לאחר כישלון הפשיטה, בה נהרג מפקדם, הגרמנים המשיכו לסגת, וחדלו מניסיונות תקיפה. בהמשך הם נעצרו והתחפרו על גדתו הצפונית של הנהר חרא (Khra או Chra), סמוך לכפר גבוה מעט מסביבתו, בעל אותו שם, כ-100 ק"מ מצפון ללומה. מקום זה נבחר בהיותו המכשול הטבעי האחרון לפני קמינה, וכיוון שבו עברו הדרך ומסילת הברזל צפונה, עד שהגרמנים פוצצו את הגשרים מעל הנהר, כאמור.
כך, דרכי התחבורה היו חסומות אמנם מדרום, אך המשיכו לשרת את הגרמנים מצפון לנהר. ואכן, הכוח הגרמני, כ-40 אירופים וכ-400 אסקרי, תוגבר באמצעות קו הרכבת מצפון בעוד כ - 20 חיילים גרמנים ובכמאה אפריקנים וכעת היה גודלו כ-60 חיילים גרמנים וכ-500 אסקרי. בנוסף לפיצוץ הגשרים, הגרמנים מיקשו את המבואות לנהר ולכפר ונעזרו להגנת מעוזם גם בשלוש מכונות ירייה. סיירים בריטים גילו את הגרמנים המחופרים בגדתו הצפונית של הנהר ב-21 בחודש.
ביום המחרת נערך קרב ההגנה המשמעותי היחיד בעת כיבוש טוגולנד. הבריטים הנחיתו התקפה אחת ביום. כוח אחד תקף ממערב, חלקו העסיק את חפירות הגרמנים בחזיתו וחלקו האחר ניסה לאגפם ממערב. כוח אחר, שכלל גם את הצרפתים, פעל בצורה דומה ממזרח. התוקפים, שהתקשו לשמור על קשר בין יחידות המשנה שלהם בסבך השיחים, וחוו לראשונה אש מקלעים, נהדפו עד דמדומי הערב.
ההתקפות נהדפו תוך אבדות כבדות לבריטים: 23 הרוגים ו-52 פצועים מתוך כ-500 חיילים. כמו כן, נהרגו 12 חיילים סנגלים מכוח צרפתי בן כ-150 חיילים שהצטרף לתוקפים ב-17 בחודש. לגרמנים היו 13 אבדות. לאחר שנהדפו התקפות הבריטים, פקדו הגרמנים על התקפת-נגד, אלא שחייליהם האפריקנים סרבו. אף על פי שהגרמנים עמדו בהצלחה אל מול ההתקפות, הרי כיוון שגם הצרפתים התקדמו ממזרח, מצ'טי (Cheti) לכיוון קמינה, והבריטים, כאמור, ממערב, מכוון קטי-קרצ'י, הגרמנים יכלו למצוא עצמם מאוגפים, והם העדיפו לסגת. ביום המחרת מצאו הבריטים המתקדמים את החפירות הגרמניות ריקות.
סיום ההשתלטות.
הגרמנים הנסוגים הרסו את תחנת האלחוט בקמינה בלילה שבין ה-24 ל-25 בחודש, כאשר ממש עד להריסתה התחנה שימשה בתפקידה. עם תפיסת תחנת האלחוט ההרוסה בקמינה, ועם כניעת פון דרינג, בראש כ-200 מן המגינים, נסתיים מסע המלחמה ב-27 בחודש. חלק מן המגויסים האפריקנים שבשרות הגרמנים נמלטו. בידי כוחות מדינות ההסכמה נפלו שלוש מכונות ירייה, כאלף רובים וכ-320,000 כדורים. הייתה זו המושבה הגרמנית הראשונה שנפלה בידי מדינות ההסכמה (כיבוש סמואה הגרמנית אירע מספר ימים אחרי כן).
אחרית דבר.
חלקה המזרחי של טוגולנד, שכלל את רובה של המושבה, נמסר לשליטה צרפתית ואחר כך למנדט צרפתי מטעם חבר הלאומים, ונקרא בשם טוגו. החלק המערבי נמסר לשליטה בריטית תחת השם טוגולנד הבריטית וב-1956 צורף למושבה הבריטית חוף הזהב ליצירת גאנה.
קישורים חיצוניים.
The Story of the Great War Volume III (see Chapter XI, on Togoland)
The First World War in Africa by Strachan Hew on Google Books
A Companion to World War I by David Killingway pg. 115-116
הפארק הפרובינציאלי האמבר
הפארק הפרובינציאלי המבר (באנגלית: Hamber Provincial Park) הוא פארק השוכן בקולומביה הבריטית שבקנדה, הגובל באלברטה ומוקף משלושת הצדדים האחרים שלו על ידי הפארק הלאומי ג'ספר.
ראשוני המטיילים באזור הפארק הופתעו לגלות כי הוא אתר נפרד מהפארק הלאומי ג'ספר ומהפארק הפרובינציאלי הר רובסון, כיוון שלכל האזורים הללו יש היסטוריה ומאפיינים טבעיים משותפים. הפארק הוא חלק מאזור גדול ממדים שבעבר נודע בכינוי "הצפון הגדול", ואשר השתרע מאגם לואיז דרך מעבר ילוהד ועד קו חברת הרכבות הלאומית של קנדה.
הפארק קרוי על שם אריק המבר, שכיהן כסגן המושל של קולומביה הבריטית בין 1936 ל-1941. שטחו של הפארק בעת ההכרזה היה כעשרה מיליון דונם, ובגבולות אלו שכנו הר סר סנדפורד שהוא הנקודה הגבוהה ביותר ברכס סלקירק, הר קלמנסו המושלג ואגמי ומפלי קאמינס. במשך השנים לחצו יזמים בתחום כריתת העצים וייצור חשמל להשתמש במשאבי הטבע שבפארק, ובעקבות הסכם שנחתם עם הממשל הפדרלי של ארצות הברית החליטה קולומביה הבריטית להקטין את שטח הפארק לכ-240,500 דונם.
כיום הפארק הוא הקטן ביותר מבין הפארקים הנכללים בהכרזה של אונסק"ו, ויש בו מספר קטן מאוד של מתקנים. בשל חוסר נגישותו הפארק כמעט ואינו זוכה לנפח תיירות משמעותי, ובכל שנה מבקרים בו רק כ-500 אנשים. מראה הפארק מאופיין בפסגות הרים גבוהות ובעמקי נהרות, אך האתר הידוע ביותר בו הוא אגם פורטרס (מבצר) שאורכו 10 קילומטרים. גדות האגם הן בית גידול עבור צמחייה עבותה שכוללת אזליאה מדומה, אשוחית, בשמת, ורודודנדרון.
רשות הפארקים של קולומביה הבריטית פועלת באופן קבוע לפיתוח הפארק, אך במשך שנים רבות הדרך היחידה להיכנס אליו הייתה באמצעות שיט בנחל וושאאוט שנשפך אל החוף הצפוני של אגם פורטרס. כיום קיים שביל באורך 24 קילומטרים שמתחיל במפלי סאנוופטה בפארק הלאומי ג'ספר, ומסתיים מזרחית לאגם פורטרס. לפארק האמבר ולפארקים הר רובסון וג'ספר יש היסטוריה משותפת בזכות פעילותו של הגאולוג הקנדי ארתור פילמון קולמן.
ארתור סנדאואר
ארתור סַנדָאוּאֶר (Artur Sandauer; 14 בדצמבר 1913, סמבור – 15 ביולי 1989, ורשה) היה מבקר ספרות, מסאי ומתרגם פולני יהודי, חוקר הספרות הפולנית והיסטוריון של הספרות, פרופסור באוניברסיטת ורשה.
קורות חיים.
סנדאואר נולד בשנת 1913 בעיר סמבור שבגליציה (בעקבות מלחמת העולם הראשונה בתחומי המדינה הפולנית שהוקמה מחדש במשפחה יהודית מתבוללת בעלת נטיות סוציאליסטיות. למד פילולוגיה קלאסית באוניברסיטת לבוב. פרסומו הראשון היה מסה על המשורר ההלניסטי תאוקריטוס, בשנת 1935. עם תום לימודיו לימד בגימנסיה העברית בקרקוב בין 1937 ל-1939, ולאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, לימד בשנים 1939–1941 בעירו סמבור.
עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה (1941), גורש לגטו סמבור. בשנת 1943 הצליח לברוח, ושרד את המלחמה כשהוא מסתתר בעליית הגג של איכר אוקראיני. ב-1944, לאחר שחרור פולין המזרחית בידי הצבא האדום, התגייס לצבא פולין (שאז נקרא Ludowe Wojsko Polskie) בלובלין ושירת כעורך של עיתונים צבאיים. בשנים 1946–1948 התגורר בפריז, שם קיבל ב-1948 תואר דוקטור, ומ-1948 עד 1949 כיהן כעורך הספרותי של השבועון הנחשב "Odrodzenie" ('רנסאנס').
בשנת 1949 נישא לציירת הסוריאליסטית היהודייה-פולנייה ארנה רוזנשטיין (Erna Rosenstein; 1913–2004), אחותו הצעירה של הכלכלן פאול רוזנשטיין-רודן. הם התגוררו בבירה ורשה, ושם נולד ב-1950 בנם אדם (לימים דוקטור לפיזיקה ופעיל חברתי ופוליטי).
בשנים 1947–1949 היה סנדאואר לפעיל נגד הריאליזם הסוציאליסטי, ובשל כך נאסר לפרסם את יצירותיו; איסור זה פג רק בתום התקופה הסטליניסטית. משום כך פורסמו יצירותיו בכתב העת הספרותי-פוליטי של המהגרים הפולנים בפריז, "Kultura"; סנדאואר היה הסופר הפולני הראשון שהעז לפרסם בכתב עת בעודו מתגורר בפולין.
סנדאואר קנה לעצמו שם כמבקר המצליח לגלות את הכישרונות המבריקים ביותר שבקרב הסופרים הפולנים המודרניים. עם הסופרים ש"גילה" נמנים ויטולד גומברוביץ' וברונו שולץ, וכן מירון ביאלושבסקי (Miron Białoszewski) הצעיר. על אודות שולץ כתב סנדאואר עוד בטרם המלחמה, אך לאחריה, בשנותיה הראשונות פולין הקומוניסטית, הוטלו מגבלות על ספרות אוונגארדית, ורק ב-1957, בעקבות הרפורמות הליברליות של גוֹמוּלְקָה בעקבות מהומות "אוקטובר הפולני" (1956) יכול היה סנדאואר לפרסם את המהדורה הראשונה של שולץ, שלה הקדים מבוא מעמיק. לצד זאת, הייתה לו נטייה להתנכר בדיעבד לאותם סופרים שקודם לכן רומם ופיאר.
ב-1959 פרסם סדרת חוברות בשם ""Bez taryfy ulgowej" ('בלי הנחות'), שבה תקף סופרים בולטים והאשימם בהיעדר אותנטיות יצירתית ואידאולוגית. בהמשך הרחיב את האסופה ופרסם אותה בשנת 1966 תחת הכותרת "Dla każdego coś przykrego" ('משהו נבזה לכל אחד').
כסופר נודע סנדאואר בקובץ הסיפורים "Śmierć Liberała" ('מותו של ליברל'; 1947) הרוויים אירוניה, שבהם הוא משרטט באופן גרוטסקי-משהו דמויות של אישים מהאינטליגנציה היהודית, שמוסיפים לבטוח בתרבותיותם של הגרמנים מסרבים להאמין כי עולם הערכים שלהם אינו קיים עוד בגטו, ו-"Zapiski z Martwego Miasta" ('זיכרונות מעיר מתה'; 1963), שהוגדר על ידו כ"אוטוביוגרפיה ופאראביוגרפיה" (היינו, שילוב של רשמים ביוגרפיים אותנטיים ותיאורים דמיוניים).
בנוסף, סנדאואר היה מתרגם פורה, שתרגם לפולנית מיוונית עתיקה ("אגממנון" לאייסכילוס; "אדיפוס המלך" לסופוקלס; "אלקטרה" לאֶוּריפִּידֶס; "העננים", "הצפרדעים" ו"הציפורים" לאריסטופאנס; אידיליות מאת תיאוקריטוס), מרוסית ("איוונוב", "הדוד וניה" ו"שלוש אחיות" לצ'כוב; יצירות משל ולדימיר מאיאקובסקי), מגרמנית ("פאוסט" לגתה; שירים מאת רילקה) ומצרפתית. בשנת 1977 תרגם את ספר בראשית.
במקביל לעבודתו הספרותית, קיים סנדאואר קריירה אקדמית באוניברסיטת ורשה, שבה כיהן משנת 1963 כמרצה לספרות פולנית, וב-1974 התמנה בה כפרופסור. במחקריו עסק בסופרים ומשוררים כמו יוליאן טובים, אנטוני סלונימסקי ולאופולד סטאף (Staff). בשנת 1964 חתם על מכתב של פרופסורים ואנשי רוח שביקש מהשלטונות להגביר את חופש הביטוי בפולין.
בשנת 1982 פרסם את "O sytuacji pisarza polskiego pochodzenia Zydowskiego W XX wieku" ('על מצבם של הסופרים הפולנים ממוצא יהודי במאה ה-20'), שזכה לתהודה רבה (תורגם לאנגלית ב-2005).