הערכה מקיפה של אנשים עם אנורקסיה נרבוזה צריכה לכלול הערכה של רעיונות הקשורים להתאבדות וכן גורמי סיכון אחרים להתאבדות, כולל היסטוריה של ניסיונות התאבדות קודמות.
אנורקסיה והיריון.
נשים שבמהלך ההריון פיתחו אנורקסיה (או אם במהלך המחלה נכנסו להריון) זקוקות למעקב תזונתי קפדני, וזאת כדי לוודא האם תזונתן מספקת כדי שהעובר יתפתח באופן תקין, וגם באופן דומה לנשים הרות שהחלימו מאנורקסיה.
אנורקסיה במהלך ההיריון עלולה להגביר את הסיכון לסיבוכי היריון לרבות הפלה, לידה מוקדמת, לידת תינוק במשקל לידה נמוך ולידה בניתוח קיסרי.
אנורקסיה במהלך ההריון יכולה להגדיל את הסיכון להתאבדות החולה.
מניעה.
אין דרך מובטחת למנוע אנורקסיה או הפרעות אכילה אחרות. המחלה מתפרצת בדרך כלל באופן פתאומי - כך שאי אפשר לדעת מראש אם אדם כלשהו יחלה במחלה ולכן קשה בדרך כלל למנוע את התפרצותה.
גם אם התגלו אצל בן אדם גורמי סיכון אפשריים להתפתחות אנורקסיה - אין זה אומר בהכרח שיחלה בה ולעומת זאת המחלה יכולה להופיע אצל אדם שלא התגלו אצלו גורמי סיכון.
רופאי ילדים נמצאים בעמדה טובה לזיהוי הסימנים המוקדמים של הפרעות אכילה ולכן עשויים לסייע במניעת אנורקסיה. במהלך ביקור שגרתי אצל רופא הילדים הוא עשוי לשאול לגבי הרגלי האכילה של הילדים וכן לגבי מידת שביעות רצונם ממראה גופם.
אם מבחינים בקרוב משפחה או בחבר הסובל מדימוי עצמי נמוך שעוסק בדיאטות קיצוניות ושאינו מרוצה מהופעתו החיצונית - כדאי לשקול לדבר איתו על הנושאים האלו.
בשנת 2012 נחקק חוק הגבלת משקל בתעשיית הדוגמנות - חוק הקובע מהו המשקל המינימלי הנדרש לעיסוק בדוגמנות, זאת כדי למנוע את השימוש בדוגמנים ודוגמניות רזים יתר על המידה המהווים מודל לחיקוי המעודד הפרעות משקל ואף הפרעות אכילה בקרב האוכלוסייה.
יש תוכניות רבות למניעה של מחלת האנורקסיה המתקיימות בדרך כלל עבור ילדים ובני נוער, תוכניות אלו יערכו בבתי הספר או בקבוצות של בני נוער. ההתערבויות היעילות ביותר מתמקדות בשיפור הערכה עצמית וקריאה ביקורתית של אמצעי התקשורת. נמצא כי קידום בריאותי שמוצג בצורה מחושבת, תוך התייחסות לתזונה בריאה ולכושר גופני בניגוד להתקדמות בירידה במשקל, עשוי להגן גם מפני השמנת יתר וגם מפני הפרעות אכילה הקשורות לדימוי הגוף.
מקרים ידועים.
אחת מקורבנות המחלה הידועות ביותר הייתה קארן קרפנטר - סולנית "הקרפנטרס" שמתה ב-4 בפברואר 1983 ואיזבל קארו - דוגמנית ושחקנית מצרפת.
בולימיה נרבוזה
בּוּלִימְיָה נֶרְבוֹזָה (באנגלית: Bulimia nervosa, בעברית זַלֶּלֶת) או בּוּלִימְיָה היא הפרעת אכילה, המאופיינת בהתקפי זלילה (בולמוסים) שאחריהם נעשים מאמצי התרוקנות, לרוב באמצעות הקאות מכוונות, ולעיתים באמצעות שימוש בחומרים משלשלים וחוקנים.
בולימיה היא הפרעה נפשית המסווגת תחת קטגוריית הפרעות האכילה, כמו אנורקסיה נרבוזה, אך שכיחה ממנה. חולי הבולימיה חווים סבל נפשי רב והם בדרך כלל סובלים מהערכה עצמית ירודה ביותר. הסכנה הפיזית שמציבה הבולימיה פחותה מזו של האנורקסיה, משום שמשקל הגוף אינו יורד מאוד בתקופה קצרה. עם זאת, למחלה השלכות בריאותיות נרחבות, ביניהן התערערות איזון האשלגן בגוף, השיניים ניזוקות מהמגע התכוף עם חומצות הקיבה, סכנה לקרעים בוושט ועוד.
בולימיה נפוצה יותר מאנורקסיה, וצורות קלות שלה מופיעה אצל קרוב לחמישית מהצעירות. הסיבות לצורות הקלות שלה קשורות לרוב למודל היופי ולחץ חברתי להיראות על פי המודל . צורות קשות שלה, מתפתחות כאשר יש "פצע נפשי" שהבולימיה עוזרת להקל על הכאב שלו (באופן מודע או באופן לא מודע), והבולימיה הופכת להיות מנגנון התמודדות שקשה לוותר עליו.
הסיבות הבריאותיות לבולימיה עדיין נחקרות ומעריכים שהסיבות יותר נפשיות מאשר פיזיולוגיות. מעריכים שהסיבות הפיזיולוגיות לבולימיה הן תפקוד לקוי של המוליך העצבי סרוטונין.
טיפול תרופתי להפרעה זו הן תרופות נוגדות דיכאון ממשפחת SSRI, אשר גורמות לעלייה ברמת הסרוטנין במוח. הסיבות הנפשיות לבולימיה אינן מסתכמות ברצון לרדת במשקל אלא נובעות לרוב מטראומה נפשית כמו פגיעה מינית או התעללות.
באופן כללי התסמינים של הפרעת קשב מקושרים להפרעות אכילה, אך האימפולסיביות האופיינית לאנשים עם הפרעת קשב מקושרת במיוחד להתנהגויות בולימיות.
עם זאת, לא נמצא קשר סיבתי בין הפרעת קשב להפרעות אכילה.
רקע.
הבולימיה היא מחלה נפשית שמתבטאת באוכל – החולה צורך כמויות מזון גדולות בזמן קצר, ולאחר מכן מבצע פעולות "היטהרות": הקאה (הנפוצה ביותר), שימוש בחומרים משלשלים או משתנים, חוקנים, צום ארוך או פעילות גופנית מרובה. כחלק מהמחלה, החולה משקיע זמן ומחשבות אובססיביות במראהו החיצוני ומשווה עצמו לאחרים באופן תדיר. כמו כן הערכתו העצמית ירודה.
צריכת כמויות המזון הגדולות בזמן קצר נקראת בולמוס אכילה, התקף זה הוא בלתי נשלט ומגיע לקיצו רק כשהחולה מרגיש בכאבים עזים ובנפיחות קשה באזור הבטן. בולמוסי האכילה מעוותים את תחושות הרעב והשובע ואינם קשורים לצורך פיזיולוגי במזון אלא לדחף גדול לא להרגיש רגשות. לאחר ההתקף הבולמוסי החולה מרגיש תחושות אשמה וחרטה בלתי נסבלות, בנוסף לכאבים פיזיים הקשורים לאכילה המופרזת. ההתקף הוא המניע לפעולות ההיטהרות. ההיטהרות מספקת גם קתרזיס מדומה (מכאבים נפשיים ומלחץ עמוק פנימי) באמצעות הפער בין תחושת המלאות (עד פיצוץ) לאחר הבולמוס לתחושת הריקנות לאחר ההקאה.
הפרעת האכילה מדווחת בספרות הרפואית החל משנת 1944. היא מאופיינת בהתקפי אכילה בלתי נשלטים של כמויות מזון גדולות בפרק זמן קצר. התקפים אלו מתרחשים בסתר וביחידות כאשר בסופם מתרחשת התנהגות מפצה, שעל פני השטח מטרתה היא מניעת עלייה במשקל אך מבחינה נפשית המטרה היא בריחה מרגשות וחוויה מדומה של שליטה על הגוף. קיימים שני סוגי בולימיה הנבדלים בקיום או באי-קיום של הטהרות הגוף, כאשר סוג אחד הוא ללא הטהרות, המתאפיין בביצוע צום או בקיום פעילות גופנית עצימה יתר על המידה בסופם של התקפי האכילה. הסוג השני הוא בעל היטהרות המתבטאת בשימוש במשלשלים ובהקאות יזומות של החולה בסיום התקפי האכילה. ההפרעה שכיחה בקרב נערות ונשים כאשר היא מופיעה לרוב בגיל הבגרות, על פי מחקרים עדכניים נערים וגברים החלו ללקות בהפרעה באחוזים עולים. אוכלוסיות בסיכון גבוה לחלות במחלת הבולימיה הן: אנשים עם הפרעת דחק פוסט טראומתית, ספורטאים/יות, רקדנים/יות, דוגמנים/יות, ופגועי/ות נפש. מדובר בהפרעה אשר משפיעה בכמה אופנים על הלוקה בה: גופני, בינאישי, משפחתי וחברתי. הדבר מתבטא במעורבות בפעילויות הרסניות כמו: שימוש בסמים ואלכוהול, גנבה מחנויות, יחסי מין הרסניים, דיכאון וחרדה.
לאחר היטהרות שכזו מרגיש החולה תחושת רגיעה פיזית ונפשית. תחושה זו היא זמנית ובמהרה מתעוררת ריקנות נפשית המוליכה את החולה לחזור להתעסקות האובססיבית בדימוי הגוף, לאכילה בולמוסית, היטהרות וחוזר חלילה.
הקאות יזומות: על מנת לגרות את רפלקס ההקאה משתמש החולה באמצעים שונים, ייתכן שלאחר תקופה ממושכת של הקאות יילמד הרפלקס ותתרחש הקאה בהתאם לרצון החולה ללא צורך באביזרי עזר. כאשר הגוף מתרגל להקאות ייתכנו מקרים בהם האוכל עולה "בעצמו" מן הקיבה והחולה יתקשה להשאירו בפנים גם אם יחפוץ בכך.
שימוש במשלשלים/חוקנים: נטילת כמויות גדולות של משלשלים באופן קבוע לאחר ארוחות או בולמוסים. בדרך כלל נוצרת תלות בחומרים משלשלים הגורמת לעצירות קשה ולבעיות מעיים עד כי לעיתים לא מתאפשרות יציאות בלעדיהם כלל.
דיאטות חריפות וצומות: לאחר בולמוס אכילה ייתכן שהחולה יפתח בצום או בדיאטה קיצונית.
פעילות גופנית: פעילות גופנית יכולה לשמש עוד אמצעי היטהרות, לעיתים החולה מתיש את עצמו בפעילות גופנית עד אפיסת כוחות ובמקרים קיצוניים עילפון.
בחלק מהמקרים מתקיימים בו זמנית מספר אמצעי היטהרות, שמספקים רגיעה זמנית ומזויפת בלבד.
האמונה הרווחת היא שחרדה מעלייה במשקל היא המניעה את החולה בבולימיה להשחית את גופו ולגרום לעצמו במקרים הקיצוניים נזק בלתי הפיך אך בפועל בולימיה קיצונית מתפתחת לרוב כאשר יש כאב נפשי שהבולימיה מספקת ממנו הקלה. ישנו דחף עצום לשליטה המתעורר ברוב החולים, העומד בניגוד לפעולות הבלתי נשלטות. דחף זה מגיע גם ממקורות חיצוניים וסביבתיים ובעיקר ממקורות פנימיים ורגשיים. הפער הגדול שבין פעולות החולה לבין שאיפתו לשליטה וחוזק, מעמיקה את תחושת הדיכאון, העייפות והריקנות של החולה. ההתעסקות באוכל ובמשקל עומדת בבחינת מקבילה לציפיות של החולה מעצמו או של הסביבה ממנו, ולכן ניסיון החולה "למלא" את עצמו במזון לעיתים מקביל לניסיון להיות מלא ושלם עם עצמו מבחינות אחרות שאינן קשורות דווקא לאכילה. בנוסף, אכילה מספקת בריחה מתחושות ורגשות ועוזרת בהדחקה וההתרוקנות מסמלת את השליטה של הבולימי/ת במה שנכנס לגופו ומקבילה לרצון שלו להרגיש שוב בשליטה על חייו מכיוון שפעמים רבות המניע להפרעה הוא תחושת חוסר שליטה על החיים וחוויית חילול פנימי.