הבריטים גילו את האונייה ומחוז חפצה עוד לפני שהגיעה לנמל פלרמו, וכן מפאת האילוץ לדווח בפלרמו על מחלתה של ילדה מקרב העולים. עם צאת הספינה לדרכה, היא נתקלה במשחתת הבריטית K-633 שהגיעה למקום. בשבת, 30 במאי 1947, מצאו כוחות הצי המלכותי את האוניה בלב ים. למחרת הצטרפה משחתת בריטית נוספת.
נאסר על המעפילים לבוא בדברים עם הבריטים במשך ההפלגה, והם קיבלו הנחיה ברורה, כי אין לגלות את ארץ המוצא ומקום היציאה, ולסרב להפליג לכל יעד אחר שאינו בארץ. וכן להשמיד את מכשיר הקשר עם עליית הבריטים לספינה.
ביום הרביעי לאחר ההפלגה מפלרמו, נתגלתה הספינה על ידי שני מטוסים. למחרת התקרבה המשחתת הבריטית שליוותה את הספינה מנמל פלרמו, עד למרחק כ־200 מ', ואחר כך התקרבה עוד. לשאלה ברמקול לאן מועדות פניהם, השיב אחד המלווים כי היעד הוא אלכסנדריה. הבריטים השיבו שיש עוד 200 מיל עד לשם. משחתת נוספת הגיעה, וב-30 במאי הגיעה משחתת שלישית.
תחילה הציעו שיפליגו לביירות במקום לחיפה, מן האונייה השיבו בשלילה. בשעה 21:15 הצטרפה משחתת רביעית. במרחק כ־30 מיל מהחוף, הוחלט להתנגד בכוח לפינוי לספינות הגירוש שמיועדות לקפריסין. המעפילים צוידו בקרשים, מוטות ובקבוקים. כן חולקו אמצעי הגנה מפני גז מדמיע. ב-31 במאי בשעה 08:00, הקיפו 5 משחתות את הספינה. שתיים מהן לקחו את הספינה בכוח. הוחלט לחבל במכונות, כדי שהספינה תצא מכלל שימוש, וכן נעשה. החיילים הבריטים התפרצו לסיפון, תוך התזת גז מדמיע, והשתלטו על הספינה. הוחלט להיכנע מחשש התהפכות.
מכשיר הקשר פעל כאשר עלו הבריטים לסיפון. אחר כך השליך הגדעוני את מכשיר הקשר לים דרך החלון.
לאחר שחובלו מנועיה, נגררה האונייה הבריטים לנמל חיפה. משם העברו נוסעיה ב-1 ביוני לאונייה הבריטית 'אושן ויגור' (שהייתה זו הפלגתה הראשונה לאחר חבלה שנעשתה בה), אשר הפליגו למחנה המעצר פמגוסטה בקפריסין. 8 נוסעים חולים הועברו למחנה בארץ.
המלווים קיבלו הנחיות כיצד לנהוג כאשר האונייה תיתפס על ידי הבריטים. הם נתבקשו להסתתר באונייה, במקום שנקבע בקרקעיתה. על המפקד היה להסתתר ועל המלווה היה להמשיך עם העולים. אולם בפועל מקום המסתור היה מלא מים, ועל כן המלווים עברו יחד עם המעפילים. שבעה הימאים הזרים סירבו להסתתר.
האונייה עגנה בשובר הגלים בנמל חיפה כחלק מצי הצללים, עד אפריל 1948. בשנת 1950 פורקה לגרוטאות.
למרות המעצר ההעפלה מצפון אפריקה לא פסקה. וכעבור זמן קצר נשלחה האונייה"שיבת ציון", שאף היא נתפסה על ידי הבריטים. לפני הכרזת העצמאות, נעשה ניסיון נוסף באונייה "הפורצים", שהצליחה להביא 50 מעפילים בלבד.
ייצוגיה בתרבות.
סיפור המסע של אניית המעפילים "יהודה הלוי" ממרוקו לארץ ישראל עמד בבסיס מחזהו של גבריאל בן שמחון: הדרך לירושלים - המסע של אנית המעפילים יהודה הלוי. המחזה הופק והוצג בפסטיבל ״תיאטרון ביכורים״ בדצמבר 2018 בבימויו של רועי מלכא. המחזה יצא לאור בהוצאת "מריון", בתל אביב בשנת 1988.
כמו כן, סופר עליה בסדרת הטלוויזיה "לחיות מחדש" בבימויו של חיים בוזגלו.
בקהאם
פויול
גאלדרסגרין
הליגה הלומברדית
הליגה הלומברדית (באיטלקית: Lega Lombarda) הייתה ברית בין ערי לומברדיה (צפון איטליה) במאה ה-12, שהתגבשה נגד הקיסרות הרומית הקדושה בכלל והקיסר פרידריך ברברוסה בפרט. בברית היו חברות הערים אסטי, מילאנו, פיאצ'נצה, קרמונה, מנטובה, ברגמו, ברשה, בולוניה, פדובה, טרוויזו, ויצ'נצה, ונציה, ורונה, לודי, רג'יו אמיליה ופארמה וכן כמה בתי אצולה. הברית התגבשה לכדי כוח פעיל ב-1167 כאשר פרידריך ברברוסה פלש לצפון איטליה במטרה ליטול לידיו את השלטון בחבל הארץ, בהתאם לפרשנותו את ההסכם בין האימפריה הרומית הקדושה לנציגי ערי הליגה משנת 1158.
הליגה זכתה בתמיכתו של האפיפיור אלכסנדר השלישי, שביקש אף הוא להשיג שליטה למדינת האפיפיור בצפון איטליה. בקרב ליינו (Legnano; 29 במאי 1176) הנחיל צבא הליגה הפסד לצבא הקיסר, צעד שהוביל ל"שלום ונציה", חוזה שביתת נשק לשש שנים (1178–1183), הסכם שהורחב מאוחר יותר. במסגרת זו הסכימו הערים להיות תחת שלטון רשמי של הקיסרות, תוך שהן שומרות על אוטונומיה.
תומכי הליגה באיטליה התרכזו במפלגת ה"גואלפים" בעוד מתנגדיהם התרכזו במפלגת ה"גיבלינים".
הליגה, כברית הגנה אנטי-קיסרית הנתמכת על ידי האפיפיור, המשיכה להתקיים גם לאחר המאה ה-12. החל מ-1226 נלחמה נגד חילותיו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. במסגרת מרד הלומברדים נפלו הערים ויצ'נצה (1226) וברשה (1238) לידי כוחות הקיסרות אולם במהלך המצור על פארמה (1249) הובסו לבסוף כוחות הקיסרות המותשים ממרידות הערים הצפון איטלקיות הבלתי פוסקות. לאחר מותו של פרידריך השני ב-1250 לא פעלו עוד כוחות הליגה במסגרת משותפת.
כיום מתקיימת בצפון איטליה תנועה פוליטית בשם "הליגה הצפונית" הקוראת לעצמאות הצפון ("פדניה" בטרמינולוגיה של התנועה) מאיטליה. המודל לדוגמה של תנועה זו היא הליגה הלומברדית.
אלפונסו דה סמורה
אלפונסו דה סמורה (בספרדית: Alfonso de Zamora; נולד בסמורה סביב שנת 1474, מת בשנת 1544) היה חכם יהודי שהמיר את דתו לנצרות. ערך את העמודות העברית והארמית במהדורת התנ"ך הרב-לשונית הקומפלוטנסית ("הפוליגלוטה הקומפלוטנסית").
קורות חיים.
אביו, חואן דה סמורה, גורש מספרד בשנת 1492, אבל חזר אליה והוטבל עם בנו לנצרות בשנת 1506. אלפונסו מונה כמרצה לעברית באוניברסיטת סלמנקה. הוא נקרא על ידי הקרדינל פרנסיסקו חימנס סיסנרוס לעבוד על מהדורת התנ"ך הרב-לשונית שיזם, ואשר תוכננה לכלול את הטקסט של התנ"ך בעברית, לטינית, יוונית, וארמית. העבודה על המיזם השאפתני נמשכה כ-15 שנה, משנת 1502 עד 1517. המהדורה ידועה כיום בשם "הפוליגלוטה הקומפלוטנזית" (Biblia Poliglota Complutense). סמורה היה אחראי על נוסח העמודות של הטקסט העברי והתרגום הארמי למקרא. בעבודתו הוא הסתייע בשני מומרים נוספים, פבלו קורונל (Pablo Coronel) ואלפונסו דה אלקלה (Alfonso de Alcala).
סמורה כתב דקדוק עברי בשפה הלטינית שפורסם בכרך השישי של הפוליגלוטה, ולאחר מכן הורחב ופורסם בנפרד בשנת 1526. דקדוק זה הוא אחד הטובים והמלאים שפורסמו באירופה בתקופת הרנסאנס. באותה שנה חיבר גם איגרת ליהודי רומא שבה עודד אותם להתנצר (אבל ספק אם האיגרת אמנם נמסרה להם). כמו כן כתב מילון עברי, תרגום ופירוש לחלק מספרי המקרא, מבוא לתרגום הארמי, חיבור פולמוסי העוסק במחלוקות בין היהדות לנצרות, ועוד.
הובלה פעילה ראשונית
הובלה פעילה ראשונית (Primary active transport) היא הובלה פעילה של חומרים דרך קרום התא נגד מפל הריכוזים וכוחות אחרים המשפיעים על מעברם של אותם חומרים. הובלה פעילה ראשונית עושה שימוש ישיר באנרגיה כימית זמינה לשם הובלת החומרים להבדיל מהובלה פעילה שניונית המשתמשת באנרגיה הכימית באופן עקיף תוך ניצול מפל הריכוזים שנוצר בעזרת הובלה פעילה ראשונית.
הובלה פעילה ראשונית נעשית על ידי משאבות, חלבונים טראנסממברנלים שהם גם זרזים לפירוק של מולקולות אדנוזין תלת-זרחתי (ATP). הידרוליזה של האדנוזין מפרקת ממנו קבוצת זרחה וגורמת לזירחון של המשאבה ולשינוי בתכונותיה ובמבנה שלה. האנרגיה המשתחררת מפירוק האדנוזין משנה את האפיניות של המשאבה לחומרים אותם היא מובילה וגורמת להם להיקשר אליה או להשתחרר ממנה. בנוסף לשינוי באפיניות, משתנה גם צורתה של המשאבה וחשיפת אתרי הקשירה שלה משתנה מפנים התא לחוץ התא ובכיוון ההפוך. בסופו של דבר, סדרת השינויים הללו מובילה חומרים אל תוך התא או מחוץ לו בכיוון המנוגד למפל הריכוזים של אותם חומרים ולכוחות חשמליים וללחצים אחרים המשפיעים על תנועתם. חלק מהמשאבות ממוקמות בתוך התא על קרומים פנימיים דוגמת קרומי אברונים ומובילים חומרים לתוך ומחוץ לאברונים. עקרון פעולתם זהה למשאבות על קרום התא.
צריכת אנרגיה.
האנרגיה הנדרשת להובלה פעילה ראשונית תלויה ביחס בין ריכוזי החומר משני צידי הקרום בעת ההובלה. הקשר בין שינויים ביחס ריכוזי החומר הוא לוגריתמי, כלומר האנרגיה הנדרשת ליצירת יחס של פי 100 בין הריכוזים כפולה מהאנרגיה הנדרשת ליצירת יחס של פי 10 בין הריכוזים. האנרגיה הנדרשת מחושבת בעזרת הנוסחה הבאה:
formula_1
כאשר formula_2 היא האנרגיה בקלוריות לאוסמול ו-formula_3 הוא ריכוז החומר.
על פי הדוגמה הקודמת, יצירת מפל ריכוזים של אוסמול אחד של חומר ביחס של פי 10 תצרוך 1400 קלוריות ואילו יצירת מפל ריכוזים של פי 100 תצרוך 2800 קלוריות.
בתאים שעיקר פעילותם היא הובלה פעילה של חומרים, כמו תאים בבלוטות או תאים בנפרון, יכולה להגיע צריכת האנרגיה לשם הובלה פעילה ראשונית לשיעור של תשעים אחוזים מסך האנרגיה של אותם תאים.
משאבות.
משאבת נתרן-אשלגן (Na+/K+-ATPase) מובילה בכל מחזור פעילות שלושה יונים של נתרן אל מחוץ לתא ושני יונים של אשלגן לתוך התא, תוך ניצול האנרגיה של מולקולת אדנוזין תלת-זרחתי אחת, ויוצרת ריכוז גדול של יוני נתרן מחוץ לתא וריכוז גדול של יוני אשלגן בתוך התא. משאבות נתרן-אשלגן נמצאות בכל תאי גוף האדם והן חיוניות לתפקודי תא בסיסיים כגון יצירת מתח מנוחה על קרום התא, יצירת מפל ריכוזים שאוצר אנרגיה המשמשת להובלה פעילה שניונית וויסות של נפח התא.
משאבת סידן (Ca2+-ATPase) מוציאה יוני סידן אל מחוץ לנוזל-התא (ציטוזול) ושומרת על ריכוז נמוך במיוחד של יוני סידן בתוך התא, בשיעור של פי 10,000 לעומת ריכוזו מחוץ לתא. משאבות סידן נמצאות על קרומי כל התאים וכן על קרומי אברונים. הן שואבות סידן אל מחוץ לנוזל-התא ולתוך הנוזל החוץ-תאי או אל תוך האברונים כדי לשמור על ריכוזו הנמוך בנוזל-התא.