יצירותיו של שטיינלן הופיעו בקביעות במגזינים כמו "Le Rire" ואיור לסיפור המחרוזת שפורסם בעיתון "Gil Blas" ועוד מספר רב של פרסומים אחרים, התפרסמו בין היתר ב-"L'Assiette au Beurre" ו-"Les Humouristes", מגזין קצר מועד שהוקם יחד עם תריסר אמנים אחרים בשנת 1911. בין השנים 1883–1920 הוא הפיק מאות איורים, שחלקם נעשו תחת שם עט כדי להימנע מבעיות פוליטיות בגלל הביקורת הקשה שלהם על עוולות חברתיות. האמנות שלו השפיעה על עבודתם של אמנים אחרים, כולל פבלו פיקאסו.
תאופיל שטיינלן נפטר בשנת 1923 בפריס ונקבר בבית הקברות סן וינסנט במונמארטר. כיום ניתן למצוא את עבודותיו במוזיאונים רבים ברחבי העולם, כולל במוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג, רוסיה. והגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די. סי., ארצות הברית. אנדרטת אבן מאת פייר ונייר נוצרה עבור שטיינלן בשנת 1936; היא ממוקמת בכיכר יואל לה טאק בפריז.
הוראו
הוראו (בספרדית ובגליסית: hórreo) הוא אסם טיפוסי לצפון-מערב חצי האי האיברי (בעיקר גליסיה, שם הוא מכונה "אסם גליסיאני", אסטוריאס וצפון פורטוגל), הבנוי מאבן, או מעץ, הוא מוגבה מעל הקרקע על גבי עמודים ( באסטורית, בגליסית, בפורטוגזית, בבסקית ) מעליהן במת אבן שטוחה אשר שוליה בולטים ("vira-ratos" בגליסית, "mueles" or "tornarratos" באסטורית, או "zubiluzea" בבסקית) כדי למנוע גישה ממכרסמים ליבול. להוראו אוורור דרך חריצים בקירותיו.
תפוצה.
מבני הוראו נמצאים בעיקר בצפון מערב ספרד ( גליסיה ואסטוריאס ) ובצפון פורטוגל. מוכרים שני סוגים עיקריים של הוראו, הוראו מלבני, נפוץ יותר, בעיקר בגליסיה ואזורי החוף של אסטוריאס; והוראו ריבועי, באסטוריאס, בלאון, מערב קנטבריה ומזרח גליסיה. באסטוריאס, על פי הערכות, כ-18 אלף מבני הוראו, חלקם במצב תחזוקתי גרוע. מספר ההוראו בגליסיה אינו ידוע ועל פי הערכות קיימים עשרות אלפי הוראו בתחומי האוטונומיה.
ההוראו המלבני הארוך ביותר נמצא ברשות המקומית קרנוטה, במחוז לה קורוניה, אורכו 35 מטר.
מקור המבנה.
המסמך העתיק ביותר המכיל ציור של הוראו נמצא בספר "מזמורי מריה הקדושה" (Cantigas de Santa Maria) מאת אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה (שיר CLXXXVII), כתב-יד מהמאה ה -13. בציור זה מופיעים שלושה מבני הוראו מלבניים בסגנון גותי.
ההוראו העתיק ביותר ששרד הוא מן המאה ה-15.
מעמד חוקי.
החוק הספרדי (צו 449/1973) משנת 1973 קבע כי כל מבני ההוראו בגליסיה ובאסטוריאס הם מבנים מוגנים שאסור לפרקם, או להעבירם.
בשנת 1985 נחקק בפורטוגל חוק המורשת ההיסטורית (חוק 13/85) אשר הטיל חובת שימור על מבנים בעלי חשיבות אתנוגרפית, בהם אף מבני הוראו. חובת השימור על פי חוק הוטלה על כתפי בעלי הנכסים. חוק דומה נחקק בספר באותה שנה (חוק 16/85), חוק זה הורחב בצו מלכותי בשנת 1986. בשנת 2002 נקבע כי מבני הוראו בני יותר ממאה שנה פטורים מתשלום מסי מקרקעין. רק בשנת 1995 חוקק בית המחוקקים של הקהילה האוטונומית של גליסיה את חוק המורשת ההיסטורית של גליסיה המגדיר מבנים דוגמת הוראו כחלק מן המורשת המוגנת של האוטונומיה. בשנת 2016 תוקן החוק וקבע הגנה לכל המבנים בגליסיה שנבנו קודם לשנת 1901.
ג'יימס פיטר קווין
ג'יימס פיטר קווין (באנגלית: James Peter Quinn; 4 בדצמבר 1869 - 18 בפברואר 1951) היה צייר פורטרטים אוסטרלי יליד מלבורן.
ביוגרפיה.
הוא למד במשרה חלקית בהדרכתו של פרדריק מק'קבין, בגלריה הלאומית של בית הספר לאמנות בוויקטוריה במלבורן בהנהלת ג'ורג' פולינגסבי ולינדזי ברנרד הול בשנים 1889– 1893. לאחר מכן נסע לפריז ולמד באקדמיה ז'וליאן וב"אקול דה בו-ארטס" בין השנים 1893–1901. הוא בילה זמן מסוים בציור במושבת האמנות אטפלס בצפון צרפת, לצד אוסטרלים אחרים ובהם איזובל ריי, רופרט באני והילדה ריקס ניקולס.
ב־1904 הוא היה צייר פורטרטים מצליח ביותר והציג באקדמיה המלכותית לאמנויות. זכה לשבחים בסלון פריז, בשנת 1912. הוא הוזמן לצייר את ג'וזף צ'מברלין, הדוכסית מיורק והדוכס מווינדזור.
הוא הוסמך כאמן מלחמה רשמי עבור ה- AIF הראשון במהלך מלחמת העולם הראשונה, וצייר קצינים בולטים בצרפת (מה שגרם לחיכוך ניכר עם הרשויות ועמיתיו האמנים).
בשנת 1919 בלונדון צייר קווין את הגנרל היהודי סר ג'ון מונש, מפקד החייל האוסטרלי. מונש, שהוכרז כגנרל בעל התושייה החדשנית ביותר של מלחמת העולם הראשונה, תכנן וביצע עם חמש הדיוויזיות האוסטרליות שלו, והקורפוס הקנדי עם האגף הימני שלהם, את הניצחון המשמעותי בקרב אמיין, 8 באוגוסט 1918 . קרב שהביא לסיום מוקדם מהצפוי של מלחמת העולם הראשונה. דיוקנו של קווין היה שייך למשפחת מונש-בנט עד שהוענק לגלריית הדיוקנאות הלאומית של אוסטרליה, קנברה. דיוקן זה היה המודל בעיצוב מדליית מונש שהוענק מדי שנה לאוסטרלי מצטיין על תרומתו במנהיגות, יושרה ושירות לקהילה האוסטרלית ומחוצה לה.
משנת 1919 עבד קווין עם חברת תקליטים קנדית, וחזר לאוסטרליה רק ​​בדצמבר 1935 לאחר מות הבן. הוא הצטרף מחדש לחברת האמנים הוויקטוריאנית השמרנית ביותר ואף היה נשיא למשך שנה, אך פתיחותו לאמנות מודרנית לא הפכה אותו לאהוד והייתה בסיס לעימות פומבי עם ראש הממשלה רוברט מנזיס. עם זאת, הוא המשיך להציג את ציוריו ולימד בגלריה הלאומית של בית הספר לאמנות בוויקטוריה. עבודתו הייתה גם חלק מאירוע הציור בתחרות האמנות באולימפיאדת הקיץ 1932.
תערוכת הנצחה נערכה במרכז הוויקטוריאני לאמנויות בשנת 1980.
הפיגועים בקופנהגן (1985)
הפיגועים בקופנהגן היו פיגועי טרור פלסטיני שהתרחשו ב-22 ביולי 1985 ובמהלכם התפוצצו שתי פצצות בפיגוע שאירע בקופנהגן, בירת דנמרק. הפצצה הראשונה התפוצצה במשרדי נורת'ווסט איירליינס, והשנייה התפוצצה בסמוך לבית הכנסת הגדול של קופנהגן . מספר פצצות אחרות לא הופעלו בסופו של דבר, כאשר פצצה אחת תוכננה לפוצץ את משרדי חברת התעופה הישראלית, "אל על", אך לבסוף הוחלט שלא להפעילה, ופצצה שנייה תוכננה להתפוצץ בחצר ארמון כריסטיאנסבורג, בו מתכנס הפרלמנט הדני.
הפיגוע בוצע על ידי זוג הפלסטינים, אבו טאלב ומרטן אימנדי, אשר בגין מעשיהם הם נידונו למאסר עולם בשוודיה. שני שותפים נוספים נענשו אף הפעם: הראשון מביניהם קיבל שש שנות מאסר והשני שנת מאסר אחת.
הפיגועים.
הפצצה הראשונה התפוצצה במשרדי חברת התעופה האמריקאית, נורת'ווסט איירליינס ב-22 ביולי 1985, בשעה 10:20. באותם ימים הייתה החברה חברת תעופה האמריקאית היחידה עם משרדים בקופנהגן. עשר דקות לאחר מכן, בשעה 10:31 התפוצה פצצה בבית הכנסת הגדול של קופנהגן , שהיה בית הכנסת העתיק ביותר בסקנדינביה. פצצה נוספת אותרה על ידי המשטרה הדנית בטרם הופעלה (ואותרה בניהאון). שישה זרים הובאו לחקירה קצרה על ידי המשטרה הדנית, חלק מהנחקרים הצליחו לעזוב את דנמרק בעזרת סירה לכיוון שוודיה. על פי דיווחים של כתבי חדשות נמצאה פצצה נוספת, הפעם זו הייתה בחצר של ארמון כריסטיאנסבורג, שם מתכנס הפרלמנט הדני.
אחריות.
ארגון המזוהה עם המיליציה הלבנונית, חזבאללה התקשר למשרדי סוכנות הידיעות "AP" ולקח את האחריות על הפיגוע, אם כי מומחים רבים סברו כי חזבאללה היה "אופורטוניסטי" באירוע.
אבו טאלב, אחד מהמחבלים שהיו מעורבים באירוע, היה גם חבר בארגון לשחרור פלסטין ובחזית העממית לשחרור פלסטין. בשנת 2000, במהלך המשפט שנערך בעקבות חטיפת טיסה 103 של פאן אמריקן, טען אבו טאלב, כי גיסתו נהרגה בישראל על ידי ראש ממשלת ישראל, אהוד ברק, אשר לדברי אבו טאלב ירה בה. בנוסף לכך, טאלב נחשד בקיום קשרים עם המפקדה הכללית של החזית העממית לשחרור פלסטין, בהתחשב כי כל העצורים גם היו פלסטינים התחזק החשד כי הפיגוע תוכנן בעידודם של מספר תנועות פלסטיניות.
חקירה ומשפט.
פריצת הדרך בחקירה הגיעה רק ב-1988, אז נעצר מרטן אימנדי בברודביהאבן, לאחר שניסה להבריח שלושה אנשים דרך דנמרק. משטרת דנמרק לקחה את טביעת האצבע שלו, אשר הייתה תואמת לטביעת האצבע שמצאה המשטרה על המזוודה שתוכננה להתפוצץ בניהאון. בינתיים, גם המשטרה השוודית עצרה שלושה חשודים נוספים באופסלה. כל ארבעת החשודים הועמדו לדין בשוודיה.
אחד החשודים, מחמוד מוגרבי נשבר בסופו של דבר בחקירותו, והודה כי היה לו חלק בפיגועים, מוגרבי הצהיר כי הוא ניסה לפוצץ פצצה במשרדי חברת התעופה הישראלית, אל על אך כאשר שם לב שזיהו אותו הוא החליט לנטרל את הפצצה ולהשליכה למי הים הבלטי, באזור נמל ניהאון. למעשה, עדותו של מוגרבי הייתה העדות המרכזית במשפט של החבורה. אימנדי ואבו טאלב נידונו למאסר עולם בדצמבר 1989, מוחמד מוגרבי ואחיו מוסטפא נידונו לשש שנות מאסר ושנת מאסר בהתאמה בגין שיתוף הפעולה עם המפגעים.
הלמוט בהלקה
הלמוט בהלקה (בגרמנית: Hellmuth Böhlke; 7 בפברואר 1893 – 8 באפריל 1956) היה גנרל גרמני במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
בהלקה נולד ב-7 בפברואר 1893 בלובהאן ליד דנציג, ובמלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא הקיסרות הגרמנית. על פעולותיו במלחמה הוא קיבל את עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה ושנייה ואת אות הפציעה בשחור. לאחר סיום המלחמה הוא עבר לשירות המשטרה וקודם לדרגת אובר לויטננט ב-1 ביולי 1920. ב-15 באוקטובר 1935 הוא עבר לשרת בוורמאכט בדרגת מיור וב-1 ביוני 1938 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
מלחמת העולם השנייה.