פייטון הלומד בקולג', אמור לצלם סרט תיעודי על חייו של בן אדם ובחר לעשות את הסרט על שארפיי מכיוון שהיא האדם הצבעוני ביותר שפגש אי פעם, הוא עוקב אחרי כל צעד שלה בעזרת מצלמה. כששארפיי מגיעה אל האודישנים היא מגלה שהם לא רצו אותה לליהוק התפקיד אלא את כלבה, בוי. היא יוצאת מהאולם בעצבים ומספרת על כך לפייטון. פייטון מציע שתתחשב בכלבה הנאמן, בוי כדי שגם לו יהיה קריירה של כוכב. שארפיי חושבת על דברי פייטון וחושבת לעצמה: מכיוון שבוי הוא כלבה היא זאת שאמורה להופיע איתו בזמן האודישנים והסיקה שכך הקריירה שלה יכולה להתקדם רבות. היא נבחנת לאודישנים עם בוי, ובוי מקבל את התפקיד. אך לאחר זאת נבחן עוד זוג, רוג'ר אליסטון (בראדלי סטיבן פרי) עם כלבתו, "רוזנת". אך גם רוזנת קיבלה את התפקיד, כדי לדעת מי יופיע בהצגה הם עורכים תחרות, עם איזה כלב נוח יותר לעבוד. ביינתים שני הכלבים מאוהבים אחד בשני בלי ששארפיי ורוג'ר שמים לב. שארפיי ורוג'ר מתחרים ביניהם באופן תחרותי ביותר ומנסים לגרום לכך שכל כלב יראה רע. בינתיים כדי להבטיח את מקומו של בוי בהצגה, שארפיי מנסה להפוך לחברתה הטובה של אמבר, אך אמבר מנצלת את תמימותה של שארפיי כדי ששארפיי תשרת אותה. בינתיים שארפיי באמת מאמינה שהיא באמת חברה של אמבר ומתייחסת לפייטון בזלזול רב כך שנוצר ביניהם ויכוח ופייטון מפסיק לצלם את סרטו על שארפיי. לאחר ששארפיי מאזינה בטעות לשיחתם של שארפיי והבמאים היא מגלה שאמבר היא לא מי שהיא חשבה אלא שחצנית החושבת רק על עצמה ולא אכפת לה מהסביבה הסובבת אותה. שארפיי נפגעת מכך שאמבר ניצלה אותה ומספרת לרוג'ר את האמת. שארפיי מספרת לרוג'ר על התוכנית שלה, איך להראות למעריצים של אמבר שהיא לא מי שהיא מול המסך. שארפיי "שותלת" על שמלתה של אמבר רמקול קטן, שארפיי שחררה את כלבה, בוי אל מאחורי הקלעים, ליד אמבר ואמבר מתחילה לצעוק על כלבה של שארפיי בלי לדעת שקהל המעריצים הנמצא בחזרה הגנרלית שומע את הכל. כולם מגלים מי זאת אמבר אך היא פורשת מההצגה בכעס ומסרבת לחזור לתפקיד. עכשיו להצגה אין כוכבת ראשית והבמאים מסלקים את שארפיי מהאולם בניסיון למצוא שחקנית חדשה. פייטון בא אל האולם ומראה צילום של שארפיי עושה חזרה על התפקיד של אמבר, הבמאים אוהבים את המשחק של שארפיי והופכים אותה לשחקנית הראשית. כך שארפיי ופייטון מתפייסים. שארפיי מסכימה בתנאי אחד והתנאי הוא שבוי ורוזנת יתחלקו בתפקיד הכלב. שארפיי משחקת את התפקיד והופכת לכוכבת גדולה.
יוסף בן אוליאל
חוסה בן עוליאל
משלחת הקוטב הדרומי
משלחת הקוטב הדרומי היא המשלחת הראשונה שהגיעה אל הקוטב הדרומי הגאוגרפי. מנהיג המשלחת היה חוקר הארצות הנורווגי רואלד אמונדסן, שיחד עם ארבעה אנשים נוספים הגיע אל הקוטב ב-14 בדצמבר 1911, חמישה שבועות לפני הקבוצה הבריטית בהנהגת רוברט פאלקון סקוט, במסגרת משלחת טרה נובה. אמונדסן וצוותו חזרו בשלום לבסיסם, ואילו סקוט וארבעת עמיתיו נספו בדרכם חזרה.
אמונדסן נטבע בזיכרון הקולקטיבי כאחד מגיבורי העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, שבו עמדו משלחות שונות במבחני כוח סבל עד גבול יכולותיהם הפיזיות והנפשיות, ולעיתים אף מעבר לו. 19 חברים במשלחות אלו נספו.
קצה הדרום (באנגלית: Farthest South) היה קו הרוחב הדרומי ביותר שאליו הגיעו חוקרים לפני כיבוש הקוטב הדרומי. ציוני דרך חשובים בדרך אל הקוטב היו גילוי הארצות דרומית לכף הורן ב-1619, חציית החוג האנטארקטי של קפיטן ג'יימס קוק ב-1773, והתצפיות המאושרות המוקדמות ביותר של יבשת אנטארקטיקה ב-1820. מראשית המאה ה-19 ואילך, הייתה החתירה אל "קצה הדרום" למעשה למרוץ אל הקוטב.
תוכניותיו הסופיות של אמונדסן התמקדו בחוג הארקטי ובכיבוש הקוטב הצפוני באמצעות היסחפות ממושכת בספינה התקועה בקרח. הוא השיג את זכות השימוש בספינת חקר הקוטב של פריטיוף ננסן, "פראם", והחל בגיוס כספים נרחב. ההכנות למשלחת זו הושמו לאל בשנת 1909, כאשר שני חוקרי הארצות האמריקאים היריבים, פרדריק קוק ורוברט פירי טענו, כל אחד בנפרד, לכיבוש הקוטב הצפוני. אמונדסן שינה אפוא את תוכניתו והחל להתכונן לכיבוש הקוטב הדרומי; במרץ 1909, כשנודע ששקלטון ויתר על כיבוש הקוטב ופנה לאחור, פסק אמונדסן, שאם כך, "נשארה עוד פינה קטנה" בדרום. הוא לא חסך בשבחים להישג של שקלטון והשווה אותו לזה של ננסן בצפון. בהמשך להחמצה של שקלטון על סף ההישג, מיהר סקוט לאשר את כוונתו לעמוד בראש משלחת (היא משלחת טרה נובה), שתכתר את "הפינה הקטנה" ותתבע את הפרס לאימפריה הבריטית. כיון שלא היה בטוח בנכונות הציבור ותומכי המשלחת לממן אותו, שמר אמונדסן את השינוי ביעד בסוד. כשיצא לדרך ביוני 1910, אפילו רוב אנשי הצוות במשלחתו האמינו, שפניהם מועדות אל סחף הקרח הארקטי.
אמונדסן הקים את הבסיס האנטארקטי שלו, "פראמהיים", במפרץ הלווייתנים על חומת הקרח הגדולה. לאחר חודשי הכנה, ציוד מצבור והתחלה מוטעית, שהייתה קרובה להסתיים באסון, יצאו הוא ואנשיו בכיוון הקוטב באוקטובר 1911. במהלך מסעם גילו את קרחון אקסל הייברג, שסיפק להם נתיב אל המישור הקוטבי ובסופו של דבר, אל הקוטב הדרומי. מיומנות הקבוצה בשימוש במגלשי סקי ומומחיותה בנהיגת כלבי המזחלת הבטיחו מסע מהיר וחופשי יחסית מבעיות. בין השאר כללו הישגי המשלחת את החקירה הראשונה של ארץ אדוארד השביעי וסיור אוקיינוגרפי מקיף.
אף כי הצלחת המשלחת זכתה לשבחים מכל עבר, סיפור כישלונו ההרואי של סקוט העיב על הישגה. זאת ועוד, היו מי שביקרו את החלטתו של אמונדסן לשמור את תוכניותיו האמיתיות בסוד עד הרגע האחרון. היסטוריוני קוטב מודרניים מכירים ללא סייג במיומנות ובאומץ של קבוצת אמונדסן; בסיס הקבע לחקר הקוטב הדרומי נושא את שמו, יחד עם זה של סקוט.
רקע.
אמונדסן נולד בפרדריקסטאד (Fredrikstad), כ-80 ק"מ מכריסטיאניה, נורווגיה, ב-1872, בן לבעל-אונייה. בשנת 1893 הפסיק את לימודי הרפואה באוניברסיטת כריסטיאניה והצטרף כימאי אל הספינה "מגדלנה", שעסקה בציד כלבי ים, להפלגה אל החוג הארקטי. לאחר עוד כמה מסעות ימיים הוכשר כחובל שני; בתקופות שהותו על היבשה שכלל את כישוריו כגולש סקי מחוץ לדרכים כבושות, בסביבה הקשוחה של מישור הארדאנגרווידה הנורווגי. ב-1896, בהשראת מסעות הקוטב של בן-ארצו פריטיוף נאנסן, הצטרף אמונדסן למשלחת האנטארקטית הבלגית כחובל ראשי, על סיפון האונייה "בלגיקה", בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש. בראשית שנת 1898 נלכדה הספינה בקרח דחוס בים בלינגסהאוזן ונשארה תקועה ללא יכולת להיחלץ במשך קרוב לשנה. כך אירע שמשלחת זו הייתה, שלא בטובתה, הראשונה שבילתה חורף שלם במים אנטארקטיים. התקופה הזאת התאפיינה בדיכאון, כמעט גוויעה ברעב, אי-שפיות וצפדינה בקרב חברי הצוות. אמונדסן שמר על קור רוח, תיעד כל דבר וראה בניסיון הקשה חוויה לימודית בכל היבטי הטכניקות של חקר הקוטב, בייחוד עזרים, ביגוד ודיאטה.
מסע "בלגיקה" ציין את ראשיתו של מה שיוכר בהמשך כעידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, ומיד אחריו יצאו משלחות מן הממלכה המאוחדת, שוודיה, גרמניה וצרפת. אמונדסן, מכל מקום, הפנה את תשומת לבו בשובו לנורווגיה בשנת 1899 לקוטב הצפוני. בוטח ביכולתו להנהיג משלחת, תכנן חצייה של המעבר הצפון-מערבי, אז נתיב ימי בלתי-ממופה מן האוקיינוס האטלנטי אל האוקיינוס השקט דרך המבוך של האיים הקנדיים. אחרי שקיבל את רישיון רב חובל, רכש אמונדסן ספינה חד-תורנית קטנה בשם יִיֶה (Gjøa), שאותה התאים לשייט ארקטי. הוא השיג את חסותו של אוסקר השני, מלך שוודיה ונורווגיה, את תמיכת ננסן, וגיבוי כספי מספיק ליציאה לדרך ב-1903 עם צוות של שישה אנשים. המסע נמשך עד 1906 וזכה להצלחה מלאה; המעבר הצפון-מערבי, שהביס ימאים במשך מאות בשנים, נכבש לבסוף. בגיל 34 היה אמונדסן לגיבור לאומי, בשורה הראשונה של חוקרי הקוטב.
משלחות לקוטב הצפוני והדרומי היו פעילות בתקופה זו. בנובמבר 1906 חזר האמריקאי רוברט פירי מן החיפוש האחרון הכושל שלו אחר הקוטב הצפוני וטען, שהגיע לנקודה הצפונית הרחוקה ביותר שהושגה עד אז, '87°6 - שיא שהיסטוריונים מאוחרים יותר חלקו עליו. הוא החל מיד לגייס מימון לעוד ניסיון. ביולי 1907 יצא ד"ר פרדריק קוק , לשעבר חבר בצוות הספינה של אמונדסן ב"בלגיקה", צפונה, למה שהיה למראית עין מסע ציד אך נועד, על פי השמועה, להגיע אל הקוטב הצפוני. כעבור חודש הפליגה משלחת נמרוד של ארנסט שקלטון לאנטארקטיקה, ובו בזמן התכונן רוברט פלקון סקוט למשלחת נוספת, במקרה ששקלטון ייכשל. אמונדסן לא ראה סיבה לוותר על הראשוניות בדרום לבריטים, ודיבר בפומבי על הסיכויים להוביל משלחת אנטארקטית - אף כי היעד שהעדיף נשאר הקוטב הצפוני.
הכנות.
ננסן ו"פראם".
ב-1893 נהג ננסן את ספינתו "פראם" אל תוך קרח דחוס ארקטי מן החוף הצפוני של סיביר והניח לה להיסחף עם הקרח לעבר גרינלנד, בתקווה שנתיב זה יחצה את הקוטב הצפוני. כפי שקרה, הסחף לא התקרב לקוטב, וניסיונם של ננסן והיאלמר יוהנסן להגיע אליו ברגל נכשל גם הוא. אף על פי כן, האסטרטגיה של ננסן היוותה בסיס לתוכניות הארקטיות של אמונדסן. הוא הגיע למסקנה, שאם ייכנס אל האוקיינוס הארקטי דרך מצר ברינג, מרחק ניכר ממזרח לנקודת ההתחלה של ננסן, תשיג ספינתו סחף צפוני יותר ותעבור סמוך אל הקוטב או דרכו.