הבר המיועד לחיילים האמריקאים בלבד ממוקם בתוך אולם הספורט בו נהגה מריה להתאמן בילדותה. זוהי אינה בחירה מקרית של פאסבינדר. הספורט ופיתוח הגוף היו אחד האלמנטים החשובים של החינוך הנאצי אשר שאף לשלמות הגוף וניצחון הרוח. כשמריה נכנסת אל האולם ניתן לראות דגל אמריקאי גדול תלוי על הקיר. השאיפה הגרמנית לטוהר הגוף הארי מסתיימת בסופו של דבר במקום מפגש זול בין החיילים האמריקאים לנערות הגרמניות. הזיווג הנוצר בין מריה לביל השחור רק מעצים הניגוד בין התפיסה והשאיפה הנאצית לבין התוצאה הסופית.
הרופא.
הרופא אליו מגיעה מריה סובל מהתמכרות למורפיום ובקושי מצליח לתפקד. הוא מדבר על הרצון לשכוח ולהשאיר את העבר מאחור. הרופאים בגרמניה הנאצית היו הארגון האקדמי הגדול ביותר שלקח חלק בפעילותה של המפלגה. תפקידם היה להוציא לפועל וליצור את תפיסת הרפואה המסווגת בני אדם לפי סוגי גזע איכותיים יותר או פחות. הרופא מתקשה למצוא את מקומו בגרמניה החדשה ונאלץ להדחיק את העבר דרך ההתמכרות לסמים משככי כאב.
קרל אוסוולד.
אוסוולד הוא תעשיין בחציו צרפתי ובחציו גרמני. שורשי המאבק בין גרמניה לצרפת היו מהגורמים העיקריים לפריצתן של שתי מלחמות העולם באירופה, כל זאת כביכול סביב המאבק על השליטה בחבלי אלזס ולוריין אשר הכילו אוכלוסיות משני הלאומים. דמותו של אוסוולד מייצגת את ההצלחה הכלכלית הנובעת משיתוף הפעולה הכלכלי בין שתי המדינות. שיתוף פעולה זה היה תובנה של שתי המדינות מתוצאות מלחמת העולם והייתה מהגורמים המכריעים ביצירתה של קהילת הפחם והפלדה האירופית שהייתה למעשה הבסיס הראשון ליצירתו של האיחוד האירופי כפי שהוא היום. מול אוסוולד ניצבת דמותו של סנקנברג אשר אינו מאמין בעתיד הכלכלי הצפוי ומעדיף להצמד לשיטות הישנות בהם נהגו.
שידורי הרדיו.
כמו שידורי נאומיו של אדאנאוור כך גם שידור גמר גביע העולם על רקע סיום הסרט מספר את שיאו של הנס הכלכלי בגרמניה. המשחק ההירואי של הנבחרת הגרמנית גרם לאומה שלמה להצמד למקלטי הרדיו ולחוש לראשונה גאווה לאומית לאחר שנים בהם תחושת הלאומיות הגרמנית עוררה בושה ורצון לשכוח. אך העובדה כי מריה מוצאת את מותה על רקע זה מעצימה את האירוניה שפאסבינדר ביקש להעביר לגבי עתידה של גרמניה ויכולתה להשאיר את העבר מאחור. אולי רצה לומר שרק דור חדש לגמרי יוכל לבנות את גרמניה החדשה לאחר שדור המלחמה יסיים את חייו.
הפקת הסרט.
כתיבה.
את המקורות שהובילו ליצירת הסרט ניתן למצוא בשיתוף הפעולה בין פאסבינדר לאלכסנדר קלוגה בפרויקט שלא מומש מעולם- נישואיהם של הורינו. פרויקט זה פותח בעקבות הצלחתה של אנתולוגיית גרמניה בסתיו. את הדראפט הראשון כתב פאסבינדר יחד עם קלאוס דיטר לאנג וקורט ראב. ב-1977 הציגו את הדראפט לפיטר מארטסשיינר, שעבד באותה העת באולפני באווריה. באוגוסט 1977 קיבל מארטסשיינר יחד עם פיה פרונליך את האישור לעבד את הדראפט לתסריט מוגמר. על אף שהיה זה תסריטם הראשון של השניים, הכרותם העמוקה עם עבודתו של פאסבינדר איפשרה להם ליצור חיבור לסגנון הקולנועי של פאסבינדר. פאסבינדר שינה רק מעט מהדיאלוגים שהגישו השניים ואת סיומו של הסרט. במקור מותה של מריה נבע מהתאבדותה בזמן נהיגה ברכב. פאסבינדר הותיר את מותה מפיצוץ הגז כתעלומה בין התאבדות לתאונה.
הפקה.
הסרט הופק על ידי מייקל פנגלר מאולפני אלבטרוס. פנגלר תכנן את צילומי הסרט למחצית הראשונה של 1978, כאשר הפרויקט הבא של פאסבינדר תוכנן ליוני 1978. במקור תכננו השניים להעניק את תפקיד מריה לשחקנית רומי שניידר. בעקבות התמכרותה של שניידר לאלכוהול הוחלט לתת את התפקיד לחנה שיגולה. על אף שפאסבינדר ופנגלר חשקו באיב מונטאן בתפקיד התעשיין אוסוולד, מונטאן עצמו הביע עניין לשחק את תפקיד הרמן, בעלה של מריה . אך תפקיד זה הובטח לקלאוס לוויטש ובסופו של דבר לא קיבל מונטאן תפקיד בסרט.
הצילומים החלו בינואר 1978 בעיירה קובורג. פאסבינדר צילם את הסרט ביום, ובלילות עבד על התסריט לפרויקט ברלין אלכסנדפלאץ. על מנת לעמוד בעומס צרך פאסבינדר כמויות גדולות של קוקאין אשר סופק לו על ידי מנהל ההפקה הארי באייר והשחקן פיטר ברלינג. לפי ברלינג כמות הקוקאין הגדולה הייתה אחת הסיבות לחריגתו של הסרט מהתקציב שנקבע מראש.
במהלך ההפקה נותר סכסוך בין פאסבינדר לפנגלר על אחוזי הזכויות של פאסבינדר על הסרט. תקציב הסרט שהיה מלכתחילה לא מבוסס ומנופח חרג בהרבה לקראת סופו והגיע ל-1.7 מיליון מארקים כאשר הסצנות היקרות ביותר עדיין לא צולמו. פאסבינדר הוציא צו מניעה נגד פנגלר ושותפו אנקלמאפ ופיטר את מרבית צוות ההפקה. פאסבינדר העביר את הצילומים לברלין שם צילם את שתי הסצנות האחרונות. בעקבות הסכסוך לא עבדו עוד פנגלר ופאסבינדר יחד. זהו גם היה סרטו האחרון שצילם מייקל באלהאוס לפאסבינדר, לאחר שצילם לפני כן אחד עשר מסרטיו.
יציאת הסרט לאקרנים.
הקרנת הבכורה של הסרט נעשתה בפסטיבל ברלין בפברואר 1979 ובמרץ יצא הסרט להקרנה מסחרית רחבה. חנה שיגולה זכתה בדוב הזהב על תפקיד השחקנית הטובה ביותר, אך הסרט עצמו לא זכה בפרס הגדול. עם זאת זכה הסרט לתגובות חמות מצד מבקרי הקולנוע ששיבחו את איכויותיו האומנותיות, יחד עם יכולתו להיות מובן ונגיש לקהל הרחב.
הצלחת הסרט בקרב המבקרים באה בהלימה יחד עם הצלחתו המסחרית של הסרט. יותר מ-400 אלף כרטיסים נמכרו ברחבי גרמניה בתקופה שבין יצירת הסרט ועד אוקטובר 1979. בגרמניה לבדה גרף הסרט יותר מ-400 מיליון מארק. בששת השבועות הראשונים להקרנתו בארצות הברית גרף הסרט כ-1.8 מיליון דולר. ב-1981 היה זה הסרט הראשון של פאסבינדר שהוקרן במזרח גרמניה.
שירה (צוללת)
שִׁירֶה (באיטלקית: Scirè) הייתה צוללת איטלקית, שהוטבעה במלחמת העולם השנייה בסמוך לנמל חיפה.
הצוללת.
"שירה" הייתה צוללת מדגם 600 אדואה (Series 600 Class Adua) במשקל 680 טונות ששירתה בצי המלכותי האיטלקי. היא נקראה על שם מחוז שירה שבצפון אתיופיה, בו נחלו האיטלקים ניצחון בשנת 1936 ושהיה חלק ממזרח אפריקה האיטלקית."שירה" נבנתה במספנות Oderno-Terni-Orlando (שהפכו למספנות מוגיאנו) בין השנים 1937–1938, הושקה ב-6 בינואר 1938 בלה ספציה, ונכנסה לשירות ב-25 באפריל באותה השנה כחלק מהשייטת העשירית הקלה (Decima Flottiglia MAS) של הצי המלכותי האיטלקי.
בקיץ 1940 בוצעו בצוללת מספר שיפורים הדרושים לטובת שיגור צוללי תקיפה, וביניהם הקטנת גשר הפיקוד והסרת תותח הסיפון על מנת לאפשר לה לשאת 3 "חזירים" (טורפדו מאויש).
מפקדה הראשון היה יוניו ולריו בורגזה, וב-1942 החליפו ברונו זליק (Bruno Zelik).
פעילות מבצעית.
עם השקתה צורפה "שירה" לשייטת מס' 15 בלה ספציה ויצאה למשימות אחדות כנגד ספינות בריטיות בים התיכון. באחת מהן - ב-10 ביולי 1940 - הצליחה להטביעה את אוניית המשא הצרפתית "שיק" (SS Cheik) באמצעות טורפדו צפונית לסרדיניה.
הפשיטה על נמל גיברלטר.
בהמשך אותה השנה נטלה "שירה" חלק בשלוש תקיפות לא מוצלחות כנגד מטרות בריטיות בנמל גיברלטר ("מבצע BG1" ב-29 בספטמבר 1940, "מבצע BG2" ב-30 באוקטובר 1940, ו"מבצע BG3" ב-27 במאי 1941).
ב-20 בספטמבר 1941 תקפה את נמל גיברלטר בפעם הרביעית. ל"מבצע BG4" יצאה "שירה" ב-10 בספטמבר מנמל לה ספציה. ב-18 בספטמבר עגנה סמוך למכלית האיטלקית "פולגור" (Fulgor) שבנמל קדיס, בה המתינו 10 צוללים. עשרת הצוללים עלו על סיפון הצוללת, שהפליגה לכיוון נמל גיברלטר. עם הגעתה שיגרה "שירה" צוללים אשר הצליחו להטביע את המכליות "פיונה של" (Fiona Shell) ו-"דנבידייל" (Denbydale) ואת ספינת הסוחר "דורהם" (Durham). "דנבידייל" ו-"דורהם" שקעו במימי הנמל הרדודים, ולכן נימשו ותוקנו ואילו "פיונה של" שקעה לגמרי.
על פעולה זו זכו לוחמי ה"שירה" בעיטור מידי בניטו מוסוליני.
הפשיטה על נמל אלכסנדריה.
למשימתה המפורסמת ביותר, הפשיטה על נמל אלכסנדריה, יצאה "שירה" ב-3 בדצמבר 1941 מנמל לה ספציה. ב-9 בדצמבר עגנה בבסיס הצי המלכותי האיטלקי בים האגאי שבאי לרוס. בלרוס עלו על סיפונה 6 צוללים מפעילי ה"חזירים". ב-14 בדצמבר עזבה את הצוללת את לרוס וב-19 בדצמבר הגיעה לנמל אלכסנדריה שבמצרים.עם הגעתה שיגרה מסיפונה שלושה "חזירים", אשר הצליחו לחדור לתוך הנמל ולהטביע את אוניות המערכה HMS Queen Elizabeth ו-HMS Valiant, את המשחתת HMS Jervis ומכלית נורווגית בשם "סגונה" (SS Sagona).
נמל אלכסנדריה נחשב לאחד מהנמלים הבטוחים ביותר עבור כלי השיט של בעלות הברית שכן הוא היה מוגן על ידי מוקשים ימיים, לולאות והידרופונים לגילוי צוללות, מחסומי רשת ומוצבי תצפית. מפעם לפעם אף הוטלו במימיו, באופן אקראי, פצצות עומק. "שירה" הצליחה לחדור לתוך הנמל, למרות כל אמצעי ההגנה שנפרסו, ככל הנראה בשל חוסר ערנות של צוותי הגנת הנמל הבריטים.
המבצע המוצלח של "שירה" בנמל אלכסנדריה היה המשך לשתי תקיפות לא מוצלחות שבוצעו על ידי הצוללת האיטלקית "אירידה" (Iride) ב-22 באוגוסט 1940 וב-30 בספטמבר אותה השנה (מבצעים "GA1" ו-GA2" בהתאמה). ייתכן כי מבצע זה הצליח להחליש במידת מה את הצי המלכותי הבריטי במזרח אגן הים התיכון, אם כי לזמן מוגבל. אפשר שעליונותו הזמנית של הצי המלכותי האיטלקי במזרח אגן הים התיכון, שנוצרה לאחר הפשיטה בנמל אלכסנדריה, אפשרה העברת לוחמים וציוד עבור כוחות מדינות הציר בצפון אפריקה. למרות ההטבעה, הרי שבסיכומו של דבר הצלחת הפעולה הייתה חלקית: הספינות הבריטיות שקעו במימי הנמל הרדודים, ולכן נימשו, תוקנו וחזרו לשירות כשנתיים לאחר מכן, וששת הצוללים שביצעו את המשימה נתפסו.
בדרכה חזרה לנמל לה ספציה, ובעודה על פני המים, נצפתה והופצצה "שירה" על ידי מטוס ימי בריטי, אולם לא נפגעה.