אנקה ברגמן
אנקה ברגמן לבית קאודרובה (בצ'כית: Anka Bergman; 20 באפריל 1917 - 17 ביולי 2013) הייתה ניצולת שואה יהודיה-צ'כית, שילדה את בתה אווה קלארק בזמן שהייתה כלואה במחנה הריכוז מאוטהאוזן.
ביוגרפיה.
אנה קאודרובה נולדה וגדלה בעיירה טז'בצ'וביץ, בצ'כיה של ימינו. ילדי המשפחה גודלו כיהודים חילוניים. לאחר שלמדה בפנימייה, היא למדה משפטים באוניברסיטת קארל בפראג. כשהנאצים השתלטו על צ'כיה בשנת 1939, הם סגרו אוניברסיטאות וברגמן התקבלה לעבודה בייצור כובעים. במהלך מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי צ'כיה ב-15 במאי 1940 היא נישאה לברנד נתן, אדריכל שזכה באות צלב הברזל במהלך מלחמת העולם הראשונה. נתן עבר לפראג מגרמניה כשהנאצים עלו לשלטון. ההגבלות על היהודים גדלו והם נאלצו לענוד טלאי צהוב.
בשואה.
בנובמבר 1941 הם נצטוו להגיע לאולם ששימש כמחסן ליד תחנת הולסוביץ בפראג. אנקה וברנד הופרדו, ואנקה נשלחה לטרזינשטט. היא קיבלה שם עבודה בחנות מזון כדי שתוכל לעזור להאכיל את 15 בני משפחתה המורחבת שהובלו לאותו גטו. לאחר זמן מה אנקה הצליחה למצוא את בעלה, וללדת תינוק בשנת 1944, ג'ורג' (דן). הגסטפו אילץ אותה לחתום על מסמך שאם בנה ייוולד הוא ייהרג, אבל הוא נפטר בגיל חודשיים מדלקת ריאות במחנה.
בספטמבר 1944 נשלח ברנד לאושוויץ-בירקנאו. אנקה הייתה שוב בהריון, ומבלי שהכירה את המחנה, התנדבה להצטרף אליו. עם הגעתה באוקטובר, היא שוב הופרדה מברנד, שלימים נורה בבצעדת מוות על ידי הנאצים ב-18 בינואר 1945. אנקה, שסבלה מתת תזונה ושמרה את הריונה בסוד, נבחרה לעבודת כפייה במפעל לכלי נשק ליד דרזדן. היא סבלה מתת תזונה לאחר שפונתה למאוטהאוזן. לימים סיפרה כי איכר הציע לה כוס חלב בדרך למחנה. היא הייתה אמורה להישלח לתאי הגזים אך הם הופצצו. כאן היא ילדה את בתה אווה קלארק. שלושה ימים לאחר מכן שוחרר המחנה על ידי כוחות אמריקאים.
לאחר המלחמה.
ברגמן חזרה לפראג והתגוררה אצל בן דודה. בעלה, הוריה ושתי אחיותיה ניספו באושוויץ. ב-1948 היא נישאה לקארל ברגמן, מתורגמן לצ'כית בצבא הבריטי, בקארדיף, ויילס, ולעיתים קרובות הייתה מספרת על חוויותיה במהלך השואה.
אנקה ברגמן נפטרה ב-17 ביולי 2013. בתה, אווה קלארק, מספרת את סיפורם באופן קבוע עבור קרן הוראת השואה.
טְבְיוֹרְדִּי זְנַאק (סימן קשיח) היא אות באלפבית הקירילי, המסוגלת להקשות עיצור הנמצא אחריה (לרוב נמצאת בתחילת מילה).
צורתה דומה לאות Ь גדולה וקטנה באלפבית הקירילי. ברוסית היא מרככת חלק מהמילים בשפה בתחילת מילה ובסוף מילה.
חובנשצ'ינה
חובנשצ'ינה (באנגלית: Khovanshchina; ברוסית: Хованщина) היא אופרה בת חמש מערכות מאת מודסט פטרוביץ' מוסורגסקי. המלחין עבד על היצירה מ-1872 עד 1881, אך לא הצליח להשלים את הסצנה האחרונה של האופרה ואת התזמור עקב מותו ב-1881. היצירה הושלמה ועובדה על ידי ניקולאי רימסקי-קורסקוב והיא נדחתה להצגה ב-1886 על ידי ועדה של תיאטרון מריאינסקי. עם זאת, הבכורה של האופרה התקיימה מאוחר יותר באותה השנה. גרסה של האופרה הוצגה שמונה פעמים בתיאטרון קונומוב בסנקט פטרבורג על ידי להקת חובבים. האופרה הפכה ליצירה המושמעת בקביעות יותר ברפרטואר האופרה הרוסית, רק לאחר הופעתה בתיאטרון מריאינסקי ב-1911.
עלילת האופרה.
מערכה ראשונה.
פיודור שקלוביטי מכתיב את הדיווח ששולח לצאר פיוטר הגדול, בו הוא כותב לשליט שחייליו של הנסיך איבאן חובאנסקי ובנו אנדריי מתכוננים למרד. ההתקוממות שלהם נתמכת על ידי הסטרלצים. לאחר מכן מגיע חובאנסקי הזקן ומצהיר בצביעות שמטרתו היחידה היא להביס את אויביו של הצאר. אנדריי רוצה לפתות את אֶמה, לאחר ששחט את משפחתה של הנערה, אבל אהובה הוותיקה, מרפה, מסכלת את תוכניותיו. אנדריי מתעמת אפילו עם אביו בגלל אמה. בסופו של דבר, דוסיפיי מרגיע את הרוחות הסוערות, ומרפה לוקחת את אמה לחסותה.
מערכה שנייה.
הנסיך גוליצין היה פעם אהובתה של יורשת העצר סופיה, אך כעת הוא חסידו של פיוטר הגדול. הוא קורא את המכתב של אהובתו לשעבר בחשדנות למלכודת ואז מתקשר למרפה. הנערה היא מגדת העתידות שלו כבר שנים, עכשיו הוא מבקש ממנה לחזות שוב עבורו. מרפה רואה גלות ונפילה בעתידו של גוליצין. הנסיך כל כך זועם על כך שהוא מגרש את מרפה ומצווה על משרתו להרוג אותה. ברגע זה חובאנסקי פורץ אל חדר עבודתו של גוליצין. האיש זועם על כך שהנסיך פגע בסמכותו. שוב, הופעתו של דוסיפיי יוצרת שלום ורגיעה. הוא דוחק בשני הנסיכים להישאר נאמנים לעקרונות שנקבעו בספרי הקודש הישנים. השיחה נקטעת על ידי מרפה. היא מבקשת נואשות הגנה מפני משרתו של גוליצין שרצה להטביע אותה במים, רק התערבותו של אחד משומרי ראשו של הצאר פיוטר הצילה אותה. הופעת משמר הצאר במוסקבה מפחידה את גוליצין. לאחר מכן נכנס שקלוביטי ומדווח כי דווח לצאר על בגידה של חובאנסקי.
מערכה שלישית.
מרפה נזכרת בכאב באהבתה לאנדריי, שאחד מחברותיה מהדת הישנה הגדירה כחטא שלה. דוסיפיי מנסה להרגיע אותה, לשכנע אותה לסובלנות ולשלווה, אך ללא הועיל. בינתיים, הדו"ח של סקלוביטי השפיע: המרד פרץ, סטרלצים שיכורים יצאו לרחובות. נודע שילדים ונשים מאוימים על ידי חיילי המשמר הצארי ליד מחנה סטרלצים. החיילים מעירים את הנסיך חובאנסקי משנתו. הם רוצים שיעמוד בראשם ויוביל אותם נגד הפולשים. חובאנסקי קורא לכולם להירגע, שכן כעת ברור שהצאר פיוטר הפך לאדון הכל יכול של המדינה.
מערכה רביעית.
תמונה 1: הנסיך חובאנסקי נסוג למעונו הכפרי. שפחותיו הפרסיות מבדרות אותו בריקודים. גוליצין מנסה לקרוא את הנסיך לזהירות באמצעות שליחו, אבל לחובאנסקי לא אכפת דבר ומצליף בשליח באמצעות הפרשים שלו. אז באופן בלתי צפוי, שקלוביטי נכנס, מזמין את הנסיך לפגישת הבויארים עם יורשת העצר סופיה אלכסייבנה רומנובה. הנסיך בלי חשד הולך לחדרו כדי להחליף בגדים. כשהוא מופיע שוב בגלימתו המהודרת, שקלוביטי דוקר את הנסיך חסר ההגנה.
תמונה 2: הנסיך גוליצין וחבריו נידונו לגלות. הם נשלחים לסיביר. אנדריי עדיין תאב אחר אמה. הוא דורש ממרפה למסור את הנערה שהופקדה בידיה. עם זאת, אמה כבר לא ברוסיה. מרפה שלחה אותה בחזרה למולדתה, כך שאנדריי מאיים כעת לשווא לחטוף את הנערה הגרמנייה. צבא הסטרלצים מתפזר לאחר מותו של חובאנסקי. מרפה קוראת לאנדריי לאסוף אותם שוב ולעמוד בראשם, אלא שהנסיך מתעניין רק באמה. מרפה סוף סוף מגרשת אותו. בינתיים מגיעים חיילי הצאר. הם מביאים בידיהם גדמי עץ וגרזנים, ומתכוננים בדיוק לערוף את ראשי הסטרלצים כשהם מתבשרים שהצאר חנן את המורדים.
מערכה חמישית.
עבור המאמינים הישנים, מותו של חובאנסקי סימן את תחילת הסוף. כעת, עמוק בתוך יער אורנים, הם מצאו מקלט באחת מהקפלות שלהם, אולם עד מהרה מוקף הבניין בחיילים של הצאר. בהנחיית דוסיפיי ומרפה מכינים מדורה, שעליה יקריבו את חייהם מרצונם. גם אנדריי מבין שגם לו אין מנוס והוא בוחר במוות ולא בכניעה. כשהחיילים מציפים את הקרחת, להבות המדורה כבר גבוהות. מרפה ואנדריי נכנסים יחד ללהבות.
תולדות האופרה.
מוסורגסקי עבד על חובנשצ'ינה כמעט עשר שנים, אבל בסופו של דבר לא הצליח לסיים. הוא כתב את כל החומר המוזיקלי של האופרה, אבל תזמר רק שתי מערכות. לפיכך, רק תמצית הפסנתר של היצירה מגיעה כולה ממוסורגסקי. רימסקי-קורסקוב היה הראשון שהחליט לסיים את עבודתו של חברו לשעבר. גם במקרה זה פעל רימסקי-קורסקוב כפי שעשה בעריכה מחדש של אופרות קודמות של מוסורגסקי: הוא התאים את המחזה לטעמו. הוא שלף חלק משמעותי מהמוזיקה שלא מצא אותה מספיק טובה, הלחין אותה מחדש, והפך את עצמו למעשה למחבר שותף. העבודה הושלמה ב-1886. הבכורה הזרה הראשונה של האופרה התקיימה בפריז ב-1925. לאחר מכן התבקשו מוריס ראוול ואיגור סטרווינסקי לעבד את האופרה מחדש. אבל הגרסה שלהם אבדה, הפרט היחיד ששרד הוא הגרסה המאופקת יותר של פזמון הסיום שנכתב בידי סטרווינסקי.
הלברית והמוזיקה.
הליברית נכתבה על ידי מוסורגסקי על סמך רעיונותיו של ולדימיר סטסוב (1824–1906). אבל לפני תחילת העבודה למד את ההיסטוריה הרוסית של המאה ה-17 בפירוט כי רצה ליצור דרמה המתארת את המיקרוקוסמוס של רוסיה בת זמננו. חובנשצ'ינה הייתה גם אלגוריה של האימפריה הרוסית השמרנית, שאצולתה התנגדה לרפורמות של הצאר אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, במיוחד לשחרור הצמיתים. עם זאת, האופרה איננה נאמנה במדויק להיסטוריה הרוסית.
צֵה היא אות באלפבית הקירילי המייצגת עיצור מכתשי, מחוכך שורק, אטום /t͡s/ אשר דומה לצליל "Ts" באנגלית או "צ" בעברית.
זו האות ה-23 בבולגרית ואוקראינית, ה-25 בבלארוסית וה-24 ברוסית. באלפבית הקירילי המוקדם היא נקראה צִי (Ци) וערכה המספרי היה 900. לאות זו הייתה גם גרסת ראי (Ꙡ) אשר שימשה בדיאלקט הישן של שפת רפובליקת נובגורוד.
הד קולך
הד קולךָ היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה מוזיקלית, אשר משודרת בערוץ כאן 11.
תקציר העלילה.
הסדרה מספרת על שלושה דורות של מוזיקאים, בעוד ארי שמר (שאול לוריא), סולן להקת "שני המנשה", היה אליל הרוק הבלתי מעורער של שנות ה-70 של המאה ה-20, בנו קובי שמר (איתמר רוטשילד) מנסה לשחזר את הצלחת אביו אך הקהל נותר אדיש כלפיו. הנכד, לני שמר (אור עמרמי ברוקמן) בן ה-17, עולה על גל ההצלחה בעקבות זימונו לתוכנית מציאות והוא הופך לכוכב באופן מיידי.
פסקול הסדרה.
המוזיקאים שלומי שבן ושוזין (יונתן לוין) כתבו את כל השירים בסדרה, כאשר בכל פרק מותאם השיר לרוח התקופה שעליה הפרק מדבר.
אוטיס
מיטלה