אף על פי שבאופן רשמי עיראק קיבלה עצמאות באוקטובר 1932, התערבות בריטית בענייניה התקיימה עד המהפכה של 1958. מהפכה זו הפכה את עיראק ממונרכיה לרפובליקה. בעקבות המהפכה, נשים זכו לבמה פוליטית וחברתית נרחבת יותר לאחר שהפגינו את נאמנותן לאורך אותם שנים ארוכות. ראשי ההפיכה של עבד אל-כרים קאסם הבטיחו במסגרת הניסיון להפוך את עיראק למודרנית, ומתוך דברי קאסם "לחזק את זכויות הנשים ולהגיע למצב של עצמאות משפחתית". למרות אופוזיציה רחבה ואפילו הפגנות נגדיות, ראשי ההפיכה של עבד אל-כרים קאסם עמדו בהבטחותיהם והכניסו בשנת 1959 את חוק המעמד האישי. ניסוח החוק נעשה על-ידי ועדה מיוחדת שחבריה חקרו ולמדו נושאים שונים הקשורים במעמד האישי. דבר זה לא יכול היה לקרות ללא המאבק העיקש של פעילות לזכויות נשים, ובפרט ללא פעילותה של "ליגת הנשים העיראקית" ומעורבותה בהליכי חקיקה. נזיהה א-דוליימי הייתה בין המומחים שעבדו על ניסוח החוק, כל תהליך הכתיבה נעשה בתיאום מלא עם ועדה של ליגת הנשים, והליגה היא זו שהציגה את הטויטה למשרד הפנים. יתר על כן, מתוך ראיונות שנעשו עם חברות וותיקות בארגון, ניתן להבין כי הן אלו שגרמו להכללתה של הרפורמה המשמעותית ביותר, בתחום הירושה.
לסיכום, החוק היה פרי הרצון להכניס רעיונות סוציאליסטיים על חשבון אינדיבידואליזם בעיראק, אחרי המהפכה של יולי 1958. אף על פי שההישגים לא היו אפשריים ללא תמיכתם של הגברים משורות ההנהגה הפוליטית, הם היו תולדה של השמעת תדירה של הקול הנשי בקמפיינים שונים, בפעילות שדולות ובלקיחת חלק בהליכי חקיקה ובניסוח החוקה החדשה. אפילו שהחוק התבסס ביסודו על חוקי השריעה, הוא היה בעל אופי פרוגרסיבי ונעשו בו שינויים לטובת זכויות הנשים במדינה.
מצב מעמד האישה מ-1958 עד היום.
מאז ההפיכה בשנת 1968, הייתה מפלגת הבעת' למפלגת השלטון בעיראק עד 2003. האידיאלוגיה של המפלגה מושתת על רעיונות של לאומיות ערבית, אנטי-אימפריאליזם וסוציאליזם (הגם שרחוקה למדי מן הסוציאליזם הקלאסי). בשנים הראשונות הייתה למפלגה ולרעיונותיה חשיבות והשפעה גדולה על חיי האזרחים במדינה, אך עם עלייתו של סדאם חוסיין לשלטון בשנת 1979, השתנתה משוואה זו. הממשל הפך בהדרגה למשטר דיקטטורי שסדאם חוסיין ומעגל המקורבים שלו ניהלו והמפלגה איבדה מכוחה. שאיפותיו של סדאם חוסיין היו רחבות וכללו ביצוע שינויים כלכליים, פוליטיים וחברתיים. בהתאם לכך, גישתה של המדינה לנשים קיבלה תפנית וכך גם החקיקה. שינויים אלו היו יחסית מיידיים ובולטים לעין. לאחר ההפיכה של מפלגת הבעת', ניסחה המפלגה יחד עם מחוקקים נוספים מספר תיקונים לחוק על מנת שיתאימו יותר לחוקי השריעה. התיקונים נעשו בהקשר של יחסי פוליגמיה, ובנוסף ביטלו כמה מן הרפורמות שנעשו בתחום הירושה. ניתן לראות כי שינוי החוק היה חשוב למפלגת השלטון החדשה מכך שבסעיף מספר 5 של הניסוח החדש נקבע כי התיקונים יכנסו לתוקף בפברואר 1963. כלומר הם בחרו תאריך עבר, כדי לגרום לכך שהחוק ייכנס בפועל כבר ביום הראשון שיחזיקו רשמית בשלטון.
עם זאת, היו להפיכה מספר השפעות חיוביות על הנשים במדינה. ראשית, מפלגת הבעת' וסדאם חוסיין רצו לבצע מהפכה חברתית בעיראק, להפוך אותה למדינה לאומית ש"העיראקים החדשים והמודרניים" יהיו נאמנים לה, וכאזרחים שלה ייהנו מפירותיה בתמורה לנאמנות זו. נשים נתפסו על ידם כגורם מפתח להעברת הרעיונות, ועל כן נעשו מאמצים לקרב אותן ולהיטיב עמן. שנית, מטרה מרכזית של הממשלה לאורך כל התקופה הייתה חיזוק הכלכלה העיראקית. השלטון הבין שבכדי לבצע זאת יהיה עליהם לעודד נשים לקחת חלק במעגל העבודה, ולאחר משבר הנפט ב-1973 נוצר צורך עז בעוד ידיים עובדות. כתוצאה מכך, עבודת נשים מחוץ לבית לא רק הפכה לדבר מקובל, אלא גם נהייתה לנורמה במדינה. קמפיינים שונים הפיצו סיסמאות המכוונות לשני המינים כמו "מי שלא מייצר גם לא אוכל" ו"מי שלא עובד הוא חסר כבוד". כדי לאפשר את יציאתן של הנשים מהבית נעשו מאמצים נרחבים של הממשלה שכללו סבסוד מלא של מעונות ילדים, מענקי הורות והכנסת מערך הסעות למערכת החינוך.
כיוון שהייתה מידה מסוימת של פלורליזציה בתקופה זו, כלומר הייתה אפשרות כלשהי להבעת דעות שונות, תנועות נשים המשיכו להפעיל לחצים בקריאה לשינויים. הפעילות שלהן הובילה לכך שבשנת 1978, נעשה תיקון רחב לטובת הנשים בחוק המעמד האישי, שבא על חשבון הניסוחים שהוכנסו לאחר ההפיכה. יש להסתייג ולומר כי מעבר לכך, למפלגת הבעת' לא היה עניין ברפורמות הקשורות בזכויות נשים והיא המשיכה טענה בעקביות כי לרפורמות בתחומים אחרים, כמו אדמה, עדיפות גבוהה יותר. דרישות של ארגוני נשים להפריד את החוק מהדת (חילון) לא נענו. הנשים רצו שהחוק יכלול סעיפים על איסור מוחלט על פוליגמיה, להסדיר חד וחלק את הגיל המינימלי לנישואים, לאסור הכרחת נישואים, להבטיח זכויות ארוכות טווח לנשים על ילדיהן ועוד. כמו כן, ההתחייבות המוקדמות להכליל נשים בחברה ולהפוך אותה לשוויונית, השתנו עם השנים בהתאם לשינויים כלכליים ופוליטיים. כך לדוגמה, נשים במהלך מלחמת איראן-עיראק נקראו להיות "אימהות של חיילי העתיד" והתייחסות לגברים לעומת זאת הייתה כ"מגיני האומה". כמו כן, בתקופת הסנקציות הכלכליות (1990–2003), המדינה לא יכלה לספק את השירותים שאיפשרו את עירובן של נשים במשק והיא פעלה באופן אקטיבי לקידום תפקידיה המסורתיים של האישה בבית. , שהגיעה לממדים נרחבים בתקופת הבעת' נדחקה לשוליים, והנשים שנותרו בחזית הפעילות היו מקושרות לממשל.
לאחר נפילת משטרו של סדאם חוסיין ב-2003, היה ברור למשטר החדש שעליו לבצע שינויים נרחבים בחוק, כולל החלפת החוקים הקיימים בחוקים המבוססים על חוקי השריעה. בדצמבר 2003, פרסמו את החלטה 137 שבה התכוונו לבטל את חוק המעמד האישי ובמקומו להכניס חוקים מהשריעה. החלטה זו הולידה מחאה נרחבת, מבקריה ראו בה חזרה מבישה לאחור ונשים פחדו לאבד את ההישגים שהן הגיעו אליהן בתחומים השונים. זאת ועוד, החקיקה של 1959 יצרה מסגרת שדרכה הפכה השתתפות נשים בשיח על המעמד האישי לגיטימית. כך התנהלו דיונים נרחבים בשנות ה-50 המאוחרות ושוב בשנות ה-70, ועלה חשש כי ביטול החוק לא יותיר שום פתח לאפשרות כזו בעתיד.
המחאה, בהובלתן של נשות עיראק, הובילה לביטול ההחלטה כחודשיים לאחר מכן. למעשה פול ברמר, דיפלומט אמריקאי שעמד בראש הרשות הזמנית של הקואליציה (CPA), השתמש בזכות הווטו שלו כדי להביא לביטול ההחלטה. אף על פי שהצלחה זו שמרה על המצב הקיים, הצלחת המחאה לא מנעה ממשפטנים שיעים לנקוט בצעדים נוספים בעת ניסוח החוקה החדשה. הגרסה הסופית של החוקה, שפורסמה בספטמבר 2005, הוכנס סעיף מעורפל בקשר לענייני המעמד האישי. סעיף 39 מציין כי "אזרחי עיראקי חופשיים לנהוג במעמד האישי בהתאם לדתות, לעדות, לאמונות או לבחירות ושהדבר מבוסס בחוק". דרך אחת לפרש סעיף זה היא שכל אינדיבידואל יהיה חופשי לבחור בין חוקי משפחה דתיים או אזרחיים. אך ניתן לראות שהחוק לפי ניסוחו מבטיח את האופציה הדתית, בזמן שהאופציה האזרחית אינה מצוינת מפורשות. סעיף זה בחוקה וסעיפים נוספים הדומים ברוחם פותחים את הדלת לחיזוק תפקידם של אנשי דת ויכולתם להשפיע על ענייני אישות.
המאבק נגד סעיף 137 איחד את ארגוני הנשים השונים, ויצר מומנטום לגיבוש תנועת נשים חדשה בעיראק המתחדשת. עם זאת, נשות עיראק שילמו מחיר לא פשוט. ארגוני הנשים היו חייבים להשקיע אנרגיה רבה במחאה תחת תנאים קשים של מלחמה וזאת לשם שמירה על החוק שאפילו לא ממלא את כל דרישותיהן. במקום שתנועה חדשה וחזקה תילחם למען שיפור הזכויות ותנצל את חילופי השלטון, הן נאלצו להיאבק רק על שמירת המצב הקיים.
הניסיונות לביטול החוק חזרו שוב ב-2014, כשהמפלגה האסלאמית "אל-פדילה" הציעה את "חוק ג'עפרי". חוק שיעי זה, גרם לדיון רחב היקף סביבו במעגלים פוליטיים וחברתיים. העיראקים ביטאו את חששותיהם, שחוק כזה יגרום לפיצול של העם ואחרים דאגו מהיותו מנוגד לאינטרסים של נשים ומכך שיביא להפרה של זכויותיהן. הפגנות התקיימו במספר ערים שונות והקריאה שעלתה מהן הייתה שלא להעביר את החוק. אחד מהשינויים הקשים ביותר היו הפחתת הגיל המינימלי לנישואים שהיה עד אז 18 (עם אפשרות ל-16 בקבלת אישור) לגיל 9 בלבד. כמו כן, שינוי זה הציע לאסור על נישואים בין גברים מוסלמים לנשים מחוץ לדת זו, מלבד נישואים זמניים. ארגוני זכויות אדם הזהירו כי החוק מפר אמנות שהמדינה חתמה עליהם, ומתנגדי החוק המשיכו לטעון כי חוק המעמד האישי הנוכחי נבנה בהתאם לגרסאות סוניות ושיעיות של חוקי השריעה (כיוון שבשנת 1959 עירבו גרסאות מאסכולת אסלאמיות שונים) ולפיכך אין בסיס לביטולו.
לאחר מספר ניסיונות כושלים להעביר את החוק החדש, הוחלט לוותר עליו אך תחת זאת הוצע לנסות שוב להעביר את החלטה 137, שנגנזה ב-2005 ודורשת לבטל את חוק המעמד האישי ולהחליפו בחוקים שרעיים. כמו קודם, היה ברור שהחלטה זו עומדת בסתירה לא רק לאמנות שעיראק חתומה עליהן, אלא גם לסעיפים שונים בחוקה שלה עצמה (כמו סעיף 14 של החוקה שמציין כי אזרחי עיראק שווים בפני החוק ללא הבדל מגדר, עדה, אתניות, צבע, אמונות, דעות או מצב כלכלי-חברתי). בעקבות דברים אלו, פרצו שוב מחאות בערי המדינה ובעקבות מאמצים של "הוועידה לנשים ולמשפחה" בשיתוף פעולה עם הפרלמנט העיראקי, ההחלטה נגנזה בפעם השנייה באוקטובר 2017. עקב חוסר היציבות בנושא החוק, ארגונים רבים נמנעים לחלוטין מעיסוק בו מתוך פחד שדיון כזה עלול להוביל שוב לחידוש הניסיונות לבטלו.