ספרו "הנער בפיג'מת הפסים" אשר עד כה נמכר ביותר מ-5 מיליון עותקים ברחבי העולם דורג על ידי הניו יורק טיימס כ"ספר הנמכר הטוב ביותר". עיבוד קולנועי של הספר יצא בספטמבר 2008. הספר, וגם הסרט, זכה לביקורות על כך שהוא מציג את הגרמנים לעיתים באור חיובי וכקרבנות בעצמם.
בויין גר בדבלין. הוא מיוצג על ידי הסוכן הספרותי סיימון טריווין בברית הסוכנים בלונדון.
עבודותיו.
ספרים
מחזות
סרטים.
עיבוד הסרט "הנער בפיג'מת הפסים" בוצע על ידי אולפני "מירמקס", הסרט יצא לאור בסוף 2008.
בסרט כיכבו אסא בטרפילד, דייוויד ת'ווילס, ורה פרמיגה, רופרט פרינד ושיילה הונקאק.
אליירו אליה
כיפת הברזל
אשר פריינד
הרב אשר פריינד (רֶבּ אוּשֶׁר בפי חסידיו) (כ"ה באלול תר"ע, ספטמבר 1910 - י"א בתשרי תשס"ד, 6 באוקטובר 2003) היה צדיק ירושלמי, אשר נודע בשיטתו בעבודת הנפש ובסיועו לנזקקים. מקים מוסדות "יד עזרה".
תולדות חייו.
נולד לאריה מרדכי, דור חמישי ליהודי הקדוש, ולחיה רבקה דבורה, מצאצאות האדמו"ר רבי אהרן הגדול מקרלין. משפחתו השתייכה ליישוב הישן בארץ ישראל, ובניה התפרנסו ממסחר במטבעות וזהב. נישא לצביה, בתו של הרב אברהם שטרנברג, מרבני צפת.
מגיל צעיר סייע לעניים ולנדכאים. אנשים פנו אליו כדי לבקש את עצתו וברכתו. מבקשי פניו המתינו בחצרו במשך שעות רוב שעות היממה. הם ראו בהמתנה שלב חיוני בעבודת הנפש אשר עשוי להביא לתיקון הנפש שלהם. הרב פריינד נהג לקבל נשים ולשוחח עמן על מצוקותיהן, בשונה מן המקובל בחלק מהציבור החרדי.
חלק מחסידיו קיבלו עליהם את תלמידיו המשתייכים לענפים חסידיים שונים. בהם: הרב יצחק גינזבורג, הרב גדליה סגל, הרב יהודה פרוש, הרב שלמה מן, רבי ישראל חיים וייס (האדמו"ר מספינקא-דונולו), רבי עקיבא רבינוביץ (האדמו"ר מפוריסוב) והרב אברהם יורוביץ (מנהיג קהילת "אוהל מנחם - וויטבסק").
צאצאיו הם אברהם פריינד (בעלה של בלה פרוינד), אשר נפטר בחיי אביו; לאה קלירס (רעייתו של הרב שמואל קלירס, מפקח לשעבר בחינוך העצמאי); חיה וסרמן (רעייתו של הדיין הרב אלימלך וסרמן), והמחנכת פנינה הרשטיק (רעייתו של הרב משה הרשטיק מתל אביב). אחותו איילה נישאה לשמואל אונטרמן, אחיינו של הרב איסר יהודה אונטרמן.
סביב הרב פריינד התפתחה קהילה, אשר ממשיכה לפעול גם כיום בהנהגת תלמידיו, ומפעילה את מוסדות וארגוני יד עזרה (ראו להלן). לקהילה בתי כנסת בירושלים ובביתר עילית.
הגותו.
הרב פריינד הושפע מכמה זרמי מחשבה, בהם הספר פרי הארץ של רבי מנחם מנדל מוויטבסק, חברו הקרוב היה הרב גדליה קניג, מרבני חסידות ברסלב. הוא עמד בקשר עם רבנים ואדמו"רים נוספים. שוחח עם פסיכיאטרים ופסיכולוגים שבאו להיוועץ עמו ונעזרו בו בייעוץ.
תכליתו של האדם על פי הרב פריינד היא דבקות בבורא. לשם כך דרש מחסידיו לראות כל אירוע בחייהם, טוב או רע, כ"סיבה", כלומר כעניין בעל טעם ומשמעות, וכמסר ישיר מאת הבורא. ה"סיבה" מגיעה אל האדם כדי לכוון אותו אל "דבקות בבורא", כלומר קישור כל כוחותיו אל מציאותו השרויה בכל של הבורא. הרב פריינד נהג לצאת עם חסידיו ל"התבודדות" ביום ובעיקר בלילה.
על פי משנתו האדם הוא "כלי שבור" (מונח שנלקח בין השאר מקבלת האר"י). החבורה החסידית המאוחדת בהנהגתו של הצדיק עשויה לתרום לתיקון האדם, בעצם השתתפותו בה. כתנאים לעבודת הבורא הוא הדגיש את ה"שפלות" ואת "ביטול היש", ערך שפיתח רבי ישראל בעל שם טוב. ממשיכי מורשתו מכונים "ביטול היש'ניקעס".
מוסדותיו.
בשנות השישים יסד את מוסדות "יד עזרה". מוסדות אלה כללו בית דפוס ומטבח אשר העסיקו פגועי נפש לשם שילובם בחיי הקהילה. כמו כן, הוקמו בשליחותו מרפאות שיניים מוזלות, גני ילדים (בשיתוף עם מוסדות איתרי), חברת רכבי הסעות, מפעל חלוקת מזון (חלקם "עודפים" שנועדו להשמדה) לנזקקים, מפעלי דיור בירושלים ואשדוד, אכסניה במירון וישיבה בשכונת ימין משה בירושלים. בשליחותו הוקם לראשונה אולם שמחות שערך אירועים במחירי עלות בעיר בני ברק.
שחר אילן
שחר אילן (נולד ב-23 ביוני 1962) הוא עיתונאי ופרשן לענייני חרדים, שימש בעבר סמנכ"ל למחקר והסברה של עמותת חדו"ש – לחופש דת ושוויון.
ביוגרפיה.
אילן נולד וגדל בירושלים. למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה. את דרכו בעולם העיתונות הוא התחיל ככתב נוער בעיתון "מעריב לנוער". בנעוריו היה גם חבר בתנועת "נוער הליכוד". בין השנים 1984 ל-1988 שימש כתב השבועון הירושלמי "כל העיר" לענייני חרדים, עירייה ותכנון. באותן שנים פרסם התבטאויות של ח"כ שמעון בן שלמה ממפלגת ש"ס שטען כי חיילי צה"ל נהרגים בלבנון "בגלל הפריצות בצבא", ושל שר הפנים מש"ס, יצחק פרץ, שטען כי מותם של צעירים באסון הבונים נגרם עקב חילול שבת. בשנת 1989 מונה לעורך החדשות של השבועון. ארבע שנים אחר כך מונה לעורך הראשי של "כל העיר".
בין השנים 1991–1993, במקביל לעבודתו ב"כל העיר", ובין השנים 1994–2001, לאחר שעזב את השבועון, שימש אילן כתב לענייני חרדים של עיתון "הארץ". בהמשך מונה לכתב התחקירים של העיתון.
בשנת 1998 פרסם את סדרת התחקירים "חרדים 98'", וחשף שורה של הטבות להן זוכים חרדים בישראל. אילן גילה כי לאברך נשוי, אב לעשרה, שאשתו אינה עובדת מגיע סל ההטבות בסכום של 11 אלף שקלים נטו (שהם שווי ערך ל-17 אלף שקלים ברוטו). כמו כן, חשף כי באותן שנים גדל שיעור הפריון החזוי לאישה חרדית מ-6 ילדים לאישה ל-7, וגם כי המדינה מתקצבת מוסדות החזרה בתשובה ביותר ממאה מיליון שקלים לשנה.
סדרת כתבות זו שימשה בסיס לספר "חרדים בע"מ, התקציבים, ההשתמטות ורמיסת החוק", שיצא לאור בהוצאת כתר בשנת 2000.
בין השנים 2001 ל-2004 שימש אילן עורך חלק ב' של עיתון "הארץ". בזמן כהונתו התפרסמו במוסף זה תחקירים רבים שקשורים בסדר יום חברתי ואזרחי בנושאי בריאות, עובדים זרים בישראל, מחדלים תחבורתיים ועוד.
בין השנים 2004 עד 2009 שימש כתב "מוסף הארץ", כתב פרלמנטרי של העיתון, חבר הנהלת המערכת, ובעל הטורים "עובדות", "קריאת ביניים" ו"משגיח כשרות". בתחילת 2008 פתח את הבלוג "משגיח כשרות, בלוג פרלמנטרי" במסגרת דה-מרקר קפה. אחד הפוסטים של אילן היה ריאיון עם עצמו על סיבות פיטוריו מעיתון "הארץ" בשנת 2009. עם זאת המשיך לכתוב טורי דעה ב"הארץ" עד 2016.
עם עזיבתו את "הארץ" הצטרף לעמותת חדו"ש – לחופש דת ושוויון שהקימו הרב הרפורמי עו"ד אורי רגב ואיש העסקים האמריקאי סטנלי גולד. אילן הופיע כמומחה בכל חמש הוועדות שעסקו בחוק טל ובעשור השני של המאה ה-21, חיבר במסגרת חדו"ש דוחות על מצב חופש הדת בישראל, חופש הדת בכנסת, קווי מהדרין, וערך את סקר דעת הקהל השנתי של העמותה - מדד הדת והמדינה.
ביולי 2016 הצטרף למערכת העיתון "כלכליסט".
חיים אישיים.
אילן אב לשלושה ילדים ומתגורר בירושלים.
מארי לאפורה
מארי לאפורה (לפעמים שמה תועתק בעברית כ"מארי לה פורה"; בצרפתית: Marie Laforêt, בשמה האמיתי מאייטנה מארי בריז'יט דוּמנאק, Maïtèna Marie Brigitte Doumenach; 5 באוקטובר 1939 – 2 בנובמבר 2019) הייתה
זמרת ושחקנית קולנוע ותיאטרון צרפתייה. משנת 1978 השתקעה בשווייץ ובהמשך קיבלה גם אזרחות שווייצרית. הבטיחה את מקומה בפנתיאון של השאנסון הצרפתי לא רק הודות ליופיה, אלא במיוחד בגלל איכות קולה (צרוד בצלילים הנמוכים, "נאיווי-ילדותי" בגבוהים וחושני באמצע) ובגלל הרפרטואר המגוון שלה שבו יוצגה מסורת השאנסון ולחנים בהשראת הפולקלור העולמי.
מקור שמותיה ורקע משפחתי.
השם מאייטנה הוא ממקור בסקי ומשמעותו "אהובה" בשפה זו. הוא בשימוש בעיקר אצל תושבי מחוזות הפירנאים. מצד שני, השם מאייטנה דומה לשם החיבה המקומי ל"מארי-תרז": "מאיתה" (Maïthé). שם משפחת אביה, דומנאק (Douménach), הוא שם קטלאני - השקול כנגד "דומיניק" הצרפתי או "דומינגו" או "דומינגס" הספרדי.
בצעירות אימצה מאייטנה דומנאק את השם האמנותי "מארי לאפורה" (לה פורה, שמשמעותה בצרפתית = "היער").
אולם השמות המקוריים שלה, בעלי הצליל האקזוטי, בדומה למראה האקזוטי משהו של האמנית עצמה וחלק מהרפרטואר הקוסמופוליטי שלה שכלל שירי עם ומנגינות מתרבויות רבות, נתנו מקום לספקולציות רבות לגבי
מוצאה הארמני כביכול. הזמרת, המתנגדת לגזענות, לא טרחה להכחיש שמועות אלה ואולי אף השתעשעה ברעיון. בראיונות היא הגדירה את עצמה לפעמים, בגאווה מסוימת, כ"ארייז'ית" (ariégeoise), כלומר בת לחבל הארץ "ארז'ב" (Argeve) מדרום צרפת, הקרוב לפירינאים.
ילדותה ולימודיה.
מארי לאפורה נולדה בשנת 1939 ביישוב הקיט סולאק-סיר-מר במחוז מדוק (Médoc) בחבל ארץ ז'ירונד בדרום-מזרח צרפת, בבית שנקרא וילה "ריטֶה-רילוּ", הקרויה לפי שמות דודתה ואמה: מארי-תרז ומארי לואיז סן-גילי. משפחת אביה, התעשיין ז'אן דומנאק, ממוצא קטלאני, מקורה בכפר אולט (Olette) בפירנאים המזרחיים (מחוז פירינה אורינטאל), על גדות הנהר טה (Têt).