יפעת נבו נולדה בשנת 1940 בבוקרשט בירת רומניה, בת יחידה להוריה. במלחמת העולם השנייה נאסר אביה ועונה בבתי הסוהר הרומניים על ידי הפשיסטים הרומנים באשמת קומוניזם. בהיותה בת שנה וחצי הכניסה אותה אמה לבית יתומים נוצרי, שם שהתה עד גמר המלחמה. זמן קצר לאחר תום המלחמה, בזכות התפקיד הבכיר של אביה בממשל המוניציפלי הרומני בבוקרשט, נחשפה להצגות האופרה ומופעי הבלט של האופרה הלאומית - והוקסמה; לאחר מבחן קצר, בת פחות מארבע, התקבלה כתלמידה מן המניין לכיתתה של פנסקו-ליצ'יו, הפרימה בלרינה דאז של רומניה.
ב-1946 המשפחה ברחה מרומניה, עברה רגלית את הגבול להונגריה ומשם, מוגנים על ידי "הג'וינט", הגיעו לווינה. בנובמבר 1948 עלתה המשפחה לישראל בשמות בדויים ובחסות תעודות מזויפות.
נבו גדלה בילדותה בעכו, למדה בבית הספר הממלכתי א', שם כיהנה, בהיותה בכיתות ז' ו-ח', כיו"ר מועצת התלמידים. בתפקידה זה הקימה את עיתון בית הספר שבו גם כתבה, ויזמה את שינוי שמו של בית הספר ל"התומר", הנושא שם זה עד היום.
בתיכון למדה במגמה פיזיקלית-מתמטית בקריית חיים. בתקופת התיכון החלה בפעילות אינטנסיווית בגדנ"ע אוויר, שם השתתפה בקורסי דאייה (בגיל 16) וטיס (בגיל 17) ובסופם קיבלה את כנפי הדאייה והטיס של גדנ"ע אוויר. את שירותה הצבאי עשתה בחיל האוויר.
ב-1959 נישאה לחבר קיבוץ. כעבור שנה עברה ללמוד בסמינר הקיבוצים אורנים. לאחר סיום הלימודים שבה כמחנכת כתה ו', לבית הספר "התומר" בו למדה כילדה. היא הנהיגה שיטת הוראה-חינוך דיפרנציאלית בה העיקרון היה להנחות את התלמיד ללכת בעקבות סקרנותו. למרות ההצלחה בקרב הילדים והוריהם, הנהלת בית הספר לא ראתה את גישתה בחיוב, והיא החליטה לנטוש את מערכת החינוך.
ב-1964 יצא לאור ספר שיריה "לך הים" בהוצאת מחברות לספרות, בעריכתו של ישראל זמורה, שכתב בעטיפה האחורית של הספר: "שירים שאינם שירים על הים, לא שירי התבוננות בים אלא, בפירוש שירי-ים, כלומר: כך שר הים מנפשה של משוררת, שחיה אותו ובו, יומם ולילה, עד שהמנטליות שלה הפכה להיות מנטליות ימית. שיריה הם אפוא, במהותם המיוחדת, המתמדת, חידוש בשירה העברית".
ב-1967, בתום מלחמת ששת הימים, התגרשה. ב-1968 החלה בלימודיה האקדמיים באוניברסיטת תל אביב בחוגים לפילוסופיה ותיאטרון וקיבלה תואר ראשון בהם.
באותה שנה החלה לכתוב בעיתון "דבר", בראיונות עם סופרים ומשוררים, במוסף לספרות. בד בבד החלה לכתוב, כפרילנסרית, גם בעיתון "מעריב", במוסף ערב-ערב, בתחילה בתחומי התיאטרון, הבלט והמוזיקה, ובהמשך גם בנושאי חינוך ורווחה. בעקבות תחקיר שערכה על הפרלמנטים לנוער הופסקה עבודתה ב"מעריב".
היא שבה לעבודה עיתונאית ב-1977, בעיתון "הארץ", שם כיסתה את תחומי הבריאות, בתי המשפט והחינוך. במשך כשנתיים וחצי ערכה את מוסף התחבורה בעיתון, ואחר כך ערכה תחקירי צרכנות במשך ארבע שנים.
בתקופת עבודתה בעיתון "הארץ" רשמה לזכותה שלושה הישגים מקצועיים-ציבוריים בולטים:
ב-1995, בהיותה גמלאית ואם חד הורית לאיתי נבו בן ה-13, שבה לאקדמיה ללימודי תואר שני בתיאטרון. בעקבות הישגיה כתלמידת מחקר הועברה למסלול הישיר לדוקטורט. היא קיבלה את תואר הדוקטור ביוני 2005 בציון 100, כשנושא המחקר, בהנחיית פרופ' אהובה בלקין, היה "דמות האישה כאישיות אוטונומית בחמישים שנות דרמה ישראלית".
עבודת הדוקטור עובדה לספר, שיצא לאור בהוצאת אוריון ב-2013 בכותרת "בטנגו עם אלוהים – דמות האישה כאישיות אוטונומית אי-אז ועכשיו". בהוצאת אוריון ראו אור גם ספרה "השמים של ליאולה" (2014) וקובץ מאמריה "קליידוסקופ תיאטרוני" (2015).
בשנת 2011 הביעה תמיכה בשלי יחימוביץ' בחתירתה לתפקיד יושב ראש מפלגת העבודה.
מתגוררת ביישוב צור יצחק. נישאה לד"ר יוסף ברקן, קלימטולוג, שנפטר ב-7.6.2019.
בחודש אפריל שנת 2021 יצא לאור ספרה החמישי, בהוצאת צמרת, לטאן - בין שני חורים שחורים, ספר ראשון בטרילוגיה הימור גנטי.
הארגון ההידרוגרפי הבינלאומי
קן לודוויג
קן לודוויג (באנגלית: Ken Ludwig, נולד ב-15 במרץ 1950 ביורק, פנסילבניה) הוא מחזאי ובמאי תיאטרון אמריקאי. המחזות שלו הוצגו במעל שלושים ארצות במעל 20 שפות.
רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות.
קן לודוויג נולד בשנת 1950 ביורק, פנסילבניה, במשפחה בעלת שורשים גרמנים-אמריקאים. כבן של רופא משפחה ושל אשתו, נערת מקהלה לשעבר בברודוויי. הוא התחנך בתיכון York Suburban Senior בעיר הולדתו ואחר כך במכללת הוורפורד. המשיך את לימודיו באוניברסיטת הרוורד, שבה למד מוזיקה אצל ליאונרד ברנשטיין, ובטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.אחיו הבכור, יוג'ין לודוויג, (יליד 1946), הוא משפטן ואיש עסקים, כיהן כמפקח על המטבע במנהל של הנשיא ביל קלינטון בשנים 1993–1998
הקריירה בתיאטרון.
הקומדיה הראשונה של לודוויג שהוצגה בברודוויי הייתה "Lend Me a Tenor" (בעברית - שגעון באופרה) (1989), עליה כתב מבקר הניו יורק טיימס שהיא אחת משתי הפארסות הגדולות ביותר הכתובה על ידי סופר חי בימינו. היא זכתה בשלושה פרסי טוני והייתה מועמדת לעוד תשעה פרסים. ההפקה השנייה של לודוויג, בברודוויי ובווסט אנד, המחזמר Crazy on you, רצה על הבמה למשך חמש שנים החל משנת 1992 וזכתה בפרס טוני, פרס Drama Desk Award של ניו יורק, פרס המבקרים החיצוניים
Outer Critics Circle Awards, פרס מבקרי התיאטרון של לוס אנג'לס, פרס הלן הייס ופרס לורנס אוליבייה באנגליה, על המחזמר הטוב ביותר. מחזות אחרים שלו שזכו להצלחה בברודוויי היו (Moon Over Buffalo 1995) עם קרול ברנט ולין רדגרייב (בברודוויי), עם פרנק לנגלה וג'ואן קולינס באולד ויק בלונדון, התסריט לעיבוד מוזיקלי של הרפתקאותיו של תום סויר לפי מארק טוויין,
(2001), ועיבוד חדש למחזה הקלאסי של בן הכט וצ'ארלס מקארתור, "המאה העשרים" (2004) בכיכובם של אלק בולדווין ואן הייש.
בשנת 2010 הוצג שוב בברודוויי "שגעון האופרה" עם טוני שלהוב וג'סטין ברטה בתפקידים ראשיים.
המחזה של לודוויג, "שייקספיר בהוליווד" שהוצג על במת ארנה בוושינגטון די. סי. ב-2003 זכה בפרס הלן הייס למחזה הטוב ביותר של השנה. לודוויג כתב גם "Leading Ladies" בשנת 2004, Be My Baby ב-2005, עם האל הולברוק ודיקסי קרטר, והשלים של העיבוד של תורנטון ויילדר של הקומדיה של ג'ורג' פארקר מתקופת הרסטורציה The Beaux’ Stratagem, וכן עיבוד לפי שלושת המוסקטרים -ב-2006 שהוצג לראשונה באולד ויק בבריסטול.
לודוויג אחראי גם על עיבוד של "אי המטמון" מאת רוברט לואיס סטיבנסון שהצגת הבכורה שלו התקיימה באלי תיאטר באפריל 2007, הוצג גם בתיאטר רויאל בהיי מארקט בווסט אנד ב-2008 ושזכה לפרס AATE לעיבוד הטוב יותר של השנה. הוא עיבד גם את הסרט "אמריקאי בפריז" לפי האחים ג'ורג' ואיירה גרשווין שהופצג לראשונה באלי תיאטר ביוסטון ב-2008.
מחזה אחר The Fox on the fairway, קומדיה מוקדשת לעולם הגולף הוצגה בסתיו 2010 בתיאטרון סיגנצ'ר בארלינגטון.
The Game's Afoot הוא קומדיית מסתורין על השחקן הגדול ויליאם ז'ילט ששיחק במקור את תפקידו של שרלוק הולמס. בכורתה התקיימה בקליבלנד פליי האוס בנובמבר 2011 וזכתה בפרס אדגר אלן פו על המחזה הטוב ביותר. ביים ארון פוזנר.
קן לודוויג מתגורר בוושינגטון די. סי., נשוי ואב לשניים.
בעברית.
בתיאטרון הקאמרי, בכיכובם של דביר בנדק, מוטי כץ, עירית קפלן, גילת אנקורי, עידו רוזנברג, יעל טל ואחרים.
איליושין Il-18
איליושין Il-18 (ברוסית: Ил-18, קוד דיווח נאט"ו: Coot) היה מטוס נוסעים עם 4 מנועים לטווח בינוני מתוצרת ברית המועצות. למטוס דגמים אחדים בשם זה וכן דגם אלינט בשם Il-20M.
היסטוריית ייצור ושימוש.
לקראת מחצית שנות ה-50 היה ברור שמטוסי נוסעים על בסיס מנועי בוכנה כבר לא עונים לדרישות ונדרש פיתוח מטוס נוסעים מתקדם. ב-25 במאי 1956 משרד תכנון איליושין קיבל הנחיית הממשלה על תחילת העבודות. ביוני 1957 ראשי הממשל בראשות ניקיטה חרושצ'וב ראו את המטוס החדש. הטיסה הראשונה התקיימה ב-4 ביולי 1957. הדגם היה מיועד ל-75 נוסעים, אך במהלך הייצור הסדרתי הותאם המטוס ל-89 נוסעים. ב-20 באפריל 1959 התקיימו טיסות סדירות ראשונות.
במרוצת השנים תוכננו דגמים שונים, כולל דגמים לצרכים צבאיים. המטוס היה תחרותי לעומת מטוסים של יצרנים אחרים ולכן היה ניתן למכור אותו גם לחברות מחוץ לגבולות ברית המועצות. בסך כול ל-17 חברות זרות נמכרו כ-100 יחידות. כלל הייצור התרכז במפעל ליד מוסקבה והייצור נמשך עד לשנת 1978. בתקופה זו נבנו 564 מטוסי נוסעים וכ-50 לצרכים אחרים, כולל צבאיים.
עד למחצית שנות ה-70 היה ה-Il-18 המטוס העיקרי לטיסות פנים ארציות. בתחילת שנות ה-80 הופסק השימוש במרבית המטוסים, אך אחרוני ה-Il-18 נותרו בשירות עד לשנת 2002. בסוף שנת 2010 שימש אחד המטוסים שנותרו כמטוס מטען בטיסות פנים ארציות. בנוסף לכך, משרתים כ-20 מטוסים מדגם זה בחיל האוויר הרוסי כמטוסי פיקוד.
רשומות חיפוש הרוחות
רשומות חיפוש הרוחות (בסינית מסורתית: 搜神記; בסינית מפושטת: 搜神记; בפין-יין: sōu shén jì, סוֹאוּ שֶׁן גִ'י) היא אסופה של אגדות, סיפורים קצרים ושמועות על רוחות ותופעות על-טבעיות אחרות. האסופה נערכה בסביבות שנת 350 לספירה, ומיוחסת לגָאן בָּאו, היסטוריון מחצר הקיסר יְוֵּ'אן מגִ'ין, אם כי היוצר אינו מצוין במפורש ביצירה.
חשיבות.