המקדשים המצריים הקדומים ביותר היו מבנים קטנים ובלתי קבועים, אך החל מתקופת הממלכות העתיקות הם פותחו, והם נבנו יותר ויותר מאבן. בתקופת ממלכה החדשה, צץ מתווה מקדש בסיסי, שהתפתח מאלמנטים משותפים ממקדשים שנבנו קודם. באופן כללי תוכנית זו שימשה עבור רוב המקדשים שנבנו מכאן ואילך, ורוב אלה ששורדו דבקים בה. בתוכנית סטנדרטית זו נבנה המקדש עם מסדרון תהלוכה מרכזי, שהוביל דרך סדרה של חצרות ואולמות אל לב המקדש, שכלל פסל של אל המקדש. הגישה לחלק המקודש ביותר של המקדש הוגבלה לפרעה ולכהנים הבכירים ביותר. המסע מכניסה לבית המקדש אל לב המקדש נתפס כמסע מהעולם האנושי אל התחום האלוהי, נקודה שמודגשת על ידי הסמליות המיתולוגית המורכבת הקיימת בארכיטקטורת המקדשים. בין בניין המקדש עצמו לחומה החיצונית ביותר של מתחמי המקדשים, היו בניינים רבים, כולל סדנאות ואזורי אחסון כדי לספק את צורכי המקדש, ואת הספרייה בה הוחזקו כתבי הקודש ותעודות שונות, והיא שימשה גם כמרכז למידה לנושאים מגוונים.
באופן עקרוני הייתה זו חובתו של המלך הפרעון לבצע את טקסי המקדש, שכן הוא היה נחשב נציג האלים. בפועל, חובות פולחניות כמעט תמיד בוצעו על ידי כהנים. תחילה מעמד נפרד של כהנים; במקום זאת, בכירים בשלטון כיהנו בתפקיד זה כמה חודשים בשנה לפני שחזרו לתפקידם החילוני. רק בממלכה החדשה התפשטה הכהונה המקצועית, אם כי רוב הכהנים הזוטרים עדיין שימשו במשרה חלקית. כולם היו מועסקים על ידי השלטון, והמלך היה הקובע האחרון במינויים שלהם. עם זאת, ככל שעושר המקדשים הלך וגדל, השפעת הכהנים גברה, עד שכוחם התחרה עם זה של פרעה. בפיצול הפוליטי של תקופת הביניים השלישית (בערך 1070–664 לפנה"ס), הכהנים הגדולים של אמון בקרנק, אפילו הפכו לשליטים בפועל של מצרים עילית. צוות המקדש כלל גם אנשים רבים פרט לכהנים, כמו נגנים וזמרים בטקסי המקדש. מחוץ למקדש היו אומנים ופועלים אחרים שסייעו לספק את צורכי המקדש, כמו גם חקלאים שעבדו באחוזות המקדש. כולם שולמו בחלקים מהכנסות המקדש. לכן מקדשים גדולים היו מרכזים חשובים מאוד לפעילות כלכלית, ולעיתים העסיקו אלפי אנשים.
פולחן בעלי החיים.
באתרים קדושים רבים, סגדו המצרים לבעלי חיים שלדעתם הם ביטויים של אלוהויות שונות. בעלי חיים אלה נבחרו על פי סימני קודש ספציפיים, אשר האמינו כי הם מעידים על כשירותם לתפקיד. חלק מחיות הפולחן הללו שמרו על עמדותיהן למשך שארית חייהן, כמו אצל שור האפיס שסגד בממפיס כביטוי לאל פתח. בעלי חיים אחרים נבחרו לתקופות קצרות בהרבה. פולחן זה הוכתות הקשורות אליו הפכו פופולריות יותר בתקופות מאוחרות יותר, ומקדשים רבים החלו לגייס מלאי של בעלי חיים כאלה שניתן לבחור מהם ביטוי אלוהי חדש. נוהג נפרד התפתח בשושלת העשרים ושישה, כאשר אנשים החלו לחנוט למומיות של בעלי חיים מסוימים, כמנחה לאל שאותו מייצג מין בעל החיים. מיליוני חתולים חנוטים, ציפורים ויצורים אחרים נקברו במקדשים לכבוד אלוהויות מצריות.
אורקלים.
המצרים השתמשו באורקלים כדי לבקש מהאלים ידע או הדרכה. אורקלים מצרים ידועים בעיקר מהממלכה החדשה ואחריה, אם כי נראה שהופיעו הרבה יותר קודם. אנשים מכל המעמדות, כולל המלך, שאלו אורקלים שאלות, ובמיוחד בממלכה החדשה המאוחרת ניתן היה להשתמש בתשובותיהם ליישוב סכסוכים משפטיים או לקבל החלטות מלכותיות. האמצעי הנפוץ ביותר להתייעץ עם אורקל היה להציב שאלה לפסל האל בזמן שהוא נישא בתהלוכת פסטיבל, ולפרש תשובה מתנועותו. שיטות אחרות כללו פרשנות ההתנהגות של חיות פולחן, הגרלת גורלות או התייעצות עם פסלים שדרכם כביכול דיבר האל. אמצעי הבחנה ברצון האל נתן השפעה רבה על הכוהנים ש"דיברו ופירשו" את מסר האל.
הדת והפולחן העממי.
בעוד שפולחן המדינה הרשמי נועד לשמר את יציבות העולם המצרי, לאנשים הפשוטים היו מנהגים דתיים משלהם, שקשורים ישירות יותר לחיי היומיום. הדת העממית הותירה פחות ראיות מהפולחן הרשמי. מכיוון שהממצאים של הפולחן הרשמי הופקו בעיקר על ידי החלק העשיר ביותר של האוכלוסייה המצרית, אין זה ברור עד כמה הוא משקף את הפולחנים של האוכלוסייה כולה.
הדת העממית כללה טקסים המסמנים מעברים חשובים בחיים. אלה כללו לידה בגלל הסכנה הכרוכה בה, מתן שמות לילדים, משום שהשם נחשב חלק מכריע בזהותו של האדם. החשובים מבין הטקסים הללו היו אלה סביב המוות, משום שהם הבטיחו את הישרדות הנשמה בעולם הבא. מנהגים דתיים אחרים ביקשו להבחין ברצון האלים או לחפש את ידיעתם. אלה כללו פרשנות של חלומות, שניתן היה לראות בהם מסרים מהתחום האלוהי, והתייעצות עם אורקלים. אנשים גם ביקשו להשפיע על התנהגות האלים לטובתם באמצעות טקסים.
המצרים התפללו גם ביחידות לאלים, והעניקו להם מנחות פרטיות. עדויות לסוג זה של אדיקות אישית דלילות לפני הממלכה החדשה. הסיבה לכך היא ככל הנראה מגבלות תרבותיות על הפעילות הדתית הלא-רשמית, שנרגעה במהלך הממלכות התיכוניות והחדשות. אדיקות אישית התבלטה עוד יותר בממלכה החדשה המאוחרת, כאשר האמינו כי האלים התערבו ישירות בחיי הפרט, והענישו חוטאים או הצילו את החסידים מאסון. מקדשים רשמיים היו מקומות חשובים לתפילה פרטית, למרות שפעילותם המרכזית נסגרה בפני האדם הפשוט. מצרים תרמו לעיתים קרובות נמחות שיוצעו לאלי המקדש, וחפצים שכתובים עליהם תפילות שיונחו בחצרות המקדש. לעיתים קרובות הם התפללו באופן אישי לפני פסלי המקדש או במקדשים שהוקצו לשימושם. אולם בנוסף למקדשים, השתמשה האוכלוסייה גם בבתי תפילה מקומיים נפרדים, שהיו קטנים יותר מהמקדשים אך נגישים יותר. בתי תפילהאלה היו רבים מאוד, וככל הנראה היו מיואשים על ידי חברי הקהילה עצמם. גם למשקי בית היו לעיתים קרובות מקדשים קטנים משלהם, להציע מחנה או תפילה לאלים או לקרובי משפחה שנפטרו.
מנהגי הלוויה והקבורה.
מכיוון שהוא נחשב הכרחי להישרדות הנשמה, שימור הגוף היה חלק מרכזי במנהגי הלוויה והקבורה המצריים. במקור קברו המצרים את המתים שלהם במדבר, שם התנאים הצחיחים חנוטו את הגופה באופן טבעי. בתקופה השושלת הקדומה, לעומת זאת, הם החלו להשתמש בקברים להגנה רבה יותר, והגוף היה מבודד מההשפעה המיובשת של החול והיה נתון לריקבון טבעי. לפיכך, פיתחו המצרים את שיטות החניטה המורכבות שלהם, שבהן התייבשה הגופה באופן מלאכותי ונעטפה כדי להניח אותה בארון הקבורה שלה. טיב התהליך השתנה בהתאם לעלות, אולם מי שלא יכול היה להרשות לעצמו נקבר עדיין בקברי מדבר.
לאחר סיום תהליך החנינה, המומיה הובלה מבית הנפטר לקבר בתהלוכת לוויה שכללה את קרוביו וחבריו, יחד עם מגוון כהנים. לפני הקבורה, כוהנים אלה ערכו כמה טקסים, כולל טקס פתיחת הפה שנועד להחזיר את חושו של המת ולתת לו את היכולת לקבל מנחות. ואז נקברה המומיה והקבר נאטם. לאחר מכן, קרובי משפחה או כוהנים שכירים, העניקו מנחות למנוח בקפלה של בית הקבר במרווחים קבועים. לאורך זמן, משפחות הזניחו את מתן המנחות לקרובי משפחה שנפטרו זה מכבר, כך שרוב כתות המתים נמשכו רק דור או שניים. עם זאת, בעוד הכת נמשכה, החיים כתבו לעיתים מכתבים לבקשת עזרה מקרובי המשפחה שנפטרו, מתוך אמונה שהמתים יכולים להשפיע על עולם החיים כפי שהאלים עשו.
הקברים המצריים הראשונים היו מסטאבות, מבני לבנים מלבניים בהם נקברו מלכים ואצילים. כל אחד מהם הכיל חדר קבורה תת-קרקעי וקפלה נפרדת מעל פני האדמה לטקסים. בתקופת הממלכה הקדומה המסטבה התפתחה לפירמידה, שסימלה את התל הקדמון של המיתוס המצרי. הפירמידות היו שמורות לבני מלוכה, ולוו במקדשי מתים גדולים שישבו בבסיסם. פרעוני הממלכה התיכונה המשיכו לבנות פירמידות, אך הפופולריות של המסטאבות דעכה. יותר ויותר, פשוטי העם בעלי אמצעים מספקים נקברו בקברים חצובים בסלע עם תפילות מתים נפרדות בקרבת מקום, גישה שהייתה פחות פגיעה לשוד קברים. בתחילת הממלכה החדשה אפילו הפרעונים נקברו בקברים כאלה, והם המשיכו להשתמש בהם עד לדעיכת הדת עצמה.
קברים יכולים להכיל מגוון רב של פריטים אחרים, כולל פסלים של הנפטרים שישמשו כתחליף לגופה במקרה שתיפגע. מכיוון שהאמינו כי המנוח יצטרך לבצע עבודה בחיים שלאחר המוות, ממש כמו בחיים. קורבנות אדם שנמצאו בקברים מלכותיים מוקדמים נועדו ככל הנראה לשרת את פרעה בחיים שלאחר המוות.
קברי האנשים העשירים יותר יכלו להכיל גם רהיטים, ביגוד וחפצים יומיומיים אחרים המיועדים לשימוש בחיים שלאחר המוות, יחד עם קמיעות ופריטים אחרים שנועדו לספק הגנה קסומה מפני הסכנות של עולם הרוח. הגנה נוספת הוענקה על ידי טקסטים מהלוויה שנכללו בקבורה. קירות הקבר נשאו גם יצירות אמנות, כמו תמונות של הנפטרים אוכלים אוכל, שהאמינו שמאפשרים לו או לה לקבל מזון בצורה קסומה גם לאחר שנפסק מתן המנחות למת.
היסטוריה.
ראשיתה של הדת המצרית היה בפרהיסטוריה, אם כי הראיות לגבי הדת נובעות רק מהתיעוד הארכאולוגי הדליל והמעורפל. בעיקר קבורות בתקופות הקדומות, המרמזות על כך שאנשי תקופה זו האמינו בצורה כלשהי בעולם הבא. במקביל, בנוסף נקברו בעלי חיים, מנהג שעשוי לשקף התפתחות של אלוהויות זואומורפיות כמו אלה שנמצאו בדת המאוחרת יותר. במקור לכל אזור במצרים היה אל פטרון משלו, אך סביר להניח שכאשר קהילות קטנות אלו כבשו או קלטו זו את זו, אל האזור המובס או שולב במיתולוגיה של האל האחר או שהוחלף לגמרי על ידו. זה הביא לפנתאון מורכב בו חלק מהאלוהויות נותרו חשובות רק מבחינה מקומית, בעוד שאחרות פיתחו משמעות אוניברסלית יותר.