אוכלוסייה.
לפי סקר הכפרים שערכו רשויות המנדט בשנת 1945 היה סך האוכלוסייה בנפה 39,200 בני אדם והתפלגה כדלקמן:
יש להתחשב בעובדה שהנתונים האלה לא נבעו ממפקד אוכלוסין, אלא התבססו על מפקד האוכלוסין המנדטורי האחרון של 1931 בתוספת הגידול המחושב באוכלוסייה ונתוני ההגירה היהודית והערבית, (שהיו חלקיים בלבד).
שטח.
לפי סקר הכפרים משנת 1945 היה סך השטחים של יישובי הנפה 440,969 דונמים. התפלגות השטח הייתה כדלקמן:
יישובי הנפה.
עיר הנפה:
כפרים ויישובים:
עלי שיח
נפת נצרת
נפת נצרת (באנגלית: Sub-district of Nazareth) הייתה נפה במחוז הגליל בתקופת המנדט הבריטי על שם העיר נצרת.
לפי תוכנית החלוקה נועד שטח הנפה להתחלק בין המדינה הערבית והמדינה היהודית, אולם נותר במדינת ישראל בעקבות מלחמת העצמאות והפך לחלק ממחוז הצפון.
אוכלוסייה.
לפי סקר הכפרים, שערכו רשויות המנדט בשנת 1945, היה סך האוכלוסייה בנפה כ-46,100 בני אדם, והתפלג כדלקמן:
יש להתחשב בעובדה שהנתונים האלה לא נבעו ממפקד אוכלוסין, אלא התבססו על מפקד האוכלוסין המנדטורי האחרון של 1931 בתוספת הגידול המחושב באוכלוסייה ונתוני ההגירה היהודית והערבית, (שהיו חלקיים בלבד).
שטח.
לפי סקר הכפרים משנת 1945 היה סך השטחים של יישובי הנפה 497,533 דונמים. התפלגות השטח הייתה כדלקמן:
יישובי הנפה.
עיר הנפה:
כפרים ויישובים:
נפת חיפה (המנדט)
נפת חיפה (באנגלית: Sub-district of Haifa) הייתה הנפה היחידה במחוז חיפה בתקופת המנדט הבריטי. נקראה על שם העיר הגדולה בה, חיפה.
לפי תוכנית החלוקה נועד שטח הנפה להיות חלק מהמדינה היהודית ואכן בעקבות מלחמת העצמאות הוא נותר במדינת ישראל והפך למחוז חיפה של ימינו.
אוכלוסייה.
לפי סקר הכפרים שערכו רשויות המנדט בשנת 1945 היה סך האוכלוסייה בנפה 224,430 בני אדם והתפלגה כדלקמן:
יש להתחשב בעובדה שהנתונים האלה לא נבעו ממפקד אוכלוסין, אלא התבססו על מפקד האוכלוסין המנדטורי האחרון של 1931 בתוספת הגידול המחושב באוכלוסייה ונתוני ההגירה היהודית והערבית, (שהיו חלקיים בלבד).
שטח.
לפי סקר הכפרים משנת 1945 היה סך השטחים של יישובי הנפה 1,031,755 דונמים. התפלגות השטח הייתה כדלקמן:
רוחי אל-ח'טיב
רוחי אל-ח'טיב (בערבית: روحي الخطيب; 1914 - 6 ביולי 1994) היה ראש עיריית מזרח ירושלים בשנים 1957–1967.
חייו.
אל-ח'טיב עמד בראש עיריית מזרח ירושלים עד לכניסת כוחות צה"ל לשכונותיה במלחמת ששת הימים. לאחר סיום תפקידו שימש בתפקידי הנהלה בחברת תיירות ערבית ובחברת החשמל העירונית. במרץ 1968 התבקש להגיע לחקירה מטעם גורמי צה"ל, אשר בעקבותיה גורש לירדן בנימוק כי המשך שהותו בעיר מהווה סכנה לביטחון המדינה. משפחתו המשיכה להתגורר בירושלים ובשנת 1969 שהתה אף אשתו במעצר למשך 15 יום, לאחריו גורשה גם היא לירדן.
אל-ח'טיב חזר לבסוף אל יהודה ושומרון במאי 1993, ונפטר כעבור כשנה.
עארף א-דג'אני
עארף פשה א-דג'אני (בערבית: عارف الدجاني; 1856 - 14 באפריל 1930) היה ראש עיריית ירושלים בשנים 1917–1918.
ביוגרפיה.
א-דג'אני נולד בירושלים למשפחה ותיקה בעיר, שבאדמותיה מצוי קבר דוד המלך על הר ציון. לאחר מלחמת העולם הראשונה וראשית המנדט הבריטי על ארץ ישראל, מונה לראש עיריית ירושלים. בשנת 1918 היה לנציג בוועד המנהל של האגודה המוסלמית-הנוצרית, מטעמה שימש מאוחר יותר נשיא סניף האגודה בירושלים ונשיא האגודה הכללית.
בשנת 1919 היה בין יוזמי כינוס אספה פלסטינית לאומית, הקונגרס הערבי-פלסטיני, שנערכה בירושלים וקראה ליצירת ממשלה פלסטינית בשיתוף סוריה ולדחיית טענות התנועה הציונית. א-דג'אני נבחר לסגן נשיא האספה ועמד בראש תנועת "פלסטין לפלסטינים".
בתוך הוועידה, היה המתנגד העיקרי למגמת האחדות הסורית.
בספטמבר 1920 הצטרף אל מוסא כאזם אל-חוסייני כשותף בהנהגת התנועה הלאומית הפלסטינית. בדצמבר אותה שנה, נבחר בקונגרס הפלסטיני השלישי בחיפה לסגנו של אל-חוסייני בראשות הוועד הפועל הערבי, שהוקם לראשונה באותה ועידה.
בזמן יציאת המשלחת הפלסטינית הראשונה ללונדון, נבחר דג'אני לעמוד בראש הוועד הפועל, במקום חוסייני, שנבחר לעמוד בראש המשלחת. דג'אני הגיב לאי צירופו למשלחת בניהול הסברה נגד התועלת שבה ואף הפריע לאיסוף הכספים למענה. שנה לאחר מכן דרש לעמוד בראש המשלחת לחג'אז, וכאשר לא נבחר, יצא נגד ההחלטה לשלוח אותה ונגד מדיניות הוועד הפועל. הוועד הגיב לכך בפיטוריו.
ביוני 1922 הוא פוטר מנשיאות הוועד הפועל. הפיטורים הללו הביאו גם להרחקתו מהאגודה המוסלמית-נוצרית הירושלמית. הוא הצטרף אל האופוזיציה, והוביל אותה לצדו של ראע'ב נשאשיבי.
באותה תקופה הצטרף אחיו, שוכרי א-דג'אני, אל הארגון האופוזיציוני הראשון, "האגודה המוסלמית הלאומית", מה שפגע במעמדו של עארף.
עארף א-דייני
הסהר המלכותי
הסהר המלכותי (באנגלית: Royal Crescent) הוא רחוב מגורים בן 30 בתים הבנוי בצורת סהר, ונמצא בעיר באת' שבאנגליה. הרחוב תוכנן על ידי ג'ון ווד הבן, ונבנה בין 1767 ל-1774. הרחוב נחשב לאחת הדוגמאות הבולטות בממלכה המאוחדת לאדריכלות ג'ורג'יאנית, והוא הוכר כבניין רשום מדרגה I.
היסטוריה.
ווד עיצב את החזית המעוקלת של כ-30 בתים תלת-קומתיים עם עמודים איוניים על קומת קרקע הבנויה בסיתות גס. קוטרו של כל אחד מ-114 העמודים הוא כ-76 סנטימטרים, גובהו 14.3 מטרים, ויש בו אנטבלטורה בעומק 1.5 מטר. בבית המרכזי יש שתי סדרות של זוגות עמודים. כל אחד מן הרוכשים קנה חלק מחזית הרחוב, והעסיק באופן עצמאי אדריכל על מנת לבנות את הבית מאחוריה, כך שלעיתים מה שנראה כמו שני בתים הוא למעשה בית אחד. צורה זו של תכנון לא תפסה לגבי החלק האחורי של הסהר: חזית הקטע אחידה וסימטרית לחלוטין, אך הבניינים שמאחוריה הם תערובת מבחינת גובה הגג, הסמיכות ביניהם והחלונות שלהם. סגנון אדריכלי זה נפוץ מאוד בבאת'.
בחזית הסהר המלכותי נמצא הא-הא, שהוא סוג של חפיר שצדו הפנימי אנכי ומצופה באבן, והצד החיצוני נטוי ומכוסה באדמת עשב, כך שהחפיר הוא למעשה גדר שקועה או קיר תמיכה. ההא-הא תוכנן כך שלא יפריע לנוף מפארק ויקטוריה המלכותי, ושניתן יהיה להבחין בו רק מקרוב.
במשך מאות השנים מאז בנייתו שימשו בתי הרחוב כמקום מגוריהם של מפורסמים רבים. הדייר הראשון של בית 1 היה תומאס ברוק, חתנו של ג'ון ווד הבן ופקיד העיירה של צ'סטר. לאחר מותו ב-1785 עבר הבית לרשות מארי-לואיז, נסיכת דה למבל, שהייתה בת לוויה למארי אנטואנט. ב-1796 נרכש הבית על ידי הנסיך פרדריק, הדוכס מיורק ואולבני, ובערך באותה תקופה החל הרחוב להיקרא הסהר המלכותי ולא רק הסהר. כריסטופר אנסטיי, שהיה משורר ידוע בשלהי המאה ה-18, התגורר בבית מספר 4 בין 1770 ל-1805, אם כי לוח הזיכרון שלו נמצא בבית מספר 5. הבית המרכזי של הסהר המלכותי שימש את אליזבת מונטגיו כבית מגורים וכמקום לעריכת אירועים חברתיים. היא אירחה בבית זה מפגשים של מעגל הבלוסטוקינג.
במאה ה-19 הצטמקה אוכלוסיית הרחוב, עד שהפופולריות של המרחצאות הרומיים עלתה מחדש. בין הדיירים המפורסמים באותה תקופה ניתן למנות את האדמירל בדימוס ויליאם הארגוד, שהתגורר בבית מספר 9 בין 1834 ל-1839, והסופר הפוליטיקאי אדוארד בולוור-ליטון שהתגורר באותו בית החל מ-1866. בערך באמצע שנות ה-80 של המאה ה-19 התגורר בבית מספר 17 אייזק פיטמן, שנודע כמפתח שיטת הקצרנות הקרויה כיום על שמו.
ב-1916 עבר הפרופסור האנגלי בדימוס ג'ורג' סיינטסברי לבית מספר 1A. במהלך הבליץ על באת' במלחמת העולם השנייה נפגע הרחוב מהפצצות הלופטוואפה הנאצי, כשהנזקים הכבדים ביותר נגרמו לבית מספר 2 ולבית מספר 17 כתוצאה מפצצות תבערה. במהלך המאה ה-20 חולקו בתים רבים ששימשו בעבר משפחות יחידות עם צוות משרתים. כיום נמצאים בתי הסהר בבעלות של מגוון אנשים - חלק מהם שייכים לאנשים פרטיים או משמשים כמשרדים, ומיעוטם נמצאים בבעלות של קבוצות דיור. בית מספר 1 משמש כמוזיאון, המתוחזק על ידי הקרן לשימור באת' ומתאר כיצד בעלים עשירים מכל תקופה היו מרהטים את הבית. ב-1967 נרכש הבית על ידי מייג'ור ברנרד קייזר, ונתרם לקרן ביחד עם סכום כסף לשיקום ולריהוט. בית מספר 16 הפך לבית הארחה ב-1950. הוא אחד עם בית מספר 15 ב-1971, והפך לבית מלון. ב-1978 נמכר בית המלון ושופץ. במשך שנים רבות נאלצו דיירי הרחוב להתמודד עם הרעש של אוטובוסי התיירים, אך כיום סגור הרחוב לתנועת כרכרות ואוטובוסים.
הרחוב שימש גם לצורך צילום סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע.
לקריאה נוספת.
Lowndes, William (1981). The Royal Crescent in Bath. Redcliffe Press.
השהיית נקבים
בנימין גל אור
עינית (ציוד אופטי)
עינית היא עדשה המצויה בסוגים מסוימים של מיקרוסקופים או טלסקופים. עינית מצויה במכשירים שבהם מתבוננים ישירות בעצם הנצפה, וזו העדשה האחרונה לפני העין. עינית מודרנית מורכבת ממספר עדשות המוצמדות יחד.
העינית תורמת הגדלה נוספת להמכשיר, ניתנת להזזה לאורך המכשיר לצורך מיקוד, מאפשרת תחום ראייה זוויתי מסוים ומרחק מסוים מהעין.
מכשיר אופטי יכול להיות מצויד בעיניות שונות הנתנות להחלפה בהתאם לנדרש. במכשירים מתקדמים, המשמשים למחקר, נהוג להחליף את העינית במצלמה (CCD) ולצפות בתוצאה על מסך מחשב במקום באופן ישיר, או בנוסף לצפייה ישירה.
מבחינה אופטית, פעולת העינית היא הגדלה של הדמות הממשית שיוצר האובייקטיב בתוך המכשיר, כפי שעושה עדשה מגדילה.
אוקולר
עינית
ג'יימס פריי