עם תחילת העלייה השנייה הגיעו לארץ ישראל פועלים בעלי תודעה סוציאליסטית, שהיו מאורגנים במפלגות הפועל הצעיר ופועלי ציון ושנאלצו לנדוד בין המושבות בחיפוש אחר עבודה. הקואופרטיב הראשון שהוקם היה "קבוצת הסתתים" בירושלים. מפלגת פועלי ציון הקימה ב-1910 את קופת פועלי ארץ ישראל (קפא"י), שתמכה בקידום הקואופרציה כפתרון לפועלים העולים. הן כפתרון לפועלים עירוניים שחיו ועבדו כקבוצות והן כפועלים חקלאיים. הוגה הדעות המרכזי בתחום היה פרנץ אופנהיימר ששילב בין המטרות הציוניות כגון התיישבות לבין מטרות הקואופרציה. בעידודו עלו על הקרקע ההתיישבויות הקואופרטיביות בסג'רה (1907), אום ג'וני (1910), שהוגדרו קומונות (בהן רמת השיתוף גדולה יותר ונוגעת לכל תחומי החיים) והקואופרציה במרחביה (1911) וקבוצת 'אחווה' שנוסדה בשנת 1912 בארצות הברית על ידי "פועלי ציון" ביוזמתו של נחמן סירקין וחלק מחבריה עלו ב-1913 וקיימו חיי שיתוף. בעקבות ניסיונות אלה גובש רעיון הקבוצה כשילוב של רעיון הקואופרציה עם הקומונה.
ב-1916 הוקם אחד הקואופרטיבים החשובים ביותר לחברת הפועלים בארץ, המשביר המרכזי שאיגד פעילות צרכנית משותפת ופעילות שיווק משותפת (פעילות שתופרד ב-1926 ותהפוך לתנובה).
ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל חרתה על דגלה כבר מיום הקמתה ב-1920 את רעיון הקואופרציה כרעיון מרכזי לחיי חברת העובדים בארץ ישראל. ההסתדרות הפעילה את המודל בכל ארגוניה ובפברואר 1928 הקימה את "מרכז הקואופרציה למלאכה, חרושת ושירותים ציבוריים" שנועד להוות גוף מסייע ותומך מבחינה ארגונית וחוקית, זאת בצד בנק הפועלים שסיפק את מעטפת המימון והאשראי החיונית. ב-1933 חוקקה ממשלת המנדט את פקודת האגודות השיתופיות שהגדיר את הישות "אגודה שיתופית" ולפיה מתנהלות האגודות השיתופיות בארץ עד ימינו.
סולל בונה, בעיקר בגרסתו הראשונה - המשרד לעבודות ציבוריות ובניין, העסיק קבוצות קואופרטיביות בסלילת הכבישים ובבניין. בנוסף, תמך המשרד לעבודות ציבוריות בהקמת קואופרציה יצרנית הקשורה לבניין כמו נמליט לתעשיית חומרי בניין בחיפה, קואופרטיב "כרמל" לנגרות בחיפה, בית חרושת קואופרטיבי "עמל" למכונות ויציקות ברזל בחיפה, נגריה שיתופית "דרור" בת"א וקבוצות עבודה שיתופיות במחצבות.
רוב האגודות השיתופיות נשלטו על ידי חברת העובדים של ההסתדרות וחלקן הקטן היה עצמאי או השתייך להסתדרויות אחרות. האגודות השיתופיות בארץ נחלקו לקבוצות הבאות:
ברבות השנים הופרטו רוב הקואופרטיבים עקב מחסור ברגולציה ולחץ של הממשלה לסגירתם והפרטתם של הקואופרטיבים. בעקבות המחאה החברתית בישראל 2011 החל גל הקמה של קואופרטיבים חדשים, כדי להתמודד עם בעיית יוקר המחיה ולעקוף את שליטת בעלי ההון בכלכלה, הקואופרטיבים החדשים הם מתחומים רבים ושונים - שירותים כגון אבטחה, הסעדה, הגברה, תחבורה וכו', קואופרטיבים יצרניים בתחום החקלאות, הטקסטיל ועוד, מכולות קואופרטיביות לצרכנות, וקואופרטיבים פיננסיים דוגמת קואופרטיב אופק. בשנת 2013 אף הוקמה ברית הקואופרטיבים לצדק כלכלי, חברתי וסביבתי, בראשות יפעת סולל.
לקריאה נוספת.
תיקון 8 לפקודת האגודות השיתופיות – ועדות קבלה, אזרחות על תנאי, בעריכת שרה אוסצקי-לזר, יוסף ג'בארין, בהוצאת פרדס, 2016
הערה: בריתות הפיקוח הקואופרטיבי של ההסתדרות הוציאו בין שנות ה-40 וה-80 מספר רב של ספרים וכתבי עת בנושא (הבולט בהם הוא המשק השיתופי: ביטאון לשאלות כלכלה, קואופרציה ומשק פועלים שיצא לסירוגין בין השנים תרצ"ג-תשמ"ח). בתוכם מאמרים הגותיים, פרוגרמטיים, השוואות עם פעילות מקבילה בארצות העולם, הנחיות דידקטיות ובמה לפעילים ברמות שונות. ספריית מכון לבון לחקר תנועת העבודה והחלוץ כוללת כמעט את כל הספרות הנ"ל. כמו כן ניתן למצוא בספרייה חומר רב בנושא בשפות שונות.
מרבורג
מרבורג (גרמנית: Marburg) היא עיר אוניברסיטאית במדינת הסן בגרמניה, על הנהר לאהן, והעיר הראשית במחוז מרבורג-בידנקופף. אוכלוסייתה מונה 78,701 נפש. למרבורג "זכויות עיר" מאז 1140 והיא משמשת כיום כמרכז אזורי במרכז מדינת הסן, אך בעבר הייתה בירת האזור. מקור שם העיר מן המונח ל"טירת גבול המחוז" - שבין השטחים שתחת נסיכי תורינגיה לאלה שתחת ארכיבישוף מיינץ.
מרבורג ממוקמת בחצי הדרך בין פרנקפורט לקאסל, כ-77 ק"מ מכל אחת מן הערים. העיר האוניברסיטאית גיסן נמצאת כ-27 ק"מ דרומית למרבורג. מרבורג עצמה משתרעת כ-9 ק"מ מצפון לדרום וכ-6 ק"מ ממזרח למערב. ממזרח לה נמצאים הרי הלאהן (Lahnbergen) וממערב לה, "רכס מרבורג" (Marburger Rücken).
היסטוריה.
מרבורג התפתחה בצומת שבין שתי דרכים חשובות בימי הביניים: זאת שבין קלן לפראג (ממערב למזרח) ובין הים הצפוני לאלפים ומשם לאיטליה (מצפון לדרום). במאה ה-9 או ה-10 נבנתה במקום טירה ונגבו מיסים מן העוברים בדרכים אלו. המשפחה השלטת, שושלת גיזו, הוחלפה אחר כך בשליטי תורינגיה, ששלטו על העיר מוורטבורג שליד אייזנך. בימי הביניים התיישבה בעיר אליזבת מתורינגיה, שהייתה אלמנתו הצעירה של שליט תורינגיה ועסקה בצדקה באינטנסיביות - דבר אשר הקנה לה מאוחר יותר מעמד של קדושה בנצרות. לה מוקדשת "כנסיית אליזבת הקדושה, אחד מן האתרים החשובים במרבורג. אתרים נוספים ראויים לציון הם העיר העתיקה ("אוברשטאט", Oberstadt) וטירת מרבורג. אתר נוסף הוא האוניברסיטה.
אוניברסיטת מרבורג היא אחת האוניברסיטאות העתיקות בגרמניה (נוסדה ב-1527) והאוניברסיטה העתיקה ביותר בעולם שהוקמה כאוניברסיטה "פרוטסטנטית". בין היתר למדו בה האחים גרים, ג'ורדנו ברונו, אריך אוארבך, פרנץ מלדה, נחמה ליבוביץ, הנס גאורג גדמר, וילהלם רפקה, יוליוס ולהאוזן, בוריס פסטרנק, חתן פרס נובל אמיל אדולף פון בהרינג, חוסה אורטגה אי גאסט, אוטו האן, אלפרד וגנר, מרטין היידגר, הרמן כהן, יוסף פרגר ואחרים.
ב-1967 אירעה בעיר התפרצות של מגפה. הנגיף שבודד נקרא "נגיף מרבורג".
מארבורג
דרך המשי (אלבום)
דרך המשי הוא אלבומה של יהודית רביץ שיצא בספטמבר 1984, ובו בלטו במיוחד השירים: "דרך המשי", "אגדת אופליה", "וידוי", "עד קצת המסלול", ו"דניאל".
שירי האלבום הולחנו על ידי רביץ, פרט לשיר "וידוי" (אותו כתב אלכסנדר פן והלחין סשה ארגוב) אותו חידשה (השיר בוצע במקור על ידי מיכל טל בשנת 1971 ובהמשך על ידי כמה זמרות, בהן צילה דגן). כל השירים עובדו על ידה בשיתוף עם המפיק המוזיקלי של האלבום גרי אקשטיין, (למעט "וידוי", שאותו עיבד רפי קדישזון על פי סשה ארגוב) והם משקפים מגוון של סגנונות והשפעות.
השיר "אגדת אופליה", שאותו כתב אהוד מנור, מספר על מותה של הדמות אופליה מתוך המחזה הקלאסי המלט של ויליאם שייקספיר. במחזה, מבשרת אמו של המלט על מותה הטרגי של אופליה אהובתו, והשיר מבוסס במידה רבה על מילות האם. שיר זה בוצע במקור על ידי נירה גל בשנות ה-70, בלחן שונה של נפתלי אלטר.
מטר הפקות
מָטָר הפקות או מָטָר פלוס הייתה חברת להפקות סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה, שהייתה בבעלות משותפת של עמי אמיר וחברת מקאן אריקסון.
היסטוריה.
החברה הוקמה בשנת 1993 על ידי עמי אמיר ואריק ברנשטיין. ההפקה הראשונה של החברה הייתה "החמישייה הקאמרית", תוכנית מערכונים וסאטירה שנוצרה על ידי אסף צפור, שהיה גם התסריטאי הראשי, ואיתן צור, שביים את כל פרקיה. התוכנית שודרה במקור בשנים 1993–1997, תחילה בטלעד בערוץ 2 ובהמשך בערוץ הראשון. לאחר שירדה משידור נרכשה לשידור חוזר בשנת 1999 בערוץ 3 בכבלים. בסוף 1999, הקימה החברה מיזם להפקת תוכן באינטרנט ולטלוויזיה אינטראקטיבית.
בשנת 2000 נכנסה חברת אולפני הבירה ירושלים (JCS) כשותפה בחברה ושמה שונה ל"מטר פלוס". בשנת 2003 ברנשטיין ו-JCS פרשו מהחברה, לאחר שנקלע לקשיים בעקבות עיכובים בתשלומים מערוץ 10, ועמי אמיר קיבל את מלוא הבעלות בחברה. ב-2007, לאחר שהחברה נקלעה לקשיים ולחובות שנאמדו ב-1.5 מיליון ש"ח לספקים ולבנקים, רכשה חברת הפרסום מקאן אריקסון 50% מן הבעלות בחברה מחזור העסקים של החברה הוערך ב-2007 ב-10 מיליון ש"ח בשנה.
בפברואר 2011 הודיעה מקאן אריקסון על הקמת יחידה חדשה להפקת תוכן טלווזיוני וממותג להפצה באינטרנט, בהסתמך על מטר הפקות, כמו כן הודיעה כי תשקיע ב-2011 40 מיליון שקל בהפקות שונות, שתי סדרות דרמה, שלושה סיטקומים, שתי סדרות דוקומנטריות, שתי סדרות דוקו-ריאליטי, שני סרטי קולנוע וסדרות אינטרנט. אולם חודש אחר כך כי השותפות ב"מטר" פורקה והחברה חזרה לבעלותו של עמי אמיר.
אמנוניים
אמנוניים (בלעז: ציקלידים; שם מדעי: Cichlidae) היא משפחת דגים מסדרת הדקראים. משפחת האמנוניים גדולה ומגוונת, ומהווה חלק נכבד מסדרת הדקראים. קיימים לפחות 1,300 מינים שונים המתוארים באופן מדעי, ולאור זאת משפחת האמנוניים היא אחת המשפחות הגדולות ביותר במערכת בעלי החוליות. מספר רב של מינים חדשים מתגלה מדי שנה, ומינים רבים נשארים ללא תיאור. לכן מספר המינים הממשי לא ברור, והערכת מספרם נעה בין 1,300 ל-3,000 מינים.
דגים אלה חיים בנהרות ואגמים טרופיים בעיקר באמריקה הדרומית, המרכזית ואפריקה שמדרום לסהרה אך גם ברחבי המזרח התיכון (לרבות בישראל) ותת-היבשת ההודית וכמה מהמינים נפוצו למדינות נוספות כמינים פולשים. רוב המינים חיים במים מתוקים אך כמה מינים חיים גם במים מליחים ואף בקרבת החופים (דגים מהסוגים: Tilapia, Sarotherodon, Oreochromis, Mayaheros , Pseudetroplus ו-Etroplus).
דגים אלה הם קרובי משפחתם של השפתניים, התוכינונים והשוניתיים מקבוצת דמויי-שפתן. כמו רוב בני הקבוצה הם בעלי גוני צבעים רבים ובעלי סנפירים רחבים וראשים מעוגלים.