היא חזרה לינה וגרה בבית אביה, בסמוך לביתו של גתה והכירה אותו מילדותה. בינה התיידדה גם עם סילבי פון ציגזאר ופאולינה גוטר , לימים רעייתו של פרידריך וילהלם שלינג. לואיזה זיידלר התקבלה לחוגים האינטלקטואליים בעיר, שכללו את פרידריך שילר, יוהאן גוטליב פיכטה, פרידריך וילהלם שלינג, גאורג וילהלם פרידריך הגל, האחים אלכסנדר ווילהלם פון הומבולדט ואחרים. גתה פגש אותה בעיקר בביתו של המו"ל קרל פרידריך ארנסט פרומן , והחל להתעניין בה מאוד.
נישואים.
ב-14 באוקטובר 1806 ניצחו הצרפתים בקרב בינה וב-1806 ו-1807 כבשו את ינה, וחשפו את תושביה לשוד וגזל. במהלך תקופה זו לואיזה התאהבה ונישאה לרופא הצבאי ג'פרוי. בפקודות שקיבל לפני חתונתו הוא הועבר לספרד, שם נפטר מחום בבית חולים צבאי. לאחר מכן הוריה שלחו את לואיזה האלמנה לדרזדן כדי להסיט אותה מהאבל.
קריירת ציור מוקדמת.
בביקורה בגלריה בדרזדן, שהרשימה גם את גתה, היא החליטה להיות ציירת והתקדמה במהירות, לאחר שהפכה לתלמידה של הצייר והמורה כריסטיאן לברכט פוגל, שלימד אותה בחינם. גתה שהה בדרזדן במשך 10 ימים בנסיעתו חזרה מקרלסבאד, והיה כל כך מרוצה מההעתק של לואיזה ל"סנט ססיליה" של קרלו דולצ'ה, שהוא הזמין אותה לוויימאר, שם ציירה את דיוקנו.
עד למות אמה ב-23 בספטמבר 1814 היא בילתה את חודשי החורף בוויימאר ובינה ובחודשי הקיץ בדרזדן, ועברה הכשרה נוספת בציור. בחורף 1811 היא הוזמנה לגותה על ידי הדוכס אוגוסטוס לצייר אותו, אשתו השנייה קרולין אמאלי והנסיכה לואיזה (בתו מנישואיו הראשונים).
מות אמה ב-23 בספטמבר 1814 סימן שבר בחייה, והיא חזרה לאביה בינה, כראש משק הבית שלו, אף על פי שהיא עדיין ראתה הצלחה בעבודתה האמנותית.
מינכן (1817–1818).
בזכות גתה היא קיבלה מלגה לשנה מהדוכס קרל אוגוסטוס כדי לנסוע למינכן לשנה נוספת להכשרה בציור. ב-4 ביולי 1817 נסעה למינכן, ועם מכתבי המלצה של גתה. במינכן פגשה שוב את חברתה פאולינה גוטר, שבשנת 1812 התחתנה עם הפילוסוף פרידריך וילהלם שלינג, ובביתה פגשה את המשורר השוודי פר דניאל אמדאוס אטרבום.
בהשפעתו של מנהל האקדמיה לנגר, סגנון הציור של לואיזה הפך לעצמאי יותר ככל שעברה מהעתקת יצירות האמנות של אחרים ללימוד הטבע (שאותו הזניחה בעבר). למרות זאת, היא עדיין העתיקה ציור של רפאל במינכן עבור הדוכס והפיקה רישום בארמון נימפנבורג עבור גתה. הדוכס נעתר לבקשתה למלגה נוספת לאיטליה.
איטליה (1818-23).
ב-20 בספטמבר 1818 לואיזה יצאה לטיול באיטליה והגיעה לרומא ב-30 באוקטובר שלאחר מכן. היא חיה בחוג האמנותי של העיר, בה גם ביקרו יוליוס שנור פון קרולספלד והאחים יוהאן ופיליפ וייט. במושבה הגרמנית של הציירים והפסלים היא מצאה דרך לחיים האמנותיים והחברתיים של העיר ויוצריה.
באביב 1819 היא בילתה חודשים רבים בנאפולי ובסתיו 1820 בפירנצה, על מנת להעתיק את "מדונה דל גרנדוקה" ו"מדונה דל קרדלינו" של רפאל (שניהם במוזיאון אופיצי) עבור הדוכס הגדול קרל אוגוסטוס. הצייר פרידריך פרלר התרשם כל כך מהעותקים שלה שהוא כינה אותם "העותקים הטובים ביותר שאני מכיר". עותק נוסף, נקנה על ידי המלך לואי הראשון מבוואריה בשנת 1826 במינכן. בסוף הסתיו 1821 היא עזבה את פירנצה לרומא.
באפריל ובמאי 1822 היא העתיקה את "נגני הכינור", כאשר העותק לימים היה חלק מהאוסף בארמון בפוטסדאם. במקביל החלה בציור משלה "אליזבת הקדושה מחלקת נדבות". לואיזה אמרה כי זמנה באיטליה היה המאושר בחייה, אך תקופה זו הגיעה לסיומה כאשר בשנת 1823 קיבלה ידיעה כי אביה חלה קשה והיא נאלצה לחזור לגרמניה.
חזרה לוויימאר.
רק בשובה לוויימאר היא מצאה זמן להשלים את עבודתה "אליזבת הקדושה מחלקת נדבות". בהמלצתם של גתה ויוהאן היינריך מאייר. הדוכס קרל אוגוסטוס, העמיד אותה בראש אנשי החינוך של בתו.
בשנת 1824 מינה אותה קרל אוגוסטוס כאחראית לאוסף האמנות הגדול בוויימאר. למעט כמה מסעות לואיזה נשארה בוויימאר וזכתה להערכה רבה בחוגי החברה. היא ניהלה התכתבות ערה עם אישים שונים. ממש עד מותו בשנת 1832 גתה היה אסיר תודה ללואיזה על קידומה בקריירה שלו (ולהפך) ומותו הכניס אותה לאבל עמוק.
בסתיו 1832, היא נסעה לנסיעה שנייה לאיטליה, שנמשכה קצת יותר משנה. מעל לכל היא שמרה על יחסיה עם הצייר פרידריך פרלר, אשר נתן לה השראה לצייר ציורי דת, שהסיטו אותה מהיצירה האמנותית לאחר חזרתה מאיטליה.
עיוורון שפגע בה והתגבר לקראת סוף חייה, מנע גם השלמת רבים מעבודותיה.
כניעת ירושלים העות'מאנית
כניעת ירושלים העותמאנית
פינחס הכהן לינטופ
הרב פינחס הכהן לינטופ (10 באוקטובר 1851 - 1 ביוני 1924) היה רב הקהילה החסידית בבירז' שבליטא, מקובל והוגה דעות.
תולדות חייו.
נולד בדאוגבפילס ליהודה לייב הכהן לינטופ. בשנת 1876 - ה'תרל"ו, מונה לרב העיירה ואבולניק שבליטא. בשנת 1888 - ה'תרמ"ח מונה לרב הקהילה החסידית בבירז'.
כשהראי"ה קוק בצעירותו כיהן כרב העיירה זיימל, הוא למד פנימיות התורה בחברותא עם הרב לינטופ.
הרב לינטופ תמך בתנועת המזרחי בהבינו את הרעיון הקדוש של יישוב א"י ונחיצותו; אך ראה ב"אגודת ישראל" ככתובת העדיפה לקול הקורא שלו. להבדיל מהרבה מרבני תקופתו שלא הוציאו לאור את רוב ספריהם, הרב לינטופ השתדל במיוחד להוציא לאור את ספריו, על מנת לחדש את פני הספרות הדתית, דבר שראה בו עוגן להצלת הדור, ובכך לגאול את האמת ולאחד את ישראל.
לרב לינטופ ולאשתו סלובה נולדו אחד עשר ילדים. בנו צבי הירש היגר לארצות הברית בשנת 1905, ושינה את שמו להארי סבי לינפילד.
בתו של לינטופ, ליבה, נישאה לרב בנימין צבי מובסס, שירש את חותנו כרב בבירז'. מאוחר יותר שימש מובסס כרב העיירה קרקינובה. הוא נהרג עם משפחתו במהלך השואה.
בשנת 1924 ביקש הרב לינטופ לעלות לארץ ישראל, שם הוא היה אמור לכהן כרבה של המושבה נס ציונה. הרב אברהם יצחק הכהן קוק ביקש עבורם סרטיפיקט מהממשל הבריטי. בקשה זו אושרה רק כחודשיים לאחר פטירתו של הרב לינטופ.
הרב לינטופ נפטר ב-1 ביוני 1924 בבירז' ונקבר בבית העלמין היהודי בעיר.
השקפותיו.
הרב לינטופ ראה את ישועתו של העם היהודי כתלויה בלימוד תורה, ובפרט בתורת הנסתר. הוא ניסה להפיץ קבלה להמונים וספג על כך ביקורת.
הרב לינטופ ביקש ליצור סינתזה של בתי המדרש של הרמח"ל, הגאון מווילנה ותורת חב"ד. תלמידו מנחם מנדל פרידן הצהיר כי רבו היה מתנגד ברוחו, אף שהיה רב הקהילה החסידית.
מבחינה הלכתית נטה להקל. כאשר התלוננו על כך באוזני רבי יוסף רוזין הוא הגיב: "אם לא הייתי מכיר אותו באופן אישי, הייתי מנתק אותו מהקהילה, אבל אני מכיר את היושר שלו ואת טהרת ליבו ואת הידע הרב שלו בתורה, ויש לו על מי לסמוך אם הוא מקל בהלכה." עוד האמין בהקלה בנוגע לנוהג הרוחני של לא יהודים ביחס לדבקות בשבע מצוות בני נח. החוקר מרק ב. שפירא קבע כי בפתחי שערים: "הרב לינטופ מבקר את השקפת הרמב"ם, כי בהינתן הכוח היהודים חייבים להכריח לא יהודים לאמץ את שבע מצוות בני נח". "פקודה זו חלה רק על שבעת העמים שאכלסו את כנען הקדומה, אך אינה חלה על אף לא יהודי אחר, אפילו לא על החיים בישראל." יתר על כן, "...לא יהודים שאינם מקיימים את חוקי נח... [הם] ללא רבב מכיוון שהם לא יודעים יותר טוב, לאחר שנולדו בתרבויותיהם."
הרב לינטופ גם הדגיש את החשיבות במיסוס הבידול בין חלקי העם היהודי, במיוחד בין החסידים למתנגדים. הוא האמין כי הסרת שנאה זו היא תנאי הכרחי לבניית בית המקדש בארץ ישראל. באופן ספציפי, ניסה לקרב בין תלמידי בעל התניא (האדמו"ר הראשון מחב"ד ליובאוויטש) ובין תלמידי הגר"א. בילקוט אבני אמונת ישראל ביקש לגשר על ההבדלים בין ספרדים לאשכנזים.
באופן דומה, הוא הסתייג מוועידת הכנסייה הגדולה של אגודת ישראל באוגוסט 1923. אף שבין הישגי הכינוס היו הקמת חינוך פורמלי לבנות והכרזה על הדף היומי, האספה התגלתה כאכזבה גדולה מבחינתו, מכיוון שהיא כללה גם להתקפות על הרב קוק.
הרב לינטופ טען כי דורו, בניגוד לדורות קודמים, אינו רואה את אלוקות נפשם, את משימתם הדתית ללמוד תורה ואת הצורך להחזיק בקרבת אמונתם היהודית, אלא דאגה לדם וכסף ולמתן פורקן לנטיותיהם הרעות. בחשבונו של עולם הרב לינטופ מבקש לספק תרופה למה שהוא ראה כמחלה שהובילה לייאוש ולצער יהודי שנגרם עקב התנתקותם של היהודים מאמונתם. מוקד נוסף של הרב לינטופ היה הפחתת הטמעת יהודים בתרבות אירופית שהרחיקה את העם היהודי מלשמור על תורת התורה והספרות היהודית בעיקר. הוא הדגיש זאת ביצירתו מאמר בניין האומה, ובכל זאת הוא ציין במקביל את התועלת למה שהציע המערב הלא דתי לעמו, כלומר חדשנות שלדעתו תסייע בישועת העם היהודי. הרב לינטופ הציע שיום אחד האומה הקדומה של הישראלים תוקם מחדש באמצעות שימוש בטכנולוגיה מודרנית, בין היתר, לפרסם ולהפיץ כתבים יהודיים שבסופו של דבר יעלו ויאגדו את העם היהודי. הוא האמין שהעם היהודי אמור להיות מומחה לטכנולוגיה מערבית מודרנית בעודו חוזר למלא אחר המסורות היהודיות. הרב לינטופ הציע שזה יהיה אנלוגי לאופן שבו היפנים - עם שהוא ראה כמספר קטן ומבודד מבחינה גאוגרפית ותרבותית מהמערב - מודרניזציה תוך שימוש בטכנולוגיה מערבית, אך עם זאת שמרו על אופיים המזרחי הייחודי במהלך פיתוח האומה ניצח את רוסיה במלחמת רוסיה-יפן בשנת 1905.
מיצירתו התורנית.
הרב לינטופ חיבר מספר ספרים ומאמרים מורחבים:
בשנות המאה ה-21, עובדו חלק ממכתביו של הרב לינטופ ותאולוגית נוספות פורסמו, ובהם:
אודותיו.
בצלאל נאור טען בחיבור שערך "קנאותה דפינחס" כי "הרב לינטופ היה אחד משלושת המקובלים הליטאיים הגדולים בליטא בתחילת המאה העשרים: שלמה אלישיב, אברהם יצחק הכהן קוק, ופנחס הכהן לינטופ".