בתחילת 1914 פרץ מרד באי. מובילת המרד הייתה אנגטה (Angata), ילידית האי שהייתה קתולית אדוקה. היא חלמה שאלוהים החזיר את האי לתושביו. התושבים פשטו מעבר לחומה, שחטו בעלי חיים, ובזזו מחסנים. על קבוצה קטנה של זרים הוטל מצור עד שספינה קרב צ'יליאנית השיבה את הסדר. עם זאת, מפקד הספינה ביקר קשות את ניהול החווה, ושיבח את התושבים שלא פגעו לרעה במנהל. המרד נפסק כשאנגטה מתה.
צ'ילה הייתה מדינה נייטרלית בתקופת מלחמת העולם הראשונה, אבל המלחמה לא פסחה על אי הפסחא. צי מזרח אסיה הגרמני, שכלל הסיירות המשוריינות "שרנהורסט" ו"גנייזנאו" וספינות עזר בפיקודו של מקסימיליאן פון שפה, ניסה להגיע מנמל הבית בטסינגטאו (כיום צ'ינגדאו) בסין לגרמניה דרך האוקיינוס השקט. הצי הגיע לאי לאחר הפגזת פפאטה, בירת טהיטי, לצורך אספקה, ושהה בו בין ה-12 ל-19 באוקטובר 1914. משם הצי הפליג לצ'ילה, השמיד שתי סיירות בריטיות בקרב קורונל והושמד בדצמבר 1914 בקרב איי פוקלנד. ב-23 בדצמבר 1914 הטביעה אניית הפשיטה הגרמנית פרינץ אייטל פרידריך (Prinz Eitel Friedrich) את ספינת הסוחר הצרפתית ז'אן (Jean) מול האנגה רואה. צוות הספינה הושאר על האי. ב-1917 עלתה ספינת הפשיטה הגרמנית זייאדלר (Seeadler) על שונית במופליה שבאיי החברה. צוות מהספינה הצליח להשתלט על הספינה הצרפתית לוטסה (Lutece), שינה את שמה לפורטונה (Fortuna) והפליג לאי הפסחא. הספינה עלתה על הסלעים מול אי הפסחא וטבעה. הצוות שהה באי ארבעה חודשים בטרם הועבר למעצר בצ'ילה.
עד שנות ה-60 הוגבלו התושבים להאנגה רואה, יתרת האי הייתה מחוץ לתחום עבורם והוחכרה לחוות הכבשים של חברת ויליאמסון-בלפור עד 1953. מ-1953 ועד 1966 ניהל הצי של צ'ילה את האי תחת משטר צבאי, ורק אז הוסרו הגבלות התנועה באי. ב-1966 קיבלו תושבי האי אזרחות צ'יליאנית.
ב-22 במאי 1960 התחוללה רעידת האדמה בוואלדיביה שעל חוף האוקיינוס השקט בצ'ילה, רעידת האדמה העוצמתית ביותר שנמדדה מעולם. הרעידה יצרה גלי צונאמי שפגעו בחוף הדרומי של אי הפסחא. במת הפסלים של אהו טונגריקי שרק שנים לפני כן שוחזרה בעמל רב נהרסה כליל. הגלים סחפו את פסלי המואי הכבדים 100 מטרים לתוך האי. במימון יפני בוצע שחזור מחודש, והבמה חזרה כיום למצבה המקורי.
בעקבות ההפיכה הצבאית ב-1973 שבה הודח ומת הנשיא הנבחר סלוודור איינדה ושהעלתה לשלטון את הרודן אוגוסטו פינושה הוצב אי הפסחא תחת משטר צבאי. לפינושה היה יחס מיוחד לאי. הוא ביקר בו ב-1974, הנשיא הראשון של צ'ילה שעשה זאת וחזר שוב ב-1980 וב-1987. אומנם התיירות כמעט שפסקה, והפיחות במטבע הצ'יליאני פגע בתושבים, אבל תחת שלטונו הושקעו משאבים ניכרים לשיפור התשתית, כולל הקמת בית חולים מודרני ובית עירייה חדש. והוא מינה ב-1984 את המושל הראשון של אי הפסחא שהיה יליד האי, הארכאולוג סרחיו ראפו (Sergio Rapu).
לאחר הסכם בין צ'ילה לארצות הברית הוארך מסלול הנחיתה בנמל התעופה הבינלאומי מאטאוורי ונחנך ב-1987. המסלול הוארך ב-423 מטרים ל-3,353 מטרים, המסלול הארוך ביותר בפולינזיה, במטרה שיוכל לשמש אתר חירום למעבורת החלל.
המאה ה-21.
ב-9 במאי 2006 אימצו תושבי האי דגל חדש. הדגל מורכב מרקע לבן, שעל גביו ראימירו אדום, קישוט מסורתי שנהגו נשות האי ללבוש על חזיהן.
ב-30 ביולי 2007 העניקה רפורמה חוקתית לאי הפסחא ולאיי חואן פרננדס מעמד של "טריטוריות מיוחדות" («territorio especial»). מכיוון שהאמנה טרם אושרה, ממשיך האי להיות חלק ממחוז ולפראיסו כקומונה היחידה בפרובינציה אי הפסחא.
קיימת התמרמרות של ילידי האי כנגד "הפלישה" של מהגרים מצ'ילה. באוגוסט 2010 היא התבטאה כאשר קבוצה התנחלה בשטח המלון היוקרתי Hangaroa Eco Village and Spa, בטענה שהשטח שעליו עומד המלון נלקח בעורמה מאבותיהם. בדצמבר השתמשה המשטרה בכוח בניסיון לפנות את המתנחלים והשתמשה בכדורי גומי. במהומה נפצעו 25 איש. חמשת המתנחלים האחרונים פונו בכוח משטח המלון בסופו של דבר בפברואר 2011.
תיירות.
תחבורה.
תיירות בקנה מידה משמעותי החלה רק ב-1967, כאשר החלו טיסות תעופה סדירות לאי. גם כיום הדרך הכמעט יחידה להגיע לאי היא בטיסות של חברת התעופה "LATAM צ'ילה" המקיימת טיסות יומיות מסנטיאגו דה צ'ילה (צ'ילה) לאי הפסחא (נכון ל-2019 באמצעות בואינג 787). בנוסף יש טיסה שבועית אחת הממשיכה לפפאטה בטהיטי ובחזרה. חברת בת, LATAM פרו, הפעילה גם היא טיסות עונתיות לאי מלימה, בירת פרו, אבל טיסות אלו לא התחדשו מאז 2013. עם זאת, מספר התיירים המגיע לאי נמוך משמעותית בהשוואה למספר התיירים המגיעים לאיים אחרים שבהם יש אתרי נופש. הטיסות מגיעות לנמל התעופה הבינלאומי מאטאוורי באי הפסחא שהורחב במידה ניכרת על ידי נאס"א בשנת 1986, כאתר לנחיתת חירום עבור מעבורת החלל. אורך מסלול שדה התעופה הוא 3,318 מטר.
לאי הפסחא יש נמל שבו יכולות לעגון ספינות קטנות בלבד. ספינות טיולים גדולות יכולות לעגון בתחנת עיגון בקרבת האנגה רואה. והנוסעים מורדים לחוף בסירות, שיטה לא נוחה בדרך כלל בשל הים הסוער כמעט תמיד.
אף שהים סביב האי עני יחסית בדגים ובאלמוגים, הפכה צלילה בים סביב האי לספורט פופולרי. בנמל פועלות כמה חברות המשכירות ציוד צלילה. המים צלולים מאוד בשל היעדר פלנקטון וניתן לראות למרחקים גדולים. אתר צלילה פופולרי הוא אתר פסל המואי, 20 מטרים מתחת למים. הפסל הוא מודרני ונבנה בשנות ה-90 של המאה ה-20 כחלק מסדרת הטלוויזיה יורנה והושקע במים.
תשתית תיירותית.
מקומות הלינה נעים משהות בתשלום בבתים פרטיים ועד בתי מלון ברמת שלושה כוכבים. עם זאת, מרבית התיירים שוהים באי כיומיים עד שלושה ימים בלבד. המחירים באי יקרים בשל העובדה שכמעט הכול, למעט כמה מוצרי חקלאות, מיובא בעלות גבוהה מצ'ילה. מכיוון שמרבית האוכלוסייה מתפרנסת כיום מתיירות, יש באי מדריכי תיירות הדוברים כמה שפות. ההגעה לאתרי התיירות נעשית ברכבי שטח, בטרקטורונים ברכיבה על סוסים או ברגל למטיילים מנוסים.
למרות ריחוקו של האי ממרכזי התיירות העולמים גדל מספר התיירים המגיעים אליו מדי שנה בצורה מרשימה. אם בשנת 2000 הגיעו לאי 12,000 תיירים, בשנת 2010 כבר עלה מספר התיירים על 70,000, ומשרד העבודות הציבוריות של צ'ילה העריך שמספרם יגיע ל-200,000 בשנת 2020. במטרה לצמצם הן את הנזק האפשרי לאי מתיירות ומהגירה מצ'ילה החליטה ממשלת צ'ילה ב-2018 להגביל את מספר הימים שבהם יכולים לשהות תיירים באי מ-90 ל-30 ימים, ומסוף 2019 החלה לחייב כל תייר למלא טופס באינטרנט (הנבדק לפני עלייה על הטיסה מסנטיאגו) המוכיח כי ארגן באי מקום לינה מסודר וטיסה חזרה.
תרבות אי הפסחא.
מיתולוגיה.
המיתולוגיה של אי הפסחא מתייחסת למיתוסים, סיפורי עם ואמונות דתיות של הילידים הפולינזים של האי. המרכיבים החשובים ביותר במיתולוגיה זו הם:
סיתות באבן.
כמו בשאר איי פולינזיה, הייתה תרבותם ילידי אי הפסחא שייכת לתקופת האבן והם עשו שימוש נרחב בכמה סוגים של אבן מקומית:
פסלי המואי.
האי נודע בפסלי האבן הענקיים שבו, הקרויים מואי (moai). בסך הכול נמנו 887 פסלים מונוליתיים על האי, במחצבה ובאוספי מוזיאונים בעולם. מתוכם 288 הובלו בהצלחה והועמדו על הבמות שיועדו לכך והמצויות לאורך כל חופי האי. 92 פסלים מוטלים בדרך מהמחצבה ומעל ל-400 נמצאים במחצבה בשלבים שונים של גימור.
כל הפסלים הופלו על ידי הילידים עד אמצע המאה ה-19, ובתקופה המודרנית הוצבו מחדש כ-50 פסלים. הפסל הראשון שהוצב היה על אהו אטורה הוקה (Ahu Ature Huke) בחוף אנקנה ב-1958. הפסל הוצב תוך שימוש בשיטות מקוריות במהלך משלחת היירדאל.
אף שלעיתים קרובות מתייחסים אליהם כ"ראשים מאי הפסחא", יש לפסלים גו, ומרביתם מסתיימים בקצה הירכיים, אף שמספר הן דמויות שלמות הכורעות על ברכיים כפופות כשראשם מעל לבטנם. חלק מהמואי הניצבים כוסו עד צווארם בחולות הנודדים.
כמעט כל (כ-95%) מהמואי נחצבו מהאפר הגעשי הדחוס והמוצק (טוף) שקל לעבד אותו המצוי באתר אחד בצד החרוט הגעשי הכבוי ראנו רארקו. 13 פסלים גולפו בבזלת, 22 בטרכיט ו-17 בסקוריה אדומה שבירה. ילידי האי חצבו את הפסלים תוך שימוש בנקרים מאבן קשה (בעיקר בזלת) המכונים "טוקי" ("toki"), שכמה אלפים מהם מפוזרים במחצבה. את נקר האבן חידדו על ידי פיצול הקצה, כאשר הקצה נעשה קהה. בזמן הפיסול נהגו להתיז מים על האבן הגעשית על מנת לרכך אותה. עם סיום הגילוף נהגו העובדים לשפשף את גוף הפסל בפומיס. לחלק מהפסל שובצו עיניים, כאשר לתפקיד לובן העין השתמשו באלמוגים לבנים ואת הקשתית יצרו מזכוכית געשית (אובסידיאן) שחורה או מסקוריה אדומה. על מנת להשלים מואי אחד נדרש צוות של חמישה או שישה אנשים במשך כשנה, וככל הנראה עבדו צוותים רבים על פסלים שונים באותו זמן. כל פסל ייצג את ראשו של אב קדמון.