מן השפה האכדית, האוגריתית וכתבים של לשונות עתיקות נוספות מן האזור סבורים חלק מן החוקרים כי בעבר האות פ' הדגושה והלא דגושה נהגתה בקול פוצץ מן השפתיים: פ' לא דגושה נהגתה כפי שכיום אנו הוגים בּ' דגושה ([b]) - פ' דגושה נהגתה כפוצץ ללא ליווי קול כפי שאנו הוגים אותה כיום ([p]), ואילו האות בּ' הדגושה נהגתה כמו פ' רפה בת ימינו [f], וב' רפה כפי שהיא נהגית כיום ([v]). היגוי זה השתמר בחילופי המילים המקראיות פרזל-ברזל, ומשמשת בעברית בת ימינו בפועל "פרזול".
ישנן קהילות הדוברות עברית ההוגות הגייה קלאסית של השפה ובהגייתן יש הבחנה בין האותיות "ו" (כ-"w") ו"ב" שאינה דגושה (כ-"v"), וכמו כן בין "ק" ל"כ". בקהילה התימנית למשל (למעט יהודי דרום תימן - מן העיר שרעב וסביבותיה), "ג" דגושה נהגית כ-"j". לפי סידור "עבודת השם", ברוב קהילות עדות המזרח דוגמת מרוקו, עיראק, תוניס, אלג'יר, מצרים, לוב, במיוחד בקרב הקהילה התימנית, הוגים את האות "ג" הרפויה בהיגוי מיוחד הדומה מעט ל-"ר" המשובשת שנמצאת בשימוש כיום בידי הצברים דוברי העברית בישראל והיא כמו ר' צרפתית (הגדרה מדויקת: כ קולית) (rimel-chimel).
ליקויים בייצוג האורתוגרפי וייצוג עיצורים לועזיים.
הגאים רבים אינם ניתנים לייצוג באלפבית העברי. הבחנה חשובה שהאלפבית העברי המודרני אינו יכול לייצג היא ההבחנה בין העיצורים [v] ו-[w], אשר שניהם מיוצגים על ידי האות ו (לעיתים מיוצג העיצור [w] על ידי צירוף האותיות וּאָ או וו).
בעברית העדכנית חסרה או הולכת ונעלמת ההבחנה בין תנועות שבעבר יוצגו באופן שונה זה מזה, לדוגמה בין הקמץ במילה כָּל, לחולם במילה חול, וכך גם ההבדלים בין צירה, שווא וסגול. בעברית אין הפרש בין התנועות הרבות והשונות בשפות כמו צרפתית וגרמנית, ואין אפשרות לייצג הרבה מן ההדגשות והאפשרויות הגרוניות המושמעות בשפות שמיות בארצות ערב ובאפריקה.
בעבר ובהמשך לשפת היידיש נהגו לייצג את [tch] בצורת טש. כיום מקובל לייצג עיצורים אלו באמצעות האות צ עם תג, כך: צ' - עבור טש, והאות, ת עם תג, כך ת' עבור th. עבור th עם קול כפי שהוגים את המילה האנגלית the, נהוג כיום לרשום ד', עבור j בהגיה צרפתית - ז עם תג: לדוגמה ז'ורז', ובהגיה פוצצת - ג עם תג, לדוגמה במילה ג'ימייל.
תורת ההגה.
האותיות המסמלות עיצורים מתחלקות לחמשת מוצאי הפה:
קדושת האלפבית העברי ביהדות.
במהלך הדורות התפתח יחס של קדושה כלפי הכתב העברי ביהדות. קדושת הכתב העברי הקדום באה לידי ביטוי בכתבי כת מדבר יהודה, שבחלקם ניתן למצוא את השם המפורש כתוב דווקא בכתב העברי הקדום, אף על פי שהטקסט כולו נכתב בכתב המרובע.
המסורת והקבלה היהודית הקנו לצורת האותיות (המרובעות), לשמותיהן ואפילו לסדר הופעתן באלפבית, משמעות דתית. כך נכתבו פרקי תפילה ותהילים על פי אקרוסטיכון אלפביתי, וכן זמירות ופיוטים לשבת.
בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי, מובא מדרש המספר שהכתב המרובע היה הכתב המקורי בו ניתנה התורה, אך נשכח והוחלף ב"כתב דעץ/רעץ" (המכונה בפי החוקרים הכתב העברי העתיק), עד שעזרא הסופר החזיר לשימוש את הכתב המרובע. מדרש זה אינו משקף את ההיסטוריוגרפיה המחקרית, אך משקף יחס של קדושה שבימי חז"ל יוחס דווקא לכתב המרובע.
קדושת הכתב העברי לא פגה גם בימי הביניים, והיו יהודים שהקפידו לגנוז מסמכים וכתבי יד שנכתבו בכתב זה, גם אם לא היו כתבי קודש מובהקים. כך, למשל, נתגלו בגניזה הקהירית, מכתבים, כתוּבּות וספרי חולין כתובים בעברית, ואפילו בערבית יהודית.
בשו"ת הרדב"ז (חלק ג' סימן תמ"ב) נשאל המחבר על משמעות קדושת האותיות על רקע הממצאים ההיסטוריים המאחרים את השימוש בכתב זה.
גימטריה.
לאותיות הכתב העברי נהוג להתאים ערך מספרי, בהתאם למיקומן ברשימת האלפבית. כך אל"ף שווה ל-1, בי"ת שווה ל-2 וכך הלאה. החל מן האות יו"ד עולה הערך בעשרות: יו"ד שווה ל-10, כ"ף שווה ל-20, והחל מהאות קו"ף עולה הערך במאות: קו"ף שווה ל-100, רי"ש שווה ל-200 וכן הלאה. השימוש בגימטריה קדום מאוד, וישנן דוגמאות כבר מימי התלמוד לשימוש פרשני, ערכי ודתי לטקסטים יהודיים על פי גימטריה. גם לאותיות הכתב הערבי יש ערכים מספריים, ולמשל המילה בהאא עולה בגימטריה 9, וזהו מספר קדוש לבהאים.
האלפבית העברי במחשבים.
ב-Windows ,ISO ומקינטוש נמצאות האותיות העבריות בטווח המספרים 224 עד 250. בעברית של יוניקוד הן נמצאות בטווח המספרים 1488 עד 1514.
בתרבות.
לאותיות האלפבית הולחנו מספר שירים, בעיקר לצורך לימוד האותיות לילדים (שירי אלף בית). אחד השירים המפורסמים הוא שירה של
נעמי שמר, "אלף בית". ביהדות עיראק יש פיוט על אותיות האלפבית, המבטא את הקדושה המיוחסת לאותיות.
חלקו הראשון של השיר אויפן פריפעטשיק על לימוד האלפבית (משמש כיום בחדרים החרדים היידישאים, ללימוד האותיות).
&lt;score midi="1" vorbis="1"&gt;
\tempo "allegro"
\numericTimeSignature \time 3/4 \key c \minor
c'8 d'8 ees'8 ees'8 ees'4 d'8 f'8 ees'8 d'8 c'4 ees'8 c'8 ees'4 f'4 g'2.
c"8 g'8 bes'8 aes'8 f'8 d'8 f'8 aes'8 g'8 ees'8 c'4 d'8 f'8 ees'4 f'4 g'2. c"8 g'8 bes'8 aes'8 f'8 d'8 f'8 aes'8 g'8 ees'8 c'4 d'8 f'8 ees'4 d'4 c'2.
\bar "|"
&lt;/score&gt;
קישורים חיצוניים.
שירי אלפבית עברי:
פרודה
7 בספטמבר
7 בספטמבר הוא היום ה-250 בשנה בלוח הגריגוריאני (251 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 115 ימים.
ז'אן-פול סארטר
ז'אן-פול סארְטְר (בצרפתית: Jean-Paul Sartre; 21 ביוני 1905 – 15 באפריל 1980) היה פילוסוף, סופר, מחזאי, תסריטאי, אקטיביסט (פעיל פוליטית), כותב ביוגרפיות, מבקר ספרות ומשורר צרפתי.
סארטר היה אחד מדמויות המפתח בפילוסופיה של האקזיסטנציאליזם והפנומנולוגיה, ואחד הדמויות המובילות בפילוסופיה הצרפתית של המאה ה-20 ובמרקסיזם. עבודתו השפיעה גם על הסוציולוגיה, התיאוריה הביקורתית, התיאוריה הפוסט-קולוניאלית (פוסטקולוניאליזם) וביקורת הספרות וממשיכה להשפיע על תחומים אלה גם כיום.
סארטר התפרסם גם בזכות היחסים הפתוחים () שהיו לו עם סימון דה בובואר, הפילוסופית והסופרת הפמיניסטית והאקזיסטנציאליסטית. יחד, סארטר ודה בובואר ערערו על ההנחות והציפיות התרבותיות והחברתיות שלאורם חונכו, הנחות וציפיות שהם ראו כבורגניות, גם באורחות החיים שלהם וגם במחשבה הפילוסופית שלהם. הקונפליקט בין קונפורמיות מדכאת והרסנית מבחינה רוחנית (חוסר תום לב) ודרך "אותנטית" להוויה - הפך לנושא הדומיננטי ביצירתו המוקדמת של סארטר, נושא המגולם בעבודתו הפילוסופית המרכזית שהתפרסמה ב-1943 "". המבוא של סארטר לפילוסופיה שלו מובע ביצירתו האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם (L'existentialisme est un humanisme, 1946), שהוצג במקור כהרצאה.
בשנת 1964 הוענק לסארטר פרס נובל לספרות אף על פי שניסה לסרב לכך.
ביוגרפיה.
ילדותו.
ז'אן-פול סארטר נולד בפריז ב-21 ביוני 1905, כילדם היחיד של ז'אן בפטיסט סארטר, קצין חיל הים הצרפתי, ואן מארי (שוויצר). אמו הייתה ממוצא אלזסי ובת דודתו הראשונה של חתן פרס נובל אלברט שוויצר, שאביו לואי תאופיל (Théophile) היה אחיו הצעיר של אביה של אן-מארי. כאשר סארטר היה בן שנתיים, אביו נפטר ממחלה, שככל הנראה נדבק בה בהודו-סין הצרפתית. אן-מארי חזרה לבית הוריה במיודון (), שם גידלה את סארטר בעזרת אביה צ'ארלס שוויצר, מורה לגרמנית, שלימד את סארטר מתמטיקה והכיר לו את הספרות הקלאסית בגיל צעיר מאוד. הסב, שדיכא את בניו שלו, אהב ופינק את ז'אן פול, ונתן לו לעשות כרצונו בספרייתו הגדולה. מחווה זו, ככל הנראה גרמה לסארטר לקנות לעצמו את המנהג, עליו שמר במשך שנים רבות, לקרוא שלוש מאות ספרים בשנה. כשהיה בן שתים-עשרה (1917), אמו של סארטר התחתנה בשנית עם בעל מספנות, והמשפחה עברה להתגורר בלה רושל, שם סבל מבריונות לעיתים קרובות, בין השאר, בגלל הפזילה בעינו הימנית העיוורת (). כשהיה בן ארבע נפגעה קשות עינו הימנית ממחלה, דבר שגרם לפזילה קשה ולעיוורון בעין זו, שהותירה את פניו מוזרות למראה. כשהגיע לבית הספר גילה שאמו שיקרה לו בדבר יופיו. פניו היו כעורים ועינו החולה שיוותה לו מראה גרוטסקי. הוא ספג מכות, והשיב לחבריו בבוז, לעג והלצות. לימים ירדוף נשים, לדבריו, "כדי להיפטר ממשא כיעורי".
נעוריו.
בשנת 1920 חזר לפריז. בשנת 1924 החל ללמוד ב"אקול נורמל סופרייר", שם פגש (בשנת 1929) את חברתו לחיים, סימון דה בובואר. בשנים 1933–1934 למד בברלין, ועסק בכתביהם של הפילוסופים אדמונד הוסרל ומרטין היידגר.
בתקופת לימודיו חבר אל סטודנטים אחרים שהיו עתידים להיות אנשי רוח בעלי השפעה דוגמת פול ניזן ורמון ארון.
לאחר תום לימודיו התקבל לעבודה במסגרת מערכת החינוך הצרפתית כמורה בבית ספר תיכון. כמורה צעיר בתיכון לה-הבר בשנת 1938, פרסם סארטר את הרומן "הבחילה" (La nausée), שמשמש מבחינות מסוימות כמניפסט של האקזיסטנציאליזם והוא עדיין אחד מספריו המפורסמים ביותר.
מלחמת העולם השנייה.