ביום ההולדת מגיע שוטר ואוסר את אביה בשל עברות לא ידועות. מירלה נשארת לבד עם אמה החורגת, שמחפשת כל דרך להיפטר גם מאביה וגם ממנה (מתברר שהיא, בעזרת המכשפה המקומית באבע יאכנע (בּוֹבֶּה יַאכנֶה) וקרוב משפחתה אליקום, תכננו להפליל את האב. באבע יאכנע מציעה לבתיה לשלוח את מירלה לשוק כדי לקנות בשר ולעשות את עצמה כאילו שמה כסף בארנקה; כשמירלה תגלה שאין לה כסף היא תפחד לחזור הביתה למכות ולקללות של אמה החורגת. בשלב זה תופיע ה"מושיעה" באָבע יאכנע ותטפל בהעלמתה. כך אכן קורה והיא מובאת לבית המכשפה ומוסתרת שם בחדר בעל דלת סתרים. בינתיים מגיע לביתה מרקוס אחרי שעשה מאמצים לשחרר את האב. הוא מתבשר על ידי בתיה שמירלה ברחה עם מאהב. הוא לא מקבל זאת ויוצא לחפש אותה. בשלב ראשון הוא הולך למכשפה, אף על פי שהוא לא מאמין בכישופים. היא מספרת לו שהוא עתיד לצאת למסע ארוך וכי שם כלתו הוא מירלה, דבר שמרשים אותו מאוד. הוא יוצא מיד לחפש אחריה. בינתיים מוכרים אותה המכשפה ואליקום לטורקי שלוקח אותה לאיסטנבול.
המערכה האחרונה מתרחשת בבית קפה באיסטנבול בו יושב מרקוס ששמע על כך שמירלה עשויה להימצא שם. מגיע גם הוצמאך שמנסה גם שם למכור את מרכולתו. לבסוף מופיעה גם מירלה שעובדת בקיבוץ נדבות על ידי שירה עבור הטורקי שקנה אותה. אחרי שהם נפגשים נודע להם מפי הוצמאך שגם אביה שוחרר והם מחליטים לחזור לעירם. בתיה והמכשפה כשנודע להם מפי אביה של מירלה על החזרה זוממות עוד פשע. בתיה לוקחת בקבוק עם סם הרדמה בכליה וכשהפגישה בין החוזרים והאב תתרחש בבית המרזח בו נדברו להיפגש היא תמזוג קצת בכוסות הי"ש שלהם וכשיירדמו החוזרים יעלו המכשפה, בתיה ואליקום את בית המרזח באש וכך ייפטרו מכולם. המזימה כמעט מצליחה אבל ברגע האחרון מגיע אחיו של בעל בית המרזח ומציל את כולם מן האש. רק הזוממים נשארים בפנים . הם השאירו סולם דרכו יוכלו לברוח אבל אחיו של בעל בית המרזח החזיר אותו למקומו. כך הם באו על עונשם במוות בשריפה אותה הם הדליקו.
מבנה.
הסצנות במחזה מגוונות מאוד. יש סצנות בהן יש שנים או שלשה שחקנים, יש כאלה שיש בהן מקהלה, יש משחקים (פרה עיוורת בתחילת המחזה), סצנות כישוף, חגיגה טורקית באיסטנבול, בית מרזח וכ'.
המחזה הוא מוזיקלי. כל כמה סצנות שרה אחת הדמויות שיר. בתחילה שרים למירלה ליום הולדתה. הוצמאך שר במסיבת יום ההולדת שיר עוקצני על צביעותם של אנשים. מירלה שרה על בדידותה ועוד. המוזיקה הייתה חלק בלתי נפרד מהמחזות של גולדפדן מן ההתחלה וזאת משום שהשחקנים הראשונים שלו היו זמרים נודדים. " הקטעים המוזיקליים לא היו רקע איורי בלבד אלא אחד ממרכיבי ההצגה וגם חלק בלתי נפרד מהמבנה שלה.
הדמויות.
הדמויות החשובות ביותר במחזה הן באבע יאכנע והוצמאך. השניים נמצאים בכל שלב בעלילה ומניעים אותה קדימה.
הדמות השלישית בחשיבותה היא מירלה. היא דמות שנגררת. היא לא יוזמת שום דבר אלא עושה מה שאחרים מכריחים אותה לעשות. הדמות היוזמת העיקרית היא באבע יאכנע.
הוצמאך הוא הדמות החיובית במחזה. רוכל שיש לו הרבה ילדים ואישה שממררת את חייו. באחת הסצינות הוא פונה למכשפה שתיתן לו כישוף אתו יוכל להשתיק את אשתו. הוא שופע אמרות ופתגמים. הוא דמות מלאה מרץ ופעילה מאוד. הוא דמות עממית מאוד ודרכו נפגשים בסוגים שונים של אנשים מכל שכבות העם: סוחרים, קונים, נשים, ילדים. הוא דמות קומית. אפילו הניסיונות שלו לרמות במסחר הם קומיים.
המכשפה, באבע יאכנע, היא הדמות הרעה במחזה. היא מתכננת כל הזמן איך לפגוע במי שבתיה מבקשת ממנה. כתוצאה מתכנוניה מתרחשים כמעט כל האירועים במחזה ובכך היא מניעה את העלילה קדימה.
"לכל מילה של הוצמאך ושל באבע יאכנע יש סיבה והם מניעים כל סצנה וסצנה".
את תפקיד המכשפה שיחקו מההתחלה רק גברים. בתחילה משום שלא היו לגולדפדן שחקניות ואחרי זה בגלל המסורת
השפעת המחזה והפקות.
למחזה הייתה השפעה גדולה על תיאטרון יידיש. הוא היה אחד המחזות הפופולריים ביותר ביידיש שהועלו שוב ושוב במשך השנים. כבר ב-1883 הועלה המחזה בניו יורק. השחקן הראשי היה בוריס טומשבסקי בן ה-16. הייתה זאת ההפקה הראשונה של תיאטרון ביידיש בארצות הברית.
ב-1922 העלה התיאטרון הקאמרי הממלכתי היהודי במוסקבה את המכשפה בעיבודם של אלכסנדר גראנובסקי ויחזקאל דוברושקין ומוזיקה של יוסף אחרון. השחקן הראשי היה שלמה מיכאלס בתפקיד הוצמאך. בעיבוד זה משמש הוצמאך למנהיג, לרוח החיה של ההמון היהודי, דמות תיאטרלית, ליצן, ארלקינו. ב-1925 הועלה המחזה בתיאטרון האמנותי בניו יורק בעיבודו של מוריס שורץ.
בעקבות המחזה כתב גם איציק מאנגר מחזה המבוסס על דמותו של הוצמאך: האצמאך שפיל: א גאלדפאדן מאטיוו אין דריי אקטן (מחזה הוצמאך: מוטיב של גולדפדן בשלוש מערכות), לונדון 1947.
שמותיהן של כמה מן הדמויות נכנסו כאפונימים לפולקלור היידי והיהודי: באבע "יאכנע" ככינוי לאישה רכלנית ווולגרית, ו"הוצמאך" ככינוי לתמים.
הפקות בישראל.
המחזה הועלה פעמים אחדות בארץ.
יחזקאל קאטיק
אנדראס פיינינגר
אנדראס ברנרד ליונל פיינינגר (באנגלית: Andreas Bernhard Lyonel Feininger; 27 בדצמבר 1906 – 18 בפברואר 1999) היה צלם אמריקאי ממוצא יהודי-גרמני. הוא נודע בעיקר בזכות תצלומים של העיר ניו יורק מתחילת שנות ה-40, וחיבר ספרים רבים בתחום הצילום.
חייו.
פיינינגר נולד בפריז. אביו היה הצייר ליונל פיינינגר (1871–1956), יליד ארצות הברית שחי באירופה. אחיו הצעיר היה תאודור לוקס פיינינגר (1910 - 2011), שנודע כצלם וצייר.
פיינינגר למד, בין השאר, בבית הספר באוהאוס בגרמניה, שאביו נמנה עם מייסדיו, וב-1928 הוסמך כאדריכל. עד 1931 עסק באדריכלות בהמבורג ובדסאו, ובהמשך עבד שנה בפריז כעוזר של לה קורבוזיה. ב-1933 עבר לסטוקהולם, שוודיה, וב-1936 החל להתמקד בצילום.
ב-1939 היגר פיינינגר לארצות הברית. תחילה עבד בסוכנות הצילום Black Star, ובשנים 1943 עד 1962 נמנה עם סגל הצלמים של המגזין לייף. אחרי כן פעל כצלם עצמאי עד 1990. פיינינגר הרבה לצלם נופים, ביניהם נופים תעשייתיים ועירוניים, והתפרסם בעיקר בזכות תצלומים של העיר ניו יורק. הוא הרבה לעסוק גם בצילומי טבע.
פיינינגר פרסם יותר מ-50 ספרי צילום, ביניהם ספרי הדרכה רבים. ספרו הידוע ביותר הוא הצלם המושלם (The Complete Photographer), שתורגם לשפות רבות, ביניהן עברית.
פיינינגר נפטר בניו יורק ב-1999. תצלומיו מוצגים במוזיאונים רבים, ביניהם המוזיאון לאמנות מודרנית ומוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, מוזיאון העיר ניו יורק, בית ג'ורג' איסטמן ברוצ'סטר, ומוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון.
ספריו.
ברקת באהיה
ברקת באהיה (באנגלית: Bahia Emerald) היא אבן ברקת הגדולה בעולם שהתגלתה עד היום והאבן היחידה הגדולה בעולם. משקלה של האבן כ-360 ק"ג (כ-1,900,000 קרט), היא הוערכה בכ-400 מיליון דולר, אך הערך האמיתי שלה אינו ידוע. האבן נכרתה בברזיל במדינת באהיה, ומכאן שמה.
היסטוריה.
האבן נכרתה במכרות ברלי במדינת באהיה שבמערב ברזיל. נטען כי האבן הוחזקה על ידי המאפיה הברזילאית, שניסתה למכרה ללא הצלחה. לאחר מספר שנים היא הועברה לארצות הברית, כאשר בלואיזיאנה האבן אוחסנה בכספת בנק שטבעה למשך מספר חודשים בעקבות הוריקן קתרינה בשנת 2005. בשנת 2010 היה ניסיון למכור אותה דרך eBay תמורת 75 מיליון דולר. בהמשך, האבן הגיעה לידי דילרים של אבני חן בלאס-וגאס, בעסקה שהסתבכה בעקבות חטיפת אחד המעורבים. מאז האבן נמצאת במאבק משפטי מתוקשר בנוגע לבעלות בה, במהלך המשפט שמונה אנשים שונים טענו לבעלות באבן. כיום, ברקת באהיה מוחזקת על ידי משרד השריף של לוס אנג'לס, עד גמר המשפט וקביעת הבעלים החוקי של האבן.
שרון בר-זיו
שרון בר-זיו (נולד ב-2 באפריל 1966) הוא שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי.
ביוגרפיה.
שרון בר-זיו נולד בתל אביב וגדל בגבעתיים. אביו משה בר-זיו, עבד כמנהל סניף בנק ואמו אביבה בר-זיו, היא מורה לאמנות וציירת. הוא הבכור במשפחה ולו שתי אחיות. למד בתיכון קלעי, ולאחר מכן התגייס לנח"ל ושירת כחובש קרבי.
בוגר החוג לחוג לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב. בשנת 2007 השתתף בקורס כתיבה ועריכת תסריט Script Factory של ה-BBC.
בר-זיו נשוי לאמנית מרב דני והם הורים לילדה.
קריירת משחק.
במהלך שירותו הצבאי שיחק בסרטו של רנן שור "בלוז לחופש הגדול", בתפקיד מרכזי. עם תום השירות הצבאי למד משחק בסטודיו של ניסן נתיב, ואף כתב והופיע במופע סטנד-אפ אישי. ב-1994 קיבל תפקיד ראשי במחזהו של וודי אלן "הקוסם מברוקלין" בתיאטרון הבימה, הצגה שזכתה להצלחה רבה. בר-זיו גילם את דמותו של הקוסם מברוקלין, בתפקיד אמו שיחקה ליה קניג ובתפקיד אביו שיחק מוסקו אלקלעי. בנוסף, שיחק במחזותיו של יוסף אל-דרור "המובן מאליו" ו"לופ". ב-1998 שיחק בתפקיד מרכזי בהצגה "השחקן" בתיאטרון הקאמרי, מאת ובבימויו של הלל מיטלפונקט, המגולל את קורותיה של להקת שחקנים נודדת בפולין. במהלך שנות התשעים שיחק בסדרות הטלוויזיה "עניין של זמן", "שתוק שואו", "הכל נשבר במשפחה" והופיע בפרסומות שונות. במקביל כתב תסריטים לתוכניות "פלטפוס", "שמש" ועוד.
החל משנת 2000 עבד במשך כעשר שנים כקופירייטר ומנהל קריאטיב בתחום הפרסום. בתחילה עבד בשוק הפרטי עם משרד הפרסום אריאלי, צרפתי שטרנשוס וכן עם למל כהן. לאחר מכן התמחה בפרסום ציבורי בלשכת הפרסום הממשלתית בה עבד עבור משרד הבריאות, המשרד להגנת הסביבה, משרד התמ"ת, הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים ועוד. בין היתר עבד על קמפיינים למאבק באיידס, יצר את "מדליק מי שמקליק", הפורטל הממשלתי "gov.il" ואחרים.