הדאגלס AIR-2 ג'יני (Genie) היא רקטת אוויר-אוויר בלתי מונחית, בעלת ראש חץ גרעיני. היה זה נשק האוויר-אוויר הגרעיני הראשון בעולם וכן נשק האוויר-אוויר העוצמתי ביותר אשר נכנס לשירות בחיל האוויר האמריקני. הג'יני נכנס לשירות בחיל האוויר האמריקני (ה-USAF) בשנת 1957, וכן שימש את פיקוד האוויר הקנדי בין השנים 1965 ו-1984, במהלך המלחמה הקרה.
היסטוריה.
היירוט של מפציצים סובייטים בדרכם לתקיפה גרעינית בארצות הברית היה עיסוק מרכזי של חיל האוויר האמריקני בשנות ה-40 וה-50 המאוחרות של המאה ה-20. השילוב של המפציץ הסובייטי טופולב Tu-4 (קוד דיווח נאט"ו "Bull"-שור), שהיה למעשה גרסה מהונדסת לאחור של הבואינג B-29 סופרפורטרס, אשר הוצג לראשונה בשנת 1947, ואשר היה יכול להגיע לשטח ארצות הברית (בטיסה לכיוון אחד), עם הפצצה הגרעינית הסובייטית (אשר פותחה ב-1949), היה מקור מרכזי לדאגה.
כלי הנשק של מטוסי הקרב של תקופת מלחמת העולם השנייה, שהורכבו ממקלעים ותותחים, לא סיפקו מענה מספק כנגד מבני ענק של מפציצים מהירים ומגביהי טוס, החמושים בכלי נשק גרעיניים. גם השימוש במטחים של רקטות אוויר-אוויר שנורו לעבר מבנים אלה היה לא מספק בעוד שטילי אוויר-אוויר מונחים היו עדיין בחיתוליהם. בשנת 1954 החלה חברת דאגלס לחקור את פוטנציאל השימוש בנשק גרעיני למטרות אוויר-אוויר. לשם הפשטות והאמינות נקבע כי הנשק יהיה בלתי מונחה ובעל רדיוס פיצוץ גדול אשר יהפוך את הדיוק בעת הירי ללא רלוונטי.
התוצאה הייתה נשק אוויר-אוויר בעל ראש חץ גרעיני בעל עוצמה נומינלית של 1.5 קילוטון (כלומר שווה ערך ל-1,500 טון של TNT) אשר צויד במנוע רקטי בעל דלק מוצק שהפיק כ-16,500 ק"ג דחף. לג'יני היה טווח של כמעט 10 ק"מ (6.2 מייל). טווח, חימוש וירי הנשק בוצע באמצעות מערכת בקרת האש במטוס המשגר. פיצוץ ראש החץ בוצע באמצעות מנגנון דריכה, אשר דרך את הנשק לאחר שהמנוע הרקטי סיים את פעולתו, ובאמצעות מרעום השהייה, וזאת במטרה לאפשר למטוס המשגר זמן מספיק להתרחק למרחק בטוח. רדיוס ההשמדה הוערך בכ-300 מטרים.
מתאר השימוש התבסס על ירי של טיל ג'יני (או מספר טילים) לתוך מבנה המפציצים המתקרב, במטרה שרדיוס ההשמדה הגדול ישמיד חלק ממטוסי המבנה, בעוד שגל ההדף שנוצר מהפיצוץ יגרום לשאר המפציצים לאובדן שליטה שיביא להתרסקותם או יגרום להם להנמיך גובה ולהאט את מהירותם, דבר שהיה אמור להשאירם חשופים למתקפות קונוונציונליות יותר דוגמת מטוסי ירוט או אש נ"מ.
ניסויי הירי הראשונים של יחידות אינרטיות של הנשק בוצעו בשנת 1956, והנשק נכנס לשימוש תחת הציון "MB-1" בשנת 1957. הכינוי הפופולרי לנשק היה ה"ג'יני" ("Genie") על שם שד המנורה מסיפורו של אלאדין ב"סיפורי אלף לילה ולילה". כ-3,150 טילי ג'יני יוצרו עד להפסקת הייצור בשנת 1963. בשנת 1962, במסגרת שינוי כולל לשיטת הציון לכלי נשק אשר הייתה נהוגה בארצות הברית, שונה ציונו ל-AIR-2A (מלשון "רקטה ליירוט אווירי" - "Air Interception Rocket") והשם ג'יני הפך לשם הרשמי. דגמים אינרטיים לאימונים צוינו MB-1-T, ובהמשך ATR-2. במשך השנים שודרגו יחידות רבות של הנשק באמצעות החלפת מנוע הרקטה במנוע בעל משך בערה ארוך יותר - יחידות אלה צוינו AIR-2B.
השימוש היחיד בג'יני "חי" נערך במסגרת סדרת ניסויים בירי של כלי נשק גרעיניים שנודעה בשם מבצע "פלאמבוב", ב-19 ביולי 1957. הנשק שוגר ממטוס F-89J סקורפיון של משמר האוויר הלאומי של מונטנה בגובה של 4,500 מטרים. קבוצה של חמישה קצינים של חיל האוויר התנדבו לעמוד מתחת לנקודת הפיצוץ, כאשר הם לבושים במדים קיציים ובלא כובעיהם, כדי להוכיח כי הנשק בטוח לשימוש מעל אזורים מאוכלסים. החמישה צולמו על ידי ג'ורג' יושיטקה, אשר עמד עימם. רמות קרינת הגמא והנייטרונים להם נחשפו המתנדבים היו זניחות. רמות הקרינה שנמדדו אצל צוות האוויר היו הגבוהות ביותר אצל הטייסים שטסו דרך ענן הפטרייה 10 דקות לאחר הפיצוץ.
הג'יני נכנס לשימוש במטוסי ירוט של חיל האוויר האמריקני מדגמי F-89 סקורפיון, F-101B וודו, ו-F-106 דלתא דארט. בהתאם לדרישת פיקוד ההגנה האווירית, פותחה גם עבור מטוס ה-F-104 סטארפייטר מערכת שתאפשר לו לשאת את הג'יני על התקן מיוחד דמוי טרפז שנועד להרחיק את הג'יני מגחונו של הסטארפייטר בעת הירי. המערכת פותחה בזמן שיא של 60 יום, אולם בסופו של דבר היא לא נכנסה לשירות והסטארפייטר מעולם לא נשא את הג'יני באופן מבצעי. השימוש המבצעי בג'יני נמשך ברציפות עד להוצאתם משירות של אחרוני מטוסי ה-F-106 משרות מבצעי בשנת 1988.
המפעילה הזרה היחידה של הג'יני הייתה קנדה. מטוסי הCF-101 וודו הקנדיים נשאו את הג'יני עד שנת 1984 תחת הסדר של "מפתח כפול" לפיו הטילים הוצבו בקנדה תחת בעלות אמריקאית, ושוחררו לשימוש רק בהתקיים נסיבות מתאימות. חיל האוויר המלכותי הבריטי שקל את השימוש בג'יני על מטוסי הלייטנינג שלו, אך באותו שלב התקדמו טילי האוויר-אוויר כברת דרך מספקת, והרעיון נזנח לטובת טילי האוויר-אוויר הקונוונציונליים (פיירסטריק ו-רד טופ).
מפעילים.
- קנדה
- ארצות הברית
אברהם חסידוף
אברהם חסידוף (14 באפריל 1898 - 2 ביוני 1979) היה יזם מקרקעין בירושלים ובנקאי, ממקימי בנק דיסקונט לישראל ומראשוני מנהליו.
ישנו רחוב בשכונת גבעת-משואה בירושלים הקרוי על שמו
משפחתו וראשית דרכו.
בן למשפחה מגאורגיה. סבו וסבתו (הורי אימו) עלו ברגל מטיפליס ב-1870, בהוראת הרב המקומי, לאחר שלא הצליחו להוליד ילדים. אמו (יוכבד לבית מיקא) גדלה בפרוטקטוראט הצארי בעיר העתיקה בירושלים. אביו, דניאל חסידאשווילי (ხასიდაშვილი), עלה לירושלים עם משפחתו מאחלציחה בגאורגיה ב- 1883.
חסידוף נולד בירושלים ב-1898 בשכונת הגורג'ים, מול שער שכם ליד שכונת ניסן ב"ק, גדל בזיכרון משה – יגיע כפיים; למד בירושלים - תחילה בחדר, ולאחר מכן בגימנסיה העברית שפעלה אז בבית אהרן מאיר מזי"א בזיכרון משה (לא סיים); בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הטורקי, ובתחילת שנות העשרים התחיל בקריירה של סוחר קרקעות, שאת צעדיו הראשונים עשה אצל בתל אביב.
ייזום ובנייה בירושלים.
חסידוף הפך עצמאי באמצע שנות העשרים, וכיזם וקבלן רכש קרקעות ובנה בתים ושכונות מגורים בירושלים. בין השאר הקים את שכונת גאולה (שנקראת על שם בתו הבכורה - כיום גאולה שמואלי), בניין העמודים, שיכוני חסידוף, בניין מצפה, בתי מגורים בתל ארזה (שיכוני חסידוף), בתים בכרם אברהם, מקור ברוך ועוד (רכש שטחים גדולים מבית היתומים שנלר לצורך בניית השכונות הסובבות אותו).
עיקר הצלחתו בא מראייה נכונה של כיוון התפתחות העיר, רכישת קרקעות בפריפריה העירונית, שיווק דירות לפני תחילת בנייתן, והקמת שיכונים זולים למחוסרי יכולת, תוך הצעת פתרונות מימון במשכנתה שניתנה על ידו.
בנק דיסקונט.
באמצע שנות השלושים הציע לו ליאון רקאנטי להקים ולנהל סניף של בנק דיסקונט בירושלים, והוא עבר לעסקי בנקאות בבנק דיסקונט, שם עבד כמנהל אזור ירושלים וחבר דירקטוריון הבנק, עד פרישתו ב-1975. הביא לבנק את מומחיותו במקרקעין ובנייה, הקים את החברה לנכסים ובניין מקבוצת IDB, היה מעורב בהשקעות בחברת נטיעות הדרום (אשר ייבאה לישראל לראשונה שתילי גפנים לענבי סולטנינה וגידלה אותם בחבל לכיש), בחברת איזראל אינווסטמנט, ובעסקי קרקעות וחקלאות בקפריסין, עבר הירדן ומצרים.
פעילות ציבורית.
הקים בית כנסת הנושא את שמו ברחביה; כיהן כנשיא עדת הגורג'ים בישראל; יו"ר התאחדות בעלי בתים; קונסול כבוד של פנמה בירושלים; זכה ב-1970 לעיטור יקיר ירושלים. על שמו רחוב בשכונת גבעת משואה בירושלים, ומרכז ההדרכה והמתנדבים של מגן דוד אדום בירושלים.
היה נשוי לגרסיה לבית הדאייה, ואב ל-5 ילדים.
זכרונות מאחוזת הווארד
יוסי למל
יוסי למל (נולד ב-11 בינואר 1957) הוא מעצב גרפי ישראלי העוסק בעיצוב כרזות ובפרסום. נודע בעולם בעקבות עיצוב כרזות בעלות אופי פוליטי-חברתי, ובהן כרזות לארגון אמנסטי העולמי וכרזות העוסקות בסכסוך היהודי-ערבי. למל זכה בפרסים רבים על עבודותיו בתחרויות עיצוב גרפי בישראל ובעולם.
ביוגרפיה.
למל נולד בירושלים וגדל ברסקו (שכונה). סיים ב-1983 את לימודיו המקצועיים במגמת עיצוב גרפי בבצלאל. מאז ניהל סוכנויות פרסום שונות. בנוסף, הוא ניהל את המחלקה לתקשורת חזותית במכללת אסכולה-מימד.
למל כיהן כדובר וחבר הוועדה המנהלת של אגודת המעצבים הגרפיים הישראלית.
עבודתו.
למל משתמש בכרזות בפוטומונטז', טכניקה להרכבת תצלומים שונים לתצלום אחד, פעמים רבות תוך יצירת הרושם שהתצלום שנוצר הוא תצלום מציאותי, שנלכד בצורתו זו בעדשת המצלמה. הטכניקה מיושמת לעיתים קרובות בכרזות פוליטיות.
אחת הכרזות שעיצב למל, הוצגה במוזיאון בהמבורג שבגרמניה בשנת 1995. הכרזה, שרוחבה שישה מטרים, נוצרה לרגל 55 שנים לשחרור אושוויץ, ובה צילום זרוע שעליה מקועקע מספר. הזרוע היא של אביו של למל, ניצול השואה.
למל עובד עם ארגון אמנסטי אינטרנשיונל מ-1995. כרזותיו עבור הארגון מתארות הפרות של זכויות אדם, מחאה נגד עינויים, טרור בינלאומי ויחסי האיבה בין ישראל והפלסטינים.
כרזותיו, שהוצגו ברחבי העולם וזכו בפרסים רבים, מאופיינות במסרים פרובוקטיביים וישירים. הוא זכה במקום הראשון בביאנלה לעיצוב גרפי בקוריאה בשנת 2002, ובפרסים נוספים בביאנלות במקסיקו וצ'כיה. תערוכותיו הוצגו בארצות הברית, גרמניה, סין, קרואטיה, הונגריה, סלובקיה, פולין, פינלנד ועוד.
למל עוסק גם בפעילות פוליטית דרך עבודתו בעיצוב "כרזות פירטיות" - כרזות מחאה אותן הוא תולה ברחבי תל אביב. הוא מימן עשרות עותקים של פוסטרים אלו.