ביוני 2002, האשם אקאג'רי, פרופסור להיסטוריה ואזרח ותיק שאיבד את רגלו במלחמה נגד עיראק, נשא נאום שבו קרא לעריכת רפורמות פוליטיות. בנאומו הטיל אקאג'רי ספק בפרשנות המחמירה של האסלאם במדינה, וטען כי דרכם של אנשי הדת במדינה נחשבת מקודשת פשוט משום שהיא מסורתית. אקאג'רי נעצר ונכלא בידי המשטרה, ובאוגוסט הרשיע אותו בית המשפט בחילול הקודש, וגזר עליו עונש מוות. ביוני 2004, בית המשפט העליון המיר את העבירה מחילול הקודש ל"העלבת ערכים דתיים" והטיל עליו עונש מאסר של שלוש שנים. ב-31 ביולי 2004, לאחר מאבק משפטי והפגנות המוניות של סטודנטים, שוחרר אקאג'רי בערבות של 122,500 דולרים.
באוקטובר 2006, האייתוללה חוסיין כאזמייני בורוג'רדי, איש דת שיעי בכיר שדוגל בהפרדת הדת והמדינה, נעצר ונכלא יחד עם כמה מחסידיו לאחר עימותים עם המשטרה. הוא ושבעה עשר מחסידיו נידונו בתחילה למוות, אך גזר הדין הקשה בוטל מאוחר יותר. שנה לאחר מכן (אוגוסט 2007), הוא נידון לשנת מאסר בטהראן ולאחריה עשר שנות מאסר נוספות בכלא אווין הידוע לשמצה, בצפון-מערב איראן.
במאי 2007, עצרו רשויות איראן שמונה סטודנטים מאוניברסיטת אמיר כביר בטהראן. לסטודנטים היה קשר עם עיתון שפרסם מאמרים שהצביעו על כך שאף אדם אינו חסין מטעויות, כולל הנביא מוחמד. אוניברסיטת אמיר-כביר נחשבת לאחד ממעוזי ההתנגדות למשטר האייתוללות באיראן.
בחודש מרץ 2009, הבלוגר האיראני אומיד מירציאפי מת בכלא, שם ריצה עונש של שנתיים וחצי בעוון תעמולה ועלבונות כלפי הנהגת איראן, וביקורת על מנהיגים דתיים, ובראשם המנהיג העליון עלי ח'אמנאי. לטענת הרשויות, מירציאפי התאבד בתאו.
ב-9 ביוני 2009, הזמר מוחסן נאמג'ו (שכונה על ידי העיתונאים "בוב דילן האיראני") נידון שלא בפניו למאסר של חמש שנים בשל לעג על הקוראן בשיר (למעשה, נאמג'ו רק ביצע שיר שמילותיו לקוחות מפסוק בקוראן, אך הדבר נתפס כהגחכה). כבר בשנת 2008 התנצל נאמג'ו על השיר, וטען כי מעולם לא נועד לפרסום ציבורי. למזלו הוא הספיק לצאת מאיראן קודם המשפט.
בשנת 2012 הוציא שאהין נג'פי, ראפר איראני המתגורר בגרמניה, שיר מחאה שהופץ ביוטיוב בו הוא מבכה את המצב האנושי, הכלכלי והחברתי העגומים בו מצויה החברה האיראנית תחת שלטונו של המנהיג עלי ח'אמנאי. בשיר פונה נג'פי לאמאם השיעי העשירי, עלי אל-האדי, וקרא לו להציל את איראן. השיר, שזכה ליותר מ-320 אלף צפיות ביוטיוב מצד תושבי איראן, עורר את זעם הממסד הדתי באיראן, שטען שמדובר בזלזול בקדושי השיעה ובמיוחד באמאם הזה, ואף זלזול במנהיגי איראן העכשוויים. איש הדת השיעי, האייתוללה סאפי גולפייגאני, הוציא פסק הלכה הקורא להרוג את נג'פי, ואף הועמד פרס בסך מאה אלף דולרים על ראשו. כתוצאה מכך נאלץ נג'פי לרדת למחתרת.
תואר קרב
תואר קרב (באנגלית: Battle Honour) הוא תואר המוענק באופן רשמי על ידי הממשלה או המונרך ליחידה צבאית עבור תרומה מיוחדת של היחידה בקרב או מערכה מסוימת. מסורת ההענקה של תוארי קרב ליחידות צבאיות קיימת בעיקר בקרב צבאות אירופה לאורך ההיסטוריה, אך מזוהה במיוחד עם הצבא הבריטי ומדינות האימפריה הבריטית לשעבר אשר חולקים את המסורת הבריטית.
בשונה מאות מערכה, תואר קרב בדרך כלל לא מוענק לחיילי היחידה אלא הוא נמצא במסורת הכוללת של היחידה. בנוסף, לא לכל מערכה או קרב ניתן להעניק באופן אוטומטי תואר קרב, אלא כאלו אשר אושרו במיוחד ואז נבחנת תרומתה של היחידה המסוימת לאותו הקרב. הדרכים לציון תואר הקרב מגוונות ומשתנות, בדרך כלל בצבא הבריטי תוארי הקרב מוצגים על דגל היחידה (כמו בדגל משמאל), אך ישנם מצבים אחרים. יחידות ארטילריה בצבא הבריטי לא נושאות דגלי יחידה, לכן תוארי קרב מיוחדים שניתנים להם מוספים לשם היחידה. יחידות שונות בצבא הבריטי נוהגות לענוד את סמל הספינקס עם הכיתוב 'מצרים' אשר מציין תואר קרב על המערכה במצרים (1801), דוגמה נוספת היא רגימנט משמר הדרגונים הסקוטי המלכותי אשר סמלו מורכב מעיט והכיתוב 'ווטרלו', לציון 'העיט הנפוליאוני' שלקחו מידי הצרפתים בשדה הקרב בקרב ווטרלו.
תואר קרב ניתן בדרך כלל בצבא הבריטי לרגימנטים וגדודים, בנוסף ניתן להעניק תוארי קרב לאוניית מערכה או לטייסת. תואר הקרב מכיל בדרך כלל את שם הפעולה או הקרב ואת השנה (לדוגמה: 'ווטרלו, 1815' ו-'איי פוקלנד, 1982').
תוארי קרב הופכים לחלק חשוב מהמסורת של היחידה ומגדירים את המורשת שלה, חיילי היחידה מתגאים בקרבות וזוכרים את חללי היחידה לאורך ההיסטוריה שלה. משמעות ציון תוארי הקרב על דגל היחידה היא שבהצדעה לדגל היחידה, החייל מצדיע גם למורשת היחידה.
בצה"ל קיימת מסורת דומה בכך שמוצגים סרטי המערכה כאשר הם תלויים מדגלי החילות. מסורת דומה נהוגה גם בצבא ארצות הברית.
אלן רודולף
אלן סטיבן רודולף (באנגלית: Alan Steven Rudolph; נולד ב-18 בדצמבר 1943) הוא במאי קולנוע ותסריטאי אמריקאי. רודולף כתב את התסריט לרוב סרטיו. הסרטים עוסקים בדרך כלל באנשים בודדים משולי החברה ומושם בהם דגש על עבודת צוות עם מספר שחקנים המופיעים ברבים מסרטיו, בהם קית' קאראדין וז'נבייב בוז'ולד . את הפסקול לרוב סרטיו כתב המוזיקאי מארק אישאם.
תולדות חייו ויצירתו.
בנו של אוסקר רודולף, במאי טלוויזיה ושחקן קולנוע. היה תלמידו של רוברט אלטמן והיה עוזר במאי שלו בסרטו נאשוויל.
סרטו הראשון כבמאי היה "פרומושן" מ-1972, לאחריו באו עוד שבעה סרטים שנכשלו בקופות לפני סרטו המצליח הראשון, "בחר בי" משנת 1984. הסרט דן ביחסים מיניים בקרב חבורה משולי החברה ובה פרוצה לשעבר הפותחת בר משקאות על שמה (בגילומה של לסלי אן וורן), מארחת תוכנית-שיח עצורה (ז'נבייב בוז'ולד) ומטורף טוב-לב (קית' קאראדין). סרטו הבא, בעקבות הכרך ( Trouble in Mind ; 1985), הוצג בפסטיבל ברלין וזכה לשבחים. בסרט מככבים לצד בוז'ולד וקאראדין גם כריס כריסטופרסון, לורי סינגר ואישיות הדראג קווין דיוויין.
סרטו "המודרניים" הוא סרט תקופתי המתרחש בפריז ב-1926 ובו אמריקאי החי בפריז (קאראדין) מבקש את אהבתה של אשתו לשעבר (לינדה פיורנטינו), הנשואה לאספן אמנות גס ובור (בגילומו של ג'ון לון). סרטים נוספים משלו הם "זיווג משמיים" (1987), קומדיית פנטזיה עם אלן בארקין, "אהבה במעקב" (1990) מותחן בלשי קומי שנון בכיכובו של טום ברנג'ר, "מחשבות קטלניות" (1991) בכיכובה של דמי מור, "תאומים ושונים" ( Equinox; 1992) בכיכובו של מת'יו מודין בתפקיד כפול, "גברת פארקר והחוג המרושע" (1994) בכיכובה של ג'ניפר ג'ייסון לי כדורותי פארקר ועיבוד של ספרו של קורט וונגוט "ארוחת בוקר של אלופים" (1999) בכיכובם של ברוס ויליס, ניק נולטה ואלברט פיני.
סידני פרנקלין
סידני פרנקלין (באנגלית: Sidney Franklin; 11 ביולי 1903 – 26 באפריל 1976) היה ללוחם שוורים יהודי אמריקאי הראשון בעולם.
ביוגרפיה.
פרנקלין נולד בברוקלין, ניו יורק, בן חמישי מתוך תשעה ילדים למשפחה יהודית אורתודוקסית שהיגרה מרוסיה. אביו עבד כשוטר. הוא למד באוניברסיטת קולומביה אמנות מסחרית. ביוני 1922 עזב את הבית בגלל ויכוח אלים עם אביו. הוא חצה את הגבול למקסיקו סיטי על מנת ללמוד על ההיסטוריה של המאיה. בוווראקרוס הוא ראה לראשונה מלחמת שוורים ונישבה בקסמה. הוא החל בקריירה של לוחם שוורים. הקרב הראשון שלו היה ב-23 בספטמבר 1923. הוא לחם בספרד, בפורטוגל, במקסיקו, בקולומביה ובפנמה.
ארנסט המינגוויי חברו הקרוב, כתב עליו בספרו "מוות אחר הצהריים": "אין ספרדי אחד, שראה אותו בקרב, אשר יתכחש לאמנותיות ולמצוינות שלו", "הוא היה מוצלח יותר, מדעי יותר, אינטליגנטי יותר ומלוטש יותר מאשר כל המטאדורים בספרד למעט שישה, ולוחמי השוורים יודעים את זה ורוחשים לו כבוד עצום".
פרנקלין הופיע במספר סרטים בארצות הברית ובמקסיקו. בשנת 1952 לאחר סיום הקריירה שלו כמטאדור, שב לארצות הברית וכתב אוטוביוגרפיה בשם "לוחם שוורים מברוקלין". חברו הקרוב היה השחקן ג'יימס דין, שהיה חובב גדול של מלחמות שוורים.
פרנקלין, שהיה הומו, מעולם לא יצא מהארון.
בשנת 1976 נפטר פרנקלין בגיל 72 שנים נשכח ובודד בבית אבות בגריניץ' וילג' שבעיר הולדתו.
יהודה פרדיס
יהודה פרדיס (נולד ב-4 במרץ 1924) הוא סופר, עיתונאי, משורר, מחנך, עורך ומגיש פינות רדיו ישראלי.
ביוגרפיה.
פרדיס נולד בפוזנן, גרמניה (כיום בפולין). בגיל 10 עלה עם הוריו לארץ ישראל. למד הוראה בסמינר בית הכרם. פרדיס השתלם בפיזיקה בטכניון ובאוניברסיטה העברית בירושלים וכתב בשבועוני ילדים ונוער כמו מעריב לנוער, שם כיהן כעורך מדעי, והגיש פינות בתוכניות הנוער של קול ישראל. בשנות ה-60 פרסם ספרים טכניים לנוער, בהם: "חמישים מלאכות", "טלוויזיה מהי", "בנה במו ידיך" ועוד. כתב גם פזמונים – כמו "הצריף הקטן" (אותו הלחין משה וילנסקי, ושרה עופרה חזה).
יהודה פרדיס היה נשוי לחנה לבית לוי, שהייתה מורה בבית ספר יסודי ברמת גן. לזוג נולד בן.
האיש שבקיר.