הוא היה נשוי והתגרש פעמיים בשנת 1928. קרזג' ומשפחתו היו בני הכנסייה האפיסקופלית מתודיסטית של דטרויט. הוא היה פעיל בארגונים רבים, כולל בארבע לשכות בונים חופשיים בארגון ה בימק"א, במועדון האתלטיקה של דטרויט, מועדון הסירות של דטרויט, ומועדוני גולף, רוטרי, וחברות מסחריות ומכוניות שונות.
היה אח בלשכת Palestine Lodge No. 357 של הבונים החופשיים במישיגן.
קרזג' נפטר ב־18 באוקטובר 1966, בגיל 99.
מוֹרֶשֶׁת.
Kmart הראשון נפתח בשנת 1962 בגארדן סיטי, מישיגן. בשנת 1977, תאגיד SS Kresge שינה את שמו לתאגיד . בשנת 2005 הפכה חברת סירס אחזקות לבעלים של ק-מארט וסירס, לאחר שק-מרט קנו את סירס, והפכו לבעלים החדשים.
בשנת 1924 הקים קרזג' את קרן קרזג', ארגון ללא מטרות רווח שהכנסתו, כפי שצוין, "לקידום רווחת האנושות". עד למותו העניק קרזג' לקרן מעל 60,000,000 $. מתוך מחויבות חזקה לחוק היובש, הוא ארגן ועדת חרום לאומית לאכיפת האיסור וגם תמך רבות כספית ב"ליגה נגד הברים", אם כי מאוחר יותר הוא הפסיק לתרום. עד שנת 2018, הסכום של הקרן צמח ל-3.6 מיליארד דולר.
מקומות על שמו.
מספר רב של מקומות נקראו על שם קרזג':
לחמי תודה
שאנדור ציפר
שאנדור ציפר (בהונגרית: Ziffer Sándor; אגר, 5 במאי 1880 – באיה מארה, 8 בספטמבר 1962) היה צייר יהודי-הונגרי, זוכה פרס האמן המצטיין. הוא מילא תפקיד חשוב הן בתנועות הציור ההונגרית והן בהונגריה והן ברומניה. הוא היה צייר בולט של הדור השני של מושבת האמנים של באיה מארה.
ביוגרפיה.
שאנדור ציפר למד בבית הספר לאמנויות יישומיות בבודפשט, אחר כך באקדמיה לאמנות יפה במינכן, שם למד אצל הנס-יואכים ראופ, ואחר כך בבית הספר של הצייר הסלובני אנטון אז'בה ). משנת 1904 היה שימון הולושי מורה המאסטר שלו. משנת 1906 צייר במושבת האמנים של באיה מארה. בינתיים צבר ניסיון בפריז, ברלין, המבורג ושוב במינכן. הוא גם הציג את עבודותיו בתערוכות בערים אלה. ציפר ספג את המגמות של הסגנון הפוסט-אימפרסיוניסטי, אחר כך האקספרסיוניסטי והקוביסטי. בבאיה מארה השתייך ל"קבוצת הניאו" (כמו נאו-קלסיציזם וכדומה). בין השנים 1908–1911 היה חבר בקבוצת האימפרסיוניסטים ונטורליסטים הונגרים (MIÉNK) בראשותו של פאל סיניאי מרשה.
בשנת 1918 התיישב לצמיתות בבאיה מארה, שם לימד בין השנים 1935 עד 1945 ותיקן את הרישומים והציורים של תלמידי הציור. ציפר היה המאסטר של ציירים הונגרים ורומנים רבים ברומניה, כולל יאנוש קאראצ'ון ולידיה אגריקולה. ציפר היה לא רק צייר מצוין, אלא גם שרטט מצוין, לכמה מציוריו יש גוון כמעט גרפי, כמו "עמק המורגו", עבודותו משנת 1923. יש לו גם עבודות גרפיות בלבד, כולל "אישה עם חתול". רוב האמנים ההונגרים שנותרו במקום בבאיה מארה חיו ברמה של ממש של עוני לאחר מלחמת העולם השנייה. אפילו שאנדור ציפר התקשה להשיג הכרה חברתית. בזכותו של הפסל גזה וידה בשנת 1950 יכול היה המאסטר הקשיש לקבל קצבה אישית, ואז בשנת 1954 הוענק לו אות מסדר העבודה. בשנת 1957 אורגנה תערוכה קולקטיבית של עבודותיו בבאיה מארה ובקלוז'-נאפוקה.
אמנותו.
ציפר הצליח ליישב את הטרנדים הציוריים המודרניים של תחילת המאה ה-20 עם מסורות הפלנאר (ציור באוויר הפתוח ולא בסטודיו) של באיה מארה. הוא מעולם לא נכנע לאפיגוניות, עבודותיו תמיד היו רעננות, צבעוניות, דקורטיביות, אקספרסיביות וחושבות באופן רציונלי. שיאו של עידן היצירה שלו נופל על התקופה שבין שתי מלחמות העולם. מאוחר יותר הוא היה מעורב בתאונה ולאחר מלחמת העולם השנייה הוא יכול היה לצייר רק מחלון הסטודיו שלו.
תערוכות זיכרון.
תערוכה מעבודותיו אורגנה בשנת 1996 בבאיה מארה ובבודפשט, בשנת 1998 בבודפשט, בשנת 2004 ובשנת 2007 בעיר הולדתו בהונגריה באגר. עבודותיו נכללו בתערוכת הגלריה הלאומית של הונגריה בשנת 2006, שאורגנה תחת הכותרת הפראים ההונגרים מפריז עד באיה מארה.
יחסי הרשות הפלסטינית–קטר
יחסי הרשות הפלסטינית–קטר הם יחסי החוץ בין הרשות הפלסטינית וקטר.
סקירה כללית.
ב-23 באוקטובר 2012, ביקר האמיר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני בעזה. הוא היה מנהיג המדינה הראשון שביקר בעזה לאחר עליית החמאס לשלטון ברצועה ב-2007.
ביולי 2014 במהלך מבצע צוק איתן, האשים שר החוץ הישראלי אביגדור ליברמן את קטר בכך שהיא מחבלת יחד עם טורקיה במאמצים המצריים להשיג הפסקת אש.
במאי 2017 אמיר קטר, שייח תמים בן חמד אל ת'אני, צוטט ברשת "אל-ערבייה" באומרו כי יחסי קטר וישראל "טובים", וכי הוא נחוש לעזור לתווך הסכם שלום בין ישראל לפלסטינים. לאחר פרסום ההתבטאויות סוכנות הידיעות הרשמית הקטרית פרסמה כי אתר הסוכנות נפרץ וכי הופץ פרסום שקרי שיוחס לאמיר. בהמשך אותה שנה הסתייע הלובי למען קטר, הפועל בארצות הברית, בחוות דעתו של המזרחן הישראלי שמעון שפירא, שכתב לקונגרס:
בשנת 2018 החלה עבודת הוועדה הקטרית לשיקום רצועת עזה, מדיניות קטרית אשר בבמסגרתה מועברים מענקים כספיים מקטר לרצועת עזה באישורה של מדינת ישראל. הכסף מועבר בפעימות, ובכל פעימה מועברים במזוודות 15–40 מיליון דולר במזומן. במאי 2019, מיד לאחר שנורו לעבר ישראל 700 רקטות ו-4 אזרחים נהרגו, אישרה ישראל את העברת 180 מיליון דולר לרצועה. בכירים פלסטינים מחו על העברות הכספים, וטענו כי הם מחזקים את כוח החמאס, מבססים את הפילוג הפלסטיני ומחזקים את כוחן של ארצות הברית וישראל.
באוגוסט 2020 לאחר שאיחוד האמירויות הערביות הכריזה כי בכוונתה לחתום על הסכם נרמול יחסים עם ישראל אמרה עוזרת שר החוץ הקטרי כי "דוחא לא תצטרף לשכנותיה ברכבת הנורמליזציה ותיחפז לכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל, עד שיושלם פתרון הסכסוך עם הפלסטינים".
ריצ'רד קליינדינסט
ריצ'רד גורדון קליינדינטס (באנגלית: Richard Gordon Kleindienst; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בתקופת פרשת ווטרגייט.
ראשית חייו.
ריצ'רד קליינדינסט נולד בווינסלו, אריזונה לגלדיס (לבית לאב) ואלפרד ר. קליינדינסט. בשנים 1943–1946 הוא שירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית. לאחר מכן הוא למד בקולג' הרווארד ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד וסיים את לימודיו ב-1950.
בשנים 1953–1954 היה קליינדינסט חבר בית הנבחרים של אריזונה וב-15 השנים שלאחר מכן הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי. במקביל הוא היה יושב ראש המפלגה הרפובליקנית באריזונה בשנים 1956–1960 ו-1961–1963. ב-1964 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות למשרת מושל אריזונה ובבחירות הכלליות הפסיד לסם גודארד.
המשנה לתובע הכללי של ארצות הברית.
ב-1969 השעה קליינדינסט את עיסוקו בעריכת דין כדי לקבל את משרת המשנה לתובע הכללי של ארצות הברית, שאליה הוא מונה על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון. במסגרת תפקידו זה הוטלה עליו האחריות על ניהול התביעה של הממשלה נגד חברת ITT. ניקסון ועוזרו, הורו לו לוותר על התביעה, וכך נוצר הרושם שהם הפרו את מחויבויותיהם האתיות לטובת החברה, וקליינדינסט עצמו, כתובע, היה מחויב לדווח על הכשלים האתיים הללו ללשכות עורכי הדין המדינתיות בתחומי השיפוט הרלוונטיים. אך בתוקף תפקידו הרשמי ככמשנה לתובע הכללי, הוא הודיע שוב ושוב לקונגרס שאף אחד לא היה מעורב בטיפול של מחלקת המשפטים בניהול התיק, ולא הזכיר לא את ניקסון ולא את ארליכמן בהקשר זה.
התובע הכללי של ארצות הברית.
ב-15 בפברואר 1972 הגיש התובע הכללי של ארצות הברית, ג'ון ניוטון מיטשל את התפטרותו שנכנסה לתוקף ב-1 במרץ כדי לשמש כמנהל מסע הבחירות של ניקסון בבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה. ניקסון מינה במקומו את קליינדינסט. לאחר שבמשך שלושה חודשים וחצי הוא כיהן כתובע הכללי בפועל, אושר מינויו הקבוע ב-12 ביוני על ידי הסנאט, לאחר ניסיון כושל לחסום את המינוי על ידי טד קנדי על רקע מעורבותו של קליינדינסט בפרשת ITT.
פרשת ווטרגייט.
ללא ידיעתו של קליינדינסט, הטילו ראשי הוועדה לבחירתו מחדש של הנשיא על גורדון לידי לארגן כמה פעולות חסויות, שאחת מהן הייתה פריצה למטה הארצי של המפלגה הדמוקרטית בוושינגטון הבירה. עם שחר יום שבת, חמישה ימים לאחר השבעתו של קליידנסט כתובע הכללי, נעצרו ג'יימס מק'קורד וארבעה אנשים אחרים שפעלו על פי הוראתו של לידי, במתחם ווטרגייט. מאוחר יותר באותו בוקר קיבל קליינדינטס הודעה על המעצרים. לידי, לאחר שקיים התייעצות טלפונית על המעצרים עם סגן מנהל הוועדה לבחירת הנשיא, ג'ב מגרודר (שניהל את הוועדה עד למרץ אותה שנה והיה בעל הסמכות הארגונית הישירה ביותר בנוגע לפעילויותיו של לידי), פנה באופן אישי לקליינדינסט עוד באותו יום במגרש גולף בבת'סדה, מרילנד. לידי אמר לו שהפריצה קשורה לוועדה ושעל קליינדינסט להסדיר את שחרורם מהמעצר של האנשים, כדי להפחית את הסיכון בחשיפת מעורבות הוועדה במקרה. קליינדינסט סירב לבקשה ונתן הוראה שחקירת הפריצה תמשיך כמו כל מקרה רגיל.
ב-30 באפריל 1973, בעיצומה של פרשת ווטרגייט, התפטר קליינדינסט מתפקידו. באותו יום פוטר ובוב הולדמן ו התפטרו.
שנותיו האחרונות.
קליינדינסט שב לעיסוקו בעריכת דין במגזר הפרטי. הוא הצטרף למשרד עורכי הדין "ג'ונסון ודאודול" (בהמשך "דאודול וקליינדינסט"), בהזמנתו של ריצ'רד דאודול, ידיד ותיק שלו. בהמשך הוא עבר לפרסקוט, אריזונה, והיה ליועץ חיצוני למשרד עורכי הדין "פאבור, מור ולסמן ושוילר". ב-1974 הוא הודה באשמה על כך שלא מסר עדות מלאה בחקירה בסנאט לאישור מינויו, שקדמה לפרשת ווטרגייט, ושהייתה קשורה למשוא פנים לכאורה לתאגיד הטלפון והטלגרף הבינלאומי.