הח'ליפה אלקאים (1031–1075), נשלט בבגדאד על ידי הבויהים, וכאשר הגיעו הסלג'וקים בשנת 1055 לבגדאד, הם שחררו את הח'ליפה ובתמורה הוא העניק להם תוארי אצולה שונים. השליט הסלג'וקי טוגריל, שעמד בראש הצבא שכבש את בגדד, נטל לעצמו את התואר סולטאן, ובכך נעשה שליט חילוני בעל סמכויות צבאיות ומנהלתיות, לצד הח'ליפה שמעתה הפך לשליט בעל סמכויות דתיות בלבד.
אטלנטיס
אטלנטיס (ביוונית: Ἀτλαντὶς νῆσος; מילולית: "האי של אטלס") היא אי אגדי המוזכר בכתביו של הפילוסוף היווני אפלטון. מיקומו כמתואר בכתבים היה "מעֵבר לעמודי הרקולס" (כלומר ממערב למצר גיברלטר, מנקודת המבט היוונית).
המקור ההיסטורי.
בשניים מבין הדיאלוגים של אפלטון, "טימאיוס" ו"קריטיאס", המתנהלים בין מורה לתלמידו, הסביר אפלטון כי הידע על אודות אטלנטיס הגיע מהמדינאי סולון, אשר שמע על האי מכוהן מצרי, שהפליג בהסבריו על תרבות מפותחת שהתקיימה כ-9,000 שנה לפני זמנו (כלומר כ-11,600 שנה לפני זמננו), והייתה מתקדמת בהשוואה לכל תרבות אחרת בתקופתה. אותה תרבות כבשה את כל עמי המזרח התיכון, למעט תושבי אתונה, ורשמה הישגים טכנולוגיים מדהימים. וכך תיאר אפלטון:
בהמשך סיפר אפלטון שזעמו של זאוס, אבי האלים, החריב את היבשת ברעידת אדמה או התפרצות הר געש, וזאת בשל חמדנותם ואנוכיותם של תושביה.
פרשנויות היסטוריות.
לפי הדעה הרווחת בקרב החוקרים, סיפור אטלנטיס היה משל שסיפר אפלטון בדומה ל"משל המערה של אפלטון", אך לא ברור אם הוא היה מבוסס (לפחות בחלקו) על סיפורים שאפלטון הכיר. היוונים קראו לים שמעבר למיצרי גיברלטר "ים אטלס" ("הים האטלנטי", או במינוח המודרני: "האוקיינוס האטלנטי"). זהו גם שמו ומקומו של האי בסיפורו של אפלטון. לפי אפלטון, הוא התקיים שם בעבר הרחוק. במהלך ההיסטוריה היו שהחשיבו סיפור זה לעובדתי, והיו ניסיונות רבים לאתר את אטלנטיס המקורית. הועלו גם מספר השערות באשר למיקומה האפשרי. אף אחת מהשערות אלה אינה מבוססת על ממצאים מדעיים כלשהם.
יש שניסו למקם את אטלנטיס בסמוך למצר גיברלטר, בצפון מערב אפריקה או בקבוצת האיים האזוריים. כאמור, לפי דבריו של אפלטון, אטלנטיס הייתה אי באוקיינוס האטלנטי. בהמשך אף הורחבה תאוריה זו לטענה שמקורן של כל התרבויות המודרניות הוא בתרבות אחת שבאי עתיק במרכזו של אוקיינוס זה. המחקר המודרני הראה שלא היה בעבר אי גדול במרכז האוקיינוס, וכן שזמני ודרכי יצירת התרבויות השונות שונים מאלו הנדרשים מהתאוריה.
ישנה סברה שלפיה אגדת אטלנטיס היא הד לחורבן התרבות המינואית העתיקה. מרכזה היה באי כרתים והיא נחרבה סמוך להתפרצות הגעשית של האי סנטוריני.
בסרטים בדיוניים רבים מתוארת אטלנטיס כעיר תת-ימית שבה חיים יצורים ימיים.
ריו דה ז'ניירו
ריוּ דה ז'ניירוּ (בפורטוגזית: Rio de Janeiro, בהגייה מקומית: ) "היו ג'י ז'נייהו", מוכרת גם כ"ריו", היא עיר השוכנת באזור הדרומי-מזרחי של ברזיל, על שפת האוקיינוס האטלנטי, בחלק הדרומי של האזור הטרופי. העיר הייתה בירתה של ברזיל מהתקופה הקולניאלית, ועד להעברת התואר עיר הבירה לברזיליה בשנת 1960.
ריו היא היעד התיירותי העיקרי במחצית הדרומית של כדור הארץ. היא המטרופולין השנייה בברזיל (אחרי סאו פאולו) מבחינת גודל אוכלוסייה, חשיבות כלכלית, מסחרית ועסקית, ופעילות תרבותית. היא עיר הנמל הגדולה בברזיל. עם למעלה מ-6.3 מיליון תושבים, היא העיר השישית בגודלה באמריקה וה-26 בעולם.
ריו היא העיר הברזילאית הידועה ביותר מחוץ לברזיל בשל אטרקציות מפורסמות בה, כגון חופי קופקבנה ואיפנמה, הר קורקובדו עליו שוכן פסל ישו הגואל (אשר הוכרז כאחד משבעת פלאי תבל החדשים), רכבל הר הסוכר העולה להר הסוכר, אצטדיון המרקנה, מפרץ הגואנברה, ומצעד בתי הספר לסמבה הנערך בזמן הקרנבל. היא נבחרה לארח את שלבי הגמר של מונדיאל 2014, ואת אולימפיאדת 2016. תושבי העיר מכנים אותה לעיתים קרובות "העיר המופלאה" (Cidade Maravilhosa) בשל יופייה הטבעי, הכולל צוקים מיוערים העולים בתלילות לגבהים של מאות מטרים, איים טרופיים, חופים לבנים, ומפרצים רחבים. הדימוי החיובי של העיר גם כולל את אופי תושביה, הנתפסים כרגועים ושמחים רוב הזמן, גם העניים שביניהם.
ריו סובלת מבעיות אורבניות רבות, דוגמת אלימות הכוללת גנבות ושודים מזוינים. בריו שורר אי שוויון קיצוני, ושכונות עוני (ה"פאבלות" - favelas) שוכנות לצד בנייני עשירים מפוארים.
משמעות השם ריו דה ז'ניירו הוא "נהר של ינואר" (בפורטוגזית החודש ינואר נהגה "ז'ניירו"). יליד ריו מכונה "קאריוקה" (carioca), מילה בשפת הטופי-גוארני שמשמעותה "בית האיש הלבן". בשנת 2012 הוכרז שטח של כ-72.5 קמ"ר בעיר, כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
האירופאי הראשון שהגיע למקום ב-1 בינואר 1502, היה הפורטוגלי גספאר דה למוס ששט במפרץ גואנברה. דה למוס סבר בטעות כי זהו שפכו של נהר גדול, וקרא לו "הנהר של ינואר". העיר עצמה נוסדה ב-1 במרץ 1565.
כמה שנים לאחר הגעתם של הפורטוגלים לברזיל, הגיעו סוחרים צרפתים בחיפושם אחר עץ ברזיל לאזור העשיר בעל החשיבות הכלכלית והאסטרטגית, המשתרע בין חופי כף פריו (Cabo Frio) לבין החופים והאיים של מפרץ גואנברה.
ב-1555, נכבש אחד האיים במפרץ גואנברה, שכיום קרוי ויגניון (Villegagnon) על ידי קבוצה של 500 מתיישבים צרפתים תחת פיקודו של האדמירל ניקולא דוראן דה ויגניון. זה האחרון בנה על האי מבצר בניסיון לייסד את המושבה צרפת האנטארקטית, שנקראה על ידי הצרפתים "לה אנריוויל" (Henriville), על שמו של אנרי השני, מלך צרפת.
הפורטוגלים שאפו לגרש את הצרפתים מחלק זה של חופה של דרום אמריקה, אשר הוענק להם מתוקף חוזה טורדסיאס. המשימה הוטלה על אשטסיו דה סא (Estácio de Sá) שהיה אחיינו של מושל ברזיל מם דה סא (Mem de Sá). אשטסיו דה סא כבש ב-1565 את המישור המשתרע בין "גבעת פני הכלב" (Morro Cara de Cão) לבין הר הסוכר והר אורקה (Urca), ובכך הניח את היסודות למקום בו תוקם בהמשך העיר ריו דה ז'ניירו. לאחר שנתיים של קרבות עקובים מדם (1565-1567) שבהם נהרג אשטסיו דה סא והצרפתים גורשו מהאזור, בחר מם דה סא באתר חדש לעיר בשטח השוכן בחלק הפנימי יותר של הארץ על חופי המפרץ, על פסגתה של גבעת המנוחה (Morro do Descanso) הקרויה גם גבעת ינואר הקדוש (São Januário) ומאוחר יותר נקראה בשם גבעת המצודה (Morro do Castelo). ב-1568 קיבל היישוב צורה של מצודה ימיביניימית, המוגנת על ידי סוללת מגן ועל ידי תותחים.
האדמה הפורייה שסבבה את העיר הוקצתה למתיישבים הפורטוגלים על ידי מלך פורטוגל כשכל אחד מהם קיבל מגרש גדול מאוד. השטחים נוצלו לגידול קנה סוכר שהיו אמורים לספק למושבה את מקור ההכנסה העיקרי שלה. ב-1660 היישוב נעשה המרכז המנהלי של המחוזות הדרומיים של ברזיל. במחצית השנייה של המאה ה-17, גדלה אוכלוסיית המחוזות הללו ל-8000 מתיישבים, כששני שלישים מהם היו עבדים אפריקאים ואינדיאנים.
בראשיתה של המאה ה-18 החלה בברזיל פעילות כרייה של זהב ושל יהלומים, שהביאה לשינויים משמעותיים בכלכלת המושבה והגדילה את קצב ההגירה מאירופה, ועקב כך גדל שיעורם של תושבי המושבה ממוצא אירופאי. הכפר הקטן הפך להיות עיירה שמנתה 24,000 תושבים ב-1749. כאשר הועברה בירת המושבה מבאהיה לריו דה ז'ניירו ב-1763, העיירה התרחבה יותר ויותר, מעבר לחומותיה. שרידיה של אמת מים בסגנון רומי שנבנתה באותה תקופה עדיין נראים כיום בעיר.
בסופה של המאה ה-18 כלכלתה של העיירה, יחד עם כלכלתה של המושבה, הייתה במשבר בשל שקיעתם של המכרות ובשל התחרות מצדה של מרכז אמריקה על שוק הסוכר העולמי. ב-1796 היה ערכן של הסחורות שיוצאו מנמלה של ריו פחות ממחצית מאלה שיוצאו ממנו ב-1760.
ייצור הקפה והתיישבותה של משפחת המלוכה הפורטוגזית בברזיל ב-1808 סייעו לשגשוגה מחדש של המושבה. ב-1815 כאשר ברזיל הפכה להיות ממלכה, הייתה ריו גדולה מספיק כדי לשמש כבירתה. באותה תקופה השתנו פני העיר. בין השנים 1808–1818 נבנה בה כ-600 בתים וכ-100 בתי חווה יחד עם בניינים ישנים יותר ששופצו. רחובות רבים רוצפו ונמתחה בהם רשת תאורה עירונית, קרקעות נוספות הוכשרו לבנייה, רחובות חדשים נסללו ומזרקות ציבוריות נבנו. בין המבנים הציבוריים החדשים שנבנו היו בית הדפוס המלכותי, הספרייה המלכותית, תיאטרון, אקדמיה לאומניות, גנים בוטניים ובניין בנק ברזיל. כאשר ז'ואאו השישי שב לפורטוגל ב-1821 מנתה אוכלוסייתה של ריו כמעט 113,000 תושבים, מספר הבניינים בה עמד על 13,500 והיא התרחבה כלפי צפון ודרום. שנה מאוחר יותר זכתה ברזיל בעצמאותה.
התפשטותם של מטעי הקפה במדינת ריו דה ז'ניירו נתנה דחיפה חדשה להתפתחותה של העיר. אצילים ובורגנים העתיקו את מגוריהם צפונה למחוז סאו קרישטובאו (São Cristóvão). בנקאים וסוחרים אנגלים בחרו לחיות בגבעת גלוריה (Outeiro da Glória) ובפראיה דו פלמנגו (Praia do Flamengo) בדרום או במחוזות בוטפוגו (Botafogo) ולארנז'ריאש (Laranjeiras) הסמוכים. הצרפתים, מאידך התגוררו בבתי חווה שהיו פזורים באזור טיז'וקה (Tijuca) שבמערב.