נבנצל התגורר בירושלים, היה נשוי למשוררת לאה נבנצל, ואב לחמישה ילדים. אחיו הם הרב אביגדֹר נֶבֶּנְצָל – רב הרובע היהודי (בשנים תשל"ג–תשס"ח (1973–2008), ועו"ד פליאה אלבק – לשעבר מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה.
נפטר בחג שמיני עצרת ה'תשע"ז, 24 באוקטובר 2016, ונטמן בהר הזיתים.
עבודתו.
בשנים 1968–1969 הגה נבנצל את תהליך הפרדת איזוטופים אטומית בעזרת לייזר, אך מדינת ישראל הטילה על התהליך חסיון. במקביל ואף מאוחר יותר, נהגה הרעיון בחברת אבקו בארצות הברית והיא רשמה עליו פטנט שהוגש בישראל ב-1971. נבנצל ניהל מאבק ארוך שנים בלשכת הפטנטים הישראלית, בית המשפט המחוזי בתל אביב ובית המשפט העליון בישראל על זכות הבעלים, אך לא זכה בפטנט.
בשנים 1970–1995 פותח תהליך ההפרדה בארצות הברית, רוסיה, הודו, וסין אך העניין בו דעך בגלל שינויים גלובליים בתעשיית הגרעין שהורידו את כדאיותו הכלכלית. בתחילת שנות ה-90 זכה נבנצל לראות במו עיניו מימוש מעבדתי מרשים בישראל של התהליך שהגה.
נבנצל חקר יחד עם ברוך פישר מהטכניון ועם אהרון לואיס מהאוניברסיטה העברית את התכונות האופטיות של חלבון החישה בעין בקטריורודופסין.
פעילות ציבורית נוספת.
בנוסף לפיזיקה, פרסם נבנצל מחקרים בנושא חקר המוח והמקרא. בשנת 2008 יצא ספרו מאיר העיניים "איש תם וישר: לימוד ועיון בספר איוב".
עמותת מפרטי-המקדש.
נבנצל היה פעיל מתון בנושא הר הבית והשיבה אליו. במסגרת פעילותו היה מעורב בהכנת כרוז "מגילת ההר" אך תוכנו הסופי לא היה כנראה לרוחו והוא לא נמנה עם חותמיו. כמו כן הקים ב-1989 עמותת "כינוס הלכות מפרטי המקדש" אשר הציעה תוכנית פעולה לפסיקה מוסכמת של ועדת רבנים בהלכות המקדש. העמותה פורקה ב-2002 על ידי רשם העמותות.
רצח דני כץ.
נבנצל פעל למען מורשעי פרשת רצח דני כץ, לאחר שראה את אחד הנאשמים זועק לחפותו. הוא אף שבת רעב מול בית הנשיא. בנו עו"ד אסף נבנצל המשיך את פועלו בתחום, הן בסיוע למורשעים בפרשה זו והן בסיוע לסולימאן אל עביד שהורשע ברצח חנית קיקוס.
שפרה שגיא
שפרה שגיא (נולדה בישראל ב- 24 ביולי 1945) היא פרופסור אמריטה לחינוך וראש התוכנית ליישוב וניהול סכסוכים באוניברסיטת בן-גוריון. מחקריה עוסקים בהתמודדות עם מצבי החרדה והכעס ותודעה היסטורית וקולקטיבית בקרב בני נוער בישראל.
שגיא למדה בפנימיית הדסים. בין השנים 1969 ל-1972 סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה וסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית ומאוניברסיטת חיפה. בין השנים 1982 ל-1985 השלימה תואר שני בפסיכולוגיה של החינוך בחוג לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון. בין השנים 1987 ל-1990 השלימה דוקטורט בהנחיית פרופסור אהרון אנטונובסקי ופרופסור נח מילגרם, גם כן באוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 2002 מונתה לדרגת פרופסור חבר באוניברסיטת בן-גוריון, בשנת 2010 מונתה לפרופסור מן המניין, ובשנת 2014 פרשה לגמלאות (אמריטה). ב-28 ביוני 2016 מונתה על ידי שר החינוך נפתלי בנט לחברת המועצה להשכלה גבוהה.
שגיא גרה בעומר, אלמנה ואם לשניים.
נוורמיינד
בתולה מושבעת
כבד ראייה
נולה צ'לטון
נולה צ'לטון (באנגלית: Nola Chilton; 12 בפברואר 1922 – 8 באוקטובר 2021) הייתה מחזאית, במאית תיאטרון ומורה למשחק ולדרמה ישראלית-אמריקאית. פרופסור אמריטה בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב. כלת פרס התיאטרון הישראלי, כלת פרס כינור דוד (1974) וכלת פרס ישראל לאמנות הבמה לשנת תשע"ג (2013).
ביוגרפיה.
צ'לטון נולדה בניו יורק בשם סילביה טרוגר להורים יהודים שהיגרו מאודסה (אז חלק מן רוסיה) וגדלה בברוקלין. אמהּ נפטרה משחפת כשהייתה בת 12. אביה התפרנס בדחק כחרט תכשיטים ורוכל מזון.
בגיל 17 נישאה ולאחר כמה שנים התגרשה. היא למדה משחק בארצות הברית בשנות ה-50. בניו יורק ביימה בין היתר שתי הצגות באוף ברודוויי עם השחקן דסטין הופמן. בשנת 1963 הגיעה לישראל כתיירת ומאז החליטה להישאר בארץ. בישראל ביימה בין היתר את המחזות "הקיץ של הבובה ה-17" בתיאטרון הקאמרי ואת הגרסה ישראלית למחזה הנודע "יחפים בפארק" (שמאוחר יותר עובד לסרט מצליח), בהפקת גיורא גודיק באולם נחמני ב-1965.
מתחילת שנות ה-70 החלה ללמד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ובה לימדה ברציפות עד פרישתה מהוראה. בראשית שנות ה-80 קיבלה דרגת פרופסור-אמן. בשנות ה-70 החלה לביים בסגנון התיאטרון התיעודי. שיטת עבודתה התבססה על ראיונות, תחקיר ועבודה קבוצתית עם אנסמבל שחקנים שפעלה עמו באופן קבוע. היא ביימה את המחזה הסאטירי "דו-קיום" שעסק בנושא הפלסטיני, "אופניים לשנה" בנושא עיירות הפיתוח ו"הימים הבאים" בנושא הזיקנה. באותן שנים הקימה פרויקט בעיר קריית שמונה שהביא עמו מחזות חדשים והצגות ייחודיות. בין המשתתפים בו היו תלמידיה באוניברסיטת תל אביב איציק ויינגרטן, עופרה ויינגרטן, מוני מושונוב, סנדרה שדה, שלמה בר אבא, חוה אורטמן, דליק ווליניץ, ארנון צדוק ועוד. בשנים 1975–1973 עבדה בתיאטרון חיפה עם יהושע סובול על מחזהו ליל העשרים. המחזה נכתב באלתורים עם השחקנים וזכה לאחר העלאתו בחיפה, להיות מוצג על במות רבות בישראל, כולל במות חובבים רבות. ב-1976 ביימה בחיפה את ההצגה "קריזה" שהייתה אחת ההצגות הראשונות בישראל שעסקה בסוגיית האפליה העדתית כנגד האוכלוסייה המזרחית.
בשנת 1988 ביימה ב את המחזה "חקירה" שכלל שני מחזות קצרים שכתבה דניאלה כרמי, "חדר קפיצים" ו"כל הזמן שבעולם לאכול שזיפים".
בשנת 1990 בימה ב"הבימה" את המחזה "על עכברים ואנשים" מאת ג'ון סטיינבק.
בשנת 1992 ביימה את מחזה "יזראל טן פוינטס" מאת דניאלה כרמי, שעלה בתיאטרון חיפה.
בשנת 1994 ביימה בצוותא תל אביב את המחזה "טיפולים אחרונים" מאת א.ב יהושע בהשתתפות גדליה בסר, ז'רמן אוניקובסקי שמוליק קלדרון ומיקי מבורך.
בשנת 1996 ביימה את המחזה "הדוד וניה" מאת אנטון צ'כוב בתיאטרון הספרייה.
בשנת 1999 ביימה בתיאטרון הבימה את המחזה "זרים" מאת יהושע סובול בהשתתפות מוני מושונוב וסנדרה שדה.
בשנת 2001 ביימה בהפקה עצמיאת את המחזה "על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה", על פי סיפור מאת ריימונד קארבר.
בשנת 2003 ביימה את ההצגה "הומלסים" מאת איציק ויינגרטן בתיאטרון תמונע.
בשנת 2004 ביימה, במסגרת פסטיבל חיפה להצגות ילדים, את הצגת הילדים "סמיר ויונתן על כוכב מאדים" מאת דניאלה כרמי ובהשתתפות צחי גליק, אמיר לוי וחיים פיליבה.
בשנת 2005 ביימה ב"הבימה" את המחזה "זמן אמת" מאת יהושע סובול.
בשנת 2006 נערך באוניברסיטת תל אביב אירוע מחווה לצ'לטון בהשתתפות עודד קוטלר, מוני מושונוב, סנדרה שדה, לאורה ריבלין, שלמה בראבא, יהושע סובול, אלי גורנשטיין ואחרים. את המופע ערך וביים השחקן והבמאי חיים פיליבה. כשנתיים אחר כך עלה המופע שוב במסגרת "פסטיבל אישה" בחולון, בניהולה האומנותי של תלמידתה דניאלה מיכאלי. באותה השנה ביימה את ההצגה "חורף בקלנדיה", על פי ספרה של ליה נירגד בתיאטרון הערבי-עברי ביפו בשיתוף מכללת סמינר הקיבוצים.
בשנת 2008 ביימה את ההצגה "אדמה קדושה" של המחזאי האלג'יראי מוחמד קאסימי בתיאטרון החאן. ההצגה עוסקת בחיי משפחה פלסטינית בשטחים והתמודדות עם הכיבוש הישראלי. עוד באותה השנה ביימה את ההצגה "בדואים".
בשנת 2009 ביימה את ההצגה "דארפור בבית" – מחזהו של יהושע סובול.
בשנת 2010 ביימה בחאן את “סוף משחק” מאת סמואל בקט.
בשנת 2012 ביימה את המחזה "פימה" בתיאטרון אנסמבל הרצליה, עיבוד לספרו של עמוס עוז "המצב השלישי", שכתבה עם אסף אופק.
בשנת 2013 זכתה בפרס ישראל לאמנות הבמה. באותה שנה הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, סרט על חייה ופועלה בשם "תפילת האדם". יוצר הסרט הוא הבמאי אורי ברבש.
בעשור השני של המאה ה-21 הייתה שותפה בהקמת בי"ס תרבות לאמנים-מחנכים של תנועת תרבות.
עד שנת 2017 שימשה פרופסור מן המניין בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. לאורך השנים כיהנה בתפקידים מנהליים שונים באוניברסיטה ובפקולטה לאמנויות ושימשה כמרצה בכירה במשך למעלה מארבעה עשורים. לאורך השנים לימדה קורסים שונים בדגש על תיאטרון פיזי, שיטות משחק ובימוי, הדרכת שחקנים והנחיית סדנאות מעשיות. בגיל 95 פרשה מהוראה. לכבוד יום הולדתה ה-90ערך מועדון "צוותא" בתל אביב פסטיבל לכבודה, עם שלוש הצגות חדשות בבימויה.
בשנת 2019 חברה לדליק ווליניץ וביימה עמו את הצגת היחיד "פה ושם בארץ ישראל" המבוססת על ספרו של עמוס עוז במלאת שנה לפטירתו.
חיים אישיים.
צ'לטון נישאה לסופר ג'ון אוארבך, שנפטר בשנת 2002. השניים אימצו בת אחת שחיה כיום בארצות הברית.
צ'לטון נפטרה ב-8 באוקטובר 2021 בגיל 99 בביתה בקיבוץ שדות ים, והובאה למנוחות לצד בעלה בבית העלמין בקיבוץ.
קישורים חיצוניים.
לאחר מותה
חיררדוט
מתמטישה אנאלן
שרלוט גינצבורג
Fluctuat nec mergitur
שמעון ברנשטיין
שמעון גרשון ברנשטיין (אנגלית: Simon Gershon Bernstein; 15 באוגוסט 1884, לטביה - 19 בדצמבר 1962, ניו יורק) היה חוקר ספרות ושירת ימי הביניים, סופר, עורך ופעיל ציוני.
קורות חייו.
נולד ביעקובשטאדט (קורלאנד) שבלטביה בשנת 1884. למד לשונות שמיות, היסטוריה ופילוסופיה בברלין, שטרסבורג ובברן ובשנת 1906 קיבל דוקטורט על עבודתו " Knig Nebucadnezar Von Babel in Der Jdischen Tradition: Ein Beitrag Zur Untersuchungung Der Haggadischen Elemente Enter Vergleichung Arabischer, Syrisc". בין השנים 1908 ל-1911 היה המזכיר העברי של החברה להפצת ההשכלה בקרב יהודי רוסיה בפטרבורג. בשנת 1912 הצטרף להסתדרות הציונית העולמית ועבד במשרדה הראשי בברלין עד שנת 1915.