בהמשך היה מרטין מפקד דיוויזיית הרגלים ה-86 (דיוויזיית בלקהוק) ומפקד הקורפוס החמישי במתקפת מז-ארגון במלחמת העולם הראשונה, ושירת כעוזר ראש מטה צבא ארצות הברית בשנים 1922–1924. הוא עוטר במדליית השירות המצוין ובשני ציונים לשבח, וב-1 באוקטובר 1927 פרש מהשירות בדרגת מייג'ור גנרל, לאחר שבתפקידו האחרון פיקד על הפיקוד האזורי של תעלת פנמה במשך שלוש שנים.
קריירה פוליטית.
מרטין החל את הקריירה השנייה שלו כפוליטיקאי לאחר שפרש מהצבא לפורטלנד, אורגון עם רעייתו. ממרץ 1931 ועד ינואר 1935 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השלישי של אורגון כאיש האגף השמרני של המפלגה הדמוקרטית.
מושל אורגון.
ב-1934 נבחר מרטין כמושל אורגון. הייתה זו תקופה של קשיים רבים בשוק התעסוקה שהתרחשה במהלך השפל הגדול, והוא רכש לו מוניטין כמי ששיקם את מצבה הפיננסי של אורגון. הסוגיות המרכזיות שאיתם התמודד מרטין במהלך כהונתו כמושל היו השיקום הכלכלי, הבניין מחדש של הקפיטול המדינתי של אורגון, תכנון ובניית סכר בונוויל, ופיתוח תשתיות נמלים וכבישים מהירים ברחבי המדינה. כאשר מותן השפל, התנגד מרטין להשבת רמות השכר הקודמות של עובדי המדינה, שבמהלך השפל סבלו מקיצוץ של מחצית משכרם.
מרטין נודע כמושל שתמך במגזר העסקי כאשר בראשית מאי 1935, כאשר עובדי ענף העץ פתחו בשביתה, והוא הכריז, "המזיקים הללו יעשו הכול כדי להביך אותי ואת ממשלי". בתכתובות פרטיות ובהופעות ציבוריות הוא הביע את זעמו נגד המועצה הלאומית ליחסי עבודה , הכריז על ראשי איגודי העובדים כגנגסטרים ובולשביקים, וראה במזכירת העבודה פרנסס פרקינס כנציגת ה"אדומים" בממשל רוזוולט. מרטין איים לפטר את השריף של מחוז קולומביה, אוסקר ויד, על כך שלא הגיב בתקיפות מספיקה כלפי העובדים השובתים, הנחה את השריפים במדינה "להכות את הארורים" ו"לשבור את ראשיהם הארורים! ברנשים אלו לא נמצאים שם אלא כדי לעשות צרות - הכו אותם!". ב-23 במאי 1935 הורה מרטין למשטרת המדינה ולמשמר הלאומי להגן על שוברי שביתה במנסרת סטימסון בעיירה גסטון שבמחוז וושינגטון. המשמר הלאומי נקרא שוב להטריד, להטיל אימה ולעצור סוורים שובתים ב-1937.
מרטין המשיך והתנגד בפומבי לניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, במיוחד כלפי המועצה הלאומית ליחסי עבודה וכלפי מדיניות התעסוקה של הנשיא. ב-1937 כשלה המועצה ביישוב חילוקי הדעות המשפטיים בין קונגרס הארגונים התעשייתיים לבין פדרציית העבודה האמריקאית, שגרמה לסגירת מפעלי העץ באורגון. מרטין נכנס בעובי הקורה ונקט בצעדים שהובילו לפתיחה מחדש של המנסרות. הוא הפך את עצמו לאויב של מי שרבים ראו כמנהיגי העובדים המושחתים, במיוחד כאשר מינה את סגן התובע הכללי של אורגון, רלף א. מודי, שניהל את התביעות נגד מנהיגי ארגוני עובדים רבים שהואשמו בהצתות ובתקיפות.
מרטין צוטט לעיתים קרובות כאשר ניסח מחדש את הצהרתו המפורסמת של רוזוולט בנוגע לפחד, באומרו "אין לנו מה לפחד מדבר, לבד מהטיפשות והעצלנות של עצמנו". עם זאת, הביקורת שלו כלפי הנשיא רוזוולט עלתה לו בתבוסה בהתמודדות בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לכהונה שנייה כמושל ב-1938.
מותו.
לאחר סיום כהונתו כמושל, פרש מרטין מהחיים הפוליטיים לביתו בפורטלנד. צ'ארלס מרטין נפטר בפורטלנד ב-22 בספטמבר 1946. הוא נטמן בבית הקברות ריבר ויו שבעיר.
אזרח ארצות הברית
גלריה אגריפס 12
אגריפס 12 - גלריה לאמנים היא גלריה לאמנות שיתופית, שפועלת במבנה אבן ישן במרכז ירושלים. הגלריה ממוקמת מצדה האחד, ברחוב אגריפס 12 ומצדדים אחרים, בסמטת חיים אלבוחר ובחצר המרכזית של שכונת אבן ישראל, מהשכונות הראשונות שנבנו מחוץ לחומות העיר העתיקה.
על הגלריה.
"אגריפס 12 - גלריה לאמנים" נפתחה בשנת 2004 בדירה השייכת למיכאל לב-טוב (שהיה גם אחד ממייסדי הגלריה) ומושכרת לגלריה. מאז משמשת הגלריה מרכז של אמנות חופשית ועצמאית, ללא גורמים מתווכים וללא מטרות רווח. הגלריה משמשת עבור האמנים והאמניות החברים בה מעבדה להתנסויות אמנותיות ובמה לקידום היצירות שלהם. בגלריה מתקיים שיח בין אמנים צעירים לוותיקים. מעבר לתערוכות היחיד של חברי הגלריה, מתקיימים בה גם פרויקטים מגוונים, כמו: תערוכות בהשתתפות אמנים אורחים, תערוכות קבוצתיות, מפגשי שיח גלריה וערבי מוזיקה ושירה. גלריה "אגריפס 12" נרשמה כעמותה בשנת 2016.
בשכנות לגלריה, ובאותו בניין (כשרק קיר מפריד ביניהן), פועלת גלריה שיתופית אחרת לאמנות, גלריה מרי (שהוקמה יותר מעשור אחריה), ושתי הגלריות פועלות לעיתים מתוך שיתוף פעולה (שתי הגלריות חולקות שעות פתיחה זהות, ומתאמות ביניהן מועדי פתיחה של תערוכות חדשות).
אמני הגלריה.
מאז פתיחת הגלריה, חברים בה בכל נקודת זמן, 15-12 אמנים (ציירים, פסלים, צלמים ואמני מיצב) ועליהם נמנים כיום (או נמנו בעבר): דורון אדר, אלחנדרה אוקרט, מקס אפשטיין, אנדי ארנוביץ, ליאורה וייז, לנה זידל, עודד זידל, גבי יאיר, מיכאל יחילביץ', מזל כרמון, ריטה מנדס-פלור, שרה נינה מרידור, בן סיימון, רינה פלד, נטשה קוזנצובה, נדיה עדינה רוז, בתיה רוזנק ורות שרייבר.
תערוכות נבחרות שנערכו בגלריה.
להלן כמה מן התערוכות הבולטות שהוצגו בגלריה בשנים 2021-2005:
לקריאה נוספת.
אגריפס 12 - ספר אמנים (שני כרכים), ירושלים, הוצאת גלריה אגריפס 12, אוקטובר - דצמבר 2018.
המכשפה (סרט, 2015)
המכשפה (באנגלית: The Witch) הוא סרט אימה על-טבעית משנת 2015, שנכתב ובוים על ידי רוברט אגרס, בפרויקט הביכורים שלו כבמאי. בסרט מככבים אניה טיילור-ג'וי, שזו לה הופעתה הראשונה בקולנוע, ראלף אינסון, קייט דיקי, הארווי סקרימשו, אלי גריינג'ר ולוקאס דוסון. הסרט מתרחש בשנות ה-30 של המאה ה-17, והוא מגולל את קורותיה של משפחה פוריטנית שנתקלת בכוחות הרשע השוכנים ביער שמעבר לחווה שלהם.
הסרט הופק כקופרודוקציה בינלאומית בין ארצות הברית וקנדה, והופץ לראשונה במהלך פסטיבל סאנדנס ב-27 בינואר 2015, ולאחר מכן עלה לאקרנים בבתי הקולנוע ב-19 בפברואר 2016. הסרט זכה לשבחי המבקרים והפך להצלחה קופתית, כשגרף בקופות 40 מיליון דולר מול תקציב של 4 מיליון דולר.
עלילה.
בניו אינגלנד במהלך שנות ה-30 של המאה ה-17, המתיישב האנגלי ויליאם ומשפחתו – אשתו קתרין, הבת תומסין, הבן קיילב והתאומים הלא-זהים מרסי וג'ונאס – מגורשים ממושבה פוריטנית על רקע סכסוך דתי. המשפחה בונה חווה ליד יער גדול ומבודד, ושם קתרין יולדת את בנה החמישי, סמואל. יום אחד, בזמן שתומסין משחקת במחבואים עם סמואל, התינוק נעלם בפתאומיות. עד מהרה מתגלה שמכשפה גנבה את סמואל, שטרם הוטבל, הרגה אותו והשתמשה בבשרו לצורך כשפיה.
קתרין, ההרוסה מחטיפתו של סמואל, מבלה את ימיה בבכי ובתפילה. בזמן ציד עם ויליאם, קיילב מטיל ספק אם נשמתו של סמואל תגיע לגן עדן. ויליאם מגלה לקיילב שהוא סחר בגביע הכסף היקר של קתרין עבור ציוד למסע הציד. באותו לילה, קתרין שואלת את תומסין לגבי היעלמות הגביע ומביעה את חשדותיה באחריותה להיעלמותו של סמואל. הילדים שומעים את הוריהם דנים בשליחת תומסין לסעוד משפחה אחרת.
מאוחר יותר, תומסין מוצאת את קיילב בעודו מתכונן לצאת אל היער, ומאלצת אותו לקחת אותה עמו. ביער, כלבם של האחים, פאולר, רודף אחר ארנבת שהשניים איתרו, וקיילב רודף אחרי שתי החיות. במקביל, סוסה המבוהל של תומסין, משליכה מעל גבו ובורח בעודה חסרת הכרה. קיילב הולך לאיבוד ביער ומוצא את גופתו המבותרת של פאולר. לאחר מכן הוא מגלה בקתה רעועה ומטה ליפול, שממנה יוצאת המכשפה המחופשת לאישה יפה המפתה אותו. המכשפה מנשקת ומחבקת את קיילב, אך זרועה מזדקנת וקמלה בעודה מלטפת את ראשו.
ויליאם מוצא את תומסין ומחזיר אותה הביתה, שם קתרין מענישה אותה על שלקחה את קיילב ליער. באי-רצון, ויליאם מודה שמכר את הגביע. מאוחר יותר באותו לילה, כשסערה משתוללת, תומסין מגלה את קיילב העירום וההוזה מחוץ לביתם. למחרת, התאומים משוחחים עם בלאק פיליפ, תיש המחמד של המשפחה, ומאשימים את תומסין בכישוף. תומסין מנסה לחלוב את התיש, שמפיק דם במקום חלב. כשקיילב מתעורר, הוא מקיא תפוח שלם עם ביס בודד שנלקח ממנו. קתרין דוחקת במשפחה להתפלל, וקיילב מכריז בלהט על אהבתו לישו ומת.
ויליאם, שמאמין שתומסין היא מכשפה, אומר לה שהיא תועמד למשפט כשהמשפחה תחזור לעיר. תומסין מצביעה על חטאיו של ויליאם עצמו ומאשימה את התאומים כנקמה. כועס, ויליאם נועל את הילדים בבית העזים. תומסין ממשיכה בהכחשותיה כי היא מכשפה, אך התאומים לא עונים לשאלותיה בדבר שיחותיהם עם בלאק פיליפ. תומסין שומעת את ויליאם נשבר ומתוודה בפני אלוהים על גאוותו, בגינה הכריח את משפחתו לעזוב את כפר מולדתם. בשעת לילה מאוחרת, הילדים מתעוררים וחוזים במכשפה שותה את דמו של התיש, שתוקף את התאומים. בינתיים, קתרין הוזה את קיילב מחזיק את סמואל. קיילב מציע לה את התינוק. קתרין מניקה את התינוק, שמתגלה הלכה למעשה כעורב שמנקר את חזהּ ומותיר אותה מדממת.
ויליאם מתעורר ומוצא את האורווה הרוסה, כשהתאומים נעדרים ותומסין מוטלת מחוסרת הכרה בקרבת מקום וידיה מוכתמות בדם. כשתומסין מתעוררת, בלאק פיליפ נוגח בוויליאם והורג אותו לנגד עיניה. קתרין, כעת חסרת המעצורים, מאשימה את תומסין בטרגדיות שפקדו את המשפחה ובפיתוייהם של ויליאם וקיילב, ותוקפת אותה. מתוך הגנה עצמית, תומסין הבוכייה הורגת את אמה.