החל מיולי 2019 מגיש את התוכנית "שחור לבן" בערוץ כנסת, המשודרת גם בכאן 11, ביחד עם משה גלסנר. באוקטובר 2019 פרש מ'קו עיתונות' ועבר לעיתון 'משפחה'. החל מיוני 2022 מפרסם טור פובליציסטי שבועי גם ב׳מגזין משפחה׳ באנגלית המופץ באירופה ובארה״ב.
מתגורר ברחובות, נשוי לנועה ואב לארבעה.
פעילות והשפעה תקשורתית.
בלום הצטרף למסעות מדיניים של ראש הממשלה בנימין נתניהו, בהם ביקור נתניהו אצל נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ לרגל פרסום תוכנית המאה
והתארח אצל יו"ר הרשות הפלסטינית, אבו מאזן במוקטעה ברמאללה.
כפובליציסט מתח ביקורת כנגד כפיית הפרדה בין גברים לנשים בקווי המהדרין ונגד הלבנת פנים של נוסעות בטיסות אל על. בפרשות עבודות הרכבת, מרכולי השבת ועוד קרא לחברי הכנסת החרדים להימנע מכפייה ולהכיר בכך שאינם חיים במדינת הלכה.
בסקרים שנערכו בין גולשי האתרים החרדיים כיכר השבת ובחדרי חרדים, נבחר בלום כאחד משלושת העיתונאים המשפיעים במגזר החרדי. בספטמבר 2018 ציינו המגזין "שעה טובה" כאחד מחמישים האישים בעלי ההשפעה על עתיד המגזר החרדי. בנובמבר 2021 דורג באתר חרדים10 בפרויקט ״הנבחרת: 25 העיתונאים המשפיעים בתקשורת החרדית״.
פעילות משפטית וחברתית.
בלום הוא שותף במשרד עורכי הדין נבו קידר בלום ושות', ומתמקד בליטיגציה ומשפט מסחרי. היה מעורב בהליכי פירוק והבראה של עמותות אַגוּ"ח, צא"ח, ישיבת עץ חיים, "הועד העולמי" ובגיבוש מתווה ראשי הישיבות הגדולות מול משרד הבריאות במשבר הקורונה.
במסגרת השירות האזרחי סייע בלום בהקמת מערך סיוע לנוער במצוקה, ובין השנים 2009–2017 היה מנהל התוכנית הלאומית לילדים ולנוער בסיכון ("תוכנית שמיד").
אליפות ברית המועצות בהוקי קרח
אליפות ברית המועצות בהוקי קרח (ברוסית: Чемпионат СССР по хоккею с шайбой) הייתה האליפות הסובייטית בהוקי קרח, שהתנהלה בין השנים 1946–1991.
היסטוריה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוועדה הסובייטית לספורט ותרבות הגוף (Всесоюзный комитет по физической культуре и спорту) החליטה לארגן ליגת הוקי קרח, לאחר שעד שנות ה-40 הוקי קרח לא טופח במדינה, שהעדיפה עליו את הבנדי. האליפות הראשונה נערכה בשנת 1946. ב-1992, עם תחילת פירוק ברית המועצות, שמרה הליגה על המבנה שלה והפכה לשנה אחת לאליפות חבר המדינות. לאחר עונה אחת פורקה הליגה. המועדונים הרוסים, שהיוו את שלד הליגה, הפכו לחלק מליגת ההוקי הבינלאומית שהפכה מאוחר יותר לאליפות רוסיה בהוקי קרח.
במשך התקופה מספר הקבוצות בליגה העליונה עלה מ-10 בשנות ה-40 עד ל-15 בתחילת שנות ה-90. הקבוצות ממוסקבה שלטו בליגה, ולמעשה זכו בכל תוארי האליפות. רק 3 פעמים קבוצות מחוץ למוסקבה הגיעו למקום השני.
הקבוצה הדומיננטית בליגה לאורך מרבית שנות קיומה הייתה צסק"א מוסקבה, שזכתה ב-32 אליפויות.
בינואר 1950 בעקבות תאונה אווירית נספו כמעט כל שחקני קבוצת "ו.ו.ס מוסקבה". למרות האסון הקבוצה השתקמה וזכתה ב-3 אליפויות בתחילת שנות ה-50.
הצבא האדום מוסקבה (הוקי קרח)
"הצבא האדום" מוסקבה (ברוסית: Красная Армия) הוא שמה של קבוצת הוקי קרח, המהווה קבוצת הנוער של צסק"א מוסקבה. הקבוצה מעלה שחקנים לקבוצה הבוגרת וברשותה זכייה באליפות ליגת ההוקי לצעירים לעונת 2010/2011 וסגנות-אליפות בעונת 2011/12.
היסטוריה.
הקבוצה הוקמה ב-26 במרץ 2009 עם הקמת ליגת ההוקי קרח הרוסית לצעירים. ב-3 ביולי 2009 נבחר שם הקבוצה כ"הצבא האדום". עד אז שם הקבוצה היה "צסק"א-2".
משחק הבכורה נערך ב-4 בספטמבר 2009 מול קבוצת נוער של דינמו מוסקבה, שבמהלכו נחלה הקבוצה תבוסה צורבת - 2:6. בעונת 2010/2011 הייתה הקבוצה לאלופת הליגה לאחר שהביסה את האלופה מהשנה הקודמת, סטאלני ליסי מגניטוגורסק וזכתה בגביע חרלמוב לעיני 4,500 צופים.
הקבוצה העפילה לאחר מכן לגמר פלייאוף הליגה בעונות 2011/2012, 2013/2014 ובעונת 2016/2017.
בעונת 2021/2022 הקבוצה השיגה שיא היסטורי בליגה כשצברה 23 ניצחונות בעונה הסדירה והעפילה לגמר גביע חרלמוב.
לאדה טוליאטי (הוקי קרח)
מועדון ההוקי לאדה טוליאטי (ברוסית: Хоккейный клуб «Лада» Тольятти) הוא קבוצת הוקי קרח מהעיר טוליאטי שהוקמה ב-1976. עד 1989 הקבוצה נקראה טורפדו. משנת 2010 ועד עונת 2017/2018 הקבוצה התמודדה בליגת המשנה הרוסית בהוקי קרח. מעונת 2018/2019 תשתתף בליגת VHL.
הספונסר הראשי של הקבוצה הוא ענק הרכב הרוסי אווטוואז.
היסטוריה.
הקבוצה הוקמה ב-1976, ושיחקה מספר עונות בליגות התחתיות של אליפות ברית המועצות בהוקי קרח. בעשור האחרון של המאה ה-20, הקבוצה החלה לצבור תארים, כאשר זכתה פעמיים באליפות ליגת ההוקי הבינלאומית (הליגה של חבר המדינות), ב-1994 וב-1996. ב-1997 הקבוצה אף זכתה בגביע האירופי, הגביע החשוב ביותר למועדונים באירופה באותה תקופה.
לאדה טוליאטי הייתה הקבוצה האזורית הראשונה ברוסיה שזכתה באליפות המדינה בהוקי קרח, לאחר שעד 1994 כל זוכות האליפות בברית המועצות וברוסיה היו קבוצות ממוסקבה.
ב-2005 פקד את הקבוצה משבר כלכלי שגרם לעזיבת 16 משחקניה. למרות זאת, עם סגל משני שקובץ בחופזה, הצליחה הקבוצה לזכות ב-2006 בגביע הקונטיננטלי - הגביע המשני של אירופה.
הקבוצה הצטרפה לליגת ה-KHL עם הקמתה ב-2008, אך כיוון ששיחקה באולם קטן בן 2900 מושבים בלבד הודחה מהליגה ב-2010 ושיחקה בליגה המשנית. היא שבה ל-KHL בעונת 2014/15 עם פתיחתו של האולם הביתי החדש שלה, לאדה ארנה. אך הודחה ממנה לאחר 3 עונות בשל חוסר עמידתה בתנאי הליגה וחזרה לליגת VHL.
האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה
האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה (בגרמנית: Universität für Musik und darstellende Kunst Wien) היא אוניברסיטה אוסטרית, שנוסדה בשנת 1819 ושוכנת בווינה.
מספר הלומדים באוניברסיטה, למעלה משלושת-אלפים סטודנטים, עושה אותה למוסד הגדול בסוגו באוסטריה ואחד הגדולים בעולם.
את האוניברסיטה ייסדה בשנת 1819 "אגודת ידידי המוזיקה". בשנת 1909 הייתה למוסד לאומי ונקראה "האקדמיה הקיסרית למוזיקה ואמנויות הבמה". בשנת 1998 אימצה לה האוניברסיטה את שמה הנוכחי, המשקף את מעמדה האוניברסיטאי, תוצאה של רפורמה רחבת-היקף באקדמיות האוסטריות לאמנויות בשנת 1970.
מבנה האוניברסיטה.
האוניברסיטה, הגדולה מסוגה באוסטריה ומהגדולות בעולם, מורכבת מ-24 מכונים, בהם הסמינר ע"ש מקס ריינהרדט, האקדמיה לקולנוע של וינה ומכוני ה-Klangstil (סגנון הצליל) הווינאיים.
מבני האוניברסיטה כוללים את תיאטרון ארמון שנברון, חדר אנטוניו ויוואלדי, המנזר הסאלזי, כנסיית אורסולה הקדושה, רחוב לותרינגר (חדר פרנץ ליסט) וכיכר אנטון וברן (הקמפוס העיקרי של האוניברסיטה). בניית אולפני הסרטה מודרניים בקמפוס האוניברסיטה הושלמה בשנת 2004 וזיכתה את האקדמיה לקולנוע של וינה בציוד מתקדם ממדרגה ראשונה.
האוניברסיטה מארגנת כעשר תחרויות, בהן תחרות הפסנתר הבינלאומית ע"ש בטהובן. כמו כן, מדי שנתיים היא מציגה פסטיבל של סרטי סטודנטים מצטיינים.
האוניברסיטה למוזיקה של וינה עשויה להיחשב ל"צינור הזנה" לכל התזמורות החשובות באוסטריה, עם קשר מיוחד לפילהרמונית של וינה.
היסטוריה.
הביקוש לקונסרבטוריון למוזיקה בווינה החל בשנת 1808. ב-1811 פורסם "מתווה למוסד לחינוך מוזיקלי" לווינה. כעבור שנה נוצרה "אגודת ידידי המוזיקה", שמטרתה הראשונה במעלה הייתה ייסוד קונסרבטוריון. הקונסרבטוריון הווינאי נוסד בשנת 1817. הכוונה הייתה לעצבו לפי הדגם של הקונסרבטואר של פריז, אבל עקב מחסור במימון, החל את דרכו רק כבית ספר לשירה. אנטוניו סליירי היה מנהלו הראשון של הקונסרבטוריון. בשנת 1819 שכר המוסד את הכנר יוזף בהם ועד 1827 כבר כללה תוכנית הלימודים קורסים ברוב כלי התזמורת.
ענייני הכספים של הקונסרבטוריון היו רעועים מאוד. גביית שכר לימוד החלה בשנת 1829, אבל בשנת 1837 הגיע המוסד לפשיטת רגל. בסופו של דבר מימנה המדינה את הקונסרבטוריון משנת 1841 עד 1844 ומ-1846 עד 1848. בשנת 1848 גרם אי-שקט פוליטי להפסקת התמיכה, והלימודים בקונסרבטוריון הופסקו עד 1851. בתמיכת המדינה והעירייה, חזר המצב הפיננסי והתייצב לאחר 1851. על אף הגידול בתמיכה הממשלתית, נשארה השליטה במוסד בידי אגודת ידידי המוזיקה, מייסדת הקונסרבטוריון, עד להלאמתו בתוקף החלטה קיסרית מ-1 בינואר 1909 והפיכתו לאקדמיה הקיסרית למוזיקה ולאמנויות הבמה (k.k. Akademie für Musik und darstellende Kunst). עד אז נקרא המוסד Konservatorium der Gesellschaft der Musikfreunde.
עד 1844, אז התמנה גוטפריד פרייר, פרופסור להרמוניה ולהלחנה למנהל הקונסרבטוריון, לא היה המנהל חבר בסגל המורים אלא באגודת ידידי המוזיקה. יוזף הלמסברגר האב היה המנהל משנת 1851 עד 1893.
משנת 1907 היה וילהלם בופ מנהל הקונסרבטוריון. הקונסרבטוריון היה עדיין בשליטת רוברט פוקס והרמן גרדנר הקשישים. בופ ראה את שניהם, ובעיקר את פוקס, כאנכרוניסטיים ותלושים מזמנם. ב-1912, בניסיון לחדש את נעורי הקונסרבטוריון, הציע בופ משרות הוראה לפרנץ שרקר וארנולד שנברג. שנברג דחה את ההצעה, אבל שרקר נענה בחיוב. שיעוריו זכו להצלחה רבה ובינואר 1913 ניתן לו תואר פרופסור מן המניין.
לבופ היה חלק גם בהלאמת הקונסרבטוריון בשנת 1909. ניהול האקדמיה נמסר מעתה לנשיא מטעם המדינה, מנהל אמנותי ומועצת נאמנים.
עם תום מלחמת העולם הראשונה, עברה האקדמיה עוד ארגון מחדש. הנשיא קרל ריטר פון וינר התפטר והמורים בחרו למנהל את המנצח פרדיננד לווה. בשנת 1922 תפס יוזף מרקס את מקומו. מרקס רצה להשיג לאקדמיה מעמד של אוניברסיטה.