הרעיון נהגה לראשונה בשנת 1992, בידי בו גריץ, מועמד לנשיאות מטעם המפלגה הפופוליסטית. כחלק מנאומי הבחירות שלו הוא נהג להציג מטבע גדול בקוטר של חמישה אינץ', כפתרון לבעיות הכלכליות של ארצות הברית. עורך דין בשם קרלוס מוצ'ה שכותב תחת השם בייוולף בבלוגים שונים, הציג רעיון זה שנית. הפרצה בחוק מאפשרת לממשל לתת למטבע הפלטינה כל ערך שירצה, ואחר כך להפקיד אותו בחשבון בבנק הפדרלי. זהו אותו חשבון שאליו מועברים גם הכספים של משלמי המיסים האמריקאים. לאחר התוספת, אפשר להשתמש בכסף כדי לשלם את חובותיה של ארצות הברית, ובכך לדחות בשנה-שנתיים את ההגעה לתקרת החוב. כמות הכסף במחזור לא תגדל ולכן אין גם חשש מאינפלציה. עד כמה שזה ישמע הומוריסטי רעיון דומה הופיע כבר בשנת 1998 בפרק "הבעיה עם טריליונים" בעונה התשיעית של הסדרה משפחת סימפסון. מה שהחל כעיסוק לבלוגרים וטוקבקיסטים צבר תאוצה. נוצרו עצומה שאלפי אמריקאים כבר חתמו עליה, ואתר לעיצוב המטבע שהדיוקן הפופולרי ביותר הוא זה של מנהיג הרפובליקנים בקונגרס ג'ון ביינר.
בעד ונגד.
כלכלן וזוכה פרס נובל, פול קרוגמן, טען – ספק בציניות ספק ברצינות – כי פתרון זה עדיף על פני חציה של תקרת החוב והגעה לחדלות פירעון. הוא חושב שניתן להסתפק במטבע אחד של טריליון דולרים, שימחק רק חלק מהחוב של ארצות הברית, ולא ליצור מטבע בסכום החוב כולו, שהוא בסך 16,400,000,000,000 דולרים.
יוזמים אחרים של הרעיון טוענים כי זו האפשרות היחידה שבאה בחשבון כדי להתחמק מקיצוץ גדול בקצבאות הביטוח הלאומי והביטוח הרפואי. זו הפעולה שתובעים הרפובליקנים כתנאי להסכמתם להגדיל את תקרת החוב של ארצות הברית שתגיע לגבול המותר בחודש פברואר 2013.
מרבית הפרשנים במדורי הכלכלה טענו שלא סביר שתתרחש אינפלציה בגלל הנפקת מטבע שכזה. זאת, משום שהמטבע ישמש בהדרגה ובאופן בלעדי לכיסוי החובות הקיימים של הממשל, מבלי שמטבעות כאלה באמת יוצנחו אל השוק.
כלכלנים הפוסלים את הרעיון אומרים כי הדפסת כסף בסכומים שכאלה, ללא ספיגה מקבילה מהציבור, תגדיל בבת אחת את כמות הכסף שבידי הציבור ועלולה לגרום להיפר-אינפלציה בארצות הברית ולהתמוטטות היציבות במשק האמריקאי. טענה נוספת שמשקיעים זרים יתייחסו לארצות הברית כלרפובליקת בננות, שבה הממשלה ממציאה כסף יש-מאין כדי לחמוק מאחריות בפני הבוחר. סלמון, לשעבר עיתונאי במגזינים הכלכליים "פורטפוליו" ו"יורומאני", לא מאמין שרעיון כזה נלקח ברצינות, לדבריו מדובר בהיסטריה, אינטרנטית שיצאה משליטה". "ייתכן שהרעיון הזה עוד יישקל ברצינות, אבל כרגע מדובר רק באנשי תקשורת שמכייפים קצת. אני אומר: תנו להם ליהנות".
חטמ&quot;ר 270
חטיבה 270
תחנת הרכבת נתניה – ספיר
תחנת הרכבת נתניה – ספיר היא תחנת רכבת המשרתת את אזור התעשייה קריית ספיר בנתניה וסביבתו, ואשר הוקמה על מסילת החוף. היא ממוקמת בין תחנת הרכבת בית יהושע ותחנת הרכבת נתניה.
תוכנית התחנה אושרה בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה ביוני 2012. במרץ 2014 פורסם המכרז להקמת התחנה, התחנה נפתחה ב-5 בנובמבר 2016. עלות הקמת התחנה עומדת על כ-70 מיליון ש"ח. בתחנה עוצרות רכבות בקו בנימינה–אשקלון.
מבנה התחנה.
התחנה ממוקמת מערבית לפסי הרכבת, בפינת הרחובות יד חרוצים והבונים, ונבנתה על שטח של 5.2 דונם, עם שטח בנוי של 1,750 מ"ר, ו-650 מקומות חניה לכלי רכב. עם פתיחתה משרתת את עובדי אזור תעשייה קריית ספיר ותושבי דרום העיר, וניתן שירות רכבות סדיר לתל אביב. התחנה צפויה להשתלב במערך ההיסעים ההמוני המתוכנן בנתניה.
מסילה כפולה עוברת בתחנה - מסילה מזרחית (צמודה לרציף 1) לרכבות דרומה ומסילה מערבית (צמודה לרציף 2) לרכבות צפונה. כל הרציפים מחוברים לגשר להולכי רגל, והוא מהווה את הקשר היחיד ביניהם לבין אולם הנוסעים. כניסה לתחנה ויציאה ממנה אפשריות רק דרך אולם הנוסעים שממערב לתחנה. ביו אולם הנוסעים לרציפים נשמר מקום לשתי מסילות נוספות, העתידות להיבנות במסגרת התוכנית להכפלה של מסילת החוף לארבע מסילות.
קווי אוטובוס העוברים בתחנה.
מקרא סימנים:
אדוארד אדוארד
אדוארד אדוארד (באנגלית: Edward) היא בלדה עממית. לבלדה, כמו לשאר הבלדות העממיות, ישנן גרסאות רבות ושם הכותב המקורי של הבלדה אינו ידוע.
תרגם אותה לעברית נתן אלתרמן.
עלילה.
הבלדה מסופרת באמצעות דו-שיח בין אם לבנה, ששמו אדוארד. האם שואלת את בנה מדוע חרבו נוטפת דם ומדוע הוא עצוב כל כך. הבן בתגובה אומר לה שהוא הרג את הנץ שאותו גידל.
האם שמה לב שתשובתו של בנה היא שקר, ועונה: "מעולם לא היה דם הנץ כה אדום". לאחר מכן, הבן עובר לטענה אחרת, שלפיה הרג את הסוס שלו: "כי הכיתי סוסי האדמון-ושחום, ההדור והקל- ברגליו, הה!". האם מבינה שבנה עדיין לא דובר אמת, וטוענת שהדם שעל חרבו של אדוארד הוא לא מדמו של הסוס אלא אומרת שהסוס מת כיוון שהיה זקן. לאחר מכן, אדוארד מספר את התשובה האמיתית לשאלת אימו: "את אבי שאהבתי קטלתי היום, אויה לי לעולמי עולמים, הה!".
לאחר שאלות אלו, מתחילה האם לשאול שאלות לגבי עתידו של בנה. תחילה היא שואלת כיצד יכפר על החטא הנורא שעשה: "ובמה תכפר עוונך הכבד". אדוארד אומר שיירד לים: "בסירה שמנגד הימה ארד". האם שואלת אותו מה יקרה לביתו ומגדליו, וכן מה לגבי עתיד האנשים המקורבים אליו, בני משפחתו: "ולבניך ולאשת-חיקך כדת, מה תצו כי תשוט אל לב ים, הה?". אדוארד אומר שיהיה עליהם להסתדר לבד, וכי הוא לעולם לא יראה אותם שוב: "העולם הוא גדול – לא יצאו לפשוט יד, כי פניהם לא אראה עד עולם, הה!". ולמעשה כאן מוכחת ההדרגתיות בבלדה כי בעצם הוא מוותר על עצמו ואז על רכושו ועל משפחתו ובסוף מקלל גם את אימו ככל שהוא מוותר יותר כך עצם הוויתור קשה יותר.
בסוף הבלדה, האם שואלת על עתידה: "ולאמך הורתך, זו אמך יקירה, מה בפיך, הגידה נא, בני הה?". לפתע, הבן מטיל על אימו קללת גיהנום: "קללת גיהנום לך בפי למארה כי לחשת המזימה על אוזני, הה!"
משורה זאת ניתן להבין כי יש קשר בין האם למעשי הבן. כנראה השפיעה עליו לרצוח את אביו בגלל סכסוך כלשהו שהיה לה עם האב. השיחה ביניהם יכולה להחשב לדיווח שנותן הבן לאימו לאחר המעשה ותוך כדי זה הוא מבין את חומרת מעשיו.
כל הבלדה היא הדרגתית: בהתחלה אדוארד טוען כי רצח את נצו ובין נץ לאדם יש יחס אהבה קר ולאחר טוען שרצח את סוסו ובין אדם לסוס יש יחס אהבה יחסית קרוב ובסוף טוען כי רצח את אביו ובן אבא לבן יש יחס קרוב מאוד והכי קרוב מבין שלושתם.
בלדות רצח.
הבלדה היא דוגמה אופיינית לתת-סוגה של בלדות עממיות המכונה "בלדות רצח". בלדות כאלו מספרות סיפור רצח או הריגה, תכופות של בן-משפחה, אהוב רומנטי או מכר קרוב אחר של הרוצח. הרוצח בדרך-כלל מנסה להסתיר את פשעו או להימלט מעונש, אך האמת נחשפת, לפעמים בשל יסורי חרטה ווידוי של הרוצח, ולפעמים בדרכים פתלתלות ואף כשופות. בלדות רצח לפעמים בנויות כמונולוג של הרוצח המתוודה על פשעו, או כדיאלוג בין הרוצח לדמות אחרת החוקרת אותו.
הבלדה היא דוגמה לבלדת רצח הבנויה כסיפור בלשי, שבו רמז מחשיד בתחילת הבלדה, הדם הנוטף מן החרב, מוביל לחשיפה הדרגתית של הפשע, עד למהפך מפתיע בעלילה בשורה האחרונה של הבלדה: מעורבותה של האם. דוגמה מפורסמת נוספת של בלדת רצח שתורגמה לעברית היא לורד רנדל, הבנויה כדיאלוג של חקירה בין הנרצח לאימו.
גרסאות וביצועים.
הבלדה מוכרת במגוון שפות, גרסאות, לחנים וביצועים.
גרסה אנגלית שפורסמה על ידי הבישוף האירי תומאס פרסי בשנת 1726, הולחנה על ידי המלחין הגרמני קארל לווה בשנת 1817, על ידי המלחין האוסטרי פרנץ שוברט בשנת 1827, ועל ידי המלחין הגרמני יוהנס ברהמס בשנת 1854, ופעם נוספת בשנות ה-70 של המאה. המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי פרסם בשנת 1880 דואט קולי עם פסנתר, עם לחן שלו לתרגום לרוסית של המשורר לב טולסטוי. המשורר האנגלי אלג'רנון צ'ארלס סווינברן כלל גרסה שלה בשם "הבן המגואל בדם" ("The Bloody Son) בקובץ שירה "פואמות ובלדות" משנת 1866.
להקת הפולק רוק האירית Steeleye Span ביצעה את אחת הגרסאות העממיות באלבום שלה משנת 1986.
אורורה (קומיקס)
אורורה (באנגלית: Aurora, בתרגום לעברית: זוהר הקוטב) היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת "The X-Men #120" מאפריל 1979, ונוצרה על-יד הכותב כריס קלרמונט והמאייר ג'ון ביירן.
אורורה היא האלטר אגו של ז'אן-מארי בובייה, מוטאנטית ממונטריאול שבקוויבק, קנדה בעלת כוחות מניפולציה על אור. היא ואחיה התאום נורת'סטאר הופרדו בילדותם לאחר שהוריהם מתו בתאונת דרכים. ז'אן-מארי גדלה בפנימיה דתית לבנות, אך סבלה מבדידות איומה ושקלה אף התאבדות. במקום ליפול מגובה רב, היא גילתה שהיא מסוגלת לעוף במהירויות גבוהות. היא לא ידעה כי היא מוטאנטית, והאמינה כי מדובר בנס משמיים. לאחר שסיפרה זאת למנהלת הפנימיה, הנערה הצעירה הואשמה בהוצאת שם רע והוענשה קשות. תקרית זאת עוררה אצלה הפרעת זהות דיסוציאטיבית, כאשר האישיות השנייה שלה הייתה יותר מרדנית וחסרת מעצורים. היא עזבה את הפנימיה באותו לילה ומאז הדחיקה את אישיותה החדשה.
חמש שנים לאחר מכן, ז'אן-מארי מגישה מועמדות להוראת היסטוריה וגאוגרפיה, אך התפרצות פתאומית של אישיותה השנייה גורמת לה להעביר לילה פרוע ברחבי מונטריאול. היא נתקלת בשודדים, ולאחר קבלת עזרה מוולברין, הוא מבחין בכוחותיה ומייעץ לה להצטרף לקבוצה חדשה אותה אוסף ג'יימס מקדונלד האדסון, אלפא פלייט. היא מצטרפת לקבוצה ומתאחדת מחדש עם אחיה.
נורת'סטאר