הגותה.
מאמריה של סונטג הם אלו שהביאו לה הכרה ומוניטין. בגיל 31 (1964) פרסמה את "הערות על קאמפ", מאמר שסימן אותה כאינטלקטואלית מבטיחה. במאמר היא דנה במשמעויות הקאמפ ב-58 היבטים שונים. היא מבטלת את הדיכוטומיה בין אמנות גבוהה ונמוכה, בוחנת את הקשר בין מעמד, תופעות חברתיות ופוליטיות לבין סגנון אסתטי, תפיסות מיניות ועוד.
בספר "נגד פרשנות ומאמרים נוספים" (Against Interpretation) (1966), עוסקת סונטג במחלוקות בין שני סוגים שונים של ביקורת אמנות ותאוריה: פרשנות פורמליסטית, ופרשנות מבוססת תוכן. היא יוצאת נגד עיסוק היתר בפרשנות באמנות (באמנות הפלסטית, בספרות, בקולנוע ובתיאטרון). לטענתה הפרשנות "השתלטה" על האמנות והפכה את האמנות לצייתנית. הפרשנות הפורמליסטית, היא הפרשנות המודרנית, איבדה את הרגישות והיא שואפת לחפור עד הרס. על אף שמו של המאמר, סונטג אינה מתנגדת כלל לפרשנות. פרשנות התוכן מאפשרת להתחבר להיבטים החושניים ולחבר מחדש את התוכן והצורה של עבודת האמנות. ההנאה מאמנות פוחתת בגלל עומס יתר על החושים שיוצרת הפרשנות ובעזרת "המצאת" אוצר מילים על מה העבודה עושה ואיך היא עושה.
סונטג כותבת בספרה הצילום כראי התקופה (1977, 1978) כי הקלות בצילום מודרני יצרה עודף של חומר ויזואלי, ונראה כאילו הכל כבר צולם. המצלמה המודרנית הקלה לתפעול, שזמינותה רבה בעולם המערבי, שינתה את תפיסת המציאות, את תפיסת הזמן - היכולת לתעד את ההווה, וגרמה לטשטוש בין אמנות לצילום התפקודי. תמונות מסוגלות לתפוס את מקומה של המציאות, ראשית משום שתצלום אינו בבואה או אינטרפטציה של הממשי, אלא הוא גם דבר מה הלקוח במישרין מהמציאות. זמינות הצילום שינתה את הציפיות שלנו בנוגע לאובייקטים עליהם ראוי להתבונן, שאנחנו מעוניינים להתבונן עליהם, והאם יש לנו זכות להציגם. נוצר קוד אתי חזותי חדש. הצילום הרחיב את הידע שלנו על מקומות רחוקים ותיעד רגעים היסטוריים שעד כה לא היו נגישים. סונטג מפנה את תשומת ליבנו לכך שהצילום הוריד את רמת הרגישות של קהל הצופים וחשף אותם לחוויות אנושיות מחרידות.
סונטג שואלת במחלה כמטפורה (1978, 1979), באיזו מידה מדע הרפואה מושפע מהתרבות? האם דימויים של מחלות, משפיעים על ההבנה הרפואית שלנו? היא קראה תיגר על המנטליות של "האשמת הקורבן", שמסתתרת מאחורי השפה בה אנו משתמשים כדי לתאר מחלות ואת אלה הסובלים מהן. היא מדגימה את טיעוניה תוך כדי בחינת היחס למחלת הסרטן במאה ה-20 ומחלת השחפת במאה ה-19. סונטג מראה כי שתי המחלות מתקשרות עם תכונות פסיכולוגיות. היא טוענת שמטפורות ומונחים המשמשים לתיאור שתי המחלות הובילו ליצירת קשר בין המבנה האישיותי של החולה לבין המחלה הפיזית עצמה. לסרטן מיוחסים רגשות קיצוניים, דיכוי נפשי, סגפנות והדחקה, ואילו השחפת נתפסה כמחלה של רומנטיקנים, משוררים, אמנים, וקשורה בתשוקות חסרות מימוש וחוסר יכולת לממש אידיאלים רומנטיים.
סונטג המשיכה לפתח את התאוריה על תפקידו של הצילום בחיים האמיתיים במאמרים ובספרה להתבונן בסבלם של אחרים (2003, 2005). ספר זה אינו המשך או הרחבה של "הצילום בראי התקופה" אלא הוא בעיקר עוסק בצילום מלחמה.  באמצעות הדיון בצילום היא מבקשת לענות על אחת משלוש השאלות שהוצגו ב"שלוש הגינאות" ספרה של וירג'יניה וולף, "איך לדעתך ניתן למנוע מלחמה?".
הספר מבקש לעורר את הקורא להרהר באופן שבו אנחנו מתבוננים בתצלומים שמתעדים את פגעי המלחמה. אילו תגובות מתעוררות בנו כאשר אנחנו מתבוננים בתמונות של החורבן, פציעה ומוות. ההתבוננות מביאה, לרוב, לתחושות של אמפתיה כלפי מי שסובל, אולם ההזדהות מניעה מעטים ביותר לפעולה.
להתבונן בסבלם של אחרים היה הספר האחרון שסוזן סונטג פרסמה לפני מותה. הספר זכתה לפרס The National Book Critics Circle Awards לשנת 2013.
מעורבות חברתית-ציבורית.
סוזן סונטג הייתה פעילה פוליטית גם לאחר 1960. כסופרת עסקה בנושאים הנוגעים לזכויות אדם, מיעוטים ואקטיביזם. היא נסעה להאנוי בעת ההפצצות האמריקאיות על העיר בעת מלחמת וייטנאם וכתבה באופן אוהד על החברה הצפון וייטנאמית. לדידה, הייתה הבחנה ברורה בין האידאולוגיה הצפון וייטנאמית לבין סין המאואיסטית וכן הקומוניזם המזרח-אירופאי, אותו כינתה בשלב מאוחר יותר בחייה "פשיזם עם פנים אנושיות". ב-1982 היא הזדהתה עם תנועת סולידריות הפולנית.
בין השנים 1987–1989, בזמן שכיהנה סונטג כנשיאה של הסניף האמריקאי של ארגון הסופרים הבינלאומי PEN, איתאללה רוחאללה ח'ומייני קרא למותו של הסופר סלמאן רושדי בגלל הדרך בה הוצגה דמותו של הנביא מוחמד בספר "פסוקי השטן". סונטג הובילה את המחאה בקהילה הספרותית.
בשנות התשעים נסעה סונטג מספר פעמים לסרייבו וקראה לפעולה בינלאומית נגד מלחמת האזרחים המתרחבת באזור. בשנת 1993, היא הפיקה בסרייבו מחזה "מחכים לגודו".
סונטג זכתה בשנת 2001 בפרס ירושלים לספרות.
סונטג הלכה לעולמה ב-28 בדצמבר 2004, בגיל 71, מלוקמיה. כשלושים שנים קודם למותה קיבלה כימותרפיה והקרנות לטיפול בסרטן השד וסרטן הרחם בהם לקתה. היא נקברה בבית הקברות מונפרנאס בפריז. את תקופת מחלתה האחרונה תיעד בנה דייוויד ריף.
טוואי התהלוכה
חוגר
איליון
אדגר קול
אדגר קול (בצרפתית: Edgard Colle; 18 במאי 1897, גנט - 20 באפריל 1932, גנט) היה שחמטאי בלגי שזכה באליפות בלגיה 6 פעמים, בשנים 1922, 1924, 1925, 1927, 1928 ו-1929.
קול השיג תוצאות מצוינות בתחרויות בינלאומיות חשובות, כולל ניצחון בתחרות אמסטרדם בשנת 1926, עת הקדים את סבלי גריגורייביץ' טרטקובר ואת אלוף העולם לעתיד מקס אויבה, מקום ראשון בתחרות מראנו בשנת 1926 בהקדימו את אסטבן קאנאל, מקום ראשון בתחרות סקרבורו בשנת 1930 לפני עקיבא רובינשטיין וגזה מארוצי.
השתתפות באולימפיאדות.
באולימפיאדת השחמט 1924 הגיע קול למקום השלישי בבית הגמר עם 4.5 נקודות לאחר המנצח הרמניס מטיסונס (5.5) ופריציס אפשניק עם 5 נקודות.
באולימפיאדת השחמט 1926 חלק קול מקום 7-8 בתחרות האמנים אחרי המנצחים ארנסט גרינפלד מריו מונטיצ'לי
קריירת המשחק שלו נפגעה תדיר מבריאותו הלקויה. הוא שרד שלושה ניתוחים מסובכים עקב כיב פפטי ומת במהלך הניתוח הרביעי בגיל 34.
"פתיחת קול".
קול זכור כיום בעיקר בזכות מחקרו בתורת הפתיחות המכונה כיום שיטת קול. 1. ד4 ד5 2. פו3 פו6 3. ה3 לבן ממשיך בדרך כלל עם רד3, 0-0 ו-פבד2 ומנסה לפרוץ במרכז עם רגלי ה4. הפתיחה היא למעשה הגנה סלבית למחצה בהיפוך צבעים. בתשובה למסע ג5 עונה הלבן בדרך כלל ג3. שיטת קול הייתה נפוצה במחצית השנייה של שנות ה-20' ושנות ה-30'. קול עצמו שיחק כך משנת 1925 ועד מותו בשנת 1932, בנצחו משחקים רבים בשימוש בפתיחה זו, כולל מספר משחקי מופת. אחד המשחקים המפורסמים הוא קול-אוהנלון מתחרות ניצה בשנת 1930.
שיטת קול זכתה לפופולריות רבה בארצות הברית, בזכות מאמציו של השחמטאי ג'ורג' קולטנובסקי שנשאר נאמן לפתיחה זו במהלך הקריירה הארוכה שלו, וכתב מספר ספרים על הפתיחה. קולטנובסקי אמר שהוא שיחק את הפתיחה כמחווה לידידו קול, והיום יש שמכנים את הפתיחה קול-קולטנובסקי.
שיטת קול איבדה בהדרגה את מעמדה כאשר נמצאו הגנות טובות לשחור. תיאורית השחמט העכשווית מתייחסת לפתיחה כסולידית אך פסיבית. עקב מבנה הרגלים החזק, המיקום ההגיוני של הכלים והאסטרטגיה העומדת מאחורי הפתיחה, מלמדים פתיחה זו לשחמטאים מתחילים כדרך בטוחה לעבור בשלום את שלב הפתיחה ולהגיע למשחק מציעה שניתן להמשיך ולשחק אותו בצורה שקולה. עד היום רואים את שיטת קול לעיתים קרובות במשחקי חובבים ובתחרויות בבתי ספר, אך לא במשחקים מקצועניים. למרות זאת ישנם רבי אמנים שממשיכים לשחק בפתיחה זו כגון פיה קרמלינג, סוזאן פולגאר וארטור יוסופוב שמעדיף לשחק ב3 ולהוציא את הרץ מ-ב-2, מהלך שקרוי קול-צוקרטורט.
כתלה חריפה
כְּתֵלָה חֲרִיפָה (שם מדעי: "Chiliadenus iphionoides") הוא בן-שיח ממשפחת המורכבים הגדל בר כמעט בכל שטח ארץ ישראל. לכתלה החריפה ארבעה תת-מינים, מהם שניים גדלים בישראל.
מאפיינים.
שיח זה הוא מאפיין של צומח הכתלים והסלעים בארץ ישראל, ומכאן שמו העברי, הרומז למילה 'כותל'. מאפיין בולט של השיח הוא ריחו החריף והנעים המזכיר ריח מנטה, המעיד על תכולה של שמן אתרי. עליו מכוסים בשערות פשוטות ונעימות למגע ובשערות בלוטיות. בקיץ השערות נעלמות והגבעולים כמעט קרחים כדי למנוע התנדפות מים מיותרת. התפרחת היא בצורת חרוט הפוך. כל הפרחים צינוריים. השיח פורח בתקופת הסתיו, בין החודשים ספטמבר ודצמבר.
ניתן להכין תה מן הצמח אך בשל השמן האתרי שבתוכו יש להכניס את הצמח רק כאשר המים רותחים.
הצמח גדל באזורים שונים בארץ ישראל, בעיקר על משטחי סלע. הוא נפוץ במיוחד באזורים הסובלים מרעיית יתר, שכן הצאן אינם אוכלים את השיח, כנראה בגלל ריחו.
מחקרים אתנו-בוטניים הצביעו על השימוש בכתלה כנגד חרקים מזיקים, כמו עש הבגדים וחרקים במזון.
תסמונת פראדר-ווילי
דנה ויס
דנה ויס (נולדה ב-4 במאי 1969) היא עיתונאית ומגישת טלוויזיה ישראלית. משמשת כפרשנית המדינית ומגישת "חדשות סוף השבוע" בחברת החדשות. בעבר הגישה את התוכנית "פגוש את העיתונות".
ביוגרפיה.
ויס נולדה, גדלה והתחנכה בוינדזור שבבריטניה ובירושלים. לאחר שסיימה את שירותה הצבאי כקצינת חינוך, למדה לתואר ראשון במשפטים ובתקשורת באוניברסיטה העברית, הוסמכה כעורכת דין וסיימה תואר שני במשפטים.