מפלגת המרכז הליברלי
המרכז הליברלי הייתה מפלגת מרכז ליברלית שהוקמה בתחילת 1986 על ידי גורמים יוניים יחסית מהמפלגה הליברלית הישראלית שביקשו לנתק את הקשר עם תנועת החרות. המפלגה הייתה חלק מרשימת "המרכז שינוי" בבחירות לכנסת ה-12, אך ללא נציג במקום ריאלי.
תולדות המפלגה.
בשנות ה-70 וה-80 התגבשו שתי סיעות גדולות בכנסת: הליכוד והמערך. גורמים שונים דברו על הקמת גוש מרכזי חילוני, אך כל הניסיונות להקים גוש כזה כשלו. התנועה הדמוקרטית לשינוי אמנם זכתה ל-15 מנדטים בבחירות לכנסת התשיעית, אך היא התפוררה במהירות.
במחצית הראשונה של שנות ה-80, המפלגה הליברלית הישראלית הייתה מסוכסכת מבפנים ונחשבה בציבור הישראלי לסרח עודף בתוך הליכוד אשר חבריו נכנסים לכנסת על חשבון הפופולריות של חרות. בשנת 1985 התקיימו שיחות בליכוד על איחוד מלא של חרות והמפלגה הליברלית למפלגה אחת. גורמים יוניים יחסית במפלגה הליברלית לא היו מרוצים מהיבלעות בתוך הליכוד, שבה חרות הייתה גורם דומיננטי, והחליטו בסוף 1985 להקים את "המרכז הליברלי", בתקווה שהוא יתפוס את המקום של גוש מרכז חילוני בכנסת. המפלגה הוכרזה רשמית בינואר 1986, ובראשה עמדו שלמה להט, יצחק ברמן, אריה דולצ'ין, יחזקאל הרמלך, יחזקאל פלומין, יצחק כספי, אלי הללי, ראש עיריית דימונה, דרור זייגרמן וישראל סחרוב. זמן קצר לאחר הקמת המפלגה מונה יוסף לפיד למזכ"לה ושלמה אהרונסון ויצחק יצחקי הצטרפו למפלגה. במאי 1986 קיימה המפלגה את ועידת הייסוד שלה.
אנשי המפלגה ביקשו ליצור חזית רחבה לריצה משותפת יחד עם ליברלים עצמאיים, מפלגת שינוי ואומץ, ובתחילה דיברו על כך שהם יובילו את הרשימה המשותפת. אולם הסקרים לא היטיבו עם המפלגה. לטענת אנשי המפלגה היה זה בגלל תקדים התנועה הדמוקרטית לשינוי. סכסוכים בין חלקי המפלגה נתגלעו כבר בוועידת הייסוד. בספטמבר 1986 הודיע שלמה להט, שהיה אמור לעמוד בראש הרשימה לכנסת, על פרישה מראשות הרשימה. בתחילת 1987 פרש יוסף לפיד מפעילות במפלגה. לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה הוקמה רשימה משותפת בהובלת שינוי ובהשתתפות הליברלים העצמאיים והמרכז הליברלי, כאשר הנציג הבכיר של המרכז הליברלי ממוקם במקום השביעי והלא ריאלי. בבחירות זכתה הרשימה בשני מנדטים בלבד, שניהם אנשי שינוי.
מצע.
הנקודות המרכזיות במצע המפלגה היו:
הלחימה ברצועת עזה לאחר מבצע עופרת יצוקה
נשיא אפגניסטן
נשיא אפגניסטן הוא משרת ראש המדינה במשטר הרפובליקני של אפגניסטן בשנים 1973–1978, 1996-1987 ושוב החל משנת 2001. הרפובליקה הוכרזה לראשונה אחרי הדחת המונרכיה בשנת 1973.
היסטוריה.
בין השנים 1973–1978 שלט ברפובליקה של אפגניסטן הנשיא מוחמד דאוד ח'אן, עד להרצחו בידי פעילי המפלגה הקומוניסטית של אפגניסטן ב-27 באפריל 1978.
אחרי 1978 הרפובליקה הפכה את שמה ל"רפובליקה דמוקרטית" והיא נשלטה על ידי משטר בעל אפיונים קומוניסטים שידע מספר הפיכות עקובות בדם. בשנים 1978–1987 משרת ראש המדינה נקראה "יושב ראש המועצה המהפכנית".
ב-1 במאי 1978 מונה נור מוחמד טרקי לנשיא המדינה. הוא כיהן עד 14 בספטמבר 1979, כשנרצח בידי שותפו לשלטון - חפיזאוללה אמין. אמין חוסל בתורו בידי חיילי הצבא הסובייטי ב-27 בדצמבר 1979, ובמקומו מונה בבראק קרמאל סגן ראש הממשלה לשעבר ושגריר אפגניסטן בצ'כוסלובקיה באותה עת. ההתערבות הצבאית הסובייטית גרמה לפריצת מלחמה, בין כוחות ברית המועצות והמוג'אהדין שנתמכו בידי ארצות הברית, פקיסטן השכנה ועוד. קרמאל הוחלף במוחמד נג'יבוללה ב-4 במאי 1986 השליט הקומוניסטי נג'יבוללה חידש את התואר "נשיא אפגניסטן" וקיצר את שם המדינה שוב ל"רפובליקה של אפגניסטן". במהלך מלחמת האזרחים ב-1982 ועד 2001 חלה התערערות נוספת בשלטון המרכזי של המדינה.
שלטונו של נג'יבוללה החזיק מעמד אף לאחר עזיבת הכוחות הסובייטים, אך הוחלף ב-16 באפריל 1992, ואת מקומו תפס לימים ספורים עבדול רחים חאטיף, ב-28 באפריל כוחות האופוזיציה האסלאמית בראשות הקמטיאר ורבאני כבשו את השלטון, וחאטיף גלה להולנד.
בשנים 1992–1996 אפגניסטן נשאה את השם "המדינה האסלאמית של אפגניסטן" אך המשטר נשאר רפובליקני. בשנת 1996 כוחות הטליבן השתלטו על המדינה שהפכה מרפובליקה ל"אמירות אסלאמית". בראש המדינה עמד אמיר המאמינים ויושב ראש המועצה העליונה של הטליבן, מוחמד עומר.
ב-2001, לאחר פלישת ארצות הברית לאפגניסטן נוסד ממשל אפגני זמני בראשות הנשיא בורהנודין רבאני ואחר כך בראשות הנשיא חאמיד כרזאי. ב-9 באוקטובר 2004 נערכו בחירות דמוקרטיות לראשונה במדינה, כשהנשיא המכהן כרזאי זכה בהן ברוב של 55.4 אחוזים מהקולות. החל משנת 2001 הרפובליקה קיבלה את השם "הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן".
כראזי נבחר לקדנציה שנייה ב-20 באוגוסט 2009 ברוב של 49.67 אחוזים מהקולות.
החוקה האפגנית הגבילה את מספר הקדנציות לשתיים, כך שבבחירות שהתקיימו ב-5 באפריל 2014 לא היה באפשרותו של הנשיא המכהן כרזאי להתמודד. המתמודדים הבולטים היו אשרף גאני אחמדזאי, שכיהן פעם בעבר כשר האוצר בממשלת כראזי, ושר החוץ לשעבר עבדאללה עבדאללה. תוצאות הבחירות שהתקיימו בסיבוב שני ביוני 2014 התפרסמו באופן רשמי ב-17 ביולי 2014 ואישרו את ניצחונו של אשרף גאני והחל מ-29 בספטמבר 2014 כיהן כנשיא אשרף גאני אחמדזאי. באוגוסט 2021 גלה מאפגניסטן והפך לנשיא הגולה.
שאול זייד
שאול זייד (20 באוקטובר 1927 - 6 בנובמבר 1995) היה מראשוני המודדים בארץ ישראל ובין קובעי גבול ישראל-סוריה וגבול ישראל-ירדן, לאחר הקמת המדינה.
ביוגרפיה.
זייד נולד בחיפה בשנת 1927. אביו יעקב, דור חמישי בארץ ישראל, היה סוחר ומוותיקי צפת ובן למשפחה בעלת שורשים ענפים בארץ ישראל. סבו שאול זייד, מצד אביו היה מוכתר העדה היהודית ביישובים היהודיים באצבע הגליל. אמו רבקה, דור שלישי בארץ, שאביה אליהו מזרחי נמנה עם שורות השומר בעת התקופה העות'מאנית בארץ ישראל.
בנעוריו, בעת שהיה תלמיד בית הספר אליאנס, היה שאול זייד פעיל בתנועת הנוער העובד ובחג"ם (חינוך גופני מורחב), המקבילה דאז לגדנ"ע.
פעילות במסגרת ההגנה.
עוד בהיותו נער, הצטרף לארגון ה"ימיה" של תנועת הפועל, הוכשר בהפעלת נשק ועבר אימוני הכנה לפעולות ביטחון והגנה. לימים, החל לעבוד בבוקר בבנק אנגלו-פלשתינה ובערב פעל במסגרת ההגנה. בתקופה שלפני קום המדינה, השתייך ליחידת הסיור והמודיעין בחיפה. בהמשך הוקמה בתוך יחידה זו קבוצת מסתערבים, אשר זייד נמנה עם אנשיה.
זייד השתלב במחלקת המדידות של המנדט הבריטי בארץ ישראל בתקופת פעילותו בההגנה בשנת 1946. השליטה במחלקת המדידות של אותם ימים, הייתה בידי האנגלים והערבים. יתרונותיו הבולטים, שכללו הבנה בנושא המפות ויכולתו לדבר ערבית רהוטה, אנגלית וצרפתית, הקנו לו את היכולת ליצור קשרים במחלקת המדידות. תוך כדי עבודתו העביר זייד חומר ומפות לכוחות "ההגנה".
לאחר קום המדינה.
במהלך שירותו הצבאי הוסמך במסגרת קורס קצינים ושירת בגדוד איכון של חיל התותחנים, כמודד. זייד נפצע במלחמת ששת הימים וחזר לשירות. לאחר פציעתו במסגרת פעילותו בגדוד האיכון בצפון, עבר לשרת בפיקוד העורף, כאן שירת במילואים והשתחרר בדרגת סא"ל.
זייד היה גם שותף בשילוב הדרוזים בצה"ל לאחר קרבות רמת-יוחנן, הודות להיכרות המתמשכת שלו, של אביו ושל סבו, עם הדרוזים, כמו גם עם מנהיגים ערביים בארץ.
קביעת הגבולות עם סוריה ועם ירדן.
בשנות ה-50' שימש שאול זייד כנציג מחלקת המדידות בוועדות שביתות הנשק עם סוריה ועם ירדן, ועסק במדידות ובקביעת הגבולות מול שתי המדינות. במסגרת ועדת שביתת הנשק עם סוריה, היה שותף למפגשים שהתקיימו במלון "שולמית" בראש פינה.
כנציג מחלקת המדידות היה זייד עצמאי בעבודתו מול חברי הוועדה. ציון שתרוג, חבר בוועדת שביתת הנשק עם לבנון בשנות ה-60' העיד כי זייד היה הכתובת אליה פנו חברי הוועדה בכל נושא מקצועי הקשור למדידת הגבול. מנהל מחלקת המדידות דאז, יוסף אלסטר, נתן לאנשיו, חברי ועדות שביתת הנשק, יד חופשית בנושא זה.
במסגרת קביעת גבולות הארץ עם ירדן וסוריה, יצא זייד לשטח תחת אש, במטרה להשלים במועד את המשימה שהוטלה עליו. כדי להבטיח את האינטרסים של מדינת ישראל וכדי למתוח גבולות מדויקים, נהג זייד ללכת דרך קבע עם מכשירי המדידה שלו.
לפי עדויות האנשים שעבדו עם זייד באותן שנים, הוא התגלה בעבודתו כאדם אמיץ מאוד. איתן הבר, שהיה באותן שנים הכתב הצבאי של עיתון במחנה, זוכר את שאול כ"אדם פטליסט ואמיץ". באחת מתוכניות הטלוויזיה שלאחר רצח ראש הממשלה יצחק רבין, סיפר הבר על המפגש הראשון של רבין עם שאול זייד: "בתקרית עם הסורים, אחת מני רבות, נחשפנו לירי מסיבי לאורך כל אצבע הגליל. אותו היום זכה לכינוי "יום אלף הפגזים". כל צמרת הפיקוד של צה"ל שכבה מול הגבול הסורי והתחפרה עם הציפורניים באדמה. ואז שאל רבין: 'מי המשוגע הזה שרץ תחת אש?' ומישהו אמר לו: "זה שאול זייד".
הבר: "אותה תמונה של דבקות במטרה, שבה שאול זייד רץ כאילו שום דבר לא יכול לקרות לו, הייתה נקודת ציון במערכת הקשרים בינינו. אילו יכול היה לאסוף את הקליעים ורסיסי הפגזים שנורו אליו מגבול ירדן וסוריה, יכול היה לבנות אנדרטה לעצמו. שאול זייד היה האיש שסימן את גבולות ישראל, פעמים רבות תחת אש תופת. הוא הלך אל תוך האש – והצפון עצר את נשימתו". לימים, כאשר שימש כשר הביטחון במחצית שנות ה-80, כתב רבין תעודת הערכה לזייד: "עבודתך בסימון גבולות המדינה בצפון, שלא פעם נעשתה תחת אש האויב, אשר ניסה לסכלה בכל מחיר, זכתה להערכת כולנו...".
בשנת 1987, כתב ראש המועצה המקומית ראש פינה צבי רסקי, מכתב לשאול זייד המסכם את תרומתו באותם ימים: