ווייט החל לשחק בשנות השישים. לאחר שנישא לאשתו הראשונה, השחקנית לורי פיטרס, החל להופיע בתוכניות טלוויזיה רבות. חשיפתו הגדולה הייתה בשנת 1969, כששיחק לצד דסטין הופמן בסרט זוכה האוסקר "קאובוי של חצות", עליו קיבל מועמדות לאוסקר. בשנות השבעים הופיע במספר סרטים מוצלחים, כגון "גברים במלכודת", "השיבה הביתה" (1978), שזיכה אותו באוסקר, ובסרט "סיפורו של אלוף" (1979).
בשנת 1993 שיחק במיני-סדרת הטלוויזיה "בחזרה ליונה בודדה", המשך למיני-סדרה משנת 1989 "יונה בודדה" שמבוססת על הרומן "יונה בודדה" משנת 1986. בשנת 1991 הוא שיחק תפקיד של רוברט גייל בסרט Chernobyl: The Final Warning.
ב-1997 שיחק בסרט "מוריד הגשם". בשנת 2001 קיבל את מועמדותו הרביעית לאוסקר על השתתפותו בסרט "עלי" לצד ויל סמית'. במשך השנים שיחק במספר סרטים שוברי קופות וזוכי פרסי אוסקר ופרס גלובוס הזהב, כגון רובוטריקים (2007), טומב ריידר (2001), פרל הארבור (2001), אוצר לאומי (2004), המועמד ממנצ'וריה (2004) ו (2007). ב-2009 שיחק בעונה השביעית של סדרת הטלוויזיה זוכת האמי "24".
בראשית 2014 זכה וייט בפרס גלובוס הזהב, השלישי שלו בקריירה על הופעתו בסדרת הפשע "ריי דונובן" בתפקיד מיקי דונובן. בשנת 2015 שיחק בדרמת הספורט "אמונה וניצחון", לצד שון אסטין.
עמדות פוליטיות.
בצעירותו, היה ליברל מובהק. השתתף בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם. בבגרותו, שינה את דעותיו ובשנים האחרונות הצטרף למפלגה הרפובליקנית. ווייט הוא אוהד ישראל, ואף ביקר בה בשנת ה-60 להיווסדה. ב-22 ביוני 2010, בעקבות אירועי המשט לעזה והגינוי הבינלאומי נגד ישראל, פרסם ווייט מכתב גלוי לנשיא ארצות הברית ברק אובמה בוושינגטון טיימס ובו גינה את המדיניות שלו נגד ישראל והאשים אותו בהפקרת ביטחונה של ישראל ובתעמולת הנגד שגרמה לעלייה באנטישמיות. באוגוסט 2011 ביקר וויט את נפגעי ירי הקטיושות על ישראל בבית החולים סורוקה שבבאר שבע. במהלך מבצע צוק איתן ביולי 2014 כתב ווייט מכתב גלוי לפנלופה קרוז וחאווייר ברדם שחתמו על עצומה נגד ישראל ובו ביקר אותם על צעדם ("אתם צריכים להתבייש בעצמכם") והסביר על שורשי הסכסוך הישראלי-פלסטיני. בעקבות מכתבו חזרו בהם קרוז וברדם מהגינוי לישראל.
וויט מרבה להשתתף בהפגנות פרו-ישראליות. במירוץ לנשיאות ארצות הברית 2016, הביע תמיכה במועמד המפלגה הרפובליקנית דונלד טראמפ, ופרסם סרטון תמיכה בו. בנוסף הביע תמיכה בבנימין נתניהו לקראת הבחירות לכנסת ה-23.
בפברואר 2022 ביקר בשומרון במסגרת צילומים לסרט, וערך סיור במצפה יוסף יחד עם יו"ר מועצה אזורית שומרון יוסי דגן שהעניק לו בקבוק יין מתוצרת מקומית. בהמשך ביקר בשילה הקדומה שם הוענק לו קנקן צווארון מתקופת המקרא, ותיק הנושא את שם נכדתו שילה, ביתה של אנג'לניה ג'ולי, בחמש שפות.
בלדנא
לה זוש
חואנג שיאנפאן
חואנג שיאנפאן (במנדרינית תקנית: 黄现璠, בפין-יין: Huáng Xiànfán; 13 בנובמבר 1899 - 18 בינואר 1982) היה היסטוריון, חוקר תרבות, אנתרופולוג, אתנולוג ובלשן סיני. בתחומי ההיסטוריה והתרבות שיאנפאן התמקד בחקר ילִידי הג'ואנג ומכונה "אבי ההיסטוריה של ג'ואנג".
ביוגרפיה.
חואנג שיאנפאן נולד למשפחת איכרים סינית בכפר פוסוי, כיום במחוז גואנגשי הדרומי. סיים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה בקולג' בנאן-נינג. ב-1926, החל ללמוד באוניברסיטה בבייג'ינג, כתלמידו של חן יואן, ובהמשך קיבל מאסטר בהיסטוריה בשנת 1935.
לאחר מכן עבר חואנג ליפן, שם למד באוניברסיטת טוקיו. לאחר פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ב-1937, הוא חזר לסין, והרצה באוניברסיטה גואנגשי, בה מונה לפרופסור חבר להיסטוריה ולאחר מכן ראש המחלקה לספרות. ב–1941 התמנה כפרופסור להיסטוריה סינית באוניברסיטת סון יאט-סן בגואנגדונג. בשנים 1953–1982 היה פרופסור לתולדות סין באוניברסיטה גואנגשי. במהלך השנים פרסם חואנג עשרות מאמרים וספרים ונחשב למומחה החשוב ביותר לנושא ההיסטוריה הסינית ואנתרופולוגיה. בשנות חייו המאוחרות יותר עסק בג'ואנג ופרסם מספר ספרים ומאמרים בנושא. חואנג הלך לעולמו בגואנגשי בגיל 83 ונקבר בחלקת הקבר הממשלתית בבית הקברות של נַאנִּינְג בגואנגשי.
דמומית קטנת פרי
האקדמית גורדון
האקדמית גורדון (או בשמה עד לסוף 2011, "גורדון - המכללה האקדמית לחינוך"), הידועה בעיקר בכינויה הפשוט "מכללת גורדון", היא מכללה אקדמית להכשרת מורים, גננות וסגלי הוראה, הנמצאת בחיפה.
היסטוריה.
ראשיתה של המכללה האקדמית גורדון בקורס דו-שנתי להכשרת מורים, שהוקם על ידי ד"ר ארתור בירם בשנת 1947, לצד בית הספר הריאלי. הלימודים התקיימו בבית פבזנר. לקראת סוף 1949 הקים זרם העובדים בית מדרש למורים וגננות מיסודם של אליעזר ירושלמי ופרופ' שמואלי, בו הייתה כיתה לגננות וכיתה להוראה. בכל כיתה היו כ-65 תלמידים. לצד זאת התקיימו קורסים מקוצרים להכשרת מורים בהתאם לצורכי השעה. הלימודים התקיימו ברחוב שבתאי לוי ובשנת 1952 עברו לחליסה. בתקופה זאת למדו בקורס של בית הספר הריאלי מעל 100 תלמידות ומספר מועט ביותר של תלמידים. בבית המדרש של זרם העובדים למדו כ-160 תלמידים, כמעט כולן תלמידות.
בשנת 1953 הוחל בהקמת בית מדרש עירוני להכשרת מורים בחיפה, אל תוכו אוחדו בית המדרש של זרם העובדים ושל הריאלי. בשנת 1954 רכשה עיריית חיפה מגרש בן 9 דונם עבור המוסד בכרמל הצרפתי על רכס הכרמל. בסוף 1955 הוחל בהכנת תוכניות למבנה. במקביל הוקמה אגודת ידידי בית המדרש, שנקרא כשאר המוסדות להכשרת מורים: "בית המדרש הממלכתי למורים ולגננות" בחיפה.
באמצע שנות ה-60 נקרא בית המדרש על שמו של א. ד. גורדון. בשנת 1966 אישר משרד החינוך לבית המדרש לקיים שנת לימודים שלישית ולהעניק תואר מורה בכיר. בעקבות זאת, הוסב שמו של בית המדרש ל"סמינר גורדון".
בחלוף השנים קיבל הסמינר הכרה אקדמית, התחיל להעניק תואר ראשון בחינוך ושינה את שמו ל"מכללת גורדון". בשנת 2006 נפתח מסלול המקנה תואר שני ישראלי באישור המל"ג. מאז, מעניקה המכללה תואר ראשון, תואר שני ותעודת הוראה.
המכללה זכתה ב"פרס החינוך" בשנת 1967.
פעילות המכללה זכתה להוקרה בצורת שני כוכבי מצוינות בקטגוריית הכסף, במסגרת הפרס הלאומי לאיכות ומצוינות במגזר הציבורי ע"ש יצחק רבין לשנת 2018.
מסלולי הלימוד.
בשנת הלימודים תש"פ לומדים במכללה מעל ל-4,000 סטודנטים במסלולי לימוד שונים, הכוללים לימודים לתואר ראשון, לתואר שני, מכינות ולימודי הסבת אקדמאים להוראה. כמו כן, מתקיימות במקום באופן שוטף השתלמויות בנושאים שונים לסגלי הוראה מכל סוגי מוסדות הלימוד. במכללה מלמדים בה 220 מרצים, כשרובם בעלי תואר ד"ר.
תואר ראשון .B.Ed ותעודת הוראה במסלולי הלימוד הבאים:
תואר שני במסלולים:
לימודי המשך ופיתוח מקצועי:
החל משלהי שנות ה-90, מקיימת המכללה חוגים ייחודיים לתלמידים בכיתות ג'-ו', תחת המותג "חוגורדון". מדובר בחוגי העשרה לילדים מחוננים וכישרוניים. החוגים, במתכונת אקדמית, עוסקים בנושאים שונים מתחומי המדע, מדעי הרוח והחברה, העיצוב והאמנות, חשיבה לוגית, מחשבים ועוד. בחוגים נוטלים חלק, מדי שנה, מעל ל-200 ילדים מחיפה ומסביבתה.
מספר הסטודנטים הלומדים לתואר ראשון ולתואר שני במכללה בשנות האלפיים:
כריסטיאנו רונאלדו דוס סאנטוס אוויירו
רובע אלרוב
סאלאר
ויאטנמית
ענת צוריה
ענת צוריה (נולדה ב-16 באוקטובר 1961) היא במאית קולנוע דוקומנטרי ישראלית, זוכת פרס וולג'ין. ביימה את הסרטים "טהורה" (2002), "מקודשת" (2004), "סוררת" (2009), "השיעור" (2013), "ידיד נפש" (2017) ו"חוקרת" (2018). את שני הסרטים האחרונים ביימה לצד בתה שירה קלרה וינטר.
ביוגרפיה.
צוריה נולדה בירושלים, לנעמי שלו, בעלת גלריה, ולאבנר שלו, לשעבר איש צבא והיום יו”ר יד ושם. למדה ציור במדרשה לאמנות ברמת השרון, וקולנוע בבית הספר לקולנוע מעלה. במהלך השירות בצה"ל הכירה את יוסי צוריה, הם נישאו ולהם 5 ילדים.
בין השנים 2002–2010 יצרה צוריה, טרילוגיה קולנועית דוקומנטרית. הטרילוגיה התמקדה בזויות שונות של המיניות הנשית בעולם הדתי וכללה את הסרטים "טהורה" "מקודשת" ו"סוררת". שלושת הסרטים נגעו בנושאי טאבו חברתיים שלא תועדו בקולנוע הישראלי.
הסרט הראשון בטרילוגיה "טהורה", סיפר את סיפורן של שלוש נשים דתיות שחוקי הטהרה הביאו אותן להתמודדות דרמטית בכל הנוגע לזהותן הנשית והמינית. הסרט הציג לראשונה בישראל ובעולם את המיניות הדתית האורתודוקסית מנקודת מבט ביקורתית פמיניסטית.
הסרט זכה בפרסים רבים בין היתר, פרס חבר השופטים בפסטיבל יאמגאטה ביפן, פרס תגלית השנה של איגוד היוצרים הצרפתי, פרס ראשון בפסטיבל הדוקומנטרי במינכן ועוד.
"מקודשת", הסרט השני בטרילוגיה, הוא דרמה משפטית דוקומנטרית, המתרחשת בבית הדין הרבני. הסרט עקב אחר סיפורן של שלוש נשים צעירות שנאבקו להתגרש מבעליהן אשר סירבו לתת להן גט. לאורך שנתיים הסרט תיעד את הדרמה המשפטית של גירושין בצל חוקי ההלכה של בתי הדין הרבניים. הסרט זכה בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים ובפרס ראשון בפסטיבל הוט דוקס בקנדה והוקרן בפסטיבלים רבים בעולם.
"סוררת" הסרט השלישי תיעד את התופעה של ההפרדה המגדרית בחברה הדתית, דרך סיפורן של שתי צעירות חרדיות ששילמו מחיר אישי על הניסיון למרוד בחוקי ההפרדה המגדרית הדתיים. הסרט זכה בפרס ראשון בפסטיבל חיפה והוקרן בפסטיבלים ברחבי העולם, ביניהם פסטיבל ברלין.
סרטה "השיעור", עוקב במשך שנתיים אחר דרמה יוצאת דופן של אשה ערביה הנלחמת על עצמאותה, והוקרן בהצגת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2012, בו זכה בפרס הסרט התיעודי.
ב-2013 זכתה בפרס לנדאו לאמנויות הבמה.