מלשון המשנה אפשר להבין שמברכים רק על נסים שנעשו לרבים. אמנם, הגמרא מקשה ומביאה כמה סיפורים, מהם משתמע שמברכים גם על נסים שנעשו ליחידים. בעקבות זאת, הגמרא קובעת חלוקה עקרונית: "אניסא דרבים כולי עלמא מיחייבי לברוכי, אניסא דיחיד איהו חייב לברוכי", דהיינו, הגמרא קובעת שעל נס שנעשה לרבים כולם חייבים לברך, ואילו על נס שנעשה לאדם בודד, רק הוא עצמו מחויב בברכה על ראיית אותו המקום.
מהות ברכת הנסים.
ככל ברכות הראייה, מהותה של ברכת הנסים נעוצה בהתפעלות של האדם נוכח המקום שהוא רואה. כך נכתב בדרישה, בפירושו על הטור: " דשאני ברכה זו שנתקנה על ראיית הנס אינה אלא התפעלות הנפש" (דרשה ט"ו אורח חיים סי' ריח ס"ק א). אמנם, ברוב המקרים הנדונים בברכות הראייה, מדובר בהתפעלות לנוכח מראה טבע יוצא מגדר הרגיל וכדומה. לעומת זאת, במקרה דנן אין מדובר בראייה של פלאי טבע, אלא של התפעלות ממעשיו הפלאיים של אלוהים, שהתבטאו בנס שנעשה באותו מקום, ובהכרת טובה על דברים אלו.
נס של רבים.
הגדרת רבים.
הרבים, שבעבור נס שנעשה להם מברכים ברכת הנסים, מוגדרים ככולו או רובו של עם ישראל.
כאמור, הגמרא קבעה ש-"אניסא דרבים כולי עלמא מיחייבי לברוכי", דהיינו כולם מחויבים לברך בראיית מקום שנעשה בו נס לרבים. בביאור מושג הרבים, קובע רבינו יונה: "וכל נס שאינו נעשה לכל ישראל או לרובן נקרא של יחיד". המאירי מדייק מהדיון לגבי נס שנעשה לשבט מישראל, שאם הדיון נסוב סביב נס שנעשה לשבט שלם, בוודאי שלא יברכו אחרים על נס שנעשה רק לעיר.
בבירור הלכה מוסיפים שניתן להגדיר את יושבי ארץ ישראל כעין כל ישראל, ולכן לכאורה אפשר להסתפק בנס שנעשה לכל היהודים היושבים בארץ ישראל כדי לחייב בנס של רבים (גם אם לא רובו של עם ישראל מתגורר בארץ ישראל).
נס שנעשה לשבט.
לא מברכים ברכת הנסים על נס שנעשה לשבט שלם מעם ישראל. ניתן היה לחשוב, שאף על פי ששבט מישראל אינו רובו של עם ישראל, הוא ראוי לברכת הנסים בפני עצמו אם נעשה לכולו נס, בגלל שהוא מהווה חטיבה שלמה מתוך עם ישראל.
מי שמעלה אפשרות ברכת הנסים לשבט שלם הוא הירושלמי. הירושלמי תולה את ברכת הנסים על ראיית מקום שנעשה בו נס לשבט, בשאלה אם כל שבט ושבט נחשב לקהל, ואז יצטרכו לברך, או שרק כל השבטים יחד נחשבים לקהל, ולכן רק בראיית מקום שנעשו בו נסים לכלל שבטי ישראל יוכל אדם לברך, ולעומת זאת בראיית מקום שנעשה בו נס לשבט אחד בלבד לא יברכו.
המחלוקת המובאת בירושלמי מופיעה במקור במשנה במסכת הוריות. המשנה דנה במקרה שבו הסנהדרין הורה דבר הלכה, ונהגו על פי בית הדין כולו או רובו של הקהל, והתברר למפרע שהדבר שהורו בית הדין היווה למעשה עבודה זרה. במצב זה התורה צוותה: "וְכִי תִשְׁגּוּ וְלֹא תַעֲשׂוּ אֵת כָּל הַמִּצְוֹת הָאֵלֶּה... וְהָיָה אִם מֵעֵינֵי הָעֵדָה נֶעֶשְׂתָה לִשְׁגָגָה וְעָשׂוּ כָל הָעֵדָה פַּר בֶּן בָּקָר אֶחָד לְעֹלָה... וּשְׂעִיר עִזִּים אֶחָד לְחַטָּת". במקרה הזה חלקו התנאים שבמשנה. רבי מאיר פוסק שבית הדין הגדול מקריב פר אחד, כיוון שהוא סובר שכשהתורה כותבת ביטויים כגון "עדה" ו-"קהל" היא מתכוונת לכלל ישראל. לעומת זאת, רבי יהודה פוסק שצריך להקריב שנים עשר פרים, כנגד כל שבט ושבט מבני ישראל שהוטעה, כיוון שהוא סובר שהביטויים "עדה" ו-"קהל" משמעם ציבור, ולכן כל שבט ושבט השייך לציבור החוטאים צריך להקריב פר. אם כן, לשיטת ר' מאיר "קהל" פירושו כלל שבטי ישראל, ולכן לא יברכו על נס שנעשה לשבט אחד, ולעומת זאת לשיטת ר' יהודה גם שבט אחד עונה לקריטריון של "קהל", ולכן יברכו על נס שנעשה לשבט אחד.
הירושלמי משליך מהדיון במסכת הוריות לגבי הסוגיא של ברכת הנסים. לשיטת רבי מאיר, יברכו רק על נס שנעשה לכלל ישראל, ואילו לשיטת רבי יהודה, ניתן יהיה לברך אף על נס שנעשה רק לשבט אחד מישראל. השולחן ערוך פסק כשיטת רבי מאיר, שלא מברכין על נעשה שנעשה לשבט אחד: "על נס שנעשה לקצת ישראל, כל זמן שלא נעשה לכל ישראל או רובן, ואפילו נעשה לקצת שבטים, אין מברכין עליו". טעמו של השולחן ערוך לפסיקתו הוא משום הכלל של "ספק ברכות להקל", ולפיכך עדיף שלא לברך על מקום שנעשה בו נס לשבט אחד.
רבים מהפרשנים תמהו על פסיקתו של השולחן ערוך, שצידד בשיטתו של רבי מאיר, ופסק כנגד רבי יהודה, כיוון שלפי כללי הפסיקה שבגמרא הלכה כרבי יהודה. מכל מקום, נפסק להלכה כשיטת רבי מאיר, שנס שנעשה לשבט אינו מוגדר כנס לרבים.
ברכת גר על נס שנעשה לרבים.
גר יכול לברך ברכת הנסים בנוסח הרגיל, ויכול גם לברך בנוסח: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נסים לישראל במקום הזה".
נוסח הברכה "שעשה נסים לאבותינו" הוא בעייתי עבור גר, שלמעשה אבותיו לא היו שותפים בנס שעליו צריך לברך. הרמב"ם כותב בתשובה לרבי עובדיה גר צדק: "אבל שהוצאתנו ממצרים או שעשית נסים לאבותינו אם רצית לשנות ולומר שהוצאת את ישראל ממצרים ושעשית נסים עם ישראל אמור. ואם לא שנית אין בכך הפסד כלום מאחר שנכנסת תחת כנפי השכינה ונלוית אליו אין כאן הפרש בינינו ובינך. וכל הנסים שנעשו כאלו לנו ולך נעשו". לפי פסיקתו של הרמב"ם, גר יכול לברך גם בנוסח "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נסים לישראל במקום הזה", אמנם הוא יכול לצאת גם בנוסח המקורי המופיע במשנה.
ברכה על נס שנעשה לאנשים מסוימים מישראל.
מברכים ברכת הנסים על ראיית מקום שנעשה בו נס לגדולי ישראל, בנוסח "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס לפלוני במקום הזה" (פלוני הוא שם האדם שנעשה לו הנס). כמו כן, מברכים על ראיית מקום שנעשה בו נס שהיה בו קידוש ה', בנוסח: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נסים לצדיקים במקום הזה"
מי שמעלה את האפשרות שכל אחד יהיה מחויב בברכה לא רק על נסים שנעשו לכלל ישראל, אלא גם על נסים שנעשו לגדולי ישראל לאורך ההיסטוריה היהודית, הוא התלמוד הירושלמי:
רבים מהראשונים מצדדים בדעה המובאת בירושלמי בהסתמך על הגמרא בבבלי: "ראה גוב של אריות או כבשן האש אומר: ברוך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה".
בעקבות הבבלי פוסק השולחן ערוך להלכה: "על נס של אדם מסוים, כיואב בן צרויה וחבריו, וכן על נס של אדם שנתקדש בו שם שמים, כגון דניאל וחבריו, מברך. לפיכך הרואה גוב אריות של דניאל וכבשן האש של חנניה מישאל ועזריה, מברך 'שעשה נס לצדיקים במקום הזה'".
השולחן ערוך שינה מנוסח הברכה שהביאה הגמרא, שהרי הגמרא קבעה שצריך לברך "ברוך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה", ולעומת זאת השולחן ערוך פסק כמו גרסת הרי"ף, שכתב: "ראה גוב אריות וכבשן האש אומר ברוך שעשה נס לצדיקים במקום הזה" . המשנה ברורה פוסק שרק בברכה על מקום של נס שיש בו קידוש השם מברכים בנוסח "שעשה נס לצדיקים במקום הזה", ואילו בנס שנעשה לאדם מסוים, מברכים בנוסח "ברוך שעשה נס לפלוני במקום הזה", וכוללים את שם האדם המסוים. לדוגמה, אם מברכים על הנס שנעשה ליואב בן צרויה, מברכים "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס ליואב בן צרויה במקום הזה".
נחלקו האחרונים בהגדרת "אדם מסוים" שאם נעשה לו נס מחייב השולחן ערוך בברכת הנסים. האליה רבה כתב שזה צריך להיות אדם שיהיה "מסוים ביותר", דהיינו אדם בעל שם. אמנם, המגן אברהם החמיר יותר וקבע שאדם מיסים הוא "דוקא כיואב שיצא טבעו בכל העולם", כלומר מדובר ביחידי סגולה בלבד, שראויים למעמד של "אדם מיסים" כפי שמופיע בירושלמי. בעקבות זאת, המגן אברהם מכריז כי "ובעוונותינו הרבים אין אנו עתה כיוצא בו", דהיינו כיום אין אנשים שמגיעים לרמתו של יואב בן צרויה, ולפיכך אין כיום אנשים מסוימים שאם יארע להם נס, יצטרכו כולם לברך עליו.
הבית יוסף מביא בשם האבודרהם, שעל כל נס שיש בו קידוש השם, אפילו אם נעשה ליחיד, חייבים לברך עליו ברכת הנסים, ואם כך הרי שדברי השולחן ערוך על דניאל וחבריו הם רק דוגמה לנס שיש בו קידוש השם. הבאור הלכה מעיר שהאנשים שנעשו להם נס של קידוש השם, אינם במדרגה של "אדם מסוים", כמו יואב בן צרויה, ולכן לו הנסים שהיו נעשים להם לא היו נסים עם קידוש השם, לא היו כולם מחויבים בברכה על ראיית מקומות אלו.
הב"ח מדייק מלשון השולחן ערוך שהברכה על הנס במקרים המצוינים בירושלמי, היא רק במצב בו ראה אדם את הכבשן שבו הושלכו חנניה, מישאל ועזריה, או במצב בו ראה אדם את גוב האריות אליו הושלך דניאל, ואין מדובר בראיית כבשן אחר או גוב אריות אחר. הפרישה פסק כמו הב"ח בעניין כבשן האש, אמנם במקרה של ראיית גוב אריות הפרישה הוא חולק וטוען שמברכים על ראייה של כל גוב אריות, ולאו דווקא על ראייה של גוב האריות שבו נעשה הנס לדניאל. הטעם שהפרישה מביא לדבריו הוא שגוב אריות הוא מחזה נדיר, ולפיכך בראיית גוב אריות מיד נזכר האדם בנס שנעשה לדניאל בגוב האריות, ולכן צריך לברך. לעומת זאת, כבשן אש הוא מחזה נפוץ, ובראייתו אדם אינו נזכר באופן אוטומטי בכבשן האש ממנו ניצלו חנניה, מישאל ועזריה. לכן, רק בראיית אותו כבשן שבו נעשה להם הנס יצטרך אדם לברך.
מכל מקום, פסק השולחן ערוך שמברכים רק על ראיית כבשן האש של חנניה, מישאל ועזריה, ועל גוב האריות של דניאל, ולא על כל כבשן אש וגוב אריות, כלומר כמו הב"ח ולא כמו הפרישה.
נס של יחיד.
הגמרא, כאמור, הרחיבה את ההוראה של המשנה כלפי נסים שאירעו לבודדים: "אניסא דיחיד איהו חייב לברוכי". אדם שרואה מקום שנעשה לו נס, מברך: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה לי נס במקום הזה".