רוברט פרוקטור (Robert Neel Proctor; נולד 1954) שטבע את המונח אגנוטולוגיה על מנת לתאר את המחקר של ספק או בורות שמקורם תרבותי, כתב בדו-ירחון American Scientist ש"סוחרי הספק" הוא ספר מפורט וכתוב בפקחות. הוא מעמיד ספר זה בהקשר לספרים אחרים שמכסים את "ההיסטוריה של הבורות המיוצרת". "ספק הוא תוצרתם" ("Doubt is their Product") של דייוויד מייקלס (David Michaels), "מלחמת הרפובליקנים במדע" ("The Republican War on Science") של כריס מוני (Chris Mooney), "מרמה והכחשה" ("Deceit and Denial") של דייוויד רוזנר (David Rosner) וג'רלד מרקוביץ (Gerald Markowitz) וספרו של פרוקטור "מלחמות הסרטן" ("Cancer Wars").
רובין מקיי (Robin McKie) כתב בגארדיאן שאורסקס וקונווי ראויים לשבח בשל חשיפת ההשפעה של קבוצה קטנה של אידאולוגים של המלחמה הקרה. הטקטיקה שלהם של הפצת ספק בלבלה את הציבור בקשר לסדרה של נושאים מדעיים עיקריים כדוגמת ההתחממות העולמית, אף שמדענים הלכו והשתכנעו יותר ויותר בתוצאות מחקריהם. מקיי כתב ש"סוחרי הספק" כולל הערות שוליים מפורטות על כל המקורות בהם השתמשו, שהקצב של הספר מתוכנן בקפידה, והוא "המועמד שלי לספר המדע הטוב ביותר של השנה".
לעומתם הביקורת של ויליאם אוקיפי (William O’Keefe) וג'ף קוטר (Jeff Kueter) מצוות החשיבה האמריקני השמרני מכון מרשל על הספר היא שלילית. המכון נוסד על ידי סייטס, אחד הנאשמים בספר. הם טוענים כי אף שהספר נראה ממבט ראשון כעבודת מחקר אקדמית, הוא מטיל ספק וחותר תחת המוניטין של אנשים שבחייהם תרמו רבות לאומה האמריקנית. לדבריהם הספר מפקפק ביושרתם, מותח ביקורת על אופיים ומטיל ספק בשיקול דעתם.
המחברים.
נעמי אורסקס היא פרופסור להיסטוריה ולימודי המדע באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. הדוקטורט של אורסקס הוא בגאולוגיה ובהיסטוריה של המדע. מחקריה הגיעו לידיעת הציבור ב-2004 כשיצא לאור מאמרה "הקונצנזוס המדעי על שינוי האקלים" שהתפרסם בכתב העת Science, שבו כתבה שלא קיימת מחלוקת משמעותית בקהילה המדעית בנוגע לממשות של ההתחממות העולמית מסיבות הקשורות לפעילות האנושית. אריק מ. קונווי הוא היסטוריון במעבדה להנעה סילונית של נאס"א במכון הטכנולוגי של קליפורניה שבפסדינה.
האקתון
האקתון (מאנגלית: Hackathon, הלחם של האקינג ומרתון) הוא אירוע יזמות אינטנסיבי, העושה שימוש בחוכמת ההמונים, בו המשתתפים מתחלקים לקבוצות חשיבה, היוצרים ומפתחים יחדיו רעיונות והמצאות פורצי דרך, במטרה לנסות לענות על אתגר אשר הוגדר על ידי מארגני ההאקתון או על ידי המשתתפים.
ההקאתון הוא אירוע תחום בזמן, הנמשך בין מספר שעות למספר ימים רצופים. מתודולוגיית ההאקתון התפתחה בעיקר בעולמות הטכנולוגיים אך בשנים האחרונות מיושמת גם מול שאלות חברתיות וציבוריות שונות.
האקתונים עשויים להתמקד בהשגת מגוון מטרות:
להבדיל מכנס, בהאקתון בדרך כלל אין הרבה הרצאות ושיחות והמשתתפים מתרכזים בעבודה בצוותים קטנים, שכל אחד מהם עובד על פתרון לבעיה שקשורה לנושא הכללי של ההאקתון. הנושא יכול להיות טכנולוגי או בעל עניין ציבורי או חברתי, כאשר התוצר הסופי יהיה לדוגמה, טכנולוגיות לחסכון במים, מצגת המציגה פתרון לשילוב אזרחים ותיקים בשוק העבודה, או סרטון הנוצר במטרה לקדם את תדמית ישראל בעולם.
הנושא יכול להיות גם פונקציונלי, למשל – תיקון באגים באבטחה של תכנה מסוימת, הקמת אתר אינטרנט לתועלת הציבור או פיתוח תשתית טכנית לאירוע חברתי. הצוותים יכולים להיות של משתתפים שהגיעו יחד להאקתון או של אנשים שחוברים לעבודה משותפת לצורך נקודתי.
הקבוצות בהאקתון מורכבות לרוב מאנשי עשייה כגון מפתחי קוד, מעצבים דיגיטליים לצד מנתחי נתונים, מומחי תוכן ו- Need Knowers בתחומים בהם עוסק ההאקתון.
האקתון יכול להיות סגור יותר ולאפשר השתתפות רק למתכנתים מוכרים ומומחים; כך, למשל נעשה בקהילת OpenBSD. יש גם קהילות פתוחות יותר; למשל האקתונים של ויקימדיה בדרך כלל פתוחים למשתתפים חדשים, ובנוסף לתיקון בעיות קשות על ידי מומחים מנוסים נערכות בהם גם סדנאות של העברת ידע למתכנתים חדשים. חברות מסחריות עורכות האקתונים כדי להכיר טכנולוגיות חדשות שלהם למתכנתים או לשם פיתוח תכונות יצירתיות וחדשניות למוצרים שלהן. למשל הרבה מהתכונות של פייסבוק התחילו בתור רעיון שעלה במהלך האקתון של החברה.
בישראל נערכים האקתונים שלא עוסקים בהכרח בתכנות; כך, נערך בבאר שבע האקאתון שמטרתו למצוא פתרון לבעיית עפיפוני הטרור, וחברת Deloitte ערכה האקאתון במסגרתו הפיקו המשתתפים סרט וידאו ב-24 שעות. בחודש אפריל 2019 נערך, לראשונה בעולם, האקתון בנושא האירוויזיון בתל אביב, לכבוד אירוח התחרות בעיר.
מאפיינים להפקת האקתון.
כאשר ארגון מזמין חברה שתפיק לו את ההאקתון או לחלופין מנסה להפיק בעצמו, הוא מתמודד עם מגוון רחב של מאפיינים בהפקת ההאקתון:
אירועים נלווים.
לפעמים מתקיימים אירועים נוספים לפני או אחרי ההאקתון.
מקור המִנּוּחַ.
המילה האקתון היא הלחם בסיסים של האק – תכנות יצירתי או שיבוש תרבות ומרתון, כלומר – "מרוץ" של תכנות יצירתי. פעמים רבות, התוכנה שמפותחת בהאקתונים היא תוכנה חופשית.
האירועים הראשונים שכונו "האקתון" נערכו בשנת 1999. אחד מהם נערך על ידי מפתחי מערכת ההפעלה OpenBSD, שהתכנסו בקלגרי, קנדה כדי לשפר את התמיכה של המערכת בהצפנה. אירוע אחר ערכה חברת סאן מיקרוסיסטמס, שהזמינה מתכנתים ליצור יישומי תקשורת אלחוטית בשפת Java עבור מכשירי פאלם. בין שני האירועים לא היה קשר והמארגנים של שניהם כנראה הגו את השם בעצמם. המפגשים האלה התפרסמו בכלי התקשורת של קהילת התוכנה החופשית, כגון סלאשדוט, ובשנים לאחר מכן התופעה תפסה תאוצה וחברות תוכנה רבות וכן מיזמים רבים של תוכנה חופשית החלו לערוך האקתונים בנושאים מגוונים.
פצעי בגרות (ספר)
פצעי בגרות הוא רומן אוטוביוגרפי מאת חנוך ברטוב המתאר את שלושת החודשים בהם שוהה הגיבור, אלישע קרוק, בן דמותו של המחבר, באירופה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה במסגרת שירותו הצבאי בבריגדה היהודית. הספר, שהוא הראשון שנכתב מבין ארבעה ספרים המתארים את תהליך התבגרותו של נער יליד ארץ ישראל (אך לא הראשון כרונולוגית) ראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 1965 פעם נוספת בהוצאת ספרית מעריב בשנת 1988, ושוב בהוצאת הספריה החדשה בשנת 2011 עם אחרית דבר מאת אבנר הולצמן וזיכה את ברטוב בפרס שלונסקי.
קווי העלילה המרכזיים.
קרוק, בן מושבה בארץ ישראל של ימי המנדט הבריטי מתגייס לבריגדה בשלהי מלחמת העולם השנייה ונשלח עם פלוגתו לאיטליה ומשם ממשיך לגרמניה הכבושה כחלק מארגון "הבריחה". הספר נפתח ביום הניצחון באירופה במאי 1945 ועיקרו תיאורים חיצוניים ונפשיים של מאורעות דרמטיים אשר, לדברי המחבר, שינו את חייו והפכוהו לאדם אחר.
בלב החוויות המסעירות נמצא המפגש של החיילים עם שארית הפליטה, משוחררי מחנות הריכוז המעוררים בחייל הצעיר תערובת רגשות מסחררת של גועל וחמלה, זעם איום, תחושת שליחות ומשמעות לצד חידלון הקורעת אותו בין זהותו כיהודי (אח לאותן דמויות גלותיות ואומללות) לזהותו כ"צבר" (אדם חזק וחדש). ציר אחר הוא הרצון והתכנונים המפורטים לנקם בנאצים ובגרמנים בכלל. שיאו של ציר זה, שהוא האנטי-קליימקס בו מסתיים הספר הוא ההכרה שאין אפשרות ותוחלת בנקם. המחבר וחבריו מבינים שכבני אנוש וכיהודים אינם מסוגלים ואינם חפצים בהרג, שעם בואו רגע הנקם "בן רגע נמחו כל המנוני השנאה ושבתי להיות בנו של אבא. שורץ בטוהר. אדם. אדם מחורבן. עכשיו אני יודע, אלה אנחנו, נידונים להתהלך עם צלם ה' על מצחנו כמו אות קין".
בנוסף ובמקביל לחוויות המטלטלות פוקדות את המחבר ואת חבריו חוויות ההתבגרות המינית וההתמודדויות של כל חברת נערים בני 18, הממשיכות להסעירם גם בלב אירופה ההרוסה.
לדברי אלי אשד, היה זה הספר הראשון בו הוצגה באופן ישיר ההתמודדות החזיתית של הצבר הארץ ישראלי עם היהודים ניצולי השואה.
הספר תורגם לאנגלית בשם "The Brigade".
ספרי יזכור
ספרי יזכור (ביידיש: יזכור בּיכער, ביחיד: יזכור בּוך; נקראים גם ספרי זיכרון, פנקסים או מגילות) הם קורפוס של כמה מאות ספרי זיכרון, שכל אחד מהם מוקדש לזכר אחת מאות קהילות יהודיות שחרבו בשואה, בעיקר מיהדות מזרח אירופה, שערב מלחמת העולם השנייה הייתה התפוצה היהודית הגדולה בעולם.
המונח מתייחס על פי רוב למאספים הקולקטיביים שהופקו ונכתבו על ידי יוצאי הקהילות השונות, כהנצחה לקהילותיהם ולנספים שלא זכו להגיע לקבורה. הספרים מוקדשים בדרך-כלל לקהילות הגדולות והמרכזיות יותר, ופעמים רבות כוללים פרקים על אודות עיירות הלוויין הסמוכות.
הספר הראשון מסוגה זו, ספר יזכור לקהילת לודז', הופיע כבר בסוף שנת 1943, כאשר מרבית האחרים ראו אור במהלך שנות ה-50, ה-60 וה-70.
מרבית ספרי היזכור הופיעו בישראל, ומרביתם של אלה שהופיעו מחוצה לה, ראו אור בניו יורק.
רובם נכתבו בעברית, מיעוטם ביידיש, ורבים מהם הופיעו במהדורות דו-לשוניות או תלת-לשונית (עברית, יידיש ואנגלית); אחדים הופיעו בשפות אחרות.
הוצאת ספרי יזכור הייתה מדרכי ההנצחה הראשונות של השואה ברמה הקהילתית. הספרים, שהחלו להופיע כבר בשנות ה-40, ראו אור כמעט תמיד ביוזמת הלנדסמנשאפטן – אגודות החברה והסעד הוולונטריות של יוצאי קהילות אירופה השונות (הערים, העיירות והכפרים) שהתארגנו במדינות שאליהן היגרו, ואשר חבריהן חלקו היסטוריה, תרבות ואתוסים משותפים.