האנטילופה ההודית שוכנת בסוואנות גבוהות, מישורים, סבכים קוצניים, חורשים, כרי דשא, קרחות יער ואזורים מיוערים בדלילות. יערות נשירים יבשים למשל, הם בית גידול מועדף היות שיש בהם אספקת מזון קבועה וכן כיסוי מספיק של צמחיית סבך המותאמת עבור האנטילופה. בשל היותן תלויות במים, האנטילופות ההודיות מעדיפות אזורים שבהם יש מקורות מים זמינים וקבועים לאורך השנה; המים חיוניים לאנטילופה עד כדי כך שהיא עשויה לגמוע מרחקים גדולים כדי להשיג מים אף על פי שסתם כך היא אינה נוהגת לנדוד. מאידך, אזור בעל אקלים קריר או גשום מדי אינו מתאים עבור האנטילופה ועל כן היא אינה מצויה באזורים גבוהים מאוד או ביערות טרופיים. למרות האמור לעיל, בקצה תת-היבשת ההודית האנטילופות ההודיות מצויות גם באזורים צחיחים כדוגמת המדבר ההודי הגדול (באזור הצפון המערבי) לצד קרובם הצבי ההודי, וכן הן נראות לעיתים באזורי חופים ובאזורים הרריים בצפון-מזרח הודו. הטמפרטורות בתחומי מחייתה 20–36 מעלות צלזיוס וכמות המשקעים הממוצעת היא 500–2,000 מילימטר לשנה.
אקולוגיה והתנהגות.
פעילות וארגון חברתי.
בדומה לצבאיים אחרים, האנטילופה ההודית פעילה לאורך שעות היום, אם כי הפעילות מתמעטת בשעות הצהריים שאז הטמפרטורות חמות מן הרגיל והיא מעדיפה במקום זאת לנוח בצל. בעונות קרירות היא עשויה להיות פעילה לסירוגין מהבוקר עד הערב. האנטילופות ההודיות חברותיות למדי: הן נמצאות בקבוצות קטנות של 5 פרטים עד עדרים גדולים של 50 פרטים, והמבנה החברתי שלהן מחולק ל-3 סוגים: 1. עדרי נקבות וצאצאיהן עם זכרים נלווים. 2. עדרי זכרים צעירים ומתבגרים. 3. זכרים טריטוריאליים החיים לרוב בגפם בסמוך לעדר נקבות. מחקר גילה כי גודל העדרים משתנה לעיתים קרובות (בקיץ למשל מספר הפרטים בעדר פוחת), והמבנה החברתי מוכתב על פי זמינות המזון והאופי של בית הגידול. לעדרי אנטילופות גדולים יש יתרון על פני פרט בודד בכך שהם מזהים בנקל יותר סכנות וטורפים, ובשל כך שעות הפעילות שלהם באתרי האכלה רבות יותר. החיסרון הבולט של העדרים הוא הצורך בכמות מספקת של מזון שתכלכל את העדר כולו, כך שעדרים כאלו נאלצים לנדוד על פני שטחים גדולים בחיפוש אחר מקורות מחייה.
ריצה ודלגנות.
האנטילופה ההודית היא אצנית מצטיינת עם מהירות ריצה בהספק של 50 מייל לשעה (80,450 מטרים לשעה – קצת יותר מ-80 קמ"ש; לעיתים היא עשויה להגיע למהירות של 96 קמ"ש), ובכך היא נמצאת במקום רביעי מבין היונקים המהירים בעולם לאחר הברדלס. יתרונה על הברדלס הוא יכולת הסיבולת שלה לטווח ארוך כשהיא מסוגלת להתמיד במהירות זאת למשך 15 קילומטר, ועל פי מדד זה היא האצנית המהירה בעולם לאחר קרוביה הדלגן והאנטילוקפרה האמריקנית; מסייעים לה בכך גופה הרזה והצר ורגליה הדקיקות והארוכות. נוסף על יכולת הריצה שלה, האנטילופה ההודית היא קפצנית מעולה המסוגלת להתרומם באוויר לגבהים של 2 מטר ומעלה, ובכל קפיצה כזאת היא מסוגלת לגמוע מרחק של . על מנת לבצע קפיצות גבוהות כאלו, האנטילופה ההודית משתמשת באנרגיה האצורה בגידים הארוכים ברגליה ובעמוד השדרה כאשר היא מתכופפת טרם הקפיצה, ובאמצעותה היא מזניקה את עצמה לגובה פעם אחר פעם כשבהיותה באוויר הרגליים נמתחות ועמוד השדרה מתיישר. כאשר פרט בעדר מבחין בסכנה קרובה, הוא מבצע זינוק גבוה לצד סדרת דילוגים קטנים יותר בתופעה הידועה כדלגנות – ככל הנראה כדי לאותת לעדר להיזהר. בעקבותיו העדר פותח בריצה מהירה אל מחוץ לטווח הסכנה. עם זאת, יש חוקרים הסבורים שמטרת הדילוגים המרשימים איננה אלטרואיסטית אלא לאותת לטורף שהפרט המדלג הוא כשיר, חזק ומהיר במיוחד ולכן מוטב לו לבחור מטרה קלה יותר למרדף. האנטילופות ההודיות נוהגות גם לזנק מעל מכשולים או מעל דרכים סלולות בבית גידולן.
תזונה.
כיתר הפריים, האנטילופה ההודית היא צמחונית, והיא משויכת לאוכלי עשב מאחר שתזונתה העיקרית מבוססת על עשבים נמוכים ודשא קצר. תזונתה כוללת בין השאר גם שיחים, דשא שערוני הררי (מהדגניים), עלים וענפים של ינבוט ("Prosopis" – מהמימוסיים), אלון ירוק וכן ניצנים ופירות. היא נצפתה מדי פעם כשהיא ניזונת מעצי שיטה במדבר צ'וליסטאן, ובשבי הוחזקה על תזונה שמבוססת משיבולת-שועל ותלתן. מחקר שנערך בפארק הלאומי בלאקבוק בגוג'ראט, הראה כי עשב הינדי ("Dichanthium annulatum" – משמש בעיקר כמספוא) מהווה לא פחות מ-35% מהתזונה שלהן. צריכת המזון של האנטילופה ההודית בקיץ נמוכה יותר מבחורף בשל העדר מקורות מזון טובים ומזינים, ואחת ההשלכות מכך היא שהאנטילופה מקבלת חלבונים גולמיים ברמה נמוכה מאוד - אפילו מתחת לכמות המינימלית הנדרשת. בחורף לעומת זאת צריכת החלבונים גבוהה בשל מקורות מזון זמינים בשפע. הפירות של ינבוט יוליפלורה נאכלים על ידי האנטילופות ההודיות לעיתים קרובות, ובשל כך הן עשויות לשחק תפקיד חשוב בהפצת זרעי העץ באמצעות צואתן. הינבוט הופך למקור מזון חשוב במיוחד כאשר העשבים נדירים. האנטילופה ההודית צורכת מים באופן קבוע וזהו אחד הגורמים המשפיעים על בחירת בית הגידול. בעבר לעומת זאת שררה הנחה מוטעית שהאנטילופה ההודית אינה זקוקה כלל למים, ונטען שהסיבה האפשרית לכך היא שהאנטילופה מסוגלת להזרים חזרה לגופה את החנקן מבלי להפריש אותו בשתן.
טורפים.
אוכלוסיית האנטילופה ההודית מושפעת קשה מאסונות טבע כדוגמת שיטפונות, בצורות ומגיפות, שמהם היא עשויה להתאושש רק לאחר 5 שנים. הטורפים העיקריים והקטלניים של האנטילופה הם זאבים הודים ודהולים, שמותאמים אף הם לריצה מהירה; הזאבים ההודים, שצדים בלהקות, נוהגים להטעות את האנטילופות כשאחד מהם מגיע מהחזית ומניס את העדר לעבר זאב אחר האורב בסבך. טורפים אחרים פחות שכיחים הם נמרים הודים, כלבי פאריה, ובעבר גם ברדלסים אסייתים בטרם נעלמו מהאזור. טיגריסים בנגליים ואריות אסייתים הם טורפים נדירים יחסית של האנטילופה. העופרים נטרפים בנוסף גם על ידי תנים זהובים, קרקלים וטורפים קטנים אחרים. במדינות מחוץ לתחומי תפוצתה המקוריים, האנטילופה ההודית עשויה להוות טרף עבור פומות ההרים, יגוארים וכלבי דינגו. חוש השמיעה והריח של האנטילופות אינו מפותח דיו, ועל כן הן מסתייעות בחוש הראייה המעולה שלהם כדי לאתר עצמים זרים בסביבתן. אף על פי שהן שקטות בדרך כלל, הנקבות עשויות להפיק צליל שריקה כדי להזהיר מפני טורף. האנטילופה ההודית סובלת במידה מסוימת מטפילים כדוגמת כינים, קרציות וזבובים.
טריטוריאליות וחיזור.
הזכרים בדרך כלל מאמצים את התנהגות הלֶק כטקטיקה למשוך נקבות לצורך רבייה. שטחי הלק נוצרים על ידי זכרים גדולים בחפיפה לשטח של עדר נקבות, והם ממוקמים לרוב בבתי גידול עם אספקת מזון טובה כדי להבטיח שהנקבות תבואנה אליו. הזכרים מגינים מפני מתחרים על משאבי המזון בשטחם אשר משתרע בגודלו מ- ועד 12 דונם, ומנסים לשפר את מעמדם ולכבוש את אזור הליבה. השטחים מסומנים בריח על ידי הפרשות מהבלוטות הפרוביטאליות שבעין ומהבלוטות שבקרסול וכן על ידי שתן וצואה. בעוד שזכרים אחרים אינם מורשים להיכנס לשטח, לנקבות מתאפשר לבקר בו בחיפוש אחר מזון – במהלכו הזכר מנסה להזדווג עימן. תופעת הלק היא אסטרטגיה תובענית מאוד, שכן הזכרים המגינים על שטחם בקנאות נאלצים לספוג פציעות רבות, ומסיבה זאת שטחים כאלו נתפסים רק על ידי זכרים מבוגרים, דומיננטיים וחזקים. זכרים חלשים שאינם דומיננטיים אינם מורשים לגשת לנקבות ועל כן הם מנסים להזדווג עימן בכוח בשולי הלק. הזכר הדומיננטי עשוי להגן על נקבותיו מפני זכרים אחרים.
במהלך היחום של הנקבות, הזכרים הופכים לאגרסיביים ותוקפניים כלפי בני מינם, והם מגינים על שטח הלק שלהם בקנאות מפני זכרים אחרים. הם נוהגים להשמיע במהלך עונת הרבייה נהמות רמות ונאקות, ועוסקים תדיר בלחימה אכזרית של ראש בראש אשר כוללת לבד מהדחיפות ונעילת הקרניים גם האצה והתרסקות מהירה שלה תוצאות חמורות. פציעות רציניות וצליעות נפוצות מאוד במהלך העונה, והקרניים של היריבים עלולות להישבר מעוצמת הריסוק והדחיפות. בטרם הקרב הזכרים משפשפים את מצחם באדמה ומכים באדמה עם פרסותיהם. התצוגה האגרסיבית של הזכר הדומיננטי בנוכחות זכרים אחרים או נקבות כוללת הנפת הצוואר והראש קדימה ומעלה, קיפול האוזניים וזקיפת הזנב. הזכר הדומיננטי רודף אחרי הנקבה כשאפו כלפי מעלה ובתגובה למגע עם ריח השתן שלה הוא מבצע את תגובת פלהמן. הנקבה מציגה את נכונותה לרבייה באמצעות נפנוף הזנב וחבטה עם הרגליים האחוריות על האדמה. התהליך כולו כולל ההזדווגות עשוי להימשך זמן רב (עד כ-6 שעות) לאחריהן הנקבה שוהה מעט בשטח כדי ללחך עשב והזכר נשאר לצידה זמן מה לפני שימשיך הלאה להזדווג עם נקבה אחרת.
רבייה ומחזור חיים.
האנטילופות ההודיות הנקבות מגיעות לבגרות מינית לאחר שמונה חדשים, אולם הן לא מזדווגות טרם הגיען לגיל שנתיים. הבגרות המינית של הזכרים מאוחרת יותר – בין שנה לשנה וחצי. הרבייה מתרחשת לאורך כל השנה; שיא הרבייה מתרחש לרוב במהלך האביב ובסתיו בטקסס, ובהודו נצפו שני שיאי רבייה: מאוגוסט עד אוקטובר וממרץ עד אפריל. כאמור, בתקופת הייחום של הנקבות הזכרים נעשים תוקפניים ונאבקים זה בזה על נקבות בזירת החיזור. הזכרים הדומיננטיים זוכים בנקבות ומזדווגים עימן.