בשנת 1930 הקימה ואלמן להקת מחול משלה, ושמה "Tänzer-Kollektiv" (בגרמנית: קולקטיב הרקדנים), שעד 1931 כבר גדלה ל־37 חברים. ההפקה הראשונה שלהם הייתה "דרמת תנועה" בשם "אורפיאוס דיוניסוס" מאת פליקס אמל, בכיכּוב ואלמן כאורידיקה וטד שון כאורפאוס. שון הזמין את ואלמן ללמד בדנישון, בית הספר למחול שפתח בלוס אנג'לס עם רות סנט דניס. בשנת 1931 העלתה הלהקה את "יום הדין" של אמל בפסטיבל זלצבורג, ושבה והופיעה שם בשנה שלאחר מכן. זמן קצר לאחר מכן אירעה לוואלמן תאונה, והיא נאלצה להפסיק לרקוד.
ב־1933 עקרה לווינה, וב־1934 הייתה למנהלת הבלט באופרה הממלכתית של וינה ולראש בית הספר לבלט שלה. בשנת 1938, לאחר האנשלוס של אוסטריה לגרמניה הנאצית, פוטרה ואלמן ממשרתה בשל מוצאה ה"לא-ארי", וכך גם בעלה, הוגו בורגהאוזר, זמן קצר לפני שהתגרשו. בורגהאוזר ברח דרך הונגריה, יוגוסלביה ואיטליה לקנדה ולבסוף לארצות הברית במסע שהחל ב־12 בספטמבר 1938, ואילו ואלמן מצאה עבודה כמנהלת בלט בבית האופרה תיאטרו קולון בבואנוס איירס והפכה לדמות מובילה בתחום המחול בארגנטינה.
ב־1949 שבה לאירופה והייתה למנהלת הבלט של לה סקאלה במילאנו. אחד הבלטים החדשים שיצרה שם היה לאופרה "Vita dell'uomo" מאת אלברטו סאביניו (1958). מאז 1952 התמסרה ואלמן בעיקר לבימוי אופרות. ואלמן הפכה לבמאית מועדפת להופעות בכורה, החל מ"דוד" של דריוס מיו ועד להפקת 1958 של טורנדוט בלה סקאלה, עם בירגיט נילסון. בלה סקאלה אף ביימה ואלמן את מריה קאלאס ב"מדיאה" (בניצוחו של לנרד ברנשטיין, 1953), את "אלקסטיס" (בניצוחו של קרלו מריה ג'וליני, 1954), את נורמה (1955, שהשניות האחרונות שלה צולמו), ואת "נשף המסכות" (1957).
בשנות ה-50 עבדה ואלמן בשיתוף פעולה הדוק עם פולֶנק במהלך ההלחנה ובפיתוח המבנה של האופרה שלו "הדיאלוגים הכרמליטיים", כשהמלחין "הפך לי כמו אח בכור" לדבריה. לאחר בימוי הבכורה שבה ועבדה איתו כשהעלתה מחדש את ההפקה בתיאטראות אחרים. בעלה בתקופה זו היה נשיא חברת מו"לות התווים Ricordi.
בשנת 1957 חזרה ואלמן לאופרה הממלכתית של וינה כדי לביים את טוסקה (בניצוחו של הרברט פון קאראיאן, ובכיכּוב רנטה טבאלדי), ובעונות שלאחר מכן ביימה הפקות חדשות של "הדיאלוגים הכרמליטיים" (1959; בניצוחו של היינריך הולרייזר; בכיכּוב אירמגרד זיפריד, ואיבו ז'ידק), "Assassinio nella cattedrale" (1960, העלאה מחודשת של הפקת לה סקאלה, שביימה ואלמן ב־1958; בניצוחו של פון קאראיאן, בכיכּוב של הנס הוטר, וולטר ברי, כריסטה לודוויג, ואחרים), כוחו של גורל (1960; בניצוחו של דימיטרי מיטרופולוס ; בכיכּוב של אנטונייטה סטלה, ג'וזפה די סטפנו), טורנדוט (1961; בניצוחו של פרנצ'סקו מולינארי־פרדלי, בכיכּוב בירגיט נילסון, ג'וזפה די סטפנו, לאונטין פרייס), ודון קרלו (1962; בניצוחו של אוליביירו דה פבריטייס, בכיכּוב פלאביאנו לאבו, בוריס כריסטוף, הנס הוטר, סנה יורינאץ, אברהארד וכטר).
בשנת 1965 ביימה את "טורנדוט" בדויטשה אופר ברלין, וב־1970 את "כוחו של גורל".
בערוב ימיה ביימה את אביר הוורד עבור האופרה של מונטה קרלו (1987), וההפקה האחרונה שלה הייתה "Il campanello dello speziale" של דוניצטי, אף היא במונטה קרלו, בבכורה ב־19 בנובמבר 1990.
מרגרטה וואלמן
האיסור לטמא לאכול קדשים
קונדורוש
קונדורוש (בהונגרית: Kondoros) היא עיר בנפת סגהלם שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בה קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם בקונדורוש מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 6,482 תושבים ובשנת 2021 רק 4,590 תושבים.
שמה מופיע לראשונה במסמכים משנת 1228, והיא הפכה לעיר רשמית ב-15 ביולי 2013.
יהודי קונדורוש.
יהודים חיו בקונדורוש במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הקהילה היהודית במקום הייתה כפופה לקהילת סרווש. בשנת 1944 נרצחו רוב יהודי העיר.
יוהנסן
הרועה בגבעות
הרועה בגבעות (באנגלית: The Shepherd of the Hills) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1941 בבימויו של הנרי האת'וויי, עם ג'ון ויין, בטי פילד והארי קארי בתפקידים הראשיים.
זהו הסרט הראשון של ג'ון ויין בצבעי טכניקולור. הרומן הופק לקולנוע ב-1919 ו-1928 (סרטים אילמים) וב-1964.
התסריט מבוסס על רומן השם זה מאת הרולד בל רייט משנת 1907. העלילה מתרחשת באזור התיישבות נידח בהרי אוזארק, התושבים מתפרנסים מגידול צאן ובקר ומתעשיית כהלים בלתי חוקית (Moonshiners).
לאורך הסרט נשמע בפסקול שיר ערש של ברהמס.
הספר הפך גם למחזה המוצג מדי שנה בתיאטרון פתוח בעיר ברנסטון, מיזורי שנמצאת בהרי אוזארק.
תקציר העלילה.
ג'ים ליין (טום פאדן) שומר על עובדים המזקקת אלכוהול לא חוקית בהרי אוזראק. הוא מבחין במפקחים ומזהיר את העובדים אך נפצע מיריה.
הוא מגיע בקושי לביתו שם מטפלת בו בתו סאמנטה "סאמי" (בטי פילד).
לבית נכנס איש מבוגר המציג עצמו כדניאל הואיט (הארי קארי). הוא נראה בתחילה חשוד אך ערכו עולה כשהוא מטפל יפה בג'ים ומציל ממות ילדה שכנה.
מאט מתיוס הצעיר (ג'ון ויין) גדל בבית דודתו מולי מתיוס (באולה בונדי) ודודו מאט הזקן (ג'יימס ברטון) עם בנם האילם פיט (מרק לורנס). אביו נטש את אמו בהיותו תינוק ובעקבות זה היא מתה ומאט נשבע לנקום את מותה אם יפגוש את אביו. מאט מאוהב בסאמי ומחזר אחריה.
דניאל קונה את חלקת "Moaning Meadows" שהייתה שייכת להוריו של מאט וכעת שייכת למולי מתיוס, למרות התנגדות מאט הצעיר ובעלה. הוא מתחיל לגדל שם עדר כבשים. סאמי חושדת בו שהוא אביו של מאט. האמת מתגלית כשסבתא בקי (מרג'ורי מיין) חוזרת מניתוח עיניים. כשהתחבושות מוסרות מעיניה היא רואה ומזהה את דניאל כאביו של מאט הצעיר. פיט הזועם תופס רובה כדי להרוג אותו אבל מולי מנסה להוציא זאת מידיו. נפלטת ירייה והוא נפצע קשה. לפני שהוא מת הוא לוחש למולי שהיא הביאה קללה על המשפחה.
מולי מביאה אותו לביתם ומציתה את הדירה ונשרפת עם פיט.
מאט הולך לגמור את החשבון עם אביו וסאמי מנסה לעצור אותו ללא הצלחה. האב והבן ניצבים זה מול זה ודניאל יורה ראשון ופוצע את מאט. סאמי מגיעה למקום ומאט מועבר לבית חולים.
מאט מתאושש לאחר הניתוח ושומע שיחה בין אביו לסאמי בו מגלה אביו כי ישב שנים רבות בכלא מפני שהרג אדם ולכן נותק ממשפחתו. הוא ירה קודם במאט כי לא רצה שלמאט יהיה גורל כגורלו.
מאט מחייך, מבטל את שבועות הנקם שלו ומתחבק עם סאמי לקראת חיים חדשים.
בטו (חלוץ)
נורברטו (בפורטוגזית: Norberto Bercique Gomes Betuncal, מוכר בכינוי בטו; נולד ב-31 בינואר 1998) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת החלוץ באודינזה.
קריירה.
בטו גדל במחלקת הנוער של אוניאו טירס החובבנית, ושיחק גם בקבוצת הבוגרים שלה. בשנת 2018 הצטרף לאולימפיקו מונטיחו מהליגה הפורטוגלית השלישית, כבש 21 שערים וסיים את העונה במקום השני בטבלת מלך השערים.
ב-3 ביוני 2019 חתם על חוזה לארבע עונות בפורטימוננסה מליגת העל הפורטוגלית. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה ב-9 באוגוסט 2019, כשנכנס כמחליף בדקה ה-87 בתיקו 1–1 עם בלננסש סאד. ב-8 בנובמבר 2020 כבש את שערו הראשון בליגה, בהפסד 1–3 לפורטו בחוץ. עד לתום העונה כבש עוד עשרה שערים, והיה מלך השערים של הקבוצה.
ביום האחרון של חלון ההעברות של קיץ 2021, הושאל לאודינזה מהסרייה א' לעונה אחת, עם אופציה למכירה. הוא כבש את שער הבכורה שלו בליגה ב-3 באוקטובר 2021, בתיקו 3–3 עם סמפדוריה. ב-3 באפריל 2022 כבש שלושער בניצחון קבוצתו 5–1 על קליארי.
סטנפורד (קליפורניה)
אדולף פרנקל
אדולף פרנקל (בגרמנית: Adolf Frankl; 12 בפברואר 1903, ברטיסלבה – 18 באוגוסט 1983, וינה) היה צייר ושרטט אוסטרי ממוצא יהודי.
ביוגרפיה.
בשנים 1909 עד 1921 למד בבית ספר יסודי, חטיבת ביניים ותיכון בברטיסלבה. לאחר מכן למד אמנות וציור אצל פרנטישק רייכנטל באוניברסיטה הטכנית בברנו ועבד כקריקטוריסט וכשרטט של כרזות פרסום. ב-28 בספטמבר 1944 נעצר בברטיסלבה ולמחרת גורש למחנה הריכוז סרד בסלובקיה. בתחילת נובמבר 1944 גורש למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. על זרועו קועקע המספר B-14395. את חוויותיו הטראומטיות ניסה לאחר השחרור לעבד בציוריו. בכתביו דיווח על הזוועות שחווה באושוויץ. לדוגמה, סיפר שחלק את מקום השינה שלו עם אסיר שמת לאחר זמן-מה, אבל לא דיווח על מותו כדי לקבל את מנת המזון שלו.
ב-18 בינואר, עם פינוי מחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו, שרד פרנקל בצריף שיועד לחולי הטיפוס במחנה הריכוז אלטהאמר, תת-מחנה של אושוויץ-בירקנאו, כ-90 ק"מ ממערב לאושוויץ, בפולין (כיום סטארה קוז'ניה, Stara Kuźnia) .
לאחר השחרור ב-1945 חזר אדולף פרנקל לעיר הולדתו ברטיסלבה. לאחר ההשתלטות הקומוניסטית על השלטון בצ'כוסלובקיה, היגר ב-1949 לווינה עם משפחתו. שם החל לצייר ולהשתמש ביצירותיו כדי לחנך אנשים בנושא השואה. בין היתר יצר את מחזור הציורים "חזונות מהתופת - אמנות נגד השִכחה" (Visionen aus dem Inferno - Kunst gegen das Vergessen).
פרנקל התגורר בווינה, בניו יורק ומשנות ה-60 גם בגרמניה.
יצירות אמנות.
בנוסף למחזור "חזונות מהתופת - אמנות נגד השִכחה", יצר בין השנים 1930–1982 רישומים, צבעי מים וקריקטורות רבים. הוא בחר את המוטיבים ליצירותיו מחיי היום-יום היהודיים: בתי קפה, חוות, אולמות משפט והדורותאום, בית המכירות הפומביות הווינאי הידוע. ביצירותיו על השואה רצה פרנקל להקים אנדרטה לנרצחים בשואה. "זה, או משהו דומה, לא אמור לקרות לאף אחד, ללא קשר לדתו או לדעותיו הפוליטיות", אמר פרנקל.