את שירותה הצבאי מילאה כשחקנית בתיאטרון צה"ל ובמסגרתו עבדה עם נתן דטנר, יונתן צ'רצ'י, נדב אסולין ועוד. במהלך השירות וינשטוק לקחה חלק במגוון הפקות, ביניהן "טירונות בנות" מאת הלל מיטלפונקט, מופע מערכונים מאת חנוך לוין, המשלב אימפרוביזציות בשיתוף הקהל (מופע שעלה בעיקר במוצבים קרביים) ובהצגה "אחד משלנו" (המבוססת על סרט הקולנוע של בני ברבש). שיחקה לצד עומר ברנע, עודד פז, קובי פרג' ואילן רוזנפלד ('הפיג'מות').
ב-2001, עברה וינשטוק לתל אביב והתקבלה ללימודי משחק מלאים בסטודיו למשחק ניסן נתיב אותם סיימה ב-2006. כשהייתה בשנה א' זכתה במלגת קרן שרת אמריקה ישראל.
באמצע השנה השלישית ללימודיה לוהקה וינשטוק לאחד התפקידים הראשיים בסדרת הדרמה היומית "ילדות רעות" שעלתה בערוץ 24 אך ויתרה על השתתפותה בסדרה משום שהעדיפה שלא להיעדר מהצגה במסגרת לימודיה.
בהמשך הדרך, בעודה בשנה השלישית, זומנה וינשטוק לאודישן לסדרת הטלוויזיה "מתי נתנשק", שכתבה דלית קהן וביים שי קפון. היא התקבלה לסדרה ובמקביל ללימודיה, גילמה בה את דמותה של יסמין ה'ערסית', שמחזרת אחרי יובל (ליאור אשכנזי) ומערערת את הקשר הזוגי שלו עם שירה (עדי עזרוני).
בתום לימודיה חברה וינשטוק לשלוש סטודנטיות של הפנטומימאי ז'אק לקוק. הן יצרו יחדיו מופע ליצנות למבוגרים בשם "אפים בקנה" בעברית
או ”GUNS&amp;NOSES” באנגלית, אשר עסק בהבלי המלחמה ועלה ב-2007 בישראל בפסטיבל עכו ותיאטרון הסימטה, וב-2008 בפסטיבל CLOWNIN בווינה, אוסטריה.
בהמשך דרכה שיחקה וינשטוק בסדרות נוספות בטלוויזיה:
בשלוש העונות של הסדרה "סרוגים" בבימויו של לייזי שפירא, שם מגלמת וינשטוק את אלישבע, האחות הצעירה, המוצלחת והמעצבנת של רעות (שרון פאוסטר).
בעונה השנייה של הסדרה "הכל דבש", פרי עטה של יעל פוליאקוב ובבימויו של דני סירקין. וינשטוק שיחקה בתפקיד הילית, בת זוגו של ג'ימי (ציון ברוך), איתו מנהלת פוליאקוב רומן במהלך העונה. כחלק מהתפקיד הבהירה וינשטוק את שיערה לבלונד פלטינה.
בסדרת הדרמה המשפחתית "עוד משפחה וחצי", שכתבה גלילה רון-פדר-עמית וביים עופר ויצמן, וינשטוק שיחקה בתפקיד רוזי, סטודנטית לפסיכולוגיה שמשמשת כעוזרת הבית של המשפחה ו'על הדרך' עוזרת לכל הנפשות בבעיותיהן השונות. בסדרה שיחקו גם נתן דטנר, לימור גולדשטיין, תמר שם אור ורותם זיסמן-כהן.
בסדרה "הצרות שלי עם נשים", בבימוים של רני סער ואלון בנארי, גילמה וינשטוק את שרון, אשת יחסי ציבור קרייריסטית ואחת האקסיות המיתולוגיות של גיבור הסדרה, ארי (דן שפירא). בסדרה שיחקו גם חנה לסלאו, טלי שרון וורד פלדמן.
במקביל להופעותיה בטלוויזיה עוסקת וינשטוק בתיאטרון בתחום הפרינג'. היא לקחה חלק בהפקות שונות, ביניהן "חלום ליל קיץ" מאת ויליאם שייקספיר, שהציגה בתיאטרון תמונע. עיבוד זה למחזה היה הפקת תיאטרון-מחול בבימויה של דפנה רובינשטיין וכוריאוגרפיה מאת מירה רובינשטיין. וינשטוק שיחקה בהצגה את 'הרמיה היפה'.
בהצגה "אבא שלי לא ציפור", שעלתה לראשונה בפסטיבל ישראל 2011, וינשטוק משחקת בתפקיד הילד יוסי, גיבור הספר "חנויות קינמון" מאת ברונו שולץ, שבהשראתו נכתב המחזה. את הוריה בהצגה משחקים דינה בליי-שור ונבו קמחי.
לאחר חשיפתה של "אבא שלי לא ציפור" בפסטיבל ישראל ובתיאטרון 'צוותא', ההצגה נבחרה להשתתף באירוע החשיפה הבינלאומית "ישרא-דרמה" 2011 ומאז עלתה שוב בתיאטרון הקאמרי. ההצגה אף הוזמנה לפולין לקחת חלק בפסטיבל השנתי לכבודו של ברונו שולץ.
בנוסף, וינשטוק משחקת בהצגות ילדים מטעם סל תרבות המופיעות ברחבי הארץ. אחת ההצגות היא "המזוודה של חנה", בה מגלמת וינשטוק את הילדה חנה בריידי. חנה מופרדת מהוריה, נשלחת לגטו ומאבדת את חייה באושוויץ.
ההצגה, בבימויו של הווארד ריפ וכוריאוגרפיה של מרינה בלטוב, זכתה בפרס הבמה לילדים ונוער 2010–2011 כהצגה הבינתחומית והשתתפה בפסטיבל לתיאטרון יהודי בפראג.
בשנים האחרונות וינשטוק לוקחת חלק גם בתחום האימפרוביזציה והאלתור. היא מופיעה דרך קבע עם אמני האימפרוביזציה ענבל לורי, רועי צדוק, אלי גלפרין, מולי שולמן ועוד. עם שלושת האחרונים ייצגה את ישראל בפסטיבל האימפרוביזציה 'CIF 2009' בשיקגו.
בשנת 2014 כתבה ושיחקה בהצגת היחיד "שמיים עמוקים", על חייה של המשוררת האמריקאית סילביה פלאת'.
1871 במדע
אני נושא עמי
אני נושא עמי הוא שיר עברי מאת המשורר יעקב אורלנד, שפורסם בשנת 1939. השיר הולחן על ידי דוד זהבי בשנת 1951, ונעשה אהוד בתרבות העברית הישראלית, ועל כן, זכה לביצועים רבים. מקובל להשמיעו באמצעי התקשורת בישראל בימי זיכרון, בחגים ובמועדים.
תולדות השיר.
בערב פסח של שנת 1919, כשהיה אורלנד בן 5, היה עד לטבח שהתחולל בבית הכנסת של העיירה האוקראינית טטייב, כחלק מגל הפוגרומים של סימון פטליורה. אירוע זה ליווה את אורלנד בהמשך חייו וניכר בכתיבתו, בין השאר בשיר "אני נושא עמי".
השיר "אני נושא עמי" התפרסם בשנת 1939 בספר השירים הראשון של אורלנד, "אילן ברוח". לאחר כ-12 שנה, ב-1951, הולחן השיר על ידי המלחין דוד זהבי. השיר הושר על ידי השחקנית חנה רובינא ואחרים. ביצועו של שלמה ארצי לשיר, בשנות ה-70, החזיר את השיר לתודעה הציבורית, והפעם גם כשיר אהבה כואב. את השיר ביצעו במהלך השנים גם להקת חלב ודבש, גלי עטרי, יזהר כהן, יהורם גאון, ואחרים.
תוכן.
נושא השיר הוא מערך הזיכרונות האישי והקולקטיבי ותנודות הנפש באשר אליו, ובצדו הכמיהה לתקשורת הכנה והזורמת ולשמירה ולטיפוח הזיכרונות שבין רֵעים או בני משפחה, אשר נקשרים אל המרחב הציבורי ולאירועי הזמן.
מבעי השיר, שנכתבו בשפה מכונסת ומרמזת, הם ביטוי צורני לעצם המאבק על שימור הזיכרון; הן קושרות בין היחד הזוגי לבין רשות הרבים ואירועיה.
בשיר ארבעה בתים בני ארבע שורות כל אחד, בחריזה מסורגת (א–ב–א–ב).
הבית הראשון מציג את הזעזוע שהדובר חש ואת המציאות הקשה. הצירוף "צַעַר הַשְּׁתִיקָה" מתייחס, כפי הנראה, לשתיקה שהצילה אותו כשהסתתר בזמן שהפורעים רצחו את קרוביו. אף המשפט "נוֹף הָאֵלֶם שֶׁשָּׂרַפְנוּ אַז מִפַּחַד" מצמרר בעוצמתו.
הבית השני, נפתח במילים "בְּחַלּוֹנִי קָמְלוּ כְּבָר שׁוֹשַׁנֵּי הַנֹּחַם / בְּחַלּוֹנִי נִסְתַּם חֲזוֹן הַמֶּרְחָבִים".
בעולמו של אורלנד הבוגר, מוכה האימה, השושנים קמלו, והחיוך הוא מנת חלקם של הרחובות בלבד, לא של האנשים. בניגוד לתפקידו הצפוי של החלון, ממנו היה אמור להיראות נוף למרחקים, לא נראה ממנו אפילו חזון.
בהמשך הבית, במילים "רַק הָרְחוֹבוֹת עוֹד מְחַיְּכִים בִּמְלוֹא הָרֹחַב" נראה רמז לקיומה של תקווה ולשיקום. אולם תקווה זו היא ברחובות הזרים, ואל אשנבים אחרים, לא אל חלונו האישי.
הבית השלישי נפתח במילים "בּוֹאִי נֵצֵא שׁוּב לַחוּצוֹת אוֹתָם הָלַכְנוּ / אֶל סַפְסְלֵי הָאֲהוּבִים בְּגַן הָעִיר." אמנם ייתכן שהוא מדבר גם אל אישה אהובה, ואולי כהַמְשָלָה לאוּמה שסועה, בהצעה לצאת שוב למקומות המוכרים, לנסות לשקם את העבר. יש תקווה מהוססת להתחדשותה של חוויית היחד המרפאת והמעצימה, או לחוויה של שיקום האומה והקהילה שנכחדה, במילים "אוּלַי נִפְגֹּשׁ עוֹד בַּפָּנִים אֲשֶׁר שָׁכַחְנוּ / אוּלַי נִשְׁמַע עוֹד מֵחָדָשׁ אוֹתוֹ הַשִּׁיר".
בבית הרביעי, באמירתו "בַּחֲלוֹמוֹת הָהֵם עַל הַסַּפְסָל הַקַּר, בַּחֲלוֹמוֹת הָהֵם נַרְדִּים אֶת עֲבָרֵנוּ" בא לידי ביטוי הרצון להדחיק את העבר, להותיר את הזיכרונות והסיוטים מאחור. מילות הסיום, "עַד שֶׁיּוֹם אֶחָד, גָּבוֹהַּ וּמֻכָּר, יִפֹּל שׁוּב בִּנְשִׁיקוֹת עַל צַוָּארֵינוּ" מקוות להופעתו של ניצול נוסף, קרוב משפחה או אדם מהקהילה, "גבוה ומוכר". בשנת 1945, מספר שנים לאחר כתיבת השיר ולאחר השואה, הוקם על ידי הסוכנות היהודית המדור לחיפוש קרובים, שנועד לסייע לניצולי השואה לאתר קרובים ומכרים שאבדו בזוועות השואה. מילים אלה, ייתכן ומקדימות את זמנן בתקווה לכך.
בחירת המילים "יפול בנשיקות על צווארינו", המסיימות את השיר, מתכתבת עם סיפורו של יעקב אבינו. כמו יעקב אורלנד, גם יעקב אבינו ברח מחייו המוכרים. לאחר שהתחזה לאחיו עשיו וקיבל במרמה את ברכת אביו, נשבע עשיו להרוג אותו. אמו רבקה הזהירה אותו והוא ברח אל קרובי משפחתה, השתקע אצלם וחי עמם שנים רבות. בבראשית ל"ג מסופר על פגישת האיחוד בין האחים. יעקב חושש מהפגישה עם עשיו ולא יודע את כוונותיו, אך הוא מופתע לטובה: "וירץ עשיו לקראתו ויחבקהו וייפול על צוואריו ויישקהו ויבכו" (בראשית, ל"ג, 4). השימוש שעושה אורלנד בצירוף מילים דומה הוא הבעת תקווה שגם הוא יוכל להפסיק לברוח ביום מן הימים.
פרשנות נוספת
פרשנות אחרת לשיר רואה בו שיר אהבה שבו האהוב מנסה להחזיר את הרומנטיקה לקשר עם בת זוגו. בבית הראשון הם חווים את האלם ואת חוסר היכולת לתקשר. הבית השני מבטא את העובדה שהשהייה בבית והעדר צוהר החוצה הם המקור לקמילה של היחסים. בבית השלישי משדל האהוב את אהובתו לצאת אל העיר ולהתחקות אחר ספסלי האהובים והאהבה. בבית הרביעי מביע האוהב את תקוותו לשכוח את העבר הלא טוב ביניהם ושיום אחד האהבה תלבלב שוב (יפול שוב בנשיקות על צוארנו).
שפה ברורה
"שפה ברורה" הייתה חברה שייסד אליעזר בן-יהודה בירושלים בספטמבר 1889 בשיתוף עם חבריו מ"תחיית ישראל", הרב יעקב מאיר, חיים הירשנזון וחיים קלמי. מטרתה הייתה להחיות את הדיבור העברי בארץ ישראל ולחבר בין יושבי הארץ האשכנזים והספרדים בעזרת שפה אחת.