בשנים הבאות עסק רודולפו בתכנון תיקי היד היוקרתיים ביותר של גוצ'י, בנוסף לתפקידיו בניהול החנות במילאנו. סגנונו תואר כמעודן וקפדני ביותר, ולעיתים בילה שעות רבות בעיצוב אבזמי הזהב הקטנים של התיקים. כמו כן נמנע מלבישת חליפות, שלא כמו שני אחיו, ואסקו ואלדו, ונהג לעטות בגדים צעקניים כדרכם של שחקני הקולנוע.
אלסנדרה נפטרה מסרטן הרחם ב-14 באוגוסט 1954, והותירה את רודולפו לגדל את בנם לבדו. נאמר כי כאשר שכבה על ערש דווי, ביקשה ממנו להבטיח לה כי לא ירשה למאוריציו לפנות לאף אישה אחרת בתור אמו. אמיתות הסיפור אמנם מוטלת בספק, אך במשך שארית חייו סירב רודולפו להתחתן שנית, ואף לא שמר על מערכות יחסים ארוכות עם הנשים שעמן התראה.
באותה העת התגורר יחד עם בנו בדירה קטנה בקורסו מונפורטה, מילאנו, אותה אהב במיוחד מאחר שנמצאה בקרבת חנות הגוצ'י שבה עבד, וכן בשל העובדה שניצבה מול תחנת המשטרה המקומית, אשר בתקופה בה איטלקים אמידים נחטפו לעיתים תכופות עבור דרישות כופר, נחשבה לפרט מעורר ביטחון. כעבור זמן מה הביא למקום אישה צעירה בשם טוליה, אשר שימשה כאומנת לבנו, ונותרה בביתם זמן רב לאחר שעזב את קן הוריו. כמו כן שיכן רודולפו בדירה את פרנקו סולארי, נהגו ועוזרו הפרטי.
במרתף הבניין בנה אולם קולנועי פרטי, בו נהג לשבת ולצפות בסרטי העבר בהם הופיע. הוא ניסה להרכיב מעין מונטאז' של קטעי פילם בהם הופיעה אלסנדרה, במטרה להראות לבנו איזו מין אישה הייתה אמו. תחילה אסף סלילי צילום של סרטים ישנים אשר הצליח למצוא, קטעים מחתונתם המצולמת, וצילומים ביתיים נוספים, עד שלבסוף עלה בידו להרכיב סרט באורך מלא אשר עסק במשפחת גוצ'י, לו קרא סרט בחיי. היצירה הפכה למפעל חייו, ולאורך השנים הבאות נהג לערוך אותה באוססיביות, פעם אחר פעם. בהקרנת הבכורה שלה, הזמין את כל בני כיתתו של בנו לאולם הקולנוע אמביסאטורי עבור הצפייה, וב-22 בנובמבר 1982, קהל בגודל של כ-1,300 אנשים התכנס בבית הקולנוע מנזוני שבמילאנו, וצפה בגרסתו הסופית.
בשנים הבאות החל להשקיע את ההון שהרוויח ממניות גוצ'י שהיו בבעלותו במקרקעין, ורכש חלקות אדמה רבות בגבעת סורבטה, אחד האזורים היוקרתיים יותר בסנט מוריץ, שווייץ, עד שלבסוף בנה במקום אחוזה ענקית אשר השתרעה על שטח של יותר ממאתיים אלף מטרים רבועים. הוא קרא לבקתה הראשונה שבנה במקום מוריזאן, קרי ביתו של מאוריציו, בדיאלקט שווייצרי מקומי. כמו כן תלה את סמל המשפחה על הקירות הגבוהים, תחת המרזבים, לצד הפלר דה ליס, סמלה של העיר פירנצה.כעבור מספר שנים תכנן רודולפו אייקון בולט נוסף של מותג האופנה, צעיף הפלורה, אותו עיצב ב-1966 בעזרתו של האמן ויטוריו אקורנרו, לפי הזמנתה של הנסיכה גרייס ממונקו. בת המלוכה הופיעה בחנות במילאנו יום אחד למרבה הפתעתו הרבה של רודולפו, אשר הציע לערוך לה סיור, שבסופו התעקש להעניק לה מתנה. קלי ביקשה צעיף בעל דפוס של פרחים, אך בשל אזלת ידו, נחלץ רודולפו באמתלה כי הצעיף עודנו נמצא בהכנות, ונתן לה במקומו תיק יד עם ידית חזרן. כאשר הצעיף הושלם הביא לה אותו רודולפו באופן אישי, באין יודעין כי דפוס הפרחים החדשני שצויר עליו עתיד היה לתפוס תאוצה כה רבה ולהופיע על אביזרי הלבוש, התיקים, ואף על תכשיטיו של בית האופנה.
כאשר גדל בנו, מאוריציו, והביא לביתם את אהובתו, , הביע בפניו רודולפו את סלידתו הרבה ממנה, תחושה עליה שמר עד ליום מותו, וניתק עמו קשר לאחר שסירב לדרישתו להיפרד ממנה. קודם לחתונתם אף התחנן בפני הקרדינל של מילאנו כי ייבטל את נישואיהם. לדבריו, הייתה רג'יאני ; על אף שאין נביא בעירו, עם חלוף הזמן הוכיחו את עצמם רשמיו הראשוניים במידה מסוימת כנכונים, שכן לאחר גירושיהם של הזוג, רצחה רג'יאני את מאוריציו בעזרת מתנקש ששכרה, ב-27 במרץ 1995.
עם מותו של אחיו, ואסקו, עברו מניות הגוצ'י שבבעלותו, בהתאם לחוק האיטלקי דאז, לאלמנתו מריה, מאחר שלשניים לא היו ילדים. הוא ואלדו הציעו לקנות אותן ממנה, ולאחר הסכמתה הפכו לשותפים שווים בחברה, כאשר כל אחד החזיק בחצי מכמות המניות. בשנים הבאות החלו להתעורר מאבקים פנימיים בינו ובין ילדיו של אלדו, להם חילק אחיו כעשרה אחוזים מהמניות שברשותו. לאחר שאובחן כחולה בסרטן הערמונית, שב לדבר עם בנו מאוריציו בניסיון לשלב אותו בעסק בהקדם האפשרי.
הסרטן התפשט בגופו של רודולפו במהרה, וב-7 במאי 1973 שקע בתרדמת ממנה התעורר רק לסירוגין. כאשר הגיעו מאוריציו ופטריציה לבקרו לא זיהה אותם, אולם כאשר שב אחיו אלדו מארצות הברית בכדי לראותו בפעם האחרונה, הצליח לומר, ; הוא מת כעבור מספר ימים, ב-14 במאי, בעודו בן שבעים ואחת. טקס ההלווייה נערך בבזיליקה הרומנסקית שבסן בביליה, מילאנו, כאשר ארבעה מעובדיו הנאמנים ביותר נבחרו לשאת את ארונו בין מאות המתאבלים אשר הגיעו לחלוק לו כבוד אחרון. בתום הטקס נלקח הארון לפירנצה, שם נקבר בחלקת משפחת גוצ'י.
Nightingale (שיר של דמי לובאטו)
Nightingale הוא שיר של הזמר/ת האמריקאי/ת, דמי לובאטו, שנמצא באלבום האולפן הרביעי שלו/שלה, "Demi". השיר יצא, על ידי חברת התקליטים הוליווד רקורדס, ב-10 במאי 2013. השיר נכתב על ידי דמי לובאטו, אן פרבן, מאט ראד ופלישיה ברטון, והופק על ידי אן פרבן ומאט ראד.
נכון לאפריל 2022, השיר הושמע למעלה מ-62 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ, שצולם בשחור-לבן, בבימויו של בלאק קופי, יצא בערוץ היוטיוב של לובאטו ב-24 בדצמבר 2014. נכון לאפריל 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-47 מיליון פעמים.
הופעות חיות.
לובאטו ביצע/ה לראשונה את השיר בריאיון ל-GRAMMY.com באוקטובר 2013. ב-6 ביוני 2014, לובאטו ביצע/ה את השיר בתוכנית בוקר טוב אמריקה. לובאטו ביצע/ה את השיר בסיבובי ההופעות "The Neon Lights Tour", "Demi World Tour" ו-"Future Now Tour".
אישטוואן שלושינסקי
ד"ר אישטוואן שלושינסקי (בהונגרית: Salusinszky István; בודפשט, 27 בפברואר 1918 – בודפשט, 14 באוקטובר 1984) היה מנהיג כלכלי יהודי-הונגרי דיפלומט, מנכ"ל הבנק ההונגרי לסחר חוץ (MKB Bank).
ביוגרפיה.
אישטוואן שלושינסקי נולד במשפחה יהודית בבודפשט. אביו, דיולה שלושינסקי, היה עורך דין, ודודו, אימרה שלושינסקי היה דמות מפתח באימפריית העיתונות אשט של אנדור מיקלוש. בניו היו דיולה שלושינסקי שעסק בסחר בין-לאומי, גאבור שלושינסקי שהיה מורה לשפות והשלישי מיקלוש שלושינסקי היה מפיק סרטים. בתו ז'וז'ה שלושינסקי היא מומחית בתחום תיירות החוץ. אחד מנכדיו אנדראש שלושינסקי הוא מומחה להוראת שפות.
לימודי משפטים ועסקים.
לאחר סיום בחינות הבגרות התקבל ללימודי משפטים וסיים את הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) בשנת 1939 וכן היה סטודנט ב"בית הספר החופשי למדעי המדינה" (École Libre des Sciences Politique) בפריז. בתקופת מלחמת העולם השנייה עד כניסת הגרמנים להונגריה במרץ 1944 (מבצע מרגרטה) היה בעלים משותף של מפעל לשטיפת סמרטוטים, ולמעשה עסק ב"השגת לקוחות", כי לא יכול היה לעסוק במקצועו כעורך דין בשל החוקים היהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי).
בשרותו של ראול ולנברג.
לאחר כניסת הגרמנים לממלכת הונגריה, כיהודי, נאלץ להסתתר עם ניירות מזויפים כחלק מחברי תנועת ההתנגדות היהודית (הבלתי חוקית) והשתתף בהצלת יהודים כמזכירו של הדיפלומט השוודי ראול ולנברג.
קריירה חדשה.
משנת 1945 התפרנס תחילה כמתרגם מרוסית, לאחר מכן היה פקיד של הבנק הלאומי ההונגרי, ובין 1947 לבין 1950 היה היועץ של הנציגות המסחרית ההונגרית במוסקבה. בין השנים 1950–1958 היה מנהל מחלקה במשרד לסחר החוץ, ואחר כך מנהל האגף. בין השנים 1958–1963 היה ראש הנציגות הסחרית ההונגרית ברומא (נספח מסחרי).
מנכ"ל בנק גדול.
מ-1964 עד 1980 (עד לפרישתו), היה מנכ"ל הבנק לסחר חוץ ההונגרי, שהיה ללא ספק ימי הזוהר הראשונים של המוסד, תקופת יציאתו לעצמאות עסקית. כפי שהסכימו הכפופים לו, החברים וברי הפלוגתא שלו, עידן שלושינסקי בניהולו של המנכ"ל האגדי של הבנק לסחר חוץ יצר היקף פעילות מתרחב לארגון ויצר ניהול, מימון וביצוע עסקאות סחר חוץ מורכבות. בהנהגתו וניהולו של ד"ר שלושינסקי ה-MKB הפך ללוחם מוביל במימון השקעות גדולות בהונגריה באמצעות השגת הלוואות זרות (כך למשל נפתח מלון האינטרקונטיננטל בבודפשט שהוא מלון מריוט של היום שנפתח ב-1969) והגיעו להונגריה המותגים פפסי קולה, קוקה-קולה ולוי שטראוס. הוא היה דיפלומט כלכלי מעולה ששלט בשפות אנגלית, צרפתית, גרמנית, איטלקית ורוסית.
אישיותו כמנהל.
מספרים עליו הוא תמיד היה איש חייכן, לא גבוה מדי, קצת חסון, לבוש היטב, עם קול צרוד. הוא כונה "שַאלוֹ" והיה בעל סמכות טבעית שכולם רחשו לו כבוד. הוא ידע את השמות הפרטיים של כל עובדיו. כשהלך במסדרון, בירך מראש כל אחד והתעניין במשפחתו. כשירד לקפיטריה או לחדר האוכל (כיוון שלא הרשה שיביאו את ארוחת הצהריים שלו למשרדו), התעניין וידע על מצבו של כל אחד והוא בהחלט עזר היכן ולמי שהוא יכול היה על ידי שליחת ילדים לבית הספר טוב יותר, או להגיע לעובדיו החולים בית חולים וכיוצא באלה.
מדינת קליפורניה נגד מוריי
סקוט רודין