רוסטיגה היה תלמידו של וילהלם פרידריך שדו באקדמיה לאמנות בדיסלדורף, בה למד בשנת 1828. הוא השתתף בתערוכות שם משנת 1832. בשנת 1836 עבר לפרנקפורט ויצא לטיולי לימוד לוינה ולהונגריה, והמשיך לדרזדן, ברלין, צרפת ואנגליה.
משנת 1845 לימד כפרופסור בבית הספר לאמנות בשטוטגרט וכמנהל הגלריה בעיר. בשנים 1865–1866 הקים רוסטיגה בית שנבנה על ידי כריסטיאן פרידריך פון ליינס בשטוטגרט שנהרס בשנת 1951. בשנת 1887 הוא ויתר על ההוראה, אך המשיך את תפקידו כ"מנהל גלריה" במשך עשר שנים.
רוסטיגה צייר תמונות היסטוריה וז'אנר, נופים ודיוקנאות, ובהם הראה מיומנות בעיבוד וביצוע. בין ציוריו ניתן למנות את התפילה במהלך סופת רעמים (אבד במלחמת העולם השנייה) והשיטפון (הגלריה הלאומית ברלין), הדוכס אלבה בארמון רודולשטאדט (גלריה בשטוטגרט), העברת גופת הקיסר אוטו השלישי לגרמניה ופרידריך השני וחצרו בפאלרמו וכן "שני איטלקים" (מוזיאון סטדליש וורל). במוזיאון ורלר מוצג גם האוסף הגדול ביותר של האמן. במוזיאון קונסטפלאסט בדיסלדורף ישנם דיוקנאות של בית הספר לציור בדיסלדורף משנת 1835.
רוסטיגה התפרסם גם כמשורר. אחרי שפרסם כרך שירים ליריים (1845) הגיע פרסום של הדרמות ההיסטוריות "פיליפו ליפי" (1851), "אטילה" (1853), "קונרד וידרהולד" (1856), "קייזר לודוויג הבווארי" (1860) ו "אברהרד אים בארט" (1863) וכן "חרוזים וחלומות" יצירה הומוריסטית בחלקה (שטוטגרט 1876).
כבוד.
להיינריך פון רוסטיגה הוענק בשנת 1867 תואר אביר הכבוד של מסדר כתר וירטמברג.
בשנת 1890 הוא התמנה לאזרח כבוד של העיר ורל על שירותיו לאמנות ומדע.
ג'עפר בן אבי טאלב
ג'עפר בן אבי טאלב (בערבית: جعفر بن أبي طالب), הידוע גם בשמות ג'עפר אל-טיאר (جَعفَر الطَيّار) וד'ו אל-ג'נאחין (ذو الجَناحَین) היה אחד מהצחאבה, אחיו של האימאם עלי בן אבי טאלב, ובן דודו של מוחמד נביא האסלאם. היה מנהיגם של המוסלמי שיצאו להגירה לחבש, והיה מפקד הצבא של המוסלמים בקרב מוטה (), בו הוא גם נהרג.
משפחה.
אביו היה אבו טאלב בן עבד אל-מוטליב בן האשם בן עבדל מנאף בן קסי בן כּלאב בן מרה מן כּעב בן לואי בן גאלב בן פהר בן מאלק בן אל-נדר בן כנאנה בן ח'זימה בן מדרכּה בן אליאס בן מדר בן נזאר בן מעד בן עדנאן.
אמו הייתה פאטמה בנת אסד בן עבד מנאף אל-האשמיה אל-קרשיה.
אשתו הייתה אסמאא בנת עמיס, וילדיו היו: חמיד, חמזה, עבד אללה אל-אכבר, מוחמד אל-אכבר, עון, מוחמד אל-אסע'ר, עבד אללה אל-אווסט, עבד אללה אל-אסע'ר, אל-חוסיין, אחמד, נעמא, ואום אל-קאסם.
ההגירה לחבש.
בשנת 614, מוחמד הורה לקבוצה של מוסלמים להגר ממכה לחבש על מנת שיוכלו לתפוס שם מחסה ולהתגונן מפני הרדיפות שחוו וסבלו המוסלמים במכה באותה תקופה. מוחמד אמר להם "תפסו מחסה בחבש, המלך שלהם הוא אדם צדיק, אשר לא עושה עוול לאיש. סעו לשם, עד שאללה יפתח את הדרך למוסלמים". ג'עפר מונה להיות המנהיג של ההגירה הזאת. כשהמוסלמים הגיעו לחבש, המלך החבשי זימן אותם אליו. ג'עפר אמר לו "אני אגיד לך את אשר שמעתי מהמנהיג שלי, הנביא". אז הוא אמר "נביא הגיע מתוכנו, כדי לקרוא לנו להימנע מעבודת אלילים, ריבית, עשיית עוול לאחרים, שפיכות דמים, ניאוף וזנות. הוא הזמין אותנו אל הצלאה והזכאה, אל הצדק והנחמדות לשכנים". מלך חבש שאל את ג'עפר "האם יש לך משהו מהדברים שהנביא שלך הביא לכם מאלוהים?", אז ג'עפר הקריא לו פסוקים מסורת מרים המספרת את סיפורם של ישוע ואמו. המלך התרגש למשמע הפסוקים הללו, והסכים לתת למוסלמים מחסה בארצו.
בתרבות.
דמותו של ג'עפר בן אבי טאלב הופיעה במספר סדרות וסרטים.
ב-1975, גילם את דמותו של ג'עפר השחקן מוניר מעאסרי () בסרט המסר.
ב-2008, גולמה דמותו על ידי השחקן עמאר שלק, בסדרה Muhammad: The Final Legacy ().
ב-2012, השחקן ראפי ווהאבי גילם את דמותו של ג'עפר בסדרה עומאר ().
אירקלי גאריבשווילי
צביקה היימן
צביקה (צבי) היימן (כונה "פיצ'לה") (נולד בינואר 1943) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר הקיצוני. מזוהה בעיקר עם קבוצת הפועל רמת גן.
קריירה.
היימן נולד בקזחסטן הסובייטית שבברית המועצות, לאחר מכן עבר עם הוריו לפולין בשנת 1946. התחיל לשחק בתור נער בקבוצת הילדים של ויסלה קרקוב. ב-1956 עלה עם הוריו לישראל זמן מה לפני מבצע סיני והתחיל לשחק בקבוצות הנוער של הפועל רמת גן.
בגיל 16 הוקפץ לקבוצת הבוגרים על ידי מאמן הקבוצה משה וארון עקב התלבטותו בקבוצת הנוער, וב-9 בינואר 1960 ערך את הופעת הבכורה במדי הבוגרים. ב-1962 הגיע לאמן את הקבוצה דוד שווייצר, והיימן החל לתפוס מקום של קבע בהרכב הקבוצה, ובמקביל התגייס לצה"ל ושירת כנהג של קצין השלישות בפיקוד מרכז בצריפין. היימן היה אחד מכוכבי הקבוצה בעונת האליפות ההיסטורית של רמת גן ב-1963/1964. סגנון משחקו בקבוצה כקשר קיצוני התקפי היה זריזות, מסירות מהירות וכדירור מול היריבים על מנת לפרוץ את ההגנה. למרות הצלחתו הספורטיבית, התלבט באותה עת לגבי המשך דרכו בכדורגל בשל בעיות פרנסה.
בעונת 1969/1970 עבר למכבי תל אביב שם שיחק עד עונת 1972/1973, והיה לו חלק ב-2 אליפויות מדינה, גביע מדינה אחד (שהשלים דאבל ב-1970) ובגביע אסיה לאלופות השני שלקחה הקבוצה ב-1970/1971. לאחר מכן בילה קדנציה קצרה מאוד בהכח מכבי רמת גן אך עקב מלחמת יום כיפור התגייס היימן לצה"ל ולמשך שבעה חודשים היה מגויס לגדוד משוריין בסיני. לאחר מכן חזר היימן להפועל רמת גן למשך עונה וחצי, לאחריה פרש ממשחק פעיל, כאשר ב- 5 ביוני1976 ערך את הופעתו האחרונה במדי הקבוצה. היימן הופיע בסך הכל 264 משחקים במדי הפועל רמת גן והבקיע 39 שערים בליגה ו-7 בגביע, לאורך 14 עונות במועדון. עד היוםנמצא היימן במקום החמישי בין שיאני ההופעות ובמקום ה-12 ברשימת מלכי השערים של המועדון.
להיימן אף הופעה אחת במדיה הבוגרים של נבחרת ישראל.
לאחר הפרישה אימן היימן בקבוצות הנערים במועדון, ותחתיו עברו בקבוצות: שולי גילארדי, יובל נעים, אבי ברשצקי, עוזי צדקה ועוד. לאחר 3 שנים כמאמן בנערים של המועדון עבר לאמן את הנוער של הפועל רמת השרון.
במשך חלק משנותיו ככדורגלן ו-35 שנים סך הכל, נשאר היימן בעבודתו השנייה - נהג בחברת האוטובוסים וההיסעים אגד.
אירקלי ר'אריבשווילי
אירקלי ר'אריבאשווילי
סילביה סליי
סילביה סליי (באנגלית: ; 8 במאי 1916 - 24 באוקטובר 2010) הייתה אומנית ריאליסטית וולשית - אמריקאית, שפעלה בתנועת האמנות הפמיניסטית. יצירותיה של סליי, אשר ביטאו את האג'נדה הפמיניסטית שלה, צברו פופולריות רבה במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. המפורסמות מבין יצירותיה הן "פיליפ גולב שכוב״ (1971), ״המרחץ הטורקי״ (1973) ו״הזמנה למסע״ (1979 -1999). סליי זכתה בפרס מפעל החיים - ועידת הנשים לאומנות (2011), פרס האמן הנכבד למפעל חיים - ארגון מכללת האומנות של אמריקה (2008), מענק קרן פולוק - קרסנר (1985) ומענק האומנות הלאומי - עמותת האמנים הוויזואלים (1982).
קורות חיים.
סליי נולדה בווילס, גדלה באנגליה ולמדה ציור באוניברסיטת ברייטון לאמנות. סליי עסקה בציור כבר מגיל צעיר. בילדותה, העניקה לה אמה קתרין במתנה צבעי מים וצבעי שמן. סליי, אשר הוקסמה על ידי יופיו של הטבע, ציירה לרוב פרחי בר.
סליי, שהתעניינה באופנה ובטקסטיל, התקבלה למשרת מלבישה בחנות בגדים בלונדון לאחר סיום לימודיה. מאוחר יותר, פתחה בעצמה חנות לבגדי נשים בברייטון. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, סגרה סליי את החנות ונישאה לצייר מייקל גרינווד. היא עברה להתגורר איתו בלונדון ושם התחילה את קריירת האומנות שלה. בשנת 1953, הוצגו ציוריה בתצוגת היחיד הראשונה שלה, בגלריית האמנות קנסינגטון. התערוכה כללה דיוקנאות של עמיתיה הסטודנטים והאמנים וציורי נוף וטבע דומם. אולם, כאומנית אישה, היא התקשתה למשוך תשומת לב מקצועית. התערוכה לא זכתה להדים ולא נחלה הצלחה. לאחר גירושיה מבן זוגה הראשון בתחילת שנות החמישים, התחתנה סליי עם לורנס אלווי, מבקר אמנות ואוצר מוכר ובעל השפעה. יחד, היגרו לארצות הברית בשנות השישים המוקדמות, שם עבד אלווי בתור אוצר במוזיאון סולומון ר. גוגנהיים.
במהלך שנות השבעים המוקדמות, סליי הייתה חברה ב: A.I.D וב: SOHO20, שתיהן גלריות שהוקדשו להצגת יצירות של אמניות. במשך כמה עשורים סליי אספה יצירות של נשים. בשנת 1999 היא תרמה אוסף שכלל מעל ל-100 פריטים לגלריית SOHO20. אוסף זה כלל בין היתר יצירות של הלן אילון, לואיז בורז'ואה, אודרי פלאק ואמניות נוספות.
פעילות מקצועית.
לאחר מעברה לארצות הברית עבודתה החלה לצבור הכרה.
מוטיב מרכזי ביצירותיה הידועות של סליי, הוא היפוך תמות סטריאוטיפיות אומנותיות; היא ערערה את דינמיקת הכוח בין המבט הגברי - ההשקפה הפטריארכלית - לבין הגוף הנשי המחופצן על ידיו, בכך שהציגה ביצירותיה גברים ערומים בתנוחות אשר באופן מסורתי, מפורשות כנשיות.
יצירות רבות של סליי מאזכרות בצורה ישירה יצירות קלאסיות. דוגמה לכך, היא היצירה ״פיליפ גולב שכוב״ (1971), בה מוצג גבר עירום שוכב בפוזיציה המפתה - פוזיציה זהה לזאת של האלה ונוס, ביצירתו של דייגו ולסקס, ״רוקבי ונוס״ (1947-1951).