העדר הקצינים המקצועיים מנעה מהגאלים יצירת טקטיקה גמישה. מבנים טקטיים מורכבים לא היו קיימים וגם לא הייתה קיימת חלוקה ליחידות משנה. הלוחמים הגאלים נלחמו כפרטים בודדים בתוך קבוצה ולא כגוף אחד. בקרב עצמו, הטקטיקה העיקרית הייתה הסתערות במהירות גבוהה בניסיון לשבור את שורות האויב. אם קווי האויב לא נשברו, חזרו על ההסתערות במהירות גבוהה וצעקות קרב וכך שוב ושוב עם הפסקות קלות למנוחה עד שהאויב נשבר או הצבא הגאלי נסוג. שיטת לחימה זו לא הייתה גמישה, אך הייתה מפחידה מאוד ובמקרה של אויב לא נחוש היה בה עצמה מספיקה כדי לשבור את שורותיו. טקטיקה זו שימשה את צאצאי הקלטים הסקוטים עד המאה ה-18 וסופה בהסתערות בקרב קלודן (1746).
לא היה נהוג להקים מבצרים בגאליה, אך חלק ניכר מהערים שקיסר מכנה אותן אופידה - היו מוקפות חומה. ערים אלה היו מרכזי מינהל של סביבתם הכפרית, אך לא עלו לדרגת החשיבות של הערים בעולם היווני-רומי. ביצורי הערים האלה לא היו חזקים במיוחד ובדרך כלל לא הציבו אתגר קשה לצבא הרומי. העדר סמכות מדינית מרכזית לא אפשר לקיים מערכת לוגיסטית מפותחת. לכן, הצבא שכונס היה צריך להתנגש תוך זמן קצר עם האויב. אם ההתנגשות לא ארעה, לא הייתה ברירה אלא לפזר את הצבא, משום שלא הייתה דרך לספק לו מזון. כאשר הצבא הגאלי היה מסיים את המסע לאותו יום, הגאלים נמנעו מהקמת מחנה מבוצר והסתפקו בהקפת המחנה בעגלות משא.
לקראת סוף המלחמה בעת המרד של ורקינגטוריקס, הבינו הגאלים שאין ביכולתם להתנגד לצבא הרומי הממושמע והמצויד היטב במערכה בשדה הפתוח ופנו לאסטרטגיה של האדמה החרוכה. הטקטיקה הזאת נחלה הצלחה, אך הייתה כרוכה במחיר כבד. עם זאת, כשוורקינגטוריקס בחר להתבצר באלאסיה ולא נסוג ממנה הצליח קיסר ללכוד אותו וכך הביא למפלתו.
המצור.
ורקינגטוריקס, מנהיג המרד הגאלי, שראה את היתרון הבולט של הצבא הרומי בקרב פקד על טקטיקת אדמה חרוכה שמטרתה הייתה למנוע מהרומאים את המחייה מהארץ. הוא עצמו נמנע מעימות חזיתי עם הצבא הרומי ופנה למלחמת גרילה השיטה הייתה יעילה מאוד, אך קשה מאוד לגאלים עצמם שנאלצו לשרוף את כפריהם ואת עריהם. אחרי שעשרים ערים של הביטוריגים עלו באש בפקודתו של ורקינגטוריס, פנו הביטוריגים בתחינה לוורקינגטוריקס שיחוס לפחות על אוואריקום, עירם הגדולה והעשירה ביותר. לאחר הפצרות ניאות ורקינגטוריקס לחוס על העיר והורה על חיזוק הגנותיה. קיסר, ששמח על האפשרות שניתנה לו להתמודד מול הגאלים בעימות חזיתי ולהביס אותם, הטיל מצור על העיר.
במהלך המצור סבל הצבא הרומי ממחסור חמור במזון. תרמו לכך שני גורמים עיקריים: עונת השנה הלא נוחה - מרבית התבואה טרם הבשילה בשדות ובעלי בריתו הגאלים של קיסר לא שיתפו עמו פעולה כפי שעשו בעבר. יתרה מכך, צבאו של ורקינגטוריקס חנה בסמוך לרומאים ומנע מהם לאסוף אספקה מהסביבה. אולם אחת הגיחות שערכו הרומאים לאיסוף אספקה הצליחה בכל זאת והביאה לתפיסת עדר בקר מכפרי הסביבה, ולשיפור מצב אספקת המזון.
העיר הייתה מבוצרת היטב וקיסר הטיל עליה מצור מסודר. הצבא הרומי הקים מחנה מבוצר וליד חומות העיר נבנתה סוללה גדולה באורך של 330 מטר ובגובה של 80 ועליה מגדלי מצור. הגאלים ניסו ככל יכולתם למוטט את הסוללה או להצית את מגדלי המצור שהלכו ונבנו. באחד הלילות הגיחו הגאלים מתוך השערים אוחזים בלפידים וכלי הצתה אחרים ותקפו את הסוללה. שני לגיונות היו בעמדות שמירה ואלה מיהרו להדוף את הגאלים. קיסר החיש תגבורות נוספות לאזור והורה להסיג את מגדלי המצור הפגיעים כדי להגן עליהם מפני הצתה אפשרית. הגאלים נלחמו באומץ לב רב, שהרשים את קיסר, אך ללא הועיל. ההתקפה נבלמה והגאלים נסוגו לתוך העיר הנצורה בלי שהצליחו להסב נזק משמעותי לציוד המצור הרומי.
בסופו של דבר, אחרי 27 ימי מצור הושלמה הסוללה והמגדלים הוצבו על ראשה, מוכנים לפעולה. למחרת השלמת הסוללה, ירד גשם כבד וקיסר החליט לנצל את מזג האוויר הסוער להתקפת פתע. תוכניתו הצליחה והלגיונרים תפסו את הגאלים לא מוכנים. עד מהרה נכבשה החומה והלגיונרים זרמו לתוך העיר. הגאלים ניסו להתגונן ברחובות, אך הרומאים גברו עליהם. כמעט כל תושבי העיר הנצורה נטבחו בפקודתו של קיסר ורק קומץ נותר בחיים.
המצור על מאסיליה
המצור על מאסיליה ושני הקרבות הימיים שניטשו במהלכו אירעו ב-49 לפנה"ס, במהלך מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר. מאסיליה (Massilia), מרסיי של ימינו, נוסדה ב-600 לפנה"ס לערך על ידי מתיישבים יוונים מפוקאיה שבאיוניה. היא הייתה מראשית תולדותיה עיר נמל משגשגת, הייתה קשורה בברית עם רומא ואף סייעה לה במלחמתה נגד חניבעל. כשפרץ העימות הפוליטי-צבאי בין יוליוס קיסר לפומפיוס, התייצבה מאסיליה לצדו של פומפיוס. לעיר נודעה חשיבות אסטרטגית רבה לניהול המערכה של יוליוס קיסר נגד לגיונותיו של פומפיוס בהיספניה, ועל כן הטיל עליה מצור וניסה לכובשה. דומיטיוס אַהֶנוֹבַּרְבּוּס, מראשי המתנגדים לקיסר נשלח לסייע למאסילים. תוך כדי המצור ניצחו אוניותיו של קיסר בשני קרבות ימיים הן את המאסילים והן את צי המשלוח הרומי ששוגר לעזרתם. העיר הוכרעה בסופו של דבר על ידי חיילי קיסר, נכנעה לו, אך עצמאותה לא נפגעה.
רקע היסטורי.
המצור על מאסיליה היה אחד האירועים הצבאיים הראשונים בעימות שהתלקח בין גנאיוס פומפיוס ליוליוס קיסר על השלטון ברומא. אחרי שחצה את הרוביקון (10 בינואר 49 לפנה"ס), השתלט קיסר על רומא ואיטליה כולה. פומפיוס, שעיקר צבאו נמצא אותה שעה בהיספניה (ספרד), הפרובינקיה שהייתה מסורה לפיקודו אך שלט בה באמצעות לגאטים, לא היה מוכן להתמודדות עמו, נסוג עם שאר חייליו ותומכיו אל ברונדיסיום בדרום המגף ומשם חצה את הים האדריאטי אל אפירוס. מאחר שלא נותרו עוד אוניות זמינות להעברת צבאו וגם עונת השיט התקרבה לקיצה, הורה קיסר לנצל את הזמן לאיסוף צי משלוח, הפקיד את ניהול העניינים באיטליה בידי מרקוס אנטוניוס, ויצא בראש חייליו אל גאליה טרנסאלפינה. תוכניתו של קיסר הייתה להכניע את שבעת הלגיונות של פומפיוס שבספרד ואחר כך לשוב אל איטליה, להעביר את חייליו אל יוון ולהכריע את יריבו.
הגורמים למצור והכנות הצדדים.
כשהגיע קיסר אל גאליה טרנסאלפינה, נודע לו כי מאסיליה בחרה להתייצב בסכסוך לצדו של פומפיוס ולסגור את שעריה בפניו. עוד נמסר לו, כי דומיטיוס אַהֶנוֹבַּרְבּוּס, מראשי האופטימטים והיחיד שהתייצב נגדו אחרי שחצה את הרוביקון, יצא במצוות פומפיוס אל מאסיליה בשבע אַקְטוּאַרְיוֹת; ספינות אלה נאספו עבורו על ידי אנשים פרטיים מן האי איגילוּם ומקוֹסָה שבחבל טוסקנה, והוא אייש אותן על חשבונו בעבדיו שלו, בעבדיו המשוחררים ובאיכריו האריסים (coloni). המאסילים ידעו כי תמיכתם בפומפיוס לא תעבור ללא תגובה מצדו של קיסר, ועל כן החלו נערכים למצור ממושך. קיסר קרא אליו את נציגיהם, אך כל נסיונותיו לשכנעם נכשלו. תוך כדי השיחות הגיע דומיטיוס אל מאסיליה. המאסילים מינוהו למושל העיר והפקידו בידיו את ניהול המערכה כולה. הם גייסו לעזרתם את האלביקים, שבט גאלי ששכן בהרים סמוך להם, אספו תבואה, מצרכי מזון וכלי נשק וחיזקו את חומות העיר ושעריה. כמו כן לכדו אוניות סוחר תמימות, הביאו אותן לנמל העיר והשתמשו בהן לציוד ולתיקון אוניות הצי המלחמתי שהקימו.
בתגובה הוליך קיסר שלושה מלגיונותיו אל מאסיליה כדי להכריעה במצור. הוא אף פקד לבנות באַרֶלַטֶה (אַרְל של ימינו, בשפך הרון) 12 אוניות מלחמה, על מנת למנוע ממנה כל אפשרות של קבלת סיוע מן הים. בניית הספינות הושלמה בתוך שלושים יום, ועם הגעתן אל מאסיליה נמסרו לפיקודו של דקימוס ברוטוס, מי שניצח את הוונטים בקרב הים במפרץ קיברון במהלך מלחמת גאליה (56 לפנה"ס). מאחר שחשש לאבד זמן יקר, השאיר קיסר את ניהול המצור בידי גאיוס טרבוניוס, אחד מן הלגאטים שלו, ויצא ב-9 במרץ בראש שישה מלגיונותיו האחרים אל ספרד דרך הפירנאים, כדי להשלים את מטרתו העיקרית: הכנעת צבא פומפיוס ומפקדיו.
תחילת המצור.
פעולות המצור בפיקודו של טרבוניוס התחילו במרץ 49, זמן קצר אחרי עזיבת קיסר ועוד קודם שהושלמה בניית שתים־עשרה אוניות המלחמה בְּאַרֶלַטֶה. הרומאים שפכו שתי סוללות (agger, "pl". aggeres) בכיוון חומות העיר בצדה הפונה ליבשה, אחת סמוך לנמל ולמספנה והשנייה ליד השער לנכנסים אליה מגאליה וספרד. הראשונה מביניהן התנשאה עם השלמתה לגובה 80 רגל, ועל שתיהן הקימו מגדלי מצור (turris, "pl." turres).
בני מאסיליה, שהצטיידו היטב לקראת המצור במכונות ובכלי נשק, המטירו על החיילים הרומאים מטר כבד ובלתי פוסק של קְלָעִים מסוגים שונים, כמו חצים, אבנים ואודים בוערים. את האבדות הכבדות ביותר הסבו מוטות מחודדים באורך שנים־עשר רגל, שנורו מבליסטראות עצומות ממדים; אלה חדרו ללא קושי את ארבע שכבות מקלעת הענפים הדקים של הווינאות (vinea, "pl". vineae), אותם מחסות מקורים דמויי סוכות גפנים, תחתם העבירו החיילים מיד ליד את חומרי הבנייה של הסוללה תוך שהם מקרבים אותה אל החומה. כדי לסכל זאת, כיסו הרומאים את גגות הווינאות בעצים שעוביים רגל; את ה"צבים" (testudo, "pl". testudines), המחסות המשוריינים שנעו מלפנים וגוננו על החיילים שעסקו ביישור הסוללה, בנו מעצים חזקים במיוחד ועטפו בכל חומר אפשרי להגנה מפני מטר האודים והאבנים. כל אלה לא הועילו. "גודל הביצורים, גובה החומה והמגדלים והמון כלי הקלע האטו את עבודות המצור", וגם הגיחות התכופות שערכו האלביקים מן העיר, תוך שהם משליכים אודים בוערים על הסוללה והמגדלים, שמו לאל את כל ניסיונותיו של טרבוניוס להתקרב אל החומות.
קרב הים הראשון.