במקביל להקמת השכונה רכשה חברת חשמל שטח של כ-9 דונם בסמוך לשכונה ונטעה בו עצי אקליפטוס לרווחת דיירי השכונה. מאחר שהבעלות על החורשה היא פרטית היא קיימת עד היום לרווחת תושבי העיר.
חיים אלפאנדרי השני
רבי חיים אליפנדרי או אלפאנדרי או אלפאנדארי (? - 1733) היה רב ופוסק מפורסם בקושטא, מגדולי דורו, ומחבר ספר אש דת.
ביוגרפיה.
נולד לרבי יצחק רפאל, בנו של רבי חיים אלפאנדרי הזקן. למד אצל דודו, רבי יעקב אליפנדרי, מחבר ספר מוצל מאש. בשנת תמ"ו, בעודו צעיר, השיב על פסק של מהר"ם בן חביב בנוגע לכשרות ספר תורה או תפלין שנמצא בהם האות י' מובלעת בנ' בתוך שם ה'. בפסק זה כותב על עצמו רבי חיים:
היה מגדולי דורו, והחיד"א קורא לו . רבי אליעזר נחום משבח מאד את רבי חיים ואת ספרו "דרך הקודש". הסכים לספרים רבים, ביניהם לספר עדות ביהוסף לרבי יוסף אלמושנינו, ספר בני יעקב לרבי יעקב ששון, ספרו של מרן החבי"ב, כנסת הגדולה, ספר זרע אברהם מאת רבי אברהם בן דוד יצחקי ועוד.
התכתב בהלכה גם עם רבי אליעזר אבן שנג'י, ועם קרובו, רבי אליהו אלפאנדרי, שכותב לו:
במצרים.
נדד לארץ מצרים, ושם ביקר בבית שהתגורר בו רבי חיים ויטאל, תלמיד האר"י. בביתו, ראה כתב יד של תיקוני הזוהר שהוגה בידי מהרח"ו, ועל פיו הדפיס הרב אלפאנדרי מהדורה חדשה של תיקוני הזוהר.
במצרים פגש גם את רבי ישועה שבאבו, מרבני מצרים המוזכר תכופות בספר גנת ורדים.
בארץ ישראל.
צפת.
עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת, שם סבל מאד יחד עם יהודי עירו מידם הקשה של השלטונות, כנראה ממכתב ששלח בשנת תפ"ז (1727) יחד עם הרבנים רפאל מיכאל מלמד, רבי משה ששון, ורבי אברהם מוצירי, ובו ביקשו מקהילת פיזה לתרום להם על ידי השד"ר ששלחו.
בירושלים.
עבר לימים מספר לירושלים, וכך תיאר את עלייתו לעיר רבי ישראל מאיר מזרחי, מחבר ספר פרי הארץ:
בימים אשר שהה בירושלים הרצה לפניו הרב מזרחי תשובה שנתן לגבי בכור ראוי ומוחזק.
פטירתו.
תאריך פטירתו המדויק לא נמצא לפנינו, אך בספר יקרא דשכבי מבואר שנפטר בסביבות חודש אייר ה'תצ"ג (1733).
צאצאיו ותלמידו.
בנו היה רבי שלמה אליפאנדרי, שהיה דיין בקושטא, ותלמידו המובהק היה רבי גדליה חיון, מיסד בית המדרש בית אל בירושלים.
האי בן נחשון
רב האי בן נחשון היה גאון בישיבת סורא בשנים 886–896 (ד'תרמ"ו-ד'תרנ"ו).
קורות חייו.
רב האי נולד בעיר סורא שבבבל במחצית הראשונה של המאה התשיעית. הוא השתייך למשפחת חכמים מיוחסת שנשאה תפקידים בכירים בהנהגת ישיבת סורא שהייתה אחת משתי הישיבות המרכזיות ביותר בבל ובעולם היהודי כולו. סבו רב צדוק בן אשי כיהן כגאון בשנים 810–812, אביו רב נחשון בן צדוק שימש כגאון בשנים 872–879, ודודו רב צמח בן חיים שימש כגאון בשנים 879–886.
למד אצל חכמי ישיבת סורא וביניהם אביו ודודו. בשנת 886 נפטר דודו רב צמח בן חיים וחכמי הישיבה מינו את רב מלכא לשמש כגאון, אך רב מלכא לא האריך ימים בכהונתו ונפטר עוד באותה שנה. רב האי נבחר למלא את מקומו, והחל לכהן כגאון סורא. במקביל אליו כיהנו רב צמח בן פלטוי ורב האי בן דוד כגאונים בישיבת פומבדיתא.
בשנת 896 (ד'תרנ"ו) נפטר רב האי לאחר עשר שנות כהונה. מחליפו במשרת הגאונות היה רב הילאי בן נטרונאי.
כתביו.
כמו שאר הגאונים גם רב האי עסק בכתיבת תשובות לשואלים. רבות מתשובותיו אבדו, אך כמה בודדות מהם שרדו בגניזה הקהירית.
בנוסף לתשובותיו כתב רב האי חיבור נגד הקראים שמוזכר בכתבי הקראים בדורו ובדורות הסמוכים אליו, החיבור לא שרד בשלמותו אך קטעים ממנו שרדו בגניזה. הד נוסף למלחמתו בקראים אפשר לראות בעדות של יעקב הקרקסאני (חכם קראי בן המאה העשירית) שרב האי תרגם יחד עם אביו רב נחשון את ספר המצוות של ענן. ככל הנראה, מטרת התרגום הייתה להקל על הרבניים בניהול ויכוחיהם עם הקראים.
לדעת החוקר נחמיה אלוני, רב האי הוא מחברו של ילקוט המדרשים פתרון תורה שבו מלוקטים מדרשי חז"ל על פרשות השבוע ובתחילת כל פרשה מופיע פיוט העוסק בנושא הפרשה, באקרוסטיכון של הפיוטים חתום השם "האי". אך חוקרים אחרים חלקו על סברה זו למשל מהדיר המדרש א"א אורבך סבור, המדרש נכתב על ידי חכם אנונימי שפעל בבית מדרשו של רב האי, עם זאת אורבך לא שלל את האפשרות שרב האי הוא מחברם של הפיוטים שבראשי הפרשיות. לפי חוקר הפיוט עזרא פליישר צורת הפיוטים לא מתאימה לזמנו של רב האי בן נחשון, ולכן הוא נטה לייחס את חיבור המדרש לרב האי בן שרירא ששימש כגאון פומבדיתא כמאה שנה לאחר מכן.
רינה טננבאום
רינה טננבאום (נולדה ב-13 בדצמבר 1953, באנגלית: Rina Tannenbaum) היא פרופסור מן המניין להנדסה כימית וחוקרת במרכז לחקר הסרטן באוניברסיטת סטוני ברוק, ניו יורק, ארצות הברית.
ביוגרפיה.
רינה טננבאום נולדה בשם אירינה אנגלוביץ בבוקרשט, רומניה. אביה, לואיס, יליד רומניה, היה ניצול שואה, רופא מנתח בעיסוקו, ומהמייסדים-מחדש של המפלגה הקומוניסטית הרומנית לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. אמה, מרסלה, גם היא ילידת רומניה, עברה את מלחמת העולם השנייה בבוקרשט, והייתה ביוכימאית בהשכלתה. טננבאום הייתה בת יחידה. בשנת 1961 עלתה לישראל כילדה עם משפחתה, ושמה עוברת על ידי פקידי הקליטה לרינה. המשפחה התגוררה בבניין המודרניסטי מרכז אמיר, בצומת הרחובות אגרון והמלך ג'ורג' בירושלים. החל מכיתה ג', למדה בבית הספר היסודי ע"ש הנרייטה סאלד (שהיה קרוי בתחילת שנות ה-60 "בית ספר דרום"), ובתיכון למדה בגימנסיה העברית רחביה (סיימה ב-1971).
בשנים 1971–1974 הצטרפה למסלול העתודה האקדמית של צה"ל, למדה כימיה ופיזיקה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית, וסיימה את לימודיה בהצטיינות. היא סיימה גם קורס קצינים ושירתה במשרדי קצין העיר ירושלים. בשנים 1976–1978 למדה לתואר שני כימיה פיזיקלית של פולימרים במכון ויצמן למדע ברחובות. את התיזה כתבה בהדרכת פרופ' אלכסנדר זילברברג. בשנת 1982 סיימה תואר שלישי בהנדסה כימית במכון הטכנולוגי של ציריך. את עבודת הדוקטור כתבה בהדרכת הפרופסורים ולואיג'י ונאנצי (Luigi Venanzi).
לאחר סיום הדוקטורט שהתה בכמה מוסדות אקדמיים במעמד של פוסט-דוקטורנטית: בשנים 1981–1982 חזרה לישראל למכון ויצמן, בשנים 1982–1985 בארצות הברית, באוניברסיטת פלורידה, ובשנים 1985–1986 בקנדה, באוניברסיטת מקגיל.
בהמשך עבדה כחוקרת במספר מוסדות אקדמיים, כשהיא שוהה לסירוגין בישראל ובארצות הברית:
ב-1986–1989, ושוב ב-1992–1999 הייתה חברת סגל באוניברסיטת מינסוטה.
ב-1989–1992 התמנתה כמרצה בכירה בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל, במחלקה לכימיה, וחזרה לטכניון בשנים 2005–2010 כפרופסור במחלקה להנדסה כימית.
ב-1999–2011 הייתה חברת סגל במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
ב-2011–2012 הייתה חברת סגל באוניברסיטת בוסטון.
ב-2012–2013 הייתה חברת סגל באוניברסיטת אלבמה.
מאז 2013 היא מכהנת כפרופסור במחלקה לחומרים והנדסה כימית במרכז לחקר הסרטן ובמכון לגז באוניברסיטת סטוני ברוק, בניו יורק.
במהלך השנים הדריכה טננבאום 14 סטודנטים לתואר שני, 42 סטודנטים לתואר שלישי, ו-8 עמיתי פוסט-דוקטורט.
משפחתה.
נשואה לפרופ' , יליד ניו יורק (ששמו המקורי הוא אברהם-לייב טננבאום, ושמשפחתו הייתה אחת המשפחות הוותיקות בצפת), פרופ' למדעי המחשב, מתמטיקה שימושית וסטטיסטיקה באוניברסיטת סטוני ברוק. אם לבת ובן.
מתגוררת בקווינס, ניו יורק.
מבחר מפרסומיה.
טננבאום פרסמה יותר מ-130 מאמרים מדעיים, ועוד כ-60 פרקים בספרים ופרסומים אחרים. להלן מבחר מהם:
גאון סורא
גינאה הספרדית
גינאה הספרדית (בספרדית: Guinea Española) הייתה קבוצה של טריטוריות יבשתיות ואיים שנשלטו על ידי ספרד משנת 1778 במפרץ גינאה ובמפרץ בוני שבמרכז אפריקה. היא קיבלה עצמאות בשנת 1968 כגינאה המשוונית.
היסטוריה.
מאות ה-18 וה-19.
המושבה הספרדית באזור גינאה הוקמה בשנת 1778, על ידי הסכם אל פרדו בין האימפריה הספרדית לאימפריה הפורטוגזית. בין השנים 1778 ל-1810 ניהלה ספרד את שטחה של גינאה המשוונית באמצעות מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, שבסיסה בבואנוס איירס (בארגנטינה המודרנית). משנת 1827 עד 1843, לבריטניה היה בסיס על האי ביוקו כדי להילחם בסחר העבדים האטלנטי המתמשך שניהלו ספרד וסוחרים בלתי חוקיים. בהתבסס על הסכם עם ספרד בשנת 1843, בריטניה העבירה את בסיסה למושבה משלה בסיירה לאון שמערב אפריקה. בשנת 1844, עם שיקום הריבונות הספרדית, המושבה נודעה בשם "הטריטוריות הספרדיות של מפרץ גינאה" (Territorios Españoles del Golfo de Guinea).
המאה ה-20.
ספרד מעולם לא ניסתה להקים התיישבות קולוניאלית ברוב שטחי החוף של מפרץ ביאפרה, שאליו היו לה זכויות לכך לפי חוזה אל פרדו. הצרפתים הרחיבו את שטחי הכיבוש שלהם באזור על חשבון האזור שספרד תבעה. על פי חוזה פריז בשנת 1900, ספרד נותרה עם המובלעת היבשתית של ריו מוני, 26,000 קמ"ר מתוך 300,000 המשתרעים מזרחה לנהר אובנגי, אשר הספרדים טענו לבעלות עליהם קודם לכן.
כלכלה חקלאית.