הבסיס שער עגל ששימש את אירוע האמנות 'צבעי בסיס 2', היה מעבר גבול בין ישראל ללבנון. הוא נמצא בין מטולה וכפר גלעדי ושמו נקרא על שם גבעת עגל הסמוכה לבסיס. עד שנת 2006, לפני שכוחות צה"ל נסוגו מלבנון, שימש הבסיס למטרות תצפית וכנקודת כניסה ויציאה לחיילים ששירתו בדרום לבנון. עם סיומה של מלחמת לבנון השנייה ננטש הבסיס ועמד במשך 7 שנים, שומם ואפרורי. הזמן נתן את אותותיו במקום והותיר את מבני הבטון סדוקים ומתפוררים. "אפילו צלקות הבטון שנותרו מאחור נראות כמו אמנות לא מכוונת". למשל הכתובות שנותרו בחדרי המגורים של החיילים, וציורי הקיר שנותרו אף הם ליד בניין האודיטוריום שנשרף למחצה. ב-17–18 במאי, לאחר שהפרויקט אושר על ידי הצבא, קידם הבסיס את פניהם של 40 אמנים שהגיעו ממרכז הארץ, ביניהם אמנים פלסטיים, משוררים, אמני רחוב, צלמים וציירים שהוסיפו למקום "צבע ואמירה".
בדומה לפרויקט 'צבעי בסיס 1', גם בפרויקט זה הרעיון היה ליצור פרויקט אמנות קהילתי. בריאיון לעיתון במחנה אמר פישר כי "לכל אחד יש איזה סיפור מהצבא. פרויקט מסוג כזה מראה שלצבא יש צד שיכול לצאת מהקווים המוכרים שלו ולתת במה לאירועים, אפילו אזרחיים לחלוטין...נוצר פה שילוב מעניין – אמנות וצבא, ביקורת ואמת, זה הכי ישראלי שיש". בניגוד לפרויקט הקודם שמומן כולו מכיסי האומנים, פרסמו המארגנים קמפיין לגיוס כספים באתר למימון המונים הדסטארט.
גלריית משונע.
ב-25 באפריל 2014, נערכה פתיחה חגיגית של גלריה עכשווית חדשה העונה לשם 'משונע', שבה הוצגו עבודות של 40 אמנים. הגלריה הוקמה על ידי אורן פישר והאמן אנטון אברמוב, בבניין נטוש המיועד להריסה, ברחוב הרצל פינת סלמה בדרום תל אביב. השניים ששתפו פעולה בפרויקט צבעי בסיס, חברו שוב במטרה למצוא מקום בדרום תל אביב ולהסבו לגלריה שתשקף את הסביבה שבה היא פועלת ושתנסה לדבריהם להציע תיקון למציאות המורכבת המתרחשת בה. שאיפתם של השניים, כך אמרו, היא לקדם יצירה של קהילת אמנים שתפעל באופן עצמאי מבלי להיכנע לתכתיבים של הגלריות הממוסדות. הגלריה שהייתה בעבר חנות, שופצה על ידי פישר ואברמוב. שמה של הגלריה שיקף אף הוא את כוונת מייסדיה "משונע, כשמה כן היא, משונה למדי...לא התיימרנו להיות האוונגרד שישנה את המשחק" אמר פישר, "אבל אני כן חושב שעשינו שינוי קטן, מזערי, במפת עולם האמנות התל אביבית לפחות, כי כן היה צורך במקום שהוא אחר"
הגלריה כללה 3 חללים שהשתרעו על שטח של 180 מ"ר: חלל קדמי בחזית הרחוב שבו הוצגו תערוכות מתחלפות, ושני חללים נוספים ששימשו בעבר כמחסנים. אחד מהם הוסב לסטודיו ששימש את פישר ואברמוב והשני כמתחם להצגת אמנות ואירועי תרבות. בשנות קיומה של הגלריה, הוצגו בה עשרות רבות של תערוכות ואירועי תרבות שתרמו רבות לסצנת האמנות בתל אביב. בין האמנים המוכרים שהציגו בגלריה: בועז ארד, אניסה אשקר, ציבי גבע, נחמה גולן, אסד עזי ויונתן הירשפלד. בשנת 2017 נסגרה הגלריה ואת מקומה תפס בניין מגורים חדש. לגלריה נערכה מסיבת פרידה בבית רומנו (כיום התדר) שזכתה לשם 'קייטנת משונע'.
הבית האדום.
הבית האדום במתכונתו כמרכז תרבות עכשווית ויזמות קהילתית, הוא יוזמה של אורן פישר ואמנים נוספים שעבדו עימו בשיתוף פעולה. המבנה ההיסטורי היה בעברו ביתו של השייח מוראד ואחד מ-30 בתי הבאר של תל אביב. הוא ממוקם ברחוב ישראל מסלנט בשכונת שפירא. המבנה עבר עבודות שימור וחידוש תוך שמירה על חלונותיו המקושתים, תקרותיו הגבוהות וציורי הקיר המקוריים שנחשפו בו, ותוך כדי התאמתו לשימושים העתידיים שלו כמרכז תרבות קהילתי. שעריו של הבית האדום נפתחו בשנת 2017 עם אירוע פרפורמנס והשקה של תערוכה שבה השתתפו כמאה אמנים ישראלים שנבחרו מתחומי הציור, הפיסול, המיצב ועוד. אמנים ומעצבים ישראלים פעלו בחללי הסטודיו שנבנו במקום. המרכז הוכשר גם לקיים תוכנית של "שהות אמן" - (רזידנסי) לאמנים מחוץ לישראל. בכל שנות פעילותו הוצגו בו תערוכות רבות של אמנים ואירועי תרבות משותפים של אמנים מקומיים עם אמנים מחוץ לישראל.
יצירה משותפת עם המסך הלבן.
שיתוף הפעולה של אורן פישר עם חברי להקת הפאנק, המסך הלבן הוא תולדה של מפגש מקרי בגלריית משונע שהפכה ברבות הימים לחברות הדוקה וליצירה משותפת הנשענת על תפיסות פוליטיות דומות וביקורת חברתית נוקבת. משנת 2016, החל פישר ליצור עטיפות המלוות באיורים ובטקסטים לאלבומי הלהקה, הזמנות להופעות, כרזות, עיצוב אביזרים להופעות ועוד. בריאיון משותף עם חברי הלהקה ואורן פישר לערב רב (מגזין אמנות), אמר גבריאל ברויד חבר הלהקה כי אורן מכניס משמעות למוזיקה שהם יוצרים, כי העולם הוויזואלי הצבעוני של אורן חופף את העולם של המסך הלבן. עוד הוסיף, כי כפי שהוא יודע שכל פריטה של גילברט על הגיטרה מגיעה מהמקום הנכון בלב, כך הוא יודע גם שכל ציור של אורן מגיע מאותו מקום בלב. "זה מאוד בולט באיך שאורן מצייר. ספונטני, פשוט ונאיבי. גם אנחנו, בצורה שבה אנחנו כותבים שירים, אני מרגיש שאנחנו קצת ילדים שמשחקים..."
אורן מתייחס לעבודות שהוא יוצר ללהקה באופן שונה מאשר לעבודות האמנות המוצגות בתערוכות שלו. "אני מאוד אוהב את זה שזה כבר לא שלי. שזה של מישהו אחר. אין את התחושה הזאת כשאתה עובד על תערוכה. שם אתה במרכז. פה אני מאחורה. ובמקרה של תופעת המסך-הלבן, זה להיות מאחורי הרבה אנשים".
שיתוף פעולה עם האמן זאב אנגלמאיר.
שורפים אמנות.
בחודש נובמבר 2018 יזם אורן פישר עם האמן זאב אנגלמאיר את האירוע "שורפים אמנות" שהתקיים בכיכר המדינה שבתל אביב. במסגרת האירוע נקראו אמנים פלסטיים להגיע לכיכר ולשרוף את יצירותיהם ולהעלות אותן כקורבן במחאה על הצעת חוק הנאמנות בתרבות שיזמה באותה עת שרת התרבות מירי רגב. המוחים סברו כי הצעת חוק זו פוגעת בחופש הביטוי שתוביל ליצירת אמנות מגויסת המתחשבת באג'נדה מוכתבת.
סדנת ארטיביזם בבצלאל.
בשנת 2019 העביר עם זאב אנגלמאיר סדנת 'ארטיביזם' לסטודנטים במחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל. מטרת הסדנה הייתה לעורר את הסטודנטים למעורבות חברתית ולעודדם באמצעות הכלים היצירתיים שבידיהם לפעול לשינוי המציאות, שנגועה בין השאר לדברי פישר "בשחיתות שלטונית". לטענת פישר, רבים מהאמנים ומהסטודנטים בני דורו טומנים את ראשם בחול. על עצמו הוא מעיד כעל "לוחם בהתקרנפות האמנותית" ומקווה כי בעתיד תתרחב הסדנה לקורס רב-מחלקתי.
תערוכות נבחרות.
"שוק התקווה" במוזיאון ינקו דאדא.
בשנת 2016, לרגל 100 שנה לתנועת הדאדא, הציג פישר במוזיאון ינקו דאדא בכפר האמנים עין הוד מיצב ובו מאה עבודות רדי מייד וגרפיטי בשילוב טקסטים שאצרה ניצן שובל.
מרבית העבודות מתייחסות באופן ביקורתי למצב החברתי הפוליטי בישראל, לקיפוח העדתי, לכיבוש, ללאומיות ולשדה התרבות והאמנות בישראל.
דוגמה בולטת לייצוג הפער החברתי בישראל, הן העבודות "חתול מדרום תל אביב" וחתול מצפון תל אביב" שיצר פישר בדמות שני חתולים. האחד שחור ורזה שגופו עשוי משיער ראסטות ואילו השני לבן ושמנמן שעשוי מגרביונים מנופחים.
בתערוכה הוצגו בין השאר סדרת עבודות פרובוקטיביות המתייחסות למי שהייתה באותה עת שרת התרבות מירי רגב, שכיהנה באותה עת בתפקיד זה. "תחת קפוץ" היא אחת העבודות ששמה נשאב מהכינוי שכינתה רגב את האמנים בישראל: "כפויי טובה וקפוצי תחת". עבודה נוספת זכתה לשם "עין של מירי" ובה ציור עין, שצייר פישר על מצלמת האבטחה במוזיאון. את הסדרה חותמת העבודה "נאמן למירי", מילים שהטביע האמן על דרכונו ומתחתן מופיע רישום של הדמות האופיינית לו מציורי הגרפיטי שלו, המצדיעה במועל יד כ"סימן מובהק לנאמנות המוחלטת של האזרח לשלטון".
לדברי פישר, "למי שאין דרכון זר חששו גדול יותר ממה שקורה כאן לאחרונה...על האמנים "להגיב ולמחות נגד המצב, כל שכן אמנים בעלי אג'נדה פוליטית וחברתית. אמן מעצם מהותו הוא שליח, אסור לו להעלים עין".
דיוקן עצמי כדיוקן עצמי.
בחודש מאי 2017 הציג אורן בחלל הפרויקטים של גלריה רוזנפלד תערוכת יחיד העונה לשם – "דיוקן עצמי כדיוקן עצמי" בתערוכה מוצגות עבודות וידאו, דיוקנאות צילום עצמיים וכן דימויים שדרכן משקף פישר את נקודת המבט שלו על חיי היומיום, על זוגיות, ועל ההתמכרות לטלפון החכם ולרשתות החברתיות. לדברי פישר, "הרעיון של התערוכה, קלישאתי ככל שיישמע, הוא העובדה שאני מכיל בתוכי את כל הסביבה שלי. פירקתי את כל האטומים שבי לכדי מפה שנקראת דיוקן עצמי".
הגירה.
בחודש דצמבר 2019, נפתחה במוזיאון העירוני 'קסטלבונו' השוכן ליד העיר פלרמו שבסיציליה, תערוכה העוסקת בהגירה ובפליטים. תערוכה זו היא פרי של שיתוף פעולה בין מוזיאון ינקו דאדא בעין הוד, לבין המוזיאון העירוני בקסטלבינו - Museo Civico Castelbuono ולמוזיאון העיר בדיסלדורף Stadt Museum Dusseldorf. בתערוכה השתתפו 6 אמנים, שניים מכל מדינה. האוצרת הראשית של מוזיאון ינקו דאדא פנתה לאורן פישר ולהדר מיץ על מנת שייצגו את ישראל בתערוכה. אורן פישר יצר עבודת קיר גדולת ממדים 10 X 23 מטר, העשויה מגזרי עצים, מתכת וצבעי שמן. לדברי פישר, הוא החליט לאמץ את הסירה כסמן החזותי המוכר ביותר של ההגירה וליצור באמצעותה מסר שהוא פשוט למראית עין. לצורך המשימה, ליקט גזרי עצים מיער סמוך לירושלים ויצר מהם דמויות של מהגרים המצטופפים בתוך סירה. עוד הוסיף כי "הניסיון היה ליצור תחושה של עומס, של אנשים בנקודת זמן של מעבר בין לבין בתוך המכל הזה שבעצם מתרחש בו הכל: מערכת יחסים, ילדים, פצועים...העתיד שלהם לא ברור, ומבחינתם יכול להיות שהם לעולם לא ירדו מהסירה הזו". את ההשראה לעבודה שאב פישר בין השאר מהפליטים שחיים בשכונת שפירא, מקום מגוריו ובשכונות הסמוכות לה.
נשמות בבית סותבי'ס.