ב-29 בספטמבר התכנסו צ'מברלין, היטלר, דאלאדיה ומוסוליני לוועידת הפסגה במטהו של היטלר בבניין הפיהררבאו במינכן.
צ'מברלין לא נועד אפילו עם עמיתו הצרפתי לשם תיאום אסטרטגיה פוליטית משותפת שתהווה את עמדת ממשלותיהם בוועידה. לעומתו, היטלר הכין את עצמו היטב עם מוסוליני לוועידה. עוד כשמוסוליני היה באיטליה, טרם נסיעתו לגרמניה, קיבל לידיו מסמך כתוב באיטלקית ובו מפורטת הצעת 'פשרה' לפתרון המשבר הצ'כוסלובקי. סעיפי ההצעה כללו את סיפוח חבל הסודטים ואזורים אחרים בעלי אוכלוסייה גרמנית לגרמניה, כשהסיפוח יתחיל כבר ב-1 באוקטובר ויסתיים לא יאוחר מה-10 באוקטובר. הסיפוח יתבצע בפיקוח בינלאומי של ארבע המעצמות. הצעה זאת הייתה בעצם הסכמה מלאה לכל דרישותיו של היטלר, למעט הארכת תאריך הסיום ל-10 באוקטובר. המסמך נכתב והוכן במלואו במשרד החוץ הגרמני. הוא תורגם לאיטלקית ונשלח למוסוליני. אחרי שהיטלר נסע לקבל את פני מוסוליני על הגבול, הוא נסע יחד איתו עד למינכן, כשבמהלך הנסיעה פרס היטלר בפני מוסוליני את תוכניותיו המלאות לכבוש בסופו של דבר את מרכז אירופה כולו. היטלר אמר למוסוליני: "לא רחוק היום בו חיילים איטלקים יילחמו יחד עם גרמנים נגד בריטניה וצרפת". מוסוליני הסכים לתוכניתו של היטלר.
הדיונים הראשונים בוועידה התחילו ב-29 בספטמבר בשעה 1:00 בצהריים. אחרי נאום פתיחה קצר שנשא היטלר, הוציא מוסוליני את ההצעה שקיבל לידיו ממשרד החוץ הגרמני, והציגה – בהכוונת היטלר – כאילו היא הצעת פשרה נייטרלית אותה ניסח משרד החוץ האיטלקי לצורך פתרון המשבר. צ'מברלין ודאלאדיה כלל לא חלמו שההצעה היא פרי עטם של הגרמנים, ומוסוליני רק פועל לפי הכוונתו של היטלר. הם אישרו מיד את ההצעה.
לאחר דיונים נוספים, ובכללם, הדיון בעניין השתתפות צ'כוסלובקיה בוועידה, הגיעו ראשי המעצמות בערב ה-30 בספטמבר להחלטה וחתמו על "הסכם מינכן".
הסכם מינכן.
בשעות הקטנות של ליל ה-29-30 בספטמבר, חתמו הצדדים על הסכם מינכן. ההסכם קבע שהצבא הגרמני יוכל להשלים את השתלטותו על חבל הסודטים הצ'כוסלובקי עד 10 באוקטובר, ושוועדה בינלאומית תחליט על עתידם של שטחים נוספים השנויים במחלוקת.
עקרונות ההסכם עליו חתמו מנהיגי ארבע המעצמות:
בנספח שצורף להסכם הוצהר:
לאחר החתימה התעקש צ'מברלין להמשיך ולדון עם היטלר בעניינים הנוגעים לשלום העולם, והחתים אותו על הסכם דו-צדדי, שבו נאמר כי בריטניה וגרמניה מתחייבות שלא לצאת לעולם למלחמה זו כנגד זו.
תוכן ההסכם נמסר לנציגי צ'כוסלובקיה, שקיבלו הלם מוחלט. הם רצו למחות על כך, ולהבהיר שממשלתם לעולם לא תסכים להחלטות האלה, אך שליחו המיוחד של צ'מברלין, וילסון, שמסר להם את פרטי ההסכם, אפילו לא שמע מה שיש להם להגיד והשאירם בחדר לבדם.
השלכות ההסכם ותוצאותיו.
עם שובו של צ'מברלין ללונדון הוא נשא נאום בפני קהל נלהב ותוך שהוא אוחז במטריה שחורה, הכריז את הכרזתו הידועה כי הובא לעולם "שלום בזמננו", ונופף בפיסת הנייר ההסכם. הסכם שהושג במינכן זכה לשבחים נלהבים הן בבריטניה והן בעולם. בין המשבחים היו האפיפיור פיוס האחד עשר, ראש ממשלת אירלנד איימון דה ואלירה, ונשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט. צ'מברלין זכה לשיאים של פופולריות מבית, והתקבל כמנצח אצל המלך ג'ורג' השישי.
עוד לפני הוועידה כתב וינסטון צ'רצ'יל: "בריטניה יכולה הייתה לבחור בין חרפה למלחמה, היא בחרה בחרפה אך מן המלחמה-לא תימלט".
סטלין היה מרוצה פחות מתוצאות הוועידה, אשר הותירה אותו חשוף במזרח כנגד גרמניה בעלת התיאבון הטריטוריאלי, ולה ברית חדשה עם מעצמות המערב. כן נראה כי אי הזמנתו לוועידה משמעותה אי הכרה בכוחה של ברית המועצות כמעצמה עולמית. נראה כי ועידה זו הייתה בין הגורמים להחלטתו לכרות את הסכם ריבנטרופ מולוטוב כשנה לאחר מכן.
העם הצ'כוסלובקי היה הקורבן הראשי להסדר. הוא נאלץ למסור את חבל הסודטים, בו היו ביצורי הגבול העיקריים, ונותר חשוף לפלישה גרמנית. במרץ 1939 כבש היטלר את יתר צ'כוסלובקיה, וכן סיפח (כ"פרוטקטורט") את בוהמיה ומוראביה, המהוות כיום את צ'כיה. הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה היה שם קוד לכיבוש גרמני אכזרי, בו בוצעו פשעי מלחמה על ידי הנאצים, לרבות השמדת הכפר לידיצה על תושביו, בנקמה על רצח "הפרוטקטור" ריינהרד היידריך. את סלובקיה הותיר היטלר כמדינה עצמאית למחצה, שבראשה ממשלת בובות. על אף שלא הייתה תגובה צבאית לאירוע זה, ברור היה כי פניו של היטלר למלחמה, וזה היה סופה של מדיניות "השלום בזמננו".
בנוסף לגרמניה הנאצית גם הונגריה ופולין זכו להרחבה טריטוריאלית כתוצאה מפירוק צ'כוסלובקיה. הונגריה סיפחה שטחים המהווים כשליש מסלובקיה, בהם חיו הונגרים רבים, ופולין סיפחה את חבל זאולז'ה שחלק מאוכלוסייתו הייתה פולנית.
לאחר ההסכם.
במרוצת הזמן הפך הביטוי "מדיניות מינכן" לכינוי למדיניות פיוס כלפי רודן תוקפן, וכן נמנה עם הגורמים המרכזיים לפרוץ מלחמת העולם השנייה. פלישת גרמניה לצ'כוסלובקיה וסיפוח חבל הסודטים, שהיו התוצאה מיידית של ההסכם, היוותה את תחילת פירוקה הטוטלי של צ'כוסלובקיה כחצי שנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן פרצה מלחמת העולם השנייה, כשהיטלר דרש את המסדרון הפולני מפולין ואת העיר דנציג שהייתה "עיר חופשית".
נוויל צ'מברלין לאחר מינכן.
נוויל צ'מברלין נותר ראש ממשלת בריטניה לתקופה ארוכה גם לאחר שהתברר כי העריך את כוונותיו של היטלר באופן שגוי, וכי מדיניות הפייסנות שהוביל עם גרמניה הנאצית התבררה ככישלון. משהעלה היטלר דרישות טריטוריאליות לגבי המסדרון הפולני והעיר החופשית דנציג שהייתה קשורה באיחוד מכס עם פולין, נתן צ'מברלין ערבות לשלמותה הטריטוריאלית של פולין, ומשזו הופרה בפלישה גרמנית, נתן להיטלר אולטימטום להסיג כוחותיו, ומשזה לא נענה לאולטימטום הכריז על פרוץ המלחמה. צ'מברלין נותר בתפקידו עוד חודשים מספר, עד מאי 1940, כשהוחלף על ידי וינסטון צ'רצ'יל.
משנפטר צ'מברלין, חודשים מספר לאחר מכן, נשא צ'רצ'יל נאום בפרלמנט, ובו הספיד את צ'מברלין באלו המילים:
הרוזן ברנדוט
פריקלס
פֶּרִיקְלֵס (ביוונית: Περικλής, מילולית: "עטור תהילה"; 495-429 לפנה"ס) היה מדינאי, רטוריקן ומצביא בולט בתקופה בה הגיעה אתונה לשיא כוחה - התקופה שבין מלחמת פרס–יוון והמלחמה הפלופונסית.
עדות להשפעתו הרבה של פריקלס על החברה האתונאית הדמוקרטית ניתן למצוא בכתביו של ההיסטוריון היווני בן זמנו, תוקידידס, שכינה אותו "האזרח הראשון של אתונה". פריקלס הפך את הליגה האטית-דלית לאימפריה האתונאית והנהיג את בני עמו בשנתיים הראשונות למלחמה הפלופונסית.
פריקלס עודד וקידם את האמנויות והספרות במדינתו, פעולות שהיו בין הגורמים העיקריים להפיכתה של אתונה למרכז התרבותי והחינוכי הבולט ביותר ביוון העתיקה. הוא החל במבצע הבנייה השאפתני במסגרתו הוקמו רוב המבנים הניצבים היום על גבעת האקרופוליס, לרבות הפרתנון. המבצע הפך את אתונה לאחת הערים היפות בעולם העתיק.
ילדות.
פריקלס נולד בשנת 495 לפנה"ס לערך, במחוז חולרגוס צפונית לאתונה. הוא היה בנו של הפוליטיקאי קסנאתיפוס בן אריפרון, שהורחק באוסטרקיזם בשנים 484-485 לפנה"ס אך שב לאתונה והוביל את צבא אתונה לניצחון נגד הפרסים בקרב מיקאלה, חמש שנים מאוחר יותר. אמו של פריקלס, אגריסטה, הייתה נצר למשפחת האלקמונידים, שנחשבה מקוללת אך בעלת השפעה רבה. קשרי המשפחה שלה מילאו תפקיד מכריע בתחילת פעילותו הפוליטית של בעלה. אגריסטה הייתה נינתו של קלייסתנס, טיראן סיקיון, ואחייניתו של הרפורמטור האתונאי, קלייסתנס, אף הוא בן למשפחת האלקמונידים.
פריקלס השתייך לשבט "אקמנטיס" ושנות ילדותו ונערותו עברו עליו בשלווה. פריקלס המופנם נמנע מליטול חלק באירועים ציבוריים והעדיף להקדיש את זמנו ללימודים. מעמדה של משפחתו ועושרה אפשרו לו להמשיך ולהתמיד בלימודיו ולרכוש השכלה. הוא למד מוזיקה אצל גדולי מורי התקופה, וייתכן שדאמון מאואה, אנכסגורס ופיתוקליידס היו מוריו. פריקלס נחשב לפוליטיקאי הראשון שייחס ערך רב לפילוסופיה, ונהנה מחברתם של פילוסופים כמו פרותגורס, זנון מאלאה ואנכסגורס. האחרון היה חברו הקרוב והשפיע עליו רבות.
הקריירה הפוליטית עד לשנת 431 לפנה"ס.
הכניסה לפוליטיקה.
באביב שנת 472 לפנה"ס, מימן פריקלס את הצגת הטרגדיה "הפרסים" מאת אייסכילוס בדיוניסיה. במעשה זה הפגין פריקלס בפני הציבור האתונאי את עושרו הרב. החוקר סימון הורנבלואר סבור כי בחירתו של פריקלס במחזה המציג תמונה נוסטלגית של ניצחונו המפורסם של תמיסטוקלס בקרב סלמיס מצביעה על תמיכתו של הפוליטיקאי הצעיר בתמיסטוקלס במאבקו ביריבו הפוליטי קימון, שהביא להגלייתו של תמיסטוקלס באוסטרקיזם זמן קצר לאחר מכן.
הגליית קימון ועיצוב המשטר הדמוקרטי.
בשנת 463 לפנה"ס, הוביל פריקלס את ההליכים המשפטיים נגד קימון, מנהיג האוליגרכים, באשמת הזנחת האינטרסים החיוניים של אתונה במוקדון. בשנים 462-461 לפנה"ס לערך הוביל אפיאלטס, מנהיג הדמוקרטים ומורו הרוחני של פריקלס, מהלך שנועד לקצץ בסמכויות האראופגוס (מועצת הזקנים), שהייתה בעבר הגוף החזק באתונה ושהשליטה בה הייתה מסורה בידי חוגי האצולה האתונאיים. אפיאלטס הציע להפחית באופן משמעותי את סמכויות המועצה, והאקלסיה (אספת העם) אימצה את ההצעה ללא התנגדות של ממש.