בביקוריו בתימן בשנים 1927, 1931, 1934 ו -1938, הוא אסף, העתיק או קנה מאות כתוֹבוֹת מהתקופה החימירית ותקופת האסלאם הקדומה, רכש עתיקות ואסף דוגמאות אתנוגרפיות בשווקים השונים ברחבי תימן. הוא העמיס את האוסף שצבר על כ־100 גמלים והעביר אותו לחודיידה ומשם המטען נשלח להמבורג. רתיינס גם ביקר בפרוטקטורט הבריטי בעדן ורכש שם עתיקות בשווי אלפי לירות.
מרבית פריטי האוסף שהביא מתימן מאוחסנים כיום במוזיאון האתנולוגיה בהמבורג ( "Museum für Völkerkunde Hamburg" ), ביניהם מאות כתובות מהתקופה החימירית והאסלאמית הקדומה, כתבי יד בערבית ובעברית ואלפי פריטים הקשורים לאתנוגרפיה ולתיעוד התרבות החומרית בתימן. בשנת 1939 רכש שלמה זלמן שוקן (1877–1959) כ־800 חפצים מהאוסף האתנוגרפי של יהדות תימן, והשאיל למוזיאון בצלאל לאחר השתדלותם של אריך בראואר והדסה פרלמן-קלברי-רוזנבליט. עם הקמת מוזיאון ישראל בשנת 1965, האוסף המקורי של קרל רתיינס במוזיאון בצלאל, ובו יותר מ -1,000 תצלומים (מתוכם כ 200 כאלו הנוגעים לקהילה היהודית בתימן), הופקד בידי אביבה מולר-לנצט לשם העברתו למוזיאון ישראל, שם הוא נמצא כיום בהשאלת קבע למחלקה לאתנולוגיה, כיום חלק מאגף מנדל לאמנות וחיים יהודיים, תחת הכותרת "אוסף זלמן שוקן".
יחסי סרביה–תאילנד
יחסי סרביה–תאילנד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין סרביה לבין ממלכת תאילנד.
סקירה כללית.
יוגוסלביה כוננה יחסים דיפלומטיים עם תאילנד בשנת 1954. שתי המדינות משתפות פעולה בארגונים בינלאומיים, ובכלל זה באו"ם.
יחסים כלכליים.
בשנת 2015 המסחר בין המדינות הסתכם ב-44.46 מיליון אירו, מתוכם הייצוא מסרביה היה בשווי 3.6 מיליון אירו, והיבוא היה בשווי 40.86 מיליון אירו.
בשנת 2014 המסחר הסתכם ב-37.71 מיליון אירו, מתוכם היצוא מסרביה היה בשווי 3.17 מיליון אירו, והיבוא היה בשווי 34.54 מיליון אירו.
נמאן הורדנה
רבי דוסתאי בן רבי ינאי
יחסי צ'כיה–שוודיה
יחסי צ'כיה–שוודיה הם יחסי החוץ בין צ'כיה ושוודיה.
סקירה כללית.
במהלך מלחמת שלושים השנים לחמה ממלכת שוודיה לצד הפרוטסטנטים הבוהמים נגד האימפריה הרומית הקדושה הקתולית שנשלטה על ידי בית הבסבורג.
לאחר מלחמת העולם הראשונה כוננה שוודיה יחסים דיפלומטיים עם צ'כוסלובקיה, ובשנת 1921 פתחה את שגרירותה בפראג. לאחר פירוק צ'כוסלובקיה המשיכו היחסים עם צ'כיה, ובשנת 2007 פתחה שוודיה את שגרירותה בסטוקהולם. בשנת 1995 הצטרפה שוודיה ל, ובשנת 2004 הצטרפה אליו גם צ'כיה. יותר מ-200 חברות שוודיות פועלות בצ'כיה, והיחסים הכלכליים בין המדינות ממשיכים לצמוח.
דיר אבו דעיף
דיר אבו דעיף (בערבית: دير ابو ضعيف) הוא כפר פלסטיני בצפון יהודה ושומרון, הממוקם כ-6 קילומטרים ממזרח לעיר ג'נין ונמצא בנפת ג'נין. על פי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית העיירה מנתה 5,293 תושבים באמצע שנת 2006.
היסטוריה.
בדיר אבו דעיף נמצאה קרמיקה מהתקופה הביזנטית.
בשנת 1838, אדוארד רובינסון ציין את דיר אבו דאיף כאחד ממגוון הכפרים באזור הסמוך לכפרים בית קאד, פקועה, דיר ע'זאלה ואראנה. בשנת 1870 ויקטור גרן ציין את דיר אבו דעיף ככפר קטן, מדרום לבית קאד, אך פחות חשוב ממנו. במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שיצאה בשנת 1882 בכפר תואר כ"כפר קטן ליד שולי הגבעות. אספקת המים היא מבורות מים. ישנם גני זית בצפון הכפר. הבתים עשויים מבוץ ואבן."
לפי מפקד האוכלוסין של ארץ ישראל משנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, התגוררו בכפר 441 תושבים. 434 מוסלמים ושבעה נוצרים אורתודוקסים. האוכלוסייה גדלה עד מפקד 1931, ומנתה כ-598 תושבים שהתגוררו ב-136 בתים – 593 מוסלמים וחמישה נוצרים. בסקר הכפרים של 1944/5 מנתה האוכלוסייה כ-850 מוסלמים. הכפר התפרס על שטח של כ-12,906 דונם. מתוך שטח זה כ-1,919 דונם שימשו למטעים וקרקע להשקיה, 4,836 דונם לדגנים, ואילו 30 דונם היו אדמות בנויות.
לפי מפקד האוכלוסין הירדני, בשנת 1961 התגוררו בכפר כ-1,191 תושבים.
יחסי צ'כיה–קוריאה הצפונית
יחסי צ'כיה–קוריאה הצפונית הם יחסי החוץ בין צ'כיה וקוריאה הצפונית.
סקירה כללית.
צ'כוסלובקיה כוננה יחסים דיפלומטיים עם קוריאה הצפונית באוקטובר 1948. השגרירות הצ'כוסלובקית הוקמה בספטמבר 1950, והשגריר הצפון קוריאני הראשון הגיע ביולי 1951. היחסים היו ידידותיים מאוד בשנים 1950–1953. לאחר תחילת מלחמת קוריאה מחתה צ'כוסלובקיה נגד צעדים שננקטו על ידי מועצת הביטחון של האו"ם. הסיוע הכלכלי לצפון קוריאה החל גם בקיץ 1950. עד סוף המלחמה בקוריאה, נשלחו סחורות בשווי 800 מיליון כתר צ'כוסלובקי. צ'כוסלובקיה דאגה ל-900 ילדים קוריאנים וסיפקו חינוך ל-170 תלמידי תיכון ו-150 סטודנטים באוניברסיטה. הרפובליקה הצ'כוסלובקית שלחה גם בית חולים צבאי עם שני צוותי בית חולים המורכבים מ-58 אנשים לקוריאה בשנת 1952. הערך הכולל של הסיוע הצ'כוסלובקי היה כ-1,000 מיליון כתרים (במטבע הישן לפני 1953). המזכירות הפוליטית של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה הכריזה שעזרה זו היא מתנה.
גם לאחר פירוק צ'כוסלובקיה בשנת 1993 נמשכו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות, אם כי במידה פחותה מבעבר. בשנים 2012 ו-2013 שירותי הביון הצ'כיים סיכלו תוכנית סודית של קוריאה הצפונית להברחת חלקי נשק ומזל"טים למעקב דרך אפריקה וסין.
צדק מרחבי
צדק מרחבי הוא מושג מתחום הסוציולוגיה האורבנית, העוסק ביחסי הגומלין שבין החברה והמרחב הפיזי.
מקובל לחלק את התכנון המרחבי לשתי גישות: גישה תכנונית שמקבלת את הסדר החברתי הקיים ומשקפת אותו באמצעות המרחב הפיזי, וגישה תכנונית ששואפת לייצר מרחב פיזי שיאפשר סדר חברתי חדש. המושג צדק מרחבי מתייחס בעיקר לגישה השנייה. הוא פותח בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 על ידי חוקרים בעלי השקפת עולם מרקסיטית-סוציאליסטית ועוסק רבות בניתוח האופן בו המרחב משקף ומייצר את האי־צדק החברתי הקיים. עם זאת, לאורך השנים נעשו ניסיונות של חוקרים לבסס עקרונות שיכוננו מרחב עירוני צודק. אולם, ניסיונות אלה נתקלו לפעמים בביקורת, בטענה כי כל עוד העיר מושתתת על כוחות קפיטליסטיים, לא יוכל להתקיים מרחב עירוני צודק.
התפתחות תאורטית של המושג.
"הזכות לעיר".
לאורך השנים רעיון "הזכות לעיר" זכה לפרשנויות שונות. ניתן לתמצת אותן כמכלול של זכויות הנוגעות למרחב הציבורי, לרבות הזכות שלא להיות מודר מהמרחב הציבורי היום-יומי בעיר, הזכות לנגישות לכל החלטה בנוגע למרחב הציבורי, והזכות למרחב עירוני שעונה על צורכי התושבים.
את הרעיון של "הזכות לעיר" טבע הוגה הדעות והסוציולוג הצרפתי אנרי לפבר בשנת 1968, בספרו שיצא על רקע מהומות הסטודנטים בפריז. לפי גישתו של לפבר, העיר היא תוצר של העבודה והפעולות היומיומיות של האנשים החיים בה, ועל כן יש להם גם זכויות בה. לטענתו, הזכות לעיר היא זכותם של התושבים לחיות בעיר, לייצר חיים אורבניים בתנאים חדשים, ולהיות לא מנוכרים לחיים האורבניים.
הגאוגרף האורבני דייוויד הארווי הרחיב את רעיון "הזכות לעיר" בספרו משנת 1973 "Social Justice and the City", באמרו כי הזכות לעיר היא הרבה יותר מאשר זכות לנגישות למשאבים עירוניים, אלא היא בעיקר הזכות הקולקטיבית לשנות את החברה על ידי שינוי העיר. במאמרים מאוחרים יותר הוא הדגיש כי "לדרוש את הזכות לעיר משמעו לדרוש כוח שמעצב ומשפיע על תהליכי העיור, ועל הדרך בה הערים שלנו נבנות ומתחדשות".
צדק מרחבי והעיר הצודקת.
הגאוגרף אדווארד סויה פיתח את מושג הצדק המרחבי כהמשך של רעיון "הזכות לעיר" בספרו מ-2010 "Seeking Spatial Justice". סויה מתאר זאת כ"דגש מכוון וממוקד על ההיבטים המרחביים או הגאוגרפיים של צדק ושל אי־צדק. כנקודת מוצא, מדובר בחלוקה הוגנת של המרחב של משאבים בעלי ערך חברתי ושל ההזדמנות להשתמש בהם". לפי סויה, לצדק יש תמיד מימד מרחבי, ובגאוגרפיה יש תמיד ביטוי לצדק או לאי־צדק. לדידו, (אי) צדק מרחבי הוא גם תהליך וגם תוצאה: קל יחסית לזהות מקום שבו מתרחש אי־צדק מרחבי, אבל קשה יותר לזהות את התהליך שמוביל לכך. בין הכוחות השכיחים הגורמים לאפליה מרחבית מונה סויה: מעמד, גזע, מגדר וסדר פוליטי. עם זאת, הוא מדגיש כי שוויון סוציו-מרחבי מוחלט לעולם לא יושג, כיון שבכל גאוגרפיה קיים מרכיב של אי־צדק, ולכן חשובה במיוחד בחירת המקומות בהם יש להתערב על מנת לתקן את אי השוויון.
באותה שנה בה יצא ספרו של סויה, פרסמה סוזן פיינשטיין ספר בשם "The Just City" בו היא מפרטת את התיאוריה שלה על העיר הצודקת, ולמעשה מאגדת את שלושת עקרונות הליבה של צדק מרחבי: (1) הוגנות - חלוקת משאבים במרחב על פי צרכים וזכויות של שכונות ויישובים; (2) דמוקרטיה - שיתופיות בתהליכי קבלת ההחלטות; ו(3) מגוון - הכרה בקבוצות מיעוט ומתן ביטוי להכרה זו בתכנון העירוני. התיאוריה של פיינשטיין עוררה התנגדות בקרב חלק מהחוקרים, אשר טענו כי התכנון עצמו הוא כלי המשמר את הסטטוס קוו החברתי-כלכלי וכי אין בכוחו לבטלו.
סוגים של צדק מרחבי.
המושג צדק מרחבי ניתן לחלוקה לשלושה סוגים:
צדק מרחבי-חלוקתי.
לאורך ההיסטוריה הוגים שונים פיתחו מודלים ותיאוריות בנוגע לאופן ההקצאה של משאבים במרחב או של המרחב עצמו, תוך הישענות על עקרונות של צדק חלוקתי, הוגנות ושוויון.
העיר השוויונית של אפלטון.