יִידִישֶע פִּירַאטְן (ביידיש: ייִדישע פּיראַטן – 'פיראטים יהודים', או 'פיראטים יידיים') הוא שיר שנכתב עבור להקת חיל הים ובוצע על ידה במסגרת תוכניתה התשיעית, "רפסודה בכחול", שהועלתה לראשונה בשנת 1969. סולני הלהקה לשיר היו אבי אוריה ושלמה ארצי.
מילותיו ההיתוליות של השיר משתעשעות ברעיון של קיום שודדי ים יהודים דוברי יידיש. הוא עוסק בעלילותיה של חבורת פיראטים הנערצת בריכוזים היהודיים במזרח אירופה שלפני השואה – כמילות הפזמון החוזר: "מביאליסטוק עד ווהלין, מליטא ועד פולין, כל העם כבודנו ימלל / איזה חברה יאַטן [=שובבים], יידישע פיראטן, שירבו כמותם ב[עם] ישראל"). הם מפליגים בים הבלטי כשמגמת פניהם ארץ כוש ותרשיש, ובכליהם דברי מזון מסורתיים – קרעפלאך, טשולנט וגעפילטע פיש. בנדודיה מגיעה החבורה לבסוף לארץ ישראל, ובמעבר קל בין תקופות הזמן מגויסת למקהלת הרבנות הצבאית (זה כנראה המקרה היחיד בו בשיר של להקה צבאית מוזכרת להקה צבאית אחרת).
מילות השיר, הרוויות במילים ובביטויים יידישאיים, נכתבו על ידי יורם טהרלב ודני ליטאי (במאי הלהקה באותה עת).
לחן השיר, השואב מצליליה של המוזיקה היהודית המסורתית, חובר על ידי דרורה חבקין. העיבוד המוזיקלי הוא של בני נגרי שהיה המנהל המוזיקלי של התוכנית.
נשמעה הטענה שהשיר חובר בהשראת פעולת חיל הים בה הוברחו ספינות שרבורג מצרפת לישראל, אך הואיל והשיר נכתב לפני הפעולה (שהתרחשה בדצמבר 1969), אין לכך בסיס.
מגירה
מגירה היא מכל מורכב בתוך רהיט וניתן להסטה מתוכו.
מגירות נבנות ממגוון חומרים, כגון עץ, מתכת וחומרים פולימריים. המגירות מוסטות על מסילות מחומרים שונים ומורכבות אל הרהיט שבתוכו המגירה. מגירות נמצאות בפריטי ריהוט מסוגים שונים: שולחנות, שידות, מיטות וארונות: במשקי בית ובמשרדים; מגירות נבנות גם במכשירים שונים, כגון מחשבים, ובכלי רכב, שיט ותעופה.
מגירות ניתנות לנעילה על ידי מנעול ומפתח.
קיימות מגירות עם מנגנון לטריקה איטית או ללא טריקה, למטרת בטיחות, בעיקר בטיחות לילדים - מניעת סגירתן על אצבעות הסוגר.
אולימפיאדת גרמיש-פרטנקירשן (1936)
שלום יונה טשרנא
ש&quot;י טשרנא
ש.י. טשרנא
ש. י. טשרנא
שבירת הטבעת
שבירת הטבעת (ברוסית: Разорванное кольцо) היא אנדרטה הניצבת בקרבת העיר סנקט פטרבורג שברוסיה, המסמלת את שבירת המצור עליה במלחמת העולם השנייה.
האנדרטה ניצבת לחופה המערבי של ימת לדוגה, כ-40 קילומטרים מצפון-מזרח לסנקט פטרבורג. אל האתר בו היא ניצבת הגיעה בחורף 1941-1942 דרך החיים - כביש קרח, שהתמשך לרוחב פניה הקפואים של ימת לדוגה, והיווה את נתיב האספקה הקרקעי היחיד אל העיר הנצורה (שאז היה שמה לנינגרד). דרכו הועברו אל העיר מאות אלפי טונות של אספקה חיונית במהלך חודשי החורף, תוך אובדן חיים רבים.
האנדרטה מורכבת משתי זרועות בטון, המתנשאות עד לגובה של שבעה מטרים ויוצרות קשת קטועה. הן מסמלות את טבעת המצור הגרמנית-פינית על העיר, שבעקבותיו מתו בה מאות אלפים ברעב, ואת שבירתה של טבעת זו, שנעשתה על ידי העברת האספקה לעיר על פני הימה.
מעצב האנדרטה הוא הפסל קונסטנטין סימון. היא נחנכה ב-29 באוקטובר 1966.
פרכוס
פִּרְכּוּס (באנגלית: Convulsion) הוא מצב רפואי שבו שרירי הגוף מתכווצים ומתרפים במהירות שוב ושוב. התוצאה היא טלטול לא מבוקר של הגוף. ישנם שני סוגי פרכוסים: פרכוס אפילפטי ופרכוס לא-אפילפטי.
הילארי בארטון
שרפרף
שרפרף הוא כיסא ללא משענת המיועד לאדם אחד. שרפרפים עשויים ממגוון חומרים; בדרך כלל מעץ, אך גם ממתכת או חומרים פולימריים; עשויים להיות מחומרים קשים או מרופדים בבד, עור וספוג. שרפרפים הם רהיט הנמצא בבתי משפחה, במסעדות וברים. זהו אחד מרהיטי הישיבה הראשונים.
ספורט ובריאות.
סיבולת לב-ריאה ניתן לשפר על ידי מאמץ גופני מתון לאורך זמן. אחת הדרכים לעשות זאת היא ירידה ועלייה במדרגות או על גבי שרפרף.
שרפרפים מלכותיים.
בכמה ממלכות באפריקה משתמשים בשרפרפים במקום כיסאות. המפורסם שבהם הוא שרפרף הזהב של אסאנטאנה בגאנה, שידוע כגורם למלחמה בין הבריטים לאשנטי.
עקרון השקילות החזק
היסטוריה של נמיביה
ההיסטוריה של נמיביה עברה תחנות שונות מאז היותה קולוניה במאה ה-19, ועד עצמאותה ב-21 במרץ 1990.
היסטוריה פרה קולוניאלית.
ישנה מחלוקת בנוגע לעמים המקוריים של נמיביה. המפורסמים ביותר הם הבושמנים (נקראים גם "סן"); משערים שהם קיימו את ההתיישבות המוקדמת ביותר באזור הנקרא כיום נמיביה, בוטסואנה ודרום אפריקה. הבושמנים היו ציידים-לקטים וחיו כנוודים. הדברים החשובים ביותר בהרכב התזונה שלהם היו פירות, אגוזים ושורשים, אך מלבד זאת הם גם צדו זנים שונים של אנטילופות.
לאחר זמן קבוצות אתניות רבות אחרות של מהגרים התיישבו בנמיביה.
הצפון - האבמבו והקבנגו.
שבט האבַמבּו, וכן הקבנגוֹ, קבוצה קטנה קרובת משפחתה, חיו בצפון נמיביה, דרום אנגולה וגם, במקרה של הקבנגו, במערב זמביה. בהיותם עם של מתיישבי קבע, כלכלתם הייתה מבוססת על חקלאות, בקר ודיג, אך הם גם ייצרו טובין עשויים ממתכת. שתי הקבוצות השתייכו לבנטו.
הגירת הקויטאן - הנאמה והדמארה.
עד לפני כ-2,000 שנים, רק הציידים ולקטים המקוריים של עמי הסן, הבושמנים, התיישבו בנמיביה; הנאמה חיו באותה התקופה מסביב לנהר אורנג', בגבול הדרומי של נמיביה, שם הם גידלו עדרי כבשים ועיזים.
הן הנאמה והן הסן השתייכו לקבוצת השבטים קויסאן ודיברו שפות דומות.
במאה ה-9 הדמארה (נודעו גם כ"ברגדאמה"), שבט אחר המשתייך גם הוא לאותה קבוצת שבטים, התיישב בנמיביה. לא ברור מאין הגיע, אך מקום התיישבותם היה בערבות במרכז נמיביה, הנקראות דמארלנד.
החדירה האירופאית.
האירופאי הראשון שדרך על אדמת נמיביה היה הפורטוגזי דיוגו קאו, שעצר בחוף סקלטון ב-1486. הוא הציב שם פדראו (Padrão), עמוד אבן, שהחליף את צלבי העץ בהם נהגו עד אז להשתמש הפורטוגלים, על מנת לקבוע חזקה פורטוגלית על הקרקע.
האירופאי השני שהגיע לנמיביה היה גם הוא פורטוגזי, בארתולומיאו דיאש, שעצר במקומות הנקראים כיום ואלוויס ביי ולידריץ, במסעו לסבוב את כף התקווה הטובה.
מדבר נמיב היווה מחסום מטיל אימה, ואפילו החוקרים הפורטוגזים לא הרהיבו עוז להעמיק בו.
ב-1793, השלטון הגרמני במושבת הכף, החליט להשתלט על מפרץ ואלוויס, משום שזה היה המקום היחיד שיכול היה לשמש כנמל עמוק מים. כשבריטניה השתלטה על מושבת הכף בשנת 1797, הם שלטו גם על מפרץ וולביס. אבל הן הבריטים והן הגרמנים לא הרחיקו משם.
אחת הקבוצות הראשונות שגילו עניין בנמיביה היו המיסיונרים. ב-1805, החברה המיסיונרית של לונדון החלה לפעול בנמיביה. ב-1811 הם הקימו את העיר ביתניה בדרום נמיביה, ובנו בה כנסייה שהיא כיום הבניין העתיק ביותר בנמיביה.
בשנות ה-40 של המאה ה-19, החברה המיסיונרית הגרמנית החלה לפעול בנמיביה והתאחדה עם המיסיונרים הבריטים.
הגירת הבנטו - שבט ההררו.
במהלך המאה ה-17, נע אל תוך נמיביה שבט ההררו, שבט נוודים שכלכלתו על עדרי בקר. הם הגיעו מהאגמים האפריקאיים המזרחיים ונכנסו לנמיביה מצד צפון מזרח. בתחילה הם שכנו בקאוקלנד, אבל באמצע המאה ה-19, מספר שבטים נעו דרומה יותר לתוך הדמארלנד. לעומתם, שבט ההימבה נותר בקאוקולנד, וגם כיום עדיין יושב שם.
שבט האורלם.
במאה ה-19, איכרים לבנים נעו לכיוון נמיביה מדרום, תוך שהם הודפים את השבטים הקויטאנים הילידים, שהקימו התנגדות עזה לאורך נהר האורנג'.
חמושים ברובים, יצרו האורלמים אי יציבות גדלה יותר ויותר כשהם התיישבו בנאמקוולנד, ולבסוף התעורר עימות בינם לבין שבט הנאמה, ששכן שם. תחת הנהגתו של ג'ונקר אפריקנר, ניצלו האורלמים את עדיפותם בנשק והשתלטו על אדמות המרעה הטובות ביותר. בשנות ה-30 של אותה המאה, הגיע ג'ונקר אפריקנר להסכם עם מנהיג שבט הנאמה, על פיו יגן שבט הארלם על הערבות מפני שבט ההררו שהסיג גבולם, ובתמורה ג'ונקר אפריקנר יוכר כ"אדון עליון" באזור זה, יקבל מס שיעלו לו שבט הנאמה ויתיישב בשטח שכיום נמצאת בו העיר וינדהוק, בגבול מקומם של ההררו.
לא רחק הזמן והאורלמים יצאו למאבק כנגד ההררו. שני השבטים רצו להשתמש באדמות המרעה של דמארלנד לעדריהם. התוצאה הייתה מלחמה בין הארלמים להררו, אך גם מלחמה בין שניהם לשבט הדמארה, שהתיישב לראשונה באזור זה. הדמארה הוכרחו להעתיק את מקום התיישבותם, ורבים מהם מתו.
עם סוסיהם ורוביהם, היו הארלמים כח צבאי מעולה בהרבה מההררו, והם ניצחו וכפו על ההררו לתת להם בקר כמס.
הגירת הבאסטרים.
הקבוצה האחרונה שהגיעה לנמיביה לפני בוא האירופאים, היו הבאסטרים (בגרמנית: "Baster", שמשמעותו "ממזר" או "בן כלאיים") - צאצאים של גברים לבנים ונשים אפריקאיות (שחורות), רובן משבט הנאמה. כיוון שהבאסטרים היו קלוויניסטים ודיברו אפריקאנס, הם החשיבו את עצמם יותר לבנים מאשר שחורים. אך כמו שעשו האורלמים לשבטים הילידים, כן נעשה עתה לבאסטרים; הם הוכרחו לנדוד צפונה בגלל ההתפשטות של מתיישבים לבנים, כשבשנת 1868 הגיעה מעבר לנהר האורנג' קבוצה של כ-90 משפחות אירופאיות אל נמיביה.
לאחר מכן התיישבו הבאסטרים במרכז נמיביה, שם הם ייסדו את העיר רחובות. ב-1872 הם הקימו את "הרפובליקה החופשית של רחובות", ואימצו לעצמם חוקה שעל פיה תונהג המדינה על ידי "קפטן" שנבחר ישירות על ידי העם, וכן פרלמנט זעיר המורכב מ-3 אזרחים שייבחרו גם הם ישירות על ידי העם.
הקולוניזציה הגרמנית.
רק במאה ה-19 החלה ההתעניינות באזור, כאשר מדינות אירופאיות רצו לחלק את אפריקה ביניהם במה שמכונה המירוץ לאפריקה. אותם אירופאים, והגרמנים והבריטים בראשם, החלו להתעניין אז בנמיביה.