יצירות.
בנוסף ל"מעשיות" (1665, 1666, 1671 ו- 1674) לה פונטן כתב יצירות שונות בפרוזה ובחרוזים ומכתבים רבים. אך יצירתו הגדולה והעיקרית היא "המשלים" (1668, 1678 ו- 1693) שבחלקם הלך בעקבותיהם של איזופוס, הורטיוס, ג'ובאני בוקאצ'ו, לודוביקו אריוסטו, טורקוואטו טאסו, הקומדיות של ניקולו מקיאוולי, משלים מהתלמוד וספרי המדרש היהודים, והספרות ההודית העתיקה.
"זהו ספר המשלים השני שאני מציג בפני הציבור. עליי להודות שבחלקו הגדול נכתב בהשראתו של החכם ההודי פילפה." ז'אן דה לה פונטן, הקדמה לאוסף המשלים השני (1678).
אוסף המשלים הראשון שכלל 124 משלים נבחרים הופיע ב-31 במרץ 1668 והוקדש ללואי, יורש העצר הגדול, בנם בן השש של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ושל אשתו מריה תרזה מספרד. באוסף ראשון זה הכולל את ששת הספרים הראשונים, לה פונטן לא הרשה לעצמו לסטות בהרבה מיצירותיהם של המחברים שקדמו לו, אך בספרי המשלים המאוחרים יותר הרשה לעצמו יתר חופש, ובהם בעיקר גאוניותו באה על ביטויה.
ברבים מן המשלים לה פונטן שם את הדברים בפיהן של חיות המדברות ופועלות בסביבתן הטבעית. לה פונטן אמר: "אני משתמש בחיות כדי ללמד בני אדם." בכל אחד ממשליו קיים מוסר השכל: "הצדק תמיד עם החזק יותר." (הזאב והטלה). "הגזע הגרוע ביותר הוא הסופר." (הקוף).
לה פונטן יודע גם לתאר את הנוף באופן ציורי ומדויק: "המים היו כה שקופים כמו בימים הכי יפים, ובמעלה ההר, בדרך חולית וקשה, שישה סוסים חזקים משכו מרכבה."
משליו הם מלאכת מחשבת של הספרות הצרפתית.
לה פונטן נחשב לאחד מגדולי כותבי המשלים בצרפת ובעולם. משליו שימשו כמודל ליצירותיהם של ממשלים מאוחרים יותר ובהם איוואן קרילוב.
תרגום לעברית של משלי לה-פונטן.
שני תרגומים עיקריים של משלי לה-פונטן לעברית הם:
בנוסף לכך תורגמו אחדים מהמשלים על ידי מתרגמים נוספים, ובהם יהודה לייב גורדון, שמואל לייב גורדון ודורי מנור. ספרי ילדים רבים עם אוספים ממשליו יצאו לאור בעברית, בחלקם תורגם שמו כ"לה פונטיין".
נתבג
מפאי
וירג'יניה המערבית
וירג'יניה המערבית (באנגלית: West Virginia ) היא מדינה באזורי האפלצ'ים ומזרח ארצות הברית. המדינה ידועה בכינויה "מדינת ההרים". בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא צ'ארלסטון.
בתחילה הייתה וירג'יניה המערבית חלק ממדינת וירג'יניה, אך בשל תמיכת המדינה בעבדות והצטרפותה לקונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, החליטו המחוזות המערביים במדינה בוועידת וילינג , שנערכה ב-1861, להיפרד מהמדינה ולהישאר כחלק ממדינות האיחוד. המדינה החדשה הצטרפה רשמית לאיחוד ב-20 ביוני 1863.
המדינה נחשבת לחלק מדרום ארצות הברית. מיקומה וצורתה הייחודיים של המדינה גורם לכך שערים רבות הן למעשה חלק ממטרופולינים ממדינות אחרות, בהן אוהיו, פנסילבניה ווושינגטון הבירה. בנוסף ובעקבות כך, המדינה נחשבת פעמים רבות כחלק מאזורים גאוגרפיים שונים, בהם המרכז אטלנטי, הדרום העליון והמזרח דרומי.
המדינה מפורסמת בזכות ההרים שבה, גיוונה הטופוגרפי והתעשיות ההיסטוריות של חיטוב עצים ופחם. המדינה היא אחד המקומות הצפופים בעולם של קרסט, דבר שהופך אותה למוקד נבחר של חוקרי מערות ופעילות מדעית, כשבנוסף לכך אדמות הקרסט תורמות למי התהום הקרים במדינה. המדינה גם ידועה במגוון אתרי הבילוי בחיק הטבע שבה, שכוללים סקי, ציד, טיפוס הרים ודיג.
היסטוריה.
העידן הקולוניאלי.
בשנת 1671, משלחת מטעם ויליאם ברקלי , מושל קולוניית וירג'יניה , נשלחה לחקור את האזור שהיה מכונה מפלי קנווה (על שם שבט הילידים באזור), סביבות האזור שכיום ידוע כגלן פריס בדרום-מרכז המדינה. בעשורים שלאחר מכן משלחות חוקרים מטעם קולוניית וירג'יניה הגיעו גם אל האזורים שהם כיום צפון מזרח המדינה. בנוסף להם, גם חוקרים גרמניים מהאזור שעתיד להיות מדינת פנסילבניה חקר את האזור הצפון מזרחי שקרוב לנהר הפוטומק.
עוד בשנת 1661, מלך אנגליה, צ'ארלס השני, הקצה את השטח שבין נהר הפוטומק לנהר הרפהנוק להקמת קולוניה חדשה. ההקצאה הפכה למעשית רק בשנת 1746, עם הגעת אנגלים לאזור שתחמו אותו. לרוע מזלם, הם גילו כי בסביבות האזור כבר נמצאים מתיישבים גרמנים. בין 1751 ל-1752 יצאה משלחת מטעם חברת אוהיו (חברה של תושבי וירג'יניה שיצאה ליישב את האזור שעתיד להיות מדינת אוהיו) לחקור את השטח צפונית לאזור המיושב, עד לנהר האוהיו, על מנת להקים קולוניה נוספת (14 במספרה) שתיקרא "ונדליה" ותכלול את השטח שעתיד להיות מערב וירג'יניה, יחד עם שטח קטן בדרום מערב פנסילבניה ומזרח קנטקי. התוכנית ירדה מהפרק בשל התנגדות קשה של שבטי הילידים המקומיים מלחמות הרצופות אליהן נקלע האזור (מלחמת הצרפתים והאינדיאנים ומלחמת העצמאות האמריקנית).
וירג'יניה המאוחדת.
וירג'יניה הייתה מדינה ייחודית בנוף האמריקני, כשהיא מאופיינת בהבדלים רבים בין חלקיה. אוכלוסיית המדינה הייתה מאוד מגוונת, כשתושבי וירג'יניה הוותיקים יושבים בעיקר בדרום ומזרח המדינה, ובחלקה המערבי יושבים מהגרים גרמנים, סקוטים ואחרים ממדינות צפוניות יותר. בנוסף לכך, בשל הטופוגרפיה ההררית הייחודית של האזור המערבי לא התאפשרה עבודה חקלאית טיפוסית לשמה נדרשו עבדים, לכן העבדות לא הייתה משתלמת לתושבי האזור. גם המעבר בין החלקים היה קשה בשל ההרים. עוד במהלך המהפכה האמריקנית קמה תנועה להקמת מדינה בשם "וסטסילבניה" במערב המדינה, תוכניות שלא יצאו לפועל.
הפיצול מווירג'יניה.
בריצ'מונד, בירת וירג'יניה, ב-17 באפריל 1861, 49 צירים מהמקומות שעתידים להיכלל בווירג'יניה המערבית, הצביעו על ההחלטה להיפרד מארצות הברית, כחלק מבית הנבחרים של וירג'יניה, כש-30 הצביעו נגד, 17 בעד ו-2 נמנעו. כמעט מיד לאחר מכן, הוחלט באספה המונית בעיר קלרקסבורג, על כך שכל מחוז מצפון מערב המדינה ישלח נציגים לוועידה בווילינג ב-13 במאי אותה שנה. בוועידה נכחו 425 נציגים מ-25 מחוזות, כשיותר משליש מהם מצפון מערב המדינה. בוועידה הדעות היו חלוקות בדבר הפיצול מווירג'יניה - היו שגרסו כי עליהם להתפצל מיד מהמדינה, והיו שגרסו כי עליהם לחכות עד שהחלטת היפרדות וירג'יניה מארצות הברית תאושרר, אחרת הדבר ייחשב כמרד כנגד ארצות הברית. בסופו של דבר הוחלט שאם החלטת ההיפרדות מארצות הברית תאושרר, תכונס ועידה נוספת ביוני.
ב-23 במאי אושררה במשאל עם ההיפרדות מארצות הברית ברוב גדול, כשלעומת המדינה כולה רוב גדול מהתושבים במערב המדינה התנגדו למהלך. ועידת וילינג כונסה פעם נוספת ב-11 ביוני, ונפתחה בהכרזה שמאחר והאסיפה בה נקבעה ההיפרדות כונסה ללא הסכמת העם, כל פעולותיה "חלולות", ושכל תומכיה היו צריכים לעזוב את משרדיהם. עם זאת, ועידת וילינג עצמה, והנציגים שלקחו בה חלק, לא קיבלו את הסכמת הציבור לפעולותיהם. ב-19 ביוני קבעה חוקקה הוועדה את הארגון מחדש של הממשלה. הרשות המחוקקת של המדינה כללה כ-103 אנשים, כ-33 מתוכם נבחרו לפני כן לאספה הכללית של וירג'יניה. שאר האנשים נבחרו בדרכים לא-דרכים החל מפגישות המוניות למינויים עצמאיים. למחרת, הפוליטיקאי פרנסיס ה. פיירפונט הוסמך למושל המדינה, והוועידה ננעלה. בשל כך נוצר מצב שהמדינה וירג'יניה נשלטה על ידי שתי ממשלות ושני מושלים, כשממשלה אחת הושבעה לארצות הברית, והאחרת לקונפדרציית המדינות של אמריקה.
ב-20 באוגוסט התכנסה ועידת וילינג מחדש וקראה לעריכת משאל עם בעניין ההתפצלות והקמת וירג'יניה המערבית. ב-24 באוקטובר התקיים המשאל, בו כ-18 אלף איש הצביעו בעד הפיצול ורק 780 נגד. מהימנות המשאל מוטלת בספק בשל מספר סיבות: צבא האיחוד כבש את האזור (כחלק ממלחמת האזרחים האמריקנית) וחייליו היו מוצבים בו ומנעו מאנשים בעלי סימפתיה לקונפדרציה מלהצביע (כך קרה שרק רבע מהמצביעים המורשים במחוז אוהיו הצביעו בפועל), חיילים הצביעו פעמים רבות על אף שלא היו תושבי המדינה (כך נטען שבמחוז המפשייר רק 39 מתוך 195 מצביעים היו מצביעים מורשים), ואף בחלקים נרחבים לא התקיימו הצבעות כלל.
ב-13 במאי הממשלה החדשה אישרה סופית את הפיצול. המדינה החדשה ביקשה מהקונגרס להצטרף לאיחוד, וב-31 בדצמבר 1862 אישר נשיא ארצות הברית, אברהם לינקולן, את הצטרפות המדינה בחקיקה, בתנאי שהיא תוציא בהדרגתיות את העבדות מחוקתה. בזמן שרבים הרגישו שצירופה של וירג'יניה המערבית כמדינה אינו חוקי ואינו חוקתי. בתגובה טען לינקולן ש"הגוף שהסכים לצירופה של וירג'יניה המערבית הוא הרשות המחוקקת של וירג'יניה", ושצירופה היה הולם וחוקתי.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית עצמה המדינה סבלה פחות באופן יחסי. לאחר שבתחילת המלחמה, בקיץ 1861, פסגת המדינה נכבשה על ידי צבא האיחוד, שליטתו לא התערערה לכל אורכה, למעט ניסיון פריצה באותה שנה על ידי הגנרל רוברט א. לי. עם זאת, המחוזות במזרח המדינה סבלו יותר, כשהשליטה בהם מתחלפת בין צבאות האיחוד והקונפדרציה מספר פעמים.
לאחר מלחמת האזרחים.
במהלך תקופת השיקום ומספר עשורים אחריה, וירג'יניה ווירג'יניה המערבית התווכחו בעניין חלוקת החובות של וירג'יניה המאוחדת, ששימשו בעיקר לבניית תשתיות מהן נהנו שתי המדינות, בהן כבישים ותעלות. לאחר שוירג'יניה שילמה כשני שלישים מהחובות, הדבר הובא בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1915, שם נקבע הסכום הסופי שעל וירג'יניה המערבית לשלם, סכום אותו היא שילמה סופית בשנת 1939.