לאורך השנים פרסם דרור כתבות ומאמרים רבים בעיתונות הפופולרית, וכן בכתבי עת ייעודיים ובהם "גליליאו", "אודיסאה" ו"פנים". מאז שנת 2005 הוא מפעיל בלוג פופולרי בשם "מאבד תמלילים - הגלוב", העוסק בין היתר בתקשורת, טכנולוגיה, פוליטיקה, אקדמיה וחברה. בנוסף, מאז שנת 2008 הוא משמש כמבקר תקשורת באתר "העין השביעית", ומראשית 2010 היה אורח קבוע בתוכנית "לונדון וקירשנבאום" בערוץ 10 לעיסוק בנושאי אינטרנט וטכנולוגיה. לאורך השנים דרור השמיע ביקורת על הכוח הפוליטי, הכלכלי והחברתי של חברות הטכנולוגיה הגדולות.
דרור חיבר ספרי עיון אחדים על הטכנולוגיה והשפעותיה על החברה. בשנת 2005 הוציא את ספרו "הפוליטיקה של הטכנולוגיה", הסוקר את הגישות השונות של החברה לטכנולוגיה בעבר ובהווה. בשנת 2011 יצא ספרו "עיתונות מקוונת", העוסק בסיכוייה של התקשורת המסורתית לשרוד בעידן העיתונות המקוונת, ובגורמים שהובילו לדעיכתה. בשנת 2019 פרסם את ספרו הרביעי, "קוד סמוי", העוסק בהשפעת המדיה החדשה - האלגוריתמים, פלטפורמות המדיה החברתית ושירותים דיגיטליים נוספים - על החברה, הפוליטיקה, התקשורת, המשפחה, עולם העסקים ועוד.
בספטמבר 2014 מונה לדקאן בית הספר לתקשורת במסלול האקדמי המכללה למינהל, תפקיד בו כיהן עד לספטמבר 2018. ביוני 2022 פרש מעבודה במכללה למנהל.
בשנת 2019 החל להגיש את הפודקאסט "עושים טכנולוגיה" מבית עושים היסטוריה.
בשנים 2019 וב-2020 הוא זכה בתואר "פודקאסט השנה" בתחום הטכנולוגיה בתחרות השנתית שמארגן אתר גיקטיים.
בשנת 2020 החל להגיש את "הדבר הבא" פודקאסט ממותג עבור IBM, את "נקודה IL" פודקאסט ממותג עבור איגוד האינטרנט הישראלי. בשנת 2021 החל להגיש את "צורכים חדשנות" פודקאסט ממותג עבור שופרסל.
דרור נשוי ואב לשלוש בנות.
ספריו.
עריכה מדעית והקדמה:
קישורים חיצוניים.
ממאמריו:
חג (שיר)
חג הוא שירה של המשוררת רחל. התחבר בשבט תרצ"א 1931.
השיר נעשה אהוב ביישוב היהודי בארץ ישראל, הולחן על ידי יהודה אנגל, על ידי פנחס גולדמן, ועל ידי דוד זהבי. נהגו לשיר אותו ביחיד או בצוותא באירועים חגיגיים.
נושא השיר הוא עמל היצירה השירית, המניעים להקמתה ולו בייסורים, המושווים לחרישה וזריעה, והבשלתה לתועלת בני האדם, בקציר בחג השבועות. מאז פרסומו, מעט לאחר חיבורו, צורף השיר אל מסכתות, סדרי פסח, הקראות שירה בציבור.
תכנים ואמירות.
"חג" הוא שיר ארספואטי בסגנון מחורז. המשוררת, הדוברת בגוף ראשון יחיד, מספרת על חווייתה כיוצרת. בשיר גלומות שאלה ותשובה, מדוע תכתב היצירה? ומה היא תועלתה? באשר היא כרוכה בצער ואף עינוי פנימי: „בְּמַעֲנִית לֵבָב”, שאותם ביטאה המשוררת בשיריה האחרים („צריחות שצרחתי נואשת, כואבת”). בדומה לשיריה האחרים ולתפיסת עולמה, המשילה רחל את היצירה הספרותית שלה, לעבודת כפיים של החקלאי. המשלה זו נעשית בשני מעגלי חוויה וקיום. האחד, מעגל האני: החקלאות הייתה משאת נפשה, אולם נלקחה ממנה כאשר חלתה בשחפת, ונאלצה לעזוב את דגניה א', ולעבור להתגורר בתל אביב. והשנייה, מעגל החברה: על פי תפיסתו של א"ד גורדון, מנהיג בתנועת העבודה בארץ ישראל, אשר חי בדגניה ושעמו התכתבה, עבודת הכפיים ובמיוחד עבודת האדמה היא החשובה והעיקרית.
בבית הראשון, מדמה המשוררת את המילים והביטויים - „נִיבִים” - המעוררים אותה להצמיח מהן יצירה חדשה, לזרעים קטנים אשר מוטמנים בקרקע בסתיו; ואשר יצמחו, בלשון הפואטית: „לְשִׁבֳּלֵי זָהָב” - לגבעולים גבוהים הנושאים גרעינים רבים, צהובים, בצמח החיטה ודגנים אחרים, שמהם מכינים דברי מאפה מזינים ומשביעים. הדימויים החקלאיים: החרישה והזריעה, במאמץ וללא וודאות, הם מטפורה לעצם השאלה: מדוע תכתב היצירה?; ומאידך, בדימוי החקלאי תשובה ראשונה עקרונית וערכית, הניתנת להתפרש כך בהקשר הרעיוני ההיסטורי של שירת רחל ותקופתה, לסבל ולהקרבה הנלווים אל מעשה היצירה.
בבית השני, האני השרה מתארת תשובה מלאה לשאלת סבל היצירה, ומתנבאת שבעתיד, יהיו זרעי-המילים שהפכו לשירים-שיבולים - פורחים בידיו של ילד - ובכך מתקיימת הקבלה בין פריחת השיבולת לבין הילדות; ונקצרים בידיהם של הבוגרים העוברים ושבים בתחילת הקיץ - ב„חַג קָצִיר”, חג השבועות - והתוכן והיופי שבהם הוא כמזון רוחני בפיהם - ובכך מתקיימת הקבלה פואטית נוספת בין בשלות השיבולים לבגרות.
בבית השלישי, המשוררת מפיקה מסקנה כוללת מיצירתה, יצירת הרוח, באשר לפעולות הנכונה של האדם בעולם: עליו לעמול, לזרוע ולחרוש, הגם שיחווה את המאמץ הקשה, הסבל ואי הוודאות, וההקרבה, למען השביע רעבונם של האחרים, קרובים או רחוקים: „זָר וָרֵעַ”. היא קובעת בכך כלל נוסף במערך המניעים ומאוויים בתהליך היצירה - העמל בה והענקתה לכלל אינה תלויה ביחסיה עם הנהנים, העתידיים והצפויים, של יצירתה.
המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית
המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית (באנגלית: Supreme Headquarters, Allied Expeditionary Force, ובראשי תיבות: SHAEF) הייתה מפקדה צבאית רב-לאומית, אשר הוקמה על ידי בעלות הברית (למעשה בריטניה וארצות הברית) במלחמת העולם השנייה על מנת לתכנן את פלישתן לצפון-מערב אירופה ולפקד עליה. בראשה עמד המפקד העליון של חיל המשלוח של בעלות הברית, גנרל דווייט אייזנהאואר מארצות הברית.
תולדות המפקדה העליונה.
המפקדה העליונה הוקמה רשמית בבריטניה בחודש פברואר 1944, אם כי תהליך הקמתה התרחש למעשה בשנתיים שלפני כן. היא הוקמה על מנת לקבל לידיה את תוצאות עבודת התכנון של הפלישה לצרפת שנעשתה לפני כן, להשלימה ולהוציאה לפועל. בחודש ינואר 1944 מונה אייזנהאואר לעמוד בראש חיל המשלוח של בעלות הברית לפלישה לצרפת ובראש המפקדה העליונה.
המפקדה העליונה התהוותה מתוך קיומן ועבודתן של שתי מפקדות אחרות של בעלות הברית שקדמו לה, ורבים מאנשי הסגל של המפקדה העליונה הגיעו אליה מתוך צוותי שתיהן. האחת הייתה מפקדת כוחות בעלות הברית (AFHQ), ששימשה כמפקדתו של הגנרל אייזנהאואר בעת ששימש כמפקד זירת הים התיכון של בעלות הברית ופיקד על המבצעים בצפון אפריקה, סיציליה ואיטליה. האחרת הייתה מפקדת ראש המטה של המפקד העליון של בעלות הברית (COSSAC), אשר הוקמה באפריל 1943. היא הוקמה בעקבות דיוני ראשי המטות הצבאיים של ארצות הברית ובריטניה בועידת קזבלנקה בינואר 1943, על מנת להתחיל בעבודת התכנון של הפלישה למערב אירופה ולהוות גרעין לייסוד המפקדה העליונה של חיל המשלוח שייצא לשם. ראש המטה שעמד בראש מפקדה זו וקידם את עבודת התכנון של הפלישה היה לוטננט גנרל פרדריק מורגן הבריטי.
ביולי 1944 מנה סגל המפקדה העליונה כ-4,900 קצינים וחיילים, מהם כ-3,500 אמריקנים וכ-1,400 בריטים. באפריל 1945 כבר מנה הסגל 14,000 איש, מהם 8,400 אמריקנים.
המפקדה העליונה השתכנה במרץ 1944 במחנה גריפית'ס, מחנה צבא אמריקני גדול שהוקם בצפונו של פארק בושי שבדרום מערב לונדון. ב-2 ביוני 1944, בהתקרב המועד לפלישה לצרפת, עברו בכירי המפקדה למוצב פיקוד קדמי בבית סאות'וויק – בית אחוזה מצפון לנמל פורטסמות'. שם קיבלו אייזנהאואר וקציניו את ההחלטה הסופית על המועד לתחילת הפלישה.
ב-7 באוגוסט 1944, לאחר הפלישה ופריצת כוחות בעלות הברית בצרפת מחבל נורמנדי, עבר הגנרל אייזנהאואר עם מטהו הקדמי לצרפת. המפקדה העליונה באה בעקבותיו והשתכנה בורסאי הסמוכה לפריז. אייזנהאור מיקם את מוצב הפיקוד הקדמי שלו בעיר ריימס שבצרפת, שממנה יכול היה להגיע אל המפקדות השונות של צבאותיו גם ברכב, במידה ותנאי מזג האוויר לא איפשרו לו לטוס אליהן. במפקדה זו בריימס נחתם ב-7 במאי 1945 מסמך הכניעה הראשון של כוחות גרמניה הנאצית לכוחות בעלות הברית.
המפקדה העליונה פורקה ב-14 ביולי 1945, ומאותו מועד עמדו כוחות בעלות הברית באירופה תחת פיקודים נפרדים.
מרבית מבני מחנה גריפית'ס סולקו לאחר המלחמה מפארק בושי בלונדון. כיום ניצבת בו אנדרטה באתר שבו ניצב משרדו של אייזנהאואר. הרחוב הסמוך לאתר נקרא SHAEF Way, לזכר שהות המפקדה העליונה שם.
הכוחות שתחת פיקוד המפקדה העליונה.
ערב הפלישה לצרפת ב-6 ביוני 1944 סרו למרות המפקדה העליונה יחידות צבא מארצות הברית, בריטניה, קנדה, צרפת ופולין. כל כוחות הקרקע של חיל המשלוח היו כפופים לקבוצת הארמיות ה-21, שסרה למרותה של המפקדה העליונה. ב-1 באוגוסט באותה שנה נוספה אליה קבוצת הארמיות ה-12, אשר הופעלה בצרפת וקיבלה תחת פיקודה את הכוחות האמריקניים שהיו כפופים לפני כן לקבוצת הארמיות ה-21. ב-15 בספטמבר באה תחת פיקוד המפקדה העליונה גם קבוצת הארמיות ה-6, שנחתה בדרום צרפת ב-15 באוגוסט והייתה כפופה לפני כן לפיקוד בעלות הברית בים-התיכון. משם ואילך ניצבה קבוצת הארמיות ה-12 במרכז חזית בעלות הברית באירופה, כשקבוצת הארמיות ה-21 משמאלה וקבוצת הארמיות ה-6 מימינה (מצפון ומדרום לה, בהתאמה).
במאי 1945, עם סיום המלחמה באירופה, עמדו תחת פיקוד המפקדה העליונה למעלה מ-4.3 מיליון חיילי בעלות הברית.
לקריאה נוספת.
Forrest Pogue, The Supreme Command, Washington, Office of the Chief of Military History, Dept. of the Army, 1954.
(ספר מן הסדרה צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה).
מארק קוונדיש