העיר ברלין והעיר קלן הסמוכה לה (אין מדובר בקלן של ימינו) נשלטו על ידי המרגרייבים של ברנדנבורג שסמלם היה עיט אדום - וסמל זה ניתן לעיר (כמו גם לערים רבות אחרות לאורך נהרות השפרה וההאבל.
החתום הקדום ביותר של העיר שנשמר עד ימינו מקורו מ-1253 והוא מתאר את סמל ברנדנבורג - עיט וכנפיו פרושות, הנצב בראש קשת בצורת תלתן. מתחת לעיט הופיע הכיתוב בלטינית: SIGILLVM DE BERLIN BVRGENSIVM (חותם תושבי ברלין).
תושבי העיר התנגדו לסמל הברנדנבורגי ורצו סמל משלהם. לא ברור מדוע נבחר דווקא הדב, אולם ייתכן שמדובר בכינוייו של אלברכט הראשון שכונה "הדב" ואשר ייסד את ברנדנבורג. הסבר אחר הוא ההנחה שמקור שמה של העיר ברלין במילה "דב" (בגרמנית: “Bär”) - הנחה שגויה מבחינה היסטורית ואטימולוגית (משמעות שם העיר הוא למעשה "מקום בביצה").
דגל ברלין
דגל ברלין משמש הן את העיר ברלין, בירת גרמניה והן את מדינת ברלין (אחת ממדינות גרמניה).
הדגל כולל שלושה פסים: אדום, לבן ואדום. אורך שני הפסים האדומים החיצוניים כחמישית מאורכו של הדגל, ואורך מרכז הדגל הלבן כשלוש חמישיות מהדגל. במרכז הדגל (קרוב יותר לניצב הדגל, היינו לשמאל הדגל) מופיע דוב שחור - המופיע גם על סמל ברלין.
הדגל הנוכחי אומץ על ידי מערב ברלין ב-26 במאי 1954. דגל זה עוצב על ידי אוטפריד נויבקר (Ottfried Neubecker) וזכה במקום השני בתחרות שנערכה בשנה זו (הדגל שזכה במקום הראשון נדחה). הדב נבחר בשל היותו בסמל העיר ובשל הדמיון בין שמו לשמה של העיר. לאחר איחוד העיר ב-1990 הפך דגל זה לדגלה של העיר המאוחדת.
דגלים היסטוריים.
בין השנים 1618–1861 נעשה שימוש בדגל דו צבעי - בחלקו העליון שחור, ובחלקו התחתון לבן. עד שנת 1861 נעשה שימוש בדגל תלת צבעי אופקי - כאשר צבעיו היו שחור בראשו, אדום במרכזו, ולבן בחלקו התחתון. דגל זה תוכנן על ידי ארנד פידיקין בעקבות הכתרתו של הקייזר וילהלם הראשון ב-19 בדצמבר 1861 - ועושה שימוש בצבעי בית ברנדנבורג.
בין השנים 1913–1954 נעשה שימוש בדגל הדומה לדגל הנוכחי, אולם צורת הדב הייתה שונה מהצורה הנוכחית.
אליזבת בנקס
מנדוסה
מנדוסה (בספרדית: Mendoza) היא עיר במערב ארגנטינה, למרגלות הרי האנדים, המשמשת גם כבירתה של פרובינציית מנדוסה. בשנת 2010 התגוררו בעיר כ-115,000 בני אדם, ובמטרופולין המקיף אותה חיים כמיליון בני אדם, מה שהופך אותה למרכז המטרופוליטני הרביעי בגודלו בארגנטינה.
העיר וסביבתה מהוות את מרכז הכרמים וייצור היין הגדול ביותר בארגנטינה ובאמריקה הלטינית כולה.
היסטוריה.
עד הגעתם של הספרדים גרו באזור הקוז'ו, בו שוכנת מנדוסה, בני הווארפֶּה. ב-1551 הגיע לאזור פרנסיסקו ויאגרה, שנשלח בידי פדרו דה ואלדיביה מקוסקו, והגיע דרך צ'ילה. הוא שהה במקום עם חייליו במחיצת בני הווארפה במהלך החורף, ושב לצ'ילה.
ב-1561 הגיע לאזור פדרו דל קסטיו, וכבש את השטח. ב-2 במרץ הוא ייסד את העיר, לה קרא סיודד דה מנדוסה דל נואבו ואיה דה לה ריוחה (Ciudad de Mendoza del Nuevo Valle de La Rioja), על שמו של מושל צ'ילה, גארסיה אורטאדו דה מנדוסה. העיר הוכפפה למושל צ'ילה, שהיה בעצמו כפוף למלכות המשנה של פרו. ב-28 במרץ 1562 הוסט מעט מיקומה של העיר, ממערב לתעלת קאסיקֶה גוּאָיְמָאזֶ'ן. חשיבותה הייתה בשל מיקומה בדרך מאזור ריו דה לה פלטה לסנטיאגו דה צ'ילה. בניגוד למושבות ספרדיות אחרות, חיו התושבים הספרדים בשלום עם שכניהם בני הווארפה, שנטמעו בהם בהדרגה.
עם הקמתה של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה הועבר האזור שממזרח להרי האנדים, לרבות מנדוסה, לשליטתה. ב-1782 הוקמה האינטנדנסיה של קוז'ו, אך היא פורקה כבר ב-1783, ומנדוסה הייתה לחלק מהאינטנדנסיה של קורדובה וטוקומאן.
לאחר הכרזת העצמאות של ארגנטינה, החליט הטריומוויראט השני שעמד בראש המדינה לחלק מחדש את האינטנדנסיות במדינה ב-1813. האינטנדנסיה של קוז'ו הוקמה, וכללה גם את הערים סן חואן וסן לואיס. מנדוסה הייתה לבירת האינטנדנסיה. ב-1814 מונה חוסה דה סן מרטין למושל קוז'ו, וב-1817 השלים את כיבוש קוז'ו מידי הספרדים, בדרכו לשחרורן של צ'ילה ופרו. ב-1 במרץ 1820 פורקה האינטנדנסיה ל-3 פרובינציות נפרדות - סן חואן, סן לואיס ומנדוסה, שהעיר מנדוסה הייתה לבירתה.
ב-20 במרץ 1861 פקדה את מנדוסה רעידת אדמה חזקה. 5,000 בני אדם נהרגו, ומרבית המבנים בעיר נחרבו. היא הוקמה מחדש כקילומטר דרומית-מערבית למיקומה הקודם. העיר החדשה החלה לקלוט מהגרים רבים בסוף המאה ה-19, ובהם איטלקים, ספרדים, יהודים וערבים.
המתאר העירוני.
פלאסה אינדפנדנסיה היא הכיכר המרכזית של העיר, וממנה יוצאות שדרות מיטרה (צפונה ודרומה) ושדרות סרמיינטו (מזרחה ומערבה). חלקן המזרחי של שדרות סרמיינטו, לאורך שלושה בלוקים, הוא מדרחוב. שטחה של פלאסה אינדפנדיינטה הוא כ-40 דונם, ובמרחק של שני בלוקים מכל אחד מקצותיה מצויות כיכרות נוספות - סן מרטין, אספניה, איטליה וצ'ילה, כל אחת מהן בשטח של 10 דונם. רחובותיה של העיר מאופיינים בעצים רבים, המושקים באמצעות תעלות שלאורך הרחובות.
הריאה הירוקה של העיר, פארק סן מרטין, משתרע על פני כ-4,200 דונם במערב העיר.
דמוגרפיה.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-2001 נמצא כי מתגוררים בעיר כ-111 אלף תושבים. נתון זה מעיד על ירידה של כ-9% במספר התושבים לעומת המפקד שנערך ב-1991, ושלפיו התגוררו בעיר כ-122 אלף תושבים. ההגירה השלילית נובעת מכך שתחום שיפוטה של העיר מצומצם יחסית, ושטחי מסחר ועסקים החליפו בהדרגה את שטחי המגורים. תושבים רבים עברו לפרוורי העיר, ובמטרופולין שלה התגוררו כ-847 אלף תושבים ב-2001.
כלכלה.
העיר מנדוסה נחשבת למרכז כרמים וייצור יין בעל מוניטין עולמי, בין היתר בזכות מיקומה למרגלות הרי האנדים והאקלים המתאים באופן אידיאלי לגידול גפנים. בנוסף, בבטן האדמה של חבל קוז'ו, שמנדוסה נחשבת בירתו, נאמד כי קיימים 56 אחוזים מסך הנחושת בארגנטינה, 53 אחוזים מן הזהב, 50 אחוזים ממרבצי המוליבדן (מינרל חשוב המשמש בתעשיות הפלדה, הפלסטיק והגומי העולמיות) ו-9 אחוזים ממרבצי הכסף במדינה.
עושר אוצרות הטבע במנדוסה ובסביבתה הביא תושבי חוץ רבים לרכוש קרקעות באזור, אולם חוקים מקומיים מטילים מגבלות ומכסים על הכרייה, עד למצב בו 92 אחוזים מן הכורים המתגוררים בעיר מחוסרי עבודה ו-30 אחוזים מן התושבים בעיר חיים מתחת לקו העוני.
תחבורה.
נמל התעופה הבינלאומי גוברנדור פרנסיסקו גבריאז'י הוקם ב-1954 כ-8 ק"מ צפונית-מזרחית למנדוסה. מנמל התעופה יוצאות טיסות סדירות לבואנוס איירס, קורדובה, נאוקן וסנטיאגו.
שני כבישים ראשיים נפגשים במנדוסה. כביש 7 מחבר את מנדוסה עם בואנוס איירס וסן לואיס במזרח, ועם הגבול הצ'יליאני, במעבר אגווה נגרה שלמרגלות האקונקגווה, במערב, בואכה סנטיאגו ועיר הנמל ולפראיסו. כביש 40, הארוך בכבישי ארגנטינה, מחבר את מנדוסה עם סן חואן, סלטה וחוחוי בצפון, ועם בארילוצ'ה בדרום. סמיכותה של מנדוסה לדרכים אלה, הופכת אותה למרכז תעבורתי חשוב.
רכבות פעלו בעבר על מסילת הברזל הטרנס-אנדינית, שחיברה את מנדוסה עם סנטה רוסה דה לוס אנדס שבצ'ילה, ואולם שירות זה הופסק ב-1984.
ספורט.
מנדוסה היא עיר הבית של קבוצת הכדורגל אינדפנדיינטה ריבדביה המשחקת בליגת המשנה הארגנטינאית. בעיר גודוי קרוס, שנמצאת במטרופולין של מנדוסה, נמצאת קבוצת גודוי קרוס המשחקת בליגת העל הארגנטינאית.
אוראלי
ויקי כריסטינה ברצלונה
ויקי כריסטינה ברצלונה (באנגלית: Vicky Cristina Barcelona) הוא סרט קולנוע משנת 2008, מסוגת דרמה קומית רומנטית, בבימויו של וודי אלן. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן של שנת 2008. זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הקומי הטוב ביותר של שנת 2008. פנלופה קרוז זכתה בפרס באפט"א ובפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור השתתפותה בסרט.
תקציר הסרט.
במרכז העלילה עומדות שתי נשים אמריקאיות צעירות, ויקי וכריסטינה, היוצאות להתארח בחופשת קיץ אצל ג'ודי ומארק, קרוביה של ויקי בברצלונה. ויקי מאורסת והיא השקולה והממוסדת מבין השתיים ואילו כריסטינה הרפתקנית וחופשיה שלדבריה, כל שהיא יודעת הוא שהיא לא מוצאת את מה שהיא מחפשת, אם כי היא יודעת מה היא לא מחפשת.
במהלך החופשה פוגשות השתיים צייר כריזמטי ובוטה למדי בשם חואן אנטוניו גונזלס, המציע לשתיהן לטוס איתו לעיירת מגוריו ולשכב איתו. ויקי מתנגדת בתקיפות אולם כריסטינה נמשכת אליו וגוררת את ויקי לטיול. בטיול חואן מנסה לממש את הצעתו ולשכב עם שתיהן אך עם כריסטינה הדבר לא יוצא אל הפועל משום שחשה ברע, ואילו עם ויקי הפיתוי מצליח. בהמשך מתפתח רומן בין חואן לכריסטינה ואילו הבילוי החד-פעמי עם ויקי נשכח. כריסטינה עוברת לגור עם חואן עד שאשתו לשעבר של חואן, מריה אלנה המעורערת בנפשה, מגיעה לגור אף היא בביתו של חואן. כריסטינה, מריה וחואן מנהלים מערכת יחסים משולשת אולם לבסוף כריסטינה מרגישה שגם זה לא מה שהיא מחפשת ונוטשת את הבית.
ויקי מתחתנת בברצלונה עם דאג, ארוסה מניו יורק, אך בלבה ממשיכה לקנן תשוקה לחואן. אחרי חיבוטים היא נפגשת עם חואן אך המפגש נקטע באיבו על ידי אשתו לשעבר של חואן, מריה אלנה, שמנסה להרוג את שניהם.
לבסוף ויקי וכריסטינה חוזרות לניו יורק, כשוויקי נשואה לדאג וכריסטינה עדיין מחפשת את עצמה. חואן נשאר בברצלונה בודד לאחר שנפרד ממריה אלנה.
שכונת אחוה
דמיאן סטיבן הירסט
אוטומט השחמט
ויקי קריסטינה ברצלונה
אלישבע (אליקה) ברק-אוסוסקין
אבי וורצמן