בתחילת 1995 עזבה את ניו יורק, וחזרה לישראל כדי להכין תיק עבודות למבחנים בבצלאל. בשנת 1999 היא סיימה את לימודיה בצלאל ועברה ללמוד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, בשנת 2005 שם סיימה תואר מוסמך (MFA).
בשנים האחרונות היא מתגוררת ועובדת בתל אביב ובניו-יורק עם בן זוגה האמן ליאור שביל.
רונה יפמן הציגה בניו יורק ב-Lehmann Maupin Gallery, במרכז לאמנות Kunsthalle שבווינה, בעיר פראטו באיטליה ובגלריות בברלין ובלונדון. היא מיוצגת על ידי גלריה זומר ועבודותיה נמכרות לאוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה, בנוסף היא מלמדת בבצלאל ובמכללת שנקר, מצלמת לעיתונים ועובדת כצלמת פרילנסר.
יצירתה.
עבודותיה של יפמן מצטיינות במתח יש בהן עלילות וסיפורים . הן נעות כל הזמן בין שני קטבים, בין האישי לבין הציבורי, בין נושאים כבדי ראש לקלילות ובין היפה לדוחה. ביצירותיה היא מדגישה פעמים רבות את הרובד ההומוריסטי והמלעיג שבחיים ומעצימה אותו פי כמה. אולם אין לטעות בה, הנושאי כולם מציגים חוויות עמוקות של כאב, בלבול, אובדן דרך ותהייה. יפמן יוצרת קשרים מסועפים בין עולמות אישיים וסודיים, עוסקת בזהויות מיניות המקובלות בחברה שלנו וגם באלו שנמצאות בשוליים. נושאיה עוסקים גם בדימויים מתוך מכלול התרבותי הציוני בהקשרים אקטואליים.
ביצירתה מופיעים תמיד שלובים יחד, המציאות והבדיון, ועניין מיוחד יש לה בשוליים החברתיים. "אני מתעניינת בשוליים מכל הסוגים, חברתיים, מנטליים, מגדריים ובשוליים הנוגעים לגילאים. אולי נכון יותר לומר שאני מתמקדת בקצוות".
היא אינה מתנשאת מעל הנושאים או הדמויות שבחרה לצלם, אינה כופה עליהם את דעתה וגישתה, אלא נוכחת ברקע כדמות מפרשת, המתבוננת מתוך הזדהות רגשית אולם בלי שיפוט או פרשנות משל עצמה.
צילומיה של יפמן מסלפים באופן מכוון ומודע מאפיינים מקובלים של זכר ונקבה ושל זהות מינית. בחלקם הופיעה האמנית עם אחיה, האמן גיל יפמן. בעבודותיה, אי אפשר שלא להתרשם מהעובדה שכל הגבולות המקובלים - בין גבר לאשה, בין "סטנדרטי" ל"סוטה" טושטשו או בוטלו ונמחקו. יפמן מחפשת דרכים אחרות וחדשות להגדרה מיגדרית, מבקשת להרחיב הגדרות אלו ולכלול בהן כמה שיותר מרכיבים. חיפוש דרך כזה מופיע בעבודתה "גן עדן", שם, שתי דמויות ערומות, שלה ושל אחיה, נשענות על עץ אשכולית בחצר בית, ולצופה לא ברור מי כאן אדם ומי כאן חוה.
רונה יפמן מסבירה את משיכתה לנושאים אלו. "אחי הצעיר עבר משברי זהות באותה תקופה, שחלקם התמקדו בשאלות של זהות מינית. למדתי ממנו המון על האפשרויות לחפש גיוון ואקלקטיות אנושית שאינה מקובעת לכללים ישנים של גבר/אשה, למשל, אלא למגוון אפשרויות הרבה יותר מרגש ומסעיר. עברנו יחד מסע התבגרות וחלקנו ראיית עולם דומה, על אף הבדלי הגילים בינינו".
האמתיות, הכנות וחוסר הזיוף ביצירותיה מתבטאים גם בהעדפתה להציג עצמה באור לא מחמיא. גישתה זאת הודגמה בגיליון מיוחד של המגזין לאמנות "Uovo", היוצא לאור באיטליה וצרפת, שבו הוזמנה להשתתף ב-2004. הגיליון שבו הציגה גם רונה יפמן כלל למעלה מ-400 עמודים, בהם עבודות של אמנים צעירים מכל העולם. יפמן צילמה את עצמה כערסית מצויה, מחוברת גבות, כשחולצתה בצבע הכתום מעוטרת בכתובת "העמית תיכון טכני". היא מסבירה שזוהי דמותה של נערה פשוטה שלא הצליחה למצוא עדיין את דרכה אל עולם הנשיות, אולם לצופה די ברור שיפמן מעדיפה להציג דיוקנאות עצמיים שבהם היא נלעגת ומכוערת באופן מכוון.
בנוסף, יצרה עבודות, כדוגמת המיצג "בילבי, הילדה החזקה בעולם" (2008), שעסקו בנושאים פוליטיים בעלי אופי ביקורתי על נראטיבים ציוניים, כמו הכיבוש ותושבי השטחים הפלסטינים.
הסרט "שני דגלים" (2005), שהוא סרטה העלילתי הראשון, צולם ברובו בלילות בתל אביב, ומשתרע מצד אחד על פני שכונות מגורים ורחובות היסטוריים באזורי המוזנחים והשוליים של העיר, ומצד שני בחלקים החדשים והמודרניים יותר שלה. יפמן טוענת שהאינתיפאדה השנייה, שהשאירה את רחובות תל אביב ריקים מאדם, הייתה אחת הסיבות שהניעו אותה ליצור סרט שיעסוק במאבק בין שתי קבוצות. "תחושת הכאוס שהשתלטה על העיר הביאה אותי לעיסוק בקבוצות שלא מכירות זו את זו אבל שונאות".
זהו סרט עלילתי קצר שבו מתוארת שורה של סכסוכים היסטוריים, התנגשויות בין ערכים חברתיים, ופערים תרבותיים שאינם ניתנים כלל לגישור, והמוכרים לנו כישראלים וכבני הדור הזה שחווים אותם מדי יום. והכל כביכול בהקשר של משחק ילדים. מה שמתחיל כסיפור נדוש ורגיל כמעט, נהפך מהר מאוד לשרשרת של מאורעות והתפתחויות מפתיעות, שגורמות לצופים להרהר בנושאים כמו גזענות, תוקפנות, דעות קדומות, נאמנות, עריריות וכמובן אהבה.
בין האמנים שהשפיעו עליה בסרטה היא מונה גם את הסרטים של גודאר; "החופש שהוא יוצר בעריכה, בדמויות, ברעיונות, במצבים האנושים. הוא פשוט שיא השיאים, והכי משפיע זה הטעם המיוחד והאנין שלו - בצבעים, בהלבשה, בהכול. גם כל הסרטים של פדריקו פליני חדרו לי מתחת לעור. וכן יצירתו של בולגאקוב האמן ומרגריטה".
בתערוכתה TUFF ENUFF ממשיכה יפמן בקו העבודה האופייני לה של התבוננות ב"אחרים" השונים ובדמויות המגלות הליכה אמיצה ועקבית בדרך, שאינה תמיד בהכרח הדרך של הזרם המרכזי בחברה. היא מתרכזת באנשים שפעולתם מתארת תחושות של דיכוי חברתי אובדמויות שמטרתן הוא טיפוח האני העצמי שלהם. דרך עבודתה מתגלים בדמויות אלה אנושיות שהיא מעל ומעבר להגדרות חברתיות המקובלות..
התערוכות שלה מצטיינות בסיפוריות רבה, ויש בהן תשלובת מורכבת של הקשרים, חלקם גלויים ואחרים סמויים, אשר במרכזן עומדות דמויות שהן לרוב אקסצנטריות וצבעוניות, ויוצאות כנגד תפיסות מגדריות וחברתיות בסיסיות שמקובלות על החברה בת זמננו.
בעבודת הווידאו שלה "בילבי, הילדה החזקה בעולם" מתעדת יפמן את אמנית המיצג טניה שלנדר, בדמות בילבי, עם הצמות הגינג'יות העומדות לצידי הראש, גרבי הפסים וחצאית, בעת שהיא מנסה להפיל את גדר ההפרדה באבו דיס. המילה גדר מוקטנת כאן במכוון והיא למעשה מכוונת לחומת בטון עצומה, שגם הכוח הגדול והבלתי רגיל של בילבי לא יוכל להפילה. בילבי יוצרת קשר עם תושבי הגדה, חלקם משתתפים בניסיונה להפיל את הגדר, אולם איחוד הכוחות אינו מצליח לשנות את המציאות הפיזית הנוכחית.
1981 בספורט
ג'ודו.
אליפות העולם בג'ודו לגברים נערכה במאסטריכט שבהולנד. יפן זכתה ב-4 מדליות זהב(6 בסה"כ), ברית המועצות במדליית זהב (4 בסה"כ), צרפת במדליית זהב (3 בסה"כ), קוריאה הדרומית במדליית זהב (3 בסה"כ) ובריטניה במדליית זהב.
טניס.
גביע דייוויס.
נבחרת ארצות הברית () זכתה בגביע לאחר ניצחון 1-3 על נבחרת ארגנטינה ().
כדורסל.
תחרויות בינלאומיות.
אליפות אירופה.
נבחרת ברית המועצות () זוכה באליפות.
אליפות דרום אמריקה.
אורוגוואי () זכתה באליפות וברזיל () זכתה במקום השני.
גביע אירופה לאלופות.
מכבי תל אביב () זכתה באליפות לאחר שניצחה בגמר את וירטוס בולוניה ().
גביע אירופה למחזיקות גביע.
קאנטו () מנצחת את ברצלונה () 82:86.
1980 בספורט
אולימפיאדה.
אולימפיאדת מוסקבה (1980).
האולימפיאדה ה-22 נערכה מ־19 ביולי עד ה־3 באוגוסט.
ארצות הברית הובילה חרם על המשחקים, במחאה על פלישת ברית המועצות לאפגניסטן. לחרם הצטרפו עשרות מדינות נוספות מבנות בריתה, ובסך הכל נעדרו מהמשחקים 65 מדינות (כולל מדינות שנעדרו מהמשחקים מסיבות אחרות).
אולימפיאדת לייק פלאסיד (1980).
אולימפיאדת החורף ה-13 נערכה מ-14 בפברואר עד 23 בפברואר.
ג'ודו.
אליפות העולם בג'ודו לנשים נערכה לראשונה בניו יורק שבארצות הברית. אוסטריה זכתה ב-3 מדליות זהב, צרפת במדליית זהב (8 בסה"כ). עוד מספר מדינות זכו במדליית זהב, יפן זכתה במדליית כסף בודדת.
טניס.
גביע דייוויס.
נבחרת צ'כוסלובקיה () זכתה בגביע לאחר ניצחון 1-4 על נבחרת איטליה ()
כדורסל.
תחרויות בינלאומיות.
אולימפיאדה.
בטורניר הכדורסל שנערך במשחקים האולימפיים זכתה נבחרת יוגוסלביה במדליית זהב לאחר ניצחון על נבחרת איטליה 86-77.
אליפות אמריקה בכדורסל.
פוארטו ריקו () זכתה באליפות וקנדה () זכתה במקום השני.
גביע אירופה לאלופות.
ריאל מדריד () זכתה באליפות לאחר שניצחה בגמר את מכבי תל אביב ().
גביע אירופה למחזיקות גביע.
אמרסון וארזה () מנצחת את ג'אבטי קאנטו () 88:90.
תקרית מעבר דיאטלוב
תקרית מעבר דיאטלוב היא אירוע בו מתו תשעה גולשים בנסיבות לא ברורות בהרי אורל שבברית המועצות בליל 2 בפברואר 1959. התקרית אירעה בצד המזרחי של הר המוות. מאז, המעבר בהר במקום שבו אירעה התקרית נקרא "מעבר דיאטלוב", על שם מנהיג הקבוצה, איגור דיאטלוב. חוקרים החליטו שהגולשים קרעו את האוהלים שלהם מבפנים כדי להימלט ביעילות מפני סכנה שנשקפה להם. הם ברחו מהמקום, חלקם יחפים, תחת שלג כבד. למרות שעל הגופות לא נראה סימן למאבק, שניים מהקורבנות היו עם חבלות בגולגולותיהם ובצלעותיהם. השלטונות הסובייטיים קבעו כי "כוח בלתי מוכר" גרם למותם, ובעקבות האירוע חסמו גישה למטיילים ולהרפתקנים לאזור לשלוש השנים שלאחר מכן. מכיוון שלא נותרו ניצולים, סדר מהלך האירועים איננו ברור, אף על פי שקיימות מספר תאוריות, כגון מפולת שלג.
רקע.
לצורך מסע סקי ברחבי הרי אורל הצפוניים במחוז סברדלובסק הקימו קבוצה. הקבוצה המקורית, שהוביל איגור דיאטלוב, הורכבה משמונה גברים ומשתי נשים. רובם היו סטודנטים או בוגרים של המכון הפוליטכני של אורל, שנקרא כיום האוניברסיטה הפדרלית של אורל. מטרת המשלחת הייתה להגיע לאוטורטן, הר הממוקם 10 קילומטרים צפונית לאתר התקרית. דרך זו סווגה בחודש פברואר תחת קטגוריה 3, הקטגוריה הקשה ביותר. כל חברי המשלחת היו מנוסים במסעות סקי ארוכים ומשלחות הרים.