בתום המלחמה השתחרר שטראוס בדרגת סגן והועסק כמתורגמן בשירות הצבא האמריקני אשר העניק לו מינוי של סגן נשיא המחוז. במסגרת תפקידו עסק בהקמת המפלגה הנוצרית-סוציאלית של בוואריה. בשנת 1949 נבחר כחבר הבונדסטג ובשנת 1953 מונה על ידי הקנצלר קונראד אדנאואר כחבר הממשלה, ושר לעניינים מיוחדים. בשנת 1955 מונה לשר לענייני אנרגיה גרעינית ובשנת 1956 כשר ההגנה האחראי להקמתו מחדש של הצבא הגרמני החדש–הבונדסוור. בכך הפך שטראוס לשר הצעיר ביותר שהחזיק במשרה זו. בשנת 1961 מונה ליו"ר המפלגה הנוצרית- סוציאליסטית. בשנת 1962 נאלץ שטראוס להתפטר מתפקיד שר ההגנה כתוצאה מחשיפת "שערוריית דר שפיגל".
בשנת 1966 מונה שטראוס לתפקיד שר האוצר של גרמניה וניהל מדיניות של יציבות כלכלית. בשנת 1969 פרשה מפלגתו מן הממשלה, ושטראוס הפך למבקר חריף של הקנצלר וילי ברנדט והקואליציה הסוציאליסטית שלו. בשנת 1976 חבר להלמוט קוהל מנהיג המפלגה הנוצרית-דמוקרטית בבונדסטאג אך פרש ממנה לאחר מספר חודשים מחשש לאבדן כוחו במדינת הבחירה שלו בוואריה.
משנת 1978 ועד למותו בשנת 1988, כיהן שטראוס כנשיא מדינת בוואריה ונשיא הבונדסראט. בשנת 1980 התמודד שוב בבחירות הכלליות, הפסיד להלמוט קוהל, והפך למבקר חריף שלו.
שטראוס תמך באיחוד אירופי כולל ואף כתב ספר המפרט את תוכניתו בנושא. הוא היה ממקימי ענקית התעופה האירופית "אירבוס" בשנות ה-70 וכיהן כיו"ר שלה עד למותו בשנת 1988. שדה התעופה הבינלאומי של מינכן קרוי על שמו.
שערוריות פוליטיות.
במהלך השנים נקשרו בשמו של שטראוס מספר האשמות הנוגעות לטוהר המידות. לוביסט של חברת לוקהיד העיד בפני חוקרי הסנאט האמריקני כי לשטראוס שולם בשנת 1961 סכום של כ-10 מיליון דולר בעודו מכהן כשר ההגנה של גרמניה על מנת שיעדיף את רכישתם של 900 מטוסי קרב מתוצרת החברה במה שנודע לאחר מכן כ"פרשיות השוחד של לוקהיד". שטראוס הכחיש את האשמה ואף תבע בתביעת דיבה את הלוביסט. משלא הוצגו הוכחות להאשמות, גוועה הפרשייה מעצמה.
בשנת 1962 נעצר לבקשתו של שטראוס, העורך הראשי והמו"ל של המגזין רב התפוצה דר שפיגל והוחזק במעצר במשך 103 ימים לאחר שהואשם בבגידה כחלק במה שכונה "שערוריית דר שפיגל". שטראוס הודה כי שיקר לפרלמנט והוכרח להתפטר. לטענתו "זכה ליחס של יהודי המופיע בוועידת המפלגה הנאצית".
בשנת 1983 נקבע כי שטראוס אחראי להלוואה על סך 3 מיליארד מארק שהוענקה למזרח גרמניה. אישור ההלואה הייתה בניגוד מוחלט לעמדת מפלגתו אשר תמכה במדיניות שמטרתה התמוטטות כלכלית של מזרח גרמניה. הדבר גרם לפילוג במפלגה ששטראוס הוחזק כאחראי לה.
בשנת 1984 ערך ביקור אצל מנהיג אלבניה, אשר באותה עת הייתה מדינה מבודדת ומסוגרת ואשר שום מנהיג מערבי לא ביקר בה.
הקשר עם ישראל.
בכתבת תחקיר שפורסמה במגזין הגרמני דר שפיגל בחודש יוני 2012 נחשף שטראוס כאחד מראשי מערך הסיוע הצבאי הגרמני לישראל. כבר בראשית שנות ה-60 בתקופה בה שימש כשר ההגנה של מערב גרמניה, תמך באופן אינטנסיבי בהעברת אמצעי לחימה ופיתוחים של טכנולוגיות צבאיות חדשניות לישראל. שטראוס ראה בפעילות זו גם את יתרונות הפן הפוליטי של קבלת לגיטימציה בינלאומית אפקטיבית בחסות מדינתם של ניצולי השואה. במאי 1963 הגיע לביקור רשמי בישראל.
במקרה אחד לפחות העביר שטראוס בעצמו פריט של טכנולוגיה צבאית חדשנית. חלק מן המכלולים הצבאיים שהועברו בהנחייתו של שטראוס בעת כהונתו כשר ההגנה, פורקו ממתקנים צבאיים גרמניים ועל מנת להסוות את יעדם, דווחו כגנובים. בין היתר נכללו בהם מסוקים (מסוקי סיקורסקי S-58 (חרגול)),
מטוסי מטען, טנקים, נשק נ"מ (תותחי בופורס 40 מ"מ מדגם L-70), תותחים וטילי נ"ט. כלי הנשק הללו ושיפורים שלהם שבוצעו בישראל, היו בעלי השפעה מכרעת על תוצאות מלחמת ששת הימים.
על פי התחקיר הנ"ל, גולת הכותרת של פעילותו לטובת מערכת הביטחון הישראלית, הייתה בסיוע הדיסקרטי שנתן לפיתוח מערכות הנשק הגרעיני של ישראל. בשנת 1961 נפגש שטראוס בפאריס עם שמעון פרס ודוד בן-גוריון אשר שיתפו אותו בכוונותיה של ישראל להצטייד במערכות אלה. העיתונאי רונן ברגמן טוען כי ישראלים מעטים בלבד מודעים לחוב הגדול שמדינת ישראל חייבת לפרנץ יוזף שטראוס ולפעילותו למען ביטחונה.
יהודה בר-שלום
יהודה בר שלום (נולד ב- 1960) הוא פרופסור לחינוך ישראלי. הוא שימש כרקטור ונשיא של Universidad Hebraica במקסיקו סיטי. ב-2020 הקדים את שובו לישראל (בשל הפנדמיה) ומשמש כעת כראש התכנית לתואר שני בייעוץ חינוכי במכללה האקדמית רמת גן.
ביוגרפיה.
בר שלום בוגר החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, בעל שלשה תארים שניים: בחינוך, בייעוץ חינוכי ובטיפול בהתמכרויות. כמו כן, יש לו דוקטורט בחינוך מטעם הסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק, כאשר את החלק התאורטי בתחומים של פסיכולוגיה אנתרופולוגית, מחקר משפחות והנחיית קבוצות למד בTeachers College של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק. הוא נולד בארגנטינה בשנת 1960, ועלה לישראל ב-1970.
שימש עד יוני 2017 כראש בית הספר לחינוך וחברה בפקולטה למדעי הרוח בקריה האקדמית אונו.
בין השנים 2004 עד 2010 הוא שימש כראש לימודי החינוך במכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין, וסיים את דרכו במכללה כסגן נשיא ודיקן הסטודנטים ויו"ר ועדת המינויים במכללה. בר שלום ההיה יו"ר שותף עם ד"ר מיכל גולן (מכון מופ"ת) של הכנס הבינלאומי הששי להכשרת מורים: חינוך משנה מציאות.
עשייתו ומחקריו עוסקים לרוב בקו התפר שבין חינוך, יזמות חברתית, ייעוץ וטיפול. בספרו הראשון "אידיאה של תיקון: יזמות חינוכית בחברה רב תרבותית" בר שלום חקר את מעשיהם של מוסדות חינוכיים ייחודיים בישראל העוסקים בתיקון האדם והחברה. בתי הספר שנחקרו מפגישים בין יהודים וערבים, חילוניים ודתיים, מעצימים אוכלוסיות חלשות ומטפחים זהות ביקורתית. הספר תורגם לאנגלית ב-2006 והוצא לאור בארצות הברית על ידי Palgrave MacMillan, תחת השם "Educating Israel: Educational Entrepreneurship in Israel’s multicultural Society."
ב-2007, בר שלום הוציא את ספרו "הפואמה הפדגוגית של לובה אליאב" שעניינו המפעל החינוכי של אליאב מעת היותו מפקד אוניית מעפילים, דרך מפעל הקליטה של שנות החמישים ועבודה אישית ומאומצת עם עולי קוצ'ין.
בספרו "עושים לשם שינוי: על יזמים חברתיים בישראל" שהוא הוציא לאור ב-2011 יחד עם דר' עמירם שראל, פסיכיאטר מבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, בר שלום ניתח את פועלם של יזמים בולטים בישראל בתחומי הרפואה, הטיפול, הארגון הקהילתי והחברתי והחינוך.
ב - 2015 פרסם עם דר' עדנה גרין, עובדת סוציאלית, את הספר "עמם ולמענם: סיפורם של מורים טובים", בהוצאת כרמל
בר שלום נשוי ואב לשלשה. בנוסף לעיסוקיו האקדמיים המגוונים, הוא מורה לקראטה ומקיים מדיטציית ויפאסנה.
כנסיית ניקולאי הקדוש
החזר ושטי
יהודה חודדה
יהודה חודדה (א' בכסלו תש"ח, 14 בנובמבר 1947 - כ"ז בתשרי תשל"ד, 22 באוקטובר 1973) היה לוחם וקצין בצה"ל, בחיל ההנדסה הקרבית, שנפל במלחמת יום הכיפורים. זכה לעיטור העוז על גבורתו ופיקודו המוצלח על הקמת הגשרים וצליחת תעלת סואץ.
קורות חייו.
נעוריו.
יהודה חודדה, נולד לששון וטובה, ב-14 בנובמבר 1947, במושב אלרואי שליד קריית טבעון. אביו, ששון, היה מראשוני המתיישבים באלרואי ושירת במשטרת היישובים העבריים והיה אף מפקד יחידת הנוטרים של המושב. המשפחה הייתה משפחה ציונית ושומרת מצוות.
יהודה היה חבר בתנועות נוער ומדריך בגדנ"ע ובנוער העובד. הוא עסק בספורט, שיחק בקבוצות כדורגל לנוער (בהן קבוצת הנוער של מכבי חיפה), הצטיין בשחייה ואף עבר קורס צלילה.
שרותו הצבאי.
יהודה התגייס לצה"ל ב-1965 ושירת בחיל ההנדסה כל משך שירותו הסדיר ולאחר מכן גם בשירות קבע. הוא עבר קורס פלסים, קורס צניחה וקורס מפקדי כיתות. עוד בהיותו בשירות סדיר, נשלח לקורס קצינים בהמלצת מפקדיו, אותו סיים בהצלחה.
יהודה נחשב למפקד מוצלח ויסודי, שדאג רבות לחייליו, ושימש להם כדוגמה אישית. הוא זכה להערכה רבה בצה"ל ובחיל ההנדסה בפרט.
אחרי שחתם על קבע, הוצב יהודה בגדוד 605 במערך הצליחה שהוקם בעקבות מלחמת ששת הימים ועסק הן בפיקוד והן בפיתוח תורת לחימה ואמצעים טכנולוגיים לביצוע הצליחה. ב-1970, קצת לפני הפסקת האש של מלחמת ההתשה פיקד יהודה על מבצע צליחה בו הונחתו מספר רב של לוחמים מעבר לתעלה, ליד קנטרה.
מלחמת יום הכיפורים.
במלחמת יום הכיפורים שירת יהודה כקצין הנדסה וסמג"ד באוגדה 143 (אוגדת שרון) ויחד עם קצין ההנדסה האוגדתי ברוך דה-לאון, פיקד על העברת אמצעי הצליחה והקמת הגשרים. הוא ניהל את הקמת הגשרים מצפון לאגם המר הגדול, כאשר הקים גשר מדוברות ה"יוניפלוט" שהגיעו לפני גשר הגלילים. הוא ניהל את החזקת הגשר אל מול ההרעשה הארטילרית הכבדה של צבא מצרים. הוא הצליח לשמור על הגשרים ולהחזיקם עד ליומה האחרון של המלחמה. בזכות מאמציו, צלחו כוחות רבים של צה"ל את תעלת סואץ, חדרו לתוך מצרים, השמידו סוללות נ"מ שהגבילו את חיל האוויר הישראלי ולבסוף כיתרו את הארמייה השלישית.
ב-22 באוקטובר, קצת לפני כניסת הפסקת האש לתוקפה, פתחו המצרים בהפגזה ארטילרית כבדה שכללה מטחי רקטות בכמות חסרת תקדים. יהודה נהרג בהפגזה זו.
מותו.
יהודה חודדה נהרג בהפגזה הכבדה של ה-22 באוקטובר 1973 כאשר עמד בראש הגשר על התעלה, בן 26 במותו.
הוא נקבר בבית העלמין הצבאי בחיפה, השאיר אחריו זוג הורים ושבעה אחים ואחיות.
אחרי מותו הועלה לדרגת רב-סרן ועוטר בעיטור העוז על גבורתו ופיקודו המוצלח על הקמת הגשרים במלחמה. נוסח העיטור:
הנצחה.