ה-NHLS מעורב במחקר פתולוגי ומעקב על בריאות הציבור באמצעות מעבדות הפתולוגיה שהוא מפעיל בבתי הספר לרפואה. השותפויות עם האוניברסיטאות מתרכזות בכמה תחומי עדיפות; HIV/איידס, שחפת, מלריה, בריאות תעסוקתית, מניעת תת תזונה, בדיקת סרטן צוואר הרחם וזיהומי Streptococcus pneumoniae.
שערוריות.
במהלך 2011, Treatment Action Campaign, ארגון חוץ-ממשלתי לענייני HIV/איידס מתח ביקורת על הממשלה על כך שלא תקצבה כנדרש את מחלקות בריאות ובכך כשלו מחלקות הבריאות של גאוטנג וקווה-זולו נטאל לשלם ל-NHLS עבור שירותים שניתנו הן. הבעיות הפיננסיות נמשכו גם בשנת 2012.
שארל גלייר
שארל גלייר (בצרפתית: Charles Gleyre; 2 במאי 1806 - 5 במאי 1874) היה אמן שווייצרי תושב צרפת מגיל צעיר. הוא השתלט על הסטודיו של פול דלארוש ב-1843 ולימד מספר אמנים צעירים שהפכו לאמנים בולטים, ביניהם הנרי-ליונל בריו, ג'ורג' דה מאוריאה, קלוד מונה, פייר-אוגוסט רנואר, לואי-פרדריק שוצנברגר, אלפרד סיסלי, וג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
ביוגרפיה.
גלייר נולד ליד לוזאן הוריו מתו כשהיה בן שמונה או תשע, והוא חונך על ידי דוד בליון, צרפת, ששלח אותו לבית הספר התעשייתי של העיר. הוא החל את השכלתו האמנותית הפורמלית בליון לפני שעבר לפריז, שם נרשם לאקול דה בו-ארט. הוא גם למד באקדמיה סוויס ולמד טכניקת צבעי מים בסטודיו של ריצ'רד פארקס בונינגטון ​​. לאחר מכן נסע לאיטליה, שם הכיר את הוראס ורנה ולואי ליאופולד רוברט.
בהמלצתו של ורנה הוא נבחר על ידי הנוסע האמריקני ג'ון לואל ג'וניור ללוות אותו במסעותיו במזרח הים התיכון, תוך תיעוד הנופים והנושאים האתנוגרפיים אותם פגשו. הם עזבו את איטליה באביב 1834 וביקרו ביוון, טורקיה ומצרים, שם נשארו יחד עד נובמבר 1835, אז עזב לואל להודו. גלייר המשיך במסעותיו ברחבי מצרים וסוריה, ולא חזר לצרפת עד 1838. הוא חזר לליון במצב בריאותי ירוד, לאחר שהותקף במחלת עיניים בקהיר, ונפגע מחום בלבנון.
עם החלמתו הוא המשיך לפריז, ולאחר שהקים סטודיו צנוע, החל לחשב בקפידה את הרעיונות שעיצבו את דרכו. הציור שבאמצעותו פתח למעשה את הקריירה האמנותית שלו היה "החזון האפוקליפטי של ג'ון הקדוש", שנשלח לסלון של 1840.
לאחר מכן ב-1843 הציור "לפנות ערב", קיבל מדליה מדרגה שנייה. הוא הפך לצייר פופולרי מאוד בציור "אשליות אבודות". בו הוא מתאר משורר היושב על גדת נהר, ראשו שמוט ותנוחה עייפה ומתבונן בעצב בחברת נשים צעירות זוהרת ששירתן גוועה לאט ונעלמת לאט מעיניו.
למרות הצלחת העבודות הראשונות האלה, פרש גלייר מתחרות ציבורית, ובילה את שארית חייו בהתמסרות שקטה לאידיאלים האמנותיים שלו, ולא חיפש את תהילת הקהל, ולא הפך את האמנות שלו לקרדום לחפור בה.
עם זאת הוא עבד בהתמדה והיה פרודוקטיבי, ושלח מספר פעמים עבודות לסלון.
גלייר הפך למורה רב השפעה, והשתלט על הסטודיו של פול דלארוש - שהיה אטליית ההוראה הפרטית המוביל בפריז - ב-1843. תלמידיו כללו את ז'אן-לאון ז'רום, ז'אן לואי האמון, אוגוסט טולמוש, ויסלר וכמה מהאימפרסיוניסטים: מונה, רנואר, סיסלי ובזיל. הוא לא גבה מתלמידיו כסף, אף שציפה שהם יתרמו לשכר הדירה ולתשלום לדוגמנים. כמו כן ניתנה להם דעה בניהול בית הספר.
אף על פי שהוא חי בפרישה כמעט מוחלטת מהחיים הציבוריים, הוא גילה עניין רב בפוליטיקה, והיה קורא אדוק של כתבי עת פוליטיים. במשך זמן מה, הסטודיו שלו היה מפגש של מועדון ליברלי.
במהלך ביקור בתערוכה, שנפתחה מטעם הגולים מאלזס ולוריין, הוא מת בפתאומיות ב-5 במאי 1874.
ג'ורג' וייט (מושל אוהיו)
ג'ורג' וייט (באנגלית: George White; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוהיו ה-52 בשנים 1931–1935.
ראשית חייו.
ג'ורג' וייט נולד באלמירה שבמדינת ניו יורק כבנם של צ'ארלס ו. ומרי ס. (לבית באק) וייט. הוא למד בקולג' פרינסטון. לאחר שעסק בכרייה בקלונקייד שביוקון, הוא התיישב במריאטה שבאוהיו ועסק בקידוחי נפט.
קריירה פוליטית.
בשנים 1905–1908 כיהן וייט כחבר בבית הנבחרים של אוהיו. ב-1910 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו בשנים 1911–1915. ב-1914 הוא נוצח בבחירות לכהונה שנייה, אך ניצח ב-1916 וכיהן בשנים 1917–1919. ב-1918 הוא ניסה להתמודד פעם נוספת, אך נוצח. בשנים 1920–1921 הוא היה יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
ב-1930 שב וייט לפוליטיקה ונבחר כמושל אוהיו. הוא כיהן שתי תקופות כהונה בשנים 1931–1935. ב-1934 ניסה וייט ללא הצלחה להיבחר לסנאט של ארצות הברית. ב-1940 הוא ניסה להיבחר שוב כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אוהיו, אך הפסיד למרטין דייווי.
חיים אישיים.
ב-1900 נשא וייט לאישה את שרלוט מקלווי מטיטוסוויל, פנסילבניה. לזוג נולדו חמישה ילדים.
ג'ורג' וייט נפטר בוסט פאלם ביץ' שבפלורידה ב-15 בדצמבר 1953. הוא נטמן בבית הקברות אוק גרוב שבמריאטה.
שערי ציון (סידור)
מגילות שפירא
עבדאללה יוסוף הילאל
עבדאללה יוסוף הילאל (בערבית: عبد الله يوسف هلال; נולד ב-12 ביוני 1993) הוא כדורגלן בחרייני המשחק בעמדת החלוץ באל-חיד.
קריירת מועדונים.
הילאל התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מזרח רפאע ובשנת הצטרף לקבוצה הבוגרת. בשנת היה שותף לזכייה של הקבוצה בגביע, על אף שהקבוצה שיחקה בליגה השנייה. בקיץ הילאל חתם באל-מוחרק, עמה זכה בליגת העל הבחריינית.
ב-19 ביולי 2018 הילאל חתם בבוהמיאנס 1905 מליגת העל הצ'כית, מה שהפך אותו לבחרייני הראשון שמשחק בליגה אירופית. ב-28 ביולי 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 4-2 לפריבראם, בה גם הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה.
ב-4 בינואר 2019 הילאל חתם בסלביה פראג, והושאל מיידית לבוהמיאנס עד לסיום העונה. ב-17 בספטמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות בתיקו 1-1 נגד אינטר מילאנו והפך לכדורגלן הראשון ממועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ שרושם דקות בליגת האלופות.
ב-4 באוגוסט 2020 הילאל הושאל לסלובן ליברץ. במהלך העונה, חזר לסלביה ובקיץ של אותה עונה חזר לעוד עונת השאלה סלובן.
בקיץ הילאל חתם בפרסייה ג'קרטה.
קריירה בינלאומית.
ב-15 באוגוסט 2012 הילאל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בחריין בהפסד 3-0 ל. ב-18 בינואר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 6-1 ל.
הילאל השתתף עם הנבחרת בגביע אסיה בכדורגל בשנים 2015 ו-2019
אנשי פוטין
אנשי פוטין: איך הק.ג.ב. החזיר לעצמו את רוסיה ותקף את המערב (באנגלית: Putin's People: How the KGB Took Back Russia and Then Took on the West) הוא ספר מאת העיתונאית הבריטית קתרין בלטון, שפורסם באפריל 2020. הספר מדבר על עלייתו לשלטון של ולדימיר פוטין ועל האנשים שהקיפו אותו בתקופה זו. פרסום הספר עורר שורה של תביעות משפטיות מצד האנשים והארגונים המוזכרים בו.
תיאור.
הספר נכתב על ידי העיתונאית הבריטית קתרין בלטון, שהייתה כתבת במוסקבה מטעם הפייננשל טיימס והתגוררה ברוסיה במשך 16 שנים, שם פגשה אוליגרכים, פקידים, אנשי מודיעין ומקורבים לקרמלין.
הספר מספר כיצד "קבוצה של קציני ק.ג.ב לשעבר וגורמי ביטחון המקורבים לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין כללה חברות מפתח בכלכלה הפוסט-סובייטית ומוסדות מדינה בתחום השפעתן".
הספר בעל פורמט של תחקיר עיתונאי, מכיל מקורות רבים, כגון הערותיהם של מקורבים בקרמלין, דיפלומטים, סוכני ביון, תובעים, פושעים ואוליגרכים, בעיקר אנונימיים. פרק המפתח של הספר הוא ההיסטוריה של חברת YUKOS.
תביעות משפטיות.
במרץ-אפריל 2021, הוגשו נגד הרפר קולינס, המוציאה לאור של הספר, מספר תביעות דיבה הקשורות לספר. התביעות הוגשו על ידי:
אברמוביץ' טען שהספר מכיל הצהרות "שקריות ומשמיצות"; ממסמכי בית המשפט עולה כי התביעה חולקת על המידע שמועדון צ'לסי נקנה על ידי אברמוביץ' בשמו של פוטין.
לדברי דוברו של פרידמן, "לא לאוון ולא לפרידמן היה כל ידע מוקדם על תביעות אחרות" הקשורות לספר, ו"הם לא דנו או תיאמו אסטרטגיה משפטית עם תובעים אחרים או עורכי דינם".
נציגי הפרסום של הרפר קולינס כינו את ספרה של בלטון "עבודה חשובה וכנה" והבטיחו להגן עליו בבתי משפט.
הדיונים בתביעות החלו בבית המשפט המלכותי של לונדון ב־28 ביולי 2021.
ב-29 ביולי התקשרו הצדדים בהסכם טרום משפט לפיו הושגה הסכמה כי כל קטעי הספר בו אנשי עסקים פונים לק.ג.ב יוסרו בהדפסות חוזרות, וההוצאה תתנצל בפני אנשי עסקים על כך. זאת משום שמחברת הספר, קתרין בלטון, לא ביקשה מהם תגובה לפני פרסום הטקסט.
הערכות.
הטיימס ופייננשל טיימס כינו את הספר בתור הספר הטוב ביותר על רוסיה העכשווית, פוטין וחוג מקורביו.
הגרדיאן כינה את הספר אנטומיה נלמדת היטב של משטר פוטין והשווה אותה לרומנים של ג'ון לה קארה.
לפי ה־Spectator, בלטון "לא רק תיעדה את עלייתו של מנגנון הק.ג.ב לפסגת הכוח, אלא גם עקבה כיצד חוג מקורביו ביצע פשיטה על המדינה כולה ועל כספיה".
פרסים.
בשנת 2020, הספר הוכתר לספר השנה על פי הטיימס, סאנדיי טיימס ודיילי טלגרף.
Control
אשריאל
אשריאל הוא דמות מקראית, בן הפילגש הארמייה של מנשה בן יוסף. וממנו יצאה משפחת האשריאלי.
הזכרתו בתנ"ך.
אשריאל מופיע ב, ב, וב כחלק ממנין בני ישראל.
קרבתו למנשה.
מספר דברי הימים משמע שאשריאל היה בנו של מנשה בן יוסף.
אך מפרשים כגון הרד"ק המצודות הרלב"ג והרשב"ם, ותרגום דברי הימים, כתבו שאשריאל הוא בנו של גלעד בן מכיר בן מנשה, כפי שמשמע מספר במדבר.
מרטין דייווי
מרטין לותר דייווי (באנגלית: Martin Luther Davey; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוהיו ה-53 בשנים 1935–1939.
ראשית חייו.