כאשר תדמיתו הציבורית והתקשורתית של דדפול גדלה לטובה, הוא הקים צוות גיבורים להשכרה המורכב מאנשים המחופשים לו, על מנת ש"יוכל להיות בכל מקום" בו-זמנית, להגיע לכל אירוע אליו הוא מוזמן וכדי להרחיב את טווח הפעילות שלו מעבר לארצות הברית. הוא העסיק מספר נבלי-עבר וגיבורי-על ושילם להם כדי שיתחפשו לדמותו, וביניהם נמנים סטינגריי, סולו, מאדקאפ, טרור בע"מ, סלפסטיק ופול קילר. לאחר שלוק קייג' סירב להרשות לקבוצה להשתמש בשם "גיבורים להשכרה", דדפול שינה את שמם ל"שכירים עבור כסף". הקבוצה התפרקה במהלך אירועי "מלחמת אזרחים 2". מאוחר יותר, דומינו הקימה מחדש את הקבוצה תחת הנהגתה, כדי לסייע לדדפול לחלץ את נערה נגאסונית נפיצה. בתחילה חברי הקבוצה היו איש המכונה, איש הגורילה וטבח, אך בהמשך הצטרפו לקבוצה גם דדפול, נערה נגאסונית נפיצה והקוף-המכה.
חואניטה הול
חואניטה הול (אנגלית: Juanita Hall; 6 בנובמבר 1901 - 28 בפברואר 1968) הייתה שחקנית תיאטרון מוזיקלי וקולנוע אפרו אמריקאית. ידועה בעיקר בשל תפקידיה בהפקות המקוריות של מחזות הזמר של רוג'רס והמרשטיין, בעיקר עבור גילום התפקיד "בלאדי מרי" בדרום פסיפיק, שבזכותו הייתה לאישה השחורה הראשונה שזכתה בפרס הטוני לשחקנית משנה.
הול חזרה על תפקיד בלאדי מרי בסרט "דרום פסיפיק"" שיצא בשנת 1958.
ב-1961 השתתפה בעיבוד הקולנועי של המחזמר "שירת תוף הפרח", גם הוא של רוג'רס והמרשטיין.
ב-1950 הול הקליטה את השיר "Old Bojangles Is Gone" לזכרו של ביל רובינסון, שחקן ורקדן שעשה היסטוריה כשחצה את קווי הגזע על הבמה ועל מרקע הקולנוע.
מורון (מונגוליה)
מורון (מונגולית: Мөрөн) היא בירת איימאג חובסגול מונגוליה.
העיר התפתחה ממנזר בודהיסטי שהוקם ב-1809. ב-1921 חיו במנזר 1,300 נזירים בודהיסטים (לאמות). המנזר נהרס ב-1937. בראשית שנות התשעים של המאה ה-20 בעיר הוקם מנזר בודהיסטי קטן, אז גם נמצא בקרבת העיר קבר המוני ובו כחמשת אלפים גופות של נזירים שהוצאו להורג (מספר זה הוא כאחוז אחד של כלל האוכלוסייה הבוגרת של מונגוליה ב-1937.
בעיר יש נמל תעופה.
טיסה 1771 של פאסיפיק סאות'ווסט איירליינס
טיסה 1771 של פאסיפיק סאות'ווסט איירליינס, הייתה טיסה מסחרית שהתרסקה בקליפורניה, ארצות הברית, ב-7 בדצמבר 1987, כתוצאה מרצח שבוצע על ידי אחד הנוסעים במטוס. כל 43 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו, 5 מהם נורו לפני ההתרסקות. האדם אשר רצח את הנוסעים היה דייוויד ברוק, עובד לשעבר של US איירווייז, החברה האם של פאסיפיק סאות'ווסט איירליינס.
דייוויד ברוק.
דייוויד ברוק (18 במאי 1952 - 7 בדצמבר 1987) נולד בג'מייקה והיגר לארצות הברית. טרם עבודתו ב-US איירווייז הוא עבד עבור חברת תעופה אחרת ברוצ'סטר, ניו יורק, שם הוא נחשד בהברחת סמים מסוג קוקאין מג'מייקה לארצות הברית באמצעות חברת התעופה. הוא מעולם לא הואשם רשמית ועבר ללוס אנג'לס על מנת שלא לעורר חשדות נוספים. חלק מחברותיו לשעבר, שכניו וגורמי אכיפת חוק תארו אותו כאדם אלים עוד לפני האירוע בטיסה 1771. לברוק שבעה ילדים, אך הוא מעולם לא התחתן.
האירוע.
US איירווייז רכשה זמן לא רב לפני התקרית את פאסיפיק סאות'ווסט איירליינס. דייוויד ברוק אשר עבד עד אותו זמן ב-US איירווייז פוטר מעבודתו בגלל גנבות שונות מהחברה. לאחר שנפגש עם מנהלו ריימונד תומסון, וניסה לשכנעו ללא הצלחה להחזיר אותו לעבודה, קנה ברוק כרטיס לטיסה 1771, טיסה יומית מלוס אנג'לס לסן פרנסיסקו. תומסון אשר היה טס כל יום מביתו בסן פרנסיסקו למקום עבודתו בנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס ובחזרה, היה גם הוא נוסע בטיסה 1771.
ברוק לא החזיר את אישורי המעבר של US איירווייז שהיו ברשותו, וכך עקף את הבידוק הביטחוני בנמל התעופה, כשהוא חמוש באקדח תופי 44. מגנום אותו השאיל מחבר בעבודה. אחרי העלייה למטוס, כתב ברוק מכתב על גבי שקית ההקאה שהייתה במושב. לא ידוע אם ברוק נתן לתומסון, לקרוא את המכתב לפני שירה בו. תוכן המכתב היה:
כאשר המטוס מדגם בריטיש אירוספייס 146 היה בגובה 6,700 מטר מעל פני הקרקע, הקליטה הקופסה השחורה רעש של מישהו שנכנס ויוצא מהשירותים. ההשערה היא כי זה היה ברוק שנכנס לשירותים על מנת לשלוף את האקדח באופן דיסקרטי. לאחר מכן, בזמן שהטייס ופקח הטיסה שוחחו, הוקלט בקופסה השחורה רעש של שתי יריות.
ההשערה היא כי ברוק ירה ראשית בתומסון פעמיים, המושב בו ישב תומסון לא זוהה מעולם. בחלק מהמושב אשר היה מאחורי תומסון שנמצא וזוהה על פי מספרו הסידורי, נמצאו שני חורי קליע. ככל הנראה הכדורים פגעו בתומסון, יצאו מהצד השני של גופו, חדרו את המשענת של מושבו ופגעו במושב שהיה מאחוריו. טייס המשנה דיווח מיידית לפקח הטיסה שנשמעו יריות במטוס, וזה היה השדר האחרון שהתקבל מצוות המטוס. בשלב הזה הקופסה השחורה הקליטה כי דלת תא הטייס נפתחה, ואישה, כנראה דיילת, אמרה לצוות הטייסים כי "יש לנו בעיה!", הקפטן השיב "איזה סוג של בעיה?", בשלב זה ברוק ירה בדיילת ואמר "אני הבעיה". לאחר מכן הוא ירה עוד שני כדורים, כנראה ירייה אחת בקפטן ואחת בטייס המשנה. כמה שניות לאחר מכן נשמע בהקלטות הקופסה השחורה רעש חזק מתגבר, כתוצאה מכך שהמטוס צלל מטה והאיץ. נתוני הקופסה השחורה מצביעים על כך שברוק כיוון את הגה המטוס מטה כך שיצלול.
ירייה אחרונה נשמעה, ככל הנראה זה השלב בו נורה הטייס הראשי של החברה שהיה כנוסע על המטוס, וניסה להגיע לתא הטייס ולהציל את המטוס. הייתה השערה כי הירייה שנשמעה היא בגלל שברוק ירה בעצמו. עם זאת הדבר פחות סביר, הסיבה לכך היא שהחוקרים מצאו את קצה האצבע שלו תקועה בהדק האקדח, מה שמצביע על כך שהיה חי והחזיק את האקדח בידו עד רגע הפגיעה בקרקע. המטוס התרסק ברכס הרי סנטה לוסיה, שבקליפורניה בשעה 16:16. ההערכות הן שהמטוס פגע בקרקע במהירות של בערך 1,240 קמ"ש, מהירות גבוהה יותר ממהירות הקול, מעוצמת הפגיעה נוצר מכתש. הריסות המטוס התפזרו לכל עבר, כולל מכתבו של ברוק. אף אדם לא שרד את ההתרסקות, עוצמת הפגיעה הייתה גדולה כל כך עד שלא נשארו כמעט שרידי גופות, השרידים הכי גדולים היו כפות רגליים בנעליים. שרידי 27 נוסעים לא זוהו מעולם.
המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה וה-FBI פתחו בחקירה במקום האירוע. לאחר יומיים של חיפושים נמצא האקדח עם שישה תרמילים ריקים והמכתב שנכתב על שקית ההקאה. חוקרי ה-FBI הצליחו להשוות את קצה האצבע שנמצאה בהדק האקדח לברוק, הדבר מוכיח שהוא זה שאחז בו בזמן ההתרסקות. בנוסף היו ראיות אחרות: חברו לעבודה של ברוק שהודה שהשאיל לו את האקדח, והודעת פרידה שהשאיר ברוק במשיבון של חברתו.
השלכות.
מספר חוקים פדרליים אושרו בעקבות ההתרסקות, כולל חוק הדורש "איסוף מיידי של כל אישורי העובדים בחברות התעופה", לעובדים אשר מפוטרים מהחברה. בנוסף שונתה המדיניות לגבי בידוק ביטחוני, וגם עובדי חברות התעופה חויבו בבידוק ככל שאר הנוסעים.
ההתרסקות הרגה שלושה מנהלים של פאסיפיק בל (חברה בבעלות AT&amp;T) וכן את נשיא חברת שברון. בעקבות כך תאגידים גדולים רבים קבעו נהלים האוסרים על קבוצות מנהלים לטוס יחד באותה טיסה.
טלוויזיה.
בסדרה תעופה בחקירה שודר פרק בשם "אני הבעיה" המתאר את אירועי טיסה 1771 שהובילו להתרסקות. הפרק הוא העשירי בעונה מספר 11.
מלכ חפני נאסף
מלכ חִפני נאסף (בערבית : ملك حفني ناصف; 25 בדצמבר 1886 – 17 באוקטובר 1918) הייתה סופרת ופמיניסטית מצרית, פעילה למען רפורמה חברתית ושחרור האישה המצרית בתחילת המאה ה-20.
ביוגרפיה.
נאסף נולדה בשכונת אלג'מאליה בעיר קהיר שבמצרים; אמה הייתה סנייה עבד אל-כרים, ואביה היה חפני ביי נאסף, ממכובדי קהיר, משפטן, משורר, מורה לשפה וספרות ערבית, ואחד המייסדים של האוניברסיטה המצרית. הוא עודד את בתו ללמוד ולרכוש השכלה. כבר בגיל נעוריה, נאסף התחילה לכתוב פרוזה ושירה. היא הייתה אחת מהתלמידות הראשונות לסיים את לימודיה במחלקת הבנות של בית הספר היסודי "עבאס" בשנת 1901, והמשיכה את לימודיה במכללת המורות "אלסוניה", שם סיימה בהצטיינות ב-1903. היא חזרה ללמד בבית הספר "עבאס", בו התחנכה בעצמה. היא נאלצה להפסיק את עבודתה כאשר נישאה בשנת 1907 לעבד אלסתאר אלבאסל ( شيخ العرب), שייח' אלערב, ועברה לגור איתו בעיר פיום. באותה תקופה, היה איסור על נשים נשואות לעסוק בהוראה. היא ניצלה את זמנה כדי להמשיך לכתוב, ופרסמה מספר עבודות בשם העט בהית'אט אל-בדיעה. בפיום היא גילתה שאלבאסל כבר נשוי ואב לילד, אך נפרד ממשפחתו לאחר תאונה בה נפגע, מה שלכאורה גם הסביר את העובדה שהוא ונאסף לא הביאו ילדים. אך הייתה זו נאסף שהואשמה בכך.
חוויותיה של נאסף, בשילוב עם תובנותיה מצפייה בחייהן של נשים אחרות, הובילו אותה להתחיל לכתוב על מעמדן של נשים במצרים. היא התחילה להתכתב עם סופרות ופעילות אחרות, כמו מאי זיאדה, והייתה מפרסמת תגובות ביקורתיות לסופרים וכותבים גברים בנושא, כמו למשל קסים אמין. נאסף זכתה לכינוי חוקרת הערבה, מכיוון שפעלה מעירה פיום השוכנת במדבר. בין הנושאים שעסקה בהם היו התנגדות חריפה לנישואי גברים עם יותר מאישה אחת, והסרת הרעלה. היא הייתה בין הנשים המצריות הראשונות להביע דעה גלויה למען שחרור נשים ושוויון בין נשים לגברים. היא הייתה משכילה במיוחד ביחס לנשים בנות זמנה, ואף שלטה בשתי שפות זרות, אנגלית וצרפתית, והדבר עזר לה בפעילותה.
נאסף נשארה עם אלבאסל 11 שנים, עד שחלתה במחלת השפעת הספרדית ונפטרה ב-17 באוקטובר 1918, בגיל 32, בבית הוריה בקהיר. היא נקברה בבית העלמין, בו קבורים רבים מבני משפחתה, "אלאמאם אלשאפעי" (الامام الشافعي).