ליסבון יושבת על הגדה הצפונית של שפך הטז'ו, שהיווה מכשול מפני הגעה של תושבי הגדה הדרומית אל העיר. בשנת 1966 הוקם גשר 25 באפריל באורך של 1013 מטרים מעל הקטע הצר ביותר של הטז'ו בקרבת ליסבון. עם השנים, עומס התנועה על הגשר היה לבלתי נסבל ובשנת 1992 החליט המשרד לעבודות ציבוריות, תחבורה ותקשורת להקים גשר נוסף מעל הטז'ו, לאחר שהאופציה לחפירת מנהרה נשללה. שלוש חלופות נבחנו, והמזרחית ביותר, והארוכה ביותר שבו רוחב הנהר מעל 10 קילומטרים, נבחרה. ביולי 1992 אישרה הממשלה את התוכנית ובסוף 1994 היא אושרה בידי הקרנות המבניות של האיחוד האירופי. הגשר אושר למרות מחאות של ארגוני סביבה שהזהירו מפני פגיעה בציפורים מקננות ודגים.
בשנת 1994 נבחר קונסורציום שכלל חברות פורטוגליות (50.4%), חברה צרפתית (24.8%) וחברה בריטית (24.8%) להקמת הגשר. מימון הגשר כלל 319 מיליון אירו מענקים של הקרנות המבניות של האיחוד האירופי, 299 מיליון אירו בהלוואה של האיחוד האירופי, 50 מיליון אירו מהכנסות צפויות של גשר 25 באפריל, בהנחה שדמי המעבר עליו יועלו כדי לממן את הגשר החדש, 164 מיליון אירו תמיכה של ממשלת פורטוגל ו-66 מיליון אירו של המשקיעים. עלות הקמת הגשר הייתה 897 מיליון אירו (1.1 מיליארד דולר אמריקאי), מתוכם 644 מיליון אירו לעבודות הבנייה והשאר - לפיצויים והוצאות אחרות. על פי החוזה להקמת הגשר, ניתנה לקונסורציום בלעדיות על כל מעברי הטז'ו באזור ליסבון לתקופה של כ-33 שנים. בתחילה הייתה כוונה להעלות את דמי השימוש בגשר 25 באפריל באופן משמעותי ולבטל את המעבר חינם בחודש אוגוסט, אולם לאחר מחאות חריפות הסכימה הממשלה לבטל את העלאת המחירים ולשלם את ההפרש מכספי משלם המיסים.
עבודות הקמת הגשר החלו בפברואר 1995 והגשר נפתח לתנועת כלי רכב ב-29 במרץ 1998, זמן קצר לפני פתיחת תערוכת היריד העולמי אקספו 98. על הקמת הגשר עמלו 3,300 עובדים במשך תקופה של 18 חודשי הכנה ולאחריהם 18 חודשי בנייה.
על מנת שהגשר יוכל לעמוד בפני רעידות אדמה עוגנו יסודות הגשר העמוקים ביותר 95 מטרים מתחת לגובה פני הים.
אגרה.
הגשר הוא כביש אגרה מתוך כוונה שהאגרה תחזיר את עלויות הבנייה. המחיר ב-2014 לרכב פרטי היה 2.65 אירו לנסיעה מדרום לצפון. מצפון לדרום לא נגבית אגרה.
גשר ואשקו דה גאמה
אלברטוזאור
גורגוזאור
טירנוזאור רקס
ארגנטינוזאור
גיגאנוטוזאור
אלוזאור
מוזיאון לאופולד
מוזיאון לאופולד (גרמנית: Leopold Museum) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם ברובע המוזיאונים בווינה בירת אוסטריה.
המוזיאון נוסד בשנת 2001 ומכיל את אחד האוספים הגדולים בעולם של אמנות אוסטרית מודרנית, ומציג יצירות מעשה ידי אגון שילה (אוסף היצירות הגדול בעולם של אמן זה, ובהן דיוקנה של ואלי), גוסטב קלימט, אוסקר קוקושקה וריכרד גרסטל.
במוזיאון למעלה מ-5,000 מוצגים מאוספיו של רודולף לאופולד. האוספים נתרמו לקרן לאופולד בשנת 1994 ובשנת 2001 הוקם המוזיאון במימון מדינתי, ובמימון הבנק הלאומי של אוסטריה.
סופת השלגים נמו
סופת השלגים נמו הייתה סופת שלגים רבת עוצמה באמריקה הצפונית שהתחילה ב-7 בפברואר 2013 והסתיימה ב-10 בפברואר 2013.
מטריצת מעבר בסיס
כביש 386
כביש 386 (מכונה גם כביש נס הרים, כביש גולדה ועוקף בית הכרם) הוא כביש אורך המחבר בין יישובי פרוזדור ירושלים לירושלים. הכביש מתחיל בהצטלבות עם כביש 375 ליד צור הדסה, נפגש עם כביש 396 ועם כביש 395. משם ממשיך הכביש דרך עין כרם והר הרצל עד לסיומו במפגש עם שדרות שז"ר בכניסה הראשית לעיר.
הכביש נסלל מעין כרם מערבה בשנים 1953–1954 במטרה לחבר את יישובי פרוזדור ירושלים הדרומיים ישירות לירושלים וכן להוות את החלק המזרחי של כביש גישה נוסף לירושלים, שיחבר אותה למגב שלא דרך כביש 1. סלילת הכביש תוכננה להתבצע בשלושה שלבים. חלקו הראשון של הכביש, מעין כרם עד המפגש עם מסילת הרכבת באזור דיר א-שיח' נסלל בשנת 1953 והושלם בתחילת 1954. חלקו השני של הכביש, שטיפס כ-300 מטר גובה עד בר גיורא ונס הרים נחצב בשנת 1954, אך לא כוסה באספלט. פריצת הכביש כללה חציבה לאורך כמעט כל אורכו של הכביש ובמהלך הסלילה נחצבו בסלע כ-300 אלף ממ"ק אבן ועבודות הפריצה הושלמו בדצמבר 1954. הכביש נחנך ביולי 1955, כשבוע לפני הבחירות לכנסת השלישית, בטקס בהשתתפות ראש הממשלה משה שרת ושרת העבודה גולדה מאיר ובאותו יום הוכרז על תחילת העבודות על החלק השלישי, לחיבור הכביש לאזור בית שמש. עם פתיחת הכביש הוזל מחיר התחבורה הציבורית לאזור פרוזדור ירושלים הדרומי. הכביש התחבר לכביש 375 שהוביל דרך נתיב הל"ה למושב זכריה, אך כביש זה נחשב משובש וצר וכמעט לא נסעו בו מכוניות, כך שכביש 386 שירת כמעט רק את יישובי פרוזדור ירושלים הדרומיים.
מנובמבר 1955 עד אמצע 1957 המשיכה העבודה בחציבת כביש במקביל למסילת הברזל בתוך נחל שורק מגשר רפאים לבית שמש. כביש זה יועד לשאת את הרכבים הכבדים לירושלים, במקום שייסעו על כביש 1. העבודות על הכביש כללו שלושה עשר גשרים ומעבירי מים וקירות תמך למנוע הידרדרות אבנים על מסילת הברזל. עלויות הכביש היו גבוהות מהצפוי וסלילת הכביש התעכבה. מדי שנה הובטח שבשנה הבאה יושלמו העבודות על הכביש, אך תקציב הכביש הופנה להשלמת הכביש לאילת. בשנת 1960 הושלם פריצת 80% מהכביש, אך נותרה עבודה למספר שנים, שמעולם לא הושלמה. במקום זאת לכבוד חגיגת ה-200 של ארצות הברית פרץ הקק"ל את כביש 3866 מנס הרים לבית שמש, ובתחילת שנות ה-80 הכביש נסלל.
בורחנות
עבדו סלאם
פרידה בלינפנט
פרידה בלינפנט (אנגלית: Frieda Belinfante; 10 במאי 1904, אמסטרדם - 5 במרץ 1995, סנטה פה, ניו מקסיקו) הייתה צ'לנית יהודיה הולנדית, מנצחת, לסבית מוצהרת וחברה במחתרת ההולנדית במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה היגרה בליפנט לארצות הברית והמשיכה את הקריירה שלה במוזיקה. היא הייתה המייסדת, המנהלת האמנותית ומנצחת של התזמורת הפילהרמונית של מחוז אורנג'.
גנאלוגיה.
בתו של ארון בלינפנט (Aron) וגורג'ין אנטואנט הסה (Georgine Antoinette Hesse), פרידה הייתה הצאצאית לשושלת בלינפנט, יהודים שמוצאם מגירוש ספרד, שהגיעה להולנד במאה ה-17 ומוצאם יכול להיות נעוץ במאה ה-16 בפורטוגל. צאצאים ידועים נוספים של המשפחה הם הסופרת האמי בלינפנט, יצחק כהן בלינפנט, התאולוג היהודי משה כהן בלינפנט והעיתונאית אמילי בלינפנט. רבים מצאצאי שושלת בלינפנט נספו בשואה.
ראשית הקריירה.
בלינפנט נולדה למשפחה מוזיקלית. אביה, ארון, היה פסנתרן ומורה בולט באמסטרדם שאחז בתואר הפסנתרן הראשון שהציג את כל מחזור הסונטות של בטהובן לפסנתר במהלך עונה אחת בקונצרטחבאו של אמסטרדם. בלינפנט החלה ללמוד לנגן על צ'לו בגיל 10. בין השאר למדה כמה פעמים בפריז עם הצ'לן ז'ראר הקינג (Gérard Hekking) איתו פתחה ידידות עמוקה. היא בוגרת הקונסרבטוריון של אמסטרדם וערכה את הופעת הבכורה המקצועית שלה באולם הרסיטלים קליין זאל (Kleine Zaal) של הקונצרטחבאו בגיל 17, כשהיא מלווה בפסנתר על ידי אביה. אביה נפטר כמה חודשים לאחר הופעת הבכורה שלה.
לאחר בימוי מספר הרכבים קאמריים בבתי ספר, מכללות והרכבים קאמריים מקצועיים במשך מספר שנים, בלינפנט הוזמנה בשנת 1937 על ידי הנהלת הקונצרטחבאו כדי ליצור את ה-"Het Klein Orkester", תזמורת קאמרית שבה הייתה אמורה להיות המנהלת האמנותית והמנצחת. בלינפנט החזיקה בתפקיד זה עד 1941, ומה שהפך אותה לאישה הראשונה באירופה אשר הייתה מנהלת אמנותית ומנצחת של אנסמבל תזמורתי מקצועי באופן מתמשך. במקביל, בלינפנט הופיעה כמנצחת אורחת שבועית ברדיו הלאומי ההולנדי, והופיעה כמנצחת אורחת עם תזמורות בהולנד ובצפון אירופה. בקיץ של שנת 1939, השתתפה בלינפנט בכיתת האמן של ד"ר הרמן שרכן (Hermann Scherchen) בנאוכטל (Neuchâtel), שווייץ, כדי לשכלל את כישוריה כמנצחת. מתוך הכרה ביכולות שלה, שרכן העניק לה את הפרס הראשון על פני 12 מנצחים גברים מקצועיים שלמדו בכיתתו; הפרס כלל גם התקשרות עם Orchestre de la Suisse Romande, במונטרה.
הכיבוש הנאצי קטע את הקריירה המוזיקלית של בלינפנט, שהתחדשה רק אחרי המלחמה.
פעילויות בזמן המלחמה.
בלינפנט הפכה לחברה טובה של האמן וילם ארונדאוס (Willem Arondeus), אחד ממנהיגי ארגון "Raad van Verzet" והומוסקסואל מוצהר, שלאחר מותו הוכר על ידי ׳יד ושם׳ כ׳חסיד אומות העולם׳. היא השתתפה באופן פעיל במחתרת ההולנדית, בעיקר על ידי זיוף מסמכים אישיים ליהודים. יחד עם ארונדאוס, היא הייתה חלק מקבוצת ההתנגדות CKC שארגנה וביצעה פיצוץ בבניין מרשם האוכלוסין באמסטרדם ב - 27 במרץ 1943, שהרס אלפי מסמכים והפריע למאמצי הנאצים להשוות מסמכים מזויפים עם מסמכים רשומים.
קבוצת CKC הושמה תחת מעקב הגסטפו לאחר הפיגוע, ואילצה את בלינפנט וחבריה האחרים לרדת למחתרת. בעודה במסתור, בלינפנט שמעה על מעצרם והוצאתם להורג של חברי CKC אחרים, וביניהם אנדראוס. בלינפנט התחפשה לגבר וחיתה עם חברים למשך כ-6 חודשים לפני שאותרה על ידי הנאצים. לימים סיפרה, שהזהות שלה כגבר הייתה כה אמינה, עד שאפילו אמה לא זיהתה אותה ברחוב כשפגשה בה.
המחתרת עזרה לה להימנע מלהילכד, ולחצות את הגבול לבלגיה וצרפת, שם סייעה לה המחתרת הצרפתית לעשות את דרכה לשווייץ. כשהיא ושותפתה למסע הגיעו לגבול בחורף 1944, הן נאלצו לחצות את האלפים ברגל למקום מבטחים. המורה שלה לשעבר הרמן שרכן הציל אותה מהחזרה אל מעבר לגבול על ידי כך שאימת כי הייתה אזרחית הולנדית ותלמידתו לשעבר. כשהגיע למונטרה, היא קיבלה מעמד של פליטה, ועבדה לזמן קצר כפועלת חקלאית. בלינפנט הוחזרה להולנד עם סיום המלחמה.
התזמורת הפילהרמונית של מחוז אורנג'.