רקמת אפיתל רב-שכבתי שטוח (קשקשי) היא רקמה המורכבת מתאי אפיתל מרובעים שנדחפים כלפי מעלה ונעשים שטוחים. רקמה זאת מרכיבה את האפידרמיס של העור. לעומת זאת, אפיתל רב-שכבתי משתנה מרכיב את אפיתל המעבר. האפיתל הרב-שכבתי המשתנה מורכב מתאים עגולים בעלי יכולת התמתחות. בעת מתיחה הם נעשים שטוחים. רקמת תאים זו מצויה בדופן של שלפוחית השתן.
רקמת חיבור.
רקמות חיבור הן רקמות המורכבות ממעט תאים ומהרבה חומר בין-תאי. קיימים ארבעה סוגי רקמות כאלה, רקמת חיבור אוורירית, רקמת שומן, רקמת חיבור קומפקטית עם סיבים מסודרים (פיברוטית) ורקמת חיבור קומפקטית עם סיבים לא מסודרים. רקמת חיבור אוורירית מורכבת מפיברובלסטים (Fibroblasts), המפרישים חומר בין-תאי ומסיבים, שהם מבנים מוארכים של חלבונים. השרשראות הארוכות מכונות קולגן והשרשראות הקצרות מכונות סיבי אלסטין. רקמה זו היא אוורירית, ומכאן שמה, וממלאת מרווחים בין איברים. רקמת שומן היא רקמה אוורירית בה יש תאי השומן (אדיפוציטים), ונמצאת בתת-עור ובין איברים (למשל בין איברי מערכת העיכול).
רקמת חיבור קומפקטית עם סיבים מסודרים (פיברוטית) מורכבת מכמות סיבים גדולה. רקמה זו היא בעלת מבנה מאורך של סיבים מקבילים. המבנה מאפשר הימתחות. רקמה זו נמצאת בגידים, ברצועות ובקופסאות מפרקים. לעומתה, ברקמת חיבור קומפקטית עם סיבים לא מסודרים, שגם היא רקמה דחוסה, הסיבים לא מסודרים בצורה מקבילה. רקמה זו נמצאת בשכבת הדרמיס של העור.
סחוס.
סחוס הוא סוג של רקמת חיבור המורכב ממעט תאים (כונדרוציטים) ומהרבה מטריצה חוץ-תאית. קיימים שלושה סוגי סחוס, סחוס הייליאני, סחוס פיברוטי וסחוס אלסטי. הסחוס ההייליאני מורכב ממעט סיבים. סחוס זה נמצא במפרקים של הידיים והרגליים, בחיבור הצלעות לסטרנום, באף ובקנה הנשימה. הסחוס הפיברוטי לעומת זאת מורכב מהרבה סיבים ארוכים (בעיקר קולגן). הסחוס הפיברוטי נמצא בדיסקים הבין-חולייתיים ובמניסקוס במפרק הברך. הסחוס האלסטי מורכב מהרבה סיבים אלסטיים שמקנים גמישות ומעט סיבי קולגן, והוא נמצא באוזן ובגרון (אפיגלוטיס).
רקמת עצב.
רקמת העצב מורכבת מנוירונים (Neurons) ומתאי גלייה. הנוירונים קולטים ומעבירים אותות בצורה חשמלית. הנוירון מורכב מאקסון, מגוף תא ומדנדריט, הנמצא בצד השני של התא ביחס לאקסון. הגירוי החשמלי עובר מהדנטריט לאקסון, שיכול להתחבר לדנטריט של נוירון אחר, לתא שריר או לבלוטה. נקודת החיבור של הנוירון מכונה סינפסה (Synapse).
תאי גלייה הם תאים שלא מעבירים גירוי חשמלי, אך בעלי תפקיד חשוב בתחזוקה ובשמירה על ההומאוסטזיס של מערכת העצבים.
רקמת שריר.
רקמת שריר היא רקמה הכוללת הרבה תאי שריר ומבצעת התכווצות. תאי השריר, שהם סיבים ארוכים, מחולקים לרצוניים וללא-רצוניים.
סיב השריר מורכב משני סיבי חלבונים עיקריים, מיוזין ואקטין, שמאפשרים את ההתכווצות של השריר.
ריקמה
מנדלייב
איבר
איבר הוא קבוצה של רקמות היוצרות מבנה המותאם לביצוע תפקיד מסוים.
בעולם הצומח איברים ידועים הם: גזע, עלה, פרח, גבעול, זרע, נבג.
מספר איברים של בעלי חיים הפועלים יחדיו יוצרים מערכת בגוף היצור. רגל, יד, שיער וציפורניים אינם איברים על פי ההגדרה הביולוגית. ברגל האדם למשל ישנם חלקים ממערכות העצבים, הדם, העצמות, השרירים והעור. כל אחת ממערכות אלה מורכבת מאיברים רבים.
איברים מסוימים בגוף יכולים להיות חלק ממערכות שונות (לדוגמה: פה שהוא חלק ממערכת הנשימה וגם ממערכת העיכול, או האשכים שהם חלק ממערכת הרבייה וגם מהמערכת האנדוקרינית).
מערכות הגוף
מערכות גוף-האדם הן אוסף קבוצות האיברים השונים בגוף שהם בעלי תפקיד משותף.
בין מערכות הגוף השונות יש תלות, אחת לא יכולה לתפקד כראוי בלעדי אחרת וקיים ביניהן תיאום המאפשר חיפוי וביצוע תהליכים שונים בגוף המצריכים יותר ממערכת אחת.
המערכת השולטת בכל שאר מערכות הגוף ויוצרת את התיאום היא מערכת העצבים, לעזרתה קיימת המערכת האנדוקרינית האחראית על ויסות התהליכים הכימיים בגוף ותיאום הפעולות, אשר מבצעת את תפקידה בעזרת מערכת הדם ומערכת הלימפה. מערכת הראייה, השמיעה וחושי המגע, הריח והטעם מאפשרים מודעות של היצור לסביבתו והתמצאותו בה. מערכת הקול, ביצורים מסוימים גם השתן ובאדם גם העיניים, מסייעות לתקשורת בין הפרטים השונים.
מערכת העיכול ומערכת הנשימה אחראיות על סיפוק האנרגיה לכלל הגוף. מערכת השתן והנשימה אחראיות על הפרשת הרעלים שנוצרו בגוף עקב תהליך המטבוליזם, ביניהם פחמן דו-חמצני ושתנן, באמצעות השתן ופליטת האוויר מהריאות.
גוף האדם בנוי ממערכות. כל מערכת בנויה מאיברים. כל איבר בנוי מרקמות. כל רקמה בנויה מתאים. כל תא בנוי מאברונים. 3 האברונים הם: ציטופלזמה (נוזל התא), גרעין התא (המכיל את חומר התורשה DNA), והאברונים הקטנים שתפקידם לשמור על כניסה ויציאה של חומרים.
מערכת החיסון ביחד עם מערכת הכסות, מגנה על הגוף מפני נגיפים, חיידקים ופטריות (ראו גם: זיהום).
מערכת השלד אחראית על תנועתו וייצובו של הגוף ומערכת הרבייה אחראית להמשך קיומו של המין.
לכל מערכת תפקיד מרכזי בהישרדות האורגניזם וקיומו.
קואגה
קואגה (שם מדעי: "Equus quagga quagga") היא תת-מין נכחד של זברה מצויה, אשר הייתה מצויה בעבר במספרים גדולים במושבת הכף של דרום אפריקה ובחלק הדרומי של מדינת אורנג' החופשית. הקואגה נבדלה מסוגי הזברה האחרים על ידי הימצאות דוגמת פסים עזה על החלק הקדמי של הגוף בלבד. בחלקו האמצעי של הגוף הפסים דהו, והחלק הכהה בין הפסים התרחב, וחלקה האחורי של הקואגה היה חום חלק.
פירוש השם "קואגה" הוא "זברה" בשפת הקויקוי, הילידים של דרום מערב אפריקה, והוא אונומטופיאה לצליל שמפיקה הזברה. הקואגה היחידה שצולמה היא נקבה שנכלאה בגן החיות של האגודה הזואולוגית של לונדון ב-1870.
מרחב מחיה וגידול.
הקואגה חיו באזורים היבשים של דרום אפריקה, באזורים בהם היו כרי דשא. הגבול הצפוני של מרחב המחיה שלהם היה ככל הנראה נהר אורנג' במערב ונהר הואל במזרח. הגבול הדרום מזרחי היה כנראה נהר הקיי הגדול. הקואגה ניצודה בשל בשרה ועורה, והיא אחת הקורבנות של ההכחדה ההמונית המודרנית.
טקסונומיה.
הקואגה סווגה בעבר כמין אחד, "Equus quagga", ב-1778. בחמישים השנים שאחר כך, זברות רבות נחקרו ותוארו. עקב הגיוון הרב בדוגמת הפסים (למעשה אין שתי זברות זהות לחלוטין), טקסונומים הוצפו בשפע של מיני זברות לכאורה, ולא הייתה דרך ודאית להבחין אילו זברות שייכות אכן למין נפרד, אילו לתת-מין ואלו היו וריאציות טבעיות של אותו תת-המין.
הרבה לפני שהבלבול הזה נפתר והתברר שהיא מין נפרד, נכחדה הקואגה עקב הציד האינטנסיבי לצורכי בשר, עורות ושימור של שטחי מרעה. קואגת הבר האחרונה נורתה כנראה בשנות ה-70 המאוחרות של המאה ה-19, והפרט האחרון שנותר בחיים בשבי, נקבה, מתה ב-12 באוגוסט 1883 בגן החיות ארטיס מגיסטרה באמסטרדם.
הקואגה היא היצור הנכחד הראשון שנחקר גנטית. מחקרים גנטיים עדכניים שנעשו על ידי מוסד הסמית'סוניאן הראו שהקואגה לא הייתה מין בפני עצמו, אלא מין שנפרד מאחת הווריאציות הרבות של הזברה המצויה, "Equus burchelli", לפני 120,000 עד 290,000 שנים, ולכן הוצע ששמה המדעי יהיה "Equus burchelli quagga". ברם, על פי הכללים של מינוח ביולוגי, כאשר מוצעים שני שמות שונים לאותו המין, השם שהיה בשימוש לראשונה מועדף. מכיוון שהקואגה תוארה כשלושים שנה לפני הזברה המצויה, נראה שהמינוח הנכון הוא "E. quagga quagga" עבור הקואגה, ו-"E. quagga burchelli" עבור הזברה המצויה, אלא אם כן יוכרז השם "Equus burchelli" כשם מוגן אשר אין לשנותו למרות הכללים המקובלים.
דגימות DNA חולצו בהצלחה משרידים של קואגות ב-1984, אך אין עדיין טכנולוגיה המאפשרת שימוש בחומר הגנטי שחולץ לצורכי רבייה. בנוסף לעור של קואגה המצוי במוזיאון בלונדון, יש עוד 23 פוחלצים של קואגה ברחבי העולם. פוחלץ נוסף הושמד בקניגסברג (כיום קלינינגרד) בעת שהייתה תחת ריבונות גרמנית במלחמת העולם השנייה.
לאור הקרבה הרבה שיש בין הקואגה לבין זברה מצויה, הושק פרויקט הקואגה על ידי ריינולד ראו בדרום אפריקה כדי ליצור מחדש את הקואגה על ידי גידול סלקטיבי של פרטים של זברה מצויה בעלי גנים של קואגה, כאשר המטרה הסופית היא ליצור עדר של קואגה אשר יהיה ניתן לשחררו אל הטבע. סוג זה של רבייה נקרא גם הכלאה לאחור.
בתחילת 2006 דיווחה הנהלת הפרויקט כי הדורות השלישי והרביעי של הפרויקט יצרו בעלי חיים עם דמיון רב לתיאורים ולפוחלצים של קואגה, אך השאלה האם יצירת בעל חיים בעל מראה של קואגה נחשבת ליצירה מחדש של הקואגה היא שאלה השנויה במחלוקת.
בשנת 2016, הכריזו מדעני "פרויקט קואגה" כי הצליחו להחיות מחדש את הקואגה על ידי הכלאה סלקטיבית. לטענתם, לאחר 5 דורות של צאצאי הזברה המצויה, להחיות כמה פרטי קואגה מחדש. הידיעה עוררה גם כעס בקרב מדענים, וכדי להבדיל אותן מאבותיהן, נקראו הקואגות החדשות ראו-קואגה על שם ריינהולד ראו, יוזם הפרויקט. בניגוד לבני כלאיים אחרים, כמו פרד, הקואגות החדשות יכולות אף להתרבות, מכיוון שאינן תוצר של הכלאה אלא הכלאה לאחור.
כלאיים מקואגה ובעלי חיים דומים.
זברות הוכלאו עם בעלי חיים הדומים להם, כמו חמורים וסוסים, ויש כמה חוות חקלאיות העוסקות במלאכה זו גם כיום. השם הכללי לבעל חיים שנוצר מכלאיים עם זברות הוא זברואיד. זברואידים מוצגים לראווה בעיקר כקוריוז, משום שהם אינם ראויים לרכיבה או לעבודה. ב-20 בינואר 2005 נולד הסייח הדומה ביותר לקואגה, הנרי שמו, במסגרת הפרויקט לשחזור הקואגה.