מבחן נוסף שפיתחה גודינאף הוא "סולם מינסוטה לגיל הרך" (Minnesota Preschool Scale), שהיווה מבחן מותאם לגיל הרך של מבחן סטנפורד-בינה לבדיקת אינטליגנציה מילולית ובלתי-מילולית.
ב-1931 פורסם מחקרה "Anger in Young Children", על תוצאות מחקר אורך בקרב ילדים העוסק במצבים בהם הם מביעים כעס. ב-1933 יצא ספרה "Handbook of Child Psychology", בו טענה לראשונה כי "הגיל השכלי" כפי שחושב במבחני האינטליגנציה של תקופתה, לא משמש באותה משמעות עבור כל הילדים, וכי דרך עדיפה לציינון היא שימוש באחוזונים; אלו מאפשרים השוואה בין ילדים בני אותו גיל כרונולוגי, ובנוסף הם קלים יותר להבנה בקרב הציבור הרחב. בוויכוח בין הטוענים כי תורשה או סביבה הם המשפיעים על אינטליגנציה של ילדים, תמכה גודינאף במצדדי התורשה, וניסתה להביא נתונים בספריה כדי להוכיח כי האינטליגנציה היא מולדת ולא מושפעת מגדילה בסביבות שונות.
ב-1942 מונתה גודינאף לנשיאת מועצת הפסיכולוגיות הלאומית. עם זאת, היא פרשה לאחר מספר שנים, בטענה כי היא פסיכולוגית, לא פסיכולוגית-אישה.
בהמשך חלתה במחלה ניוונית, במהלכה איבדה את ראייתה ושמיעתה, ונאלצה לפרוש ב-1947. למרות מחלתה, כפרופסור אמריטה, היא המשיכה ופרסמה עוד שלושה ספרים אחרי שלמדה כתב ברייל: "Mental Testing: Its History, Principles, and Applications"(1949), "Exceptional Children" (1954), ומהדורה שלישית לספר "Developmental Psychology" (1959).
גודינאף לא נישאה מעולם. היא מתה בבית אחותה בפלורידה לאחר שבץ מוחי ב-1959.
טקסון לזרוס
טקסון לזרוס הוא כינוי בטקסונומיה והפלאונטולוגיה לשם טקסון מאובן השייך לתקופה מאוחרת יותר מהתקופה האחרונה שידוע שבה נכחד, כך שהמדע טעה בגילו ולעיתים הטקסון אף קיים בימינו. התופעה נקראת על שם לזרוס מהברית החדשה שחזר לתחייה לאחר מותו.
נהוג להבחין בבחינת המאובנים בין טקסון לזרוס לבין מצב שבו המאובן המאוחר רק דומה לקודמו אך אינו זהה לו, שכן אז יכול להיות שהוא התפתחות אבולוציונית חדשה. מין שמזוהה כעוקב לכאורה אחרי מין שנכחד, נקרא מין לזרוס, שחלק מהטקסונים שרדו עד ימינו, כשם מכונים מאובנים חיים.
לעיתים המדע שוגה בגיל הטקסונים מאחר שההכחדה שקדמה למאובן שנמצא לא הכחידה את כל הפרטים אלא את רובם ומיעוטם שרד עידנים אחר כך, עד שנכחד אף הוא. הסבר נוסף הוא שהמאובן נכחד בפרק הזמן קדום ממה שהסיקו מאחר שתנועות טקטוניות הזיזו את שכבתו אל שכבת סלעים בגיל קדום או מאוחר ממנו.
חופים הם לפעמים
חופים הם לפעמים (ובחלק מקובצי שירה: חופים) הוא שיר של המשורר הישראלי נתן יונתן. ראה אור בין השאר באסופת שיריו מבחר שירים, 1980-1940.
השיר נכתב בשנת 1943 כאשר שהה יונתן באימוני פלמ"ח בחוות חפציבה, שעל גדות נחל חדרה. הוא טייל עד מוצא הנחל לים והבחין כי מימי הנחל אינם מגיעים עד הים ונבלעים בחול מרחק קצר לפני קו החוף. השיר הולחן על ידי נחום היימן, ויונתן שינה במקצת את מילות המקור כדי להתאימן ללחן.
תכנים ואמירות.
סגנון השיר, כמו בשיריו האחרים של יונתן כגון כמו בלדה, הוא כסגנון דיבור ושיח בין בני אדם. נושאי השיר הם מנעד הרגשות בהיעדרם של דמויות הקרובים, האהובים ובני המשפחה. כמו בשיריו האחרים, המשורר משתמש בדימויי מקווי מים וסביבתם בטבע, כגון ים, נחל, חוף, חול, אבן, צדפים ושחפים, כדי לתאר תחושות "געגועים", "לב שבור", ו"נטוש ובלי כוחות", כמצבי נפש, הבאים בעקבות חסרונם של האהובים. בדימוי הצדף או הצדפה הקעורה עושה המשורר שימוש כפול; "החוף" או "החופים" הם האני או העצמי, והביטוי להם הוא רק מתוך העצמי הכנה - "הים" ו"הצדף" הוא מחד דימוי לגעגועים אל הזולת:
ומאידך, הצדפים בשירו הם מטפורה להוויות נפשיות עצמיות: רגשות ומחשבות, שמכילים את זכרונותיו שלו, ובהם זכרונות ימי צעירותו:
בשיתוף המטאפורי הלזה, ייתכן שהמשורר רומז להוויה הנפשית המשותפת, הכוללת את האני והזולת יחדו, גם אם המפגש הממשי שלהם נקטע.
השיר נעשה אהוד מאוד בחברה הישראלית, וזכה לביצועים רבים, בין השאר של חוה אלברשטיין ולהקת הנח"ל. מקובל לנגנו בכלי התקשורת בימי זיכרון ומועדים.
צירוף המילים: "חופים הם לפעמים" שכיח בתרבות העברית מחוץ להקשרו הספרותי המקורי, במיוחד בהקשר של תמורות אקולוגיות ושמירת הסביבה.
בשנת 1984 הפיק נחום היימן מופע של לחניו, ובחר לכנותו בשם "חופים", כמילתו הראשונה של השיר.
צבא קאוקג'י
ג'ורג'טאון (שכונה)
ג'ורג'טאון (באנגלית: Georgetown) היא שכונה ברביע הצפון-מזרחי של העיר וושינגטון, בירת ארצות הברית. שכונה זו, השוכנת על גדת נהר הפוטומק, נוסדה כעיר נמל בשנת 1751, עוד בטרם הוקמו העיר וושינגטון ומחוז קולומביה. היא נשארה במעמד של עיר נפרדת עד שנת 1871, אז ביטל הקונגרס של ארצות הברית את אמנות הערים במחוז ויצר בו ישות שלטונית אחת.
ג'ורג'טאון היא שכונת מגורים היסטורית, כמו גם רובע מסחר ובידור. אזורי המסחר הראשיים בה ממוקמים בצומת בין שדרת ויסקונסין ורחוב M, שם נמצאים חנויות יוקרה, פאבים ומסעדות, בקניון ג'ורג'טאון פארק ובוושינגטון הארבור ברחוב K. בג'ורג'טאון גם שוכן הקמפוס הראשי של אוניברסיטת ג'ורג'טאון וכן שגרירויות זרות.
היסטוריה.
בשנת 1632 תיעד לראשונה סוחר הפרוות האנגלי הנרי פליט כפר אינדיאני של בני שבט נקוצ'טנק בשם טוהוגה, אשר שכן על השטח שעליו יושבת ג'ורג'טאון, והחליט לכונן שם מסחר. זו הייתה הנקודה הרחוקה ביותר שבה יכלו לשוט סירות במורד זרם נהר הפוטומק. אחד מבעלי הקרקע בהמשך, ג'ורג' גורדון, הקים במקום בשנת 1745 לערך מבנה לפיקוח על הטבק שהובא מתוך היבשה להפצתו דרך הים. סביב המבנה הזה הוקמו מחסנים, מזחים ומבנים אחרים אשר התפתחו לכדי קהילה קטנה. עד מהרה הפכה ג'ורג'טאון לנמל משגשג אשר ייצא טבק וסחורות אחרות מהפרובינציה של מרילנד.
בעת ייסודה בשנת 1751 הייתה ג'ורג'טאון חלק מהמושבה הבריטית הפרובינציה של מרילנד. בית המחוקקים של מרילנד אישר את הרכישה של 240 דונם מאדמותיהם של גורדון וג'ורג' ביל במחיר של 280 לירות שטרלינג, ובפברואר 1752 נשלמו מדידות הקרקע. לא ידוע מהו מקור השם המדויק של העיירה שנוסדה. ייתכן שנקראה על שם ג'ורג' השני, מלך בריטניה באותה העת, וייתכן שעל שם שני בעלי הקרקע שעליה הוקמה. בשנת 1789 ניסח בית המחוקקים של מרילנד את כתב האמנה של העיירה. ראש העירייה הראשון של ג'ורג'טאון היה רוברט פיטר.
לקראת שנות ה-20 של המאה ה-19 היטיין נהר פוטומק ולא ניתן היה לשוט בו עד לג'ורג'טאון. כדי לפתור מצב זה הוחלט לחפור את תעלת צ'ספיק ואוהיו (C&amp;O), על מנת שתחבר את ג'ורג'טאון עם הרפרס פרי שבווירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית) לאורך הנהר. חפירתה של התעלה החלה ב-1828 והסתיימה ב-1850. אף שהתעלה לא הוכיחה עצמה כרווחית, היא הייתה למקפצה כלכלית עבור ג'ורג'טאון. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19 הייתה ג'ורג'טאון מרכז הובלה ימית חשוב – טבק וסחורות אחרות יוצאו דרך ג'ורג'טאון, ומנגד אל נמלה יובא מלח מאירופה וסוכר ודבשה מאיי הודו המערבית. תעשיית תובלה זו הוחלפה בהמשך בתעשיות פחם וקמח.
במחצית השנייה של המאה ה-19 התגוררה בג'ורג'טאון אוכלוסייה גדולה של אפרו-אמריקאים, הן עבדים והן בני חורין. העבדים בנו מבנים רבים בוושינגטון העיר ועבדו במטעי הטבק במרילנד ובווירג'יניה. הסחר בעבדים בג'ורג'טאון החל ב-1760 ונמשך עד לביטול העבדות בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית. לאחר המלחמה הגיעו אפרו-אמריקאים רבים לג'ורג'טאון וייסדו שם קהילה פורחת.
בשנת 1862 סללה חברת הרכבות של וושינגטון וג'ורג'טאון מסילה לקרונות המונעים על ידי סוסים אשר חיברה בין ג'ורג'טאון לשדרת פנסילבניה לאורך רחוב M, דבר שהקל על התנועה בין שתי הערים. בשנת 1871 ביטל הקונגרס את כתב האמנה של ג'ורג'טאון, יחד עם יתר הערים שבמחוז קולומביה, והעביר את סמכויות השלטון המקומי למחוז. בהתאם לכך, בשנת 1895 שונו שמות הרחובות בעיר כדי להתאים לשמות הרחובות בוושינגטון.
לקראת סוף המאה ה-19 הייתה תעשיית טחינת הקמח בג'ורג'טאון בירידה, כמו גם תעשיות אחרות, בין היתר בשל היטיינות הולכת ונמשכת של התעלות ונתיבי מים אחרים. בשנת 1890 פקד שיטפון את השכונה, שיחד עם התרחבות מסילות הברזל, הביא לנטישת תעלת צ'ספיק ואוהיו, אולם מנגד קו המים של ג'ורג'טאון הפך מתועש יותר, עם סמטאות צרות, מחסנים ודירות ללא צנרת או חשמל. בין מלחמת האזרחים למלחמת העולם הראשונה התובלה הימית כבר נעלמה מג'ורג'טאון, דבר שהוביל לשימור של בתים ישנים. מרכז המיתוג הראשון של אלכסנדר גרהם בל שכן באותם ימים מתחת לתעלת צ'ספיק ואוהיו, ועד היום הוא משמש מתקן תקשורת. בל עבר במקור לג'ורג'טאון בשל השימועים הרבים שנסובו פטנטים בתחום הטלפון, אולם הוא נשאר בה לאחר שהקים את מעבדת וולטה.
בשנת 1915 נפתח גשר דמברטון על רחוב Q אשר חיבר בין ג'ורג'טאון לחלקה של וושינגטון מזרחית לפארק רוק קריק. זמן קצר לאחר מכן החלו להיבנות בנייני דירות גדולים בקצהה של השכונה. בשנות ה-20 המוקדמות של המאה ה-20 הוביל ג'ון איהלדר מאמצים לניצול חוקי האזור החדשים על מנת להשיג מגבלות על הבנייה בג'ורג'טאון לצורך שימור.
תעלת צ'ספיק ואוהיו חדלה מפעולתה רשמית ב-1924 ונמכרה לשירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית 14 שנים לאחר מכן. אזור קו המים שמר על אופיו התעשייתי במחצית הראשונה של המאה ה-20, עת ג'ורג'טאון הייתה מקום של תעשיית עץ, בטון, קמח ועיבוד בשר. בשנת 1949 נבנה בעיר כביש מהיר מעל רחוב K על מנת שיוכלו כלי רכב לעקוף את ג'ורג'טאון בדרכם למרכז העיר וושינגטון מהכניסה למחוז קולומביה.