החוק הפלסטיני הוא אוסף החוקים החלים על תושבי הרשות הפלסטינית, בהתאם להסכמי אוסלו. תוקף החוקים חלקי בלבד, בשל המורכבות ההיסטורית המשפטית של האזור, החפיפה בתחומי השיפוט, ושיעורי הפשיעה הגבוהים בשטחי השיפוט. כמו כן קיימים חוקים שונים בשטחי A ו-B המנוהלים על ידי הרשות הפלסטינית וברצועת עזה המנוהלת על ידי החמאס.
להלן מתוארת ההיסטוריה המשפטית של החוק הפלסטיני, והתפתחות החקיקה בתקופת הרשות הפלסטינית.
רקע היסטורי.
החוק העות'מאני הוחל על שטחי ארץ ישראל בשנת 1517. בסוף המאה ה-19 ניסח השלטון העות'מאני בארץ ישראל קובץ דינים אזרחיים בשם המג'לה, שנכנס לתוקף במאה ה-19 ונשאר בתוקף עד תום המנדט הבריטי בשנת 1948. חוקי המג'לה שיקפו את חוקי האסלאם, ושילבו בהם אלמנטים מחוקים מודרניים אירופאים, במיוחד מהחוק הצרפתי.
בנוסף לחוקים אלה, עשו התושבים שימוש רב במשפט המנהגי ("פיקה" או "אורף") על מנת ליישב סכסוכים שונים.
לאחר 1948 הוחל החוק הירדני על שטחי הגדה המערבית, והחוק המצרי על רצועת עזה.
בשנת 1967, במלחמת ששת הימים, כבשה ישראל את שטחי הגדה המערבית ורצועת עזה, והחילה צווים צבאיים שונים על תושביהן.
חוקים נוספים נחקקו לאחר הקמת הרשות הפלסטינית, בשנת 1994. החוק המרכזי המסדיר את נושאי השיפוט בשטחי הרשות הפלסטינית הוא "חוק היסוד של הרשות הפלסטינית" שנחקק בשנים 2002-2003.
מבחינה שיפוטית, מערכת המשפט ברשות הפלסטינית מורכבת משכבות על גבי שכבות של מערכות המשפט הללו, שכמעט כולן בתוקף. כל מערכת חוקים חדשה שהוחלה על תושבי שטחים אלה ביטלה רק חלקים קטנים ממערכות החוקים שקדמו לה. אי לכך, משפטן צריך להכיר את כל המערכות המשפטיות ההיסטוריות על מנת לקבוע מהו החוק התקף כיום בכל תחום ותחום.
חוק היסוד של הרשות הפלסטינית.
חוק היסוד, שנחקק בשנת 2002, מהווה בסיס להצעת החוקה של מדינה פלסטינית עתידית. החוק נחקק על ידי המועצה המחוקקת הפלסטינית (הרשות המחוקקת של הרשות הפלסטינית) ונחתם על ידי יאסר ערפאת. תיקון לחוק התווסף ב-19 במרס 2003 כדי להגדיר באופן חוקי את תפקידו של ראש ממשלת הרשות הפלסטינית.
חוק היסוד מבוסס באופן רופף על השריעה האסלאמית. בסעיף 4 מצוין: "האסלאם הוא הדת הרשמית בפלסטין. יישמר כבודן וקדושתן של שאר הדתות. עקרונות השריעה האסלאמית יהיו המקור העיקרי לחקיקה. השפה הרשמית תהיה השפה הערבית." כמו כן, חוק היסוד נפתח בפסקה האסלאמית המסורתית "בשם אללה, הרחמן, הרחום."
סעיפי חוק היסוד.
חוק היסוד מונה 121 סעיפים. בתיקון לחוק שהתווסף ב-19 במרס 2003 יש גם "מגילת זכויות" ובה מפורטים, בין השאר, נושאים עקרוניים שונים:
משפט מנהגי.
במהלך ההיסטוריה היה מקובל אצל ערביי ארץ ישראל לנהוג על פי המשפט המנהגי, בנוסף למערכת של חוקים פורמלית. מערכת המשפט המנהגי קרויה בערבית "פיקה" או "אורף". מערכת כללים זו פעלה מחוץ למערכת המשפט, וטיפלה בעיקר במחלוקות המבוססות על מנהגים ערביים מסורתיים.
מערכת חוקי המשפט המנהגי איננה חלק מחוקי האסלאם, אך אינה סותרת אותם.
הפלסטינים מרבים להשתמש בגישור באמצעות בורר (עולמא) כהליך חלופי ליישוב סכסוכים. בעיני רבים שיטה זו מדגישה מסורות של פיוס, גישור, וכבוד משפחה.
החוק הפלילי.
בין חוקי הרשות הפלסטינית נמצאים משפט פלילי וחוק עונשין. פשעים ומעשי אלימות מטופלים בהתאם לסעיפי המשפט הפלילי. בנוסף לכך, קיימים בתי דין מיוחדים לענייני ביטחון, בהם דנים בעבירות ביטחוניות. בתי דין אלה פועלים מכוח חוק מיוחד שנחקק על ידי אש"ף בשנת 1979. בתי דין אלה רשאים לגזור עונש מוות על עבירות מסוימות.
החוק האזרחי.
לא קיימת מערכת משפט אזרחי ברשות הפלסטינית, והתושבים מרבים להשתמש במשפט המנהגי על מנת ליישב סכסוכים עסקיים, סכסוכים משפחתיים, פגיעות אישיות, סכסוכי נדל"ן.
חוק הקרקעות הפלסטיני.
חוק הקרקעות הפלסטיני מבוסס על החוק עות'מאני. החוק אוסר על פלסטינים למכור קרקע לאזרחי מדינת ישראל. העונש על מפירי החוק הוא עונש מוות.
ציון אביטל
ציון אביטל (נולד ב-21 בפברואר 1940) הוא חוקר תרבות ואמנות ישראלי.
ביוגרפיה.
ציון אביטל נולד לאברהם ופרסיאדה דורית אביטבול אביטל, וגדל בעיר צפרו שבמרוקו. עלה לישראל עם משפחתו בינואר 1951, בהיותו בן אחת עשרה.
עשה את שרותו הצבאי בצנחנים ובחיל האוויר שבו שירת תקופה קצרה גם בצבא הקבע. את לימודיו הגבוהים מהתואר הראשון לשלישי עשה באוניברסיטה העברית בירושלים. התואר הראשון שלו היה בפילוסופיה ופסיכולוגיה, התואר השני בפילוסופיה, עם התמקדות באסתטיקה ולימודי השלמה בחוג לתולדות האמנות. נושא עבודת המאסטר הוא "קווי יסוד לארטונומיה" (An Outline of Artonomy) והיא נעשתה בהנחייתם של הפרופסורים יהודה אלקנה ועדי צמח. קיבל את תואר הדוקטור ב-1974. במסגרת הדוקטורט שהה בשנים 1971–1972 באוניברסיטת טורונטו, קנדה, שם ביצע סדרת ניסויים שאימתו את ההשערות שלו ביחס להיתכנות של פרדיגמה סטרוקטורלית באמנות. נושא עבודת הדיסרטציה הוא: "ארטונומיה: טיפוס חדש של אמנות והשלכותיו לגבי החינוך לאמנות בעתיד".
בשנת 1973 התמנה למרצה באוניברסיטה העברית וב-1976 התפטר. לאחר שלא קיבל עבודה בתחומו בשום מוסד אקדמי בארץ, ניהל במשך חמש שנים מפעל לגומי ופלסטיק באזור התעשייה בחולון (1977–1982). ב-1982 החל ללמד בפקולטה לעיצוב ב-HIT מכון טכנולוגי חולון, ב-1997 התמנה למרצה בכיר, ב-1999 קיבל קביעות וב-2003 התמנה לפרופסור מן המניין. ב-2011 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
ב-1983 הוזמן להיות מרצה אורח בשש אוניברסיטאות בדרום אפריקה, בהן הרצה על רעיונותיו ביחס לאמנות. ב-1984 שימש כמרצה אורח באוניברסיטת סטלנבוש בדרום אפריקה. בשנים 1988–1991 לימד במרכז לאמנות חזותית במכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי, באר שבע.
ב-2011 כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת שנדונג, סין, שם גם תורגם ספרו לסינית על ידי פרופסור דְזוּגֶ'ה וָאנְג (王祖哲, פין-יין: Wang Zuzhe). ב-2013 העביר סמינר באקדמיה לתרבות ואמנות של פרם (Perm), רוסיה.
ציון אביטל גרוש ולו שלושה בנים.
ארטונומיה.
בעבודת הדוקטור שלו, אביטל טען שהאמנות המודרנית אינה אמנות כלל כי יצירותיה הן קומפוזיציות שרירותיות לחלוטין ולכן אין בהן מבנה מערכתי שהיא התכונה המרכזית של האמנות במשך 40.000 שנות קיומה. הוא טען שכדי להחיות את האמנות יש צורך באמנות מטיפוס חדש; שמצד אחד תחזיר לאמנות את המבנה המערכתי, אבל מצד שני, בלי לחזור לאמנות הפיגורטיבית שמוצתה. הוא קרא לאמנות זו "ארטונומיה" (artonomy), כדי לציין אמנות שהיא בעלת סדר אוטונומי משל עצמה ובלתי תלוי בסדר הדברים בעולם. זאת, בניגוד לאמנות הפיגורטיבית שהיא אמנות הטרונומית (Heteronomous) כי היא מתארת את סדר הדברים כפי שאנו תופסים אותו בעולם, בין שהם ממשיים ובין שהם פיקטיביים. החשיבות המכרעת שהוא מיחס למבנה ההיררכי באמנות נובע מהעובדה שהיררכיה היא יחס סודר (ordering relation) והוא עקרון הסדר הכללי ביותר שקיים ביקום בכל הרמות: המקרו והמיקרו, בעולם הפיזיקלי, ביולוגי, חברתי ונואטי. רק משום שהאמנות הפיגורטיבית ייצגה את הדברים בעולם בסדר היררכי היא יכלה להיות אמצעי תיאור אדקוואטי ומובן לאורך עשרות אלפי שנים. מרגע שנמחק הסדר ההיררכי מן האמנות היא גם חדלה להיות אמצעי תיאור של המציאות ולא של שום דבר אחר והפכה לעיצוב גרפי טריוויאלי. אין לנו שום קושי להבין ציור פרהיסטורי בן 32.000 שנים, אבל איננו מסוגלים להבין שום ציור "אבסטרקטי" שנעשה כיום.
השערת המחקר המרכזית של אביטל הייתה שאם נחשוף נבדקים שלא יודעים מאומה על חשיבה מערכתית, לקבוצה של ציורים לא פיגורטיביים שהקשר ביניהם הוא מערכתי, הנבדקים יוכלו לזהות את הסדר הנכון של התמונות המרכיבות את המערכת גם אם אלו יוצגו להם בסדר אקראי. ההשערה נבדקה בעזרת שלושה ניסויים שונים וכולם הראו שאכן נבדקים חסרי כל ידיעה מוקדמת בנושא הצליחו באופן מודע או לא מודע לשחזר את הסדר הנכון של המערכות הוויזואליות שהוצגו להם בסדר אקראי שונה לכל נבדק. פרופסור דניאל ברלין (Daniel Berlyne) ופרופסור אנטול רפופורט (Anatol Rapoport) שהיו מדריכיו של אביטל במחקר הדוקטורט שלו, הציעו לפרסם מיד את התוצאות שנראו להם חשובות ביותר. אולם על אף שתוצאות הניסויים איששו את השערותיו, אביטל סירב לפרסם את התוצאות כי טען שאינו מבין באמת מדוע הניסויים הצליחו? רק כעבור עשרים וחמש שנים, לאחר שגילה את Mindprints theory הבין שהנבדקים יכלו לשחזר בקלות כזו את המערכות כי ארגון מערכתי הוא רק אחת מתבניות הארגון המולדות ולכן המוח שלהם היה מסוגל לשחזר את מבנה המערכת ללא מודעות הכרחית מצד הנבדקים. המחקר פורסם ביחד עם פרופסור Gerald Cupchik.
ארטונומיה היא אמנות סטרוקטורליסטית והנחת היסוד של המתודה הסטרוקטורליסטית היא שישנן תבניות ארגון מולדות, כמו מבנה מערכתי או היררכי, סימטריה-אסימטריה קומפלמנטריות, כושר לטרנספורמציות ועוד. משום כך מתודה זו שימשה ומשמשת בידי חוקרים מתחומים שונים להסברת תופעות בתחומם. למשל לוי-שטראוס באנתרופולוגיה,
חומסקי בלינגוויסטיקה,
פיאז'ה בפסיכולוגיה ועוד רבים אחרים. לעומת כל אלו, אביטל רואה במתודה הסטרוקטורליסטית אמצעי לא רק להסברת האמנות אלא גם אמצעי גנרטיבי-יצירתי בתהליך היצירה בכל האמנויות שאינן תלויות שפה וזה החידוש הגדול של ארטונומיה. אחד הרעיונות המרכזיים ב"ארטונומיה" הוא שאמנות מערכתית אינה תלויה במדיום בה היוצר משתמש ולכן היא ניתנת ליישום בכל סוג אמנות שאינה לשונית. כמו מוזיקה, ציור, פיסול, ותנועה, וגם בשילובים שלהם.
תערוכות.