חלק מרישיונות קריאטיב קומונס מאפשרים שימוש במדיה - תוכן טקסטואלי, שמע ותוכן חזותי - באופן חופשי. ישנן ספריות דיגיטליות המחזיקות אובייקטים דיגיטליים, כגון תמונות (ויקישיתוף), קליפים, אמנות, מוזיקה וספרות (פרויקט גוטנברג) שהם חופשיים לשימוש. עבור מדיה רישיונות קריאטיב קומונוס הם הרישיונות העיקריים בהם משתמשים לייצוג של תוכן חופשי.
תוכנה.
תוכנה חופשית וקוד פתוח (קיצור באנגלית Free and open-source software FOSS) היא תוכנה חופשית, או בשם אחר, תוכנה בקוד פתוח. כלומר, כל אחד רשאי להשתמש בתוכנה, להעתיק, ללמוד ולשנות אותה בכל דרך שהיא, וכן קוד המקור פתוח לשימוש חופשי, במטרה לעודד משתמשים לשפר את התוכנה.
כדי לענות על ההגדרה של "תוכנה חופשית", התוכנה צריכה לעמוד בארבע החירויות המהותיות של המשתמש בתוכנה.
עיצוב.
עיצוב פתוח (Open-design movement) כוללת פיתוח של מוצרים פיזיים, מכונות ומערכות באמצעות שימוש במידע עיצובי משותף וחופשי. עיצוב פתוח מתבסס על תוכנה וחומרה חופשית בקוד פתוח. התהליך השיתוף מתרחש, בדרך כלל, באינטרנט, ולעיתים קרובות ללא פיצוי כספי למעצב. המטרות והפילוסופיה של תנועת העיצוב הפתוח זהות לאלה של תנועת הקוד הפתוח, אך מיושמות לפיתוח מוצרים פיזיים ולא לתוכנה.
אקדמיה.
באקדמיה מרבית התוכן אינו חופשי. המונח "גישה חופשית" (Open access) מתייחס למקורות אקדמיים שנגישים לכל אדם שמחובר לאינטרנט וניתנים להעתקה והפצה בכל במדיה דיגיטלית באופן חופשי, ללא מגבלה טכנית, כספית או משפטית פרט לייחוס המקור למחבר. מחברים בוחרים לפרסם ברישיון פתוח כדרך להרחבת הקהל המסוגל לקרוא את עבודתם, להרחיב את מוטת ההשפעה של הפרסום ושלהם, או לתמוך במחבר מסיבות אידאולוגיות.
היוזמה הבינלאומית המשמעותית הראשונה בנושא גישה חופשית הייתה יוזמת בודפשט בשנת 2002. היוזמה שמה לה למטרה לאפשר גישה חופשית לכתבי עת שפיטים ועל מנת להשיג מטרה זו הציעה שני כלים מרכזיים: ארכוב עצמי - סיוע לחוקרים להפקיד מאמרים שעברו שיפוט בארכיונים פתוחים והקמת כתבי עת פתוחים. ממשלות, אוניברסיטאות ספריות הוצאות לאור נקראו לקחת חלק ביוזמה.
צפעוניים
צפעוניים (שם מדעי: "Atractaspididae") המכונים גם שרפיים, היא משפחה של נחשים ארסיים, הכוללת כ-150 מינים שונים.
מאפיינים.
לצפעוניים ניבים נשלפים, המקופלים לאחור כשאינם בשימוש, בניגוד ל"ניבים קבועים", שקבועים במקומם. הצפעוניים בעלי ראש משולש וצוואר צר, באופן ניכר, לעומת הראש. האזור הרחב של הראש (בתפיחה שמאחורי העיניים) מכיל את בלוטות הארס; בצפעוניים הבלוטות מוארכות אך מעט, ומתרחבות באופן ניכר בסופן. לצפעוניים אישונים צרים מאוד, בדומה לאישוני חתול הבית, המשמשים אותם לראייה בלילה. ראש הצפעוניים, שלא כמו אצל פתניים וזעמניים, אינו מרוצף מגינים סימטריים, אלא מחופה קשקשים קטנים.
פרט בוגר מגיע לאורך של , וניזון מבעלי חיים קטנים. הנחש מזריק לטרף את הארס בהכשה וגורר אותו עד מותו; לעיתים יתן לו להימלט ולגסוס למוות, תוך מעקב אחריו באמצעות חוש הריח שלו.
תפוצה בישראל.
בארץ ישראל קיימים 3 מינים מהמשפחה:
בעבר שני המינים נחשבו למין אחד: "מחרוזן דו-גוני", אך לאחרונה הוגדרו כשני מינים נפרדים כאמור.
בתנ"ך.
בתנ"ך נחש ממין צפעוני נזכר מספר פעמים ומתואר כנחש קטלני:
בספר ישעיהו, בנבואה עתידית על ימות המשיח הוא מתאר אידיליה, שבה תינוקות קטנים משחקים ליד מאורות של נחשים מסוכנים וקטלנים כמו פתן וצפעוני ולא נפגעים.
במקום אחר באותו ספר הוא ממשיל את מעשיהם של הרשעים לביצי צפעוני שמתבקעות:
מאותו משל נראה כי נחש זה מזוהה עם מין המטיל ביצים.
IT SECURITY
קיפוד (סוג)
קיפוד (שם מדעי: "Erinaceus") הוא סוג בעל חיים ממשפחת הקיפודיים מסדרת אוכלי החרקים, באורך ממוצע של 20 ס"מ. גבו של הקיפוד מכוסה בקוצים, וכאשר הוא חש מאוים הוא מתכדרר לכדור ומפנה את קוציו החוצה.
הקולות שקיפוד משמיע הם של חירחור ואינפוף, ובמקרי מצוקה צרחות המזכירות יללות חתול.
הקיפוד נפוץ באירופה, וניתן למצוא אותו בגנים, שם הוא נחשב למועיל כמונע מזיקים טבעי - התפריט שלו מכיל חלזונות, תולעים וחרקים אחרים. כמו כן הם אוכלים בשר.
בעולם המערבי נהוג לעיתים להשאיר מזון עבור קיפודים. בהקשר זה, חלב פרה מזיק לקיפודים, שכן אחוז השומן בו שונה מבחלב הקיפודים. מזון כלבים או חתולים מתאים לקיפודים, אולם המזון המתאים ביותר לקיפוד בתור אוכל-חרקים זה מזון עשיר בחלבונים.
באיים המערביים של סקוטלנד הוכרז הקיפוד האירופי כמטרד, שם הוא נוהג לאכול את הביצים של ציפורים מקננות-קרקע.
תקופת ההריון של הקיפודה נמשכת 58 יום. קיפודים חיים בדרך כלל 4–7 שנים בטבע, אולם ידוע גם על קיפודים שהאריכו ימים עד גיל 16.
במדינת ישראל נחשב הקיפוד כחיה מוגנת, שאין לגדל אותה כחיית מחמד.
במקרא.
אין לבלבל סוג זה עם הקיפוד (או הקיפוז) במקרא שהכוונה כנראה לעוף בשם זה.
מינים.
בסוג ארבעה מינים:
רוחאללה ח'ומייני
אייתוללה סייד רוח-אללה מוסאווי ח'ומייני (בפרסית: , תעתיק מדויק: סיד רוחאללה מצטפוי מוסוי ח'מיני; 24 בספטמבר 1902 – 3 ביוני 1989) היה כהן דת מוסלמי שיעי ומנהיגה הפוליטי של המהפכה האסלאמית באיראן ב-1979, שבה הורד מכיסאו השאה האחרון – מוחמד רזא שאה פהלווי. לאחר המהפכה שימש ח'ומייני בתפקיד המנהיג העליון – התפקיד החשוב ביותר במערכת הפוליטית של הרפובליקה האסלאמית החדשה. הוא החזיק בתפקיד זה עד יום מותו.
ח'ומייני נחשב מנהיגם הרוחני של מוסלמים שיעים רבים ברחבי העולם. באיראן (ובקרב תומכיו) הוא כונה אימאם ולא "אייתוללה בכיר". ח'ומייני היה גם תאורטיקן פוליטי אסלאמי חדשני ובעל השפעה. התאוריה המפורסמת ביותר שפיתח היה "וֶלַאיַתֶ פַקִיה" – שלטון חכם ההלכה. הוא נבחר לאיש השנה של המגזין "טיים" ב-1979, ונבחר כאחד מ-100 אנשי המאה ה-20 על ידי המגזין.
ביוגרפיה.
נעוריו ותחילת דרכו.
רוחאללה סייד אימאם ח'ומייני מוסאווי נולד בעיירה ח'ומיין (המצויה כ-325 ק"מ דרומית לטהראן) בשם רוחאללה מוסטפאווי (בפרסית: روح الله مصطفوی). תאריך הלידה המדויק שלו אינו ידוע; מקורות שונים נוקבים בתאריכים כמו ה-17 במאי 1900, או ה-9 בנובמבר 1902 (בביוגרפיות הרשמיות התאריך הנקוב הוא 24 בספטמבר 1902, אם כי ייתכן שהביוגרפיה הרשמית "שופצה", מתוך רצון להשוות לו קדושה, שכן בתאריך זה נולדה גם בתו של הנביא מוחמד, פאטמה זהרה, האישה הקדושה ביותר באסלאם השיעי). הוא נולד למשפחה דתית, של סיידים (מצאצאיו של הנביא מוחמד, דרך האימאם מוסא אל-כאט'ם).
אביו של ח'ומייני, סייד מוסטפא, נרצח בקטטה כאשר רוחאללה היה בן 5 חודשים. לרוחאללה היו שישה אחים נוספים, ואמו, צדיקֶה, לא יכלה לגדלו (שניים מאחיו מתו בשנת חייהם הראשונה). בשל כך גידלה אותו דודתו. חסידיו הצביעו על צירוף מקרים זה, והזכירו כי גם את הנביא מוחמד גידלו דודתו ודודו.
רוחאללה החל בלימודי הקוראן ב"מוּכתבּ" (בית ספר דתי) זמן קצר לאחר יום הולדתו הרביעי. הוא היה לנער מתבודד, ואהב לשוטט במדבר במשך שעות. בגיל 10 החל לחבר שירים, שעסקו בעיקר בפלאי הטבע ובדבקות באמונה.
בגיל 16 (1918) בחר ללמוד באראכ, שבה המורים (מולות) היו שמרנים יותר מבמקומות אחרים. רוחאללה למד אצל השייח' עבד אל-כרים האירי-יזדי ובתוך חודשים מספר התבלט מבין הטלבות (התלמידים) והפך מזכירו של השייח'. בשנת 1920 העביר האירי-יזדי את המדרסה (בית המדרש האסלאמי) שלו לעיר הקדושה קום (הסמוכה לאראכ), וח'ומייני הצטרף אליו.
בשנת 1922, כשהחל רזא ח'אן, בעקבות מהפכת 1921 בטיפוח הלאומיות הפרסית, הטרום-אסלאמית, התנגד לו ח'ומייני. הוא אף כתב מאמר בנושא ב-1924, שבו טען כי "לפני האסלאם... סבלה הארץ, הנהנית כיום מחסדה של תורת האמת שלנו, סבל בל ישוער בעטיין של הבורות והאכזריות. אין בעבר הזה דבר שראוי להעלותו על נס."
בעקבות מאמצי החילון של רזא ח'אן החל מ-1928, תמך ח'ומייני בפעולה נמרצת כנגד המשטר, בעוד מורו, האירי-יזדי, דגל בגישה סבלנית יותר, בתקווה שיעבור זעם. הרפורמות החלו להגיע גם לעיר השמרנית קום, ומספר טלבות גויסו בכוח לצבא. כמעט את כל השנה העביר ח'ומייני בקרבת מקדש מעצומה, כך שבמקרה שיגיע הצבא, יוכלו הוא והטלבות האחרים עמו לברוח למקדש, אליו לא נכנסו הכוחות (על פי המסורת שבה כל אדם המבקש מקלט במקדש יש להתיר לו להישאר שם). עם היחלשות מאבקו של ח'אן במולות, ביקר ח'ומייני עם מספר טלבות בטהראן, בקיץ 1930. במהלך ביקורו בעיר נשא לאישה את בתול ח'אנום סאקאפי, בת ה-16 (ח'ומייני היה אז בן 28, גיל מבוגר יחסית לנישואים ראשונים) ממשפחה עשירה ומכובדת (אביה היה אייתוללה), אף היא של סיידים. ח'ומייני לימד אותה תקופה במדרסה בקום, עירב שירים דתיים בשיעוריו ועסק בתורת המסתורין השיעית; מצבו הכלכלי השתפר, הודות למספר השקעות נבונות וסיוע כספי מתומכיו. ב־1932 פורסם חוק חדש, שחייב את כל האיראנים להחזיק בתעודת זהות ולבחור לעצמם שמות משפחה. רוחאללה בחר בשם ח'ומייני על שם עיירת לידתו ח'ומיין.
בשנת 1937, לאחר שערך חג' במכה, חזר ח'ומייני (שכונה כעת כבר "חוג'ת אל-אסלאם" – "סמכות באסלאם", דרגה אחת מתחת ל"אייתוללה") לאיראן דרך העיר הקדושה לשיעים, נג'ף (עיראק), ושהה בה כמה חודשים, במהלכם שיפר את ידיעותיו בערבית. עם פלישת הבריטים והסובייטים לאיראן ב-1941, נאלץ רזא ח'אן פהלווי לעזוב את כיסאו ולצאת לגלות, ובנו מוחמד רזא פהלווי הושבע כשאה; ח'ומייני התנגד למהלך זה והיה מעוניין בהעזבת המונרכיה.