בשנת 1909 רכשו בני הזוג קרקע באחוזת בית במסגרת הגרלת המגרשים שם, והקימו את ביתם ברחוב אחד העם 14. ב-1912 נולד בנם גדעון, אך נפטר לאחר שנתיים. ב-1913 נסע יוסף להשלים את לימודיו בתחום הטבע והחינוך באוניברסיטת ציריך. אך ב-1914 שב לארץ בעקבות הצעה למשרה בחיפה כמנהל בית הספר הריאלי, לאחר שהמנהל ארתור בירם גויס לצבא הטורקי במלחמת העולם הראשונה. משפחתו הצטרפה אליו לחיפה ב-1915, ושרה עבדה איתו כמורה בבית הספר הריאלי. בנם ארנן (סיני) עזריהו נולד ב-1917. ב-1918 נבחר לראש ועד הקהילה בחיפה.
ב-1919 עברה המשפחה לירושלים, כאשר יוסף מונה למפקח על רשת בתי הספר העממיים של מחלקת החינוך של ההסתדרות הציונית, ושרה קיבלה לידיה את ניהול בתי הספר לבנות בעיר. בהמשך מונה למפקח הראשי על בתי הספר הכלליים של ההסתדרות הציונית.
בני הזוג המשיכו בפעילותם הציבורית, ומ-1920 שימשו כצירים באספת הנבחרים, המוסד שניהל את ענייני היישוב היהודי בתקופה זו.
ב-1925 מונה לממלא מקום מנהל מחלקת החינוך, אך התפטר וחזר לתפקידו כמפקח מספר חודשים לאחר מכן, בשל העבודה האדמיניסטרטיבית הרבה שנדרש לעשות. בתקופה זו המשפחה שבה להתגורר בביתה בתל אביב (אותו נאלצו למכור ב-1943, בעקבות קשיים כלכליים ). ב-1937 מונה יוסף שוב לממלא מקום מנהל המחלקה, והמשיך בתפקידו עד 1940. מ-1941 ועד מותו עבד כמפקח על בתי הספר התיכוניים.
עזריהו כתב מאמרים רבים על סוגיות שונות בתחום החינוך, בהם: "לשאלת התיקונים בבתי ספרנו", "היצירה החופשית בחיבור", "יסוד המולדת בחינוך ובהוראה", "עיקרי תורת פסטלוצי", "לימוד המולדת", "פרובלימות החינוך שלנו", "החינוך בתל אביב", "מהות בית הספר הכללי", "הישגי בית הספר הכללי" ועוד. בנוסף כתב את הספר "החינוך העברי בארץ-ישראל". לאחר מותו פורסמו על ידי מחלקת החינוך והוצאת מסדה שלושה כרכים שבהם קובצו מאמריו: "הוראת התנ"ך" (1946); "מאמרים פדגוגיים" (1946); ו"החינוך העברי בארץ-ישראל" (1954).
יוסף עזריהו נפטר ב-1945, בסיומה של הרצאה שנשא בפני מועצת המפקחים של מחלקת החינוך. הוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור, וב-1962 נקברה רעייתו לצידו.
ישראל אלישב
ישראל אלישוב
חטיבת חוד החנית
ברוך קורצוייל
ועידת האוקיינוס האטלנטי
כנס האוקיינוס הארקטי נערך באילוליסאט שבגרינלנד בין ה-27 במאי ל-29 במאי 2008. חמש ארצות: קנדה, דנמרק, נורווגיה, רוסיה וארצות הברית, דנו בנושאים מרכזיים הקשורים לאוקיינוס הקרח הצפוני. חשיבות המפגש נבעה מהתוכניות שהותוו במהלכו לקביעת כללים בנושאי איכות הסביבה, ביטחון התעבורה הימית, חיפוש מחצבים, בקרה על הפקת נפט מאזור הקוטב ושינועו, וחלוקת האחריות במקרי חירום אם כתוצאה מההתחממות העולמית ייפתחו נתיבי שיט חדשים באזור.
הכנס היה הראשון מסוגו בדרג מיניסטריאלי והשתתפו בו שרים מחמש המעצמות האזוריות. הוא התכנס על פי יוזמה של פר סטיג מולר, שר החוץ של דנמרק והנס אנוקסן, ראש ממשלת גרינלנד, לאחר שהתרחשו כמה אירועים של מחלוקות טריטוריאליות באזור הארקטי, כולל המחלוקת על האי הנס ומשלחת ארקטיקה 2007.
מולר הצהיר "אנו חייבים למלא אחר מחויבויותינו באזור הארקטי עד שארגון האומות המאוחדות יקבל החלטה למי תהא הזכות לים ולמשאבים שבאזור. אנו חייבים להסכים על הכללים ומה לעשות אם שינויי האקלים יאפשרו הגדלת התעבורה הימית." גם סרגיי לברוב, שר החוץ הרוסי, הצהיר "אנו חייבים לשגר איתות פוליטי משותף, הן לתושבי המדינות שלנו, והן ליתר העולם, שחמש המדינות שלחוף האוקיינוס מתכוונות להתייחס לאפשרויות ולאתגרים באורח אחראי".
הקרחון המצטמק של אילוליסאט שימש רקע הולם לכנס המהווה נקודת ציון בנושא.
ראשי המשלחות בכינוס היו:
ב-28 במאי, יום לפני תום הכנס, הכריזו המשתתפים על הצהרת אילוליסאט (באנגלית: Ilulissat Declaration), ובה התחייבו "ליישב בצורה מוסדרת טענות חופפות לבעלות טריטוריאלית" ולחסום "חקיקה בינלאומית מקיפה חדשה לקביעת השלטון באוקיינוס הארקטי"
מחלוקת.
הכללת רק חלק מחברי המועצה הארקטית, ואי שיתופם של אחרים (עמים ילידים של האזור, איי פארו, איסלנד ושוודיה) עוררה מחלוקת.
בניסיון להגן על החלטת דנמרק שלא לשתף חברים מסוימים של המועצה הארקטית בכנס, הצהיר תומאס וינקלר (Thomas Winkler), שעמד בראש המחלקה למשפט בינלאומי של דנמרק: "מפגש זה באילוליסאט אינו מהווה תחרות למועצה הארקטית. הנושאים עליהם אנו הולכים לדון יהיו נושאים שהם בתחום אחריותן של חמש המדינות השוכנות לחוף האוקיינוס הארקטי."
תגובתו של אקאלוךּ לינגה (Aqqaluk Lynge), פוליטיקאי גרינלנדי ונשיא לשעבר של "מועצת האינואיטים שסביב הקוטב", הייתה חשש שהעמים הילידים של האזור הארקטי "נדחקים לשוליים". "לאינואיטים יש הגדרה משלהם לריבונות".
האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת
האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת (אנגלית: World Union for Progressive Judaism) הוא ארגון גג המאחד ארגונים ארציים של קהילות "היהדות המתקדמת" בכל רחבי העולם. בארגון חברים הארגונים השונים של היהדות הרפורמית (הידועה גם כליברלית או פרוגרסיבית) ברחבי העולם, המהווים את רובו ככולו, כמו גם הזרם הרקונסטרוקטיבי הקטן בארצות הברית. האיגוד מקדם את המסר האידאולוגי והרוחני של היהדות המתקדמת, ומספק גיבוי כספי ומוסדי לקהילות החברות.
היוזמה הראשונה ליצירת איגוד גג כזה הייתה בשנת 1914, כאשר יהודים ליברלים מגרמניה הזמינו עמיתים מצרפת, בריטניה וארצות הברית להצטרף לוועידה שארגנו, במטרה להקים ארגון בינלאומי; הזמנה זו לא יצאה אל הפועל בשל פריצת מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1926 נערך בלונדון כינוס של יהודים רפורמים, שבו נכחו כ-100 נציגים מרחבי העולם. כדי להפוך את הכינוס למסגרת קבועה של שיתוף פעולה, הוחלט על הקמת איגוד עולמי. השם "יהדות מתקדמת" נבחר כדי לייצג את הגוונים השונים של יהדות ליברלית ורפורמית שיוצגו בו. מרכז האיגוד ישב בלונדון. הנשיא הראשון היה קלוד מונטיפיורי, וניהלה אותו בפועל מזכירת הכבוד, לילי מונטגיו.
הכינוס הראשון של הארגון לאחר הקמתו התקיים בשנת 1928 בברלין, מקום ייסודו של הזרם הרפורמי בראשית המאה ה-19. מאז התקיימו כינוסים כאלה בערך כל שנתיים, פרט לתקופת מלחמת העולם השנייה. הכינוס ה-33 נערך בישראל במרץ 2009.
לאחר השואה הפכה צפון אמריקה למרכז הדומיננטי של התנועה הרפורמית, ובשנת 1959 עברו משרדי האיגוד העולמי מלונדון לניו-יורק. בשנת 1973, במסגרת המחויבות הגוברת של האיגוד העולמי לקידום היהדות הרפורמית בישראל, עבר מרכז התנועה לירושלים. מטה הארגון כיום הוא בית שמואל - מרכז שמשון בעיר.
כיום חברים באיגוד ארגונים ארציים מ-42 מדינות, המייצגים כ-1200 קהילות המונות 1.8 מיליון איש. בישראל מסונפת לאיגוד התנועה הרפורמית - יהדות מתקדמת בישראל. ב-1990 הצטרפה לארגון קהילת היהדות הרקונסטרוקטיבית הקטנה. הגוף הגדול ביותר המשתייך לאיגוד הוא האיחוד ליהדות רפורמית בצפון אמריקה, המונה כ-1.5 מיליון חברים.
רשימת חברים.
צפון אמריקה
אירופה
בריטניה.
שני הזרמים הבריטיים חולקים מוסד יחיד להכשרת רבנים, מכללת ליאו בק.
ברית המועצות לשעבר.
מלבד אלה, ישנן קהילות באירלנד, איטליה, הונגריה, צ'כיה, דנמרק, לוקסמבורג, פולין, ספרד, שוודיה ושווייץ.
ישראל.
בנוסף קיימות קהילות בדרום אמריקה, דרום אפריקה ואוסטרליה.
שכונת הרצליה
שכונת הטכניקום
רודני פוקס
רודני וינסטון פוקס (אנגלית: Rodney Winston Fox; נולד ב-9 בנובמבר 1940) הוא מפיק סרטי תעודה אוסטרלי ששרד תקיפה של עמלץ לבן.
תקיפה על ידי העמלץ.
ב־8 בדצמבר 1963 הותקף רודני פוקס על ידי עמלץ לבן בזמן שהוא וחבריו ערכו תחרות מסורתית של ציד דגים באמצעות רובי צלילה. הוא סבל מפציעות חמורות ביותר בבטנו ושברים בידו השמאלית, והריאה השמאלית ועצם הבריח שלו היו נקובות. הוא נזקק ל־462 תפרים בחזה – 29 מהם בריאה, ול־92 תפרים בזרועו וידו הימנית. אחד מחבריו שישב בסירה שם לב לכתם הדם שנוצר במים והגיע על מנת לחלץ את פוקס. החוף שבו ערכו את התחרות ממוקם באזור נידח, בו רכב עובר בממוצע כל ארבעה ימים, אך כמה דקות לאחר התקיפה עבר שם רכב שהסיע את פוקס וחבריו לבית החולים הקרוב, בעוד בטנו פתוחה עד לצלעותיו. הנהג הסיע אותם לבית החולים הקרוב, שם נכח רופא מנתח אשר למד את אופן הטיפול במצבים כאלו כמה ימים קודם לכן בוועידת רופאים מנתחים באירופה. בזכות כל אלה ניצלו חייו של פוקס.
הפקת סרטים ומחקר.
בשנת 1965 חזר רודני לים על מנת להופיע בסרט דוקומנטרי שנקרא באנגלית: " Revenge of a Shark Victim", שם הרג כרישים באמצעות רובי צלילה מסוג 303 Powerhead, טרום עידן שימור הכרישים. רודני הוא האדם הראשון שהחל לייצר כלובים מיוחדים לתצפית מתחת למים, על מנת לחקור את העמלץ הלבן, וזה למעלה מארבעים שנה שהוא מוביל מסעות צילום ומחקר מתחת למים. הוא נחשב בר סמכא בכל הקשור לכריש הלבן, ובעל שם עולמי כמפיק סרטי כרישים. רודני היה שותף לרוב הסרטים שעסקו בכרישים במאה ה-20 לרבות סרטו המפורסם של סטיבן ספילברג "מלתעות".
משפחתו של רודני פוקס ייסדה מוזיאון כרישים בדרום אוסטרליה שנקרא: "Rodney Fox Shark Experience". במוזיאון מוצגים תמונות וסרטים שצולמו על ידי רודני או כאלה שנכח בהם, כלובי תצפית תת-ימיים אשר יצר לטובת הסרט "מלתעות", מודלים של כריש לבן ומאובנים של שיני כרישים עתיקים.
רודני פוקס ובנו אנדרו עדיין ממשיכים להפעיל עסק למסעות תצפית תת-ימית בדרום אוסטרליה.
וינטריים