בשנת 1910, לקראת מלאת 75 לסופר מנדלי מוכר ספרים, רכשו לידסקי והמו"ל הווילנאי שלמה שְׂרֶבֶּרְק את זכויות ההדפסה של כל כתבי מנדלי בסכום עתק של 10,000 רובל – שכר סופרים חסר תקדים בעולם היהודי – וייסדו את הוצאת "מענדעלע" ('מנדלי'), שהוקדשה להוצאה לאור של כל כתביו ביידיש ובלשונות אחרות.
באותה שנה התאחדה עם "פרוגרס" הוצאת הספרים הקטנה "השחר" של מרדכי קפלן (נוסדה ב-1908).
שותף-מנהל בסינדיקט ההוצאה-לאור "צנטרל".
בשנת 1911 שיתוף הפעולה בין לידסקי, שרברק וקפלן עלה מדרגה, והוליד את סינדיקט ההוצאה-לאור "צֶנטרָל" (צענטראַל; נקראה גם בעברית: "מרכז"), שאיגד את המו"לים היידיים והעבריים הגדולים באימפריה הרוסית. בהוצאת הספרים המאוחדת התאגדו מלבד "פרוגרס" של לידסקי, "השחר" של מרדכי קפלן ו-"שרעבערק" של שלמה שרברק, גם ההוצאה העברית "תושיה" של בן אביגדור (א"ל שלקוביץ) והוצאת ב. שימין (כל החמישה ליטאים וכולם תושבי ורשה, למעט שרברק, שישב בווילנה). המו"לות היידית ב"צנטרל" רוכזה בעיקר על ידי לידסקי, והעורך שלו היה הסופר דוד קאסל. המחלקה העברית נוהלה על ידי שלקוביץ.
בהוצאה המאוחדת, שישבה ברח' נוֹבוֹליפּקי 7, ראו אור יצירותיהם של גדולי הסופרים, ההיסטוריונים והפדגוגים העבריים והיידיים, כמו גם סדרת ספרי ילדים, סדרת ספרי נוער וכן ספרי לימוד ומקראות. "צנטרל" הייתה ההוצאה לאור היהודית הראשונה שקשרה קשרים עם קהילות יהודיות מחוץ לרוסיה (כולל בארצות הברית), והביאה להפצת ספריה ברחבי העולם. מלבד ספרים הופיעו בה דברי דפוס שונים, כמו לוח שנה שבו הופיעו ציורים בנושאים מקראיים, תצלומים של ארץ ישראל ואישים ידועים וכדומה, ואשר היה פופולרי ברחבי העולם היהודי במשך יותר מרבע מאה, וכן הגדות של פסח ואף כרטיסי "שנה טובה" אמנותיים שזכו להצלחה.
בשנת תרע"ג (1912) נוסדה במסגרת "צנטרל" חברת "אחיספר" להוצאת ספרים עבריים, ביוזמתם של בעלי "תושיה", בן אביגדור ויעקב ראמברג. באותה שנה הוציאה "אחיספר" את המאסף "נתיבות" ("בימה חפשית לענייני החיים והספרות").
בראשית שנת 1914 לקחה ההוצאה תחת כנפיה את הוצאת היומון היידי הנפוץ "דער פריינד" (או "דאָס לעבן") בוורשה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נפסקה פעילות ההוצאה (ב-1923 התארגנה מחדש, ופעלה עד שנות ה-30).
שנותיו האחרונות.
מעת היווסדה של ההתאחדות היה כרוך פועלו המו"לי של לידסקי ב"צנטרל", אולם פעילותה של זו נפסקה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בקיץ 1914. בשנת 1915, בתקופת הכיבוש הגרמני, ייסד לידסקי הוצאה לאור עצמאית חדשה בשם "יוּדיש" (לעיתים נכתב "יִידיש"), שעד מהרה הייתה להוצאת הספרים היידית הפעילה ביותר בוורשה. ההוצאה פעלה עד 1920, והוציאה כמה עשרות יצירות גדולות, בעיקר ספרות יפה מתורגמת: "הווידויים" לז'אן-ז'אק רוסו, "ילדות" ללב טולסטוי (שניהם בתרגום קאסל), סיפורים מאת מארק טוויין, "עזה כמוות" לגי דה מופאסאן, "סיפורי אלף לילה ולילה" בתרגום ה"ד נומברג, "זיכרונות ומאמרים" לוולדימיר מדם, "סיפורי סיביר" לוולדימיר קורולנקו ועוד. נוסף על אלה הופיעו בהוצאה ספרי עיון מקוריים ומתורגמים, ובשנת תר"ף-1920 הופיע בה המאסף הדרמטי "די אייראָפּעאישע בינע" (אירופֶאישֶה בּינֶה, 'הבמה האירופית') בעריכת זלמן זילברצווייג, שבו התפרסמו מבחר מחזות אירופיים (דרמות, קומדיות ופארסות) בתרגום ליידיש.
לאחר תום המלחמה, בשנת תר"ף (על פי גרסה אחרת, ב-1918), רכש עם בן אביגדור ושותפיו ח' ברמן וא' קגן את בית הדפוס והוצאת הספרים הגדולים הוותיקים (נוסדו בתרכ"ג) רוֹזֶנקרַנץ ושריפטזֶצֶר (ראָזענקראנץ און שריפטזעצער) בווילנה.
בעת ששהה לידסקי בווילנה בקיץ 1921 לשם טיפול בעסקי ההוצאה החדשה, חלה ונפטר באופן פתאומי ב-1 ביוני, בן 52 במותו. הוא הובא למנוחות בוורשה, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר בהלוויה רבת-משתתפים. על גבי מצבתו נחרת הכיתוב: "פערלעגער און פריינד פון דעם יידישן בוך" ("מו"ל וידיד הספר היהודי"), ומשני צִדיו גולפו דימויים של שדרות ספרים.
במותו הותיר לידסקי את אשתו רייצֶה ובתם הלנה (אַליָה).
בצוואתו הוריש סכום ניכר למטרות צדקה, וכן ציווה להעניק לכל הסופרים שספריהם ראו אור בהוצאת "יודיש" את התַטפיסים (תבניות הדפוס, לוחות העופרת המשמשים להדפסת הספרים ) של ספריהם.
אלמנתו של לידסקי, רייצֶה לידסקה (רייצע לידסקא) לבית הורביץ, נפטרה בעיר אוטבוצק שליד ורשה בדצמבר 1936, בגיל 65, בתום מחלה קשה וממושכת, ושם נקברה. הותירה בת וחתן.
בתו היחידה, הלנה רוטנברג (ילידת ורשה 1901), שהתגוררה בראדום, נכלאה במלחמת העולם השנייה בגטו ראדום וקרוב לוודאי שנספתה בשואה.
אחיה של אשתו, שמואל לייב הורביץ (נודע בשם העט "א. ליטווין"; 1862–1943), היה מראשוני פועלי ציון, פולקלוריסט, פובליציסט ועורך ברוסיה ובארצות הברית.
דמותו בעיני בני זמנו.
על פי תיאוריהם של בני תקופתו, לידסקי היה מו"ל נדיב וסוחר הגון ומוצלח למדי, אך לא אינטלקטואל ואיש ספר.
לטענת איש "הבונד" א. ליטוַוק (חיים יעקב הלפנד), בניגוד לכמה מפעלי הוצאה לאור אחרים, כמו מפעל המו"לות היידי של אברהם קוטיק, הוצאת "פרוגרס" של לידסקי הייתה עסק מסחרי טהור, שלא הונע מאידאולוגיה. כנגד זאת מעיד רייזן, העורך הראשון של לידסקי, כי "להדפיס ספר אקדמי או אפילו יצירה בֶּלֶּטריסטית היה עבורו סוג של מלאכת קודש".
הסופר יצחק דב ברקוביץ (חתנו של שלום עליכם), שנודע בסגנונו החריף, מתאר בזיכרונותיו את לידסקי כ"מוכר-ספרים מצליח, סוחר זהיר וישר לפי דרכו, אחד מפשוטי העם, שהתיחס ברגשות כבוד אל אנשי המעלה, הכותבים ספרים בשביל המו"לים, ביחוד אל אלה, שספריהם יש להם מהלכים בשוק", בעל "מראה פשוט, עַם-הארצי". בשנת 1908 הציע לידסקי לרכוש משלום עליכם את כל כתביו; הלה מיאן, אך הואיל והיה נתון במצוקה כלכלית, הסכים למכור לו לצמיתות חמישים גיליונות דפוס מכתביו במחיר נמוך של עשרה רובל לגיליון, במזומן. ברקוביץ קובל על כך שכעבור שנה, ב-1909, במלאת לשלום עליכם חמישים, הוציא את הכתבים שרכש בשלושה כרכים בתור "הוצאת היובל", שהמהדורה הראשונה שלה נמכרה מיד עם צאתה (מבלי לשתף את המחבר ברווחים ממנה). עם זאת, הוא מודה כי לידסקי היה ההגון ביותר מכל יתר המו"לים. כאשר ביקש ועד היובל הוורשאי של שלום עליכם לפדות את כתביו מרשות המו"לים ולמסור לו אותם כמתנה בשם העם, לא הזדרזו המו"לים לוותר על האווזה המטילה ביצי זהב, אף שהסופר היה עני וחולה. המו"ל הראשון שוויתר על הזכויות על כתבי שלום עליכם, ובלי טענות יתרות, היה לידסקי, שהודה בפני הוועד כי כבר הרוויח מהסופר, והסכים למכור לוועד את הזכויות, התטפיסים (תבניות הדפוס) ושאריות הספרים בעבור כ-3,000 רובל. משעלה בידי הוועד לפדות כמעט את כל כתבי הסופר, החליטה אשתו של שלום עליכם למסור את המכירה הראשית של כל כתביו לידי לידסקי, שהבטיח תשלום חודשי של מאתיים רובל לשנה הראשונה – ומאחר שכצפוי, הוצאת היובל הוגדלה על ידי כרכים נוספים, נוצר בכך מקור הכנסה קבוע להבטחת קיומו של הסופר.
ברקוביץ מספר עוד כי
ש. ארנסט, ברשימה ביוגרפית על המו"ל שלמה שְׂרֶבֶּרְק, ממייסדי סינדיקט "צנטרל", כותב כי לאחר שיחתו הראשונה עם לידסקי, הגיע שרברק למסקנה כי רק שניהם, בכוחות משותפים, יצליחו לייסד הוצאת ספרים ברמה גבוהה שתוכל להוציא ספרים בצורה אסתטית ומשופרת.
הסופר היידי יואל מסטבוים, איש ורשה, שעלה לארץ ישראל בראשית העשור השישי לחייו, מספר כי לידסקי היה מן המו"לים ש"כל עבודתם הייתה תמיד לשמה של הספרות. סופר שנשא חן בעיניהם, מבחינת הכשרון וסגולות היקר שמנו חובבים בסופרים, היו שוקדים על התקנת חִבוריו, ולא זזו ממנו עד שזכה לראות ברכה בעמלו ושכר לפעולתו". הוא מתאר את לידסקי כ"סוחר שתריסרי חוזים היו מבצבצים מתוך כיסיו, אלא שהיה אוהב לתת לסופריו דמי קדימה על ספרים שלא עמדו לראות אור לעולם. הוא היה תוקע כפו לכיס המכנסים האחורי, מוציא שטרות כסף ואומר : "טול, אל דאגה, עוד תחזיר לי"." לדברי מסטבוים, הוא היה סוחר וקשה כארז למראית עין, אך בקרב נפשו פנימה היה ידידם הטוב והנאמן של הסופרים. משאך לוקחת אזנו של לידסקי שמץ דבר על פלוני סופר שמסיים או עומד לכתוב חבור חדש, מיד הריהו נחפז ובא, מעורר ומזרז, ואגב כך הוא פותח כיסו ומעניק טבין ותקילין – עד לחשבון. דוד קאסל המנוח מספר כיצד היה לידסקי עומד להם לסופרים בשעת דוחקם. זה האיש הקשה מלבר היה מפזר מממונו מפרעות על ימין ועל שמאל, וכלאחר יד היה שואל: הייכתב החבור, היגיע פעם לידי גמר? [...] לידסקי ושרברק היו כמין דוגמא של מו"לים אשר הספר עצמו, טיבו, היה ראש דאגותיהם, והצד המסחרי של ההוצאה היה שני במעלה.
יעקב אליאב (קויפמן)
יעקב אליאב (קויפמן) (1890, תרנ"א – 30 ביולי 1970, תש"ל) היה מחנך, סופר ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה.
אליאב נולד בשם יעקב קויפמן ב-1890 בפולין.
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל. עבד כמורה. במחצית השנייה של שנות ה-30, היה קויפמן-אליאב מראשוני "קריית עבודה" מדרום לתל אביב, מעונות עובדים שנבנו כדיור בר השגה לעובדים בעיר תל אביב וקיימו קואופרטיב שהפעיל בין היתר בית ספר וצרכנייה משותפים (בשלב מאוחר יותר הייתה קריית עבודה אחת מהשכונות שאוחדו ליצירת העיר חולון).
פרסם סיפורים מחיי הארץ במוספים הספרותיים של עיתוני הארץ, בהם "הפועל הצעיר", ובכתבי עת ספרותיים, בהם "הדים", "גזית" ו"מאזנים". בשנת 1960 ראה ספרו "בין אור וצל", ובשנת 1968 הרומן "נפתולי אשה".