ב-23 במרץ 1909, ירד שקלטון אל החוף בניו זילנד ושלח באמצעות מברק דין וחשבון בן 2,500 מילים לדיילי מייל הלונדוני, שעמו היה לו חוזה בלעדי. בניגוד לשבח ולתהילה ששקלטון קיבל מקהילת החקר הגאוגרפי, לרבות ננסן ואמונדסן, הייתה תגובת החברה הגאוגרפית המלכותית, מאופקת יותר. נשיאה הקודם, סר קלמנטס מרקהם, הביע באופן פרטי אי-אמון בקו הרוחב ששקלטון טען להשגתו. ואולם, ב-14 ביוני, התקבל שקלטון בתחנת צ'רינג קרוס בלונדון על ידי קהל רב ועצום, שכלל את נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית לאונרד דרווין וקפטן סקוט, שהיה בלתי נלהב בעליל.
באשר לקו הרוחב ששקלטון טען שהגיע אליו, הסיבה לספק בדיוקו הייתה, שב-3 בינואר חושבו כל נתוני המיקום על ידי ניווט לפי חישוב (dead reckoning): לפי כיוון, מהירות והזמן שחלף. התצפית האמיתית האחרונה, ב-3 בינואר, חישבה את קו הרוחב כ-87°, '22. טבלת המרחקים של שקלטון מראה, שבמשך שלושת הימים הבאים עברה הקבוצה קצת יותר מ-72 ק"מ, כדי להגיע לנקודה משוערת של 88°, '7 ב-6 בינואר. אז עיכבה אותם סופת שלג למשך יומיים. ב-9 בינואר 1909 מראה הטבלה שהקבוצה עברה עוד 28.8 ק"מ כדי להגיע לקצה הדרום שלהם, ואותו מרחק חזרה למחנה. מרחק כזה ביום יחיד עולה בהרבה על המרחקים שהושגו בכל שלב אחר של המסע. שקלטון הסביר שזו הייתה הסתערות קדימה, "חצי ריצה, חצי הליכה", משוחררים מנטל המזחלת וציוד אחר. כל אחד מארבעת האנשים אישר באופן עצמאי כי הוא מאמין בנכונות קו הרוחב שאליו הגיעו, ובדברי איש מהם לא התגלתה שום סיבה להטיל ספק בנאמר.
המלך אדוארד עיטר את שקלטון בתואר אביר מסדר ויקטוריה המלכותי (CVO), ובהמשך העניק לו תואר אבירות. החברה הגאוגרפית המלכותית העניקה לו מדליית זהב, אם כי לא בלי הסתייגויות - "אנו מצהירים, שהמדליה שנעניק לו לא תהיה גדולה כזו שהענקנו לקפטן סקוט", תיעד פקיד ברשומות. אף כי בעיני הקהל הרחב היה שקלטון גיבור, תועפות העושר שציפה להן לא התגשמו. עקב העלויות המאמירות והולכות של המשלחת והצורך לעמוד בערבויות להלוואות ניצל שקלטון ממבוכה פיננסית רק בזכות מענק ממשלתי מאוחר בסך 20,000 ליש"ט.
שיא קצה הדרום של משלחת נמרוד החזיק מעמד פחות משלוש שנים, עד שהגיע אמונדסן אל הקוטב הדרומי ב-14 בדצמבר 1911. על הישגיו פורצי הדרך זכה שקלטון בהכרה מלאה מאת אמונדסן: "כמו ננסן לצפון, כן שקלטון לדרום". מכאן ואילך מיקד שקלטון את שאיפותיו האנטארקטיות בחצייה טראנס-אנטארקטית, שאותה ניסה ללא הצלחה עם המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, 1917-1914, אם כי מעמדו כדמות ראשונה במעלה בעידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה לא ניתן עוד לערעור. גם חברים אחרים במשלחת נמרוד זכו לתהילה ולמעמד בשנים הבאות. אדג'וורת דייוויד, ג'יימסון אדמס, דאגלס מוסון וריימונד פריסטלי קיבלו כולם, עם הזמן, תוארי אבירות, שני האחרונים המשיכו בחקר הקוטב במשלחות נוספות, אם כי לא עם שקלטון. מוסון עמד בראש משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בשנים 1911–1913, ופריסטלי השתתף בצוות המדעי של משלחת טרה נובה. פרנק ויילד היה המשנה למפקד, "הבוס", במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית ובמשלחת שקלטון-רווט הקצרה, עליה קיבל את הפיקוד לאחר מות שקלטון בג'ורג'יה הדרומית ב-1922. עשר שנים לאחר שובה מאנטארקטיקה, התנפצה "נמרוד" בים הצפוני, כשעלתה על שרטון ב"חולות בארבר" סמוך לחוף נורפוק הבריטי, ב-31 בינואר 1919. רק שניים מ-12 אנשי צוותה נצלו.
כמה תיבות, שלמות ברובן, של ויסקי וברנדי שהושארו בכף רוידס בשנת 1909, הושבו בשנת 2010, לאנליזה שנעשתה בבית זיקוק. גרסה מחודשת של נוסחה ישנה (שהייתה אבודה מאז) של סוגי המשקאות המסוימים שנמצאו הוצעה למכירה, וחלק מן התקבולים נתרם לקרן מורשת אנטארקטיקה (ניו זילנד), שגילתה את המשקאות האלכוהוליים האבודים.
מלונות קיסר פרמייר ישראל
מלונות קיסר פרמייר ישראל היא רשת בתי מלון המפעילה שלושה בתי מלון:
מלון קיסר בים המלח שהשתייך בעבר לרשת, נמכר ב-2007 לרשת ישרוטל ושמו שונה ל"ישרוטל נבו". פתאל ניהול מלונות בקשו גם הם לרכוש את המלון, אך הדבר לא עלה בידם.
בשנת 2001 דיווח מלון קיסר ירושלים על קיצוץ 80% ממצבת כוח האדם, עקב הידרדרות המלונאות בארץ, בגלל המצב הביטחוני באותה עת.
קינקי בוטס (סרט)
קינקי בוטס ("מגפיים מוזרים", באנגלית: Kinky Boots) הוא סרט קומדיה בריטי-אמריקאי שנכתב על ידי ג'ף דין וטים פירת' ומבוסס על סיפור אמיתי. הסרט מביא את סיפורו של צ'ארלי (ג'ואל אדגרטון) יצרן נעליים כושל מנורת'האמפטון שמחליט לנסות קו ייצור חדש של נעלי פטיש בניסיון אחרון להציל את העסק המשפחתי לפני פשיטת רגל.
תקציר העלילה.
אביו של צ'ארלי נפטר ומוריש לו את העסק המשפחתי לייצור נעליים. צ'ארלי אינו מצליח לנהל את העסק כראוי וזוכה גם לבוז ולזלזול מצד עובדי המפעל. מפגש מקרי עם דראג קווין העונה לשם לולה (צ'ואיטל אג'יופור) מוביל אותו לרעיון חדש: ייצור נעלי נשים חזקות שיתאימו לגברים. הוא מבקש עזרה מלולה, זו נמנעת תחילה אך לבסוף מתרצה והופכת לשותפה לעסקים של צ'ארלי.
רקע.
ההשראה לסרט נשאבה מתוך פרק ששודר בסדרה הדוקומנטרית "צרות בפסגה" של ערוץ ה־BBC. הפרק שודר ב-24 בפברואר והביא את סיפורו של יצרן נעליים בשם סטיב פטרמן מנורת'האמפטון שיצר קו נעלי פטיש לגברים על מנת להציל את מפעל הנעליים שלו שעמד בפני סגירה, ולבסוף ייצר מותג נעליים מצליח העונה לשם "דיוויין".
פרסים.
השחקן צ'ואיטל אג'יופור היה מועמד לפרס גלובוס זהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסרט קומדיה או מוזיקלי.
עיבוד למחזמר.
בשנת 2013 יצאה לבמות ברודוויי גרסת המחזמר של הסרט בהפקתו של הארווי פיירסטיין. עם מילים ולחנים שנכתבו על ידי סינדי לאופר. המחזמר זכה בשישה פרסי טוני כולל פרס "המחזמר הטוב ביותר" לשנת 2013.
מרסל איימה
מרסל אימה
אשר מלוניל
ויליאם לם
ויליאם לם, ויקונט מלבורן השני (באנגלית: William Lamb, 2nd Viscount Melbourne, ידוע בדרך כלל בכינוי לורד מלבורן; 15 במרץ 1779 – 24 בנובמבר 1848) היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית שכיהן כשר הפנים וכראש ממשלת בריטניה. הוא ידוע בעיקר בשל החניכה בנבכי הפוליטיקה שהעניק למלכה ויקטוריה בשנות מלוכתה הראשונות. היסטוריונים אינם מדרגים אותו כאחד מראשי ממשלת בריטניה הבולטים, שכן בתקופות כהונתו לא נלחמה בריטניה במלחמות כלשהן, לא היו ענייני פנים בוערים על הפרק, לא הושגו הישגים משמעותיים ולא נוסחו רעיונות חשובים, אך הם מציינים שהוא היה אדם ישר שלא חיפש לקדם את עצמו.
ראשית חייו.
לם נולד בלונדון למשפחה אריסטוקרטית מחוגי המפלגה הוויגית. הוא היה בנם של פניסטון לם (Peniston Lamb), ויקונט מלבורן הראשון, ושל אשתו אליזבת'. הוא התחנך באיטון קולג' ובטריניטי קולג' שבקיימברידג' והתחבר לקבוצת רומנטיקנים רדיקלים כמו פרסי ביש שלי ולורד ביירון. ב-1805 הוא ירש את אחיו הבכור בתור יורש העצר לתוארו של אביו ונשא לאישה את ליידי קרוליין פונסונבי. בשנה שלאחר מכן הוא נבחר לפרלמנט כנציג המפלגה הוויגית מטעם מחוז הבחירה של לאומינסטר (Leominster). בבחירות של 1806 הוא נבחר מטעם מחוז הבחירה של הדינגטון (Haddington) ובבחירות שנערכו שנה לאחר מכן הוא נבחר מטעם מחוז פורטרלינגטון (Portarlington), שאותו הוא המשיך לייצג עד שנת 1812.
לם עלה לראשונה לתודעה הציבורית מסיבות שהיה מעדיף להימנע מהן: אשתו ניהלה רומן עם הלורד ביירון. השערורייה הייתה לשיחת הכלל בבריטניה של שנת 1812. ארבע שנים לאחר מכן פרסמה קרוליין לם רומן גותי בשם "גלנרבון" (Glenarvon), שתיאר הן את נישואיה והן את הרומן עם הלורד ביירון בצורה מחרידה שאף גרמה לוויליאם למבוכה גדולה יותר והוא הושם ללעג בקריקטורות שפורסמו אודות הפרשה אז. בסופו של דבר התפייסו בני הזוג, ואף שב-1825 הם נפרדו, מותה של קרוליין ב-1828 השפיע על ויליאם קשות.
ב-1816 הוא הביע את דעתו שכוויגי הוא מחויב לעקרונותיה של המהפכה המהוללת, אך הוא התנגד לרפורמות בשיטת הבחירה והצביע בעד השעייתו של חוק הביאס קורפוס ב-1817 כאשר פרצו בבריטניה מרידות.
סימן ההיכר של לם הייתה הפשרנות. למרות היותו ויגי הוא קיבל את משרתו של המזכיר הראשי לאירלנד בממשלותיהם המתונות מטעם המפלגה הטורית בהנהגתם של ג'ורג' קנינג ושל הלורד גודריץ'. עם מותו של אביו ב-1828, הוא ירש את תואר האצולה שלו כויקונט מלבורן ועבר לבית הלורדים. הוא בילה כ-20 שנה בספסלים האחוריים של בית הנבחרים ומבחינה פוליטית הוא לא התבלט.
שר הפנים.
כאשר הוקמה הממשלה הוויגית בראשותו של הלורד גריי בנובמבר 1830 מונה לם כשר הפנים. במהומות שאירעו בשנים 1830–1832 הוא פעל במרץ ובנחישות. הוא סירב להיעזר בכוחות הצבאיים לדיכוי המהומות והעדיף להשתמש בכוחות השיטור ובתי המשפט.
ראש ממשלה.
לאחר התפטרותו של הלורד גריי מתפקיד ראש הממשלה ביולי 1834 נאלץ המלך למנות מחליף משורות המפלגה הוויגית, שכן הטורים לא היו חזקים מספיק כדי להשיג רוב בבית הנבחרים. מלבורן היה האיש שהיה מקובל הן על המלך והן על המפלגה. הוא היסס כשקיבל את ההזמנה לדון עם המלך על הקמת ממשלה חדשה. מלבורן חשב שהוא לא ייהנה מעומס העבודה שכרוכה בתפקיד, אך הוא לא רצה לגרום לחבריו ולמפלגה לשקוע.