הוא הוביל את הצבא הקיסרי המודרני בדיכוי מרד סצומה ב-1877, כנגד חבר ילדות שלו, טקמורי סאיגו מסצומה. בעידודו, כתב הקיסר מוצוהיטו את הקריאה הקיסרית לחיילים ולמלחים ב-1882. מסמך זה היה הקוד האתי של הצבא והצי היפניים, עד פירוקם ב-1945.
יאמגאטה קיבל את דרגל הפילדמרשל ב-1898. הוא הוכיח את יכולות הפיקוד שלו במהלך כהונתו כשר המלחמה, בתפקיד גנרל במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה ובמלחמת רוסיה–יפן, וראש המטה הכללי בטוקיו.
קריירה פוליטית.
במהלך הקריירה הפוליטית שלו, מילא יאמגאטה מספר תפקידים. הוא היה לנשיא מועצמת המחוקקים (1882), ובמהלך כהונתו כשר הפנים (1887-1883), נאבק יאמגאטה בעליית המפלגות ופעל לדיכוי האיגודים המקצועיים. הוא גם יסד את שיטת החלוקה של יפן למחוזות, שעדיין בשימוש. ב-1883 התמנה יאמגאטה לשר המשפטים, המשרה הביורוקרטית הגבוהה ביותר, לפני כינון חוקת מייג'י ב-1889.
יאמגאטה היה לראש ממשלת יפן השלישי, והראשון תחת חוקת מייג'י, כשהתמנה לתפקיד זה ב-24 בדצמבר 1889, ונשאר בתפקיד עד 6 במאי 1891. בכהונתו השנייה (8 בנובמבר 1898 - 19 באוקטובר 1900) קבע יאמגאטה שרק קצינים בשירות פעיל רשאים למלא את תפקיד שר המלחמה ושר הימיה, חוק שנתן לממסד הצבאי כוח רב והשפעה על הרכב הקבינט. בכהונה זו הוא גם חוקק חוקים שמנעו מאנשי מפלגות מלהחזיק בתפקידי מפתח בממשלה ובביורוקרטיה.
אף על פי שיאמגאטה פרש מהחיים הפוליטיים לאחר מלחמת רוסיה–יפן ב-1905, הוא המשיך להחזיק בכוח הפוליטי דרך בן טיפוחיו, קאצורה טרו. הוא התמנה לנשיא מועצת הקיסר ב-1909 ונותר בתפקיד זה עד מותו ב-1922. המחזיק בתפקיד זה היה להלכה הדמות החזקה ביותר בממשלה היפנית, אף על פי שלמעשה לא השתתפה בחיים הפוליטיים, ועד מותו הייתה ליאמגאטה השפעה רבה בבחירת ראש הממשלה של יפן.
ב-1912 התעורר משבר טאישו, בשל הסכסוך שפרץ בין ראש הממשלה סיונג'י קינמוצ'י לבין הממסד הצבאי בנוגע לתקציב הביטחון. שר המלחמה, אוהארה יוסקו, התפטר מהקבינט לאחר שלא קיבל את התקציב שדרש, וסיונג'י חיפש מחליף. יאמגאטה הורה לכל קציני המטה בצבא ובצי לסרב למינוי, ומאחר שהחוק היפני קבע שרק קצין בשירות פעיל רשאי למלא תפקיד זה, לא נמצא מחליף, וראש הממשלה נאלץ להתפטר.
איריס הארגמן
ספינות הסער
ספינות סער הן שם כולל לתוכנית בניין הכוח הימי של חיל הים הישראלי, שראשיתה בשנות ה-60 של המאה ה-20. תוכנית זו הביאה לניצחונו של החיל במלחמת יום הכיפורים ולחיזוק עוצמתו. מטרת התוכנית הייתה יצירת כוח ימי שיאפשר יוזמה התקפית בזירה הימית, ולא יסתפק בהגנת החוף. מעבר לכך, את התוכנית ייחדה שבירת מוסכמות בלחימה בתחום הימי, על ידי יצירת עדיפות טכנולוגית של יחידת הלחימה ועדיפות כמותית ביחידות לחימה בתקציב מועט.
התוכנית נבנתה על ידי אנשי חיל הים והתעשייה הביטחונית הישראלית בשיתוף פעולה, להביא מענה לצורכי הביטחון של ישראל בים תוך שימוש בטכנולוגיה מתקדמת. נכונות התפיסה הוכחה מבצעית במלחמת יום הכיפורים.
כל ספינות הסער בחיל הים מופעלות במסגרת שייטת ספינות הטילים.
יישום התוכנית.
לחיל הים לא היה אז ציוד לחימה יעיל. הושם דגש במימוש על הצטיידות מהירה. נבחר גוף כלי שיט מוכח והוזמנה סדרת ייצור ויתור על שלב אבטיפוס. גם הסדרה השנייה הוזמנה מחוץ לישראל. הכוונה למעבר לבנייה בישראל התממשה בסדרה השלישית. רכישה וזיווד החימוש והציוד המתקדם נעשו תוך כדי המשך פיתוחם.
כבר בתחילת יישום התוכנית התרחשה הצטיידות ציי ערב בספינות אוסה וקומאר נושאות טילי סטיקס ארוכי טווח. אלו נעשו למטרות המועדפות ונוצר פער טווחים לטובת האויב. לבסוף הוחלט להצטייד בכל זאת בטילי גבריאל על אף טווחם הקצר, ולמצוא מענה לטווח העדיף של טילי סטיקס בפיתוח אמצעי התגוננות ותורת לחימה מתוחכמת. תורת הלחימה והתפעול הנכון הוחדרו בתרגילים רבים ובתחקירים חושפניים עד שכל אחד בצוות ידע את הנדרש ממנו.
במסגרת סדרת ספינות הסער פותחו ונבנו ספינות טילים מדגמי סער 1, סער 2, סער 3, סער 4 וסער 4.5. אחריהן נבנו קורבטת טילים עם מנחת למסוק מדגם סער 5, וקורבטת טילים גדולה מדגם סער 6, שעקרונות הפעלתם ופיתוחה שונים.
התפתחות הלחימה הימית.
הלחימה הימית בטכנולוגיה ששררה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה חייבה הפעלת כלי שיט גדולים רבים המסוגלים לשאת מערכות נשק כבדות. כדי להגיע לעדיפות התקיים בין המדינות הימיות מרוץ חימוש שתבע אמצעים רבים. מצבה הגאופוליטי של ישראל - כמדינה במצור יבשתי, שעורקי החיים שלה עוברים בימים, ועיקר אוכלוסייתה מתגוררת על חוף הים התיכון - העמיד אותה בסכנה בזירה הימית. ברם, אמצעיה התקציביים המוגבלים חייבו ריכוז מאמץ לבנית כוח אווירי ויבשתי. אספקת הנשק המסיבית של ברית המועצות לציי מצרים וסוריה הקצינה את החולשה של ישראל בזירה הימית.
ההישג המיוחד בתוכנית ספינות הסער היה שבירת המוסכמות בתחום הימי כשהביא עדיפות טכנולוגית בתקציב מועט. מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 פעלו אנשי חיל הים והתעשייה הביטחונית הישראלית בשיתוף פעולה, לקדם את הטכנולוגיה של הלחימה הימית ולהביא מענה לצורכי הביטחון של ישראל. חיל הים המצרי היווה את האיום העיקרי בים. בתחילת תהליך הפיתוח, נערך חיל הים הישראלי כנגד משחתות הסקורי של חיל הים המצרי. עם הגעת ספינות הטילים קומאר ואוסה מתוצרת ברית המועצות נעשו הן למטרה העיקרית. גם הצי הסורי הצטייד בהן ונוצר צורך לפעולה בשתי הזירות.
הדגש הושם על היערכות כנגד טילי הסטיקס שבהם צוידו ספינות אלה. טווח הטילים הללו (כ-50 ק"מ), ראש-נפץ גדול (500 ק"ג) וירי בשיטת "שגר ושכח", איפשר להם פגיעה מרחוק במרכזי אוכלוסייה בישראל. על חיל הים היה להתפתח ללא הרף ולבנות את כוחו כדי לעמוד באתגרים המוצבים בפני המדינה בזירה הימית.
תוכנית "ספינות הסער" הבסיסית השתרעה על תקופה של כ-25 שנה מ-1956 עד 1980. ניתן לראות את ראשיתה בתחקיר קרב חיפה מול אבראהים אל-אוול במלחמת סיני. דרך הכנעת המשחתת המצרית ספגה ביקורת פנימית בחיל הים על השימוש בתחמושת רבה ופגיעות מעטות. הקרב חידד את ההכרה בחוסר התועלת בהפעלת מספר קטן של משחתות ישנות. גיבוש הצורך המבצעי והאפיון של כלי השיט נעשו בתהליך שנפרש על פני מספר שנים.
במלחמת ששת הימים היו מערכות הטילים בפיתוח וכלי השיט בשלבי ייצור, אך בים עוד לא היה דבר. הטלת המצור הימי על ידי המצרים במצרי טיראן לפני המלחמה וכיבוש חצי האי סיני בידי צה"ל במהלכה הביאו את שר הביטחון משה דיין להחליט על הצורך בספינות סער גם בים סוף. הבנייה נעשתה במקביל לאירועי מלחמת ההתשה ואחריה. בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים היה מרבית הכוח בכשירות מבצעית, וכולו (14 ספינות) הוצב בים התיכון. ההישגים בקרבות הטילים היו מרשימים. הושגה שמירת חופש השיט לישראל.
במהלך תוכנית ספינות הסער התחלפו מפקדי חיל הים, כשכל אחד במשמרתו הוסיף נדבך ועקרונות התהליך נשמרו. תהליך ספינות הסער קיבל חשיבות עליונה בפעילותו של חיל הים. הראייה הכוללת וארוכת הטווח של שרי הביטחון גברה על שיקולי המטה הכללי. שיתוף אינטרסים שהביא לתיאום בין חיל הים לתעשיות הביטחוניות תרם להצלחת הפיתוח וההצטיידות.
התהליך הובל על ידי מפקדים, והתבצע על ידי מהנדסים, יזמים וממציאים בחיל ובתעשייה הביטחונית. הוקמה שייטת ספינות הטילים, נעשה תהליך גיבוש תורת לחימה וקליטתה על ידי ימאים לוחמים. לכל אירוע שקרה במשך השנים הייתה השפעה על התהליך, ובמהלך הפיתוח נעשו לא מעט טעויות. להעדפת המימוש המהיר היה מחיר בתקלות שהופיעו במהלך הקרבות והקטינו את ממדי ההצלחה. לאחר מלחמת יום הכיפורים, נעשו ספינות הסער מודל לחיקוי בציי מדינות בעולם. ספינות סער נוספות נבנו לשירות בזירת הים התיכון ובים סוף. בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הגיע מספר יחידות הלחימה לשיאו ומאז ירד עד לכמחצית.
בניית ספינות הסער היוותה את המאמץ העיקרי של חיל הים, ואליו נרתמו ומשכו בעול כל המשרתים בו. תהליכי הפיתוח של אמצעי הלחימה ובניין הכוח נעשו בהדרגה ובהתמדה. שישה מפקדי החיל הובילו במשמרתם את הפיתוח והייצור, ומסרו את המשמרת למחליפיהם, שכבר השתתפו קודם בתוכנית. כל מפקד חיל התבסס על מעשי קודמו והמשיך במהלך משמרתו בבניית הכוח. הגדרת התפישה גובשה תוך כדי תהליך. מתוך האין ברירה צמחו התובנות הנכונות. נוצרה אחדות המטרה. אירועים שחלו במהלך הפיתוח השפיעו ולקחים יושמו. נעשו גם טעויות ואלה תוקנו בחלקן תוך כדי התהליך.
בעיית הביטחון בזירה הימית.
בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים, הגבול הימי של מדינת ישראל היה מוקף אויבים, דבר שהתנגש עם צורכי הקיום המודרניים, המחייבים קשר עם העולם. כ-97% מנפח המטענים לישראל וממנה עוברים בדרך הים. קשר כזה יכול להתקיים רק כאשר נתיבי הים פתוחים. המדינה שוכנת לחוף שני ימים, הים התיכון וים סוף. מרבית האוכלוסייה והתשתית האסטרטגית (נמלים, תחנות הכוח והתעשייה) פרוסות לאורך חופי הים התיכון, דרכו מתקיים הקשר הימי עם מדינות אירופה ואמריקה. בעבר, היו תקופות של חסימת נתיב השיט לאילת, שהסבו למדינה נזק כלכלי, אך חסימת האפשרות לשיט חופשי בים התיכון איננה נסבלת. מראשית קיומה ספגה ישראל פלישה קרקעית בכל הגזרות ותקיפות אוויר על כל המרחב. בחלק מהמלחמות הכריזו מדינות ערב גם על מצור ימי, אך הצליחו לכפות אותו חלקית רק בים סוף. הפעולות נגד השיט הישראלי עשויות להתבצע במרחק גדול מחופי הארץ כפי שהתרחש במלחמת יום כיפור בזירת הים האדום, מבלי להתחשב בכוח האווירי של ישראל.