במשך 35 שנים כיהן כראש מרכז הקואופרציה של ההסתדרות מהיווסדו כאגודה שיתופית באפריל 1934 ועד 1969. הוא זה אשר עיצב את תפקיד המרכז והיה מזוהה עמו. בתפקיד זה פיקח והדריך את כל הקואופרציות בישראל, ליווה והקים קואופרטיבים בארץ, הדריך נציגי מדינות מאסיה ואפריקה במסגרת המכון האפרו-אסייני ללימודי קואופרציה שהקים וערך את ביטאון מרכז הקואופרציה "שיתוף".
ריטוב נפטר בקיץ 1976, בגיל 81. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הותיר את אשתו גניה (סוניה)לבית לאשקביץ' (רופאת עיניים), בנו יעקב (עיברת את שמו לרעואל), כלתו ונכדיו. נכדו הרב יהודה סיוון ריטוב-רעואל, ממשיך את המסורת הרבנית של המשפחה.
אלמנתו, ד"ר גניה ריטוב, נפטרה באביב 1977.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
נבחרת צפון קוריאה בכדורגל
בטרם
אורז אפריקאי
אורז אפריקאי (שם מדעי: "Oryza glaberrima") הוא אחד משני מיני האורז. האורז האפריקאי מוכר פחות מאחיו, האורז האסיאתי ("Oryza sativa") המכונה "אורז". האורז האפריקאי בוית לפני כ-2,000 עד 3,000 שנים באזור דלתת מרכז הנהר ניז'ר (Niger Inland Delta) שבמאלי. משם התפשט הצמח לסנגל אולם לא התרחק הרבה מעבר למקורו. סוחרים מוסלמים הפיצו אותו לאזור אגם צ'אד והנילוס הלבן. כיום, גם באפריקה, האורז האפריקאי נדחק לעיתים בידי האורז האסיאתי.
יחד עם העבדים הגיע אורז אפריקאי לארצות הברית וכאשר גידלו אותו במדינות קרוליינה הצפונית וקרוליינה הדרומית כינו אותו "זהב קרולינה".
בסוף המאה ה-20 פיתח "מרכז האורז האפריקאי (West Africa Rice Development Association) זן אורז הקרוי "NERICA" במטרה להגדיל את תפוקת האורז האפריקאי ולנצל את תכונותיו כצורך פחות מים מאשר האורז האסייתי.
הרוח של גראונד זירו
דקסיה
דקסיה (בלועזית: Dexia, מכונה לעיתים גם קבוצת דקסיה) הוא תאגיד בלגי-צרפתי, המתמחה במימון ציבורי ועוסק בעיקר בבנקאות ובביטוח. הקונצרן הבנקאי קם ב-1996 כמיזוג של החברות הבלגיות Crédit Communal de Belgique/Gemeentekrediet van België (נוסדה ב-1860) ו-Crédit Local de France הצרפתית (שנוסדה ב-1987). קבוצת דקסיה הוקמה כחברה עם רישום עסקי כפול אך ב-1999 השתלטה הישות הבלגית על זו הצרפתית, ונהפכה לחברה אחת. דקסיה נסחרת במדדים BEL20 (יורונקס בבורסה של בריסל), CAC 40 בבורסת פריז ו-LuxX בבורסה של לוקסמבורג. מטה החברה ממוקם בבריסל.
מאז אוקטובר 2008 50% מן הבעלות בבנק הוא בידי ממשלות בלגיה וצרפת, לאחר שאלו (יחד עם ממשלת לוקסמבורג) השקיעו כספים לסייע לבנק, שנקלע לקשיים שאיימו למוטטו, בשנת 2008 כחלק מן המשבר הכלכלי העולמי. דווח, כי ממשלות צרפת ובלגיה השקיעו כל אחת כ-3 מיליארד אירו בהצלת הבנק, וכי ממשלת לוקסמבורג השקיעה כ-367 מיליון אירו.
לקבוצת דקסיה הייתה חברת בת בישראל, בנק דקסיה ישראל, שבה החזיקה דקסיה 65% מהבעלות.
הפסדים.
בפברואר 2009 הבנק הכריז על הפסדים בסך 3.3 מיליארד אירו נטו (בקירוב 4.2 מיליארד דולר) עבור שנת 2008. הדו"ח השנתי של דקסיה לשנת 2008 מציין, בין היתר, הפסדים בסך 1.6 מיליארד אירו ממכירת חברת הבת FSA, הפסדים בסך 600 מיליון אירו מניירות ערך והפסדים בסך 800 מיליון אירו משותפים לעסקאות (כגון ליהמן ברדרס, בנקים איסלנדים, ווושינגטון מיוטואל). לפי ספק הנתונים הפיננסיים בלומברג, הפסיד דקסיה 78 מיליון אירו בשל הונאות פונזי שביצע ברני מיידוף.
דקסיה ולה בנק פוסטל (La Banque Postale), חברת הבת הבנקאית של שירות הדואר הצרפתי, הגיעו להסכם בינואר 2011 לגבי עסקת חילופי מזומנים המשלבת אג"ח מגובות בשווי 3 מיליארד אירו. עסקה שהוצגה כהשקעה בתנאי שוק עבור לה בנק פוסטל, וכמקור נזילות נוסף עבור דקסיה. באותה העת, החלו להישמע שמועות לגבי חילוקי דעות בצמרת דקסיה בין הדירקטוריון הבלגי והמנכ"ל הצרפתי, פייר מריאני, בנוגע להשקעות הגרעוניות שביצע הבנק, בעיקר על ידי החטיבה הצרפתית של דקסיה, ומאידך לגבי המשאבים הנזילים של הבנק שנמצאו בעיקר דווקא בחטיבה הבלגית של דקסיה. דקסיה דיווח על הפסדים בסך 4 מיליארד אירו עבור הרבעון השני, הגדולים ביותר בהיסטוריה של הבנק, לאחר שפרסם את היקף מעורבותו בחוב של יוון.
ב-4 באוקטובר מניות הבנק נפלו ב-22% עד לרמה של 1.01 אירו בבריסל, מה שחתך את שווי השוק הכולל של הבנק ל-1.96 מיליארד אירו. בשלב זה, החלו דיונים על פירוק אפשרי של הבנק, וב- 10 באוקטובר אותה השנה הוכרז אכן שהזרוע הבלגית של הבנק תירכש עבור 4 מיליארד אירו על ידי הממשלה הפדרלית הבלגית. כמו כן, מספר יחידות של הבנק כגון DenizBank והבנק הקמעונאי של לוקסמבורג יוצאו למכירה. חלק מהפעילות הצרפתית של הבנק סביר כי תירכש על ידי הבנקים הצרפתים Caisse des dépôts et consignations ולה בנק פוסטל. יתר הנכסים הבעייתיים יותר, לרבות תיק אג"ח בסך 95 מיליארד אירו, יישארו במבנה תאגידי שיקבל ערבויות מימון עד לשיעור של 90 מיליארד אירו בחסות ממשלות בלגיה (60.5%), צרפת (36.5%) ולוקסמבורג (3%).
המפלגה הציונית-סוציאליסטית
המפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס) הייתה מפלגת פועלים יהודית-ציונית-סוציאליסטית שהתקיימה בברית המועצות ופולין בין השנים 1920–1926.
רקע - הפילוג בצעירי ציון.
תנועת צעירי ציון שנוסדה ב-1903 ושהייתה תנועה ציונית עממית לרבים מהפועלים הציונים הצעירים ברוסיה, פולין, בסרביה, גליציה והסביבה, הכילה בתוכה זרמים שונים בכפיפה אחת. התנועה התנהלה כתנועה עממית ואף תנועת נוער ולא כמפלגה. בוועידה השנייה של צעירי ציון בפטרוגרד, שנערכה ערב מהפכת אוקטובר (במאי 1917) הגדירו עצמם רוב חברי התנועה כציונים סוציאליסטים-מרקסיסטים הם ניסו להנהיג קו סוציאליסטי בעוד אנשי המרכז והימין התנגדו לכך. הסוציאליסטים ביקשו שהתנועה תהפוך לגוף פוליטי ולכן פעלו על מנת להתקבל להסתדרות הציונית כסיעה בשם "פרקציה (סיעה) ציונית עממית צעירי ציון".
הוועידה השלישית של צעירי ציון התקיימה בעיר חרקוב ב-15 במאי 1920. אולם, שבוע קודם לכן, ב-6 במאי התקיפה פולין את אוקראינה וכבשה את בירתה קייב. עקב נסיבות אלו לא הגיעו לוועידה לא הצירים ממוסקבה ופטרוגרד, לא הצירים מקייב, ברדיצ'ב וז'יטומיר (הערים בהן התרכז רוב מניין הפועלים הציונים) ולא הצירים מאודסה, חרסון וסביבתן. בוועידה היו רק 43 צירים מחרקוב, סראטוב, צפון אוקראינה, הומל וקווקז. למרות היעדרות רבים מהצירים והיעדרות ראשי התנועה דנה הוועידה והחליטה שורה של החלטות יסוד: יחס התנועה למשטר החדש נקבע כאוהד ומוכן לשיתוף פעולה דמוקרטי, הוחלט על התגבשות כמפלגה פוליטית סוציאליסטית ולא רק כתנועה עממית וכסיעה בהסתדרות הציונית והשפה העברית נקבעה כשפה ראשית ומועדפת על היידיש.
החלטות אלה שינו את פני התנועה ויצרו למעשה את המפלגה הציונית-סוציאליסטית, שנקראה בקיצור צ"ס. בתקופה הראשונה נקראה המפלגה "צעירי ציון צ. ס." ורק אחר כך שינתה את שמה ל-צ. ס.
החלק הלא-סוציאליסטי ברוסיה ובפולין התארגן כ"צעירי ציון העמלנים" או "הפרקציה הציונית העממית צעירי ציון" וחדל לפעול כמסגרת חוקית והחל לפעול כתנועה בלתי לגאלית.
מצע רעיוני.
הבסיס להיווצרות צ"ס היה האמונה שמהפכת אוקטובר ועליית הבולשביקים לשלטון ברוסיה יגרמו להעלאת כוחם של הסוציאליסטים והסברה כי נוצרה תקווה חדשה להתמודדות דמוקרטית על דמות המדינה הסובייטית שתיהפך על ידי "דמוקרטיה עקיבה" למדינה סוציאליסטית. מתוך כך הובעה פתיחות לשלטונות וכוונה לפעולה כמפלגה חוקית ("לגאליזציה").
המפלגה הוגדרה כתומכת בדמוקרטיה כערוץ היחיד שיוכל להגן על זכויות היהודים וכצועדת "לאור העקרונות הסוציאליסטיים, אך לא תחת הדגל הסוציאליסטי" כלומר לא נכנעת לדוגמות ולמוסדות אלא פועלת בקו עצמאי.
מצע המפלגה קבע כי "שכבות הביניים שבעם העברי אין להן דרך מעבר לחיי עבודה, אלא על ידי הגירה ויצירת מרכז כלכלי-מדיני. הבעיה העברית הלאומית אף היא לא תמצא את פתרונה אלא ביצירת יחידה מדינית עברית, ומקומה – א"י." כלומר ניתן מקום חשוב ובולט לעלייה לארץ ישראל כצעד של הצלת המעמד ה"בינוני" היהודי הקרוב למעמד ה"עמלים". כמו כן התארגנה המפלגה ל"עבודה נמרצת לטובת הקלת היציאה וסידור אורגאנים לסידור ההגירה."
בין העקרונות בולט המקום שניתן לשפה העברית:
המצע התקבל רק בשנת 1922 לאחר שעבר ניסוחים שונים בסניפי המפלגה באודסה ובחרקוב ולאחר מאבקים אידאולוגיים ממושכים.
ארגון ומחלוקות.
כיוון שהמפלגה התארגנה בחופזה ובעת מלחמה לא הוקמו סניפים אזוריים באופן מסודר. מרכז המפלגה נותר בחרקוב. בראשו, ובראש המפלגה, עמד ישראל בר-יהודה. הסניפים של "צעירי ציון" התפצלו כל אחד לסניף צ"ס וסניף לא סוציאליסטי (ובלתי לגאלי). הסניפים הבולטים של צ"ס היו אודסה (בראשות לוי שניידר), סראטוב (בראשות ישראל ריטוב), קייב, ויניצה וקרימצ'וק. בכל סניף היו הדגשים שונים על כל אחד מסעיפים המצע הרעיוני.
אחד הקווים לאורכם נוצרו בקיעים היה בשאלה האם על המפלגה להיות מפלגת עילית הטבועה בוויכוחים אידאולוגיים ובניסוח רעיונות מופשטים או מפלגת המון המציעה את הציונות הסוציאליסטית כאורח חיים ממשי לרבים.
מחלוקות נוספות היו בקשר לזיקה לארץ ישראל (לאומיות) בניגוד להשארות עילית של פועלים בברית המועצות (מעמדיות), שאלת מרכזיות השפה העברית ועוד.
מלגליזציה לפעילות מחתרתית.
לכאורה "לפי החוק, כל מפלגה שאינה מתנגשת עם ממשלת המועצות, הזכות בידה לעבוד ואינה זקוקה לשום אישורים" אך ביום 22 בספטמבר 1922 ביצעה הגה פה או, המשטרה החשאית של ברית המועצות, סדרת מעצרים באודסה, קייב וחרקוב בהם נעצרו פעילים רבים של צ"ס. הדבר הביא במבוכה את ראשי המפלגה שדגלו בלגליזציה ובשותפות בשלטון.