מאז 1992 הייתה חלוקה ברורה בין המודיעין האזרחי שעליה הופקד שירות הביטחון האוקראיני והמודיעין הצבאי שעליה הופקד מינהל הביון הראשי במטכ"ל (GUR). עם זאת, עד 2005, בראש שירות הביטחון האוקראיני עמד איהור סמשקו, איש המודיעין הצבאי לשעבר. ב-2004 מחלקת המודיעין של הארגון אורגנה מחדש והפכה לסוכנות עצמאית בשם שירות הביון החיצוני של אוקראינה שאחראית לכל סוגי המודיעין באוקראינה. ארגון נוסף שהיה לעצמאי היה המינהל לאבטחת אישים באוקראינה (Управління державної охорони України).
שירות הביטחון האוקראיני מנהל מבצעי אכיפה משותפים עם הוועדה הממלכתית לענייני לאומיות והגירה (אוקראינית: Державний комітет України у справах національностей та релігій) במאבק נגד מהגרים בלתי חוקיים.
בשנת 2018 הארגון היה בין מארגני המוות המבוים של ארקדי בבצ'נקו.
באפריל 2020 ולרי שייטנוב, מבכירי הארגון נעצר והואשם בריגול לטובת רוסיה. בינואר 2021 השירות דיווח כי לכד במחוז חרסון סוכן שירות הביטחון הפדרלי הרוסי ששיתף פעולה עם המשרד לביטחון המדינה של הרפובליקה העממית של דונצק במטרה לעודד מחאות נגד השלטון בקייב.
מטרות הארגון.
על פי החוק "אודות שירות הביטחון האוקראיני" הוגדרו מטרותיו הברורות של הארגון:
התרסקות מטוס חיל האוויר הפולני באפריל 2010
פרנק קמני
ד"ר פרנקלין אדוארד "פרנק" קמני (באנגלית: Franklin Edward "Frank" Kameny; 21 במאי 1925 בניו יורק, ארצות הברית – 11 באוקטובר 2011) היה אחת מהדמויות החשובות ביותר במאבקה של התנועה לזכויות להט"ב בארצות הברית.
שנים מוקדמות.
קמני שירת בצבא ארצות הברית אשר לחם באירופה במלחמת העולם השנייה. בנוסף הוא היה חבר כעשרים שנה בחבר המנהלים של מערכת השירות הסלקטיבי של צבא ארצות הברית. הוא למד פיזיקה בקווינס קולג' וקיבל תואר ראשון ב-1948. הוא המשיך בלימודי אסטרונומיה אוניברסיטת הרווארד וקיבל תואר שני ב-1949 ודוקטורט ב-1956. בשנת 1957 פוטר קמני ממשרתו בוושינגטון די. סי. כאסטרונום בצבא ארצות הברית מכיוון שהיה הומוסקסואל. הפיטורים דחפו אותו "להוביל מאבק ענקים נגד המוסדות האמריקאיים, ולעמוד בראש החנית של מאבקים כוחניים של התנועה למען זכויות הומוסקסואלים בתחילת שנות ה-60 בארצות הברית".
קמני מחה על פיטוריו בפני הוועדה לשירות אזרחי, ותבע בבית המשפט כי יוחזר לעבודתו. התביעה הגיעה בשנת 1961 לבית המשפט העליון של ארצות הברית. למרות שבית המשפט דחה את התביעה, היא נודעה כמקרה הראשון של דרישה לזכויות אזרח על רקע נטייה מינית ומיצבה את קמני כחלוץ בתחום זה בארצות הברית. מאוחר יותר באותה שנה חבר קמני לג'ק ניקולס (Jack Nichols) והשניים הקימו סניף וושינגטון של אגודת מאטאשין, סניף שפעל באופן אגרסיבי יותר ממקביליו למען זכויות אזרח ללהט"בים ומניעת אפליה על רקע נטייה מינית. בשנת 1963 עמדה הקבוצה במרכזו של שימוע שנערך בקונגרס של ארצות הברית ועסק בזכותה של הקבוצה לאסוף תרומות, על פי חוק שדרש מאגודות המתרימות להרשם ולהצהיר על מטרתם.
שנים מאוחרות.
בשנת 2006 בקשה ספריית הקונגרס מקמני להפקיד ברשותה מסמכים המתעדים את חייו ואת פועלו.
בשנת 2007 הציג המוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית של סמית'סוניאן את השלטים אותם נשא קמני בהפגנה מול הבית הלבן בתערוכה מיוחדת בשם "אוצרות של היסטוריה אמריקנית". כיום מוצגים במוזיאון 12 מהשלטים אותם נשאו המפגינים.
בפברואר 2009 הכריזה מועצת השימור ההיסטורי של מחוז קולומביה על ביתו של קמני בוושינגטון כאתר מורשת היסטורי לשימור.
ב-29 ביוני 2009 התנצל ג'ון בארי, יו"ר המשרד הפדרלי לכוח אדם, באופן רשמי בפני קמני בשם הממשל הפדרלי של ארצות הברית. בארי, אשר הוא בעצמו הומוסקסואל מוצהר, הגיש לקמני את הפרס על שם תיאודור רוזוולט - הפרס היוקרתי ביותר המוענק על ידי הארגון.
קמני היה חבר במועצת היועצים של קרן המשולש.
פרוטוקול (מנהל)
שמואל ריפמן
שמואל (שמוליק) משה ריפמן (30 באוקטובר 1949 - 30 בינואר 2017) היה ראש מועצה אזורית רמת הנגב ויושב ראש מרכז המועצות האזוריות.
ביוגרפיה.
ריפמן נולד בבני ברק ובהיותו בן 12 נשלח על ידי הוריו כילד חוץ לקיבוץ רביבים. בשירותו הצבאי היה חייל וקצין בנח"ל מוצנח והשתחרר בדרגת רב-סרן.
כיהן כראש מועצה אזורית רמת נגב משנת 1991 עד פטירתו. בשנת 1995 מונה ליושב ראש מינהלת הרשות לפיתוח הנגב, ובשנת 1996 נבחר ליושב ראש מרכז המועצות האזוריות בישראל וכיהן בתפקיד זה עד סמוך לפטירתו. במסגרת תפקידיו במועצה האזורית וברשות לפיתוח הנגב, עמד בראש החברה הכלכלית לפיתוח רמת הנגב, מי רמת הנגב והיה יושב ראש חברת "מרחצאות הנגב" ויושב ראש חברת "עמ־שב־מרכז" לפיתוחים טכנולוגיים. שימש דירקטור וחבר ההנהלה המצומצמת במפעל הפיס.
המועצה האזורית רמת נגב, המתפרשת על כ־20% משטח ישראל, זכתה בראשותו עשר שנים ברציפות בפרס שר הפנים בגין ניהול מנהלי וכספי מצטיין. בין הפרויקטים שהיה קשור בקידומם נמנים עיר הבה"דים, כביש 6, מניעת הזיהום הסביבתי ברמת חובב ואחרים.
ריפמן שינה גם את נוהלי העבודה במועצה. עד להיבחרו היה מקובל, שבכול קדנציה יכהן כראש מועצה תושב יישוב אחר מהמועצה. ריפמן ביטל הסכם זה. ריפמן מינה לתפקיד מהנדס המועצה את עודד ברזילי, שהיה אחד מראשי המועצה הקודמים. ברזילי החזיק בתפקיד מהנדס המועצה במשך עשרים שנה.
שנים ארוכות היה חבר מפלגת העבודה, לאחר הקמת מפלגת קדימה עבר ריפמן לשורותיה ובבחירות לכנסת ה-17 מוקם במקום ה־46 ברשימת מועמדיה לכנסת. בסמוך לבחירות לכנסת ה-19 פרש ריפמן מרשימת מפלגת קדימה והביע תמיכה במפלגת ישראל ביתנו ובעומד בראשה, אביגדור ליברמן.
ריפמן היה נשוי לטליה, מנהלת בית ספר, ואב לשלושה. טליה היא בתו של יהודה דרור (צ'ובה), שהיה גם הוא ראש המועצה האזורית רמת הנגב. הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוצו רביבים.
דב ליטבינוף
דב ליטבינוף (נולד ב-22 באפריל 1960) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כראש מועצה אזורית תמר בשנים 2004–2019. באוקטובר 2018 הורשע בעבירת הפרת אמונים במסגרת "פרשת ישראל ביתנו".
ביוגרפיה.
ליטבינוף הוא יליד העיר סלטה שבארגנטינה. לאחר מעברו לקיבוץ עין גדי עבד כשנתיים במאפייה המקומית. סיים לימודי תעודה במינהל בתי מלון וניהול השיווק מהטכניון ובניהול תיירות כפרית ממדרשת רופין. סיים תואר ראשון במדעי הרוח והסביבה באוניברסיטת אריאל.
כחמש שנים שימש מנכ"ל חמי עין גדי. לאחר מכן היה רכז התיירות בקיבוצו עין גדי.
כחמש שנים היה מנהל מחלקת התיירות במועצה אזורית תמר ומנהל מתנ"ס "תמרית". במסגרת תפקידו יזם את פסטיבל המוזיקה הישראלית בים המלח, פסטיבל התמר ולאחר מכן את הבאת האופרה הישראלית למצדה מדי שנה, ביצירות אאידה, נבוקו, כרמן, לה טרוויאטה וטוסקה.
בשנת 2004 נבחר לראשות המועצה לאחר שגבר על ראש המועצה המכהן אמנון פישמן ברוב של 57% (408 קולות), ונכנס לתפקידו ב-30 בינואר אותה שנה. בשנת 2008 נבחר ליו"ר איגוד מנהלי התרבות ברשויות המקומיות. בבחירות לכנסת השבע עשרה ב-2009 שובץ במקום ה-115 ברשימת "קדימה: בראשות אהוד אולמרט. בשנת 2013 נבחר בשלישית לראשות המועצה, כשבפעם זו התמודד מטעם מפלגת ישראל ביתנו.
לאחר בחירתו לקדנציה הראשונה בראשות המועצה תמר, פעל ליטבינוף לקידום פתרון סדור לבעיית הצפת המלונות באזור עין בוקק בשל עליית המפלס ברקע שיקוע המינרלים בבריכה התעשייתית של מפעלי ים המלח (בריכה 5) . המאבק הוביל להקמת צוות בינמשרדי שהביא לקבלת אחריות הממשלה. הדרך שנבחרה היא הקמת חברה ממשלתית ייעודית שאמונה על מימוש הפתרון האופטימלי שנבחר לאחר מחקר ממושך (פתרון הקציר). החברה להגנות ים המלח אשר פועלת מ-2008 והוסמכה בהחלטת ממשלה נוספת מסוף 2017 לפתח תשתיות תיירות בים המלח.
ב-22 בנובמבר 2016 נחנך מכון מחקר ים המלח למרגלות מצדה, שהוקם ביוזמת מועצה אזורית תמר, אוניברסיטת תל אביב והמשרד לשיתוף פעולה אזורי. ליטבינוף הוא יו"ר ועד הנהלת עמותת המכון.
פרשת השחיתות בישראל ביתנו.
ב-24 בדצמבר 2014 נעצר ליטבינוף ביחד עם שורה ארוכה של ראשי רשויות מקומיות, ראשי עמותות להתיישבות וחברי כנסת בעבר ובהווה במסגרת פרשת ישראל ביתנו. באוקטובר 2015 המליצה המשטרה להעמידו לדין באשמת מתן שוחד, הלבנת הון, מרמה והפרת אמונים.
ב-11 באוקטובר 2018 חתם ליטבינוף על הסדר טיעון, במסגרתו נמחקו סעיפי השוחד, הלבנת ההון והמרמה והוא הורשע בסעיף הפרת אמונים. ליטבינוף הודה במסגרת הסדר הטיעון שכיו"ר ההנהלה של "רשות ניקוז ים המלח", אישר תשלום מהמועצה האזורית תמר כעמלה לאלכס ויז'ניצר דרך חברה בשם "י.א חי יזמות ואחזקות בע"מ".
בגזר הדין קבע השופט אביחי דורון כי "הנאשם לא היה שותף זניח, הוא לא 'נאנס' אלא השתתף במתווה הקלוקל", על ליטבינוף נגזרו שלושה חודשי עבודות שירות, נקבע שחומרת המעשים מחייבת הטלת קלון, כך שהוא יאלץ להתפטר מתפקידו הציבורי.
חיים אישיים.
ליטבינוף נשוי ואב לארבעה בנים.
גרהרט ריגנר
בו נש
חוק גרשם
הצי הרוסי
הצי הרוסי (ברוסית: Военно-Морской Флот, ВМФ России; בתרגום חופשי: "הצי הימי הצבאי של רוסיה") הוא הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית והוא חיל הים של רוסיה. זהו הצי הגדול ביותר באירופה, כשברשותו למעלה מ-200 כלי שיט מתוכם 72 צוללות.
רשמית, הצי הרוסי המודרני הוקם ב-17 בינואר 1992, אולם הצי הרוסי רואה את עצמו כיורש של הצי של הצאר פיוטר הגדול שייסד לראשונה את הצי הרוסי הקיסרי ב-30 באוקטובר 1696.
יום ראשון אחרון של חודש יולי נחשב ל"יום הצי" ונחגג משנת 1939. בצי הרוסי משרתים כ-148 אלף ימאים.
היסטוריה.
תקופת האימפריה הרוסית.