הוא תרם לצמצום האיום שהיוותה אורדת הזהב בשביל אזורי הגבול המזרחיים של הממלכה היאגילונית. לכן בעיני ההיסטוריוגרפים הפולנים מן המאות ה-15-16, האג'י גיראי מוצג כשומר בסף של הגבולות האוקראינים של הממלכה וכבן ברית נאמן של המלכים בקרקוב.
באביב 1442, כפי שמעידים מקורות ג'נובזים, ניצח האג'י גיראי את כוחות יריבו, הח'אן מסראי, סעיד אחמד הראשון, ובעזרת הדוכס הגדול קזימיר, איתו כרת ברית רשמית ב-1445, עד לאוגוסט 1449 הצליח להרחיב את שלטונו על כל חצי האי קרים (כולל קרץ', טאמאן, קאבארדה, קפצ'ק, והענקת חסות לקאפה) ועל אזורים נוספים מסביב. הצטרפו אליו שני שבטים טטרים חדשים, כולל הקירים טואמנים בפיקודו של הביי אימינבק בק משבט שירין.
מצד שני, הצטרך להיות מעורב במלחמות האזרחים בפולין וליטא עצמן.
הוא סייע לקזימיר הרביעי, שעלה על כס פולין בשנת 1447, במלחמתו נגד הטוען לכתר מיכאיל בולסלב, בנו של זיגימאנטס קייסטוטאיטיס, שנהנה מתמיכת הח'אן סעיד אחמד הראשון.
האג'י גיראי הגיש למלך קזימיר שירותים צבאיים תמורת תגמול שנתי של 10,000 פלורינים.לעומת זאת כשהתגמול התעכב לבוא, אנשיו היו עלולים לצאת למסעי שוד בחבלי פודוליה ורוטניה.
בשנים 1448 ו-1449 תקפו הטטרים מהאורדה הגדולה את פולין וליטא, ובתגובה, פלש המלך קזימיר בשנת 1450 לתוך השטחים שבשליטת הח'אן סעיד אחמד. בשנים הבאות, ב-1452, מורדים נגד המלך בליטא כרתו ברית עם סעיד אחמד. אולם הניצחונות הגדולים של האג'י גיראי בקרב עם הח'אנים של האורדה הגדולה בשנים 1455-1453 וב-1465 זירזו את התפוררות האורדה והכינו את השטח לתבוסת האורדה על ידי בנו, מנגלי גיראי הראשון בשנת 1502.
כאשר ב-1453 וב-1455 יצא סעיד אחמד חאן מסראי למסעות שוד וביזה בממלכה הפולנית, במיוחד בפודוליה, האג'י גיראי הפתיע אותו בדרך הבייתה והביס אותו על יד הנהר דנייפר. סעיד אחמד ברח לקייב אל בני בריתו מקרב האצילים הליטאים ובראשם הדוכס סימיון אולקלוביץ'. אחרי סירוב ראשוני, הלה נאלץ להסכים להסגיר את סעיד אחמד למלך קזימיר שכלא אותו בקובנה. בניו של סעיד אחמד מצו מקלט במולדובה של שטפן הגדול, שהחליט שלא להסגירם.
הסכסוכים הראשונים עם הג'נובזים.
מרכז הג'נובזים בקרים נמצא בעיר הנמל קאפה (פאודוסיה של היום). היא שילמה בעבר מס קבוע לח'אנים של אורדת הזהב. אחרי הקמת הישות הנפרדת של הטטרים בקרים, יחסי הג'נובזים איתם היו מתוחים.
בקיץ 1433, הנסיך הביזנטי אלקסיוס של מנגופ, מנהיג ה"נסיכות הקרימאית של תאודור", שהיה אז בן ברית של גיראי, השתלט על נמל צ'מבלו (באלאקלווה). כתגובה, הסנאט של ג'נובה והבנק סן ג'ורג'ו שלחו לאזור צי מלחמה של 20 גלרות תחת פיקודו של האדמירל קארלו לומלינו. המפקד הג'נובזי, בראש 6000 לוחמיו, הצליח ב-4 ביוני 1434 לכבוש בחזרה את צ'מבלו מהיוונים. אחרי שהרסו את הנמל היווני היחיד, קאלאמיטה, הג'נובזים יצאו ממרכזם, קאפה, נגד בירת הטטרים אסיק קירים (סולגאט). ביולי, האג'י גיראי, עם 15,000 חיילים, הפתיע אותם מתוך יער וניצח אותם.
בהמשך הטיל האג'י גיראי מצור על קאפה וכפה בסופו של דבר ב-13 ביולי 1434 על המושבה הג'נובזית, הסכם שבו היא הכירה בסוזרניות שלו והסכימה לשלם כופר גדול תמורת בני הערובה והשבויים.
עם זאת, באותו שלב, מעמדו של האג'י גיראי בקרים לא היה יציב, והוא לא היה מקובל על כל ראשי השבטים הטטרים. כשלא עלה בידו להחזיק בהגמוניה החצי האי נאלץ להימלט לליטא.
ידוע שבשנת 1442 הטטרים תקפו שוב את קאפה, שדדו אותה וגרמו לעיר ולמגיניה אבדות כבדות.
סכסוכים חדשים עם הג'נובזים. היחסים עם העות'מאנים. המרד של היידר.
בשנת 1454 כרת האג'י גיראי ברית עם הטורקים העות'מאנים שזה עתה כבשו את קונסטנטינופול. ביולי 1456 הופיע מול הנמל של קאפה צי טורקי של 56 בירמות ובאותלו זמן ביבשה הגיעו לקרבת המקום 6,000 טטרים בראשותו של האג'י גיראי. ההנהלה הג'נובזית נכנעה והסכימה להעלולת באופן משמעותי את מס השנתי שהעיר הייתה צריכה לשלם לסולטאן העות'מאני ולח'אן הטטרי.
מפני שלא היה לו צי משלו, הסתפק האג'י גיראי עם הכרה מצד תושבי קאפה של מעמדו ההגמוני ועם השגת שליטה על דרכי המסחר המובילות לקאפה, לקרץ' ולאינקרמן. גבולות הח'אנות התפשטו בשנים האלה גם אל גזלבה (Gözleve) (ייבפאטוריה של היום), לטאנה או אזאק קאלסי (אזוב של היום), עמוק יותר אל ערבות דזט-אי-קפצ'ק ואף לאזור קובאן.
בתקופתו בנו הטטרים בחלק התחתי של הנהר הדנייפר את המבצרים קזקרמן וג'נקרמן.
אמנם ב-1456 הודח הח'אן זמנית על ידי בנו, היידר, בתמיכה ג'נובזית, ונאלץ לצאת שוב לגלות. אך הפעם שב לשלטון כעבור זמן קצר ובהמשך שיפר את יחסיו עם המושבות של ג'נובה.
בשנים 1464-1465 שלח האפיפיור, פיוס השני, ובעקבותיו פאולוס השני את לודוביקו מבולוניה כנונטיוס אל הח'אן גיראי על מנת לשכנעו, לשווא, להצטרף למסע צלב נגד הסולטאן העות'מאני מהמט השני.
היחסים עם מוסקבה.
ב-1461 הבטיח האג'י גיראי לתמוך בתביעות הטריטוריאליות של המלך קזימיר הרביעי בווליקי נובגורוד, מה שהביא אותו בסכסוך עם הדוכס (קניאז) הגדול של מוסקבה, וסילי העיוור.
לעומת זאת, בימי שלטונו של איוואן השלישי, בקיץ 1465 ניצחונו של האג'י גיראי על סעיד אחמד חאן, עזר (ככל הנראה ללא קיומה של הסכמה), למאמץ המלחמתי הרוסי להגן על מוסקבה מפני איום הח'אן מסראי.
לפי הכרוניקה הרוסית "ווזנזנסקה", ה'אג'י גיראי יצא להגנת המוסקבאים, כשהח'אן קוצ'וק מוחמד מסראי התפקיף לאזורים הרוסיים שעל גדות דון. על יד הדון הוא הביס גם את בנו של קוצ'וק מוחמד, אחמד ח'אן
סוף חייו.
האג'י גיראי הראשון מת בשנת 1466 והובא לקבורה במאוזוליאום (Dürbe דירבה) שבנייתו בסאלאצ'יק הושלמה בשנת 1501. לפי הכרוניקן הטורקי אנקרלי חכים יחיה, ייתכן כי הורעל, אולי כנקמה על תמיכתו במלך הפולני קזימיר במלחמה נגד אחמד ח'אן, המנהיג החדש של האורדה הגדולה. הוא עורר גם את קנאתם של ראשי השבטים המקומיים.
אחרי מות האג'י גיראי, יורשו היה אחד מבניו, נורדוולט ח'אן. אולם קרים נכבשה לזמן קצר על ידי צבאות של האורדה הגדולה והיה זירה למלחמת ירושה בין בניו, בעיקר בין נור דוולט ובין מנגלי גיראי.
בכרוניקה בת זמנו, של יאן דלוגוש נכתב כי האג'י גיראי היה איש בעל ערכים אנושיים ומנהיג שכלכל היטב את ממלכתו
("humanus civilisque et bene agendi cupidus"). הוא נשאר פופולרי גם בזכרונו הקולקטיבי של עמו שכינה אותו "המלאך" - Melek.
בחייו גילה סובלנות כלפי דתות אחרות, התפלל בפני האיקונין של מרים הקדושה במנזר-מערה אוספנסקי (מנזר עליית מרים) בקירק ייר, על יד בחצ'יסראי ואף תרם תרומה לקפלת המנזר
. הח'אן ארח לא פעם אצילים פולנים וליטאים, ותחת שלטונו, הסוחרים הפולנים בדרך לקאפה נהנו מהגנה מיוחדת.
צאצאיו.
לפי הכרוניקה של ג'נבי, היו לו 12 בנים. לעומת זאת, לפי אבולגאזי היו לו 8 בלבד:
לפי הכרוניקות הרוסיות, נודלו לו חמישה בנים:
קישורים חיצוניים.
București, Editura științifică și politică, 1983
Annual of Medieval Studies at CEU, XI (2005), pp. 191-206
גם המהדורה משנת 1880, פרק 8 - ch VIII Crimean Tatars
בכנס הבינלאומי "קרים:עבר והווה " - "The Crimea: Past and Present", Kiev, 12-13 Mai 1994.Turkish Yearbook, vol.XXI
אונה מרקל
אונה מרקל (באנגלית: Una Merkel; 10 בדצמבר 1903 – 2 בינואר 1986) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית זוכת פרס טוני ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1961 על הופעתה בסרט "קיץ ועשן".
ביוגרפיה.
מרקל נולדה לבסי ואלברט מרקל בקובינגטון, קנטקי. אביה היה סוכן מכירות ועל כן עברה בילדותה עם הוריה ממקום למקום ברחבי דרום ארצות הברית. בגיל 15 גרה עם משפחתה בפילדלפיה למשך שנה והמשיכה לניו יורק.
שאבה את אהבתה למשחק ואת הרצון להפוך לשחקנית מכוכבת הקולנוע ליליאן גיש.
קריירת משחק.
מרקל החלה את דרכה במספר סרטים אלמים ולאחר מכן פנתה לתיאטרון.
בתחילת שנות ה-30 חזרה מרקל לשחק בהוליווד ושיחקה לראשונה בסרטים מדברים כגון: "אברהם לינקולן" בתפקיד אן רותלדג' אהובתו הראשונה של הנשיא אברהם לינקולן (וולטר יוסטון), בגרסה הקולנועית הראשונה לספר "הנץ ממלטה", במיוזיקל המצליח "רחוב 42", בקומדיה "אישה אדומת שיער", במותחן "הלוחשים לעטרף" ובסרטו של ויקטור פלמינג "פגז".
בהמשך העשור שיחקה מרקל בקומדיות המוזיקליות המצליחות "האלמנה העליזה" של ארנסט לוביטש" בתור המלכה דולורס, "מלודית ברודוויי של 1936" בתפקיד קיטי קורבט מזכירתו של המפיק רוברט גורדון (רוברט טיילור), "נולד לרקוד" בתפקיד ג'ני סקאס ובדרמות "אוולין פרנטיס", "ריפרף", "בזמן שאול" ו"סראטוגה".
בשנות ה-40 השתתפה מרקל בקומדיות "הדרך לזנזיבר" לצידו של בינג קרוסבי ובוב הופ, "בנק הבלש" ו"זהו הצבא".
ב-1952 שיחקה מרקל בעיבוד הקולנועי השני לאופרה "האלמנה העליזה" בתפקיד קיטי ריילי והשתתפה במיוזיקל "עם שיר בלב שלי" בתפקיד האחות מרי.
ב-1956 זכתה מרקל בפרס טוני על הופעתה בתפקיד אדנה ארל פונדר במחזה "הלב המהורהר".
ב-1959 הופיעה בקומדיה "משחק ההזדווגות" לצידו של פול דאגלס בהופעתו האחרונה.
ב-1961 השתתפה מרקל בקומדיה "אבא מתארס" ובדרמה הרומנטית "קיץ ועשן" בתפקיד גברת ויינמילר עליו הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
שיחקה את תפקידיה האחרונים בסרטים קסם קיצי ו"ספיינאוט" בכיכובו של אלביס פרסלי.
חיים אישיים.
מרקל הייתה נשואה במשך כ-15 שנה לרונלד בורלה.
קיבלה כוכב על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד בשנת 1960.
מרקל מתה מנסיבות שאינן גלויות ב-2 בינואר ,1986 בגיל 82 בלוס אנג'לס.