גורם נוסף לשחיקה במודל צבא העם הוא הרחבתם של מסלולי שירות המיועדים למגזרים מסוימים: גדוד חרב, המיועד לחיילים דרוזים הוקם כבר במהלך מלחמת העצמאות. במהלך אותה מלחמה נענה דוד בן-גוריון לבקשתן של תנועות הנוער, ואפשר את הקמתו של מסלול הנח"ל, שאפשר לגרעיני ההכשרה שלהן לשרת יחדיו כקבוצה, אם כי ברבות השנים הפכו מסלולי השירות בנח"ל להטרוגניים יותר. מסלול ישיבות ההסדר נפתח במהלך שנות ה-50 והתרחב בהדרגה, גדוד הסיור המדברי המיועד לחיילים בדואים הוקם ב-1987, גדוד נצח יהודה המיועד לחיילים חרדים הוקם ב-2002 ומאז 2007 הוקמו מסלולים ייעודיים נוספים לחרדים, מסלולי שח"ר. מתוך תפיסת מודל צבא העם צה"ל אינו שׂשׂ לפתיחת מסגרות ייעודיות, אך ההכרה כי אלמלא מסלולים אלה, ייתכן והחיילים המשרתים בהם לא יתגייסו כלל, הביאה גם אותו לפותחם.
בעקבות שחיקת המודל, ובעקבות הביקורת על "מודל צבא העם" בשיח הציבורי בישראל הועלה "מודל הצבא המקצועי", כלומר גישה לפיה תפקידו של צה"ל מסתכם בהגנה על ביטחונה של המדינה, בניגוד לגישות אחרות המציבות לצה"ל מטרות נוספות (כגון כלי ליישום מדיניות כור ההיתוך, איחוד בעם, וכו'). הדוגלים בגישה זו טוענים כי לצבא מקצועי יתרונות בולטים ורבים על פני מודל צבא העם.
ברכידקטילי
חותם הקיסר
חותם הקיסר הוא החותם הרשמי של קיסר יפן. החותם מרובע ומכיל את הכיתוב "天皇御璽" בכתב החותם הארכאי הסיני (ביפנית: 篆書 tensho). בחותם מופיעות שתי שורות בכתב אנכי. השורה הימנית היא הכיתוב "天皇" (טֶנוֹ; קיסר), והשורה השמאלית היא הכיתוב "御璽" (גיוג'י; חותם הכבוד). בחותם משתמשים במסמכים מדיניים רשמיים, כגון אמנות, מנויים, חוקים, מסמכי שגרירות, מסמכים מטעם ראש הממשלה ונשיא בית המשפט העליון, ואף על מסמכי פיטורים.
היסטוריה.
חותם הקיסר הופיע לראשונה בתקופת נארה. אף על פי שבמקור הכינו אותו מנחושת, ב-1868, לאחר רסטורציית מייג'י הוא יוצר מאבן, ולאחר מכן מזהב טהור. החותם הנוכחי עשוי זהב טהור, ממדיו הם תשעה סנטימטרים רבועים ומשקלו 4.5 קילוגרם. יוצר החותם הוא אָבֶּאִי רֶקידוֹ (安部井 櫟堂), שעליו הוטל גם עיצוב חותם המדינה ב-1874. בעת השימוש בחותם משתמשים בדיו צינובר, המיוצר במיוחד בלשכת ההדפסה היפנית.
רפרודוקציה (זיוף) של חותם המדינה או חותם הקיסר באופן בלתי מורשה היא עבירה חמורה, שהעונש עליה הוא לפחות שנתיים של עבודת פרך, על פי סעיף 164 בחוק מספר 1 של החוק הפלילי.
כריסטופר קוסטיגן
כריסטופר קוסטיגן (באנגלית: Christopher Costigan 12 במאי 1810 - 7 בספטמבר 1835) היה אירי, מראשוני חוקרי ים המלח. החוקר האמריקאי ויליאם פרנסיס לינץ' קרא על שמו את הכף הצפוני של לשון ים המלח, כף קוסטיגן.
חייו.
קוסטיגן היה בנם השלישי של קת'רין וסילבסטר קוסטיגן מרחוב תומאס, בדבלין שבאירלנד. הוא למד תאולוגיה בקולג' הישועי מיינות' שליד דבלין, עקב בקשתו של אביו, לפני מותו. בשנת 1835, כשהיה בן 25, החליט לבוא לארץ ישראל, לחקור את ים המלח ולמדוד את עומקו. הוא יצא לדרכו ביולי והגיע לביירות באוגוסט 1835. שם רכש סירה קטנה וגייס ספן מלטזי עמו הפליג בסירה לעכו. הוא העביר את הסירה לטבריה בדרך היבשה. תוכניתו הייתה לשוט מהכנרת בנהר הירדן דרומה ולהגיע לים המלח.
הוא התחיל בשייט לאורך נהר הירדן, בימי אוגוסט החמים, כאשר מפלס המים רדוד ביותר והאפיק צר ובעייתי. לאחר שלושה ימים קשים בשיט, החום הרב התיש את כוחו, וקוסטיגן הבין שיעיל יותר יהיה להמשיך את מסעו ביבשה. הוא סחב את סירתו בעזרת גמלים וצעד דרומה לכיוון ים המלח.
הוא הגיע ליריחו ובדרך הותקף על ידי שודדים. קוסטיגן עלה לירושלים כדי לנוח ולהצטייד, וחזר לים המלח. הוא שט לאורך חופיו במשך שמונה ימים, ביחד עם הספן ממלטה, תוך שהוא מבצע מדידות בכליו הפרימיטיביים. הוא הגיע לחלקה הצפוני של "הלשון" - חצי אי שבחופו המזרחי של המלח, כ-40 קילומטרים מהחוף הצפוני. הבדואים שעל החוף עקבו אחרי מסעו. רוב הלילות הוא לן על החוף ומדי פעם על ספינתו. במשך היום סבל מחום רב, ולאחר שמי השתייה אזלו, שתה את מי הים בקפה על מנת לפצות על הטעם המלוח. לאחר שכוחותיו תשו, השיט אותם המלווה לחוף וירד להזעיק עזרה. הוא הזעיק את הבדואים בסביבה, והם לקחו את קוסטיגן לבית החולים ביריחו. משם הובא אל ירושלים, למנזר סן סלוודור הפרנציסקני שבעיר העתיקה, ובו מת ב-7 בספטמבר 1835 ונקבר בבית הקברות הקתולי בהר ציון.
על מצבת קברו אפיטף בלטינית, שכתבה אמו:
לאחרונה נראתה המצבה במקומה ב-1911. במרוצת השנים נעלמה מצבתו. בשנת 1935 רצה זאב וילנאי לשים זר פרחים על מצבתו של קוסטיגן, אך לא הצליח לאתר אותה. הוא מצא את המצבה רק לאחר מלחמת ששת הימים, מושלכת בשטח בית הקברות. המצבה נוקתה ונקבעה בקיר בית העלמין.
בשנת 2003 הועברה המצבה לחצר המתחם הפרנציסקני בויה דולורוזה (תחנה מס' 2), שם היא מוצגת (נכון ל-2014).
תיעוד.
קוסטיגן לא השאיר אחריו כל תיעוד. במרץ 1836 הגיע ליריחו עורך הדין הניו-יורקי ג'ון לויד סטיבנס (1852-1805, John Lloyd Stephens). הוא ראה באחד מחצרות הבתים סירה קטנה שהייתה סירתו של קוסטיגן. סטיבנס החליט לחקור את הסיפור, נסע לביירות ונפגש שם עם הספן המלטזי שהיה בן לווייתו של קוסטיגן במסע. הספן נתן לסטיבנס תרשים המראה את נתיב המסע ותחנות הלינה שלהם. סטיבנס תיעד את הסיפור בספר מסעותיו "Incidents of Travel in Egypt Arabia and the Holy Land", שיצא בשנת 1837. התיעוד של סטיבנס מסתיים במחסה שקיבל ביריחו לאחר שחלה.
תיאור קורותיו של קוסטיגן מרגע הגעתו ליריחו ועד קבורתו בירושלים פורסם בשנת 1911 על ידי ארנסט ו"ג מסטרמן שהיה מזכיר הקרן לחקר ארץ ישראל, בכתב העת של הקרן, "Palenstine Exploration Fund Quartely Statment".
ב-26 באפריל 1848 החליט לינץ', מפקד המשלחת האמריקאית לחקר הירדן וים המלח, בעת היותו במרכז החלק הדרומי של ים המלח, לכבד את זכרו של קוסטיגן ביחד עם תומאס הווארד מולינה ולקרוא לכף הצפוני של הלשון על שם קוסטיגן, ולכף הדרומי - על שם מולינה, באומרו
פרוש קרקעי גדול
פָּרוּש קרקעי גדול (שם מדעי: Geospiza magnirostris) הוא מין של ציפור בקבוצת פרושי דרווין, והוא אנדמי לאיי גלאפגוס. בעבר, השתייך מין זה של קבוצת פרושי דרווין למשפחת הגיבתוניים, אך כיום הוא נחשב למין השייך לקבוצת הטנגריים שבפרושיים. הציפור נפוצה ברוב האזורים היבשים של הארכיפלג, אך עם זאת לא ניתן למצוא אותו באיים הדרום-מזרחיים (אספניולה, פלוראנה, סן כריסטובל וסנטה-פה). מין זה הוא הגדול ביותר בקבוצת פרושי דרווין, הן בגודל גופו והן בגודל המקור שלו.
סניקרס (נעליים)
סניקרס הן נעלי ספורט לשימוש יומיומי. הסניקרס הן נעליים שעשויות מחומר גמיש, לרוב בעלות סוליית גומי וחלק עליון עשוי מעור או מקנבס. כיום נעלי הסניקרס נהנות מפופולריות רבה.
המונח "סניקרס" יכול גם לתאר נעלי ספורט מסוגים מסוימים שנועדו לפעילויות ספורט מסוימות, כמו נעלי כדורסל, נעלי טניס או נעלי קרוס טריינינג.
מותגים ידועים של הסניקרס כוללים את אדידס, קונברס (יצרנית נעלי אולסטאר), אסיקס, קדס, ניו באלאנס, נייק, פומה, ריבוק, סקצ'רס וואנס.
ישנם כמה סוגים של סניקרס:
The Nile Song
פרוש קקטוס גדול
פָּרוּש קקטוס גדול (שם מדעי: "Geospiza conirostris") הוא מין של ציפור מקבוצת פרושי דרווין. המין אנדמי לאיי גלאפגוס, ונפוץ רק בארבעה מבין כל איי הארכיפלג: אספניולה, חנובסה, דרווין והאי וולף. על אף דמיונה לפרוש הקקטוס המצוי, מצויים פרושים אלו באיים שונים לחלוטין בארכיפלג. לפרוש הקקטוס הגדול כמה תת-מינים, ובהם הבדלים משמעותיים: לתת-המין הנפוץ באי אספניולה ("G. c. conirostris") מקור גדול באופן ניכר מלשאר תת-המינים, המצויים באיים האחרים.
בית גידולה הטבעי של הציפור הוא אזורי הבָּתָה היבשים, והיא ניזונה בעיקר ממינים של צבר.
שוקולד חלב
שיר העבודה והמלאכה
שיר העבודה והמלאכה הוא שיר עבודה מאת המשורר חיים נחמן ביאליק שנכתב בארץ ישראל בשנת 1932, על פי הזמנת ברל כצנלסון, אשר ביקש ליצור המנון לתנועת הנוער העובד. שיר זה הוא ביטוי לתמיכה שביקש ביאליק לתת למפעל היישובי והחברתי של העבודה והמלאכה בארץ ישראל.
השיר נעשה אהוב וצורף אל תוכנית הלימודים בגני הילדים ובבתי הספר של היישוב העברי החדש ומדינת ישראל. הוא הולחן על ידי נחום נרדי על פי נעימה עממית בוכרית, עובד על ידי גיל אלדמע, וזכה לביצועים רבים, בין השאר של הזמרת ברכה צפירה.
השיר משבח את עבודת הכפיים ואת עמלו של האדם הלוקח את העול הכבד אך הנעים, כפי שמופיע בשיר, של פרנסתו מיגיע כפיו. המשורר מונה בשיר מגוון של בעלי מלאכה: החייט התופר את הכסות, החקלאי הזורע והנוטע, שואב-המים מן הבור, והבנאי הבונה בית וגדר; ואת כולם, העמלים בימי החול והשרים בעת הפנאי, קורא המשורר לשבח ולהלל.
פראנסס שאנד קיד
פראנסס שאנד קיד (באנגלית: Frances Shand Kydd; 20 בינואר 1936 - 3 ביוני 2004) הייתה אצילה אנגליה ואמה של דיאנה, הנסיכה מוויילס.
ביוגרפיה.
פרנסס רות רוש נולדה באחוזת בית סאנדרינגהאם למוריס רוש, ברון פרמוי הרביעי, ולרות רוש, ברונית פרמוי. אמה הייתה חברה קרובה של המלכה אליזבת בווס-ליון ואף שימשה כשושבינתה וכמלווה שלה באירועים רשמיים.
בשנת 1954 נישאה פרנסס במנזר וסטמינסטר לאדוארד ג'ון ספנסר (יורש רוזנות ספנסר ובית ספנסר שהיא אחת ממשפחות האצולה הידועות ביותר בבריטניה). לזוג נולדו חמישה ילדים.