לאחר שנפלה החוליה בשבי, אישר שר הביטחון פנחס לבון לרמטכ"ל משה דיין לחטוף מטוס צבאי אם יחצה את הגבול או יתקרב אליו, לצורכי מיקוח. דיין הורה לחיל האוויר, בניגוד לדעת לבון, לחטוף מטוס אזרחי. ב-12 בדצמבר אילצו מטוסי חיל האוויר מטוס אזרחי סורי, שהיה בדרכו למצרים וחדר למרחב האווירי הישראלי, לנחות בנמל התעופה בן-גוריון בתואנת שווא. על סיפון המטוס היו עשרה נוסעים ואנשי צוות. ראש הממשלה ושר החוץ משה שרת דחה את ההצעה להשתמש בנוסעים כבקלפי מיקוח להחלפה בשבויים. "אנחנו לא פיראטים, אנחנו נוהגים כבני אדם", אמר. פייגה אילנית, אמו של אורי, כיבדה את החלטתו של שרת ולא יצאה נגדה. בינואר 1955 כתב שרת ביומנו על הפעולה בסוריה:
על פי דן מרגלית, ארגונים בינלאומיים הציעו לפייגה אילנית, אימו של אילן, לפעול לשחרורו, בשל היותה של האם חברת מפ"ם. היא הסכימה, ובלבד שהשחרור יהיה "לא לבד. אורי ישוחרר עם כולם".
הדעות חלוקות באשר לימיו האחרונים של אילן. לפי גרסה אחת, בעודם בשבי, נתונים ללחץ פיזי ופסיכולוגי קשה ביותר, חשש אורי כי בלחץ העינויים יגלה את סודות המבצע לסורים ובכך יפגע בביטחון המדינה. עקב זאת התאבד בתאו, בי"ט בטבת תשט"ו (13 בינואר 1955). לטענת מקורות סוריים, אילן נפל קורבן לתרגיל חקירה וגילה את הסוד שחשש לגלות בהיסח הדעת. לפי הפרסומים הסוריים, ישראל החזיקה באותם ימים מכשיר ציתות לתקשורת הסורית ששידר לישראל ואף איפשר להעביר מסרי כזב. אילן חשף כי הכוח נועד להחליף את המכשיר שנפגע כתוצאה מהלחות שספג בשל היותו קבור באדמה. לטענת אותו מקור ישראל אף שלחה אנשים שנתפסו "בטעות" ואף סחטו את אילן בכלא באלימות והפעילו עליו לחץ גדול שלא לספר דבר על מכשיר הציתות. עם זאת, אין חולק כי אילן שלח יד בנפשו. לטענת המקור הסורי, היה זה על ידי קריעת בד ותליית גופו על סורגי התא. בסופו של אותו יום, הוחזרה גופתו לישראל.
משנבדקה גופתו של אורי נמצא פתק קשור לרגלו: "כבר הרגו את כולם, אני מחכה לדין, איני יודע כלום על היתר, קברו אותי ליד גבי, הולכים להרגני, נקם". בבגדיו נמצאו עוד תשעה פתקים נוספים, שנכתבו באמצעות ניקוב חורים בצורת אותיות על הנייר (הנייר נלקח מהספר "נקמת האבות" של יצחק שמי). במפורסם שבפתקים אלה נכתב "לא בגדתי, התאבדתי", אך בדברים שנשא הרמטכ"ל, משה דיין, בהלווייתו של אילן, בחר שלא להקריא את המילה האחרונה, וכך נשאר בתודעת הציבור המסר "לא בגדתי".
ב-29 במרץ 1956, לאחר 15 חודשי שבי, הוחזרו לישראל ארבעת חברי החוליה שנותרו בחיים, בתמורה ל-41 שבויים סוריים, ש-35 מהם נשבו בפשיטות (בעיקר מבצע כנרת) שנערכו על מנת לאסוף שבויים לשם ביצוע החילופים.
זכרו של אורי אילן.
פעולתו של אילן, שהעדיף את המוות על גילוי הסודות הצבאיים, יצרה אתוס צה"לי, והועלתה על נס על ידי רבים. החל בכך הרמטכ"ל משה דיין, שספד לאורי בהלווייתו, ואמר את המילים הבאות:
המשורר נתן אלתרמן כתב על האירוע את השיר "אורי אילן" בטורו "הטור השביעי", שנה לאחר התאבדותו של אורי אילן:
באחדים מהפתקים שכתב אילן נמצאה קריאה לנקמה. הפתקים נוקבו בדפים מן הספר "נקמת האבות" מאת יצחק שמי שיצא לאור בהוצאת "מצפה" בשנת 1927 (לא ידוע בוודאות כיצד הגיע הספר לתאו של אילן, אך כנראה הועבר אליו דרך הקהילה היהודית בדמשק). ב-14 בינואר 2005 פורסם בעיתון הארץ מאמר מאת משה רום וזאב ח' ארליך אודות הספר ומסריו של אורי אילן. כותבי המאמר מוצאים הקבלה בין קריאות הנקם שבפתקים לבין קטעים מסוימים בעמודים מהספר שבהם אורי אילן ניקב את מסריו, ומעלים את ההשערה שקטעים אלו חיזקו את אילן בהחלטתו. עם זאת, אין לדעת אם אילן אכן קרא את הספר; עלילת הספר מדברת בגנות מסורת הנקמה, לא בשבחיה.
בשנת 2005, במלאת חמישים שנה למותו של אורי אילן, נחנך ארכיון על שמו באוניברסיטת בר-אילן. החומר הארכיוני הושאל לאוניברסיטה על ידי בני משפחתו של אילן. העיר קריית שמונה, שבסמוך אליה נתפסה החוליה, כיבדה את זכרו וקראה רחוב על שמו של אורי אילן. בשנת 1955 כתב הרמטכ"ל משה דיין לבני משפחת אילן: "את הפיתקאות המקוריות נשמור בארכיב הצבא". מאז נשמרו הפתקים בגנזך אמ"ן.
מורה הדרך גיל ברנר יזם את הקמת "שביל אורי אילן - לא בגדנו" המתעד את מסלול ההליכה של אורי אילן וחבריו. השביל נחנך בחורף 2016 ולאורכו מוצבות אנדרטאות מעשה ידיו של האמן הפסל יובל לופן מקיבוץ גינוסר.
נתן אלבז
נתן אלבז (17 באוקטובר 1932 – 11 בפברואר 1954, י"ז בתשרי ה'תרצ"ג – ח' באדר א' ה'תשי"ד) היה חייל צה"ל שהקריב את חייו למען חבריו בקפיצה על רימון. על הקרבת עצמו למען הזולת עוטר אלבז בעיטור המופת.
חייו ומותו.
אלבז נולד בצפרו שבמרוקו, למשפחה שבניה כיהנו בתפקידים רבניים רבים בעיר. בגיל 17 עזב את משפחתו, ועלה לבדו לישראל, במסגרת עליית הנוער.
אלבז התגייס לצה"ל ב-1952, ושירת כחייל בחטיבת גבעתי. ב-11 בפברואר 1954 קיבל אלבז משימה שגרתית של פירוק רימוני יד. אלבז החל במשימה, כשהוא יושב באוהל. לפתע שמע אלבז קול נקישה, והבין כי נצרתו של אחד הרימונים השתחררה. הוא יצא מהאוהל כשהרימון בידו, וצעק לחבריו שיסתתרו. משהבין שאינו יכול להשליך את הרימון מבלי לפגוע בחבריו, אימץ את הרימון אל חזהו והתרחק מהם בריצה. משהתפוצץ הרימון, הוא נהרג והציל בכך את חיי חבריו.
בעקבות המעשה.
על מעשה הקרבתו הוענק לאלבז לאחר מותו צל"ש על ידי הרמטכ"ל משה דיין. ב-1970 הומר הצל"ש לעיטור המופת.
המשורר נתן אלתרמן כתב שיר לזכרו ב"טור השביעי". להלן אחד מבתי השיר:
גם עמוס אטינגר כתב שיר לזכרו, בשם "נתן נתן". את השיר הלחין וביצע ג'ו עמר.
מעשהו של אלבז הועלה על נס ואלבז הפך לסמל. כך תיאר צבי בר את השפעת האירוע על חיילי גבעתי שהתגייסו איתו:
הנצחה.
על שמו נקראו רחובות בערי ישראל: תל אביב-יפו, חיפה, פתח תקווה, אשדוד, הרצליה, לוד, טירת כרמל, קריית גת, שלומי, קריית אתא ושדרות. בנוסף, על שמו נקראו בית כנסת וגן "נתן אלבז" בעיר דימונה.
"מחנה נתן", מחנה צבאי הסמוך לבאר שבע, נקרא בשם זה עוד מ-1952, אולם לאחר מותו, הוחלט שהשם ישמש להנצחתו.
משפחתו של אלבז עלתה לישראל ב-1962, כשמונה שנים לאחר מותו.
ראו גם.
רועי קליין
B היא האות השנייה באלפבית הלטיני. מקורה באות היוונית B שכמו בלטינית שימשה על מנת להביע עיצור דו-שפתי, סותם, קולי (/IPA: /b). מקורה של האות באות מהשפה הפרוטו-שמית, ממנה התפתחה גם האות ב.
ייצוגים נוספים.
באלפבית פונטי מיוצגת האות על ידי המילה "בראבו" (Bravo).
בקוד ASCII מיוצגת האות על ידי 66 (B) ו-98 (b).
בקוד מורס האות מסומנת על ידי קו ושלוש נקודות:
בכתב ברייל:
משמעויות של האות.
בהקשרים מסוימים, B יכולה לסמל:
פינק פלויד
פינק פלויד (באנגלית: Pink Floyd) הייתה להקת רוק בריטית, שפעלה מסוף שנות השישים עד אמצע שנות התשעים. היא נחשבת לאחת הלהקות המשפיעות והמצליחות ביותר בהיסטוריה של המוזיקה הפופולרית, בין היתר בזכות מוזיקה המשלבת בין רוק מתקדם ורוק פסיכדלי, הופעות הענק התיאטרליות שלה, תמלילי השירים הפילוסופיים והתמונות המפורסמות על עטיפות אלבומיה.
הלהקה הוקמה בלונדון בשנת 1965 על ידי רוג'ר "סיד" בארט, ניק מייסון, רוג'ר ווטרס וריצ'רד רייט. לקראת סוף העשור החלה לצבור פופולריות בסצנת מוזיקת האנדרגראונד בלונדון. בשנת 1967 יצא אלבום הבכורה שלה "The Piper at the Gates of Dawn", שזכה להצלחה רבה. בדצמבר של אותה שנה הצטרף ללהקה דייוויד גילמור בעקבות הידרדרות במצבו הנפשי של בארט.
לאחר עזיבתו של בארט באפריל 1968 בשל בעיות נפשיות והתמכרותו לסמים, הפכו ווטרס וגילמור לכותבי השירים המובילים של הלהקה, בין היתר באלבומי הקונספט "The Dark Side of the Moon" ("הצד האפל של הירח", משנת 1973), "Wish You Were Here" (משנת 1975), "Animals" (משנת 1977), "The Wall" ("החומה", משנת 1979) ו-"The Final Cut" (משנת 1983).
בשנת 1985 עזב ווטרס את הלהקה לאחר סכסוכים מתמשכים עם חברי הלהקה, בעיקר עם גילמור, ומשלב זה ואילך הפך גילמור באופן לא רשמי למנהיג הלהקה. לאחר עזיבתו של ווטרס הוציאה הלהקה שני אלבומי אולפן נוספים - "A Momentary Lapse of Reason" (משנת 1987) ו-"The Division Bell" (משנת 1994).
בשנת 1996 נכנסה הלהקה ל"היכל התהילה של הרוקנרול" ובשנת 2005 ל"היכל התהילה של המוזיקה הבריטית" (UK Music Hall of Fame). באותה שנה התאחדו חברי הלהקה להופעה חד פעמית שנערכה בלונדון במסגרת מופעי ה"לייב אייד". באוגוסט 2015, כעשר שנים לאחר הופעתם האחרונה, הודיעו חברי הלהקה על פירוקה הרשמי.
לאורך שנות פעילותה מכרה הלהקה למעלה מ-250 מיליון אלבומים בעולם, מתוכם 75 מיליון נמכרו בארצות הברית. אלבומי הלהקה - "החומה" ו"הצד האפל של הירח" נכללים ברשימת האלבומים הנמכרים ביותר בהיסטוריה.
השנים המוקדמות: 1963 - 1967.
הקמת הלהקה.
רוג'ר ווטרס וניק מייסון למדו ביחד בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטת וסטמינסטר שבלונדון. בשנת 1963 הצטרפו ווטרס ומייסון להרכב אותו הקימו קית נובל וקלייב מטקאלף. בנוסף אליהם ניגנה בלהקה אחותו של נובל, שילה. ריצ'רד רייט, שהיה אף הוא סטודנט בפקולטה, הצטרף ללהקה כעבור שנה, שנקראה אז "סיגמה 6" ("Sigma 6").
ווטרס היה נגן הגיטרה המוביל, מייסון ניגן על התופים ורייט ניגן כגיטריסט ליווי, משום שהיה קשה להשיג קלידים לחזרות ולהופעות. בתחילה ניגנה הלהקה במרתף האוניברסיטה, בעיקר גרסאות כיסוי של להקת "המחפשים", בשילוב שירים מקוריים שכתבו מנהל הלהקה וחברם לספסל הלימודים קן צ'פמן.