ב-1878 הטילה החברה הגרמנית לחקר אפריקה המשוונית על רולפס ועל הזואולוג אנטון שטקר לנסוע לאזור סולטנות וַדאי (وداي) בדרום-מזרח צ'אד ולצאת משם לחקר אגן הקונגו. באוגוסט 1879 הצליחו להגיע לנווה המדבר אל-כופרה, אבל נאלצו להימלט משם על נפשם מאימת הסנוסים וציודם הופקר והושמד. ב-1880 התלווה רולפס לאנטון שטקר במשלחת חקר לאתיופיה, ואחרי מסירת איגרת מקיסר גרמניה ליוהנס הרביעי, קיסר אתיופיה חזר לארצו.
ב-1885, כשהחריפה היריבות בין הבריטים לגרמנים במזרח אפריקה, מינה ביסמרק את רולפס לקונסול גרמניה בזנזיבר. רולפס, שלא היה דיפלומט מנוסה, לא הצליח להתמודד כהלכה עם הנציג הבריטי במקום, ג'ון קירק , ונקרא לחזור. מאז לא שב לאפריקה.
אותות הוקרה.
רולפס היה יקיר הציבור בתקופתו. תרמו לכך ספרי המסעות הכובשים שלו. למרות העדר הכשרה מדעית, רולפס נחשב לאחד ממגלי אפריקה הגרמנים החשובים בדורו לצד היינריך בארת, גוסטב נכטיגל וגאורג שווינפורט , והושווה למגלי הסהרה הצרפתים במאה ה-19, רנה קאייה ואנרי דוברייה .
באותות ההוקרה שקיבל נמנים מדליית זהב של החברה הגאוגרפית הפריסאית (1865), אות מסדר הכתר (הפרוסי), דרגה שלישית (1867), מדליית זהב (הפטרון) של החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית (1868), חברוּת כבוד בחברה הגאוגרפית הברלינאית , חברוּת באקדמיה הבווארית למדעים (1870), דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת יֶנָה (1871) וחברוּת באקדמיה לאופולדינה למדעים (1891). רחובות בערים מרכזיות בגרמניה נקראים על שמו, וכך גם בית ספר ברובע הולדתו בברמן. מין של רקפת, אנדמי ללוב, שגרהרד רולפס מצא ב-1879, נקרא בשם "רקפת רולפס" "".
קופה אמריקה 1937
אליפות דרום אמריקה 1937 (בספרדית: Campeonato Sudamericano de Football 1937) היא המהדורה ה-14 של אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל. הטורניר נערך בארגנטינה בין ה-27 בדצמבר 1936 ל-1 בפברואר 1937, ואורגן על ידי התאחדות הכדורגל הדרום אמריקאית (CONMEBOL). בטורניר הגמר השתתפו שש נבחרות החברות בהתאחדות.
עקב החום (הטורניר נערך בקיץ), רוב המשחקים שוחקו בשעות הלילה (אצטדיונה של סן לורנסו אצטדיון אל גאסומטרו היה האצטדיון היחיד בארגנטינה עם תאורה אז) בזמן שמשחקים אחרים שוחקו בשעות היום ונערכו באצטדיון אלבאר אי טאגלה, אצטדיונה הקודם של ריבר פלייט.
לא היו שלבי מוקדמות לטורניר. המדינות המשתתפות היו ארגנטינה, ברזיל, פרגוואי, צ'ילה, פרו ומחזיקת הגביע אורוגוואי. ששת הנבחרות מתחרות אחת נגד השנייה בבית אחד. שתי נקודות התקבלו בניצחון, נקודה אחת לתוצאת תיקו ואפס נקודות להפסד. עם סיום המשחקים בבית התקבל שוויון נקודות בין ארגנטינה לברזיל, ולכן שתיהן שיחקו במשחק גמר על זהות הזוכה, שהייתה בסופו של דבר ארגנטינה שניצחה 0–2 בהארכה הודות לצמד שערים של ויסנטה דה לה מאטה.
משחק הגמר.
ברזיל השתתפה בטורניר ללא שניים מהשחקנים הבולטים שלה, המגן דומינגוס דה גויה (אלוף עם בוקה ג'וניורס שנתיים לפני כן) והחלוץ לאונידאס דה סילבה שזכה לכינוי "היהלום השחור". ברזיל וארגנטינה סיימו עם מספר נקודות זהה בבית ולכן על פי הכללים נערך בין השתיים משחק גמר.
המשחק נערך באצטדיון גאסומטרו ושתי הנבחרות שיחקו משחק ברוטלי עם מספר עבירות קשות. בדקה ה-36' שחקן נבחרת ברזיל, דומינגוס ספיטאלטי, בעט באלימות בפרנסיסקו וראז'ו וכתוצאה מכך החלה מהומה שכללה את כל השחקנים (כולל כמה מחליפים). המשחק נאלץ לפסוק למשך 40 דקות, ושתי דקות בלבד לאחר חזרתו התרחשה מהומה נוספת בה רוברטו פגע בפניו של רוברטו צ'רו הארגנטינאי.
במחצית השנייה הארגנטינאי קרלוס פאוצ'לה החליף את צ'רו וברנבה פריירה החליף את אלברטו זוזאיה. החלוץ בן ה-19 של ארגנטינה, ויסנטה דה לה מאטה, החליף את וראז'ו שנפצע. דה לה מאטה שיחק קודם לכן בטורניר רק בהפסד לאורוגוואי, עם הופעה חלשה.
ארגנטינה וברזיל סיימו בתיקו 0–0 בסיום 90 הדקות, והמשחק ניגש להארכה (כל מחציתה באורך 20 דקות) על מנת לקבוע את זהות הזוכה. דה לה מאטה כבש צמד שערי ניצחון בדקות ה-102' וה-112' וזכה עבור ארגנטינה בתואר הקופה אמריקה החמישי שלה. המשחק בבואנוס איירס נגמר קרוב לשעה 2 בלילה.
כמה עיתונאים ראו במשחק זה כתחילתה של היריבות הגדולה בין ארגנטינה לברזיל. הטורניר הזה היה גם סגירת עידן בכדורגל הארגנטינאי עם השחקנים הבולטים כמו אנריקה גואיטה, זוזאיה, אלחנדרו סקופלי, ברנבה פריירה, קרלוס פאוצ'לה ופרנסיסקו וראז'ו.
מטריקס 4
אילי (אנגליה)
אילי (באנגלית: Ely) היא עיר במחוז קיימברידג'שייר שבאנגליה, 14 ק"מ צפון-מזרחית לקיימברידג'. מבחינה טופוגרפית ממוקמת העיר על גבי "אי" של קרקע חרסיתית בשטח של 60 קמ"ר המתנשא לרום של כ-26 מ' מעל המישור (the Fens). מישור זה היה מוצף מים באופן עונתי עד שנוקז במאה ה-18 ורובו היה שטחי ביצות, כך שהגישה לעיר נעשתה באופן מסורתי בשיט נהרות. אף על פי שכבר מאות שנים העיר ניצבת בלב שטח יבשתי, היא עדיין מכונה "האי אילי" (The Isle of Ely). על מרכז העיר חולשת קתדרלת אילי, מושב הבישוף של אילי ומרכז הדיוקסיה של אילי, הכוללת את כל קיימברידג'שייר. העיר היא צומת רכבות ומקושרת במסילות ברזל לקינגס לין, פיטרבורו, נוריץ', איפסוויץ', קיימברידג' ולונדון.
היסטוריה.
במקום נמצאו שרידי פעילות אנושית מן התקופה המזוליתית, תקופת הברונזה הבריטית, מתקופת הברזל הבריטית ומהתקופה הרומית. האזכור המוקדם ביותר של שם המקום הוא בחיבור "ההיסטוריה הכנסייתית של אנגליה" (Historia ecclesiastica gentis Anglorum) מאת בדה המכובד (731) כ-Elge. בכרוניקה האנגלו-סקסונית מופיע השם בצורה Elig. האטימולוגיה העממית קושרת את שם המקום לצלופחים (eels), אף שהוכח שהמילה eel עבור צלופח לא התקיימה עד סביבות 1300.
ב-672 הקימה אתלדרדה הקדושה מנזר במקום בו ניצבת הקתדרלה. המקום נהרס ב-870 על יד הפולשים הדנים. המנזר באילי היה אחד המנזרים הבנדיקטינים החשובים באנגליה לפני הכיבוש הנורמני של אנגליה והיה מעוז חשוב של התנגדות לנורמנים. לפי ספר יום הדין (1086) מנזר אילי היה "השני בעשרו בכל אנגליה". ב-1083 החלה בניית המבנה החדש של הקתדרלה וב-1109 היא נקבעה כמושב בישוף.
ב-1539, במסגרת הרפורמציה הפרוטסטנטית ופירוק המנזרים באנגליה השתלטו כוחותיו של הנרי השמיני, מלך אנגליה על הקתדרלה. ב-1541 ניתן לה מחדש צ'רטר מלכותי לשמש כקתדרלה ומרכז דיוקסיה והיא הוקדשה כ"קתדרלת השילוש הקדוש הבלתי ניתן לחלוקה". בין השנים 1636 ל-1646 התגורר מנהיג הפרלמנט אוליבר קרומוול בעיר, בבית הניצב במקום גם כיום (Oliver Cromwell's House). ב-1648 החליט הפרלמנט לפרק את הקתדרלה ולמכור את חומרי הבנייה והעיטורים. אך הדבר לא בוצע, כתוצאה מהתערבותו האישית של קרומוול. לאחר מכן ידעה העיר שנים של שקיעה.
בסוף המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 יובשו אדמות המישור סביב העיר וב-1840 חוברה למסילת הברזל של מזרח אנגליה. בתקופה הוויקטוריאנית ידעה העיר תנופה של התחדשות. בשנות ה-40 של המאה ה-19 התקיים מהלך שיקום ושיפוץ של הקתדרלה ברוח התחייה הגותית בניהולו של ג'ורג' גילברט סקוט והדבר הפיח חיים בעיר.
כלכלה.
באופן מסורתי התבססה כלכלת העיר על דיג נהרות ובפרט דיג צלופחים. כן נודעה העיר כמרכז לייצור מוצרים מעץ הערבה. ענף כלכלי נוסף היה מחצבת חרסית גדולה לייצור חומר קרמי לקדרות ומחצבת קופרוליט לייצור פוספטים. לאחר ייבוש השטחים סביבה הפכה העיר לשוק מרכזי ליבולים חקלאיים שגודלו באדמות המיובשות ומרכז עיבוד סלק סוכר.
לאורך גדות הנהר והתעלות ששימשו כעורק חיים, כלכלה ותחבורה, פותחו פארקים לנופש, ספורט ותיירות.
ועד רבני צהר
התנגדות למשטר הסובייטי
התנגדות למשטר הסובייטי הייתה התנגדות גלויה לשלטון הקומוניסטי בברית המועצות ובמדינות הגוש הסובייטי. המתנגדים כונו דיסידֶנטים; כינוי זה משמש כיום לתיאור אדם המתנגד בגלוי לשלטון טוטליטרי ומוכן להקריב את נוחותו האישית למען טובת החברה.
האופוזיציה הפוליטית בברית המועצות ובגוש הסובייטי לא פעלה במרחב הציבורי, ולרוב הייתה חסרת השפעה על כלל האוכלוסייה. עיקר פעולתם של מתנגדי המשטר הייתה הפצת מידע, הן בברית המועצות והן מחוצה לה, על הפרת זכויות האדם בידי המשטר.
על פי החוק במדינות הסובייטיות, ביקורת על המשטר נחשבה כעבירה פלילית שעונשה הגליה, אשפוז כפוי בבית חולים לחולי נפש, או מאסר במחנה עבודה (גולאג). התנהגות אנטי-סובייטית גלויה, הפגנה בעד רפורמות ופרסום ספרים שנאסרו נחשבו להפרעות נפשיות.
היסטוריה.
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 החלו מתנגדים סובייטים להדליף מסמכים ולהעביר מידע למשלחות דיפלומטיות זרות במוסקבה. בשנות השישים התרחבה התפיסה לפיה זכויות האדם הן זכויות אוניברסליות, להן זכאי כל אדם ללא קשר לגזע, דת או לאום.
בספטמבר 1965 עצר הקג"ב את הסופרים אנדריי סיניאבסקי ויולי דניאל באשמת תעמולה נגד משטר סטלין. המעצר עורר גל של אהדה ציבורית וביטויי תמיכה בזכויות אדם. רוב הדיסידנטים היו אמנים ואנשי רוח, שזכו לשיתוף פעולה מצד מדענים, מתמטיקאים ואקדמאים, שהיו בקשר הדוק עם פעילי זכויות אדם במדינות המערב.
באוגוסט 1969 פנתה קבוצת מתנגדים לוועדת האו"ם לזכויות אדם בבקשת הגנה על זכויות האדם שנשללו מהם על ידי המערכת המשפטית בברית המועצות.