סבו של ירון אזרחי, מרדכי אזרחי-קרישבסקי, היה יושב-ראש הסתדרות המורים בארץ-ישראל ואחד מאנשי חוגו של אליעזר בן-יהודה בהחייאת השפה העברית וממקימי ועד הלשון. אחי סבו, ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי, היה סבו של עזר ויצמן. אמו, חנה דיזנהויז (1981-1906), עלתה לארץ ישראל בגיל 17 מפולין, למדה כימיה וספרנות והייתה מנהלת הספרייה, מרצה ואוצרת במוזיאון תל אביב. אחות אביו, לינה רחל לאה, פסנתרנית ושחקנית תיאטרון, נישאה למשה הופנקו, שהיה מנהל "קונסרבטוריון שולמית". אביו יריב אזרחי היה מנהל "קונסרבטוריון רון", אשר לאחר סגירת "קונסרבטוריון שולמית" הפך ל"קונסרבטוריון רון שולמית".
ירון אזרחי היה נשוי לסדרה דיקובן אזרחי, ילידת ארצות הברית, פרופסור לספרות השוואתית באוניברסיטה העברית, ולהם נולדו שלושה ילדים. אשתו השנייה הייתה רות הכהן-פינצ'ובר, פרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית. אחותו עופרה, הנשואה לארכאולוג מגן ברושי, היא מוזיקאית שפתחה סניף של "קונסרבטוריון רון שולמית" בירושלים וניהלה אותו במשך שנים רבות.
מחקריו.
מדע ופוליטיקה.
The Descent of Icarus: Science and the transformation of Contemporary Democracy
ספר זה (נפילתו של איקרוס: מדע וגלגולי הדמוקרטיה בזמננו) ראה אור בהוצאת הרווארד ב-1990.
בספר זה מנתח אזרחי את השפעתו העמוקה של המדע על התפתחות הדמוקרטיה הליברלית מבחינה מוסדית ותרבותית, השוני במעמדו במשטרים לא דמוקרטיים וההשלכות הפוליטיות הנובעות מכך. במשטרים דמוקרטים מודרניים היו ניסיונות לבסס על המדע תפישה אינסטרומנטלית-מטריאליסטית של הפוליטיקה ואת חזון הנאורות של פוליטיקה רציונלית שקופה. אולם, כפי שאזרחי מראה, מהמחצית השנייה של המאה העשרים ניכרת התרחקות גוברת והולכת של הפרקטיקה הפוליטית בדמוקרטיות מחזון הפוליטיקה הנאורה.
על הכיוון החדש של הדמוקרטיות בנות זמננו כתב ירון אזרחי את הספר העוסק בזיקה בין התפתחות הדמיון הפוליטי הקולקטיבי והדמוקרטיה במעבר מהמודרניות לעידן הפוסט-מודרני:
Imagined Democracies: Necessary Political Fictions
בספר זה (הדמיון הפוליטי של הדמוקרטיה: פיקציות מועילות) שראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 2012 מציע אזרחי גישה חדשה להבנת הפוליטיקה וההיסטוריה של משטרים ובעיקר של התפתחות הדמוקרטיות. לפי תפישה זו עלייתם ושקיעתם של משטרים מושפעת משינויים היסטוריים בדמיון הקולקטיבי על מקורות הסמכות והסדר הפוליטי. אם בעבר המשטרים היו מבוססים על דמיוניים (imaginaries) פוליטיים של סמכות שמקורה בהתגלות דתית, בבחירה אלוהית של משפחת מלוכה מקודשת, בחוקי הטבע, ההיסטוריה והחברה - עלית הדמוקרטיה קשורה בדמיון הסמכות השלטונית בריבונות העם. אך גם דמיון קולקטיבי זה של הסדר הפוליטי עובר לדעת אזרחי תהליכי שחיקה ושינוי המשפיעים על מגמות הדמוקרטיה בזמננו.
מאמריו הבולטים.
אזרחי ניתח בשני מאמרים את השפעותיה התרבותיות-פוליטיות של תפיסת הפיזיקה המהפכנית של איינשטיין בדמוקרטיות המערביות. נקודה מרכזית במאמרים היא המתח בין מחויבותו הציבורית של איינשטיין ופעילותו לקידום הדמוקרטיה ובין תפישת המדע שלו. אשר בניגוד לפיזיקה של ניוטון מערערת על החוויה החושית של האדם בעולם המשותף של חיי היום יום כמקור לאינפורמציה מהימנה ופוגעת לכן בהנחות האפיסטמולוגיות של דמוקרטיה השתתפותית.
באחד ממאמריו טען אזרחי שהסיבה העיקרית לכישלון הדמוקרטיה לפי דיואי הייתה ההסתמכות על הראייה האנושית כמקור מוסמך לאינפורמציה על העולם הפוליטי בעוד שהראייה האנושית אינה ראייה מצלמת אלא ראייה מתבנתת. בהתאם, דיואי סבר שהתרבות הוויזואלית של המדע המודרני אינה יכולה לשמש כבסיס לתרבות הוויזואלית של הדמוקרטיה. הוא מציע לכן חיפוש תשתית תרבותית חלופית לדמוקרטיה ולמושגי דעת קהל המקובלים עלינו. דיואי הקדים אפוא את בני דורו בצפיית המצב הפוסט מודרני.
במאמר אחר מלמד ירון אזרחי על הזיקות בין תפישות דפוסי המחשבה וההיגיון בפילוסופיות של הוגים כהובס, מונטן, דקארט, לוק ומיל ובין תפישותיהם את טבע האדם והסדר הפוליטי.
בפרק מהספר אזרחי מפתח את מושג ה"אפיסטמולוגיה האזרחית" כמנגנון סלקציה ותרגום המפשט תכנים וארגומנטים לצורך שילובם בשיח הפוליטי-אזרחי ונגישותם להכרה חברתית משותפת.
בספר שעוסק בביולוג ג.ב.ס הולדיין כתב אזרחי פרק בו הוא מנתח מדוע תחזיותיו לגבי השפעת מדע הביולוגיה על החברה נכשלו ברובן. הסיבה לכך לדעתו היא שעל אף שהולדיין חזה נכון את התפתחות המדע בתחומו, הוא לא חזה נכון את יחסי הגומלין בין מדע וחברה, כי לא לקח בחשבון שינויים עתידיים במבניהן ובעיקר בערכיהן של חברות מודרניות ופוסט-מודרניות שקשה מאוד לחזותם.
ביחס למחקרים אחרים של המפגש בין מדע ופוליטיקה אזרחי מצא שפוליטיקאים ואנשי ממשל למדו להשתמש בסמכות מדענים תוך הזנחה של הידע שהם ייצרו וייצגו. בזיקה להחלטות שיש להן היבטים ציבוריים נודעה לסמכות מקצועית אפוליטית של מדענים בעבר חשיבות רבה ביצירת בסיס מוסכם למדיניות ופעולה ציבורית. דוגמה לכך, כותב אזרחי, היא מייקל פאראדיי בשנות השלושים של המאה ה-19 באנגליה, אשר בדק את הגורמים לאסון מכרות הפחם ואת השאלה אם הבעלים של המכרות אשם באסון בשל אי נקיטת אמצעי ביטחון או שמא מדובר ב"אסון טבע". גם אייזק ניוטון גויס בשעתו להיות ראש המטבעה באנגליה על מנת לתת קרדיטיזציה למטבע האנגלי. דוגמה מאוחרת היא ועדת חקירה שבה היה חבר הפיזיקאי הדגול ריצ'רד פיינמן. מטרת הוועדה הייתה לקבוע את הסיבות והאחראיים להתפוצצות מעבורת החלל צ'לנג'ר 2. אזרחי עוסק במאמריו בהרחבה בשחיקת הסמכות המדעית הזאת בחברות בנות זמננו כסימפטום להתפוגגות השותפות ההיסטורית בין מדע ודמוקרטיה.
פוליטיקה ותרבות ישראלית.
Rubber Bullets: Power and Conscience in Modern Israel
ספרו זה של אזרחי (כדורי גומי: כוח ומצפון בישראל המודרנית) ראה אור בניו יורק ב-1997 ומהדורה שנייה ראתה אור בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1998. הספר התפרסם גם בגרמנית.
הספר זכה בפרס הספר היהודי הלאומי בקטגוריית ספרים להיסטוריה ולפוליטיקה ציונית. בספר חוקר אזרחי את הקשר בין התפתחות האינדיבידואליזם בישראל, בעיקר החל משנות השמונים, והשלכותיה על עמדות ישראלים ביחס לשימוש בכוח בקונפליקט הישראלי פלסטיני. הוא טוען שבאינתיפאדה הראשונה התקיים הניסיון הראשון בתולדות מדינת ישראל למתן את השימוש בכוח ובנשק קטלני וליישם אמצעים משטרתיים של פיזור הפגנות ככדורי גומי. אזרחי משתמש לכן במושג "כדורי גומי" כמטפורה לניסיון ראשון להגדיר את הקונפליקט במונחים אזרחיים יותר של סכסוך קשה בין שכנים. מגמה זו, שהייתה קשורה אף בשינויים עמוקים בחברה ובתרבות הישראלית משנות השמונים, נקטעה בין שאר הגורמים על ידי רצח ראש הממשלה יצחק רבין, כישלון שיחות אוסלו, הרחבת והעמקת ההתנחלויות בשטחים הכבושים ומתקפות הטרור שהתפשטו במהלך האינתיפאדה השנייה. בחלק גדול מהספר עוסק אזרחי גם במגמות שינוי במשקל היחסי של קולקטיביזם לעומת אינדיבידואליזם בתרבות הפוליטית הישראלית והתפוררות הסיפור האפי–הרואי של הגשמת החזון הציוני.
מאמרו של פרופסור אזרחי "The Political Effects of the occupation on the Israeli Democracy", אשר פורסם ב-2013, מלמד כיצד הכיבוש גרם לעיוות התהליך החוקתי בישראל, איפשר דפוסי אלימות שאינם עומדים לבקרה משפטית אפקטיבית, פגע במעמדו ודימויו של הצבא כצבא העם העומד מעל הפוליטיקה, החריף בצורה דרמטית את היחסים בין אזרחיה היהודים והערבים של ישראל וכן פגע ביסודות החינוך לדמוקרטיה בישראל ובמעמדה הדמוקרטי הנאור בעולם.
כתבים בעברית.
אזרחי פרסם מדי פעם מאמרים בעיתון "הארץ". הוא פרסם כמו כן כ-25 מאמרים פובליציסטיים בכתב העת "העין השביעית", שחלקם התפרסמו בספר "איפה טעינו: עיתונאים מתבוננים על עצמם" בעריכת עוזי בנזימן. במאמריו אלה בחן אזרחי באופן ביקורתי את יחסי הגומלין בין התקשורת ודפוסי הפוליטיקה והתרבות הפוליטית בישראל. הביקורת של אזרחי על ריכוז הכוח והשליטה הכלכלית בתקשורת במימון מסחרי וחשיבות השידור הציבורי לדמוקרטיה מופיעה בספרו: "בעלות צולבת – שליטה ותחרות בשוק התקשורת הישראלי" שנכתב בהשתתפות זוהר גושן ושמואל לשם, בהוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה ב-2003.
לאחר רצח תלמידו אמיל גרינצויג בהפגנת שלום עכשיו ב-1983 תרם אזרחי לסיפרון לזכרו מטעם האוניברסיטה העברית את המאמר "קול היחיד וקול הרבים". הסיפרון בשם "אמת, ויכוח חופשי ודמוקרטיה" יצא בהוצאת מגנס סמוך לזמן הרצח.
אזרחי סבר שחינוך לדמוקרטיה צריך להתרכז בשני מישורים:
כמו כן כתב פרופסור אזרחי מאמר נוסף על אסתטיקה וחינוך לאזרחות בדמוקרטיה בספר בשם "בית, ספר" העוסק בביטוי המרחב הציבורי בבתי ספר ממלכתיים. הספר, בו מופיעים צילומים של בתי ספר מאת אסנת בר-אור, פורסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת קו-אדום, בשנת 2002.
אזרחי כתב הקדמה למסה "על החירות" של ג'ון סטיוארט מיל שיצאה בתרגום עברי על ידי הוצאת שלם ב-2006.
במאמר "כיצד העצמי יוצר את עצמו", בכתב העת "זמנים", עוסק אזרחי בשורשיו של האינדיבידואליזם המודרני כפי שבא לידי ביטוי במשטרים הדמוקרטיים במערב. הוא טוען שדימוי הישות הפנימית העצמאית של האדם, שהתפתח מאז הרנסאנס בתחומי האמנות, הספרות והפילוסופיה, התנוון בעידן הקפיטליזם הנאו-ליברלי. כתוצאה מחדירה עמוקה של ערכים קפיטליסטים לחברה ולתרבות הישראלית השתרש הדימוי של האינדיבידואל כמצבור של אינטרסים ותשוקות ולא כבעל עולם פנימי עשיר וכמוקד של מצפון אנושי וחברתי.