אריה אגמון (30 ביוני 1938 - פברואר 2004) היה צייר, במאי קולנוע, מפיק טלוויזיה ומרצה ישראלי.
ביוגרפיה.
אריה אגמון למד ציור במכון אבני. לאחר מכן למד אמנות בפריז, והמשיך ללימודי תואר שני ודוקטורט בקולנוע בסורבון שבפריז. משנת 1969 הופיעו ציוריו בתערוכות בפריז, אנגליה ובישראל.
עסק במחקר על ההיסטוריה של הקולנוע הישראלי. שימש משנות ה-70 כמרצה לאמנות ולקולנוע באוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה, סמינרים ומכללות .
משנת 1976 עבד אגמון כבמאי ומפיק בטלוויזיה החינוכית. יצר עשרות סרטים תיעודיים, תוכניות טלוויזיה וכתבות.
טומאה הותרה בציבור
טומאה הותרה בציבור הוא כלל בהלכה, לפיו מותרת הקרבת קרבנות בטומאה, כאשר כל הציבור או רובו טמאים בטומאת מת, למרות האיסור להקריב קרבנות בטומאה.
הקרבת הקרבן בטומאה אינה תלויה בשאלה האם מדובר בקרבן ציבור או בקרבן יחיד, אלא האם מדובר בקרבן שקבוע לו זמן, או לא. קרבן שיש לו זמן קבוע – קרב גם בטומאה, ואפילו הוא קרבן יחיד, כגון פר כהן גדול של יום הכיפורים, או מנחת חביתין של הכהן הגדול; ואילו קרבן שאין לו זמן קבוע – אינו קרב בטומאה, ואפילו הוא קרבן ציבור, כגון פר העלם דבר של ציבור.
מקור ההלכה.
מקור הדין, במה שנאמר בתורה בקרבן פסח (): , ובקרבן תמיד (): , ודרשו: "במועדו – ואפילו בטומאה", שכן מלשון "במועדו" משמע שיש להקריב קרבנות אלה בזמנם, ולא לבטלם, ואפילו הם טמאים. וכן דרשו לגבי שאר קרבנות ציבור, מהכתוב (): .
הגמרא בפסחים דף סו: מביאה מקור אחר מהמילים "איש איש": (): , ומכאן שטמא מת נדחה לפסח שני, ודרשו: "איש (כלומר יחיד) נדחה לפסח שני, ואין ציבור נידחים לפסח שני, אלא עבדי (=עושים) בטומאה", ומפסח למדים לשאר הקרבנות שהם קרבנות קבועים, בגזרה שווה "במועדו"-"במועדו" שנאמרו בפסח ובקרבן תמיד: מה בפסח הותרה טומאת מת בציבור אף בקרבן תמיד שהוא קרבן צבור קבוע, הותרה טומאת מת בציבור.
ואילו הרמב"ם (ביאת המקדש ד,טז) מביא לימוד אחר (במדבר ט,ו): "שנאמר: ויהי אנשים אשר היו טמאים לנפש אדם, כך למדו מפי השמועה שאנשים יחידים הם שידחו לפסח שני אם היו טמאים, אבל ציבור שהיו טמאי מת אינן נדחין אלא הטומאה תדחה ויעשו פסח בטומאה, והוא הדין לכל קרבן שקבוע לו זמן כפסח שהוא דוחה את הטומאה".
הגדרת ההיתר.
נחלקו תנאים ואמוראים בעניין היתר זה, האם טומאה הותרה בציבור, או שמא היא רק דחויה בציבור. אם טומאה הותרה בציבור – הרי שההיתר הוא מוחלט, ואין צורך לטרוח ולחפש כהנים טהורים שיקריבו את הפסח בטהרה; ואילו אם טומאה דחויה בציבור – הרי שההיתר ניתן בדוחק, ואין הוא היתר גמור, ואם ניתן להקריב בטהרה – יש לעשות כן.
לפי הגמרא, יש השלכה נוספת למחלוקת זו: לדעה שטומאה הותרה בציבור – ההיתר הוא 'חזק' ועומד מכוח עצמו; ואילו לדעה שטומאה רק דחויה בציבור – ההיתר הוא 'חלש', ויש צורך גם בריצוי ציץ, דהיינו שההיתר תלוי בקיומו של כהן גדול הלובש ציץ על מצחו, ומכפר בכך על ה'חטא' של ההקרבה בטומאה, וזאת על פי מה שנאמר לגבי הציץ (): – פסוק שממנו למדו שהציץ מכפר על קדשים הקרבים בטומאה.
להלכה נפסק כדעה שטומאה דחויה בציבור, וממילא צריך ציץ כדי לרצות על הטומאה. למרות זאת, יש הסוברים שכאשר אין ציץ – ניתן להקריב קרבנות ציבור בטומאה, ואין חסרון הציץ מעכב, ויש הסוברים שהדבר מעכב.
איזו טומאה הותרה בציבור.
הטומאה שהותרה בציבור היא טומאת מת דווקא, אבל אם היו רוב הציבור טמאים בטומאת שרץ – לא יקריבו בטומאה. ויש הסוברים שגם טומאת שרץ הותרה בציבור; ולכל הדעות, אם היו רוב הציבור טמאים בטומאות היוצאות מגופו של אדם, כגון שהיו זבים וזבות, נידות ויולדות – לא יקריבו בטומאה, ואם רוב הציבור טמאים בטומאת מת – לא יתעסקו הטמאים בטומאות אלה בהקרבת הקרבן.
פרטי ההלכות.
כל קרבנות הציבור שקרבים בטומאה ויש מהם חלקים המיועדים לאכילה - אין אוכלים מהם בטומאה, אלא שורפים את החלקים הנאכלים, שכן לא הותרה בציבור אלא ההקרבה בטומאה; חוץ מקרבן פסח, שכשהוא קרב בטומאה – הוא גם נאכל בטומאה, שכן עיקר מצוות הפסח היא אכילתו, ולכן כשהותרה הקרבתו בטומאה – הותרה גם אכילתו בטומאה.
היתר הקרבה בטומאה יכול להיות בכמה אופנים: א. כאשר רוב הציבור טמא. ב. כאשר רוב הכהנים המקריבים טמאים, ואפילו הציבור כולו טהור. ג. גם אם הציבור והכהנים טהורים – אבל כלי השרת (הכלים שבהם עושים את עבודת ההקרבה) טמאים. בכל אחד מאופנים אלו – מקריבים את קרבן הציבור בטומאה, והטמאים והטהורים יכולים להיכנס לעזרה כאחד, ולעסוק בהקרבת הקרבן.
חידוש העבודה בטומאה.
כלל זה, ש"טומאה הותרה בציבור" הוא מהנושאים העומדים במוקד הדיונים על חידוש עבודת הקורבנות, שכן כבר למעלה מאלף וחמש מאות שנה, אין בידינו אפר פרה אדומה, ולא ניתן להיטהר מטומאת מת. וכך תיאר זאת רבי אשתורי הפרחי:
למרות זאת, יש שטענו שאין אפשרות לסמוך על כלל זה, שהרי נפסק להלכה שטומאה רק דחויה בציבור, וממילא יש צורך בציץ לרצות על הטומאה (ראו לעיל), ואם כן כל עוד אין לנו כהן גדול הלבוש ציץ – לא ניתן להקריב בטומאה. מאידך, המצדדים בחידוש בעבודה בזמן הזה הסתמכו על הדעות הסוברות שהציץ אינו מעכב (ראו לעיל), וכשאין ציץ – ניתן בכל זאת להקריב בטומאה (דרישת ציון לרבי צבי הירש קלישר).
בנין הבית בטומאה.
הלכה דומה לדין זה, של "טומאה הותרה בציבור", מצינו לגבי בניין המקדש, שגם הוא נעשה, בשעת הצורך, בטומאה: "הכל נכנסין בהיכל - לבנות, לתקן, ולהוציא את הטומאה... מצווה בטהורין; אין שם טהורין – נכנסין טמאין".
פגי לי
פגי לי (באנגלית: Peggy Lee; נולדה כנורמה דלוריס אגסטרום, Norma Deloris Egstrom; 26 במאי 1920 - 21 בינואר 2002) הייתה זמרת ג'אז, שחקנית קולנוע ופזמונאית אמריקאית פופולרית משנות הארבעים ועד שנות השישים.
תולדות חייה.
פגי לי נולדה בשם נורמה דלוריס אגסטרום לאב ממוצא שוודי ולאם ממוצא נורווגי בדקוטה הצפונית, ארצות הברית. היא הייתה השביעית מבין שמונה ילדי המשפחה. אמה נפטרה כשהייתה לי בת 4. עוד בשנות לימודיה בבית הספר שרה בתחנות רדיו מקומיות, אחד ממנחי תוכניות אלה שינה את שמה לשם פגי לי. בגיל 17 נסעה ללוס אנג'לס ולאחר מכן המשיכה לשיקגו, שם הופיעה ב-Buttery Room שבמלון אמבסדור בעיר. שם שמע אותה מוביל הביג בנד בני גודמן והתלהב. ב-1941 הצטרפה פגי לי ללהקתו ונשארה עמה שנתיים.
ב-1942 היה לה כבר להיט שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים, "Somebody Else Is Taking My Place" וב-1943 הגיע להיטה השני "?Why Don't You Do Right" למקום הראשון, מכר למעלה ממיליון עותקים והפך אותה לכוכבת. באותה שנה השתתפה בשני סרטים יחד עם תזמורתו של בני גודמן, "Stage Door Canteen" ו-"The Powers Girl".
בראשית 1943 הצטרף לתזמורת גיטריסט בשם דייב ברבור (Dave Barbour), השניים התאהבו והפרו את אחד מכלליו של גודמן לפיו אסור שיהיו יחסים רומנטיים בין נגני התזמורת לזמרת. במרץ אותה שנה נישאו השניים ועזבו את תזמורתו של גודמן. ב-11 בנובמבר 1943, נולדה לזוג בת, ניקי לי פוסטר. ב-1947, לאחר ששהתה בבית וגידלה את בתם ניקי הוחתמה על ידי דייב דקסטר לחברת התקליטים קפיטול רקורדס והקליטה מספר להיטים שהגיעו למקום הראשון במצעדי הפזמונים בהם "מניינה" ("Mañana"). כמו כן כתבה מילים לשירים אותם הלחין בעלה, חלקם היו פופולריים ביותר באותה תקופה. אחד מלהיטיה המפורסמים היה "עגילי זהב" מתוך הסרט "עגילי זהב" שהלחין ויקטור יאנג.
ב-1951 התגרשה מברבור אך המשיכה לכתוב שירים, יחד עם מלחינים כהרולד ארלן, דיוק אלינגטון, קווינסי ג'ונס, מל טורמה וויקטור יאנג. בין השירים שכתבה נמנים "ג'וני גיטר" (עם ויקטור יאנג), "אל תעשן במיטה" (עם ארלן) ו"הלב הוא צייד בודד" שנכתב עם מל טורמה.
ב-1952 הופיעה בחידוש לסרט זמר הג'אז וב-1955 הופיעה כמדובבת בסרט האנימציה של וולט דיסני, היפהפייה והיחפן, לו גם כתבה מילים לחלק מהשירים. למעשה דמות כלבת הפקינז "פג" הוכנסה לסרט כדי לאפשר ללי להשתתף בו. באותה שנה גילמה את דמותה של רוז הופקינס בסרט "Pete Kelly's Blues", עבור תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. היא זכתה גם בשלושה פרסי גראמי, בהם אחד על מפעל חיים.
בין השנים 1953 - 1959 הקליטה תשעה תקליטים בחברת דקה, ולאחר מכן חזרה לקפיטול עד 1972 והוציאה עוד 32 תקליטים, ברובם שרה סטנדרטים של ג'אז.
ב-1960 הקליטה את להיטה הגדול ביותר "Fever", זה היה למעשה חידוש של שיר מ-1956, אך היא הפכה אותו למזוהה עמה באופן מוחלט ואף הוסיפה לו שני בתים ("רומיאו ויוליה" וקפטן סמית ופוקהונטס).
לפגי לי היו עוד שלושה פרקי נישואין קצרי-ימים, עם השחקן בראד דקסטר (1953), עם השחקן דווי מרטין (1956 - 1958) ועם נגן כלי ההקשה ג'ק דל ריו (1964–1965).
היא המשיכה להופיע עד ימיה האחרונים למרות שסבלה מסוכרת. היא נפטרה מהתקף לב ב-21 בינואר 2002, בהיותה בת 81. בתה ניקי מתה 13 שנים אחריה ב-14 בנובמבר 2014.
הערכה ומורשת.
ב-1995 זכתה פגי לי לפרס גראמי למפעל חיים. זמרים רבים ציינו את שמה כהשראה לשירתם, בהם ג'ודי גרלנד, פרנק סינטרה, פול מקרטני, בט מידלר, מדונה ודאסטי ספרינגפילד.
ב-2003 התקיים לזכרה מופע מחווה בקרנגי הול בניו יורק בהשתתפות ננסי סינטרה, דבי הארי ("בלונדי"), פטולה קלארק ועוד.
הדמות מיס פיגי מתוכנית החבובות נעשתה בהשראתה של פגי לי שקראה לעצמה בהופעותיה "מיס פגי לי".
מי קולחין
מי קולחין הם מי שפכים (ביוב, פסולת תעשייתית וכו') אשר עברו תהליכי טיהור וסינון על מנת לבצע בהם שימוש חוזר. המים מוזרמים באמצעות צינורות ממערכת הביוב לנקודות הטיפול השונות.
טיהור שפכים.