עם הגעתם של מתיישבים חדשים, החל משנת 1621, הם התקבלו לרוב בזרועות פתוחות, וזאת משום שהיה מחסור חמור בידיים עובדות, והיה צורך להקים מהר את המושבה החדשה על מנת שלא להישאר ללא אוכל בחורף של 1621/2. אולם, רק מי שהיה שייך לקהילה הפוריטנית של ליידן יכול היה לקחת חלק בניהול המושבה. בקרב המתיישבים החדשים שהגיעו לפלימות' בלטה במיוחד משפחת וינסלו, ש-4 מבניה: קנלם (Kenelm), ג'וזיאה (Josiah), ג'ון ואדוארד (שהגיע עם המייפלאואר), לקחו חלק פעיל בבניין המושבה.
הערכות גסות, שעליהן יש חילוקי דעות רבים, גורסות כי בשנת 1630 חיו במושבה כ-300 איש ובשנת 1640 כ-1,000 איש. אחת הסיבות לגידול האוכלוסין המהיר יחסית (200% בעשור, במשך 2 עשורים) היא בעיקר הילודה, ולא ההגירה. ההערכות גורסות כי בכל משפחה היו בין 7–8 ילדים, ואחוז תמותת התינוקות והילדים במושבה היה נמוך ממקבילו באירופה באותה תקופה, אם כי קשה לקבוע מספרים מדויקים. עובדה זו וממוצע החיים הארוך יחסית של בני המושבה מעידים על הבריאות הטובה יחסית ממנה נהנו אנשי המושבה.
הלהט הדתי החזק שהביא את האבות הצליינים לחופי אמריקה נחלש באופן משמעותי כבר בדור השני. דווקא אלה שנולדו אל תוך המציאות של החיים הפוריטנים המחמירים המושבה, הם אלה שהקפידו פחות על התקנות הדתיות של הקהילה, ובשנת 1650 רק שליש מהמתיישבים הבגירים של המושבה היו חברים בכנסייה כלשהי.
המיתוס של המסע.
מסע המייפלאואר הפך, ברבות השנים, לאחד המיתוסים החשובים בהיסטוריה האמריקנית. תחילתו של המיתוס היא בסוף שנות ה-60 של המאה ה-18, עת היו האמריקנים מסוכסכים עם הבריטים בכל הנוגע לריבונות בקולוניות, אך את שורשי המיתוס ניתן למצוא כבר במאה ה-17. לאור זאת, כמו איניאס שברח מטרויה, וכמו בני ישראל שיצאו ממצרים, האבות הצליינים של ארצות הברית נתפסו כמי שברחו ממקום נורא, מרודנות ומדיכוי, אל ארץ של חופש, שלווה ואמונה, ויש שהשוו זאת להגעתם של בני ישראל אל "הארץ המובטחת". המייפלאואר עצמה נתפסה כסוג של תיבת נח, שהגנה על נוסעיה במהלך המסע המפרך והמסוכן אל חופי אמריקה, ורק בהכוונה ובהשגחה אלוהית הגיעה ללא פגע (רק נוסע אחד מת בדרך, אך בכל זאת, 'בדרך נס', הגיעו 101 אנשים לחוף, כמספר האנשים שעזבו את חופי אנגליה). כמו נח ובניו, אנשי המייפלאואר נתפסו כמי שהקימו ציוויליזציה חדשה בארץ ללא תרבות.
בעת מלחמת העצמאות האמריקנית, עשו רבים ממנהיגי המהפכה, במיוחד אלו מניו אינגלנד שימוש במיתוס המייפלאואר כדוגמה וכמופת לאומץ לב, לאורך רוח ולאמונה שלמה באל ובמעשיו. המייפלאואר הייתה "מריאן" של המהפכה האמריקנית, אך במקום דגל הטריקולור, עמדה לנגד עיניהם של האמריקנים ספינת המייפלאואר העוגנת במפרץ, בעוד אנשיה חותמים על אמנת המייפלאואר על סלע פלימות'. סיפור זה, המהווה חלק אינטגרלי מהמיתוס של המייפלאואר, שונה כנראה בעת הפיכת סיפור המסע למיתוס, שכן החתימה על האמנה הייתה על סיפון הספינה.
המייפלאואר בזמן המודרני.
שחזור המסע.
המייפלאואר הפכה לשם דבר בתרבות האמריקאית ולסמל של חלוציות ונכונות לעזוב הכול למען התחלה חדשה. מקומות ודברים רבים בארצות הברית נקראים על שמה של המייפלאואר.
בשנת 1956 אף הורדה לים ספינת-העתק של המייפלאואר, "מייפלאואר II", אשר חזרה על המסע ההיסטורי מאנגליה לארצות הברית. הספינה היא העתק מדויק של המייפלאואר המקורית, אם כי היא הייתה מצוידת בטכנולוגיה מודרנית, לדוגמה, תאורה חשמלית. כיום, המייפלאואר II מוצגת לקהל הרחב בפלימות', מסצ'וסטס. על הספינה עובדים שחקנים הלבושים כנוסעים בספינה, וניתן לשאול אותם שאלות.
בקולנוע.
על מסעה של המייפלאואר לצפון אמריקה הופקו במהלך המאה ה-20 שני סרטים:
בנוסף, ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק הפיק על המייפלאואר מיני-סדרה של שני פרקים בשם "Saints &amp; Strangers" ששודרה לראשונה בנובמבר 2015.
פיטר לרנג'יס
פיטר לרנג'יס (באנגלית: Peter Lerangis; נולד ב-19 באוגוסט 1955, ברוקלין, ניו יורק) הוא סופר אמריקני, שנוהג לעיתים להיות סופר צללים.
קריירה.
עבודתו של לרנג'יס כוללת את Smiler's Bones, את הספר Somebody, Please Tell Me Who I Am (יחד עם הארי מזר), את הספר Drama Club, את סדרת Spy X, סדרת Watchers, סדרת Abracadabra, ואת שני ספרי Antartica. הוא כתב 43 ספרים בסדרת Baby-Sitters Club וספרי הספין אוף שלה.
לרנג'יס היה גם כותב צללים של חלקים מן הסדרות שלושת הבלשים, בני הרדי ו-Sweet Valley Twin. הוא גם כתב מספר ספרים המבוססים על סרטים - סליפי הולו, החוש השישי וכן כתב גרסה של היפה והחיה. הוא כתב גם שלושה ספרים ועוד גרסה אחת לילדים, מתוך סדרת Worlds of Power (הכוללת 8 ספרים ושתי גרסאות לילדים), המבוססת על משחק הווידאו בעל אותו שם. את שלושת הספרים הללו כתב תחת שם עט - A. L. Singer.
ב-2003 הוזמן לרנג'יס על ידי הגברת הראשונה של ארצות הברית דאז, לורה בוש, להתלווה אליה לפסטיבל הספר הרוסי הראשון שאורח על ידי הגברת הראשונה של רוסיה, לודמילה פוטינה, אשתו של ולדימיר פוטין, במוסקבה.
עוד ב-2003 הוזמן לרנג'יס על ידי חברה בריטית להוצאה לאור, Scholastic Corporation שמה, לכתוב את הספר X-Isle, שיצטרף לסדרת Point Horror, שבה היו כבר שני ספרים של לרנג'יס שיצאו ב-1994 - Driver's Dead ו-The Yearbook. ב-2004 הוזמן לכתוב את ספר ההמשך לX-Isle, שנקרא Return to X-Isle.
לרנג'יס כתב גם את הספרים גנב החרבות ומאורת הנחש, שניהם מסדרת 39 רמזים. הוא היה גם אחד מכותבי הספר-בעל-ארבעת-הכותבים הווספרים באים שחתם את הסדרה המדוברת. הוא גם כתב את הספר השלישי בסדרת ההמשך הקרויה קהילים נגד ווספרים (במקור: Cahills vs. Vespers), באמצע הלילה. ב-2014 הוציא את הספר הראשון בסדרת "שבעת הפלאים" - "הקולוסוס מתעורר", ובשנים שלאחר מכן הוציא את ארבעת הספרים הבאים בסדרה - אבודים בבבל, קבר הצללים, קללת המלך וב-2016 את הספר האחרון בסדרה, סדק בזמן.
חיים אישיים.
לרנג'יס הוא בנו של עובד חברת הטלפון של ניו יורק (New York Telephone) ומזכירה בדימוס של בית ספר יסודי. בילדותו הוא גר בפריפורט שבניו יורק, ארצות הברית. הוא בעל תואר בביוכימיה מטעם אוניברסיטת הרווארד.
נכון ל-2021 לרנג'יס גר בניו יורק, יחד עם אשתו המוזיקאית טינה דברון, ועם שני ילדיהם ניק וג'ו.
אנריקה פניה נייטו
אנריקה פניה נייטו (בספרדית: Enrique Peña Nieto; נולד ב-20 ביולי 1966) הוא מדינאי מקסיקני, חבר המפלגה המהפכנית-המוסדית (PRI). הוא כיהן כנשיא מקסיקו ה-57 בין השנים 2012 ל-2018 וכמושל מדינת מקסיקו, המאוכלסת שבמדינות מקסיקו, בין 2005 ל-2011.
חייו.
ראשית חייו.
פניה נייטו נולד בעיר אטלקומולקו שבמדינת מקסיקו למשפחה מהמעמד הבינוני. אביו היה מהנדס חשמל ואמו מורה, והוא היה הבכור מבין ארבעה אחים. כשהיה בן 11, עברה המשפחה להתגורר בטולוקה. פניה נייטו נחשף לפוליטיקה בגיל צעיר, שכן מושל מדינת מקסיקו בין 1975 ל-1981, חורחה חימנס קנטו, היה מיודד עם אביו, והוא לקח אותו עמו לעצרות הבחירות שלו. המושל הבא, אלפרדו דל מאסו גונסאלס, היה בן דודו של אביו.
ב-1984 הצטרף פניה נייטו למפלגה המהפכנית-המוסדית (PRI), המפלגה ששלטה במקסיקו מאז 1929. באותה שנה החל ללמוד משפטים באוניברסיטה הפאנאמריקאית במקסיקו סיטי, ובהמשך השלים לימודי תואר שני במינהל עסקים במכון מונטריי לטכנולוגיה והשכלה גבוהה. עם סיום לימודיו עסק בעבודות שונות: הוא שימש כנוטריון, עבד בחברה לייצור חלקי חילוף לכלי רכב ובמשרד עורכי דין.
במהלך שנות ה-90 הגביר את פעילותו הפוליטית ב-PRI, ובין 1993 ל-1998 מונה לראש הסגל של השר לפיתוח כלכלי בממשלת מדינת מקסיקו, מונטיאל רוחאס. בשנת 2001 מונה לסגן שר הפנים של מדינת מקסיקו, ולאחר מכן מילא תפקידים נוספים במדינת מקסיקו: נשיא מועצת המנהלים של הביטוח הלאומי, נשיא המועצה לבריאות וסגן נשיא המערכת הלאומית לפיתוח המשפחה.
מושל מדינת מקסיקו.
בשנת 2005 נבחר פניה נייטו למושל מדינת מקסיקו, המאוכלסת שבמדינות המרכיבות את מקסיקו. במהלך קמפיין הבחירות שלו חתם פניה נייטו אצל נוטריון על מסמך בשם "608 ההתחייבויות", שכלל 608 תוכניות אותן התחייב ליישם במהלך כהונתו. בין היתר, התחייב לסלול כבישים מהירים חדשים, להקים בתי חולים ולהקים מערכות חדשות להובלת מי שתייה. עם סיום כהונתו, ועל רקע התמודדותו בבחירות לנשיאות מקסיקו בשנת 2012, הפכה שאלת מידת עמידתו בהתחייבויותיו אלו לסוגיה מרכזית בבחירות. מפלגת PRI טענה כי פניה נייטו עמד בכל התחייבויותיו, ופרסמה נתונים על כך. יריבתה הפוליטית, מפלגת הפעולה הלאומית (PAN) טענה כי הנתונים הוצגו באופן מגמתי וחלקי.
בין אם מילא אחר כל התחייבויותיו ובין אם לא, בתקופת כהונתו של פניה נייטו ניכרה השקעה רבה בתשתיות במדינת מקסיקו. לצד הקמת כבישים מהירים חדשים, נחנכו גם מערכת אוטובוסים מהירה ורכבת פרוורית המקשרות בין ערי המדינה לבין מקסיקו סיטי, ומשרתות כ-300,000 נוסעים מדי יום. 196 בתי חולים ומרכזים רפואיים הוקמו ברחבי המדינה בתקופת כהונתו, ומספר הרופאים במדינה הגיע לראשונה לשיעור העונה על דרישות ארגון הבריאות העולמי - רופא ל-1,000 תושבים. שיעורי התמותה במדינה ירדו משמעותית: מספר מקרי המוות כתוצאה מ ירד ב-55%, מקרי המוות מדיזנטריה ירדו ב-68% ושיעור התמותה כתוצאה מסרטן צוואר הרחם ירד ב-25%.