ב-1969 התברר כי מחבלים מלבנון מעבירים בדרך הים חומרי חבלה לשטח ישראל. ב-3 בנובמבר 1969 הייתה הטרפדת ט-203 בפיקודו של סגן דוד ניצן בסיור בט"ש מול חוף ראש הנקרה. במהלך הלילה התגלתה מטרה קטנה וחשוכה חודרת את הגבול מצפון לדרום. הטרפדת החלה במרדף ופתחה באש לעבר המטרה שניסתה להימלט. לבסוף המטרה נעצרה. הייתה זו סירה של ארגון הפתח ועליה ארבעה מחבלים וחומרי חבלה. זו הייתה סירת המחבלים הראשונה שנתפסה על ידי חיל הים.
מעבר לבסיס אשדוד.
כתוצאה ממלחמת ששת הימים התארך גבולה הימי של מדינת ישראל פי חמישה וכלל גם את חצי האי סיני. הצורך במעגן דרומי בזירת הים התיכון לפעילות בגזרה המצרית עלה כבר במערכת סיני ב-1956, אולם הגיע למימוש רק ב-1967, לאחר שב-1965 נחנך נמל אשדוד.
ביוני 1967 פקדו הטרפדות את נמל אשדוד לתדלוק והמשיכו בכך גם לאחר מלחמת ששת הימים. הצורך בסיורים קבועים במימי רצועת עזה וצפון סיני האיץ הקמת בסיס ימי באשדוד. באוגוסט 1968 נחנך בסיס חיל הים באשדוד עם פלגה טכנית ובית מלאכה לתחזוקת טרפדות. בסיס אשדוד שימש נמל יציאה לסיורי הטרפדות בצפון סיני. תחילת הברחות אמצעי לחימה ופעילי טרור מלבנון לחופי ישראל באותה תקופה, הביאה להחזרת חלק מהטרפדות לבסיס חיפה, לסיורים בגבול הצפוני.
סיום פעילות הטרפדות.
הטרפדות היו מוגבלות בשהייה בים, דבר שמנע את שילובן במשימות ממושכות עם המשחתות שהיו בחיל הים. ב-1960 חיל הים חיפש אחר טרפדות חדשות. הטרפדת הגרמנית מדגם יגואר נמצאה עדיפה מכל שאר החלופות במהירות, בכושר שהייה בים ובטווח הפלגה. בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הצי המצרי היה בתהליך בהצטיידות מואץ של כלים מכל הסוגים, לרבות סטי"לים סובייטיים. המשחתות המיושנות של חיל הים הישראלי נחשפו לאיום טילי ים-ים ללא מענה. הצטיידות האויב נועדה, בין היתר, לפתח יכולת הסגר ימי על ישראל. בסוף 1962 עובדו התוכניות הראשונות לפיתוח מערכת אלקטרונית להנחיה ולביות עבור הגבריאל (טיל). באותה עת הגיע חיל הים למסקנה כי ספינת תותחים וטילים היא התחליף המיטבי למשחתת ולטרפדת גם יחד. גוף ספינת היגואר שימש בהמשך כבסיס לבניית הסטי"לים (ספינות סער).
סיום תפקיד הטרפדות נראה באופק כבר בשנת 1963, כאשר מפקד חיל הים, האלוף יוחאי בן-נון, הציג למטה הכללי את סדר הכוחות העתידי של החיל, שהתקבל אחר כך כתוכנית ספינות סער, והודיע שהטרפדות והמשחתות מיועדות להשבתה.
ב-1968 הוצאו משירות הטרפדות האיטלקיות בזירת ים סוף, שהתקשו לתפקד בתנאי הים במפרץ סואץ, שהיה לאחר מלחמת ששת הימים גזרת הסיור העיקרית בזירה הדרומית. לקראת סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 החליפו ספינות הטילים את הטרפדות ואת המשחתות בים התיכון ככלי לחימה עיקרי. בתפקידי הביטחון השוטף הוחלפו הטרפדות על ידי ספינות הדבור. בסוף 1969 הוצאו הטרפדות בים התיכון משירות. השמות פלגה 914 ופלגה 915 הועברו בשנות ה-70 של המאה ה-20 לפלגות הבט"ש: פלגה 914 בבסיס חיפה ופלגה 915 בזירת ים סוף.
טרפדות שהוצאו משירות שימשו בדרך כלל כמטרות במטווחי ים. ט-204 שימשה כמודל לאימוני שייטת 13 בתרגול הצמדת והפעלת מוקשים, לדימוי ספינות הטילים מסדרת קומאר, לקראת מבצע אסקורט בספטמבר 1969.
טרפדת אחרת, ט-203, הושטה בניהוג מרחוק ושימשה כמטרה לירי טילי גבריאל לקראת הכרזתם כמבצעיים. כתוצאה מהירי האמור, התפרקה טרפדת העץ לגורמים ולא נשאר ממנה דבר.
תפקיד נוסף ואחרון לפלגת הטרפדות היה הכנסה לפעילות מבצעית של הספינות מדגם "דבור" החדשות, שהחלו להגיע בספטמבר 1970. לקראת הגעת הדבורים הראשונים מפקד בסיס אשדוד, סא"ל מיכאל ברקאי, הטיל על רס"ן רפי רז להקים את קורס מפקדי דבורים הראשון. חלקו המעשי של הקורס נערך על היתושים, בים המלח ועל הטרפדות שעדיין היו בכושר שיט באשדוד.
הטרפדות שירתו בחיל הים הישראלי במשך 20 שנה, בין השנים 1950 עד 1969. תרומתן למילוי משימות החיל ולהתפתחותו הייתה רבה. לטרפדות היה תפקיד חשוב בעיצוב חיל הים לאורך הדורות, הרבה מעבר לתקופת שירותן בפועל: בפיתוח ואפיון כלי שיט קטנים, בבניית תורת הלחימה ובפעילות מבצעית. הטרפדות תרמו רבות לפיתוח תורת ההפעלה והלחימה, הן של הסטי"לים והן של הדבורים.
אנשי הטרפדות.
מפקדים, קצינים ואנשי צוותי הספינות, נבנו בתחילה מבוגרי הפלי"ם מתקופת ההעפלה ובוגרי בתי הספר הימיים. אליהם הצטרפו בוגרי תיכון וחיילי צבא החובה. המשרתים בטרפדות השתדלו לקיים את המוטו שהושאל מספינות המפרש. בהמשך היו מקור לא אכזב לאיוש הצוללות וספינות סער של חיל הים המתפתח. פיקוד על טרפדת לא היווה תנאי לפיקוד על הפלגה.
לוח אירועים.
אירועים עיקריים במהלך קיום שייטת הטרפדות בחיל הים
Oppa Is Just My Style
אהרון עבודי
אהרון עבודי (נולד ב-1938) הוא מייסד חברת "עבודי" ומחלוצי פרסום החוצות בישראל
ביוגרפיה.
עבודי נולד ב-1938 בבגדאד שבעיראק. בשנת 1951 עלה לישראל והתגורר במעברת סקיה (כיום אור יהודה). כנער עסק במכירת שלגונים וסברס. ב-1956 התגייס לגדוד 13 של חטיבת גולני. לאחר סיום שירותו הצבאי החל לעבוד בתחום ציור השלטים. כעבור שלושה חודשים, עוד בהיותו מתלמד, החליט לפתוח עסק עצמאי.
במהלך עבודתו פיתח שיטות לקיצור זמן ציור השלטים. בשנת 1968 הציב שלטי חוצות (כפרסום מתחלף), בצמתים מרכזיים בארץ. בין השאר פיתח את אפשרויות הפרסום במגרשי הכדורגל, בחופי הרחצה ועל גגות בתים מרכזיים בארץ. ב-1988 הקים מול צומת ארלוזורוב בתל אביב את השלט המואר הגדול ביותר בעולם (600 מ"ר), ונכנס לספר השיאים של גינס (מהדורת 1990). בשנת 1992 ייסד בית ספר לפרסום של חברת "עבודי", בתל אביב בשם "עבודי קריאייטיב".
במהלך שנות פעילותו בנה מבנה ארגוני בשם "קבלני משנה בחממה", בו העסיק עובדים במפעלו כקבלני משנה. על פעילותו העסקית בתחום זה הוזמן להרצות בחוג למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
במהלך עבודתו יזם הצבת שלטי חוצות בנושאים ממלכתיים: שלטים למען ממשלת אחדות לאומית (1984), למען ביטחון ישראל (לב"י), לגיוס מתנדבים עבור עמותת "עם יפה - עם אחד", שלטים נגד סדאם חוסיין בתקופת מלחמת המפרץ (1991), ושלטים נגד ראש ממשלת טורקיה ארדואן בזמן המשט לעזה (2010).
חברת עבודי הונפקה לבורסה לניירות ערך בתל אביב בשנת 1993, עם מחזור מכירות של 10 מיליון דולר. ב-1998, עם הופעתה של הטלוויזיה המסחרית שהקטינה את הביקוש לשלטי חוצות, ולאחר מספר שנים של הפסדים, מכר עבודי את החברה ל"מקסימדיה". ב-2001 מכר את חברת ההדפסה שלו "פרינטק", וב-2003 הועבר בית הספר לפרסום לתפעולו של נאור הרמן; בית הספר נסגר ב-2013.
בשנת 2012 הוציא עבודי לאור אוטוביוגרפיה בשם "עבודי – הספר".
דני גיבור
דני גיבור הוא שיר ילדים שכתבה המשוררת מרים ילן-שטקליס. השיר מוכר גם על פי השורה הראשונה בו: "אמא אמרה לי דני" (וגם על פי גרסה משובשת של שורה זו: "אמא אמרה לדני").
השיר ראה אור לראשונה בעיתון הילדים "דבר ילדים" ולאחר מכן בספר "דני" (1943). אחר כך התפרסם במאספים רבים של שירת ילן-שטקליס שערכה היא וערכו אחרים, בהם "פרח נתתי לנורית". המלחין מקס למפל הלחין את השיר.
השיר הפך לאהוד ומקובל והוכנס לתוכנית הלימודים של גני הילדים ובתי הספר ביישוב ולאחר הקמת המדינה. זכה למספר ביצועים, בין השאר, על ידי הזמרים אריק איינשטיין, אילנית, עוזי חיטמן, חני נחמיאס, אסנת פז ואהובה צדוק.
נושא השיר הוא התמודדות נפשית פנימית ועיצוב ההתנהגות כלפי הזולת במצבי חוויה של אהבה ואכזבה. "דני גיבור", הוא אחד מיצירות הספרות שהוכנו לילדים, אך מבוגרים נהנים לקוראה או להאזין לה, בשל הניסוח הבהיר של רגשות ומצבי חיים מילדות ועד זיקנה.
תהליך כתיבת השיר.
במהלך ההכנות ללקסיקון הספרות שלו פנה גצל קרסל למרים ילן-שטקליס בבקשה שתשלח לו את קיצור תולדות חייה ואת רשימת פרסומיה. במכתב התשובה שכתבה לו, 29 דפים אורכו, כתבה בין השאר:
בהמשך היא מסבירה:
פרקי השיר ותכניו.
השיר המחורז כולל שלושה בתים ופזמון:
בבית הראשון הפותח במילה "אמא", המייצגת מקור מובטח לאהבה ולקבלה, מספר הדובר, הילד דני, על עצתה של האם ממנו, לשלוט במבעיו כאשר הוא חש רגשות עזים, לדוגמה לא לפרוץ בבכי כאשר הוא מרגיש צער רב; העצה היא אחת ממערך חינוכי של כללי החברה אותם מנחילה לו האם:
דני מבקש לפעול על פי העצה של האם - כך בפזמון, המתחיל במילים:
הוא רוצה להתנהג כילד "גדול":
אולם מתקשה לממש אותה; כאשר ישנו פער בין ההסכמה עם עצת האם, המחשבה והרצון, לבין התנהגותו של הגוף, המופרדת כביכול מהרצון העצמי שלו, כאילו לא הייתה בשליטתו; ועם חוסר האונים לשלוט בבכי ובדמעות ולבצע את כללי ההתנהגות שאליהם נדרש, הוא חוזר אל אימו בשאלה ובבקשת עזרה:
בבית השני והשלישי מתאר הדובר דני עלילה, המדגימה את חוויות האהבה והאכזבה ועמהם חוסר היכולת לשלוט בתגובה הנפשית-הגופנית; וזאת על אף הרצון להתנהג על פי כללי החברה ובהם להיות "גדול". הוא מספר שנתן לילדה נורית פרח קטן וכחול ותפוח; הפרח מייצג רגשות אהבה, והתפוח נתינה חומרית מ"רכושו"; ואל העברת החפצים מתלווה ההרגשה של נתינת "הכל". אבל אינו זוכה לתמורה שציפה לה; הפרח "נזרק לחצר" והתפוח נאכל, על ידי נורית, ואחר כך היא מפנה לו את עורפה וזונחת אותו:
חידושים לשיר.
להקת "שייגעצ" ביצעה חידוש לשיר בשם "פרח נתתי לנורית". בתחילה נראה היה כי מדובר בחידוש רגיל אולם בהמשך השיר מגיע לכיוון חדש, רוקיסטי ופרוע, תוך שינוי חלק מהטקסט, והיותו שיר-ילדים איננה נוכחת עוד. השיר הופיע באלבום הבכורה של הלהקה "ניו יורק-רפיח" שיצא ב-2001.
יצחק פוגץ'