המודל הסטנדרטי צופה את קיומו של שדה היגס אשר מאפיין את החלל. בחלל הריק יש משרעת שונה מאפס. קיומה של ציפייה למשרעת שונה מאפס שוברת באופן ספונטני את תורת הכיול והסימטריה האלקטרו־חלשה אשר בתורה מחזקת את מנגנון היגס. זהו התהליך הפשוט ביותר המאפשר לייחס מסה לבוזוני הכיול, תוך שמירה על תאוריות הכיול. אפשר לתאר את השדה כבריכת מולסה הנדבקת לחלקיקים יסודיים חסרי מסה אחרים הנעים דרכה, וממירה אותם בחלקיקים בעלי מסה היוצרים את מרכיבי האטום. נושא הכוח הצפוי של שדה זה יהיה בוזון סקלרי, המכונה "בוזון היגס".
במודל הסטנדרטי, שדה היגס מורכב משני שדות נייטרליים חשמלית, ושניים טעונים. שני הרכיבים הטעונים ואחד מהנייטרליים הם בוזוני גולדסטון, הפועלים בתחום הקיטוב השלישי ברכיבי האורך של בוזוני W ,-W+ ו־Z. הקוונטיות של הרכיב הנייטרלי הנותר מתאימה לתאוריית המאסיביות של חלקיקי בוזון היגס. מאחר ששדה היגס הוא שדה סקלרי, לבוזון היגס אין ספין ולכן גם אין לו תנע זוויתי פנימי. בנוסף, בוזון היגס הוא מעולם האנטי־חלקיקים, הוא בעל שבירת סימטריה CP זוגית והוא אף חסר מטען.
המודל הסטנדרטי אינו מנבא את המסה של בוזון היגס. אם המסה היא בין 115 לבין 180 GeV/c2, אזי המודל הסטנדרטי יכול לקבל תוקף בסקאלות האנרגיה עד לסולם פלנק (1016 TeV). תאורטיקנים רבים מצפים מהפיזיקה החדשה שמעבר למודל הסטנדרטי לצאת מסקאלת ה־TeV המבוססת על מאפיינים שאינם משביעי רצון במודל הסטנדרטי. היקף המסה האפשרית לחלקיק בוזון היגס (ולכמה ממנגנוני השבירה האחרים של סימטריית הגל האלקטרו־חלש) הוא 1.4 TeV. מעבר לנקודה זו, המודל הסטנדרטי הופך להיות לא־עקבי והיחידות מופרת בתהליכי פיזור מסוימים.
בתאוריה, המסה של החלקיק בוזון היגס ניתנת להערכה באופן עקיף. במודל הסטנדרטי, לבוזון היגס יש מספר השפעות עקיפות, שרובן אובחנו. לולאות היגס תורמות תיקונים זעירים במסה של בוזוני W ו־Z. מדידות של פרמטרים בגל האלקטרו־חלש, כגון קבוע פרמי ומסות בוזוני W/Z, יכולות להוות מגבלה על מסת בוזון היגס.
מדידות שנערכו החל מיולי 2011 לימדו כי מסת החלקיק נמוכה יותר מאשר 161 GeV/c2 בדיוק של 95%. הגבול העליון גדל ל־185 GeV/c2 כאשר כולל החיפוש LEP 2 ישירה מגבולו התחתון של 114.4 GeV/c2. אילוצים אלה מסתמכים על ההנחה כי המודל הסטנדרטי הוא הנכון. ייתכן כי עדיין אפשר לגלות בוזון היגס מעל 185 GeV/c2 אם הוא מלווה בחלקיקים אחרים מעבר לאלה שחזו המודל הסטנדרטי.
הרחבות של המודל הסטנדרטי כוללות סופר סימטריות (SUSY) הצופות את קיומן של משפחות חלקיקי בוזון היגס, בשונה מתאוריית חלקיק ההיגס הבודד של המודל הסטנדרטי. לצד תיאורית SUSY בסופר־סימטריה המינימלית המודל הסטנדרטי (MSSM), מנגנון היגס מניב את מספר בוזוני היגס הנמוך ביותר. יש שני צמדי היגס, המובילים לקיום חמישיית חלקיקי הסקלר. שני חלקיקים בעלי שבירת סימטריה CP זוגית, h0 ו־H0, חלקיק בעל שבירת סימטריה CP אי־זוגית A0, ושני חלקיקי היגס טעונים H+ ו־H-. מודלים סופר־סימטריים רבים צופים שהחלקיק הקל מבין בוזוני היגס יהיה בעל מסה בסביבת גבולות הניסוי הנוכחיות 120 GeV/c2.
תכונות.
פיטר היגס היה כאמור אחד משישה פיזיקאים בשנות ה־60 שכתבו מאמרים פורצי דרך בהם ניסחו את מנגנון היגס ותיארו את שדה היגס והבוזון. במסגרת המודל הסטנדרטי, בוזוני W ו־Z, הגלואונים והפוטון ההתחלתיים מתוארים כבוזוני כיול חסרי מסה, שקיומם נדרש כדי להבטיח שימור של סימטריות הכיול. מנגנון היגס מניח את קיומו של חלקיק בעל ספין 0 - בוזון היגס. חלקיק זה מקיים אינטראקציות חלשות עם חלקיקי "החומר" - הפרמיונים, שעקב האינטראקציה מקבלים מסה במודל הסטנדרטי. בניגוד לשאר חלקיקי המודל הסטנדרטי, לחלקיק זה יש ערך תצפית שונה מאפס במצב היסוד שלו. המשמעות היא שלבוזון היגס יש ערכים נמדדים שונים מאפס בריק - כלומר המרחב מלא ברקע של שדה היגס גם בריק מוחלט. האינטראקציה בין שדה הרקע של בוזון היגס לבין חלקיקי המודל הסטנדרטי שוברת את הסימטריה כך שנוצרות מסות לבוזוני הכיול W ו־Z, ובנוסף נוצרות האינטראקציות המאפשרות מסה לפרמיונים. בוזון היגס אינו משתתף באינטראקציה האלקטרו־מגנטית ולא באינטראקציה החזקה, ולכן הוא לא שובר אותן ולא משפיע על מסת הפוטון והגלואונים הנושאים כוחות אלו.
"החלקיק האלוהי".
חלקיק היגס מכונה לעיתים "החלקיק האלוהי". מקור הכינוי הוא בכותרת ספר מדע פופולרי של לאון לדרמן על פיזיקת החלקיקים: "החלקיק האלוהי: אם היקום הוא התשובה, מה היא השאלה?" (1993). לטענת לדרמן, החלקיק קיבל את כינויו עקב היותו "מרכזי כל כך למצב הפיזיקה היום, כה חיוני להבנת מבנה החומר, אך עדיין חמקמק כל כך". בבדיחות הדעת הוסיף כי הסיבה האמיתית היא כי "המוציא לאור לא נתן לנו לקרוא לזה החלקיק הארור ("The Goddamn Particle"), על אף שזה עשוי היה להיות כותרת הולמת יותר, בהתחשב בהוצאות שהוא גורם". אף על פי שהשימוש בכינוי תרם להתעניינות תקשורתית מוגברת, מדענים רבים אינם אוהבים אותו וטוענים כי יש בכך הפרזה מטעה אשר מעצימה את חשיבותו יתר על המידה. בתחרות שמות שנערכה על ידי כתב המדע של עיתון "הגרדיאן" הבריטי נבחר השם "בוזון בקבוק השמפניה" כטוב ביותר מבין ההצעות. ההשראה לשם התקבלה מצורת גרף האנרגיה הפוטנציאלית של בוזון היגס, המזכירה תחתית בקבוק שמפניה.
מגיה
מַגִּיהַּ הוא אדם העוסק בהגהה, כלומר בבדיקת דיוקו של טקסט שנערך לדפוס טרם מסירתו להדפסה. או בבדיקת התאמתו למקור, בדומה למגיה של פרשיות התורה הכתובות בכתב יד על קלף, המגיה, במקרה זה, בודק את הטקסט, ומשווה אותו למקור מוסמך.
מקצוע ההגהה הוא גורם משמעותי וחיוני בתחום העיתונות וההוצאה לאור, ולכן העובדים במקצוע ההגהה הם לרוב מומחים בבלשנות ובספרות.
על מאפיין מיוחד של עבודת המגיה מספר הסופר חיים באר, שבצעירותו היה מגיה בעיתון דבר:
בעיה NP-שלמה
או&quot;ם
דיזי גילספי
ג'ון בירקס "דיזי" גילספי (באנגלית: Dizzy Gillespie; 21 באוקטובר 1917 – 6 בינואר 1993) היה חצוצרן, מוביל הרכבים, זמר ומלחין אפרו-אמריקאי. יחד עם צ'ארלי פארקר יצר את סגנון הבי בופ ששינה את פני הג'אז. גילספי היה נגן חצוצרה וירטואוזי ומאלתר מחונן. בנוסף לכישוריו כנגן, התנהגותו, חוש ההומור שלו ולבושו המסודר עזרו לאנשים לקבל את המוזיקה החדשנית שלו. בשנות ה-50 הוביל גילספי את תנועת המוזיקה האפרו-קובנית, שהכניסה אלמנטים לטיניים ואפריקאיים למוזיקה. גילספי היה גם שר לעיתים, דבר שגור למדי בקרב חצוצרנים מתקופת לואי ארמסטרונג ואילך.
ילדות ושנותיו ראשונות.
גילספי נולד כצעיר מבין תשעה אחים, כשהיה בן 4 התחיל לנגן בפסנתר וכשהיה בן 10 נפטר אביו, מוביל להקה מקומית. עד גיל 12 לימד עצמו נגינה בטרומבון וחצוצרה וניגן על כלי נגינה של שכניו וחבריו משום שלמשפחתו לא היה די כסף על מנת לרכוש כלי נגינה. את החיבה לצליל החצוצרה רכש, לדבריו בראיונות רבים, כאשר האזין לנגינתו של רוי אלדרידג' ברדיו. אף על פי שקיבל מלגה ללימודים מתקדמים במוזיקה, העדיף לצאת ולפתח קריירה כנגן. ב-1935 חבר למספר תזמורות ביג בנד בזו אחר זו וב-1937 החליף את אלילו רוי אלדרידג' בתזמורתו של טדי היל. עם להקה זו הקליט את הסולו הראשון שלו בסטנדרט "King Porter Stomp". באותה תקופה גם פגש את לוריין, שתהפוך לאשתו ב-1940, השניים לא נפרדו עד למותו של גילספי.
בין השנים 1939–1941 ניגן בתזמורתו של קאב קאלווי, שפיטר אותו מכיוון שניגן, לדבריו, "מוזיקה סינית", זאת כיוון שגילספי, שהיה כבר משוחרר ובעל ביטחון עצמי נטה לנגן מחרוזות ארוכות ומהירות של תווים בשמיניות, כלומר פי 2 מהרבעים שהם הדופק הקבוע של הסווינג. לאחר ששוחרר מהחוזה עם קאלווי הפך גילספי לנגן חופשי (free-lancer, שאינו קשור בהתחייבות חוזית לתזמורת מסוימת) וניגן בין היתר בתזמורותיהם של ליונל המפטון, וודי הרמן, ג'ימי דורסי, ארל היינס ובתזמורת שליוותה את אלה פיצג'רלד. בתזמורתו של המפטון ניפגש עם בן ובסטר, קולמן הוקינס ובני קרטר, עמם ישתף פעולה גם בהמשך דרכו.
בי בופ.
משנת 1943 התחיל גילספי להלחין מוזיקה משלו. היו אלה קטעים שהיוו חידוש בפיסוק (פרייזינג), בשינויי קצב, בהרמוניה וביכולות האלתור לעומת מוזיקת הסווינג שנוגנה בתזמורות. במיוחד הודגשה הווירטואוזיות האישית של הנגן, שדרך יכולותיו הטכניות ושליטתו בכלי נדרש להביא לביצוע את אישיותו ומקוריותו, וזאת בניגוד בולט למשמעת שנדרשה בנגינה בתזמורת. גילספי חלק את רעיונותיו עם נגן סקסופון שפגש בתזמורתו של ארל היינס - צ'ארלי פארקר. השניים התחילו לגבש קבוצה עמה נפגשו בעיקר במועדונים כ- Minton's Playhouse ו- Monroe's Uptown House. בין הנגנים שהשתתפו בג'אם סשן'ס במועדונים אלה היו ה"אבות המייסדים" של הבי בופ, ת'לוניוס מונק, באד פאוול, קני קלארק ועוד נגנים יצירתיים ומתוסכלים שבילו בנגינת סווינג בשורותיהן של ביג בנדס שהונהגו על ידי מוזיקאים מזדקנים כטדי היל ובני גודמן. בין הקטעים שהלחין גילספי באותה תקופה נמצאים הסטנדרטים היסודיים של הסגנון כ"Groovin' High", "Woody n' You", "Salt Peanuts", "A Night in Tunisia" ועוד.
הקהל לא הבין בדרך כלל את המוזיקה ולא קיבל אותה בהבנה או באהדה, אך בקהל ישבו גם אמנים כמיילס דייוויס ומקס רואץ' שהתלהבו וביקשו ללמוד את הסגנון החדש. גילספי נדד בין ניו יורק ולוס אנג'לס וניגן עם נגנים רבים שלמדו ממנו את יסודות הבי בופ ובהם ג'ון קולטריין, מילט ג'קסון, לאלו שיפרין, יוסף לטיף, ריי בראון, קני קלארק, ג'יי ג'יי ג'ונסון ועוד.