ב-27 ביולי 1953 נחתם הסכם שביתת הנשק, וקוריאה נחלקה לשניים סביב האזור המפורז הקוריאני. שביתת הנשק, שנחתמה על אף התנגדותו של נשיא דרום קוריאה, לי סינג-מן, ועל אף התנגדות של חלקים במפלגה הרפובליקנית, תוארה על ידי אמברוז כאחד מההישגים הגדולים ביותר של האדמיניסטרציה של אייזנהאואר.
הסכמי ההגנה עם קוריאה הדרומית והרפובליקה הסינית נחתמו, וארגון ברית דרום-מזרח אסיה נוצר כדי לבלום את הקומוניזם האסייתי.
אייזנהאואר הגדיל את מחויבות ארצות הברית לבלום את ההתפשטות הסינית בדרום-מזרח אסיה. ב-1954 שלח את דאלס לז'נבה כציר אל ועידת ז'נבה, שנועדה לסיים את מלחמת הודו-סין הראשונה וחילקה באופן זמני את וייטנאם לחצי צפוני וקומוניסטי (בשליטת הו צ'י מין) וחצי דרומי לא-קומוניסטי (בשליטת נו דין דיים). ארצות הברית ודרום וייטנאם לא חתמו על שום הסכם בוועידה. בנוגע לאיחוד וייטנאם, התנגדה דרום וייטנאם לכל חלוקה, אולם הפסידה כשצרפת קיבלה את הצעת הצפון שווייטנאם תאוחד לבסוף בידי בחירות חופשיות. ארצות הברית הציעה בחירות בפיקוח האו"ם, אותן דחתה המשלחת הסובייטית. דרום וייטנאם הפכה למדינה עצמאית.
ב-1954 פנתה אליו צרפת בבקשת עזרה במלחמתה בווייטנאם. אייזנהאואר אמנם דגל בתאוריית הדומינו, לפיה נפילה של מדינה אחת בפני הקומוניזם תוביל לנפילת שכנותיה אחריה, אולם בשלב זה הוא סירב להיענות לפנייה הצרפתית. עם זאת, בסוף שנות ה-50, לאחר שצרפת כבר יצאה מווייטנאם, הוא חשש לגורל משטרו של דיים, שהיה נתון להתקפות של ה"וייטקונג", והחל לשלוח עזרה צבאית לדרום וייטנאם. עזרה זו הייתה רק של יועצים ולא של כלי מלחמה, וסך כל החיילים שנשלחו לא עלה על 200, אך הייתה זו תחילת הסתבכותה של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
יחסו לישראל.
עם תחילת כהונתו של אייזנהאואר כנשיא חל מפנה לרעה ביחסה של ארצות הברית למדינת ישראל. עוד בתחילת כהונתו נסגר השידור העברי של קול אמריקה.
קבוצה של אנשי מחלקת המדינה, שכונו "הערביסטים", ושכללה את הנרי ביירוד, עוזר לענייני המזרח התיכון ותחת הנהגתו של מזכיר המדינה ג'ון פוסטר דאלס הביעה עמדה פומבית בגנות ישראל. ארצות הברית אף המשיכה במשך כל תקופת כהונתו של אייזנהאואר לספק נשק למדינות ערב.
ב-1956, במהלך שנראה נוגד לחלוטין את מדיניותו האנטי סובייטית הכללית, התנגד אייזנהאואר בחריפות לפעולתן של בריטניה וצרפת כנגד מצרים במשבר סואץ, והצטרף לדרישתה של ברית המועצות לנסיגתן של בריטניה, צרפת וישראל משטח מצרים. עוד לפני המלחמה הודיע לאנתוני אידן כי לא יסכים לפלישה לתעלת סואץ שמצרים הלאימה. הצטרפותו זו לדרישה הסובייטית הביאה לנסיגת צה"ל מסיני ועזה. כשהמרד ההונגרי פרץ בנובמבר, הוא תמך בו אולם סירב לשלוח כוח צבאי נגד הסובייטים.
לפי הדיפלומט הישראלי דורי גולד, לאחר פרישתו התחרט אייזנהאואר על לחציו אלה, הודה שטעה בהם והבין כי תוצאתם הייתה דווקא חיזוק הסובייטים ותומכיהם במזרח התיכון ולא החלשתם. בספרו "Eisenhower And Israel", שהתפרסם ב-1993, חושף פרופ' יצחק אלטרס, כי אייזנהאואר התחרט על מדיניותו ב-1956. בפגישה שהתקיימה ב-1965 עם המנהיג היהודי הרפובליקני מקס פישר, אמר אייזנהאואר: "אתה יודע מקס, במבט לאחור על סואץ, אני מתחרט על מה שעשיתי. מעולם לא הייתי צריך ללחוץ על ישראל לסגת מסיני". ריצ'רד ניקסון, שהיה סגנו של אייזנהאואר, אישר את הדברים ואף טען שאייזנהאואר אמר כי משבר סואץ היה המחדל הגדול ביותר במדיניות החוץ של ממשלו.
ד"ר מייקל דוראן פרסם בשנת 2016 את הספר "Ike’s Gamble: America’s Rise to Dominance in the Middle East" בו ניתח את המניעים של אייזנהאואר ביחס ל"משבר סואץ". לפי דוראן, אייזנהאואר התחרט על הלחץ שהפעיל על ישראל כאשר לאחר מכן נשיא מצריים שיתף פעולה עם ברית המועצות.
דוקטרינת אייזנהאואר.
בתקופת נשיאותו השנייה גדלה מעורבות ארצות הברית במזרח התיכון, בעיקר באמצעות הפעלת "דוקטרינת אייזנהאואר". לאחר מלחמת סיני, החליט אייזנהאואר על מדיניות לייצוב האזור מפני איום סובייטי או מהפכות. קריסת בריטניה ועליית ברית המועצות הובילה להודעתו בקונגרס ב-5 בינואר 1957, בה טען שעל ארצות הברית לקבל אחריות ביטחונית על האזור.
התוכנית הסמיכה את נשיא ארצות הברית לשלוח כוחות מזוינים לעזרתה של כל מדינה במזרח התיכון שתבקש את עזרת ארצות הברית כנגד הקומוניזם הבינלאומי (כלומר שתרצה להתגונן מפני מדינה בה שולט הקומוניזם), אך הייתה כלכלית בעיקרה (היקפה היה תמיכה לפיתוח במזרח התיכון בסכומים של 200 מיליון דולר בשנה) ולמעשה חידשה את דוקטרינת טרומן, שמטרתה הייתה למנוע התפשטות השפעה של ברית המועצות וזאת על ידי תמיכה כלכלית וערבות צבאית.
התוכנית לא כללה סעיף של התערבות צבאית למען ישראל, ככל הנראה כדי לא לסכל את חתימתן של מדינות האזור על התוכנית. עם זאת, הצהיר אייזנהאור כי ישראל היא עובדה קיימת שאין לערער על קיומה. ישראל הצטרפה לתוכנית זו, על אף התנגדויות פנימיות מתוך חשש שהדבר יפגע ביחסי ישראל עם ברית המועצות.
אייזנהאואר התקשה לשכנע את מדינות ערב או את ישראל לתמוך בדוקטרינה. הוא יישם אותה ב-58–1957 באמצעות מתן סיוע לממלכת ירדן, בעידוד שכניה של סוריה לשקול מבצע צבאי נגדה, ובשליחת חיילים ללבנון כדי למנוע מהפכה. הדוקטרינה צירפה את המזרח התיכון אל המלחמה הקרה.
טילים בליסטיים.
מתוך חשש שברית המועצות תפתח טילים בליסטיים לטווח ארוך לפני ארצות הברית, החל חיל האוויר של ארצות הברית בינואר 1956 לפתח את תור, טיל בליסטי לטווח בינוני של 2,400 קילומטר. התוכנית התקדמה במהירות, וב-1958, עשרים משגרים עברו לשימוש חיל האוויר המלכותי. היה זה הניסוי הראשון בחלוקת נשק גרעיני בנאט"ו, והוא הוביל לעוד משלוחים של נשק גרעיני. ב-1959, פותח טיל יופיטר, טיל לטווח מעט יותר רחוק. בתחילת 1961 ועד 1963, הועברו שני משגרים לאיטליה ואחד לטורקיה.
צרפת גם היא רצתה סיוע אמריקני בפיתוח נשק גרעיני. אייזנהאואר דחה זאת מארבע סיבות. לפני 1958, הוא דאג בנוגע לחוסר יציבותה הפוליטית של הרפובליקה הצרפתית הרביעית, ודאג שתשתמש בנשק גרעיני בווייטנאם ובאלג'יריה. דה גול הביא יציבות אל הרפובליקה החמישית ב-1958, אולם אייזנהאואר הכיר אותו מתקופת המלחמה. דה גול רצה לפגוע במונופול האנגלו-סקסי על הנשק המערבי. אייזנהאואר חשש שתוכניותיו של דה גול לגבי הפצצות תחליש את נאט"ו. בנוסף לא רצה אייזנהאואר לעודד את התפשטות הנשק הגרעיני.
הממשל החליט לשלוט באופן הדוק בידע הטכנולוגי לצורך הפיכת האורניום לגרעיני. עד ל-1960 הגיעו דיפלומטים אמריקניים להסכם עם ממשלות גרמניה, הולנד ובריטניה להגביל את הגישה לטכנולוגיה. הסודיות נשמרה עד שהמדען הפקיסטני עבד אלקדיר חאן לקח את הטכנולוגיה ההולנדית לפקיסטן ב-1975, ומשם לקוריאה הצפונית וללוב. אייזנהאואר הזהיר מפני מרוץ חימוש בחלל החציון, ובאסיפה הכללית של האו"ם, ב-22 בספטמבר 1960, דרש לפתח את החלל החיצון לטובת בני האדם ולא להפוך אותו לעוד זירת קרבות.
המבקרים באותה התקופה, שהובלו בידי הסנאטור ג'ון פיצג'רלד קנדי, שהשתמש בנושא במסע הבחירות של 1960, ביקרו את פער הטילים, כלומר טענו שארצות הברית הפכה לנחותה מברית המועצות מבחינה גרעינית לאחר שזאת החלה להוביל במירוץ לחלל. רבים מתעלמים מהביקורת הזאת כיוון שהתברר שארצות הברית המשיכה להוביל על ברית המועצות בתחומים החשובים, אולם טענו שאייזנהאואר לא השיב למבקריו. הקונגרס הקציב מיליארדי דולרים לחינוך. מדיניות הגרעין של המדינה הגיעה לשיאה במהלך משבר הטילים בקובה ב-1962 ואמנת איסור הניסויים הגרעיניים של 1963.
ועידות בינלאומיות ותקרית ה-U2.
אייזנהאואר קיווה שלאחר מותו של סטלין ב-1953, יהיה אפשרי להגיע להסכם עם מנהיגים רוסים אחרים במטרה להאט את מרוץ החימוש הגרעיני. עם זאת, מאמציו בנושא במהלך תקופת נשיאותו נועדו בראש ובראשונה להשגת יתרון צבאי ודיפלומטי על פני הרוסים; איזנהאואר מעולם לא הסכים לאף הצעה, אלא אם כן סייעה להשגת יעדים אלו. נעשו כמה ניסיונות לכינוס ועידות בינלאומיות.
ניסיונו האחרון נכשל ב-1960, כאשר ניקיטה חרושצ'וב פרש בעקבות הפלת מטוס הריגול U2 בשמי ברית המועצות. המטוס נשלח לצלם תצלומי אוויר של ברית המועצות לפני כינוסה של ועידת מזרח-מערב בפריז בהשתתפותם של אייזנהאואר, חרושצ'וב, הרולד מקמילן ושארל דה גול.
ממשל אייזנהאואר, מתוך הנחה שהטייס מת בהתרסקות המטוס, אישר סיפור כיסוי שהמטוס שימש כאחד ממטוסי נאס"א למטרות בדיקת מזג אוויר, ונכנס לשטחה האווירי של ברית המועצות בשוגג, זאת לאחר שהטייס שידר קודם לכן על "תקלה במסכת החמצן שלו" כשטס מעל טורקיה. נוסף על כך, אייזנהאואר הצהיר שלא ריגל על ברית המועצות. לאחר שהסובייטים חשפו את הטייס, פרנסיס גארי פאוורס, התברר ניסיון ההונאה האמריקני, וארצות הברית הובכה בזירה הבינלאומית. ועדת יחסי החוץ של הסנאט חקרה את תקרית מטוס ה-U2. במהלך הוועידה בפריז, האשים אייזנהאואר את חרושצ'וב בכך שחיבל בכינוס; בהמשך, אייזנהאואר הצהיר שהוועידה נכשלה בגלל "העסק המטופש של ה-U2".