בבחירות שנערכו באוגוסט 2009 נבחר ברגותי, המרצה עונש מאסר בישראל, לכהן כחבר הוועד המרכזי של פתח.
במרץ 2012, מספר ימים לפני יום האדמה, פרסם ברגותי הודעה מתוך הכלא בה קרא לפלסטינים להפסיק כל יחסי נורמליזציה, קשרים ותיאומים עם ישראל, להחרים את מוצריה וליצור פיוס פנים-פלסטיני שישרת אותם.
ברגותי זוכה לתמיכה גם בקרב אישים ישראלים, שחלקם רואים בו מנהיג פלסטיני ומצדדים בשחרורו או מקיימים איתו קשרים ומבקרים אותו בבית הסוהר. עם אישים אלו נמנו חיים אורון, עמוס עוז, רון פונדק, עמיר פרץ, יוסי ביילין, בנימין בן אליעזר, ציפי לבני, איימן עודה, אחמד טיבי ואחרים.
ב-11 בנובמבר 2014 פרסם ברגותי מהכלא איגרת לציון יום השנה ה-10 למותו של יאסר ערפאת. באיגרת קרא להמשך ההתנגדות לישראל ואף ציין כי "עימות חמוש ומתמשך נאמן למורשת ערפאת, לרעיונותיו ולעקרונות שעל בסיסם מתו כבר אלפי שהידים. על הרשות לבחון את זכויותיה ולהפסיק לאלתר את שיתוף הפעולה הביטחוני עם ישראל, שרק מחזק את הכובש". בתגובה לפרסום הוחלט בבית הכלא הדרים לקנוס את ברגותי במאות שקלים ולהעבירו לבידוד.
ב-16 במרץ 2021 פורסם כי ברגותי מתכנן להתמודד בבחירות ברשות הפלסטינית על משרת הנשיאות.
אף בי איי
שקע המונסון
סינדרום פרדר וילי
סינדרום אנגלמן
רעידת האדמה בצפת (1837)
רעידת האדמה של שנת 1837 (תקצ"ז) הייתה רעידת אדמה חזקה שפגעה באזור הגליל בארץ ישראל ובלבנון, הותירה אלפי הרוגים והחריבה את העיר צפת וסביבותיה, וכן פגעה קשות בעיר טבריה. כמו כן נפגעו בצורה קלה יותר הערים שכם, עכו, נצרת, צור וצידון.
רקע.
לרעידה זו קדמו מספר אסונות אשר פגעו בצפת והגליל. שתי רעידות אדמה קודמות החרידו את צפת ב-24 במאי 1834 - האחת בשעת הצהריים, והשנייה בערך בשעה תשע בערב. רעידות אלו גרמו לנזק רב לרכוש, אך לנפגעים מועטים. היהודים בעיר נפגעו באותה שנה גם מפרעות רבות מצד שכניהם הערבים ומהביזה הגדולה בצפת ב־15 ביוני 1834.
רעידת האדמה.
ביום ראשון, 1 בינואר 1837 (כ"ד בטבת), זעזעה רעידת אדמה חזקה את העיר צפת וכן את העיר טבריה, והחריבה אותן. אין לדעת מה הייתה המגניטודה של רעידת האדמה, שכן השימוש בכלים סייסמולוגים מודרניים עוד לא היה קיים, וסולם ריכטר לקביעת גודלן של רעידות האדמה נקבע לשימוש רק כמאה שנה מאוחר יותר, בשנת 1935. על פי הערכות מודרניות ההערכה היא כי מדובר בסביבות מגניטודה של בין 6.5 ל-7 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
בתים רבים קרסו בשעת הרעש ונחרבו על יושביהם. ככל הנראה הנזק הכבד שנגרם לה היה תוצאה של הקרקע הבעייתית באזור שהביאה למפולות (גלישות קרקע) גדולות. התנאים להתרחשותן של גלישות אלו הועצמו, מכיוון שלרעידת האדמה קדמו כמה ימי גשם כבד שהעמיס משקל נוסף על הקרקע, ותרם למישורי החלקה על סלעי האם של המדרונות שמהווים תנאי חשוב לקיומן של גלישות. ההרס והחורבן הועצמו על ידי שורה של גלי צונאמי שעלו מתוך ים כנרת ופגעו קשות בטבריה. על פי דיווחי הפחה הטורקי, מספר הנספים בצפת היה בין 1,700 ל-1,800, ובטבריה כ-600. בסה"כ ההערכות הן שנהרגו בין 5,000 ל-7,000 בני אדם ברעידת האדמה.
רוב הידוע על אירועי הרעש ותוצאותיו מגיע מדיווחו של הכומר האמריקני ויליאם מקלור תומסון שחש לאזור האסון. דיווחו המפורט, שפורסם תחילה בעיתון מיסיונרי בבוסטון, הועתק בנספח לספרו של אדוארד רובינסון, גדול חוקרי ארץ ישראל במאה ה-19, ומשם לחיבורים רבים.
הקהילה היהודית בצפת ורעידת האדמה.
רעידת האדמה פגעה קשות בקהילה היהודית בעיר צפת, ובעקבותיה עזבו יהודים רבים את צפת. בין ההרוגים היו ר' אליעזר מסלונים, ר' יוסף מטשורטקוב, ר' דויד מוויסקה דליטא, מרבני הפרושים בצפת בעת ההיא, המקובל ר' נסים זרחיה אזולאי (נולד בירושלים ב-1780, נכדו של חיים יוסף דוד אזולאי) ועמו נקברו תחת עיי המפולת אוצר הספרים וכתבי היד שהיו ברשותו, וכן מנכבדות הקהילה הגב' שרה בת רבי יהושע ממינסק.
מלאכת חילוץ הלכודים בהריסות העיר נמשכה זמן רב. הימים היו ימי ינואר קרים וגשומים, והאנשים הבריאים שנותרו בעיר התקשו בחילוץ ובהגשת עזרה רפואית. הראשונים להגיש עזרה היו מיסיונרים אמריקנים ואנגלים, שהגיעו מביירות שבלבנון.
משה מונטיפיורי בביקורו בשנת 1839 בארץ ישראל פקד לבצע מפקד לאוכלוסייה היהודית, במפקד יהודי צפת נרשמה לחלק מהמשפחות הערה שהיא נפגעת רעש האדמה בנפש וברכוש.
הרעש של 1837 שינה גם את פני הקהילה היהודית בגליל. האוכלוסייה התדלדלה גם משום שרבים נהרגו וגם משום שחלקים בחרו לעזוב את האזור מוכה האסון. למשל, רוב מכריע של הפרושים עזבו לירושלים, בפרשם את האירוע כעונש על העדפת צפת, והותירו את העיר חסידית בעיקרה. גם חלק מאנשי הקהילה החסידית בחרו לעבור לירושלים והניחו שם תשתית לכולל חסידי שהלך וגדל.
היו שהאמינו שהיה זה עונש משמיים על כך שמוקד התיישבות העולים היה בצפת, תוך התעלמות מקדושתה של ירושלים. יהודים אחרים, לעומת זאת, הגיעו לצפת בעקבות רעידת האדמה, בהאמינם כי זהו סימן לחבלי משיח שיגיע בקרוב. מנהיג הציבור הפרושי, צבי הירש לעהרן, כתב ביחס לרעידת האדמה באיגרת ששלח לקהל תלמידי הגר"א: "ועוד כתב [ר' ישראל משקלוב] שמצפה שהיא [רעידת האדמה] אתחלתא דגאולה ונסמך מחז"ל 'והגליל יחרב'" כלומר, לפי המשנה האחרונה במסכת סוטה: "בעקבות משיחא (כלומר לקראת בוא המשיח) חוצפא יסגא (תִרבה), ויוקר יאמיר... והגליל יחרב". נרמז שחורבן הגליל הוא סימן מבשר לבוא המשיח, סימן המתאים גם לציפייה המשיחית בקרב קבוצה זו לקראת בוא המשיח בשנת ה'ת"ר (1840). בעקבות הרעש עברו תלמידי הגר"א ששרדו לירושלים.
מסופר שהרב אברהם דב מאבריטש היה אז בבית מדרשו והתפלל תפילת מנחה. כשהתחילו הזעזועים ציווה הרב לכל המתפללים להתאסף סביבו, ואילו הוא עצמו השתטח על הארץ. הזעזועים גברו וחלק גדול מבית המדרש התמוטט, אבל אותו חלק שבו הצטופפו כולם נשאר עומד על תילו, וגם הגג נשאר תלוי באוויר והמתפללים ניצלו בדרך נס. בספרו "בת עין" מסופר שאמר בדרשה כי רעידות האדמה הן סימן לבוא הגאולה.
אף שהפרושים עזבו, הקהילה היהודית של צפת הצליחה להתגבר על המשבר הדמוגרפי החמור שנגרם מן 'הרעש הגדול' ב-1837. מתוך השברים שבה האוכלוסייה היהודית לגדול וצמחה בלמעלה מפי חמישה עד סוף המאה ה-19. צפת אומנם איבדה את הבכורה לירושלים אך עדיין הייתה לריכוז היהודי השני בגודלו בארץ, אחרי ירושלים. רבע מכלל האוכלוסייה היהודית שבארץ-ישראל התגוררה בצפת וביחד עם יהודי טבריה הייתה במשך כמה עשורים 40% מאוכלוסייתה היהודית של הארץ. עד שנות השבעים המאוחרות רוב הקהילה האשכנזית בארץ התרכז בצפת ובגליל.
מי שהוביל את הצמיחה וההתאוששות היה הרב שמואל הלר, ראש הקהילה האשכנזית הגדולה בעיר, בעצמו קורבן של רעידת האדמה. ב'רעש הגדול' איבד הלר את אשתו וילדיו. הוא עצמו שהה בעת האירוע בבית מדרש האר"י ונלכד בין הריסות המבנה. כך תיאר זאת לימים אחד מכותבי קורות אותו אירוע:
שנים ארוכות לאחר הרעש עוד ציינו יהודי צפת את היום המר והנמהר ההוא, כ"ד בטבת תקצ"ז (1 בינואר 1837) כיום אבל וסכנה.
רעידת האדמה בטבריה.
בטבריה נהרגה הרבנית ציזיא חנה מזל מצ'רני-אוסטראה מרעידת אדמה זו.
הכומר הגרמני יוהאן נפומוק ויזינו ביקר בטבריה באותה שנה ותיאר את שראה: "בכל מקום שאליו הופנה מבטי, נתקל הוא בתלי חורבות...אלה שנשארו בחיים נטו מספר אוהלים גרועים מעל למפולת, בהם הם מנסים כעת להתגורר. בשום מקום לא ראיתי אפילו ניסיון להקים מחדש את הקירות ההרוסים; המסכנים רבצו על החורבות במצב של בטלה ויאוש דומם". אל ויזינו ניגשה "יהודיה צעירה", שהזמינה אותו אל אוהלה וסיפרה לו את מה שקרה לה:
Reverse Transcriptase
רורס טרנסקריפטאז
בורקינה פאסו
בורקינה פאסו (בצרפתית: Burkina Faso) היא מדינה במערב אפריקה, ללא מוצא לים. היא גובלת במאלי בצפון-מערב, חוף השנהב בדרום-מערב, גאנה וטוגו בדרום, בנין בדרום-מזרח וניז'ר במזרח. רוב תושבי בורקינה פאסו הם מוסלמים.
בעבר נקראה המדינה "רפובליקת וולטה העילית". ב-4 באוגוסט 1984 שונה שמה על ידי הנשיא תומא סנקרה לשמה הנוכחי. פירוש שם זה הוא "ארץ האנשים ההגונים" או "הארץ ההגונה" בשפות המקומיות. המדינה קיבלה עצמאות מצרפת בשנת 1960 ומאז התאפיינה באי-יציבות פוליטית.
היסטוריה.
פרהיסטוריה והיסטוריה מוקדמת.
כמו רוב אזור מערב אפריקה, גם בבורקינה פאסו היו מתיישבים קדומים ביותר, ושבטי נוודים החלו לנדוד באזור החל מתקופת 12,000 לפנה"ס. יישובי קבע וחקלאות החלו להופיע בין 3,600 ל-2,600 לפנה"ס. בסביבות 1,500 לפנה"ס החלו התושבים המקומיים להשתמש בחרס ובברזל וכן הופיעו הסימנים הראשונים (קברים אשר נמצאו בחפירות ארכאולוגיות) לדת מבוססת.
בנקודת זמן לא ידועה בעת העתיקה התיישב בצפון וצפון מזרחו של האזור המכונה כיום בורקינה פאסו שבט הדוגון אך מאוחר יותר במאות ה-15 וה-16 היגרו בני השבט מהארץ לצוקים של באנדיאגרה במטרה להתיישב שם. כמו כן בדרום מערבה של בורקינה פאסו קימים שרידים של חומות אבן גבוהות אך זהותם של בוני החומות טרם פוענחה (למשל בהריסות לורופני). כנראה בחלקה הראשון של המאה ה-16 החל שבט המוסי להקים ממלכות כשהבולטות שבהן היו ואגאדוגו ויטנגה.
ממושבה לעצמאות.