הקיסר לאון החמישי החל בסבב שני של מאבק איקונוקלסטי בשנת 815 במטרה ליצור יציבות שלטונית. הקיסר היה מנהיג צבאי מארמניה שתפס את השלטון מידי מיכאל הראשון. הוא עשה זאת בעקבות קריאה של מפקדי הצבא להצלת האימפריה מידי הבולגרים בגלל חוסר אמון בקיסר. לאון הוכתר לקיסר על ידי ניקופורוס פטריארך קונסטנטינופול והציג את עצמו כאיקונופיל לאחר שאישר את תמיכתו בפולחן האיקונות.
בניגוד לכך, במקורות מסופר שהקיסר האמין כי האיקונוקלאזם הוא הדרך הנכונה לשימור השושלת החדשה שלו. לאון החמישי סבר כי תבוסות הנוצרים נגרמו בגלל פולחן האיקונות ורק הקיסרים שלא סגדו להם שרדו בקרבות וזכו לחיים ארוכים ולכבוד. הקיסר אף שינה את שם בנו לאחר הכתרתו, מסימבטיוס לקונסטנטינוס, וקיווה לשחזר בכך את ההצלחה הצבאית של קונסטנטינוס החמישי תומך האיקונוקלאזם ואת הפופולריות לה זכה.
עם מותו של החאן קרום בשנת 814 חלה ירידה באיום הבולגרי, ולאון החמישי הורה בסתר לקבוצה של יועצים איקונוקלאסטים, בראשות יוחנן גרמטיקוס, למצוא טקסטים תאולוגיים שיהוו את ההצדקה להחזרת האיקונוקלאזם.
בשנת 815 הקיסר לאון החמישי התחיל את הפרק השני של האיקונוקלזאם כאשר הוא זימן ועידה כנסייתית גדולה של בישופים באיה סופיה שבטלה את החלטות ועידת ניקיאה השנייה משנת 787. הועידה החזירה את האיסור על פולחן האיקונות ובנוסף אסרה על יצירת איקונות חדשות, רק תמונות אנושיות במקומות גבוהים בכנסיות עדיין הותרו, בתנאי שלא יעשה בהן שימוש לצורכי פולחן.
שני המתנגדים הגדולים לאיקונוקלאזם החדש ולמדיניות הקיסר הוצאו לגלות. הראשון היה הפטריארך ניקופורוס שסירב לפני הועידה לאשר את תמיכתו והוחלף על ידי תאודוטוס קאסיטראס האיקונוקלאסט, המתנגד השני היה תאודורוס מסטודיוס (הידוע גם בתור תאודור הקדוש מסטודיוס) שהוביל את תנועת ההתנגדות הנזירית. תנועה הנזירית התייחסה אל האיקונוקלאזם החדש כאובדן האמונה הנוצרית הנכונה וכמינות.
תאודורוס מסטודיוס המשיך את מאבק הנזירים מהכלא, הוא התכתב ועודד אותם, הוא גם קרא לעזרת האפיפיור ולעזרת ראשי הכנסיות במזרח. בישופים, אנשי דת, ונזירים, ובתוכם תאופנס המודה יצאו לגלות כחלק מהרדיפות. נזירים שלא שיתפו פעולה עם השלטונות עברו עינויים, ורבים ברחו מהמנזרים. תמונות הוצאו מכנסיות ונשרפו, וכלי קודש עם איקונות עברו השחתה.
השותפים העיקריים של לאון החמישי היו אנשי הצבא שתמכו במדיניות שלו וישמו אותה. אך למרות זאת, הקיסר נרצח בשנת 820 בכנסייה בקונסטנטינופול על ידי קבוצת תומכים של מיכאל מהעיר אמוריון שהיה אחד ממקורביו ומנהיג בכיר בצבאו.
הקיסר מיכאל השני, מקים השושלת האמורית, בחר להמשיך במדיניות האיקונוקלאזם. מוצאו היה ממשפחה צנועה מהעיר אמוריון שבאזור פריגיה. אזור באסיה הקטנה שכנראה בחר לקיים את המסורת האיקונוקלסטית למרות האיסור האימפריאלי. הקיסר מיכאל השני שנחשב למתון, התחיל את שלטונו בחנינת אסירים והחזרת נזירים גולים כולל תאודורוס מסטודיוס. הוא אף התכתב עם תאודורוס, שקרא לו לאשר את פולחן האיקונות, הקיסר אמר שהוא יאפשר לו לשמור על עיקרי אמונתו, מחוץ לעיר קונסטנטינופול.
המקורות מתעדים רדיפות של חיילים, שנשלחו להעניש ולגרש נזירים שלא נעתרו לצו הקיסרי וסגדו לתמונות. רדיפות אלו היו קשורות כנראה למלחמת אזרחים שפרצה בין הקיסר לבן תומאס הסלאבי, מפקד צבא שתבע גם הוא את השלטון על האימפריה.
תומאס היווה איום רציני בשנת 821, כשהוכתר לקיסר על ידי פטריארך אנטיוכיה, בתמיכת הח'ליפות ערבית. תומכים רבים וחלק גדול מהצבא באסיה הקטנה הצטרפו אליו למרד ולניסיון ההשתלטות
המלחמה עם תומאס הסתיימה בעזרת החאן הבולגרי במותו בשנת 823 לאחר מצור של שנה על העיר קונסטנטינופול
. מלחמת האזרחים החלישה מאוד את שלטון הקיסר ואת האימפריה. בנוסף, מיכאל השני סבל גם מהתקפות ערבים מאזור ספרד על כרתים סיציליה, ודרום איטליה.
בשנת 824 מיכאל השני ביקש מלואי החסיד מלך הפרנקים לעזור לו, ולהשפיע על האפיפיור לתמוך במדיניות האיקונוקלאסטית. בפניה למלך הוא קישר בן המרד של תומאס לבן תנועת ההתנגדות הנזירית, וביקש שהנזירים הגולים שהתנגדו ברומא, יגורשו על ידי האפיפיור. לואי החסיד שתמך בפניה, פנה אל האפיפיור, אבל מדיניות האפיפיור לא השתנתה, הוא תמך בפולחן האיקונות ובהחלטות ועידת ניקיאה השנייה משנת 787 כאמונה הנכונה. האפיפיור גם תמך בתאודורוס מסטודיוס, ובתנועת הנזירים, כסמכות המרכזית בנושאים תאולוגיים בניגוד לקיסר.
תיאופילוס, בנו של מיכאל השני, מלך משנת 829 והיה הקיסר האיקונוקלאסטי האחרון.
החמרה נגד פולחן האיקונות מתועדת בשנת 831 לאחר שהקיסר פגע בבישוף מתודיוס והרג את הבישוף מסארדיס, שהיו מראשי ההתנגדות לאיקונוקלאזם, בגלל שהם כנראה פעלו נגדו.
המקורות מתעדים גם על החמרה באיסורים הקיימים, כמו איסור על ציור תמונות אנושיות בצבע, ואיסור מוחלט על הצגת דמויות אנושיות בכנסיות, במקומם הותרה רק הצגת חיות וציפורים. תמונות וחפצי קדושה הוצאו שוב לשרפה. איקונופיליים נרדפו ונזירים גורשו מהערים, מהכפרים ומהמנזרים. הרדיפות הקשות מיוחסות בעיקר להשפעתו של יוחנן גרמטיקוס על תיאופילוס לאחר שהוא מונה להיות בישוף קונסטנטינופול. יוחנן היה מורו ויועצו של הקיסר ואיקונופיל מושבע.
תיאופילוס נלחם במוסלמים במשך רוב שנות שלטונו. הוא התעלם מהאיום המוסלמי בסיציליה ודרום איטליה אבל התמודד עם המוסלמים באסיה הקטנה ובמזרח. הצבא הביזנטי בפיקודו סבל מפלות רבות, אבל נפילת העיר אמוריון, עיר הולדתו של הקיסר, באסיה הקטנה בשנת 838 בידי החליף אל-מעתצם נתפסה כתבוסה הקשה ביותר.
תבוסת העיר אמוריון הפכה לאגדה לאחר שארבעים ושניים מאנשי ממשל ביזנטים בכירים נלקחו מהעיר בשבי והפכו למרטירים נוצרים לאחר שסירבו להתאסלם. תיאופילוס אף נאלץ לבקש עזרה מהפרנקים, מהוניציאנים ומח'ליפות קורדובה. להפסדים הרבים שהחלישו את הצבא ואת האימפריה הייתה השפעה על חומרת מדיניות האיקונוקלאזם, כך שהרדיפות התרכזו בעיקר באזור קונסטנטינופול והייתה למדיניות הקיסרית השפעה מועטה בשאר האימפריה.
עם מותו של תיאופילוס בשנת 842 עבר השלטון לאשתו העוצרת תיאודורה, ולבנו מיכאל השלישי שהוכר כקיסר כשהיה בן השלוש. תיאודורה, ששלטה עד שנת 856 בשם בנה, נחשבה לאיקונופילית בסתר בזמן נישואיה לתיאופילוס, ותמכה בהחזרת פולחן האיקונות. הקשר בן האיקונוקלאזם לבן ההצלחה הצבאית בקרבות הפסיק להוות נימוק מכריע לאכיפתו באימפריה לאחר התבוסות של שני הקיסרים האחרונים. היועצים של תיאודורה שמונו על ידי הקיסר תיאופילוס לפני מותו סייעו לה. בעזרת הנזירים, ותומכים איקונופיליים הם ארגנו ועידה לביסוס התמיכה להחזרת פולחן האיקונות.
העוצרת תיאודורה הביאה לסיומו של פרק האיקונוקלזם האחרון בשנת 843. תיאודורה דאגה לכך שתיאופילוס יוכר כאיקונופייל לאחר שהפיצה סיפור שהוא חזר בו לפני שנפטר והכיר באמונה הנכונה. בעקבות הועידה, יוחנן השביעי גרמטיקוס פטריארך קונסטנטינופול חויב על ידי תיאודורה לתמוך בפולחן האיקונות ופרש בשל כך מתפקידו. במקומו מונה הבישוף האיקונופיל מתודיוס.
האיקונוקלאזם בוטל סופית על ידי הבישוף מתודיוס בשנת 843, פולחן האיקונות חזר להיות האמונה הנוצרית הנכונה, מאז, מוקדש היום הראשון של התענית הגדולה בכנסייה האורתודוקסית ובפולחן הביזנטי כיום חג של הניצחון על האיקונוקלזם.
יצחק ברקת
יצחק ברקת (איז'ו; 10 בדצמבר 1923 – 30 ביוני 2018) היה שחקן תיאטרון ובמאי ישראלי יליד רומניה. מזכיר אגוד השחקנים והבמאים בהסתדרות.
קורותיו.
נולד בשם איזק ברוקמאייר בעיר בקאו שבמולדובה.
היה חניך "השומר הצעיר".
למד משחק אצל ביאטה פרדנוב, מתלמידותיו של מקס ריינהרדט, באקדמיה לאמנויות התיאטרון בבוקרשט (1942–1944). שיחק על במת התיאטרון היהודי באראשאום, בבוקרשט (1942–1946).
עלה לארץ-ישראל ב-1946, באניית המעפילים אנצו סרני. עם עלותו ארצה, הצטרף לקיבוץ גת. את שרותו הצבאי התחיל בצ'יזבטרון – הלהקה הצבאית של הפלמ"ח, בהמשך הצטרף ללהקת הכרמל (1947–1950).
בשנת 1951 הצטרף לתיאטרון "הבימה".
פעילות כשחקן.
את עיקר פעולתו האמנותית עשה, במשך כעשרים שנה, בתיאטרון הלאומי הבימה.
בנוסף שיחק גם בהפקות בתאטרונים המטאטא, זווית, השדרה, גיורא גודיק, תיאטרון חיפה, אורנה פורת לילדים ולנוער, שמונה וחצי, צוותא, המרתף.
כשחקן הופיע בהצגות "בדרך לאילת", "אגדת שלושה וארבעה", "אדון בידרמן", "אופרה בגרוש", "מירל'ה אפרת", "ברווז הפרא", "חתולה על גג פח לוהט", "המצודה", "זעקי ארץ אהובה", חנה סנש, "הסוחר מוונציה", "אירמה לה דוס", "השושנה המקועקעת", "ביקור הגברת הזקנה", ממלא המקום, המצוד המלכותי של השמש, המרפסת, תרדמת השבויים, "מותו של סוכן", "שנים עשר המושבעים", "יוליוס קיסר", "חדוה ואני", מלחמה ושלום, המכתב האבוד, "צוואתו של כלב", השפן לשלטון, משפטה של מרי דוגן.
ב-1970 העלה הצגת יחיד - "יצחק ברקת שמח בחלקו".
ברקת השתתף במספר סרטים, ביניהם "הם היו עשרה" (1960), 999... עליזה מזרחי, "לנה" (1982) ובסדרת הטלוויזיה עברית בסימן טוב.
פעילות כבמאי.
ביים את ההצגות "מר בטטה" (באמצע שנות ה-60 במסגרת תיאטרון "שמונה וחצי" (בית הספר לאמנויות הבמה של "סמינר הקיבוצים") ו"יוצאי דופן" – ערב מערכונים ופזמונים, בתיאטרון.
בשנת 1962 ביים עבור להקת פיקוד מרכז את התוכנית "חיילים יצאו לדרך".
ביים עשרות הצגות בחוגים דרמטיים לנוער. כתב את המחזה "בעוד שבועיים בכנרת", והעלה אותו בגימנסיה הרצליה בתל אביב, שבה גם ניהל את החוג הדרמטי.
פעילויות נוספות.