בני האדם השפיעו על הסביבה הטבעית של הפארק החל מהמאה ה-19, בין היתר, באמצעות החדרת מינים אקזוטיים, בקרה על מינים אחרים, ופעילות פיתוח בעמק בואו. בעבר התקיימה בפארק אוכלוסייה של ביזונים, אך הם ניצודו על ידי ילידי המקום והביזון האחרון נהרג ב-1858. איילים קנדים אינם ילידי הפארק באופן טבעי, וב-1917 הובאו 57 פרטים מהפארק הלאומי ילוסטון. החדרת האייל הקנדי, בשילוב עם אמצעי בקרה שהפעילה רשות הפארקים הקנדית על זאבי ערבות וזאבים מצויים החל משנות ה-30, גרמה לחוסר איזון במערכת האקולוגית של הפארק. מינים אחדים הוצאו מעמק בואו, ובהם דוב גריזלי, פומה, שונר, גרגרן, לוטרות ואייל קורא. ב-1985 החל תהליך יישובם מחדש של הזאבים האפורים בעמק בואו, אך האוכלוסייה טרם הצליחה לבסס את עצמה לאור מקרי מוות רבים באזור הכביש המהיר טרנס-קנדה. החדרתם של דגי טרוטת ברוק וטרוטת עין-הקשת גרמה להידלדלות באוכלוסייתם של מיני דגים טבעיים במאגרי המים של באנף.
הכביש המהיר טרנס-קנדה, החוצה את הפארק, גרם לעיכובים בנדידת בעלי חיים בפארק ולסיכונים נוספים בשל תנועת הרכבים. דובי גריזלי הם בין המינים שהושפעו מהכביש המהיר, שביחד עם פיתוחים אחרים בפארק גרם לשבירת הנוף. דובי גריזלי מעדיפים בית גידול הררי, שהושפע במידה הרבה ביותר מהפיתוחים השונים. על מנת לפתור את הבעיה הזו נבנו מספר מעברים תת-קרקעיים מתחת לכביש ומספר מעברים אקולוגיים.
תיירות וניהול הפארק.
הפארק הלאומי באנף הוא אתר התיירות הפופולרי ביותר באלברטה ואחד מהפארקים הלאומיים הפופולריים ביותר בצפון אמריקה, כאשר בשנת 2011 ביקרו בו כ-3.1 מיליון תיירים, וזאת לאחר שבשנת 2002 עמד על כ-4.7 מיליון מבקרים. קבוצות המוצא העיקריות של התיירים המבקרים בפארק הן אלברטה (42.3%), שאר קנדה (20.4%), ארצות הברית (23.5%), ואירופה (10.2%). תעשיית התיירות באלברטה מניבה הכנסות של כ-6 מיליארד דולרים קנדיים בממוצע שנתי. לצורך עצירה בפארק נדרשים התיירים לקבל אישור מיוחד. האישור אינו נדרש ממי שנוסע דרך הפארק ואינו עוצר בו. כ-5 מיליון אנשים בממוצע שנתי חוצים את הפארק ללא עצירה בעודם נוסעים על הכביש המהיר טרנס-קנדה.
בין האטרקציות העיקריות בפארק ניתן למנות את אפר הוט ספרינגס (Upper Hot Springs - המעיינות החמים העיליים), מסלול גולף במלון האביב פיירמונט באנף, ושלושה אתרי סקי. פעילויות נוספות המבוצעות בפארק הן טיולים יומיים כגון בלולאת מעבר קורי (Cory Pass Loop), סקי אלפיני וסקי נורדי, ורכיבה על סוסים. הפעילויות באזורים שבפארק המרוחקים ממקומות יישוב כוללות בין היתר טיולים, מחנאות, טיפוס וסקי. רשות הפארקים הקנדית דורשת בקשת רישיון מעבר מכל מי שמעוניין לעשות שימוש במתקנים כגון בקתות המועדון האלפיני של קנדה.
הפארק מנוהל על ידי רשות הפארקים של קנדה (Parks Canada), השואבת את סמכותה מחוק הפארקים הלאומיים שנחקק ב-1930. מדיניות הניהול של הפארק נתנה במשך השנים עדיפות לנושאים סביבתיים על פני פיתוח הפארק. ב-1964 הדגישה הנהלת הפארק את עקרונות השימור שהוצהרו בחוק שנחקק ב-1930. לאחר העלאת ההצעה לארח בפארק חלק ממשחקי החורף של 1972 הפעילו ארגוני איכות הסביבה לחץ רב על רשות הפארקים, וגרמו לה למשוך את תמיכתה בהצעה. ב-1979 נכתבה מדיניות חדשה שכונתה Beaver Book, ששמה דגש על שימור טבע. ב-1988 תוקן חוק הפארקים הלאומיים, כך שהשמירה על המערכת האקולוגית הפכה לעדיפות הראשונה של הפארקים. התיקון לחוק העניק לארגונים חוץ-ממשלתיים את האפשרות לעתור לבתי המשפט נגד רשות הפארקים. ב-1994 כתבה רשות הפארקים גרסה מחודשת של "עקרונות מנחים ומדיניות תפעולית", שכללה הענקת מנדט לקבוצת מחקר שפעלה בבאנף לנסח המלצות בתחום הניהול. הנהלת הפארק הלאומי באנף, בדומה להנהלות של פארקים לאומיים אחרים, נדרשת להחזיק ברשותה בכל עת תוכנית ניהול עדכני. במישור הפרובינציאלי מנוהלים אזור הפארק והיישובים שבתוכו (למעט העיירה באנף שהיא רשות מוניציפלית מאוגדת) על ידי המשרד לעניינים מוניציפליים של אלברטה במסגרת מחוז השיפור מספר 9 (באנף).
חוק הפארקים הלאומיים והתיקון שלו מ-1988 שמו דגש על השלמות האקולוגית, אך בפועל המדיניות יושמה בפארק באופן לא-עקבי. שילה קופס, השרה האחראית על רשות הפארקים הקנדית, העניקה ב-1994 מנדט לקבוצת המחקר Banff-Bow Valley Study להמליץ על דרכים לניהול טוב יותר של הפארק מבחינת השפעת האדם והפיתוח, וכיצד לשמור יותר טוב על השלמות האקולוגית של הפארק. המחקר נמשך כשנתיים וחצי, ובמהלכן הושהו מיזמי פיתוח כגון הרחבת הכביש המהיר טרנס-קנדה בין צומת קאסל לסאנשיין. קבוצת המחקר המליצה על 500 צעדים נדרשים, ובהם הגבלת צמיחתה של העיירה באנף, הגבלת האוכלוסייה המקומית ל-10,000 תושבים, קביעת מכסות מטיילים לשבילי טיולים פופולריים, וקיצוץ פעילויות הפיתוח בפארק. המלצה נוספת הייתה בניית גדר מסביב לעיירה באנף, על מנת להפחית את המפגשים בין בני אדם לאיילים קנדים. גידור העיירה נועד גם למנוע מהאיילים להימלט אליה מפני טורפים, כגון זאבים שמעדיפים להימנע מלהיכנס לעיירה.
יעקב אלתר
זו הדרך (שיר)
זוֹ הַדֶּרֶך הוא שיר מאת רחל המשוררת, אשר נחתם בסוף קיץ, תרפ"ט 1929. חובר על ידי המשוררת ללא כותרת, ושמו נקבע על ידי המוציאים לאור של שירתה לאחר פטירתה.
השיר הוכנס אל מסכת השירים שנהוג לקרוא או לשיר בטקסים חגיגיים בתקופת יישוב ולאחר הקמת המדינה.
פרקי השיר ותכניו.
"זו הדרך" ביטא נאמנה את ערכי תנועת העבודה, כפי שנתפסו בתקופת היישוב: חלוציות, נחישות, עקשנות, שתיקה, געגועים והסתפקות במועט, עד להשגת היעדים: הקמת חברה יהודית עמלנית, שתפנית, חופשית וריבונית בארץ ישראל.
השיר המחורז כולל שלושה בתים. כמו בשיריה האחרים, העדיפה המשוררת גם ב"זו הדרך" להשתמש בדימויים ומטפורות מתחום החקלאות האהובה עליה; וכך, היא מדמה את אהבותיה לפרח, ואת חייה, שהנחילו לה אכזבה, לגינה שוממה, שאדמתה "כבדה", שגרגיריה דבוקים זה לזה ללא רווחים המאפשרים אוורור וניקוז ומבלעדיהם לא תיתכן צמיחה. המים המאוזכרים בשיר הם טיפות טל ודמעה המנוגדים כביכול; האחד מסמל את איתני הטבע ואת היופי שבבריאה, והשנייה, מקורה בעין האדם, היא תוצר של העצב והבכי. שני הבתים הראשונים מספרים על החוויה הנפשית הפנימית, ואילו נושאו של הבית השלישי הוא המולת כוחות הנפש בהתנהלות המתמשכת אל היעד הנשגב, התנהלות המכונה "הדרך". כמו באמרתו של יוסף טרומפלדור: טוב למות בעד ארצנו, אין מיצרים למסירות הנדרשת מן החלוץ או החלוצה במאבקם למען תחיית האומה, ובמילותיה של רחל: "אַחֶרֶת אֵינֶנָּה,/ בָּהּ לָלֶכֶת, לָלֶכֶת עַד תֹּם", כאשר התום הוא גם קץ החיים, כמחיר למאבק על היעדים או בדרך הטבע, בעת זקנה ושיבה.
לחן וביצועים לשיר.
הבית השלישי, המתחיל במילים "זו הדרך", הולחן על ידי המוזיקאי אפרים בן-חיים, מגרעין המייסדים של קבוצת קריית ענבים.
ג'ין הארלו
ג'ין הארלו (באנגלית: Jean Harlow; 3 במרץ 1911 - 7 ביוני 1937) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית, מכוכבות הקולנוע הגדולות של שנות השלושים וסמל מין הוליוודי. דמותה כ"בלונדינית הזוהרת" עם שיער בגוון פלטינה היווה מודל לחיקוי עבור רבות, בהן בפרט מרילין מונרו. מותה המסתורי בגיל 26 בלבד העצים את המיתוס שלה. לאורך שישה סרטים מצליחים הייתה בת זוגו על המסך של קלארק גייבל.
תולדות חייה.
הארלו נולדה בשם הרלין קרפנטר בקנזס סיטי, מיזורי, שם הנעורים של אמה היה הארלו. בשנת 1922 עברה עם אמה, שהתגרשה מאביה ללוס אנג'לס ולאחר נישואי האם מחדש עברו השתיים לשיקגו. בגיל 16 ברחה הארלו (אז עדיין הרלין) מביתה האמיד על מנת להנשא לאיש עסקים בשם צ'ארלס מקגרו, שהיה מבוגר ממנה בשבע שנים. השניים השתקעו בלוס אנג'לס והארלו החלה לפתח רצון להופיע כשחקנית. אולם, היא הצליחה רק להתקבל לתפקידים זעירים. ב-1929, לאחר שנתיים קשות, התגרשה ממקגרו.
בשנת 1930 קיבלה לבסוף תפקיד משמעותי בסרטו המצליח של הווארד יוז "מלאכי הגיהנום". לאחר בכורת הסרט מכר יוז את החוזה של הארלו לאולפני MGM. ב-1931 הופיעה בסרטו של פרנק קפרה "Platinum Blonde" ("בלונד פלטינה"), שהזניק את הקריירה שלה כסמל מין. כן הופיעה בעוד כעשרה סרטים בשנה זו ובשנה שלאחריה, בהם "Goldie" לצידו של ספנסר טרייסי ו"The Public Enemy" ("אויב הציבור") בבימויו של ויליאם ולמן, לצידו של ג'יימס קאגני.
ביולי 1932 (בגיל 22) התחתנה עם פול ברן, מנהל בכיר באולפני MGM, שהיה מבוגר ממנה ב-20 שנה. כעבור חודשיים נמצא ברן ירוי בביתו ולצידו מכתב התאבדות סתום: "יקירתי היקרה ביותר, לצערי זו הדרך היחידה לתקן את העוול הנורא שגרמתי לך ולמחוק את ההשפלה האיומה שאני חש. את מבינה שאתמול בלילה היה רק קומדיה. פול". הארלו לא ישנה בביתה אותו לילה, אלא אצל אמה. למרות הטרגדיה לא הופסקו צילומי הסרט בו עסקה באותה עת, "Red Dust" ("אבק אדום") בבימויו של ג'ון פורד לצידו של קלארק גייבל, שהיה ללהיט מיידי.
את כשרונה הקומי גילתה בסרטו של ג'ורג' קיוקור מ-1933, "Dinner at Eight" "ארוחת ערב בשמונה", לצדם של ג'ון וליונל ברימור ומארי דרסלר. סרטה הבא, "Bombshell" ("פגז") בבימויו של ויקטור פלמינג, סיפר את סיפורה של לולה ברנס, כוכבת דמיונית שסיפור חייה הורכב באופן פארודי לפי סיפורי חייהן של קלרה בואו והארלו עצמה. הארלו כיכבה בתפקיד הראשי והוגדרה באמצעותו כיורשתה של בואו, סמל המין ההוליוודי של שנות העשרים, על משבצת ה-"It Girl" (נערה שיש לה את "זה", כלומר ניצוץ מושך שגברים רוצים להיות אתה ונשים רוצות להיות כמוה).