ב מטבעות זכו להכרה כחפצים ארכאולוגיים, חוקרים כמו גווידו ברוק מהמוזיאון לתולדות האמנות בווינה הבינו את ערכם במתן הקשר זמן לאתר ארכאולוגי, ואת הקושי שעמו התמודדו אוצרים בעת זיהוי מטבעות בלויים. לאחר מלחמת העולם השנייה הושק בגרמניה פרויקט, Fundmünzen der Antike (ממצאי מטבעות מהתקופה הקלאסית), שמטרתו לרשום כל מטבע שנמצא בגרמניה. רעיון זה עבר גם למדינות רבות אחרות.
בארצות הברית, המטבעה האמריקאית הקימה אוסף מטבעות בשנת 1838.
נומיסמטיקה התפתחה גם בסין במאה ה-19.
בישראל.
החברה הנומיסמטית לישראל, נוסדה ב־10 במאי 1945. בין המייסדים היו יוסף מישן וליאו קדמן.
בקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל נמצא המרכז הלאומי למטבעות, בו מצוי אחד האוספים הגדולים בעולם של מטבעות עתיקים, הכולל מיליוני מטבעות. מטבעות שנמצאו במהלך השנים במאות חפירות ארכאולוגיות, בהיותה של ארץ ישראל מקום מעבר בין אסיה, אירופה ואפריקה, ממצאי המטבעות בה מרובים. בנוסף, לעיתים קרובות, מטיילים מוצאים מטבעות, ושודדי עתיקות נתפשים מחפשים מטבעות באמצעות גלאי מתכות, שגם הם מועברים לרשותה של רשות העתיקות.
בין הממצאים הבולטים של מטבעות עתיקים שנחשפו במהלך השנים, היו: מטמוני מטבעות עשירים מהתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל של השושלת הפאטמית, של שושלת בית אומיה ושל שושלת בית עבאס, שנחשפו בזה אחרי זה, ברמלה, בקיסריה, בטבריה, ליד הכותל המערבי, ביבנה, ובמקומות נוספים. ובמספר אוניות טרופות שנחשפו מול חופי ישראל, בעיקר באזור קיסריה, נמצאו אצרות מטבעות.
ארכנולוגיה
ארכנולוגיה (אנגלית: Arachnology; מהמילה היוונית αραχνη, אֲרַכְנֶה, עכביש) היא תחום המחקר הזואולוגי של עכבישים ואורגניזמים הקשורים אליהם כגון עקרבים, דמויי עקרב, קוצרים, המכונים כקבוצה בשם עכבישנים.
חקר הקרציות וקרדית אבק הבית לא נכלל בארכנולוגיה, ומכונה אקרולוגיה.
המדענים החוקרים את העכבישים נקראים ארַכְנולוגים. אחת מהארכנולוגיות המפורסמות בעולם היא הישראלית פרופסור אמריטה יעל לובין, מאוניברסיטת בן-גוריון.
פיטוביולוגיה
פיטוגאוגרפיה
פִיטוֹגֵּאוֹגְרַפְיָה (phytogeography) היא תחום בבוטניקה העוסק בחקר התפוצה הגאוגרפית של צמחים. מכונה גם גֵּאוֹבּוֹטָנִיקָה.
פיטוסוציולוגיה היא מדע העוסק בחקר האקולוגיה, התורשה והתפוצה הגאוגרפית של חברות צמחים.
אזור פיטוגאוגרפי (אזור צמחייה, Phytogeographical region) הוא אזור גאוגרפי בו יש חפיפה רבה בין האראלים של סוגים ומינים. אזור פיטוגאוגרפי הוא יחידת משנה של ממלכת צמחייה. במרבית המקרים יש קשר בין התחום הגאוגרפי של אזור צמחייה לאזור אקלים מסוים. בהגדרה, אזור צמחייה מתאפיין בשיעור אנדמיות גבוה ברמות של סוג (50%&lt;) ושל מין (75%&lt;).
קיימים 37 אזורים פיטוגאוגרפיים. מתוכם, ששת העיקריים הם: ארקטי, אירו-סיבירי, אירנו-טורני, ים-תיכוני, סהרו-ערבי (מדברי) והאזור הסודאני (טרופי יובשני).
כל אחד מהאזורים הללו מאופיין על ידי תנאים שונים (אקלימיים, טופוגרפיים וכו'), הנקראים בשם הקולקטיבי סינדרום. הסינדרום משפיע על מאפייני הצמחייה האזורית.
פיטולוגיה
פיטוסוציולוגיה
פיטוסוציולוגיה (באנגלית: Phytosociology) (מכונה סוציולוגיה של צמחים) היא מדע העוסק בחקר האקולוגיה, התורשה והתפוצה הגאוגרפית של חברות צמחים. פיטוסוציולוגיה שואפת לתאר באופן אמפירי את הסביבה הצמחית של שטח נתון. קהילת צמחים ספציפית נחשבת ליחידה חברתית, תוצר של תנאים מוגדרים, בהווה ובעבר, והיא יכולה להתקיים רק כאשר מתקיימים תנאים כאלה.
היסטוריה.
המונח "פיטוסוציולוגיה" נטבע בשנת 1896 על ידי יוזף פצוסקי. את המונח 'פיטוקואנולוגיה' טבע הלמוט גאמס בשנת 1918. בעוד שהמינוח פיטוקואנולוגיה הפך לפופולרי ביותר בצרפת, שווייץ, גרמניה וברית המועצות, המינוח פיטוסוציולוגיה נותר בשימוש בחלק ממדינות אירופה.
תחילה נחשב פיטוסוציולוגיה לתת תחום של 'גיאובוטניקה'.
פיקולוגיה
פיקולוגיה (בפ"א רפה; מיוונית: φῦκος - פיקוס ("אצה"); ו-λογία - לוגיה (תורה)) או אלגולוגיה (Algology), הוא התחום המדעי בביולוגיה העוסק בחקר האצות.
אצות הן בעלות חשיבות גבוהה כיצרניות עיקריות במערכות אקולוגיות במים. רוב האצות הן אורגניזמים איקריוטים, פוטוסינתטיים החיים בסביבה רטובה. הם נבדלים מהצמחים הגבוהים יותר על ידי היעדר שורשים, גבעולים או עלים אמיתיים. הם לא פורחים. מינים רבים הם חד תאיים ומיקרוסקופיים (כולל פיטופלנקטון ומיקרו אצות אחרות); רבים אחרים הם רב תאיים במידה זו או אחרת, חלקם גדלים לגודל גדול (למשל אצות כמו קלפ וסרגסום).
הפיקולוגיה כוללת חקר צורות פרוקריוטיות המכונות אצות כחולות-ירוקות או ציאנובקטריות. מספר אצות מיקרוסקופיות גדלות בסימביוזה בחזזיות.
פיקולוגים בדרך כלל מתמקדים באצות הגדלות במים מתוקים או באצות ים, ובתוך הגדרה זו מתמקדים באצות צורניות (דיאטומים) או אצות רכות.
פליאובוטניקה
פליאוביולוגיה
פלאוזואולוגיה
פלאוזואולוגיה (מיוונית: פלאו (παλαιός) ישן, זוֹאוֹן (ζώον) "חיה", לוגיה (λογία) "תורה") הוא המדע העוסק בחקר בעלי חיים מאובנים, ענף משנה של פלאונטולוגיה. ענף זה כולל את חקר הדינוזאורים וייצורים פרה-היסטוריים אחרים.
פליאואקולוגיה
פלאונטולוגיה
פָּלֵאוֹנְטוֹלוֹגִיה (באנגלית: Paleontology) היא המדע העוסק בחקר המאובנים, שהם סימנים שהשאירו בעלי חיים וצמחים מתקופות קודמות, בשכבות האדמה השונות, בהם גם בעלי חיים שנכחדו כגון הדינוזאורים. מקור המילה מיוונית: פלאו (παλαιός) פירושו ישן, און (ὄν) פירושו "קיים, יצור", לוגיה (λογία) פירושו "תורה".
בניגוד לפלאונטולוגיה, עוסקת הנאונטולוגיה בחקר היצורים בני זמננו או בכאלו שנכחדו בעת החדשה. לעיתים נעזרים חוקרים בשיטות משני הענפים גם יחד.
לפלאונטולוגיה מספר ענפי משנה, בהם:
בקרב הציבור הרחב ידועה בעיקר הפלאוזואולוגיה ובפרט הפלאונטולוגיה של בעלי חוליות. תחום הפלאונטולוגיה של בעלי החוליות מפותח ביותר מכיוון שהשלדים והעצמות של בעלי חוליות הם עצמים קשים הנוטים להתאבן. הדינוזאורים הם אולי נושא המחקר המפורסם והמזוהה ביותר של הפלאונטולוגיה.
המחקר הפלאונטולוגי משלב בין מספר תחומי ידע, העיקריים שבהם הם ביולוגיה, אנטומיה (ובפרט אוסטאולוגיה - חקר מבנה העצם - כאשר חוקרים מאובני בעלי חוליות), טפונומיה, מדעי כדור הארץ וגאולוגיה.
במחקר הפלאונטולוגי יש מספר סוגי התמחות ומחקר:
ספלאולוגיה
ספלאולוגיה (מיוונית: ספליאו (σπήλαιο) - מערה ולוגיה (λογία) - תורה) היא ענף בגאולוגיה העוסק בחקר מערות ותופעות קרסטיות נוספות, ובוחן היבטים שונים מהבחינות הגאולוגיות, הכימיות, הביולוגיות וההיסטוריות.
היסטוריה.
עד אמצע המאה ה-19, ערכן המדעי של מערות נאמד רק בשל היכולת והאפשרות להיעזר בהן לתחומי מחקר ומדע אחרים, כגון ארכאולוגיה, גאוגרפיה וגאולוגיה. אכן, ידיעותיו של האדם בנושא מערות היו מצומצמות מאוד עד למחקריו ועבודותיו של "אבי הספלאולוגיה המודרנית", הצרפתי אדוארד-אלפרד מרטל, שהביאו לתחילתם של עיסוק והתעניינות מדעיים בנושא. בשנת 1895 ייסד מרטל את "החברה הספלאולוגית" ("Société de Spéléologie"), שהייתה לגוף המסודר הראשון שעסק בעניין זה.
מאז ועד ימינו התפתח ענף הספלאולוגיה בגלל העניין המדעי שבמערות, ובעיקר בגלל חידושים טכנולוגיים המאפשרים גישה למקומות שבעבר לא דרכה בהם רגל אדם מחמת עומקם, ריחוקם ואפלוליותם.
מיפוי מערות.
יצירת מפה מדויקת ומפורטת היא אחת מהפעולות הטכניות הנפוצות בחקר המערות. מפות המערות, המכונות גם "סקרים", מסייעות לחוקרים במחקר אנליטי המשווה בין תופעות קרסטיות שונות, וכן בהבנה של תהליך היווצרות המערה (ספלאוגנסיס). בנוסף, הסקרים מסייעים לספלאולוגים ולגאולוגים לבנות תאוריות והשערות בנוגע להתפתחות המערה, ומסייעים למטיילים וחובבי מערות להתמצא.
תהליך סיקור המערה מתחיל תמיד במציאות נקודת עגינה, בדרך כלל פתח המערה. בהמשך נערכות מדידות שונות בין תחנות, הפרושות באופן רציף על אופק אחד. מדידות אלה כוללות אלמנטים שונים:
במקביל נבדקים אלמנטים נוספים במערה כמו צורת המעברים, גובה התקרות, בליטות ושקעים בקירות המערה ובקרקעיתה, הימצאם של חומרים שונים במערה (לדוגמה, מינרלים, או מים), ותופעות גאולוגיות ראויות להתייחסות (למשל, נביעת מים).
לאחר תום שלב איסוף הנתונים מהמערה, מעבד הקרטוגרף את הנתונים ומציג אותם, תחילה מילולית ואחר כך באופן גרפי. מסיקורים פשוטים ניתן להפיק מפה דו-ממדית, ובאמצעות איסוף נתונים ממוחשב ושימוש בתוכנות הדמיה, ניתן לבנות מודל, או מפה תלת ממדית.
הדיוק, או הרמה של הסיקור נקבעים על ידי בחינת מתודולוגיית המדידות והסיקור. מערכת דירוג הסקרים הבריטית (BRCA) מדרגת את איכות הסיקור בסולם הנע בין 1 ל-6, כאשר רמה 1 מוענקת למפות ששורטטו ידנית על סמך זיכרון, ורמה 6 מוענקת לסקרים שבוצעו באמצעות כלים, התקנים ועזרים המאפשרים מדידה מדויקת. ספלאולוגים ברחבי העולם מרבים כיום להשתמש בתוכנות סיקור שונות, המאפשרות יצירה של מפות דינמיות, ומסייעות בפיתוח מודל למבנה המערה.
ביולוגיה וספלאולוגיה.
מערות הן בית גידול למינים שונים של בעלי חיים, וישנם בעלי חיים החיים רק במערות, או רק במערה מסוימת, ובעומקים מסוימים. אף על פי שהמערכת האקולוגית בתוך המערה דומה ברובה לזו שעל פני הקרקע, הרי שעולם המערות מכיל מגוון גדול מאוד של מינים, ואף כמה נדבכים אקולוגיים משל עצמו.
המערכות האקולוגיות במערות מתחלקות לשלוש קטגוריות עיקריות:
אוכלוסיית המערות נחלקת גם היא לשלוש קטגוריות עיקריות: