העיתון נוהל על פי המודלים של העיתונות המערבית והעיתונות הערבית המודרנית של מצרים בתקופתו. בשיאו העיתון יצא לאור בכ-2,000 גיליונות. בעיתון הופיעו מאמרי מערכת, כתבות ומדורים שונים, והוא שימש דוגמה לעיתונים יהודים שנוסדו אחריו. שורה של עיתונאים צעירים שהתחילו את דרכם בעיתון התבלטו בהמשך דרכם בזירות עיתונאיות וציבוריות אחרות. למהדורות השונות של העיתון היו עורכים שונים. את המהדורה הערבית ערך לתקופה ממושכת סעד מלכי, עיתונאי יהודי-מצרי ופעיל ציוני. את המהדורה העברית ערכו בדרך כלל עיתונאים שהגיעו מהיישוב היהודי בארץ ישראל.
לאחר פטירתו של ד"ר אלברט מוצרי בשנת 1933, אשתו מזל (מתילדה) מוצרי לקחה לידיה את ניהול העיתון, והייתה לאחת הנשים הראשונות במצרים שעמדו בראשות עיתון. מזל מוצרי הייתה ילידת חברון, בת למשפחת מני הידועה מהעיר. העיתון תחת ניהולה ובעריכתה התפרסם במהדורתו הצרפתית במשך 6 שנים נוספות עד שנת 1939, והמשיך במגמות של תמיכה בלאומיות יהודית לצדה של אהדה ללאומיות המצרית. השנים שבהם מזל מוצרי עמדה בראשות העיתון היו שנים של תעמולה פשיסטית איטלקית וגרמנית עזה במצרים, והעיתון התבלט בהתנגדותו לתעמולה הפשיסטית. בשנת 1939 העיתון נתבע דיבה על ידי הקונסוליה האיטלקית בקהיר בגין מאמריו הבוטים כנגד הפשיזם האיטלקי. מוצרי חשבה להילחם בתביעה באמצעים משפטיים, אך בהבינה שאין באפשרות העיתון להמשיך להתקיים באווירה המשתנה במצרים ובמצבו הכלכלי המתדרדר, החליטה לשוב לארץ ישראל ולהשתקע בה. לפני נסיעתה היא דאגה למזג בין העיתון לבין עיתון יהודי-ציוני צעיר אחר בשם לה טריבון ז'ואיב ("La Tribune Juive"), שבמידה רבה היה ממשיך דרכו של "ישראל".
בשנות האלפיים העיתון עבר סריקה והעלאה לרשת האינטרנט כחלק ממיזם עיתונות יהודית היסטורית, וכעת גיליונותיו בצרפתית בשנים 1922–1932, 1935–1939 נגישים לצפייה מלאה באתר המיזם. הגיליונות באתר הן מאוספה הפרטי של ד"ר הגר הלל אשר הייתה החוקרת המרכזית של העיתון ושל העיתונות היהודית-מצרית.
ארטקסרכסס
ארטקסרכסס השני
Israël
המופתי של ירושלים
המופתי של ירושלים הוא הפוסק מזרם האסלאם הסוני האחראי לאזורים הקדושים לאסלאם של ירושלים.
המופתי החנפי הוא החשוב מבין המופתים של ארבע האסכולות (החנפית, השאפעית, המאליכית והחנבלית), והמופתי של ירושלים היה תפקיד שנשא יוקרה רבה בשל חשיבותה ומרכזיותה של ירושלים באסלאם.
המופתי הנוכחי של ירושלים הוא מוחמד אחמד חוסיין.
היסטוריה.
האימפריה העותמאנית.
במחצית השנייה של המאה ה-16 כיהן מוחמד בדר א-דין אל-ג'מאעי אל-כנאני כמופתי ירושלים. בתחילת המאה ה-17 כיהן עבד אל-קאדר בן כרים א-דין אל-ופאי אל-חוסייני. הוא נותר ככל הנראה ללא בנים, ולכן ניטלה המשרה ממשפחתו, וב כיהנו במשרה בני משפחת אל-עלמי ולאחר מכן בני משפחת ג'אראללה. אף על פי כן, דניא, בתו של אל-חוסייני, נישאה לבנו של יחיא שרף א-דין, אימאם מסגד אל-אקצא, ובזכות מעמדה זה, נשמר הייחוס השריפי והתואר "אל-חוסייני" לצאצאיה. המופתי של ירושלים וה"נקיב אל-אשראף" של ירושלים היו שתי המשרות הגבוהות ביותר במנהל העות'מאני המקומי שבני המקום יכלו להגיע אליהן, משום שירושלים הייתה כפופה לשלטון עות'מאני ישיר. במאה ה-18 ניטל תפקיד נקיב אל-אשראף מידי משפחת חוסייני ונמסר למשפחת עלמי, וייתכן שזו הסיבה שתפקיד המופתי ניטל ממנה ונמסר למשפחת ג'אראללה.
ב-1789 נתמנה חאג' חסן אל-חוסייני, בן למשפחת אל-חוסייני, ל"מופתי של ירושלים". כשנפטר ב-1809, היו ילדיו עדיין קטנים, ולכן עברה משרת המופתי לטאהר אל-חוסייני (הראשון). בשל מעורבותו במרד הפלאחים ב-1834 נגד אבראהים פאשא, הוגלה טאהר על ידי מוחמד עלי לקהיר, שם נשאר עד לנסיגת אבראהים פאשא מסוריה. הגלייתו גרמה לירידה במעמד המשפחה בירושלים ולעליית כוחן של משפחות אל-ח'אלדי, אל-עלמי וג'אראללה, שקיבלו את משרות הדת החשובות.
באותה תקופה, משרת המופתי של ירושלים לא נחשבה לבכירה מבין המופתים באימפריה העות'מאנית, משום שירושלים הייתה אז עיר שדה ולא בירת פרובינציה ("איאלת" ומאוחר יותר "ולאית"). רק במחצית המאה ה-19, עם השינוי בחשיבות הבינלאומית של העיר והפיכתה למחוז הקשור ישירות לבירה איסטנבול, גדלה חשיבותם של ממלאי התפקידים בה.
על פי המסורת, היה המופתי של ירושלים הדמות המרכזית בניהול חגיגות נבי מוסא.
ב-1856 נפטר המופתי מוחמד פצ'ל ג'אראללה, ובסיוע המושל העות'מאני והודות לקשרי חיתון בין משפחת חוסייני לבין משפחת ג'אראללה, הצליחו החוסיינים להחזיר לעצמם את משרת המופתי. מוסטפא אבן טאהר אל-חוסייני היה המופתי מאותה שנה ועד פטירתו בשנת 1893/4, אז עברה המשרה לבנו, טאהר אל-חוסייני (השני). ב-1908 נפטר טאהר, ואת התפקיד ירש בנו הבכור, כאמל אל-חוסייני.
כאשר כבשו הבריטים את ירושלים ב-1917, המופתי היה כאמל אל-חוסייני, והוא היה מקובל גם עליהם. אולם במהרה החלו להשמע קולות מכיוון העותמאנים שחוסייני הוא שליט בובה של הבריטים, ובין השנים 1914–1918, מינו העות'מאנים את אסעד שוקיירי כמופתי (בנו, אחמד שוקיירי, היה ממייסדי אש"ף והיו"ר הראשון שלו).
המנדט הבריטי.
כאשר היה האזור תחת שליטה בריטית, היה המופתי של ירושלים, משרה שממונית על ידי הרשויות הבריטיות.
כבר מתחילת הכיבוש הבריטי של ירושלים, סייע כאמל אל-חוסייני לשלטונות הבריטיים ביצירת הקשרים עם האוכלוסייה והקל על הציבור המוסלמי את הסתגלותו לשלטון מעצמה נוצרית.
בתקופת השלטון הצבאי הבריטי, שרר בירושלים שקט יחסי, במידה רבה הודות למדיניותו המרגיעה של אל-חוסייני. הבריטים גמלו על כך וכינו אותו בתואר "המופתי הגדול", תואר שלא היה קיים לפני כן בארץ ישראל, וראו בו את "נציג האסלאם בפלשתינה".
על פי החוק, סמכותו של מופתי ירושלים לא עלתה על זו של כל מופתי אחר בארץ ישראל (שהיו בה בין 5 ל-8 מופתים), והתואר "המופתי הגדול" או "המופתי של ארץ ישראל", אין לו בסיס במשפט השרעי. אך עם זאת, מופתי ירושלים תמיד היה החשוב ביותר, בהיותו יושב בעיר הראשית בארץ. קציני הממשל הצבאי הבריטיים עשו זאת על פי דוגמת מצרים, שגם שם נקבעה ההירארכיה באופן בלתי תלוי באימפריה העות'מאנית, ובראשה עמד "מופתי מצרים".
עם מותו של כאמל במרץ 1921, העמידה משפחת ג'אראללה כמועמד לתפקיד המופתי את השייח' חסאם אל-דין ג'אראללה, "עאלם" - בוגר אוניברסיטת אל-אזהר ומפקח על בתי הדין השרעיים. מולו התמודדו ח'ליל אל-ח'אלדי, חוקר דת מוסלמי ידוע ונשיא בית הדין לערעורים השרעי בירושלים, מוסא אל-בדירי, גם הוא בוגר "אל-אזהר" ושופט דתי, וחאג' אמין אל-חוסייני, אחיו למחצה של כאמל, שהיה צעיר מהם (בן 26) ובעל השכלה דתית מוגבלת. הרברט סמואל, הנציב העליון של ארץ ישראל, ירש את הסמכויות של המותצרף העותמאני של ירושלים, שעל פי החוק העותמאני היה צריך למנות את המופתי מתוך שלושת הראשונים שיבחרו על ידי גוף שמורכב מהעולמא של ירושלים, מהאימאמים של המסגדים ומהנציגים המוסלמים של המועצה האזורית ושל העירייה. הבחירות נערכו ב-12 באפריל 1921 ואל-חוסייני נבחר למקום הרביעי בלבד. משפחת אל-חוסייני הציפה את משרדי הממשלה במחאות ותזכירים ובעזרת מנהיגים דתיים רבים, הפעילה לחץ על הנציב העליון למנות את אמין למשרה. פקידים בכירים בממשל הבריטי תמכו במסירת המשרה לאל-חוסייני, מאחר שהתרשמו שמשפחתו עשויה לגמול לממשלה על המינוי בשמירה על השקט בירושלים. ארנסט ריצ'מונד, העוזר הפוליטי למזכיר הראשי, ורונלד סטורס, מושל מחוז ירושלים, נעזרו בראש עיריית ירושלים, ראע'ב נשאשיבי, ובעלי ג'אראללה, שופט בית הדין לערעורים השרעי ואחיו של המועמד שנבחר במקום הראשון, שפנו אל חסאם בבקשה שיתפטר מהרשימה, והוא הסכים. ב-8 במאי 1921 הודיע הנציב העליון לאמין אל-חוסייני בעל פה על מינויו לתפקיד. אל-חוסייני היה לאומן מוסלמי שזמן קצר לפני כן קיבל חנינה על חלקו במאורעות תר"פ (אפריל 1920), שבעקבותיהם זכה לאהדה רבה בקרב ערביי ארץ ישראל, מאחר שנתפסו בתודעתם כהתרסה נגד השלטון הבריטי. בנסיבות היותו סמל לאומי, קיבלה המשרה הדתית של המופתי של ירושלים משמעות פוליטית מובהקת. חאג' אמין כמופתי של ירושלים היה החשוב ביותר מבין המופתים של ארץ ישראל, במיוחד לאחר שמשרתו נקשרה אל משרת ראש המועצה המוסלמית העליונה. הרברט סמואל סירב להעניק לו את התואר "המופתי הגדול", כפי שניתן לאחיו כאמל, וסירב גם לתת לו כתב מינוי רשמי או להודיע על המינוי בעלון הרשמי של ממשלת המנדט, "The Palestine Gazette". אולם בינואר 1922 נענתה הממשלה לדרישתו והעניקה לו את התואר "המופתי הגדול".
בעקבות רצח מושל הגליל לואיס אנדרוס ב-26 בספטמבר 1937, הודח אל-חוסייני מכל תפקידיו, ובאופן רשמי הוא נותר עם התואר "מופתי" בלבד, שעל פי הנוהג העות'מאני ניתן לכל החיים. עם זאת, משרת המופתי של ירושלים נותרה פנויה עד סיומו של המנדט הבריטי.
שלטון ירדן.
ב-1948 חידשו השלטונות של ירדן את המשרה.
בסוף מלחמת העצמאות, עם כיבוש מזרח ירושלים בידי ירדן, מינה עבדאללה הראשון, מלך ירדן את חוסאם א-דין ג'אראללה למופתי של ירושלים. עם מותו ב-1952, מונה סעד א-דין אל-עלמי , שמילא את התפקיד עד מותו ב-1993.
שניהם לא נשאו עוד את התואר "המופתי הגדול".
הרשות הפלסטינית.