טאריק עלי, שהיה עורכו של עיתון סוציאליסטי בבריטניה שנקרא "The Black Dwarf (או: הגמד השחור)", נהג לפרסם בעיתון זה את כתביהם הפוליטיים של אור ומחובר שנגעו לסכסוך הישראלי-ערבי, והעיד עליהם, בסרטו של טורבינר, כי הם היו המחנכים שלו בכל הנוגע לנושא.
כהן-בנדיט, טען ב-1976, כי מצפן (ופעילותם של מחובר ואור באירופה) הם "הכבוד של ישראל", בסרטו של טורבינר הוא משבח אותם על "יכולתם לומר את האמת, ולא ליצור מיתולוגיה סביב ישראל, אלא לספר את המציאות ולהביא לידיעת הכלל מה הן ההשלכות האמיתיות של יצירתה של מדינת ישראל".
בשנת 1975, ערך משה מחובר ריאיון עם נציג אש"ף בלונדון באותה התקופה, סעיד חמאמי.
בסרטו של ערן טובינר, הוא מסביר כי אנשי מצפן תמכו בזכות ההגדרה העצמית של העם הפלסטיני, ועל אף שהייתה להם ביקורת על אש"ף, הוא היה הנציג המקובל והנבחר של העם הפלסטיני, ועל כן לדעתו היה חשוב לדעת מה האנשים המשתייכים לארגון זה רוצים, ומה יש להם לומר.
בראיון, אמר סעיד חמאמי, כי על פי עמדת אש"ף משנת 1970, כל היהודים החיים בישראל יוכלו להיות אזרחי המדינה האחת, החילונית והדמוקרטית שתוקם בכל שטחי פלשתינה-א"י, זאת במידה ויקבלו עליהם את הרצון לחיות כשווים מול שווים עם הערבים הפלסטינים, בנוסף התייחס חמאמי לסעיף 6 באמנה הפלסטינית משנת 1964, שקבע שהיהודים שחיו בפלשתינה-א"י לפני מה שמכונה "התוקפנות הציונית" הם פלסטינים לכל דבר ועניין.
בהתייחסו לפרוגרמה הפוליטית של 1970, אמר, כי נוסף על האמור באמנה, כל היהודים, גם אלה שלא נחשבו בפני האמנה כפלסטינים, יוכלו לחיות במדינה אחת, חילונית ודמוקרטית של יהודים וערבים שיחיו יחדיו בשלום, אם ירצו בכך.
בהמשך לכך, הזכיר את נאומו של יאסר ערפאת באו"ם, במסגרתו אמר ערפאת: "כשהנני חושב על פלסטין העתידה, אני מתכוון לכל היהודים החיים שם ורוצים לחיות איתנו בהרמוניה ובשלום".
בנוסף, באותו ראיון, הכיר סעיד חמאמי בישראלים כעם נפרד וחדש, שנוצר במהלך שנות ה-40, באומרו: "לדעתי ולדעת כל הפלסטינים המתקדמים, מהווים יהודי ישראל, החיים עתה בפלסטין, עם; זהו עם חדש, עם שנוצר במהלך שנות סכסוך... העובדה היא שקיימים שני עמים: העם הערבי הפלסטיני והעם היהודי הישראלי. לשני עמים אלה יש תביעה-שבזכות לפלסטין. אני מאמין כי אנו שייכים לפלסטין וכי היא ארצנו. אני גם יודע כי כל יהודי ישראלי אמיתי, במיוחד מי שנולד שם וחי שם במשך שנים על שנים, מאמין שזוהי ארץ מוצאו, שזוהי ארצו. אינני מאשים אותם במעשיה של "חירות"; אינני מאשים אותם במה שעוללו לארצי הארגונים הציוניים הריאקציוניים והטרוריסטיים; את הדור הישראלי הנוכחי אינני מאשים אף במה שעוללו אבותיהם לי באופן אישי, בגרשם אותי מארצי. אבל עליהם לדעת כי גם אנחנו קיימים כעם, ויש לנו תביעה-שבזכות לארץ. אף פלסטיני מתקדם אחד אינו יכול לומר ליהודי ישראלי: "לך אין זכות לארץ זאת". אבל אף יהודי ישראלי אחד אינו יכול לבוא ולומר לערבי פלסטיני "זכותי לארץ זאת גדולה מזכותך". ייתכן שזכותנו שלנו על פלסטין גדולה במקצת מזו של היהודים הישראלים."
בנוסף, תמך בדבריו בפתרון של שתי מדינות לשני עמים כפתרון ביניים מוסכם, עד לאיחוד משותף בין העמים לכדי מדינה אחת, חילונית ודמוקרטית.
בשל ראיון זה, קשריו עם אנשי שמאל ישראלים נוספים, ובשל אמירותיו (שנחשבו על ידי קיצונים מסוימים בחברה הפלסטינית כ"מתונים"),שילם סעיד חמאמי בחייו, כאשר נרצח ב-4 בינואר 1978, ככל הנראה על ידי אנשיו של אבו נידאל.
בשנת 1978, הצטרף משה מחובר למערכת העיתון "חמסין", שהוגדר כ"כתב עת של סוציאליסטים מהפכנים מהמזרח התיכון" ופורסם באנגלית.
את הסכמי אוסלו ביקר מחובר, בסרטו של ערן טורבינר, בכך שמתחילתם נעשו במאזן כוחות בלתי שוויוני ומוטה לטובת ישראל, שיכולה הייתה לכפות את כל תנאיה על הצד הפלסטיני.
בכך הוא הגדיר את ההסכמים כ"מכירת חיסול של ערפאת", ואמר כי הטרגדיה היוונית מלמדת אותנו, כי בחטא ההיבריס של ישראל, ככוח חזק שיכול לכפות את כל תנאיו על הצד השני, היא זורעת זרעים שעלולים להיות הרי אסון בעתיד.
בנוסף לפעילותו במישור הישראלי-פלסטיני, משה היה פעיל בלונדון גם בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם ונגד האפרטהייד בדרום אפריקה, ובעת האחרונה הפגין כנגד תקיפה אפשרית של ישראל באיראן.
בתחילת אוקטובר 2017 סולק מחברותו במפלגת העבודה הבריטית עקב חשד לחברות במפלגה הקומוניסטית של בריטניה, דבר שמנוגד לכללי המפלגה. תחילה נטען כי סילוקו נבע גם ממאמר שפרסם בעיתון המפלגה הקומוניסטית בו הבליט את הטענה כי לנאציזם ולציונות היו מטרות דומות, ונטען כי היה אנטישמי, אך התברר שסילוקו נבע רק מחברותו לכאורה במפלגה הקומוניסטית, ומשהוכיח כי אינו חבר בה, הושבה חברותו במפלגת העבודה הבריטית.
ב-2022 יצא לאור ספרו How Labor Powers the Global Economy: A Labor Theory of Capitalism (עם עמנואל פרג'ון ודייוויד זכריה) בהוצאת Springer.
משה מחובר נשוי לאילנה ואב לשני בנים (בהם עורך הדין הבריטי דניאל מחובר, שהתמחה בתיקים של זכויות אדם וזכויות אזרח).
עודד פילבסקי
עודד "עודיק" פילבסקי (4 בספטמבר 1932 בירושלים - אפריל 2011) היה פעיל חברתי ופוליטי ישראלי, ממייסדי הארגון הסוציאליסטי הישראלי - מצפן.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
עודד פילבסקי נולד בירושלים בשנת 1932 לנחום וברכה פילבסקי.
אביו היה פועל בחברת האשלג הארץ-ישראלית בים המלח, השתייך מפלגתית לפועלי ציון שמאל, והיה ביקורתי כלפי תפקידה של ההסתדרות הכללית, שנהגה באותה התקופה להיות מתואמת עם חברת האשלג, ועצרה בכל פעם מחדש את מאבקי העובדים בחברה למען שיפור תנאיהם ושכרם (שהיו גרועים מאוד).
בנו, עודד, מעיד על אביו כי היה אינטרנציונליסט בנשמתו, אהד את ברית המועצות, אך ביקר את מדיניות הגירוש של התושבים הגרמניים מהחלקים המערביים של רוסיה, פולין, וצ'כוסלובקיה, בסוף מלחמת העולם השנייה.
עודד הצעיר הושפע מזווית הראייה הפועלית של אביו, ומגיל צעיר היה ברור לו כי הוא תומך במאבקם של פועלים, מדוכאים ומנוצלים בכל העולם.
את ימי ילדותו, העביר בחולון, אז הצטרף לתנועת הנוער העובד בסניף שכונת קריית עבודה.
תחילת מעורבותו הפוליטית.
בבגרותו, הצטרף למפ"ם, ונמנה עם האגף השמאלי במפלגה (שהונהג אז על ידי יעקב ריפתין ומשה סנה).
הנושאים שייחדו את הפלג השמאלי במפ"ם, בתקופה זו, היו הפיכת המפלגה ממפלגה יהודית למפלגה יהודית -ערבית משותפת, תמיכה ב"שלום ללא סיפוחים", דהיינו, שלום על בסיס גבולות תוכנית החלוקה של האו"ם מ-1947, תמיכה במאבקי פועלים, גם כאשר המאבקים לא נתמכו על ידי ההסתדרות (כמו למשל: תמיכה בשביתת הימאים), תמיכה בזכות המובטלים לתעסוקה בשכר הוגן, שיאפשר להם חיים שלא בדוחק, תוך דגש על ביטול האפליה של שוכני המעברות בשיכון ובתעסוקה), ותמיכה ללא סייג בברית המועצות, גם כאשר התמיכה התנגשה עם האינטרסים הציוניים.
פילבסקי עבר להתגורר בקיבוץ משאבי שדה, ושם נחשף, ב-1951, להתנפצות אמונתו בציונות, בעקבות השתתפותו כסבל במה שכונה בשם "הקציר הנטוש":
בסוף 1952, בעקבות משפטי פראג והאשמתו של איש מפ"ם, מרדכי אורן, בריגול לטובת ישראל וארצות הברית במסגרת המשפטים, הועמק הקרע במפ"ם בין האגף השמאלי של המפלגה (שכלל את משה סנה, יעקב ריפתין, אליעזר פרי, אברהם ברמן ורוסתם בסתוני), שאנשיו הביעו תמיכה בלתי מסויגת בתוצאות המשפט, וגרסו כי מרדכי אורן באמת אשם במה שיוחס לו, לבין האגף הימני והמרכזי במפלגה, שנע על הקו בין התייחסות לפרשה כעלילה מוחלטת וזדונית, לחשיבה שיש צורך בעריכת משפט חוזר כי מדובר בשגיאה שנעשתה בתום לב.
הקרע הוביל את משה סנה, אברהם ברמן ורוסתם בסתוני להתפלג ממפ"ם ב-1953, ולהקים את מפלגת השמאל הסוציאליסטי (או: סיעת שמאל).
עודד פילבסקי, שהיה שייך למחנה השמאלי במפ"ם, ותמך אף הוא באותה העת בברית המועצות בצורה בלתי מסויגת, הצטרף לסיעת שמאל.
בהיותו חבר המפלגה שקמה לא מכבר, הוזמן להעביר הרצאות לוועדי עובדים שמאליים בהפסקות הצהריים.
בה בעת, חזר להתגורר בבית אביו אשר בחולון.
זמן מה לאחר מכן מונה למזכיר הארגוני של סניף סיעת שמאל בתל אביב-יפו, במסגרת תפקידו המשיך להעביר הרצאות בפני ועדי עובדים, תאים של חברי המפלגה, ואוהדי המפלגה במחוז תל אביב-יפו.
כעבור כשנה, בנובמבר 1954, התמזגה סיעת שמאל לתוך המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
עודד, שהצטרף יחד עם סיעת שמאל למפלגה, הצטרף מיד לצוות הכותבים של היומון של מק"י, קול העם.
בהיותו תושב חולון, הוצב ברשימת מק"י לבחירות למועצת פועלי חולון, נבחר, וכיהן במועצה הנבחרת.
במסגרת כהונתו נחשף למה שהוא כינה "שליטתה המוחלטת של הנהגת מפא"י בכל מוסדות ההסתדרות, תוך פיזור קומץ גרגרים לנציגי המפלגות הציוניות האחרות בהסתדרות", על פי דבריו, "כל מוסדות ההסתדרות נוהלו בצורה צנטרליסטית ובלתי-דמוקרטית, כאשר הבוסים הבלעדיים הם הפונקציונרים של מפא"י.
ב-1961, נמנה עם ועד פעולה, שקיים הפגנה גדולה ברמת גן ותל אביב כנגד הפיחות החד בערך המטבע הישראלי אל מול הדולר, פיחות עליו החליטה הממשלה, ואשר הפחית באופן ניכר את השכר הריאלי של העובדים.
בהמשך, ניסה לשכנע את חברי סניף מק"י בת"א לתמוך ברעיון הקמת רשימה עצמאית ובלתי מפלגתית לשינוי יסודי של ההסתדרות והפיכתה לאיגוד מקצועי דמוקרטי, שיוכל להיות אפקטיבי וצודק יותר, התגובה מצד ההנהגה ורוב חברי הסניף הייתה שלילית.
עזיבת המפלגה הקומוניסטית והקמתה של מצפן.