האדריכל הראשי של גרמניה הנאצית, אלברט שפר באוטוביוגרפיה שלו, בתוככי הרייך השלישי מעיד כי הוא ראה את היטלר מהרהר על עניין כיבוש הרי אורל כבר בתחילת 1940. שר החוץ הסובייטי, ויאצ'סלב מולוטוב נסע לברלין כחלק מדיונים שמטרתם הייתה הכנסת ברית המועצות למדינות הציר. בברלין, פגש מולטוב את מנהיג גרמניה הנאצית, אדולף היטלר ושר החוץ הגרמני, יואכים פון ריבנטרופ. עם זאת, עוד לפני קיום הפגישה נפלה החלטה אצל היטלר לתקוף את ברית המועצות באביב שלאחר הפגישה. הוא הורה לוורמאכט להכין תוכנית צבאית להתקפת ברית המועצות, תוכנית שתהפוך מאוחר יותר למבצע ברברוסה.
כמה חודשים לאחר מכן הצביע סנגור צבאי בפני שפר על קו עיפרון שצייר היטלר על הגלובוס האישי שלו, שהיה נמצא במעונו "ברגהוף", הקו אותו ציין הסנגור היה קו שעובר מצפון-דרום לאורך הרי אורל, מה שכנראה סימל את הגבול העתידי בין אזור ההשפעה של הנאצים לבין אזור ההשפעה של בעלת בריתם במזרח, האימפריה היפנית.
היטלר הזכיר גם את הרי אורל במספר שיחות; באחת הפעמים הוא מספר כיצד אחרים שאלו אותו האם הרי אורל הם גבול מספיק מזרחי עבור גרמניה. היטלר, אמר שהדבר אכן מספיק אך הדגיש כי המטרה העיקרית בתוכנית היא "למגר את הבולשביזם", ובמידת הצורך יבוצעו מבצעים צבאיים על מנת להבטיח זאת. מאוחר יותר הצהיר היטלר שיוסיף סטלין יהיה מוכן להפסיד את שטחה האירופי של רוסיה אם לא יצליח "לפתור את בעיותיו" ובכך הוא עלול "להסתכן בלהפסיד את הכל". היטלר טען כי הפלישה הגרמנית לברית המועצות תביא לנפילת האימפריה הסובייטית. בשיחה בנובמבר 1942 עם שר החוץ הדני סקאביניוס, ריבנטרופ הצהיר כי הגרמנים מעריכים כי לאחר שהם יכבשו את החלק האירופי של המדינה, רוסיה האסיאתית תתפצל בסופו של דבר למספר "רפובליקות איכרים" קטנות שלא יזיקו לגרמניה.
בוועידה שנערכה ביולי 1941, הוגדרה מדיניות שלפיה על מנת להבטיח את ביטחון הרייך, לעולם לא יהיו כוחות צבאיים שאינם גרמנים ממערב להרי האורל (הדבר גם כלל מיליציות של אנשי האזור שאינם בהכרח רוסים), גם אם הדבר יגרום למלחמה בת מאה שנים. מדיניות זו הייתה אמורה למנוע מכל מעצמות מערביות עוינות לגרמניה לקשור קשר נגדה עם שכנותיה המזרחיות בעתיד (כמו שהצרפתים עשו כביכול עם הטורקים, והבריטים עשו כביכול עם הסובייטים). אף מדינה רוסית מאורגנת לא תתאפשר להתקיים ממערב להרי האורל.
"קיר חיים".
על אף תמיכתו בתזה זו בעבר, עם הזמן דחה היטלר את הרעיון שהרי האורל יהיו הגבול המזרחי של הרייך, כי לדבריו הרים בינוניים כאלה לא מתאימים לגבול בין אירופה לאסיה. היטלר אף טען שמצב בו "הרים בינוניים מייצגים את הגבול בין העולמות האירופאים והאסייתיים" הוא אבסורדי, וקבע שאפשר גם להעניק את התואר הזה לאחד הנהרות הרוסים הגדולים. הוא טען שרק שהחומה היא נחוצה כדי "לשמר את חיוניות הגזע במקרה והמלחמה במזרח תהפוך למלחמה ממושכת".
למעשה, המושג "קיר חיים" הופיע בספרו של היטלר, "מיין קאמפף", שפורסם לראשונה ב-1925.
הרעיון של "קיר חיים" הלך והתעצם במוחו שהיטלר ככל המלחמה נמשכה. בדצמבר 1942, כאשר החלה תפנית לרעת הגרמנים בקרב סטלינגרד, שוחח היטלר עם אנטון אדריאן מוסרט, פוליטיקאי לאומני הולנדי ששיתף פעולה עם הנאצים. היטלר אמר לו כי "הגלים האסיאתיים מאיימים על אירופה ומתכוונים להשמיד את הגזעים העליונים" וטען כי איום זה ייעצר רק אם הנאצים יבנו חומה גדולה וביצורים. ב־20 באפריל 1943 (יום הולדתו של היטלר), הוא ניהל דיון עם אלברט שפר וקרל-אוטו סאור על עיצוב שצייר בעצמו לבונקר בן שישה אנשים, שישמש את החומה האטלנטית. הבונקר יכלול מקלעים, תותחים נגד טנקים ולהביורים. הוא ציין כי עיצוב שכזה אמור לשמש גם לצורכי הגנה ב"גבול המזרחי האולטימטיבי של גרמניה עמוק בתוך רוסיה". עם זאת, גם במידה ומדינות הציר היו מביסות את הסובייטים לחלוטין, ייתכן כי היו נשארים שאריות של כוחות יפנים, שהיו ממקוממים בגבולות הצפוניים-מערביים של סיביר, כחלק ממרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי.
לואיס ג'ייקובס
טריבוניאן
ז'וזפ מריה פלאנס אי מרטי
ז'וזפ מריה פלאנס אי מרטי (בקטלאנית: Josep Maria Planes i Martí, מנרסה, בגס, 31 בינואר 1907 – ברצלונה, 24 באוגוסט 1936) היה עיתונאי קטלאני, מחלוצי העיתונות החוקרת בקטלוניה. הוא גם כתב יצירות לתיאטרון ותרגם מחזות.
הוא החל את הקריירה העיתונאית שלו בפרסומים מקומיים ובשנת 1929 עשה את הקפיצה הגדולה וכתב בין השאר בעיתון ', במגזין ' ובעיתון '. הוא היה מנהל המגזין הסאטירי ההיסטורי ' לאורך כל הקריירה הקצרה שלו.
שפת הכתיבה שלו מסמלת את רצונו להיות ברור ונגיש לקוראיו. יצירותיו הבולטות ביותר הן שני אוספי הכרוניקות "Nits de Barcelona" "ו-Gàngsters de Barcelona", סדרת מאמרים שבהם גינה את הקשר של ה-FAI לאלימות חמושה בנשק ופשיעה נפוצה.
בעיצומה של המהפכה (24 באוגוסט 1936), כיתת FAI מצאה אותו בדירה ברחוב מונטנר בברצלונה שם הסתתר, עצרה אותו, לקחה אותו לכביש הבינעירוני והוציאה אותו להורג במקום באמצעות שבע יריות בראשו.
טאיז
סין במלחמת העולם הראשונה
סין השתתפה במלחמת העולם הראשונה בשנים 1917–1918 בברית עם מדינות ההסכמה. סין לא שלחה חיילים לחזיתות השונות, אולם 140,000 עובדים סינים (כחלק מהצבא הבריטי, חיל העבודה הסיני) שירתו הן לצד הכוחות הבריטים והן לצד הכוחות הצרפתים במהלך המלחמה. אף על פי שסין הייתה מדינה נייטרלית מאז 1914, הוביל דואן צ'ירוי, ראש ממשלת סין, את המעורבות הסינית במלחמת העולם הראשונה. דואן רצה לשלב את סין עם אירופה וארצות הברית על ידי הצהרה לצד מדינות ההסכמה נגד מעצמות המרכז. ב-14 באוגוסט 1917 סיימה סין את נייטרליותה, והכריזה מלחמה על הקיסרות הגרמנית ועל האימפריה האוסטרו-הונגרית.
רקע כללי.
סין הייתה נייטרלית בתחילת המלחמה, כיוון שהמדינה הייתה כאוטית מבחינה כלכלית ופוליטית וחסרה מבחינה צבאית. בשנת 1914 חיסלו הכוחות הצבאיים היפנים והבריטים חלק מנחלות גרמניה בסין. יואן שה-קאי הציע בחשאי לדיפלומט הבריטי ג'ון ג'ורדן 50 אלף חיילים על מנת לכבוש מחדש את המושבה הצבאית הגרמנית בצ'ינגדאו, אך הוא סורב. יפן המשיכה לכבוש את צ'ינגדאו ולכבוש חלקים ממחוז שאנדונג.
בינואר 1915 הציגה יפן אולטימטום בשם "עשרים ואחת התביעות" לממשלת סין. הם כללו שליטה יפנית בנחלות גרמניות לשעבר, חוזי חכירה ל-99 שנים בדרום מנצ'וריה, אינטרס במפעלי פלדה והנחות בנוגע למסילות רכבת. לאחר שסין דחתה את ההצעה הראשונית של יפן, הועברה במאי סדרה מופחתת של "שלוש עשרה דרישות", עם תאריך יעד לתקופה של יומיים. יואן שיקאי, שהתחרה עם מצביאים מקומיים אחרים על מנת להפוך לשליט כל סין, לא היה מסוגל להסתכן במלחמה עם יפן, וקיבל את הדרישות. הטופס הסופי של ההסכם נחתם על ידי שני הצדדים ב-25 במאי 1915.
אירועי 1916.
מכיוון שבתחילה סין לא הייתה אומה לוחמנית, ממשלת סין לא הרשתה לאזרחיה להשתתף בלחימה. עם זאת, בשנת 1916 החלה ממשלת צרפת בתוכנית גיוס סינים לשמש בתפקידים לא צבאיים. חוזה עבור סין לאספקת 50,000 עובדים נחתם ב-14 במאי 1916, והמשלחת הראשונה עזבה את טיינג'ין לעבר Dagu ומרסיי ביולי 1916. ממשלת בריטניה חתמה גם על הסכם עם הרשויות הסיניות לאספקת עובדים. הגיוס הושק על ידי ועדת המלחמה בלונדון בשנת 1916, שהקימה את חיל העבודה הסיני. ב-31 באוקטובר 1916 הוקם בסיס גיוס ב-Weihaiwei (אז מושבה בריטית).
חיל העבודה הסיני כלל גברים סינים שהגיעו בעיקר משאנדונג, ובמידה פחותה ממחוזות ליאונינג, ג'ילין, ג'יאנגסו, חוביי, חונאן, אנחווי וגאנסו. רובם נשלחו לאירופה דרך האוקיינוס השקט וקנדה. עשרות אלפי המתנדבים הונעו על ידי עוני האזור וחוסר הוודאות הפוליטית של סין, וגם התפתו בנדיבות השכר שהציעו הבריטים. כל מתנדב קיבל דמי הצטרפות בסך 20 יואן, ולאחר מכן 10 יואן בחודש לתשלום למשפחתו בסין.
העובדים פינו מוקשים, תיקנו כבישים ורכבות, ובנו מחסני תחמושת. חלקם עבדו במפעלי חימוש ובמספנות של חיל הים. בזמנו הם נתפשו ככוח עבודה זול, שאפילו לא הורשו לצאת מהמחנה להתרועע באופן מקומי, ונדחו כסתם קולים.
אירועי 1917.
ב-17 בפברואר 1917 הוטבעה ספינת הנוסעים/מטען הצרפתית SS Athos על ידי הצוללת הגרמנית SM U-65. הספינה נשאה 900 עובדים סינים, מתוכם 543 נהרגו. בעקבות כך ניתקה סין את הקשרים הדיפלומטיים עם גרמניה במרץ. הסינים הכריזו מלחמה רשמית על מעצמות המרכז ב-14 באוגוסט, חודש לאחר שיקום מנצ'ו הכושל. נחלות גרמניות ואוסטרו-הונגריות בטיאנג'ין והנקואו נכבשו במהירות על ידי סין.
על ידי כניסתו למלחמה קיווה דואן צ'ירוי, ראש ממשלת סין, לזכות ביוקרה בינלאומית מבנות בריתה החדשות של סין. הוא ביקש לבטל רבים מהפיצויים והוויתורים שסין נאלצה לחתום עליהם בעבר. המטרה העיקרית הייתה להרוויח שסין תשב ליד שולחן המיקוח לאחר המלחמה, להחזיר את השליטה על חצי האי שאנדונג ולהקטין את תחום ההשפעה של יפן.
לאחר הכרזת המלחמה הסינית, משרד העבודה בממשלת סין החל בארגון רשמי של גיוס אזרחים סינים כעובדים. הממשלה שקלה לשלוח יחידת לחימה סמלית לחזית המערבית, אך מעולם לא עשתה זאת.
אירועי 1918.
תקרית ה-Monocacy USS אירעה בינואר 1918. היא כללה התקפה על הספינת תותחים Monocacy האמריקאית על ידי חיילים סינים לאורך נהר היאנגצה. התקרית גרמה למוות של אמריקאי אחד. ממשלת סין התנצלה לאחר שפרצו הפגנות בשנחאי, ושילמה לארצות הברית פיצויים בסך 25 אלף דולר. זה היה אחת מהתקריות המרובות באותה עת שכללו ירי סיני חמוש על כלי רכב זרים.