בית גידולו של דוקרן זה הוא בעיקר יערות מיומבו וסוואנות מיוערות למחצה המאפיינים את מזרח מרכז אפריקה, עם שפע של כיסוי כשיחים נמוכים או דשא באורך בינוני. הוא מצוי גם ברמות הרריות וחוליות בגבהים של 1,500-200 מטר מעל פני הים ובחורשים דלילים, ואין זה נדיר לראותו גם במקומות שבהם יש אזורי סבך דלילים ביותר. הוא נעדר לחלוטין מאזורי החופים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-500 מילימטר לשנה.
אקולוגיה.
התנהגות ופעילות.
דוקרן שארפי הוא בעל חיים חשאי וביישן המבלה את מרבית זמנו בשכיבה בסבך הצמחייה. שיא פעילותו היא בעיקר בשעות הלילה ושעות הבוקר המוקדמות, אם כי הוא פעיל פעמים רבות גם במשך היום. הוא בעל חיים זהיר מאוד, וכאשר ישנו טורף באזור - רק לעיתים רחוקות הוא יפתח ישר בריצה, ויעדיף קודם לשכב בצמחייה ללא תזוזה עם צוואר פשוט עד שהטורף יחלוף ולא ישים לב אליו. לחלופין כאשר הטורף מתקרב יתר על המידה הוא יחכה לרגע האחרון ואז יפתח בריצת ניתורים לעומק הסבך, ותחת שיחים כדי להקשות על רודפו. בניגוד לדוקרן סטינבוק שעוצר מדי פעם כדי לבדוק עם הסכנה חלפה וחוזר אף לאותו מקום לאחר זמן קצר, דוקרן שארפי מתרחק היטב מהמקום שבו הופרע אם כי לא לאורך זמן. הוא ידוע גם כאחד שמסתתר בשעת סכנה במחילות ישנות של בעלי חיים שונים (בייחוד שנבובים).
טורפיו הידועים הם אריה, ברדלס, צבוע נקוד, צבוע חום, קרקל, תן שחור גב, תן לבן-פס, פיתוניים ועופות דורסים.
דוקרן שארפי הוא בעל חיים בודד בדרך כלל, אך למרות זאת ניתן לראות זוג זכר ונקבה או נקבה עם צאצאיה בכל ימות השנה. הוא בעל חיים טריטוריאלי המסמן את שטחו תדיר ומגן עליו לבד, אולם לפעמים זוגות יכולים להגן יחד על טריטוריה אחת. המפגש בין הזכרים פחות טקסי מאנטילופות אחרות, והלחימה מתרחשת די מהר עם הליכה אחד כלי השני, ירידה על הברכיים, ודקירה עם הקרניים החדות בגוף או מפגש ראש בראש. הדוקרנים מתקשרים ביניהם על ידי ריחות מבלוטות הריח שבפנים (סימון טריטוריה), מגע עם הגוף (נקבה וצאצאיה), ותקשורת חזותית על ידי תנוחות מסוימות (מפגש בין זכרים).
תזונה ומחזור חיים.
התזונה של דוקרני שארפי מבוססת בעיקר על שיחים, עשבי תיבול ועלים (כ-70%), פירות שנפלו מעצים, קליפות, ושורשים ופקעות שאליהם הוא מגיע על ידי חפירה עם פרסותיו. כקרוביו גם הוא ידוע כאחד שנוטה לחדור מדי פעם לשטחים חקלאיים ולהזיק מעט ליבולים. השיניים והלסת שלו מותאמים היטב למזון הקשה שהוא אוכל. הדוקרן אינו זקוק כלל למים ומקבל את הלחות הנדרשת לו ממזונו, אך אם יתקל במקור מים זמין הוא לא יהסס לשתות ממנו.
דוקרני שארפי יכולים להתרבות לאורך כל השנה ללא עונה מוגדרת, אך למרות יש שיא ברבייה בין חודשי נובמבר ודצמבר באזורים הדרומיים. ההמלטות גם הם מתרחשות במשך כל השנה, עם שיא בתחילת עונת הגשמים באביב. ההריון נמשך 7-5.6 חודשים (210-168 ימים), לאחריהם נולד עופר אחד עד שניים המוסתר בתקופה הראשונה לחייו בצמחייה. הוא נגמל לאחר 3 חודשים ומגיע לבגרות בסביבות 6–19 חודשים לשני המינים.
תוחלת החיים של דוקרן שארפי לא ידועה, אך סביר להניח שהיא 6–8 שנים בממוצע כקרוביו.
איומים ושימור.
דוקרן שארפי מסווג על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל היותו מין נפוץ ללא איומים גדולים מידי העלולים לגרום לירידה משמעותית באוכלוסייה. מעמדו אינו צפוי להשתנות בעתיד הקרוב לאורך זמן רב, כל עוד הוא מיוצג משמעותית באזורים מוגנים ופרטיים. מגמת האוכלוסייה יציבה באזורים מוגנים ובמשקים פרטיים, אך יורדת בהדרגה במחוץ להם עקב לחצי ציד וגידול באוכלוסייה האנושית עם כל האיומים הנלווים אליה. עם זאת, האיומים עדיין סבירים יחסית בשל הטבע החמקמק והביישני של דוקרן שארפי המסייע לו לשרוד גם במקומות עם התיישבות אנושית גדולה.
כשליש מהאוכלוסייה מצויה באזורים מוגנים; בין הבולטים שבהם ניתן למנות את: שמורת הציד סלוס (טנזניה), הפארק הלאומי אפמבה (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו), הפארק הלאומי קאפו ועמק לואנגווה (זמביה), הפארק הלאומי לאנגוו (מלאווי), הפארק הלאומי באנהין (מוזמביק), הפארק הלאומי הוואנג והפארק הלאומי גונארזו (זימבבואה), והפארק הלאומי קרוגר (דרום אפריקה).
אומדן האוכלוסייה העולמי של דוקרני שארפי הוערך בכ-95,000 פרטים. עם זאת בשל הביישנות שלהם והנטייה לחיות באזורי סבך סביר להניח שהמספרים גדולים בהרבה.
אנטילופה ננסית
אנטילופה ננסית או אנטילופה גמדת (שם מדעי: "Neotragys"), היא סוג של פרסתן מעלה גרה קטנטן הכולל שלושה מינים החיים באפריקה שמדרום לסהרה. אחד מהמינים תואר מדעית כבר בשנת 1758, אך רק בשנת 1828 הוקם סוג נפרד בשבילם. בשל גודלם הקטן, כאשר מינים אלו התגלו הם נחשבו כמינים של איילוניים, וגם כיום הם היחידים שמתחרים איתם על התואר "הפרסתנים הקטנים ביותר". לאחר תקופה הם הועברו לתת-משפחת הצבאיים שבמשפחת הפריים על סמך הגנטיקה, וקיבלו את שמם המדעי "Neotragys" שפירושו ביוונית "תיש חדש" המתייחס לכך שהם נחשבו כסוג חדש של אנטילופה ולא של איילון. מיני האנטילופה הננסית הם הפרסתנים הקטנים ביותר במשפחת הפריים ובשבט אנטילופות סבך - והם קרובים מבחינה אקולוגית למיני הצביונים הקטנים. המינים בסוג נחשבים על ידי IUCN כבעלי חיים ללא סיכון, אולם המספרים שלהם פוחתים בהדרגה בעיקר בשל אובדן בית גידול והם בעתיד יגיעו לקטגוריה מאוימת.
מאפיינים.
המינים בסוג מתאפיינים בפרווה קצרה ועבה עם מרקם רך, וצבעה בדרך כלל מגוונים כהים של אדמדם עד חום שחרחר. רק לזכרים יש זוג קרניים קטנות שמסתכמות בשפיץ חד הצומח בזווית לאחור. יש להם עיניים ואף גדולים ושחורים, ובלוטות ריח גדולות ועגולות בצידי העיניים. הראש שלהם עגלגל ומסתיים בחרטום משולש ואוזניהם גדולות ועגולות. צווארם עבה, וגופם מקושת ועגלגל - כשפלג הגוף האחורי גבוה מהקדמי. רגליהם דקיקות כגפרורים וקצרות ביחס לגוף, והאחוריות ארוכות מהקדמיות ונותנות להם יכולת ניתור טובה.
המינים חיים באזורים סבוכים בעלי צמחייה מגוונת וגבוהה, והם מסתתרים בתוכה רוב הזמן. הם ביישנים למדי וכמעט ולא ניתן לראותם באופן טבעי. עם זאת לעיתים הם נצפים בשולי כבישים - בדרך כלל בעת מעבר לאזור האכלה חקלאי. בית גידולם הוא יערות טרופיים או סוואנות, ושלושתם תופסים אזורים גאוגרפים נפרדים. הם פעילים בשעות הבוקר והערב, אך גם בשעות הלילה. המינים הם בעלי חיים בודדים החיים בטריטוריות משלהם אותם הם מסמנים באופן תדיר מבלוטות הריח. הרבייה מתמשכת לאורך השנה ללא עונה מוגדרת. הנקבה ממליטה עופר יחיד לאחר כ-6 חודשים. תזונתם מבוססת על עלים, פרחים, ניצנים וזרעים, ובמידה פחותה גם עשבים ועשבי תיבול. בשעת סכנה מיני האנטילופה הננסית קופאים במקומם ללא תזוזה בצמחייה הסבוכה, ובאם הסכנה תתקרב יתר על המידה הם יחכו לשעת הכושר ואז יתנו זינוק גדול וימלטו במהירות לאזורי סבך. בשל גודלם הקטן טורפיהם רבים ומגוונים וכוללים גם גחניים, עופות דורסים ונחשים.
אנטילופת בייטס
אנטילופת בייטס (שם מדעי: "Neotragys batesi"; שמה המלא הוא אנטילופה ננסית של בייטס), היא מין של פרסתנית מעלת גרה קטנטנה בגודל ארנב, המשויכת לסוג אנטילופה ננסית וחיה במרכז אפריקה. היא תוארה מדעית בתקופה מאוחרת למדי - 1903, וקרויה על שם החוקר שגילה אותה. היא דומה מאוד חיצונית לקרובתה אנטילופה מלכותית במבנה גוף וצבע פרווה. בגובה הכתפיים אנטילופת בייטס עשויה אמנם להיות קטנה יותר מקרובתה, אך לרוב היא גדולה במעט יותר הן בגובה והן במידות הגוף האחרות ועל כן היא נחשבת לאנטילופה הקטנה בעולם רק לאחר האנטילופה המלכותית. שתיהן קטנות בדרך כלל באופן ניכר מהמין השלישי בסוג - דלקרן המושק.
תיאור.
אנטילופת הבייטס מתאפיינת כקרוביה בזוג קרני-חרוט קצרצרות ודקיקות האופייניות לסוג, והן ארוכות במקצת משל האנטילופה המלכותית וקצרות יותר משל דלקרן המושק. המבנה של הקרן פשוט יחסית: הקרן צומחת באלכסון עדין לכיוון מעלה בהתאם לזווית של הראש, והיא מתעגלת בצורה כמעט ולא מורגשת. מיקום הקרניים הוא בצידי המצח מעל העיניים, אך בשל הגודל הקטן שלהן הן נמצאות במרחק גדול מהעיניים ומהאוזניים. המרחק בין הקרניים זהה בין הבסיס לקצוות, והרווח בבסיס בין הקרניים הוא מהגדולים ביותר בקרב האנטילופות לצד האנטילופה המלכותית. הקרניים של אנטילופת בייטס דקיקות יותר אף משל מיני הדוקרן, ויש הבדל מועט בעובי בין הבסיס לקצוות שאינו בולט כל כך. השפיץ של הקרניים חד ביותר. צבע הקרניים הוא מחום בהיר עד חום שוקולד כהה לעומת הצבע השחור של האנטילופה המלכותית. הזכרים הם היחידים שמצמיחים קרניים, וזהו ההבדל היחידי שמאפשר זיהוי בינם לבין הנקבות.
הפרווה של אנטילופת בייטס עבה וקצרה עם מרקם של שערות סמיכות וצפופות. צבע הפרווה דומה מאוד לאנטילופה המלכותית, אך הוא בהיר יותר. הצבע מורכב מגוונים שונים של חום - בעיקר חום קפה, חום קינמון, חום מהגוני, חום ערמוני, חום מבריק וחום בהיר, כשאין אזורים עם צבע קבוע. בדרך כלל סמוך לחזה ולצוואר ובפלג האחורי הגוונים יהיו כהים יותר, ואזור הצלעות עשוי להיות בהיר עד חום צהבהב. העכוז והגחון עד החזה בצבע לבן בוהק, ומהחזה נמשך פס לבן עד אמצע הגרון. החלק העליון של הגרון הצמוד לראש גם הוא בצבע לבן. הזנב בצבע חום שוקולד כהה בצד העליון, ולבנבן בצד התחתון.