מועצת העבודות הציבוריות של מרילנד מינתה אותה להעתיק דיוקנאות של ג'ורג' קלברט, הברון הראשון בולטימור וססיל קלברט, הברון השני של בולטימור. עבור המועצה היא ציירה גם עותק של דיוקן מאת ואן דייק של המלכה הנרייטה מריה, עליה נקראת מדינת מרילנד.
מקובין עשתה ציורים של נשות חברה באנגליה ובערים בארצות הברית בוסטון, ניו יורק, בולטימור, וושינגטון וסנט לואיס. בתוך 12 שנים קיבלה להכין כ־360 דיוקנאות מיניאטורות.
מקובין החלה להציג את עבודותיה ולזכות בפרסים בארצות הברית, בלונדון ובפריז משנת 1893. היא הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות ובבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי. בשנת 1897 היא זכתה במדליית הארד ובדיפלומה בתערוכת טנסי. דיוקן בגודל טבעי של קרדינל גיבונס הוצג בשנת 1903 בבולטימור וב -1904 בתערוכת סנט לואיס. היא הציגה באקדמיה המלכותית לאמנויות ועשתה דיוקנאות של הרוזנת מוורוויק ואנשים חשובים אחרים באנגליה.
היא הייתה סגנית נשיא מועדון צבעי המים בבולטימור.
מקובין התגוררה בבולטימור רוב חייה ושמרה על סטודיו ובית קיץ בסנט אנדרוז, ניו ברנזוויק.
היא נפטרה ב -2 בפברואר 1918.
משה אלעד
ד"ר משה אלעד (נולד ב-5 באוגוסט 1951) הוא מזרחן ישראלי, החוקר את החברה הערבית הפלסטינית ואת הקשרים בינה ובין החברה היהודית בארץ-ישראל.
ביוגרפיה.
אלעד הוא נצר למשפחת פיקובסקי, אחת מארבע המשפחות האשכנזיות שחיו לאורך המאה ה-20 בביירות, לבנון. אביו, אברהם, יליד ביירות ואמו, קלרה, לבית הלר, ילידת בוקרשט, רומניה הקימו את ביתם בקריית אליעזר בחיפה. אלעד סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר בית חינוך תיכון ("תיכון חדש") בחיפה (1969).
שירות צבאי.
אלעד התגייס לצה"ל ושירת בתפקידים שונים במשטרה הצבאית והתקדם עד לתפקיד מדריך ראשי של בית הספר למ"צ בדרגת רב-סרן.
החל משנת 1982 עבר אלעד לשרת במנהל האזרחי ביהודה ושומרון ושימש בין השאר בתפקידים: יועץ לענייני ערבים בנפת ג'נין וסגן מושל נפת ג'נין. בשנת 1984 נשלח אלעד לשמש כמושל אזור צור ביחידת הקישור ללבנון (יק"ל) שם היה אחראי להפעלת השירותים האזרחיים בגזרת צור וכן להקמת, חניכת והפעלת גדוד צד"ל שפעל בגזרה (1984–1985). בתום נסיגת צה"ל מלבנון עבר לשמש כמפקד גזרת בינת ג'ביל ברצועת הביטחון שם היה ממונה על הקמת המיליציות השיעיות והנוצריות שפעלו מול ארגוני אמ"ל וחזבאללה ולחניכת והפעלת גדוד צד"ל בגזרה.
בשנים 1986–1987 שימש אלעד כעוזר היועץ לענייני ערבים במשרד מתאם הפעולות בשטחים/משרד הביטחון ובסוף שנת 1987 התמנה לתפקיד מושל נפת ג'נין שם פעל ארבע שנים כשהמשימה העיקרית הייתה אז ההתמודדות מול האינתיפאדה הראשונה. אז, עבר אלעד לשמש כמושל נפת בית-לחם בדרגת אלוף-משנה (1991–1994).
בשובו מלימודי התואר השני בארצות הברית, ומיד לאחר החתימה של מדינת ישראל על הנספח הביטחוני של "הסכמי אוסלו" (1995), הקים אלעד את מערך התיאום והקישור הביטחוני עם הרשות הפלסטינית (רש"פ) באיו"ש/הגדה המערבית ושימש בתפקיד זה שלוש שנים, עד 1998 עת פרש מצה"ל.
בשנים 1998–2002 שימש אלעד כשליח מטעם הקרן הקיימת לישראל בארצות הברית לגיוס משאבים והסברה. נוכח אירועי "אינתיפאדת אל-אקצא" (2000) התבקש אלעד לשמש במקביל לתפקידו, כפרשן בתחנות הטלוויזיה האמריקניות והאירופאיות למה שהתרחש ברחבי ישראל וה"שטחים" באותה עת.
פעילות אקדמית.
אלעד הוא בוגר תואר ראשון באוניברסיטת חיפה בהיסטוריה של המזרח-התיכון ובחינוך מיוחד ותואר שני במינהל ציבורי בבית הספר לממשל ע"ש ג'והן קנדי באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס. ללימודי התואר השני יצא אלעד מטעם "קרן וקסנר" (1994-1995).
ב-2002, לאחר שובו ארצה מארצות הברית, החל אלעד לשמש כמתאם מחקרי ביטחון לאומי במוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית בטכניון שם היה שותף למספר מחקרים ברמה הלאומית (2004–2011) בתחומים כגון: כלכלת הביטחון הלאומי, ביטחון לאומי וחברה ועוד. במקביל סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת חיפה בחוג ללימודי א"י כשמחקרו היה על הממשל הישראלי ביהודה ושומרון ובמזרח ירושלים בעשור הראשון (1967–1976).
מאז שנת 2004 מלמד אלעד באקדמית גליל מערבי בחוג הרב תחומי קורסים כמו: החברה הפלסטינית, התנועה הלאומית הפלסטינית, יחסי ישראל והפלסטינים, סמינריונים אודות המנהיגות הפלסטינית ועוד. הוא לימד שנתיים באקדמית תל אביב-יפו (2018-2020) קורס בשם "סוגיות מרכזיות בסכסוך הישראלי-פלסטיני".
נשוי לברוריה, קצינת משטרה בגמלאות ולהם 3 ילדים.
כתביו.
הספר מסביר את סוגיות הליבה בסכסוך הישראלי-פלסטיני וכיצד נוצרו. הספר זכה בפרס חייקין מטעם אוניברסיטת חיפה (2015).
הספר מתאר את הקמתו של הממשל הצבאי בגדה המערבית ובמזרח ירושלים ומנתח את העקרונות שעמדו ביסוד הממשל הזה, מי היו הדמויות הפועלות ומה היו יעדיו ואתגריו.
הספר מציג ומתאר 28 פרשיות שאירעו בישראל והסעירו את תושביה לפני מלחמת העצמאות ואחריה. פרשיות כגון: אורי אילן, אודי אדיב, פרשת קו 300 (פרשת השב"כ), פרשת לילהאמר (המוסד) ועוד.
אלעד כתב עשרות רבות של מאמרים וטורי דעה בעיתונים: הארץ, ידיעות אחרונות, גלובס, ישראל היום, מקור ראשון ובאתרים שונים באינטרנט.
Aqualung (שיר)
"Aqualung" (בעברית: "ריאת מים") הוא שיר של להקת הרוק המתקדם הבריטית ג'ת'רו טאל, המהווה את שיר הנושא של האלבום באותו השם, "Aqualung" משנת 1971. השיר נכתב על ידי סולן הלהקה, איאן אנדרסון, ואשתו באותה תקופה, ג'ני פרנקס. אף שהשיר מעולם לא יצא כסינגל, היותו השיר הפותח באלבום הוביל לפרסום רב שצבר, עם הגעת האלבום למקום ה-7 במצעד הבילבורד 200. זהו השיר שנוגן בהופעות הלהקה הכי הרבה פעמים, אחרי "Locomotive Breath".
הקלטה.
הקלטת השיר במקור ארכה כ-6:34 דקות. בראיון עם הזמר איאן אנדרסון למגזין Guitar World בספטמבר 1999, הוא אמר:הרעיון [לשיר] נוצר מצילום שאשתי דאז צילמה, ובו נראה חסר בית בלונדון. היו לי רגשות אשם כלפי חסרי בית, כמו גם פחד וחוסר ביטחון עם אנשים כאלה שנראים קצת מפחידים. אני מניח שכל זה היה משולב בתוך תמונה מעט רומנטית של אדם חסר הבית אך עם זאת בעל רוח חופשית, אשר לא רוצה או לא יכול להתקבל בנורמה החברתית. אז מהתצלום הזה והרגשות האלה התחלתי לכתוב את המילים ל-"Aqualung". אני זוכר שישבתי בחדר במלון בלוס אנג'לס, וחיברתי אקורדים למשפטים. זה סבך אקורדים די מענה, אבל הוא נועד באמת לגרור אותך לפה ושם, ואז להפיל אותך אל הקטע האקוסטי העדין יותר בשיר.דמות חסר הבית מהשיר מוזכרת גם בשיר הבא אחריו באלבום, "Cross-Eyed Mary", שעוסק אף הוא בשולי החברה המודרנית. בראיון לשנת 2015 סיפר גיטריסט הלהקה, מרטין באר, על סיטואציה מעניינת שקרתה עם להקת לד זפלין בזמן שהקליט את הסולו של "Aqualung".היינו שותפים לאולפן - אבל אנחנו עבדנו בחדר אחד על "Aqualung" והם עבדו מן החדר הסמוך על "Led Zeppelin IV" - כך שלא ראיתי את ג'ימי פייג' כלל. לקראת הסוף, הוא נכנס לחדר הבקרה כדי להגיד שלום, בדיוק כשהקלטתי את הסולו ל'Aqualung'. עכשיו, באותם ימים בלהקה, אם לא הייתי מנגן איזה סולו גיטרה אחד או שניים, הוא היה עלול להפוך לסולו חליל [...] והנה אני רואה את ג'ימי מנפנף כמו משוגע - 'היי, מרטין!' - ואני חושב, 'אוי לא, אני לא יכול לנפנף בחזרה, או שאני אפוצץ את הסולו הזה!השיר מעולם לא יצא כסינגל. את הסיבה לכך הסביר אנדרסון במהלך ראיון עם מגזין Songfacts:מכיוון שהוא היה ארוך מדי, הוא היה אפיזודי מדי, עם ריף גיטרה כבד שמתחלף בקטע אקוסטי רגוע. לד זפלין באותה תקופה, אתה יודע, הם לא הוציאו אף סינגל. רק רצועות אלבום. והרדיו התחלק בחדות בין רדיו AM, שניגנו את להיטי הפופ בני שלוש הדקות, לבין רדיו FM, שם ניגנו את מה שהם כינו חתכים עמוקים. הם היו נכנסים לאלבום ומנגנים את השירים העלומים, הארוכים, והמפותלים יותר באותה תקופה של מוזיקת רוק המתפתחת. אבל אותו יום כבר לא ממש איתנו, בין אם מדובר בתחנות רוק קלאסיות שמנגנות קצת מהמוזיקה הזו, אבל הן רק טיפה בים, וגם הן יודעות שהן חייבות לשמור על אווירה שמחה ועליזה, ולספק שמיכה כחולה של מוזיקה שנשמעת מוכרת, כי זה מה שמממן לתחנות האלה זמן אוויר.
פונה טונאקי
פונה טונאקי (ביפנית: 渡名喜風南; נולדה ב-1 באוגוסט 1995) היא ג'ודוקא יפנית, המתחרה בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג, סגנית האלופה האולימפית מאולימפיאדת טוקיו 2020 ואלופת העולם (2017).
ביוגרפיה וקריירה.
טונאקי נולדה בעיר סגמיהרה שביפן בשנת 1995 ובילדותה התאמנה במספר אמנויות לחימה. היא החלה בקראטה ומאוחר יותר עברה לג'ודו. בנערותה היא השתתפה במספר תחרויות בינלאומיות וזכתה בין היתר בשנת 2013 באליפות אסיה עד גיל 21 ובשנת 2015 באליפות העולם לנוער.
ביוני 2015 טונאקי זכתה במדליה הראשונה שלה בתחרות מהסבב העולמי המקצועי כאשר זכתה במדליית כסף בגראנד פרי בודפשט. באפריל 2016 היא זכתה במדליית ארד באליפות אסיה שנערכה בטשקנט ובדצמבר של אותה השנה זכתה במדליית ארד בגראנד סלאם טוקיו היוקרתי.