כבישי העפר הראשיים מחברים את צפון-מזרחי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עם קיסנגני ממערב, Butembo וגומה מדרומה. בעונת הגשמים תכופים, דרכי העפר כמעט בלתי עבירות בגלל הבוץ המציף אותם.
בוניה נמצאת 40 קילומטרים מגבול עם אוגנדה העובר לאורך אמצע אגם אלברט. אין דרכי עפר ואו כבישים החוצים את השבר הסורי אפריקאי לעיירות שבאוגנדה הקרובות טורו ופורט פורטל . מאידך כביש העפר היוצא מבוניה לכיוון צפונה-מזרח מגיע לערים ארואה וגולו שמצפון לאגם אלברט הנמצאות באוגנדה. לפני שהמלחמה הפכה את הנתיב לבלתי עביר, הוא היה דרך המסחר העיקרית בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לאוגנדה, כמו גם בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לג'ובה בדרום סודאן. באותה תקופה בוניה הייתה עיר מסחר חשובה, לסחר חוצה גבולות כמו גם לסחר פנימי.
התוואי של הכביש המהיר, הרב לאומי, מספר 8, החוצה את אפריקה ממזרח למערב כביש לגוס-מומבסה עתיד לעבור דרומית לבוניה. הקטע המזרחי של הכביש כבר נסלל ממובסה שבקניה וחוצה את אוגנדה עד לאגם אלברט. ממערב לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הכביש כבר סלול מהריפובליקה המרכז אפריקנית ועד לאגוס בירת ניגריה לשעבר. כשהכביש ייסלל מדרום לבוניה תתחזק עוד יותר החשיבות של העיר כמרכז מסחרי.
בוניה מקושרת לנמל הקטן קאסניי Kasenyi שעל אגם אלברט בדרך עפר באורך של כ־60 קילומטרים דרך בוגורו. הדרך עוברת במסלול תלול ומסוכן היורד מגובה של 600 מטרים בצד המערבי של השבר הסורי אפריקאי. בנמל קאסניי יש מזח באורך 155 מטרים שממנו מתקיימת התחבורה בסירות לנמל מהגי - Mahagi-Port הנמצא בקצה הצפון מערבי של האגם ובצד של אוגנדה עם Butiaba ו- Pakwach על הנילוס הלבן ( הנודע בשם נילוס האלברט ).
בהתחשב במצב הגרוע של הכבישים ובמחסור התחבורתי הכולל, יש חשיבות ראשונה במעלה לשדה התעופה של בוניה.
שונות.
ההר הויו Mount Hoyo נמצא במרחק 35 קילומטרים דרומית מערבית לבוניה. הנהר שרי זורם בפאתי צפון מערב העיר. הנהר Ituri זורם במרחק 35 קילומטרים מערבית לבוניה. מפגש הנהרות שרי ואיתורי נמצא במרחק של כ־45 קילומטרים דרומית-דרום-מערבית לבוניה.
אף על פי שבוניה נמצא כ־170 קילומטרים מצפון לקו המשווה, היא הוצגה כעיר הנמצאת על קו המשווה בתיעוד Equator (TV series) - המסע לאורך קו המשווה של הטלוויזיה של ה-BBC שנערך בשנת 2006, מכיוון שזה היה אחד המקומות הבודדים ליד קו המשווה במזרח הרפובליקה הדמוקרטית שבה ניתן היה להבטיח את בטיחות צוות הטלוויזיה, בנוכחותם של הכוחות השלום של האו"ם.
אוכלוסייה.
בין השנים 2005–2008, אוכלוסיית בוניה כמעט שולשה. הסיבות העיקריות לצמיחה זו יהיו:
התפלגות האוכלוסייה.
בשנת 2015 חיו בעיר ובמחנות הפליטים הסמוכים לעיר 900,666 נפש.
השכלה גבוהה.
בבוניה ישנן מספר אוניברסיטאות, הגדולה ביותר היא אוניברסיטת בוניה (UNIBU) ואחריה האוניברסיטה הפרטית שלום דה בוניה (USB) המציעה את הספרייה הגדולה ביותר בבוניה (כ־40,000 כרכים) וקטלוג מקוון .
אקלים.
בבוניה האקלים מאופיין כאקלים יערות גשם טרופי ( Köppen "Af" ) חם, לח ורטוב מאוד, השורר כל השנה. אף על פי שהגשמים מצטמצמים באופן משמעותי בין דצמבר לפברואר, לממוצע גשמים שמעל ל־130 מילימטרים של גשם. בשאר ימות השנה, הגשמים כבדים מאוד עד כדי 230 מילמטרים לחודש במשך תשעה חודשים בשנה.
אירן המואר
אירן המואר, Irène Hamoir ( 25 ביולי 1906 - 17 במאי 1994) הייתה סופרת ומשוררת בלגית, אישה וחברה מובילה בתנועה הסוריאליסטית הבלגית. שירתה פורסמה בשם העט "אירין", והיא הופיעה בתור "לורי" בכתבי בעלה, לואי סקוטנר, וביצירותיו של רנה מגריט.
ביוגרפיה.
ילידת סן ז'יל ( Saint-Gilles ) בבלגיה למשפחה שעסקה בקרקס, עבדה אירן המואר כמזכירה. בגיל ההתבגרות, הצטרפה לחבורת הלוחמנית במשמרות הסוציאליסטים הצעירים. בשנת 1928 היא פגשה את הסוריאליסטים בבריסל (בהמשך תציג אותם בתיאור גס כחוליגנים ברומן "שדרות ז'קמיין" (Boulevard Jacqmain) מ-1953.
היא כתבה את השיר הראשון שלה, Métallique בשנת 1925. באותה תקופה הייתה מעורבת, לראשונה, בקבוצה הסוריאליסטית הבלגית המתפתחת שהתגבשה סביב אמנים כמו מגריט, מארק אמנס, לואי סקוטנר, מרסל מריין ו-פול נוז'. היא התחתנה עם לואי סקוטנר בשנת 1930.
שיריה וסיפוריה, שהיו פנטסטיים ביותר, נאספו לראשונה בשנת 1949 בכרך דק עם הדפס של 200 עותקים תחת השם הבדוי "אירין"; בשנת 1976, האוסף Corne de Brune הביא לידיעת הקוראים את תרומותיה לכתבי עת ולעבודות קולקטיביות, וכן את ההקדמות שכתבה לחבריה: אוסף זה איפשר להעריך טוב יותר את ההומור שלה. לאחר מותו של סקוטנר בשנת 1987, היא פרסמה את זיכרונותיה מחייהם המשותפים בשם Ma vie avec Scut.
היא נפטרה בעיירה ווטרמל-בויטספורט (Watermael-Boitsfort,) ליד בריסל בשנת 1994.
אירן המואר, שהייתה גם אספנית אומנות, יצרה את מורשת "אירן סקוטנר-המואר" למוזיאון המלכותי לאמנויות יפות בבלגיה ובו עבודותיהם הרבות של אמנים שונים שהיו ברשותה.
מרי רוג'רס ויליאמס
מרי רוג'רס ויליאמס (באנגלית: Mary Rogers Williams; 30 בספטמבר 1857 - 17 בספטמבר 1907) הייתה אמנית טונליסטית ואימפרסיוניסטית אמריקאית, הידועה בדיוקנאות ונופים בפסטל ושמן.
ביוגרפיה.
מרי רוג'רס ויליאמס נולדה וגדלה בהרטפורד, קונטיקט, החמישית מבין ששת ילדיהם של אדוארד ויליאמס (1822–1871), אופה מצליח, ומרי אן ויליאמס (1824–1861). המורה המוקדם של מרי רוג'רס ויליאמס היה ג'יימס ולס שמפני, והיא למדה בליגת הסטודנטים לאמנות אצל ויליאם מריט צ'ייס ובחברה לאמנות דקורטיבית בהרטפורד. השיעורים שלה כללו רישום, ציור, פיסול, תולדות האמנות, "לימוד עיצוב בעבודה מעשית" ו"אנטומיה אמנותית ", היא כתבה קטלוג של אוסף הפסלים מגבס של המכללה. מדי פעם ביקרה בניו יורק וביקרה בסטודיו של חברה אלברט פינקהאם ריידר.
כמעט בכל קיץ היא נסעה לאירופה, ביקרה בכפרים ושרטטה את הנוף ואת המקומיים. לעיתים היא טיילה בין עיירות, בין השאר משום שלא יכלה להרשות לעצמה כרכרה, ויצאה לדרך "לתפוס סקיצה" או "למצוא סקיצה", כפי שכתבה לאחיותיה. אף על פי שהייתה אפיסקופלית, היא השתתפה בשירותי הכנסיות הקתוליות באירופה וכתבה תיאורים מפוארים של התלבושות והמוזיקה לאחיותיה. היו לה אופניים מתוצרת הרטפורד לטיולים באזור הכפרי. היא התגוררה בפריז בשנים 1898–1899 ולמדה אז באקול דה ביו-ארטס אצל ג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
היא הייתה חברה במועדון האמנות של ניו יורק, הציגה שם מספר פעמים וכן במקומות הכוללים את האגודה האמריקאית לצבעי מים (1892), האגודה לאמנות באינדיאנפוליס (1895), האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה ועוד.
תערוכות הנצחה לאחר מותה התקיימו ב-1908 וב-1909 במועדון צבעי המים של פילדלפיה (באקדמיה של פנסילבניה), ועוד. הפרסומים ששיבחו אותה כוללים את הניו יורק טיימס, הרטפורד קוראנט ומגזינים שונים.
בשנת 1894, במאמר ב- Quarterly Illustrator, תיארה הסופרת אליזבת ויליאמס שמפני את מרי ויליאמס כ"אמנית בעלת אינסטינקט ותחושה פואטית נדירה".
מוות.
ויליאמס נפטרה כמה ימים לאחר שאובחנה כחולה בגידול בבטן בפירנצה ונקברה בבית העלמין באלורי שם.
המשפחה והחברים ערכו את מלאי הציורים שלה יחד, ורובם נשארו באוסף פרטי בניו אינגלנד.
אבלסון
הרוע שבפנים 2
הרוע שבפנים 2 (באנגלית: Insidious: Chapter 2) הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי משנת 2013, בביומו של ג'יימס ואן. זהו סרט המשך ל"הרוע שבפנים" משנת 2010, הפרק השני בזיכיון "הרוע שבפנים", והרביעי ביחס לכרונולוגיה הסיפורית שבסדרה. בסרט מככבים פטריק וילסון ורוז ביירן שמשחזרים את תפקידם כג'וש וכרנה למברט, בעל ואישה המבקשים לחשוף את הסוד שהותיר אותם מחוברים באופן מסוכן לעולם הרוחות.
הסרט יצא לאקרנים ב-13 בספטמבר 2013. סרט הפריקוול "הרוע שבפנים 3" יצא לאקרנים ב-5 ביוני 2015.
עלילה.
בשנת 1986, לוריין למברט מזמינה את המתקשרת אליס ריינאייר לעזור לבנה ג'וש, שאחריו עוקבת רוחה של אישה זקנה. בעודה מנסה להתעמת עם תופעות על-טבעיות בבית, זרועה של אליז נחתכת באופן בלתי מוסבר על ידי כוח בלתי נראה. היא מתעקשת שהם חייבים לדכא את יכולותיו של ג'וש למען ביטחונו שלו ולמחוק את הזיכרון שלו מהתופעות הללו.
עשרים וחמש שנים מאוחר יותר, אשתו של ג'וש, רנאי למברט, נמצאת בחקירה בעניין מותה של אליס. היא מוזהרת שאם טביעות האצבע של ג'וש יימצאו בזירת הפשע, הוא יועמד לדין בגין רצח. ג'וש, רנאי וילדיהם דלטון, פוסטר וקאלי עוברים לביתה של לוריין, שם הם שוב מתחילים להיתקל באירועים מוזרים. ספקס וטאקר, מקורביה של אליס, מבקרים בביתה של אליס ומגלים קלטת וידאו של החקירה ב-1986. לאחר סקירתו, הם מוצאים מישהו שעומד מאחורי ג'וש בסרטון. דלטון מספר לאמו שהוא חולם חלומות רעים על אישה בשמלה לבנה; וכי הוא שומע את ג'וש מדבר עם דמות בלתי נראית. רנאי מקבל טלפון מהמשטרה לפיה טביעות האצבע אינן תואמות לזה של ג'וש. אישה בשמלה לבנה תוקפת את רנאי וג'וש שומע קול שקורא לו להרוג את משפחתו.