Consciousness Explained (בתרגום חופשי לעברית: להסביר את התודעה) הוא ספר משנת 1991 מאת הפילוסוף האמריקני דניאל דנט, שבו המחבר מציג תיאור של האופן שבו תודעה נובעת מאינטראקציה של תהליכים פיזיים וקוגניטיביים במוח. עמדה זו מעמידה אותו בסתירה עם פילוסופים הטוענים שניתן לתאר את התודעה רק בהתייחסות למשהו מעבר לחומר, במיוחד ל"קווליה", שמתוארת כתוכן הגולמי של החוויה. דנט מתאר את התודעה כתיאור החישובים השונים המתרחשים במוח בזמן נתון ובטווחי הזמן הקרובים אליו. הוא משווה את התודעה למאמר אקדמי שנכתב או נערך בידי מספר אנשים בו זמנית, תאוריית "הטיוטות המרובות" המובילות לתודעה. באנלוגיה זו, "המאמר" קיים אף על פי שאין מאמר אחד מאוחד. כשאנשים מדווחים על חוויותיהם הפנימיות, דנט מחשיב את דיווחיהם יותר כתיאוריות מאשר כתיאור. דיווחים אלה עשויים להיות אינפורמטיביים, הוא אומר, אבל פסיכולוג לא יתייחס אליהם כמייצגים עובדה או אמת. דנט מתאר תופעות המראות שהתפיסה מוגבלת ופחות אמינה מכפי שנראה לנו. מבקרי הספר מציינים שדנט מאשר שמצבים תודעים סובייקטיביים אינם קיימים, תוך שהוא מתיימר לתת להם הסבר מדעי.
סיכום.
דנט מציג מודל של "טיוטות מרובות" של תודעה, המצביע על כך שאין מקום מרכזי אחד ("תיאטרון קרטזי") שבו מתרחשת חוויה מודעת; במקום זאת, יש "אירועים שונים של קיבוע תוכן המתרחשים במקומות שונים בזמנים שונים במוח". המוח מורכב מ"צרור של סוכנויות עצמאיות למחצה"; כאשר "קיבוע תוכן" מתרחש באחת מאלו, השפעותיו עשויות להתפשט כך שיובילו לקביעת משפט אחד מבין אלה המרכיבים את הסיפור, סיפור שבו הדמות המרכזית היא ה"עצמי" של האדם. להשקפתו של דנט, התודעה היא התהליך הבסיסי של המוח, תהליך חישובי סדרתי-לכאורה, שבו מתרחשים חישובים מרובים בבת אחת (עיבוד מקבילי).
אחת הטענות השנויות במחלוקת של דנט היא שקווליה אינה (ולא יכולה) להתקיים כפי שהיא מתוארת. הטיעון העיקרי של דנט הוא שהתכונות השונות המיוחסות לקווליה על ידי פילוסופים - קווליה אמורה להיות בלתי ניתנת לתיקון, בלתי ניתנת לתיאור, פרטית, נגישה ישירות וכן הלאה — אינם מתיישבים זה עם זה, ולכן מושג הקווליה אינו קוהרנטי. אי-קיומה של קווליה פירושו שאין בעיה קשה של תודעה, ו"זומבים פילוסופיים" שאמורים להתנהג כמו בני אדם בכל דרך, בעודם איכשהו חסרים קווליה, אינם יכולים להתקיים. כפי שדנט מציין, הוא מחויב לאמונה שכולנו זומבים פילוסופיים (אם אתה מגדיר את המונח "זומבי פילוסופי" כזהה מבחינה תפקודית לבן אדם ללא כל היבטים לא חומריים נוספים), ומוסיף שהערתו היא פתח לפרשנות שגויה.
דנט טוען שהמוח מכיל רק כמה פרטים בולטים על העולם, וזו הסיבה היחידה שאנחנו מסוגלים לתפקד. איננו מאחסנים תמונות משוכללות בזיכרון לטווח קצר, מכיוון שהדבר אינו הכרחי וצורך כוח מחשוב יקר. במקום זאת, אנו רושמים את מה שהשתנה ומניחים ששאר הפרטים נשארו כפי שהיו, וכתוצאה מכך אנו מפספסים פרטים, כפי שהוכח בניסויים על אשליות, שאת חלקם מתאר דנט. מחקר שנערך לאחר פרסום ספרו של דנט מצביע על כך שחלק מהנחותיו היו שמרניות מהצפוי. שנה לאחר פרסום הספר, כתב דנט: "בדיעבד, הלוואי שהייתי נועז יותר, מכיוון שההשפעות חזקות יותר מכפי שטענתי". מאז ממשיכות להצטבר דוגמאות לאופי ההזוי, האשלייתי, של עולמנו החזותי.
שיטה פילוסופית מרכזית היא הטרופנומנולוגיה (heterophenomenology) , שבה מתייחסים לדיווחים המילוליים או הכתובים של נבדקים בדומה לסיפורת: הדיווח של הנבדק אינו מוטל בספק, אך מניחים שהוא דיווח שייתכנו בו תיקונים לגבי מצבו הפנימי של המדווח. גישה זו מאפשרת לדיווחים של הנבדק להיות נתוני-מידע (דאטא) במחקר הפסיכולוגי, ובכך לעקוף את גבולות הביהביוריזם הקלאסי.
דנט אומר שרק תיאוריה שהסבירה אירועים מודעים במונחים של אירועים לא מודעים יכולה בכלל להסביר את התודעה: "להסביר זה להתרחק מהסבר, לתת תיאור שאינו הסבר (to explain away)".
ביקורות.
הניו יורק טיימס קבע שהספר הוא אחד מעשרת הספרים הטובים של השנה. ב-"New York Times Book Review" כינה ג'ורג' ג'ונסון את הספר "מבריק".
מבקרי גישתו של דנט טוענים שדנט לא מצליח לעסוק בבעיית התודעה מכיוון שהוא משתמש בשפה מעורפלת המבלבלת חוויה סובייקטיבית עם התנהגות או קוגניציה. בספרו "המוח המודע" (The Conscious Mind) מ-1996 טען הפילוסוף דייוויד צ'אלמרס שעמדתו של דנט היא "הכחשה" של התודעה, ותוהה בבדיחות הדעת אם דנט הוא זומבי פילוסופי. המבקרים טענו שכותרת הספר מטעה, שכן היא לא מצליחה להסביר את התודעה, וסיפקו את הכותרות החלופיות "התעלמות מהתודעה" (Consciousness Ignored) ו"לתרץ את התודעה" (Consciousness Explained Away), בפרפרזה על שם הספר. גאלן סטרוסון קבע בהלצה שהספר מפר את חוק תיאור הסחורה ויש להעמיד את דנט לדין.
ג'ון סרל טוען שדנט, שמתעקש שהדיון בסובייקטיביות שגוי מכיוון שהוא לא מדעי והמדע מניח מראש אובייקטיביות, עושה טעות בקטגוריה (category error) . סרל טוען שמטרת המדע היא לבסס ולאמת הצהרות שהן אובייקטיביות מבחינה אפיסטמית (כלומר, שכל אחד יכול לגלות ולהעריך את האמת שלהן), אך הצהרות אלו יכולות להיות על מה שהוא סובייקטיבי מבחינה אונטולוגית. סרל קובע שהאובייקטיביות האפיסטמית של השיטה המדעית אינה מוציאה מכלל קיום את הסובייקטיביות האונטולוגית של הנושא. לפיכך, כאבי גב קיימים, הם חוויות סובייקטיביות אשר קיומן אינו מוטל בספק ברפואה, ונוירולוגיה, כפי שניתן לראות בכל ספר נוירולוגיה, עוסקת בהבנתם כדי לרפא אותם. סרל קורא לכל שיפוט ערכי סובייקטיבי "אפיסטמי". לפיכך, "הר מקינלי יפה יותר מאוורסט" הוא קביעה סובייקטיבית מבחינה אפיסטמית, בעוד ש"מקינלי גבוה מהאוורסט" הוא אובייקטיבי מבחינה אפיסטמית. במילים אחרות, ההצהרה האחרונה ניתנת להערכה (למעשה, ניתנת לזיוף) על ידי קריטריון מובן ("רקע"), גובה ההר, כמו "הפסגה נמצאת כך וכך מטרים מעל פני הים". אין קריטריונים כאלה ליופי. סרל כותב שלדעתו של דנט אין תודעה בנוסף לתכונות החישוביות, כי זה כל מה שהתודעה מסתכמת בו: השפעות של מכונת פון נוימן וירטואלית המיושמת בארכיטקטורה מקבילה ולכן מרמזת שמצבי תודעה הם אשליה. לעומת זאת, סרל טוען ש"באשר לתודעה, הקיום של מה שנראה וגלוי הוא המציאות".
עוד כתב סרל:אם לומר זאת בצורה הכי ברורה שאני יכול: בספרו Consciousness Explained דנט מכחיש את קיומה של התודעה. הוא ממשיך להשתמש במילה, אבל הוא מתכוון למשהו אחר. מבחינתו, הוא מתייחס רק לתופעות בגוף שלישי, לא לרגשות ולחוויות המודעות בגוף ראשון שיש לכולנו. עבור דנט אין הבדל בינינו, בני האדם, לבין זומבים מורכבים שחסרים להם כל רגשות פנימיים, כי כולנו פשוט זומבים מורכבים. . . . אני רואה את השקפתו כהפרכה עצמית משום שהיא שוללת את קיומם של הנתונים שתאוריית התודעה אמורה להסביר. . . הנה הפרדוקס של חילופי הדברים האלה: אני מבקר מודע העונה במודע להתנגדויות של מחבר שנותן כל אינדיקציה לכך שהוא כועס ונבוך באופן מודע. אני עושה זאת עבור קהל קוראים שאני מניח שהוא מודע. איך, אם כן, אוכל לקחת ברצינות את הטענה שלו שהתודעה לא באמת קיימת? דנט ותומכיו ה"אשלייתיים", לעומת זאת, עונים כי ה"היבט הסובייקטיבי" הנזכר לעיל של המוחות המודעים אינו קיים, והוא שריד לא מדעי של "פסיכולוגיה עממית" של השכל הישר, וכי ה"הגדרה מחדש" לכאורה שלו-עצמו היא התיאור הקוהרנטי היחיד של התודעה.
נוירוביולוגים, נוירולוגים ומדעני מוח קוגניטיביים, בהם ג'רלד אדלמן, אנטוניו דמסיו, וילאיאנור רמצ'נדרן (Vilayanur Ramachandran), ג'וליו טונוני, כריסטוף קוך ורודולפו לינאס, קובעים כי קווליה קיימות וכי הרצון לבטל אותן מבוסס על פרשנות שגויה של פילוסופיים מסוימים לגבי מהו מהווה "מדע".
עמידות גנטית למלריה
מלריה היא מחלה זיהומית שנגרמת על ידי הטפיל פלסמודיום, שעובר על ידי הווקטור יתוש האנופלס. התמותה הכה רבה מהמחלה, הובילה את האוכלוסייה באזורים האנדמיים למלריה, לפתח עמידות גנטית לטפיל, במנגנון של ברירה טבעית. ג׳ון הלדיין העלה לראשונה את השערת הקשר בין מחלות גנטיות והגנה ממלריה בשנת 1948.
מקובל כי ישנן 3 מחלות גנטיות אשר נשאות שלהן מגנה באופן חלקי או מלא ממלריה: אנמיה חרמשית, תלסמיה ומחסור ב-G6PD. ייתכנו עוד מחלות גנטיות או פולימורפיזם גנטיים אשר מספקים הגנה ממלריה, לדוגמה העדר אנטיגן Duffy אשר בעזרתו הטפיל חודר לכדורית הדם. מחלות גנטיות, כגון אנמיה חרמשית, גורמות אף הן לתמותה ולכן מדובר במקרה של שקלול תמורות אבולוציוני (). הדבר יכול להסביר את השכיחות הרבה יחסית של אנמיה חרמשית בקרב הקהילה האפרו-אמריקנית. בסרט הקולנוע האמריקני מטאל ג'אקט הביטוי "תא חרמשי" נאמר ככינוי לאדם שחור.
עמידות למלריה בשל נשאות של אנמיה חרמשית.
אנמיה חרמשית היא מחלה אוטוזומלית רצסיבית, כלומר נוכחות של אלל אחד תקין ושני מוטנטי תוביל לנשאות אך לא למחלה. במחלה קיימת מוטציה בגן המוגלובין B (HBB) המקודד את החלבון בטא גלובין. בעוד שאלל נורמלי מקודד חומצה גלוטמית במקטע השישי של הבטא גלובין, המוטציה גורמת לקידוד ולין. שינוי זה מחומצת אמינו הידרופילית לחומצת אמינו הידרופובית מעודד היקשרות בין מולקולות ההמוגלובין, עם פלמור ההמוגלובין נגרם עיוות לתא הדם האדום והוא מקבל צורה "חרמשית". תאים כאלה מפונים במהירות ממחזור הדם, במיוחד בטחול, שם הם נהרסים. נשאות המחלה, כלומר הטרוזיגוטיות, גורמת לאנמיה לא משמעותית, אך פוגעת במחזור החיים של טפיל הפלסמודיום וכך מאפשרת עמידות מפניו.