עיצוב זה של העיר השפיע על תכנון העירוני של ערים חדשות יותר בבורמה והעיר הסיאמית סוחותאי. לדוגמה, מספר השערים והתצורה נמצאו גם בבירות בורמזיות גדולות שלאחר מכן, כמו בפאגאן מהמאה ה-11 ומנדליי מהמאה ה-19. מבנה זה של העיר נמצא גם בערים אחרות בנות זמנה כמו ערי הפיו מיינגמו ובייקתאנו, והערים דנייאוואדי (Danyawaddy) וותאלי (Wethali) בארקאן וכן בערים מאוחרות יותר כמו סוחותאי, שצצו למעלה מאלף שנים לאחר מכן. שרידי מבנים של מקדשים בהאלין מראים שעיצוב מקדשי העיר השפיע על המקדשים שהוקמו בין המאה ה-11 עד המאה ה-13 בפאגאן. חפצי אמנות שנחפרו מצביעים על כתב פיו של האלין ככתב הקדום ביותר בתחום בני הפיו (ובבורמה). הוא התבסס על גרסה מוקדמת יותר של הכתב הבראהמי (מוריין וגופטן). כתובות בסרי קסטרה מציגות גרסה מאוחרת יותר של אותו כתב.
העיר הייתה ידועה בייצור של מלח בישול, מצרך יקר מאוד באלף הראשון, האלין הוחלפה על ידי סרי קסטרה כעיר המדינה הראשית של הפיו במאה ה-7 בקירוב. לפי הדיווחים מסין, האלין נשארה מרכז פיו חשוב עד המאה ה-9, כאשר אזור השליטה של הפיו נקלע להתקפות חוזרות ונשנות מצד ממלכת נאנג'או. הרישומים הסיניים מציינים כי העיר הושמדה על ידי לוחמי נאנג'או בשנת 832 לספירה, כאשר 3,000 מתושביה נלקחו בשבי. עם זאת, תיארוך פחמן-14 חשף פעילות אנושית עד לשנת 870 לספירה בערך, כמעט ארבעה עשורים לאחר ההשמדה המדווחת של העיר.
סרי קסטרה.
סרי קסטרה (သရေခေတ္တရာ, מילולית: "שדה המזל" או "שדה התהילה"), השוכנת 8 קילומטרים דרומית-מזרחית ל בכפר המאווזה של ימינו, הייתה בירת פיו האחרונה והדרומית ביותר. העיר נוסדה בין המאות ה-5 וה-7,  אם כי במהלך שתיים מהחפירות האחרונות, מינואר עד פברואר 2015 ודצמבר 2015 עד פברואר 2016, בראשות ג'אניס סטארגארדט (Janice Stargardt) בתלולית יאהנדה בסרי קסטרה, התגלו שברי חרס עם חותמות עם מוטיבים בודהיסטיים, המתוארכים לשנת 340+/- 30 לערך. ואתרי שריפת גופות מסביבות 270+/- 30 לספירה. סביר להניח שסרי קסטרה עקפה את האלין כעיר הראשית בפיו עד המאה ה-7 או המאה ה-8, ושמרה על מעמד זה עד שהבורמזים הגיעו במאה ה-9. העיר הייתה משכנן של לפחות שתי שושלות, ואולי שלוש. השושלת הראשונה, שנקראת שושלת ויקראמה, השיקה ב-22 במרץ 638 את לוח השנה של הפיו, אשר מאוחר יותר הפך ללוח השנה הבורמזי. השושלת השנייה נוסדה על ידי המלך דוטבאונג ב-25 במרץ 739.
סרי קסטרה הוא אתר פיו הגדול ביותר שהתגלה. היא השתרעה על שטח גדול יותר מזה של פאגאן מהמאה ה-11 או מנדליי מהמאה ה-19. לעיר הייתה צורה מעגלית בהיקף של יותר מ-13 קילומטרים, וברוחב שלושה עד ארבעה קילומטרים, או כ-14,000 דונם של שטח מיושב. חומות הלבנים של העיר היו בגובה 4.5 מטרים, והיו לה 12 שערים עם פסלי דווה (בבודהיזם, סוג של ישויות שמימיות) ענקיים ששמרו על הכניסות, ופגודה בכל אחת מארבע הפינות.
היו בה גם שערים קשתיים, כמו אלה שנמצאו בהאלין ובבייקתאנו. במרכז העיר היה מבנה שרוב החוקרים משערים שהיה הארמון. צורתו מלבנית, מידותיו 518 על 343 מטרים, המסמלים גם מנדלה וגם זאטה (הורוסקופ), כמו במיינגמו. הארמון, המנזרים והבתים תפסו רק את חציה הדרומי של העיר, כל חציה הצפוני היה שדות אורז. יחד עם החפירים והחומות, הבטיח סידור זה שהעיר תוכל לעמוד במצור ארוך של אויבים.
סרי קסטרה הייתה אתר סחר חשוב בין סין להודו. היא הייתה ממוקמת על הנהר איראוואדי, לא הרחק מהים, מכיוון שהדלתה של האיראוואדי טרם נוצרה. ספינות מהאוקיינוס ההודי יכולות היו להגיע כדי לסחור עם ערי הפיו ודרכן עם סין. לסחר עם הודו הייתה גם השפעה תרבותית עמוקה. בסרי קסטרה התגלו השרידים הנרחבים ביותר של בודהיזם מזרם הטהרוואדה. האמנות הדתית חשפה כמה מקצועות ייחודיים עם השפעות מוקדמות יותר שנבעו מדרום-מזרח הודו והשפעות מאוחרות יותר מדרום-מערב הודו, בעוד שהשפעות מהמאה ה-9 כוללות את אלו של ממלכת נאנג'או. חלק גדול מהתיאור הסיני של מדינות פיו היה דרך סרי קסטרה. עולי הרגל הסינים בשנת 648 ו בשנת 675 הזכירו את סרי קסטרה בדיווחיהם על הממלכות הבודהיסטיות של דרום-מזרח אסיה. ספר תולדות שושלת טאנג מזכיר את הגעתה של משלחת מבירת פיו לחצר הקיסרות בשנת 801.
יישובים קטנים יותר.
יישובי פיו רבים נמצאו ברחבי בורמה עילית, אבל מלבד בייקתאנו וסרי קסטרה לא נערכו חפירות נרחבת, או כל חפירה, ברוב אתרי פיו. הם כוללים את וואטי (אזור עירוני ממערב למיינגמו), ייווה ואיאדאווקיה בעמק מו, ממערב להאלין ומדרום לאתר נייאונגן מתקופת הברונזה, ועוד כמה במועצה העירונית מיינמו, ששפך הנהר מו נמצא בתחומה. אתר פיו קטן אך בעל משמעות פוליטית הוא טאגאונג (တကောင်း) בצפון בורמה (כ-200 ק"מ צפונית למנדליי), שבו נחשפו חפצים של הפיו כולל כדי קבורה. כלי חרס מטאגאונג דומים בגודלם לכלי פיו אחרים, אך שונים מאוד מאלה שהתגלו בערים דרומה יותר. הדבר עשוי להצביע על מידה של השפעה ממקורות אחרים, או על תרבות שונה באופן ניכר מתרבות הפיו המרכזית. החשיבות של טאגאונג נובעת מהעובדה שהכרוניקות הבורמזיות מזהות את טאגאונג כמשכן של הממלכה הבורמזית הראשונה.
היו גם יישובי פיו בבורמה התחתונה שהרישומים ההיסטוריים התעלמו מהם, אולי במתכוון, משום שמטרתם הייתה להעניק לגיטימציה לשושלת של מלכי בורמה עילית. אתר סאגארה באזור העיר של ימינו הוא אתר כזה הדומה לטאגאונג. חפירות ארכאולוגיות בשנת 2001 חשפו כמה חפצים, כולל כדי טרקוטה בשדות אורז מדרום-מזרח לאתר המוקף חומה. האתר של מוקטי ליד סאגארה חשף גם חפצים דומים. הסטופה בסאגארה והלוחות המקודשים שנמצאו באתר מוקטי נחשבים לבעלי מאפיינים תרבותיים רבים של הפיו, אך חפצים אחרים הם עדות להשפעות תרבותיות רבות.
כלכלה.
חקלאות.
כלכלת ערי המדינה של הפיו התבססה על חקלאות ומסחר. כל היישובים החשובים של הפיו היו ממוקמים בשלושת אזורי השלחין העיקריים של בורמה עילית, ובמרכזם מפגש הנהרות איראוואדי וצ'ינדווין: האלין בעמק מו, מיינגמו ובינאקה במישורי קיאוקסה, ולבסוף בייקתאנו וסרי קסטרה בנפת מינבו או בסמוך לה. הבורמזים השתמשו אחר כך במתקני ההשקיה של הפיו. המלך מממלכת פאגאן בנה מתקני השקיה בשלושת האזורים הללו בשנות ה-50 של המאה ה-11 כדי להפוך אותם לספקיות האורז העיקריות של בורמה עילית. הם העניקו לבורמה עילית כלכלה יציבה לאורך זמן, בסיס שממנו הייתה ממלכת פאגאן עתידה לשלוט על עמק האיראוואדי והפריפריה שלו במאות השנים הבאות. גם הפיו גידלו אורז, אולי מזן .
מסחר.
אזור פיו היה מרכז מסחר חשוב בין סין להודו באלף הראשון לספירה. שני נתיבי מסחר עיקריים עברו במדינות פיו. כבר בשנת 128 לפני הספירה, פעל נתיב סחר יבשתי בין סין להודו ברחבי צפון בורמה. משלחת מהאימפריה הרומית לסין עברה בנתיב זה בשנת 97 לספירה, ושוב בשנת 120 לספירה. אבל רוב המסחר התנהל דרך הים דרך ערי המדינה הדרומיות של הפיו, שבאותה עת היו ממוקמות לא הרחק מהים כיוון שחלק גדול מהדלתה של איראוואדי טרם נוצר, ודרומה עד לעיירות בחלקו העליון של שבהן נמצאו חפצים של הפיו (עם זאת, אין להסיק מכך שלפיו הייתה שליטה מנהלית וצבאית על עיירות החוף של טנאסרים). הנמלים חיברו את נתיב הסחר היבשתי לסין דרך יונאן של ימינו.
אזור המסחר של מדינות פיו השתרע על פני דרום-מזרח אסיה של ימינו, דרום אסיה וסין. בבייקתאנו נמצאו ממצאים מהמאה ה-2 שמקורם מצפון-מערב הודו ועד ג'אווה והפיליפינים. כמו כן, נמצאו חפצי אומנות של פיו לאורך חופי ארקאן בבורמה התחתונה ועד מזרחה עד דרום וייטנאם של ימינו. הפיו גם ניהלו יחסי מסחר ויחסים דיפלומטיים עם סין. בשנים 800 ו-801–802 שלחה סרי קסטרה משלחת רשמית, יחד עם 35 מוזיקאים לחצר שושלת טאנג. לפי דברי הסינים, השתמשו הפיו במטבעות זהב וכסף. אבל רק מטבעות כסף שרדו.
כסף.
מאפיין בולט של מדינות פיו הוא ההטבעה והשימוש במטבעות כסף. מטבעות אלו, המתוארכים למאה ה-5, מקורם באזור פגו, והיוו את הדגם לרוב מטבעות האלף הראשון בדרום-מזרח אסיה היבשתית. הסוג הקדום ביותר של מטבעות אלה אינו כולל כתב ומתאר קונכייה מצד אחד ו (סמל עתיק שנחשב למבשר טובות במסורות הדתיות ההודיות). מצד שני, לרבים מהמטבעות היה חור קטן לאורך ההיקף, וייתכן ששימשו גם כקמעות. במפתיע, לאחר שהשימוש במטבעות נפסק בסוף תקופת פיו בסוף המאה ה-9, לא הופיעו מטבעות מחדש בממלכות הבורמזיות עד המאה ה-19.
תרבות.
התרבות של ערי המדינה של הפיו הושפעה רבות מהודו. התרבות ההודית הייתה בולטת ביותר בערי פיו הדרומיות שדרכן התנהל רוב הסחר עם הודו בדרך הים. שמות הערים הדרומיות ביותר נגזרו מפאלי או מסנסקריט כמו סרי קסטרה ובייקתאנו (אחד משמותיו של וישנו). המלכים בסרי קסטרה כינו את עצמם כווארמאנים ווארמה. זו לא הייתה רק תופעה דרומית. בדרגות שונות, ערים ועיירות בצפון האזור של הפיו היו גם הן תחת השפעה של התרבות ההודית. הכרוניקות הבורמזיות טוענות שהמלכים המייסדים של טאגאונג היו צאצאים של לא פחות מקלאן של הבודהה עצמו.
עד המאה הרביעית, הפכו רוב בני הפיו לבודהיסטים, אם כי ממצאים ארכאולוגיים מוכיחים שהאמונות הפרה-בודהיסטיות נותרו מושרשות היטב במאות הבאות. על פי הטקסטים שנחשפו בחפירות, כמו גם התיעודים הסיניים, הדת השלטת של הפיו הייתה הבודהיזם מזרם הטהרוואדה. אסכולת טהרוואדה הרווחת בממלכת פיו נגזרה כנראה מאזור אנדרה פרדש בדרום-מזרח הודו, הקשורה לחוקר הבודהיסטי המפורסם של הטהרוואדה, . זו הייתה האסכולה השולטת של הטהרוואדה בבורמה עד סוף המאה ה-12, כאשר הנזיר הבודהיסטי הבורמזי הוביל את השינוי לאימוץ של אסכולת של ציילון.