נבחרת ישראל בכדורגל עד גיל 16 (נקראת על ידי ההתאחדות גם בשם נבחרת נערים ב') מייצגת את ישראל בטורנירי כדורגל בינלאומיים לשחקנים עד גיל 16. הנבחרת מנוהלת על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל שמשתייכת לאופ"א ולפיפ"א. עד 2001 הייתה הנבחרת מכונה "נבחרת הנערים" של ישראל והייתה משתתפת בטורנירים בינלאומיים בכירים שהיו קיימים עבור שכבת הגיל הזו. מ-2002 הפכו הטורנירים הבכירים להיות עבור שכבת "עד גיל 17", ומאז נבחרת הנערים של ישראל היא עד גיל 17.
לאורך שנותיה השתתפה הנבחרת שבע פעמים בטורניר הגמר של אליפות אירופה. והישג השיא של הנבחרת היה ב-1996, כאשר זכתה במקום השלישי באליפות אירופה עד גיל 16 שנערכה באוסטריה .
כיום הנבחרת עד גיל 16 משחקת בעיקר משחקי ידידות, טורנירי פיתוח, טורנירי ידידות וטורנירי חורף לשכבת הגיל, ומשתתפת גם בין היתר במכביה לשכבת הגיל הזו, ובעיקר מהווה נבחרת מעבר לנבחרת עד גיל 17 שמתחרה בטורנירים הבינלאומיים הבכירים. מאמן הנבחרת ממונה על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל.
היסטוריה.
נבחרת ישראל השתתפה לראשונה בטורניר המוקדמות של אליפות אירופה עד גיל 16 באליפות של 1987. היא פגשה את נבחרת בלגיה לשני משחקים בשיטת בית-חוץ, והעפילה לראשונה בתולדותיה לטורניר הגמר, לאחר ניצחון 0–1 במשחק הראשון ו-0–2 בגומלין. בטורניר הגמר, שנערך באיטליה, היא הוגרלה בשלב הבתים יחד עם נבחרות טורקיה, יוון ודנמרק, וסיימה במקום האחרון בביתה עם שתי תוצאות תיקו והפסד.
הפעם הבאה שבה ישראל השתתפה בטורניר המוקדמות הייתה כעבור שנתיים, באליפות של 1989. הפעם היא לא הצליחה להעפיל לטורניר הגמר, לאחר תיקו 1-1 במשחק הראשון מול הולנד, והפסד 2-0 במשחק הגומלין.
במוקדמות האליפות של 1991 היא הוגרלה לבית בין שלוש נבחרות, יחד עם ברית המועצות והונגריה, וסיימה במקום השני בבית, שוב ללא הצלחה להעפיל לאליפות.
אליפות אירופה לנערים של 1992, שנערכה בגרמניה, הייתה הפעם השנייה שבה ישראל הצליחה להעפיל לטורניר הגמר. בסיבוב המוקדמות, מול טורקיה, היא הפסידה 1-0 במשחק הראשון, אך ניצחה 0–2 במשחק הגומלין. במשחק הראשון בשלב הבתים של האליפות, מול הונגריה, השיגה ישראל ניצחון בתוצאה 2–3, שהיה הניצחון הראשון בהיסטוריית השתתפויותיה בטורנירי הגמר. עם זאת, היא לא הצליחה להעפיל לחצי גמר האליפות לאחר שסיימה במקום השלישי בלבד בביתה.
באליפות של 1993 ישראל לא הצליחה לעבור את המוקדמות, בשל הפסד לצ'כוסלובקיה. במוקדמות של 1994 היא הוגרלה לבית בין שלוש נבחרות, שכלל גם את ספרד ושוודיה, ולא הצליחה להעפיל לאחר שסיימה במקום האחרון. החל מ-1995 כל בתי המוקדמות כללו שלוש נבחרות, וגם בפעם זו ישראל לא הצליחה להעפיל.
אליפות אירופה לנערים 1996, שנערכה באוסטריה, הייתה המוצלחת ביותר בתולדות הנבחרת. בטורניר המוקדמות היא הוגרלה יחד עם הונגריה ואיטליה, ולאחר שסיימה במקום הראשון בבית, העפילה בפעם השלישית שלה לטורניר הגמר. בשלב הבתים של טורניר הגמר, בו היא הוגרלה נגד אנגליה, טורקיה וסלובקיה, היא סיימה במקום הראשון בביתה עם מאזן של שני ניצחונות והפסד, כשההיא מקדימה את אנגליה. בעקבות כך, עברה הנבחרת לראשונה את שלב הבתים. ברבע הגמר, מול גרמניה, ישראל ניצחה בתוצאה 2–3 לאחר הארכה. היא המשיכה לחצי גמר האליפות, שם הפסידה 1-0 לנבחרתה של צרפת. במשחק על המקום השלישי ניצחה ישראל את יוון 2-3. נבחרת הנערים של ישראל מעולם לא הצליחה לשוב על הישג זה, הגדול גם בין אלו של הנבחרות הישראליות לגילאים אחרים.
בטורניר המוקדמות של האליפות של 1997, הביסה ישראל במשחקה הראשון את יוגוסלביה בתוצאה 1–5. במשחקה השני היא ניצחה 0–1 את אלבניה והעפילה בפעם השנייה ברציפות לטורניר הגמר, אך הפעם סיימה בו במקום האחרון בשלב הבתים. באליפות של 1998 היא העפילה שוב לטורניר הגמר וגם עברה את שלב הבתים לאחר שסיימה במקום הראשון בביתה, מעל קרואטיה, אוקראינה ורוסיה, אך ברבע הגמר הפסידה 4-1 לפורטוגל.
בטורניר המוקדמות של אליפות אירופה 1999 גברה ישראל על נבחרותיהן של טורקיה ואירלנד, והשיגה העפלה רביעית ברציפות לאליפות. בשלב הבתים של הטורניר היא סיימה במקום השני והעפילה לרבע הגמר, שם הפסידה בתוצאה גבוהה של 5-1 לספרד.
בשנת 2000 התקיימה לראשונה אליפות אירופה לנערים בישראל, ומשום כך השתתפה הנבחרת אוטומטית בטורניר הגמר. בשלב הבתים של הטורניר היא הוגרלה מול נבחרות גרמניה, הולנד והונגריה, וסיימה במקום האחרון עם נקודה אחת. ב-2001 ישראל לא הצליחה כלל להעפיל לאליפות.
בהמשך בעקבות הקמת נבחרת ישראל עד גיל 17 והפיכתה ל"נבחרת הנערים", הפסיקה נבחרת זו את פעילותה לתקופה מסוימת. בהמשך השתתפה הנבחרת במשחקי ידידות ב-2008 ובטורניר "אירופה מאוחדת" ובמכביה ה-18 בשנת 2009. ב-2010 ו-2011 השתתפה בטורניר החורף עד גיל 16. בהמשך השתתפה במספר טורנירי פיתוח קטנים, טורנירי ידידות, ובמשחקי ידידות, בהם היא מתמודדת עד היום.
בניין לייטר השני
בניין לייטר השני (באנגלית: Second Leiter Building), הידוע גם בשמות בניין לייטר II, בניין סירס, מרכז הקונגרסים אחד ומרכז רוברט מוריס, ממוקם בפינה הדרום-מזרחית של רחוב סאות' סטייט ו-East Ida B. Wells Drive בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית. אין לבלבל את הבניין עם מגדל ויליס הנוכחי, לשעבר מגדל סירס, שנבנה ובבעלות חברת הזמנות הדואר המפורסמת Sears, Roebuck &amp; Company . בניין זה מוגדר כציון דרך של אסכולת שיקגו וזכה לתהילה בהיותו אחד המבנים המסחריים המוקדמים ביותר שנבנו עם קונסטרוקציית שלד של מסגרות פלדה שעוד נותרו על תילם בארצות הברית.
הבניין נבנה בשנת 1891 במימון לוי לייטר , (1834-1904), ובתכנון האדריכל ויליאם לה ברון ג'ני, שיישם את מסגרת השלד העשויה פלדה. הבניין הושכר על ידי לוי לייטר לחנות הכלבו של Siegel-Cooper Company , שאכלסה אותו במשך כשבע שנים. לאחר סגירת Siegel-Cooper Company, אכלס הבניין דיירים שונים עד שהפך לחנות הדגל במרכז העיר של Sears, Roebuck and Company בשנת 1931. סירס שכרה אותו עד 1986 אז, החליטה לסגור את החנות והבניין הושכר לדיירים אחרים.
הבניין בעל שמונה קומות והוא תופס את כל גוש רחוב סטייט בין Ida B. Wells Drive ו-Van Buren Street. חזית רחוב סטייט מורכבת מתשעה חלקים, המופרדים על ידי פילסטרים רחבים. הפילסטרים מחופים בכותרות פשוטות וכרכוב לא מעוטר מודגש ומקיף את כל המבנה. חזיתות Ida B. Wells ו-Van Buren הן ברוחב של שלושה חלקים במידות של 120 מטרים על 44 מטרים. בתוך כל חלק ארבעה חלונות בכל קומה והם מיושרים אנכית. הבניין מחופה בגרניט ורודה. כל קומה בשטח 4,600 מטרים רבועיים עם תקרות בגובה 4.9 מטרים וניתן לחלק כל קומה כדי להשכירה למספר דיירים.
קודמו, בניין לייטר הראשון, תוכנן על ידי ג'ני ב-1879 והיה ממוקם בצומת הרחובות מונרו-וולס עד שנהרס ב-1972. בניין לייטר השני סומן כנקודת ציון היסטורית לאומית ב-1976, וציון דרך של שיקגו ב-14 בינואר 1997. בשנת 1998, הבניין הפך לבית לקמפוס שיקגו של אוניברסיטת רוברט מוריס-אילינוי .
כיבוש המדינות הבלטיות (1941)
המבצע הבלטי, הידוע גם כמבצע ההגנה בליטא ובלטביה, כלל את פעולות הצבא האדום מה-22 ביוני עד ה-9 ביולי 1941 שבוצעו בשטחי ליטא, לטביה ואסטוניה הכבושים בתגובה למתקפה שפתח צבא גרמניה.
חלקי המבצע.
המבצע כלל שלוש פעולות קטנות יותר
סדר הכוחות.
ורמאכט.
קבוצת ארמיות צפון (וילהלם פון לב):
השתלשלות הקרבות.
כבר ביומה הראשון של המלחמה, ב-22 ביוני 1941, הצליחו הכוחות הגרמניים לפרוץ את הגנות החזית הצפון-מערבית. היחידות העיקריות של הצבא האדום במהלך המבצע היו החזית הצפון-מערבית והצי הבלטי, כאשר כוחות היבשה העיקריים כללו את הארמיות ה-8, ה-11 ומאוחר יותר גם הארמייה ה-27.
המבצע נערך לאחר שכוחות המחוז הצבאי המיוחד הבלטי הוזעקו בבוקר ה-22 ביוני 1941 בעקבות התקפת פתע, קבוצת ארמיות צפון אשר כללה את הארמיות ה-18, ה-16 וקבוצת הפאנצר הרביעית. ומרכיבים של קבוצת הפאנצר השלישית, אשר נתמכו על ידי צי האוויר ה-1.
ב-22 ביוני הוצבה הארמייה ה-8 הסובייטית בצפון ליטא מול הארמייה ה-18 הגרמנית. הארמייה ה-11 הסובייטית הגנה על שאר גבול ליטא עם פרוסיה המזרחית וביקשה להכיל את התקפות הארמייה הגרמנית ה-16 וקבוצת הפאנצר ה-4.
בעוד הארמייה ה-8 הסובייטית נסוגה לאורך כיוון ילגבה – ריגה – טרטו – נארווה – פסקוב, הארמייה ה-11 הסובייטית ביקשה להחזיק בתחילה את גזרת קובנה – וילנה של החזית, אך נאלצה לסגת לכיוון דאוגבפילס – פסקוב – נובגורוד. נסיגות אלו, על אף שהיו יקרות באובדן כוח אדם וציוד, מנעו כיתור גדול שחוו החזיתות הדרומיות, והצליחו לעכב את קבוצת הארמיות צפון במידה מספקת כדי לאפשר זמן להתכונן להגנת לנינגרד.
המבצע לא היה נסיגה אחת מתמשכת, אלא היה נקודתי עם התקפות נגד קצרות מועד ומתקפות נגד.
שלב ההתקפה.
"התקיפה מתחילה ב-3:05 לפנות בוקר לאחר מטח אש קצר אך כבד על פני החזית. הסובייטים מופתעים לחלוטין ומגלים בתחילה התנגדות מועטה. […] יחידות החי"ר הרוסיות נסוגות לכל עבר. הם גילו הגנה עיקשת רק בבונקרים הבטון ברחובות ורק לעיתים רחוקות חושבים על כניעה."