בק היה בגמלאות עד שנת 1944, כאשר התבקש על ידי הקושרים של קשר העשרים ביולי להיות ראש המדינה, במידה והקשר יצליח. ביום המכריע של הקשר (20 ביולי 1944) בק השתתף באופן פעיל לצד קלאוס שנק פון שטאופנברג במרד. כל מובילי המרד פעלו באותו היום עם מדי הצבא שלהם ורק בק פעל בבגדים אזרחיים. כאשר שטאופנברג שאלו מדוע אינו לובש את מדיו בק ענה: "זה איננו מרד צבאי אלא מרד אזרחי של העם נגד היטלר". הקשר נכשל ובק נעצר בבנדלרבלוק והחליט להתאבד בירייה. לאחר ניסיון כושל אשר פצע אותו בלבד, הרג אותו חייל נאצי בירייה בראשו.
כיום, נחשב בק בגרמניה לאחד מגיבורי ההתנגדות הגרמנית להיטלר, ובתי ספר ורחובות בערים גרמניות רבות נקראים על שמו. עם זאת, פרסומו הרב של הרוזן קלאוס שנק פון שטאופנברג, הרוח החיה במחנה הקושרים ומתכנן ניסיון ההתנקשות ב-20 ביולי 1944, האפיל במעט על המוניטין של בק כמפקד תנועת ההתנגדות הגרמנית, והוא ידוע פחות משטאופנברג. ב-2008 זכה בק לייצוג קולנועי בסרט האמריקני "מבצע ואלקירי" על קשר ה-20 ביולי (בבימויו של בריאן סינגר, ובכיכובו של טום קרוז בתפקיד שטאופנברג), אך גם שם לא מוזכרת במפורש העובדה שהוא היה ראש תנועת ההתנגדות הגרמנית. את בק מגלם השחקן טרנס סטאמפ.
אוולד היינריך פון קלייסט-שמנצין
אוולד-היינריך הרמן קונרד אוסקר אולריך וולף אלפרד פון קלייסט-שמנצין (בגרמנית: Ewald-Heinrich Hermann Konrad Oskar Ulrich Wolf Alfred von Kleist-Schmenzin; 10 ביולי 1922 - 8 במרץ 2013) היה לויטננט (סג"ם) בוורמאכט שהיה מהפעילים בקשר העשרים ביולי לרציחתו של אדולף היטלר.
ביוגרפיה.
בנו של עורך הדין אוולד פון קלייסט-שמנצין, אשר היה ידידו של קרל פרידריך גרדלר (מראשי המתנגדים למשטר הנאצי), ושותף פעיל בניסיונות להפיל את היטלר משנת 1938, עת יצא ללונדון בשליחות האופוזיציה הגרמנית אשר נועדה להשיג תמיכה לקושרים אם היטלר יודח.
בחודש ינואר 1944 פנה אליו הקולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג, שהיה אז ראש הקשר כנגד היטלר, וביקש ממנו ללבוש חגור ממולכד, וכאשר אדולף היטלר יסקור הדגמה של מדים חדשים, יהיה עליו להתפוצץ יחד עמו. קלייסט הסכים לכך, אך בשל נסיבות שונות בוטלה ההדגמה ברגע האחרון.
לאחר כישלון קשר העשרים ביולי לרציחת היטלר, נעצרו האב ובנו. האב נשפט בבית הדין העממי הידוע לשמצה, והוצא להורג. קלייסט נחקר, אך לא נמצאו הוכחות לקשריו עם הקושרים. הוא נשלח לחזית, ושרד במלחמה.
לאחר המלחמה הוביל מהלך להקמת פורום בינלאומי למניעת סכסוכים דומים והיה ממייסדי כנס מינכן לביטחון.
חומר משמר
חומר משמר הוא הכינוי למספר חומרים הנמצאים בשימוש תעשייתי בדרך כלל, שביכולתם להאריך את הזמן בו המזון נותר טרי.
קיימים שני סוגים עיקריים של חומר משמר: סוג אחד הוא חומרים המונעים את חימצונו המהיר של המזון וסוג שני הוא חומרים אנטימיקרוביאלים המונעים התיישבות והתרבות של מיקרואורגניזמים בתוכו (בפרט חיידקים ועובשים). לפיכך, ניתן להשתמש גם במינונים משתנים של חומרים המוגדרים "תרופה אנטיביוטית" כחומר משמר כזה, אולם הדבר אסור עבור מרבית המוצרים במרבית המדינות.
בקהילה המדעית ישנה אוכלוסייה מסוימת של מדענים (בפרט מתחום הביוכימיה והמיקרוביולוגיה) המביעה הסתייגות משימושים תעשייתיים שונים בחומר משמר בשל השפעתו האפשרית על חיידקי המעי הטובים (חיידקים פרוביוטיים). ביקורת נשמעה גם על פיקוח לקוי אפשרי, לעיתים, על התעשיינים המשתמשים בו.
מטרת השימוש בחומרים משמרים.
מטרת השימוש בחומרים משמרים היא מניעת הרעלות מזון והארכת חיי המדף של מוצרי המזון תוך שינוי מינימלי כביכול בטעמו. הארכת חיי המדף של המזון מאפשרת למשווקי המזון להרוויח יותר כסף מכך שמוצריהם מחזיקים יותר זמן ונותנים ללקוח תחושת איכות ואמינות ביחס למוצריהם בכלל ובכך מגדילים הסיכוי שיקנה את מוצריהם; ייתכנו סיבות נוספות כגון הקטנת הסיכוי לבעיות תברואה במפעלי\מאגרי החברה (או טרפוד בעיות תברואה שמקורן במפעל עצמו).
כימיה.
מולקולות שונות של חומר משמר עשויות להיות ממגוון רחב של משפחות כימיות, כמו למשל חומצות שונות, ניטריטים, ניטראטים, פוספטים, וכן חומרים שמקורם בפטריות או בחיידקים. חומרי שימור נפוצים הם למשל מלחי סורבט, מטה-ביסולפיט, פורמאט ובנזואט עם פרוטון מסוים, גופרית דו-חמצנית (E220) (בעיקר ביינות) ועוד.
השפעות בריאותיות.
לפי טענת יצרנים מסוימים, החומרים המשמרים דרושים עקב יכולתם לדכא, לחסל או למנוע התרבות מיקרואורגניזמים הגורמים לזיהומי מעיים ומחלות קשות אחרות. עם זאת, מכיוון שחלק מהחומרים הללו נחשבים לרעילים גם לבני אדם ולחיידקים טובים (חיידקים פרוביוטיים הנמצאים בגוף האדם), או לכל הפחות נחשבים לכאלה שבטיחותם בשימוש עקבי מוטלת בספק, הרי שהחומרים מוגבלים לעיתים למינונים שמוסכם כי לא יגרמו להרעלות אצל הצרכנים. הגבלת הכמות מופיעה לעיתים באותיות קטנות בתווית הרכיבים שעל האריזה.
אישים וגופים שונים מתחו ביקורת על השימוש בחומרים משמרים והם מציינים פגיעה אפשרית באוכלוסיית חיידקי המעי הטובה (חיידקים פרוביוטיים) של הצרכנים, וטוענים כי מדענים המעודדים שימוש בחומר משמר משוחדים למעשה לטובת התעשיות המשתמשות בו.
חוסר הוודאות אודות השפעת קוטלי ומעכבי חיידקים על מערכת העיכול.
רופאת הילדים פרופ' ניטה סלזמן (Nita Salzman) הציעה כי שימוש במעכבי אורגניזמים עשוי לתווך את התפוצה של אוכלוסיות חיידקים טובים (פרוביוטיים) הנמצאים במעי, אם כי סלזמן ציינה שטיב ההשפעה עדיין איננו ברור. החוקר השוודי טורי מדוודט (פרופסור למיקרוביולוגיה) הביע עמדה דומה והוא טוען כי שינויים מסוימים באוכלוסייה זו הם פתח לבעיות בריאות (יצוין כי אכן קיים מגוון של בעיות בריאות הקשורות בשינויים לרעה בחיידקי המעי, דוגמת מעי דולף, תסמונת המעי הרגיז, השמנה, ועוד)..
תחליף צמחי למעכבי חמצון סינתטיים.
נוגדי חמצון (אנטי-אוקסידנטים) טבעיים מסוימים הנמצאים באופן טבעי בצמחים, עשויים לפעול כחומר משמר טבעי מהסוג-המעכב חמצון ונחשבים לטובים דווקא וכמסייעים להפחית את קצב ההזדקנות (שכן תהליך ההזדקנות, בפרט המאוחר, קשור בתהליכי חמצון רקמות). עם זאת, חומרים אלה פחות נפוצים כמשמרים מזון מפני חמצון, ויצרנים רבים מעדיפים להשתמש בחומרים הסינתטיים הנפוצים יותר בתעשייה.
שימור מזון ללא "חומר משמר".
לפני שנעשה שימוש בחומרים משמרים, שימור מזון הושג על ידי פעולות כגון שמירת המזון בשמן צמחי כל שהוא, תיבול, החמצה וייבוש בשמש (כמו למשל בירקות מיובשים) ועוד. אופציות אלה שהן טבעיות יותר, עשויות להיות יקרות יותר ליצרנים בתעשייה ולפגוע ברווחיהם. אנשים רבים, בפרט המקפידים על תזונה אורגנית מקפידים להימנע באופן מכוון משימוש במזון תעשייתי המכיל "חומר משמר" או ממזון שלא שומר בצורה אורגנית.
מהפכת הדפוס
מהפכת הדפוס היא מהפכה טכנולוגית שהתחילה עם המצאת הדפוס המודרני על ידי יוהאן גוטנברג באמצע המאה ה-15, המצאה אשר נחשבת על ידי רבים להמצאה החשובה ביותר באלף הקודם. המצאתו של גוטנברג אפשרה הדפסה של המוני ספרים תוך זמן קצר ובעלות נמוכה יחסית, והביאה לעלייה משמעותית ממושכת באחוזי האוריינות בקרב הציבור הרחב. לפני מהפכת הדפוס, הפצת ספרים בעותקים רבים דרשה העסקת אנשים רבים, ומחירי הספרים, שהועתקו בכתב יד, היו גבוהים ביותר. לפיכך, הפצת מידע באותם ימים הייתה איטית מאוד, והוגבלה רק לבני המעמד הגבוה.
ההיסטוריה של הדפוס לפני גוטנברג.
נעשה שימוש בדפוס להכנת ספרים שלמים החל במאה השביעית. הדפוס בסין היה מבוסס בתחילה על הכנת תבניות של עמודים שלמים בחיתוכי עץ, לוחות חרס או גלילי חותם. הסינים התקדמו עד להמצאת סדר דפוס - שימוש בתבניות נפרדות לכל סימן ואות, המורכבים יחדיו להפקת עמוד. לצורך זה השתמשו בתבניות מפורצלן.
המצאת הסדר לא התפשטה, כנראה בשל מורכבות הכתב הסיני, שדרש אלפי או אף עשרות אלפי תבניות שונות, לעומת הכתב המערבי שהסתפק בעשרות בודדות. יתר על כן, השימוש בפורצלן שביר, שגם שינה צורה בקלייה בתנור, מנע הפקה מהירה וזולה של אותיות דפוס אחידות.
הטכנולוגיה של ייצור נייר והדפסת עמודים שלמים הועברה לאירופה על ידי סוחרים ערבים בסביבות שנת 1200 לספירה, אך תיעוד ראשון על הדפס של עמוד שלם מחיתוך עץ באירופה מתוארך לשנת 1410. ספרים שנוצרו בדרך הזאת מתחילים להופיע בשנת 1430. עד אז, ספרים באירופה ובמזרח התיכון הוכנו על ידי העתקה. לאונרדו דה וינצ'י תכנן מכבש דפוס לפי השיטה הזאת, אך אין לנו ידיעה אם תוכניותיו בוצעו הלכה למעשה.
דפוס נוסף קודם גוטנברג הוא בית דפוס באביניון שבצרפת, ששרידיו התגלו לדעת חוקרים על ידי ספר תיקונים לתעניות.
בשנת 2015 הגיעו למפעל הביביליוגרפי בראשות יצחק יודלוב שני גליונות דפוס שמוחזרו בתור חלק מהכריכה לספר אחר, שהודפס בפראג בשנת 1515. בגליונות היו מודפסים עמודים בעברית של סליחות לחמש תעניות. על אחד הגליונות נמצא סימן מים (שלוש גבעות בתוך שני חישוקים) שיוצר על ידי מפעל הנייר בפבריאנו שבאיטליה. לפי סימן המים ורמזים נוספים תיארכו החוקרים את הגליונות לשנים 1446-1444. על פי הטיפוגרפיה העברית והנייר, כתב יצחק יודלוב שהוא מעשה הדפוס העברי הראשון.
המצאתו של גוטנברג.