לספודומן יש שני שימושים עיקריים, כאחד המקורות החשובים לליתיום, וכאבן חן.
מקור לליתיום.
הליתיום הוא מתכת המשמשת בסוללות חשמליות, בתרופות נוגדות דיכאון, בעדשות, בקרמיקה ובסגסוגות עם מתכות אחרות ליצירת חלקים למטוסים. הליתיום ממוצה מתוך הספדומן על ידי המסה בחומצה.
הייצור העולמי של ליתיום מספודומן הוא סביב 80,000 טון לשנה, בעיקר מהפגמטיט של גרינבושס (Greenbushes) שבאוסטרליה המערבית, וכן ממקורות סיניים וצ'יליאניים. עתודות הליתיום במכרה טאליסון (Talison) בגרינבושס מוערכות ב-13 מיליון טון.
עם זאת, הספודומן הופך למקור חשוב פחות של ליתיום משום שניתן להפיק ליתיום כלורידי ישירות מהאגמים האלקליים המלוחים בצ'ילה, סין וארגנטינה. ליתיום כלורידי מותמר לליתיום פחמתי ולליתיום הידרוקסידי בתגובה כימית עם נתרן פחמתי וסידן הידרוקסידי בהתאמה.
אבן חן.
גבישי ספודומן מפותחים מבוקשים על ידי אספני מינרלים, ובנוסף נעשה שימוש בשני סוגים של ספודומן כאבן חן בתעשיית התכשיטים, הקונזיט בעל הגוון הוורוד-סגול, וההידניט הירקרק. מכיוון שהמינרל ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חזק, חייב חותך האבן להקפיד על חיתוך שיציג את הצבע הבולט ביותר. חיתוך האבן קשה גם בגלל הפצילות הטובה של המינרל וקשיותו הבינונית.
קונזיט.
קונזיט, סוג של ספודומן, הוא אבן חן בגוון ורוד עד צבע לילך (סגול בהיר), כשמקור הצבע בכמויות זעירות של מנגן. חלק (אם כי לא תמיד) מאבני הקונזיט עוברות חימום במטרה לשפר את צבען. לעיתים קרובות נוהגים גם להקרין את האבנים לאותה מטרה. צבעם של רוב אבני הקונזיט דוהה בחשיפה ממושכת לשמש עד כדי איבוד הצבע לחלוטין, אבל התהליך הוא איטי ואורך שנים אחדות. הקונזיט נתגלה ב-1902 וקרוי על שמו של ג'ורג' פרדריק קונז (George Frederick Kunz; 1932-1856), התכשיטן הראשי של חברת טיפאני ומינרלוג ידוע. את הקונזיט ניתן למצוא בברזיל, ארצות הברית, קנדה, חבר המדינות, מקסיקו, שוודיה, אוסטרליה המערבית, אפגניסטן ופקיסטן.
הידניט.
הידניט, סוג של ספודומן, הוא אבן חן בגוון ירוק בהיר עד צהוב ירקרק, כשמקור הצבע בכמויות זעירות של כרום. ההידניט נתגלה ב-1879 בסמוך ליישוב הזעיר וייט פליינס (White Plains) במחוז אלכסנדר (Alexander) בצפון קרולינה. ההידניט קרוי על שמו של הגאולוג ויליאם ארל הידן (William Earl Hidden; 1918-1853) ששלח את הדוגמאות הראשונות לבדיקה, אם כי למען הדיוק ההיסטורי לא הוא גילה את המינרל אלא בחור בשם לקי (Lackey). הידן רכש את השטח שבו נתגלתה האבן והפעיל בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 חברה בשם "חברת כריית האזמרגד וההידניט" שהפיקה אזמרגדים ואבני הידניט. שם העיירה שבקרבתה נתגלתה האבן שונה מאז והיא קרויה כיום הידנייט (Hiddenite) על שם האבן. המינרלוג ג'ורג' פרדריק קונז, שהוזכר בפסקה הקודמת, תיאר ב-1892 את ההידניט כ"תמיד שקוף, וצבעו נע מחסר צבע (נדיר) לצהוב בהיר, לירוק צהבהב ועד לצהוב עמוק של אזמרגד ירוק". קונז ציין שגודלם של הגבישים המפותחים ביותר של הידניט היה 68 מ"מ ומשקלם 5.5 קרט. אבל רוב האבנים שנחצבו היו קטנות, ההידניט במשקל 2 קרט שבאוסף אוגוסטוס ק. המלין (Augustus C. Hamlin) נחשב בין היפים ביותר שבאבנים הגדולות יותר.
בנוסף למקור שבצפון קרולינה נמצא הידניט בברזיל בסין ובמדגסקר, אבל רק האבנים שבצפון קרולינה הם באיכות של אבני חן. ספודומן ירוק נתגלה גם באפגניסטן ובפקיסטן, אך קיים ויכוח בין הגמולוגים האם נכון לכנותו הידניט וכן הועלו טענות שהצבע הוא תוצאה מלאכותית של הקרנה.
מקור ותפוצה.
הספודומן קיים בסלעי גרניט ופגמטיטים עשירים בליתיום, כמו כן בסלעי אפליט ובגנייס.
הספודומן הוא מינרל נפוץ למדי. מקומות בהם ניתן למצוא את המינרל כוללים את אוטו (Utö) במחוז סטוקהולם שבשוודיה (המקום בו נתגלה המינרל לראשונה); ובסמוך לקורטן (Kuortane), בפינלנד; במכרה הרדינג (Harding) במחוז טאוס (Taos) שבארצות הברית; ברספלנדור (Resplendor) שבמדינת מינאס ז'ראיס בברזיל; בנוריסטן שבמחוז לוגהם באפגניסטן; בביקיטה (Bikita) בזימבבווה; ובמקומות רבים נוספים. גבישים מפותחים גדולים מאוד נמצאו במכרה אטה (Etta) סמוך לקיסטון (Keystone) במחוז פנינגטון (Pennington) ובמקומות נוספים בגבעות השחורות של דרום דקוטה שבארצות הברית ובאגם ברניק במניטובה שבקנדה. הידניט מצוי בסמוך להידנייט (Hiddenite) במחוז אלכסנדר (Alexander) בצפון קרולינה (המקום בו נתגלה ההידניט). קונזיט מצוי יחד עם טורמלין באזור פאלה (Pala) במחוז סן דייגו (San Diego) שבקליפורניה.
האמרלינג
מזי&quot;א
שם משפחה יהודי, ראשי תיבות של "מזרע ישראל איסרלן" וכן "מזרע יהודים אנוסים" או תרגום של "מן הנהר".
מזיא
אהרן מאיר מזיא
אהרון מאיר מזיא
ק'ליה
קטלינה סנדינו מורנו
קטלינה סנדינו מורנו (בספרדית: Catalina Sandino Moreno; נולדה ב-19 באפריל 1981) היא שחקנית קולנוע קולומביאנית, מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה בסרט "מריה הלבנה" משנת 2004.
ביוגרפיה.
מורנו נולדה בבוגוטה שבקולומביה, למשפחה מרקע נוצרי ממעמד הביניים. אביה וטרינר ואמה פתולוגית. למדה בבית הספר סנט ג'ורג' שבעיר הולדתה. לפני קריירת המשחק, למדה פרסום באוניברסיטה האפיפיורית חווריאנה בקולומביה. היא למדה משחק במהלך בתיכון ב"אקדמיה לתיאטרון על שם רובן די פייטרו" באזור מגוריה.
קריירה.
.בשנת 2004 עברה מורנו להתגורר בניו יורק ונבחנה לתפקיד הראשי בסרט "מריה הלבנה", לבסוף מורנו קיבלה את התפקיד וגברה על למעלה מ-900 שחקניות אחרות עבור התפקיד. בסרט גילמה את דמותה של מריה אלברז, נערה קולומביאנית צעירה בעלת כוחות נפש גדולים ובעלת רצון לעצמאות כלכלית. בניסיונותיה למצוא דרך לברוח מקולומביה לארצות הברית נענית מריה להצעה מפתה ומוצאת עצמה בלב ליבה של התעשייה להברחת סמים. על תפקידה קיבלה מורנו מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, והפכה לשחקנית הקולומביאנית הראשונה בהיסטוריה שמועמדת לפרס זה, כמו כן הפכה מורנו לשחקנית הראשונה שמקבלת מועמדות לפרס זה כאשר היא מדברת לאורך הסרט בשפה הספרדית.
בשנת 2008 גילמה את דמותה של אלדיה מרץ דה גווארה, אשתו השנייה של המהפכן ארנסטו צ'ה גווארה (בניסיו דל טורו) וחיילת בצבא הקובני בסרטו של סטיבן סודרברג "צ'ה".
בשנת 2014 גילמה את לואיזה בסרט הפשע "שנה קשוחה מאוד" בבימויו של ג'יי. סי. צ'נדור. בשנת 2017 שיחקה בסרט האימה "התגלמות הרוע", לצד קאריס ואן האוטן וארון אקהרט.
חיים אישיים.
בשנת 2006 נישאה לחשמלאי הקולנוע האמריקאי דייוויד אלוול בקולומביה, לאחר שהכירו על סט הסרט "מריה הלבנה" בשנת 2004.
מורנו היא המנכ"לית של חברת El Delirio Productions, חברת הפקות שממוקמת בלוס אנג'לס ובבוגוטה.
מורנו נכנסה לרשימת "50 האנשים היפים ביותר בעולם" של מגזין "פיפל" בשנת 2005.
זווית צילום
זווית צילום היא הזווית שממנה מצולם האובייקט. זהו מושג בצילום בכלל, ובצילום קולנוע בפרט. לזווית הצילום השפעה פסיכולוגית על הצופה, מבחינת האופן שבו הוא תופס את האובייקט המוצג לפניו.
בקולנוע מבחינים במספר זוויות צילום יסודיות:
זוויות צילום והשפעתן.
מיקום המצלמה יכול להשפיע על תפיסת הצופה את האובייקט המצולם.
ישנם מספר גדול של זוויות צילום כמו צילום מגובה העין, זווית נמוכה, זווית גבוהה, צילום ממעוף הציפור ועוד.
הגדרת המושג נקודת מבט בעולם הצילום היא המרחק והזווית ממנה המצלמה רואה את האובייקט המצולם.
Walk This Way
Walk This Way (מילולית: לך בדרך זו) הוא שיר של להקת ההארד רוק האמריקאית אירוסמית'. השיר נכתב על ידי סטיבן טיילר וג'ו פרי ויצא לראשונה כסינגל מהאלבום "Toys in the Attic" בשנת 1975. גרסת המקור של השיר הגיע עד למקום העשירי במצעד הבילבורד הוט 100 בתחילת 1977 והיה לחלק משורה של סינגלים מצליחים של הלהקה בשנות ה-70 של המאה ה-20.
שיר זה, היה לאחד מן השירים שעזרו לאירוסמית' לפרוץ לזרם המרכזי בשנות השבעים, ושנית בהמשך עם צאת גרסת הכיסוי בשיתוף הרכב ההיפ-הופ ראן די אם סי, שהצליחה אף יותר מהמקור במצעד הבילבורד הוט 100 כאשר טיפסה עד למקום הרביעי בטבלה.
גרסת הכיסוי נחשבת לאבן דרך בהגעתו של ההיפ-הופ אל המיינסטרים.
גרסת הכיסוי בשיתוף ראן די אם סי.
בשנת 1986 ביצעו צמד הלהקות, אירוסמית' וראן די אם סי גרסת כיסוי לשיר המקורי בתת-הז'אנר ראפ-רוק.
ההצלחה של השיר החזירה את אירוסמית' להכרה ולהצלחה, וסייעה להעלות אל המיינסטרים לא רק את להקת רן די אמ סי עצמה, אלא את סוגת ההיפ הופ כולה.
בשנים שלפני יציאת השיר כבר הייתה לסוגת ההיפ הופ הצלחה ראשונית אמנם, אולם מבחינת חדירה למיינסטרים עוד הייתה יחסית בחיתוליה, ונחשבה בדרך כלל כמוזיקה של קהילת שוליים מחתרתית של לייבלים עצמאיים.
על פי ג'ף אדגרס, כתב לאומנות אמריקאית של הוושינגטון פוסט השילוב של ההיפ-הופ במנגינת הרוק הפופולרית "הפכה את השיר לכזה שבטוח בעצמו להיות 'שחור' ומיינטסרים" ובזכותה השיר היה מעין "סוס טרויאני של ההיפ-הופ, שהסווה את מוזיקת ההיפ-הופ מספיק כדי לתת לשדרנים ביישנים לגיטימציה לנגן אותה". בתקופה שלאחר יציאת השיר הוקמה קבוצות שונות לקידום היפ-הופ שחיברו בין גזעים, גאוגרפיה ומעמדות כלכליים.
השיר.
השיר מתחיל במקצב תופים קצר ומחזורי של ג'ואי קרמר. מיד לאחר שני מחזורים פותח השיר בריף הגיטרה המפורסם של ג'ו פרי - המאפיין הידוע ביותר של השיר. לאחר סיום הריף, סטיבן טיילר מתחיל לשיר את הבית הראשון בליווי מקצב תופים דומה ומקצב בס של טום המילטון, ביחד עם מקצב גיטרה כפול של פרי ובראד וויטפורד.