החל מ-1992 נמצא בשימוש גם הדגל הימי הלאומי של ליטא. לדגל יש רקע לבן עם צלב כחול, ובקנטון שלו מצויר הדגל הלאומי. רוחב כל אחד מריבועי הצלב הוא שביעית מרוחב הכוול של הדגל, ויחס הממדים הוא 1:2. מבחינה היסטורית דגל זה שימש את מועדון היאכטות של קובנה, אך ביחס של 2:3. דגלון החרטום מורכב מרקע לבן שעליו עוגן כחול המכוסה על ידי הסמל הימי של ליטא. הסמל הזה מורכב מעמודי גדימינאס צהובים על מסגרת עגולה אדומה. הצי הליטאי אימץ דגלון נפרד לשימוש על הספינות שלו.
ב-1993 קבע הפרלמנט הליטאי כי גם לנשיא המדינה יהיה דגל. הדגל מורכב מסמל ליטא המוחזק על ידי חד קרן וגריפון, כאשר הרקע צבוע בצבע אחיד. לפי חוק הדגל צבע הרקע הוא סגול, אך למעשה הצבע הנמצא בשימוש הוא אדום כהה. יחס הדגל הוא 1:1:2.
לכל אחד ממחוזות ליטא יש דגל נפרד, וכולם מורכבים לפי תבנית קבועה: ריבוע כחול, עשרה צלבי ויטיס בצבע זהב המשמשים שוליים עבור המאפיין שבמרכז הדגל, הנבחר על ידי המחוז עצמו. רוב האלמנטים המופיעים במרכז דגלי המחוזות מבוססים על הסמל הלאומי.
פרוטוקול הדגל.
ניתן להניף את הדגל בצורה אנכית או אופקית ממבני ציבור, בתים פרטיים, בתי עסק, ספינות, כיכרות, או במהלך טקסים רשמיים. אם הדגל מונף בצורה אופקית הפס הצהוב צריך להיות למעלה, ואילו כאשר הוא מונף בצורה אנכית הפס הצהוב צריך להיות בצד השמאלי והפס האדום בצד הימני. הדגל אמור להיות מונף מזריחת השמש ועד השקיעה, ונציגויות של משרדי הממשלה מחוץ לליטא מחויבות להניף אותו בכל שעות היממה. הדגל חייב להיווצר לפי התקנים שנקבעו בחוק, וחל איסור לפגוע בו או להניח אותו על הקרקע.
בטקסי אבל ניתן להניף את הדגל בכמה דרכים. הדרך הראשונה, המכונה דגל בחצי התורן, מבוצעת באמצעות הנפת הדגל לראש התורן ולאחר מכן הנמכתו לשליש התורן. שיטה נוספת היא הצמדת סרט שחור לדגל המונף באופן קבוע על תורן. הסרט עצמו הוא ברוחב עשרה סנטימטרים, ומוצמד לראש הדגל כך שקצהו מגיע לתחתית הדגל. במהלך הלוויות הדגל עשוי לשמש ככיסוי לארונות הקבורה של חברי הממשלה, חיילים, חותמי חוק העצמאות של ליטא, ואישים שנקבעו בצו מיוחד של נשיא המדינה; לאחר מכן מקופלים הדגלים הללו ונמסרים ליורשי האישיות שמתה.
כאשר מניפים את דגל ליטא ביחד עם דגלים אחרים יש לעשות זאת בסדר קבוע מראש: הדגל הלאומי, הדגל המדינתי (ההיסטורי), דגלי מדינות זרות, דגל האיחוד האירופי, דגלי ארגונים לא ממשלתיים, דגל נשיא המדינה, דגלי ממשלה וצבא, דגלי המחוזות, דגלי ערים ודגלים אחרים. כאשר דגלים זרים מונפים לצד דגל ליטא הם מסודרים לפי שמות המדינות בשפה הליטאית, אך במקרים מסוימים הדגלים מסודרים לפי שפה אחרת.
דגל האיחוד האירופי מונף בליטא שהיא הצטרפה לארגון. דגל נאט"ו לא מוזכר במפורש בחוק, אך למרות זאת ניתן להניפו בליטא כיוון שגם היא חברה בנאט"ו. במקרים מסוימים מקובל להניף גם את דגל אסטוניה ואת דגל לטביה, בעיקר בחגיגות העצמאות של שלוש המדינות הבלטיות.
ימי דגל לאומיים.
כחלק מפרוטוקול הדגל ישנו עידוד להציגו בימים מסוימים, אך בימים שלהלן הפרוטוקול מדגיש זאת יותר או אף מחייב להניף את הדגל:
מלבד הימים הללו הדגל מונף גם באתרים שבהם נערכות בחירות. לפי החוק הממשלה רשאית לקרוא להנפת הדגל ולקבוע תנאים מיוחדים כגון הוספת סימני אבל.
דגל מאוריציוס
דגל מאוריציוס (באנגלית: Flag of Mauritius) הוא דגלה הלאומי של מאוריציוס, ידוע גם כדגל "ארבעת הפסים" (בצרפתית: Les Quatre Bandes), אומץ עם זכייתה של מאוריציוס בעצמאות ב-12 במרץ 1968. הדגל מורכב מארבעה פסים אופקיים בצבעים אדום (למעלה), כחול, צהוב וירוק.
הנס האזרחי המונף על כלי שיט אזרחיים פרטיים, והנס הממשלתי (המונף על כלי שיט ממשלתיים) הם דגל אדום או כחול בהתאמה, שבקנטון הדגל (הפינה העליונה הקרובה לניצב) מצויר דגל המדינה, ובמרכז הנס סמל מאוריציוס.
הנס הימי המונף על כלי שיט צבאיים וכלי משמר החופים, מורכב מפסים אנכיים אדומים, לבנים וכחולים בעלי רוחב משתנה. במרכז הסמל מופיע עוגן.
משמעות הצבעים.
בדגל מופיעים הצבעים הכלל-אפריקאיים:
אליהו בן-אלישר
אליהו בן-אלישר (2 באוגוסט 1932 – 12 באוגוסט 2000) היה היסטוריון בהשכלתו, פוליטיקאי, דיפלומט ישראלי, ושגריר ישראל בארצות הברית, בצרפת והשגריר הישראלי הראשון במצרים (1980–1981).
ביוגרפיה.
בן אלישר נולד בשם אליהו גוטליב בראדום שבפולין כבן זקונים לאליעזר והלה. אביו ואחיו היו בעלי בית יציקה מצליח.
במהלך השואה, ב-28 באוקטובר 1942, בגיל 10, צורף למשפחה יהודית שנכללה בקבוצת יהודים תושבי ונתיני ארץ ישראל, שנקלעו לפולין לפני המלחמה, נאלצו להישאר בה לאחר כיבושהּ על ידי הנאצים, והוחזרו לארץ ישראל במסגרת חילופי אנשי היישוב כנגד טמפלרים גרמנים שהושבו לגרמניה. בן אלישר צורף למשפחה זו במקום ילדם נתן חיים, שגורש על ידי הנאצים להשמדה. ב-14 בנובמבר 1942 הגיע עם אנשי הקבוצה לארץ ישראל.
בארץ גדל בן אלישר בבית בן דודו (שהיה מבוגר ממנו), חבר באצ"ל. הוא למד בבית הספר הדתי ביל"ו בתל אביב והיה חבר בתנועת בית"ר.
עם תום מלחמת העולם השנייה התברר לבן אלישר שאביו נספה במחנה הריכוז פלוסנבירג, חודשיים לפני תום המלחמה ואמו נהרגה בתאונת דרכים לאחר המלחמה. ברשותה של האם היה סרטיפיקט שהועבר לאחר מותה לנתן אחיו של אליהו ששרד את המחנות, לאחר שירות במלחמת העצמאות חזר נתן לאירופה להמשיך את לימודיו ומשם היגר לארצות הברית. אחותו היגרה עם בעלה בשנת 1947 לארצות הברית. לאחר שחרורו מצה"ל, בתחילת שנות ה-50, נסע ללמוד בסורבון שבפריז, שם סיים בהצלחה תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני במשפט בינלאומי. במהלך לימודיו עבד כשומר לילה בשגרירות הישראלית, שם גויס ל"מוסד", שבו עבד בהמשך במשך 13 שנים התקדם בשירות ופיקד בין השאר על מחלקה מרכזית באגף "צומת" של הארגון. בשלוש שנות פעילותו האחרונות שהה במזרח אפריקה, בעיקר באתיופיה. בשנת 1965 פרש מ"המוסד". בשנת 1969 סיים את הדוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת ז'נבה.
משנת 1971 ועד 1977 שימש כראש מטה ההסברה וכדובר תנועת החרות, גח"ל והליכוד.
בשנת 1977, לאחר ניצחון הליכוד בבחירות לכנסת מינה ראש הממשלה, מנחם בגין את בן-אלישר לשמש כמנכ"ל משרד ראש הממשלה, תפקיד אותו מילא עד 1980. בסוף שנת 1977, בעקבות ביקורו של נשיא מצרים בישראל, אנואר סאדאת, שימש בן אלישר כראש המשלחת הישראלית שיצאה לקהיר לניהול המשא ומתן לשלום. לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים עם מצרים, כיהן בשנים 1980–1981 כשגריר הישראלי הראשון בקהיר.
כיהן כחבר הכנסת בכנסות ה-10 עד ה-14 מטעם סיעת הליכוד. בכל 5 הקדנציות היה חבר ועדת החוץ והביטחון, ובכנסת ה-10 וה-12 אף כיהן כיושב ראש הוועדה.
שימש כציר בקונגרסים הציוניים בשנים 1972, 1987 ו-1992.
בשנת 1996, ארבעה חודשים לאחר שנבחר לכנסת, התפטר ממנה עקב מינויו כשגריר ישראל בוושינגטון. שנתיים אחר-כך החל לשמש כשגריר בפריז. בתחילת אוגוסט 2000 התפטר דוד לוי מן הממשלה, בעקבות התנגדותו למהלכים מדיניים בועידת קמפ דייוויד. בעקבות כך, הודיע ראש הממשלה, אהוד ברק, למספר שגרירים שהחזיקו בעמדות ניציות על סיום תפקידם. בהם היה גם בן אלישר, שהיה מקורב ללוי.
ימים ספורים לאחר הודעת הפיטורין שקיבל מברק, נפטר בן אלישר מהתקף לב במלון בפריז. נסיבות מותו היו בלתי שגרתיות. בן-אלישר שהה מחוץ לדירתו, ללא ליווי של מאבטח או שוטר ממשטרת פריז, בניגוד לנוהלי האבטחה של נציגים רשמיים של ישראל. הוא הובא למנוחות בבית הקברות בהר הזיתים.
חיים אישיים.
היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה דיאנה לבית דודל, ואשתו השנייה ניצה לבית עפרוני.
פיזיקת חלקיקים
פִיזִיקַת חֶלְקִיקִים היא ענף בפיזיקה שחוקר את המבנים הבסיסיים של החומר והקרינה ואת התגובות ביניהם. ענף זה בפיזיקה נקרא גם לעיתים פיזיקה של אנרגיות גבוהות, מכיוון שחלקיקים יסודיים רבים אינם מופיעים במצבים רגילים בטבע, אך יכולים להיווצר ולהתגלות במהלך התנגשויות אנרגטיות של חלקיקים אחרים, כפי שקורה במאיצי חלקיקים.
מודל החלקיקים הבסיסי נקרא המודל הסטנדרטי והוא מאחד את כל החלקיקים היסודיים המוכרים והכוחות בטבע, מלבד כבידה. התורה הפיזיקלית המשמשת כבסיס המתמטי לפיזיקת החלקיקים ולמודל הסטנדרטי היא תורת השדות הקוונטית.
חלקיקים תת-אטומיים.
פיזיקת חלקיקים מודרנית מתרכזת בחלקיקים תת-אטומיים, להם מבנה פחות מורכב מזה של אטום. חלקיקים אלה כוללים את מרכיבי האטום, אלקטרונים, פרוטונים ונייטרונים (פרוטונים ונייטרונים הם, למעשה, חלקיקים מרוכבים, המורכבים מקווארקים), חלקיקים המיוצרים על ידי שיטות של הקרנה ופיזור, כמו הפוטון, הנייטרינו והמיואון, כמו גם קשת רחבה של חלקיקים אקזוטיים.
אם לדייק, המינוח "חלקיק" אינו שם מתאים כל-כך. העצמים הנחקרים בפיזיקת חלקיקים מצייתים לעקרונות של מכניקת הקוונטים. ככאלו, הם מצייתים לדואליות הגל-חלקיק, כלומר, מקיימים התנהגות חלקיקית תחת תנאי ניסוי מסוימים, והתנהגות גלית תחת תנאים אחרים. באופן תאורטי, הם אינם יכולים להיות מתוארים כגלים, וגם לא כחלקיקים, אלא כווקטורי מצב במרחב הילברט מופשט. לתיאור מפורט יותר, ראו את תורת השדות הקוונטית.
כל החלקיקים שנצפו עד כה כבר נחזו קודם לכן בתורת השדות הקוונטית בשם המודל הסטנדרטי, אליו מתייחסים לעיתים כאל התאוריה המוצלחת ביותר של פיזיקת החלקיקים עד היום. המודל כולל 47 סוגים של חלקיקים יסודיים, כמה מהם יכולים להתרכב וליצור חלקיקים מרוכבים, מה שיוצר פתח לקיומם של עוד מאות סוגים של חלקיקים, שרובם נתגלו בסוף שנות ה-60.