מוזיקה של טרובדורים הייתה מסורת של טרובדורים להלחין שירים חילוניים, כנראה בליווי כלי נגינה, מושרים על ידי זמרים מקצועיים ולעיתים נודדים. שפת הטרובדורים הייתה אוקסיטנית וצרפתית עתיקה. תקופת הטרובדורים התאימה לפריחת חיי התרבות בפרובאנס שנמשכה עד המאה ה-12 ועד לעשור הראשון של המאה ה-13. נושאים אופייניים לשיר הטרובדורים היו שירי מלחמה, אבירים ואהבה. הטרובדורים נטבחו בחלקם בזמן מסע הצלב האלביגנזי. ובין הטרובדורים ששרדו נדדו לפורטוגל, ספרד, צפון איטליה או צפון צרפת. שם כישוריהם והטכניקות שלהם תרמו להתפתחויות המאוחרות של התרבות המוזיקלית החילונית באותם מקומות.
רוב אלפיים שיריהם של הטרובדורים ששרדו כוללים מוזיקה ומראים תחכום גדול כמו זה של השירה שהיא מלווה.
טרובדורים מפורסמים הם: ולטר פון דר פוגלוויידה, ניידהרט פון רוינטאל ווולפרם פון אשנבאך .
רשימה חלקית של לחנים טרובדורים שנשמרו:
בדומה לטרובדורים, היו גם זרמים חילוניים אחרים, כמו מינגרים שמקורם מגרמניה.
מוזיקה מאוחרת מימי הביניים (1300–1400).
צרפת.
תחילת הסגנון: ארס נובה הוא אחד הזרמים הבודדים במוזיקת ימי ביניים שאפשר לקבוע בוודאות מה תחילתו ומקורו. ראשיתו במחזה הסאטירי רומן דה פאוול , אוסף גדול של מזמורים ויצירות, שנכתבו בין השנים 1310–1314. "רומן דה פאוול" היא סאטירה על פרות בכנסייה בימי ביניים והוא מלא מוטטים של ימי הביניים, רונדל וצורות חילוניות חדשות אחרות. בעוד שרוב המוזיקה היא אנונימית (כלומר אין לדעת מי הלחין אותה), היא מכילה כמה קטעי מוזיקה מאת פיליפ דה ויטרי.
בתקופת הארס נובה, המוזיקה החילונית השיגה תחכום פוליפוני, שנמצא בעבר רק במוזיקה דתית. התפתחות לא מפתיעה בהתחשב באופי החילוני של הרנסאנס המוקדם (בעוד שמוזיקה זו מיוחסת בדרך כלל לימי הביניים). האנשים שהפיקו אותה עסקו בראשית הרנסאנס בספרות ואמנות באיטליה. ההבחנה בין ימי הביניים לרנסאנס קשה, במיוחד בהתחשב באמנויות שונות כמו מוזיקה וציור. את המונח "ארס נובה" (אמנות חדשה, או טכניקה חדשה) טבע פיליפ דה ויטרי בספרו בשם זה (שנכתב ככל הנראה בשנת 1322).
הז'אנר החילוני הדומיננטי של ארס נובה היה השאנסון. שכן הוא ימשיך להתקיים בצרפת גם כעבור מאתיים שנה. שאנסונים אלה חוברו בצורות מוזיקליות התואמות את השירה. צורות אלו השפיעו באופן משמעותי על התפתחות הצורה המוזיקלית בדרכים המורגשות גם כיום.
מלחינים צרפתים של סגנון הארס נובה הם: גיום דה מאשו ופיליפ דה ויטרי.
איטליה.
רוב המוזיקה של הארס נובה הייתה במקור צרפתית. עם זאת, המונח מתייחס לעיתים קרובות למוזיקה של המאה ה-14, במיוחד כדי לכלול את המוזיקה החילונית באיטליה. שם מכונה תקופה זו לעיתים קרובות המוזיקה של הטרצ'נטו. המוזיקה האיטלקית נודעת מאז ומתמיד בזכות האופי הלירי והמלודי שלה, וזה נמצא גם במאה ה-14 מבחינות רבות. המוזיקה החילונית האיטלקית של התקופה הציגה את מה שכונה "קנטילנה". סגנון עם קול עליון הנתמך על ידי שני קולות (או אפילו אחד. כמות נכבדת של מוזיקת טרצ'נטו איטלקית מיועדת לשני קולות בלבד) שנעים באופן קבוע ואיטי יותר. סוג של זרם זה נותר המאפיין של המוזיקה האיטלקית גם בז'אנרים החילוניים הפופולריים של המאה ה-15 וה-16, והיווה השפעה חשובה על התפתחות זרמים אחרים במוזיקה האיטלקית.
בטרצ'נטו היו שלוש צורות עיקריות ליצירות חילוניות. האחד היה המדריגל, לא זהה לזה של 150–250 שנה מאוחר יותר, אך עם צורה דמוית פזמון, בתים תלת-שורתיים, כל אחד עם מילים שונות, לסירוגין עם דו-שורות, עם אותו טקסט בכל הופעה. אולי אפשר לראות בשיטה זו את הבסיס של הריטורנלו ברנסאנס המאוחר והבארוק.
מלחינים איטלקים שפעלו בתקופת ימי הביניים המאוחרת כללו את: פרנצ'סקו לאנדיני.
גרמניה.
הגייסלירלידרים (Geisslerlieder) היו קבוצת מוזיקאים נוודים מתנועת הפלגלנטים, שביקשו לפייס את זעמם של האלוהים שלהם על ידי מוזיקה וחרטה שהתלוותה עם הכאה של גופם עד זוב דם. היו שתי תקופות נפרדות בהן פעלו הגייסלירלידרים: אחת, סביב אמצע המאה השלוש עשרה, שממנה, שום מוזיקה לא שרדה (אם כי שירים רבים) ועוד אחת שתאמה את התפשטות המוות השחור באירופה, בתקופה זו, שרדו גם שירים וגם לחנים של הגייסלירלידרים, בזכות כומר יחיד שכתב אודות התנועה ושימר את המוזיקה שלהם. הגייסלירלידרים פעלו בעיקר בגרמניה.
המוזיקה של הוויקינגים.
כמו כל תרבות מוזיקלית אחרת, גם מוזיקת הוויקינגים התפתחה עם השנים. בחלוף הזמן, המוזיקה שונתה וכמעט לא נותר תיעוד שלה. תחילתה עוד בתחילת תקופה ימי הביניים אולם כל המידע שנודע עליה נמצא בתקופות הזמן של המאה ה-12 וה-13. בתחילת המאה השביעית, איזידורוס מסביליה, כתב בלטינית;"Nisi enim ab homine memoria teneantur soni, prereunt, quia scribi non possunt" תרגום: אם האדם לא יכול לשמור טונים בזיכרונו הם ייעלמו כי לא יהיה אפשר לרשום אותם. מה שאומר שבני האדם לא יוכלו לזכור את המוזיקה לעד, הם ישכחו אותה והמוזיקה תיעלם.
מלבד המחשבה הטבעית שמוזיקה עברה מפה לאוזן, ישנם מקורות נוספים בהם מידע על מוזיקה ויקינגית התגלה בממצאים ארכאולוגיים מהשנים 900-1200 לספירה:
שירה וניגון מוזיקה היו חשובים לוויקינגים, הן בחיי היומיום והן באירועים חגיגיים. הם שרו שירים כשהיו שמחים וכשהיו עצובים. הם רקדו, שרו שירים וניגנו בכלים בחגיגות. היו להם שירים שליוו אותם בעבודה והקלו עליה.
למרות שהוויקינגים הם פרט חשוב בהיסטוריה, אין הרבה מידע על המוזיקה שלהם. מכיוון שכאשר נשמע התו האחרון של שיר הוא נעלם לנצח, אלא אם כן מישהו זוכר אותו או רושם אותו בצורה כלשהי, לביצוע שוב מאוחר יותר. הוויקינגים, כמו רוב האנשים באירופה באותה תקופה, לא ידעו דבר על סימון מוזיקלי, ותרבותם הפכה בהדרגה לחלק מהתרבות האירופית הנוצרית.
מוזיקאים.
היו שני סוגים של נגנים שהיו מוכרים לוויקינגים, ג'סטרים וסקאלדים. ליצנים היו בעלי הערכה נמוכה, ורק הטובים ביותר התקבלו. למעשה אפשר היה להרוג ליצן ולא לקבל עונש על המעשה. הסקאלדים טיילו בארצות ובידרו את חצרותיהם של ראשי ויקינגים חשובים.
השפעת הוויקינגים על איסלנד, המוזיקה האיסלנדית ואזכורים בספרות האסלנדית הקשורים למוזיקה המתפתחת.
הספרות האיסלנדית העתיקה מכילה מספר התייחסויות עקיפות לתרבות המוזיקלית של הוויקינגים והמתיישבים של איסלנד. מאמינים שחלק גדול מהספרות הזו הועברה בעל פה מדור לדור עד שנכתבה במהלך המאות ה-12 וה-13. המידע ההיסטורי המועבר הוא עדות משנית אך עם זאת הוא בעל ערך היסטורי.
סנורי סטורלוסון אמר שהאדמה נעשתה מ-Ýmir. יש אנשים שחושבים שפירוש השם Ýmir הוא "נשמע" ולכן הסברה היא שהעולם נוצר בהשמעת צליל מוזיקלי כלשהו.
היימדאל היה אל השירה והצליל האלוהי. הוא שמע את העשב צומח בשדות ואת הצמר גדל על הכבשים. היימדלור היה הבעלים של Gjallarhorn, כלומר "הקרן בצלילים גבוהים".
בשיר Völuspá מתואר הרועה Eggþér כמנגן בנבל. השיר Völuspá מספר את סיפור בריאת העולם, סופו הקרוב והלידה מחדש. זהו השיר המפורסם ביותר באדה הפואטית. עוד סממן לעניין המוזיקלי של אותה התקופה הוא שבסיפור Havamál הגמד Þjóðrerir הוא זמר מכשף.
שירי הגבורה של הספרות האיסלנדית העתיקה מכילים מספר התייחסויות לנגינה בנבל, למשל Atlamál , Atlakviða ו- Oddrúnargrátur. ב- Oddrúnargrátur יש עוד התייחסות לשירה שמכשפת את שומעיה. סאגה על בני אינגלינג, שנכתבה על ידי סנורי סטורלוסון, המלך השוודי האגדי הוגלייק מתואר כבעל נגנים שונים בחצרו.
בסאגות האיסלנדיות כמעט ואין התייחסות לנגינה אינסטרומנטלית אך מצד שני הסקאלדים הוויקינגים מתוארים כמבצעים את שירתם ובעלי קולות טובים. לא ברור באיזו מידה השירה האיסלנדית הושרה בעת ביצועה, אך ככל הנראה מידת השירה הייתה תלויה באופי השירה. השירה הסקאלדית בחלקה הייתה בדיבור וחלקה בשירה וללא ליווי של כלי נגינה.
סאגת סבריס מספרת על תחרות בין הסקאלד האיסלנדי Máni לבין שני ליצני חצר שהשתעשעו בנגינה אינסטרומנטלית והלצה נמוכה. זה קרה בחצרו של המלך מגנוס החמישי, מלך נורווגיה. המלך ביקש מהסקאלד לעשות פסוקי שירה נגד הליצנים. ללא היסוס מדקלם המשורר שני פסוקי גנאי שבהם הוא לועג לליצנים ודורש את גירושם מבית המלוכה. במקרה הספציפי הזה הסקאלד ניצח אבל עם הזמן הלהטוטנים הפכו פופולריים יותר ובסוף המאה ה-13 הם השתלטו לחלוטין על בתי המלוכה.
אזכורים לקסמים יש בשפע בספרות האיסלנדית הישנה. המילה האיסלנדית לקסמים היא "גלדור" ו"סיידור". הראשון נוגע בדרך כלל לסוג מתוחכם למדי של קסם ואילו השני נוגע לקסם של פשוטי העם. המילה "גלדור" קשורה לפועל "גאלה", כלומר "שירה" או "לשיר" והמילה "סיידור" קשורה לפועל "סיידה", כלומר "למשוך". אודין היה אל הקסם והשירה כאחד, ובסיפור Havamál אומרים שהוא מכיר שמונה עשר קסמים שונים.
קרוב לוודאי שהקסמים הושרו או שרו, ובסאגת Þorfinns karlsefnis, למשל, מתוארת קוסמת שעשתה את הטקס בקול בעל יופי ייחודי. ברוב המקרים הטקסים שמופיעים בהם קסמים בוצעו על ידי אישה בודדת, אך ייתכן שבמקרים מסוימים השתתפה קבוצת אנשים בקריאה.
Fornaldarsögur Norðurlanda ובעברית, הסאגה האגדית , שנכתבה ברובה במאה ה-14, היא אוסף של סיפורי פנטזיה העוסקים בגיבורים אגדיים מהעבר הרחוק. סיפורים אלה מכילים מספר התייחסויות למוזיקה, לעיתים קרובות לנגינה בנבל. התיאור בסאגת Bósa og Herrauðs מתייחס לנגינה בנבל בשביל קסם. נגינה בנבל נפוצה גם בסיפורים אגדיים של תרבויות אחרות.