אמנון אהרוני (נולד ב-7 בינואר 1943) הוא פרופסור (אמריטוס) לפיזיקה בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה של אוניברסיטת תל אביב ובמחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. לאחר שנים בהן עסק בפיזיקה סטטיסטית [תופעות קריטיות, מערכות אקראיות, פרקטלים ופרקולציה (חלחול)], מתמקדים מחקריו העכשוויים בתיאוריה של מצב מוצק ובמיוחד בפיזיקה מזוסקופית ובספינטרוניקה. אהרוני חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חבר זר לשם כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאקדמיות נוספות. זכה במספר פרסים, בהם פרס רוטשילד במדעי הפיזיקה ופרס ראנדרס, המוענק מדי שנתיים על ידי מלך נורווגיה.
קורות חיים.
אמנון אהרוני נולד בירושלים וגדל בנתניה. הוא קיבל את התואר הראשון בפיזיקה ובמתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בשנת 1964. התזה לתואר השני שלו, שהוגשה בשנת 1965 בהנחיית גדעון רכבי, עסקה בקירוב בורן עם גלים מעוותים לריאקציות גרעיניות. את הדוקטורט קיבל אהרוני מאוניברסיטת תל אביב בהנחיית יובל נאמן. נושא הדוקטורט: "אספקטים בהפרות של סימטריית היפוך זמן".
אהרוני שימש חוקר בכיר בצה"ל ובמשרד הביטחון בשנים 1965–1972 ובמקביל עבד כאסיסטנט באוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן נסע לארצות הברית לפוסט-דוקטורט באוניברסיטאות קורנל עם מיכאל פישר , הרווארד, אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ובמעבדות בל במוריי היל.
הוא שב ארצה בשנת 1975 והצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב כפרופסור חבר לפיזיקה. בשנת 1979 קודם לפרופסור מן המניין. משנת 1990 הופקד על הקתדרה על שם משה נוסנצוייג בפיזיקה סטטיסטית. יצא לפנסיה כפרופסור אמריטוס בשנת 2006. בשנים 2003–2013 היה אהרוני גם פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון, ומ-2013 עד 2019 היה פרופסור מחקר אמריטוס לפיזיקה שם.
במהלך השנים היה אהרוני פרופסור אורח וחוקר אורח במוסדות אקדמיים רבים. בין היתר באוניברסיטאות הרווארד, MIT, בוסטון וטוקיו, במכונים ללימודים מתקדמים בירושלים ובבייג'ינג ובמכון הבינלאומי לפיזיקה בנאטאל (ברזיל), פרופסור אורח בכיר באוניברסיטת צ'אנג קונג בטאיוואן וחוקר אורח במעבדות Bell, IBM, NTT, במעבדות לאומיות בארצות הברית, במרכז למדע חישובי בבייג'ינג ובמכון למדע בסיסי בדייז'און (קוריאה). מ-1987 עד 2013 כיהן אהרוני כפרופסור עמית באוניברסיטת אוסלו. מ-1987 הוא גם יועץ במכון ויצמן.
אהרוני הוא אביהם של הפרופסור לפיזיקה עופר אהרוני, הפסיכולוגית ד"ר תמר אהרוני והפרופסור למוזיקה עידו אהרוני.
מחקריו.
מעברי פאזה: אהרוני יישם את חבורת הרינורמליזציה על מנת לזהות ולאפיין מחלקות אוניברסליות של נקודות קריטיות (למשל במערכות דיפוליות או קוביות) ומולטיקריטיות (למשל ביקריטיות, טטראקריטיות).
עבודתו בנושא מערכות אקראיות כללה מערכות עם שדות אקראיים
וטיפול בשאלה של מיצוע עצמי. אהרוני היה אחד הראשונים שהשתמשו בגאומטריה פרקטלית בכמה ענפים של הפיזיקה הסטטיסטית, במיוחד בקשר למבנים שונים שמופיעים בצבירים של מערכות פרקולטיביות, עם יישומים בהפקת נפט.
מגנטיות קוונטית: אהרוני הציע הסבר למבנים ולדיאגרמת הפאזות של תחמוצות מגנטיות. זה כולל את המבנה המגנטי של הקופראטים, שבהם הופיעה לראשונה מוליכות-על בטמפרטורות גבוהות, ניבוי הפאזה של זכוכית ספין בחומרים הללו, גילוי הסימטריה המיוחדת באינטראקציה של דז'יאלושינסקי-מוריה (הנקראת כיום הסימטריה של שכטמן-אנטין-וולמן-אהרוני) ופאזות מסודרות של חומרים מולטיפרואיים שונים.
פיזיקה מזוסקופית: אהרוני השתתף בדיונים קריטיים על האינטרפרומטר של אהרונוב-בוהם. בשנים האחרונות הוא מתמקד באפקטים של האינטראקציה ספין-מסילה על זרמי המעבר והספין במערכות מזוסקופיות ספינטרוניות, כולל הצעות למסנני ספין שעשויים להתאים לעיבוד נתונים קוונטי.
פרסומים.
אהרוני חיבר שמונה ספרים וכתב יותר מ-450 מאמרים. על פי גוגל סקולר, עבודותיו מצוטטות כ-47,000 פעמים וה-H-index שלו הוא 85 (נכון לאוקטובר 2021).
סטודנטים ופוסט-דוקטורנטים בולטים באקדמיה.
ג'ואן אדלר, שמואל פישמן, סרג' גאלאם, דניאל בלנקשטיין, יובל גפן, יונתן שפיר, יגאל מאיר, רמית מר, ליאור קליין, איקסו צ'אנג, סבינה טורנו, ויצ'סלב קשצ'ייבס ואקיקו יואדה.
הרפובליקה הסינית במשחקים הפאראלימפיים
הרפובליקה הסינית, הידועה גם בשם טאיוואן, השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע. במשחקי החורף לא נטלה הרפובליקה הסינית חלק מעולם.
היסטוריה.
אל המשחקים הפאראלימפיים שהתקיימו בברצלונה בשנת 1992 שלחה הרפובליקה הסינית משלחת של 11 ספורטאים (עשרה גברים ואישה אחת) ושבה עם מדליה אחת, כשהג'ודוקא דר צ'אנג לין זכה במדליית הארד (עד 86 ק"ג)
במדליית הזהב הראשונה בתולדותיה זכתה המשלחת באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996) כשהג'ודוקא צ'ינג צ'אנג לי זכה בתחרות עד 60 ק"ג. ובאולימפיאדת הנכים סידני (2000) זכה האתלט צ'י צ'ו צ'ה-אנג בתחרות הטלת כידון (קטגוריה F13) כשקבע שיא עולם של 57.28 מטרים.
לאורך השנים זכו ספורטאיה הנכים של טאיוואן ב-24 מדליות, מהן 5 מדליות זהב פאראלימפיות. הספורטאים הבולטים במשלחת היו צ'ה-אנג שזכה בשתי מדליות זהב ומרימת הכוח צו היי לינג שזכתה בשתי מדליות זהב גם היא.
ג'אהאנגיר ראזמי
ג'אהאנגיר ראזמי (בפרסית: جهانگیر رزمی; נולד ב-16 בדצמבר 1947 באראכ, איראן) הוא צלם איראני שצילם את התמונה "כיתת יורים באיראן", שזכתה ב-1980 בפרס פוליצר לצילום חדשותי. תמונתו זו צולמה ב-27 באוגוסט 1979 ופורסמה באופן אנונימי בעיתון האיראני היומי "אטלאעאת", העיתון הפעיל הוותיק ביותר באיראן. כמה ימים לאחר מכן הופיעה התמונה בעמודים הראשיים של מספר עיתונים ברחבי העולם. מבין התצלומים זוכי פרס פוליצר, הייתה זו התמונה היחידה שזהות יוצרה הייתה בלתי ידועה, אך ב-2006 נחשפה זהותו של ראזמי כצלם התמונה.
ראשית חייו.
ראזמי נולד בעיר אראכ שבאיראן, לפקיד צבאי ולאשתו עקרת הבית. כבר מגיל צעיר גילה עניין בצילום, ובילה זמן רב בחנות צילום מקומית בפיתוח תמונות ובצילום צילומי דיוקן. הוא רכש מצלמה בגיל 12, ובעידודו של כתב מקומי, החל את קריירת הצילום העיתונאית שלו בצילום זירת פשע. לאחר מות אביו קיבל עבודה בחנות צילום קטנה, ולאחר מכן התגייס לצבא. ב-1973 קיבל עבודה במערכת העיתון "אטלאעאת", ומיד רכש לעצמו תדמית של צלם מיומן ונועז. הוא סיקר את חילופי השלטון באיראן בשנת 1979, שבהם גלה השאה מוחמד רזא פהלווי מאיראן ואת מקומו בשלטון תפס האייתוללה ח'ומייני. באוגוסט 1979 מאות אנשים שהיו קשורים לשלטון הקודם הוצאו להורג, וח'ומייני החל לשלוח כוחות צבא איראניים לכורדיסטן כדי למנוע את פריצתה של הפיכה מאזור זה. בעקבותיהם נסעו ראזמי וכתב "אטלאעאת" ח'ליל בהרמי.
"כיתת יורים באיראן".
ב-27 באוגוסט 1979 נודע לבהרמי כי שופט שהכיר עומד לשפוט ביום המחרת קבוצה של חיילים כורדים בנמל התעופה של סננדג'. במשפט שארך 30 דקות הואשמו 11 האסירים בפשעים של סחר בנשק, רצח והצתת מהומות, ונגזר עליהם גזר דין מוות. עיניהם של המורשעים כוסו והם הובלו למסלול התעופה, שם הועמדו בשורה כמה מטרים אל מול כיתת היורים. כוחות הביטחון לא הערימו קשיים על ראזמי, והתירו לו לעמוד מאחורי היורה הימני ביותר ולצלם את ההוצאה להורג.
ראזמי העביר את החומרים המצולמים למשרדי העיתון "אטלאעאת", והעורך הראשי מוחמד חיידארי החליט להשתמש באחת מתמנותיו של ראזמי כתמונת השער של העיתון; הוא בחר בתמונה שצולמה בעת שחלק מהיורים כבר ירו במורשעים וחלק עדיין לא. התמונה פורסמה באופן אנונימי, ללא שם הצלם, כדי לשמור על ביטחונו האישי של ראזמי ולהגן עליו מפעולת נקם של המשטר. סוכנות הידיעות United Press International (UPI) הזמינה מיד עותק של התמונה, שאותו העבירה למשרדיה ברחבי העולם, שוב - ללא שם הצלם. ב-29 באוגוסט פורסמה התמונה בין היתר בעיתונים "הניו יורק טיימס" ו"הדיילי טלגרף", שנתנו את הקרדיט ל-UPI.
התצלום משך עניין בינלאומי, והוצע על ידי UPI לפרס פוליצר. לארי דיסנטיס (Larry DeSantis), העורך המנהל של UPI, שלח את התמונה לוועדה של פרס פוליצר תוך הענקת הקרדיט ל"צלם UPI אנונימי". ב-14 באפריל 1980 הפכה "כיתת יורים באיראן" לתצלום היחיד שזכה אי פעם בפרס פוליצר תחת קרדיט אנונימי.
אחרית דבר.
בשנים שלאחר מכן המשיך ראזמי בעבודתו העיתונאית-צילומית, וסיקר את מלחמת איראן–עיראק. ב-1987 מאס בסיקור מלחמות ופרש מעבודתו ב"אטלאעאת"; תחת זאת הקים סטודיו לצילום. ב-1997 היה הראשון שקיבל את תפקיד "הצלם הרשמי של הנשיא והקבינט שלו", תחת הנשיא החדש מוחמד ח'אתמי.
ב-2006 פנה אליו כתב העיתון "וול סטריט ג'ורנל" וחשף לראשונה את זהותו כצלם התמונה "כיתת יורים באיראן". לפני כן לא חשב לחשוף את העובדה שצילם תמונה פרובוקטיבית ומעוררת יצרים זו, מחשש לנקמה, אך עם חלוף הזמן החליט לבסוף לעשות זאת, בשל האכזבה שחש על שלא זכה לקרדיט על התצלום עטור השבחים.
שודד ים
סטנקה סטויצ'בה
סטנקה סטויצ'בה (בבולגרית: Станка Стойчева; נולדה בפנגיורישטה, ממלכת בולגריה - 1964, טרגובישטה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היא חסידת אומות העולם בשל הצלתן של לאה ומדי פרחי בבולגריה שתחת הכיבוש הנאצי.
סיפור ההצלה.