באפריל 2021 זכה התאגיד בניהולו של קובלנץ ב-33 פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה, יותר מכל גופי הטלוויזיה שהתמודדו, ושבר שיא של זכיות על מגוון רחב של תוכניות בהן "חזרות", "מנאייכ, "טהרן", "לבנון" ועוד.
ב-2020 נחשף באתר "העין השביעית" כי יש ביקורת לאופן סגנון הניהולי של תאגיד השידור אשר הנה בניגוד לכוונת המחוקק, במאמר נוסף ב"מקור ראשון" מוסבר כי קיימים חילוקי דעות בהקשר לסמכויות הניהול של חטיבת החדשות. בחודש מרץ 2020 פורסם דו"ח מבקר המדינה על התאגיד, בעקבות הדוח מן התאגיד נמסר כי הופקו לקחים.
באפריל 2022 הודיעה מועצת התאגיד לקובלנץ על סיום העסקתו בתוך כחודש. ב-28 במאי 2022 סיים קובלנץ את תפקידו בתאגיד.
חיים אישיים.
קובלנץ הוא גרוש ואב לשתי בנות.
אביגיל ובריטני הנזל
אביגיל לוריין הנזל ובריטני לי הנזל (באנגלית: Abigail Loraine Hensel, Brittany Lee Hensel; נולדו ב-7 במרץ 1990) הן תאומות סיאמיות בעלות שני ראשים וגוף אחד (dicephalic parapagus). גופן נראה סימטרי ואך במעט חורג מפרופורציות של גוף נורמלי. למעשה, למרות שנראה שיש להן גוף אחד, חלק מאיבריהן כפולים, כגון הלב, הקיבה, עמוד השדרה וחוט השדרה.
כל אחת מהתאומות שולטת בצד אחד של הגוף, ואחראית על פעולת היד והרגל בצד "שלה". משום כך כתינוקות הן נדרשו ללמוד לתאם בין פעולותיהן כדי לבצע פעולות כמו זחילה, הליכה או מחיאות כפיים. בשעה שפעולות כמו אכילה או כתיבה יכולות להתבצע בנפרד ובו זמנית על ידי שתיהן, פעילויות אחרות כמו ריצה, הברשת שיער ונהיגה ברכב דורשות סינכרון בין פעולותיהן של התאומות.
למרות הסקרנות שיצר מצבן, התאומות הצליחו לשמור באופן יחסי על פרטיות חייהן. בגיל 16 הן התראיינו ב-TLC בה הן סיפרו על חייהן היומיומיים ותוכניותיהן לעתיד. באוגוסט 2012 החלו שידורי סדרת הטלוויזיה אייבי ובריטני המתארת את חייהן ומשודרת ב-TLC.
ביוגרפיה.
אביגיל ובריטני נולדו בקארבר קאנטרי שבמינסוטה, לפאטי, אחות במקצועה ולמייק, נגר וגנן. יש להן אח ואחות צעירים. הן גדלו בגרמניה החדשה - מינסוטה, ואת לימודיהן התיכוניים השלימו בתיכון הלותרני במאייר, מינסוטה.
לאחר לידתן דחו הורי התאומות את האופציה של הפרדה בניתוח לאחר ששמעו מהרופאים שככל הנראה שתי התאומות לא ישרדו את הניתוח. לאחר שגדלו התאומות חזרו ואשרו ההורים את החלטתם בעבר בטענה כי איכות חייהן של התאומות או התאומה שתשרוד תהיה פחותה אם יעברו ניתוח.
התאומות עברו בהצלחה את מבחני הנהיגה שלהם. הם עשו טסטים פעמיים: אביגיל אחראית על הדוושות, הרדיו, המזגן, והתקנים אחרים הממוקמים בצד הימין של מושב הנהג ובריטני אחראית על איתות ואורות. על ההגה אחראיות שתיהן.
הן סיימו את התיכון בשנת 2008 והחלו את לימודי הקולג' שלהן באוניברסיטת בת'ל, סיינט פול, מינסוטה.
התאומות אוהבות ושונאות דברים שונים, יש להן העדפות שונות באוכל, ביגוד וכדומה. חלק מבגדיהן שונו על ידי התופרת שלהם כך שיש להם שני מחשופים נפרדים מתוך מטרה להדגיש את האינדיבדואליות שלהן. הן סועדות בדרך כלל ארוחות נפרדות אם כי לעיתים הן יחלקו ארוחה משותפת לשם נוחות. אביגיל טובה יותר במתמטיקה ובריטני טובה יותר בכתיבה. עבור משימות כמו השבה למיילים הן משיבות כאדם אחד, כשבדרך כלל הן עונות בגוף ראשון יחיד כשהן מסכימות על אותם דברים, אולם כשתגובותיהן שונות הן משתמשות בשמותיהן, בגוף שלישי יחיד.
יכולתן לשרוד חיים ממושכים באופן בריא מוטלת בספק, משום שישנם רק 4 זוגות של תאומים סיאמיים שחלקו גוף אחד ושהגיעו לבגרות ולרובם היו בעיות לבביות או בעיות באיברים אחרים. לעת עתה, אף אחד מאלה לא אובחן במקרה של הנזל.
בריאיון לערוץ דיסקברי ב-2006 אמרו הבנות, אז בנות 16, כי הן מקוות לצאת לדייטים, להתחתן וללדת.
פיזיולוגיה.
לתאומות הנזל גוף אחד בעל שני ראשים, חזה הרחב מעט מהממוצע, שתי ידיים ושתי רגליים. כאשר הן נולדו הייתה להן זרוע נוספת, שלישית, המחוברת לשכמה בחלק האחורי. זרוע זו הוסרה בניתוח לאחר לידתן.
ראשה של אביגיל נוטה כ-5 מעלות לצד ימין וראשה של בריטני כ-15 מעלות לצד שמאל, מה שגורם לו להיות קצר יותר. בגיל 12 הן עברו ניתוח בבית החולים Gillette Children's Specialty Healthcare כדי לטפל בעקמת שלהן ולהרחיב את חלל בית החזה על מנת למנוע קשיים עתידיים בנשימה.
עקב השליטה הפיזית של כל אחת מהן על מחצית הגוף, חוש המישוש של כל אחת מוגבל לצד בו היא שולטת. ביחס למישור החיצי יש ביניהן חלוקה מוחלטת, להוציא חפיפה חלקית בקו האמצע. פעולות רבות דורשות את שילוב הפעולה של שתיהן. יחדיו הן יכולות באופן נורמלי ללכת, לרוץ, לשחות או לרכוב על אופניים - פעולות שהן למדו לבצע במהירות של אדם רגיל. הן מקלידות יחדיו במחשב ואף נוהגות יחד - כל אחת מהתאומות עברה טסט בנפרד.
אופן חלוקת האיברים.
לאביגיל ובריטני יש איברים נפרדים בחלק העליון של גופן אשר רובם ממוקמים מעל הטבור המשותף שלהן, למעט חוט השדרה.
אריאל בר
אריאל בר (נולד ב-2 באוקטובר 1964) הוא רופא, מנתח עיניים פלסטי, סופר, מפקד הרפואה
הפיקודי של פיקוד העורף לשעבר, מוביל משלחות הצלה לאסונות ברחבי העולם.
ביוגרפיה.
אריאל בר נולד בתל אביב ולמד רפואה בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון במסגרת העתודה האקדמית. בשנת 1990 החל את הקריירה הצבאית כרופא גדודי וחטיבתי בצנחנים. בשנים 1995-1994 יצא לשנת מסע בדרום-אמריקה ובאנטארקטיקה כרופא תרמילאי, ובהמשך פרסם את ספרו הראשון, ספר מסע, "יבשת בתרמיל" בהוצאות אריה ניר-מודן. בשנת 1996 החל את התמחותו כרופא עיניים בבית החולים וולפסון.
בשנת 2001 יצא כחלוץ למשלחת צה"ל בהודו, שם תפקד כרופא עיניים מנתח. בהמשך שימש כרופא אוגדתי בצה"ל, עבר את הקורס לפיקוד ומטה בצה"ל וביצע שורה של תפקידי פיקוד בחיל הרפואה.
ב-2005 ביצע תת-התמחות בבית חולים "שיבא" תל השומר בתחום האוקולופלסטיקה (פלסטיקה של רפואת העיניים), ועבד כרופא עיניים מנתח בבית חולים שיבא בתחום זה. בשנת 2005 סיים גם תואר שני במנהל מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בהמשך היה חבר בוועדת האתיקה של חיל הרפואה ושל ועדת האתיקה של ההסתדרות הרפואית בישראל מטעם צה"ל.
בשנת 2007 קיבל דרגת אלוף-משנה, והתמנה למפקד הרפואה הפיקודי של פיקוד העורף. במסגרת תפקידו זה יצא שוב כחלוץ למשלחות צה"ל לנפגעי רעידת האדמה בהאיטי (2010) ולרעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011). לאחר רעידת האדמה בהאיטי פרסם את הרומן הדוקומנטרי "כשהאדמה רעדה" בהוצאת ידיעות ספרים, ואף הוזמן להרצות מטעם צה"ל על פועלה של משלחת ההצלה בכנס איפא"ק בארצות הברית בשנת 2010.
ד"ר בר ייסד ועמד בראש כנס בינלאומי לקידום תחום רפואת החירום והאסונות, כנס ה-IPRED הראשון והשני. ב-2011 מונה לעוזר מנכ"ל אסותא לתחום בטיחות החולה.
ב-2013 יצא לאור ספרו השלישי, רומן תנכי בשם ״יותם״, שראה אור ברימונים הוצאה לאור. ב-2014 החל ד"ר בר להגיש תוכנית רדיו בתחום בריאות בשם "רבע ל-גוף ונפש" בגלי צה"ל.
ב-2020 יצא לאור ספרו הרביעי, ״סירות הדרקון״ בהוצאת ״ידיעות ספרים״, רומן היסטורי המגולל את סיפורה של הקהילה היהודית בעיר חרבין שבסין.
אריאל בר הוא אחיו של השחקן והמנחה ירון ברובינסקי.
שקופית
שקופית (באנגלית: Reversal Film ; סרט היפוכי) הוא סרט צילום ובו דימוי פוזיטיבי שקוף בצבע או בשחור לבן, לרוב הוא חתוך ונתון בתוך מסגרת קרטון או פלסטיק ומיוצר בגדלים שונים, החל מסרט רול בגודל 35 מ"מ ועד לגיליונות של 8x10 אינץ', השימוש בדימוי פוזיטיבי מאפשר לגוונים עשירים הדומים לצבעם במציאות.
השקופית המורכבת באופן בודד משמשת במיוחד עבור הקרנה על גבי מסך באמצעות מקרן שקופיות דבר המאפשר לתמונה להיות נצפית על ידי קהל גדול בבת אחת. צורתה הנפוצה ביותר מגיעה בסרט חתוך של 35 מ"מ עם מסגרת של 2x2 אינץ'. ישנן מעבדות מיוחדות המייצרות שקופיות מתמונות במצלמה דיגיטלית ובפורמטים כדוגמת JPEG או קבצים שמקורם בגרפיקה ממוחשבת.
שקופית משמשת לעיתים גם בסרט קולנוע, בעיקר ב-16 ו-8 מ"מ, במטרה להניב תמונה חיובית במצלמה המקורית בה צולם ומניעת ירידה באיכות כתוצאה מתהליך צילום נגטיבי שיש להעתיקו לפוזיטיבי. ובנוסף, כדי לייצר סרט שניתן להקרינו ישירות במקרן, בלי צורך בעיבודים נוספים.
היסטוריה.
בשנת 1903 רשמו האחים לומייר פטנט על צילום צבעוני בצבעים טבעיים, שנקרא "אוטוכרום לומייר" אשר הופץ באופן מסחרי בשנת 1907. בשיטה זו השתמשו בחיבור הצבעים הנראים לעין באמצעות תחליב רגיש לאור אשר ציפה צלוחית או פלטת זכוכית דקה ועליה שכבה של גרגרי עמילן תפוח אדמה צבועים. שיטת הצלוחיות הופסקה בשנות ה-30 ולאחריה נכנסו סרט הצילום הצבעוני המודרני הראשון הקודכרום (1935) של חברת קודאק וכן צלוחיות סרטי הקולנוע של אגפא, אך כל אלה יצאו מייצור וכבר לא היו קיימים בשנת 1961.
סרט הנגטיב המוקדם דרש עלות גבוהה של עיבוד והדפסה, עם איכות צבע בינונית, דהייה מהירה ושינויי צבע שהתגלו לאחר מספר שנים. לכן צלמים חובבים שהיה להם ציוד להקרנת סרטים השתמשו בעיקר בו, גם כי עלות רכישת המקרן קוזזה בצורך להדפיס את הדימויים. אולם החל משנות ה-70 ירדו מחירי ההדפסה ונעשו שיפורים באיכות, כך הפך הנגטיב לשיטה המועדפת על צלמים חובבים.
עד סביבות 1995 הייתה העדפה לשקופיות צבע בפרסום והשתמשו בה באופן נרחב בצילום מסחרי, עיתונות, ספורט וצילומי טבע, לאחר מכן היא הוחלפה בהדרגה על ידי המדיה הדיגיטלית.
מנחת מצדה
מרינת אשקלון
המרינה באשקלון
אייל צ'יטאל
איוואן גורמיקין