קמפבל סירב לקבל את התקדימים שנקבעו על ידי בית המשפט בסוגיות תאגידיות אלו. חוות דעתו בפסק הדין "מרשל נגד חברת התעבורה והרכבות של בולטימור ואוהיו" הייתה חוות דעת המיעוט העיקרית הראשונה שלו, בה הוא טען בבירור, "תאגיד הוא לא אזרח. הוא יכול להיות ישות מלאכותית, ישות מוסרית, ישות משפטית, קבוצת כוח, גוף בלתי מוחשי", אך, הוא המשיך בצטטו את ג'ון מרשל, "הוא בשום פנים ואופן לא אזרח". הגדרת אזרחות תאגידית כבסיס למגוון שיפוטי, המשיך קמפבל וטען שתאגידים "לא נכללו בין מנסחי החוקה כאשר הם האצילו את סמכות השיפוט על מחלוקות בין אזרחי מדינות שונות". במילים אחרות, סעיף הזכויות והחסינויות שבפרק 4, חלק 2 סעיף 1 לחוקת ארצות הברית לא צריך להרחיב את מושג האזרחות לתאגידים. ניתן לטעון שהטיעון הזה של קמפבל, בנוסף לחוות דעת המיעוט של עמיתיו השופטים הדרומיים, ג'ון קאטרון ופיטר ויויאן דניאל, הגן במשתמע על העבדות. אחרי הכל, אם מדינות יכולות להעניק אזרחות פדרלית לתאגידים, אזי אפרו-אמריקאים חופשיים עשויים גם הם לדרוש אזרחות פדרלית על סמך סעיף הזכויות והחסינויות. בהמשך דבריו בחוות דעת המיעוט שלו, קמפבל, הדמוקרט-הג'קסוני, טען גם שבית המשפט פלש לסמכויות המדינות באמצעות הרחבת יתר של תחום השיפוט הפדרלי בתיק זה ושהתאגדים עצמם מאיימים על הסמכויות הפנימיות של המדינות. קמפבל כתב במפורש, "ההכנסות והמפעלים [התאגידיים] שלהם שמים ללעג ולקלס את התנאים המצומצמים של ממשל המדינה; היומרות והדרישות שלהם הן ריבוניות, מכניסות התערבות חסרת סבלנות לסמכות החקיקה של המדינה". ללא בקרה של הרשויות המחוקקות של המדינות ואף עם הגנה על ידי הממשלה הלאומית, יהוו התאגידים איום על זכויות המדינות. אז, בתיק החשוב הראשון שלו, נקט קמפבל בעמדה נוקשה כלפי זכויות התאגידים, הגן על זכויות המדינות וניתן לטעון שהוא הגן על העבדות.
סניף פיקווה של בנק המדינה של אוהיו נגד קנופ.
בפסקי דין מאוחרים יותר המשיך קמפבל להאבק בזכויות התאגידים באמצעות קריאת תיגר על ההגנה של על זיכיונות תאגידיים. למעשה, בשנה שלאחר מכן, שמע בית המשפט העליון את תיק "סניף פיקווה של בנק המדינה של אוהיו נגד קנופ" (Piqua Branch of the State Bank of Ohio v. Knoop), תיק שהעלה את השאלה אם בית המחוקקים של המדינה יכול לשנות את מדיניות המיסוי שלו על תאגידים. באופן ספציפי, חוק הבנקאות הכללי של אוהיו משנת 1845 קבע שבמקום לשלם מיסים, כל סניף של בנק המדינה יכול לשלם פעם בחצי שנה שישה אחוזים מרווחיו למדינה. חוק משנת 1851 קבע מדיניות מיסוי חדשה לבנקים. בסופו של דבר פסק בית המשפט שהחוק של 1851 הפר את סעיף החוזים, שכן החוק של 1845 יצר חוזה בין המדינה לבין תאגיד של מחזיקי מניות פרטיים. גם כאן, קמפבל, יחד עם חבריו לסיעה הדרומית בבית המשפט, קאטרון ודניאל, הוציא חוות דעת מיעוט תקיפה. בראשית חוות דעת זו הוא הבחין "בין חוקים שיוצרים תקוות, ציפיות, יכולות, תנאים, לבין אלו שיוצרים חוזים", ובסופו של דבר טען שהחוק משנת 1845 היווה חלק מזה של 1851. בהמשך חוות דעתו הגן קמפבל על סמכות המדינה לחוקק חוקים לטובת האינטרס הציבורי, בהסבירו שסמכות זו היא כזו "שכל מחלקה של הממשלה יודעת שהקהילה מעוניינת בשמירה על הבלתי פגיעים ושכל בעל תאגיד הבין שהזנחתו לא צריכה להיות ברורה מאליה במקרה שהמטרה המכוונת להזניח אותו לא קיימת". ממשלות המדינות, על פי קמפבל, צריכות להיות מסוגלות לשנות את מדיניותן כדי להתמודד עם תנאים שמשתנים ללא הרף; יותר מכך, בנקים ותאגידים אחרים לא יכולים להיות פטורים משינויים בתשלום המיסים, למעט במקרה בו צוין הדבר במפורש בחוק. קמפבל נתן במפורש עדיפות לזכויות המדינות על פני זכויות התאגידים.
דודג' נגד וולסי.
בית המשפט העליון עיין מחדש בחוק זה של אוהיו בשני תיקים מאוחרים יותר בשנות ה-50, ובשני המקרים כתב קמפבל חוות דעת מיעוט יסודית. לקראת הדיון בתיק השני, "דודג' נגד וולסי" (Dodge v. Woolsey ) מ-1855, תיקן בית המחוקקים של אוהיו את חוקת המדינה כדי לשים קץ לפטורים ממס עבור הבנקים לפני שב-1852 נחקק חוק חדש למיסי הבנקים. כאשר הגישו בעלי המניות של הבנק תביעה נוספת, רוב השופטים בבית המשפט העליון בהובלתו של השופט ג'יימס ויין, קבעו שאף על פי שאוהיו תיקנה את החוקה שלה, חוק הבנקים של 1845 עדיין היווה חוזה בלתי ניתן להפרה. בחוות דעת המיעוט המפורטת שלו, מנה קמפבל את עובדות המקרה, דחה שוב את האפשרות של אזרחות תאגידית, ומתח ביקורת על רוב השופטים על הרחבת הסמכות השיפוטית. קמפבל הזהיר שאם המדינה צריכה להעניק את כספיה וסמכויותיה לתאגיד, אזי "המעשים המכוונים והפורמליים ביותר של האזרחים לא יפצו על חוסר הצדק, והספסרים תאבי הממון ביותר או שחיתות בבית המחוקקים יזכו להגנה על רווחיהם מסמכויות בית משפט זה". במילים אחרות, החלטה זו מחייבת את בית המשפט העליון להגן על תאגידים ובתי מחוקקים מושחתים כנגד תיקונים חוקתיים מוצדקים של המדינות שמוצעים על ידי האזרחים עצמם. יותר מכך, התנגשות זו בין הממשלה המרכזי לבין ישויות תאגידיות, הזהיר קמפבל, "תכשיר את הקרקע בכל מדינה למעמד שיהיה מורכב משילובים של אנשים שייהנו מהתנאים המועדפים ביותר בחברה", ובסופו של דבר תיצור "יסוד חדש של ניכור וחילוקי דעות בין המעמדות השונים בחברה והנהגתה של מטרה חדשה של הפרעה במערכת הפוליטית והחברתית המפוזרת שלנו". לא רק שהתאגידים יחוללו מלחמת מעמדות שתאיים על ריבונות המדינה, טען קמפבל, אלא שהם גם יפגעו בחירויות הפרט. אחרי הכל, תאגידים "רוחשים אהבה לכוח, להעדפה לאינטרסים של התאגיד על פני עקרונות מוסריים או פוליטיים או חובה ציבורית, והתנגדות לחירות הפרט שמבחינתם היא מושא לקנאה בכל שלב בהיסטוריה שלהם". בקיצור, קמפבל לא החשיב את הפירוש הרחב של סעיף החוזים כשיפוט מספיק לכל העוולות האפשריות מצד הישויות התאגדיות. תחת זאת הוא האמין באמת ובתמים שהמדינות צריכות לשלוט על התרחבות התאגידים.
בית החולים כרייסט צ'רץ' נגד מחוז פילדלפיה.
חמש שנים מאוחר יותר שכנע קמפבל את רוב שופטי בית המשפט העליון להסכים עם פירוש צר של סעיף החוזים בפסק הדין "בית החולים כרייסט צ'רץ' נגד מחוז פילדלפיה" (Christ's Church Hospital v. County of Philadelphia) מ-1860. ב-1833 העניק בית המחוקקים של פנסילבניה פטור ממס לבית החולים כרייסט צ'רץ', אך ב-1851 חוקק חוק שעל פיו הוטל מס על כל האגודות והתאגידים. קמפבל דחה את טענת בית החולים שהפטור ממס של 1833 היה תמידי, וכתב, "אין להעדיף פירוש שכזה, שכן סמכות המיסוי חיונית לקיומה של המדינה, והיא חייבת להיות מיושמת על פי התנאים המשתנים". כפי שהוא טען מאז שהחל לכהן על כס השיפוט, המדינה צריכה להיות מסוגלת להסתגל לשינויים ולפיכך צריכה להיות לה השליטה על התפתחות התאגידים בתחומי שיפוטה".
דרד סקוט נגד סנדפורד.
משעה שהחלו המתחים על רקע רצון מדינות הדרום לפרוש מן האיחוד בשנות ה-50, החל בית המשפט העליון לשמוע עתירות בסוגיית העבדות, כולל פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד הידוע לשמצה מ-1857. בניסיונו ליישב את סוגיית העבדות בטריטוריות אחת ולתמיד, קבע נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני בחוות דעת הרוב שהאפרו-אמריקאים לא היו אזרחים וגינה את פשרת מיזורי בהכריזו על הפיקוח הפדרלי על העבדות בטריטוריות כבלתי תואם לחוקה. קמפבל כתב חוות דעת משלימה מקיפה לפסק דין זה. אף על פי שהוא האמין שבית המשפט לא יוכל להגדיר את מעמדו האזרחי של סקוט וסירב לדון בסוגיה זו, הוא יישר קו עם טוני ברוב הטענות האחרות והציע פירוש צר לחוקה. כלומר, קמפבל הסכים שסקוט היה עדיין במעמד של עבד על פי חוקי מיזורי, ולפיכך לא יכול היה להגיש תביעה בבית משפט פדרלי. לאחר מכן הוא הקדיש חלק רחב בחוות הדעת שלו להבעת אי הסכמה עם אי תאימותה לחוקה של פשרת מיזורי, ובסופו של דבר סיכם שסעיף הטריטוריות, שבפרק 4, חלק 3 של החוקה, לא העניק לקונגרס את הסמכות לפקח על העבדות בטריטוריות. כדי להגיע למסקנה זו, טען קמפבל קודם כל שהקונגרס לא יכול לפקח על העבדות במדינות קיימות. אחרי הכל, הוא כתב, "זוהי דוקטרינה מוסדרת של בית משפט זה שהממשלה הפדרלית לא יכולה להפעיל שום סמכות בנוגע לסוגיית העבדות בתחומי המדינות, ולא להתערב בענייניהם של העבדים, למעט אלה הנמלטים. ואף על פי שסעיף הטריטוריות בחוקה עשוי להעניק לקונגרס את הסמכות לארגן את הממשלה בנחלת הכלל, הוא לא מעניק סמכות של הקונגרס לנהל את המוסדות המוניציפליים, כמו העבדות, בטריטוריות. בהסתמך על דוקטרינת הריבונות המקורית, טען קמפבל שסעיף כזה, שיתיר חקיקה פדרלית מגבילה, יפר את הריבונות הראשונית של תושבי הטריטוריות, שכן כאשר התושבים ייסדו את ממשלות המדינות שלהם, מדינות חדשות אלו נכנסו לאיחוד על בסיס שוויון מול המדינות הוותיקות. יותר מכך, אם מנסחי החוקה אכן ראו בחזונם פיקוח של הקונגרס על העבדות בטריטוריות, אזי נציגי מדינות הדרום בועידת החוקה היו מוחים בתוקף. במילותיו של קמפבל, "הטענה לסמכותו העליונה של הקונגרס בטריטוריות, על פי ההסכמה 'לקבוע את כל הכללים והתקנות הדרושים לטריטוריה', לא נתמכת בעדות היסטורית שנשאבת מהמהפכה, מתקנון הקונפדרציה, או מהדיונים שקדמו לאשרור החוקה הפדרלית". כפי שיאמר בהמשך, סעיף הטריטוריות בחוקה "לא מעניק לקונגרס שום סמכות להתערב ביחסים בין העבד לאדונו בתחומי ארצות הברית, ולא בתחומי אף אחת מהמדינות". בפסק הדין דרד סקוט קרא קמפבל באופן ברור תיגר על מה שנחשב להרחבת יתר של הסמכות הפדרלית וטען לממשל העצמי של הטריטוריות, ובמשתמע מכך, הממשל העצמי של המדינות.