דה הבילנד דראגון
הדה הבילנד DH.84 דראגון (באנגלית: de Havilland DH.84 Dragon) היה מטוס נוסעים ומטען קל משקל דו-כנפי ודו-מנועי שנבנה על ידי חברת דה הבילנד הבריטית במהלך שנות ה-30. הדראגון נחשב כמטוס מוצלח, אשר שירת במספר מדינות בתפקידים אזרחיים וצבאיים.
עיצוב וייצור.
פיתוח הדרגון התבסס על הפוקס מות' (Fox Moth) החד-מנועי, שביצע את טיסת הבכורה שלו בסוף ינואר 1932. היה זה מטוס קל דו-כנפי שנשא טייס וארבעה נוסעים, עם מנוע מדגם דה הבילנד ג'יפסי סימן III בעל 120 כוחות סוס. מטוס זה, שצויד בהמשך במנוע חזק מעט יותר בעל 130 כ"ס, הפך לפופולרי בקטגוריית מטוסי הנוסעים הקלים קצרי הטווח, אך בקרב חברות התעופה האזוריות הקטנות התעורר הצורך לגרסה דו-מנועית מוגדלת הניתנת לתפעול כלכלי חסכוני. במקביל, העביר גם חיל האוויר המלכותי העיראקי שזה עתה הוקם בקשה למטוס מטען קל, שיוכל לשמש בעת הצורך להפצצה, שיתוף פעולה עם כוחות קרקעיים ומשימות כלליות נוספות.
בתגובה, הציגה דה הבילנד את ה-DH.84, פרי תכנונו של ארתור האג (Arthur Hagg). עיצובו הפשוט של המטוס הורכב מגוף מטוס העשוי עץ לבוד וכנפיים מכוסות בד, צמד כנפיים מקבילות זהות בצורתן הניתנות לקיפול, זוג מנועים מדגם ג'יפסי מייג'ור בעלי 130 כ"ס וכן נסע קבוע. סוג המנוע, שלדת העץ ומבנה הכנפיים של ה-DH.84 הזהה לזה של הפוקס מות', נועד להוזיל את עלויות התכנון והייצור מצדה של דה הבילנד, ולייעל את התפעול והתחזוקה מצד חברות התעופה, שלעיתים הפעילו במקביל את שני סוגי המטוסים.
בתחילה סומנה הגרסה כ-"DH.84 דרגון מות'" אך לבסוף נקראה דראגון. אב הטיפוס שהוטס לראשונה ב-24 בנובמבר 1932, הפך לראשון מתוך סדרת הייצור שנכנס לשימוש מסחרי בחברת התעופה הילמנ'ס איירוויז (Hillman's Airways), שחנכה באמצעותו את קו לונדון — פריז ב-1 באפריל 1933. המטוס היה מסוגל לשאת שישה נוסעים עם מטען של עד 20 ק"ג לכל נוסע עם צריכת דלק של 49 ליטרים לשעה בלבד. שני מטוסי דראגון נוספים נמסרו להילמנ'ס ושמונת הבאים, בגרסה צבאית שסומנה DH.84M, בעלת מתלים חיצוניים לנשיאת פצצות והתקנים למקלעים, סופקו לחיל האוויר העיראקי והגיעו לבגדאד במהלך חודש מאי של אותה שנה.
הדראגון הוכיח עצמו כמטוס נוסעים קצר-טווח יעיל ביותר, ותוך זמן קצר שירת בחברות תעופה ברחבי העולם. החל מהמטוס ה-63 שנבנה בסוף 1933, שודרג המטוס לדרגון 2 עם חלונות ממוסגרים בנפרד וכיסויים לכן הנסע. על אף ששיפורים אלה היו בעיקר קוסמטיים, הם למעשה שיפרו את ביצועיו האווירודינמיים של המטוס: המהירות עלתה ב-8 קמ"ש, יכולת נשיאת המטען עלתה ב-113 ק"ג והטווח גדל ב-137 ק"מ.
ייצור ה-DH.84 בבריטניה הופסק ב-1937 לאחר 115 מטוסים, והוחלף במטוס האלגנטי והחזק יותר מדגם דראגון ראפיד. עם זאת, בתקופת מלחמת העולם השנייה הוחזר הדראגון לייצור בבאנקסטאון (Bankstown), אוסטרליה, על מנת לשמש כמטוס לאימון נווטים עבור חיל האוויר המלכותי האוסטרלי. הדראגון הועדף על פני הראפיד משום שמנועיו הקטנים יותר כבר יוצרו מקומית עבור הטייגר מות'. 87 יחידות נוספות נבנו בין השנים 1942–1943, עם עיצוב משופר לחלונות ודלתות רחבות יותר למטען. המטוס הראשון שנבנה באוסטרליה טס לראשונה ב-29 בספטמבר 1942.
שירות מבצעי.
לדראגון היה חלק חשוב בפיתוחה של התעבורה האווירית המקומית בבריטניה, ואף באוסטרליה, ניו זילנד, קנדה, מזרח אפריקה ומצרים. המטוס היה זול לתפעול, קל להטסה ולתחזוקה ובעל יכולת לפעול משדות תעופה קטנים ולא-מפותחים.
הדראגון חנך את טיסות חברת התעופה האירית אייר לינגוס ב-27 במאי 1936, ונעשה בו שימוש נרחב בסקוטלנד ובאיי צפון בריטניה להטסת נוסעים, העברת דואר וכאמבולנס אווירי. באירוע נדיר אחד נראו כל שמונת מטוסי הדראגון של חברת ג'רזי איירווייז טסים במבנה מעל תעלת למאנש כדי לנחות בחוף האי ג'רזי בשעת השפל. החוף החולי שימש כשדה התעופה של ג'רזי עד 1937.
חילות אוויר רבים ברחבי העולם רכשו את המטוס ועשו בו שימוש כמטוס אימון, קישור ותובלה. בין רוכשי הדראגון לשימושים אזרחיים וצבאיים ניתן למנות את מדינות חבר העמים הבריטי, אירלנד, ספרד וברזיל. גרסה צבאית מיוחדת נמכרה לפורטוגל, דנמרק, ועיראק, שם נותרו מספר מטוסים שמישים שהשתתפו במלחמה האנגלו-עיראקית ב-1941.
במהלך מלחמת העולם השנייה גויסו מטוסי דראגון אזרחיים לתפקידים צבאיים של תובלת נוסעים ומטען, קישור וסיור, ולאחר סיומה נפלטו רבים מהם בחזרה לשוק האזרחי. בין מפעילותיו האזרחיות של הדראגון לאחר המלחמה ניתן למנות את מִצְר אייר המצרית, VASP הברזילאית וחברות תעופה רבות לטיסות פנים בבריטניה, אוסטרליה וניו זילנד.
תסמונת זיכרון שווא
תסמונת זיכרון שווא (נקרא גם: תסמונת זיכרון שגוי) הוא מצב בו זהותו של אדם ויחסיו עם הסביבה מושפעים מזיכרונות שהוא מאמין בנכונותם אך לא קרו במציאות. קיומה של התסמונת נתון במחלוקת והיא אינה מוכרת כאבחנה פסיכיאטרית, אך בתחום חקר המוח מוסכם כי זיכרונות ניתנים לשינוי ואינם בהכרח משקפים נאמנה את המציאות.
התומכים בקיומה של התסמונת טוענים כי זיכרונות שווא ניתנים להשתלה באמצעות שיטות פסיכותרפויטיות העוסקות ב"העלאת זיכרונות טראומטיים מודחקים למודעות".
היסטוריה.
התיזה התפתחה החל משנות ה-90 בקרב פסיכולוגים ופסיכיאטרים, ובעקבותיהם משפטנים. ראשיתה בהקמת ארגון "הקרן לתסמונת זיכרון שווא" בארצות הברית, ב-1992. הקרן הוקמה על ידי בני הזוג ד"ר פמלה פרייד (פסיכולוגית) וד"ר פיטר פרייד (מתמטיקאי) לאחר שבתם, ג'ניפר פרייד, פסיכולוגית גם היא, ניתקה את קשריה עמם והאשימה את אביה בהתעללות מינית בילדותה, בעקבות זיכרונות שעלו בטיפול שעברה. טענות אלה הוכחשו בתוקף על ידי שני בני הזוג, שטבעו את המושגים תסמונת זיכרון שווא (False Memory Syndrome) וטיפול בשחזור זיכרון (Recovered Memory Therapy).
לקרן הצטרפו תוך שנים ספורות אלפי חברים מתחומי הרפואה, המשפטים, וחקר הזיכרון, והיא גייסה חוקרים בתחומים אלה למתן הגנה משפטית לנאשמים שהטענות נגדם התבססו על זיכרונות שהועלו בטיפולים פסיכותרפיים. הקרן גם עמדה מאחורי תביעות נגדיות המוגשות בביהמ"ש בארצות הברית. בתחילת פעולתה הועלתה על ה-FMSF ביקורת נוקבת בטענה שהיא תורמת לטיוח של מקרי התעללות בילדים וגילוי עריות. עם זאת, בשנים שלאחר הקמתה, חל שינוי ניכר במגמות הדיווח על סיפורי התעללות בעיתונות האמריקנית, שלפני כן נטו לתת אמון מוחלט בדיווחים של קורבנות, גם אם התבססו על שיטות תרפיה מוטלות בספק; הרעיון של זיכרונות שווא והאשמות בלתי מבוססות נתפס כחלופה לגיטימית לרעיון של שחזור זיכרונות מודחקים.
ה-FMSF הפסיקה את פעולתה בסוף 2019.
טענות ומחקרים.
התיזה המרכזית של תומכי התסמונת היא כי טיפולים הכוללים שימוש בשיטות כגון היפנוזה, שילוב תרופות הרגעה, דמיון מודרך, פירוש חלומות ועוד, על ידי מטפלים המאמינים כי מטופליהם סובלים מזיכרון מודחק, יכולים ליצור זיכרונות שווא. זיכרונות אלה יכולים להיות משמעותיים כך שהמטופלים יהיו משוכנעים לחלוטין בנכונותם, יפתחו רגשות עמוקים הקשורים אליהם ושינויים התנהגותיים וחברתיים כתוצאה מהם, עד כדי ניתוק קשרים ויצירת נטיות אובדניות.
אחת מהחוקרות העיקריות בתחום היא הפסיכולוגית האמריקנית אליזבת לופטוס, פסיכולוגית חוקרת ומרצה בכירה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. לופטוס כתבה 22 ספרים ופרסמה יותר מ-400 מאמרים מדעיים. היא אף מופיעה כעדת הגנה במשפטים פליליים המבוססים על זיכרון מודחק של אירועים טראומטיים מהילדות של הקורבן. במחקרים שערכה לופטוס השתתפו כ-25 אלף נבדקים, וממצאיהם הראו כי ניתן לשתול זיכרונות ולהשפיע על זיכרונות קיימים ובכך לחזק רגשות הקשורים אליהם. מחקרה המרכזי בתחום הוא "אבודים בקניון", במסגרתו מספרים לנבדקים ארבע חוויות טראומטיות מהילדות, ששלוש מהן דווחו על ידי הוריהם, ואחת נוספת, הליכה לאיבוד בקניון הומה, בדויה. ממצאי המחקר העלו פרדיגמה חדשה על איך נבנה ומתארגן הזיכרון במוחם של אנשים. 25% מהנבדקים "נזכרו" שהלכו לאיבוד בקניון וסיפקו פרטים נוספים שחיזקו לכאורה את הסיפור.
חוקרים אחרים חזרו על מחקרה של לופטוס תוך שכלול השיטות וקיבלו תוצאות מובהקות אף יותר: 50% מהאנשים האמינו שחוויות בדויות שסופרו אכן קרו להם.
האפשרות של יצירת זיכרונות כוזבים בהשפעה חיצונית מקובלת כיום על רוב החוקרים, והרעיון של שחזור זיכרונות אירועים טראומטיים כחלק מטיפול נחשב כיום למוטל בספק בארגונים מקצועיים מרכזיים בתחום בריאות הנפש. טיפולים המתמקדים בשחזור זיכרונות מודחקים הם בסיס לתביעות משפטיות ברחבי העולם.
מחלוקת.
שאלת קיומה של התסמונת נתונה במחלוקת השזורה עם המחלוקת לגבי זיכרון מודחק. קיימת התאמה מסוימת בין התומכים בקיומה של תסמונת זיכרון שווא לבין השוללים קיומם של זיכרונות מודחקים, ולהפך.
מבקרי התיזה מעלים ספק בתקפות הניסויים של לופטוס ודומיהם, בטענה שהספרות המדעית אינה מעלה כל ממצא שיתקף את הטענה, בהבאת מחקרים נוגדים, וכן בטענה כי השתלת סיפור קצר כמו הליכה לאיבוד בקניון אפשרית, בשונה מהטענה כי אפשר להשתיל רצף זיכרונות של מסכת התעללות פיזי, מינית ונפשית ארוכת שנים. נטען כי הפופולריות של רעיון זיכרונות השווא פוגמת בהשגים של החברה המודרנית בהכרה בהתעללות מינית בילדים ואף בפגיעות בקבוצות מוחלשות אחרות.