בשנת 1926 עלה בלום באופן סופי והקים בתל אביב את בית החרושת הראשון לייצור שיניים תותבות שנקרא "החברה האמריקאית לשיני חרסינה בע"מ". אריה שנקר קידם את בואו של בלום בקריאה: "טוב לדעת שהתעשייה האמריקאית איתנו". בית החרושת הווה מקור פרנסה חשוב ביישוב העברי ובשיאו העסיק למעלה מ-200 עובדים יהודים. עיקר תוצרתו של המפעל כוון לייצוא לחו"ל. מבנה המפעל הוקם תחילה ברחוב המגיד ומאוחר יותר עבר למבנה ליד נחלת יצחק על סף נחל איילון. היה זה מקרה יוצא דופן שיהודי בעל אמצעים מארצות הברית משקיע בעסק תעשייתי בארץ.
בעקבות ועידת האימפריה באוטווה (1932) שקבעו "העדפה אימפריאלית" למושבות האימפריה הבריטית, ומאחר ופלשתינה-א"י הייתה תחת המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים ולא מושבת כתר (דומיניון) - נקבע מכס בשיעור גבוה על תוצרת המפעל. בעקבות כך הקים בלום מפעל נוסף בקפריסין (בניהולו של חתנו רחביה אדיבי) והמשיך את פעילות המפעל בתל אביב ליצוא אל שווקים חדשים מחוץ לאימפריה הבריטית.
בלום נתן את ברכתו ואישורו לארגון ההגנה להשתמש במתקני בתי החרושת שלו לצורכי התעש של הארגון במחתרת.
הקמת אוהל שם.
בלום היה דמות חשובה בחיי הציבור בתל אביב, הירבה לתרום למוסדות התרבות שלה ואסף אומנות מקומית, ובפרט את עבודותיו של הצייר הישראלי-אמריקאי אריה לובין איתו קשר קשרי ידידות. הוא נמנה עם באי ביתו של המשורר חיים נחמן ביאליק, ותמך כלכלית בהוצאת הספרים דביר שביאליק היה הרוח החיה בה ומכתיב דרכה.
בשנת 1928 החליט בלום לתרום את המגרש הגדול שבבעלותו, ברחוב בלפור בתל אביב, לטובת הקמת בניין שייקרא "אהל שם" לכבוד יובל השישים של ביאליק. בלום תרם גם את עלות בניית הבניין.
בתיאטרון "אוהל שם" נערכו מדי שבת מסורת "עונג שבת" - מפגשי תרבות של אמנים וסופרים שהפכו למסורת בתל אביב. על חזונו של בלום ל"אוהל שם" כתב ביאליק:
מסוף שנות ה-30 ועד להקמת היכל התרבות היה אולם "אוהל שם" משכנה הקבוע של התזמורת הארץ-ישראלית והתזמורת הפילהרמונית הישראלית. משנת 2010 משמש הבניין את תיאטרון אורנה פורת.
גאולת אדמות בארץ ישראל.
בנוסף להקמת "אוהל שם" הרבה בלום לרכוש קרקעות בארץ ישראל ונטע בהן פרדסים; רבים מהם על פי המלצתו של גואל הקרקעות יהושע חנקין). כך רכש למשל את האדמות בהם שוכנת היום אבן יהודה וחלק מאדמות כרכור, קדימה-צורן ובני ברק. בלום היה מייסדי בית החולים הראשון לחולי נפש בת"א, תרם תרומה נכבדה להקמת מעון לילדים עזובים בת"א, לבית הספר הריאלי בחיפה, ולבית הכנסת הגדול בתל אביב. היה חבר חבר המועצה הארצית של "בני בנימין", וממקימי החברה הארץ-ישראלית לביטוח כללי.
מותו ומשפחתו.
שמואל בלום נפטר בביתו ברחוב מלצ'ט בתל אביב בסתיו 1941, ונקבר בבית הקברות הישן ברחוב טרומפלדור. אשתו הראשונה ואם ילדיו רבקה בתו של המורה אפרים פישל שטרן אשתו השנייה מרים בתו של ד"ר רודולף זק"ש. הניח אחריו שני בנים: נתן וליאון ממשיכו בתעשייה, וארבע בנות: מלי אשת יוסף כהן, חיה אשת הרב הקונסרבטיבי ד"ר שלום צבי דוידוביץ, לינה אשת התעשיין רחביה אדיבי (פיינשטיין) (לימים ראש עיריית אשקלון), ורוזה אשת העו"ד רפאל מני (בנו של השופט מלכיאל מני). בין ניניו נמנים הזמר דני מסנג והמשורר עמיחי חסון.
הייד פארק (פירושונים)
לשקאר א-טויבה
לשכר-א-טייבה
רבקה באסמאן בן-חיים
יוסי ואלד
יוסי ואלד (נולד ב-17 ביולי 1935) הוא מוזיקאי, מנצח ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה.
ואלד נולד בבוקרשט שברומניה. בגיל 7 החל לנגן בכינור. בגיל 10 התייתם מאמו. באוקטובר 1948 עלה לישראל באונייה נגבה במסגרת עליית הנוער. לאחר שנתיים במשק הפועלות בתל אביב, עבר לקיבוץ דברת. ב-1953 התגייס לצה"ל ושירת כמדריך קולי של להקת הנח"ל. מאז מותו של עמוס מלר ב-2007, מכהן כמנצח של מקהלת צדיקוב. כמו כן, מנצח על מספר חבורות זמר. ניצוחו מלווה בתנועות ריקוד.
ואלד נחשב בקיא בזמר העברי, ובמהלך אירועי זמר אותם הוא עורך, הוא נוהג לספר לקהל את הסיפורים שמאחורי השירים.
ואלד הלחין שירים לאירועים שונים. בין השאר הלחין את השיר "השניים", לפי מילים של יהודה מלצר, והוא בוצע בפסטיבל הזמר והפזמון 1966 על ידי הצמד חדווה ודוד, וזכה במקום שלישי.
הלחין את השיר "לילך רוצה לקטוף את הירח" שבוצע על ידי אילנה רובינא בפסטיבל שירי ילדים הראשון.
הלחין את השיר "לך לעזה" ללהקת פיקוד דרום.
בנוסף התפרסם בזכות הלחן שלו לשיר "הם ישנם" למילים של יוסי גמזו, שיר שנכתב לאחר מלחמת ששת הימים ובוצע על ידי יהורם גאון לזכרו של סגן עמירם מנור, טייס שנפל במלחמה ליד תעלת סואץ.
Jewish Chronicle
חיתוך לייזר
קומוניזם לוחם
דה לוריאן
מייסדי תל אביב
מייסדי העיר תל אביב היו 66 משפחות ובודדים, חברי אגודת אחוזת בית ביפו, אשר השתתפו בהגרלת המגרשים לאחוזת בית ב-11 באפריל 1909.
משפחות מייסדי העיר תל אביב.
לרוב עיסוקה של האשה לא מוזכר ויש לשער שרוב הנשים לא היו בעלות מקצוע ועבדו במשק ביתן בעיקר. מקצוע הנשים מוזכר רק אם הוא ידוע.
שמואל אידלסון ולאה לבית אייזנברג.
שמואל נולד בוויטבסק ב-1883 למשפחת חסידי חב"ד ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בהיותו בן 8. המשפחה התגוררה בבית ויטנברג ברובע המוסלמי בירושלים.
לאה נולדה בפינסק ב-1884, לבלהה ולאהרון אייזנברג. המשפחה עלתה לארץ ישראל ב-1886 ונדדה ביפו, ראשון לציון, ואדי חנין (נס ציונה) ורחובות ונמנתה על משפחות המייסדים של שתי המושבות האחרונות. אחותה הייתה יהודית הררי, גם היא ממייסדי תל אביב.
שמואל ולאה נישאו ב-1902, שמואל היה מראשוני הפקידים של בנק אפ"ק. ביתם היה מראשוני בתי אחוזת בית וניכר בגנו הנאה. הבית, ששמר על צורתו המקורית שנים רבות, נהרס ב-1975. בעת מלחמת העולם הראשונה שהה שמואל בחו"ל ונמנע ממנו לשוב לארץ ולכן נסע לארצות הברית, משפחתו שהתה ברחובות. ב-1919 חזר שמואל לארץ ולקח עמו את משפחתו לעשר שנים נוספות בארצות הברית. ב-1929 חזרו שמואל ולאה עם אחת מבנותיהם לתל אביב (שלושת הבנים נותרו בארצות הברית). רחל הייתה פעילה באגודות שונות ובין היתר הייתה גזברית אגודת "עזרת נשים".
רבקה בהרב.
נולדה ברוסיה ליקותיאל-זוסמן ליבין ב-1854, התחתנה עם ישעיהו בהרב ביקטרינוסלב ולזוג נולדו חמישה ילדים, שניים מהם נפטרו בצעירותם. בנוסף גידלו בביתם שני ילדים מנישואיו הקודמים של ישעיהו. האווירה בבית הייתה ציונית והשפה - עברית. ישעיהו נפטר ב-1903, שנה לאחר מכן עלתה רבקה עם ילדיה, לאחר שחתנה, יהודה הלב"ץ, עלה שנה קודם לכן כדי להכשיר את הקרקע. את ביתה בתל אביב בנתה בעבודה עברית מלאה, שהייתה יקרה בהרבה מעבודת פועלים ערבים. חתנה, הלב"ץ, רכש ביוזמתה אדמות בעטרות להתיישבות יהודית. על מנת לפרנס את משפחתה לאחר מות חתנה השכירה חדרים בביתה. בעת גירוש תל אביב שהו ביבנאל. רבקה נפטרה ב-1924. כל ילדיה המשיכו בפעילות ציונית וחלוצית. סוניה ויהודה הלב"ץ חיו בירושלים והיו ממיסדי הגימנסיה העברית, בית העם ובית הספר "תחכמוני". בנה יקותיאל היה עוזרו של פנחס רוטנברג ומזכיר חברת החשמל .
ניסן בלוצרקובסקי ופסיה.
ניסן נולד בברדיצ'ב ב-1857, לארץ ישראל עלה ב-1906. הוא היה בעל בית מלאכה לברזל. בנה את ביתו ליד בית חתנו (בן זוגה של בתו, שרה בלומה) דוד סמילנסקי. ואירח בו את בית הכנסת הראשון בתל אביב.
ב-1922 נפטרה פסיה בגיל 62, ב-1923 בתם נפטרה בדמי ימיה (בגיל 43) וב-1924 נפטר גם ניסן, כשהוא בן 67.
אברהם דוד ושיינה בלכמן.
אברהם היה חלבן ובנה את ביתו יחד עם אליעזר גרשון צדיקוב.
דבורה ודב ברגר.
דב ברגר, יליד 1860, היה עם עלותו לארץ ב-1881 פועל חקלאי במושבה זכרון יעקב, שם הכיר את דבורה, בת למשפחת מייסדים. לאחר מכן הפך לסוחר מכולת ביפו והיה בין חברי הוועד הראשונים של אחוזת בית.
משה ואסתר גולדברג.
משה נולד בירושלים בשנת 1856 לחיים יהושע ("חיים בֶּקֶר") ואסתר איטה (לבית טרופ) גולדברג. משפחתו עברה להתגורר ביפו כאשר היה בן שלוש ואביו הפך לאחד מראשי העדה האשכנזית בעיר. כשבגר יצא לווינה על מנת לקבל זיכיון לייצוג חברת הביגוד והאריגים "טירינג" בארץ ישראל. כשחזר פתח בתי מסחר בירושלים וביפו.
הוא נשא לאשה את אסתר בת יצחק הלולא, שהיה אחד מראשוני קבלני הבניין היהודים בשכונת מאה שערים ולזוג נולדו שמונה ילדים.
בשנת 1910 נפטרה אשתו והוא מכר את הבית שבנה ונסע עם ילדיו לפריז על מנת להפקיד את חינוכם של חלק מילדיו בידי אחות אשתו, רחל זילברשטיין, או על מנת להרחיב את עסקיו. נפטר בשנת 1911 בפריז.
ישראל וחיה ויינשטיין.
ישראל היה אחיהם של המוהל נחום ויינשטיין ושל שושנה רסקין. יחד עמם הקים בית בן ארבע דירות בליליינבלום 18–20. בדירה הרביעית התגורר ר' אליהו ויינשטיין, אביהם.
ישראל נולד בירושלים ב-1877 וזכה לחינוך דתי בישיבת עץ חיים, עם זאת למד במקביל בעצמו גם מתמטיקה. בן 17 נשא לאשה את חיה באביל הורביץ. הוא עבר ליפו ולימד שם בחדר מתוקן. היה בין מייסדי אגודת אחווה, מייסדי בנק קופת עם ועוד. הוא התפרנס כמלמד אך סייע לתושבים בבעיות הנדסיות שונות הקשורות לבניין ולתפעול.
נפטר ב-1935 ונקבר בנחלת יצחק. אשתו נפטרה ב-1951.
דוב וטובה זוסמנוביץ (זוסמאן).
עלו לארץ מריטובה, ליטא. טובה נפטרה ב-23 באפריל 1940 ודוב נפטר ב-25 בפברואר 1941.
משה ודורה חיינקו.
משה חיינקו 1886–1967 עלה לארץ ישראל ב-1908 לאחר מעצר ברוסיה וכיהן כסגן הקונסול הרוסי. בתקופת מלחמת העולם הראשונה ירדו למצרים ולאחר מכן חזרו לירושלים, בה חיו בעוני.
אברהם גרשון ומלכה חנוך.