בניואה, בדומה לסמואה, איי קוק, ניו זילנד ומדינות פולינזיות אחרות, ישנה אוכלוסייה המזוהה במגדר שלישי באופן מסורתי-תרבותי. אנשים אלו ידועים בשם "פינאפינאאיינה" המוגדרים בתור זכרים בלידה אך מתלבשים, מתנהגים ונראים כנקבה. אנשים החיים כתפקיד מגדרי זה התקבלו באופן מסורתי על ידי החברה הניואית ומילאו תפקיד ביתי חשוב בחיים הקהילתיים.
בשנת 2007, במהלך כינוס של חברי פרלמנט מרחבי האוקיינוס השקט במנג'ר, ניו זילנד, גינה פינאפינאאיין מקומי את האפליה והסטיגמה איתן מתמודדת הקהילה באומרו "הקהילות שלנו היו חלק מקובל מהחיים והתרבות באוקיינוס השקט לפני הקולוניזציה המערבית, אך נתונים לסטיגמה ואפליה רבה בתקופה האחרונה".
מעמד בחוק.
פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין גברים היא פלילית בניואה ודינה עד 10 שנות מאסר, בעוד שעונש על "מעשה מגונה" בין זכרים הוא עד 5 שנות מאסר.170 מעשה סדום,
(1) כל דינו - מאסר 10 שנים העושה מעשה סדום עם בן אדם או כל יצור חי אחר.
(2) עבירה זו מושלמת עם חדירה.
171 ניסיונות לביצוע סדום ותקיפות מגונות בזכרים,
(1) דינו - מאסר 5 שנים על רקע –
(א) ניסיונות לבצע מעשה סדום; אוֹ
(ב) תקיפת כל אדם בכוונה לבצע מעשה סדום; אוֹ
(ג) בהיותו זכר, תוקף באופן מגונה כל אדם זכר אחר.
(2) אין הגנה לאישום במעשה מגונה באדם זכר בכל גיל שהוא גם אם הסכים לקיום המעשה המגונה.אף על פי שחוק התיקון של ניו זילנד 2007 ביטל את הסעיפים הללו, בהיותה מושבה של ניו זילנד, הם נשארים בתוקף בניואה מאחר שהחקיקה של ניו זילנד אשר התקבלה לאחר 1974 אינה משתרעת על ניואה ללא הסכמה מפורשת של הפרלמנט הניואי בשל בתי נבחרים נפרדים בין המדינות. גיל ההסכמה במדינה זהה עבור זוגות הטרוסקסואלים וזוגות נשים לסביות אם כי לא עבור זוגות הומוסקסואלים.
תנאי מחיה.
בדומה לשאר מדינות האיים באוקיינוס השקט, גילויי חיבה פתוחים בין בני זוג ללא קשר לנטייתם המינית עלולים להיות לא מקובלים על ידי החברה הניואית.
סנטינל לאבס ישראל
רוברט גורדיס
הרב ראובן גורדיס, ובלועזית רוברט (באנגלית: Robert Gordis; ד' באדר א' תרס"ח, 6 בפברואר 1908 – כ"ז בטבת תשנ"ב, 3 בינואר 1992) היה ממנהיגי היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית.
ביוגרפיה.
גורדיס נולד בברוקלין, בנם של היימן וליזי לבית אנגל. הוא למד במכון למורים של ישיבת רבינו יצחק אלחנן וסיים תואר ראשון בסיטי קולג' של ניו יורק. הדוקטורט שלו, תחת הבלשן ומבקר המקרא מקס מרגוליס בקולג'דרופסי ללימודים עבריים, עסק בקרי וכתיב בנוסח המסורה. לנוכח השפל הגדול, נאלץ גורדיס לוותר על קריירה אקדמית והחליט להפוך לרב. הוא הצטרף לבית המדרש לרבנים באמריקה כמרצה ב-1931, ובאותה שנה החל לכהן כרב בטמפל בית-אל שבקווינס. הוא שירת את הקהילה עד במשך שלושים-ושבע שנים. נסמך לרבנות בבית המדרש ב-1932. ב-1937 הצטרף כאיש סגל למחלקה לרבנות, וב-1940 מונה לפרופסור לפרשנות המקרא.
גורדיס היה מהמנהיגים הבולטים בקרב הדור הצעיר בבית המדרש לרבנים באמריקה, שביקשו לקדם את הפיכת היהדות הקונסרבטיבית לזרם בעל זהות ברורה. עד סביבות מלחמת העולם השנייה, "קונסרבטיבי" היה מעט יותר מאשר כינוי נרדף לאגף המתון של האורתודוקסיה. סגל בית המדרש וחברי כנסת הרבנים של בוגריו, ששירתו ב"בתי הכנסת המאוחדים של אמריקה" שהוקם כגוף קהילתי קטן ב-1913, היו בעלי גישה אקדמית למקורות היהודיים וליברלים יחסית. אך הם נזהרו מלנקוט במדיניות פסיקה עצמאית שהייתה גוררת מתח עם הרבנים האורתודוקסים. ב-1944 מונה גורדיס לנשיא כנסת הרבנים, והיה מהדוחפים לגבש סדר יום עצמאי, ולהעברת השליטה מן האקדמאים השמרנים והזהירים בבית המדרש לידי רבני בתי-הכנסת, שעמדו במגע ישיר עם הקהל. הוא שירת כחבר בוועד ההלכה של התנועה במשך עשורים, עד פרישתו.
ב-1945 מונה גורדיס לראש הוועדה שהופקדה על עריכת סידור תפילה חדש לקהילות. הסידור המקוצר, שנכללו בו לראשונה שינויים ניכרים ביחס לנוסח האורתודוקסי, זכה לפופולריות רבה. באותה שנה הוציא מנשר אודות הפילוסופיה של הזרם, וייסד את הבטאון שלו, כתב-העת Conservative Judaism. הוא עזב את ראשות כנסת הרבנים ב-1946. ב-1948 מונה כנציג התנועה למועצת בתי-הכנסת של אמריקה, הגוף העל-זרמי של יהדות ארצות הברית, ושירת תקופה קצרה כנשיא הארגון. ב-1970 ישב בראש הוועדה שהופקדה על הקמתו-מחדש של ועד ההלכה הקונסרבטיבי, לאחר שרוב חבריו התפטרו עקב סירובם להסכים לכך שגרים לא יצטרכו לטבול. בשלהי שנות ה-70 דחף לאפשר סמיכת נשים לרבנות, שהתאפשרה ב-1983. ב-1988 ישב בראש הוועדה שהפיקה את הצהרת האמונה הקונסרבטיבית היחידה שחוברה אי-פעם, "אמת ואמונה" (נכדו, הרב דניאל גורדיס, סיפר שסבו הצדיק את שמירת ההלכה והמסורת לא בטיעונים תאולוגיים, אלא בקביעה "מנהג כלל ישראל הוא"). הוא חיבר ספרים רבים על יהדות בעידן המודרני, וב-1979 היה זוכה הפרס הלאומי לספרים יהודיים עבור חיבורו Love and Sex: A Modern Jewish Perspective.
בנוסף לתפקידיו ברבנות, גורדיס הוסיף להתקדם באקדמיה, בתחום ביקורת המקרא. הוא התמחה בספרות החכמה, בייחוד איוב ומשלי, בשירה ורטוריקה תנ"כית, ובנוסח המסורה. מ-1948 ועד ל-1957 היה מרצה באוניברסיטת קולומביה, וב-1953 היה היהודי הראשון ללמד בסמינר התאולוגי של האיחוד בניו יורק. ב-1961 מונה לפרופסור למקרא בבית המדרש, וב-1974 קיבל קתדרה כפרופסור למקרא ולפילוסופיה של הדת. במקביל, מ-1967 עד 1974 היה פרופסור ללימודי דת באוניברסיטת טמפל. ב-1970 היה פרופסור אורח באוניברסיטה העברית.
אושבטי
אושבטי הם פסלונים קטנים, בגודל של בין 10–50 ס"מ, שנמצאו בקברים שונים במצרים העתיקה. בתקופות שונות הפסלונים כונו גם שאבטי או שאוואבטי (לפי שיטות איות שונות), על פי המאפיינים שלהם.
בתחילה, הנוהג היה לקבור יחד עם הנפטר פסלונים המיצגים את בני משפחתו ובעלי תפקידים בביתו כדי שבחיים שלאחר המוות הוא ימצא בסביבה המוכרת לו. בהמשך, חלה התפתחות במשמעות המנהג, והאושבטים שהונחו בין חפצי הקבר נועדו לשרת את הנפטר לשם ביצוע מטלותיו, אם יידרש על ידי האלים לעבוד עבודת כפיים בחיים שלאחר המוות.הפסלונים נשאו לעיתים קרובות מעדר על כתפם וסלסלה על גבם, רמז לכך שהם נועדו לעבוד בחקלאות. הם סומנו בדרך כלל על ידי הירוגליפים על רגליהם. כמו כן, הם נשאו כתובות המעידות על נכונותם להיענות לזימון האלים לעבודה.
גודלם של רוב האושבטי היה קטן, ורובם יוצרו בכפולות. לפעמים הם כיסו את הרצפה סביב הסרקופג, ולפעמים אוחסנו בתיבות מיוחדות. אושבטים בגודל גדול יותר, או המיוצרים כיצירת אמן יחידה במינה, הם יוצאי דופן.
שכיחות השימוש באושבטים בכל התקופות המצריות ורצונם של המוזיאונים העולמיים לייצג חפצי אמנות מצריים עתיקים, גרמו לכך שאושבטים וחרפושיות הם בין החפצים המיוצגים ביות ר בתצוגות האגיפטולוגיה בעולם.
אטימולוגיה ושימוש במונחים.
באופן כללי ניתן להתייחס לפסלונים שנמצאו בקברים במצרים העתיקה כ"פסלוני קבורה", אולם כינויים משתנה לפי תקופות השימוש בהם, לפי מאפייניהם או לפי מקום הימצאם.
המונח "שאבטי", (בכתב חרטומים: 𓆷𓍯𓃀𓏏𓏭𓀾) – חוקרים סבורים שהשם נובע מהמילה המצרית Swb שפרושה מקל, או Shab, המצביע על עץ האבוקדו ממנו ייצרו את הפסלונים הראשונים. יש גם סברה שהוא נובע מהפועל Sha, לצוות, או מהפועל, Shadj, לחפור. המונח מתייחס לצלמיות מוקדמות של נותני שירותים שנוצרו החל מסוף תקופת הביניים הראשונה, דרך הממלכה התיכונה ו לפני שלטון השושלת ה-21 (2181-1055 לפנה"ס). על הצלמים היו רשומים שמות הבעלים יחד עם ביטוי ששולח אותם לפעולה, כתוב בכתב ההיראטי. הם היו בשימוש מחוץ לתבאי ובגדה המערבית של הנילוס.
ה"שוואבטי""," (בכתב חרטומים: 𓈙𓍯𓃀𓆭) – קבוצה נפרדת של פסלוני קבורה שנמצאו באזור דיר אל-מדינה מתקופת השושלות ה-17 וה-18.
לגבי הכינוי "אושבטי", (בכתב חרטומים: 𓅱𓈙𓃀𓏏𓏭𓀾) – ישנה סברה שהשם נובע מהמילה wSb, שפירושה להיענות במובן של לרצות משום שהצלמית "מרצה" את האלים במקום הנפטר ומבצעת את כל המטלות השגרתיות של חיי היומיום שהטילו האלים על אדונו, בחיים שלאחר המוות. על רגליו היו כתובים פסוקים מפרק 6 מספר המתים. היה עליו לבצע את המשימות הנדרשות מהנפטר בעולם התחתון. המונח נכנס לשימוש בתקופת הממלכה התיכונה ולאחר השושלת ה-21 נשאר בשימוש באופן בלעדי עד לממלכת תלמי.
סקירה היסטורית.
התקופה הקדם שושלתית.
קיימות עדויות על הקרבת משרתים ובני בית שנקברו יחד עם בעליהם בתקופה הקדם שושלתית ובתקופת השושלת הראשונה (בערך עד 2686 לפנה"ס) במצרים העתיקה. קרבנות אלה נקראים . בשלב הבא הסתפקו בציור המשרתים על דפנות הקבר. יש חוקרים הסבורים שבמקור האושבטים החליפו באופן סמלי את קבורת הקורבנות האנושית.
תקופת הממלכה הקדומה.
בתקופת הממלכה הקדומה, הרבה לפני הופעת השאבטים, נקברו יחד עם המומיה ראשים בגודל טבעי העשויים מאבן גיר.
החל מהשושלת הרביעית, בשנים 2613–2494 לפנה"ס, הופקדו בקברים צלמיות אדם קטנות, בדמות משרתים, אופים וקצבים שהיו אמורים לדאוג למחסורם של הבעלים בחיים הנצחיים בעולם הבא.
תקופת הביניים הראשונה.
בתקופת הביניים הראשונה, (2160–2055 לפנה"ס), מאז שלטונו של מנתוחותפ השני מהשושלת ה-11 (סוף תקופת הביניים הראשונה), היו בשימוש צלמיות ערומות של הנקבר ושל צוות עובדים, עשויות משעווה ודבק ועטופות בבד. הם סימלו את הנפטר ובצעו מטלות בשמו אולם ללא כיתוב מתאים. התפקיד המדויק שלהם לא פוענח כי הם היו נטולי רישום. לכן לא מכנים אותם שאבטי.
תקופת הממלכה התיכונה.