במלון הוא מכיר את איווט (מישלין לנקטוט) העובדת כחדרנית במלון והיא הופכת לחברתו. היא לוקחת אותו לשפת אגם מקומי ודודי מתלהב ורוצה לקנות שם אדמה ולבנות עליה אתר קייט. כיוון שהוא פחות מגיל 21 וגם יהודי, הוא מבקש שהחוזה יהיה על שמה והיא מסכימה. כעת עליו לגייס 4500 דולר תוך זמן קצר.
באמצעות מקס מתקבל דודי אצל דינגלמן שמתייחס אליו בזלזול אבל מציע לו 500 דולר תמורה העברת מזוודה (עם הירואין) לניו יורק. ברכבת פוגש דודי בוירג'יל (רנדי קווייד) שמספר לו כי נתקע עם מכונות פינבול שהיו אז בלתי חוקיות בארצות הברית. דודי מציע לו להבריח את המכונות לקנדה ולמכור אותן שם.
כדי להרוויח כסף מחליט דודי להפוך למפיק סרטים. הוא נפגש עם במאי הסרטים פריאר (דנהולם אליוט) שתיין כרוני וחסר עבודה לאחר שהוכנס לרשימה השחורה של הוליווד. פריאר מסכים לביים סרטי בר מצווה לפי הרעיונות שלו. הלקוח הראשון הוא מר פרבר וסרט הבר מצווה משווה בין ברית המילה לפולחנים שבטיים. למרות זאת פרבר מרוצה ודודי מקבל הזמנות נוספות. הוא פותח "חברת הפקה" ומחלק לכולם כרטיסי ביקור.
הוא גם שולח את וירג'יל לנהוג ברכב להסרטת סרטים במקומות שונים אף על פי שהוא יודע שהוא אפילפטי. באחת הנסיעות לוקה וירג'יל בהתקף ומכוניתו מתרסקת והוא נשאר משותק בכל גופו. איווט מאשימה את דודי ולוקחת את וירג'יל לטיפולה בביתה בסנט אגאתה.
וירג'יל מגלה לדודי שיש לו חשבון בבנק מכסף שהוריש לו סבו. דודי מזייף את חתימתו של וירג'יל על המחאה בסך 4500 דולר ורוכש את האדמה.
הוא מזמין את משפחתו למקום. להפתעתו של דודי, סבו, שתמיד דיבר על חשיבות האדמה, אינו מתפעל כלל, וחוזר למכונית. משדודי מדובב אותו מסתבר כי איווט סיפרה לזקן על מעשיו של דודי בדרך להשגת מטרתו, ממעשי הנוכלות ועד לסיפורו של וירג'יל, היא גם מנתקת את הקשר איתו.
"נער הפלא" מגיע אף הוא לשם ומבקש להיות שותף של דודי בכך שהוא יממן את הקמת אתר הקיט על אדמתו של דודי. דודי נפוח מגאווה על היותו בפעם הראשונה בעל אדמה, מגרש אותו מאדמתו למורת רוחו של אביו מקס.
לבסוף חוזר דודי למונטריאול ונכנס למסעדה השכונתית. בעל המסעדה מאפשר לו בפעם הראשונה בחייו תשלום בהקפה. דודי מרוצה וגם אביו - כעת הוא "משהו".
אדוארד גרטנר
יוהאן פיליפ אדוארד גרטנר (בגרמנית: Johann Philipp Eduard Gaertner; 2 ביוני 1801 – 22 בפברואר 1877) היה צייר גרמני, שהתמחה בתיאורי אדריכלות עירונית.
חיים ועבודה.
חינוך.
בשנת 1806 עבר עם אמו לקאסל, שם קיבל שיעורי רישום ראשונים. הם חזרו לברלין בשנת 1813 והוא עשה חניכות של שש שנים במפעל החרסינה המלכותי. אף על פי שאמנים רבים החלו את דרכם במפעל, הוא הרגיש שההוראה הניתנת היא שטחית ולקח שיעורי רישום באקדמיה לאמנויות.
בשנת 1821 קיבל תפקיד כצייר דקורטיבי בסטודיו של קרל וילהלם גרופיוס, צייר תיאטרון "רויאל קורט", שם שהה עד 1825. במהלך תקופה זו הוא נמשך לציור אדריכלי. הוא הצליח לממן נסיעת לימודים לפריז על ידי מכירת דיוקן של מלך פרידריך וילהלם השלישי מפרוסיה למשפחת המלוכה. בעודו שם, הוא רכש מיומנות רבה יותר במניפולציה של אור ואווירה, וקיבל השראה מהנופים המרהיבים של בניינים מימי הביניים כדי להתמסר כמעט לחלוטין לציור נופים עירוניים.
הצלחה.
עם שובו לברלין הוא הפך לצייר בעל מקצוע חופשי. בשנת 1829 הוא התחתן ובסופו של דבר נולדו לו 12 ילדים. במהלך עשר השנים הבאות, הוא התמסר לתיעוד הבניינים בסגנון בידרמאייר בברלין, ועם מחשבה על לקוחות מלכותיים, הפיק סדרת סצינות המתארות את הטירות בבלווי, שרלוטנבורג וגליאניקה. בשנת 1833 התקבל לאקדמיה כמומחה "לציור פרספקטיבה".
בשנה שלאחר מכן הוא החל את עבודתו המפורסמת ביותר: פנורמה של שישה פאנלים של ברלין. הוא צייר מגג כנסיית פרידריכסוורדר, שהוא גג שטוח (ומקום פופולרי למתבוננים מכיוון שניתן לראות משם את כל הבניינים הידועים ביותר בעיר). יצירה זו נרכשה על ידי המלך וגרסה שנייה נקנתה על ידי בת המלך, צארינה אלכסנדרה פיודורובנה. רכישתם הפכה לסיבה לנסיעה למוסקבה וסנט פטרסבורג (1837–1838), במהלכו צייר גרטנר בהרחבה.
קריירה בירידה.
בשנת 1840 נפטר המלך פרידריך וילהלם השלישי. יורשו, פרידריך וילהלם הרביעי, העדיף ציורים בסגנון איטלקי עם נופים יוונים וקנה מעט מאוד מגרטנר, שבלי הכנסות הלקוח הראשי שלו התחיל עד מהרה להתקשות כלכלית.
בסופו של דבר הוא יצר קשר עם קבוצה שהתעניינה בהגנה ובשחזור של אנדרטאות ונדרשה לערוך מלאי מאוייר משלהן. כתוצאה מכך, גרטנר נסע לכפרים ולעיירות ברחבי פרוסיה, והכין רישומי צבעי מים, כולל נופים ציוריים שנועדו להימכר בשובו לברלין. בדרך זו הוא הצליח למשוך כמה לקוחות ממעמד הביניים, אך הם הוכיחו שהם לא תחליף לפטרונות המלכותית. הוא החל להתרחק מהארכיטקטורה, והפיק סצנות רומנטיות מלאות בצוקים תלולים, צוענים, חורבות ועצי אלון, אך מעולם לא החזיר את החסות המלכותית לעצמו. ציוריו מתקופה זו נחשבים בדרך כלל לנחותים.
ככל שהתקדמה המאה, הוא סבל יותר ויותר מתחרות עם אמנות הצילום החדשה. בשנת 1870 הוא ומשפחתו החליטו לעזוב את האווירה הדחוסה של ברלין ולהתיישב בפלקן זכלין, אזור כפרי ליד ריינסברג. שם הוא נפטר בשנת 1877.
אלמנתו ביקשה קצבה שנתית של 150 מארק מקרן התמיכה באמנים של האקדמיה, אך בקשתה נדחתה. עבודותיו נשכחו כמעט עד "תערוכת המאה הגרמנית" בשנת 1906, אז הם הוצגו שוב. תערוכות מרכזיות נוספות הוצגו עבודותיו בשנים 1968, 1977 ו-2001.
שיטת עבודתו.
ייתכן שהוא עשה שימוש במצלמת אובסקורה כדי לשרטט את מסגרות ציוריו. אף שהדבר לא מוזכר במפורש בהערות העבודה שלו, הוא כן מתייחס ל"מכונת שרטוט" וחלק משרטוטיו נעשים על נייר שקוף. הוא גם החזיק באוסף תצלומים, אך אין שום אינדיקציה לכך שאלה שימשו כמודלים.
לאגוס (פירושונים)
ג'ואל רובלס
ג'ואל רובלס בלאסקס (בספרדית: Joel Robles Blázquez; נולד ב-17 ביוני 1990) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בלידס יונייטד.
רובלס החל את הקריירה המקצוענית שלו באתלטיקו מדריד, בתחילה בקבוצה השלישית של אתלטיקו בשנת 2008, לפני שהתקדם לקבוצת השנייה כעבור שנה, לפני שהועלה לסגל הבוגרים. הוא עבר בהשאלה לראיו ואיקאנו בינואר 2012, ושוב כעבור שנה לוויגאן אתלטיק מליגת העל, שם היה חלק מהקבוצה שזכתה בגמר ה-FA בגביע 2013 לפני שהצטרף לאברטון.
ב-9 באוגוסט 2022 חתם לעונה אחת בלידס יונייטד מהפרמייר ליג.
רובלס שיחק בנבחרות הבינלאומיות עבור ספרד: עד גיל 16, עד גיל 17, עד גיל 21 ועד גיל 23, והיה חלק מהסגל שזכה באליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2013.
אמנת המסגרת של האו&quot;ם בנושא שינויי אקלים
אמנת המסגרת של האומות המאוחדות בנושא שינויי אקלים (באנגלית: United Nations Framework Convention on Climate Change, או בראשי תיבות: UNFCCC) היא אמנה סביבתית בינלאומית, העוסקת בשינויי אקלים. האמנה נחתמה על ידי 154 מדינות בוועידת האו"ם בנושא איכות הסביבה ופיתוח (UNCED), המכונה באופן רשמי פסגת כדור הארץ, שנערכה בריו דה ז'ניירו בתאריכים 3–14 ביוני 1992. מתוקף האמנה הוקמה במרץ 1994 מזכירות שבסיסה בבון. פרוטוקול קיוטו, שנחתם בשנת 1997 ונכנס לתוקף בשנת 2005, היה ההרחבה הראשונה ל-UNFCCC. הוא הוחלף על ידי הסכם פריז, שנכנס לתוקפו בשנת 2016. נכון לשנת 2020 יש באמנה 197 צדדים חתומים. גוף קבלת ההחלטות העליון שלה, ועידת הצדדים (COP), נפגש מדי שנה כדי להעריך את ההתקדמות בטיפול בשינויי אקלים.
מטרת ה-UNFCCC היא יצוב ריכוזי גזי החממה באטמוספירה ברמה שתמנע הפרעה מסוכנת הנגרמת על ידי האדם על ידי מערכת האקלים של כדור הארץ. רמה כזו צריכה להיות מושגת בתוך פרק זמן מספיק כדי לאפשר למערכות אקולוגיות להסתגל באופן טבעי לשינויי האקלים, כדי להבטיח כי ייצור המזון לא מאוים ולאפשר להתפתחות הכלכלית להתקיים באופן בר קיימא.
האמנה קבעה אחריות דיפרנציאלית לשלוש קטגוריות של מדינות חתומות. קטגוריות אלה הן מדינות מפותחות, מדינות מפותחות עם אחריות פיננסית מיוחדת ומדינות מתפתחות. המדינות המפותחות, המכונות גם כ״דרג 1״, כללו במקור 38 מדינות, מהן 13 מדינות מזרח אירופאיות בתהליכי דמוקרטיזציה והצטרפות לאיחוד האירופי. כל המדינות במקבץ זה שייכות לארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי (OECD). מדינות במקבץ 1 נקראו לאמץ מדיניות לאומית ולנקוט בצעדים מקבילים להפחתת שינויי האקלים על ידי הגבלת פליטת גזי החממה האנתרופוגניים שלה, וכן לדווח על צעדים שאומצו במטרה לחזור לרמות הפליטה שלהל ב-1990. המדינות המפותחות עם אחריות פיננסית מיוחדת נקראו גם מדינות “מקבץ II“. והן כללו את כל מדינות מקבץ I, למעט אלה תהליך דמוקרטיזציה ומעבר לכלכלת שוק. מדינות נספח II מתבקשות לספק משאבים כספיים כדי לעמוד בעלויות המאמץ של המדינות המתפתחות. מכיוון שמספר מדינות מפתח החתומות על האמנה לא עמדו בהתחייבויותיהן, נשמעה ביקורת על ה-UNFCCC שלא הצליחה להפחית את פליטת הפחמן הדו-חמצני מאז אימוצה.
דורניר Do 27 (דרור)
הווארד פיליפס לאבקרפט
הקרב באל עלמיין (סרט)
קרב אל עלמיין (באנגלית: The Battle of El Alamein) הוא סרט מלחמה משנת 1969, שביים ג'ורג'יו פרוני. הפקה משותפת בין איטליה לצרפת. הסרט מתאר את קרב אל עלמיין השני .
יציאה לאקרנים.
"קרב אל עלמיין" יצא לאקרנים באיטליה ב־23 בינואר 1969.
דמטריס כריסטופיאס
אלזה גדעוני