מקורות שונים מספקים מידע מוגבל על מסעותיו של בנוול. ידוע שהוא נכנס לשירות בחברת הודו המזרחית בשנות הארבעים של המאה ה-19. הוא נסע להודו ולסין לפני 1853, והיה תושב בהודו ובבורמה זמן מה לפני 1856. הערך שלו ב"מילון הביוגרפיה ההודית" מתאר אותו כ"בולט בתיאור מקורי ואוהד של חיי הילידים, הנוף והמבנים בהודו, שצוירו כנראה במקום״. בשנים 1865–1866 הוא בילה זמן במצרים [5] וארץ ישראל. כשלא היה במסעותיו הוא התגורר בקנזינגטון, לונדון מתחילת שנות ה-60 ועד מותו ב-1886.
אחת מיצירותיו הידועות יותר היא הליטוגרפיה הצבעונית בבית החולים 1855 שמתארת ​​את פלורנס נייטינגייל בתמונה איקונית וריאליסטית לכאורה בתור הגברת עם המנורה. גם בנושא של מלחמת קרים, הוא הפיק ליטוגרפיה צבעונית המתארת ​​את ההשלכות של קרב עלמה "היום שאחרי הקרב" 1854.
בנוול היה מאייר פורה עבור פרסומים דתיים ויקטוריאניים שונים, במיוחד אלה שפורסמו על ידי חברות דתיות ומיסיונריות. וכן סדרת ספרי תמונות (האחרונה מכוונת לנוער ויקטוריאני) במהלך שנות ה-50 ועד אמצע שנות ה-60.
הוא אייר את העיתונים: The Illustrated London News ואת Sunday at Home במשך שנים רבות.
ג'וזף אוסטין בנוול גם סיפק איורים לכתבי עת ויקטוריאניים אחרים, אם כי לא בהכרח עם נושא דתי, הוא הפיק איורים על החיים ההודיים והמזרחיים עבור The Illustrated London News בין 1857 ל-1864.
בהמשך חייו התמקד בנוול בציורי צבעי מים וגואש בסגנון תנועת האמנות האוריינטליסטית. רוב יצירותיו בז'אנר זה צוירו מסביבות 1865 ועד סמוך למותו ב-1886.
הוא התמחה בציור בדואים ובמאהליהם ובשיירות החוצות את המדבר עם גמלים, לרוב עם חורבות עתיקות ברקע או עם 'גמל לבן' בציוריו. הוא צייר את ארץ ישראל וסיני בתקופה זו הוא הציג באופן נרחב ביותר, במוסדות כולל האקדמיה המלכותית, החברה המלכותית של אמנים בריטים, המכון המלכותי לציירים בצבעי מים, ומוסדות וגלריות אחרות ברחבי בריטניה. הוא גם הציג בתערוכה הבינלאומית של לונדון של 1873, ובסידני (1879–1880). ותערוכות בינלאומיות של מלבורן (1880–1881).
לא תועדו ילדים ששרדו מנישואיו של בנוול לאשתו מריאן.
הוא מת בביתו, בלונדון ב-13 במאי 1886, ונקבר בבית הקברות Kensal Green,
אל-דנה (ספינה)
אל-דנה הייתה ספינה מסוג דאו ערבי ממונע או מעבורת נוסעים. הפליגה ממנאמה, בחריין והתהפכה במפרץ הפרסי ב-30 במרץ 2006. נכון ל-31 במרץ, 67 מתוך 150 האנשים שהיו על הסיפון חולצו, ו-58 אושרו כמתים. כ-40 נוספים נחשבים כנעדרים. בין ההרוגים 17 הודים ו-12 בריטים.
רוב הנוסעים היו זרים מחברת הבנייה המשותפת Nass-Murray &amp; Roberts שחגגו את השלמת חלק ממגדלי מרכז הסחר העולמי של בחריין. עשרה מההרוגים הועסקו בחברת הבנייה הדרום אפריקאית Murray &amp; Roberts Limited ; ארבעה מהפועלים מדרום אפריקה, שני הודים, אחד מפקיסטן ושותף דרום אפריקאי. SABC דיווחה כי דרום אפריקאי שישי נהרג בטרגדיה.
משמר החופים הבחריני שהגיע דקות לאחר האסון ביצע חילוץ מיידי. הצי החמישי של הצי של ארצות הברית עזר במאמץ החילוץ עם צוללנים וכלי שיט קטנים.
אל חראסה
ארגון "אל חראסה" (משמעות בעברית "השמירה") הוא מיליציה מקומית הפועלת בכפר קאסם תחת חסות הפלג הדרומי של התנועה האיסלאמית ועיריית כפר קאסם.
היסטוריה.
הארגון נוסד בשנות ה-90 במטרה להגן על תושבי כפר קאסם ולמנוע אלימות, סחר בסמים ופשיעה. במשך הזמן שינה הארגון את יעודו ולקח סמכויות שיטור ללא אישור חוקי ובהמשך החל להתעמת עם משטרת ישראל על סמכויות שמירת החוק בכפר קאסם.
הארגון פועל בחסות העירייה, מתוקצב על ידה ומונחה על ידי אנשי הדת של הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית.
הארגון נחשב למיזם בולט של התנועה האיסלאמית הדרומית. ראשי ציבור ואנשי התנועה, בהם אבראהים צרצור, עאדל בדיר, עבד חכים חג' יחיא, זיאד עמר, ספוואת פריג', מניר בדיר וחמדאללה טהא, מזוהים כולם כמי שאחראים על הובלת הארגון.
התנועה האסלאמית החלה להשתתף במוסדות השלטון המקומי. ועדות מקומיות לענייני חינוך, בנייה, רווחה וביטחון התפתחו עקב המעורבות, באותו הזמן חלה עלייה בפעילות הארגון.
אנשי הארגון באים מחוגי התנועה האסלאמית, תמכו בעאדל בדיר איש התנ"ס, במסגרת ההתמודדות על ראשות העירייה ובתמורה גייס אותם זמן קצר לאחר מכן לעיריית כפר קאסם והעניק להם תקציב. ב-2013 בעקבות החלטת ראש העירייה, בדיר, להפיכת הארגון למחלקה עירונית. צורפו אנשי הארגון לעיריית כפר קאסם שהחלה לממן את פעילותם.
בשנים הראשונות פעל הארגון בפתרון סכסוכים וכמשמרות מוסר וניסו למנוע הידרדרות לסמים. עם הזמן הפך הארגון למשטרה מוניציפלית, אף שאין בידיו הסמכות החוקית לכך. בתנועה האסלאמית וברשות הפלסטינית מכונה הארגון בשם "כח 17" על שם כוח מיוחד ברשות הפלסטינית.
אנשי "אל חראסה" אינם לובשים מדים ואינם חמושים בצורה גלויה אך לפי המשטרה הארגון מחזיק בנשק לא חוקי. לרוב מדובר באנשי הפלג הדרומי של התנועה האיסלאמית, מרביתם צעירים ובני "נוער המסגדים". גם עבריינים וצעירים שחזרו למוטב במסגרת פעילותה של התנועה האיסלאמית, הצטרפו לארגון.
אלימות נגד המשטרה.
באוקטובר 2017 על רקע מהומות שהתרחשו אז בכפר קאסם, המשטרה פירקה מחסומים של הארגון שנועדו ללכידת עבריינים, וביקשה לעצור חברים בארגון. בתגרה בין הצדדים נהרג צעיר בן 17 בידי שומר בחברת אבטחה שעבד בתיאום עם המשטרה. כתגובה פעילי הארגון התפרעו ושרפו ניידות משטרה ונקודת שיטור. שני שוטרים נפצעו קל במהלך העימותים. המהומות הובילו למעצרו של מפקד הארגון, השייח' עבד א־סמיע טאהא, ובכירים נוספים. בעקבות העימותים האלימים זכה הארגון לתמיכה מוועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל, שהכריזה על שביתה בכפר קאסם ודרשה את פיטורי המפכ"ל ומפקד התחנה המקומית. גם הרשימה המשותפת הצטרפה לתמיכה בארגון וביקרה את משטרת ישראל.
מבצע שומר החומות.
במהלך מבצע שומר החומות נעצרו חברים בארגון בחשד למעורבות במהומות בכפר קאסם והסביבה.
אוקטובר.
ב-2 באוקטובר 2021 הותקפו שוטרים שהגיעו לחלץ אדם שנכלא על ידי אנשי הארגון שניסו למנוע מהשוטרים לחלצו באלימות. ארבעה נעצרו ונגד שלושה הוגשו כתבי אישום. הארגון הוגדר כמילציה על ידי השר לביטחון הפנים, עמר בר-לב.
מעמד האישה בחסידות
מעמד האישה בתנועת החסידות עבר תמורות ושינויים במהלך הדורות, והושפע הן מתהליכים פנימיים בחסידות והן מתהליכים חיצוניים, כמו גם מהשינוים במעמד האישה ביהדות בכלל. במעמד האישה בפועל קיימים הבדלים בין החסידויות השונות, כאשר בכל חסידות מעמד הנשים שונה.
מעמד האישה בחסידות.
לפי שמואל אבא הורודצקי לאורך הדורות שרר בחסידות שוויון מוחלט בין גברים לנשים. הוא טען כי אמנם ב"יהדות השכל", כלומר הרבנות, היה יתרון מובנה לגברים, השכליים בעיקרם. אולם "יהדות הרגש", היסודות המיסטיים משיחיים שמהם השתלשלה החסידות, נגישה יותר מעצם טבעה לנשים. לדבריו "היהודיה הפולנית עמדה תחת השפעת תנועה זו בכל רגשות ליבה". הוא זיהה שלושה דברים בהם לטענתו התבטא השוויון השורר בין גברים לנשים בחסידות. לטענתו החסידות שיפרה את מעמד האישה בקהילה ואת חיי המשפחה בכך שיצרה דבק חדש בין הבעל לאשה - זיקתם המשותפת לאדמו"ר. החסידות גם פתחה בפני האישה את הספרות התורנית, כאשר נכתבו ספרים בשפת היידיש. היא גם אפשרה לנשים מסוימות לעלות לדרגת מנהיגי התנועה, "אם היא ראויה לכך, אין מעצור על דרכה זו". לטענת הורודצקי האשה היהודית קיבלה בחסידות "שוויון גמור בחיים הדתיים, חיי דת רגישים, מסתוריים".
לעומתו, חוקרים אחרים מסתייגים מדעה זו. עדה רפפורט-אלברט טענה כי רוב חברי תנועת החסידות בשנותיה הראשונות גויסו מקרב חסידים נשואים שהתפתו לנטוש את נשותיהם וילדיהם לפרקי זמן שונים. הם הפקירו את נשותיהם ללא פרנסה ונעדרו מבתיהם בשבתות ומועדים בכדי לעלות לרגל אל חצרו של הצדיק. החסידות, לדעתה, נתנה לבעלים חלופה לחיי המשפחה, בדמות "אגודת אחים" הפתוחה לגברים בלבד שהתגבשה סביב הצדיק. אמנם בחצרות בודדות נתנו לנשים גישה אל הצדיק, אולם למעמד החשוב ביותר, הטיש, נאסרה עליהן הכניסה. לפי עדה, סיפור הבתולה מלודמיר לא רק שאינו מוכיח כי החסידות אימצה את השוויון בין נשים לגברים, אלא מראה כי החסידות קיבלה את התפיסה הרבנית הקלאסית בנוגע לאשה. בהיעדר לגיטימיות לדתיות פרושה של נשים, נאלצה הבתולה לקבל עליה "זהות גברית", וראו בה כמי שנטלה נשמה גברית. שילוחיה לארץ ישראל היו בבחינת גירושיה לקרן זווית, כפי שהתנועה נהגה בדמויות מביכות אחרות.
רק אישה אחת כיהנה באדמו"רות, ציזיא חנה מזל מילאה את מקום בעלה. מסופר כי כאשר ביקר בעיר רבי מרדכי מטשרנוביל הוא השתתף בסעודה שלישית שערכה.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם טען כי בעקבות הכלל של כל כבודה בת מלך פנימה יש לשלול את קיומם של הנשים ברשות הרבים. הוא שלל מטעם זה קיום טיולים לנשים.
בקבלת וקידום תפקידיהם המסורתיים כאישה ואימהות, רוב החסידים מתנגדים לכל מודרניזציה של תפקידים מגדריים, מעבר לחינוך מוגבר לנשים ונערות. אמון על צניעות ציבורית, נשים חסידיות יכולות לקבל עבודה מחוץ לבית ואף כן. בקהילת ליובאוויטש המבוססת על ההסברה, נשים גם ממלאות תפקידים דינמיים כפעילות בקמפוסים של המכללות, ומביאות אותן לחיים חילוניים, בניגוד לכתות נוקשות יותר כמו סאטמר.