וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה, שהיה בעברו איש צבא, אך גם בעל קשר הדוק ללוחמה ימית, דחף באופן אישי לבדיקת האפשרויות למבצעי לוחמה אמפיבית, לנחיתה מהים, ולשבירת ההבחנה המסורתית וההדוקה בין הצי ובין צבא היבשה. ביולי 1940 הוקם מטה המבצעים המשולבים. בתחילה פיקד על המטה אדמירל רוג'ר קיז ולצדו גנרל מצבא היבשה. לאחר מכן, באוקטובר 1941, קיבל את הפיקוד לואי מאונטבאטן. המטה עסק בעיקר במבצעי קומנדו ובחקר אינטנסיבי של חופי נחיתה אפשריים, ובצבירת ניסיון שיאפשר נחיתה בקנה מידה גדול בחופי צרפת.
בסוף 1941 הוצעה תוכנית להנחתת 12 דיוויזיות בסמוך ללה הבר, אם ידוללו הכוחות הגרמניים המחזיקים באזור בשל התעצמות הלוחמה במזרח. מתוכנית זו נותרה הצעה לבדיקת מבחן בצורה של "מבצע פרש" (Operation Rutter), שנועד לבחון את האפשרות לתפוס נמל בחופי צרפת ולהחזיק בו לפרק זמן מסוים, תוך התנסות בטכניקות נחיתה והתמודדות עם הבעיות המבצעיות הכרוכות במהלך כזה.
מלחמת הרדאר.
לאחר סיום המערכה על צרפת הופנה חלק גדול מהמאמץ המלחמתי הבריטי לפיקוד המפציצים ולהפצצות אסטרטגיות באירופה. במהלך 1941 חל גידול משמעותי באבדות המפציצים, שיוחס על ידי אנשי המודיעין להתקדמות טכנולוגית בתחום המכ"ם. בריטניה וגרמניה היו במרוץ טכנולוגי לפיתוח טכניקות רדאר מתקדמות מזה כעשור, והגרמנים היו בשלב מתקדם מעט יותר בתחילת המלחמה, בשל ההשקעה המאסיבית שהשקיעו בחימוש ובפיתוח אמצעי לחימה.
אנשי המודיעין הבריטי גילו מספר מערכות רדאר שהיו בשימוש הגרמנים, כתוצאה מניתוח מסמכים, בדיקת מטוסים שהופלו על אדמת בריטניה, וחקירת שבויי מלחמה. המערכת הראשונה שהתגלתה כונתה "רדאר פרייה", וזוהתה בצילומי אוויר שבוצעו ליד האג. לאחר זיהוי המערכת ננקטו צעדים טכנולוגיים לחסימתה, והופנו מאמצים להפצצת המתקנים שבהם הותקנה. בנובמבר 1941 התגלתה מערכת נוספת, שכונתה "רדאר וירצבורג", שעבדה בשיתוף פעולה עם ה"פרייה". הפריה הייתה מערכת לטווחים ארוכים, אך לא מדויקת, וה"וירצבורג" הייתה מערכת לטווחים קצרים יותר, אך מדויקת. בפברואר 1942 נתפסה מערכת מסוג זה במבצע בייטינג שבו השתתפו אנשי מטה המבצעים המשולבים. הצלחת המבצע דרבנה את אנשי המבצעים המשולבים ואנשי המודיעין הטכנולוגי לנסות ולתפוס מערכות נוספות. בעיירה פּורוויל, הסמוכה לדייפ, הייתה מערכת רדאר, שלפי המידע המודיעיני שהתקבל, כללה מערכת "פרייה - וירצבורג". מטרה משנית של המבצע הייתה לתפוס רדאר וירצבורג נוסף.
מבצע פרש (Operation Rutter).
ב-13 במאי 1942 אישר הפיקוד של בעלות הברית את "מבצע פרש", שתוכנן להתבצע בחודש יולי. המטרות שהותוו למבצע היו ברורות - לתפוס ולהחזיק בנמל בחופה הצפוני של צרפת לפרק זמן קצר, לאסוף מידע משבויים וממכשירים טכנולוגיים שייתפסו, ולבחון את התגובה הגרמנית לפעולה. המבצע, שתוכנן להיות מבצע ימי, אווירי ויבשתי משולב, נועד גם למשוך את הלופטוואפה לקרב אווירי גדול בשמי תעלת למאנש, בתקווה להסב לו אבדות כבדות. הכוח היבשתי העיקרי שנועד להשתתף בפעולה הייתה הדיוויזיה הקנדית ה-2. השימוש בקנדים נבע מהרצון לספק את רצונם של האחרונים לפעולה, שכן הם שהו על אדמת אנגליה ללא פעולה מזה חודשים רבים, והתמרמרו על כך. התבוסות שנחל הצבא הבריטי בצפון אפריקה גרמו לביקורת גוברת על ממשלת בריטניה בעיתונות הבריטית ובפרלמנט, והגדילו את הלחץ הפוליטי לבצע את הפעולה המתוכננת. בנוסף לכך, היה ברור כי פעולה מוצלחת בקנה מידה גדול בצרפת תתרום להידוק היחסים בין בעלות הברית המערביות לבין ברית המועצות. האחרונה נמצאה במצב צבאי קשה כתוצאה ממתקפת הקיץ הגרמנית בדרום רוסיה (מבצע מקרה כחול), וההנהגה הסובייטית הפעילה לחץ כבד על בריטניה וארצות הברית לפתוח באופן מיידי חזית שנייה במערב אירופה, כדי לסייע לה ולהקל על הלחץ הגרמני. הצלחת אנשי המבצעים המשולבים בפשיטה על סן-נאזר ב-28 במרץ 1942, בה הושמד מבדוק יבש גדול, פעולה שצמצמה מאוד את טווח הפעולה של אוניית המערכה הגרמנית "טירפיץ", הביאה לאופטימיות באשר למבצע.
מתווה המבצע, שאושר במאי, כלל מתקפה עיקרית על נמל דייפ בידי שני כוחות של צנחנים, בסיוע אלף גיחות של מטוסי קרב, והפגזה ימית. בסך הכל היו אמורים להיות מעורבים במבצע עשרת אלפים לוחמים. הדיוויזיה השנייה הקנדית אמורה הייתה להוביל את המתקפה, ולהגיע עד לעיירה ארק (Arques). התכנון המקורי מותן מעט ככל ששעת המבצע התקרבה, וזאת במיוחד מחשש לאבדות אזרחיות. ב-4 ביולי הועלו החיילים על הספינות שעגנו בנמלים באי וייט, אך מזג האוויר הגרוע לא איפשר את היציאה למתקפה. ב-8 ביולי התקיף הלופטוואפה את ריכוז הכוח שעגן בנמל, דבר שהביא לפיזור הספינות בנמלים בדרום אנגליה, ולירידת החיילים מהספינות. הגנרל ברנרד לו מונטגומרי הורה על ביטול המבצע.
תכנון מבצע ג'ובילי.
תכנון המבצע.
על אף שמונטגומרי היה נחוש בדעתו שלא להמשיך במבצע בכל תנאי שהוא, מאונטבאטן עדיין רצה להוציא את המבצע אל הפועל. כבר ב-11 ביולי, ימים ספורים לאחר כישלון "מבצע פרש", החל תכנון לביצועו מחדש של המבצע תחת שם הקוד "ג'ובילי" (יובל). צ'רצ'יל עמד לצדו של מאונטבאטן. באמצע אוגוסט נסע צ'רצ'יל למוסקבה, לפגישה עם סטלין, וזאת בעוד מתקפת הקיץ הגרמנית שהפכה לאחר מכן לקרב על סטלינגרד נמצאת בעיצומה, והצבא האדום נסוג לאורך מאות קילומטרים אל תוככי רוסיה. מיד לאחר כישלון "פרש" לא שלל צ'רצ'יל אפשרות לפעולה כלשהי של בעלות הברית המערביות בקנה מידה גדול עוד בקיץ 1942, אך סבר כי יהיה זה זהיר שלא לגשת למבצע מסוג זה בטרם ייערך ניסוי בקנה מידה קטן יותר. באוגוסט הבין צ'רצ'יל כי פעולה מעין זו היא בלתי אפשרית, אך כי תחליף נאות למבצע בקנה מידה גדול יהיה החייאתו של "מבצע פרש" במתווה עליו דיבר מאונטבאטן.
הכוח היבשתי.
בתכנון המבצע חלו שינויים מסוימים. את הצנחנים, שהיו תלויים בתנאי מזג אוויר, החליפו אנשי הקומנדו של מאונטבאטן, שאמורים היו לתפוס את סוללות התותחים שעל החוף ולהכשיר את נחיתת הגוף העיקרי. פרט לכך שונו במקצת יעדי המבצע, ותוכנן לתפוס גם מפקדה גרמנית ושדה תעופה בסמוך לדייפ עצמה.
הכוח היבשתי העיקרי במבצע היה דיוויזיית הרגלים הקנדית השנייה, בפיקודו של מייג'ור ג'נרל ג'ון המילטון רוברטס. הוא נועד לכבוש את העיירות דייפ, פוייס ופורוויל, בעוד שאנשי הקומנדו של מאונטבאטן, המתוגברים בריינג'רס אמריקנים, ישתקו את סוללות התותחים שעל החוף.
דיוויזיה זו תוגברה בשלושים טנקים חדשים מסוג צ'רצ'יל, שבהנחתתם על החוף ייעשה שימוש בכלי נחיתה חדישים. הטנקים צוידו במגוון של חימוש. חלקם צוידו בתותח 2 ליטראות (37 מ"מ) וחלקם בתותח כבד יותר של 6 ליטראות (57 מ"מ). חלקם צוידו בלהביורים. הטנקים נאטמו והותאמו לפעולה אמפיבית במים הרדודים שליד החוף. סך הכל אמורים היו לפעול ביבשה כששת אלפים לוחמים.
הכוח הימי האווירי.
הצי התוקף כלל מאתיים וחמישים ספינות ואסדות נחיתה, ובנוסף להן שולות מוקשים ומשחתות של הצי המלכותי הבריטי ששימשו כסיוע ימי, וכלים שונים כסירות טורפדו שליוו את הכוחות הנוחתים בסיוע באש.
החיפוי האווירי המאסיבי שתוכנן לפלישה כלל כ-70 טייסות, רובן מפיקוד מטוסי הקרב של ה-RAF, לרבות 48 טייסות של מטוסי ספיטפייר וכל שלוש "טייסות הנשר" שהיו מורכבות ממתנדבים בני ארצות הברית שהתנדבו לשורות ה-RAF. אל מול כוח זה עמדו כ-200 מטוסי קרב של הלופטוואפה, המאורגנים בשתי כנפות, רוב מטוסי הקרב היו מדגם Fw 190 החדיש. כן עמדו לרשות המגנים על החוף שתי כנפות של מפציצים שמנו כמאה מפציצים, רובם מדגם דורניר 217. על הנייר היה לבעלות הברית יתרון משמעותי באוויר, לפחות מבחינה מספרית.
ההשתתפות הבינלאומית.
המבצע כלל במכוון שיתוף פעולה בין בני לאומים שונים, שלחמו ביבשה, בים ובאוויר.
הכוח המגן.
נמל דייפ והחופים בקרבתו היו מוגנים על ידי כוחות חלשים יחסית. כ-1,500 חיילים משני רגימנטים, שהשתייכו לדיוויזיית הגנת החופים ה-302 היו פזורים בדלילות לאורך חופי הנמל והעיירות הסמוכות, וחיפו על אתרי נחיתה אפשריים כשהם מצוידים במכונות ירייה, מרגמות ותותחים. ההגנה הייתה מורכבת מעמדות מבוצרות, ששלטו על צירי היציאה מהחופים, וכוחות עתודה שהוחזקו בעורף. מתחמי הגנה מוקמו גם בצוקים ובשטחים הפתוחים הצופים אל החופים. על החוף בדייפ הגן כוח שכלל כ-150 איש, ועל החוף בפואי (Puys) 50 איש נוספים. חיילי הרגימנט הגרמני ה-571 שמרו גם על תחנת הרדאר בפורוויל, ובאזור דייפ פעל גם רגימנט הרגלים ה-570, שהחזיק בגזרה מעט מערבה משם. צ'רצ'יל, בזיכרונותיו, טוען כי כישלון "מבצע פרש", הביא לתגבור הכוח המגן הגרמני בזירת המבצע המתוכנן, ולהעלאת רמת הכוננות של המגינים בתקופה שבין 10 עד 19 באוגוסט, ימים בהם תנאי הגאות התלויים בירח טובים לנחיתה מן הים.
המתקפה.
כ-252 כלי שיט יצאו לפעולה מנמלים שונים בלילה של 18 באוגוסט והגיעו לחופי צרפת סמוך לדייפ ב-19 באוגוסט. הפעולה כללה פשיטה של כוחות קומנדו על סוללות תותחי חופים באזור הנחיתה המתוכננת, נחיתות מישניות משני העברים של נמל דייפ (לרבות מתקפה שכוונה אל העיירה פורוויל, סמוך לה נמצאה תחנת רדאר, שהיוותה מטרה משנית של הפעולה), ונחיתה עיקרית בחופי העיר דייפ.
פעולות הקומנדו.