התעצמותה העיקרית של אתונה חלה תחת הנהגתו של המצביא פריקלס, שבמשך שני עשורים שב ונבחר על ידי העם לשמש בתפקידי פיקוד; השקפת עולמו הכתיבה את המדיניות האימפריאלית שנקטה. פריקלס סבר שזו הכרחית לשגשוגה של העיר. ואכן, תחת הנהגתו צמחה העיר והפכה למרכז תרבותי וארכיטקטוני של ממש. ואולם, בסופו של דבר, ההתנגשות עם ספרטה, הסתיימה עבור האתונאים בכי רע. המלחמות הפלופונסיות נמשכו בהפסקות עד סוף המאה החמישית, והביאו לתמורות קיצוניות במשטר האתונאי. לאחר מות פריקלס במגפת הדבר, בראשית המלחמה הפלופונסית הראשונה, הקצין עוד יותר המשטר הדמוקרטי האתונאי, ולהנהגת המדינה הגיעו דמגוגים - מנהיגים עממיים חסרי הכשרה ונמהרים, שהובלו על ידי ההמון להרפתקאות מדיניות וצבאיות, עד לתבוסת אתונה במלחמה. לאחר התבוסה, התבטל לזמן מה המשטר הדמוקרטי ובמקומו הונהגו משטרי עריצות, אך בסופו של דבר הוחזר המשטר הדמוקרטי על כנו.
המלחמות בין אתונה לספרטה, התישו את כוחן של שתי המעצמות הגדולות, ובמאה הרביעית החלה העיר לשקוע. עלייתה של מקדוניה מסמלת את ירידת אתונה. לאחר כניעתה לפיליפוס השני, מלך מוקדון, לא חזרה עוד אתונה לגדולתה עד עצמאות יוון בתחילת המאה ה-19.
אתונה כחלק מהאימפריה הביזנטית והעות'מאנית בימי הביניים.
בתקופת השתייכותה לאימפריה הביזנטית אתונה הייתה עיירת שדה לא חשובה, אוצרותיה הרבים נשדדו על ידי הקיסרים והועברו לקונסטנטינופול. אטיקה סבלה מפלישות העמים הברברים הגותים והבולגרים. בין 1204 ל-1458 אתונה הייתה במוקד הסכסוך בין הביזנטים, צלבנים ופושטים אחרים.
בשנת 1458 נכבשה אתונה בידי האימפריה העות'מאנית. הטורקים כיבדו את המורשת הקלאסית של אתונה וניסו לשקם את זוהרה מימי עברה. למרות הניסיונות הטורקיים, ירדה אוכלוסיית אתונה עד כדי כך שבמאה ה-17 אתונה הייתה בגודל של כפר קטן. הפגיעה החמורה ביותר הייתה בשלהי המאה ה-17 עם החלשות הזמנית של האימפריה העות'מאנית אחרי המסע הכושל לווינה בשנת 1683. הוונציאנים ניצלו את החולשה של האימפריה ופלשו לאטיקה בשנת 1687. בעת המצור על אתונה, אחד הפגזים פגע במחסן אבק שרפה שהיה ממוקם בסמוך לפרתנון וכתוצאה מהפיצוץ העז, חלק ניכר מהמבנה המפואר נהרס. אחרי הכיבוש, הוונציאנים השתמשו באבנים מהמבנים העתיקים של אתונה לתיקון חומותיה. בניסיון לכבוש את העיר בחזרה הטורקים הציתו את העיר ואוצרות אמנות רבים נהרסו. הרס נוסף היה בסוף המאה ה-18 כאשר הטורקים פירקו חלק נוסף מהמבנים העתיקים לצורך בנייתה של חומה נוספת בשנת 1778. בין 1801 ל-1805 תומאס ברוס העביר חלק מתבליטי הפרתנון למוזיאון הבריטי.
בשנת 1822 המורדים היוונים כבשו את העיר, אך הטורקים הצליחו לגרשם בשנת 1826. הטורקים החזיקו בעיר עד לנסיגתם בשנת 1833. בשנת 1834 אתונה נבחרה לעיר הבירה של הממלכה העצמאית של יוון, לאחר תקופה קצרה בה שימשה נַאפְפְּלִיוֹ כעיר בירה. בשלב זה העיר הייתה כמעט ריקה מתושבים וכללה קומץ מבנים למרגלות האקרופוליס בסמוך לשכונת פלאקה המודרנית.
אתונה ביוון העצמאית.
אתונה נבחרה לבירה בגלל הרגשות העזים שהפיחה ההיסטוריה ביוונים ולא בגלל חשיבותה היחסית. בעת שלטונות של אוטו (1832–1862) העיר עברה שינויים רבים והרשויות יזמו מפעלי בנייה רבים. אחרי שחרור העיר והפחת תקווה חדשה בלבבות היוונים, העיר התחילה לגדול במהירות. כמיליון פליטים מאסיה הקטנה בחרו לשוב למולדתם ורבים מהם הגיעו לאתונה. הוורמאכט שלט באתונה במהלך מלחמת העולם השנייה אחרי שהגרמנים הביסו את היוונים בשדה הקרב. בשנת 1944 פרצה מלחמת אזרחים בין הקומוניסטים שנתמכו על ידי ברית המועצות לבין הרויאליסטים שנתמכו על ידי הבריטים.
אחרי מלחמת העולם השנייה העיר קלטה תושבים רבים שחיפשו בה פרנסה. אחרי כניסת יוון לאיחוד האירופי הוצפה העיר באזרחים שניסו לשפר את מצבם הכלכלי בעקבות נחשול הכסף שזרם לעיר.
הציונות הדתית
הים הקריבי
הים הקריבי הוא ים בין-יבשתי מדרום למפרץ מקסיקו, חלק מהאוקיינוס האטלנטי. הוא תחום במדינות ונצואלה, קולומביה ופנמה מדרום, קוסטה ריקה, ניקרגואה, הונדורס, גואטמלה, בליז, ומדינת יוקטן במקסיקו ממערב, קובה, האיטי והרפובליקה הדומיניקנית, ג'מייקה ופוארטו ריקו מצפון והאיים האנטילים הקטנים ממזרח.
שטחו של הים הקריבי 2,754,000 קילומטרים רבועים. הנקודה העמוקה ביותר היא בשקע קיימן המצוי בין קובה לג'מייקה ועומקו המרבי 7,686 מטרים.
בשם "קריביים" נקראים הים הקריבי והאיים שבו, כגון קובה, היספניולה, הוא האי עליו נמצאות האיטי והרפובליקה הדומיניקנית, פוארטו ריקו, ג'מייקה, איי בהמה, טרינידד וטובגו ועוד איים קטנים רבים נוספים. איים אלו ידועים כאיי הודו המערבית או האיים הקריביים.
איי הים הקריבי נחלקים ל-3 קבוצות עיקריות:
מקור שמו של הים הקריבי הוא באינדיאנים בני שבט הקריב, ששכנו בו. האירופאים שהגיעו לאזור ראו אותם כלוחמניים ואפילו כקניבלים, מילה שהוכנסה לשימוש בעקבות כינוי אחר של בני הקריב, קניבה.
הים היה ידוע לשמצה עקב פעילות ערה של שודדי ים במאות ה-16, ה-17 וה-18. שודדים אלה כונו שודדי הים הקאריביים. במלחמת העולם השנייה פעלו צוללות הגרמנים גם בים הקריבי על מנת לשבש העברת נפט מוונצואלה.
Plan 9 from Bell Labs
Plan 9 from Bell Labs (בקצרה Plan9) הוא שמה של מערכת הפעלה חופשית שמקורה בשנות ה-80, בפרויקט דור ההמשך למערכות UNIX של מעבדות בל ב-AT&amp;T.
מערכת ההפעלה יועדה לניהול משאבים מבוזר מבוסס רשת, עקב הדרישה התפעולית לתחנות עבודה מרובות בניהול מרכזי.
המערכת שווקה תחת רישוי סגור עד שנת 2000, אך לאחר מעבר זכות הקניין לחברת לוסנט ב-2000, עברה המערכת להפצה כקוד פתוח למטרות לא מסחריות, וב-2002, לרישוי חופשי.
שמה של המערכת נגזר משמו של סרט – תוכנית 9 מהחלל החיצון (Plan 9 from Outer Space). הסרט ידוע לשימצה כ"הסרט הגרוע ביותר שהופק בכל הזמנים".
עיצוב ומבנה.
ראשית, בהיותה מערכת שנועדה להחליף את מערכת ה-UNIX, נבנתה על העקרון של מערכת שכל משאביה מבוססי קבצים. שנית, כל משאבי הרשת שייכים למאגר משאבים יחיד, שמתקשר אחד עם השני, וזאת על ידי פרוטוקול רשת מיוחד שנקרא 9P, המאפשר לגשת למשאבים על מחשבים אחרים שמריצים את המערכת.
בלום פילטר
הנריק איבסן
הנריק יוהאן איבסן (בנורווגית: Henrik Johan Ibsen; 20 במרץ 1828 – 23 במאי 1906) היה מחזאי נורווגי רב השפעה, האחראי במידה רבה להופעתה של הדרמה הריאליסטית המודרנית.
חשיבותו.
בתקופתו, בתקופה בה ערכי המשפחה והרכוש הוויקטוריאניים היו עדיין מקובלים מאוד, נחשבו מחזותיו של איבסן לשערורייתיים. כל קריאת תיגר על הערכים הוויקטוריאניים נחשבה למזעזעת ובלתי-מוסרית. יצירתו של איבסן בוחנת את המציאות המסתתרת מאחרי מראית-העין, מציאות אותה לא רצתה החברה לראות באותם הימים.
בכך שהכניס למשוואה את העין הביקורתית והחשיבה החופשית אודות תנאי החיים ונושאים מוסריים, תרם איבסן רבות להיווצרות אמנות הבמה המודרנית. לפניו, מחזות היו אמורים להיות דרמות מוסריות בהן גיבורים אצילים נלחמים בכוחות אפלים. כל דרמה הייתה אמורה להסתיים בסיום "נאות", דהיינו שהטוב מוביל לאושר, וחוסר המוסר - לכאב. איבסן הפך תפישה זו על ראשה, ובכך קרא תיגר על האמונות של אותה התקופה וניפץ את אשליותיו של הקהל.
הסופר האירי ג'יימס ג'ויס נמנה עם מעריציו של איבסן, ובמאמר שכתב עליו בשנת 1900, בעקבות ביקורת שנמתחה על המחזאי, הופיעו הדברים הבאים: כמו כן כתב "כשאמנותו של המחזאי מושלמת, אין צורך במבקר". דברים אלה לא נעלמו מעיניו של איבסן הקשיש, והוא העביר לג'ויס מכתב הערכה באמצעות מתרגם מחזותיו לאנגלית, ויליאם ארצ'ר, מבלי לדעת כלל כי הכותב הוא בחור צעיר בן 18.
ביוגרפיה.
איבסן נולד למשפחה אמידה יחסית בעיר הנמל הקטנה שיאן שבנורווגיה, עיר שנודעה בעיקר במשלוחי העץ שלה. זמן קצר לאחר לידתו ירדה משפחתו מנכסיה. אמו פנתה אל הדת בחיפוש אחר נחמה, ואביו שקע בדיכאון עמוק.
איבסן עזב את הבית והפך שוליית רוקח בגיל 15, אז החל לכתוב מחזות. מחזהו הראשון, "קטלינה" (1848), התפרסם כשהיה בן 20, אולם המחזה לא זכה לעלות על במה. מחזהו הראשון שהופק היה "ערימת הקבורה" (1850), אולם המחזה לא זכה לתשומת-לב רבה. לאחר מכן, איבסן לא שב לכתוב במשך כמה שנים. אחר כך הועסק במשך מספר שנים בתיאטרון הנורווגי, שם היה מעורב בהפקתם של למעלה מ-145 מחזות ככותב, במאי ומפיק. במהלך תקופה זו לא פרסם אף מחזה חדש מפרי עטו. למרות כישלונו לפרוץ כמחזאי, צבר איבסן ניסיון רב בתיאטרון הנורווגי, ניסיון שהתגלה כרב ערך כאשר שב לכתוב.
בשנת 1857 הגיע לאוסלו, שם מצבו הכלכלי היה ירוד. הוא נישא ב-1859 לסוזן, ובאותה שנה נולד בנם היחיד סיגורד איבסן (שהפך לימים לסופר, עורך דין ומדינאי, וכיהן כראש ממשלת נורווגיה בסטוקהולם בתקופת הפיצול של נורווגיה, בין השנים 1903–1905). מצבה הכלכלי של המשפחה היה רע, ובשנת 1864, מאוכזב מהחיים בנורווגיה, היגר לאיטליה. הוא לא שב למולדתו במשך 27 שנים, אך כשחזר כבר היה מחזאי בעל שם, גם אם שנוי במחלוקת.
מחזהו הבא, "ברנד" (1865), הביא לו את ההכרה שחיפש, כמו גם הצלחה כלכלית; וכך גם מחזהו "פר גינט" (1867; תורגם לעברית בידי לאה גולדברג, ומאוחר יותר על ידי איתמר אבן-זהר בשנת תשל"א (1971). תרגום זה נעשה מהמקור הנורווגי.).