בפברואר 2013 עם סיום הקדנציה הראשונה שלו בכנסת, הצטרף צלנר לקבוצת חג'ג', חברה יזמית מובילה בתחום הנדל"ן בישראל. תחילה, מונה לעמוד בראש חברת הבת, קבוצת חג'ג' התחדשות עירונית, ובהמשך, קודם לתפקיד משנה למנכ"ל ומנהל הפיתוח העסקי בחברה הציבורית.
בנובמבר 2016 פרש מתפקידיו בקבוצת חג'ג' ופנה לדרך עצמאית כיזם נדל"ן בישראל ובפולין ושותף מנהל במשרד עורכי דין שגיא-צלנר.
משפחה וחייו האישיים.
בספטמבר 2012 נישא לדפנה שחר. בינואר 2014 נולדה להם בת. בשנת 2016 צלנר ושחר נפרדו.
כיום מנהל מערכת יחסים עם מגישת הטלוויזיה מעיין אדם.
מתגורר כיום בתל אביב.
אוקומה שיגנובו
המרקיז אוקומה שיגנובו (ביפנית: 大隈 重信; 11 במרץ 1838 - 10 בינואר 1922) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן השמיני וה-17. אוקומה היה ממקדמי מדע ותרבות המערב ביפן, ויסד את אוניברסיטת ואסדה.
ראשית חייו.
אוקומה נולד בעיר סאגה שבנחלת היזן (מחוז סאגה), בנו הראשון של קצין ארטילריה. בראשית חייו התחנך אוקומה בעיקר על כתבים קונפוציאנים וספרות סינית קלאסית אחרת, אך ב-1853 עזב את בית הספר ועבר ללמוד במוסד להשכלה הולנדית.
בית הספר התמזג עם בית ספר מקומי ב-1861, ואוקומה קיבל משרת הוראה בבית הספר החדש. על אף עניינו בלימודי המערב, הוא הביע הזדהות עם תנועת סונו ג'וי, שקראה להדיח את השוגון ולסלק את המערביים. במהלך ביקור בעיר נגסאקי פגש אוקומה במיסיונר הולנדי, שלימד אותו אנגלית, ונתן לו עותקים של הברית החדשה ושל הכרזת העצמאות של ארצות הברית. נראה שאוקומה שאב השראה ממסך זה, שכן מאוחר יותר התאפיינה משנתו הפוליטית בתמיכה בפירוק השיטה הפיאודלית ובכינון משטר חוקתי.
אוקומה לקח חלק ברסטורציית מייג'י, וב-1867 יצא מסאגה בדרכו לקיוטו, במטרה להציע לשוגון טוקוגאווה יושינובו להתפטר מתפקידו. מכיוון שהוא ושותפיו יצאו למשלחת ללא אישור ממשלת המחוז, הם נעצרו ונכלאו לחודש.
תקופת מייג'י.
לאחר מלחמת בושין ורסטורציית מייג'י ב-1868, קיבל אוקומה את תפקיד שר החוץ בממשלה החדשה. במסגרת תפקידו הוא נשא ונתן עם הדיפלומט הבריטי סר הארי סמית' פארקס בנוגע להסרת האיסור על נצרות ביפן. בסופו של דבר הוסר האיסור ב-1873.
אוקומה התמנה לתפקיד שר האוצר ב-1870, ובמסגרת תפקידו ערך מספר רפורמות בנושאי מסים, וסייע לצמיחת התעשייה המקומית. הוא גם יסד את המטבעה הלאומית הראשונה והציג מטבע אחיד אחד לכל המדינה. אך אחר חילוקי דעות עם גורמים מסצומה ומצ'ושו שישבו באליטה של יפן, ובעיקר עם איטו הירובומי, נאלץ אוקומה להתפטר ב-1881 על רקע התעקשותו על עידוד השקעות זרות ועל כינון חוקה, אך בעיקר על רקע מעורבותו בשערוריית עסקים, בה היה מעורב גם קורודה קיוטאקה.
אוקומה יסד את מפלגת ריקן קאישינטו (立憲改進党; "מפלגת הרפורמה החוקתית") ב-1882, ובאותה שנה חנך בית ספר ברובע שינג'וקו שבטוקיו. בית ספר זה עתיד להפוך לאוניברסיטת ואסדה, אחת מהאוניברסיטאות המובילות ביפן.
על אף חילוקי הדעות ביניהם, מינה איטו את אוקומה לתפקיד שר החוץ ב-1888, והטיל עליו לפתור את בעיית החוזים הבלתי שוויוניים, ולשכנע את מעצמות המערב לשנות אותם. הצעתו החדשה נתפסה כפייסנית מדי ועוררה זעם ציבורי. חבר הארגון הלאומני גניושה השליך במחאה פצצה על אוקומה, שקטעה את רגלו. לאחר מכן, פרש אוקומה מהחיים הפוליטיים.
שובו של אוקומה לזירה הפוליטית ב-1896 הגיע עם הקמת מפלגת שימפוטו (進歩党, "המפלגה הפרוגרסיבית"). שנה לאחר מכן שכנע מצוקטה מאסיושי את אוקומה להצטרף לממשלתו בתפקיד שר החוץ ושר החקלאות והמסחר, אך הוא נותר בתפקידים בשמך שנה, ולאחר מכן התפטר.
אוקומה יסד את מפלגת קנסייטו (憲政党; "המפלגה החוקתית") ב-1898, והתמנה לראשות הממשלה, שלראשונה ביפן היה בעל שיוך מפלגתי. הממשלה החדשה שרדה רק ארבעה חודשים לפני שהתפרקה בשל מחלוקות פנימיות. אוקומה נותר נשיא המפלגה עד פרישתו מפוליטיקה ב-1908.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, שימש אוקומה נשיא אוניברסיטת ואסדה, ויושב ראש אגודת תרבות יפן.
תקופת טאישו.
אוקומה שב פעם נוספת לחיים הפוליטיים במהלך המשבר של 1914, כשממשלתו של ימאמוטו גונבאה נאלצה להתפטר בעקבות חשיפת פרשיית שחיתות בצמרת הצי הקיסרי היפני וחברת סימנס. אוקומה חבר למפלגות נוספות, ויחד הקימו ממשלת קואליציה. כהונתו השנייה של אוקומה בראש הממשלה התאפיינה במדיניות חוץ פעילה, שכן באותה שנה הכריזה יפן מלחמה על הקיסרות הגרמנית, ונלחמה לצד מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה. ב-1915 ניסחו אוקומה וקאטו טקאקי את עשרים ואחת הדרישות לסין.
אך גם הכהונה השנייה של אוקומה לא החזיקה מעמד זמן רב, ולאחר חשיפת פרשת שחיתות בה היו מעורבים חברי הממשלה, נאלצו רבים מהם להתפטר באוקטובר 1915. אוקומה התפטר ב-1916, ופרש סופית מן החיים הפוליטיים, אף על פי שנותר חבר בבית האצילים של הדיאט של יפן עד 1922.
עוד באותה שנה העניק לו הקיסר את עיטור מסדר החרצית, ואת התואר "קושאקו" (侯爵; מרקיז). הוא נפטר בוואסדה באותה שנה, ונקבר בטוקיו.
ענת בצר
ענת בצר (נולדה ב-1965 ברמת גן) היא אמנית, ציירת ופסלת ישראלית.
ביוגרפיה.
בשנת 1993 סיימה את לימודיה במדרשה לאמנות ברמת השרון, בה למדה בין היתר אצל האמנים רפי לביא, יאיר גרבוז וציבי גבע. עם סיום לימודיה נסעה ללונדון, בה חיה ויצרה כארבע שנים. בשובה החלה להציג בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות, וכן ללמד אמנות במדרשה לאמנות בית ברל. כיום בצר חיה ויוצרת בתל אביב.
בצר החלה את דרכה האמנותית כציירת ורשמת. במהלך השנים התפתחה והתרחבה עבודתה לפיסול ולמיצב. בשנת 2003 חזרה לעסוק בציור, בו היא עוסקת עד היום.
בשנת 2008 זכתה בצר בפרס שרת התרבות על תרומתה לתרבות הישראלית.
עבודתה.
עבודתה של בצר הן בציור והן בפיסול היא פורמליסטית במהותה, ועוסקת בפירוק והרכבה של חומרי היצירה בצד העיסוק המתמיד שלה בנושא "הבית". ציוריה לרוב מביטים על מקום אחר, רחוק. זוהי בחירה המבקשת מבט רענן דווקא על המוכר והקרוב. זוהי בחירה המבקשת מבט רענן דווקא על המוכר והקרוב. בצר לוקחת קונסטרוקציות ומפרקת אותן, בין אם זה בטקסטים או אובייקטים. פירוק ובניה, רכיבים של בית מגורים שפורקו למשהו גולמי, או צילום שפירקה והרכיבה מחדש בעזרת ציור. מחקר מעמיק לתוך התרבות - ספרות, קולנוע ותולדות האמנות, הוא חומר הגלם בעזרתו מנסחת בצר את עבודותיה כמסע, כחיפוש ודרך מחקר זה מנסה לנסח את מקומה שלה.
בציורי היערות והנופים השכבות הציוריות המכסות, זולגות ו"מלכלכות" את פני הציור, מרמזות לכך שאין זה נוף תמים. אופן הציור מייצר נוסח של אינסופיות פוטנציאלית. דווקא מתוך הסנטימנט מתברר הדיון בבדידות האקזיסטנציאליסטית ובהכרה בריק, כל זאת ללא ויתור ומתוך התמסרות ליפה ולנשגב.
בצר מושפעת מנחום טבת, איליה קבקוב, לואיז בורז'ואה, ואלכסנדר רודצ'נקו. יחס לתולדות האמנות: פיקאסו, מונדריאן, אנדי וורהול.
ב־1994 השתתפה בצר בתערוכה קבוצתית שאצרו תמי כץ-פרימןֹ ותמר אלאור, במשכן לאמנות בעין חרוד, בשם "מטא-סקס, זהות, גוף ומיניות". בצר הציגה בתערוכה מיצב חדר בשם "Sister Within a Brain Storming", בו היא שמה שטיחי סף עשויים סיבי קוקוס הודי ושטיחי קיר באריגת צמר. בנוסף, ציירה עם שמן על קנבס חמישה ציורים בהם עשתה שימוש בתבניות של ציורי ילדים הלקוחים מספרי פסיכולוגיה, ציורים המתארים את מוסד המשפחה, את תפקוד האם והאב מנקודת מבט ילדית. מיצבים נוספים של בצר: "באהבה לאבא ואמא", "גברים בבית" (אוצרת נעמי אביב), ו"שלוש, שתיים, אחת" במוזיאון הרצליה (אוצר דורון רבינא).
ב־2010 הציגה תערוכת יחיד בגלריה ג'ולי מ., תל אביב בשם: "Run בצר Run". בתערוכה הוצגו ציורי שמן גדולים על קנבס, שבצר ציירה על בסיס תצלום קיים. הציורים מתארים דימויים הלקוחים מעולם הציד וטבע דרמטי. חלק מהציורים בצבעי שחור לבן וחלקם בצבעים ירוק, צהוב, וכחול זוהרים ומטרידים. הדמויות שמופיעות הן דמויות של גברים שצדים: דובים, דגים, עופות. בשניים מהציורים מופיע ולדימיר פוטין, באחד הוא חשוף חזה בתוך סבך, ובשני הוא עם חולצת הסוואה ביער. בצר עוסקת בתחביב גברי - ציד, ובוחרת להציג את תמונת ניצחון, הצייד המנצח והקורבן מוטל על ידו. בצר מתמקדת בקורבנות, בנזקים ויוצרת פרופיל מאשים של התליין, של הצייד. הציד כמשחק גברי מהווה ביטוי כח נטול אלמנט מוסרי. ההתייחסות לציד כספורט, שוללת את זכות הקיום של הצד השני. הציידים הם אנשים פשוטים שעושים זאת מתוך תחביב, והצגתם מאופקת, ריאליסטית וייצוגית. את צילומי הצייד שציירה, בצר מצאה בחיפושה באינטרנט מבלי לדעת מראש מה הדימוי שהיא מחפשת.
ב-2018 הציגה בבית גראוויטי תערוכה בשם: "מקום הנחמד". שם התערוכה לקוח מספר בראשית ומתאר פינה ששימרה את השלווה, התום והיופי של העולם שקדם לחטא הקדמון. בתערוכה, הציגה ציורים בוטניים של צמחים המקשטים רקע, ומסגרת שבתוכה כותרת או שורה משיר. מרבית השירים שמופיעים נכתבו או בוצעו על ידי זמרות שהיו חלק מגל שהמשיך את ה"ריוט גירל" ונתן במה מרכזית יותר למוזיקאיות; ביורק, פי ג'יי הארווי, שירלי מנסון, אלאניס מוריסט, שמתחו את גבולות המדיום מבחינת סגנון ותכנים וביקשו להתנער מהסטריאוטיפים המגדריים. בציורים שבתערוכה ביקשה בצר להתמקד בדקורציה, ואיך להפוך דקורציה לבעלת משמעות. את הדימויים לציורים בצר שאבה מההיסטוריה של האמנות, מספרי בוטניקה ומקטלוגים טקסונומיים ישנים של צמחים ובעלי חיים. במוקד הסדרה ישנה עבודה גדולה הבנויה מעשרות ציורי תרנגולים הערוכים בסצנות סטטיות של יחידים, זוגות ולעיתים שלשות.
מכונת הזמן (סרט, 2002)