כשהגיע, בתודה לשידוריו בזמן המלחמה, אלפי אנשים הגיעו לברכו והוצעו לו חוזים לשיר באולמות הגדולים באמסטרדם. פולד היה מאובן מפחד, לאחר שלא שר למעלה מחמש שנים, אך נחל הצלחה כה גדולה, שהופיע שישה שבועות באופן רצוף. לאחר שחזר אליו ביטחונו העצמי, החל לשיר בקזינו של לונדון, שם היה להצלחה מסחררת. ההצעות זרמו לעברו מכל קצווי העולם, וכשהופיע בפריז, ביקר במועדון לילה יהודי קטן, בו שמע ניצול מגטו ורשה, שר שיר שנגע בו באופן עמוק "לאן אלך?". פולד התרשם מאוד וביקש מהמלחין עותק, באומרו "אני אהפוך שיר זה להצלחה בינלאומית"! פולד ביצע את שהבטיח וכשחזר לבריטניה, כתב מילים באנגלית והקליט "בתקליטי דקה" תחת הכותרת "לאן אני יכול ללכת?". השיר פורסם גם בארצות הברית, והצליח אכן תוך 20 שנה להיות להיט בינלאומי. פולד שר את השיר בתוכנית של מילטון ברל בטלוויזיה, ובתוכניות של פרי קומו ופרנק סינטרה. השיר הוקלט גם עם ריי צ'ארלס וסטיב לורנס. בין המעריצים של פולד נכללו בילי הולידיי, אל ג'ולסון ואדית פיאף.
משנת 1949, פולד עבר את העולם חמש פעמים בהופעות, והופיע בארגנטינה, צ'ילה, ברזיל, צפון אפריקה, מצרים, ישראל ולבנון. 10 שבועות חלק במה אחת עם אדית פיאף בתיאטרון ה-ABC בפריז, והועסק על ידי קיסר אתיופיה היילה סלאסי הראשון כזמר בחתונת ביתו בארמון המלכותי באדיס אבבה. בשנת 1956 פתח פולד מועדון לילה משלו בניו יורק בשם "סברה". המועדון מצליח מאוד, ואחר כך עבר פולד ללאס וגאס. שם נישא לאו לאילון מנדלס, ולהם נולדה בת אחת - מרים פולד לילה. כמו כן השתתף פולד ב-1956 כמפיק וככותב נוסף בסרט הישראלי באין מולדת, בו שיחקו גם שושנה דמארי ושייקה אופיר. לאחר שהתגרש, חזר פולד להולנד.
יחד עם המפיק מוחמד אל-פרס, הקליט פולד את התקליטור האחרון שלו האגדה, לחברת היפו תקליטים. בתקליטור שר פולד משיריו הידועים ביותר, כולם בעיבוד מזרחי.
ציטוט ידוע שלו הוא "לעולם לא נמאס לי מחברתי".
לאו פולד נפטר בגיל 84 בעיר מגוריו אמסטרדם.
אורי שהם
אורי שהם (נולד בשם אורי שהרבני ב-3 באוגוסט 1948) הוא נציב תלונות הציבור על שופטים. כיהן כשופט בבית המשפט העליון, בשנים 2012–2018. קודם לכן כיהן כשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב ובעבר היה הפרקליט הצבאי הראשי.
ביוגרפיה.
שהם נולד בעיראק, בן בכור להוריו יוסף ועזיזה-עליזה, משפחתו הייתה פעילה במחתרת הציונית בעיראק. בגיל שלוש עלה לישראל עם משפחתו, המשפחה השתקעה בתל אביב בשכונת מחלול. שהם למד בתיכון עירוני ד' בתל אביב. התגייס לצה"ל בשנת 1966 במסגרת העתודה האקדמאית.
השכלה.
בשנת 1971 קיבל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. ביוני 1975 הוסמך כעורך דין. בשנת 1977 קיבל תואר שני במשפטים, גם הוא מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
צה"ל.
משנת 1971 ועד 1974 שירת בחיל ההנדסה, בין היתר כעוזר ראש מדור הדרכה של חיל ההנדסה. ב-1974 עבר לשרת בפרקליטות הצבאית. תחילה כיהן כתובע בפרקליטות פיקוד המרכז. לאחר מכן עבר לכהן כממונה על התביעה בעזה ובסיני. ב-1976 מונה לכהן כתובע הפיקודי של מפקדת חילות השדה ופיקוד הדרום. לאחר מכן מונה לתפקיד סגן פרקליט פיקוד המרכז, כסגן התובע הצבאי הראשי (אז ניהל את התביעה במשפטו של סא"ל שהואשם בהוצאת רכוש מהצבא וזוכה מכל אשמה), וכפרקליט פיקוד המרכז. בשנת 1981 מונה לשופט צבאי.
ב-1983 למד בבית הספר למשפט צבאי של צבא ארצות הברית, וכששב ארצה מונה לכהן בתפקיד התובע הצבאי הראשי. בתפקיד זה שימש כתובע של הש.ג. בליל הגלשונים. ביוני 1988 מונה לסגן הפרקליט הצבאי הראשי. בשנת 1989 מונה לנשיאו הראשון של בית המשפט הצבאי לערעורים באזור יהודה והשומרון וחבל עזה. ב-1992 מונה לכהן כמשנה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים. בשנים 1995–2000 כיהן כפרקליט הצבאי הראשי. לאחר מכן חזר לכהן כמשנה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים. את שירותו הצבאי סיים בדרגת תת-אלוף.
שופט בית המשפט המחוזי.
בספטמבר 2001 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב. לאחר שגזר עונשי מאסר ממושכים על ראשי ארגון פשיעה, הושמעו איומים על חייו, והוצמדה לו אבטחה כבדה.
שופט בבית המשפט העליון.
ב-6 בינואר 2012 נבחר לשופט בבית המשפט העליון, והושבע לכהונה ב-31 במאי 2012. כשופט עליון הוא נחשב לבעל גישה מרכזית, שאינה נוטה באופן מובהק לשמרנות או לליברליות.
כתב על אלימות מילולית: "פרסומים מכפישים ובוטים כלפי עובדי ציבור ומתלוננים אחרים הם בגדר אלימות מילולית הניצבת ברף חומרה גבוה ביותר, ואין להמעיט בחומרת המעשים רק משום שאין מדובר באלימות פיזית".
ב-3 באוגוסט 2018, עם הגיעו לגיל 70, פרש לגמלאות. בפסק דינו האחרון זיכה מאשמת רצח את אלישע חייבטוב, מחמת כשלים בחקירת המשטרה.
נציב תלונות הציבור על השופטים.
בנובמבר 2018 מונה לנציב תלונות הציבור על שופטים.
ב-23 בנובמבר 2021 קרא לשר הדתות, מתן כהנא, לנזוף בחומרה ברב יצחק יוסף, הראשון לציון וראש בתי הדין הרבניים, ולבחון את הדחתו מתפקידו כדיין, לאחר שארגן כינוס מחאה נגד תוכניות הממשלה לרפורמה בכשרות ובגיור.
חיים אישיים.
ב-1989 נפל אחיו של שהם, סמ"ר , בעת שירות מילואים ברצועת עזה לאחר שנפגע מאבן שנזרקה עליו.
שהם נשוי לאמי ואב לשתי בנות.
סלעי משקע
ברוך איבצ'ר
ברוך איבצ'ר ברונשטיין (נולד ב-17 בפברואר 1940 בחדרה) הוא איש עסקים ישראלי בעל עסקים בישראל, בפרו ובמדינות נוספות בדרום אמריקה.
ביוגרפיה.
איבצ'ר נולד ב-1940 בחדרה ושירת בצה"ל בחיל הקשר. בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20 סיים תואר במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, פתח משרד קטן בחדרה והתחתן עם נעמי.
לבקשת אחיו, מנחם, שהיה הבעלים של מפעל מזרנים בוונצואלה, הגיע איבצ'ר ב-1970 ללימה, בירת פרו (בסיום לימודי אשתו בבצלאל). מתוך כוונה להישאר שנתיים בלבד - הוא רכש מפעל קטן שמכר תחילה בהיקף של כ-700 אלף דולר והשתרע על כ-3,000 מ"ר. לאחר תקופה מסוימת בנה בתחום המפעל את בית ברוך שאירח תרמילאים ישראלים במהלך טיולם בפרו.
ב-1984 קיבל אזרחות פרואנית ועם הצלחת המפעל החל איבצ'ר לבצע השקעות בתחומים נוספים. כך רכש בתחילת 1985 מניות בערוץ השני של הטלוויזיה בפרו. בתחילת שנות ה-90 הגדיל את החזקותיו בערוץ הטלוויזיה ל-54%, והתחנה הפכה לשנייה בגודלה בפרו.
ב-1996 החלה תחנת הטלוויזיה בבעלותו בחשיפת שחיתויות של נשיא פרו וראש המשטרה החשאית, לאחר ניסיונות שוחד כושלים על מנת להוריד את התוכנית, וב-1997 נשללה אזרחותו הפרואנית והוחרמו עסקיו של איבצ'ר בזמן שהיה במסע עסקים באירופה. כתוצאה מכך הוא ומשפחתו עברו למיאמי והוא רכש דירה בהרצליה. במשך שלוש שנים הוא פעל להחזרת אזרחותו ביחד עם קומץ עיתונאים שחברו אליו מערוץ הטלוויזיה כשבסופם מוחזרת לו אזרחותו ורוב רכושו והוא חוזר לפרו בסוף שנת 2000. לאחר חזרתו היה שותף בלוטו הפרואני אך לאחר מספר שנים מכר את חלקו.
בזמן שהותו בפרו וגם כשגר במיאמי ובהרצליה השקיע בישראל בחברת ההשקעות להט-לב, במשרד יחסי הציבור של רני רהב, בסרטים: "הקיץ של אביה" ו"הינשוף". משפחת איבצ'ר אימצה את קבוצת הכדורסל מכבי חדרה.
איבצ'ר שותף ברשת בתי הקפה "קופי בין" ו"לחם ארז" בישראל ומחזיק בנדל"ן בישראל ובמפעלים ברחבי דרום אמריקה. הוא בעל זיכיון לסרטי כל האולפנים הגדולים של הוליווד בפרו, וייבא לשם את מכונות "דלקן 2000" - מערכת תדלוק אוטומטי. הוא שותף בחברת ההפקות "דנה הפקות" ותרם למרכז הבינתחומי הרצליה בבניית אודיטוריום גדול. כמו כן תרם כספים לבניית מכון ברוך איבצ׳ר לחקר מוח, קוגניציה וטכנולוגיה במרכז הבינתחומי הרצליה בניין בן 4 קומות המאגד את לימודי בית הספר לפסיכולוגיה.
בחודש יוני 2022 זכה לקבל תואר לשם כבוד מאוניברסיטת רייכמן על תרומתו ופועלו לאוניברסיטה.
איבצ'ר נשוי לנעמי ולהם ארבע בנות. מתגורר בלימה ובתל אביב.
כוי סנג'ק
כּוי סנג'ק או כּויֶה (בכורדית: کۆیە, בערבית: كوي سنجق, בארמית נוצרית: ܟܘܝܐ‎) היא עיר במחוז ארביל בצפון מזרח עיראק. העיר שוכנת באזור הכורדי של עיראק ובקרבה לגבול עם איראן. בעיר בין 50,000 ל-100,000 תושבים.
נשיא עיראק ה-6, ג'לאל טאלבאני, נולד בכפר קלקן הסמוך לכוי סנג'ק ואף למד בעיר. הנשיא השביעי פואד מעצום הוא יליד העיר עצמה.
יהודי העיר.
בתחילת המאה ה-20 מנתה הקהילה היהודית בכוי סנג'ק כ-200 אנשים. במלחמת העולם הראשונה עזבו יהודים רבים את העיר אך חזרו אליה לאחר סיומה. בין הרבנים הבולטים בעיר היה רבי משה ב"ר אברהם חרירי. לרוב יחסי הקהילה עם השכנים המוסלמים היו טובים, והם נשמרו תחת חסותם של השייחים המקומיים. מצב זה השתנה עם תחילת הפעילות הציונית בכפר בשנת 1946, עם הגעת שליחים מארץ ישראל, והקמת מדינת ישראל ב-1948, עת החלו רדיפות כנגד היהודים מצד השלטונות. עד שנת 1951 עזבו כל יהודי כוי סנג'ק לישראל. רבים מהם התיישבו במושב אלקוש בצפון.
היהודים בכוי סנג'ק, כמו גם המיעוט הנוצרי, דיברו דיאלקט של ארמית חדשה צפון-מזרחית.
איתן פרץ
איתן פרץ (נולד ב-26 בפברואר 1942) הוא סופר, משורר, מורה דרך, ופזמונאי ישראלי. במקצועו הוא עובד סוציאלי ומרפא הוליסטי.
ביוגרפיה.
פרץ נולד בירושלים למשפחה שהיא דור שישי בעיר. משפחתו היא נצר לאנוסי ספרד. הוא גדל במוצא עילית ולמד בבתי ספר בירושלים.