האקדמיה מחזיקה מוזיאון במקום, המתעד את התפתחות הצבא הצרפתי מאז הקמת בית הספר ועד היום.
האקדמיה הצבאית המיוחדת סן-סיר
האקדמיה הצבאית בסן-סיר
האקדמיה הצבאית הצרפתית סן-סיר
האקדמיה הצבאית הצרפתית בסן-סיר
האקדמיה הצבאית סאן סיר
האזור המוטורי המשלים
האזור המוטורי המשלים (SMA) הוא חלק מקליפת המוח המעורב בהיבטים מגוונים של תכנון תנועה. הוא מעורב בלמידה וביצוע של התנהגויות הכרוכות ברצף של פעולות.
האזור המוטורי המשלים מקבל מידע מגרעיני הבסיס.
בדומה לקליפת המוח הקדם-מוטורית גם האזור המוטורי המשלים מוציא לפועל את ההתנהגות המתוכננת באמצעות הקשרים שלו לאזור המוטורי העיקרי.
כחלק מתהליך התכנון של התנועה, האזור המוטורי המשלים תורם לניבוי התוצאות התחושתיות שלה עוד בטרם שהיא יוצאת אל הפועל. ניבוי התוצאות התחושתיות הוא היבט חיוני של התכנון המוטורי. זאת משום שמידע זה יכול לשמש כבסיס להשוואה עבור האותות המתקבלים בזמן אמת ולהגביר את דיוק התנועה של השרירים אל עבר היעד הרצוי.
אלכסיי יליסייב
אלכסיי סטניסלבוביץ' יליסייב (ברוסית: Алексей Станиславович Елисеев; ) הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל בשלוש משימות במסגרת תוכנית סויוז.
קורות חיים.
אלכסיי יליסייב נולד בעיירה במחוז קלוגה לאב ליטאי בשם Stanislovas Kuraitis. אביו הואשם בבגידה בברית המועצות ונשלח למעצר ממושך. אימו של הקוסמונאוט התגרשה ואלכסיי הצעיר בגיל 16 החליף את שם משפחתו לשם משפחת נעורים של אמו. לאחר שחרורו אביו לא חזר למשפחתו ולמעשה אף פעם לא נפגש עם בנו לאחר השחרור.
בשנת 1951 אלכסיי יליסייב סיים את לימודי בית הספר במוסקבה והחל ללימוד באוניברסיטה טכנית על שם באומן בעיר. לאחר סיומו בשנת 1957 הוא התחיל לעבוד כמהנדס מכונות בתעשיית החלל הסובייטית. בשנת 1962 לאחר סיום לימודי הדוקטורט יליסייב חזר לעבוד בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה בוא החל לעבוד לאחר בהסמכת למהנדס. תחום עיסוקו היה תכנון מערכות ניווט.
בשנת 1966 יליסייב התקבל לתוכנית הכנת קוסמונאוטים הסובייטית. את טיסתו הראשונה לחלל ביצע בחללית סויוז 5. הטיסה נערכה במשך קצת פחות מ-2 יממות. בטיסה זו לראשונה בוצע התחברות בין מספר חלליות ומעבר טייסים בין החלליות. ב-13 באוקטובר שוגר יליסייב לחלל בפעם השנייה על סיפון חללית סויוז 8. ב-22 באפריל הוא היה על סיפון חללית סויוז 10 שהתחברה לתחנת חלל סאליוט 1 אך עקב תקלה טכנית הקוסמונאוטים לא הצליחו להיכנס לתחנת החלל.
לאחר עזיבת יחידת הקוסמונאוטים יליסייב המשיך את עבודתו בתעשיית החלל הסובייטית. בשמך שנים הוא היה מנהל מתקנים שונים השייכים לתעשייה זו.
בשנים 1986-1991 יליסייב היה רקטור של אוניברסיטה טכנית על שם באומן במוסקבה. לאחר התפרקות ברית המועצות יליסייב היה בתפקידים שונים בתעשייה הפרטית שהתפתחה.
יליסייב פרסם מספר ספרים בתחום תעשיית החלל והוא בעל חמש המצאות בתחום.
Supplementary motor area
אנני פישר
אנני פישר (Annie Fischer; 5 ביולי 1914 - 10 באפריל 1995) הייתה פסנתרנית יהודייה-הונגרייה.
ביוגרפיה.
פישר נולדה בבודפשט ולמדה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט אצל ארנולד סקיי וארנסט פון דוהנאני. הופעת הבכורה שלה הייתה בגיל עשר, בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של בטהובן. כעבור שנתיים ניגנה את הקונצ'רטו בלה מז'ור של מוצרט, ק. 488 ואת הקונצ'רטו של שומאן עם תזמורת טונהאלה בציריך. בשנת 1933 זכתה בתחרות הפסנתר הבינלאומית ע"ש פרנץ ליסט בביצוע מבריק ובוגר של הסונאטה בסי מינור של ליסט.
אנני פישר נישאה למוזיקולוג ומבקר המוזיקה רב ההשפעה אלאדאר טות (Aladar Toth; 1968-1898).
כיהודייה, נמלטה פישר עם בעלה לשוודיה בשנת 1940, לאחר הצטרפות הונגריה למדינות הציר במלחמת העולם השנייה. אחרי המלחמה חזרו היא ובעלה לבודפשט.
קריירה.
במשך הקריירה שלה הופיעה פישר ברחבי העולם, אך עיקר הופעותיה התרכזו באירופה. בשנת 1961 הופיעה לראשונה בארצות הברית בנגינת הקונצ'רטו של מוצרט במי במול מז'ור, ק.482 עם תזמורת פילדלפיה בניצוח גיאורג סל. עם אוטו קלמפרר ביצעה את מכלול הקונצ'רטוי של לודוויג ואן בטהובן, ברויאל פסטיבל הול בלונדון.
הרפרטואר של אני פישר חבק יצירות מן התקופה הקלאסית והתקופה הרומנטית, בביצוען גילתה עוצמה וחזון יחידים במינם לצד שליטה מרשימה במבנה ובגוון צלילי. כמי שביצועיה מלאי השראה ובלתי צפויים, לא נטתה חיבה להקלטות, אך התקליטים שהוציאה לקונצ'רטי ק.467 ו-ק.482 של מוצרט וליצירות מאת בארטוק, בטהובן, שוברט ושומאן הם יוצאים מן הכלל. עושר הגוונים והספונטניות של נגינתה ניכרים ביותר בהקלטה חיה של הבאלאדה בסול מינור של שופן מרסיטל במוסקבה בשנת 1949. עומק השלווה הרוחנית שהשיגה בימיה הטובים ביותר, למשל בפינאלה של הפנטזיה בדו מז'ור של שומאן, היה יחיד ומיוחד לה, והלהט שגילתה בביצוע הפוגה מתוך סונאטת האמרקלאוויר של בטהובן לא דעך עד הצליל האחרון. במשך שנים אחדות הקליטה אנני פישר את מכלול הסונאטות של בטהובן לחברת הונגרטון, אך נאמנה לביקורת העצמית החריפה שלה, לא הייתה מרוצה מהוצאתן לאור.
פרסים והוקרה.
אנני פישר נפטרה בשנת 1995 ונקברה לצד בעלה בבודפשט.
הקלטות.
הקלטותיה של אנני פישר יצאו בכמה חברות הקלטה חשובות: BBC רקורדס, דו-רה-מי, EMI קלאסיקס, הונגרטון, אורפאו, פאלקסה, Q דיסק, אורניה ו-ICA קלאסיקס.
סונאטה מס' 3 בפה מינור, אופוס 5
נחיתה מהים
עבדאללה עקל
עבדאללה עקל (בערבית: عبد الله عقل; נולד ב-13 ביוני 1998) הוא שחקן ערבי-ישראלי.
ביוגרפיה.
עקל נולד וגדל ביפו. הוא החל להשתתף בתפקידי משנה קטנים בקולנוע ובטלוויזיה כבר כשהיה בן שבע. בין היתר, גילם תפקידים קטנים בסדרות הטלוויזיה "מילואים" (2005), "עבודה ערבית" (2010) ו"חטופים" (2011), בסרט הטלוויזיה "חצי טון ברונזה" (2010) ובסרטי הקולנוע "זרים" (2007), "לבנון" (2009), "מיראל" (2010), "עוד אני הולך" (2010), "בקבוק בים של עזה" (2011), "הדילרים" (2012) ו"רוק בקסבה" (2012).
בשנת 2011 גילם לראשונה תפקיד ראשי בסרט קולנוע, "דוד וכמאל". על תפקידו בסרט זה זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע שנערך בבראשוב שברומניה בשנת 2012.
בשנת 2013 גילם תפקיד ראשי בסרט נוסף, "להישאר בחיים", לצדו של סטיבן דורף.
ב-2017 גילם את עיזאת אבו אל-קווידר בעונה השנייה של "פאודה".
מ-2020 מגלם את סמי סלימאן בסדרה "מנאייכ". באותה שנה שיחק את חוסני (חייל סורי שאחראי על עינויים על חיילי צה"ל בשבי הסורי) בסדרה "שעת נעילה".
רג'ינלד רוז
רג'ינלד רוז (באנגלית: Reginald Rose, 10 בדצמבר 1920, ניו יורק - 19 באפריל 2002, נורווק, קונטיקט) היה תסריטאי ומחזאי אמריקאי, שנודע כאחד מחלוצי הדרמה הטלוויזיונית, לצידם של פאדי צ'ייבסקי ורוד סרלינג, כאשר יצירותיו דנות בסוגיות חברתיות ופוליטיות שנויות במחלוקת.
רוז הצטיין בגישתו הריאליסטית, האופיינית לאסכולת "קטעי החיים" (slice of life) בדרמה הטלוויזיונית האמריקאית, שזכתה לעדנה בשנות ה-50.
קורות חייו.
רוג'ינלד רוז נולד ב-1920 במנהטן, ניו יורק כבנם של העורך דין ויליאם רוז ושל אליס, בת לבית אובנדורפר. הוא למד בבית הספר התיכון טאוזנד ואחר כך לזמן קצר (1938-1937) בסיטי קולג' שליד אוניברסיטת סיטי בעירו. בצעירותו עבד בפקיד קבלה, מנקה שמשות, מדריך במחנות נוער. בשנים 1946-1942 שרת בצבא ארצות הברית וסיים את שרותו בדרגת לטננט ראשון.
רג'ינלד רוז נפטר בשנת 2002 בגיל 81 מסיבוכים של אי ספיקת לב. היה נשוי פעמיים: לברברה לנגבארט (ב-1943) איתה היו לו 4 ילדים, וב-1963 לאלן מקלאפלין, איתה נולדו לו שניים
פעילותו בטלוויזיה.
אחרי שכתב פרסומות ללא הצלחה גדולה, החל משנת 1948 כתב רוז דרמות לתוכניות לדרמה בטלוויזיה "סטודיו וואן" (Studio One).
הוא התחיל בשנת 1951 לכתוב תסריטים לרשת הטלוויזיה CBS, כשהתסריט הראשון היה "The Bus to Nowhere" - "אוטובוס לשום מקום". הוא התפרסם במחזהו בשתי מערכות "Twelve Angry Men" ("שנים עשר המושבעים") שנכתב גם כן ל-"Studio One" והוצג לראשונה בשנת 1953. כעבור עשור הוצג בלונדון, בשנת 1964. דרמה זו, המתרחשת כולה בחדר אחד שבו חבר מושבעים דן בגורלו של נער שנאשם ברצח אביו, נכתבה בהשראת השתתפות המחבר עצמו בחבר מושבעים כזה. המחזה שימש תסריט לשני סרטי קולנוע עלילתיים - אחד בשחור-לבן ב-1957 והשני בשנת 1997. בשנת 1994 פאדל ג'עאיבי כתב מחזה בערבית בהשרעת מחזה של רג'ינלד רוז.
רג'ינלד רוז זכה בפרס אמי על המחזה הטלוויזיוני הזה ולמועמדות ל"פרס אוסקר" על תסריט הסרט ב-1957.
מאוחר יותר בשנות ה-1950–1980 רוז כתב תסריטים לשלוש רשתות הטלוויזיה הגדולות.
הוא נודע כמחבר תסריטיהם של שלושה עשר הפרקים של סדרת דרמה טלוויזיונית שבועית מעולם המשפט "The Defenders" ("הסנגורים") (1965-1961) על צוות עורכי דין, אב ובן, המגולמים על ידי אי.ג'. מרשל ורוברט ריד. סדרה זו הביאה לו עוד שני פרסי אמי על כתיבת דרמה.
המחזה הטלוויזיוני שלו "The Incredible World of Horace Ford" (עולמו הבלתי ייאמן של הורס פורד) שימש לבסיס לפרק בתוך סדרת "The Twilight Zone" ("אזור הדמדומים") בשנת 1963 עם השחקנים פט הינגל, נאן מרטין ורות וייט. הפרק שודר לראשונה ב-18 באפריל 1963, פרק 15 בעונה הרביעית. נושא הסרט הוא האדרת העבר תוך כדי הדקתם והצנזור העצמי של היבטיו השליליים, עד כמה נזכרים בטוב בעוד שוכחים את הרע. במקור המחזה הוצג כפרק של Studio One בשנת 1955.
סרטי קולנוע.