"פרספונה" הוקלטה בניצוח סטרווינסקי עצמו עם ורה זורינה, וכן בניצוח אנדרה קלויטנס עם ניקולאי גדה, (1965, פריז), סר אנדרו דייוויס (עם פול גרובס, לונדון), מייקל טילסון תומאס (עם סטיוארט נייל, 1999, סן פרנסיסקו ואסה-פקה סאלונן (עם אנדרו סטייפלס, 2018, האופרה הפינית הלאומית).
תקציר עלילה.
המלודרמה מספרת את סיפורה של האלה היווניה פרספונה בשלושה חלקים:
סמיה סולוהו
סמיה חסן סולוהו (בסווהילי: Samia Hassan Suluhu; נולדה ב-27 בינואר 1960, זנזיבר) היא פוליטיקאית טנזנית, המכהנת כנשיאת טנזניה השישית. סולהו היא האישה הראשונה שמכהנת בתפקיד הנשיאה בטנזניה והשנייה שעושה זאת בקהילייה המזרח-אפריקנית אחרי סילבי קיניגי.
ביוגרפיה.
סולוהו נולדה בזנזיבר. היא סיימה את לימודיה התיכוניים בשנת 1977 והחלה לעבוד. לאחר מכן, היא עברה מספר קורסים קצרים. בשנת 1986 סיימה את לימודיה במכון לניהול פיתוח באוניברסיטת מזומבה עם תעודה במינהל ציבורי.
בין השנים 1992–1994 למדה באוניברסיטת מנצ'סטר וסיימה תואר שני בכלכלה. בשנת 2015, היא סיימה את התואר השני בפיתוח כלכלי קהילתי באמצעות תוכנית משותפת בין האוניברסיטה הפתוחה בטנזניה לבין אוניברסיטת דרום ניו המפשייר.
קריירה.
לאחר לימודיה התיכוניים היא הועסקה במשרד התכנון והפיתוח כפקידה. עם סיום התואר במנהל ציבורי, היא הועסקה בפרויקט במימון תוכנית המזון העולמית.
בשנת 2000 החליטה להתמודד לתפקיד ציבורי. היא נבחרה כחברה בבית הנבחרים של זנזיבר ומאוחר יותר מונתה לשרה על ידי הנשיא אמאני קרומה. היא הייתה שרת האישה הבכירה היחידה בקבינט. היא נבחרה מחדש בשנת 2005 ומונתה מחדש לשרה בתיק אחר.
בשנת 2010 התמודדה לאספה הלאומית כשעמדה במחוז הבחירה הפרלמנטרי של מקונדוצ'י וזכתה ביותר מ-80% מהקולות. הנשיא ג'קאיה קיקווטה מינה אותה לשרת המדינה לענייני איחוד. בשנת 2014 נבחרה כסגנית יו"ר האספה המכוננת המוטלת על ניסוח החוקה החדשה במדינה.
ביולי 2015, נשיא טנזניה ג'ון מגופולי מינה אותה לסגניתו ובכך הפכה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
מגופולי וסולוהו נבחרו מחדש לתקופת כהונה שנייה בת חמש שנים ב-28 באוקטובר 2020.
נשיאת טנזניה.
ב-17 במרץ 2021, בשל מותו של הנשיא מגופולי, הושבעה סולוהו לתפקיד נשיאת טנזניה ב-19 במרץ 2021. בעקבות השבעתה הפכה סולוהו לנשיאה השישית של טנזניה והאישה הראשונה המכהנת בתפקיד זה והיא אחת משתי נשים המכהנות כראשי מדינות באפריקה, לצד סאהלה–וורק זוודה המכהנת כנשיאת אתיופיה.
ממשלת סולוהו יזמה מאמצים לרסן את התפרצות מגפת הקורונה בטנזניה, בניגוד גמור לסקפטיות של הנגיף בתקופת כהונתו של מגופולי, והחליטה לחייב בבידוד במשך 14 יום למטיילים שנכנסים לטנזניה ממדינות בהן הייתה התפשטות של גרסאות חדשות של SARS-CoV-2. המבקרים הומלצו לחבוש מסכות פנים, לחטא את עצמם ולקיים כללי ריחוק חברתי. ממשלת סולוהו התירה לשגרירויות ולארגונים בינלאומיים אחרים לייבא חיסונים למדינה כדי לחסן אזרחים זרים בעבודתם השוטפת בטנזניה, בסיוע משרד הבריאות הטנזני.
בספטמבר 2021 אישרה סמיה סולוהו כי בכוונתה להתמודד לנשיאות בשנת 2025 ובכך עשויה להפוך לנשיאה הראשונה הנבחרת במדינה אם תזכה.
בשנת 2022 נכללה ברשימת טיים 100.
חיים אישיים.
בשנת 1978 נישאה סולוהו לחאפה אמיר, קצין חקלאי בדימוס ולהם ארבעה ילדים. בתה מואנו חאפה אמיר (ילידת 1982), ילדתם השנייה של בני הזוג, היא חברה בבית הנבחרים בזנזיבר.
פאל יוסטוס
ברנאט פאל יוסטוס (בהונגרית: Justus Bernát Pál; פץ', 7 באפריל 1905 – טימישוארה, 28 בדצמבר 1965) היה משורר, מתרגם, סופר בתחום מדעי החברה יהודי-הונגרי, אידאולוג סוציאל-דמוקרטי.
ביוגרפיה.
פאל יוסטוס נולד במשפחה יהודית כבנם של מור יוסטוס פקיד ברכבת הממלכתית ושל אנה פרלס. בין השנים 1915–1923 הוא למד בגימנסיה פרנץ קלצ'אי בבודפשט, שם השלים את לימודיו בציונים טובים. שם סיים גם את בחינות הבגרות בשנת 1923 ובעלון הגימנסיה מוזכר שמו בין "הבוגרים המצטיינים ביותר". מצוין שם עוד: "בהשפעת החגיגה שלנו ב-15 במרץ" (מציין את המהפיכה ההונגרית של 1848), כותב מחבר העלון השנתי של הגימנסיה: "אביהם של שניים מתלמידינו, מר מור יוסטוס המפקח הראשי של הרכבת הממלכתית (MÁV) העביר למִנהלת קרן-פטפי תרומה של 52,000 כתרים שנמסרה לאדון מנהל הגימנסיה". פאל יוסטוס למד מדעי הרוח בין 1924 לבין 1927 באוניברסיטת בולוניה ובסורבון בפריז. במהלך תקופה זו הקים את הסניף ההונגרי של "ליגת זכויות האדם" עם מיהאי קארואי (ראש ממשלת הונגריה בשנים 1918–1919) וויקטור באש. משנת 1925 יוסטוס היה חבר ב-MSZDP. לאחר שובו להונגריה הפך חבר ב"חוג-העבודה" של לאיוש קשאק. הוא גורש מהחוג בשנת 1930 מכיוון שבנוסף לפעילות תרבותית ספרותית הוא עסק גם בפעילות פוליטית. את ההשפעה של קשאק ניתן לחוש בתוכן ובצורת שיריו, אך עם זאת, היא רחוקה מלהיקרא אפיגון קשאק; בליריקה שלו ניתן לחוש אותה השפעה של הדור השני והשלישי של כתב העת הספרותי ניוגט. אף על פי שניתן למצוא נושאים קלאסיים במחזור הכתיבה המוקדם שלו (שיר, לשריקה, לאחר העזיבה, מטר (גשם), ריקוד הסתיו של העלים, רוח אביבי וכו'), אך בין הנושאים הליריים שלו תכופים יותר ויותר הנושאים: עבודה, אדם, חיי לוחמים, מאבק, דמותו של אדם מרדן הזועק לשינוי ועוד. השינוי הסמנטי העדין הזה מקיף את הליריקה של יוסטוס: היחס העדין לבעיות הכלליות של הקיום ולמה שמכונה נושאים של מודעות עצמית סוציאליסטית ואף אמונה (למשל ז'יגמונד קונפי, קרלו רוסלי). בשל הכשרתו התאורטית, הוא היה אחד האידאולוגים הדומיננטיים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP), וב-1929 הקים תנועת סטודנטים סוציאליסטית.
משנת 1934 עד 1936 התגורר בווינה, בברלין ובפריז. לאחר שובו, עד 1944 היה פקיד כללי ופקיד בנק. בנוסף לעבודתו, עבד כחבר פעיל ב-MSZDP והיה גם מזכיר המפלגה ברבעים 5, 6 ו-7 של בודפשט. הוא היה חבר בפורום בראשות אילש מונוש, שתרגמה ופרסמה עבודות נבחרות של קרל מרקס ושל פרידריך אנגלס. הוא גם כתב את ההקדמה לכרכים. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נלקח כיהודי לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) למחנה עבודה והמכרות הנוראים של בור (Bor) ביוגוסלביה דאז. הוא הצליח לברוח משם והצטרף לפרטיזנים של טיטו. בזמן "שחרורו" היה בטימישוארה. בשנת 1945 הוא הפך לחבר בהנהגה המרכזית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, כראש מחלקת השכנוע והתעמולה. באפריל 1945 נבחר לאספה הלאומית הזמנית. בשנת 1949 נעצר באשמה מפוברקת ונידון למאסר עולם כנאשם דרגה ח' במשפט הראווה של לאסלו רייק.
לאחר מות סטלין בשנת 1953 משפט רייק (יחד עם כמה משפטי ראווה נוספים) נבחנה מחדש בהונגריה ברוח הדה-סטליניזציה ויוסטוס שוחרר ב-29 בנובמבר 1955. הוא זוכה לחלוטין מכל אשמה ב-27 בספטמבר 1956 ולכן הצליח לחזור לחיי הספרות, שם עבד כעורך הוצאת קורווינה, תוך שהוא הפך לאחד ממתרגמי הפרוזה הגדולים והחשובים ביותר של התקופה (הן מהונגרית לשפות זרות והן משפות אחרות להונגרית).
קרב סנט אולבנס הראשון
קרב סנט אולבנס הראשון (באנגלית: First Battle of St Albans), שנערך ב-22 במאי 1455 בסנט אולבנס, כ-35 ק"מ צפונית ללונדון, נחשב לקרב הראשון במסגרת מלחמות השושנים. כוחותיהם של ריצ'רד דוכס יורק ובעלי בריתו, הרוזנים לבית נוויל סולסברי וווריק, הביסו את צבא תומכי המלך, ויריבו הגדול של יורק, אדמונד בופורט, דוכס סאמרסט, נהרג בקרב. עם נפילתו בשבי של המלך הנרי השישי מינה הפרלמנט שכונס לאחר מכן את יורק ללורד פרוטקטור.
רקע.
ב-1422, בעקבות מותו של הנרי החמישי עלה לשלטון בנו התינוק, הנרי השישי. הנרי השישי הוכתר כשהיה בן תשעה חודשים בלבד, ובשמו שלטו עוצרים ויועצים. המלחמה שהתנהלה בצרפת החלה לנטות לרעת האנגלים החל מ-1429, שהיו זקוקים יותר מתמיד לשליט חזק וכריזמטי, אך הנרי היה אדם ביישן ואדוק בדתו, שהזניח את ניהול ענייני המדינה והיה נוח לתמרון בידי יועציו, ביקש להימנע משפיכות דמים ותמך בהשגת הסדר שלום עם הצרפתים, בעידודם של הנרי בופורט, דודו של הנרי החמישי, וויליאם דה לה פול, הדוכס הראשון מסאפוק. כנגדם עמדו המפרי, דוכס גלוסטר, וריצ'רד, דוכס יורק, שאר בשרו הקרוב ביותר של המלך. ב-1436 מונה יורק למפקד הצבא האנגלי בצרפת, אך לא זכה לתמיכה מספקת מהמלך ויועציו, שהעדיפו להגיע להסכם עם הצרפתים והזניחו את הצבא. מותם של הנרי בופורט ודוכס גלוסטר ב-1447 ודוכס סאפוק ב-1450 העמיד את אדמונד בופורט, דוכס סאמרסט ודוכס יורק כמנהיגי הסיעות שנאבקו על השליטה במלך ובחצרו.
ב-1447 מונה ריצ'רד למפקד הצבא האנגלי באירלנד, ולמעשה הורחק מהחצר ומההחלטות החשובות, בעוד יריבו הגדול, אדמונד בופורט, דוכס סאמרסט, וחביבו של המלך, קיבל במקומו את הפיקוד על הכוחות האנגליים בצרפת וזכה לתמיכה כספית נדיבה אך כשל לחלוטין במשימתו ובשנים 1449–1450 נכבשה נורמנדי על ידי הצרפתים. ב-1450 שב יורק לאנגליה, תבע מהמלך להפוך אותו ליורשו החוקי ולעצור את סאמרסט בשל כישלונותיו. יורק כינס צבא כדי לכפות את דרישותיו ב-1452 ולאחר פגישה בבלאקהית' עם מועצת האצילים ועם המלך, שביקש נואשות להימנע מעימות, התקבלו דרישותיו. כתוצאה מכך פיזר יורק את צבאו, אך נעצר תוך זמן קצר והוחזק כאסיר למשך שלושה חודשים. הוצאתו להורג נמנעה בשל חששו של המלך שהדבר יעורר מהומות בממלכה; הדוכס היה אהוד מאוד וידוע כאדם בעל כבוד. יורק שוחרר ממאסרו רק לאחר שהסכים להישבע אמונים בפני המלך בקתדרלת סנט פול שלעולם לא ימרוד בו שוב.