בשנת 1952 התחתנה ויימן עם המפיק המוזיקלי פרד קראגר, היא התגרשה ממנו ב-1954, נישאה לו בשנית בשנת 1961 והתגרשה פעם נוספת בשנת 1965. היא לא נישאה שוב מאז.
ויימן נפטרה בנסיבות טבעיות בביתה שבעיר ראנצ'ו מיראג' שבקליפורניה ב-10 בספטמבר 2007 כשהיא בת 90.
קרב בית חורון (66 לספירה)
קרב בית חורון היה קרב חשוב בשלבים הראשונים של המרד הגדול, בשנת 66 לספירה. בקרב זה, הביסו הכוחות היהודיים את הצבא הרומי.
רקע היסטורי.
ישנן מספר סברות לגבי מניעי המרד נגד השלטון הרומאי ביהודה. יוספוס פלביוס כותב שחוסר ההתערבות של השלטון לאחר פגיעה דתית בבית כנסת בקיסריה הובילה להפגנות של היהודים נגד עול המיסים. הרומאים לא התייחסו להפגנות עד שאזרחים רומאים נפגעו בידי היהודים בירושלים, וחיילים שנשלחו למקום נפגעו גם הם. עם התפשטות השמועות על המהומות, החלו ערים נוספות להצטרף למרד. המלך אגריפס השני, שמלך בחסות רומא, נמלט לגליל.
קסטיוס גאלוס, הנציב הרומי בסוריה, לא היה יכול עוד לעמוד מן הצד, ויצא בראש הלגיון השנים עשר - פולמינטה, בחיזוק חיילים רבים מן המדינות הסמוכות, במטרה לדכא את המרד. בתחילה קבע את מחנהו בעכו ומשם הדרים לקיסריה וכבש את יפו, שם הרג 8,400 איש. לאחר מכן החריב את העיר נרבתא. במקביל שלח חלק מחייליו אל הגליל. העיר ציפורי קיבלה את הרומאים בברכה, והמורדים התבצרו בהר עצמון, שם הוכרעו על ידי אנשיו של גאלוס לאחר מצור קצר.
גאלוס המשיך במסעו בארץ, וכבש את אפק ואת לוד בדרכו אל ירושלים. הוא חנה במקום הקרוי גבע, ולשם יצאו המורדים מירושלים, והתקיפו אותו. בקרב זה נפלו כחמש מאות מחייליו של גאלוס, לעומת אבדות ספורות ליהודים, שנעזרו בלוחמי חדייב (ממלכה בנהריים שתמכה ביהודה). במהלך הקרב נהדפו היהודים אל בין חומות העיר, אך שמעון בר גיורא הגיח מאחור עם לוחמיו וגרם לרומאים אבדות קשות.
גאלוס המשיך במסעו, וחנה בהר הצופים משם החליט לעלות על ירושלים. הוא הסתער על העיר, ואף כבש חלקים מצפון העיר, אך לא הצליח לכבוש את כולה. לדברי יוספוס, הכישלון התרחש בשל שוחד שלקחו קציניו מגסיוס פלורוס, שהיה מעוניין בהמשך המלחמה.
במשך חמישה ימים צר גאלוס על הר הבית (לאחר שהתגלה בתוך העיר קשר של בוגדים להכניסו לתוכה ללא קרב), וכאשר היה על סף הכנעת המורדים, נואש לפתע, והחליט לחזור לשפלת החוף. יוספוס טוען כי לו המשיך גאלוס במצור עוד זמן קצר ייתכן והיה מכניע את העיר ומדכא את המרד עוד בתחילתו, אך יחסי הכוחות בין הצדדים, וביצוריה החזקים של העיר, מלמדים כי ייתכן והחלטתו הייתה מבוססת. נראה כי בין שיקוליו היו עונת הגשמים הקרבה (המצור התחולל בחודש חשוון) וקשיי האספקה הצפויים לו. ייתכן גם כי קנאותם של הנצורים, אשר השליכו מן החומה את אלו מביניהם שרצו לפתוח את השערים בפני גאלוס, הביאה את גאלוס למסקנה כי אין בכוחו להכריעם, וייתכן שעליו לסגת ולהמתין לתגבורת.
תיאור הקרב.
נסיגתו של גאלוס אל שפלת החוף נתנה למורדים הזדמנות להביסו. הצבא עבר להר הצופים ומשם עשה את דרכו למחנה שבגבעון. לכל האורך הדרך היהודים הכו בהם והפילו חללים רבים. בגבעון הם חנו למשך יומיים וכל אותה העת הצטרפו לוחמים נוספים לשורות הצבא היהודי. לפני מנוסת הצבא הרומי מגבעון, הורה גאלוס להרוג את בהמות המשא על מנת לא לעכב את המסע. אחר כך הרומאים עשו את דרכם לבית חורון. היהודים השיגו אותם והצליחו לחסום את שני קצות המעבר הצר היורד לבית חורון. חלק מהיהודים נפרשו גם מעל למעבר והמטירו על הרומאים חיצים ואבנים. לרומאים לא הייתה דרך להימלט והלחימה נעצרה רק עם רדת החשיכה. גאלוס החליט להשאיר 400 מאנשיו במקום והורה להם לדבר בקול כדי שהיהודים יאמינו שכל הצבא הרומי עדיין חונה באזור. גאלוס ויתר חייליו ברחו תחת חסות החשיכה. בבוקר התנפלו היהודים על החיילים שנותרו והרגו את כולם. הם ניסו לרדוף אחרי גאלוס אבל לא הספיקו להשיג אותו. המורדים השיגו את כלי הנשק הכבדים של הרומאים, את קופת הכסף של הלגיון ואת נשר הלגיון, ושבו בשמחה לירושלים. זו הייתה תבוסה מחפירה עבור הרומאים, ועידוד למורדים, אשר היו עתה עטורי ניצחון.
גאלוס ואנשיו הגיעו לשפלת החוף, כשהם מותירים מאחוריהם ששת אלפים הרוגים. נסיגתו של גאלוס הסתיימה בח' חשוון בשנת 66.
כנסיית סנט פול (ירושלים)
כנסיית סנט פול (באנגלית: St. Paul’s Church) המכונה גם כנסיית המבשר היא כנסייה הממוקמת בשכונת מוסררה בירושלים, ברחוב שבטי ישראל. ממול לכנסייה, קיים מנזר סנט דה פול.
הכנסייה שייכת לחברה המסיונרית הכנסייתית מצרפת.
היסטוריה.
הכנסייה הוקמה בשנת 1874, כחלק מהכנסייה האנגליקנית והייתה מהמבנים הראשונים באזור.
בתקופת המנדט הבריטי עובדי המנהלה בריטיים נעזרו בשירותי הכנסייה וכמחווה הרחוב נקרא "סנט פול".
בשנות ה-80 הוצתה הכנסייה בידי יהודים ביניהם נועם פדרמן.
Public Broadcasting Service
Daily News (New York)
יפתח אשכנזי
יפתח אשכנזי (נולד ב-12 באפריל 1980) הוא סופר ומבקר ספרות ישראלי.
ביוגרפיה.
יפתח אשכנזי נולד וגדל בכרמיאל. בשנת 2003 עבר לירושלים, שם הוא עובד כמדריך ב"יד ושם".
תואר ראשון ושני השלים אשכנזי בלימודי תרבות בבית הספר להיסטוריה במסגרת תוכנית למצטיינים באוניברסיטה העברית בירושלים.
אשכנזי זכה בפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ז 2017.
על יצירתו.
בראיון שנתן אשכנזי הוא מספר שהנושאים בהם הוא מרבה לעסוק הם: המצב האקטואלי במדינה, יחסי הורים וילדים, היסטוריה צבאית ועוד. מבחינה צורנית הוא מעדיף לגשת לכל ספר מחדש ולעבד אותו בפורמט המתבקש מהטקסט עצמו. "פרסונה נון גראטה" למשל נכתב כולו בחריזה. "גיא בן הינום" הוא ספר שנכתב בסגנון הספרות הבלשית.
בראיון אחר הוא אומר:
ספרו הראשון של אשכנזי יצא בשנת 2003 ונקרא: "סיפורי מות עירי". הספר כולל שתי נובלות וחמישה סיפורים קצרים. העיר ממלאת בספר זה תפקיד קונסטרוקטיבי. כתיבתו של אשכנזי בספר פרובוקטיבית לצד אמון באדם ובכוחות היצירה שלו.
על ספרו השני, "בירקנאו אהובתי", שיצא בשנת 2007, כתב דוד זונשיין במאמר ביקורת, שיפתח אשכנזי כותב כתיבה דחוסה, חסרת רחמים ונטולת חנופה לקורא.
אריק גלסנר מגדיר את ספרו השלישי: פרסונה נון גראטה, שיצא בשנת 2010, "מעניין ומוזר" וטוען שתורתו של מישל פוקו חיונית להבנת הספר.
חנה הרציג פרסמה מאמר ביקורת על ספרו "היידה להגשמה" בכותרת: "האמביוולנטיות של יפתח אשכנזי ... נראה שהסופר המוכשר עדיין לא הכריע אם הוא כותב מחווה לדור של הוריו, שגדל עם המדינה, או מבקש לחשוף את כזבי התקופה"
"הספר גם מהנה, גם חכם וגם וירטואוזי" כתבה נרי לבנה על ספרו האחרון "גיא בן הינום", שיצא בשנת 2019.
יוני ליבנה כותב במאמר הביקורת שלו על "גיא בן הינום", שיש בספר "משהו ייחודי, שאמנם ניזון מהרצינות הגדולה של סיפורי קונספירציה, אבל גם חותר תחתיהם ומתאים את האימה הגדולה למזג האוויר המקומי, לחוש ההומור הגרוטסקי ולרמת התחכום שמאפיינים את המערכת הפוליטית והמשטרתית בישראל היום".
בנוסף לספריו, פרסם אשכנזי גם סיפורים קצרים בבמות השונות, שירים וביקורות ספרות במוסף "תרבות וספרות" של עיתון הארץ, בגיליון "ז'ורנל" של העיתון מעריב ובכתבי עת ספרותיים כקשת החדשה ומעין.
פנגו (יישומון)
פנגו הוא יישומון המאפשר תשלום באמצעות הטלפון הסלולרי עבור שירותי חניה, רכב ודרך המפותח ומתופעל על ידי חברת מילגם חניה סלולרית בע"מ.
היסטוריה.
היישומון פנגו הומצא ופותח לראשונה על ידי חברת מובידום בע"מ, שהוקמה על ידי היזמים שלמה זייטמן, יורם רומם ועמוס שטנר.
היישומון הושק על ידי "מילגם חנייה סלולרית בע"מ", חברה ישראלית שהוקמה ביולי 2007 לאחר שחברת מובידום, המספקת שירותים טכנולוגיים לחניה סלולרית, וחברת מילגם בע"מ המתמחה במתן שירותים לרשויות מקומיות וגופים ממשלתיים, זכו במכרז ארצי להסדר חניה סלולרית שהוצא על ידי החברה למשק וכלכלה של מרכז השלטון המקומי בישראל. המכרז היה לתפעול המערכת לשלוש שנים, עד לשנת 2010.
חברת מובידום החזיקה בפטנט לחניה סלולרית שהוטמע קודם על ידי חברת סלופארק טכנולוגיות. הפטנט בוטל ב-2008 לאחר שרשם הפטנטים, קבע שהמערכת פועלת באופן דומה לכל מערכת הזמנת מקום אחרת המבוססת על מערכת ממוחשבת, דוגמת הזמנה בקולנוע, בתיאטרון או בבית המלון, ואין בה חידוש טכנולוגי.
בתחילת 2009 רכשה חברת תה"ל מקבוצת קרדן ישראל את חברת מילגם. החל מאפריל 2011 החזיקה קבוצת קרדן במלוא הבעלות ב"מילגם חנייה סלולרית בע"מ", 67% הוחזקו על יד מילגם (שעצמה הוחזקה על ידי "קרדן שירותים מוניציפליים") ו-33% על ידי חברת "יוניסל פתרונות סלולריים בע"מ". חברת יוניסל עצמה נוסדה ב-2002 והחל מ-2006 הייתה בשליטת חברת "קרדן טכנולוגיות" גם היא מקבוצת קרדן.
בינואר 2012 נתבעה החברה בתובענה ייצוגית בגין הטעיה וגביית דמי שירות בניגוד לתנאי המכרז. בשנת 2014 הושג הסכם פשרה בתביעה בו הלקוחות יקבלו הטבה של שירות "תזכורת אישית" שמתריע כאשר הרכב זז והחניה לא הופסקה, במשך שמונה חודשים ללא תשלום.
ביולי 2012 רכשה קרן תשתיות ישראל כ-36% מ"קרדן שירותים מוניציפליים", בעלת השליטה במילגם, תמורת 55 מיליון ש"ח ובספטמבר 2018 מכרה אותה, תמורת 100 מיליון ש"ח, למשפחת וייל.
בשנת 2018 "קרדן טכנולוגיות" שמחזיקה בכמחצית מהבעלות בפנגו, נמכרה תמורת כ-58 מיליון ש"ח.
בנובמבר 2020 קרן תשתיות ישראל, הראל השקעות והיזם צבי ברק רכשו 44% מפנגו לפי שווי של חצי מיליארד ש"ח.
שירותים.