מוזיקה ישראלית לעוגב היא מועטה ביותר ואפשר לציין למשל יצירות מאת פאול בן-חיים, יוסף טל, יורם פפוריש, גיורא שוסטר, יוסף דורפמן, עמי מעייני, רמי בר-ניב ורומן קרסנובסקי.
בונה העוגבים היחיד בישראל היה גדעון שמיר, אותו החליף בינואר 2022 אורי שני.
שירה בציבור (ישראל)
שירה בציבור של זמר עברי היא מנהג רווח בישראל. לצד ריקודי עם, מקיף המנהג מגזר רחב באוכלוסיית המדינה ומעשה זה הפך להיות אחד מסממני החברה הישראלית ואף רווח בקהילות הישראלים בחו"ל, החל מימי היישוב וכלה בימינו.
ישנן ידיעות על מנהג של שירה בציבור בארץ ישראל עוד בראשית המאה ה-20, אז שרו על הגורן, לאחר סיום העבודה החקלאית. מלחינים באותה תקופה (דוגמת מרדכי זעירא ודניאל סמבורסקי) הפיצו את שיריהם באירועים בהם התכנס הציבור ושרו בצוותא. הם לימדו את הקהל משיריהם החדשים כשהם חוזרים על שורות השיר ואף השתמשו בשירונים לשם כך.
עם התפתחות כלי התקשורת ההמונית (הרדיו והטלוויזיה), חדלה השירה בציבור להוות כלי חשוב להפצת שירים, אך הפכה להיות חלק מההוויי הלאומי.
האנתולוגיה "ציוניוני הדרך", בהוצאת "רשות השידור, חטיבת התוכנית הקלות ברדיו" והוצאת הקיבוץ המאוחד, כוללת 232 שירים אהודים שנהגו לשיר בציבור בין 1948 ל-1978, ומבטאת את רוח התקופה ואת הטעם התרבותי והמוזיקלי של מגזרים רחבים בחברה הישראלית באותה עת.
עד השנים האחרונות השרים בציבור היו בעיקר מבוגרים, ששרו שירים נוסטלגיים, כגון השירים של הלהקות הצבאיות והשירים הוותיקים יותר של נעמי שמר, סשה ארגוב, משה וילנסקי, דוד זהבי, חיים חפר ועוד. הופעות השירה בציבור הונהגו בידי מנחה ולוו בשירונים או בשקופיות עם מילות השירים. ממחקר בזמר העברי שנערך על ידי ד"ר טלילה אלירם מהמחלקה למוזיקה של אוניברסיטת בר-אילן עולה, כי השיר שנחשב על ידי המשתתפים באירועי השירה בציבור כשיר שהוא "הכי ארץ ישראל" היה "על כל אלה" של נעמי שמר.
בשנים האחרונות רווח מודל חדש של שירה בציבור, בו נוטלים חלק צעירים רבים, הכולל שירים מעודכנים, שירי רוק, שירים מזרחיים ואף ריקוד על שולחנות.
אירוע תרבותי שהפך למסורת ביישובים רבים בישראל בתחילת שנות ה-80 הוא ערב שירי לוחמים. ערבים אלה מבוססים על שירה בציבור של שירי לוחמים וסיפורי לוחמים, משולבים עם שירי נוסטלגיה ושירי תקווה ושלום. כן גדל מספרם של ערבי הזיכרון לחללי צה"ל המצוינים באמצעות אירועי שירה בציבור, כדוגמת האירוע "שרים בכיכר" בתל אביב.
שירה בציבור באמצעי התקשורת.
קול ישראל ארגן והקליט מופעים רבים של שירה בציבור החל משנות השישים. נוהג השירה בציבור קיבל ממד נוסף, כשבערוצי הטלוויזיה השונים הועלו תוכניות הקשורות לנושא החל משנות השבעים.
בשנות השמונים הובילה שרהל'ה שרון תוכניות שירה בציבור ששודרו בערוץ הראשון, בה צולם הקהל שר ממבחר הזמר העברי והתארחו בהם גם זמרים ידועים.
בשנים 2002–2004 הנחה יוני רועה את התוכנית "שירה בשידור", בהשתתפותם של זמרים רבים, כששולחן ענק בצורת גיטרה משמש תפאורה עיקרית לתוכנית. התוכנית שודרה בערוץ הראשון.
גם חידוני הזמר העברי, שופע הפרסים לידענים ומיטיבי השיר, זכה להצלחה רבה, הן ברדיו והן בטלוויזיה.
בערוץ 2 שודרה התוכנית "לא נפסיק לשיר" - חידון מוזיקלי הכולל גם שירה בציבור.
יוסף קמחי
רבי יוסף קמחי (ריק"ם) (1105–1170 בערך) הוא פרשן ומבקר מקרא יהודי וכן הוא מדקדק חשוב. כמו כן, הוא התפלמס עם הנצרות. הוא גם כתב שירה ותרגם יצירות מערבית לעברית.
ריק"ם נולד בספרד המוסלמית, ובעקבות רדיפות המואחידינים, הוא נמלט עם משפחתו לפרובנס שבדרום צרפת, והתיישב בעיר נרבונה (נרבון) – שם הוא חי עד סוף ימיו.
רבי יוסף קמחי הוא אביהם של רבי משה קמחי (רמ"ק) ורבי דוד קמחי (רד"ק), וכן רבו של רבי מנחם בן שמעון.
מקורות השפעתו של ר' יוסף קמחי.
רבי יוסף קמחי, (1105–1170 בערך) התחנך על ברכי פרשנות הפשט, שפיתחו המדקדקים של ימי הביניים, במגעם עם העולם הערבי-המוסלמי. בין מקורות השפעתו נמנים: מנחם בן סרוק, דונש בן לברט, יהודה חיוג', יונה אבן ג'נח, יהודה אבן בלעם, משה הכהן אבן ג'קטילה, ואחרים. בנוסף לכך, הוא נעזר בידיעותיו בערבית, בתרגומים הארמיים, בל"ב מידות של רבי אליעזר ורבי יוסי הגלילי, במסורה, בספרי הלקסיקוגרף הקראי דוד בן אברהם, וכן בחיבוריו הדקדוקיים של הרב סעדיה גאון.
בעבודתו הפרשנית והפילולוגית ריק"ם שילב מהתובנות של הדקדקנים שקדמו לו, אך הוא לא נמנע מלבקר אותם ולהתפלמס אתם. כמו כן, לא רק שהוא ליקט וסינן את דבריהם, אלא הוא בעצמו חיבר פירושים מקוריים מטהרת הפשט.
פירוש ריק"ם למקרא.
רבי יוסף קמחי כתב פירוש כמעט על כל המקרא. את שמות פירושיו קרא בשמות המופיעים בתורה: לפירושו על התורה קרא "ספר התורה", ולפירושו על הנביאים קרא "ספר המקנה". מלבד פירושיו למשלי ולאיוב, רק חלק קטן מפירושיו שרדו. ואולם רבים מפירושיו משוקעים בעבודתו הפילולוגית ובעיקר בכתבי בנו רבי דוד קמחי – הנוהג להביאם בשם 'אדוני אבי ז"ל'. כמו כן, מצטטים אותו רמב"ן (בראשית א:כו); בעל הספר 'אמונה וביטחון' (פרקים כג, כו); וכן בעל הטורים לחומש, רבי יצחק הלוי בן יהודה (מחבר פענח רזא), רבי אברהם זכות בספרו 'יוחסין השלם' ועוד. סבורים שפרשנותו לא התפרסמה כי היא לא הודפסה במקראות הגדולות.
בפרשנותו למקרא, ריק"ם עושה שימוש בכלים הדקדוקיים והטקסטואליים, שהוא רכש מקודמיו. אלו כוללים יישום של כללי הדקדוק והתחביר וכן מידות ההיגיון. ראוי לציין כי אף כי בנרבון עירו התקיים מרכז יהודי, שבו התפתחה פרשנות דרשנית – בידי ר' משה הדרשן ובנו ר' יהודה מטולוז – ריק"ם לא שאב השראה ממנו. רק בפירושו למשלי, משולב פירוש דרשני במידה מועטה – וזאת מפאת העובדה שאין קשר של משמעות בין פסוקי משלי. כמו כן, אף כי בכתביו הוא משלב הגות פילוסופית בת זמנו, מעטות בו הן ההשפעות המיימוניות בפירושיו. בניגוד לנעשה בזמנו, ריק"ם גם התרחק מהאלגוריה - וזאת אף בפירושו לשיר השירים. בפירושו לאיוב, לא רק שהוא התרחק מהאלגוריה, אלא אפילו את השטן המזמין התייחסותו מיסטית, הוא פירש באורח רציונלי - כדרכו של הרב סעדיה גאון.
בדומה לשאר המדקדקים, ריק"ם התייחס במלוא הרצינות לניקוד ולטעמי המקרא. כמו כן, הוא הצביע על תופעה נרחבת של חסרון מילים ואותיות בטקסט המקראי – ועל כן הוא הרבה לפרש את המקרא, 'בדרך החיסכון'. מקוריותו באה לידי ביטוי בכך שהוא לא קיבל את הטקסט המקראי ככזה ראה וקדש - לעיתים באופן לא מוצדק. ברוח זו טוען גיל:
בניגוד למקובל בזמנו, ריק"ם לא חיבר מבוא לפירושיו או ניסח מתודולוגיה פרשנית. יחד עם זאת, באמצעות בניו, ריק"ם הנחיל פרשנות המכונה 'ממוצעת': פרשנות זו מתאפיינת בכך, שמבלי להתרחק ממסורת התורה שבע"פ, היא בכל זאת צמודה לדרכי הפילולוגיה, 'הביקורת המקראית' ומושגי המדע של ימיו. היא כאמור גם מתאפיינת בחוסר תלותה בפרשנות הדרש ובפילוסופיה של הרמב"ם – בנות זמנם.
ריק"ם המדקדק והפייטן.
ריק"ם המדקדק ניכר בכל ספריו – כולל בפירושיו למשלי ואיוב. הוא כתב שני חיבורים בתחום הדקדוק: "ספר זיכרון" ו"ספר הגלוי".
"ספר זיכרון" הוא ספר דקדוק מקיף ושיטתי. הוא נודע בעיקר בשל החלוקה לתנועות קטנות וגדולות, שהיא חידוש של ריק"ם, שככל הנראה הושפע מהדקדוק הלטיני. לחלוקה זו נתנו סימן: – התנועות הגדולות, – התנועות הקטנות.
"ספר הגלוי" הוא חיבור דקדוקי ופרשני. הוא כולל בחלקו הראשון הכרעות במחלוקות לשוניות שבין מנחם ודונש, וכן מתייחס להכרעותיו של רבנו תם בין שני החכמים הנ"ל. חלקו השני כולל השגות חדשות כנגד מנחם.
רי"קם כתב את כל ספריו בעברית. בדומה לראב"ע חברו, הוא תרם בכך להעברת הבלשנות הספרדית ליהודי אירופה הנוצרית שלא דברו ערבית.
מלבד חיבורים אלו, ריק"ם חיבר קובץ משלים בשם "שקל הקודש".
בתחום הפיוט ידועים שני פיוטים שהוא כתב: "יום שבת זכור" ו"יום שבת שמור". הפיוטים נועדו להרחיב את ברכה מעין שבע בתפילת ערבית של שבת. הוא בכך היה לפייטן הראשון הידוע שחיבר פיוטי מגן אבות, ולכן הוא נחשב למחדש סוג זה. "יום שבת זכור" זכה לתפוצה רבה באשכנז המערבית, ונאמר עד היום בקצת קהילות כשיום שני של שבועות חל בשבת.
ויכוח עם הנוצרים.
רבי יוסף התווכח בפולמוסים פומביים עם הנוצרים ואף כתב את ספר הברית שתוקף את הפרשנות הכריסטולוגית. ויכוחיו השפיעו על הפשטנות של פירושו, שהייתה אנטיתיזה לפרשנות האליגורית של הנוצרים.
משה קמחי
רבי משה קמחי (1127 בקירוב - 1190) היה מדקדק, פרשן מקרא ופייטן במאה ה-12. קמחי היה בנו של רבי יוסף קמחי ואחיו הבכור של רבי דוד קמחי (רד"ק). קמחי נולד בספרד וחי בפרובאנס שבדרום-צרפת, אזור שהושפע מהתרבות היהודית-ספרדית. שנת לידתו אינה ידועה בבירור. נודע כי הוא גידל וחינך את אחיו הקטן, דוד קמחי, והשפיע עליו בדרך הפרשנות.
חיבוריו.
כמו אביו, רבי יוסף קמחי, גם משה קמחי כתב פירושים למקרא על דרך הפשט וכיום יש בידינו פירושיו לספרי משלי, איוב, עזרא ונחמיה. בנוסף לפירושים אלה כתב קמחי שני חיבורים בנושא הדקדוק העברי: "מהלך שבילי הדעת" (ר"ת משה) - ספר ללימוד יסודות הדקדוק ונטיית הפועל, והספר "שכל טוב". פירושיו למקרא מבוססים על הדקדוק, אם כי הוא שילב בהם גם פילוסופיה של ימי הביניים.
השפעתו בתחום הדקדוק.
בעוד מבחינה תאורטית נשען רמ"ק על העקרונות המבוססים של חיוג' וממשיכי דרכו, דוגמת ההכרה בשורש השלשי, הבחנה ביו שורשים שלמים לעלולים, מיון מרכיבי הפועל לגוף, זמן, מין ומספר, ועוד, שימש רמ"ק כפורץ דרך מבחינה פדגוגית והתווה את דרכה של הוראת העברית למשך שנים רבות, כולל עד ימינו ממש.
נקודות עיקריות בהן השפיע רמ"ק על הוראת הדקדוק: