ב-22 בנובמבר 2008, העיתון האנגלי הדיילי מייל פרסם שנרקמה עסקה על צירופו של טושיץ' למנצ'סטר יונייטד במהלך חלון ההעברות של ינואר 2009. לביצוע העסקה הפריע חוסר זכאותו של טושיץ' לאשרת עבודה באנגליה כיוון שלא שיחק ב-75% ממשחקי נבחרתו במהלך אותה השנה, דבר הנחוץ לקבלת האשרה. ב-28 בנובמבר, דווח בתקשורת באנגליה ובסרביה שטושיץ' השיג את אשרת העבודה, ושמעברו למנצ'סטר יתרחש בתחילת חלון ההעברות. למרות פרסומים שטושיץ' מתמהמה לחתום על חוזה בקבוצה, מעברו הושלם לבסוף ב-2 בינואר 2009, לאחר שהצטרף יחד עם חברו מפרטיזן בלגרד אדם לייאיץ' למועדון האנגלי. טושיץ' קיבל את החולצה מספר 14.
טושיץ' זומן לראשונה לסגל הקבוצה ב-20 בינואר 2009, כאשר עלה כשחקן מחליף למשחק הגומלין של חצי גמר גביע הפוטבול ליג נגד קבוצת דרבי קאונטי. הוא ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בקבוצה במהלך משחק הסיבוב הרביעי של גביע ה-FA נגד קבוצת טוטנהאם הוטספר ב-24 בינואר 2009, לאחר שעלה כמחליף בדקה ה-72 במקומו של כריסטיאנו רונאלדו. בכורתו בליגה של טושיץ' הגיעה שלושה ימים לאחר מכן, ב-27 בינואר 2009, לאחר שנכנס כמחליף בדקה ה-77 במקומו של דימיטאר ברבאטוב, במשחק הניצחון הביתי 5-0 נגד קבוצת וסט ברומיץ' אלביון.
לאחר שהושאל לפ.צ. קלן חתם טושיץ' בצסק"א מוסקבה ל-5 שנים. ב-28 באוגוסט 2017 חתם לחמש שנים בפרטיזן בלגרד.
קריירה בינלאומית.
טושיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת סרביה עד גיל 21 ב-23 במרץ 2007, נגד בלגיה. 4 ימים לאחר מכן, שיחק גם במשחק נגד פורטוגל, בו גם כבש את שערו הבינלאומי הראשון. הוא שיחק במדי הנבחרת הסרבית הצעירה גם במהלך טורניר אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2007, בו הגיעה סרביה לגמר שם הפסידה להולנד.
ב-31 באוגוסט 2007, טושיץ' קיבל את זימונו הראשון לסגל נבחרת סרביה הבכירה, לקראת משחקי המוקדמות של יורו 2008 נגד פורטוגל ופינלנד, על ידי מאמן הנבחרת חבייר קלמנטה, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד פינלנד.
חרדון צווארון
ליאוניד מאסין
מיכאל פוקין
קופריבישטיצה
תורת המשמעים
הנדח
"הַנִּדָּח" הוא סיפור מאת ש"י עגנון, המתרחש על רקע המאבק בין המתנגדים לחסידים בגליציה של תחילת המאה ה-19. הסיפור מתרחש בשִבוש, השם שנתן עגנון באחדים מסיפוריו לבוצ'אץ', עיר הולדתו, ובמרכזו ניצב גרשום, צעיר שהפך בהדרגה ממתנגד לחסיד.
בשנת 1909 פרסם עגנון, שהתגורר ביפו, בעיתון "הַשִּׁלֹחַ", שיצא לאור באודסה, את הסיפור "עלית נשמה"‏‏. כעבור עשר שנים הפך סיפור זה לפרק השביעי והאחרון של "הנדח", שבהמשך עבר עוד שינויים אחדים עד לגרסתו הסופית. על מגמתם של השינויים שהכניס עגנון בגרסאות השונות עמד יהושע ד. לבנון: "ממהדורה למהדורה השמיט עגנון אפקטים דרמטיים של צעקות ושאגות, עד שהעמיד את שיאו של הסיפור על התלהבות פנימית ואקסטאזה שקטה".
תקציר העלילה.
ביום חמישי, "בין מנחה למעריב נשמעה שמועה בבית המדרש צדיק בא לעיר". שמועה זו משמשת להצגת הקונפליקט שביסוד הסיפור: "היו ההדיוטות סבורים שלא בא הרב לעיר אלא לרפא את איידילי בתו של רבי אביגדור הפרנס. אבל מי שהיה יודע שנאתו של הפרנס לאנשי הכת יודע היה שתקיף זה מוכן להפוך את כל העולם כולו ובלבד שלא תהא דריסת רגל לאותו צדיק בשבוש‏‏". בבוקר יום שישי אכן הגיע לעיר רבי אוריאל, רבם של החסידים. המתנגד רבי אביגדור עזב את מיטת בתו החולה, והלך אל הפריץ על מנת שיגרש את רבי אוריאל מהעיר, וזה שלח שוטר שגירש את רבי אוריאל, וחסידיו הלכו בעקבותיו. בעצת חסידיו קילל רבי אוריאל את רבי אביגדור בקללה "כי ידח ממנו נדח"‏‏, כלומר שימות אחד מצאצאיו.
רבי אוריאל וחסידיו הלכו עד שלקראת כניסת השבת הגיעו לכפר והתאכסנו באכסניה שבו. הרב וחסידיו העבירו את השבת בתפילה, בדברי תורה ובסיפורי חסידים.
בביתו של רבי אביגדור שכבה בתו איידילי על ערש דווי. לאחר שבעלה, רבי משולם, חש כי כלו כל הקצים, הלך לכפר אל רבי אוריאל, שיבקש רחמים על איידילי. "באותה שעה הרהר רבי אביגדור בלבו, שמא יאמרו שבזכות תפילתו של אוריאל נתרפאה איידילי בתו ונמצאין הבריות נכשלים על ידה. תלה רבי אביגדור שתי עיניו למרום ואמר, רבונו של עולם קח נא את נפשה מיד שלא יתגבר חס ושלום כח השקר על ידה בעולם. לא היו רגעים מועטים עד שנשלם קצו של גוף ויצתה נשמתה בטהרה".
רבי אביגדור כתב מכתב תנחומים לנכדו גרשום, בנה הבכור של איידילי, שלמד תורה בעיר אחרת. בראש המכתב כתב רבי אביגדור את התאריך: "שנת ד' ינחם אותנו לפ"ק", שהיא (בגימטריה) שנת תקע"ה (1815). את דברי הניחומים, העוסקים באיידילי המנוחה, סיים רבי אביגדור באזהרה: "ראיתי להזהירך נאמנה מפני כת החסידים החשודים מפירי ברית והלומי יין אשר פשטו כילק השדה". תמה גרשום "מה ראה זקנו להזהירו מאנשי הכת? חס ושלום שנחשד על זה". סיפר לו מוביל המכתב "שהביאו להם אנשי הכת את אוריאל ריש בריוני ונגררו אחריו הרבה ונזדרז רבי אביגדור שיחיה להפליטו כמצורע חוץ למחנה ישראל. ועוד סיפר לו משום "ליצנותא דעבודה זרה"‏‏ שקלל אוריאל זה את זקנו שיחיה כי ידח ממנו נדח".
גרשום שקע בצער כבד על מות אמו, "וההדיוטות ממללים בפיהם ומרמזים בעיניהם ומורים באצבעותיהם ואומרים עונש מן השמים. נתגרה רבי אביגדור באותו צדיק ונענש בזרעו. קללת צדיק עושה רושם‏‏". בערב פסח חזר גרשום לעירו ולמשפחתו, ואת ליל הסדר ערך בבית הורי ארוסתו. הוא נשאר בעירו, והמשיך ללמוד בה. משפחתו ובני עירו עמדו על חריפותו ובקיאותו.
בהדרגה הפך גרשום ממתנגד לחסיד. תחילה הצטרף במקרה לתפילת חסידים שנזקקו לעשירי למניין. לאחר מכן, בעקבות דברי חבריו ללימוד, חש צורך עז ללכת אל רבי אוריאל, אך התעלף בדרכו אליו, והוחזר לבית אביו על ידי חסיד שמצאו מעולף. לאחר מכן למד תורה עם "החוזר" - חסיד ששמר בסוד את חסידותו, אך לימד את גרשום את עיקרי החסידות, והוביל למפנה בנפשו כאשר מסר לו את "דבריו הקדושים של הזקן נשמתו בגנזי מרומים, שהיה אומר לפניו יתברך, רבונו של עולם מוותר אני על כל מה שיש לך בעולמך, על גן העדן ואפילו על שערי אורה, הכל אני מוחל לך רבונו של עולם, רוצה אני רק בך, אותך לבדך כביכול".‏‏
הסיפור מסתיים בתיאור מותו של גרשום:
פרשנות.
רקע אוטוביוגרפי.
הסיפור מתרחש בשִבוש, השם שנתן עגנון באחדים מסיפוריו לבוצ'אץ', עיר הולדתו. אביו של עגנון, שלום מרדכי צ'צ'קס, היה חסיד צ'ורטקוב. לעומתו, סבו של עגנון, אבי אמו, יהודה פארב, היה מתנגד. בספרו "מעצמי אל עצמי" כתב עגנון על סבו זה: "מקצת ממעשיו וממדותיו אתם מוצאים ... בדמותו של ר' אביגדור בהנדח".‏‏
חוקר הספרות דן לאור מציין:
דמויות עיקריות.
חוקר החסידות גדליה נגאל מוצא משמעות סמלית בשמותיהם של גיבורי הסיפור: אוריאל - "מפיץ אור החסידות"; גרשום - "אותיות מגורש ולשון גרות"; אביגדור - "מסמל את מגמת בעליו לגדור את הפרצות שנבעו - לדעתו - בחומות ישראל בעטיה של ה'כת'".
דמויות אלה ביצירות אחרות של עגנון.
אחדות מהדמויות מוזכרות בשלוש יצירות נוספות של עגנון, כחלק מהדמויות היוצרות את אוכלוסייתה הבדיונית של שבוש. בסיפור "בלבב ימים", החותם את הקובץ "אלו ואלו", מסופר כי עם העולים משבוש נמנו "רבי משה אחיו של רבי גרשום עליו השלום, זה רבי גרשום שיצתה נשמתו בפסוק הביאני המלך חדריו כפי שמפורש בספר הנדח", ו"רבי יהודה מנדיל משיירי חסידי רבי אוריאל נשמתו בגנזי מרומים". בהמשך הסיפור מדבר רבי משה על הניגון שהשמיע רבי גרשום אחיו בעת יציאת נשמתו, ולקראת סופו מסופר: "הניח רבי משה ראשו בכותל ונזכר שהוא עומד במקום שלא זזה משם שכינה מעולם, התחיל קורא בשיר השירים בהתלהבות איומה ובנעימה שקרא בה רבי גרשום אחיו עליו השלום בעת יציאת נשמתו, עד שהגיע לפסוק הביאני המלך חדריו שבו נסתלק רבי גרשום אחיו מן העולם. לא הספיק רבי משה לסיים כל הפסוק עד שנכנסה בו שמחת ארץ ישראל ונכנסה בו חיות חדשה".‏‏ על הזיקה שבין שני הסיפורים העיר שמואל ורסס:
ורסס עומד על השינוי שחל במעבר מ"הנדח" ל"בלבב ימים": "לעומת כיסופים עד כלות הנפש שסופם חידלון והסתלקות מן העולם, מצביע עתה עגנון על פתרון בדרך של מימוש הכיסופים הללו של התחברות לשכינה על ידי היאחזות ממשית בארץ ישראל".
ברומן "אורח נטה ללון", שעלילתו מתרחשת דורות אחדים לאחר זו של "הנדח", נאמר: "מי יגלה עפר מעייניך רבי אביגדור שגרשת ערב שבת עם חשיכה את רבי אוריאל רבן של חסידים, עכשיו תלמידי תלמידיו יושבים בבית מדרשך" (עמ' 190).
בסיפור "עד הנה" עורך הגיבור-המספר השוואה בינו ובין גיבור "הנדח": "אפשר שזוכרים אתם את מעשה הנדח, כשיצא ר' גרשום מחדר תפילתם של החסידים. מה דברים נאמרו לו וכמה נבהל מאותם הדברים. והרי ר' גרשום מבית תפילה יצא, ממקום קדוש יצא. עכשיו הגיעו בעצמכם אדם הולך מעם נכריה ופוגע בו אחד מן המתפללים בהיכל הנאורים, כלומר מאותם שרגילים אנו לקרותם יהודים מתבוללים והזכיר לו זה פרשת בלק ובנות מואב, – כמה נבהלה נפשו."
הלכה ומנהג.
אף שהסיפור נכתב בתקופה שבה עגנון פרק עול תורה ומצוות, הוא ספוג בנושאי תורה והלכה, כיאה לסיפור ששומרי תורה ומצוות נמצאים במרכזו. בכך ממחיש הסיפור היטב את דבריו של גרשם שלום על עגנון בתקופה שבה כתב את "הנדח": "הוא זנח ביודעין את עולם המסורת, כפי שהכירו בנעוריו, אך עדיין היה רווי ברוחו של עולם זה ושבוי בקסמיו".‏‏
מקורות לשוניים.
גיבורי הסיפור הם אנשים יראי שמים, ורבים מהם בקיאים בתורה. לפיכך פעמים רבות משובץ דיבורם בציטוט פסוקים מהמקרא והמשנה, לעיתים כלשונם ולעיתים בשינוי קל.
שיר השירים.