בנוסף פרסם חוברות שונות על ענייני אגדה והלכה, סדרת חוברות "וקראת לשבת עונג" על השבת, סדרת חוברות "תורת אמך" על עניינים בתורה, "בן יכבד אב" על עניינים שונים, חוברת ביאורי שטרות מכירת חמץ.
אומגה בקנטאור
ω בקנטאור (מצוין כ-NGC 5139) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים קנטאור הנמצא במרחק של כ-16,000 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-10 מיליון כוכבים. זהו הצביר הכדורי הבהיר ביותר בשמים ואחד הקרובים ביותר לכדור הארץ.
היסטוריה.
הצביר התגלה על ידי אדמונד היילי בשנת 1677 ותואר על ידו כ"כתם בהיר בקבוצת קנטאור". למעשה כבר תלמי כלל אותו בקטלוג הכוכבים שלו ככוכב והוא גם נכלל בשנת 1603 בקטלוג הכוכבים אורנומטריה של יוהאן באייר, שגם נתן לו את הציון "ω בקנטאור". ג'ון הרשל זיהה סביב שנת 1830 שמדובר בצביר כוכבים. בשנת 2008, בעקבות תצפיות נוספות, שנעשו על ידי טלסקופ החלל האבל, הועלתה השערה שבמרכז הצביר נמצא חור שחור בינוני ושלמעשה מדובר בגלקסיה ננסית שנלכדה בכוח הכבידה של שביל החלב, שפיזר את הכוכבים שמחוץ לליבתה.
תצפית.
הצביר נמצא במרכז קבוצת הכוכבים קנטאור, בהמשך הקו המחבר את β בקנטאור עם ε בקנטאור, כ-8 מעלות מצפון לו, וכ-5 מעלות ממערב ל-ζ בקנטאור. בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 3.7 כך שניתן למוצאו בקלות, אך בשל מיקומו הדרומי קשה לראותו מאירופה או מהמזרח התיכון. בתנאי תצפית מיטביים ניתן להבחין בכך שמדובר בכתם מעורפל ולא בכוכב נקודתי ובמשקפת איכותית ניתן להבחין בכוכבים שבשולי הצביר ובכך שצורתו מעט אליפטית. באמצעות טלסקופ חובבים ניתן לראות בקלות שזהו צביר כדורי.
מאפייני הצביר.
קוטרו של ω בקנטאור הוא כ-170 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-16,000 שנות אור, כך שגודלו הזוויתי הוא כ-36 דקות קשת - יותר מגודלו הזוויתי של הירח המלא. הצביר מעט אליפטי - אורך הציר המשני שלו הוא כ-80% מהציר הראשי והוא מכיל כ-10 מיליון כוכבים. מסתו הכוללת היא פי 5 מיליון ממסת השמש, עוצמת ההארה הכוללת שלו היא פי 700,000 מעוצמת ההארה של השמש והספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F5. גילו מוערך בכ-12 מיליארד שנים. בניגוד לצבירים כדוריים אחרים, הכוכבים בצביר זה הם מגילאים שונים ובעלי מתכתיות מגוונת.
מדידות של מהירות התנועה של כוכבי הצביר סביב מרכזו מעלות שנמצא במרכז הצביר גוף מסיבי שמסתו מוערכת בכ-40,000 מסות שמש וככל הנראה זהו חור שחור. גודלו החריג של הצביר, צורתו הפחוסה, השונות הגדולה בגילאי כוכבי הצביר ובתכונותיהם וקיומו של חור שחור במרכזו, מרמזים על כך שייתכן ומדובר בגלקסיה ננסית שנלכדה בכוח המשיכה של שביל החלב וכתוצאה מכך איבדה את הכוכבים שבשוליה שהתפזרו בשביל החלב. ליבת הגלקסיה נשארה צפופה ודחוסה ונראית כיום כצביר גדול במיוחד.
מארי ז'וזה, מלכת איטליה
מארי ז'וזה, מלכת איטליה הידועה גם כמארי ז'וזה נסיכת בלגיה (באיטלקית: Maria José del Belgio; 4 באוגוסט 1906 - 27 בינואר 2001) הייתה מלכת איטליה האחרונה מבית סבויה. מכונה באיטליה "מלכת חודש מאי" (באיטלקית - "regina di maggio") עקב 33 בלבד ימי מלכותה במאי 1946.
חייה.
מארי ז'וזה נולדה לאלברט הראשון, מלך הבלגים ולאליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים, בתם של קרל תאודור, דוכס בבוואריה ומריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל, ונקראה מארי ז'וזה שרלוט סופי אמיליה הנרייטה אולגה גבריאלה. בשנת 1930 נישאה ליורש העצר האיטלקי, שיהיה לימים אומברטו השני, מלך איטליה. עם נישואיה זכתה בתואר "נסיכת פיימונטה". לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים.
בשנת 1939 מונתה מארי ז'וזה לנשיאת הצלב האדום באיטליה.
בימי מלחמת העולם השנייה הייתה הנסיכה מארי ז'וזה בין היחידים במשפחת המלוכה האיטלקית אשר התנגדו לשלטונו הפאשיסטי של מוסוליני באיטליה. ישנן אף עדויות שהנסיכה ניסתה ליצור קשרים עם גורמים מבין מדינות בעלות הברית נגד מוסוליני.
כאשר הודח מוסוליני בשנת 1943, ולאחר שהמלך ויטוריו אמנואלה השלישי אולץ לצאת לגלות, הוכרז בעלה של הנסיכה מארי ז'וזה כעוצר הממלכה. באותה עת ערכו מארי ז'וזה ובעלה ביקורים רבים בערי איטליה השונות אשר השתחררו מעול השלטון הפאשיסטי, ובני הזוג זכו לאהדה רבה בקרב האוכלוסייה האיטלקית.
במאי 1946 התפטר המלך ויטוריו אמנואלה מתפקידו כמלך איטליה ובנו אומברטו עלה לכס השלטון כמלך אומברטו השני. מארי ז'וזה הוכרזה כמלכת איטליה. משך כהונת בני- הזוג כמלכי איטליה לא ארכה זמן רב משום שבחודש יוני 1946 החליטו אזרחי איטליה לבטל את שלטון המלוכה במדינה ולהכריז על איטליה כעל רפובליקה. מארי ז'וזה ובעלה המלך אומברטו השני נאלצו לצאת לגלות בפורטוגל.
בגלות בפורטוגל החליטו מארי ז'וזה ובעלה להיפרד ומארי וילדיה עברו להתגורר בז'נבה. בני הזוג לא התגרשו באופן רשמי עקב מחשבתו של המלך המודח כי הוא ישוב באחד הימים לשלטון באיטליה הקתולית, אשר לא הכירה באותה עת בגירושים.
מארי ז'וזה מתה בעיר ז'נבה בגיל 94. במהלך ימי גלותה בז'נבה הייתה פטרונית האומנויות בתחום המוזיקה הקלאסית.
משפחתה.
למארי ז'וזה ובעלה אומברטו השני, מלך איטליה נולדו ארבעה ילדים:
בית הכנסת הגדול של בורדו
בית הכנסת הגדול של בורדו (בצרפתית: Grande synagogue de Bordeaux) הוא אחד מבתי הכנסת הגדולים והיפים בצרפת, ומקום התרבות היהודי העיקרי של בורדו. בית הכנסת משמש כיום את בני הקהילה היהודית הספרדית של בורדו.
היסטוריה.
בעיר בורדו יש שרידים המעידים על קיום קהילה יהודית כבר במאה הרביעית. במאה ה-15 זרמו לעיר והתיישבו בה אנוסים רבים, וכן יהודים שעברו אליה מפרובאנס. במרוצת המאה ה-19 פרחה הקהילה ויהודיה השתלבו בחיי המסחר והרוח בעיר. בית הכנסת הגדול בבורדו נחנך ביום כ"א באלול תרמ"ב (5 בספטמבר 1882), בנוכחות הרב הראשי של צרפת, לזר איזידור (1813 - 1888), רב טולוז, אורי, ורבה הראשי של בורדו, שמעון לוי. בית הכנסת שקדם לו, ברחוב קאסרוז' שבלב הרובע היהודי הישן של בורדו, הוקם ב-1812, ונהרס בדליקה ב-27 ביוני 1873. הקהילה היהודית בבורדו החליטה מיד על הקמתו של בית כנסת חדש, אבל רחובותיו הצרים של הרובע היהודי הישן לא התאימו למיזם החדש, ולכן בחרו בכתובת חדשה, רחוב לאבירה.
התוכנית האדריכלית המקורית נעשתה על ידי אנדרה בורגה (1821 - 1879), ואחריו הצטרף לפרויקט שארל דיראן (1824 - 1891) שהביא את העיצוב לידי גמר בשנת 1880. עלות הבנייה האמירה ל-660,000 פרנקים ויותר, (סכום עתק באותה תקופה) ומקורות המימון היו מכירת קרקע בית הכנסת הקודם, וכן תרומות חברי הקהילה הספרדית של בורדו, בייחוד תרומת משפחת הבנקאים פריירה. גם הרשות המקומית בורדו וממשלת צרפת השתתפו במימון. כאשר נפתח בית הכנסת בשנת 1882, היה הגדול ביותר בצרפת.
בית הכנסת חולל במלחמת העולם השנייה ושימש את הצבא הגרמני כבית סוהר שממנו נשלחו יהודים מבורדו למחנות ריכוז והשמדה. בשנת 1944 נבזז בית הכנסת על ידי פשיסטים צרפתים.
בראשית שנות החמישים נערכו בבית הכנסת עבודות שיקום ושיפוץ על פי התוכניות המקוריות של שארל דיראן, עד שהבית הושב ב-1956 למראהו המקורי. שמותיהם של יהודי בורדו שנספו בשואה נחקקו על קירות זיכרון בחזית.
ב-20 ביולי 1998 הוכר בית הכנסת כאתר היסטורי רשמי של צרפת, ושנתיים לאחר מכן נקבע כי הוא יואר מדי לילה.
תיאור המבנה.
הגישה הכללית בעיצוב בית הכנסת היא זו של האדריכל אנדרה בורגה, היינו שילוב אקלקטי של אלמנטים אופייניים מן האמנות הרומנסקית והביזנטית, שהיה אופנתי בבתי כנסת רבים במערב אירופה ובמרכזה בשלהי המאה ה-19.
בורגה שילב במבנה שני מגדלים סימטריים משני צדי החזית המערבית, שדומים מאוד למגדלי הפעמונים בכנסיות. אחדים מחברי הקהילה הביעו התנגדות לאלמנט זה, משום שחשבו שהמבנה דומה יתר על המידה לכנסייה, אך בכל זאת לא ויתר האדריכל השני על המגדלים. שארל דיראן הוסיף לעיצוב המקורי נופך אוריינטלי ויצר מחזה מרשים מן הרחוב בואך אל החזית המערבית. המוטיבים המזרחיים הוספו גם כרמז למוצאם של היהודים הספרדים של בורדו, אבל דיראן לא אימץ את הסגנון המורי המאפיין בתי כנסת רבים שנבנו באותה תקופה במחוזות המזרחיים של צרפת ובארצות אחרות באירופה. בית הכנסת החדש של בורדו היה שונה מאוד מהקודם, שבו היו אלמנטים נאו-קלאסיים משולבים עם מה שנחשב אז למוטיבים בהשראה תנ"כית.
החזית המערבית היא החלק המרשים ביותר בבניין, ובשני צדיה מגדלים. על פי התוכנית המקורית, מעל למגדלים היו צריכות להתנוסס כיפות מתומנות, אך אלה לא נבנו מעולם, בשל התנגדות חברי הקהילה, אשר חששו מפני דמיון מופרז לכנסייה, וסירבו לממן את התוספת. במרכזה של החזית ישנם שלושה שערים, ומעליהם קשתות מחודדות, וטימפנום מקושט במוטיבים שנלקחו מבית הכנסת הישן, למשל עצי תמר מעל לדלתות הצד ומנורת שבעה קנים על הדלת המרכזית. מעל לשערים שלושה חלונות מוארכים, האמצעי גבוה מהאחרים, וחלונות בתבניתו קבועים גם בכל אחד מהמגדלים הצדיים. בחלקם העליון של החלונות יש חלונות קטנים יותר, עגולים, אופייניים לאדריכלות המזרח כפי שנתפסה באירופה של המאה ה-19. על החלק המרכזי של החזית המערבית חולש כרכוב שבחלקו העליון שני לוחות הברית.
בתוך בית הכנסת שוכן אחד מאולמות התפילה היהודיים הגדולים בצרפת. אורכו למעלה משלושים מטרים, ויש בו 1,500 מקומות ישיבה. בכניסה יש לובי קטן וממנו מגיעים לעזרת הנשים בקומה הראשונה. בין הלובי לבין אולם התפילה מפרידות דלתות זכוכית. האולם עצמו נחלק לשבעה מפרצים; הגלריות בקומה הראשונה, המשמשות כעזרת נשים, נישאות על גבי שתי שורות של עמודי מתכת מתוצרת מפעלי אייפל בבורדו.