בתחילת תקופת אדו, תחילת המאה ה-17, עשיית האמנות הופנתה בעיקר לעיטור טירות וציורי פרגודים עבור השלטונות אך יחד עם זאת עסקו אמנים בהדפסים על נייר. בשנת 1640 השתכללה טכניקת ההדפסים והחלה הפצת ספרים גדולה יותר. בין היתר ספרים בעלי תכנים ארוטיים. ספרים אלה בעיקר תיארו סצנות ארוטיות או שימשו למדריכי מין מוקדמים אך עדיין היו נדירים ויקרים במיוחד. הייתה זו אמנות אשר יוצרה בקיוטו לקבוצה מוגבלת של אנשים.
כמאה שנים מאוחר יותר, באדו, הפכה אמנות השונגה לאמנות פופולרית. התפתחות טכניקת הדפסי העץ והדפסי צבע באותה תקופה העניקה זמינות ונגישות. הדפסי העץ יוצרו בכמויות גדולות והיו זולים הרבה יותר לעומת הדפסי הנייר. צמיחתם של רובעי השעשועים והתפתחות אמנות האוקיו-אה מהווים גורם חשוב גם כן להתפתחות השונגה. על רקע האמנות אשר נועדה לאריסטוקרטיה היפנית, הסמוראים ומוסד הנזירות, הפכה השונגה לאמנות פופולרית אשר הופצה בקרב העם. את רובעי השעשועים פקדו אנשים בכל המעמדות ולכן החשיפה הייתה נרחבת הרבה יותר. לא נראתה בשום מקום בעולם תפוצה כל כך גדולה של תמונות ארוטיות כפי שהופצה השונגה בתקופת אדו.
אמני שונגה.
למרות העובדה שאמני אוקיו- אה היו גם אמני שונגה ניתן לציין מספר אמנים חשובים מן התקופה. הראשון ביניהם הוא אחד האמנים החשובים והחלוצים של אמנות האוקיו- אה, מהמאה ה-17, מרונובו (Morunobu). אמן אשר יצר בין היתר אלבומי הדפסים ורבים מהם אלבומי שונגה. סוזוקי הארונובו (Suzuki Harunobu), אמן נודע בתקופה אשר חי במאה ה-18. הארונובו ידוע בעיקר בעקבות החידוש בהדפסיו. אמן חשוב נוסף הוא קיטגאווה אוטאמרו. אשר חי בסוף המאה ה-18, תחילת מאה 19. אמן אשר ידוע בעיקר בזכות תמונות התקריב של נשים. בזכות ציוריו נאמר עליו כי הוא מבין נשים באמת. אוטאמרו נחשב כיום אולי גדול אמני השונגה. רוב ציורי השונגה של אוטאמרו יוצרו בשנים האחרונות לחייו, 1794- 1803.
פורמטים.
אמנות השונגה באה לידי ביטוי במספר פורמטים. מלבד הדפסי העץ והנייר היו גם כן 'ספרי כרית' (Makura- e). ספרים אשר בתקופה מוקדמת יותר נועדו לכלות צעירות ללמד אותן על מין ואהבה. עם השתכללות הדפסי העץ הפכו הספרים לזולים ונגישים יותר, תפקידם המסורתי נותר אך גברים ונשים צעירות אשר לא נועדו לחתונה מצאו עניין בספרים אלה. מדיום נוסף הוא ספרים או יומנים ארוטיים מאוירים. העלילה הייתה קלילה ולרוב תיארה סיפור מסעות של גבר צעיר אשר מגיע לסיטואציות מיניות רבות. תמונות שונגה ליוו את העלילה והמחישו המאורעות. ספרי הארוטיקה לרוב השתמשו כגיבורים בשמות של שחקני תיאטרון אמיתיים, הספרים שימשו את השחקנים לפרסום אישי ויחסי ציבור.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה]]
[[קטגוריה:יפן: אמנות]]
חיים חזן (אנתרופולוג)
חיים חזן (נולד ב-1947) הוא פרופסור אמריטוס לאנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
חיים חזן נולד בירושלים שם גדל עד גיל 10, אז עברו הוריו לגבעתיים שם עבר את נעוריו.
למד לתואר ראשון בסוציולוגיה, אנתרופולוגיה וספרות ותואר שני בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, שניהם באוניברסיטת תל אביב בשנים 1972-1967. נושא התזה היה: "גילויים של טוטאליות יחסית בארגון החיים בבית-אבות." עשה דוקטורט ביוניברסיטי קולג' בלונדון בהדרכתו של פרופסור מייקל גילסנן בשנים 1976-1973, כתיבת הדוקטורט לוותה בקשר עם האנתרופולוגית הידועה מרי דאגלס, שחשיבתה ותורתה השפיעו על תחילתה של הקריירה שלו. ב-1976 מונה למרצה באוניברסיטת תל אביב, מונה לפרופסור מן המניין 1994. החל משנת 2008 מכהן כעורך כתב העת "סוציולוגיה ישראלית." היה מנהל המכון למחקר חברתי, מכון הורוביץ ומכון הרצג לחקר ההזדקנות והזקנה באוניברסיטת תל אביב.
שימש כיועץ אקדמי למרכז לטכנולוגיה חינוכית בהכנת תוכנית לימודים על זיקנה והזדקנות, כיהן כיו"ר ועדת מקצוע במשרד החינוך לתוכניות לימודים לבגרות באנתרופולוגיה חברתית.
חיים חזן נשוי למרסיה, מורה במקצועה ולהם שלושה ילדים.
מחקריו.
חיים חזן הוא אנתרופולוג החוקר את הזיקנה כתופעה תרבותית. הוא עוסק בזיהוי ואפיון המציאות בה חיים זקנים, הוא משתמש בזיקנה לבחינת שאלות כגון: באיזו צורה ובאיזו שפה משתמשים זקנים על מנת להבנות את הזמן וכדי לבחון שאלות של זהות – כיצד זקנים מגדירים את עצמם. בניגוד לגישות המקובלת במרחב הציבורי הגורסות כי מדווי הזיקנה הם פועל יוצא של שינויים תפקודיים המדלדלים את משאביו של האדם המבוגר, חזן סובר שיש להבחין בין תפקוד לבין תפקיד ובין זקנים לבין זיקנה. אנשים זקנים הם תוצרים של בליה פיזיולוגית-ביולוגית ואילו תפקידים וזיקנה הם ניגזרות של חברה ותרבות. בין הראשונים לאחרונים אין זיקה "טבעית", ורק הסביבה האנושית בה מתקיים הזקן כופה אותה עליו ועל עצמה כאילו הייתה כורח המציאות. ההבחנה המבדלת בין השניים דומה להבחנה בין מין למגדר ומציגה את עולם הזיקנה כבנוי משני מעגלים שרק בחלקם הם חופפים: מעגל התרבות המקבעת את הזיקנה במונחים של סטיגמה, נישול והדרה ומעגל הקיום המובנה על ידי הזקנים עצמם. כאשר שני המעגלים מתייחסים האחד למשנהו במערכת יחסי גומלין של מתח והשלמה. לממשק זה שבין תרבות לזיקנה מקדיש חזן את מירב מחקריו. הוא מנסה להראות בעזרת אתנוגרפיות כיצד, למרות ועל אף "כלוב הברזל" התרבותי מצליחים זקנים לבנות לעצמם מובלעות קיומיות חלופיות לחברה המתנכרת והעוינת. אלא שחלופות אלה אינן ערי מקלט לפליטי התרבות ונדכאיה, אלא מסגרות טעונות משמעות הטומנות בחובן צורות ראייה ופרשנות של המציאות המאפשרות לשוכניהן חיים של פשר וטעם גם לאחר שירדו מנכסיהם המשפחתיים, הקהילתיים והכלכליים.
אנשי הלימבו: מחקר על הבניית עולם הזמן של זקנים.
זהו שם ספרו הראשון של חיים חזן והוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו, הוא ראה אור לראשונה באנגלית ב-1980 ותורגם לעברית ב-2002. הוא מבוסס על מחקר ביהודים החיים ברובע עוני של לונדון ומצויים בערוב ימיהם. הספר עוסק בחוויית הזמן ותפישת הזמן אצל אנשים זקנים. האנשים שחזן חקר בנו לעצמם הווה מחזורי ופרודתי, תוך מחיקת העבר והעתיד. באמצעות יחסי חליפין מוכללים, מעין בנק משותף בו כל אחד נותן כפי יכולתו ומושך לפי צרכיו, ובכך מתבטלים יחסי התן וקח ביניהם ועמהם תפיסת העבר והעתיד.
במאמר שבא בעקבות הספר טבע חזן את המושג Transversal Continuity שהופיע בכתב העת Current Anthropology בשנת 1984.
A Paradoxical Community.
הספר "A Paradoxical Community: The Emergence of a Social World in an Urban Renewal Setting" ראה אור ב-1990 והוא חוקר את פרויקט שיקום השכונות ומציע ניתוח ביקורתי של השימושים הרטוריים והחברתיים הממסדיים והמקומיים במושג הקהילה המונעים השקעות באפיקים חיוניים כגון תעסוקה וחינוך. חזן ניסה לבדוק את תכונותיו ומאפייניו של המושג "קהילה", הטענה המרכזית בספר היא שיש יחס הפוך בין השימוש השגור במושג הקהילה וברטוריקה של הקהילה לבין המבנה החברתי של הקהילה הכולל מוסדות חברתיים ורשתות קהילתיות – ככל שהאחד עולה השני יורד ולהפך.
Managing Change in Old Age.
הספר "Managing Change in Old Age: The Control of Meaning in an Institutional Setting" ראה אור בהוצאת אוניברסיטת מדינת ניו יורק ב-1992. זהו מחקר אתנוגרפי בבית אבות בתל אביב הבודק את הסתגלותם של הזקנים לשינויים המהירים בזיקנה. חזן חקר אנשים שונים, מאנשי תנועת העבודה האתאיסטים ליהודים דתיים המתפללים מדי יום בבית כנסת. הוא הראה שעל אף השוני הרב ביניהם השקיעו הנחקרים מאמץ ודמיון בכינון מרחב חברתי המכחיש את העתיד לבוא, מייצב את הקיים ומאפשר הישרדות של משמעות בתנאים של איום קיומי מתמיד. במחקר הוא אף מצא תמונה בזעיר אנפין של החברה הישראלית כשבמרכז עומדת הזדקנותו של "דור המייסדים", חסר גיל בעיני עצמו.
Old Age: Construction and Deconstruction.
זהו ספר תאורטי שראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1994, בו המשיג וסיכם חזן את ממצאיו מעבודות השדה השונות שביצע. הוא ניסה לברר האם אנחנו יכולים להבין זיקנה והאם לזיקנה יש יחוד שלא ניתן לדעת אותו. לדעתו הניסיון להבין את הזיקנה מועד לכישלון ואין התאמה בין העולם ההתנהגותי והשפה שהזקנים מדברים לבין השפה שהאקדמיה או החברה בייצוגיה התרבותיים, בדימויים, מיתוסים וסטראוטיפים מדברת על "הזקנים". משברי הייצוג של זמן, מרחב ומשמעות שמחולל הפער בין השניים שימשו בידו מפתחות לשיח המתקיים בין זקנים בלא להתיימר לפרוץ את ייחודיותה של חוויית הזיקנה.
From First Principles: An Experiment in Ageing.
ספר זה ראה אור ב-1996 והוא תוצר של עבודת שדה אתנוגרפית שערך חזן בקרב חמש מאות זקנים בקיימברידג', אנגליה, שהשתייכו לאוניברסיטה עד לגיל ה-3. במסגרת זו אנשים זקנים מתנדבים ללמד את עצמם וחולקים את הידע שלהם עם קבוצת הגיל שלהם. הם הקימו ועדת מחקר לענייני זיקנה במסגרתה חקרו למשל את דימוי הזקן בטלוויזיה, אולם סירבו בכל תוקף לגעת בנושאים הקשורים במוות, או במה שהם כינו "הגיל הרביעי", קרי – זקנים חולים ותשושים. גילויו של חזן במחקרו היה שאנשים זקנים עשויים לפתח שפת תקשורת המפרידה בין היחסים בינם לבין עצמם, לבין קשריהם עם העולם הלא-זקן. הם פירקו את הקטגוריות של חייהם – למשל מגדר ומשפחה – כהכנה למוות העומד להתרגש עליהם. הם לא היו חולים מאוד, אלא בריאים ופעילים ובכל זאת קידמו את המוות על ידי פירוק העולם. הם יצרו מיתוסים משותפים של זמן קבוע ונצחי שהשיח סביבם היה מובן אך להם, ופיתחו לצידם לשון אחרת, הסתגלותית, של קשרים זמניים ותועלתניים על מנת לשרוד.