האשורולוגיה היא מקצוע המצריך מן האשורולוג ידע טוב במספר שפות, כגון אכדית ושומרית, בנוסף לחתית, עברית מקראית, עילמית, ארמית ואוגריתית למטרות השוואה, כמו גם יכולת לקלוט את מורכבותן של שיטות כתיב שונות, לרוב בעלות מאות ואף אלפי סימנים ואותיות.
ההתיישבות הוולשית בארגנטינה
ההתיישבות הוולשית בארגנטינה החלה ב-1865, בעיקר לאורך החוף האטלנטי של פרובינציית צ'ובוט שבפטגוניה. בראשית המאה ה-21 מונים צאצאי הוולשים כ-20 אלף נפש, ומספר דוברי הוולשית בארגנטינה נאמד ב-1,500 עד 5,000.
היסטוריה.
במהלך המאה ה-19 קרא מייקל ד. ג'ונס, מטיף ולשי מבאלה, להקמת מושבה ולשית מחוץ לוויילס, שהייתה נתונה לדעתו להשפעה אנגלית גדולה מדי. לאחר ששהה מספר שנים בארצות הברית, הגיע למסקנה כי במדינה זו נטמעים הוולשים במהירות גבוהה יחסית, ולא שומרים על מורשתם. הוא בדק מספר חלופות, בהן אוסטרליה, ניו זילנד ואף ארץ ישראל. בסופו של דבר בחר בפטגוניה, לה היו שני יתרונות עיקריים. ראשית, האזור היה מבודד, מה שאפשר לג'ונס להגשים את רעיון שימור המסורת הוולשית. שנית, באותה העת עודדו שלטונות ארגנטינה הגירה של תושבים זרים לאזורים לא מיושבים בתחומה, במטרה לחזק את שליטתה בהם. ממשלת ארגנטינה הייתה מוכנה להעניק לוולשים שטח של כ-260 קמ"ר לאורך נהר צ'ובוט.
ב-1862 הגיעו לפטגוניה סר לאב ג'ונס-פרי ולואיס ג'ונס, כדי לבדוק האם האזור מתאים להתיישבות. הם הפליגו מבואנוס איירס לכיוון אזור צ'ובוט, וסופה סחפה אותם למפרץ אותו כינו פורט מדרין (Porth Madryn), על שם אחוזתו של ג'ונס-פרי בוויילס. לאחר סיור באזור, הגיעו למסקנה שהמקום מתאים להתיישבות, ושבו לוויילס.
ב-27 ביולי 1865 הגיעה לפטגוניה קבוצה ראשונה של 153 ולשים, בהם 52 ילדים. הם צעדו לאורך נהר צ'ובוט, בחיפוש מקום שבו מים ראויים לשתייה. במהלך המסע מתו כמה מהם, ואחת הנשים ילדה תינוקת. בסופו של דבר התמקמו במקום בו שוכנת כיום העיר ראוסון. גם לאחר הקמת היישוב הראשון לא תמו תלאותיהם, לאחר שכבר באותה שנה הוצפו הבתים והשדות בשיטפון. כמו כן, ניסיונותיהם הראשונים בחקלאות נכשלו, מאחר שכמויות הגשמים במקום היו נמוכות מאלה שהיו מורגלים אליהן בוויילס.
בהדרגה, החלו המתיישבים להתאקלם. במקום אותו כינו ג'ונס-פרי וג'ונס פורט מדרין הוקמה העיר פוארטו מדרין. קשרים החלו להירקם עם בני הטוולצ'ה, ומערכת של תעלות השקיה נבנתה לאורך נהר צ'ובוט. המערכת, שהייתה הראשונה בארגנטינה, השתרעה לאורך קטע נהר של 50 ק"מ, והשקתה שדות חיטה המרוחקים 5 עד 6 ק"מ משני צדי הנהר. עד 1885, היה עמק צ'ובוט לפורה ביותר בארגנטינה, והתוצרת החקלאית של הוולשים הגיעה ל-6,000 טונות בשנה. ב-1886 הוקם הקואופרטיב קומפנייה מרקנטיל דל צ'ובוט (Compañía Mercantil del Chubut), שארגן את המסחר של הוולשים עם יתר חלקי ארגנטינה, ותפקד גם כבנק.
מאחר ששפך נהר צ'ובוט היה רדוד מכדי שספינות יוכלו להפליג בו, התעורר צורך במציאת פתרון תעבורתי אחר להעברת התוצרת החקלאית לשאר חלקי ארגנטינה. ב-1884 אישר הקונגרס הארגנטינאי הקמת מסילת ברזל שתקשר את העמק עם פוארטו מדרין. לואיס ג'ונס נסע לחפש מקורות מימון בבריטניה, ושב חזרה עם המהנדס אסאל בל, ועם 465 ולשים נוספים שהגיעו כדי לעבוד בבניית המסילה. ב-1886 הוחל בבנייה. בנקודת המוצא של המסילה קמה עיר חדשה - טרלאו (Trelew; בוולשית: העיר של לואיס, על שמו של לואיס ג'ונס). ב-11 בנובמבר 1888 נחנכה מסילת הברזל, באורך 70 ק"מ. ב-1908 נחנך קטע נוסף בן כ-50 ק"מ לגאימן, וב-1915 נחנך קטע נוסף, בין גאימן לדולאבון.
ב-1885 רוב הקרקעות בעמק צ'ובוט כבר היו מעובדות, וקבוצות ולשים יצאו מערבה, לאזור הרי האנדים בחיפוש אחר מקומות חדשים להתיישב בהם. כך הוקמו הערים טרוולין ואסקל. באותה העת התעוררה מחלוקת בין ארגנטינה לצ'ילה על תוואי הגבול ביניהן, והוא נקבע בבוררות בריטית. כחלק מהליך הבוררות, פנו הבריטים למתיישבים הוולשים כדי לשמוע את עמדתם. אף שצ'ילה הציעה להקצות להם קרקעות נוספות, בחרו הוולשים להישאר בארגנטינה.
בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 פקדו את עמק צ'ובוט שיטפונות שהסבו נזקים כבדים לראוסון ולגאימן. אירועים אלה, מחלוקות עם שלטונות ארגנטינה, שדרשו כי הגברים הוולשים יתגייסו לצבא ארגנטינה ויתאמנו בימי ראשון בניגוד לאמונתם, וכן מחסור הולך וגדל בקרקעות ראויות לחקלאות, הביאו לתהליך של הגירה שלילית. כמאתיים מתוך 4,000 הוולשים בצ'ובוט עזבו אותה ב-1902, מרביתם לססקצ'ואן שבקנדה, ומקצתם לריו נגרו.
מאז מלחמת העולם הראשונה מרבית המהגרים לאזור היו איטלקים ובני עמים אירופאים אחרים, והוולשים היו למיעוט. גם כמיעוט, נותרו הוולשים קהילה מגובשת, והקואופרטיב שהקימו הקנה להם יציבות כלכלית. עם זאת, גם הקואופרטיב קרס בתקופת השפל הגדול, ורבים מהתושבים איבדו את חסכונותיהם.
ב-19 באפריל 1963 נחנך סכר על נהר צ'ובוט, כ-120 ק"מ מערבית לטרלאו, וסכנת ההצפות הוסרה מהעמק.
הוולשים כיום.
ברבות השנים דעכה הזיקה בין הוולשים למולדתם, ומספר דוברי השפה הוולשית הצטמצם בהדרגה. הקשרים התחדשו ב-1965, כשוולשים רבים הגיעו לפטגוניה לחגיגות לציון מאה שנים להתיישבות. בהמשך הגיעו מורים לוולשית, בניסיון להחיות את השפה, ופעילויות ומוסדות ולשים מסורתיים, כגון בתי תה הוקמו ברחבי הפרובינציה. ב-2006, כשנבחרת הרוגבי של ארגנטינה אירחה את מקבילתה הוולשית, נערך המשחק בפוארטו מדרין. מבין 20 אלף צאצאי המתיישבים הוולשים החיים כיום בצ'ובוט, בין 1,500 ל-5,000 דוברים ולשית.
ההשפעה הוולשית ניכרת גם בסגנון הבנייה של החלקים הישנים יותר בערי צ'ובוט. אחד המבנים הבולטים בטרלאו, סלון סן דוד, הוא העתק של קתדרלת סנט דייוויד בסנט דייווידס.
שמות מקומות.
חלק משמותיהם של יישובים שונים בצ'ובוט מקורם בוולשית, ולאחרים שם ולשי בנוסף לשמם הספרדי.
אשורולוג
לוחמי התמורות
לוחמי התמורות הוא ספר פנטזיה עברית שכתב הרב ארז משה דורון, מחסידי ברסלב, שעניינו הוא רוחניות יהודית.
הספר יצא בשנת 2007 בהוצאת לב הדברים, מבוא חורון, המוציאה לאור את כתבי הרב דורון. בשלושת החודשים הראשונים נמכרו כ-10,000 יחידות, ובשלושת החודשים שלאחר מכן נמכרו עוד כ-5,000. ב-2008 תורגם הספר לאנגלית תחת השם "The warriors of transcendence" בתרגומה של רחל דינה מיסק ובעריכת אלן קרפט-יפה.
עלילה.
גיבורי הספר הם עולו, בנו סג, סיהרא, אחיה צלאי, ומאן, שהוכשרו להיות לוחמי תמורות לקראת המלחמה האחרונה על גורל ממלכת בני קדם מול חיוויא, ישות הרשע שמרעילה את מחשבותיהם של השותים ממימי הנהר אליו הוא מזרים את מחשבותיו האפלות.
התמה המרכזית של הספר היא המאבק בין אור לחושך. הלוחמים ברוע הם לוחמי התמורות - אנשי רוח ובעלי מוסר שחיים בכפרים. הספר מלמד כי כל אחד יכול להיות לוחם ולהשפיע על גורל העולם דרך בנייה של האני העצמי והתמודדות עם הרוע החיצוני. הספר מתאר את ייסורי הנפש של הדמויות, החולשות והניסיונות של כל אחת מהן לנוכח האתגרים המוצבים בפניה כמשל להתחבטויות הנפש שעובר האדם.
רוב הדמויות המרכזיות בספר הן מעין אלגוריה לכוחות מרכזיים שקיימים בעולם הרוחני, שמהווים במובן מסוים גם אב טיפוס לכוחות מרכזיים בחברה ובנפש האנושית. לכל אחת מהדמויות ישנו מסלול ייחודי משלה, כאשר לכל אחד ישנו תפקיד אחר במשימה הגדולה של מלחמת הטוב נגד הרע.
דמויות.
מחולל התמורות.
מי שהביא את הגל הגדול, הוליד את השקופים, הצמיח לבני האדם כנפיים בסוף הספר.
בעל התמורות.
שליחו של מחולל התמורות, היכלו מעבר להר האש.
מלך הכתר הלבן.
מלך בני קדם, נרצח בתחילת הספר על ידי שבעת יועציו.
שבעת הקיסרים.
שבעת יועציו של מלך הכתר הלבן, מחריבי חמשת הערים, בוני עיר המגדל, ויוצרי עשרת הממירים.
עשרת הממירים.
עשרה יצורי אופל שנוצרו על ידי שבעת הקיסרים, תפקידם הוא להמיר אנשים מבני הכפרים לעבודת המגדל. נהרגו על ידי עולו
מאן.
מומר, לקראת סוף הספר חזר להיות לוחם תמורות, ולחם עם לוחמי התמורות במערכה האחרונה.
חיוויא.
שד שלחש לחישות למי הנהר וגרם למימיו להפוך לשחורים, בסוף הספר נוצח על ידי סיהרא.
סיהרא.
אחותו של צלאי, לוחמת תמורות, הגיעה אל בעל התמורות ובסוף הספר ניצחה את חיוויא.
צלאי.
אחיה של סיהרא, לוחם תמורות, ילד שובב, לקח אבן מאבני המגדל, מצא את הגלימה עם מפת מנהרות הזמן והואשם כי התנקש באחד הקיסרים.
עולו.
אביו של סג, לוחם תמורות, הרג את עשרת הממירים, עבר הכשרה ארוכה במדבר הלבן, ראה את בעל התמורות.
בנו של עולו, קיבל מאחד הממירים משחק דומה למשחק הכוחות. בעקבות כך עולו לוקח אותו איתו. בארץ האפרים הירוקים הוא אובד ולקראת סוף הספר מוצא את אביו.
טקלא.
חבר ילדות של עולו, מתחזה לבעל התמורות.
לוחמי התמורות.
לוחמי התמורות הם בני הכפרים, פשוטי העם, שמתכוננים להילחם בחיוויא ובחייליו - הצללים, הקיסרים ובני עיר המגדל. הם מוכשרים במספר מיומנויות, אחת מהם הוא ריקוד סערה, ריקוד איטי בהתחלה שעובר למהיר מאוד עם הזמן. לוחמים שיודעים לרקוד את הריקוד נקראים רוקדי סערה, הוא נראה תמים, אך למעשה מדובר באמנות לחימה.
לוחמי התמורות מאמינים במחולל התמורות שמשגיח עליהם תמיד ורוצה בטובתם.
לוחמי התמורות ויהדות.
שמות הגיבורים לקוחים מהארמית של התלמוד ושל ספר הזוהר. התלמוד והזוהר הם גם הרקע הרוחני מאחורי המסר של הספר. לדוגמה, חיוויא הוא נחש בארמית וסיהרא היא הלבנה (בשפה המדרשית והקבלית היא הפן הנקבי באלוקות, השכינה).