צ'יפריאן פורומבסקו (רומנית: Ciprian Porumbescu, תעתיק פונטי: ˈt͡ʃipriˈan porumˈbesku; 14 באוקטובר 1853 - 6 ביוני 1883) היה מלחין ומנצח רומני.
נולד בשם ציפריאן גולמביובסקי (Cyprian Gołęmbiowski) בשיפוטלה סוצ'ביי (Şipotele Sucevei) שבבוקובינה (כיום שפיט, אוקראינה). בין המלחינים הרומנים המפורסמים ביותר של זמנו; ומחבר הרבה מהיצירות הפופולריות של רומניה. בנוסף, הוא הלחין את הלחן של "הדגל שלנו" – יצירה ששימשה להמנון הלאומי של אלבניה. עבודתו משתרעת על פני צורות שונות וז'אנרים מוזיקליים, אבל עיקר עיסוקו הוא במקהלות ואופרטות.
חלאס
חלאס (בערבית: خلص) היא להקת אוריינטל מטאל ערבית-ישראלית. הלהקה התפתחה בסצנה החדשה של המוזיקה הערבית והאוריינטלית שכעת צוברת תאוצה במזרח התיכון.
הלהקה משלבת מקצבים ערביים ושירה בערבית יחד עם ריפים אגרסיביים מהמטאל.
חלאס סופגת השפעה מלהקות שונות מעולם הרוק והמטאל, כמו AC/DC, סיסטם אוף אה דאון, בלאק סבאת' וכו', ומכוכבי העולם הערבי: אום כולתום, אסמהאן ומוחמד עבד אל-והאב.
ביוגרפיה.
בשנת 2004 חלאס הוציאו את האלבום המקוצר הראשון שלהם, בשם "Ma Adesh Feeha" (בתרגום: נמאס לנו). האלבום הפך ללהיט במספר תחנות רדיו מקומיות ובמגזיני מוזיקה שונים.
עם השנים, הלהקה גיבשה סביבה מעריצים ממדינות שונות בעולם, שהתרחב עם יציאת הלהקה לסיבוב הופעות בספרד, איטליה ובוסניה והרצגובינה.
החל משנת 2012 החלה הלהקה להרחיב את השימוש בכלים ערביים מסורתיים, החליפה את הסולן שלה וצירפה ללהקה רקדן "סופי".
האלבום הבא של הלהקה, שלו קדם דמו באותו השם, ייקרא "Khalas – Arabic Rock Orchestra".
בשנת 2013 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות משותף עם להקת אורפנד לנד הישראלית, שנפתח בהופעה משותפת בתל אביב.
משירי ארץ אהבתי
משירי ארץ אהבתי הוא מחזור של שלושה שירים מאת לאה גולדברג, הנקראים על פי מילות הפתיחה שלהם:
א. מכורה שלי ב. בארץ אהבתי השקד פורח ג. בארץ אהבתי האביונה.
שני השירים הראשונים הולחנו והם מוכרים מאוד. הראשון במחזור משירי ארץ אהבתי (מוכר גם במילותיו הראשונות: מְכוֹרה שלי) הוא שיר עברי מאת המשוררת לאה גולדברג. השיר התפרסם לראשונה בשנת 1951 בכתב העת הספרותי "אורלוגין" של אברהם שלונסקי כחלק ממחזור של שלושה שירים, לצד "בארץ אהבתי השקד פורח" ו"בארץ אהבתי האביונה". בהמשך נדפס השיר בספר שיריה "ברק בבוקר" (ספרית פועלים, תשט"ו 1955).
בשנת 1970 הולחן השיר על ידי דפנה אילת לבקשתה של חוה אלברשטיין, עובד על ידי אלכס וייס ובוצע על ידי אלברשטיין. השיר זכה למספר גרסאות כיסוי ובשנת 2018, בטקס הדלקת המשואות בחגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל, הושר בפי שרית חדד.
תוכן השיר.
זיהוי נושא השיר.
הדוברת בשיר פונה אל ארץ נוי אך אביונה, שבה יש מלכה ומלך אך אין להם בית וכתר: . תיאור הארץ אינו מציאותי, היא מתוארת כמקום שמזג האוויר בו סגרירי כל השנה מלבד שבוע אחד; כארץ שהכל בזים לה, ורק הדוברת נדה בעולם ומספרת את שבחיה. בשיר השני במחזור מתוארת הפריחה האביבית הקצרה בארץ, שבה פורח השקד והכל מצפים לבואו של אהוב, אך הציפייה נכזבת, והשיר השלישי חוזר שוב לנימה הקודרת ולתיאור של עולם עלוב ודל.
חוקר הספרות אריאל הירשפלד טען שהשיר לא נכתב על ארץ מסוימת, אלא מתאר הלך-נפש: "המעמיק לקרוא בו מבין כי מדובר על נפש ולא על מקום בעולם, וכי לשון האגדות המוזרה היא הלשון הנכונה לדבר על הנפש הנכספת לאהבה מתוך עוניה. הוא גם יראה כי זהו שיר גדול, לא פחות מזה". גם כותרת השיר, המתייחסת ל"ארץ אהבתי" (הארץ של אהבתי, ולא הארץ שאהבתי) מחזקת פירוש זה.
גם המשוררת שרה שוב סותרת במאמר בעיתון 77 את ההשערה, כי מדובר בארץ ממשית, בין אם ליטא ובין אם ארץ ישראל. עיקרו של המאמר מתרכז בניתוח הטקסט של שלושת השירים במחזור, ומראה כיצד כל תמונה בשירים מתארת באופן מטפורי את חיי האהבה המקופחים שלה: את הציפייה לאהוב, את אושרה הקצר כאשר הייתה אהבה בחייה ("אביב" ו"חגים", "השקד פורח"), ואת אומללותה המתמשכת כאישה רווקה שאהבותיה לא התממשו בחיי משפחה. בכך מתפרשת "ארץ אהבתי" כארץ מטאפורית ולא כארץ קונקרטית.
תיאור האקלים החורפי אינו הולם את מזגה הקיצי של ארץ ישראל, ולכן פרשנות אפשרית נוספת (בין השאר של מולי שפירא) לשיר היא שהמשוררת התכוונה במילותיה לארץ ליטא, שבה גדלה, בעיר קובנה. בקובנה מחצית מימי השנה גשומים ושעות השמש בה מעטות יחסית: . גולדברג אף כתבה ביומנה ב-1929, בגיל 18, בעודה בליטא: "מאה ושישים יום בשנה יורד גשם בליטא. וסערות גדולות אין כאן. פרק בגאוגרפיה של הנפש". הרחבה של פרשנות זו רואה בשיר קינה על יהדות אירופה שחרבה בשואה. עם זאת, אין זה סביר, שלאה גולדברג ראתה בליטא את "ארץ אהבתה", לאחר היחס שקיבלו היהודים בארץ זו. התעללות החיילים הליטאים באביה של גולדברג ערערה את שפיות דעתו והוא אושפז בבית חולים פסיכיאטרי, כפי שהיא מספרת בספרה והוא האור.
לפי פרשנות אחרת, הכוונה בשיר היא לארץ ישראל. לפי טענה זאת, השיר מציג את ארץ ישראל כ"אביונה" הנמצאת בחורבנה ואינה מתגלה בהדרה הראוי לה, מלבד מספר ימים בודדים "שבעה ימים בשנה". ייתכן וימים אלו הם מועדי ישראל המשיבים ל"קבצניה", עם ישראל המייחל לבניינה, את האור הטוב. לפי הסבר זה, זיהוי ראוי ל"מלך" שאיבד כתרו, כפי שכותבת גולדברג, הוא מלכו של עולם, שאינו מתגלה במלכותו חרף החורבן, ו"מלכה" שאין לה בית - ישראל, שעוד לא הקימו ביתם שוב בארץ.
מבנה השיר.
השיר בנוי משני מחזורים המתארים את עלבונה של הארץ ברוב ימות השנה ולאחר מכן את תפארתה במשך שבעה ימים יחידים:
בבית השלישי הארץ אינה מכונה עוד "מכורה", וכן מוחלפים תיאורי המלכים: כעת למלך אין בית והמלכה היא חסרת הכתר. הדוברת פונה ישירות אל הארץ ומבטיחה לתקן את עלבון גנותה ולספר את סיפורה בעולם:
הלחנת השיר וביצועו.
השיר הולחן על ידי דפנה אילת לבקשתה של הזמרת חוה אלברשטיין, עובד על ידי אלכס וייס והופיע בשנת 1970 באלבומה של אלברשטיין שנשא את שם השיר. ביצוע זה הגיע למקום ה-16 במצעד הפזמונים העברי השנתי וזכה להצלחה רבה. בנוסף לביצוע זה, נוצרו לשיר זה גרסאות כיסוי, בהן משל עפרה חזה, דורית ראובני, ברי סחרוף, עמיר בניון ורות דולורס וייס.
בשנת 2018, בחגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל, ביצעה שרית חדד את השיר בטקס הדלקת המשואות. זאת, למרות התיאור העגום המובא בשיר. חדד הוציאה את השיר כסינגל ללא אלבום. את קליפ המילים שיצא עבור השיר, העלתה לערוץ הרשמי שלה ביוטיוב ב-15 באפריל 2018, כמה ימים קודם לטקס. גרסה זו של חדד זכתה להצלחה רבה, ובשיאה הצליחה להגיע אל המקום ה-10 במצעד של מדיה פורסט.
באלבום "שרות לאה גולדברג" (נענע דיסק, 2003) מובאת הקלטה של גולדברג קוראת את שירה.
גאל
גאל (בשפת הלקוטה, "Phizí", כלומר "כיס מרה") היה מנהיג צבאי בשבט ההאנקפאפה (תת שבט של שבט הלקוטה) במערכה נגד ארצות הברית. ידוע בשל פיקודו בקרב ליטל ביגהורן.
שנים מוקדמות.
גאל נולד באזור דקוטה הדרומית של היום בשנת 1840. מסופר עליו שקיבל את כינויו (כיס מרה) לאחר שאכל איבר זה של חיה ששכנו צד. הוא גדל להיות אדם גדל ממדים עם משקל של כ-160 ק"ג. הוא זוהה כלוחם מעולה בשנות העשרה המאוחרות שלו. בשנות העשרים שלו הוא כבר היה מפקד קרבי. במהלך קרבותיו עם צבא ארצות הברית הוא שירת מספר פעמים עם המנהיג האינדיאני פר רובץ, כולל בקרב ליטל ביגהורן ב-1876.
קרב ליטל ביגהורן.
מאז שנות השמונים המוקדמות ארכאולוגים רבים חקרו את שדה הקרב בליטל ביגהורן אחרי שריפת עשב גדולה. מחקרים אלו בנוסף לעדויות רבות של אינדיאנים שהשתתפו בקרב הובילו את החוקרים למסקנה שחלקו של גאל בהחלטות הטקטיות, שהביאו לניצחון המשמעותי של האינדיאנים, גדול משייחסו לו תחילה.
בהתקפה הראשונית של הכוח של מרכוס רינו על חלקו הדרומי של מחנה האינדיאנים נהרגו שתי נשותיו של גאל ומספר ילדים. גאל תיאר זאת במשפט "באותו יום ליבי דאב". בחלקו הראשון של הקרב הדפו האינדיאנים את התקפתו של מרכוס רינו בחלק הדרומי. גאל היה אחד הבודדים שהניח שהטקטיקה של המפקד האמריקאי ג'ורג' קסטר כוללת תקיפה משני כיוונים ולכן הבין שזיהוי הזרוע השנייה של המתקפה חיונית ליכולת האינדיאנים להגן על עצמם.
גאל חצה את הנהר בכיוון צפון מזרח וזיהה את סיירו של קסטר, מיץ' בוייר, חוזר אל קסטר מנקודת תצפית על המחנה האינדיאני. לאחר שזיהה את מיקום הכוח העיקרי קסטר, גאל ניתח בהצלחה את כוונתו של קסטר לצלוח עם הכוח את הנהר ולתקוף את המחנה האינדיאני מצידו הצפוני. גאל דהר חזרה למחנה שם הוא ארגן יחד עם סוס משוגע לוחמים משבט הסו והשאיין והובילם לצד הצפוני של המחנה להדוף את התקפתו הצפויה של קסטר.
שנים מאוחרות.
בסוף שנת 1876 חלק גדול משבט ההאנקפאפא חצו את הגבול לקנדה שם הם נאבקו לשרוד בשנים הבאות. בשל חילוקי דעות עם פר רובץ, גאל חצה עם שבטו חזרה לארצות הברית ב-1880 ונכנע לממשל. במאי 1881 הם הועלו על אוניות קיטור ונשלחו לשמורת האינדיאנים 'Standing Rock' (סלע זקוף). במפקד האוכלוסין המלא הראשון שנעשה בשמורה נרשם כי שבטו של גאל מונה 52 משפחות עם סה"כ של 230 בני אדם.
הוא הפך לחוואי ועודד את אנשיו להתרגל לחיים בשמורה ובנוסף הוא הפך למטיף נוצרי. הוא שירת כשופט בבית הדין לענייני האינדיאנים של השמורה. הוא התחבר גם כן עם פקיד הממשל האחראי על האינדיאנים ג'יימס מק'ללין.
גאל נפטר ב-5 בדצמבר 1894 ונקבר בבית הקברות האנגליקני של דקוטה הדרומית סיינט אליזבת'.
סיריל פולס
היינריך בינטינג