ב-15 בנובמבר 1811 מונה דובאל על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של סמואל צ'ייס, גם הוא בן מרילנד, שנפטר. ב-18 בנובמבר אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי ובאותו יום הושבע דובאל לכהונתו.
ב-23 שנות כהונתו של דובאל על כס השיפוט הוא כתב פסקי דין ב-18 תיקים בלבד, מתוכם 15 היו דעות הרוב, שתי חוות דעת משלימות וחוות דעת מיעוט אחת. באותה תקופה היה בית המשפט העליון בעיקר אמצעי להבעת אמונתו של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל בממשלה פדרלית חזקה ולעיתים רחוקות הביעו השופטים בהרכב את התנגדותם. מרשל עצמו כתב את רוב רובם של פסקי הדין של הרוב. הפעם האחת בה דובאל כתב חוות דעת מיעוט הייתה בפסק הדין "מימה קווין וצ'יילד נגד הפבורן" (Mima Queen and Child vs. Hepburn) מ-1813, בו הוא היה השופט היחידי שכתב חוות דעת מיעוט בתיק שבו נקבע אם בתו של עבד לשעבר תוכל לספק עדות שמיעה אם אמה הייתה חופשיה בעת לידתה. דובאל כתב שהעדות צריכה להישמע, וש"שחורים מעמדתם חסרת האונים תחת הסמכות הבלתי נשלטת של אדוניהם, זכאים לכל הגנה הגיונית".
דובאל כיהן על כס השיפוט עד ינואר 1835, כאשר הוא פרש לאחר הגיעו לגיל 82. לדבריו של אחד הביוגרפים של מרשל, דובאל "זכה לכבוד על כהונתו רבת השנים לאחר שהאריך ימים ובריאותו התרופפה, שכן הוא חשש בנוגע למחליפו, כך הוא יצר מסורת שרווחה בקרב שופטי בית המשפט העליון". לדברי הביוגרף שלו, אירווינג דילארד, בשנותיו האחרונות בבית המשפט, דובאל היה "כה כבד שמיעה, כך שהוא לא היה מסוגל להשתתף בדיונים". דייוויד קארי טען ש"אין שום הוכחה... שדובאל היה חרש או שאיבד את היכולת לדבר כאשר כיהן בבית המשפט".
מותו.
גבריאל דובאל נפטר ב-6 במרץ 1844 בגלן דייל שבמרילנד, בגיל 91. הוא נטמן באחוזת הקבר המשפחתית בויגוואם, אחת מאחוזות המטעים שהייתה בבעלותו. ביתו של דובאל, "מריאטה", שאותו הוא בנה ב-1812 וחי בו לאחר שמעונו בוושינגטון די. סי. עלה באש במהלך מלחמת 1812, הוא כיום מוזיאון פתוח לציבור. במותו החזיק דובאל בבעלותו סכום של 14,000 דולר בבנק, 528 כרכים של ספרות משפטית, 38 עבדים ו-800 אקר (כ-3,200 דונם) של קרקעות. יורשיו העיקריים היו אחותו, שרה סימפסון, וארבעת נכדיו. קברו הועבר ב-1987 בערך, יחד עם שאר קברי המשפחה למריאטה בשל עבודות פיתוח אזוריות. ב-1959 נקרא על שמו בית ספר תיכון הסמוך לביתו.
גודוויל זווליתיני, מלך הזולו
גודוויל זווליתיני קאבקוזולו (בזולו: Goodwill Zwelethini kaBhekuzulu; 14 ביולי 1948 – 12 במרץ 2021) היה מלך ממלכת הזולו בין שנת 1968 ועד למותו. גודוויל היה המלך הרביעי של בני הזולו שפעל תחת סמכות הממשל של דרום אפריקה והמלך השמיני מאז הקמת ממלכת הזולו בידי שאקה זולו. אף על פי שלא אחז בסמכויות ממשל רשמיות, הוא אחז בהשפעה תרבותית נרחבת על קהילת בני הזולו.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
גודוויל נולד בשנת 1948 בנונגומה, כיום בקוואזולו-נטאל, דאז איחוד דרום אפריקה. אביו היה המלך סיפריאן בקוזולו שעלה לשלטון באותה השנה שגודוויל נולד. הוא התחנך במכללת בקזולו לצ'יפים של הזולו ובהמשך חונך באופן פרטי. הוא התגורר במעונו המלכותי הרשמי של אביו בח'תומתנדאיו וקיבל הוראה רשמית במנהגי זולו המסורתיים. כאשר נפטר אביו בשנת 1968 ברח גודוויל לגלות בטרנסוואל עקב החשש להתנקשות בחייו. בתקופת היעדרותו מממלכת הזולו, מועצת עוצרים מילאה את תפקידו. בשנת 1971 חזר אל ממלכת הזולו והוכתר בצורה רשמית בתמיכת הממשלה הדרום אפריקאית.
בפוליטיקה.
חוקת המדינה הדרום-אפריקאית הפכה את תפקיד המלוכני לטקסי בלבד וכפוף לסמכותו של השר הראשי שהיה מקושר אל הממשלה הלאומית, תפקיד אשר מולא דאז בידי מנגוסוטו בוטלזי. תוך זמן קצר מירושת הכתר מתיחות נוצרה בין שני המנהיגים. בשנת 1975 האשים בוטלזי את גודוויל בהתערבות בפוליטיקה המפלגתית. כתוצאה מכך, ממשלת קוואזולו-נטאל דרשה מהמלך לקבל את אישור הקבינט במטרה לנסוע מחוץ לאזור הנתון לרשות השבטים של נונגומה. בשנת 1979 הואשם גודוויל בידי הממשל של קוואזולו-נטאל על כך שיצר קשרים עצמאיים עם ממשלת מוזמביק. בתגובה טען גודוויל כי ממשל קוואזולו-נטאל הוא למעשה בובה פוליטית של הממשלה הלאומית בפרטוריה, שהונהגה בידי האפרטהייד.
בתגובה לטענות אלו הוציאה ממשלת קוואזולו-נטאל רישום פרוטוקולים שהגביל את תפקידו החוקתי של המלך גודוויל. הוא סירב להתייחס לאספה המחוקקת של קוואזולו-נטאל כמקובל בפרוטוקולים, והשמועות על אי ישיבתו גררו תסיסה אזרחית. תגובתו של בוטלזי הייתה קיצוץ השכר המלכותי ונפתח דיון משפטי בנוגע לטענות על התנהגות בלתי הולמת של המלך. חלק מהחקירה סבבה על תמיכתו לכאורה של המלך גודוויל במהפכה מזוינת נגד ממשל דרום אפריקה תומך האפרטהייד. המלך גודוויל הכחיש את ההאשמות, כולל טענה כי הוא דגל באלימות בקוואזולו-נטאל להפלת מוסדות השלטון של הממשל האזורי. בסופו של דבר ממשלת קוואזולו-נטאל השיבה את משכורתו הקודמת.
מעבר הממשל.
בשנת 1980 נאסר על גודוויל לקבל ראיונות ללא הסכמתו הרשמית של שר המשפטים המחוזי של קוואזולו-נטאל. מעבר למאבקים בין גודוויל לממשל המחוזי בקוואזולו-נטאל החלו מאבקים בינו לבין הממשל הלאומי של דרום אפריקה והוא נכנס לניגוד אינטרסים עם הקונגרס הלאומי האפריקני, אשר האשים אותו בשנת 1989 בהסתה לאלימות. גודוויל דרש התנצלות רשמית על טענה זאת ועשה זאת בניגוד לאילוצים שהוטלו עליו, שמנעו ממנו להתייחס לנושאים פוליטיים. הקונגרס הלאומי האפריקני היה נסער במיוחד מהתנגדותו של גודוויל להטלת סנקציות בינלאומיות נגד האפרטהייד. בשנת 1989 הוא תקף את הנהגת הקונגרס הלאומי האפריקאי על שלא הזמינו אותו ואת בוטלזי לעצרת קבלת פנים לשחרור אסירים שנעצרו על התנגדותם למדיניות האפרטהייד.
בשנת 1991 הוא קרא לסיום המאבק הפוליטי בעצרת רשמית והאשים את הקונגרס הלאומי האפריקני על כך שטיפח מדיניות הפונה נגד בני הזולו. במהלך האמנה למען דרום אפריקה דמוקרטית מעמדו של המלך הפך לנקודת מחלוקת מרה בין בוטלזי לנציגי הקונגרס הלאומי האפריקני. ביולי 1992 הבטיח נלסון מנדלה למלך גודוויל כי מעמדו מובטח תחת הממשלה החדשה שתביא לסיום האפרטהייד. הבטחה זאת יצרה ציפיות רחבות יותר לחיזוק מעמדן האזורי של ממלכות אתניות שונות בדרום אפריקה. התפקיד וההשפעה של קהילת זולו על דרום אפריקה המודרנית עוצבו למעשה על ידי היחסים בין המלך גודוויל לבין בוטלזי, שהיה בתפקיד השר לענייני הפנים בקוואזולו-נטאל משנת 1994 ועד 2004.
שנים אחרונות.
כספיו של המלך גודוויל וכספי משפחת האצולה בכלל, הושמו לרשות על ידי הרשויות המחוזיות בקוואזולו נטאל ואורח חייו המפואר ועתידו של בית המלוכה של זולו היה נתון מזה זמן רב לדיון נרחב. המלך גודוויל נישא בחייו לשש נשים, מתוכן מנטופי דלאמי, נסיכת אסוואטיני, נבחרה להיות המלכה הרעייה הרשמית. לאורך העשורים האחרונים לחייו שימר את מעמד המלוכה כסמלית בלבד ולא התערב בפוליטיקה הארצית. המלך גודוויל נפטר ב-12 במרץ 2021 לאחר שנדבק בנגיף SARS-CoV-2 וחלה בסוכרת. הוא נקבר ב-17 במרץ.
לאחר מותו החל שלטון עוצרות בראשות אישתו השלישית, מנטופי דלאמי, נסיכת אסוואטיני, אשר הוסמכה לבחור יורש. היא נפטרה כעבור חודש והשאירה צוואה בה הורתה כי בנם המשותף, מיסוזולו קאזווליתיני, ירש את המלוכה. מאבקים בין ענפים שונים של המשפחה והנוהג להעביר את המלוכה בעל פה הובילו למאבק ירושה, שהגיע גם לבתי המשפט. ב-20 באוגוסט 2022 הוכתר מיסוזולו כמלך.
גודוויל זווליתיני
טיקול
טיקול (בספרדית: Ticul) היא עיר במדינת יוקטן שבמקסיקו. היא ממוקמת במרחק של כ-100 קילומטר דרומית למרידה, הבירה של יוקטן. נכון ל-2020, מתגוררים בעיר 40,495 תושבים והיא ממוקמת במקום ה-8 ביוקטן מבחינת מספר תושבים.
גובהה של העיר הוא 20 מטרים.
העיר מכונה פנינת הדרום, מפני שהיא נמצאת בחלקה הדרומי של יוקטן.
למעלה ממחצית מתושבי העיר דוברים את שפות המאיה, בנוסף לשפה הספרדית.
היסטוריה.
טיקול הייתה חלק מתרבות המאיה בתקופה הפרה-קולומביאנית. לאחר הכיבוש הספרדי של יוקטן, טיקול הוקמה מחדש כיישוב קולוניאלי ספרדי בשנת 1549. טיקול הוכרזה כעיר בשנת 1847.
יקטן (פירושונים)
משה כהן (אמן)
משה יוסף כהן (1897 בקירוב - 12 במרץ 1964) היה אמן הדפס ישראלי.
ביוגרפיה.
משה כהן, בן אברהם הכהן, נולד בשנת 1897 בקירוב באימפריה הרוסית. בשנות ה-20 של המאה ה-20 עלה לארץ-ישראל והתיישב בירושלים, שם שימש כעובד ב"דפוס גרפיקה" של מאיר גור אריה וזאב רבן, שהוקם בחסות בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות ופעל עד לשנת 1930 וכן כדפס-אמן אצל אבל פן. בשנת 1939 יצר איורים עבור הספר "מאה פלא ופלא: מבחר פלאי מדע, להטים ושעשועים לילד ולנער" שנערך בידי אברהם אבן שושן. ב-16 בינואר 1948 נפל בנו היחיד אלכסנדר-יהודה, שצורף לפלוגת הל"ה, בקרב ליד הכפר צוריף. רעייתו, נחמה כהן, נפטרה ב-16 ביולי 1948 לאחר מחלה ארוכה ונקברה בהר המנוחות בירושלים. בשנת 1949 הוציא כהן לאור הגדה של פסח לזכר בנו. הגדה זו לוותה באיורים שיצר ויצאה במספר מהדורות.