עם תום החורף, ג'אנגו ושולץ יוצאים לחפש את ברומהילדה. החיפוש של ג'אנגו ושולץ מוביל אותם לקלווין קנדי (לאונרדו דיקפריו), הבעלים של אחוזת "קנדילנד". הם פוגשים את קנדי בזמן שהוא צופה בהיאבקות מנדינגו, בה עבדים נלחמים אחד בשני עד מוות לשעשוע בעליהם. שולץ וג'אנגו מציגים עצמם כסוחרי לוחמי מנדינגו, ומציעים לקנדי סכום מופרז של 12,000 דולר, עבור מתאבק מנדינגו טוב. קנדי מסוקרן וניאות להזמין את השניים לאחוזתו. במהלך ההליכה מצליח שולץ לוודא כי ברומהילדה אכן נמצאת באחוזה.
עם ההגעה לאחוזה, החלפת מבטים בין ג'אנגו לבין השפחה ברומהילדה, מעוררת את חשדו של סטיבן (סמואל ל. ג'קסון), עבדו הנאמן של קנדי. סטיבן חולק את חשדותיו עם אדונו, בסצנה שמבהירה שלמעשה סטיבן הוא זה ששולט בקנדי ולא ההפך. קנדי הנסער חוזר לשולחן הארוחה וחושף שהוא יודע את האמת, תוך איומים על ג'אנגו ושולץ. תחת איומיו של קנדי, ג'אנגו ושולץ רוכשים את ברומהילדה במחיר מופקע, ומקבלים את שטר המכירה שלה. כאשר קנדי מתעקש לחייב את שולץ ללחוץ את ידו כדי לחתום את העסקה סופית, המצב מתדרדר לקרב יריות, במהלכו נהרגים שולץ, קנדי ורבים נוספים מבני הבית. לאחר קרב ממושך, ג'אנגו נלכד, ובעצתו של סטיבן, מוחלט שהוא יימכר לחברת כריה אכזרית, שם יעבוד עד מוות.
בזמן הנסיעה של ג'אנגו ועבדים נוספים שמוגלים מאחוזת קנדילנד למכרות, משכנע ג'אנגו את מוביליו לשחרר אותו, תוך שהוא גורם להם להאמין שבאחוזת קנדילנד מסתתרים חבורת סמיטי באקול, אותה ג'אנגו מנסה לצוד. עם שחרורו ג'אנגו הורג את המובילים, משחרר את העבדים שנסע עימם וחוזר לקנדילנד כדי לשחרר את ברומהילדה. עם הגיעו לקנדילנד, ג'אנגו הורג את הלבנים שנותרו בחיים ואת סטיבן, ומשחרר את אשתו ברומהילדה. שניהם רוכבים אל עבר האופק כשברקע אחוזת קנדילנד מתפוצצת ונשרפת.
ניתוח.
לעומת סרטיו הקודמים של טרנטינו, המבנה של הסרט הוא ליניארי והוא מחולק לשלוש מערכות, כפי שעושים בקולנוע ההוליוודי.
המערכה הראשונה - שולץ משחרר את ג'נגו והצופים רואים את המטמורפוזה שעובר ג'אנגו - מעבד שחור לצייד ראשים תחת הדרכתו של ד"ר שולץ. המערכה השנייה - מכניסתו של קלווין קנדי לעלילת הסרט ועד מותו. פה למעשה מתרחשת תפנית אצל ד"ר שולץ. כמו הצופה המודרני, הנאור - ד"ר שולץ האירופי המנומס יוצא למסע בתוך נבכיה האפלים של אמריקה טרום מלחמת האזרחים. האירועים להם הוא עד, בעיקר ההתייחסות הסדיסטית של קלווין לנתיניו העבדים, מזעזעים אותו, אפילו כצייד ראשים. זעזוע זה מוביל לאירוע המכונן בסוף המערכה השנייה: ד"ר שולץ מעדיף למות מאשר ללחוץ את ידו של קלווין קנדי. במערכה השלישית - ג'אנגו נותר לבדו וכעת מגיע למעשה לסיפור העיקרי - הנקמה שלו.
שולץ אומר לג'נגו בתחילת הסרט, כשהוא מלמד אותו את רזי מקצועו - יש "דמות" שהוא אמור לשחק, דמות שהוא אמור לשמור עליה עד שישיג את האיש שהוא מחפש. אבל במהלך המערכה השנייה של הסרט, שולץ שובר אותה – לעומת ג'אנגו ששומר אותה לכל אורך הדרך. אפשר להבחין בכך בסצנה שבה קנדי מנסר גולגולת ונואם אודות נחיתותו של האדם השחור. ד"ר שולץ נראה מבועת, ואילו ג'אנגו שומר על קור רוח. במובן מסוים, תפקידו של ד"ר שולץ בסרט הוא לחנוך את ג'אנגו, ללמד אותו להיות אדם חופשי ולדאוג לעצמו. כאשר תפקיד זה מסתיים, שולץ נהרג.
פיתוח.
עוד ב-2007 טרנטינו החל לדבר על ג'אנגו ללא מעצורים, בריאיון עם הדיילי טלגרף דיבר על הרעיון של מערבון ספגטי, "אני רוצה לעשות סרט על העבר הנוראי של אמריקה עם העבדות אבל לעשות את זה כמו מערבוני ספגטי".
ב-2 במאי 2011 אושר שהכותרת של הסרט תהיה Django Unchained ויציג את נקמתו של עבד לשעבר במעביד. טרנטינו סיים את התסריט ב-26 באפריל 2011.
צילומי הסרט החלו ב-27 בינואר 2012 והסתיימו ביוני 2012.
ביקורות.
הסרט התקבל בביקורות חיוביות והיה מועמד לחמישה פרסי אוסקר, מתוכן זכה בשתי קטגוריות, התסריט הטוב ביותר ושחקן המשנה כריסטוף וולץ.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ביקורות חיוביות ברובן עם 88% ביקורות חיוביות מתוך 209 מבקרים. ביקורות הגולשים אף נתנו לסרט ציון גבוה יותר של 94%.
ב-IMDb, הסרט קיבל ציון של 8.5 מתוך 10, בממוצע מלמעלה מ-800,000 גולשים.
רוב הביקורות, החמיאו על הסגנון של הסרט והתסריט השנון של טרנטינו, כמו גם על הפסקול. מבקרים כגון רוג'ר איברט, אמרו שמדובר באחד מהסרטים הטובים של השנה.
בראיון למגזין "וייב" ביקר הבמאי ספייק לי את הסרט ואמר "העבדות באמריקה לא הייתה מערבון ספגטי של סרג'יו ליאונה, היא הייתה שואה".
באפריל 2013, מספר סצנות בסרט נערכו מחדש, כדי להתאים לצנזורה הסינית. אך הקרנות הבכורה בסין בוטלו במפתיע ברגע האחרון.
מוזיקה.
המוזיקה והפסקול של הסרט מנו מגוון אמנים ושירים משנות ה-60 וה-70 וקומץ נעימות של אניו מוריקונה - מלחין וכותב מוזיקה גדול של סרטי מערבונים.
המדריך למהפכה
המדריך למהפכה הוא סרט תיעודי, דוקו אקטיביסטי, עלילתי, ישראלי מ-2010 שיצרו הבמאי דורון צברי והמפיק אורי ענבר. הסרט מתמקד במאבקם של יוצריו למען הבראת הערוץ הראשון באמצעות שינוי בחקיקה שיפריד את השידור הציבורי מהמערכת הפוליטית. הסרט גולש אל חייהם הפרטיים של דורון צברי ואורי ענבר ומעלה את השאלה, האם אדם אחד יכול לחולל שינוי? בין השאר, הסרט מנסה ללמד כיצד לעשות שינוי ומנגיש כלים כדי להצליח לחולל את השינוי. הסרט זכה בשני פרסי אופיר עבור "המלחין הטוב ביותר" (אבי בללי) ו"העריכה הטובה ביותר" (עמי טיר ומאור קשת) והיה מועמד לחמישה פרסי אופיר.
תעלול קטלני
תעלול קטלני (במקור: F/X) הוא סרט מתח פעולה אמריקאי משנת 1986 בבימויו של רוברט מנדל ובכיכובם של בריאן בראון, בריאן דנהי, דיאן ונורה, קליף דה יאנג, מייסון אדמס וג'רי אורבך. כמו כן, משתתפת בסרט אנג'לה באסט, בתפקידה הקולנועי הראשון.
תקציר העלילה.
רולי טיילר (בריאן בראון), מומחה לאפקטים מיוחדים עם מוניטין שנבנה על ידי עבודתו הרבה על סרטים רבים בתקציב נמוך (סרטי אימה, בעיקר), נשכר על ידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית במטרה לביים את הירצחו של הגנגסטר הנודע ניקולאס דה-פרנקו (ג'רי אורבך), על מנת שיוכל להיכנס אל התוכנית להגנת עדים. רולי מסכים, אולם העניינים מסתבכים. במקביל, בלש משטרת ניו יורק ליאו מקארת'י (בריאן דנהי) חוקר את מעשה הרצח (מבלי לדעת שהוא מזויף), כאשר רולי הוא החשוד המרכזי, ולא מבין מדוע משרד המשפטים אינו משתף פעולה עם חקירתו - עד אשר האמת במלואה נחשפת.
ביקורות ותגובות.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ולציון 85% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 20 ביקורות.
סולם פריגיש
סולם פריגיש הוא סולם מוזיקלי פופולרי במוזיקה היהודית, היוונית, הטורקית, הערבית ובפלמנקו.
שם הסולם.
שמו המקובל של הסולם בתאוריית המוזיקה הוא "Harmonic Minor 5th Below", או "דומיננט פריגי". בחזנות ובחסידויות מזרח אירופה מוכר המודוס כ"אהבה רבה שטייגער" או "פריגיש שטייגער", על שם נעימה חזנית ישנה על תפילת אהבה רבה. במוזיקה המזרחית שמו הוא "מקאם חיג'אז". במוזיקת הג'אז נהוג לכנותו ספאניש ("סולם ספרדי") או ג'יואיש סקייל ("סולם יהודי").
הסולם.
הסולם הוא למעשה סולם מינור הרמוני המבוסס על הדרגה החמישית של הסולם. שמו ניתן לו בשל היותו מבוסס על מודוס פריגי, שגם בו ההפרש בין הדרגה הראשונה לשנייה הוא חצי טון אך בפריגיש הדרגה השלישית מוגבהת בחצי טון. מבנה זה של הסולם יוצר כאמור מרווח של טון וחצי (סקונדה מוגדלת/טרצה קטנה) בין הצליל השני לצליל השלישי, שהוא מרווח שנשמע זר וחריף לאוזן, במיוחד כשהוא מופיע עם פתיחת הסולם. הסולם נחשב לסוער, ומבטא רגשות שמחה ועצב מהולים יחד. מבנה הסולם הוא חצי טון, טון וחצי, חצי טון, טון, חצי טון, טון, טון. למשל: לה, סי במול, דו דיאז, רה, מי, פה, סול, לה.
שירים רבים בעולם היהודי ובמוזיקת הכליזמר מבוססים על סולם זה, בין המפורסמים שבהם נמנה הניגון הבה נגילה (המילה "נגילה" בפתיחת השיר מורכבת מצלילים בהפרש של טון וחצי, המאפיין ה"מזרחי" של הסולם), שיר השיירה, וכן ניגונים חסידיים רבים, ובהם "ני'ה זשטורצ'י חלפצי", "צמאה", "ארבע בבות" והרבה מניגוני חסידות חב"ד.
פרייגיש
סטטוס קוו (המקומות הקדושים)
"סטטוס קוו" הוא הכינוי המקובל להסדרי החזקה והשימוש במקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל, אשר נקבעו ב"הצהרת הסטטוס קוו" בשנים 1852 ו-1856, תוך אימוץ המצב שהתקיים בשטח מאז שנת 1757. ההסדר הוא תולדה של תהליכים ותהפוכות היסטוריים, והוא קשור במידה רבה לעושרן ולכוחן של העדות הנוצריות בארץ, כמו גם להיקף נוכחותן בה מבחינה מספר מאמיניהן. מקור שמו של ההסדר במונח הלטיני "סטטוס קוו" (Status quo), שמשמעותו "המצב הקיים".
הסדר הסטטוס קוו קובע בפירוט רב את הבעלות והחזקה של העדות הנוצריות השונות באתרים בהם הוא חל, מפרט את זכויות הפולחן והתפילה של כל אחת מהן, וכן את הזכויות העומדות למי מהן לנקותם ולתחזקם. עוד קובע ההסדר את זכויותיהם של העדות הנוצריות השונות באתרים הנמצאים בחזקת עדה אחרת, את הדין החל באזורים הנתונים לחזקה משותפת, וכללים רבים נוספים הנוגעים לאתרים הקדושים ולניהולם היום-יומי.
הסדר הסטטוס קוו מתייחס כיום לכנסיית הקבר, כולל דיר אל סולטאן, לקבר מרים ולכנסיית העלייה, שלושתם בירושלים, וכן לכנסיית המולד בבית לחם. במקור התייחס ההסדר גם לכותל המערבי ולקבר רחל, אך בתהליך שהחל בשנת 1967 שוב אינו חל בהם.
היסטוריה.
עד הכיבוש הצלבני.