פורשה נולד בווראטיסלביצ'ה. הוא הראה כישרון מכני כבר מגיל צעיר, והצטרף למפעל הכרכרות , אשר החל בייצור מכוניות בשנת 1896. הרכב הראשון מתוצרתם שנקרא "לוהנר-פורשה היברידי מעורב" היה כרכרה בעלת מנוע בעירה פנימית שהניע מנועים חשמליים שהוצמדו לגלגלים. רכב זה הוצג בתערוכה העולמית של פריז בשנת 1900. בזכות מהירותו הגבוהה, 56 קמ"ש, זכה רכב זה במספר גביעים בתחרויות מהירות באוסטריה.
בשנת 1906 שכרה חברת אוסטרו-דיימלר את פורשה כמהנדס הראשי שלה. הדגם המוכר ביותר שהוא תכנן עבורה נודע בכינויו "הנסיך הנרי", על שם המרוץ שבו קטף הדגם את כל שלושת המקומות הראשונים.
חברת אוסטרו-דיימלר עסקה בעיקר בפיתוח כלי רכב צבאיים: משאיות, תותחים מתנייעים ומנועי מטוסים. פורשה התמנה בה לתפקיד דירקטור מנהל בשנת 1916 וקיבל דוקטורט של כבוד מאוניברסיטת וינה ב-1917. פורשה המשיך לתכנן עבורה גם מכוניות מרוץ שזכו במרוצים רבים, אך בשנת 1923 פרש מאוסטרו-דיימלר עקב חילוקי דעות באשר לאופיין של המכוניות העתידיות שלה.
פורשה היה מחוסר עבודה מספר חודשים, אך עד מהרה התמנה למנהל טכני בחברת דיימלר בשטוטגרט, שם גם קיבל דוקטורט של כבוד נוסף, ובה המשיך לפתח את מכוניות המרוץ המוצלחות ביותר של שנות ה-20. בשנת 1929 עזב פורשה את דיימלר לטובת שטייר, אך זו הוכרעה בשפל הכלכלי הגדול ופורשה היה מחוסר עבודה שוב.
בינואר 1931 ייסד פורשה חברה משלו בשטוטגרט, עם מהנדסים עמם עבד בעבר ועם בנו, פרי פורשה.
פורשה החליט לתכנן מכונית חדשה בעצמו, ואת הכסף למימון התכנון השיג בהלוואה כנגד ביטוח החיים שלו. חברות שונות הצטרפו בתחילה למימון הפרויקט, אך נטשו משהסתברו העלויות הגבוהות של העבודה. פורשה הצליח להשיג חוזה רק לבניית שלושה אבות טיפוס, אשר הושלמו בחורף 1936. דיימלר-בנץ בנתה עוד 30 יחידות, במפעל שהוקם לשם כך בעיר חדשה "" שמה.
ב-1933 הכריז קנצלר גרמניה - אדולף היטלר על רצונו לבנות את "מכונית העם" (בגרמנית: "פולקסווגן"). חזונו של היטלר תאם לזה של פורשה והשניים נפגשו לצורך תיאום רעיונות. היטלר שרטט בפניו את קווי המתאר של "מכונית העם". מכיוון שפורשה היה צ'כי, עם שנחשב לתת-אדם על-פי תאוריית הגזע הנאצית, קיבל פורשה אזרחות גרמנית ב-1934 בהליך מזורז, הצטרף אל המפלגה הנאצית כחבר מספר 5,643,287 ואף קיבל דרגה סמלית באס אס.
לצורך בניית מכונית העם הוקמה עיר חדשה ובה הוקם המפעל. העיר, הנקראת בימינו וולפסבורג, משמשת עד היום כעיר המטה של קונצרן פולקסווגן.
פרדיננד פורשה העביר את תכנון מכוניות המרוץ לבנו, בעודו מתמקד בבניית המפעלים בוולפסבורג (בין היתר באמצעות עובדי כפייה) ובהגדלתם, ובמיזמים נוספים שקיבל מהרייך השלישי, כגון תכנון טנקים, מנועים ואת הפרויקט המפורסם מכולם - המכונית העממית "פולקסווגן" שכונתה "חיפושית".
במהלך מלחמת העולם השנייה התבקש לתכנן טנק כבד. פורשה הציג את ה"טייגר P", אולם לבסוף נבחר הדגם של חברת הנשל ונכנס ליצור כטנק הטיגר. 100 יחידות שיוצרו למקרה של תקלה בלתי צפויה בייצור הדגם של הנשל הוסבו למשחיתי טנקים מסוג אלפנט, אשר נודעו גם בשם "פרדיננד" על שמו של פורשה.
עם תום המלחמה התבקש פרדיננד פורשה להמשיך בייצור הפולקסווגן על ידי שלטונות צרפת, ולהעביר לשם את מפעליו כפיצוי על נזקי המלחמה. חילוקי דעות בממשלת צרפת והתנגדות עזה של יצרני הרכב המקומיים טירפדו תוכנית זו עוד בטרם יושמה. פורשה, פיך (חתנו של פורשה) ובנו של פורשה, פרי, נאסרו כפושעי מלחמה ב-15 בדצמבר 1945. פרי שוחרר, אך פיך ופורשה נכלאו ללא משפט בדיז'ון לעשרים חודשים.
בעוד פרדיננד בכלא הצרפתי, ניסה בנו להפיח חיים בחברה והחל לתכנן דגם חדש, פורשה 356, הראשונה לשאת את השם "פורשה". החברה עדיין שכנה אז בגמונד, אוסטריה, לשם הועבר המפעל בעקבות הפצצות בעלות הברית על שטוטגרט. בניית הפורשה 356 החלה במנסרה ישנה בגמונד, שם יוצרו 49 יחידות, כולן בעבודת יד.
פורשה נשכר על ידי פולקסווגן לייעוץ, וקיבל תמלוגים על כל פולקסווגן שנבנתה, דבר שאפשר לו לחזור לשטוטגרט ב-1949, שם המשיך את ייצור הפורשה 356 עם גוף פלדה במקום אלומיניום, כפי שנבנה בגמונד. הוזלת העלויות הביאה למכירות מרשימות של 78,000 יחידות במהלך 17 שנות יצורה.
בנובמבר 1950 ביקר פורשה בפעם הראשונה לאחר המלחמה במפעלי פולקסווגן בוולפסבורג, שם כבר יוצרה ה"חיפושית" בייצור המוני. כמה שבועות לאחר מכן לקה בשבץ ולא החלים ממנו עד למותו ב-30 בינואר 1951.
האינתיפאדה הראשונה
האינתיפאדה הראשונה (בערבית: الانتفاضة الفلسطينية الأولى, תעתיק מדויק: אלאנתפאצ'ה אלפלסטיניה אלאולא) הייתה התקוממות אלימה ברובה, שהחלה ב-9 בדצמבר 1987, נחלשה באופן משמעותי לאחר מלחמת המפרץ ב-1991 והסתיימה רשמית עם חתימתם של הסכמי אוסלו ב־1993. במהלכה התקוממו התושבים הפלסטינים ביהודה ושומרון וברצועת עזה נגד מדינת ישראל. האינתיפאדה נקראה לעיתים "מלחמת האבנים", משום שבתחילתה השתמשו הפלסטינים באבנים ובכלי-נשק מאולתרים אחרים. עם פרוץ "האינתיפאדה השנייה" ניתן לזו שלפניה השם "האינתיפאדה הראשונה" כדי ליצור הבחנה ברורה ביניהן.
הרקע לאינתיפאדה.
בחודשים שלפני פרוץ האינתיפאדה הייתה עלייה במספר האירועים בעימות בין הפלסטינים לישראלים.
ב-2 באוגוסט 1987 נרצח סרן רון טל, מפקד בסיס המשטרה הצבאית ברצועת עזה, ברחובה הראשי של עזה, בהתקפת שלשה מחבלי הג'יהד האיסלאמי. ב-8 באוגוסט 1987 נרצח קצין מילואים ישראלי וכעבור שבועיים סוכל ניסיון פיגוע התאבדות בירושלים. בשבוע אחד בספטמבר נרצח חייל ואירעו שלושה פיגועי דקירה בישראלים.
ב-1 באוקטובר 1987 חיילי צה"ל הרגו שבעה מחבלים מעזה שהיו חברי ארגון הג'יהאד האסלאמי. נוסף על אירועים אלימים אלו חלה הידרדרות כללית ומשמעותית במצב הביטחון ביהודה, שומרון ועזה, דבר שכלל הכפלה לפחות של כמעט כל סוגי האירועים הביטחוניים. כוח ישראלי שנכנס לבלאטה זמן קצר לפני תחילת האינתיפאדה נתקל בהתנגדות לא-אלימה (ברובה) אולם בעוצמה כזאת שחייבה אותו לסגת ללא מרבית המבוקשים שחיפש.
על פי הערכות ישראליות, האינתיפאדה הייתה תופעה ספונטנית בחלקה. לאחר שהחלה, ניסה אש"ף לטעון כי הוא ארגן אותה, אולם היסטוריונים רואים בטענה זו ניסיון שלאחר-המעשה להציג יותר שליטה והשפעה בשטח ממה שהיו לאש"ף בפועל.
גורמים לאינתיפאדה.
הועלו השערות רבות לגבי הגורמים לאינתיפאדה. השערות אלו כוללות:
מדיניות ישראל.
מדיניות ישראל בשטחי יהודה, שומרון וחבל עזה לפני האינתיפאדה כללה בין היתר:
אירועים.
פעולות פלסטיניות בתחילת האינתיפאדה.
האירוע שנחשב כניצוץ שהצית את האינתיפאדה הוא ההלוויה של ארבעה פועלים פלסטינים ממחנה הפליטים ג'באליה שברצועת עזה שנהרגו בתאונת דרכים לאחר שנהג משאית ישראלי פגע בשתי מוניות שבהן נסעו, מדרום למחסום ארז, בארבע אחר הצהריים ב-8 בדצמבר 1987. השמועות שנפוצו כאילו לא הייתה זו תאונה, אלא פגיעה מכוונת כנקמה על רצח שלמה סקל, שנדקר למוות יומיים לפני-כן, ב-6 בדצמבר, בשוק המרכזי בעזה, עוררו מהומות במחנה.
למחרת בבוקר, ב-9 בדצמבר, החלו בני נוער במחנה ליידות אבנים לעבר חיילי צה"ל. בזמן שערכו חיפוש במחנה אחר המיידים, הקיפה קבוצת פלסטינים את הג'יפ ותקפה את הקצין שהופקד לשמור עליו. אחד מהם ניסה לחטוף את נשקו ושני בקבוקי תבערה הושלכו לעבר הג'יפ. הקצין פתח באש ומהירי נהרג חאתם אל-סיסי, בן 20, ועוד שישה עשר אנשים נפצעו. מוצב צה"ל בג'באליה נכבש והוצת על ידי ההמון הזועם. מאוחר יותר באותו היום, חטפו אלפי פלסטינים את גופתו של אל-סיסי מחדר המתים בבית החולים שיפא וערכו לו מסע הלוויה שהפך להתפרעות ובמהלכו נשמעו הקריאות "איד'בח אל-יהוד". התגובה הקטלנית של החיילים שלא היו מוכנים לעוצמת המהומות גרמו להסלמה נוספת. יום זה, 9 בדצמבר 1987, נחשב ליום פרוץ האינתיפאדה. מג'באליה התפשטו המהומות לכלל רצועת עזה, ולאחר זמן מה למחנות פליטים וישובים פלסטיניים ביהודה ושומרון. ב-19 בדצמבר החלו מהומות גם במזרח ירושלים.
בימים הראשונים היו המהומות חסרות ארגון כלשהו וכוונו במידה לא מעטה גם כלפי החלקים העשירים של האוכלוסייה הפלסטינית. בסקרים שנערכו בקרב העצורים הפלסטיניים, התברר כי מרבית העצורים בשלב זה לא היו מחוברים כלל למאבק הלאומי שלהם ורבים מהם עבדו בישראל. כמו כן השתתפו בשלב הראשון של המהומות נשים וילדים רבים.
חוסר הארגון הסתיים כאשר הוקמו ועדות עממיות ברחבי יהודה, שומרון ועזה וכן "המפקדה הלאומית המאוחדת להסלמת ההתקוממות בשטחים הכבושים" (שהוקמה פורמלית בסוף דצמבר 1987 והכרוז הראשון שלה יצא ב-10 בינואר 1988) שעמדה למעשה בראשן.
מכיוון שאש"ף לא ארגן את המהומות בראשיתן הייתה סכנה מבחינתו לאבד את השטח לטובת הכוחות המקומיים. ניסיונות של אש"ף להציג את ההתקוממות כיוזמה שלו נתקלו בהתעלמות או בבוז. עם זאת, אש"ף הצליח להטיל את מרותו על המפגינים משום שמרבית אנשי הוועדות העממיות וכל אנשי המפקדה המאוחדת היו חברים בו וראו את עצמם (לפחות עקרונית) כפופים למרותו. כתוצאה מחוסר רצונה של המנהיגות המקומית להתעמת עם אש"ף, בשל החשש מחשיפה על ידי השב"כ וכן בשל היותם של מרבית המנהיגים משולי החברה הפלסטינית לפני האירועים (מצב זה השתנה במהירות עם תחילת האינתיפאדה), נותרו מנהיגי האינתיפאדה המקומיים אנונימיים, דבר שהקל על אש"ף לטעון לשליטה באירועים.
עם זאת, אש"ף ושלוחיו לא פעלו לבדם בשטח, ולראשונה הארגון מצא את עצמו מתחרה בארגונים אסלאמיים קיצוניים - חמאס (שהוקם בתחילת האינתיפאדה) והג'יהאד האסלאמי, שגם להם היה חלק בליבוי האלימות.