שכונת בית חזון, שנמצאת בכפר הרא"ה, נקראת על שמו של החזון איש. השכונה הוקמה על ידי עולים מאנגליה, מארצות הברית ומדרום אפריקה. בנוסף, נקרא על שמו שיכון חזון איש בבני ברק, שבו מתגוררים כמה מתלמידיו המובהקים. במרכז השיכון עומד בית הכנסת לדרמן של תלמידי החזון איש, שנקרא במקורו על שמו, "בית הכנסת חזון איש"; מנהגי בית הכנסת נקבעו לפי שיטתו. גם בזכרון יעקב נקראת אחת השכונות "שיכון חזון איש".
במספר ערים בישראל קרויים רחובות על שמו. בבני ברק נקרא על שמו רחוב מרכזי שבו התגורר, וכן בשכונת רמת שלמה בירושלים, פתח תקווה, רחובות, ראשון לציון, רעננה, בית שמש וביתר עילית. בעבר נקרא רחוב על שמו גם בתל אביב-יפו, ברחוב אירשיד ההיסטורי שבשכונת מנשייה.
שמו מונצח בכולל חזון איש, שהוקם בהכוונתו בחייו, ונקרא על שמו עם פטירתו. הכולל מונה מאות אברכים, ובראשו עמד אחיינו, הרב ניסים קרליץ. בין לומדי הכולל בעבר נמנו רבים מתלמידי החזון איש. בסמוך לכולל הקים יעקב הלפרין לזכרו בית יתומות, "מוסד ילדות זיכרון מאיר ע"ש מרן חזון איש זצ"ל".
ביתו שבמרכז רחוב חזון איש בבני ברק נרכש כשנה לאחר פטירתו בידי קבוצה מתלמידיו, והוקם בו תלמוד תורה לזכרו, המכונה "תלמוד תורה תשב"ר בבית מרן החזון איש". לומדים בו בעיקר תלמידים מהציבור הליטאי ומבני משפחות תלמידיו הנוהגים בדרכו.
ביוגרפיות.
כמי שהיה לסמל בציבור רחב, נכתבו על רבי אברהם ישעיהו קרליץ ביוגרפיות רבות, מהן ביוגרפיות מקיפות על חייו, יצירתו ופעילותו הציבורית, ומהן המספקות זווית אישית של מחברן. מרבית הביוגרפיות מבוססות על מקורות שבעל פה, ולא נכתבו בצורה מחקרית. יוצאת מכלל זה המונוגרפיה המחקרית "החזון איש" מאת בנימין בראון (2011), המבוססת בחלקה הביוגרפי על מחקר השוואתי של הביוגרפיות שקדמו לה. להלן סקירה מקוצרת של הביוגרפיות העיקריות:
הביוגרפיה החרדית הרשמית למחצה, פאר הדור; נדפסה בבני ברק, בתמיכה כלכלית של העירייה המקומית, בשנים 1967–1974, בחמישה כרכים. העורכים היו "חבר סופרים חרדים", מהם ידועים העורך הראשי, הרב שלמה כהן, והסופר אהרן סורסקי. הסדרה מסודרת בסדר כרונולוגי, ובמרכזה סודרו לפי נושאים פעילויותיו ודעותיו בנושאים שונים. הקטעים הביוגרפיים מרוכזים בתחילת הכרך הראשון ובסוף הכרך החמישי. בשל צורת העריכה, הסדר הכרונולוגי משובש קשות בחלקים שאינם ביוגרפיים במובהק, (למעט בכרך החמישי שצוות עורכיו היה שונה). הספר לוקה לעיתים באנכרוניזמים. לדעת בראון, הדבר נובע בעיקר מרצונם של העורכים להראות שהחזון איש נועד לגדולות עוד בצעירותו. הוא מצביע על מקום אחד לפחות בו הושמט מקור מן הספר בעקבות התייעצות העורכים עם גיסו של החזון איש, הרב יעקב ישראל קניבסקי. בעיה נוספת בסדרה זו, לדעת מקורבו של החזון איש בווילנה, הסופר חיים גראדה, היא העובדה שלמרות נכונות העובדות, הצגה מבליטה של התנגדויותיו של החזון איש לאנשים וארגונים שונים מדגישה את הפן המבדיל והלוחמני של אישיותו, בעוד שלדעת גראדה, התחבב החזון איש על שכבות רחבות בציבור היהודי דווקא בשל החלקים המאחדים באישיותו, אהבת ישראל שלו, וקודם לה, אהבת האדם.
אהרן סורסקי, החזון איש בדורותיו, בני ברק, תשמ"ד 1984. במלאת 30 שנה לפטירת החזון איש. הכותב, ביוגרף חרדי נודע, נמנה עם צוות העריכה של "פאר הדור", ולאחר עשור הוציא ספר תמציתי משל עצמו. בראון משבח את סגנונו של הספר, אך תולה גם בו את פגמי הצנזורה והכתיבה ההגיוגרפית-חינוכית.
רפאל הלפרין, במחיצת החזון איש, בני ברק: הקדש רוח יעקב, תשנ"א 1991. הלפרין היה מקורב בנעוריו לחזון איש, הקשר נוצר באמצעות אביו הפילנתרופ החרדי יעקב הלפרין, מקורבו של החזון איש. בראון מעניק יתרון למבט האישי ממנו נכתב הספר, אך מדגיש כי הוא נוטה להשלים מידע מהביוגרפיה "פאר הדור" מבלי לציין את מקורותיו. לדבריו, המגמה הניכרת בספר להבליט את קשרי משפחת המחבר עם החזון איש זיכתה אותו בחוגי החרדים לכינוי מלגלג: "החזון איש במחיצתי".
חיים ע. קוליץ, החוזה מליטא: פרקים בחיי החזון איש, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשנ"א. קוליץ (קולידצקי) מתאר אף הוא את חיי החזון איש מזווית אישית. החזו"א היה קרוב משפחתו ועמד עמה בקשר הדוק. בתיה (ביי) קרליץ הייתה בת דודתה של אמו של קוליץ, הרבנית חנה פייגה. במשך תקופה למד החזון איש בחברותא עם אביו של קוליץ, הרב דוד נחמן קולידצקי, בעיירה קיידאן. לאחר מותו של הרב קולידצקי המשיך החזון איש לדאוג לילדיו היתומים (בת נוספת, הסופרת וחוקרת המקרא רחל מרגליות, נשלחה בהמשך על ידי החזון איש להרצאות בנושא טהרת המשפחה, בקהילות יהודיות בעולם). גם ספר זה לוקה, לדעת בראון, בהעתקת ביוגרפיות מוקדמות בלי ציון מקור, אך הוא מתאר את קוליץ כ"משוחרר יותר ומוסיף מידע רב למדי".
סדרת הספרים "מעשה איש", פרי עטו של הסופר צבי יברוב, נדפסה בבני ברק בין השנים 1999–2007, בשבעה כרכים. הסדרה שבה ונדפסה מאז במספר מהדורות. כרכי הסדרה מסודרים כרונולוגית בצורה אוטונומית, כל כרך עומד כביוגרפיה עצמית הפותחת ברקע המשפחתי ובראשית חייו של החזון איש ומסיימת בפטירתו. הספר "מעשה איש" שונה בצורתו מביוגרפיה ערוכה, והוא מהווה אוסף אנקדוטות המסודרות על ציר הזמן, דבר האמור לאפשר לקורא ליצור לעצמו את הנרטיב. אף שהדבר נעשה בהכוונת המחבר, באמצעות הדגשת או השמטת סיפורים. בראון מציין כי שפתו של הספר עילגת משהו ואינה ערוכה ספרותית. לדבריו, הדבר נעשה כדי להשאיר לקורא את המגע הבלתי אמצעי עם לשונם של מוסרי המידע.
חלק חשוב בסדרת ספרים זו הן הרשימות המודפסות בראש כל כרך, החל מחלק ג'. רשימות אלו נרשמו על ידי תלמידיו ומקורביו של החזון איש, חלקן בחייו של החזון איש. בראון כותב כי "ייתכן שיש להניח אמינות גבוהה לגבי חלק מהרשימות", שהרי הן לא נכתבו למטרות חינוכיות. בין כותבי רשימות אלו, ניתן למצוא את הרבנים: דב יפה, יוסף אברהם וולף (חלק ג); שאול ברזם, משה יהושע לנדא, שרגא פייבל שטיינברג, חיים פרידלנדר (חלק ד); חיים קנייבסקי (חלק ה); שמואל הלוי וואזנר, מאיר גריינימן (חלק ו); אברהם חיים ברים (חלק ז); ורבנים נוספים.
ספרו של ד"ר בנימין בראון, החזון איש - הפוסק, המאמין ומנהיג המהפכה החרדית, הוצאת מאגנס, ירושלים תשע"א; הוא המונוגרפיה הראשונה והיחידה של החזון איש, שנכתבה בסגנון ובכלים המקובלים באקדמיה. הספר מבוסס על עבודת הדוקטורט של בראון "החזון איש: אמונה, הלכה וחברה בפסקיו הבולטים בארץ ישראל (תרצ"ג-תשי"ד)", במסגרת הכנתה לדפוס כספר, הוסיף לה בראון מספר פרקים בענייני אמונה וחברה, ואת החלק הביוגרפי. החלק הביוגרפי תופס פחות מ-10 אחוזים מנפח הספר, והוא מבוסס בעיקרו על סינון המידע שהובא בביוגרפיות הקודמות, תוך בחינה השוואתית ויחס חשדני; ועל ראיונות אישיים עם שלושה אנשים. מקור נוסף שבו משתמש בראון הם הרומנים "צמח אטלס" ו"מלחמת היצר", פרי עטו של הסופר היידי חיים גראדה. בראון כותב כי אנשים שהכירו את החזון איש אמרו כי דמותו הספרותית של "רבי אברהם שעיה מקוסוב", ה"מחזה אברהם", אחד מגיבורי הספרים, נאמנת לדמותו של החזון איש ששימש לגראדה כמודל.
ספרו של בראון ספג ביקורת באקדמיה ומחוצה לה, בעיקר מצד גורמים חרדים, בהם: פרופ' שלמה זלמן הבלין, ד"ר שלמה טיקוצ'ינסקי והרב יהושע ענבל. ביקורת זו עוסקת בחלקה בשער הביוגרפי שבספר, ובעיקרה בפרשנות משנתו ההלכתית של החזון איש. (ראו: פרק "לקריאה נוספת").
לקריאה נוספת.
מאמרים בעקבות המונוגרפיה "החזון איש: הפוסק, המאמין, ומנהיג המהפכה החרדית":
קישורים חיצוניים.
סיכומים ביקורות וראיונות בעקבות המונוגרפיה "החזון איש: הפוסק, המאמין, ומנהיג המהפכה החרדית":
החזון איש
רפורמים
קונסרבטיבים
פרשת פולארד
נצרות אורתודוקסית
הנצרות האורתודוקסית, או הנצרות האורתודוקסית המזרחית, היא קהילה של כנסיות נוצריות אוטוקפאליות (עצמאיות) המתבססת על מסורות נוצריות שהתפתחו בביזנטיון, בניגוד לנצרות הקתולית, אשר מתבססת על מסורות שהתפתחו באימפריה הרומית המערבית. מקורה ועיקר תפוצתה של האורתודוקסיה בארצות המזרח התיכון ובמזרח אירופה, אך יש לה שלוחות בכל רחבי העולם. מרכזה ההיסטורי הוא העיר קונסטנטינופול, היא איסטנבול של היום.
בנצרות האורתודוקסית מושם דגש רב יותר מן הנצרות הקתולית על הפן המיסטי והטקסי של הפולחן הנוצרי. השם "אורתודוקסי" פירושו "ישר האמונה", והוא מכוון לטענת הכנסייה האורתודוקסית לכך, שהיא הקהילה הקרובה ביותר למסורות הנוצריות המקוריות של ישו והשליחים. הן רואות עצמן כנצרות הלגיטימית ביותר, והשם איננו אלא כינוי אחד שהתקבע עבורן; הן רואות עצמן כ"קתוליות" (כלליות) ממש כשם שהכנסייה המוכרת כקתולית מגדירה עצמה כ"אורתודוקסית". ראשי הכנסיות האורתודוקסיות (9 פטריארכים, 2 ארכיבישופים ו-3 מטרופוליטנים) כפופים לשלטון האזרחי במדינות בהן הם יושבים (סוג של קיסרופאפיזם). לעיתים מכונה האורתודוקסיה "נצרות יוונית" בשל המורשת היוונית החזקה שלה, אך אין להתבלבל עם הכנסיות דוברות-היוונית בתוכה.
היסטוריה.
ראשית ימי הכנסייה.
האמונה הנוצרית התפשטה במהירות בזכות פאולוס, פטרוס ויתר השליחים, וקהילות גדולות של נוצרים קמו באגן הים התיכון, ובמיוחד בערים המרכזיות רומא, אלכסנדריה, אנטיוכיה וירושלים (מאוחר יותר מחוזות כנסייתיים אלה, יחד עם קונסטנטינופול, יצרו את הפנטארכיה). עד מהרה, על אף התנגדות קיסרי האימפריה הרומית, הדת החדשה התבססה, התפתחה ויצרה לעצמה מערכות מנהליות מקומיות.