בבית הסוהר נתלו כ-100 אסירים ערבים, אך אף לא יהודי אחד. ארבעה מעולי הגרדום, דב גרונר, אליעזר קשאני, מרדכי אלקחי ויחיאל דרזנר, שהיו כלואים בבית הסוהר בירושלים, הועברו בחשאי ב-15 באפריל 1947 לכלא עכו, ולמחרת הועלו לגרדום שם. שני לוחמי מחתרת, שאמורים היו להיות היהודים הראשונים להיתלות בכלא בירושלים, משה ברזני ומאיר פיינשטיין, התאבדו ב-21 באפריל 1947, ערב הוצאתם המתוכננת להורג, באמצעות רימון יד שהוברח אליהם, מוחבא בתוך תפוז.
ב-20 בפברואר 1948 ברחו מבית הסוהר שמונה אסירים מהאצ"ל (בהם מתתיהו שמואלביץ' ומשה סבוראי) וארבעה מהלח"י (בהם מנחם מלצקי ויוסף שמחון), באמצעות מנהרה שחפרו.
ב-3 באפריל 1948 נמלטו מבית הסוהר שני אסירים ערבים, לאחר שבית הסוהר הותקף ביריות וברימונים.
סיום פעולת בית הסוהר והפיכתו למוזיאון.
במאי 1948, לקראת תום תקופת המנדט, פונה בית הסוהר המרכזי מיושביו, והאסירים הועברו לבתי כלא אחרים. ב-14 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נכבש מגרש הרוסים על ידי ה'הגנה' בסיוע 'אצ"ל' ולח"י במבצע קלשון. לאחר קום מדינת ישראל שימש הבניין לצרכים אזרחיים שונים, ובהם מחסנים של הסוכנות היהודית. בשנות ה-60 של המאה ה-20, רכשה מדינת ישראל את מגרש הרוסים ב"עסקת התפוזים".
בשנות ה-70 וה-80 שכן במבנה אתר הנצחה לאסירי אצ"ל ולח"י, שנקרא "היכל הגבורה". במהלך שנות ה-80 ניהלה הנהלת "היכל הגבורה" מאבק נגד הכוונה להרוס את הבניין כחלק מתוכנית בניית כיכר ספרא. בשנת 1991 עבר המבנה לידי משרד הביטחון, ששיפץ את המבנה הישן, שחזר את בית הסוהר והפך אותו למוזיאון אסירי המחתרות. המוזיאון מציג שחזור של מגוון חדרי אסירים בבית הסוהר, וכן בתי מלאכה בהם הם הועסקו. כמה מחדרי השירות שוחזרו במלואם, כמו המטבחים והמרפאה, כן שוחזר חדר מנהל הכלא.
לפני מספר שנים ויתר משרד הביטחון על כל שטח חזית בית הסוהר לטובת בנייתו של קמפוס "בצלאל" החדש. השטח שנמסר שימש במקור כחצר הביקורים, שנחצתה בגדר אבן ותלתליות שהפרידה בין האסירים לבין מבקריהם, בני משפחות ואף עורכי דין. בשטח זה הוצבו בעבר המצבות המקוריות שהונחו על קברי ברזני ופיינשטיין בהר הזיתים. מצבות אלה הועברו למחסני המוזיאון.
ב-2017 פורסם כי יש תוכנית להעביר את גלי צה"ל מיפו לשטח המוזיאון. בתום פעולת התנגדות ציבורית, בהובלת שוחרי האתר, אסירים ובני משפחות וכן ציבור וחברי כנסת, נסוג שר הביטחון מכוונתו המקורית ונענה לקריאה להותיר המתחם על כנו. בעקבות זאת הוחל בקידום יוזמה להפוך המתחם לאתר למורשת המאבק בדרך למדינה: הארגונים; האסירים והעצורים; עולי הגרדום ויתר חללי המאבק.
הסכמי אדיס אבבה (1972)
הסכמי אדיס אבבה שנחתמו בשנת 1972, היוו חוזה מייצג לסדרת פשרות, שהביא לסיום מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה והחיל על שטחה הדרומי של סודאן (כיום רפובליקת דרום סודאן) אוטונומיה עצמאית.
תוצאות.
מפגש הפסגה התכנס במטרה להגיע להבנות עם התנועה לשחרור דרום סודאן לאחר 17 שנות לחימה רצופה. ממשלת סודאן חתמה על ההסכמים שהגדירו את שטחה הדרומי של סודאן כאוטונומיה עצמאית חלקית בשליטת המורדים.
ההסכמים התקיימו במשך 11 שנים בלבד עקב הכרזת נשיא סודאן, ג'עפר נומיירי, על החלת חוקי השריעה האיסלמים במדינה כולל האוטונומיה הדרומית, שרובה נוצרית. ב-5 ביוני 1983 ביטלה האוטונומיה הדרום סודאנית את הסכמי אדיס אבבה והכריזה על מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה.
מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה
מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה הייתה מלחמה פנימית בסודאן שהתנהלה בין אזרחיה המוסלמים שברובם היו בצפון לבין הנוצרים שהתרכזו בדרום המדינה. היא פרצה בשנת 1955 והסתיימה בשנת 1972 כאשר נחתם הסכם אדיס אבבה בו הוסדר לראשונה מעמדה של דרום סודאן כאוטונומיה עצמאית.
המעורבות הישראלית.
במהלך המלחמה סייעה ישראל למורדים הדרום-סודאנים וסיפקה להם נשק וציוד צבאי. כמו כן, מדריכים ישראלים הדריכו את המורדים.
יובל טופר-ארז
יובל טוֹפֶּר-ארז (נולד ב-1988) הוא ישראלי הידוע בעיקר בשל היותו הגבר הטרנסג'נדר הראשון בישראל שהרה וילד. טופר-ארז הוא פעיל זכויות להט"ב וממובילי מאבקי הטרנסג'נדרים בישראל.
ביוגרפיה.
טופר-ארז נולד כנקבה וגדל בירושלים למשפחה דתית, ולו ארבעה אחים צעירים. בגיל צעיר החל ביציאה בשאלה, ובגיל 14 יצא מהארון בפני הוריו כאישה לסבית. מאוחר יותר גילה טופר-ארז שמשיכתו המינית היא לשני המינים, והגדיר את עצמו כביסקסואל. בגיל 16 החל טופר-ארז לחקור את זהותו המגדרית, והחל כבר בגיל 18 לחיות את חייו כגבר. באותה תקופה הוא הופיע בבר "שושן-4" של הקהילה הגאה בירושלים בהופעות מופע דראג. מאוחר יותר, בגיל 20, החל טופר-ארז בתהליך להתאמה מגדרית, שכלל תחילה טיפול הורמונלי, ולאחר מכן הליכים פיזיים נוספים. משפחתו הדתית של טופר-ארז מקבלת כיום את בנה בזהותו החדשה, עם משפחתו וילדיו.
בספטמבר 2010 נישא (פעמיים: בראשונה בישראל והשנייה בקנדה) לבן-זוגו מתן טופר-ארז.
בשנת 2011 הרה טופר-ארז, וב-28 בדצמבר באותה שנה ילד את בנו הבכור. היריון זה היה מהמתוקשרים ביותר במדינת ישראל, בשל העובדה שהתינוק גדל ברחם של גבר ונולד על ידי גבר טרנסקסואל בעל איברי רבייה ומין נקביים.
בספטמבר 2013, בתום כשנה וחצי של הידיינות ומאבק מול משרד הפנים, נרשם בנם של הזוג טופר-ארז כילדם הביולוגי. לראשונה בישראל נרשם ילד כבן ביולוגי של שני הורים מאותו מגדר. בפברואר 2014 ילד טופר-ארז את בתו השנייה.
פעילות קהילתית.
טופר-ארז הוא פעיל בקהילת הלהט"ב בישראל. בעבר התנדב ב"איגי - ארגון נוער גאה" וב"חוש"ן - חינוך ושינוי", וכיום מרצה במסגרות שונות על סיפורו האישי ועל נושאים מגדריים אחרים.
יובל טופר ארז
המגש והכסף
המגש והכסף הוא ספר עיון מאת העיתונאי והפובליציסט עפר שלח, אשר בעברו שימש כמפקד פלוגה בצנחנים במילואים ולחם במלחמת לבנון הראשונה, ומכהן כחבר הכנסת בכנסת העשרים העוסק ביחסי החברה הישראלית וצה"ל. הספר דן במבנה הצבא, מודל גיוס החובה ומערך המילואים כמו גם במודל הכשרת הקצינים והמפקדים הבכירים בצה"ל ובצרכים והאתגרים הביטחוניים אליהם הוא ערוך. כמו כן דן הספר בסוגיות כגון הרלוונטיות של מודל צבא העם, מלחמת יום הכיפורים, האינתיפאדה השנייה ופעולות השיטור בשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה, תקציב הביטחון ומלחמת עיראק. מקור שמו של הספר בשירו של נתן אלתרמן "מגש הכסף". במהלך המחקר ראיין המחבר בין היתר את אביו, אל"ם חזי שלח, אריה נייגר, משה ארנס, שאול אריאלי, משה יעלון, הד"ר יגיל לוי, שאול מופז, עמירם לוין, אמנון ליפקין-שחק, עוזי דיין, דן מרידור, שמעון נוה ודב תמרי. כמו כן רואיינו קצינים רבים בשירות פעיל אולם המחבר נמנע מלזהותם בשמם. בספרו טוען שלח כי יש לבצע רפורמה בגיוס לצה"ל ולשנותו לצבא מקצועי יותר.
יובל טופר
דגל סודאן הדרומית
דפנה בר ציון
דפנה בר ציון (23 באוקטובר 1964 – 14 באוגוסט 2014) הייתה זמרת רוק ומסעדנית ישראלית. נרצחה על ידי בן-זוגה לשעבר, המוזיקאי אילן בן עמי.
ביוגרפיה.
בר ציון נולדה ברמת גן לאלפרד ועליזה כתב, בת אמצעית בין שתי אחיות. ב-1977, כאשר הייתה בת 12, החלה לנגן בפסנתר ולכתוב שירים. כנערה מתבגרת בשנות השמונים הייתה בר ציון דמות מוכרת למדי במועדוני הלילה בתל אביב.
קריירה.
ב-1985 הקימה להקת ניו ווייב בשם "מטרופולין". ההרכב הופיע במועדונים כמו בית ליסין ורוקסן, אך לא פרץ אל תודעת הציבור. בהמשך השנה נישאה לאייל בר ציון, מבעלי מועדון "הפינגווין". ב-1990 התפרקה "מטרופולין", ובר ציון הקימה הרכב חדש ללא שם, אך בעקבות לידת בתה היחידה נטע, החליטה להתמקד בהקמת משפחה וההרכב החדש פורק. השיר היחיד שהוציאה לאור באותה שנה היה "אל תוך הלילה", בעיבודו של אילן וירצברג, שלא זכה להצלחה רבה.
ב-1994, לאחר גירושיה ובעקבות ביקור מקרי בשכונת נווה צדק בתל אביב, הקימה בר ציון את מסעדת "קפה סוזאנה".
ב-1999 חזרה למוזיקה והחלה לעבוד על אלבומה הראשון. על הסקיצות הראשונות של שירי האלבום עבדה עם המתופף דודי לוין, שכמעט היה המפיק המוזיקלי של האלבום. לאחר ארבעה חודשים נפרדו דרכיהם של השניים, ומשה דעבול נכנס לנעליו של לוין. יחד עם דעבול הפיקה בר ציון את האלבום באופן עצמאי. בדצמבר באותה שנה יצא הסינגל הראשון מתוכו "אהבה", אשר כלל גם גרסת רמיקס לשיר. בהמשך יצא הסינגל השני "מכאן ועד עולם", שכלל גם את השירים "תן סימן" ו"ירח אדום". הסינגל השלישי, "כשלילה יורד בחלונה", כלל את השירים "כשלילה יורד בחלונה" ו"געגוע".
ב-2000 הוציאה בלייבל "פוך" את האלבום, שנשא את השם "אם אתה מקשיב" (השם נלקח מתוך פזמון השיר "כשלילה יורד בחלונה"). שיריו עסקו באהבה ופרידות, ציפייה והתעללות בילדים. חברת "התקליט" הפיצה את האלבום, שזכה להצלחה בעיקר בזכות השירים "תן סימן", "כשלילה יורד בחלונה", "אהבה", "ירח אדום" ו"געגוע", שזכה ללא מעט השמעות ברדיו והפך ללהיט. בחנוכה באותה שנה השתתפה בפסטיגל"צ לילדים של גל"צ עם השיר "הבובה זהבה", במקור של להקת "החלונות הגבוהים". עוד באותה שנה פתחה את "לילה דאנס בר", שהפך לאחד המצליחים והידועים בתל אביב. ב-2002 עזבה לטובת עיסוק במוזיקה.