ילדי הצל הוא מחזה ישראלי מאת בן-ציון תומר. המחזה מתאר את ניסיונות ההשתלבות של "ילדי טהראן", על רקע הקמת המדינה וההתמודדות עם טראומת השואה. המחזה, שנכתב בשנת 1961, הועלה לראשונה בתיאטרון הבימה בנובמבר 1962. מאז, הועלו בישראל ומחוץ לה כמה הפקות של המחזה.
המונח "ילדי הצל" הפך ברבות השנים למטבע לשון המתאר אדם ש"רודף אחריו צל" דהיינו שעברו או מעשה כלשהו משפיע עליו, נמצא תדיר בתת מודע שלו ומשפיע על אורחות חייו. נהוג היה לזהות את המושג עם ילדי טהראן, שהם אחת האופציות לפירוש המושג במחזה עצמו.
ההיסטוריה של המחזה.
המחזה "ילדי הצל" נכתב בעקבות הזמנה שקיבל המחבר מעליית הנוער לערוך ספר על קבוצת ילדי טהראן - קבוצת בני נוער יהודים שעלתה מפולין לארץ ישראל בשנת 1943. בין החומרים אליהם נחשף תומר היה גם מחקר פסיכולוגי שחשף כי רבים מבני הנוער סובלים מהדחקה והשכחה של חלקים מן הביוגרפיה האישית שלהם.
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון הבימה בנובמבר 1962 בבימויו של ישראל בקר.
את תפקיד זיגמונט רבינוביץ' גילם אהרן מסקין.
את תפקיד יורם גילם אמנון מסקין.
את תפקיד מוכר הבלונים חלקו רפאל קלצ'קין וישראל בקר.
את תפקידי נורית והלנקה גילמה יעל דרויאנוב.
בשנת 1963 הוצא המחזה לאור על ידי הוצאת "עמיקם". בשנת 1982 פרסם המכון לתרגום ספרות עברית תרגום של הלל הלקין לאנגלית של המחזה.
המחזה תורגם לאנגלית והוצג על במות ניו יורק תחת השם "Children of the Shadows". הפקה נוספת של המחזה הועלתה על ידי התיאטרון העברי מבנימינה. בשנת 2007 תורגם המחזה ליידיש, והוצג תיאטרון היידיש 'יידישפיל' תחת השם "קינדער פון שאָטן".
סיפור המעשה ואנליזה.
המחזה עוסק בחברה הישראלית של העשור הראשון לקיום המדינה, על כל דמויותיה הטיפוסיות והסטריאוטיפים שלה. הוא גם עוסק בהתמודדות עם השואה ועם אירופה ("שם") שמצויה כתשתית סמויה מתחת לפני הדברים. גיבור המחזה הוא יורם - עולה חדש-ישן שמנסה לשכוח את עברו אך נאלץ להתמודד איתו פעם אחר פעם. סיפור המחזה הוא גם בעצם סיפור חשיפתו של יורם וסילוק שכבות השכחה שהוא בנה על עצמו.
מערכה ראשונה.
תמונה ראשונה.
המחזה מתחיל בתמונה פסטורלית על חוף ימה של תל אביב - שמש חמה וגלי הים. הבמה מציגה את הטיילת - ספסל ליד הים ובית קפה. אל הבמה נכנסת דמות סהרורית שהיא, כפי שמתגלה לקורא המחזה (ולא לצופה), ד"ר זיגמונט רבינוביץ'. זיגמונט עולה אל מרכז הבמה מן הים הנראה ברקע. הוא שולח מבטים אל הים ואל הטיילת ולבסוף מתיישב על ספסל. כאשר עובר אורח הולך על הטיילת קופץ לפתע זיגמונט למרכז הבמה ואומר: "אנוש מלא כלימה ועוון. תן לירה ונגמור את החשבון!", מנטרה שחוזרת על עצמה פעמים רבות במהלך המחזה. בהמשך מתיישב ליד זיגמונט מוכר בלונים המתחיל לפתח איתו שיחה. השיחה שמתחילה בניסיון להצצה בכתביו של זיגמונט הולכת ומעצבת לנו את האופי של זיגמונט - נרגן, לא ידידותי וספק משוגע. האופי של זיגמונט מודגש גם על ידי האנטיתזה שמציב לו מוכר הבלונים הידידותי.
באמצע השיחה של זיגמונט עם מוכר הבלונים נכנס לבית הקפה הסמוך יורם, זיגמונט "מביט בו כמכושף" ומסתלק מהאזור. כעת המוקד עובר אל בית הקפה. יורם נפגש בבית הקפה עם נורית, מכרה. דרך שיחתם אנחנו למדים על יורם - הוא היה בעבר חייל וקיבוצניק וכעת הוא חסר בית. אנו למדים שיורם היה בעבר עולה חדש וכעת הוא שמח להגיד שהוא כבר איננו כזה. אנחנו מגלים אצל יורם גם כמה תכונות עמוקות יותר - הרצון לשכוח את העבר, והנטייה להילחם בעצמו - כמו דג שמנסה לחיות ביבשה. אנחנו למדים גם על נורית שכמו יורם, התרחקה מהתדמית הישנה שלה. אל נורית ויורם ניגש מוכר הבלונים. יורם רוצה לקנות את כל הבלונים אבל המוכר נרתע כי הבלונים הם למעשה התעסוקה היחידה שלו. במהלך השיחה יורם מסתיר את זהותו כעולה חדש ומציג עצמו כצבר. המשך השיחה בין יורם לנורית מגלה לנו את התהום שתלויה ביניהם - כשנתיים לפני השיחה הנוכחית היו ביניהם יחסים רומנטיים אך אלו נפסקו בעקבות דחייה מצד יורם. בסוף אומרת נורית ליורם שהיא לא חיכתה לו והיא חושפת בפניו שהיא גרה עם מישהו אחר - דובי, שהוא אותה הדמות שעברה בתחילת המחזה על פני זיגמונט. התמונה מסתיימת בזיגמונט המביט על יורם ואומר מנטרה נוספת שתחזור על עצמה- "איזה דמיון". עיקרה של הפִסקה הוא אקספוזיציה כללית - הצגת הזמן, הדמויות והמקום.
תמונה שנייה.
התמונה השנייה מתחילה במשחק שחמט שמתנהל בין יורם לדובי בביתה של נורית. זהו למעשה משחק שהתחיל לפני שבע שנים וטרם הסתיים. המשחק הוא מטפורה למשולש האהבים - יורם, נורית ודובי. אנחנו למדים על כך שנורית ודובי הם מאותו קיבוץ של יורם, שגם שמו סימבולי - "חלומות ירוקים". אנחנו למדים שדובי היה אידאולוג גדול של הקיבוץ. האידאולוגיה גרמה לקונפליקט עם יורם - יורם עלה ארצה בגיל ארבע-עשרה בעוד דובי דגל בזרם "הכנעני", אידאולוגיה זו דגלה בכך שלא יאפשרו לעולים מעל לגיל שלוש-עשרה להגיע ארצה. מדובר בתפיסה שהייתה מוכרת אצל הצברים בטרם מלחמת העולם השנייה שפחדו שהעלייה הגדולה תעמיד בסיכון את הארץ החדשה ותרבותה המתפתחת ותניע אותו לכיוון "גלותי", לא רצוי מבחינתם. דובי זנח את האידאולוגיה שלו וכעת הוא עוסק בהעלאת עולים חדשים, אך שוב לא מאידאולוגיה אלא כי הוא נהנה מהעבודה בחו"ל. דובי אף מוסיף ואומר שהוא מתכוון לנסוע עם נורית בקרוב לפריז. האווירה הכללית שנוצרת היא כמעין אקספוזיציה רעיונית לתקופה - מות האידיאלים, האמונות והעקרונות שמעתה מזוהים עם העבר.
לבסוף יוצא דובי עם נורית לסרט ומתחיל מונולוג של יורם הכועס. המוקד עובר כאילו באמצע המונולוג לטיילת שם נראים נורית ודובי. גם דובי מפגין שנאה עזה ליורם. בין יורם לדובי עומדת גם פרשת אהבים קודמת שבה הייתה מעורבת נערה בשם נעמי, אותה הצליח בסופו של דבר יורם לקחת לעצמו מדובי. כעת עובר שוב המוקד ליורם שממשיך במונולוג שלו ומתאר את שורשי השנאה לדובי שלא יכול להבין את צעקותיו של העולה החדש, ניצול השואה. ושוב חוזר המוקד לטיילת, שם מצויים דובי ונורית באמצעה של שיחה כאשר אנחנו מגלים בעקיפין שנורית התוודתה בפני דובי על אהבתה ליורם. התמונה מסתיימת בסיום המונולוג של יורם שמדבר על הניצחון על דובי וברמז לעתיד לקרות מבחינת יורם ונורית.
במשחקי השח מט בין יורם לדובי יש הצהרה של איפה כל אחד מהם נמצא, הם נמצאים במלחמה אחד נגד השני, כל אחד בכליו. דובי מחזיק את המלכה ויורם מחזיק את הרגלי, מסמל שדובי כעת מחזיק את נורית (המלכה) ויורם נלחם בו בכלי הנחות ביותר במשחק כביכול, אך אפשר לראות מהנקודה הזו שיורם אומנם מחזיק ברגלי, וברגע שרגלי ידרוך בשטח של האויב (בסוף הלוח), הרגלי יהפוך למלכה (מהלך ההכתרה, דבר נוסף שיורם ידבר עליו בהמשך המחזה - הכתרתו ל"דוכס"). וזה בדיוק מה שיקרה, יורם יצליח לנצח אותו במשחק ולהשיג את המלכה.
תמונה שלישית.
התמונה השלישית היא תמונת האקספוזיציה האחרונה. מתואר בה מפגש של יורם עם מישהו מ"שם", מאירופה - ברל'ה, חבר ילדות. ברל'ה מגיע לארץ כעולה חדש שסובל מקשיים דומים לאלו שהיו ליורם. במהלך השיחה אנחנו מגלים עד כמה יורם רחוק מעברו, כך לדוגמה הוא לא זוכר את חברי ילדותו. אנחנו גם מגלים את שם ילדותו של יורם - יוסל'ה שהוחלף בקיבוץ. יורם מתנהג אל ברל'ה כמו צבר טיפוסי - מציע עזרה חומרית אבל לא מציע את מה שהוא באמת צריך - אוזן קשבת. בעזרת ברל'ה אנחנו גם מגלים את העובדה שליורם יש משפחה הנמצאת בדרכה לארץ. ברל'ה אומר ליורם: "בר מזל. תמיד היית בר מזל" משפט זה הוא תמצית הבעיה שמתעתדת להתפרץ - מזלו של יורם הוא גם בעייתו, אותו מזל שהביא אותו לקיבוץ יחד עם ילדי טהראן והציל אותו מהשואה גורם לו להרגיש אשם.
תמונה רביעית.
התמונה הרביעית מתחילה בזיגמונט ובטיילת, תמונה יום-יומית רגילה וניסיון של זיגמונט להציץ לתוך ביתה של נורית. המוקד עובר לפנים הבית שם מצויים יורם ונורית באמצע שיחה. יורם מספר לנורית על שינוי השם אליו התוודענו בתמונה הקודמת. התמונה נותנת את ההרגשה כאילו יש בין יורם לנורית יחסי קרבה רומנטיים. שינוי השם הוא אירוע טראומטי בשביל יורם המשמש אותו לחלק את חייו. נורית מבקשת להגיע אל יורם בטרם שינוי השם אבל יורם מסרב בטיעון תנ"כי מעניין- "סופך יהיה כסופה של אשת לוט", בהתייחסו לסיפור התנ"כי מספר בראשית על סדום ועמורה שם מסופר על החרבתם של הערים ועל אברהם אבינו שהציל את לוט ומשפחתו. אלוהים מצווה על לוט ומשפחתו לא להביט לאחור, אשת לוט לא צייתה לציווי ועל כן הפכה לנציב מלח. מכאן אנחנו למדים שיורם מתייחס אל עברו כאל הרסני ואל מבט אליו כמסוכן, יורם כפי שהוא מעיד על עצמו ביקש לאכול מעץ השיכחה. יורם מספר על הטראומות שלו בקיבוץ- הוא התקשה לזרוק אוכל בשל העובדה שבאירופה הייתה משפחתו רעבה והדבר התקבל בקיבוץ בצחוק גדול.
השיחה על העבר נקטעת כשהם מתחילים לדבר על החתונה של יורם ונורית עליה נודע לנו בדרך אגב עוד קודם. מתחיל דו-שיח חצי ציני באשר להוריה של נורית וממשיכה אווירת שבירת האידאולוגיות מהתמונה השנייה בעיקר על ידי ההצגה הנלעגת של הוריה של נורית. אנחנו גם מתוודעים למערכת היחסים הבעייתית בין הוריה של נורית כאשר למעשה כל אחד מהם חי בנפרד.