בסיום ילדותו במאקו למד יעקב פישר בגימנסיה הפיאריסטית בסגד, אך בשל השיטפון וההצפות בעיר סיים את בחינות הבגרות בשנת 1879 בעיר נובי סאד. בין השנים 1879–1885 היה סטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד) ואז בשנים 1885–1886 שירת שרות צבאי בבית החולים של חיל המצב של וינה. בשנים 1886–1887 היה מתמחה בחדר הניתוחים של המרפאה הכירורגית בבודפשט, ובין השנים 1888–1890 היה מתמחה בבית החולים הפסיכיאטרי המלכותי בבודה. בשנת 1890 מונה לרופא הראשי של בית החולים הממלכתי של ברטיסלאבה. משנת 1892 עבד גם כרופא משפטי מלכותי.
אשתו הייתה הרמינה לייטרסדורף, אותה פגש בנשף בשנת 1892. היא באה ממשפחה יהודית ותיקה בברטיסלאבה ואביה, ליפוט לייטרסדורף, היה בעל בתים בברטיסלאבה וסיטונאי בדי לבד, מאבות העיר ואיש ציבור. הם התחתנו בספטמבר 1893. היא נשארה אלמנה במשך 18 שנים לאחר מותו ונפטרה ב-3 בנובמבר 1938 בבודפשט. בנם אנטל פישר היה גם הוא רופא וראומטולוג, ומשנת 1965 גם Ph.D. ברפואה (בנוסף לתואר M.D.)
יעקב פישר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
עבודתו.
שמו של יעקב פישר קשור להקמת המחלקה הפסיכיאטרית בברטיסלאבה והוא עמד בראשה כמעט שלושים שנה. בנוסף לייסוד טיפול פסיכיאטרי, הוא גם ביצע פעילויות ארגון מדעיות מצטיינות. הוא היה גם מזכיר האגודה למדעי הרפואה והטבע בברטיסלאבה.
מאמריו הרבים פורסמו כלהלן:
אריק פאולסן
אריק פאולסן (דנית:Erik Pauelsen : באוקטובר 1749 - 20 בפברואר 1790) היה צייר דני בולט במיוחד בנופיו ובדיוקנאות. עם זאת, הוא לא חווה את אותה רמת הצלחה כמו ינס יול וניקולאי אבידגור, בני דורו, ובשנת 1790 התאבד.
ביוגרפיה.
אריק פאולסן נולד בהימרלנד בתאריך לא ידוע באוקטובר 1749. מגיל צעיר הוא החליט להיות אמן. הוא נסע לקופנהגן ולמד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות בשנים 1770 עד 1777 שם זכה במדליית הכסף הגדולה ובמדליית הזהב הקטנה בשנת 1775 ולבסוף במדליית הזהב הגדולה בשנת 1777 יחד עם מלגת נסיעות של האקדמיה. הוא נסע לרומא דרך המבורג, דיסלדורף ופריז וביקר בדרזדן ובברלין בדרכו חזרה. במהלך מסעותיו הפך לחבר במספר אקדמיות זרות לאמנות וזכה לתואר פרופסור בדיסלדורף.
לאחר שובו לדנמרק, הוא הפך לחבר באקדמיה לאמנות אך נשלח למלא תפקיד פרופסור על ידי יאנס יול בשנת 1784 ולאחר מכן מונה לצייר בחצר המלוכה על ידי ויגיליוס אריקסן. שינויים אלה הפכו את פאולסן לאמן מתוסכל והוא נהיה ממורמר.
הוא נשאר צייר דיוקנאות פופולרי וגם נהנה מהצלחה כצייר נוף. בשנים 1785 עד 1786 הוא עיטר חדר באחוזה של פרדריק דה קונינק בברדגאדה. העיטורים, ציורי הקיר ודלתות הבית הציגו סצנות מסביבתו של הבית הכפר של דה קונינק מצפון לקופנהגן.
בשנת 1788 נסע לנורווגיה והחזיר סדרה של ציורי נוף אשר נרכשו על ידי אספני הציורים המלכותיים. עם זאת, הוא סבל מתחושה שמזלזלים בו, לעומת עמיתיו.
בשנת 1790 הוא התאבד בקפיצה מחלון בביתו.
פאולסן בולט במיוחד בנופיו. הוא ביקר בנורווגיה וצייר את סרפספוסן (1789), בין אלה שדיוקניהם צייר היו יוהנס אוולד (כ -1780, מוזיאון פרדריקסבורג), סורן גילדנדל ואשתו (1780), ופרידרייק ברון עם בתה אידה ברון (1789).
עלי אבו עואד
בית צאלח
בית צַאלָח היה אחד מבתי הכנסת העתיקים והחשובים ברובע היהודי בצנעא שבתימן, ובו התקיימה הישיבה הכללית.
היסטוריה.
בית הכנסת נבנה בשנת ה'ת"ם (1680), והיה בין בתי הכנסת הראשונים שנבנו אחרי חזרת יהודי צנעא מגלות מוזע וההתיישבות בקאע אל-יהוד. את בית הכנסת בנה מארי צאלח בן יחיא, אבי משפחת צאלח (מארי צאלח צאלח, מהרי"ץ, מארי אברהם צאלח ועוד רבים), כבית כנסת משפחתי.
בשנת ה'תקכ"ב (1762) נהרס בית הכנסת יחד עם שאר בתי הכנסת בעיר עקב גזירת חורבן בתי הכנסת של האימאם אלמהדי. לאחר ביטול הגזירה כעבור כ-30 שנה, שופץ בית הכנסת על ידי מהרי"ץ. בית הכנסת נחנך מחדש בשנת ה'תקנ"ז (1797).
הרב עמרם קורח סבור שלפני גזירת החורבן נמכר בית הכנסת לרב שלום עראקי, ולאחר הגזירה נקנה על ידי מהרי"ץ ונבנה מחדש. פרופ' יהודה רצהבי סבור שבית הכנסת לא נמכר לרב שלום עראקי, אלא שהיו קיימים שני בתי כנסת, אחד בית צאלח, ובית כנסת נוסף בבית מהרי"ץ, שלאחר שמהרי"ץ קנה את בית צאלח איחד בין בתי הכנסת.
בסביבות שנת ה'תרצ"ו (1936) פרצה מחלוקת על בעלות בית הכנסת, בין פלג הדרדעים לפלג העיקשים. לאחר התערבות האימאם יחיא והשופט מוחמד אבו טאלב, נגזרה גזירה להרוס את כל בתי הכנסת עליהם יש מחלוקת, וביניהם בית צאלח. מתפללי בית הכנסת ותושבי השכונה יצאו להפגנה מול בית האימאם יחיא ובנו אחמד, שהורה להפסיק מיידית את ההרס.
בית הכנסת המשיך לתפקד עד עליית יהודי תימן לארץ ישראל בשנת ה'תש"ט (1949) במבצע על כנפי נשרים.
מעמד ומבנה.
מבנה בית הכנסת היה מרובע, והיה מפואר ביותר. לבית הכנסת הייתה חצר גדולה מצדו הצפוני. בבית הכנסת היו 4 ארונות קודש מלאים בעשרות ספרי תורה, וביניהם ספר תורה עתיק ומקודש המכונה "אלזָקֵן".
בית הכנסת היה חשוב ביותר, ומהרי"ץ הזכירו בקינתו על חורבן בית הכנסת: .
בבית הכנסת התקיים מוסד הישיבה הכללית, שפעלה בו החל משנת ה'ת"ם (1680) עד ה'תרס"ה (1905), בו בוטלה הישיבה עקב מאורעות חוזת אלנפר ופטירת רוב חכמיה.
בית הכנסת שימש לעצרות תפילה המוניות, מפאת גודלו, יופיו וחשיבותו.
לבית הכנסת היו מנהגים ייחודיים שנהגו רק בו ולא בשאר בתי הכנסת בעיר.
בירושלים.
לאחר עליית יהודי תימן לארץ ישראל, הוקם בשכונת בית ישראל בירושלים בית כנסת שנקרא "חברת אחים – בית צאלח", על שמו של בית הכנסת בצנעא. בבית כנסת זה התפללו מרבני ירושלים, כגון מארי רצ'א צארום, מארי יוסף צאלח הזהב, ועוד רבים. בית הכנסת חדל מלפעול.
גשר הדוברות
גשר הדוברות היה גשר נייד אשר שימש את צה"ל לחציית תעלת סואץ במהלך מלחמת יום הכיפורים. הגשר הורכב ממצופי "יוניפלוט" אשר חוברו יחד וגישרו על התעלה.
הגשר הושק ב-17 באוקטובר והיה הגשר הקבוע הראשון שהושק למים במהלך המלחמה. להשקת הגשר נודעה חשיבות קריטית בהצלחת מבצע הצליחה (מבצע אבירי לב) והרחבת ראש הגשר במערב תעלת סואץ. עם השקתו העביר צה"ל טנקים וכלים נוספים בצורה מהירה לתוך מצרים.
מצופי היוניפלוט.
לאחר מלחמת ששת הימים החזיק צה"ל בגדה המזרחית של תעלת סואץ. צה"ל נערך לאפשרות שכוחותיו יצטרכו לצלוח את התעלה במהלך מלחמה, ומשנת 1967 החל צה"ל לחפש אמצעי גישור וצליחה מתאימים. מדינות המערב סירבו לספק לישראל ציוד צליחה שנחשב לציוד התקפי, ולכן נאלץ צה"ל לרכוש ממפעל אזרחי בבריטניה מצופי "יוניפלוט".
12 מצופי יוניפלוט שחוברו זה לזה (9 מצופים ו-3 מצופי כבש) יצרו דוברה באורך 18 מטרים וברוחב 10 מטרים, שיכלה לשאת טנק בודד. בכל דוברה הותקנו שני מנועים לתנועה במים. כל דוברה שקלה כמה עשרות טונות. חיבורן של 8 דוברות זו לזו יצר גשר באורך של כ-180 מטרים, כרוחבה של תעלת סואץ.
הדוברות נועדו להיגרר באמצעות טנקים, באמצעות גרורים מיוחדים שיוצרו עבורן על ידי חיל החימוש.
בתחילת 1968 החל חיל ההנדסה להכשיר את הצוותים שיתפעלו את הדוברות, וכן לפתח תורת לחימה עבורן. ברשות חיל ההנדסה היו 24 דוברות שאותן הפעילו שני גדודים:
במקביל, פותח בחיל ההנדסה גשר נוסף ממצופי היוניפלוט שנותרו לאחר בניית הדוברות. המצופים חוברו ליחידות גשר שהיו קטנות יותר מהדוברות ונוחות יותר לגרירה, ואלה חוברו לכדי גשר באורך 70 מטרים שכונה גשר הצנע ואוחסן בזיקים.
במלחמת יום הכיפורים.
גרירת הדוברות.
ב-13 באוקטובר, במהלך ההכנות לקראת צליחה אפשרית של צה"ל, נשלחה פלוגת טנקי מגח מגדוד 599 של חטיבה 421 לגרור את הדוברות שאוחסנו ברפידים. הכוח גרר 9 דוברות מערבה ונכנס לחניון לילה כ-30 קילומטרים מדרום מזרח לטסה, כשהטנקים רתומים לדוברות. בבוקר 14 באוקטובר פתחו המצרים בהתקפת שריון גדולה לכל אורך החזית. הטנקים הגוררים נקראו להשתתף בקרב והתנתקו מהדוברות. בינתיים הצליחו כוחות ההנדסה מגדוד 630 להביא לחניון את שלוש הדוברות שנותרו ברפידים.
במסגרת מבצע אבירי לב הוטלה על גדוד 264 מחטיבה 421 המשימה להביא את התמסחים ודוברות היוניפלוט לתעלה. גשר הדוברות, בדומה לשאר אמצעי הצליחה, היה מתוכנן להיבנות לרוחב התעלה במהלך הלילה שבין 15–16 באוקטובר.
12 טנקים מגדוד 264 נשלח בצהרי 15 באוקטובר למקום בו הושארו הדוברות להמשך הגרירה, ואחר הצהריים נרתמו 11 דוברות לטנקים. הדוברות נגררו צפון-מערבה בכיוון טסה. שני דחפורי יעה התלוו לכוח ועקרו תמרורים מצידי הדרך, כדי שלא יפגעו במדחפי הדוברות. כ-6 קילומטרים מדרום מזרח לצומת טסה היה הציר מלא בטנקים, כלי רכב ומשאיות שהיו בדרך לתעלה, והגרירה התעכבה בשל עומס כלי הרכב על הציר. בחלק מהמקרים נאלצו הטנקים הגוררים לרדת לדיונות בשולי הדרך, וחלקם התחפרו בחול והתקשו להתקדם. לפנות ערב הגיעו הטנקים הגוררים לצומת טסה ופנו לציר "עכביש", המוליך מערבה לאזור הצליחה. אחת הדוברות נתקעה בצומת ומאמצי החילוץ עכבו את התקדמות הדוברות.
במקביל, ב-15 באוקטובר נגררו על ידי טנקים הדוברות שאוחסנו בגזרה הצפונית, ברומני ובבלוזה, לטסה. גם דוברות אלו נתקלו בפקקי תנועה מצפון לטסה, וחלקם הורדו מהציר ונתקעו בחולות. לבסוף הגיעו לטסה 3 דוברות, שצורפו לדוברות של גדוד 630.