נושא השיר הוא אהבה בין בני זוג, שזכרה העז מתעורר לאחר פגישה קצרה ביניהם. הדוברת הנשית בשיר, שהוא גם תיאור ביוגרפי של המשוררת, נכנעת לרגשות המתעוררים בעקבות הפגישה ואף מודה בכוחם המחיה עבורה.
יש הטוענים כי הפגישה המתוארת נערכה עם אהובה זלמן שזר (שהיה לנשיאה השלישי של ישראל, כעבור כארבעים שנה). השניים לא נפגשו שנים אחדות והפגישה ביניהם הייתה חטופה, כפי שתיארה רחל: "חצי פגישה, מבט אחד מהיר".
לחן וביצועים.
השיר הולחן על ידי המלחין והזמר חנן יובל, והושר לראשונה על ידי יובל, דורית ראובני ודני כץ במופע "ערב שירי המשוררת רחל", בשנת 1974. כל השירים במופע היו מלחניו של יובל, והם, ובכללם שיר זה, תועדו על גבי אלבום שיריו, ששמו כשם המופע.
עם זאת, השיר זכה ללחן מוקדם יותר ומוכר פחות מזה של יובל. ב-1967 השיר הולחן על ידי דינה עמלי, חברת קיבוץ כפר סאלד. היא עצמה הייתה שותפה לביצועו כחברת "צוות הווי הדרכה" בשנת 1969, במסגרת התוכנית "מותר לחלום", בעיבודו של אמיתי נאמן. שנתיים לאחר מכן שרה את השיר, בלחנה של עמלי, "להקת כפר סאלד" (בעיבוד אלברט פיאמנטה), במסגרת פסטיבל "ניחוחי חציר". השיר בביצוע זה הופיע בתקליט ורשות השידור אף צילמה לו וידאו קליפ שהוקרן בערוץ הראשון.
השיר זכה לפרסום בעקבות לחנו של יובל. בעקבות זאת, הביטוי שטבעה בו המשוררת, "פגישה, חצי פגישה", נעשה מקובל בתרבות העברית הישראלית, לתיאור פגישה חטופה שהיא בעלת משמעות, אך קצרה או שיעדיה לא מוצו.
טלי אברהמי
טלי אברהמי (נולדה בכ"ה בטבת תשכ"ט, 15 בינואר 1969) היא יוצרת, במאית ומפיקה חרדית -ישראלית, חסידת חב"ד. אברהמי, מורה לשעבר, עוסקת בהפקות תיאטרון וקולנוע המיועדות לציבור החרדי הנשי.
ביוגרפיה.
נולדה ברחובות והתחנכה במוסדות חב"ד. למדה בתיכון בית רבקה בכפר חב"ד ולאחר מכן במכללת בית רבקה שבכפר חב"ד תואר ראשון אקוויוולנטי בחינוך עם התמחות בתורה שבעל פה (1996-1995) ותואר שני אקוויוולנטי בהוראה בחינוך (2004-2002). אברהמי עסקה בהוראה כמחנכת במשך 17 שנים, עד לשנת 2004.
עבודתה כבמאית.
ב-2004 פתחה את משרד ההפקות "הרוח החיה" המיועד לציבור החרדי, משרד העוסק בפיתוח סדנאות חינוכיות וחווייתיות, הפעלות לבתי ספר, מוסדות וארגונים. בד בבד, החלה אברהמי לעסוק בפיתוח הצגות והופעות קומדיה לנשים ולבנות. הופעותיה עוסקות בהעצמת והאדרת כוחה של האישה בבית היהודי ובגילוי ומימוש הפוטנציאל של כל אחת ואחת.
ההופעה הראשונה הייתה "הכח שבך", מופע שיצא בשנת 2005 וגרף הצלחה גדולה ברחבי הארץ. לאחריו הגיעו המופעים "החן שבך", "קולות", "כאן בונים", "שעשני כרצונו", "עד כאן", "חצי חצי", "נעבור את זה", "אמא בחופשה" "בלי לחץ", "הנותן לעייפה כח", "אגרוייסע קולולולו" "החיים טובים"." ויוצאת לחופשי"
בשנת 2010 נכנסה אברהמי לראשונה לתחום הקולנוע בהפקת הסרט שרה - אחת מול כולן. בשנת 2011 ביימה את הסרט הגדר, בפסח 2012 יצא הסרט מלאכיות בלבן, בסוכות תשע"ג (2012) יצא סרטה בומביי, בפסח תשע"ד (2014) הסרט סניורה,לאחר מכן יצא הסרט הריני מוחלת, ובמהלך 2017 יצא הסרט עלה קטן ובסוכות (2018) יצא הסרט לשם שינוי
בשנת 2012 נבחרה אברהמי להשתתף בפרויקט החממה ליוצרות קולנוע חרדיות הנקרא בשם "פתיחת מסך" מטעם קרן גשר לקולנוע רב תרבותי. זהו הפרויקט הראשון מסוגו במגזר החרדי.
בשנת 2018 זכתה אברהמי בפרס שר החינוך ע"ש אורי אורבך - בקטגוריית קולנוע פורץ דרך בעל זהות יהודית.
חיים אישיים.
אברהמי נשואה לשמעון, מתגוררת בקריית גת ואם לתשעה ילדים.
מעבר לים (שיר)
מֵעֵבֶר לַיָּם הוא שיר ילדים של המשורר חיים נחמן ביאליק. חובר כנראה בראשית שנות העשרים של המאה ה-20 ונשלח לפרסום בשנת תרפ"ד 1924.
מספר מנגינות חוברו לשיר, שנעשה אהוב ביישוב, על ידי אלמונים, גרשון אפרת, נחום נרדי, ניסן כהן מלמד, יקותיאל שור ואפרים בן-חיים.
השיר, שנכתב בנימה הומוריסטית ואגדתית, מספר על געגועים לארצות רחוקות "אִיֵּי הַזָּהָב", שבהן חיו בני אדם בעלי יכולות וסגולות מופלאות, הן במוסר: "עַם יָשָׁר וָתָם" והן בממדי גופם ובכמותם: "עֲנָקִים, עַם גָּדוֹל וָרָם", וסביבם בעלי חיים דמיוניים כציפורי גן עדן; וייחודן ואו מופתיותן שלכאורה של חברות אנושיות בעתות קדומות, כמו ביצירותיו האחרות של המשורר, כגון אגדת שלושה וארבעה" ו"אלוף בצלות ואלוף שום".
השיר המולחן.
בשנות השישים של המאה העשרים זכה השיר ללחן של מוני אמריליו בביצוע הזמר ליאור ייני.
השיר הולחן והוקלט ב-1967 לאלבום "שירים ופזמונות" - משירי הילדים שכתב חיים נחמן ביאליק.
כשני עשורים לאחר מכן הלחינה וביצעה את השיר הזמרת והיוצרת נתנאלה.
שני הלחנים זכו להצלחה ומושמעים עד היום.
ייצוג השיר בבול ישראלי.
בחודש נובמבר 1984 הנפיק דואר ישראל סדרה בת שלושה בולים שהוקדשו לספרי ילדים. אחד הבולים הוקדש לשיר "מעבר לים" והוצג בו איור מאת נחום גוטמן. בשובל הבול צוטט הבית הראשון של השיר.
אוניברסיטת איסלנד
אוניברסיטת איסלנד (באיסלנדית: Háskóli Íslands) אשר נמצאת בעיר הבירה רייקיאוויק שבאיסלנד, היא אוניברסיטת המחקר הציבורית הגדולה ביותר והעתיקה ביותר מכל מוסדות ההשכלה הגבוהה במדינה.
האוניברסיטה חברה ברשת אוטרכט וחברה ברשת אורורה (רשת אוניברסיטאות).
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1911, ובמשך השנים היא גדלה מבית ספר לעובדי ציבור לאוניברסיטה שבה 14,000 סטודנטים הלומדים ב-25 פקולטות. נושאי הלימוד באוניברסיטה הם מדעי החברה, מדעי הרוח, רפואה, מדעי הטבע, הנדסה והדרכת מורים.
היסטוריה.
האוניברסיטה נוסדה ב-17 ביוני 1911 על ידי הפרלמנט האיסלנדי "אלת'ינגי", במטרה לאחד שלושה מוסדות לימוד שונים של תאולוגיה, רפואה ומשפטים. במקור אוניברסיטת איסלנד לימדה רק את שלושת תחומי הלימוד האלה, בנוסף לפקולטה למדעי הרוח. בשנה הראשונה להקמתה, למדו באוניברסיטה 45 סטודנטים, והרקטור הראשון של האוניברסיטה היה ביורן מ. אולסן, פרופסור בפקולטה למדעי הרוח. במשך 29 שנותיה הראשונות שכנה אוניברסיטת איסלנד בבניין הפרלמנט האיסלנדי, במרכז רייקיאוויק.
תחומי הלימוד באוניברסיטה.
האוניברסיטה כוללת את בתי הספר והפקולטות הבאים:
אבינעם בחור כארז
אֲבִינֹעַם בָּחוּר כָּאֶרֶז הוא שיר אהבה שמחברו אינו ידוע. הולחן בלחן עממי רוסי. חובר בארץ ישראל המנדטורית בראשית שנות העשרים.
השיר מתאר יחסי חברות ואהבה, הנרקמים בין יליד מושבה אבינעם בנו של "מוכתר" המושבה, לבין רחל חלוצה וחברה בגדוד העבודה. שני הנאהבים באים מקבוצות שונות: רחל ממחנות החלוצים, רובם חסרי הון, שרובם השתייכו לתנועת העבודה, ולעומתה אבינעם היא בן הציבור "האזרחי" הוותיק והמבוסס יחסית, ובכללו האיכרים במושבות שהוקמו בתקופת העלייה הראשונה והשנייה. שני הצעירים מערערים באהבתם ובחברותם את המתיחות הקימת ואף העוינות שנוצרה בין שני המחנות, וזאת בשל תחרות על משאבי הון ושליטה ביישוב; ובכך "משרתת" אהבתם את החזון הציוני על אחדות לאומית ושיתוף פעולה בין מגזרים שונים, למען כינונה המאורגן של החברה היהודית הריבונית בארץ.
השיר שנעשה אהוד מאוד ביישוב, זכה לגרסאות מקומיות רבות ולמספר ביצועים. המפורסם שבהם הוא ביצועם של הדודאים משנת 1986.
דינקה
הדינקה (באנגלית: Dinka) היא קבוצה אתנית, המונה כ-4,500,000 חברים, הקרויים גם "ג'נג" (Jieng). בני הדינקה פזורים סביב ביצות מרכזיות בגדות המזרחיות והמערביות של נהר הנילוס בדרום האזור הגאוגרפי שנקרא סודאן. הקבוצה מורכבת מ-25 תתי קבוצות אתניות עצמאיות של 1,000 עד 30,000 אנשים. חברי כל תת-קבוצה מאוחדים על בסיס תרבות, שפה ואזור משותפים, כשהמוכרות מבין הקבוצות הן האגר (Agaar), בור (Bor) ורק (Rek). למרות ההטרוגניות של הקבוצות, הן נשארות מאוחדות תחת קהילה אחת בגלל מאפיינים פיזיים, תחושת שייכות, ודמיון תרבותי הכולל מתן חשיבות מרכזית לבקר. הזהות המאוחדת של בני הקבוצה האתנית מושרשת על המכנה המשותף שלהם כאפריקאים הנדחקים לשוליים על ידי הערבים והמוסלמים, ועל דפוסים תרבותיים שמבחינים אותם משאר השבטים האפריקאים במרכז אפריקה. השפה המדוברת בקרב בני הדינקה נקראת "דינקאית". בני הדינקה מתבססים על חקלאות מסורתית, כאשר היבול העיקרי הוא דגנים מסוג דוחן ודורה. לבני הדינקה אין אוטוריטה פוליטית כוללת, כל קבוצה מונהגת על ידי מנהיג משלה, ומעל כל המנהיגים ישנו צ'יף שנקרא "מאסטר חנית הדיג" (Master of the Fishing Spear). שם זה ניתן למנהיג הקבוצה בהתאם למיתולוגיה, לפיה הגברים שהיו מספיק אמיצים כדי לחצות נהר עם חנית לחימה וחנית דיג הם אלו שקיבלו לידם את ההנהגה.
היסטוריה.