בשנים 1899-1897 הצטרף בלנקנהורן כפאליאונטולוג וגאולוג לסקר הגאולוגי של מצרים.
כמתנדב במכון הגאולוגי של פרוסיה השתתף בלנקנהורן בעריכת חלק גדול מהמפות הצבאיות של הסן התחתונה.
בשנת 1905 התמנה לפרופסור באוניברסיטת מרבורג.
על סמך מסעותיו הרבות במזרח הקרוב בשנים 1888–1931, כתב בלנקנהורן ספר יסודי על הגאולוגיה של מצרים. כמו כן ביסס יסודות ראשונים לסטרטיגרפיה המודרנית של סוריה וארץ ישראל.
בלנקנהורן העביר את אוספיו, שכללו כ-8,000 פריטים, לידי האוניברסיטה העברית. האוסף נרכש כבר ב-1921 על ידי אוטו ורבורג, אך סודר ונערך על ידי בלנקנהורן, קודם שהחלה ב-1928 העברתו לירושלים. העברת האוספים הושלמה ב-1934.
בלנקנהורן התחתן בשנת 1894 עם מריה הרמינה מרגרטה האטנבך, בת למשפחה קתולית. לזוג נולדו שני בנים ושתי בנות.
המסע המדעי בעמק הירדן ובים המלח.
בין 1894 ל-1908 ערך בלנקנהורן חמישה מסעי מחקר במזרח התיכון. הסולטאן עבדול חמיד השני, שניכס לעצמו את הבעלות על אזור עמק הירדן וים המלח, גילה עניין בהערכת אוצרות הטבע הטמונים בשטחים אלה ובפוטנציאל הכלכלי שלהם. בלנקנהורן שהוזמן לערוך את מסעי המחקר באזור ביקש להעניק להם אופי מדעי טהור. בשנת 1894 הוא חיפש במקום מרבצי נחושת ועקבות נפט אך בסופו של דבר, בשכבות הסינון בעבר הירדן המזרחי גילה מרבצי פוספטים. כימאי גרמני ממכריו, שקיבל ממנו את המידע, ניצל זאת לרעה ומבלי לגלות לבלנקנהורן יצא בשם חברה אנגלית לערוך חיפושים באזור במטרת הפקה ניסיונית. השלטונות העות'מאנים לא הרשו זאת לא לאנגלים ולא לצרפתים ומסרו את הזיכיון לחברת הרכבת החג'אזית שהייתה בשליטתם ונוהלה על ידי מייסנר פאשה הגרמני.
למסע מחקר לים המלח בשנת 1904 צורף גם הבוטנאי הארץ ישראלי אהרן אהרנסון. אהרונסון השתתף גם במסע נוסף, בשנת 1908, שנערך סביב לים המלח, לצידם של הזואולוג ישראל אהרוני והמהנדס ומודד הקרקעות יוסף טריידל. למסע זה, שהיה במקור יוזמה של ההסתדרות הציונית, הובטח מימון של הסולטאן, אך בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים, התנערה הממשלה העות'מאנית מהתחייבותיה הכספיות. לחלק ממסעות בלנקנהורן הצטרף גם יחזקאל חנקין כצייד.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:גאולוגים גרמנים]]
[[קטגוריה:ים המלח]]
[[קטגוריה:חוקרי ארץ ישראל]]
[[קטגוריה:מצרים: גאוגרפיה]]
[[קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1861]]
[[קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1947]]
לימור אטיאס-בשן
לימור בשן-אטיאס
לימור בשן אטיאס
לימור אטיאס בשן
וולטר קריין
וולטר קריין (באנגלית:Walter Crane ; 15 באוגוסט 1845 - 14 במרץ 1915) היה אמן ומאייר ספרים בריטי. הוא נחשב ליוצר ספרי הילדים המשפיע והפורה ביותר, בדורו.
עבודתו של קריין הציגה כמה מהמוטיבים הצבעוניים והמפורטים ביותר של ילדים בגינה שאפיינו שירים וסיפורי ילדים במשך עשרות שנים. הוא היה חלק מתנועת "אומנויות ומלאכות" והפיק מגוון של ציורים, איורים, ספרי ילדים, אריחי קרמיקה, טפטים ואומנויות דקורטיביות אחרות. קריין זכור גם בזכות יצירת מספר תמונות איקוניות הקשורות לתנועה הסוציאליסטית הבינלאומית.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
קריין היה בנם השני של תומאס קריין (האב), צייר ומיניאטוריסט, ומארי קריין (לבית קרסלי), בתו של יצרן מאלט. אחיו הבכור תומאס קריין גם היה מאייר, ואחותו לוסי קריין, הייתה סופרת מוכרת. הוא היה תלמיד של האמן והמבקר הנודע ג'ון ראסקין.
קבוצה של עיצובים צבעוניים לאיור "גברת שלוט" של טניסון זכתה לשבחים של חרט העץ ויליאם ג'יימס לינטון שאצלו למד וולטר קריין שלוש שנים בשנים 1859–1862. כחרט עץ הייתה לו הזדמנות לעקוב אחר האמנים שיצירתם עברה דרכו, בעיקר מהאחווה הפרה-רפאליטית כמו דנטה גבריאל רוזטי וג'ון אוורט מיליי, סר ג'ון טניאל, מאייר אליס בארץ הפלאות, ופרידריק סנדיס. הוא העריץ את ציירי הרנסאנס האיטלקי, מרכיב נוסף וחשוב בהתפתחות כישרונו היה לימוד הדפסי צבעים יפניים, שאת שיטותיהם חיקה בסדרה של ספרי צעצוע, שהתחילו אופנה חדשה.
פעילות פוליטית.
מתחילת שנות השמונים, של המאה ה-19, בהשפעתו של ויליאם מוריס, קריין היה קשור קשר הדוק לתנועה הסוציאליסטית. הוא עשה בדיוק כמו מוריס עצמו והכניס אמנות לחיי היום יום של כל המעמדות. הוא הקדיש תשומת לב רבה לעיצובים לטקסטיל וטפטים ולקישוט הבית. אך הוא גם השתמש באמנותו לקידום ישיר של המטרה הסוציאליסטית. במשך זמן רב סיפק את הקריקטורות השבועיות עבור העיתונים הסוציאליסטיים Justice, Commonweal ו- The Clarion.
הוא הקדיש זמן לחברת התערוכות לאמנויות ומלאכות, שאותה סייע להקים בשנת 1888. והיה סגן נשיא איגוד הלבוש הבריא והאומנותי - תנועה שהחלה בשנת 1890, שמטרתה הייתה לקדם בגדים רופפים, בניגוד ל"נוקשות, הצפיפות ומשקל הבגדים המסורתיים הוויקטוריאנים". הם הפיקו חוברות רבות המתארות את מטרת האיגוד, ביניהן אחת שכותרתה הייתה "איך להתלבש ללא מחוך" אותה אייר קריין.
קריין הסתבך בשערורייה בזמן ביקורו בארצות הברית ב-1891, לרגל פתיחת תערוכתו. התסבוכת קשורה להתנגדותו להוצאתם להורג של אנרכיסטים שנשפטו כטרוריסטים בשנת 1887, במה שנודע כאירועי היימרקט. התמיכה והאירוח האמריקאי שלו בוטלו לאור פרשה זו.
מוות, ומורשת.
וולטר קריין מת ב־14 במרץ 1915 בבית החולים בווסט סאסקס. גופתו נשרפה במשרפה של גולדרס גרין, שם נשאר אפרו. הוא הותיר אחריו שלושה ילדים.
עבודה אמנותית.
בשנת 1865 הוא החל לשתף פעולה באיור ספרי צעצוע של חרוזי ילדים ואגדות. בין השנים 1865–1876 ייצרו קריין ואוונס שניים עד שלושה ספרי צעצוע בכל שנה.
יצירתו התאפיינה בקווי מתאר חדים וגוונים שטוחים. וכן קשר אסתטיתי בין הקליגרפיה ובין האיור.
קרייו אייר עשרות ספרי ילדים, במהלך שנות השמונים והתשעים וכתב בעצמו ואייר שלושה ספרי שירה, ״המלכה סאמר״ (1891), ״רנסאנסנס״ (1891), ו״שלוש הסירנות״ (1886). הוא גם אייר את ספריה של נלי דייל בנושא הוראת הקריאה באנגלית, אלה כנראה הושלמו בין השנים 1898 ל -1907.
עבודות נוספות.
הציורים שלו, היו בעיקר אלגוריות ביניהן גשר החיים (1884) והם הוצגו באופן קבוע בגלריית גרוסבנור ומאוחר יותר בגלריה החדשה. ״סוסיו של נפטון״ הוצגו בגלריה החדשה בשנת 1893.
יצירתו הייתה מגוונת וכללה דוגמאות לתבליטי גבס, אריחים, ויטראזים, כלי חרס, טפטים ועיצובי טקסטיל, שבכולם יישם את העיקרון שבעיצוב דקורטיבי גרידא "האמן עובד בצורה החופשית והטובה ביותר ללא התייחסות ישירה לטבע" תערוכה של יצירותיו מסוגים שונים התקיימה בגלריות של האגודה לאמנות, ברחוב בונד בשנת 1891, ונלקחה לארצות הברית באותה שנה על ידי האמן עצמו. לאחר מכן היא הוצגה בגרמניה, אוסטריה וסקנדינביה.
הוא היה בוחן במחלקת המדע והאמנות במוזיאון דרום קנזינגטון; מנהל העיצוב בבית הספר העירוני של מנצ'סטר (1894); מנהל אמנותי במכללת רידינג (1896); ובשנת 1898 לתקופה קצרה מנהל המכללה המלכותית לאמנות, שם תכנן תוכנית לימודים חדשה שנועדה להביא את התלמידים למגע הדוק יותר עם כלים וחומרים.
הספר "האיור הדקורטיבי של ספרים ישנים וחדשים" (מהדורה שנייה, לונדון וניו יורק, 1900) הוא תרומה חשובה שלו לתיאוריה.
בשנת 1887 הוזמן קריין על ידי אמילי ברינגטון לצייר סדרת ציורי קיר לקישוט אולם הצלב האדום החדש בסאות'וורק. קריין יצר שלושה ציורי קיר בגודל מלא בנושאים של הצלה וגבורה. לאחר 1894 לא נוצרו ציורי קיר נוספים, בין היתר בשל מחסור במימון אלא גם משום שהתגלה כי תאורת הגז באולם פוגעת בציורים. אולם הצלב האדום נמצא כעת בידיים פרטיות ומעמדם של ציורי הקיר אינו ידוע.
פליקס פרידמן
פליקס פרידמן (בפולנית: Feliks Frydman או Friedman; 1897–1942) היה צייר, גרפיקאי ומבקר אמנות יהודי.
ביוגרפיה.
פרידמן נולד בשנת 1897 בוורשה, פולין. בשנת 1916 סיים את לימודיו בגימנסיה. הוא למד בבתי הספר לאמנויות יפות בוורשה ובפריז. לאחר מכן שירת בצבא הפולני.
פרידמן ייסד את החברה היהודית לקידום אמנויות יפות ואת איגוד האמנים היהודים בפולין, ושימש כנשיא האיגוד בשנות השלושים של המאה העשרים. כמו כן היה חבר באגודה לעידוד אמנויות ובאיגוד הסופרים והעיתונאים היהודים. משנת 1918 הציג תערוכות רבות, כולל ב-TZSP, מכון התעמולה לאמנות והחברה היהודית לקידום אמנויות יפות בוורשה, בפריז הציג את עבודותיו בשנת 1926, ופרנקפורט.
הוא התגורר בוורשה, ומשנת 1939 התגורר בקז'ימייז' דולני.
הוא צייר דיוקנאות, טבע דומם, סידורי פרחים, הוא גם היה גרפיקאי. הוא פרסם אלבום של דיוקנאות מצוירים של סופרים ושחקנים יהודים.
הוא גורש לגטו ורשה, שם היה חבר בוועדת התרבות ביודנראט. יחד עם צייר אחר ועצור אחר, שמחה טרכטר, הוא עיטר את קירות אולם הקבלה הראשי במשרדי היודנראט.
הוא נעצר בגטו ורשה, ב-25 באוגוסט 1942 בבית המלאכה KH Müller, שם שהה עם אמנים יהודים, בהם אברהם אוסטשגה ורומן רוזנטל. אוסטשגה הסב יחד עם האמן ולדיסלב וויינטרוב את הסדנה שלו למפעל לייצור אבני השחזה, להשחזת סכינים, ואמנים רבים הועסקו בו. בזמן גירוש היהודים מהגטו בינואר 1943 פרידמן אושפז בבית החולים היהודי ברחוב גנשה מס' 6. אחות הזריקה לו מנת מורפיום כפולה כדי למנוע את גירושו למחנה טרבלינקה, והוא נפטר.
עבודותיו נמצאות באוספים של המוזיאון הלאומי בוורשה והמכון ההיסטורי היהודי בוורשה.
קבוצת אלדד פרי
לוסי קריין
לוסי קריין (באנגלית:Lucy Crane ; 1842–1882) הייתה סופרת, מבקרת אמנות ומתרגמת לאנגלית. היא עבדה על סיפורי ילדים וחרוזי ילדים והוצאותם באנגליה, ועל אמנות יפה.
ביוגרפיה.