לאחר שלוש שנים של עיסוק בעריכת דין במגזר הפרטי במריון, עבר ואן דוונטר לטריטוריית ויומינג, שם הוא היה לתובע העירוני של שאיין וחבר בבית המחוקקים של הטריטוריה. הוא גם שימש כפרקליט של אגודת מגדלי המקנה של ויומינג (Wyoming Stock Growers Association) במהלך מלחמת מחוז ג'ונסון .
בגיל 30 מונה ואן דוונטר כנשיא בית המשפט של הטריטוריה. לאחר שוויומינג קיבלה מעמד של מדינה, הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון של המדינה במשך ארבעה ימים. לאחר מכן הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין למשך שבע שנים. בין לקוחותיו העיקריים נמנו חברת הרכבות יוניון פסיפיק וחברות רכבת נוספות.
ב-1896 ייצג ואן דוונטר את ויומינג בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין "וורד נגד סוס מרוץ" . תיק זה היה קשור לאישום בעוון ציד בלתי חוקי מחוץ לעונה בניגוד להסכם עם האינדיאנים שאפשר פעילות שכזו. האינדיאנים זכו בעתירה שהוגשה לבית המשפט הפדרלי, אך פסק הדין נהפך על פיו בבית המשפט העליון ברוב של שבעה מול אחד.
בשנים 1897–1903 שירת ואן דוונטר בוושינגטון די. סי. כעוזר התובע הכללי של ארצות הברית ועבד במחלקת הפנים של ארצות הברית. באותן שנים הוא שימש גם כפרופסור בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
שופט בבית המשפט הפדרלי.
ב-4 בפברואר 1903 מינה הנשיא תאודור רוזוולט את ואן דוונטר כשופט בבית המשפט הפדרלי בסבב השמיני, שהוקם אז. ב-18 בפברואר אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-12 בדצמבר 1910 מונה ואן דוונטר על ידי הנשיא ויליאם הווארד טאפט כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של אדוארד דאגלס וייט שמונה אז כנשיא בית המשפט העליון. המינוי אושר על ידי הסנאט ב-15 בדצמבר.
בתקופת כהונתו על כס השיפוט הטביע ואן דוונטר את חותמו בחוות דעת שכתב בתיקי קרקעות ציבוריות, בתיקים שנגעו לאינדיאנים, זכויות מים, משפט ימי, סמכויות שיפוט ודיני תאגידים, אך הוא זכור במיוחד בשל חוות הדעת שכתב ובהן הוא הגן על עקרון הממשלה המוגבלת בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. ואן דוונטר הצביע נגד חוק התיאום החקלאי בפסק הדין "ארצות הברית נגד באטלר" , נגד "מנהל השיקום הלאומי" בפסק הדין "תאגיד העופות שכטר נגד ארצות הברית" , נגד הפיקוח הפדרלי על יחסי העבודה בפסק הדין "המועצה הלאומית ליחסי עבודה נגד תאגיד הפלדה ג'ונס ולאפלין" , נגד חוק פנסיות הרכבת בפסק הדין "מועצת הפרישה של הרכבות נגד חברת הרכבת אלטון" , נגד מתן דמי אבטלה בפסק הדין "חברת המכונות סטיוארד נגד דייוויס" ונגד שכר מינימום בפסק הדין "מלון החוף המערבי נגד פאריש" . בשל עמדתו השמרנית, נמנה ואן דוונטר על קבוצת השופטים שנודעה בכינוי ארבעת הפרשים, יחד עם פירס באטלר, ג'יימס קלארק מק'ריינולדס וג'ורג' סאת'רלנד. הארבעה שלטו בבית המשפט העליון במשך יותר משני עשורים. ואן דוונטר היה אנטישמי בהשקפותיו, אך לא כמו מק'ריינולדס, שסירב להיות בקשר או לדבר עם השופטים היהודים בבית המשפט העליון, לואי ברנדייס ופליקס פרנקפורטר. יחסיו של ואן דוונטר עם השניים לא היו קנטרניים. בחוות דעתו בפסק הדין "ארצות הברית נגד סנדובל" הוא פסק שבשל העובדה שהפואבלוס של ניו מקסיקו היו "נחותים מבחינה אינטלקטואלית ומוסרית" ו"קורבנות קלים להשפעה הרעה והמשכרת של המשקאות האלכוהוליים", הם היו נתונים למגבלות על מכירת משקאות משכרים בשטחי האינדיאנים. פסק דין זה היה מאז לבסיס לממשל העצמי של הפואבלוס ולהגנה על אדמות השבטים.
ואן דוונטר סבל ממחסום כתיבה, שאופיין אף כ"שיתוק העט" (pen paralysis). כתוצאה מכך, הוא כתב מעט מאוד פסקי דין בהשוואה לכל אחד מעמיתיו, ובממוצע הוא כתב כשלושה פסקי דין בכל אחד ממושבי בית המשפט העליון בעשור האחרון לכהונתו על כס השיפוט. לעיתים רחוקות הוא כתב פסק דין בסוגיות חוקתיות. עם זאת, הוא זכה להכרה כמומחה להליכים השיפוטיים. בדצמבר 1921 מינה אותו נשיא בית המשפט העליון ויליאם הווארד טאפט, יחד עם מק'ריינולדס וסאת'רלנד, לנסח הצעה לתיקון הקוד השיפוטי הלאומי שבה יוגדרו מחדש תפקידיהם של בתי משפט הפדרליים. המסמך, שנודע בכינוי "חוק השופטים" (the Judges' Bill), שמר על סמכות שיפוט החובה במקרים שבהם עלו שאלות שנגעו לסמכות השיפוט הפדרלית. ההצעה קראה לתת לבתי המשפט הפדרליים לערעורים את סמכות השיפוט כהחלטה סופית בבתי המשפט המחוזיים. בתי המשפט הפדרליים הוסמכו גם על פי המסמך לתקן, לאכוף או להשהוות צווים של רשות התקשורת הפדרלית, מועצת הסחר הבין-מדינתי , מועצת הנגידים של הפדרל ריזרב ומועצת הסחר הפדרלית . במסמך זה הוצע שההחלטה השיפוטית בכל תביעה שתוגש בערכאה השיפוטית העליונה ביותר של כל אחת מהמדינות, "בה מדובר על תוקף של אמנה או חוק של ארצות הברית תיבחן על ידי בית המשפט העליון". לבסוף הוצע שתיקים שקשורים לצווים מוחלטים שהובאו לדיון בשאלה על תקפותם, יובאו בפני בית המשפט העליון על פי קריטריונים מוגדרים. ב-1925 התקבלה ההצעה כחוק.
שנותיו האחרונות.
ב-2 ביוני 1937 קיבל ואן דוונטר מעמד של שופט בכיר . מעמד זה הוא למעשה פרישה מהתפקיד ותחתיו התמנה שופט אחר. ואן דוונטר היה השופט הראשון שקיבל מעמד זה, אם כי הוא המשיך לשמוע תיקים בבתי משפט בערכאות נמוכות וישב בראש הרכבי שיפוט בתיקים אזרחיים. את מעמדו זה הוא קיבל לאחר שהקונגרס קבע תשלום פנסיה מלאה לשופטים שפרשו לאחר גיל 70.
ויליס ואן דוונטר נפטר בוושינגטון די. סי. ב-8 בפברואר 1941. הוא נטמן בבית הקברות רוק קריק שבבירה.
רון פולמן
רון פולמן (נולד ב 16 בפברואר 1963) הוא פיזיקאי ופעיל חברתי ישראלי. פולמן משמש כפרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והוא עומד בראש קבוצת השבב האטומי באוניברסיטה.
ביוגרפיה.
פולמן, נולד בתל אביב לאהובה (לובה) גורדון ילידת רוסיה וישעיהו פולמן יליד פולין. אימו של פולמן, נמלטה בקושי רב יחד עם משפחתה מהעיר מינסק כאשר הצבא הנאצי החל מתקדם לאזור, וניסתה יחד עם משפחתה, להגיע לארץ ישראל על גבי ספינת הפליטים האקסודוס אך הבריטים החזירו אותם לגרמניה.
בשנת 1998, קיבל פולמן את תואר הדוקטורט שלו ממכון ויצמן, כאשר את המחקר עצמו עשה במאיץ שבז'נבה (CERN).
בשנים 1999–2000, שימש כפוסט דוקטורנט באינסברוק. בין השנים 2000–2003, כיהן כחוקר באוניברסיטת היידלברג שבגרמניה.
פולמן הוא פעיל חברתי בנושאי זכויות אדם, זכויות בעלי חיים, צדק חברתי, שלום וקיימות סביבתית.
מספר אושוויץ.
אביו של פולמן הוא ניצול מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ, שם קועקע המספר B-1367 על זרועו. פולמן, קעקע על זרועו העתק מדויק של מספרו של אביו. עבור פולמן, מספרו של אביו תמיד היה סמל ותזכורת שהוא עצמו, כמו שאר בני האדם, צרכים לשאוף להיות אנשים טובים יותר.
מדע.
פולמן הוא פרופסור לפיזיקה קוונטית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שם הוא עומד בראש קבוצת ה- Atom Chip. הוא המייסד והמנהל הראשון של המרכז האוניברסיטאי למדע וטכנולוגיה קוונטית, והמייסד והמנהל הראשון של המרכז לננו-פבריקציה (לייצור שבבים).
פולמן הוא אחד מממציאי השבב האטומי, הוא וקבוצתו גם היו הראשונים לממש אינטרפרומטר שטרן-גרלך מלא.
קבוצת השבב האטומי חוקרת גם את הקשר שבין תורת הקוונטים לתורת היחסות הכללית (גרביטציה).
מעבר לפיזיקה קוונטית, פולמן גם עוסק בפיזיקה של אנטי-חומר ב-CERN (ניסוי GBAR) ובחיפוש אחר Dark Matter (חומר אפל).
בשנת 2011 הוא קיבל את הפרס ע"ש Willis Lamb ובשנת 2013 זכה במלגת מילר לפרופסור אורח בברקלי.
בשנת 2021 קיבל את פרס הקירות הנופלים בברלין.
חיים פרטיים.
לפולמן 4 בנות והוא מתגורר בעיר תל אביב.
במרוצת ארבעת העשורים האחרונים, פולמן הטיס מטוסי סילון, מטוסים אווירובטיים, אולטרה-לייט ומצנחי רחיפה. בנוסף הוא עוסק בספורט אתגרי.
פולמן הוא צמחוני מזה 30 שנים.
וינסנט קולייר
וינסנט קולייר (באנגלית: Vincent Colyer; 30 בספטמבר 1824 - 12 ביולי 1888) היה אמן אמריקאי, שנודע מתמונותיו של המערב. הוא עבד עם קבוצות נדבניות ונוצריות הוא וגם עם ממשלת ארצות הברית כדי לנסות לעזור לעבדים המשוחררים ולאינדיאנים.
ראשית חייו.
קולייר נולד בבלומינגדייל, ניו יורק ב־30 בספטמבר 1824, וגדל במשפחת קוואקרים. אמונתו הייתה מרכז חייו והשראה לפעילותו.
הוא למד אמנות במשך ארבע שנים בניו יורק אצל ג'ון סמית', ולאחר מכן היה סטודנט באקדמיה הלאומית. הוא הפך לחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1851. מאז ועד מלחמת האזרחים צייר בניו יורק.
מלחמת אזרחים.
במהלך המלחמה ייסד קולייר ושירת עמותה נוצרית שהגישה סיוע חומרי ורוחני לנזקקים. זאת כאחראי על עזרה לנזקקים בניו ברן שבצפון קרוליינה בפיקודו של הגנרל אמברוז ברנסייד. הוא כתב את דוח הפעילות לצבא ארצות הברית בצפון קרוליינה, באביב 1862, לאחר קרב ניוברן (1864). לאחר החלטת הממשלה בשנת 1863 לאפשר לחיילים אפרו-אמריקאים להילחם, קולייר החל לגייס ולהכשיר את הגברים עבור כוחות האיחוד. הוא כיהן גם בנציבות האינדיאנית.
קולייר סייר במערב ארצות הברית בשנים 1868–1871. הוא ייצג את "ידידי האינדיאנים", ארגון קוואקרים שעסק בטיפול הומניטרי בתושבים הילידים בשמורות הממשלתיות. הוא אמנם לא צייר דיוקנאות של אינדיאנים, אך הרישומים שלו מתעדים כמה מהמבצרים הישנים ביותר בשטחי האינדיאנים ובדרום מערב.
קולייר דגל בהקמת שמורות עבור שבטי האפאצ'י, ושבטים שכנים בניו מקסיקו ובאריזונה לשיפור תנאי חייהם. מאמץ זה זיכה אותו בהתנגדות עזה מצד חברות כרייה של הלבנים, והאינטרסים של מגדלי הבקר והחקלאים הלבנים. ניסיונו הסתיימה בכישלון.