במשך מאות שנים, השם 'קרינתיה' ("Kärnten") החליף בהדרגה את 'קראנטניה' לשעבר. התחום של דוכסי קרינתיה כלל בתחילה שטח עצום כולל מרקיזויות שטיריה, קרניולה ואיסטריה, הם גם שלטו לאורך מרקיזות ורונה האיטלקית בדרום. אף על פי כן, היינריך הצעיר היה הדוכס הראשון וגם האחרון משושלת לואיטפולדינג; כשבחר להצטרף למלחמת שלושת ההיינריכים ללא הצלחה כנגד הקיסר אוטו השני, הוא איבד את קרינתיה כעבור שנתיים והוחלף על ידי אחיינו של הקיסר אוטו הראשון, נצר משושלת סלייה. אף על פי שהיינריך שוב הצליח להחזיר לעצמו את התואר הדוכסי בשנת 985, קרינתיה עם מותו בשנת 989 חזרה לשושלת האוטונית הקיסרית בבוואריה.
אפנשטיין וספונהיים.
אולם קרינתיה נותרה ישות נפרדת, ובשנת 1012 קיבל הרוזן אדאלברו הראשון מאפנשטיין, מרקיז קרינתיה (לימים שטיריה) מאז כ-1000, את הדוכסות מידי הקיסר האוטוני האחרון היינריך השני, בעוד מרקיזות איסטריה הופרדה וניתנה לרוזן פופו מוויימאר. אדלברו הודח מתפקידו בשנת 1035 לאחר שנפל בחסדיו של הקיסר הסאלי קונרד השני. בשנת 1039 ירש את קרינתיה הקיסר היינריך השלישי עצמו, שניתק את מרקיזות קרניולה בשנה שלאחר מכן והעניק אותה למרקיז פופו מאיסטריה. בשנת 1077 ניתנה הדוכסות ללואיטפולד, שוב בן למשפחת אפנשטיינר, אולם, עם זאת, הענף נכחד עם מותו של אחיו הצעיר של לואיטפולד היינריך השלישי מקרינתיה בשנת 1122. עם מותו הצטמצמה הדוכסות בשטח נוסף: חלק גדול מאדמות אפנשטיין במה שנמצא כיום בשטיריה העליונה עבר לאוטוקאר השני, מרקיז שטיריה.
שאר קרינתיה עברו מהדוכס היינריך השלישי לילדו היינריך מבית שפונהיים, ששלט כהיינריך הרביעי, משנת 1122 ועד מותו המוקדם בשנה שלאחר מכן. המצטיין מבין הדוכסים של שפונהיים היה ברנהרד, הדוכס הקרינתי הראשון שבאמת תואר ונכבד במסמכים כ"נסיך הארץ". הדוכס האחרון של שפונהיים היה אולריך השלישי; הוא חתם על הסכם ירושה עם אחיו הארכיבישוף פיליפ מזלצבורג, אולם לא יכול היה להתגבר מול המלך הבוהמי אוטוקאר השני פשמישל. למרות שנתמך על ידי המלך ההבסבורגי רודולף הראשון, מלך גרמניה, שהביס את אוטוקאר השני בקרב מרכפלד בשנת 1278, פיליפ מעולם לא זכה לשלטון ממשי. הדוכסות נתפסה על ידי רודולף ופיליפ מת שנה לאחר מכן בשנת 1279.
הבסבורגים.
רודולף, לאחר שנבחר למלך הרומאים והביס את המלך אוטוקאר השני, נתן תחילה את קרינתיה לרוזן מיינארד השני מגוריציה-טירול. בשנת 1335, לאחר מותו של היינריך, הזכר האחרון בענף זה, העניק לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את קרינתיה ואת החלק הדרומי של טירול כפייף אימפריאלי למשפחת הבסבורג ב-2 במאי בלינץ. ההבסבורגים המשיכו לשלוט בקרינתיה עד 1918. בדומה לשאר חלקי המלוכה ההבסבורגית, קרינתיה נותרה מדינה אוטונומית למחצה עם מבנה חוקתי משלה במשך זמן רב. ההבסבורגים חילקו את שטחיהם בתוך המשפחה פעמיים, על פי הסכם נויברג משנת 1379 ושוב בשנת 1564. בכל פעם, דוכסות קרינתיה הפכה לחלק מאוסטריה הפנימית ונשלטה במשותף עם הדוכסות הסמוכות שטיריה וקרניולה.
הקיסרית מריה תרזה מאוסטריה ובנה יוזף השני ניסו להקים מדינה הבסבורגית אחידה יותר, ובשנת 1804 השתלבה קרינתיה באימפריה האוסטרית שהוקמה תחת פרנץ השני/הראשון. על פי חוזה שנברון משנת 1809, השטחים הקרינתים העליונים סביב פילאך היוו חלק מהמחוזות האיליריים של נפוליאון; קרינתיה בכללותה נשארה חלק מממלכת איליריה ההבסבורגית עד לפירוקה בשנת 1849.
בשנת 1867 הפכה הדוכסות לנחלת כתר של ציסלייטניה, החלק המערבי של האימפריה האוסטרו-הונגרית (ראו תולדות אוסטריה).
במהלך מאות השנים, השפה הגרמנית, שנשאה יוקרה רבה יותר, התרחבה על חשבון הסלובנית, אך העובדה שבמאה ה-16 רשומות המדינה של קרינתיה עדיין יכלו להצביע על כך שקרינתיה היא "ארכידוכסות רוחנית ", כלומר נסיכות סלובנית ריבונית, מראה כי העם הקרינתי היה מודע לשורשיו העתיקים והקדם-גרמניים.
מלחמת העולם הראשונה והפלביססיט הקרינתי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, קרינתיה חוותה מספר גבוה יחסית של מקרי מוות במלחמה: שלושים ושבעה על כל 1,000 תושבים. זה היה גבוה יותר מאשר ברוב אזורי דוברי הגרמנית האחרים באוסטריה-הונגריה (למעט מורביה הדרומית-גרמנית).
לאחר תום המלחמה והתפרקותה של אוסטריה-הונגריה, בחוזה סן-ז'רמן בשנת 1919 נקבע כי עמק תעלת קרינתיה המשתרעת מTarvisio לעבר Pontafel (172 קמ"ר) ללכת יימסר לאיטליה וכי תחומי עמק מסה דוברי הסלובנית, באזור עמק דראווה סביב אונטרדראובורג, אשר שונה לאחר מכן לדראבוגראד, ואזור יזרסקו (128 קמ"ר), יימסר למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים. ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, לעומת זאת, לא הסתפקה בחלקים אלה של הדוכסות לשעבר וכבשה גם אדמות מצפון לרכס הרי קראוואנס, כולל עיר הבירה קלגנפורט. מעצמות האינטנטה החליטו על משאל עם דו-שלבי, מתוכו השלב הראשון, משאל העם הקרינתי, התקיים ב-10 באוקטובר 1920 כדי לקבוע את גורלה של קרינתיה. התוצאה לטובת אוסטריה לא שינתה את הגבולות כפי שהוחלט באמנת סן ז'רמן.
החלק האוסטרי של הדוכסות לשעבר מהווה כיום את המדינה הפדרלית קרינתיה, בעוד שהשטח שנמסר לאיטליה כחלק מ"מארקה יוליה"הנטען לאזור פריולי-ונציה ג'וליה. רוב השטח שהוענק ליוגוסלביה (ראה קרינתיה הסלובנית) מהווה כיום חלק מהאזור הסטטיסטי של קרינתיה הגדול ביותר בסלובניה.
שטח ואוכלוסייה.
שטח:
אוכלוסייה (מפקד 1910):
הרכב לשוני.
על פי המפקד הקיסרי האחרון של אוסטריה בשנת 1910, דוכסות קרינתיה הורכבה מהקהילות הלשוניות הבאות:
סה"כ: 396,228
המפקדים האוסטריים לא "מנו" קבוצות אתניות, וגם לא את שפת האם, אלא את "שפת האינטראקציה היומיומית".
הרכב דתי.
סה"כ: 396,228
דוכסי קרינתיה.
שושלות שונות.
השושלת הלואיטפולדינגית
השושלת הסליאנית
השושלת הלואיטפולדינגית
השושלת האוטונית
השושלת הסליאנית
בית אפנשטיין
השושלת הסליאנית
הענף הבכור של בית ולף
אזונידים
בית צרינגן
בית אפנשטיין
שושלות שונות.
שושלת פשמישל
בית הבסבורג
בית הבסבורג.
אוסטריה הפנימית ההבסבורגית.
קרינתיה אוחדה שוב עם שאר שטחי הבסבורג בשנת 1619.
אמנות הרנסאנס
בנק (כפר)
בנק (בהונגרית: Benk) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית בנק קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 היו בכפר 519 תושבים ובשנת 2020 רק 449 תושבים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13.
יהודי בנק.
יהודים חיו בבנק במאה ה-18 ובמאה ה-19. הכפר קיבל את שירותי הדת מקהילת מאנדוק ובשנת 1944 נרצחו יהודים רבים מהכפר בשואת יהודי הונגריה
משה צארום
מארי משה צארום (במקור: צַארֻם; ה'תרל"ה – כ"ו באלול ה'תשי"א; 1875 – 27 בספטמבר 1951) היה רב תימני, תלמידו המובהק של מארי יחיא קאפח וממשיך דרכו.
ביוגרפיה.
נולד ליוסף בן יחיא צארום בעיירה יפיד שבמחוז חימה בתימן בשנת ה'תרל"ה (1875). אביו עסק לפרנסתו במסחר בדים עם כפרי הסביבה, ומשפחתו הייתה נחשבת עשירה. בקטנותו למד תורה אצל מארי נסים אלחריזי ומארי דוד רצאבי (תלמידו של מהרי"ץ).
בגיל 15, בשנת ה'תרנ"ד (1894), עזב את משפחתו ונסע ללמוד תורה בבית מדרשו של מארי יחיא קאפח בצנעא. בתחילה גר בבית רבו שמילא את צרכיו, ולמד בנחת תלמוד ופוסקים.
בשנת ה'תרנ"ט (1899) נשא לאישה את נעמה נכדתו של מארי חיים קורח, וממנה נולדו לו שני בנים ובת: יוסף, יחיא ושמעה. לאחר מכן שב לעירו יפיד, והתמנה לרב היישוב.
בסביבות שנת ה'תרס"ה (1905) חזר לצנעא והחליט להשתקע בה. מצבו הכלכלי בצנעא היה קשה, והוא התפרנס מלימוד תינוקות ומשחיטה ובדיקה אצל הקצבים, כאשר הזדקן רבו מארי יחיא קאפח.
עלה לארץ מבין האחרונים מצנעא, בשנת ה'תש"י (1950), למחנה "עין שמר". התיישב בהרצליה, שם גרו בניו יחיא ויוסף. לאחר שהתגברה מחלתו חזר למחנה "עין שמר".
נפטר בעיירה כרכור ביום חמישי כ"ו באלול ה'תשי"א (1951), בגיל 75 בערך. על מצבתו נכתב: .
נכדו הוא הרב משה צארום, סופר סת"ם מומחה ומעבד עורות לכתיבה.
תורתו.
היה גדול בתורה, חריף ובקי, ונחשב לאחד מגדולי למדני התלמוד בצנעא. היה מאחרוני העוזבים את בית המדרש, ופעמים רבות היה נשאר לבדו בבית המדרש עד אחרי שעת חצות. אהב להתמקד בלימודו בדברי האחרונים ולדון בהם. דרך לימודו הייתה דרך העיון והבקיאות, כפי שכותב עליו מארי שלום קורח בספר איגרת בוכים:
רבו מארי יחיא קאפח כינה אותו "החכם השלם הוותיק", והוא היה מבין היחידים שלהם העניק "כתב סמיכה" על בקיאותם בתורה.
בבית המדרש הוא ישב לימינו של מארי יחיא קאפח, והיה מן התלמידים הבודדים אשר מארי יחיא קאפח הסמיך. לאחר פטירת מנהיגי פלג הדרדעים, מארי יחיא קאפח ומארי יחיא אביץ', נחשב לאחד מגדולי הלמדנים בפלג ורבים היו מפנים אליו שאלות.
ההיפותזה הכוזרית
השבט ה-13
פיפין הגוץ
לודוויג הצעיר
לודוויג הצעיר (830/835 – 20 בינואר 882), לפעמים לודוויג השלישי, היה השני מבין שלושת בניהם של לודוויג הגרמני ואמה מאלטדורף. הוא ירש את אביו כמלך סקסוניה ב-28 באוגוסט 876 ואחיו הבכור קרלומן כמלך בוואריה בשנים 880–882. הוא נפטר בשנת 882 והוחלף בכל שטחיו, שהקיפו את רוב פרנקיה המזרחית, על ידי אחיו הצעיר, קרל השמן, שהיה כבר מלך איטליה וקיסר.
נעורים בשירות צבאי.
בצעירותו, לודוויג נפרס בפעולות צבאיות נגד האבודריטים ממזרח בשנים 858 ו-862. בשנת 854, בהזמנת האצילים של אקיטן שהתנגדו לקרל הקירח ופפין השני, ושכנעו את אביו ובן דודו קרל, הארכיבישוף ממיינץ, הוא חצה לגאליה בראש צבא, מתוך כוונה לקבל את כתר אקיטן. הוא צעד עד לימוז' לפני שפנה לאחור.