עם הקמת המדינה התקיימו בה 11 יומונים עבריים (פרט ל"מברק" שנסגר על ידי מועצת המדינה הזמנית בעקבות הפעלת הפקודה למניעת טרור לאחר רצח ברנדוט בספטמבר 1948), 8 מהם עיתונים מפלגתיים שהמשיכו את עיתונות היישוב ("דבר" ו"הדור" של מפא"י, "הצופה" של תנועת המזרחי, "על המשמר" של מפ"ם, "הבֹקר" של הציונים הכלליים ו"חרות" של תנועת החרות (שהתאחדו ב-1965 ל"היום", עם איחוד מסגרותיהם המפלגתיות ויצירת גח"ל), "המודיע" של אגודת ישראל (החליף את "הקול" ב-1950) ו"קול העם" של מק"י) ובנוסף העיתונים המסחריים "הארץ", "מעריב" ו"ידיעות אחרונות". העיתונות האידאולוגית-מפלגתית התקבלה בקרב השלטון כאתית, רצינית ומהימנה יותר מה"עסקים הפרטיים" שהעיתונאים בהם אינם אלא עט-להשכיר. ב-4 באפריל 1951 אמר בן-גוריון בכנסת: "חבר הכנסת בגין הביא נימוק מעיתון "הארץ". אבל מה זה עיתון? מי שיש לו כסף, עושה עסק, שוכר פועלים וכותב מה שהוא רוצה לכתוב" ובמזכירות המפלגה אמר: "עיתון בשביל מפלגה חיוני. כי לא ייתכן קיום מפלגה ללא עיתון" ועורך "הצופה" שבתאי דניאל אמר "מפלגה ללא עיתון היא כמפלגה אילמת". ואכן, העיתונות והמפלגתיות הלכו בשניות החמישים יד ביד. אל עיתוני היישוב נוספו יומון המפלגה הפרוגרסיבית "זמנים" (1953-1955) ו"למרחב" (1954-1971) של מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון, שהתפצלה ממפא"י.
בית "דבר" של ההסתדרות ומפא"י, לו היה עיתון לכל מגזר, קידם את העלייה ההמונית בהחלפת השבועון הגה ביומון מנוקד בעברית קלה בשם "אומר" (ראה אור עד 1986). כן הוציאה מפא"י עיתונים מפלגתיים בשפות זרות עבור עולים חדשים באמצעות "החברה המאוחדת לפרסומים והדפסות", בהם "ל'אקו ד'ישראל" (צרפתית; 1948-1958), "ידיעות חדשות" (גרמנית; 1935-1973), "לעצטע נייעס" (יידיש; 1949-1994) ו"נוביני קורייר" (פולנית; 1958-1994), שני האחרונים ראו אור כשבועונים עד ראשית שנות ה-2000. מיד בראשית העלייה הגדולה מברית המועצות הוציאה מפלגת העבודה את העיתון הרוסי "נאשה סטראנה" (1968) וב-1990 ניסתה להוציא יומון רוסי נוסף, "ספוטניק", שנסגר כעבור זמן קצר. חשיבותה של העיתונות הייתה כה גדולה בעיני השלטון עד כי בן-גוריון, ראש הממשלה עצמו, אף פרסם מאמרים ב"דבר" תחת שם העט ס. ש. יריב (לאמור סבא של יריב).
החוקרת דינה גורן מציינת ש"עיקר מאמציהם [של העיתונאים בעיתונות המפלגתית] היה נתון לקידומן של מטרות אידאולוגיות, בין שהיו אלה מטרות המשותפות לכלל התנועה הציונית ובין שהיו של התנועות הפוליטיות שאליהן הם השתייכו. דפוסים אלה של עבודה עיתונאית גם הלמו את המקובל בארצות מוצאם של רוב העיתונאים ורוב הקוראים, כלומר, את הגישה המקצועית כפי שהתפתחה במזרח ובמרכז אירופה, שעיקרה הדגשת הצד האידאולוגי והפובליציסטי בעבודה העיתונאית, שבהשוואה אליו נחשבו הדיווח מן השטח ומלאכת הרפורטז'ה למלאכות פחותות בערכן". הפולמוסים החשובים של התקופה, כגון שביתת הימאים (1951), יחסי גרמניה–ישראל, השילומים, קליטת העלייה והעלייה הסלקטיבית, יחסי דת ומדינה ועוד התנהלו מעל דפי העיתונות ונחלקו אף הם לפי הקו המפלגתי. כמו בתקופת היישוב, הוקדש מקום נכבד לתיאור ארכני ומליצי של אספות-עם ומעמדים ציבוריים אחרים (בעיתונות תנועת העבודה, בפרט, נחגגו בפרטנות ובאריכות אירועי הקמת יישובים חדשים, קליטת עלייה, מפעלי משק וכלכלה והישגים אחרים של המדינה הצעירה). כן נכתבו בכל העיתונים מאמרים ארוכים בשאלות שברומה של האומה ועתידה. בד בבד מיעטו עיתוני הזרם המרכזי, הקונפורמי, בדיווחים אקטואליים ובעבודה עיתונאית חוקרת לחשיפת עוולות חברתיות. עיתונאי העיתונות המפלגתית ראו בעבודתם קודם כל שליחות אידאולוגית ורק לאחר מכן מחויבות עיתונאית מקצועית, ביקורתית ופלורליסטית.
לעיתונים מפלגתיים מסוימים נודעה חשיבות תרבותית רחבה יותר מאשר בתחום המפלגתי הצר. כך, למשל מוספו הספרותי של "למרחב", "משא" בעריכתו של אהרן מגד, היה אחד המוספים הספרותיים החשובים במדינה והבמה המרכזית של סופרי דור תש"ח. "הטור השביעי" של אלתרמן המשיך להופיע ב"דבר" וזכה לתהודה ציבורית ניכרת, "על המשמר" ועיתון הילדים שלו "משמר לילדים" היו במה בה פרסמו משוררים כלאה גולדברג, אברהם שלונסקי, דן פגיס, ויהודה עמיחי.
במשך כחמש שנים (1960-1965) העסיקה "הפרשה" או "עסק הביש" את העיתונות ואת המערכת הפוליטית בישראל כמעט מדי יום. העיתונים נחלקו בין מצדדי שר הביטחון פנחס לבון, מסע אותו הוביל "מעריב" לבין מצדדי ראש הממשלה בן-גוריון, אותו הוביל באופן נחרץ "הארץ". עיתונאי "דבר" נחלקו בין מצדדי לבון, ובהם בכירי המערכת והעורך הראשי, חיים שורר לבין מיטב הפובליציסטים, בראשות נתן אלתרמן, שתמכו בבן-גוריון. פוליטיקאים רבים הופתעו מהעיסוק האינטנסיבי בפרשה בעיתונות וראו בה גורם מזיק, מעכב ומתסיס בעיקר ערב הבחירות לכנסת השישית. "הפרשה" הייתה הקו ממנו החלה בישראל צמיחת עיתונות פתוחה יותר, ספקנית וחוקרת. היא העניקה לעיתונות חשיבות ראשונה במעלה בציבור ולגיטימציה לעיתונות הבלתי-מפלגתית ובראש ובראשונה ל"מעריב", שנחשב לפני כן לנחות. בתגובה חוקקה הכנסת את חוק איסור לשון הרע שהגביל את הפרסום בעיתונות וחולל סערה ציבורית ושביתות.
ערב מלחמת ששת הימים ארגנו חלק מהעיתונים, ובפרט "הארץ", מסע נגד ראש הממשלה לוי אשכול, שנתפס כהססן, סטריאוטיפ שהודגש ונופח על ידי העיתונות, בקריאה למנות את משה דיין לשר ביטחון. לא ברור האם המסע העיתונאי שיקף דעה ציבורית או עורר אותה, כך או כך, העיתונות של סוף שנות השישים הייתה כבר בעלת כוח ציבורי ניכר ויכולת השפעה על החלטות הדרג המדיני. לאחר מלחמת ששת הימים שקעה העיתונות הישראלית באופוריה ובאמונה ש"הכל בסדר". בשנת 1974 כתב שלמה אבינרי כי באותה עת שררה בעיתונות אווירה שבה "אין מצביעים על פגמים, הכל מלא שירים ותשבחות, קושרים כתרים למצביאים ומשתחווים לפני הממסד".
בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים הגיעה העיתונות המפלגתית למשבר, מחסור באמצעים ובפרסום ותפוצה דלה הכריעו את "היום" של גח"ל ב-1969 והליכוד נותר ללא ביטאון רשמי. המפלגה הקומוניסטית התפצלה ב-1965 ובנוסף ל"קול העם" נוסד שבועונה של רק"ח, "זו הדרך", "קול העם" גסס עד שנסגר ב-1975. ב-1971 התמזג "למרחב" עם "דבר". נתח העיתונות העצמאית עלה לכדי 3 יומונים מתוך 8 (כ-40% לעומת פחות מ-30% בראשית שנות ה-50). "דבר" אמנם התחזק עקב קליטת כותבי "למרחב" ומינויה של העורכת חנה זמר, אך מאבקים פנימיים בהסתדרות וירידת קרנה של מפלגת השלטון בלמו את שגשוגו.
לאחר מלחמת יום כיפור החל בישראל גל של ביקורת. העיתונות הלקתה את עצמה הן על הסיקור האופטימי והכנוע לפני המלחמה והן על הרמה העיתונאית בזמן המלחמה, בה צורפו עיתונאים למטות האלופים, ניזונו מהם כמקור יחיד, דיבררו אותם ואף ליבו את "מלחמת הגנרלים" (המקרה הקיצוני ביותר, אך לא היחיד, היה עיתונאי "מעריב" אורי דן שהצטרף לאריאל שרון). במקביל חסם דובר צה"ל פרסום מידע אליו התוודעו כתבים צבאיים בשטח, דבר שעורר זעם רב בקרב כתבים אלה. לאחר המלחמה חש חלק ניכר מהעיתונאים, כמו הציבור בכללותו, נבוך ומרומה וזעמם על הממסד הפוליטי והצבאי היה גדול. אווירת "אנחנו אשמים" בקרב העיתונאים שחשו שהיו כלי שרת בידי השלטון הובילה לשינוי יסודי במערכת היחסים בין העיתונאים לממסד הפוליטי והצבאי. זרעי מהפכת העיתונות שהתחוללה כעשור לאחר מכן נזרעו אז, בדיונים פנימיים במועצת העיתונות בישראל שנועדו לליבון המחדל העיתונאי.
נתוני הצריכה, המצביעים על ירידה מובהקת ברמת התפוצה של היומון, מחייבים זהירות והבנת הנסיבות. תחילה, הנתונים נמסרו על ידי העיתונים עצמם, ללא ביקורת תפוצה. שנית, המספרים מושתתים על מנויים או חברי מפלגה שחויבו לחתום כחברים בעיתון, מתוך עצם שייכותם הפוליטית ולא מתוך בחירה חופשית לצרוך את הביטאון המפלגתי. החתימה על העיתון הייתה דרך עקיפה במתן סיוע כלכלי לעיתון. כשהכרח זה הופסק וחברי המוסדות או הקיבוצים בחרו ללא התחייבות לביטאון המפלגה איזה יומון לקרוא – החלה הידרדרותה וגוויעתה של העיתונות המפלגתית.
העיתונות המפלגתית הגיעה לקיצה עם סגירתם של "על המשמר" (נסגר ב-1995) ו"דבר" (1996). העיתונים היחידים שנותרו מפלגתיים היו "הצופה" (שהתמזג ב-2007 עם "מקור ראשון", כבית אידאולוגי לציונות הדתית ולאו דווקא כשופרה של המפד"ל) והעיתונים החרדיים.
עיתונות חרדית.