נוסף למחזות שהתבססו על המיתולוגיה היוונית, כתב אוריפידס גם על האדם וסבלו, ולעיתים קרא ביצירותיו למרד באלים על החלטותיהם השרירותיות. עקב כך נחשב אוריפידס למחזאי נועז בזמנו, וברבים ממחזותיו מתואר המאבק המתחולל בנפשם של הגיבורים בין יצריהם לבין חוקי המוסר ומצפונם-הם.
כמעט ואין עדויות על חייו הציבוריים של אוריפידס, למעט מעורבותו בתחרויות דרמה. יש יסוד להאמין כי נסע לסיציליה שבאיטליה בשליחות דיפלומטית, אולם אם השתתף בפעילויות פוליטיות או ציבוריות אחרות במהלך חייו, הרי שלא שרד כל מידע על כך. ממחזותיו ברור שהיה ספקן מאוד בנוגע לדת היוונית, ועל-פי המסורת התרועע עם סופיסטים שונים וגם עם סוקרטס. הייתה לו אשה בשם מֶליטוֹ, והיו להם שלושה בנים.
אוריפידס התחרה בפסטיבל הדרמה האתונאי הידוע (חלק מחגיגות ה"דיוניסיה הגדולה"), החל משנת 455 לפנה"ס, שנה לאחר מותו של אייסכילוס; בשנה זו הגיע למקום השלישי. הוא לא זכה במקום הראשון לפני שנת 441 לפנה"ס, ובמהלך חייו לא זכה יותר מארבע פעמים. בהשוואה לאייסכילוס, שזכה 13 פעמים, וסופוקלס, שזכה 18 פעמים, אוריפידס היה המוערך פחות שבחבורה.
אוריפידס היה יעד תדיר לעקיצותיו של אריסטופאנס. הוא מופיע כדמות במחזות "האכארניים" ו"חג הנשים", ובאופן הבולט ביותר ב"הצפרדעים", שבו האל דיוניסוס יוצא למסע אל האדס (השאול) כדי להשיב את אוריפידס מעולם המתים. לאחר ויכוח על אמנות הטראגדיה בין אוריפידס לאייסכילוס, מעדיף דיוניסוס להעלות עמו את אייסכילוס.
התחרות האחרונה שבה השתתף אוריפידס באתונה הייתה בשנת 408 לפנה"ס, וזמן קצר לאחר מכן הוא עזב את העיר בהזמנתו של ארכלאוס מלך מוקדון, ונשאר עמו במוקדון. למרות שעל-פי המסורת עזב את אתונה כשהוא מריר בשל הפסדיו, אין ראיות של ממש לטענה זו. הוא נפטר במקדוניה בשנת 406 לפנה"ס, ולאחר מותו פרסומו האפיל על זה של אייסכילוס וסופוקלס גם יחד. על-פי מסורת לא אמינה, הוא נקרע למוות בידי כלבי ציד.
הקלאסיקונים הצרפתים העריצו את יצירתו של אוריפידס. "הבאקכות", "נשות טרויה", ו"מדיאה" נחשבות לנשגבות שביצירותיו.
יצירות אוריפידס שתורגמו לעברית.
מתוך מחזות אלו, המחזות הבאים תורגמו לעברית בידי אהרן שבתאי, וראו אור בהוצאת שוקן:
המחזות "נשות טרויה", "מדיאה" ו"הבאקכות" תורגמו לעברית בידי אהרן קמינקא, בספר "טראגדיות נבחרות".
שמעון בוזגלו תרגם את המחזות הבאים של אוריפידס:
דגל קפריסין
דגל קפריסין אומץ ב-16 באוגוסט 1960. הוא מציג מפה של האי, ושני ענפי זית (סמל השלום) תחתיו על רקע לבן (גם מסמל שלום). מעצבי הדגל נמנעו במכוון משימוש בכחול ואדום (הצבעים של דגלי יוון וטורקיה), במטרה שלא לגרום למתח מיותר בין שני העמים המתגוררים באי. המפה בדגל בצבע נחושת המסמל את שכבת הנחושת והעופרת הנמצאים על האי (בעיקר בצורת מינרל, שצבעו צהוב).
היסטוריה.
לפני שדגל קפריסין הונהג, נעשה שימוש בדגל טורקיה ודגל יוון. הדגל הנוכחי זכה בתחרות לעיצוב דגלים בשנת 1960. תחת החוקה, לדגל אסור לכלול את הצבעים כחול ואדום, המייצגים את השלטון הבריטי, וגם לא צלב או סהר, המייצגים את יוון וטורקיה. כל המשתתפים בתחרות נמנעו במתכוון משימוש בארבעת האלמנטים הנ"ל, כדי לשמור על נייטרליות.
העיצוב הזוכה מבוסס על הצעתו של איזמט גוניי, צייר טורקי-קפריסאי. העצוב נבחר על ידי מקאריוס השלישי, נשיא קפריסין, בהסכמתו של פאזיל קוצ'וק, סגן הנשיא.
השימוש בדגל.
על פי החוקה של קפריסין, הדגל יכול להיות מונף על ידי מוסדות המדינה, איגודים ציבוריים ותושבי המדינה. הגופים הציבוריים ומוסדות המדינה רשאים להניף את הדגל ביחד עם דגל טורקיה ודגל יוון, גם יחד. אזרחים פרטיים רשאים להניף את הדגל עם דגל טורקיה, דגל יוון, שניהם ביחד או כל אחד לחוד.
חרף הניסיון ליצור עיצוב נייטרלי כדי לקדם את האיחוד בין הקהילות, נעשה שימוש בדגל בעיקר על ידי הקפריסאים-יוונים.
מאפייני העיצוב.
מפת המדינה מהווה 44% מהדגל. צבע המפה הוא נחושת (פנטון 144-C). ענפי הזית בצבע ירוק זית (פנטון 336-C). צבע הרקע לבן, והיחס בין האורך לרוחב הוא 3:5
הדגלים המיוצרים בקפריסין בדרך כלל שונים מעט מהמאפיינים המקוריים, בעיקר בצבעים ובגודל המפה. באוקטובר 2005 הודיעה הממשלה כי תנקוט צעדים ו"תתחיל מאפס", כדי להבטיח שרק דגלים בעלי המאפיינים הרשמיים ייוצרו ויונפו ברחבי המדינה.
הצעה לדגל.
כחלק מתוכניתו של קופי אנאן ליישב את המחלוקת בקפריסין, האו"ם הציע דגל חדש, שיאומץ בקפריסין המאוחדת שתיבנה מחדש. שלא כמו הדגל הרשמי הנוכחי, גרסה זו משלבת במתכוון ייצוג של יוון (כחול) ושל טורקיה (אדום), ביחד עם רצועה גדולה בצבע נחושת-צהוב, המייצגת את קפריסין. ייתכן וכל התיישבות עתידית בקפריסין תכלול את הדגל החדש.
דגל קריית הוותיקן
דגל קריית הוותיקן מורכב משני פסים אנכיים בצבע צהוב (צד התורן) ולבן, מוטען במפתחות פטרוס הקדוש מוצלבים והמצנפת האפיפיורית במרכז הפס הלבן. יחס ממדיו חריג, והוא עומד על 1:1 ומהווה (יחד עם דגל שווייץ) את אחד משני הדגלים הלאומיים היחידים ביחס ממדים שכזה.
היסטוריה.
הדגל אומץ ב-7 ביוני 1929, בשנת החתימה על ההסכמים הלטרניים בידי האפיפיור פיוס האחד עשר ואיטליה, הסכמים אשר הביאו להקמתה של מדינה עצמאית חדשה. הדגל אשר נבחר לייצוגה נבנה על בסיס דגל מדינת האפיפיור ההיסטורית.
סמל קריית הוותיקן המוטען על הפס הלבן כולל:
בדומה לסמל אנדורה, מהווה הדגל הפרה של חוק הטינקטורות. צבעי הצהוב (אור) והלבן (ארז'ן), המסמלים את שתי המתכות זהב וכסף, מונחים האחד ליד השני, בניגוד לכלל ההרלדי הבסיסי המוכר כחוק הטינקטורה, ולפיו "אין לשים מתכת על גבי מתכת, או צבע על גבי צבע".
דגל רואנדה
דגל רואנדה אומץ ב-25 באוקטובר 2001. הדגל מורכב מהצבעים ירוק, צהוב וכחול. בדגל הקודם של המדינה בלטה האות R שהבדילה בינו לבין דגל גינאה.
החלק הכחול בדגל מייצג שמחה ושלום, הצהוב מייצג סמל להתפתחות כלכלית, והירוק מייצג את התקווה לשגשוג. השמש מייצגת השכלה.
הדגל עוצב על ידי אלפונס קירימובנציו.
דגל רומניה
דגל רומניה (ברומנית: Drapelul României) הוא טריקולור, המורכב משלושה פסים אנכיים בצבעים כחול קובלט (צד התורן), צהוב כרום ואדום ורמיון. היחס בין האורך והרוחב הוא של 3 מול 2. הצבעים אמורים לייצג את הצבעים המסורתיים של שתי הנסיכויות הרומניות, שהרכיבו את רומניה בראשיתה - כחול וצהוב המייצגים את נסיכות ולאכיה (מונטניה), ואדום וצהוב המייצגים את נסיכות מולדובה. פרטים אלה נקבעו בחוקת רומניה (1991), בסעיף 12, תת-סעיף 1. המידות, גוני הצבעים ופרוטוקול הדגל נקבעו בחוק מספר 75 מיום 16 ביולי 1994.
במהלך הזמן, שחלף מאז צייר אותו לראשונה המהפכן היהודי רומני, ברבו איסקובסקו, ונשא אותו במהפכת 1848 ועד ימינו, הדגל עבר שינויים רבים, שביטאו תמורות שחלו על רומניה ומשטרה.
תולדות הדגל הרומני.
לפני הקמת רומניה.
המדינה הקרויה "רומניה" נוסדה מאיחוד שתי נסיכויות, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה. לנסיכויות האלה היו דגלים משלהן, ששימשו בעיקר כדגלי קרב במלחמה והם היו שונים האחד מחברו. דגלים אלה שימשו גם לסימון ספינות הנסיכויות, עם שינויים מסוימים.
הטריקולור, כסמל של האומה הרומנית, הופיע בתחילת המאה ה-19. מבחינים בנוכחות שלושת הצבעים על קישוטי החוטים בדגל המרד של טודור ולדימירסקו וכאן ניתן להם לראשונה פירוש: חופש (כחול השמים), צדק (צהוב כמו שדות הדגן הבשל) ואחווה (אדמומיות הדם). הטריקולור אומץ תחילה בנסיכות ולאכיה כדגל קרב על ידי השליט הרפורמטור אלכסנדרו דימיטריה גיקה, שביקש וקיבל אישור ממהמוט השני להניף את הדגל על ספינות המסחר של הנסיכות ודגל אחר להובלת חיילים. דגל השיט כלל שני צבעים, אדום וצהוב ודגל הקרב שלושה, כחול, צהוב ואדום ובמרכז, על רקע מגן לבן עם שוליים מוזהבים, דמות של עיט ולאכי עם כתר נסיכותי, הנושא צלב במקורו.
דגל מהפכת 1848.
הטריקולור הרומני הונף לראשונה במהפכת 1848 כחלק ממאבק המהפכנים בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה להשתחרר מהמשטר המושחת של השליטים הפנרים, משלטון האימפריה העות'מאנית ומחסותה של האימפריה הרוסית. בהפגנה שערכו המפגינים בבוקרשט נשא את הדגל בראש ההפגנה הצייר היהודי ברבו איסקובסקו (המעמד הונצח בציור של הצייר הרומני קוסטקה פטרסקו), שכנראה צייר בעצמו את הדגל. על הדגל, שנשא איסקובסקו, היו כתובות ברומנית המילים "צדק" ו"אחווה", כשהן כתובות באותיות האלפבית הקירילי הרומני.
אין מסמכים המעידים על השתייכותו של איסקובסקו לקבוצה הסודית האחווה, אולם מעצם היותה קבוצה סודית היא נמנעה משמירת רשימות חברים. יונל ז'יאנו (Ionel Jianu), שכתב ספר ביוגרפי על ברבו איסקובסקו, סבר שאיסקובסקו היה חבר האחווה, לכן הוטל עליו לצייר את דגל המהפכה עם הסיסמה Dreptate - Frăție (צדק - אחווה), דגל שאיסקובסקו עצמו נשא בעת שההמון הקיף את ארמון השליט ביבסקו ב-11 ביולי 1848.
הממשלה הזמנית של נסיכות ולאכיה, שהוקמה כתוצאה מהמהפכה, החליטה שזה יהיה הדגל הלאומי, אלה יהיו צבעיו ואלה יהיו המילים הכתובות עליו וזו הייתה ההחלטה הראשונה של הממשלה הזמנית.
כעבור כמה שבועות הוציאה הממשלה הזמנית החלטה חדשה בנושא ובה נטען, שההחלטה הקודמת לא הובנה היטב, לכן מבהירים, שפסי הדגל צריכים להיות אנכיים, כשהצבע הכחול סמוך למוט ואחריו הצהוב ואחרי הצהוב האדום.