מספר ציירים עדכנו מהספרים לטלוויזיה. בין השינויים ישנם שינוי שמות, שינוי מבנה גוף ויצירת דמויות חדשות.
המג'לה
ברנהרד פריז
ברנהרד פריז (בגרמנית: Bernhard Fries; 16 במאי 1820 – 21 במאי 1879) היה צייר נוף גרמני.
ביוגרפיה.
ברנהרד פריז נולד בהיידלברג כבן של הבנקאי העשיר, תעשיין ואספן ציורים כריסטיאן אדם פריז. בניגוד לעמיתיו, מצבה הכלכלי של משפחתו אפשר לו לצייר ולנסוע ללא דאגות כלכליות. לאביו, היה אוסף אמנות בעל ערך רב. האוסף כלל ציורים הולנדים מהמאה ה-17.
אחיו הבכור היה הצייר ארנסט פריז. הוא קיבל את שיעוריו הראשונים מצייר ההיסטוריה קרל קופמן בקרלסרוהה. בין השנים 1835 עד 1837 למד באקדמיה במינכן ובאביב 1838 נסע לאיטליה, שם שהה ברומא מסוף 1838 עד 1840.
בשנים 1840 עד 1843, הוא היה תלמיד כיתת ציור הנוף של יוהאן וילהלם שירמר באקדמיה של דיסלדורף.
הוא חזר לאיטליה בשנים 1843 עד סתיו 1846. בשנת 1845 הוא השתתף ב"פסטיבל סרווארו "של התאחדות האמנות הגרמנית. בשנת 1846 חזר לגרמניה.
עבודתו החשובה ביותר היא מחזור 40 הנופים האיטלקיים, שחלקם השוו את מחזור הנופים שצייר קרל רוטמן, הנחשב למודל החשוב ביותר. לאחר השלמתו בשנת 1866 הוא יצר נופים איטלקיים של פלרמו ודיממלן, אגם גארדה ועוד, כמו גם נופים של היידלברג ומוטיבים מסביבתה.
הנופים האיטלקיים של פריז מראים קומפוזיציה נהדרת ורחבה, ואילו הנופים הגרמניים האחרונים מראים ביצוע זהיר מאוד.
הוא נפטר במינכן ב־21 במאי 1879.
אוסף עשיר של רישומים וספרי שרטוטים נמצא בבעלות פרטית של צאצא בגרמניה. ציוריו מיוצגים במוזיאונים שונים: גלריות התמונות הגדולות וחריטות הנחושת בדרמשטאדט, האלה, קרלסרוהה, מינכן, שטוטגרט וציריך. במוזיאון בהיידלברג אוסף מקיף של יצירות מאת ברנהרד פריז.
מוני דמיוני
מוני דמיוני (באנגלית: Justin Time) היא סדרת אנימציה מונפשת קנדית לילדים משנת 2011. הסדרה נוצרה על ידי ברנדון ג'יימס סקוט והופקה על ידי פרנק פלקונה ומרי ברדין.
הסדרה שודרה לראשונה בערוץ .Family Jr ב-22 בספטמבר 2011. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית החל משנת 2011 עד שנת 2014 בערוץ הופ!. הסדרה היא בת 3 עונות ו-78 פרקים באורך 12 דקות. שפת המקור של הסדרה היא אנגלית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן עברית).
שיר הפתיחה של הסדרה בעברית בוצע על ידי ניסו שליו.
עלילה.
הסדרה עוסקת בילד בשם מוני, המפליג בזמן בכל פרק לתקופה שונה וביחד עם חבריו אורלי וקפיצי חווה הרפתקאות שונות.
דמויות ומדבבים.
במאי הדיבוב בעברית היו אפרת קרצמן (בין השנים 2011–2012) וגדי לוי (משנת 2014) ומפיקי הדיבוב היו אסנת סדן וגלי נשר (משנת 2014).
מלחמת הרסטורציה הפורטוגזית
יוהאן מיכאל ויטמר
יוהאן מיכאל ויטמר (בגרמנית: Johann Michael Wittmer; 15 באוקטובר 1802 – 9 במאי 1880) היה צייר גרמני, שהגיע ממשפחה של ציירים ופסלים והיה קשור ל"דויטשרומר" – אמנים וסופרים גרמנים שחיו ברומא.
ביוגרפיה.
אביו נפטר לפני לידתו והוא גדל על ידי אב חורג שככל הנראה לא אהד את המקצוע המשפחתי. בשנת 1820 הוא השתמש בכסף שצבר כדי להשתתף באקדמיה לאמנויות יפות, מינכן, שם למד עד 1828. תחילה עם יוהאן פטר פון לנגר, ואחריו עם פטר פון קורנליוס, שהשיג עבודות עבורו והוא סייע לאמנים אחרים בעבודותיהם. עבודות אלה אפשרו לו לחסוך מספיק כסף כדי לנסוע לרומא, אף שהיה צריך לנסוע דרך ונציה ופירנצה.
כשהגיע לרומא, הוא הצטרף לחבריו הגרמנים הקתולים כחבר בקולג'יו טאוטוניקו. אולם היה לו קשה למצוא עבודה, ומצבו לא השתפר עד 1832, כאשר הוצג בפני נסיך הכתר (לימים המלך) מקסימיליאן מבוואריה. אחת המשימות הראשונות שלו הייתה ללוות את הנסיך בטיול לנאפולי ולהעתיק את ציורי הקיר שם. בשנה שלאחר מכן הוא ליווה את הנסיך בסיור גדול ב"אוריינט", ביקר וצייר אתרים היסטוריים רבים ברחבי יוון, לאחר ביקור עם אחיו של מקסימיליאן, אוטו, בקונסטנטינופול (איסטנבול) שם השפעתו של הנסיך אפשרה להם לראות חלקים מאיה סופיה שלא היו פתוחים לציבור. עם שובם לאיטליה בסוף 1833, ויטמר היה עסוק בהשלמת פרויקטים שונים עבור הנסיך ומשפחתו, כולל פרסקו בטירת הנסיך.
המשך הקריירה.
הטרגדיה שהתרחשה בשנת 1835 כאשר רוב מורנאו – עיר הולדתו בבוואריה, נהרסה בשרפה והשמידה את אוסף הציורים והרישומים הנרחב של משפחתו. בשנת 1839 נפטר חותנו, יוזף אנטון קוך, שהשפיע רבות על סגנון הציור שלו. לאחר מכן, הוא התערב יותר בעבודתו והתמסר כמעט לחלוטין לציורים עם מוטיבים נוצריים בנוסח התנועת הנצרתיים.
כשמקסימיליאן (שהיה כבר מלך) חזר לרומא, הוא תכנן שוויטמר ילווה אותו לטיול נוסף, אך הנסיעה מעולם לא יצאה לפועל.
חסותו של המלך נמשכה, עם זאת, ויטמר ערך טיולים לבוואריה כמעט בכל שנה. לאחר 1857, הוא דחה את הצעת הפרופסורה במינכן, והעדיף שלא לגרום לאשתו וילדיו להתמקם מחדש.
הוא חלה במהלך נסיעה למינכן ומת שם בשלווה זמן קצר לאחר הגעתו.
על כיסא הבמאי יושבת אישה
"על כיסא הבמאי יושבת אישה" הוא סרט דוקומנטרי ישראלי משנת 2020, בבימויה של סמדר זמיר ובהפקת דרומהפקות: אלעד פלג וחגי ארד. הסרט קיבל תמיכה ומימון מקרן יהושע רבינוביץ, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, פסטיבל קולנוע דרום ו"כיוונים".
הסרט הוקרן בבכורה במסגרת התחרות התיעודית בפסטיבל הסרטים בחיפה, אוקטובר 2020. באותה שנה השתתף בפסטיבל קולנוע דרום והתחרה בתחרות הרשמית של פסטיבל סולידריות. בהמשך הוקרן בפסטיבל סרטי נשים בירושלים. בזירה הבינלאומית הסרט הוקרן בפסטיבל סרטי התעודה בדאלאס טקסס, בפסטיבל הסרטים היהודי בטורונטו ועוד.
"על כיסא הבמאי יושבת אישה" העפיל לגמר בפרסי האקדמיה הישראלית לשנת 2021 בקטגוריית סרט תיעודי קצר.
הסרט נבחר כסרט הפתיחה של סינמטק תל אביב, אחרי שנה שהיה סגור עקב מגפת הקורונה, ופתח את אירועי יום האישה לשנת 2021. בעקבות הסרט, השיק סינמטק תל אביב סדרה של מפגשים עם הבמאיות המשתתפות בסרט.
תקציר העלילה.
26 קולנועניות שביימו סרטי עלילה בישראל משתפות סיפורים מכיסא הבמאי. חוויותיהן האישיות, הארוזות יחד, חושפות את מבנה המציאות שמערים קשיים על נשים, המבקשות לתפוס עמדת כוח ולהשמיע את קולן במרחב. מראשונת הבמאיות אלידע גרא, ועד מי שפועלות בזמן הווה – הן יוצרות אסופת קולות חשופה וכנה, הנחתמת בנאום חוצב להבות של רונית אלקבץ. זהו סרט דוקומנטרי מעורר הזדהות ומניע לפעולה על מקומה של אישה בעולם, על תקרת הזכוכית שבראש ושק הדימויים הנישא על גב.
"על כיסא הבמאי יושבת אישה" כולל קטעים מהסרטים הישראלים הבאים:
קישורים חיצוניים.
הבמאית סמדר זמיר בסרטה “על כיסא הבמאי יושבת אישה” נותנת במה לקול הנשי בתעשיית הקולנוע במגזין Arttelling יולי 2021
מזסילאש
מזסילאש (בהונגרית: Mezőszilas) הוא כפר של כ-2,100 תושבים במחוז פייר, בנפת שארבוגארד. לפני 1942 הוא נקרא סילאשבלהאש (Szilasbalhás).
מיקום.
הכפר ממוקם בחלקו הדרומי של מחוז פייר, לאורך הכביש הראשי 64, בעמק נחל בוזוט, שזורם בכיוון צפון-דרום; הכפר מחובר לשארבוגרד בכביש 6306.
היסטוריה.
אנשים גרו ביישוב ובסביבתו מאז הזמנים העתיקים ביותר. עקבות של טירת עפר פרהיסטורית נמצאו במישור אלשובוגארד. לפני הספירה אוכלס האזור על ידי אנשי האריביסקוס הקלטים. למרגלות הר יוזן נמצאו קברים קלטיים. מאוחר יותר, האזור היה תחת שלטון רומאי. באותה תקופה הייתה במקום מושבה רומאית/חיל משמר קטנה בשם פורטיאנה. בנוסף לתחנת השמירה ארכאולוגים מצאו גם שתי וילות רומאיות. לאחר נפילת האימפריה הרומית, ההונים ולאחר מכן בסביבות 600 לספירה האווארים חיו באזור, אך עקבות של גפידים, גותים ולומברדים גם נחשפו.
בין בתי הכפר, למשל, עלו על פני השטח גם קברים מתקופת הכיבוש של השבטים המדיארים ומן המאה ה-11.
על פי מקורות לשעבר, הכפר של היום הוקם על ידי מיזוג שני כפרים: סילאש ובלהאש. ניתן להתחקות אחר הפרדת שני היישובים מהמאה ה-14 ועד תחילת המאה ה-18.
סילאש.
שמו של סילאשס הוזכר לראשונה "בצ'רטר" בשנת 1436 בצורה זילאש. משנת 1536, לזמן קצר, זילאש הפך להיות רכושו של אדם בשם בולדיצאר סזילי. מאוחר יותר הוא הוזכר במקורות שונים בשנת 1564. משנות ה-40 של המאה ה-16 הכפר היה שטח כיבוש טורקי.
בלהאש.
בלהאש הוזכר במסמכים כמקום בגדה המערבית של נחל בוזוט כמקום מאוכלס. שמו הוזכר לראשונה בצ'רטר משנת 1346.
סילאש-בלהאש.
איחוד הכפרים התרחש כבר בשנת 1718. על פי מפקד האוכלוסין בשנים 1784–1785, היו ביישוב 236 בתים שאוכלסו בתקופה הטורקית, האוכלוסייה הייתה אז 1739, כלומר 386 משפחות.
מגפת הכולרה ב-1831 גבתה 140 קרבנות בכפר. בשנת 1838 הוקם צלב אבן בגן הצלב להנצחת הרוגי המגפה.
במהלך מלחמת העולם השנייה התרחשו קרבות בכפר בין 5 בדצמבר 1944 ל-20 במרץ 1945, אך האוכלוסייה לא עזבה את בתיה במשך יותר משלושה וחצי חודשים של הלחימה.
קהילה יהודית.
יש עדויות להמצאות משפחות יהודיות בכפר. בשנת 1880 היו בכפר 151 יהודים שהפעילו בית כנסת יפה ובית ספר יהודי עד 1928. רוב המשפחות היהודיות עזבו בתקופת הטרור הלבן (1920–1921). המעטים שנשארו גורשו לאושוויץ דרך גטו וספרם ביולי 1944.
12 כיסאות
חדר אורחים
אוניברסיטת טק בטקסס
הוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים של הסנאט של ארצות הברית