הקדיש נאמר רק כשיש לפחות מניין. האומר את הקדיש חייב לעמוד בעת אמירתו. ביחס לציבור המנהגים חלוקים: האשכנזים נוהגים לעמוד ואילו שאר העדות נוהגים לשבת, אך אם היחיד עמד בעת תחילת אמירת הקדיש עליו להישאר לעמוד עד עניית "אמן יהא שמה רבא" ואז מותר לשבת. אין פוחתין משבעה קדישים בכל יום. והגאונים סמכום לפסוק 'שבע ביום הללתיך'. לפי מנהג אשכנז המקורי, וכן במנהג התימנים, רק אבל אחד אומר קדיש בכל פעם; לפי מנהג הספרדים אומרים כולם יחד. ברוב קהילות האשכנזים היום, אמצו את מנהג הספרדים, אבל יש מקפידים לשמור על המנהג המקורי, ויש מקפידים שיארצייט אומר קדיש אחד בפני עצמו. בקהילות שרק אבל אחד אומר קדיש, יש מקפידים שהוא יתעטף בטלית כמו שליח ציבור.
הקשר בין הקדיש והאבל.
אמירת קדיש בסמיכות לפטירה של אדם, מוסברת בכמה טעמים, שהעיקריים שבהם:
אמירת 'קדיש יתום' על הנפטר היא מנהג שמקורו בתקופת ראשוני אשכנז. מקורו של המנהג מצוי במדרש תנא דבי אליהו זוטא (סוף פרק יז) ובו מסופר על רבן יוחנן בן זכאי שפגש אדם אחד שהיה נידון בדין קשה בגהנם. אותו אדם סיפר לרבן יוחנן בן זכאי שהסיכוי היחיד למחילה על חטאו, הוא אם בנו של אותו חוטא יאמר בציבור 'ברכו את ה' המבורך' ואז תעלה נשמתו של אותו חוטא מהגיהנום.
יש טוענים שמקור המנהג הוא בסדר רב עמרם גאון המורה על אמירת קדיש על ידי הבן על קבר הוריו, מנהג הנוהג עד ימינו. נוסח קדיש זה שונה מעט מקדיש היתום הנהוג בימינו. אכן קדיש זה הוא מעין צידוק הדין, ולפי הסבר זה אמירת 'קדיש היתום' על המת לאחר המוות היא מעין צידוק הדין כלפי שמיים. כוונת המונח 'צידוק הדין' בהקשר זה היא שאומר הקדיש מעיד שהוא אינו רואה במות קרובו חוסר צדק בהנהגת ה' בעולם.
כתב האר"י, שהקדיש שאומרים בשנה הראשונה הוא להעלות אביהם מגהנום לגן עדן, והקדיש ביום הזיכרון, הוא להעלותן מגן עדן עצמו למדרגה יותר גדולה ומעולה, וזהו שאמרו חז"ל: 'ברא מזכי אבא', דהיינו: בן מזכה את אביו.
בשו"ת הריב"ש (סימן קט"ו) נאמר שהמנהג הוא לומר קדיש במשך כל שנים עשר החודשים שלאחר המוות. הסבר פשוט לאמירת קדיש דווקא במשך שנים עשר חודשים הוא דברי האמורא רב בתלמוד הבבלי במסכת ברכות: "אין המת משתכח מהלב אלא לאחר שנים עשר חודש...". לפי הסבר זה, קדיש יתום נאמר בשנים עשר החודשים הראשונים לאחר המוות, כי אז זיכרון המת חזק מאוד בתודעת היתום.
כיום בין האשכנזים רווח מנהג שהבן אומר קדיש על הוריו במשך אחד עשר חודשים ולא יותר. אחד ההסברים לכך הוא שלפי המסורת באגדה ובמדרש תקופת שהותם של הרשעים בגיהנום היא שנים עשר חודשים. כדי שהנפטרים לא ייראו כרשעים הזקוקים להצלה כל אותם שנים עשר החודשים, אומרים קדיש רק במשך אחד עשר חודשים. הסבר זה משתלב במדרש שצוין לעיל המסביר את אמירת קדיש היתום כמאמץ של אומר הקדיש לרומם את נשמתו של הנפטר.
יהודי עדות המזרח, נוהגים שכאשר מגיע החודש האחד עשר לפטירה, מפסיקים למשך שבוע (כדי שלא יראה שהמנוח הוא בכלל הרשעים שנענשים בגיהנום שנים עשר חודש), ולאחר שבוע שוב ממשיכים עד סיום השנה (לפחות), מפני שהקדיש נועד גם להעלות את נפש הנפטר ואין מטרתו רק להציל מדין הגיהנום.
עיקר הטעם של אמירת הקדיש, לפי שאין מיתה בלא חטא, ורובם מתים בעוון חלול השם, שלא יכופר אותו עון עד שימותון. וכשהקב"ה נפרע מן החוטא, אז שמו מתקדש, שנאמר 'ונשפטתי' ואחר כך 'והתגדלתי' 'והתקדשתם'. לכך עומד הבן של החוטא הזה שמת, ואומר לפני התיבה יתגדל ויתקדש, כלומר מתנחם אני על מיתת אבי, הואיל ושמו של אבי שבשמים מתגדל ומתקדש על ידי מיתתו, ומיד מתכפר עון חלול השם שעשה. וזהו דוגמת הנדונים בבית דין, שהוצרכו בני משפחתם לבא לומר לבית דין יפה דנתם, להורות שאין בלבם על בית דין כלום.
בעקבות המנהג שהבן אומר קדיש על ההורים אחר מותם נולד ביידיש כינוי שמכנים הורים את בנם: "דו ביסט מיין קדיש" (יידיש: "אתה הקדיש שלי").
יש נוהגים שנכדים אומרים קדיש בשביל סבא או סבתא, שבני בנים הרי הם כבנים. ומהר"י קולין (סי' ל') כתב דלא הוו כבנים ממש, ועשה פשרה שאם יש אבל אחר שהוא הבן, יאמר הבן קדיש שתי פעמים והנכד יאמר רק פעם אחת (מטה משה ח"א סי' רט"ו).
בקרב חלק מיהודי תימן כלל לא נהגו לומר 'קדיש יתום' על המת.
אמירת קדיש בפי נשים אבלות.
אמירת קדיש בפי נשים אבלות אינה מקובלת במרבית הקהילות.
מעיקר הדין אין מניעה הלכתית לכך, ויש מגדולי הפוסקים שהתירו לנשים לומר קדיש בפורום משפחתי מצומצם. אולם, יש שהביעו חשש שמא יסיקו הנוכחים בטעות שהאישה הצטרפה כחלק מהמניין, או שלא ראוי בעין יפה תערובת של אשה בקרב עזרת הגברים בבית הכנסת. הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי, שספרו "גשר החיים" התקבל כספר בסיסי בהלכות אבלות, כותב שלמעשה הדבר תלוי במנהג: ישנן קהילות בהן מאפשרים לבת קטנה לומר קדיש אף בבית הכנסת ויש שאין מאפשרים זאת. אך אין היתר לאשה בוגרת לומר קדיש.
בליטא היו נשים שנהגו לומר קדיש יתום, גם בבית הכנסת, בכניסה לעזרת הגברים, או ממקומן בעזרת הנשים. , עדויות ברוח זו, נמצאות בספרי הלכה נוספים. ייתכן שנטיית פוסקים מסוימים לאסור או להתיר על פי המנהג במקומם אם רק אבל אחד אומר קדיש או שאומרים ביחד; החוות יאיר שהיה בגרמניה (ששם הקפידו שרק אבל אחד יאמר קדיש) אסר, ואילו פוסקי ליטא (ששם התירו בתקופה יחסית קדומה לאבלים לומר קדיש ביחד) נטו להתיר.
יום הקדיש הכללי.
יום עשרה בטבת נקבע על ידי הרבנות הראשית לישראל כיום הקדיש הכללי לזכר קורבנות השואה שמקום קבורתם ותאריך מותם לא נודע. ביום זה נוהגים להדליק נרות נשמה, לומר "קדיש" ותפילה לעילוי נשמות הנספים.
הקדיש בתנועה הרפורמית.
התנועות הרפורמיות השונות בעולם הותירו את הקדיש בארמית ולא שינו אותו לשפת המדינה, גם בתקופות בהן רוב התפילה נאמר בשפת המדינה. במדינת ישראל התנועה ליהדות מתקדמת נוהגת לומר את הקדיש בארמית, אך תנועת הנוער וחוגים מסוימים מעודדים את אמירת הקדיש בתרגומו העברי מתוך ניסיון לקרבו אל הציבור.
בנוסח הקדיש נעשו לפעמים שינויים קלים. ברוב הקהילות הרפורמיות נהוג להרחיב את סיומת הקדיש בנוסח "עושה שלום במרומיו הוא יעשה שלום עלינו ועל כל ישראל ועל כל בני האדם/ועל כל יושבי תבל".
צביה ולדן אמרה "קדיש" בהלוויית אמה סוניה פרס בשנת 2011, בנוסח הרפורמי הכולל את התוספת "ועל כל בני האדם". גם בטקס הלוויית שמעון פרס היא אמרה "קדיש" על אביה בנוסח זה.
היבטים מוזיקליים.
בשנת 1989 כללה עפרה חזה באלבומה "Desert Wind" את השיר "קדיש" הכולל את התפילה בנוסח התימני ושיבוצים באנגלית.
בשנת 2000 הלחין הזמר והמלחין חנן יובל את הקדיש לפסטיבל כפר בלום. הלחן מופיע באלבומו "סידור אישי".
המלחין אורי קיין שילב קדיש בעיבודו לסימפוניה החמישית של מאהלר, אותו הִקְדִּיש לאבל על נספי השואה.
בשנת 1963 פרסם ליאונרד ברנשטיין את הסימפוניה השלישית שלו, "קדיש"", שביצוע הבכורה שלה נערך באותה שנה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית, ג'ני טוראל (מצו-סופרן) וחנה רובינא (קריינית) בניצוחו של אברהם קפלן.
בשנת 1914 כתב המלחין הצרפתי מוריס רוול את היצירה "קדיש", אחת מתוך "Deux mélodies hébraïques". בבסיס היצירה מצוי הלחן המקובל לחצי קדיש לפני מוסף לימים הנוראים במסורת אשכנז.
בני עדות המזרח נוהגים לומר את הקדיש של ליל שבת ושל שחרית וחלק גם בתפילת ערבית במוצאי שבת בניגונים שונים לפי אופייה של השבת. למשל: אם יש שמחה של הולדת הבן או חתן וכלה - קדיש במקאם צבא; אם לרגל הולדת הבת - במקאם ביאת; אם קוראים בתורה בפרשת חטא העגל או מיתת שני בני אהרון או צום תשעה באב - במקאם חיג'אז.
במנהג תימן ואשכנז יש מנגינות מיוחדות לקדיש בתפילות מסוימות ע"פ המנגינות באותו חג.
קישורים חיצוניים.
מחקר:
אחר:
ספר יהושע
סֵפֶר יְהוֹשֻׁעַ הוא הספר הראשון בסדר נביאים ראשונים בתנ"ך. הספר מתאר את ראשית תולדות עם ישראל בארץ כנען, החל מרגע הכניסה לארץ כנען ועד מות יהושע בן נון. הספר קרוי על שמו של יהושע, מנהיג עם ישראל לאחר מות משה רבנו, אשר הוביל את תהליך מעבר הירדן וכיבוש הארץ.
תוכן הספר.
ספר יהושע נחלק לארבעה חלקים עיקריים:
הספר מכיל 656 פסוקים (על פי גרסאות אחרות - 658, עיין בחילופי גרסאות) המקובצים ב-24 פרקים.
יצירת ספר יהושע.
על פי המסורת היהודית.
לפי חז"ל ועל פי הכרונולוגיה המסורתית הספר נכתב במאה ה-13 לפנה"ס על ידי יהושע בן נון בעצמו, למעט חלקים קטנים בסוף הספר שכתבו אלעזר ופנחס. האברבנאל חולק ואומר שספר יהושע נתחבר על ידי שמואל.
על פי חוקרי המקרא.
לעומת זאת, הדעה הרווחת בקרב חוקרי המקרא היא כי הספר נכתב בתקופה מאוחרת הרבה יותר - החל מימי מלכות דוד ושלמה ועד לתקופת המלך יאשיהו (המאה ה-7 לפנה"ס).
כמו יתר ספרי המקרא, התפיסה הרווחת במחקר היא שגם ספר יהושע נכתב ונערך לאורך זמן על ידי אנשים רבים. חוקרי מקרא שונים מצאו עדויות שונות לשכתוב מאוחר ותוספות. חוקר המקרא ג'רום קריש הציע שפרקים 2–11 היו שכבת הטקסט הקדומה ביותר, שנכתבה בתקופה הקדומה ביותר, ושהיתר התווסף בהדרגה על ידי סופרים מאוחרים. אחרים הציעו שיטות חלוקה נוספות ליחידות וזיהוי רבדים קדומים, עריכה משנה-תורתית ועריכה כהנית.
תרגום השבעים של יהושע משקף מהדורה קדומה וקצרה יותר של הספר מאשר המהדורה של נוסח המסורה. שרידי ספר יהושע שנתגלו בקומראן מעידים על נוסח עברי שונה מאשר נוסח המסורה. לכן ניראה שנוסח המסורה שבידנו התגבש יחסית בתקופה מאוחרת, ייתכן אף שבסוף ימי בית שני..
יחס הספר לספרים אחרים.