הכנסייה נמצאה באתר ארכאולוגי מהתקופה הביזנטית, ששטחו כ-50 דונם ושכן על הגדה המערבית של נחל אסף (יובל של נחל הבשור). בצד המערבי נמצאו שברים רבים של קנקנים ולבני חרס צרופות רובם מהתקופה הביזנטית. ממצאים אלה מעידים שבמקום שכן בתקופה זו בית יוצר. כיום שטח האתר הוא שדה מעובד ולא ניתן להבחין בשרידים.
הממצאים הארכאולוגיים העלו שבאתר שכנה כנסייה מטיפוס בזיליקה. אורכה היה 16 מטר ורוחבה 13 מטר. חלקה המזרחי של הכנסייה, כולל האפסיס, נהרס בתחילת המאה ה-20 כשנבנה במקום מבנה ערבי. החופרים זיהו במקום מגרעות בקרקע של שני טורים עם חמישה עמודים בכל טור. קירות הכנסייה נשדדו עוד בימי קדם. מרצפת הפסיפס שהשתרעה בכל שטח הכנסייה שרדה כתובת בכניסה של אולם תווך, וכמעט כל רצפת הפסיפס באולם הצפוני.
הכתובת בכניסה היא ביוונית בת שבע שורות. אורך הכתובת 1.60 מטר ורוחבה 0.62 מטר. הכתובת מציינת את שמות האנשים שבזמנם הונחה הרצפה.
התאריך בכתובת הוא לפי מניין עזה שפירושו ה-4 באוגוסט שנת 576 לספירה. מימין לכתובת שרד בז שלצווארו סרט אדום והוא נמצא בין צמחים.
הרצפה ששרדה בחלק הצפוני אורכה 11 ורוחבה 2.4 מטר, והיא כוללת 12 סצנות של תיאורי ציד וסצנות של בעלי חיים שלווים, הרצפה כוללת מסגרת של דגמים גאומטריים. מתוך 12 הסצנות שתיים נמצאו הרוסות עד שלא ניתן לזהות את הסצנות. הסצנות ששרדו הן: פרש חמוש ברומח מכניע נמר. לוחם המחזיק בידו חרב ומגן נלחם בדוב, כלב ציד במרדף אחרי ארנבת וצבי. אריה מתנפל על שור, גריפון מתנפל על ברבור. לביאה עם גור אריות, איש העוסק בחליבה של חיה ייתכן והיא עז. ג'ירפה ופיל, סצנה של זברות, וסצנה של איילים אוכלים עשב.
מעל סצנת הפרש המכניע את הנמר מופיעה כתובת "עבודת אלכסנדר". השערת החוקר היא שהכוונה היא לתיאור עלילותיו של אלכסנדר הגדול, ולא ציון שמו של האמן, שבדרך כלל נהג לחתום את שמו במסגרת מיוחדת ולא בתוך סצנה.
במרכז האולם הצפוני נחשף קבר שהיה מכוסה בלוח שיש ששרדו ממנו שברים בלבד. מתחתיו היה קבר חתום בלוח אבן. בתוך הקבר נמצאו חמישה שלדים. ברצפת הפסיפס שהקיפה את הקבר מכל העברים נמצאה כתובת הרוסה ביוונית. בשרידי הכתובת זוהה שבמקום נקבר הכומר זוֹנאינוס ואישה בשם מאריה. הכתובת הסתיימה במילה אמן.
בצמוד לרצפת הסצנות נמצאה כתובת נוספת באורך 1.4 מטר ורוחב 0.70 מטר.
לפי מניין עזה, התאריך בה הונחה התוספת לרצפת הפסיפס היה ה-4 ביולי 578 לספירה, שנתיים לאחר הנחת הרצפה ביתר חלקי הכנסייה.
באזור שבין שורות העמודים שרדו שתי סצנות, באחת מהן מתואר אדם המוביל גמל ועל גבו קנקנים וסלים. מעל האדם מופיע שם יווני אוֹרבּיקוֹן. בסצנה השנייה רואים שתי נשים עם ראש מכוסה. הנשים עונדות צמידים שרשרות ועגילים. האישה הימנית הצעירה יותר, מפזרת בידה מטבעות ומעל ראשה נכתב "הגבירה סילטוּס". האישה השנייה משמאלה מחזיקה בידיה קערה. מעליה מופיע הכיתוב "קאליאוֹרה" שפירושו שעה יפה או שעת כושר.
באזור הדרומי של הכנסייה שרדו שרידי רצפת פסיפס שעוטרו בדגמים של עיגולים ומרובעים.
רצפת הפסיפס הועברה למחלקת השימור של רשות העתיקות לצורכי שיקום ושימור. לאחר שיקומה נמסרה על ידי רשות העתיקות לתצוגה באגף הארכאולוגיה של מוזיאון ישראל.
ההקשר ההיסטורי לבניית הכנסייה.
הכנסייה הוקמה בתקופתו של הקיסר הביזנטי יוסטינוס השני ששלט בין השנים 578-565. על פי שרידי הכנסייה אפשר להניח שהכנסייה שכנה בעיירה משגשגת. שמה אינו ידוע. אחת ההצעות היא לזהות את האתר עם העיר "אורדה" המופיעה במפת מידבא. על פי הצעתו של בנימין מזר נמצאת העיירה לא רחוק מתל גמה.
בתקופה הביזנטית היה האזור שבין עזה לבאר שבע מיושב בצפיפות. באזור נמצאו בבתי כנסת וכנסיות מתקופה זו כמו בית הכנסת העתיק במעון ליד קיבוץ נירים, כנסייה ליד קיבוץ מגן, הכנסייה הביזנטית בשלאל - היום בגן לאומי אשכול, באר שמע, חורבת גררית בגרר ואתרים נוספים.
על פי הארכאולוג מיכאל אבי-יונה, פעלה באזור בין המאה ה-4 למאה ה-6 אסכולה של מניחי פסיפסים מעזה, שהמוטיב העיקרי שלהם היה תיאור בעלי חיים וחפצים בתוך מדליונים. הרצפה בכיסופים כוללת גם היא בעלי חיים, אבל העיצוב שונה. להערכת רודולף כהן, ייתכן ורצפת הפסיפס בכנסייה ליד כיסופים הוא שלב מאוחר יותר בהתפתחות אסכולת עזה.
סצנות מחזות צייד היו נפוצים בתקופה זו ברצפות פסיפס בכנסיות רבות. סצנות כאלה נמצאו בבית שאן, בבית גוברין ואתרים נוספים. אנשי הכמורה מהמאה החמישית התנגדו לסצנות אלה בטענה שהן מנהג אלילי ששרד.
הסכם וינדזור
הסכם וינדזור משנת 1386 הוא ההסכם הדיפלומטי הבין מדינתי, העתיק ביותר שעדיין בתוקף גם בימינו. ההסכם מהווה את המשכה של הברית בין ממלכת אנגליה ופורטוגל, מתקופת מלחמת העצמאות הפורטוגזית.
הרקע להסכם.
לאחר הניצחון בקרב אלז'וברוטה הוכר ז'ואאו הראשון כמלך פורטוגל המאוחדת ובכך בא לקיצו הסכסוך של 1383–1385 עם ממלכת קסטיליה השכנה.
כחלק מן ההסכם נישאו המלך ז'ואאו הראשון מפורטוגל ופיליפה מלנקסטר, בתו של ג'ון מגונט הדוכס הראשון של לנקסטר. הסכם וינדזור הקיים עד ימינו אלה, מאשרר את ההגנה ההדדית בין המדינות והעותק המקורי שלו שמור בארכיון המדינה של פורטוגל.
ההכרה מקסטיליה בעצמאות פורטוגל התקבלה רק בשנת 1411 עם החתימה על הסכם אייטון-סגוביה.
מימוש ההסכם.
בין השנים 1580–1640 בתקופת מלחמת אנגליה-ספרד ומלחמת הולנד-פורטוגל הושהה החוזה וכתוצאה מכך נערכו מעשי ביזה ברכוש פורטוגזי.
בשנת 1640 מימשה פורטוגל את ההסכם על מנת לסלק את מלכי ספרד מבית הבסבורג אשר פלשו לשטחה.
שתי המדינות לחמו יחד בשנים 1808–1814 במסגרת מלחמת חצי האי שהייתה חלק מן המלחמות הנפוליוניות מול כוחות צרפתיים. כוחות בריטיים בפיקודו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון הדפו משטחה של פורטוגל כוחות פלישה צרפתים ולאחר מכן דחקו בכוח משולב אנגלי-פורטוגזי את הצרפתים גם משטחי ספרד.
כוחות פורטוגזים ואנגלים שיתפו פעולה במהלך מלחמת שבע השנים.
בשנת 1890 דרשה ממשלת בריטניה מממשלת פורטוגל כחלק מן ההסכם, להסיג את כוחותיה משטח באפריקה המוכר כיום כזימבבואה וזמביה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרפו כוחות פורטוגזים ולחמו לצד כוחות מדינות ההסכמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שוב מימשה בריטניה את ההסכם בדרישה מפורטוגל, למרות המאפיינים הפאשיסטיים של המשטר, שלא לתמוך במדינות הציר, ולא רק זאת אלא שראש ממשלת פורטוגל סלאזאר אף פעל אצל פרנקו מספרד להימנע מתמיכה באויבי בריטניה. בשנת 1943 החכירה פורטוגל לבריטניה בסיס ימי ואווירי גדול באיים האזורים לצורך שימוש על ידי כוחות בעלות הברית.
מכפילור
מכפילור (PMT - Photo Multiplier Tube) הוא גלאי שבנוי על העיקרון של שפופרת ואקום, אולם קיימים בו מספר שיפורים. כשמו כן הוא והוא מגביר (על ידי הכפלה) את האות הנכנס.
בין הקתודה לאנודה יש אלקטרודות נוספות שנקראות דינודות. פוטונים שפוגעים בקתודה משחררים אלקטרון, בדרכם לאנודה הם פוגעים בדינודה והיא משחררת אלקטרונים נוספים, מס' האלקטרונים שיצאו תלוי באנרגיה. האפקט הפוטואלקטרי הוא אפקט קוונטי, ולכן חייב לקרות רק בין 2 חלקיקים, לעומת הפגיעה בדינודה – שהוא תהליך קלאסי ולא קוונטי ולכן יכול להשתחרר יותר מחלקיק אחד.
פקטור ההגברה - formula_1 כאשר a הוא מס' האלקטרונים שמשתחרר בכל פגיעת אלקטרון.
מס' דינודות במכפילור -formula_2
הגברת המכפילור - formula_3
רגישות המכפילור.
formula_4
formula_5
formula_6
formula_7
ניתן לראות שכל שינוי קטן במתח המופעל גורם לשינוי גדול בהגברה, מה שגורם להיענות לא יציבה, ובשל כך נדרש מקור מתח מאוד יציב ולכן מאוד יקר.
רעמסס הראשון
רַעְמְסֵס הָרִאשׁוֹן (בתרגום ממצרית עתיקה: "בנו של רע") היה פרעה (שליט) מצרים העתיקה בשנים 1320–1318 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה, או 1290-1292 לערך לפנה"ס (כרונולוגיה נמוכה). רעמסס הראשון היה מייסד השושלת ה-19, ומלכותו היוותה את תקופת המעבר בין השושלת ה-18 לבין שושלתו, בה מלכו בנו סתי הראשון ונכדו - רעמסס השני.
קורות חיים.
רעמסס הראשון לא נולד למשפחת המלוכה. הוא נולד בשם "פא-רע-מס-סו" למשפחה שבניה שרתו בצבא מצרים העתיקה, באזור דלתת הנילוס, כנראה בסמוך לאווריס, בירת מצרים העתיקה בתקופת החיקסוס, או בטאניס. אביו, סתי, היה קצין צבא בכיר וככל הנראה יועץ צבאי של פרעה חרמחב. אילן היוחסין של המשפחה נמצא רשום על מצבת אבן (OI 11456). עליה קיים גם אזכור למנהל אורוות בשם רמסו שהוא לדעת חוקרים רעמסס. עוד נכתב בה שאשתו של דודו Khaemwaset, הייתה קרובה של Huy המשנה למלך כוש. מכאן אפשר להסיק שמשפחה זו הייתה בעלת השפעה פוליטית. חרמחב מינה את רעמסס לתפקיד המשנה למלך, וכן רעמסס שימש ככהן גדול של האל אמון.
חרמחב עצמו היה איש צבא שקיבל את המלוכה, ומאחר ולא היו לו ילדים, בחר ברעמסס כיורשו, הן בשל הצלחתו בתפקידו, והן מאחר שהיו לו בעת עלייתו למלוכה בן ונכד - עובדה אשר מנעה מחלוקות בדבר ירושה צפויה של כס המלוכה, שכן לאחר הזעזוע שעבר השלטון בימי אחנתון, יציבות הייתה מניע חשוב. רעמסס הנציח את הקריירה המוקדמת שלו על שתי מצבות אבן שנמצאו בקרנק (בהן הוא מכונה כווזיר ומפקד צבאי) במצבה אחרת הנמצאת במוזיאון אדינבורו הוא מתואר כמפקד צבאי ומפקח מלכותי של מחסני התבואה. בשנת 1913 גלה האגיפטולוג גורג לגריאן שבבסיס פסלו של חרמחב בקרנק, קיימת כתובת, המזכירה את רעמסס כראש הקשתים, מפקח על הסוסים, אחראי על החותם, שליח מלכותי למדינות זרות, סופר מלכותי, מפקד הצבא של המלך במצרים העליונה והתחתונה, ראש הכהנים של כל האלים, ממלא מקום המלך במצרים העליונה והתחתונה.