הבניין הראשי של המוזיאון הוא ארמון בסגנון נאו-קלאסיציזם שנבנה בין השנים 1819–1825 והיה מעונו של הנסיך הגדול. בנוסף לבניין הראשי עברו לרשות המוזיאון בניינים נוספים.
אוסף המוזיאון כולל בסך הכול כ-400 אלף פריטים, ביניהם אוסף עשיר של איקונינות רוסיות החל מהמאה ה-12, וכן אוסף עשיר של תמונות של ציירים רוסים של המאה ה-18 וה-19: ולדימיר בורוביקובסקי, איליה רפין, דמיטרי לויצקי, איוואן מרטוס, אורסט קיפרנסקי, אלכסיי ונציאנוב, קארל ברולוב ואלכסנדר איוואנוב.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 צורפה טירת מיכאילובסקי למוזיאון ועתה מוצגות בה תערוכות מאוסף המוזיאון.
דיפלומה על שם קורוליוב
דיפלומה על שם קומארוב
איג הגדול
איג הגדול (צרפתית Hugues le Grand, 898 - 16 ביוני 956) בנו של רובר הראשון, מלך צרפת ואביו של איג קאפה מייסד השושלת הקאפטינגית.
ביוגרפיה.
הוא נולד בפריז ונשא לאישה את איאדהילד, בתו של אדוארד הזקן מלך אנגליה, שילדה לו את איג קאפה שב-987 הפך למלך צרפת ולמייסד השושלת הקאפטינגית.
ב-936, אחרי מותו של ראול, מלך צרפת, איג הגדול שהיה דוכס הפרנקים ורוזן פריז, שלט כמעט בכל האזור שבין הלואר לבין הסן - שטח מקביל לזה של נויסטריה העתיקה, להוציא את האזור שנמסר לנורמנים ב-911. הוא השתתף בקריאתם של האצילים ללואי הרביעי לשוב מאנגליה ולרשת את כתר צרפת, אך נישואיו להדוויג מסקסוניה, בתו של היינריך הראשון, מלך גרמניה, גרמו למריבה בין איג הגדול לבין לואי הרביעי.
איג הגדול נשבע אמונים לאוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ותמך בו במאבקו נגד לואי הרביעי. ב-945 כאשר לואי הרביעי נפל בשבי הנורמנים, הם מסרו אותו לאיג הגדול ששחרר אותו ב-946 בתנאי שימסור לו את עיר המבצר לאן. ב-948 איימה מועצת הכנסייה, שהתכנסה באינגלהיים שבגרמניה, לנדות את איג הגדול, אלא אם כן יסכים לשלם פיצויים ללואי הרביעי. ב-950 איג הגדול הפך לוסאל של לואי הרביעי והשיב לו את העיר לאן.
ב-954, אחרי מותו של לואי הרביעי, הכיר איג הגדול בלותר, מלך צרפת, שבתמורה העניק לו את דוכסות בורגונדיה ואת אקיטן. איג הגדול הפך לדוכס בורגונדיה, אולם לא הצליח להשתלט על אקיטן.
פליטים פלסטינים
מוזיאון המדינה הרוסי
שקר (לוגיקה)
טאפאס
חרסת
כנעאן מקייה
כנעאן מקייה (בערבית: كنعان مكية, נולד ב-1949 בבגדאד) הוא אינטלקטואל עיראקי ופרופסור ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת ברנדייס.
ביוגרפיה.
נולד בבגדאד למשפחה שיעית ולמד בתיכון בעיר שהופעל על ידי ישועים מארצות הברית. הוא הצטיין במתמטיקה ובאנגלית, ובשנת 1967 התקבל ללימודי ארכיטקטורה בMIT ועזב את עיראק לצורך הלימודים. ב-MIT הוא החל להתעניין בפוליטיקה, ושם הוא פגש את עמנואל פרג'ון, דוקטורנט למתמטיקה שהיה פעיל שמאל מרקסיסטי והושפע רבות מהרעיונות הפוליטיים שלו. בסיום לימודיו הוא הצטרף לחברת "מקייה ושותפים" ותכנן פרויקטים במזרח התיכון. בשנת 1974 למד בבית הספר לכלכלה של לונדון והשלים שם תואר שני בתכנון אורבני.
ב-1981 עזב את משרתו והחל לכתוב ספר אודות עיראק, "רפובליקת של פחד: הפוליטיקה של עיראק המודרנית", שתיאר את משטר של סאדם חוסיין ומפלגת הבעת' בעיראק, שפורסם ב-1989, ונהיה לרב-מכר. את הספר פרסם תחת השם הבדוי סמיר אל-ח'ליל, מחשש שסאדם יפגע בבני משפחתו שעדיין בעיראק.
בשנת 1991 בעקבות המרידות הכורדיות בעיראק, מקייה ביקר בצפון בעיראק. בשנת 1992 יצא ספרו "שדות ההרג של סדאם", שבו תיאר את הטיהור האתני שסדאם ניסה לעשות לכורדים במדינה. לאחר הפלתו של סדאם על ידי האמריקאים בשנת 2003 מקייה החל לפעול למען הנצחת קורבנות משטר חוסיין. ביוני 2003 הוא הקים את "קרן הזיכרון העיראקי" (Iraq Memory Foundation).
הוא משמש כפרופסור ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת ברנדייס ועמית במרכז ללימודי מזרח-תיכון באוניברסיטת הרווארד.
מקייה כתב בעבור הניו יורק טיימס, The New York Review of Books, והלונדון טיימס.
בשנת 2003 הוענק לו דוקטור כבוד לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, בשנת 2007 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
הסכם אייגון
אורית גלילי צוקר
אורית גלילי-צוקר (נולדה ב-29 במרץ 1956) היא עיתונאית לשעבר בהארץ ויועצת פוליטית ישראלית. עמדה בראש צוות לתקשורת פוליטית של יו"ר הליכוד, בנימין נתניהו.
ביוגרפיה.
גלילי נולדה בירושלים לאב עובד מדינה ולאם בוגרת האקדמיה למוזיקה, בני משפחת יניב (לשעבר נוביק). בילדותה עברה להתגורר עם משפחתה בתל אביב, אביה עבר לעסקי תכשיטנות ואמה עבדה כמוזיקולוגית ומורה לפסנתר. למדה בבית הספר היסודי תל נורדאו ובתיכון אליאנס.
שירתה בבקו"ם, ובגיל 19 שוחררה מצה"ל בעקבות נישואיה. קיבלה תואר ראשון במדע המדינה ובסוציולוגיה מאוניברסיטת תל אביב. החלה את דרכה המקצועית כמתאמת הרצאות בוועד הפועל של ההסתדרות וכעוזרת פרלמנטרית של חברת הכנסת אורה נמיר. בתחילת שנות השמונים השתלבה ברשת שוקן - תחילה כמזכירת המערכת בחינמון "העיר" וב-1983 כעורכת בדסק החדשות של העיתון "הארץ". בעיתון זה שימשה ככתבת וכעורכת עד 1998. במהלך תקופה זו גם עבדה תקופה קצרה בערוץ הראשון ככתבת במהדורת "יומן". בשנת 1999 פרשה מ"הארץ" לטובת האקדמיה.
ב-2002 קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן. נושא עבודת הדוקטורט היה "הפוליטיקאי החדש בזירה המערבית ובישראל: קלינטון, בלייר ושרדר בהשוואה לנתניהו, ברק ורמון". מנחה העבודה היה פרופ' ישעיהו ליבמן.
לימדה כמרצה מן החוץ באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת תל אביב. כיהנה כיו"ר ועדת המקצוע של מדע המדינה במשרד החינוך ובמשך שנתיים (2006-2004) שימשה כמנהלת האקדמית של התוכנית לתואר שני לבכירים במנהיגות פוליטית מטעם בית הספר לממשל והחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב. הנחתה סמינריון על מנהיגות לאומית במכללה לביטחון לאומי של צה"ל.
בבחירות 2009 הייתה יועצת אסטרטגית של מפלגת העבודה ושל מנהיגה, אהוד ברק. בין מרץ 2011 לספטמבר 2013 עמדה בראש הצוות לתקשורת פוליטית של יו"ר הליכוד בנימין נתניהו.
משנת 2014 עורכת מחקרי דעת קהל במסגרת משרד עצמאי לייעוץ אסטרטגי בתקשורת פוליטית.
חיים אישיים.
בגיל 19 נישאה למוטי גלילי, ולזוג נולד בן אחד, איתמר גלילי. לאחר שמונה שנים התגרשו. בשנת 1994 החלה קשר זוגי עם חבר הכנסת דדי צוקר, ומקשר זה, שנמשך כשנתיים נולד בנה השני, ערן צוקר גלילי (בעניין האבהות נערך בזמנו דיון משפטי בו נקבע השם שיישא הילד ). אורית גלילי הוסיפה לשם משפחתה את השם צוקר כדי ליצור את הקשר עם שם משפחתו של בנה הצעיר.
הסכם קיאחטה
ברית קיאחטה
רחל אלבוים-דרור
רחל אלבוים-דרור (1939 – 6 בינואר 2020) הייתה חוקרת והיסטוריונית של החינוך, פרופסור לחינוך, תרבות והיסטוריה בחוג לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים. זוכת פרס א.מ.ת לחינוך בשנת 2008.
ביוגרפיה.
נולדה בפולין ב-1939 ועלתה לארץ עם הוריה כשהייתה בת חמש. היא גדלה בבית יוסף שבעמק בית שאן ואחר-כך בכפר יחזקאל. למדה במחזור הראשון של העתודה האקדמית בצה"ל באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר בוגר בחינוך, בסוציולוגיה ובספרות ולתעודת הוראה לבתי ספר תיכוניים. בצה"ל סיימה קורס קצינות. היא זכתה במלגת לימודים באוניברסיטת הרוורד, ושם סיימה לימודי תואר מוסמך וכן תואר דוקטור.
בשובה לארץ החלה ללמד בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית. באוניברסיטה ייסדה את המגמה למדיניות, מינהל ותכנון החינוך ועמדה בראשה שנים רבות. ב-1989 הוענק לה מעמד של פרופסור מן המניין, ובכך הייתה לאישה הראשונה שקיבלה את הדרגה הזו בתחום החינוך באוניברסיטה העברית.
זכתה בפרסים שונים, בהם פרס ירושלים לחינוך בשנת 1992 על ספרה "החינוך העברי בארץ ישראל" ובפרס ארנולד וישניצ'ר בשנת 1993 על ספרה "המחר של האתמול: האוטופיה הציונית".
בשנת 2003 פרסמה רומן באנגלית בשם "מוות נקי בתל אביב".
הייתה חברה במערכת כתב העת "עולם קטן" לחקר ספרות ילדים.
נפטרה ב-6 בינואר 2020. הייתה נשואה לחתן פרס ישראל יחזקאל דרור, פרופסור למדע המדינה באוניברסיטה העברית.
רחל אלבוים דרור
מעון לנשים מוכות
שרתון סיטי טאוור
סמדר אוטולנגי
סמדר אוטולנגי (27 בנובמבר 1937 – 10 באוגוסט 2003) הייתה משפטנית ישראלית, מומחית לדיני אגודות שיתופיות ובוררות, פרופסור בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ומייסדת המוסד לבוררות עסקית באיגוד לשכות המסחר.
ביוגרפיה.
אוטולנגי נולדה בחיפה ב-27 בנובמבר 1937 למשפטן אהרן חטר-ישי ורחל רבינוביץ-תאומים. בתיכון למדה בבית הספר הריאלי. שירתה בפרקליטות הצבאית ובערבים למדה בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ואחר כך סיימה תואר במשפטים בהצטיינות ב-1960 באוניברסיטה העברית. ב-1962 התקבלה כעורכת דין בלשכה. הייתה האשה הראשונה בסגל הבכיר של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1991 אוטולנגי ייסדה את המוסד לבוררות עסקית באיגוד לשכות המסחר וכיהנה כנשיאתו הראשונה במשך יותר מעשור..
ספרה, "בוררות, דין ונוהל", יצא בשלוש מהדורות, היה לספר יסודי בתחום הבוררות ולאחד מספרי המשפט הנמכרים ביותר בארץ. מהדורה רביעית מיוחדת, אותה כתבה במהלך מחלתה, יצאה לאור לאחר שנפטרה.
ב-1968 נישאה לאריאל אוטולנגי, והייתה אם לשלושה ילדים. נפטרה ב-10 באוגוסט 2003 בעקבות מחלת הסרטן. מאז מותה נערך מדי שנה יום עיון לזכרה בנושאי אגודות שיתופיות ובתהליכי בוררות וגישור בסמינר אפעל.
NSS Space Pioneer Award
פרס ורנר פון בראון