בימיו הראשונים של קלאוזנר בדכאו, ניצולים שאלו אותו שוב ושוב אם הוא מכיר את בני משפחתם ויכול לסייע במציאתם. חוויות אלה שכנעו את קלאוזנר בחשיבות העבודה לאיחוד משפחות שהופרדו במלחמה. בשבועות קיומו של בית החולים 116 בדכאו, פעל קלאוזנר למציאת מצעים ואוכל, כולל מוצרי כשרות, ל-32,000 הניצולים.
הוא פעל להרכיב רשימות ניצולים ודאג שרשימות אלה, אותן כינה "שארית הפליטה", יפורסמו במחנות אחרים. קלאוזנר פרסם שישה כרכים מרשימות "שארית הפליטה" והפיץ אותם. הוא עבר ברחבי בוואריה וחיפש ניצולים, עזר לאיחוד משפחות והקים מרכז לניצולים במוזיאון הגרמני במינכן. מי שלא מצא את שמות קרובי משפחתו ברשימות "שארית הפליטה", כתב הערות והדביק אותן על הקירות במקום, בתקווה שקרובי משפחתו יבקרו במקום וימצאו אותן.
כאשר הצטווה בית החולים 116 לעבור למחנה אחר, הצטרף קלאוזנר לבית החולים אך שב באופן חשאי לדכאו בניגוד לפקודות הצבא ואמר למפקד יחידת בית החולים 127 בדכאו שהוא הוקצה מחדש לשם. יחידה 127 יצאה מדכאו, ביום בו קלאוזנר נסע ברחבי בוואריה, ובכך אפשרה לקלאוזנר להישאר בדכאו.
התנאים בדכאו, כמו בכל מחנות הריכוז לשעבר ובמחנות העקורים, היו לרוב גרועים למדי עם צפיפות ואוכל לא מספק, מחסה דל, וביגוד וציוד רפואי חסרים. ב-1 ביולי 1945, במחנה העקורים פלדאפינג ליד דכאו, הקימו קלאוזנר וזלמן גרינברג, ניצול דכאו, את הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה כגוף המייצג הרשמי של העקורים היהודים. מטרת הוועד הייתה לייצג את האינטרסים של העקורים היהודים ולהפנות את תשומת הלב למצוקתם. קלאוזנר נחרד מהעובדה שהניצולים עדיין גרו במחנות באותם תנאים כפי שהיו תחת הנאצים. הוא כתב מכתבי מחאה הכוללים דיווחים מפורטים על תנאים אלה ושלח אותם לשרשרת הפיקוד של הצבא. קלאוזנר כתב גם לארגונים יהודיים שונים בארצות הברית, שלדעתו לא עשו כל שביכולתם כדי לעזור לניצולים. קלאוזנר סייע בהקמת בתי חולים ליהודים וברכישת בגדים, מזון וציוד רפואי. מעשיו העמידוהו לעיתים קרובות בסכסוך עם הצבא, הצלב האדום, סוכנות הסעד והשיקום של האומות המאוחדות וארגונים יהודיים שונים. יחסיו עם הג'וינט היו רעועים. הג'וינט הוציא אותו מגרמניה, אך קלאוזנר חזר, הפעם לקאסל שבגרמניה.
ארל הריסון, דיקן בית הספר למשפטים מאוניברסיטת פנסילבניה ונציג ארצות הברית בוועדה הבין ממשלתית לפליטים, הגיע לגרמניה ביולי 1945 כדי לחקור את התנאים במחנות העקורים בתפקידו מטעם ממלא מקום מזכיר המדינה ג'וזף גרו, עם מכתב תמיכה של הנשיא טרומן. קלאוזנר נפגש עמו בדכאו, הדריך ביקורים במחנות בלנדסברג, פלדאפינג, מנזר סנט אוטיליין ומקומות אחרים, ודאג כי הריסון יתוודע לנציגי העקורים היהודים ויתבונן ממקור ראשון במצב. הקבוצה הקטנה עמה עבד האריסון, כולל ג'וזף ג'יי שוורץ, מנהל אזור אירופה של הג'וינט, סיירה בכשלושים מחנות עקורים. דו"ח הריסון לנשיא טרומן טען כי תנאי החיים של העקורים בפיקוח צבא ארצות הברית אינם טובים בהרבה מכפי שהיו תחת הנאצים. הריסון המליץ על שליחת ניצולי השואה לארץ ישראל במקום לשלוח אותם לארצות מוצאם. קלאוזנר תמך בהצעה זו. בהוראת הגנרל אייזנהאואר, התנאים שופרו במהרה במחנות.
זיכרונותיו של קלאוזנר כוללים תיאור חוויות ייחודיות מתקופתו בגרמניה.
לאחר שיקום הניצולים.
לאחר הקמת מדינת ישראל, קלאוזנר עזב את הצבא והחל לגייס טייסים ואחיות לצה"ל בארצות הברית. הוא הפך לפרובוסט של היברו יוניון קולג' בשנת 1948, והיה הרב הבכיר בטמפל ישראל בבוסטון בין השנים 1949–1953. במהלך תקופה זו, קיבל תואר דוקטור בלימודי דת (Divinity) באוניברסיטת הרווארד. הוא היה הרב בבית המקדש עמנו-אל ביונקרס משנת 1954 ועד פרישתו בשנת 1989, כשעבר לסנטה פה, ניו מקסיקו.
הרב קלאוזנר כתב 5 ספרים, כולל "חתונות: מדריך מלא לכל שירותי הנישואין הדתיים והדתיים" (1986), המספק טקסטים של שירותי חתונה פרוטסטנטים, קתולים, יהודים, רוסים אורתודוקסים ומוסלמים, והצעות לשילוב טקסטים בעלי אמונות שונות; "ספר תפילה של ילד"; וזיכרונותיו, "מכתב לילדי: מקצה השואה". הוא הופיע גם בסרט התיעודי שזכה בפרס האוסקר לשנת 1997 ""הדרך הארוכה הביתה" (The Long Way Home)", על ניצולי שואה לאחר שחרור מחנות הריכוז.
בשנת 1966 התחתן קלאוזנר עם יהודית שטיינברג ואימץ שני ילדים מנישואיה הקודמים של שטיינברג (רובין ומיכאל). לו ולשטיינברג נולדו שני ילדים, ג'רמי ועמוס.
אברהם קלאוזנר נפטר ב-28 ביוני 2007 מסיבוכים ממחלת פרקינסון בגיל 92.
היסטוריה של טוקיו
ההיסטוריה של טוקיו מציגה צמיחה של המרכז העירוני הגדול ביותר ביפן. במרכז העיר ישנם 23 רבעים כולל צ'ואו, צ'יודה, מינאטו, שיבויה ושינג'וקו, המהווים את החלק המרכזי של טוקיו. במערב טוקיו נמצא מטרופולין טאמה. במזרח טוקיו נמצא מחוז סאיטאמה ומזרח העיר קווסאקי. בעיר גם מקדשים בודהיסטים גדולים דוגמת אסאקוסה וסנסו-ג'י שנוסד בשנת 628.
תקופת סנגוקו.
בנייתה של טירת אדו על ידי אוטה דוקן החלה בשנת 1457 בתקופת אשיקאגה במה שהוא כיום הגן המזרחי של הארמון הקיסרי של טוקיו. מקדשים נוספים נבנו בסמוך, וסוחרים פיתחו עסקים ופתחו נתיבי מעבורת וספנות. הוג'ו אוג'יטסונה החל להתגורר בטירת אדו בשנת 1524. בשנת 1590 התבסס טוקוגאווה איאיאסו בטירת אדו.
1603–1868 - תקופת אדו.
תקופת אֵדוֹ המכונה גם תקופת טוֹקוּגאוָוה, היא תקופה בהיסטוריה של יפן שהחלה בשנת 1603 והסתיימה בשנת 1868 עם ביצוע הרסטורציה של מייג'י והפיכתה של יפן למדינה מודרנית. בתקופה זו שלטה ביפן שוגונות טוקוגאווה שבּירתה הייתה אדו (טוקיו של ימינו) ומכאן גם שמה של התקופה. התקופה החלה עם כינונה של השוגונות על ידי טוקוגאווה איאיאסו, וסיומה, תחת שלטונו של השוגון טוקוגאווה יושינובו, מסמלת את תחילת העת המודרנית בהיסטוריה של יפן.
בשנת 1590, כאשר המנהיג הצבאי טוקוגאווה אייאסו בחר באדו כמפקדתו הצבאית, הוא אסף לוחמים ובעלי מלאכה, ביצר את טירת אדוג'וקו בחפירים ובגשרים ובנה את העיר. תקופת אדו ("jidai") החלה כאשר טוקוגאווה ייאסו הפך לשוגון ב-1603. הוא היה השליט של יפן, והפך את אדו שלו לעיר חזקה ומשגשגת. עם זאת, המושבה הקיסרית והבירה הרשמית של יפן נותרה קיוטו. המתחמים החיצוניים של טירת אדו הושלמו בשנת 1606.
תקופה זו התאפיינה בצמיחה מתמשכת שנקטעה באסונות טבע, כולל שרפות, רעידות אדמה ושיטפונות. בשנת 1657, השריפה הגדולה של מאירקי הרסה חלק ניכר מהעיר, ושריפה הרסנית נוספת בשנת 1668 נמשכה 45 יום.
המערכת הפוליטית והסדר החברתי העירוני האופייני הורכב מלוחמים, איכרים, בעלי מלאכה ואנשי עסקים, שני המעמדות האחרונים התארגנו בגילדות שקיבלו הרשאה רשמית שמספרם גדל עם גידול המסחר והאוכלוסייה. מכיוון שאנשי עסקים הוצאו ממשרד הממשל, הם טיפחו תרבות בידור והפכו את אדו למרכז תרבותי כמו גם פוליטי וכלכלי. אדו הייתה העיר הגדולה בעולם במאה ה-18, עם אוכלוסייה של למעלה ממיליון בשנת 1800. ההובלה של אדו בשינוי חברתי ובצמיחה כלכלית השפיעה על כל יפן בעידן 1650–1860. הדרישה של אדו למשאבים אנושיים וחומריים משכה אליה מהגרים, יצרה שווקים ודפוסי שיווק חדשים,
רסטורציית מייג'י.
רסטורציית מייג'י (ביפנית: 明治維新) הייתה סדרת אירועים ותהליכים בהיסטוריה של יפן, שאירעו בסמוך לשנת 1868, ומטרתם הייתה השבת השליטה במדינה לקיסר יפן. הרסטורציה הביאה לשינויים נרחבים בפוליטיקה של יפן ובמבנה החברתי במדינה וסימנה את סוף תקופת אדו ואת ראשית תקופת מייג'י.
ב-9 בנובמבר 1867, הסכים השוגון, טוקוגאווה יושינובו, להצעת פשרה שהעלה הדאימיו של טוסה, יודו ימאוצ'י. השוגון הסכים להחזיר את כל סמכויותיו לקיסר, ובתמורה התחייב הקיסר למנותו למושל על כל יפן. אולם למנהיגי צ'ושו, סצומה ובעלי בריתם בטוסה לא הייתה כל כוונה לכבד את ההסכם. בינואר 1868 הם ערכו הפיכת חצר, השתלטו על ארמון הקיסר והרחיקו משם דאימיו מתונים שתמכו בהמשך שלטון השוגון.
רעידת אדמה בקנטו.
רעידת האדמה והצונאמי בקאנטו הייתה רעידת אדמה חזקה שפקדה את מישור קאנטו שבאי הונשו, ביום שבת, 1 בספטמבר 1923 בשעה 11:58:44. ממקורות שונים עולה שהרעידה נמשכה בין ארבע לעשר דקות.
רעידת האדמה הייתה בעוצמה 7.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט, ומקורה הייתה מתחת לאי אושימה שבמפרץ סגאמי, השוכן דרומית למחוז קנאגאווה. הסיבה לרעידה הייתה זעזוע בגבול הסגירה בין לוח אוחוצק והלוח הפיליפיני, העובר במפרץ סגאמי.
רעידת האדמה גם גרמה לגל צונאמי בגובה 10 מטרים שפגע במפרץ סגאמי בתוך דקות. הגל הרס כ-570,000 בתים, והציף את כל האזורים הסמוכים לים.
מספר ההרוגים אינו ידוע בוודאות, אך ההערכות נעות בין 142,000-120,000 הרוגים מרעידת האדמה, מהשריפות ומהצונאמי.
תקופת שווה - 1926–1989.
תקופת שׁוֹוָּה ("Shōwa jidai" 昭和時代, מילולית: "תקופת השלום הנאור") היא התקופה בהיסטוריה של יפן בה שלט הקיסר הירוהיטו, מ-25 בדצמבר 1926 עד 7 בינואר 1989. התקופה ארכה זמן רב יותר מתקופת שלטונו של כל קיסר אחר בתולדות יפן. ניתן לחלק את תקופת שווה לשתי תקופות בעלות אופי שונה לחלוטין, כאשר התקופה שלפני 1945 מתייחסת לאימפריה היפנית ואילו התקופה שלאחר מכן נוגעת ליפן המודרנית.
מלחמת העולם השנייה.
טוקיו הייתה מרכז ממשלת יפן ותשתית התעשייה והמסחר שלה. חוויית חיי היומיום בטוקיו השתנתה באופן דרמטי עם תיעוש כבד לאמצעי לחימה ואובדן החירויות והתרבות העירונית כאשר המדינה התגייסה למלחמה טוטאלית.
טוקיו הפכה לעיר היפנית הראשונה שהופצצה במלחמת העולם השנייה ב-18 באפריל 1942 בפשיטה של דוליטל.