משנת 1782 ישב הרב מנחם מנדל הורוביץ (מחבר "ליקוטי מהר"ם") על כס הרבנות, והחל שושלת רבנים שנמשכה עד מלחמת העולם השנייה. בנו, רבי נפתלי צבי הורוביץ המפורסם על שם רבנותו ברופשיץ כיהן גם הוא לתקופה ברבנות לינסק. בנו של רבי נפתלי צבי, רבי אברהם חיים כיהן ברבנות לינסק וכן צאצאיו מילאו תפקיד זה עד השואה (ראו חסידות לינסק). רוב היהודים בלסקו היו חסידים, והתקיימו בה חצרות של חסידות צאנז, בעלז, דינוב, רוז'ין וסדיגורה.
ב-1886 פרצה בעיירה שרפה שכילתה את רוב בתי היהודים.
ב-1910 נמנו בעיירה כ-2,800 יהודים ו-2,000 פולנים ואוקראינים. פרנסתם של רוב היהודים הייתה על מסחר. מלחמת העולם הראשונה ומאבקי העצמאות האוקראיניים והפולניים שבסופה הביאו לירידה באוכלוסייה היהודית בעיירה, וב-1921 נמנו בה 2,338 יהודים.
פעילות ציונית.
אף על פי שכבר בסוף המאה ה-19 החלו לפעול ארגונים ציוניים בלסקו, הייתה זו פעילות בהיקף מצומצם ולא משכה רבים. רק לאחר מלחמת העולם הראשונה נוסדו מוסדות וסניפים של ארגונים ציוניים כמו: "הציונים הכלליים", "פועלי ציון", "המזרחי", "השומר הצעיר" ו"דרור-פרייהייט". בקיץ נהגו תנועות הנוער לקיים פעילויות בהרים המיוערים שבסביבת העיירה. במיוחד בלטה בפעילותה התרבותית תנועת השומר הצעיר. שנות השיא של התנועה הציונית בעיירה היו בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30. במחצית שנות ה-30 החלה בקרב חלק מהצעירים תופעה של רצון להשתלבות בעולם הלא יהודי ואף להתבוללות ופעילות התנועות הציוניות דעכה במידה מסוימת.
השואה.
ב-9 בספטמבר 1939 השתלטו כוחות הוורמאכט על העיירה ושהו בה כשבועיים תוך שהם בוזזים חלק גדול מהחנויות שהיו רובן ככולן בבעלות יהודית. לאחר כשבועיים נכנסו כוחות הצבא האדום לעיירה מתוקף הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. חלק מיהודי העיירות הסמוכות, שהיו בשליטת הנאצים שכבשו את האזור שממערב ללסקו, נשלחו על ידי הגרמנים ללסקו. הסובייטים מינו יהודי כמושל העיירה, והיגלו 100 יהודים שהוגדרו כ"בורגנים" למקומות שונים במזרח, כולל למחוז היהודי האוטונומי (בירוביג'ן). בתקופת השלטון הסובייטי נסגרו כמעט כל החנויות ורוב היהודים מצאו את עצמם חסרי פרנסה ורעבו ללחם. השלטון הסובייטי איפשר ליהודים לעבוד לפרנסתם בעבודות יזומות שחייבו חילול שבת.
ב-24 ביוני 1941, כחלק ממבצע ברברוסה, כבש הצבא הגרמני את לסקו. בעיר הוקם גטו וכראש היודנראט מונה עורך דין בשם לאון טייך, שהגיע מהעיירה דרוהוביץ' בתחילת 1940. היהודים נלקחו לעבודות כפייה, בין היתר, בבניית גשר על נהר אוסלאו. לגטו הובאו גם זקנים וחולים מהכפרים שבסביבה ושררו בו תנאי רעב וצפיפות קשים. חיסול הגטו התרחש ב-14 באוגוסט 1942. לאחר שנערכה סלקציה, נלקחו כ-100 זקנים ונכים לבית העלמין היהודי ושם נורו למוות. יתר היהודים הועברו למחנה הריכוז זאסלב. בספטמבר באותה שנה נורו למוות בזאסלב כ-500 מיהודי לסקו. ב-9 בספטמבר הועברו 2,000 מיהודי לסקו ממחנה הריכוז זאסלב אל מחנה ההשמדה בלז'ץ ושם נרצחו כולם. כ-70 יהודים שהסתתרו בעיירה ונתפסו נורו עד קיץ 1943 בבית העלמין היהודי של לסקו. על פי עדות אחרת, 1,000 מיהודי העיר נשלחו ישירות אל מותם בבלז'ץ עוד בטרם הגירוש למחנה הריכוז זאסלב.
מכון אריה מיימון להיסטוריה יהודית
מכון אריה מימון להיסטוריה יהודית (בגרמנית: Arye Maimon-Institut für Geschichte der Juden) הוא מכון אקדמי באוניברסיטת טריר שבגרמניה. המכון הוקם בשנת 1996 כ"מכון להיסטוריה יהודית", וב-4 בנובמבר 1998 שונה השם לזכרו של אריה מיימון, היסטוריון יהודי-גרמני.
המכון עוסק בחקר ההיסטוריה היהודית, במיוחד זאת של יהודי מערב ומרכז אירופה בימי הביניים ותחילת העת החדשה. מהקמתו ועד שנת 2006 עמד בראש המכון הפרופסור אלפרד האברקמפ. משנת 2006 מנוהל על ידי חבר מנהלים שבהם אלפרד האברקמפ. במכון ספריה המכילה ספרי היסטוריה וכתבי יד יהודים.
שפריי
בית אהבה
בגלל המלחמה ההיא
בגלל המלחמה ההיא הוא סרט שהופק ב-1988 על ידי שירות הסרטים הישראלי ועוקב אחר הפקת התקליט "אפר ואבק" שיצא באותה שנה על ידי יהודה פוליקר ויעקב גלעד. עורכי הסרט עימתו את האמנים, בני הדור השני לשואה עם הוריהם וסיפוריהם. והסרט מציג את דרכי ההתמודדות השונות של שני הדורות. בפרט כולל הסרט שיחות של יהודה פוליקר עם אביו, ז'אקו פוליקר שנולד בסלוניקי, ואיבד את כל משפחתו באושוויץ ושיחות של יעקב גלעד עם אמו, הלינה בירנבאום, ילידת ורשה, שנשלחה לאושוויץ ואיבדה את כל משפחתה במיידנק, ובגיל 15 צעדה בצעדת המוות.
הסרט עורר דיון ציבורי בסוגיות הקשר הבין דורי הטעון, ביחס של הורים ניצולי שואה לילדיהם ובצורך הנפשי בדיבור וסיפור (המיוצג בגישתו של ז'אקו פוליקר) בניגוד לצורך הנפשי בהדחקה המוזכר על ידי אמו של גלעד. הוא מוקרן במסגרות חינוכיות, ומומלץ להקרנה ולדיון עבור תלמידי תיכון על ידי בית הספר המרכזי להוראת השואה ביד ושם. נחשב לאבן דרך חשובה בדיון על השפעת השואה על הדור השני.
אורנה בן דור, במאית הסרט זכתה בפרס הפורום לקולנוע חדש בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ופרס ראשון בפסטיבל לנינגרד.
המופע המשותף של שלמה ארצי ויהודה פוליקר.
בערב יום השואה תשמ"ח, העלו שלמה ארצי ויהודה פוליקר, ביוזמת מנהל מחלקת ההפקות באגף התרבות בעיריית תל אביב-יפו, יעקב מנדל, מופע בשם "בגלל המלחמה ההיא" בתיאטרון הקאמרי. במופע שולבו בנוסף לשירי התקליט "אפר ואבק" גם שיריו של ארצי מתוך תקליטו "חום יולי אוגוסט", שיצא אף הוא בשנת 1988: "בגרמניה לפני המלחמה", "רומניה" ועוד. המשורר חיים גורי היה זה שהעלה בפניי מנדל את הרעיון לשנות את מתכונת העצרת בערב יום השואה והגבורה ולשלב בה גם אמנים ויוצרים צעירים. המופע עלה על הבמה פעם אחת בלבד ובאופן חד פעמי והוא לא הונצח או הוקלט על ידי אף גוף תקשורת.
באפריל 2019, פורסמה בעיתון ידיעות אחרונות, ידיעה של הכתב רז שכניק, שהקלטה של המופע (כמעט לכל אורכו), נמצאה לאחרונה על ידי שלמה ארצי בעת סידור הארכיון הפרטי בביתו.
אריה מיימון
אריה מימון (בגרמנית: Arye Maimon; 4 בספטמבר 1903 - 5 בדצמבר 1988) היה היסטוריון ישראלי ממוצא יהודי-גרמני. עמד בראש פרויקט "Germania Judaica" באוניברסיטה העברית בירושלים.
קורות חיים.
נולד בשם הרברט פישר (Herbert Fischer) ב-4 בספטמבר 1903 בברסלאו שבגרמניה. אביו היה יצרן בגדים, שלחם במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1921 סיים מיימון את לימודיו התיכוניים. הוא היה חבר בצופים בברסלאו, אולם נאלץ לפרוש עקב האנטישמיות בארגון, ולאחר מכן הצטרף לתנועת הנוער היהודית "Deutsch-Jüdischen Wanderbund Die Kameraden". הוא למד היסטוריה כללית, לימודים גרמניים ופילולוגיה שמית באוניברסיטת ברסלאו. בשנת 1931, כשהיה בן 28, סיים את עבודת הדוקטור, בהנחיית ריכרד מיכאל קבנר, אשר עסקה במצב המשפטי של היהודים בערים בגרמניה במאה ה-13.
באפריל 1933 סולק מיימון מתפקידו כמרצה בגימנסיה בברסלאו, עקב החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, שנחקק בעקבות עליית הנאצים לשלטון. בעקבות כך הוא עזב את גרמניה, ולימד בצ'כוסלובקיה ובפולין. באותן שנים החל להיות ציוני. בשנת 1938 ברח לקוסטה ריקה, ושם ניסה לעבוד בחקלאות, אך נכשל. אחר כך הקים בסן חוזה בית ספר לילדים יהודים. משם המשיך לאורוגוואי שם עסק בשילחויות על אופניים ואחר כך היה מורה לגרמנית וספרדית.
בשנת 1949 עלה לישראל, והיה חבר קיבוץ מעברות. אחר כך עזב את הקיבוץ ועבר לתל אביב, ובין השנים 1961 ל-1970 היה מורה למבוגרים בתל אביב. בשנת 1970 מונה לעמוד בראש פרויקט "Germania Judaica" באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1998 נקרא על שמו מכון אריה מיימון להיסטוריה יהודית באוניברסיטת טריר שבגרמניה.
ארנסט רוהם
דה פאראגון
דה פאראגון (אנגלית: The Paragon) הוא רחוב השוכן בעיר באת' שבסאמרסט, אנגליה. רחוב זה מורכב מבתי מגורים בסגנון ג'ורג'יאני, שתוכננו על ידי תומאס וור אטווד והוכרזו כבניינים רשומים. כיום הוא מהווה חלק מדרך A4.
בתים 1 עד 21 הם בני שלוש קומות ובעלי גג מנסארד. בכל בניין יש דלתות וחלונות תואמים, המורכבים מגמלון מרכזי ואנטבלטורות משני צידי חלונות הקומה הראשונה, ועמודים טוסקניים וגמלונים בדלתות. ג'יין אוסטן וקרוביה התגוררו בבית מספר 1 בין 1797 ל-1810, אז עברו לבית ברחוב גרייט פולטני. בתים 22 עד 37 מהווים המשך לסגנון האדריכלי של 21 הבתים הקודמים, והם הושלמו ב-1775 על ידי בנאי מקומי בשם ג'וזף אקספורד. בתים 28 עד 32 נפגעו בהפצצה במהלך מלחמת העולם השנייה, אך שוקמו מאז.
בין 1779 ל-1790 נבנתה ברחוב כנסיית סנט סווית'ין, על ידי ג'ון פאלמר. ב-30 במאי 1797 נישא בה מתנגד העבדות ויליאם וילברפורס לברברה ספונר. ב-805 נקבר בה הסופר והמשורר כריסטופר אנסטיי, וב-1831 נקבר בה איש הצי המלכותי סר אדוארד ברי. הכניסה לבית הקברות הסמוך היא דרך שער עם בסיס כפרי ופאנלים בעלי לפידים הפוכים בין פילסטרים. במקום יש גם אנטבלטורה עם מטופות וטריגליפים.
בית מוזיאון באת' שוכן במרחק קצר מדה פאראגון בחצר הקרויה "הכרמים" (The Vineyards), השוכנת בבניין שנבנה ב-1765 ככנסיית השילוש הפרסביטריאנית. המקום נודע גם כקפלת הרוזנת מהנטינגדון, שהתגוררה בבית הסמוך בין 1707 ל-1791.
מוחמד פארס
ליאון פסטרנאק
ליאון פסטרנק
לאון פסטרנאק
יאן מסאריק
אינזצגרופן
געבירטיג
גבירטיג
אנני ז'ירארדו