בסוף 1942 באה אליה אישה אשר ביקשה את עזרתה בבימוי מחזה אשר רצו לעלות, בהתחלה לא הבינה למה פנו אליה לעזרה מהיותה רק שחקנית אבל לאחר שאמרו לה שהעובדה שהיא עבדה בתיאטרון יש לה יותר ידע משיש להם. לאחר שהסכימה היא קראה את המחזה ונחרדה לגלות שזה מה שרצו להעלות. המחזה היה "הקבר" ודיבר על חבורה של אנשים גוססים וחולים שהבריאו משתיית מי מעיין אשר פרצו ברגע שאחד מהם הקריב את חייו מרצון להצילם.
"חינוך הילדים במחנה הייתה המשימה הנעלה לכל", כל אדם התגייס לעזור בחינוך הילדים, וכך גם נוצר תיאטרון הבובות. אם רעב החברה לתרבות היה גדול רעב הילדים עלה על כל גבול. נאספו אנשים לבניית בית הבובות, ציירים ואלטר פרויד שהיה אומן חיתוכי עץ שהשקיע את זמנו ביצירת בובה שהיה אפשר להזיז את כל חלקיה, מהראש לאצבעות. הילדים אשר נחשפו לראשונה לבית הבובות נדהמו. נאוה העלתה מחזה עם פרויד אשר הפעיל את הבובות והיא סיפרה סיפור ילדים עממי ודובבה את הבובות.
עבודתה השנייה של שאן עם הילדים הייתה המחזה "גחליליות" , סיפור ילדים עממי אשר כל ילד צ'כי גדל והתחנך עליו. במחזה זה עבדה שאן עם קמילה רוזנבאום אשר הייתה מדריכה במעון הילדים. לפני בואה למחנה הייתה רקדנית מקצועית. בהשראת סיפורי הגחליליות לימדה את הילדים ריקודים על פי הטקסט. לאחר שלימדה את הילדים את הריקודים החליטה להעלות מחזה, שם נכנסה שאן לתמונה כאשר התבקשה לקרוא את הטקסט בזמן ההצגה. שאן המחיזה את הטקסט, דבר שנחל הצלחה רבה והילדים היו מאושרים ונהנו מכל חזרה.
שנים אחרי, בכנס יוצאי מחזור טרזיינשטאט בשנת 1985 פגשה אישה אשר הציגה את עצמה כגחלילית וכעבור ימים אחדים קיבלה שאן מכתב ממנה. במכתב כתבה איך זכרונותיה עד גיל 6 נמחקו בגלל המלחמה אבל כאשר שיחקה כגחלילית נוצרו זכרונות נעימים.
בשנת 1943 חל מפנה באופן התנהלות התיאטרון בשל הצטרפותו של הבמאי היהודי הנודע גוסטאב שורש מפראג ששאן כאמור הכירה מימי בית הספר ועבדה עמו לפני המלחמה. בהתחלה שורש לא הסכים לשתף פעולה עם עבודת התיאטרון משום שלא הסכים לעשות מעצמו צחוק ולהעמיד הצגות כאשר הוא תת אדם תחת השלטון הנאצי. העדיף לעבוד בהובלות, אבל אחרי מאמצים רבים הוא נכנע ללחצים שהפעילו עליו האנשים וביים הצגה, אולם לשורש הייתה גישה שונה. כאשר העלה הצגה, הוא סבר כי אין שום בעיה שגם בתנאי המחנה תעלה הצגה בדרישות וקריטריונים רגילים, התיאטרון התפתח וצמח.
חייה לאחר המלחמה.
שאן נשארה במחנה טרזין עד לסוף המלחמה ושרדה. ב-1946 הצטרפה לתיאטרון ב שם הפכה למנהלת תיאטרון הנוער שזה עתה נוסד בברנו. אך תפקיד הבמאי לא סיפק אותה, ולכן לאחר כשנה היא חזרה לשחק. כתוצאה מהנטל שהמלחמה לקחה ממנה החליטה להגר לישראל והגיעה ביום הכרזת המדינה לארץ.
חייה בארץ ישראל.
במאי 1948 עלתה לישראל. כאשר עלתה לישראל שונה שמה לנאוה שאן. תחילה הופיעה בתיאטרון בחיפה, אחר כך בתיאטרון בקיבוץ, ולבסוף הצטרפה ללהקת נוודים. היא גם שיחקה בתפקידים משניים במספר סרטים, ובין כל זה גידלה את ביתה אורה. ב-1968 ביקרה את אחותה הגוססת בצ'כוסלובקיה ופגשה את מעריצה לשעבר הוברט הרמן, לו נישאה ב-1972 ב-. זמן קצר לאחר מכן, היא נאלצה על ידי המשטר הקומוניסטי דאז לעזוב את צ'כוסלובקיה. הוברט הרמן הצטרף אליה לאחר שמונה שנים בהן נאבק על אזרחותו, ושינה אותה לאזרחות גרמנית כדי להצטרף לאהובתו. הם חיו יחד בישראל עד שנפטר ב-31 ביולי 1994.
נאוה שאן- הרמן נפטרה לאחר מחלה ממושכת בגיל 81 ב-3 באוגוסט 2001, היא נקברה בחיפה והשאירה אחריה את ביתה אורה.
ביוזמתה של ידידתה נאוה סמל ז"ל, ספרה של נאוה שאן "להיות שחקנית" ניתן במתנה לבוגרי בית הספר למשחק "בית צבי".
רודולף זאודק
רודולף זאודק (בגרמנית: Rudolf Saudek; 20 באוקטובר 1880, קלן – 19 ביולי 1965, פראג) היה פסל וגרפיקאי צ'כי מבוהמיה שחי ופעל בגרמניה בין השנים 1910–1935.
ביוגרפיה.
זאודק למד מסחר. בשנת 1900 החל ליצור כפסל בפריז. הוא שהה בלונדון ובין השנים 1903 ל-1906 למד באקדמיה המלכותית לאמנויות גרפיות וסחר ספרים (Hochschule für Grafik und Buchkunst Leipzig) בלייפציג. בשנת 1906 יצר פסל שיש של פרידריך ניטשה, "רוח סערה, צייד עננים". הוא המשיך את לימודיו בפראג ובפירנצה, וב-1910 השתקע בלייפציג כאמן עצמאי.
בשנת 1910, לבקשתה של אליזבת פורסטר-ניטשה, תיקן זאודק את מסכת המוות של פרידריך ניטשה, אשר הוסרה על ידי קורט סטובינג (Curt Stoeving) בשנת 1900.
בשנת 1916 הוזמן על ידי הוצאת ספרים בלייפציג ליצור פסלים של ארתור שופנהאואר, פרידריך ניטשה ויוהאן, מלך סקסוניה עבור הספרייה הגרמנית. עבור אוניברסיטת לייפציג יצר פסלים של הפתולוג פליקס מרשנד (Felix Marchand) והרופא הוברט זאטלר (Hubert Sattler). זאודק יצר גם עבור תיאטראות. הוא יצר פרוטומה (פסל ראש וחזה) של הזמרת בת לייפציג אלנה גרהארט (Elena Gerhardt) ופרוטומה של הנריק איבסן. בגן החיות של לייפציג עיצב אביזרי אר נובו לחזית האקווריום, שנחנך ב-1910. תחריטים ל של דנטה הם דוגמה לעבודתו הגרפית.
ב-1935 נאסר עליו לעבוד עקב יהדותו. ב-1938 עבר מלייפציג לפראג, משם גורש לגטו טרזין ב-1942, לאחר הקמת הפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה. ועדות אמנותיות של היודנרט בגטו טרזין הגנו עליו מפני גירוש לאושוויץ. בסרט "טרזיינשטט" הוא מופיע כשהוא מכין מזרקה מחרס.
לאחר 1945 חזר זאודק לפראג, שם עבד עד מותו. הוא היה פרופסור באקדמיה לאמנויות יפות בפראג.
יקיר ורשבסקי
יקיר ורשבסקי (בפולנית: Jakir Warszewski; ביידיש: ווארשאווסקי; 14 במרץ 1885–1942) היה סופר יהודי-פולני נודע שכתב בעברית וביידיש. במהלך השואה בקיץ 1942 נרצח ורשבסקי במחנה ההשמדה טרבלינקה.
קורות חייו.
ורשבסקי נולד ב-14 במרץ 1885 במלאווה שבפולין למשפחת סוחרים חסידים יהודים. למד בצעירותו בחדר ובישיבה של חסידות אלכסנדר יחד עם בן עירו וחבר נעוריו, יוסף אופטושו. יחד למדו ספרי חקירה, קבלה, השכלה וחסידות. ורשבסקי התמחה בספרות ימי-הביניים ורכש בכוחות עצמו השכלה כללית ולמד שפות. כצעיר היה פעיל בתנועה הציונית ואחד ממייסדי הספרייה הראשונה במלאווה (1904).
בדצמבר 1906 פרסם את סיפורו "חיים" בכתב העת הספרותי "המעורר" שייסדו וערכו יוסף חיים ברנר ור' בנימין. כמו כן, החל לפרסם משנת 1907 סיפורים ב"העולם", שבועון עברי שהיה עיתונה הרשמי של ההסתדרות הציונית העולמית וב"הפועל הצעיר", עיתון שנוסד על ידי מפלגת הפועל הצעיר.
בשנת 1908 פרסם ב"הדגל" הלונדוני ציורים וסקיצות מרשימות על הטבע. לאחר לימודיו, היה מורה פרטי לעברית בבתי-ספר יהודיים, ואחר כך עבד בקופת מלאבה המקומית כמנהל חשבונות. בשנת 1914, ביקר בארץ ישראל מטעם העיתון "היינט". לאחר המסע סיפר על רשמיו בספר "מן המולדת" (1919). שנים רבות היה אינסטרוקטור (מאמן) ב"קרן היסוד".
בשנת 1923 סיפורו "בימי אנדרולומוסיה" התפרסם ב"התקופה" (ספר 17, עמוד 157) .
ורשבסקי כתב גם בעיתון פארווערטס, ניו-יורק ואף זכה בפרס ראשון בעד הסקיצה שלו "דאקטער ראבינאוויטש" בקונגרס מטעם "פארווערטס" משנת 1931. היה מזכיר מערכת "הצפירה" והשתתף זמן מה בעריכתו של העיתון יחד עם יוסף הפטמן. לקח חלק גם בעריכת "הדור" של דוד פרישמן, "רשפים בדרך" - ורשה. בשנים 1937–1938 הוציא סדרת ספרים מנוקדת לילדים בשם "הקורא הצעיר".
בזמן המלחמה.
עד נפילת פולין בידי גרמניה הנאצית בספטמבר 1939 עבד ורשבסקי כמורה לעברית בבתי ספר של הקהילה היהודית בוורשה.
לאחר כיבוש ורשה, נשלח ורשבסקי לגטו ורשה ועבד בתור פקיד במשרד עבודה. כשהיה בגטו, כתב על המלחמה ועל הגטו ועוד סיפורים שונים. בסופו של דבר הגיעה האקציה הגדולה גם לשם. אנשי הס"ס הקיפו את בית המגורים של עובדי משרדי כוח אדם ולקחו את כולם לטרבלינקה, וביניהם ורשבסקי. במלחמה הוא ניהל יומן שנעלם עמו.
לפני ה"סלקציה" של הנאצים בקיץ שנת 1942 כתב סיפורים וזיכרונות, לאחר ה"סלקציה" נספה.
אופטושו, חבר נעוריו של ורשבסקי כתב: "יקיר אהב התבודדות, קצת דשא, אבן קטנה, בורג זעיר, גבעה. לא פסח על שום דבר. הכל סקר בעיניים שלו מבעד המשקפיים. הדבר הפעוט קיבל אצלו חיות".
ספריו.
שני ספרים שלו: "פֿון דער היים" (תמונות מהעיירה), ו"דאס און יענץ" (פיליטונים, מאמרים על נושא הציונות והפדגוגיקה) היו כבר אחרי עריכה בבית דפוס, אבל בגלל המלחמה לא יצאו לאור
מרטין זנדברגר
מרטין זנדברגר (בגרמנית: Martin Sandberger; נולד בגרמניה ב-17 באוגוסט 1911, ברלין - נפטר ב-30 במרץ 2010, בשטוטגרט) היה מפקד אס-אס גרמני בתקופת שלטון הנאצים בין השנים 1941–1943 וד״ר למשפטים.
זנדברגר לקח חלק גדול בהשמדת היהודים בתקופת השואה כאשר פיקד על הזונדרקומנדו a1 של איינזצגרופן A ובתפקידו כראש משטרת הביטחון (RSHA - Reichssicherheitshauptamt). היה אחראי להשמדתם של כ-1,000 יהודים באסטוניה, ואחר כך באיטליה כאשר דאג לשלוח את היהודים האיטלקים למחנה הריכוז אושוויץ. הוא היה המפקד השני של איינזצגרופן A שנשפט והורשע.
ביוגרפיה.
זנדברגר נולד בשרלוטנבורג שבברלין. אביו היה מנהל של IG Farben (אִי גֶה פַארבֶּן) - קונצרן גרמני בתחום הכימיה והתרופות.
הוא למד משפטים באוניברסיטאות מינכן, קלן, פרייבורג וטיבינגן.