אזור מפרץ אלגואה היה מיושב במשך מאות שנים על ידי שבטים כגון סן, קויסן וקוסה. האירופאים הראשונים שביקרו במפרץ היו מגלי הארצותהפורטוגזים ברתולומיאו דיאס (ב־1488), וואסקו דה גאמה (ב־1597). במשך מאות שנים צוין המקום במפות כ"מקום עגינה עם מים לשתייה". האזור היה שייך למושבת הכף ההולנדית. ב-1799, בימי מלחמות נפוליאון נכבשה המושבה על ידי הבריטים. הבריטים בנו במקום מצודה בשם "מצודת פרדריק" (על שם הנסיך פרדריק, בנו של ג'ורג' השלישי), במטרה להגן על החוף מפני פלישת כוחות צרפתיים מהים.
ב-1804 נבנתה בסמוך העיר יוטנהאג', ב־1820 התיישבו באזור פורט אליזבת כ־4000 מתיישבים בריטים, במטרה לחזק את קו הגבול בין מושבת הכף לבין אזור ההתיישבות של שבט הקוסה. העיר נוסדה על ידי מושל מושבת הכף, רופן שו דונקין, והוא קרא לה על שם אשתו, אליזבת. בעשרות השנים הבאות התרחבה העיר והתיישבו בה אירופאים, מלאים ומהגרים אחרים. גידול ניכר חל אחרי 1873, אז הונחה מסילת רכבת בין הערים פורט אליזבת וקימברלי. ב-1861 קיבל היישוב מעמד של עיר.
במהלך מלחמת הבורים השנייה, בתחילת המאה ה-20, הוקם בעיר על ידי הבריטים מחנה ריכוז לנשים וילדים בורים. בעקבות המלחמה, הוקמה בעיר "מצבת הסוסים", לזכר עשרות אלפי סוסים שמתו במלחמה. בשנים 1962-1975, במהלך תקופת האפרטהייד, התקיימו הפרדות גזעיות בעיר, ורבים מתושביה השחורים הוכרחו בכוח לעבור לאזורי מחיה שהוקצו להם בקרבת העיר. בשנת 1985, בעקבות המהומות בעיר התפתחה פרשת שלישיית פבקו.
מאז הבחירות החופשיות ב-1994, סובלת פורט אליזבת מבעיות דומות לאלו של רוב הערים בדרום אפריקה, ביניהן ריבוי מקרי האיידס, אלימות וסמים. עם זאת, הודות לתנופת התעשייה והתיירות בעיר, היא ממשיכה להתפתח ולהתקדם.
ב-2001 נוסד "מטרופולין מפרץ נלסון מנדלה", שכלל את פורט אליזבת וערים סמוכות לה, כגון יוטנהאג' ודספאץ'. המטרופולין נקרא על שמו של הנשיא השחור הראשון של דרום אפריקה, נלסון מנדלה, שנולד באזור טרנסקיי הסמוך.
לקראת מונדיאל 2010, שהתארח בדרום אפריקה, שופצו בתקופה זו אזור מרכז העיר, הנמל והחופים, ונבנה אצטדיון נלסון מנדלה ביי.
תיירות.
העיר שוכנת בתחילתו של נתיב הגנים, המתמשך לאורך חופי הקייפ, ונחשב לאחד מיעדי התיירות המרכזיים בדרום אפריקה. אזורי תיירות מרכזיים בעיר הם חופי העיר לאורך מפרץ אלגואה; מגדל הפעמונים שנבנה ב-1923 לזכר המתיישבים הבריטיים במקום ב-1820, גובהו 52 מטר ובראשו נקודת תצפית טובה על העיר; שמורת דונקין; בניין העירייה; גנים ושמורות טבע. כ-70 קילומטר מצפון לעיר, שוכנת שמורת הספארי הלאומית פארק הפילים הלאומי אדו, בה ניתן לצפות בחמישה ממיני החיות המפורסמים בדרום אפריקה, ביניהם פילים, כרישים לבנים, לווייתנים ועוד. אתר יהודי חשוב בעיר הוא המוזיאון לזכר החלוצים היהודים, השוכן בבית כנסת ששימש את הקהילה היהודית בעיר עד 1954.
צבא לבנון החופשית
צבא לבנון החופשית (בערבית: جيش لبنان الحر, תעתיק מדויק: ג'יש לבנאן אלחֻר) היה מיליציה נוצרית, מארונית ברובה, שפעלה בדרום לבנון במלחמת האזרחים הלבנונית ונלחמה במיליציות אסלאמיות. המיליציה נודעה בשיתוף הפעולה שלה עם ישראל, ממנה זכתה לסיוע צבאי ואזרחי.
לאחר כניסת ישראל ללבנון התרחבה המיליציה לכדי שישה גדודים והפכה לצבא קטן, ובאותה העת החל גיוס לוחמים דרוזים ומוסלמים (שיעים וסונים) למיליציה. לאחר מותו של מפקדה, רב-סרן סעד חדאד, שונה שמה של המיליציה לצבא דרום לבנון ובשם זה היא פעלה עד לנסיגת ישראל מרצועת הביטחון בשנת 2000, כאשר חלק מלוחמיה הסגירו עצמם לשלטונות בביירות וחלק עזב את גבולות לבנון.
צבא לבנון החופשית היה מיליציה צבאית בלבד ולא מפלגה או גוף פוליטי, להבדיל מרובן המוחלט של המיליציות שנלחמו במלחמת האזרחים בלבנון. עם זאת, המיליציה אימצה קו אידאולוגי דומה למפלגות הנוצריות הימניות הלאומיות, איתן שמרה על ברית לאורך מלחמת האזרחים. המיליציה התנגדה לפלסטינים ולמיליציות האסלאמיות בלבנון, ויחסה אליהם היה תקיף מאוד. בשני גורמים אלו ראתה המיליציה טרוריסטים, ובפלסטינים בפרט פולשים. תומכי המיליציה נמנו מאז ומתמיד עם תומכי הקואליציה הנוצרית הכוחות הלבנוניים, והתמיכה התחלקה בעיקר בין הפלנגות הנוצריות לשומרי הארזים.
היסטוריה.
הלחימה במלחמת האזרחים.
רקע והקמת המיליציה.
עם פרוץ מלחמת האזרחית הלבנונית השנייה התחלקה השליטה על אזורים בלבנון בין מיליציות עדתיות. להבדיל מאזורים נרחבים בצפון לבנון, שנשלטו על ידי מיליציות נוצריות, בדרום לבנון כותרו עיירות וכפרים נוצריים, שהיוו מיעוט, על ידי כוחות עוינים מוסלמיים, ויחידות נוצריות מצבא לבנון הוצבו לשמירה בבסיסים בכפרים נוצריים.
הצבת הכוחות לא עזרה, וב-10 במרץ 1976 נכבשה העיר המעורבת מרג' עיון על ידי לוחמי צבא לבנון הערבי - מיליציה אסלאמית אשר הורכבה מעורקי צבא לבנון ונודעה בשיתוף הפעולה עם אש"ף וארגונים בעלי אופי טרוריסטי נוספים. העיר נכבשה ללא התנגדות משום שחיילי צבא לבנון שהוצבו במקום היו מעטים מספרית מלוחמי המיליציה. שארית לוחמי צבא לבנון, שהוצבו בבסיס הצבאי בעיר, רובם הגדול נוצרים ומיעוטם מוסלמים, נמלטו מהעיר.
כעבור מספר חודשים שבמהלכם הייתה העיר במצור, ב-17 באוקטובר שחררו אנשי הכפר קליעה את העיר לאחר קרב בין שני הכוחות, שבו נהרגו כ-30 לוחמי צבא לבנון הערבי. בעקבות השחרור החליטה ממשלת לבנון, בשיתוף עם הצבא והנשיא סלימאן פרנג'ייה, להקים גוף צבאי שיהיה כפוף לצבא לבנון ויוצב בדרום, במובלעת מרג' עיון, וישמש ככוח נגדי לארגוני הטרור והמיליציות האסלאמיות והפלסטיניות שהשתקעו בדרום לבנון והפרו את הסדר.
ב-22 במרץ 1977 הוקם גוף שכזה והוא הורכב מכ-400 לוחמים נוצריים מהאזור הכפר קליעה, בפיקודו של הקצין הלבנוני ע'סאן אל-חומסי. לוחמי היחידה התפרסו באזור המובלעת הנוצרית שסביב העיר מרג' עיון ותפקידם היה לספק לתושבים הנוצרים הגנה פני התקפות טרור ומניעת מצבי טבח (לדוגמה, טבח עישייה שבוצע בתושבי הכפר עישייה שבדרום הצפוני). שם היחידה נבחר להיות "יחידת אל-קליעה", על שם כפרם של הלוחמים הנוצרים ששחררו את מרג' עיון.
במקביל, התפרסה יחידה נוספת של צבא לבנון במובלעת בינת ג'ביל. בתחילה פיקד על היחידה סמיר אל-חאג', ומאוחר יותר הוחלף אל-חאג' ברס"ן סמי שידיאק (לעתיד אחד ממפקדי צד"ל). מובלעת נוספת, מובלעת ג'זין, שהייתה למובלעת נוצרית בין השטח שנשלט על ידי אש"ף לשטח בשליטת סוריה, נשלטה על ידי המיליציה הימנית הנוצרית "שומרי הארזים" של אטיין סאקר, והייתה גם היא לבעלת ברית של ישראל. על אף שהאוכלוסייה הנוצרית מפוזרת בכל דרום לבנון, שלוש מובלעות אלו היו למובלעות הנוצריות הבולטות בשטח שנשלט על ידי מיליציות אסלאמיות ופלסטיניות, ואזרחים נוצרים רבים ברחו אליהן מחשש להתנכלויות מצד החמושים הפלסטינים והמוסלמים.
תחת פיקודו של סעד חדאד.
בשנת 1977, הוחלף אל-חומסי ברס"ן סעד חדאד. חדאד, איש צבא לבנון, היה מפקד הבסיס הצבאי במרג' עיון בטרם השתלטו עליו לוחמי צבא לבנון הערבי. בעקבות מינויו הגיע חדאד למובלעת מרג' עיון דרך ישראל, היות שהכבישים המובילים אל מרג' עיון נשלטו על ידי צבא לבנון הערבי ויחידות שונות של לוחמים פלסטינים, ואלו מנעו מעבר של נוצרים. מאז כניסתו לתפקיד, פעל חדאד רבות לחיזוק "יחידת אל-קליעה" וזו הפכה מיחידה צבאית זוטרה למיליציה חזקה בשטח והיוותה כוח נגדי לצבא לבנון הערבי אשר החל להתפורר ולוחמים רבים ערקו ממנו ולאש"ף, וביצעה את תפקידה - הגנה על נוצריי דרום לבנון. חדאד, נהנה מתמיכה עצומה הן בקרב האוכלוסייה הנוצרית האזרחית בדרום לבנון והן בקרב לוחמי המיליציה.
חדאד החל לנתק בהדרגה את מגעיו עם ממשלת וצבא לבנון ובמקביל שינה את שמה של "יחידת אל-קליעה" ל"צבא לבנון החופשית". לאחר שצבא לבנון הערבי ניתק את זרם החשמל והמים לכפרים הנוצריים במובלעת מרג' עיון, החליטו נציגי "צבא לבנון החופשית" לפנות לישראל ולבקש סיוע. בגבול הצפון, נפגשו נציגי המיליציה עם רפאל איתן ובפגישה והוחלט על שיתוף פעולה בין המיליציה וישראל. לוחמי המיליציה ובני משפחותיהם זכו לסיוע אזרחי ממדינת ישראל שכלל, בין השאר, את פתיחתה של הגדר הטובה לתנועת הנוצרים בין הגבולות. בנוסף לכך, סייעה ישראל רבות מבחינה צבאית למיליציה, העבירה אמצעי לחימה ואף אימנה את הלוחמים בישראל. חלק רב מהצלחת המיליציה בשטח טמון בשיתוף הפעולה שלה עם ישראל.
"צבא לבנון החופשית" אמנם לא הייתה חברה בכוחות הלבוניים - קואליציית מיליציות נוצריות בתקופת מלחמת האזרחים בלבנון, אך שמרה על קשר עם המיליציות הנוצריות, ובעיקר עם שומרי הארזים, שיישבו במובלעת הנוצרית של ג'זין, והיו לבני בריתה העיקריים של צבא לבנון החופשית ומאוחר יותר גם של ישראל. רס"ן סמי שידיאק, שפיקד על היחידה הנוצרית של צבא לבנון שהתפרסה במובלעת בינת ג'בייל היה חבר בכוחות הלבנוניים מטעם הפלנגות הנוצריות והתפטר מצבא לבנון לאחר הירצחו של הנשיא בשיר ג'ומאייל. עם התפטרותו, חבר לחדאד אך המשיך בקשר הדוק עם הכוחות הלבנוניים במשך כל חייו, גם לאחר גלותו ועד מותו בצרפת בשנת 2005. על אף שיתוף הפעולה בין צבא לבנון לכוחות הלבנוניים והפלנגות הנוצריות בפרט, ידוע על מספר התנגשויות בשטח בין לוחמי צבא לבנון החופשית ללוחמי יחידת הקומנדו SKS של הפלנגות הנוצריות שלחמו בדרך כלל בזירה הביירותית ולעיתים "הושאלו" לחזית הדרומית. לאנשי ה-SKS הייתה תדמית בריונית וחלקם אף עסקו במעשי פשע..