מוחמד הוא השלישי מארבעת בניו של ראשד בן סעיד אאל מכתום. הוא נשוי לשש נשים מהן יש לו 23 ילדים, 9 בנים ו-14 בנות. אחת מבנותיו, לטיפה בינת-מוחמד אל-מכתום השנייה, התפרסמה כשניסתה להימלט ללא הצלחה מדובאי יחד עם אחותה שמסה, והשתיים טענו שאביהן נהג באלימות כלפיהן. באמצע 2019, פורסם שגם אשתו השנייה, האיה, בתו של חוסיין, מלך ירדן, ואחותו למחצה של עבדאללה השני, מלך ירדן - לה נישא ב-10 באפריל 2004 - נמלטה מדובאי לאירופה עם שני ילדיהם, לאחר סכסוך ביניהם וטענות לאלימות מצידו.
הונו מוערך ביותר מ-15 מיליארד דולר.
פעילות.
בתור מנהיגה של דובאי הוא אחראי בשנים האחרונות לבנייה מאסיבית ולפיתוח אינטנסיבי של דובאי ההופכת תחת הנהגתו ל"עיר גלובלית". בשנת 2012 פרסם את ספרו "חזוני" שבו הכריז על רצונו להפוך את דובאי "למרכז עולמי של המצוינות והיצירתיות, לעיר הראשונה בעולם בתחום המסחר, הפיננסים, ההשקעות והתיירות". תחת שלטונו נבנה בדובאי הקניון הגדול בעולם - קניון האמירויות, ובעקבותיו קניון גדול עוד יותר - "קניון דובאי". בסמוך לקניון מתנשא המגדל הגבוה בעולם בורג' ח'ליפה, שנבנה גם כן בימי שלטונו. בצו של האמיר נוסדה ב-2006 חברת ההשקעות דובאי וורלד.
פרויקט נוסף שהוא עומד בראשו הוא פרויקט "מאדים 2117", שבמסגרתו מתוכננת להיבנות עיר על מאדים עד שנת 2117.
טאבון
הטאבון (מן המילה הערבית طابون) לעיתים מכונה גם בשם תנור (בערבית تنور) וכך גם בלשון המקרא. הוא תנור אפייה העשוי לרוב מתערובת המבוססת על מקור חרסיתי. מעוצב ככיפה או חרוט (לעיתים קטום), עם פתח בצדו בעזרתו ניתן להבעיר ולהזין את האש. משמש בעיקר לצורכי הכנת מאפים שונים. בעוד שבעת העתיקה מרבית הטאבונים עשויים היו מתערובות קרקע (חרסית וחול) כיום ישנם טאבונים העשויים מאבן ואף ממתכת.
היסטוריה.
מן הממצאים השכיחים בבתי המגורים בעת העתיקה הם הטאבונים (תנורים) אשר שמשו לצורכי הכנת לחם ויש להבדילו מן הכיריים ששימשו לבישול. מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל בארץ ישראל מוכרים טיפוסי תנורי אפייה אשר לרוב עשויים ממעטפת חרס עבה. במרבית החפירות הארכאולוגיות ימצאו רק בסיסיהם של הטאבונים בצורת טבעת חרס עבה ואולם לעיתים עשויים להיחשף בשלמותם. תופעה רווחת היא מציאת טאבונים כאשר מעטפת הטאבון מצופה בשברי כלי חרס (צרופים) אשר סייעו לבודד את השפעות החום על המעטפת הדקה ולמנוע סידוק ושבירה.
במקרא מצוין התנור ככלי המקבל טומאה (בדומה לכלי חרס) אשר אם נטמא חובה להרסו "וְכֹל אֲשֶׁר-יִפֹּל מִנִּבְלָתָם עָלָיו, יִטְמָא--תַּנּוּר וְכִירַיִם יֻתָּץ" (ויקרא יא, לה).
פולקלור.
הטאבון נמצא בשימוש נרחב בקרב קהילות אתניות ברחבי המזרח התיכון בעיקר לצורכי הכנת סוגי לחם מגוונים. תפוצת השימוש בו מעידה על מרכזיותו וחשיבותו למחייתם של הדיירים.
מבנה הטאבון הקלאסי.
צורתו הנפוצה של הטאבון היא של כיפה המקנה לו חוזק ועמידות. לעיתים נסמך למבנה הכיפה שרוול כניסה נמוך יותר (כצורת איגלו). השרוול הנמוך מסייע לשמר את החום בתוך הכיפה. לעיתים נהוג לשלב פתח יציאה לעשן (ארובה), אולם יש הנוהגים להסתפק בפתח הכניסה ליציאת העשן על מנת לצמצמם אפשרות של בריחת חום לא מבוקרת. בעת השימוש בו יש הנוהגים לסגור את הפתחים על מנת לסייע לשמר את החום בתוך החלל הפנימי (בדומה לאופן השימוש בתנור חשמלי ביתי).
חומרים שונים נהוגים כחומרי בעירה של הטאבון בתוך כך: גללי בעלי חיים מיובשים, ענפי עצים קצוצים ויבשים, שבבי עץ, פחם, עלי עץ מיובשים ובדים. חלק מייחודו של הטאבון הם חומרי הבעירה הרבים והמגוונים בהם ניתן לעשות שימוש בהפעלתו, אלו היוו פתרונות במקומות בהם לא היו זמינים חומרי הסקה המבוססים על שרידי צומח. תכונת שימור החום של הטאבון סייעה לאמצו בקרב תרבויות רבות ותרמה להפיכתו כאמצעי יעיל לאפייה של לחמים. נהוג להשתמש בטאבון במסעדות ומאפיות ברחבי העולם. בחלק מן הטאבונים המודרניים משתמשים בגז בישול.
חבדד
חֶבֵּדֶדּ (בתעתיק לאנגלית: Khebeded או Hebeded) היה בן אצולה כנעני המוזכר בכתובות מצריות מהמאה ה-19 לפנה"ס כאחיו של נסיך רצ'נו (אחד משמותיה של ארץ ישראל בפי המצרים הקדומים).
חלק מהכתובות מימי אמנמחת השלישי (כיהן כפרעה במהלך השושלת ה-12) עוסקות בקשרים בין מצרים לאנשים ממוצא לבנטיני. הכתובות מתארות את הלבנטיניים כשותפים במשלחות כרייה מצריות לסיני. ישנן כתובות וציור שמתארים את ביקורו או השתתפותו של 'אחיו של נסיך רצ'נו, חבדד' במכרות המצריים. חבדד מגיע לסרביט אל-ח'אדם (אתר במערב חצי האי סיני ששימש את מצרים העתיקה גם כמכרה לאבן הטורקיז) רכוב על חמור שמובל על ידי אדם. לחבדד, חוץ משמו השמי, ישנם מאפיינים לבנטיניים בציור, כגון צבע עור צהוב, חצאית קצרה והוא נראה חמוש בגרזן עיניים. ישנן כתובות שמציינות שמות של פקידים שאחראים על הלבנטיניים. ישנו ציון של מספר הלבנטיניים ששותפים למשלחות, הנע בין 10 ל-20 כנעניים. בהשוואה לשאר האנשים ששותפים למשלחת זהו מספר קטן יחסית, ויכול להיות שהם שימשו כמדריכי שטח ומתווכים עם האוכלוסייה המקומית. ניתן ללמוד מהכתובות ומציורי הקיר כי בתקופתו של אמנמחת השלישי ובנו אמנמחת הרביעי היה שיתוף פעולה לבנטיני-מצרי בכרייה בסיני, שיתוף שהפיק רווחים לשני הצדדים.
מקורות.
Goldwasser, Orly. 2013. "Out Of The Mists Of The Alphabet — Redrawing The “Brother Of The Ruler Of Retenu". Ägypten und Levante 22, 353–374.
סרביט אל חאדם
JavaOne
JAVA ONE הוא כנס שנתי של משתמשי ומפתחי שפת התכנות Java ושל תוכנות שכתובות בה. בכנס מתאגדים מפתחי ומשתמשי הג'אווה ודנים בפיתוחי הטכנולוגיה העדכניים. הכנס אורגן על ידי חברת סאן מיקרוסיסטמס, ולאחר רכישתה על ידי חברת אורקל.
בשנת 1996 החלה מסורת ההתכנסות הכוללת מצגות ממוקדות, תערוכות ומיצגים. הכנס נערך בעיר סן פרנסיסקו, בדרך כלל בין הימים שני לחמישי, ועלות ההשתתפות נעה בין 1,795$ ל-1,995$.
במשך היום ההרצאות עוסקות בנושאים טכניים בעיקר ובערבים מתקיימים דיוני "Birds of a feather" – דיונים הנערכים במסגרת הכנס, אך לא כוללים סדר יום מאורגן מראש. דיונים אלה מאפשרים למשתתפים לעסוק בתחומים המעניינים אתם ולהתמקד באספקטים מסוימים של טכנולוגיית הג'אווה שלא דנו בהם בדיונים הפורמליים בכנס.
בשנת 1999 גון גייג' עמד בראש כנס ההאקאתון. באותו אירוע הוצב אתגר בפני הנוכחים אשר התבקשו לכתוב תוכנה המאפשרת תקשורת ג'אווה בין מכשיר הפאלם לאינטרנט בעזרת מסוף אינפרא אדום.
קתרין ברנס
קתרין ברנס (באנגלית: Catherine Burns; נולדה ב-24 בספטמבר 1945) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1969 על הופעתה בסרט "קיץ אחרון".
ביוגרפיה.
ברנס נולדה בניו יורק, התחנכה ב"מכללת האנטר" וב"אקדמיה האמריקאית לאומניות דרמה".
התגלתה לראשונה בשנת 1967 בסרט הטלוויזיה המבוסס על המחזה "ציד המכשפות".
זכתה בשנת 1968 בפרס התיאטרון העולמי על הופעת הבכורה של בברודוויי במחזה "תהילתה של מיס ג'ין ברודי".
ב-1969 הועמדה ברנס לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה הראשונה כשחקנית קולנוע בדרמת ההתבגרות "קיץ אחרון" בתפקיד הנערה המלאה והביישנית רודה.
בנוסף הופיעה ברנס בדרמה "שמיים אדומים בבוקר" ובתפקיד קטן לצידו של אל פצ'ינו בתחילת דרכו בדרמה של פרד קאו "אני, נטלי".
באמצע שנות ה-70 שיחקה בדרמה הביוגרפית שביים ג'ורג' שייפר "אמיליה ארהארט" בתור פידג', אחותה של הטייסת אמיליה ארהארט ובמיני סדרת הדרמה "סיפור רפואי".
המוזיאון המצרי (טורינו)
המוזיאון המצרי (באיטלקית: Museo Egizio), הוא מוזיאון בעיר טורינו באיטליה אשר מכיל אוסף של ממצאים ארכאולוגיים ואנתרופולוגיים ממצרים העתיקה. המוזיאון מכיל את האוסף השני בגודלו, אחרי המוזיאון המצרי בקהיר, של עתיקות ממצרים העתיקה.
היסטוריה.
מקורו של המוזיאון באוסף עתיקות ממצרים העתיקה אותו רכשו המלכים מבית סבויה בפיימונטה במחצית השנייה של המאה ה-19.
המוזיאון הוקם בטורינו שהייתה אז בירת הממלכה. במהלך מלחמת העולם השנייה הועברו הפריטים היקרים באוסף למשמרת בעיר אז'ה (Agliè).
במהלך המאה ה-20 נוספו לאוסף פריטים רבים, ובכללם תרומת ממשלת מצרים בשנות ה-60. תרומה אשר ביטאה הכרת תודה של מצרים על הסיוע האיטלקי בשיקום עתיקות אבו סימבל.
ז'אן-פרנסואה שמפוליון נעזר רבות באוסף הפפירוסים שבמוזיאון כאשר החל את מחקרו בפיענוח כתב החרטומים. אחד הפפירוסים החשובים הוא רשימת המלכים מטורינו, שגם הוא נחקר על ידי שמפוליון. וכן מפת טורינו.
במוזיאון נמצאות שלוש גרסאות שונות של ספר המתים המצרי, ובכללם העותק העתיק ביותר של הספר. וגם הפפירוס הארוטי מטורינו.
בשנת 2006 פקדו את המוזיאון כחצי מיליון איש.
הכניסה המרשימה של המוזיאון שימשה תפאורה לסרט הג'וב האיטלקי.
אסתר הרגיטאי
אסתר הרגיטאי (נולדה ב-1973 בבודפשט, הונגריה) היא סוציולוגית ומומחית אמריקאית לתקשורת, פרופסור לתקשורת באוניברסיטת ציריך (החל מ-2016).
ביוגרפיה.
אסתר הרגיאטי נולדה ב-1973 בבודפשט כבת לכימאי ולהיסטוריון של המדע אישטוואן הרגיטאי ושל אשתו, הכימאית מגדולנה הרגיטאי.
הרגיטאי סיימה ב-1996 את התואר הראשון שלה בסוציולוגיה בקולג' סמית' שבמסצ'וסטס, ארצות הברית. סיימה באוניברסיטת פרינסטון תואר שני בשנת 2000 ודוקטורט ב-2003, ומאז היא מלמדת וחוקרת באוניברסיטת נורתווסטרן. ב-2008 קיבלה מעמד של פרופסור חבר, ומאז 2013 היא פרופסור מן המנין.