כיועץ משטרתי היה טיודור למעשה מפקד כוחות המשטרה באירלנד, ועד מהרה קרא לעצמו "מפקד המשטרה" (Chief of Police). תחת תפקידו עברה המשטרה מיליטריזציה. שורותיה של המשטרה התמלאו בחיילים לשעבר, והוקמה יחידה מיוחדת, המורכבת מחיילים משוחררים, שקיבלו את הכינוי "בלאק אנד טאנס" בשל צבע חאקי של מדיהם. אנשים אלו גויסו בהליך מהיר, ועברו אימון מזורז. עד מהרה הם נודעו באלימותם ובאכזריותם. כן נוצרה ז'נדרמריה (כוח צבא העוסק בפעילות שיטור) בשם "יחידת הסיוע" (Auxiliary Division). טיודור פעל במרץ על מנת להגדיל את מספר פיקודיו, ולהרים את המורל, אך המשמעת תחת פיקודו הייתה ירודה. מלחמת העצמאות האירית הידרדרה לשורה של פעולות תגמול הדדיות, שעד מהרה כיוונו להן כמטרה גם אזרחים, ולא רק את לוחמי ה-IRA. תגובתו של טיודור להפרות החוק של אנשיו הייתה חלשה ומהוססת. לעיתים אף הביע הבנה למעשיהם. המפלגה הליברלית ומפלגת הלייבור מחו על האירועים, ולחצו על הממשלה להעניק שלטון עצמי לאירלנד. במהלך החצי הראשון של 1921 הצליח טיודור לשפר מעט את המשמעת של אנשיו, אך הנזק הפוליטי כבר נגרם. במאי 1921 היה ברור שהאסטרטגיה הממשלתית של דיכוי המשולב בוויתורים נכשלה לחלוטין. הממשלה הסכימה למשא ומתן, וביולי 1921 הוכרז על הפסקת אש, כאשר בדצמבר 1921 נחתם הסכם בין הצדדים.
שירותו בארץ ישראל.
ב-1922 פורק כוח השיטור המלכותי האירי. טיודור נשלח לארץ ישראל, שוב כמינוי של צ'רצ'יל ששימש כשר האווירייה. הוא הגיע לארץ ישראל ביוני 1922 וקיבל את התואר של "אחראי על ביטחון הציבור" (Director of Public Safety), בדרגה זמנית של אייר וייס מרשל ב-RAF (דרגה המקבילה לדרגת גנרל בן שני כוכבים בצבאות היבשה). בתפקיד זה פיקד על כוחות הצבא שנמצאו בארץ, על משטרת המנדט ועל ז'נדרמריה מקומית שכונתה המשטרה המעולה. עמו הגיעו כ-650 מאנשי כוח השיטור המלכותי האירי לשעבר, מהם הקים את הז'נדרמריה הבריטית. בתקופה זו, לאחר פרעות תרפ"א היה עיקר העיסוק של כוחות המשטרה בארץ ישראל מניעת מהומות, ולוחמה בכנופיות שודדים שעדיין שוטטו בדרכים. הז'נדרמריות שתחת פיקודו של טיודור זכו בכך להצלחה, והצליחו להביא לארץ שקט יחסי. בספטמבר 1922 שונה תוארו של טיודור מהקצין הכללי המפקד על פלשתינה (א"י) ל"המפקח הכללי של המשטרה ובתי הסוהר" ופרסי בראמלי היה לסגן המפקח.
בשנת 1923 קיבל את תואר אביר מסדר האמבט. ב-1924 פרש מתפקידיו בארץ ישראל ומהצבא. הוא היגר לניופאונדלנד שם שהה באלמוניות יחסית בשארית חייו.
בשנות ה-50 נודע ל-IRA על מיקומו של טיודור בניופאונדלנד, ושניים מחברי הארגון נסעו לשם על מנת להתנקש בחייו. ההתנקשות לא בוצעה לבסוף לאחר שהכומר הקתולי המקומי איתו התייעצו טען בפניהם שתוכנית ההימלטות לאחר ההתנקשות תיכשל בוודאות.
טיודור מת מסיבות טבעיות בניופאונדלנד בספטמבר 1965.
יעקב בן וולף קרנץ
ימי הרדיו
"ימי הרדיו" (באנגלית: Radio Days) הוא סרט נוסטלגי משנת 1987 של התסריטאי והבמאי היהודי-אמריקאי וודי אלן, העוסק בתור הזהב של הרדיו, בשנות ה-40 של המאה ה-20. אלן מתאר בסרט, גם בקולו כמספר הסרט, את ילדותו. את הילד, הקרוי ג'ו, מגלם סת' גרין.
תמצית העלילה.
המספר (קולו של וודי אלן) מספר לצופים כיצד השפיע הרדיו על חייו וחיי הסובבים אותו בתקופה שקדמה לפריחת הטלוויזיה, תקופה שבה הרדיו ריתק את המאזינים. הסרט מתרחש בניו יורק מסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 ועד לסילבסטר של תחילת 1944, ומערבב בין חוויותיו של המספר לאנקדוטות נודעות בתולדות הרדיו. "אני אוהב סיפורי רדיו ישנים ואני מכיר מיליון מהם. אספתי אותם במשך השנים כמו תחביב - מעשיות, רכילות וסיפורי כוכבים מאחורי הקלעים" אומר המספר לאחר קטע הפתיחה של הסרט.
המספר ומשפחתו מתגוררים בשכונת רוקאוויי ביץ' של רובע קווינס שבניו יורק, וכל אחד מהם מוצא מפלט משגרת היומיום בהאזנה לתוכניות הרדיו החביבות עליו. עלילות סיפורי הרדיו משפיעות על המספר, והוא חולם בהקיץ על המורה המחליפה בכיתתו, על אירועי מלחמת העולם השנייה, על שחקני קולנוע ועוד. עלילת הסרט נעה בשני מישורים מקבילים:
אירועים אמיתיים המשולבים בסרט:
שעשועוני הרדיו מוצגים בשתי סצנות:
גם לתסכיתים מקום נכבד בסרט, ובראשם "הנוקם במסכה" - סדרת תסכיתים יומית שהייתה חביבה על ג'ו.
אל מול החיבה הרבה לשידורי הרדיו מוצגת גם עמדתו של הרבי: "הקשבה לרדיו, לסיפורי השטות והאלימות, זו לא דרך שבה ילד צריך לגדול".
הסרט מסתיים בדברי המספר: "מעולם לא שכחתי אותו ערב ראש השנה ... ולא שכחתי אף אחד מאותם אנשים או קולות שנהגנו לשמוע ברדיו, למרות שהאמת היא שעם כל ערב ראש השנה נוסף, אותם קולות מתעממים יותר ויותר."
פסקול הסרט כולל שירים משנות ה-30 וה-40, שלהם חלק חשוב בעלילה.
מקומו של הסרט ביצירתו של אלן.
בשנות ה-80 הבשיל אלן כיוצר, וסרטיו מתקופה זו מאופיינים בדיון בנושאים פילוסופיים עמוקים, ובהשפעה מוצהרת של יוצרים אירופיים כאינגמר ברגמן ופדריקו פליני. יצירותיו מתקופה זו כוללות את "שושנת קהיר הסגולה" ו"זליג", העורכים דיון בטיבו של הקולנוע, טיבה של היצירה האמנותית והיחסים שבין היוצר והקהל, וכן את "חנה ואחיותיה" ו"פשעים ועבירות קלות" הכוללים מרכיב דרמטי ופילוסופי הגובר לרוב על המרכיב הקומי. הנרטיב של סרטים אלו כלל לרוב עיסוק בשני קווי עלילה או יותר, המתחברים ומשתלבים זה בזה. "ימי הרדיו" היווה סטייה מסוימת מהעיסוק בנושאים הכבדים, והוא יצירה קלילה ומאוד נוסטלגית, שבאה בין שתי יצירות כבדות יותר, "חנה ואחיותיה" ו"ספטמבר" הכבד והמהורהר. עם זאת הסרט שומר על מאפייני יצירתו של אלן בתקופה זו. השפעתו של פליני ניכרת בבחירת הנושא ובאפיון הדמויות, כמו גם בצבעוניות ובהגזמה לה נוטה הסרט לעיתים, ובאנקדוטליות של קו העלילה. קו העלילה של הסרט אינו פשוט וליניארי, אלא מורכב משני סיפורים המתחברים זה לזה, ומוצגים בצורת אנקדוטות.
בסרט זה משתמש אלן בשחקנים קבועים שליוו אותו בתקופה זו של יצירתו ולאחריה. פרט למיה פארו שהייתה אשתו והשחקנית הראשית במרבית סרטיו בתקופה זו, מופיעים בסרט גם דיאן ויסט וג'ולי קאוונר ששיחקו ברבים מסרטיו של אלן בשנות ה-80 ושנות ה-90, וכן דיאן קיטון שהופיעה בהופעת קמע בסרט כזמרת בראש השנה, אנקדוטה להופעתה בסרט "הרומן שלי עם אנני". הצלם של הסרט הוא קרלו די פאלמה, שעבד עם במאים כמיכלאנג'לו אנטוניוני, והיה בין הצלמים הקבועים עמם עבד אלן עד לסוף שנות ה-90 על סרטים כ"חנה ואחיותיה", "צללים וערפל" וסרטים רבים אחרים.
לשכת סעד
קונכט
קונכט (אנגלית: Connacht, בעבר נקראה Connaught; אירית: Connachta / Cúige Chonnacht) היא אחת מפרובינציות אירלנד.
גאוגרפיה.
קונכט שוכנת במערב האי, לחופו של האוקיינוס האטלנטי. שטחה הכולל הוא 18,810 קמ"ר. אוכלוסייתה נאמדת בכ-503,000 תושבים, ובכך היא הפרובינציה הפחות מיושבת באי. שמה האירי של הפרובינציה הוא Cúige Chonnacht, כלומר פרובינציית קונכט ; Cúige משמעותו "חמישית", ומקורו בתקופה בה היו באירלנד חמש פרובינציות. Chonnacht מקורו בשושלת קונכטה שישבה באזור לפנים.
באנגלית היה מקובל השם בעבר קונוט ("Connaught"), והמלכה ויקטוריה אף העניקה לבנה השלישי, הנסיך ארתור, את התואר דוכס קונוט וסטראת'רן.
בקונכט חמישה מחוזות:
העיר הגדולה ביותר היא העיר גולוויי, ובה כ-73,000 תושבים.
בקונכט נמצא האי הגדול בחופי אירלנד, אקיל (Achill, במחוז מאיו), והאגם השני בגודלו (לוך קוריב, במחוז גולוויי). האדמה בחלק מהפרובינציה, ובפרט ליד חופי הים, אינה מתאימה לעיבוד חקלאי, אך מצטיינת בנופיה ומושכת תיירות. אזור כזה הוא קונמארה, חבל ארץ מיושב בדלילות יחסית המשתרע לצד החוף האטלנטי, העשיר בנוף הררי, באגמים, בנחלים ובביצות-כבול. מצפונו שוכן נמל קילארי שהוא פיורד טבעי - היחיד באירלנד.
יעד תיירותי נוסף הם איי אראן המשמרים במידה רבה את מסורתה ותרבותה של אירלנד ההיסטורית.
אכילס והצב
איוואן גלאמיאן
איוואן גלאמיאן (בארמנית: Իվան Ղալամյան; 23 בינואר 1903 - 14 באפריל 1981) היה מורה לכינור, ארמני-אמריקאי, מחשובי המורים במאה ה-20.
ביוגרפיה.
גלאמיאן נולד ב-1903 בטבריז שבאיראן למשפחה ארמנית, אך משפחתו היגרה כעבור זמן קצר למוסקבה שברוסיה. גלאמיאן למד נגינה בכינור בבית הספר של האגודה הפילהרמונית של מוסקבה אצל קונסטנטין מוסטרס (תלמיד של ליאופולד אאואר) עד לסיום לימודיו ב-1919. בתקופת המהפכה הבולשביקית עבר לפריז ולמד אצל לוסיאן קאפה בשנים 1922–1923. ב-1924 סיים את לימודיו בפריז. שילוב של עצבים, בריאות וחיבה להוראה הביא את גלאמיאן בסופו של דבר לוותר על הבימה ולהקדיש את כל עיתותיו להוראה. הוא הצטרף לסגל המורים של הקונסרבטוריון הרוסי בפריז, שם לימד מ-1925 עד 1929. בין תלמידיו הראשונים בפריז היו וידה רינולדס, האישה הראשונה בסקציית הכינור הראשון של תזמורת פילדלפיה, ופאול מאקאנוביצקי. עוד מתלמידיו היו הישראלים משה המר ומרים פריד.
ב-1937 עבר גלאמיאן לארצות הברית והשתקע שם. ב-1941 נשא לאישה את ג'ודית ג'ונסון בניו יורק. הוא לימד כינור במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה משנת 1944 והתמנה לראש מחלקת הכינור בג'וליארד ב-1946. גלאמיאן כתב שני ספרי הדרכה לכנרים, "עקרונות הנגינה וההוראה בכינור" (1962) ו"טכניקת כינור מודרנית" (1962). גלאמיאן מיזג בגישתו היבטים של טכניקת הכינור באסכולות הרוסית והצרפתית גם יחד. הוא ייסד את תוכנית הקיץ בבית הספר למוזיקה מדואומאונט בווסטפורט, שבמדינת ניו יורק.