ב-1942 פרסם בארון מחקר מקיף נוסף בן שלושה כרכים The Jewish Community: Its History and Structure to the American Revolution. בארון דן בחיבור זה בהתגבשותה של האוטונומיה היהודית. הוא פותח בתקופה השבטית, ממשיך בתקופת המלוכה, ימי יוון הקדומה והאימפריה הרומית ולאחר מכן עידן המשנה והתלמוד ועד הקהילות שמנותקות מקשר טריטוריאלי במזרח ובאירופה בימי הביניים.
עם פרסום שני חיבוריו הגדולים ומאמרי מפתח רבים, נחשב בארון לבכיר ההיסטוריונים של עם ישראל החיים בגולה. הוא הביא את חקר ההיסטוריה היהודית למעלת נושא מחקר חשוב, כמו כל נושא אחר. היו לו תלמידים רבים והוא הכשיר דוקטורנטים רבים ועודד לחקור נושאים חדשים. הוא הטיף לחקר השואה כבר ב-1949 ותלמידו ניצול השואה פיליפ פרידמן, היה אבי מחקר השואה בארצות הברית.
בארון פרסם שורת מחקרים על המהפכות הכושלות של 1848–1849 וזיקתן ליהודים. הוא ראה בהן את העמקת האמנציפציה בארצות שבהן ניתנה ליהודים, וכן שלב חשוב בדרך לאמנציפציה, בארצות שבהם לא הוענקה ליהודים. הוא אף ראה משבר בקהילות, שעודד את התקדמותן לעבר האמנציפציה.
הוא הרחיב את ספרו הגדול ל-18 כרכים, בכללם ארבעה כרכים שיוחדו לשנים 1650-1500. זהו החיבור ההיסטורי הגדול והמקיף ביותר שנכתב מאז ומעולם על ההיסטוריה של עם ישראל, זאת אף על פי שלא הושלם. הוא כולל 5189 עמודי טקסט ובנוסף להם 2419 עמודי הערות באות קטנה. הוא ערך השוואה בין ההיסטוריה של עם ישראל להיסטוריה הכללית ועשה שימוש במקורות מתריסר שפות. את כל המפעל העצום הזה עשה לבדו, ועזרו לו מזכירה בהדפסה ואשתו כעוזרת מחקר. לצד ההערכה העצומה לה זכה, ספג בארון ביקורת קשה מצד חלק מן החוקרים בשל ניסיונו לכתוב היסטוריה כוללת של עם ישראל בכל התקופות ומכל ההיבטים.
הוא לא אימץ את 'שיטת המרכזים' של דובנוב. העם שמר על אחדותו בזכות השמירה על מבנהו החוקתי. תודעת החוק, התורה ותלמודה הם שעמדו לעם ושמרו עליו אל מול השינויים מסביבם. בארון רואה את השפעת האסלאם על היהדות והקראות המושפעת מן הכיתתיות המוסלמית. הוא מצביע על הזיקה בין ההיסטוריה המערבית הכללית להיסטוריה של עם ישראל. הוא מתבונן בדברי הימים של היהודים כפי שנראו בעיני הנוצרי והעממי, ולא מפרספקטיבה של המדינה או הכנסייה. לגבי הגירושים ממערב אירופה, מחזיק בארון בדעתו שסיבתם היא לאומיות ימי-ביניימית medieval nationalism. הוא מיזג את ההיסטוריה היהודית עם ההיסטוריה הכללית וראה את היחסים שבין המוסלמים, נוצרים והיהודים והתרומה שהביאו אלו לאלו.
המשמעות של הגלות לפי בארון היא הסתגלות היהודים לתנאים שנכפו עליהם ויצרו חוכמה פיננסית ויצירת חיי תרבות ייחודיים. עם זאת, נכפו עליהם שינויים שרירותיים חד-צדדיים, לעיתים באלימות. לפי בארון לאחר שעם ישראל גלה מארצו, הוחלפה המסגרת הלאומית במסגרת ההיסטורית והיא זו שהגנה על העם בגולה.
בארון השתמש בכלים השאולים ממדעי החברה כמו: כלכלה, סוציולוגיה ודמוגרפיה. הוא אף בחן נושאים שנחקרו יחסית מעט ביחס ליהודים: התאוריה הפוליטית של אזרחות עירונית יהודית בימי הביניים, מספר היהודים על רקע ההיסטוריה הכללית, ההומניזם והיהודים, זיקת היהודים למסדר הישועי. יחס הפרוטסטנטים, לא רק מרטין לותר ליהודים במאה הראשונה לקיומו. בארון בספרו הגדול ובהרצאותיו הרבה להצביע על הקשר שבין החברה לדת, ואף הראה את השפעתם של התנאים החברתיים הפנימיים והחיצוניים, על היהדות לאורך השנים. הוא הציע חידושים כמעט בכל מה שחקר.
לפי בארון היה תפקיד המנהיגים להגן על עמם בפריפריה עוינת ולאפשר אוטונומיה מקסימלית. הקהילה הסגורה והצרה הצרה מאיחד את אופקי החיים, אך מאידך היא מנעה סכנה גדולה של שבירת מסגרות ומרדנות, שילבשו צורה של המרת דת ותנועות משיחיות. בארון דחה הסבר מרקסיסטי לפירוש ההיסטוריה היהודית, היות שהיהודים היו בני מעמד אחיד וחיו בקהילות קטנות ולשכבה העשירה היה חסר רצף דורות שנדרשו להיווצרות מעמד כלכלי ואילו בעיני הנוצרים, היהודים אם הם עשירים או עניים, הם קודם כל יהודים. בארון דחה את 'שיטת המרכזים' של דובנוב והוא דחה את החלוקה לתקופות שקבעו ההיסטוריונים בני המאה ה-19, במקום זאת הוא החיל על דברי ימי ישראל את חלוקת התקופות הלקוחה מן ההיסטוריה הכללית.
מחקריו על היהדות בימי הביניים.
לפי בארון היו ימי הביניים פסגת חיי הרוח של היהודים. הוא מעלה את הרעיון שמסעות הצלב לא היו תמיד טראומטיים ליהודים. התקווה המשיחית שימשה כעוגן הצלה ליהודים בתקופותיהם הנוראיות ביותר והעמיקה ככל ששקע מעמדם החברתי והמדיני. הוא ראה את ימי הביניים לא רק בסבל ובאפלה שהיו מנת חלקם של היהודים, כי אם גם לפי החופש והאפשרויות החדשות שנפתחו בפניהם.
ביחס להגות היהודית, בארון כתב כי בניגוד לגישה הנוצרית "החסידים היהודים בימי הביניים החשיבו את הרווחה החומרית כברכה בפני עצמה, בתנאי שהאדם חולק אותה עם הזולת". עם זאת, בארון הצביע על מספר מקורות בולטים מתקופה זו שהסתייגו מתופעות פסולות שעלולות להילוות או לנבוע מהשאיפה לאושר, בהם הרמב"ם שכתב "רוב הקלקולים הקורים בערים בין האנשים הם מפאת התאווה לרכוש ולהוסיף רכוש והרעבתנות לרווחים".
שלום ויטמאייר בארון
מורה חייל
הידרוגרוסולאר
אכסניית בנימין
חוזה יחס
חוזה יחס (relational contract) הוא חוזה שבא להסדיר יחסים ארוכי טווח. מרבית החוזים הם חוזים קצרי טווח, הבאים להסדיר עסקה מסוימת (כגון רכישת מכונית), אך יש גם חוזים ארוכי טווח, שמימושם מתבצע במשך שנים רבות, כגון חוזה עבודה אישי או חוזה למגורים בבית אבות.
מאפיינים.
נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, עמד על מאפייניו של חוזה יחס:
בפסק דין של בית הדין לחוזים אחידים נקבע שחוזה הבנק עם לקוחותיו הוא חוזה יחס. ד"ר רות פלאטו-שנער העירה על כך:
יש החולקים על קביעת פסק דין זה, וטוענים שכל הסימנים מראים כי ההפך הוא נכון, זאת משום שיחסי הלקוח הבודד עם הבנק יוצרים, לכל היותר, מונופול חד-צדדי של הבנק, ולא מונופול הדדי. כמו כן, לא הלקוח ולא הבנק עורכים שינויים מבניים של העסק לקראת ההתקשרות. החוזה עם הבנק ניתן לסיום בכל עת, מבלי שייגרם נזק לאחד הצדדים. השירות שהבנק נותן הוא מוגבל. מערכת היחסים בין הצדדים מנוכרת לחלוטין. פשטותה של מערכת היחסים מובילה למסקנה כי שום צד לחוזה, לא הבנק ולא הלקוח, רואים עצמם קשורים בחוזה יחס. כמעט בכל המקרים נוקט הבנק הליכי גבייה אגרסיביים נגד לקוחות חייבים. העובדה שהבנק משתמש בכספי לקוחות בחשבונות עו"ש כדי להפיק רווחים מבלי שיזכה את הלקוח בכל ריבית על יתרת הזכות, היא סימן נוסף שאין מדובר בחוזה יחס. סימן מובהק אחר הוא הנוהג של הבנקים לחסום קווי אשראי לעסקים קטנים או בינוניים, ולא מעט עסקים קרסו בשל כך.
אמנם חוזה יחס מתאפיין בכך שהוא ארוך טווח, אולם אורך הזמן הוא לא המשתנה היחיד ואולי אף לא המשתנה החשוב בהגדרת חוזה כחוזה יחס. המשתנה המרכזי הוא טיב היחסים בין הצדדים. כך למשל, על אף שחוזה עבודה מוגדר כחוזה יחס, משכו לעיתים פחות מחודש ימים. כך גם לגבי "חוזה נישואין", או חוזה עם בית אבות, ששינוי נסיבות (למשל מות החוסה) עלול לסיים את הקשר החוזי כעבור זמן קצר ביותר.
ככל שהחוזה מפורט יותר, צופה שינויי נסיבות ונותן מענה לשינויים אלה, כך תפחת הנטייה לראותו כחוזה יחס ("חוזה פתוח") כמו גם ההצדקה בהשלמת הוראותיו ממקורות חיצוניים ללשון החוזה, כגון עקרונות תום הלב, ההגינות והסבירות. כמן כן, עובדת היותם של הצדדים לחוזה גורמים עסקיים, לעיתים מתוחכמים, המיוצגים כיאות, תטה את הכף לעבר סיווג החוזה כ"חוזה סגור", שאינו חוזה יחס.
חוזה יחס נהוג לא רק בתחום המעמד האישי או יחסי עבודה, אלא הוא נפוץ מאוד בתחום המסחרי. כך למשל, החוזה להפעלת כביש 6 הוא חוזה יחס, שנסיבות הזמן עלולות להשתנות (למשל רעידת אדמה) ולפגוע בקיום החוזה או בכדאיות המשך הפעלתו. כך הדבר לגבי מיזמים כלכליים שונים, שנסיבות הזמן משנות את תנאי הקיום וההפעלה של החוזה. למשל בפסק הדין המכונן, בעניין ALCOA, שניתן בארצות הברית, דובר בחוזה למשך 20 שנה. בשל פגעי הזמן, החוזה הפך לחוזה הפסד עבור ספק האלומיניה, אך הקונה עמד על המשך קיומו, כיוון ש"חוזה יש לקיים". בית המשפט שינה את תנאי החוזה, תוך ניתוח של דיני הטעות, והכתיב תנאים חדשים כך שהחוזה הפך לחוזה רווחי.
נאמר כי חוזי יחס אינם ניתנים להגדרה משפטית, וכי כל מאמץ להגדירם מבחינה משפטית סופו שייכשל.
מנגנונים משפטיים לטיפול בנסיבות משתנות.
הדעה הרווחת היא כי דין החוזים הקיים אינו מתאים לטפל בחוזי יחס, כיוון שהוא נעדר מנגנונים להתערבות בתוכן החוזה כדי לשנותו ולהתאימו לנסיבות שהשתנו. אולם, הדין בישראל מאפשר התאמת חוזים לנסיבות משתנות כאלה, אך לשם כך יש צורך בתעוזה ובדמיון משפטיים כדי להכיר בצורך לשנות את תנאי החוזה ולהתאימם לנסיבות שהשתנו.
הדין הקיים כולל שפע מנגנונים להתאמת חוזים לנסיבות משתנות. תום הלב הוא אחד מהם. אך גם מנגנונים כמו טעות או סיכול החוזה מאפשרים התאמת חוזים לנסיבות משתנות. מנגנון אפקטיבי במיוחד הוא פרשנות יצירתית של החוזה, תוך התחקות אחר כוונת הצדדים.
אף על פי שבפני ועדת הקודיפיקציה, בראשות השופט אהרן ברק, עמדה האפשרות להציע חקיקה בכיוון זה, היא לא הרהיבה עוז להציע מנגנוני התאמה, למרות שהייתה ערה לקיום הבעיה. בדינים של מדינות זרות, בעיקר באירופה, ובמיוחד בגרמניה, קיימים מנגנונים רבים להתאמת חוזים לנסיבות משתנות.
היינריך שוובה
ג'ורג' מיטצ'ל
הסחה לכחול