באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכו הספורטאים הצרפתיים ב-15 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. גם במשחקים אלה היה הביאתלון הענף הבולט. מרטן פורקאד זכה בשתי מדליות זהב, במרוץ ל-20 ק"מ ובמרוץ המרדף ל-12.5 ק"מ, ובמדליית כסף אחת, במרוץ ל-15 ק"מ. ביאתלט נוסף, ז'אן-גיום ביאטריס, זכה במדליית ארד במרוץ המרדף. בסקי חופשי זכו הצרפתים בחמש מדליות. בסקי קרוס דורגו צרפתים בשלושת המקומות הראשונים: ז'אן-פרדריק שפואי זכה בזהב, ארנו בובולנטה בכסף וז'ונתן מידול בארד. בשתי המדליות הנותרות בסקי חופשי זכו מארי מרטינו (מדליית כסף בהאפפייפ) וקווין רולאן (מדליית ארד בהאפפייפ). במדליית הזהב הרביעית זכה גולש השלג פייר וולטייה. גולשת שלג נוספת, קלואי טרספוש, זכתה במדליית ארד. במקצה הסלאלום הענק בסקי אלפיני זכה סטיב מיסלייה במדליית הכסף, ואלכסי פנטורו זכה במדליית הארד. קולין מאטל זכתה במדליית ארד בקפיצות סקי מגבעה רגילה, שהייתה המדליה הראשונה לזכות צרפת בענף זה. במדליית ארד נוספת זכתה נבחרת השליחים במרוץ 10X4 ק"מ בסקי למרחקים.
אולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) הייתה המוצלחת ביותר בתולדות צרפת במשחקי החורף. הצרפתים זכו ב-15 מדליות מהן 5 מזהב. מרטן פורקאד היה לספורטאי האולימפי הצרפתי המצליח ביותר בכל הזמנים, שהוסיף למאזנו עוד 3 מדליות זהב, במרדף, זינוק המוני ויחד עם נבחרת השליחים המעורבת. פרין לאפונט זכתה במדליית זהב בסקי בסגנון חופשי במקצה המוגול ופייר וולטייה זכה במדליית זהב בגלישת שלג במקצב הקרוס. אלכסי פנטורו זכה בשתי מדליות נוספות בסקי אלפיני, מדליית כסף בתחרות המשולבת ומדליית ארד בסלאלום ענק. נבחרות הגברים של צרפת זכו בשתי מדליות ארד במרוצי השליחים בסקי למרחקים.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
width="20px"|
בענפי החורף:
כושן רשעתיים
אינפיניה
אינפיניה בע"מ, שעד לפברואר 2022 נקראה נייר חדרה בע"מ, היא החברה הגדולה בישראל בתחום ייצור, שיווק ומיחזור מוצרי נייר. בעלת השליטה בחברה (45.6%) היא קרן פימי.
אודות החברה.
החברה מאגדת תחתיה מספר חברות בת וחטיבות עסקיות, דוגמת אינפיניה מיחזור (לשעבר אמניר תעשיות מיחזור בע"מ), כתיבה והדפסה, גרפיטי, חטיבת ניירות אריזה ומחזור, חטיבת פיתוח ותשתיות ואחרות - הפזורות במיקומים שונים ברחבי הארץ. בחברה ובחברות הבת מועסקים כ-700 עובדים והיא בעלת מחזור מכירות של כ-1.7 מיליארד ש"ח בשנה.
היסטוריה של מפעל הנייר.
כבר בשנות ה-40 דובר על הקמת תעשיית נייר בחדרה, שינצל את חומר הגלם של עצי אקליפטוס.
בשנת 1950 שכנע פנחס ספיר קבוצה של תעשייני נייר יהודים, יוסף מייזר מבעלי "פאלפ אנד פייפר ניו-יורק", אסטורה מאייר מאיטליה לאון פפר מברזיל ומקס פרייליך מאוסטרליה, להקים מפעל נייר בארץ באזור חדרה. כעבור שנה, ב-1951, הוקמה החברה בשם "מפעלי נייר אמריקאיים ישראליים בע"מ" (מנא"י). איגוד המו"לים וארגון בעלי תעשיית הדפוס הוכנסו גם הם כמשקיעים בחברה, כדי להבטיח שהם ירכשו מתוצרת המפעל.
הסכם להקמת המפעל נחתם בינואר 1952 בין המשקיעים לממשלת ישראל. באוקטובר 1953 הגיע משלוח ראשון של חומר גלם למפעל לנמל חיפה וב-16 בדצמבר 1953 נחנך המפעל רשמית, בוטלו רישיונות הייבוא לנייר מסוגים המיוצרים על ידי המפעל והוצגו תקוות לחסכון גדול במטבע חוץ שנדרש לייבוא נייר. אולם במהרה התברר שהחסכון הקטן במטבע חוץ אינו מצדיק את המחירים הגבוהים שנגבו והרווחים הגבוהים שגרפו היזמים, הודות להיעדר יבוא מתחרה. באופן כללי, מחירי נייר חדרה היו גבוהים בכ-20-25% ממחירי נייר מיובא. בנוסף עלו טענות על האיכות הגרועה של הנייר המיוצר על ידי המפעל.
ביולי 1957 הונחה אבן פינה להרחבה של המפעל לייצור תאית ועוד קווי ייצור נייר שירחיבו את כושר הייצור ל-30-40 אלף טון לשנה. ההרחבה הושלמה בפברואר 1960. באמצע שנות ה-60 הגיע היקף ייצור הנייר ל-40 אלף טון לשנה ודובר על הרחבה לקו ייצור שלישי, אך מפעל ייצור התאית הושבת בגלל חוסר כדאיות.
מכונה רביעית לייצור נייר הוכנסה למפעל במחצית הראשונה של 1976 וב-1978 ייצר המפעל כ-105 אלף טון נייר. באמצע 1976 נכנס המפעל לקשיי נזילות ועלו דרישות להגביל את ייבוא הנייר לישראל כדי לסייע למפעל. לאחר כשנה וחצי שב המפעל לרווחיות.
עם פתיחתו, העסיק המפעל 75 פועלים בשלוש משמרות. בשנת 1976 הגיע מספר העובדים לכ-1450.
ב-1988 הוכרזה נייר חדרה כבעלת מונופולין בתחום הנייר בגלילים ובגליונות.
במשך השנים השתרש השם "נייר חדרה" לחברה, אולם רק בשנת 2008 הוחלט לאמץ את הכינוי ושמה הרשמי שונה ל"נייר חדרה בע"מ". בחודש פברואר 2022 הודיעה החברה כי היא משנה את שמה ל"אינפיניה" ושם חברת הבת "אמניר מיחזור" שונה ל"אינפיניה מיחזור".
השקעות מחוץ למפעל הנייר.
בסוף שנות ה-60 החלה החברה במדיניות השקעה במפעלים ומיזמים בתחום הנייר ומחוצה לו. היא הקימה את חברות חוגלה ודפניר, רכשה מחברת כלל את מפעל לתרגומי מדע וכן רכשה את חברה אמריקנית ישראלית למולות בע"מ. בתחילת שנת 1970 הוקמה חברת הבת אמניר לאיסוף ומיחזור נייר ישן. החברה השקיעה בחברת סבקל לייצור מנועים בכרמיאל ובשנות ה-70 נכנסה לעסקי ייבוא קופות רושמות. החברה גם הקימה את נירעוז שהייתה חברת השקעות והחזקות, ואת יבניר לייבוא סוגי נייר שלא יוצרו על ידי המפעל.
בינואר 2015 הודיעה החברה על הסכם למכירת חלקה (49.9%) בחוגלה - קימברלי, תמורת סכום של כ-650 מיליון שקלים, לחברת קימברלי קלארק.
במאי 2015 הודיעה החברה על הסכם למכירת חברת אנרגיה משולבת ומרכז האנרגיה הקיים שלה לאיי.סי פאואר, מקבוצת קנון, תמורת 60 מיליון. (מקור: http://www.globes.co.il/news/article.aspx?did=1001034632).
שמירת השבת במפעל.
כבר עם חנוכת המפעל עלו טענות על כך שהחברה מחייבת פועלים לעבוד בשבת ומפטרת את המסרבים. הרבנות הראשית קיימה דיונים עם הנהלת המפעל והגיעה להסכם שלא יועסקו במפעל פועלים יהודיים בשבת. אולם לאחר שהרבנות מצאה שההסכם לא קויים היא הוציאה איסור להדפיס ספרי קודש על נייר מתוצרת המפעל. בעקבות מגעים בין הנהלת המפעל לרב יצחק נסים נקבע בתחילת 1958 הסדר על פיו העבודה במפעל תופסק לפני כניסת השבת ותחודש רק במוצאי שבת. במהלך השבת ייעשו רק עבודות אוטומטיות של מכונות בטיפול של חמישה עובדים לא יהודים. בנוסף ישהו במפעל 3-4 יהודים למקרה חירום אך לא יעשו כל עבודה. במקרה של הפסקת עבודה בגלל תקלה תחודש העבודה רק במוצאי שבת.
כיום (2011), ועדת הרבנים לענייני קדושת השבת טרם נתנה הכשר למפעלים שניזונים מנייר מתוצרת נייר חדרה (לדוגמה, חוגלה קימברלי), כיוון שעדיין ישנם מעט יהודים שעובדים בשבת, על אף שרוב עובדי המפעל בשבת אינם יהודים.
הבעלות בחברה.
מניות החברה הונפקו בבורסה בניו יורק בסוף שנות ה-50 ובכך הייתה לחברה הישראלית הראשונה שמניותיה הונפקו בניו יורק.
בשנת 1984 היו כמחצית ממניות החברה בבעלות משקיעים שונים מארצות הברית, 25% בידי כלל תעשיות ו-15% בידי השקעות דיסקונט.
ביולי 2012 הושלמה מכירת והעברת השליטה ב"נייר חדרה" (יחד עם חברת האם "כלל תעשיות") מ"אי די בי חברה לפיתוח" לאיש העסקים לאונרד בלווטניק.
ביוני 2015 הודיעה כלל תעשיות על מכירת 59.1% ממניות נייר חדרה לקרן פימי תמורת 355 מיליון ש"ח.
באוגוסט 2021 מכרה קרן פימי 13.8% ממניות החברה לידי משקיעים מוסדיים.
באוגוסט 2022 פורסם שחברת ורידיס חותרת להסכם לרכישת חלקה של קרן פימי בחברה ולרכישת יתר המניות שבידי הציבור.
מפעלי נייר אמריקאים ישראליים
נהר גילה
מרדכי ברנשטין
פרדריק ברטלט
חיזוק שלילי
אדם יוהאן פון קרוזנשטרן
אדם יוהאן פון קרוזנשטרן (19 בנובמבר 1770 - 24 באוגוסט 1846) היה אדמירל בחיל הים של האימפריה הרוסית ומגלה ארצות רוסי ממוצא גרמני בלטי. נודע גם בשמו הרוסי איוון פיודורוביץ' קרוזנשטרן (ברוסית: Иван Федорович Крузенштерн).
קרוזנשטרן נולד למשפחה של גרמנים-בלטים שהתגוררה באזור שכיום הוא חלק מאסטוניה ואז חלק מהאימפריה הרוסית.
לאחר סיום בית הספר בטאלין הוא למד בבית הספר לקציני צי בסנקט פטרבורג והחל משנת 1788 שירת בצי הרוסי. בעקבות שתתפותו במלחמה נגד שוודיה קודם בדרגות. בשנת 1793 הועבר להמשך לימודים לאנגליה. באוניית הצי המלכותי הבריטי השתתף בקרבות נגד הצי הצרפתי באוקייאנוס האטלנטי.
בשנים 1803–1806 יחד עם יורי ליסיאנסקי הוא פיקד על מסע החקר הרוסי הראשון סביב כדור הארץ.
על שמו קרויים מצר, מכתש על הירח, כמה איים באוקיינוס השקט, שוברת קרח רוסית, אנית מפרש של האקדמיה של רוסיה לימאות, ספינת קיטור דמיונית ולהקת כליזמר-רוק ישראלית.
הד החינוך
הד החינוך היה כתב עת ישראלי לענייני חינוך, תרבות ופדגוגיה שיצא לאור במשך 90 שנה (1927–2017), על ידי הסתדרות המורים בישראל, שהיא התארגנות העובדים הוותיקה ביותר בישראל (משנת 1903).
הסתדרות המורים בישראל עסקה לא רק בנושאי איגוד מקצועי אלא ראתה עצמה כנושאת חזון חינוכי לאומה כולה. לכן, הד החינוך, כתב העת המרכזי שלה, היה מאז היווסדו זירה לליבון והעמקה של שאלות חינוכיות ותרבותיות עקרוניות. הד החינוך בנה עצמו ככתב עת שמשלב אידאולוגיה ופילוסופיה, סוגיות מקצועיות וסוגיות תרבותיות כלליות, נושאים מעשיים לצד נושאים תאורטיים ועקרוניים.
ברובד האידאולוגי, "הד החינוך" קידם שלושה ערכים מרכזיים: