מיכל מרטיקן (בסלובקית: Michal Martikán; נולד ב-18 במאי 1979 בליפטובסקי מיקולאש) הוא חותר קאנו סלובקי, המתחרה במסלול עקלתון. מרטיקן הוכתר ארבע פעמים כאלוף העולם, פעמיים כאלוף אולימפי וארבע פעמים כאלוף אירופה.
קריירה ספורטיבית.
מרטיקן השתלב בצמרת חותרי הקאנו העולמית כבר כנער. בגיל 16 ניצח לראשונה בתחרות במסגרת גביע העולם, ובאותה שנה (1995) גם זכה במדליית ארד באליפות העולם שנערכה בנוטינגהאם. באולימפיאדת אטלנטה (1996) הדהים כשזכה במדליית הזהב והוא בן 17 בלבד. הייתה זו גם המדליה האולימפית הראשונה עבור סלובקיה, ששלוש שנים קודם לכן נפרדה מצ'כיה, עם פירוק צ'כוסלובקיה.
ב-1997 הוכתר לראשונה גם כאלוף העולם, באליפות העולם שנערכה בטרס קורואס שבברזיל. ב-1998 לא הצליח לזכות באליפות אירופה שנערכה ברודניצה נאד לאבם שבצ'כיה, והסתפק במדליית הכסף, כסגנו של הצ'כי דוד ינצ'אר. גם באליפות העולם שנערכה בלה סאו ד'אורז'יי ב-1999 לא הצליח לזכות בתואר, וזכה במדליית הארד. באולימפיאדת סידני (2000) איבד גם את התואר האולימפי, לטובת הצרפתי טוני אסטאנגה, וזכה במדליית הכסף. המשחקים סימנו את ראשית היריבות בין השניים על הבכורה העולמית, יריבות שנמשכה לאורך העשור הראשון של המאה ה-21.
ב-2002 הצליח מרטיקן להשיב לעצמו את תואר אלוף העולם, לאחר חמש שנים, בתחרות שנערכה בבור-סן-מוריס. באליפות אירופה שנערכה באותה שנה בברטיסלאבה שוב נכשל במאבק על התואר, ואף לא עמד על הפודיום. באליפות העולם שנערכה באאוגסבורג ב-2003 הוכתר בפעם השלישית, והשנייה ברציפות, כאלוף העולם. ככזה הגיע לאולימפיאדת אתונה (2004), בה גם נשא את דגל סלובקיה בטקס הפתיחה. עם זאת, גם באתונה הפסיד לאסטאנגה, והסתפק במדליית הכסף. תוצאה זו הושגה לאחר החלטה שנויה במחלוקת של השופטים להענישו בשתי שניות, החלטה שבזכותה ניצח אסטאנגה, בהפרש של 12 מאיות השנייה.
באליפות העולם שנערכה בפנרית' ב-2005 איבד את תוארו, וזכה במדליית ארד. באליפות הבאה, שנערכה בפראג ב-2006 זכה במדליית כסף, והישג דומה רשם גם באליפות אירופה שנערכה באותה שנה בל'ארז'נטייר-לה-בסה. בשנת 2007 זכה בפעם הרביעית באליפות העולם, בפוז דו איגואסו. באותה שנה נערכה אליפות אירופה בעיר הולדתו, ליפטובסקי מיקולאש, ולראשונה הצליח לזכות גם בתואר זה. באליפות אירופה שנערכה בקרקוב ב-2008 זכה פעם נוספת בתואר. באותה שנה הצליח גם לגבור על אסטאנגה באולימפיאדת בייג'ינג (2008), וזכה בתואר האולימפי 12 שנים לאחר שעשה זאת לראשונה. בכך היה לחותר הקאנו הראשון בהיסטוריה שזוכה בארבע מדליות אולימפיות בסלאלום.
באליפות אירופה שנערכה בנוטינגהאם ב-2009 זכה בתואר בפעם השלישית ברציפות, אך הפסיד לאסטאנגה באליפות העולם שנערכה בלה סאו ד'אורז'יי, והסתפק במדליית הכסף. בשנת 2010 שחזר את הישגיו: הוא זכה באליפות אירופה שנערכה בברטיסלאבה (בפעם הרביעית ברציפות), ובמדליית הכסף באליפות העולם שנערכה בליובליאנה, שוב כסגנו של אסטאנגה. באליפות העולם שנערכה ב-2011 בברטיסלאבה ובאליפות אירופה שנערכה ב-2012 לא הצליח כלל להתברג בין שלושת הראשונים.
באולימפיאדת לונדון (2012) איבד מרטיקן שוב את תוארו לאסטאנגה, והסתפק במדליית ארד, המדליה האולימפית החמישית שלו.
בנוסף לזכיותיו במקצי היחידים, היה מרטיקן שותף לכמה הישגים בתחרויות הקבוצתיות, כחלק מנבחרת סלובקיה באליפויות העולם (מדליות זהב בטרס קורואס 1997, אאוגסבורג 2003, לה סאו ד'אורז'יי 2009 וברטיסלאבה 2011 ומדליית ארד בנוטינגהאם 1995) ובאליפויות אירופה (מדליות זהב ברודניצה נאד לאבם 1997, מצאנה 2000, ברטיסלאבה 2002, ליובליאנה 2005, ליטובסקי מיקולאש 2007, קרקוב 2008, ברטיסלאבה 2010 ואאוגסבורג 2012 ומדליית כסף בל'ארז'נטייר-לה-בסה 2006.
חייו האישיים.
בשנת 1997 היה מרטיקן מעורב בתאונת דרכים בה פגע בהולך רגל והרגו. הוא הועמד לדין בגין הריגה, לאחר שנמצא כי נסע במהירות גבוהה מהמהירות המותרת, ועד לתחילת המשפט שלו נשלל רישיון הנהיגה שלו. אף על פיכן, נתפס מרטיקן זמן קצר לאחר מכן כשהוא נוהג. להפרת תנאי השחרור שלו היו יכולות להיות השלכות על תוצאות המשפט, ואולם בהחלטה שנויה במחלוקת החליט נשיא סלובקיה רודולף שוסטר לחון אותו. ההליכים המשפטיים הופסקו, והוא שוחרר.
מרדכי רומנו
מרדכי (מרקו) רומנו (בבולגרית: Марко Романо; 31 באוגוסט 1873, פלובדיב, האימפריה העות'מאנית – 27 באפריל 1942, תל אביב, ארץ ישראל המנדטורית) היה עורך דין, סופר ופובליציסט. מרקו רומנו היה יושב ראש הקהילה היהודית בפלובדיב, נמנה עם ראשי התנועה הציונית בבולגריה, כיהן כחבר הוועד המרכזי הראשון של התנועה הציונית בנסיכות, היה חבר הוועד הפועל הציוני ובלט בקרב הפלג הניצי-אקטיביסטי של התנועה. רומנו שנמנה עם ראשי אגודת "הקוצר" אשר ייסדה את כפר חיטים, פעל לעליית מתיישבים מבולגריה לכפר וב-1937 עלה במסגרת הגרעין לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. רומנו ואחייניו בני משפחת בז'רנו, היו בעלי מפעל עסיס ברמת גן.
קורות חיים.
בבולגריה.
מרקו רומנו נולד בפלובדיב, נצר למשפחת רומנו, שהייתה אחת ממשפחות הנוטאבלים הנודעות בקרב הקהילה היהודית. הוא למד בבית הספר של כל ישראל חברים ובהמשך בבית הספר התיכון הממשלתי בפלובדיב. רומנו למד משפטים באוניברסיטת סופיה ובהמשך רכש תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת ז'נבה שבשווייץ. ב-1890 היו מרקו רומנו וישועה כלב ממקימי תנועת הנוער "התעוררות" ששמה לה למטרה להפיץ השכלה ותרבות בקרב צעירי הקהילה. ב-1895 הגיע לפלובדיב יוסף מרקו ברוך והחל לרכז סביבו אינטלקטואלים מקרב צעירי הקהילה ובכללם מרקו רומנו והם ייסדו אגודה ציונית בשם "כרמל", תוך שהם מתעמתים עם ראשי הקהילה ובראשם מנהיגה נסים יצחק סידי. למשנתו הפוליטית של יוסף מרקו ברוך הייתה השפעה מכרעת על תפישת עולמו של מרקו רומנו. לאחר שעזב מרקו ברוך את בולגריה ייסדו מרקו רומנו, אשר רומנו ויקיר (פריסיאדו) רומנו את תנועת "ציון" שהיוותה המשך לתנועת "כרמל".
לאחר שרות בצבא הבולגרי, פתח רומנו משרד לעריכת דין ובמקביל היה פעיל בפלג הניצי-אקטיביסטי בתנועה הציונית. ב-1898 השתתף מרקו רומנו בוועידת היסוד של התנועה הציונית בבולגריה ונבחר לחבר הוועד המרכזי הראשון. הוא נמנה עם מובילי המאבק נגד הנוטאבלים והרב מרדכי אהרנפרייז מחד ומול רשת החינוך של "כל ישראל חברים" מאידך.
במאי 1899 החל רומנו לערוך את העיתון "איל דיאה" שהופץ בלדינו וב-1901 ייסד והיה עורכו הראשון של ביטאון התנועה הציונית בבולגריה "השופר" אשר יצא לאור בפלובדיב ובהמשך הופץ בכל קהילות יהדות בולגריה. בוועידה הציונית השנייה אשר נערכה בשלהי דצמבר 1900 בסופיה, הרצה מרקו רומנו על מערכת החינוך היהודית בבולגריה ושטח את תוכניתו להעמקת החינוך הציוני. הרצאתו סימנה את המאבק בין קיצוני התנועה הציונית לבין רשת החינוך של כל ישראל חברים. העימות החריף הוביל לסגירת מוסדות הרשת בבולגריה. רומנו נבחר לסגן יושב ראש הוועידה הציונית השלישית שהתקיימה בראשית אוגוסט 1902 ברוסה ובהמשך התבלט כאחד מראשי המתנגדים לתוכנית אוגנדה תוך פרסום מאמרים נוקבים בסוגיה בעיתון "השופר" בהם הביע תמיכה בציוני ציון. בוועידה הציונית הרביעית שנערכה בפלובדיב בשלהי מרץ 1904 נבחר מרקו רומנו ליושב ראש הוועד המרכזי של התנועה הציונית, אשר הקצינה את מאבקה בנוטאבלים והרב הראשי מרדכי אהרנפרייז. בדצמבר 1905 במהלך הוועידה ציונית החמישית, הוחרף העימות עם בחירתו של ישועה כלב ליושב ראש הוועד המרכזי של התנועה הציונית. בנאומו בוועידה, תקף מרקו רומנו בחריפות את הרב אהרנפרייז וציין כי בסוגיית המלחמה באנטישמיות נקט הרב בפעולות פאסיביות או שלא עשה דבר. עוד ציין רומנו כי אהרנפרייז מתנגד לכל ביקורת העולה כנגד רשת החינוך של "כל ישראל חברים" ובכך מזיק לחינוך הציוני. רומנו שהיה איש אמונו של ישועה כלב שכיהן כיושב ראש הוועד המרכזי של התנועה הציונית, נבחר בהשפעתו של כלב ליושב ראש הוועידה הציונית השישית שנערכה באפריל 1908 בסופיה.
הוא כיהן כיושב ראש הקהילה היהודית בפלובדיב וב-1912 יזם את הוועידה הראשונה של בתי הספר היהודיים בבולגריה ופעל להעמקת החינוך הציוני. ועידה זו נוצלה כדי להחריף את המתקפה על הרב אהרנפרייז וביטאון התנועה הציונית "השופר" הקדיש לה גיליון מיוחד. ב-1 ביוני 1912 נפתחה הוועידה הציונית השמינית ובמהלכה נבחר מרקו רומנו כנציג ציוני בולגריה לוועד הפועל הציוני הגדול.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה והשנייה, פסקה כמעט לחלוטין הפעילות הציבורית והפוליטית בקרב התנועה ציונית בשל אחוז המגויסים הגבוה. במקביל עלה כוחו של הזרם המתון בתנועה הציונית. על רקע המחלוקות הקשות בתוך התנועה בין המתונים לקיצוניים, התפטר רומנו מכל תפקידיו וב-1913 עזב את בולגריה. הוא היגר לשווייץ ובהמשך לאיטליה, שם השתלב בעסקי הסיגריות של אחייניו, "האחים בז'רנו". במהלך השנים המשיך מעת לעת לכתוב מאמרים פובליציסטיים בעיתון "השופר".
בארץ ישראל המנדטורית.
מרקו רומנו נמנה עם ראשי ארגון "הקוצר" אשר הוביל לייסודו של כפר חיטים. ב-1937 עלה לישראל במסגרת הגרעין והתיישב בתל אביב. ב-1938 הוציא לאור שתי חוברות בשם "מנדט או חלוקה" ובהן אוסף ממאמריו בעיתון התנועה הציונית בבולגריה ה"השופר" אשר שטחו את משנתו הפוליטית להדברות מול הבריטים ולהקמת מדינה דו-לאומית תוך שוויון מוחלט בין יהודים לערבים.