ממשלת האיים מנסה למצוא מקורות נוספים לבסס עליהם את כלכלת האיים ובהם חקלאות ימית. כמו כן נעשים בקרבת האיים חיפושים אחר מקורות נפט.
מיעוט האבטלה באיים אינו מלמד על כלכלה בריאה. הסיבה למיעוט המובטלים היא בעיקר הגירה שלילית של סטודנטים וצעירים לדנמרק ומדינות אחרות, בהיעדר אפשרויות תעסוקה באיים.
איי פארו מנפיקים כיום שטרות אבל לא מטבעות. ערך המטבע המקומי, הקרונה הפארואזית, זהה לזו הדנית, ובכל בתי העסק מקבלים גם את המטבע הדני.
אוכלוסייה.
באיי פארו מתגוררים כ־50,000 תושבים על פני 17 מתוך 18 האיים. האי היחיד שאינו מיושב הוא ליטלה דימון. בודדים נוהגים להגיע לאי בימות הקיץ לטיולי אתגר במסלולים תלולים ומסוכנים במיוחד.
על האי קולטור מתגוררת אישה אחת בגפה, שמרב עיסוקה הוא בגידול כבשים, אווזים וטיפוח של כפר ויקינגי עתיק לצורכי שימור ותיירות.
האי הגדול ביותר הוא סטירמוי, בו ממוקמת עיר הבירה תורסהאבן (Tórshavn), עם למעלה מ־20,000 תושבים.
השפה באיים.
שפת התושבים היא פארואזית – שפה הדומה לאיסלנדית ולנורדית עתיקה. בניגוד לאיסלנדית, היא לא הייתה שפה כתובה עד המאה ה־19, כאשר הוצעו שתי גרסאות מנוגדות לכתיבתה: האחת פונטית והאחרת בנויה על המסורת האיסלנדית (שכבר אינה משקפת את ההגייה בת זמננו). גרסה זו היא שהתקבלה בסופו של דבר מסיבות של יוקרה לאומית. בה נכתבו רוב היצירות של הספרות הפארואזית, כתבי העת והעיתונות בכללה. היא שפה רשמית של השלטון, ובה מתנהלת מערכת החינוך. למרות זאת, יש נסיגה בקרב הדור הצעיר בשימוש בשפה, ומתרחש מעבר מואץ לשימוש בשפה הדנית (בהגייה מקומית) גם כשפת הדיבור, לפחות במרכזים העירוניים.
המאכלים של איי פארו.
המטבח המסורתי של איי פארו מתבסס על מאכלי בשר, פירות ים, תפוחי אדמה וירקות טריים. צלי כבש הוא הבסיס של כמעט כל ארוחה, ובעיקר נהוג לאכול בשר כבש מיובש, שֶרְפִּיצֶ'ט (skerpikjøt), המוכן בבקתות ייבוש מיוחדות הקרויות בשם צ'אטלור (hjallur). מאכלים מסורתיים נוספים הם בשר חצי מיובש (ראסט צ'ואוט – rast kjót) ודגים מיושנים. כמו כן נהוג לאכול דגים חיים (ובשר לווייתן חי – grindadráp) וציפורי ים וביציהן. מלאכת לכידת ציפורי "תוּכּוני הים" (lundar בפארואזית; puffins באנגלית) נעשית על ידי ציידים מיומנים האוחזים רשתות בקרבה לאזורי הקינון (בייחוד על האי מיצ'ינס), ובהנפת הרשת לוכדים את הציפורים.
בזמן הכיבוש הבריטי במדינה, נחשפו התושבים לאוכל שאכלו החיילים הבריטים כגון פיש אנד צ'יפס וסוגי שוקולדים שונים שמשווקים עד היום באיים.
תחבורה.
עד המאה ה־19, אמצעי המעבר היחיד בין האיים היו סירות. באיים עצמם, הלכו בני המעמדות הנמוכים ברגל, והעשירים רכבו על סוסים או נסעו בעגלות הרתומות להם.
במאה העשרים החלו מעבורות מסיעות תושבים בין האיים. בין שתי מלחמות העולם הגיעו לאיים גם המוניות והאוטובוסים, ומעט מכוניות פרטיות לעשירים.
לאחר מלחמות העולם התחילו להגיע אל האיים מעבורות חדישות שאפשרו נשיאת כלי רכב מסוגים שונים בין האיים. דבר זה אפשר נסיעה בכלי רכב בין האיים במהירות וביעילות רבה יותר מבעבר.
משנות ה־60, ובצורה מוגברת בשנות ה־70 החלה בנייה של גשרים ומנהרות המקשרות בין האיים, שביטלו את הצורך במעבורות על מנת להעביר דברים שונים בין האיים.
בשנת 1973 נבנתה מנהרה בין העיר נוראסקאלה שבאי אייסטורוי, לבין העיר נסוויק שבאי סטריימוי. בשנת 1976 נבנתה מנהרה נוספת בין איים אלה, וכן גשר המקשר בין שני האיים, שכונו מאותה עת "היבשת" ("Meginlandið"). בשנת 1975 נבנה גשר בין ויד'וי ובורד'וי, וב־1986 נבנה גשר בין בורד'וי וקונוי, שקישר את הבירה לאיים הדרומיים.
בשנת 2002 נבנתה מנהרה בין סטריימוי וואוגר (שבו נמצא שדה התעופה של האיים). מנהרה המקשרת בין אסטורוי לבורד'וי נפתחה בשנת 2006. עם השלמתה, 85% מתושבי האיים מקושרים בגשרים או מנהרות.
תקשורת.
בהתחשב במספר התושבים המועט של איי פארו (49,267 תושבים נכון לשנת 2011), רמת התקשורת באיים גבוהה ביותר.
החל בשנת 1998 לאיים מערכת מרכזיות טלפונים דיגיטלית. האיים מקושרים בתקשורת בינלאומית באמצעות לוויין, וכן שני קווי תקשורת אופטיים תת־ימיים המקשרים את האיים עם דנמרק, איסלנד וסקוטלנד. באיים 7 תחנות טלוויזיה מקומיות. סיומת האינטרנט של האיים: fo.
צבא.
אין לאיי פארו כוחות צבא. צבא דנמרק אחראי על הגנת האיים ומפעיל באופן קבע שתי ספינות פטרול אשר מרבית עיסוקן הוא בדיקת רישיונות של דייגים. אזרחי האיים רשאים להתגייס לצבא הדני.
משמר החופים.
לאיים מספר סירות משמר חופים וכן סירות הצלה, שעובדות לא אחת בשיתוף עם מערך המסוקים המקומי. היות שבית החולים המרכזי נמצא בעיר הבירה תורסהאבן (Tórshavn), מצוי בו גם מנחת מסוקים פעיל בצמוד לקו המים של האוקיינוס.
תולדות השיגעון בעידן התבונה
תולדות השיגעון בעידן התבונה (בצרפתית: Folie et déraison - Histoire de la folie à l'âge classique) הוא ספר שכתב הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו ויצא לאור בשנת 1961.
את הספר כתב פוקו בשוודיה והוא היה תזה עבור הדוקטורט שלו. זהו הספר המלא הראשון שפרסם פוקו - גרסה מקוצרת של הספר תורגמה לעברית על ידי אהרן אמיר.
הספר מציב גישה ביקורתית כלפי רעיון השיגעון בתרבות המערבית וכלפי הפרקטיקות, המוסדות והתרבות הקשורים אליו. הספר זכה למעמד מכונן ומשפיע בתחומים נרחבים במדעי החברה ובעיקר בסוציולוגיה, פילוסופיה ובהיסטוריה של הרעיונות. הספר היווה מקור השראה לתנועה האנטי פסיכיאטרית אשר החלה בשנות ה-60 וה-70. בספר פוקו מבקר גם את המבט הרומנטי, זה הרואה במשוגע גאון. הוא מבקש לחקור איך השיגעון יכול לתפקד כאובייקט לחקירה מצד אחד, וכמטרה להתערבות של כוח ספציפי: הצייתנות של מוסד המשוגעים, מצד שני.
פוקו מתחיל את הסקירה ההיסטורית שלו בימי הביניים, וברעיון של המצורע, אשר הופרד, חברתית ופיזית, מהשאר (ראו: מושבת מצורעים). לדידו, עם היעלמות הצרעת, תפס השיגעון את מקומה. ספינת המשוגעים היא דוגמה לפרקטיקה של הפרדה והדרה מימי הביניים, ובה גורשו המשוגעים בספינות. ברנסאנס, נתפש השיגעון כתופעה שנוגעת לכלל האנשים מפני חוסר יכולתם להתקרב לתבונה האלוהית. בדון קיחוטה של סרוונטס כל האנשים חלשים בפני התשוקה וההתחזות. לפיכך, המשוגעים הובנו כאלו שהתקרבו יתר על המידה אל תבונתו של האלוהים ולכן זכו למקום בלב החברה. רק במאה ה-17 החלה התנועה שאותה פוקו מכנה "הכליאה הגדולה". תנועה בה "חסרי הדעת" נכלאו והוכנסו למוסדות באופן מערכתי.
במאה ה-18 החברה החלה לתפוש את המשוגעים כהיפוך התבונה. הם נתפשו כחייתיים וזכו ליחס לא אנושי, מכיוון שחסר להם, כך על פי רוח התקופה, המרכיב שהופך את האדם לאנושי. במאה ה-19 הופיע הרעיון לפיו השיגעון הוא מחלה, ולפיכך יש לשאוף לרפאה (פיליפ פינל).
פוקו טוען עוד, כי ברנסאנס לשיגעון הייתה יכולת ציון והענקת משמעות החורגת ממגבלות הסדר החברתי, יכולת להצביע על אמת עמוקה יותר. יכולת זו הושתקה עם הופעתה של התבונה בנאורות. פוקו בוחן גם את הופעתן של שיטות טיפול מודרניות ו"הומניות" במשוגעים ומציין את פיליפ פינל וסמואל טיוק (Samuel Tuke) בפרט. הוא טוען שטיפולים אלה היוו פרקטיקות של שליטה לא פחות מהטיפולים שקדמו להם. שיטתו של טיוק הושתתה על הענשת המשוגעים עד שוויתרו על המחויבות שלהם אל השיגעון, וטיפולו של פינל היה טיפול בדחייה שכלל מקלחות קרח וקשירה. להשקפתו של פוקו, הטיפול דגל בברוטאליות חוזרת ונשנית עד שתבנית השיפוט והענישה הופנמה על ידי המטופל.
גישתו של פוקו היא ביקורתית, הוא בוחר בתיאור גנאלוגי כדי להציג גרסה שונה מזו המקובלת, המציגה את הנאורות כמגלה אמת ומובילה בהכרח לעולם הומאני וטוב יותר. הוא מבקש להציג צד אחר בו ישנה השתקה והדרה של אנשים מהחברה וישנן פרקטיקות של שליטה ושל ענישה. את ההשתקה הזו מבקש פוקו לשבור, הוא מבקש להיות קולו של המשוגע (שאיפה אותה ביקר מאוחר יותר תלמידו ז'אק דרידה).
התיאור ההיסטורי של פוקו מבקש להתמקד לא בשינויים בסדר החברתי או בתאוריות הטיפוליות, אלא בהיסטוריה של הקו המבחין בין שיגעון ובין שפיות. לשיטתו לידע ולשיח יש תפקיד מרכזי בעיצובו של השיגעון, אותו השיגעון אותו הם מתיימרים לחקור כאובייקט נפרד.
שער מנדלבאום
שער מנדלבאום או מעבר מנדלבאום (כתיב אחר: מנדלבוים) היה מעבר הגבול בין ישראל לממלכת ירדן, ומעבר הגבול היחיד בין שני חלקיה של ירושלים, בין השנים 1948–1967. השם "מנדלבאום" הוא על שם ביתם של בני הזוג שמחה מנדלבאום ואסתר (מנדלבוים) - בית שהיה סמוך למעבר, בשטח ההפקר בין ישראל לבין ממלכת ירדן.
אתר מעבר הגבול היה בצומת הרחובות שמואל הנביא ודרך סנט ג'ורג'. רחוב זה, ששימש כדרך ראשית מירושלים לכיוון הר הצופים והעיר רמאללה, נחצה ונחסם על ידי "הקו העירוני" - הגבול בין ישראל לירדן, ובנקודת חצייה זו נקבע המעבר. שמו של קטע הרחוב (בעבר דרך סנט ג'ורג') אשר נותר בצד הישראלי הוסב לרחוב שבטי ישראל. חלקו הירדני של רחוב סנט ג'ורג' נשאר בשמו זה, ממעבר הגבול וצפונה.
היסטוריה.