למרות היותו בולשביק, זמיאטין התקשה לקבל את המדיניות של המפלגה הקומוניסטית בשנים שלאחר מהפכת אוקטובר. ב-1921, "אנחנו" הפך לספר הראשון שהוחרם בידי המשטר הקומוניסטי. בשל מצב זה, זמיאטין ארגן הברחה של עותק מהרומן למערב, כדי ש"אנחנו" יתפרסם מחוץ לרוסיה, באנגלית ב-1924. השערורייה שפרצה בעקבות מהלך זה הובילה בסופו של דבר לבקשתו של זמיאטן לגלות ממולדתו - בקשה שאושרה ב-1931, בעקבות זאת עבר זמיאטן לצרפת. זמיאטן תואר כאחד מראשוני הדיסידנטים, בשל השימוש בספרות שלו כדי לבקר את השלטון הקומוניסטי.
קורות חיים.
זמיאטין נולד בעיירה לבדיאן (Лебедя́нь), 300 ק"מ דרומית למוסקבה (כיום במחוז ליפצק). אביו היה כומר באורתודוקסיה הרוסית ומנהל בית-ספר, ואמו מוזיקאית.
בין השנים 1902 ו-1908 למד הנדסה ימית במוסד הפוליטכני בסנקט פטרבורג, ובתקופה זו הצטרף לתנועה הבולשביקית. במהלך מהפכת 1905 נאסר והוגלה. בשנת 1906 שהה זמן מה בפינלנד אך חזר לרוסיה באופן לא חוקי כדי לסיים את לימודיו. לאחר מכן החל לעבוד כמרצה באוניברסיטה, ובמקביל כתב ספרות בדיונית. ב-1911 נאסר והוגלה בשנית. בשנת 1913 זכה לחנינה; באותה שנה זכה לפרסום בזכות "סיפור פרובינציאלי" ("Уездное", "אויזדנויה") – סאטירה על החיים בעיירה קטנה. בשנה לאחר-מכן נשפט בגין השמצת הצבא בסיפורו "סוף העולם" ("На куличках", "נה קוליצ'קאח"). הוא המשיך לעבוד במקצועו, וכתב מאמרים בעיתונים סוציאליסטיים שונים. בשנת 1916 נשלח לגור בניוקאסל, אנגליה, ושימש כמפקח בבניית ספינות שוברות קרח.
עם חזרתו לרוסיה, בסוף 1917, פרסם את "אוסטרוביטיאנייה" ("Островитяне"; The Islanders). הוא תמך במהפכת אוקטובר, אך התנגד למערכת הצנזורה של הבולשביקים. לאחר המהפכה הרוסית ב-1917 שימש כעורך במספר ירחונים, הרצה על כתיבה ועבד בתרגום לרוסית של כתבי ג'ק לונדון, או. הנרי, הרברט ג'ורג' ולס ואחרים.
במהלך שנות ה-20 הפכו כתביו יותר ויותר ביקורתיים כלפי המשטר. הוא זכה להערכה רבה ולמעמד של אמן ספרותי בקרב קהל אוהדים רחב בסנקט פטרבורג – אך במקביל נחשב לכופר, נעצר מספר פעמים, הוחרם במוסדות שונים ואולץ לפרוש מתפקידים ציבוריים.
ב-1927 הוציא לאור את "אנחנו" ("Мы") ברוסית, בכתב-עת לגולים לבנים שעורכו היה מארק לבוביץ' סלונים (1976-1894). הסיפור הודפס בהמשכים בעיתון, ולמורת רוחם של השלטונות, עותקים של הסיפור הוברחו לברית המועצות. מצב זה יצר ביקורת וכעס כלפי זמיאטן, שהובילו לכניסתו ל"רשימה שחורה" של אמנים שנאסר עליהם לפרסם את יצירותיהם. הספר עובד לסרט קולנוע רוסי באותו שם בשנת 2020.
ב-1931, פנה זמיאטן ישירות לסטלין בבקשה לעזוב את ברית המועצות. במכתבו זה כתב זמיאטן "איני מעוניין להסתיר את הסיבה היסודית, שבגינה אני מבקש לצאת מחוץ למדינה יחד עם אשתי, שהיא חוסר התקווה שבמצבי כאן ככותב, שנידון לגזר דין מוות ככותב בביתו". עם תמיכה מצד מקסים גורקי, סטלין אישר את הבקשה. ב-1932 עבר להתגורר בפריז, שם הוא שיתף פעולה עם הבמאי הצרפתי ז'אן רנואר וכתב איתו במשותף את התסריט לסרט בשפל (1936) המבוסס על מחזה באותו השם מאת מקסים גורקי.
ב-1937 מת זמיאטן מהתקף לב ונקבר בדרום פריז. בעת הלווייתו מעטים נוכחו מבין מכריו. אחד מהנוכחים היה מארק סלונים, שהתיידד עם בני הזוג זמיאטן במשך השנים.
יבגני זמייטין
היסטוריה של קוריאה הדרומית
ההיסטוריה של קוריאה הדרומית מתחילה באופן רשמי עם היווסדה ב-15 באוגוסט 1948 עם הכרזתו בסיאול של סינגמן רי על קוריאה הדרומית כמדינה.
לאחר הכיבוש היפני בקוריאה, שהסתיים עם כניעתה של יפן במלחמת העולם השנייה בשנת 1945 ומאחר והסובייטים והאמריקנים לא יכלו לקחת שליטה משותפת על כל שטח קוריאה, חולקה קוריאה לפי קו רוחב 38 צפון בהסדר שתואם עם האו"ם ובו תיקח ברית המועצות שליטה על החלק הצפוני וארצות הברית על חלקו הדרומי של חצי האי.
המהלך הוביל ב-1948 להקמת שתי ממשלות נפרדות, כשכל אחת טוענת לשליטה על כל קוריאה. המצב החדש והנפיץ הוביל בשנת 1950 למלחמה בת שלוש שנים שלימים קיבלה את השם מלחמת קוריאה ולאחריה שתי הממשלות הנפרדות מתקיימות עד ימינו כשתי ישויות נפרדות הידועות כקוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית.
את ההיסטוריה של קוריאה הדרומית ניתן לחלק למספר תקופות לפי חלופת השלטון הדמוקרטי והאוטוקרטי.
הממשלות ממוספרות בהתאם למוסכמות מהרפובליקה הראשונה של סינגמן רי ועד הרפובליקה השישית המכהנת בימינו. הרפובליקה הראשונה, שהייתה דמוקרטית בתחילת כהונתה לפי הטענות המקובלות, החלה להפוך בהדרגה לאוטוקרטית עד קריסתה ב-1960.
הרפובליקה השנייה שלטה כדמוקרטיה אך נפלה לאחר מספר חודשים והוחלפה במשטר צבאי. הרפובליקה השלישית, הרביעית והחמישית שלטו בצורה נומינלית כדמוקרטיות אך למעשה נחשבו כהמשך למשטר הצבאי. עם עליית הרפובליקה השישית, הפכה המדינה בהדרגה לדמוקרטיה ליברלית יציבה.
מראשיתה, החלה קוריאה הדרומית לפתח את החינוך, הכלכלה והתרבות שבה, ומ-1960 הפכה מאחת המדינות העניות באסיה לאחת המדינות העשירות בעולם. החינוך, ובמיוחד המוסדות להשכלה גבוהה, התפשטו במדינה באופן דרמטי. בנוסף, כלכלת קוריאה הדרומית התפתחה והתיצבה וכיום היא נחשבת כאחת מ"ארבעת הנמרים של אסיה" יחד עם סינגפור, טאיוואן והונג קונג.
תחת מנהלת הצבא האמריקאי.
אחרי כניעת יפן לבעלות הברית במלחמת העולם השנייה וחלוקת קוריאה לפי קו רוחב 38 צפון, החלה תקופת שליטתן של שתי מעצמות העל ארצות הברית וברית המועצות בקוריאה הדרומית והצפונית, בהתאמה. למרות הריבונות הדרום קוריאנית, שהייתה דה-יורה תחת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הדרום קוריאנית שישבה בסין, בחרו האמריקאים להתעלם ממנה ומהלגיטימיות שלה בטענה שהיא מושפעת מקומוניזם.
ב-8 בספטמבר 1945 הגיעו 24 גייסות של צבא היבשה האמריקאי לאינצ'ון תחת פיקודו של ג'ון הודג' והקימו תוך זמן קצר מנהלת צבאית תחת פיקודו.
בתקופת המנהלת הצבאית החל כאוס פוליטי וכלכלי שהתרחש ממספר סיבות. תופעות הלוואי של הכיבוש והניצול היפני עוד הורגשו במדינה, גלי פליטים מקוריאה הצפונית ואזרחים חוזרים מחו"ל תרמו למהפכה שהתחוללה ובנוסף, צבא ארצות הברית שהגיע ללא ידע בשפת המקום, בתרבות, ובפוליטיקה הקוריאנית, לא הוכשר בניהול מדיני.
הרפובליקה העממית של קוריאה שנוסדה באוגוסט 1945 על ידי פאק הון יונג, לאחר משא ומתן עם הפולשים היפנים, פורקה, בחלקה הדרומי של קוריאה, זמן קצר לאחר הגעת הכוחות האמריקאים. בנובמבר 1945 הוכרחו חברי הקבינט של הממשלה הזמנית, כולל נשיאה, קים גו לחזור כאזרחים לקוריאה.
באוקטובר 1945, כשהוא מתמודד עם ירידת הפופולריות שלו בקוריאה, ייסד הודג' את המועצה המדינית הקוריאנית. שנה לאחר מכן, נוסדה הרשות המחוקקת הזמנית תחת הנהגתו של קים קיוסיק (Kimm Kiusic) והממשלה הזמנית של קוריאה תחת הנהגתו של סינגמן רי (Syngman Rhee). אולם, שני גופים אלו סבלו מחוסר כל סמכות שלטונית וריבונית דה יורה שהיו מוגדרות עדיין תחת שליטת הממשלה הזמנית בסין.
הרפובליקה הראשונה.
ב-15 באוגוסט 1948, קמה באופן רשמי הרפובליקה של קוריאה תחת הנהגתו של סינגמן רי כנשיאה הראשון. עם הקמת ממשלתו של רי, ריבונותה של קוריאה עברה דה יורה לשליטתה. ב-9 בספטמבר 1948 הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה קמה תחת שלטונו של קים איל-סונג. ב-17 ביולי 1948 נכתבה החוקה של קוריאה הדרומית על ידי בית המחוקקים הראשון. החוקה יצרה ממשל עם נשיא חזק שנבחר בעקיפין על ידי בית המחוקקים.
ב-15 במרץ 1960, התרחשו מאורעות, המכונות גם מהפכת אפריל, שהתאפיינו בדיכוי אלים של הפגנות סטודנטים בעיר מסן, ביום הבחירות לנשיאות. תחילה, המפגינים דוכאו על ידי המשטרה המקומית אך, המהומות פרצו שוב אחרי שנמצאה בנמל גופה צפה של סטודנט שהפגין. בהמשך החלו להתפשט מחאות לא אלימות בבירה וברחבי המדינה כולה. המהומות הובילו להתפטרותו של רי ב-26 באפריל 1960.
הרפובליקה השנייה.
לאחר מהפכת הסטודנטים, עברה השליטה לזמן קצר, לממשל זמני תחת הנהגתו של הו ג'אונג (Heo Jeong) עד הבחירות ב-29 ביולי 1960. המפלגה הדמוקרטית שישבה באופוזיציה במהלך כהונתה של הרפובליקה הראשונה, צברה אט אט כוח וייסדה את הרפובליקה השנייה של קוריאה הדרומית. התיקון בחוקה הקוריאנית הפחיתה ממעמדו של הנשיא לתפקיד נומינלי בלבד והגדילה את כוחו של הקבינט הפרלמנטנרי, זו הפעם הראשונה והיחידה בהיסטוריה הדרום קוריאנית שהממשל בה הפך לשליטת הקבינט במקום שליטה נשיאותית. ב-13 באוגוסט 1960, יון בו סיון (Yun Bo-seon) נבחר לנשיא, וראש הממשלה היה צ'אנג מיון (Chang Myon).
הרפובליקה השנייה זיהתה את ההאצה בפעילות הפוליטית שדוכאה בימי שלטונו של רי, חלק מפעילות זו הייתה ממפלגות השמאל וקבוצות סטודנטים ושימשה ככלי להפלת הרפובליקה הראשונה. מגמה זו גאתה במחצית השנייה של 1960. ובמהלך 8 חודשי שלטונה של הרפובליקה השנייה התקיימו כ-2,000 הפגנות.
תחת לחץ השמאל, הובילה ממשלת צ'אנג סדרת פיטורים של קציני צבא ומשטרה שהיו מעורבים בפעולות אנטי-דמוקרטיות ושחיתות. החוק עבר ב-31 באוקטובר 1960 והעמיד כ-40,000 אנשים תחת חקירות. תוצאות החקירות הובילו לפיטורים של כ-2,200 פקידי ממשל ו-4,000 שוטרים.
מבחינה כלכלית, נאלץ הממשל להתמודד עם חוסר יציבות, דבר שהוביל ליצירת תוכנית כלכלית רב שנתית. הממשל היה עד לנפילת שווי הוואן לחצי משוויו מול הדולר בתחילת שנות השישים. האבטלה ומחירי הסיטונאות עלו משמעותית בתקופה זו.
המשטר הצבאי.