בשנת 1999 הקליטו נובלמן ולהקתו (שנקראה אז Oracle) ביחד עם המתופף האנגלי Mole שהחליף את לוי, את השירים Sad Song Happy Song ו-Lonely Boy. דיסק דמו עם ההקלטות נבחר על ידי המגזין המוזיקלי האנגלי השבועי Melody Maker כדמו השבוע, דבר שעודד את נובלמן להקליט אלבום שלם משיריו. עוד בטרם שב ארצה הוא צילם קליפ בברלין לשירו Sad Song Happy Song, שביים פלוריאן גיפר, חברו לספסל הלימודים באוניברסיטה.
כשנובלמן שב לישראל בתחילת שנת 2000 הוא החל להופיע כשהוא מלווה עצמו עם גיטרה אקוסטית ופותח באופן קבוע את הופעותיה של להקת רוקפור.
על שירי האלבום עבד עם מרבית מחברי להקה זו ובייחוד עם ברוך בן יצחק ששימש יחד עמו כמפיק המוזיקלי. אחד מהדברים המאפיינים את האלבום הוא הניגוד הבולט בין הטקסטים הפסימיים ללחנים האופטימיים. נובלמן הסביר כי זה נבע מהבדידות המסוימת בה חש בלונדון.
האלבום הושפע רבות ממוזיקת שנות השישים ובביקורות שקיבל מאוחר יותר צוינו חלק מההשראות: הביץ' בויז, פול מקרטני, סיד בארט, סקוט ווקר ולהקות פאוור פופ מהסבנטיז דוגמת: באדפינגר, הרספבריז וביג סטאר.
שני סינגלים מתוכו יצאו לרדיו: Sad Song Happy Song ו-Lonely Boy, שניהם זכו להשמעות בתחנות רדיו, נכללו לתקופה קצרה ברשימות השידור של תחנת הרדיו "גלגלצ" וקיבלו יחס בעיקר בתוכניותיהם של יואב קוטנר ותוכנית "הקצה" של אייל פרידמן.
ביקורות.
How To Be Shy יצא לחנויות בחודש יוני 2001. אבי אפרתי ממקומוני ידיעות אחרונות כתב כי "נובלמן הוא הדבר הכי מאיר ומשמח שקרה בשנה האחרונה בפופ הישראלי" עדי גולד כתב ב-ידיעות אחרונות שנובלמן "הוא יוצר שירים מחונן ומהכותבים היחידים כאן שהצליח לפענח את סוד הקסם של השיר בן שלוש הדקות". מעריב לנוער בחרו בו כ"הבטחת השנה" ארי קטורזה מ-ynet )(בסיכומי השנה של אתר המוזיקה "מומה") ודנה קסלר בחרו בו כ"אלבום השנה הישראלי" והאחרונה אף הוסיפה במעריב כי הוא "תקליט פופ מושלם שמהווה הומאז' לכל אותן להקות שעשו את נובלמן למה שהוא וכי אף על פי שהאלבום נשמע משנות השישים, כמעט לגמרי אי אפשר למקם אותו בקטגוריה המגבילה של רטרו, כי אף אחד שחי בעבר אין לו כל כך הרבה חיות ואנרגיה".
בשנת 2001 נבחר האלבום על ידי המבקר של מגזין המוזיקה האמריקאי "רולינג סטון" ריצ'י אונטרבגר לאחד מעשרת האלבומים של השנה, תוך נימוק "מחייה פופ סיקסטיז פסיכדלי מישראל, מבלי להיות חקייני". "נובלמן הוא אחד מ-25 האומנים הבינלאומיים שיכולים לכבוש את אמריקה" הוסיף בראד קני במגזין האמריקאי, Alternative Press.
ענייני דיומא
גיל העמידה אצל נשים
גיל העמידה אצל גברים
מנופוזה
מנופוז
פייר ז'יל הצל
פייר-ז'יל הצל
פייר-ז'ול אצל
פייר ז'ול אצל
פייר-ז'יל אצל
פייר ז'יל אצל
שרגא פיבל פרנקל
בר-טוביה
פייבל פרנקל
פיבל פרנקל
חתול
כלב
פרה
רודי דוטשקה
חזיר
פרי כוכב
דבר השבוע
דְּבַר השבוע היה שבועון חדשות מצולם מבית ההוצאה לאור של העיתון "דבר", שיצא לאור באופן סדיר משנת 1946 ועד לשנת 1996.
ייסוד השבועון.
"דבר" עיתונה היומי של ההסתדרות הכללית, החל להופיע בשנת 1925. בתקופת היישוב, כאשר תנועת העבודה על מפלגותיה ובראשן מפא"י, הנהיגה את היישוב, ולהסתדרות הכללית היה מעמד-על, היה "דבר" כלי הביטוי של הנהגת היישוב וזכה להשפעה ולתפוצה רבה.
מערכת העיתון הוציאה לאור גם מוספים רבים כגון "דבר הפועלת", "המשק השיתופי", וכן עיתון לעולים בעברית מנוקדת בשם "הגה". החל משנת 1936 הוציא דבר שבועון לילדים בשם "דבר לילדים". בתקופת המאבק במנדט הבריטי, לאחר תום מלחמת העולם השנייה, נוצר צורך להוציא גם שבועון מצויר לכלל הקוראים ולשם כך נוסד השבועון "דבר השבוע".
הגיליון הראשון של השבועון הופיע ב-12 באפריל 1946, בהתקרב חג הפסח תש"ו. עורכו הראשון של השבועון מאז היווסדו ועד לשנת 1956 היה משה בן אלול.
במאמר המערכת של הגיליון הראשון נכתב:
ואכן, הגיליון הראשון היה בן 12 עמודים, רובו תוכן בכתב ומועטים היו בו התצלומים והאיורים. עמוד השער שלו כלל ברובו תוכן כתוב ולא עוצב כעמוד שער צבעוני ומאויר. תוך חצי שנה התרחב השבועון והתרבו בו הצילומים ובאוקטובר של אותה שנה הופיע ב-18 עמודים ועוצב עמוד השער שלו שהורכב מצילום גדול של אירוע אקטואלי או של דמות שבחדשות; צילום המוקף במסגרת אדומה. עמוד שער בצורתו זו היה סימן ההיכר של השבועון במשך עשרות שנים.
שנות המאבק לעצמאות.
במהלך שנת 1947 הלך השבועון והתפתח, היו בו, לצד סקירות מאירועי היום ותמונות מן הארץ והעולם, גם מדורי תרבות, אמנות, מוזיקה, ספורט, לוח שידורי קול ירושלים ולצדם ביקורת רדיו, ומדור להומור בשם "פינת הצחוק". במשך השנה נוסף מדור קולנוע שמדי שבוע סיפר על גבי עמוד שלם על אחד מכוכבי התקופה. בכותרת "הכוכב האהוב עלי", ואם הכוכב היה יהודי נקרא העמוד שם "יהודים בעולם הכוכבים". במדור ההומור נוספה פינה שנקראה "הצברים הללו" שבה נתפרסמו הברקות ואימרות שנונות מפי ילדים, שנמסר על ידי הוריהם. מדור זה היה פופולרי ביותר וביישוב הקטן של אז רבים זיהו את הילדים והוריהם.
החל משנה זו יצא השבועון לאור מדי שבוע, במשך 52 שבועות בשנה, שבסופם מסרו הקוראים את כל גליונות השנה לכריכה בסניפי "דבר" וקיבלו כעבור שבועות אחדים את הכרך השנתי. כרכי השנים ההן, בעטיפתם האדומה, פיארו ספריות בבתים רבים באותה תקופה.
בשנת 1947 התרחשו אירועים גורליים בחיי היישוב והעם היהודי - המאבק בבריטים, החלטת החלוקה ומיד לאחריה פרוץ מלחמת העצמאות. בשנת 1948 הייתה הכרזת העצמאות ומלחמת העצמאות שינתה פניה ממאבק בערביי ארץ ישראל למלחמה רבתי במדינות ערב שפלשו למדינת ישראל שזה אך קמה. כל האירועים הללו קיבלו סיקור מלא בשבועון בליווי צילומים ממקומות התרחשות האירועים, וכרכי שנים אלו הם למעשה אלבומים ובהם אלפי תמונות של המאבק והמלחמה. בצד כל אלה לא הפסיק השבועון מלסקר את אירועי התרבות והאמנות והמשיך במדוריו הקלים של הבידור וההומור.
שנות החמישים.
בשנות ה-50 המשיך השבועון בקו זה של סיקור מלא ומצולם של כל שקרה במדינה - קליטת העלייה, המתח בגבולות ומבצע סיני. בשנים אלה קם לשבועון מתחרה בדמותו של השבועון "העולם הזה" בעריכתו האסרטיבית של אורי אבנרי, שנקט בקו סנסציוני של מאבק בממסד וחשיפת שחיתויות, לצד רכילות וצילומי עירום. ל"דבר השבוע" היה יתרון של המימון של ההסתדרות, שאיפשר הדפסתו על נייר מאיכות טובה יותר ושפע צילומים ולעיתים גם צילומי צבע, כך ש"העולם הזה" לא הצליח להגיע לתפוצתו של "דבר השבוע".
מדור שהיה פופולרי מאוד באותה תקופה היה מדורו הסאטירי של דן בן אמוץ "מה נשמע" שהמשכו היה במדורה של רות בונדי "יהיה טוב". לרשות הקריקטוריסט זאב, הוא יעקב פרקש, עמד עמוד שלם של קריקטורות מדי שבוע והוא אף הוסיף איורים לכתבות ומאמרים של המשתתפים האחרים.
מקום מיוחד היה למיכאל אוהד, עיתונאי ואיש אשכולות, עורך תוכניות רדיו, יוצר ומביים תסכיתים וכותב פורה בנושאי תרבות, אמנות ומוזיקה. מיכאל אוהד ערך וכתב פינה מרכזית בת שני עמודים בשבועון, ובה כתב על כל נושא אקטואלי הקשור לחיי האמנות והתרבות בארץ, על ספרים חדשים, על הצגות חדשות, על מוזיקה, על יוצרים, סופרים, מחזאים, מלחינים וכל עניין הקשור לחיי התרבות בארץ.
בשנת 1956 פרש משה בן אלול מעריכת השבועון ובמקומו מונה, כמזכיר המערכת ולאחר מכן כעורך בפועל, אהד זמורה, עיתונאי, מו"ל ואיש תרבות.
משבועון למוסף.
בשנת 1961 הפך "דבר השבוע" משבועון שסופק למנויים בלבד, למוסף השבת של "דבר", שסופק לכלל קוראי העיתון. "דבר השבוע" שינה את פניו בהופכו למוסף והיה למגזין תרבותי, יותר מאשר שבועון חדשות. כמו כן התרכז בסקירות פוליטיות על הנעשה בעולם, לרבות כתבות שתורגמו מעיתוני העולם וצילומים שהגיעו מסוכנויות הידיעות בעולם.
בעריכת אהד זמורה.
בשנת 1964 מונה אהד זמורה לעורך המוסף והפך אותו למגזין מוביל. זמורה קיבץ סביבו חבורת כותבים צעירים (חלקם עיתונאים וחלקם סופרים ומשוררים) כנחום ברנע, דורון רוזנבלום, מיכאל הנדלזלץ, עלי מוהר, דני קרמן, יאיר גרבוז ויהונתן גפן ואחרים, אשר הפכו את השבועון למוסף שבת איכותי בעיתונות העברית. בנוסף שכנע סופרים בולטים כעמוס עוז, יורם קניוק, חיים באר, נסים אלוני, דן צלקה, חנוך ברטוב, ס. יזהר ומשה שמיר לכתוב רשימות וסיפורים במיוחד עבור גליונות החגים והמועדים המרכזיים (ראש השנה, יום כיפור, פסח, יום העצמאות ויום הזיכרון לשואה ולגבורה) של השבועון שהפכו עקב כך לפריטי אספנות.
סגירת השבועון.
לאחר המהפך הפוליטי של שנת 1977 בישראל, עליית הימין לשלטון וירידת כוחן של ההסתדרות ושל מפלגת העבודה, ירד גם העניין בעיתון "דבר", ובשנות ה-80 הוא נקלע לקשיים כספיים חמורים.
בניסיון ליצור לעיתון תדמית עדכנית וצעירה יותר, שונה שמו של העיתון בימיו האחרונים ל"דבר ראשון", ולעורכו נתמנה רון בן ישי, אך בן ישי לא הצליח להבריאו ולהצילו. אף חיים רמון ששימש יו"ר ההסתדרות החדשה לא הציל את העיתון מפני סגירה. "דבר ראשון" נסגר בשנת 1996, ועמו בא הקץ גם לקיומו של "דבר השבוע" לאחר חמישים שנה.
כוכבית (פרי)
הסכם רייסוייק
לוח המאיה
דרב אל-חג'
דרב אל-חג' המצרית (ערבית: درب الحج المصري - "דרך החג' המצרית") היא דרך קדומה מהתקופה הממלוכית המובילה ממצרים לערב הסעודית דרך מעלה אילת ואילת.