יהושע בן אלכסנדר זליג ליבוביץ נולד באביב 1895 בעיר וילנה שבמערב האימפריה הרוסית (ליטא), והתחנך בריגה. ב-1913 נסע מערבה ללמוד רפואה באוניברסיטת היידלברג שבגרמניה, אולם לימודיו נקטעו עקב המלחמה, והוא חזר לספסל הלימודים ב-1918, וקיבל תואר דוקטור לרפואה בהיידלברג ב-1922. בשנים שבתווך המשיך להשתלם בהשכלה כללית, בעיקר בעברית. עבר התמחות בבית החולים האוניברסיטאי בהיידלברג עד 1924, אז עבר לבית החולים המחוזי בדנציג, שם עבד עד 1926. התעניין ברפואה פנימית, פסיכיאטריה ובעיקר נוירולוגיה. בשנת 1927 התמנה כמנהל סנטוריום "טָאוּנוּס" (Taunus) בבאד הומבורג. נישא לחנה בינג (Bing). בשנותיו בבאד הומבורג קשר קשרים עם האינטליגנציה היהודית בפרנקפורט, והרצה על ספרות עברית ומחשבת ישראל בבית המדרש היהודי החופשי.
ב-1935, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל, והביא עמו את ספרייתו העשירה, שכללה אוספי ספרים בנושא ההיסטוריה של הרפואה. השתקע בירושלים.
בשנת 1939 התמנה כמנהל בית ההבראה אַרזָה שבאזור מוצא, ומילא תפקיד זה עד 1948.
בשנת 1947 היה ממייסדי החברה הישראלית לתולדות הרפואה והמדע. ב-1952 ייסד את כתב העת "קורות" – שנתון לתולדות הרפואה ומדעי הטבע, והיה עורכו הראשי.
ב-1957 הציע את הקורס הראשון בהיסטוריה של הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1959 התמנה כפרופסור חבר קליני וראש האגף לתולדות הרפואה באוניברסיטה העברית. ייסד את המדור להיסטוריה של הרפואה באוניברסיטה והיה ועמד בראשו. היה מרצה אורח בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ייל. כיהן כרופא מחוזי בכיר של קופת חולים כללית בנחלת אחים שבירושלים.
שימש כנציג הישראלי לאגודה הבינלאומית להיסטוריה של הרפואה (International Society for the History of Medicine), היה ממוביליה והשתתף בכל כינוסיה מ-1950 ועד 1982. בשנות ה-60 ו70 נסע מספר פעמים עם אשתו לנסיעות מחקר ממושכות במכון וספריית ולקום (Wellcome) להיסטוריה של הרפואה בלונדון. ערך את תחום תולדות הרפואה באנציקלופדיה העברית. היה חבר מועצת מערכת מפעל הביבליוגרפיה העברית.
בשנת 1969 זכה בפרס משה איינהורן לחקר הלשון והספרות הרפואית העברית מטעם עיריית תל אביב על מפעל חייו בחקר תולדות הרפואה הכללית והעברית.
פרסם מאות מאמרים, וכן ההדיר והוציא לאור כתבים רפואיים היסטוריים.
בין מחקריים החשובים: המונוגרפיה "The History of Coronary Heart Disease" ("ההיסטוריה של מחלת לב כלילית"; לונדון 1970).
השיג תהילה בינלאומית, והיה במשך כמה שנים נשיא האקדמיה הבינלאומית להיסטוריה של הרפואה.
ליבוביץ היה פעיל בשדה המחקר עד אחרי שנתו ה-95; המאמר האחרון מפרי עטו התפרסם ב"קורות" בתשנ"ב-1991.
נפטר בקיץ 1993 בירושלים, בגיל 98. נקבר בהר הזיתים.
אלמנתו חנה נפטרה בספטמבר 2004.
ארכיונו, ובו התכתבות, חומר ביוגרפי, פעילותו הציבורית והמחקרית בתולדות הרפואה ומחקריו על הרמב"ם, שמור משנת 2004 בספרייה הלאומית.
דודניו היו ישעיהו ונחמה ליבוביץ (בני דודו מרדכי קלמן) ושלמה לבב (בן דודו צבי).
הבולט שבין תלמידיו היה פרופ' שמואל קוטק שכיהן אחריו כראש היחידה להיסטוריה של הרפואה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית.
היה ממשתתפי חוג הראי"ה, קבוצת לימוד והעמקה בכתבי הראי"ה קוק זצ"ל.
לקריאה נוספת.
ביבליוגרפיה של כתביו:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
גיירג' ראקוצי השני
גיירג ראקוצי השני פֶלְשֶׁוָאדַאסי (בהונגרית: Felsővadászi II.(Második) Rákóczy György 30 בינואר 1621 - 7 ביוני 1660) היה אציל הונגרי, נסיך טרנסילבניה בשנים 1660-1648 (עם הפסקות), בנו של הנסיך גיירג' ראקוצי הראשון.
התחלת דרכו.
גיירג' ראקוצי השני נולד בשנת 1621 בשארושפטק, בצפון הונגריה (בימינו במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן), כבנם הבכור של הנסיך גיירג' ראקוצי הראשון ושל אשתו, ז'וז'אנה לוראנטפי.
בגיל 19 התמנה לקפטן של מצודת אוראדיה (נאג' ואראד) ומפקד המחוז ביהאר.
נבחר לנסיך של טרנסילבניה עוד בחייו של אביו, ב-19 בפברואר 1642. ב-3 בפברואר 1643 התחתן עם הנסיכה סופיה (ז'ופי) באטורי, שהצטרכה בלחץ חמותה לעבור מהנצרות הקתולית לזו הרפורמית (קלוויניסטית).
התערבותו בנסיכויות הרומניות.
בעלייתו בפועל על כס הנסיכות ב-11 באוקטובר 1648, זכה להכרה רשמית מהאימפריה העות'מאנית ביוני 1649 תוך הבטחה שיעלה את המיסים השנתיים שהמדינה שילמה לסולטאן. מלכתחילה כוונתו הייתה להגשים את שאיפות אביו להשיג לעצמו את כתר פולין. לפי שעה ביקש לחזק את מעמדו באזור והתערב בהתחלה בנסיכויות הרומניות שבראשן עמדו באותם הימים וסילה לופו בנסיכות מולדובה ומאתיי בסאראב בוולאכיה.
בשנים 1650 ו-1651 כרת ראקוצי בריתות עם השליט של ולאכיה, מאתיי בסאראב, תוך מתן הבטחה שיעזור לו במקרה של איום מצד הטורקים. בנוסף שני המנהיגים איחדו כוחותיהם נגד שליט מולדובה, ואסילה לופו, שביקש מהטורקים לעזור לו להעלות את אחיו על כס טרנסילבניה ואת בנו על כס ולאכיה.
אכן באפריל 1653 ארגנו שני בני הברית פלישה צבאית למולדובה. בראש הצבא הטרנסילבני עמד יאנוש קמני. הכוחות הטרנסילבנים והוולאכים כבשו את מולדובה, גרשו את ואסילה לופו מהשלטון והחליפו אותו בהבויאר הבכיר גאורגה שטפאן.
אבל תוצאות המבצע לא החזיקו מעמד. כבר בחודש מאי חזר וסילה לופו למולדובה עם תגבורת חזקה של קוזאקים בראשות חתנו, טימיש חמלניצקי, בנו של ההטמאן בוהדן חמלניצקי.
וסילה לופו תפס שוב את השלטון ופלש יחד עם הקוזאקים לוולאכיה. גיירג' ראקוצי שלח אז יחידה טרנסילבנית גדולה לעזרת בן בריתו, מאטיי בסאראב, שהצליח לנצח את הפולשים בקרב פינטה. ביולי 1653, בעזרת הטרנסילבנים והוולאכים, חזר גאורגה שטפאן לשלטון מולדובה במקום וסילה לופו.
אחרי מותו של מאטיי בסאראב תמך גיירג' ראקוצי גם בשליט החדש של ולאכיה, קונסטנטין שרבאן, איתו חתם על הסכם בינואר 1656. כוח צבאי טרנסילבני בפיקודו של יאנוש בורוש נשלח לעזור לקונסטנטין שרבאן לדכא את מרד שכירי החרב, הקרויים "סיימן", שאיים על הסדר הציבורי והשלטון בוולאכיה בשנת 1655. בהמשך התערב ראקוצי בעצמו יחד עם בן בריתו המולדבי, גאורגה שטאן, והצליחו לתפוס את ראש הסיימנים, היריזה, ולנצח את המורדים.
מלחמה בפולין.
כשנראה לראקוצי כי בשלו התנאים להגשמת תוכניותיו לגבי פולין, ניהל ביולי-ספטמבר 1656 משא ומתן עם הקוזאקים של בוגדן חמלניצקי וביולי 1656 עם רוסיה, כרת בריתות עם שליטי מולדובה וולאכיה, גאורגה שטפאן וקונסטנטין שרבאן, ובאוגוסט 1656 הגיע להסכם עם שוודיה.
השוודים ניסו בתחילה להכניע את הפולנים ללא עזרה. לעומת זאת, האצולה הפולנית הציעה לראקוצי להכתיר את בנו כמלך פולין, בתנאי שיעבור לדת הקתולית. רק אחרי תבוסת הקואליציה השוודית-פרוסית בקרב פרוסטקי (8 באוקטובר 1656), השתכנע המלך השוודי להשקיע יותר מאמצים בהשגת ברית עם ראקוצי. הם חתמו בשלהי 1656 על הסכם ראדנוט לחלוקת פולין. רבים בסביבת של ראקוצי התנגדו למלחמה, לרבות אמו ואשתו, ז'ופי, ואף יד ימינו בפיקוד הצבא, יאנוש קמני . אולם ראקוצי העדיף להחליף את היועצים הוותיקים ולהקיף עצמו בצעירים ששים לקרב. בינואר 1657, נכנס בראש צבא של 40,000 לוחמים לפולין, בהתאם להסכמות עם מלך שוודיה. בפולין שלט באותן השנים המלך יאן קז'ימייז'. מערכה זו, שהייתה חלק ממלחמת הצפון השנייה, ידועה בהיסטוריה של פולין כ"המבול".
גיירג' ראקוצי השאפתן כבר ראה בעיני רוחו שאחרי הניצחון בפולין יעמוד בראש קואליציה גדולה שיביס את הטורקים ויגרש אותם מהבלקן . הצבא שלו, מורכב פרט מטרנסילבנים, גם מזרים רבים, במיוחד קוזקים, אך גם יחידות של ולאכים ומולדבים, לא נמצא אלא חלקית בשליטתו וחייליו ביצעו על אדמת פולין הרבה מעשי זוועה. על כן התעוררה בקרב האוכלוסייה הפולנית שנאה תהומית לגיירג' ראקוצי אישית.
בראש צבאו הבינלאומי הצליח הנסיך הטרנסילבני לכבוש את קרקוב, שם התאחד עם הצבא השוודי. בהמשך כוחותיהם כבשו את ברסט ונכנסו אף לוורשה, אולם חיש מהר בני בריתו המערביים נסוגו מפולין והשאירו אותו לבד. השוודים נסוגו כדי להתמודד עם התקפה מצד דנמרק. העות'מאנים לחצו על ראקוצי לוותר על תוכניותיו.
למרות זאת, ביולי 1657 כוח האוונגרד שלו המלווה ביחידה תומכת לחימה ("טרוס") עמוסה בבקר (שהאיט את קצב הצעידה) נוצח על ידי הצבא הפולני בקרב צ'ארני אוסטרוב בפודוליה. בראש הכוחות הפולנים המאורגנים מחדש עמד שטפאן צ'ארנצקי. אחרי שאיבד את היחידות הלוגיסטיות וננטש על ידי הקוזקים, לא נשארה לראקוצי ברירה אחרת אלא להיכנע.
אחרי משא ומתן ב-23-21 ביוני 1657 נאלץ ראקוצי ב-22 ביולי 1657 להסכים לתנאים משפילים, לפרק רשמית את הברית עם שוודיה, לשלם לפולין פיצויי מלחמה ולוותר על השטחים שכבש, כולל ברסט וקרקוב. בסוף הרשו לו הפולנים לחזור עם שארית צבאו לטרנסילבניה. אבל בדרך, בהוראת הסולטאן, הותקף על ידי טטרים של קרים שנתנו מכה ניצחת לחייליו. ויש אומרים כי 11,000 מתוכם, כולל יאנוש קמן, נלקחו בשבי לקרים. ראקוצי גרם לאכזבה נוספת בקרב בני עמו כשסרב לשלם את הכופר תמורת שחרור חייליו מידי הטטרים.
ניסיונו להתנגד לעות'מאנים.
הסולטאן העות'מאני מהמט הרביעי והווזיר הגדול זעמו על שראקוצי לא נשמע להוראותיהם ויצא למלחמה בפולין ללא אישורם.
בהגיעו הבייתה עם מעט מחייליו, ב-3 בנובמבר 1657 בלחץ הסולטאן, הדיחה אותו הדיאטה של טרנסילבניה, ובחרה במקומו בפרנץ רדיי. חברי הדיאטה חשבו שבהמשך, ירככו הטורקים את עמדתם ויתירו לראקוצי לחדש את שלטונו.
בו זמנית דאג הסולטאן להדיח גם את בני בריתו של ראקוצי שליטי ולאכיה (קונסטנטין שרבאן) ומולדובה (גאורגה שטפאן).