בזמן מלחמת העצמאות ניהלו הירדנים והישראלים קרבות קשים על השליטה בצומת ובאזור. דרך צומת זה עברה שיירת הדסה להר הצופים. השיירה הותקפה בשכונת שייח' ג'ראח בידי ערבים, שרצחו 78 נוסעים יהודים. שיאם של הקרבות בצומת במאי 1948, עת פרץ טור משוריין ירדני מכיוון שייח ג'ראח ונבלם על ידי מחלקה מפלוגת מפקדי הגדנ"ע של ה"הגנה". על פי הסופרים ו "הו, ירושלים", את הטור עצר מיכאל (מישקה) רבינוביץ (רותם) שירה פגז רובה פיאט אנטי-טנקי ועצר את הטור. בהמשך, ב-18 ביולי לפני כניסת ההפוגה השנייה לתוקפה, ניסו שוב משוריינים וכוחות חי"ר של הלגיון לכבוש את המתחם ואף גרמו לנסיגת כוחות החי"ם מהמקום, אך בפעולה מהירה ועיקשת הצליחו פלוגות א ו-ב של גדוד "בית חורון", שבלילה קודם נכשלו בניסיון הפריצה לעיר העתיקה ( מבצע קדם ), לכבוש בחזרה את המקום.
הצומת והבתים סביבו נקבעו לאחר הסכמי הפסקת האש למעבר הגבול "מעבר מנדלבאום", בעיקר בשל קרבתם אל המובלעת הישראלית בהר הצופים.
המעבר נקרא על שם רבי שמחה מנדלבאום ורעייתו אסתר, אשר בנו את ביתם בשנת 1927 בצידו הצפוני של הצומת. הבית, אשר שימש בזמן המנדט הבריטי את ארגון ההגנה, פוצץ ונהרס ביולי 1948 במהלך מלחמת העצמאות, על ידי לוחמי הלגיון הירדני.
בפגישת מפקד מחוז ירושלים סגן-אלוף משה דיין עם המפקד הירדני, קולונל עבדאללה א-תל, נקבע כי שיירות האספקה ל-הר הצופים יחצו את הגבול באזור בתי-מנדלבאום, בקצה רחוב שמואל הנביא.
המעבר נוהל על ידי אנשי מנהל ומכס ישראלים וירדנים, ושימש בעיקר למעבר דיפלומטים ואנשי או"ם, וכן למעבר של צליינים נוצרים בחג המולד. מן המעבר יצאה אחת לשבועיים "השיירה הדו-שבועית" אל המובלעת הישראלית בהר הצופים. בקשות רבות של ערבים ישראלים נתקבלו למפגש עם קרוביהם דרך מעבר מנדלבאום אך רק מעטים נענו. בציבור הערבי עלו טענות על פרוטקציה בניהול המעבר.
לאחר איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים, נהרסו שרידי הבית שנותרו על תילם. כיום עובר במקום כביש מס' 1 של ירושלים (נחשב לחלק מכביש 60) ותוואי הרכבת הקלה (בקטע הנוכחי נקרא שדרות בר-לב). הכיכר הסמוכה למקום קרויה כיכר מנדלבאום, על שם בוני הבית. סמוך לכיכר שומרה העמדה הצבאית הצה"לית שחלשה על המעבר, "עמדת בית תורג'מן", במצבה בימי הקו העירוני.
אמייל
סולם מז'ורי
סולם מז'ורי (בעברית: סולם רביב) הוא אחד מהסולמות הדיאטוניים שמקורם במוזיקה מערבית. הסולם המז'ורי הוא המודוס היוני, שהשתמר מתקופת יוון העתיקה. הסולם בנוי משבעה תווים על המרווחים הבאים מצליל היסוד (שנותן את שם הסולם): פרימה זכה, סקונדה גדולה, טרצה גדולה, קוורטה זכה, קווינטה זכה, סקסטה גדולה, ספטימה גדולה, ואוקטבה זכה (שהיא צליל היסוד של האוקטבה הגבוהה יותר). אפשר לקצר זאת בהופעת כל המרווחים הלא זכים בצורה גדולה. המאפיין העיקרי של הסולם המז'ורי לעומת המינורי הוא הטרצה הגדולה. מבחינה טכנית ניתן לראות את הסולם כבנוי מזוג טטרקורדים עוקבים שכל אחד בנוי כך: טון, טון, חצי-טון. אם מסתכלים בפסנתר על הסולם המז'ורי, ומתחילים מדו, אז כל הצלילים יהיו על הקלידים הלבנים: דו, רה, מי, פה, סול, לה, סי ודו.
מבנה.
לבניית סולם מז'ורי יש להתחיל מצליל הבסיס (לדוגמה דו) וככה להמשיך ברצף הבא: טון, טון, חצי טון, טון, טון, טון, חצי טון.
ניתן גם להתייחס למבנה הסולם כשני טטרקורדים, שסדר המרווחים בין הצלילים הוא :טון, טון, חצי טון, ובין שני הטטרקורדים המרווח הוא טון.
לתווים השונים בסולם המז'ורי ישנם שמות מיוחדים:
מבחינה היסטורית, במערב הסולם המז'ורי התפרש כ"שמח", לעומת הסולם המינורי, למשל, שהתפרש כ"עצוב".
סולם זה מקביל חלקית למקאם עג'ם במוזיקה הערבית, ולנובה מזמום במוזיקה האנדלוסית.
פיצה
פיצה (באיטלקית: pizza) היא מאכל איטלקי עשוי בצק שמרים אפוי, אשר מכוסה בדרך כלל בשכבה של רוטב עגבניות וגבינה. לעיתים קרובות הפיצה מכילה רכיבים אחרים, כדוגמת פטריות, פלפל אדום, בצל, זיתים, ארטישוק, תירס, טונה, האם, פפרוני, פרושוטו, עלי בזיליקום, פירות ים ואננס.
הפיצה היא במקור מאכל איטלקי מסורתי. הפיצה הובאה לארצות הברית על ידי מהגרים איטלקים והפכה לסוג נפוץ של מזון מהיר. גרסת המזון המהיר האמריקאית של הפיצה הגיעה למדינות נוספות והפכה לאחד ממאכלי המזון המהיר הנפוצים בעולם. הגרסאות האיטלקיות והאמריקאיות נבדלות באופן ההכנה, צורת הגשה וערך תזונתי. המכינים פיצה נקראים פִּיצָהיוֹלָהּ וְפִּיצָהיוֹלוֹ (נקבה וזכר בהתאמה).
אטימולוגיה.
המילה pizza מקורה באיטלקית, ומשמעותה - "עוגה" או "פשטידה". תיעוד למילה pizza ניתן למצוא עוד בלטינית מאוחרת, ובה משמעות של "לחם שטוח". לא ברור כיצד הגיעה המילה ללטינית; על פי ארנסט קליין, המילה נגזרה מהמילה היוונית pitta, שמו של מאפה יווני שמקורו במילה היוונית העתיקה שמשמעה "פיח". סברה אחרת גורסת כי מקור המילה הוא גרמאני, וכי היא באה מהמילה bezzo שמשמעה "נגיסה"; על פי סברה זו, המילה היוונית אולי הגיעה דווקא מהמילה האיטלקית ולא להפך. על פי המילון האטימולוגי הוותיק של פיאניג'אני, מקור המילה הוא בצורה של המילה pinza, מילת דיאלקט שהיא צורת בינוני-פעול של הפועל "ללחוץ" או "לרמוס". במשמעותה המודרנית תועדה המילה באנגלית לראשונה בשנת 1825.
סוגי פיצות.
פיצה איטלקית מסורתית.
הפיצה האיטלקית המסורתית מבוססת על בצק שמרים עשוי מקמח דורום, שמרים ומים בלבד. את הבצק מותחים (ללא עזרת מערוך) לשכבת בצק עגולה ודקה. העובי משתנה בין אזורים שונים באיטליה. לדגומה, הפיצה הנאפוליטנית מאופיינת במרכז דק וקצוות עבים מאוד. פיצה רומאית משמעותית פחות עבה בקצוות ויותר אחידה לכך רוחבה. לאחר מתיחת הבצק מוסיפים מעליו את הרטבים והתוספות השונות. לאחר מכן מכניסים לתנור אפייה בחום גבוה מאוד (של לפחות 400°C), לפרק זמן של כ-2 דקות.
לפיצה המסורתית ישנן מספר רב של וריאציות קלסיות המוכרות כיום. ביניהן:
פיצה מרינרה.
פיצה מרינרה (Pizza marinara) היא אחת הגרסאות המסורתיות ביותר של הפיצה. בנוסף לבצק היא מכילה רוטב עגבניות (פאסטה), שום, שמן זית ואוריגנו ללא תוספת גבינה. זוהי פיצה נפוליטנה הוותיקה ביותר.
פיצה מרגריטה.
פיצה מרגריטה היא הפיצה האיטלקית המוכרת ביותר בעולם. היא נקראת על שם מרגריטה, נסיכת סבויה, שהייתה מלכת איטליה. פיצה זו מבוססת על רוטב מעגבניות, גבינת מוצרלה ועלי בזיליקום בשולי הפיצה נמשח שמן זית. המרכיבים הם בצבעי דגל איטליה. פיצה זו היא אחת הגרסאות המוכרות רשמית כפיצה נפוליטנה.
פיצה ביאנקה (לבנה).
סוג של פיצה המוכר פחות מחוץ לאיטליה, המבוסס על אותו בצק מסורתי, ללא רוטב עגבניות. את רוטב העגבניות מחליף רוטב אחר, המבוסס ריקוטה, או לחלופין כגון רוטב פסטו או רוטב על בסיס שמנת (כמו בשמל), ולפעמים אין שימוש כלל ברוטב, אלא רק בגבינות ומגוון תוספות.
פיצה ארבע גבינות.
פיצה ארבע גבינות (Pizza quattro formaggi) היא גרסה מוכרת מאוד שיכולה לכלול (rossa) או לא לכלול (bianca) רוטב עגבניות. הגבינות הנפוצות בפיצה ארבע גבינות הן: מוצרלה, פטה, גורגונזולה, פרמזן (או גראנה פדנו), פקורינו. הגבינות מפוזרות כך שהפיצה תהיה מכוסה כולה.
הגרסה האמריקאית לפיצה.
בגרסתה האמריקאית של הפיצה, בצק השמרים הפך לעבה יותר. הצורה הקלאסית של הפיצה נחתכה לגזרות (המכונות "משולשים") ולראשונה בארצות הברית ולפיצה התווספו תוספות שונות שאינן דווקא מהמטבח האיטלקי, לדוגמה: פיצה בנוסח הוואי בתוספת אננס, פיצה עם פפרוני, בייקון (במקום סלאמי ופרושוטו הנפוצים באיטליה) וכן הלאה.
גרסה זו התפשטה לשאר העולם דרך סניפי מזון מהיר כמו: פיצה האט ודומינוס פיצה.
בארצות הברית ישנן כמה גרסאות עיקריות לפיצה, בהן:
ב-2011 קבע הקונגרס של ארצות הברית, שבזכות רוטב העגבניות שעליהן, יוכלו מזנוני בתי הספר בארצות הברית, להגיש פיצות במקום ירקות.
מאכלים דמויי פיצה בעולם.
בנוסף לגרסה האיטלקית והאמריקאית, קיימות גרסאות רבות של מאכלים דמויי פיצה ברחבי העולם, בהם נעשה שימוש בבסיסים אפויים שונים, כגון: הלחמג'ון הטורקי או הטארט פלמבה ופיסלדייר הצרפתים.
בקרב היהודים כתחליף לפיצה המסורתית מקובל להכין בחג הפסח, פיצת מצה, כיוון שהפיצה הרגילה היא חמץ, ואסורה ליהודים במהלך החג.
בישראל נפוצה גרסה של פיצה שקרויה בשם "פיצה על פיתה" או בקיצור "פיצה פיתה". נהוג להכינה בבית והבצק שלה עשוי מפיתה שחצויה לשתיים בשוליה. כדי להכין פיצה זו צריך לחתוך את הפיתה לרוחבה ולהשתמש בה כבצק לפיצה. מתכון מפורט לפיצה זו מופיע בספר "ילדים מבשלים" של רות סירקיס.
ההיסטוריה של הפיצה.
רוטב העגבניות הפך לחלק מהפיצה רק בשלב מאוחר יחסית. העגבנייה הגיעה לאירופה בראשית המאה ה-16, כאשר האירופאים הגיעו לפרו שבדרום אמריקה. בתחילה חשבו האירופאים שהעגבנייה רעילה לבני אדם, אבל במהרה הפכה העגבנייה למוצר מזון בשימוש בקרב דלי האמצעים, וכנראה היו עניים מאזור נאפולי, הראשונים שהוסיפו את העגבניות לבצק הפיצה. רוטב העגבניות הפך להצלחה, ובמהרה המאכל התפשט ברחבי אזור נאפולי.