המקדש הראשי בקונארק, הנקרא מקומית דאול (deul), כבר לא קיים. הוא היה מוקף במקדשי בת המכילים גומחות המתארות אלים הינדים, במיוחד סוריה ברבים מהיבטיו. הדאול נבנה על משטח גבוה. המקדש היה במקור מתחם המורכב מהמקדש הראשי, שנקרא רקה דאול, או באדה דאול (קודש הקודשים הגדול). לפניו היה בהדרא דאול (קודש הקודשים הקטן), או ג'גאמוהנה (אולם הכינוסים של העם) (נקרא מנדפה בחלקים אחרים של הודו). המשטח הצמוד נקרא פידה דאול, שהורכב ממנדפה ריבועית עם גג פירמידלי. כל המבנים הללו היו ריבועים בבסיסם, ועל כל אחד מהם היה מבנה שתוכניתו מכונה "פנצ'ארתה", כלומר שלושה צדדים המורכבים מחמישה קירות כל אחד, שהיה לו מראה חיצוני מגוון. הצד הרביעי שהכיל במרכזו בליטה קדימה, הנקראת ראהה, הבולטת יותר מהבליטות בקירות האחרים, המכונה קניקה-פאגה (kanika-paga), סגנון שמטרתו ליצור יחסי גומלין של אור שמש וצל ומוסיף למשיכה החזותית של המבנה במהלך היום. מדריך העיצוב לסגנון זה נמצא בטקסטים של "שילפה שסטרה" (Shilpa Shastra) של אודישה העתיקה.
אורך קירות הג'גאמוהנה כפול מגובהם, 30 מטרים. במבנה ששרד שלושה מפלסים של שישה פידות כל אחד. הם פוחתים באופן הדרגתי וחוזרים על הדפוסים התחתונים. הפידות מחולקות לטרסות. על כל אחת מהטרסות הללו ניצבים פסלים של דמויות של מוזיקאים. המקדש הראשי ומרפסת הג'גאמוהנה מורכבים מארבעה אזורים עיקריים: המשטח, הקיר, הגוף והקומה העליונה המכונה מסטקה (mastaka). שלושת המפלסים ריבועיים ואילו המסטקה מעגלית. המקדש הראשי והג'גאמוהנה נבדלו בגודל, בנושאים דקורטיביים ובעיצוב. זה היה הגוף העיקרי של המקדש, שנקרא בטקסטים אדריכליים הינדים מימי הביניים, הגנדהי, שנהרס מזמן. קודש הקודשים של המקדש הראשי הוא כעת ללא גג וללא רוב החלקים המקוריים.
בצד המזרחי של המקדש הראשי נמצא הנטא מנדירה ("מקדש הריקודים"). הוא ניצב על משטח גבוה ומגולף. התבליטים על המשטחים דומים בסגנונם לאלו שנמצאים על קירות המקדש ששרדו. על פי טקסטים היסטוריים היה עמוד מקושט, ה"ארונה סטמב" (העמוד של ארונה), בין המקדש הראשי לנטא מנדירה, אך הוא כבר אינו שם מכיוון שהוא הועבר למקדש ג'אגנאת בפורי מתישהו במהלך ההיסטוריה הבעייתית של מקדש זה. לדברי ג'יימס הארלה (James Harle) שהתמחה באומנות הודית מצביעים הטקסטים על כך שבמקור המתחם היה סגור בתוך חומה שממדיה 264 מטרים על 160 מטרים, עם שערים משלושה צדדים.
מקדש השמש היה בנוי משלושה סוגי אבן. כלוריט שימש למשקופי הדלתות ולמסגרות וכן לכמה פסלים. לטריט שימש לליבת המשטח וגרמי מדרגות ליד היסוד. החונדליט שימש לחלקים אחרים של המקדש. לטענת מיטרה, אבן החונדוליט מתבלה מהר יותר לאורך זמן, וייתכן שזה תרם לסחיפה והאיץ את הנזק כאשר חלקי המקדשים נהרסו. אף אחד מסוגי סלעים הללו לא קיים באופן טבעי בקרבת מקום, והאדריכלים ובעלי המלאכה ודאי רכשו והעבירו את האבנים ממקורות רחוקים, כנראה באמצעות נהרות וערוצי מים הסמוכים לאתר. הבונים סתתו אותן לאבני גזית מלוטשות ברמת גימור כזו שהחיבורים בין האבנים כמעט לא נראים לעין.
במקדש המקורי היה קודש הקודשים הראשי שמעליו וימאנה, מגדל שגובהו נאמד ב-70 מטר. הווימאנה הראשית התמוטטה בשנת 1837. המנדפה המשמשת אולם הקהל המרכזי (ג'גאמוהנה), שגובהה כ-39 מטרים, עדיין עומדת, והיא המבנה העיקרי בחורבות ששרדו. בין המבנים ששרדו עד היום ניתן למנות את אולם הריקודים (נטא מנדירה) וחדר האוכל (בהוגה מנדפה).
מקדשים ומונומנטים אחרים.
במתחם מקדש השמש בקונארק יש חורבות של מקדשי בת רבים ומונומנטים סביב המקדש הראשי. בהם:
תבליטים ופסלים.
קירות המקדש, מבסיס המקדש ועד האלמנטים שבפסגתו, מעוטרים בתבליטים, רבים מהם גולפו לפרטי פרטים ברמת מיניאטורות איכותיות. הטרסות מכילות פסלי אבן של נגנים ונגניות המחזיקים בכלי נגינה שונים, כולל הווינה, המרדלה והג'יני. יצירות אמנות מרכזיות אחרות כוללות פסלים של אלים הינדים, אפסארות (רוחות נשיות של עננים ומים) ודמויות מחיי היומיום ותרבותם של האנשים (סצנות ארתה ודהרמה), בעלי חיים שונים, יצורים מימיים, ציפורים, יצורים אגדיים ואפריזים המתארים סצנות מהטקסטים ההינדים. הגילופים כוללים תבניות גאומטריות דקורטיביות בלבד ומוטיבים של צמחים. בחלק מהפאנלים מופיעים תמונות מחייו של המלך, למשל מראה אותו מקבל עצה מגורו, שם האומנים תיארו באופן סמלי את המלך קטן בהרבה מהגורו, כשחרבו של המלך מונחת על הקרקע לידו.
שכבת האוּפָּנה (upana) בתחתית הפלטפורמה מכילה אפריזים של פילים, חיילים צועדים, מוזיקאים ודימויים המתארים את החיים החילונים של האנשים, כולל סצנות ציד, שיירה של בעלי חיים מבויתים, אנשים הנושאים אספקה על ראשם או בעזרת עגלה הרתומה לשוורים, מטיילים שמכינים ארוחה לצד הדרך ותהלוכות חגיגיות. על קירות אחרים נמצאים תבליטים המתארים את חיי היומיום של האליטה כמו גם את פשוטי העם. לדוגמה, נערות מוצגות כשהן סוחטות את שיערן הרטוב, עומדות ליד עץ, מביטות מחלון, משחקות עם חיות מחמד, מתאפרות תוך כדי הסתכלות במראה, מנגנות על כלי נגינה כמו הווינה, מגרשות קוף שמנסה לחטוף חפצים, משפחה הנפרדת מסבתה הקשישה שנראית לבושה לעלייה לרגל, אם מברכת את בנה, מורה עם תלמידים, יוגי במהלך אסאנה בעמידה, לוחם שמקבל ברכה עם נמסטה, אם עם ילדה, אישה זקנה עם מקל הליכה וקערה בידיה ודמויות קומיות.
מקדש קונארק ידוע גם בפסליו הארוטיים של מאיתונה. אלו מראים זוגות בשלבים שונים של חיזור ואינטימיות, ובמקרים מסוימים הזדווגות. ידועים לשמצה בעידן הקולוניאלי בזכות חגיגת המיניות חסרת המעוצרים שלהם, פסלים אלה נכללים בהיבטים אחרים של חיי האדם, כמו גם באלים הקשורים בדרך כלל לטנטרה. עובדה זו הביאה את חלקם לשער שהפסלים הארוטיים נקשרים למסורת הוומה מרגה (טנטרה שמאלית). עם זאת, הדבר אינו נתמך על ידי מקורות ספרותיים מקומיים, ופסלים אלה עשויים להיות אותן סצנות קאמה ומאיתונה שנמצאו משולבות באומנות של מקדשים הינדים רבים. הפסלים הארוטיים נמצאים בשיקרה של המקדש, ואלה ממחישים את כל התנוחות המתוארות בקאמה סוטרה.
פסלים גדולים אחרים היו חלק משערי מתחם המקדש. אלה כוללים אריות בגודל טבעי המכניעים פילים, פילים המכניעים שדים, וסוסים. עמוד מרכזי המוקדש לארונה הרכב של סוריה, שנקרא ארונה סטמב, עמד בעבר מול המדרגות המזרחיות של המרפסת. גם הוא גולף בצורה מורכבת עם אפריזים אופקיים ומוטיבים. כעת הוא ניצב מול מקדש מקדש ג'אגנאת בפורי.
ניתן לצפות באוסף של פסלים שנפלו במוזיאון הארכאולוגי של קונארק, שמתוחזק על ידי . משערים שהחלק העליון שנפל היה משובץ בכתובות רבות.
אלים הינדים.
המפלסים העליונים והטרסה של מקדש השמש בקונארק מכילים יצירות אמנות גדולות ומשמעותיות יותר מהמפלס התחתון. אלה כוללים פסלים של מוזיקאים ונרטיבים מיתולוגיים, כמו גם פסלים של אלים הינדים, כולל האלה דורגה בצורת מהישהאסוראמרדיני שלה, הנלחמת בשד עם ראש של תאו (שאקטיזם), וישנו בצורת של (וישנויזם), ושיווה כלינגאם (פגום במידה רבה) (שיוויזם). חלק מהאפריזים והפסלים שנשמרו בצורה הטובה ביותר הוסרו והועברו למוזיאונים באירופה ובערים הגדולות של הודו לפני 1940. [30]
האלים ההינדים מתוארים גם בחלקים אחרים של המקדש. לדוגמה, המדליונים של גלגלי המרכבה של מקדש סוריה, כמו גם יצירות האמנות של הג'גאמוהנה (אולם הכינוסים של העם), מציגים את וישנו, שיווה, גג'אלקשמי (לקשמי כשמשני צדדיה פילים), פרוואטי, קרישנה, נראסימה (וישנו בצורת אריה-אדם), ואלים אחרים. [31] כמו כן נמצאים בג'גאמוהנה פסלים של אלים ודים כמו אינדרה, אגני, קוברה, וארונה ואדיטיאס.
היסטוריה.
טקסטים קדומים על האל סוריה.
המזמורים הוודים העתיקים ביותר ששרדו, כמו פיוט 1.115 של הריג ודה, מזכירים את סוריה ביראת כבוד מיוחדת ל"שמש העולה" וסמליותו כמגרש החושך, וכמי שמעצים ידע, הטוב וכל החיים. עם זאת, ההתייחסות לאל היא תלוית הקשר. בחלק מהפיוטים המילה סוריה פירושה פשוט שמש כאובייקט דומם, אבן או אבן חן בשמיים (מזמורים מספר 5.47, 6.51 ו-7.63), ואילו באחרים הכוונה היא לאל המגלם את השמש. בטקסטים הוודים, סוריה הוא אחד מכמה שילושים יחד עם אגני ויחד עם ואיו או אינדרה, המוצגים כאייקון מקביל והיבט של המושג המטאפיזי ההינדי הנקרא ברהמן.
בשכבת בספרות הוודית מופיע סוריה עם אגני (אל האש) באותם מזמורים. סוריה נערץ בשל היום ואגני על תפקידו במהלך הלילה. על פי קפילה וטסיאיאן, הרעיון של מערכת יחסים בין סוריה לאגני מתפתח, ובספרות מאוחרת יותר מתואר סוריה כאגני המייצג את העיקרון הראשון ואת זרע היקום. בשכבת הברהמנה של הוודות, ובאופנישדות סוריה קשור במפורש לכוח הראייה, ולתפיסה ויזואלית וידע. לאחר מכן הוא הופנם ונאמר שהוא העין, שכן חכמי הינדו קדומים הציעו לנטוש טקסים חיצוניים לאלים לטובת הגיגים פנימיים ומדיטציה של האלים בפנים, במסעו של האדם למימוש האטמן (נשמה, עצמי).
אפוס המהאבהארטה פותח את הפרק על סוריה בכך שהוא מכנה אותו ביראת כבוד "עין היקום, נשמת כל הקיום, מקור כל החיים, מטרת הסמכיאס והיוגיס, וסמל החופש והשחרור רוחני". במאהבהארטה, קרנה הוא בנו של סוריה ונסיכה לא נשואה בשם קונטי. האפוס מתאר את חייה הקשים של קונטי כאם לא נשואה, וכיצד נאלצה לנטוש את קרנה, מה שציער אותה כל חייה. קרנה התינוק הנטוש התגלה, אומץ, וגדל והפך לאחת הדמויות המרכזיות ב שם הוא נלחם באחיו למחצה.
קונארק בטקסטים הקדומים.