בראשית אפריל נכשל ניסיון התנקשות בחייו של המלך בוריס השלישי. אש אוטומטית נפתחה לעבר מכוניתו ליד העיר בוטבגרד על ידי חברי הארגון המהפכני המקדוני. שניים מנוסעי הרכב נהרגו, אך בוריס השלישי הצליח להימלט מהמקום. ב-16 באפריל ערך המלך ביקור תנחומים בבית משפחות הנרצחים בניסיון ההתנקשות ואיחר לתחילת טקס ההלוויה בכנסיית סווטה נדליה. וכך, בשעה 15:20 הוחל בטקס ההלוויה בלעדיו. לפי תאום מראש סימן פטר זאדגורסקי לניקולה פטרוב איש "מנגנון התגמול" שנכח בקהל להפעיל את מטען הנפץ. פטרוב הפעיל את מנגנון הנפץ שהיה בעל השהייה קצרה ושניהם עזבו את הבניין. תוך דקות הרעיד פיצוץ חזק את חלל הכנסייה וכיפתה קרסה על נוכחי הטקס. בשל התרחשות הפיצוץ בחלל סגור הועצמה השפעתו.
תוצאות הפיגוע.
160 בני אדם נהרגו בפיגוע ו-320 נפצעו רובם מאצולת הצבא והמערכת הפוליטית של הממלכה. בין ההרוגים הגנרל קאלין ניידנוב שכיהן כשר המלחמה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, סטפן נרזוב מפקד ארמייה מאותה המלחמה, ראש עיריית סופיה פסקל פסקלב, מפקד המשטרה הבולגרית וכן קצינים בכירים נוספים וחברי פרלמנט. בין הפצועים ראש הממשלה אלכסנדר צאנקוב, שר הפנים איוון רוסב, שר ההגנה איוון ולקוב וחבר הפרלמנט אנדריי ליאפצ'ב. עוד נפצעו הגנרלים ולדימיר ואזוב וגאורגי טודורוב. המטרופוליט סטפן שניהל את טקס ההלווייה לא נפגע, אף על פי שגג הכנסייה קרס מעל אזור הבמה ממנה נשא את דרשתו. לימים הפך לדמות משמעותית בסיפור הצלתם של יהודי בולגריה משילוח אל מחנות ההשמדה וזכה לעיטור חסיד אומות העולם. באירוע נכח גם הקולונל בדימוס אברהם תג'ר ממנהיגי יהדות בולגריה, לימים יושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה ודמות מפתח במאבקה של הקהילה היהודית בבולגריה נגד גירוש בניה מהממלכה. הוא נפצע קל אך רעייתו רוזה נהרגה.
השלכות הפיגוע.
ההשלכות בבולגריה.
ממשלתו של אלכסנדר צאנקוב הכריזה על ממשל צבאי ברחבי הממלכה וניצלה את ההזדמנות כדי להיפרע מגורמי האופוזיציה למשטר, אם בהפעלה ישירה של מנגנוני ביטחון הפנים, או בהפעלה עקיפה של מיליציות חצי צבאיות אשר בפועל היו נתונות לפיקודו הישיר של שר ההגנה הבולגרי איוון ולקוב (בולגרית: Иван Вълков). נרדפו חברי מפלגות שמאל כגון חברי ותומכי המפלגה הקומוניסטית ואף חברי מפלגות מרכז-שמאל כגון מפלגת האיכרים. עוד נרדפו חברי האליטה האינטלקטואלית. עשרות בני אדם נחטפו בידי חברי המיליציות והוצאו להורג. בערי השדה התחוללו קרבות בין יחידות של הצבא הבולגרי לבין קבוצות חמושות של תומכי הקומוניסטים. מעריכים שלפחות 400 בני אדם נהרגו בקרבות, נרצחו או הוצאו להורג במהלך האירועים שהתחוללו לאחר הפיגוע.
ראשי המפלגה הקומוניסטית, חיכו לשעת כושר כדי לבוא חשבון עם האישים אשר לשיטתם היו אחראים לדיכויים ולחיסולם של רבים מחבריהם. ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית וזכתה לחסות הצבא האדום אשר כוחותיו הגיעו באותו היום לסופיה. קימון גאורגייב היה לראש הממשלה, תיק ביטחון הפנים נמסר לאנטון יוגוב מהמפלגה הקומוניסטית והוא ניצל תפקיד זה כדי להשתלט על המדינה ובהדרגה למגר את כוחות האופוזיציה. הוקם בית דין מיוחד לשפיטת חברי מנגנון הממשל הקודם בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים ומנגנון זה נוצל גם כדי לבוא חשבון עם האחראים על האירועים שהתרחשו בין 1923 ל-1926. ב-1 בפברואר 1945 הוצאו להורג בירייה, בשטח בית העלמין של סופיה 180 בני אדם ובכללם עוצרי המלוכה, 25 שרים, 68 חברי פרלמנט, עיתונאים ואנשי צבא. בין המוצאים להורג היה גם איוון רוסב, שר הפנים בעת האירועים שליוו את הפיגוע. אלכסנדר צאנקוב ראש הממשלה בעת הפיגוע, הצליח להימלט מבולגריה. ב-1996 לאחר שנפרעה בולגריה מהמשטר הקומוניסטי ביטל בית המשפט העליון הבולגרי בהחלטה השנויה במחלוקת נוקבת, את הרשעותיו של בית הדין המיוחד מ-1945 בטענת אי סדרים בהליך המשפטי, וכך, לצד נרדפי הקומוניסטים, זוכו גם פושעי מלחמה כגון בוגדאן פילוב ופטר גברובסקי.
ההשלכות על הקהילה היהודית.
אחד ממפקדי השטח של "מנגנון התגמול" בסופיה אשר השתתף בהכנות לפיגוע ובהפעלת חוליית המפגעים, היה חיים מרקו פרידמן, בן הקהילה היהודית. הוא נולד ב-1892 בסטארה זאגורה ובהמשך עבר להתגורר ברובע יוצ'בונאר שבסופיה, שירת כקצין בצבא הבולגרי במהלך מלחמת העולם הראשונה והשלים תואר במשפטים באוניברסיטת סופיה. פרדימן היה חבר המפלגה הקומוניסטית ובספטמבר 1923 נטל חלק בהפיכת הנפל שהובילו הקומוניסטים. הוא היה מוכר למשטרה הבולגרית וב-26 במרץ 1925, נפצע במהלך חילופי אש עם שוטרים בולגרים אך הצליח להימלט. מספר שעות לאחר הפיגוע הצליחה משטרת סופיה לעצור את מרקו פרידמן, בהמשך הועמד לדין וב-27 במאי הוצא להורג. כאמור, לאחר הפיגוע הונהג משטר צבאי ומאות בני אדם הוצאו להורג באופן רשמי או על ידי מיליציות חצי-צבאיות שפעלו בהנחיית השלטונות. אחד הנרצחים היה הסופר והעיתונאי היהודי הנודע יוסיף הרבסט (בבולגרית: Йосиф Хербст; 1870 - 1925) אשר נעצר, "נעלם" בעת מעצרו וגופתו מעולם לא נמצאה. יוסיף הרבסט היה אחיו של המנהיג הציוני קרל הרבסט.
בסופיה פרץ גל אנטישמיות שכלל מאמרי שטנה בעיתונות, גם בעיתונים שלא נודעו כבעלי קו אנטישמי. בחלקם צוין שוב כדפוס פעולה, המיתוס האנטישמי הנפוץ על יהודי טרנובו בירת האימפריה הבולגרית השנייה שפתחו את שערי העיר בפני הכובשים העות'מאנים. הספר הפרוטוקולים של זקני ציון תורגם לבולגרית והופץ ברחבי סופיה במחיר מוזל. נציגי הקונסיסטוריון שגינו בחריפות את הפיגוע והתנערו מפרידמן, פנו לממשלה הבולגרית כדי שתפעל למתן את התעמולה האנטישמית ואף על פי שנציגי השלטון הבטיחו לפעול בנושא, ננקטו פעולות מוגבלות בלבד. בתגובה לאירועים הוקמה בסופיה "האגודה לגמילות חסדים של חיילי המילואים היהודיים", אשר רשמית נועדה למטרות תרבות ותמיכה כלכלית בנכי המלחמה, באלמנות וביתומים, אך בפועל שמה לה למטרה לארגן קבוצות של חיילים יהודיים שיוכל להגן בכוח על בני הקהילה. בראש הארגון עמדו הקולונלים בדימוס אברהם תג'ר ומורנו גרציאני.
It's Now or Never
It's Now or Never (בתרגום חופשי לעברית: "זה עכשיו או לעולם לא") הוא סינגל פופולרי מאת הזמר אלביס פרסלי אשר נכתב על ידי וואלי גולד ואהרון שרדר ואשר יצא לראשונה כסינגל ב-5 ביולי 1960.
הפקה.
הלחן של השיר הוא עיבוד של השיר האיטלקי "", אך ההשראה לשיר באה מהשיר "There's No Tomorrow" אותו ביצע הזמר האמריקני טוני מרטין בשנת 1949.
במהלך סוף שנות ה-50 של המאה ה-20, בעוד אלביס הוצב בגרמניה במהלך שרותו בצבא האמריקני, אלביס שמע לראשונה את השיר "There's No Tomorrow" בביצועו של מרטין. בעקבות כך אלביס העלה את הרעיון בפני המו"ל שלו פרדי בינסטוק אשר ביקר אותו באותה העת בגרמניה. בעקבות כך בינסטוק, אשר בפעמים רבות איתר כותבי שירים עבור אלביס, חזר למשרדו בניו יורק ושם הוא יצר קשר עם כותבי השירים וואלי גולד ואהרון שרדר אשר כתבו את המילים לשיר בתוך חצי שעה בלבד. בהמשך השיר נמכרו מעל ל-20 מיליון עותקים של השיר, הגיע למקום הראשון במצעדים של מדינות שונות בכל רחבי העולם והפך לסינגל הנמכר ביותר של אלביס בכל הזמנים. השיר מסמן בעיני רבים את סוף התקופה היצירתית והאיכותית של אלביס שהתבטאה במרד נעורים, מחתרתיות, ומוזיקת רוק סוחפת ומעבר למיינסטרים ולהתמסחרות.
הזמר האמריקני בארי וייט שמע את השיר במהלך שנת 1960 בעת ששהה בכלא בגין גנבת צמיגי קאדילק בשווי 30,000 דולרים. לטענתו של וייט לשיר הייתה השפעה כה רבה עליו באותה העת שהוא החליט לאחר מכן לפתח קריירה בתחום המוזיקה.
גרסת קאבר לשיר שביצע ג'ון שניידר הייתה הסינגל הראשון שהוציא (1981) וההצלחה המסחרית הראשונה שלו. השיר נכלל ברשימת השירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
ישראל רוקח (נדבן)
ישראל רוקח (ט' באב תר"א, 1841 – י"ט באב תרצ"ג, 11 באוגוסט 1933) היה תעשיין ונדבן יהודי אורתודוקסי בליטא ובארצות הברית.
קורות חיים.
בליטא.
נולד בוילקובישק שבליטא לאריה לייב רוקח, בנו של הרב לוי רוקח מווילנה, מצאצאי רבי אלעזר רוקח, ולמרים, בת ישראל ריטבסקי. בצעירותו למד תורה אצל אביו ואצל רבנים נוספים. בגיל 20 נישא לבתו של הרב אהרן הכהן שפירא, מצאצאי בעל ה"תוספות יום טוב" ושאול וואהל. לאחר נישואיו עבר לקובנה והקים מפעל גדול לתעשיית סבון. מפעלו קיבל תעודת כשרות מהרב יצחק אלחנן ספקטור מקובנה, ששיבח את רוקח על "זכות של הפרשת רבים מבני עמנו מאיסורים". היה חלוץ יצרני סבון כשר העשוי משומן צמחי. בסבון הכשר שמתוצרתו הייתה מוטבעת המילה "כשר", והוא היה בשימוש נפוץ בביתם של יהודים רבים בליטא וברוסיה.
רוקח היה מהנדבנים היהודים המפורסמים בליטא. במשך תקופה נהג לחלק לצדקה כשני שלישים מרווחיו והעסיק נציג מיוחד שטיפל באלפי בקשות התמיכה שהגיעו אליו מכל העולם.
בארצות הברית.
בשנת 1890, בעקבות משבר בעסקיו בליטא, היגר עם משפחתו לארצות הברית. הקים בברוקלין מפעל ענק לסבון ולמוצרים כשרים נוספים, ובהם דבש, פירות מטוגנים ומשומרים, שמן צמחי, דגים משומרים, קקאו, מרקים, צמר פלדה ואבקה לניקוי כלים. המפעל הקפיד על הידור בכשרות וכדי למנוע בעיות כשרות הקפיד שכל המוצרים יהיו פרווה בלבד. כעבור זמן הרחיב את עסקיו והקים מפעל נוסף בסידרוויל שבפנסילבניה. לאחר שמפעליו התבססו פרש מניהולם השוטף והקדיש את זמנו לתמיכה במוסדות תורה ובנצרכים. נהג לבקר בקהילות ובשכונות יהודיות בארצות הברית ולחלק כספי צדקה. הקצה מלגות עבור תלמידים בישיבת רבנו יצחק אלחנן שהוסמכו לרבנות.