ניקולאוס לֶנָאוּ, בשמו המקורי - ניקולאוס פרנץ נימבש, החל מ-1820 - אדלר (אביר) פון שטרהלנאו (בגרמנית: Nikolaus Franz Niembsch Edler von Strehlenau; 25 באוגוסט 1802 צ'אטאד (Csatád), באנאט, ממלכת הונגריה, האימפריה ההבסבורגית, כיום לנאוהיים, מחוז טימיש, רומניה – 22 באוגוסט 1850, אוברדבלינג (Oberdöbling), אוסטריה) היה משורר אוסטרי, יליד חבל באנאט.
חייו.
הוא נולד בכפר צ'אטאד (היום היישוב קרוי על שמו לנאוהיים Lenauheim) רומניה. אביו שהיה פקיד ממשלתי שהלך לעולמו ב-1807 בבודפשט וילדיו היו בהשגחת אמם שנישאה מחדש ב-1811. ב-1819 התחיל ניקולאוס ללמוד באוניברסיטת וינה. לאחר מכן למד חוק הונגרי בפוז'וני (ברטיסלאבה ובארבע השנים אחרי כן התמחה ברפואה. הוא לא היה יכול להתבסס בשום מקצוע וכדי להעסיק עצמו החל לכתוב שירה. הנטייה למלנכוליה סנטימנטלית אותה ירש מאמו שהומרצה על ידי אכזבות באהבה ועל ידי האופנה השלטת של אסכולת הרומנטיקה בשירה, התדרדרה לדיכאון אחרי מות אמו ב-1829.
בכל אופן, זמן קצר אחרי כן אפשרה לו ירושה שקיבל מסבתו להקדיש את חייו רק לשירה. שיריו הראשונים שהתפרסמו הופיעו ב-1827 בכתב העת Aurora של יוהאן גבריאל זיידל (Johann Gabriel Seidl). בנובמבר 1831 הוא עבר להיידלברג כדי להיבחן לתואר דוקטור ברפואה. שם הוא הכיר את גוסטב שוואב (Gustav Schwab), לו הקדיש את ספר שיריו (Gedichte). בהיידלברג היה לנאו אחד המייסדים של אחוות הסטודנטים פרנקוניה. כמו כן הוא יצר היכרויות עם לודוויג אולנד, יוסטינוס קרנר, קרל מאייר ואחרים. בשל אי השקט הטבוע בו ששאף לשינוי הוא החליט למצוא שלווה וחופש באמריקה.
באוקטובר 1932 הוא הגיע לבולטימור והתיישב באחוזה באוהיו. כמו כן הוא חי שישה חודשים בניו הרמוני אינדיאנה עם קבוצה שנקראה חברת ניו הרמוני (New Harmony Society), אבל לצערו החיים ביער העד לא תאמו את האידיאל או תיאר לעצמו. הוא תעב את האמריקאים עם שפתות הדולרים האנגלי שלהם (englisches Talergelispel) וב-1833 חזר לגרמניה. ההערכה שקיבל על ספר השירים הראשון שפרסם רוממה את רוחו.
מאז ואילך התגורר חלק מן הזמן בשטוטגרט וחלק אחר בווינה. ב-1836 הופיעה יצירתו פאוסט שבה חשף את נשמתו בפני העולם. ב-1837 פרסם את סבונרולה (Savonarola) – אפוס שבו הוא מתעקש שחופש מעריצות פוליטית ואינטלקטואלית הן מהותיות לנצרות. ב-1838 הופיע ספר שיריו Neuere Gedichte – שירים חדשים מהם רואים שסבונרולה היה תוצאה של התרוממות רוח חולפת. כמה מן השירים הטובים יותר בקובץ החדש הושפעו מתשוקתו חסרת התקווה לסופי פון לוונטאל (Sophie von Löwenthal) – רעייתו של חבר. ב-1842 הופיע ספרו Die Albigenser – האלביגנזי וב-1844 התחיל לכתוב את דון ז'ואן שקטע ממנו פורסם אחרי מותו.
זמן קצר אחרי כן הוא החל לגלות סימני ליקוי נפשי ובאוקטובר 1844 הוא הושם בבית חולים לחולי נפש ליד שטוטגרט (אחרי שקפץ מחלון ביתו, רץ ברחוב וצעק "מרד!, חירות! עזרה! שרפה!). הוא נפטר בבית החולים ונקבר בבית העלמין ויידלינג ליד קלוסטרנויבורג (Klosterneuburg)
יצירתו.
פרסומו של לנאו בא בעיקר מהפואמות הקצרות שחיבר. אפילו האפוסים שלו הם במהותם ליריים. שירו סתיו (Herbst) מביע את העצב והמלנכוליה בהם חש אחרי נסיעתו לארצות הברית ונסיעתו המעייפת חזרה לאירופה. הוא מתאבל בה על אבדן נעוריו, חלוף הזמן ותחושת חוסר הערך שלו. הפואמה מסתיימת כשהדובר חולם על המוות כמפלט האחרון מן הריקנות.
לנאו הוא המשורר הלירי הגדול ביותר של אוסטריה במאה ה-19 ובספרות הגרמנית הוא הנציג האופייני של סגנון הולטשמרץ שהתחיל עם לורד ביירון ולשיא הגיע ביצירתו של ג'אקומו ליאופרדי. לנאו הוא נציג חשוב של אסכולת בידרמאייר (Biedermeier) ומתאר של הטבע מן הרמה הגבוהה ביותר. ללנאו יש קול מלנכולי ייחודי שעובר ברוב השירים אותם כתב. רבים משיריו היו מיועדים להיות מנוגנים כולל על ידי רוברט שומאן, פליקס מנדלסון, פרנץ ליסט, הוגו וולף, ריכרד שטראוס ואחרים. פאוסט של לנאו עורר את השראה אצל ליסט לכתיבת כמה פואמות סימפוניות (רכבת הלילה – Der nächtliche Zug, הריקוד בפונדק הכפר – Der Tanz in der Dorfschenke, ולס מפיסטו – Mephisto-Walzer).
הנצחה.
לציון חשיבותו נקראו על שמו רחובות רבים בווינה, לייפציג, גראץ, זלצבורג, פרנקפורט, ברלין ובערים נוספות בגרמניה ואוסטריה. בויננדן (Winnenden) שם היה לנאו מאושפז יש אתר הנצחה לזכרו.
יש כמה בתי ספר הקרויים על שמו כמו בית הספר המקיף בשפה הגרמנית "ניקולאוס לנאו" בטימישוארה רומניה, בית ספר בגמונדן (Gmunden), אוסטריה, ועוד בית ספר על שמו בברלין. כמו כן יש בעיר פץ' בהונגריה מרכז תרבות גרמני הונגרי בשם בית לנאו (Lenau Haus).
עבור העיר שטוקראו (Stockerau) יש ללנאו חשיבות מיוחדת. בשנים 1818–1821 בילה שם לנאו בעיקר בחגים אצל סבו וסבתו. העיר נקראת היום, גם Lenau-Stadt. הוקם בה מרכז למחקר יצירותיו של לנאו ובמוזיאון המקומי הוקמה פינה לזכרו. הכבוד הגדול ביותר ניתן לו ב-1926 כששינו השלטונות הרומנים את שם הכפר בו נולד מצ'אטאד ללנאוהיים (Lenauheim).
משחק תפקידים המוני ברשת
משחק תפקידים המוני ברשת (באנגלית: Massively multiplayer online role-playing game, MMORPG) הוא סוגה של משחקי תפקידים ממוחשבים, המתאפיינת בפעולת גומלין בין מספר גדול מאוד של שחקנים בעולם וירטואלי.
כמו בשאר משחקי התפקידים, ממלאים השחקנים תפקיד של דמות (בדרך כלל בעולם הפנטזיה) ושולטים על מרבית פעולותיה. משחקי התפקידים ההמוניים נבדלים ממשחקי תפקידים עבור שחקן בודד או ממשחקי תפקידים מקוונים בעלי מספר קטן של שחקנים, בכמות הרבה של השחקנים אשר נוטלים בהם חלק, ובעולם המתמשך של המשחק (אשר נמצא בדרך כלל על שרתי החברה המפיצה), אשר ממשיך להתקיים ולהתפתח גם כשהשחקן אינו מחובר אליו ולא משחק בו. עם זאת, ישנם משחקים המשלבים בין המשחק ההמוני למשחק היחיד - כאשר בערים ובזירות קרב ניתן להיפגש עם אנשים ואילו במבוכים השחקן נמצא לבד. דוגמאות למשחקים כאלו הם דיאבלו 3, טיביה וPath of Exile.
משחקים אלה זוכים לפופולריות גדולה ברחבי העולם. בשנת 2017 הגיעו ההכנסות ממשחקי התפקידים ההמוניים לסך של 40 מיליארד דולר. נכון לאוגוסט 2018, מספר השחקנים הרשומים ל-World of Warcraft, משחק התפקידים ההמוני הפופולרי ביותר כיום, הוא 15 מיליון.
תכונות בסיסיות.
אף על פי שמשחקי התפקידים ההמוניים המודרניים שונים כיום משמעותית ממשחקים דומים בעבר, רבים מהם חולקים את אותם מאפיינים בסיסיים. אלה כוללים מספר תכונות משותפות: סביבת משחק מתמשכת, צורה כלשהי של התקדמות, אינטראקציה חברתית בתוך המשחק, תרבות פנים-עולמית של המשחק, חברות בקבוצה והתאמה אישית של הדמות.
האפשרויות להתאמה אישית של הדמויות הן נרחבות ביותר, הן מבחינה טכנית והן מבחינה ויזואלית, כאשר לעיתים קרובות נוספות אפשרויות חדשות על ידי מפתחי המשחק. משחקים מסוימים אף מאפשרים שינוי במשחק עצמו (מודינג) על מנת לאפשר לקהל השחקנים גמישות רבה יותר בבחירת הדמויות או בשימוש בעולם המשחק.
נושאים.
רוב משחקי התפקידים ההמוניים הפופולריים מבוססים על מוטיבים מסורתיים הלקוחים מעולם הפנטזיה, אשר לעיתים קרובות מתרחשים בעולם משחק דומה לזה של "מבוכים ודרקונים". ישנם משחקים המערבבים אלמנטים מעולמות אחרים, כגון: מדע בדיוני, ספרות מתח, ספרי קומיקס, תורת הנסתר וכו'. לרוב אלמנטים אלה מתפתחים כתוצאה ממשימות ותרחישים דומים הכוללים הרפתקאות, לחימה במפלצות וביזה.
התקדמות.
כמעט בכל משחקי התפקידים ההמוניים, פיתוח דמותו של השחקן היא המטרה המרכזית. משחקים אלה כוללים מערכת התפתחות של הדמות, במסגרתה השחקנים צוברים נקודות ניסיון ומשתמשים בהן על מנת להתקדם בשלבי ההתפתחות, אשר גורמים להם להשתפר בפעולות אותן הם מבצעים. באופן מסורתי, לחימה עם מפלצות והשלמת משימות, לבד או בקבוצה, הן הדרכים העיקריות להרוויח את נקודות הניסיון. צבירת הון (כולל פריטים המשמשים לקרבות) היא דרך נוספת להתקדם במשחקים אלו. התהליך המחזורי הנוצר בתנאים הללו – לחימה, המובילה לפריטים חדשים, המאפשרים את המשך הלחימה ללא שינוי במשחקיות – מכונה באופן ביקורתי "הליכון שלבים" (Level treadmill) או "שחיקה" (Grinding).
במשחקים מסוימים אין גבול לאותה ה-"שחיקה", ולמעשה אין גבול לשלב אליו יכול השחקן להגיע. במשחקים אשר משתמשים בדגם כזה של משחק, נוהגים בדרך כלל לפאר ולהלל את השחקנים אשר השיגו את הדירוג הגבוה ביותר, באמצעות הצגת הדמויות שלהם באתר האינטרנט של המשחק, או לחלופין, פרסום הנתונים הסטטיסטיים שלהם על גבי מסך ניקוד גבוה.
במשחקים אחרים, בהם ישנה הגבלה של השלב המקסימלי אליו שחקנים יכולים להגיע, משתנה הגדרת המשחק ברגע בו השחקן מגיע לשלב זה. במקום לזכות בנקודות ניסיון נוספות, השחקן זוכה בכסף ובפריטים, אשר הופכים להיות המוטיבציה המרכזית עבורו להמשך המשחק. לא אחת, מגוון הציוד הזמין לשחקנים ברמה המקסימלית יהווה את ההבדל ביניהם לבין שחקנים בשלבים נמוכים יותר. סט זה של כלי נשק ושריונות מועצמים, מוסיפים ממד תחרותי למשחק. הרצון של השחקנים להחזיק בפריטים אלו מגביר את המוטיבציה שלהם לשחק ואף מהווים גורם משמעותי בקביעת ההצלחה או הכישלון במצבי הלחימה.
כמו כן, במשחקי התפקידים ההמוניים קיימת מסורת של חבירה לשחקנים אחרים על מנת להתקדם במשחק יחד בקצב אחיד. לעיתים זה מאלץ את השחקנים לשנות את לוחות הזמנים שלהם בעולם האמיתי על מנת "לעמוד בקצב" בעולם המשחק. דוגמה טובה לכך היא הצורך בהחלפת פריטים על מנת להשיג מטרות מסוימות או שיתוף פעולה בהריגת אויב רב עוצמה.