את מדיניותו הכלכלית של סולימאן פאשה התווה היועץ והאיש החזק ביותר בממשל בעכו, הבנקאי חיים פרחי, בן למשפחה יהודית מדמשק. פרחי שירת גם את אחמד אל-ג'זאר, ואף על פי שהושלך פעמיים לכלא בתקופתו, כשבפעם הראשונה הורה אל-ג'זאר לנקר לו עין, הוא עלה לגדולה, ונשאר לשרת את סולימאן פאשה. מדיניות זו גרמה לשגשוג וצמיחה רחבה בתחילת תקופת שלטונו אך לקראת סוף שלטונו, כתוצאה ממספר גורמים פנימיים וחיצוניים, האלמנטים המונופוליסטיים שלה גרמו לפגיעה אנושה במרחב הכפרי. בהדרכתו של פרחי, סולימאן מיקד את שלטונו בחיזוק הכלכלה המדרדרת של עכו. הדבר גרם להתרופפות משמעותית של מונופול הכותנה שהקימו קודמיו אל-ג'זאר ודאהר אל עומר על ידי הרפיית הפיקוח על מחיר הכותנה והענקת בעלות חלקית לסוחרים ילידי עכו על החנויות שהם חכרו מממשלתו. יתרה מכך, הוא הפסיק את סחיטת הסוחרים והחרמת סחורתם, מעשים שהיו רווחים בתקופת שלטונו של ג'זאר. למעשה, פרחי וסולימאן נזהרו לא לאבד שליטה מוחלטת על סחר הכותנה, תוך הקלה משמעותית בלחץ על הסוחרים והספקים האיכרים. מדיניות זו הורחבה גם למונופולים על שמן זית ותבואה, שני יבולי המזומנים הרווחיים האחרים של ארץ ישראל והאזור שמסביב. במקביל פרחי טען שתשלומי המס שהשית עליהם השלטון באיסטנבול גבוהים מדי, והניסיון לגבות אותם מהאיכרים ירושש אותם. לכן עדיף להטיל את המס על זרים. דבר זה היה אפשרי ובלבד שמכירת חיטה, שמן זית וכותנה לזרים תעשה מעכו בלבד. התהליך שהתווה פרחי היה שקודם כל המקומיים יקנו את צורכיהם מהאיכרים במחיר השוק, אבל את כל העודף יש למכור לממשל בעכו באותו המחיר. הסחורות יאוחסנו במחסנים, וימכרו לזרים במחיר הגבוה ביותר. אפקטיבית היה מדובר ביישום מונופול מוחלט על הייצוא.
סולימאן פאשה יכול היה ליישם מונופול זה בשל שליטתו בכל ערי הנמל לאורך החוף, מעזה בדרום ועד לאטקיה בצפון. יפו, שהייתה בעבר נמל היצוא העיקרי לעורף החקלאי של שכם, נשלטה על ידי מוחמד אבו נבוט שהיה מושל מטעמו של סולימאן פאשה. בשנים 1809 ועד 1811 היה סולימאן פאשה גם מושל דמשק ולכן יכול היה להורות על הובלת החיטה שנקצרה בחורן, החבל החקלאי העשיר של סוריה, לעכו. קודם, דרש סולימאן פאשה, יש למלא אחרי הצרכים של עכו בטרם תועבר השארית לדמשק. בפועל היו הצרכים של עכו בלתי מוגבלים, מכיוון שכל העודף נמכר לאירופה. כמעט כל היבול נמכר לאנגלים, שבאותה תקופה היו מוכנים לשלם את המחירים הגבוהים בשל האמברגו הכלל אירופאי שיזם נגדם נפוליאון, המכונה על ידי האנגלים "המערכת הקונטיננטאלית" (Continental System). האיכרים, לעומת זאת, קיבלו עבור תוצרתם את המחיר הנמוך ביותר שסולימאן פאשה העריך כי עדיין ישאיר אותם לעבד את אדמתם. בשיאה של "המערכת הקונטיננטאלית" קיבלו האיכרים עבור תוצרתם מחיר שהיה פחות משביעית מהמחיר שהסוחרים האנגלים שילמו. התוצאה הייתה התרוששות של האוכלוסייה במחוזות בשליטתו של סולימאן פאשה, והמקומיים לא יכלו לרכוש מוצרים בסיסיים.
בסוף 1811 היו חששות רציניים ממהומות בדמשק בשל מחסור חריף בקמח. במקביל תקפו איכרים רעבים את מחסני התבואה של חמולת טוקאן בשכם. אומנם הממשל העות'מאני אסר על יצוא מזון מהאימפריה העות'מאנית לאירופה וניסה לקבוע את מחירי מזון על מנת להבטיח אספקה שוטפת של מזון במחירים סבירים לאוכלוסייה המקומית, אבל בתקופה זו היה הממשל המרכזי חלש וממשלו של סולימאן פאשה בעכו התעלם מהצו. התוצאה הייתה התעשרות של קבוצה קטנה של פקידים וראשי ממשל בעכו מצד אחד, והגירה של תושבים ואיכרים בשל רעב מתחומי המחוז לאזורים אחרים מצד שני. עם תבוסת נפוליאון ב-1814 הופסק האמברגו שהוטל על אנגליה, ולפתע שוב לא היה ביקוש לחיטה שנאגרה במחסנים בעכו. בנקודה זו נאלץ סולימאן פאשה למכור את החיטה שאגר במחסנים במחיר שכפה הממשל באיסטנבול. גם ב-1816, כשהיה רעב בשל יבול גרוע, המשיך סולימאן פאשה לייצא את החיטה במחסניו. עקב כך יצאו נשים לרחובות והפגינו בדרישה לקבלת קמח. הייתה זו הפעם היחידה בתקופת התחייה של עכו שהחלה ב-1740, שהתושבים הכנועים בדרך כלל איימו במרי. בתגובה איים סולימאן פאשה כי יגרש את כולם מהעיר והמרי שכך.
למדיניות המונופול המוחלטת היו שתי תופעות לוואי שהביאו בסופו של דבר להידרדרותה המהירה של עכו כעיר החשובה ביותר לאורך חוף הלבנט. הראשונה הייתה נטישת האדמות. ממכתבים של תיירים צרפתיים עולה הטענה שניתן היה לגדל כמות כפולה של תבואה, אבל האיכרים, שהגיעו לחרפת רעב, נטשו את השדות ועקרו למקומות אחרים דוגמת מצרים. היסטוריונים שונים בני תקופתו של סולימאן פאשה ומאוחר יותר, מטילים את עיקר האשמה על חיים פרחי כיוזם המדיניות, ובעקיפין על סולימאן פאשה שנתן לו יד חופשית. השנייה היא חוסר היכולת לסגור הרמטית את כל הנמלים לאורך החוף. על מנת שמונופול יצליח חייבת להתקיים בקרה מוחלטת על היצוא. לשם כך נדרש צבא משמעותי. סולימאן פאשה העדיף תמיד ניהול משא ומתן על מלחמה גלויה, ולכן הקטין משמעותית את צבא שכירי החרב שסר למרותו, עד כדי עשירית מהצבא שהחזיק אחמד אל-ג'זאר. לפעולה זו הייתה השפעה חיובית על עלויות הממשל, אבל מצד שני היא מנעה בקרה אפקטיבית. התוצאה הייתה התחזקות מהירה של עיר הנמל ביירות. בביירות צמח מעמד סוחרים שסירב לקבל את הכתבת המחירים של סולימאן פאשה, ובהדרגה החל המסחר שהתרכז קודם בעכו לעבור אליה.
אחרי 1816, כשכבר לא היה ביקוש לחיטה, החליט סולימאן פאשה לחזור לגדל כותנה, סוג יבול שמאמצע המאה ה-18 ועד שנות ה-80 של מאה זו, הביא לעכו רווחים נאים מיצואו לאירופה באמצעות סוחרים צרפתיים. לשם כך הוא שלח לכפרים חיילים שהכריחו את האיכרים לחרוש את השדות שכבר זרעו בהם חיטה, ולשתול כותנה. אבל המצב ב-1816 היה שונה לחלוטין מהמצב 30 שנים קודם לכן. המחירים אותם דרש סולימאן פאשה עבור הכותנה היו בדרך כלל גבוהים מהמחירים ששילמו האירופיים עבור כותנה ממדינות הדרום של ארצות הברית אותה גידלו עבדים, ולכותנה שגידל לא היו קונים.
מדיניות המונופול ההרסנית על התוצרת החקלאית נמשכה גם בתקופת יורשו של סולימאן פאשה, עבדאללה פאשא. התוצאה הייתה שב-1821 כתב הקונסול הצרפתי שהמסחר בעכו מת למעשה, ולאחר המצור וכיבוש עכו ב-1832 בידי אבראהים פאשא, העיר לא הצליחה להתאושש. בעוד שב-1820 היו בעיר בין 10,000 ל-15,000 תושבים, ב-1849 היו בה רק 2,000. ביירות, לעומת זאת, נהנתה מפירות מדיניות המונופול. ב-1820 התגוררו בה 6,000 איש בלבד וב-1905 מנתה 150,000 תושבים.
מקורות בני התקופה שנשתמרו מהאירועים מטילים על חיים פרחי את מרבית האשמה וטוענים שהוא לקח חלק באותם מעשי השחיתות והתעשר על חשבון החלשים, מתוך הנחת היסוד שהייתה לו בלעדיות מוחלטת על ענייני השלטון בנושאים אלה. החוקר המזרחן בן זמננו תומאס פיליפ מטיל ספק באותנטיות המוחלטת ההאשמות הללו, זאת מאחר שלדבריו כותבי אותם המקורות היו דיפלומטים צרפתיים, שהיו נגועים בדעות אנטישמיות קיצוניות וחלקם גם זכרו את חלקו של פרחי בתבוסת הצבא הצרפתי בשערי העיר. בנוסף לאלה, גם מרבית המקורות הערביים היו של כותבים מהקהילה היוונית קתולית שיחסיהם של רבים ממנה עם היהודים, ועם משפחת פרחי בפרט, היו רעים במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 (במיוחד לאחר אירועי עלילת הדם מדמשק, שלפחות מקור אחד מרכזי המתאר את האירועים נכתב בתקופה החופפת לה). פיליפ קובע שלפרחי אומנם הייתה השפעה רחבה בחצר וכן על המדיניות הכלכלית, אך מנגד הוא סובר שהדימוי שהוא היה קובע המדיניות הבלעדי ושהוא שלט בכל וכל, ככל הנראה מוגזם ובעיקר נועד להתאים לתפיסות אנטישמיות רווחות של חלק מהכותבים. כנגד זאת הוא מציג את מגוריו הצנועים של פרחי כהוכחה לכך שהאחרון לא רדף אחרי חיי מותרות, דבר הפוגע באמינות התיאורים המציגים אותו כרודף בצע. לאור זאת השאלה האם פרחי מראש תכנן את המדיניות בצורה שהוא יתחזק פוליטית ויתעשר ממנה על חשבון הפלאחים (או לחליפין "החליף את עורו" בהמשך), או שהוא היה עם כוונות תמימות והיו אלה המקורבים של סולימאן פאשה שהרסו "מהשטח" את המדיניות הזו בכך שהתעשרו על חשבונם, נשארת בגדר סימן שאלה.
מפעלי בנייה.
כקודמו דאג סולימאן פאשה למפעלי בנייה נרחבים בכל תחומי השירותים הציבוריים. בשנים 1814–1815 הוא בנה מחדש את אמת המים של עכו, שנבנתה במקור על ידי אחמד אל-ג'זאר ונהרסה לחלוטין על ידי צבא נפוליאון במצור הכושל על עכו ב-1799. שרידי האמה, שפעלה במשך 133 שנה עד מלחמת העצמאות, נראים היטב לאורך קטע הכביש בין עכו לנהריה. תוואי האמה נקבע כך שמימיה יוכלו להשקות את גני הארמון שבנה סולימאן פאשה בשנים 1815–1817 (נמצא בין כפר הנוער מנוף לבין מתחם הקבר הבהאי באל-באהג'ה), שממנו נותרה רק בריכת המים. ב-1816 בנה סולימאן פאשה מחדש את מסגד הים או מסגד אל-בחר, וב-1817, את השוק הלבן לאחר שזה עלה באש. פעולות אלו בוצעו בדרך כלל מכספי הממשל שהעסיק בעכו בנאים רבים, אבל היו מקרים שבהם כפה סולימאן על תושבי העיר לעבוד ללא תשלום. במטרה להגן על העיר הוא החליט לסלק את כל האדמה שערמו הצרפתים מול חומות העיר במצור של 1799. הוא הורה לכל התושבים, כולל כל פקידי המנהל האזרחי (וחיים פרחי בתוכם), לצאת מחוץ לעיר ולעזור בפינוי האדמה.
מחוץ לעכו ניסה סולימאן פאשה לשפר את מצב הדרך בין עכו לביירות. הוא הרחיב את הדרך במעבר ראש הנקרה, בנה גשר מעל נחל הזהראני והקים רהטים לשתייה לאורך הדרך. במטרה לשפר את הביטחון נבנו לאורך הדרך מגדלי שמירה שאוישו בחיילים.
סולימאן פאשה מת באוגוסט 1819 ונקבר לצד אחמד אל-ג'זאר במבנה קטן בחצר מסגד אל-ג'זאר.
הערכת פועלו.