בשנת 2016 נהרגו בישראל 373 בני אדם בתאונות דרכים, עלייה של 4.7% לעומת השנה הקודמת. ב-2016 תאונות דרכים היו הגורם ל-0.85% ממקרי המוות בישראל, אשר מתפלגים בקירוב כך: כ-1% ממקרי המוות של גברים וכ-0.5% ממקרי המוות של נשים.
בשנת 2019 נהרגו בתאונות דרכים במדינת ישראל 349 בני אדם. 71% מהם גברים, ו-32% מהם ערבים.
בשנת 2020 נהרגו 302 בני אדם. ירידה של 15% בהרוגים משנת 2019.
מאז הקמת מדינת ישראל נהרגו יותר משלושים אלף בני אדם בתאונות דרכים, יותר מבכל מלחמות ישראל ופיגועי הטרור גם יחד.
הרוגים בישראל לפי שנים.
הנתונים כוללים נפגעים שנפטרו לאחר למעלה מ-30 יום, אך אינם כוללים הרוגים במחוז ש"י.
מספר ההרוגים ב-2011 עמד על 399, מספר המהווה עלייה שנה שנייה ברציפות. שנת 2012, לעומת זאת, הסתיימה עם ירידה דרמטית ומספר ההרוגים עמד על 299 - מספר ההרוגים הנמוך ביותר זה 50 שנה.
סוג כלי הרכב המעורבים בתאונות דרכים.
משאיות מעורבות בכ-17% מהתאונות הקטלניות בעוד הן מהוות רק 2.3% מכלי הרכב בישראל.
אוטובוסים מעורבים בתאונות קטלניות פי 9.6 יותר מאשר כלי רכב פרטיים. הסיבות העיקריות לכך הן כמות הנסיעות המרובה (לעומת כלי רכב פרטיים) והתנע הגדול של כלי הרכב הכבדים. כ-40% מתאונות הדרכים מתרחשות בערים.
מספרם של רוכבי האופנוע שנהרגים בתאונות דרכים גבוה יחסית לאחוז האופנועים בכלל אוכלוסיית כלי הרכב ויחסית לנסועה שלהם. כ-10% מכלל ההרוגים בתאונות הם רוכבי אופנוע, כאשר האופנועים מהווים רק ארבעה אחוזים מכלל כלי הרכב, ואחוז הנסועה שלהם הוא רק אחוז אחד מכלל כלי הרכב.
מספר התאונות בישראל, ללא יהודה ושומרון, בהן היו מעורבים אופנועים בשנים 1990–2008 נע בין 2,300 ל-4,500 בשנה (בקירוב).
פיצויים לנפגעי תאונות דרכים.
חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים, התשל"ה-1975 הביא לרפורמה יסודית בתחום הפיצוי לנפגעי תאונות דרכים בישראל. לפני חקיקתו היה תחום זה כפוף לדיני הנזיקין המסורתיים. הקושי המרכזי נבע מכך שהנפגע בתאונה נדרש להוכיח שנזקו נגרם על ידי התרשלותו של הנתבע כדי לזכות בפיצוי. אם גורם הנזק לא התרשל, אם לא ניתן היה להוכיח שגורם הנזק התרשל, אם גורם הנזק לא נמצא, או אם הנזק נגרם באשמת הנפגע עצמו - לא הייתה זכות לפיצוי. חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים נועד להבטיח שכל נפגע בתאונת דרכים יפוצה. לשם כך הוטלה אחריות מוחלטת על כל נהג המעורב בתאונה כלפי הנפגעים בתאונה וחובת ביטוח בגין האחריות הפוטנציאלית וכן בגין נזק שעלול להיגרם לנהג בתאונה עצמית.
ארגונים לקידום הבטיחות בדרכים.
המועצה הלאומית למניעת תאונות הייתה גוף ממשלתי ואחר כך ארגון פרטי שמתקיים מתרומות ועוסק בהדרכה, בהסברה ובהעברת השתלמויות לנהגים כדי לנסות להפחית את מספר תאונות הדרכים בישראל. המועצה הוקמה במרץ 1954 על ידי השופט השלמה הלמוט לובנברג ועורך הדין יעקב סלומון, וביוזמת שר התחבורה יוסף ספיר, כדי לשמש ארגון גג למתנדבים בתחום המלחמה בתאונות הדרכים, תוך ניסיון לניצול פוטנציאל ההתנדבות, הגברת המודעות והדרכת הציבור בנושא. בשנת 1985 החליט משרד התחבורה לשדרג את הקורסים לנהיגה נכונה לעברייני תנועה והקימה עם המועצה הלאומית למניעת תאונות את "המכון הארצי להכשרת נהגים", ועובדי מחלקת ההדרכה של המועצה הועברו למכון. המועצה פעלה במתכונת זו עד שנת 2000, אז הופרטה והפכה לגוף פרטי הממומן מתרומות.
עד שנת 1967 פעלה במשרד התחבורה מחלקה לבטיחות בדרכים. בשנת 1967 הוקם המנהל לבטיחות בדרכים במשרד התחבורה. בסוף 1974 המליצה ועדת הכלכלה של הכנסת להקים רשות עליונה לבטיחות בדרכים, אך ההמלצה לא קוימה.
באוקטובר 1997 הוקמה הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, מכוח חוק המאבק הלאומי בתאונות דרכים, כרשות עצמאית, ובשנת 2000 הופרטה המועצה הלאומית למניעת תאונות, כדי למנוע כפילות.
בשנת 2002 טען מנכ"ל הרשות שהיא אינה יכולה לבצע את תפקידה כל עוד היא כפופה למשרד התחבורה. בשנים 2006–2007 הוקמה הרשות מחדש מתוקף חוק הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, שהחליף את חוק המאבק הלאומי בתאונות דרכים.
הרשות אחראית על תכנון, תיאום ובקרה של מכלול הפעולות במשרדי הממשלה שנועדו להגברת הבטיחות בדרכים וצמצום התאונות. מטרותיה העיקריות של הרשות הן:
אור ירוק - העמותה למאבק בתאונות הדרכים בישראל היא עמותה שהקימו בשנת 1997 יונה נאור ובעלה לשעבר אבי נאור, לאחר שבנם רן נהרג בתאונת דרכים ב-1995.
תחילה הגדירה העמותה את מטרתה "שינוי תרבות הנהיגה בישראל" כדי ליצור שינוי בתודעה ולהביא לצמצום ניכר בתאונות הדרכים בישראל ומספר הנפגעים בהן; אך לאחר כעשור של פעילות ניסחה מחדש העמותה את מטרתה – להיות העמותה למאבק בתאונות הדרכים בישראל – משום שפעילותה התפרסה על טווח רחב משחשבו ומתוך הבנה כי מדובר במאבק מתמשך.
קמרון מולן
קמרון מולן (בצרפתית: Cameron Moulène; נולד ב-25 בנובמבר 1993) הוא שחקן אמריקאי יליד צרפת.
ביוגרפיה.
מולן נולד בפריז אך עבר ללוס אנג'לס כשהיה בן שנתיים. הוא למד במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע ובאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
קריירה.
מולן נבחר לגלם את אורלנדו במחזה כטוב בעיניכם בהפקה של בית ספר, ואז התעורר העניין שלו במשחק. הוא הופיע בתפקידים חוזרים בסדרות טלוויזיה בהן "לגדל את הופ", "סודות ההתבגרות" ו"המנקה".
בשנת 2014 נבחר מולן לגלם את וויל ארמסטרונג בסדרת הטלוויזיה קצרת הימים "Happyland". לאחר ביטול הסדרה, הוא לוהק לתפקיד בסדרת הטלוויזיה מעמידות פנים, קומדיה נוספת של MTV.
הוא שיק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "Foursome", בכיכובו של ג'וש בנט מ-2016 עד 2018.
בשנת 2020, היה לו תפקיד חוזר במיני סדרה המורה, לצד סיארה בראבו ואשלי צוקרמן. הסדרה שודרה בשירות ההזרמה הולו.
חיים אישיים.
הוא דובר צרפתית, אנגלית וספרדית שוטפת, כמו גם איטלקית ומלגשית.
Mr. Hitler
"Mr. Hitler" (מאנגלית, "מר היטלר) או "Hitler Song"' (שיר היטלר) הוא שיר בלוז שנכתב על ידי האודי "ליד בלי" ויליאם לדבטר על קנצלר גרמניה אדולף היטלר שיצא בשנת 1942.
ליד בלי היה חלק מקבוצה של מוזיקאים בעלי נטייה שמאלנית והייתה לו סימפתיה מסוימת למפלגה הקומוניסטית, נטייה זו הסבירה מדוע הוא לא שר על היטלר במהלך הסכם מולוטוב-ריבנטרופ.
הוצע כי השיר נוצר בהשראת הקשר הקצר של ליד בארי עם הזמר וודי גאת'רי.
בשנת 2015, "Mr. Hitler" נכלל בסט בן חמשת התקליטורים: ".Lead Belly: The Smithsonian Folkways Collection"
חוק גייסו
חוק גייסו (בצרפתית: Loi Gayssot), הוא חוק שנחקק בצרפת ב-13 ביולי 1990 והופך הכחשת שואה לעבירה פלילית.
החוק אוסר הטלת ספק בקיום או בגודל הפשעים נגד האנושות כפי שהוגדרו באמנת לונדון משנת 1945, שעל בסיסה הורשעו מנהיגים נאצים על ידי בית הדין הצבאי הבינלאומי בנירנברג בשנים 1945–1946 (סעיף 9).
חקיקה.
חוק גייסו הוא תיקון לחוק משנת 1881 העוסק בחופש העיתונות. חוק זה אוסר הן את האנטישמיות והן את הכחשת השואה.
הוא נקרא על שם יוזם החוק, חבר הפרלמנט הצרפתי, ז'אן קלוד גייסו, מטעם המפלגה הקומוניסטית הצרפתית. זהו אחד מכמה חוקים אירופיים האוסרים על הכחשת שואה. הסעיף הראשון שלו קובע כי "כל אפליה הנובעת מחברות או אי-חברות בקבוצה אתנית, לאום, גזע או דת אסורה". החוק גם מחייב את הוועדה המייעצת הלאומית לזכויות אדם (Commission National Consultative des droits de l'homme), שהוקמה ב-1947, לפרסם דו"ח שנתי על היחסים בין עדות אתניות בצרפת.
חקיקה קודמת.
פול מארשאנדו , חבר המפלגה הרדיקלית ושר המשפטים בממשלות דאלאדיה, הוציא ב-21 באפריל 1939 את הצו לתיקון חוק חופש העיתונות של 29 ביולי 1881. זאת לבקשת הליגה הבינלאומית נגד גזענות ואנטישמיות . הצו אפשר הגשת תביעה במקרה של "לשון הרע או עלבון שבוצעו נגד קבוצת אנשים, לפי מוצאם, גזעם או דתם, אשר נועדו לעורר שנאה בקרב אזרחים או תושבים". בצעד הראשון שננקט נגד יהודי צרפת על ידי שלטון וישי, ביטלה הממשלה הצרפתית ב-16 אוגוסט 1940 את צו מארשאנדו. הצו נכנס שוב לתוקף לאחר שחרור פריז באוגוסט 1944, המבטל את רוב חקיקת וישי.
רנה פלוון, שר המשפטים בממשלות שבאן-דלמאס ומסמר בשנים 1969 – 1973, הציע ב-1972 חוק חדש נגד גזענות, אשר אומץ פה אחד על ידי האספה הלאומית, חוק 72–546 1 ביולי 1972 בנושא המאבק בגזענות. חוק זה הגיע כדרישה לאחר שב-1971 אשררה צרפת את האמנה הבינלאומית לביטול כל צורות האפליה הגזעית. זה היה שונה במידה ניכרת מהצו משנת 1939, שהתיר רק לפרקליטות לפתוח בהליך, בעוד שהחוק משנת 1972 אפשר לכל ארגון ייצוגי לפתוח בהליך משפטי.
ביקורת.
קיימת ביקורת על חוקים נגד הכחשת שואה. חוקים מעין אלה, מטבעם פוגעים בחופש הביטוי ובחופש המחשבה והדעה. טענה נוספת היא שהאפקטיביות של חקיקה זו נמוכה, וכי השימוש בה כבסיס להגשת כתבי אישום נמוך. בנוסף, אין הוכחות לקשר ברור בין חקיקה שכזו לבין ירידה במספר התקריות של הכחשת שואה.
לאחר שמכחיש השואה רובר פוריסון הודח ממשרתו האקדמית באוניברסיטת ליון , הוא ערער על כך כהפרה של זכותו לחופש הביטוי על פי האמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות (ICCPR). ועדת האו"ם לזכויות אדם אישרה את הדחת פוריסון, אך ציינה כי ייתכן שחוק גייסו רחב מדי.
ארמין הגדוש