בקוריאה הצפונית מתבצעת הפרה שיטתית של זכויות אדם. אמנסטי אינטרנשיונל מדווח כיום על לפחות שישה מחנות עבודה (הערכות אחרות מדברות על 12) בהם נכלאים אסירים על רקע פוליטי. אין מספרים מדויקים אולם ממשלת קוריאה הדרומית מעריכה שבצפון כלואים כ-154 אלף אסירים במחנות עבודה בכפייה ואילו משרד החוץ של ארצות הברית סבור שמספרם קרוב יותר ל-200 אלף, קרוב לאחוז מהאוכלוסייה. חלק מהמחנות כוללים מסגרת ל"חינוך מחדש" ולעיתים האסירים ממחנות אלו יוצאים לחופשי, אך לעומתם קיימים מחנות אחרים הקרואים "אזורי שליטה מוחלטת" בהם אין לאסירים תקווה להשתחרר לעולם. במחנות אלו מועבדים האסירים בכפייה וברעב עד מוות. מחנות העבודה קיימים מאז 1950, והמשטר הצפון-קוריאני משתמש בהם לשם השתקת מתנגדי המשטר או אנשים החשודים בהתנגדות כזו. לפי דיווחים מאוחרים יותר, נראה שקוריאה הצפונית מרחיבה את מחנות העבודה.
בניגוד לדיקטטורות אחרות, האסירים לא נכלאים על פשעיהם בלבד (על פי רוב: התנגדות למשטר או חשד להתנגדות למשטר) אלא נכלאים גם על פשעי בן משפחה. כך, נכלאות משפחות שלמות מסיבות פוליטיות. במחנות חשופים האסירים לתנאי מחיה תת-אנושיים, הכוללים עינויים ורציחות לפי גחמה של השומרים, אונס, הרעבות ועבודה בכפייה, ונעשים ניסויים כימיים על האסירים. לפי הדיווח האחרון של אמנסטי, 25% מאסירי המחנות מתים מדי שנה. על פי עדויות של עריקים צפון-קוריאנים, משפחות שלמות מושמדות בתאי-גזים שקופים, בזמן שמדענים צופים בהם ורושמים מסקנות. ניצולי המחנות מספרים גם על הוצאות פומביות להורג, רצח תינוקות בני יומם, והפלות בכפייה. אחד המחנות הגדולים, "מחנה 22", נמצא בקרבת העיר הואריונג בצפון-מזרח המדינה, ושטחו גדול משטחה של העיר לוס אנג'לס. נכון ל-2015, תמונות לוויין עדכניות, מראות שהמחנה נסגר.
האסיר היחיד הידוע כיום כמי שהצליח לברוח ממחנה "אזור שליטה מוחלטת" לאחר שנולד וגדל שם הוא שין דונג היוק, המספר על כך שאמו ניתנה לאביו כפרס, שהריונו תוכנן על ידי הרשויות, ושהסגיר את אמו ואת אחיו לרשויות (לאחר ששמע על תוכניתם לברוח) לאור החינוך הנוקשה שקיבל. שין מספר בין היתר על הוצאות להורג ראוותניות, קברי אחים, והתעללויות בנשים שנכנסו להיריון לא-מאושר, הוצאת העובר מבטנן, ורציחתן. שין החליט לברוח לאחר שנכלא ושוחח לראשונה עם אסיר שגדל מחוץ למחנה. האסיר הנוסף התחשמל מהגדר החשמלית בניסיון הבריחה, ואילו שין הצליח לטפס עליה ולברוח. כיום הוא חבר בארגון LINK.
מספר ארגוני זכויות אדם עוסקים בהתנגדות להפרה השיטתית והמתמשכת של זכויות האדם בקוריאה הצפונית, בהם "ICNK - The International Coalition to Stop Crimes Against Humanity in North Korea" ו-"LINK-Liberty in North Korea". לאור העדויות שנאספו החליט האו"ם במרץ 2013 לפתוח חקירה בינלאומית בעניין.
אשחר (יישוב)
אֶשְׁחָר הוא יישוב קהילתי שנמצא בתחומי המועצה האזורית משגב. היישוב קרוי על שם השיח אשחר הצומח באזור.
מיקום.
היישוב ממוקם על גבעת קרד בגליל התחתון ממנה נשקפים בקעת סכנין, בקעת בית הכרם, הרי הגליל, רמת הגולן, הים התיכון, יישובים וערים, כפרים וכרמים. גובה היישוב הוא כ-360 מטר מעל פני הים.
היסטוריה.
היאחזות נח"ל בשם אשחר, הוקמה באתר בו נמצא היום קיבוץ אשבל, באפריל 1979. בשנת 1982 שונה שמה של ההיאחזות ל"אשבל".
במרץ 1984 החליטה הוועדה המשותפת של הממשלה והסוכנות על הרחבת היישוב אשחר.
אשחר נוסד בשנת 1986 במסגרת תוכנית המצפים ל"ייהוד הגליל", על ידי גרעין שעלה בחלקו הגדול משיקגו. עד מהרה התפתח היישוב וקלט משפחות רבות מעבר לגרעין המייסד.
המחייה באשחר.
האידאולוגיה שבה דוגל היישוב היא קידום חיים משותפים של דתיים וחילונים בקהילה אחת, תוך פתיחות, סובלנות, פלורליזם ודמוקרטיה. תושבי היישוב מציבים לעצמם מספר כללים בסיסיים, כגון הימנעות מנסיעה בשבת בתחומי היישוב (במידת האפשר) ושמירה על כשרות באירועים ציבוריים. פרט לכך, מקיים כל אחד מהם אורח חיים הנראה בעיניו, ללא כפייה מכל צד שהוא. טווח הגילאים הוא 0 עד 70, אך רוב הזוגות בשנות ה-30–50 לחייהם.
כיום מתגוררות ביישוב למעלה ממאתיים משפחות.
חינוך.
ילדי היישוב לומדים בגנים ביישוב ומשם עוברים לבית הספר האזורי החילוני, בבית ספר אזורי דתי, או בבית ספר יסודי משולב בו לומדים דתיים וחילוניים בצוותא, זאת מתוך מתן חינוך העונה על דרישות הורים
משני הזרמים. במקום פועל "שבט אשחר" של תנועת הנוער הצופים הדתיים שמקיימת פעילות לכיתות ד-'יב.'
בית הספר הוקם בשנת 2007. הגן מתקיים בשטחי היישוב.
בני נוער העוברים ללמוד בתיכון, לומדים לרוב בבית הספר "על יסודי משגב" ובבתי ספר וישיבות אחרים באזור.
בנוסף לכך, קיימת תבנית חינוך נוספת והיא בית הספר הדו-לשוני ”גליל” בו לומדים בצוותא ילדים מן המועצה האזורית וילדים מהיישובים הערבים הסמוכים כמו סחנין ושעב, במסגרת וולדורף ברוח האנטרופוסופיה.
גלפגוס (ספר)
גלפגוס (באנגלית: Galápagos) הוא שמו של רומן מאת הסופר האמריקאי קורט וונגוט. הספר יצא לאור בשנת תשנ"א, 1991.
על הספר.
הספר מתאר את השתלשלות האירועים הבדיונית המובילה להשמדת הציווילזציה ולאבולוציה של האדם לכדי יונק ימי. חלקו הראשון של הספר מתאר את הפלגתה של ה"באהיה דה דרווין", ספינת פאר שאמורה הייתה לשאת אורחים מפורסמים למסע לאיי גלאפגוס. משבר כלכלי עולמי חמור ופריצתה של מלחמה באמריקה הדרומית גורמים לכך שרק נוסעים מעטים נמצאים על הספינה, כשזו עולה על שרטון ליד האי הבדיוני סנטה רוסליה. מגפה הגורמת לעקרות משמידה את כל האנושות מלבד הבודדים שנקלעו לסנטה רוסליה. במיליון השנים הבאות, בני האדם עוברים אבולוציה כך שיתאימו לחייהם החדשים כיונקים ימיים - בין השאר, ראשם קטן, ידיהם מתנוונות והופכות לסנפירים.
הספר מסופר מנקדות מבטו של ליאון טראוט, בנו של סופר המדע הבדיוני קילגור טראוט, דמות שמופיעה בהרבה מספריו של וונגוט. רוח הרפאים של ליאון עוקבת אחרי בני האדם במשך מיליון שנה ומספרת את ההיסטוריה של תושבי האי וכן של עצמה.
גיהנום
לפי אמונה נפוצה בדתות השונות, גיהנום הוא המקום שאליו נשלחות לאחר המוות נשמותיהם של אלה שחטאו בחייהם, ובו הן סובלות ייסורים שונים, הכוללים לדוגמה שרפה באש, מכות וחבלות על ידי מלאכי חבלה ועוד. לגיהנום גרסאות שונות, המנוסחות בידי הדתות השונות, אך לכולן בסיס זהה: מקום נורא, לפי חלק מהן הוא שוכן מתחת לפני האדמה.
במקביל לאמונה בקיום הגיהנום מתקיימת אמונה בקיומו של גן עדן, אליו מגיעות נשמותיהם של צדיקים (כולל חוטאים שחזרו בתשובה).
מקור השם העברי "גיהנום".
"גיהנם" מופיעה לראשונה במשנה כמקום משפט הרשעים. מקורה של המילה אינו ברור. בסביבות המאה ה-17 או ה-18 שינו המדקדקים את הכתיב מגיהנָם בקמץ לגיהנום בחולם חסר או מלא, בעקבות השערה הקושרת בין הגיהנום ושם המקום גיא בן הנום, המופיע במקרא בגרסאות שונות (גיא בן הנם, גי-הינום וכו').
גיא בן הנום מוזכר לראשונה בתיאור גבולות שבטי יהודה ובנימין בספר יהושע: . זהו שמו של אפיק עמוק בגבול המערבי-דרומי של העיר העתיקה של ירושלים.
בימי המלוכה בישראל בנו תושבי ירושלים בגיא זה במות לאל מולך הכנעני, הקריבו לו את ילדיהם הרכים ו"העבירו אותם באש" לפי לשון המקרא. גם אחדים ממלכי יהודה קיימו מנהג זה, שהרגיז נביאים ומלכים אחרים. יאשיהו המלך יצא נגד העבודה הזרה שפשתה בישראל: . הגיא שימש מקום פולחן עבודה זרה סמוך לירושלים בזמנו של הנביא ירמיה, שהתנבא כי למקום זה יקראו גיא ההרגה, כלומר כה רבים יהיו המתים בו בחורבן, עד שימלאו את גיא בן הנום במתים. והנביא מחמיר עוד יותר, ואומר שהמתים שיהיו שם, יהיו ().
לפי סברה זו, מכיוון שבגיא בן-הינום הייתה העבודה הזרה של הרשעים ועל פי נבואת ירמיהו גם מקום ענישתם, קיבל השם הוראה מיוחדת: מקום הרשעים לאחר מותם, לעומת גן עדן של הצדיקים. מכאן נולדה האגדה שפתחו של הגיהנום נמצא בירושלים. בשיפולי גיא בן-הינום הייתה התופת, הנזכרת יחד אתו.
מקור השם בן-הינום אינו ידוע. לפי סברה אחת, הינום הוא שם אדם.
ההשערה הרואה את גיא בן הינום כמקור למילה "גיהנום" אינה מוסכמת, ויש הרואים בה אטימולוגיה עממית.
גיהנום ביהדות.
בספרות התלמודית והמדרשית מוזכר הגיהנום כמקום שבו נידונים הרשעים אחרי החיים בעולם הזה.
לדוגמה: "וסופו יורש גיהנם" (). לפי המדרש, ברא הקב"ה את חללו של גיהנום אלפיים שנה קודם לבריאת העולם, כשהוא ריק. אש הגיהנום עצמה נבראה ביום השני לששת ימי הבריאה. בגיהנום נידונים הרשעים חצי שנה באש וחצי שנה בברד ובשלג, כאשר מסופר שהצינה קשה מן האש.
מעשים רעים מחמירים את עונשו של אדם בגיהנום: אמר רבה בר שילא אמר רב חסדא: , ולעומתם מעשים טובים מקלים על עונשו שם: .
במסכת עירובין נאמר: .
גם במסכת שבת ישנו אזכור של הגיהנום בהקשר של חמי טבריה: . הסבר: בחמי טבריה יש מעיינות שמהן נובעים מים רותחים בחום של כ-60 מעלות, והתלמוד מתייחס אליהן כ-"תולדות האור" מכיוון שהם "התחממו בפתח הגיהנום", ומכאן ניתן להבין שהגיהנום הוא מתחת לאדמה.
המונח "גיהנום" עצמו לא מוזכר בתנ"ך, אבל על פי התלמוד לגיהנום יש שבעה מדורים (), והמדרשים זיהו את שבעת שמות הגיהנום כשמות המדורים השונים: