ההצגה השלישית בבאר שבע הייתה "חלום ליל קיץ" בבימויו של שחר סגל. היער עוצב כבריכה גדולה. בהצגה שיחקו גם ליאור אשכנזי, יוסי טולדו, שרה פון שוורצה, ח'ליפה נאטור ואשר צרפתי.
אחר-כך שיחקה במשך שמונה שנים בתיאטרון הבימה. התחילה ב-1997 ב"יונה יונה", המבוססת על סיפור חייה של יונה וולך, בו עשתה דאבל קאסט עם אורנה כץ. אחר-כך שיחקה בפרויקט שטרנהיים, סדרה של ארבעה מחזות פרי עטו של קרל שטרנהיים שתרגם דורון תבורי ויזם את הצגתם בבימויים של גדליה בסר, משה פרלשטיין, גדי רול ורוברט וודרוף. אחר-כך שיחקה ב"מדיאה" של אוריפידס, בבימויו של וודרוף. גילה אלמגור שיחקה את דמות מדיאה ואורה מאירסון את דמות האומנת. תפקידה האחרון בהבימה היה ב"מונולוגים מהווגינה", לאחריו עזבה את הבימה והייתה שחקנית פרילאנסרית.
ב-2000 עיבדה לבמה את הספר "החיים בוורוד" מרי דריוסק בבימויה של סיגי פרל – מונודרמה שהוצגה בתיאטרון תמונע. ההצגה מספרת על אישה במלחמת העולם השנייה בפריז, שבשל חיסרון כיס מתחילה לספק שירותי מין לגברים והופכת לחזירה.
החליפה את אסי לוי בתפקיד הראשי בהצגה ליזיסטרטה הספרטנית בהצגה "ליזיסטרטה 2000" בתיאטרון הקאמרי, עיבוד של ענת גוב לאריסטופאנס, בתפקיד הראשי השני שיחקה לימור גולדשטיין.
היא שיחקה בסרט הקולנוע "פרא", בבימויו של יורם גל (2000) בהשתתפות עומר ברנע ודור פלס. שיחקה בדרמת הטלוויזיה "זנב של עפיפון" (2001) ובו גילמה את דמותה של נוגה, אישה חולת נפש. בדרמה שיחקו גם שרגא הרפז, מוסקו אלקלעי ונתן סגן כהן.
ב-2002 עיבדה וביימה בסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין את "הקוסם מארץ עוץ".
בשנים 2006–2012 שיחקה שחף בשבע הצגות בבימויה של לילך דקל-אבנרי ועיצובה של איריס מועלם. הראשון שבהם "דג בבטן" על-פי ספרה של אפרת דנון (תיאטרון תמונע). השני היה מקבת' של שייקספיר בו גילמה את המספר – תפקיד רב דמויות (תיאטרון תמונע).
שיחקה בהצגה "פדרה מאוהבת" של שרה קיין, עיבוד מודרני ל"פדרה" של אוריפידס (תיאטרון תמונע). המחזה מספר על פדרה (שחף) המאוהבת בבנה החורג והצעיר היפוליטוס (ישי גולן) ומחליטה לממש את אהבתה. על תפקיד זה זכתה בפרס קיפוד הזהב 2007.
שיחקה בהצגה "מישהו בדרך הנה" (תיאטרון תמונע) של יון פוסה בתפקיד אישה שביחד עם בעלה (גל הויברגר) רוכשת בית ישן ומבודד ליד הים, בניסיון למצוא מפלט מהעולם החיצון. אל ביתם מגיע האדם שמכר להם את הבית (יפתח אופיר) שמנסה להתקרב לאישה. ב-2010 שיחקה בהצגה "אדם גייסט" (תיאטרון תמונע) של דאה לוהר – הפקה שהוזמנה והשתתפה בפסטיבל בוורשה בתיאטרון דרמטיצ'ני.
בשנת 2013 שחף שיחקה בהצגה "רוחות מורנוב" עיבוד לבמה של הסיפור הקצר פרי עטה של המחזאית הפולניה סילביה חוטניק. זוהי קומדיה שחורה, בבימויה של דקל-אבנרי אשר שילבה בטקסט של חוטניק, שתי סצינות מק. צטניק. "רוחות מורנוב" הוצגה בבכורה בתיאטרון דרמטיצ'ני וורשה ואחר-כך בביכורי העיתים נחמני תל אביב. ההצגה מספרת על סבתא פולניה שמשכנעת את נכדיה לרדת למרתף הבית, שנבנה על חורבות גטו ורשה ולמצוא שם אוצרות יהודים.
למדה פסיכודרמה בלזלי קולג', התחילה מסלול ישיר לדוקטורט בתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, אולם לא סיימה.
היא מופיעה ביחד עם אייל שכטר בעבודת הווידאו "עולם אחר" של האמנית שחף דקל ירון, על פי הספר "פתאום אהבה" של אהרן אפלפלד. העבודה עוסקת בישראלי מבוגר אשר נזכר בהוריו במלחמת העולם השנייה ומהרהר בעולם הבא.
לימדה מספר שנים בבית הספר לתקשורת מתקדמת בירושלים בהנהלת רן ישפה.
היא מלמדת נוער בסיכון. ב-2012 החלה ללמד ולביים באקדמיה לאמנויות המופע.
במסגרת פרויקט "חשיפה בינלאומית" בנובמבר 2013 עלה המחזה "הר" מאת ירון אדלשטיין ודלית מילשטיין, בתרגומה של שחף.
ב-2014 שיחקה בהצגה "גן העדן האבוד", על פי "פרומתאוס הכבול" מאת אייסכילוס, בבימויה של לילך דקל-אבנרי, שהציגה בפסטיבל עכו. ההצגה זכתה בפרסים להצגה, עיצוב הסאונד ועיצוב החלל. שחף זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר; השופטים כתבו בנימוקיהם: "על ביצוע מלא תבונה ומכשף של טקסט הנע על הסקאלה בין הקלאסי ליומיומי."
חיים אישיים.
אחותה נועה היא מנהלת אנליזה ומחקר שיווקי בחברת סטארטאפ.
הייתה נשואה לאורי בנאי ולהם שני ילדים משותפים. נינה ומיכאל.
מתגוררת כיום בנתניה.
קישורים חיצוניים.
ראיונות
ביקורות על רוחות מורנוב
קארפל ליפה
AMT Hardballer
אקדח חצי אוטומטי ובעצם שיבוט של אקדח הקולט M1911 המפורסם ויוצר על ידי חברת AMT האמריקאית. קליבר הקנה הוא 45. (11.43 מ"מ) והוא מצופה לאורכו בכסף, למעט בידית האקדח העשויה מעץ. אקדחים אלו ידועים כלא אמינים בשל נטייתם להיתקע באופן תכוף. לוקח זמן רב לטעון אקדחים אלו והם מחזיקים שבעה כדורים במחסנית. על הקנה שלו ניתן להתקין משתיק קול.
אזכורים במדיה.
במשחקי Hitman (סדרת משחקים) הדמות הראשית במשחק- הסוכן 47 נושא את האקדחים הללו, והם נשקו העיקרי והאהוב עליו. בסדרת הסרטים שליחות קטלנית המחסל (ארנולד שוורצנגר) משתמש בגרסת ה-Longslide של אקדח זה.
אלקמני
מעשה בחתוליים
מעשה בחתולַיִים היא מעשייה ידועה שכתב ע. הלל ופורסמה בספר מעשה בחתולים ושאר החיות של ע. הלל, שיצא בשנת 1977 בהוצאת כתר, מלווה באיורים מאת אלונה פרנקל. בשנת 2014 יצא הספר מַעֲשֶֹה בַּחֲתוּלַיִם בספריית נח (הוצאת הקיבוץ המאוחד), עם איורים מאת שמרית אלקנתי.
עלילה.
המעשייה מספרת על שני חתולים, האחד לבן ואילו השני שחור. כל אחד מהם קינא ברעהו עקב צבע פרוותו. על-מנת לשנות את צבע הפרווה קפץ כל אחד מהם לחבית עם החומר המתאים: החתול הלבן קפץ לחבית של זפת והחתול השחור לחבית של סיד. אמנם צבע הפרווה של כל אחד מהם השתנה כפי שתכנן אבל נוכחותו של החומר על הפרווה היוותה אי-נעימות. החתולים שבו כל אחד לצבעו המקורי על ידי רחצה בים ולאחר ששבו לצבעיהם המקוריים התנצלו זה בפניו של זה.
מקור.
סיפור כמעט זהה תחת הכותרת "כלכלבים רבו והשלימו" הופיע במוסף "דבר לילדים" בשנת 1932.
דמטריוס איפסילנטי
אדגר אוונס
אדגר אוונס (באנגלית: Edgar Evans, 7 במרץ 1876 - 17 בפברואר 1912) היה חבר בקבוצת הקוטב של רוברט פלקון סקוט במשלחת טרה נובה לקוטב הדרומי ב-1911–1912. הקבוצה הסופית הזאת, חמישה אנשים אשר נבחרו באופן אישי לקטע האחרון במסע אל הקוטב, הגיעה אל הקוטב ב-17 בינואר 1912; אבל כולם, כולל אוונס, נספו בניסיון לחזור אל מחנה הבסיס שלהם.
רקע.
אוונס נולד במידלטון, רוסילי, ויילס, בן לימאי. בשנת 1891 התגייס אוונס לצי המלכותי וב-1899 החל לשרת על האונייה "מג'סטיק", שם שירת סקוט כלייטננט טורפדו.
משלחת דיסקברי.
אדגר אוונס הצטרף למשלחת הראשונה של סקוט לאנטארקטיקה באונייה "דיסקברי", בשנים 1901–1904. יחד עם ויליאם לאשלי, נלווה אל סקוט במסע המזחלות "הרחוק ביותר מערבה" אל פנים ארץ ויקטוריה בשנת 1903.
משלחת טרה נובה.
הביוגרף של סקוט, רולנד הנטפורד, תיאר את אוונס כ"טיפוס ענקי, בשרני וצווארו עבה כזה של פר" ו"רודף נשים חובב-שתייה, "נוטה קצת להשמנה" בתקופה של משלחתו השנייה של סקוט ב"טרה נובה". אוונס כמעט הושאר מאחור בניו זילנד כאשר נפל בשכרותו אל תוך המים בשעת העלייה על הסיפון. אף על פי כן, סקוט, שהעריך אותו בזכות "התושייה שלו, כוחו ומאגר האנקדוטות שלו," החליט להעלים עין מן התקרית.
סקוט בחר באוונס לקבוצת הקוטב שלו, יחד עם לייטננט הנרי רוברטסון באוארס, לורנס אוטס וד"ר אדוארד אדריאן וילסון. סקוט תיאר את אוונס כ"ענק בעבודה - הוא אחראי לכל מזחלת, לכל האבזור של המזחלת, אוהלים, שקי שינה, רתמות, וכשאי אפשר להיזכר ולו בביטוי יחיד של מורת רוח כלפי משהו מן הסעיפים האלה, ניכר בבירור איזה עוזר שאין ערוך לו הוא אוונס." 11 שבועות אחרי היציאה לדרך ממחנה הבסיס, הגיעה קבוצת הקוטב של הקוטב הדרומי ב-17 בינואר 1912, וגילתה כי קבוצת החמישה של רואלד אמונדסן הקדימה אותם במירוץ אל הקוטב בחמישה שבועות.
מסעם חזרה היה תוך זמן קצר למאבק נואש. אוונס נפצע בידו בתאונה כשהתקרבו אל הקוטב, והפצע לא נרפא כראוי. במהלך המסע חזרה החל אוונס להידרדר הן נפשית והן גופנית; הוא סבל מכוויות קור באצבעותיו, באפו ובלחייו. בשעת הירידה בקרחון בירדמור, נפגע כנראה בראשו בנפילה אל תוך בקע ב-4 בפברואר 1912, וזעזוע המוח החמור שסבל כתוצאה מכך גרם להחרפה מהירה במצבו. בגלל מצבו הואט קצב ההתקדמות של הקבוצה במהלך הירידה, ועתודות המזון הצטמצמו בהדרגה.