כ-850 חברי המחתרת הדנית נהרגו במהלך המלחמה. כמו כן נהרגו כ-900 אזרחים דנים בנסיבות שונות: בהפגזות אוויריות, במהלך הפגנות אזרחיות, או בפעולות תגמול של הגרמנים. 39 חיילים דנים נהרגו או נפצעו במהלך הפלישה ב-1940 וארבעה חיילים נוספים נהרגו ב-29 באוגוסט 1943 כאשר הממשלה פורקה על ידי הגרמנים. כ-360 דנים מתו במחנות הריכוז. המגזר שספג את מרבית מקרי המוות היו מלחי הצי המלכותי הדני, שהמשיך לפעול במהלך המלחמה, רובם כתוצאה של תקיפות של צוללות. 1850 מלחים נהרגו. כ-100 חיילים שנלחמו במסגרת הצבאות של בעלות הברית נהרגו. כ-6000 אזרחים דנים נשלחו למחנות ריכוז במהלך המלחמה כ-600 מתוכם מצאו את מותם. אחוז נמוך בהשוואה לגורלם של אזרחי מדינות אחרות.
לאחר המלחמה, 40,000 איש נעצרו בחשד לשיתוף פעולה עם הגרמנים. מהם 13,500 נשפטו ונענשו. מתוך 78 עונשי מוות שנגזרו, בוצעו 46 מהם. רובם נשפטו לתקופות מאסר של עד 4 שנים. רבים הביעו ביקורת על התהליך שהפך לקורבן אנשים ששיתוף הפעולה שלהם עם הגרמנים היה משני, בעוד שפוליטיקאים ואנשי עסקים רבים שביצעו מעשים יותר חמורים נותרו ללא עונש. סוגיה שנויה במחלוקת הייתה ההחלטה מה יהיה גורלם של אותם אנשים שצייתו לפקודות שנתנו להם מידי ממשלתם שלהם.
אף על פי שחלק מחברי המחתרת ניסו להתארגן בכמה מפלגות פוליטיות לאחר המלחמה, לא עלה הדבר בידם. המפלגה היחידה שזכתה לתמיכה משמעותית מחברי המחתרת הייתה המפלגה הקומוניסטית. הקומוניסטים קיבלו כשמינית מסך הקולות בבחירות שהתקיימו באוקטובר 1945.
ב-5 במאי 1945 שוחררה דנמרק באופן רשמי מעול הכיבוש הגרמני. אזרחים בכל רחבי הארץ הסירו מעל החלונות את הווילונות השחורים שהיו תלויים על החלונות לצורך האפלה ושרפו אותם ברחובות. עד היום מתקיימות שריפות כאלה באופן מסורתי מדי שנה ביום השחרור. חיילי בעלות הברית (בעיקר רוסים) ששוחררו ממחנות השבויים ברחבי דנמרק צעדו ברחובות הערים. בעיר אורהוס התנפל המון על בחורות שקיימו קשרים עם גרמנים, גזזו את שיערן והובילו אותן ברחובות העיר תוך כדי שההמון משפיל אותן.
פליטים גרמנים.
בשבועות האחרונים של המלחמה, בין ה-9 בפברואר ועד ה-9 במאי, כמה מאות אלפי פליטים גרמנים ברחו דרך הים הבלטי מפחד חיילי הצבא האדום. רוב רובם של הפליטים הגיעו מפרוסיה המזרחית ומפומרניה ורבים מהם היו נשים, ילדים וזקנים. רבים מהם סבלו מתת-תזונה, מתשישות וממחלות. שליש מהפליטים היה מתחת לגיל 15.
השלטונות הגרמניים העניקו לפליטים מעמד מועדף, החרימו בתי ספר דנים, מבנים ציבוריים, בתי מלון, בתי חרושת ומתקני ספורט לטובת שיכון הפליטים. באותה עת, אלפי דנים גורשו מבתי הכלא וממחנות הריכוז שבגרמניה. פעולות הטרור של הגרמנים כנגד אנשי המחתרת הדנית וכנגד האזרחים התעצמו בחודשים האחרונים למלחמה.
כבר בסוף אפריל, נראה היה שהשלטונות הצבאיים הגרמנים איבדו את השליטה על המצב ובעת כניעתה של גרמניה היו על אדמת דנמרק כ-250,000 פליטים גרמנים. פליטים רבים סבלו חרפת רעב וממחלות ולא זכו לטיפול. התמותה הייתה גבוהה וגופות של אנשים שלא נקברו אוחסנו במחסנים ובמרתפים.
בעת הכניעה, הועברה האחריות על הפליטים לידי הרשויות הדניות. הפליטים הועברו מכ-1,000 מקומות שונים למחנות גדולים שנבנו במיוחד או למחנות צבא גרמנים לשעבר, בכמה מהם שהו יותר מ-20,000 פליטים. הגדול שבמחנות היה באוקסבול (Oksbøl) שעל החוף המערבי של חצי האי יוטלנד ובו הוחזקו כ-37,000 פליטים. המחנות הוקפו בגדרות תייל ונשמרו על ידי חיילים כדי למנוע מגע של הפליטים עם האוכלוסייה המקומית.
בכמה מהמחנות מנות המזון היו דלות והטיפול הרפואי לקה בחסר. בשנת 1945 לבדה מתו יותר מ-13,000 איש, בנייהם כ-7,000 ילדים מתחת לגיל חמש. המצב החמיר במיוחד בחודשים שלפני ואחרי כניעת הגרמנים, כאשר בתי החולים והרופאים סירבו לטפל בפליטים הגרמנים. הסיבות לכך נבעו לא רק מרגשות אנטי-גרמניים, אלא גם ממחסור במשאבים. באותה עת היה צורך לשקם את התשתיות והיה פחד מפני התפשטות מגפות. כדי לטפל בפליטים, הקימו השלטונות הדנים מערכת רפואה בתוך מחנות הפליטים שאוישה על ידי צוותים רפואיים מגרמניה. במקביל הוקמו מערכת חינוך במחנות עבור הילדים ומערך תעסוקה למבוגרים, והחלו להתארגן חיי תרבות ועיתונות. בשלב מאוחר יותר מנות המזון במחנות הוגדלו.
ב-24 ביולי 1945 החליטה מפקדת כוחות הכיבוש הבריטית, בניגוד לציפיותיהם של הדנים, שהפליטים יישארו בדנמרק עד שהמצב בגרמניה יתייצב. בנובמבר 1946 החלו לחזור לגרמניה ראשוני הפליטים והאחרונים עזבו את דנמרק בפברואר 1949. מעטים מתוכם נשארו בדנמרק לצמיתות.
מורשת.
מדיניות שיתוף הפעולה של ממשלת דנמרק בתקופת המלחמה היא אחת מהנושאים השנויים במחלקות בהיסטוריה הדנית. חלק מההיסטוריונים טוענים שהמדיניות הזו הייתה הדרך היחידה לשמור על שלום הדמוקרטיה של דנמרק ועל עמה. אחרים טוענים ששיתוף הפעולה הרחיק לכת יותר מדי וכאשר משווים אותו לדרך פעולתן של מדינות דמוקרטיות אחרות שהיו תחת השלטון הגרמני, אין הדבר מצדיק את האסטרטגיה הזאת.
גוסטיבר
גוֹסְטִיבָר (במקדונית: Гостивар, ) היא עיר בצפון מערב מקדוניה הצפונית בשטח האזור הסטטיסטי פולוג, השוכנת 67 קילומטרים מהבירה סקופיה, 27 קילומטרים מטטובו ומצויה על תוואי הנהר וארדאר.
היסטוריה.
מקור שניוני לקיומה של העיר מצוי בכתביו של טיטוס ליוויוס מהמאה ה-1 לפנה"ס בהקשר למסע מלחמה קדום שערך פרסאוס מלך מוקדון. בהמשך, נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית והאימפריה הביזנטית. מהמאה ה-9 ועד ה-14 נשלט השטח לפרקים על ידי הממלכה הבולגרית הראשונה, הביזנטים וממלכת סרביה. השם "גוסטיבר" מוזכר לראשונה בכתבים סרביים מ-1313.
במחצית השנייה של המאה ה-14 נכבשה גוסטיבר על ידי צבאו של מוראט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. העות'מאנים שלטו בעיר כ-550 שנים ולאחר תבוסתם במלחמת הבלקן הראשונה השתלטו הסרבים על העיר ובהמשך הוכללה בשטח סרביה מתוקף הסכם בוקרשט אשר חתם את מלחמת הבלקן השנייה. במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבש האזור על ידי צבא ממלכת בולגריה ולאחר תבוסת הבולגרים נכללה העיר בשטחה של ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה העיר על ידי הוורמאכט ונמסרה לחזקתה של בולגריה שהייתה בעלת בריתה של גרמניה הנאצית מתוקף חתימתה על ההסכם התלת-צדדי. ב-19 בנובמבר 1944 שוחררה העיר על ידי כוחותיו של יוסיפ ברוז טיטו והיא נכללה בהמשך בשטחה של יוגוסלביה. ב-1991 לאחר פירוק יוגוסלביה ועם הקמת מקדוניה, נכללה גוסטיבר בשטחה.
לאחר הקמת מקדוניה.
רוב תושבי גוסטיבר הם מוסלמים ממוצא אלבני שטענו לקיפוח ודיכוי של השלטונות ועובדה זו הובילה למתיחות אתנית ולעימותים עם התושבים הנוצרים וכוחות הביטחון. כוחות הביטחון מצידם נקטו ביד קשה בדיכוי המהומות והעניין הגביר את התסיסה המתמשכת בעיר.
ביולי 1997 פרצו הפגנות המונים בגוסטיבר וטטובו. המפגינים הניפו את דגלי אלבניה וטורקיה ותלו אותם על מבני ציבור. כוחות מיוחדים של המשטרה המקדונית הגיעו לעיר ופיזרו את ההפגנות תוך שימוש באש חיה. 4 מפגינים נהרגו, כ-70 נפצעו ומאות נעצרו. ב-2001 פרץ מרד חמוש של המיעוט האלבני במקדוניה שמנה כרבע מאוכלוסיית המדינה. התחוללו קרבות בין הצבא המקדוני למורדים והמהומות לא פסחו על גוסטיבר. בלחצו של האיחוד האירופי נחתם הסכם אוחריד ובמסגרתו הוענק שוויון זכויות לתושבים ממוצא אלבני. עם זאת נותרה מתיחות גלויה בין המיעוט האלבני לשלטונות.
ב-2012 פרצו מהומות על רקע אתני ברחבי מקדוניה בין מוסלמים לנוצרים וזאת לאחר ששני גברים ממוצא אלבני נורו בידי המשטרה בגוסטיבר.
דמוגרפיה.
מבחינת נתוני מפקד האוכלוסין שנערך ב-2002 עולה, כי 47.1 אחוזים מהתושבים היו ממוצא אלבני, 33.2 אחוזים ממוצא מקדוני, 12.7 אחוזים ממוצא טורקי, 5.3 אחוזים בני רומה ו-1.7 אחוזים היו בני לאומים שונים. מבחינת התמהיל המגדרי עולה, כי 48.88 מהאוכלוסייה היו גברים ו-51.2 אחוזים היו נשים. 66.1 אחוזים מהתושבים היו מוסלמים סונים ו-33.1 אחוזים היו נוצרים אורתודוקסים.
פרוטו כוכב
חלל בין-כוכבי
אוקראינה של הגדה השמאלית
אוקראינה של הגדה השמאלית (באוקראינית: Лівобережна Україна, ברוסית: Левобережная Украина, בפולנית: Lewobrzeżna Ukraina) הוא שם היסטורי לחלק מאוקראינה הנמצא בגדה המזרחית של נהר הדנייפר ואשר כולל את האובלסט המודרניים של צ'רניהיב, פולטבה וסומי וכן החלקים המזרחיים של קייב וצ'רקאסי.
המונח "אוקראינה של הגדה השמאלית" הופיע לראשונה עם בחירתו של איבן בריוחובצקי (Іван Брюховецький) כהטמאן של אוקראינה כאופוזיציה לפבלו טטריה (Павло Тетеря). בריוחובצקי היה ידוע כהאטמאן האוקראיני הראשון של הגדה השמאלית ושלט על שטח שהיה תחת השפעה רוסית.
עד מחצית המאה ה-17 היה השטח שייך לאיחוד הפולני-ליטאי. בהסכם פריאסלאב מ-1654 נמסר השטח, מלבד החלק הדרומי שלו, לאימפריה הרוסית. מאוחר יותר אושר חוזה זה שוב בהסכם אנדרוסובו (1667) ובחוזה השלום הנצחי (1686) בין האיחוד הפולני-ליטאי ורוסיה הצארית (אוקראינה של הגדה הימנית נשארה, באותו זמן תחת שלטון האיחוד). תחת השלטון הרוסי נהנתה אוקראינה של הגדה השמאלית, בתחילה, מדרגה מסוימת של אוטונומיה. במשך המאה ה-18 נחלש מעמד ההטמנות הקוזאקית של הסיץ' הזפורוז'י.
תוכנת מערכת
תוכנת מערכת (באנגלית: system software) היא תוכנת מחשב המיועדת להפעלה ושליטה על חומרת המחשב, ומשמשת כפלטפורמה להרצת יישומי מחשב.
המושג כולל בתוכו תוכנות כגון:
יש המייחסים למושג "תוכנת מערכת" גם כלים לפיתוח תוכנה כגון המהדר, המקשר ודיבגר (כלי לניפוי שגיאות).