גוטנברג היה צורף זהב, ומתוקף מקצועו התמצא היטב במלאכת ההטבעה וההחתמה. עיקר המצאתו הייתה במעבר מלוחות מגולפים לאותיות מגולפות עשויות מתכת. את האותיות הבודדות אפשר לסדר כל פעם בהרכב אחר וליצור על ידי כך את כל מילות השפה באמצעות כלי אחד בלבד עבור כל אות. באמצעות תהליך דו-שלבי - חריטת ביד אומן של אות שקועה מפלדה ולאחר מכן יציקת עותקים בולטים רבים וזהים מסגסוגת עופרת קלה להתכה. בכך פתר גוטנברג סוגיה שדרשה מאותיות הדפוס תכונות מנוגדות: מחד דרושה מתכת רכה, אחרת יש להשתמש בלחץ גדול פי כמה בתהליך ההדפסה מה שמייקר את המכבש ומקשה על השימוש בו, ומאידך דרושה מתכת קשה על מנת שמלאכת האומן לא תתבזבז על אות דפוס קצרת ימים. כך הפכה המלאכה היקרה להחריד של יצירת תחריטי עמודים למלאכה זולה בהרבה, ולכן גם נגישה בהרבה. גוטנברג תרם את שלו גם במציאת הסגסוגת המתאימה עבור אותיות הדפוס, ביצירת צבע דפוס הולם, טיפול בנייר, פיתוח מכבש דפוס מתאים, ותיאום כל הדרוש להוצאת המלאכה לפועל. למעשה הסגסוגת שפיתח גוטנברג לאותיות הדפוס - עופרת, אנטימון וכמויות קטנות של יסודות נוספים - נמצאת בשימוש עד ימינו.
השלבים בתהליך הדפוס הם כדלהלן:
כדי להתגבר על כל האתגרים, המציא גוטנברג מספר המצאות ושכלולים להמצאות קודמות.
הספר הראשון שהודפס בשיטה זו היה התנ"ך בשפה הלטינית, המכונה תנ"ך גוטנברג, בשנת 1456, הוא הודפס ב-180 עותקים - מספר עותקים עצום לעומת הספרים שקדמו לו, שנכתבו בחרט סופרים, אחד אחד. גוטנברג לא הצליח מבחינה עסקית, ובית הדפוס שלו עבר לידיים אחרות. בשנת 1468 נפטר גוטנברג כשהוא חסר כול.
התפשטות הדפוס והשפעותיו.
תוך זמן קצר התפשטה ההמצאה ובתי דפוס רבים קמו והתחילו לפעול. בתוך חמישים שנה בלבד עלה מספר הספרים שהופקו באירופה ממאות בודדות לכחצי מיליון. להתפשטות מהירה זו של הספר הכתוב היו השלכות מרחיקות לכת:
מהפכת המצאת הדפוס בדרך כלל נחשבת לנקודת הציון של המעבר מימי הביניים לתקופת הרנסאנס, ולשורשיה הראשונים מהפכת המידע של ימינו.
אריה (לובה) אליאב
לובה אליאב
סוכנות החלל הישראלית
סוכנות החלל הישראלית (סל"ה - הסוכנות הישראלית לניצול החלל, ידועה בחו"ל גם כ-Israel Space Agency - ISA) היא גוף ממשלתי שפועל במשרד המדע והטכנולוגיה. מטרתה להתוות תוכניות ודרכי פעולה לקידום המטרות הלאומיות האזרחיות של ישראל בתחום החלל, וכן לתאם בין הגופים השונים העוסקים בחקר החלל בישראל, לצרכים מדעיים ומסחריים.
התפתחות הסוכנות.
לקראת שנות ה-80 החלה להתפתח בישראל תשתית מחקר ופיתוח בתחום החלל, בעיקר סביב תעשיות הביטחון ומכוני המחקר. בפעילות זו הסתמנה מגמה ברורה של פיתוח יכולת בניית לוויינים ואמצעים לשיגורם, לצד שאיפה מוצהרת להיכנס למועדון המדינות בעלות יכולת כזאת. ב-1981 הוקמה מנהלת החלל - "אתגר", תחת מפא"ת במשרד הביטחון במטרה לפקח אחר פרויקטי חלל לטובת צרכים צבאיים.
באפריל 1983 הקימה הממשלה, ביוזמת שר המדע, פרופ' יובל נאמן, את הסוכנות לניצול החלל (סל"ה) כגוף תיאום ופיקוח על תוכנית חלל לאומית.
בשנת 1982 הוקמה סוכנות החלל הישראלית, האחראית על תיאום תוכנית החלל של ישראל. בשנה שלאחר מכן, ראש המודיעין הצבאי החדש, אהוד ברק, השעה את כל העבודות ודוגל בסגירת כל הפרויקטים ותכנן להעביר את המשאבים הכספיים ששוחררו כדי למלא משימות עדיפות יותר, אמר. אולם דעתו לא הפכה לדומיננטית במחלקת הביטחון, ובשנת 1984 התעקש שר הביטחון משה ארנס לחדש את התוכנית.
בשנת 1984 הוחלט על הקמת מוקד הידע הלאומי בנושא חלל בתע"א, ונחתם חוזה בין התעשייה האווירית ומשרד הביטחון לפיתוח תשתיות ופרויקט לוויין תצפית ראשון. הוקמה מינהלת פרויקט בתע"א שבראשה עמד במשך שנים רבות ד"ר משה בר-לב.
ב-27 ביולי 2005 התכנסה הוועדה המנחה של סל"ה ואישרה את חזון הסוכנות:
מטרות-העל במימוש החזון הן:
שיתופי פעולה.
לסוכנות החלל הישראלית הסכמי שיתוף פעולה חתומים עם סוכנויות החלל של: צרפת (CNES), ארצות-הברית (NASA), קנדה (CSA), הודו (ISRO), גרמניה (DLR), אוקראינה (NSAU), רוסיה (Roscosmos), הולנד (NLR) וברזיל (AEB).
בשנת 2018 במהלך ביקורו של ברנדסטיין ג'ם ראש סוכנות החלל נאס"א בישראל, נחתם הסכם להעמקת שיתוף הפעולה בין נאס"א לסוכנות החלל הישראלית.
בחודש ינואר 2022 סוכנות החלל הישראלית הצטרפה לתוכנית ארטמיס בהובלת נאס״א.
טייסי חלל ישראליים.
נכון ל-2022 היו שני טייסי חלל ישראלים.
ב-16 בינואר 2003, כתוצאה של תיאום בין סל"ה ונאס"א, יצא לפועל פרויקט האסטרונאוט הישראלי. האסטרונאוט הנבחר היה אל"ם אילן רמון. משימתה של מעבורת החלל קולומביה ארכה 16 יום, בהם היה רמון אחראי על תפעול ניסויים ישראלים נבחרים אשר נשלחו על המעבורת. בין הניסויים היה ניסוי MEIDEX וניסוי הגן הכימי. ב־1 בפברואר 2003, כ-16 דקות לפני הנחיתה התפרקה המעבורת באטמוספירה, וכל צוות המעבורת נספה.
ב־8 באפריל 2022 בשעה 18:17 שעון ישראל, יצא לחלל איתן סטיבה, האסטרונאוט השני בתולדות ישראל.
לוגוצנטריות
לוגוצנטריות או לוגוצנטריזם (Logocentrism), בהגדרה כללית, היא ההנחה המקובלת בתורת הספרות, כי ישנה "אמת" בלתי-תלויה הקודמת לייצוגה באמצעות השפה או הלשון, ואמת ומציאות זו מתקיימים למעשה מחוץ לגורם השפה. לפיכך, הלוגוצנטריות קוראת להתייחס לסימנים הלשוניים כמנותקים ובלתי-הכרחיים לאובייקטים (למסומנים) שאותם הם מייצגים. לכן ישנה גם העדפה ברורה של הדיבור על-פני הכתיבה, שכן בראשון קיימת נוכחות של הדובר, הנתפס כגורם-מתווך שיש ביכולתו לבטל במידה רבה אי-בהירות ורב-משמעות הקיימים בשפה הכתובה. העדפה זו של הדיבור על פני הכתיבה, מכנה הפילוסוף הצרפתי ז'אק דרידה "פונוצנטריזם". המונח הופיע לראשונה בהגותו של לודוויג קלגס.
בביקורת החריפה שאותה מותח דרידה על תפיסה זו, הוא מגדיר אותה כ"דעה קדומה" המושרשת בפילוסופיה המערבית כמעט מתחילתה עוד מימי יוון העתיקה. היא מכונה על ידו "מטפיזיקה של נוכחות".
ביקורת נוספת על תפיסה זו היא על כך שהיא מתייחסת באופן פשטני ליחס המורכב יותר בין מסמן ומסומן.
כמו כן, דרידה טוען שמטפיזיקה זו (כפי שקרא לה) נוטה לזהות תפיסות פילוסופיות בסיסיות כדוגמת: "אמת", "מציאות", ו"קיום" - במונחים רעיוניים של "נוכחות", "מהות", "זהות" ו"מקור" - מתוך התעלמות כמעט מוחלטת מהתפקיד המכריע שממלאים ה"העדר" (Absence) וה"הבדל" (Difference), בתוך כל הגדרה או הבנה אפשרית של תפיסות אלה.
ביקורת על המונח.
ג'ון אליס, בספרו "נגד הדקונסטרוקציה", טען כי המונח "לוגוצנטריות" הוא שם חדש לתפיסה ישנה. יותר מכך, אליס טוען כי הביקורת על המהותנות התחילה הרבה לפני שדרידה התחיל להוקיע אותה ב-1966. לדבריו, ההבנה שהשפה אינה מייצגת רק תופעות בעולם, וכל מסומן נקבע גם ביחס למסמנים אחרים, נמצאת כבר אצל פילוסופים אנליטיים כמו לודוויג ויטגנשטיין, פרדינן דה-סוסיר, הבלשן ג'ון רופרט פירת (John Rupert Firth) ואצל בלשנים אנתרופולוגיים שהלכו בעקבות אדוארד ספיר ובנג'מין לי וורף.
אליס טוען כי דרידה מתעלם מחלקים ניכרים בפילוסופיה של הלשון, ומזנק מתפיסה קיצונית אחת לתפיסה קיצונית נגדית. דרידה, טוען אליס, מזהה כשל בסיסי בתפיסה שהלשון מתייחסת לאובייקטים שאינם תלויים בה, ועובר משם לתפיסה הקיצונית לא פחות, לפיה הלשון אינה מסמנת דבר מלבד עצמה. בין שתי האפשרויות הללו קיים טווח רחב, שפילוסופים שונים עסקו בו, וממנו דרידה והדקונסטרוקציה מתעלמים לחלוטין.
התפלגות בולצמן
התפלגות בולצמן היא מושג מרכזי במכניקה סטטיסטית.
ההתפלגות מתארת את ההסתברות של מערכת הנמצאת בשיווי משקל תרמודינמי עם מאגר חום בטמפרטורה "T", להיות במצב מסוים המתואר על ידי האינדקס "i", כאשר אנרגיית המערכת היא "Ei".
הסתברות זו נתונה על ידי:
כאשר:
במכניקה סטטיסטית מתייחסים לאוסף המערכות המוגדרות על ידי אותה הבעיה הפיזיקלית, ואותם גדלים מקרוסקופיים (טמפרטורה, לחץ, פוטנציאל כימי, וכדומה), אך נבדלים על ידי המצב המיקרוסקופי של כל החלקיקים. אוסף זה נקרא צבר (ensemble), ועל ידי התייחסות למשקלים סטטיסטיים בהתאם להתפלגות ההסתברות, מתאר צבר זה נכונה מערכות בשיווי משקל תרמודינמי. התפלגות בולצמן מתאימה לצבר קנוני, המוגדר על ידי מספר קבוע של חלקיקים בכל המערכות, ועל ידי הטמפרטורה של הצבר בכללותו.
בגבול שבו מתקרבת הטמפרטורה לאפס המוחלט, מתבדרת פונקציית החלוקה (או מתקרבת ל-0 אם כל האנרגיות חיוביות), וההסתברויות עבור מערכת ללא ניוון נוטות כולן ל-1 ול-0, עבור מצב היסוד ומצבים מעוררים בהתאמה. במקרה שיש יותר ממצב אחד עם אנרגיה מינימלית, נאמר שמצב היסוד מנוון, והאנטרופיה תהיה שונה מ-0 גם בטמפרטורה 0 קלווין.
בכל טמפרטורה סופית יהיה סיכוי לאכלוס של מצבים בעלי אנרגיות גבוהות יותר. ככל שהאנרגיה של מצב גבוהה יותר, ההסתברות להימצא בו נמוכה יותר. סיכוי סביר לאכלוס יהיה במצבים שהפרש האנרגיה שלהם ממצב היסוד הוא בסדר גודל של "kBT".
עבור מערכות קלאסיות, התפלגות בולצמן נותנת את התפלגות מקסוול-בולצמן למהירויות. בנוסף, ההתפלגות חסרת זיכרון.
לפי התאוריה הארגודית כל מערכת דינמית תגיע לבסוף לשיווי משקל, שבו הסיכויים לאכלוס מצב מתוארים על ידי התפלגות בולצמן. למרות זאת, העולם שסביבנו רווי במערכות שאינן בשווי משקל. אנרגיית השמש מחזיקה את אטמוספירת כדור הארץ מחוץ לשיווי משקל ובכך מאפשרת את תופעות מזג האוויר, הנובעות משאיפת המערכת לחזור לשיווי משקל תרמודינמי. עקרון הפעולה של הלייזר מבוסס על דחיפת מערכת קוונטית אל מחוץ לשיווי משקל ליצירת היפוך אוכלוסייה.
מרכבה (רכב)