נפטר ב-17 באפריל 1991 בבית החולים שערי צדק בירושלים אחרי סיבוכים בעקבות נפילה.
אישטוואן דוז'ה
אישטוואן דוז'ה (בהונגרית: Dózsa István; נירג'האזה, 22 ביוני 1895 – ?) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-הונגרי ששיחק בעשרות סרטים. שנת מותו והמקום לא ידועים.
ביוגרפיה.
אישטוואן דוז'ה נולד במשפחה יהודית במזרח הונגריה. בשנת 1915 סיים את לימודיו בבית הספר למשחק של איגוד השחקנים הלאומי. בין השנים 1915 לבין 1919 שיחק בנאג'ווארד, בין 1920 לבין 1922 במישקולץ, מ-1922 עד 1926 בתיאטרון הקומדיה של בודפשט, ולאחר מכן ב-1927 ב"תיאטרון שדרת אנדראשי". לאחר מכן, הופיע רק מדי פעם בתיאטרון, למשל ב-1932 בלהקת הקברט של לאסלו בקפי, אלא יותר בסרטים. בשל יהדותו והחוקים היהודים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) נמנע ממנו להופיע על במות התיאטרון בין השנים 1940–1944, אלא בפני קהל יהודי. הוא הופיע אם כן על הבמה בהופעות של תיאטרון גולדמארק במסגרת פעילות האמנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך. הוא שרד את שואת יהודי הונגריה בגטו בודפשט. דוז'ה הופיע גם במספר רב של סרטים. משנת 1955 בגיל מבוגר שיחק בתפקידים משניים כחבר בתיאטרון על שם אימרה מדאץ', משם פרש.
עמוס נור
עמוס נור (נולד ב-9 פברואר 1938) הוא גאופיזיקאי אמריקאי בולט ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה, שגדל והתחנך בישראל.
נור נחשב לאחד הסמכויות האקדמיות המובילות בעולם הפיזיקה של הסלע. הוא יישם את תוצאות הפיזיקה של הסלע להבנת תהליכים טקטונופיזיקליים בקרום כדור הארץ, שעיקרם הוא תפקידם של נוזלים בתהליכים המתרחשים בקרום ובמשאבי אנרגיה. נור היה חלוץ השימוש במדידות מהירוּת סייסמיות כדי לאפיין את המצב המשתנה של מאגרי נפט וגז, כאשר נפח הנוזל בסלע משתנה במהלך השאיבה. התהליך זכה לכינוי "ניטור סיסמי בעל ארבעה ממדים". הוא פרסם למעלה מ-240 מאמרים והדריך עשרות מועמדים לדוקטורט ולתואר שני. נור היה במחלקה לגאופיזיקה בסטנפורד משנת 1970 ועד פרישתו ב-2008, והוא נשאר קשור לבית הספר כפרופסור אמריטוס. לאחר פרישתו, נור הצטרף לאינגריין, חברה שעזר להקים ב-2007, ושבה הוא כיום מנהל טכנולוגיה ראשי.
קורות חיים.
נור יליד חיפה, למד בבית הספר הריאלי בעיר. במסגרת שירותו הצבאי שימש כקצין בחטיבת הצנחנים. בשנת 1962 סיים את לימודיו לתואר בגאולוגיה באוניברסיטה העברית, למד
תקופה קצרה אצל בשווייץ, והמשיך ללימודי דוקטורט במחלקה לגאופיזיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס - MIT בארצות הברית, אותם סיים בשנת 1969.
קריירה אקדמית.
כבר כסטודנט צעיר לתואר שני ב-MIT, נור גילה תגליות שתהיה להן השפעה מרחיקת לכת. הוא היה הראשון שביצע ניסוי שבאמצעותו הסביר אנאיזוטרופיה (פיצול גלי גזירה) הנגרמת על ידי לחץ בסלעים. עבודתו על התכונות האלסטיות של סלע שבור מהווה חלק גדול מהבסיס הניסיוני והתאורטי לשיטות מודרניות לאיתור ומיפוי שברים סיסמיים. הוא היה בין הראשונים שראו בניסוי שמהירות סייסמית רגישה ללחץ אפקטיבי ורוַוָית נוזלים, תופעות שהפכו לאבני היסוד של גילוי וניטור סיסמי של מאגרי נפט ופחממנים אחרים.
עם הצטרפותו של נור למחלקה לגאופיזיקה, ייסד שם את פרויקט Stanford Rock Physics and Borehole Geophysics (SRB), אחד מקונסורציית האוניברסיטה-תעשייה המוקדמת במדינה, וכזה שיהפוך למודל לשיתוף פעולה פורה בין האקדמיה ותעשיית הנפט. תחת הנהגתו, פרויקט SRB הפך למרכז מוביל למחקר ופיתוח בניסויים, תיאוריה ויישום של פיזיקת סלע. מאז תחילתו של SRB, נור וכמעט 100 תלמידי הדוקטורט והתואר השני שלו, פיתחו וביססו את פיזיקת הסלע כטכנולוגיה בוגרת החיונית לחקירה, לאפיון מאגרים ולניטור Time-Lapse. למעשה, נור היה הראשון שהציע את עקרונות פיזיקת הסלע לניטור סיסמי 4D של הפקת נפט וגז. הוא הדגים באופן כמותי כיצד לחצים משפיעים על התפלגות השברים וכיצד אלה משפיעים על האנאיזוטרופיה. זה היה הבסיס המעבדתי והתאורטי של כמעט כל השיטות הסייסמיות המודרניות לאפיון שברים.
בשנות ה-70, הוא הציע התרחבות-דיפוזיה כמנגנון העומד בבסיס יחסי VP/VS חריגים שנצפו לפני כמה רעידות אדמה, מה שהוליד ויכוחים עצומים ועשרות מאמרים.
בשנת 1976 הוא נבחר לעמית של האיחוד הגיאופיסי האמריקאי , ובשנת 1980 לעמית של האגודה הגאולוגית של אמריקה . בשנת 2001 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית להנדסה . בשנת 1996 הוא זכה בחברות כבוד של SEG 1996 . רעיונותיו על טקטוניקת סיבוב בלוקים הובילו להבנה טובה יותר של יחסי מתח בסביבות מורכבות בין לוחות. סרטו הדוקומנטרי "נפילת החומות - רעידות אדמה בארץ הקודש", שילב עדויות גיאופיזיות, ארכאולוגיות ומקראיות כדי לחקור את ההשפעה של רעידות אדמה גדולות על חברות עתיקות ומודרניות. הוא הרחיב בעניין זה בספר שכתב בשם "אפוקליפסה". פרק 7 בו, מתמקד ברעידות האדמה לאורך ההיסטוריה באזור ארץ ישראל. מחקרים נוספים שקיים והדריך עסקו ברעידות האדמה שהתרחשו באזור ארץ ישראל במהלך ההיסטוריה. על סרט וידאו שעסק ברעידות האדמה בארץ הקודש, זכה בשנת 1991 בפרס תפוח הכסף מטעם הפסטיבל הלאומי בארצות הברית לסרטים חינוכיים ווידאו.
נור גם הרצה בהרחבה על "נפט ומלחמה" והסיכונים הכרוכים בתחרות הגלובלית הגוברת על אנרגיה.
דבורצקי
שפה סטנדרטית
בור הרוחות
בור הרוחות (בערבית: بئر الأرواح "באר אל ארוואח", מתורגם לעיתים "באר הרוחות" או "באר הנשמות") הוא מערה, טבעית בחלקה וחצובה בחלקה, שנמצאת באבן השתייה במבנה כיפת הסלע שבהר הבית בירושלים. בתקופת הצלבנים החשיבו אותה הנוצרים למיקום קודש הקודשים של בית המקדש שנחרב, אם כי על פי המחקר כיום המיקום היה על גבי סלע ההר ולא תחתיו.
השם "בור הרוחות" מקורו באמונה מוסלמית מימי הביניים לפיה ניתן לשמוע במערה את הנשמות שמחכות ליום הדין. אמונה זו לא נחשבת נפוצה באסלאם הסוני. על פי רבקה גונן, מקור אמונה זו בשקע קטן, כ25 ס"מ, מתחת לרצפת השיש במערה, שהיה משמיע הד כשהיו דורכים על הרצפה.
המקום מעולם לא נבדק מבחינה ארכאולוגית בשל רגישותו הדתית והפוליטית.
היסטוריה.
יש הטוענים כי זהו המקום בו הוטמן ארון הברית בסוף ימי בית ראשון. אחרים טוענים כי השקע מתחת לרצפת המערה, שנחשף על ידי מונטגיו פארקר ב-1911, הוא מה שנשאר מן המערה בה הוטמן הארון. עקב קדושת המקום לא נערך במערה סקר ארכאולוגי, ולא צפוי גם להיערך סקר שכזה.
המערה נחשבה מקום קדוש באסלאם כבר בשנת 902, על פי ההיסטוריון איבן אל פקיה.
עם כיבוש ירושלים בידי הצלבנים בשנת 1099, הפכו הצלבנים את כיפת הסלע לכנסייה בשם "טמפלום דומיני" ("מקדש האדון"), וביצעו בה שינויים משמעותיים. הם חצבו בסלע מדרגות יורדות אל המערה, כיסו את רצפת המערה בשיש, והרחיבו את הכניסה. הצלבנים החשיבו את המקום לקודש הקודשים, וראו בו מקום ההכרזה על לידתו של יוחנן המטביל.
בשנת 1985 העלתה רבקה גונן השערה לפיה האזור היה במקור מקום קבורה כנעני, בדומה למערת המכפלה, והמערה הייתה אחת ממערות הקבורה במתחם. הפיר בתקרה, שנחצב כעיגול במדויק וקוטרו סביב 60 ס"מ, שימש אחד הבסיסים להשערה זו, מאחר שהוא אופייני לקברים מן האלף השלישי לפנה"ס, ומאחר שבניגוד למערה עצמה, לא נעשו בו שינויים מבניים. היא מוצאת גם רמיזות לכך במסורות מאוחרות יותר, ומסבירה את העמימות של הדברים בקדושת המקום ובהרחקת טומאת מתים ממנו.
אגדות ופרשנויות.
ב-1871 ביקר החוקר והערביסט סר ריצ'רד פרנסיס ברטון בירושלים. אשתו, איזבל ברטון תיארה ביומנה את ביקורם כתיירים בבור הרוחות:
תיאור המקום.
הכניסה.
הכניסה למערה נמצאת תחת הכיפה, דרומית-מזרחית לאבן השתייה, וכוללת מעבר מתקופת הצלבנים ובו 16 מדרגות שיש. הסלע במעבר בולט לכיוון גרם המדרגות, והבליטה מצד ימין נקראת "הלשון", והיא המוזכרת למעלה בסיפור על הח'ליף עומר. במעבר ישנם שני מחראבים, השמאלי (הדרומי) מוקדש לדוד, והוא מעוטר בשני עמודי שיש עם דווגמת חבל מסובב התומכים בתלת-קשת. המחראב הימני במעבר מוקדש לשלמה, והוא פחות עמוק, אם כי מקושט מאוד. ייתכן שהמחראב של שלמה נבנה על ידי בונה כיפת הסלע החליף עבד אל-מלכ במאה השביעית או אולי נבנה במאה התשיעית, כך שהוא כנראה מהעתיקים בעולם, וייתכן שאף העתיק ביותר..
המערה.
צורתה של המערה מרובעת בקירוב, אורך הקיר הצדדי בה כשישה מטרים, עם תקרה בגובה בין 2.5 ל-1.5 מטרים. הרצפה מחופה בשיש, ועליה שטיחים. תקרת המערה נראית טבעית בעוד שבשאר המערה בוצעו חציבות בעבר. בצידה הצפוני ישנו מחראב המוקדש לאברהם, ובצפון מערב יש מחראב לנביא אל חאדר(אליהו). המערה מצוידת בתאורה חשמלית ובמאווררים.
גישה למערה.
מאז האינתיפאדה השנייה (2002) אוסר הוואקף המוסלמי את הכניסה למקומות הפולחן בהר למי שאינו מוסלמי.
הפיר במרכז.
תקרת המערה היא במבנה החלל הטבעי שהיה שם לפני חציבות הצלבנים, ללא כל חיפוי, ובמרכזה ישנו פיר בקוטר 46 ס"מ ובעומק 170 ס"מ שעולה ישר אל פני הסלע של אבן השתייה. ייתכן שהפיר שימש ככניסה לקבר קדום, כארובה צלבנית לאוורור ולשחרור עשן נרות, או בתור חור ניקוז של השיתין במזבח המקדש.
בספרות.
האזכור המוקדם ביותר שכפי הנראה קשור למערה הוא בספר המסע מבורדו משנת 333 לספירה, שם מתוארת אבן מחוררת בסמוך לפסל אדריאנוס עליה באים היהודים לבכות מדי שנה. כפי שהוזכר, גם במאה העשירית מוזכרת המערה בספרו של איבן אל פקיה הפרסי.
הנוסע הפרסי נאצר חוסרו מן המאה ה-11 ציין בספרו "ספרנאמה":
במאה ה16 פורסם אזכור של המערה בספר שו"ת רדב"ז כחלק מתשובה בנוגע לביקור יהודים במבנים בהר הבית: