מעבר לגבול: המורשת הגרמנית-יהודית מחוץ לגרמניה.
ספרו זה של אשהיים יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון בשנת 2007 (Beyond the Border: The German-Jewish Legacy Abroad). מחקר זה מתאר ומנתח את הפעילות והמורשת של אינטלקטואלים יהודים דוברי גרמנית, שעזבו את ארצות מולדתם, והשפיעו אל הארצות אליהם היגרו (ארץ ישראל וארצות הברית, בעיקר). במקביל אשהיים מנסה להראות את האופן בו אישים אלה ערערו על גבולות קוגניטיביים מקובלים ויצרו מפות אינטלקטואליות ופוליטיות חדשות.
הספר דן בשלושה היבטים שונים: פרק א' דן בדו-לאומיות של החוג הרדיקלי בברית שלום בארץ ישראל בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, בה בלטו אישים דוברי גרמנית כמו עקיבא ארנסט סימון, שמואל הוגו ברגמן, ארתור רופין, הנס קון, מרטין בובר וגרשום שלום. הם הציעו חזון ציוני הומניסטי חלופי, שהתייחס ברגישות לשאלה הערבית. הפרק גם מציג את ההתלבטויות והבעיות שעמדו בפני אנשי חוג זה וכן את כישלונם.
פרק ב' בודק את האופנים שבהם ההיסטוריונים היהודים-גרמנים הגולים, כתוצאה מגלותם, המשיגו באופן חדש ומתוחכם את ההיסטוריה הגרמנית ואת ההיסטוריה הגרמנית-היהודית בנראטיב ליברלי ולא בהכרח ציוני. מנגד, ההיסטוריונים החברתיים הגרמנים שכתבו באותה עת שמו דגש על מרכיבים על-אישיים של ההיסטוריה הגרמנית כמו: אינטרסים, מעמדות ומבנים מופשטים (אולי כדי להגן על אבותיהם המוחשיים והמטפורים), בו בזמן שהיהודים הגרמנים שמו דגש על תרבות, אידאולוגיה, סמלים, חוויות והמרכיב האנושי, דבר ששיקף את חוויותיהם.
פרק ג' מנסה לפתור מעין תעלומה: איך קרה שבתחילת המאה העשרים ואחת אינטלקטואלים יהודים-גרמנים מרפובליקת ויימאר מהווים מעין גיבורי תרבות אינטלקטואלים מובילים וקובעי טון בתרבות האקדמית המערבית. אשהיים עוקב כאן אחר מגוון הסיבות שמעניקות מקום מרכזי לאינטלקטואלים אלה: תאודור אדורנו, חנה ארנדט, ולטר בנימין, פרנץ רוזנצווייג, גרשום שלום וליאו שטראוס.
חנה ארנדט בירושלים.
הספר בעריכת אשהיים יצא לאור בעברית בשנת 2007 בהוצאת מאגנס; הופיע לראשונה באנגלית בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הספר הוא פרי הכנס הבינלאומי הראשון שנערך במדינת ישראל, שביקש להעריך מחדש את הגותה, גישתה לציונות ולפוליטיקה באופן הוגן, שקול וגם ביקורתי לעומת התדמית הכמעט דמונית שאפיינה את דעת הקהל הישראלית. המבוא של אשהיים ("חנה ארנדט בירושלים, עמ' 1–21) מנסה למקם את הסוגיה הזו ולעמוד על יחסה המורכב של ארנדט ליהודיות ולציונות.
At The Edges of Liberalism: Junctions of European, German and Jewish History.
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2012 בPalgrave Macmillan; מבחר מאמרים אשר מתמודדים עם נקודות המפגש הטעונות של ההיסטוריה האירופית והיהודית.
ספריו.
Laermann (Stuttgart: Metzler, 1996). 385pp. (Sonderausgabe, February 2000).
בוראץ באניה לוקה
מועדון הכדורגל בוראץ באניה לוקה (בסרבית: Борац Бања Лука - Borac Banja Luka) הוא מועדון כדורגל מבאניה לוקה, העיר הגדולה של רפובליקה סרפסקה, אחת משתי הישויות של בוסניה והרצגובינה. המועדון הוא אחד המובילים ברפובליקה סרפסקה, יחד עם לאוטר טרבינייה, מודריצ'ה וסלאבייה.
הקבוצה הגיעה למירב ההצלחה שלה בתקופת יוגוסלביה, אז זכתה פעם אחת בגביע היוגוסלבי ופעם אחת סיימה כסגנית המחזיקה.
היסטוריה.
מועדון הכדורגל בעיר באניה לוקה הוקם בשנת 1926, ב-4 ביולי כאשר הוא נקרא תחילה "ראדניצ'קי פוטבול קלאב בוראץ" כאשר השם שונה בשנת 1945 ל"בוראץ". התואר הראשון של הקבוצה אי פעם בשנת 1928 כאשר זכתה בטורניר חובבני בעיר סרייבו.
הקבוצה שיחק תחילה שנתיים בליגה היוגוסלבית השלישית עד שהעפילה לליגה היוגוסלבית השנייה בעונת 1953. הקבוצה העפילה לראשונה לליגה היוגוסלבית הבכירה בעונת 1961/62, אך נשרה לליגת המשנה כבר באותה העונה. הקבוצה שיחקה עוד מספר שנים בליגת המשנה עד שחזרה לליגה הבכירה בעונת 1970/1971, כאשר בתקופה זו החזיקה הקבוצה מעמד ארבע עונות רצופות עד שירדה פעם נוספת לליגת המשנה. לאחר עונת 1974/75 חזרה הקבוצה לליגה הבכירה לקדנציה נוספת של חמש עונות, שנמשכה עד שנת 1980. בשנת 1988, בעודה בליגה השנייה, הקבוצה זכתה בגביע היוגוסלבי בפעם הראשונה והאחרונה בתולדותיה. בוראץ שיחקה תשע עונות בליגת המשנה עד שחזרה לליגה הבכירה בעונת 1989, בה שיחקה עד התפרקות יוגוסלביה והקמת בוסניה והרצגובינה בשנת 1992. הישג השיא של הקבוצה בליגה היוגוסלבית הייתה בעונת 1990/1991 - מקום רביעי. החל מהתפרקותה של יוגוסלביה הקבוצה שיחקה בליגת העל הבוסנית, אך בהמשך ירדה לליגה השנייה ממנה שבה בסיום עונת 2000/2001 עד עונת 2008/2007 הקבוצה שיחקה לסירוגין בליגה הראשונה והשנייה עד שבשנה זו שבה לליגת העל. בתום עונת 2009/2010 זכתה הקבוצה בפעם הראשונה בהיסטוריה בגביע הבוסני. סיום עונת 2010/2011 הקבוצה זכתה באליפות הראשונה בתולדותיה. בעקבות זאת, בעונה הבאה השתתפה הקבוצה במוקדמות ליגת האלופות, שם פגשה בסיבוב השני את מכבי חיפה. למרות ניצחון ביתי, בוראץ הודחה מהמפעל לאחר הפסד במשחק הגומלין בגלל הפרש שערים נחות. בסוף עונת 2015/2016 סיימה במקום ה-11 שהוא גם הלפני אחרון וירדה לליגה השנייה.
במשך השנים 7 משחקני הקבוצה שיחקו בנבחרת יוגוסלביה בכדורגל ומגרשה של הקבוצה, האצטדיון העירוני של באניה לוקה, אירח חמישה ממשחקי הנבחרת הלאומית. כיום, המגרש, למעט משחקיה של בוראץ משמש גם למשחקי של נבחרת סרפסקה בכדורגל, נבחרת שאיננה מוכרת על ידי גופי פיפ"א ואופ"א.
בוראץ באניה לוקה הוא אחד ממועדוני הכדורגל הוותיקים ביותר ביוגוסלביה ולכן בשנת 2006 נערך משחק הוקרה לציון 80 שנה למועדון בהשתתפות ענקית הכדורגל מסרביה, הכוכב האדום בלגרד.
ג'ורג' ל' מוסה
חוקי מגן בעבודה
אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית
אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית היא תנועת נשים מיסודן של הפועל המזרחי והמזרחי. התנועה מפעילה מעונות יום, בתי ילדים, בתי ספר, אולפנות, מדרשה ללימודי האישה והמשפחה, בתי מדרש לנשים ומרכזי ייעוץ למשפחה, ופועלת לקידום מעמד האישה. "אמונה" מפעילה גם מתנדבות שרות לאומי במסגרת ארגון "בת-עמי" מיסודן של אלומה-אמונה במסגרת לאומית-ציונית-דתית. ביום העצמאות ה'תשס"ח הוענק לתנועה פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. יושבת ראש התנועה מאז 2001 היא ליאורה מינקה והמנכ"ל מאז 2016 הוא דוד הדרי.
היסטוריה.
במשך שנים פעלו במקביל ארגון הפועלות של הפועל המזרחי שנוסד בשנת 1935 וארגון נשי מזרחי בארץ ישראל. שיחות על איחוד הארגונים שהתקיימו בין נשות התנועות בשנת 1939 לא הביאו למיזוג. אולם לאחר הקמת המפד"ל היה לחץ גדול לאיחוד ארגוני הנשים ובחול המועד סוכות ה'תש"ך (1959) התאחדו ארגון הפועלות של הפועל המזרחי ו"תנועת אומן" להקמת "תנועת האישה הדתית לאומית". בשנת 1977 שונה שם הארגון ל"אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית". הנשיאה הראשונה של הארגון הייתה שרה הרצוג, אלמנתו של הרב הראשי לישראל, יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
בשנת 1977 הקימה הרבנית הרצוג את ארגון אמונה העולמי.
בין נשיאות ויושבות ראש "אמונה" היו צפיה גורן (נשיאת כבוד), טובה סנהדראי, שרה שטרן-קטן, יהודית היבנר ורחל סילבצקי.
פעילות.
אמונה גם פועלת לטובת ייצוג נשים בכנסת ברשימת המפד"ל (כיום - הבית היהודי).
תנועת אמונה הפעילה בשנת 2013 140 מעונות יום וגני ילדים. ובנוסף אולפנות ובתי ספר תיכוניים, מכללה אקדמית, מדרשות לימוד, בתי ילדים וכפרי נוער. התנועה מעסיקה כ-2,800 עובדים.
סלבאך
סלבאך או סלבאך מק פרכייר (באנגלית: Selbach mac Ferchair - "סלבאך בנו של פרכייר"; נפטר ב-730 לערך) היה מלך דאל ריאטה, משנת 700 ועד שפרש מכסאו בשנת 723.
קורות חיים.
סלבאך היה בנו של פרכאר פוטה, ומלך בקנל לואירן החל משנת 698. שליטתו בדאל ריאטה החלה רק בשנות מלכותו האחרונות, קודם לפרישתו בשנת 723.
לסלבאך היו שני בנים דונגל ופרדראך.
סלבאך מוזכר לראשונה לאחר מותו של פיאנאמייל בשנת 700 וככל הנראה הדיח את אחיו איינבכלאך בשנת 698. בשנת 701 הרס סלבאך את טירת דאנלוי אולם לא ברור האם הדבר אירע במהלך המלחמה נגד איינבכלאך. דברי ימי התקופה מתעדים מספר קרבות ובהם תבוסה ב"גלן למנאה" בשנת 704 וניצחון על הבריטנים ב"לורג אכלט" בשנת 711 ובשנית במקום המכונה "מיניואירק" בשנת 717 - סלבאך עצמו אינו מוזכר בקרבות אלה אולם ככל הנראה היה מעורב. בשנת 712 מצוין כי סלבאך צר על דונאוורטי שבמסוך לקינטרייר.
בספטמבר 719 לחם סלבאך נגד אחיו איינבכלאך בפינגלן (כנראה בסמוך ללוך פיין) - בקרב זה נהרג אייבכלאך. חודש לאחר מכן לחם סלבאך בקנל נגבריין (שבט גבריין) שבראשם מלכם דונכאד בק (ככל הנראה מלך קינטייר). קרב זה נערך בחוף ארד נסבי וכלל ככל הנראה גם קרב ימי. סלבאך הובס בקרב, אולם דונכאד בק נהרג בשנת 721 וסלבאך נותר מלך דאל ריאטה הבלתי מעורער.
בשנת 723 ויתר סלבאך על כיסאו ופרש למנזר. לאחריו, ככל הנראה, עלה לשלטון בנו דונגל מק סלבאך - אולם זה הובס בשנת 726 על ידי אאוכייד מק אכדאך - ובשנת 727 יצבא סלבאך ללחום כנגדו.
סלבאך נפטר בשנת 730.
בעיית החוצץ החסום
אנדרוז
מאסי אוקה
מאסי אוקה (באנגלית: Masayori Oka, וביפנית: 岡 政偉; נולד ב-27 בדצמבר 1974) הוא שחקן ואמן אפקטים ויזואליים אמריקאי. התפרסם בשל תפקידו בתור הירו נאקומה בסדרת הטלוויזיה "גיבורים" עבורו קיבל מועמדות לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב. לאחר מכן נודע בתור ד"ר מקס ברגמן בסדרה "הוואי חמש-אפס"
ביוגרפיה.