מפלגות הפועלים באו לעזרת העולים בחיפוש אחר עבודות. ובין השאר, פעלו כקבלניות בפני השלטון הבריטי, ותבעו חלק מהעבודות הציבוריות שהוצעו על ידו לאוכלוסייה בארץ בשנים הראשונות לאחר מלחמת העולם הראשונה. העבודות הציבוריות כללו חציבה וסיתות, חפירת תעלות ניקוז למי ביצות ונחלים ומפעלי ייבוש ביצות במיוחד בעמק יזרעאל, הכשרת קרקעות לזריעה ולנטיעה, וסלילת כבישים קווי רכבת. סביב העבודות התפתח הווי חיים ותרבות ייחודי, שמצא את ביטויו ביצירה ספרותית במספר סוגות, אשר ראתה אור, בין השאר בכתבי העת מחיינו והסולל בשנות התקופה. שירים רבים התחברו או זכו לעיבודים מחודשים בפי החלוצים; בהם אנו נהיה הראשונים, חושו אחים חושו העבריים, ובארוד בארוד, שהושר במקור ברוסית.
דעתם של העולים בקשר לעבודות אלו הייתה חצויה, אולם הם נכחו לדעת שבעבודתם יחד, הם מתנסים בחוויית חיים משותפים, כך ראו בעבודות אלו שלב מעבר אל חיי קבע בהתיישבות חקלאית שיתופית.
גדוד העבודה על שם יוסף טרומפלדור.
חצי שנה אחר נפילתו במאורעות תל-חי, החליטו חבריו של טרומפלדור לקיים את זכרו ולהקים גדוד עבודה, שייעודו היה הכשרת התנאים בארץ לעלייה המונית, ועליו יוטלו תפקידי ההתיישבות וההגנה. ב-1921 גובש המצע האידאולוגי של הגדוד, הוא הוגדר כארגון ארצי בעל סמכות מרכזית, שתפקידו בניין הארץ על ידי יצירת קומונה כללית של העובדים העבריים בארץ ישראל. עקרונותיו היו חלוציות: כיבוש, הגנה על היישוב העברי, קליטת העלייה, יצירת הווי חברתי חדש על בסיס שוויוני והגשמה עצמית.
בתחילת דרכו, התרכזו מירב פעולות הגדוד בהעסקת אנשיו בעבודות ציבוריות. לכשהתמעטו העבודות פנו אנשי הגדוד להקמת התיישבות חקלאית - כך הוקמו קיבוץ עין חרוד וקיבוץ תל יוסף בעמק יזרעאל, כן נבנו בעזרת הגדוד חלקים מירושלים העברית.
בקיץ 1924 התגבשו בגדוד שתי קבוצות, על רקע חילוקי הדעות בשאלת רעיון הקומונה. קבוצה אחת ראתה נושא זה כבלתי מציאותי שהגשמתו תארך זמן רב, והשנייה סירבה לוותר על אחת ממטרותיה הראשיות וגרסה שאין להגשים את המשטר הסוציאליסטי ללא מלחמת מעמדות וללא מהפכה. חילוקי הדעות גרמו לבסוף לפילוג הגדוד ב-1926 ולהתפרקותו הסופית ב-1928.
גדוד שומריה.
"גדוד השומר הצעיר א'" המכונה גדוד שומריה הוקם על ידי אנשי השומר הצעיר, גליציה המזרחית, בספטמבר 1920.
הגדוד היה חלק ממחנה העבודה הכללי לסלילת כביש חיפה-ג'דה (לימים רמת ישי). מחנה זה חנה ארעית בקילומטר העשירי מחיפה בכיוון עמק יזרעאל, על גבעת 'חרושת גויים' - הכפר ח'רתיה לשעבר והיום קריית טבעון. מחנה גדוד שומריה התבדל מהמחנה הכללי ונטה את אוהליו בקילומטר השישי מחיפה, כך שהיו בסמוך אל חדר האוכל של קיבוץ יגור היום. שטח המחצבה בה חצבו אנשי הגדוד משמש כיום כבית הקברות של הקיבוץ.
חברי הגדוד סללו את כביש חיפה-ג'דה, פרקו מטעני פחמים בנמל חיפה, ועבדו בעבודות ניקוז וייבוש ביצות באזור מושב נהלל. בשיא פעילותו מנה הגדוד 150 חברים. במהלך אפריל 1921 הצטרפו אנשי ביתניה עילית בראשות מאיר יערי לגדוד שומריה. יערי שפעל באותם ימים לגיבוש גרעין ההתיישבות בעמק יזרעאל, עורר התנגדות אצל החברים שלו ונאלץ לעזוב את המחנה.
הגדוד סיים את תפקידו בסוף 1922, וחלק מאנשיו הקימו את קיבוץ בית אלפא בסתיו 1922.
רכישת קרקעות.
בשלהי המאה ה-19 נרכשו האדמות הראשונות בעמק יזרעאל על ידי יהושע חנקין, עליהן הוקמה בשנת 1911 מרחביה. יעדם של המוסדות הציונים היה להקים רצף טריטוריאלי מגשר בין המושבות החדשות בגליל ליישובי השרון ויישובי יהודה.
רק לאחר קניית חלק ניכר מאדמות העמק על ידי הקרן הקיימת לישראל בשנת 1921, התאפשרה התיישבות בקנה מידה נרחב, בעזרת ההסתדרות הציונית וקרנותיה.
באדמות העמק היו אזורי ביצה נרחבים; ייבושן העסיק את רוב המתיישבים החדשים. מבצע זה הסתיים בהצלחה - אדמות הביצה הבלתי מוכשרות לעיבוד חקלאי, הפכו לאדמות מניבות גידולים. כך הונח הייסוד הראשון להתיישבות בעמק שהפך לגורם מכריע בהתפתחות היישוב בארץ ישראל.
צורות התיישבות חדשות: הקיבוץ והמושב.
חיפוש המסגרות של חיי שיתוף, הוביל את אנשי העלייה השנייה והשלישית להקמת צורות חדשות של התיישבות חקלאית. אחת מצורות אלה הייתה "הקבוצה הגדולה". תקדים ראשוני של קבוצה גדולה אך ארעית, נוצר בשנים 1919–1920 על ידי אנשי קבוצת כנרת, והיה לאחת ההצעות לצורתו של הקיבוץ. ההבדל בין "הקבוצה" ל"קבוצה הגדולה" הייתה בנכונותה לקבל חברים חדשים (עולים) כל הזמן, כדבר המאפשר את גדילתה ופיתוחה הכלכלי, כל אימת שעזרה לדבר זה מתבקשת.
לאחר שהועלה הרעיון להקים קבוצות גדולות רבות בארץ, קמה ביקורת בציבור שלא האמין שיש בנמצא מספיק אנשים המתאימים לחיי קבוצה, ובנימוק שבשל גודלה ומורכבותה אין היא יכולה לספק לחבריה את האינטימיות המשפחתית שאפשרית בקבוצה הקטנה, כן גם בלתי אפשריים הוויתורים ההדדיים שתדירותם בקבוצה הקטנה גבוהה.
שלמה לביא, מחבריה הפעילים של קבוצת כנרת, הציג את יתרונות הקבוצה הגדולה - דווקא שם אפשריים יחסים חברתיים תקינים, שכן האינטימיות הנוצרת בקבוצה הקטנה עלולה לפגוע בה. שמחת החיים והפעילות החברתית הענפה תנצח, לדבריו, את כל חסרונות הקבוצה הגדולה. שלמה לביא, במאמריו האוהדים את הקבוצה הגדולה, הביא לידיעת הציבור את צורת התיישבות זו. גדוד העבודה אף תמך ברעיון זה ושאף להגשמתו.
במקביל להקמת הקבוצה הגדולה, נולד רעיון מושב עובדים כבסיס עיקרי להתיישבות פועלים עצמאית. רעיון זה תפס תאוצה רק בתום מלחמת העולם הראשונה, וכבר אז נכחו פועלים חקלאים בארץ, שציפו לעבור להתיישבות על בסיס חקלאי במושב. את רעיון ותכנון המושב הגה אליעזר יפה בחוברת שפרסם בשנת 1919, בשם: ייסוד מושבי עובדים, תואר חזון היישוב החדש. צורת העבודה היא במשקים פרטיים, רק כך החקלאי מראה את הפוטנציאל הגלום בו. אולם המושב עצמו הוא שיתופי ובעל מוסדות ציבוריים, בהם נערכת הקנייה והמכירה של מרכולות המשקים, כן גם חיוניים המוסדות למען עזרה הדדית שהיו ערבים לצד התושבים במקרים של מצוקות אישיות.
הגרעין הראשון של מתיישבים במסגרת של מושב עובדים, התמקם בעמק יזרעאל זמן מועט אחר הכשרתו לחקלאות. הגרעין הקים בספטמבר את נהלל. חודשיים לאחר כך הוקם מושב כפר יחזקאל. בעקבותיהם עלו על הקרקע מושבים בשאר חלקי הארץ.
הקמת הסתדרות העובדים.
המפלגות "אחדות העבודה" ו"הפועל הצעיר" קיימו מסגרות ארגוניות ומקצועיות נפרדות, הם הקימו בנפרד תשתיות חקלאיות ומשרדים לטיפול במציאת עבודה, וניהלו ביניהם תחרות קשה על לב הפועלים. יוסף טרומפלדור שחזר לארץ ישראל בסתיו 1919 מרוסיה, מחה על הפילוג במחנה הפועלים. הוא פרסם בעיתונות העברית קריאה לאיחודן במסגרת אחת, בלתי מפלגתית. שאיפתו הייתה שהפועלים באשר הם יתאחדו לדרך משותפת. הוא הציע להקים הסתדרות פועלים כללית אחת, שחבריה יבחרו את נציגיהם למועצה בבחירות כלליות, ועם זאת ישמרו נאמנות למפלגה ממנה באו. תפקידי המועצה לדבריו, יהיו קיום מוסדות משותפים לכלל הפועלים.
קריאתו וסיבות נוספות הביאו לבסוף להקמת "ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל", בחיפה ב-5 עד 12 בדצמבר 1920. שתי מפלגות הפועלים הגדולות: הפועל הצעיר ואחדות העבודה הסכימו מראש לא לביטול המפלגות או לאיחודן, וכך שמרו על צביון המפלגות בתוך ההסתדרות. באותו כינוס נחתמה חוקת ההסתדרות, הובהר שגוף זה חזק מצבור האיגודים המקצועיים הכפופים לו וסמכויות רבות לו, כמו כן הקיפה ההסתדרות תחומים מספר:
ההסתדרות הכללית הקיפה את כל ענפי היצירה בארץ, מבחינה זו לא דמה לה אף גוף ארגוני בארץ. היא גיבתה ועמדה מאחורי מגוון פעולות התיישבות בשנות ה-20 וה-30, הקימה מפעלים קואופרטיביים, העניקה שירותי רווחה רבים, הקימה זרם חינוך משלה - בשם זרם העובדים, ולקחה תחת חסותה את ארגון ההגנה, ובכך מלאה תפקידים חברתיים ולאומיים כאחד.
הקמת הפועל המזרחי.
כחלק מזרם העלייה החלוצית, עלו גם כ-3,000 חלוצים דתיים בוגרי תנועת 'צעירי המזרחי' מפולין, בלארוס, ליטא ואוקראינה. חלוצים אלה סבלו מבעיות קליטה במסגרות תנועת המזרחי שחבריה נמנו על מעמד הביניים הבורגני, והשקיעו את מרצם בנושאי חינוך ושירותי דת בערים, וכמעט ולא עסקו בענייני התיישבות, דבר שלא התאים לשאיפתם של החלוצים הדתיים. מצד שני, נמשכו צעירים אלה להסתדרות הכללית בשל דאגתה לענייני הפועלים ולהתיישבות החקלאית, אך גם בה הם לא נקלטו. המטבחים, שהיוו את מוקד החיים החברתיים, לא היו כשרים, והזלזול בחיי הדת אילצו את הפועל הדתי, במיוחד בקבוצות העבודה, להתפלל בחשאי ולהצניע את דתיותו. דבר זה אילץ את החלוצים הדתיים להקים מסגרת עצמאית בה יוכלו לשלב חיי תורה עם חיי עבודה ובניין הארץ.
בתחילה הוקמו מסגרות של 'הפועל המזרחי' בארבע ערים: ירושלים, פתח תקווה, יפו וראשון לציון, וכל אחת פעלה בנפרד. בחול המועד פסח שנת תרפ"ב (1922) התכנסה בירושלים ועידה ארצית, שהכריזה על הקמת 'ההסתדרות הארצית של הפועל המזרחי'.
בין פעולותיה הראשונות של הסתדרות הפועל המזרחי ניתן למנות הקמתם של: מטבחים כשרים לפועלים, קופת חולים, קבוצות חקלאיות במושבות, לשכות עבודה ועוד.
כינון מוסדות פוליטיים של היישוב.
עם כניסת הצבא הבריטי לארץ ישראל בשלהי 1917 החלה התארגנות המוסדות העצמיים של היישוב.