אספן שוכנת בחלק הדרומי ביותר של עמק רורינג פורק ("Roaring Fork Valley") ולאורך נהר רורינג פורק שהוא יובל של נהר הקולורדו.
הכביש המהיר המוביל לעיר הוא "כביש 82", כבישים אחרים המובילים לעיר נחסמים בעונת החורף.
ערים תאומות.
לאספן שש ערים תאומות.
אולם הספורט רוברט ראסל
הנוי
החרטות של מיס אוסטן
החרטות של מיס אוסטן (באנגלית: Miss Austen Regrets) הוא סרט טלוויזיה בריטי בהפקת ה-BBC. הסרט מבוסס על שנות חייה האחרונות של הסופרת ג'יין אוסטן, כשהיא מביטה אחורה על חייה, ועוזרת לאחייניתה האהובה פאני למצוא חתן. הסרט שודר לראשונה בארצות הברית ב-3 בפברואר 2008 ברשת הטלוויזיה הציבורית PBS כחלק מסדרת סרטי דרמה של "עונת ג'יין אוסטן". בבריטניה הוא שודר ב-1 BBC ב-27 באפריל 2008. התסריט מבוסס על מכתביה של אוסטן, ועל אירועים שונים בחייה.
תקציר עלילה.
הסרט פותח בסצנה בה האריס ביג-ויתר, בעל אחוזת מנידאון, מציע נישואים לג'יין אוסטן והיא מסכימה להתחתן איתו. למחרת היא משנה את דעתה ודוחה את הצעת הנישואים.
שתים עשרה שנה אחר כך, ג'יין אוסטן עדיין רווקה וחיה בהמפשייר עם אמה ואחותה. היא מוזמנת להתארח אצל אחיה אדוארד בקנט, שם אחייניתה פאני, המתלבטת אם להענות לחיזוריו של מר פלאמפטרי, מבקשת את עצתה. השתיים משוחחות על אהבה ונישואים. פאני מנסה לשמוע מדודתה האם היה לה סיפור אהבה, וג'יין מספרת לה על הרומן הקצר שהיה לה עם טום לפרוי, ועל הפרידה ממנו. היא מדגישה שהיא סבלה מכך רק זמן קצר. בתקופה זו היא כותבת את ספרה "אמה".
ג'יין חוזרת לביתה בהמפשייר ומתחילה לכתוב את "הטיית לב". ב-1815 היא נוסעת ללונדון ומתגוררת בביתו של אחיה הנרי, העוסק בהוצאה לאור של ספריה. כשהנרי נופל למשכב, ג'יין מוצאת רופא, והוא מרבה לבקר בביתו של הנרי ומתיידד עם ג'יין. בלונדון היא מקבלת הזמנה לבקר בארמונו של הנסיך העוצר, ונפגשת עם הספרן שלו שמציע לה נושאים לכתיבת הרומן הבא שלה.
שוב בביתה שהמפשייר ג'יין ממשיכה בכתיבת "הטיית לב". היא חשה ברע, ומנסה להסתיר זאת מבני משפחתה. הנרי פושט רגל ומפסיד את כל רכושו, וגם אדוארד מפסיד כסף רב. אמם מאשימה את ג'יין במצבם הכלכלי הקשה, כיוון שסרבה להצעת נישואים מאדם עשיר.
הסרט מסתיים אחרי מותה של ג'יין עם נישואיה של פאני. פאני רואה את קסנדרה כשהיא שורפת את המכתבים שכתבה ג'יין.
עולה לתורה
פאניקה מוסרית
פאניקה מוסרית היא תופעה סוציולוגית שבה עסק החוקר הבריטי סטנלי כהן, ואותה תיאר לראשונה בספרו Folk Devils and Moral Panics .
על פי כהן, מדובר בפאניקה רחבת היקף אשר מתפשטת בחברה, ולפיה קיימת בעיה מוסרית אשר עלולה לאיים על המוסר הקולקטיבי. הבעיה מוצגת, לעיתים תוך שימוש בדמגוגיה או דמוניזציה, על ידי אמצעי תקשורת מסורתיים או אחרים, כמו גם לעיתים על ידי בעלי אינטרס שונים (אותם מכנה כהן "יזמים מוסריים") והטיפול בה מועלה על ידם לראש סדר העדיפויות. הפאניקה יכולה להתרחש הן עקב תופעה חדשה, או תופעה קיימת אשר אירוע מסוים שקשור בה הצית את אמצעי התקשורת, לדוגמה הטפה נגד אלכוהוליזם בעקבות תאונת דרכים קטלנית שבה היו מעורבים נהגים שיכורים.
כהן טוען כי לעיתים ניתן להבחין בגורמים אשר יוזמים תופעה זו כדי לצבור רווח אישי כלשהו בעקבות הפאניקה. מנגד, לעיתים ה"יזמים מוסריים" מאמינים באופן שלם ולא ציני בהצדקה המוסרית לפאניקה.
התאוריה מסבירה כי לא אחת, הבעיה המוסרית מדווחת בצורה שאינה פרופורציונלית לממדיה המציאותיים של הבעיה, ולעיתים אף מוצגים נתונים מוגזמים כדי להגדיל את הפאניקה המוסרית שמתפשטת בחברה.
מאפייני הפאניקה המוסרית.
כאמור, כהן טוען כי את הפאניקה יוצרים יזמים מוסריים. הוא ממיין אותם לשלושה סוגים - ה"המון" (האזרחים הפשוטים), ה"אליטה" (בעלי הממון והשררה) וקבוצות אינטרס. בנוסף מחלק כהן את היזמים המוסריים לקבוצות מוגדרות נוספות: יזמים מוסריים פוליטיים, יזמים מוסריים מוסדיים, יזמים מוסריים עסקיים ועוד. כל אלו יכולים להיות בעלי אינטרס משל עצמם - היזמים המוסריים הפוליטיים רוצים לשכנע את הציבור כי יש צורך להגדיל את כוחם הפוליטי כדי לפתור בעיה המוסרית; היזמים המוסריים המוסדיים יכולים ליצור את הפאניקה כדי לדרוש הגדלה של התקציבים (לדוגמה: יצירת פאניקה מוסרית בנושא שימוש בסמים בקרב בני נוער, כדי להגדיל את התקציבים לגופי האכיפה המטפלים בבני נוער שמשתמשים בסמים) ואו להתיר להם מעשים כלשהם בנושא; היזמים המוסריים העסקיים יכולים להשתמש בפאניקה כדי לקדם את עסקיהם ולהעלות את מכירותיהם.
רדיפות.
כתוצאה מהפאניקה המוסרית לא אחת מוצאים עצמם אישים או קבוצות, לרוב מיעוט, נרדפים על ידי הממסד או ההמון. כדוגמה לכך מביאים סוציולוגים כמו סטנלי כהן ונחמן בן-יהודה את התופעה של ציד מכשפות, שבעקבותיה הוצאו להורג אישים אשר נחשדו בכפירה או במעשי כישוף.
גם מדענים אשר יצאו כנגד הסבריה של הכנסייה הקתולית לתופעות פיזיקליות, כגון גלילאו גליליי, אשר תמך בתאוריית המודל ההליוצנטרי לפיו כוכבי הלכת סובבים את השמש, ונדרש על ידי הכנסייה לחזור בו מדבריו, בהם ראו ככפירה.
לפי תאוריה זו, ניתן לראות גם את האנטישמיות לאורך ההיסטוריה, כפאניקה מוסרית (מצד הלא-יהודים) אשר התעוררה לא אחת כאשר נדרש שעיר לעזאזל או בעקבות פיתוחן של תורות גזעניות. מקרים מודרניים יותר כוללים את המקארתיזם, ויש הרואים גם בטענת המצאות נשק להשמדה המונית בעיראק, אשר הובילה למלחמת עיראק והתבררה כלא נכונה, בניסיון מצד מנהיגי ארצות הברית ליצור פאניקה מוסרית.
וינטון מרסליס
וינטון לרסון מרסָליס (באנגלית: Wynton Learson Marsalis; נולד ב-18 באוקטובר 1961) הוא חצוצרן, מלחין ג'אז ומוזיקה קלאסית, היסטוריון וסופר אודות ההיסטוריה של הג'אז אמריקאי. מוערך כאישיות המוזיקלית החשובה ביותר בג'אז משנות השמונים ועד ימינו. ראש תנועת החזרה של נגנים צעירים לג'אז המסורתי ולבי בופ, לאחר מהפכות הפיוז'ן והג'אז החופשי. פעיל בחינוך ותיעוד ההיסטוריה של הג'אז ומכהן כמנהל האמנותי של מרכז לינקולן לג'אז ותזמורת הג'אז של מרכז לינקולן. נכון ל-2009 הקליט 16 תקליטי מוזיקה קלאסית ולמעלה מ-30 תקליטי ג'אז וזכה בפרסי גראמי בשתי הסוגות. ב-1997 היה מוזיקאי הג'אז הראשון שזכה בפרס פוליצר על הלחנה (עבור האורטוריה "דם על השדות").
שנים ראשונות.
מרסליס נולד בניו אורלינס למשפחת מוזיקאים. אביו, אליס מרסליס ג'וניור, היה פסנתרן ומורה לפסנתר. אחיו הבוגר, ברנפורד הוא נגן סקסופון מוערך, אחיו דלפיו הוא נגן טרומבון וצעיר אחיו, ג'ייסון הוא מתופף. הוא עצמו נקרא על שם הפסנתרן וינטון קלי.
כבר בגיל שמונה ניגן מרסליס הצעיר מוזיקת ג'אז מסורתית של ניו אורלינס בכנסייה הבפטיסטית בעירו. בגיל 14 הוזמן לנגן עם התזמורת הפילהרמונית של ניו אורלינס. במהלך לימודיו היה חבר בתזמורות והרכבים נוספים.
ב-1978 עבר מרסליס לניו יורק ללימודים בבית הספר ג'וליארד. שנתיים מאוחר יותר הצטרף לארט בלייקי ללהקת שליחי הג'אז. נדמה כאילו הגעתו של מרסליס בראשית שנות השמונים נתנה להרכב כוחות חדשים וההצלחה של ההרכב, הן כלכלית והן מבחינת המבקרים, השתפרה מהותית. באותה תקופה הושפע מרסליס מחצוצרן גדול קודם של ההרכב, פרדי האבארד.
בעוד נגנים צעירים בני גילו ניסו לפנות לאפיקים כגון פיוז'ן, היפ הופ, פאנק (Funk) ולשילובים שונים עם מוזיקת רוק, מוזיקת עולם וכדומה, בעיקר תחת השפעת הדוגמה של מיילס דייוויס, פנה מרסליס לג'אז מסורתי. בהמשך שנות השמונים הופיע עם רביעיית הרבי הנקוק, שרה ווהן, דיזי גילספי, קלרק טרי, סאני רולינס ואחרים.
הפריצה הגדולה.
ב-1982 יצר מרסליס את הרביעייה הראשונה שלו עם אחיו ברנפורד. ב-1984 הקליט לראשונה אלבום יצירות מוזיקה קלאסית עם התזמורת הקאמרית האנגלית (משל מלחינים אנגלים מתקופה הבארוק) עליו זכה בפרס גראמי להופעה סולנית עם תזמורת לאותה שנה והוכתר כאחד מהחצוצרנים הקלאסיים הגדולים של כל הזמנים. מאז 1985 הוציא שלושה אלבומים: Black Codes From the Underground, J Mood ו-Marsalis Standard Time - Volume I שזכו בפרסי גראמי (אחד עבור כל תקליט) בנוסף זכה בסקרי הקוראים והמבקרים של דאון ביט בתוארי החצוצרן הטוב ביותר בג'אז והמוזיקאי הצעיר הבולט ביותר בתחום.
לקראת סוף שנות השמונים החלה קבוצה בראשותו יחד עם בוגרים של מכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון (שנקרו "האריות הצעירים") להחזיר את הג'אז לפסיו המסורתיים. מיילס דייוויס כינה את התנועה "ריאקציונרית" ולא הבין מדוע נגנים צעירים מסתכלים אחורה במקום קדימה. מצידם, הם "הצילו את הג'אז" מהתפתחויות מזיקות.
יצירה מוזיקלית.
לפי המבקר סקוט יאנאו, לאחר שנים בהן חקר מרסליס את צלילם של חצוצרנים מלואי ארמסטרונג ועד מיילס דייוויס, מצא מרסליס לבסוף בסביבות 1990 (בהקלטת הפסקול "Tune in Tomorrow") את הצליל שלו.