בשנת 1994, תכנן סטייפ שיתוף פעולה מוזיקלי יחד עם סולן נירוונה, קורט קוביין, במטרה להרחיק את קורט מעולם הסם בו היה שקוע. שיתוף הפעולה לא יצא לפועל עקב מותו של קורט, וסטייפ נבחר להיות סנדקה של בתם המשותפת של קורט וקורטני לאב. סטייפ ביצע מספר ביצועים משותפים יחד עם הזמרת נטלי מרצ'נט. בשנת 2006 ביצע סטייפ מספר שירים למען נפגעי הוריקן קתרינה, אחד מהם בשיתוף סולן להקת קולדפליי כריס מרטין זכה להצלחה רבה. בשנת 2008 הוציא סטייפ בשיתוף עם חברת לקוסט חולצת פולו מיוחדת במהדורה מוגבלת.
חברת ההפקה שהקים בשנת 1987 יחד עם ג'ון מקאי שמה לה ליעד לקדם סרטים יצירתיים אלטרנטיביים. החברה הפיקה מספר סרטים שזכו להצלחה רבה ובהם: להיות ג'ון מלקוביץ', איש על הירח ועוד. בנוסף השתתף סטייפ במספר סרטים וסדרות טלוויזיה, לרבות בסדרת הילדים הפופולרית רחוב סומסום והסימפסונס.
סגנון השירה הייחודי של סטייפ, שהוגדר על ידי הוושינגטון פוסט כ"מלמולים", זכה לתשומת לב רבה בתחילת דרכה של הלהקה. סטייפ עצמו הגיב לנושא ואמר כי "זו פשוט הדרך בה אני שר. ניסיתי לשלוט בזה, אך זה פשוט נשמע מזויף". סולן להקת U2 בונו התבטא כי קולו של סטייפ הוא "יוצא דופן".
חיים אישיים.
בשנת 1991 ו-1992 הוציאה הלהקה שני אלבומים אשר ייצבו את מעמדם כלהקת מיינסטרים מובילה. במהלך אותה שנה נפוצה שמועה כי סטייפ חלה במחלת האיידס. סטייפ הכחיש שמועה זו, וייחס אותה למראהו הרזה ולהכרה הציבורית שהמחלה זכתה באותן שנים.
בשנת 1994, בתגובה לשאלה לגבי הזהות המינית שלו, השיב סטייפ כי הוא אינו מגדיר עצמו כהומוסקסואל, הטרוסקסואל או ביסקסואל. הוא טען כי הוא נמשך וניהל מערכות יחסים עם נשים וגברים. כמו כן, במהלך ריאיון למגזין טיים בשנת 2001 סיפר כי הוא מנהל מערכת יחסים עם גבר כ-3 שנים. בריאיון למגזין BUTT אמר כי הוא מעדיף לתאר עצמו כקוויר.
סטפן מויר
יוליוס אופרט
יוליוס (ז'ול) אוֹפֶּרט (Julius (Jules) Oppert; 9 ביולי 1825 – 19 באוגוסט 1905) היה מזרחן, בלשן ואשורולוג יהודי גרמני-צרפתי.
קורות חיים.
אופרט נולד כיוליוס סמואל אופרט בהמבורג, שם רכש השכלה בסיסית בבית ספר על-יסודי והצטיין במתמטיקה. לאחר שהשלים לימודי משפטים בבית הספר למדעים בהיידלברג, ולימודי בלשנות באוניברסיטת בון ובברלין, הוענק לו תואר דוקטור באוניברסיטת קיל בשנת 1847. משלא הוצע לו משרה באוניברסיטה גרמנית, הוא פנה לפריז, שם התמנה למורה לגרמנית בלאוול (1848) ובריימס (1850). את שעות הפנאי שלו הקדיש ללימודי מזרחנות, והוביל התקדמות גדולה בתחום זה בגרמניה.
בשנת 1851 הצטרף אופרט למשלחת ארכאולוגים צרפתיים לחקר אזור מדי ומסופוטמיה (ארם נהריים), בראשות המזרחן פילז'נס פְרֶנֶל (Fulgence Fresnel). בשובו ממסעו בשנת 1884 הוענקה לו אזרחות צרפתית כאות הוקרה על תפקידו, ואופרט הקדיש את זמנו לניתוח הממצאים, תוך שימת לב מיוחדת לכתבי היתדות שנאספו. בשנות 1859–63 פרסם דו"ח על ממצאי המסע, בשני חלקים: "משלחת מדעית במסופוטמיה" ("Expédition Scientifique en Mésopotamie") ו-"פענוח של רשומות כתב יתדות" ("Déchiffrement des inscriptions cunéiformes").
בשנת 1854 פרסם את ספרו "Écriture Anarienne", ובו הוביל את התאוריה שהשפה המדוברת המקורית באשור, הייתה טוראנית (שפה קרובה לטורקית ומונגולית), ולא השפה הארית (הודו-איראנית) או השמית, ושדוברי השפה היו אלו שהמציאו את שיטת הכתיבה בכתב יתדות. בשנת 1855 נשלח על ידי הממשלה הצרפתית למוזיאון הבריטי לחקור את השפה האשורית. ב-1856 שב לצרפת, ועוטר באות לגיון הכבוד. כמו כן הוענק לו פרס כספי בסך 20,000 פרנק מהממשלה הצרפתית.
במהלך שנת 1856 הוציא לאור את "תולדות האשורים והבבלים" ("Chronologie des Assyriens et des Babyloni"), ובמהלך 1857 כיהן כפרופסור לסנסקריט ולבלשנות השוואתית בבית הספר ללשונות שהיה מקושר לספרייה הלאומית של צרפת. תחת תפקיד זה חיבר את "דקדוק לשון סנסקריט" ("Grammaire Sanscrite"), אולם עיקר תשומת לבו הופנתה לאשורית ולנושאים קרובים אליה.
בשנים שבאו לאחר מכן עסק אופרט באשורולוגיה באופן מיוחד. בשנת 1865 פרסם חיבור על ההיסטוריה של אשור וכשדים ("Histoire des Empires de Chaldée et d'Assyrie"), בהקשר הגילויים הארכאולוגיים החדשים. ספר הדקדוק האשורי שלו פורסם בשנת 1868. ב-1869 מונה למורה ללשון האשורית בקולז' דה פראנס, ולבסוף ב-1874 נעשה שם לפרופסור לאשורית ולארכאולוגיה ועמד בראש הקתדרה לאשורית.
אופרט נותר מחבר פורה גם בשנות חייו המתקדמים, ועד שנת 1902 הפיק לא פחות מ-427 כותרים/מאמרים,
רובם בצרפתית, ומיעוטם בגרמנית ואנגלית. בשנות השבעים והשמונים לחייו עסק אופרט בעיקר במחקרים מקראיים. על פי מחקריו השונים פירש וביאר נושאים רבים במקרא שנגעו להיסטוריה של עם ישראל ויהודה בימי מלכי אשור ובבל, וכן חקר את מגילת אסתר, ספר יהודית, ואת שלמה. הוא התעניין במשך כל חייו בהיסטוריה יהודית, והיה חבר מערכת חרוץ ב"כתב העת למדעי היהדות" ("Revue des Études Juive"). בנוסף שימש משנת 1876 כחבר מן המניין בכל ישראל חברים (לפרקים אף כיהן כסגן נשיא), וכן בקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת. אופרט נפטר בפריז בשנת 1905.
חומא
חומא (או חומה), שחייתה בדור הרביעי לאמוראי בבל, הייתה בתו של איסי בנו של רב יצחק, בנו של האמורא רב יהודה.
היא הוגדרה בגמרא כאישה קטלנית, משום ששלושת בעליה נפטרו, אם בגלל מחלה מסוימת שגרמה למותם, או בגלל סיבה רוחנית שגזרה עליה שבעליה ימותו ולא יפרנסוה.
שלושת בעליה.
בעלה הראשון היה האמורא רחבא דפומבדיתא, וככל הנראה שני בניו, עיפה ואבימי, תלמידי ישיבת פומבדיתא, שהיו ידועים בחריפותם, ולכן נקראו בשם "חריפי דפומבדיתא", היו בניה של חומא. לאחר שנפטר נשאה רב יצחק בנו של רבה בר בר חנה, ונפטר גם הוא.
במחלוקת בין חכמים, האם חזקה היא שאישה היא אישה קטלנית לאחר שמתו שני בעליה או רק לאחר שמתו שלושה בעליה, סמך אביי, ראש ישיבת פומבדיתא, על רב יצחק בר יוסף, שקבע שהחזקה היא רק לאחר שלושה מקרים, ונישא לחומא, ונפטר גם הוא, אם כי חלוקות הדעות אם היא הייתה סיבת פטירתו. בעוד שמשמעות הגמרא היא שאביי נפטר משום שנישא לה, יש מפרשני התלמוד המנמקים זאת בסיבות אחרות.
חומא הייתה ידועה ביופייה. לאחר פטירתו של אביי באה לתבוע בבית דינו של רבא את מזונותיה, ובכלל זה יין, בנימוק שאביי הרגילה בכך, ויופייה האיר את בית הדין. לאחר הדיון הלך רבא לביתו ודרש מאשתו לקיים יחסי אישות.
בתגובה שאלה אשתו מי הופיעה אותו יום בבית הדין, ומשהשיב לה כי הייתה זאת חומא, רדפה אחריה והכתה אותה במנעול של ארגז, וגירשה אותה ממחוזא (עירו של רבא), בנימוק שהיא רוצה להראות את יופייה כדי שתינשא לאדם נוסף, וימות גם הוא ("קטלת ליך תלתא ואתת למיקטל אחרינא").
אסלאמו-פשיזם
אסלאמו-פשיזם הוא תחדיש שנוי במחלוקת המקיים אנלוגיה בין המאפיינים האידאולוגיים של התנועות האסלאמיות הפונדמנטליסטיות של ימינו לתנועות פשיסטיות אירופיות מהמחצית הראשונה של המאה ה-20, תנועות נאו-פשיסטיות ומשטרים טוטליטריים.
בפרט, המושג משליך פתוגניות המוסכמת של מערכות אמונה פשיסטיות לתוך מערכות האמונה של האסלם הקיצוני.
התחדיש תואר לראשונה בשנת 1990, אם כי התיאור "אסלאם פשיסטי" צוין עוד בשנת 1933.
מקור המונח.
במילון "אוקספורד" האמריקאי החדש המונח אסלאמו-פשיזם מוגדר כ"מושג המשווה כמה תנועות איסלאמיות מודרניות עם התנועות הפשיסטיות האירופיות של ראשית המאה העשרים".
השימוש המוקדם ביותר במושג של "פשיזם אסלאמי" הוא ב-1933, כאשר אכתאר חוסיין ר'ייפרי, במחלוקתו החריפה על מוחמד איקבאל (פוליטיקאי, פילוסוף והוגה הודי-בריטי שהשפיע רבות על התנועה הפקיסטנית) הגדיר ניסיונות להבטיח את עצמאותה של פקיסטן כצורה של פשיזם אסלאמי. יש אנליסטים הרואים את ביטויו של מנפרד הלפרן "הטוטליטריות הנאו-מוסלמית" כמבשר של מושג האסלאם-פשיזם בספרו "הפוליטיקה של השינוי החברתי במזרח התיכון ובצפון אפריקה", בו הוא דן באסלאמיזם כסוג חדש של פשיזם. הטענה העיקרית של הלפרן התבססה על ניתוח פעילות האחים המוסלמים במצרים, וטען כי תנועות אסלאמיות כאלו הן מכשול בפני המשטרים הצבאיים אשר לדעתו היו הנציגים של מעמד ביניים חדש המסוגל לגרום למודרניזציה במזרח התיכון. עבודתו של הלפרן מייצגת לכאורה שילוב של תזת "אמצע-המלחמה הקרה" והתזה האוריינטליסטית.
המונח נטבע לראשונה על ידי ההיסטוריון המרקסיסט הצרפתי מקסים רודינסון, במאמר בעיתון לה מונד, כאשר השתמש בו בהקשר של המהפכה האיראנית של 1979 על מנת להבדיל בין המוסלמים מהזרם המרכזי למוסלמים המשתייכים לתנועות קיצוניות המקדמים את השימוש בטרור ואלימות כדי לקדם את מטרותיהם.
פופולריזציה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 נעשה שימוש במונח בכלי התקשורת בעולם המערבי ונאמר לרוב בהקשר של המלחמה העולמית בטרור בתור שם נרדף ל"טרור אסלאמי". הביטוי מיוחס לרוב למשטר האיראני לאחר המהפכה האיראנית ולארגוני טרור כגון אל-קאעידה, הטליבאן, האחים המוסלמים, חמאס וחזבאללה.
העיתונאי הבריטי כריסטופר היצ'נס עשה במונח שימוש נרחב. היצ'נס הצביע על מספר קווי דמיון בין התנועות האסלאמיות הפונדמנטליסטיות של ימינו והתנועות הפשיסטיות האירופיות אשר התקיימו באירופה במחצית הראשונה של המאה ה-20: