בין השנים 2006–2012 התקיימה בבית הספר תוכנית לפיתוח מנהיגות מתמירה באמצעות התנהגות סיוע ("בי"ס ניסויי"), בחסות האגף לניסויים וליזמות של משרד החינוך ובמימונו. במסגרת תוכנית זו, התנסו התלמידים בייזום ובביצוע תוכניות סיוע לזולת, כיסוד לפיתוח יכולות מנהיגות.
ב-2008 זכה בית הספר בפרס החינוך המחוזי של משרד החינוך ובאותה שנה זכה בית הספר גם בפרס החינוך מטעם ארגון המורים.
מגמות הספורט והישגי בית הספר.
נבחרת הכדורסל בנות של תיכון אוסטרובסקי נחשבת לאחת מהמצליחות בספורט הישראלי בכלל ובמסגרת ליגות התיכונים בפרט. נבחרת התיכון היא הנבחרת בעלת מספר האליפויות הרב ביותר בעשור האחרון. הנבחרת זכתה באליפות בשנים: 2000, 2007, 2009, 2010, 2011, 2012 ו-2015.בין היתר, תחת הדרכת המאמן טל נתן. בנוסף, הנבחרת ייצגה את ישראל באליפות העולם לתיכונים בשנת 2004 בפולין ובשנת 2011 בסין. מנהל הנבחרת הוא אבי שושני.
לתיכון אוסטרובסקי יש גם קבוצת כדורעף שהוקמה בשנת 1994 והעפילה באותה שנה לליגת העל של בתי הספר התיכונים. משנת 1995 הקבוצה מדורגת בין ארבע הקבוצות הטובות ביותר במדינה. מספר שחקניות משחקות בנוסף בנבחרת הנערות הארצית של ישראל ומייצגות את המדינה בטורנירים. הקבוצה מבוססת על 12 שחקניות שרובן מגיעות מחטיבת הביניים "השרון" ברעננה. את הקבוצה מאמנת בשנים האחרונות אורית סלים שמאמנת גם את הבוגרות של רעננה. מנהל הקבוצה הוא אבי שושני.
לתיכון יש גם נבחרת אתלטיקה וכן מתקיימת בו מגמת מחול. מהתיכון יצאו תלמידים כרקדנים בלהקת המחול הקיבוצית, להקת "בת שבע" ו"הבלט הישראלי".
בשנת 2016 זכתה משלחת בית הספר במקום הראשון של אליפות הסייבר הישראלית.
ז'וליין גרין
גרובן מאליץ'
גרובן מאליץ' (סרבית: Gruban Malić) הוא דמות בדיונית מתוך הרומן "גיבור על חמור" מאת מיודראג בולאטוביץ'. גרובן מצטייר כאאוטסיידר וכמאצ'ו.
בעוד שהרומן וכותבו אינם מוכרים בעולם, גרובן זכה להכרה כאשר הוגש נגדו כתב אישום בעוון פשעי מלחמה בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר. לפי כתב האישום אנס גרובן את "F" וגרם לה לסבל רב במחנה אומרסקה.
מסתבר שמקור האישום הייתה מתיחה שמתח כתב המלחמה הסרבי נבוישה יבריץ' את עמיתו האמריקני. האישום לא היה בלתי הגיוני לחלוטין - אדם בשם גרובן- Momcilo Gruban - הואשם באותו כתב אישום כמפקח במחנה השבויים המדובר. ההאשמות כנגד גרובן מאליץ', הדמות הבדיונית, הוסרו במאי 1998.
מי שעמד בראש בית הדין הפלילי הבינלאומי וחתם על כתב התביעה היה המשפטן הבינלאומי ריצ'רד גולדסטון.
באב אל-וואד
באב אל-ואד
ויטולד הוליאניצקי
ויטולד הולניצקי
מגדל גולית
Offshoring
דמיטרי, נסיך ולדימיר
דמיטרי (ברוסית: Дмитрий; 1250–1294) בנו של אלכסנדר נבסקי היה נסיך ולדימיר ונסיך נובגורוד במשך מספר תקופות. בנוסף לכך, במשך כ-40 שנים היה נסיך פריאסלאבל ורוב הזמן התגורר בעיר זו.
בשנת 1257 החלה התקוממות עממית ברפובליקת נובגורוד. הסיבה הייתה רצונה של אורדת הזהב להרחיב את קבלת המיסים גם לשטחי נובגורוד שמעשית לא נכבשו על ידה. מרבית אצולת העיר התנגדה להתקוממות. אלכסנדר נבסקי הגיע לעיר ביחד עם נציגי החאן ודיכא את התקוממות. את דמיטרי השאיר בעיר בתור נציגו. עם פטירת אלכסנדר נבסקי בשנת 1263 עזב דמיטרי את העיר וקיבל את נסיכות פריאסלאבל. בעיר זו שלט במשך יותר מ-40 שנים.
בשנת 1268 השתתף בקרב רקובור בו הכוחות של נובגורוד הביסו את המסדר הליבוני.
בשנת 1276 התמנה לנסיך ולדימיר. במשך כל תקופת שלטונו הוא ניהל מאבק מול אחיו, אנדרי. לקבלת תמיכה האחים פנו לחאן אורדת הזהב, דבר שהביא לפלישות חוזרות ונשנות.
בשנים 1281-1282 דמיטרי גורש מכס נסיך ולדימיר בתמיכת החאן טוגה-מנגו. בשנת 1283 דמיטרי הצליח להחזיר לעצמו את השלטון באמצעות כוחות של חאן נוגאי. בשנת 1293 גורש סופית מכס נסיך ולדימיר על ידי אחיו תוך תמיכת החאן טוטן.
נפטר בשנת 1294.
מד לייזר
קורצווייל
המכון החרדי להכשרה מקצועית
אירווינג קריסטול
אירווינג קריסטול (באנגלית: Irving Kristol; 22 בינואר 1920, ברוקלין – 18 בספטמבר 2009, וושינגטון די. סי.) היה בעל טור, עיתונאי וסופר יהודי-אמריקאי, שכונה "הסנדק של הנאו-שמרנות". כמייסד, עורך ותורם לכמה מגזינים, נודע לו תפקיד מרכזי בתרבות הפוליטית והאינטלקטואלית של חציה השני של המאה ה-20 והעשור הראשון של המאה ה-21, על אף שמעולם לא פרסם ספר שלם (כל ספריו הם אסופות מאמרים בלבד). היה ממקימי המגזין השמרני "The National Review". לאחר מותו תואר בדיילי טלגרף כמי שהיה "אולי האינטלקטואל המשמעותי ביותר במחצית השנייה של המאה ה-20".
ביוגרפיה.
קריסטול נולד בברוקלין, ניו יורק, במשפחה יהודית חילונית שהיגרה ממזרח אירופה. הוא קיבל תואר ראשון בהיסטוריה מהסיטי קולג' של ניו יורק ב-1940, שם היה חלק מהדור השני של קבוצה קטנה אך קולנית של טרוצקיסטים אנטי קומוניסטים, שהפכו בסופו של דבר לאינטלקטואלים של ניו יורק. בנוסף לקריסטול עצמו נכללו בקבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק: קלמנט גרינברג, דניאל בל, נייתן גלייזר, סימור מרטין ליפסט, גרטרוד הימלפארב (לימים אשתו), נורמן פודהורץ ורבים אחרים, מרביתם יהודים. במהלך מלחמת העולם השנייה לחם קריסטול באירופה בדיוויזיה המשורינת ה-12 כלוחם חי"ר.
בין 1947 ל-1952 כתב קריסטול במגזין "קומנטרי", תחת העורך - המייסד אליוט כהן (לא לבלבל בינו לבין אליוט א. כהן הכותב ב"קומנטרי" כיום). באותה תקופה היה המגזין עדיין ליברלי - שמאלני, כעורכו. אחד מיורשיו של קריסטול בעריכת "קומנטרי", שותפו לקבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק נורמן פודהורץ (עורך "קומנטרי" החל משנת 1960), היה האחראי לתזוזתו ההדרגתית של המגזין הזה ימינה, עד להפיכתו למעוז הניאו שמרנות כיום. קריסטול ופודהורץ נחשבים כיום שניהם למייסדי הזרם הניאו שמרני האמריקני ו"קומנטרי" נחשב לשופרו העיקרי של זרם זה; קריסטול ייסד (יחד עם סטיבן ספנדר) את הגרסה האמריקאית למגזין "אנקאונטר" (המבוססת על המגזין הבריטי) וכתב וערך בו בין 1953 ל-1958; ערך את "ריפורטר" בין 1959 ל-1960; כיהן כסגן נשיא בפועל של הוצאת "בייסיק בוקס" בין 1961 ל-1969; כיהן כפרופסור באוניברסיטת ניו יורק בין 1969 ל-1987; וייסד וערך (ביחד עם דניאל בל, דניאל פטריק מויניהאן ונייתן גלייזר) את "פאבליק אינטרסט" בין 1965 ל-2002. כל אלו היו פרסומים ליברליים. הוא גם ייסד וערך את "נשיונל אינטרסט", מגזין קונסרבטיבי, בין 1985 ל-2002.
קריסטול היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, חבר במועצה ליחסי חוץ (CFR) רבת ההשפעה (נוסדה ב-1921 ומוציאה לאור את ה"פוריין אפיירס", דו ירחון מהחשובים במדע המדינה כיום) וחבר במכון האמריקאי ליוזמה (היה חבר מאז 1972, חבר בכיר מאז 1977 וחבר מכובד בין 1988 ל-1999). הוא פרסם טור חודשי מ-1972 ועד 1997 בוול סטריט ג'ורנל. כיהן במועצת "התרומה הלאומית לאמנויות" בין 1972 ל-1977.
ביולי 2002 קיבל מנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש הבן את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר של ארצות הברית.
ב-1942 נישא קריסטול להיסטוריונית גרטרוד הימלפרב. אחד משני ילדיהם, ויליאם קריסטול, עורך את המגזין "ויקלי סטנדרד".
קריסטול נפטר ב-18 בספטמבר 2009 בווירג'יניה מסיבוכים של סרטן הריאה.
רעיונותיו.
ב-1973 טבע מייקל הרינגטון את המונח "נאו-שמרנות" (Neoconservatism) כדי לתאר את האינטלקטואלים הליברלים והפילוסופים הפוליטיים שדחו את הגישות התרבותיות והפוליטית ששלטו במפלגה הדמוקרטית ונעו לכיוון צורה חדשה של שמרנות. המונח התקבל על ידי קריסטול כתיאור של האידאולוגיה והמדיניות שנתמכה על ידי המגזין "פאבליק אינטרסט (עניין ציבורי)". בשונה מהליברלים למשל, דחו הנאו-שמרנים את רוב תוכניות "החברה הגדולה" של לינדון ג'ונסון; ובשונה מהשמרנים, תמכו הנאו-שמרנים במדינת הרווחה המוגבלת בסגנון רוזוולט.
בפברואר 1979 הופיע קריסטול על שער ה"אסקווייר". הכותרת זיהתה אותו כ"סנדק הכוח הפוליטי החדש החזק ביותר באמריקה – נאו-שמרנות". באותה שנה ראה אור הספר "הנאו-שמרנים: האנשים שמשנים את הפוליטיקה האמריקנית". בדומה להרינגטון, הסופר פיטר סטיינפלס ביקר את הנאו-שמרנות, אך התרשם מהשפעתה הפוליטית והאינטלקטואלית הגוברת. תגובת קריסטול הופיעה תחת הכותרת "וידויים של הנאו-קונסרבטיבי האמיתי, אולי היחידי המודה בכך".
נאו-שמרנות, לפי קריסטול, אינה אידאולוגיה אלא "שכנוע", אופן חשיבה על פוליטיקה יותר מאשר אוסף עקרונות ואקסיומות. רוחה של הנאו-שמרנות קלאסית יותר מאשר רומנטית: מעשית ואנטי-אוטופיאנית. אחד המשפטים המצוטטים יותר של קריסטול מגדיר שמרן כ"ליברל שהותקף באמצע הרחוב על ידי המציאות".
ה"מציאות" לפי קריסטול מורכבת. בעוד שהוא תומך ביתרונות כלכלת צד ההיצע כבסיס לצמיחה הכלכלית ההכרחית להישרדות הדמוקרטיה המודרנית, הוא גם עומד על כך שכל פילוסופיה כלכלית מוכרחה לגדול לכדי פילוסופיה פוליטית, מוסרית ואפילו לכדי מחשבה דתית, שגם הן חיוניות לדמוקרטיה המודרנית.