בסיפורי חאן, הטטהאטה לרוב מתגלה בצורה הכי ארצית או חסרת משמעות, כמו הבחנה בדרך שבה הרוח נושבת דרך דשא, או צפייה בפרצוף אדם מואר כשהוא מחייך. על פי ההגיוגרפיה של חאן, גאוטמה הבודהה העביר את המודעות לטטהאטה ישירות למאהאקאסיאפה (Mahākāśyapa) במה שזכה לעיבוד באנגלית כדרשת הפרחים. בסיפור אחר שאל הבודהה את תלמידיו, "כמה זמן הם חיי אדם?" מאחר שאף אחד מהם לא יכול היה להציע את התשובה הנכונה, אמר "החיים הם רק נשימה". כאן ביטא הבודהה את הטבע הבלתי-נצחי של העולם, שבו כל רגע אינדיבידואלי שונה מקודמו. מולוי קובע, "אנחנו יודעים שאנחנו חווים את ה'זהות' של המציאות כאשר אנו חווים משהו ואומרים לעצמנו, 'כן, זהו זה; ככה הם הדברים'. ברגע זה אנו מכירים בכך שהמציאות יפה להפליא, אך גם שהדפוסים שלה שבריריים וחולפים."
מאסטר טהיין (Thiền) טיק ניאט האן, כתב: "אנשים בדרך כלל רואים בהליכה על מים או באוויר דליל נס. אבל אני חושב שהנס האמיתי הוא לא ללכת על מים או באוויר, אלא ללכת על פני האדמה. כל יום אנו עסוקים בנס שאנו אפילו לא מזהים: שמיים כחולים, עננים לבנים, עלים ירוקים, עיניים שחורות וסקרניות של ילד - שתי העיניים שלנו. הכל נס."
פראן וולש
פראן וולש (באנגלית: Dame Frances Rosemary Walsh; נולדה ב-10 בינואר 1959)
היא תסריטאית, מפיקת סרטים ופזמונאית ניו זילנדית.
היא זוגתו של הקולנוען פיטר ג'קסון. לוולש היה חלק בכל סרטיו מאז 1989: כשותפה לתסריט מאז "פגוש את הפיבלים" וכמפיקה מאז טרילוגית שר הטבעות. היא זכתה בשלושה פרסי אוסקר עבור הסרט האחרון בטרילוגיה .
ביוגרפיה.
וולש נולדה בולינגטון (ניו זילנד) למשפחה ממוצא אירי.
היא למדה במכללת ולינגטון לבנות בשאיפה להיות מעצבת אופנה, אולם עברה להתעניין במוזיקה. היא לקחה הפסקות מהלימודים כדי להופיע עם להקת פאנק בשם וולסוקטס, למדה באוניברסיטת ויקטוריה, ולינגטון, והתמקדה בספרות אנגלית, סיימה ללמוד ב-1981.
קריירה.
הסרט הראשון לו וולש כתבה תסריט היה סרט הטלוויזיה A Woman of Good Character בהפקתו של הניו זילנדי גרהם מקלין. לאחר מכן כתבה תסריט לתוכנית הטלוויזיה Worzel Gummidge Down Under.
וולש פגשה את פיטר ג'קסון באמצע שנות השמונים בשלבי ההפקה הסופיים של הסרט דל התקציב "טעם רע" בו חיזרים מגישים בשר אדם כמזון מהיר. וולש שיתפה פעולה עם ג'קסון בכל תסריטיו מאז ואילך, בתחילה לרביעית הכותבים בסרטו הבא, הקומדיה השחורה "פגוש את הפיבלים" (1989). הזוג חבר עם הכותב סטיבן סינקלייר בקומדית אימים אותה החחילו לכתוב לפני "הפיבלים", סרט הזומבים "מוות קליני" (1992).
וולש וג'קסון עבדו על סרט הדרמה יצורים שמימיים (1994), לפי רעיון של וולש שהתבסס על ידידותן של הנערות פרקר והיולם, שרצחו את אימה של אחת מהן. הזוג היה מועמד על הסרט לפרס האוסקר. וולש ילדה את בילי ב-1994 ואת קייטי ב-1996. הם שבו לעבוד עם סרטי יוניברסל על קומדית האימה "עיר הרשע" (1996). הם ניהלו משא ומתן על עשיית רימייק לקינג קונג עד שנודע על הפקתם המתוכננת של גודזילה ו-Mighty Joe Young ויוניברסל החליטו לוותר על הרעיון, בחששם שהסרט יפסיד מול שני הסרטים שתקציבם גבוה יותר. ג'קסון רצה לנסות לעבוד על פנטזיה ופנה למירמקס כדי לביים סרט שיהיה מבוסס על עבודתו של ג'. ר. ר. טולקין. ב-1998 ניו ליין סינמה סיפקו את הגב הכלכלי כדי לבצע את העיבוד בן שלושת החלקים לקלאסיקה של טולקין שר הטבעות.
וולש עם ג'קסון ופיליפה בוינס כתבו את התסריט של טרילוגית סרטי שר הטבעות (2003-2001) (סטיבן סינקלייר השתתף בכתיבת תסריט הסרט השני "שני הצריחים"). הם חלקו ביניהם פרסים רבים בכללם פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר עבור . וולש הייתה גם אחת המפיקים ושותפה להלחנה של שני שירים ב"שיבת המלך" (Into the West) ו"A Shadow Lies Between Us", שזיכה אותה באוסקר נוסף באותו ערב.
וולש, ג'קסון וביונס שבו לשתף ביניהם פעולה כשכתבו יחדיו את תסריט הסרט "קינג קונג (2005)", שאושר ביוניברסל אחרי הצלחת טרילוגית שר הטבעות. הזוג שיתף פעולה בעיבוד הרומן לסרט מבט מגן עדן ובעיבוד בן שלושה החלקים לספר ההוביט.
וולש מעדיפה לשמור על פרטיות יותר מאשר ג'קסון או בוינס; היא לא התראיינת ל-DVD של סרטי שר הטבעות; אבל היא פירשנה את הסרטים בהערות הבמאי. היא תורמת לסרטים את קולה ומדבבת את צרחתם של הנאזגול.
פרסים והוקרה.
וולש זכתה בשלושה פרסי אוסקר: ב-2004, עבור הסרט הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר והשיר המקורי הטוב ביותר, כולם לסרט והייתה מועמדת לשבעה פרסי אוסקר.
ב-2002 העניקה לה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת את התואר גבירת עמיתת (Dame Companion) מסדר ההצטיינות של ניו זילנד על הישגיה בסרט.
ב-2019 המלכה קידמה אותה לעמיתת (Companion) מסדר ההצטיינות של ניו זילנד, עבור הישגיה בסרט.
רשימת סרטים.
בסרטים הבאים הייתה תסריטאית, אלא אם כן צוין אחרת:
ספריית אל-בודיירי
ספריית אל-בודיירי היא ספרייה פרטית וארכיון ברחוב השלשלת בעיר העתיקה של ירושלים. בספרייה אוסף של כ-1,300 כתבי יד, המוקדמים בהם מהמאה ה-12. הספרייה הוקמה על בסיס האוסף האישי של שריף ירושלים במאה ה-18, שייח מוחמד אבן-בודייר. משפחת אל-בודיירי מאפשרת גישה לכתבי היד באמצעות שיתופי פעולה עם ארגוני מורשת ותרבות בינלאומיים.
רוב כתבי היד כתובים בערבית, ומיעוטם בטורקית עות'מאנית ובפרסית. הספרייה והארכיון פתוחים לקהל הרחב, בתיאום מראש.
היסטוריה.
ספריית אל-בודיירי צמחה מתוך האוסף של שריף ירושלים במאה ה-18, שייח מוחמד אבן-בודייר, שהיה איש דת סופי שלמד באל-אזהר, בן למשפחה אצילה שהגיעה מחיג'אז לירושלים במאה ה-9. בבעלותו של אבן-בודייר היו נכסים רבים, שאת חלקם ירש מאביו. הוא החל לאסוף כתבי יד בגיל 15, והרחיב את ספרייתו ללא הרף עד מותו בשנת 1805. לאחר מותו המקום נסגר והוזנח, עד שבשנת 2003 החליטה משפחת אל-בודיירי לשפץ את הספרייה ולפתוח אותה מחדש. לקראת הפתיחה נקלטו בספרייה 520 כתבי יד נוספים, שלוקטו מבני המשפחה. ספריית אל-בודיירי ממשיכה לפעול מביתו של השייח מוחמד אבן-בודייר, כפי שביקש בצוואתו. הספרייה פתוחה לקהל הרחב בתיאום מראש.
בשנת 2008 החל תהליך של דיגיטציה ושימור האוסף, בשיתוף פעולה עם האיחוד האירופי כחלק מ. הקטלוג הדיגיטלי של הספרייה הוא חלק מאוסף כתבי יד אסלאמיים שרוכזו באוסף היל על ידי אוניברסיטה במינסוטה.
אוסף כתבי היד.
אוסף ספריית אל-בודיירי כולל כ-1,300 כתבי-יד מהמאה ה-12 ואילך, וכן עשרות ספרים מהמאה ה-20 ומסמכים היסטוריים של משפחת אל-בודיירי, בהם יומנים, התכתבויות אישיות ומסמכים משפטיים המתוארכים לתקופה העות'מאנית המאוחרת. רוב כתבי היד כתובים בערבית, ומיעוטם בטורקית עות'מאנית ובפרסית.
בשנת 1987 פורסם קטלוג ובו 636 כתבי יד שהועתקו למיקרופילם 35 מ"מ. בשנת 2010 פורסם קטלוג מעודכן ובו גם כתבי היד שנוספו בשנת 2003.
הנהלת הספרייה החלה ביצירת קטלוג מקיף חדש באביב 2010 וסיימה את העבודה על טיוטת הקטלוג בינואר 2011. על פי דו"ח של מרכז המחקר הפלסטיני-אמריקאי, כמחצית מכתבי היד בספרייה השתמרו היטב, רבע מהם זקוקים רק לכריכה מחודשת, והשאר במצב רעוע.
באתר פרויקט שימור המורשת הבין-תרבותית במדינות הים התיכון מצוין שרוב כתבי היד בספרייה עוסקים בתולדות האסלאם ובסופיזם. באוסף נמצאים 6 כתבי יד ייחודיים, שלא ידוע על עותק נוסף שלהם. כתב היד העתיק ביותר באוסף, "המסר הקאשירי", נכתב בשנת 1167.
גבול טורקיה–סוריה
גבול טורקיה–סוריה (בערבית: الحدود السورية التركية, בטורקית: Suriye–Türkiye sınırı) הוא הגבול שבין הרפובליקה הערבית הסורית לבין הרפובליקה הטורקית. אורכו 899 ק"מ והוא משתרע בין חוף הים התיכון ממערב לבין משולש הגבולות עם עיראק ממזרח. הגבול עובר לאורך מסופוטמיה העילית במרחק של כ-400 ק"מ, חוצה את נהר הפרת ומגיע עד לנהר החידקל. רובו של הגבול חופף לתוואי מקטע מסילת הברזל הדרומית הטורקית של מסילת הברזל ברלין-בגדאד, פחות או יותר לאורך קו רוחב 37 צפון בין קווי האורך 37 ו-42 מזרח. בקצהו המערבי הוא כמעט ומקיף את נפת האטיי, בחלק מהתוואי שלו הוא עובר לאורך נהר אורונטס ומגיע לחוף הים התיכון למרגלות הר קל.
תוואי הגבול.
מאז הסיפוח הטורקי של מדינת האטיי ב-1939, קצהו המערבי של גבול טורקיה–סוריה על חוף הים התיכון הוא בראס אל בסיט, שמדרום להר קל בנקודת הציון . נפת האטיי גובלת במחוז לטקיה ובמחוז אידליב הסוריים. מעבר הגבול המערבי ביותר (והדרומי ביותר) של הגבול נמצא בנקודת הציון , כ-3 ק"מ ממערב לילדגה. הגבול מגיע לנקודה הדרומית ביותר שלו בנקודת הציון , 2 ק"מ ממערב לעיירה בידמה, כדי לכלול בשטח הטורקי את הכפר הנטוש טופרקטוטן שבנפט האטיי.
מנקודה זו משתרע הגבול לצפון ולמזרח, והוא עובר לאורכו של נהר אורונטס בחלק מהתוואי שלו, שם החלה ב-2011 בניית סכר הידידות טורקיה–סוריה, שמאז הושעתה בנייתו בשל מלחמת האזרחים בסוריה, ומזרחה לכוון מעבר הגבול באב אל האווה, שבו עובר הכביש בין איסכנדרון לבין חלב. משם יוצא הגבול עוד צפונה אל הגבול שבין נפות האטיי וגזיאנטפ, שם הוא פונה פנייה חדה מזרחה אל מחוץ לעיירה הסורית מיידן אקביס שבנפת עפרין, בנקודת הציון .