במקרא מופיעה עדות לפולחן העצים באיסור המפורש להימצאותם של עצים נטועים בסמוך למזבח ה' (). בנוסף, אחת מהוראות המילה 'אשרה' במקרא היא חפץ פולחני עשוי עץ, המייצג את האלה "אשרה" ואת פוריותה. פולחן ה'אשרה' היה חלק מהפולחן הכנעני ופשט גם בקרב בני ישראל, מה שהוביל לכך שנביאי ה' יצאו בזעם כנגדו. נראה שבחלק מהמקרים שימשו העצים כנקודת ציון בולטת למקום קיום הפולחן בלבד (מלכים א' יד כג; מלכים ב' טז ד; ועוד) וגם סיפקו צל למקום הפולחן (הושע ד יג). שמות העצים 'אלון' ו'אלה', שמשולב בהם השם 'אל', המבטא כח ועצמה, משקפים את שימושם בפולחן. עצים אלו היו בדרך כלל גדולים (יחזקאל ו יג), והשתמרו הודות לקדושתם וטיפוחם בידי האדם. כמו כן אנו מוצאים תופעה של עצים מקודשים הסמוכים למקומות קדושים, ואשר לידם נקברו אנשים, כמו דבורה מיניקת רבקה "מתחת לבית אל תחת האלון" ().
בחפירות ארכאולוגיות בכמה אתרים בארץ, יוחסו שרידי עצים לפולחן ה'אשרה', בשל זיקתם לאתר קבורה או במה פולחנית.
תקופת המשנה.
בתקופת המשנה היה עדיין פולחן ה"אשרה" נפוץ באזורים שונים בארץ, אך הוא נדחק עם התפשטות הנצרות. נראה שבתקופה הביזנטית הוא התקיים רק באזורים בהם עדיין התגוררה אוכלוסייה פגנית. אך על אף שהנצרות ניהלה מלחמת חרמה נגד הפולחן האלילי, עדיין קלטה לתוכה השפעות אליליות, ונאלצה להתפשר ולקבל את פולחן האשרה במעטה נוצרי, לפחות בחלקו. למן המאה הרביעית פיתחה הכנסייה מערכת ענפה של פולחנים ותפילות הקשורים למקומות בהם אירעו מעשי מופת הנזכרים במקרא ובברית החדשה, אשר במסגרתם צוינו עצים קדושים הקשורים לאירועים אלה. כתוצאה מכך, פולחן העצים הקדושים במתכונתו הקדומה נעלם כמעט לגמרי.
ימי הביניים.
בימי הביניים נותרו עדיין שרידים לפולחן האלילי בשכבות אוכלוסייה אחדות, כתופעה עממית משותפת ליהודים ולמוסלמים. פולחן האשרה נעלם לחלוטין, ונותרו ממנו רק סממנים חיצוניים. המאמינים לא עבדו יותר את העץ, אך מעמדו כאובייקט מקודש השתמר, וחל איסור לפגוע בו. מנהגי העלייה לרגל, סממני הקדושה שנקשרו לעצים, טיפוחם ואופן השתמרותם היו דומים. רוב הידיעות על כך הן מהמקורות היהודיים, המציינים את קדושת הקברים היהודיים בקרב היהודים ומוסלמים כאחד, כאשר עבור המוסלמים הם שימשו כקדושים מקומיים. המקורות ההיסטוריים (בעיקר ספרות נוסעים) מציינים את ההתייחסות לעצים המקודשים סמוך לציוני קברים של דמויות מקראיות, ובעיקר של חכמים מתקופת המשנה והתלמוד.
העת החדשה עד ימינו.
בעת החדשה כמעט ונעלמה התופעה בקרב היהודים, אך עדיין נותרה מצויה בקרב המוסלמים, יחד עם מנהגים שונים הקשורים בכך, כמו קשירת פיסות בד על העצים. בימינו החלה התעוררות מחודשת של היהודים בעניין קברי הקדושים, שיצרה גם הערצה מחודשת של עצים בידי היהודים, כמו בקבר יונתן בן עוזיאל בעמוקה, ציון הקבר של פנחס בן יאיר בכניסה לבית הקברות החדש בצפת, ועוד. התופעה רווחת בעיקר באזור הגליל, אך גם ביהודה ושומרון.
מסורות ומנהגים הקשורים בהערצת העצים.
המקומות הקדושים שימשו יהודים ומוסלמים כמקום משותף לעלייה לרגל, לנדרים ולהדלקת נרות. במקומות מסוימים הפיקו שמן מהעצים להדלקה באתר עצמו. בנוסף, נהגו לקשור חפצים או בדים לעצים, כדי לקדש את בקשת האדם שתלה אותם, או לקרוע את המחלה ולהעבירה מהבד הלקוח מאדם חולה אל העץ, וכדומה.
מנהג נפוץ בקרב הצליינים היה ליטול מזכרות מהמקומות הקדושים, ששימשו עבורם כמזכרות לחוויית הביקור, לסגולה ולרפואה. בתקופה זו חל איסור לכרות את העץ או להשתמש בפרותיו לצורכי חולין. מטרתו הייתה, בין היתר, למנוע את פגיעת העצים הקדושים בידי המאמינים. קיימים סיפורים עממיים הממחישים את עוצמת העצים הקדושים ואת העונשים שהוטלו על אלה שפגעו בהם.
יחס היהדות והאסלאם לפולחן העצים.
בימי הביניים ראו המאמינים בעצים הקדושים דרך ביטוי מוחשית לאמונתם, לצד עבודת האל הרוחנית. אך רעיון המונותאיזם הצרוף באורתודוקסיה היהודית והמוסלמית, לא יכול לאמונה העממית של קדושת העצים. חלק מחכמי הדת המוסלמים ניסו בכל הדורות להילחם בתופעה זו ולעקרה, אך לשווא. היו מהם שאף האשימו את חכמי היהודים בהנהגת פולחן זה.
מהמקורות עולה שיחסה של היהדות לתופעה זו היה בדרך כלל סובלני יותר, ואף מובלט יותר, מאשר באסלאם. מידע רב על התופעה ומאפייניה ניתן למצוא במאות ה-15 וה-16. התפשטות הקבלה במאה ה-16 אף הביאה לפריחת הפולחן וציון של קברים ועצים קדושים. גם אם היו חכמים שדעתם לא הייתה נוחה מכך, הרי שבדרך כלל אין לכך ביטוי ברור. ניתן לראות אף מצב הפוך: בדור האחרון פסק הרב חיים דוד הלוי שעצים המקודשים למוסלמים מותרים בהחלט בכל הנאה. באשר לעצים הקדושים לנוצרים, לעומת זאת, קבע כי יש מקום לאיסור.
הערצת העצים הקדושים בהיבט הפסיכולוגי.
ברובד הפסיכולוגי ממלא העץ הקדוש, וקשירת חפצים אל ענפיו, תפקיד חשוב במכלול הרגשות הפוקדים את המאמין העולה לרגל למקום הקדוש. הפסיכולוגיה הסביבתית המודרנית טוענת כי צמחייה ירוקה המלווה במים, נוף פתוח ושמש, מהווים את הסביבה הנעימה ביותר לאדם. תנאי סביבה אלו נמצאים ברוב שטחי הגליל בהם מצויים ציוני הקברים, ולכן ניתן להניח כי האדם יחוש בנח בקרבה אל העץ בתוך הפעילות הדתית במרחב הקדוש. תופעת הערצת הקדושים (ולא רק עצים) היא דרך נוחה וקלה לפעילות דתית שאינה מחייבת הזדהות מלאה וקיום הדת האורתודוקסית, ומשחררת את רגשות האשם על אי קיומה. כך יכול האדם לבקש על עצמו ולעסוק בפעילות דתית אף אם אינו שומר את מצוות הדת כולן. מחקרים שעסקו בפסיכולוגיה של תקשורת אל-מילולית הראו כי דווקא קשירת החפצים לעצים, ולא התפילה, היא בעלת ההשפעה הגדולה יותר על המאמין. ניתן להבחין כי תופעת העצים הקדושים ומכלול מנהגיה נפוצה יותר בקרב נשים. מחקרים הראו כי נשים בממוצע הרבה יותר "דתיות" או "רוחניות" מאשר הגברים.
מיני העצים הקדושים בעבר ובהווה.
רשימת מיני העצים המופיעים במקורות היהודים מגוונת מאוד וקשה לקבוע בהחלטיות מדוע נבחרו דווקא אלו כעצים קדושים. נראה שבדרך כלל הדבר מקרי. רבים מהעצים הקשורים למשק האדם הם עצי פרי שניטעו בידי התושבים ועם הזמן הפכו למקודשים. אך יש גם עצי בר, כמו אלון מצוי, אלה ארצישראלית, זית, חרוב מצוי (כעץ בר וכעץ תרבות) ועוד.
נחום אריאלי (לוחם פלמ&quot;ח)
נחום (ג'וני) אריאלי (1 באפריל 1927 – 8 באפריל 1948) היה לוחם ומפקד בפלמ"ח, שנהרג בקרב הקסטל. מהראשונים לטבוע את הביטוי והתפישה המנהיגותית - צבאית "אחרי".
נעורים ושירות בפלמ"ח.
נחום נולד בגבעת עדה, בן יחיד ללאה ומתתיהו אריאלי. למד בגימנסיה הרצליה ותכנן ללמוד לימודי וטרינריה או אגרונומיה. התקבל ללימודים בארצות הברית אולם ויתר עליהם כאשר נקרא להמשיך את שירותו בפלמ"ח במלחמת העצמאות. לחם בקרבות הנגב, בקרבות על יאזור ובהרי ירושלים.
נודע בצדדיו האומנותיים ובין היתר כתב והלחין שירים, הפיק ערבי תרבות בפלמ"ח והיה שותף להקמת הצ'יזבטרון. למען "המדינה שבדרך", סירב נחום על הזדמנות להיות שחקן תיאטרון ולהימנות על שחקני "הבימה". חבריו בפלמ"ח סיפרו כי היה מכניס אווירה של הומור לכל מצב גם בעת סכנה. היה בעל מחשבה אנליטית ושילב מגוון של תכונות והייתה בו ידיעת הארץ, צבאיות, תרבות, חתירה ללא לאות למען הזולת ואהבת הארץ.
חבריו בפלמ"ח סיפרו כי אריאלי שנא את המלחמה אך לא התרחק ממנה. הוא ראה אתגר בשירותו בפלמ"ח וחש גאווה עצומה בלאומיותו. אריאלי הגדיר בין פקודיו וחבריו המפקדים כי "לתת פקודה זה לא מספיק, צריך להתנדב אליה".
נחום אריאלי מונה למחרת החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר למפקד "פלוגת הקו", הכוח אשר היה אחראי על אבטחת הדרך לירושלים. רובו של כוח זה הורכב מחברי "הרזרבה של תל אביב וסביבותיה".
בהתקפה על טנדר נוטרים ליד יאזור נהרגו 7 נוטרים, אנשי הגנה ופלמ"ח. אריאלי תכנן פעולת נקם נגד הכפר יאזור. מטרת פעולה זו הייתה לפגוע בבית החרושת לקרח בו היו מחסני נשק. לאחר שניתן "אור ירוק" לפעולה על ידי שאול יפה המג"ד, נחום אריאלי עצר את הפעולה וטען כי אין מספיק מודיעין על המתחם והאזור הסובב אותו. אריאלי שלח סיור מקדים ובו שני לוחמים אשר הסתוו לערבים ומצאו כי המקום מוקף בגדר תיל ומאובטח על ידי כוחות רבים וביניהם משוריין בריטי. השהיית משימה זו הצילה חייהם של לוחמים רבים. בית חרושת זה פוצץ ב-20 בפברואר 1948 בפעולת קומנדו נועזת תחת פיקודו של אריאלי. בקרב זה הופעל לראשונה מקלע הבראונינג לחיפוי על ידי ישראל טל.
בסוף מרץ 1948 נישא לאורה ספקטור באולם ויצו בת"א. מיד לאחר החתונה הוזעק אריאלי לפקד על הכוח אשר נשלח לסייע בחילוץ הלוחמים מהקסטל. פחות משבועיים לאחר חתונתו נהרג נחום אריאלי בלחימה על הדרך לירושלים.
מתוך מה שכתב ההיסטוריון ניר מן על נחום אריאלי:
הסופר משה שמיר תיאר את חברותם של נחום אריאלי ואחיו אליק שמיר ('הוא הלך בשדות') וחתם את דבריו במילים: "ביום השנה לנפילת אליק - נחום כבר לא היה, כבר נפל בקרבות הקסטל, אבל אנו זכרנו את החבר של אליק, הזכרנו אותו, קראנו על קברו של אליק את דבריו של נחום, הזדהינו עם החברוּת בין שני הבחורים הנהדרים האלה. חבר לכל הדרך, עד הסוף, היה לנו נחום אריאלי".
הקרב האחרון.
לאחר כיבושו של מוצב הקסטל ערכו הערבים מספר התקפות למען החזרת הקסטל לידיהם. בלילה שבין 7 – 8 באפריל נהרג מפקד הכוחות הערבים עבד אל קאדר אל חוסייני. בכ"ח באדר ב' התש"ח, 8 באפריל 1948 ערכו הערבים "פזעה", על מוצב הקסטל למען השבת מפקדם.