המסדר הלאומי של לגיון הכבוד (בצרפתית: Ordre national de la Légion d'honneur) או לגיון הכבוד הוא עיטור מסדר הכבוד החשוב ביותר בצרפת. הוא מוענק הן לאזרחי צרפת והן לזרים. המסדר נוסד ב-19 במאי 1802 על ידי הקיסר נפוליאון כהוקרה לשירות צבאי וכתגמול לתרומה אזרחית יוצאת מגדר הרגיל.
סמלו של המסדר הוא כוכב מחומש ופניו מצופים אמייל לבן. על צדו האחד מופיע סמלה של צרפת ועל הצד האחר שני דגלים. הכוכב מורכב על גבי זר ותלוי בסרט אדום. בעל האות עונד אותו על צדו השמאלי של חזהו. לאות חמש דרגות (מהדרגה הנמוכה לגבוהה): אביר, קצין, מפקד, קצין גבוה, הצלב הגדול.
דרגות העיטורים.
&lt;br&gt;צלב גדול&lt;br&gt;
&lt;br&gt;קצין גבוה&lt;br&gt;
&lt;br&gt;מפקד&lt;br&gt;
&lt;br&gt;קצין&lt;br&gt;
&lt;br&gt;אביר&lt;br&gt;
מסיבת התה של בוסטון
מסיבת התה של בוסטון (באנגלית: Boston Tea Party) הייתה פעולה ישירה שנערכה בנמל בוסטון, בליל 16 בדצמבר 1773, ובה השליכו קבוצה של אנשים מחופשים לאינדיאנים שהתנגדו למה שכינו "העריצות הבריטית" את כל מטען התה שהיה באוניות של חברת הודו המזרחית אשר עגנו בנמל. אירוע זה נחשב בידי רבים כנקודת מפתח בציר הזמן של ההיסטוריה האמריקנית, וכאירוע שהוביל למלחמת העצמאות האמריקנית ולאחר מכן להכרזת העצמאות של ארצות הברית.
רקע.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-18, החלה להתארגן בבוסטון אגודה פטריוטית אמריקנית, שמטרתה הייתה להשיג עצמאות וממשל עצמי לשלוש עשרה המושבות. אגודה זו כונתה בשם "בני החירות". בשנת 1773 הפחיתה ממשלת ממלכת בריטניה הגדולה את המס ששילמה חברת הודו המזרחית על תה, אך המשיכה לגבות את כל המיסים ללא שינוי באמריקה. "בני החירות" ורוב תושבי שלוש עשרה המושבות התנגדו לפעולה זו, אך מפני שלא היה להם נציג בפרלמנט הבריטי, הם לא יכלו לעשות דבר בנידון.
השלכת התה.
בדצמבר 1773 הגיעו שלוש אוניות משא בריטיות לנמל בוסטון כדי לפרוק מטען רב של תה. המתנגדים למיסי התה הכבדים מנעו את פריקתם של ארגזי התה מהאוניות, אך המושל הבריטי של מסצ'וסטס, תומאס האצ'ינסון, חייב את המושבה לשלם מיסים על ארגזי התה שלא נפרקו, ובינתיים האוניות נשארו עוגנות בנמל.
"בני החירות" ועוד אנשים רבים התנגדו למיסוי זה על ארגזים שלא נפרקו, ונאבקו על כך. מאבק זה הגיע לשיאו בליל 16 בדצמבר, כאשר כמה מאזרחי בוסטון ומ"בני החירות" הגיעו לנמל בוסטון מחופשים לאינדיאנים, עלו על האוניות הבריטיות והשליכו את מטען התה היקר שלהם לים. האירוע כונה מסיבת התה של בוסטון.
התגובה להשלכת התה.
בתגובה לזריקת מטען התה היקר דרשה ממלכת בריטניה הגדולה פיצוי כספי רב על הארגזים שהושלכו. לאחר סירובם של אזרחי מסצ'וסטס לדרישה זו, העביר הפרלמנט הבריטי מספר חוקים שקבעו עונשים שונים על תושבי בוסטון בפרט, ומסצ'וסטס בכלל. בין השאר, כללו החוקים את סגירת נמל בוסטון לתנועת אוניות מסחר והפחתה בסמכויותיה של אספת הנבחרים של מסצ'וסטס.
כוריאה
הזכות לחינוך
הזכות לחינוך נמנית כאחת מזכויות האדם בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם של האו"ם משנת 1948, ובאמנה הבינלאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות משנת 1966. מטרתה של זכות זו - מתן גישה לחינוך לכל אדם. זכות זו, אף שהיא רלוונטית בעיקר לילדים, נוגעת גם למבוגרים.
מרכיבי הזכות לחינוך.
הזכות לחינוך מורכבת ממספר אלמנטים שונים. ההכרה בכל אחד מהם משתנה ממדינה למדינה, וכך גם יכולתה של המדינה להגן על זכות זו - שכן הזכות לחינוך, כאחת הזכויות החברתיות, דורשת השקעת משאבים רבים על-מנת ליישמה. להלן רשימת מרכיבים מקובלת של הזכות לחינוך. חלק ממרכיבים אלו הוכרו במגילת זכויות האדם המקורית, ואחרים נוספו בהצהרות מאוחרות יותר של האו"ם, של אונסק"ו ושל ארגונים בינלאומיים אחרים:
חינוך יסודי חובה וחינם לכל.
לכל ילד יש זכות ליהנות מחינוך יסודי, בלא שהוא או הוריו יאלצו לשלם על כך. חינוך זה הוא חובה - אין באפשרות הילד או הוריו לוותר על מימוש זכות זו.
השונות העיקרית ביישום סעיף זה נובעת מגמישותו של המושג 'חינוך יסודי'. בישראל על פי חוק לימוד חובה החינוך הוא חובה וחינם מגיל שלוש עד סיום כיתה י"ב (נכון ליולי 2007), אם כי החוק מיושם בפועל רק מגיל חמש, מסיבות תקציביות. בארצות מתפתחות רבות החינוך מוגדר כחובה וחינם רק בכיתות א-ד, וגם יישום דרישה זו נתקל בקשיים רבים. עם זאת, קיימת הסכמה כי חינוך יסודי משמעו לפחות רכישת ידיעת קרוא וכתוב.
חינוך מקצועי וטכנולוגי נגיש לכול.
בסיום לימודיו היסודיים, זכאי כל ילד להמשיך את לימודיו בתחומים מקצועיים וטכנולוגיים. המבדיל בין דרישה זו לקודמת הוא בכך שאינה מחייבת - על כל ילד להיות מסוגל לממש זכות זו, אך הוא אינו מחויב בכך.
קיימות ארצות בהן, בגלל חוסר במשאבים, סעיף זה אינו מיושם כלל. היישום של סעיף זה בישראל מתבטא בכך שעל-אף שהשנתיים האחרונות בלימודי החטיבה העליונה (י"א-י"ב) אינן נכללות בחוק לימוד חובה, הן מסובסדות על ידי המדינה והיא מתחייבת לאפשר לכל תלמיד ליהנות מהן.
חינוך גבוה פתוח לכל על בסיס הישגים.
לכל אדם יש את הזכות ללמוד בחינוך גבוה (מכללות ואוניברסיטאות), אם הישגיו האקדמיים מספיקים לשם כך. ההבדל בין שלב זה לקודם - לא כל אדם זכאי לחינוך גבוה, אלא רק אלו שהישגיהם מספיקים לכך.
סעיף זה, בגלל עלויותיו הגבוהות, מיושם כמעט רק במדינות מפותחות, היכולות להקדיש את המשאבים הדרושים ליישומו. גם בין אלו שמיישמות אותו יש שונות רבה, כאשר היישום העמוק ביותר הוא חינוך גבוה חינם, בחלק ממדינות אירופה. בישראל מיושם סעיף זה על ידי סבסוד הלימודים הגבוהים על ידי המדינה ומתן מלגות לתלמידים נזקקים.
חינוך חופשי מאפליה.
לכל ילד זכויות שוות לחינוך, ללא אפליה על רקע מין, מוצא אתני, שפה ועוד.
סעיף זה מאפשר קיום של בתי ספר נפרדים לפי מין, בתנאי שלא יהיה, בשל כך, הבדל באיכות הלימודים בין בתי הספר.
כמו כן מאפשר סעיף זה לקהילות בעלות שפה או תרבות שונים מאלו של הרוב לקיים בתי ספר משלהן, בשני תנאים: שלהורי הילד תהיה אפשרות בחירה בין בית ספר כזה לבית ספר רגיל ושלימודים בבית ספר כזה יאפשרו לתלמיד השתלבות בחברה הכללית (ולא יצרו מגבלת שפה, לדוגמה).
חינוך בהתאם לתרבות.
לכל ילד יש זכות לקבל חינוך התואם את תרבותו.
סעיף זה נועד למנוע חינוך בהתאם לתרבויות שולטות, העלול לגרום להיעלמות תרבויות אחרות. עם זאת, קיימת בעייתיות מובנית ביישומו: החינוך אליו מתייחסות זכות זו וכל האמנות התומכות בה הוא חינוך כפי שהתעצב במערב במאות השנים האחרונות - חינוך באמצעות מערכת מדינתית רשמית של בתי ספר. לגבי תרבויות רבות, חינוך 'בהתאם לתרבות' משמעו חינוך במסגרת משפחתית או שבטית. גם המטרות של שני סוגי החינוך שונות לגמרי: בעוד שהחינוך הרשמי נועד לרכישת ידע אקדמי, נועד החינוך מהסוג השני בעיקר לרכישת מיומנויות חיים.
הזכות לידיעת קרוא וכתוב.
זכות זו, הנכללת במסגרת הזכות לחינוך, מתייחסת גם למבוגרים. לפיה, לכל אדם יש את הזכות לדעת לקרוא ולכתוב.
זכות זו אינה מתקיימת במלואה בשום מדינה - אין מדינה שבה שיעור יודעי קרוא וכתוב הוא 100%. לכן, זכות זו מחייבת את כל המדינות להנהיג תוכניות לחינוך מבוגרים.
ילדים הסובלים ממוגבלויות.
על ילדים הסובלים ממוגבלויות חלות כל הזכויות המוזכרות לעיל. על המדינה להבטיח זכויות אלה, בין אם על ידי התאמת בתי הספר הרגילים לצורכיהם או הקמת מסגרות מיוחדות, בתוך בתי הספר הקיימים או בנפרד.
הזכות לחינוך במשפט הישראלי.
הזכות לחינוך במשפט הישראלי היא אגד של זכויות: הזכות לקבל חינוך, הזכות להשפיע על תוכני החינוך והזכות לשוויון בחינוך. זכויות אלו עוגנו בחוק וזכו לפירוש מצד בית המשפט העליון ומלומדים. הן באות לידי ביטוי באופן שונה במגזרים שונים בחברה הישראלית.
מעמדן הנורמטיבי של הזכויות לחינוך במשפט הישראלי.
הזכויות במשפט הישראלי נחלקות לשתי קבוצות. האחת, קבוצת הזכויות הרגילות. זכויות אלו מעוגנות בחקיקה רגילה של הכנסת שנועדה לשמור עליהן. אך למרות זאת, הכנסת יכולה לפגוע בהן באמצעות חוקים אחרים. הקבוצה השנייה, היא קבוצת זכויות האדם החוקתיות. זכויות אלו מעוגנות בחוקי-יסוד, הן בעלות מעמד חוקתי על-חוקי ולא ניתן לפגוע בהן בחוק רגיל.
הזכויות לחינוך כזכויות חוקתיות על-חוקיות.