אמהרסט פעל באסטרטגיה של גננה ממושכת ותנועה מועטה עד אשר בשנת 1760 תכנן אמהרסט מתקפה תלת-כיוונית נגד מונטריאול, הגדולה בערי קוויבק בקנדה הצרפתית. ב-8 בספטמבר 1760 נכנעו הצרפתים המוצבים במונטריאול לידי הכוחות הבריטים. כניעת הכוחות במונטריאול סימנה את סוף השלטון הצרפתי בקנדה ובהמשך חולקה לואיזיאנה הצרפתית בין האימפריה הבריטית והאימפריה הספרדית. על פי תנאי חוזה פריז בשנת 1763, כל אמריקה הצפונית הצרפתית ממזרח לנהר המיסיסיפי הועברה לידי בריטניה, למעט האיים הזעירים סט. פייר ומיקלון מול חופי ניופאונדלנד.
אמהרסט עזב את אמריקה הצפונית בנובמבר 1763 ושב לבריטניה הגדולה. ג'פרי נקרא חזרה מכיוון שטיפולו במרד פומטיאק נגד אינדיאנים עורר ביקורת. לאמהרסט ניתן תואר של אביר בשנת 1761. אמהרסט סירב לקחת חלק במאבק נגד מלחמת העצמאות של ארצות הברית. נוצר למענו תואר האצולה הברון אמהרסט בשנת 1776 והוא הועלה לדרגת פילדמרשל בשנת 1796.
לקראת סוף שנות השבעים הוא הועלה לדרגת המפקד העליון של הכוחות ונותר בתפקיד זה עד שנת 1782. עקב פריצתן של מלחמות המהפכה הצרפתית והצטרפותה של בריטניה לקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, ראש-ממשלת בריטניה, ויליאם פיט הבן, מינה את אמהרסט בפעם השנייה לתפקיד המפקד העליון של הכוחות. אמהרסט נותר בתפקיד עד שנת 1795, עת הוחלף בידי הנסיך פרדריק, דוכס יורק ואלבני. אמהרסט הקים את המוניטין שלו במערכות באמריקה הצפונית, והוא חייב הרבה מהתקדמותו המאוחרת להצלחתו במהלך מלחמת שבע השנים.
מחלף רוזמרין
מחלף רוזמרין הוא מחלף הממוקם בסמוך לשכונת גילה שבירושלים המחבר את כביש בגין (כביש 50) לכביש 60. מחלף רוזמרין משמש תושבים מאזור רחב הכולל את שכונות הר חומה, גילה, בית צפפה, ארנונה, תלפיות ארמון הנציב וגוש עציון. המחלף נחנך בספטמבר 2017 לאחר עבודות של כשנתיים בעלות של כ-140 מיליון ש"ח (מתוך 1.25 מיליארד ש"ח שהושקעו בכביש בגין. בחנוכת המחלף נכחו ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר התחבורה ישראל כץ. עם חנוכתו, הפך מחלף רוזמרין לעשירי בכביש בגין. הקמת המחלף בוצעה על ידי חברת מוריה.
בעתיד המחלף אמור לשמש גם את הקו הכחול של הרכבת הקלה בתהליך הרחבה בעלות 120 מיליון ש"ח.
ליטוגרפית קרן אלקטרונים
ליטוגרפיה של קרן אלקטרונים (EBL) היא שיטה בה סריקת קרן אלקטרונים ממוקדת מייצרת צורות מותאמות אישית על גבי ציפוי רגיש לאלקטרונים הנקרא רזיסט (פולימר). קרן האלקטרונים משנה את המסיסות של הרזיסט, ומאפשרת הסרה סלקטיבית של האזורים החשופים או הלא חשופים על ידי טבילה בממס (פיתוח). המטרה, כמו בפוטוליתוגרפיה, היא ליצור פיצ'רים קטנים מאוד אשר לאחר מכן ניתן לבצע העברת תצורה אל המצע, לעיתים קרובות על ידי איכול.
היתרון העיקרי של ליטוגרפית של קרן אלקטרונים הוא שהיא יכולה לצייר דפוסים מותאמים אישית (כתיבה ישירה) עם רזולוציה של מתחת ל-10 ננומטר. לצורה זו של ליטוגרפיה נטולת מסכה יש רזולוציה גבוהה ותפוקה נמוכה, המגבילה את השימוש בה לייצור מסכות, ייצור בכמויות גדולות של מוליכים למחצה ומחקר ופיתוח.
המערכת.
מערכות ליתוגרפיה של קרני אלקטרונים מסחריות הן מערכות כתיבה ייעודיות לקרני אלקטרוניים והן יקרות מאוד (&gt; מיליון דולר). ליישומי מחקר, מקובל מאוד להמיר מיקרוסקופ אלקטרונים למערכת ליתוגרפיה באמצעות תוספים בעלות נמוכה יחסית (&lt;100 אלף דולר). מערכות כאלו בעלות רזולוציה קווית של ~ 20 ננומטר (מאז 1990), בעוד שהמערכות הייעודיות הנוכחיות בעלות רזולוציה קווית בסדר גודל של 10 ננומטר או פחות.
ניתן לסווג מערכות ליתוגרפיה של קרן אלקטרונים על פי צורת הקרן ואסטרטגיית הסטת הקורה. מערכות ישנות יותר השתמשו בקרניים גאוסיאניות וסריקת רסטר (הלוך ושוב). מערכות חדשות יותר משתמשות בקרניים מעוצבות, שיכולות להיות מוסטות למיקומים שונים בתחום הכתיבה (זה מכונה גם סריקת וקטור).
מקורות אלקטרונים.
ברזולוציות נמוכות נעשה שימוש במקורות תרמיונים. עם זאת, מערכות עם דרישה לרזולוציה גבוהה יותר נדרשות להשתמש במקורות של פליטת שדה, כגון W / ZrO 2. מקורות פליטה של שדה תרמי עדיפים על פני מקורות פליטת שדה, מכיוון שהם מאפשרים יציבות טובה יותר לאורך זמני כתיבה אופייניים של מספר שעות.
זמן כתיבת קרן אלקטרונים.
הזמן המינימלי לחשיפת אזור במינון נתון ניתן על ידי הנוסחה הבאה:
כאשר formula_2 משך חשיפת האובייקט (ניתן לחלק לזמן חשיפה חלקי גודל צעד), formula_3 זרם הקרן, formula_4 הוא המינון ו formula_5 שטח האזור הנחשף.
גאבס (מחוז)
מחוז גאבס (בערבית תוניסאית: ولاية ڨابس) הוא אחד מ-24 מחוזות תוניסיה והוא ה-8 בשטחו וה-16 בגודל אוכלוסייתו. הוא משתרע על שטח של 7166 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 374,300 נפש, נכון למפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2014. בירת המחוז היא גאבס.
גאוגרפיה.
מחוז גאבס נמצא בדרום מזרח תוניסיה, על חוף מפרץ גאבס, 376 ק"מ דרומית לבירה תוניס. גאבס נמצא מדרום להרי האטלס ונחשב כחלק מצידו הצפוני ביותר של מדבר סהרה. משום גודלו הרב גאבס מציע כמה נופים מגוונים ומנוגדים: חוף ים, הרים, מדבר, יער רחב ידיים ונאות מדבר. גם קצהו המזרחי של אגם המים הרדודים שוט אל-פייג' נמצא בתחום המחוז.
חוף הים התיכון של המחוז הוא מחצית מקו החוף של מפרץ גאבס ומהווה מקום בילוי מרכזי עבור תושבי המחוז.
חלוקה אדמיניסטרטיבית.
מבחינה אדמיניסטרטיבית, המחוז מחולק לעשר נציגויות, בהן עשר עיריות ותשע מועצות מקומיות. אוכלוסיית הערים על פי מפקד האוכלוסין מ-2014 מתוארת להל"ן:
תיירות.
מבקרים רבים במחוז מגיעים אל העיר מתמאתה, המורכבת כולה מתושבים ברברים ומאופיינת באדריכלות ייחודית. בערים הגדולות ניתן למצוא באזארים עשירים במוצרים ייחודיים, כמו מוצרי עץ, אבן, מתכת וטקסטיל מסורתיים, המושכים תיירים מכל רחבי העולם.
כלכלה.
רוב הכלכלה של המחוז מסתמכת, בדומה לרבים אחרים באזור זה של צפון אפריקה, על דיג וחקלאות. למעשה, המחוז הוא אחד מהעשירים ביותר במיני דגים וכלכלת הדיג שלו היא מהחזקות במדינה. במגזר התעשייתי, המחוז הוא ביתו של "המרכז לתעשייה כימית" המשמש בעיקר לחציבת פוספט ויש בו תעשיית מזון ענפה.
במחוז נמל ראשי יחיד ובו כעשרה מקומות עגינה, מה שהופך אותו למרכז של חילופי הסחורה בין המחוז לכל ישות מוניציפלית אחרת. בשנת 2000 נאמדה כמות הסחורה שנכנסה לנמל בכ-4,000,000 טונות. כ-41.5% מהאוכלוסייה העובדת במחוז עוסקת בתעשייה למיניה, כ-35.5% עוסקים בעבודות לא מוגדרות ו-23% עוסקים בחקלאות.
ריצ'רד קרליל
ריצ'רד קרליל (באנגלית: Richard Carlile; 8 בדצמבר 1790 – 10 בפברואר 1843) היה עיתונאי בריטי, פעיל מרכזי במאבק למען זכות בחירה אוניברסלית ב ולמען חופש העיתונות בבריטניה.
ביוגרפיה.
קרליל נולד בעיירה אשבורטון, במחוז דבון, בנו של סנדלר שנפטר בשנת 1794, והשאיר את אמו נאבקת לפרנס את שלושת ילדיה, בהכנסה מניהול חנות קטנה. מגיל 6 עד 12 הלך לבית הספר, ואחר כך בילה 7 השנים בהכשרה כנפח. ב-1813 התחתן ועבר ללונדון, שם מצא עבודה במקצוע שלמד. אשת, ג'יין, ילדה חמישה ילדים, מתוכם שרדו שלושה.
ההתעניינות שלו בפוליטיקה החלה בחורף 1816, כשבעקבות משבר כלכלי צומצמו מאוד שעות העבודה שלו, מה שיצר בעיות קשות בפרנסת המשפחה. הוא החל להשתתף בפגישות פוליטיות, בהם דוברים בהם, הנרי האנט, דיברו על חוסר השוויון בזכות ההצבעה ובצורך ברפורמה פרלמנטרית. באפריל 1817 הקים יחד עם ויליאם שרווין בית דפוס ברחוב פליט בלונדון (רחוב ששמו הפך שם נרדף לענף העיתונות באנגליה). כדי להתפרנס, הוא החל להדפיס ולחלק ספרים של רפורמטורים כמו תומאס פיין וספריו זכויות האדם ועידן התבונה, ולחלקם בתשלום ברחובות לונדון. כדי להנגיש את הספרים לאנשים עניים שידם אינה משגת לקנות ספר, חילק את הספרים לחלקים ומכר אותם כעלונים. הוא לקח על עצמו גם את הפצת השבועון הרדיקלי "הגמד השחור", שהיה האסור באותה עת, הממשלה העמידה לדין מוצאים לאור, וחוק הביאס קורפוס היה מושעה.
לאחר זמן קצר החל קרלייל להוציא עיתון רדיקלי בשם "הגיליון הפוליטי של שרווין", שפרסם דברים שנאמרו בפגישות למען הרפורמה הפרלמנטרית, וקטעים מתוך ספרים ופואמות, בעיקר של תומכי הרפורמה, כמו לורד ביירון ופרסי ביש שלי (שכתב פואמה ארוכה אחרי ששמע על טבח פיטרלו, שהציעה לראשונה את שיטת המאבק של אי-אלימות). הפופולריות של העיתון הכניסה לו רווח של 50 ליש"ט בשבוע.
טבח פיטרלו ו"הרפובליקן".
קרליל היה אמור להיות אחד הנואמים המרכזיים על הבמה בשדה פיטר במנצ'סטר, ב-16 באוגוסט 1819, בנוכחות 60 אלף גברים נשים וילדים ממעמד הפועלים. מטרת האספה הייתה לעורר תמיכה ברפורמה בייצוג הפרלמנטרי וזכות השתתפות בבחירות (שלא הייתה לבני מעמד הפועלים באות עת). האירוע הוביל לטבח פיטרלו. לאחר שהתחילה המתקפה של גדוד חיילים על הקהל. קרלייל הצליח לחמוק ללא פגע והוסתר על ידי חברים רדיקלים, עד שבמהרה תפס טרמפ עם מרכבת הדואר ללונדון ופרסם לראשונה את סיפור הטבח בפיטרלו. כך היה למעשה אחד מכתבי השטח הראשונים, שכן עד אז העיתונות הבריטית דיווחה בעיקר על מה שקרה בלונדון. מעבר לפרסום מעשי הצבא והאצולה, הוא גם ביקר את חלקה של הממשלה בטבח.