אחאי עבד בהוצאת הספרים של איחוד הקבוצות והקיבוצים בתל אביב, כעורך כתב העת של האיחוד "ניב הקבוצה" וכמסגנן הספרים של ההוצאה. כמו כן עסק בתרגום שירה מיידיש ומגרמנית, ערך יומן מיוחד לכבוד שבת, חיבר פזמונים ושירי ילדים והשתתף בכתיבה בעיתונים "דבר", "דבר לילדים" (היה חבר המערכת) ו"הדור".
מאז שנות החמישים הראשונות של המאה ה-20, כשנוסדו בארץ חוגי תנ"ך רבים, בהשראת החברה לחקר המקרא בישראל, הקימה גם מועצת פועלי תל אביב חוגי תנ"ך, ואחאי נבחר לנהל את החוג המרכזי ב"בית תבורי" ואחר כך גם ב"בית ברמן". אחאי, שריתק את שומעיו, התבקש ללמד בחוגים נוספים למקרא: בחולון, ברמת גן, בראשון לציון, בצהלה ובקיבוץ נצר סרני. הוא המשיך להרצות בחוגי המקרא עד קרוב למותו (כמעט בן 90), ונודע כאחד מגדולי מפיצי התנ"ך בקרב העובדים במועצות הפועלים ובקרב השכבות העממיות.
נפטר בשנת 1988, ונקבר בבית העלמין שבקיבוצו נצר סירני.
אחיו הצעיר יצחק כפכפי (1911–1998) היה ממייסדי תנועת הנוער "המחנות העולים", מתרגם ועורך.
ספריו.
לאחר מותו:
האימפריה האויגורית
האימפריה האויגורית הוקמה במהלך המאות ה-8 וה-9 לספירה באזור צפון סין של היום, בהנהגתו של העם האויגורי.
העם האויגורי.
האויגורים הם עם עתיק יומין ממוצא טורקי, אשר שוכן באזור צפון מערב סין מזה מאות רבות, החל כנראה מהמאה ה-4 לספירה. בניגוד לעמים נוודים אחרים, כדוגמת המונגולים לפני ג'ינגיס חאן, האויגורים הושפעו רבות מהתרבות החקלאית העשירה של צפון סין, דבר שהעלה את כוחם וחשיבותם.
האימפריה האויגורית.
במהלך המאה ה-9 לספירה, כ–400 שנה טרם עלייתו לשלטון של ג'ינגיס חאן, הקימו האויגורים אימפריה נרחבת באזור צפון סין, שהייתה בשעתה אחת הגדולות באזור. אחת ההשפעות של התרבות הסינית על האויגורים הייתה מבחינה דתית – כאשר בראשיתם האמינו האויגורים באחת מהדתות הסיניות הדומות, טרם גיבוש הבודהיזם המודרני. עם זאת, במהלך המאה ה-9 ואילך, החלו רבים מהאויגורים להאמין בנצרות, בגרסתה האשורית המוקדמת, ובכלל זאת אימצו לעצמם את הכתב הארמי. אף כי לאחר התמוטטות האימפריה שלהם, במהלך המאה ה-12, התאסלמו חלקים גדולים מהאויגורים, הכתב הארמי עוד נשאר בשימושם. במהלך כיבושיו של ג'ינגיס חאן במאה ה-13, הסתפחו האויגורים לאימפריה המונגולית, אף שלא איבדו לחלוטין את זהותם הנפרדת, אשר במידה רבה שרירה וקיימת עד ימינו אנו. בין ההשפעות הגדולות של האויגורים על המונגולים ניתן לציין את הכתב הארמי – אשר אומץ על ידי ג'ינגיס חאן ככתב הרשמי המונגולי, ובמהלך השנים נודע ככתב המונגולי. כמו כן, המונגולים אימצו מנגנונים מנהליים רבים מהאויגורים, אשר נבעו הן מניסיונם בניהול אימפריה בעבר, והן מההשפעה הסינית עליהם. מנגנונים אלו שימשו ברחבי האימפריה המונגולית בהצלחה רבה, ותרמו רבות ליציבותה ולמהירות התפשטותה.
ג'או בוגזה
ג'או בוגזה (ברומנית: Geo Bogza; 6 בפברואר 1908 - 14 בספטמבר 1993) היה עיתונאי, עורך, משורר וממייסדי סוגת הרפורטז'ה הספרותית ברומנית.
חייו.
ג'או נולד בכפר בלז'וי (Blejoi), באזור פלוישט, ברומניה, כבנו של אלכסנדרו בוגזה ואח צעיר של אלכסנדרו בוגזה (מוזיקאי ופילוסוף רומני) ואח מבוגר יותר של ניקולאה בוגזה, ששינה בהמשך שמו לראדו טודוראן.
ג'או בוגזה למד בבית הספר היסודי בפלוישט מ-1915 עד 1919. בהמשך למד בבית הספר הימי בגאלאץ ובקונסטנצה עד שנת 1925. ב-1926 התיישב בבושטנאר, בעמק הפרחובה וכבר ב-1928 ניהל וערך את כתב העת Urmuz (אורמוז). בין השנים 1929 - 1933 כתב בכמה מכתבי העת של התקופה וביניהם Vremea (העת), Cuvîntul liber (המילה החופשית), Unu (אחד), Bilete de papagal (כרטיסים של תוכי) ו-Azi (היום). בתקופה זו הופיעו שני כרכי שירה שלו, Jurnal de sex (יומן סקס) ב-1929 ו-Poemul invectivă (פואמה פוגענית). חלק משיריו, בעלי התוכן הפרובוקטיבי, גררו האשמה בפורנוגרפיה וכמה מעצרים עד לזיכויו בבית המשפט.
אשר טננבוים
הרב אשר טננבוים (ה' בניסן תש"א, 2 באפריל 1941 – ט"ז בשבט תשע"ג, 27 בינואר 2013) היה מנהל ועד הישיבות ורבה של שכונת גבעת שאול בירושלים.
קורות חייו.
נולד בירושלים, מצד אביו דור רביעי בארץ ישראל, בנו של הרב משה דוד טננבוים, שהיה מנהל ועד הישיבות במשך כחמישים שנה. למד בישיבת עץ חיים בירושלים ולאחר מכן בישיבת פוניבז' בבני ברק. נישא לשפרה, בתו של מנחם פרוש. לאחר נישואיו למד בישיבת מיר בירושלים.
בשנת תשכ"ח (1968), בהיותו בן 27, התמנה כרבה של שכונת גבעת שאול בירושלים מטעם המועצה הדתית. בשנות ה-70 הקים את בית מדרש "ברכת מנחם" בשכונה, לכבודו של חותנו מנחם פרוש, במרתף בנין, ובשנות ה-90 הועבר בית המדרש למבנה מרווח והחליף את שמו ל"משכן באב"ד". תחת הנהלתו של הרב הורחב בית המדרש במהלך השנים, נבנו בו מקווה וספרייה תורנית עשירה עד שהפך לבית מדרש מרכזי בשכונה.
בכסלו תשנ"ד (נובמבר 1993), לאחר פטירת אביו, התמנה על ידי הרב שך, נשיא ועד הישיבות, למלא את מקום אביו בניהול ועד הישיבות. ייצג את הישיבות המאוגדות בוועד הישיבות מול השלטונות ורשויות הצבא. במסגרת תפקידו היה חותם על טופסי הדיחוי של בני הישיבות לצה"ל, ומאשר את היותם בני ישיבות, ועומדים בקריטריונים של תורתו אומנותו, הרב טננבוים היה ידוע בקפדנותו לבדוק האם מבקש הדיחוי אכן תלמיד ישיבה, ורק אז הסכים לחתום על התצהיר. היה בקשר הדוק עם ראשי אכ"א וטיפל במקרים של בחורי ישיבה שהתעוררו אצלם בעיות מול שלטונות הצבא. פרסם את הוראותיו של הרב שך בנושאים שונים הקשורים לעולם הישיבות וכן תקנות מיוחדות לבחורי הישיבות ובהן האיסור להוציא רישיון נהיגה, כאשר הוחלט כי תלמיד ישיבה שיוציא רישיון, אינו זכאי למעמד בן ישיבה מועד הישיבות. היה מרבה להתייעץ עם הרב שך בנושאים השונים שעלו על הפרק, והיה מגיע רבות למעונו לצורך כך. לאחר פטירת הרב שך היה נועץ ברב אלישיב.
בשנת תשנ"ט (1999) התמנה כחבר בוועדת טל שדנה בסוגיית גיוס בני ישיבות והדיחוי משירות בצה"ל הניתן להם מתוקף הסדר תורתו אומנותו. לאחר שהתברר כי בחוק טל נכללו סעיפים חדשים המשנים את ההסדר שהיה קיים מאז קום המדינה, נמנע מלחתום על מסקנות הוועדה ועל פי דרישת הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, הרב משה שמואל שפירא, ורבנים נוספים, ותחת זאת צירף "חוות דעת יחיד" ובה דרש להותיר את ההסדר שהיה עד אז ללא שום שינוי. בשל פעילותו זו, זכה למכתבי תמיכה מאותם חברים במועצת גדולי התורה. כמו כן סירב להשתתף בישיבות ועדת כץ שהכינה את החוק להגשתו לכנסת, ותחתיו השתתף נציג אחר של ועד הישיבות.
בשנת תש"ע חלה במחלת הסרטן, ולאחר שלוש שנים שבהן נאבק במחלתו נפטר. נקבר בהר המנוחות בירושלים. לאחר פטירתו מינה הרב שטיינמן את חתנו הרב חיים אהרן קאופמן למלא מקומו בוועד הישיבות.
משפחתו.
אחיו, יצחק מתתיהו טננבוים, הוא עורך המודיע. חתנו הרב חיים אהרן קאופמן מכהן כרב בית הכנסת משאת בנימין בשכונת מעלות דפנה בירושלים. חתנו הרב עקיבא פרנקל, בנו של הרב איסר פרנקל, רבה של שכונת בבלי בתל אביב, הוא דיין. בנו הרב דב מאיר, חתנו של הרב יצחק זילברשטיין, מכהן כר"מ בישיבת קריית מלך, בנו הרב יעקב, ממלא את מקומו כרב בית הכנסת משכן באב"ד.
פורדו
פורדו (בפרסית: فردو) הוא כפר בפרובינציית קום שבאיראן, כ-50 ק"מ דרומית לעיר קום.
כפר זה, הממוקם באזור הררי, הוציא מתוכו את מספר החללים הגדול ביותר באופן יחסי במהלך מלחמת איראן–עיראק. על-פי נתונים שהתפרסמו באתרים האיראנים, נפלו במהלך מלחמת איראן–עיראק (1988 - 1980) 151 חללים מבני כפר קטן זה, המונה פחות מ-1,000 תושבים. שמו של הכפר מבוסס על המילה "פרדוס" (Ferdows), שמשמעותה בפרסית "גן עדן".
היסטוריה.
בספטמבר 2009, נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד הודיע לסבא"א על מתקן להעשרה גרעינית הנמצא בבנייה באזור העיר קום. האתר נקרא על שם הכפר הקטן פורדו. כמה אתרים איראניים דיווחו כי שלטונות איראן החליטו לכנות את מתקן פורדו להעשרה גרעינית בשם "פורדו" לאו דווקא בשל קרבתו לכפר פורדו אלא דווקא מסיבות סמליות.
סופית (מורפמה)
דיאמונד די
ג'וזף קירקלנד (באנגלית Joseph Kirkland; נולד ב-1969), ידוע גם בשם הבמה דיאמונד די (Diamond D), הוא ראפר ומפיק מהברונקס שבניו יורק, ארצות הברית ואחד מהמייסדים של D.I.T.C.
קריירה.
דימונד די התחיל את הקריירה שלו עוד בתחילת שנות השמונים כדי ג'יי של Jazzy Jay ואז התחיל להתאמן על יכולות שלו כמפיק עד שהתחבר עם Master Rob וביחד איתו הקימו את Ultimate Force, עם דימונד כמפיק ומאסטר רוב כראפר. Jazzy Jay החתים אותם ל-Strong City והם התחילו לעבוד על האלבום הראשון שלהם I'm Not Playin שהיה אמור לצאת בשנת 1990 אבל לא יצא בסופו של דבר. האלבום ראה אור יום בסופו של דבר בשנת 2007 אחרי שTraffic Entertainment קנו את הזכויות שלו.
Ultimate Force התפרקו ודימונד המשיך להפיק לLord Finesse (באלבום הראשון שלו והשני) ו-.Showbiz and A.G והצטרף לD.I.T.C והוציא לאור את האלבום הראשון שלו Stunts, Blunts and Hip Hop בשנת 1992 ביחד עם Diamond D And The Psychotic Neurotics. האלבום הפך לקלאסיקה מהר מאוד והוכתר כאחד האלבומים היותר מוצלחים של D.I.T.C.
דימונד די המשיך להפיק להרבה אנשים כמו:Fat Joe, אקזיביט, KRS-One, אאוטקאסט, אפאצ'י ועוד הרבה אומנים אחרים. דימונד די לאט לאט הפך לבין המפיקים הכי מבוקשים של ניו יורק.