באוגוסט 2011 עבר בוקאנגרה לגלאזגו ריינג'רס מליגת העל הסקוטית וחתם על חוזה ל-3 עונות. את הופעת הבכורה שלו ערך יום לאחר שחתם בקבוצה, במוקדמות הליגה האירופית, במשחק נגד מריבור הסלובנית. בוקאנגרה הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במחצית השנייה של המשחק. בעקבות השתתפותו במשחק, מאריבור הגישה תלונה לאופ"א בשאלה על זכאותו להשתתף במשחק, הרי עדיין לא הוכר על ידי אופ"א כשחקן רשמי של ריינג'רס. תלונתה של מאריבור לא התקבלה, כי לא הגישה אותה תוך 24 שעות מהמשחק. בוקאנגרה הבקיע את שער הליגה הראשון שלו ב-24 בספטמבר בניצחון 4:0 על דאנפרמלין. בוקאנגרה הפך במהרה לאהוב האוהדים, לאחר הופעות מרשימות, יחד עם שותפו למרכז ההגנה, דורין גויאן הרומני. בוקאנגרה תפקד לראשונה כקפטן הקבוצה בניצחון 4:0 על ארברוס במסגרת הגביע הסקוטי. אוהדי ריינג'רס מכנים את בוקאנגרה "קפטן אמריקה" משום שמתפקד לעיתים כקפטן הקבוצה ומוצאו של השחקן היא ביבשת אמריקה
נבחרת לאומית.
בוקאנגרה ייצג לראשונה את ארצות הברית כאשר שיחק עם נבחרת ארצות הברית הצעירה בגביע העולם לנוער ב-1999. בשנת 2001 הוא ערך את הופעתו הראשונה במדי הנבחרת הלאומית של ארצות הברית, במשחק מול נבחרת קוריאה הדרומית. הוא הפך לשחקן מוביל בנבחרת בשנת 2003, כאשר ביסס את מעמדו במהלך טורניר גביע הזהב של CONCACAF, והוביל את שחקני ההגנה עם 13 הופעות בנבחרת באותה שנה. ב-2005 הוא זכה עם ארצות הברית לראשונה בגביע הזהב של CONCACAF. תפקידו של בוקאנגרה בנבחרת הפך לפחות יציב ב-2005, כאשר החליף בין עמדות הבלם והמגן במהלך מוקדמות גביע העולם. הוא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 2006 שהיה גביע העולם הראשון שלו, ושיחק בשני משחקים בעמדת המגן השמאלי.
ביוני 2007 ענד בוקנגרה לראשונה את סרט הקפטן של הנבחרת הלאומית, במשחק ידידות של נבחרתו מול נבחרת סין. הוא החזיק בתפקיד במהלך טורניר גביע הזהב של CONCACAF באותה שנה, בו זכתה ארצות הברית. בשנת 2008 החל בוקאנגרה לכהן בקביעות כקפטן של ארצות הברית. הוא כיהן כקפטן גם במסגרת גביע הקונפדרציות 2009, וסייע לנבחרתו להעפיל במפתיע עד לגמר הטורניר, תוך ניצחון בחצי הגמר על המדורגת הראשונה בעולם, ספרד.
ב-15 בנובמבר 2011 השלים בוקאנגרה 100 הופעות במדי נבחרת ארצות הברית במשחק ידידות נגד .
חיים אישיים.
לבוקאנגרה יש ייחוס מקסיקני מצד אביו. הוא נולד באפלנד שבקליפורניה, לקלי ומנואל בוקנגרה, וגדל באלטה לומה שבקליפורניה. בצעירותו הוא למד בבית הספר התיכון של אלטה לומה.
בתקופות ללא משחקי כדורגל, בוקאנגרה מתגורר בפונטנה שבקליפורניה.
קרלוס בוקנגרה
המשחקים הפאן ערביים
ייחור
דורה-מיטלבאו
דורה מיטלבאו (בגרמנית: KZ-Dora-Mittelbau; נקרא גם מיטלבאו-דורה, או נורדהאוזן, דורה-נורדהאוזן) היה מחנה עבודה נאצי בתקופת השואה. המחנה היה ממוקם בהרי ההָארץ שבמרכז גרמניה, ליד העיר נורדהאוזן. עובדיו אולצו לעבוד בייצור טילי V-2 במפעלים תת-קרקעיים. מבין כ-60,000 האסירים שהועסקו במחנה בעבודת כפייה, נספו על פי ההערכה כ-20,000; תשישות מהעבודה הקשה, תנאי תברואה מחרידים, הוצאות להורג ורעב היו גורמי המוות העיקריים. דורה מיטלבאו היה מחנה עבודה מרכזי, והיו מסונפים לו כארבעים מחנות-משנה.
היסטוריה.
מחנה דורה מיטלבאו היה כנראה מחנה הריכוז היחיד שלא נקרא על שם מיקומו הגאוגרפי. נורדהאוזן היא העיר הסמוכה, כמה קילומטרים מדרום. המחנה נקרא בשם הקוד דורה, כאשר הוקם כשלוחה של מחנה הריכוז בוכנוואלד. המפעל שהוקם לייצור טילי ה- V-2 נקרא מיטלוורק (Mittelwerk), מפעלי המרכז‏‏, ומחנות עבודה נוספים שהוקמו באזור נקראו מיטלבאו (Mittelbau), מבנה האמצע‏‏.
ב-28 באוגוסט 1943 נשלחו מבוכנוואלד לנורדהאוזן 107 אסירים ראשונים; ב-2 בספטמבר נשלחו 1,223 אסירים נוספים. ב-13 באוקטובר הועברו למקום גם עובדי הכפייה מפנמינדה (Peenemünde)‏‏. בתחילה היה המחנה מוגדר כשלוחה של בוכנוואלד, ונקרא בלוק 17/3. ואולם, בסוף ספטמבר 1943 החליט האס אס להגדירו כמחנה נפרד, מחנה הריכוז מיטלבאו (Konzentrationslager Mittelbau). ב-1 בנובמבר החל המחנה לפעול כמחנה עצמאי; היו בו אז כ-10,000 אסירים‏‏.
על המחנה שמרו כ-3,000 אנשי אס אס, שהשתייכו ליחידות גולגולת המת (SS Totenkopfverbände), יחידת האס אס שתפקידה היה לשמור על מחנות הריכוז. היחידה ששכנה במחנה זה נקראה גדוד דורה מיטלבאו. כ-1,000 איש שמרו על המחנה העיקרי, והשאר היו מוצבים במחנות המשנה השונים. רוב השומרים נחשבו רשמית כחלק מהאס אס, אך בפועל היו חיילי ורמאכט, שהוצבו לשמירה במקום‏‏.
תנאי המחיה במחנה.
האסירים שהובאו למחנה הועסקו בהשלמת המנהרות ובהתאמתן לבניית הטילים. עד להשלמת המנהרות לא הוקמו מבני מגורים במחנה. בתחילה שוכנו האסירים באוהלים ליד הכניסות למנהרות, ולקראת סוף חודש ספטמבר 1943 החלו לשכן אותם באחת ממנהרות הרוחב; מאוחר יותר נבנו דרגשים מעץ בתוך המנהרות. האסירים נותרו במנהרות 24 שעות ביממה, מבלי לראות אור יום, בתנאי עבודה קשים מאוד, ללא תנאי בטיחות ותברואה מינימליים‏‏. הפיצוצים הבלתי פוסקים שנעשו במנהרות לצורך הרחבתן פלטו גזים רעילים, ויצרו אבק ורעש ללא הפסקה. מחוסר תנאים ומתקני היגיינה מינימליים פרצו מגפות רבות בין האסירים. אספקת המים הייתה מצומצמת מאוד, והמנהרות כולן היו מלאות בהפרשותיהם של האסירים. אחוז התמותה בקרב האסירים היה גבוה אפילו ביחס למחנות עבודה אחרים. באותה תקופה היו במחנה גברים בלבד, ולא היו בו יהודים; עובדי הכפייה היו רוסים, פולנים, צרפתים, בלגים, וגם עובדים מאיטליה וגרמניה שלהם שולם שכר נמוך‏‏.
בסוף 1943 הוחל בהקמת מבני קבע לאסירים, ורק במאי 1944 בוטלו המגורים במנהרות‏‏. בינואר 1944 הוחל בייצור הטילים עצמם. האסירים שעבדו בחציבת המנהרות נחשבו כתשושים וחלשים מדי לתפקיד זה, והם הועברו למחנה משני שהוקם באזור, ובו המשיכו בעבודות חציבה ובינוי. במקומם הובאו אסירים שנבחרו במיוחד, כדי לעבוד בייצור הטילים עצמם. בין 5,000 ל-6,000 אסירים הועסקו בקו הייצור של הטילים, יחד עם עוד 2,000 עד 3,000 עובדים גרמניים. אסירים אלה היו בעיקר ממערב אירופה, והם נחשבו כאסירים מועדפים.
למרות שהאס אס ניהל בפועל את המחנה, חברת מיטלוורק שייצרה את הטילים סיפקה לאסירים נעליים ופריטים אחרים, ולאסירים הייתה זכות לקנות במעין קנטינה. יחד עם זאת, התנאים עדיין היו קשים ביותר: עבודה במשך שישה ימים, במשמרות של 12 שעות ביממה. האסירים סבלו מקור ומרעב, ומהתעללויות של העובדים הגרמנים‏‏.
האסירים החלשים יותר הועברו למחנות המשנה שהוקמו סביב דורה-מיטלבאו. במחנות אלה עסקו האסירים בעיקר בחפירת מנהרות נוספות ובעבודות בניין. התנאים במחנות אלה היו קשים בהרבה מאלה שבקו הייצור, וגם במחנות אלה הייתה הדרגה; אסירים שנחלשו הועברו למחנות קשים יותר ויותר; החלשים ביותר נשלחו להשמדה. הייתה זו סלקציה מתמשכת. בפועל, רוב האסירים לא עבדו בקו הייצור. רובם הגדול הועסק במחנות המשנה שמסביב, בתנאים קשים‏‏. גם בקו הייצור עצמו הועבדו רוב האסירים בעבודות פיזיות קשות; רק מיעוט עבדו בעבודות העדינות על הטילים עצמם, ורובם נאלצו לשאת חלקים כבדים על גבם ולעסוק בעבודות מסוכנות ללא הגנה מתאימה. אסירים שניסו לחבל בתהליך הייצור נענשו קשות, לרוב במוות; ולמרות זאת היו לא מעט חבלות מכוונות‏‏.
ב-7 בנובמבר ערך הגסטפו מעצרים נרחבים בין האסירים שנחשבו קומוניסטים, בתואנה שאלו ניסו לארגן מרד ביום השנה למהפכת אוקטובר. הגסטפו התכוון במעצרים אלה לשבור את הנהגת האסירים במחנה; מאות אסירים נעצרו ועונו, ועשרות רבות הוצאו להורג. מפקד המחנה, אוטו פרשנר (Otto Förschner) הודח בידי היינריך הימלר, בטענה שהסתמך יותר מדי על תמיכתם של האסירים שהסתבר שהיו בין מנהיגי המרד המתוכנן, וכן בשל העובדה שלא דיווח על בונוס של 10,000 רייכסמארק שקיבל ממפעלי מיטלוורק. את פרשנר החליף ריכרד בר, המפקד האחרון של אושוויץ, וזה הביא עמו רבים מפקודיו ששובצו לתפקידים שונים בדורה מיטלבאו, דבר שהחריף עוד יותר את התנאים הקשים במחנה‏‏.
אסירים יהודים.
לא היו יהודים בין האסירים שהובאו למחנה בשלב הראשון. משלוחים ראשונים של יהודים הובאו למחנה בקיץ 1944 מאושוויץ, רובם יהודים מהונגריה. יהודים אלה הועסקו ברובם במחנות המשנה, בתנאים קשים מאוד. כ-300 יהודים מהונגריה הובאו למחנה עם תחילת ייצור טילי V-1 שם, והם הועסקו בקו הייצור עצמו, אך אלה היו המיעוט‏‏.
רוב האסירים היהודים הובאו למחנה מאושוויץ וממחנות אחרים; הם היו מותשים ובמצב פיסי קשה, והועסקו בעבודות הקשות ביותר וסבלו מיחס אכזרי ביותר. שיעור התמותה בין היהודים היה הגבוה ביותר, ורבים מהם נשלחו במשלוחים לבוכנוואלד ולמאוטהאוזן להשמדה‏‏.
לקראת סוף 1944, עם התקדמות הצבא האדום, החל האס אס בפינוי מחנה ההשמדה אושוויץ ומחנה הריכוז גרוס-רוזן, בדרום מערב פולין. האסירים נשלחו למחנות בתוך גרמניה, ורבים מהם הגיעו לדורה-מיטלבאו: עד מרץ 1945 הובאו למקום כ-16,000 אסירים, רובם ככולם יהודים, גברים, נשים וילדים. האסירים שהגיעו היו במצב פיזי ירוד מאוד, והותשו עוד יותר במהלך הנסיעה הקשה ברכבות מטען. רשימות האס-אס מראות על כ-6,000 אסירים שמתו במחנות מיטלבאו, מינואר 1945 עד אפריל; 3,000 מתוכם מתו או הומתו במחנה המשנה בלקה (Boelcke Casern), שהיה בתוך העיר נורדהאוזן, שבו השמידו אנשי האס אס אסירים שהיו חלשים מדי מכדי להמשיך לעבוד‏‏. כ-2,250 אסירים נוספים נשלחו לברגן-בלזן במה שנקרא "טרנספורט השמדה"‏‏.
אומדן האסירים והנספים.