בבחירות ב-26 במרץ 1871 לקומונה הפריזאית במחוז הבחירות ברובע השישי לא השיג ועד עשרים הרבעים והאיגוד הרפובליקני של הרובע השישי אלא 385 קולות מתוך 9499. עם זאת תמך לוי בקומונה הפריזאית והתקרב לחסידי בלנקי.
התרכז שוב בסוגיות הלאומיות של הרומנים והפולנים.
אחרי דיכוי הקומונה נמלט לוי לאיטליה, בה פקד את ג'וזפה מציני והשתתף בכנסים רבים למען הדמוקרטיה וחופש העמים.
שב לצרפת אחרי החנינה בשנת 1880. התקרב לכמה סיעות סוציאליסטיות קטנות.
ב-1881 הציג את מועמדותו במחוז הבחירות של סמור עם מצע דמוקרטי סוציאליסטי אבל הובס על ידי המועמד האופורטוניסטי.
ב-1889 נסוג מהמירוץ לטובת הרדיקלי ביזואר-בר.
ב-21 מרץ 1891 בשובו מכינוס של בונים חופשיים בקורבוואה על יד פריז, ארמן לוי איבד את ההכרה ברחוב ואושפז בפריז, בבית החולים בוז'ון. לא חזר להכרה ונפטר בבית החולים כעבור יומיים. סיבת המוות היה אירוע ריאתי חריף.
ב-26 במרץ 1891 הובא לקבורה בבית הקברות מונפרנאס כשהוצאות הקבורה בחלקה המיועדת ליהודים עניים מומנו על ידי הקהילה היהודית. ללווייה הגיעו רבים, כולל נציגי הקהילות הפולנית, הרומנית והאיטלקית בפריז. בין אחרים נאמו נאומי הספד ולדיסלב מיצקייביץ', הרב אנטואן לוי ונציג הבונים החופשיים.
מורשתו.
לדברי ז'אן גומון לוי היה דמות אבירית של הדמוקרטיה של שנות ה-1848, של הרעיונות ההומניטריים והסוציאליסטים. היה בו אדם מאמין, דאיסט, ושנא את הכנסייה. היה "מלא הערצה לרוחה ולריעונותיה של המהפכה הגדולה, תקווה ואמונה בדת חדשה, זו של רפובליקת העם".
עם הזמן פעילותו למען פולין ורומניה נשכחה. רק ב-1933 צוינה תרומתו בתקשורת הרומנית על ידי חבר אקדמיה בשם סמוקינה שכתב מאמר על המהגרים.
. גם בפולין שמו נשכח לתקופה ארוכה. שמרנים פולנים שנאו אותו בגלל היותו מתנגד לכמורה ובונה חופשי ובעל שם משפחה יהודי, טענו נגדו טענות שוא שהתגייר, ושהשפעתו על מיצקייביץ הייתה מזיקה - שהיה אחראי, למשל, על השקפותיו ה"ביזריות" של המשורר הפולני בעיניין היהודים.
בנו של מיצ'ייביץ', ולדיסלב, שמר ללוי רגשות אסירות תודה, אבל העדיף לא להבליט את תרומתו. המונוגרפיה של יז'י בוריישה על ארמן לוי עשתה איתו צדק והייתה גם מחווה אמציה בזמן תקופת הרדיפות האנטישמיות בפולין בשנת 1968.
פרסומיו.
(רוסיה על הדנובה. עם מחאת הרומנים נגד הפלישה למולדתם וההתכתבות על הנסיכויות הרומניות בין דימיטריה ברטיאנו והלורד דאדלי סטוארט
קישורים חיצוניים.
Revue d'histoire moderne et contemporaine
לואיזה דורותיאה, נסיכת פרוסיה
הנסיכה לואיזה דורותיאה מפרוסיה (בגרמנית: Luise Dorothea Sophie von Brandenburg, 29 בספטמבר 1680 - 23 בדצמבר 1705) הייתה בתו של פרידריך הראשון, מלך פרוסיה.
ביוגרפיה.
לואיזה דורותיאה נולדה ב-29 בספטמבר 1680 לפרידריך הראשון, מלך פרוסיה ושל אשתו הראשונה אליזבת הנרייטה מהסן-קאסל, בתם של וילהלם השישי, רוזן הסן-קאסל והדוויג סופיה מברנדנבורג.
ב-31 במאי 1700 נישאה לואיזה לבן-דודה מדרגה ראשונה, פרידריך, נסיך הכתר של הסן-קאסל. לשניים לא נולדו ילדים עד למותה של לואיזה ב-23 בדצמבר 1705. בשנת 1715 נישא פרדריק מחדש לאולריקה אלאונורה, מלכת שוודיה. פרדריק הוכתר בשנת 1720 כמלך שוודיה וכיהן בתפקיד זה עד מותו ב-1751.
אנני אוקלי אשת לפידות
אנני אוקלי אשת לפידות (באנגלית: Annie Get Your Gun) הוא מחזמר מ-1946 שעובד גם לסרט קולנוע ב-1950, המבוסס באופן רופף על תולדות חייה של אנני אוקלי שהייתה צלפית ואלופת קליעה למטרה ב"מערב הפרוע" וזכתה לתהילה כאשר כיכבה במופע המערב הפרוע של באפלו ביל. הסיפור נכתב על ידי דורותי פילדס יחד עם אחיה, הרברט והשירים נכתבו (מילים ולחן) על ידי אירווינג ברלין. בין השירים במחזה ובסרט מופיעים הלהיטים "There's No Business Like Show Business" ("אין עסקים כעסקי השעשועים") ו-"Anything You Can Do (I Can Do Better)" ("כל מה שאתה יכול לעשות (אני יכולה לעשות טוב יותר)").
עלילה.
לפי הסיפור, אוקלי הייתה שותפה למופעו של באפלו ביל כאשר נתקלה בצלף פרנסיס בטלר אשר ביקש להתמודד מולה בקליעה למטרה. היא התאהבה בו והוא בה וסיפור העלילה מלווה את המאבק ביניהם על כתר הקלע הטוב ביותר במערב השזור בסיפור יחסיהם האישיים עד לחתונתם המיוחלת. אל החתונה מובילה החטאה מכוונת של אוקלי, שנועדה להכתיר את באטלר כקלע הטוב ביותר. העלילה מלווה בשירים רבים וקטעים מעובדים לבמה מתוך מופעי המערב הפרוע כגון מופעי ראווה של רכיבה, ירי למטרה וציד. במופע משתתפות דמויות מהתקופה כבאפלו ביל והצ'יף האינדיאני שור יושב, שהיה גם במציאות ידיד קרוב של אוקלי.
הסיפור אינו נאמן למציאות באופן מדויק. אוקלי טרם הייתה חברה למופע של באפלו ביל בשעה שפגשה בבאטלר ואף התחתנה עמו לפני שהצטרפה למופע. היא גם לא החטיאה, כי אם ניצחה את באטלר בתחרות הימורים. עם זאת אירועי התקופה משתקפים בעלילה למשל סיבוב ההופעות של אוקלי ובאפלו ביל באירופה ומשוחזרת בה האווירה הכללית של "מופע המערב הפרוע".
המחזמר.
פילדס כתבה את תפקידה של אוקלי במחזה במיוחד עבור ידידתה הזמרת אתל מרמן. השתיים התקשו במציאת מפיק למחזה ולבסוף הוא הופק על ידי צמד הכותבים רוג'רס והמרשטיין, שלא היה להם ניסיון הפקתי קודם. פילדס ביקשה שהמלחין ג'רום קרן יכתוב את המוזיקה, אך הוא נפטר במפתיע ובמקומו נבחר אירווינג ברלין, שכתב גם את תמלילי השירים.
בכורת המחזמר בברודוויי הייתה ב-16 במאי 1946 בתיאטרון אימפריאל והוא הועלה 1,147 הופעות. ב-7 ביוני 1947 התקיימה בכורת המחזמר בווסט אנד בלונדון והוא הועלה 1,304 פעמים. ההפקה הופיעה גם באוסטרליה ובמסע הופעות ברחבי ארצות הברית.
ב-1957 הפיקה חברת NBC סרט טלוויזיה שבוסס על המחזמר.
ההצלחה שוחזרה ב-1966 עת הועלתה ההפקה, שוב בכיכובה של אתל מרמן, בלינקולן סנטר בניו יורק וברחבי ארצות הברית, ההפקה זכתה בפרס טוני על הכוריאוגרפיה. הפקה זו צולמה על ידי NBC ושודרה בטלוויזיה פעמים רבות. ב-1999 וב-2000 הועלתה גרסה של המחזמר בברודוויי ובלונדון שזכתה בפרס טוני לחידוש מחזמר. תקליט שירי המחזמר זכה בפרס גראמי.
הסרט.
ב-1950 הפיקו אולפני MGM סרט מוזיקלי לפי המחזמר. את התסריט עיבד סידני שלדון. העלילה והשירים נותרו כמעט ללא שינוי. בתפקיד אנני אוקלי כיכבה בטי האטון ובתפקיד פרנק באטלר כיכב הווארד קיל בתפקידו המשמעותי הראשון בקולנוע. הסרט זכה בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר ובטי האטון הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית. במקור סומנה ג'ודי גרלנד לתפקידה של אוקלי, אך היא נאלצה לעזוב את ההפקה בשל בריאותה הרופפת.
בסרט הושקעו 3.7 מיליוני דולרים והוא הכניס 8 מיליון והפך בכך להצלחה מרשימה. ב-1973 נגנז הסרט עקב מחלוקות משפטיות בין אירווינג ברלין ל-MGM בנוגע לתמלוגים. רק במלאת 50 שנה להפקתו, בשנת 2000, התאפשרה הצגת הסרט במלואו.
בנוסף לפרס אוסקר על פסקול, בו זכה, היה הסרט מועמד לעוד שלוש קטגוריות של פרסי אוסקר, על צילום בצבע, עריכה ועיצוב. סידני שלדון זכה בפרס גילדת התסריטאים האמריקאית.
וילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית
פרידריקֶה סופיה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה (Friederike Sophie Wilhelmine; 3 ביולי 1709 - 14 באוקטובר 1758), נסיכת פרוסיה והמרקיזה של ביירוית, הייתה בתם של פרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה ואשתו סופיה דורותיאה מהנובר.
חייה.
וילהלמינה נולדה בברלין, וחוותה ילדות עשוקה עם אחיה פרידריך הגדול, שעמו נותרה ביחסי קרבה כל ימיה.
בהגיעה לפרקה רצו הוריה לחתן את וילהלמינה עם בן דודה, פרדריק, נסיך ויילס, אך הצד הבריטי דרש בתמורה לנישואין ויתורים נרחבים. לאחר דיונים רבים בשידוכים אפשריים אחרים נישאה בסופו של דבר וילהלמינה לשאר בשר של בית הוהנצולרן – פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית. הנישואים היו מאושרים בתחילה, אך עד מהרה העכירו אותם משאבים כספיים מוגבלים, ומאוחר יותר גם רומן שניהל המרקיז לעתיד מחוץ לנישואין.
ב-1735 ירש בעלה של וילהלמינה את תואר המרקיז, והשניים החלו לנסות ולהפוך את ביירוית לגרסה מקומית של ורסאי. מיזמי הבנייה שלהם כללו בנייה מחדש של ארמון הקיץ ושל בית האופרה, הקמת בניין תיאטרון, שיפוץ של ארמון ביירוית, בנייתו של בית אופרה חדש ובניית האוניברסיטה של ארלנגן. סגנון הבנייה שלהם, שזכה לכינוי "רוקוקו ביירויתי" מפורסם עד היום, אך הותיר אותם כמעט חסרי כל. מבני הבארוק והגנים שנבנו במהלך שלטונה מהווים עד היום את מרביתה של העיר ביירוית בגרמניה.
המרקיזה הפכה את ביירוית לאחד המרכזים האינטלקטואליים החשובים של האימפריה הרומית הקדושה, והקיפה עצמה בחצר של משכילים ואומנים שהוסיפו יוקרה לביקורים המזדמנים של וולטייר ופרידריך הגדול.
עם פרוץ מלחמת שבע השנים החליפה וילהלמינה את תחביביה השטחיים בשאיפות דיפלומטיות. היא שימשה כמקור מודיעיני של אחיה עד למותה בביירוית ב-14 באוקטובר 1758 – היום שבו הובסו כוחותיו של פרידריך בידי צבא אוסטריה. בין פרידריך לוילהלמינה היה קשר חזק מאוד ולאחר מותה שקע פרידריך לדיכאון.
ביום השנה העשירי למותה בנה לזכרה אחיה את מקדש הידידות בארמון סנסוסי.
לווילהלמינה נולדה רק בת אחת ב-1732 – אליזבת פרידריקה סופיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, שאותה תיאר קזנובה כ"אישה היפה ביותר בגרמניה". היא נישאה לקרל אויגן, דוכס וירטמברג, ב-1748.
יצירתה.