בנוסף לחשיבות של אזורים ספציפיים במוח לתהליך ההחלטה, ישנן עדויות שהמוליך העצבי דופמין עשוי להעביר מידע באשר לחוסר ודאות ברחבי קליפת המוח. לנוירונים דופמינרגיים מעורבות עמוקה בתהליך התגמול והם הופכים לפעילים ביותר לאחר שמתרחש תגמול לא צפוי. בקופים, רמת הפעילות הדופמינרגית נמצאת במתאם גבוה עם רמת חוסר הוודאות, כך שהפעילות מוגברת יחד עם חוסר הוודאות. יתרה מזאת, חולדות עם נגעים בגרעין האקומבנס שהוא חלק חשוב במסלול הגמול של הדופמין במוח, נוטות להפגין שנאת סיכון חזקה הרבה יותר מזו שמפגינות חולדות רגילות. הדבר מצביע על כך שדופמין עשוי להיות מתווך חשוב להתנהגות שואפת סיכון.
שנאת הפסד.
היבט מעניין אחד של קבלת החלטות אנושית הוא שנאה חזקה של הפסד פוטנציאלי. לדוגמה, העלות של הפסד סכום מסוים של כסף היא גבוהה מהערך של זכייה בסכום זהה של כסף. אחת המחלוקות בהבנת שנאת הפסד היא באשר לשאלה האם התהליך מוּנע בידי מערכת עצבית אחת שמשווה ישירות בין חלופות ובוחרת ביניהן, או שמא ישנן מערכות מתחרות, אחת אחראית להשוואה מנומקת בין חלופות ואילו האחרות יותר אימפולסיבית ואמוציונלית, המונעת בידי שנאה לתוצאות שליליות פוטנציאליות. בעוד שמחקר אחד לא מצא כל עדויות להגברה בפעילות באזורים המקושרים לתגובות אמוציונליות שליליות בתגובה לשנאת הפסד, מחקר אחר מצא שפרטים עם אמיגדלה פגועה סבלו ממחסור בשנאת הפסד אף על פי שהייתה להם רמה נורמלית של שנאת סיכון כללית, מה שמצביע על כך שההתנהגות היא ספציפית להפסדים פוטנציאלים. מחקרים סותרים אלו מצביעים על האפשרות שיש צורך בעריכת מחקרים נוספים על מנת לקבוע האם ישנם אזורים במוח שמגיבים ספציפית להפסד פוטנציאלי, או שמא שנאת סיכון היא תוצר לוואי של תהליכי חשיבה כלליים יותר.
מחלוקת נוספת הנוגעת למחקר אודות שנאת הפסד היא ביחס לשאלה האמנם הפסדים נחווים בצורה שלילית יותר מזכיות באותם הסכומים, או שמא המדובר רק בצפי לחוויה כואבת יותר, אך למעשה הם נחווים בעוצמה שווה. המחקר הנוירו-כלכלי ניסה להבחין בין ההיפותזות באמצעות מדידת שינויים פיזיולוגיים שונים, הן בתגובה להפסד, הן בתגובה לרווח. מחקרים מצאו שמוליכות חשמלית של העור, הרחבת אישונים וקצב הלב, כולם גבוהים יותר בתגובה להפסד כספי, ביחס לרווח זהה. שלושת המדדים הללו מעורבים בתגובות דחק, כך שנראה שהפסד סכום מסוים של כסף, נחווה חזק יותר מזכייה באותו הסכום.
בחירה בין-זמנית.
מושג מרכזי נוסף בכלכלה נוסף על העדפת סיכון, הוא בחירות בין-זמניות שהן החלטות הכרוכות בעלויות ובתועלות שמופצות לאורך זמן. מחקרים באשר לבחירה הבין-זמנית חוקרים את תוחלת התועלת שבני אדם מקצים לאירועים המתרחשים בזמנים שונים. המודל הדומיננטי בכלכלה שמסביר זאת הוא discounted utility. discounted utility מניח כי לבני האדם יש העדפת זמן עקבית והם יקצו ערך לאירועים במנותק מהשאלה מתי הם מתרחשים. בדומה לאקסיומות פון נוימן-מורגנשטרן בתחום של הסבר קבלת החלטות תחת סיכון, discounted utility אינו מסביר בצורה מוצלחת בחירה בין-זמנית. לדוגמה, discounted utility מניח שאנשים שמעדיפים קבלת ממתק אחד היום, יותר מקבלת שני ממתקים מחר, גם יעדיפו קבלת ממתק אחד בעוד 100 ימים מהיום על פני קבלת שני ממתקים בעוד 101 ימים מהיום. ישנן ראיות חזקות נגד חלק אחרון זה, הן אצל בני אדם, הן אצל בעלי חיים והיוון היפרבולי הוצע כמודל חלופי. לפי מודל זה, הערכות שווי נופלות במהירות רבה לתקופות עיכוב קטנות, אך נופלות לאט לתקופות עיכוב ארוכות יותר. הדבר מסביר טוב יותר מדוע רוב האנשים שהיו בוחרים לקבל ממתק אחד עכשיו על פני קבלת שני ממתקים מחר, היו, למעשה, מעדיפים לקבל שני ממתקים בעוד 101 ימים על פני קבלת ממתק אחד בעוד 100 ימים, כפי שניתן היה להניח על פי אקסיומות פון נוימן-מורגנשטרן.
המחקר הנוירו-כלכלי בתחום הבחירה הבין-זמנית נועד במידה רבה להבין אילו התנהגויות מתווכות נצפות, כגון היוון עתיד ובחירה אימפולסיבית בתגמול קטן קרוב יותר על פני תגמול גדול מרוחק יותר. נראה שהתהליך של בחירה בין תגמול מיידי לתגמול מושהה מתווך על ידי אינטראקציה בין שני אזורים במוח. בבחירות בהן היו מעורבים הן תגמול ראשי (מיץ פירות) והן תגמול משני (כסף), הייתה המערכת הלימבית פעילה מאוד כשנבחר התגמול המיידי ואילו צִדה הרוחבי של קליפת המוח הקדם-מצחית הייתה פעילה באותה מידה בעת בחירת כל אחת מהאפשרויות.
קבלת החלטות חברתיות.
בעוד שרוב המחקר על קבלת החלטות נוטה להתמקד ביחידים המקבלים החלטות מחוץ להקשר חברתי, יש גם חשיבות לקחת בחשבון החלטות שמעורבות באינטראקציה חברתית. סוגי המצבים שתאורטיקנים בתחומי ההחלטות חוקרים מגוון וכולל בתוכו אלטרואיזם, שיתוף פעולה, ענישה ותגמול. אחת המשימות שמפיקים מהן תועלת בתדירות הגבוהה ביותר בקבלת החלטות חברתיות היא דילמת האסיר. בסיטואציה זאת, התוצאה הסופית של בחירה מסוימת תלויה לא רק בהחלטה של הפרט, אלא גם בזו של הפרט הנוסף שמשחק במשחק. הפרט יכול לבחור לשתף פעולה עם השותף שלו, או לערוק נגד השותף. במהלך משחק טיפוסי, אינדיבידואלים נוטים להעדיף שיתוף פעולה הדדי על אף שעריקה תוביל לתשלום כללי גבוה יותר. תוצאה זאת מרמזת שאינדיבידואלים מוּנָעים לא רק מרווחים כספיים, אלא גם מתגמול שנגזר משיתוף פעולה בסיטואציה חברתית.
רעיון זה נתמך במחקרי הדמיה עצבית שמפגינים רמה גבוהה של הפעלה בסטריאטום הגחוני (ventral striatum) כאשר פרטים משתפים פעולה עם אדם נוסף, אך זהו אינו המקרה כאשר אנשים משחקים באותה דילמת אסיר נגד מחשב. הסטריאטום הגחוני הוא חלק ממערכת החיזוק כך שמחקר זה מציע את האפשרות שעשויים להיות אזורים של מערכת החיזוק שפעילים ספציפית בעת שיתוף פעולה במצבים חברתיים. תמיכה נוספת לרעיון זה מגיעה ממחקר שמדגים שפעילות בסטריאטום ובטגמנטום הגחוני מראה דפוסים דומים של פעילות כשמתקבל כסף וכאשר תורמים כסף לצדקה. בשני המקרים, רמת הפעילות גדלה כשכמות הכסף גדלה. מה שמצביע על כך שהן נתינה והן קבלה של כסף מתכנסים לכדי תגמול עצבי.
אספקט חשוב של אינטראקציות חברתית כדוגמת דילמת האסיר הוא אמון. הסבירות שתשתף פעולה עם אדם אחר קשורה ישירות לשאלה כמה אמון יש לך שהוא ישתף פעולה איתך; אם אתה מצפה שהאדם האחר יערוק נגדך, אין סיבה מבחינתך לשתף איתו פעולה. נראה שהתנהגות רוויית אמון קשורה לנוכחות של אוקסיטוצין, הורמון המעורב בהתנהגות אימהית ובקשר זוגי במינים רבים. כאשר רמות האוקסיטוצין עלו בקרב בני אדם, הם נטו להאמין יותר בבני אדם אחרים מאשר האנשים בקבוצת הביקורת, אף על פי שהרמות הכוללות של לקיחת סיכונים שהפגינו לא הושפעו, מה שמרמז שאוקסיטוצין מעורב במיוחד בהיבטים חברתיים של לקיחת סיכונים.
מחקרים בעשור האחרון חשפו כי ישנם שלושה מנגנונים ראשוניים שהתגלו במוח האנושי אשר יחדיו נראים כמתפקדים כמצפן מוסרי. מערכות אלה הן: נוירוני מראה, תאוריה של תודעה, וייצוגים רגשיים. כל אחד מאלו הם מבנים עצביים מובחנים אך לא עצמאיים, התומכים בהתנהגויות חברתיות.
מתודולוגיה.
ניסויים בכלכלה התנהגותית תיעדו את החלטתו של הפרט על פני פרמטרים מתוכננים והשתמשו בנתונים כדי ליצור מודלים פורמליים שמנבאים ביצועים. נוירו-כלכלנים מרחיבים גישה זאת באמצעות הוספת תצפיות על מערכת העצבים למערכת של משתנים מסבירים. אחת המטרות של נוירו-כלכלה היא לתרום שכבה נוספת של נתונים להשערות הניתנות לבדיקה של מודלים אלו.
יתרה מזאת, נעשה שימוש במחקר נוירו-כלכלי להבנת והסברת אספקטים בהתנהגות האנושית שלא תואמים את המודלים הכלכליים המסורתיים. בעוד שכלכלנים פוטרים דפוסי התנהגות אלו באופן כללי כ"כוזבים" או "לא הגיוניים", חוקרי נוירו-כלכלה מנסים לקבוע את הסיבות הביולוגיות להתנהגויות אלה. באמצעות שימוש בגישה זו, אנו עשויים להיות מסוגלים למצוא את הסיבות התקפות לנוכחות של התנהגויות תת-אופטימליות, לכאורה, אלו.
טכניקות המחקר הנוירוביולוגי.
ישנן מספר שיטות שונות שניתן לנצלן על מנת להבין את הבסיס הביולוגי של התנהגות כלכלית. נעשה שימוש בדימות מוחי אצל בני אדם על מנת לקבוע אילו אזורים במוח הם הפעילים ביותר במהלך משימה ספציפית. כמה מטכניקות אלו, דוגמת דימות תהודה מגנטית תפקודי (fMRIׂׂׂׂׂ) וטומוגרפיית פליטת פוזיטרונים (PET) מתאימות ביותר על מנת לתת תמונה מפורטת של המוח, מה שעשוי לתת מידע אודות מבנים ספציפיים שמעורבים במשימה. בטכניקות אחרות דוגמת ERP (event-related potentials) נעשה שימוש על מנת לצבור ידע מפורט של מהלך הזמן של אירועים בתוך שטח כללי יותר של המוח.
בנוסף ללמידת אזורים של המוח, מחקרים אחרים מכוונים להבנת פונקציות של כימיקלים שונים במוח בזיקה להתנהגות. מטרה זאת ניתנת להשגה באמצעות בדיקת המתאם שבין רמות קיימות של כימיקלים במוח לבין דפוסי התנהגות שונים, או באמצעות שינוי אקטיבי של כמות של החומר הכימי במוח ובחינת השינויים ההתנהגותיים שמתקבלים. לדוגמה, נראה שהמוליך העצבי סרוטונין מעורב בקבלת החלטות הקשורות בבחירה בין-זמנית ואילו דופמין מנוצל בזמן שאנשים מבצעים שיפוטים הכרוכים באי ודאות. יתר על כן, הגדלה מלאכותית של רמות האוקסיטוצין מגבירה התנהגות נותנת-אמון בקרב בני אדם, בזמן שאנשים עם רמות קורטיזול גבוהות נוטים להיות יותר אימפולסיביים.