ליד בית הספר, שפעל בשעות הבוקר, הקים פוגצ'וב מועדון נוער עברי שפעל בשעות אחר-הצהריים. היה זה מועדון הנוער העברי הראשון במוסקבה. חניכיו היו ברובם תלמידי בתי ספר תיכוניים כלליים, שבבוקר למדו בגימנסיות רוסיות ואחר-הצהריים היו מבלים במועדון העברי.
בית הספר והמועדון העבריים נחלו הצלחה רבה, ותוך זמן קצר לקחו בהם חלק עשרות נערים ונערות מיהודי מוסקבה. לצד תיאטרון "הבימה", היו אלה האיים העבריים היחידים במוסקבה בימי הקומוניזם הצבאי.
בבית הספר ובמועדון שלידו התנהלו החיים על טהרת העברית ובאמצעות הנהלה עצמית של התלמידים. פוגצ'וב, שהיה הרוח החיה בהם, חינך את תלמידיו לערכים של ציונות סוציאליסטית וחלוציות, ועודד אותם לעלות לארץ ישראל ולחיות חיי עבודה במולדת עברית; או כמו שניסח זאת אברהם (אַבּרָשָה) אָרֶסט, איש ציבור ירושלמי, ממנהיגי ארץ ישראל העובדת, שהתחנך בבית הספר של פוגצ'וב במוסקבה – "לאהבת העברית, לאהבת ארץ-ישראל, לכיבוד העמל ולאהבת האדם".
בין התלמידים היו רבים שעלו לארץ ישראל כחלוצים, פעלו בהתיישבות ובהגנה ואף תפסו עמדות חשובות בחיי החינוך והתרבות ובחיים הציבוריים, בהם ארסט (שהיה חבר מזכירות אחדות העבודה, חבר מועצת עיריית ירושלים והוועד הפועל הציוני, עובד הסוכנות היהודית ומנהל "קול ציון לגולה") וזאב צְ'לֶנוֹב (חבר קיבוץ משמר העמק; בנו של יחיאל צ'לנוב, מראשי ציונות רוסיה).
ארסט כתב בזיכרונותיו:
בית הספר זכה לתמיכה מצד לא-יהודים בצמרת מערכת החינוך הסובייטית, אך כנגד זאת ספג יחס עוין מצד אנשי היֶיבסֶקציה (המחלקה היהודית של המפלגה הקומוניסטית, הבּוּנְדיסטים לשעבר) היידישיסטים, שיצאו נגד השפה העברית והלאומיות היהודית (ובפרט הציונות) וגרסו כי בית ספר יהודי צריך להתנהל בשפתם של המוני העם – יידיש.
בקיץ 1919 הגיש פוגצ'וב תוכנית להעביר את תלמידיו למשך הקיץ למָלָחובקה, כפר סמוך למוסקבה, במטרה להרגילם לחיי קומונה ועבודה. התוכנית כמעט יצאה לפועל, אולם אז התעורר זעמו של שמעון (סֶמיון) דימנשטיין, הקומיסר לענייני יהודים, והוא שכנע את רשויות החינוך להתנות את המעבר לקומונה בוויתור על השפה העברית; פנייתו של פוגצ'וב לקומיסר החינוך לוּנָצַ'רסקי לא הועילה והתוכנית בוטלה.
פוגצ'וב הצליח לקיים את בית הספר במשך יותר משנתיים – זמן רב יותר מבתי ספר עבריים אחרים בברית המועצות. אולם הניסיונות לחתור תחתיו הלכו וגברו, עד שלבסוף, ב-1920, הצליחה היבסקציה להפוך את בית הספר לבית ספר יידי, ופוגצ'וב לא היה מעוניין להמשיך לנהלו. השלטונות הוציאו מידיו את הדירה המפוארת, ותחת זאת נתנו למשפחה דירה קטנה באותו בניין, בקומה הראשונה ממול. פוגצ'וב עבר ללמד בבית ספר רוסי, וילדיו התפזרו בבתי ספר רוסיים.
עם זאת, גם לאחר סגירת בית הספר הוסיף פוגצ'וב לחנך את תלמידיו: הוא ייסד חוג מחתרתי-למחצה, שבו התחנכו בני הנוער "לידיעת הספרות העברית, להבנת בעיות הציונות, להבנת נתיבות העם היהודי בתוך הדרכים הסבוכות של עולם גדול ומסוער".
באפריל 1920 התכנסה בדירתו הקטנה של פוגצ'וב הוועידה הציונית הארצית (הבלתי-לגאלית). בעקבות הכינוס נעצר פוגצ'וב על ידי הצ'קה (המשטרה החשאית הסובייטית) ביחד עם יתר מאה ושבעים משתתפי הוועידה, שחלקם הובאו ללוּבּיַאנקַה וחלקם למבצר בּוּטירקָה, ולאחר תקופת מאסר קצרה, שוחררו בעזרתו של הג'וינט.
ימים ספורים לאחר שחרורו גלה עם משפחתו ממוסקבה וברית המועצות ונסע מערבה בכוונה להגיע לארץ ישראל. המשפחה יצאה מרוסיה ברכוש דל, ובדרך סרה לוורשה, שם מצאה מגורים בדירת-מרתף ונותרה בעיר כשנה. משם נסעו לברלין בירת גרמניה, שם נתמנה פוגצ'וב – אז עסקן חינוך ותרבות ידוע – למנהלהּ של הלשכה המרכזית של הסתדרות "תרבות" העולמית, שנוסדה אז בעיר. בברלין התגורר כשנתיים, עד 1924.
בארץ ישראל: "כפר ילדים".
בראשית שנת תרפ"ה (סתיו 1924) עלה לארץ ישראל עם משפחתו. בארץ עִברת את שמו ל"עמיאב".
לאחר הגיעו לארץ התוודע לקיומו של מוסד חינוכי ליתומים בבלפוריה העליונה שבעמק יזרעאל, ובסוף שנת 1924 התמנה למנהלו. לאחר הפרעות במלחמת האזרחים ברוסיה אסף ישראל בלקינד ילדים פליטים מבתי היתומים באוקראינה והביאם לבסוף, באביב תרפ"ד (1924), לשטח בלפוריה העליונה שלרגלי גבעת המורה (לימים חלק מעפולה), שאותו עזבה זמן קצר קודם לכן קבוצת בלפוריה, שעברה לשטח חדש לא הרחק משם. באתר נותרו רק צריפים אחדים ובית אבן אחד, שלא הספיקו עבור הנערים, שמנו יותר ממאה, ובמשך שמונה חודשים הם התגוררו באוהלים. שנה וחצי לאחר העלייה על הקרקע פרשו ציוני דרום אפריקה את חסותם על הכפר, ותמיכתם הכספית אפשרה לבנות עבור הנערים מוסד שניתן לחיות בו ברווחה יחסית.
פוגצ'וב, שהיה למנהל המוסד, הביא עִמו את רעיון כפר הילדים המיוסד על שיטת החינוך העמלני מתוך הנהלה עצמית של התלמידים. הוא נתן למוסד את השם "כפר ילדים", וארגן את החיים בו במתכונת של חברת ילדים. לדברי חוקר החינוך שבח אדן, פוגצ'וב, שדגל בשיטות חינוך ליברליות למדי בשעתו, מצא בכפר "מדריכים הנוקטים משטר נוקשה וילדים חשדנים. תכניתו החינוכית לא קנתה את לב כל המדריכים. היו בהם לעיתים מעטים ולעיתים רבים - שהסתייגו מדרכו ואף סלדו ממנה. יחס זה כבל את ידיו, שלל כל אפשרות של שיתוף מלא מצד חבר העובדים, וגרם בסופו של דבר לכישלונו הגמור של הניסיון".
דרכו החינוכית של פוגצ'וב בכפר התבססה על ארבעה יסודות: עבודה, השכלה הנרכשת בשיטת העבודה העצמית, מסורת, ואוטונומיה. הוא לא האמין כי החניכים בכפר ידרשו מיוזמתם חוקה דמוקרטית, ולכן ויתר על השימוש באנרכיה כאמצעי חינוכי לרה-אורגניזציה של המוסד (אמצעי שנקט שאצקי), ותחת זאת הציג בפניהם הצעת חוקה, שזכתה להסכמתם. בחוקה הוגדרה מטרת ההתארגנות: להגדיל את רכושו של כפר הילדים באמצעות עבודה אינטנסיבית הנעשית מתוך הבנה והכרה של כל ענפי המשק. עם זאת, המטרה לא הייתה תועלת חומרית פשוטה, כי אם בניינה של חברת העבודה העברית בארץ. לדברי אדן, "העבודה לא הייתה רק אמצעי חינוכי. לעבודת הילדים היה ערך כלכלי רב. עובדה זו הגבירה את בטחונם העצמי של החניכים, אך גם העמידה בצל את יתר שטחי החיים". לאחר שנה וחצי כתב פוגצ'וב כי "יש כאן אפוא, בכפר ילדים שני עמים וקונפליקט מתמיד בין שני אלה: ... בין הדעה, שהכל משועבד לחינוך האישיות, ובין הדעה, שהכל משועבד למשק".
ביחס להשכלה, חוקת הכפר קבעה כי "כל אזרח מחויב לרכוש לו את ההשכלה היסודית, הנחוצה לבניין החיים התרבותיים. אזרחי הכפר חייבים ללמוד את החומר הלימודי הקשור בענפי המשק". הלימודים לא נחשבו כבעלי ערך כשלעצמם, אלא כאמצעי המשרת את המשק. לצד זאת, טופח בכפר הביטוי העצמי האמנותי, באמצעות בימוי, ריקוד וכדומה.
פוגצ'וב הטביע חותם מסורתי בחיי הכפר: הוא הקפיד על שמירת מצוות, קירב את החניכים לבית הכנסת שהוקם בכפר ולתפילה, והעניק צביון לאומי מסורתי לחגים ולהווי הכללי.
פוגצ'וב גרס כי תפקידה העיקרי של האוטונומיה הוא "לעשות את הילד אחראי לפני מצפונו הוא". כפר הילדים נוהל באמצעות אספה כללית, שהתכנסה אחת לחודש ובה ניתנו דו"חות הוועדות השונות, וועד פועל שנבחר מתוכה, אשר פיקח על יחסי החברה, על מילוי חובות החניכים ועל פעולות הוועדות.
המפעל החינוכי זכה לפרסום רב ולביקורים של פדגוגים רבים. אולם משהפסיק ועד העזרה מדרום אפריקה את הסיוע למוסד, הוא עמד בפני סגירה. מספר החניכיו הוקטן בחצי, ל-60, והוא קיבל ילדים מהארץ, ששילמו שכר לימוד ודמי מחיה. בד בבד התערערו היחסים בתוך המוסד: המדריכים קבלו על סילוף עובדות בדו"חות החניכים, ואלה באו בטענות על פגיעה באוטונומיה שלהם מצד המדריכים. עם החרפת הסכסוך בין חברי הסגל, ועדת בירור מטעם ההסתדרות מינתה למוסד הנהלה משותפת של שלושה, ששני החברים האחרים בה היו ממתנגדי פוגצ'וב. פוגצ'וב, שלא הסכים לסידור החדש, התפטר, ויחד איתו פרשו חלק מהעובדים. כך, לאחר קרוב לשבע שנים, הפסיק כפר ילדים לפעול במתכונת של חברת ילדים. עם סיום עבודתו שם פרסם ספרון על "תולדות המפעל החנוכי: כפר ילדים (למשפט הקהל)".
אחריתו ומשפחתו.
לאחר שעזב את כפר ילדים, ב-1931, עבר פוגצ'וב עם משפחתו לתל אביב, שם התגוררה המשפחה בדירה שכורה ברחוב המגיד.
הוא שכר שני בתים ברמת גן, אסף אנשי צוות (בהם כמה שבאו איתו מכפר ילדים) ופתח "כפר ילדים" ברוח דומה. במוסד פרטי זה ברמת גן התחנכו כ-35 ילדים, בהם ילדים מתל אביב שהוריהם לא יכלו לחנכם בעצמם, תלמידים מהסביבה (אשר לנו בבתי הוריהם) וכן יתומים. בין התלמידים היו יצחק ישר (לימים אדריכל) ובתו של אביגדור המאירי אסתר (אסתי).
בנו של פוגצ'וב, המוזיקאי עמנואל עמירן, הורה מוזיקה בשני כפרי הילדים שניהל.
כעבור כשנתיים, בשנת 1933, לקה פוגצ'וב בגידול מוחי ונאלץ להפסיק את פעילותו החינוכית והציבורית; את ניהול המוסד מסר לאחד המורים. בסוף אותה שנה נסע לעבור ניתוח בבית החולים של רובע לַיינץ בווינה (כיום רובע היצינג), אך נפטר שם בטרם נותח, בינואר 1934, כשלצידו בתו הבכורה בת-עמי. בן 55 במותו, נקבר בבית הקברות היהודי בעיר.
במשך שנים ביקשו בני משפחתו, ידידיו וחניכיו להעלותו לקבורה בארץ. לבסוף, בראשית שנת 1950, בהשתדלותם של שליח הסוכנות היהודית בווינה אשר בבלי ואשתו צופיה בבלי, נמצאו שרידיו בבית הקברות, הועלו לישראל ונטמנו בבית העלמין במושב מרחביה, ליד השטח שבו פעל כפר ילדים.