כיוון הגבישים יכול להיות אקראי, אך גם מכוון, למשל כתוצאה מתהליך ערגול. רב-גביש של חומר שקוף למעבר אור יכול להיות לא שקוף, אלא חלבי, כמו במקרה של אלומינה. תופעה זו נגרמת כתוצאה מהעובדה שאלומינה היא חומר בעל שבירה כפולה, כלומר הכיוון של הגביש משפיע על זוויות שבירת האור, והגבישונים המתחברים בזוויות שונות ואקראיות שוברים את האור כך שהחומר אינו שקוף.
חומרים מסוימים בטבע נמצאים בצורת גביש יחיד: אבני חן הן קרמיקות מגביש יחיד, לדוגמה יהלום ואודם, ובתעשייה מגדלים גבישים יחידים, כמו פרוסות סיליקון למעבדי מחשבים.
הרברט מוריסון
הרברט סטנלי מוריסון, הברון מוריסון מלמבת' (באנגלית: Herbert Stanley Morrison, Baron Morrison of Lambeth; 3 בינואר 1888 - 6 במרץ 1965) היה פוליטיקאי בריטי, איש מפלגת הלייבור הבריטית ששימש כשר במספר ממשלות בבריטניה, ואף שימש כסגן ראש ממשלת בריטניה בתקופת כהונתו של קלמנט אטלי כראש הממשלה. בתולדות הציונות ידוע מוריסון בשל תוכנית מוריסון גריידי, לפתרון בעיית ארץ ישראל, שהוצגה בסוף יולי 1946.
ביוגרפיה.
מוריסון נולד בלמבת', פרבר של לונדון באיסט אנד. אביו היה שוטר. כתינוק איבד את הראייה בעינו האחת בשל זיהום. בשל תנאי החיים של משפחתו, הפסיק מוריסון את לימודיו בגיל 14 והפך לנער שליח. בגיל מוקדם פיתח דעות שמאליות רדיקליות, ואף היה סרבן מצפוני במהלך מלחמת העולם הראשונה. לבסוף הצטרף אל מפלגת הלייבור הבריטית.
ב-1919 נבחר למועצת המחוז המטרופוליטני של האקני, פרבר של לונדון. הוא נבחר לראש עיריית המחוז ב-1920, וכיהן בתפקיד עד שנת 1921. ב-1922 נבחר למועצת מחוז לונדון, ובשנת 1923 נבחר אל הפרלמנט הבריטי מטעם מחוז דרום האקני. לאחר נפילת ממשלת הלייבור הראשונה של רמזי מקדונלד ותבוסת הלייבור בבחירות בשנת 1923 איבד את מושבו. בשנת 1928, בהיותו מזכיר מפלגת הלייבור בלונדון, נבחר לנשיא המפלגה.
מוריסון שב לפרלמנט לאחר ניצחון הלייבור בשנת 1929 ומונה על ידי מקדונלד לשר התעבורה. כרבים אחרים במפלגה חש מוריסון מרומה ונבגד כאשר הקים מקדונלד את "הממשלה הלאומית" בשנת 1931. תבוסת הלייבור בבחירות בשנת 1931 הביאה לכך ששב ואיבד את מושבו בפרלמנט.
מוריסון המשיך בפעילותו במועצת מחוז לונדון, וב-1934 זכתה מפלגת הלייבור בבחירות למועצת המחוז, ומוריסון היה למנהיג המועצה. תפקיד זה העניק לו את השליטה בכל שירותי השלטון המקומי בלונדון. בתקופה זו פעל לאיחוד שירותי התחבורה הציבורית בלונדון, האוטובוס, החשמלית והרכבת התחתית, וליצירת מועצת תחבורת הנוסעים של לונדון. כן פעל ליצור "חגורה ירוקה" מסביב לעיר על מנת לשלוט בהתפתחותה האורבנית, ולחידוש גשר ווטרלו. בתקופה זו פעל ליצירת פתרונות דיור זולים למעמד הפועלים, והוא מצוטט כמי שאומר שהוא "יגרש את השמרנים אל מחוץ ללונדון בבנייה". עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוענקו לו סמכויות נרחבות לצורך ההגנה על תושבי לונדון.
ב-1935 שב מוריסון ונבחר לפרלמנט, והתמודד אל מול קלמנט אטלי בבחירות להנהגת המפלגה, והפסיד.
משנת 1940.
כאשר נכנסה המפלגה, בשנת 1940, לקואליציית המלחמה של וינסטון צ'רצ'יל מונה מוריסון בתחילה לשר האספקה עם דגש על הייצור המלחמתי, אך באוקטובר 1940 מונה לשר לביטחון פנים, שהיה אחראי על המקלטים. ניסיונו מתקופתו במועצת העיר לונדון שימש אותו היטב. כאחראי על ההגנה האזרחית בתקופת הבליץ, יזם יצירת מקלטים מודולריים שכונו "מקלטי מוריסון". היו אלו מעין כלובי פלדה, שהגיעו בערכות להרכבה עצמית, ושימשו בבתים רבים בלונדון בהם לא היה קיים מקלט תת-קרקעי. בשעות היום יכולים היו מקלטי מוריסון לשמש כשולחן, ובלילה ישנה המשפחה מתחתיהם. מאות אלפים מאלו הופצו ברחבי בריטניה. המקלט היה חסר ערך במקרים של פגיעה ישירה, אך הועיל מאוד כנגד נזקי הדף למיניהם. מסקר שנערך בבתים מופצצים בבריטניה נמצא כי כ-120 מתוך 136 האנשים בבתים שנפגעו, והשתמשו במקלט מוריסון, יצאו ללא פגע. בנוסף, מוריסון היה אחראי על מדיניות הקיצוב והמאבק בשוק השחור. בספטמבר 1942 צורף לקבינט המלחמה.
ביוני 1943 התמודד מוריסון מול ארתור גרינווד למשרת "גזבר מפלגת הלייבור" המשמשת כקרש קפיצה לתפקיד יושב ראש המפלגה, והפסיד.
לאחר סיום המלחמה באירופה, סייע מוריסון בעיצוב מצע המפלגה שכונה "הבה נתמודד עם העתיד". הוא היה האחראי על ארגון מסע הבחירות בשנת 1945 ונעזר במאייר פיליפ זק, שעמו הסתכסך בעבר כאשר זק מתח ביקורת בקריקטורה על תפקודו כשר האספקה. כישרונו הארגוני של מוריסון, וכישרונו התעמולתי של זק נחשבים בין הגורמים שסייעו לניצחון הלייבור. לאחר הניצחון מונה מוריסון לסגן ראש ממשלת בריטניה ו"מנהיג בית הנבחרים", השר האחראי על הקשר בין הקבינט ובין הפרלמנט.
בין מפעליו של מוריסון בתפקידו כסגן ראש ממשלת בריטניה בולטת יזמת פסטיבל בריטניה שנערך בשנת 1951 ונועד לעודד את הציבור הבריטי, וליצור תחושה של שיקום המדינה. אחת ממטרות הפסטיבל הייתה להראות את השיקום המתוכנן של הערים ההרוסות של בריטניה בעקבות המלחמה.
לאחר התפטרותו של ארנסט בווין מתפקיד שר החוץ, במרץ 1951, קיבל מוריסון את התפקיד, אך לא הרגיש בו בנוח. הוא נקט עמדה קיצונית כנגד משטרו של מוחמד מוצאדק באיראן. בתקופת כהונתו כשר החוץ התפוצצה פרשת המרגלים גאי ברג'ס ודונלד מקלין שפעלו במסגרת שירות החוץ הבריטי. תקופת כהונתו הייתה קצרה, ונפסקה לאחר כישלון הלייבור בבחירות בשנת 1951.
על אף שמאז שנות השלושים נחשב מוריסון ליורשו הטבעי של קלמנט אטלי מעולם לא זכה לאמונו ולאהדתו. אטלי נותר מנהיג המפלגה עד לשנת 1955. לאחר כישלון הלייבור בבחירות בשנה זו פרש אטלי, אך מוריסון, שהיה בן 67, נתפס כזקן מכדי להנהיג את המפלגה, שנראתה כזקוקה למנהיגות צעירה. הוא התמודד על המנהיגות כנגד יו גייטסקל וכשל.
בשנת 1959 פרש מוריסון מבית הנבחרים וניתן לו התואר לורד לימי חייו, הברון מוריסון מלמבת'. לאחר מכן פעל במסגרת המועצה הבריטית לצנזורה על הקולנוע.
הוא מת בשנת 1965. מוריסון הוא סבו של פיטר מנדלסון, חבר מרכזי בממשלות הלייבור של טוני בלייר וגורדון בראון בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
יחסו ליישוב היהודי.
בשנת 1929 התבטא בחיוב כלפי הרעיון הציוני והקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
באוגוסט 1935 ביקר בארץ ישראל, התפעל מהמפעל הציוני ומהקיבוצים ופרסם מרשמיו בדיילי הרלד. באפריל 1936 היה אורח כבוד באירוע של המגבית הארצישראלית המאוחדת בארצות הברית. ביוני 1936 הוא שאל בפרלמנט מדוע הממשלה אינה נוקטת יד קשה יותר למיגור המרד הערבי הגדול. בינואר 1938 בעקבות ההודעה על הקמת ועדת וודהד, הוא יצא נגד הוועדה וקרא להתרת עלייה מוגברת לארץ ישראל. בשנת 1939 דיבר כנגד הספר הלבן, והגזרות כנגד העלייה ורכישת הקרקעות.
ביולי 1946, בעקבות רצון של ממשלת בריטניה למנוע את יישום המלצות ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, ניהל מוריסון מגעים עם ועדת הקאבינט האמריקאית, בראשות השגריר האמריקני הנרי גריידי, שבסופם הוסכם על תוכנית מוריסון גריידי, שעיקרה היה קנטוניזציה של הארץ לקנטונים יהודים, ערביים ובריטים, כאשר ליהודים יינתנו כ-17 אחוז מן השטח, במיוחד בגליל המזרחי ובשפלת החוף בין עכו לתל אביב, לערבים יינתנו כ-40% מן השטח בגליל המערבי, יהודה ושומרון וצפון הנגב, ואילו דרום הנגב, ומסדרון המוביל מיפו לירושלים, כ-43% מהשטח יישארו בשליטה בריטית. התוכנית נדחתה הן על ידי היישוב היהודי, הן על ידי הערבים, ובסופו של דבר גם על ידי האמריקנים.
מלון קאמיניץ
בית אשל ירושלים (מלשון אש"ל: אכילה, שתייה, לינה; שם לועזי: Hotel Jerusalem), שנודע יותר בכינויו מלון קאמיניץ, היה בית מגורים דו-קומתי מפואר שהפך לבית מלון בסוף המאה ה-19, והיה בית המלון המודרני הראשון בירושלים ובישראל בכלל בבעלות יהודית. המלון נמצא בין רחוב הנביאים לבין רחוב יפו בירושלים, כיום בלב חניון מאחורי בית 65 ברחוב הנביאים.
היסטוריה.
הבניין נבנה על ידי היהודי המומר מלוויל ברגהיים, נרכש על ידי הנדבן יעקב פיכטנהולץ, שהעבירו לרשות כולל ווהלין. הכולל השכיר את הבית, כנראה החל משנת 1891, למשפחת קאמיניץ, שהחזיקה בתי מלון בסגנון אירופי בחברון, ביפו, ביריחו וכן מלון קטן בפתח תקווה.
בשנת 1883 המלונאי אליעזר ליפמן קאמיניץ, שהיה עד אז מזכיר כולל הורודנא, העביר את בית המלון שהקימה משפחתו סמוך לשער יפו למבנה ברחוב יפו שהיה בבעלות הבנקאי חיים אהרן ולירו (כיום עומד שם מרכז כלל). בהתחלה שימש המלון גם כמושב זקנים אך בהמשך סגר אותו, לאחר שראה שקשה לנהל את שני המוסדות במקום אחד. לאחר מספר שנים עבר המלון למבנה של כולל ווהלין בין רח' יפו לרח' הנביאים, הוא הוסיף אגף לבניין ששימש כלובי וחדר קבלה, נטע גן גדול בפתחו, וסלל שביל מיוחד למרכבות מרחוב יפו.
בית המלון נחשב בעיני בני התקופה למקום יוקרתי ומפואר ביותר, בו שהו תיירים רבים, ונערכו בו חתונות מפוארות. למלון היו הסכמי עבודה עם חברות התיירות "תומאס קוק ובנו" ו"קלארק".
בשנת 1908 היה המקום כבר צר מדי, והמלון הועבר לאזור שער יפו. הבניין הישן הושב לכולל ווהלין ובהמשך השתכן בו האדמו"ר מרחמסטריווקא, רבי מרדכי טברסקי. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הוחרם המבנה ברחוב הנביאים על ידי הטורקים שהפכוהו לבית דואר. בהמשך שימש כבית ספר, וכיום המקום משמש למגורים ולבית מלאכה. הבית מוזנח, ולמרות שהוא מיועד לשימור, ישנה סכנה שייהרס.
אורח שלא נמצא לו מקום במלון - הרצל.
בנימין זאב הרצל הגיע לירושלים ביום שישי 28 באוקטובר 1898, כדי להפגש (כעבור 5 ימים) עם קיסר גרמניה וילהלם השני, בעת ביקורו בארץ ישראל.