ב-1966 נבחר לראשות המועצה המקומית. במשרה זו כיהן משה לוי עד לשנת 1968.
משה לוי נפטר בשנת 1986, בגיל 67.
בשנת 2001, כהוקרה לפועלו, נקרא על שמו רחוב בחלקה המערבי של העיר.
ארלנמייר
ארלנמייר (הנקרא גם בקבוק קוני או הנורה), הוא בקבוק מעבדה המשמש לחימום או ערבוב נוזלים.
הארלנמייר בנוי בצורת חרוט, עם פתח גלילי והוא עשוי מזכוכית עמידה בחום. על הארלנמייר יש שנתות של מיליליטר (ml), גודלי ארלנמיירים נפוצים הם: 50ml, 100ml, 200 ml, 500ml ו-1000ml. ארלנמיירים מקצועיים עמידים גם בטמפרטורה של 300 מעלות.
ארלנמייר הוא בקבוק מעבדה אשר נקרא על שם אמיל ארלנמייר, כימאי גרמני שהמציא אותו ב-1861.
הארלנמייר נפוץ מאוד במעבדות הודות למספר יתרונות על פני בקבוקי רתיחה וכוסות כימיות.
לבקבוק צוואר צר אשר מונע שפיכת נוזלים בעת בחישה וגם ניתן לסגור אותו באמצעות פקק.
המבנה החרוטי של הארלנמייר גם מאפשר להפריד בקלות משקע מוצק מנוזל הנמצא מעליו: הטיית הארלנמייר לכיוון אופקי, גורמת ליציאת הנוזל דרך הפתח, בעוד שהמשקע המוצק נשאר לכוד בבסיס הכלי הנמוך מהפתח.
כמו כן, הוא מאט את קצב האידוי בגלל צווארו הצר ומאפשר יציבות בגלל בסיסו הרחב. אם בבקבוק קוני אין אוויר אז ההתאדות של הנוזל בפנים מהירה יותר.
טורקמנבאשי (עיר)
טוּרקְמַנבָּאשֵי (בטורקמנית: Türkmenbaşy) היא עיר בטורקמניסטן, על גדות הים הכספי (בצידו הצפוני של מפרץ הנקרא בשמה) והיא עיר הנמל היחידה במדינה זו. העיר נקראה עד 1920 קיזיל סו (מילולית: מים אדומים), בתקופת האימפריה הרוסית והשלטון הסובייטי נקראה קרסנובודסק (ברוסית: Красноводск, שם שגם הוא נגזר מ"מים אדומים"). ב-1993 קרא לה נשיא טורקמניסטן ספרמורט ניאזוב על שם כינויו הרשמי טורקמנבאשי, אבי הטורקמנים. כיום משמשת העיר כמרכז הכלכלי והאדמיניסטרטיבי לאזור התיירות והנופש המתפתח, אוואזה, 16 ק"מ של רצועת חוף ובה בתי מלון ושירותי תיירות.
היסטוריה.
לפני שלטון רוסיה.
המקום בו הוקמה העיר המודרנית היה תחנה בדרך המשי. במקום קיים שפך נהר יבש של ערוץ קדום של הנהר אמו דריה. אתר העיר ממוקם בצפונו של מפרץ גדול, הוא מוקף הרים צחיחים ובהם מכרות בהט.
ב-1717 הקים במקום הנסיך הרוסי אלכסנדר בקוביץ'-צ'רקסקי עיר מבצר, כחלק מהתקדמות האימפריה הרוסית מזרחה ל"טרנס-כספיה", כלומר האזור שממזרח לים הכספי. מטרת מסעו הייתה כיבוש ח'אנות חיווה. המסע הצבאי נכשל והמקום ננטש למשך 150 שנה.
תחת השלטון הרוסי.
ב-1869 הוקם שנית המבצר הרוסי וסביבו התפתחה במהירות עיר הנמל שנקרה ברוסית קרסנובודסק ובטורקמנית קיזיל-סו, שם שמשמעותו זהה, מים אדומים, בשל הסחף הבוצי הרב שגרפו עמם הנהרות העונתיים הזורמים לים הכספי. העיר שימשה כבסיס רוסי במסגרת "המשחק הגדול" להשתלטות על ח'נות חיווה ובוכרה ועל השבטים הטורקמנים הנוודים. בשנת 1880 הוקמה בה תחנת הרכבת ממנה יצאה המסילה הטרנס-כספית ונמלהּ החל לקלוט מכליות נפט מבאקו, בירת אזרבייג'ן הנמצאת מצידו השני של הים הכספי.
רצח 26 הקומיסרים של באקו.
בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה נשלט האזור על ידי ממשל סוציאל-רבולוציוני, שהתנגד לבולשביקים. ב-1918 נמלטו לעיר 26 קומיסרים בולשביקים ששלטו ב"קומונת באקו" והשליטו שם טרור, לאחר שהשלטון בעיר התחלף ופנה כנגדם. ה-26 נרצחו על ידי משטרת קרסנובודסק. נסיבות הרצח או ההוצאה להורג אינן ברורות ונתונות במחלוקת, כמו גם מעורבות קציני צבא בריטניה ששהו באזור על מנת להגן על פרס ועל הדרך להודו.
הקומיסרים הובאו לקבורה בבאקו בספטמבר 1920, לאחר שטורקמניסטן נכבשה על ידי הצבא האדום. בשנת 1933 חיבר סרגיי יסנין שיר לזכר הקומיסרים וליאון טרוצקי התייחס בהרחבה לחלקה של בריטניה בספרו "בין לבנים לאדומים". בשנת 1965 צולם סרט קולנוע על הקומיסרים ורציחתם. כמו כן, בתקופת ברית המועצות נכתבו מספר יצירות מוזיקליות בנושא. בכל שנות ברית המועצות הקומיסרים של באקו היו סמל המאבק הבולשביקי במלחמת האזרחים ברוסיה.
אקלים.
טורקמנבאשי ממוקמת באזור אקלים צחיח באופן קיצוני, כמות המשקעים השנתית הממוצעת אינה עולה על 125 מילימטר. הטמפרטורה הממוצעת מגיעה ל-28 מעלות צלזיוס ביולי (החודש החם בשנה) ול-2 מעלות בינואר.
כלכלה ותחבורה.
העיר מהווה את הנמל היחיד של טורקמניסטן והנמל הגדול ביותר בכל מרכז אסיה ובה ממוקמת תחנת הרכבת הטרס-כספית, המחברת אותה לבירה אשגבאט ומזרחה. בשנת 1956 נפתח בסמוך לעיר שדה תעופה, שהורחב ושופץ ב-2010 לשדה תעופה בינלאומי מודרני. שירות מעבורת מקשר את טורקמנבאשי עם באקו.
באופן מסורתי מתבססת כלכלת העיר על נפט וגז טבעי וכוללת את בית הזיקוק הגדול במדינה.
ב-2007, לאחר ביקור בעיר, הכריז נשיא טורקמניסטן, גורבנגולי ברדימוחמדוב, על פיתוח רצועת החוף שממערב לעיר כאזור נופש ותיירות בשם אווזה (Awaza). תנופת הפיתוח התיירותי הובילה לפיתוח תשתיות ומרכזי מסחר בעיר.
קרסנובודסק
קיזיל סו
סחלב הקוף
סחלב הקוף הוא כינויים של מספר מינים שונים במשפחת הסחלביים.
המסילה הטרנס-כספית
המסילה הטרנס-כספית (גם "המסילה המרכז-אסיאתית") היא מסילת ברזל שנסללה על ידי האימפריה הרוסית בסוף המאה ה-19 על תוואי דרך המשי, כחלק מהתפשטות האימפריה הרוסית למרחבי מרכז אסיה (שנקראה "טרנס-כספיה", כלומר מעבר לים הכספי). המסילה שימשה בראשיתה לצרכים צבאיים והיוותה נכס אסטרטגי רוסי במסגרת "המשחק הגדול" על השליטה במרחבים אלה בין רוסיה לבריטניה. המסילה משתרעת לאורך 2560 ק"מ מטורקמנבאשי שבטורקמניסטן לחופי הים הכספי ועד אנדיז'ן שבאוזבקיסטן ובדרכה מקשרת את אשגבאט, מרב, סמרקנד, בוכרה וטשקנט.
מסלול והיסטוריה.
בין 1879 ו-1886 נסללה המסילה במרכז טורקמניסטן של ימינו, בין הים הכספי דרומית-מזרחית לאשגבאט ברובה דרך מדבר קאראקום. ב-1888 הגיעה המסילה, לאחר סיבוב צפונה, לסמרקנד ובוכרה, בהתאם לכיבוש השטח והשליטה בו על ידי צבא האימפריה הרוסית. ב-1898 הושלם חלקה המזרחי של המסילה דרך טשקנט עד אנדיז'ן, לאחר בניית גשר מעל נהר סיר דריה. מעל נהר אמו דריה עברה הרכבת על גבי גשר-עץ, שניזוק בשיטפונות. רק ב-1901 הושלם גשר קבוע מעל הנהר.
בשנת 1905 נוסד קו מעבורת לרכבות בין העיר באקו שבאזרבייג'ן לקרסנובודסק.
ב-1906 חובר בטשקנט קו הרכבת הטרנס-כספי עם המסילה הטרנס-ארלית, המחברת את טשקנט עם אורנבורג וממנה אל רשת הרכבות של רוסיה. ב-1910 חוברו לקו-משנה הערים טרמז ודושנבה. קו-משנה נוסף מחבר את המסילה למשהד שבאיראן. ב-1926 חוברה המסילה לטורקסיב, המסילה החוצה את קזחסטן אל נובוסיבירסק שבסיביר.
תצפית על גבעת הפרגים
תצפית על גבעת הפרגים (באנגלית: From up on poppy hill, ביפנית: コクリコ坂から, הפבורן: Kokuriko-zaka Kara) הוא סרט אנימה יפני שיצא לקולנוע בשנת 2011. הסרט בוים על ידי גורו מיאזאקי, נכתב על ידי הייאו מיאזאקי וקייקו ניווה, והופק על ידי סטודיו ג'יבלי.
עלילה.
הסרט מתרחש בשנת 1964, כאשר האולימפיאדה נערכת בטוקיו. אומי מאטסוזאקי, תלמידת תיכון בת 16, היא המבוגרת האחראית בביתה (אביה נהרג בזמן מלחמת קוריאה ואמה לומדת בארצות הברית). היא נתקלת מספר פעמים בשון קזאמה, עיתונאי במערכת העיתון הבית-ספרית, והם מתחילים להתיידד. לאחר דיון שנערך בנוגע להריסת בניין מטונף וישן שבו לומדים חברי מועדונים שונים, אומי מציעה לשון לשפץ את הבניין, ובכך למנוע את הריסתו. אל הפרויקט השאפתני מתגייסים רבים מהתלמידים, וההתקדמות בו מדווחת בעיתון בית הספר. אומי ושון מתחילים להתאהב זה בזו בזמן פרויקט שיפוץ הבניין, ויום אחד אומי מזמינה את שון ושירו למסיבה ביתית. אומי עולה עם שון לקומה השנייה, שם היא מסבירה לו על משמעות הדגלים שהיא מניפה בכל בוקר, ומראה לו תמונה ישנה של אביה המת עם עוד שני חיילים. שון מסתכל ארוכות על התמונה, וחוזר מהורהר אל ביתו. שון מדבר עם אביו המאמץ ומגלה שאביה של אומי הוא אביו הביולוגי. למחרת גילוי הסוד שון מתעלם מאומי, שמחכה לו לאחר סיום הלימודים. שון מגלה לה שאביה ואביו הם אחד, ולכן הם לעולם לא יוכלו להיות יחד.
אומי שואלת את אמה לגבי שון, ואמה מספרת לה שלאחר מלחמת העולם השנייה, אביה של אומי חזר עם תינוק נטוש שמשפחתו נהרגה בנגסאקי, אותו הם מסרו מאוחר יותר לזוג חבריהם שבנם מת. אומי שואלת את אמה אם ייתכן שהתינוק היה ממזר של אביה, אך אמה של אומי עונה שהיא מעולם לא חשבה על כך. אומי מספרת לאמה ששון דומה לאביה, ובוכה בזרועותיה.
פרויקט שיפוץ הבניין הושלם, אך בכל זאת רוצים להרוס אותו. אומי נוסעת ביחד עם שון ושירו לטוקיו, שם הם ממתינים שעות רבות עד שהם נפגשים עם מנהל התאגיד שרוצה להרוס את המבנה. אומי מצליחה לשכנע אותו לבוא ולהסתכל על הבניין המשופץ, ובחזרה לביתם אומי אומרת לשון שהיא אוהבת אותו. שון עונה לה שהוא אוהב אותה גם, בעוד אומי עולה על רכבת.
למחרת ראש התאגיד מגיע לראות את הבניין ומאשר את ביטול הריסתו. אביו המאמץ של שון מוסר לו שהוא צריך להגיע מיד לנמל, משום שיש על אחת הספינות אדם שיכול לספק לו תשובות.
האיש הוא ידיד משותף של אביה הביולוגי של אומי ואביו המאמץ של שון שמסביר לאומי ושון את כל סיפור הרקע בסופו השניים מבינים שהם לא אחים ולכן יוכלו להיות ביחד.
אשת מנוח
אשת מנוח היא אמו של שמשון ואשתו של מנוח. מלאך ה' מתגלה בפניה ומודיע כי תלד ילד אשר "נזיר אלוהים יהיה הנער מן הבטן". שלא כבסיפורי לידה אחרים ששמות הנשים נזכרים בהם, שמה של האישה לא נזכר. נאמר עליה רק שהיא "עקרה ולא ילדה".
סיפורה במקרא.
ההתגלות הראשונה.