בעקבות המעבר לתקנות הערות להמרה בנקאית (מאי 1884), הבנק המרכזי של יפן הוציא לראשונה שטרות בשנת 1885 (18 שנה לשלטון מייג'י). למרות כמה תקלות (למשל, הסתבר כי האבקה ששולבה בנייר במטרה למנוע זיופים הפכה את השטרות למעדן עבור חולדות), ההרצה הצליחה במידה רבה. ב-1897 הצטרפה יפן לתקן הזהב.
מאז תחילת תקופת מייג'י, הבנק של יפן פועל ברציפות ממשרדיו הראשיו בטוקיו ואוסקה.
ארגון מחדש.
הבנק של יפן אורגן מחדש ב-1942, תחת חוק הבנק של יפן (1942). הייתה תקופה קצרה לאחר המלחמה, במהלך כיבוש יפן, בה הושעתה פעילותו של הבנק, ומטבע צבאי הונפק. ב-1949, הבנק חזר לפעילות
בשנות ה-70, סביבת הפעולה של הבנקה התפתחה יחד עם המעבר משער מטבע זר קבוע במשק הדי סגור של יפן, למשק גדול ופתוח עם שער חליפין משתנה.
משימות.
על פי האמנה שלו, המשימות של הבנק המרכזי של יפן הן:
מיקום ומבנה.
בסיסו של הבנק המרכזי של יפן הוא בניהונבשי, טוקיו, לא במקרה, סמוך לרובע גינזה המפורסם, אשר משמעות שמות היא מטבעת כסף. מבנה הניאו בארוק של הבנק בטוקיו תוכנן בידי האדריכל טאטסונו קינגו, ב-1896. הסניף באוסקה של הבנק נחשב לעיתים למבנה אשר מזוהה יותר עם הבנק, ומסמל אותו כמוסד חשוב.
בווארית
בווארית או אוסטרו-בווארית (Boarisch או Bairisch) היא קבוצה של ניבים גרמניים (למעשה נחשבים שפות כשלעצמם) המדוברים באוסטריה, בוואריה שבגרמניה ודרום טירול שבאיטליה על ידי כ-13 מיליון איש.
הבווארית שייכת לקבוצת הניבים הגרמנים העיליים יחד עם אלמאנית (שכוללת גם את השוואבית ואת הגרמנית השווייצרית).
שימוש.
בהשוואה לניבים גרמניים אחרים, בווארית שונה במידה ניכרת מגרמנית תקנית באופן כזה המקשה על דוברי הניב לאמץ הגייה תקנית. עם זאת הבווארים והאוסטרים יכולים בדרך כלל לקרוא, לכתוב ולהבין גרמנית תקנית (שכן הם לומדים גרמנית תקנית בבית הספר ברוב המוחץ של המקרים ולפעמים אפילו מלמדים אותם בגרמנית תקנית בבית הספר).
אנשים המדברים בווארית כשפת אמם לעיתים קרובות מחשיבים אותה כשפה נפרדת מגרמנית ושפה בשימוש יום יומי ולכן נוצר לה (כמו לשפות רבות שנגזרו מגרמנית כמו לוקסמבורגית וכמה נוספים) מעמד של שפה רשמית בבוואריה ואפילו באוסטריה כולה, שכן השפה לא רק שונה מגרמנית באופן דיסטינקטיבי, אלא גם משויכת לאזור מסוים ולרוב מקושר עם עבר שונה מפשוט "גרמנים".
כיום יש ניסיונות לבצע סטנדרטיזציה לשפה על מנת שיהיה נוח יותר להשתמש בה במישור האדמיניסטרטיבי ובמוסדות רשמיים וכך גם ביום יום בצורה רשמית ואחידה (כמובן שכל אחד ימשיך לדבר בדיאלקט שלו, אך יהיה הבדל מסוים או לא בין השפה הרשמית לדיאלקט).
השפעה לטינית.
האזורים בהם מדוברת השפה היו בעבר פרובינציה של האימפריה הרומית והיו מדוברים בה ניבים לטיניים אשר הוחלפו על ידי ניבים גרמאניים של מהגרים אל האזור. בשל כך ישנה השפעה לטינית מסוימת במורפולוגיה ובאוצר המילים הבווארי.
ניבים.
ישנם שלושה ניבים מרכזיים של בווארית:
נפח מת
נפח מת בפיזיולוגיה של מערכת הנשימה הוא נפח אוויר הנשאף לריאות ואינו משתתף בשחלוף הגזים בהן. נפח זה מורכב משני רכיבים: נפח מת אנטומי, הנובע מהמבנה של דרכי האוויר, ונפח מת נאדי, הנובע מאזורים בריאה אשר הם מאווררים אך אינם מקבלים אספקת דם לשחלוף הגזים עם הדם. באדם בוגר בריא הנפח המת עומד על כ-150 מ"ל, כ-30% מהנפח החילופי במנוחה. הנפח המת מסומן ב-VD.
נפח מת אנטומי.
בסוף כל נשיפה נשאר בדרכי האוויר נפח אוויר דל בחמצן ועשיר בפחמן דו-חמצני. בשאיפה העוקבת נכנס נפח זה ראשון לריאות, ורק אחריו נכנס אוויר אטמוספירי העשיר בחמצן אשר משתתף בשחלוף הגזים. אותו נפח אוויר עני בחמצן שאינו משתתף בשחלוף הגזים בריאות נקרא נפח מת אנטומי, מאחר שהוא נובע מהמבנה של דרכי האוויר. למעשה, הנפח המת האנטומי הוא הנפח של דרכי האוויר בסוף נשיפה במנוחה.
בריאות מבודדות ניתן ליצוק לתוך הסמפונות חומר מתקשה, שאחרי פירוק כימי של רקמת הריאה יאפשר מדידה של נפח דרכי האוויר. לצורך מדידה פיזיולוגית של הנפח המת נעשה שימוש בשיטת פאולר, שהוצעה על ידי וורד פאולר בשנת 1948, שבה הנבדק שואף שאיפה אחת של חמצן טהור ובעת הנשיפה נמדד ריכוז החנקן באוויר הננשף, אשר מקורו בשאיפה קודמת של אוויר אטמוספירי. בתחילת המדידה ריכוז החנקן בנפח הננשף אפסי משום שמקור האוויר הננשף ראשון הוא בשאיפת החמצן הטהור. לאחר מכן ריכוז החנקן עולה עד להגעה לישורת בעלת שיפוע קל. חישוב הנפח המת מתבצע על ידי העברת אנך בחלק העולה של עקומת ריכוז החנקן כתלות בנפח הננשף, כך ששטחי שני המשולשים, התחומים על ידי העקומה, הצירים וקו הגבול העליון של ריכוז החנקן, שווים. נקודת העברת האנך בציר האופקי – הנפח הננשף – היא הנפח המת האנטומי.
בקביעת ערכי תדירות הנשימה והנפח החילופי בחולה המחובר למכונת הנשמה יש להתחשב בנפח המת שמתווסף לאחר חיבור החולה למכונה כפועל יוצא של נפח צינורות המכונה. כמו כן, שימוש בשנורקל אף הוא מגדיל את הנפח המת האנטומי.
נפח מת נאדי.
כאשר ישנם אזורים בריאה אשר הם מאווררים אך אינם מקבלים אספקת דם לשחלוף הגזים עם הדם, כלומר יחס האוורור לזרימה (formula_1) הרי שמדובר באוורור מבוזבז, הנקרא נפח מת נאדי. נפח מת זה הוא זניח באנשים בריאים, אך יכול לגדול לכדי משמעותי באנשים עם מחלות ריאה כגון תסחיף ריאתי או נפחת.
חישוב הנפח המת.
חישוב הנפח המת הפיזיולוגי הכולל מתבסס על היחס בין הנפח המת לנפח החילופי, כפי שמתואר על ידי משוואת בוהר על שם כריסטיאן בוהר. לפי המשוואה, היחס בין הנפח המת לנפח החילופי (VT) שווה ליחס בין הפרש לחצי הפחמן הדו-חמצני בדם העורקי והאוויר הננשף ללחץ הפחמן הדו-חמצני בדם העורקי: formula_2. מאחר שלחץ הפחמן הדו-חמצני בדם העורקי שווה ללחץ הפחמן הדו-חמצני באוויר הנאדיות, ניתן לחלק את המונה והמכנה של האגף הימני במשוואה בלחץ האטמוספירי בניכוי לחץ אדי המים ולקבל יחס מקביל של אחוז הפחמן הדו-חמצני: formula_3. באדם בוגר בריא יחס זה נע בין 0.2 ל-0.35, כאשר הוא עולה עם הגיל וקטן במאמץ גופני.
מסאקי שיראקאווה
מָסָאָקִי שִׁירָאקָאווה (ביפנית: 白川 方明; נולד ב-27 בספטמבר 1949) הוא כלכלן יפני, שכיהן כנגיד הבנק המרכזי של יפן. הוא משמש דירקטור בבנק להסדרי סליקה בינלאומיים.
ביוגרפיה.
שיראקאווה נולד בפוקואוקה. בשנת 1972 הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת טוקיו וב-1977 השלים את לימודי התואר השני שלו בכלכלה באוניברסיטת שיקגו.
שיראקאווה הצטרף לבנק יפן ב-1972. במסגרת תפקידיו המגוונים בבנק שימש, בין השאר, מנכ"ל הסניף של הבנק באויטה ומנהל המשרד של הבנק בניו יורק. בשנת 2006 פרש והצטרף למחלקה למדיניות ציבורית באוניברסיטת קיוטו, אך חזר אל בנק יפן ב-2008. מועמדותו לתפקיד נגיד בנק אושרה ב-9 באפריל 2008. ב-19 במרץ 2013 סיים שיראקאווה את כהונתו כנגיד. שיראקאווה דורג במקום השישי ברשימת האנשים החזקים בעולם של המגזין ניוזוויק, יחד עם שני כלכלנים בכירים אחרים: בן ברננקי (מקום רביעי) וז'אן-קלוד טרישה (מקום חמישי).
הסטטוס קוו בישראל בנושא השבת
שאלת השבת ואופן שמירתה העסיקה את החברה הלאומית המתגבשת עוד בזמן המנדט הבריטי. בתקופה זו התפתחו מספר הסדרים ששימשו כבסיס לעקרון הסטטוס קוו. במסגרת ההסדר הוסכם שהשבת תישמר בכל המוסדות הלאומיים, התחבורה הציבורית תושבת בכל היישובים וכן הותקנו תקנות שהבטיחו את השבתת המסחר והמלאכה בשבת.
בשנת 1951 נחקק "חוק שעות עבודה ומנוחה", האוסר על העסקת יהודים בשבת.
סוגיית השבת השנויה במחלוקת עולה פעמים רבות על סדר היום הפוליטי והציבורי בין הדתיים לחילוניים, ומבליטה את הניגודים בין הציבורים השונים. עם זאת, הדעות מורכבות ובקרב זרמים שונים ישנן מגוות דעות בנושא השבת.
המערכת הפוליטית נוהגת בסוגיית השבת בדפוסים מובהקים של דמוקרטיה הסדרית, כשהיא מתאפיינת בהתייחסות אגבית למעמד השבת בחקיקה הראשית, וכן בהאצלת סמכויותיה. לעצירת שחיקה הדרגתית בסטטוס קוו, נעשו ניסיונות, בעיקר מצד המפלגות הדתיות, לחוקק חוק שבת ארצי.
יום מנוחה רשמי.
במכתב ששלח ביוני 1947 דוד בן-גוריון, אז ראש הסוכנות היהודית, לאגודת ישראל ונודע לימים כמכתב הסטטוס קוו בו הוסדרו לראשונה יחסי דת ומדינה בישראל, נכתב בנוגע לשבת כי "ברור שיום המנוחה החוקי במדינה היהודית יהיה יום השבת, כמובן מתוך מתן רשות לנוצרים ובעלי דת אחרת לשבות ביום החג השבועי שלהם". עם קום המדינה, נקבעה בסעיף 18א לדבר החקיקה הראשון של מדינת ישראל, פקודת סדרי השלטון והמשפט, הוראה בדבר קביעת השבת כיום המנוחה הרשמי במדינה, לצד מועדי ישראל. סעיף זה בפקודה לא הופיע בה בתחילה והוא צורף לה זמן קצר לאחר הקמת המדינה בשל מחאת המנהיגים הדתיים בישיבה השלישית של מועצת המדינה הזמנית. באופן סמלי הסעיף אף הוחל למפרע מליל שבת, ו' אייר תש"ח (15 במאי 1948). (חוק הלאום) שנחקק ביולי 2018 אף עיגן בחוק יסוד את מעמד השבת כיום המנוחה הרשמי של ישראל.