בניגוד לקרבין במלחמת העולם השנייה, כל רובי הקרבין, כולל דגמי M1 ו-M2 ו-M3, סבלו ממוניטין מעורב עד שלילי בגלל שתי סיבות עיקריות. הראשונה היא ריבוי מעצורים במזג האוויר קר באופן קיצוני. מקור המעצורים היה קפיץ מחזיר חלש ואחזקה לקויה בתנאי שדה קשים. השנייה הוא כוח עצירה חלש יחסית: חיילים דיווחו שירי בקרבין נגד אויב הלבוש באפוד, ציוד צבאי ובגדים עבים לא תמיד מצליח לחדור את הביגוד ולהרוג את המטרה. בנוסף, חיילים דיווחו שירי מקרבין אל עבר לוחמי אויב קוריאנים וסינים לא תמיד הצליח לעצור אותם מלהסתער, ונדרשו מספר פגיעות כדי לנטרל את חיילי האויב המסתערים. כתוצאה מכך, מפקדים רבים ביחידות שבהם הקרבין היה הנשק העיקרי, הורו לחייליהם לכוון לעבר הראש. חיילים אחרים סתרו דיווחים אלה והעידו שהקרבין חדר גם מבעד לביגוד מלא. חלק ניכר מהירי בקרבין, אם לא רובו, נעשה בטווחים קצרים, 50 יארד (כ-46 מטר) ומטה, ובטווחים אלה היה הקרבין יעיל יותר מתת-המקלע פפ"ש שהיה בשימוש הלוחמים הקומוניסטים בקוריאה ובעיקר על ידי הסינים. למרות זאת, ה-M2 קרבין היה הנשק האוטומטי העיקרי והמועדף בפטרולים ובייחוד בסיורי הלילה, וכדי להגדיל את מהירות החלפת המחסנית, שתי מחסניות 30 כדור מעוקלות הודבקו זו לזו ("צולבת").
ישנם גם דיווחים ואנקדוטות על שימוש ברובה ה-M3 קרבין עם אמצעי ראיית לילה אינפרא-אדום. ה-M3 שימש בעיקר לירי בלילות ובלחימה סטטית. תרגולת אחת שפותחה על ידי האמריקאים היה שימוש משולב ב-M3 קרבין, כדורים נותבים ומקלע כדי לחסל קבוצות חיילי אויב שהסתערו בלילה: הקלע עם ה-M3 קרבין היה מזהה את חיילי האויב המסתערים באמצעות אמצעי ראיית הלילה שלו, ומסמן את מיקומם למקלען באמצעות ירי כדורים נותבים לעברם, ואז המקלען היה פותח באש אוטומטית לעבר מיקומם שסומן על ידי הנותבים ומרסס אותם בירי אוטומטי.
בסיום המלחמה, הזמינו הכוחות המזוינים של ארצות הברית את ההיסטוריון הצבאי ס.ל.א. מרשל לנתח את תפקוד הצבא במלחמה ובפרט כיצד כלי הנשק השונים תפקדו. מרשל מצא שאכן לתחמושת הקרבין היו בעיות אמינות בתנאי קור קיצוניים, אך הביקורת שלו על רובי ה-M1 וה-M2 קרבין הייתה מאוזנת יותר. הוא אכן מצא שהקרבין שימש לירי בעיקר לטווח קצר. כמו כן הוא מצא שחיילים רבים העדיפו את ה-M1 על ה-M2, מאחר שלחיילים שלא מאומנים היטב בירי אוטומטי תחת לחץ יש נטייה "לסחוט את ההדק" ולרוקן מחסנית באש לא יעילה. נטייה זו גרמה לבזבוז גדול בתחמושת, ומאחר שהקרבין לא היה יעיל בטווחים ארוכים נוצר מצב שבו האויב היה יכול להתקרב לחייל היורה שזה כבר גמר את המחסנית שלו. מסקנתו של מרשל הייתה שיש לאמן את החיילים להעדיף ירי חצי-אוטומטי בבודדות כאשר האויב בטווח בינוני או ארוך, ולעבור לירי אוטומטי מלא רק כאשר האויב קרוב ובטווח קצר.
מלחמת וייטנאם.
רובי M1 ו-M2 קרבין היו בשימוש אמריקאי גם במלחמת וייטנאם, בעיקר בקרב חיל האוויר של ארצות הברית, המשטרה הצבאית והכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית. עם הכנסת רובה ה-M16 לשירות ב-1964, הוחלפו רובים אלה לטובת ה-M16, אך נשארו בשירות עד 1975, אז אחרון הקרבינים יצא משירות סדיר.
לפחות 793,994 רובי M1 ו-M2 קרבין חולקו לצבא דרום וייטנאם, ושימשו במהלך מלחמת וייטנאם. הוייטקונג תפס הרבה רובי קרבין כנשק שלל. המשקל הקטן וקצב האש הגדול התאימו לחייל האסייתי קטן-הממדים, אך הם ספגו ביקורת על כוח עצירה חלש וחדירה נמוכה, ובסופו של דבר הוחלפו על ידי ה-AK-47, רובה הסער הסובייטי שחולק בהמוניו לארגונים קומוניסטים ובעלי הברית של ברית המועצות.
פרישה משירות צבאי אמריקאי.
רובי קרבין היו בשימוש האמריקנים ובני בריתם גם במלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם.
אחרי כניסתו לשירות של ה-M16 חולקו עודפי הייצור של הקרבין לבעלות בריתה של ארצות הברית (כולל ישראל) וכן נמכרו בארצות הברית בתור פריטים לאספנים ולחובבי ציד.
הקרבין בשירות ישראל.
במלחמת העצמאות, חומשו יחידות הקומנדו של הפלמ"ח ב-M1 קרבין, בעיקר משום שהיה קל משקל, קטן ונוח (לעומת רובי המטען המסורבלים). בתמונה המפורסמת של דגל הדיו ניתן לראות שאחד הלוחמים חמוש בקרבין. בשנות ה-50 של המאה ה-20 שימש הקרבין כנשקם של הקצינים בצה"ל, בעיקר כיוון שהיה נוח וקומפקטי יחסית ל-FN FAL המגושם ורובי המטענים שנותרו ממלחמת העצמאות.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 קיבלה ישראל אלפי רובי קרבין מארצות הברית וחילקה אותם בעיקר לכוחות המשטרה והמשמר האזרחי, שם הם שרתו עד 2010. הקרבין נחשב לרובה אמין ומדויק, קל לתפעול ונוח לנשיאה. הוא רובה בקליבר 0.3 אינץ' שמונע חדירת יתר ובכך מקטין את הסיכון לפגיעה באזרחים מרסיסים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הסבה ישראל חלק מרובי ה-M1 קרבין שלה לדגמים מודרניים, בעלי מתפסים מפלסטיק, ידית אחיזה אקדחית (pistol grip) וקת מתקפלת. כמו כן, פותחו שני דגמי קרבין בתצורת bullpup (אחד מהם הוא ה"חזי") שנועדו למשטרת ישראל אך לא נכנסו לשירות.
בשנות ה-2000 נכנס ה"מגל" (וריאנט משטרתי למיקרו-גליל) לשירות כוחות המשטרה אך עקב בעיות אמינות חמורות ומחיר יקר, העדיפה המשטרה להישאר עם ה-M1 קרבין.
עד 2009, שימש הקרבין כנשקם העיקרי של מתנדבי המשמר האזרחי והנשק הארוך של המשטרה ביישובים עורפיים ובערים הגדולות. כמו כן, עדיין משמש הקרבין כנשקם הסטנדרטי של מאבטחי טיולים מטעם משרד החינוך. בשנת 2009 הוחלט על הוצאת הקרבין משירות המשטרה והחלפתו לטובת רובי M-16 מקוצרים. בפועל, במשך תקופה ארוכה עדיין היה שימוש נרחב ב-M1 קרבין, בעיקר במשמר האזרחי, ורק לאחרונה הוצא משירות במשטרת ישראל לטובת ה-M-16 בכל דרג שהוא, כולל יחידות משטרה אורגניות ויחידות מיוחדות של מתנדבים.
שימוש משטרתי בקרבין.
ה-M1 קרבין נמצא בשימוש מספר רב של כוחות משטרה ורשויות אכיפת חוק בארצות הברית ובשאר העולם.
בארצות הברית היה הקרבין בשימוש כוחות משטרה רבים עד להחלפתו בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ברובים מסדרת ה-M16. הוא שימש כנשק ארוך לסיורי משטרה, ולמצבים בהם נדרש ירי חזק, מדויק וארוך טווח יותר מאשר האקדח. כמו כן הוא שימש את כוחות המשטרה בטיפול במהומות שהיו בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, עד שהוחלף בנשק קל מודרני יותר בקליבר 0.223 אינץ', כגון הרוגר מיני-14 וקולט AR-15 בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20.
ה-M1 קרבין היה בשימוש יחידת המארבים של משטרת העיר ניו יורק (NYPD) והיה אחד מכלי הנשק האהובים ביותר על השוטרים ביחידה ממספר סיבות. ראשית, היה קל ונוח לתפעל אותו במרחבים צפופים כגון מבנים וחנויות. שנית, כוח העצירה והקטלניות שלו עלו על אלה של האקדחים (ובפרט אקדחים בקליבר 0.357 מגנום) ועל רובי השוטגאן שהיו בשימוש המשטרה. שוטרים ותיקים ביחידה תיארו באופן חיובי את הקרבין ואת קרבות הירי נגד פושעים שאותם ניצחו באמצעותו. שוטרי יחידת משטרת הרכבות של ארצות הברית השתמשו אף הם בקרבין, ובתקרית ירי מפורסמת שבה היה מעורב הקרבין שוטר העיד כיצד ירי כדור נותב מהקרבין על שודד שתקף אותו בגרזן הציל את חייו.
הקרבין שירת ארבעה עשורים במשטרת ישראל ורק ב-2010 יצא משירות לטובת רובי M4 קרבין ורובי M16 מקוצרים.
ה-M1 קרבין נמצא בשירות עד היום ביחידה העילית המשטרתית BOPE של העיר ריו דה ז'ניירו בברזיל.
שימוש בקליעה, ירי ספורטיבי וציד.
אחרי מלחמת העולם השנייה, ה-M1 קרבין נהפך לרובה פופולרי בקרב חובבי נשק ויורים אזרחים ברחבי ארצות הברית והעולם. הקרבין פופולרי הן כנשק אספנות, הן כנשק קליעה וירי ספורטיבי והן ככלי נשק לירי לשם הנאה (כגון ירי על גרוטאות מתכת) וציד.
בשל הפופולריות שלו, מספר חברות החלו לייצר מחדש את ה-M1 קרבין, לפי המפרט המקורי או המשופר ממלחמת העולם השנייה. חלק מהחברות משתמשים בחלקים מקוריים מאותה תקופה, בעוד שאחרות מייצרות את הכל מחדש. איכות העתקים אלה משתנה מחברה לחברה. החברות משווקות את הקרבין לציבור הרחב ולכוחות משטרה, אך לא לשימוש צבאי. חלק מהחברות גם פיתחו מספר רובים ואקדחים על בסיס הקרבין וכדור ה-0.30 קרבין, דבר שנגוע באירוניה, שכן הקרבין עצמו בא להחליף את האקדח כנשק אישי.
ה-M1 קרבין יכול לשמש לציד חיות גדולות כגון ציד אייל פרדי מטווח של עד 100 יארד, אך חלש מידי לציד חיות גדולות יותר כגון אייל קורא, אייל קנדי ודובים. מספר מדינות בארצות הברית אוסרות על ציד איילים וחיות גדולות עם ה-M1 קרבין, בעיקר בגלל הסיכוי הנמוך להריגה מהירה, דבר שיותיר את החיה פצועה וסובלת. במדינות אחרות נוספת לסיבה זו הגבלות על נשק ציד חצי-אוטומטי.
מספר מדינות בארצות הברית, כגון ניו ג'רזי, מסווגות את ה-M1 קרבין כ-Assault Firearm ואוסרות על השימוש בו. מדינות אחרות מטילות על השימוש בו מגבלות.
משתמשים.
מדינות נוספות שהשתמשו ב-M1 קרבין ו-M2 קרבין:
מדינות רבות נוספות השתמשו כל אחת בעשרות עד מאות רובי M1 קרבין.
בוריס שץ
בוריס (שלמה זלמן-דב ברוך) שץ (כ"ו בכסלו תרכ"ז, 4 בדצמבר 1866 – ט"ו באדר ב' תרצ"ב, 23 במרץ 1932) היה צייר ופסל יהודי, מייסד בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות בירושלים, ומקימו של בית הנכות בצלאל, לימים מוזיאון ישראל.
על שמו של בוריס שץ נקרא רחוב שץ במרכז העיר ירושלים. הרחוב מחבר בין עורק התחבורה המרכזי ברחוב המלך ג'ורג' ובין רחוב שמואל הנגיד, בסמוך לבנייני בצלאל המשמשים כיום את המחלקה לאדריכלות של בצלאל ואת בית האמנים בירושלים.
קורות חייו.