שיטת המשפט הישראלית כיום היא שיטה מעורבת שלא ניתן לשייכה לאחת מהאסכולות האחרות. מחד גיסא, בדומה למשפט המקובל, גם בישראל המנועים העיקרים לקידום הדין הם התקדים והשיטה האדברסרית, בה השופט אינו מקבץ את הראיות בעצמו, אלא מקבלן מהצדדים עצמם. מאידך גיסא, בדומה למערכת הקונטיננטלית, גם בישראל אין מושבעים. בתחום המהותי, מושפעים הענפים השונים של המשפט הישראלי ממערכות משפטיות שונות: כך למשל דיני הנזיקין והעונשין הישראלים דומים יחסית לדיני המשפט המקובל, בעוד שחלקים רבים מדיני החיובים הישראלים, כולל דיני החוזים, מושפעים גם מהמשפט הקונטיננטלי. בתחומים אחרים, כמו דיני המשפחה ואפילו היבטים מסוימים מהמשפט החוקתי, שונה הדין הישראלי באופן מהותי משתי מערכות משפטיות אלו.
פלמח
אולוף פלמה
סוון אולוף יואכים פלמה (, 30 בינואר 1927 – 28 בפברואר 1986) היה ראש ממשלת שוודיה בשתי תקופות כהונה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. נרצח במהלך כהונתו.
ביוגרפיה.
פלמה נולד בסטוקהולם בשנת 1927. הוא למד בארצות הברית, ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת סטוקהולם. נבחר לפרלמנט השוודי מטעם מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה, שירת כשר התקשורת ואחר כך כשר החינוך. הוא זכה בראשות מפלגתו ומונה לראש הממשלה ב-1969. בשנת 1976 הוא הובס בבחירות, וב-1982 נבחר שוב לראשות הממשלה.
בשנות כהונתו הנהיג מדיניות רווחה, במודל של תעסוקה מלאה, הנהגת הסכמות בין ארגוני עובדים ומעסיקים, וחיזוק הלאומיות השוודית. עם זאת נתפס פלמה כאישיות שנויה במחלוקת בקרב חברי המפלגה השמאלית, על רקע מוצאו הבינוני-גבוה. את עמדותיו הסוציאליסטיות רכש במסעותיו להודו ולארצות הברית לאחר לימודיו.
מדיניותו השמאלית על רקע המשבר הכלכלי שפקד את שוודיה, עוררה ביקורת ציבורית. פלמה הוביל לחקיקת חוק בשם "קרנות השקעה של מרוויחי המשכורת" במטרה למנוע פיטורים נרחבים במשק, באמצעות שחיקת שכר השכירים. החוק הקים קרנות בשליטת איגודי העובדים, שכספיהם יושקעו חזרה למשק השוודי במטרה להבטיח את המשך הצמיחה ולמנוע פיטורין. במסגרת חוק זה נקבע כי לכל חבר במשק השוודי יהיה סף עליון של רווחים, אשר כל רווח נוסף לו ייכנס אף הוא לקרן. על חוק זה נמתחה על פלמה ביקורת חריפה מצד תעשיינים.
כמו כן נקט פלמה במדיניות של מעורבות רבה בסוגיות חוץ, תוך מתיחת ביקורת חריפה על מה שראה כעוולות. כך למשל מתח ביקורת על מלחמת וייטנאם והשווה את הפצצת הירושימה ונגסאקי לפשעי הנאצים. בעקבות דבריו קראה ארצות הברית לשגרירה לעזוב את שוודיה.
ב-28 בפברואר 1986, בעודו מכהן בכהונתו השנייה כראש ממשלה, צעד פלמה עם אשתו ליסבת פלמה ברחוב בלב סטוקהולם בשעת ערב מאוחרת, לאחר צפייה בסרט קולנוע, ללא ליווי שומרי ראש. הוא נרצח ביריות אקדח על ידי מתנקש אלמוני, שנעלם מן המקום.
בשנת 1992 נאסר כריסטר פטרסון כחשוד ברצח. הוא הועמד לדין, הורשע ונדון למאסר עולם, אך ערעורו התקבל בבית המשפט לערעורים והוא זוכה ושוחרר. מאז, במשך שנים רבות, לא התגלה כל חשוד נוסף והועלו השערות שונות לגבי מניעי הרוצח. עלתה השערה על מעורבות איראנית ברצח, בסיוע המחתרת הכורדית (PKK), על רקע התבטאויותיו של פלמה כנגד משטר האייתוללות, וכן על מעורבות של משטר האפרטהייד בדרום אפריקה בארגון הרצח על רקע הביקורת החריפה שהפנה פלמה כלפי משטר זה, וקשריו עם מנהיג מפלגת ה-ANC אוליבר טמבו. ביוני 2020 הודיעה התביעה בשוודיה על זיהוי הרוצח, סטיג אונגסטרם, מעצב גרפי ששנא את ראש הממשלה והיה חובב כלי נשק. אונגסטרם התאבד בשנת 2000 ובני משפחתו מכחישים שהוא הרוצח.
משפחתו של פאלמה והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הקימו קרן לזכרו. הקרן מעניקה בכל שנה את "פרס אולוף פאלמה" לאישים הפעילים בעידוד השלום, בטיפוח הסובלנות ונגד גזענות. בכל שנה אירועי אחד במאי בסטוקהולם מתחילים בהנחת זרים על קברו הנמצא בכנסיית אדולף פרדריק.
חוק אפודיקטי
חוק אפודיקטי (מיוונית: αποδεικτικος, אַפּוֹדֵיקְטִיקוֹס, "מוחלט") הוא חוק שאין עליו עוררין. החוק נקרא כך, כיוון שהוא מנוסח בצורה אבסולוטית, כמו (עשה ואל תעשה). באופן זה, לדוגמה, מנוסחים עשרת הדיברות שמצויים בספר שמות, וכן רבים מחוקי התורה.
ראשון חוקרי המקרא שהבחין בין שתי צורות היסוד העיקריות של חוקי התורה (קאזואיסטי ואפודיקטי) היה אלברכט אלט, אחד מממשיכי דרכו הבולטים של הרמן גונקל.
דוגמאות
השימוש בחוק אפודיקטי מעיד על הקשר בין המחוקק לבין הכפופים לחוק: בעשרת הדיברות האל מבטא את מהות הקשר בין עם ישראל אליו. מהות הקשר המועברת לעם בזמן קבלת הדיברות מנומקת בנימוק במבנה זה: "אני יצרתי אתכם, לא יהיה לכם אלוהים אחרים על פני כי אני הוצאתי אתכם ממצרים...". במתן התורה האל מצווה על עם ישראל או על אומות העולם, בין השאר, גם ציוויים ללא כל התניה או סיבה נתפסת על הדעת. שלא כמו המצוות "לא תגנוב" ו"לא תרצח", מצוות כגון לא תעשה לך פסל או תמונה הן בעצם מצוות ללא התניה.
גיליוטינה
גיליוֹטינה (בעברית: מַעֲרֶפֶת, בצרפתית: guillotine) היא מכשיר אשר שימש להוצאה להורג בעריפה בצרפת, במושבותיה, ובמידה פחותה גם בכמה מדינות אירופיות אחרות. הגיליוטינה פותחה ונכנסה לשימוש במהלך המהפכה הצרפתית. מדובר במתקן בעל סכין חדה וכבדה, אשר נופלת ועורפת את ראש האדם השכוב מתחתיה קשור, אל תוך סל. ההמונים קראו למתקן "Guillotine", צורת הנקבה של שם האיש שהכניס את המתקן הזה לשימוש, דוקטור ז'וזף אינייאס גִיוֹטַן (Joseph-Ignace Guillotin).
הגיליוטינה, מסמליה הבולטים של המהפכה הצרפתית, הייתה נתונה במחלוקת עזה. יש שראו בה מופת לשוויון מול החוק של הראויים למוות, המומתים מיידית, ללא עינויים וסבל. לעומתם יש שראו בה אמצעי אכזרי הנוטל חיי אדם כלאחר יד.
בין האנשים הידועים שראשיהם נערפו בה היו לואי ה־16, שהוצא להורג ב־21 בינואר 1793, ואשתו מארי אנטואנט, וכן מקסימיליאן רובספייר, שהוצא להורג ב-28 ביולי 1794.
היסטוריה.
מתקנים קדומים.
מתקנים מכניים לכריתת ראשים היו קיימים עוד בסין, בספרטה ובפרס הקדומה.
ידוע על שימוש במתקן ה"הליפקס גיבט" (מאנגלית: Halifax Gibbet) דמוי הגיליוטינה כבר בשנת 1307 באירלנד. לאחריו הופיע מתקן סקוטי שנקרא "העלמה הסקוטית" (מאנגלית: Scottish Maiden), והיה בשימוש לצורכי הוצאה להורג באיים הבריטיים. הנידון שכב על גבו כשידיו כבולות, מתחת ללהב גרזן שעליו הונחה אבן כבדה הקשורה לגלגלת ולחבל ארוך. כל בני הקהילה משכו את החבל ושחררו אותו לפי פקודה, וכך ההוצאה להורג הייתה משותפת וציבורית.
בגרמניה הופיע במאה ה-16 מתקן ה"דילה" דמוי הגיליוטינה, ובאותה מאה הופיע באיטליה מתקן ה"מאנאיה", בו היה הנידון כורע על ברכיו ומניח את גרונו על להב תחתון, בעוד להב עליון היה מורד על עורפו.
עם זאת נודעת למתקנים אלו השפעה מועטה ביותר על המצאת הגיליוטינה, שתוכננה והומצאה מחדש ללא הסתמכות על מודלים קודמים.
הולדת הגיליוטינה.
תחילת השימוש בגיליוטינה – בימי המהפכה הצרפתית. הרופא ההומניסט ד"ר ז'וזף אינייאס גיוטן, פרופסור לאנטומיה, הציע ב־1789 להשתמש ב"מכשיר מכני לעריפת ראשים" כאמצעי הומני להוצאה להורג. לטענתו, המתקן, שיש להמציאו, יהרוג ללא כאבים, ובדרך הריגה הזהה לַכּוֹל. לאחר שהחל השימוש במתקן, הוא קיבל את השם "גיליוטינה" (נהגה בצרפתית, "גיוטִין"), על שמו של הרופא. בתקופה המלוכנית היו ארבע צורות רשמיות של הוצאה להורג: ראשיהם של אצילים נערפו בחרב או בגרזן, פשוטי העם נתלו בפומבי, ופושעים שביצעו פשעים חמורים נשרפו על המוקד, כפי שאירע למשל בצרפת ב-1780, או נקשרו ונמתחו באוויר בארבעת גפיהם, ובותרו בחרב.
רבים באספה המכוננת הלאומית, ובהם רובספייר ואנשיו, התנגדו נחרצות לעונשי מוות, אך בסופו של דבר, עונש המוות אושר בהצבעה במקרי בגידה במולדת. מאוחר יותר היה רובספייר גדול המשתמשים בגיליוטינה, וגם ראשו שלו נערף בה.
במשך שנתיים לא נעשה דבר ליישום הצעתו של ד"ר גיוטן, עד שהמוציא לפועל של בית המשפט בפריז, שארל אנרי סנסון, הממונה גם על ביצוע ההוצאות להורג, פנה אל האספה הלאומית והביא בפניה את הצורך לזרז את הוצאתם להורג של נידונים רבים שהצטופפו בבתי הכלא השונים. האספה מינתה את ד"ר אנטואן לואי, מזכיר האקדמיה לכירורגיה, לתכנן מכשיר יעיל להוצאה להורג. הוא מסר את תוכניותיו לנגר המלכותי אך בשל מחלוקת על עלויות העבודה הועברה מלאכת הבניה לבונה הצ'מבלו טוביאס שמידט, ששינה במעט את העיצוב והמכניקה.
המתקן שיוצר קיבל את השם הרשמי "לואיזון" או "לואיזט" (מצרפתית: Louisette) על שם ממציאו, אך ההמונים נתנו לו את שמו המוכר יותר, גיליוטינה. המתקן החדש הועבר לחצר בית הכלא שהיה גם בית החולים הפריזאי ביסטר, ושם נוסה על כבשים ועל ראשי גוויות, בהצלחה רבה.
הגיליוטינה נכנסת לפעולה.
ב־25 באפריל 1792 התרחשה ההוצאה להורג הראשונה בגיליוטינה, כאשר נערף ראשו של שודד-הדרכים והרוצח ז'אק ניקולא פאלטייר בפלאס-דה-גראב בפריז.
בגיליוטינה הוצאו להורג גם בכירי בית המלוכה בצרפת לרבות לואי השישה עשר ומארי אנטואנט. מאוחר יותר, גם מקסימיליאן רובספייר, מנהיג "שלטון הטרור" בצרפת, הוצא להורג בגיליוטינה.
בימי הטרור של רובספייר הוצאו להורג 17,000 איש, ונשמעה הטענה שקלות הביצוע ומהירותו מעודדת את השימוש בגליוטינה ויוצרת זילות של חיי אדם. ישנה עדות שבאחד המקרים הוצאו להורג 21 איש תוך 38 דקות.