באפריל 1997 יצא אלבומו השישי, "ברנרד ולואיז", אלבום קונספט העוסק בעיקר באהבה מתחדשת של זוג הנשוי שנים רבות; מתוך האלבום הצליחו השירים "היכנסי כבר לאוטו וניסע" ו"לא יכול להוריד ממך את העיניים" שהפכו לחלק מלהיטיו הבולטים.
התבטאויותיו כלפי הקהילה הגאה.
ב-12 באוגוסט 1998 התפרסם ראיון של אריאל בידיעות אחרונות, ובו התבטא אריאל בחריפות כלפי הקהילה ההומו-לסבית. בין היתר, כינה את חברי הקהילה סוטים ו"מדגרה של מחלות". כחודש מאוחר יותר התראיין לנרי ליבנה בעיתון הארץ וחזר על חלק מהתבטאויותיו. הראיון עורר סערה ומאמרי נגד רבים נכתבו על ידי חברים בקהילה הגאה. הקהילה הגאה החרימה את אריאל והחלה בפעולות מחאה נגדו. מספר הפגנות התקיימו מחוץ להופעותיו וליד ביתו. לאחר הופעה ב"לוגוס" בתל אביב ב-23 בספטמבר כמה מפגינים התקרבו אל אריאל, ירקו עליו, ושפכו עליו מים. יום למחרת התקרית הודיע אריאל על פרישה מהופעות, אך כמה חודשים לאחר מכן חזר להופיע.
בעקבות הסערה עזבה משפחת אריאל את תל אביב ועברה להתגורר בפרדס חנה. ב-7 באוקטובר פרסם אריאל מכתב התנצלות בו הודה כי דבריו נאמרו מתוך בורות ודעה קדומה.
שנת חייו האחרונה ומותו.
בראשית 1999 חזר אריאל להופיע. בהמשך הקים הרכב נגנים חדש שכלל את גיגה (דוד לוי), עמוס פרידמן, ערן פורת ודורון קוחלי. בחודש יוני 1999 הופיע פעמיים עם ההרכב במועדון בארבי בתל אביב. ההופעות הוקלטו ויצאו לאחר מותו באלבום "בהופעה אחרונה במועדון ברבי 1999" (אף כי הופעתו האחרונה לפני מותו הייתה בפסטיבל ערד ב-9 ביולי). הופעה נוספת שתוכננה ל-13 ביולי בוטלה עקב מחלתו.
מאיר אריאל נפטר ב-18 ביולי 1999, ה' באב תשנ"ט, בגיל 57, ממחלת קדחת הבהרות הנגרמת על ידי חיידק מסוג ריקציה המועבר בעקיצת קרציה. שבוע קודם לכן עלה חום גופו, אולם רק יומיים לפני מותו אבחנו הרופאים את סיבת המחלה. לאחר מותו הגישה משפחת אריאל תביעה בגין רשלנות רפואית, שהסתיימה בפשרה כספית מחוץ לכותלי בית המשפט.
אריאל נקבר בבית העלמין של קיבוץ משמרות. הותיר אחריו את רעייתו, תרצה, ושלושה ילדים.
בשנת 2000, לאחר מותו, יצא אלבום נוסף של מאיר אריאל, "מודה אני" - אלבום עם הקלטות ביתיות, הכולל את השירים "מודה אני", "צרבת לזיכרון", "על ארץ מוותרים רק בלב", "צועק את שחסר לו" ו"צדק צדק תרדוף".
כתיבה לאחרים.
לצד קריירת סולו, הרבה אריאל לכתוב שירים גם עבור זמרים אחרים. שיתוף פעולה פורה שלו היה עם בן קיבוצו שלום חנוך, שהלחין רבים משיריו של אריאל, הן עבור עצמו והן עבור זמרים אחרים. אריאל וחנוך החלו ליצור שירים במשותף כבר בנעוריהם, כשאחד המפורסמים שבהם, "אגדת דשא", התפרסם באמצע שנות השבעים בביצועים שונים, בין היתר של אריק איינשטיין, חנן יובל ואושיק לוי. במסגרת להקתו "תמוז" הלחין חנוך עם אריאל זילבר את שירו של אריאל "סוף עונת התפוזים". הלהקה ביצעה גם את שירו של אריאל "הולך בטל", בלחן של זילבר. שירים נוספים של אריאל שהלחין וביצע חנוך כוללים את "שביתה", "בואי לרקוד" (מילים של אריאל עם חנוך, דורי בן זאב ויעקב רוטבליט) ו"אומרים שבלי". חנוך המשיך להלחין ולבצע את שיריו של מאיר אריאל גם לאחר מותו של אריאל, כגון "הצרחה" באלבום "אור ישראלי" (2003) והשירים "פחדתי (היפותזה)" ו"הנשים בחיי" באלבום המקרה והטעות (2015).
שלום חנוך הלחין משיריו של אריאל גם עבור זמרים אחרים. באלבומו של אריק איינשטיין "מזל גדי" מ-1968 נכללו שיריהם של אריאל וחנוך "מכופף הבננות" ו"סיפור מותם של עלמה ועלם". איינשטיין ביצע גם את שיריו של אריאל "ריסים" ו"פתאום בלעדיו", גם הם ללחנים של חנוך. כמו כן הלחין חנוך ללהקת שובבי ציון את שיריו של אריאל "נוגה" ו"היי אישה", ולאושיק לוי את שירו "לישון לישון". אושיק לוי ביצע באלבומו "איפה טעינו" את השיר "תור א. ב. ג." שכתב אריאל והוא מעין גרסה מוקדמת לשיר "טרמינל לומינלט".
אמן נוסף שהרבה לבצע את שיריו של אריאל הוא גידי גוב. באלבומו של גוב "דרך ארץ" משנת 1987 נכללו ארבעה שירים שכתב אריאל: "שלל שרב" שהפך ללהיט, "לוליטה" שזכה גם כן להצלחה, "גבר בעיר" (שלושתם ללחן של יהודה פוליקר), ו"דרך ארץ" (שהלחין משה לוי). לאלבומו הבא, "אין עוד יום", הקליט גוב שניים משיריו של אריאל בלחנים של דני סנדרסון, שמהם התפרסם השיר "בשדה ירוק".
שיתוף פעולה נוסף של אריאל היה עם דויד ברוזה, שביצע את שיריו "שיר געגועים", "מתחת לשמים" ו"לא יכול להוריד ממך את העיניים".
בתחילת שנות ה-90 עבד עם דני ליטני על אלבומו "תקופת החיץ" (1992). אריאל כתב לאלבום חמישה שירים, ושיר נוסף כתבו ליטני ואריאל במשותף. באלבומו הבא של ליטני, "מין-אאוט", הופיע השיר "יוסטון טכסס (והגורל היהודי)" אותו כתבו במשותף.
את רוב השירים שכתב אריאל לאמנים אחרים לא הלחין בעצמו, אך אחדים מהם כן, ובהם "לא יכול להוריד ממך את העיניים" לדויד ברוזה, "סוף שבוע בכפר" לדורי בן זאב ו"ציונה" לנסים גרמה. שירים מוכרים נוספים שכתב אריאל לאמנים אחרים כוללים את "דרך גבר באישה" ו"למה לא" ליזהר אשדות, "אהביני" לרמי קלינשטיין, "ערב כחול עמוק" לריטה על פי לחן של שלמה יידוב ו"הולכת ממך" לשרון חזיז, בלחן של זאב נחמה ותמיר קליסקי.
גם אחרי מותו של אריאל המשיכו אמנים להלחין ולבצע את שיריו. רמי קלינשטיין הלחין לאלבומה של ריטה "חמצן" מ-2003 את שירו "אתה בכל זאת" (המוכר גם בשמות "עלית לי בזיכרון" ו"הלילה לא"), שהתפרסם מאוחר יותר גם בביצועו של דודו טסה. קלינשטיין הלחין וביצע גם את שירו של אריאל "משהו טוב". בפסטיבל השירים של ישראל שנערך בשנת 2004 נכללו שני שירים שכתב אריאל, "לילה בלי טיפה של דלק" בביצועו של חמי רודנר ו"אור יום חורף שמשי" בביצוע זהבה בן. בשנת 2012 להקת התקווה 6 הלחינה את שירו של אריאל "כשהיית", ושנה לאחר מכן הלחינה להקת הדג נחש את שירו "קובלנה על מפלגות ישראל" לכבוד הבחירות לכנסת ה-19 שנערכו בשנה זו שגם שימש כשיר הנושא לעונת הבחירות לאותה שנה של התוכנית ארץ נהדרת. בשנת 2016 ביצע דורי בן זאב את השיר "רעש במנוע" שכתב מאיר אריאל והלחין ישראל כסיף. באוקטובר 2017 הוציא המוזיקאי סגול 59 (חן רותם), את השיר "חלושעס למוצ"ש (בלוז בטעמי המקרא)" שהלחין והקליט לטקסט של אריאל, שלא פורסם לפני כן. סגול קיבל את הטקסט ממשפחת של אריאל, הלחין והקליט אותו לבקשת המשפחה. בשנת 2020 ביצע טל סונדק באלבומו "שירתם" את "איש המפוחיות" בלחן של רמי קלינשטיין.
שימור זכרו.
מאז מותו של אריאל, ממשיכה משפחתו, ובעיקר אשתו תרצה, בפעולות לשימור זכרו.
אחת היוזמות המרכזיות בניסיון לשימור זכרו היא ארגון ערבי שירת שיריו בידי אמנים שונים, לציון יום השנה למותו. הערב הראשון במתכונת הזאת היה ביולי 2000, במלאת שנה למותו, בתיאטרון קיסריה. יוזמת ההופעות לזכרו של אריאל ממשיכה מאז, ושלוש מההופעות יצאו על גבי דיסקים. בניו של אריאל, שחר ואהוד, הופיעו בשיריו במשך זמן מה בשם האחים אריאל, ואף הוציאו אלבום של חומר מקורי ב-2006 תחת שם זה.
משפחתו של אריאל חשפה את עזבונו בפני אמנים שונים. בעיזבון שירים רבים שלא נחשפו מעולם, וחלקם הגדול אף נטול לחן. במסגרת חשיפת אוסף השירים הולחנו והוקלטו שירים רבים מהעזבון על ידי זמרים שונים.
עזבונו של אריאל מכיל בין היתר גם הקלטות ביתיות של אריאל מבצע שירים שכתב (בשירה ונגינה בגיטרה). הקלטות אלה היוו את המקור המרכזי לשירי האלבום "מודה אני".
כמו כן הוציאה משפחתו אחרי מותו ספר חדש בשם "ברכות והספדים", המכיל ברובו ברכות והספדים שכתב אריאל לכבוד אירועים בחייו.
באוקטובר 2016 יצאה לאור הביוגרפיה "ארול אחד" שנכתבה על ידי נסים קלדרון.
בשנת 2019 הוציאה לאור משפחתו של מאיר אריאל את הספר "ד"ר התחכמות", ספר שמאגד שירים, מכתבים ואיורים מעיזבונו של מאיר אריאל.
רחובות על שמו קיימים בערים: כפר-סבא, נתניה, רמלה וביישוב בית-אריה. במושב אומץ נקראו רחובות על שם שניים משיריו של אריאל.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על קיר ביתו ברחוב הירקון 70.
ספריו.
אריאל, אשר לא פעם כינה את עצמו "המזמר המדבר", היה איש של מילים. עובדה זו משתקפת בשיריו המצטיינים בשנינות, אירוניה ומטפורות המכבדות שירה ברמה הגבוהה ביותר. כתיבתו של אריאל הושפעה מיוצרים כמו חיים נחמן ביאליק, נתן אלתרמן, יהודה עמיחי, לאונרד כהן, ש"י עגנון, ובוב דילן. פרט לשירים מולחנים באלבומים פרסם אריאל את כתביו גם ספרי שירה ופרוזה:
אוגר שקופיות
אוגר מסגרות (Framebuffer) הוא חלק מזיכרון ה־RAM במחשב, המוקצה לאחסון של מידע גרפי על תמונה אחת. המידע בדרך כלל מורכב מערכי צבעים לכל פיקסל (נקודה שאפשר להציג) על המסך. אוגר המסגרות הוא אחד מן השניים:
לדוגמה, מנהל התקן לאוגר המסגרות של לינוקס (fbdev) הוסף ללינוקס כדי לתמוך בצג של מחשב המקינטוש, אשר אין לו מצב טקסט. הוא הוסב ל־x86 ומשמש להצגת לוגו (לרוב Tux, הדמותג של לינוקס) על גבי מסך של טקסט.
רוחמה
רוחמה (רֻחָמָה) הוא קיבוץ בנגב הצפוני, בתחומי מועצה אזורית שער הנגב. היישוב הוא המזרחי ביותר מבין יישובי המועצה האזורית. הוא נמצא כ־10 קילומטר מזרחית לעיר שדרות הסמוכה לרצועת עזה ומשתייך לתנועת הקיבוץ הארצי. היישוב רוחמה ההיסטורי הוא היישוב היהודי הראשון שהוקם בנגב בעת החדשה.
היסטוריה.