עיבודים נוספים.
משחק וידאו.
ביולי 2003 יצא לשווקים משחק הווידאו של המלאכיות של צ'רלי עבור שלוש פלטפורמות משחקים שונות - Nintendo GameCube, פלייסטיישן 2, ולטלפון הנייד. עלילת המשחק התבססה על עלילת העיבודים הקולנועיים משנת 2000 ומשנת 2003.
גרסה מחודשת לסדרת הטלוויזיה.
ב-22 בספטמבר 2011, בדיוק 35 שנים לאחר ששודר הפרק הראשון בסדרה המקורית, עלתה ברשת ABC גרסה מחודשת לסדרה. הגרסה המחודשת זכתה לאחוזי צפייה נמוכים, והרשת הודיעה על ביטולה לאחר שצולמו 8 פרקים בלבד מהם שודרו 7 פרקים.
תחנת הרכבת גרונוולד
תחנת הרכבת גרונוולד (בגרמנית: Bahnhof Berlin-Grunewald) היא תחנת רכבת ברובע גרונוולד בברלין. התחנה נפתחה ב-1 באוגוסט 1879 כחלק מקו הרכבת לווצלר, שחיבר בין ברלין, בלנקנהיים ווצלר. בתקופת השלטון הנאצי הייתה התחנה נקודת המוצא לגירוש מספר גדול מיהודי ברלין. כיום משמשת התחנה את קו S7 של רכבת ה-S של ברלין.
היסטוריה.
ההחלטה על בניית התחנה התקבלה ב-1873 כנקודה על קו הרכבת הצבאי שחיבר בין ברלין, מץ, גוסטן, וצלר וטריר. בעת פתיחת התחנה ב-1879 היא נקראה הונדקהלה (Hundekehle) על שם האגם הסמוך, וקיבלה את שמה הנוכחי ב-15 באוקטובר 1884, כאשר התחנה שנקראה עד אז גרונוולד נפתחה מחדש תחת השם הלנזה (Halensee). אולם הכניסה עוצב על ידי האדריכל קרל קורנליוס בשנת 1899. הוא בנוי מלבנים מטויחות בחלקן, ונראה כשער טירה, ובראשו שבשבת בצורת קטר שמעוצבת כסמל אצולה. באותה שנה נבנו גם שתי מנהרות הגישה לרציפים, שאחת מהן עדיין נמצאת בשימוש היום. ב-1879 היו בתחנה ארבעה רציפים – שלושה ראשיים ואחד צדדי. ב-11 ביוני 1928 חוברה התחנה לרשת החשמל של קווי רכבת ה-S, ושניים מהרציפים בוטלו. התחנה עברה שיפוץ מקיף בשנים 2010–2011 והונגשה לבעלי מוגבלויות.
רציף 17.
במהלך תקופת השואה שימש מסוף המטענים הצמוד לתחנה כאחת הנקודות הראשיות לגירוש יהודי ברלין. המשלוח הראשון יצא מהתחנה ב-18 באוקטובר 1941 וגורשו בו 1013 יהודים. הרכבות יצאו מרציף 17 (בגרמנית: Gleis 17) אל גטאות לודז', ורשה וריגה, ומשנת 1942 ישירות אל מחנה ההשמדה אושוויץ ומחנה הריכוז טרזין. 35 רכבות נשלחו מרציף 17 לאושוויץ ועליהן 17,000 יהודים. עד לתום המלחמה ב-1945 גורשו דרך התחנה למעלה מ-50,000 יהודים.
הנצחת הגירושים.
חברת הרכבות הגרמנית לא הכירה בחלקה בשואה במשך שנים ארוכות, ורק בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-20 נחשף חלק זה בהיסטוריה של תחנת גרונוולד, ובמקום הוקמו כמה גלעדים להנצחת היהודים שגורשו.
ביולי 2001 ביקר ראש ממשלת ישראל אריאל שרון באנדרטה והניח בה זר זיכרון, ב-12 בדצמבר 2006 ביקר ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט באנדרטה במסגרת ביקור רשמי שלו בגרמניה ב 26 בינואר 2010 ביקר באנדרטה נשיא מדינת ישראל שמעון פרס במסגרת יום הזיכרון הבינלאומי לשואה. ב-12 במאי 2015 ביקר באנדרטה והניח זר נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין במסגרת ביקורו בגרמניה במלאת 50 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לגרמניה.
תוכניות לעתיד.
חברת הרכבות מעוניינת להרחיב את שטח התחנה ולבנות בה שטחי מסחר, אך מבקרים של תוכנית זו חוששים כי הבנייה תיעשה קרוב מדי לאנדרטה ברציף 17, ותיצור אווירה לא ראויה באזור שאמור לשמש לזיכרון.
חואקין סאנצ'ז
חוויה חוץ-גופית
חוויה חוץ-גופית (באנגלית: out-of-body experience) היא התרחשות שבה חש אדם כי הוא מתנתק מן הגוף הפיזי שלו. לעיתים תכלול התרחשות זו התבוננות בגוף הפיזי מנקודה מחוץ לגוף הפיזי. המונח "חוויה חוץ-גופית" הוזכר לראשונה בשנת 1943 על ידי חוקר התופעות העל-טבעיות ג' מ' נ' טיירל בספרו "התגלויות", ואומץ על ידי חוקרים דוגמת סלייה גרין ורוברט מונרו כמונח אלטרנטיבי, אשר לא יגרור דעות קדומות, למונחים שנקשרו לאמונות אישיות כגון "מסע אסטרלי" או "הליכת רוח". על אף שהמונח "חוויה חוץ-גופית" מרחיק ביעילות חוקרים ממושגים בעייתיים מבחינה מדעית כגון "נשמה", מדענים יודעים אך מעט על התופעה ונוטים לקשור אותה לפעילות מוחית.
תופעת החוויה החוץ-גופית יכולה להתרחש באופן ספונטני, ולעיתים משייכים אותה לטראומה נפשית שהאדם עבר, שימוש בסמים פסיכדליים או מעבר למצב דמוי חלום. חלק מן החווים טוענים כי הם אלה אשר הוציאו עצמם מחוץ לגופם בעזרת כוח רצונם, ואילו אחרים טוענים כי מצאו עצמם "נמשכים" מחוץ לגופם (לרב בהקשר לחוויית שיתוק). במקרים מסוימים תחושת ה"מחוץ לגוף" הובנה לאחר ההתרחשות, והחווים ראו את גופם כמעט על דרך המקרה. עם התקדמות המחקר פותחו טכניקות רבות אשר מטרתן הגעה לחוויה חוץ-גופית באופן מכוון, לדוגמה: שימוש בדמיון מודרך תוך כדי מדיטציה. מחקרים משנת 2007 הראו כי חוויות הדומות במובנים מסוימים לחוויה חוץ-גופית ניתנות להשגה על ידי גירוי המוח. בשנת 2014 חוקרים תיעדו לראשונה פעילות מוחית בעת חוויה חוץ-גופית, באישה אשר יכולה ליזום את התופעה.
מחקר מדעי על חוויה חוץ גופית.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 החלו תיעודים מחקריים מסודרים של חוויה חוץ גופית במוות קלינית. מחקרים שונים העריכו, על פי הגדרות שונות, שחוויות אלו מתרחשות בטווח של בין 25% לאחוזים בודדים מהמקרים המסווגים כ"חוויית סף מוות".
סם פרניה ביצע מספר מחקרים בהם ניסה לבדוק אמפירית את האותנטיות של חווית היציאה מהגוף על ידי הצבת סימנים ותמונות הניתנים לזיהוי רק מהגובה, אולם גם מחקר ראשוני שעשה בנושא בשנת 2001 וגם מחקר רחב היקף יותר שהחל בשנת 2008 ונכון לשנת 2020 עדיין מתקיים, לא הצליח פרניה להגיע למסקנות בנושא בעקבות מיעוט מקרים וקושי לבצע מחקר בנבדקים על סף מוות.
מחקרים נוירולוגים.
מחקר של קווין נלסון (Kevin R. Nelson, מהמחלקה לנוירולוגיה של אוניברסיטת קנטקי) שפורסם בשנת 2006 ב-Neurology מצביע על קשר בין פריצת שנת רע"מ (REM intrusion) לחוויית סף המוות. פריצת שנת REM היא תסמונת בה נוצר מצב דמוי שנת REM (השלב בשינה המאופיין בתנועות עיניים מהירות וחלימה מוגברת) בזמן ערות. ההפרעה מאופיינת בתחושת ערות המלווה חוסר שליטה על הגפיים ובהזיות חזותיות ושמיעתיות. המצב נלווה בדרך כלל להפרעות שינה. מחקרו של נלסון בדק 55 אנשים שדיווחו על חוויית סף מוות, והראה שכיחות גבוהה של הפרעות שינה הקשורות בהזיות (60%) לעומת קבוצת ביקורת (במאפייני גיל ומין דומים). נלסון העריך בעקבות תוצאות המחקר שלאנשים שחווים חוויית סף מוות יש נטייה נוירולוגית שמעודדת תגובתיות של פריצת שנת REM במקרים שונים, דוגמת סכנה, גם אם אינם מאובחנים כבעלי פריצת שנת REM. בעקבות המחקר העריך נלסון, ואיתו חוקרים נוספים דוגמת הפסיכולוג רון סיגל, שהחווייה החוץ גופית היא למעשה הזיה של המוח, זאת בניגוד לסם פרניה שביקר את מסקנות אלו וטען שהמוח לא אמור להיות מסוגל לבצע תפקוד כזה במהלך מוות קליני.
מחקר שפרסמה אוניברסיטת מישיגן בשנת 2013 ניסה לבחון את פעילות המוח לאחר מוות קליני, באמצעות ניסוי בחולדות. המחקר בחן פעילות האלקטרואנצפלוגרם המוחית בחולדות 30 שניות לאחר שנגרם להם מוות קליני בדום לב, וגילה בכל המקרים שנבחנו דפוסי פעילות מוחית האופייניים לתפיסה מודעת ברמת גירוי גבוהה, גם לאחר הפסקת זרימת הדם במוח. נוסף על כך, פעילות מוחית דומה נצפתה גם בקרב חולדות שחוו חנק. מסקנתם של החוקרים הייתה שמניעת חמצן מהמוח, או מניעה משולבת של חמצן וגלוקוז, גורמת להתעוררות מוגברת של פעילות מוחית.
‏RJ-9 הוא המַחבר הקטן ביותר מסוג RJ (ראשי תיבות של Registered Jack) ומכיל ארבעה נעצים (pins) בלבד.
שימושים.
RJ-9 הוא המַחבר הנפוץ ביותר המחבר בין גוף הטלפון לשפופרת הטלפון. ככזה הוא הפך להיות התקן דה פקטו של חיבור זה.
בנוסף, המחבר היה נפוץ בחיבור המקלדת למחשבי מקינטוש 128K, 512K ומקינטוש פלוס.
סימון הכבל.
הכבל המחבר בין שפופרת הטלפון ותושבת הטלפון הוא כבל ישר המחבר את כל 4 הנעצים שבמחבר.
קנטאבריה
ארדי
ריצ'רד ג'נקינס
ריצ'רד דאל ג'נקינס (באנגלית: Richard Dale Jenkins; נולד ב-4 במאי 1947) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אמריקאי, זוכה פרס אמי.
ביוגרפיה.
ג'נקיס נולד בעיירה דיקלב, אילינוי שבארצות הברית, למ. אליזבת ולדאל סטיבנס ג'נקינס.
את לימודיו עשה ג'נקינס ב"אוניברסיטת ווסליאן אילינוי" שם קיבל תואר בתחום הדרמה.
קריירה.
את קריירת התיאטרון שלו החל ג'נקינס בשנת 1974 ב"חברת התיאטרון טריניטי" בפרובידנס, רוד איילנד.
הופעותיו על בימות התיאטרון באזור הקפיצו את ג'נקינס לתפקידים קולנועיים בסרטים קטנים.
ב-1985 ערך ג'נקינס הופעה ראשונה בסרט גדול כשהשתתף בתפקיד משני במערבון מועמד 2 פרסי אוסקר "סילברדו".
שנה לאחר מכן השתתף גם בדרמה הקומית זוכת 3 פרסי אוסקר של וודי אלן "חנה ואחיותיה".
ב-1987 שיחק ג'נקינס לצד ג'ק ניקולסון ושר בקומדיית האימה מועמדת שני פרסי אוסקר "המכשפות מאיסטוויק".
ב-1989 שיחק ג'נקינס לצד אל פצ'ינו במותחן הפשע "ים של אהבה" ולצד פול ניומן בדרמה הביוגרפית "בלייז".
בשנות ה-90 שיחק ג'נקינס במגוון תפקידי משנה בין היתר לצד בן סטילר בקומדיה "אני, אשתי ואמי החורגת", לצד ניקולס קייג' בדרמה הקומית "זה יכול לקרות לך" ובדרמת המסתורין "שלג יורד על הארזים" לצידו של אית'ן הוק.
ב-2000 השתתף ג'נקינס בקומדיה "אני, עצמי ואיירין" לצד ג'ים קארי ורנה זלווגר.
ב-2001 שיחק ג'נקינס בדרמת הפשע של האחים כהן "האיש שלא היה שם" ובקומדיית הפשע "לילה אחד במק'ולס".
החל משנת 2001 שיחק ג'נקינס בתפקיד אורח בסדרת הדרמה עמוק באדמה במשך 5 שנים, בתור נתניאל פישר.
ב-2002 שיחק ג'נקינס לצד בן אפלק וסמואל ל. ג'קסון במותחן "משנים כיוון" ובקומדיה "לימודים גנובים".