אי הצי (Navy Island) בגבול ניו יורק ואונטריו על נהר ניאגרה נקבע בתור הבירה הזמנית של הרפובליקה ומקנזי הוכר בידי תומכיו בתור הנשיא הראשון של הרפובליקה הקנדית. הרפובליקה, תוך זמן קצר מהמתה, קרסה לעומת התארגנות מקצועית של תושבים ששירתו קודם לכן בצבא הבריטי הקולוניאלי והציעו מחדש את שירותם נגד המרידה הקיימת.
המעורבות האמריקאית במרידה.
אירועי המרידות בקנדה הרוויחו התעניינות רבה מצד דעת הקהל האזרחית בארצות הברית. גורמים אזרחיים בארצות הברית חצו את הגבול לתמוך במרידה בתקווה להקים רפובליקה שכנה מצפון לארצם. מצב זה הוביל לכך שמיליציה אזרחית אמריקאית, בשם "האחים הציידים" (Hunter Brothers), חצתה את הגבול ופלשה לתוך שטחי קנדה הבריטית. בתוך זמן קצר חיילים בריטיים הרגו אזרחים אמריקאים שהשתתפו במרידה, מה שגרם לעליית מתיחות ביחסי ארצות הברית–הממלכה המאוחדת.
ההתערבות של אזרחים אמריקאים במרידה הקנדית הייתה לגורם לחשש גם בלונדון וגם בוושינגטון די. סי., שהתנגדו לאפשרות של פרוץ מאבק. בסופו של דבר הגיעו שני הצדדים הגיעו להסכם שיתוף פעולה שנועד למנוע מעבר של אזרחים אמריקאים את הגבול. עד סוף 1838 קרסו המרידות בקנדה-עילית ותחתית.
עוד ב-7 בדצמבר 1837 הופצה כרזה בידי הרשויות הבריטיות בקנדה עבור לכידתו של מקנזי וזה עבר לארצות הברית עם משפחתו במהלך המרידה. לבסוף נעצר מקנזי לא בידי הרשויות הבריטיות אלא בידי האמריקאיות, ונאסר ל-18 חודשים בעוון מעבר על חוק הנייטרליות של 1794: לבסוף שוחרר מקנזי עשרה חודשים לתוך מעצרו לאחר קבלת חנינה מידי הנשיא האמריקאי, מרטין ואן ביורן.
השנים בניו יורק, ארצות הברית.
ניסיונותיו של מקנזי להצית מרידה חדשה דרך שליחת מסרים למתנגדי הממשל בקנדה ודרך נקיטת עמדה פוליטית בעיתון החדש שהיה אחראי עליו, לא צלחה, והמצב בשטח שקט לאחר דצמבר 1838. בעיות כספיות, חוסר יכולת למצוא עבודה שרצה או שהיה יכול לקבל, התגברות של מחלות בקרב בני משפחה ומותם, המשיכו להפוך את חייו של מקנזי בארצות הברית לאומללים. הוא היה מזה זמן רב מוקד של מחלוקת פוליטית. אף על פי כן, הוא שמר על יכולתו למשוך אליו חברים ופטרונים כגון הפובליציסט והמוציא לאור האמריקאי הוראס גרילי.
בסופו של יום הכיר מקנזי בעובדה שהמרידה הייתה לכישלון ושלא היה על התנועה הרפורמיסטית לתמוך בהוצאתו לפועל מלכתחילה. עקב מחסור בקוראים, העיתון 'פרסומי מקנזי' ("Mackenzie’s Gazette") יצא לפשיטת רגל בשנת 1840. מקנזי לא ויתר על עסקיו ומספר פעמים ניסה וכשל בפתיחת עיתון חדש. מקנזי שמר טינה לואן ביורן על שלא תמך במרידה ובספרו על פטריוטים אירים הציג את ביקורתו החריפה נגד פועלו של ממשל ואן ביורן.
במאי 1846 נסע מקנזי לאולבני כדי להשתתף בוועידת המדיניות של עיתון 'ניו יורק דיילי טריביון' של גרילי. דעותיו הפוליטיות של גרילי השפיעו רבות על דעותיו הפוליטיות של מקנזי בקנדה בשנות ה-50 של המאה ה-19. הוא שהה באולבני עד לאביב 1847, בעריכת 'עיתון הפטריוט של אולבני'. בשובו לעיר ניו יורק, בחורף 1847–1848 עבד בטריביון וערך עבור גרילי.
השיבה לקנדה, קריירה מאוחרת.
חבר האספה המחוקקת (1851 - 1858).
בפברואר 1849 הביא הממשל הקנדי של רוברט בולדווין לרפורמות גורפות, כולל חקיקת החנינה. מקנזי, דרך קשריו למשפחת לזלי, היה מעורב בחנינה. הוא החל מיד בסיור בקנדה ממונטריאול לניאגרה. חזרה לקנדה כללה בעיות תעסוקה. האידיאלים העצמאיים של מקנזי מנעו ממנו לעבוד אצל העיתון של לזלי - גם לאחר שהוא הצטער בפניו על תמיכתו במרידה - והוא רצה מאמר משלו בתוך העיתון. הוא גם היה מודאג מהליך משפטי על חובותיו. מקנזי לא נשאר בקנדה ובינואר 1850 גרילי העניק לו עבודה מחודשת אך באפריל 1850 עזב את העיתון ובתחילת מאי שוב היה בן טורונטו, אם כי חשש מקבלת הפנים שלו ולא בטוח כיצד יוכל לפרנס את משפחתו.
גם בהיותו בטורונטו, המשיך מקנזי לכתוב בטריביון של גרילי ובעת הבחירות לאספה הכללית, הפעם של מחוז קנדה המאוחד (המרידות הובילו לאיחוד קנדה-עילית ותחתית), מקנזי נבחר לנציג באספה בשנת 1851. הפעם הביע מקנזי את תמיכתו בכל הצעת חוק שתהיה לרפורמה, בלי כל קשר למפלגה שתציע אותה.
מקנזי הגיע לשיא סמכותו הפוליטית כאשר סירב לקבל את התוכנית לאיחודן של המפלגות תומכות הרפורמה. במרץ 1852 סירב לתמוך בג'יימס לזלי, מבניו של אדוארד לזלי, בתוכניתו לרשום מכתב ללונדון נגד המדיניות הקולוניאלית הבריטית. בהמשך נקשר שמו עם פרשת שחיתות אך מקנזי המשיך להאשים את הממשל על הקרבת אידיאלים בעבור אינטרסים של שימור עמדות.
בקיץ 1853 מקנזי החל להטיל ספק גם בערך האיחוד. באמצע 1854 הוא היה משוכנע שהקנדים הצרפתים קיבלו הרבה יותר ממה שתרמו, והכל על חשבון קנדה-עילית. התשובה, כך האמין יותר ויותר, היא לפזר את האיחוד. בשנת 1854 התבקשו עצותיו בהתכתבות מצד מייסדי תנועות רפורמה, שכן כולם האמינו שמקנזי היה רפורמר אמיתי, אם כי הוגה מעט מבולבל. כשהממשלה נפלה בספטמבר 1854, תבוסה שאותה ייחסו מנהיגיה באופן חלקי להתקפות של מקנזי, היו גורמים שראו את מקנזי כמקור לבניית מפלגת רפורמות מצפונית יותר.
בין השנים 1854–1857 מקנזי הציג בהצלחה צעדים להמרת מטבע עשרוני, כדי לפשט את הטיפול בבחירות סותרות, ולבחור ראשי ערים באופן ישיר ולא על ידי מועצות העיר, והוא גם תמך בצעדים פופולריים כמו ביטול עתודות הכמורה. מקנזי גם תמך בבחירת חברי מועצה מחוקקים ובניית רכבות במימון פרטי. בתור יושב ראש הוועידה הכלכלית, האשים מקנזי את ממשלו השמרני של ג'ון אלכסנדר מקדונלד בעוון הוצאת כספים לא מחושבת.
שנים אחרונות ומותו.
מקנזי יצא לפנסיה בשנת 1858 וסיים את הקריירה הפוליטית שלו. הוא אישר את רשימת הרפורמות הדרושות שהופקה על ידי אמנת תומכי-הרפורמה בשנת 1859, אף שסירב לשבת באחת הוועדות מכיוון שלא ייצג שום מפלגה. יציאתו מהפוליטיקה שיפרה גם כן את רוחו. אף על פי שעזר לבעלי ברית פוליטיים בבחירות של 1861, המסך ירד באותה העת על הקריירה הפוליטית של מקנזי. מקנזי אף נהנה מקשרי ידידות עם ג'ורג' בראון, מנהיג המפלגה הליברלית הקנדית.
למעשה, בסוף יוני 1861, חודשיים בלבד לפני מותו, מקנזי אף השתעשע ברעיון להתמודד שוב על תפקיד נציג מחוז המחוקק באספה המחוקקת. בחודשיו האחרונים של חייו, תקופת של בלבול נפשי אשר ודאי ייאשה אותו מכיוון שהוא סירב לקבל את כל התרופות נגד דיכאון. ב-28 באוגוסט 1861 מקנזי לקה ב"התקף אפופלקטי"; שבץ שהוביל למותו. נכדו של מקנזי, ויליאם ליון מקנזי קינג, היה לימים ראש ממשלת קנדה העשירי ומנהיג המפלגה הליברלית.
לולהפלוזה
לוֹלָהפָּלוּזָה (באנגלית: Lollapalooza) הוא פסטיבל מוזיקה שנתי, שאורכו ארבעה ימים המתקיים בפארק גרנט שבשיקגו, אילינוי. הפסטיבל החל כאירוע נודד בשנת 1991. הופעות בפסטיבל כוללות מוזיקה מז'אנרים רבים, ביניהם רוק אלטרנטיבי, הבי מטאל, פאנק רוק, היפ-הופ ומוזיקה אלקטרונית. בפסטיבל מופיעים גם אמנים ויזואליים, ארגונים ללא כוונת רווח, וקבוצות פוליטיות. לולהפלוזה מארח כ-400,000 איש כל שנה, ומדי שנה נמכרים כל הכרטיסים . הפסטיבל נחשב לאחד מפסטיבלי המוזיקה הגדולים, והאייקונים ביותר בעולם, ואחד הוותיקים ביותר בארצות הברית.
אטימולוגיה.
מקור המילה – שלעיתים מאויתת ומבוטאת כ-לולהפָּלוּצָה (lollapalootza), ללהפלוסה (lalapaloosa) או לאלהפלוסה (lallapaloosa, בספרו של פ.ג'. וודהאוס, "Heart of a Goof") – בביטוי אמריקאי מסוף המאה ה-19/ תחילת המאה ה-20 שמשמעותו "דבר, אדם או אירוע שהוא יוצא דופן, בלתי רגיל; דוגמה או מופע יוצאי דופן". השימוש הידוע המוקדם ביותר של המילה הוא משנת 1896. עם הזמן, המונח התייחס גם לסוכריה על מקל גדולה. פרי פארל, הוגה הפסטיבל, אהב את הצליל של המונח המיושן כששמע אותו בסרט הקצר שלושת המוקיונים. בלוגו המקורי של הפסטיבל מופיעה דמות המחזיקה סוכריה על מקל, כמחווה למשמעות הכפולה של המונח.
היסטוריה.
זמר להקת ג'יינז אדיקשן פרי פארל הגה את הרעיון לפסטיבל לולהפלוזה ב-1991 כסבב הופעות פרידה לפני פירוק הלהקה. סבב ההופעות הראשון של לולהפלוזה כלל אוסף רחב של להקות והצליח מסחרית. הפסטיבל הגיע ליותר מעשרים ערים בצפון אמריקה. בשנת 2020, הפסטיבל הראשון דורג במגזין Spin כהופעה הטובה ביותר ברשימת "35 ההופעות הטובות ביותר ב-35 השנים האחרונות". פסטיבל לולהפלוזה התקיים בכל שנה עד שנת 1997 ובשנת 2003 חזר לפעולה. מאז הקמתו ועד שנת 1997 ובחזרתו בשנת 2003, החל סבב הופעות של הפסטיבל בצפון אמריקה.
ב-2004, מארגני הפסטיבל האריכו את תאריכי ההופעות ליומיים בכל עיר, אך מכירת כרטיסים דלה אילצה אותם לבטל את סבב ההופעות ב-2004.
בשנת 2005, פארל וסוכנות ויליאם מוריס שיתפו פעולה עם חברת Capital Sports Entertainment (כיום, C3 Presents), הממוקמת באוסטין, טקסס ועיצבו מחדש את האירוע לפורמט הנוכחי שלו כפסטיבל סוף שבוע בפארק גרנט שבשיקגו. בשנת 2014, חברת לייב ניישן אנטרטיינמנט רכשה את השליטה בחברת C3 Presents.
ב-2010, הוכרז כי פסטיבל לולהפלוזה יישאר בשיקגו, ובו זמנית ייפתח מחוץ לארצות הברית, ביעד נוסף של הפסטיבל בסנטיאגו, בירת צ'ילה. ב-2011, אושרה הגרסה הברזילאית של האירוע, שנערכה במועדון ה-Jockey שבסאו פאולו.הגרסה הארגנטינאית החלה באפריל 2014 בבואנוס איירס, ובנובמבר 2014 הוכרז לראשונה פסטיבל לולהפלוזה האירופאי שנערך בנמל התעופה ברלין-טמפלהוף.
כרטיסים לפסטיבל ותמחור.