הסימפוניה היא בסגנון הלחנה הדומה לסימפוניות של היידן ומוצרט, אך אינה כך בדיוק. רק חלקים ממנה דומים לסגנון של שני המלחינים הללו. אף על פי שהיצירה תוארה לעיתים קרובות כ"נאו-קלאסית" וזו שמבשרת אותה, פרוקופייב הכחיש זאת. היצירה נוצרה בהשראת לימודי הניצוח שלו בקונסרבטוריון של סנט פטרבורג, שם המורה, ניקולאי צ'רפנין, לימד את תלמידיו על ניצוח בשיטתו של היידן, בין השאר. הסימפוניה מוקדשת לבוריס אספייב ().
מבנה.
לסימפוניה ארבעה פרקים והיא נמשכת כ-16 דקות פחות או יותר.
היסטוריה.
במאי 1917 פרוקופייב קיבל את ההחלטה: להלחין את הסימפוניה ללא סיוע של פסנתר. "במשך זמן מה," כתב, "שקלתי להלחין את הסימפוניה הקלאסית שלי מהפסנתר, וכל העבודה שעשיתי עד כה על כך עשיתי בראש. עכשיו החלטתי לסיים את זה. זה נראה לי שהלחנה עם או בלי פסנתר הייתה עניין של הרגל בלבד, וזה יהיה טוב לצבור ניסיון רב יותר ביצירה לא פשוטה כמו הסימפוניה הזו." באותו חודש המשיך להלחין את המבנה של הסימפוניה. בסוף קיץ 1917 כתב פרוקופייב כי סוף סוף התחיל לתזמר את הסימפוניה, אך העבודה תחילה נעה באיטיות בגלל חוסר היכרותו עם סגנון המוזיקה הנאו-קלאסי.
במקור, הופעת הבכורה של הסימפוניה בפטרבורג נקבעה ל-4 בנובמבר 1917 יחד עם הופעת הבכורה של הקונצ'רטו לכינור מספר 1 מאת פרוקופייב. עם זאת, הדבר נדחה. משום שב־18 בינואר 1918 אימצה רוסיה את לוח השנה הגרגוריאני. פירוש הדבר הוא שהתאריך היה למעשה 18 באפריל, שהוא התאריך שהתקיימה בו הופעת הבכורה לסימפוניה הקלאסית.
תזמור.
הסימפוניה זוכה לתזמור בגודל סימפוניה בתקופה הקלאסית המורכבת משני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים, שתי קרנות יער, שתי חצוצרות, טימפני וכלי מיתר.
חוק ההתקוממות 1807
חוק ההתקוממות משנת 1807 הוא חוק פדרלי של ארצות הברית המאפשר לנשיא ארצות הברית לפרוס את הכוחות המזוינים של ארצות הברית ומשמר פדרליסטי בתוך ארצות הברית בנסיבות מסוימות, כגון דיכוי אי סדר אזרחי, התקוממות או מרד.
החוק מהווה "חריג סטטוטורי" לחוק חוק פוסה קומיטאטוס משנת 1878, המגביל את השימוש באנשי צבא בפיקוד פדרלי למטרות אכיפת חוק בתוך ארצות הברית.
לפני הפעלת סמכויות מכוח החוק, הנשיא מחויב לפרסם תחילה הכרזה המורה למורדים להתפזר.
קיימים חריגים חוקתיים להגבלות המושרשות בסמכותו החוקתית של הנשיא עצמו. הנחיות מחלקת ההגנה של ארצות הברית מתארות את "הגנת המולדת" כ"חריג חוקתי" להגבלת פוסה קומיטאטוס, כלומר, הצעדים הדרושים להבטחת הביטחון הלאומי מפני איומים חיצוניים אינם כפופים לאותן מגבלות.
מטרה ותוכן.
החוק מסמיך את נשיא ארצות הברית להפעיל את הכוחות המזוינים של ארצות הברית ואת המשמר הלאומי במקרים הבאים:
חוק 1807 החליף את החוק הקודם של Calling Forth משנת 1792, שהתיר לפדרליזציה של מיליציות מדינה להשתמש בכוחות המזוינים הסדירים במקרה של מרד נגד ממשלת מדינה.
חוק 1807 שונה פעמיים. בשנת 1861 נוסף סעיף חדש המאפשר לממשלה הפדרלית להשתמש במשמר הלאומי ובכוחות המזוינים בניגוד לרצון ממשלת המדינה במקרה של "מרד בסמכות ממשלת ארצות הברית", בציפייה להמשך התסיסה אחרי מלחמת האזרחים.
בשנת 1871 תוקן בחוק האכיפה השלישי סעיף זה כדי להגן על אפרו-אמריקאים מפני התקפות של קו קלוקס קלאן.
ההוספה מאותה תקופה מאפשרת לממשלה הפדרלית להשתמש במעשה כדי לאכוף את סעיף ההגנה השווה של התיקון הארבע עשרה לחוקת ארצות הברית.
קטע זה הופעל בתקופת השיקום, ושוב במהלך קרבות אינטגרציה גזעית בתקופת התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
הסעיף הראשי של חוק ההתקוממות, בנוסחו המקורי משנת 1807 (שעודכן מאז כדי לשקף חוקיות מודרנית), נכתב:חוק המאשר להעסיק את כוחות היבשה והים של ארצות הברית, במקרים של התקוממויות, בין אם הוא נחקק על ידי הסנאט ובית הנבחרים של ארצות הברית של אמריקה בקונגרס, שהתאסף, שבכל המקרים של התקוממות או הפרעה לחוקים של ארצות הברית, או של כל מדינה או טריטוריה פרטנית, שבהם מותר לנשיא ארצות הברית לדכא התקוממות כזו, או לגרום להוצאת החוק לפועל, יהיה זה חוקי להעסיק, באותן מטרות, חלק כזה מכוח היבשה או הימי של ארצות הברית, כפי שייקבעו הכרחיים, לאחר שקיים תחילה את כל דרישות החוק בהקשר זה.בשנת 2016, החוק הציבורי 114–328 תוקן כך שיכלול את גואם ואת איי הבתולה של ארצות הברית תחת סמכות השיפוט:בכל פעם שהנשיא סבור כי חסימות, שילובים, או מכלולים, או מרד נגד סמכות ארצות הברית, שלא כדין, הופכים את זה לבלתי מעשי לאכוף את חוקי ארצות הברית בכל מדינה בדרך הרגילה של הליכים שיפוטיים, הוא רשאי להפעיל שירות כזה של המיליציה של כל מדינה ושימוש בכוחות המזוינים, כפי שהוא רואה צורך לאכיפת החוקים או לדיכוי המרד.
יישום החוק.
חוק ההתקוממות פעל לאורך ההיסטוריה האמריקאית.
במאה ה-19 הופעל במהלך סכסוכים עם אינדיאנים. בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הוא הופעל במהלך סכסוכי עבודה. מאוחר יותר במאה ה-20, שימש אותו כדי לאכוףאת האינטראקציה הגזעית, עם הנשיאים דווייט אייזנהאואר וג'ון קנדי לאחרונה, מושלים ביקשו וקיבלו תמיכה בעקבות ביזה בעקבות הוריקן הוגו בשנת 1989 ובמהלך פרעות לוס אנג'לס בשנת 1992.
בשנת 2006 שקל ממשל ג'ורג בוש להתערב בתגובת מדינת לואיזיאנה לסופת ההוריקן קתרינה למרות סירובו של מושל לואיזיאנה, אך הדבר לא עלה בקנה אחד עם התקדים בעבר, היה קשה מבחינה פוליטית ואולי לא חוקתי.
הוראה בחוק אישור ההגנה הלאומי של ג'ון וורנר לשנת הכספים 2007, שנוספה על ידי נותן חסות לא מזוהה, שינתה את חוק ההתקוממות כדי לאפשר התערבות צבאית ללא הסכמת המדינה, במקרה חירום שהפריע לאכיפת החוקים.
בוש חתם על תיקון זה בחוק, אך כמה חודשים לאחר שנחקק, כל חמישים מושלי המדינה פרסמו נגדו הצהרה משותפת, והשינויים בוטלו בינואר 2008.
ב-1 ביוני 2020 הזהיר הנשיא דונלד טראמפ כי הוא יפעיל את החוק בתגובה להפגנות בעקבות רצח ג'ורג' פלויד. בהצהרתו הרשמית, טראמפ דחק "בכל מושל לפרוס את המשמר הלאומי בכמות מספקת" כדי להקים מחדש את החוק והסדר האזרחי "עד לביטול האלימות".
הקרב (סרט)
הקרב (ברוסית: Би́тва) הוא סרט דרמה רוסי מאת אנאר עבאסוב בכיכובם של רינאל מוחמטוב ואנה איסאייבה. הקרנת הבכורה של הסרט ברוסיה התקיימה ב-29 באוגוסט 2019.
עלילה.
סנקט פטרבורג, רקדן הרחוב המוכשר אנטון, נפצע במהלך קרב ריקודים בהתמודדות אישית מול יריבו בחולות הסמוכים למרכז לאחטה, כשהוא נחבט בראשו וכתוצאה מכך מאבד את שמיעתו. הוא נאלץ ללמד ילדים חירשים לרקוד, אך מסייע להוביל אותם לניצחון תוך התמודדות עם אובדן השמיעה שלו.
הסימפוניה מס' 1 מאת פרוקופייב
דיסטלולוגיה
דיסטלולוגיה (באנגלית: Dysteleology) היא העמדה הפילוסופית שלשום דבר שקיים אין טלוס או סיבה סופית, ולא עיצוב מכוון. המונח "דיסטלולוגיה" הוא מושג מודרני שטבע הביולוג, חוקר הטבע, והפילוסוף הגרמני ארנסט האקל (1834–1919).
דיסטלולוגיה היא צורה רדיקלית של אתאיזם עם אוריינטציה מדעית. במקור הוא נקשר עם האקל וחסידיו, אך החל מסוף המאה ה-20 היא מתייחסת יותר לסוג האתאיזם בו דוגלים ריצ'רד דוקינס, סם האריס וכריסטופר היצ'נס. תפיסה החורגת מעבר לנקודות מבט פילוסופיות ודתיות מסורתיות כמו האידיאליזם הגרמני (בן זמננו של האקל, של הוגים כמו הגל ושלינג) או תפיסת נגד לתרבות הניו-אייג' שהתפחתה באותה עת, ובמובן זה היא מצטרפת לנטורליזם הפילוסופי שטוען שאין שום סיבתיות מחוץ לטבע.
דיסטלולוגיה היא גם השם שניתן לקו חשיבה בתוך הפילוסופיה של הדת, העומד בניגוד לטיעון הטלאולוגי. היא טוענת כי המחלוקת, הכאב והרע ביקום מצביעים על כך שאין מאחוריו אלוהים או כוח עליון יוצר, או שאם יש כוח כזה, הוא מרושע ולא מיטיב.
הרמן אנשיץ
הרמן פרנץ אנשיץ (בגרמנית: Hermann Anschütz; 12 באוקטובר 1802 - 30 באוגוסט 1880) היה צייר גרמני.
חיים ועבודה.
כילד בית ספר הוא קיבל את שיעורי הציור הראשונים שלו, וברגע שמשפחתו הייתה מסוגלת כלכלית, הלך לאקדמיה לאמנות בדרזדן. שם הוא הפך לתלמידם של צייר ההיסטוריה פרדיננד הרטמן ופרידריך מתאי.
בשנת 1822 הצטרף אנשיץ לפטר פון קורנליוס באקדמיה לאמנות בדיסלדורף. כעוזרו של קרל שטירמר והרמן סטילקה, עבד על הפרסקו הגדול "פסק הדין האחרון" בקובלנץ. קורנליוס לקח אותו לבסוף למינכן בשנת 1826, יחד עם חבריו לכיתה וילהלם קולבאך ואדם אברלה.
במינכן אנשיץ הוציא לפועל אחד משלושת ציורי הקיר של התקרה של אולם אודאון עד 1827, "פסק הדין של מידאס", שנהרס במלחמת העולם השנייה.
המלך לודוויג הראשון מבוואריה התלהב ומשנת 1830 עד 1831 מימן לאנשיץ נסיעה לימודית לנאפולי, שם צייר במוזיאון הארכאולוגי הלאומי. ובהמשך צייר רישומים בחורבות הרקולנאום ובפומפיי. לאחר שובו תרגם את הרישומים שצבר לפרסקאות בבית המגורים המלכותי.
בשנת 1847 הוא הפך למורה לציור היסטורי באקדמיה המלכותית לאמנות במינכן, שם ארגן שיעורי ציור ורישום יחד עם יוהאן גאורג הילטנספרגר ואלכסנדר סטרחובר עד שנת 1873.
בשנת 1860 הוא היה אחד המייסדים של האגודה לאמנות נוצרית במינכן.
אנשיץ היה נשוי לפסנתרנית קרולין דולקן והיה אב למספר ילדים.
אנדרטת יהודים שנרצחו (פוסטהקמרש)
אנדרטת יהודים שנרצחו בפוסטהקמרש (בהונגרית: ((Meggyilkolt zsidók emlékműve (Pusztakamarás, ברומנית: Monumentul evreilor uciși în al doilea război mondial Cămărașu, Cluj)) היא אנדרטה שהוכרזה כמונומנט במחוז קלוז' ברומניה. היא נכללת ברשימת האנדרטאות ברומניה תחת המספר הסידורי CJ-IV-mB-07857.
היסטוריה.