בסוף ינואר 2015 דורגה מוגורוסה במקום 24 בעולם, והגיעה שוב לשלב שמינית הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה, שבו הפסידה לסרינה ויליאמס (1 בעולם) ב-3 מערכות 2-6, 3-6, 2-6, שבסופו של דבר זכתה בתואר האליפות.
בסוף מאי אותה שנה היא דורגה במקום 21 בעולם, והגיעה שוב לשלב רבע הגמר באליפות צרפת הפתוחה, שבו הפסידה ללוצי שפרובה מצ'כיה (13 בעולם) ב-2 מערכות, 7-6, 6-3, 6-1, שבסופו של דבר הגיעה לשלב הגמר.
ביולי אותה שנה דורגה מוגורוסה במקום 20 בעולם, והגיעה למשחק הגמר באליפות וימבלדון, לאחר ניצחון בשלב חצי הגמר על אגניישקה רדוונסקה מפולין (13 בעולם) ב-3 מערכות 2-6, 6-3, 3-6. במשחק הגמר שנערך ב-11 ביולי 2015, היא הפסידה למדורגת ראשונה בעולם, סרינה ויליאמס מארצות הברית, בשתי מערכות 6-4 6-4. לאור הישג זה היא עלתה לדירוג השיא שלה עד אז למקום התשיעי בעולם (ב-13 ביולי 2015).
ביוני 2016 זכתה מוגורוסה באליפות צרפת הפתוחה לראשונה בקריירה שלה, וזכייתה הראשונה בטורניר גראנד סלאם, לאחר ניצחון בגמר על סרינה ויליאמס (1 בעולם) בשתי מערכות 5-7, 4-6.
באליפות וימבלדון שנערכה בסוף יוני אותה שנה היא הודחה באופן מפתיע כבר בסיבוב השני על ידי יאנה צ'פלובה מסלובקיה שחקנית בלתי מדורגת שעלתה משלב המוקדמות (127 בעולם) בשתי מערכות 6-3 6-2.
ביולי 2017 זכתה מוגורוסה בתואר גראנד סלאם שני לאחר שניצחה במשחק הגמר באליפות וימבלדון, את ונוס ויליאמס מארצות הברית בשתי מערכות, 5-7, 0-6.
תג היער
תג היער הוא קורס הצופיות המתקדם ביותר בתנועת הצופים, בו לוקחים חלק בוגרי התנועה. מטרתו היא למקד ולמקצע את הפעילות התנועתית של בוגרי התנועה, תוך הקניית ערכים ותכנים צופיים. בתוכנית הקורס מבוטאת יכולתם, הכרתם וידיעתם של משתתפי הקורס בכל רזי הפעילות הצופית.
בדרך כלל, קורסי תג היער כוללים חלקים עיוניים בכיתה וחלקים מעשיים בשטח, ולרוב כוללים גם "כרטיס תג היער" אותו כל אחד מחניכי הקורס מקבל ועליו למלא אחר המשימות השונות בכרטיס בזמנו החופשי. דרך העבודה על הכרטיס, החניכים בוחנים את עצמם על הניסיון שנצבר במהלך הקורס.
בסיום הקורס, המשתתפים זוכים בכפיסי עץ של תג היער כאות הוקרה על הישג משמעותי במנהיגות ושירות ישיר לבני-נוער וצעירים. צמד כפיסי העץ הקטנים, אחד בכל רצועת עור (מחרוזת), נלבש סביב הצוואר כחלק ממדי הצופים. כפיסי העץ מגיעים ביחד עם עניבת צופים גדולה בצבע חום ועליה רקום סמל משובץ של שבט מקלרן, לכבודו של ויליאם דה בויס מקלרן, שתרם 7000 ליש"ט לרכישת פארק גילוול בשנת 1919, בתוספת 3000 ליש"ט נוספים לשיפוצים בבית שהיה באחוזה. כל אחת מעניבות תג היער ממוספרת, על-מנת שתישמר ייחודיותה.
היסטוריה.
זמן קצר לאחר הקמת תנועת הצופים, ראה רוברט באדן-פאוול את הצורך בהכשרת מדריכים. מחנות הכשרה ראשונים של הצופים נערכו בלונדון וביורקשייר. באדן-פאוול רצה הכשרה מעשית בחיק הטבע בצורת מחנה. מלחמת העולם הראשונה עיכבה את התפתחות הכשרת המדריכים, כך שהקורס הרשמי הראשון של תג היער לא יצא לפועל עד לשנת 1919. פארק גילוול, ממש מחוץ ללונדון, נרכש במיוחד כדי לספק מקום לקורס וטקסי הפתיחה נערכו ב-26 ביולי 1919. פרנסיס גידני, ראש המחנה הראשון בפארק גילוול, ערך את קורס תג היער הראשון בתאריכים 8-19 בספטמבר 1919. הקורס הופק על ידי פרסי אוורט, נציב ההדרכה, ובאדן-פאוול עצמו העביר הרצאות. בקורס השתתפו 18 משתתפים, כולם בנים. לאחר הקורס הראשון הזה, המשיכו הכשרות תג היער בפארק גילוול, וזה הפך לבית של הכשרת המדריכים בתנועת הצופים. מאז, התפשט הקורס ברחבי העולם, עם וריאציות בינלאומיות שונות.
קורס תג היער בישראל.
בחודש אפריל 1963 התכנסו 20 פעילים בוגרים בתנועת הצופים, יהודים, ערבים ודרוזים, אנשי עיר וחברי משק מצמרת התנועה, בחוות הצופים שברמת יוחנן, כדי להשתתף בקורס הראשון של תג היער. הקורס נוהל בהדרכתו של סר ג'ון ט'רמן, ראש מחנה פארק גילוול, שהיה הממונה על נושא ההדרכה מטעם .
מאז קורס תג היער הראשון בישראל התקיימו 16 מחזורים של קורס תג היער בישראל, כאשר כולם מנוהלים על ידי התאחדות הצופים והצופות בישראל וכוללים נציגים מכל ארגוני הצופים בישראל, יהודים, נוצרים, מוסלמים ודרוזים.
תוכנית הקורס הותאמה לישראל. נוספו לתכנים המקוריים גם נושאים עיוניים עם דגש רב על דו-קיום. הקורס קצר יותר בזמן (ארבעה ימים במקום שבוע).
ג'ון מהוליווד
הצופים הדרוזים
ארגון הצופים הדרוזים בישראל (בערבית: منظمة الكشاف الدرزي الإسرائيلي) הוא תנועת נוער דרוזית הפעילה בישראל ונחשב לתנועת הנוער הגדולה ביותר מקרב בני המיעוטים בישראל, ביחס לגודלה באוכלוסייה. בתנועה חברים כ-5,000 צופים וצופות, בעוד ששיעור הדרוזים באוכלוסייה הישראלית כולה הוא 1.5% בלבד. העובדה שהארגון הוא מסגרת א-פוליטית הופכת את הצופים הדרוזים לתנועה מקובלת מאוד במגזר.
עד לשנת 2016 נהנו הצופים הדרוזים מהנהגה דומיננטית בראשותו של ד"ר סלמאן פלאח, אשר יזם את הקמת תנועת הצופים הדרוזים בשנת 1954 ועמד בראש התנועה כמעט לכל אורך דרכה עד לשנת 2016, מספר חודשים לפני מותו.
הארגון חבר בהתאחדות הצופים והצופות בישראל, ולוקח חלק בפעילויות משותפות רבות עם שאר ארגוני הצופים בארץ ובעולם.
הקמת התנועה.
בתור תלמידו של אריה כרוך, מייסד תנועת הצופים העבריים בישראל, קיבל על עצמו סלמאן פלאח את משימת הקמתו של ארגון הצופים הדרוזים בשנת 1954.
מיד לאחר הקמת תנועת הצופים הדרוזים בישראל בשנת 1954, נבחר ד"ר סלמאן פלאח ליושב הראש של הארגון. בשנת 1956 הוא ייצג אותו כאחד הארגונים המייסדים של התאחדות הצופים והצופות בישראל וחתם על מגילת היסוד של תנועת הצופים בטקס ההקמה, שהתקיים בלשכתו של נשיא המדינה דאז, יצחק בן צבי.
הוגו ליכט
הוגו גאורג ליכט (בגרמנית: Hugo Georg Licht; 21 בפברואר 1841 בנידרצדליץ (כיום הכפר שדלניצה) שבפראושטאדט (שמה הגרמני של פסחובה שבפולין של ימינו) - 28 בפברואר 1923 בלייפציג) היה אדריכל גרמני ואדריכל העיר לייפציג.
תולדות חייו.
הוגו ליכט היה בנו של בעל הקרקעות גאורג הוגו ליכט. לאחר שסיים את בית הספר התיכון החל לעבוד בתור בנאי. בין השנים 1862 - 1863 למד ליכט במשרד האדריכלים הנודע של הרמן אנדה (Hermann Ende) ווילהלם בקמן (Wilhelm Böckmann) בברלין. באותו זמן בלטה – במיוחד בווילות ובבניינים פרטיים מפוארים אחרים – הבנייה הגרמנית בסגנון נאו-קלאסי מאוחר.
ב-1864 נרשם ליכט ללימודים באקדמיית ברלין לאדריכלות, שבה היה תלמידו של פרידריך אדלר (Friedrich Adler). עם המלצתו של אדלר יכול ליכט לעבור מאוחר יותר לסטודיו של האדריכל ריכרד לוקה (Richard Lucae) בברלין. בעוד אדלר התמקד לעיתים קרובות בעבודתו של קארל פרידריך שינקל, העדיף לוקה יותר את סגנון הרנסאנס האיטלקי. מברלין עבר לווינה, ועבד שם עם האדריכל היינריך פון פרסטל (Heinrich von Ferstel).
מ-1869 עד לסוף 1870 חי ליכט באיטליה. במהלך מסע לימודים זה עבר על פני הארץ כולה, אך התמקד בעיקר ברומא ובפומפיי. לאחר שחזר ממסעו, נשא, עוד באותה שנה, אישה ממשפחת תעשיינים ברלינאית בשם קלרה הקמן (Clara Heckmann; 1847-1913). באביב של השנה הבאה התיישב כאדריכל עצמאי בברלין ועבד בתפקיד האמור עד 1879. במהלך זמנו בברלין ערך ליכט מסעות אל מקומות נוספים, הערים פריז ולונדון, בהן התחלף עם ארכיטקטים אחרים.
לפי הצעתו של ראש העיר אוטו גאורגי מונה הוגו ליכט בתאריך 4 באפריל 1879 ללא מכרז למנהל מחלקת הבנייה של העיר לייפציג, והוענק לו את התואר "מנהל הבנייה בעיר".
לאחר שזכה ב-1897 בפרס הראשון בתחרות על בניית בניין מועצת העיר לייפציג, הוא עזב את משרת אדריכל העיר בשנים 1898-1905, וניהל את בניית בית העירייה החדש כאדריכל פרטי. בתפקידו כאדריכל עיר החזיק עד לפרישתו בשנת 1906.
ב-1880 תכנן ליכט את שער בית הקברות ואת מבני המנהלה והשירות (ברחוב הרברט באום) בסגנון דמוי רנסאנס איטלקי בבית הקברות היהודי בווייסנזה.
ליכט פעל מ-1901 כמוציא לאור של העיתון "Die Architektur des XX". "Jahrhunderts" (האדריכלות של המאה ה-20), ומ-1905 הוציא בנוסף את העיתון "Der Profanbau heraus".
בגיל 82 נפטר ליכט בלייפציג, ונקבר בזידפרידהוף שבלייפציג (בית הקברות הדרומי).
כתביו.
מלבד ספרים אלו, היה הוגו ליכט עורכם של כמה כתבי עת:
הרנסאנס באיטליה
צ'ארלס פרוהמן
צ'ארלס פרוהמן (באנגלית: Charles Frohman; 15 ביולי 1856 - 7 במאי 1915) היה מפיק תיאטרון יהודי-אמריקאי, וממייסדי תיאטראות ברודוויי.
חייו.
נולד בשנת 1856 בעיר סנדסקי שבאוהיו למשפחה יהודית, ובילדותו עבר עם משפחתו לניו יורק.
החל קריירה בתחום עסקי הבידור, חבר לניהול חברות להפקת מופעים ומחזות, והצטרף לאחיו דניאל פרוהמן וגוסטב פרוהמן (שנודעו יחד בשם "האחים פרוהמן") בניהול תיאטרון מדיסון סקוור בניו יורק.
בשנת 1886 החל להפיק מחזות בעצמו, ובשנים שלאחר מכן זכו להצלחה מספר מחזות נוספים שהפיק. בשנת 1892 רכש את תיאטרון "אמפייר".
בשנות ה-90' של המאה ה-19 הפיק מחזות ברודוויי רבים, כגון "חשיבותה של רצינות" מאת אוסקר ויילד, וכן מחזות זמר, כגון "נערת החנות" ("The Shop Girl").
כמו כן, הפיק מחזות ב"תיאטרון הדוכס מיורק" בלונדון, כאשר הנודע שבהם הוא פיטר פן משנת 1904 (שחזור המחזה נעשה בסרט למצוא את ארץ לעולם לא משנת 2004, בו גילם השחקן דסטין הופמן את דמותו של פרוהמן).
ביחד עם מארק קלו, אל היימן, סמואל ניקסון, פרד צימרמן ואברהם ארלנגר יצר למעשה מונופול בתחום התיאטראות בניו יורק, אשר נשבר רק בשנות ה-10' של המאה ה-20, עם כניסתם לתחום של בני משפחת שוברט.