Unity (בתרגום חופשי: אחדוּת) הוא האלבום הרביעי של אבישי כהן, שיצא לאור ב-24 באפריל 2001 בהוצאת Stretch Records האמריקנית בארצות הברית.
הפקה.
אלבום זה מציג פרויקט בשם "The International Vamp Band", הרכב המורכב מחמישה נגנים פרט לאבישי כהן, ובאים מארבע ארצות שונות. לצד הישראלים אבי ליבוביץ' ויגיל ברס, משתתפים דיאגו אורקולה מארגנטינה, אנטוניו סנצ'ס ממקסיקו, ויוסבני טרי מקובה. הסגנון המוזיקלי של האלבום יונק השראה מארבע ארצות אלו, לצד השפעות נוספות של מוזיקת עולם, מוזיקה לטינית, מוזיקה קלאסית, הכל סביב סוגת הג'אז. לשילוב זה של יסודות בינלאומיים רומז שם האלבום והלהקה, והאלבום מוקדש למסר של אחדות ושלום עולמי. גורם מרכזי שהוביל את כהן להפצת המסר הזה הוא המתיחות הגוברת בארץ מולדתו ישראל באותה תקופה. המסר האנטי-מלחמתי הועצם באלבומו הבא Lyla עם השיר "How Long".
באלבום זה מוותר כהן על הקונטרבס, כלי המומחיות שלו, לטובת תפקיד הפסנתרן (הכלי הראשון שלמד בילדותו). ברס, שניגן גם באלבומו הקודם Colors, מחליף אותו בתפקיד נגן הקונטרבס.
מקוק שחור
מקוק שחור (שם מדעי: "Macaca nigra") הוא מין של פרימט מהסוג מקוק חסר זנב. תפוצתו העיקרית ביערות הטרופים שבאי סולאווסי באינדונזיה ובאיים הקטנים סביבו.
מאפיינים.
גודלו של המקוק הוא כחמישים וחמישה סנטימטרים, וצבעו שחור. הדבר המאפיין אותו בעיקר היא ציצת השער מעל ראשו. כאשר הוא כועס מזדקפת הציצה עקב תזוזת המצח. משקל הזכר כ-10 קילוגרם ומשקל הנקבה כ-6 קילוגרם.
משך ההריון של המקוק הוא 5 חודשים וחצי, ובסיומו ממליטה האם ולד אחד. פניו ורודים וצבעם משתנה לאחר מספר חודשים. המקוק מגיע לבגרות מינית בגיל 2-4 שנים. ואורך החיים הממוצע שלו כ-20 שנה והוא יכול להגיע אף לכשלושים שנה. המקוק חי בקבוצת המונות עד כ-15 מקוקים. המקוק ניזון מפירות, עלים, חרקים, וירקות שונים.
מספר הפריטים של המקוק השחור הולך ופוחת והוא מוגדר כעת בסכנת הכחדה חמורה, עקב כריתת היערות, וציד לצורך מסחר. כמו כן תושבי אינדונזיה מגדלים את המקוק כחיית בית.
וולגה גא&quot;ז 21
וולגה גא"ז 21 (ברוסית: Во́лга ГАЗ-21) היא מכונית נוסעים סובייטית שיוצרה במפעל גא"ז בעיר ניז'ני נובגורוד במהלך השנים 1956-1970. במהלך תקופה זו יצאו מקו הייצור כ-640 אלף מכוניות. בשנות ה-60 היא הייתה מכונית הנוסעים היוקרתית בברית המועצות ועליה נסעו מנהלי מפעלים, פקידי ממשל בכירים, אנשי תרבות ידועים ועוד. דגם זה היה הראשון בסדרה של מכוניות שנקראו כולן וולגה, ויוצרו עד 2010.
רקע.
החל משנת 1946 מפעל גא"ז החל בייצור מכוניות מדגם פובדה. בתחילת הייצור זו הייתה מכונית מתקדמת לתקופתה, אך בשנות ה-50 התכנון היה מיושן. לכן הוחלט על מעבר לדגם מתקדם.
עבודות תכנון הדגם החדש החלו בשנת 1951. כבר מהתחלה הוחלט להקטין את קוטר הגלגלים מ-16 ל-15 אינץ' ועל ידי כך להגדיל את הנפח הפנימי. המכונית הייתה צריכה להתמודד עם מצב הכבישים הירוד בברית המועצות והעדר רשת מוסכים רחבה עם כוח אדם מנוסה. כתוצאה מכך בתכנון שולבו פתרונות טכניים מיושנים אף לתקופה של שנות ה-50 לצד פתרונות מתקדמים. עיצוב הדגם היה מתקדם לשנים 1953-54, כאשר המכונית תוכננה, אך לקראת שנת 1958, כאשר יצאה לשוק, העיצוב כבר היה מיושן. לקראת סוף תקופת ייצורה, בסוף שנות ה-60 העיצוב לא ענה לסטנדרט המקובל.
התכנון מבוסס בעיקר על ניסיון אמריקאי ולכן המכונית תוכננה כמכונית כבדה יחסית אך אמינה.
למכונית תוכנן מנוע חדש. לראשונה בברית המועצות, הותקנה במכונית זו תיבת הילוכים אוטומטית, אולם בעקבות תרבות תחזוקה ירודה ייצור מכוניות עם תיבה זו הופסק בשנת 1962.
סימן היכר של הדגם - צבי על מכסה המנוע - החל להופיע רק בשנת 1962 והותקן על כרבע מכלל המכוניות שנבנו. המכונית צרכה כ-13.5 ליטר בנזין ל-100 ק"מ, ובנסיעה עירונית אף יותר מכך. צריכה זו אומנם גבוהה אך לא חריגה למכוניות בנפח מנוע דומה שתוכננו בשנות ה-50. למנוע היו 75 כוח סוס בלבד ובהתחשב במשקל המכונית היא יכלה להגיע ל-130 קמ"ש בלבד. לצורכי שרותי הביטחון הסובייטיים נבנו מכוניות עם מנוע 8 צילינדרים והם היו מסוגלים להגיע למהירות של 170 קמ"ש.
המכונית הייתה מכונית הנוסעים הסובייטית הראשונה שהגיעה לרמה משמעותית של מכירות לאירופה ובמיוחד בבלגיה. חלק מהמכוניות הורכבו במפעל באנטוורפן. מכוניות אלו השתמשו בחלקן במנוע דיזל.
היסטוריית ייצור.
המכוניות הראשונות נבנו בשנת 1955. הייצור הסדרתי החל ב-10 באוקטובר 1956 אך עד לסוף שנה נבנו 5 מכוניות בלבד. מעשית הייצור הסדרתי החל בשנת 1957.
ההבדלים בין הסדרות היו בעיקר בעיצוב אך גם בשיפורים טכניים שונים. במחצית שנות ה-60 נשקלה תחילת ייצור של הסדרה הרביעית, אך התוכניות לא מומשו.
שמואל משאטו טייר
דאסו ברגואה סופר אטנדר
דאסו בריגה סופר אטנדר (בצרפתית: Dassault-Breguet Super Étendard, "דגל קרב") הוא מטוס תקיפה וקרב מתוצרת צרפת, המתוכנן לפעול מנושאות מטוסים. המטוס תוכנן על ידי חברת דאסו-ברגואה עבור הצי הצרפתי, והוא פיתוח של מטוס קודם, אטנדר IV . אב הטיפוס של המטוס המריא לראשונה ב-1974, ונכנס לשירות הצי הצרפתי ביוני 1978. מטוסי סופר אטנדר של הצי הצרפתי השתתפו בכמה עימותים, ובהם מלחמת פוקלנד, מלחמת קוסובו, מלחמת אפגניסטן והתקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב (2011).
המטוס הופעל גם על ידי ארגנטינה ועיראק, שגם הן הפעילו את המטוס בעימותים שונים. מטוסי סופר אטנדר עיראקיים תקפו מיכליות ואוניות משא במפרץ הפרסי במהלך מלחמת איראן–עיראק. המטוס התפרסם במיוחד במהלך מלחמת פוקלנד, כאשר מטוסים של הצי הארגנטינאי שיגרו טילי אקסוסט שהביאו להטבעת אוניות של הצי המלכותי הבריטי.
נכון לשנת 2013, מצויים מטוסי סופר אטנדר בשירות צרפת וארגנטינה. הצי הצרפתי החליף את המטוסים במטוסי דאסו ראפאל ב-2016.
פיתוח.
הסופר אטנדר הוא המשך הפיתוח של סדרת מטוסי קרב מתוצרת דאסו, שהתנהלה החל משנות ה-50 של המאה ה-20. ראשיתה של הסדרה במטוסי המיסטר, בעצמם פיתוח של מטוס האוראגן. לאחר ייצור דגם IV של המיסטר, הציעה חברת דאסו דגם שנקרא אטנדר II, אך זה לא התקבל. לעומתו, דגם המשך בשם אטנדר IV נקלט בהצלחה בצי הצרפתי בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. הצי התכוון להחליף את מטוסי האטנדר IV בגרסה ימית של מטוס היגואר (יגואר M), אך קשיים פוליטיים עיכבו את פיתוח המטוס. בנוסף לקשיים אלה התעוררו גם קשיים טכניים במנוע המטוס, הטילו ספק ביכולת להפעילו מסיפון נושאת מטוסים. פרויקט יגואר M בוטל רשמית על ידי ממשלת צרפת ב-1973.
צרפת שקלה מספר מטוסים כתחליף למטוסי האטנדר IV, ביניהם A-7 קורסייר 2 וA-4 סקייהוק, ומולם הציעה חברת דאסו את הסופר אטנדר. ההצעה הייתה למעשה שדרוג של מטוסי האטנדר IV, כולל התקנת מנוע חזק יותר, כנף חדשה ואוויוניקה משופרת. הצעתה של חברת דאסו התקבלה על ידי הצי הצרפתי ב-1973.
אב טיפוס ראשון, שהיה למעשה מטוס אטנדר IV עם מנוע משופר וחלק משיפורי האוויוניקה, טס לראשונה ב-28 באוקטובר 1974. הצי הצרפתי התכוון לרכוש 100 מטוסי סופר אטנדר, אך בפועל הוזמנו 60 מטוסים עם אופציה לרכישת 20 נוספים. קיצוצי תקציב הביאו לכך שבסופו של דבר נרכשו 71 מטוסים. מטוסי הסופר אטנדר הראשונים סופקו החל מיוני 1978.
הטייסת הראשונה הוקמה ב-1979, לאחר שסופקו 15 המטוסים הראשונים. חברת דאסו המשיכה בייצור המטוסים, בקצב של כשני מטוסים בחודש. הצי הארגנטינאי הזמין 14 מטוסים, שנועדו להפעלה מנושאת המטוסים היחידה שלו, וינטיסינקו דה מאיו (Veinticinco de Mayo). ייצור כל המטוסים שהוזמנו הסתיים ב-1983.
מאפיינים.
הסופר אטנדר הוא מטוס קטן יחסית, בעל מנוע אחד. למטוס כנף משוכה לאחור, בזווית של כ-45°, המחוברת למטוס באמצע גובהו, והיא ניתנת לקיפול כדי לחסוך מקום בהאנגר של נושאת המטוסים. מייצב הגובה ממוקם על שני שלישים מייצב הכיוון, וגם הוא משוך לאחור. למטוס מנוע טורבו-סילון ללא מבער אחורי מתוצרת סנקמה, מדגם אטאר 9K-50 בעל דחף של 11,025 ליברות (49 קילו-ניוטון.
חימושו העיקרי של המטוס הוא הטיל נגד ספינות אארוספטיאל AM-39 אקסוסט, מתוצרת צרפת. המטוס מצויד במכ"ם מתוצרת תומפסון-CSF, מדגם אגאב (Agave), שבין שאר תפקודיו חיוני גם להפעלת הטיל. אחד מהחידושים הטכנולוגיים שבמטוס היה מחשב משימה מרכזי מדגם UAT-40. מחשב זה ריכז וביצע אינטגרציה בין המידע שייצרו המערכות העיקריות של המטוס החיוניות למשימה, ותפקודיהן השונים; מערכות אלה כוללות בעיקר את מערכת ניווט, המכ"ם, מערכות כינון החימוש והגאי המטוס.
ב-1990 עבר המטוס שדרוג משמעותי, במהלכו הותקן בו מחשב משימה חדש מדגם UAT-90 ומכ"ם חדש, תומפסון-CSF אנמון, שטווח הגילוי שלו גדול כמעט פי שניים מזה של המכ"ם הקודם. תא הטייס שופר והותקן בו מוט היגוי ומצערת משופרים בעלי יכולת HOTAS (Hands On Stick And Throttle, מילולית: ידיים על מוט ההיגוי והמצערת, כלומר: כל המתגים והכפתורים העיקריים נמצאים על מוט ההיגוי והמצערת) המקלים מאוד על הטיסי את תפעול המטוס. בנוסף, טופל גוף המטוס להארכת אורך חייו. בסך הכל בוצע השדרוג ב-48 מטוסים במהלך כשלוש שנים. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 בוצעו שדרוגים נוספים, שכללו יכולת לוחמה אלקטרונית מוגברת להגנה עצמית של המטוס, התאמת תא הטייס למשקפי ראיית לילה, מערכת ניווט אינרציאלי המשלבת באופן חלקי GPS, והתאמה לנשיאת פוד לסימון מטרות באמצעות לייזר.