בשנת 1940 פלשה גרמניה הנאצית אל אדמת הולנד. בתקופה זו היו בהולנד גם יהודים שחיו בכפוף למשטר הגרמני. אירוע טראומטי עבור היהודים בהולנד אירע בשנת 1941 כאשר 900 יהודים - כולם צעירים - נתפסו על ידי הגרמנים וגורשו למחנה הריכוז מאוטהאוזן. עד סוף ספטמבר 1941, כמעט כולם נרצחו במאוטהאוזן. שלטונות הכיבוש הגרמניים איימו על כל מי שלא מילא אחר הוראותיהם בגירוש למאוטהאוזן.
לנוכח סכנה זו, רבים מהצעירים שביקשו להגר לארץ ישראל התכוננו לחיים במחתרת ונתמכו על ידי ההולנדים. וינדמולר פגש בהולנד את מטה לנדה, יהודייה שנמלטה מוינה, לה נישא מאוחר יותר. ביולי 1942 החלו הנציונל-סוציאליסטים בגירושים המוניים של יהודי הולנד. עשרות אלפי יהודים הובאו למחנה המעבר וסטרבורק, משם החלו השילוחים השבועיים למחנות ההשמדה אושוויץ וסוביבור. בין המגורשים ממחנה וסטרבורק היו אמו של וינדמילר ואחיו סלומון יחד עם אשתו וילדו, שהיה אז רק ​​בן שבועות ספורים.
חייו של וינדמילר במחתרת ההולנדית.
בראשית 1943, שלטונו של הרייך השלישי נעשה נוקשה יותר על אדמת הולנד. זו הייתה התקופה בה הגרמנים התחילו לגייס הולנדים לעבודות כפייה. בנוסף, בתקופה זו כבר גורשו מרבית יהודי הולנד למחנות ההשמדה, כאמור. רק חברי מחתרת בודדים הצליחו להגיע לשווייץ בעזרת תעודות היודנראט שהוענקו להם במחתרת. כמה חברים הועברו על ידי "יופ" (יוהאן חרארד), ו"שושו" (יואכים סימון, היה מנהיג המחתרת ההולנדית), שניהם פעילי מחתרת.
עם זאת, היה הכרח להעלות תוכנית חדשה על מנת להציל כמה שיותר יהודים. התוכנית הייתה לעבוד תחת הוורמאכט כפועלים הולנדים. באוגוסט עבר "ויקטור", קורט ריילינגר - לצרפת. מטרתו הייתה להסתער על מלאכת הארגון. גם "וילי" (ארנסט הירש), ו"כור" (מקס וינדמילר) גויסו לפעולה. העבודה הוקלה במידה רבה משהצליחה העברת "טרנספורטים של פועלים" מהולנד לצרפת, על סמך תעודות מיוחדות.
בצרפת אורגנו כמה קבוצות מקרב יהודי הולנד שצוידו בנשק על ידי הצרפתים ונכללו לכלל הפעולות של המאק"י (הם נקמו בגרמנים ובמשתפי פעולה) קבוצה יהודית נמצאה תקופה גם בתוך היער. על אנשי החלוץ הוטלו גם תפקידי ריגול, שבו היו מעוניינים מאוד האנגלים. האנגלים הבטיחו מצידם היתר-כניסה לארץ ישראל. שירות המודיעין בשביל האנגלים רוכז בידי מקס וינדמילר. האנגלים לא עמדו בהבטחתם ולא התירו ליהודים להיכנס לארץ ישראל.
ב-27 באפריל 1944, הגיעו מהגסטאפו בצרפת לחדרה של לולי אקהרט במלון בפריס, בין היתר, כדי לחפש את מקס, שהיה אז במשימת הצלה בהולנד. כפי שידעו הגסטאפו מראש על פי עדות של בעלת המלון בו שהו, התקיימה פגישת פעילי הקבוצה בצרפת ואסרו חלק מהחברים: קורט ריילינגר, ציפי (אלפרד פרנקל), וילי (ארנסט הירש), לולי אקהרט, וסוזי הרמן.
לאחר שנודע לו על מאסרם, רצה מקס לשחרר את החברים העצורים. ביוני 1944 וינדמילר ופאולה קאופמן הכירו שני אנשים, בשם שארל ריבן ו"לידיה", אולגה צ'רבינסקי. שארל ואולגה טענו כי הם משירות המודיעין האנגלי, והם מוכנים לעזור בהברחת חברי המחתרת מבית הכלא. בתמורה לכך הם דרשו תוכניות גרמניות. קאופמן ווינדמילר כתבו מכתב לקורט קיילינגר "נאנו", אשר כאמור לעיל, נאסר. תשובתו במכתב הייתה מוזרה - הכתוב היה בהולנדית, אבל באותיות גרמניות. משהו נראה בעיניהם של וינדמילר וקאופמן לא תקין אך לא ידעו מה. מוסר המכתב נמצא בגד בו והעביר את המכתב לידי הגסטאפו שעינה את ריילינגר עד שכתב מכתב תשובה. הוא ניסה להזהיר במכתב את מקס, אך הלה לא הרגיש בדבר, והיה סבור שהכל כשורה.
מאוחר יותר, התברר כי אותם "סוכני מודיעין בריטים" היו סוכני הגסטאפו. הם התקינו מיקרופון מתחת לשולחן בית הקפה בו הם נפגשו. הגרמנים חיפשו את וינדמילר, את מטה ואת אד לינוייל (שני פעילי מחרת נוספים). כבר בזמן החקירה של אותם חברי מחתרת שנאסרו, נתפסו ונעצרו גם מקס וינדמילר ("כור"), פאולה קאופמן וכמו כן גם אנשי מחתרת צרפתים ואנגלים אחרים.
חברי המחתרת הוחזקו בבית הכלא בפרן, בקרבת פריז, עד אוגוסט 1944, ואז הועברו למחנה הריכוז דראנסי בצרפת. כעבור שישה ימים הוצאו חמישים אנשים ברכבת האחרונה מדראנסי לכיוון גרמניה. ביניהם היו חברי המחתרת שנעצרו. בדרך, אחד הפעילים ממחתרת המאק"י, פוצץ את הפסים על מנת לעכב את הרכבת. בתגובה רצו החיילים הגרמנים להרוג את חברי המחתרת ואף כרו את קברם אך למזלם התערב קצין גרמני מחיל האוויר, והם נמלכו בדעתם.
בספטמבר 1944, הגיעה קבוצת האסירים למחנה הריכוז בוכנוואלד בגרמניה, שם הפרידו ביניהם. את קאופמן שלחו הלאה, קורט ריילינגר ניצל והגיע לשוודיה שבוע לפני תום המלחמה. "וילי" מת בברגן בלזן באביב 1945, אחרי מחלה. וינדמילר הועבר למחנה בסביבת האנובר, והחזירו אותו במרץ 1945 לבוכנוואלד.
מותו.
כאשר שחרור המחנה על ידי כוחות בעלות הברית היה כבר בפתח, גורש ווינדמולר בטרנספורט האחרון למחנה בוכנוולד וינדמילר יצא ב-14/4/1945 מהמחנה ב"צעדת מוות" לכיוון דרום, ונורה למוות ב-21/4/1945 על ידי איש SS, בדרך ממחנה פלוסנבורג (Flossenbuerg) למחנה דכאו (Dachau), יום אחד לפני השחרור.
אמנם לא הצליח לעלות לארץ ישראל בעצמו, אך בעזרתו ובזכותו הצליחו צעירים רבים אחרים לעלות ארצה ולהקים משפחות שלמות. לשם השוואה, וינדמילר הציל באופן אישי כ־100 צעירים יהודים, כשקבוצת וסטרוויל כולה הצילה 393 יהודים.
הירש ואסר
הירש ואסר (בפולנית: Hirsch Wasser; 13 ביוני 1912, סוואלקי פולין - 1980) היה יהודי, כלכלן, היסטוריון, חבר במפלגת "פועלי ציון- שמאל" ומזכיר ארכיון "עונג- שבת". התפרסם בזכות כתיבת יומנו על המתרחש בגטו ורשה, ובשל תרומתו ופעולותיו להצלת הארכיון מתחת להריסות הגטו לאחר מלחמת העולם השנייה.
תולדות חייו.
הירש ואסר נולד ב-13 ביוני 1912 בעיר סוואלקי שבפולין ונפטר בשנת 1980 (בגיל 68). ואסר היה בנם של לייב ואסטרה לבית פודלסקה. בשנת 1932 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה למסחר ולכלכלה בוורשה, ולאחר מכן התיישב בלודז' ועבד ככלכלן. לפני המלחמה עבד בשליחות תנועת "פועלי ציון שמאל", בספרייה על- שם בורוכוב בלודז', ונמנה עם העסקנים הפעילים של תנועת הנוער של מפלגתו.
פעילות חברתית והבריחה.
מנעוריו היה פעיל בתנועת "פועלי ציון שמאל", גם אביו היה מוותיקי התנועה ומפעיליה (מפלגה סוציאליסטית, מהפכנית, מרקסיסטית וציונית, שפעלה כמפלגה עצמאית, וחבריה דגלו במיזוג הסוציאליזם עם תחייה לאומית יהודית), ודמות בכירה של המפלגה בלודז'. הוא היה כלכלן בהשכלתו, וניהל את ספריית בורוכוב של המפלגה בלודז'. בדצמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כשהגרמנים כבשו את העיר לודז', החליטו הוא ואשתו, בלומה, לברוח לוורשה. לאחר נסיעה מענה ברכבת, נסיעה שבמהלכה הכו חיילים גרמנים נוסעים ושדדו את כספם, הגיעו בני הזוג ואסר לורשה. ואסר פנה מיד אל עמנואל רינגלבלום, המייסד והמנהל של ארכיון "עונג- שבת", וזה גייס אותו ל"אליינהילף"- ארגון יהודי לעזרה הדדית, לסיוע כספי, לאספקת תרופות, ביגוד ומזון ליהודים בתקופת השלטון הנאצי בשטחי פולין, אשר לא סופחו לגרמניה. ואסר ניהל בארגון את מחלקת "הלאנדסמאנשאפט", מחלקה שהדריכה את ארגוני הפליטים שפעלו בעיר והיו מאורגנים לפי ערי המוצא של הפליטים. התפקיד זימן לו קשרים רבי ערך עם המוני פליטים שזרמו אל ורשה. הודות לפעילותו של ואסר באליינהילף טרם הכניסה לגטו, ארכיון "עונג- שבת" היה יכול לאסוף שפע של נתונים אודות קורות היהודים בערי השדה של פולין.
ארגון "עונג- שבת" וחלקו של ואסר.
ואסר היה המזכיר שניהל את ענייני היומיום של עונג שבת. ברגע שהוועד הפועל- המוסד העליון של ההסתדרות הציונית העולמית, החליט לשלוח מישהו לבצע ראיונות, או להזמין מאמר מסוים, ואסר או אליהו גוטקובסקי (מזכיר- שותף של ואסר בארכיון "עונג- שבת") הם אלה שהיו בדרך כלל מוציאים לפועל את ההחלטה. השניים, התוו את סדר היום של המחקר וכתבו שאלונים, שנעשו חשובים כאשר הארכיון החליט להשלים את איסוף החומרים באמצעות מחקרים ממוקדים על חיי היהודים תחת הכיבוש הנאצי. ב - 1/12/1940 ואסר החל בכתיבת יומן על המתרחש בגטו ורשה והשתתף בכתיבת סקירות על מחנה ההשמדה בחלמנו, על האקציה הגדולה בלובלין ועל מצב האוכלוסייה היהודית תחת הכיבוש הנאצי. פרקי היומן נכתבו במקור ביידיש במסגרת המפעל הארכיוני המחתרתי. מהעדויות עולה שוואסר היה מי שלקח את חומרי הארכיון. אשתו של ואסר, בלומה, שהייתה שותפה ל"סוד" הארכיון לא הסתפקה בעריכת ראיונות, והצטרפה למאגר הכתבנים שהכינו עותקים כפולים על כל העדויות והתיאורים שזרמו אל הארכיון. רוב העבודה ב-"עונג- שבת" התנהלה בשיטה של "מי שצריך יודע". מרגע שכותב קיבל משימה, הוא לא היה אמור לדבר עליה עם איש, גם אם היה נדמה לו שאחד מחבריו עובד למען הארכיון. ארכיון "עונג שבת" עסק בעיקר בהצלת מסמכים מאשר בהצלת בני אדם. בתיבות הפח ובכדי החלב שרדו אלפי עמודים (חלק ניכר מהארכיון אבד כמעט בוודאות). מאחר שרוב המשתתפים ב"עונג- שבת" לא שרדו, רק ניצולים מעטים יכלו לספק דבר מה מעבר לפרטים הביוגרפיים הבסיסיים ביותר של מי שנספו. חברים רבים בארכיון לא הותירו כמעט דבר מלבד שמם, אפילו מקום קבורתם אינו ידוע. אך ידוע שרוב החברים בעונג- שבת היו מורים, כלכלנים ועיתונאים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עיתוני המחתרת ו"עונג- שבת".