ווריק, ועימו המלך השבוי הנרי, נע בראש צבאו במטרה לחסום את דרכו של הצבא הלנקסטרי בדרכו ללונדון, ופרש את כוחותיו צפונית לסנט אולבנס, לרוחב הדרך הראשית (הדרך הרומית העתיקה הידועה כדרך ואטלינג), שם הקים מערך הגנתי, שהורכב מדוקרנים, יתדות חדים, מתרסים וממספר תותחים וכלי ירייה, שהופעלו על ידי שכירי חרב מדוכסות בורגונדיה; ככל הנראה הייתה זו הפעם הראשונה בה נעשה שימוש בכלים אלה על אדמת אנגליה. במערך זה שולבה גם סוללת עפר עתיקה שהוקמה במקום על ידי הבלגים, שכונתה "ביץ' בוטום דייק". כוחותיו של ווריק נחלקו לשלוש יחידות, או "מערכים" (Battles), כפי שהיה נהוג באותה תקופה. ווריק עצמו פיקד על המערך הראשי במרכז, דוכס נורפוק על המערך הקדמי, מצידו הימני, ואחיו של ווריק, דוכס מונטגיו, על האחורי, מצידו השמאלי.
על אף עוצמתו, היה צבאו של ווריק ערוך רק לכיוון צפון. מרגרט ידעה על מיקום צבאו של ווריק, ככל הנראה באמצעות סר הנרי לאבלייס, אחד מבני לווייתו, שנפל בשבי על ידי הלנקסטרים במהלך קרב וייקפילד, אך לא הוצא להורג בסופו ושוחרר. ככל הנראה, בתמורה לבגידה בווריק הוצע ללאבלייס התואר הפנוי של רוזנות קנט. ב-16 בפברואר הגיע צבאה של מרגרט לרויסטון (Roystone), אך במקום להמשיך בכיוון לונדון פנה בחדות מערבה ולכד את העיירה דונסטייבל (Dunstable), בעוד שיחידות הסיור של ווריק כשלו בזיהוי תנועה זו.
הקרב.
הצבא הלנקסטרי לא השתהה בדונסטייבל ועוד באותו הלילה נע לכיוון דרום-מזרח, לעבר סנט אולבנס. יחידות החלוץ של הלנקסטרים תקפו את סנט אולבנס זמן קצר לאחר עלות השחר, אך לאחר שעלו במעלה הגבעה וחלפו על פני המנזר, נתקלו בקשתים יורקיים במרכז העיירה, אשר ירו לעברם מחלונות הבתים. ההתקפה הראשונה נהדפה והלנקסטרים התארגנו מחדש במעברה של נהר הוור, בעוד מפקדיהם מחפשים אחר נתיב אחר לתוך העיירה. התקפה שנייה, לאורך הרחובות פולי ליין וקת'רין, לא נתקלה בהתנגדות ואיגפה את הקשתים היורקיים, אך אלה הוסיפו להילחם מבית לבית ונדרשו מספר שעות כדי להתגבר עליהם.
לאחר שהשתלטו על סנט אולבנס פנו הלנקסטרים צפונה לעבר המערך האחורי היורקי, בפיקודו של ג'ון נוויל. היורקים לא הצליחו להפעיל את תותחיהם, שאבק השרפה שלהם נרטב בשל תנאי מזג האוויר הלח. ווריק התקשה לערוך את חייליו מחדש ולהפנות אותם מתוך הביצורים לעבר הלנקסטרים, כך שהמערכים היורקיים נכנסו לקרב בזה אחר זה ובצורה לא מתואמת. המערך האחורי היורקי תקף בניסיון לתגבר את מגיני העיירה אך הובס ופוזר. מספר מקורות בני התקופה הציעו שבנקודה זו ערק הכוח שהגיע מקנט, בפיקודו של לאבלייס, לצד הלנקסטרי וגרם לבלבול נוסף בקרב היורקים, אם כי היסטוריונים מאוחרים יותר טענו שווריק השתמש בלאבלייס כשעיר לעזאזל כדי לכסות על שגיאותיו שלו במהלך הקרב.
בשעות אחר הצהריים המאוחרת החלו הלנקסטרים לתקוף את המערכים היורקיים, בפיקודם של ווריק ונורפוק, צפונית מזרחית לעיירה. עם תחילת הדמדומים (שהחלו בשעה מוקדמת יחסית של הערב בתקופה זו של השנה, יחד עם תנאי מזג האוויר הגרועים) הבין ווריק שאנשיו סובלים מנחיתות מספרית ושהמורל שלהם הולך ויורד, ונסוג עם מה שנותר מצבאו (כ-4,000 איש) לצ'יפינג נורטון (Chipping Norton) שבאוקספורדשייר, שם חבר אליו אדוארד, רוזן מארץ'.
האבידות בקרב הסתכמו בכ-2,000 איש, מרביתם אנשי יורק.
תוצאות.
המלך הנרי, שבילה את הקרב יושב באוהלו תחת עץ ושר, ננטש על ידי היורקים בעת נסיגתם. שני אבירים יורקיים, לורד בונוויל וסר תומאס קייריל, מפקד מנוסה ממלחמת מאה השנים, נשבעו להגן עליו ונותרו גם הם מאחור כדי ללוותו אל המלכה מרגרט תוך הבטחה מצידו שלא יאונה להם כל רע. בבוקר המחרת שאלה המלכה מרגרט את בנה, אדוארד בן השבע, באיזה אופן להרוג את השניים. אדוארד, שעוּדָד לכך על ידי אמו, הורה להוציאם להורג בעריפת ראש, על אף מחאתו של המלך (ככל הנראה הופץ הסיפור כחלק ממנגנון התעמולה של בית יורק שמטרתו לתאר את מרגרט כמלכה אכזרית וצמאת דם, מכיוון שהשניים היו מפקדים צבאיים מנוסים, ואין זה סביר שתפקידם יהיה מוגבל לשמירה על המלך. ככל הנראה נפלו שניהם בשבי במהלך הלחימה). ג'ון נוויל נפל בשבי, אך לא הוצא להורג מכיוון שדוכס סאמרסט חשש שאחיו הצעיר, שהיה בידי היורקים, יוצא להורג בתגובה.
הנרי העניק תואר אבירות לנסיך הצעיר אדוארד, שבתורו העניק תוארי אבירות ל-30 מפקדים לנקסטריים. ביניהם היה אנדרו טרולופ, מפקד מנוסה שערק מהצד היורקי במהלך קרב גשר לדפורד ב-1459 ונחשב בעיני רבים לארכיטקט הניצחונות הלנקסטריים בווייקפילד וסנט אולבנס. בסנט אולבנס נפצע טרולופ ברגלו לאחר שדרך על אחד הדוקרנים שהיה חלק ממערך הביצורים של ווריק, אך עם זאת טען להריגתם של 15 חיילים יורקיים. ויליאם טיילבויס הוזכר גם הוא בין מקבלי תואר האבירות לאחר הקרב.
אף על פי שצבאה המנצח של המלכה מרגרט יכול היה לצעוד ללא התנגדות אל לונדון, הוא לא עשה זאת. המוניטין הגרוע של הצבא הלנקסטרי, שאנשיו הלא ממושמעים בזזו בדרכם יישובים רבים, ביניהם גם את העיירה סנט אולבנס לאחר הניצחון (על אף הצו המלכותי שאסר זאת), גרם לתושביה של לונדון לנעול את שערי עירם בפניו. פעולה זו גרמה למרגרט להסס, כמו גם בשל הידיעות על ניצחונו של הצבא היורקי בפיקודו של אדוארד, רוזן מארץ' במורטימר'ס קרוס, וצבאה נסוג צפונה דרך דונסטייבל, כאשר בדרכו הוא מאבד רבים ממגויסי אזור הגבול שערקו ושבו לבתיהם עם השלל שהשיגו. ווריק ואדוארד איחדו את כוחותיהם ונכנסו ללונדון ב-27 בפברואר, וב-4 במרץ הוכרז רוזן מארץ' כמלך אדוארד הרביעי. לאחר מספר שבועות הבטיח אדוארד את שלטונו בניצחון היורקי המכריע בקרב טאוטון, שב ללונדון והוכתר רשמית.
לפחות מבחינת ההשלכות השושלתיות, היה ג'ון גריי לאדם החשוב ביותר שנהרג בקרב, זאת מכיוון שאלמנתו, אליזבת וודוויל, נישאה לאדוארד הרביעי ב-1464.
פרס המוזיקה האמריקאית לשיר הפופ/רוק האהוב ביותר
פרס המוזיקה האמריקאית לשיר הפופ/רוק האהוב ביותר הוא פרס המוענק מאז שנת 1974.
שיאני זכיות ומועמדויות.
שיאני זכיות.
2 זכיות
שיאני מועמדויות.
2 מועמדויות
פרסי המוזיקה האמריקאית 2013
טקס פרסי המוזיקה האמריקאית ה-41 התקיים ב-24 בנובמבר 2013 בתיאטרון נוקיה לייב, לוס אנג'לס, קליפורניה, תוך הכרה באמנים ובאלבומים הפופולריים ביותר בשנת 2013. המועמדים הוכרזו באופן רשמי בשידור חי ב-10 באוקטובר 2013 על ידי ויל.איי.אם וקלי קלרקסון. טקס הפרסים היה ללא מנחה ושודר ברשת ABC. טיילור סוויפט זכתה בארבעה פרסים בסך הכול, בעוד שמאקלמור וראיין לואיס הועמדו בשש קטגוריות בסך הכול.
פרד אגיין
פרד ג'ון פיליפ גיבסון (באנגלית: Fred John Philip Gibson; נולד 19 ביולי 1993), הידוע באופן מקצועי בשם פרד אגיין (באנגלית: Fred Again; מעוצב כ-Fred again) או בשם פרד (מעוצב באותיות גדולות כ-FRED), הוא זמר, כותב שירים, רב-נגן, מפיק מוזיקלי ורמיקסר בריטי.
קריירה.
כמפיק וככותב שירים, פרד אגיין ידוע במגוון האמנים שעבד עימם: סטורמזי, אד שירן, בורנה בוי, הלסי, בריאן אינו, סטפלון דון, The xx ואוקטביאן .
כתיבת שירים והפקה.
להלן רשימה חלקית של הדיסקוגרפיה של כתיבת שירים והפקות של אגיין.
יחסי ברזיל–ערב הסעודית
יחסי ברזיל–ערב הסעודית (בערבית: العلاقات البرازيلية السعودية, בפורטוגזית: Relações entre Arábia Saudita e Brasil) הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל וממלכת ערב הסעודית.
היסטוריה.
בשנת 1968 סובסדו לראשונה יחסים דיפלומטיים רשמיים בין ברזיל, שהייתה דאז תחת משטר הדיקטטורה הצבאית וערב הסעודית שהונהגה בה בעת בידי פייסל, מלך ערב הסעודית. פייסל הנהיג תהליך של רפורמות לקראת קירוב ממלכתו אל העולם המערבי באותה העת והמשטר הצבאי בברזיל תחת הנשיא דאז, ארטור דה קוסטה אה סילבה, פעל לחזק את יחסיו עם מדינות הגוש המערבי בתוך מסגרת המלחמה הקרה. בשנת 1973 נפתחה שגרירות ברזילאית בעיר ג'דה בחבל חג'אז הסעודי, עיר שנכון לאותה העת כללה את כל שגרירויות החוץ במדינה. במקביל נפתחה שגרירות סעודית בברזיליה, הבירה הפדרלית של ברזיל. בשנת 1986 ממשל פהד, מלך ערב הסעודית הביא להעברת כל שגרירויות החוץ, כולל השגרירות הברזילאית, אל הבירה הסעודית ריאד. בשנת 2000 ביקר עבדאללה, מלך ערב הסעודית בברזיל והיה לראשון המדינה הסעודי הראשון לבקר במדינה. בשנת 2009, נשיא ברזיל דאז, לואיז אינסיו דה סילבה, היה ראש המדינה ברזילאי הראשון שביקר בערב הסעודית. יחסי המדינות נותרו חזקים בעיקר מבחינה כלכלית לאורך השנים, שכן ערב הסעודית היא שותפת המסחר הגדולה ביותר של ברזיל בתוך המזרח התיכון.
היחסים כיום.