מפקד חיל המצב איפתיקר א-דאולה פיקד על כוח של כ-1000 חיילים סדירים מתוכם 400 פרשים פטמיים שהגיעו לעיר זה-מקרוב. משנודע על התקרבות הצבא הצלבני ננקטו אמצעי זהירות והגנה נוספים שכללו גירוש של כל הנוצרים מחוץ לעיר שמא יהפכו ל"גיס חמישי" כפי שקרה באנטיוכיה וסתימת בארות או הרעלת בארות מחוץ לחומות.
האוכלוסייה היהודית של העיר השתתפה אף היא בהגנה על החומות.
הכוח התוקף.
הצבא הצלבני מול חומות העיר היה קטן ביחס למשימה העומדת לפניו אך חדור אמונה ובעל ניסיון שהצטבר במהלך שלוש שנים של לחימה כמעט ללא הפסקה בדרך מאסיה הקטנה לירושלים. כאמור ה"דהירה" לכוון ירושלים המבטאת אסטרטגיה כפויה של הכול או כלום, הכתיבה גם את העובדה שהמצור הצלבני על ירושלים לא תוכנן להיות תהליך ארוך של התשה אלא התקפה ישירה פנים-אל-פנים על חומות העיר.
הסכסוכים בין מנהיגי הצבא שהתפתחו מתחילת המסע ונבעו מתחרות גאווה ותאוות בצע באו לידי ביטוי מוחשי בעת המצור משהמחנות נפרדו לשני צבאות נפרדים.
המחנה הגדול, בראשות גודפריד מבויון טנקרד ורובר מפלנדריה, הוקם בין מגדל גוליית לשער שכם.
רמון רוזן טולוז הקים את המחנה שלו מול מגדל דוד אך משהוברר לו כי נקודה זו היא החזקה ביותר בהגנת העיר הוא העביר את המחנה אל הר ציון.
המצור על ירושלים.
ביום 13 ביוני התנפלו הלוחמים הצלבנים על חומות העיר, משולהבים על ידי שמועה כי נזיר מקומי חזה ניצחון להתקפה, בהתלהבותם תקפו הצלבנים את העיר ללא הכנה וללא שימוש בארטילריה או כלי נשק כבדים שהיו בשימוש באותה תקופה מתוך אמונה כי די בריצת אמוק לכוון העיר על מנת להכריע את הקרב. ההתקפה נהדפה ומנהיגי הצבא הצלבני נאלצו להשלים עם העובדה כי הקרב יתארך וידרוש תכנון קפדני ומשאבים.
הצבא הצלבני החונה מול העיר נאלץ להתמודד במקביל עם מחסור במים שהכביד מאוד על הצלבנים עד לתום המצור וייתכן כי הצלבנים סבלו מרעב וצמא יותר מתושבי העיר.
מקור המים היחיד שלא הורעל או נסתם בקרבת העיר הייתה בריכת השילוח הנמצאת בטווח יריית קשת מחומות העיר וסובלת מאספקת מים מועטה ולא סדירה בחודשי הקיץ.
הצלבנים נאלצו לשלוח יחידות קטנות של פרשים לחפש מקורות מים בטווחים הולכים וגדלים מחומות העיר.
מחסור בעצים מסביב לירושלים הציב בעיה נוספת מאחר שהצבא הצלבני הגיע אל העיר ללא סולמות או כלי נשק המותאמים ללוחמת מצור.
ביום ה-17 ביוני עגן צי קטן של אוניות מג'נובה בנמל יפו שננטש על ידי חיל המצב. המלחים הצטרפו לצבא הצלבני בהם נגרים ואנשי מקצוע והביאו איתם כלי עבודה מסמרים וחבלים.
עצים הובאו למחנה ממרחק כולל מיערות באזור השומרון ושני מגדלי מצור - אחד בכל מחנה - הורכבו. הצלבנים בנו מספר כלי נשק נוספים המותאמים ללוחמת מצור - קטפולטות, סולמות, ומגנים.
במקביל פעלו אנשי הדת במחנה הצלבני לטהר את מחנה הלוחמים ולהכינו לקרב על ידי טקסים דתיים תפילות ובעיקר תהלוכה סביב חומות העיר. ביום ה-8 ביולי יצאה תהלוכה ובה אנשי דת נושאים צלבים ואיקונות ובעקבותיהם אבירים וחיילים פשוטים המשתתפים תקעו בכלי נשיפה כשהם הולכים יחפים אל הר הזיתים שם עמדו במקום בו - על פי תפיסתם - הופיע ישו לאחר התחייה ושם נשאו תפילה לחסדי האלוהים.
פריצה לעיר.
ביום ה-14 ביולי לאחר הכנות ממושכות החלה ההתקפה הצלבנית. המחנה הצפוני בפיקודו של גודפריד מבויון שינה את מקום ההתקפה ובחסות החשיכה נע מזרחה לנקודה הסמוכה לשער הפרחים בסמוך לנקודה הצפון מזרחית של החומה ובכך הטעה את המגינים שריכזו את כוחותיהם בסמוך למגדל גוליית.
הצלבנים התגברו על החומה המשנית הנמוכה באמצעות איל ניגוח, מעל החומות נזרקו חומרי בעירה שהציתו את איל הניגוח. תשישות הלוחמים הביאה להפוגה ויום הלחימה הגיע לסיום זמני כאשר הדרך לחומת העיר פתוחה בפני מגדל המצור הצלבני.
מול הר ציון נתקל הצבא הצלבני בהתנגדות עזה, ללא סיוע מגורם ההפתעה ומול ריכוז כוחות מאסיבי של המגינים נסתיים יום הלחימה מבלי שהצלבנים מצליחים להתקרב לחומה עם מגדל המצור.
ביום ה-15 ביולי התחדשה הלחימה עם שחר. מול הר ציון בדרום העיר חזר התסריט של לחימה עזה במהלכה מנסים הצלבנים להתקרב לחומות עם מגדל המצור ללא הצלחה בעוד המגינים משתמשים בקטפולטות ובאמצעי תבערה על מנת להרחיק את התוקפים, לקראת הצהריים אחזה אש במגדל המצור והוא החל לבעור ויצא מכלל שימוש.
בצד הצפוני של העיר קידמו הצלבנים את מגדל המצור שלהם אל חומות העיר. המגדל שגובהו היה כ-16 מטר ועליו מוצבים חיילים ובראשם גודפריד מבויון היה כבד מאוד, קשה לתמרון ומטרה נוחה מאוד לחיילים המוסלמיים והארטילריה שבשימושם. בקרב שהתפתח הצליחו הצלבנים להביא את המגדל עד לחומות העיר, תחת מטר של חיצים וקליעים ושימוש באמצעי תבערה. בצהרי היום, לאחר לחימה בלתי פוסקת הגיע הקרב לנקודת מפנה: אש אחזה במבני עץ הסמוכים לחומה מצידה הפנימי והבריחה את הלוחמים המוסלמיים מאזור הפריצה.
הצלבנים עלו על החומה שנותרה ללא מגינים, ההגנה המוסלמית התמוטטה והלוחמים הפטמיים נסוגו בבהלה.
הפאניקה אחזה גם בלוחמים המוסלמיים בצד הדרומי של העיר על הר ציון והם נטשו את עמדותיהם, מאפשרים לצלבנים להיכנס אל תוך העיר.
כיבוש ירושלים, טבח וביזה.
עם פריצת הצלבנים לעיר הם נתקלו בהתנגדות מאורגנת מועטה בלבד, הצלבנים החלו לטבוח בתושבי העיר ולבזוז את רכושם.
ריימון מאגילר (Raymond d'Aguiliers), צלבן שהשתתף במסע הצלב הראשון וכיבוש העיר מספר:
חלק מהלוחמים המוסלמיים ברחו לכוון הר הבית וניהלו קרב מאסף נואש. בחיבור שנכתב על ידי אלמוני שהשתתף בקרבות או אסף עדויות מלוחמים סמוך לאירוע וקרוי "עלילות הפרנקים" ("גסטה פרנקורום") מתואר הקרב:
וריימון מאגילר מוסיף:
אביר צלבני אחר, פולקו משארטר, מספר בזיכרונותיו:
מגן ירושלים המוסלמי, איפתיקר א-דאולה, הצליח לברוח מהצלבנים בחסות פרשים מצריים שהיו חלק מחיל המצב, הם הגיעו לשער מגדל דוד ושם עזבו את סוסיהם ונכנסו לתוך המצודה. אך רוח הלחימה עזבה את המפקד הפטמי ואנשיו והם הצליחו לערוך משא ומתן חפוז עם הרוזן רימון שהבטיח להם מעבר חופשי אל כיוון אשקלון, מעוז הכוח הפטמי בארץ ישראל. כך הצליח רימון לתפוס ללא קרב את הנקודה האסטרטגית ביותר בעיר, בה קיווה להשתמש כנקודת התחלה בעימות שיכריע מי ישלוט בירושלים ובממלכה הצלבנית המתגבשת.
הקהילה היהודית בירושלים הייתה דלה מאוד. למרות זאת, השתתפו היהודים בהגנת ירושלים. בעיר היו שתי שכונות יהודיות, בצפונה ובדרומה. עם פריצת הצלבנים אל תוך העיר, החלה מנוסה.
ההיסטוריון המוסלמי איבן אל קלניסי מספר שיהודי העיר ברחו לבית הכנסת ושם נשרפו חיים על ידי הצלבנים.
רבות נכתב על הטבח שערכו הצלבנים בתושבי ירושלים ולמרות ההבדלים במספרים המצוטטים של הנרצחים, אין ספק כי מדובר באירוע ברוטאלי.
הטבח בירושלים שלא חרג מהשקפת העולם הצלבנית והתנהגות מקובלת בימי הביניים, קשר בין קנאות דתית ואמונה עיוורת עם תורת לחימה ברברית ושאיפה אנוכית להשגת רווח אישי. השקפות - לכאורה מנוגדות אלו - השתלבו יפה באותו זמן. וכך, כשהם עדיין מבוססים בדם של קורבנותיהם הרימו הצלבנים את ידיהם לשמיים במחווה של עבודת קודש.
ביסוס השלטון.
בחירת "מגן הקבר הקדוש".
ביום ה-17 ביולי, לאחר פינוי רחובות ירושלים מגופות ההרוגים ושריפתם מחוץ לחומות העיר על מנת להימנע מהתפשטות מגיפות בחום הקיץ, נערכה פגישה של ראשי הצבא הצלבני בה נידון גורל ועתיד ירושלים. הזכות למשול בישות החדשה של המדינה הצלבנית ובירתה ירושלים עמדה במרכז העימות המחודש. לאחר דיון הוחלט לתת את שרביט השלטון לידי גודפריד מבויון תחת התואר מגן הקבר הקדוש וזאת לאור התנגדות אנשי הדת ונציגי הכנסייה להפקיד את העיר הקדושה בידי מלך חילוני.
רמון רוזן טולוז נותר מבודד ובידיו רק מגדל דוד וגם מצודה זו נמסרה לידי השליט החדש על ידי אנשיו של הרוזן משהבינו לאן נוטה מאזן הכוחות הפוליטי. בסוף חודש יולי עזב הרוזן את ירושלים וירד ליריחו על מנת לבקר במקום טבילתו של ישו (ישוע) בנהר הירדן.
בחירת פטריארך חדש.
בהיעדרו של רמון הרוזן מטולוז נבחר פטריארך חדש לירושלים אביר צרפתי מנורמנדי בשם ארנולף. אדם שקנה את שמו במחנה הצלבני משקרא תגר על גילוי שרידי הרומח הקדוש שנתגלו באנטיוכיה על ידי איש דת מאנשי אמונו של רמון הרוזן מטולוז.
בחירתו של ארנולף היא נקודת מפנה בתולדות מסע הצלב הראשון, וסימנה את הקמת הפטריארכיה הלטינית של ירושלים והתנתקות מסע הצלב מהפטריארכיה היוונית שהייתה "בעלת הבית" בעיר ובביזנטיון וסימנה את הרחקתה של הנצרות האורתודוקסית ממרכזי הכוח הצלבניים.
הצלב האמיתי.
עם כיבוש העיר החלו להתפשט שמועות בקרב הצלבנים על שרידים של הצלב האמיתי המוחבאים בעיר. ב-5 באוגוסט הכריז ארנולף על מציאת הצלב האמיתי.
נסיבות מציאת חפץ הקודש לוטות בערפל וייתכן כי הוכתבו על ידי מגלהו - ארנולף. על פי תיאור של מקורות צלבניים מדובר בכלי עשוי מזהב וכסף ובו כביכול גוש עץ שמקורו - על פי הנאמר- מהצלב עליו נצלב ישו הנוצרי. על פי האגדות הוסתר הצלב על ידי נוצרים מקומיים מפני שליטי הארץ המוסלמיים.
ארנולף והפטריארכיה החדשה שבראשה עמד השתמשו בצלב שנמצא לבסס את מעמדם בירושלים.
אריה &quot;בעל גוף&quot;
אריה "בעל גוף" הוא סיפור קצר מאת חיים נחמן ביאליק, והיצירה הראשונה שפרסם בפרוזה. הסיפור התפרסם בהמשכים בכתב העת הספרותי "השילוח" בשנת 1899, ובהמשך יצא בספר נפרד, וכן נכלל באסופות של כתבי ביאליק.
עלילה.