לאחר שחרורו מצה"ל, נסע יבנה לניו יורק ללימודים לקראת תואר דוקטור בסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק. לאחר שובו לישראל, עסק בהדרכת טיסה אזרחית, וב-1974 הקים (ביחד עם עודד ויגודה) את אגודת התעופה הכללית בישראל, שמטרתה לעמוד על זכויות הטייסים האזרחיים ובתי הספר לטיסה. יבנה עמד בראש האגודה עד 1984. גם בתקופה זו של חייו תרם יבנה תרומה חשובה ומשמעותית לצה"ל. החל מהיום השני של מלחמת יום הכיפורים ועד אפריל, 1974, התנדב להטיס ציוד וכוחות באמצעות מטוס "איילנדר" אזרחי של החברה בה עבד. בהמשך ייסד את יחידת איתור נעדרים (אית"ן) של צה"ל, ופיקד עליה משנת 1974 ועד 1987, כולל תקופת מלחמת שלום הגליל. במהלך שירות זה קודם לדרגת אלוף-משנה.
יצחק יבנה היה נשוי לאביבה במשך 48 שנים עד לפטירתה ב-1996. הם היו הורים לבת ושני בנים, ליאת ריפ, עירד יבנה (פרופסור למדעי המחשב בטכניון), ויואב יבנה (אלוף-משנה מיל., טייס קרב לשעבר).
עת הזמיר
עת הזמיר הוא רומן מאת חיים באר שיצא לאור בשנת 1987 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת "עם עובד". הספר מספר את סיפורו של נחום גבירץ, מתבגר רגיש, המתגייס לצה"ל ומוצא את עצמו ביחידת הרבנות הצבאית בתקופה שלפני מלחמת ששת הימים. דרך הדמויות שפוגש גבירץ, מתאר חיים באר את תקופת הנביטה של ההוויה המשיחית, וגישות תפיסתיות ודתיות שונות לגביה.
תקציר העלילה.
נחום גבירץ, מתבגר רגיש, מתגייס לצה"ל ומגיע ליחידת הרבנות הצבאית ביפו. היחידה מונהגת על ידי יהודה לייב שובין, חסיד קאלושין שהצטרף לצה"ל בשנותיו הראשונות, כשמעמד החרדים במדינה ובחברה עוד לא היה ברור, כדי לנסות לדאוג לחרדים בצבא. שובין אינו רואה בתפקידו בצה"ל משמעות מעבר למקור לחלוקת טובות הנאה למקורביו, הן ממניעים אישיים, והן מתוך תפיסה אידאולוגית של נאמנות לחסידות ממנה צמח. סגנו, נתן קלר (שעברת את שמו לנתן מבצר), משתמש בכך כדי להדיחו. גבירץ, שמילא תפקיד קטן אך חיוני בהדחה, מוצא את עצמו במפתיע עוזרו האישי של מפקד היחידה החדש.
במבצר מפעפעת תחושה חזקה אך לא ממוקדת של גדלות, והוא מחפש בצורה קדחתנית את תפקידה של הרבנות הצבאית, ושלו, בעיצוב צה"ל. מבצר מושפע מגורמים שונים וסותרים:
עקב רגישותו וחוסר ביטחונו, גבירץ בתחילה מוקסם ממפקדו ונגרר אחרי יוזמותיו, אך עם הזמן מתפכח ומזהה במפקדו אדם כוחני וגס רוח מבחינה אישית, ותזזיתי ומנכס רעיונות מבחינה אידאולוגית. גם גבירץ מושפע מגורמים שונים וסותרים:
החיכוכים בין גבירץ למבצר מתלקחים לריב גלוי, וגבירץ משולח מהיחידה בירושלים לשירות במובלעת הר הצופים.
הספר מסתיים עם פריצת מלחמת ששת הימים וכיבוש ירושלים. בפרוץ הקרבות, משויך שוב גבירץ לרובי וזיסר, קברני היחידה. עם כיבוש ירושלים, מופיע שוב מבצר, אשר מופיע כמנצח אשר תועד כמשתתף בקרבות בעזה, ופוקד על גבירץ להצטרף אליו לקראת כיבוש המקומות הקדושים בירושלים. הקברנים מנסים למנוע מגבירץ ללכת, אך הוא מתעלם מהם, ומצטרף למפקדו. שוב נוכח גבירץ בתכונות מבצר, אשר מפגין בערבוב אומץ לב ויוזמה יחד עם גסות לב ואטימות. את הסצנה האחרונה בספר, תיאר המחבר כ"משימה משיחית הזויה במרומי הר הזיתים, שממנה גבירץ לא ישוב."
התקבלות הרומן.
דעות המבקרים על "עת הזמיר" היו מעורבות. חוקר הספרות גרשון שקד הביע אכזבה מהספר באומרו:
לעומתו, מבקר הספרות חיים נגיד החמיא לספר:
מבקר הספרות יוסף אורן התלהב אף הוא מהספר וכתב: "ספרות הסאטירה העברית התעשרה ברומאן סאטירי-הומוריסטי שכבר מזמן לא נכתבה יצירה ברמתו ובאיכותו".
בחוגי הימין הדתי-לאומי נתפסה ההשקפה הפוליטית שביסוד הספר כבגידה. הלל ויס כתב על באר, בעקבות הספר: "מין מלשין ו'מויסר' שניאות, תמורת הכרה ציבורית ומיסוך אוטומטי של כישלונות, לגלות את חרפת הדתיים לסוגיהם - יהיו אשר יהיו".
באר עצמו התייחס לכך:
פרשנות.
שם הספר.
שם הספר נלקח מהפסוק . יצחק הררי מציין שקריאה פשטנית של מקור זה "מטעה לחשוב כי לפנינו יצירה חדורת אופטימיות, רוויית רוח אביב ושירה", ומוסיף יש לזכור את הפרשנות לפיה "מדובר גם בעת הזמירה, עת הקיצוץ בנטיעות, וזמירה מפורשת כמלחמה". שם הספר באנגלית, "The Time of Trimming", מבסס פרשנות זו.
אינטרפרטציות של הרומן.
חנה דויד רואה ב"עת הזמיר" רומן עשיר ורב פנים, ומציעה לו שלל אינטרפרטציות:
לשון הספר.
הספר מתאפיין בעושר לשוני, במסגרתו מתאפיינים הגיבורים גם באופן דיבורם. עמד על כך חיים נגיד:
כיאה לסיפור העוסק ברבנות הצבאית, משובץ דיבורם של גיבוריו בביטויים מהמקורות, המובאים לעיתים בצורתם המקורית, לעיתים בשיבוש מודע, ולעיתים בשיבוש שאינו מודע, המעיד על דלותו הרוחנית של האומר. בשפתם של הגיבורים משולב גם סלנג צה"לי, שהרי הסיפור עוסק ביחידה צבאית. את שילובם של שני מאפיינים אלה מתאר המספר בתיאור לשונו של נתן (נוסקה) מבצר:
מדרשי שמות.
בספר מדרשי שמות רבים, של שמות גיבורי הסיפור ושל אחרים:
דבר המחבר על ספרו.
בריאיון לצור ארליך בשנת 2011 אמר באר:
בריאיון ליוני ליבנה אמר באר:
ישראל פיינמסר
ישראל פיינמסר (19 בפברואר 1901 – 7 באוגוסט 1990) היה מייסד המחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי ומהמתכננים הבכירים בתנועה הקיבוצית.
חייו.
פיינמסר נולד בוורשה שבפולין בשנת 1901. ב-1920, לאחר שהות קצרה בווינה, עלה לארץ ישראל ללא אישור משלטונות המנדט הבריטי. בספינה הכיר קבוצת עולים שמאוחר יותר הקימה את קיבוץ מזרע, שבו היה חבר עד יום מותו. בין העולים הכיר גם את חיה, שלה נישא ב-1922. בימיו הראשונים בארץ עבד כפועל בניין; בין השאר השתתף בהקמת המרכז המסחרי ברחוב הרצל פינת דרך יפו בתל אביב ולאחר מכן את בתי מושב בלפוריה שבעמק יזרעאל. במקביל החלה הקבוצה בהקמת קיבוץ מזרע על גבעה סמוכה ליישוב. באותם ימים הפך למנהל עבודה בחברת סולל בונה. במסגרת זו ניהל פרויקטים מרכזיים כמו קו המים ירקון–ירושלים, בית החולים רמב"ם בחיפה ובית חרושת נעמן.
ב-1943 ייסד פיינמסר את המחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, שהייתה הגוף המתכנן והמבצע של כל ההיבטים הפיזיים בתנועת הקיבוץ הארצי. פיינמסר עמד בראש המחלקה במשך למעלה מ-30 שנה. במסגרת זו תוכננו תחת השגחתו אלפי יחידות דיור, תוכניות מתאר, מבני ציבור ומשק, גני ילדים, חדרי אוכל, מפעלי תעשייה ומבני תרבות. פיינמסר אמנם לא היה אדריכל או מהנדס בהכשרתו המקצועית, אך ניסיונו ועמדת הכוח שתפס תוך תקופה קצרה יחסית, הביאו אותו לתפקיד המשפיע ביותר בתחום התכנון הקיבוצי, ובכך הפך לאחד ממעצבי הרוח הקיבוצית בהיבט הפיסי והחברתי.
בגיל 75 פרש מניהול המחלקה ופנה לכתיבת הספר "הקיבוץ בתכנונו", שסיכם את הידע של תכנון הקיבוצים בישראל. בשנת 1990 נפטר ונטמן בקיבוצו.
ראובן ישעיהו
ראובן ישעיהו (גם באיוך איסאייס; 1910 - 22 בדצמבר 1984) כונה "גרזמץ' באיוך" ו"אלקה באיוך" היה אחד מתלמידי יעקב פייטלוביץ, מנהיג קהילת ביתא ישראל בתקופת הכיבוש האיטלקי ואיש חינוך.
חייו.
נולד לאיסאייס איתמר וששטו אינברם, בילדותו עברה המשפחה להתגורר בכפר אמבה גולית. מצד אביו, היה בן דודו של ליקה כהנת ברהן ברוך.ישעיהו רצה ללמוד, אך משפחתו סרבה משום שהיה צורך בידיים עובדות. בסביבות גיל 18 ברח עם מספר נערים לבית הספר של גטה ירמיהו בעיר אסמרה. ירמיהו דחה את בקשתו של ישעיהו ללמוד בבית הספר וזה החל ללמוד באופן עצמי תגרית, ערבית ואיטלקית וכן לפרנס את עצמו. ירמיהו התרשם מכך וקיבל אותו לבית הספר ששם החל ללמוד עברית, לאחר מכאן נשלח לפלשתינה ללמוד בבית הספר תחכמוני בירושלים תחת השגחתו של אברהם צבי גולדשמידט ובכפר הנוער בן שמן.
ב-1929 הגיע ישעיהו יחד עם עוד שלושה תלמידים לצרפת, מבלי שקיבלו אישור ועבד שם בעבודות מזדמנות. בעקבות השפל הכלכלי במדינה חזר ב-1935 וירמיהו סירב לקבלו בחזרה לבית הספר משום שעזב את פלשתינה ללא אישור. ישעיהו עשה דרכו לעיר גונדר, שם שימש כפקידו של ראש העיר.
עם הכיבוש האיטלקי מונה כמנהיג וכנציג ביתא ישראל בשלטון ולשם כך קיבל את התואר גרזמץ'. דבר אשר עזר לו לעבוד יחד עם פרופ' תאמרת עמנואל בכפרי היהודים באמבה גולית וגורבה ולהקים את הכפרים אמבובר ווזבה. בשנות ה-40, בעקבות הידיעות על מצב היהודים באירופה המליץ ישעיהו ליהודים לא להתקרב לעיר גונדר. האיטלקים החלו לשתף פעולה עם האמהרים המקומיים והחלו להפיץ עלונים שבהם הוזכרו כל הדעות הקדומות המיוחסות ליהודים בעיני החברה הנוצרית. בעקבות זאת ברח ישעיהו מחוץ לגונדר ושכן בכפרי הקהילה עד למלחמת השחרור האתיופית ב-1941.
בשנות ה-50 החל לשמש כמורה בכפר אמבובר ושעיקר תקציב בית הספר הגיע מתוך תרומות של ארגונים יהודים לרבות מארגון ברית עברית עולמית. ישעיהו לימד בעיקר קרוא וכתוב באמהרית, שיעורים בעברית העביר בזמנו הפנוי. במחזור הראשון למדו אצלו כ-80 תלמידים בגילאי 8-20. לאחר מכאן הועבר מטעם משרד החינוך האתיופי לשמש כמורה בבתי ספר ממשלתיים בוגרה ואז לאדיס עלם. בעקבות הפגנות הקהילה הוחזר ישעיהו לאמבובר ובית ספרו הוכר כבית ספר ממשלתי וקיבל חצי-תקציב לבית ספר מתוך ההקצאה לאוכלוסייה המוסלמית.
בערוב ימיו פרש לכפר סרמלה והעביר בו שיעורים לילדי הכפר. ישעיהו נפטר ב-22 בדצמבר 1984 ונקבר בכפר סרמלה.
בנו, תדסה באיוך (נח ראובן), היה אחד מנערי ביתא ישראל שנשלחו לכפר בתיה.
בונגו (מחוז)
בּוּנְגוֹ (ביפנית: 豊後国 – "בּוּנְגוֹ נוֹ קוּני) הוא מחוז לשעבר בצפון מזרח קיושו שביפן החופף ברובו למחוז אויטה של ימינו. יחד עם מחוז בוזן כונה המחוז לעיתים הוֹשוּ (豊州). מחוז בונגו גבל במחוזות בוזן (豊前国), היוגה (日向国), היגו (肥後国), צ'יקוגו (筑後国) וצ'יקוזן (筑前国).
היסטוריה.