היצירה נפתחת בקדמה שערכה זהה לרבע (המורכב משתי שמיניות). הנושא מאופיין ברצף שמיניות לגטו המסתיימות ברבע המודגש בסטקטו.
יעל ארד
יעל ארד (נולדה ב-1 במאי 1967 בתל אביב) היא יושבת ראש הוועד האולימפי בישראל. בעברה, ג'ודאית אולימפית, והספורטאית הראשונה בתולדות ישראל במשחקים האולימפיים שהשיגה מדליה אולימפית, כאשר זכתה במדליית הכסף באולימפיאדת ברצלונה (1992). בין תאריה הבולטים: סגנית אלופה אולימפית (ברצלונה 1992), סגנית אלופת העולם (המילטון 1993), אלופת אירופה (אתונה 1993) ואלופת ישראל.
עם פרישתה, פיתחה ארד קריירה בעולם העסקי והיא אשת עסקים ומנכ"לית במקצועה. מתמחה ביזמות, פיתוח עסקי ואסטרטגיה שיווקית. היא מנהלת בישראל את הזכויות המסחריות של התאגיד ViacomCBS. ארד יועצת לחברות בסקטורים שונים, ומרצה על מצוינות בספורט, בחיים ובעסקים.
ביוגרפיה.
ארד היא בתם של אריה ארד, שהיה עיתונאי בעיתון "דבר", בגלי צה"ל ובקול ישראל ושל נורית ארד שהייתה עיתונאית בידיעות אחרונות בתחום הצרכנות, והקימה וניהלה את המדור "טיפול מהיר".
ארד בוגרת תואר ראשון במנהל עסקים במרכז הבינתחומי הרצליה.
קריירה בג'ודו.
ארד החלה להתאמן בגיל שמונה במועדון הג'ודו מכבי תל אביב, והחלה את דרכה תחת הדרכת המאמן מוני אייזיק. בגיל תשע וחצי השתתפה לראשונה באליפות מכבי הארצית וזכתה במקום השני. בגיל עשר וחצי הפכה לראשונה לאלופת ישראל עד גיל 14. בגיל 15 גם זכתה באליפות לבוגרות.
בגיל שבע עשרה, השתתפה לראשונה באליפות העולם לבוגרות בהולנד בה דורגה במקום השביעי. בגיל עשרים עברה ארד ניתוח בכתף כתוצאה מקרע ברצועות של עצם הבריח והושבתה למשך כ-9 חודשים. לאחר מכן הגיעה למקום שלישי באליפות אנגליה הפתוחה, וכן זכתה במדליית כסף באליפות גרמניה הפתחוחה. כמו כן השתתפה באליפות הסטודנטיות העולמית בטביליסי, כאשר לטענתה נוכחות המשלחת הישראלית הגבירה את הרצון לעלייה בקרב הנוער היהודי המקומי.
בגיל עשרים ושתיים, מינתה את דני לאופולד למאמנה, ויחד עמו פרצה לצמרת העולמית.
באליפות אירופה בג'ודו שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1989, זכתה ארד במדליית ארד. בשנת 1991, זכתה במדליות ארד באליפות אירופה שנערכה בפראג, צ'כיה ובשנת 1992, במדליית זהב בטורניר פריז היוקרתי.
שלושה חודשים וחצי לפני אולימפיאדת ברצלונה, ב-11 במרץ 1992, נותחה ארד על ידי האורתופד דר' רפי טיין בברכה הימנית, בשל קרע משמעותי במניסקוס, ונאלצה להתמודד עם תהליך החלמה מזורז על מנת להתאושש עד המשחקים האולימפיים. ביוני, כבר השתתפה באליפות אירופה בווינה וזכתה במקום החמישי.
סגנית אלופה אולימפית.
ארד השתתפה באולימפיאדת ברצלונה (1992) בתחרות הג'ודו עד 61 ק"ג שהתקיימה ב-30 ביולי. היא הגיעה עד לגמר כשהיא מנצחת בחצי הגמר את אייקוף הגרמניה, אלופת העולם הבלתי מנוצחת עד אז. בגמר הפסידה לצרפתייה קתרין פלורי בהחלטת שופטים לאחר קרב צמוד שהסתיים ללא ניקוד. זכייתה במדליית הכסף הייתה הזכייה הראשונה אי פעם של ספורטאי ישראלי במדליה אולימפית. הישגה הביא לסיומה של תקופה ארוכה בת 40 שנים בה לא זכתה ישראל במדליה אולימפית, מאז הופעת הבכורה של ישראל באולימפיאדת הלסינקי (1952).
מיד לאחר הגמר האולימפי, במסיבת עיתונאים בהשתתפות מאות עיתונאים מרחבי העולם, הקדישה ארד את המדליה האולימפית הראשונה לישראל לזכרם של י"א חללי מינכן - ספורטאים ומאמנים שנרצחו בדם קר 20 שנה קודם לכן באולימפיאדת מינכן בשנת 1972 בפיגוע טרור שבוצע על ידי ארגון ספטמבר השחור.
אלופת אירופה וסגנית אלופת העולם.
בשנת 1993 ארד הוכתרה לאלופת אירופה שנערכה באתונה, יוון, ביום הולדתה ה-26, כאשר היא מנצחת בגמר התחרות עד 61 ק"ג את גלה וונדרקאווה הבלגית. ובאותה שנה זכתה גם במדליית כסף באליפות העולם שנערכה בהמילטון קנדה.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה ארד במקום חמישי, לאחר 4 ניצחונות כשהיא מפסידה בקרב על מדליית הארד למתחרה קוריאנית. את האולימפיאדה כולה צלחה כשהיא נאבקת במחלת הנשיקה שהקשתה עליה לתפקד ובעקבותיה פרשה מספורט תחרותי בגיל 29.
קריירה לאחר פרישתה מהג'ודו.
לאחר פרישתה מתחרויות, עסקה ארד זמן מה באימון ג'ודו והובילה את אורית בראון להשתתפות במשחקים האולימפיים בסידני בשנת 2000. בזמנו, שימשה גם כאחת מהמנחות של "ספורטי.וי" של הטלוויזיה החינוכית.
בין השנים 2001–2010 כיהנה כמנכ"לית חברת P.M.I המשווקת מוצרי איסוף לילדים (ביניהם סופרגול). ארד מופיעה לעיתים קרובות בטלוויזיה הן כפרשנית לספורט בכלל ולתחרויות ג'ודו והן כמומחית בעולם הילדים.
בשנת 2011 התמנתה ליו"ר חברת ההזנק "מוגובי", שהפעילה אתר אינטרנט לילדים והקימה את ה"מוגו פארק" במתחם אושילנד שהיה מתחם משחקים אינטראקטיבי לילדים.
נכון ל-2016, ארד היא בעלים של חברת "4 סאקסס", המנהלת את הפעילות המסחרית של ערוצי ניקלודיאון בישראל, שמוערכת בעשרות מיליוני שקלים בשנה.
מרצה.
ארד מרצה לחברות עסקיות, בפני אנשי צבא ובפני ילדים וספורטאים צעירים על מצוינות בספורט, על הכלים, שהביאו אותה להצלחה עולמית בספורט, ועל האנלוגיה בין ספורט, עסקים והחיים.
יו"ר הוועד האולימפי בישראל.
ארד התנדבה כחברת הנהלת הוועד האולימפי ויו"ר הוועדה המקצועית.
בנובמבר 2021, נבחרה ארד ליו"ר הוועד האולימפי בישראל והיא האישה הראשונה והמדליסטית הראשונה בתפקיד זה.
בפברואר 2022 ליוותה ארד את המשלחת הישראלית למשחקי החורף האולימפיים בבבייג'ינג, סין
חיים אישיים.
לארד ארבעה אחים: מיכל, יובל, איל ודרור. הייתה נשואה לליאור כהנא, בנו של מאמן הכדורסל רני כהנא, והיא אם לבן ולבת. מתגוררת בתל אביב.
אטלס
קרל פון קלאוזביץ
קרל פיליפ גוטפריד פון קלאוזביץ (Carl Philipp Gottfried von Clausewitz; יוני 1780 - 16 בנובמבר 1831) היה איש צבא פרוסי, מאבות תורת הלחימה המודרנית, אשר התייחס לראשונה להיבטים הפסיכולוגיים והפוליטיים במלחמה.
בכתביו נגע קלאוזביץ כמעט בכל הסוגיות האסטרטגיות הצבאיות החשובות והטביע בהן את חותמו, בין השאר בספרו "על המלחמה", ובכך היה לאחד ההוגים הצבאיים החשובים ביותר. קלאוזביץ' היה ריאליסט בהשקפתו אך עם זאת היה בעל מספר נטיות רומנטיות, והשפיע בצורה רחבה על הרעיונות הרציונליסטיים בעידן הנאורות.
ביוגרפיה.
קלאוזביץ נולד בשנת 1780 בבורג ליד מגדבורג שבפרוסיה. אביו, שהיה איש צבא בעברו, גרם לכך שקלאוזביץ התגייס לצבא בשנת 1792 בגיל 12, כצוער ברגימנט חי"ר. כבר בגיל 13 הספיק קלאוזביץ להשתתף במלחמה הראשונה שלו, כנגד צבא צרפת. בשנת 1795 התמנה קלאוזביץ ללויטננט (סגן) ובשנים הבאות היה מוצב בערים קטנות ועיירות, שם היה לו זמן פנוי ללימוד עצמי וקריאה, ובזכות זה התקבל בשנת 1801 לאקדמיה הצבאית הפרוסית בברלין, כאשר המצב הבינלאומי היה רגוע במידה שאפשרה התמסרות ללימודים. הוא למד שם במשך שנתיים ובתום לימודיו הוצב כשלישו של הנסיך אוגוסט מפרוסיה.
בשנת 1806 נפל קלאוזביץ בשבי יחד עם המטכ"ל הפרוסי ובילה את זמנו בשווייץ וצרפת. כאשר שב מן השבי נבחר לעזור בשיקום הצבא הפרוסי, והדריך בבית הספר הצבאי הכללי, בו למד אף יורש העצר הפרוסי. בשנת 1812 כאשר נפוליאון אילץ את פרוסיה לחבור אליו למתקפה על רוסיה, ערק קלאוזביץ מן הצבא, מתוך דחף פטריוטי, וחבר לצבא רוסיה, שם שימש במגוון תפקידי פיקוד. לאחר מפלתו של נפוליאון שב לשורות הצבא הפרוסי.
ב-1813 היה לראש מטה בקורפוס של הגנרל ולמודן והצטיין בקרב גרדה. ב-1814 לאחר שהודח נפוליאון ונמלט לטירת פונטנבלו, פרסם "דו"ח על מסע המלחמה" עם הקדמה מאת גנייזנאו, ראש מטהו של הגנרל בליכר. ב-1815 הועלה לדרגת קולונל והשתתף בקרב ווטרלו כראש מטהו של גנרל טילמן. לאחר ווטרלו הוצב במסגרת צבא-הריין בעיר קובלנץ, תחת פיקודו של גנייזנאו, שהותיר בידיו פנאי רב לכתיבה.
בשנת 1818 הועלה לדרגת מיור גנרל ומונה למנהל האקדמיה הצבאית הפרוסית בברלין. תפקיד זה, שהיה תפקיד ניהולי בלבד, אפשר לקלאוזביץ לבסס את הגותו בנושאים הצבאיים-מדיניים באמצעות ביצוע תחקירים של מלחמות העבר ובחינה של ניסיונו המבצעי. בשנת 1830 התמנה לקצין התותחנים הראשי.
בשנת 1831 מונה לראש מטה הארמייה שנשלחה לפולין לדכא מהומות, ובאותה שנה מצא את מותו בהתפרצות מחלת הכולרה בברסלאו (יחד עם מפקדו גנייזנאו).
הגותו.
"על המלחמה".
את משנתו הפיצה אשתו מריה לאחר מותו, בקובץ הכולל עשרה כרכים בשם "על המלחמה", בהם הוא עוסק בנושא המלחמה מזווית היסטורית וחברתית.
הספר "על המלחמה" (בגרמנית: Vom Kriege), כולל ניתוח פילוסופי-מדעי של המלחמה על כל היבטיה, מעצם מהותה, דרך אמצעים אסטרטגיים ובניין הכוח הצבאי ועד בירורים טקטיים בנושא הפעלת הכוח. קלאוזביץ עורך ניתוח פסיכולוגי של התכונות הנדרשות למדינאי, למנהיג ולמפקד בשדה ומציע ניתוחים של אירועים מדיניים וקרבות לפי הפסיכולוגיה של המנהיגים והמצביאים, זאת בצד ניתוחים מקצועיים של פעולות צבאיות ושל "מכונת המלחמה".
פרקים שלמים מוקדשים ליום-יום הצבאי, לסידורם של מחנות צבא, ביצורים ותנועות מנהלתיות וקרביות, לשימוש מושכל בפני השטח ובגאוגרפיה למטרות מגננה, מתקפה, הסוואה וגיחות. הוא מפרט בנוגע לשימוש שעל המצביא לעשות בכל אחד מזרועות הצבא, כיצד להשתמש בפרשים קלים וכבדים ומתי לעשות שימוש בחיל רגלים, בארטילריה, בהנדסה קרבית ובכוחות גרילה וכיצד להתמודד מולם, מתי לערוך מצור וכיצד, זאת בצד הנחיות מיקרו-טקטיות בנוגע לתפקודו של החייל או הצוות הבודד במהלך הקרב.