על מנת להגן על עצמם מפני טורפים, התאואים בדרך כלל מראים תמיכה הדדית ופועלים בקבוצה מלוכדת. במקרים רבים התאואים מתקיפים אריות ללא סיבה, ואף הורגים אותם. אחד מהמקרים הבולטים הוא הסרטון הקרב בקרוגר, בו להקת אריות ותנין יאור נאבקים על עגל צעיר, עד שעדר התאואים מגיע, מסתער על האריות ומציל את העגל. הסרטון הפך לפופולרי מאוד וצבר למעלה מ-60 מיליון צפיות באינטרנט. תאו היער שכאמור פחות אגרסיבי, יעדיף להימלט כאשר הוא מותקף.
בנוסף לנזק מטורפים, התאואים סובלים ממחלות שונות הנגרמות על ידי הטפילים; עגלים רבים מתים משרשורים שמתפתחים במערכת העיכול, ומבוגרים סובלים ממחלות זיהומיות שנגרמות על ידי תולעים טפיליות, פרוטיסטים, או מיקרואורגניזמים. מדענים בדרום אפריקה שבודקים תאואים צעירים, דיווחו על מחלות שונות בדם, כגון: Theileria Parva (ממערכת הנבגוניות). כמו במחלות רבות, הבעיות האלה יישארו רדומות בתוך האוכלוסייה, כל עוד בריאותם של בעלי החיים היא טובה. עם זאת שמורות הטבע מגבילות את התפשטות העדרים הנגועים, כדי למנוע את הפצת המחלה בעדרים בריאים.
איומים ושימור.
התאו האפריקני לא נמלט מהגורל המשותף של הולכי-ארבע גדולים באפריקה, שניצודו בכבדות במחצית הראשונה של המאה העשרים, בציד בלתי מבוקר. עם זאת, עדרי התאו סבלו הרבה פחות מחיות אחרות, פילים למשל. ייתכן משום שמלבד הקשיים והסכנות של ציד התאו, אין לו ערך מסחרי (בניגוד לחטי הפילים או לקרני הקרנפים) ולכן, אוכלוסיות התאואים נשארו יציבות. הרס גדול יותר נגרם לתאואים כאשר הווירוס "rinderpest", הועבר לאפריקה בסוף המאה ה-19 על ידי בקר הבית של מתיישבים לבנים. ההתפרצות הראשונה של המחלה בתאואים דווחה בשנת 1890 . בדרום אפריקה המחלה כמעט הכחידה אותם לגמרי בתקופה הזאת, בעוד שהתפשטותה למזרח אפריקה השמידה כ-90% מהאוכלוסייה שם. גם היום הפוטנציאל להתפרצות המחלה מהווה איום על התאואים.
בחלקים מסוימים של אפריקה באזורים המוגנים יש עתודות גדולות של תאואים. בין האזורים המוגנים בולטים: אזור השימור נגורונגורו והפארק הלאומי סרנגטי שבטנזניה, מסאי מארה ואגם נקורו שבקניה, הפארק הלאומי קרוגר בדרום אפריקה, נהר לואנגוה (יובל של הזמבזי) שבזמביה ובמוזמביק, הפארק הלאומי קומואה שבחוף השנהב, הסנגהה התלת-לאומי שברפובליקה המרכז אפריקאית בקמרון ובקונגו ועוד.
עם זאת גם מקומות אלו אינם בטוחים - בסרנגטי למשל מספרם פחת מאוד ב-1969–1990, עקב ציד בלתי חוקי וירד מ-65,000 ל-16,000, לעומת זאת עכשיו האוכלוסייה שם יציבה. שחפת בבקר שפגעה בפארק קרוגר בשנת 1990, גרמה נזק רב לתאואים, ועד היום כ-16% אחוז מהתאואים בדרום אפריקה הם נשאים טבעיים של המחלה.
מחוץ לאזורים המוגנים האיום העיקרי לתאואים הוא הרס בית הגידול. התאואים משתדלים להתרחק מקרקע חקלאית, כך שפיתוח וחרישת הקרקע במקביל לגידול מתמיד באוכלוסייה האפריקנית, משפיע לרעה על מספרם.
המספר הכולל של כל תת-המינים באפריקה מוערך בכ-900,000-מיליון ראשים; 70% מתוכם באזורים מוגנים. מצב האוכלוסייה, על פי אומדני "האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN)" הוא ""קרוב לסיכון"'" (NT), כשבעבר היה "ללא חשש".
למרות שהתאואים האפריקנים מתרבים היטב בשבי, מרבית גני החיות נמנעים מלהחזיק אותם בשל אופיים האגרסיבי מאוד. ישנם מקרים בהם קרבות של זכרים בגני חיות הסתיימו במוות.
התאו והאדם.
בניגוד לתאו המים ההודי, שהפך לאחד מחיות המשק העיקריות במדינות רבות באסיה, התאו האפריקני קשה מאוד לביות בשל מזגו המסוכן והבלתי צפוי. הוא מעולם לא בוית על ידי הילידים באפריקה, אם כי יש ניסיונות לבייתו על ידי מדענים אירופיים. על פי כמה דיווחים, עגלים שנתפסו בגיל חודש עד שלושה חודשים אולפו בקלות. בנוסף, מומחה האירופי שערך מחקר בתאו אפריקני שגודל מגיל צעיר, מצא כי תאו הרתום לעגלה יכול לסחוב מטען הכבד פי ארבעה ממה שסוחב שור מבוית במשקל דומה. אחד מהתאואים הראשונים שהובאה לאירופה, התרגל מהר לבני אדם, היה בעל אופי רגוע, והסתדר היטב עם בעלי חיים אחרים למרות שהיה בוגר.
למרות העובדה שהתאואים נמנעים מקרבה אנושית, במקומות מסוימים באפריקה מכורח המצב הם חיים בקרבת כפרים, ואז הם גורמים נזק רב לגידולים ואפילו הורסים גדרות. במקרים כאלה, התושבים המקומיים הורגים את התאואים לעיתים קרובות כמזיקים.
עם זאת המקומיים מתייחסים אל התאואים בזהירות רבה, היות שמהתאואים האפריקנים נהרגים אנשים יותר מאשר האריות והנמרים; התאואים קוטלים מדי שנה כ-250 אנשים, ועל פי מדד זה הם גורם המוות הרביעי מעולם החי באפריקה אחרי הפיל האפריקני, תנין היאור וההיפופוטם המצוי.
התאואים האפריקנים היו נרדפים במשך מאות שנים לבשרם ועורם, אבל בהיעדרו של נשק חם, האוכלוסייה המקומית לא יכלה לערער באופן משמעותי על מספרם. עורות התאו, היו לבוש מוערך בשבטים רבים ושימשו ככיסוי למגנים. עד היום אנשי המסאי, צדים תאו אפריקני לעיתים רחוקות בהתחשב בכך שהם מגדלים את קרובי משפחתו המבויתים לצורך בשר (כדוגמת הזבו או הוטוסי). ציד לא חוקי של תאו אפריקני הוא די נפוץ במדינות אפריקניות חלשות שבהם המדינה אינה מצליחה ליצור הגנה על הסביבה.
נכון לעכשיו, ציד תאו באפריקה נתון במרבית המדינות בפיקוח הדוק, אבל כמעט בכל מקום ניתן להשיג רישיון לצודו וציידים מוכנים לשלם אפילו 10,000 בשביל רישיון. בגלל הגודל והאכזריות של התאו הוא נחשב לפופולרי מאוד בציד, והוא נכלל יחד עם הפיל סאוונה אפריקני, קרנף צר-שפה, אריה, ונמר אפריקאי ב"חמשת הגדולים" (כינו שניתן לבעלי החיים שנחשבים לפוחלצים היוקרתיים ביותר באפריקה או המסוכנים ביותר). התאו האפריקני הוא המסוכן ביותר מה"חמישה" אף יותר מפיל או אריה, ומכונה על ידי הציידים "המוות השחור" או "הסוף ההוליוודי". אפילו תאו בוגר לא מאוים שרואה אדם עם נשק, יכול לתקוף ראשון בלי לחכות לירייה והפצועים - ממשיכים לתקוף ללא יוצא מן הכלל. כאשר התאו נפצע הוא מסוכן אף יותר. יש לו כוח עצום, ולכן אי אפשר כמעט להישאר בחיים לאחר תקיפת תאו כיון שהוא ממשיך לרטש את הגופה גם לאחר המוות ומלבד זאת הוא די חכם. תאואים שנורו זחלו לעיתים קרובות לשיחים וארבו לציידים שחיפשו את גופתם. לכן ציד תאו בסוואנה דורש כישורי מיומנויות גבוהים, והצייד חייב להיות במצב היכון למקרה שהתאו יסתער עליו. תאו פצוע יכול אף להתחזות למת, ולתקוף את הצייד כשהלה מתקרב.
להלן תיאור של צייד על התאו האפריקני:
השיטה הרגילה של מארב לעדר תאואים בסוואנה היא די מסוכנת; אמנם ראיית התאו אינה טובה אך יש לו חוש ריח מצוין, ולכן הגישה אלה העדר צריכה להיות בכיוון הרוח ובזהירות. בדרך כלל בקצה העדר יש צופים המסתכלים סביבם כל הזמן, ואם לפחות אחד מהם יקלוט את הצייד יש סיכוי רב שהעדר יברח או שהצייד ימצא את עצמו לרוע המזל מרוטש לחלוטין. אופן בטוח יותר הוא לארוב לתאואים בבוקר ליד אזורי המים. לתאו שכבר נורה יש להתייחס בזהירות רבה, ולוודא שהנשק דרוך בכל מקרה.
ערכו של פוחלץ תאו עולה ככל שהמרחק בין הקצוות גדול (40-38 ס"מ הוא מרחק סטנדרטי, ו-50 ס"מ נחשבים לתוצאה מעולה) אבל מרבית האספנים מתעניינים גם באורך הכולל של הקרניים שעשוי לעלות על 2.5 מטר, העובי של הקרניים או צורתם. מחיר רגיל של פוחלץ תאו נע בין 25–30 אלף דולרים לראש, ולעיתים קרובות המחיר תלוי בגודל הקרניים. מסיבה זאת מרבית הציידים מעדיפים לצוד זכרים (המתאפיינים ב"מגן") מאשר נקבות.
בתרבות.
התאו האפריקני תופס מקום נכבד בפולקלור של עמים רבים באפריקה. לרוב הילידים הוא מייצג כוח, אומץ ללא חת, ולפעמים זעם עיוור. חיילים אמיצים וחזקים היו מושווים לתאו אפריקני.
האימפי, מערך הלחימה של שבט הזולו שהוקם לאחר הרפורמות של המלך שאקה בסוף השליש הראשון של המאה ה-19, נבנה בדמותו של התאו האפריקני. במבנה זה בלטה הטקטיקה החדשה שנקראה "קרני התאו", והחיילים המשתתפים בו היו מחולקים לשלושה חלקים:
טקטיקה זאת הביאה הצלחות רבות בקרבות של ממלכת הזולו נגד שבטים שכנים, ואף גרמה לניצחון של לוחמי הזולו על החיילים הבריטים בקרב איסאנדלוואנה (22 בינואר 1879).
ברבים מספרי הרפתקאות של סופרים מהמאה ה-19 והמאה ה-20 המוקדמת שכתבו על אפריקה, הדמויות בספר נכנסו למצב מסוכן כאשר הם תקפו תאו אפריקני. במקרים רבים, הללו היו מפריזים באכזריות של התאו. תיאור של התאואים האפריקנים כמו גם ציד שלהם בולט ביצירות רבות של ארנסט המינגוויי, לואי בוסנארה, תומאס מיין ריד ועוד.
התאו האפריקני מופיע על השטרות האפריקנים שילינג טנזני, דולר זימבבואי וראנד דרום-אפריקאי.
תאו היער
תאו היער (שם מדעי: "Syncerus caffer nanus") הוא תת-מין של תאו אפריקני החי במרכז ומערב אפריקה. לעיתים קרוי תאו גמדי בהשראת השם המדעי "nanus" שפירושו בלטינית "גמד", אם כי שם זה מתייחס בעיקר לאנואה (מין בקר החי באינדונזיה). ישנם חוקרים הסבורים כי צריך לסווג את תאו היער כמין בפני עצמו, בשל השוני הרב בינו ובין תת-המינים האחרים.
מאפיינים.
תאו היער הוא תת-המין הקטן ביותר של תאו אפריקני. גובהו בכתפיים 100–130 סנטימטר, אורך ראשו וגופו 180–220 סנטימטר, אורך זנבו כ-70 סנטימטר ומשקלו עד 320 ק"ג (לשם השוואה תאו הכף שוקל בממוצע כ-900 ק"ג). צבע פרוותו נע בין חום אדמדם לשחור, רגליו שחורות, אוזניו שעירות ובהירות יותר, בטנו וחלקו האחורי בדרך כלל בהירים יותר. אצל המבוגרים הפרווה כהה יותר ולעיתים שחורה כולה.