התנועות החברתיות-דתיות של המאות הקודמות, דוגמת הלינגטייאטיזם, יצרו מומנטום של נורמות חברתיות גמישות שהנשים היו אמורות לנהוג על פיהן. בתקופה זו הוסרו מרבית המחסומים בפני נשות דרום הודו והן היו מעורבות באופן פעיל בתחומים שעד אז נחשבו לתחומי עיסוק בלעדיים של גברים, כדוגמת מנהל, עסקים, מסחר ומעורבות באומניות היפות. טירומלאמבה דווי שכתבה את "וראדמביקה פרינאיאם" וגנגאדווי שכתבה את "מדהוררוויג'יאם" היו בין המשוררות הבולטות של התקופה. משוררות ראשונות בשפת הטלוגו כדוגמת טאלאפקה טיממאקה ואטוקורי מולה הפכו פופולריות בתקופה זו. חצר המלוכה של הנייאקים של טנג'ור היה ידוע בחסות שנתן לכמה משוררות. שיטת הדוואדסי פעלה ברחבי האימפריה, כמו גם זנות חוקית שהוגבלה לרחובות מסוימים בכל עיר. על פי הכתבים מאותה תקופה היו הרמונות פופולריים בין הגברים ממשפחת המלוכה.
אנשים אמידים נהוג לחבוש "פתה" או "קולאווי" - טורבן גבוה, עשוי ממשי ומקושט בזהב. כמקובל במרבית החברות בהודו, ענדו הנשים וגם הגברים תכשיטים, ועל פי הרשימות היו בין סוגי התכשיטים: צמידים לרגליים, צמידים לידיים, טבעות, מחרוזות ועגילים מסוגים שונים. במהלך חגיגות התקשטו גברים ונשים בזרי פרחים והתבשמו בבשמים עשויים ממי ורדים, זבד, מושק או עץ הסנדל. בניגוד בולט לפשוטי העם שאורח חייהם היה צנוע, חיו המלכים והמלכות של האימפריה בפאר רב שהופגן בטקסים שנערכו בחצר המלוכה. למלכות ולנסיכות היו משרתות רבות שדאגו להלבישן ולקשטן בתכשיטים, כשחובותיהן היומיות היו מעטות.
פעילות גופנית הייתה פופולרית בקרב הגברים, והיאבקות היה עיסוק גברי חשוב ששילב ספורט ובידור. ברשומות מוזכרות גם מתאבקות. בתוך הארמונות נתגלו חדרי התעמלות והרשומות מספרת על פעילות גופנית סדירה למפקדים ולחייליהם בתקופה ששרר שלום. בארמונות המלכותיים ובשווקים היו זירות מיוחדות שבהן הן בני משפחת המלוכה והן פשוטי העם השתעשעו בצפייה בתחרויות כדוגמת קרב תרנגולים, קרבות איילים והיאבקות בין נשים. חפירות בתוך תחומי העיר ויג'איאנגר חשפו את קיומם של פעילויות חברתיות שונות שהונצחו בעזרת גילופים על גושי סלע, בימות סלעים ורצפות מקדשים, דבר המלמד כי היו אלו מקומות למפגשים חברתיים אקראיים. חלק מהמשחקים המגולפים קיים גם בימינו ואחרים טרם זוהו.
המלכים של ויג'איאנגר היו בדרך כלל סובלניים כלפי כל הדתות והכיתות, כפי שכתבים של נוסעים זרים מוכיחים. המלכים נהגו להשתמש בתארים כדוגמת "גובראהמנה פראטיפלאנצ'אריה" ("מגן הברהמינים והפרות") ו"הינדוראיאסוראטראנה" ("תומך באמונה ההינדית") המעידים על כוונתם להיות מגני דת ההינדואיזם, ויחד עם זאת היו הטקסים בחצר המלכות והלבוש אסלאמיים באופיים, כפי שמצביע על כך פיליפ וגונר (Philip Wagoner) במאמרו ב"ז'ורנל למחקרים אסיאתיים" מ-1996 "סולטאן בין המלכים ההינדים". מייסדי האימפריה, האריהרה הראשון ובוקה ראייה הראשון היו שיוואיסטים (סוגדים לשיווה כאל עליון) אדוקים, אולם תרמו גם למסדר סרינגרי הוישנואיסטי כשוידייארנייה (Vidyāraṇya), נזיר ממסדר זה היה הקדוש הפטרון שלהם, וקבעו את ואראהא (חזיר הבר, אווטאר של וישנו) כסמלם. החפירות הארכאולוגיות בוויג'איאנגר חשפו שמעל לרבע משטח העיר היה רובע מוסלמי שהיה קרוב ל"רובע המלכותי". ידוע כי בני אצולה מהממלכות האסלאמיות שבהם שלטה השושלת הטימורית התיישבו בוויג'איאנגר. לעומת המייסדים משושלת סנגמה היו המלכים מהשושלות המאוחרות יותר, סאלובה וטולובה וישנואיסטים, אבל לא נמנעו מלסגוד לאל וירופקשה (שיווה) במקדשו בוויג'איאנגר, ולאל ונקטשווארה (אחת מצורות האל וישנו) במקדשו בטירומלה. יצירה בסנסקריט "ג'אמבאוואטי קליאנאם" שנכתבה על ידי המלך קרישנה דווה ראייה מכנה את האל וירופקשה "קארנאטה ראג'ייה מאני" ("התכשיט המגן על אימפריית קארנאטה"). המלכים היו גם פטרונים לקדושים של מסדר דווייטה (הפילוסופיה של הדואליזם) מבית מדרשו של מדהוואצ'ריה באודופי.
תנועת הבהקטי הייתה פעילה בתקופה זו, והיא כללה כמה הארידאסה (חסידים קדושים) מתקופה זו. כמו תנועת הלינגטייאטיזם של המאה ה-12, ייצגה תנועה זו זרם חזק של אדיקות דתית שהשפיע ישירות על חיי מיליוני מאמינים. ההארידאסה ייצגו שתי קבוצות, ה"וייאסאקוטה" וה"דאסאקוטה". הראשונים היו חייבים להיות בעלי ידע נרחב בוודות, באופנישדות ובזרמים נוספים בפילוסופיה ההודית. בעוד שתפקידם של ה"דאסאקוטה" היה רק להעביר את מסריו של מדהוואצ'ריה בשפת קאנדה לעם הפשוט בדמות שירי דת ("דווארנאמאס" ו"קירתאנס"). עיקרי הפילוסופיה של מדהוואצ'ריה הופצו באמצעות מלומדים ידועים דוגמת נאראהאריטירתה, ג'איאטירתה, סריפאדאראייה, וייאסאטירתה, ואדיראג'אטירתה ואחרים. המלך קרישנה דווה ראייה העריץ את וייאסאטירתה, הגורו של ואדיראג'אטירתה, פוראנדאראדאסה (אבי מוזיקת הקארנאטיק) וקאנאקאדאסה. המלך החשיב את הקדוש כ"קולאדוואטה" (אלוהות של המשפחה), והזכיר אותו בהערצה בכתביו. אננאמאצ'ארייה, משורר גדול נוסף של מוזיקת הקארנאטיק מוקדמת של אותה תקופה, חיבר מאות "קירתאנס" בטלוגו בטירומלה, כיום באנדרה פרדש.
לאחר ששושלת גאנגה המערבית הג'ייניסטית הובסה על ידי שושלת צ'ולה בתחילת המאה ה-11 ובעקבות הגידול במספרם של המאמינים בווישנויזם הינדואיסטי ובלינגטייאטיזם במאה ה-12 הלך ופחות מספר המאמינים בג'ייניזם. שני אתרי פולחן עיקריים של ג'ייניזם בתחומי אימפריית ויג'איאנגר היו שראוואנאבלאגולה וקמבאדאהאלי.
הקשר של האסלאם עם דרום הודו התחיל כבר במאה השביעית, תוצאה של מסחר בין הממלכות הדרומיות לסולטנויות ערביות. מסגדים פעלו באימפריית ראשטראקוטה במאה העשירית. ומסגדים רבים הוקמו לאורך חוף מלבר (חופה המערבי של הודו) במאה ה-14. מתיישבים מוסלמים נישאו לנשים מקומיות. ילדיהם, הידועים בכינוי מאפילאס היו פעילים בסחר סוסים ובאיוש צי הסוחר. קשרי הגומלין בין אימפריית ויג'איאנגר והסולטנויות הבהאמניות שמצפון הגדילה את מספר המוסלמים בדרום.
נצרות הופיעה בדרום הודו לראשונה במאה ה-8 כפי שמוכח ממציאת כתובות על לוחות הנחושת שבהם הוענקו קרקעות לנוצרים של חוף מלבר. נוסעים נוצרים כתבו על מצוקתם של נוצרים בדרום הודו בימי הביניים, ובכך עוררו את עניינם של מיסיונרים. בואם של פורטוגזים במאה ה-15 וקשריהם באמצעות מסחר עם האימפריה, הפצת האמונה הנוצרית על ידי המיסיונר פרנסיסקו חאווייר ומאוחר יותר קיומם של התיישבויות של הולנדים עודד את הגידול בנצרות בדרום.
אימפריית ויג'איאנגר לא ראתה תמיד בעין יפה פעילות מיסיונרית בתחומה. מכיוון שיחד עם המרת דתם של התושבים לנצרות נהגו המיסיונרים דוגמת חאווייר להרוס את הפסלים של האלים ההינדים במקדשים. בתגובה לפעילותו המיסיונרית של חאווייר בממלכת ונאד שבחלקה הדרומי ביותר של הודו שלח המלך ראמה ראייה את דודנו ויטאלה ב-1544 בראש משלחת עונשין צבאית, שביצעה מסע שוד והרס ורצח בממלכה הקטנה.
ספרות.
השפות הנפוצות באימפריה היו קאנדה, טלוגו וטמילית ובהן השתמשו באותם אזורים שבהם השפות מדוברות כיום. נחשפו מעל ל-7,000 כתובות ("שאסאנה") כולל 300 כתובות על לוחיות נחושת ("טאמראשאסאנה"), כמעט מחציתן בקאנדה, והשאר בטלוגו, טמילית וסנסקריט. המנהג לכתוב כתובות בשתי שפות פסק במאה ה-14.
במהלך שלטון אימפריית ויג'איאנגר כתבו משוררים, מלומדים ופילוסופים בעיקר בשפות קאנדה, טלוגו וסנסקריט, וגם בשפות אזוריות דוגמת טמילית. כתביהם כיסו נושאים כדוגמת דת, ביוגרפיות, "פראבאנדהא" (סיפורת), מוזיקה, דקדוק, שירה ורפואה. שפת חצר המלכות הייתה קאנדה. בשלבים מאוחרים יותר הייתה שפת הטלוגו פופולרית בכתיבה ספרותית, והגיעה לשיאה תחת חסותו של המלך קרישנה דווה ראייה.
מרבית היצירות בסנסקריט היו פרשנויות על הוודות או על האפוסים ראמאיאנה ומהאבהארטה. פרשנויות אלו נכתבו על ידי מלומדים ידועים כדוגמת סאיאנה ווידייארנייה שהילל את העליונות של פילוסופיית האדוואיטה על פני פילוסופיות הינדיות יריבות אחרות. כותבים מפורסמים אחרים היו קדושי הדווייטה של מסדר אודופי דוגמת ג'איאטירתה (שזכה לכינוי "טיקאצ'אריה" בשל כתביו הפולמוסיים), וייאסאטירתה שכתביו נועדו לסתור את פילוסופיית האדוואיטה ואת המסקנות של לוגיקנים קודמים, וכן את ואדיראג'אטירתה ואת סריפאדאראייה. שני האחרונים העבירו ביקורת על אמונותיו של אדי שנקרה. מלבד קדושים אלו חסו מלומדים דוברי סנסקריט בולטים בחצר המלוכה של מלכי ויג'איאנגר ובחצרם של הווסאלים הגדולים. מלכים רבים היו בעצמם סופרים וכתבו יצירות קלאסיות בסנסקריט, דוגמת היצירה הפיוטית "ג'אמבאוואטי קליאנאם" שנכתבה על ידי המלך קרישנה דווה ראייה, שעליה נאמר כי נכתבה בכישרון רב.