ב-1814 התכתב יאנג לראשונה על אודות האבן עם ז'אן-פרנסואה שמפוליון, מורה בעיר הצרפתית גרנובל שחיבר מחקר על מצרים העתיקה. ב-1822 נתקל שמפוליון בהעתק של הטקסטים הקצרים, ביוונית ובכתב חרטומים, המופיעים על אובליסק פילה (Philae), שבהם סימן ויליאם ג'ון בנקס את השמות "תלמיוס" ו"קלאופטרה" בשתי השפות. בעזרת המסמך זיהה שמפוליון את התווים הפונטיים "k l e o p a t r a" (בתעתיק בן ימינו ). בעזרת מידע זה, ובעזרת השמות הזרים שנמצאו באבן רוזטה, חיבר שמפוליון טבלה של התווים הפונטיים בכתב החרטומים, אשר הופיעה בכתב ידו במכתב ששלח בשלהי 1822 לבון-ז'וזף דסייה (Bon-Joseph Dacier), מזכיר האקדמיה לכתובות ולספרות יפה (Académie des Inscriptions et Belles-Lettres) של פריז, שבאקדמיה הצרפתית. מכתב זה, שנודע בשם "Lettre à M. Dacier" ("מכתב למר דסייה"), פורסם מיד עם קבלתו על ידי האקדמיה, והוא מסמן את פריצת הדרך ביכולת לקרוא את כתבי החרטומים המצריים; זאת לא רק בזכות טבלת האלפבית ושאר תוכנו של המכתב, אלא גם בזכות הערת השוליים שבה העיר שמפוליון, כי נראה שתווים פונטיים דומים קיימים לא רק בשמות יווניים, אלא גם בשמות מצריים. בשנת 1823 אימת סברה זו, כשזיהה את שמותיהם של רעמסס ותחותמס, כתובים בין תיבות כרטוש, בכתבי חרטומים עתיקים בהרבה שהועתקו על ידי בנקס באבו סימבל ונשלחו לשמפוליון על ידי ז'אן-ניקולא איוֹ (Jean-Nicolas Huyot). החל מנקודה זו והלאה מתפצלים סיפוריהם של אבן רוזטה ושל פענוח כתב החרטומים המצרי, מאחר ששמפוליון הסתמך על טקסטים רבים אחרים כדי לגבש מודל ראשוני לדקדוק המצרי העתיק וכן מילון לכתב החרטומים – שני אלו פורסמו לאחר מותו.
המשך המחקר.
לאחר הפענוח התמקדה העבודה על האבן בהבנה עמוקה יותר של הטקסטים ושל הקשרם ההיסטורי והתרבותי כמו גם בהשוואתם אחד לשני. בשנת 1824 הבטיח החוקר ז'אן לטרון (Jean Antoine Letronne) להכין עבור שמפוליון תרגום מילולי של הכתב היווני. שמפוליון הבטיח בתמורה לחקור את כל נקודות השוני בין שלושת הטקסטים, אולם לאחר מותו הפתאומי של שמפוליון ב-1832 לא נמצאו טיוטות מחקר זה ועבודתו של לטרון נעצרה. עם מותו של פרנסואה סלווליני, עוזרו ותלמידו של שמפוליון, נמצאה בין ניירותיו טיוטה של מחקר זה, וכן טיוטות אחרות, אשר הוכיחו בדיעבד שפרסומיו של סלווליני בנושא האבן ב-1837 היו גנבה ספרותית. כעת היה באפשרותו של לטרון לסיים את הערותיו על הכתב היווני ואת התרגום החדש לצרפתית שראה אור ב-1841. בשנות ה-50 של המאה ה-19 הוציאו שני אגיפטולוגים גרמנים, היינריך ברוגש (Heinrich Karl Brugsch) ומקס אולמן (Max Uhlemann), תרגום מתוקן ללטינית שהתבסס על הכתב הדמוטי ועל כתב החרטומים. התרגום הראשון לאנגלית יצא לאור ב-1858 בעקבות עבודת חברי האגודה הפילומתית (Philomathean Society) של אוניברסיטת פנסילבניה.
השאלה איזה מתוך שלושת הטקסטים שימש בסיס לתרגום הטקסטים האחרים נותרה עדיין פתוחה. לטרון ניסה להראות בשנת 1841 שהכתב היווני הוא המקורי. מבין החוקרים המודרניים, סבר ג'ון ריי כי "כתב החרטומים הוא החשוב מבין הטקסטים על האבן: הוא כאן כדי שהאלים והחכמים מבין הכוהנים יקראו אותו". פיליפ דרשאן והיינץ-יוסף תיסן טענו שכל שלוש הגרסאות חוברו במקביל, בעוד סטיבן קירק (Stephen Quirke) ראה בצו ממפיס "שילוב מורכב של שלוש המסורות הטקסטואליות". ריצ'רד פרקינסון (Richard B. Parkinson) מציין שכתב החרטומים סוטה במקומות מסוימים מהפורמליזם הארכאי ונוטה להתקרב לשפה הדמוטית ששימשה את הכוהנים בחיי היום יום. העובדה שכל שלושת הטקסטים לא זהים באופן מילולי, עוזרת להבין מדוע הפענוח היה הרבה יותר קשה ממה שחשבו, במיוחד עבור אותם החוקרים שציפו לקבל מפתח מדויק לסימני כתב החרטומים המצריים.
המחלוקת בדבר תרומתם היחסית של יאנג ושמפוליון לפענוח.
עוד לפני פרשת סלווליני התעוררו מחלוקות סביב הפענוח בעניין קדימות וגנבה ספרותית. עבודתו של תומאס יאנג מוזכרת במכתבו מ-1822 של שמפוליון Lettre à M. Dacier, אך לדעת המבקרים הבריטים, לא ניתן לה קרדיט מלא. למשל, ג'יימס בראון (James Browne), שהיה עורך-משנה של אנציקלופדיה בריטניקה, אשר הוציאה לאור מאמר של יאנג ב-1819, כתב ב-1823 בעילום שם סדרה של כתבות ל-Edinburgh Review בהן הוא שיבח את עבודתו של יאנג והאשים את שמפוליון "חסר המצפון", לדבריו, בגנבה ספרותית. הכתבות הללו תורגמו לצרפתית על ידי יוליוס קלפרות (Julius Klaproth) ויצאו לאור כספר ב-1827. המאמר של יאנג עצמו משנת 1823 אישר שנית את תרומתו לפענוח. פטירתם של יאנג ושמפוליון ב-1829 וב-1832 לא שמה קץ למחלוקת. עבודה מקיפה בנושא האבן, מאת אוצר המוזיאון הבריטי ארנסט ווליס באדג', שפורסמה ב-1904, שמה דגש מיוחד לתרומתו של יאנג בהשוואה לשמפוליון. בשנות ה-70 של המאה ה-20 התלוננו המבקרים הצרפתים במוזיאון הבריטי שתמונתו של שמפוליון קטנה יותר מזו של יאנג. המבקרים הבריטים התלוננו שההפך הוא הנכון. למעשה, שתי התמונות הן בגודל זהה.
אבן רוזטה כמטבע לשון.
המונח "אבן רוזטה" משמש בהשאלה לדבר המהווה מפתח חשוב לשם פענוח מידע מוצפן, במיוחד כאשר חלק קטן מוכר וידוע מתגלה כמפתח להבנת השלם. לפי מילון אוקספורד, השימוש הראשון של המונח הופיע במהדורת 1902 של אנציקלופדיה בריטניקה בערך על אנליזה כימית של גלוקוז. השימוש הכמעט מילולי של המונח הופיע בספר המדע הבדיוני "The Shape of Things to Come" של הרברט ג'ורג' ולס; בספר זה, הפרוטגוניסט מוצא איגרת שכתובה בקצרנות, אשר מהווה מפתח להבנת חומרים נוספים הכתובים הן בכתב יד והן בדפוס. אחד השימושים הידועים והחשובים ביותר של הביטוי בספרות מדעית היה של חתן פרס נובל לפיזיקה תאודור הנש. במאמרו בנושא ספקטרוסקופיה משנת 1979 בסיינטיפיק אמריקן כתב הנש: "הספקטרום של אטומי מימן הוא אבן רוזטה של הפיזיקה המודרנית: לאחר שתבנית הקווים פוענחה, ניתן היה להבין גם דברים רבים אחרים".
מאז נמצא הביטוי בשימוש רחב במדע בהקשרים שונים. לדוגמה, פענוח מלא של הגנים העיקריים במערך תיאום הרקמות תואר כ"אבן רוזטה של האימונולוגיה". לצמח תודרנית לבנה קראו "אבן רוזטה של בעלי פרחים". התפרצות גמא שנמצאה בהתקבצות עם סופרנובה זכתה לשם "אבן רוזטה להבנת מקור התפרצויות גמא". טכניקת אקוקרדיוגרפיית דופלר נקראה בשם אבן רוזטה על ידי חוקרים שניסו להבין תהליך מורכב שבו החדר השמאלי של לב האדם מתמלא בזמן אי ספיקת-לב דיאסטולית. הגשושית "רוזטה" משייטת בחלל במסגרת משימה לחקר השביט צ'וריומוב-גרסימנקו, במטרה להכריע בשאלת מבנה השביט ולגלות מקורות של מערכת השמש.
בשם "אבן רוזטה" נעשה שימוש גם בסוגים שונים של תוכנות תרגום. "Rosetta" הוא כלי תרגום מקוון שמיוצר ומתוחזק על ידי חברת "קנוניקל" כחלק מפרויקט "Launchpad" ונועד לסייע בהפצת תוכנות בשפה מקומית. באופן דומה, "Rosetta@home" הוא פרויקט המשתמש בחישוב מבוזר קהילתי במטרה לפתור את בעיית חיזוי (או תרגום) מבנה החלבון. "פרויקט רוזטה" נועד לקבץ יחד מומחים ודוברי שפות שונות כדי ליצור מסד נתונים וארכיון של 1,500 שפות שיחזיק מעמד משנת 2000 ועד שנת 12000.
קרונוזאורוס
קְרוֹנוזאורוס (שם מדעי: "Kronosaurus"; מילולית: "הלטאה של קרונוס") הוא סוג של פלזיוזאור גדול ממשפחת הפליוזאוריים אשר מאובניו נמצאו בקווינסלנד שבאוסטרליה ובקולומביה ותוארכו ללפני 120-100 מיליון שנה מהיום, בתור הקרטיקון. יצור ימי זה היה טורף-על בתקופתו והוא שוטט לאורך הימים בחיפוש מזון, אותו לכד עם לסתותיו החזקות.
הוא נחשב לאחד הזוחלים הימיים הגדולים שחיו אי-פעם. אורכו מוערך בין 9 ל-10.5 מטר ומשקלו למעל 11 טונות. עם זאת הוא היה קטן יותר מהפליוזאורוס של תור היורה. אורך שיניו הגדולות ביותר מגיעות ל-30 ס"מ והם עוצבו לתפיסה ושיסוע של טרף אפשרי בעוצמה. ליצור היה גוף חביתי וסנפירים גדולים איתם יכל לנוע במהירות.
ב-2021 הופרד המין "Kronosaurus boyacensis" מהסוג לסוג עצמאי - מונקירזאורוס.
סלמנדרה - כרוניקה של משפחה יהודית במאה העשרים
סלמנדרה, כותרת משנה כרוניקה של משפחה יהודית במאה-העשרים, הוא שמה של סדרת ספרים שנכתבה על ידי ניצול השואה יחיאל די-נור תוך שימוש בשם העט ק. צטניק. הסדרה עוסקת בשואה ומקובל על רוב החוקרים וגם נרמז על ידי די-נור עצמו כי בסדרה נכללים מרכיבים אוטוביוגרפיים חזקים.
ספריו של די-נור היו מהספרים הראשונים המתעדים את זוועות השואה אשר התפרסמו לאחר השואה ועל כן עוררו עניין רב ותורגמו לשפות רבות. בישראל מוקנה לסדרה מקום של כבוד ביצירות התרבותיות המתעדות את השואה. משרד הביטחון הוציא במשך שנים מהדורות מיוחדות של ספרי הסדרה לחיילים בצבא ההגנה לישראל. גם משרד החינוך הוציא מהדורה מיוחדת לסדרה אשר הוענקה לתלמידי תיכון בישראל. שני ספרים מתוך הסדרה נלמדים לבגרות בספרות.
לאחר שתלמיד תיכון ישראלי נגמל מסמים כתוצאה מקריאה בספרי הסדרה רצה אביו להעניק לק. צטניק - האלמוני באותה תקופה - סכום כספי נכבד. בדברי ההסבר הוא גרס כי "בתיאור השואה יש לראות שליחות חינוכית שאין למעלה ממנה". די-נור לא רצה לעשות בכסף שימוש אישי וייסד בו את עמותת קרן פרסי ק. צטניק. הוא גם סירב להתפרנס מהכסף אותו הרוויח מפרסום ספרי הסדרה והעביר את הכסף לקרן אשר מימנה פרסום והפצה של ספריו.
תהליך הכתיבה.