הספר השלישי של המסה עוסק בפילוסופיה של השפה. לוק הוסיף למסה את הדיון על השפה לאחר שנוכח כי ללא דיון לגבי הקשר בין אידיאות לבין מילים המשמשות להוראה עליהן, קשה או בלתי אפשרי לדון על היקף הידע האנושי, מגבלותיו, והקשיים שמתעוררים בניסיון להרחיבו. לפי לוק, מילים נבחרות באופן רצוני ושרירותי (אך חברתי) כדי להורות על אידיאות שבשכלנו. הן משמשות לתקשורת וחיוניות לצורך תיעוד והרחבה של ידע. לוק מדגיש את המגבלות של השימוש במילים ואת הספק ששימוש זה מעורר באופן בלתי נמנע. בעיה מרכזית היא שאיננו יכולים להיות בטוחים שהמילים בהן אנו משתמשים כדי להורות על אידיאות מסוימות בשכלנו מעוררות את אותן האידיאות בשכל של האחר. דפוסים של שימוש חוזר במילים מקלים על הספק, אך לא פותרים אותו. מעבר לכך, בני אדם יכולים להשתמש במכוון או שלא במכוון בשפה באופן רשלני או שגוי. חלק מהדיון של לוק על השפה מוקדש גם לשימוש בהגדרות ומגבלותיו. כך למשל, לוק קובע שלא ניתן להגדיר אידיאות פשוטות, אלא באמצעות מילים נרדפות.
בספר הרביעי והאחרון, דן לוק בדרכים להשיג ידע, בסוגים שונים של ידע. כמו כן, מתעמק בשימוש בכוח השיפוט כדי להבחין בין דרגות של ודאות, ובין אמונה, דעה, וידע. הידע האנושי, לפי לוק, הוא ידע לגבי האידיאות בלבד, והוא נתון בצורה של היגדים לגבי ההסכמה או הסתירה בין אידיאות. את כלל הידע הזה ניתן לחלק על פי דרכי השגתו לידע אינטואיטיבי, ידע דמונסטרטיבי שמבוסס על הוכחות וידע חושי. הידע האינטואיטיבי הוא ידע שכאילו כופה את עצמו על שכלנו, ובמובן זה הוא מיידי ואינו זקוק לתיווך. ידע דמונסטרטיבי עושה שימוש בידע אינטואיטיבי כדי להסיק מסקנות לגבי דברים שאינם ברורים מאליהם. לדוגמה, הידע שאלוהים קיים הוא ודאי ומקורו בהוכחה. מידת הוודאות של שני סוגי ידע אלה היא הגבוהה ביותר. עם זאת, בדרך להשגת ידע דמונסטרטיבי עשויים בני אדם לטעות, כך שהוא בטוח פחות מידע אינטואיטיבי, וההוכחות שמובילות אליו עשויות להיות בהירות יותר או פחות לבני אדם שונים. ידע המושג על ידי החושים נוגע לדברים שקיימים מחוץ לשכלנו, ומידת הוודאות לגביו היא הנמוכה ביותר.
חלוקה נוספת שמציע לוק היא בין סוגים שונים של ידע הממוינים על פי משמעות ההסכמה או הקשר בין האידאות. הידע הבסיסי ביותר הוא לגבי זהות בין אידיאות, כגון הזהות של כל אידיאה עם עצמה והשונות שלה מאידיאות אחרות. זהו ידע אינטואיטיבי שלא זקוק להוכחות. שלושה סוגים אחרים של ידע הם: ידע לגבי קיום משותף או הכרחי של אידאות, שהוא חשוב במיוחד בהקשר של ידע לגבי עצמים; ידע לגבי יחסים אחרים בין אידיאות, שהוא תחום נרחב מאוד של ידע, הכולל למשל ידע לגבי מוסר; וידע לגבי קיום ממשי, שהוא התחום המוגבל ביותר וכולל את הידע של כל אדם לגבי הקיום של עצמו ואת הידע לגבי הקיום של אלוהים. דוגמה לבעיה בתחום הידע על הקיום הממשי היא שאלת היחסים בין גוף לנפש. לוק טוען שעל פילוסופים להיות צנועים בנוגע לשאלות כאלה, שלגביהן אין לנו ידע ודאי.
נושא נוסף שבו עוסק לוק במסגרת המסה הוא שיפוט לגבי אמונות ודעות. היות שתחום הידע הוודאי הוא מוגבל, בני אדם חייבים להסתמך על ידע שאינו ודאי, אך אין זה אומר שכל אמונה או דעה שווה בסבירותה. באמצעות כוח השיפוט, יכולים בני אדם לבחון את ההסתברות (אין לבלבל עם הסתברות סטטיסטית) שידע שאינו ודאי הוא נכון. כך למשל, אנו יכולים להשתמש בניסיוננו מהעבר, או להסתמך על עדות של אנשים אחרים שאמינים בעיננו. בשני המקרים התוצאה לא תהיה ידע ודאי, אך אנחנו יכולים לבחון את מידת אמינותו.
הגות מדינית.
בעוד שבימי חייו נודע לוק בעיקר בשל תורת ההכרה שפיתח, חיבוריו הפוליטיים, ובראשם שתי המסכתות על ממשל מדיני והאיגרות על הסובלנות, הפכו עם השנים לטקסטים קלאסיים בהתפתחות התאוריה הפוליטית המודרנית. הפילוסוף הקנדי ג'יימס טולי טען שההגות הפוליטית של לוק עסקה באופן כללי בארבע בעיות שהעסיקו את מיטב הפילוסופיים הפוליטיים במאה השבע עשרה באירופה: הטבע התאורטי של הממשלה ושל העוצמה הפוליטית, היחס בין דת לפוליטיקה, האומנות הפרקטית של הממשל, וסוגי הידע שמעורבים בדת ובתאוריה ופרקטיקה פוליטית. לוק עסק בבעיות כלליות אלה, אך במסגרתן הוא הקדיש גם דיונים נרחבים לבעיות ספציפיות יותר, כגון זכויות הפרט במדינה, מושג הקניין, ענישה, החשיבות הפוליטית של סובלנות, אמון, הסכמה, חובות כלפי המדינה והממשל, ההבחנה בין התחום הפרטי לתחום הציבורי, הפרדת רשויות, והזכות למרד.
הגישה של לוק לגבי חלק מנושאים אלה השתנתה במהלך חייו. כך למשל, "שני חיבורים על הממשל", אשר לוק כתב בתחילת דרכו כהוגה פוליטי, הביעו תמיכה בממשל אבסולוטי, בעוד ש"שתי מסכתות על ממשל מדיני", שנכתבו בשנות השמונים של המאה השבע עשרה, מביעות תמיכה בזכות למרד ובמגבלות משמעותיות על כוחו של הממשל. גם בנושא הסובלנות כערך פוליטי, הכתבים המוקדמים של לוק לא מביעים את העמדה הנחרצת בזכותה של הסובלנות הדתית אשר עולה מהאיגרות על הסובלנות, טקסטים שכתב בעשורים האחרונים לחייו.
כל הכתבים הפוליטיים של לוק שפורסמו בימי חייו נכתבו בעילום שם. עד מותו לוק שמר בקנאות על סודיות זהותו כמחברם, והוא השמיד טיוטות ותכתובות שהעידו עליה. אף על פי כן, קוראים רבים ידעו שלוק הוא המחבר של האיגרות על הסובלנות ושל שתי המסכתות על ממשל מדיני. בשנות ה-90 של המאה ה-17, העובדה שלוק היה מחברם של טקסטים אלה הפכה לסוד גלוי ומדובר. בצוואתו הכריז על עצמו לוק כמחברם.
שני חיבורים על הממשל.
לוק התנסה לראשונה בכתיבה בנושאים פוליטיים כשהיה באוקספורד בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-17. קטעים נבחרים מתוך חיבוריו בתקופה זו הודפסו לראשונה במאה ה-19, והם פורסמו במלואם לראשונה ב-1967 בעריכת פיליפ אברמס. אברמס הוא זה שנתן לחיבורים, שלא הייתה להם כותרת במקור, את הכותרת "שני חיבורים על הממשל" (Two Tracts of Government). הוא בחר במכוון כותרת דומה ל"שתי מסכתות על ממשל מדיני" המאוחר יותר, כדי להדגיש את הדמיון בין החיבורים מבחינת סגנונם ומבחינת העיסוק בנושאים הקשורים בחוק וחובה מוסרית. עם זאת, התוכן של החיבורים והעמדות המובאות בהם שונים מאוד מאלה של הכתבים המאוחרים. בחיבורים, לוק מצדיק ממשל אבסולוטי. הוא מאשר את סמכות המדינה בענייני דת ותוקף גישות המקדמות סובלנות דתית. ריצ'רד אשקרפט כתב על החיבורים שהם "פשוטים ואבסולוטיים" וש"אף אחד שהגן על הסמכות הפוליטית במאה ה-17 לא כתב טיעונים אבסולוטיים יותר על זכות השימוש הפוליטי בכוח מאלה שמובעים בכתביו המוקדמים של לוק".
הנושא התאולוגי-פוליטי המרכזי שמעסיק את לוק בשני החיבורים על הממשל הוא "דברים אדישים" (things indifferent) או "אדיאפורה" ("adiaphora"): פרקטיקות ומנהגים, כגון זמן ומקום התפילה והדברים הנהוגים במהלכה, שאינם מפורטים בכתבי הקודש ועל כן מוחלטים על ידי סמכות ארצית או חילונית. השאלה שנושא זה עורר לאחר מלחמת האזרחים באנגליה היא מידת הסמכות של השלטון המדיני להתערב בעניינים אלה. באנגליה של המאה ה-17 זו הייתה שאלה פוליטית ממדרגה ראשונה והוויכוח סביבה היה סוער. זמן קצר לפני שלוק כתב את חיבוריו, התאולוג אדוארד בגשאו (Edward Bagshaw) פרסם את "השאלה הגדולה בנוגע לדברים אדישים" (The Great Question Concerning Things Indifferent), חיבור המתנגד לסמכות של השלטון המדיני בנוגע לדברים אדישים בתחום הדת. בגשאו טען שהתחום היחיד בו נוצרים יכולים וצריכים לממש את חירותם הוא בנוגע לדברים אדישים הקשורים לדת. בתחום זה הסמכות היחידה היא המצפון של המאמין. ב"שני חיבורים על הממשל" לוק מגיב לבגשאו ומנסה להפריך את טיעוניו.
לוק דוחה בחיבורים את ההבחנה בין דברים אדישים הנוגעים לדת לבין דברים אדישים הנוגעים לתחום האזרחי. לטענתו, אם קיימת חירות מוחלטת בנוגע לדברים אדישים בתחום הדתי, חייבת להיות גם חירות מוחלטת בדברים אדישים הנוגעים לתחום האזרחי. אולם, מתן חירות כזו יביא לאי-סדר וכאוס מדיני. הטיעון של לוק הוא גם תאולוגי וגם תוצאתני. מבחינה תאולוגית הוא מראה שאין בכתובים איסור על סמכות מדינית בנוגע לדברים אדישים ואף טוען שישו ושליחיו לא היססו להשתמש בסמכותם בנוגע לדברים אדישים כשהתעורר צורך בכך. החירות של הנוצרי, לטענת לוק, לא מתבטאת בחופש מעשי או בהיעדר סמכות מדינית, אלא בחופש המצפון והאמונה. המאמין נדרש לציית לסמכות גם כאשר הוא לא מאמין בצדקתה וגם בנוגע לדברים אדישים, אך הסמכות המדינית לא יכולה להכריח את הנתין לשנות את אמונתו, כפי שהוא מבין אותה בינו לבין עצמו. הטיעון התוצאתני הוא שלא ניתן למנוע מהשלטון סמכות בנוגע לדברים אדישים, כיוון שאיסור מעין זה יביא לאנרכיה. יוצא מכך שלא קיימת כל מגבלה על השלטון המדיני, שרשאי להפעיל את סמכותו בכל תחום. החירות היחידה שמובטחת במדינה היא חופש המצפון, כל עוד חופש זה אינו מתורגם למעשים או דיבורים.
כפועל יוצא של טיעון זה, לוק דוחה מכל וכל בחיבורים את רעיון הסובלנות הדתית. דווקא כיוון שתחום רחב מאוד של הדת נוגע לנושאים אדישים, לנתינים אין כל בסיס מצפוני להתנגד לכפייה של סדר אחיד. באיגרות על הסובלנות, שלוק כתב בהמשך חייו, הוא סתר את הטיעון הזה וטען בזכותה של הסובלנות.
מסות על משפט הטבע.