לאור חוסר היציבות הפוליטית של אלבניה, הרפובליקה האוטונומית של צפון אפירוס אושרה סופית על ידי המעצמות הגדולות עם חתימת פרוטוקול קורפו, ב-17 במאי 1914. הפרוטוקול אכן הכיר במעמדן המיוחד של האפירוטים ובזכותם להגדרה עצמית. עם זאת, הפרוטוקול מעולם לא התממש, מכיוון שממשלת אלבניה קרסה באוגוסט, והנסיך ויליאם מווינד, שמונה למנהיג המדינה בפברואר, שב לגרמניה בספטמבר.
זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, באוקטובר 1914, כבשה יוון את האזור מחדש. עם זאת, עמדתם המעורפלת של מעצמות המרכז בנושאי יוון במהלך המלחמה הגדולה, הובילה את צרפת ואיטליה לכיבוש המשותף של אפירוס בספטמבר 1916. בסופו של דבר, הסכסוך הצבאי של יוון עם טורקיה של מוסטפא כמאל אטאטורק פעלה לטובת אלבניה, שסיפחה את האזור לצמיתות ב-9 בנובמבר 1920.
קפריסין.
התחלה.
בשנת 1828, נשיא יוון הראשון, יואניס קפודיסטריאס, קרא לאיחוד קפריסין עם יוון. עקב הצהרה זו התקיימו התקוממויות קלות רבות. קפריסין הייתה באותה תקופה חלק מהאימפריה העות'מאנית.
בקונגרס ברלין, שנערך בשנת 1878, הועבר ממשל קפריסין לבריטניה, עם בואו של גרנט ג'וזף וולסלי כנציב העליון הראשון בחודש יולי, ביקש הארכיבישוף של כתיון, כי בריטניה תעביר את ממשלת קפריסין ליוון. בשנת 1915, קפריסין סופחה לאימפריה הבריטית.
מותו של חבר הפרלמנט של לימסול – פאפוס, כריסטודולוס סוזוס, במהלך הקרב על ביזאני שהתרחש במלחמת הבלקן הראשונה, הותיר חותם מתמשך בתנועת האנוסיס והיה אחד האירועים החשובים ביותר שלה לפני מרד קפריסין שהיה בשנת 1931. בתי ספר ובתי משפט ביוון השעו את פעילותם, ובית משפט בניקוסיה גם הניף דגל לכבוד סוזוס, ובכך עבר על החוק מאחר שבריטניה שמרה על עמדה נייטרלית בסכסוך. טקסי זיכרון בעשרות כפרים ברחבי קפריסין וכן בקהילות קפריסאיות באתונה, במצרים ובסודאן. תצלום של סוזוס הוצב ב.
בריטניה הציעה למסור את האי ליוון בשנת 1915 בתמורה להצטרפות יוון לבעלות הברית במלחמת העולם הראשונה, אך ההצעה נדחתה. טורקיה ויתרה על כל התביעות לקפריסין בשנת 1923, עקב הסכם לוזאן, והאי הפך למושבת כתר בריטית בשנת 1925. בשנת 1929 נשלחה משלחת יוונית קפריסאית ללונדון כדי לבקש איחוד של קפריסין עם יוון, אך קיבלה תגובה שלילית. לאחר התפרעויות אנטי-בריטיות בשנת 1931, התפתח הרצון לממשל עצמי בתוך חבר העמים הבריטי. אז גם התנועה לאנוזסיס הפכה לדומיננטית.
תנועת האנוסיס הייתה פעילה מאוד וגרמה לרגשי לאומנות בקרב קפריסאים יוונים, כ-80% מהם תמכו באנוסיס. גורם עיקרי לתנועת האנוסיס היה צמיחתה של התנועה האנטי-קולוניאלית ברחבי האימפריה הבריטית, לאחר מלחמת העולם השנייה. למעשה, התנועה האנטי-קולוניאלית בקפריסין זוהתה עם התנועה האנוסיסטית, שהייתה, במוחם של האוכלוסייה ההלנית של קפריסין, האפשרות הטבעית היחידה לשחרור הקפריסאים מהשלטון העות'מאני ומאוחר יותר השלטון הבריטי. שורה של הצעות בריטיות לאוטונומיה מקומית תחת המשך אזרחות בריטית נדחו על הסף.
שנות הארבעים והחמישים.
בדצמבר 1949, ביקשה הכנסייה האורתודוקסית הקפריסאית מהממשלה הקולוניאלית הבריטית להעמיד את שאלת האנוסיס למשאל עם בקפריסין, על בסיס זכותם של הקפריסאים להגדרה עצמית. אף על פי שהבריטים היו בעלי ברית של יוון במהלך מלחמת העולם השנייה ותמכו לאחרונה בממשלת יוון במהלך מלחמת האזרחים ביוון, הממשלה הקולוניאלית הבריטית סירבה.
בשנות החמישים של המאה העשרים, השפעתה של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית של קפריסין על מערכת החינוך הביאה לקידום רעיונות הלאומיות היוונית ואנוסיס בבתי הספר הקפריסאים היוונים. ספרי הלימוד בבתי הספר הציגו את הטורקים כאויבי היוונים, והתלמידים נשבעו אמונים ליוון. הרשויות הבריטיות ניסו להתנגד לכך על ידי פרסום כתב עת בין-קהילתי לסטודנטים והשעיית איגוד הצופים בקפריסין בשל נטיותיו הלאומיות היווניות.
בשנת 1950, הוביל הארכיבישוף ספירידון מאתונה את הקריאה לאנוסיס בקפריסין. הכנסייה בקפריסין תמכה מאוד באנוסיס וארגנה משאל עם. במשאל העם, שהתקיים ב-15 וב-22 בינואר 1950, רק קפריסאים יוונים יכלו להצביע. ספרים פתוחים הוצבו בכנסיות עבור אנשים מעל גיל 18, שחתמו בעד או נגד ההצעה. אחוז התומכים באנוסיס היה 95.7%. מאוחר יותר הועלו האשמות, כי הכנסייה היוונית האורתודוקסית המקומית אמרה לקהילה שלה שאי הצבעה בעד אנוסיס פירושו נידוי מהכנסייה. בעת משאח העם, ערכו הקפריסאים הטורקים הפגנה גדולה בניקוסיה, כנגד משאל העם והאנוסיס.
לאחר משאל העם, ביקרה שגרירה קפריסאית יוונית ביוון, בבריטניה ובאו"ם בכדי לטעון את עניינה. לא בריטניה ולא האו"ם שוכנעו לתמוך באנוסיס. בשנת 1951 הופק דו"ח שבדק את השטחים הקטנים יותר של ממשלת בריטניה, כולל קפריסין. הדו"ח הגיע למסקנה, שקפריסין לעולם לא צריכה להיות עצמאית מבריטניה. תפיסה זו התחזקה עם נסיגת בריטניה מבסיס תעלת סואץ בשנת 1954, והעברת מטה המזרח התיכון לקפריסין. בשנת 1954 הגישה יוון את בקשתה הרשמית הראשונה לאו"ם ליישום "עקרון שוויון הזכויות וההגדרה העצמית של העמים", במקרה של האוכלוסייה הקפריסאית. עד שנת 1958 ארבע בקשות נוספות לאו"ם הוגשו ללא הצלחה על ידי ממשלת יוון.
בשנת 1955, ארגון אאוקה פתח במערכה נגד השלטון הבריטי כדי להביא לאיחוד עם יוון. מערכה זו נקראת מצב החירום בקפריסין. המערכה נמשכה עד שנת 1959, [28] כאשר רבים טענו כי אנוסיס אינה אפשרית בקפריסין מבחינה פוליטית, עקב המיעוט החזק של הקפריסאים הטורקים ואסרטיביותם הגוברת. במקום זאת, הוסכם בשנת 1960, בהסכמים בשם הסכמי לונדון–ציריך, על הקמת מדינה עצמאית עם הסדרי שיתוף כוחות משוכללים בין שתי הקהילות אך האנוסיס לא ימומש. כך נולדה רפובליקת קפריסין.
כנגד אאוקה נלחמו ארגון ההתנגדות הטורקי (TMT), המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד וכוחות של הממלכה המאוחדת. סך הכל, נלחמו במצב החירום בקפריסין 300 אנשים בארגון אאוקה ובין 25,000 ל-40,000 כוחות בריטים. במצב החירום נהרגו בין 10 ל-30 לוחמים מאאוקה ו-457 חיילים בריטים.
לאחר העצמאות.
רעיון האיחוד עם יוון לא ננטש מיד בקבלת העצמאות. במהלך הקמפיין לבחירות לנשיאות ב-1968, אמר נשיא קפריסין, מקאריוס השלישי כי אנוסיס היא "רצויה" אך העצמאות היא "אפשרית". הצהרה זו מבדילה אותו מהתנועה שרצתה "רק את האיחוד".
בתחילת שנות השבעים, רעיון האנוסיס נותר אטרקטיבי בעיני קפריסאים יוונים רבים, וסטודנטים קפריסאים יוונים גינו את תמיכתו של מקאריוס במדינה יחידה עצמאית. בשנת 1971 הוקמה הקבוצה הצבאית הפרו-אנוסיסטית EOKA B ועל כך הכריז מקאריוס על התנגדותו לשימוש באלימות כדי להשיג אנוסיס. EOKA B החלה בסדרת התקפות נגד ממשלת מקאריוס ובשנת 1974 ארגן המשמר הלאומי הקפריסאי הפיכה צבאית נגד מקאריוס, שנתמכה על ידי המשטר הדיקטטורי ביוון. ראוף דנקטאש, המנהיג הקפריסאי הטורקי, קרא להתערבות צבאית של הממלכה המאוחדת ושל טורקיה כדי למנוע הפיכה. עקב ההפיכה, טורקיה פלשה לקפריסין וכבשה את צפון קפריסין.
אירועי 1974, גרמו לחלוקה הגאוגרפית של קפריסין ולהעברות אוכלוסייה אדירות. האירועים הבאים הערערו קשות את תנועת האנוסיס. עזיבתם של קפריסאים טורקים לצפון קפריסין, מהאזורים שנותרו תחת שליטה יעילה בקפריסין, הביאה לחברה קפריסאית יוונית הומוגנית בדרום שני שלישים של האי. השליש הנותר של האי מיושב על ידי מתיישבים טורקים.
בשנת 2017, העביר בית הנבחרים של קפריסין חוק המתיר לחגוג את משאל עם הקפריסאי שהיה בשנת 1950 בבתי ספר ממשלתיים בקפריסין.
כיום, קפריסין היא מדינה המוכרת על ידי מדינות העולם והיא חברה מן המניין ב. היא שומרת על יחסים הדוקים עם יוון מאז 2004, אך האיחוד אינו עוד מטרתה של אף מפלגה פוליטית בקפריסין וביוון.
שגרירות צ'כיה בירושלים
יחסי לטביה–רומניה
יחסי לטביה–רומניה הם יחסי החוץ בין לטביה ורומניה. שתי המדינות הן חברות מלאות בנאט"ו, האיחוד האירופי, והארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
סקירה כללית.
ממלכת רומניה הכירה בעצמאותה של לטביה ב-21 בפברואר 1921, וב-3 בינואר 1922 כוננו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות. בתחילה יוצגה לטביה ברומניה על ידי האגודה הלטבית בפראג שבצ'כוסלובקיה השכנה. בשנת 1924, לטביה פתחה 3 קונסוליות כבוד ברומניה בבוקרשט, קונסטנצה וגאלאץ. ב-18 באוקטובר 1939 פתחה לטביה את הצירות שלה בבוקרשט. במאי 1929 פתחה רומניה את הצירות שלה בריגה. היחסים נותקו ב-5 באוגוסט 1940 כאשר לטביה נכבשה על ידי בברית המועצות. ב-26 באוגוסט 1991 הכירה רומניה באופן רשמי ברפובליקה העצמאית המחודשת של לטביה. ב-13 בספטמבר 1991 חודשו היחסים הדיפלומטיים בין רומניה לרפובליקת לטביה. בין שתי המדינות נחתמו הסכמים רבים לשיתוף פעולה, וכן התקיימו ביקורים רשמיים רבים של נציגים משתי המדינות.
יחסי סחר.
היחסים הכלכליים בין לטביה לרומניה מתרחבים משנה לשנה, ושיתוף פעולה כלכלי בין שתי המדינות מתמקד בתחום ה-IT, טלקומוניקציה, יעילות אנרגיה ותעשיית התרופות. מחזור הסחר בין המדינות נשלט על ידי מכונות ומכשירים מכניים, כמו גם ציוד חשמלי. נכון למחצית הראשונה של 2007, היצוא של לטביה לרומניה הסתכם ב-2.1 מיליון אירו והיבוא ב-1.9 מיליון אירו.
קרייסליס רקורדס
קרייסלס רקורדס (באנגלית: Chrysalis Records) היא חברת תקליטים בריטית, שנוסדה בשנת 1969. שמה של החברה, "קרייסליס", הוא שילוב של שמות מייסדיה, כריס רייט וטרי אליס.