אחרי מספר שנים החלה הקהילייה הבינלאומית להתנגד לשיטותיו האכזריות של המלך לאופולד, בעיקר בזכות פועלם של דמויות נודעות כמו הסופרים מארק טוויין, ארתור קונן דויל, רוג'ר קייסמנט וג'וזף קונרד, פוליטיקאים ממדינות אירופה השונות מביניהם אמיל ונדרוולדה הבלגי והאחרון - אדמונד מורל שמפעל חייו היה להעלות לתודעה הבינלאומית את פשעיהם של לאופלד ואנשיו. ב-1908 היה הלחץ הבינלאומי כה כבד, עד שלאופולד נאלץ למכור את המושבה, שהייתה קודם לכן בבעלותו הבלעדית, לידי הממשלה הבלגית. כאשר קונגו עברה לשליטת הממשלה הבלגית היא קיבלה את השם "קונגו הבלגית". האוכלוסייה הקונגולזית סבלה מאפליה מצד הבלגים, אם כי זכתה ליחס טוב בהשוואה לימי שליטת המלך לאופולד. גודלה היה למעלה מפי 80 מגודלה של בלגיה, והיא גבלה: ממזרח - ברואנדה-אורונדי (היום המדינות רואנדה ובורונדי), מצפון-מזרח באוגנדה, מדרום-מזרח בטנגניקה (היום טנזניה), מדרום ומדרום-מזרח בצפון רודזיה (היום זמביה), מצפון בסודאן הצרפתית ובאובאנגי שארי (היום הרפובליקה המרכז-אפריקאית), ממערב במרכז קונגו (מדינה שהיה תחת קולוניה צרפתית והיום נקראת הרפובליקה של קונגו), וממערב ומדרום-מערב - באנגולה.
קונגו הבלגית קיבלה עצמאות ב-30 ביוני 1960, ונקראת מאז הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הרקע להיווסדות הקולוניה - קונגו הבלגית.
לאחר עלייה מסיבית בפרסומים והעדויות הרבות בנוגע לאכזריות ופשעי אנשי המלך לאופולד השני כלפי אנשי מדינת קונגו החופשית, גבר הלחץ בעולם המערבי כלפי ממשלת בלגיה. הבריטים קראו לכינוס מחדש של 14 המעצמות שאישרו בוועידת ברלין ב-1885 את הקמת הקולוניה הממלכתית של לאופולד, במטרה לדון בהצדקתה המוסרית. זאת כתגובות לדוחו של רוג'ר קייסמנט, שסיפק עדויות ותיאורים בנוגע לזוועות שהתרחשו בקונגו באותם ימים. הפעילויות הדיפלומטיות, פרסומים ועדויות בנוגע למתרחש במדינת קונגו החופשית עוררו לחץ ציבורי רב בקרב מדינות העולם המערבי אשר לא הותירו ברירה לממשלת בלגיה לקנות באופן רשמי את מדינת קונגו החופשית מידי המלך לאופולד, ולקחת אחריות על הקולוניה באופן רשמי. בלגיה, שנהנתה מתנופת בנייה ופיתוח כתוצאה מעושר רב שזרם ממדינת קונגו החופשית אל אדמתה, לא רצתה לוותר על האחיזה במשאבים הרווחיים שהיו בקונגו (באותם ימים בעיקר שנהב וגומי), וב-15 בנובמבר 1908 הכריזה בלגיה באופן רשמי על הקמת קולוניה רשמית – קונגו הבלגית. השליטה הקולוניאלית הרשמית של הבלגים נמשכה עד יוני 1960, כשקונגו הבלגית הפכה למדינה עצמאית- הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ניהול הקולוניה.
הבלגים ניהלו את האזרחים, הכלכלה והקולוניה בשלושה מישורים- "השליטה המשולשת".
לפעילויות השונות, היו ערוצים מנהליים שונים, וסמכויות נרחבות עצמאיות, אך לכולם, בעיקר למדינית והעסקית הייתה מטרה משותפת. להמשיך את הפעילות הכלכלית כך שתמשיך לתרום ולפתח את כלכלת בלגיה.
שליטה מנהלית.
קונגו הבלגית חולקה ל-4 מחוזות – לאופולדוויל (או קונגו-קאסאי, בעתיד יתגלו בו מחצבי יהלומים, שעד היום מהווים מרכז הפעילות הכלכלית של בלגיה במדינת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. נקראת קינשסה בימינו, ומהווה את הבירה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.)- מרכז ומערב המדינה, אקואטאור- צפון מערב, אוריאנטלה- צפון מזרח וקאטאנגה- מרכז מזרח ודרום (אזור שלימים יהיה חלק מרצח העם ברואנדה ובורונדי שאיתם הוא חולק גבול ממזרח, וידע את משבר קונגו- עימותים מול מוסדות הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ב-1960 מיד לאחר הקמתה עקב עושר המחוז במחצבי אורניום, זהב, נחשות ועוד). כל המחזות חולקו לתת-מחוזות, 24 סה"כ. לכל תת-מחוז היה נשיא מחוז. לדברי הקטור מרטנס, מנהל אתר כרייה מטעם חברה פרטית שפעלה בקונגו הבלגית, "ב-75% מהמקרים נשיא המחוז לא היה קונגולזי שנבחר על ידי האוכלוסייה המקומית אלא איש מנהלי בלגי שמונה על ידינו (הבלגים) ומטרתו לוודא שהפעילות המתחרשת במחוזו שלו משרתת את האינטרס הבלגי". עד 1926 מבנה נשיאות הקולוניה היה בבומה, שם הוצב לראשונה בהיווסדות מדינת קונגו החופשית ב-1886. ב-1926 בירת הקולוניה הוקמה מחדש בלאופולדוויל, העיר שנקראה על שמו של המלך ליאופולד השני. רשות אכיפת החוק המקומית נקראה "פורס פובליק" (בצרפתית "כוח הציבור"). החיילים/שוטרים היו קונגולזים שגויסו תחת הוראה ופקודה בלגית.
שליטה עסקית.
המבנה העסקי בקונגו הבלגית היה כזה שחברה קיבלה "זיכיון"/אישור להפעיל מחצבים או אזורים חקלאיים והם היו אחראים על גיוס העובדים, קביעת תנאי העסקה - שכר, שעות עבודה ודאגה לרווחת העובדים שתחתיהם לאחר שעות העבודה. לאחר הנזק הציבורי התדמיתי שנוצר ל"אנשים הלבנים" בקונגו, שימוש באלימות ורצח נאסר באופן רשמי על החברות והרשויות. אך אומצו מנגנונים חדשים שחייבו את המקומיים לעבוד ובכך לא לעצור את הפעילות הכלכלית הרווחית של הבלגים בקונגו. אמצעי ההרתעה החדש היה כלא, וה"צ'יקוט, סוג של שוט שנעשה בו שימוש רחב בבתי המעצר בקונגו הבלגית. למקומיים הייתה אפשרות בחירה, להכיר מקרוב את צ'יקוט בתא המעצר או לחתום על חוזה העבודה מול החברות ולעבוד בפרך, תחת מחויבות לעבודה בשעות ארוכות והתחייבות לעמוד בהספקים מופרזים.
אמנם במידה מסוימת תנאי העסקתם השתפרו בהשוואה לימי ליאופלד אך העובדה שתאופיל והיס, שכיהן כנשיא הקולוניה האחרון בימי מדינת קונגו החופשית נעשה לנשיא הקולוניה הראשון בתקופת קונגו הבלגית, לא אפשרה לכך שהשינוי יהיה מרחיק לכת. ד"ר ריינגארד, רופא בלגי במוסדותיה הרשמיים של הקולוניה מספר בדוח שהתפרסם ב-1932 בכתב עת על רפואה טרופית: "העובדים בחיתוך דקלים (לטובת הפקת שמן דקלים המשמש לייצור מזון ומוצרי קוסמטיקה) נאלצו לעבוד מהבוקר עד הלילה. לא היה להם סיכוי לעמוד בהספקים עליהם התחייבו בחוזה. כאשר הבחירה בפניהם היא כלא וצ'יקוט או לעמוד בחוזה, לא הייתה להם ברירה אלא להביא את נשיהם וילדיהם לעבוד עימם. משטר העבודה האינטנסיבי הזה גרם לכך שהנשים והילדים כעת נהיו חלק מכח העבודה, ובמצב הזה אין מי שיעבד את הקרקע לגידול מזון, הגברים אינם יכולים לצוד מכיוון שהם עובדים, וכך לאט לאט נגמרת אספקת מזון בסיסית למקומיים, ומתפתח רעב וחולי". במקרים קיצוניים יותר מתאר הקטור מרטנס, שעובדים נלקחו קשורים בצווארם בכח לאתרי כרייה, היו עוברים התעללויות פיזיות ומילוליות על ידי המנהלים הלבנים. המקרים החמורים עוד יותר היו כאלה שנשים מקומיות היו מלוות את בעליהן, וכשאלו היו מוצאות חן בעיני המנהלים הן היו נאנסות על ידיהם.
שליטה מיסיונרית.
ההצדקה להמשך הפעילות הקולוניאלית בקונגו הייתה ונותרה "משימת הציוויליזציה"- המטרה הרשמית היא פיתוח החברה הקונגולזית. אכן, ההשקעה בחינוך המקומיים הייתה יוצאת דופן בהשוואה לקולוניות אחרות. כל מערכות החינוך היו דתיות, רובן קתוליות וחלקן האחר פרוטסטנטיות. הילדים קיבלו כלים בסיסיים של קרוא וכתוב ומתמטיקה, ולמדו בעיקר תכנים דתיים. בנוסף קונגו הבלגית הייתה מבין הקולוניות הבודדות שבתחומן נלמדו השפות המקומיות (קיקונגה, סווהילי, לינגלה וטשילובה). ב-1940 12% מהילדים בגילאים 6–14 היו בבתי ספר, ב-1954 היו 37% כאלה, מהגבוהים ביותר שנמדדו במדינות מרכז, דרום מזרח ומערב אפריקה (מדינות הסאב-סהרה). בתי ספר לגילאים מבוגרים יותר נפתחו לראשונה מ-1950 והלאה, כאשר ב-1954 אוניברסיטת לובניום הקתולית שליד ליד ליאופולדוויל הייתה לראשונה שפתחה את שעריה לשחורים כלבנים. אוניברסיטה זו התמחתה בעיקר בלימודי חקלאות. בסוף ימי הקולוניה – סוף שנות ה-50 ותחילת ה60, היו כ-1,773,340 תלמידים בבתי ספר במדינה, מתוכם 1445 באוניברסיטאות והשכלה גבוהה. בתקופה זו כ-75% ממוסדות הלימודים היו קתולים, וכ-20% היו פרוטסטנטים.
מערכת הבריאות והמשפט.
לצד ניצול, דיכוי וקו מנחה שמטרתו לשרת את האינטרס הבלגי בקולוניה, מבין מס' מצומצם של תחומים, בעיקר בתחום הרפואה הקולוניה דאגה לרווחת המקומיים. ב-1906 הוקם מכון לרפואה טרופית בבריסל שהיה אז, ועדיין היום נחשב לאחד המכונים המובילים בעולם במחקר רפואה טרופית. בנוסף הוא מתפקד כארגון בריאות הדואג לאזרחי מדינות מתפתחות. ב-1925 הרופא המיסיונר ד"ר ארתור לואיס פיפר היה האדם הראשון להביא לקונגו הבלגית את התרופה למחלת השינה. מחלה זו שהייתה נפוצה מאוד בקרב אזרחי המדינה ירדה מ-34,000 מקרים שנמדדו ב-1931 ל-1100 מקרים ב-1959. בנוסף לאורך ימי הקולוניה קונגו הבלגית הייתה המדינה עם יחס מרכזים רפואיים ובתי חולים לאזרח מבין הגבוהים בהשוואה לקולוניות אחרות. ב-1960 היו במדינה כ-3000 מרכזים רפואיים, מתוכם 380 בתי חולים, היו כ-5.34 מיטות בבתי חולים לכל 1000 אנשים, לשם השוואה בגאנה היחס הוא 0.55 ל-1000 ובמצרים 2.34 ל-1000. כל האירופאים והבלגים בקונגו הבלגית קיבלו חיסונים נגד פוליו, צהבת צהובה וחצבת. למרות כל זאת קונגו הבלגית עדיין סבלה מירידה באוכלוסייה. בעיקר במחוזות בהם תנאי ההעסקה היו קשים יותר, כאלו שאילצו את העובדים לעבוד בתנאים מחפירים, כמו בענף שמן הדקלים, שבין השנים 1927–1930 האוכלוסייה באזורים האלו ירדה מ-5677 ל-4544 , ירידה של כ-20%. לפי רופאים שונים, ביניהם ד"ר ריינגארד, הסיבה לכך היא תנאי העבדות, הירידה בתזונה שנבעה מכך שילדים ונשים נאלצו להצטרף לגברים לכוח העבודה.