בשנות ה-80 ושנות ה-90 שיחקה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "משפחת קוסבי", "תקוותו של ריאן", "סיור של חובה" ו-"הברק". בהעשור הראשון של המאה ה-21 השתתפה בסדרות הטלוויזיה "זהות בדויה" ו-"ER" שם גילמה את ד"ר קייט בנפילד במשך שתי עונות. בנוסף, דיבבה מספר דמויות בסדרות האנימציה "משפחת סימפסון" ו-"בוג'ק הורסמן".
בשנת 2013 פורסם כי באסט הצטרפה לקאסט העונה השלישית של סדרת האימה האנתולוגית של רשת FX Networks "אימה אמריקאית" של יוצרי הטלוויזיה ראיין מרפי ובראד פלצ'וק. בעונה השלישית " בתפקיד דמותה ההיסטורית של כוהנת הוודו מארי לאבו. בעונה הרביעית " (2014) בתפקיד דזירה דופרי, פרפומרית במופע ה"פריק שואו", אישה בעלת שלושה שדיים הנשואה ל"איש הברזל" (מייקל צ'יקליס). בעונה החמישית " (2015) בתפקיד שחקנית הקולנוע רמונה רויאל, המאהבת לשעבר של הרוזנת אליזבת ג'ונסון (ליידי גאגא).בעונה השישית " (2016) בתפקיד מונט תימוסה, שחקנית קולנוע אלכוהוליסטית. ב-2018 שיחקה בתפקיד אורח בעונה השמינית של הסדרה "".
בשנת 2016 שיחקה בסדרת הדרמה התקופתית הבריטית "קרוב לאויב" ("Close to the Enemy) של רשת BBC Two, אשר עלילתה מגוללת את תקופת מלחמת העולם הראשונה. בסדרה גילמה באסט את אווה, לצידם של השחקנים ג'ים סטרג'ס, אלפרד מולינה ואלפי אלן."
בשנת 2017 התארחה בסדרות הטלוויזיה הקומיות "הבריחה מג'ורג'יה" של רשת WGN America, ו-"מומחה לכלום" בנטפליקס.
החל משנת 2018 מככבת באסט בסדרת הטלוויזיה המשטרתית של רשת FOX "מוקד 911" מבית היוצר של ראיין מרפי ובראד פלצ'וק. היא מגלמת את אתנה קרטר גרנט, מפקדת יחידת הסיור במשטרת לוס אנג'לס. בנוסף למשחקה בסדרה, באסט היא גם המפיקה של הסדרה. בספטמבר 2021 עלתה העונה החמישית בכיכובה.
עבודה כבמאית.
בשנת 2015 התנסתה באסט לראשונה בתחום הבימוי כשביימה את סרט הטלוויזיה "ויטני" על-פי סיפור חייה של הזמרת המנוחה ויטני יוסטון, אותה גילמה השחקנית יאיא דה קוסטה. בשנה זו ביימה פרק מתוך הסדרה הדוקומנטרית ""Breakthrough" בנשיונל ג'יאוגרפיק."
בשנת 2016 ביימה את הפרק השישי בעונה השישית של הסדרה ", ואת הפרק התשיעי בעונה השביעית ", כאשר בראשונה היא גם שיחקה.
חיים אישיים.
באסט התחתנה בשנת 1997 עם שחקן הקולנוע קורטני בי ואנס, אותו פגשה בעת לימודיה באוניברסיטת ייל. לזוג שני ילדים אשר נולדו ב-2006.
SAP ERP
שקילה
מפרצת שארקו-בושאר
מפרצת שָארְקוֹ-בּוּשָאר (או מיקרו-מפרצת; באנגלית: Charcot-Bouchard aneurysm) היא מפרצת בכלי דם קטנים במוח (פחות מ-300 מיקרומטר). רוב המפרצות מסוג זה מתרחשות באזור גזע המוח ומופיעות בהקשר ליתר לחץ דם כרוני. ככל מפרצת, יש להן נטייה לגדול עד שהן נקרעות (על פי חוק יאנג לפלס Young–Laplace equation). קריעה של מפרצת שרקו-בושרד תוביל לדימום במוח הגדול (דימום תוך צרברי), היכול להוביל לשבץ דימומי, המופיע באופן טיפוסי כשיתוק או אובדן תחושה פתאומיים.
סוג זה של מפרצת קרוי על שם הרופא הצרפתי שארל-ז'וזף בושאר, אשר גילה אותו במסגרת מחקר לדוקטורט בהנחייתו של ז'אן-מרטן שארקו.
ג'ון אדינגטון סימונדס
ג'ון אדינגטון סימונדס (באנגלית: John Addington Symonds; 5 באוקטובר 1840 - 19 באפריל 1893) היה משורר ומבקר ספרות אנגלי, מראשוני התומכים בהכרה בהומוסקסואליות בעת החדשה.
סימונס ידוע בעיקר בשל מחקריו בתרבות הרנסאנס, בהם חיבור מקיף בשם "הרנסאנס באיטליה" וביוגרפיה של מיכלאנג'לו, וכן בשל שני כתבים שהוציא לאור: "סוגיות באתיקה היוונית" (1871), הסוקר מקרים של פדרסטיה והומוסקסואליות ביוון העתיקה, ו"סוגיות באתיקה המודרנית" (1891), העוסק בדיכוי הומוסקסואליות בעידן הנוצרי. מאמריו הסבירו מושגים שלא הובנו כהלכה באותה התקופה ויצרו הקשר היסטורי ותרבותי לנושא ההומוסקסואליות בתקופה שבה היו יחסי מין בין גברים אסורים באנגליה על-פי חוק.
כתביו של סימונס השפיעו באופן בולט על סקסולוגים מודרניים כגון הבלוק אליס ומגנוס הירשפלד. בנוסף, הוא פעל לכינון קבוצת אינטרס של אינטלקטואלים שהתעניינה בנושא והיוותה צעד ראשון להתארגנויות פוליטיות של להט"ב.
נעוריו.
סימונדס נולד ברובע קליפטון שבבריסטול שבאנגליה. אביו, ד"ר ג'ון אדינגטון סימונדס הראשון (1807–1871), היה מהרופאים הבולטים והידועים שבמדינה באותן שנים, והוא פרסם כמה מאמרים ידועים.
אמו מתה כאשר היה בן ארבע, ואחיותיו ודודותיו הן שגידלוהו וחינכוהו. ב-1854 החל ללמוד בבית הספר האנגליקני "הארו" (Harrow), שם נחשב לילד מעודן אשר לא נהג להשתתף במשחקים, ואף לא הותיר רושם של תלמיד מצטיין ומשכיל.
כאשר היה בן 11 קיבל סימונדס מכתב מחברו ללימודים אלפרד פריטור (Pretor), שבו סיפר כי הוא מנהל רומן עם מנהל בית הספר צ'ארלס ג'ון ווהן (Vaughan). סימונדס המופתע הגיב בהלם וגועל וחש מבולבל עקב הגילוי אל מול נטיותיו המיניות שלו, אליהן החל להיות מודע באותה תקופה. קודם לכן, כתב סימונדס בסלידה על סיטואציות מיניות שנחשף אליהן בבית הספר:
על המקרה עם מנהל בית הספר שמר סימונדס בסוד במשך שמונה שנים, עד לשנת 1858, אז סיפר עליה לג'ון קאנינגטון, מורה ללטינית באוקספורד. קאנינגטון עודד אותו לספר על המקרה לאביו, ויחד הם האשימו את צ'ארלס ג'ון ווהן במעשיו בפומבי, והתפוצצות הפרשה הביאה לפיטוריו. פריטור כעס על חלקו של סימונדס במקרה וניתק את קשריו עמו. זיכרון המקרה ליווה אותו במשך כל שארית חייו.
שנת 1858 הייתה שנתו האחרונה של סימונדס ב"הארו". באותה התקופה היה מאוהב בנער מקהלה מבריסטול בשם וילי דייר, שהיה צעיר ממנו בשלוש שנים, והשניים ניהלו מערכת יחסים מלאת תשוקה. כאשר נודע לאביו של סימונדס על הקשר, הוא יעץ לו לוותר עליו – וכך עשה סימונדס באופן גלוי, אך בפועל המשיכו הנערים להתראות בסודיות למשך מספר שנים נוספות. באמצע השנה הוא עבר לבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, ושם החל לחשוף את יכולותיו האקדמאיות. ב-1860 זכה בפרס "Newdigate" של האוניברסיטה, הניתן למשוררים צעירים, עם שירו על "אל אסקוריאל". שנתיים לאחר מכן הוא השלים את לימודיו במדעי הרוח ("Literae Humaniores"), ולאחר מכן זכה בפרס "Chancellor's" למאמרים באנגלית.
בשנת 1862 התקבל סימונדס לסגל ההנהלה של מכללת "מגדלן" באוקספורד. עם הגעתו הסתבך בשערורייה נוספת, כאשר נער שסימונדס שימש לו מורה פרטי ניסה לשדל אותו לעזור לו להתקבל למכללה. כאשר סירב סימונדס, שלח הנער מכתבים בגנותו להנהלת בית הספר והאשים אותו בהאשמות שונות. על אף ששמו טוהר לבסוף, הביא המתח שליווה את הפרשה להתדרדרות במצבו הבריאותי. הוא סבל באותם ימים מתסמינים שונים של נוירוזה, וב-1863 עזב את אנגליה ונסע לשווייץ על מנת להחלים.
נישואיו והמשך עיסוקו בכתיבה.
בשווייץ הכיר סימונדס את ג'נט קתרין נורת', ושם גם התארסו. הוא נישא לה בעיירה הייסטינגס שבדרום אנגליה ב-10 בנובמבר 1864, ובני הזוג התיישבו בלונדון. לשניים נולדו ארבע בנות: ג'נט (נולדה ב-1865), שרלוט (נולדה ב-1867), מרגרט (נולדה ב-1869) וקתרין (נולדה ב-1875, נקראה בהמשך דיים קתרין פורס), מייסדת הארגון "Voluntary Aid Detachment". סימונס נישא לנורת' מתוך תקווה להיגמל מנטיותיו ההומוסקסואליות, וכך כתב בנושא: בשנת 1868 הוא פגש בנורמן מור, תלמיד שהיה בדרכו ללמוד באוקספורד, שסימונדס שימש לו כמורה, והתאהב בו. מערכת היחסים הפדרסטית ביניהם, שהייתה אירוטית וחושנית אך לא כללה יחסי-מין, נמשכה כארבע שנים. ספרו "זיכרונות" רווי פרטים ליריים ביותר, ומתוארת בו בפירוט התפתחות מערכת היחסים בין השניים, אשר תפסה חלק נכבד מזמנו של סימונס (הוא אף עזב את משפחתו לזמן מה על מנת לטייל עם מור באיטליה ובשווייץ). קשר זה השפיע רבות על התקופה הפורה ביותר בכתיבתו, והביא לכתיבת הספר "New and Old: A Volume of Verse", אשר יצא בשנת 1880.
בשנת 1877 התדרדר מצבו הבריאותי של סימונדס, והוא היה תחת סכנת חיים של ממש כאשר סבל משטף דם חמור בריאות, שנגרם עקב שחפת. הוא נסע לדאבוס שבשווייץ לצורך החלמה, התאהב במקום והשתקע בו לצמיתות. בספרו "Our Life in the Swiss Highlands" משנת 1891 הוא מתאר בחדווה את חייו שם. סימונדס הפך לאזרח שווייצרי של העיירה, לקח חלק במוסדותיה המוניציפליים והתיידד עם האיכרים המקומיים. בדאבוס חיבר את מרבית ספריו, בהם האוטוביוגרפיות של פרסי ביש שלי (1878), פיליפ סידני (1886), בן ג'ונסון (1886), מיכלאנג'לו ווולט ויטמן (1893), שעמו גם נהג להתכתב. הוא כתב כמה כרכים של שירה ומאמרים, תרגם לאנגלית את האוטוביוגרפיה של בנוונוטו צ'ליני ופרסם את התרגום האנגלי הראשון לסונטות של צ'ליני (1887) ושל תומאסו קמפארלה (1878). בתקופה זו עסק בכתיבת יצירתו העיקרית והזכורה ביותר שלו, "הרנסאנס באיטליה", אשר הופיעה בשבעה כרכים שיצאו בהפרשי זמן שונים בין השנים 1875 ל-1886, ועסקה בהיסטוריה של האסתטיקה והתרבות.