מספר רשויות מקומיות (הרצליה, חדרה, ירושלים, רמת גן ותל אביב-יפו), שהתקינו את חוקי העזר שלהן עוד בטרם נחקק חוק ההסמכה, העדיפו להתקינם מחדש לאחר חקיקת החוק. בעיריית תל אביב-יפו נבע הדבר ממחלוקת פרשנית בשאלה האם סעיף התשריר גובר על פסיקת בית המשפט העליון שפסלה באופן ספציפי את חוק העזר שלה בבג"ץ פרידי. שר הפנים, ישראל בר-יהודה, סירב בתחילה לאשר את חוק העזר החדש של תל אביב. לבר-יהודה היו הערות שונות לחוק העזר, ובין היתר דרש לצמצם את ההגדרה "חזיר" כך שתכלול רק חזירי בית, לאפשר שימוש בחזירים לצרכים רפואיים, ולאסור על פקחים לבצע חיפוש בבתים פרטיים בלא צו בית משפט. ראש עיריית תל אביב, חיים לבנון, סירב לקבל את מרבית דרישות השר, ובתגובה הודיע בר-יהודה, כי לא יחתום על חוק העזר. בסופו של דבר, רק בהתערבותו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הושג נוסח פשרה.
מגמת החקיקה הערה באותה תקופה, לוותה באכיפה רבה של חוקי העזר. עיריית תל אביב-יפו הקימה יחידה של עשרה פקחים, שהוכשרה בידי הווטרינר העירוני, ותפקידה היה לאכוף את חוק העזר. ב-1 ביולי 1957 החלה לפעול יחידת הפקחים, וכעבור חודש כבר לא הוצג עוד בגלוי בשר חזיר באטליזים ובחנויות. פעילות הפקחים בעיר לא התקבלה בברכה, והם הותקפו לא אחת בידי בעלי החנויות.
בשנים הראשונות לאחר חקיקת חוק ההסמכה וחוקי העזר שהותקנו מכוחו, העסיקו חוקים אלה גם את בתי המשפט. בשנת 1957, תושב נוצרי בשם מישל מנשי, בעל אטליז בשכונת נווה שלום בתל אביב, עתר לבג"ץ נגד החרמת בשר חזיר מהאטליז שלו בידי פקחי העירייה. מנשי טען כי חוק העזר נגוע באפליה ובאי סבירות, וכי היה על העירייה להותיר חריגים לאוכלוסייה הנוצרית. הנשיא אולשן דחה את טענותיו בנימוק שחוק ההסמכה מאפשר קביעת חריגים טריטוריאליים ולא חריגים פרסונליים, ומאחר שחנותו של מנשי נמצאה בשכונה יהודית, אין הוא יכול לדרוש זאת.
במקרה אחר, פסק בית המשפט כי ניתן להשתמש בסמכות להחרמת בשר החזיר, רק אם הוא נועד למכירה בתחום הרשות המקומית, שכן אם אדם החזיק בשר חזיר במטרה למכור אותו בעיר שבה הדבר מותר, או לצרכיו האישיים, אין בכך עבירה על חוק העזר. עוד נקבע בפסק הדין כי ההחרמה יכולה להיות רק באמצעות צו של בית המשפט, ולא על סמך החלטה של פקחי העירייה. בפרשת רפפורט נדון מקרה בו משאית, שהובילה בשר חזיר ומוצרים נוספים ועשתה את דרכה מבית דגן לחיפה, עצרה בתל אביב כדי לפרוק סחורה שלא כללה בשר חזיר ובהזדמנות זו החרימו פקחי העירייה את בשר החזיר שמצאו במשאית. בית המשפט קבע כי מאחר שהעירייה לא הוכיחה כי הבשר נועד להימכר בתחומה, יש להחזיר את הבשר לבעליו.
שנות ה-70 וה-80.
גל החקיקה ברשויות המקומיות בסוף שנות ה-50 ובראשית שנות ה-60 נבלם, ובמשך עשרות שנים לא הותקנו חוקי עזר חדשים (חריגים לכך הם קריית אונו (1968), אשדוד (1976) וכרמיאל (1978)). גם בתי המשפט נדרשו פחות ופחות לעסוק בנושא, ובית המשפט העליון לא נדרש לנושא אף לא פעם אחת במהלך שנות ה-70.
במקביל, יותר ויותר רשויות מקומיות החלו להתעלם מהפרות קטנות של החוק, כגון מכירת מוצרים של "מעדני מזרע". ב-1978 פנה יושב ראש המועצה הדתית בתל אביב, דוד רוזן-צבי, ליועץ המשפטי לעירייה, דוד טלמור, בדרישה להגביר את האכיפה בנושא. טלמור השיב שאין באפשרותו להקצות לעניין זה עוד ימי משפט מעבר למה שניתן. בתגובה, פנו רוזן-צבי וסגני ראש העיר חיים בסוק מהמפד"ל ויהודה מאיר אברמוביץ מאגודת ישראל, לראש העירייה, שלמה להט, בדרישה להגביר את האכיפה. בין היתר, הציעו להפוך את העבירות לעבירות של ברירת קנס, דבר שייעל את האכיפה, מאחר שתינתק התלות במערכת המשפט. בסופו של דבר תוקן חוק העזר של תל אביב ב-1989 ברוח זו, אך הדבר לא הביא להגברת האכיפה. בפועל, העבירה נתפסה כחמורה פחות. בנוסף לכך, זמן קצר לאחר התיקון, נסגרה יחידת הפקחים המיוחדת, שהוקמה כשלושים שנים קודם לכן.
בעקבות הירידה בהיקף האכיפה, שבו כמה מחברי הכנסת ויזמו הטלת איסור גורף על מכירת בשר חזיר. מספר הצעות הוגשו במהלך שנות ה-80, ואחת מהן, ביוזמתו של אהרן אבוחצירא מתמ"י, אף אושרה בקריאה ראשונה ב-1985, אך ועדת הכלכלה, שדנה בה, לא המשיכה בקידומה. בדברי ההסבר להצעת החוק נכתב:
ב-1990 הסעירה את הכנסת הצעת חוק דומה, ביוזמתו של חבר הכנסת שמואל הלפרט. היא אושרה בקריאה טרומית והועברה לוועדת הפנים ואיכות הסביבה, אך לא קודמה מעבר לכך.
שנות ה-90 ואילך.
על אף שרוב חוקי העזר האוסרים מכירת בשר חזיר הותקנו בשנות ה-50 ובראשית שנות ה-60, שלוש רשויות מקומיות התקינו את חוקי העזר שלהן כעבור עשרות שנים: דימונה (1993), יהוד (1994) וכרמיאל (2001, חוק עזר שהחליף חוק עזר קודם מ-1978). עירייה רביעית, עיריית בית שמש, התכוונה להתקין חוק עזר בשנת 2000, אך הליכי חקיקתו עוכבו בידי בית המשפט העליון והם לא הושלמו מעולם.
ב-30 השנים שקדמו להתקנת חוק העזר בדימונה, רק שלוש ערים התקינו חוקי עזר האוסרים מכירת בשר חזיר – אשדוד, קריית אונו וכרמיאל. דפנה ברק-ארז סבורה כי העניין המחודש בחקיקת חוקי העזר בעניין מכירת בשר חזיר נובע משלושה גורמים מרכזיים:
תהליכים אלה שעברו על החברה הישראלית חידשו את המאבקים בין דתיים לחילוניים בשאלת בשר החזיר. בבית שמש, שאופיינה בשני סוגי אוכלוסייה קוטביים, שעברו להתגורר בה במהלך שנות ה-90 – חרדים ועולים חדשים – אירעו עימותים אלימים. מנגד, ניכרת התמתנות יחסית בעמדות הפוליטיקאים הדתיים. אם בשנות ה-50 (ולמעשה אף בשנות ה-80) דרשו הדתיים לאסור באופן גורף מכירת בשר חזיר, והסכימו לפשרה, בהנחה שרק ביישובים בודדים, בעלי צביון חילוני מובהק, לא יוטל האיסור, הרי שב-1999 כבר ציין השר שלמה בניזרי מש"ס כי אינו מתנגד למכירת בשר חזיר, כל עוד הדבר נעשה בפאתי הערים, כלשונו: "אני לא מתנגד שימכרו חזיר. כלומר, לא הייתי רוצה חזיר בארץ, אבל מכיוון שאנחנו מדברים על הדדיות - למה לא? תאכלו חזיר. לא נכנסים לצלחת, אבל בתור יהודי, כאשר אני עובר בשכונה שלי, ויש שם חנויות לממכר חזיר, זה פוגע לי בנשמה, פוגע באורח החיים שלי. אני מבקש ממך: תשמע, אתה יכול למכור את החזיר, נעשה את זה בקצה העיר, באזור התעשייה".
הרשויות המקומיות נדרשו להתמודד עם התופעה החדשה של ריבוי בתי עסק המוכרים בשר חזיר בתחומן. חלקן העלימו עין וחלקן הגישו כתבי אישום. כך נהגה, למשל, עיריית נתניה, עד שב-1996 פסק בית משפט השלום בעיר כי נוכח חקיקת חוקי היסוד החדשים, חוק עזר שאוסר לחלוטין על מכירת בשר חזיר בעיר אינו מידתי.
לאחר מתן פסק הדין, החליט היועץ המשפטי לממשלה שלא לערער עליו, ותחת זאת הוציא הנחיה לפיה על הרשויות המקומיות להציג נתונים בדבר נחיצות האיסור לאוכלוסייה המקומית ולספק נתונים דמוגרפיים, כדי שחוקי העזר שלהם יאושרו בידי שר הפנים. כן נשלחו הנחיות מרוככות לתובעים העירוניים. למעשה, נוכח המדיניות החדשה, לא אישר עוד משרד הפנים חוקי עזר הקובעים איסור גורף בכל חלקי הרשות המקומית. כתוצאה מכך, ניצבו בפני הרשויות שתי אפשרויות: או לתקן את חוק העזר שלהן כך שיכיל אזורים מותרים, או להותירו על כנו, ובפועל לא לאכוף אותו באזורים מסוימים. מרבית הרשויות המקומיות בחרו בדרך השנייה.
מספר רשויות מקומיות קולטות עלייה, שבכל אחת מהן הייתה סיטואציה שונה, החליטו להתמודד עם המצב החדש באמצעות חקיקה: עכו, בית שמש, טבריה וכרמיאל.
בעכו, שהיא עיר מעורבת, היה מאז ומתמיד חוק עזר שהתיר מכירת בשר חזיר באזור התעשייה. מועצת העיר החליטה לתקן את חוק העזר כך שיחול בכל חלקיה. על פי הנחיית היועץ המשפטי לממשלה ובלחץ משרד המשפטים, לא אישר שר הפנים את חוק העזר.
בבית שמש כלל לא היה חוק עזר בעניין, והמועצה הייתה מעוניינת בחוק עזר שיתיר מכירה באזור התעשייה. שר הפנים, נתן שרנסקי מישראל בעלייה, סירב לאשר את חוק העזר, אך מחליפו, חיים רמון, אישר אותו. נגד חוק העזר הוגשו עתירות לבג"ץ מטעם חברת הכנסת מרינה סולודקין, מפלגת שינוי, בעלי חנויות מכולת בעיר ואחד התושבים. בטבריה היה חוק עזר שהותקן ב-1958. חברה לשיווק בשר עתרה נגד חוק העזר לבג"ץ. במהלך הדיון בבית המשפט העליון, הסכימו נציגי העירייה כי המועצה תדון מחדש בחוק העזר, אך זו החליטה להותירו על כנו. משכך, הגישה החברה עתירה מחודשת. בכרמיאל היה חוק עזר מ-1978, שהתיר מכירת בשר חזיר באזור התעשייה, וחוק עזר חדש שהתקינה העירייה הרחיב את התחום המותר גם לשני מרכזים מסחריים בעיר עצמה. חברת הכנסת סולודקין ושלושה סוחרים בעיר הגישו עתירות הן נגד החוק הישן והן נגד החוק החדש, בטענה שאין די בהם. כל העתירות נדונו במשולב בבג"ץ, בהרכב מורחב של תשעה שופטים (בג"ץ סולודקין).
הדיונים בבית המשפט העליון גלשו גם לכנסת. לאחר שהתפרסם שהשופט מישאל חשין שאל את נציגי המשיבים "איפה אתם רוצים שימכרו בשר חזיר, בשדות?", כינה אותו חבר הכנסת מאיר פרוש, במהלך נאום במליאת הכנסת, "חזיר". יושב ראש הכנסת, ראובן ריבלין, הוציא את פרוש מהמליאה, והגיש נגדו קובלנה לוועדת האתיקה, שהטילה על פרוש נזיפה חמורה.