בבית הסוהר לוול כלואות אסירות תחת כל רמות הביטחון (נמוכה, בינונית ומרבית) וכן אסירות בגילאי הנוער. בין האגפים הנוספים הנמצאים תחת פיקוחו הישיר של בית הכלא, ישנו מרכז לקבלת אסירות ואבחנתן. כמו כן כלואות בו אסירות אשר נידונו למוות. סדנאות העבודה של בית הכלא מאפשרות לאסירות שדרגת הביטחון שלהן מאפשרת זאת לעבוד מחוץ לכותלי בית הכלא, ואף בקרב הקהילה.
במוסד קיימת מעין פנימייה צבאית הנקראת "המוסד לתיקון לוול על שם ג'ונס", או "התוכנית האלטרנטיבית הצבאית לתיקון ושיקום עבור עברייניות צעירות". מוסד זה הוקם בשנת 2011 יחד עם עוד מספר מוסדות ברחבי מדינת פלורידה. התוכנית הועברה לבית הסוהר לוול כדי להמשיך להציע את סדנאות השיקום שלה עבור אסירות שעומדות בתנאים המתאימים, וכיום מציעה פתרונות של תיקון וחזרה לחברה עבור אסירות בגילאים 14 עד 21.
"מחנה היערנות לוי", מחנה עבודה לאסירות הממוקם בברונסון, במרחק של כ-48 קילומטרים מלוול, היה כפוף לבית הסוהר לוול עד לסגירתו ב-2012 משיקולים תקציביים. המחנה סיפק כוח עבודה עבור מחלקת היערנות של פלורידה בשנות פעולתו.
היסטוריה.
לפני פתיחתו של בית הכלא לנשים, אסירות בפלורידה היו נשלחות ל"בית הכלא של פלורידה" ברייפורד, ביחידות סגורות הנפרדות מהאסירים הגברים. המגורים היו צפופים, מלאים עד אפס מקום, ולעיתים קרובות היה צורך להשתמש במיטות כפולות. האסירות עבדו במתחמים נפרדים של בית הכלא בעת היציאה לסדנאות העבודה ולחוות. מתקנים עבור הפרדה בין אסירות לבנות לשחורות נבנו גם הם. אסירות שחורות שוכנו ברייפורד, בעוד שאסירות לבנות שוכנו בבית הספר התעשייתי עבור נשים באוסקלה, שם נבנה לימים בית הסוהר לוול. בית הספר התעשייתי פיקח, בממוצע, על כבין 80 ל-100 נערות עברייניות.
באפריל 1956 נפתח בלוול הכלא הראשון שיועד כולו לנשים, בשם "המוסד לתיקון ושיקום של פלורידה"; כל הנשים ב"בית הכלא של פלורידה" שברייפורד הועברו לשם באופן מיידי. באותה עת אכלס הכלא גם את כל הנשים אשר נידונו למוות במדינת פלורידה.
בית הספר פורסט הילס לילדות צעירות (באנגלית: Forest Hill's School For Girls), שקודם לכן היה שייך למחלקת הבריאות והשיקום של מדינת פלורידה, הועבר לאחריותה של מחלקת בתי הסוהר. מחנה היערנות לוי צורף גם הוא ב-1995 במטרה לספק תעסוקה לאסירות.
בשלב מסוים החל בית הסוהר ברווארד לקבל אסירות אשר נידונו למוות. עם צירוף האגפים הנספחים ללוול ב-2002, הועברו אליו כל האסירות בתהליך שהסתיים בפברואר 2003.
ב-2009 החלה תוכנית שיפוצים נרחבת ברחבי בית הכלא. עם השלמת השלב הראשון במהלך הקיץ הוקמו שני אגפי מגורים המכילים כל אחד כ-180 תאים. עם פתיחת שני אגפים אלו, נסגרו מספר מתחמי מגורים ישנים. בתקופת הסתיו החל השלב השני של התוכנית, ואסירות מבוגרות הועברו למגורים בעלי מיזוג אוויר, וכמו כן נסגרו המגורים העיקריים עבור אסירות נכות או כאלו המרותקות לכיסא גלגלים, ובמקומם נבנה מתקן עבור המערכת הקולינארית של בית הכלא. דבר נוסף ששונה באותה שנה הוא מקום השיכון של אסירות הרות, אשר הועברו לשיכון ארוך טווח במגורים בעלי מיזוג אוויר ותנאים רפואיים מתאימים.
ב-2010 צורף לבית הכלא אגף מגורים נוסף המכיל כ-240 תאים מאובטחים. מגורים אלו נועדו לשכן אסירות אשר הוגדרו כסיכון על ידי שירות בתי הסוהר ועליהן לישון בתאים מסורגים ולא במגורים המשותפים.
ב-2012, המרכז לקבלת ואבחנת אסירות תוכנן להיפתח. מתקן "עצמאי" זה לקח את אחריות הקבלה וההתאקלמות של האסירות מהאגפים השונים של הכלא. כמו כן נפתח מרכז חירום עבור אסירות הזקוקות לעזרה נפשית מיידית.
התפרצות שחפת.
ביולי 2005, 3,100 אסירות ו-800 אנשי צוות נבדקו במתחם בית הכלא עבור מחלת השחפת. בכירים בהנהלת בית הכלא אישרו כי אותרו שבעה מקרים חיוביים אך שלא היו מקרי מוות. עדיין לא ידוע כיצד החלה ההתפשטות.
קשת דרווין
קשת דרווין הייתה קשת סלע טבעית מפורסמת, ששכנה דרומית-מזרחית ל שבארכיפלג איי גלאפגוס ב, עד לקריסת חלקה העליון כתוצאה משחיקה טבעית ב-17 במאי 2021, קריסה שהותירה שני עמודים עצמאיים.
מקור השם.
הקשת נקראה על שמו של חוקר הטבע המפורסם צ'ארלס דרווין, שפיתח את תורת האבולוציה שלו, בעזרת חקר הצמחייה ובעלי החיים הנדירים שבאיים.
האתר.
הקשת ניצבה בקצה הצפוני ביותר של איי גלאפגוס, הנמצא 965 ק"מ מערבית לאקוודור. אלה איי סלע וולקני, המזדקרים מתוך הים באמצע האוקיינוס. באזור קשת דרווין וסביבה ישנו עושר של להקות ענק של דגים, מאות פטישנים, חבורות של עטלפי ים ומחבטנים וגם מספר גבוה של כרישי לווייתן, המבקרים באיים אלו. ספינות השיט הרגילות לא מגיעות לאיים, אלא רק ספינות צוללים כחלק מספארי צלילה במקום.
יוג'ין קונטורוביץ'
יוג'ין קונטורוביץ' (באנגלית: Eugene Kontorovich) הוא פרופסור למשפט המתמחה במשפט חוקתי ומשפט בינלאומי. קונטורוביץ' הוא מומחה לתחום שיפוט גלובלי, שוד ימי והסכסוך הישראלי-ערבי. משמש כראש מחלקת משפט בינלאומי בפורום קהלת.
קריירה.
קונטורוביץ' למד משפטים באוניברסיטת שיקגו והחל ללמד שם בגיל 26. לאחר מכן התמחה אצל השופט ריצ'רד פוזנר בבתי המשפט לערעורים של ארצות הברית במחוז השביעי. ב-2011 הפך לעמית מחקר למחקרים מתקדמים באוניברסיטת פרינסטון ולאחר מכן הוענק לו פרס פרס פול באטור על ידי האגודה הפדרליסטית לחוקרים מתחת לגיל 40.
מ-2011 ועד 2018 עבר קונטורוביץ' כפרופסור באוניברסיטת נורת'ווסטרן. מ-2018 ואילך משמש כפרופסור למשפטים בבית הספר למשפטים על שם אנטונין סקאליה באוניברסיטת ג'ורג' מייסון.
קונטורוביץ' טבע את המונח "gaolbalization" הלחם בסיסים של המילים "gaol" (בית סוהר) ו-"globalization" (גלובליזציה): כאשר מדינה שולחת את עודפי האסירים שלה למאסר במדינה אחרת. קונטורוביץ' מתנגד לחרם על ההתנחלויות
ופועל נגד ארגוני BDS. ב-2015 הופיע בפני ועדה מיוחדת של בית הנבחרים של ארצות הברית בנושא.
קונטורוביץ' הוא עמית מחקר של המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, ומשמש כראש מחלקת משפט בינלאומי של פורום קהלת.
קונטורוביץ' כותב לעיתים בוושינגטון פוסט ובג'רוזלם פוסט.
חיים אישיים.
קונטורוביץ' נולד בקייב, אוקראינה והיגר לארצות הברית עם הוריו בגיל 3. ב-2013 עלה לישראל עם אשתו וארבעת ילדיו. מתגורר ביישוב אלון שבות. הוא אחיו של אריה קנטורוביץ - פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
יומן הרום (ספר)
יומן הרום (באנגלית: The Rum Diary) הוא ספר מאת הסופר האמריקאי האנטר ס. תומפסון. כתיבתו החלה בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, אך הוא יצא לאור רק בשנת 1998. הטיוטה, שנכתבה לראשונה בשנת 1959, התגלתה בין חפציו של תומפסון על ידי השחקן ג'וני דפ. הסיפור מתאר עיתונאי בשם פול קמפ המגיע מניו יורק לסן חואן, בירת פוארטו ריקו, כדי לעבוד בעיתון מפורסם בשם "דיילי ניוז", אי אז בשנות ה-50. זה הוא ספרו השני של תומפסון, שקודמו היחיד הוא הספר "נסיך המדוזה" שטרם יצא לאור.
רקע.
העלילה מתרחשת בסוף שנות החמישים, ומתארת סיפור אהבה מורכב המערב קנאה, בגידות ותאוות, כל זאת תחת אדי אלכוהול כבדים, בין חברי סגל העיתון. תומפסון עצמו הגיע מניו יורק לסאן חואן ב-1960 בכוונה להתקבל לעבודה ככתב עיתון הספורט "סן חואן סטאר" בעריכת הסופר ויליאם קנדי, אך לא התקבל. תוך שהייתו בפוארטו ריקו, הכיר תומפסון חברים רבים מצוות העיתון, מה שככל הנראה סיפק לו את התוכן והרקע עבור העלילה הבדיונית של ספרו.
אף על פי שתומפסון החל לכתוב את ספרו כשהיה בן 22 בלבד, אחד מהנושאים העיקריים בו הוא הפחד מ"ללכת מעבר לגבעה" ובמילים אחרות, הפחד מלהזדקן. הדמויות הבולטות בספר אופייניות לעבודתו של תומפסון: אלימות, מטורפות ואלכוהוליסטיות, מדשדשות דרך החיים הקשים. העלילה מתקדמת בצורה מהירה ובסגנון מרגש, מאפיין נוסף של עבודתו של הסופר. תומפסון עצמו הצהיר שהוא רצה לכתוב את "הרומן האמריקאי הגדול": "עדיין לא הצלחתי להביס את גטסבי הארור".
בראיון לתוכנית האירוח של צ'ארלי רוז ברשת השידור PBS ב-1998 סיפר תומפסון כי הוא כבר עמד לוותר על הספר: "הוא נדחה שבע פעמים - קיבלתי את מכתבי הדחייה הרגילים. חזרתי מדרום אמריקה ונכנסתי לתוך הפוליטיקה של שנות השישים והשבעים, וזאת הייתה עבודה במשרה מלאה"; לימים, חזר אל סיפורו בן 40 השנה משום שסבר שהסיפור הוא טוב ויוכל להניב לו הכנסה, והצליח להוציאו לאור כספר.
הסרט.
יומן הרום הופק כסרט קולנוע ב-2011. ברוס רובינסון כתב את התסריט וביים את הסרט, בכיכובו של ג'וני דפ בתפקיד העיתונאי פול קמפ, זאת לאחר שכיכב בעיבוד נוסף לסרט של ספרו המפורסם יותר של תומפסון, פחד ותיעוב בלאס וגאס. הצילומים נערכו בפוארטו ריקו ב-2009, והסרט יצא לבתי הקולנוע ב-28 באוקטובר 2011.
When We Was Fab
When We Was Fab הוא שיר של המוזיקאי האנגלי ג'ורג' האריסון, מתוך אלבומו "Cloud Nine" משנת 1987. הוא יצא כסינגל בינואר 1988. המילים משמשות נוסטלגיה לימי הביטלמניה בשנות השישים, אז כונו הביטלס "ארבעת המופלאים" (באנגלית: Fab Four). האריסון כתב והפיק את השיר יחד עם ג'ף לין. הסינגל לווה בקליפ חדשני לאותה תקופה, שבוים על ידי Godley &amp; Creme. לצד האריסון הופיעו בקליפ רינגו סטאר, ג'ף לין, אלטון ג'ון, ריי קופר וניל אספינל, שהיה מנהל הדרכים בהופעות של הביטלס.
לשיר יש דמיון לשירים של הביטלס, כמו "I Am the Walrus" משנת 1967.
השיר הגיע למקום ה-25 במצעד הסינגלים הבריטי, ובארצות הברית הוא הגיע למקום השני במצעד שירי המיינסטרים רוק ולמקום ה-23 במצעד הבילבורד הוט 100.