לאחר סיום לימודי התואר הראשון שרת בצה"ל (1966-69). היה עוזרו של דוד פרחי והופקד על עריכת מחקרים במפקדת אזור יהודה ושומרון. החל ללמד בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון במכון האוניברסיטאי של חיפה (לימים אוניברסיטת חיפה). כאשר הוצעה לו על ידי מוסד זה מלגת לימודי דוקטורט בחו"ל, החליט לצאת לבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה באוניברסיטת לונדון (SOAS) כדי לכתוב את עבודת הדוקטורט אצל פרופסור אן למבטון (Ann Katharine Swynford Lambton; 2008-1912) – פורצת הדרך הגדולה בחקר ההיסטוריה החברתית והפוליטית של איראן המודרנית. עבודת הדוקטורט של גילבר "המהפכה החוקתית הפרסית: הרקע הכלכלי, 1906-1870" (The Persian Constitutional Revolution: The Economic Background, 1870-1906) דנה בתהליכים הכלכליים באיראן במאה ה-19 המאוחרת ובחנה את הקשרים והזיקות בין התפתחויות אלה לבין בואה של המהפכה החוקתית ב-1906.
אחד הממצאים המעניינים של העבודה היה הקשר האמיץ בין עלייתם הכלכלית והחברתית של קבוצת סוחרים גדולים-יזמים איראנים מוסלמים (תג'אר) לבין התפקיד המרכזי שקבוצה זו מילאה במאורעות שהביאו להענקת חוקה ולכינון פרלמנט (מג'לס) ב-07–1906. העניין שגילה ביזמים מוסלמים - השפעתם הכלכלית, החברתית והפוליטית – לא רק באיראן אלא גם באזורים נוספים במזרח התיכון נמשכה בשנים הבאות והניבה עבודות רבות שבחנו מגוון רחב בפעילויות התג'אר במאה ה-19 הארוכה. מחקרים אלה שינו את התפיסה ההיסטורית ביחס לתפקידה ומקומה של יזמות מוסלמית במזרח התיכון בעת החדשה.
לאחר סיום לימודי הדוקטורט וקבלת התואר (1974) הצטרף לסגל החוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה. ב-1978 הועלה לדרגת מרצה בכיר וב-1994 לפרופסור מן המניין. הוא פיתח בחוג את הוראת ההיסטוריה הכלכלית והדמוגרפית של המזרח התיכון והנחה עבודות גמר ודוקטור רבות בתחומים אלה. כיהן כראש החוג (1975-76 ו-81–1979), ראש ארגון הסגל האקדמי (1983-84) ורקטור האוניברסיטה (1997–2000). בשנות כהונתו כרקטור פתחה האוניברסיטה את הפקולטה למדעי הטבע.
היה חוקר / פרופסור אורח במספר מוסדות אקדמיים בישראל ומחוצה לה: עמית במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בירושלים, חוקר בכיר במרכז דיין באוניברסיטת תל אביב, פרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד וליהיי ומכון ראנד. בשנים 1979 – 1993 נמנה עם עורכי כתב העת Asian and African Studies. זכה במענקי מחקר מטעם מכון טרומן – האוניברסיטה העברית, בית הספר ללימודי המזרח ואפריקה (SOAS) - אוניברסיטת לונדון, קרן גרמניה –ישראל (GIF), המרכז הבהאי העולמי (BWC) והקרן הלאומית למדע (ISF). אוניברסיטת אנקרה העניקה לו ב-1999 את התואר "עמית אוניברסיטת אנקרה" (Ankara Üniversitesi Dostu).
גד גילבר היה נשוי לאורה, פסיכואונקולוגית, פרופסור בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה, שנפטרה בינואר 2013. לזוג שלושה ילדים.
מחקריו.
עבודות המחקר של גילבר מתמקדות בארבעה נושאים/תחומים הפרוסים על פני מספר חברות/מדינות במזרח התיכון במאות ה-19 וה-20: היסטוריה כלכלית של איראן בתקופה הקאג'ארית המאוחרת (סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20); סוחרים גדולים-יזמים מוסלמים במזרח התיכון במאה ה-19; היסטוריה דמוגרפית של הפלסטינים ושל מצרים במאה ה-20; כלכלה פוליטית של מדינות ערב במאה ה-20.
היסטוריה כלכלית של איראן בתקופה הקאג'ארית המאוחרת.
הכלכלה האיראנית עברה שינויים חשובים בעשרות השנים האחרונות של המאה ה-19. שינויים אלה התבטאו לא רק בתוצר, בסחר החוץ, במצב המוניטרי, בהתפלגות ההכנסות ועוד, אלא גם בתופעות דמוגרפיות, חברתיות ופוליטיות חדשות. גילבר מציג ומנתח התפתחויות אלה בשורה של מאמרים שהתפרסמו בשנות ה-1970 וה-1980.
סוחרים גדולים-יזמים מוסלמים במאה ה-19 הארוכה.
אחת הפרדיגמות הבולטות בהיסטוריוגרפיה של המזרח התיכון היא שהתמורות הכלכליות החשובות שהתרחשו במאה ה-19 כתוצאה מהשתלבות האזור במערכת הכלכלית העולמית היו בראש ובראשונה פועל יוצא לפעילותם של סוחרים, יזמים ומשקיעים זרים ובני חסותם מעדות המיעוטים המקומיות (יוונים, ארמנים, יהודים, ערבים נוצרים ועוד). מספר רב של עבודות גילבר מראה שפרדיגמה זו מופרכת: אנשי עסקים מוסלמים במרכזים מסחריים וכלכליים חשובים באיראן ובאימפריה העות'מאנית מלאו תפקיד חשוב ביותר בתהליכים הכלכליים החדשים ובהמשך לכך גם בהתפתחויות חברתיות ופוליטיות. כמה עבודות עוררו עניין מיוחד, כמו המחקרים על התפקיד שהסוחרים הגדולים האיראנים מלאו בהתפתחות הכלכלית של איראן בתקופה שקדמה למהפכה החוקתית של 1906 וחלקם החשוב במהפכה עצמה; מאפייני רשתות המסחר שסוחרים מוסלמים כוננו במזרח התיכון ובדרום ודרום-מזרח אסיה; תרומתם החשובה במספר אזורים במזרח התיכון להתאמת היצור המקומי לביקושים חיצוניים; בשנים האחרונות נראה שתוקפה של הפרדיגמה אודות העדר רכיב מוסלמי בהובלת הכלכלות המקומיות במזרח התיכון של המאה ה-19 הארוכה מאבדת את אחיזתה.
היסטוריה דמוגרפית של הפלסטינים ושל מצרים במאה ה-20.
התפתחויות דמוגרפיות במזרח התיכון בעיקר בשתי חברות – החברה הפלסטינית והחברה המצרית – במאה העשרים עומדות במרכזו של הספר "דילמות אוכלוסייה במזרח התיכון" ("Population Dilemmas in the Middle East", London 1996) ובמספר מאמרים נוספים בכתבי עת ובקבצים. הציר המרכזי במחקרים אלה היא בחינת זיקות הגומלין בין ההתפתחויות הדמוגרפיות, כלכליות ופוליטיות במחצית השנייה של המאה ה-20 בשתי החברות הנזכרות והדילמות שהתפתחויות אלה יצרו. תנועות הגירה בקרב קהילות פלסטיניות בגדה המערבית ובכמה מארצות הפזורה והשפעתן על התפתחויות כלכליות ופוליטיות נדונו במספר פרקים בספר. נושא מרכזי אחר בעבודה זו הוא הגידול המהיר באוכלוסיית מצרים ומדיניות תכנון המשפחה ("תנזים אל-אסרה") שהשלטונות גיבשו במסגרת המאמץ להביא לשינוי בשיעורי הפריון והילודה.
כלכלה פוליטית של מדינות ערב.
שנות ה-1970 היו שנים של תפנית חשובה בהתפתחותן הכלכלית והמדינית של מדינות ערב, הן בקבוצת מדינות הנפט והן בקבוצת המדינות האחרות. בספר "עשור הנפט של המזרח התיכון ומעבר לו" ("The Middle East Oil Decade and Beyond", London 1997) דן גילבר בכמה מהתפתחויות אלה ובכלל זאת במאבק על השליטה בהפקת נפט וברווחים מיצואו, הזיקה בין ההכנסות הגואות מיצוא נפט לבין היחסים הבינערביים, ההשקעות הגדלות במערכת ההשכלה הגבוהה בחלק ממדינות ערב, ושקיעתו של החרם הכלכלי הערבי כנגד ישראל.
רשימת פרסומים.
ספרים
מאמרים נבחרים
פולטורטסק
אולימפיאדת השחמט 2012
אולימפיאדת השחמט ה-40 אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה באיסטנבול, שבטורקיה, בין 28 באוגוסט ל-9 בספטמבר 2012.
התחרות הפתוחה.
נבחרת ישראל.
באולימפיאדה זו השתתפה נבחרת ישראל שכללה את:
הנבחרת סיימה במקום ה-26.
להלן התוצאות הקבוצתיות:
תחרות נשים.
אולימפיאדת ה-40 לנשים התקיימה במקביל לתחרות הפתוחה.
נבחרת ישראל.
באולימפיאדה זו השתתפה נבחרת ישראל שכללה את:
הנבחרת סיימה במקום ה-29.
להלן התוצאות הקבוצתיות:
הכבישים המהירים של סין
רשת הכבישים המהירים של סין הוא שם כולל של כבישים מהירים עירוניים ובין עירוניים בשטחה של סין. רשת זו היא רשת הכבישים המהירים הארוכה ביותר בעולם כולו. בסוף שנת 2015 האורך הכולל של כל הכבישים עמד על 123,000 ק"מ, כאשר 11,050 ק"מ מתוכם נסללו באותה שנה. כבישים מהירים בסין הם תוספת חדשה למדי לתשתית התחבורה במדינה, הכביש המהיר הראשון בסין נפתח בחודש אוקטובר 1988. בשנת 1999 רשת הכבישים המהירים עברה את סך האורך של 10,000 ק"מ.
עלויות.
העלות הכוללת של רשת הכבישים המהירים מוערכת לסך של 2 טריליון יואן סיני (כ-240 מיליארד דולר אמריקאי). משנת 2005 לשנת 2010 ההשקעה השנתית בכבישים תוכננה לעמוד על בין 140 ל-150 מיליארד יואן (בין 17 ל-18 מיליארד דולר ארצות הברית), ומהשנים 2010 לשנת 2020 ההשקעה השנתית מתוכננת לעמוד על כ-100 מיליארד יואן (12 מיליארד דולר).
תקציבי הבנייה יגיעו ממס רכישת כלי רכב, עמלות ומיסים שייגבו על ידי הממשלה, איגרות חוב, ומהשקעות מפנים ומהשקעות זרות. רבים מהכבישים בפרויקט הם כבישי אגרה, ובמיוחד עמוד השדרה הידוע כ"רשת 7918". מאמצים לכפות עלייה במס על הדלק במדינה כדי לממן את הכבישים שהכניסה אליהם מותנית בתשלום נתקלו בהתנגדות, והיה קשה מאוד למפלגה הקומוניסטית ולמועצת המדינה להעביר חוק כזה מול הקונגרס הלאומי העממי.
חוקים ותקנות.
החל מ-1 במאי 2004, המהירות המותרת בכבישים מהירים בסין עלתה מ-110 קמ"ש ל-120 קמ"ש. בנוסף, מאותו יום גם לנהגים חדשים ניתנה הרשות לנהוג בכבישים מהירים, היתר שלא ניתן בשנות התשעים. המהירות המינימלית המותרת בכביש מהיר בסין עומדת על 70 קמ"ש, ורק כלי רכב ממונע רשאי לעלות לכביש המהיר. ישנה ענישה וקנסות גם לנהגים שעוברים את המהירות המותרת וגם לנהגים שנוסעים מתחת למהירות המינימלית המותרת.
כבישים אלו מתומררים הן באנגלית והן בסינית. הדבר בא לשבור את מחסום השפה, ועם זאת עובדים מעטים בכבישי האגרה יודעים לדבר אנגלית. השילוט בדרכים אלו הוא שילוט בעל אותיות לבנות על רקע ירוק, כמו הכבישים המהירים ביפן, שווייץ וארצות הברית. התמרור החדש ממקם את סימון היציאה בחלקו הימני העליון של התמרור, נתון נוסף המקרב תמרורים אלו לתמרורים בארצות הברית.