שם ניתן להוכיח בעזרת חוקי קירכהוף כי קצב הפריקה הוא מעריכי, והזמן האופייני לפריקה הוא מכפלת התנגדות המעגל בקיבול הקבל, גודל זה מוכר גם בקבוע הזמן של המערכת.
עם זאת לא כל הרלקסציות מתקדמות באופן מעריכי.
אבל כל עוד התקדמות הרלקסציה היא מונוטונית הגדרה זה עשויה להיות תקפה.
לתהליכים לא מונוטוניים, אין מגדירים זמן רלקסציה.
הגורמים המשפיעים על רלקסציה.
מאחר שרלקסציה עוסקת בעיקר בהתפלגות גדלים כמוסבר לעיל- ניתן להיעזר בפונקציות ההתפלגות המקובלות בטבע לחישוב גדלים הקשורים לרלקסציה, כגון זמן הרלקסציה. התפלגות רלוונטית אחת היא התפלגות מקסוול בולצמן הנכונה לגדלים וקטוריים המתפלגים נורמלית. התפלגות שנייה היא התפלגות התפלגות בוז-איינשטיין הנכונה לבוזונים, כמו גם התפלגות פרמי-דיראק הנכונה דווקא לפרמיונים.
הגם שהתפלגיות אלו עוסקת רק במצב שיווי משקל ולא בהגעה עליו, ניתן למצער להבין מהם כי זמן התפוגה יהיה קשור לאנרגיית האצורה בהפרעה ורמת האנרגיה של מצב שיווי המשקל התרמודינמי.
חישוב א-פריורי של זמן התפוגה, גם במצב בו שני אלו ידועים הוא נושא למחקרים רבים, ונכון לעכשיו אין אלגוריתם ריגורוזי לעשות זאת, אלא רק שיטות הערכה.
ארנסט קיצינגר
ארנסט קיצינגר (בגרמנית: Ernst Kitzinger, 12 בדצמבר 1912 – 22 בינואר 2003) היה היסטוריון וחוקר תולדות האמנות יהודי-אמריקאי יליד גרמניה. תחום המחקר של קיצינגר היה אמנות של שלהי העת העתיקה ואמנות ביזנטית.
קורות חייו ופעילותו המדעית.
ארנסט קיצינגר נולד במינכן בשנת 1912 למשפחה יהודית-גרמנית משכילה. אביו, וילהלם נתן קיצינגר, היה עורך דין ודודו היה ההיסטוריון ריכארד קראוטהיימר (Richard Krautheimer), שהתמחה באדריכלות ביזנטית. בשנת 1931 החל קיצינגר ללמוד באוניברסיטת מינכן. בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933, התעורר החשש להמשך לימודיו באוניברסיטה. הוא השלים את התזה שלו, שעסקה בחקר ציורי קיר רומיים מן המאה ה-7 וה-8, במהירות יוצאת דופן. בסתיו 1934 הגן על התזה שלו, ובהמשך אותה שנה עזב קיצינגר את גרמניה.
לאחר שעזב את גרמניה נסע קיצינגר לרומא. לאחר מכן היגר לאנגליה, שם קיבל משרה במוזיאון הבריטי בלונדון. הוא החל להתעניין באמנות אנגלו-סקסית ופרסם כמה מחקרים בנושא זה. בין היתר סייע קיצינגר במחקר הממצאים מאתר סוטון הו (Sutton Hoo) שהחל להחפר בשנת 1939 במחוז סאפוק. בשנת 1937 נסע קיצינגר למצרים ולאיסטנבול, שם החל לגבש את תפישתו אודות אמנות ימי הביניים המוקדמים כתופעה "עולמית". ב-1940 הופיע ספרו הראשון "אמנות ימי הביניים המוקדמים במוזיאון הבריטי" (Early Medieval Art at the British Museum). ספר זה לא רק הציג תיאור של הממצאים האמנותיים, אלא ניסה לתאר את השינוי והמעבר בין האמנות הקלאסית לזו של ימי הביניים.
ב-1940 גורש קיצינגר מאנגליה בשל אזרחותו הגרמנית. הוא נמנה עם נוסעי האונייה דונירה ולאחר מסע תלאות לאוסטרליה, הוא נכלא במשך תשעה חודשים במחנה מעצר באוסטרליה, שם למד רוסית מאחד מעמיתיו הכלואים. ב-1941 הצליח "מכון ורבורג" (Warburg Institute) להשיג את שחרורו. הוא נסע לארצות הברית לוושינגטון די. סי., שם הצטרף למכון המחקר דמברטון אוקס (Dumbarton Oaks). המחקר שקיבל קיצינגר במכון עסק בשרידים הביזנטים בבלקן. כתוצאה ממחקר זה פרסם ב-1946 חיבור מקיף על שרידי העיר סטובי (Stobi) שבמקדוניה. בנוסף, החל לערוך סקר מקיף אודות הפסיפסים של ממלכת סיציליה הנורמנית (בלטינית: Regnum Siciliae) שבסיציליה. פרויקט זה העסיק את קיצינגר כל חייו ובשנת 1992 פרסם את מחקרו בן ששת הכרכים "I mosaici del periodo normanno in Sicilia" בנושא זה.
קיצינגר התקדם במכון במהירות יוצאת דופן. ב-1946 הפך קיצינגר לעוזר פרופסור במכון. בשנת 1951 התמנה לפרופסור-עמית וב-1955 למנהל המחקרים של המכון וב-1956 לפרופסור לאמנות ביזנטית וארכאולוגיה. תחת הנהלתו הפך המכון למכון אקדמי מוביל בעולם בחקר האמנות הביזנטית. בין פעולותיו היו קידום כתב העת של המכון, הקמת ספריית תצלומים והנחיה של חוקרים צעירים. בנוסף, כיהן קיצינגר כפרופסור באוניברסיטת הרווארד, שם לימד עד לפרישתו, בשנת 1979.
בשנת 1976 ראה אור הספר "האמנות של ביזנטיון ושל המערב הימי-ביניימי" (The art of Byzantium and the medieval West) בשנת 1979 ראה אור ספרו החשוב "התהוותה של האמנות הביזנטית" ("Byzantine art in the making"), שנכתב כסדרת הרצאות שנשאו באוניברסיטת קיימברידג'. בשני ספרים אלו הביע קיצינגר את העמדה כי חקר תולדות האמנות יכול לעשות שימוש בסגנון אמנותי ובתיאור בשינויים בסגנון, במידה רבה כתיאור תהליך דיאלקטי, באופן המקביל לשימוש באיקונוגרפיה ובמקורות טקסטואליים.
מרוצלה
מָרוּצֶלָה (בנפוליטנית ואיטלקית: Maruzzella) הוא שיר נפוליטני שנכתב ב-1954. הלחן מאת רנאטו קרוזונה (Renato Carosone) הידוע בעברית יותר כ"קרוסונה", והמילים מאת אנצו בונגורה (Enzo Bonagura). השיר נכתב כנראה כשיר אהבה (סרנדה) לכבוד אשתו של קרוזונה, מריסה. "מרוצלה" הוא שם חיבה מקובל לשם מריסה בדרום איטליה, אולם המילה מרוצלה יכולה להתפרש בנפוליטנית גם כחילזון, ויש לה גם פירושים נוספים.
ב-1955 הופיע השיר לראשונה על אריך-נגן בביצועו של קרוזונה. ב-1956 היה לשיר הנושא של סרט קולנוע בשם מרוצלה, בביצועו של קלאודיו וילה והיה ללהיט. השיר זכה מאז לביצועים רבים, ב-1959 ביצעה אותו השחקנית אנה מניאני בסרט "Nella città l'inferno" ("גיהנום בכרך"). ב-1973 הושמע השיר בסרט רחובות זועמים של מרטין סקורסזה בכיכובו של רוברט דה נירו.
מה הוא עושה לה.
ב-1964 העלתה שלישיית הגשש החיוור את תוכניתה הראשונה "שמחת זקנתי". בתוכנית שולב שיר עברי, במנגינת "מרוצלה", בשם "מה הוא עושה לה" (לשם השיר דמיון צלילי ברור ל"מרוצלה") מאת יוסי גמזו. במקורות רבים (כגון "שירונט"), מופיע גמזו כמתרגם, אך למעשה שירו של גמזו מקורי, ואין לו קשר למילות "מרוצלה". שיר זה זכה לפופולריות רבה, ובוצע בגרסאות כיסוי, בין השאר על ידי גידי גוב ושלומי שבת (במסגרת לילה גוב), פבלו רוזנברג, ובמסגרת תחרות כוכב נולד 7 על ידי חובי סטאר, עומר אדם וראם כהן. חברות להקת שוקולד מנטה מסטיק ביצעו גרסה היתולית של השיר יחד עם חברי הגשש החיוור, בה הפזמון החוזר שונה ל"מה הוא עשה לי", והזמרות הופיעו בתחפושת של נשים הרות.
סטאנד-אפ
סטאנד אפ
לורד אוף דה דאנס
לורד אוף דה דאנס (Lord of the Dance) הוא מופע מחול ומחזמר בעל יסודות איריים מסורתיים. מייקל פלטלי הוא היוצר, הכוריאוגרף והמפיק של המופע, ורונאן הארדימן הלחין את המוזיקה.
מייקל פלטלי זכה להכרה בעקבות השתתפותו במופע ריברדאנס, אך עזב בשנת 1995 בשל חילוקי דעות מקצועיים והחליט להפיק מופע משלו: "לורד אוף דה דאנס". פלטלי עבד על המופע במשך כשישה חודשים. בין 28 ביוני ל-1 ביולי 1996 נערכו מספר הופעות שאיפשרו הצצה מוקדמת לקטעי המופע, והופעת הבכורה הרשמית הייתה ב-2 ביולי.
המופע הוצג במשך 11 שנים בלמעלה מ67 מדינות בהשתתפותם של למעלה מ-100 מיליון צופים.
עלילת המופע עוסקת בלורד אוף דה דאנס, הנלחם ביריבו האפל "דון דורצ'ה" כדי למנוע ממנו להשתלט על "כוכב הלכת אירלנד". הלורד אוף דה דאנס מביס את הלורד האפל. במקביל נלחמת עלמה אירית צעירה על לבו של לורד אוף דה דאנס כנגד מוריאן המפתה, קרב המסמל את המאבק בין אהבה לתשוקה. העלילה מבוססת בעיקרה על פולקלור אירי.
קטעים מן המופע הוצגו בטקס חלוקת פרסי אוסקר בשנת 1997 ולאחר מכן באפקוט בשנים 1999 ו-2000 ובדיסנילנד פריז ב-2002 ו-2003. כיום יש שתי להקות המבצעות את המופע במקביל במקומות שונים בעולם: האחת עורכת מסע הופעות באירופה ובאסיה, והשנייה באמריקה הצפונית ובאמריקה הדרומית. מייקל פלטלי הוא עדיין הבמאי והמפיק, אך אינו משתתף במופע (הוא הפסיק את השתתפותו בעקבות העבודה על המופע "סלטיק טייגר").
המופע הוצג מספר פעמים בישראל, בשנת 1999 ובשנת 2010, וכלל מעל ל-20 הופעות ברחבי הארץ. בינואר 2012 יצא לורד אוף דה דאנס הסרט בתלת מימד.
אוניית הוד מלכותו
אתי זך ביטון
בונדי ביץ', ניו סאות' ויילס
נבונאיד
נבונאיד היה מלך בבל, משנת 556 לפנה"ס ועד שנת 539 לפנה"ס. הוא היה המלך הבבלי השישי, ואחד לפני האחרון, של התקופה הנאו בבלית.
קורות חייו.
מוצא משפחתו היה מחרן, אמו נקראה אדד-גופי והייתה כנראה ממוצא אכדי, עבדה ככוהנת במקדש האל סין בחרן. אביו נקרא נבו-בלצו-יקבי, כנראה בבלי ממוצא לא מלכותי. נבונאיד עלה לשלטון בהיותו למעלה מגיל 60. הוא התמנה למלך על ידי חצרני הארמון, לאחר רציחתו של מלך בבל לבאשי-מרדוך, שהיה רק נער שמלך תשעה חודשים. נבונאיד הודה שלא רצה במלוכה. הוא פנה לבקש את אישורם של האלים נבו ומרדוך למלכותו. נבונאיד מוזכר בכתובת משנת שמונה למלכות נבוכדנצר השני כנושא משרה ממלכתית.
בתחילת מלכותו הוא החליט לבנות מחדש את האֵחֻלְחֻל, המקדש של האל סין בחרן. הבעיה הייתה שמדי שלטה בחרן, וגם שלמלך בבל מותר לבנות מקדשים רק בבבל. נבונאיד טען שגם נבוכדנצר השני בנה מקדשים בארך. הוא כבש את חרן. הוא עלה למקדשו של האל שמש בעיר סיפר, והעניק לו שלושה קילו זהב כמנחה, ובנוסף שיפץ את חומות העיר. בשנה הראשונה למלכותו יצא למסע מלחמה בקווה, וחזר עם שלל רב של כסף ושבויים, שאותם הקדיש לאלים נבו ונרגל. הוא פיטר את כל הכוהנים במקדש א-אנה שהוא המקדש של האל אורוק, ומינה את אנשיו, ושם ידו על כספי המקדש. הוא מינה את בתו לכוהנת של האל סין בעיר אור.