צמחי הזרע (שם מדעי: Spermatophyta) הם על-מערכה בממלכת הצמחים. צמחי הזרע הם צמחים וסקולריים, והתכונה האופיינית שלהם היא התרבות באמצעות זרעים.
אבולוציה.
קבוצת צמחי זרע היא הצעירה ביותר מבחינה אבולוציונית, וגם בעלת המבנה המשוכלל ביותר בין קבוצות הצמחים המקבילות.
הופעת זרע כיחידת ההתרבות הביאה עמה שינויים נוספים המייחדים את צמחי הזרע:
כל השינויים הללו פתחו בפני צמחי הזרע בתי גידול נוספים - בתי הגידול היבשים - ואיפשרו להם "להשתלט" על הנוף היבשתי. "השתלטות" זו פתחה שלב באבולוציה שהתאפיין בעלייתם של יצורים נוספים על פני האדמה, עלייה שהתאפשרה בזכות הצמחים הללו.
מיון.
במיון המודרני מחלקים את בעלי הזרע לחמש מערכות:
נהוג לאחד את ארבע המערכות הראשונות לקבוצת חשופי הזרע (Gymnospermae). זרעם אינו כלוא בתוך שחלה, בניגוד לבעלי הפרחים, שנקראים לפיכך גם מכוסי הזרע (Angiospermae). צמחים חשופי הזרע פרימיטיביים יחסית למכוסי הזרע, ומקובל להניח שהאחרונים התפתחו מהראשונים.
חשופי זרע
חשופי זרע (שם מדעי: Gymnospermae) היא קבוצה בעל-מערכה צמחי זרע. חשופי זרע מתאפיינים בכך שהביציות והזרעים חשופים כמו למשל על גבי קשקשי הזרע של האצטרובל של האורן. צמחים השייכים למערכה זו הם חסרי פרחים ופירות וזאת משום שבצמחים אלו הביציות אינן מתפתחות בתוך שחלה אלא על גבי הקשקשים הבונים את האצטרובל.
הובלת המים בחשופי זרע נעשית בטרכיאידים בלבד והעצה של חשופי הזרע אינה מכילה טרכאות. טרכאידים הם חסרי לוחות מנוקבים והמים עוברים מטרכאיד לטרכאיד דרך גמצים מתורבצים עם תורוס. לתורוס תפקיד חשוב במניעת התפשטות אמבוליזים לטרכאידים שכנים.
העצה של חשופי זרע בנויה ברובה מטרכאידים והיא חסרת סיבים ולכן העץ שמופק מחשופי זרע מכונה על ידי הנגרים עץ רך, להבדיל מהעץ הקשה של מכוסי הזרע.
מיון.
מערכת חשופי הזרע שבצמחי זרע כוללת את הקבוצות:
מחטנאים
מחטנאים (שם מדעי: Pinophyta) היא מערכה הידועה גם בשם אצטרובלניים, כיוון שהאצטרובל משמש כמערכת ההתרבות של כל הצמחים ממערכה זו (ורק זו).
נכון ל-1998, במערכה זו יש מחלקה אחת (המחטניים), ולה יש סדרה אחת (המחטיים), וסדרה זו מחולקת ל-8 משפחות, 68 סוגים ו-629 מינים.
מחטניים
מחטניים (שם מדעי: Pinopsida; בעבר Coniferopsida) היא מחלקה של צמחים וסקולריים חשופי זרע, המחלקה היחידה תחת מערכת המחטנאים (Pinophyta), הידועה גם בשם אצטרובלניים. במחלקה זו סדרה אחת בשם מחטיים.
מאפיינים.
המחטניים הם עצים ושיחים מעוצים, בעלי עלים דמויי מחט ולרוב מכוסי קשקשים, הנושאים את זרעיהם חשופים על קשקשי האצטרובל. רוב המחטניים הם ירוקי-עד ומיעוטם נשירים, המשירים את כל עליהם בסתיו. מרבית המינים תחת מחטניים הם דו-מיניים, הכוללים אבקנים ושחלה (פרחיהם מושלמים). כל המינים במחלקה זו מואבקים על ידי רוח, ולא על ידי חרקים.
שיאים.
מחלקה זו היא הקבוצה הסיסטמטית הגדולה ביותר מבין חשופי הזרע. היא כוללת כ-68 סוגים, כאשר החשובים ביניהם הם: אורן, אשוח, אשוחית, ארזית, טקסוס והסוג הגדול הגדל בעיקר בחצי הכדור הדרומי, פודוקרפוס.
בשימוש האדם.
מחלקה זו כוללת, בין היתר, את הסוגים: אשוח, אשוחית וארז, ממשפחת האורניים, ואת ערער וברוש ממשפחת ברושיים. מבחינה כלכלית הם מהווים מקור חשוב לעץ ונייר.
מחטיים
מחטיים (שם מדעי: Pinales; בעבר: Coniferales) היא סדרה של צמחים וסקולריים חשופי זרע השייכת למחלקת המחטניים.
מחקרים מולקולריים רבים מראים כי המחטיים הם קבוצה פרפילטית ביחס לגנטאים.
ציקסאים
ציקסיים (שם מדעי: Cycadaceae) היא סדרת צמחים וסקולריים חשופי זרע, הכוללת כמאה מינים בשלוש משפחות. זוהי הסדרה היחידה במערכת הציקסאים (Cycadophyta).
מאפיינים.
עליהם של הצמחים במשפחה זו דומים לעליו של הדקל, אולם, בניגוד לדקלים, הציקסיים חסרי פרחים.
צמחי הציקסיים נפוצים בעיקר באזורים הטרופיים והסובטרופייים. שני מינים ("Zamia") גדלים כעצי בר, בפלורידה, ואף משמשים כעצי נוי.
הציקסיים הם צמחים רעילים המפרישים אלקלואידים. באסיה נוהגים לאכול את זרעיהם לאחר סילוק הרעלים.
מינים רבים של ציקסיים עומדים בפני סכנת הכחדה.
ציקסיים
ציקסינים
גינקגואים
גינקגואיים
גינקגונים
גינקגויים
גינקגו
גינקו דו-אונתי
גינקו דו־אונתי או גינקו בילובה (שם מדעי: "Ginkgo biloba") הוא מין של עצים שמקורו בסין והוא מין יחיד במערכת הגינקואיים. זהו עץ בעל יכולת הסתגלות מצוינת, ועמידות גבוהה לתנאים עירוניים, ולפיכך הוא משמש כעץ נוי בארצות רבות בעולם. אורך חייו של עץ גינקו רב מאוד, ועשוי להגיע לאלפי שנים. בסין ידוע על פרט שגילו כ־3,500 שנים.
בספרות הבוטנית העברית מופיעים שני שמות עבריים לצמח - גינקגו וגינקו (דו־אונתי). מקורה של הצורה "גינקגו" בסין, שם נתגלה הצמח לראשונה, וזה שמו במנדרינית. הצורה "גינקו" מקורה ביפן, בשל שיבוש בהגיית המילה.
מיון והיסטוריה גאולוגית.
גינקו דו־אונתי הוא המין היחיד הקיים כיום במערכת הגינקואיים ("Ginkgophyta"), השייכת למערכת הצמחים חשופי הזרע, כלומר: צמחי זרע שלא נמנים עם בעלי הפרחים. לכן יש לגינקו מעמד של מאובן חי. שרידים ראשונים של קרובי משפחתו שייכים לפרם (לפני כ־270 מיליוני שנים). תור הקרטיקון היה שיאם של הגינקואיים, שמנו אז יותר מעשרה מינים שונים הידועים כיום לפי השרידים המאובנים שלהם. עם זאת, לקראת תחילת תור השלישון נותר רק מין נוסף אחד ("Ginkgo adiantoides"), שאף הוא נעלם בסוף תקופת הפליוקן. המין הנותר, גינקו דו-אונתי, קיים בעיקר כצמח תרבותי, שניטע בידי בני-אדם. במקדשים בסין, למשל במנזר שאולין, ישנם עצי גינקו שניטעו לפי הערכות לפני כ-1,500 שנים. בשנת 1690 הופיע תיעוד ראשון בכתבים מערביים על קיום העץ בגני מקדשים ביפן.
עלי הגינקו דמויי מניפה; פרי העץ צהוב-כתום, גודלו כגודל שזיף קטן וזרעו ניתן לאכילה לאחר ניקוי הציפה בעלת הריח החריף. הפירות יורדים באשכולות צרים מהענפים.
שימושים רפואיים.
בתמצית הגינקו שני חומרים פעילים – גליקוזידים פלבונואידיים (Flavonoid Glycosides) וגינקוסיד, שהוא חומר ייחודי לצמח זה. המרכז הארצי לבריאות משלימה ואינטגרטיבית (NCCIH) של המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית סיכם את האפקטיביות הרפואית של הגינקו. בסיכום נרשם שאין עדות משכנעת לכך שגינקו מועיל לאף מצב רפואי. אף על פי שמספר מחקרים הראו שגינקו משפר במקצת כמה סימפטומים של דמנציה, ממצאים אלה מתוארים כבלתי מהימנים. מחקרים אחרים מראים שגינקו אינו מסייע במניעת דמנציה, התדרדרות קוגניטיבית או דמנציה כתוצאה ממחלת אלצהיימר. מחקרים אלה כוללים גם מחקר אורך שנערך על מעל 3,000 מבוגרים.
קיימות עדויות חלשות ליתרונות טיפוליים של גינקו למספר מצבים רפואיים, אך בתמונה הכוללת, עדויות אלה אינן חד-משמעיות. מצבים אלה כוללים חרדה, גלאוקומה, סכיזופרניה, ורטיגו, רטינופתיה סוכרתית, מחלת העורקים הפריפריאליים ותסמונת קדם-וסתית.
מהמחקרים הקיימים נראה שגינקו אינו מסייע למצבים הבאים: שיפור זיכרון בקרב אנשים בריאים, טרשת נפוצה, לחץ דם גבוה, טנטון ודיכאון עונתי. גינקו גם אינו מפחית את הסיכון ללקות בשבץ מוחי או באוטם שריר הלב.
גינקו הוא תוסף מקובל למשקאות אנרגיה, אך כמותו בהם בדרך כלל נמוכה כל כך, שקשה להניח כי יש לו השפעה כלשהי.
נוכח העובדה כי בלדאק ובטיבט ממליצים בפני תיירים על נטילת גינקו למניעת מחלת גבהים, בוצעו מחקרים רפואיים לבדיקת יעילותה. מחקרים מבוקרים על קבוצות מדגם גדולות הראו שתמצית גינקו אינה מועילה כלל למניעת מחלת גבהים.
מחקר נוסף הראה כי לצמח אין שום השפעה מיטיבה על פעילות מוחית. מחקר אחר מצא השפעה מועטה.
התניות ותופעות לוואי.
עבור רוב האנשים, צריכה אוראלית של תמצית עלי גינקו בכמויות מתונות היא בטוחה. תופעות לוואי של גינקו כוללות כאבי ראש, כאבי בטן, סחרחורת, פעמת, עצירות ותגובות אלרגיות של העור. גינקו עלול גם להגביר את הסיכון לדימום. במחקר על מכרסמים נמצא שצריכה ממושכת של תמצית עלי גינקו הגדילה את הסיכון לסרטן הכבד ובלוטת התריס. לא ברור אם ממצא זה תקף גם לבני אדם.
גינקו עלול ליצור אינטראקציות עם תרופות שכיחות כמו מדללי דם. ייתכן כי גינקו אינו בטוח לצריכה בזמן ההריון. הוא עלול לגרום ללידה מוקדמת או לדימום מוגבר בזמן הלידה. אין מספיק מידע לגבי הבטיחות בשימוש בגינקו בתקופת ההנקה. יש להיזהר מצריכה של זרעי גינקו או עלי גינקו בלתי מעובדים, שכן הם עלולים להכיל כמויות מסוכנות של רעלנים.
לנטילת הגינקו יש השפעות לא רצויות, במיוחד למי שיש לו הפרעות במחזור הדם, ולאלה שנוטלים תרופות לעיכוב הצמדת טסיות הדם ("דילול הדם") כגון אספירין. כמו כן התייעצות עם רופא לפני נטילת התמצית מומלצת לאנשים הנוטלים תרופות מסוימות נגד דיכאון (מדכאי מונואמין אוקסידאז) ולנשים בהיריון.
גנטאים
גנטאים (שם מדעי: "Gnetophyta") היא מחלקה של צמחים וסקולריים חשופי זרע הכוללת 3 סוגים: שרביטן, ולויטשיה וגנטיים
תפוצה.
הולויטשיה נפוצה במדבר נמיב. השרביטן נפוץ באירואסיה מספרד ועד הרפובליקה העממית של סין,צפון אפריקה,ארצות הברית וצפון מקסיקו,הרי האנדים ודרום אמריקה הדרומית.הגנטיים נפוץ באמריקה הטרופית,מערב אפריקה,הודו ,דרום-מזרח אסיה,גינאה החדשה ואיי האוקיינוס השקט.
שרביטניים
מכוסי זרע
צמחי הפרחים
דו-פסיגיים
צמחים דו־פסיגיים אמיתיים (שם מדעי: Magnoliopsida) הם מחלקה במערכת בעלי הפרחים. מחלקת הדו־פסיגיים היא הגדולה שבתוך בעלי הפרחים; היא מונה פי שלושה מינים מאשר החד־פסיגיים.