ההפקה לקחה לעצמה מטרה סאטירית בעניין המעמדות העליונים באופרה האיטלקית (על פי הניו יורק טיימס, "גיי כתב את המופע יותר כמו אנטי-אופרה מאשר אופרה, אחת האטרקציות שמשכו את הציבור בלונדון של המאה ה-18, בהיותה לועגת לסגנון האופרות האיטלקיות והמשיכה של הקהל האנגלי אליהן"). בו בזמן הופנתה סאטירה נוקבת כלפי המדינאי הבולט רוברט וולפול ופוליטיקאים באופן כללי, כמו גם נגד פושעים ידועים לשמצה כמו ג'ונתן ויילד וג'ק שפרד. כמו כן, היא עוסקת בקנה מידה רחב בחוסר השוויון החברתי, בעיקר באמצעות ההשוואה של גנבים וזונות ממעמד נמוך עם בני האצולה והבורגנות ה"טובים".
הסאטירה במחזה מכילה אלגוריה כפולה. דמויותיהם של פיצ'ם ומקהית' מייצגות את שודד הדרכים והגנגסטר המפורסם ג'ונתן ויילד ואת הפורץ הקוקני ג'ק שפרד, אך במקביל היה ברור, כי השודד ויילד מייצג את ראש ממשלת הממלכה המאוחדת רוברט וולפול, שממשלתו גילתה סובלנות כלפי מעשי הנוכלות והרמייה של ויילד והניחה למנהלי ההשקעות, שבעטיים איבד גיי את הונו, לחמוק מעונש. עלילת הנוכלים ושודדי הדרכים שבמחזה הייתה מסווה לסאטירה חברתית, כי גיי הצהיר בבירור, שבתיאור הקוד המוסרי של דמויותיו הוא מכוון אל שחיתויות המעמד השליט.
המחזה נראה לפי חלק מהביקורות כתגובה ריאקציונית (המעוניינת להחזיר את החברה האנושית לתקופות קדומות יותר) אל מול הערכים הליברליים, בתגובה להתעצמותה של המפלגה הוויגית בממלכה המאוחדת.
דמותו של מקהית' נחשבה על ידי מבקרים כדמות גיבור ואנטי גיבור. הרולד ג'ין מוס טען כי מקהית' היא דמות כמעט אצילית: "בתור אחד שמכוון לאהבה ולתשוקות חיוניות, מקהית' הופך להיות קורבן של הניוון המקיף אותו, כמעט כמו ישו". מנגד, ג'ון ריצ'רדסון בעיתון "ביקורת עמיתים" מהמאה ה-18 טען כי מקהית' חזק כמו דמות ספרותית דווקא משום שהוא עומד נגד כל פרשנות, כנגד כל ציפייה ואשליה.
גבריאל נוימן
כיכר אלאמו
כיכר אלאמו (באנגלית: Alamo Square - אלאמו סקוור) היא שכונת מגורים ופארק בסן פרנסיסקו, קליפורניה, באזור התוספת המערבית, אזור במחוז המנהלי החמישי של העיר. כיכר אלאמו כוללת ארבעה קטעי מגורים בראש הגבעה המשקיפה על סן פרנסיסקו, לרבות מספר אחוזות רחבות ובעלות אדריכלות ייחודית. תחומי השכונה מוגדרים על ידי רחוב הייס (Hayes) בדרום, רחוב פולטון (Fulton) בצפון, רחוב סקוט (Scott) במערב ורחוב שטיינר (Steiner) במזרח.
לאזור ניתן להגיע על ידי קווי קרון הכבל של העיר, בקווים מספר 5, 21, 22 ו-24.
אפיון האזור ואתרי עניין.
האזור בתוספת המערבית הסובב את הפארק נקרא לרוב שכונת כיכר אלאמו. גבולותיו של אזור הפארק אינם תחומים היטב, אך באופן כללי ניתן לומר שגבולותיו מוגדרים על ידי הרחובות ובסטר (Webster) במזרח, גולדן גייט אבניו (Golden Gate Avenue) בצפון, דיוויסדרו (Divisadero) במערב ואוק (Oak) בדרום. האזור מאופיין באדריכלות ויקטוריאנית, ששומרה וכמעט שלא חודשה בפרויקטים של התחדשות עירונית באזורים אחרים בתוספת המערבית. אזור כיכר אלאמו כולל את הריכוז השני בגודלו בסן פרנסיסקו של בתים ששטחם מעל 930 מ"ר, לאחר שכונת פסיפיק הייטס (Pacific Heights).
הפארק כולל מגרש משחקים ומגרש טניס, ומבקרים אותו תדיר תושבי השכונה, תיירים ומגדלי כלבים. במזג אוויר בהיר ניתן לראות ממרכז הפארק את פירמידת טרנסאמריקה ואת פסגות הגשרים שער הזהב וביי ברידג'. ניתן לראות גם את בניין העירייה של סן פרנסיסקו, ממש מתחת לרחוב פולטון.
ברחוב שטיינר, אל מול הפארק, ישנה שורה של בתים ויקטוריאניים שידועה בשם "הגברות המצובעות" (Painted Ladies), ופעמים רבות שורה זו של בתים מוצגת בקדמת תמונות פנורמיות של אזור העיר התחתית בסן פרנסיסקו. שורה של סרטים, סדרות טלוויזיה ופרסומות צולמו בכיכר אלאמו או בסביבתה. למשל, בפתיח של קומדיית המצבים האמריקאית "צער גידול בנות" (1987-1995), המתרחשת בסן פרנסיסקו, מוצגים קטעים מהפארק של כיכר אלאמו, וכן שורת הבתים הוויקטוריאניים המפורסמת מופיעה ברקע. ישנן כמה אחוזות בעלות חשיבות אדריכלית לאורך היקפו של הפארק, לרבות אחוזת הארכיבישוף; הקונסוליות של ברית המועצות וגרמניה במהלך ראשית העשור הראשון של המאה ה-20; והאחוזות שבקטע הסמוך לבתי "הגברות המצובעות", באלכסון אליהם.
השכונה עברה תהליך ג'נטריפיקציה (מעבר בלתי מתוכנן של אוכלוסיות מהמעמד הבינוני והגבוה לאזורים בהם הייתה אוכלוסייה חלשה), והפסיפס הדמוגרפי של האזור הוא בהתאם: השכונה מורכבת מתושבים צעירים רבים ומבעלי בתים מהמעמד הבינוני-גבוה, ובנוסף אליהם ישנה אוכלוסייה מבוגרת בעלת מרקם מגוון. רחוב דיוויסדרו מפריד את תחומי כיכר אלאמו מקטעו הצפוני של פארק פאנהנדל (Panhandle), והוא כולל שורה של עסקים קטנים, לרבות מקבץ הולך וגדל של מסעדות וברים אופנתיים. בעקבות מאמציהם של התושבים והסוחרים באזור כיכר אלאמו ובצפון פאנהנדל, הוטלו הגבלות על הקמת סניפי רשתות גדולות באזור. תיאטרון הרדינג (Harding) ברחוב דיוויסדרו, שאינו פעיל זה כמה שנים, מהווה סמל מקומי לכוחם של מספר ארגונים ללא-מטרת-רווח שפעלו לעצירת הפיתוח הכלכלי ולהבאת המודרניזציה לאזור, על אף המאמצים ליישם מספר הצעות שעמדו על הפרק, ומשמעותן מודרניזציה ופיתוח האזור לעבר קדמה, תוך ניצול יעד תיירותי זה לתשואה כלכלית.
תחרות העל בביל 2012
תחרות העל בשחמט התקיימה בביל בשווייץ בין התאריכים 23 ביולי ל-3 באוגוסט 2012. זו השנה ה-45 בה התקיימה התחרות בעיר ביל, וזו הייתה התחרות החזקה ביותר שהתקיימה בה מעולם, תחרות בקטגוריה 21, במד כושר ממוצע של 2756.
בתחרות הבזק שהתקיימה יום לפני תחילת התחרות זכה היקארו נקמורה שניצח בגמר את אטיין בקרו.
תוצאות התחרות.
בתחרות זו ננקטה שיטת ניקוד של 3 נקודות לניצחון, נקודה לתיקו ואפס נקודות להפסד.
על פי שיטה זו זכה במקום הראשון רב האמן הסיני וואנג האו, עם 19 נקודות, לפני מגנוס קרלסן שצבר 18, אניש גירי והיקארו נקמורה עם 16, אטיין באקרו עם 7 נקודות, אלכסנדר מורוזביץ' וויקטור בולוגן עם 4 נקודות.
וואנג האו (+6 −3 =1), מגנוס קרלסן (+4 −0 =6), אניש גירי (+4 −2 =4), היקארו נקמורה (+4 −2 =4), אטיין באקרו (+1 −5 =4), אלכסנדר מורוזביץ' וויקטור בולוגן (+1 −8 =0).
ג'והור (קבוצה אתנית)
מיכאל קלינגהופר
מיכאל קלינגהופר הוא מנצח, מרצה, נגן ומורה לקונטרבס ישראלי. מכהן כנשיא האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים אשר כיהן בעבר כדקאן הסטודנטים ודקאן הפקולטה לאומנויות הביצוע.
ביוגרפיה.
מיכאל קלינגהופר למד בארצות הברית אצל הקונטרבסיסט גארי קאר באוניברסיטת ייל (תואר שני) ובאוניברסיטת הרטפורד (תואר שלישי). שימש כמשנה לנגן הראשי בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ובסינפונייטה הישראלית באר שבע.
מיכאל קלינגהופר חבר בסגל האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים מאז 1987. הוא כיהן כראש המחלקה לכלי מיתר, כדיקאן הסטודנטים וכדקאן הפקולטה לאומנויות הביצוע. מאוקטובר 2021 מכהן כנשיא האקדמיה.
כיהן במשך שבע שנים כמנהל מוזיקלי במתא"ן ומלמד בתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות בירושלים. קלינגהופר עוסק גם בפיתוח פרויקטים ותוכניות מוזיקה לבני נוער משכבות אוכלוסייה שונות.
בין תלמידיו ניתן למצוא את אבישי כהן הקונטרבסיסט הבינלאומי, עומר אביטל וגלעד אברו.
מיכאל קלינגהופר שימש כמנצח ומנהל מוזיקלי של תזמורת הקונסרבטוריון של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים בין השנים 2009 - 2016.
עין חוצוב
אניטה לונסברו
אניטה לונסברו-פורטר, חברה (באנגלית: Anita Lonsbrough-Porter, MBE; נולדה ב-10 באוגוסט 1941) היא שחיינית עבר בריטית, אלופה אולימפית (רומא 1960), אלופת אירופה (לייפציג 1962), פעמיים ברציפות אלופת משחקי חבר העמים הבריטי (קארדיף 1958 ופרת' 1962) ושיאנית העולם במשחה ל-200 מטר חזה. רק כעבור 48 שנים, זכתה שחיינית בריטית נוספת, רבקה אדלינגטון במדליית זהב (בייג'ינג 2008).
ביוגרפיה.
לונסברו נולדה ביורק, יורקשייר. היא למדה לשחות בהודו שם אביה שרת כרס"ר גדוד בצבא.
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקארדיף, ויילס בסוף יולי 1958 זכתה לונסברו בשתי מדליות זהב, במשחה ל-220 יארד חזה בתוצאה של 2:53.5 דקות ובמשחה שליחות 4x110 יארד מעורב בשיא עולם חדש של 4:54.0 דקות. באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בתחילת ספטמבר אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:53.5 דקות, אחרי שיאנית העולם אדה דן האן מהולנד (2:52.0 דקות) ומדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:54.3 דקות.
שיאנית עולם.
בתחרות שנערכה בוואלויק, הולנד ב-25 ביולי 1959 קבעה לונסברו במשחה ל-200 מטר חזה שיא עולם חדש של 2:50.3 דקות.
אלופה אולימפית.
באולימפיאדת רומא (1960) זכתה לונסברו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש של 2:49.5 דקות, לפני שיאנית העולם היוצאת ויטרוד אורסלמן ששיפרה אף היא את שיאה (2:50.0 דקות) וברברה גבם (2:53.6 דקות) מגרמניה. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:47.6 דקות, היא שחתה את סגנון החזה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:21.0 דקות.
אלופת אירופה.