התחדשות העניין בכתיבתה התרחשה מאז סוף המאה ה-20, אז נחקרו סוגיות של זהות גזעית ומינית. עבודותיה היו נושאים למחקרים אקדמיים רבים, והיא זוכה כיום לשבחים רבים לא רק כסופרת הראשית של הרנסאנס בהארלם, אלא גם דמות חשובה במודרניזם האמריקאי.
ביוגרפיה.
נלה לרסן נולדה כנלי ווקר ברובע עני בדרום שיקגו. בתו של פיטר ווקר, כנראה מהגר אפרו-קריבי מעורב מאיי הודו המערבית הדנים, ופדרליין מארי הנסן. מהגרת דנית (נפטרה ב-1951 בסנטה מוניקה, לוס אנג'לס). אמה עבדה כתופרת ועובדת בית בשיקגו. אביה היה ככל הנראה צאצא מעורב מצד אביו של הנרי או ג'ורג ווקר, גברים לבנים מאלבני, ניו יורק, שהיה ידוע שהתיישבו באיי הודו המערבית הדנים בסביבות 1840. בחברה הקולוניאלית הדנית, קווי הגזע היו נזילים יותר מאשר במדינות העבדים לשעבר של ארצות הברית. ווקר אולי מעולם לא הזדהה כ"שחור". עד מהרה הוא נעלם מחייהם של נלה ואמה; היא אמרה שהוא נפטר כשהייתה צעירה מאוד. בשלב זה, שיקגו התמלאה במהגרים, אך ההגירה הגדולה של השחורים מהדרום לא החלה. לקראת סוף ילדותה, האוכלוסייה השחורה בעיר הייתה 1.3% בשנת 1890 ו-2% בשנת 1910.
מרי התחתנה שוב, עם פיטר לרסן (נולד ב-1867), מהגר דני. בשנת 1892 נולדו לבני הזוג בת אנה אליזבת. נלה לקחה את שם המשפחה של אביה החורג. המשפחה המעורבת עברה מערבה לשכונה לבנה של מהגרים גרמנים וסקנדינביים, אך נתקלה באפליה בגלל נלה. כשנלה הייתה בת שמונה הם עברו כמה רחובות חזרה מזרחה. בין השנים 1895 עד 1898 ביקרה לרסן בדנמרק עם אמה ואחותה למחצה. אמנם היא הייתה יוצאת דופן בדנמרק בגלל היותה מעורבת גזע, אך היו לה כמה זיכרונות טובים מאותה תקופה, כולל עיסוק במשחקי ילדים דניים שפרסמה מאוחר יותר באנגלית. לאחר שחזרה לשיקגו בשנת 1898 למדה בבית ספר ציבורי גדול. באותה תקופה שנדידת השחורים הדרומיים גדלה לעיר, כך גם ההגירה מאירופה. ההפרדה הגזעית והמתחים גברו בשכונות המהגרים, שם התמודדו שתי הקבוצות על מקומות עבודה ודיור.
קריירה כאחות.
אמה האמינה שחינוך יכול לתת לה הזדמנות ותמכה בה ללמוד באוניברסיטת פיסק, אוניברסיטה שחורה היסטורית בנאשוויל, טנסי. שם הייתה סטודנטית בשנים 08–1907, לראשונה לרסן התגוררה בקהילה אפרו-אמריקאית, אך היא עדיין הופרדה על ידי הרקע שלה וניסיונות החיים שלה מרוב התלמידים, שהיו בעיקר מהדרום, צאצאי עבדים לשעבר. לרסן עזבה ונסעה לבדה לדנמרק, שם התגוררה בסך הכל שלוש שנים בין 1909 ל-1912. לאחר שחזרה לארצות הברית, המשיכה להיאבק כדי למצוא מקום בו תוכל להשתייך.
בשנת 1914 נרשם לרסן לבית הספר לאחיות, בבית החולים ובית האבות לינקולן בעיר ניו יורק. המוסד נוסד במאה ה-19 במנהטן כבית אבות לשירות אנשים שחורים, אך בית החולים התרחב. המוסד עבר לקמפוס שהוקם בדרום ברונקס. באותה תקופה חולי בית החולים היו בעיקר לבנים; חולי בית האבות היו בעיקר שחורים; הרופאים היו גברים לבנים; והאחיות וסטודנטים נשים שחורות.
עם סיום לימודיו בשנת 1915, עברה לרסן דרומה לעבוד במכון טוסקגי שבאלבמה, שם הפכה במהרה לאחות ראשית בבית החולים. עקב תנאי העבודה הגרועים עבור אחיות בטוסקגי, החליט לרסן לעזוב אחרי שנה בערך.
היא חזרה לניו יורק בשנת 1916, שם עבדה שנתיים כאחות בבית החולים לינקולן. לאחר שזכתה בציון השני בגובהו בבחינת שירות המדינה, לרסן נשכרה על ידי הלשכה העירונית לבריאות הציבור כאחות. היא עבדה אצלם בברונקס בזמן מגפת השפעת הספרדית בשנת 1918, בשכונות לבנות בעיקר ועם עמיתים לבנים. לאחר מכן המשיכה לעבוד עבור עיריית ניו יורק כאחות.
קריירה כספרנית וסופרת.
בשנת 1921 עבדה לרסן הלילות ובסופי שבוע כמתנדבת עם הספרנית ארנסטין רוז, כדי לעזור לה להכין את התערוכה הראשונה של "אמנות שחורה" בספריית העיר ניו יורק. בעידודה של רוז, היא הפכה לאישה השחורה הראשונה שסיימה את לימודיה בבית הספר לספרנות שנוהל על ידי אוניברסיטת קולומביה.
לרסן עברה את בחינת ההסמכה שלה בשנת 1923. היא עבדה בשנה הראשונה כספרנית בסניף פארק סיוורד בלואר איסט סייד. אחר כך לרסן עברה לסניף הארלם.
באוקטובר 1925 לקחה לרסן שבתון מעבודתה, מסיבות בריאותיות, והחלה לכתוב את הרומן הראשון שלה. בשנת 1926, לאחר שהתיידדה עם אישים מובילים ברנסאנס של הארלם, ויתרה לרסן על עבודתה כספרנית. בשנת 1928 פרסם לרסן את Quicksand, רומן אוטוביוגרפי ברובו. היא זכתה לשבחי ביקורת משמעותיים, אם לא להצלחה כלכלית גדולה.
בשנת 1929 פרסמה את Passing הרומן השני שלה, שזכה להצלחה ביקורתית גם כן. הספר עוסק בסוגיות של שתי נשים אפרו-אמריקאיות מעורבות-גזע שהיו חברות ילדות ועברו מסלולים שונים של זיהוי גזעי ונישואין. אחת שזוהתה כשחורה והתחתנה עם רופא שחור; האחרת התחתנה עם גבר לבן, מבלי לחשוף את מוצאה השחור. הספר חקר את חוויותיהם.
בשנת 1930 פרסמה לרסן את "Sanctuary", סיפור קצר עליו הואשמה בגנבה ספרותית. נאמר כי "Sanctuary" דומה לסיפורה הקצר של הסופרת הבריטית שילה קיי-סמית, "גברת אדיס", שפורסם לראשונה בבריטניה בשנת 1919. אישומי הגנבה הספרותית לא הוכחו ולרסן קיבלה מלגת גוגנהיים, בשווי של כ-2,500 דולר באותה עת, והייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שעשתה זאת. היא השתמשה במלגה לנסוע לאירופה למשך כמה שנים, ובילתה במיורקה ובפריז, שם עבדה על רומן על משולש אהבה שכל הגיבורים בו היו לבנים. היא מעולם לא פרסמה את הספר או עבודות אחרות.
נירפזון
נירפזון (בהונגרית: Nyírpazony) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי נירפזון.
בנירפזון חיו יהודים בתקופות זמן שונות, במקום קיים בית קברות יהודי.
יהודים רבים מנירפזון נרצחו בשואה.
יחסי הולנד–רומניה
יחסי הולנד–רומניה הם היחסים הרשמיים בין ממלכת הולנד לרומניה. שגרירות הולנד ברומניה מוסמכת במקביל למולדובה.
שתי המדינות חברות מלאות באיחוד האירופי ובנאט"ו. שגרירות רומניה בהאג היא גם הנציגה הקבועה של רומניה בארגון למניעת הפצת נשק כימי וכן ברשות הרומנית המספקת קשר ישיר עם כל מוסדות וארגונים בינלאומיים אחרים שבסיסם בהולנד.
היסטוריה.
הנציגות הדיפלומטית ההולנדית הראשונה ברומניה הוקמה ב-21 בדצמבר 1841 עם קונסוליה בגאלאץ. ב-25 באוגוסט 1856 הוקמה משלחת בבוקרשט כקונסוליה כללית עם סמכויות ותפקידים רחבים יותר ובשנת 1857 נוסדו ארבע קונסוליות של כבוד: בבוטושאן, פוקשאן, רומאן וג'יורג'יו. בינואר 1880 הכירה הולנד בעצמאותה של רומניה והקונסוליה בבוקרשט הועלתה לרמת סוכנות דיפלומטית. הקונסול ז'אן א. קון הציג את כתב האמנה שלו כממונה על היחסים. ב-13 בפברואר 1880, רומניה והולנד פתחו רשמית ביחסים הדיפלומטיים ברמת הצירות.
בין השנים 1880–1898 רומניה הייתה מיוצגת בהולנד באמצעות נציגותה בבריסל. בשנת 1898 הוקמה צירות רומניה בהאג בראשות יון נ' פאפיניו. בשנת 1900 הוכפפו לצירות רומניה בהאג הקונסוליה הכללית של רוטרדם והקונסוליות באמסטרדם, דורדרכט וסכוונינגן.
ב-25 באוגוסט 1966 היחסים בין רומניה להולנד שודרגו לרמה של השגרירות.
רוטרדם וקונסטנצה ערים תאומות מאז 1968, וסיביו ודוונטר ערים תאומות מאז 2007.
יחסים כלכליים ומסחריים.
בשנת 2013 נרשמו ערכי שיא במונחי ערך היקף הסחר, היצוא הרומני וההשקעות ההולנדיות ברומניה. היקף הסחר הסתכם בסך כולל של 3,573.93 מיליון אירו (יצוא: 1,538.06, יבוא: 2,035.87), עלייה של 11.77% לעומת 2012. הולנד שמרה וחיזקה את מעמדה בקרב עשר שותפות הסחר המובילות ברומניה.
הולנד מחזיקה במקום הראשון בדירוג לפי ארץ מגורים של משקיעים בחברות עם הון זר. יותר מששת אלפים חברות עם הון הולנדי נרשמו. תחומים עסקיים עיקריים עם פוטנציאל גבוה לשיתוף פעולה דו-צדדי הם אנרגיה וסביבה, פיתוח תשתיות, אדריכלות, קבלנות משנה תעשייתיות, חקלאות, תיירות, טכנולוגיית מידע וטלקומוניקציה. בין המשקיעים ההולנדים העיקריים ברומניה ניתן למנות את יוניליוור, קבוצת ING, פיליפס, Damen Group, Friesland Campina, Heineken, Nutricia, KPMG, Nuon, Wavin, פוקר ודאף.
משנת 2014 עד 2015, מספר מהגרי העבודה מרומניה בהולנד גדל מ-6,000 ל-13,000. החל משנת 2014, אזרחי רומניה יכולים לעבוד בהולנד ללא מגבלות היתר עבודה.
הסכמים בין המדינות:
יחסי הונג קונג–סין
יחסי הונג קונג–סין הם יחסי החוץ בין הונג קונג והרפובליקה העממית של סין.
היסטוריה.
הונג קונג התקיימה כבר בימיה של שושלת צ'ין, ושימשה כבסיס ימי מסחרי במשך שושלת טאנג ושושלת סונג. הקשר הראשון עם האירופאים נוצר, כאשר עגן בנמל הונג קונג יורד ים פורטוגזי בשם ג'ורג' אלבארס. הקשר עם הבריטים נוצר לאחר שהחברה הבריטית-הודית, שהיה לה כבר סניף בגואנגג'ואו, החליטה לפתוח סניף בהונג קונג הסמוכה.
בשנת 1839, עקב סירובה של סין לאפשר לבריטים לסחור באופיום באזור, פתחה בריטניה במלחמה שכונתה מלחמת האופיום הראשונה. המלחמה הסתיימה בניצחונה של בריטניה, וסין אולצה לחתום על חוזה נאנקינג, בו ויתרה ב-1842 על שטח הונג קונג לטובת בריטניה לצמיתות. במקום הוקמה מושבת כתר בריטית, שכונתה בשם "העיר ויקטוריה". עשרים שנה אחר כך ב-1860, פתחה בריטניה במלחמה נוספת - מלחמת האופיום השנייה. גם במלחמה זו יצאה בריטניה כשידה על העליונה, ולקחה אליה את שטחי קאולון, בהסכם שנחתם בוועידת פקין. ב-1898 אילצה בריטניה את סין להחכיר לה שטחים נוספים ל-99 שנה. שטחים אלו כונו הטריטוריות החדשות.
הונג קונג הוכרזה כנמל חופשי כדי לשרת כעיר סחר לאימפריה הבריטית. הוקמו מוסדות חינוך ברוח בריטית. ולקהילה הסינית שגרה באזור, היה אך קשר מועט עם האוכלוסייה האירופאית העשירה.