בצעד ראשון שכרה החברה נשים דוברות עברית במטרה שתלמדנה את הנשים והבנות היהודיות דיבור, קריאה וכתיבה בעברית. בסוף 1889 החליטה החברה על ייסוד "ועד ספרות", במטרה להדפיס ספרים ובהם מילים בסיסיות מחיי היום יום, ספרי לימוד וספרי קריאה. הוועד התפתח לאחר כשנה ל"ועד הלשון העברית".
בן יהודה נבחר לנשיאו של ועד הספרות, ועם חבריו הנוספים נמנו הירשנזון ומאיר, דוד יֶלין, זאב יעבֶּץ, אברהם משה לוּנְץ ויחיאל מיכל פִּינֶס. הוועד חולק לוועד מרכז וועד פועל, וּועדים נוספים יוסדו בארץ ישראל ובחו"ל. תקנות וכרוזי החברה הודפסו מספר פעמים בעיתונות העברית.
חברי בני ברית בירושלים הבטיחו את תמיכתם, וכן מורי בית הספר לֶמֶל. אולם החברה נתקלה בקשיים אל מול ההנהגה הספרדית והאשכנזית. ההנהגה הספרדית הייתה מוכנה לתמוך במטרות החברה, אך העמידה לכך שני תנאים: ראשית, על החברה היה להתרחק מפעילות פוליטית, שכן זו הייתה אסורה באימפריה העות'מאנית והיא יכלה לפגוע בנציגם של היהודים בפני השלטון; בנוסף, על החברה לקבל את תמיכתם או לפחות את אי-התנגדותם הפומבית של האשכנזים, זאת כדי לא ליצור חשד של תמיכה ספרדית באגודה בעלת גוון לאומי.
מייסדי החברה הצהירו על כוונתם להימנע מפעילות פוליטית וכן פנו אל הרב שמואל סָלַנט, מנהיג מהעדה האשכנזית, בבקשה להסכמה עם פעילותם. אולם מרבית ראשי העדה האשכנזית התנגדו לדרך הלאומית והחייאת השפה, שכן ראו בהן חילול שפת הקודש והפיכתה לשפת חול, וקישרו בין הלאומיות ללשון העברית. בנוסף הייתה התנגדות לאליעזר בן-יהודה, שמרבית מאנשי היישוב התייחסו אליו כסמל להתפקרות ולאדם שמוקיע את אורח חייהם; יחסם אליו הורע בעקבות פולמוס בעקבות שנת השמיטה שבו כתב בן יהודה בעיתוניו ותיאר את רבני ירושלים כ"מחריבי היישוב" ודרש את התפטרותו של הרב פַּאניזֶ'ל, הראשון לציון.
החברה זכתה לתמיכתו של ניסן בָּ"ק, אולם כיוון שכוחו ירד, תמיכתו לא עזרה. כשיצאו מאיר והירשנזון לביתו של הרב סלנט על מנת לקבל את הסכמתו הם הודיעו בכרוזים כי החברה לא תהיה חברת משכילים וחבורת קנאים ולא תתערב בענייני כתות ודעות, אולם הרב נעדר ולכן לא הצליחו לקבל את הסכמתו.
בה' באלול תרמ"ט התכנסה החברה באופן רשמי בביתו של הרופא יצחק דַ'ארְבֶּלֶה, שנתמנה לעמוד בראשה בשל מעמדו הציבורי. יום לפני ההתכנסות יצאו בשנית אל הרב סלנט, שהיה בבית, אך סירב להעניק את הסכמתו – אולם בהתכנסות הרשמית מרבית החברים לא יודעו על סירובו של סלנט, מחשש שיתחרטו ויעזבו את החברה.
החברה התקבלה בירושלים באופן קוטבי. הספרדים והתימנים בירכו על הקמתה ושאפו להיעזר בה, ואילו האשכנזים כינוה "שפה בלולה" ו"שפה ארורה" ונאבקו בה תוך איומים ואף הפסקת עבודתה של מורה שנשכרה על ידי החברה להורות עברית לילדות. כל אלה השפיעו על פעילות החברה והובילו לצמצומה. החברה תמכה במלמדי תלמוד תורה ספרדיים שהורו בעברית, וחברי הוועד העניקו פרסים לילדים שהתקדמו מאוד בלימודיהם.
בקרב חובבי ציון בחו"ל התקבל ייסודה של החברה בהתלהבות. בערים ברוסיה נוסדו חברות אחיות, ומספר חוגים שלחו מכתבי תמיכה ומאמרים מעודדים בכתבי עת וכן תרומות כדי לקיים את פעילות החברה. אולם בתוך ירושלים לא הייתה תמיכה רבה ובמושבות ברחבי הארץ נוסדו רק סניפים בודדים, שלא שרדו זמן רב, והחברה התפרקה לאחר מספר חודשים.
לדברי הבלשן נתן אפרתי, הסיבות להפסקת הפעילות של שפה ברורה אינן קשורות למאבק של החברה האשכנזית נגדה, אלא בעיקר ליריבויות אישיות בקרב חברות המשכילים בירושלים. המאורעות שגרמו לכך הם התפטרותם של ישראל דוב פרומקין ושל בן-יהודה מלשכת בני ברית, שלוּותה בהתפטרויות נוספות, וכן טענות שייחסו לבן-יהודה מינוי חברים בוועד הספרייה בירושלים לשם שליטה בו. מאורעות אלו קוממו קבוצת משכילים רחבה נגד בן-יהודה, הפחיתו את התרומות הכספיות שזרמו לחברה והובילו לסיום פעילותה באמצע שנת ה'תרנ"א.
למרות שהחברה חדלה להתקיים, בן-יהודה הוסיף לחדש מילים ולפרסמן בעיתון הצבי שבעריכתו. אפרתי משער שהמשכילים שפעלו במסגרת החברה המשיכו לכתוב גם כשפעילותה נפסקה, בפורום שֶכּוּנה בעיתונים של בן-יהודה "בלשני עירנו" או "בלשני ירושלים".
מעיין וינשטוק
מולארד
מולארד או מולרד (בצרפתית: Mulard, באנגלית: Mulard, Moulard, Mule Duck) הוא ברווז מבוית בן-כלאיים המגודל לצורכי מאכל. המולארד הוא תוצר של הכלאת זכר ברווז מוסקובי (Cairina moschata), שמוצאו באמריקה, עם נקבת הברכייה (Anas platyrhynchos domestica). המולארד הוא עקר ואינו מסוגל להביא צאצאים.
היסטוריה.
המולארד פותח בצרפת, כעוף נוח לפיטום ובעיקר לצורך ייצור פואה גרא. חקלאים צרפתים מצאו כי בהשוואה לאווז ולמיני הברווז המקוריים, המולארד בן הכלאיים מקדים להתבגר, התנהגותו שקטה וצייתנית, הוא מגיב טוב יותר לפיטום, ומניב כבד ובשר משובחים יותר. מרבית הפואה גרא המיוצר כיום בצרפת הוא מכבד מולארד, שהחליף בהדרגה מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 את כבד האווז המסורתי.
זכרי המולארד משמשים על פי רוב להפקת הכבד, והנקבות בעיקר כבשר מאכל. לבד מהכבד, נחשב גם חזה המולארד כנתח איכותי.
אזורי הגידול העיקריים של המולארד הם צרפת, ארצות הברית ודרום-מזרח אסיה.
דיבור המתחיל
דיבור המתחיל (בראשי תיבות: ד"ה) הוא ביטוי המשמש כאמצעי הפניה, הנפוץ בספרות הפרשנות היהודית למקרא, למשנה, למדרש, לתלמוד, ועוד.
פירוש המושג.
הביטוי דיבור המתחיל מופיע לפני ציטוט שאותו מצטט הפרשן מן המקור שאותו הוא מפרש. כוונתו היא שהפרשן מתייחס לקטע במקור (דיבור), הפותח (מתחיל) במילים מסוימות. לאחר הביטוי "דיבור המתחיל" מצטט הפרשן את אותן מילים בהן פותח הקטע המדובר. אם הפרשן עוסק במספר מקורות (כמו מפרשי התלמוד האחרונים) הוא פותח בשם המקור ולאחר מכן ציון דיבור המתחיל.
לדוגמה, על הפסוק: פרשן המקרא רש"י כותב: פרשנים המתייחסים לפירושו זה של רש"י ישתמשו בביטוי: רש"י ד"ה לך לך.
צורתו המקורית של המושג היא כאשר הוא מחובר למושא: "דיבור המתחיל:...". זהו בעצם קיצור ל"דיבור המתחיל במילים...". אולם כיום שכיחה צורת שימוש שגויה של הביטוי, ללא מושא, כגון: "באיזה דיבור המתחיל זה?".
במקרים בו הפרשן מפרש קטע נוסף באותו "דיבור המתחיל", הוא לעיתים משתמש בסימן בא"ד, ראשי תיבות של באותו דיבור. כמו כן, שכיחים ראשי תיבות של צירופים כגון "תוד"ה" – תוספות דיבור המתחיל, ועוד רבים.
תג קנוניקל
מואסניט
מואסניט הוא מינרל נדיר מאוד. דרגת הקושי שלו היא 9.25-9.5 בסולם מוס שהיא הקרובה ביותר בכל החומרים בטבע לדרגת קשיותו של היהלום (10 בסולם מוס).
גילויו וזיהויו.
המינרל נקרא על שם אנרי מואסאן, כימאי יהודי צרפתי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1906, אשר גילה אותו על מעטפת של מטאוריט בקניון דיאבלו שבאריזונה בשנת 1893.
תחילה הוא סבר כי הגבישים הם שברי יהלומים עקב קשיותם הרבה ורמת הבוהקות הגבוהה שלהם, אך בשנת 1904 הוא זיהה גבישים אלו כ-SiC - "צורן קרביד".
עד לשנת 1950 הנחת היסוד הייתה כי מקורו של המינרל במטאוריטים. בשנת 1959 נתגלה המינרל במכרה יהלומים קימברליטי שביקוטיה. מקור המואסניט בטבע נחקר גם בשנת 1986 על ידי הגאולוג האמריקאי צ'ארלס מילטון.
מחקרים הראו כי מואסניט נוצר בטבע כתכלילים ביהלומים, בקסנוליטים ובסלעים אולטרה-מאפיים בקימברליט ובלמפרואיט.
שימושיו.
עקב הנדירות של המואסניט וקרבתו בתכונותיו ליהלום, בשנת 1988 נרשם פטנט על ידי Charles Eric Hunter בנוגע לייצורו כחומר סינתטי. מאז הוא משמש כחיקוי ליהלום בתעשיית התכשיטים, עקב קשיותו הרבה ומקדם השבירה (RI) הגבוה שלו, שמשווה לו בוהק מיוחד העולה ברמתו על זה של היהלום.
גילוי מואסניט בישראל.
חברת "שפע ימים (א.ט.מ.) בע"מ" שעסקה באקספלורציה של יהלומים, אבני חן וזהב בצפון ישראל, דיווחה החל משנת 2001, כי במסגרת פעילותה מצאה גבישי מואסניט - באותה עת היה הגדול שבהם בגודל של 3.5 מ"מ. בחודש אוגוסט 2012 דיווחה החברה על מציאת גביש בגודל 4.1 מ"מ. בחודש דצמבר 2015 דיווחה החברה כי מצאה גביש נוסף של מויאסנייט בגודל 4.14 מ"מ.
ב-2016 פעלה החברה תחת הערת עסק חי לגבי יכולתה להמשיך ולהתקיים. באוקטובר 2018 החליט דירקטוריון החברה על מכירתה כשלד בורסאי.
מרדכי דוד ברנדשטטר
מרדכי דוד בּרַנדשטֶטֶר (לעיתים בראנדשטטר; בכתיב יידי: בראנדשטעטער; 14 בפברואר 1844, בריגל, גליציה (אוסטרו-הונגריה) – מאי 1928, טרנוב) היה סופר ומשורר עברי גליצאי בולט בתקופת ההשכלה, מראשי הקהילה היהודית בטַרנוב. כתב סיפורים הומוריסטיים וסאטיריים על יהדות גליציה.
קורות חייו.
ברנדשטטר נולד בשנת 1844 בעיירה בריגל שבגליציה, בן להורים אמידים, יחזקאל ופייגלי (לבית גולדקלאנג). אביו לא היה חסיד, אך נהג לעלות מדי פעם עם מרדכי הצעיר לרבי חיים מצאנז. ברנדשטטר קיבל חינוך מסורתי, ובגיל 13 נשלח לעיר ימאנוב ללמוד הוראה ורבנות. לשם מניעת גיוסו לצבא ארגנה לו משפחתו בגיל 14 נישואים לבת משפחה אמידה בטרנוב. הוא השתקע בבית הורי אשתו בטרנוב, והמשיך בלימודיו התורניים שש שנים נוספות. בטרנוב התוודע לספרות עברית חילונית ובעיקר לספרות גרמנית.