על פי מנחם פרידמן, חברת הלומדים התאפשרה דווקא על רקע חברת הרווחה המערבית המודרנית. רק בחברת שפע יכול היה להתפתח אותו מערך מורכב של יחסי חליפין ותלות בין מיעוט, המאופיין כחברת לומדים חרדית לבין סביבה יהודית חילונית מודרנית הנוטלת על עצמה אחריות להבטחת הכנסה מינימלית לכל תושביה מחד, ומאפשרת לנשים לעבוד ולפרנס את חברת הלומדים מצד שני.
ההיסטוריה של העם היהודי
ח'ליפה בן חמד אאל ת'אני
ח'ליפה בן חמד אאל ת'אני (בערבית: الشيخ خليفة بن حمد آل ثاني; 17 בספטמבר 1932 – 23 באוקטובר 2016) היה אמיר קטר בין השנים 1972–1995.
בכהונתו הוא שינה את חוקת המדינה ואישר את הרחבת הממשלה, ממקסימום חמישה עשר שרים על פי החוק לשבעה עשר שרים.
ביוגרפיה.
ח'ליפה נולד בעיר א-ריאן שבקטר. ח'ליפה הוא בנו של חמד בן עבדאללה אאל ת'אני ונכדו של עבדאללה בן ג'אסם אאל ת'אני.
ח'ליפה מונה לאמיר קטר בשנת 1972.
בשנת 1995 בעת ביקורו בעיר ז'נבה שבשווייץ, תפס את השלטון בנו חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני בהפיכה צבאית ללא שפיכות דמים, ובכך הודח מתפקידו.
אף על פי שהוא ובנו התפייסו בשנת 1996, הוא חי בגלות בצרפת מיום הדחתו עד שנת 2004 בה בחר לחזור למדינה.
בית נבחרי ההסתדרות
בינ&quot;ה
שמיסן
שמיסן (ביפנית: 三味線, מילולית "שלושה מיתרים"), או סאנגן (三絃) הוא כלי נגינה יפני בעל שלושה מיתרים, שעליו מנגנים באמצעות מפרט שנקרא "באצ'י".
מבנה.
השימסן הוא כלי מיתר שתהליך בנייתו דומה לזה של הגיטרה או של הבנג'ו, במתיחת המיתרים מצוואר הכלי מעל תיבת תהודה. לשמיסן אין שריגים, והוא צר יותר מהגיטרה ומהבנג'ו. גוף הכלי, הנקרא דוֹ (胴), מזכיר בצורתו תוף, בכך שהוא חלול ועטף בעור מתוח. סוג העור תלוי בסוגה המוזיקלית ובמיומנות הנגן. נגנים מתחילים משתמשים לרוב בעור כלב או בפלסטיק, בשל מחירם הזול יותר ובשל עמידותם, ונגנים מקצועיים משתמשים בעור חתול, העדין והיקר יותר.
צוואר השמיסן, הנקרא סָאוֹ (棹), מורכב משלושה או ארבעה חלקים המתחברים זה לזה, דבר המאפשר את פירוקו של הכלי לאחסון. הצוואר הוא מוט היוצא מגוף השמיסן ובולט אף מצידו השני, ועליו מונחים המיתרים. מפתחות הכיוון הם יתדות משושים, ארוכים וצרים. בעבר היו יוצרים אותם משנהב, אך לאחר מכן החלו לייצר אותם מסוגים שונים של עץ, ואף מפלסטיק.
שלושת המיתרים עשויים לרוב ממשי או מניילון. הם מתוחים על גבי הכלי ממפתחות הכיוון ועד קצה הצוואר, הבולט מצידו השני של הגוף. על הדו יש גשר, הנקרא קוֹמָה (駒), עליו נחים המיתרים. המיתר הנמוך ביותר מונח בכוונה כך שהוא נוגע בסיפית (נאט) על מנת להעניק זמזום מיוחד הנקרא סָוַוארי (המזכיר את צליל הסיטאר). צידו של הדו הפונה לכיוון הנגן מכוסה בפיסת בד צבעונית, הנקראת דו קאקֶה, ולעיתים עונדים הנגנים פיסת בד על ידם השמאלית על מנת לאפשר החלקה מהירה יותר במורד ובמעלה הצוואר.
הבדלים בגודל ובצורת נגינה.
ישנן מספר צורות שונות לשמיסן, השונות בצורתן ובגדולן ומתאימות לסוגות שונות. גם לבאצ'י יש מספר גרסאות, ולעיתים אף לא משתמשים בו כלל. לשמיסן שלושה גדלים בסיסיים: הוֹסוֹזאוֹ, צ'וּזאוֹ ופוּטוֹזאוֹ.
סוגי באצ'י.
סוגי הבאצ'י, או מפרט, המשמשים לנגינה בשמיסן שונים זה מזה בצורתם, בגודלם ובחומר ממנו הם עשויים, בהתאם לסוגה. הבאצ'י השונים עשויים שנהב, עץ, פלסטיק ולעיתים קרובות מכילים שריון צב.
סגנונות נגינה וכיוון.
במרבית סוגות השמיסן נהוג להשתמש בבאצ'י על מנת לפרוט על המיתרים. בדומה לבנג'ו, מבנהו דמוי התוף של הדו מגביר את עוצמת צלילי המיתרים. בעת נגינה עם באצ'י, נהוג לפרוט על המיתר ולהכות בדו על מנת ליצור צליל הקשה גבוה. בסגות שונות נהוג לפרוט על המיתרים באמצעות האצבעות.
לשמיסן אין כיוון קבוע מראש, ומכוונים אותו לפי מנעד הזמר או לפי ראות עיני הנגן. עם זאת, ישנם שלושה סגנונות כיוון המשמשים בכל הסוגות:
רישום התווים.
ניתן לכתוב מוזיקה לשימסן באמצעות תוים של מוזיקה מערבית, אך השימוש בטבלטורה נפוץ יותר. בעוד שבדרך כלל הסוגות כיוון דומה, ישנם הבדלים בשמות נקודות הלחיצה על צוואר הכלי, ולפיכך הטבלטורה שונה מסוגה לסוגה. למשל, בסוגת המיניו נקרא המיתר הפתוח 0, ואילו בג'יאוטה הוא נקרא "1". לעיתים גם נקודות מסוימות מסמנות תו בדיאז, והדבר מוסיף על המורכבות. לפיכך, תלמידי סוגה מסוימת של נגינה עשויים להתקשות בקריאת טבלטורה של סוגה אחרת.
ניתן לרשום את הטבלטורה בסגנון יפני מסורתי - מלמעלה למטה ומימין לשמאל, או בשיטה המערבית - אופקית, ומשמאל לימין. בשיטה המסורתית משתמשים בקאנג'י ובסימנים נוספים לציון דינמיקות שונות, אך כשכותבים בשיטה המערבית משתמשים בסימנים באיטלקית.
היסטוריה וסוגות.
מקורותיו של השמיסן היפני נעוצים בכלי הנגינה הסיני סנשיאן, שהגיע לאיי ריוקיו במאה ה-16. באיי ריוקיו התפתח הכלי לסנשין, וממנו הגיע השמיסן.
אפשר לנגן בשמיסן סולו או בליווי שמיסן נוספים, כחלק מהרכב מוזיקלי של כלים יפניים, בליווי שירה או בליווי דרמה תיאטרלית, כגון בקבוקי ובבונרקו. בשמיסן מנגנים גברים ונשים כאחד.
סגנון הנגינה הקשה ביותר הוא בסוגת המחזה הגידאיו. בסוגה זו משתמשים בשמיסן הגדול ביותר ובבאצ'י הגדול ביותר, והזמר-מספר נדרש לבצע את כל התפקידים בנוסף על הקריינות והתיאור. על נגן השמיסן המלווה אותו להכיר את היצירה על בוריה על מנת שיוכל להגיב באופן מתואם עם סגנון המשחק של הזמן-מספר.
בראשית המאה ה-20 התפתח סגנון נגינה חדש שהתבסס על שיר העם מסורתיים ושילב אלתור ותנועת אצבעות מהירה. סוגה זו, הידועה כצוגרו-ג'מיסן, היא פופולרית ביפן, ולעיתים משווים אותה לסגנון הבלוגראס האמריקאי.
הקוֹאוּטה (小唄), שפירושו "שיר קטן" הוא סוגה האופיינית לגיישות, והיא עומדת בניגוד לסוגה של הקבוקי והבונרקו שנקראת נגאוטה, שפירושה "שיר ארוך." הג'יאוטה (地唄), נחשב לסגנון הקלאסי של השימסן.
השמיסן משמש אף אמנים מסוגות מוזיקה שונות, כגון בלוגראס, ג'אז, רוק ואפילו הבי מטאל.
ארטור גלברון
ארטור גֶלְבְּרוּן (11 ביולי 1913, ורשה - 23 בדצמבר 1985, תל אביב) היה כנר, מנצח ומלחין ישראלי.
חייו.
לימודים וקריירה באירופה.
גלברון נולד בוורשה, שם למד נגינה בכינור וניצוח בקונסרבטוריון. הוא ניגן בתזמורת הפילהרמונית של ורשה ואף הופיע כסולן עם תזמורת זו ועם תזמורת הרדיו של ורשה. מ-1937 עד 1939 למד ניצוח באקדמיה למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, אצל ברנרדינו מולינרי ובאקדמיה למוזיקה בסיינה אצל אלפרדו קאזלה. בקיץ 1939 נסע לשווייץ לקורס ניצוח של הרמן שרכן ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכלא במחנה עבודה, ממנו שוחרר בשנת 1940. בשנים 1941–1942 ניגן בתזמורת הקאמרית של לוזאן ובין 1944 ל-1948 ניגן ככנר ברדיו ציריך וכוויולן בתזמורת אמני הצליל.
קריירת ניצוח.
ארטור גלברון עלה לישראל בשנת 1949 ומאז הקדיש את זמנו להלחנה ולניצוח. הוא כיהן כמנצח אורח קבוע בתזמורת קול ישראל בשנים 1949 עד 1953 וכמנצח ראשי של תזמורת הגדנ"ע (1950-56) ושל תזמורת הקיבוצים (1950-55). בשנת 1955 ניצח על בכורת הסימפוניה הראשונה של יוסף טל בבריסל, לפני המלכה אליזבט. בהמשך התמנה לפרופסור להלחנה ולניצוח באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
קריירת הלחנה.
יצירותיו הראשונות של גלברון נכתבו בסגנון פוסט-רומנטי בעיקרו. בסונאטינה שלו לכינור משנת 1944 ניכרת השפעתו של הונגר ושלישיית המיתרים משנת 1945 הושפעה מן המוזיקה של ראוול. בתחום המוזיקה הווקאלית, הרבה גלברון לכתוב מוזיקה לשירים, החל בשירתו של רילקה, שאליה התוודע בתקופת שהותו בשווייץ, ומשך בשירים מאת פדריקו גארסיה לורקה, פול אלואר ואחרים. בישראל כתב מוזיקה לשירים מאת לאה גולדברג, בלט בשם "חדווה" בהשראת שיר של פניה ברגשטיין, וכן "שיר קינה על יהודי הגטו" לבריטון, על יסוד הפואמה "השיר על העם היהודי שנהרג" מאת יצחק קצנלסון, זכר למרד גטו ורשה. בשנת 1957 כתב גלברון את יצירתו הראשונה בשיטת שנים-עשר הטונים, חמישה קפריצ'י לפסנתר, שעובדה עוד באותה שנה לנוסח תזמורתי. על אותה שורה ששימשה אותו לקפריצ'י בנה גלברון את הסימפוניה הראשונה שלו (1958). הסימפוניה נכתבה תחילה בשלושה פרקים, אך גלברון בחר להשאיר שניים מהם, פוגה ורונדו, ואילו את הפרק הראשון המקורי הפך ליצירה עצמאית בשם "פרולוג סימפוני" (1956). הסימפוניה הושמעה לראשונה בביצוע תזמורת שווייץ המערבית ואילו את הפרולוג הסימפוני ניגנה בשנת 1973 בביצוע בכורה התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח גאורג זינגר. בשנים הבאות חיבר גלברון עוד יצירות בשיטת שנים-עשר הטונים.
כאשר הזמינה תזמורת קול ישראל אצל גלברון יצירה לפי בחירתו לפרס איטליה, הגשים שאיפה נושנה והלחין אורטוריה רדיופונית לפי "מגילת האש" של ביאליק, מיצירות השירה הראשונות שקרא לאחר עלייתו ארצה. היצירה, לקולות סופרן, טנור ובס, שני קריינים, מקהלות ותזמורת הוקלטה בניצוחו בשנת 1966. היא מבוססת על שורה של שנים-עשר טונים, אך איננה מחמירה בחוקי הדודקפוניה.
פרסי MTV אירופה
זנב הסנונית
נבחרת צרפת בכדורגל נשים
נבחרת צרפת בכדורגל נשים מייצגת את צרפת בתחרויות כדורגל נשים בינלאומיות ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הצרפתית. כיום נחשבת הנבחרת לאחת מנבחרות הנשים הטובות בעולם, והישג השיא שלה הוא ההגעה למקום הרביעי במונדיאל 2011.