רייצ'ל ל' לוין (באנגלית: Rachel L. Levine; נולדה ב־28 באוקטובר 1957) היא רופאת ילדים יהודייה-אמריקאית המכהנת כעוזרת מזכיר הבריאות ושירותי האנוש האמריקאי, קודם לכן כיהנה מזכירת הבריאות של מדינת פנסילבניה. היא משמשת במקביל פרופסור לרפואת ילדים ופסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה. היא שימשה כרופאה הכללית של פנסילבניה (2015–2017) ומזכירת הבריאות של פנסילבניה (2017–2021). היא אחת מקומץ פקידי ממשל טרנסג'נדרים גלויים בארצות הברית.
ב-19 בינואר 2021 הכריז הנשיא הנבחר ג'ו ביידן שלוין תכהן כעוזרת מזכיר הבריאות של ארצות הברית, תחת חבייר ביסרה. עם אישור מינויה בסנאט, נהייתה לוין לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית שמכהנת בתפקיד פדרלי שעבר אישורו של הסנאט.
ביוגרפיה.
לוין נולדה וגדלה בעיירה וייקפילד שבמסצ'וסטס בשם ריצ'רד, בן למשפחה יהודית. היא למדה בבית ספר של יום ראשון יהודי ועשתה בר מצווה. היא בוגרת תואר ראשון מהרווארד ודוקטור לרפואה מאוניברסיטת טוליין. בשנים 1988–1993 עבדה בבית החולים מאונט סיני שבניו יורק וסיימה התמחות ברפואת ילדים והתמחות-על במתבגרים.
בשנת 1993 עברה לוין ממנהטן למרכז פנסילבניה והצטרפה לצוות בית הספר לרפואה של אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה (פן סטייט) שבהרשי. היא הקימה את המחלקה לרפואת מתבגרים ואת היחידה להפרעות אכילה. בשנים 2015–2017 שימשה בתפקיד הרופאה הכללית של פנסילבניה.
ביולי 2017 מושל פנסילבניה טום וולף מינה אותה למזכירת הבריאות של המדינה באישור של כל חברי הסנאט של המדינה.
לוין כיהנה כחברת דירקטוריון בארגון "שוויון פנסילבניה", שעיסוקו בשוויון זכויות ללהט"ב. ב-24 במרץ 2021 אישר הסנאט של ארצות הברית את מינויה לעוזרת מזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית. מדובר באישור המינוי הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית של אדם טרנסג'נדר כלשהו למשרה פדרלית. האישור עבר בתמיכתם של 52 סנאטורים מול 48 שהתנגדו.
באוקטובר 2021 מונתה לאדמירל (4 כוכבים) כראש שירות בריאות הציבור.
חייה האישיים.
לוין הייתה נשואה למרתה פיזלי ולזוג שני ילדים, דייוויד ודיאנה. בשנת 2011 עברה לוין את השינוי המגדרי והפכה מגבר לאישה, וב-2013 התגרשו בני הזוג. היא מספרת כי נהגה להופיע במחזמר ולדבריה יש לה "בריטון נחמד מאוד" והיא "לא הצליחה ללמוד לשיר אלט".
בוסקוביצה
בוסקוביצה (בגרמנית בהגייה צכית: ˈBoskovɪtsɛ) היא עיירה צ'כית במחוז בלנסקו שבדרום מורביה. בעיירה חיים כ-12,000 תושבים והיא שוכנת ברמות דרהנסקה, כ- צפונית לברנו.
היסטוריה.
בוסקוביצה נוסדה ככל הנראה בסביבות המאה ה-11 וקיבלה מעמד של עיר במאה ה-14. בעבר הייתה בה אחת הקהילות היהודיות הגדולות ביותר במורביה.
עד שנת 1918 בוסקוביצה הייתה חלק מלוכת הבסבורג.
בשנת 1918 הפכה בוסקוביצה לחלק מצ'כוסלובקיה העצמאית. תקופת הכיבוש הגרמני נמשכה ממארס 1939 ועד מאי 1945. במהלך תקופה זו נוהלה בוסקוביצה כחלק מהפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
אתרים בבוסקוביצה.
הקהילה היהודית הגדולה התגוררה ברובע משלה ממנו השתמרו מספר בתים, בית כנסת, בית קברות יהודי ושער מקורי אחד.
חוק סיוע לקטינים נפגעי עבירות מין או אלימות
חוק הסיוע לקטינים נפגעי עבירות מין או אלימות, ה'תשס"ח-2008, הוא חוק הקובע את הזכויות של כל קטין שעבר מקרה של תקיפה מינית או אלימות.
מטרת החוק היא לתת סיוע, מחסה, והגנה לכל האזרחים הקטינים בישראל, ללא אפליה על רקע עדתי, כלכלי וכיוצא בכך. על פי החוק, כל קטין שנפגע זכאי לאבחון וטיפול במקרים רפואיים ונפשיים כאחד, מילוי צרכיו הגופניים וזכאות לפגישה עם חוקר ילדים, עובד סוציאלי או גורם מוסמך אחר בנוסף לקבלת שירותי סיוע (גם מגורמים לא ממשלתיים).
עיקרי החוק.
המשמעות המעשית של החוק היא שכל קטין שנפגע מינית או נתקף פיזית זכאי לסיוע חינם מטעם המדינה, בנוסף, מרכזי הסיוע המוזכרים בחוק ימומנו מתקציב המדינה, ושר הרווחה והשירותים הציבוריים המכהן יהיה אחראי לקביעת הכללים והתקנות לחוק זה.
כמו כן, החוק מחייב בניית מרכזי סיוע נוספים במדינת ישראל, והעברת תקציבים אליהם. בנוסף, החוק מצהיר כי הניהול הממשלתי של מרכזי הרווחה ינוהל על ידי משרד הרווחה והשירותים הציבוריים.
התפתחות היסטורית של החוק.
החוק הונח על שולחן הדיונים לראשונה על ידי ח"כ לשעבר מיכאל מלכיאור בשנת 2006, ועבר ברוב קולות בקריאה השלישית בשנת 2008, החוק התפתח בעיקר בישיבות הוועדה לזכויות הילד.
החוק היה משאלת ליבו של מלכיאור, והוא ניסה להעלות אותו על שולחן הדיונים כבר מספר שנים לפני הקריאה הראשונה, החוק היה למעשה היחיד שמלכיאור ניסה להעביר ללא הצלחה. בקריאתו הראשונה של החוק, שר האוצר היה היחיד שהתנגד לו, ואף הוגש ערעור על החוק ממשרדו. לאחר שהערעור לא התקבל, בהצבעה השלישית ההסתייגות הוסרה מהחוק והוא התקבל ברוב קולות. החוק פורסם לראשונה ברשומות בחודש אפריל של שנת 2008, בספר החוקים 2149.
לפי דוח מבקר המדינה של שנת 2014, הוקמו רק 5 מרכזי סיוע, בעוד שבתכנון של שנת 2013 תוכננו כ-8.
חוקים משלימים.
חוק זה מוזכר גם בתיקון מספר תשע לחוק זכויות החולה מאז שנת 2016.
בנוסף, חוק הזכויות לנפגעי עבירה משלים חוק זה ונלקחו ממנו סעיפים מסוימים כדי לוודא שהחוק תקף רק במקרים להם כוון הסיוע.
גזה ואגו
גזה ואגו (במקור עד 1898 ויינברגר, בהונגרית: Vágó Géza; אוראדיה, 24 בפברואר 1882 – בודפשט, 3 בינואר 1942) היה שחקן, במאי, מחזאי, מנהל תיאטרון יהודי-הונגרי. אחיהם הצעיר של השחקן בלה ואגו, ושל האדריכלים לאסלו ואגו ויוז'ף ואגו, דודו של האדריכל פייר ואגו.
ביוגרפיה.
גזה ואגו נולד במשפחה יהודית מתבוללת כבנם של מיהאי ויינברגר (1837–1917) ושל יוזפה מרקוביץ'. את דרכו החל בשנת 1902 בלהקתו של פטר דיאק. מאוקטובר 1904 עד 1906 שיחק ב"תיאטרון העם" (( Népszínház (Budapest, 1875–1908)) של בודפשט. בין 1907 לבין 1909 היה מנהל "התיאטרון האינטימי" (Intim Színház), ומשנת 1912 עד 1913 של "חוג בימת הקומדיה" (Vígszínkör). בשנת 1915 הופיע עם להקתו המזדמנת בבורגתיאטר בווינה. באפריל 1916 שכר את קברט מקס ומוריץ (Max und Moritz Kabaré) בווינה, שם נתן גם תוכניות בהונגרית. במאי 1916 הופיע ב"תיאטרון של בודפשט". (Budapesti Színház) ובין השנים 1922 לבין 1924 הוא היה מנהל "תיאטרון בלאהה לואיזה" (Blaha Lujza Színház). טקס נערך לכבודו בשנת 1924 שכן באותה השנה כתב את מחזהו ה-100 של המערכה האחת כל אחד. ספרו "משה" פורסם בשנת 1926, בו הציג את חייו ותורתו של הדמות המקראית. לאחר מכן השתתף בכמה סיורים בחו"ל והופיע בין היתר בקלוז'-נאפוקה, בבראשוב וביישובי אוכלוסיית ההונגרים של צ'כוסלובקיה. לאחר 1940, בגלל החוקים האנטי יהודיים, במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי ששללו את כל זכויותיהם של יהודי הונגריה, הוא יכול היה לעלות לבמה רק כחלק מפעילות התרבות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בתיאטרון גולדמארק שנתנה פרנסה לאמנים יהודים לפני קהל יהודי בלבד. הוא קיבל תפקידים קומיים.
הוא כתב הצגות, פרודיות, תסריטים לסרטים וביים סרטים אילמים. מותו נגרם על ידי ניוון שריר הלב. קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (17B-2-21).
חייו הפרטיים.
ב-27 במאי 1906, נשא לאישה את ארנקה דויטש (אלמנתו של מור הולצר).
בתו הייתה קלרה ואגו (1908–1994), שהפכה לאשתו של העיתונאי ג'רג' מארר ב-7 באוקטובר 1938.
בנו היה יוז'ף ואגו.
תום והפצצה
הרלב&quot;ד
שותף מנהל
המפלגה הקומוניסטית של יוון
המפלגה הקומוניסטית של יוון (ביוונית: Κομμουνιστικό Κόμμα Ελλάδας, או בקיצור KKE) היא מפלגה מרקסיסטית-לניניסטית ביוון. המפלגה נוסדה בשנת 1918 כמפלגת העבודה הסוציאליסטית של יוון על ידי אברהם בן-ארויה, ובכך היא המפלגה הפוליטית הוותיקה ביותר בפוליטיקה היוונית המודרנית. המפלגה אימצה את שמה הנוכחי בנובמבר 1924. המפלגה הוצאה אל מחוץ לחוק בשנת 1936, אך מילאה תפקיד משמעותי במלחמת האזרחים ביוון, ופעילותה הגיעה לשיאה באמצע שנות ה-40. ה-KKE הוחזרה לחוק בעקבות נפילת המשטר הצבאי בשנת 1974.
המפלגה הצליחה להיבחר לפרלמנט בכל הבחירות שהתקיימו מאז הוחזרה לחוק, והשתתפה בממשלה בשנת 1989, כאשר קיבלה יותר מ-13% מקולות הבוחרים.
נכון לינואר 2021, למפלגה יש כ-15 נציגים בפרלמנט ההלני, והיא הרביעית בגודלה.
היסטוריה.
מהפכת אוקטובר הבולשביקית ברוסיה בשנת 1917 נתנה תנופה להקמת מפלגות קומוניסטיות במדינות רבות ברחבי העולם. המפלגה הקומוניסטית היוונית עצמה נוסדה ב-4 בנובמבר 1918 כמפלגת העבודה הסוציאליסטית של יוון (ביוונית: ,). המפלגה נוהלה על ידי ועדה מרכזית בת חמישה חברים. אברהם בן-ארויה מילא תפקיד מרכזי בהקמת המפלגה.
למפלגה ישנם שורשים של כ-60 שנה של קבוצות סוציאליסטיות, אנרכיסטיות וקומוניסטיות קטנות, בעיקר באזוריה המתועשים של יוון. תנועות אלו הושפעו מהקומונה הפריזאית ותנועת העובדים בשיקגו שנאבקה בשנת 1892 למען יום העבודה של שמונה שעות. קומונות אלו הפכו בחלקן לאיגודי עובדים, שבסופו של דבר הובילו להקמת המפלגה.
בקונגרס השני של המפלגה באפריל 1920 החליטה המפלגה להזדהות עם הקומינטרן – ארגון קומוניסטי בינלאומי שנוסד במוסקבה כשנה קודם לכן. בנובמבר 1924 שמה של המפלגה שונה ל"מפלגה הקומוניסטית של יוון" ואימצה את עקרונות המרקסיזם-לניניזם. פנדליס פולופולוס נבחר למזכיר הכללי. מאז, המפלגה תפקדה על בסיס צנטרליזם דמוקרטי.