צבי ארלנג'ר הוא בעל חיים יומי בדרך כלל, אך הוא נוטה לרעות גם בלילות של ירח מלא, או במקרה של לחץ אנושי גדול בשעות היום. בדרך כלל הם רועים בשעות הזריחה ובין הערביים, ונחים בשעות היום החמות. הוא ניזון מעשבים, עשבי תיבול, ושיחים, ודוחה צמחים מסוימים רק לעיתים נדירות. הם גם אוכלים פקעות וחלקי צמח נוספים העשירים במים כדי לקבל את הלחות הנדרשת להם. צבי זה חי בקבוצות קטנות של 8-5 פרטים. המבנה החברתי מורכב מזכרים בוגרים טריטוריאליים ששומרים על שטחם לאורך השנה, קבוצות קטנות רופפות או קבועות של נקבות וקבוצות קטנות של זכרים רווקים. הזכרים מתחרים ביניהם על שליטה בשטחים, אך בדרך כלל הסכסוכים ביניהם מורכבים מטקסים מאיימים מאשר לחימה ממשית כמו ריצה מהירה אחד כלפי השני ועצירה בפתאומיות במרחק של כ-30 ס"מ. עם זאת, כאשר יש יריב רציני המאיים על שטחו של זכר, הלחימה ביניהם קשה למדי, והם יכולים לגרום פציעות חמורות אחד לשני או אפילו לשבור את הרגליים.
ההריון נמשך כ-180 ימים, לאחריהם נולד עופר יחיד המסוגל לעמוד וללכת ברגליו זמן קצר לאחר לידה. בשבועות הראשונים העופרים מבלים את היום בשכיבה בעיניים עצומות בצמחייה, ואימם הנמצאת בקרבת מקום מרחיקה בעזרת קרניה טורפים קטנים. טורפים גדולים היא תנסה למשוך מהאזור על ידי הצגה של חיה פצועה. לאחר 6-3 שבועות העופר מתלווה בהדרגה לאימו, ומתחיל לאכול מזון מוצק. תקופת היניקה יכולה להימשך 4-3 חודשים ורק לעיתים רחוקות היא תעלה על זמן זה. הנקבות עשויות להישאר עם אימם לכל החיים, ואילו הזכרים עוזבים את אימם בגיל 6 חודשים לקבוצת רווקים. הנקבה מסוגלת להמליט כבר בגיל שנה, אך נפוץ יותר הוא בגיל שנתיים; הזכרים יכולים להתרבות לאחר 20-15 חודשים, אם כי הם לא יצליחו בדרך כלל עד שיתפסו שטח בגיל 3 שנים.
תוחלת החיים היא 8 שנים בטבע ו-13 שנים בשבי.
מצב שימור.
כיון שמעמדו הטקסונומי של צבי ארלנג'ר אינו ברור דיו, אין לו מעמד שימור נפרד על ידי IUCN, והוא עדיין כלול יחד עם הצבי המצוי המסווג על ידי הארגון במצב השימור פגיע (VU) - כך שסביר להניח שמגמות אוכלוסייתו והאיומים עליו דומים למי זה. ככל הנראה הוא סובל משכיחות של נשק חם בתחומי מחייתו על ידי התושבים המקומיים, לכידת צבאים בתור חיות מחמד, כמו גם מעימותים וסכסוכים בצפון תימן בין המיליציות של החות'ים לבין הממשל המרכזי. אין מידע רב על האוכלוסייה בטבע מאז שנת 1906. מספר עדרים קטנים שלו נמצאים במרכז הרבייה "אל-וואברה" בקטר ובמתקן נוסף בסעודיה, המעוניינים להחזיר פרטים לטבע כאשר המצב יתאפשר.
צבי אדום חזית
צבי אדום חזית (שם מדעי:"Eudorcas rufifrons"), הוא מין אנטילופת-צבי בינונית החי במרכז ומערב אפריקה לכל אורך הסאהל. הוא תואר לראשונה בשנת 1846 על ידי החוקר והביולוג אדוארד גריי, ויש לו כ-5 תת-מינים וודאיים. בעבר סווג בסוג צבי תחת השם המדעי "Gazella rufifrons", אך בטקסונומיות חדשות הועבר לסוג צבי אמיתי בשל שוני גנטי בינו לבין צבאים אחרים.
מספר מינים נוספים המצויים בסוג זה, נחשבו בעבר כתת-מינים שלו: צבי תומסון וצבי מונגאלה; לגבי סיווגו של צבי הוגלין עדיין אין הסכמה מלאה, והוא נחשב לסירוגין כתת-מין של צבי אדום חזית או כמין נפרד. צבי אדום חזית מבולבל לעיתים קרובות עם מין נוסף באותו הסוג - צבי אדום (Eudorcas rufina) שחי בעבר באלג'יריה ונכחד מן העולם. עם זאת, הסיווג של הצבי האדום כמין נפרד מוטל בספק, וייתכן כי בכלל היה שייך למין זה. יש לו חפיפה עם שני מיני צבאים: צבי הנגב בשולי הסהרה, וצבי סומרינג בשולי הרמה האתיופית.
תיאור.
צבי אדום חזית מתאפיין בזוג קרניים ספירליות דמויות נבל, והן גדולות וישרות יחסית בדומה לשאר המינים בסוג צבי אמיתי. הקרן צומחת לכיוון מעלה, מתעגלת מעט לאחור תוך כדי נטייה לצדדים, ומסתיימת בקצוות ישרות הנוטות מעט כלפי פנימה. בניגוד למיני צבאים רבים העיקולים בקרניים עדינים מאוד ונותנים לקרן מראה ישר למדי, והן נראות במבט מלפנים כ-"V" ובמבט מהצד כחצי "S" עדין. לקרני הנקבות אין מבנה קבוע, והן עלולות להיות ישרות לחלוטין כקרני הדוקרנים, או לצמוח לכיוונים מנוגדים. הקרניים ממוקמות במרכז המצח מעל העיניים ובמרחק ניכר מהן ומהאוזניים, ואצל הנקבות זה בולט יותר. הקרניים סמוכות אחת לשנייה בבסיס - עם רווח ברור ביניהם, ובקצוות המרחק הוא פי 3–5 מהמרחק בסיס; אצל קרני הנקבות המרחק תלוי בצורה של הקרן. העובי של הקרן שווה בחציה הראשון, ולאחר מכן הופך לדק בהדרגה עד שמסתיים בשפיץ חד ודקיק. הקרניים של הנקבות דקות לכל אורכם, ואין הבדלים בולטים בין הבסיס לשפיץ שבקצוות. על כשני שלישים מהקרן יש 11–16 טבעות\חצאי טבעות גדולות ובולטות, ובין אחת לשנייה יש רווח ברור; הקצוות חלקות לגמרי. קרני הנקבות חלקות לאין ערוך מהזכרים, ותחת הטבעות עלול להיות להם חריצים קטנים עגלגלים. צבע קרני הזכרים שחור או אפרפר עם קצוות שחורות, ולנקבות שחור כחלחל בהיר; הטבעות בהירות מעט. מלבד ההבדלים הנזכרים קרני הזכרים נוטות להיות גדולות וכבדות יותר וקרני הנקבות גליליות דקיקות. בשל הבדלים בולטים אלה, הקרניים משמשות לזיהוי מהיר ונוח בין זכר לנקבה של מין זה.
הפרווה של צבי אדום חזית קצרה למדי ובעלת מראה חלק, והיא מורכבת משערות דקיקות וזיפיות. הפרווה מאפשרת לצבי להתמודד עם האקלים האפריקני. צבע הפרווה הכללי הוא חום אדמדם בהיר המשתרע על השוקיים, הגפיים והצוואר, ונוטה לצהבהב באזורים התחתונים. בצדדי הבטן ישנו כתם דהוי בצבע חום צהבהב-בז' או כתמתם-אפרסק. הרגליים מתחלקות בין חום אדמדם בהיר בצד החיצוני ללבן בוהק בצד הפנימי. לאורך הגב מהכתפיים עד לעכוז יש כתם גדול ובולט בצבע חום אדמדם כהה עד ערמוני, הגולש מעט גם לצדדים העליונים של הבטן ומזכיר במקצת אוכף. העכוז, המותניים, הגחון והחזה בצבע לבן קרמי. הפס השחור שנמשך בין השוקיים לגפיים ואופייני למיני הצבאים - דק מאוד אצל מין זה (4-2 ס"מ), ובכך ניתן לזהות בקלות את צבי אדום חזית מצבי תומסון או צבי מונגאלה, שמתאפיינים בפס שחור עבה. בין הפס השחור למותניים הבהירים מפרידה רצועה דקה של שיער אדמדם. הברכיים בצע אפרפר או חום כהה כתוצאה מההשתפשפות שלהם. הזנב של צבי אדום חזית חלק ושעיר וצבעו חום בעוקץ ושחור מבריק בשאר.
צבע ראשו של צבי אדום חזית בהתאם לגוף - חום אדמדם בהיר. סימוני הפנים האופייניים לצבאים מצויים גם אצל מין זה, אך הם אינם רבגוניים כל כך כצבי גראנט, או כצבי קיווייה. על פני המצח והחוטם יש כתם גדול בצבע חום אדמדם כהה - הבולט בעיקר במבט חזיתי, וזהו מקור שמו של צבי זה. סביב כל עין יש עיגול גדול ולבן הממשיך בפס עבה עד ללוע, ונראה מהצד בצורת "P". במקביל לפס הלבן מתחת לכל עין יוצא פס שחור דקיק או פס אדמדם עבה שנמשך אף הוא עד ללוע. סמוך לעיניים יש חריצים שחורים דקים שדרכם מגיע הנוזל מהעין לבלוטות הריח הצמודות שמחופות בשיער לבן. בלוטות הריח גדולות ובולטות בעיקר אצל הזכרים והן נראות כנפיחות גדולה. השפתיים בצבע לבן או אפרפר, והן מתחברות לעיתים קרובות עם הכתם הלבן שבסנטר ובחלק העליון שבגרון - מה שנראה כסינר. האוזניים הן אדמדמות-צהבהבות בצד החיצוני, ולבנות-שחרחרות בצד הפנימי.
גופו וצווארו של צבי אדום חזית ארוכים ודקים, ומבנה הגוף וצוואר הזכר עבה יותר משל הנקבה. הפנים קצרות ומעוגלות, והחרטום משולש. האוזניים צרות וארוכות כיתר הצבאים, והן עגולות בתחילתם ומשולשות בסופם. הרגליים ארוכות ודקיקות, ומסתיימות בפרסות קצרות וחדות בצבע שחרחר או אפרפר. הזנב ארוך יחסית למיני צבאים אחרים. העיניים גדולות, עגולות ושחורות, והנחיריים והפה דקים ומחורצים.
בדומה לצבי ספיקי, גם לצבי אדום חזית יש מאפיין ייחודי על האף; מאחורי הנחיריים - במרכז החוטם, עצמות האף בולטות כלפי החוצה בצורת מעוין, וכאשר הצבי נבהל העצמות גורמות לכיווץ הנחיריים כלפי קדימה ומטה ולהפקת קריאת אזעקה חזקה. מלבד הקרניים הזכרים והנקבות בעלי מידות גוף דומות למדי, והזכרים גדולים וכבדים במקצת.
מידות הגוף של צבי אדום חזית:
גובה הכתפיים: 70-65 ס"מ.
אורך הראש והגוף: 110-90 ס"מ.
אורך קרני הזכר: 40-22 ס"מ.
אורך קרני הנקבה: 40-15 ס"מ.
אורך הזנב: 30-20 ס"מ.
משקל: 30-25 ק"ג.
תת-מינים.
לצבי אדום חזית יש מספר משתנה של תת-מינים, הנע בין 5 ל-6 כדלהלן:
תפוצה ואקולוגיה.
צבי אדום חזית נפוץ במרכז ומערב אפריקה. הטווח הרציף והגדול ביותר משתרע על צפון סנגל, דרום מאוריטניה, מרכז מאלי, צפון בורקינה פאסו, דרום ומרכז ניז'ר, צפון בנין, ניגריה וקמרון, מרכז צ'אד, צפון הרפובליקה המרכז-אפריקאית ודרום סודאן, ודרום ומרכז סודאן; שתי אוכלוסיות מבודדות מצויות מזרחה יותר: אחת מתפרשת על פני מזרח סודאן, צפון-מערב אתיופיה ודרום אריתריאה, ואחת קטנה יותר מצויה בצפון מזרח סודאן (מחוז אל-בחר אל-אחמר) סמוך לים סוף. ייתכן כי הוא נכחד בגאנה.
בית הגידול של צבי אדום חזית הוא בעיקר האזורים הצחיחים למחצה לאורך הקו של הסאהל, עם פסיפס של סוואנות, שיחים, יערות וחורשים דלילים, וכן באזורים הרריים כדוגמת הסוואנות של הרמה האתיופית עד גבהים של 1,400 מטר מעל פני הים. הגובה הרגיל שבו צבאים אלה נמצאים הוא בעיקר מישורים ושפלות בגובה 200–500 מטר. בתקופות מסוימות הצבאים נמצאים גם בשולי מדבר סהרה, אך נמנעים בדרך כלל מאזורים מדבריים ויערות סבוכים או טרופיים. הטמפרטורות בתחומי תפוצתם 20–40 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 100–500 מילימטר לשנה.