בשנת 2014 השתתף בתוכנית המציאות "הצילו! אני לא יודע לבשל", ששודרה בשידורי קשת של ערוץ 2. בסדרה "עמוק במים" גילם את דורון, אחיו התאום של בועז (אלון סנדלר). הסדרה שודרה בערוץ הראשון. בקיץ 2014 הצטלם לסרט "Land of the Little People".
במהלך שנת 2015 שיחק בדרמה הקומית בערוץ 2 של קשת "שחקן זר" בתור אדיר מיוחס. כן שיחק בסרטו של שי כנות "איביזה". הוא הצטלם לסדרה קומית חדשה ב-YES הנקראת "להרוג את הסבתא", בתפקיד יאיר החייל, הבן של שאול והצטלם לסרט "עמק", בבימויה של סופי ארטוס, בתפקיד אבי.
במהלך שנת 2016 חזר לשחק בפרק האחרון של העונה השביעית של הסדרה "גאליס". באפריל אותה שנה החל להצטלם "פולמון", אשר עלתה לשידור ב-HOT בידור ישראלי בפברואר 2017.
ב-2018 החל לשחק בסדרה "יש לה את זה" בקשת 12, בתפקיד בן זוגה של נטלי (ניב סולטן). באותה שנה שיחק בסרטו של יהונתן אינדורסקי "דרייבר". בשנת 2019 שיחק בסדרות בת אל הבתולה בתפקיד מנהל המלון גברי, ובסדרה פאנץ' בתור בנו של חמי. השתתף באותה השנה בפרסומת לחטיף "במבה".
ב-2020, הופיע בסדרה "שעת נעילה" בכיכובם של אביב אלוש ועופר חיון, בדמותו של מלאכי. באותה שנה לוהק לסרטים "קרב אוויר", המבוסס על מלחמת ששת הימים, ו"בחורים טובים", העוסק במוסד השידוכין בעולם החרדי. באותה שנה הופיע בסרט הטלוויזיה "אנחנו המהפכה" לצד עוז זהבי ואגם רודברג בתור מייקל.
ב-2021 החל לשחק בסדרה "השוטרים" בקשת 12, בכיכובם של צחי הלוי, שני כהן ואחרים. השתתף בסרטו הקצר של ניר יוסף ״הוא גדול״. ובפיילוט ״מכורים״ של רועי ברקן.
חיים אישיים.
החל משנת 2018 הוא בזוגיות עם השחקנית ניב סולטן. בפברואר 2020 השניים התארסו, והתחתנו ב-25 במרץ 2022.
המשטר באתונה הקלאסית
יאנוש דמיאניץ'
יאנוש דמיאניץ' (שמו במקור - יובן דמיאניץ' בהונגרית: Damjanich János, בסרבית: Јован Дамјанић, 8 בדצמבר 1804 סטראז'ה – 6 באוקטובר 1849 אראד) היה גנרל הונגרי ממוצא סרבי, נחשב לאחד הגבורים הלאומיים של הונגריה בתקופת "אביב העמים".
רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות.
יובן דמיאניץ' נולד במשפחה סרבית נוצרית אורתודוקסית בכפר לגרדורף, סטראז'ה בסרבית ובהונגרית (Straža,Strázsa) באזור הספר הצבאי של האימפריה האוסטרית, בחלק המערבי של חבל באנאט, בימינו בסרביה. לפי דעות אחרות, נולד בסטאזה, באזור באניה שבקרואטיה.
אביו היה קצין בצבא האוסטרי.
גם הוא בחר בקריירה צבאית ולמד בבית הספר הצבאי בטמשוואר (טימישוארה). בשנת 1820 היה צוער
במשמר הגבול. בגיל 40 הועלה לדרגת קפטן (סרן). באפריל 1848 שובץ כקצין של רגימנט הרגלים ה-61 שבסיסו היה בטמשוואר.
בפיקודו של הגנרל היינאו נשלח עם יחידת גרנדירים לאיטליה בה פרץ מרד נגד הכיבוש האוסטרי.
בצבא המהפכני ההונגרי.
הקרבות בבאנאט ובוויבודינה (אוקטובר 1848 - ינואר 1849).
מלכתחילה דבק ברעיונות המהפכניים של הליברלים ההונגרים בראשות לאיוש קושוט. בשובו להונגריה, עם פריצת מהפכת 1848 בהונגריה קודם לדרגת מייג'ור (רב-סרן) בפלוגה 3 הונבד בסגד, הידועה כ"הנוצות הלבנות". כשסרבים בוויבודינה ובבאנאט מרדו בממשלה ההונגרית, בגלל דחייתה את השאיפות הלאומיות שלהם, עמד דמיאניץ' בראש המתגייסים הסרבים לרגימנט "הכובעים האדומים" שלחמו נגדם. עמדתו זו הדביקה לו דימוי של בוגד בבני עמו.
ב-14 ביולי 1848 ניהל קרבות קשים נגד המורדים הסרבים בסנט טומאש (כיום סרבובראן). ב-13 באוקטובר הצליח להדוף מתקפה סרבית באובצ'ה (בצ"י), טרקבצ'ה (נובי בצ'יי) ובווליקו קיקינדה.
ב-9 בנובמבר הוביל מתקפה מוצלחת על העמדות הסרביות בוורשץ ובלגרדורף/טאבורפאלווה, שם השתתפו בלחימה גם ההיידוקים של שאנדור רוז'ה. בנובמבר 1848 הועלה לדרגת קולונל.
דמיאניץ' הצטיין בהמשך בקרבות באליסברון (אליבונאר) וורשץ ובדצמבר הביס את הגנרל הסרבי סטפאן שופליקאץ בסמוך ליארקובאץ.
ב-16 בינואר 1849 מונה מפקד של הקורפוס הצבאי השלישי באזור האמצעי של הנהר טיסה וקנה במהרה שם של האמיץ בחיילי הונגריה.
במרץ 1849 מול מתקפת הפלדמרשל וינדישגרץ, חיסל דמיאניץ' חטיבה אוסטרית בסולנוק, ניצחון שנחשב להישגו הצבאי המזהיר ביותר. בעקבות ניצחון זה הועלה לדרגת גנרל.
נבחר לחבר בפרלמנט ההונגרי מטעם אזרחי סולנוק, אך לא הסכים לקבל את הכבוד. בהמשך שיחק תפקיד מוביל במתקפה הכללית אל עבר בודה בפיקודו של הגנרל ארתור גרגיי (Görgey).
הקרבות בהורט ובהטבן, יחד עם מאבק הדמים באישאסג (Isaszeg) הביאו לו שוב תהילה.
מאוחר יותר בסקירת החילות ביישוב גדלה (Gödöllő), הביע ראש הממשלה ההונגרית, לאיוש קושוט את הוקרתו אל גדודיו של דמיאניץ' והסיר את כובעו לכבודם.
בראש אחת משלוש החטיבות שבפיקודו של גרגיי, נכנס דמיאניץ' באפריל 1849 לעיר ואץ. ב-19 באפריל 1849 ניצח את האוסטרים בנאג'סאלו ושחרר את המבצר קומארום.
פציעתו עם שבר ברגל בתאונה מנעה ממנו להשתתף בקרבות בחלק המכריע של מלחמת ההונגרים נגד השלטון ההבסבורגי, כשהממשלה המהפכנית ההונגרית נאלצה לנטוש את הבירה, בודה, בשנית. אחרי שהחלים הסכים לפקד על המבצר של אראד בדרום-מערב טרנסילבניה.
נצור על ידי הרוסים מצפון ועל ידי האוסטרים מדרום וממערב, דמיאניץ' הצהיר שהוא מוכן להסגיר את עצמו אפילו לפלוגת קוזקים אחת, אך יילחם עד הסוף מול צבא אוסטרי שלם. לבסוף הסגיר את עצמו לידי הגנרל הרוסי דמיטרי בוטורלין. הרוסים העבירו אותו לידי האוסטרים ודמיאניץ' הפך לאחד מ13 הגנרלים ההונגרים שנידונו למוות והוצאו להורג באראד ב-6 באוקטובר 1849, הידועים כ" המעונים הקדושים של אראד". היה האחרון שבין המוצאים להורג ומילותיו האחרונות בהונגרית היו:
. הוצא להורג בתליה.
יאנוש דמיאניץ' היה נשוי החל משנת 1847 לאמיליה צ'רנוביץ', בת של פרטו צ'רנוביץ' ,שופט ואחד מעשירי האזור אראד, סרבי במוצאו.
פטרו צ'רנוביץ' שילם שוחד על מנת להעביר בחשאי את הגופה של דמיאניץ' ולקבור אותו בסתר באחוזתו ביישוב מאצ'ה
בשנת 1864 דחו הרשויות האוסטריות את בקשת האלמנה לאפשר לכומר הכפר לערוך קבורתו של דמיאניץ' בקבר המשפחתי.
דמות שנויה במחלוקת בקרב הסרבים.
בעוד ההונגרים, כולל אלו מוויבודינה, מחשיבים אותו לגיבורם, בקרב הסרבים יש המחשיבים אותו לבוגד, מפני שלחם לצד ההונגרים נגד כוחות סרבים שלחמו לצד הצבא ההבסבורגי. לכן כונה בידי הסרבים - ""ljuta guja, srpski izdajica" (נחש טורף, בוגד סרבי"). הם טוענים שהוא אמר פעם כי "לסרבים אין זכות קיום. לא אשקוט עד שאחרון הסרבים עלי אדמות לא ימות ואחר כך, אהרוג את עצמי".
הריאל-גימנסיון העברי בקובנה
גרשון הנדל
גרשון הנדל (13 במאי 1914 – 25 באוקטובר 1998) היה עיתונאי עברי, מזכ"ל "האיגוד העולמי של העיתונאים היהודים", חבר ועד אגודת העיתונאים בתל אביב. שמותיו הספרותיים היו "גרשון הל", "ג. ה." ו"העגע".
קורות חיים.
נולד באוסטרולונקה, מחוז ביאליסטוק, פולין, לאמו רבקה דבורה לבית סגל ואביו אליעזר דוד. קיבל חינוך מסורתי ב"חדר", ישיבה, בית מדרש ובבית מדרש למורים, בוורשה.
בהיותו בן ארבע איבד את זרועו מפגיעת קטר בתחנת הרכבת של עיר הולדתו, בעת שרץ לעבר אחד הקרונות לקבלת פני דודו. מאז ועד למותו תיפקד עם זרוע אחת. לעיתונאית חיה יוסף סיפר: "לא לימדו אותי לחיות עם זרוע אחת, החיים לימדו אותי. לא פעם חשבתי: אלוהים, בשביל מה נתת לכל בן-אדם שתי זרועות? אני כל כך טוב מסתדר עם זרוע אחת".
הצטרף לתנועת הנוער בית"ר, בעקבות הידיעות שהגיעו מארץ ישראל על מאורעות הדמים בתרפ"ט (אוגוסט 1929). מילא בבית"ר שורת תפקידים, בהם: מפקד קן ובהמשך מחוז בית"ר ברדז'ימין, מפקד בית"ר בוורשה-מזרח ומזכיר מפקדת גליל-ורשה. כמו כן היה פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית בהנהגת זאב ז'בוטינסקי.
החל לפרסם מאמרים בעיתון "המדינה" של בית"ר, דו-שבועון (שלעיתים גם הופיע בתור שבועון), בעריכת אייזיק רמבה, אהרן צבי פרופס, ירחמיאל ווירניק, ובהשתתפותם של ראש בית"ר זאב ז'בוטינסקי וקציני שלטון בית"ר. העיתון יצא לאור בוורשה, החל מיום 7 בינואר 1934, ועד ליום 7 ביולי 1939 בשפות: יידיש, עברית ופולנית. משנת 1934 פרסם רשימות ומאמרים, בעיקר על חיי היהודים בפולין, בעיתונים: "ראדיא" בהוצאת "מאמענט" (באידיש), "היינט-נייעס" (הוצאת "היינט" (באידיש) בשמותיו הספרותיים.
בשנת 1936 כיהן כמזכיר סוכנות לעיתונות "פ.א.ד.", אשר סיפקה ידיעות לעיתונות היהודית ולעיתונות הפולנית הליברלית.
הנדל עלה לארץ ישראל באניית המעפילים "פאריטה". האנייה יצאה לדרכה לחופי הארץ מנמל קונסטנצה, רומניה, ועל סיפונה הפליגו 860 בני אדם, רובם חברי בית"ר מפולין ורומניה, ביולי 1939. לאחר הפלגה של 40 ימים הגיעה לחוף תל אביב ביום בו פרצה מלחמת העולם השנייה (1 בספטמבר 1939), ולא שנעצרה על ידי ספינות המשמר הבריטיות. בשעות הלילה נעצרה האונייה כחמישים מטר מחוף תל אביב. למזלם הטוב של המעפילים, קידמו את פניהם תושבי העיר בסירות, וקלטו אותם עד עלות השחר בבתיהם. אלה שלא הספיקו למצוא מקלט אצל תושבי העיר, נעצרו על ידי משטרת ממשלת המנדט, ושוחררו לאחר זמן קצר.
בשנת 1943 נשא את לאה לבית הנדלמן.
בארץ ישראל המשיך בפעילותו העיתונאית. משנת 1941 ועד לסגירתו באוקטובר 1948, היה חבר מערכת יומן "המשקיף", עיתון המפלגה הרוויזיוניסטית.