למרות עליונותה כיום, בעבר נחשבה הנבחרת לבינונית וחסרת יכולת השפעה על הנבחרות הגדולות בעולם. הוכחה לכך היא הכישלון בהעפלה לשלושת גביעי העולם הראשונים ולשש אליפויות אירופה הראשונות. השינוי הגיע עם תחילת המאה החדשה, כשבתחילתה צרפת זכתה להעפיל בפעם הראשונה לגביע העולם. בנוסף, מאז שנת 2000, צרפת העפילה לרבע גמר אליפות אירופה בשניים משלושת הטורנירים האחרונים. בשנים 2012 ו-2014, זכתה צרפת בגביע קפריסין - אחד מטורנירי הנשים הנחשבים בעולם.
הקפטנית הנוכחית של הנבחרת היא הקשרית, סנדרין סובריינד. ב-29 באוקטובר 2009, ערכה סובריינד את הופעתה ה-143 בנבחרת, ובכך שברה את שיאו של ליליאן תוראם כשחקן הצרפתי בעל מספר ההופעות הרב ביותר בנבחרת הלאומית.
היסטוריה.
השנים הראשונות.
ב-1919, החליטה התאחדות כדורגל הנשים הצרפתית (ה-FSFSF) על ייסוד אליפות כדורגל בינלאומית ראשונה מסוגה. ב-29 באפריל 1920, הנבחרת הצרפתית בהנהגתה של אליס מיליאט נסעה לאנגליה, על מנת לקיים את משחק כדורגל הנשים הבינלאומי הראשון אי פעם. המשחק נערך בפרסטון אל מול קהל של 25,000 צופים, והפגיש את הצרפתיות עם קבוצת דיק, קר'ס ליידיס ששימשה כמעין "נבחרת אנגליה". צרפת ניצחה במשחק 0-2, וסיימה את הטורניר עם שני ניצחונות, תיקו אחד והפסד אחד. בשנה שאחריה, קיימה נבחרת צרפת מספר משחקים עם קבוצות אנגליות, כשהיריבה העיקרית הייתה דיק, קר'ס ליידיס. המשחקים נערכו בשתי המדינות, והיוו נקודת ציון חדשה ביחסי צרפת-אנגליה.
למרות החרם שהטילה התאחדות הכדורגל האנגלית בדצמבר 1921 על משחקי הנשים, המשיכה הנבחרת הצרפתית לנסוע לאנגליה למשחקי ידידות עם הקבוצות המקומיות. ב-1932, משחקי הנשים בוטלו גם בצרפת, וליגת הכדורגל שהוקמה ב-1919 על ידי ה-FSFSF, פורקה. המשחק הבינלאומי האחרון שנערך באותה תקופה היה ב-3 באפריל 1932, בו סיימה הנבחרת הצרפתית בתיקו מול נבחרת .
לקראת סוף שנות ה-60, בעיקר בעיר ריימס, החלו מספר קבוצות מקומיות במאבק להחזרת כדורגל הנשים לתודעה הציבורית. ב-1970, החליטה התאחדות הכדורגל הצרפתית להחזיר את כדורגל הנשים למצב בו היה שרוי בשנות ה-20, ובאפריל 1971, ערכה צרפת את המשחק הבינלאומי הרשמי הראשון שלה. באותה שנה השתתפה צרפת בגביע העולם הלא-רשמי שנערך במקסיקו, והמשיכה לשחק בטורנירים הלא-רשמיים עד 1991 - השנה בה ייסדה פיפ"א את טורניר גביע העולם הרשמי הראשון.
תחיית הנבחרת.
ב-1975, הוקמה מחדש ליגת הכדורגל לנשים, הפעם בתמיכה של ההתאחדות הצרפתית. סטאד ריימס נחשבה לקבוצה הטובה במדינה במהלך שנות ה-70 וה-80, ושחקניות הקבוצה היוו את הרוב בנבחרת צרפת. לגביע העולם הלא-רשמי שנערך ב-1978 בטאיוואן, הוזמנו לסגל הנבחרת כל שחקניות הקבוצה. בשנות ה-80, נכשלה הנבחרת בהעפלה לאליפויות אירופה שנערכו ב-1984 וב-1987, בעקבות הפסדים כבר בסיבוב הראשון. במוקדמות אליפות אירופה 1989, הצליחה הנבחרת לעבור את הסיבוב הראשון, אך הפסידה לנבחרת ברבע הגמר ולא העפילה לטורניר הגמר שנערך במערב גרמניה. ב-1997, אחרי כמעט עשור של כישלונות וחוסר הגעה לטורניר גדול, החליט מאמן הנבחרת, איימה מיגנו להתפטר, ובמקומו מונתה שחקנית הנבחרת בעבר, אליזבט לוייזל.
בהנהגתה של לוייזל, ובעזרתו של מאמן נבחרת הגברים - איימה ז'אקה, עברה נבחרת הנשים למתקן האימונים קליירפונטיין, שם זכו השחקניות למתקני אימון ברמה הגבוהה ביותר. בעקבות המעבר לקליירפונטיין, עוד ועוד נשים החלו לשחק ולהתעניין בכדורגל, והתוצאות לא איחרו לבוא. ב-2003, העפילה הנבחרת בפעם הראשונה בתולדותיה לגביע העולם, אחרי ניצחון כפול על נבחרת במשחקי המוקדמות. בגביע העולם עצמו, הודחה צרפת כבר בשלב הבתים, כשבמאזנה ניצחון אחד, תיקו אחד והפסד אחד. שנתיים לאחר מכן, העפילה הנבחרת לאליפות אירופה שנערכה באנגליה, אך גם שם הודחה בשלב הבתים. ב-2007, התפטרה לוייזל בעקבות חוסר העפלת הנבחרת לגביע העולם.
הנבחרת תחת ברונו ביני.
את משרת מאמן הנבחרת תפס שחקן העבר, ברונו ביני. לפני שהחל לאמן את הנבחרת הבוגרת, אימן ביני את נבחרות הנשים של צרפת לגילאי 16, 18, 19 ו-20. שנתיים לאחר הגעתו, העפילה צרפת לאליפות אירופה, כשבשלב המוקדמות היא ספגה רק שני שערים. באליפות עצמה, שובצה צרפת ל"בית המוות" ביחד עם אלופת העולם, נבחרת וביחד עם הסקנדינביות, ו. למרות התחזיות המוקדמות, העפילה צרפת בפעם הראשונה בתולדותיה לרבע הגמר, שם הפסידה בדו-קרב פנדלים ל.
משימתו הבאה של ביני הייתה העפלה לגביע העולם 2011 שנערך בגרמניה. בבית המוקדמות הראשון כבשה הנבחרת 50 שערים ולא ספגה אפילו שער אחד. בפלייאוף ההעפלה, ניצחה צרפת 2-3 את , והעפילה לגביע העולם בפעם השנייה בתולדותיה. בטורניר עצמו, שובצה צרפת לבית עם גרמניה, ו. היא ניצחה את שתי האחרונות, הפסידה לגרמניה, והעפילה לרבע הגמר מהמקום השני בבית. ברבע הגמר ניצחה צרפת את יריבתה הנצחית, אנגליה, אך נעצרה בחצי הגמר על ידי . שלוש משחקניות הנבחרת נבחרו לקבוצה המצטיינת של הטורניר: סוניה בומפסטור, לורה ג'ורג' ולואיזה נסיב. בעקבות תוצאותיה הגבוהות בגביע העולם, העפילה הנבחרת אוטומטית לטורניר הכדורגל של אולימפיאדת לונדון 2012.
זנב סנונית
זנב סנונית (שם מדעי: "Papilio") הוא סוג של פרפר ממשפחת הצבעוניים. הסוג נפוץ ברחבי העולם באמריקה, באירופה, באסיה ובאוסטרליה.
שם הסוג נובע מהזנב הכפול הדומה לזנב הסנונית. בנוסף לכך ה'זנב' נועד למנגנון הטעיה. כאשר ציפור תופסת במקורה את ה'זנב', הפרפר משחרר אותו ובעוד הציפור מופתעת, הפרפר פותח במעוף מהיר שנועד לשם התחמקות והטעיה ונעלם מעיני הציפור. ה'זנב' מאפיין את כל מיני הפרפר.
לזחלי זנב הסנונית קיים איבר מיוחד אשר קרוי "בלוטת המזלג" כאשר טורף מתקרב הזחלים 'שולפים' את הבלוטה אשר מפרישה נוזל כתום מסריח ורעיל אשר מרחיק את הטורף.
בישראל נפוצים שלושה מינים: זנב סנונית נאה (תת-מין syriacus), זנב סנונית המכבים (תת מין Maccabaeus) וזנב סנונית מדברי.
זנב הסנונית מטיל את ביציו על צמחים ממשפחת הפיגמיים.
זנב סנונית המכבים
זְנַב-סְנוּנִית הַמַּכַּבִּים (שם מדעי: "Papilio alexanor") הוא פרפר ממשפחת הצבעוניים. תפוצתו בהרים (מעל 1500 מטר) באסיה, בבלקן בטורקיה ובמערב אסיה. בישראל ניתן למוצאו בהרי הגלבוע, ברמת הגולן.
הוא מעופף בין אפריל ליוני, מעמיד דור אחד בשנה והגלמים נכנסים לדיאפאוזה מסוף האביב ועד לתחילת האביב הבא. מוטת כנפיו יכולה להגיע עד 70 מ"מ.
זנב סנונית המכבים הוא פרפר מוגן בישראל.
תעמולה פלסטינית
התעמולה הפלסטינית היא שם כולל לכלל הפעילות ההסברתית של תנועות המאבק הפלסטיני ובעיקר של מוסדות הרשות הפלסטינית. התעמולה הפלסטינית פועלת לקידום מטרותיהם של הפלסטינים. התעמולה מעלה על נס את מאבקם של הפלסטינים למדינה ריבונית ביהודה ושומרון ורצועת עזה, לעיתים דרישתם כוללת הקמה של מדינה ריבונית בגבולות 67' ולעיתים היא כוללת את שטחי מדינת ישראל והרשות הפלסטינית, מנהר הירדן ועד לים התיכון. התעמולה מנסה לקעקע את הרעיון הציוני, את אמונת הציונים בצדקת דרכם, מעניקה תמיכה לפעולות איבה של פלסטינים כנגד מדינת ישראל ומציגה את פעולותיה שלה, באופן השולל את זכות קיומה של מדינת ישראל, פוגע במעמדה הבינלאומי ובזכותה להגנה עצמית.
עקרונות.
קווים עיקריים בתעמולה הפלסטינית נקבעו בקונגרס הפלסטיני הראשון שנתכנס במזרח ירושלים במאי 1964 עם הקמת "ארגון השחרור הפלסטיני", והמשכם באמנה הלאומית הפלסטינית אשר נוסחה לאחר מלחמת ששת הימים כאשר נתכנסה "המועצה הפלסטינית", בקהיר בימים 17-10 ביולי 1968 ועדכנה את נוסח האמנה.
בנוסחה המקורי קובעת האמנה את זכותם הבלעדית של הפלסטינים על "פלסטין", ומגדירה את הציונות כתנועה כובשת ולא חוקית. האמנה מעמידה את השאיפה הפלסטינית לבטל את קיומה של מדינת ישראל, על הטענה שהיהדות היא דת ולא לאום, ולפיכך היהודים אינם נכללים בין הקבוצות הזכאיות להגדרה עצמית לאומית.
קהלי יעד.
התעמולה הפלסטינית מכוונת לשלושה קהלי יעד שונים: תעמולת פנים פלסטינית באמצעות מערכות החינוך והתקשורת הפלסטיניות ותעמולת החוץ שנחלקת לתעמולה מול אזרחי ישראל ולתעמולה מול אזרחי שאר העולם.
התעמולה הפלסטינית מתנהלת במבחר סוגות: כנסים בינלאומיים בחסות האו"ם - ועידת דרבן וועידת דרבן השנייה, ספרות יפה, עיתונאות, תיאטרון וקולנוע, המשודרות בערוצי מדיה מגוונים: רדיו, טלוויזיה ואינטרנט; בו פועלים אתרי תעמולה רבים. התעמולה נעשית גם באמצעות החינוך והוראת ההיסטוריה.
היחס הישראלי לתעמולה הפלסטינית.
התעמולה הפלסטינית המיועדת לקהל היעד הישראלי לרוב מופקת בצורה המנסה לשבור את רוחו של העורף הישראלי, תוך כדי הכרזה על הישגים אמיתיים או שקריים ותזכורת של הישגי העבר. הרוב המוחלט של הניסיונות התעמולה אינה מתקבלת בצד הישראלי ברצינות רבה אלא זוכה ליחס ציני ופעמים רבות דווקא מתפרסמת בזכות עובדה זו. בשנת 2014, במהלך תחילת מבצע צוק איתן התפרסם ברשת וידאו-קליפ שהופק על ידי גדודי עז א-דין אל-קסאם ובו שיר המתבצע בשפה העברית על ידי זמרים עזתיים ופזמונו: תקוף, תעשה פיגועים. השיר בוצע ברמת הגהה ותחביר נמוכה מאוד אך עם זאת היה פשוט וקליט ולכן לצד הלעג לו זכה, הפך השיר במהרה ללהיט אינטרנטי בקרב ישראלים.
טקטיקות תעמולה.
לטענת מדינת ישראל, התעמולה הפלסטינית עושה שימוש רב בדיסאינפורמציה ובהצגה שקרית של המציאות כדי לשכנע בעמדותיה (טקטיקה האופיינית לכל תעמולה מדינית וצבאית באשר היא).
באמצעות טקטיקה זו היא מנסה לקעקע את תדמיתה של מדינת ישראל בעיני העולם ובעיני אזרחיה, ולפגוע בלגיטימציה לקיומה.