כהן נולד בעיירה בותאוויל (Bothaville) שבדרום אפריקה למשפחה יהודית בת שבעה אחים. כשסיים את לימודיו התיכוניים, עבר ליוהנסבורג, ושם עבד במכרה זהב. לאחר זמן קצר עזב את המכרה, והחל לעבוד במפעל לייצור דינמיט. כשהיה בן 19 החלה מלחמת העולם השנייה, והוא החליט להתגייס לצבא הדרום אפריקאי. בשנת 1941 קיבל כנפי טיס, לאחר שלמד לטוס על מטוסי טייגרמות' (Tiger Moth) והוקר הארט (Hawker Hart). חודש לאחר סיום הקורס נשלח לקהיר, והחל בטיסה מבצעית במדבר המערבי, בטייסת דרום אפריקאית שפעלה במסגרת כנף של חיל האוויר המלכותי האנגלי.
בקרב אל-עלמיין בשנת 1942 השתתף עם שני אחיו, ששירתו גם הם בחיל-האוויר הדרום אפריקאי. בקרב זה נהרג אחד מאחיו. סמוך לסיום המלחמה בצפון אפריקה, ולאחר שביצע כ-135 גיחות במשך 15 חודשים, הוחזר כהן לדרום אפריקה כמדריך לאימוני טיסה מבצעית.
בשנת 1944 נשלח להילחם בטייסת שהפעילה מטוסי קרב מסוג "קרטיס P-40 קיטיהוק" באיטליה. בסיום המלחמה באירופה, התנדב להילחם ביפן במסגרת כנף דרום-אפריקאית שנשלחה לשם. עת תום המלחמה קיבל תעודת הצטיינות ממלך אנגליה וממפקד חיל-האוויר הדרום אפריקאי על פעילותו במלחמה. לאחר המלחמה חזר לדרום אפריקה והחל ללמוד רפואה.
בחיל האוויר הישראלי.
בשנת 1947, כאשר החלה מלחמת העצמאות בישראל, החליט כהן להפסיק את לימודי הרפואה, והצטרף למשלחת של מתנדבים לעזרת יהודי ארץ ישראל (מח"ל). במאי 1948, עת היו בדרכם לישראל, עברה הקבוצה בצ'כוסלובקיה שם למדו להטיס את מטוס האוויה S-199. ביוני 1948 הגיע לארץ ישראל, וצורף לטייסת 101 - טייסת הקרב הראשונה (והיחידה באותו עת) של חיל האוויר הישראלי. מפקד הטייסת היה מודי אלון וחבריו לטייסת היו לו לנארט, מילטון רובנפלד, אדי כהן, עזר ויצמן ועוד טייסים נוספים מאנגליה, קנדה, ארצות הברית ודרום אפריקה. בספטמבר השתתף במבצע ולוטה להבאת מטוסי ספיטפייר מצ'כוסלובקיה לישראל. באמצע חודש אוקטובר איבדה הטייסת את מפקדה שהתרסק עם מטוסו בגישה לנחיתה בשדה התעופה הרצליה. עוד באותו יום ביקש מפקד חיל האוויר, אהרן רמז, מכהן ליטול את הפיקוד על הטייסת.
בנובמבר 1948 עברה הטייסת בפיקודו מהרצליה לבסיס חצור. וכהן שימש כמפקד הבסיס והטייסת. זמן קצר לאחר מכן הגיעו ארבעה טייסים חדשים לטייסת, ועל כהן הוטלה המשימה לאמנם לטוס. הוא קרא להם למשרדו ואמר להם שאימוניהם לא יכללו רק נושאי טיסה, אלא גם כיצד להיות מפקדים טובים. ארבעת החיילים היו מוטי הוד, ישעיהו גזית, דני שפירא וטיבי בן שחר. ב-14 במרץ 1949 העניק להם סיד את כנפי הטיס, במסדר הכנפיים הראשון בחיל האוויר, יחד עם הרמטכ"ל, יעקב דורי.
בסוף אותו חודש העביר את הפיקוד על הטייסת לחברו הטוב עזר ויצמן, בטקס קצר על המסלול בחצור שבו פשט סיד את המעיל שלו והעביר אותו לוויצמן כמעשה סמלי של העברת פיקוד. לאחר מכן חזר לדרום אפריקה להמשך לימודי הרפואה, וב-1950 נישא לאדלין ונולדו להם שלוש בנות. בשנת 1965, בעידודו של עזר ויצמן, החליט לעלות לישראל, ועבד כרופא בבית החולים תל השומר, וכרופא צוות אוויר בחברת אל על, שם עבד עד פרישתו בגיל 85.
במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום כיפור שימש כרופא מוטס וכן היה הרופא המלווה של גולדה מאיר כאשר טסה לארצות הברית בהיותה ראש הממשלה.
עד סוף ימיו התגורר בשכונת "נווה-רום" ברמת השרון, בסמוך לוותיקי חיל האוויר ביניהם דוד עברי, עמוס לפידות, רן גורן.
ב-2 בדצמבר 2011 נפטר בביתו בגיל 90.
אורקסטרה
תלבושת אחידה
ברונטי
ברונטי (באנגלית: Bronte) הוא פרוור בסידני, אוסטרליה. השייך מנהלית לרשות העירונית מועצת וייברלי.
גאוגרפיה.
ברונטי ממוקם כ-8 ק"מ דרום מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני, לאורך חופה הדרום מזרחי של סידני רבתי. לפרוור חוף מפורסם באורך 250 מטר הקרוי באותו שם, כ-2.5 ק"מ דרומית לחוף בונדיי ביץ', ובין שני החופים מחברת טיילת ציורית. ברונטי גובל מצפונו בבונדיי וטמרמה, ממזרח בווייברלי ומדרום בקלובלי.
היסטוריה.
בשנות השלושים של המאה ה-19, רכש רוברט לאו (לימים ויקונט שרברוק) אחוזה בת 170,000 מ"ר באזור ברונטי. בשנת 1845 סיים לבנות את בית האחוזה, לו קרא בית ברונטי. שם הבית נקרא לכבודו של לורד הוריישו נלסון, דוכס ברונטה (נחלה בנפת קטניה שבסיציליה, כיום איטליה). הבית היה בונגלו בן קומה אחת, על דרך ברונטי, ושרד עד המאה ה-21. כיום הבית הוא נכס של מועצת וייברלי, ונפתח לקהל הרחב מספר פעמים בשנה. הבית רשום כנכס לאומי לשימור של ניו סאות' ויילס.
אחד מקווי החשמליות שהתפצלו מבונדיי ג'נקשן הגיע לברונטי כתחנה אחרונה, והוביל את תושבי העיר עד קו החוף. קו זה יצא משימוש בשנת 1960 והוחלף באוטובוסים. כמו מרבית הפרוורים המזרחיים, אין כיום תחנות רכבת או חשמלית בברונטי.
תרבות.
ברונטי הוכרז כפרוור בעל איכות החיים הטובה ביותר מבין 641 פרוורי סידני רבתי על ידי היומון סידני מורנינג הראלד, בשקלול של עליית ערכי הנכסים, איכות החיים, השקעות בחינוך ועוד.
בברונטי תרבות גלישה ענפה, והפרוור כולל את מועדון הצלת הגולשים (surf lifesaving club) של ברונטי, שיוסד בשנת 1903. לטענת המועדון, הוא הוותיק מסוגו בעולם. מדי דצמבר מתקיימת תחרות שחייה באוקיינוס בין חוף בונדיי לחוף ברונטי.
לאורך טיילת החוף הוקמו מספר רב של מסעדות, המתמחות במטבחים שונים. בניגוד לאזורים מסחריים בחופים סמוכים, האזור המסחרי של חוף ברונטי אינו כולל חנויות כלל.
כביש עכו-צפת
כביש עכו-צפת היה כביש ראשי בגליל שחיבר את עכו וצפת. תוואי הכביש בחלקו המערבי עבר בערך על תוואי כביש 85 עד צומת חנניה. מצומת חנניה עבר כביש עכו-צפת על תוואי כביש 866 עד למירון וממירון לצפת עבר הכביש על תוואי כביש 89.
תולדות הכביש.
הכביש נסלל על תוואי הדרך ששימש עוד במאה ה-19 למעבר מעכו לצפת.
על פי תוכנית החלוקה יועד חלקו המרכזי של הכביש לעבור בשטח המדינה הערבית, כאשר אזור עכו ומרכז הגליל יועדו למדינה הערבית, בעוד אזור צפת יועד למדינה היהודית. במהלך מלחמת העצמאות פסקה התנועה היהודית בכביש, שעבר באזור ערבי צפוף, והכביש חובל ליד מירון ובמקומות נוספים בידי ההגנה והפלמ"ח, בין השאר כדי למנוע הגעת תגבורת אויב לצפת. שטחו המרכזי של הכביש נכבש במהלך מבצע חירם בסתיו 1948, והכביש נפתח מחדש לתנועה אזרחית בראשית 1949.
בתרבות.
הכביש מוזכר בשירו המפורסם של אהוד בנאי "עיר מקלט" בתור הכביש המתפתל בין עכו לצפת.
ברונטה
איוואן פסקביץ'
איוואן פסקביץ' (ברוסית: Иван Фёдорович Паскевич; 19 במאי 1782 פולטבה - 1 בפברואר 1856 ורשה) היה רוזן ירוואן, נסיך ורשה, גנרל-פלדמרשל רוסי ממוצא אוקראיני.
ביוגרפיה.
פסקביץ' נולד ב-19 במאי 1782 בפולטבה, למשפחת קוזאקים זאפורוז'יאנים. עם סיום לימודיו הוא החל את השרות הצבאי בצבא האימפריה הרוסית, ובשנת 1800 קודם לדרגת קצין זוטר והחל לשרת בקרבת פאבל הראשון, קיסר רוסיה. בתחילת שלטונו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה עזב פסקביץ' הצעיר את הבירה ועבר לפולטבה. בשנת 1805 היה פסקביץ' חלק מכוח עזר שהשתתף בקרב אוסטרליץ, שבו הובסו הכוחות האוסטרים והרוסים על ידי נפוליאון.
בתחילת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) הועבר לחזית. במלחמה זו פסקביץ' בלט מאוד. הוא היה מעורב במצור על איזמאיל, ועל תרומתו למאמץ המלחמתי קיבל עיטור ולדימיר מדרגה רביעית וחרב זהב עם כיתוב "עבור אומץ קרב".
בשנת 1807 המפקד העליון של הכוח הלוחם נפטר. מפקדים בשטח סיכמו עם הטורקים תנאי הסכם הפסקת אש, אך הוא לא אושר על ידי הקיסר. פסקביץ' נשלח לקונסטנטינופול להעביר את המסר שרוסים לא מוכנים לשגת מחלק של השטח שנכבש במלחמה. הוא גם טיפל בנושא החלפת שבויים. הפעילות הדיפלומטים של פסקביץ נמשכה תקופת מה, אך בסופו של דבר, הלחימה התחדשה. עם חידוש הלחימה פסקביץ' השתתף במספר קרבות, נפצע וחזר לחזית לאחר מספר חודשים. לאור ההצלחות שלו בשדה הקרב, הוא קודם בדרגות ובגיל 28 התמנה למפקד דיוויזיה.
בתחילת מלחמת רוסיה-צרפת פסקביץ' השתתף בקרבות בלימה רבים, ובמיוחד בקרב סמולנסק. הדיוויזיה בפיקודו השתתפה בקרב בורודינו במרכז הכוח, ובמהלך הקרב היא ספגה אבדות קשות. גם בהמשך הוא פיקד על יחידות שונות שלחמו בגבורה. לאחר מכן לחם פסקביץ' עם כוחותיו במהלך המערכה בגרמניה, ואף הגיע עם כוחותיו עד פריז.
בתקופת אלכסיי ארקצ'ייב התרחק פסקביץ' מפעילות, והיה מפקד חיל מצב שהוצב בסמולנסק. בשנת 1817 התחתן עם בת דודה של אלכסנדר גריבוידוב. לאחר מרד הדקבריסטים הוא הוזמן לסנקט פטרבורג והיה חבר של חבר השופטים במשפט מיוחד.
בשנת 1826 הוא נשלח לקווקז, בשל תחילת המלחמה עם הפרסים. באותה תקופה, אלכסיי ירמולוב היה מפקד הכוח במקום, אך ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה לא סמך על ירמולוב ורצה להחליפו. יחסי הכוחות בין פסקביץ' לירמולוב הביאו לכך שאיוואן דיביץ' היה צריך להתערב ולתת לקיסר המלצות על תיקון המצב, ובסופו של דבר ירמולוב פוטר מהשרות.
פסקביץ' ארגן את הכוחות במקום מחדש, ולמרות נחיתות מספרית הוא ניהל מספר קרבות. בתקופת ירמולוב, היה התנגדות לתחילת התקפה על ירוואן, אך לאחר פיטוריו פסקביץ' החל במתקפה, ולאחר קרבות קשים כבש את העיר ב-6 באוקטובר 1827. כמו כן כבש חלק שטחיה של חאנות נחצ'יבן. היחידות בפיקודו לא עצרו והמשיכו להתקדם לכיוון פרס, וב-11 באוקטובר 1827 הם כבשו את תבריז. שיחות שלום שהחלו לא התקדמו עד להסכם, ובשל כך בינואר 1828 פסקביץ' החל להתקדם לכיוון טהראן עצמה. ב-28 בפברואר 1828 נחתם הסכם טורקמנצ'אי בתנאים טובים מאוד לרוסים, ועל הצלחותיו במלחמה זו קיבל פסקביץ' את התואר רוזן ירוואנסקי.