כבר בימי ועידת מינכן ב-1938, כשריחפה סכנת מלחמה עם בריטניה וצרפת, בשל דרישת היטלר לצרף לרייך את חבל הסודטים - מלחמה שאז נראתה כחסרת סיכוי לצבא הגרמני - תכננו גנרלים גרמנים לעצור את היטלר ולהכריז עליו כלא שפוי, כשייתן לצבא הגרמני פקודה לתקוף. בגידת הבריטים והצרפתים בעם הצ'כי בוועידת מינכן, לצד הצלחתו המפתיעה של היטלר להשתלט על חבל הסודטים ללא קרב, הוציאו את הרוח ממפרשי הקושרים.
כיוון שהמוטיבציה שפיעמה בחלק ניכר מאותם קצינים אשר תמכו בקשר - לא נשענה דווקא על אי מוסריותו של המשטר הנאצי, אלא בשל חששם מהרפתקנותו של היטלר, התקופה שבין ועידת מינכן לפלישה לברית המועצות לא התאימה לביצוע הקשר המתוכנן. אולם עם הפלישה לברית המועצות, כשהסתבר עומק התסבוכת שזו יצרה, חודשה פעילות הקושרים ביתר מרץ. ניסיון ראשון של קבוצת קושרים לעצור את היטלר ו"להעמידו למשפט" נעשה כבר ב-1941 על ידי הגנרל הנינג פון טרסקו ושלישו פביאן פון שלברנדורף, בעת ביקור היטלר במפקדת "ארמיות המרכז" בחזית הרוסית. הביקור הזה נדחה כמה פעמים, ומשהגיע היטלר - הוא היה מוקף במשמר של אנשי אס אס, מה שמנע כל אפשרות להתקרב אליו על מנת לעוצרו.
רוב ראשי הקשר התנגדו להיטלר לא רק בשל ניהול המלחמה הפושע והחובבני, אלא מתוך זעזוע כן מפשעי המלחמה של המשטר הנאצי, מרצח היהודים, האזרחים הסובייטים והפולנים וכן ההתעללות בשבויי המלחמה. באוגוסט 1942, למשל, אמר קולונל פון שטאופנברג כי רצח היהודים מוכיח כי היטלר שיקר כאשר אמר כי בכוונתו ליצור סדר חדש באירופה, ולפיכך "המלחמה הזאת היא מפלצתית". ד"ר קארל גרדלר, המנהיג האזרחי של הקשר, כתב ב-1943 כי אין לחכות לתבוסת גרמניה, משום ש"הרגע הפסיכולוגי הנכון" להפיכה כבר הגיע עקב רצח של מאות אלפי גברים, נשים וילדים בשטחים הכבושים. יתר על כן, ב"פנייה לצבא הגרמני" שהקושרים הכינו לקראת 'קשר ה-20 ביולי' 1944, כתוב במפורש כי הם מתכוונים לפעול, מעל הכל, בשל "הפשעים המתחוללים מאחורי גבם של החיילים". בנוסף, ב"הוראות למפקדי האזורים הצבאיים" - מסמך שייעד שטאופנברג ליחידות הצבא בזמן הקשר, ישנה הוראה מפורשת להשתלט על מחנות הריכוז ולהפסיק את פעולתם.
ב-1943 הצליח טרסקו להחדיר פצצת זמן למטוסו של היטלר כשזה חזר מביקור בחזית, אך היא לא התפוצצה עקב כשל טכני.
מחדלים אלה העבירו את מרכז הכובד של הקשר אל קבוצת גנרלים שישבו בפריז ובברלין, כאשר - כמתאם ביניהם ומוציא לפועל - שימש הקולונל הרוזן קלאוס שנק פון שטאופנברג. בשלב זה מנו הקושרים מספר משמעותי של קצינים, שכלל אף את הפלדמרשל ארווין רומל שזכה לפופולריות עצומה בגרמניה, וכן היה מכובד ומקובל על בעלות הברית. כמו כן הצטרפו אל הקשר גורמים אזרחיים - משפטנים, דיפלומטים ואנשי דת.
ב-1944 נמצאה גרמניה בנסיגה בכל החזיתות. בחזית המערבית בעלות הברית נחתו בנורמנדי ב-6 ביוני. בחזית המזרח איבד היטלר את רוב שטחי הכיבוש ברוסיה, והצבא האדום התקדם עד הגבול הבינלאומי של 1941, טרם מבצע ברברוסה.
חוג קרייזאו.
הקושרים, כאמור, באו מרקעים שונים. היו ביניהם קצינים בכירים בוורמאכט, שהיה הגורם היחיד שבידו להוציא לפועל תוכנית של הפלת המשטר. היו ביניהם אנשי האבווהר, בראשות האדמירל וילהלם קנריס, אשר זה שנים שימש כגורם אנטי-נאצי פעיל, וקידם כל תוכנית שהייתה עשויה להפיל את המשטר. היו פוליטיקאים כקרל פרידריך גרדלר, ראש עירית לייפציג, ששימש כסמכות מוסרית ואזרחית, ואמור היה לקבל (לצד הגנרל לודוויג בק) את הנהגת המדינה לאחר מותו של היטלר.
התוכניות לצורתו וטבעו של המשטר לאחר הפלת הנאציזם נקבעו באחוזתו של הרוזן הלמוט ג'יימס פון מולטקה, אחוזת קרייזאו, בידי חוג שנקרא "חוג קרייזאו". בראש החוג עמד הרוזן מולטקה, צאצא לבית מולטקה, שהוציא מתוכו שניים מן המפורסמים שבחיילי גרמניה - מפקד הצבא הגרמני ב-1870, כאשר צבא זה הביס את הצבא הצרפתי, ומפקד הצבא הגרמני בפרוץ מלחמת העולם הראשונה. ידידו של מולטקה, ושותפו להקמת החוג, היה אף הוא בן למשפחת חיילים, הרוזן פטר יורק פון וארטנבורג. השניים אספו מסביבם קבוצה מגוונת, שכללה את המשפטן האנס ברנד פון האפטן, אחיו של ורנר פון האפטן שהיה בעל תפקיד מפתח בקשר, את ד"ר יוליוס לבר, פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי, את ד"ר אדם פון טרוט צו זולץ, עורך דין ודיפלומט, ואת ד"ר אויגן גסטנמאייר, איש כמורה ופילוסוף.
כל אחד מחבורה זו תרם את חלקו בניסיון ליצור דמות של גרמניה הרצויה לאחר המלחמה ולתת לקשר רקע אידאולוגי. נראה כי הם גיבשו צורה מרוככת של סוציאל-דמוקרטיה, הנשענת על יסודות נוצריים.
קבוצת קרייזאו הייתה בקשר עם קבוצת הקושרים במטה הכללי, דרך הגנרל בק, ועם גורמים נוספים, דרך קרל גרדלר. כן קיימה הקבוצה קשר עם אלן דאלס, מהמודיעין האמריקני, קשר שאותו קיים הדיפלומט טרוט צו זולץ.
עם זאת לא הייתה הקבוצה מעולם קבוצת קושרים פעילה, כי אם מועדון ויכוחים בעל אופי אידאולוגי, אשר עסק יותר בשאלות הנוגעות לטיבו של המשטר הרצוי, מאשר בשאלות הנוגעות להפלת המשטר הקיים. למרות כל אלו, שילמו חברי החוג בחייהם על פעילות זו.
אנשי חוג קרייזאו וקושרי העשרים ביולי היו קבוצות מאורגנות ומקושרות, בעלות אופי אריסטוקרטי. כישלונו של הקשר נבע, בסופו של דבר, מהיעדר התמיכה העממית הדרושה. לקשר היו יותר מדי גנרלים, דיפלומטים ופילוסופים, ופחות מדי חיילים פשוטים האוחזים בנשק. ככלל, מרי עממי נגד שלטונו של היטלר היה תופעה נדירה ברייך השלישי. ידועים מקרים בודדים של יחידים שניסו להתנקש בחיי היטלר (כגון נגר בשם גאורג אלזר, אשר הטמין פצצה ב"בית הבירה" בו נאם היטלר בשנת 1939), וקבוצת הסטודנטים "הוורד הלבן" אשר הפיצה עלונים אנטי-נאציים בשנת 1943, אך ככלל, השלטון הטוטליטרי, שהסתמך על טרור המדינה בדמות אנשי הגסטאפו העוקבים אחר כל פעילות חשודה וממהרים לעצור ולהעניש, גרם לכך שביטויים אלו של התנגדות ספונטנית היו נדירים ביותר.
ניסיון ההתנקשות בחיי היטלר.
סמוך לסוף חודש יוני 1944 קיבל שטאופנברג את תפקיד ראש המטה של הגנרל פרידריך פרום אשר שימש כמפקד "צבא המילואים" (Ersatzheer). בתקופה זו של נסיגה בכל החזיתות, היה חשש חמור כי עובדי כפייה, שהובאו במיליונים אל אדמת "הרייך", יתקוממו ויצטרפו לכוחות הנלחמים בחזית. חשש זה נוצל על ידי הקושרים שפעלו במטהו של פרום להכנת תוכניות מגירה להעברה מסיבית של כוחות אל הבירה ברלין, לכאורה לשם הגנה מפני התקוממות, ולמעשה לכיבוש נקודות מפתח כחלק מן הקשר. תוכניות אלו נקראו בשם הקוד "ולקיריה" (Walküre). תפקיד זה אף דרש משטאופנברג להיפגש בתדירות גבוהה עם היטלר, שדרש הקצאת כוחות נוספים לחזית הסובייטית.
מפקדתו של היטלר, המכונה "וולפשאנצה" ("מאורת הזאב"), שכנה בראסטנבורג, מרחק כמה מאות קילומטרים מברלין. שטאופנברג הגיע למקום אחת לכמה ימים לפגישות המטה. ביום 20 ביולי יצא שטאופנברג עם שלישו, הסגן ורנר פון האפטן, אל מאורת הזאב לשם תדרוך שגרתי. שטאופנברג, שאיבד במלחמה את עינו ואת ידו, היה מעל לכל חשד. הוא הצליח להחדיר פצצת זמן מתוצרת בריטית, שכפי הנראה סופקה לו על ידי הגנרל ארווין לאהוסן, ראש מנגנון החבלה של האבווהר, אל תוך חדר הישיבות, להציבה סמוך למקום בו עמד היטלר, להפעיל את המרעום ולצאת מן החדר. כאשר עבר את המחסומים ביציאה ממאורת הזאב הצליח לראות את הפיצוץ שגרמה הפצצה.
עם זאת, בשל נסיבות בלתי צפויות, שרד היטלר את הפיצוץ. גנרל היינץ בראנדט הזיז את התיק בו הייתה הפצצה, מכיוון שזו הפריעה לו לגחון לעבר המפה שעמדה על השולחן. הזזת התיק בסנטימטרים ספורים גרמה לכך שבין התיק ובין היטלר חצצה רגל עץ עבה. היטלר אמנם נפגע בפיצוץ באזנו ובידו, אך לא באופן שפגע בתפקודו.
שטאופנברג הניח כי היטלר מת, וטס במטוס לברלין, על מנת לקדם את תוכנית ההשתלטות על הרייך. הטיסה במטוס ארכה שלוש שעות, ומשהגיע למפקדת הקושרים בבנדלרבלוק בברלין ראה כי דבר לא בוצע. כולם המתינו לבואו, ולא נתנו את הפקודה לכוחות להתחיל בתנועה. כך אבדו שלוש שעות גורליות, בהן היה היטלר מנותק מן העולם במפקדה בראסטנבורג, כשאיננו יודע אם מדובר בהתנקשות של אדם בודד או בקשר נרחב, ומיהם הקושרים.
שטאופנברג הוציא בינתיים את פקודת "ולקיריה", והכוחות החלו בתזוזה על פי הפקודה. הוא הודיע לפרום כי היטלר מת, וכי עליו לקחת את הפיקוד על מבצע "ולקיריה" לשם ביטחון המדינה. בשלב זה טלפן פרום לגנרל וילהלם קייטל, וזה הודיע לו כי היטלר עדיין חי. פרום סירב לשתף פעולה עם הקושרים, ושטאופנברג הודיע לו כי הוא במעצר. בינתיים הגיעו לברלין כוחות על פי פקודת "ולקיריה" שהוציא שטאופנברג. הכוחות היו בפיקודו של מיור (רב-סרן) בשם אוטו רמר. רמר נצטווה, במסגרת הקשר, לעצור את שר התעמולה יוזף גבלס, אך משהגיע לעוצרו, הודיע לו גבלס כי היטלר חי, וקישר אותו להיטלר טלפונית. רמר, שהיה נאמן לשבועת האמונים להיטלר, החליט לעצור את הקשר, והורה לכוחותיו לפעול לדיכוי הקשר. בינתיים לא הצליחו הקושרים להניע כוחות נוספים, ולא השתלטו על מוקדי כוח נוספים, כגון תחנות רדיו. תחנות הרדיו שעדיין היו בשליטת היטלר מיהרו לשדר את החדשות כי היטלר עודנו בחיים.