כשעבר המצעד ברחוב השמיני בניו וסטמינסטר התמקם קלוד דטלוף, צלם העיתון המקומי Vancouver Daily Province, כדי לצלם את טור הצועדים במורד הגבעה. כשהתכונן לצלם, ראה לפתע ילד רץ ברחוב. התצלום מנציח את הילד בן החמש, וורן ברנרד, ניתק מאחיזתה של אמו ורץ לזרועותיו של אביו. תמונתו של דטלוף זכתה לפרסום עולמי ואף זכתה לחשיפה במגזין לייף. במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה התמונה תלויה בכל בתי הספר בקולומביה הבריטית.
יעדם הבלתי ידוע של החיילים הייתה העיר נאנאימו (Nanaimo) במרחק 3 שעות נסיעה משם. לאחר תקופת אימונים ארוכה הם נשלחו לצרפת ולהולנד ושבו הביתה בסיום המלחמה. לימים התגרשו ג'ק וברניס ברנרד.
שלא בטובתו תפס דטלוף בתצלום דמות הקשורה לסיפור ידוע הרבה פחות, אם כי בהחלט משקף את קנדה בתקופת המלחמה. בשוליה השמאליים של התמונה, האישה השלישית הצועדת מאחורי ברניס ברנארד, לבושה מעיל שחור ארוך ומביטה ישירות למצלמה, היא אגנס קונפורטין (Confortin), למשפחת פאוור, שליוותה את ידידתה פיליס דים באותו יום כדי לצפות בגברים הצעירים של ניו וסטמינסטר יוצאים לדרכם. גם ברזולוציה המוגבלת של התמונה, ניתן להבחין במבטה הקודר של אגנס המשקפת את הדאגה שלה לשני אחיה, וילפריד ולארי פאוור, שאותה עת כבר היו מגויסים. לארי פאוור שב לקנדה ב-1944 כשהוא סובל מהפרעת דחק פוסט-טראומטית חמורה. וילפריד פאוור נהרג בקרב במרץ 1945 ליד ארנהם במסגרת ההכנות של הכוחות הקנדיים לשחרור ארנהם באפריל 1945.
הנצחת האירוע.
ב-4 באוקטובר 2014 הוסר הלוט מעל פסל ברונזה שהציבה עיריית ניו וסטמינסטר בקרבת המקום שבו צולמה התמונה המשחזר את האירוע. בטקס נכחו וורן ברנארד עצמו וותיקי מלחמת העולם השנייה. לרגל האירוע הונצחה התמונה גם בבול ובמטבע של שני דולר. ב-2015 התקיים שחזור של המצעד לציון 70 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה.
טייפקאסטינג
טייפקאסטינג (באנגלית: Typecasting), הוא הלחם של המילה "טייפ" (טיפוס) עם "קאסטינג" (ליהוק).
בטלוויזיה, קולנוע ותיאטרון, טייפקאסטינג הוא התהליך שבו שחקן מסוים הופך להיות מזוהה עם דמות מסוימת; תפקיד מסוים (אחד או יותר), או, דמויות שיש להן את אותן התכונות או מגיעות מאותה קבוצה חברתית או אתנית. היו מקרים שבהם שחקן הפך לכל כך מזוהה עם תפקיד מסוים, ולפיכך היה לו קשה למצוא עבודת משחק של דמויות אחרות.
לחלופין, במאי יכול לבחור ללהק שחקן בניגוד לטייפקאסט שלו; כלומר, ללהקו לתפקיד שיהיה כל כך יוצא דופן עבור אותו שחקן, על מנת ליצור אפקט דרמטי או קומי.
רואות מכאן את כל העולם
הרומן רואות מכאן את כל העולם הוא ספרה השני של הסופרת יעל ישראל. הוא ראה אור בסדרה "הכבשה השחורה" בהוצאת הקיבוץ המאוחד/ספרי סימן קריאה, בשנת 1997. הרומן נלמד מאז שנת 1998 בחוג למגדר באוניברסיטת תל אביב, בקורס של ד"ר רוני הלפרן.
עלילה.
רחל הגדולה ורחל הקטנה, שתיהן בנות אחת עשרה, בונות לעצמן מקום חשאי ומוגן למשחקיהן. סיפורה של שנה אחת בחייהן, בפרבר בצפון תל אביב של ראשית שנות השבעים, הופך למעקב מדוקדק אחר התהוותה של פסיכיקה נשית במקום הקונקרטי שבו היא מתהווה.
שתי הרחלות (כך הן נקראות ברומן) בונות מנהרה דמיונית במקלט הבית, שם הן משחקות ומתחפשות לגיבורים ספרותיים מספרות הילדים; הן יוצרות קשר מיוחד עם השכנה, גברת קרייטרמן, קשישה ניצולת שואה שמטפלת בבתה שעדיין גרה עמה כאילו הייתה נסיכה, ובמקביל, הן מעריצות מרחוק את הבת, גברת נינה, אישה זוהרת בגיל העמידה שעובדת כדיילת אירועים על ספינת נופש של "צים", ומתייחסת לאמה כאילו הייתה משרתת.
במהלך אותה שנת התבגרות אינטנסיבית, במעבר שבין גיל החביון לראשית גיל הנעורים, חובות הרחלות את ההתבגרות המינית באמצעות חקירת מיניותן ומפגש עם המין השני. בתוך כך, נבחנים הסטריאוטיפים המגדריים השגורים בחברה, ומתרסקים בזה אחר זה.
רואות מכאן את כל העולם הוא רומן התבגרות עדין, החושף עולם פרטי, אינטנסיבי ופנטסטי, שאליו נמלטות הילדות ממציאות חייהן העוינת. אבל הלשון שבה כתוב הסיור המרתק הזה בתוככי הפסיכיקה הנשית הילדית, מערבת בתוכה נקודות תצפית בלתי מתיישבות, לעיתים אפילו סותרות, החותרות תחת מראית העין של סיפור הנעורים ומגלות בו תובנות מפתיעות.
הפרשנות הפמיניסטית של הרומן.
בספרה גוף בלא נחת (מגדרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013) כותבת ד"ר רוני הלפרן במאמרה על רואות מכאן את כל העולם: "סיפורה של יעל ישראל כותב פרק בהיסטוריה המצונזרת של נשים. הוא מאיר אותו באור יקרות מבלי להיכשל ברומנטיזציה שלו. הוא מזהה בפרק המטושטש והמחוק מהזיכרון הקולקטיבי של הנשים רגעים יקרים של סירוב לפטריארכיה, של מרי ושל חלומות שמתרוממים מעל למגבלות ולתנאי המקום והזמן. אבל הוא מתעכב גם סביב הקריסה חזרה לסדר, סביב ההתרחקות האלימה של נשים זו מזו, וסביב הפרידה העצובה מעצמן ומגופן שנכפת לתוך אידיאות של תקניות. בתוך כך הרומן מציע אפשרות מסעירה של כינון עצמי חריג, הפורץ את גבולות החלוקה המגדרית הנוקשה בין 'גבר' ל'אישה'."
מחקר מיליון הנשים
מחקר מיליון הנשים מנתח את המידע הבריאותי של יותר ממיליון נשים בנות 50 ויותר. המחקר נעשה בידי קבוצת חוקרים באוניברסיטת אוקספורד ובראשם דיים ולרי ברה. המחקר נערך בשיתוף שירותי הבריאות בבריטניה והאגודה לחקר הסרטן בבריטניה בסיוע מימון מהמועצה למחקר רפואי בבריטניה. המחקר נועד להאיר שאלות מהותיות הנוגעות לבריאותן של נשים בקבוצת הגיל הזו והוא אכן עמד ביעד זה, ולא זו בלבד, אלא שהחוקרים ממשיכים לתרום ממצאי המחקר לירחוני רפואה נחשבים.
אחת השאלות שנבדקו במחקר זה מתייחס להשפעות של הטיפול בהורמונים על בריאותן של נשים. המחקר מאשש את הממצאים שבקרב נשים אשר נוטלות הורמונים תהא שכיחות גבוהה יותר לפתח סרטן שד.
ממצאי מחקר מיליון הנשים, ביחד עם ממצאי הניסוי מארצות הברית [the whi trial] השפיעו על מדיניות הבריאות בבריטניה בכל הנוגע לטיפול הורמונאלי לנשים.
המחקר.
בין השנים 1996 - 2001 הוזמנו יותר ממיליון נשים לבצע בדיקת שד רוטינית ב-66 מרכזים לבדיקת השד ברחבי בריטניה. ביחד עם ההזמנה לבדיקה, קיבלו הנשים שאלונים, שאותם התבקשו למלא עד למועד הבדיקה. בסביבות 70% מהנשים מילאו והשיבו את השאלונים והסכימו לקחת חלק במחקר. מחקר מיליון הנשים הוא המחקר הגדול ביותר מסוגו בעולם.
מטרות.
מטרת המחקר לענות על השאלות:
מעקב אחר הנשים מצביע על כך שנשים המקבלות טיפול הורמונלי נמצאות בסיכון גדול יותר לחלות בסרטן שד מנשים שאינן מקבלות טיפול זה. לעומת זאת, נשים שקיבלו טיפול הורמונלי בעבר אינן נמצאות בסיכון גבוה יותר לחלות. המחקר גם הראה שהסיכון גבוה למי שמקבלות טיפול הורמונלי משולב של אסטרוגן ופרוגסטוגן מאשר בקרב מי שמקבלות טיפול באסטרוגן בלבד. נשים המקבלות טיפול משולב נמצאות בסיכון של פי שניים מאשר נשים ללא טיפול הורמונלי בעוד שנשים המקבלות טיפול באסטרוגן בלבד נמצאות בסיכון של פי 1.3. השימוש בטיפול הורמונלי גרם בעשור שבין 1993 - 2003 לתוספת תחלואה של כ-20,000 מקרים של סרטן השד בבריטניה.
ידוע שנשים בתקופת הבלות שלא עברו כריתת רחם נמצאות בסיכון גדול יותר לחלות בסרטן האנדומטריום (דופן הרחם) אם הן נוטלות טיפול באסטרוגן בלבד. מעקב אחר 700,000 נשים מהמחקר אישש זאת, ואף הראה שנשים הנוטלות טיבולון גם הן נמצאות בסיכון מוגבר לחלות בסרטן אנדו מטריאלי. לעומת זאת, בקרב נשים הנוטלות טיפול משולב (אסטרוגן ופרוגסטוגן) עשויה להיות אף ירידה בסיכון לחלות. השפעות אלו תלויות גם ב-BMI של הנשים: ההשפעות השליליות של טיבולון ואסטרוגן בלבד קשות יותר אצל נשים רזות ואילו ההשפעות החיוביות של אסטרטגן ופרוגסטוגן גדולות יותר אצל נשים שמנות.
טיפול הורמונלי וסרטן השחלות.
תוצאות המחקר מראות על גידול קטן בסיכון לחלות בסרטן השחלות בקרב נשים הנוטלות הורמונים. ההוכחה לסיכון מוגבר זה מתבססת על ממצאים מ-948,576 נשים בגיל הבלות לאורך כ-5 שנים.
סיכון מוגבר זה לא נמצא בקרב נשים שנטלו הורמונים בעבר. לגבי נשים הנוטלות הורמונים בהווה נמצא כי בקרב כל 1,000 נשים המקבלות טיפול הורמונלי – 2.6 פיתחו סרטן בשחלות במהלך 5 שנים, לעומת 2.2 (מתוך 1,000) – אשר אינן נוטלות הורמונים. לא נמצא הבדל בין טיפול הורמונלי משולב או אסטרוגן בלבד וכן לא היה שוני בין הנוטלות את ההורמונים באופן אוראלי או באמצעות מדבקות.
תוצאות אלו הן שוות ערך למקרה אחד נוסף של סרטן השחלות על כל 2,500 נשים המקבלות הורמונים ומקרה מוות אחד נוסף על כל 3,300 נשים, הנוטלות הורמונים, במהלך 5 שנים.
מפרסמי המחקר טוענים כי יש לבדוק תוצאות אלו בהקשר של סיכונים ותועלות אחרות של הטיפול ההורמונאלי. בפרט בהתייחס להשפעה הכוללת של הטיפול ההורמונאלי על 3 סוגי הסרטן הנפוצים בקרב נשים: שד, רחם ושחלות. יחדיו שלושת סוגי הסרטן הלל מהווים 4 מתוך 10 מקרי סרטן בקרב נשים בבריטניה. על פי הממצאים, אצל נשים בגילאים 50–69, כ-19 מקרים של אחד מסוגי הסרטן הללו יתפתחו במהלך 5 שנים אצל כל 1,000 נשים שאינן מקבלות הורמונים, לעומת 31 מתוך 1,000 בקרב נשים אשר כן נוטלות הורמונים. הסיכון המוגבר מופיע בקרב נשים הנוטלות טיפול הורמונלי משולב.
השפעות מחקר מיליון הנשים.
המודעות הציבורית לממצאי המחקר הובילו לשינויים התנהגותיים – בעיקר לירידה מהירה במרשמים לטיפול הורמונלי ברחבי אירופה וארצות הברית החל משנת 2003. בין השנים 2002–2005 הייתה ירידה של 50% במכירת הורמונים.
מחקרים עדכניים מורים כי מחקר מיליון הנשים מוסיף להשפיע על בריאותן והתנהגותן של נשים באירופה: ניכרת ירידה תלולה בסרטן שד, המיוחסת לירידה בשימוש בהורמונים.
משה יגר