בשנת 1967 ראה אור ספרו "שקספיר בקולנוע" בהוצאת צ'ריקובר. הספר הוא אסופת מאמרים שליקט אינגבר ותרגמם לעברית, העוסקים בקשר שבין תיאטרון לקולנוע.
בשנת 1969 טס אינגבר לצרפת ולמד לדוקטורט בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, אולם לא סיים את התואר. אינגבר שב לישראל ב-1973 על-מנת לנהל את "המכון הישראלי לקולנוע" שנפתח על ידי משרד התרבות דאז ושבק חיים. במסגרת המכון הוא תמך בכתיבת תסריטים לסרטי איכות, ייסד את ספריית המכון וערך כתב עת בשם "קולנוע", שראה אור פעם בשנה (1981-1974). אינגבר לקח חלק פעיל בשדולה למען הקמת הסינמטקים בישראל וסייע בהקמת "הקרן לעידוד סרטי איכות", הקרויה היום "קרן הקולנוע הישראלי", שנוסדה ב-1980 ושימש חבר הנהלה בקרן.
ב-1981 כיכב בסרטו הקצר של דן וולמן, "האיש שפרם פם פם".
נחמן אינגבר פרסם ביקורות קולנוע בעיתונים שונים: בשנות השבעים בעיתון "העיר", בשנות השמונים בעיתון "ידיעות אחרונות", כתב גם ב"עכבר העיר" וב"טיים אאוט" והוא כותב בעיתון "ישראל היום", החל מייסודו ביולי 2007 ועד היום.
אינגבר מלמד קולנוע מאז שנת 1973 בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, לימד קולנוע בבית צבי, בסם שפיגל, באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטה העברית, בבית ברל ובאוניברסיטה הפתוחה. הוא מרצה בעיקר בתחום התאורטי של הקולנוע ועל ההיסטוריה של הקולנוע.
ביולי 2011 זכה אינגבר באות ההוקרה של פסטיבל הקולנוע ירושלים "בעבור תרומתו לעיצוב תרבות הקולנוע בישראל ולמיסוד תשתיתה". הוא זכה בפרס על איכות ההוראה בפסטיבל הסטודנטים.
נחמן אינגבר נשוי לרחל, שהייתה רכזת כתבים ב"ידיעות אחרונות". אחיו, ד"ר יאיר אינגבר, היה עורך המדור הכלכלי של "ידיעות אחרונות".
בשנת 2013 ערך, בצוותא עם בועז דוידזון, את תסריט הסרט "לצוד פילים", מאת רשף ורגב לוי.
כיום הוא עובד כמנהל אמנותי ומלווה של הסרטים העלילתיים בקרן רבינוביץ'.
בספטמבר 2019 הוא קיבל את פרס אופיר על הישגים מקצועיים.
קרן (עיר)
קֶרֶן היא העיר השנייה בגודלה באריתריאה, הגדולה מבין חמש ערי המשנה הגדולות, עם אוכלוסייה של 120,000. רוב האוכלוסייה מוסלמית. פירוש השם קרן הוא רמה.
גאוגרפיה.
העיר מצויה כ-91 קילומטרים צפון מערב לאסמרה, בגובה של 1,390 מטר מעל פני הים. היא פרושה על פני מישור נרחב המוקף בהרי שחם מכל עבריו. העיר משמשת כבירת מחוז אנסבה, ותושביה הם בני עם הבילינים.
קרן היא אחד המרכזים החקלאיים הגדולים של אריתריאה, בעיקר לפירות וירקות. ממערב האזור ידוע במטעי הבננות שלו. בנוסף, עדרי החלב שלה מספקים חלב טרי, חמאה ומפעל הגבינות מייצר גבינות פרובולון ואחרות.
בקרן יש דוגמאות רבות למורשת קולוניאלית איטלקית ואתיופית. מבט אל עבר מבצר מצרי מהמאה ה -19 (טיגו), שעדיין משופע בתותח של הצבא האתיופי, יש בעיר מבני ציבור מסוגננים ובכנסייה רומנסקית ​​קתולית. נוף טוב נשקף מפסגת המצודה (1460 מ'). למרגלותיו מונחות חורבות הארמון הקיסרי הישן, שנהרס במהלך המאבק עם אתיופיה בשנת 1977.
במפקד שנערך באריתריאה ב-1 בינואר 1905, לפי התגוררו בעיר 7 יהודים. עוד ידוע על יהודים בקרן ובאגרודט הסמוכה, שיהודים אלה היו פליטים שהגיעו בחוסר כל מתימן, וכפי שדווח בעיתונות של סוף שנות ה-20 של המאה ה-20, מצבם היה ירוד.
כרן
Blueberry Hill (שיר)
Blueberry Hill (בתרגום חופשי לעברית: גבעת האוכמניות) הוא שיר פופולרי שפורסם במקור בשנת 1940 אך זכה לעיקר פרסומו בגרסת הרוקנרול של פאטס דומינו משנת 1956. את השיר הלחין וינסנט רוז, ואת המילים לשיר כתבו לארי סקוט ואל לואיס.
חברת Victor Records הפיצה את הגרסה הראשונה של השיר ב-31 במאי 1940 בביצוע טומי ריאן ותזמורתו של סמי קיי (Sammy Kaye Orchestra). הגרסאות הנוספות שיצאו במהחל 1940 בוצעו על ידי ג'ין קרופה, התזמורת של גלן מילר, קיי קייסר, ראס מורגן, ג'ין אוטרי, קוני בוזוול, וג'ימי דורסי. מבין הגרסאות שפורסמו במהלך 1940 הגרסה שזכתה להצלחה הרבה ביותר הייתה זו של התזמורת של גלן מילר.
במהלך 1949 הופצה גרסה מחודשת של השיר בביצוע של לואי ארמסטרונג אשר הגיע למקום ה-29 במצעד האמריקני. השיר הפך ללהיט בינלאומי במהלך שנת 1956 כאשר הופצה גרסת רוק אנד רול לשיר בביצועו של פאטס דומינו. השיר בביצעו של פאטס דומינו שהה במשך שלושה שבועות במקום השני במצעד ה-Top40 של בילבורד, ושהה במשך 8 שבועות לא רצופים במקום הראשון במצעד שירי הריתם אנד בלוז הנמכרים ביותר של שנת 1940. הגרסה בביצועו של פאטס דומינו דורגה בהמשך במקום ה-82 במגזין הרולינג סטון ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של המגזין. השיר הפך עם השנים ללהיט הגדול ביותר של דומינו.
קאנצלר רוסיה
יעקב מלמד-כהן
הרב יעקב חיים מלמד-כהן (ספטמבר 1909 – ספטמבר 1991) היה מחנך ואיש ציבור ירושלמי, חבר הנהלת הסתדרות המזרחי, וחבר ועד העדה הפרסית, ועד העדה הספרדית בירושלים ועוד.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים ביום כיפור של שנת ה'תר"ע (1909) לרב רחמים מלמד-כהן. בצעירותו ספג בביתו חינוך תורני כמסורת יהודי פרס, ולמד בתלמוד תורה דורש ציון ובישיבת פורת יוסף יחד עם אחיו, הרב עזרא ציון מלמד. בהמשך למד ב"בית מדרש למורים מזרחי" (כיום מכללת ליפשיץ) ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
את עיקר השכלתו רכש באמצעות לימוד עצמי ובאמצעות ידע נצבר שרכש בחייו באמצעות בשיעורים, הרצאות ולימוד בחברותא.
פעילות ציבורית.
מגיל צעיר גילה כישרון רב כמנהיג וכבעל יכולת בארגון ובהפעלת מערכות, וכך בבית הכנסת שערי רחמים שייסד אביו, הפעיל מניין קבוע, דרש דרשות ושימש כשליח ציבור, כבעל קורא וכבעל תוקע.
מלבד בית הכנסת שייסד אביו, ייסד הוא את בית הכנסת אור החיים (שכיום נקרא "אוהל יעקב ורחל") בשכונת נחלת אחים, וניהל אותו במשך 30 שנה. כן ייסד ישיבת ערב לאברכים ומנין קוראי תהילים בכותל המערבי, המתכנסים בו מדי יום מאז שחרור הכותל.
נודע כדרשן וכמרצה בבתי כנסת, במועדוני נוער וברדיו קול ישראל, ואישיותו הפכה אותו למבוקש עבור עריכת טקסי פדיון הבן, הכנת נערים לבר מצווה ועריכת חופה וקידושין.
ביתו היה פתוח לכל, ונודע כמשכין שלום בית. סייע למשפחות באמצעות מתן בסתר, ניהל עזבונות ושימש כאפוטרופוס ליתומים ולאלמנות, וארגן מפעל צדקה וחסד לעניי ירושלים.
במשך השנים נרתם לעבודה ציבורית בארגונים שונים, ובהם שבט "הצופים הדתיים בר כוכבא", תנועת הנוער הספרדי "דגל ציון", "ועד העדה הפרסית בירושלים", "ועד העדה הספרדית בירושלים", מכב"י, "אגודת שלום ורעות", בני ברית, בני ציון, וכחבר בהנהלת המזרחי.
עם הקמת המדינה ולאחר שהתנדב למשמר העם, התגייס לשירותי הביטחון ושימש כחבר בסגל הפיקוד בלשכת הגיוס בירושלים. לימים הועתקה פעילותו לרבנות הצבאית, ושם פעל בין היתר לארגן סדר פסח לעשרות מיחידות צה"ל. כן מילא שליחויות לאומיות מטעם הסוכנות היהודית והמוסדות הציוניים ביוון, באיראן ובסוריה.
כמחנך.
במשך כ-40 שנה ניהל את בית הספר "אור החיים", בשכונת נחלת ציון, ואת גן הילדים "אוהל יעקב" הסמוך לשוק מחנה יהודה.
כמחנך, הושיט עזרה חומרית לתלמידים ולהורים נצרכים, ותחת ניהולו הופעלו בבית הספר שיטות הוראה חדשות, נרכש ציוד וריהוט מודרני, וגויסו מורים מוסמכים. תוכניות הלימודים היו שילוב של מקצועות קודש וחול והקניית מיומנויות יסוד. תלמידי בית הספר, שרובם הגיעו ממשפחות עניות, זכו לטיפול ייחודי, סוציאלי וכלכלי, ורבים מהתלמידים הגיעו לעמדות חשובות במדינת ישראל, בהם רבנים, אנשי מדע, תעשיינים, חוקרים, פקידים ובעלי מקצועות חופשיים.
בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20 יזם את העברתו של בית הספר לזרם החינוך של המזרחי ולאחר הקמת מדינת ישראל העבירו למערכת החינוך הממלכתי דתי. במסגרת האינטגרציה בין שכונות נחלאות ורחביה, שונה שם בית הספר ונקרא על שמו של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
יחד עם הלני ברט ואבינעם ילין, המפקח החינוכי מטעם שלטון המנדט הבריטי על בתי הספר העבריים, דאג להנחיל חינוך מיוחד לילדים שנזקקו לטיפול קוגניטיבי, רגשי והתנהגותי.
נבחר לחבר מועצת עיריית ירושלים מטעם המפד"ל, אך ויתר על התפקיד לאור רצונו להקדיש את זמנו לחינוך.
דרכו החינוכית זכתה להוקרתם והערכתם של הרב משה אוסטרובסקי, שעמד בראש מחלקת החינוך של הוועד הלאומי, של הנרייטה סאלד, של הראשון לציון הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל ושל פרופסור קארל פרנקשטיין.
בשנת התשנ"א קיבל את העיטור "יקיר החינוך הדתי" שניתן לו על ידי ארגון המורים הדתיים בישראל, ותרומתו הקהילתית והחינוכית לתושבי ירושלים זיכתה אותו גם בתואר יקיר ירושלים שהעניק לו טדי קולק בשנת תשנ"א.
הלך לעולמו בה' בתשרי ה'תשנ"ב (1991).
ילדיו.
רוחמה, רחמים מלמד כהן (מורה), אביבה, אלי ואסתר.
הנצחה.
דברי הספד עליו רוכזו בחוברת "אבן בכותל" ובה דברים מאת אחיו, הרב פרופ' עזרא ציון מלמד, הרב עובדיה יוסף, הרב אליהו בקשי דורון, הרב זלמן דרוק, הרב יגאל שפרן, בנו רחמים מלמד-כהן, בנו אליהו מלמד, נכדו אייל מלמד-כהן, ונכדו הוד מלמד-כהן.
על שמו ושם אשתו, נקראה ככר בשכונת רחביה ברח' רמב"ן.
שערי רחמים (בית כנסת)
בית הכנסת שערי רחמים הוא בית כנסת של יוצאי העיר שיראז (פרס - איראן) בירושלים, הנמצא ברח' שילה 18, סמוך לשוק מחנה יהודה.
בית הכנסת הוקם בשנת תרע"ו על ידי הרב רחמים מלמד כהן שעלה משיראז בה שימש כרב הקהילה. בירושלים שימש כרב העדה הפרסית כולה.