בקיץ שנת 201 לפנה"ס בכינוס של מועצת הזקנים בירושלים ברשות שמעון הכוהן, התקבלה החלטה להתייצב ולסייע לאנטיוכוס השלישי ולצבאו (החלטה זאת התקבלה בניגוד לדעתו של הורקנוס בן יוסף מבני משפחת בית טוביה ומקורביו, שייחלו להמשך שליטת בית תלמי) במערכה נגד התלמים. החלטה זו אשר גם סייעה לניצחונו של אנטיוכוס השלישי, גרמה לנזק והרס רב בעיר. אנטיוכוס השלישי שהוקיר סיוע זה, פרסם כתובת ממלכתית. בכתובת זו הביא לידי ביטוי יחס אוהד כלפי העם היהודי בירושלים, מידת הנדיבות שכללו בין היתר, פטור מגביית מיסים במשך שלש שנים ( "הריני פוטר ממסים את היושבים בה...למשך שלש שנים") וסיוע ומענקים כגון עץ וחומרי בניין לצורך שיקום בית המקדש (" לספק להם מכסה של בהמות כשרות לקרבנות...חומרי עצים יובאו מיהודה ולא יגבה מכס").
תקופת שלטונו של אנטיוכוס השלישי ציינה תקופה חדשה בחיי העם היהודי, תקופת רגיעה הרחבת העצמאות הפנימית שבראשה עומד הכוהן הגדול, כל זאת עד תחילת הרפורמה ההלניסטית.
אנטיוכוס השלישי קבע גם עקרונות לחיי העיר ובהן הרשות שניתנה לעם לחיות לפי מנהגיו וחוקי אבותיו. רשות זו שניתנה לעם לחיות על פי מנהגיו, אפיינה את המדינות ההלניסטית כלפי העמים הלא יוונים ולא הייתה ייחודית לעם היהודי. יחס זה העלה שוב את כוחו של הכוהן הגדול בירושלים וחיזק את משרתו ומעמדו. מדיניות זו נפגעה כאשר אנטיוכוס השלישי ביקש לקחת מפקדונות המקדשים שתחת שליטתו ובהן המקדש בירושלים, כדי למלא את אוצרות ממלכתו המדלדלים. צורך זו הביא את אנטיוכוס השלישי ליציאה למסע למחוזות שתחת שליטתו, מסע שנכשל ושבו אף איבד את חיו.
ארגונה הפנימי של הממלכה הסלאוקית ששטחה התמעט במידה ניכרת לאחר קרב מגנסיה ושלום אפאמה, אופיין במתן עצמאות מוגבלת למחוזות שתחת שליטתה.
הממשל הסלאוקי הכיר בשלושה סוגים של ארגונים עצמאיים במחוזות אלו: הערים כלומר הפוליס, הדינאסטים שבהן נכללו כל הנסיכים והמלכים, שעליהם גם הוטלה האחריות לגיוס חילי עזר ולגביית מיסים מארצותיהם והסוג השלישי היו העמים. תחת סוג ארגון זה, היו המחוזות שבראשם עמדו שליטים מקומיים, ראשי שבטים וכהנים. שליטים אלו היו מוגבלים בשליטתם על עמם ולא היה בידיהם מספיק כוח להשפיע, או לאלץ את השלטונות באנטיוכיה להתחשב בהם באופן מיוחד. הרבה מהיחס לעמים אלו היה תלוי בהתנהגות העם ובמסירותו לשלטון הסלאוקי.
מדיניות הממלכה הסלאוקית מתקופת אנטיוכוס השלישי כלפי ירושלים הייתה מורכבת. ירושלים לא הייתה פוליס יוונית, הכוהן הגדול לא היה מלך, כוחם הצבאי לא היה מפותח והיהודים גם לא מילאו תפקיד כלכלי חשוב במדינה. מציאות זו הביאה למצב שבו כל הסתבכות פוליטית או משבר פנימי בממלכה הסלאוקית, היה עלול להעמיד בסכנה או לבטל את היתרונות הפוליטיים והיחס של השלטון כלפי היהודים.
בנוסף לאותה מדיניות חוץ מורכבת, בירושלים עצמה היו גם התנגשויות פנימיות של אינטרסים בין המשפחות היהודיות הגדולות ששלטו אז בארץ יהודה. היו אלו אינטרסים מדיניים, חברתיים ודתיים וקדמו לרפורמה ההלניסטית שמתחילה בשלהי תקופתו של סלאוקוס הרביעי ולאחריו.
בירושלים בתקופה זו החזיקה משפחת בית חוניו במשך דורות את כס הכהונה הגדולה. בני משפחת חוניו נמנו עם האנשים העשירים ביותר בעם והיוו את צמרת האצולה היהודית. המשפחה השנייה (שהייתה גם מתחרה תמידית של משפחת חוניו) לפי ערכה והשפעתה בחברה הירושלמית, הייתה משפחת בני טוביה (כאמור אחיהם הקטן הורקנוס התמיד בדביקות בתמיכתו בשלטון התלמי בארץ, בעוד אחיו הגדולים נטו לצד השלטון הסלאוקי). משפחה נוספת ובה שלושה אחים: שמעון, מנלאוס, וליסימאכוס, היו חסידי הרפורמה ההלניסטית. אינטרסים אישיים של שמעון היוו נקודת פתיחה מסוימת לרפורמה של השלטון הסלאוקי בירושלים.
כתובת הליודורוס והרפורמה של סלאוקוס הרביעי.
סלאוקוס הרביעי המשיך את מדיניות אביו, שלח מתנות מכובדות וסיפק מהכנסותיו להוצאות שבקיום הפולחן בבית המקדש. ויכוח נפל בין הכוהן הגדול חוניו, לבין שמעון בן שבט בנימין ששימש כנגיד בית המקדש. הוויכוח נסב על רצונו של שמעון לקבל לידיו את תפקיד האגוראנומוס (התפקיד שמופקד על המידות והמחירים בשוק). חוניו אינו נעתר לבקשה זו ושמעון פונה לאפולוניוס בן תרסיאס, (הנציב שהיה ממונה על החילות בסוריה ובפיניקיה). שמעון סיפר לאפולוניוס על האוצרות רבים המונחים באוצר בית המקדש ובכלל זה יתרות מאוצרות שנאספו מתרומות הממלכה לקיום הפולחן, אוצרות שהם עולים מעבר למה שנדרש לקיום הפולחן בבית המקדש ויכולים לחזור לידי המלך. ידיעה זו הובאה לאוזנו של סלאוקוס הרביעי.
חובותיו התופחים לרומי וקופת האוצר המלכותית המדלדלת של סלאוקוס, הובילו אותו להחלטה לפעול להחרמת פקדונות אלו מבית המקדש בירושלים. החלטה זו נועדה כדי למלא את אוצרות ממלכתו ובית המקדש בירושלים היה רק אחד מהאופציות האפשריות ליישם זאת מנקודת מבטו של סלאוקוס. לביצוע מטלה זו שלח סלאקוס את הליודורוס הממונה על משק הכספים בממלכה, ידיד נעוריו מאנשי אמונו והאיש שגם ליווה את בתו של סלאוקס לאודיקה לחתונתה עם מלך מוקדון. הפקודה הועברה בשנת 178 לפנה"ס בכתובת ממלכתית כתובת הליודורוס.
הפקודה בכתובת הליודורוס הביאה נקודת מבט שונה, רפורמה על עצמאות המקדש בירושלים ועל עצמאותו הכלכלית שהייתה באיום. מדיניות חדשה של הממלכה הסלאוקית גם לבעלי בריתה וגם לאויבה.
בכתובת הדגיש סלאוקוס את דאגתו למקדשים שבמחוזות קוילה-סוריה ופויניקי (המחוז של ארץ ישראל ודרום פיניקיה) ועל כך שבמחוזות אלו, אין מי שיופקד על ענייני המקדש. בכתובת מינה סלאוקוס את אוולימפיודורוס כאחראי על המקדשים במחוזות אלו, אבל בניגוד לאביו לא יצא בעצמו לבצע את המשימה של החרמת פיקדונות בית המקדש בירושלים, אלא שלח כאמור את בא כוחו הליודורוס.
הליודורוס עם הגעתו לירושלים, ביקש את הסבריו של חוניו השלישי הכוהן הגדול, בנוגע לאוצרות הנמצאים בבית המקדש. חוניו הסביר שאוצרות אלו הם קרנות כספי האלמנות והיתומים וכמו כן נמצאים בבית המקדש גם כספי הורקנוס בן טוביה "אדם מאוד מכובד". הסבריו של חוניו לא התקבלו על ידי הליודורוס, אשר נדרש למלא את פקודת המלך. תחינות הכהונים והאוכלוסייה היהודית בירושלים, אף הם לא סייעו להחלטתו של הליודורוס. המשך ההשתלשלות האירועים סיפרה שעם כניסתו של הליודורוס ושומריו לפתח בית המקדש, הופיע פרש בלבוש זוהר ולידו שני נערים יפים וחסונים הנגלים רק להליודורוס ואנשיו. הללו אחזו בהליודורס משני צדדיו והלקו אותו עד שנפל (אירוע זה היה גם נושא ליצירתו של הציר רפאל בוותיקן שנקרא גירוש הליודורוס מהמקדש). תפילותיו לאלוהים של חוניו השלישי, השיבה את רוח החיים של הליודורוס והצילה אותו.
הליודורוס חזר למלכו וסיפר לו את השתלשלות המקרה וגדולותו של האלוהים היהודי שהביאה גם לבסוף לחזרתו ללא אוצרות בית המקדש.
סיום מלכותו של סלאוקוס הרביעי.
התבוסה בקרב מגנסיה ושלום אפאמה, החלו את ההתפוררות האטית של הממלכה. הבקיעים שהתרחבו בזמן שלטונו של סלאוקוס, היו גם תוצר של חוסר החלטיותו הססנותו והקשיים בהם נתקל מבית ומחוץ. כל אלו הדגישו את אוזלת ידו של המלך וערערו את יוקרתו בבירה.
החרמת פקדונות בתי המקדש כדרך לתשלום החובות לרומי, היוותה שינוי למדיניות ולדרכים המקובלות לגביית מיסים בממלכה. נראה שהליודורוס סבר כי ניתן להשיג את סכומי הכסף הנדרשים לממלכה בדרכים מקובלות, במדיניות של מסחר נמרץ ופיתוח כלכלי של המחוזות.
הקרע שהעמיק ומעמדו המעורער של סלאוקוס הרביעי, הביא למשבר אמון ללא מוצא ולהעזה של הליודורוס ומקורביו לשלוח יד בנפש מלכם.
כהונתו של הליודורוס על כס המלכות הייתה קצרה מאוד. את מקומו של סלאוקוס הרביעי ירש אחיו הגולה אנטיוכוס הרביעי, אשר בסיוע אומיניס השני מלך פרגמון קיבל את המלוכה תחת היורש החוקי דמטריוס הראשון בנו של סלאוקוס הרביעי.
תחליפי חלב אם
Postfix
במחשוב Postfix הוא סוכן תעבורת הודעות (MTA), חופשי, המקבל ושולח דואר אלקטרוני. נועד להיות אלטרנטיבה ל-Sendmail. התוכנה ידועה גם בשמותיה הישנים VMailer ו-IBM Secure Mailer.
Postfix מופץ תחת רישיון IBM הציבורי גרסה 1.0 המהווה רישיון תוכנה חופשית.
פיתוח התוכנה החל בשנת 1997 והפצתה החלה ב-1 בדצמבר 1998, גם כיום (2017) ממשיכה Postfix להיות מפותחת באופן פעיל על ידי היוצר שלה ותורמים אחרים.
עין פשח'ה
אדריאנו אוליבטי
אדריאנו אוליבטי (באיטלקית: Adriano Olivetti; 11 באפריל 1901 - 27 בפברואר 1960) היה תעשיין איטלקי הנחשב כמי שיחד עם אביו, הביא במחצית הראשונה של המאה ה-20 להפיכת חברת אוליבטי מחברה משפחתית קטנה לאחת מחברות התעשייה הבולטות באיטליה. אוליבטי, שנמנה עם החוגים הסוציאליסטים והאנטי-פשיסטים באיטליה, שילב קידום שיטות עבודה וניהול תעשייתי מודרניות שהיו נהוגות בארצות הברית הקפיטליסטית יחד עם עקרונות סוציאליסטים של דאגה לעובדים ושיתופם ברווחי החברה. אוליבטי אף ניסה ליישם במפעל החברה שבאיווריאה ובאזור הסמוך שיטה אוטופית שנקראה "Movimento Comunità" (תנועת הקהילה), דגלה ביחסי גומלין בין החברה התעשייתית ובין הקהילה. ונסמכה בנקודות רבות על הגותם של רוברט אואן ושארל פורייה. התנועה זכתה לתמיכה פוליטית באזור איווריאה אולם ימיה היו קצרים והיא התפוגגה לאחר מותו של אוליבטי ב-1960. תחום נוסף בו נחשב פועלו כבעל חשיבות קידום מחויבות לערכים של אמנות, ארכיטקטורה ועיצוב המוצר בחברה התעשייתית ובקהילה שסביבה.
ביוגרפיה.