השימוש הראשון במונח "פסיפס" בהתייחס לחברה הקנדית נעשה על ידי ג'ון מוריי גיבון (John Murray Gibbon) בספרו "הפסיפס הקנדי" משנת 1938. גיבון מביע בגלוי מורת רוח מרעיון כור ההיתוך האמריקני. הוא ראה בכור ההיתוך כתהליך שבו מעודדים את המהגרים ואת צאצאיהם לנתק את קשריהם עם ארצם המקורית ותרבותה על מנת להיטמע באורח החיים האמריקני.
ב-1965 פרסם הסוציולוג ג'ון פורטר את מחקרו הסוציולוגי רב ההשפעה "פסיפס אנכי: ניתוח של המעמד החברתי והעוצמה בקנדה". ספרו של פורטר הדגים כיצד מצבן של קבוצות מסוימות (לדוגמה, אלו שמוצאם מבריטניה) טוב יותר בהתייחס למדדים של הכנסה, השכלה ובריאות בהשוואה לאחרות. לדוגמה, לקבוצות שמקורן במזרח ובדרום אירופה היו מדדים אלו טובים פחות. במצב הגרוע ביותר נמצאו האומות הראשונות והאינואיטים. פורטר ראה סידור אנכי זה כקשור לכוחם ולמידת השפעתם של מקבלי ההחלטות. לתושבים ממוצא בריטי היה ייצוג יתר בין האליטות בחוגי הממשלה, הכלכלה והפוליטיקה.
ממצאיו של פורטר נבחנו בכמה מחקרים מאז 1965 ועברו שינויים קלים. לדוגמה, חוסר השוויון הכלכלי בין הקבוצות צומצם במידת מה ותושבי קנדה ממוצא צרפתי מיוצגים יותר בפוליטיקה ובממשלה. עם זאת, האליטות הסוציו-אקונומיות בקנדה עדיין נשלטות על ידי תושבים ממוצא בריטי.
השפעה על מדיניות רב-תרבותית.
מאז תחילת המאה ה-20 הייתה קנדה אחת מהחברות קולטות הגירה העיקריות. עד לשנות ה-60 ציפו מהמהגרים להיטמע בזרם המרכזי שבחברה. להופעת ספרו של פורטר בתקופה שהתאפיינה בזעזועים חברתיים הייתה השפעה מוחשית על המדיניות החברתית של קנדה. נקודת ההשקפה הרואה בקנדה פסיפס של תרבויות היוותה בסיס למדיניות הרב-תרבותית של ממשל פייר אליוט טרודו בתחילת שנות ה-70.
הממשלה הקנדית הובילה לחקיקת חוק הרב-תרבותיות הרשמי ב-1971 ומינתה שר האחראי על רב-תרבותיות ב-1972. ב-1973 הוקמה המועצה לרב-תרבותית קנדית, במקביל לאגף רב-תרבותיות במשרד הפנים.
ביקורת.
לתיאורית "הפסיפס החברתי" קמו כמה מבקרים. כמה מלומדים, כדוגמת ג'פרי סימפסון (Jeffrey Simpson) מהעיתון הקנדי גלוב אנד מייל (Globe and Mail) והפרופסור לעיתונות אנדרו כהן (Andrew Cohen) מאוניברסיטת קרלטון טענו שכל הדינמיקה של כור ההיתוך / פסיפס היא מושג דמיוני, וכי נותרה עדות קלושה שניתן להוכיח שקבוצות מהגרים לארצות הברית או לקנדה"הוטמעו" או שהן "רב-תרבותיות" האחת יותר מהשנייה. פעילים שמרנים קנדים רבים ביקורתיים כלפי רב-תרבותיות כמדיניות ממשלתית "רשמית". יש הטוענים שרעיון הפסיפס מעודד קהילות של מהגרים להישאר מרוכזות ומופרדות באזורים מסוימים, או שממנו נובעת המסקנה כי לעולם לא ניתן יהיה להתייחס למהגרים כאל קנדים. באפריל 2005 ביקרה מיקאל ז'אן (שאחר כך מונתה למושלת הכללית של קנדה) בפומבי את הרעיון, כשהיא מאשימה אותו כמוביל ליצירת גטאות של קנדים.
כאמל אל-חוסייני
כאמל טאהר אל-חוסייני (בערבית: كامل طاهر الحسيني, תעתיק מדויק: כאמל טאהר אלחסיני; 23 בפברואר 1867 – 21 במרץ 1921) היה המופתי של ירושלים בשנים האחרונות של השלטון העות'מאני ובשנים הראשונות לשלטון הבריטי בארץ ישראל.
כאמל אל-חוסייני, בן משפחת חוסייני המכובדת, היה בנו של המופתי טאהר אל-חוסייני, וירש את משרתו של אביו לאחר מותו ב-1908. בניגוד לאביו, נקט עמדה מתפשרת כלפי הציונות וכלפי הבריטים, שכבשו את ירושלים ואת ארץ ישראל במהלך כהונתו. בימי מלחמת העולם הראשונה ניסה השלטון העות'מאני להדיחו מתפקיד המופתי בשל עמדותיו האוהדות כלפי הבריטים ופשרנותו כלפי הציונות, ולהכריז על אסעד שוקיירי כמופתי תחתיו. אולם היות שהעות'מאנים ניגפו במערכה, לא יצאה ההדחה אל הפועל ואל-חוסייני המשיך לכהן בתפקידו.
כבר מתחילת הכיבוש הבריטי של ירושלים, סייע אל-חוסייני לשלטונות הבריטיים ביצירת הקשרים עם האוכלוסייה והקל על הציבור המוסלמי את הסתגלותו לשלטון מעצמה נוצרית. בתקופת השלטון הצבאי הבריטי, שרר בירושלים שקט יחסי, במידה רבה הודות למדיניותו המרגיעה של אל-חוסייני.
הבריטים גמלו על כך והעניקו לו את אות הכבוד הבריטי .C.M.G (עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש). בתקופת הממשל הצבאי התפנתה משרת נשיא בית הדין השרעי לערעורים בירושלים, ובניגוד לנוהג המוסלמי הממושך של הפרדה בין תפקידי המופתי והקאדי, מינו השלטונות את אל-חוסייני גם לתפקיד נשיא בית הדין, מה שהפך את שכרו לגבוה ביותר. כמו כן, הוא מונה לראש ועד הווקף המרכזי, שקיבל את הפיקוח על ההקדשות בכל הארץ. מלבד זאת, כינו אותו השלטונות הצבאיים בתואר "המופתי הגדול", שלא היה קיים לפני כן בארץ ישראל, וראו בו את "נציג האסלאם בפלשתינה".
בסוף אפריל 1918, השתתף אל-חוסייני יחד עם קבוצת נכבדים ערבים נוספים, בארוחת ערב שערך רונלד סטורס בירושלים בהשתתפות חיים ויצמן. ויצמן טען בפניהם כי הציונים שבים למולדתם, הם מעוניינים בשלום ושיש בארץ מקום לשני העמים.
במהלך שנת 1918 ניצלו נכבדים ערבים קבלות פנים רשמיות לנאומים אנטי-ציוניים, אולם יוצא דופן היה אל-חוסייני, שנמנע בהופעותיו בשנה זו מלתקוף את הציונות. יחסיו עם היהודים היו טובים וידידותיים.
בהשפעת פרעות תר"פ, חתם אל-חוסייני ב-6 באפריל 1920, על עצומה אנטי-ציונית של הנכבדים הערבים של ירושלים, אך מיד אחר כך שב לעמדתו הרגילה.
בזמן הפרעות ערכה המשטרה חיפושים בביתו. אל-חוסייני נעלב והחזיר את עיטורי הכבוד שקיבל. מספר שבועות לאחר מכן, ערך הגנרל לואיס בולס טקס בו החזיר לאל-חוסייני את העיטורים. בתקופת המתיחות שבאה אחרי המאורעות, קרא לציבור בדרשה במסגד אל-אקצא לשמור על השקט והסדר.
ביוני 1920, בקבלת פנים רשמית לנציב העליון הרברט סמואל, סירב מנחם אוסישקין ללחוץ את ידו של כאמל אל-חוסייני ויצר בכך תקרית דיפלומטית שהוזכרה לימים כמה פעמים מפיו של אמין אל-חוסייני. אוסישקין הסביר את סירובו לגד פרומקין בנימוק "איך יכולתי להושיט ידי לשלום לראש הדת שבניה אנסו בנות ישראל".
כאמל אל-חוסייני מת ב-1921, וירש אותו בתפקידו אחיו למחצה אמין אל-חוסייני, שנקט קו תקיף וקיצוני הרבה יותר כלפי השלטון הבריטי וכלפי התנועה הציונית.
וילה פיזאני
נציבי הכנסייה
נציבי הכנסייה (אנגלית: Church Commissioners) הוא הגוף המנהל את הנכסים ההיסטוריים של הכנסייה האנגליקנית.
גוף זה הוקם ב-1948 משילוב של קרן הנדיבות של המלכה אן, שהוקמה ב-1704 על מנת לסייע לכמרים עניים, והנציבים הרוחניים שמונו לראשונה ב-1836. ועדת החובות והתגמולים הרוחניים שקדמה לגוף זה פעלה בתקופת שלטונו הקצרה הראשונה של סר רוברט פיל ב-1835; היא חילקה מחדש את הנכסים בין הדיוקסיות השונות ושינתה את גבולותיהן, ובשנה שלאחר מכן הוקמה הוועדה הרוחנית.
הנציבים מפקחים גם על ארגון מחדש של קהילות, והסכמתם נחוצה לצורך הקמת או ביטול כהונה דתית, איחוד, הקמה או פירוק של משרה בשכר בכנסייה או בקהילות, וסגירת בנייני כנסיות או בתי קברות שקודשו.
נציבי הכנסייה הנוכחיים הם:
בשלהי 2008 הוערך שווי הנכסים של הנציבים בכ-4.4 מיליארד לירות שטרלינג. עיקר ההכנסות משמשות לתשלום פנסיות לאנשי כמורה שיצאו לגמלאות.
שטח בסיס ריבוני
ואצלב סרפינסקי
משולש סרפינסקי
ואצלב סירפינסקי
ואצלב סיירפינסקי
ואצלב שיירפינסקי
ואצלב שירפינסקי
הנריק סינקיויץ'
הנריק שינקיויץ'
הנריק סינקיביץ'
הנריק סנקוויץ'
הנריק סינקיוויץ'
הנריק שנקוויץ'
הנריק שנקביץ'
הנריק שינקיוויץ'
הנריק שינקיביץ'
ליטווס
ליטבוס
אדריאן רילנאד
Spolia opima
סמל השלום
יהדות גאליציה
יהודי גאליציה
בית הדין השרעי
א.מ. לונץ
א. מ. לונץ
א&quot;מ לונץ
א' מ' לונץ
קלוני (מנזר)
מנזר קלוני הוא מנזר עתיק במחוז סון ולואר בחבל בורגון שבמזרח צרפת, כ-20 ק"מ מצפון-מערב למקון. המנזר היה אחד המנזרים החשובים ביותר באירופה של ימי הביניים, ובו התפתחה רפורמת קלוני. סביב המנזר התפתח יישוב עירוני, הקרוי גם הוא קלוני.
המנזר הוקם בשנת 910 כמנזר בנדיקטיני, חולל רפורמה דתית במערב אירופה (רפורמת קלוני) והיווה בסיס לרשת מנזרים גדולה שדעכה עם השנים וכמעט נעלמה.
ייסוד.
בשנת 910, גיום הראשון, דוכס אקיטן (מוכר גם כגיום החסיד), החליט להעניק אחת מאחוזותיו, ולא מהחשובות שבהן, לשם הקמת מנזר (על נסיבות וסיבות הענקת המנזר ראו בערך על גיום). גיום היה "קומס" עשיר בעל בנום (bannum) ורגולה (Regula), כלומר היה שליט מקומי בעל סמכויות ענישה וכפיית ציות. סמכותו באקיטן הייתה משולה לסמכות שליט עליון. מטרתו של גיום בהענקת האדמות הייתה לדאוג לנשמתו לכשיגיע זמנו להישפט האם לגן עדן או לגיהנום. בתמורה למתנה דרש גיום שהנזירים יתפללו לעילוי נשמתו ונשמת אשתו, וכן לעילוי נשמת קרוביו (אחותו, שממנה ירש את האחוזה, אחיו, אחיותיו וכל אחייניו ואחיניותיו). גיום הבטיח למנזר אימוניטס מפני התערבות מצד הכנסייה או שליט חילוני. הדרישה לתפילות כה רבות ערערה את האיזון שהיה נהוג במנזרים בין תפילות ועבודה לשם קיום. התפילות מילאו חלק ניכר מהיממה והנזירים לא היו יכולים יותר לפרנס את עצמם מיגיע כפיהם. גיום שחשב על כך, העניק למנזר אדמות שיבטיחו הכנסה מאריסות.
המקום שנבחר היה אחוזת ציד במחוז סון ולואר בחבל בורגון שבמזרח צרפת, כ-20 ק"מ מצפון-מערב למקון. חלק מתנאי ההקצאה של הנחלה היו הכפפת המנזר למרות האפיפיור (באותה עת כיהן האפיפיור סרגיוס השלישי). המנזר שאימץ את רוב עקרונות תקנון בנדיקטוס של בנדיקטוס מנורסיה כולל התאמות שנעשו על ידי בנדיקטוס מאניאן הפך במהרה לאבן שואבת לפרחי נזורה ששאפו לחיי מנזר טהורים.