כיום קיבלה מדינת ישראל את ההנחה אותה קידמה פרופ' פוגץ' שנפגעי עבירות זקוקים לסיוע משפטי וחובת המדינה להעניק זאת, ומשפחות נפגעי עבירות המתה ונפגעי עבירות מין מסוימים מקבלים סיוע משפטי מהאגף לסיוע משפטי במשרד המשפטים. עקב כך נסגרו מרכז נגה ומוקד נגה.זוכת "אות האישה" לשנת 2009 מטעם לשכת עורכי הדין על פעילותה המשפטית הכוללת, לרבות קידום זכויותיהם של נפגעי עבירה.
דנה פוגץ' היא מיוזמי חוק איסור אלימות בספורט התשס"ח-2008 וממנסחיו. מקורה של יוזמת החוק בסדרה של אירועים אלימים במגרשי הספורט בהם זריקת חזיז באצטדיון מלחה בעת משחק כדורסל שפגעה קשות בידו של מאבטח במקום. דנה פוגץ', יחד עם צוות המשפטנים בהתאחדות הישראלית לכדורגל, ניסחה את מסמך היסוד שהיווה את הבסיס לחוק. החוק הנ"ל מתיר למשטרה ולסדרנים אכיפה מוגברת של כללי הבטיחות במגרשי הספורט, מורה על הגברת הענישה על העבירות הקבועות בו, דוגמת איסור התבטאות גזענית או הכנסת חפץ אסור. החוק גם קובע עונש ייחודי: צווי הרחקה או הגבלה מהמגרשים, שהוכרו באנגליה כיעילים במיוחד בנושא. בשנת 2004 התבקשה פוגץ' לייעץ לוועדה הפרלמנטרית למניעת אלימות בספורט, בראשות חבר הכנסת אבשלום וילן. לעניין הטיפול המשפטי במדינות שונות בתופעה זו. בהמשך נפגשה עם גורמים שונים האחראים על מניעת האלימות בספורט באנגליה וההצלחה שם היא שהובילה למודל שעוגן בחוק הישראלי, אותו יזמה וקידמה (בתפקידה כנציגת ציבור ויו"ר וועדת תקנון בהתאחדות) עם עו"ד משה אביבי ועו"ד רותם קמר, מהתאחדות הכדורגל הישראלית. כיהנה כחברת מזכירות והנהלה בהתאחדות הישראלית לכדורגל וראש ועדת תקנון, ומאוחר יותר כיהנה במועצה הציבורית לקידום נשים בספורט.
פוגץ' הייתה גם ברה בתת-הוועדה הבין משרדית לסיוע לנפגעי עבירות המתה (ועדה שהובילה להחלטת ממשלה תקדימית להעניק סלי סיוע למשפחות נרצחים, בחדש ספטמבר 2009).
החל משנת 2004 ועד שנת 2011 כיהנה פוגץ' כחברת מזכירות והנהלה (נציגת ציבור) ועמדה בראש ועדת התקנון של הוועדה המשפטית בהתאחדות לכדורגל. בין התיקונים החשובים בשנה האחרונה: ענישת חובה לקבוצות בגין התנהגות אוהדיהן, כולל קריאות גזעניות.
פוגץ' השתתפה בוועדת רוטלוי, בתת-הוועדה לעניין מעמד הילד בהליך הפלילי. בשנת 2007, בעקבות פעילותה בתת-הוועדה, הוזמנה להשתתף בוועדת מומחים של האו"ם לניסוח מודל חוק לדוגמה לטיפול בילדים נפגעי עבירות אשר פורסם במרץ 2009. מטרתו של המסמך להעניק מסגרת חוקית רצויה לזכויותיהם של ילדים נפגעי עבירות ועדים בהליכים פליליים, ולהדריך את המדינות החברות באו"ם כיצד לשלב בחוקיהן מתן הגנה וסיוע לילדים נפגעי עבירות ועדים. כעת נדרשת גם ישראל להתאים את המודל לחקיקה המדינתית. ועדת המומחים, שמנתה 12 נציגים ממדינות החברות באו"ם, פעלה במסגרת סוכנות האו"ם לסמים ופשע (UNDOC), הקרן למען ילדים (UNICEF) והמשרד הבינלאומי לזכויות הילד. לאחרונה הייתהפ פוגץ' שותפה לניסוח קובצי ההכשרה על מנת להטמיע את עקרונות המודל במדינות העולם השונות, בעיקר בקרב אנשי מקצוע מתחומי המשפטים, העבודה הסוציאלית, הפסיכולוגיה והרפואה.
בין השנים 2008–2010 הייתה פוגץ' חברה בתת-הוועדה הבין משרדית לסיוע לנפגעי עבירות המתה, הדנה במכלול שירותי הסיוע הצריכים להינתן למשפחות נרצחים והרוגים, כולל סיוע נפשי, כלכלי ומשפטי. כמו כן, פוגץ' מייצגת מוסדות בתיקי הטרדה מינית במסגרת הדין המשמעתי ומשמשת כיועצת להיבטים שונים של הטרדה מינית.
כיום מתנדבת פרופ' פוגץ' לכהן כחברת וועדת החוק והאתיקה של מועצת העובדים הסוציאליים.
פעילות מחקרית.
עיסוקה המחקרי של ד"ר פוגץ' משקף את העניין הרב שלה בזכויות נפגעי עבירות בכלל, ושל נפגעים ילדים ונשים - בפרט. במאמרה "מהפכת הקורבנות - היום שאחרי לקראת מודל המכיר בשיקולי ענישה פרטיים?", שצוטט בפסקי דין רבים, היא טוענת לנחיצות שיתוף הקורבנות בשלב גזר הדין במשפט הפלילי, כפי שנהוג במדינות מערביות רבות, ומציעה דרכים לשיתוף זה, בהתבסס על השוואה בינלאומית. במאמר שחיברה עם הדר דנציג-רוזנברג, בשם "כשאהבה כואבת", היא עוסקת בחשיבות שהיא מייחסת לשמיעת נפגע העבירה במקרים של קורבנות של אלימות בידי בן זוג. במאמר גם טוענת פוגץ' שיש לבצע תסקירי נפגע גם בעבירות אלימות ולא בעבירות מין בלבד, ומעלה נימוקים מדוע אפשרות זו חיונית, לשיטתה, לגזירת דין ראויה.
פוגץ' היא אחת מעורכות הספר "עיונים במשפט, מגדר ופמיניזם", שיצא בהוצאת נבו בשנת 2007, וכולל אסופת מאמרים בהיבטים שונים ורבים של מגדר ומשפט.
הבחלה
אנטוניו מוניוס מולינה
אנטוניו מוניוס מולינה (בספרדית: Antonio Muñoz Molina; נולד ב-10 בינואר 1956) הוא סופר ספרדי וחבר האקדמיה המלכותית הספרדית. מתגורר בעיר ניו יורק שבארצות הברית. ב-2004 ו-2005 כיהן כמנהל מכון סרוונטס בניו יורק.
ביוגרפיה.
מוניוס מולינה נולד בעיר אובדה שבנפת חאאן (Jaén) אנדלוסיה. הוא למד היסטוריה באוניברסיטת גרנדה ועיתונאות במדריד. את כתיבתו הספרותית החל ב-1980.
ב-1984 יצא לאור ספרו הראשון El Robinsón urbano, אוסף מאמרי עיתונות. הטורים שלו הופיעו בקביעות בעיתון אל פאיס הספרדי וביומון הגרמני די ולט.
הרומן הראשון שלו "בֵאָטוּס אילֶה או מותו וחייו של משורר" פורסם ב-1986. הוא מתאר עיירה דמיונית בשם מג'ינה המבוססת על עיר הולדתו באנדלוסיה, ומופיעה ביצירותיו המאוחרות יותר.
ב-1987 זכה בפרס הלאומי הספרדי לספרות עבור ספרו "החורף בליסבון", שהוא הומאז' לז'אנר של הסרט האפל ולמוזיקת ג'אז. על ספרו El jinete polaco, קיבל ב-1991 את פרס פלאנטה וב-1992 שוב את הפרס הלאומי לספרות.
ספרו "ירח מלא", עליו זכה בפרס פמינה, הוא ספר מתח פסיכולוגי, על מפקח משטרה המנסה ללכוד סוטה שהתעלל בילדה ורצח אותה. בספרו "ספרד" (במקור: Sefarad) הוא שוזר זה בזה את סיפוריהם של פליטים ונרדפים בספרד ומחוצה לה, יחד עם זכרונותיו מעיירת הולדתו ואנשים שהכיר. חלקם אנשים מוכרים כמו פרנץ קפקא ופרימו לוי וחלקם אלמונים. הספר Beltenebros הוא סיפור אהבה וקנוניה פוליטית המתרחש במדריד אחרי מלחמת האזרחים.
ב-2013 זכה מוניוס מולינה בפרס ירושלים והחליט לתרום את כספי הזכייה בפרס לעמותת “יד ביד” שעוסקת בחינוך יהודי־ערבי.
רעייתו היא הסופרת והתסריטאית אלווירה לינדו.
טום אטקינס
טום אטקינס (באנגלית: Tom Atkins; נולד ב-13 בנובמבר 1935) הוא שחקן אמריקני.
ביוגרפיה.
אטקינס נולד בפיטסבורג, פנסילבניה, לדורותי אי. וויליאמס ולג'ורג' ס. אטקינס.
אטקינס החל את הקריירה שלו בשני סרטיו של ג'ון קרפנטר: "הערפל (1980)", בתור ניק קאסטל, וב"הבריחה מניו יורק" בתור רהם. בשנת 1982 כיכב אטקינס בתור ד"ר דניאל צ'אליס בסרט "ליל המסכות 3: עונת המכשפה", אשר בוים על ידי טומי לי וואלאס, והופק על ידי ג'ון קרפנטר.
בשנת 1986, אטקינס גילם את הבלש ריי קמרון בסרט האימה "ליל השרצים". שנה לאחר מכן, אטקינס הופיע בלהיט "נשק קטלני" בתור מייקל הונסקר. מלבד הופעות בסרטי קולנוע, אטקינס הופיע גם בטלוויזיה בתפקידי אורח במגוון סדרות, כגון: "מ.א.ש", "Baretta", "הארי או", "The Fall Guy", "זינה הנסיכה הלוחמת", "ווקר" ו"חוק וסדר".
בשנת 2009, הופיע אטקינס בסרט "בלאדי ולנטיין 3D", בתור השריף בורק.
הלן הייז
הלן הייז (באנגלית: Helen Hayes; 10 באוקטובר 1900 - 17 במרץ 1993) הייתה שחקנית אמריקאית שהקריירה שלה התפרשה על פני 70 שנה. נודעה בכינוי "הגברת הראשונה של התיאטרון האמריקאי", והיא אחת מ-16 האנשים שזכו בארבעת הפרסים החשובים: אמי, גראמי, אוסקר וטוני, ובשנת 1986 קיבלה את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא רונלד רייגן.
ביוגרפיה.
הייז נולדה בוושינגטון די. סי. לקתרין אסטל הייז שעבדה בחברת תיירות, ולפרנסיס ואן אמום בראון, אשר עבד במספר עבודות.
היא הייתה קתולית ותומכת של המפלגה הרפובליקנית, אם כי היא לא הביעה דעתה בנושאי פוליטיקה, כמו אנשים אחרים בקהילה ההוליוודית באותה תקופה.
הייז כתבה שלוש אוטוביוגרפיות: "A Gift of Joy", "On Reflection" ו-"My Life in Three Acts". בחלקם היא עוסקת בחזרתה לנצרות הקתולית (לאורך נישואיה עם מק'ארתור היא הכחישה את שייכותה לזרם, עקב היותו פרוטסטנטי וגרוש) ובמותה של בתה היחידה שנפטרה בגיל 19 ממחלת שיתוק ילדים. הייז ובעלה אימצו בן, ג'יימס מקארתור, אשר אף הוא עסק במשחק וכיכב בסדרת הטלוויזיה "הוואי חמש-אפס".
הייז אושפזה מספר פעמים עקב מחלת האסתמה ממנה סבלה, אשר החמירה בעקבות האבק שהיה על הבמה. לבסוף סיבה זו הביאה אותה לפרוש מהתיאטרון. בשנותיה האחרונות הקדישה זמן רב לכתיבה ולגיוס תרומות לארגונים הנלחמים באסתמה.
ב-17 במרץ 1993, יום פטריק הקדוש, נפטרה הייז מאי ספיקת לב בנייאק, ניו יורק.
קריירה.
הייז החלה את קריירת התיאטרון בשנת 1905 (בהיותה בת 5), במחזה "Miss Hawke's May Ball". מאז הופיעה במחזות רבים: בגיל 10 היא שיחקה בסרט הקצר "Jean and the Calico Doll", ועברה להוליווד רק כשבעלה המחזאי, צ'ארלס מק'ארתור, החל להיות מועסק שם. בשנת 1931 שיחקה בסרט הקולנוע הראשון שלה: "The Sin of Madelon Claudet", עליו גם זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, ובהמשך שיחקה בסרטים: "Arrowsmith", "הקץ לנשק" ו"Vanessa: Her Love Story".