סעיפים אלה מדברים על שיטת הממשל האזוריות באיראן. הסעיפים אינם מפרטים בדיוק איזה גופים צריכים לקום אם כי נותנים שלד כללי והנחיות לחוקים שיחוקקו. שני העקרונות העיקריים שמובילים את הסעיפים הללו הן ההיצמדות לרוח האסלאם ושמירה על האופי הדמוקרטי. למשל סעיף 100 מפרט את הצורך בוועדה עבור כל אזור באיראן, את הוועדה יבחר העם, אך התהליך יעשה תוך כדי שימור הלאומיות האיראנית.
פרק 8 (סעיפים 107 עד 112): המנהיג.
החוקה מקנה כוח רב ללמנהיג העליון.
יש הטוענים כי למנהיג כוח רב יותר מאשר החוקה מקנה לו כיוון שהוא יכול "להשתמש בצידוק האסלאם למטרותיו".
סעיף 112 מודיע בצורה ישירה כי במקרה וחוק שהמג'לס חוקקו "בא בהתנגשות עם השריעה או החוקה" אזי מועצת שומרי החוקה צריכה להיפגש עם המועצה לאבטחת אינטרס המשטר כדי לפתור את המבוי הסתום הזה.
פרק 9 (סעיפים 113 עד 151): הנשיאות, שרים, הצבא ומשמרות המהפכה.
סעיף 146: האיסור על בסיסים צבאיים זרים.
"... השמת בסיסים צבאיים זרים באיראן הוא אסור מהיסוד..."
פרק 10 (סעיפים 152 עד 155): מדיניות חוץ.
סעיף 152 מבסס את ההתנגדות האיראנית לכל צורות ההגמוניה, שימור העצמאות האיראנית בכל המובנים ואת קניינה על האדמה, ההגנה על מוסלמים, חוסר התיישרות לכוחות על הגמונים, ושימור על יחסי שלום עם כלל המדינות שאינן לוחמניות.
סעיף 153 הוא המקור לאיסור על כל סוג הסכם שמביא לשליטה חיצונית לאיראן על כל משאב טבע, נדבך בכלכלה, צבא, תרבות במדינה או כל חלק בחיים הלאומיים האיראנים.
סעיף 154 מחזיק את השמחה האנושית בתור האידיאל הגבוה ביותר, ומקנה חופש, עצמאות ושלטון החוק והאמת בתור זכות בסיסית של כל אדם. בקנה אחד עם הקביעות האלה הסעיף תומך במאבקם של המדוכאים במדכאים בכל רחבי הגלובוס מבלי להתערב בנעשה בתוך מדינות זרות.
סעיף 155 נותן לממשלת איראן את הזכות לתת מקלט מדיני לאלה הדורשים בכך אלא אם הם נחשבים כפוגעניים או בוגדים על ידי החוק האיראני.
פרק 11 (סעיפים 156 עד 174): סמכות.
חוקי האסלאם פתוות.
סעיף 167 קובע כי על שופטים לעשות שימוש במקורות האיסלאמיים ובפתוות במקום שבו החוקים האיראנים לא מספקים מענה הולם.
פרק 12 (סעיף 175): רדיו וטלוויזיה.
סעיף זה מגן על חופש הביטוי ופיזור הדעות ב"תחנת הרדיו והטלוויזיה של הרפובליקה האיסלאמית של איראן" כל עוד שומרים על הקריטריונים הראויים לאסלאם ולאינטרסים של המדינה. הסעיף גם קובע כי המנהיג העליון הוא מי שממנה את מנהל התחנה וכן בעל הכוח להדיח אותו. בנוסף הסעיף מורה על קיום ועדה בעלת שישה נציגים (שניים מכל ענף של הממשל) שתפקח על התחנה.
פרק 13 (סעיף 176): המועצה העליונה לביטחון לאומי.
סעיף זה ממסד את המועצה העליונה לביטחון לאומי.
פרק 14 (סעיף 177): שינוי החוקה.
הסעיף האחרון בחוקה מכתיב כיצד יתבצע שינוי בחוקה. עד שלא יתבצע תהליך תקין הסעיף מקפיא כל שינוי בחוקה. סעיף 177 דורש פסיקה של המנהיג העליון כדי להתחיל להזין שינויים בחוקה.
בעצמו שינוי לחוקה לאחר יצירתה, סעיף 177 דורש הקמה של "ועדה לשינוי החוקה" כדי לקיים תהליך תקין. ההרכב של הוועדה הזאת הוא לחלוטין ממשלתי, מעבר לייעוץ של שלושה פרופסורים. השינויים הסופיים עולים למשאל עם בניגוד למשאל עם שעולה בסעיף 59 שדורש אישור של המג'לס. לסיכום הסעיף קובע כי ישנם חלקים של החוקה שאינם ניתנים לשינוי כגון האופי המוסלמי של המדינה, מטרות המדינה, אופיו הדמוקרטי של הממשל, השלטון דרך משאל עם והרשמיות בדת השיעה.
מרים הרי
מרים הרי (בצרפתית: Myriam Harry; שם העט של מריה-רוזטה שפירא Maria Rosette Shapira; 21 בפברואר 1869 - 10 במאי 1958) הייתה סופרת צרפתיה, בתו של סוחר העתיקות המומר מוזס וילהלם שפירא.
חייה בירושלים.
מרים נולדה בירושלים בשם מריה-רוזטה שפירא, "בבית ערבי עתיק על הר ציון" לפי עדותה, לסוחר העתיקות מוזס וילהלם שפירא, יהודי ממוצא רוסי שעלה לארץ ישראל והמיר את דתו לנצרות פרוטסטנטית ולרעייתו רוזטה, אחות גרמניה במסדר הדיאקוניסות. למרים הייתה אחות גדולה ממנה, אוגוסטה.
מרים גודלה מינקות על ידי אומנת בת בית לחם, שחינכה אותה על ברכי אגדות אֵימה ואמונות טפלות. הקהילה שבה חיה, הקהילה הגרמנית-פרוטסטנטית הלא-טמפלרית הייתה זעירה, אדוקה וחמורת-סבר. הדבר עמד בניגוד לרוחו של אביה ובניגוד לרוחה החופשית ובעלת הדמיון העשיר שחיפשה הרפתקאות. הרפתקאות הילדות של הרי, כפי שהן מונצחות בספרה האוטוביוגרפי "בת ירושלים הקטנה", כוללות הפגשה שלה בהיותה כבת עשר, עם אחד משייח'י שבטי הבדואים מעבר הירדן (אל-דיב, דיבון) במטרה להשיאה לו כביכול. הרי האמינה וקיוותה להילקח אל המדבר והמהתלה של אביה נחרטה בנפשה כעלבון ואכזבה. מאורע נוסף שנחרט בנפשה הוא מותו של נער שאהבה, אשר טבע לנגד עיניה בבריכת חזקיהו, שעה שבא לבקרה בחנותו של אביה בניגוד לדעת הוריו. גם אומנתה גררה אותה לעיתים להתחזות כקבצנית בכנסיית הקבר. היא התחנכה בבית הספר הגרמני-פרוטסטנטי שליד כנסיית המשיח וקנתה לה ידיעה רבה במקרא. אביה לימד אותה היסטוריה, יסודות של ארכאולוגיה וקריאת כתב עברי קדום. היא אף סייעה בידו ליצור דמויות "מואביות" ולחרוט עליהן את אותיות הכתב. כבת 12 סיימה את חוק לימודיה ואביה סידר לה תוכנית לימודים שכללה קריאה בכתבי גתה, שייקספיר, שילר, פושקין, דנטה, התלמוד והקוראן וכן גאולוגיה ובוטניקה. מוזיקה לא למדה, למרות ניסיונותיה של אמה, משום, שלדבריה "אוזנה שהוקסמה מטל ילדותה מצליל תכשיטי הערביות ומחריפות זמרתן התקשתה בהבנת ההרמוניה של בני תרבות. כמו כן לא למדה צרפתית כיוון שבירושלים היו באותה עת רק מורים קתולים ואמה לא הסכימה שתלך ללמוד אצלם.
שפירא חי מעל ומעבר ליכולתו הכלכלית, תוך שהוא תולה תקוות במכירת עתיקות מזויפות וספרי תורה אותנטיים-כביכול למוזיאון הבריטי בסך מיליון לירות שטרלינג. המשפחה עברה מהבית הקטן על הר ציון לווילת רשיד ליד רחוב הנביאים (לימים בית טיכו). בבית ידעה הרי חיי פאר. אחותה, אוגוסטה, נשלחה ללמוד בברלין בבית ספר לבנות אצילים, כהכנה לנישואין עם בן-אצולה. אולם בגיל 14 התגלתה האמת אודות אביה והוא התאבד ברוטרדם. מספר חודשים חלפו מהיום שבו נותק הקשר עם האב ועד שהגיעה הידיעה אל בני המשפחה. במהלכם ירדו מנכסיהם עקב חובות כבדים שצבר שפירא ולא היה מאין להחזירם. כעבור חודשיים נוספים עזבה הרי את ירושלים.
בפריז.
הרי התקבלה ללימודים בבית הספר בברלין בו למדה אחותה, כצדקה. היא למדה שם שלוש שנים, ברובן הייתה ככל הנראה שרויה בדיכאון. היא נכשלה במספר מקצועות, בהם צרפתית (שפה שתהפוך לשפתה העיקרית) וממסלול הוראה לבית ספר תיכון הועברה למסלול פחות-דרגה של הוראה בבית ספר יסודי. היא הכירה בדרך מקרה את הסופר לאופולד פון זאכר-מאזוך, בבית אמה בהסן והוא מצא לה עבודה כמורה לגרמנית בפריז.
בתחילת שנת 1888 הגיעה הרי לפריז. במשך עשר שנים סיגלה לעצמה שליטה בשפה הצרפתית ובתרבות צרפת, תוך שפרנסה את עצמה במתן שיעורים פרטיים בגרמנית. ושימשה בין היתר כמזכירתו של ד"ר מאזוך. בשנת 1898 התפרסם סיפור פרי עטה בעיתון סופרג'יסטי. העיתון המשיך לפרסם סיפור או מסה (חיבור עיוני) פרי עטה מדי כחודש. רוב כתיבתה עסקה בחוויות ילדותה במזרח התיכון ברוח האוריינטליזם. בשנת 1904 התפרסם הרומן הראשון פרי עטה, "כיבוש ירושלים" ("La Conquête de Jérusalem") אותו הקדישה לזכר אביה. הרומן התקבל בחום רב. בין יתר משבחיו היה אחד מהחשובים בקובעי דעת הקהל בצרפת באותה עת, אנטול פראנס. הרי זכתה על ספרה בפרס "פמינה", שהיה המקבילה הנשית לפרס גונקור. באותה שנה נישאה לצייר לאון פרו (Leon Perrault).
הרי פרסמה כארבעים רומאנים, רבים מהם על רקע ירושלים עיר ילדותה וחלקם בנושאי מסעות, בעיקר במזרח התיכון, אך גם במזרח הרחוק, מדגסקר ועוד. ב-1914 פרסמה את ספרה האוטוביוגרפי (תוך שינוי שמה ל"ציונה") "בת ירושלים הקטנה" ("La Petite Fille de Jérusalem") המתאר את פרשת ארבע-עשרה שנות חייה הראשונות כסיפור אגדה מלא דימויי-תנ"ך ושירה. דמותה של ציונה תככב ברומאנים נוספים של הרי, גם הם אוטוביוגרפיים במידה זו או אחרת, כגון "ציונה בין הברברים", "ציונה בברלין" ו"ציונה בפריז".
החל מ-1919 נסעה עם בעלה למספר מסעות וביקרה בין היתר בסוריה, בלבנון, בעיראק ובטורקיה. בשנת 1922 יצאה למסע לארץ ישראל שבמסגרתו ביקרה לראשונה בתל אביב. היא הוקסמה מתל אביב ומן המפעל הציוני ושנה לאחר מכן יצא ספרה "מאהבי ציון" (Les amants de Sion). בהקדמה לספר זה מצהירה הרי שלא הייתה מעולם ציונית, אבל לאחר מסעותיה ב-1920 וב-1922 לפלשתינה הייתה לציונית נלהבת:
ב-1934 הפכה הרי לאבירת לגיון הכבוד הצרפתי ונסעה למדגסקר, מקום שבו שהתה כחודשיים.
מרים הרי המשיכה לחיות בפריז גם במהלך השואה, לאחר שהוכיחה שאינה יהודיה. חלק מספריה צונזרו, אולם היא המשיכה לכתוב ואף פרסמה מספר ספרים, בהם את חוויות מדגסקר. הרי נפטרה בפריז בשיבה טובה בגיל 89. לא היו לה ילדים משלה, פרט לבן מאומץ.
הדוגמה המרכזית של הגנטיקה
לאור
דיבור 1337
רב אברום
תשוקה מינית
תשוקה מינית היא יצר במערכת ההורמונלית והנפשית של האדם. מערכת זו היא שקובעת את תכיפות הצורך של כל אחד מבני המין להגיע לפורקן מיני. ההנחה גורסת כי בני האדם שונים במינוני התשוקה.
גישות.
הספרות מתייחסת לשתי גישות בתשוקה:
הגישה הפיזיולוגית.