בימיה האחרונים של כהונתו כמושל צידד אדייר בפשרת מיזורי, חוק שהסדיר את ההתייחסות החוקית לעבדות בטריטוריות המערביות, הטריטוריות שנוספו לארצות הברית ברכישת לואיזיאנה, ביניהם קנטקי. תמיכתו הייתה גורם מפתח בהעברת החוק באספה הכללית של קנטקי. הוא אף ניסה לקדם רפורמות חדשות בטיפול בפסיכופתיים. בנוסף, שיפר את תוואי התחבורה בסמוך לנהר אוהיו.
ערוב ימיו ומותו.
כיוון שחוקת קנטקי הגבילה את כהונתו של המושל לקדנציה אחת בלבד, אדייר פרש מחייו הפוליטיים עם בחירת המושל החדש, ג'וזף דשה. הוא עבר לחוותו במחוז מרסר. בחלוף כמה שבועות הוא החל להתלונן בפני המחוקקים על תהליך אינפלציה המתמשך במדינה, שהוריד את שווי שטרות בנק הקהילה, ועתר לבית המחוקקים בבקשה לטפל בבעיה הכלכלית. תרומתו האחרונה של אדייר לעולם הפוליטי הייתה בחירתו לכהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית בשנת 1831. בתקופת ההשבעה של הקונגרס ה-22 היה חבר בוועדה לענייני צבא וביטחון. במהלך הקדנציה שלו הוא נשא נאום אחד בלבד, בהקשר לדיון על חיל הפרשים הפדרלי, מול בית המחוקקים. כלי התקשורת במדינה טענו כי מדובר היה בנאום "נייטרלי", שנראה כמו "התנערות פוליטית" מזהותו הדמוקרטית של אדייר. הוא לא התמודד לקדנציה נוספת בשנת 1833, ועזב את החיים הציבוריים לתמיד.
הוא נפטר בביתו בהרודסבורג ב-19 במאי 1840. גופתו נטמנה בשטח אחוזתו, וייט הול. בשנת 1872 שרידיו הועברו לבית הקברות בפרנקפורט, בירת המדינה. על שמו הוקמו שלושה מחוזות במיזורי, קנטקי ואיווה, ושתי ערים בקנטקי ואיווה.
אטוואלפה ז'ופנקי
אטוואלפה ז'ופנקי (בספרדית: Atahualpa Yupanqui; 31 בינואר 1908 – 23 במאי 1992). היה זמר, משורר, גיטריסט וסופר. הוא נמנה בין אמני המוזיקה העממית החשובים ביותר ב בארגנטינה ובאמריקה הדרומית בכלל.
ביוגרפיה.
אטוואלפה ז'ופנקי נולד בשם אקטור רוברטו צ'אברו אראמבורו (Héctor Roberto Chavero Aramburu) במחוז פרגמינו (צפון פרובינציית בואנוס איירס ), במרחק של כ-200 קילומטרים מבואנוס איירס. אביו היה מסטיסו ממוצא קצ'ואה ובסקי, ואילו אמו נולדה בחבל הבאסקים. משפחתו עברה לעיר טוקומאן שבצפון-מערב המדינה כשהיה בן תשע.
הוא אימץ את שם הבמה Atahualpa Yupanqui, כהוקרה לשני מלכי האינקה, ובשם זה התפרסם בכל העולם.
בשנותיו הראשונות, אטוואלפה ז'ופנקי טייל רבות בצפון מערב ארגנטינה ובאלטיפלנו במטרה ללמוד על תרבות הקלצ'אקי (Calchaquíe) שהם הילדים המקוריים של האזור. הוא נעשה פעיל פוליטית והצטרף למפלגה הקומוניסטית של ארגנטינה. בשנת 1931, השתתף בהתקוממות הכושלת של האחים קנדי (אין קשר לנשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי) נגד ממשלתו בפועל של חוסה פליקס אוריבורו (José Félix Uriburu) ובתמיכה בנשיא המודח איפוליטו איריגוז'ן (Hipólito Yrigoyen). לאחר שהובס המרד, הוא נאלץ לחפש מקלט באורוגוואי. הוא חזר לארגנטינה ב-1934.
בשנת 1935 ביקר לראשונה אטוואלפה ז'ופנקי בבואנוס איירס ; יצירותיו נהיו פופולריות, ואף הוא הוזמן להופיע ברדיו. זמן קצר לאחר מכן, הוא הכיר את הפסנתרנית אנטונייטה פאולה פפין פיצפטריק (Antonieta Paula Pepin Fitzpatrick), שכונתה "ננט" (Nenette), ז'ופנקי וננט חיו כזוג כ 48 שנים עד למותו של ז'ופנקי. אנטונייטה אחראית לכמה מיצירותיו של אטוואלפה ז'ופנקי אבל בגלל הרוח המצ'ואיסטית של התקופה היא נאלצה לפרסם את היצירות תחת השם הבדוי "פבלו דל סרו" (Pablo Del Cerro, שם גברי).
בתקופת שלטונו הראשונה של חואן פרון (1946 ל-1952) צונזרה עבודתו של אטוואלפה ז'ופנקי ומספר פעמים גם ישב בכלא בגלל השתייכותו למפלגה הקומוניסטית בארגנטינה. בין השנים 1944–1949 הוגלה לאורוגוואי ושם המשיך להופיע וליצור.
ב-1949 הוא עזב לאירופה. ב-7 ביולי 1950 הופיע עם אדית פיאף, ההופעה הביאה לחתימת על חוזה עם חברת ההקלטות "Chant Du Monde" אשר הוציאה את התקליט הראשון שלו באירופה "Minero Soy" (כורה פחם הנני) . תקליט זה זכה פרס "התקליט הזר הטוב ביותר" מטעם אקדמיית שארל קרו (Académie Charles-Cros). בעקבות הצלחת התקליט אטוואלפה ז'ופנקי הופיע ברחבי אירופה.
בשנת 1952 חזר ז'ופנקי לארגנטינה. הוא פרש מהמפלגה הקומוניסטית, כתוצאה מכך הצנזורה והלחץ מצד השלטון פחתו והוא חזר להופיע. בהמשך הוא עזב עם ננט את בואנוס איירס לסרו קולורדו ( Cerro Colorado, קורדובה ).
במהלך שנות ה-60 הלחנים האתנוגרפיים של אטוואלפה ז'ופנקי זכו להכרה, אמני הנואבה קנסיון כמו מרסדס סוסה, פקונדו קבראל וחורחה קאפרונה הקליטו את יצירותיו והפכו אותו לפופולרי בקרב המוזיקאים הצעירים, שכינו אותו "דון אטה".
לימים חוברה צ'קררה בשם A Don Ata שבוצעה בידי הזמרת סולדד פסטורוטי, ושמילותיה כוללות אזכורים לרבים משיריו המוכרים.
אטוואלפה ז'ופנקי נדד בין ביתו שבבואנוס איירס לביתו שבבסרו קולורדו (Cerro Colorado), מחוז קורדובה. בשנים 1963–1964 הופיע בקולומביה, יפן, מרוקו, מצרים, ישראל ואיטליה. ב-1967 יצא לסיבוב הופעות בספרד ובצרפת והתום הסיור הוא התיישב בפריז. אטוואלפה ז'ופנקי ביקר והופיע בקביעות במולדתו ארגנטינה, בשנות ה-1970 השתתף והופיע בסרטים "Argentinísima I" ו-"Argentinísima II" לצד זמרים מובילים בפולקלור הארגנטינאי.
בשנת 1976 עם השתלטות החונטה הצבאית של חורחה וידלה פחתו ביקוריו של ז'ופנקי בארגנטינה. בפברואר 1968, ז'ופנקי מונה לאביר מסדר האמנויות והספרות של צרפת על ידי משרד התרבות של אותה מדינה, לכבוד 18 שנות עבודה להעשרת ספרות האומה הצרפתית. חלק משיריו נכללים בתוכניות של מכונים ובתי ספר שבהם נלמדת ספרות בספרדית.
בשנת 1985, קרן קונקס מארגנטינה (Fundación Konex) העניקה לאטוואלפה ז'ופנקי את פרס "יהלום הקונקס" (Premio Konex de Brillante), זהו אחד הפרסים היוקרתיים בארגנטינה, כמוזיקאי הפופולרי החשוב ביותר בעשור האחרון בארצו.
בשנת 1989 אוניברסיטת נאנטר ביקשה ז'ופנקי לכתוב את המילים ל קנטטה לציון מאתיים שנה למהפכה הצרפתית. היצירה, שכותרתה "המילה הקדושה" (Parole sacrée) הוצגה בפני ההנהגה הבכירה בצרפת. היצירה לא הייתה זיכרון של עובדות היסטוריות אלא מחווה לכל העמים המדוכאים ששחררו את עצמם.
אטוואלפה ז'ופנקי נפטר בעיר נים, שבצרפת ב-1992 בגיל 84; שרידיו נשרפו ופוזרו בסרו קולורדו ( Cerro Colorado, קורדובה ) ב-8 ביוני 1992.
השירים המוכרים ביותר.
רבים משיריו של ז'ופנקי עוסקים בפרובינציה של טוקומן בה הרבה לטייל, בנופיה, במנהגים, ונעשה בהם שימוש בסלנג המקומי, וביניהם:
הוא כתב שירי מחאה כדוגמת:
שירים נוספים:
ל י ל ה ט ו ב
ל י ל ה ט ו ב הוא אלבום היפ הופ, ראפ ו-R&amp;B עכשווי של הראפר והזמר הישראלי עטר מיינר. האלבום כולל רצועה המורכבת מ-13 שירים, ואורכו 40 דקות ו-7 שניות. זהו אלבום האולפן השני של מיינר, והוא הוקלט על ידי חברת התקליטים יהלום בהפקתו של מיינר. האלבום יצא לאור ב-20 בדצמבר 2020.
עטר מיינר כתב, הלחין והפיק את כל שירי האלבום בנוסף לביצוע.
ניקיטה יפרמוב
ניקיטה מיכאילוביץ' יפרמוב (ברוסית: Ники́та Миха́йлович Ефре́мов; נולד ב-30 במאי 1988, מוסקבה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה רוסי, הידוע בתפקידיו בסדרות הטלוויזיה לונדונגראד (2015), ההפשרה (2013) ובסרט לכלוכית (2012). הוא בנו של השחקן מיכאיל יפרמוב ונכדו של אולג יפרמוב.
ביוגרפיה.
ניקיטה יפרמוב נולד במוסקבה, בירת ברית המועצות. הוא למד בגימנסיה לפיזיקה ומתמטיקה, גימנסיה מס' 1514 - בית ספר תיכון מס' 52 במוסקבה ובתחילה לא תכנן להיות שחקן, אף על פי שנהג להשתתף בהצגות בית ספר. הוא סיים את בית הספר למוסיקה בכינור, למד שירה וגם ניגן בפסנתר.
בשנת 2005, הוא נכנס לבית הספר לאמנות התיאטרון במוסקבה, שם למד בקורס של קונסטנטין רייקין. במהלך לימודיו הוכיח את עצמו על במת הסטודנטים וזכה בפרס התיאטרון "עלה הזהב 2009" במועמדות "התפקיד הגברי הטוב ביותר" על תפקידו כצ'אצקי בהצגה "אוי משנינות", בבימויו של ויקטור ריז'קוב. כל התפקידים במחזה בוצעו על ידי בוגרי קורס המשחק של קונסטנטין רייקין.
בשנת 2009, ניקיטה יפרמוב, כבוגר בית הספר לאמנות התיאטרון, הוזמן לקחת חלק במספר הפקות תיאטרון מובילות במוסקבה. מכל ההצעות, ניקיטה בחר לעבוד בתיאטרון סוברמניק, אשר הוקם על ידי סבו. הופעת הבכורה שלו בתיאטרון זה הייתה בתפקידו של גוטפריד לנץ בהצגה "שלושה חברים" (הוא הוצג ב-1 באוקטובר 2009, יום השנה הכפול להצגה).
זמן קצר לאחר מכן החל לקבל הצעות עבודה בקולנוע ובטלוויזיה והיה לאחד משחקני הקולנוע המבטיחים בקולנוע הרוסי של המאה ה-21.
נריה קראוס
נריה קראוס (נולדה ב-16 בדצמבר 1993) היא עיתונאית וכתבת התרבות של חדשות 13.
ביוגרפיה.
נריה קראוס נולדה וגדלה בתל אביב. למדה בתיכון חדש בתל אביב, שימשה ככתבת נוער בעיתון מעריב לנוער, והייתה בין המנחים של תוכנית הנוער "23 דקות" בטלוזייה החינוכית.
את שירותה הצבאי עשתה בגלי צה"ל. לאחר שחרורה מצה"ל הצטרפה כעורכת לדסק החדשות של העיתון ידיעות אחרונות ובשנת 2017 הצטרפה לערוץ 10 כחברת מערכת בתוכנית הכל כלול. החל מחודש נובמבר 2019 משמשת עורכת התרבות של חדשות 13.
קראוס היא בוגרת תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים וסטודנטית לתואר שני בתוכנית הבין תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן באוניברסיטת תל אביב.
אטאהואלפה יופאנקי
__ללא_עריכה__
המועצה (מאפיה אמריקאית)
המועצה (באנגלית: The Commission) הוא הגוף המנהל של המאפיה האמריקאית, שהוקם בשנת 1931 על ידי צ'ארלס "לאקי" לוצ'יאנו בעקבות מלחמת הקסטלמרים.