סיווה סופחה למצרים בידי מוחמד עלי בשנת 1819, זאת למרות שתושבי סיווה הברברים יותר דומים במוצאם ללובים. השלטון המצרי השקיע מאמצים נרחבים לבסס את שליטתו בנווה המדבר לאחר ביקורו של המלך פואד הראשון במקום בשנת 1928. במהלך ביקורו של המלך הוא נחשף למנהגיהם הייחודיים של תושבי המקום, ובהם גם נישואים הומוסקסואליים. המלך דרש מבאי כחו של השלטון לאכוף את החוק המצרי במקום ביתר שאת, עד ליישור הקו של ערכי תושבי המקום עם הנהוג בכלל החברה המצרית של אותה העת.
סיווה שימשה גם כיעד לכיבוש במערכה על צפון אפריקה ושימשה כבסיס לקבוצת המדבר ארוכת הטווח של הצבא הבריטי. העיירה סיווה הופצצה על ידי חיל האוויר האיטלקי שיצא מלוב שהייתה תחת שליטה איטלקית. במהלך ההפצצות נהרגו כמאה מקומיים וחיילים בריטים. במהלך המערכה השתלטו חיילי קורפוס אפריקה הגרמנים בפיקודו של ארווין רומל על נווה המדבר אך נסוגו בהמשך.
סיווה נותרה מבודדת במשך תקופה ארוכה עד לקראת סופה של המאה העשרים. במשך תקופה זאת, דרך ההגעה היחידה לאזור הייתה באמצעות אורחות גמלים. בשנת 1983 העניק נשיא מצרים חוסני מובארק לתושבי המקום מסוק שישמש אותם לצרכים רפואיים וקשרים עם העולם החיצון. הכביש הסלול הראשון שחיבר בין סיווה לבין עיר החוף מרסא מטרוח נחנך בשנת 1986. למעשה היה כביש זה הראשון שחיבר בין נווה המדבר לעולם החיצון. בעקבות סלילת הכביש גדלו באופן ניכר היקף המסחר החקלאי וזרם התיירות הנכנסת לנווה המדבר.
דמוגרפיה.
תושבי נווה המדבר הם ברובם הגדול בֶּרְבֵּרִים אשר דוברים בשפה בֶּרְבֵּרִית ייחודית למקום הקרויה סיווית, או תסיווית וכן ז'לאן נ-איסיוואן ("לשון הסיווים") בצורה הנורמטיבית של השפות הנ"ל, ובערבית: واحة سيوة Wāḥat Sīwah. יתר התושבים הם בדואים או ממוצא מצרי.
תושבי המקום הם מוסלמים ברובם המכריע. בימי קדם הייתה הדת המצרית הקדומה הדת השלטת בנווה המדבר. הדת הנוצרית ככל הנראה מעולם לא הגיעה למקום למרות שהייתה הנפוצה במצרים עד עליית האסלאם, ותושבי המקום המשיכו לעבוד את האלים המצרים ובהם האל אמון (בין היתר באורקל המקומי שאף נקרא על שמו - אמוניום), עד השלטת האסלאם במקום בשנת 1150 לספירה.
כלכלה וחקלאות.
חקלאות מהווה את עיקר כלכלתה של סיווה מראשית ההתיישבות בה ועד ימינו. עיקר הגידולים המקומיים הם תמרים וזיתים. ההערכה היא שכיום גדלים בשטח נווה המדבר כ-300,000 עצי דקל וכ-70,000 עצי זית. ענף גידול נוסף בסיווה הוא של המלוכיה הנאכלת.
בנוסף לחקלאות קיימת בסיווה תעשיית אריזה ושיווק של מים מינרליים וכן ענף תיירות מתפתח.
תרבות ומנהגים.
הבידוד הגאוגרפי של נווה המדבר איפשֵׁר התפתחות של תרבות ייחודית למקום שבאה לידי ביטוי במנהגים, חגים, לבוש ואמנות מקומית.
חגים ופסטיבלים.
החג המזוהה ביותר עם סיווה הוא חג הסייאהא הייחודי למקום. החג נחגג במשך שלושה ימים שבהם הירח מלא בסביבות החודש אוקטובר בכל שנה. במהלך החג
מתאספים כל תושביו הגברים של נווה המדבר על פסגתה השטוחה של גבעה סמוכה לעיירה סיווה הנקראת עדי סיוואחה ומתפללים, סועדים, רוקדים ושרים יחדיו. החגיגות שמות דגש על השוויון והאחווה בין תושבי נווה המדבר ללא קשר למעמדם השבטי והחברתי. במהלך החגיגות נערכות סולחות רבות.
נישואים ומעמד האשה.
החברה הסיווית היא מאוד שמרנית בכל הנוגע לנישואים ומעמד האשה. נשים בנווה המדבר אינן רשאיות להסתובב בפומבי שלא בלווית גבר בן-משפחה, מחויבות לכסות את עצמן כליל בניקאב, והן אינן מורשות להשתתף בחגים המסורתיים. הנישואים בסיווה נערכים לרוב בין בני זוג מאותו השבט. גיל הנישואים הממוצע לבנות עומד על 14.
תרבות הומוסקסואלית.
סיווה מהווה מוקד עניין עבור מחקרים אנתרופולוגים וסוציאולוגים מפאת תרבות הנישואים ההומוסקסואליים שהייתה מקובלת בה בעבר. הסברה הרווחת היא שהמסורת התפתחה בעקבות השהות המשותפת והארוכה (שנמשכה לעיתים שנים רבות) של גברים צעירים בעורף החקלאי של נווה המדבר בתנאים של בידוד מהחברה בכלל ומנשים בפרט. חוקרים ומבקרים שתיעדו את החיים בנווה המדבר דיווחו על הנורמות המקובלות באזור שכללו תרבות משכב זכר ענפה וטקסי נישואים רבי פאר בין גברים. נישואים הומוסקסואליים התאפיינו בכך שגבר, בדרך כלל בעל אמצעים, שילם מוהר למשפחת נער בו הוא מעוניין. מוהר זה היה גבוה בהרבה ממוהר מקביל בטקס של נישואי גבר ואישה; כך תיאר זאת האגיפטולוג הגרמני גאורג שטיינדורף, שביקר בסיוה בשנת 1900 "הסעודה החגיגית שהתקיימה לכבוד הנישואים לנער היו מפוארים מאוד, והכסף ששולם עבור הנער היה 15 פאונד לערך, לעומת הכסף ששולם עבור נערה שעמד על קצת יותר מאשר פאונד 1"
בשנות השלושים והארבעים עוד סיפרו מבקרים על השכיחות יוצאת הדופן של יחסי מין אנאליים בין גברים, בקרב הסיווים. כך דיווח הארכאולוג האמריקני ביירון דה פרורוק ב-1936 על "התלהבות לדבר שאפילו בסדום לא היו מסוגלים להתחרות בה... הומוסקסואליות היא לא רק רווחת, היא בכל פינה ומשפיעה על כל תחומי החיים", ואילו סוחר סיווי סיפר לסופר הבריטי רובין מוגהאם בסוף שנות הארבעים כי הגברים הסיווים "יהרגו זה את זה בעבור נער. לעולם לא בעבור אישה". הדיווח המפורט מכולם הוא של האנתרופולוג האמריקני וולטר קליין, שחיבר ב-1936 את האתנוגרפיה המקיפה ביותר לזמנה על סיווה ומנהגיה. גם שם נאמר [מפורשות] "כל הגברים והילדים הסיווים עוסקים במעשי סדום... בינם לבין עצמם, המקומיים אינם מתביישים במעשה זה; הם מדברים על כך בפתיחות כשם שהם מדברים על אהבה לנשים, וחלק, אם לא מרבית המריבות נוצרות מתוך תחרות בין הזכרים השונים".
בדיווח זה של קליין כבר מוזכר ההבדל בין הפתיחות שבה מדברים הסיווים על הרגליהם הרומנטיים והמיניים בינם לבין עצמם, ובין בושה אפשרית שהם חשים כתוצאה ממבט חיצוני (יהא זה מערבי או מצרי) על ה"חריגות" שלהם. מכל מקום, הדיווחים על יחסים פדרסטיים, יחסים בין גבר בוגר לנער צעיר, והומוסקסואליים גלויים בסיווה פסקו לחלוטין החל משנות החמישים, וזאת במקביל להכפפתה הסופית למָרוּת הרשויות בקהיר לאחר המהפכה המצרית ב-1952, מהפכת הקצינים החופשיים, שאמנם חיזקה את החקלאים המקומיים אך הגבילה את חופש הביטוי.
הומוסקסואליות באסלאם והיחס בסיווה.
הדגש המיוחד שמוענק בקוראן ליחסי מין בין גברים בסיפור סדום, מהדהד הן את הפרשנות הנוצרית לסיפור והן את פרשנות חז"ל לו. זאת בניגוד לקשר הרופף בין הטקסט הקוראני לגרסה התנ"כית של הסיפור, שבה ההומוסקסואליות היא פרט שולי למדי ברשימת חטאיה של סדום (אם בכלל, שכן ניתן לטעון שהחטא שחטאו כלפי אורחיו של לוט לא היה אלא ניסיון אונס). נקודת דמיון נוספת בין הקוראן לבין הפרשנויות הנוצריות והרבניות היא שהכתוב בסוּרוֹת השונות אינו מוסיף איסור או עונש עדכניים יותר, כאלה המופנים לא לדמויות ההיסטוריות החוטאות אלא למאמינים האדוקים. במקום זאת, הוא מסתפק רק בשאיפה ללמד את הקוראים לקח מן הסיפור. אלא שלרשות המסורות היהודית והנוצרית, בבואן לאסור יחסי מין בין גברים באופן שאינו משתמע לשתי פנים, עומדים פסוקים בעלי תוכן משפטי בספר ויקרא ולא רק משלים היסטוריים. לעומת זאת, בקוראן אין אמירות בדבר משכב זכר המופנות ישירות למאמינים. הפסוק שמקובל לפרשו כמכיל רמז לכך הוא 4:16:
"אם יעשוה [תועבה] שניים מביניכם, הענישו אותם, ואם יתקנו את דרכם, הניחו להם. אלוהים רוצה בתשובת עבדיו ורחום"
בקוראן כבר יש אוריינטציה משפטית ברורה לנושא היחסים ההומוסקסואליים בסוגת החדית'. בהקשר זה יש להזכיר שאף על פי שגם החדית' מדבר על הדמויות ההיסטוריות של ראשית האסלאם, ובראשן הנביא מחמד, בגלל מעמדו כמודל לחיקוי בכל עת ומצב, ההיקש ההלכתי הנובע ממעשיו מובהק בהרבה מזה של סיפור קדם אסלאמי הלקוח מהקוראן. בניגוד למסר המעורפל של הסורות השונות, לפיו הדת אמנם רואה יחסים אלה כדבר שלילי באופן עקבי אך אינה קובעת עונש עבורם ואינה פונה בנושא זה ישירות לאומה האסלאמית (אלא דרך לקח היסטורי ופסוק שלשונו עקיפה), הרי שהמסר מן האחאדית' השונים משאיר הרבה פחות מקום לפרשנות: יחסי מין הומוסקסואליים (לואט; שם העצם נגזר מסיפור אנשי לוט, וממנו גם שם החוטא, לוטי) הם חטא חמור, וגוררים ענישה חמורה. כך, חדית' מן הקובץ של אבו דאוד הוא זה המטיל עונש מוות על שני המשתתפים באקט המיני באופן שווה:
"הנביא (ששלום יבוא עליו) אומר: אם אתה מוצא מישהו פועל כשם שאנשי לוט פעלו, הרוג את אותו אדם שעושה זאת, ולאדם שהתבצעה עליו הפעולה".
בסיווה, שמבחינת חלוקה לאסכולות היא שייכת לאסכולה המאלכית, ניתן לראות כי חכמי ההלכה ויתרו בסיווה ויתור נוסף לאילוצי המציאות, בדיוק כפי שהגבילו את עצמם שלא להשתמש באחאדית' הלוחמניים נגד ההומוסקסואליות ושלא להילחם בה כל עוד היא מתרחשת מאחורי דלתיים סגורות. הסיבה לכך שלא התרחש עימות בין חכמי הדת לאנשי סיווה נדמית כפוליטית, הרבה יותר מאשר אידאולוגית; השערה סבירה היא שחכמי הדת ידעו שלא יוכלו להביס את מנהג הנישואים ההומוסקסואליים, ולכן הגיעו למסקנה שעדיף לא לטרוח וליצור חיכוכים מיותרים. אפשרות אחרת היא שהם השתמשו במנגנון הלכתי אחר על מנת "להכשיר" את הנישואים הללו. ייתכן שדווקא שימוש במושג העֻרף, המנהג השבטי שיש לו תוקף של חוק, הוא שנתן לגיטימציה לטקסי הנישואין הללו. זאת, לאור המבנה השבטי הנוקשה של סיווה, והעובדה שמוסד הנישואים ההומוסקסואליים קשור בעבותות במעמד השומרים והמשרתים של העיירה, הזגאלה שלא הורשו להיכנס לעיר בלילות נקשרו רומנטית ומינית זה לזה.
בונהאד