אלבק-גדרון חוקרת את סוגיית הפוליטיקה של ההגייה האשכנזית בקריאת הפרוזה העברית בראשית המאה העשרים כחלק מדיון רחב של מחקר בהבחנות סוציולוגיות הקשורות בתופעת ה- Invention of Tradition בשיח הפוסט-מודרני הנוגע להיסטוריוגרפיה של הפרוזה העברית. חשיבותם של מחקריה נעוצה בזווית החדשה שהיא מקנה לשיח על הישראליוּת, כזהות האוצרת בתוכה מתחים בלתי-פתורים של מסורות אבודות או מושכחות ובעיקר של פחדים קמאיים הפורצים ממחוזות של טאבו אל הסימבוליקה הגלויה של הספרות הישראלית.
בנוסף, היא חוקרת את יצירתו של יואל הופמן על רקע סוגיות יסוד של הפואטיקה המערבית המודרנית והפוסט-מודרנית, ולצדן סוגיות מרכזיות של פואטיקה מזרחית, בעיקר כפי שהתגבשה כאסתטיקה המקושרת לזן-בודהיזם יפני. לתחום מחקר זה מוקדש ספרה: השלישי האפשרי: מחקר מונוגרפי על עבודתו של יואל הופמן (2016). חיבור זה זיכה אותה בפרס ע"ש ס' יזהר לחקר הספרות והוראתה.
פרופ' אלבק-גדרון מלמדת במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 2007-2006 שימשה כפרופסור אורח במרכז טאובה לחקר היהדות שבאוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה.
אלבק-גדרון למדה ציור ריאליסטי אצל הצייר ישראל הירשברג בבית ספרו בירושלים (Jerusalem Studio School). עבודותיה הן בסגנון ריאליסטי, בטכניקות שונות: פחם, פסטל ושמן על בד.
אלבק-גדרון היא בת לחוקר התלמוד שלום אלבק והמשפטנית פליאה אלבק והיא נכדתו של חוקר התלמוד חנוך אלבק ושל יצחק ארנסט נבנצאל, מבקר המדינה השני של מדינת ישראל. נשואה בשנית לחוקר הספרות אבידב ליפסקר ואמא לבת ולבן מנישואיה הראשונים.
אליזבת בדינטר
אליזבת בדינטר (בצרפתית: Élisabeth Badinter; נולדה ב-5 במרץ 1944; בצרפתית מבטאים בַּדֶנְטֶר) היא סופרת, פילוסופית והיסטוריונית פמיניסטית יהודיה צרפתית. בדינטר מלמדת פילוסופיה ב-École Polytechnique בפריז.
בספרה "וגם אהבה: תולדותיה של אהבת אם מן המאה ה-17 ועד המאה ה-20" אשר העניק לה פרסום ותורגם גם לעברית, יוצאת בדינטר במחקר פוקויאני נגד התפיסה של אהבת אם כיצר מולד ומבקשת לשחרר את הנשים מהרעיון שהן חייבות להיות אמהות.
אליזבת בדינטר נמנית עם תומכיה של תנועת "La paix maintenant", תנועה ששמה לה למטרה לתמוך ולקדם את תנועת שלום עכשיו בצרפת.
בדינטר היא בת למשפחה יהודית. האם הייתה במקור נוצרייה קתולית והתגיירה לאחר הנישואין ולה שתי אחיות. נשואה לרובר בדינטר, עורך דין יהודי צרפתי, מרצה למשפטים שכיהן בעבר כשר המשפטים של צרפת, הידוע במיוחד בזכות מאבקו לביטול עונש המוות בצרפת ב-1981; להם שלושה ילדים.
תמר מעוז
תמר פלמון מעוז (נולדה ב-27 בדצמבר 1976) היא כדורסלנית עבר ומאמנת כדורסל ישראלית.
ביוגרפיה.
מעוז נולדה לנוח ונורית בירושלים, במשפחה בת ארבעה ילדים.
מעוז החלה את דרכה בקבוצת אס"א ירושלים, ובהמשך שיחקה גם באליצור חולון, בני יהודה ורמת השרון. היא רשמה גם 112 הופעות בנבחרת ישראל, בה אף שימשה כקפטנית וקלעה למעלה מ-1,000 נקודות.
מעוז שיחקה בעמדת הרכז, וניחנה ביכולת מסירה טובה ובאחוזי קליעה גבוהים מטווח 3 הנקודות.
באוקטובר 2007 הודיעה על פרישה ממשחק פעיל בעקבות פציעה ברגלה במהלך משחקי גמר הפלייאוף בין אליצור רמלה לבין קבוצתה, רמת השרון. בעונת 2009/2010, הייתה עוזרת המאמן בקבוצת אליצור מכבי נתניה. בעונת 2010/2011 חזרה לשחק כדורסל, באלקטרה רמת השרון.
ב-2011 הייתה מעוז עוזרת מאמן בקבוצת אלקטרה רמת השרון בליגת העל ובנבחרת הקדטיות של ישראל.
חיים אישיים.
בליל 13 באוגוסט 2011 נרצחו שני הוריה בביתם בירושלים, ומאוחר יותר הייתה בין עדי תביעה במשפט של אחיה דניאל, שהורשע בביצוע הרצח.
מעוז היא לסבית מוצהרת, דבר אשר היווה חלק בניסיון אחיה להפליל אותה ברצח הוריהם.
בזיליוס הקדוש
אליזבת באדינטר
ארכיבישוף קונסטנטינופוליס
פטריארך קונסטנטינופוליס
ארכיבישוף קונסטנטינופול
עוזי פלד
עוזי פלד (נולד ב-10 ביולי 1937) הוא איש תקשורת ישראלי.
ביוגרפיה.
פלד נולד בתל אביב. למד כלכלה, משפטים וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת ברנדייס בארצות הברית.
בין השנים 1965 ל-1966 הוא כיהן כחבר-מחקר במרכז לנושאים בינלאומיים של אוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
בין השנים 1967 ל-1969 הוא כיהן כסמנכ"ל וסגן ראש צוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית. כמו כן הוא היה מנכ"ל המכון למחקר חברתי שימושי בירושלים ומרצה לתקשורת ולמינהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים ובטכניון בחיפה.
מאז ייסוד ערוץ 2 ב-1993 כיהן פלד כמנכ"ל ועורך ראשי של שידורי טלעד, בתפקיד זה הוא שימש עד 2005.
פלד היה מבעלי חברת הפרסום "עידן - יועצים לפרסום" וחברת ההפקה "סרטי עידן" (עידן היא האות ע' ב"טלעד": טלוויזיה, עידן-דיסקונט). הוא זוכה פרס מפעל חיים של האקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה (2006) ויקיר המדיה של איגוד המפרסמים הישראלי (2006). כיום משמש כיו"ר וחבר דירקטוריון בשורה של חברות מסחריות וציבוריות, ביניהן: יו"ר המועצה הציבורית של מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה ויושב ראש סינמטק הרצליה.
פלד הוא אביו של איל פלד, אשר הגיש את תוכנית הטלוויזיה "מסע עולמי".
נסטוריאניות
נסטוריאני
המערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה
המערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה, הייתה סדרת קרבות שהתחוללה בדרום-מערבה של אפריקה בשנים 1914–1915 בין דרום אפריקה לבין הקיסרות הגרמנית. שדה המערכה היה בעיקרו, פרט לחדירות קלות של כוחות גרמניים לטריטוריה דרום-אפריקנית, המושבה הגרמנית דרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה, בקירוב). בנוסף, התחוללו מספר תקריות גבול בין המושבה לבין אנגולה, שהייתה אז מושבה של פורטוגל.
דרום-מערב אפריקה הגרמנית, שהייתה מושבה גרמנית למן סוף המאה ה-19, חלקה גבול ארוך מאוד עם דרום אפריקה, שהייתה, עקב כפיפותה לכתר הבריטי, חלק ממדינות ההסכמה. כמושבה בעלת אוכלוסייה דלילה בכלל, ואוכלוסייה של כ-7,000 גברים ממוצא גרמני בפרט, אל מול צבא דרום-אפריקני שמנה כ-67,000 חיילים, היה מצבה חסר תקווה. ואכן, למרות לוחמת השהיה עקשנית, נפלה המושבה לידי דרום אפריקה תוך מספר חודשים. פעולותיה הצבאיות של דרום אפריקה התעכבו בשל מרידת מאריץ, שהתרחשה על רקע התנגדות מבפנים לכניסתה למלחמה לצד האימפריה הבריטית. בתום המלחמה קיבלה דרום אפריקה מנדט על המושבה הגרמנית.
מהלך הקרבות.
שלבי הפתיחה.
משנכנסה דרום אפריקה למלחמת העולם הראשונה דחקו בה הבריטים לפלוש לדרום-מערב אפריקה הגרמנית השכנה, כדי לנטרל תחנות ממסר אלחוטיות רבות עוצמה בווינדהוק, בירת המושבה, אשר שימשו, בין היתר, את הצי הקיסרי הגרמני. ואכן, ב-13 בספטמבר 1914 פתחו הדרום-אפריקנים בהתקפה ראשונה על טריטוריה בשליטה גרמנית: נקודת המשטרה רמנסדריפט (Ramansdrift) שעל הגבול עם מושבת הכף.
הגרמנים, מצדם, השתלטו על מפרץ וולביס (Walvis Bay), נמל שהיה מובלעת דרום-אפריקנית לחוף המושבה, וכן ערכו מספר פשיטות ומארבים בשטחה של דרום אפריקה. כוח דרום-אפריקני כבש ב-15 באוקטובר את נמל לידריץ, אך לא הצליח להתקדם מעבר לו, בין היתר כיוון שמרידת מאריץ החלה בסמוך לזמן הנחיתה, דבר שהקשה על משלוח תגבורות. כוח דרום אפריקני אחר נכשל בניסיון לכבוש את סאנדפונטיין (Sandfontein) ונהדף על ידי הגרמנים ב-25 בספטמבר. כמין המשך למלחמת הבורים, "מלחמת הג'נטלמנים האחרונה", התירו הגרמנים לחיילים ששבו לחזור לדרום אפריקה. לעומת זאת, כהמשך אחר לאותה מלחמה, הדרום-אפריקנים ריכזו את האזרחים הגרמנים במחנות מעצר בשטח דרום אפריקה.
סמוך לתחילת המלחמה קיבלו הגרמנים סיוע מהמורדים הדרום-אפריקנים שהשתתפו באותו זמן במה שנודע כ"מרידת מאריץ", ובה התקוממו בורים (דרום-אפריקנים דוברי אפריקנס, ממוצא הולנדי בעיקר) נגד השתתפות ארצם בלחימה לצד הבריטים. הבורים ביקשו לנצל את המלחמה בין הבריטים לגרמנים כדי לנקום את תבוסתם במלחמת הבורים. חלק מאותם מתקוממים סייעו לגרמנים בהתנגדותם לפלישה, אלא שבחודשים האחרונים של 1914 ובחודשים הראשונים של 1915 דוכאה המרידה.
שלבי הסיום.
מכאן ואילך נודע להתנגדות הגרמנית, לנוכח בידודם ולנוכח עדיפות מספרם ומצבם של התוקפים, ערך מעכב בלבד, ועם כל זאת, כל הניסיונות לשדל את הגרמנים להיכנע נפלו על אוזניים אטומות. הם נקטו בטקטיקה שמטרתה להשהות את התקדמות צבא דרום אפריקה ככל האפשר, ועם זאת לשמור עד כמה שאפשר את צבאם שלהם שלם, ובכך, יחד עם סיועם למאמץ המלחמתי הכולל של מעצמות המרכז, לחזק את טענתם לשלטון במושבה לאחר המלחמה. ואכן, בדצמבר 1914 הצהיר מצביא גרמני שדרום מערב אפריקה עדיין בידי גרמניה.
כוחות דרום-אפריקניים בראשות ראש הממשלה לואי בותה עצמו כבשו מחדש, ב-14 בינואר 1915, את מפרץ וולביס ואת סווקופמונד (Swakopmund) הסמוכה. באמצע מרץ הודיעו הבריטים שבותה כבש שבע נפות של דרום-מערב אפריקה. כוחות אחרים התקדמו מזרחה מלידריץ וחברו לכוחות שהתקדמו צפונה ממושבת הכף ולכוחות שהתקדמו מערבה, דרך בצ'ואנאלנד (כיום בוטסואנה), בקיטמנסהופ (Keetmannshoop), ב-20 באפריל 1915.