסופרים העברים בישראל
משה גיל (מחנך ומבקר)
משה גיל (גילֶר) (כ"ה בטבת תרע"א, 25 בינואר 1911 – י' באב תשכ"ז, 16 באוגוסט 1967) היה איש חינוך ומבקר ספרות ישראלי, מפקח ומנהלם של בתי מדרש למורים עבריים.
ביוגרפיה.
גיל נולד בשם משה גילר בראשית שנת 1911 בעיר פינסק שברוסיה הלבנה (כעבור כמה שנים, בעקבות המלחמה הפולנית-סובייטית, בתחומי המדינה הפולנית החדשה). למד בגימנסיה העברית של "תרבות" בעירו, והשתלם בה בפולנית. לאחר מכן למד במכון לחכמת ישראל בבירה ורשה.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל. המשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1941 קיבל תואר מוסמך.
את דרכו בעבודה החינוכית החל כמורה בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, ומשנת 1945 היה למנהל בית המדרש למורים ע"ש אשכולי (מיסודו של ד"ר יצחק אפשטיין) בירושלים. בנוסף ניהל את בית המדרש למורי הגולה ע"ש חיים גרינברג (של המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של הסוכנות היהודית) בירושלים.
באביב 1954 התמנה על ידי הסוכנות היהודית כמנהל "המכון לתרבות ישראל" (ובו המדרשה העברית למורים) שנוסד אז בבואנוס איירס, וכיהן בתפקיד זה עד 1957. בתקופה זו ערך את הירחון "דרום" בארגנטינה. במהלך שהותו בדרום אמריקה למד את השפה הספרדית.
מ-1964 עד 1966 כיהן כמפקח במחלקה להכשרת מורים של משרד החינוך.
בראשית שנת 1966 התמנה כמנהל בית המדרש למורים ע"ש דוד ילין בבית הכרם, בהחליפו את אברהם אבן-שושן, שניהל את בית המדרש במשך יותר מ-12 שנים. הוא הספיק לנהל את בית המדרש במשך שנה אחת בלבד, עד מותו (סגנו משה אילן, מבוגרי בית המדרש בעצמו, נכנס תחתיו כממלא מקום המנהל).
את דרכו הספרותית החל בסוף שנת 1930, כשהיה כבן עשרים, בפרסום מסות ומאמרים של ביקורת הספרות העברית בעיתונים העבריים, תחילה באירופה ("הצפירה", "העולם", "זרמים") ואחר-כך בארץ ישראל (היה משתתף קבוע בירחון הספרותי "גליונות", פרסם מאמרים בכתב העת הספרותי "מאזנים" וכתב גם בעיתון "דבר"). ב-1957, עם סיום תפקידו בארגנטינה, ערך באוניברסיטת מונטווידאו הרצאות על הספרות העברית, שזכו להצלחה מרובה.
כמחנך נהג בכבוד ובעדינות, וכמבקר ספרות פרסם ביקורות ממצות, בהירות, חריפות וענייניות.
משה גיל נפטר בקיץ 1967 בביתו בירושלים, בן 56 במותו.
הותיר אישה ושלושה בנים.
בשנת תש"ל (1969) כינס וערך גדליה אלקושי כתבים נבחרים משל משה גיל, הוציאם כספר והוסיף מבוא וביבליוגרפיה מוערת של כתביו.
ספריו.
בהשתתפותו:
לקריאה נוספת.
ביבליוגרפיה:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
משה גילר
אלכסנדר ברזל
אלכסנדר (אלכס) בַּרְזֵל (וַאש) (17 בספטמבר 1921, בודפשט, הונגריה – 29 ביוני 2005, כ"ב בסיוון תשס"ה, כפר החורש) היה פילוסוף ואיש חינוך ישראלי, חוקר מחשבת היהדות, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת חיפה וראש המחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות בטכניון. ממייסדי קיבוץ כפר החורש, בו חי עד מותו.
ביוגרפיה.
ברזל נולד בשם אלכסנדר וַאש (בהונגרית: Vas Alexander) בשנת 1921 בבודפשט בירת הונגריה, בנם של אירמה ואוסקר ואש. בסתיו 1926 נולד אחיו הצעיר, טומי (לימים אמנון). ב-1939 הצטרף לתנועת הנוער הציונית "מכבי הצעיר" (מ-1941 "גורדוניה – מכבי הצעיר"), וסייע בקליטתם של חברי התנועה שהגיעו לעיר כפליטים מסלובקיה בעקבות מלחמת העולם השנייה.
בחודש אוקטובר 1942 נשלח למחנה עבודה. ביוני 1944 הצליח להימלט, והצטרף לפעילות המחתרתית של תנועתו. בסוף אותו חודש עזב את הונגריה ב"רכבת ההצלה" של ועדת העזרה וההצלה, שבמקום להגיע למדינה נייטרלית, הגיעה למחנה הריכוז בֶּרגֶן-בֶּלזֶן שבצפון גרמניה.
באותה שנה נישא לשושנה שטיינֶר, אף היא חברת "מכבי הצעיר" והמחתרת בהונגריה, בתם של רנֶה לבית קוּפְלֶר וליאו שטיינר, סוחר תבואות בן העיירה גלנטה (Galanta).
ברזל ואשתו שרדו את השואה, וכך גם הוריו ואחִיו. ובשנת 1945 עלה עם אשתו לארץ ישראל. הוא עִברת את שמו ל"ברזל" (כפירוש שמו ההונגרי).
בשנת 1947, לאחר שעברו הכשרה של הגרעין, היו השניים ממקימי קיבוץ צאלים, וב-1948 עלו עם כל הגרעין לשקם את קיבוץ כפר החורש, שננטש בעקבות מצור ממושך במלחמת העצמאות. בקיץ 1949 עלו לישראל אחיו ואשתו, והצטרפו גם הם לכפר החורש. בקיבוץ עבד ברזל בחקלאות, ניהל את בית ההבראה וכיהן פעמיים כגזבר. משנת 1952 ועד 1954 כיהן כמזכיר תנועת הנוער העובד מטעם מפא"י.
בהמשך קיבל תואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1973 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת פרנקפורט ב-1973; הדיסרטציה הייתה בנושא "מושג ה'עבודה' בפילוסופיה בת-זמננו" ("Der Begriff "Arbeit" in der Philosophie der Gegenwart").
משנת 1964 הרצה באוניברסיטאות תל אביב וחיפה ובמכללה האקדמית לחינוך של התנועה הקיבוצית, אורנים. בשנת 1980 התמנה כראש המחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות בטכניון. בהמשך התמנה כפרופסור באוניברסיטת חיפה.
אלכסנדר ברזל נפטר בקיץ 2005, כחודשיים וחצי לאחר מות אחיו. בן 83 במותו.הוא הובא למנוחות בקיבוצו כפר החורש .
בנו, ד"ר גבי ברזל, הוא מרצה לקולנוע במכללת אורנים. אשתו של גבי, פרופ' נְעימה ברזל, היא חוקרת השואה, זיכרון השואה והוראתה, ומרצה במכללת אורנים.
לקריאה נוספת.
ביבליוגרפיה:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
אלכס ברזל
אלכסנדר ואש
אלכס ואש
ננצית יערות
ננצית יערות (ברוסית, השפה נקראת Ненецкий лесной) הוא ניב בשפה הננצית. הניב מדובר על ידי העם הננצי, עם המורכב משבטים שונים החיים בצפון-מערב סיביר. כיום, ננצית היערות מדוברת על ידי 1,750-1,000 איש, במחוזות ימלו-ננץ וחנטי-מנסי. הניב הננצי הנוסף, ננצית הטונדרה מדובר על ידי רוב העם הננצי. היות שננצית היערות נמצאת בסביבה דוברת רוסית, וכן בגלל מספר הדוברים הנמוך, השפה נחשבת לשפה בסכנת הכחדה. ננצית היערות החלה להיכתב רק בשנות ה-1990, ולכן השפה כמעט ולא מתועדת. כיום, רוב דוברי הננצית יודעים גם רוסית, ויחידת הכתב לשפות הננציות היא כתב קירילי.
ננצית היערות שייכת לשפה הננצית, המשתייכת לקבוצת השפות הננצו-אנטיות, קבוצה במשפחת השפות הסאמוײדיות (Samoyedic languages) (ששייכת לקבוצת השפות האוראליות). השפה הקרובה ביותר לננצית היערות היא ננצית הטונדרה. שפות נוספות הדומות לננצית הן השפות (מהדומה ביותר להכי פחות דומה): אנטית, נאגאסאנית וסלקופית. בנוסף, ננצית היערות מושפעת מן הניב חאנטית מזרחית (ניב השפה החאנטית), שמדובר בסמוך לאזורי הדיבור של ננצית היערות. השפעה זו של החאנטית המזרחית מהווה את אחד ההבדלים המרכזיים בין שני ניבי הננצית.
ז'אק דלור
ז'אק דלור (בצרפתית: Jacques Delors; נולד ב-20 ביולי 1925) הוא כלכלן ופוליטיקאי צרפתי, הנשיא השמיני של הנציבות האירופית והראשון שכיהן בתפקיד זה שלוש כהונות רצופות (בין ינואר 1985 לדצמבר 1994).
פוליטיקה צרפתית.
דלור נולד בפריז למשפחה שמוצאה בקורז, אקיטן החדשה. בשנות ה-40 של המאה ה-20 החל למלא שורה של משרות בתחום הבנקאות והתכנון ברמת המדינה בבנק צרפת, עד שנות ה-60. כחבר "קונפדרציית הפועלים הנוצרים בצרפת" השתתף דלור בתהליך החילון של הארגון ובהפיכתו ל"קונפדרציית העבודה הדמוקרטית הצרפתית". ב-1969 הוא הפך ליועץ לענייני רווחה של ראש הממשלה הגוליסט ז'אק שבאן-דלמאס, מהלך שהוצג במסגרת קירוב שבאן למרכז, ואשר משך לראשונה את תשומת הלב התקשורתית לדלור עצמו.
ב-1974 הצטרף דלור למפלגה הסוציאליסטית הצרפתית לצד נוצרים שמאלנים אחרים. הוא היה אחד החברים הבודדים במפלגה שהצהיר על היותו נוצרי, ובכך איתגר את המסורת החילונית ארוכת השנים של המפלגה. הוא שירת בפרלמנט האירופי בין השנים 1979 ל-1981 והפך ליו"ר הוועדה לעניינים כלכליים ומוניטריים. תחת נשיא צרפת פרנסואה מיטראן שימש דלור כשר הכלכלה והכספים בשנים 1981 - 1983 וכשר הכלכלה, הכספים והתקציב בשנים 1983 - 1984. הוא דגל בהשהיית התוכניות החברתיות, קבלה ברורה של כלכלת השוק ובתיאום עם הסוציאל-דמוקרטיה האירופית. הוא עמד בקו החזית של חברות צרפת במערכת המטבע האירופית תוך מתן עדיפות ליציבות מוניטרית על פני סדרי העדיפויות השמאליים ביחס להוצאות. מיטראן פלירטט עם הרעיון של מינויו למשרת ראש הממשלה, אך מעולם לא ביצע את המינוי.
נשיא הנציבות האירופית.