שש הקומות מעל קומת הכניסה תוכננו כקומות משרדים דומות זו לזו. במקור, כל קומה הכילה 19 משרדים, מבואת כניסה ומסדרון. מרבית הקירות הפנימיים עשויים מגבס, מה שמאפשר שינוי תדיר של המבנה הפנימי, ואכן במרוצת השנים שונתה החלוקה הפנימית ברוב הקומות. קומת הגג שנעולה כיום תוכננה כחצר תחומה במעקה, אשר מהווה חלק מהמראה החיצוני של הבניין, והיא נועדה להתאספויות תחת כיפת השמיים.
יצירות אומנות.
כפונקציונליסט שהתחנך על פי עקרונות הבאוהאוס, מסטצ'קין התנגד לשילוב יצירות אומנות במבנה. לפי תיק התיעוד שהוכן לבניין בעיריית תל אביב, סביר ששילוב האומנות נכפה על מסטצ'קין על ידי מחלקת התרבות של התנועה ואמניה. היצירה הבולטת ביותר ששולבה בבניין הוא קיר קרמיקה של האמן משה סעידי, "מלחמה ושלום", בהיכל הכנסים הגדול שבמרתף. לפי מוקי צור ויובל דניאלי, שילוב הקיר שינה את דעתו של מסטקצ'ין, ולאחר מכן הוא המשיך לשלב יצירות אומנות בבניינים שתכנן.
מלבד העבודה של סעידי, שולבו במבנה עבודות אומנות רבות של אנשי הקיבוץ הארצי, ובכל קומה שולבה עבודת קיר גדולה שנוצרה במיוחד עבור הבניין. בין השאר, קיימות בבניין עבודת זכוכית של רודא קיילינגר, תבליט קרמיקה בשם "אנשי החימר" של אראלה שפרוני-הררי, מספר פסלים של ג'ין מאיר ועבודות קרמיקה של דניאל נחום ושל שמואל כץ. לפי תיק התיעוד, העבודות בבניין לא מתאפיינות בנושא תוכני מאחד, אלא בהתייחסות לחומר עצמו כרעיון.
בבניין פועלת כיום "גלריה לאונרדו", שממשיכה להציג תערוכות של אמני הקיבוץ, בניהול ואוצרות של מרים ביטמן. הגלריה צפויה להיסגר בנובמבר 2021 עם פינוי משרדי התנועה הקיבוצית מהבניין.
סקר היתכנות
בית התנועה הקיבוצית
נהג תורן
נהג תורן הוא אדם אשר נמנע משתיית אלכוהול באירוע חברתי כדי להישאר מפוכח ולהסיע את חבריו הביתה בבטחה בעוד הם צורכים משקאות אלכוהוליים. הדבר נעשה כדי להימנע מנהיגה בשכרות, וכדי לעודד הסדרים מסוג זה ישנם בעלי ברים, מסעדות ומועדוני לילה שיציעו לנהגים התורנים משקאות קלים בחינם או במחיר מוזל.
היסטוריה.
לאחר שרעיון הנהג התורן פותח במדינות סקנדינביה ותפס תאוצה בקנדה, בשנת 1988 בית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הרווארד יזם קמפיין תשדירי שירות, ובו עודד מציאת נהגים תורנים, כדי להפחית את כמות תאונות הדרכים שמתרחשות כתוצאה מנהיגה בשכרות.
הקמפיין קיבל במה גם בתוכניות וסדרות טלוויזיה מצליחות, כמו "חופשי על הבר", "פרקליטי אל איי", "משפחת קוסבי" ועוד. מחלקת התחבורה של ארצות הברית עודדה את הרעיון, וקידמה את הסלוגן: "חברים לא נותנים לחברים לנהוג שיכורים".
נשיא ארצות הברית ביל קלינטון תמך הקמפיין לכל אורך שנות נשיאותו, ומדי שנה הקליט את תשדירי השירות, לבקשת בית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הרווארד.
בהתבסס על מספר סקרים, הקמפיין תרם לירידה משמעותית במספר ההרוגים בתאונות דרכים בשנים 1988–1994.
בשנת 2005 החלה חברת דיאג'יו בקמפיין דומה בברזיל. הקמפיין נקרא "Piloto da Vez", הופק בחסות קבוצת מקלארן והשתתפו בו נהגי הפורמולה 1 חואן פאבלו מונטויה, מיקה הקינן ולואיס המילטון.
בשנת 2017 הציעה חברת קוקה קולה בניו זילנד משקאות בחינם לאנשים שיתנדבו להיות נהגים תורנים.
במספר מדינות קיימים שירותים בהם ניתן לשכור בתשלום "נהג תורן" שיחזיר את השיכור ואת רכבו לביתו.
נועם עומר
נועם עומר (נולד ב-1982) הוא אמן ישראלי, זוכה פרס האמן הצעיר לשנת 2017.
ביוגרפיה.
נועם עומר נולד בירושלים וגדל בהוד השרון. אביו, חיים עומר, הוא פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב; אימו, רינה, היא ד"ר לפסיכולוגיה.
נועם הוא הילד הרביעי מבין חמישה. אחד מאחיו הוא הסופר מיכאל עומר.
דרכו של עומר לאמנות הגיעה דרך משבר אישי שעבר. הוא למד קשה בתיכון לבגרות, אולם סיים עם הישגים ממוצעים, וכתוצאה מכך נכנס למשבר נפשי קשה ולא היה מסוגל לתפקד כלל למשך שנתיים. כחלק מתהליך השיקום, הוא למד עריכת וידאו אצל אמן ההנפשה שלום הררי, החל ליצור וידאו קליפים המשלבים ציור ומוזיקה באמצעות המחשב, החל לצייר דיוקנאות ובכך גילה לראשונה את משיכתו לציור. במהלך תקופה זו הכיר את אתי כץ, מומחית ללקויות למידה, שגילתה את כישרונו וכיוונה אותו למסלול אמנותי. במשך שנים הייתה המנטורית והתומכת העיקרית בדרכו כצייר.
הוא נרשם למדרשה לאמנות, שם פגש במנהל יאיר גרבוז שהתאים לו תוכנית אישית ותמך בו לאורך לימודיו. המורים העיקריים שהשפיעו עליו היו אתי יעקובי, מרים גמבורד, מרילו לוין, יהודית לוין, נעמי סימן-טוב, נורית דוד ודורון רבינא. במהלך ארבע שנות לימודיו במדרשה עומר הציג במסגרתה אחת עשרה תערוכות, שבע מהן תערוכות יחיד. הוא בוגר בהצטיינות של המדרשה לאמנות, אותה סיים בשנת 2007.
מאז סיום לימודיו ועד אוקטובר 2021 נועם עומר הציג 16 תערוכות יחיד, בהן במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, בבית האמנים בירושלים, בבית האמנים תל אביב, במרכז לאמנות של הקולבנבורג, גרמניה ובהקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית.
אודות יצירתו.
עוזי צור כתב בעיתון הארץ :
"בכל פעם שאני ניצב מול עבודותיו של נועם עומר אני עובר טלטלה. אלה יצירות שהן שדות קרב בין המבע האקספרסיבי לעוצמה הפלסטית. כשמתבוננים בהן חשים שיוצרן הוא אדם ללא עור, חשוף לחלוטין לחיים ולאמנות, וכאלו הן גם העבודות. אנטומיה של גוף ונפש שקולפה משכבת המגן וממשיכה להתקיים במצב קיצוני תמידי. לכן גם המתבונן צריך להשיל את שכבות ההגנה ולהתמסר ליצירה. ונדמה שהמושג סיזיפי נועד לעומר ויצירתו."
ב-2008 הוצגה תערוכתו היחיד הראשונה של עומר מחוץ לכותלי המדרשה : "העולם", בגלריה הקיבוץ, היא הורכבה מציורים הלקוחים משלוש חטיבות ציורים: ארבעים בצבעי פחם, ארבעים בצבעי אקרילי וארבעים בשילוב שני הצבעים. שתי החטיבות הראשונות עוסקות בעיקר בשני תחומים: האחד – ספורט תחרותי והשני – עולם הדיג. בציורי הספורט מצוירים ספורטאים כורעים תחת נטל המאמץ ונישאים בידי חבריהם או מאמניהם; בציורי הדיג מוצגים דייגים הנושאים את שלל הדגה הענקית בסיפוק. בחטיבה השלישית נראות דמויות מיתולוגיות של מפלצות וחיות הצבועות בשחור על רקע צבעוני.
ב-2011 הציג את התערוכה "עקבות", במרכז לאמנות של הקולבנבורג, גרמניה. התערוכה גוללה את קורותיהן של שתי משפחות: יהודית וגרמנית, שעברו את מלחמת העולם השנייה משני צידי המתרס ושרדו אותה. נקודת המפגש ביניהן התרחשה באמצעות ידידותם של שניים מבניהן: חיים עומר ואריסט פון שליפה. "פייטה", הציור המרכזי בתערוכה, מתאר את חווית ההצלה של שניים מבני המשפחות: יחיאל קופרמן, דוד-רבא של נועם, שהיה עצור במחנה סקרז'יסקו בפולין וניצל ממוות בידי הקאפו היהודי של המחלקה, וגונאר פון שליפה, אביו של אריסט פון שליפה, חייל הורמאכט שניצל בידי איכר פולני. בסדרת ציורים נועם מצייר את אביו במצבים שונים. הסדרה "דרך הייסורים של סבתא סוניה" מתארת תחנות בחייה וחיבוטי הנפש של אם אביו, אליה היה קשור.
ב-2012 הציג את תערוכתו "סיידלוקר". בקטלוג התערוכה מציין האוצר יניב שפירא שהביטוי 'סיידלוקר' מצביע על נקודת ההסתכלות של האמן על סביבתו, כיצד הוא נתפש בעיניה וכיצד היא נתפשת בעיניו. הדבר מודגם בעבודות "הליצן", "המשוגע" ו"השיכור" שכמו האמן, כך גם הן מציגות מראה בפני החברה ומייצגות את ה'אחר' ו'החריג', בדומה לעומר עצמו. ניתן לראות בעבודות גם את דמות ה'צופה' הנוכחת בהן, למשל בתמונה הגדולה 'המערה', שבמרכזה אדם עירום, המוקף בדמויות שונות: אחת חולמת עליו, אחת שרה עליו, אחת מביטה בו ואחת בוהה במרכז סביבו וזוהי מטפורה למפגשים בין אנשים הנותרים זרים זה לזה.
ב-2014 הוצגה התערוכה "מתחת לכר" במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן. התמונה "מתחת לכר" מציגה את חוייתו של עומר שקיומו על קרום דק ומתחתיו מערות וחורבות.
ב-2017 הוצגה התערוכה "מבנה האדם" בבית האמנים תל אביב. העבודות מציגות חזית או פנים של מבנה ומעמתות אותה מול בן אדם. הדמויות מתכתבות עם מבנים מתקופות שונות בתולדות האדריכלות. בעבודות אין שימוש בפרספקטיבה, אלא השטחה היוצרת דיסאוריינטציה.
בתערוכה "כאב נוצץ" מוצגים הדפסי אלומיניום של הערים הערביות עזה, מוסול וחלב לאחר שהופצצו. הדימויים הם תמונות של חורבן וסבל, מאידך יציקתם בפורמט בוהק ומבריק יוצר סתירה ובאים להדגיש את הניגוד של המראות הניבטים ממרקעי הטלוויזיה בספה בסלון או בבית הקפה בהם צופים בניחותא בתמונות זוועה.
בתערוכה "האמן והמוזה" שהוצגה ב"מקום לאמנות" ב-2019 הוצגו ציורים גדולי ממדים בצבעים מונוכרומטיים, בצבעי שחור, אפור ולבן, בקווי מכחול צפופים ואובססיביים, היוצרים דינמיות המשתלטת על הבד. העבודות עמוסות בסימבוליקה מסתורית, הנעה בין טרגיות לגרוטסקיות ובין אבסורדיות להיגיון. גיבוריהן המיתולוגיים מרבים להופיע ביצירותיו. נדמה שהדמויות והרקע ניזונים זה מזה ומתחלפים בתפקידים. הדמויות נמצאות במרחב שבין עבר להווה, בין מציאות לדמיון. עומר טווה את יצירותיו משלל מקורות תרבותיים; מעולם האמנות: לוסיאן פרויד, דה וינצ'י, ואן גוך, ויליאם בלייק, אדוורד מונק; מיצירותיו של שייקספיר: המלט, המלך ליר, פלסטף ומקבת'.
בתערוכה "דאונטאון" מציג עומר את מרכז העיר משני היבטים: מאיחד כמקור משיכה צרכני, אליו נוהרים אנשים ומאידך כמקום מפחיד ודוחה, המעורר כמיהה לפרוורים, המייצגים חיים שקטים ונוחים. עומר מצייר את העיר ביופי צעקני בה שוכנות דמויות עלובות ובודדות, הכלואות במבוך בניינים, לעומת פרוורים שהם מקום לנוסטלגיה חסרת ממשות.