קבוצת הנשים היהודיות ובכללן נוימן והוימן, שהיו בנות 16 באותה עת, היו הנשים האסירות הראשונות בנוינגמה, שם אולצו לבנות מקלטים לאזרחים ולפנות הריסות של מבנים שהופצצו. הקבוצה הועברה בין שלושה מחנות משנה של נוינגמה, לרבות דסאוור אופר , מיולי עד ספטמבר 1944, נויגראבן , מספטמבר 1944 עד פברואר 1945, וטיפסטאק, מפברואר עד אפריל1945. נוימן והוימן ישנו יחד בסוף הבלוק, וגרמו לאי-נוחות לחלק מהנשים, אולם דודתה של נוימן הגנה על הזוג בטענה שהן עדיין ילדות. בזמן שהותן בנוינגמה, עסקו השתיים בסחר חליפין מיני עם גברים תמורת אוכל, אותו חלקו ביניהן. בתחילת אפריל 1945 סגר חיל ההגנה הגרמני את נוינגמה, והנשים היהודיות נשלחו למחנה הריכוז בברגן-בלזן. הוימן צעדה יחפה 100 ק"מ במשך יומיים מנוינגמה לברגן-בלזן. ממחנה הריכוז ברגן-בלזן היא שוחררה ב-15 באפריל 1945 בידי חיילים בריטיים. מצבה הרפואי היה רע, היא חלתה בטיפוס ושקלה 35 ק"ג. הוימן אושפזה בבית חולים למשך חודשיים, משם העביר אותה הצלב האדום לשוודיה להחלים, ודיטה נשארה בגרמניה.
לאחר המלחמה.
הוימן נשארה שנתיים בשוודיה, והמשיכה שם את לימודיה בבית ספר, ומשם היגרה לניו-יורק. היא תכננה לשהות בארצות הברית שנה אחת בלבד, אבל בחרה להישאר משום שיכלה לחיות שם אורך חיים לסבי. ערב המעבר לארצות הברית היא שינתה את איות שם משפחתה מ-Heumann ל-Heuman, כדי להיפטר מההקשר הגרמני שלו.
בניו-יורק עבדה הוימן בסוכנות פרסום. בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים ניהלה מערכת יחסים עם עורכת מהעיתון הניו-יורקר. בשנת 1953 נפרדה ממנה והתחתנה עם עמית לעבודה מסוכנות פרסום אחרת, משום שרצתה ילדים. היא ילדה שני ילדים. מאוחר יותר היא חזרה לקריירה בפרסום, וניהלה רומן עם שכנתה הנשואה. בשנות ה-70 נפרדה מבעלה, שהתמכר להימורים והחל להתעלל בה. בגיל 88 עברה לדרום-מערב ארצות הברית ויצאה מהארון כלסבית בפני משפחתה, עובדה שלא הפתיעה אותם.
הוימן סבלה מדיכאון קשה בעקבות האירועים הטראומטים שחוותה במחנות הריכוז וטופלה על ידי פסיכיאטר במשך שנים. בשנותיה האחרונות חייתה במדבר אריזונה עם כלבה. היא נפטרה ב-11 במאי 2022 בגיל 94.
חשיבות היסטורית.
מרגוט הוימן היא האישה הראשונה שידוע ששרדה במחנה ריכוז חרף היותה יהודייה ולהט"בית. אף שדיברה על כך באופן גלוי בכמה ראיונות עבור ארכיונים על השואה, היותה לסבית נשמר בסוד, ויחסיה עם נוימן הוגדרו חברות אמיצה. בכתבה על הוימן בעיתון הגרמני דר שפיגל כתבה ההיסטוריונית אנה הייקובה כי "זה טראגי שדעות קדומות בנוגע להומופוביה מנעו מניצולות מחנות ריכוז יהודיות להט"ביות להשאיר עדויות על חייהן", ועובדה זו הקנתה לדעתה חשיבות גדולה אף יותר לסיפור חייה של הוימן.
ישיבות בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית
לאורך שנות התקופה העות'מאנית בארץ ישראל, שבה שלטה בארץ ישראל האימפריה העות'מאנית, התקימו בארץ ישראל ישיבות רבות ושונות. תקופה זו נמשכה החל מכיבוש ארץ ישראל בידי סלים הראשון ב-1516, והסתיימה במלחמת העולם הראשונה, בכיבוש ארץ ישראל בידי גנרל אלנבי ב-1917. תקופה זו מאופינת בשנויים ותמורות בחיים היהודים שחיו אז בארץ ישראל העות'מאנית. שתי תקופות חשובות הן:
בנוסף התקופות הבולטות הללו התקימו באופן תדיר עליות לארץ ישראל של יהודים בודדים במסגרת של איש בודד עד כמה עשרות בודדים.
עליה משמעותית אחת נוספת הייתה עלית רבי יהודה חסיד לבית סג"ל אשר יצא עם קבוצה של כ-1,500 לעלות ארצה אך עקב המסע הארוך הצליחו רק כ-1,000 איש להגיע בראש חדש מרחשון ה׳תס"א (14.10.1700) לירושלים. לאחר מותו רבים מבני עולים שבו לארצות מוצאם בגלות ואחדים מן העולים התגלו כשבתאים מובהקים. בני הקבוצה שנותרו בארץ הקימו לעצמם בתי מדרש ללמוד תורה.
במרבית שנות השלטון העות'מאני, הייתה הקהיל ההיהודית בארץ מורכבת בעיקר מיוצאי יהדות ספרד, שעלו ארצה לאחר גירוש ספרד. שאר הקהילות שחיו בארץ קודם לכן, כמו המוסתערבים, נטמעו בקהילה הספרדית, למעט מיעוט אשכנזי קטן. לקראת דעיכת האימפריה העות׳מאנית והתעצמות מעצמות אירופה החלה עליה מוגברת של אשכנזים לארץ ישראל. עובדה זו משתקפת בישיבות ובמקימיהן שהם ספרדים עד העת החדשה.
ישיבות סביב עלית מגורשי ספרד.
יהודים רבים הגיע בם גרוש ספרד לאימפריה העות׳מאנית והתיישבו בה לכל ארכה, כמו כן בארצות הבלקן. רבים מהגולים המגורשים התיישבו בטורקיה בקושטא ועשו את דרכם לאחר מכן או שילדיהם בדור השני עלו ארצה. אחת מן הערים האהובות על העולים הייתה צפת ובה הוקמו הרבה ישיבות ובתי מדרש שלא נותר להם שם ידוע לנו היום.
הרב שלמה סאגיס, חתנו של האר"י ותלמידו, היה ראש ישיבה בצפת בימי האר"י ואחרי מותו.
פחות או יותר במקביל לתקופה זו כהן הרב משה אלשיך בצפת כדין ועמד בראש שתי ישיבות שבהן למד בעיון.
ישיבות בעת החדשה.
הישיבה הגדולה ביותר בארץ ישראל לתקופה ממושכה הייתה ישיבת בית יעקב (וויגה) אשר נוסדה בירושלים בשנת ה׳תי"ח (1658). ישיבה זו נוסדה על-ידי רבי ישראל יעקב חגיז אשר עלה לארץ ישראל ממרוקו ואשר מקורו ממגורשי ספרד. ישיבה זו גם הקנתה למודי חול לתלמידים ותיקים שהתמידו בלמודי הקדש עם דגש על מתמטיקה ומדעי הטבע כפי שידעו בעולם אז. ישיבה זו הייתה הגדולה ביותר בירושלים באותן השנים עד דעיכתה וסגירתה.
שנים מספר אחר הקמת "ישיבת בית יעקב (וויגה)" בשנת ה׳תו"ט הקים הגביר אברהם פירירא בחברון את הישיבה הספרדית חסד לאברהם והצליח להעמיד בראשה את הרב אברהם ישראל זאבי.
כמה שנים לאחר הקמת "ישיבת בית יעקב (וויגה)" הגדילו עולים אחרים מאנוסי ספרד בשנת ה׳תקנ"א (1691) והקימו ישיבה גדולה נוספת בשם ישיבת בית יעקב (פירירא). ישיבה זו שכנה כמו ישיבת בית יעקב (וויגה) בירושלים ואחד מתלמידיה היה החיד"א.
בשנת ה׳תצ"ז (1737) יסד רבי גדליה חיון בירושלים את ישיבת המקובלים בית אל לאחר שעלה מטורקיה – מושב האימפריה העות׳מאנית – לארץ ישראל. ישיבה ספרדית זו התמקדה בלמוד תורת הסוד ומשכה אליה יהודים מכל העולם, אשכנז וארצות האסלאם כאחד. בין אנשיה הבולטים היו הרש"ש שעלה ללמוד בה מתימן והפך לראש הישיבה, ותלמידו רבי אברהם גרשון מקיטוב, אשר היה גם כן גיסו של הבעל שם טוב.
ישיבה חשובה נוספת ישיבת כנסת ישראל (הספרדית הראשונה) אשר הוקמה בשנת ה׳ תק"א על-ידי אחד מגדולי מפרשי המקרא – ר׳ חיים בן-עטר בעל האור החיים. ישיבה זו התקימה במשך כמאתים שנה עד אמצע המאה ה-19 למנינם. הבוגר המפורסם ביותר מהישיבה הוא הרב חיד"א.
פער הזמן הקצר בין הקמת ישיבת "ישיבת המקובלים בית אל" בשנת ה׳תצ"ז והקמת "ישיבת כנסת ישראל" בשנת תק"א –ארבע שנים בלבד ושתיהן בירושלים – מעיד עדות נאמנה וחשובה על למוד התורה והדרישה למוסדות תורה בקרב תושבי ארץ ישראל ומחוצה לה.
בשנת ה׳ תרמ"ו (1886) נוסדה בירושלים ברובע המוסלמי העיר העתיקה ישיבת תורת חיים, אחת מן הישיבות האחרונות שנוסדו בארץ ישראל לפני התפרקות האימפריה העות'מאנית. בישיבה זו למדו רבנים גדולים שחיו בתקופת הקמת מדינת ישראל ושנותיה הראשונות: הרב יוסף שלום אלישיב, הרב אריה לוין, הרב אברהם חיים נאה, הרב יחיא עבאהל ואחרים רבים.
בשנת ה׳תרס"ו (1906) הוקמה ישיבת מקובלים אחרונה, הפעם אשכנזית – ישיבת המקובלים שער השמים אשר בה לומדים ומתפללים על-פי תורת הרש"ש, מראשי ישיבת "ישיבת המקובלים בית אל" הנדונה למעלה. ישיבה זו קימת עד ימינו ושוכנת בשכונת מקור ברוך.
ישיבה כנראה אחרונה הקמה באימפריה העות'מאנית היא הישיבה שהקים הרב אברהם יצחק הכהן קוק שנקראה ישיבת הרב קוק ביפו זו נסגרה כשש שנים אחרי יסודה.
חיים נפלאים
חיים נפלאים (באנגלית: Wonderful Life, בארצות הברית: Swingers' Paradise) הוא סרט קומדיה מוזיקלית משנת 1964 בבימויו של סידני ג'. פיורי, עם קליף ריצ'רד, ולטר סלזק וסוזן המפשייר בתפקידים הראשיים.
זה סרטו המוזיקלי השלישי של קליף ריצ'רד בשיתוף להקת הצלליות לאחר "הצעירים" (1961) ו"חופשת קיץ (1963).
הסרט צולם בעיר לאס פאלמאס דה גראן קנריה וסצנות בדיונות החול צולמו באי גראן קנריה באיים הקנריים.
בפסקול הסרט יש 14 שירים וקטעי נגינה. מהם התפרסמו - "Wonderful Life" "A matter of moments", "On The Beach" ו-"A Little Imagination" מהקטעים הכליים התפרסם "Theme for Young Lovers" בביצוע הצלליות שהוא אחד הקטעים המפורסמים ביותר שלהם אותו ביצעו במסע הפרידה שלהם ב-2008.
תקציר העלילה.
ג'וני (קליף ריצ'רד) וחבריו ג'רי (מלוין הייס) ואדוארד (ריצ'רד או'סאליבן) עובדים כמלצרים במעבורת. אתם נמצאים גם ארבעה נגנים (הצלליות). לאחר העבודה הם רוצים לערוך חזרה אדוארד גורם לקצר בכל המעבורת.
הם נעמשים בסילוק מהצעבורת, מועברים לסירת גומי ומגיעים לנמל של לאס פאלמאס דה גראן קנריה. הם רוצים להגיע למטעי הבננה אך טועים בדרכם בדיונות החול עד אשר הם רואים בחורה עטוייה רעלה רוכבת בפחד על גמל הדוהר במהירות. ג'וני מצליח לעצור את הגמר ומתברר שהבחורה ששמה ג'ני טיילור (סוזן המפשייר) היא שחקנית בסרט שמצולם באזור.
במאי הסרט הוא לויד דייוויס (ולטר סלזק) והוא מוכן לקבל את ג'וני כפעלולן לשחקן הראשי דאגלס לסלי (דרק בונד) ואת ג'רי ואדוארד כעוזרים. גם ארבעת הנגננים נשכרים. במהלך הצילומים מתפתח רומן אהבה בן ג'ני שמרגישה חוסר ביטחון ובין ג'וני שמעודד אותה.
ג'וני וחבריו מבקשים לצלם בהיחבא סרט מוזיקלי בהשתמשם בציוד של ההפקה ובעזרת התסריטאית ברברה (אונה סטאבס). הם לא מרוצים מהתוצאה ומשוחחים על כך במסעדה שבה יושבים לויד וג'ני המאזינים להם. ג'ני כועסת מאוד על ג'וני ששיקר לה וכן לויד שמגלה לו שג'ני היא בתו.