צחי נולדה וגדלה בשכונת מנשייה בצפון יפו לגראציה ודוד מזרחי, עולים מהעיר איזמיר שבטורקיה. בגיל 12 החלה לצלם ממצלמה שקבלה לכבוד בת המצווה שלה.
הייתה חניכה בתנועת הצופים ביפו. את שירותה בצה"ל היא מילאה בסיני. במהלך לימודיה במכינה קדם אקדמית היא הכירה את בעלה לעתיד, עורך הדין איתן צחי. למדה לתואר ראשון באמנות ובתיאטרון באוניברסיטה העברית, רישום אצל יוסי שטרן בבצלאל וצילום במכללת בית וגן, במכללת אמונה ובסטודיו בתל אביב. לאחר חתונתם של מירי ואיתן, השתתפו בני הזוג בהקמת היישוב ענתות. באותה עת הייתה מירי חילונית ואיתן היה דתל"ש. בעקבות אירוע טראומטי שאירע לבנם החלה בתהליך חזרה בתשובה והמשפחה החלה לקיים אורח חיים דתי. לבני הזוג חמישה ילדים. בשנת 2012 השניים נפרדו.
קריירה.
בשנת 1997 שלחה צחי צילום לעורך מקור ראשון, עופר שפירא. הצילום התקבל וכך החלה הקריירה שלה כצלמת. כשנתיים לאחר מכן צילמה צחי את הצילום הפוליטי הראשון שלה, הפגנת "העם עם הגולן" בתל אביב. עמנואל שילה, עורך מקור ראשון אז, ראה את הצילום שהציגה לו והציע לה עבודה בעיתון. בהמשך עבדה גם בבשבע ובישראל היום אותו ליותה כמעט מאז הקמתו.
במשך השנה שלפני ביצוע תוכנית ההתנתקות ועד מספר ימים לאחר סיום ביצוע התוכנית צילמה צחי את יישובי גוש קטיף וצפון השומרון ותיעדה באלפי תמונות את החיים ביישובים, ההפגנות והמחאות נגד ביצוע התוכנית ואת הריסות היישובים לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות. על כך סיפרה צחי בראיון: "הייתי שם כדי להביא את הכאב של האנשים ולתעד מהזווית שלי". מתוך אלפי תמונות שצילמה בחרה צחי כמה מאות תמונות ויצרה מהן את הספר "קטיף – תשעה ימים באב". הספר יצא באמצע שנת 2006 והציג את תוכנית ההתנתקות על כל שלביה מזווית המצלמה של צחי.
ב-11 בפברואר 2006 תיעדה את הפינוי האלים בעמונה. חבר הכנסת אפי איתם, שנפצע בראשו במהלך העימות, הציג תמונות של צחי המוכיחות לכאורה שהוא נפגע מפרש משטרה ולא מיידוי אבנים כפי שטענה משטרת ישראל.
ב-13 בדצמבר 2011, במהלך אירוע של חדירת מתנחלים לחטמ"ר אפרים, צילמה צחי תמונות מהאירוע. המשטרה גילתה זאת ודרשה שתמסור לה אותן בטענה שהן דרושות כדי לגלות את האחראים לכך. צחי סרבה לכך בטענה שהדבר עלול לפגוע בפרנסתה ולמנוע ממנה את האפשרות לצלם במקומות דומים בעתיד. בית משפט השלום קיבל את דרישת המשטרה ודרש מצחי להפקיד בכספת בית המשפט את התמונות שצילמה צחי. צחי לא ויתרה והגישה ערעור על כך לבית המשפט המחוזי. ב-3 בינואר 2012 בית המשפט המחוזי הפך את החלטת בית משפט השלום וקבע שלמעט מספר תמונות בודדות לצחי אין שום חובה למסור את התמונות למשטרה. גם המדינה לא ויתרה והגישה ערעור לבית המשפט העליון. ב-3 באפריל דן בית המשפט העליון בעניין וקרא לצדדים להגיע לפשרה.
בנובמבר 2015 הותקפה על ידי פעילי ימין בבית הכנסת בגבעת זאב בזמן שסיקרה את ההיערכות לקראת פינוי בית הכנסת, יחד איתה הותקפו גם הכתב רועי שרון אז כתב חדשות ערוץ 10 ואהוד אמיתון מסוכנות הידיעות TPS.
הקפידה לאורך כל הקריירה שלה שלא לצלם מראות שאינם צנועים.
נפטרה ב-29 בדצמבר 2020, ממחלת הסרטן. צחי הובאה למנוחות בבית העלמין ביישוב תקוע. היא הותירה אחריה חמישה ילדים.
פרופיל כצלמת.
בתחילת דרכה בעולם העיתונות, כאשר צילומיה התפרסמו בעיתון הימני "מקור ראשון" בתקופת הסכמי אוסלו, צחי נתפסה כימנית ואף נחשפה מספר פעמים לאלימות מצד ערבים. עם זאת, היא טענה כי אופי תמונותיה אינו בהכרח ימני, והיא מצלמת הכל. כמו כן, טענה שמצולמיה חשים הרבה פחות עוינות כלפיה עקב היותה אשה, מה שפתח בפניה דלתות, למשל, ביהודה ושומרון, ואיפשר לה לצלם תמונות בעלות אופי ביטחוני. עם זאת, קרו מספר מקרים בהם צחי הגיעה לצלם הפגנות ומחאות ביהודה ושומרון, ולבושה הטעה את כוחות המשטרה באירוע לחשוב שהיא אחת מן המפגינות. כך קרה, לדוגמה, שבשנת 2010 הגיעה צחי לצלם מהומה של בני נוער בבית אל ורוססה בעצמה בגז פלפל על ידי כוחות היס"מ במקום.
העיתונאי אלישיב רייכנר אמר עליה ש"ההתמסרות של המצולמים למצלמה שלה היא בכמה רמות מעל כולם... בכל נושא – לא רק בהתיישבות – היא משקיעה את הנשמה".
לדברי יו"ר מנהלת היישוב היהודי בחברון, הרב הלל הורוביץ, צחי הבינה את המשמעות ההיסטורית של ההתיישבות, כגאולת עם ישראל וחזרתו להרי יהודה ושומרון, ולאורך שנים הייתה חלק משמעותי מפעילות ההתיישבות, אותה ליוותה - בהפגנות, בהתיישבויות - המאושרות ושאינן מאושרות, בהתמדה, בעקשנות ובמסירות. מתוך תחושת שליחות - להעביר ולתעד את המפעל הענק של בשורת "ושבו בנים לגבולם", לדבריו - מסירותה הפיחה רוח ותעצומות באנשי ההתיישבות עצמם, וההתיישבות כולה חייבת לה הכרת טובה.
מנכ"ל מועצת יש"ע יגאל דילמוני אמר עליה לאחר מותה, כי "מירי הייתה אישה גדולה מהחיים שהייתה נוכחת בכל מקום ובכל פינה. העדשה שלה כיסתה כל פינה ופינה במרחבי הארץ הזאת וכל אירוע שעבר על ההתיישבות בעשורים האחרונים צולם בעדשה שלה. הרבה פעמים אוהבים הצלמים לצלם את הנוף והטבע ביהודה ושומרון כי יש מרחבים מאוד יפים. מירי אמרה שהטבע יפהיפה אבל היא רוצה לצלם את החיים עצמם".
מרים צחי
הוצאת גילוי
יעקב נגן
הרב ד"ר יעקב מאיר נגן (נולד בט' בסיוון ה'תשכ"ז, 17 ביוני 1967) הוא ר"מ בישיבת עתניאל, מחבר ספרי הגות וכותב טורים בנושא רוחניות יהודית. נגן פעיל במיזמי שלום בין-דתי בין היהדות והאסלאם ובשיח הבין-דתי בין היהדות ודתות המזרח, והוא עומד בראש מכון בליקלה לשיח בין דתי ובית מדרש 'ישראל והאנושות' מבית רשת אור תורה סטון.
קורות חייו.
ראשית חייו.
נולד לעזריאל ולאהובה גנק במנהטן שבניו יורק, ארצות הברית. למד בישיבה התיכונית של ישיבה יוניברסיטי ובישיבת שעלבים. לאחר מכן למד בישיבה יוניברסיטי לתואר ראשון בלימודי יהדות ותואר שני בתולדות עם ישראל ולצדם עבר גם בחינת הסמכה לרבנות. בשנת 1993 עלה לישראל והחל ללמוד בישיבת הר עציון. בשנת 1997, החל ללמד בישיבת עתניאל.
הגותו.
בשנת 2004 קיבל הרב נגן תואר דוקטור במחשבת ישראל מהאוניברסיטה העברית. נושא הדוקטורט שלו היה "ניתוח של מוטיבים בהלכות חג הסוכות בספרות התלמודית - חג הסוכות במחשבת ההלכה". העבודה שילבה את חקר התלמוד ומחשבת ישראל. בשנת 2006 נסע נגן לדרמסאלה שבהודו מתוך עניין ביחס בין היהדות לרוחניות של המזרח. חלק מהסיפורים והחוויות שלו בדרמסאלה תוארו בספרו "להתעורר ליום חדש - תורות וסיפורים מהחיים", שיצא בשנת 2011.
בשנת 2007 יצא ספרו הראשון בהוצאת גילוי, "נשמת המשנה - צוהר לעולמה הפנימי של המשנה". בשנת 2016 יצאה מהדורה מורחבת של הספר, בשם "נשמת המשנה: קריאה ספרותית וחיפוש משמעות", בהוצאת דביר. בספר מנתח נגן מבחינת ספרותית כמאתיים משניות.
בשנת 2008 הוציא נגן עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו בספר בשם "מים בריאה והתגלות - חג הסוכות במחשבת ההלכה", גם הוא בהוצאת גילוי. בביקורת על הספר במוסף שבת של מקור ראשון נכתב כי החידוש בספר "נעוץ בחשיפת 'מיתוסים' העומדים בלב ליבן של המחלוקות ההלכתיות".
בשנת 2013 יצא לאור ספרו "להתעורר ליום חדש: קריאה מתחדשת של התורה ושל החיים" בהוצאת מגיד.
במרץ 2016 ביקר הרב נגן באוניברסיטת אל-אזהר בקהיר, מוסד הלימוד החשוב ביותר של האסלאם הסוני. הוא ערך פגישות עם פרופסורים מהאוניברסיטה שעסקו ביחס בין האסלאם והיהדות, מתוך רצון ליצור בסיס לדו קיום בין הדתות.
הרב נגן פרסם מאות מאמרים באתר של ישיבת עתניאל, באתר כיפה ובערוץ הניו-אייג' באתר nrg. הוא מלמד גם במכינה הקדם צבאית לבנות צהלי, בישיבת "אורייתא" בירושלים ובמקומות נוספים. במסגרת עבודתו בישיבת עתניאל, נגן הפעיל אתר אינטרנט המוקדש להלכות שבת.
לתפיסתו של נגן, היהדות מכילה יסודות המקבילים לרוחניות המזרח ולפילוסופיה המערבית.
פעילות ציבורית.
בעקבות ידידו, הרב מנחם פרומן, עוסק נגן במפגשים בין-דתיים עם מנהיגים מוסלמים בישראל, מתוך תפיסה שמכיוון שמקורם של חלק מהבעיות במאבק הישראלי-פלסטיני הוא דתי יש להביא גם את הפתרונות מהתחום הדתי. במסגרת זאת העלה הצעות מדיניות לסכסוך הישראלי-פלסטיני וכן למעמדו של הר הבית/אל-אקצא. במסגרת "Interfaith Encounter Association" ("אגודות המפגש הבין-דתי"), הוא מרכז קבוצה של רבנים שנפגשים באופן קבוע עם מנהיגי דת מוסלמיים, בעיקר מאזור חברון ורמאללה. יחד עם האימאם חליל אלבז הוא משמש יושב ראש הוועד של "איחוד מורשת אברהם", קבוצה של יהודים, מוסלמים, נוצרים ודרוזים שחיים במדינת ישראל וברשות הפלסטינית, הפועלים יחד לייצר שלום בין-דתי באזור ישראל. כחלק מפעילותו בארגון, היה אחד מנציגיהם ב-"World Parliament of Religions" ב-2015. נגן פעיל גם ב-URI (United Religions Initative) והיה מהנציגים של ישראל בכנס השנתי של מדינות מזרח התיכון שהתקיים בעמאן, ירדן בנובמבר 2017.
לאחר הרצח של משפחת דוואבשה בכפר דומא, נגן היה אחד מהמארגנים של עצרת תפילה ומחאה של מתנחלים נגד הרצח.
נגן פעיל בהפצת תורה בסין במסגרת ארגון "שופר מציון". חלק מכתביו תורגמו לסינית וב-2017 הוא העביר הרצאות בבייג'ינג ובשאנגחאי. הרב נגן חבר גם בארגונים צהר ובית הלל.
בשנת 2020 מונה נגן לראש מכון בליקלה לשיח בין דתי ובית המדרש 'ישראל והאנושות' מבית רשת אור תורה סטון.
חיים אישיים.
בשנת 1993 התחתן נגן עם מיכל נגן, ראש מכינת צהלי ובתו של הפרופסור אוריאל סימון. בני הזוג מתגוררים בעתניאל ולהם שבעה ילדים. בנם הבכור, הרב הלל נגן הוא ר"מ בישיבת אורות שאול בתל אביב. בתם נועה נגן היא מחנכת באולפנת נווה חנה באלון שבות.
קילמרנוק (כדורגל)