סטרן מפורסם במיוחד ברומן חייו ודעותיו של טריסטרם שנדי, ג'נטלמן. הוא התפרסם ברומן הזה לא רק באנגליה כי אם בכל אירופה. תרגומים של הספר, בכל השפות האירופיות המרכזיות, החלו להופיע כמעט עם ההוצאה לאור שלו וסטרן השפיע על מחברים אירופים שונים באופיים כמו דני דידרו והרומנטיקה הגרמנית. ליצירתו הייתה גם השפעה ניכרת על הסופר הברזילאי מאשאדו די-אסיס שעשה שימוש יוצא דופן ומקורי במיוחד בטכניקה של שינוי נושא ביצירת המופת שלו זיכרונותיו של מת. למעשה, הרומן, שבו מתמרן סטרן זמן עלילתי וקול, פרודיות שקיבלו צורה סיפורית וכוללות מנה גדושה של הומור מחוספס, התקבל באנגליה כמושחת מדי. פסק דינו של סמואל ג'ונסון ב-1776 היה שדבר מוזר לא יישאר זמן רב. טריסטרם שנדי לא שרד (Nothing odd will do long. Tristram Shandy did not last). פסק דין זה שונה, לגמרי, מהמבקרים האירופאים ששיבחו את סטרן וטריסטרם שנדי כחדשני ונעלה. וולטר קרא לו "נעלה בבירור על רבלה" ומאוחר יותר גתה שיבח את סטרן כנפש היפה ביותר שאי פעם השפיעה על אנשים. גם בחייו והרבה אחרי מותו טענו שהיה סנטימנטלי. היו חלקים מטריסטרם שנדי, כמו הסיפור על לה פבר שהודפסו בנפרד וזכו לשבחים רבים על ידי המורליסטים של אותה תקופה. הצלחת הרומן והאופי הסדרתי שלו אפשרו לחקיינים רבים להוציא לאור חוברות שעסקו בדמויות מתוך הספר ובנושאים אחרים מתוכו, גם כאשר הספר עוד לא הושלם.
קשה לתאר את הרומן עצמו. הסיפור מתחיל בתיאור של טריסטרם על התעברותו שלו. הוא ממשיך בצורה לא סדירה אבל בעיקר על ידי מה שסטקן מכנה "סטיות מקדמות". אנחנו מגיעים ללידתו של טריסטרם רק בכרך השלישי. הרומן עשיר בדמויות והומור והשפעות של רבלה וסרוואנטס ניכרות בכל הרומן. הספר מסתיים אחרי תשעה כרכים שיצאו לאור במשך כעשר שנים אבל אין לו משהו שניתן להחשיב כסיום מסורתי. סטרן מכניס לתוכו דרשות, מאמרים ומסמכים משפטיים והוא חוקר את גבולות הטיפוגרפיה ועיצוב הדפים על ידי הכנסת דפים דמויי שיש ומפורסמים ביותר הם הדפים השחורים לגמרי בתוך סיפור המעשה. רבים מחידושיו של סטרן, עיבודים בצורה שיש להבינם כמחקר על מה מהווה רומן, השפיעו מאוד על סופרים מודרניסטים כמו ג'יימס ג'ויס ווירג'יניה וולף ועל סופרים בני זמננו כמו תומאס פינצ'ון ודייוויד פוסטר וולאס. איטלו קאלווינו התייחס לטריסטרם שנדי כ"אב הקדמון הלא מוטל בספק של כל הרומנים האוונגרדיים של המאה שלנו". הסופר הפורמליסט הרוסי ויקטור שקלובסקי ראה את טריסטרם שנדי כרומן הארכיטיפי המושלם וכל שאר הרומנים הם רק תת-קבוצות שלו: "טריסטרם שנדי הוא הרומן הטיפוסי ביותר בספרות העולמית".
עם זאת הדעות הביקורתיות המובילות על טריסטרם שנדי נוטות להיות מקוטבות בהערכה שלהן את חשיבותו. משנות ה-50, בעקבות ד.ו. ג'פרסון, יש כאלה הטוענים שתהא השפעתו אשר תהא, טריסטרם שנדי, בהקשר המקורי שלו מייצג תחייה של מסורת עתיקה בהרבה, מסורת מהרנסאנס של השנינות המלומדת והוא הושפע בכך מהגישה של מועדון סקריבלרוס בו היו חברים, בין השאר, סוויפט ואלכסנדר פופ.
מסע סנטימנטלי בצרפת ובאיטליה הוא ספר שהייתה לו פחות השפעה על אף שהתקבל בצורה טובה יותר על ידי המבקרים האנגלים בימיו. יש לספר מקבילות סגנוניות רבות עם טריסטרם שנדי. למעשה המספר הוא אחת הדמויות המשניות מהרומן הקודם. אף שהספר ישיר יותר הרי ניתן להבין את מסע סנטימנטלי כחלק מאותו פרויקט אמנותי שאליו שייך גם טריסטרם שנדי.
שני כרכים של דרשות יצאו לאור בחייו של סטרן. נמכרו, בחייו, יותר עותקים של הדרשות שלו מאשר של טריסטרם שנדי ולמשך זמן מסוים הוא היה ידוע יותר בחוגים מסוימים כדרשן ולא כסופר. הדרשות שלו הן שגרתיות, גם בסגנון וגם בתוכנן. אחרי מותו יצאו לאור כמה כרכים של מכתבים. אחד הנודעים בכְּתביו הוא "יומן לאלייזה" , סדרת מכתבים ערוכים כיומן אישי. מכתבים אלה יועדו לאישה שאחריה חיזר סטרן בשנות חייו האחרונות, והם פורסמו בדפוס רק ב-1904. בהשוואה לסופרים רבים בני המאה ה-18 מספר יצירותיו של סטרן הוא קטן למדי.
קאטון
באקטון
הקרב על פורט ארתור
שנה אנומליסטית
פריח אבו מדין
פריח אבו מדין (בערבית: فريح أبو مدين,1871–1955), היה ראש שבט החנאג'רה, מהשייח'ים הבדואים הבולטים והמכובדים בנגב. כיהן כראש עיריית באר שבע, כחבר מועצת העיר וכדיין בבית הדין השבטי של האוכלוסייה הבדואית.
תולדותיו.
אבו מדין היה בן לשבט חנאג'רה. מוצא משפחתו מהקרקעות המשתרעות בחוף הים בין עזה ובין דיר אל-בלח. כשהיה בן חמש, נהרג אביו בקרבות בין שבט תיאהא ושבט תראבין ("מלחמת זארע").
בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1910 התמנה כחבר במועצת הנהלת העיר באר שבע, וכיהן בתפקיד זה עד שפרצה מלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה שימש כפקיד גביית התבואה מטעם הצבא העות'מאני שחנה בנגב.
עם התקדמות הצבא הבריטי, עזבו הבדואים את אזורי הקרבות בפקודת הממשל העות'מאני. אבו מדין, שהיה חולה באותו זמן ולא יכול היה לנדוד עם שבטו, נעצר על ידי הבריטים.
בהיותו שבוי, התוודעו אליו מספר קצינים בריטים, ביניהם מנהל הריגול.
על ייסוד האמון שנוצר וההסכם שכרתו הבריטים עם חוסיין בן עלי, לפיו הובטחה לו השליטה באזורים שישוחררו על ידי בעלות הברית, הצטרף למלחמה באימפריה העות'מאנית. בתמיכתו פוזרו ממטוסים כרזות תעמולה הקוראות לציבור הערבי בארץ ישראל לתמוך בבריטים. כמו כן נשלחו מכתבים ברוח זו לשייח'ים בנפת באר שבע.
אבו מדין אף שימש כמורה דרך לכוחות אנזא"ק בזמן כיבוש באר שבע והנגב.
אבו מדין קיבל אישור לקצור את התבואות של בני שבטו. על תושבי הכפרים הסמוכים: ח'אן יונס, בני סוהילה ודיר אל-בלח הוטל לסייע לו במלאכת הקציר. כמו כן, הועמדו לרשותו מספר חיילים להגנתו האישית ולשמירה על התבואה.
לאחר המלחמה חזר לשבטו, שבט החנאג'רה, ונתמנה לשייח'.
הממשלה הבריטית העניקה לו אות כבוד, "חבר נכבד של האימפריה הבריטית".
דיין בבאר שבע.
בראשית השלטון הבריטי בארץ ישראל, יסדו השלטונות את בית הדין השבטי, שבסמכותו היה לשפוט במקרים של הפרת החוק והמנהג הבדואי ולהוציא פסקי דין ברוח מנהגים אלה. מקום מושבו של בית הדין היה בקומה השנייה בבית הסארייה. בדין ישבו השייחים של שבטי הבדואים, ביניהם השייח' אבו מדין, ובראשם ישב קצין המחוז עארף אל-עארף.
מוסד שיפוטי נוסף שהקימו הבריטים בבאר שבע בשנת 1919, היה מועצת הדמים. המועצה נוסדה כדי ליישב סכסוכי דם ישנים בין שבטי הבדואים בנגב. המועצה הורכבה משבעה נשיאי המטות, ביניהם השייח' אבו מדין, ובראשם, ראש עיריית באר שבע, חג' עלי אל-עטאונה. המועצה, הצליחה למנוע שפיכות דמים וליישב את רוב הסכסוכים בין השבטים, בוטלה בשנת 1922, וסמכויותיה נוספו לבית הדין השבטי.
נציג הבדואים בנפת באר שבע.
בשנת 1922 מינו הבריטים את השייח' לראש עיריית באר שבע, תפקיד בו כיהן כשנתיים. השייח' היה אחד הבדואים הבודדים שגרו אז בעיר. ביתו הוקם כבית מגורים דו קומתי. חלקו התחתון שימש לחנויות שהושכרו וחלקו העליון למגורים.
בנוסף לביתו, הקים גם חאן למתארחים בעיר.
אבו מדין אף מונה כאחד מעשרים ואחד חברי המועצה המייעצת שייסד הנציב העליון, הרברט סמואל.
המועצה הורכבה מעשרה נציגי ציבור (ארבעה מוסלמים, שלושה נוצרים ושלושה יהודים), מעשרה פקידים מן המחלקות השונות בממשל הבריטי, ובראשה עמד הנציב העליון.
אבו מדין העיד בפני ועדת שו בשם הבדואים מנפת באר שבע. הוא טען כי הבדואים במחוזו חרדים מפני גזילת קרקעותיהם. כמו כן טען בפני הוועדה שארץ ישראל היא ארץ קטנה, ואין ביכולתה להכיל את העולים היהודים הנוספים. לפיכך לערבים לא תהיה ברירה אלא למות או לעזוב את הארץ.
שנים אחרונות.
לאחר קום מדינת ישראל, נמלט עם משפחתו לרצועת עזה, ובה נפטר ב-1955.
נכדו, פריח אבו מדין, כיהן כשר המשפטים ברשות הפלסטינית.
עיבור
עיבור החודש
ליקיסה
מחוז ליקיסה (טטום: Liquiçá) הוא מחוז השוכן על החוף הצפוני של המדינה מזרח טימור. האוכלוסייה במחוז מונה 54,834 אנשים שחיים בשטח של 543 קמ"ר. המחוז גובל במחוזות דילי מכיוון מזרח, אילאו מדרום מזרח, ארמרה מדרום ובובונרו מדרום מערב. במחוז ישנן אוכלוסיות גדולות של יתושים הנושאים מחלות קטלניות כמלריה וקדחת דנגי.
גזרות.
המחוז מחולק ל-3 גזרות מרכזיות והן:
חסן פירוזאבאדי
הגנרל סייד חסן פירוזאבאדי (בפרסית: سيد حسن فيروزآبادی; 3 בפברואר 1951 – 3 בספטמבר 2021) היה ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הרפובליקה האסלאמית של איראן בשנים 1989–2016.
פירוזאבאדי היה פעיל בצבא איראן מאז שנת 1981 והיה גנרל במלחמת איראן–עיראק.
היה מקורב מאוד למנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי, ומונה לראש המטה שלו ב-2 בנובמבר 2002.
נמנה עם תומכיו החשובים של נשיא איראן לשעבר, מחמוד אחמדינז'אד, בבחירות לנשיאות באיראן.
מת בטהרן ב-3 בספטמבר 2021.
מנטוטו
מחוז מנטוטו (טטום: Manatutu) הוא מחוז השוכן על החוף הצפוני של המדינה מזרח טימור. האוכלוסייה במחוז מונה 36,719 אנשים שחיים בשטח של 1,706 קמ"ר. המחוז גובל במחוזות באוקאו וויקקה מכיוון מזרח, ובמחוזות אילאו, דילי ומנופני ממערב. מחוז זה ומחוז לאוטם הם היחידים במזרח טימור, שחולקים גבול עם שני הצדדים של הים במדינה (גם מדרום וגם מצפון), מה שגורם לכך שהוא המחוז בעל הגיוון הגאוגרפי הגדול ביותר בכל מזרח טימור.
גזרות.
המחוז מחולק ל-6 גזרות מרכזיות והן:
Source Filmmaker
Source Filmmaker היא תוכנה ליצירה טריילרים למשחקי מחשב של חברת Valve (התוכנה עצמה פותחה על ידי Valve), התוכנה פועלת על מנוע ה-Source בלבד, מה שאומר שאפשר לייצר עם התוכנה טריילרים רק למשחקים עם מנוע ה-Source.