בעקבות המשפט ג'קסון אמר כי כבר לא יאפשר לאנשים להיכנס לחדרו ולא יאפשר לאנשים להיכנס לחייו. הוא טען כי הוא הפך למטרה שבעזרתה אנשים משיגים כסף או בונים את הקריירה שלהם. לאחר המשפט ג'קסון עבר להתגורר במפרץ הפרסי של בחריין כאורח של שייח עבדולה ולא חזר לעולם לחוות נוורלנד אם כי במותו היה באותו הזמן בביתו בלוס אנג'לס. גם בתקופת המשפט הוא לא התגורר בארצות הברית אלא באירלנד.
לאחר מותו מרטין באשיר אמר לחדשות ABC שמעולם לא ראה את ג'קסון גורם לעוול כלשהו: "אף על פי שאורח חייו היה קצת לא שגרתי, אני לא מאמין שהוא ביצע מעשים פליליים". לאחר מותו גם פורסמו קבצים מתוך החקירה של ה-FBI ובהם היה רשום שלא נמצאו הוכחות להרשעתו.
האשמות חוזרות.
בשנת 2013 הגיש וויד רובסון תביעה על סך 1.5 מיליארד דולר נגד מחזיקי הרכוש וכספו של ג'קסון וטען כי אף על פי שהעיד במשפט ההפך, ג'קסון התעלל בו במשך 7 שנים כאשר היה ילד. במאי 2015 השופט המטפל בתיק דחה את הבקשה בעקבות חוק ההתיישנות. ב-2017 הגיש רובסון תביעה נוספת כנגד התאגידים של ג'קסון אך השופט שטיפל בתביעה טען כי לא ניתן להאשים את התאגידים של ג'קסון במה שקרה ולכן התביעה נדחתה.
בשנת 2014 אדם בשם ג'יימס סאפצ'וק הגיש גם הוא תביעה כנגד התאגידים של ג'קסון. בדומה לרובסון גם סאפצ'וק העיד בעד ג'קסון במשפט של 2005 אך טען כי לא הבין בהתחלה שעבר התעללות והבין זאת רק לאחר ששמע את העדות של רובסון. הוא טען כי הוא עבר יותר מ-100 מקרי התעללות ב-4 שנים אך באותה תקופה לא ראה את זה כהתעללות אלא כאהבה. גם תביעה זו נדחתה במסגרת חוק ההתיישנות.
בשנת 2019 יצא לאור הסרט לעזוב את נוורלנד אשר מתעד את סיפורם של סאפצ'וק ורובסון. הסרט עורר סערה רבה ובעקבותיו תחנות רדיו החרימו את שיריו של ג'קסון ואף MTV הסירה את שמו של ג'קסון מהפרס מפעל חיים שלהם.
בינואר 2020 הגיעו רובסון וסאפצ'וק ערעורים על תביעותיהם כנגד התאגידים של ג'קסון בשל הרחבת חוק ההתיישנות. באוקטובר 2020 השופטת הממונה על המקרה דחתה את תביעתו של סאפצ'וק מכיוון שגם היא לא מצאה קשר בין התאגידים לבין המקרה. באפריל 2021 גם תביעתו של רובסון נדחתה מאותה סיבה אך עורכי דינו של רובסון אמרו כי הם יגישו ערעור על פסק הדין.
קליטת עולים
I Wanna Be Loved
I Wanna Be Loved (בעברית: אני רוצה להיות נאהב) הוא סטנדרט ג'אז שנכתב על ידי אדוארד היימן, לצד לחן משל ג'וני גרין ובילי רוז. השיר יצא לאור בשנת 1933.
לאונרד בלומפילד
לאונרד בלומפילד (1 באפריל 1887 – 18 באפריל 1949) היה בלשן אמריקאי, שהוביל את פיתוח זרם הסטרוקטורליזם בבלשנות (בעברית: בלשנות מבנית) בארצות הברית במהלך שנות ה-30 וה-40. הוא נחשב לאבי תאוריית הדיסטריבוציונליזם בבלשנות האמריקאית. ספר הלימוד המשפיע שלו "Language""," שפורסם ב-1933, הציג תיאור מקיף של הסטרוקטורליזם האמריקאי. הוא תרם משמעותית לבלשנות ההיסטורית של השפות ההודו-אירופיות, לתיאור השפות האוסטרונזיות ולתיאור השפות של המשפחה השפות האלגונקוויות.
גישתו של בלומפילד לבלשנות התאפיינה בדגש על הבסיס המדעי של הבלשנות, דבקות בביהביוריזם ובמיוחד בעבודתו מאוחר, ודגש על הליכים פורמליים לניתוח נתונים לשוניים. השפעת הבלשנות המבנית ה"בלומפילדיאנית" ירדה בשנות ה-50 וה-60 המאוחרות, במקביל לעליית הגישה הגנרטיבית שפותחה על ידי נועם חומסקי.
ביוגרפיה.
בלומפילד נולד בשיקגו, באילינוי שבארצות הברית, ב-1887 להורים יהודים (זיגמונד בלומפילד וקרולה בובר-בלומפילד). אביו היגר לארצות הברית בילדותו ב-1868; שם המשפחה המקורי, בלומנפלד, שונה לבלומפילד לאחר הגעתם. ב-1896 עברה המשפחה לאגם אלקהרט בוויסקונסין, שם הוא למד בבית ספר יסודי, אך חזר לשיקגו לתיכון. דודו, מוריס בלומפילד, היה פילולוג בולט באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בלומפילד למד לתואר הראשון באוניברסיטת הרווארד (בהרווארד קולג') בשנים 1903–1906, וקיבל תואר AB. לאחר מכן, החל ללמוד לתואר השני באוניברסיטת ויסקונסין ולקח קורסים בגרמנית ובפילולוגיה גרמנית, בנוסף לקורסים בשפות הודו-אירופיות אחרות. המפגש עם אדוארד פְּרוֹקוֹש, חוקר שפות הודו-אירופיות בַמקום, שכנע את בלומפילד להמשיך בקריירה בבלשנות. ב-1908 עבר בלומפילד לאוניברסיטת שיקגו, שם למד קורסים בפילולוגיה גרמנית והודו-אירופית עם פרנסס א' ווד וקארל דארלינג באק. את עבודת הדוקטור שלו בבלשנות היסטורית גרמנית, שכותרתה "A semasiologic differentiation in Germanic secondary ablaut" ("הבחנה סֵמַסְיולוגית באבלאוט מִשְנִי ב[שפות] גרמאניות"), הוא כתב בהנחיית ווד, וסיים את לימודיו ב-1909.
הוא המשיך את לימודיו בלייפציג ובגטינגן ב-1913–1914, אצל חוקרי ההודו-אירופיות המובילים אוגוסט לסקין, קארל ברוגמן והרמן אולדנברג. בלומפילד למד גם עם המומחה לסנסקריט יאקוב ואקרנאגל, והחשיב את ואקרנאגל ובכלל את מסורת הדקדוק הסנסקריטי של ניתוח דקדוקי קפדני הקשור לפאניני כהשפעות חשובות הן על עבודתו ההיסטורית והן התיאורית. הכשרתו הנוספת באירופה סייעה לקידומו באוניברסיטת אילינוי מדרגת מרצה זוטר לפרופסור.
בלומפילד היה מרצה לגרמנית באוניברסיטת סינסינטי ב-1909–1910; מרצה לגרמנית באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ב-1910–1913; עוזר פרופסור לפילולוגיה השוואתית וגרמנית, גם אוניברסיטת אילינוי ב-1913–1921; פרופסור לגרמנית ולבלשנות באוניברסיטת המדינה של אוהיו ב-1921–1927; פרופסור לפילולוגיה גרמנית באוניברסיטת שיקגו ב-1927–1940; פרופסור לבלשנות בדרגה הבכירה ביותר באוניברסיטת ייל ב-1940–1949. במהלך קיץ 1925 עבד בלומפילד כעוזר אתנולוג במכון הגאולוגי של קנדה, במחלקת המכרות הקנדית, ועסק בעבודת שדה בניב השפלה של שפת קרי (Plains Cree); את התפקיד הזה סייע לו להשיג אדוארד ספיר, שהיה אז ראש חטיבת האנתרופולוגיה במוזיאון ויקטוריה, במכון הגאולוגי הקנדי.
במאי 1946 לקה בלומפילד באירוע מוחי מגביל, שסיים את הקריירה שלו.
בלומפילד היה אחד החברים המייסדים של Linguistic Society of America ("האגודה הבלשנית של אמריקה"). בשנת 1924, יחד עם ג'ורג' מ' בולינג (מהאוניברסיטה של מדינת אוהיו) ואדגר סטרְטוואנט (מאוניברסיטת ייל), הוא הקים ועדה ליצירת העמותה וגיבש את הקריאה להקמתה. בלומפילד כתב את המאמר הראשי לגיליון הפתיחה של כתב העת של העמותה, Language ("שפה"), והיה נשיא העמותה ב-1935. הוא לימד בסדנאות הקיץ של SIL בשנים 1938–1941.
מחקר בלשני.
מחקר שפות הודו-אירופיות.
מחקריו המוקדמים ביותר של בלומפילד היו בבלשנות היסטורית גרמאנית, החל בעבודת הדוקטור שלו, והמשך בכמה מאמרים בפונולוגיה ובמורפולוגיה הודו-אירופית וגרמאנית. לימודי הבתר-דוקטורט שלו בגרמניה חיזקו עוד יותר את מומחיותו במסורת הניאוגרמרית, שעדיין שלטה במחקרים היסטוריים הודו-אירופיים. בלומפילד לאורך הקריירה שלו, אך במיוחד במהלך הקריירה המוקדמת שלו, הדגיש את העיקרון של אסכולת "המדקדקים הצעירים" (Junggrammatiker, Neogrammarians) של מעתק הגאים עקבי כקונספט בסיסי בבלשנות ההיסטורית.
עבודתו של בלומפילד על שפות הודו-אירופיות, מעבר לעבודת הדוקטור שלו, הוגבלה למאמר על עיצורים חכיים בסנסקריט ולמאמר אחד על המסורת הדקדוקית בסנסקריט המקושרת למדקדק פאניני, בנוסף לכמה ביקורות ספרים. בלומפילד עשה שימוש נרחב בחומרים משפות הודו-אירופיות להסביר עקרונות מהבלשנות ההיסטורית ומהבלשנות המשווה בשני ספרי הלימוד שלו, Introduction to Language ("מבוא לשפה", 1914), ו-Language רב-ההשפעה ("שפה", 1933). בספרי הלימוד שלו, בחר דוגמאות הודו-אירופיות התומכות בהיפותזה המרכזית של "המדקדקים הצעירים" – של סדירות מעתקי ההגאים – והדגיש רצף שלבים החיוניים להצלחה בעבודה בלשנית משווה: (א) נתונים הולמים השואבים מטקסטים, שאותם יש ללמוד באופן אינטנסיבי ולנתח; (ב) יישום השיטה המשווה; (ג) שחזור צורות בפרוטו-שפות. הוא הדגיש גם את חשיבותו של מחקר דיאלקטולוגי במידת הצורך, ועמד על חשיבותם של גורמים סוציולוגיים כגון יוקרה לשונית, והשפעת המשמעות על הצלילים. בנוסף לשינויים לשוניים סדירים, התיאוריה של בלומפילד טיפלה גם בשאילת מילים ובאנלוגיות.
נטען כי לעבודה ההודו-אירופית של בלומפילד היו שתי השלכות רחבות: "הוא שרטט בבירור את היסודות התאורטיים עבור הבלשנות ההודו-אירופית" ו"ביסס את מחקר השפות ההודו-אירופיות בחוזקה בתוך הבלשנות הכללית".
מחקר סנסקריט.
כחלק מהכשרתו עם מומחי שפות הודו-אירופיות מובילים בגרמניה ב-1913–1914, חקר בלומפילד את המסורת הדקדוקית של סנסקריט שהתחילה עם פאניני, שחי בצפון-מערב הודו במהלך המאה ה-5 או ה-4 לפני הספירה. הדקדוק של פאניני ידוע ביסודיותו ובהירותו הקיצוניות, באופן שבו הוא מסביר צורות לשוניות בסנסקריט, ובמבנה הגנרטיבי שלו, הרגיש להקשר ומבוסס על כללים. בלומפילד כתב כי "פאניני מספק את דרך היווצרותה של כל מילה נטויה, מצורפת או גזורה, עם תיאור מדויק של חלופות הצליל (כולל טעם) ושל המשמעות". במכתב למומחה לשפות אלגונקוויות טרומן מיכלסון, כתב בלומפילד: "המודלים שלי הם פאניני וסוג העבודה שנעשתה על הודו-אירופיות על ידי המורה שלי, פרופסור ואקרנאגל מבזל".