בפרוץ מלחמת העולם השנייה, בתור דיפלומט, יועץ כלכלי מזה 24 שנה של הצירות הפרסית בצרפת, החליט קאלוסט גולבנקיאן לעבור יחד איתה לווישי, העיירה שהפכה למושב השלטון וישי בן חסות הנאצים. משום כך, למרות קשריו בבריטניה, ככל הנראה גם בעקבות מזימות שותפיו ב"עיראק פטרולאום" הוכרז כאישיות עוינת על ידי משרד החוץ הבריטי (מחלקת "הסחר עם האויב") ונכסיו מנפט בבריטניה הוקפאו. שותפיו הפסיקו לשלם לו את הרווחים שהגיעו לו ממכירות ה"5%" שלו. בסוף המלחמה הם הוחזרו לו עם פיצויים. אבל בינתיים בשנת 1942 אחרי שאיראן חתמה על ברית עם בריטניה דרום צרפת נכבש על ידי הצבא הגרמני, נאלץ גולבנקיאן לעזוב את צרפת של וישי ולהגר לפורטוגל הנייטרלית. הבריטים והאמריקאים עדיין הציקו לו על ידי מגבלות שונות בהעברות הכספים, בין היתר בגלל עסקה עם גרמניה, שבה ניסה למכור לשלטון הגרמני את חלקו (2%) ב"דויטשה בנק" תמורת 3 מיליון מרקים.
התגורר בליסבון עד יום מותו, בסויטה שתפסה את הקומה השנייה של המלון אביש (Hotel Avis) (בימינו "שרתון") המפואר. לעומת זאת אשתו העדיפה לשהות על שפת הים (האוקיינוס האטלנטי), במלון "פאלאסיו" באשטוריל.
קאלוסט גולבנקיאן נפטר בגיל 86 ב-20 ביולי 1955 במלון אביש בליסבון אחרי מחלה ממושכת. הובא לקבורה בכנסייה הארמנית סרקיס הקדוש בקנסינגטון, לונדון, שהוא תרם לה תרומות בימי חייו.
אשתו, איתה התחתן בלונדון בשנת 1892, הייתה נווארט, (1952-1875) בת לבית אסאיאן, בת למשפחה ארמנית ידועה מן העיר קייסרי. לזוג היו שני ילדים:בן - נובאר סרקיס (1972-1896), וריטה סירווארט (1977-1900), שנישאה לדיפלומט האיראני ממוצא ארמני, קבורק לוריס אסאיאן,
בנה של ריטה סירווארטף מכיאל אסאיאן (2012-1927) היה יושב ראש לשם כבוד של קרן גולבנקיאן ובנו מרטין אסאיאן, נכד של קאלוסט גולבנקיאן, הוא בימינו מנהל הקרן, אחראי על פעילותה בבריטניה ואירלנד ועל השירות לקהילות הארמניות.
אספן אמנות ונדבן.
עוד משנות נעוריו וליודיו בצרפת ובלונדון התעניין גולבנקיאן בשלל תחומים במדעים ובאמנויות. הוא אסף במהלך השנים נכסים עצומים ואוסף אמנות שאותו החזיק במוזיאון פרטי בביתו בפריז. בית זה בשדרת ינה 51 (Avenue de Jena), בן ארבע קומות ושלושה מרתפים, הוגדש ליצירות אמנות. ב-1936 החליט גולבנקיאן לתרום 30 ציורים שבבעלותו לגלריה הלאומית בלונדון ואת פסליו המצריים למוזיאון הבריטי.
אוסף האומנות של גולבנקיאן כולל 6,000 חפצי אמנות אירופית ואסייתית החל מימי האדם הקדמון ועד לאמנות האימפריוניסטית. חלק מאוספו הוצג בשנים 1930–1950 בתערוכות בגלריה הלאומית בלונדון ובגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון.
יש באוסף גולבנקיאן יצירות מאת קרפצ'ו, רובנס, ואן דייק, רמברנדט, גיינסבורו, רומני, תומאס לורנס, פרגונאר, קורו, רנואר, בושה, מאנה, אדגר דגא, מונה ורבים אחרים.
פרט לציורים האוסף מכיל מבחר רחב של פסלים ממצרים העתיקה, קרמיקה מזרחית, כתבי יד מאוירים מימי הביניים וספרים עתיקי ימים, חפצי אמנות מזכוכית מסוריה, רהיטים צרפתיים, גובלנים, חפצי תכשיטנות של רנה לאליק, מדליות איטלקיות מתקופת הרנסאנס וכו'. כהלך לעולמו בשנת 1955, האוסף הוערך כשווה 15 מיליון דולר.
בהתאם לרצונו, הוצג האוסף בליסבון, החל מיוני 1960. בשנת 1969 עבר למתחם חדש של קרן גולבנקיאן שמאכסן את שירותים המרכזיים של הקרן, שני אודיטוריומים, אולמות הרצאות ושני אולמות תערוכה, ובנוסף מוזיאון גולבנקיאן בו שוכן אוספו הקבוע. בשנת 1983 נחנחך המרכז לאמונות מודרנית על שם ז'וזה דה אזרדו פרדיגאו, יד ימינו של גולבנקיאן. הוא נמצא בפארק הסמוך לככר ספרד בליסבון, כמו שאר בנייני המתחם של הקרן.
גולבנקיאן היה פעיל גם במישור הארמני. בשנים 1930–1932 היה יושב ראש הארגון הארמני החשוב ביותר של הגולה הארמני - Armenian General Benevolent Union (AGBU).
במותו השאיר גולבנקיאן נכסים בשווי שהוערך בין 280–840 מיליון דולר. חלק לא ידוע מהם עברו בירושה לצאצאיו והשאר ואוסף האמנות שלו הוריש לקרן קאלוסט גולבנקיאן ('Fundação Calouste Gulbenkian). סכום בשווי 300,000-400,000 דולר תרם לשיפוצי קתדרלת אצ'מיאדזין בארמניה, כשהדבר יתאפשר. קרן גולבנקיאן הוגדרה כנועדת למטרות צדקה, חינוך, קידום האמנות והמדע, וכנאמנים שלו התמנו ידידו מזה שנים רבות, סיריל ויסקאונט רדקליף, עורך הדין הפורטוגזי ז'וזה דה אזראדו פרדידאו וחתנו, קבורק לוריס אסאיאן. המושב העיקרי של הקרן ומוזיאון קאלוסט גולבנקיאן, המאכסן את אוסף האמנות שלו, נמצאים בליסבון. את רוב האוסף שלו לאמנות ארמנית תרם גולבנקיאן לפטריארכיה הארמנית בירושלים.
גולבנקיאן והארמנים בירושלים.
החל מתחילת המאה ה-19 נהגו כל דור בבני משפחת גולבנקיאן לעשות עליית רגל לירושלים ולכן זכו ראשי המשפחה כל פעם התואר הכבוד "מהדסי" המוענק לאלו שעלו רגל לירושלים.
קאלוסט גולבנקיאן עצמו נלקח על ידי הוריו בפעם הראשונה לירושלים במרץ 1877 בגיל 8, לרגל חג הפסחא ועבר שם טקס שבו נגזר שיערו.
הם תרמו תרומה למנזר יעקב הקדוש ובנוסף תרמו לקבר של ישו בכנסיית הקבר ציור של התחייה שמתחתיו ניתן לקרוא:"לזכר שושלת גולבנקיאן מטאלאס, 1877".באותה תקופה הפטריארך הארמני היה יסאי גאראבדיאן (1885-1864), בן העיר טאלאס, שכהונתו משכה אל ירושלים הרבה מהנכבדים הארמנים של טאלאס וקייסרי.
בשנות ה-1930 הוא הפך לתורם החשוב ביותר למוסדות הפטריארכיה הארמנית בעיר - "הכס של יעקב הקדוש"-, שמעמדה במקומות הקדושים של הנצרות שווה לזה של הפטריארכיה הלטינית של ירושלים ולזו היוונית-אורתודוקסית של ירושלים
גולבנקיאן כיבד במיוחד את הפטריארכים בירושלים, יגישה טוריאן (1929-1921), טורקום קושאקיאן (1939-1929), ומסרופ נשניאן (1944-1939) והתיידד עם הפטריארך טורקום קושאקיאן.
בשנת 1934 ביקר גולבנקיאן בשנית בירושלים, השתחווה ליד קברו של יעקב הקדוש, וביקר בספרייה הנקראת על שמו שהקים כמה שנים קודם לכן, שנת 1929 והמוקדשת לפי בקשתו לזכרם של אביו ושל הפטריארך יגישה טוריאן. גולבנקיאן תמך בעיתון "סיון" (ציון) של הפטריארכיה בירושלים. גם אחרי מותו של גולבנקיאן המשיכה הקרן הנושאת את שמו לתרום במוסדות הקהילה הארמנית בעיר.
פעמיים בשנה לרגל האזכרות של הורי גולבנקיאן מתקיימות התרמות.
קישורים חיצוניים.
Arnold Chuck "Calouste Gulbenkian - Some of his Relatives and Descendants" 2006
עמודים 115–128
בוק ג'ונס
גאליס - המופע
מרתה וינשטוק-רוזין
אלישה סטולינגס
אלישה אלסבת' סטולינגס (באנגלית Alicia Elsbeth Stallings; נולדה 2 ביולי 1968, דקייטר, ג'ורג'יה, ארצות הברית) היא משוררת ומתרגמת אמריקאית. היא זכתה במלגת מקארתור בשנת 2011.
קריירה.
סטולינגס נולדה וגדלה בדקייטר שבג'ורג'יה, והשלימה תואר ראשון בלימודים קלאסיים באוניברסיטת ג'ורג'יה בשנת 1990, תוך שבילתה סמסטר גם באוניברסיטת אוקספורד. באוקספורד אף השלימה תואר שני בספרות רומית. בשנת 1999, עקרה סטולינגס לאתונה, ושם חיה מאז. באתונה היא מכהנת כמנהלת תוכנית השירה במוסד התרבות Athens Centre
סטולינגס מרבה לפרסם שירים ומסות בכתב העת Poetry. כמו כן, היא חברה בצוות העורכים בכתב העת Atlanta Review.
יצירתה.
שירתה של סטולינגס נשענת על צורות קלאסיות, והיא זוהתה עם זרם ה-New Formalism.
היא פרסמה שלושה ספרי שירה: "Archaic Smile" (1999), "Hapax" (2006), ו-"Olives" (2012). בשנת 2007 פרסמה תרגום שירי לאנגלית לפואמה הפילוסופית הלטינית של לוקרטיוס על טבע היקום.
התקבלות.
ברשימת ביקורת על ספרה "Archaic Smile" בכתב העת "Able Muse", העוסק בשירה פורמליסטית, נכתב: יצירתה זכתה גם להשוואות מחמיאות לשירתם של ריצ'רד ווילבר ועדנה סנט וינסנט מיליי.
בביקורת על ספרה השני, "Hapax", העלה פיטר קמפיון טענה שמופנית לא פעם נגד הזרם הפורמליסטי: "המשקל והחרוז נפרשים אלגנטית, אבל על חשבון טבעיות השפה". עם זאת, כתב קמפיון כי במיטבם, שיריה של סטולינגס "מחברים כישרון פרוסודי עם ביטוי רב עוצמה של רגשות".
ברשימת ביקורת בכתב העת Publishers Weekly על ספרה השלישי של סטולינגס, "Olives", חלק מבקר אלמוני שבחים לאותם שירים שאינם מתכתבים עם יצירות קלאסיות:
פרסים, מלגות והוקרה.
ספר הבכורה של סטולינגס, "Archaic Smile", זכה בפרס ריצ'רד ווילבר לשנת 1999. ספרה השני, "Hapax", זכה בפרס המשוררים לשנת 2008. שיריה התפרסמו באנתולוגיות בסדרת ה-"Best American Poetry" בשנים 1994 ו-2000. סטולינגס זכתה בפרס פושקרט, בפרס יוניס טיג'נס, בפרס על שם הווארד נמרוב לסונטה לשנת 2004, ובפרס על שם ג'יימס דיקי.
בשנת 2010 זכתה בפרס התרגום על שם וויליס בארנסטון. בשנת 2011 זכתה במלגת גוגנהיים וכן במלגת מקארתור, ונבחרה כעמיתת רוקפלר של הארגון United States Artists.
משפחה.
סטולינגס נשואה לעיתונאי ג'ון פסארופולוס, לשעבר עורך העיתון היווני בשפה האנגלית Athens News.
גביע דייוויס 2012
גביע דייוויס 2012 הייתה התחרות ה-101 במניין מאז ייסוד התחרות.
לתחרות נרשמו מעל ל-100 נבחרות.
מחזיקת הגביע נקבעה במשחקי הבית העליון בו נכללו 16 נבחרות. יתר הקבוצות שובצו בבתים אזוריים (בית אירופה/אפריקה, בית אמריקה ובית אסיה/אוקיאניה). הבתים האזוריים חולקו לתת-בית עליון ו-3 תתי-בית תחתונים תוך הסדרת העברות בינם. הקבוצות החזקות של הבתים האזוריים (4 מבית אירופה/אפריקה, 2 מבית אמריקה ו-2 מבית אסיה/אוקיאניה) קיבלו זכות להתמודד נגד 8 קבוצות של הבית העליון על העלייה לבית העליון.