ב-1 בינואר 1949 הודיע מוזיאון המטרופוליטן על הקמת מחלקה לאמנות אמריקאית, ורוברט בוורלי הייל מונה לראש המחלקה. ועדת נאמנים הוקמה כדי לייעץ לו, והיא מנתה את אליהו רוט, וולטר ס. בייקר וסם א. לואיסון . לואיסון, על אף שהיה אספן מוערך של אימפרסיוניסטים, נודע כמי שכינה אמנות מופשטת אוונגרדית "לא אנושית". ביולי 1949, רולנד ג'יי מקיני, לשעבר מנהל מוזיאון בולטימור לאמנות ומוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס, מונה גם הוא ליועץ, ובהמלצתו הוחלט שמוזיאון המטרופוליטן יארח סדרה של תערוכות תחרותיות לאומיות פתוחות. הראשונה שבהן היא התערוכה "American Painting Today - 1950," שהפכה למרכזו של וויכוח אמנותי סוער. על פי ההחלטה, האמנים בתערוכה ייבחרו על ידי חמש קבוצות שופטים מאזורים שונים בארצות הברית, שיגישו את בחירותיהם לוועדת שיפוט ארצית. זו תורכב מחמישה שופטים אזוריים ושניים נוספים שימונו על ידי המטרופוליטן.
המחאה והמכתב הגלוי למוזיאון המטרופוליטן.
בשנת 1948, וויליאם בזיוטס, בארנט ניומן, דייוויד הייר , רוברט מאת'רוול ומארק רותקו הקימו בניו-יורק בית ספר בשם "Subjects of the Artist School", בו התקיימו הרצאות פתוחות לקהל הרחב, עם דוברים כגון ז'אן ארפ, ג'ון קייג' ואד ריינהרדט . בית הספר נכשל כלכלית ונסגר באביב 1949, אך אוניברסיטת ניו-יורק השתלטה על המוסד ושינתה את שמו ל"סטודיו 35". במקום התקיים סימפוזיון-פאנל סגור בין ה-21 ל-23 באפריל 1950, שאורגן על ידי רוברט גודנף והונחה על ידי ריצ'רד ליפולד, רוברט מאת'רוול ואלפרד בר , מנהל המוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA). מטרת המפגש הייתה מסגור והגדרה של תנועת אמנות. בסוף הישיבה הסגורה הוצע על ידי אדולף גוטליב שהאמנים הנוכחים ימחו על ההטיה השמרנית של חבר השופטים בתחרות הקרובה במטרופוליטן.
במשך שלושה שבועות כתב גוטליב טיוטת מכתב גלוי לנשיא מוזיאון המטרופוליטן, תוך התייעצות עם אד ריינהרדט וברנט ניומן. הגרסה הסופית נשלחה לחתימתם של 28 אמנים. ניומן התקשר לג'קסון פולוק מדירתו של גוטליב בברוקלין, וביקש שיגיע לעיר באופן מיידי על מנת להוסיף את חתימתו. פולוק שלח במקום זאת מברק בו כתב: "תמכתי במכתב המתנגד לתערוכה של שנת 1950 במוזיאון המטרופוליטן לאמנות. ג'קסון פולוק".
המכתב נחתם על ידי ג'ימי ארנסט, אדולף גוטליב, רוברט מאת'רוול, ויליאם בזיוטס, הנס הופמן, בארנט ניומן, קליפורד סטיל, ריצ'רד פוזט-דארט, תיאודורוס סטמוס, אד ריינהרדט, ג'קסון פולוק, מארק רותקו, בראדלי ווקר טומלין, וילם דה קונינג, הדה שטרן, ג'יימס ברוקס, וולדון קיס ופריטץ בולטמן. הפסלים התומכים במכתב ושמם נוסף לו, היו הרברט פרבר, דייוויד סמית', איברם לאסאו, מרי קאלרי, דיי שנבל, סימור ליפטון, פיטר גריפ, תיאודור רוזק, דייוויד הייר ולואיז בורז'ואה.
תחושת אי הנוחות של האמנים מתיוג, כאינדיבידואלים או כקבוצה, הייתה ניכרת. בסוף שלושת ימי הסימפוזיון בסטודיו 35, אלפרד בר הציע לקבוצה לכנות את עצמה בשם. דה-קונינג השיב לו: "זה הרסני לתת לעצמנו שם". פולוק מצדו, סירב לחתום על המכתב, אלא אם יהיה ברור שהחותמים אינם קבוצה (אם כי בסופו של דבר חתם).
ביום ראשון, 21 במאי 1950, ניומן לקח את ההצהרה החתומה לעורך של "הניו יורק טיימס". ההצהרה, שכותרתה: "מכתב פתוח לרולנד ל. רדמונד", הופיעה בעמוד הראשון של העיתון ב-22 במאי. ניומן אמר "לטיימס" שהם מבקרים את החברים בחמש קבוצות השופטים האזוריים ובמיוחד, שהם מתנגדים לקבוצה של ניו יורק, לחבר השופטים הלאומי ולחבר השופטים שאמון על הפרסים בתחרות.
תגובה ופולמוס.
התגובה הראשונה למכתב המחאתי הופיעה במכתב המערכת של העיתון "The Herald Tribune" ב-23 במאי 1950. מאמר המערכת תקף את האמנים על "עיוות עובדות" בטענתם שהמטרופוליטן "בז" לציור המודרני. שם המאמר היה: "The Irascible Eighteen" (שמונה עשר הרגזנים). מבקרת האמנות של העיתון באותה תקופה הייתה אמילי גנאואר, וההנחה הרווחת היא שהיא זו שכתבה את מאמר המערכת, שגם העניק את השם לקבוצה.
גוטליב, בסיוע ניומן וריינהרדט, ניסח תגובת נגד עליו חתמו 12 ציירים ושלושה פסלים, ושלח אותו לעורך העיתון, אך זו מעולם לא פורסמה. וולדון קיס דן בסוגיית המכתב הפתוח במהדורת 5 ביוני של העיתון "The Nation", וכינה את מנהל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, פרנסיס הנרי טיילור, פיליסטיניסט.  יומיים לאחר מכן מגזין "טיים" עסק במחאה במאמר שכותרתו "המרד של השקנאים".
אלפרד בר, שביקש לבדל את מוזיאון ה-MoMA ביחס לאקספרסיוניזם המופשט, הוסיף שמן למדורה כאשר בחר את האמנים ארשיל גורקי, וילם דה קונינג וג'קסון פולוק לביתן האמריקאי של הביאנלה ה-25 בוונציה, שנערכה מיוני עד אוקטובר בשנת 1950. בגיליון יוני בשנת 1950 של המגזין "ARTnews", הוא התייחס לציירים כ"מנהיגים" של "חיל החלוץ השולט". המעשה של בר סימן לעולם האמנות שמוזיאונים צריכים לתת את הדעת על זרם האקספרסיוניזם המופשט ואמניו.
ב-3 ביולי 1950, קבוצה של 75 אמנים פרסמה הצהרה המגנה על מוזיאון המטרופוליטן, באמצעות מכתב פתוח לנשיאו. האמנים החתומים כללו את מילטון אייברי, וויל בארנט, פיליפ אוורגוד, חאבייר גונזלס, ג'ורג' גרוס, הנרי קורנר, רג'ינלד מארש, וולדו פירס, מנפרד שוורץ והארי שטרנברג.
הצילום במגזין "לייף".
ב-15 בינואר 1951 ביקש מגזין "לייף" לפרסם כתבה מצולמת שתתעד את תוצאות התחרות במוזיאון המטרופוליטן ותציג גם תמונה של המוחים נגד המהלך. עורכת האמנות של המגזין, דורות'י סייברלינג, שלחה את הצלמת, נינה לין לצלם את החבורה של אמני המחאה בסטודיו ברחוב 44. הם התאספו ב-24 בנובמבר, כשרק שלושה מהחותמים המקוריים נעדרו מהצילום: וולדון קיס, הנס הופמן ופריץ בולטמן. לין צילמה שתים עשרה תמונות, מהן אחת הופיעה במגזין. בארנט ניומן התעקש שהקבוצה תצטלם "כמו בנקאים". האמנים הורשו להתמקם באופן עצמאי במרחב. הדה שטרן, שהגיעה באיחור, נראית מאחור (עומדת על שולחן) והיא האישה היחידה בתצלום. הכיתוב שצורף לתצלום התייחס לקבוצה כרצינית, כבדת ראש (solemn). ואכן, לרבים מהקבוצה היו הסתייגות מההופעה בתקשורת המיינסטרים, ובמיוחד לרותקו.
בתצלום נראים האמנים הבאים: בשורה הראשונה: תיאודורוס סטמוס, ג'ימי ארנסט, בארנט ניומן, ג'יימס ברוקס, מארק רותקו; שורה אמצעית: ריצ'רד פוזט-דארט, ווליאם בזיוטס, ג'קסון פולוק, קליפורד סטיל, רוברט מאת'רוול, בראדלי ווקר טומלין; בשורה האחורית: ווילם דה קונינג, אדולף גוטליב, אד ריינהרדט, הדה שטרן.
המאמר ב"לייף" עשה יותר מרק לספק לציבור תמונה של הקבוצה כשאמניה דומים יותר לבנקאים מאשר ל"רגזנים". העורכים הציבו את התמונה במגזין כשהיא גדולה יותר מהתמונות של היצירות הזוכות בתערוכת התחרות במטרופוליטן, ואף לפניהן. כמו כן, הכיתוב בתמונה התייחס למחאה של אמני האקספרסיוניזם המופשט ככזו ההולמת וממשיכה את מסורת האוונגרד, והזכיר בהקשרה אף את סלון הדחויים של 1863 בפריז, שהוקם באופן מתריס ביחס לסלון האקדמי, ואת אסכולת אשקאן.
אירווינג סנדלר, היסטוריון של אסכולת ניו יורק והאקספרסיוניזם המופשט, כתב שהתצלום של לין ""הפך" לדימוי לפיו אנו רואים בעיני רוחנו את האמנים שהשיגו את ניצחון הציור האמריקאי". התצלום הפך לאבן הבוחן של חיבורים חשובים על אסכולת ניו-יורק. סנדלר אף השתמש בו כתצלום החזית הפנימית והעטיפה האחורית של ספרו "The Triumph of American Painting: A History of Abstract Expressionism, published in 1970", שפורסם בשנת 1970. ספר זה הגדיר את האקספרסיוניזם המופשט לדור של חוקרים.
אסתר גרינברג (בואסביין)
אסתר גרינברג (בואסביין) (בהולנדית: Esther (Boissevain) Grinberg; 1934 – 2020), הייתה במקצועה אחות ממוצא הולנדי, חסידת אומות העולם, שהצילה כילדה יחד עם משפחתה יהודים במלחמת העולם השנייה.
קורות חיים.
אסתר נולדה ב-1934 באמסטרדם למשפחה נוצרית. בתם של הלנה סונייה ואן טינהובן ורוברט לוקאס בואסביין, פעיל במחתרת ההולנדית נגד הנאצים. משפחתה נרדפה על ידי הנאצים עקב בעלותם של סבה ואביה על מפעל אמוניה. ב-1936 ברחה משפחתה מאמסטרדם לעיירה זאנדרפורט , שם למדה במשך שנתיים. לאחר מכן ברחה המשפחה לעיר הארלם שם למדה במשך שנה עד סגירת בתי הספר ב-1943.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
כשהייתה בת 9 הביא אביה לביתם משפחה יהודית (הורים ובת), את משפחת גולדברג שהתיישבה בהולנד בשנות ה-30 של המאה ה-20. לאחר מכן הצטרף אליהם יעקב (יאפ) פכט, יהודי נוסף שברח במהלך גירושו. בעת חיפושים הסתתרו היהודים מתחת לרעפי גג הבית, כשעל בני הבית ובהם אסתר הוטל תפקיד העלמת כל הראיות לקיומם כדי למנוע את חשיפתם. בעקבות ההסתרה נאלצה להתמודד עם הצקות מצד תושבי השכונה כי לא הורשתה להכניס חברים הביתה כדי להימנע מחשיפת המסתתרים, וכן מפני שידעו שאביה מבוקש על-ידי הנאצים (באחת הפעמים בית המשפחה הוצת).
המסתתרים שהו בביתם בין מרץ 1943 ל-5 במאי 1945, עם שחרור הולנד משליטת הנאצים.
לאחר המלחמה.
בסיום המלחמה חזרה אסתר ללמוד בתיכון וסיימה את לימודיה. בתום הלימודים התארחה אצל משפחה באנגליה במשך שנה ועבדה בחווה חקלאית. לאחר מכן חזרה להולנד, למדה בבית ספר לאחיות, עבדה במחלקת יולדות בבית חולים והשלימה תואר בעבודה סוציאלית.