השילוב בין המחקר ההיסטורי המדעי המוקפד לבין הנחלה של עקרונות וערכים לאומיים יהודיים וציוניים, איפין את עבודותיו. כך למשל, בהקדמה לספרו הציונות, אוצר התעודות הפוליטיות, כתב דוד בן-גוריון: "כל המעיין באוסף התעודות המדיניות, המוגש עתה בפעם הראשונה לקורא העברי (וגם בלשונות לועזיות לא היה לנו עד עכשיו אוסף מלא כזה) יעמוד על ההבדל רב-המשמעות מבחינה פוליטית והיסטורית, שיש בין שתי ההכרזות האנגליות הסותרות זו את זו – הצהרת באלפור והספר הלבן של מאקדונלד". ומרחביה עצמו העיד בהקדמה לספרו קולות קוראים לציון: "קובץ זה הוא ספר קריאה ועיון, ואף ספר לימוד, שנועד לרבים, ובייחוד לדור הצעיר בארץ ובגולה, וביתר ייחוד למורים ולמדריכים ולסטודנטים. פרקי דבריו מגובשים על הרוב, מסקרנים ומזמינים לקריאה רצופה. שפעי נימוקים וניסוחים שלהם מייצגים את חוטי הכבל הרוחני המושך את העם לציון ברציפות לאורך ההיסטוריה הלאומית של עם ישראל. כמה וכמה נימוקים וניסוחים הנחשבים כביכול חדשים יתגלו לקורא כרעיונות מוגדרים מלפני דורות".
הוא נחשב למלומד ומומחה בהגות היהודית של ימי הביניים. עבודת הדוקטור שלו שכותרתה: כתב-היד 'אכסטראקציונס דה תלמוד' : מקור פולמוס נגד תורת היהדות בימי-הביניים, עסקה באנטישמיות בימי הביניים, שכללה חקירה, חיפוש והשמדה של כתבי יד ומקורות יהודים, בעברית וארמית, כגון התלמוד, על ידי הכנסייה הנוצרית. הוא פרסם את מחקריו בכתבי עת מדעיים של האוניברסיטה העברית, בהם תרביץ, קריית ספר ושלם בהוצאת יד בן צבי. עבד בצוותא חדא עם עמיתיו מלומדים בעלי שם, חלקם אנשי סגל האוניברסיטה העברית בירושלים, בהם: גצל קרסל, פרופ' חיים שירמן, פרופ' גרשם שלום, פרופ' (לימים) יוסף דן, ד"ר יהודה רוזנטל, ד"ר צמח צמריון, אברהם הטל, פרופ' צבי ויסלבסקי ופרופ' ישראל היילפרין. והתמנה לחבר את הערך על "ספר הרזים" באנציקלופדיה לקבלה שהכינו גרשם שלום, מאיר בניהו, אפרים גוטליב ואחרים.
תנועת בית"ר זכתה למחקר יסודי ופרטני על תולדותיה בידי חן מלך מרחביה. הוא נרתם למלאכת המחקר והכתיבה בלהט, בהתלהבות ובמסירות, על פי יוסי אחימאיר: "כל מלאכה אחרת הושמה הצידה, כולו קודש לספר את האפופיאה של בית"ר ברוחב היריעה ובמלוא הדיוק ההיסטורי".
הוא חיבר וערך את ספר בית"ר, שממנו ראו אור חלקים א-ב, בשלושה כרכים. להוצאת הספר קדמו התארגנות ציבורית רבת אישים, גיוס משאבים מתורמים ותמיכה בהמצאת מקורות ותמונות מחניכי בית"ר ובוגריה ברחבי העולם. בין השאר, השתתפו בהתארגנות הציבורית שקדמה להוצאת הספר: מנחם בגין, משה ארנס, משה גולד, ד"ר גורבי בן-יוסף, אליהו גלעזר, אריה דיסנצ'יק, ערי ז'בוטינסקי, פרופ' אוטו זיידמן, משה יזרעאלי, יצחק ילין, מרדכי כ"ץ, חיים לזר, אהרן צבי פרופס, אייזיק רמבה, דוד ניב, יוסף פעמוני, אליעזר שוסטק ורבים אחרים. מרחביה שקד על ספר בית"ר שנים רבות, ושזר בו ראיונות רבים עם חניכי התנועה ומפקדיה, ושיחות עם היסטוריונים של התנועה הרוויזיוניסטית, יחד עם מסמכים ותעודות ומחקרים, שנגנזו בארכיונים וספריות. בין השאר, נעזר בחומרים שמצא בארכיון הציוני, בארכיון וספריית הספרייה הלאומית בירושלים ובארכיון וספריית מכון ז'בוטינסקי בתל אביב. בהקדמתו לספר כתב מעין התנצלות שלכאורה: "אין ספר זה בא לשמש ספר תולדותיו של ז'בוטינסקי, ההוגה, הלוחם, המורה והמנהיג; אף לא תולדותיהם של הגדודים העבריים – תחילת ההתגבשות של המלחמה למען המדינה; אף לא תולדותיהן של תנועת הציונים הרוויזיוניסטים ושל ההסתדרות הציונית החדשה – נושאי הרעיון הממלכתי בישראל; אף לא של הארגון הצבאי הלאומי (ושל הלח"י) – הכוח הלוחם לתקומתה של המדינה. בספר זה נזכרו לא מעט דברים מכל אלה, שהרי אחוזה ודבוקה תנועת בית"ר במערכה המדינית רבת-הרעיונות ועתירת-התעוזה של ראש בית"ר ובמערכות הצבאיות שניהלו חבריה בשורות האצ"ל והלח"י, הבריגאדה וצה"ל, אלא שעיקר עניינו של הספר שלפנינו לעמוד קודם כל על דרכה של בית"ר כהסתדרות נוער, כהסתדרות חינוכית וכהסתדרות חלוצית". ומתוך ההתנצלות מצטיירת מעורבותה של תנועת בית"ר, מנהיגיה וחניכיה, בתולדות כוח המגן העברי במאה ה-20.
יחד עם חיים עמנואל קוליץ ערך את הקובץ שלילה לשמה, כלפי ישעיהו לייבוביץ שראה אור בשנת 1983, ובו ביקורת נוקבת על עמדותיו של פרופ' ישעיהו לייבוביץ בסוגיות פוליטיות חשובות שעמדו על סדר יומה של מדינת ישראל. על ספרו המקיף מערכות החינוך בישראל, הוענק לו פרס ע"ש ילין של עיריית ירושלים.
שנים רבות עסק במחקר היסטורי, תיעוד והנצחת קהילת ביאליסטוק שבה נולד, אשר הוכחדה על ידי גרמניה הנאצית בתקופת השואה. הוא ייסד וארגן את "אוסף ביאליסטוק" בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים. והקים את "מכון מרחביה למחקר היסטורי", במסגרתו הוציא לאור כמה ממחקריו.
מרחביה השאיר עיזבון ספרותי גדול, הכולל הגות, תעודות ומחקרים, בתולדות עם ישראל והתנועה הציונית, רובם בספרייה הלאומית בירושלים, ב"ארכיון חן מלך מרחביה", בארכיון מכון ז'בוטינסקי בתל אביב, ובבית אבא, ארכיון אב"א אחימאיר, ברמת גן.
מינה זיסלמן-בליך
מינה בליך
המוזיקאים מברמן
מקהלת החיות מברמן (בגרמנית: Die Bremer Stadtmusikanten) היא אגדה שנוצרה על ידי האחים גרים ומספרת על קבוצת חיות שרצו להקים להקה משלהם.
עלילה.
העלילה מתחילה בחמור שבעליו לא רוצים אותו, והוא מחליט ללכת לעיר ברמן כדי להקים להקה משלו. בדרך הוא פגש בכלב, חתול ותרנגול שגם בעליהם לא רוצים אותם, והם הולכים עמו לעיר. בדרך נתקלת החבורה בבית בודד ובו יושבים שודדים ונוכלים הנהנים מהאוכל שלהם. החיות נעמדות אחת על גבי השנייה וכל חיה משמיעה את קולה. השודדים נבהלים משילוב זה, ובורחים.
בגרסאות אחרות אחד השודדים חוזר לבית כדי לראות מי פלש אליו, והחיות תוקפות אותו והוא וחבריו השודדים בורחים שוב, ומאז החיות לא צריכות להגיע יותר לברמן שכן מצאו מקום טוב יותר לגור בו.
למור ענק
למור ענק או ארכאואינדרי (שם מדעי: "Archaeoindris"; מילולית: "אינדרי עתיק") הוא סוג של יונק נכחד ממשפחת הלמורים הנכחדת: למורי עצלן. סוג זה כלל מין יחיד - "Archaeoindris fontoynontii", אשר תוארו ב-1909 בידי החוקר הרברט פ' סטנדינג.
מאפיינים.
הוא חי במדגסקר ואכל צמחים קרקעיים. הלמור חי מהפליסטוקן ונכחד לפני אמצע המאה הרביעית לפנה"ס, כנראה עקב הגעת האדם וחיות לא-ילידות לאי, אך כבר אז נראה שלא היה שכיח באי. היצורים הקרובים ביותר ללמור זה כיום הם בני משפחת האינדריים, כמו האינדרי, שהוא הגדול שבלמורים החיים.
למור ענקי זה היה גדול מגורילה והגיע למשקל של קרוב ל-240 ק"ג ולגובה 2 מטר. הוא דמה במראהו למיני עצלני הקרקע הנכחדים מאמריקה הדרומית. הלמור חי על הקרקע בערבות עשב, יערות וסוואונות וניזון מעלי עצים. ככל הנראה הוא היה כבד מכדי לטפס על עצים כמו למורים רגילים. מבנה לסתותיו היה נוקשה ועזר ללעוס את הענפים היטב.
מריה פאבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה(1786 - 1859)
אנטלודון
אנטלודון (שם מדעי: "Entelodon") הוא סוג של מכפיל פרסה דמוי חזיר קדום וענקי שחי באירואסיה. שנהג לאכול נבלות וחיות קטנות ולהילחם עם יריבים על ידי לסתותיו הגדולות. האנטלודון התקיים ביבשת אירואסיה מסוף האאוקן (37.2-33.9 מיליון שנה לפני זמננו) ועד ראשית האוליגוקן (33.9-28.1 מיליון שנה לפני זמננו).
השם אנטלודון (Entelodon) לקוח מיוונית קלאסית ומתייחס להיותו שלייתן בעל מערכת שיניים "שלמה" כלומר שילוב של שיניים המותאמות הן לאכילת בשר והן לאכילת מזון צמחי (ἐντελής entelēs "שלמות" ו ὀδών odōn שיניים).
עד לאחרונה סברו מרבית החוקרים כי מדובר במין של חזיר אולם מחקרים חדשים מצביעים כי האנטלודון קרוב יותר להיפופוטמים וללווייתנאים מאשר לחזיר המודרני. הדמיון לחזיר מוסבר כמקרה של אבולוציה מתכנסת בה שני מינים שונים מפתחים פנוטיפ דומה עקב התאמות סביבתיות.
תיאורו.
אנטלודונט טיפוסי, מבנה גוף מסיבי רגליים דקות ולסתות מוארכות וחזקות. בדומה לאנטלודונטים אחרים בעל מערכת דנטלית של 3 שיניים חותכות (בכל צד), ניב אחד, 3 קדם-טוחנות, ו3 טוחנות. בכל רגל היו 2 בהונות והרגליים היו בנויות לריצה מהירה. ראשו המוארך והמסיבי נתמך על ידי שרירי צוואר חזקים, ועצמות הלחיים שלו היו גדולות במיוחד ובלטו מ2 צידי ראשו בדומה לחזיר יבלות.
גובהו של האנטלודון באזור הכתפיים היה כ-1.35 מ' עם גולגולת כבדה באורך של כ65 ס"מ ומוח שלא עלה על גודלו של תפוז, עם זאת המבנה הפנימי של הגולגולת מצביע כי ככל הנראה היה לאנטלודון חוש ריח מפותח.
תזונה.
מבנה שיניו של האנטלודון מצביע כי ניזון הן מתזונה צמחית פקעות ושורשים אותם גילה באמצעות חוש הריח המפותח והן מבע"ח קטנים ממנו אותם צד. על סמך ממדיו המרשימים וכוחו הרב נראה כי היה טורף על שנהג להבריח טורפים מתחרים קטנים יותר כגון האינודון ולגזול את טרפם.
תפוצה.
עצמות מאובנות של אנטלודון נמצאו באירופה: בספרד, גרמניה, צרפת, רומניה ובקוקז, אם כי שרידים של פרט אחד נמצאו אף בצפון סין המרוחקת. המצבור הגדול ביותר של עצמות אנטלודון התגלה בוארס-סור-אסון שבצרפת. הפרט הסיני אנטלודון דירוס ידוע משן בודדת שנתגלתה בניי מונגול.
בתרבות הפופולרית.
האנטלודון מופיע בפרק השלישי של הסדרה התיעודית הפופולרית של הBBC ללכת עם חיות, מבלי התייחסות למין ספציפי.
רונית ורדי
רונית ורדי היא אשת תקשורת ויזמת ישראלית.
ביוגרפיה.
רונית ורדי, נולדה וגדלה בעפולה. הוריה, מרדכי (קליין) ורדי וחסיה פרביאש, הם ניצולי שואה, שכל משפחותיהם נספו בשואה.