בשנת 1900, ג'וזף, פרנק ואחותם מרי עברו להתגורר בעיר ניו יורק, אז מרכז תעשיות האמנות והפרסום בארצות הברית. במהלך העשור הבא, שני האחים החלו בקשרי עבודה ארוכי טווח עם יצרני הלבשה, כולל גרביים ארוגים, הרטמרקס. ג'וזף נשכר לפיתוח סדרת תמונות של מותג ארו של צווארוני חולצות. "איש צווארון החץ של ליינדקר", כמו גם התמונות שיצר מאוחר יותר עבור חליפות קופנהיימר וגרביים שזורות, באו להגדיר את הזכר האמריקאי האופנתי במהלך העשורים הראשונים של המאה העשרים. ליינדקר השתמש לעיתים קרובות כדוגמן בשותף שלו צ'ארלס ביץ' שהיה אהוב עליו (1881–1954).
עבודה חשובה נוספת הייתה של קלוגס, יצרנית מזון ארוחת הבוקר. כחלק ממסע פרסום גדול, הוא יצר סדרה של עשרים ציורי "ילדי קלוגס" לקידום פתיתי התירס של החברה.
בשנת 1914 עבר ליינדקר בליווי צ'ארלס ביץ' לסטודיו ובית גדול בניו רושל, ניו יורק, שם התגורר למשך שארית חייו. במהלך מלחמת העולם הראשונה, צייר גם כרזות גיוס לצבא ארצות הברית ולמאמץ המלחמתי.
שנות העשרים היו במובנים רבים שיא הקריירה של ליינדקר, כאשר כמה מעבודותיו המוכרות ביותר הסתיימו בתקופה זו. הפרסום המודרני התחיל להתממש, כאשר ליינדקר נחשב לאחד האמנים המסחריים הבולטים.
כפי ששנות העשרים סימנו את שיא הקריירה של ג'וזף ליינדקר, כך שנות השלושים סימנו את תחילת דעיכתה. ב 1929 מספר העבודות שקיבל ליינדקר ירד בהתמדה. בשנת 1936 פרש העורך של Saturday Evening Post ג'ורג' הוראס לורימר, והוחלף על ידי אחרים שמיעטו לתת לו עבודות. השער האחרון של ליינדקר היה של גיליון השנה החדשה ב-2 בינואר 1943. עבודות חדשות המשיכו להגיע, אך בקצב איטי. בין הבולטים ביותר היו כרזות של משרד המלחמה של ארצות הברית, בהן תיאר ליינדקר קציני פיקוד של אנשי הצבא לעודד רכישת אג"ח לתמיכה במאמצי האומה במלחמת העולם השנייה.
ליינדקר נפטר ב־25 ביולי 1951 באחוזתו בניו רושל.
חיים אישיים.
ביוגרפים רבים העלו השערות על מיניותו של ג'וזף ליינדקר, וייחסו לעיתים קרובות את האסתטיקה ההומוארוטית לכאורה של יצירתו לזהות הומוסקסואלית. ללא עוררין, ליינדקר הצטיין בתיאור עולמות גבריים (חדרי הלבשה, מועדונים, חנויות תפירה) וגברים צעירים נאים במיוחד בתנוחות סקרניות או בחילופי מבטים. ליינדקר מעולם לא התחתן והוא התגורר עם גבר אחר, צ'ארלס ביץ', במשך רוב חייו הבוגרים.
בשל תהילתו כמאייר, הצליח ליינדקר להתמכר לאורח חיים מפואר מאוד אשר מגלם במובנים רבים את הלך הרוח של שנות העשרים.
ליינדקר קבור לצד בני משפחתו - הוריו ואחיו פרנק בבית הקברות וודלוון בברונקס, ניו יורק.
פרידאבד
פיליפ אייבלסון
פיליפ יו אייבלסון (באנגלית: Philip Hauge Abelson; 27 באפריל 1913 - 1 באוגוסט 2004) היה פיזיקאי גרעין אמריקאי. אחד ממגלי היסוד הטרנס-אורני הראשון - נפטוניום, אחד ממדעני פרויקט מנהטן, מהוגי רעיון ההנעה הגרעינית לצוללות ועורך מדעי שהיה העורך הראשי של כתב העת המדעי Science בין השנים 1962–1984. נשיא מכון קרנגי למדע בוושינגטון די. סי. בשנים 1971–1978 וחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
תולדות חייו.
נולד בטקומה, במדינת וושינגטון. למד כימיה ופיזיקה באוניברסיטת המדינה של וושינגטון וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם עבד במעבדתו של חתן פרס נובל ארנסט לורנס. במאמר שראה אור ב-1939 היה אייבלסון אחד הראשונים שתיארו ביקוע גרעיני. בין השנים 1939 עד 1941 עבד במכון קרנגי למדע בוושינגטון די. סי.. בעבודתו שם בודד יחד עם אדווין מקמילן איזוטופים של היסוד הטרנס-אורני הראשון שנוצר במעבדה - נפטוניום. מקמילן זכה על גילוי זה (ועל פעילויות נוספות) בפרס נובל.
בעת מלחמת העולם השנייה עבד אייבלסון במעבדת המחקר של חיל הים על בידוד איזוטופים כבדים של אורניום תוך שימוש בשיטת הדיפוזיה התרמית. כאשר שמע רוברט אופנהיימר - המנהל המדעי של פרויקט מנהטן לייצור פצצת האטום האמריקאית - על הצלחתו של אייבלסון, החליט להקים מפעל להעשרת אורניום באוק רידג' שיתבסס על שיטת אייבלסון.
מיד לאחר המלחמה שב אייבלסון למכון קרנגי. ב-1946 חיבר מסמך מדעי שהדגים את יכולת רתימת האנרגיה האטומית להנעת כלי שיט ובפרט צוללות. מסמך זה שימש את אדמירל היימן ריקובר ביזמתו לפיתוח צוללות גרעיניות. בין השנים 1953 ל-1971 כיהן כראש המכון הגאופיזי של מכון קרנגי, היה נשיא המכון בין 1971 ועד 1978 וחבר מועצת המנהלים של המכון לאחר מכן. בין השנים 1962–1984 היה העורך הראשי של כתב העת המדעי Science וחיבר מעל מאה מאמרי מערכת בהם פרס את משנתו הכללית לגבי המדע. הוא ראה סכנה בחלוקת העיסוק המדעי לדיסציפלינות צרות מדי וראה כורח חיוני לשיתוף פעולה בין-תחומי לשם מענה על השאלות הגדולות והחשובות. בעצמו עסק בתחומי דעת שונים, בהם גאוכימיה אורגנית ואף פרסם הישג מדעי של הפקת חומצת אמינו ממאובנים והוכחת הטענה לפיה חומצת האמינו אלנין תהיה יציבה לאורך מיליוני שנים.
ב-1985 ראה אור ספרו "Enough of Pessimism" (די לפסימיות, ככותרת אחד מטוריו הפופולריים). הספר כלל מאה חיבורים שרובם ראו אור לראשונה כמאמרי מערכת ב-science.
הוקרה.
בשנת 1959 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. ב-1972 הוענק לו פרס קלינגה. ב-1987 קיבל את המדליה הלאומית למדעים. המינרל אבלסוניט (Abelsonite) נקרא על שמו. ב-1996 הוענק לו פרס וניבר בוש.
האגודה האמריקאית לקידום המדע מעניקה מדי שנה מאז 1985 את פרס פיליפ אייבלסון של האגודה האמריקאית לקידום המדע.
סטיליכון
קאסטר
קאסטר (בצרפתית: Castres) היא עיר בת כ-40 אלף תושבים בדרום צרפת במחוז טארן שבחבל אוקסיטניה. היא שוכנת על גדת הנהר אגו, כ-80 קילומטרים מזרחה לעיר טולוז.
היסטוריה.
העיר גדלה סביב מנזר בנדיקטינים שהוקם בשנת 647. היא הייתה תחנת מעבר בדרך סנטיאגו מכיוון שבכנסיית העיר נשמרו שרידים של וינסנט מסרגוסה. במהלך מסע הצלב האלביגנזי היא נכבשה וסופחה לצרפת. העיר סבלה מאירועי מלחמת מאה השנים ובסופה היא כללה רק כ-4000 תושבים, מחצית ממה שהיה לפני המלחמה.
בסביבת 1560 רוב אוכלוסיית העיר עברה לנצרות פרוטסטנטית. בשנת 1629 קרדינל רישלייה פיקח באופן אישי על הריסת מבצרי העיר. בשנת 1665 היו בעיר 7,000 תושבים כמחצית היו שייכים לנצרות פרוטסטנטית.
במהלך המאה ה-19 העיר גדלה והתפתחו בה מספר מפעלי תעשייה. בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בעיר התמקם מטה של מעבדות פייר פאבר וביחד עם מרכז פיתוח של החברה הוא מהווה כיום את המעסיק הראשי של תושבי העיר.
בעיר ממוקם מוזיאון של פרנסיסקו דה גויה שהוקם בשנת 1840 והוא מציג אוסף גדול של ציורי האמן. בשנת 1954 הוקם מוזיאון של ז'אן ז'ורס בבית בו הוא נולד.
ערים תאומות.
הערים התאומות של אלבי הן:
אבראהים אבן אל-אע'לב
__ללא_תוכן__
אבראהים אבן אל-אע'לב (בערבית: إبراهيم بن الأغلب; 756, ח'וראסאן – 9 ביולי 812, קירואן) היה הראשון בשושלת האע'לבים באיפריקיה (800–909).
קורות חייו ומעשיו.
אביו של אבראהים אל-אע'לב היה ח'וראסאני מפקודיו של אבו מוסלים, המנהיג הצבאי שפעל בשרות בית עבאס, ומשפחתו התייחסה לשבט בַּנוּ תמים . בהיות אבראהים בן עשר שנים עברה המשפחה למצרים בעקבות תפקידיו של האב בצבא העבאסי. במצרים קיבל אבראהים את השכלתו, בעיקר במשפט דתי. ממצרים עברה המשפחה לקירואן שבה כיהן האב בשנים 785–787 כמושל איפריקיה. ב-795 מונה אבראהים אל-אע'לב למושל מחוז מזאב (בצפון-מזרח אלג'יריה של ימינו) והצליח לדכא את מרידות שבטי הבֶּרבֶּרים הח'וארג'ים באזור. כאות תודה ובתמורה להבטחה לתשלום שנתי של 40,000 דינרי זהב לאוצר העבאסי הכיר הח'ליף הארון א-רשיד באבראהים אל-אע'לב וביורשיו כאמירים של איפריקיה.
מלבד השקטת האזורים בשליטתו הצליח אבראהים אל-אע'לב להקים מינהל מסודר והניח את היסודות לשגשוג הכלכלי של איפריקיה בהמשך. הוויתור על הכנעת האזור הדרומי של המגרב, שם יכלו הברברים לקיים את אמונותיהם הח'וארג'יות, היה ברבות הימים בגורמים לנפילת השושלת האע'לבית מול הפאטמים השיעים. מתנגדיו מבית היו קהילות המתיישבים הערבים (הג'וּנד ) בתוניס ובקירואן שנאבקו לשמור על זכויות היתר שלהם. לנוכח התמרדויותיהם גייס לצבאו בעיקר חיילים-עבדים אפריקאים. מול אבראהים אל-אע'לב, שהיה במקורו מעת'זילי, התייצבו גם חכמי המשפט המאליכיים בקירואן, בייחוד אחרי שמינה ב-806 אימאם מעת'זילי לקאדי של קירואן. מצב זה הביא אותו לקבוע את חצרו ואת מינהל מִמשלו בקריה חדשה מחוץ לקירואן, שנקראה בשם אל-עבאסיה לכבוד פטרוניו.
במותו ב-5 ביולי 812 ירשו אותו בניו. תחילה בכורו עבדאללה (812–817), ואחריו זיאדת אללה (817–838) ואבו עקאל (838–841).
איברהים אל-אע'לב
בוניה
בוניה (באנגלית: Bunia) היא עיר הבירה של מחוז איטורי Ituri ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו (DRC).
העיר שוכנת על רמה בגובה של 1,275 מטרים במרחק של 30 קילומטרים מערבית לאגם אלברט הנמצא לאורך השבר הסורי-אפריקני, וכ־25 קילומטרים ממזרח ליער הגשם איטורי.
העיר נמצאת במרכז אזור הסכסוך באיטורי בין השבטים לנדו ולחמה . במלחמת קונגו השנייה העיר והמחוז היו זירת לחימה רבת הרוגים והתנגשויות בין מיליציות לכוחות הסדירים של אוגנדה. כתוצאה מכך, הוקם בעיר אחד הבסיסים הגדולים של הכוחות לשמירת השלום של או"ם באפריקה, ומפקדתו בצפון מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. מקורות הטבע של האזור כוללים מכרות זהב עליהם נלחמו המיליציות והכוחות הזרים.
תחבורה.