עם סיום המלחמה וחתימת הסכם הפסקת האש של מודרוס, באוקטובר 1918, החל תהליך צמצום כוחות צבא בריטניה בזירת מסופוטמיה שכלל גם את הדיוויזיה ה-15. פירוק הכוחות של הדיוויזיה והחזרתם למולדתם הסתיים במרץ 1919.
מלחמות הודו-פקיסטן.
רקע.
ב-1947, עם הקמתה של הודו, התרבו הסכסוכים בין מדינה זו לבין פקיסטן בנוגע לתביעות בעלות של השתיים על שטחים באזור ג'אמו וקשמיר בגבול שבין שתי המדינות. כבר ב-1947 התחוללה מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה והפסקת האש שנחתמה ב-1948 הביאה רק לשקט זמני בסכסוך זה. כחלק מההערכות לסכסוכים הבאים בזירה זו הוחלט בצבא הודו להקים מחדש את הדיוויזיה ה-15.
ההיסטוריה של הדיוויזיה.
בנייתה מחדש של הדיוויזיה החלה ב-1 באוקטובר 1964 והושלמה ב-31 במרץ 1965 כשמפקדת הדיוויזיה עברה לעיר אמריטסר שבקרבת הגבול עם פקיסטן.
מלחמת הודו-פקיסטן השנייה (1965).
מהלך הקרבות.
כבר בשלהי 1965 השתתפה הדיוויזיה במערכה נוספת בגבול עם פקיסטן. מערכה זו שהחלה באפריל 1965 הגיעה לשיאה ב-17 ימי קרבות במהלך ספטמבר אותה שנה.
בתחילת ספטמבר התקדמו כוחות הדיוויזיה צפונה לאורך הדרך הראשית הגדולה ופלשו לשטח פקיסטן ממזרח לעיר לאהור. אזור זה היה מוגן על ידי תעלת המים "במבאוולי-ראבי-בדיאן" וכוחות הדיוויזיה השתלטו על גשר מעל התעלה והתקדמו מערבה ללאהור. באזור זה נתקלו בהתנגדות הצבא הפקיסטני אולם הצליחו להחזיק בשטחים שכבשו על אף התקפות הנגד.
מערכה זו הסתיימה ב-20 בספטמבר 1965 כשהאו"ם הוביל לחתימת הסכם הפסקת אש. השטחים שכבשה הדיוויזיה היוו חלק מכ-2,000 קמ"ר שכבשה הודו מפקיסטן בגזרות השונות (לעומת כ-600 קמ"ר שפקיסטן כבשו מהודו). 486 מחיילי הדיוויזיה נהרגו, 1,569 נפצעו ו-85 הוכרזו כנעדרים.
מלחמת הודו-פקיסטן השלישית (1971).
מהלך הקרבות.
מלחמת הודו-פקיסטן השלישית התחוללה מה-3 בספטמבר 1971 ועד ה-16 בספטמבר 1971 כחלק ממלחמת העצמאות של בנגלדש. שלטונות פקיסטן הורו לצבאה לפעול כנגד שאיפות העצמאות של תושבי מזרח פקיסטן (כיום בנגלדש) ובמסגרת זו ביצעו מעשי טבח נרחבים בתושבים ההינדים של האזור. הודו שנחלצה לסייע לתושבי מזרח פקיסטן פלשה הן למזרח פקיסטן והן למערבה.
מאחר שעיקר המאמץ המלחמתי התחולל במזרח הודו, פעלה הדיוויזיה ה-15, שישבה באזור אמריטסר, במאמץ משני מול פקיסטן. היא התקדמה צפונה מארמיטסר ופעלה באזור משולש הגבולות הודו-פקיסטן-ג'אמו וקשמיר. פעולות האיבה הסתיימו ב-16 בספטמבר 1971 עם חתימת הסכם הפסקת אש לפיו מסכימה פקיסטן לפרישת מזרח פקיסטן ולבנגלדש.
היסטוריה של נבחרת רוסיה בכדורגל
ההיסטוריה של נבחרת רוסיה בכדורגל החלה עוד בימים שקדמו לפרוץ מהפכת פברואר ב־1917. בתקופת האימפריה הרוסית, הובילו עסקני ספורט ב־1911 בשיתוף ההתאחדות לכדורגל את הקמתה של נבחרת שייצגה את האימפריה, באולימפיאדת 1912. הנבחרת הורכבה משחקנים חובבנים בהתאם למקובל באותה תקופה. היא הייתה נבחרת חלשה ביותר כשהובסה ב־1 ביולי 1912, במסגרת אולימפיאדת 1912, בתוצאה 16–0 מול .
נבחרת רוסיה החלה כנבחרת האימפריה הרוסית ב־1911. בשנת 1923 הוקמה במקומה נבחרת רוסיה הסובייטית, שבשנת 1924 הפכה לנבחרת ברית המועצות. הנבחרת החלה להשתתף בטורנירים רשמיים בחסות פיפ"א רק לאחר מלחמת העולם השנייה. בדצמבר 1991 חדלה ברית המועצות מלהתקיים. עם זאת, מאחר שנבחרת ברית המועצות זכתה בזכות להתחרות ביורו 1992, אופ"א אפשרה לנבחרת חבר המדינות העצמאיות לקחת חלק בטורניר, עד להקמת נבחרת רוסיה בקיץ 1992.
נבחרת רוסיה בכדורגל היא אחת היחידות בהיסטוריה שהשתתפה בכל טורנירי מוקדמות מונדיאל ובאופן קבוע במוקדמות אליפות אירופה בכדורגל מאז 1994. אחד מניצחונותיה הידועים ביותר של רוסיה הושג בניצחון החוץ 3–2 על בפארק דה פראנס, במוקדמות יורו 2000.
רוסיה הציגה יכולת נהדרת ביורו 2008 שבו העפילה לחצי גמר הטורניר ומאז החלה בשיפור הדרגתי בהישגיה במקביל לשיפור כללי ברמת הכדורגל ברוסיה. רוסיה העפילה גם לרבע גמר מונדיאל 2018. אך מעולם לא העפילה לטורניר כדורגל אולימפי, אך מאחר שנחשבת ליורשתה של , הישגי הנבחרת הסובייטית מיוחסים לה ואלה כוללים זכייה במדליית הזהב במשחקים האולימפיים בשנים 1956 ו־1988.
נבחרות עבר.
האימפריה הרוסית.
לראשונה ברוסיה הופיעה נבחרת כדורגל לאומית בשנת 1912 בשם הנבחרת הלאומית של האימפריה הרוסית.
הקמתה באה לאחר שב־1911 נעשו הניסיונות הראשונים לאגד כמה נבחרות עירוניות לכדי נבחרת לאומית אחת שתייצג את המדינה בטורנירים בינלאומיים. זו התארגנה לקראת הגעת נבחרת בריטניה בכדורגל שהגיעה ל תחת השם English Wanderers והייתה זו הנבחרת הלאומית הזרה הראשונה שהגיעה למדינה. כבסיס לנבחרת הלאומית היוו שחקני סנקט פטרבורג ומוסקבה שהיו היחידות בעלות ניסיון בהופעות בינלאומיות.
הגעת הנבחרת הבריטית לסנקט פטרבורג סוקרה בהרחבה בעיתונות הרוסית של אותם ימים, שאף לא דנה בניצחון אפשרי אלא בעצם הכבוד לשחק מול נבחרת לאומית כלשהי. באוגוסט 1911 הרוסים הובסו בשלושה משחקים שנערכו (0:14, 0:7, 0:11).
ברם זו הייתה הנבחרת שייצגה את רוסיה בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת סטוקהולם (1912), רוסיה הפסידה במשחק הבכורה לפינלנד 2:1 ולאחר מכן ספגה את התבוסה הגבוה ביותר בתולדותיה עם 16:0 ל. הנבחרת ערכה בשנתיים שלאחר מכן משחקים נוספים מול נבחרות הכדורגל של סקנדינביה אך לא ניצחה. ל־1915 תוכננו משחקים מול גרמניה וצרפת אך מלחמת העולם הראשונה גרמה לביטולם ואת את משחקה האחרון ערכה בשנת 1914.
ברית המועצות.
לאחר הפסקה ארוכה הקשורה לאירועי מלחמת העולם הראשונה, מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים שלאחר מכן, התכנסה נבחרת רוסיה בשנת 1923 תחת דגל נבחרת רוסיה הסובייטית. לאחר מכן הנבחרת שיחקה 3 משחקים באירופה מול הנבחרות של אסטוניה, נורווגיה ושוודיה וניצחה בכל אחת מהן.
נבחרת לאומית תחת דגל ברית המועצות אורגנה לראשונה בסוף 1924 למשחק הראשון מול נבחרת טורקיה, שנערכה ב-16 בנובמבר 1924 במוסקבה והסתיימה בניצחון הכדורגלנים הסובייטים — 3:0.
במהלך 11 השנים הבאות (1925–1935), נבחרת ברית המועצות שיחקה יותר מ-40 משחקים בינלאומיים, מתוכם 4 בלבד בבית. ברוב המשחקים הללו, היריבות של הנבחרת הסובייטית היו נבחרות לאומיות שונות של טורקיה וקבוצות איגוד ספורט הפועלים הגרמני, שהיה חלק מאיגוד הספורט האדום (16 משחקים כל אחת). כמו כן נערכו משחקים עם מספר מועדונים סקנדינבים ואוסטרים ונבחרות לטביה ונורווגיה. ברית המועצות השיגה אז 32 ניצחונות, 5 תוצאות תיקו ו-2 תבוסות. הכובשים הטובים ביותר בנבחרת היו מיכאיל בוטוסוב ופיודור סלין.
נבחרת ברית המועצות בכדורגל ספגה את התבוסה הראשונה בתולדותיה בשנת 1927 בדרזדן מקבוצת הפועלים של וינה בתוצאה 1:3, אם כי נקמה במשחק הגומלין. אך הנבחרת עדיין לא שיחקה אף משחק רשמי.
ברית המועצות הצטרפה ל-FIFA שנה לאחר תום מלחמת העולם השנייה, ב-25 ביוני 1946. רק אז החלה לערוך מפגשים רשמיים ראשונים.
בשנים הבאות, נבחרת ברית המועצות תופיע שבע פעמים בגביע העולם בכדורגל. כשהישגה הגדול ביותר היה ההעפלה ב־1966 לשלב חצי הגמר, שבו הפסידה למערב גרמניה בתוצאה 2:1. כמו כן, הופיעה ברית המועצות שבע פעמים באליפות אירופה בכדורגל וזכתה בטורניר הראשון שנערך ב־1960, לאחר שניצחה במשחק הגמר את יוגוסלביה בתוצאה 2:1. בנוסף לכך, סיימה הנבחרת שלוש פעמים במקום השני (1964, 1972, 1988), ופעם אחת במקום הרביעי (1968), כשסיימה בתיקו 0:0 מול איטליה בשלב חצי הגמר והודחה לאחר שהפסידה בהטלת מטבע.
נבחרת ברית המועצות זכתה גם במדליית הזהב במשחקים האולימפיים בשנים 1956 ו־1988. בשנים אלה נחשבה ברית המועצות לאחת הנבחרות החזקות באירופה.
הקמת נבחרת רוסיה.
ב-8 בפברואר 1992 הוקמה התאחדות הכדורגל הרוסית (RFS), שהכריזה על עצמה רשמית כיורשת התאחדות הכדורגל של ברית המועצות. לנשיא ההתאחדות מונה ויאצ'סלב קולוסקוב שעמד בראש ההתאחדות הסובייטית בזמן פירוקה. הנבחרת שייצגה אז את המדינה הייתה נבחרת חבר המדינות העצמאיות בכדורגל שהתמודדה ביורו 1992, אך למרות 2 תוצאות תיקו מול גרמניה והולנד, היא סיימה במקום האחרון בשלב הבתים אחרי הפסד ל. בטורניר ההוא אימן אותה אנטולי בישובץ.
ביורו 1992 הנבחרת התמודדה בבית ב', כשהנבחרות הבכירות בבית, ו, היו גם אלו שהעפילו בסיום השלב, כשהולנד בראש הבית ללא הפסד. שתי הנבחרות הגיעו למחזור האחרון עם שלוש נקודות (ניצחון ותיקו), והתמודדו ביניהן על המקום הראשון. ניצחון הולנדי בתוצאה 3-1 הכריע את ראשות הבית. , בהופעת הבכורה שלה בטורניר, רשמה את ניצחונה הראשון במחזור הנעילה, 3-0 על , שנפרדה מהטורניר ללא ניצחון.
ביולי 1992 הכיר קונגרס פיפ"א בנבחרת הרוסית כחברה מן המניין ב-FIFA. במקביל, נבחרת הכדורגל של חבר המדינות הפכה רשמית לנבחרת רוסיה בכדורגל ותפסה את מקומן של ברית המועצות / חבר המדינות במוקדמות מונדיאל 1994.
תקופת סאדירין: מכתב הארבעה עשר והכישלון במונדיאל 1994.
פאבל סאדירין הפך למאמן הראשון של נבחרת הכדורגל הרוסית החדשה. בהנהגתו ניצחה הנבחרת את משחקה הראשון: ב-16 באוגוסט 1992, במשחק ידידות, הובסה בתוצאה 2:0. את השער הראשון בהיסטוריה של נבחרת רוסיה כבש ואלרי קרפין. במשחקי המוקדמות למונדיאל בארצות הברית, רוסיה השיגה חמישה ניצחונות, שני תוצאות תיקו וספגה תבוסה אחת ובכך סיימה שנייה בבית המוקדמות, כשרק מעליה. חניכיו של סאדירין ספגו תבוסה ראשונה ב-28 ביולי 1993 במשחק ידידות מול בתוצאה 1:3. בספטמבר של אותה שנה קיבלה הנבחרת את נותנת החסות הראשית שלה — חברת המניות גזפרום.