מנהלית שייך חלקו הצפוני של האי וולקנו לעיר טאליסיי (Talisay), וחלקו הדרומי לעיירה סן ניקולס (San Nicolas). המכון הפיליפיני לוולקנולוגיה וסייסמולוגיה (Philippine Institute of Volcanology and Seismology) המוכר בראשי התיבות PHIVOLCS אסר על התיישבות של קבע באי וולקנו, תוך הכרזה על האי כולו אזור בסיכון גבוה וכאזור סכנה תמידית (PDZ - ראשי תיבות של Permanent Danger Zone). למרות האזהרות התיישבו משפחות של איכרים עניים על האי תוך סיכון חייהם כשהם מוצאים את מחייתם מדיג וגידולים חקלאיים בקרקע הגעשית הפורייה. עיירות נוספות השוכנות לחוף האגם כוללות את :טאנאואן (Tanauan), לאורל (Laurel), אגונסילו (Agoncillo), סנטה טרסיטה (Santa Teresita), קואנקה (Cuenca), ליפה (Lipa), באלטה (Balete) ומאטאאס נא קאהוי (Mataas na Kahoy).
עיירת הנופש טאגאיטאיי (Tagaytay) שוכנת בגובה 640 מטרים מעל פני הים על רכס מצפון לאגם טאאל. מהרכס ניתן לצפות על האגם ועל האי וולקנו, וזו אחת מנקודות התצפית הפופולריות ביותר בפיליפינים.
התפרצויות היסטוריות.
מאז החל הרישום בעקבות הכיבוש הספרדי ב-1565 התחוללו בהר הגעש טאאל 33 התפרצויות. להלן ההתפרצויות הבולטות:
התפרצויות נוספות, קטנות יותר, היו בשנים 1634, 1635, 1641, 1645, 1790, 1825, 1842, 1873, 1885, 1903, 1966, 1967, 1970.
סימנים מטרימים להתפרצות עתידית.
מחקר התפרצויות געשיות מנסה לנבא התפרצויות עתידיות באמצעות סימנים מטרימים. הסימנים המטרימים בהר הגעש טאאל הם:
תחנת סביניה
מבדולח לעשן
מבדולח לעשן (בצרפתית: Du cristal à la fumée) הוא מחזה מאת האינטלקטואל הצרפתי ז'אק אטלי. בגרסה העברית עובד ונכתב כיצירה חדשה בידי הבמאית והמחזאית אורי אגוז.
עלילה.
המחזה מגולל את הישיבה שערכה צמרת הנהגת הרייך השלישי שלושה ימים לאחר ליל הבדולח, והנחשבת על ידי ההיסטוריונים לאחר מהישיבות החשובות ביותר שהעבירו את גרמניה לשלב החיסול ב"פתרון הבעיה היהודית". בישיבה השתתפו בכירי השלטון הנאצי, ובהם הימלר, יוזף גבלס, והיידריך, ויד ימינו של הרמן גרינג החליט בה על הטלת קנס בסך מיליארד רייכסמארק על יהודי גרמניה, הוטלו עליהם שורה של מגבלות שלא היו קיימות עד אז - החלטה על נשיאת טלאי צהוב על דש הבגד, איסור החזקת עסקים פרטיים, הלאמת חברות יהודיות ועוד.
אטלי הגיע לחקירת הנושא בעקבות ארכיונים נדירים שנתגלו בשנת 2005. חקירתו של אטלי חשפה לראשונה את תוכנה של הישיבה שעליה מתבסס המחזה.
ביצועים.
המחזה הועלה בספטמבר 2008 בתיאטרון רון-פואן (Théâtre du Rond-Point) שבפריז בבימוי דניאל מסגיש (Mesguich) ובהשתתפותם של פאודור אטקין (Atkine), ברנאר-פייר דונדייה (Donnadieu) ועוד.
ב-9 באפריל 2010 עלה המחזה לראשונה בישראל, בתיאטרון הקאמרי, בבימויה ובעיבודה של אורי אגוז, במעמד נשיא המדינה שמעון פרס והמחזאי ז'אק אטלי.
המחזה תורגם לעברית בידי רועי גרינוולד ובהצגתו השתתפו אלכס אנסקי, אברמ'לה מור, יחזקאל לזרוב/ יגאל זקס, דב רייזר, שי אגוזי, אוהד שחר/רודיה קוזלובסקי, גיל אלון, עמי ויינברג, ניר מנקי, רונן יפרח, נסים זוהר ועוד.
בעקבות המחזה הופק הסרט "זרעי ההשמדה", המתעד את תהליך העבודה על ההצגה ומשלבו בחומרים דוקומנטריים, ביניהם עדויות של ניצולים, שיח עם היסטוריונים ומעקב אחר צוות ההצגה והתמודדותו עם מורכבותו של החומר והקושי לגלם תפקידים מעין אלו על במה ישראלית.
צבועון הרעמה
צְבוֹעוֹן הרעמה (שם מדעי: "Proteles cristatus"), הוא מין יונק קטן בסוג צבועון במשפחת הצבועיים. לפי חוקרים מסוימים שייך סוג זה למשפחה נפרדת, בפני עצמה. צבועון הרעמה הוא מין יחיד ("Proteles cristatus") בסוג צבועון. צבועון הרעמה הוא יונק אוכל חרקים החי במזרח אפריקה ובאפריקה הדרומית. פירוש שמו בלועזית "Aardwolf" הוא "זאב אדמה" באפריקאנס ובהולנדית.
בניגוד לקרובי משפחתו האחרים ממשפחת הצבועיים, צבועון הרעמה אינו צד חיות גדולות; במקום זאת הוא ניזון מחרקים, בעיקר טרמיטים. צבועון אחד יכול לאכול כ-200,000 טרמיטים במהלך לילה אחד בעזרת הלשון הארוכה והדביקה שלו.
למין זה שני תת-מינים:
הצבועון משויך למשפחת הצבועיים, למרות שבעבר הוא שויך למשפחה משל עצמו. הוא חי במזרח ודרום אפריקה באזורים בהם הצמחייה היא בעיקר שיחים. צבועון הרעמה מתחבא במאורות במשך היום, ויוצא החוצה בלילה לחפש מזון. הדיאטה שלהם מסתמכת בעיקר על טרמיטים, פגית חרקים ונבלות של חיות גדולות יותר.
נתונים פיזיים.
צבועון הרעמה דומה במראהו לצבוע מפוספס קטן. יש לו חוטם צר יותר ואוזניים חדות בהם הוא נעזר לצוד טרמיטים. הוא בעל פסים שחורים על גבי פרווה צהבהבה ורעמה ארוכה לאורך הצוואר והגב שלו. הרעמה מוגבהת במהלך עימותים על מנת להראות גדול יותר.
אורכו של צבועון הרעמה הוא 80-55 ס"מ, לא כולל זנב עבות באורך 30-20 ס"מ. הגובה שלו הוא 50-40 ס"מ בכתפיים. צבועון בוגר שוקל 14-9 ק"ג. כפות רגליו בעלות 5 אצבעות בניגוד לצבועים אחרים בעלי 4 אצבעות. השיניים שלו והגולגולת שלו דומים לצבועים אחרים, למרות ששיני הלחיים שלו מתמחות באכילת חרקים.
ככל שהצבועון מזדקן, הוא יאבד חלק משיניו. הדבר כמעט ולא משנה את הרגלי התזונה שלו הודות לרכות של החרקים מהם הוא ניזון.
תפוצה ומחייה.
צבועון הרעמה חי באזורים פתוחים, במישורים יבשים ואזורי סבך תוך הימנעות מאזורים הרריים. עקב סוג המזון הייחודי שלו, ניתן למצוא אותו רק באזורים בהם קיימים טרמיטים ממשפחה מסוימת. הטרמיטים הללו מסתמכים על עשב דרוך או מת והם נמצאים בעיקר באזורי מרעה וסוואנות, כולל אזורי חוות. במשך רוב השנה, הוא מבלה את זמנו בטריטוריות משותפות המכילות עד לתריסר מאורות, המאוכלסות כ-6 שבועות כל פעם.
קיימות 2 אוכלוסיות נבדלות: אחת באפריקה הדרומית, והשנייה במזרח וצפון-מזרח אפריקה.
התנהגות.
צבועון הרעמה הוא יצור לילי ביישן, שישן במאורות תת-קרקעיות במשך היום. הוא משתמש במאורות קיימות של צבועונים אחרים, דורבנים או ארנבים, למרות שהוא מסוגל לחפור לעצמו מאורה.
בלילה אחד צבועון מסוגל לצרוך עד ל-200,000 טרמיטים בעזרת לשונו הארוכה והדביקה. הוא נזהר לא להרוס את תל הטרמיטים או לאכול את כל המושבה, דבר שמבטיח שהטרמיטים יוכלו לבנות את המושבה שלהם מחדש ובכך להבטיח לו מקור מזון בלתי נדלה. הצבועון יזכור את מקומה של מושבת טרמיטים ויחזור לשם על מנת לחסוך לו את הסכנות שבמציאת מושבה חדשה. ידוע גם שהם ניזונים מחרקים, זחלים, וביצים, ולעיתים גם על יונקים קטנים וציפורים. בניגוד לשאר קרוביהם במשפחת הצבועיים, הם אינם אוכלי נבלות או צדים יונקים גדולים.
זכר בוגר הוא בעיקר בודד בזמן חיפוש אחר מזון, הדבר נחוץ בעיקר בגלל המחסור והתפוצה ההומוגנית של החרקים מהם הם ניזונים. לעיתים קרובות הם נחשבים בטעות כבעלי חיים בודדים. למעשה, הם חיים כזוגות מונוגמיים, עם הצאצאים שלהם ומגינים על הטריטוריה שלהם.
זכרים צעירים מגיעים לבגרות מינית לאחר שנתיים. תקופת הייחום משתנה ותלויה במיקומם, אך לרוב מתרחשת באביב או בסתיו. במהלך התקופה, זכרים בודדים יחפשו בטריטוריה משלהם, כמו גם בטריטוריות אחרות, אחר נקבה להזדווג איתה. זכרים דומיננטיים יזדווגו עם נקבות של זכרים פחות דומיננטיים מטריטוריות שכנות. הדבר גורם לרוב למריבות בין 2 זכרים, כאשר אחד נכנס לאזור של השני.
ההיריון נמשך 110-90 ימים, ובסופו נולדים 5-1 גורים (לרוב 3-2) בתקופה הגשומה, כשהטרמיטים פעילים. בששת עד שמונת השבועות הראשונים הגורים מבלים עם אמם במאורה. לאחר 3 חודשים, הם מתחילים בחיפוש אחר מזון בהשגחה, ולאחר 4 חודשים הם כבר עצמאיים לרוב. אולם, הם בדרך כלל ישתמשו במאורה של אמם עד לתקופת הייחום הבאה. בשבי הם מגיעים לתוחלת חיים של עד 15 שנה.
יחסים עם האדם.
חקלאות עלולה להוות גורם שלילי על אוכלוסייתם עקב הרעלות בידי חוואים. הם לרוב נחשבים כחיות מועילות ולא מסוכנות על ידי חוואים. אולם, באזורים מסוימים הוא ניצוד בגלל פרוותו. מפגשים עם כלבים הם איום נוסף עליו.
מחוון
שנגחאי אקספרס
שנגחאי אקספרס (באנגלית: Shanghai Express) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1932 בבימויו של יוזף פון שטרנברג. תסריט הסרט נכתב על ידי ג'ולס פורת'מן ומבוסס על סיפורו של הארי הארווי. בסרט משחקים מרלן דיטריך, קלייב ברוק, אנה מיי וונג ווורנר אולנד. זהו שיתוף הפעולה הרביעי מתוך שבע של דיטריך ופון שטרנברג.
הסרט זכור היטב עקב סגנון הצילום המיוחד שלו. למרות זכייתו של ליי גראמס בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, דיטריך טענה שפון שטרנברג היה אחראי לרוב הצילום בסרט. הסרט היה גם מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ולפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (עבור פון שטרנברג). הסרט היה שובר קופות עם הכנסות של 3.7 מיליון דולר, מה שהפך אותו למכניס ביותר בארצות הברית ובקנדה לאותה שנה.
בהתחלה, הסרט הוחרם על ידי סין, אך לאחר שחברת ההפצה "סרטי פרמאונט" הבטיחה שלא ייעשו יותר סרטים על סין האחרונה ביטלה את החרם. לסרט נעשו מספר רימייקים; "Night Plane from Chungking" (1942) ו"Peking Express" (1951).
פרסים ומועמדויות.
הסרט זכה למספר רב באופן יחסי של מועמדויות לפרס אוסקר. הסרטים היחידים שצברו יותר מועמדויות מ"שנגחאי אקספרס" היו "האלוף" ו"ארווסמית'" (כל אחד מהם ארבע מועמדויות). הסרטים "ילדה רעה" ו"ד"ר ג'קיל ומר הייד" צברו מספר זהה של מועמדויות לסרט.
אריק
בנץ
באנץ'
פסלי הענק של ממנון