לאחר מכן, מוזכרת העיר בתור אחת מהערים שאותן החריב ("הפך") אלוהים, כעונש על היותה מרכז של חטא. לפי הסיפור המקראי גר לוט בעיר, והוצל משם עם אשתו ובנותיו ערב החורבן. אשת לוט הסתכלה לכיוון העיר סדום בזמן שברחה עם משפחתה בעת הפיכת העיר, למרות הוראתו המפורשת של האל כי אין להתבונן בה, והפכה לנציב מלח.
האירוע כזיכרון קדום של אסון טבע.
מחקרים ארכאולוגים וגאולוגים שנערכו מאז ראשית שנות האלפיים באזור תל אל-חמאם, צפונית מזרחית לים המלח, מצביעים על האפשרות שהסיפור מהדהד כזיכרון קדום של התפוצצות מטאור באזור סדום לפני כ-3700 שנה. מסקנה זו מבוססת על ממצאים, אשר מעידים על חשיפה לחום גבוה ולפיצוץ אווירי, בדומה לאירוע טונגוסקה ולפגיעת המטאור ברוסיה ב-2013.
קודם לפרסום הממצאים על פיצוץ המטאור היו כאלו שהטילו ספק בכך שהסיפור אכן מבוסס על אירוע היסטורי, לא הייתה דעה אחידה לגבי השאלה האם הוא רק משל ותו לא, או שהוא מבוסס על אסון טבע שאכן אירע. מבין האחרונים, היו שזיהו את סדום ועמורה עם האתרים הארכאולוגיים באב א-דרע ונומיירה, הסמוכים למאגרי גז וגופרית ולבקע הסורי-אפריקני, ושיערו שאחד המצבורים השתחרר כתוצאה מרעידת אדמה והתפוצץ במה שתואר כגשם של אש. כסיוע לכך שהתרחש באזור אירוע וולקני, הם ציינו שיש דמיון וקשר בין המבנה של הר סדום לבין המבנה באזור הלשון.
זיהוי.
קיומה ומיקומה של סדום מתבססים על המקרא ועל המסורת, בהיעדר ממצאים ארכאולוגיים או היסטוריוגרפיים ברורים. הפרשנות המקובלת, הידועה עוד מהתקופה הביזנטית ומשתקפת במפת מידבא, ממקמת את "ערי הכיכר" מדרום לים המלח. על פי זיהוי זה, יש המזהים את צוער, העיר החמישית שלא חרבה, עם א-צאפי שבירדן. יש משערים שהערים האחרות הוצפו במי ים המלח ומשקעים שכיסו אותן מנעו את גילויים גם לאחר ירידת מפלס המים. חוקרים אחדים קישרו לערי הכיכר את בית הקברות הגדול שבבאב א-דרע שבחוף המזרחי, מסוף האלף השלישי לפנה"ס, ולא נודעו יישובים משמעותיים בני זמנו בקרבתו, או יישובים מבוצרים ששכנו בדרום מזרח ים המלח וחרבו סביב שנת 2300 לפנה"ס. ממצאים אלו קדומים לתיארוך המקראי המקובל של חורבן סדום. וכן האתרים הארכאולוגיים באב א-דרע ונומיירה סמוכים למאגרי גז וגופרית ולבקע הסורי-אפריקני, ויש המשערים שאחד המצבורים השתחרר כתוצאה מרעידת אדמה והתפוצץ במה שתואר כגשם של אש. כסיוע לכך שהתרחש באזור אירוע וולקני, הם מציינים שיש דמיון וקשר בין המבנה של הר סדום לבין המבנה באזור הלשון.
בספטמבר 2021 פורסם מחקר בו נטען כי במאה ה-17 לפנה"ס התרחש פיצוץ אווירי של אסטרואיד צפונית מזרחית לים המלח, באזור תל אל-חמאם, וכי ייתכן שאירוע זה הווה את ההשראה לסיפור המקראי על מהפכת סדום ועמורה, אולם מחקר זה ספג ביקורת נרחבת ומפרסמיו הואשמו בזיוף תצלומים ובפרשנות חסרת בסיס מדעי של הממצאים בשטח, שלפי ארכאולוגים ומומחים לאסטרואידים אינם מצביעים על פיצוץ אווירי של אסטרואיד.
חטאי סדום.
כבר בספרי הנביאים שימשה סדום כדוגמה להתנהגות בלתי מוסרית וחטאי הדור נמשלו לחטאי סדום ועמורה. לפי ספרות המדרש היוותה התנהגות זו לא רק נורמה חברתית אלא חוק מקומי שהמפרים אותו בגילויי חמלה היו נענשים באכזריות. לפיכך, עד ימינו משמשת המילה "סדום" כמטפורה לחברה קיצונית באכזריותה.
בתלמוד נטבע הביטוי "מידת סדום" ככינוי למצב בו אדם מסרב לתת לחברו ליהנות מרכושו, אף על פי שלו עצמו לא יהיה שום נזק מכך. במצב זה נפסק כי בית הדין מכריח את האדם לתת לחברו ליהנות מרכושו ("כופין על מידת סדום"). במסכת אבות מובאת דעה הסוברת כי אדם האומר "שלי שלי ושלך שלך" מידתו היא מידת סדום.
מהמקרא עולה כי החטאים שהובילו לחורבנה של העיר היו חטאים מן התחום החברתי - אנשי סדום נמנעו מהכנסת אורחים ועזרה לחלש ובמקום זאת הפגינו שנאת זרים. המקרא כולל בחטאי סדום גם אלימות מינית. פרשנויות אלה מבוססות בעיקר על הפסוק "ויקראו אל לוט ויאמרו לו איה האנשים אשר באו אליך הלילה הוציאם אלינו ונדעה אותם", המתאר את פניית אנשי העיר אל לוט אשר אירח מלאכים שהגיעו לעיר.
בתלמוד הבבלי מתוארת בפירוט מערכת המשפט הרקובה בסדום, עד כדי שהשופטים נקראו: "שקרן" ו"מטה דין". עוד מתוארת הוצאה להורג של נערה שהאכילה עני בחשאי ונתפסה: הפשיטוה, שפכו עליה דבש דבורים וזרקו אותה לתוך כוורת דבורים. הדבורים עקצוה עד שהיא מתה בייסורים.
מהמאה החמישית נקשרה שמה של סדום לתיאור התנהגות מינית שאינה משגל וגינלי, ובפרט ליחסים הומוסקסואליים, באמצעות הביטוי "מעשה סדום". יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, התייחס למונח בספר החוקים שלו, ופירש כי מעשי סדום היו יחסי מין בין גברים או התשוקה להם, וכי הם מביאים לרעב, לרעידות אדמה ולמגפות. הקישור בין העיר סדום התנ"כית לבין יחסי מין הומוסקסואליים הפך רווח בחברה האירופית - הן הנוצרית והן היהודית.
אקלים.
אקלימה של סדום הוא מדברי-צחיח בכל ימות השנה. טמפרטורות המינימום בקיץ (הטמפרטורות הנמוכות ביום, הנמדדות בדרך כלל בשעת בוקר מוקדמת, בסמוך לזריחה) נשארות ב-30 מעלות ומעלה. בגלי חום אף ייתכנו טמפרטורות מינימום של כ-37 מעלות (דוגמת גל החום הקיצוני בתחילת אוגוסט 2015, אז נמדדה טמפרטורת מינימום של 37 מעלות באזור). טמפרטורות המקסימום נשארות מעל ל-40 מעלות ואף מגיעות לכ-50 מעלות בגלי חום. החורף גם הוא חם ויבש עם טמפרטורות מקסימום של 23 מעלות ומינימום של 14 מעלות. לעיתים הטמפרטורה ביום עולה אל מעל ל-30 מעלות. האזור מתאפיין במיעוט משקעים.
ספר התניא
ספר התניא, הנקרא גם לקוטי אמרים או ספר של בינונים על שם חלקו הראשון, הוא ספר היסוד של חסידות חב"ד ואחד מספרי היסוד של תנועת החסידות בכלל. הודפס בשנת ה'תקנ"ז (1796) בסלאוויטא, בידי מחברו, מייסד חסידות חב"ד רבי שניאור זלמן מלאדי, ועל שם ספרו הוא מכונה גם "בעל התניא".
התניא משמש כספר היסוד של חסידות חב"ד, וכולל הנחיות לדרך חיים ולעבודת הבורא, המבוססת על עבודה משותפת של רגש והבנה. זה הספר הראשון שניסח את עקרונות החסידות בדרך שיטתית, והייתה לו השפעה רבה גם בחוגים לא-חסידיים.
בראשיתו עורר הספר החדשני מחלוקת גם בתוך החסידות עקב האלמנט האינטלקטואלי שבמשנת חב"ד. בראש המתנגדים עמדו רבי אברהם מקליסק ורבי ברוך ממז'יבוז', נכדו של הבעש"ט.
הספר קרוי על שם המילה הפותחת אותו. בספר זה מנותחים הבדלים בין טיפוסים אפשריים של יהודים - "צדיק", "רשע" ו"בינוני", ומותוות הדרכים לעבודת ה' עבור ה"בינוני", שלשיטת המחבר הוא המודל האידיאלי ליהודי מן השורה (בשונה ממדרגת ה"צדיק", שאיננה בהישג ידו של כל אחד).
חשיבות הספר בחסידות חב"ד.
הספר מפורסם בעיקר בשל החלק הראשון שבו, לקוטי אמרים, העוסק בבעיית הטוב והרע בנפש האדם היהודי ("נפש אלוהית" לעומת "נפש בהמית").
לפי מסורת חב"ד, אמר הרב לוי יצחק מברדיצ'ב על הספר: "תמה אני איך אפשר להכניס א-ל כה גדול ונורא לתוך ספר קטן כל כך". רבי יוסף יצחק שניאורסון, האדמו"ר השישי של חב"ד, אמר שהספר הוא ה"תורה שבכתב של החסידות".
חסידי חב"ד מפיצים את הלימוד בספר גם מחוץ לחסידות. הם משתדלים לשנן מילדות את הספר או פרקים ממנו בעל-פה, מפני שהם רואים בכך תועלת סגולית המשפיעה על נפשו ורוחניותו של הלומד.
מבנה הספר.
נוסח דף השער נכתב על ידי המחבר. לאחר מכן מופיעות הסכמות הרבנים משולם זוסיל מאניפולי ויהודה לייב הכהן שנתנו למחבר להדפסה הראשונה; הסכמת הרבנים בני המחבר רבי דוב בער הרב חיים אברהם והרב משה. לאחר מכן מופיעה "הקדמת המלקט", הלקוחה מאיגרת שכתב וערך אותה שוב כהקדמה לחלק הראשון לקוטי אמרים.
חלק ראשון: לקוטי אמרים.
החלק הראשון והוא החלק המרכזי של הספר, ולעיתים אף מכונה כל הספר בשם זה. בשער הספר מכנה אותו המחבר: "ספר של בינונים". כנראה מתוך רצון להצטנע, הוא מכתיר את הספר כ"ליקוט" - "מלוקט מפי ספרים ומפי סופרים", אף כי יש בו גישה חדשנית ומקורית. המוטו של חלק זה הוא בצוואתו של משה רבינו לעם ישראל בפסוק: "כי קרוב אליך הדבר מאוד בפיך ובלבבך לעשותו", ובמהלך הפרקים מוצגת פרשנות רחבה לכל אחת ממילות הפסוק.
ב-53 פרקיו של הספר מציג המחבר את דמות ה"בינוני" כמדרגה שאליה אמורים רוב בני-האדם לחתור. שלא כצדיק, העובד את ה' מתוך תענוג, הבינוני שרוי כל חייו במאבק. הוא קרוע בין שתי הנפשות הפועלות בתוכו - הנפש האלוהית והנפש הבהמית.
הנפש האלוהית היא "חלק אלוה ממעל ממש", וכל רצונה הוא לעשות את רצון בוראה. הנפש הבהמית - מייצגת את הרצונות המשותפים לאדם ולשאר היצורים החיים, כגון אכילה, שינה, הישרדות וכו'. במהלך הספר היא נקראת גם בשם - "הנפש הטבעית" או "החיונית", כדי להבהיר שאיננה בהכרח רעה. בנפשות ישראל אף מצויות תכונות טובות כמו רחמנות וגמילות חסדים, שמקורן מהנפש הבהמית. לכן, תפקידה של הנפש האלוהית הוא לא לבטל את הנפש הבהמית, אלא להכשיר גם אותה לעבודת ה'. כל אחת מהנפשות מנסה למשוך את האדם לכיוון שלה ורוצה "שתהא היא לבדה המושלת עליו ומנהיגתו וכל האיברים יהיו סרים למשמעתה" (פרק ט').
המחבר נותן לקורא מספר עצות, כיצד יוכל להגביר את כוחה של הנפש האלוהית וכך יעזור לה לשלוט לבדה על הגוף. העצה המרכזית היא ההתבוננות. ר' שניאור זלמן מסביר, כי עיקר משכנה של הנפש הבהמית הוא בחלל השמאלי של הלב, ואילו הנפש האלוהית נמצאת במוח. ומכיוון ש"המוח שליט על הלב מתולדתו" (כלומר, מטבע האדם הוא שהמוח יכול לשלוט על הלב), צריך הבינוני להשקיע את כל כוחות שכלו כדי להתבונן בגדולת מעשיו של הקב"ה. התבוננות שכלית זו, תשפיע על רגשות הלב, שבו נמצאת הנפש הבהמית ותגרום לה לרצות לקיים את רצון הבורא.