פקוריים (שם מדעי: Pecora) היא קבוצה בתת-סדרת מעלי גירה, הכוללת מספר משפחות מכפילי פרסה. מעלי הגירה היחידים שלא נמצאים בקבוצת הפקוריים הם האיילוניים, שהם חסרי קרניים ובטנם בעלת ארבעה החללים מפותחת פחות מזו של הפקוריים.
ראשוני מינים אלה התפתחו בסוף האאוקן והם היו קטנים ושוכני יערות אך לאורך השנים הותאמו לחיים במישורי ערבות עשב וסוואנות בהם הם למדו לרוץ במהירות כדי להימלט. הם בעלי 4 מדורים בקיבתם, מה שעוזר להם לעכל עשבים וצמחייה קשיחה יחסית.
מיון.
המשפחות הקיימות הנמצאות בקבוצה זו הן:
מיון הקבוצה:
איילונים
קטגונוס
פקארי
פקארי (שם מדעי: "Pecari") הוא סוג של יונקים דמויי חזיר אך שייכים למשפחת הפקאריים. בסוג ישנם 2 מינים:
מינים אלה חיים באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית ובדרום אמריקה הצפונית והם הנפוצים שבמיני משפחת הפקאריים. הם חיים בחבורות קטנות במגוון אזורים חמימים סביב יערות, ערבות ואף מדבריות.
טאיאסו לבן-שפתיים
טאיאסו לבן-שפתיים (שם מדעי: "Tayassu pecari") הוא מין יחיד בסוג פקארי (Tayassu) ממשפחת הפקאריים. הטאיאסו לבן-השפתיים נפוץ באמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית, והוא מין הפקארי הגדול ביותר.
מאפיינים.
חרטומו של הטאיאסו לבן-השפתיים ארוך, צווארו עבה, ראשו גדול והוא בעל זנב קטן שאורכו מגיע ל-15 עד 55 מילימטרים. אורך גופו של הטאיאסו לבן-השפתיים הוא בין 75 סנטימטרים עד מטר, גובהו 44 עד 58 סנטימטרים ומשקלו 14 עד 40 קילוגרם. לטאיאסו לבן-שפתיים בלוטות ריח גביות המשמשות לסימון הטריטוריה ולזיהוי חברי קבוצתו.
היריון נקבת הטאיאסו לבן-השפתיים נמשך 169 יום, ובסופו נולדים בין 1 ל-4 גורים. הגורים לומדים לרוץ מספר שעות לאחר לידתם וכבר ביום שלמחרת מסוגלים להתלוות לאמם.
הטאיאסו לבן-השפתיים פעיל גם ביום וגם בלילה. הוא נוהג לחיות בעדרים שמורכבים מ-50 עד ליותר מ-300 פרטים של זכרים ונקבות מכל הגילאים. הם נודדים יחדיו במטרה לתור אחר מזון ומים ביתר יעילות והתנהגות זו של נדידה בעדרים מגנה עליהם מטורפים שונים כגון היגואר.
הטאיאסו לבן-השפתיים הוא אוכל-כול וניזון מפירות, שורשים, פקעות, עשבים וחסרי חוליות.
בבירוסה
בבירוסה (שם מדעי: "Babyrousa") הוא סוג במשפחת החזיריים, ובו ארבעה מינים. הבבירוסה נפוצה בסולאווסי ובאיי אינדונזיה שמסביב.
אטימולוגיה.
במאלאית "BABI" משמעו "חזיר", ו-"RUSA" משמעו "אַיָּל". הוא נקרא כך בשל צורתו החזירית, אם כי בעבר נחשב בטעות למעלה גירה, לכן הושווה לאַיָּל, שהוא מעלה גירה.
היסטוריה מדעית.
האירופים הראשונים שראו בבירוסה היו הפורטוגלים, במאה ה-16. יוחסה להם הטענה שהוא נתלה בקרניו המעוגלות בענפי עצים לצורך מנוחה.
ב-2006 דווח על מקרה נדיר בו זכר בבירוסה ונקבת חזיר בית הזדווגו בגן חיות בקופנהגן, דנמרק. תוצאת מקרה זה היא המלטתם של חמישה צאצאים בני-כלאיים בעלי דמיון רב לבבירוסה, במיוחד בצורת השיניים וצבע העור.
מיון.
המינים השונים נבדלים זה מזה באזורי תפוצתם, בגודל גופם, בכמות השיער שעל גופם ובצורת הניבים העליונים אצל הזכרים. המיון המקובל לסוג בבירוסה הוא תחת משפחת החזיריים, אך הוצע גם כי הוא שייך למשפחת האנתרקותריים, משפחת פרסתנים שנכחדה. למרות זאת, מרבית החוקרים מסכימים כי הסוג שייך למשפחת החזיריים, וכי הוא אחד מהחברים הראשונים בה, בייצגו את תת-משפחת "Babyrousinae", שהתפצלה מחזיריים אחרים בזמן תקופת האוליגוקן.
המינים הנכללים בסוג הם:
מאפיינים פיזיולוגיים.
אורך גופו של הבבירוסה נע בין 88 ל-107 סנטימטרים, ואורכו של הזנב הוא 28–32 סנטימטרים נוספים. גובה כתפו הוא 65–80 סנטימטרים, והוא עשוי להגיע למשקל מרבי של 100 קילוגרמים. עורו של הבבירוסה מכוסה בזיפים, וצבעו בחלקו העליון חום-אפור ובחלקו התחתון לבנבן. העור שבבטנו ובצווארו נוטה להיות בעל קפלים. גופו עגלגל ורגליו רזות וקצרות.
הבבירוסה ידוע בשל שני זוגות החטים שלו. הן הצמד העליון והן הצמד התחתון של ניביו גדולים מאוד ומעוקלים כלפי מעלה ואחורה לכיוון ראשו. למעשה, ניביו העליונים של זכר הבבירוסה גדולים ומעוקלים כל כך (הם עשויים להגיע לאורך של 30 סנטימטרים), עד כי הם חודרים את בשרו של הבבירוסה בצידו העליון של החרטום. לעומתם, המצב אצל נקבות הבבירוסה שונה. הן נעדרות ניבים או שהן בעלות ניבים קטנים למדי. לנקבות יש שני זוגות עטינים.
התנהגות.
פרטי הבבירוסה חיים בקבוצות המונות עד שבעה פרטים, המורכבות לרוב מנקבות ומצאצאיהן. הזכרים חיים לרוב בגפם.
תזונה.
מכיוון שהחטים שלהם לא מאפשרים להם לנבור בקרקע באופן הטיפוסי לחזירים, חזירי הבבירוסה ניזונים מעלווה ומפירות שנשרו, כמו גם מזחלים. הטורפים של הבבירוסה כוללים פיתוניים ותנינים והצעירים נטרפים גם בידי עיטים.
ייחום ורבייה.
בעונת הייחום הזכרים הופכים אלימים ועורכים ביניהם קרבות במטרה לזכות בנקבות. במהלך הקרבות, הם משתמשים בניביהם התחתונים לתקיפה או להגנה, בעוד שבניביהם העליונים הם משתמשים לשם הגנה על ראשם מניביו התחתונים של אויבם. הבבירוסה מגיע לבגרות מינית לאחר עשרה חודשים. משך מחזור הייחום נע בין 28 ל-42 ימים, כאשר הייחום עצמו נמשך עד שלושה ימים. במהלך תהליך ההזדווגות, הזכר עשוי לעלות על הנקבה מספר פעמים בטרם תתרחש ההזדווגות. משך ההזדווגות הממוצע הוא שלוש דקות.
הנקבות יכולות להמליט מגיל שנה ועד גיל 14 לערך. משך ההיריון הוא 155–175 ימים לערך, ובסופו הנקבה ממליטה צאצא אחד או שניים. הוולדות נגמלים מיניקה בגיל 26–32 שבועות, אף על פי שהם מתחילים לכרסם מזון מוצק לאחר שבוע ימים מהלידה.
בתי גידול.
בית הגידול האופייני של הבבירוסה הוא צמחייה סבוכה ביערות טרופיים, סבכי קנים, וכן בגְדות נהרות ואגמים. בתי גידול אלה מספקים לו מידה של הסוואה, וזאת בשל צבע שערותיו. הבבירוסה הוא פעיל יום, ולרוב יוצא בבוקר לחיפוש מזונו.
חזירי הבבירוסה שחיים בשבי בונים לעצמם קינים מקש למטרות שינה, אולם לא ברור אם גם חזירי הבבירוסה הפראיים הם בעלי התנהגות דומה. הגיל המרבי הידוע אליו הגיע בבירוסה בשבי הוא 24 שנים.
התייחסות הלכתית.
על פי ההלכה היהודית, החזיריים אינם כשרים וזאת משום שעל אף שהם מפריסים פרסה ושוסעים שסע הם אינם מעלים גירה. קיבת הבבירוסה מחולקת למספר תאים – צורה אופיינית לבעלי חיים מעלי גירה, ולכן לכאורה הוא כשר לאכילה; העניין הובא לרב הראשי הספרדי לישראל, אך התגלה לבסוף שהבבירוסה אינו באמת מעלה גירה, ומכל מקום אין מסורת של אכילתו ולכן אינו כשר.
חזיר יבלות
חזיר יבלות (שם מדעי: "Phacochoerus") הוא סוג במשפחת החזיריים הכולל את המינים:
שתי יבלות עצם בכל צד של פניו הקנו לחזיר זה את שמו. הוא מצוי ברוב חלקי אפריקה, ומעדיף מישורי עשב ושיחים על פני יערות. חזירי היבלות ניצודים בידי חתוליים גדולים, צבועים ותנים, אך הם לוחמים בעוז כאשר הם מכותרים. הם אוכלים בעיקר מזון צמחי וגם חרקים וזחלים.
חזיר (סוג)
חזיר (שם מדעי: "Sus") הוא סוג יונק ממשפחת החזיריים. הכינוי חזיר בשפת יומיום מתייחס בדרך כלל לחזיר הבית, אבל הסוג כולל כמה מינים נבדלים, כולל חזיר בר. חזיר הבית הוא תת-המין הנפוץ ביותר במשפחת החזיריים ואוכלוסייתו נאמדת במעל ל-2 מיליארד פרטים. החזירים הם אוכלי כול, יש להם מוניטין של גרגרנים והם בדרך כלל בעלי חיים חברותיים ובעלי אינטליגנציה גבוהה.
תכונות.
לחזיר זנב קטן - מסולסל או ישר, עיניים קטנות וחוטם גדול ומפותח. גופו רחב, רגליו קצרות ושערו גס. בכל רגל יש לחזיר 4 אצבעות. שתי האצבעות האמצעיות הן גדולות יותר אשר משמשות להליכה.
לחזירים אין בלוטת זיעה מתפקדות ולכן הם מתפלשים במים או בבוץ בימים חמים. כמו כן, הבוץ מתפקד כמקדם הגנה ומגן מכוויות בעור ובנוסף, מגן מפני זבובים וטפילים.
לחזיר הטיפוסי יש ראש גדול וחוטם גדול שקצהו בר-תנועה המחוזק על ידי העצם הקדם-אפית שנוצרה על ידי התגרמות במחיצת האף, ודיסקית של סחוס בקצה ובה פתחי הנחיריים. בחוטם נעשה שימוש על מנת לחפור בקרקע למצוא מזון והוא אבר חישה רגיש מאוד.
לחזירים יש 44 שיניים. הניבים שלהם הקרוי גם חטים, גדלים כל הזמן והם מתחדדים מהשפשוף התמידי שבין הניבים העליונים והתחתונים.
החזירים הם אוכלי כל, כלומר הם אוכלים גם צמחים וגם בשר. למעשה, החזירים ידועים כאוכלים כל סוג מזון בטבע, כולל חרקים מתים, תולעים, קליפות עצים, פגרים נרקבים, אשפה ואפילו חזירים אחרים. בטבע הם ניזונים בעיקר מעלים, שורשים, פירות פרחים וחרקים. בשבי, חזירים עלולים לאכול את צאצאיהם, בדרך-כלל כתוצאה מלחץ ועקה.
נקבת החזיר יכולה להרות כבר בגיל 8–18 חודשים. ייחום מתרחש בכל 21 ימים, אם לא התרחש הריון. באזור הטרופי יכולות ההמלטות להתרחש במשך כל השנה, אבל השיא הוא סביב העונות הגשומות. הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל 8–10 חודשים. גודל השגר הוא כ-6–12 חזירונים. לאחר שהחזירונים נגמלים יכולות שתי משפחות או יותר להתאחד עד עונת הזדווגות הבאה.
החזיר נחשב לאחד מהחיות האינטליגנטיות ביותר. במבדקים מדעיים נמצא כי יכולת הלימוד ומהירות התפיסה שלו גבוהה משל כלב באופן משמעותי. לחזיר יכולת המצאה, והוא יכול ליצור קיצורי דרך במשימות שקיבל.
מינים.
החזיר הגמדי הוגדר בתחילה (1847) כמין יחיד בסוג "Porcula". בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא שויך לסוג חזיר ושמו שונה ל-"Sus salvania". ב-2007 בעקבות מחקר גנטי הוחלט כי דווקא הסיווג המקורי היה הנכון ושמו הוחזר ל-"Porcula salvania".
חזיר מבוית.