לצורך הקמת התחנה התקשרה דוראד עם חברת קו צינור אילת אשקלון (קצא”א) הממשלתית, להקמת התחנה בשטח שבחזקת החברה בחוף אשקלון, בתמורה ל-30% ממניות החברה. במקביל, חתמה במאי 2004 על הסכם עם שותפות ים תטיס, שהחזיקה במאגרי מרי ונועה, לאספקת 10 מיליארד מ"ק גז טבעי לתחנה ל-15 שנה, תמורת כ-900 מיליון דולר לתחנת הכוח. קבוצת דלק ששלטה ב"שותפות ים תטיס" רכשה גם אופציה לרכישת עד 30% מהתחנה. "קבוצת דלק" ביקשה להשקיע בפרויקט באמצעות השותפות המוגבלת אבנר חיפושי נפט, אך לבסוף לא ביצעה את ההשקעה. מניות נוספת בדוראד (20% מהון החברה) נמכרו לתאגיד BARBANT PARK BV ההולנדי.
ב-25 במאי 2004, חתמה דוראד על הסכם עקרונות עם חברת "זורלו החזקות" הטורקית להקמה ותחזוקה של התחנה בעלות של כמיליארד דולר. טקס החתימה נערך באנקרה, בהשתתפות שר האנרגיה והתשתיות, יוסף פריצקי, ובמעמד עמיתו הטורקי, אורי דורי, ויו"ר קבוצת דלק, גבי לסט. חברת "זורלו" היא חברת טקסטיל שפעילה גם בשוק האנרגיה, ובבעלותה גם מגוון רחב של עסקים נוספים. בינואר 2005, "זורלו" נכנסה גם כשותפה בבעלות על תחנת הכוח, במקום החברה ההולנדית שפרשה מהפרויקט. החברה גם ביקשה להכניס את איש העסקים יוסי מימן כשותף לפרויקט, רשות החשמל התנגדה לצרפו, מאחר שהחזיק בבעלות על חברת EMG, שהייתה בעלת זיכיון מממשלת מצרים לייצוא גז לישראל.
בספטמבר 2005, שנה אחרי שקיבלה את המניות, מכרה חברת קצא”א 10% מהפרויקט לאיש העסקים ליאון רקנאטי, תמורת השקעה של 45 מיליון דולר. אך שנתיים אחר כך הוא פרש מהפרויקט. בסוף שנת 2006 נקבע מבנה הבעלות הסופי של השותפים בפרויקט, לקראת חתימה על הסבם המימון שלו. "דורי אנרגיה" החזיקה 18.75%, חברת "אדלקום" (חברת בת חברת "אדלטק") החזיקה 18.75%, חברת קצא”א 37.5% וחברת "זורלו" 25%. השותפים נדרשו להעמיד הון עצמי 140 מיליון דולר, כאשר שאר המימון גיוס מקונסורציום של בנקים וחברות ביטוח. באוגוסט 2006, הכריזה קבוצת דוראד על תחילת העבודות להקמת התחנה, אך עקב קשיים בחתימה על הסכם המימון, עבודות ההקמה התעכבו כשלוש שנים.
ביולי 2010, בעקבות אירועי המשט לעזה והמתיחות בין ישראל לבין טורקיה, החלה דוראד במגעים לצירוף חברת קבלן חדשה להקמת הפרויקט, במקום או לצד זורלו הטורקית. בעיקר עקב חששם של הגורמים המממנים את הפרויקט. במקום זורלו נבחר תאגיד האנרגיה הבריטי וודגרופ () לביצוע עבודות הקבלנות של הפרויקט תמורת 870 מיליון דולר. זורלו המשיכה להחזיק 25% מהבעלות.
בסוף 2010 הגיעה החברה לסגירה פיננסית, וחתמה על הסכם מימון ל-80% מעלות ההקמה, עם בנק הפועלים וכלל ביטוח. עבודות ההקמה החלו בשנת 2011, והרצתה החלה בקיץ 2013 כאשר חוברה לרשת הארצית ביכולת הפעלה חלקית, לצורך גיבוי בתרחישי ביקוש קיצוניים.
בנובמבר 2010, רכשה חברת אלומיי קפיטל 40% מחברת "דורי אנרגיה" בתמורה לכ-50 מיליון שקל. דורי אנרגיה מחזיקה בכ-18.75% מהפרויקט, כך שחלקה של אלומיי קפיטל בפרויקט כולו היה באותה עת 7.5%. באפריל 2015, רכשה 9% נוספים מחברת "דורי אנרגיה" וחלקה היחסי בתחנת הכוח דוראד גדל ל-9%.
ביקורת וחשד למרמה.
במרץ 2007, פרסם העיתון גלובס תחקיר על דוראד, בו חשף שאורי אדלסבורג מבעלי דוראד, הואשם בעבר בהונאה בכספי הסיוע הביטחוני ברכישת מסוקי יורוקופטר AS-565 פנתר עבור צה"ל. בתגובה מסר אורי אדלסבורג כי תיק החקירה בעניינו בארץ נסגר. למרות זאת ועדת המכרזים של משרד הביטחון אישרה פטור ממכרז לצורך רכישת חשמל מדוראד.
בדצמבר 2007, עתרה חברת או.פי.סי אנרגיה לבג"ץ נגד ממשלת ישראל, חברת קצא"א וחברת דוראד אנרגיה. בבקשה להורות על ביטול הקצאת השטח במתחם קצא"א לתחנת הכוח דוראד משום שבוצעה ללא מכרז, וכן לבטל את ההסכם של משרד הביטחון לרכישת חשמל מדוראד, משום שגם הוא נחתם ללא מכרז. וגם התעשייה האווירית לישראל חתמה על הסכם ללא מכרז. ביולי 2008 דחה בג"ץ את העתירה.
בספטמבר 2008, הוציא בית המשפט המחוזי בתל אביב צו האוסר על חברת מקורות להמשיך בהליך המכרז לצורך רכישת חשמל מיצרן חשמל פרטי. זאת לבקשת חברת "דליה אנרגיות" שהקיצה את תחנת הכוח דליה, בטענה שהמכרז תפור לטובת דוראד. דוראד זכתה לבסוף במרכז של מקורות, אך ב-2016 חשף העיתון כלכליסט כי דוראז זכתה אף על פי שקיבלה הצעה זולה ב־10% מהמתחרה או.פי.סי אנרגיה.
באוקטובר 2013, פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת חריף על הפרויקט. מהדו"ח עולו חששות לאי סדרים מנהלתיים, ניגודי עניינים, תפירת חוזים, התחמקות מעריכת מכרזים והפרת נוהלי צינון. הדו"ח מתח ביקורת חריפה במיוחד על מינהל מקרקעי ישראל, שמסר את הקרקע, שטח של כ-74 דונם, לידי היזמים ללא תמורה. בעקבות דו"ח מבקר המדינה והטענה כי המדינה מצויה בניגוד עניינים בשל החזקותיה בתחנה (באמצעות חברת קצא"א הממשלתית), הורה משרד האוצר לחברת קצא"א למכור את החזקתה בתחנה. נכון לשנת 2020, המכירה לא בוצעה.
בינואר 2016, הגישה חברת דורי אנרגיה תביעה נגד שתי השותפות בפרויקט החברות אדלקום וזורלו, בטענה כי קשרו קשר עם הקבלן שהקים את התחנה, חברת וודגרופ, לניפוח סכום חוזה ההקמה של התחנה. תוך שאדלקום וזורלו מקבלות את ההפרש בסכום של כ-140 מיליון דולר ומשלשלות לכיסן, מאחורי גבן של שתי השותפות הנוספות בתחנת הכוח, דורי אנרגיה וחברת קצא"א. התביעה עברה לבוררות בפני השופטת בדימוס הילה גרסטל, אך אדלקום וזורלו ביקשו לפסול אותה, מאחר שהתייעצה עם עורך דין, שמשרדו מייצג את אדלקום בנוגע לחקירת "תיק 1270" בה הייתה חשודה. בקשת הפסילה הגיעה לדיון בבית המשפט העליון, שקיבלה אותה והשופט בדימוס יצחק ענבר מונה במקומה במרץ 2019.
יחידות ייצור.
תחנת הכוח דוראד בנויה באופן שונה ממרבית תחנות הכוח בישראל, וכוללת שתי קבוצות של שש טורבינות גז סילוניות (כ-50 מגה-ואט כל אחת) LM6000 pc sprint מתוצרת ג'נרל אלקטריק, המזינות בנוסף שתי יחידות קיטוריות, המאפשרות יכולת ייצור מרבית של 860 מגה-ואט (במרבית תחנות הכוח ישנן יחידות ייצור גדולות בהספק של כמה מאות מגה-ואט). תצורה זו מאפשרת גמישות תפעולית רבה יותר בהשוואה ליחידות הייצור הרגילות (ניתן להתאים את יכולת הייצור לביקוש המשתנה), ועמידות גבוהה יותר בפני תקלות (תקלה ביחידת ייצור גורעת רק חלק קטן מיכולת הייצור הכללית), אך מנגד, נצילות התחנה נמוכה יותר בעת הפעלת יכולת הייצור המלאה (47%–50%), בהשוואה להפעלת יכולת מרבית בתחנת כוח בעלת יחידות ייצור גדולות (49%–58%).
מודל כלכלי.
מודל ההפעלה של דוראד הוא אספקת חשמל לצרכנים גדולים במחיר נמוך ממחיר החשמל של חברת החשמל (כ־7% הנחה). דוראד עושה שימוש במערכת ההולכה והחלוקה של חברת החשמל, ומשלמת לה על שימוש במרכיב זה בתוספת תשלום על גיבוי מצד חברת החשמל במקרה של תקלה בתחנת הכוח.
הלקוחות העיקריים של דוראד הם משרד הביטחון, מקורות, שטראוס, אלביט, אוסם, תעשייה אווירית, בנק הפועלים, אמות השקעות, מלונות ישרוטל, מלונות פתאל, מד 1, חברת ג'י ישראל מרכזים מסחריים ועוד.
כאחת מ־3 תחנות הכוח הפרטיות הראשונות בישראל, נהנית דוראד מהגנות כלכליות שונות (הגנת ינוקא) על ידי מדינת ישראל.
במחצית השנייה של 2016, כשנתיים לאחר שהחלה לפעול, הרווחים הגבוהים שהציגה התחנה אפשרו לבעלי המניות בה להחזיר את רוב ההלוואות שהעמידו להקמתה.
בשנת 2018, ביקשה לראשונה לספק חשמל לצרכנים ביתיים, תחילה כפיילוט ל-15 אלף בתים באזור הדרום, במחיר נמוך ב-5% ממחיר חברת החשמל.
ספקי הגז.
שותפות ים תטיס.
כאמור בשנת 2004 חתמה דוראד על הסכם אספקה עם שותפות ים תטיס, שהחזיקה במאגרי מרי ונועה. אך העיכובים בהשלמת הפרויקט הפכו את ההסכם ללא רלוונטי. הגז במאגרי מרי ונועה התכלה בשנת 2012, ואליו התחנה החלה לפעול רק בשנת 2014. למעשה עבר בשנת 2006, שותפות ים תטיס חתמה על הסכמים למכירת רוב הגז שבחזקתה ללקוחות אחרים, בעיקר לחברת החשמל.
הסכם עם EMG לאספקת גז מצרי.
בשנת 2005 החל משא ומתן עם חברת EMG, לאספקת גז טבעי ממצרים לתחנה. במהלך השיחות שנערכו בקהיר הודיעו נציגי דוראד לאנשי החברה המצרית כי אם לא יקבלו מחיר אטרקטיווי, בדומה לזה שקיבלה חברת החשמל מ-EMG, חברת קצא"א לא תאפשר לצינור הגז בין ישראל למצרים לעבור בשטחה. פעולה שלא תאפשר לבנות את הצינור ותעכב משמעותית את אספקת הגז לישראל, כולל לחברת החשמל.
בדצמבר 2007 חתמה דוראד על עסקה עם חברת EMG, לאספקת גז טבעי לתחנה ל-15 שנה, בהיקף כ־2 מיליארד דולר. לאחר שהשלמת התחנה התעכבה ההסכם נפתח מחדש ו-EMG דרשה מחיר יקר יותר. בדצמבר 2009, נחתם הסכם חדש, בהיקף של כ־12.5 BCM (מיליארד מ"ק). החוזה אמור היה לאפשר לתחנה לפעול במשך 17 שנה החל מ-2013 ולספק כ־800 מגה־ואט חשמל, שהם כ־6.5% מכושר הייצור של חברת החשמל. אולם צינור הגז ממצרים לישראל חובל ב-2011 מספר פעמים והזרמת הגז נעצרה. באפריל 2012, הודיעה דוראד ל-EMG על ביטול חוזה הגז.
הסכם עם תמר.
באוקטובר 2012 חתמה דוראד על עסקה עם שותפות תמר לאספקת גז טבעי לתחנה בהיקף של כ־11.2 BCM (מיליארד מ"ק). החוזה, בהיקף של כ-4 מיליארד דולר, היה למשך 16 שנים החל מ-2013.
הסכם עם אנרג'יאן.
באוגוסט 2017 חתמה דוראד על עסקה עם כריש ותנין שבבעלות חברת אנרג'יאן לאספקת גז טבעי לתחנה בהיקף של כ־5.5 BCM (מיליארד מ"ק). החוזה לתקופה של 14 שנים ובהיקף של כ־0.7 מיליארד דולר, יאפשר לדוראד להוזיל את עלויות הגז בהתאם למתווה הגז שאושר בממשלה, המאפשר לחתום על הסכם עם ספק גז נוסף ולהפחית את כמויות הגז בחוזה עם תמר.
מספר קשור (חידה)
מספר קשור (ביפנית: ナンバーリンク) היא סוג של חידת היגיון שפורסמה לראשונה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
חוקים.