חיים רפופורט (אנגליה)
הרב חיים רפופורט (נולד בשנת ה'תשכ"ג) הוא מרצה ליהדות. בעבר היה יועצו לאתיקה רפואית של הרב יונתן זקס שהיה הרב הראשי של בריטניה עד 2013.
ביוגרפיה.
נולד במנצ'סטר אנגליה, אביו היה רב בית הכנסת הגדול בעיר במשך למעלה מ-40 שנה. למד בישיבות מנצ'סטר, גייטסהד, ישיבת תורת אמת בירושלים וישיבת ליובאוויטש המרכזית בברוקלין, שבה קיבל תעודת סמיכה לרבנות. לאחר נישואיו בשנת ה'תשמ"ז המשיך את לימודיו בניו יורק.
בין השנים ה'תשמ"ט-ה'תשנ"ד שימש ראש כולל בלידס. לאחר מכן שימש כרב בית הכנסת המרכזי בעיר. בשנת ה'תשנ"ז מונה לרב בית כנסת בעיר אילפורד שבאנגליה. יחד עם חזן בית הכנסת אברהם לוין, פוטר הרב רפופורט מתפקידו, במהלך מחלוקת מול איגוד הקהילות של אנגליה, בשל ויכוח על מימון בתי הכנסת בקהילות הקטנות של אנגליה.
בשנת ה'תשנ"ח מונה לחבר במשרד הרב הראשי של אנגליה, הרב יונתן זקס, ולשמש כיועצו לענייני אתיקה ורפואית יהודית.
בשנת ה'תשס"ה הקים את מכון מעיין חיים, לחקירת "גישות ייחודיות" של לימוד התורה. הוא מרצה בתחומי היהדות בבתי הספר של איגוד הקהילות של אנגליה. משמש כמרצה אורח ב"ישיבת חובבי תורה" בניו יורק.
ספריו ומאמריו.
בשנת ה'תשס"ב הוציא לאור את הספר "בעיית המשיח", כתגובה לספרו של דוד ברגר "הרבי המלך המשיח - שערוריית האדישות והאיום על אמונת ישראל".
בשנת 2004 הוציא את הספר "יהדות הומוסקסואליות מנקודת מבט חרדית אותנטית", שמטרתו "להקטין את התוצאות הכואבות של דחייה בלתי מתפשרת של ההומוסקסואליות בידי האורתודוקסיה".
פרסם מחקרים במדעי היהדות ומאמרים תורניים בקובץ הערות וביאורים. הביע הסתייגות מניסויים של שיבוט אנושי. בשנת 2010 פרסם ספר תגובה על ספרו של מנחם פרידמן על רבי מנחם מנדל שניאורסון.
נפת לנצ'חותי
נפת לָנצ'חוּתי (בגאורגית: ლანჩხუთის მუნიციპალიტეტი, מילולית: לָנצ'חוּתיס מוּניציפַּליטֵטי) היא נפה במחוז גוריה שבגאורגיה. היא גובלת מצפון בנפת אבשה, נפת סנקי, נפת חובי ופותי, ממערב בנפת סמטרדיה, מדרום-מערב בנפת צ'וחטאורי, מדרום בנפת צ'וחטאורי ונפת אוזורגתי וממערב בים השחור.
עד שנת 1917 נכללה הנפה בפלך כותאיסי באוייזד אוזורגתי. משנת 1921 נכללה בראיון אוזורגתי, ומשנת 1930 נפה נפרדת. משנת 2006 ועד היום נקראת בשמה הנוכחי.
גאוגרפיה.
הנפה משתרעת בין הים השחור, נהר פּיצ'וֹרי ורכס גוריה. בשטח הנפה נכלל שפלת אודיש-גוריה.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית הנפה מונה 31,486 אלף נפש (2014), צפיפות - 59 נפש לקמ"ר. בנפה 55 יישובים מתוכם עיר אחת ו-54 כפרים. רוב האוכלוסייה היא אתנית גאורגית ומבין הגאורגים רובם הם גורים. בנוסף מתגוררים בנפה גם מעט רוסים. הרוב המכריע של האוכלוסייה הם נוצרים אורתודוקסים המשתייכים לכנסייה הגאורגית וישנו גם מיעוט מוסלמי קטן (אג'ארים) וכן בכפר צקאלצמינדה (წყალწმინდა) מתגוררת קבוצה של המאמינים הישנים
שלטון מקומי.
בנפה 55 יישובים מתוכם עיר אחת ו-54 כפרים:
קמונו
קמוֹנוֹ (ביפנית: ケモノ, מהמילה קמונו (獣) שמשמעותה "חיה") הוא ז'אנר באמנות יפנית ובעיצוב דמויות, המציג חיות כדמויות אנושיות. סגנון זה ניתן למצוא בצורות שונות של אמנות, בעיקר בציור ורישום, אך גם במאנגה, אנימה ומשחקי מחשב. דמויות אנתרופומורפיות בקמונו מכונות לרב בשם "ג'וג'ין" או "קמונוביטו" (獣人 או じゅうじん). צורתן משתנה בין אמן לאמן, אך לרוב יש להן ביסודן התנהגות אנושית ורק לעיתים רחוקות הן מתוארות כחיות אמיתיות.
אוטו דב קולקה
אוֹטוֹ דֹּב קוּלְקָה (Otto Dov Kulka; 16 באפריל 1933 – 29 בינואר 2021) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחומי התמחותו העיקריים היו חקר האנטישמיות המודרנית מהעת החדשה המוקדמת ועד לגילויה הנאציונל-סוציאליסטי ב"פתרון הסופי"; המחשבה היהודית באירופה - ויהודים במחשבה האירופית - מן המאה ה-16 עד המאה ה-20; יחסי יהודים-נוצרים בעת החדשה; תולדות היהודים בגרמניה; וחקר השואה.
ביוגרפיה.
אוטו קולקה נולד ב-1933 בצ'כוסלובקיה, לאלי (Elly) ואריך קולקה. לאחר הכיבוש הגרמני של צ'כיה ב-1939 נאסר אביו על ידי הגסטאפו, ובשנת 1942 הועבר ממחנה ריכוז בגרמניה אל מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. קולקה ואימו גורשו בספטמבר 1942 לגטו טרזיינשטאט, ומשם בספטמבר 1943, הועברו ל"מחנה המשפחות" באושוויץ-בירקנאו. אמו הועברה למחנה הריכוז שטוטהוף ונמלטה ממצעד המוות שיצא מממנו בתחילת 1945, אך נספתה ממחלת הטיפוס בעיירה הגרמנית ניקלסוולדה, בה מצאה מפלט לאחר בריחתה. לאחר סיום המלחמה חזרו קולקה ואביו לצ'כיה.
במרץ 1949 קולקה עלה לבדו לישראל במסגרת עליית הנוער, הצטרף לקיבוץ כפר המכבי. והוסיף לשמו הפרטי שם עברי: דב.
משנת 1958 חי בירושלים. נישא לחיה קולקה והיה אב לבת אליאורה קולקה-סורוקה.
ב-1958 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית. וב-1966 הצטרף לסגל ההוראה שלה בתחום היסטוריה של עם ישראל.
בשנת 1999 פרש מן ההוראה כפרופסור אמריטוס, והמשיך במחקריו ובפרסומם.
בשנת 2018 הפקיד קולקה את ארכיונו האישי במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית.
פעילות אקדמית.
קולקה למד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת פרנקפורט. נושא עבודת הדוקטור (1975) היה "'הבעיה היהודית' ברייך השלישי, מקומה כגורם באידאולוגיה ובמדיניות הנאציונל-סוציאליסטית ומשמעותה לקביעת מעמדם ופעילותם של היהודים".
ב-1985 נתמנה לפרופסור חבר, ובשנת 1991 לפרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית. בשנת הלימודים תשמ"ה (1984/1985) שימש פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד. משנת 1988 עמד בראש הקתדרה ע"ש סול רוזנבלום לתולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית.
בשנת 1999 פרש מההוראה עקב מחלת הסרטן. הוא המשיך בעבודתו המחקרית במכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית. הפרויקטים המחקריים שלו על יהדות גרמניה תחת השלטון הנאצי התנהלו בסיוע האקדמיה הישראלית למדעים וקרן גרמניה-ישראל למחקר ולפיתוח מדעי (GIF).
שימש במשך שנים חבר הנהלת מוסד "יד ושם" וחבר הנהלת מכון ליאו בק ירושלים. היה חבר מערכת כתב העת הדו-לשוני "יד ושם, קובץ מחקרים - Yad Vashem Studies".
מחקריו.
האנטישמיות המודרנית.
החל בעבודת הדוקטור שלו ובהמשך במחקריו, פיתח קולקה גישה קונצפטואלית ומתודולוגית שונה מהגישה שהייתה רווחת באותה עת, בחקר גרמניה הנאצית והשואה, אשר הצטמצמה עד אז בהיבט של רדיפת היהודים והשמדתם.
בשונה מגישה זו דגל קולקה בחקר תולדות היהודים בתקופה השואה כמו כל תקופה היסטורית אחרת, והציב בה שלושה ממדים עיקריים: (1) האידאולוגיה והמדיניות הנאצית; (2) יחס האוכלוסייה הגרמנית למדינות השלטון כלפי היהודים וליהודים עצמם; (3) החברה היהודית והנהגתה. שלושת הממדים הללו מרכיבים, לשיטתו, תמונה כוללת, שבעזרתה הוא בחן את תקופת השואה בקונטקסט היסטורי של המשכיות ותמורה. רק על רקע זה ומתוך פרספקטיבה היסטורית ראה מקום לדיון בשאלת ייחודה של תקופת השואה.
על פי תפיסה זו נמנע קולקה ככל האפשר מלהשתמש ברוב מחקריו על תקופת השואה, וגם בכותרות פרסומיו בנושא זה, במונח העברי "שואה" והאנגלי "Holocaust". לדעתו, מונחים אלה אינם מבטאים נכונה את היותה תקופה היסטורית מוגדרת ברצף תולדות עם ישראל, וגם אינם מוסרים על ייחודה. במקום המונחים הללו, הוא כותב על "תולדות היהודים תחת המשטר הנציונל-סוציאליסטי" ועל ה"הפתרון הסופי".
המונח הראשון מבטא את גישתו המתודולוגית לחקר התקופה הזאת ככל תקופה היסטורית אחרת, בשלשת הממדים לעיל. המונח השני, הפתרון הסופי, הוא לדעתו הביטוי המדויק ביותר והמרחיק לכת ביותר למשמעותו הטלאולוגית (מלשון: Telos יעד סופי, תכלית סופית) באידאולוגיה הנאצית, ומבטא את בתכלית מימושו של יעד זה – הקץ הפיזי לקיום העם היהודי וכל פרט בו, ושל "הרוח היהודית" כפי שבאה לביטויה במורשת התרבות האירופאית. בכך רואה קולקה את ייחודה של תקופה זו בהיסטוריה היהודית והאוניברסלית.
בכל עבודותיו המדעיות הקפיד קולקה בעקביות על הפרדה מוחלטת בין חקר העבר ההיסטורי לבין עברו הביוגרפי בתקופת מלחמת העולם השנייה. כפי שהגדיר זאת בעקבות השלמת אחרון הפרויקטים המחקריים הגדולים שלו עד כה ב-2010, וראה את עברו הביוגרפי כלא-רלוונטי למחקר היסטורי, ואת העירוב בין שני התחומים כבלתי-לגיטימי. רק לאחר שנות מחקר רבות, ב-2012 החליט למסור לפרסום ספר בעל אופי שונה, הכולל חקר תמונות הזיכרון משנות השלטון הנאצי והתבוננות רפלקטיבית מאוחרת על תקופה זו. הספר ראה אור בשנת 2013 באנגלית תחת הכותר: "Landscapes of the Metropolis of Death. Reflections on Memory and Imagination", והמהדורה העברית התפרסמה באותה שנה בשם נופים ממטרופולין המוות.
היהודים באידאולוגיה והמדיניות הנאצית.
במחקריו של קולקה על האנטישמיות המודרנית הוא התבסס בין השאר על מחקרים היסטוריים של מוריו יעקב טלמון ושמואל אטינגר, והוסיף עליהם מחקר היסטורי אמפירי של האידאולוגיה והמדיניות הנצינל-סוציאליסטית. הוא בחן את מרכזיותו האמביוולנטית של המרכיב היהודי בזרמים המרכזיים של תרבות המערב בעת החדשה, ואת הרדיקליזציה של יסודות העוינות כלפי היהדות והיהודים בהם, על רקע תהליך החילון בהתפתחות זרמים אידאולוגיים מרכזיים, אלה שבמאה העשרים הנאציזם היה הקיצוני שבהם.