לזוועות השואה הייתה השפעה לא רק על דעת הקהל העולמית, אלא גם על הלך רוחם של ניצולי השואה והיהודים שחיו בארץ ישראל. הלך רוח זה, שאפשר לתמצתו במוטו: "לעולם לא עוד", גרס שהעם היהודי לא יכול לסמוך על אף אחד זולת עצמו ושעליו להגן על עצמו בכוחות עצמו. מאורעות השואה הדגישו את החשיבות של מדינה לעם היהודי, בה הם יוכלו לחיות ללא רדיפות עם כוח מגן חזק, שיגן עליהם מפני הקמים להשמידם. תודעה זו עדיין עומדת בבסיס תורת הלחימה של צה"ל ובסיס הנחות היסוד של מדינת ישראל. לשואה הייתה השפעה גם בהמשך ההיסטוריה של מדינת ישראל ועל אירועים חשובים בראשית דרכה.
לקשר המסובך שבין השואה להקמת מדינת ישראל ניטש ויכוח אקדמאי ער, ישנן טענות שהקשר בין השואה להקמת מדינת ישראל הוא הפוך: השואה כמעט חיסלה את מאגר היהודים שבפוטנציה יכלה הייתה להתיישב בארץ ולהקים ארץ חזקה.
באביב 1947, כאשר ימיו של המנדט הבריטי היו ספורים, מינתה עצרת האו"ם ועדת חקירה בינלאומית, ועדת אונסקופ, שתבדוק את שאלת ארץ ישראל ותביא את המלצותיה לפתרון. הוועדה סיירה בארץ במטרה לבדוק את שאלת ארץ ישראל, היהודים קיבלו את הוועדה בשמחה, בעוד שהערבים החרימו אותה לחלוטין. ב-29 בנובמבר 1947- כ"ט בנובמבר (אור לי"ז בכסלו תש"ח) נערכה הצבעה באו"ם על תוכנית החלוקה, 33 מדינות תמכו, 13 התנגדו, 10 נמנעו ואחת נעדרה. רוב היישוב העברי חגג את ההחלטה, בעוד שהערבים ראו בהחלטה אסון והחליטו לסכל אותה בכוח.
הקמת המדינה ומלחמת העצמאות.
בעקבות החלטת האו"ם בדבר חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות - יהודית וערבית - פרצו מהומות בכל הארץ, שהפכו במהרה למלחמת העצמאות. ב-14 במאי 1948 (ה' באייר התש"ח) (יום לפני סיום המנדט הבריטי על ארץ ישראל) קרא דוד בן-גוריון בטקס הכרזת העצמאות את מגילת העצמאות והכריז על הקמתה של מדינת ישראל. אז החל החלק השני של מלחמת העצמאות: צבאות מצרים, סוריה, ירדן ועיראק הצטרפו ללחימה. הסורים, הלבנונים והעיראקים פלשו מצפון, הסורים נבלמו בדגניה, העיראקים לא הצליחו במאמציהם לחצות את נהר הירדן ונבלמו על הגבול, הלבנונים נבלמו גם הם על הגבול. ממזרח פלש הלגיון הירדני, הוא כבש את ירושלים המזרחית וניתק את העיר המערבית - ירושלים הייתה נצורה. יחידות ההגנה הצליחו לבלום את המצרים באזור איסדוד ויחידות האצ"ל בלמו את המצרים באזור רמת רחל. בתחילת יוני הכריז האו"ם על הפסקת אש למשך חודש ימים, בזמן הפסקת האש הקימה המדינה את צבא הגנה לישראל. לאחר הפסקת האש הייתה ידו של צה"ל על העליונה והוא לקח יוזמה התקפית ולאחר חודשים ארוכים של לחימה הוכרזה ב-1949 הפסקת האש. במסגרת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נקבעו קווי שביתת נשק, הקו הירוק, שלמעשה הפכו לגבולות זמניים של המדינה. עיראק סירבה לחתום עם ישראל על הסכם שביתת נשק מכיוון שהיא אינה גובלת בה, ובעקבות זאת עד היום ישנו מצב מלחמה בין ישראל לעיראק.
במערכה על עצמאות ישראל, מיום החלטת עצרת האו"ם ועד לכריתת הסכמי שביתת הנשק, נפלו כ-6,000 איש ואשה, מתוכם כ-2,400 אזרחים, מתוך אוכלוסייה יהודית שמנתה בעת הכרזת המדינה כ-650,000 איש.
מהכרזת המדינה עד 1967.
הקמת המדינה וסוף מלחמת העצמאות.
בעקבות ההכרזה על המדינה היהודית, ביקש ראש הממשלה בן-גוריון לבסס את המעמד הממלכתי. הוא פירק את הפלמ"ח, צירף את ארגוני ההגנה, אצ"ל והלח"י לצה"ל, ופעל נגד פיצול הכוחות כמו בפרשת אלטלנה. פעולות נגד ארגוני מחתרת נעשו גם לאחר רצח הדיפלומט השוודי פולקה ברנדוט, שבעקבותיו חוקקה מועצת המדינה הזמנית את פקודת מניעת טרור. לח"י וארגון בשם "חזית המולדת", שנטל אחריות לרצח, הוכרזו כארגוני טרור ונעצרו כ-200 איש, ביניהם אחד משלושת ראשי הלח"י, נתן ילין-מור. בינואר 1949 התקיימו הבחירות הראשונות בישראל לאספה המכוננת. ב-16 בפברואר קיבלה האספה המכוננת את חוק המעבר, שבו נקבע כי בית המחוקקים ייקרא "הכנסת". במאי אותה שנה התקבלה ישראל כחברה באו"ם.
קליטת עלייה ובניית המדינה.
בשנותיה הראשונות של המדינה החלה העלייה ההמונית של יהודים מארצות רבות ותוך מספר שנים הוכפל מספרם במדינה. נעשו מבצעים מיוחדים להעלאת יהודים במיוחד מארצות ערב, שהמפורסמים שבהם היו מבצע על כנפי נשרים ועזרא ונחמיה. מספר כה גדול של מהגרים בזמן כה קצר, הפך את ארץ ישראל למחנה אחד גדול, והביא לתופעת המעברות ולתקופת הצנע. בשנים הראשונות הייתה ישראל במשבר כלכלי, ששיאו בשנת 1951 ובניסיון להיחלץ ממנו הוחלט על המדיניות הכלכלית החדשה שהובילה להגמשת מדיניות הצנע. בד בבד עם גלי העלייה, המדינה פעלה ליישוב הארץ באמצעות מפעלים שונים: סלילת כבישים, ייבוש החולה ופרויקט המוביל הארצי.
ב-1952 נחתם הסכם השילומים לאחר דיונים סוערים בכנסת וסערת רוחות במדינה הצעירה שבמסגרתו העבירה גרמניה המערבית לישראל, בין השנים 1953 ל-1965, סכום של כ-3 מיליארד מארק כפיצוי על הסבל והנזק החומרי אשר נגרם ליהודים בתקופת השואה. באוגוסט 1953 אושר בכנסת חוק החינוך הממלכתי, שנועד לבטל את שיטת הזרמים בחינוך ולעבור לחינוך ממלכתי. בדצמבר אותה שנה פרש בן-גוריון מראשות הממשלה ובמקומו התמנה משה שרת. שרת התאפיין כראש ממשלה חלש ותקופת שלטונו הייתה קצרה - עד לאחרי הבחירות לכנסת השלישית שנערכו בסוף 1955, אז חזר בן-גוריון לכהן כראש הממשלה.
מבצע קדש.
העימותים בין יהודים לערבים נמשכו ובאו לידי ביטוי בפעולות עוינות הדדיות, טבח מעלה עקרבים, טבח כפר קאסם. גורמים עוינים הסתננו בגבולות עם מצרים וירדן ופגעו ביישובי הספר של המדינה בעיקר מדרום. ישראל הגיבה בפעולות תגמול והקימה לצורך זה את יחידה 101. ישראל ניסתה לפעול כנגד מצרים ולחבל בחשאי במתקנים מערביים במצרים, כך שהפעולה תיראה כאילו נעשתה על ידי מחתרת לאומנית מצרית, ובכך לפגוע ביחסים שבין מדינות המערב למצרים. הפעולה שנודעה בכינוי העסק הביש הסתבכה ועמדה על סדר היום הציבורי במשך שנים רבות והביאה למשברים פוליטיים.
ב-1956, בעקבות הודעת מצרים על הלאמת תעלת סואץ והחלטתה לסגור מצרי טיראן בפני כלי שיט ישראליים, דחפו בריטניה וצרפת, את ישראל לפתוח במלחמת סיני ("מבצע קדש") - לכיבוש חצי האי סיני ולהשגת שליטה על תעלת סואץ. במבצע כבשה ישראל את רצועת עזה ואת חצי האי סיני וכוחות צה"ל נעצרו 16 ק"מ מתעלת סואץ בהתאם לדרישת הבריטים והצרפתים. במרץ 1957 נסוגה ישראל מחצי האי סיני בעקבות לחץ כבד מצד המעצמות, אך לקחה כשלל אמצעי לחימה וציוד הנדסי רב ("מבצע לקט") ואף הרסה את תשתיות הצבא המצרי בסיני, מבצע עמורה. במלחמת סיני נהרגו 171 חיילי צה"ל, מאות נפצעו וטייס אחד שמטוסו הופל והוא נשבה.
התעצמות צבאית.
ב-1958 החלה בנייתה של הקריה למחקר גרעיני בסיוע צרפתי. ביולי 1959 התרחשו אירועי ואדי סאליב שהיוו מרי חברתי כנגד קיפוח ואפליה עדתית, וכנגד הממסד של מפא"י ששלט בשנים אלו במדינה.
ב-1960 נלכד פושע המלחמה הנאצי אדולף אייכמן בידי סוכני מוסד בארגנטינה והובא למשפט בארץ. ב-1961 נפתח משפט אייכמן במשכן "בית העם", שנפתח לתקשורת המקומית והזרה. במהלך המשפט העלה התובע גדעון האוזנר שורה של עדים ובהם ניצולי השואה, שחשפו בפני הציבור הרחב עדויות מזעזעות, שתארו את הזוועות שעוללו הנאצים ליהודים בשואה. בסוף המשפט, נמצא אייכמן אשם ונידון למוות בתליה. המשפט שינה את היחס בארץ לניצולי השואה וגרם לציבור להתעניין בסיפוריהם ולתעדם למען הדורות הבאים.
ב-5 ביולי 1961 שוגר "שביט 2", רקטה מתוצרת ישראל. התמונות ברחבי העולם שהראו את בן-גוריון, ואת סגן שר הביטחון שמעון פרס, צופים בשיגור, גרמו לסערה, ולהאצת מרוץ חימוש אזורי. שיגור הטיל עורר התרגשות רבה וגאווה רבה בישראל. השיגור נעשה כשבועיים לפני הבחירות לכנסת החמישית, ולכן נמתחה ביקורת על המועד שנבחר לו. בבחירות איבדה מפלגת השלטון, מפא"י, שישה מנדטים, כך שלא ברורה השפעת הטיל על הבוחר.
בתחילת שנות ה-60 התעוררה מחדש שערוריית העסק הביש והממשלה החליטה למנות לבירור נוסף ועדה שהורכבה משבעה שרי ממשלה ("ועדת השבעה"). הוועדה הגישה את מסקנותיה בדצמבר 1960 ובהן נקבע כי פנחס לבון לא נתן את ההוראה ולא ידע על הפעולה. בן-גוריון התנגד לכך שוועדה פוליטית של שרים תדון ותקבע בעניין אשמתו או אי-אשמתו של שר אחר, ודרש הקמת "ועדת חקירה משפטית". מאבקו של בן-גוריון לא הובן בציבור והתפרש כהתנכלות אישית כנגד לבון. השערורייה פגעה ביוקרתו של בן-גוריון ובשנת 1963 הוא פרש מתפקיד ראש הממשלה והוחלף על ידי לוי אשכול. בן-גוריון המשיך להיאבק על דעותיו, הקים תנועה בשם רפ"י, ומשלא נתקבלו תביעותיו, גורש ממפא"י. יחד עם אחדים מתומכיו, ובהם שמעון פרס הפך בשנת 1965 את רפ"י למפלגה נפרדת, אליה הצטרף גם משה דיין. ב-1965 הוקם גם גוש חירות-ליברלים שב-1973 היה למרכיב העיקרי של הליכוד. בשנת 1966 בוטל הממשל הצבאי שהוטל על ריכוזי האוכלוסייה הערביים במדינה.
בשנת 1966 הסתיימה בניית פרויקטים גדולים - המוביל הארצי, נמל אשדוד, מפעלי ים המלח. סיום העבודה על פרויקטים אלו הביא לירידה בהיקף העבודות הציבוריות, ולצמצום הפעילות הכלכלית. במשק קטן כמו המשק הישראלי היו לכך תוצאות מיידיות. בעקבות זאת הוביל שר האוצר פנחס ספיר מדיניות של העלאת מיסים והתייקרויות, שהביאה למיתון.
ממלחמת ששת הימים עד הסכם השלום עם מצרים.
מלחמת ששת הימים.