ניתן לומר כי הצלחתו של מנהיג תלויה במידה רבה בהתאמת סגנון המנהיגות שלו לנסיבות שבהן עליו להנהיג.
מנהיג אישי ומנהיג חברתי.
מדובר על שני סוגי מנהיגים: מנהיגים אישיים ומנהיגים חברתיים. מניעיו של המנהיג האישי הם לשרת את האינטרס העצמי שלו ואילו המנהיג החברתי אינו מונע רק על ידי האינטרס האישי אלא משרת את האינטרס הציבורי. המנהיג האישי מפגין התעלמות מזכויות ומרגשות של אחרים, חסר סובלנות ומאופיין בהתנהגויות נצלניות. מנהיג זה מפגין לעיתים קרובות תוקפנות בלתי נשלטת תוך שהוא מתכחש לה. המנהיג האישי מעורר אצל מונהגיו רגשות של צייתנות וכניעה ואף יוצר תלות כלפיו. לעומתו, המנהיג החברתי אינו מתעלם מרגשות, מזכויות ומ"כללי המשחק" המקובלים. הוא מתייחס למונהגיו בצורה שוויונית, מפתח ומעצים אותם. המנהיג החברתי משפיע מבחינה חברתית באמצעות מנגנון ההפנמה, כלומר שילוב של ערכי המנהיג כעקרונות מנחים אל תוך התפיסה העצמית של המונהגים.
מנהיג מתגמל ומנהיג מעצב.
על פי מודל ניתוח העסקאות (TA), קיימים שני סוגי מנהיגים: המנהיג המתגמל והמנהיג המעצב.
המנהיג המתגמל פועל להשיג את מטרותיו באמצעות שכר ועונש. הוא מאמין שאנשים פועלים בגישת התועלתיות, כלומר שהם תמיד ינסו להשיג את האינטרס שלהם בכל מחיר ערכי. הוא מאמין כי אם יציע להם הצעה טובה הם ייקחו אותה בשתי ידיים. המנהיג המתגמל ייצור מעין "סחר חליפין כלכלי" בינו לבין המונהגים - אם ייתנו לו את תמיכתם ויקדמו אותו הוא יעזור להם לממש את האינטרסים שלהם.
מנהיגות מסוג זה חולפת במהירות, שכן האינטרסים עלולים להשתנות. יתר על כן, פעמים רבות יש התנגשות אינטרסים של המונהגים וכל החלטה שהמנהיג מקבל פוגעת במנהיגותו.
המנהיג המעצב פועל להשיג את מטרותיו באמצעות שימוש בעולם ערכים שהמונהגים מזהים איתו. המנהיג המעצב מאמין כי העולם פועל על פי צו ערכי ברור וידוע. הוא חושב שהוא יכול לשפר את הקבוצה באמצעות הדגשת הערכים הללו. הוא רוצה שהקבוצה תלך על פי העקרונות המנחים אותו כי הוא מאמין שהם נכונים.
הוא נותן תחושה למונהגים שהוא מוביל אותם למקום טוב יותר, שבו הם מפתחים את עצמם כפרטים וכקבוצה.
המנהיג המעצב מצליח ליצור אצל המונהגים שביעות רצון וכך הם מבקשים להמשיך וללכת אחריו גם בטווח הארוך.
מנהיגות בארגון ורגשות.
מנהיגות היא תהליך טעון ברגשות כאשר הרגשות שזורים עם תהליך השפעה חברתית.למצב הרוח (mood) של המנהיג בארגון יש השפעה על חברי הקבוצה המונהגת בכמה מישורים:
מעבר למצב רוחו של המנהיג, גם התנהגותו היא מקור לרגשות חיוביים ושליליים של המונהגים. המנהיג יוצר אירועים וסיטואציות שגוררים תגובה רגשית. דוגמאות – מתן משוב, הקצאת משימות, חלוקת משאבים. כל אירוע מסוג זה יוצר רגש שישפיע על התנהגות המונהג בארגון.
אינטליגנציה רגשית של המנהיג, כלומר יכולתו לנהל את הרגשות שלו ושל האחרים, היא רכיב חשוב במנהיגות אפקטיבית.
ראו גם רגשות באינטראקציה חברתית.
רדיוס (פירושונים)
למלה רדיוס (מלטינית: חישור הגלגל) מספר משמעויות.
עיגול
ענן בן דוד הנשיא
דגל ליטא
דגל ליטא (בליטאית: Lietuvos vėliava) הוא דגלה הלאומי של ליטא. עיצובו הוא טריקולור אופקי של צהוב, ירוק ואדום. הדגל אומץ ב-20 במרץ 1989, כשנתיים טרם חידוש עצמאותה של ליטא בעקבות פירוק ברית המועצות. צבעי הדגל באותה תקופה, היו בהירים יותר. לאחר תקופת הכיבוש הנאצי (1941–1945) נכנס לשימוש הדגל הסובייטי, שהיה מורכב מדגל סובייטי אדום בסיסי עם שם הרפובליקה. דגל זה שונה לדגל האדום עם פס לבן ופס ירוק בתחתיתו. השינוי האחרון בדגל התרחש ב-2004, כאשר יחס הממדים השתנה מ-1:2 ל-3:5.
עיצוב וסמליות.
עיצובו של הדגל ואופן השימוש בו הוגדרו בחוק העיצוב ב-26 ביוני 1991. החוק תוקן לאחרונה ב-8 ביולי 2004, כאשר השינויים העיקריים כללו החלפת היחס מ-1:2 ל-3:5 והאימוץ הרשמי של דגל היסטורי כדגל המדיני (דגל הממשלה). התיקון נכנס לתוקפו ב-1 בספטמבר 2004, לאחר שאושר על ידי הנשיא ולדאס אדמקוס.
הצבעים המדויקים של הדגל הלאומי ודגל המדינה נקבעו לפי מניפת הצבעים של פנטון, היחס של שני הדגלים חייב להיות 3:5, והגודל התקני צריך להיות בממדים של 1 על 1.7 מטר. לפי הכללים ניתן ליצור את הדגל בגדלים אחרים, אך גם במקרה זה חובה להתאימם לקוד הצבעים ולדרישות היחס שנקבעו בחוק.
הצהוב שבדגל מסמל את אור השמש, הירוק את האזורים המיוערים, והאדום מייצג את הדם שנשפך עבור המדינה. צבעי הפנטון הרשמיים פורסמו בשנת 2004; הרשימה שלהלן מראה את הצבעים הרשמיים ואת הצבעים המקבילים להם במערכות שונות:
היסטוריה.
הדגל הליטאי הקדום ביותר מתוארך למאה ה-15 לפי כתב היד בנדריה פרוטנורום, שנכתב על ידי יאן דלוגוז'. לאחר קרב גרונוולד ב-1410 נעשה שימוש בשני דגלים נפרדים. רוב מתוך 40 הרגימנטים נשאו עמם דגל אדום שעליו מתואר אביר רכוב, הרודף אחרי אויב בלתי נראה. דגל זה, הידוע בכינוי ויטיס ("האביר" בליטאית), שימש בסופו של דבר כדגל המלחמה הליטאי, ובשנת 2004 הוא היה לדגל המדינה. שאר הרגימנטים נשאו עמם דגל אדום שעליו מתוארים עמודי גדימינס. הרגימנטים שהשתמשו בדגלי ויטיס היו צבאות מהדוכסות הגדולה של ליטא, ואילו השאר היו מטעם משפחות אצולה. עד שלהי המאה ה-18, שבא היא סופחה על ידי האימפריה הרוסית, השתמשה הדוכסות הליטאית והמדינה הליטאית שירשה אותה השתמשו בדגלי ויטיס.
יצירתו של דגל הטריקולור הצהוב, ירוק ואדום, התרחשה במקביל לשינויים בדגלים של רפובליקות אירופאיות אחרות, כגון דגל צרפת שאומץ לאחר המהפכה הצרפתית. הטריקולור הליטאי היחיד שהיה קיים לפני כן היה בצבעים ירוק, לבן ואדום, והיה בשימוש על ידי ליטא הקטנה.
לא ידוע מי היה זה שהציע את הטריקולור הנוכחי, אך הרעיון מיוחס לעיתים לגולים ליטאים שהתגוררו באירופה או בארצות הברית במהלך המאה ה-19. שלושת הצבעים הללו היו נפוצים במצעדים לאומיים ובבגדים מסורתיים. בפרלמנט הגדול של וילנה ב-1905 נבחר טריקולור זה להיות הדגל הלאומי. דגל ויטיס, שזכה לתמיכתו של יונאס בסנוויצ'יוס, לא נבחר בשל שלוש סיבות:
סוגיית הדגל עלתה לדיון נוסף בזמן ועידת וילנה שנערכה ב-1917. הצבעים ירוק ואדום נבחרו בזכות שכיחותם באמנות הלאומית. האמן אנטאנאס ז'מוידזינוויצ'יוס קישט את חדר הוועידה עם דגלים קטנים בצבע אדום וירוק. אולם, הנציגים לא חשו בנוח עם העיצוב כיוון שלטענתם היה קודר וחשוך מדי. לאחר מכן הציע טאדאס דוגירדס להוסיף פס צר בצבע צהוב (על מנת לסמל את השמש הזורחת) בין האדום (עננים הנראים כך בגלל קרני האור של שעות הבוקר) והירוק (שדות ויערות). אולם, הנציגים החליטו להעביר את ההחלטה בנושא לוועדה מיוחדת, שהורכבה מבסנוויצ'יוס, ז'מוידזינוויצ'יוס ודוגירדס. ב-19 באפריל 1918 העבירה הוועדה את החלטתה למועצת ליטא. הדגל העתידי היה אמור להיות טריקולור (צהוב למעלה, ירוק באמצע ואדום בתחתית) עם ויטיס בפינה השמאלית העליונה או באמצע. המועצה קיבלה את ההצעה הזו, אך חוקת ליטא מ-1922 לא כללה אזכור כלשהו לשלט האצולה. היא אימצה את הדגל הלאומי כפי שהוא מוכר כיום. הדיונים השונים לא גרמו ליצירתו של דגל היסטורי כלשהו.
הדיונים בסוגיית הדגל הלאומי נמשכו גם לאחר מכן; מתנגדי הדגל חשבו שזהב היה יכול להיות צבע ראוי יותר, כיוון שהשילוב בין צהוב, ירוק ואדום לא היה בהתאם לכללים הנהוגים של ההרלדיקה. אולם, בתקופה שבין שתי מלחמות העולם לא נעשו שינויים כלשהם בדגל. במהלך מלחמת העולם השנייה ליטא הייתה כבושה על ידי גרמניה הנאצית וברית המועצות. בתקופת הכיבוש הסובייטי היו נהוגים שני דגלים; מיד לאחר המלחמה היה נהוג דגל בעל רקע אדום, הפטיש והמגל בצבע זהב עם הכיתוב SSR (גם כן בזהב) מעליהם. דגל זה הוחלף ב-1953 על ידי הדגל האחרון שהיה בשימוש בתקופת ליטא הסובייטית - דגל אדום, עם פטיש ומגל וכוכב מעליהם. בתחתית הדגל הוכנסו פסים אופקיים בצבע לבן וירוק בהיר.
בשנת 1988, במקביל להתחזקות התנועות לעצמאות ליטא, הכיר הסובייט הליטאי העליון בטריקולור כדגל הלאומי, אך הגדיר את הצבעים רק שנה אחת לאחר מכן שבה הדגל הסובייטי הליטאי הוחלף על ידי הטריקולור. לאחר קבלת העצמאות מברית המועצות הוכנסה סוגיית דגל הטריקולור לחוקה הליטאית החדשה, שאומצה במשאל עם ב-1992.
דגל המדינה (ההיסטורי).
בשנת 2004, ביחד עם החוק שאישר את השינוי ביחס הממדים של הדגל, אומץ דגל מדינתי, כך שהסמל הלאומי מוצג בצורת כרזת סמל. יחס הממדים בדגל זהה לזה של הדגל הלאומי. הדגל מכונה בלשון החוק "הדגל ההיסטורי", והוא הוצע על ידי ססלובאס יורסנאס (סגן יושב ראש הפרלמנט) ועל ידי אדמונדאס רימשה (יושב ראש ועדת ההרלדיקה). דגל זה הוצע גם בתור שלט האצולה של המדינה, ושניהם הוצעו לרגל 750 שנים להכתרתו של מינדאוגאס ב-1253. דגל המדינה והסמל עוצבו על ידי ארבידאס קז'דייליס. בעבר היה דגל זה בשימוש בקרב גרונוולד, ושימש גם דגל ממשלתי עבור ליטא המרכזית בין 1922 לבין 1939. היה זה אחד מהדגלים שנלקחו בחשבון בתור הדגל הלאומי במהלך ההכנות להפיכת ליטא למדינה עצמאית. בכך נוהגת ליטא כמו מדינות אחרות כגון פינלנד, ספרד, ונצואלה, גרמניה ותאילנד.
לפי "חוק הדגל הלאומי" מונף דגל המדינה באופן קבוע בשלושה מקומות: הארמון המלכותי של ליטא, טירת האי טראקאי ומוזיאון המלחמה הגדול ויטאטוס שבקובנה. כמו כן, הדגל מונף במקומות הבאים בימים מסוימים:
דגלים אחרים.