צלופח האש (שם מדעי: Mastacembelus erythrotaenia) הוא דג ממשפחת צלופחי הביצה החיים במים מתוקים באזורים טרופיים בדרום-מזרח אסיה (תאילנד, וייטנאם, קמבודיה ואינדונזיה), גודלו כבוגר נע בין 20 ס"מ למטר ועשרים. צבעו חום עד שחור עם פסים אדומים בבגרות עד כתומים ולפעמים אף צהובים בצעירותו. הוא נחשב לאחד הדגים החכמים ואף נאמר שהוא יכול לזהות את בעליו. על אף שמו הוא איננו קשור לצלופחים אלא לדגי ביצות מוארכים הקרובים לדקראים. הוא נחשב לדג מאכל מקובל במקום גידולו אך נסחר בעולם לתחום דגי הנוי לגידול באקווריומים.
באקווריום
הוא לא תוקפני יחסית אך הוא עלול לאכול כל דג שקטן מספיק וקרוב מספיק להיכנס לפיו. צלופח האש נחשב כיום לאחד מדגי הנוי הפופולריים ביותר, מחיר פרט גדול יכול להגיע בישראל לסכום של כ-200 דולר. הוא זקוק לצמחייה ולמקומות מסתור כדי להסתדר טוב באקווריום אך לא רצוי לשלב אותו עם אמנוניים (למעט סקלרים) ועם דגים טורפים.
התקופה הפלאוליתית העליונה
ריצ'רד וושבורן צ'יילד
ריצ'רד וושבורן צ'יילד (באנגלית: Richard Washburn Child; 5 באוגוסט 1881 - 31 בינואר 1935) היה עיתונאי ודיפלומט אמריקאי, שכיהן כשגריר ארצות הברית באיטליה ושימש סופר צללים לבניטו מוסוליני.
תולדות חייו.
נולד בווסטר, מסצ'וסטס ולמד משפטים באוניברסיטת הרווארד. ב-1906 היה לעורך דין. הוא יסד את הליגה הפרוגרסיבית-רפובליקנית במסצ'וסטס, שהייתה מבשרת של המפלגה הפרוגרסיבית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש ככתב צבאי באירופה וברוסיה, ולאחר מכן עבד כתועמלן במשרד האוצר האמריקאי. ב-1920 עבד בצוות מסע הבחירות של וורן הרדינג, שגמל לו במינויו לשגריר ארצו באיטליה. צ'יילד כיהן ברומא בין 28 ביולי 1921 ל-20 בינואר 1924. הוא הוקסם מהנהגתו של בניטו מוסוליני ומכך שהצליח להתמודד בהצלחה עם הסכנה שבמהפכה בולשביקית באיטליה. צ'יילד גייס השקעות אמריקאיות עבור איטליה של מוסוליני, בעיקר באמצעות בנק ג'יי. פי. מורגן, והפך לידיד קרוב של ה"דו'צה", בניטו מוסוליני, שהכתיב לו חומרים עבור כתיבת ביוגרפיה.
עם שובו של צ'יילד לארצות הברית היה לעורך הראשי של כתב העת "The Saturday Evening Post". ב-1928 פרסם בהמשכים את פרקי "האוטוביוגרפיה שלי", הביוגרפיה של מוסוליני, שיצאה לאחר מכן כספר.
בנוסף, חיבר מספר ספרי פשע.
Hyperloop
עדשת עין הדג
עדשת עין הדג (באנגלית Fisheye lense) הוא כינוי לעדשות צילום בעלות אורך מוקד קצר במיוחד, כלומר עדשות "רחבות" מאוד. אורך המוקד הקצר יוצר עיוות משמעותי של התמונה, ואף תמונה "כדורית". עיוות זה יוצר תחושה שהתמונה צולמה מבעד לעיניו של דג מתחת למים, פרט זה גרם לממציא העדשה רוברט ו. ווד להעניק לעדשה את כינויה.
עדשות עין הדג הן לרוב בעלות אורך מוקד הנע בין 8–10 מ"מ עבור תמונה כדורית, ובין 15–16 מ"מ עבור תמונה המכסה את כל מסגרת התמונה (Frame), זאת כאשר אלו מורכבות על מצלמה בפורמט 35 מ"מ.
שימושים.
שימוש באומנות הצילום.
השימוש הנפוץ בעדשות עין הדג נעשה בתחום אומנות הצילום. צלמים מרכיבים עדשה זו על מנת לקבל את אפקט העיוות האופייני לה ובכך מקבלים תמונות בעלות סגנון מיוחד. העיוות מאופיין בכך שגופים הנמצאים במרכז התמונה נראים גדולים באופן משמעותי מגופים בעלי גודל זהה הנמצאים בקצה התמונה.
בצילום ספורט אקסטרים (לדוגמה, סקייטבורד) נעשה פעמים רבות שימוש בעדשה זו על מנת לקבל את האפקט הייחודי.
שימושים נוספים.
באמצעות עדשת עין הדג ניתן להקרין על גבי תקרה נמוכה יחסית תמונה אשר תכסה אותה, אפקט אשר אינו יכול להתקבל בקלות באמצעות שימוש בעדשה אחת בעלת זווית צרה יותר. לכן נעשה שימוש בעדשה זו בפלטניטריומים, בתי קולנוע מסוג IMAX, וסימולטורים מסוגים שונים.
ג'וליאן אסנג'
חניון שקמי עיינות
חניון שקמי עיינות או חניון שקמי גן רווה הוא חניון קטן ובו קבוצה של עצי שקמה עתיקים, הנמצא צמוד לכביש 42 ממזרח, מול הכניסה לבית הספר עיינות.
המקום היה בעבר על דרך יפו - עזה ולפיכך הקים בו, בתחילת המאה ה-19, מושל יפו דאז, מוחמד אגא א-שאמי (המכונה אבו נבוט), סביל מעל באר מים. הסביל הוא מבנה בעל כיפה ולצידו בריכת מים פתוחה. הבאר כיום סתומה.
ייתכן והשקמים במקום שרדו בגלל סביל זה, שהיה גם אתר מנוחה לשיירות.
כיום יש במקום חניון קטן להנצחת שלושה בוגרי בית הספר עיינות הנמצא ממול, שנפלו בסיני במלחמת ששת הימים: , ו.
איגוד השיט הבין-לאומי
איגוד השיט הבין-לאומי (באנגלית: International Sailing Federation או בראשי תיבות, ISAF) הוא ארגון הגג והאחראי על כל תחרויות השיט בעולם והוא חלק מהוועד האולימפי הבין-לאומי.
האיגוד אחראי בין היתר על תחרויות סירות קטנות, יאכטות, גלשני רוח, גלישת קיט וסירות בשלט רחוק.
היסטוריה.
"איגוד מרוצי היאכטות הבין-לאומי" (IYRU) הוקם ב-1904, כשמזכיר "איגוד מרוצי היאכטות" כתב למועדון שיט צרפתי על הצורך לכנס ועידה שתחליט על חוקים למרוצי היאכטות שיהיו מקובלים על כל מדינות אירופה. הוועידה התכנסה ב-14 באוקטובר 1907 במועדון היאכטות של פריז ומאז הפכה לסמכות של תחרויות השיט בעולם. ב-5 באוגוסט 1996 שינה IYRU את שמו לאיגוד השיט הבין-לאומי (ISAF).
חוקים.
כל 4 שנים מפרסמת ISAF ספר חוקים שתקף לכל התחרויות הבין-לאומית והארציות. החוקים מהווים סטנדרט בעולם השיט וכל התחרויות מתנהלות על פיהם.
החוקים החשובים הם:
תחרויות.
ISAF אחראית על תחרויות השיט באולימפיאדה ולכן הן נחשבות כתחרות בפיקוח ותוצאותיהן נכללות בדירוג השייטים. בנוסף, מארגנת ISAF את אליפות העולם בשיט שמתקיימת כל 4 שנים ומתחרים בה בדגמים האולימפיים.
אליפות העולם בדגמים.
בנוסף לאליפות העולם בשיט הארבע שנתית, מתקיימת לכל דגם אולימפי תחרות אליפות עולם נפרדת בתדירות של שנה.
תארים.
איש השנה של ISAF.
כל שנה מחלקת ISAF את תואר איש השנה לשייט אחד ושייטת אחת (במקרה של צוות מוענק התואר לכולם). התואר מוענק בחסות רולקס. עד כה אף ישראלי לא זכה בתואר אך גל פרידמן ולי קורזיץ היו מועמדים.
היכל התהילה של ISAF.
בשנת 2007 הכריזה ISAF על רשימה של 6 שיטים שמהווים את היכל התהילה. הכוונה של ISAF היא לעדכן את הרשימה כל 4 שנים.
השיטים הנוכחיים:
פריס (פירושונים)
פאריס (פירושונים)
שמחה מירון
הרב שמחה חיים מירון (כ"ו בניסן תש"א, אפריל 1941 – כ"ה בכסלו תשס"ד, 20 בדצמבר 2003) היה דיין ומשפטן, מנהל בתי הדין הרבניים השני במדינת ישראל.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב ליוסף ורחל מירון (מייראן), שעלו מפולין וליטא לפני מלחמת העולם השנייה. למד במדרשית נעם. בתקופה זו החל בפעילות ציבורית, ובהוראת הרב יהושע יגל נסע לשבתות ליישובי עולים כדי לשכנעם לשלוח את ילדיהם לחינוך דתי. בגיל 16 עמד בבחינות לקבלת רישיון טוען רבני (את הרישיון קיבל בשנת 1965). למד בישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים. באותה תקופה השתתף במאבק על אופיו הדתי של המקום והחזיק בתיק החינוך ביישוב.
בשנת 1964 נשא את שלומית בת יוסף דב ומרים דיבון (דוביצקי). באותה שנה עמד בבחינות הסמכה לרבנות של הרבנות הראשית, והוסמך על ידי הרב עובדיה יוסף ורבנים נוספים. לימים הוסמך לדיינות על ידי הרבנים הראשיים לישראל - הרב עובדיה יוסף והרב שלמה גורן, וב-19 בדצמבר 1978 מונה באופן רשמי לדיין.
לאחר נישואיו למד בישיבת נובהרדוק בירושלים, בכולל שבט מיהודה בתל אביב בראשות הרב אפרים בורודיאנסקי, בכולל עטרת יוסף נובהרדוק ובכולל הרב פרדס בתל אביב. כיהן כרב קהילה ברמת גן, בגבעתיים ובירושלים.
למד לתואר ראשון במשפטים בלימודי ערב בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה ולתואר שני באוניברסיטה העברית.
היה מנהל משרד הדתות מחוז המרכז, מזכיר בית הדין הרבני בתל אביב והיועץ המשפטי לשיפוט רבני. בשנת 1978 מונה לדיין בידי הוועדה למינוי דיינים. בשנים 1978–1985 (תשל"ט-תשמ"ו) כיהן כמנהל בתי הדין הרבניים. במקביל ישב בהרכבים בבתי הדין האזוריים וכיהן כדיין בבית הדין לענייני הקדשות בירושלים, עם הרב בצלאל ז'ולטי, רבה הראשי של ירושלים. לקראת סוף כהונתו התעמת עם הרבנים הראשיים. בריאיון לשבועון ערב חדש האשים את שר הדתות והרבנים הראשיים בפרוטקציוניזם ובהרס בתי הדין, ובעקבות כך פוטר.
בשנת תשמ"ו מונה ליועץ המשפטי של סיעת ש"ס בכנסת. במקביל לתפקידו זה ולאחר פרישתו ממנו עבד גם כעורך דין עצמאי. היה מעורב במספר משאים-ומתנים קואליציוניים של המפלגות הדתיות.
כיהן כיו"ר חברה קדישא קהילת ירושלים, חבר הנהלת מדרשית נעם, חבר הנהלת בית חינוך עיוורים ובגופים ציבוריים אחרים.
התגורר בירושלים והיה אב לשבעה. נפטר ב-20 בדצמבר 2003 , והובא למנוחות בבית הקברות סנהדריה .
גישתו ההלכתית-משפטית.
הרב מירון ראה לנגד עיניו מדינה הפועלת על פי חוקי התורה ומתנהלת באופן דמוקרטי. לשיטתו מצוות התורה אינן פחות דמוקרטיות מערכים מערביים, שאותם כופה מערכת החוק והמשפט בישראל. את אבן היסוד לשיטתו המשפטית והציבורית פרסם במאמר "חופש דת לעומת החופש מדת", שבו טען כי ההגנה המשפטית על חילוניות פחותה מן ההגנה על הדת. הוא הגיש עתירות רבות לבג"ץ, ובהן עתירה נגד שר העבודה על ההיתר להעבדת יהודים בשבת לשם הפעלת שידורי הטלוויזיה הישראלית.
פסיקתו שילבה כלי חשיבה משפטיים. התנגד לשימוש בדוקטרינות חיצוניות להלכה המעניקות סמכות רחבה לפוסק, מקלות או מחמירות, כגון ציות לבג"ץ בבלי מכוח דינא דמלכותא דינא לגבי חלוקת רכוש, או דעת תורה, כפי שנעשה על ידי דיינים אחרים.
בשנת 1980, בתקופת האינפלציה הדוהרת, הביע את דעתו כי יש להצמיד את סכום המינימום הקבוע בכתובה למדד המחירים לצרכן.