ההצעות לרפורמות של כריסטיאן השני, טובות ככל שהיו, הוצעו מנקודת מבט של מונרך המולך בזכות אלוהית ולא של מונרך נבחר. חלקן אף היו מנוגדות לכתב הזכויות שלו. יותר מכך, רוחה העצמאות הסקנדינבית משכבר הימים ספגה מכה קשה בשל זכות הקדימה שניתנה להולנדים. שוודיה גם היא פתחה במרד גלוי ועל דנמרק ונורווגיה הוטלו מיסים כבדים כדי לממן את דיכויה של הממלכה האחות שלהן. סיבוכים בינלאומיים נוספו לבעיות מבית. למען המטרה של שחרור הסחר הדני מעולה של ברית ערי הנזה ולהפיכתה של קופנהגן למרכז הסחר של הצפון, העלה כריסטיאן באופן שרירותי את מיסי המעבר במיצר ארסונד ותפס את האניות ההולנדיות שניסו להתחמק מתשלומו. עקב כך התגלעו מתחים בין כריסטיאן לבין ההולנדים ובמקביל הוא היה כבר במלחמה גלויה מול ליבק ובעלות בריתה.
בסופו של דבר מרדה בו גם יוטלנד, שהסירה ממנו את נאמנותה וב-20 בינואר 1523 הציעה את הכתר הדני לדודו של כריסטיאן, פרדריק מהולשטיין. מצבו של כריסטיאן היה כה חמור, שהוא עלה על ספינה כדי לצאת לחיפוש אחר עזרה מעבר לים. ב-1 במאי הוא נחת בעיר ויר שבזיילנד. במהלך שנות גלותו ניהל כריסטיאן חיים צנועים בעיר ליר שבהולנד, בהמתינו לסיוע צבאי מגיסו הקיסר שלא שש לעזור לו. בינתיים נזכרו בו כמה דנים (בעיקר איכרים ופשוטי עם), כמתקן חברתי ושאפו להחזירו לשלטון. כריסטיאן מצא ניחומים בהתכתבות עם מרטין לותר, ולזמן מה אף החזיק באמונה הלותרנית. כריסטיאן ואשתו חיו בדוכסות בראבנט, שבסמיכות לליר, שם מתה איזבלה בינואר 1523. לאחר מותה של איזבלה נלקחו מכריסטיאן ילדיו, כדי שלא יגודלו ככופרים.
ב-1530 המיר כריסטיאן מחדש את דתו לנצרות הקתולית וכך התפייס עם קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-24 באוקטובר 1531 הוא ניסה להשיב לעצמו את כתרי ממלכותיו לשעבר, אך סערה מנעה מאניותיו להגיע לחוף הנורווגי וב-1 ביולי 1532 הוא נכנע לדודו וליריבו פרדריק הראשון, מתוך הבטחה שלא יאונה לו רע.
שנותיו האחרונות.
פרדריק לא קיים את הבטחתו וכריסטיאן הוחזק כאסיר במשך 27 השנים הבאות, בתחילה בטירת סונדרבורג ולאחר 1549 בטירה בקלונדבורג. הסיפורים שנפוצו על כליאתו בתאי כלא קטנים וחשוכים אינם מדויקים. כריסטיאן זכה לטיפול הראוי למעמדו כמלך לשעבר, במיוחד בשנותיו האחרונות והוא הורשה לקיים נשפים, לצאת לצייד ולשוטט באופן חופשי, כל עוד הוא לא הרחיק מעבר לגבולות העיר קלונדבורג.
מותו.
בראשית שנת 1559, מת בן דודו של כריסטיאן, כריסטיאן השלישי. גם אז, כשכריסטיאן השני היה בן 77, הביטו אנשים בקופנהגן בדאגה למתרחש בקלונדבורג, אך פחות מארבע שבועת לאחר מכן מת כריסטיאן השני. המלך החדש פרדריק השני הורה על עריכת הלוויה מלכותית וכריסטיאן נקבר באודנסה, בסמוך לקברי אשתו, הוריו ובנו.
מורשתו.
כריסטיאן השני הוא אחד המלכים הדנים שעליהם התקיימו דיונים רבים. היחס אליו הוא כאל רודן צבוע מחד וכאל עריץ מתקדם מאידך, ששאף ליצור מונרכיה אבסולוטית המבוססת על אזרחות חופשית.
מגבלותיו הנפשיות משכו את תשומת לבם של ההיסטוריונים, במיוחד חוסר ההחלטיות שלו, שבחלוף הזמן השפיע רבות על מעשיו. הושמעו תאוריות על כך שהוא סבל מהפרעה דו-קוטבית, אך לא ניתן להוכיח אותן. ייתכן שהכוח השחית אותו והוא חסר את העוז המוסרי למשול ביושרה. ברור שכריסטיאן רכש לו אויבים רבים. יותר מכך, המעמד הבינוני בדנמרק לא היה אז חזק דיו כדי להוות משען לסמכות המלכותית. יחד עם זאת, כמה משאיפותיו הוגשמו עם ניצחונו של האבסולוטיזם ב-1660.
חייו של כריסטיאן יצרו מיתוסים רבים. המפורסם מביניהם הוא הסיפור על המלך ההססן שחצה את המצר המפריד בין האי פין לבין חצי האי יוטלנד (Lillebælt) הלוך ושוב כל הלילה בפברואר 1523. סיפור אחר, בלתי מתקבל על הדעת גם הוא, הוא האגדה על המלך חסר המנוחה ששוטט סביב שולחן עגול בסונדרבורג עד שנוצר על ידי אצבעו חריץ בשולחן .
חייו של כריסטיאן השני השפיעו גם על משוררים וסופרים דנים מודרניים. ברומן פרי עטו של יוהנס וילהלם ינסן, "נפילת המלך" (Kongens Fald), מתואר כריסטיאן כסמל של "מחלת ההססנות" הדנית. "הסוויטה למלך כריסטיאן השני" מאת המלחין הפיני ז'אן סיבליוס, שנכתבה ב-1898, עוסקת בסיפור האהבה שבין המלך לבין דיווק זיגבריטסדטר.
צאצאיו.
כריסטיאן השני ואיזבלה מאוסטריה הולידו שישה ילדים, מתוכם שלושה שרדו את גיל הינקות ושניים הגיעו לבגרות:
שתי בנותיו של כריסטיאן השני, דורותיאה וכריסטינה, תבעו כל אחת בפני עצמה את כתרי דנמרק ונורווגיה בזכות היותן בנותיו של המלך, למרות ששתי הממלכות היו מונרכיות נבחרות. יחד עם זאת, דמו של כריסטיאן שב לשושלות המלוכה השוודית והנורווגית ב-1859 באמצעות קרל החמישה עשר, מלך שוודיה.
אולגי
אולגי (במונגולית: Өлгий) היא בירת איימאג (מחוז) באיין-אולגי במונגוליה.
במקור הייתה אולגי כפר קזחי. בסוף המאה ה-17 נמלטה קבוצה קטנה של קזחים והתיישבה בבאיין-אולגי. במאה ה-18 הביסו המנצ'ורים את המונגולים באזור, השתלטה קבוצת הקזחים על האזור, והם שומרים על תרבותם המוסלמית עד ליום זה. לאחר התפרקות ברית המועצות עזבו רבים מהקזחים בבאיין-אולגי לקזחסטן, וכיום נותרו במחוז פחות ממחצית מכמות הקזחים שהיו בה בעבר.
בעקבות סיום השלטון הקומוניסטי במונגוליה נסגרו רבים ממפעליה של העיר.
כ-3 קילומטר מהעיר לכיוון צפון-מערב ממוקם שדה-תעופה אולגי.
אבי ברכר
אָבִי בְּרֵכֶר (נולד ב-22 בדצמבר 1969) הוא במאי תיאטרון ורופא ילדים ישראלי.
ביוגרפיה.
ברכר, בן יחיד לוויגדור, יליד רומניה, ומרים, ילידת אוסטריה, נולד וגדל בחיפה. בשנת 1987 סיים בהצטיינות את לימודי התיכון בבית הספר הריאלי במגמה ריאלית.
רפואה.
למד רפואה בפקולטה לרפואה של הטכניון במסגרת העתודה האקדמית, ובשנת 1995 קיבל את התואר דוקטור לרפואה בהצטיינות. עם סיום לימודיו שירת בצה"ל כקצין בחיל השריון. בין השנים 2000–2004 התמחה ברפואת ילדים במרכז רפואי כרמל.
החל משנת 2004 עובד כרופא ילדים התפתחותי במכון לנוירולוגיה והתפתחות הילד, מטעם "שירותי בריאות כללית" ומומחה ברפואת ילדים במרפאה עצמאית. מעניק ייעוץ מקצועי בעמותת אלווין בגן לילדים בספקטרום האוטיזם וילדים עם צרכים מיוחדים.
נותן הרצאות בנושא השפעת המדיה על התפתחות ילדים.
תיאטרון.
בגיל 8 לקחו אותו הוריו להצגה "הכתובה" בתיאטרון הבימה, בכיכובם של נסים עזיקרי וליא קניג. ברכר הוקסם ומאותה עת ואילך צפה בהצגות רבות וקרא ואסף אלפי מחזות. במהלך תקופת ההתמחות שלו ברפואה, החליט להגשים את חלומו וללמוד תיאטרון. הוא בוגר תואר ראשון במסלול בימוי של החוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה. במהלך לימודיו ביים שלוש הצגות באורך מלא: "חתונה בורגנית קטנה", "שלום ולהתראות" ו"ספק".
משנת 2003 ברכר חבר ועדת הרפטואר של "תיאטרון הצפון" בקריית חיים. בשנים 2004-2002 היה גם חבר האקדמיה לפרס התיאטרון הישראלי.
ברכר עיבד את "סיפורו של סוס", יצירתו של לב טולסטוי, לתיאטרון. המחזה הוצג ב-2006 בפסטיבל הצגות היחיד מסרחיד בבימויו של ברכר בשפה הערבית וזכה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל.
ב-2008 ביים את "כל הגברים אותו דבר" שזכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר במסגרת פסטיבל ACT2, ההצגה המשיכה ורצה בתיאטרון תמונע וברחבי ישראל. כותב המחזה הוא מאור הרוש, שגם שיחק בהצגה, ולצדו שיחקה בתחילה מלי לוי ואחר-כך ענת מגן-שבו וליטל שוורץ לסירוגין.
ב-2009 ביים את מופע השירים "בנימה אישית" מאת מייק ברנט, שהציג בתיאטרון הספרייה ורץ ברחבי ישראל. הזמר הוא גיא הררי והמנהל המוזיקלי הוא קובי ארליך.
ב-2013 ביים את המחזה "Cock" מאת מייק ברטלט במסגרת תיאטרון תהל. ההצגה עוסקת בג'ון, גבר שיצא מהארון וחי שבע שנים עם גבר, ובהמשך מתאהב באישה וצריך לבחור בין שניהם. ברכר ביים את ההצגה בתוך זירת אגרוף.
מיוני 2008 ברכר מנהל את ארכיון הקאמרי ביחד עם יורם אמיר. ברכר ארגן גם את הארכיון של תיאטרון חיפה בשנים 1988–2003.
ברכר הוא ממקימי קרן "רז-רם", קרן המסייעת ליתומים החל משנת 1999 לקדם את עצמם בתחומי אמנות שונים. שימש עד 2005 בתור מזכיר הקרן. החל משנת 2014 מכהן כיו"ר הקרן.
טלוויזיה.
בשנים 2011–2012 הגיש פינת המלצות תרבות בימי חמישי ב"חדשות המקומיות" בערוץ 3. בשנת 2014 השתתף בפרק שעסק באבהות חד-הורית במסגרת תוכנית הטלוויזיה "משפחה מאושרת בשישה שיעורים", שיצר אייל דורון ושודרה בערוץ 2, בהנחיית יורם יובל ואירי ריקין.
קישורים חיצוניים.
ריאיונות וסרטונים באתר יו טיוב
קורות חיים
ריאיונות וכתבות פרופיל
אודות ההצגה Cock
אודות ההצגה "כל הגברים אותו דבר"
אודות ההצגה "סיפורו של סוס"
אודות ההצגה "בית ספר לנשים"
מקס צווייג
מקס (מקסימיליאן) צווייג (בגרמנית: Max Zweig ; 22 ביוני 1892 - 5 בינואר 1992) היה מחזאי יהודי ממוצא אוסטרי שחי רוב חייו בארץ ישראל.
חייו.
צווייג נולד למשפחה משכילה, יהודית ציונית חילונית, בפרוסטיוב שבחבל מוראביה שהייתה תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית. בן דודו המוכר יותר היה שטפן צווייג.