ללגרטה ולרגנאר נולדו שלושה ילדים, שתי בנות ובן. שלא כמו מה שמופיעה בסדרה "הוויקינגים" ביורן (Björn Ironside) אינו הבן שלה אלא של אשתו אסלוג (Kráka or Kraba). שמו של בנה הוא: פרידליף (Fridleif). שמותיהן של שתי הבנות אינו ידוע. ראגנאר נשאר בשוודיה במשך שלוש שנים לפני שחזר לממלכתו שבדנמרק. הוא חזר מפני שהמלך השוודי הירוד (Herodd), נתן לו את יד בתו ת'ורה (Thora) ובכך גם את המפתח והירושה של ממלכתו, למי שיצליח להרוג את נחשי המחמד שלה שגדלו לגודל ענק. רגנאר יצא לשם ברכיבה על סוס בלבד והשאיר את לוחמיו בידי בנו פרידליף (Fridleif). כאשר הוא הצליח להרוג את הנחשים, התחתן עם ת'ורה.
הסיפור מתפצל.
מפה סיפורה של לגרטה מתפצל. בחלק מהגרסאות, הוא מסתיים כאן ובחלקן ישנו המשך לסיפור.
כאשר ראגנאר עזב אותה, היא החליטה להתחתן מחדש למלך שוודי שלא ידוע שמו. כעבור כמה שנים כשרגנאר הצטרך את עזרתה בקרב, הוא שלח ללגרטה מכתב בו הוא ביקש את עזרתה ואת לוחמיה. לגרטה שלחה לעזרתו 120 ספינות קרב והיא הגיעה בעצמה כדי לעזור לאדם שלפי דבריה "שם אותה בצד" והעדיף אחת אחרת. יכולותיה בקרב מצויים גם בסיפור הזה כאשר בנו של ראגנאר סיראד (Siward) נפצע וכל תקווה לנצח כבר נמוגה לגרטה נכנסה לקרב ושינתה את יחסי הכוחות, והביאה לניצחון. כותבים סקסונים מסיימים את סיפורה של לגרטה כאשר היא חוזרת לביתה בשוודיה והורגת את בעלה המלך בעזרת ראש חנית שהחביאה בתוך שמלתה ובכך תופסת את המלוכה והופכת למלכה של אותה ממלכה. סיפורה של לגרטה מסתיים אחרי הפיכתה למלכת הממלכה שלה.
רוב סיפורה של לגרטה כתוב במקורות סקסונים ובה- Gesta Danorum שנכתב על ידי כותב דני סקסוני, לכן אין אנו יודעים אם המציאו סיפור זה או לא. הרבה היסטוריונים ואנשים שחקרו את הנושא מאמינים שסיפורה של לגרטה הוא סיפור מומצא ושהוא נוסף מאוחר יותר לסאגה של רגנאר. הם ניסו לתת דוגמה ללוחמות הוויקינגיות שמהן הם פחדו. אף על פי שאין ממצאים חד משמעיים שבכלל היו לוחמות ויקינגיות, עדיין הרבה אנשים מאמינים שהן אכן היו וזה מאוד הרתיע את הסקסונים שהיו רגילים לזה שנשים אינן פועלות בתחומים צבאיים ומסוכנים ושזוהי עבודתם של הגברים. וזה מה שגרם להם להיות כל כך נדהמים מהלוחמות הוויקינגיות.
הברית לאחדות הרומנים
הברית לאחדות הרומנים (ברומנית: Alianța pentru Unirea Românilor, AUR) היא מפלגה פוליטית ברומניה.
היסטוריה.
המפלגה הוקמה רשמית ב-19 בספטמבר 2019 על ידי ג'ורג' סימיון פעיל לאיחוד רומניה ומולדובה. מאוחר יותר, במהלך יום האיחוד הגדול, סימיון הכריז כי המפלגה תתמודד בבחירות המקומיות ובבחירות לפרלמנט ב-2020. עד יולי 2020 המפלגה הקימה 22 סניפים בפזורה הרומנית, כאשר הראשון בוולברהמפטון. בין ה-7 ל-8 בדצמבר 2020, 15,000 רומנים הצטרפו למפלגה תוך 24 שעות בלבד.
בבחירות לפרלמנט המפלגה קיבלה 9% מקולות הבוחרים, 33 מושבים בבית הנבחרים של רומניה ו-14 מושבים בסנאט ונהפכה למפלגה הרביעית בגודלה. המפלגה הגיעה למקום הראשון בקרב הרומנים באיטליה, הקהילה הרומנית הגדולה ביותר מחוץ לרומניה, ניצחה במקום השני בקרב הקהילות הרומניות בצרפת וספרד וזכתה במקום הראשון בקהילה הרומנית בקפריסין.
התוצאות הפתיעו את הסוקרים, שצפו שהמפלגה תקבל 3% בלבד ואיננה תיכנס לפרלמנט.
המפלגה השיגה תוצאות טובות באזורים הכפריים של מולדובה ודוברוג'ה, אזורים שנשלטו באופן מסורתי על ידי המפלגות הגדולות האחרות. ההישגים הטובים ביותר שלה היו במחוזות שבהם לכנסייה האורתודוקסית הרומנית יש השפעה חזקה ומספר רב של מאמינים בפועל: סוצ'באה (14.72%), בוטושאן (14.62%), ניאמץ (14.4%), קונסטנצה (14.2%) וורנצ'אה (13.43%).
ב-22 בינואר 2021, סימיון הודיע כי המפלגה תצטרף למפלגת השמרנים והרפורמיסטים האירופית. ב-15 במרץ 2021 הוקם הסניף המולדובי של המפלגה, שלקח חלק בבחירות לפרלמנט המולדובי ב-2021.
אידאולוגיה.
המפלגה דוגלת בחזון רומניה הגדולה והצהירה כי ארבעת עמודי התווך העיקריים שלה הם "משפחה, אומה, אמונה נוצרית וחירות".
מדיניות פנים
המפלגה מתנגדת ל"אידאולוגיה המגדרית" ונחשבת שמרנית מבחינה חברתית. מניפסט המפלגה מתנגד לחילוניות ומגינה אתאיזם וטוען כי נוצרים נרדפים ברומניה.
חברי המפלגה הביאו התנגדות למדיניות הקורונה של הממשלה וב-2 באוקטובר 2021 ארגנה בכיכר ויקטוריה מחאה של 15,000-20,000 איש נגד הגבלות, הגדולה ביותר במדינה מאז פרוץ המגפה.
המפלגה מתחה ביקורת על השפעת האוטונומיה ההונגרית ברומניה על זכויות הרומנים במרכז המדינה, מה שגרם להאשמות כנגד המפלגה על שנאת מדיארים.
המפלגה מעוניינת להבטיח את עצמאותה האנרגטית של רומניה, העמדה לדין של מי שנחשבים אחראים לפרויקטים פוסט-קומוניסטיים מנוהלים בצורה לא נכונה, מאבק נגד כריתה לא חוקית ורוצה לבצע רפורמה ומודרניזציה של מערכת החינוך, תוך התמקדות בצמצום התקורה של המנהל הפוליטי על מנת לשפר את האיכות והזמינות של החינוך ברומניה.
מדיניות חוץ
רוצה למקם את רומניה כמובילה במרכז ומזרח אירופה בתוך האיחוד האירופי ולשלב את הרפובליקה של מולדובה ברומניה. המפלגה תומכת בנאט"ו רואה בשילוב מולדובה ברומניה חיזוק האגף המזרחי של נאט"ו. המפלגה גינתה את חוסר העניין של השלטונות הרומניים בנוגע לזכויות המיעוט הרומני בסרביה ובאוקראינה.
רובי מקולם
רובי מקולם (באנגלית: Ruby McCollum; 31 באוגוסט 1909 – 23 במאי 1992) הייתה אישה אפרו-אמריקאית נשואה ועמידה בפלורידה. ב-1952 היא נמצאה אשמה ברצח לארי אדמס, רופא לבן. היא טענה שהוא הטריד ותקף אותה מינית באופן קבוע משך שש שנים. בבית המשפט, שהיה מורכב כולו מגברים לבנים, מצאו אותה אשמה וגזרו עליה גזר דין מוות. בערעור על פסק הדין הוחלט שהיא לא כשירה לעמוד למשפט, והיא נשלחה לאשפוז בבית חולים פסיכיאטרי. ב-1974 היא שוחררה ובשנת 1992 מתה מהתקף לב.
השנים שלפני הרצח.
רובי מקולם נולדה לגרטרוד ג'קסון וויליאם ג'קסון בשנת 1909 בפלורידה, היא הייתה ילדה שנייה בין שישה ילדים. היא התחתנה עם סם מקולם והם גידלו ביחד ארבעה ילדים ובשלב מסוים רובי מקולם טענה שהקטנה שבהם היא הילדה של הרופא לארי אדמס, שאותו היא רצחה מאוחר יותר. רובי מקולם ניהלה עם אחיה עסק הימורים לא חוקי בתחילת שנות ה-30, היא ניהלה יחד עם בעלה בית קברות, ונחשבה לאחת הנשים השחורות העשירות יותר בתקופה ובאזור.
רקע של התקופה.
באותה התקופה אנשים שחורים לא יכלו לעבוד בבית המשפט והם נחשבו לאנשים ברמה נמוכה יותר. היה ניצול מיני מאוד קשה של מעבידים לבנים כלפי עבדים שחורים. אנשים בצבעים שונים היו צריכים להיכנס בחלק מהמקומות בכניסות נפרדות והיו עוד הפרדות דומות.
הרצח.
הרופא לארי אדמס היה אדם מאוד אהוב בקהילה, הוא נחשב באותו הזמן לרופא טוב לב. רובי מקולם נסעה עם שניים מילדיה בשנת 1952 למרפאה שבה עבד. היא עצרה, השאירה את ילדיה במכונית. היא נכנסה למרפאה וירתה בלארי אדמס ארבע פעמים.
בעלה מת יום למחרת הרצח מהתקף לב.
המשפט הראשון.
רובי מקולם טענה שהרופא כפה עליה מגע מיני במשך שנים, אבל בית המשפט קבע שהיא רצחה אותו מפני שלא רצתה לשלם על טיפול רפואי. חלק גדול מהאנשים שהחליטו את ההחלטה היו מטופלים של הרופא והיה להם קשר ישיר עם אדמס. הוחלט שהיא תוצא להורג על ידי כיסא חשמלי.
המשפט השני.
רובי מקולם הגישה בקשה למשפט חוזר וקיבלה אישור על כך, אבל בהמשך הוחלט שהיא תישלח לבית חולים פסיכיאטרי מפני שנמצא שהיא לא כשירה לעמוד לדין.
מכון פסיכיאטרי ומוות.
עורך הדין שייצג אותה ביקר אותה בשנת 1974 (פרנק קאנון) והוא הצליח להוציא אותה מהמכון הפסיכיאטרי. בשנת 1980 היא רואינה והתברר שהיא לא זכרה את מה שהתרחש, ועלתה השערה שיכול להיות שהיא מדחיקה זכרונות טראומטיים. באותו הזמן חקרו את המכון הפסיכיאטרי שבו היא הייתה בעבר בגלל הטיפול שלהם במטופלים.
היא מתה ב-1992 בגיל 82 מהתקף לב.
פרסום המקרה.
המקרה הזה, עם המשפט, הרקע וכל מה שקרה לאחר המשפט הראשון, התפרסם יותר ויותר, ספרים ופרקים בסדרות של פשע אמיתי נכתבו עליה, תוך דגש על אי הצדק של כל ההליך המשפטי.
כסאות הטבעה
כסאות הטבעה (באנגלית: ducking stools) היו אמצעי לענישת מכשפות בעבר. שפיטת המכשפות, והשימוש בכיסאות הטבעה, נעשה בעיקר באזורי בריטניה אך גם במקומות אחרים. הכיסאות היו כלי להשפלה וביקורת פומבית, מעשה זה נעשה לרוב בשל עבירת נזיפה או לשון הרע ולעיתים רחוקות עבור עבירות מין כמו לידת ילד לא חוקי או זנות.
הכיסאות היו אמצעים טכניים שהיו רק חלק משיטת אכיפת החוק באמצעות השפלה חברתית. חלופה נפוצה הייתה צו בית משפט כדי לחשוף את הפשעים או החטאים של האדם במקום פומבי. כיסאות ההטבעה היו בדרך כלל מייצור מקומי, נגיש, ללא עיצוב סטנדרטי. רובם היו פשוט כיסאות שאליהם ניתן היה לקשור את העבריין, לחלקם היו על גלגלים שיהיה שניתן היה לגרור את האדם ברחבי הקהילה. חלקם נשענות על מוטות כדי שניתן יהיה להטביע את העבריין למים.
המונח "כיסא ענישה" הוא ישן יותר, עם תיעודים כתובים המתוארכים למאות ה-13 וה-14. רישומים כתובים עבור השם "שרפרף הטבעה", מופיעים משנת 1597, והצהרה משנת 1769 מספרת כי "שרפרף ההטבעה" הוא שיבוש של המונח "כיסאות ענישה". המונח "שרפרף הטבעה" ממוקד יותר לאותם כיסאות ענישה המונחות על קרש מתנודד ששימש להטבעת האדם, אף על פי שכיסא ההטבעה שימש להשפלה עם או בלי להטביע את האדם במים.
כיסאות ענישה.
בלדה, משנת 1615 לערך, בשם "הזריקה של האיש הכועסת", ממחישה את העונש שהוטל על נשים שהתנהגותן גרמה לזהות אותן כ-"מכשפה":