בשנות ה-30 הרבה גליאר בהופעות מוזיקה קלאסית ברחבי ברית המועצות, אך בכול התקופה הסובייטית לא נסע אל מעבר לגבולות המדינה. במשך עשור, עד לשנת 1948 היה עסקן באיגוד המלחינים הסובייטי. גליאר נחשב לממשיך דרכם של מלחינים רוסים של המאה ה-19. התקפות שנת 1948 של ראשי המשטר הסובייטי על המלחינים לא נגעו בגליאר, שהיה אהוד על המשטר והוצג כמלחין סובייטי למופת. הבלט שלו, "הפרג האדום", ששמו שונה ל"הפרח האדום" כדי להסיר חשש של קשר לאופיום, סיפר על פועלת סינית המקריבה את חייה כדי להציל מנהיג מרד מנבלים קפיטליסטים. הבלט הכיל סולמות פנטטוניים לשם נופך אכזוטי ואת האינטרנציונל, להדגשת הצד הפוליטי. באותה רוח יצא לארגן את חיי המוזיקה באזרבייג'ן. את המוזיקה שלו השמיעו בקולי קולות ברמקולים בתחנות הרכבת, לאות ולמופת לעם הסובייטי.
גליאר נפטר במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. ברוסיה ובאוקראינה נקראו על שמו מוסדות רבים להוראת מוזיקה. בהנחיית של נכדתו פועל במוסקבה מוזיאון, המוקדש לחייו ויצירותיו.
יצירותיו.
גליאר היה מלחין פורה, ממשיך נאמן של מסורת המוזיקה הרומנטית הרוסית והתמסר לכתיבת יצירות רחבות יריעה, כגון אופרות, סימפוניות, פואמות סימפונית וכדומה. היסוד החשוב ביותר בכתיבתו המוזיקלית הוא עושר המבע המלודי. המוזיקה שלו לבלט מצטיינת בצבעוניות, ביופי וברגישות. בלטים ידועים: "הפרג האדום" (Красный Мак) הנזכר לעיל
ו"פרש הארד" (Медный всадник). את האופרה הראשונה שלו כתב בשנת 1900. במוזיקה הסימפונית שלו ניכרת בעיקר השפעת המסורת האפית הרוסית ובייחוד כתיבתם של בורודין וגלאזונוב. בתקופה הסובייטית כתב גליאר מספר אופרות, הקשורות להיסטוריה ולפולקלור של אזרבייג'ן ואוזבקיסטן ועל כך קיבל פרסים מרפובליקות סובייטיות אלו.
בשנת 1927 כתב גליאר את הבלט הסובייטי הראשון שזכה להצלחה גדולה. הגרסה האחרונה של הבלט עלתה על הבמה בשנת 2010. בשנת 1948 סיים גליאר כתיבת בלט על פי יצירות של אלכסנדר פושקין, שהוקדשו לסנקט פטרבורג.
גליאר כתב מספר יצירות נוספות בתחום מוזיקה קלאסית. יצירותיו נחשבו לקלאסיות עוד בתקופת חייו. את יצירתו האחרונה - קונצ'רטו לכינור ותזמורת, סיים גליאר בשנת 1956.
קוואסקי נינג'ה ZX-14
קוואסקי נינג'ה ZX-14, או ZZR1400 הוא אופנוע ספורט שהוצג על ידי חברת קוואסקי בשנת 2006 כמחליפו של ה-ZX-12R. האופנוע הוצג כאופנוע הספורט החזק ביותר בעולם עם מנוע בנפח של 1,352 סמ"ק ובשנת הדגם 2012 הוגדל ל-1,441 סמ"ק. עד לשנת 2007 היה זה האופנוע המהיר בעולם בייצור סדרתי. המהירות המרבית של האופנוע מוגבל אלקטרונית ל-300 קמ"ש, בעקבות הסכם בין חברות האופנועים היפניות לאירופאיות שנועד להגביל את המהירות המרבית.
ZX-14R.
בשנת 2012 זכה הדגם לשדרוג משמעותי, שם האופנוע שונה ל-ZX-14R (השם ZZR1400 נשמר באזורים בהם נקרא כך), המנוע עבר שיפור משמעותי והוגדל ב-90 סמ"ק לנפח של 1,441 סמ"ק. שינויים נוספים שהוכנסו לדגם היו הכנסת בוכנות קלות יותר, גופי מצערת גדולים יותר, מעברי פליטה רחבים יותר, הכנסת מערבת ABS ושיפור של 8% בפליטת מזהמים.
נח&quot;ל בתרונות
בתרונות (היאחזות נח&quot;ל)
נח&quot;ל ברוש
בתרונות (ברוש)
נשרון מלכותי
נשרון מלכותי (שם מדעי: "Sarcoramphus papa") הוא מין דורס יחיד בסוגו במשפחת הקונדוריים. הוא חי במרכז ודרום אמריקה ביערות טרופיים כמו ביער האמזונאס, ביצות, ערבות וסוואנות מדרום מקסיקו עד צפון ארגנטינה.
מאפיינים.
הנשרון המלכותי הוא עוף גדול, שצבע רוב נוצותיו לבן, ונוצות הכנף, הזנב והעורף אפורות-שחורות. צבע ראשו וצווארו משתנה ועשוי להיות ערמוני, כתום, כחלחל ואדום. שמו הוקנה לו בגלל מראהו המלכותי.
אורך גופו של הנשרון המלכותי 67-81 ס"מ, ומוטת כנפיו 1.2-2 מטר. משקלו נע בין 2.7 ל-4.5 ק"ג. הוא ניזון מנבלות וחיות קטנות וחלשות כמו גוזלים ואפרוחים ואף לא יהסס להרוג עגלים בני יומם. בניגוד לשאר העופות הדורסים הוא מסוגל להבחין בריח הבשר ממרחקים.
אורך חייו בשבייה עד 30 שנים.
גאיוס מאטיוס
גאיוס מאטיוס (בלטינית: Gaius Matius, המאה ה-1 לפנה"ס) היה ידידם של יוליוס קיסר וקיקרו. הוא היה תומך נלהב של קיסר, וסייע לקיקרו בקשריו איתו בשנים 48-49 לפנה"ס. קיקרו מזכיר אותו בכתביו. מאטיוס לא נשא באף משרה פוליטית, אבל היה פעיל במהלך מלחמת האזרחים לצדו של קיסר. ההיסטוריון והפילולוג הגרמני קונרד ציכוריוס סבור כי מכתב שכתב קיסר ב-47 לפנה"ס, בו הוא מספר על ניצחונו על פארנאקס השני שליט ממלכת בוספורוס, היה ממוען אל מאטיוס. במכתב מופיע המשפט המפורסם "Veni Vidi Vici" ("באתי, ראיתי, ניצחתי"). כאשר הגיע אוגוסטוס לרומא, נעשה מאטיוס לאחד ממקורביו. ביולי שנת 44 ניהל את המשחקים לזכרו של קיסר שקבע אוגוסטוס. לאחר מות קיסר שיתף מאטיוס פעולה עם אנטוניוס ואוגוסטוס.
גאיוס מאטיוס נזכר אצל פליניוס הזקן כמחברם של שלושה ספרי בישול. ככל הנראה מדובר באיש אחר, אפשר בבנו של מאטיוס.
עלי אל-חיארי
עלי אל-חיארי (ערבית: علي الحياري; נולד 1925) היה איש צבא ירדני ששימש למשך תקופה קצרה בשנת 1957 כרמטכ"ל של הלגיון הירדני.
ביוגרפיה.
עלי אל-חיארי נולד בסלט שבצפון עבר הירדן.
אל-חיארי התגייס ללגיון הירדני והצטרף לארגון הקצינים החופשיים הירדניים. ארגון זה שאב השראה מארגון הקצינים החופשיים במצרים ובמהפכה שביצעו בשנת 1952. הפיכה זו שהעלתה בסופו של דבר לשלטון את גמאל עבד אל נאצר הוציאה קריאה לאחדות הלאומיות הערבית, שבה תמכו הקצינים הירדניים. ב-13 באפריל 1957 בוצע ניסיון הפיכה כנגד המלך חוסיין על ידי ראש הממשלה הירדני סולימאן א-נאבולסי ביחד עם הרמטכ"ל עלי אבו נוואר ("קשר זרקא") ובתמיכתם של רבים מהקצינים החופשיים הירדניים. בעקבות כישלון ההפיכה הודח אבו נוואר והוגלה יחד עם משפחתו לדמשק. אל-חיארי, אז סגן הרמטכ"ל, מונה במקומו לראש הלגיון.
רבים מן הקושרים היו מכריו של אל-חיארי, שבעצמו הזדהה לא מעט עם רעיונותיהם. מספר ימים לאחר שמונה לרמטכ"ל, ב-20 באפריל יצא בשליחות המלך חוסיין לדמשק, שם הודיע על עריקתו. הוא האשים את המלך בקנוניה עם מדינות המערב כנגד עצמאותה של ירדן. החליפו בתפקיד הרמטכ"ל חאבס אל-מג'אלי, בן לשבט אל-מג'אלי שהיה בעל דומיננטיות רבה בפוליטיקה הירדנית.
אל-חיארי נותר בדמשק עם עשרות מהקצינים שהשתתפו בקשר נגד חוסיין. בשנת 1965, בזמן כהונתו של וספי א-תל כראש ממשלה, הוכרזה חנינה כללית לגולים פוליטיים ואל-חיארי הורשה לשוב לירדן. לפי אבי שליים, עם שובו נעשה אל-חיארי נאמן למלך ושירת אותו נאמנה. לאחר הקמת אש"ף ניסה ראש הארגון אחמד שוקיירי לגייס את אל-חיארי למפקד הזרוע הצבאית של הארגון. אולם בלחצו של המלך חוסיין אל-חיארי התפטר.
הדטאנט
שני הגרנדירים
שני הגרנדירים (בגרמנית: Die Grenadiere) היא פואמה שחוברה על ידי המשורר והפובליציסט היהודי-גרמני היינריך היינה ופורסמה לראשונה בשנת 1822. הפואמה חוברה על רקע מלחמת רוסיה-צרפת בשנת 1812, בה פלש צבא נפוליאון לרוסיה וכתוצאה מכך נפלו חיילים צרפתים רבים בשבי.
ההשראה של היינריך היינה לכתוב את השיר נבעה מעדותם של החיילים הצרפתים אשר נפלו בשבי הרוסי במהלך מסעו של נפוליאון.
כמו כן, המלחין המוכר רוברט שומאן הפיק ממילות הפואמה את אחת מנעימותיו המפורסמות ביותר.
תוכן הפואמה.
השיר מתמקד בשני חיילים (גרנדירים) המשרתים בצבא צרפת בתקופת הקיסרות הראשונה של צרפת, אשר הונהג על ידי הקיסר נפוליאון בונפרטה.
במהלך אחד מקרבותיה של צרפת למטרת כיבוש, פלש צבאו של נפוליאון (ה"גרנד ארמה") לתוך שטחי האימפריה הרוסית, וכתוצאה מכך נפלו שני החיילים הצרפתים בשבי הרוסי.
למעשה, השיר מתחיל מהנקודה בה שני החיילים משתחררים מהשבי ויוצאים לכיוון צרפת. בעודם מתחילים לסגת בחזרה לצרפת דרך שטחי פרוסיה, הם מבינים שקיסרם המהולל והבלתי מנוצח עד כה - נפל בשבי אף הוא.
בהמשך, אחד מן החיילים מעיד על רצונו לחזור לביתו אשר נמצא בצרפת על מנת להושיע את משפחתו אשר עלולה לקרוס בלעדיו. לעומת זאת, החייל השני, בעודו גוסס מפצעי המלחמות, מביע את ערגתו להיקבר בצרפת, אך מוכן להמשיך במאבקי המלחמות ולעמוד על רגליו למען הקיסר ולמען צרפת.
תרגומים לעברית.
הפואמה שני הגרנדירים זכתה לתרגומים רבים לעברית, רובם תוך שמירה על חרוז ומשקל. אשר רייך, באסופה של השוואות תרגומים שלו, ריכז ארבעה עשר תרגומים, בהם מפרי עטם של ישראל איש ברלין (תרנ"ו), ש' בן ציון (תרפ"ג), יצחק קצנלסון (תרפ"ד), שאול טשרניחובסקי (ת"ש), חנניה רייכמן (1964), עמינדב דיקמן (1982), שלמה טנאי (1990), ועוד.
בית כנסת העגונה
גאיוס ליקיניוס קאלבוס
גאיוס ליקיניוס קאלבוס (בלטינית: Gaius Licinius Calvus; 28 במאי 82 - 47 לפנה"ס) היה מדינאי, נואם ומשורר רומאי.
הוא השתייך לבית האב הפלבאי של הליקינים (gens Licinia). אביו היה פראיטור ומחבר ספרי השנים גאיוס ליקיניוס מאקר (Gaius Licinius Macer). קאלבוס כתב נאומים אחדים נגד פובליוס ואטיניוס, מתומכיו של יוליוס קיסר, שאחד מהם נזכר בשיר 53 של ידידו המשורר קאטולוס. רוב נאומיו אבדו. כמו כן כתב שירי אהבה, בהם שיר על מותה בטרם עת של אשתו קווינטיליה. אחד מחיבוריו ששרד לימינו הוא אפיליון בשם "אִיוֹ". זוהי פואמה קצרה העוסקת בגיבורה המיתולוגית אִיוֹ, שיופיטר התאהב בה ונרדפה על ידי יונו.
עבדאללה רימאוי
עבדאללה רימאוי (בערבית: عبدالله الريماوي; נולד ב-1920) היה פוליטיקאי ירדני סוציאליסטי ומנהיג מפלגת הבעת' במדינה. הוגלה מירדן בעקבות ניסיון ההפיכה כנגד המלך חוסיין, "קשר זרקא", באפריל 1957.
ביוגרפיה.