טוקוגאווה יושינובו נולד בהאן מיטו שבמחוז היטאצ'י (כיום איבראקי), בנו השביעי של נאריאקי טוקוגאווה, הדאימיו של מיטו. משפחתו הייתה אחת משלוש המשפחות שהיו רשאיות להעמיד יורש לתואר השוגון. השם שניתן לו בלידה היה שיצ'ירומה מטסודאירה, וחינוכו מגיל צעיר היה נוקשה וקפדני, ודגש רב ניתן ללימודי ספרות ואמנויות לחימה, וכן על פוליטיקה וממשל.
בגיל צעיר, ובעידוד אביו, אימצה משפחת היטוטסובאשי-טוקוגאווה את שיצ'ירומה, וזאת על מנת לאפשר לו סיכוי טוב יותר להפוך לשוגון. ב-1847 הוא הפך לראש המשפחה, קיבל תואר רשמי ודרגה ושינה את שמו הפרטי ליושינובו. עם מותו של השוגון ה-13, אייסאדה טוקוגאווה, ב-1858 הפך יושינובו ליורש לתואר, אך יושיטומי טוקוגאווה (שאחר כך שינה שמו לאיימוצ'י) הוכתר תחתיו, והיה לשוגון ה-14. זמן קצר לאחר מכן החל השוגון החדש בטיהור גורמים שעלולים לאיים על שלטונו ויושינובו ותומכיו הושמו במעצר בית, ויושינובו נאלץ לוותר על ראשות המשפחה שלו.
תקופת שלטונו של השוגון יושיטומי טוקוגאווה התאפיינה בניהול כושל ובאי שקט פוליטי. לאחר התנקשות בחייו של היועץ הבכיר של השוגון, שב והתמנה טוקוגאווה לראש המשפחה, ואף הפך להיות האפוטרופוס של השוגון בן ה-16 ב-1862. שניים מחבריו הקרובים, יושנאגה וקטמורי מטסודאירה, התמנו אף הם למשרות בכירות בממשל; הראשון התמנה לראש הנושאים הפוליטיים והשני הפך למגן העיר קיוטו. השלושה פעלו למען הרגעת הסערות הפוליטיות באזור הבירה הקיסרית וצרפו אליהם בעלי ברית כנגד האן צ'ושו שהתמרד. הם גם השתייכו לתנועה הפוליטית שדגלה בשיפור היחסים בין השוגון לקיסר.
כשוגון.
לאחר מותו של איימוצ'י ב-1866 נבחר יושנובו להחליפו, והפך לשוגון ה-15 בשושלת טוקוגאווה. מיד עם עלותו לכס השוגון החל טוקוגאווה לערוך שינויים בממשלתו שנועדו לחזק אותה. אחת הרפורמות העיקריות הייתה הזמנת יועצים מצבא הקיסרות השנייה הצרפתית על מנת להעביר את צבא השוגון מודרניזציה.
הצבא והצי הלאומיים של יפן, שהיו תחת פיקוד טוקוגאווה, זכו לחיזוק משמעותי בדמות הסיוע הצרפתי, שכלל גם אספקת ציוד וכלי נשק מודרניים מאירופה ומארצות הברית, ובכך נראה היה ששוגונות טוקוגאווה חיזקה את עצמה וביססה את מעמדה ביפן, עם זאת השוגונות נפלה תוך שנה.
מלחמת בושין.
החשש מהתחזקות ומהתחדשות השוגונות הביא את הדאימיו של ההאן סצומה, צ'ושו וטוסה, שהיו יריבים מסורתיים של השוגון, להקמת ברית תחת הסיסמה סונו ג'וי ("כבדו את הקיסר, גרשו את הברברים!") שמטרתה ביטול השוגונות. הברית נקטה מספר גישות, והאן טוסה, שחשש מעימות אלים, הציע לשוגון לוותר על תוארו בתמורה לשמירה על כל נכסיו ועל צבאו, בנוסף לקבלת תפקיד בכיר במועצה שתתפקד כממשלה. למעשה, מלבד התואר, לא דרשה הצעה כל ויתור מצד השוגון, שקיבל אותה, בחושבו שזהו מחיר נוח לשלם עבור הימנעות ממלחמת אזרחים בזמן שיפן נמצאת תחת לחץ מעצמות המערב.
ב-9 בנובמבר 1867 הגיש טוקוגאווה את התפטרותו לקיסר, ועשרה ימים לאחר מכן העביר אליו באופן רשמי את סמכויותיו. לאחר מכן הוא עזב את קיוטו ועבר לאוסקה. עם זאת, צ'ושו וסצומה, שאמנם הסכימו לשיטת השלטון החדשה אך התנגדו לעובדה שטוקוגאווה יעמוד בראשה, שלחו חיילים לקיוטו. בפגישה שנערכה בנוכחות הקיסר הכריזו הנאספים על שלילת כל תאריו ונכסיו של טוקוגאווה. האחרון, שהתנגד להצהרה, כתב איגרת מחאה לקיסר ושלח אותה בליווי צבאי כבד, מתוך ידיעה שחיילי צ'ושו וסצומה שלטו בבירה.
עם הגיעם נאסרה כניסת חייליו של טוקוגאווה לקיוטו, והם הותקפו על ידי חיילי צ'ושו וסצומה במה שהיה הקרב הראשון במלחמת בושין. על אף יתרונו המספרי של צבאו, נמלט טוקוגאווה במהלך הקרב ועבר לאדו (טוקיו כיום), שם שם עצמו בהתבודדות מרצון. לאחר שנבחר ראש משפחה חדש למשפחת טוקוגאווה - אייסאטו טוקוגאווה - נחתם הסכם שלום בין הבית לבין החצר הקיסרית, וב-11 באפריל נמסרה טירת אדו לצבא הקיסרי ללא קרב.
יחד עם ראש המשפחה החדש עבר טוקוגאווה לשיזואוקה, לשם פרש אף טוקוגאווה איאיאסו, מייסד השוגונות, מאות שנים לפני כן. אייסאטו התמנה להיות הדאימיו של האן שיזואוקה, אך איבד את התואר מספר שנים לאחר מכן עם ביטול שיטת ההאן.
אחרית חייו.
לאחר שפרש, ניהל טוקוגאווה חיים שלווים ורגועים, ועסק במספר תחביבים. ב-1902 התיר לו הקיסר מייג'י להקים מחדש את ענף משפחתו והעניק לו את התואר "נסיך", תואר האצולה הגבוה ביותר, על שירותו הנאמן ליפן וצירף אותו לבית הגבוה של הדיאט הקיסרי. טוקוגאווה יושינובו נפטר ב-21 בנובמבר 1913 ונקבר בטוקיו.
בריו חקשור
בריו (במקור בר-יוחאי, באנגלית: bar-yo) חקשור (נולד ב-20 באוקטובר 1989) הוא זמר, מלחין ויוצר במוזיקה הישראלית.
ביוגרפיה.
חקשור נולד בנתניה בשנת 1989. בוגר ישיבת תורה ודעת בניו יורק ולימודי תיאוריה מוזיקלית ביחידה ללימודי חוץ של בית ספר רימון. לאחר מכן חזר לארץ ושירת תקופה כזמר בלהקת הרבנות הצבאית. הוא החל את דרכו המוזיקלית בשנות ה-2000, כאשר הלחין את השיר "ברשות מורי ורבותי" לזמר החסידי יעקב שוואקי, שאף פתח איתו את המופע הראשון שלו באמפי קיסריה, בשנת 2008.
בשנת 2010 חידש ניגון חב"ד שהתפרסם בבתי חב"ד בעולם, ואף הוזמן במיוחד לשיר את השיר ב-770 בניו יורק.
בשנת 2011 הוציא את אלבום הבכורה שלו "שיר ושבחה", שמתוכו התפרסמו הלהיטים "ברחמים" ו"אור הלבנה", שהוכתר בynet כאחד משירי השנה הגדולים לשנת 2010 במוזיקה היהודית.
בקיץ 2012 השתתף בפרויקט שירי שבת של חברת קוקה-קולה.
לקראת הימים נוראים של 2013 הוציא את האלבום "אנעים זמירות", בו הוא מחדש שירים שאהב.
שירו "נפלה עטרת ראשנו", התפרסם בהלווית מרן הרב עובדיה יוסף.
בשנת 2014 הוציא את אלבומו השלישי, "בריו 2", בו שיתף פעולה עם הנחמנים מחסידות ברסלב.
בשנת 2015 הוציא את השיר "לא נפסיק את השמחה" והכריז על סיום הקריירה במוזיקה היהודית.
בקיץ 2018 השתתף במחזמר היהודי בבנייני האומה מול עשרות אלפי אנשים. לקראת החגים הופיע לצד להקת "מיתרים" באוסטרליה, סינגפור, אפריקה, תאילנד והפיליפינים.
בשנת 2019 הוציא את שיר האהבה הראשון שלו "את הנשמה שלי", בעיבודו של יעקב למאי. השיר הגיע תוך כמה ימים למעל 100,000 צפיות ביוטיוב.
בזמן מגפת הקורונה בשנת 2020, שיתף פעולה עם אשת העסקים פנינה רוזנבלום בשיר שכתבה על המצב והפך לוויראלי ברשת כאשר הופיע איתה בערוץ 12. לקראת פסח באותה השנה הוציא את הסינגל הראשון מהאלבום "כמה כוח יש ביננו", כאשר בקליפ מככבת אשתו ספיר. לרגל יום העצמאות הזמר רגב הוד חידש את הלהיט שלו ״לא נפסיק את השמחה״.
ֿבחנוכה 2020 הוציא את האלבום המוזיקלי ״מכוון את הלב״ שהוציא אותו רק לרשת.
בזמן מבצע שומר החומות בשנת 2021, שיתף פעולה עם פנינה רוזנבלום בשיר שכתבה על המצב, השיר הפך לויראלי ברשת ואף זכה לחיקוי בארץ נהדרת.
לקראת יום הולדתו בסוכות 2021 הוציא את אלבומו החמישי "להחזיר עטרה ליושנה", הכולל שירי אמונה.
באביב 2022 אחרי מקרה אישי שעבר שחרר סינגל חדש שנקרא ״כשהכל יסתדר״ בעיבודו של תמיר צור.
לרגל יום הזיכרון הקליט שיר שנקרא ״חייל גיבור שלי״, שנכתב לזכרם של החיילים בעיבודו של דודו קומה.
קישורים חיצוניים.
https://www.israelhayom.co.il/cultu *
קרמיט
מרכז אמיר
מרכז אמיר (ידוע גם בכינוי "בניין השופרסל") הוא בית מגורים בפינת הרחובות המלך ג'ורג' ואגרון בירושלים, מול כיכר צרפת.
תכנון ובנייה.
את המגרש שעליו הוקם הבניין רכשה חברת הכשרת הישוב בשנת 1944. המגרש היה חלק מהשכונה הערבית-נוצרית אל אמירה (הנסיכה) ושם הבניין מרמז על שמה המקורי של השכונה.
הבניין תוכנן בידי האדריכל דוד רזניק ב-1958, כחלק מקומפלקס של שלושה בניינים בני 9 קומות לאורך רחוב המלך ג'ורג', שמתחתם מרכז מסחרי ואודיטוריום. הוועדה לתכנון ובנייה לא אישרה את בניית הבניינים לגובה של 9 קומות עקב התנגדות הרבנות הראשית להקמת בניינים גבוהים יותר מהיכל שלמה, שמעברו השני של רחוב המלך ג'ורג', והבניין נבנה עם 7 קומות בלבד. עם הבניין נבנה המרכז המסחרי שכלל את הסופרמרקט הראשון של ירושלים, שהשתייך לרשת שופרסל, ועל כן הבניין כולו מכונה גם "בניין השופרסל".
הבנייה הושלמה ב-1961. עוד קודם לכן, בספטמבר 1960 נחנך הסופרמרקט. לאחר בניית הבניין נגנזה התוכנית לבנות שני בניינים נוספים, וחברת אמיר שקלה להקים במקום בית מלון. רוב שטח המגרש המקורי נמכר לעיריית ירושלים, שבקשה לבנות במקום בניין למשרדי העירייה. בסופו של דבר הוקם על המגרש מלון פלאזה, כיום מלון לאונרדו פלאזה ירושלים.
הבניין נבנה על ידי "חברת אמיר", שותפות של שיכון עובדים וחברת "פרץ ובן גיאת חברה להנדסה ובניין בע"מ" בהליך מהיר שארך שבעה חודשים בלבד, הודות לשימוש בטכנולוגיה חדישה לאותה תקופה, של שילוב חלקי בניין טרומיים בבנייה רגילה, כך שהיה ניתן להעמיד קומה ביום אחד. לצורך הבנייה הובא עגורן מיוחד משוודיה. בשנת 1963 הוענק לקבלנים שיזמו את הקמתו פרס קפלן בשל החידושים הטכנולוגיים שבו.
הדירות בבניין נחשבו אז לדירות פאר. שטח הדירות היה כ-150 מ"ר, עם מטבח של 12 מ"ר, שני בתי שימוש, 3-4 חדרים וסלון של כ-40 מ"ר.
אופי הבניין.