שרל שלום טואטי (נכתב גם "תואתי", במקור "אתוואתי") (בצרפתית: "'Charles Touati"'; 1 בפברואר 1925 בתלמסאן שבאלג'יריה – שבת זכור 15 במרץ 2003 בפריז) היה רב וחוקר פילוסופיה יהודי-צרפתי.
קורות חיים.
טואטי הוא בנו של הרב חיים תואתי, שהיה רב בתלמסאן, הוא נצר לשושלת רבנים באלג'יריה. סב אביו היה רבי חיים בלייח, וסב סבתו היה רבי חיים קצבי.
עקב מלחמת העולם השנייה, התחיל את לימודיו בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת אלג'יר ב-1943 וב-1945 עבר לצרפת ולמד רבנות בבית המדרש לרבנים בפריז במקביל להמשך לימודי פילוסופיה בסורבון. הוא העמיק את ידיעותיו בלימודי התלמוד בדרופסי קולג' בפילדלפיה אצל שלמה צייטלין ב-1949. כשחזר לצרפת כיהן, במשך כמה חודשים, כרב בבית הכנסת אוהל אברהם ברחוב מונטווידאו בפריז וקיבל תואר Grand Rabbin. הוצע לו להחליף את הרב יעקב קפלן כרב הראשי של צרפת אבל בשל בריאותו הרופפת הוא דחה את ההצעה.
לטואטי היה תואר דוקטור בתאולוגיה ובהיסטוריה של הפילוסופיה. הוא היה מנהל המחקר בבית הספר היישומי ללימודים גבוהים (EPHE) במחלקת מדעי הדתות, שם החזיק בקתדרה ליהדות תלמודית ורבנית מ-1972 עד 1994 אחרי מורה דרכו, ז'ורז' ויידה.
כרב, השתתף בחידוש פניה של הרבנות בצרפת במחצית השנייה של המאה ה-20. כמורה בבית המדרש לרבנים בפריז וב-EPHE וכן בחיבוריו, תרם טואטי תרומה חשובה למחקר הפילוסופיה ביהדות הרבנית בימי הביניים. הוא נחשב כמומחה עולמי לרלב"ג (1288–1344) ולתאולוגיה היהודית בימי הביניים. חיבוריו עוסקים גם בתלמוד, בספרות חז"ל ובהלכה. הוא ניהל יחד עם ז'ראר נהון את "Revue des Études Juives" מ-1981 עד 1996.
הוא היה אחיו של אמיל טואטי.
פרסים.
בשנת 1983 קיבל את אות לגיון הכבוד מידי נשיא צרפת פרנסואה מיטראן עבור "35 שנות פעולה בתחום הדת".
ב-2001 הגישו לו תלמידיו ועמיתיו את "תורה ומדע: פרספקטיבות היסטוריות ותאורטיות. מחקרים לכבודו של שרל טואטי", ספר יובל ובו מאמרים העוסקים בתחומי העניין שלו: היחסים בין התורה והחוכמה מאז התקופה ההלניסטית עד ימינו. ערכו את הספר רבנים ראשיים, רבנים ותלמידים שלו: רנה גוטמן, ז'ילבר דהן , רמי ברג , סיימור פלדמן , פול פנטון, גד פרוידנטל, רולאן גטשל, אלסנדרו גטה, מיריי הדס-לבל, וארן זאב הרוי, מנחם קלנר , דניאל יהודה לסקר, ז'אן-פייר רוטשילד, דב שוורץ וקולט סיראט.
סדרת הרכבות - ספרים
מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה
אז'ני דה מונטיז'ו
אז'ני דה מונטיז'ו, בשמה המלא - דוניה מריה אאוחניה איגנסיה אוגוסטינה דה פאלאפוקס פורטוקאררו דה גוסמן וקירפטריק קולסברן, מרקיזה ד'ארדאלס, מרקיזה דה מויה, רוזנת טבה ורוזנת דה מונטיחו (בספרדית: María Eugenia de Guzman Palafox Portocarrero y Kirkpatrick de Closeburn, marquise d’Ardales, marquise de Moya, comtesse de Teba, comtesse de Montijo; 5 במאי 1826 - 11 ביולי 1920) ידועה כאז'ני דה מונטיז'ו (בצרפתית: Eugénie de Montijo) וכקיסרית אז'ני (l'impératrice Eugénie) הייתה רעייתו של נפוליאון השלישי שהכתיר אותה לקיסרית לצידו ובעלת סמכויות של עוצרת בהיעדרו.
תולדות חייה.
עד נישואיה לנפוליאון השלישי.
אזנ'י נולדה בגרנדה למשפחה קתולית אדוקה. אביה היה דון סיפריאנו דה פלפוקס פורטוקררו, רוזן טבה ומונטיחו ואמה הייתה חצי-ספרדייה וחצי-סקוטית, מריה-מנואלה קירפטריק. מגיל צעיר נשלחה ללמוד בפריז במנזר הלב הקדוש (Sacré Cœur).
את נפוליאון השלישי פגשה אז'ני כשהייתה בת 23, בעת קבלת פנים שנערכה עבורו כנשיא הרפובליקה השנייה בארמון האליזה. נפוליאון התרשם מיופייה האקזוטי ומצניעותה הנוצרית. ארבע שנים לאחר מכן, ב-22 בינואר 1853, הכריז נפוליאון השלישי, לאחר הכתרתו כקיסר, על אירוסיו לאז'ני תוך הצהרה כי עדיף לו להינשא נישואי אהבה, מאשר להינשא נישואי תועלת פוליטיים לאשה שאינו מכיר ואינו אוהב. הזוג נישא שבוע לאחר מכן. אז'ני הייתה אז בת 26, ונפוליאון מבוגר ממנה בתשע עשרה שנים. העם הצרפתי נרתע ממלכה נוכריה, שהזכירה לו את נישואי לואי ה-16 למארי אנטואנט האוסטרית.
כקיסרית.
ב-16 במרץ 1856 נולד לזוג בנם היחיד, יורש העצר (הנסיך הקיסרי, "Le Prince Impérial") נפוליאון אז'ן לואי. ב-1859 יצא נפוליאון השלישי להילחם במסגרת מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה והותיר את הקיסרית בפריז עם סמכויות מלאות למשול כעוצרת. ב-1860 ביקרו בני הזוג באלג'יריה. ב-1865 יצא הקיסר לבדו לאלג'יר והותיר שוב את ניהול המדינה בידיה של הקיסרית.
השפעתה של אז'ני על הקיסר בתחום מדיניות החוץ של צרפת הלכה וגדלה. אז'ני ניצלה השפעה זו בכמה הזדמנויות כדי ליזום יציאה של כוחות צבא צרפתיים לעימותים ולמלחמות מול כוחות זרים, אף אם אותם כוחות לא היוו כלל איום על צרפת ואף לא היו קרובים לשטחה. אז'ני, שהכירה את ההערכה העמוקה שחשו רבים בעם הצרפתי לנפולאון בונפרטה הודות לתעוזתו הצבאית, האמינה כי ניצחון צבאי צרפתי יבסס את שלטונה של שושלת נפולאון ובראשם בנה הצעיר.
כקתולית אדוקה הטיפה להגנת האפיפיור ומדינת האפיפיור על ידי כוחות צרפת מפני כוחות איטליה החופשית בראשות גריבלדי. זאת בניגוד לדעתו ונטייתו של נפוליאון השלישי, שהיה נכון לפנות את כוחותיו ממדינת האפיפיור ולחתור להסכם בין המדינה האיטלקית לאפיפיור, תוך שהוא מציב את צרפת כמתווך נייטרלי בין הצדדים. תמיכתה הגלויה והבוטה של הקיסרית באפיפיור סיכלה את נסיונותיו של הקיסר במשך שנים.
ב-1858 הגיעו אל הקיסרית ידיעות על רדיפת המיסיון בווייטנאם. אז'ני תבעה שילוח משלחת צבאית לאזור על מנת להגן על האינטרס הקתולי, דבר שהוביל בסופו של דבר לכיבוש הודו-סין על ידי צרפת. באופן דומה השפיעו מיסיונרים ממקסיקו, שנרדפו על ידי משטרו של בניטו חוארס על תוכניתם של בני הזוג ליצור ספירה של השפעה צרפתית באזורי דרום ארצות הברית ומקסיקו. בשנת 1863 נשלח כוח סיוע צרפתי גדול לאמריקה והציב על כס המלוכה במקסיקו את הנסיך הקתולי מקסימיליאן מבית הבסבורג מתוך שאיפה שהדבר ישפר את יחסי צרפת עם אוסטריה (וימנע ברית אוסטרית-פרוסית), וגם ייצור את ספירת ההשפעה הנדרשת, כאשר בית המלוכה המקסיקני ייתמך בכידונים צרפתיים. בנוסף נטו השניים להאמין כי הדרום ינצח במלחמת האזרחים האמריקנית, ויכיר במשטר החדש במקסיקו. אולם כל התקוות נגוזו. הצפון ניצח והמקסיקנים בראשותו של חוארס סירבו להכיר בשלטון הזר, ניהלו כנגדו לוחמה זעירה ממעוזיהם שמחוץ לערים ובסופו של דבר הוציאו את הקיסר מקסימיליאן להורג.
כאשר שמעה על דיכוי נוצרים בלבנון, יצאה להוועד בקונסטנטינופול עם אמו של הסולטאן אבדילאזיז והשיגה עבור מילט הנוצרים בלבנון שלטון עצמי על ענייניהם. בתוך כך התרחבה מוטת השליטה הצרפתית באזור.
מלחמת פרוסיה-צרפת.
כאשר המיליטנטים בפרוסיה, ובראשם הקנצלר ביסמרק, החלו לחתור למלחמה נגד צרפת, היה נפוליאון השלישי חולה, שרוי בדיכאון ומודע לליקויים בכשירות הצבא ולכן רצה להימנע מעימות צבאי מול פרוסיה. אז'ני, לעומתו, נתלתה בדיווחיו של שר הביטחון בממשלתו של נפולאון השלישי (דיווחים שיתגלו מאוחר יותר כמנותקי כל קשר עם המציאות) כאילו הצבא ערוך היטב ומוכן לכל מלחמה ודחפה ליציאה למלחמה בפרוסיה. אז'ני האמינה כי ניצחון במלחמה שכזו, במיוחד הודות לכך שפרוסיה הייתה מדינה פרוטסטנטית בניגוד לצרפת הקתולית, יחזק ויקבע את שלטונו של בנה, שהתעתד להחליף את אביו שהיה מבוגר, חולה והססן. כאשר הגיעה לצרפת השמועה כאילו מלך פרוסיה עלב ופגע קשות בכבודו של שגריר צרפת בפרוסיה (שמועה שקרית שנוצרה והופצה בכוונה תחילה על ידי ביסמרק, שביקש לייצר פרובוקציה שתגרור את צרפת למלחמה בפרוסיה) ראתה בכך ז'אני הזדמנות להשיג את אותו ניצחון צבאי גדול שביקשה ודחקה בבעלה להכריז מלחמה.
כאשר יצא נפוליאון יחד עם צבאו להערכות במץ, שלח לרעייתו מברק גלוי ובו הביע, עוד טרם הקרבות, את הלך-רוחו המדוכדך ואת חוסר אמונו ביכולתו של צבא צרפת לנצח. חברתה הטובה ביותר של הקיסרית הייתה אשת השגריר האוסטרי בפריז, פאולינה פון מטרניך. ביומניה חשפה פון מטרניך שהקיסרית לא הסתירה ממנה דבר. בפרט הראתה הקיסרית לחברתה את מברקו של הקיסר. למרות שככל הנראה הבטיחה פון מטרניך לשמור בסוד את הנאמר במברק, הרי שתוכנו הגיע לידי השלטון בווינה. העובדה כי הרושם העולה מהמברק הוא שאפילו נפולאון השלישי עצמו איננו מאמין במלחמה זו או ביכולתו של צבאו לנצחה סיפקה לפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה את האמתלה והצידוק שלא להחלץ לעזרתה של צרפת ושלא לקחת חלק במלחמה זו נגד פרוסיה. פון מטרניך אף ציינה ביומנה שהקיסרית העדיפה שבעלה ימות מות-גיבורים בשדה הקרב, מאחר שמותו יאפשר את עליית בנם המשותף לשלטון ויאפשר לה להמשיך ולשלוט כעוצרת. בסופו-של-דבר, פרצה המלחמה בין צרפת לפרוסיה וכפי שחשש נפולאון השלישי נחלה צרפת הפסד מוחץ. נפוליאון השלישי נלקח בשבי והכוחות הפרוסיים כבשו את פריז. בסיועה של פון מטרניך הוברחה אז'ני מן הבירה הצרפתית לצ'יזלהרסט שבבריטניה, שם חבר אליה בנה, שמולט מוקדם יותר על ידי אביו לבלגיה כאשר נוכח כי הוא עומד להפסיד בקרב מול פרוסיה ואף ליפול בשבי. פון מטרניך אף שלחה לאז'ני את תכשיטיה בדואר דיפלומטי.
לאחר המלחמה.