הפואמה הציגה את סיפור מצדה ללא הקשר היסטורי, האירוע ההיסטורי הפך לסמל רוחני, כמשל על המלחמה על ארץ ישראל הנקנית בייסורים והתגבש לכלל לקח חברתי על מקומו של הבודד בתוך הקולקטיב. באזכורים של מצדה חיבר למדן את ההיסטוריה להווה, ומתח קווים בין הקנאים הקדומים לציונים במאה העשרים. הפואמה צורפה לתוכנית הלימודים בתיכון בישראל, וחיזקה את מעמדה של מצדה בתודעה הישראלית. הפואמה הפכה את אירועי מצדה וליל ההתאבדות של המורדים לכלל מסכת הקושרת בין לוחמי המרד הגדול והאידיאל הציוני של המלחמה על ארץ ישראל, ולגשר בין עבר שהוצג כמלא גבורה לרוח הזמן של ההגשמה הציונית.
ביטוי לרוח זאת נמצא בדברי עזריה אלון המצוטטים בספר ים המלח ומדבר יהודה : 1900-1967:
המנון בית"ר.
הזרם הרוויזיוניסטי של הציונות באמצעות תנועת הנוער בית"ר, פעל לאור משנתו של זאב ז'בוטינסקי, לרגלי התנועה הייתה תורה מדינית חברתית מקיפה שמטרתה האולטימטיבית הייתה הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל. ז'בוטינסקי עשה שימוש במיתוסים ואירועים היסטוריים מיתיים של העולם היהודי הקדום מתקופת בית ראשון ותקופת בית שני, החשמונאים, ובר כוכבא. זאת במטרה לקבוע הקשר ישיר והדגשת ערכי התנועה שעיקרם דחיית הגלות ואימוץ ערכים אוניברסליים של תחיה לאומית.
התמצית של אידיאלים וסמלים אלו בא לידי ביטוי בשיר בית"ר, שחובר בפריז שנת 1932 כהמנון לתנועת בית"ר. השיר מגדיר את האידאות שבבסיס התנועה הרוויזיוניסטית, 3 הרים - פסגות מבוצרות מופיעים בשיר ומצדה (מסדה) היא אחת מהן. ההרים עצמם והאירועים ההיסטוריים סביבם הם בעלי חשיבות סמלית למיתוס התקומה וההתנערות מכל מה שנתפס כגלותי וכנוע ואימוץ ערכים של לוחמה והקרבה. עצם ההליכה אל המבצרים העתיקים וההעפלה אל פסגתם מתוארת בשיר כעניין סמלי בעל הקשרים מרחיקי לכת שמסמלים את הדרישות וההתחייבות של חניכי התנועה.
על פי פרופ' דן מירון "המשקע שהותיר [השיר] בתודעה הספרותית והציבורית ואפילו בזיכרון הלשוני העברי כשלעצמו. המטבעות הלשוניות שטבע בהן המשורר נעשו ל"חלק מהמטווה הקיים והעומד בשיח הציבורי העברי במשך שבעים שנה".
המסעות למצדה.
הטיולים והמסעות היו חלק בלתי נפרד מגיבוש זהותו הלאומית של הדור הצעיר בארץ ישראל, בתקופה שלפני ההכרזה על עצמאות מדינת ישראל, חלק מבניית האתוס הציוני הארץ-ישראלי. הטיול הציוני הראשון למצדה, המתועד, נערך בשנת 1912, על ידי אביעזר ילין וחניכי חוג ההתעמלות של אגודת "מכבי" מירושלים, ונמשך אחד-עשר יום. התמסדות הטיולים לאזור החלה כנראה ב-1923 או 1924; גופים שונים יצאו למצדה: הסמינר למורים "מזרחי", בירושלים וגימנסיה הרצליה בתל אביב. החל משנות ה-30, בהדרכת שמריה גוטמן, החלו מסעות תנועות הנוער, בעיקר הנוער העובד, המחנות העולים, ותנועות הנוער האחרות שהיו קשורות למפלגות השמאל הציוני. מצדה הלכה ותפסה מקום חשוב יותר בעולמן של תנועות הנוער, והחלה להפוך לסמל בפרסומי התנועות ובפעילותן, הסיסמה שאומצה הייתה "שנית מצדה לא תיפול".
הגישה למצדה הייתה קשה, והטיולים נמשכו ימים מספר. בהיעדר כבישים סלולים חצו המטיילים את ים המלח בסירות ועלו אל ההר דרך הסוללה שעד לרעידת האדמה של 1927 הובילה עד לנקודת הפריצה. אך לאחר רעידת האדמה השתנה גובה הסוללה והקטע האחרון של ההעפלה הפך לקשה במיוחד. ב-21 במרץ 1934 נהרגה חיה ורטה בת ה-17, תלמידת הגימנסיה הרצליה, לאחר שאבן נפלה על ראשה והפילה אותה במדרון ההר. ב-6 בספטמבר 1937, נהרג מדריך הטיולים אהרן אגסי, בנופלו במהלך הירידה מהמצדה. הטיולים הופסקו במהלך שנות ה-30 של המאה העשרים - מאורעות תרפ"ט והמרד הערבי הגדול הפכו את המסע למסוכן. בשנת 1941 ערך שמריה גוטמן מסע למצדה בעקבותיו הוגש מסמך עמדה למוסדות הלאומים של התנועה הציונית ובו הצעה להכשיר עלייה נוחה למצדה, לערוך באתר חפירות ארכאולוגיות מקיפות ואף להקים בסמוך מרכז חינוכי. בינואר 1942 ארגן שמריהו גוטמן, בתמיכת הנוער העובד והלומד והפלמ"ח את "סמינר מצדה", במהלכו טיפסו המשתתפים לפסגה וערכו סקר מדעי למחצה של הממצאים הגלויים לעין. המשתתפים שהו 5 ימים באתר, קראו בכתבי למדן ויוסף בן מתתיהו תחת הקריאה "כי לא נותקה שלשלת מצדה". בשנת 1950 יצאה משלחת חניכי גדנ"ע כלל ארצית למסע במדבר יהודה, שהסתיים במצדה. בשנת החמישים יצאו משלחות של התנועה המאוחדת, בהנהגתם של זאב משל ומיכה לבנה, שגילו לראשונה את קצוות שביל הנחש ואת הכניסה לארמון הצפוני. השביל סומן באבנים, ויתדות וחבלים הוצמדו לסוללת המצור על מנת לאפשר טיפוס קל יותר לחניכים שיבואו לאתר בעתיד. גילי חסקין מציין כי אירוע זה היה הצעד המשמעותי ביותר בהפיכת העלייה למצדה למסורת עבור חניכי תנועות הנוער.
ניצחונות הגרמנים בתחילת מלחמת העולם השנייה, והחרדה שפשטה עם התקרבותם של הגרמנים לא"י דרך מצרים, וגם מסעם בדרום רוסיה, חידדו עוד את התחושה הזו. החלו דיבורים על "מות גבורה", שלא היו בה עד אז. מצדה שהייתה עד אז לסמל של בנייה החלה להיות גם סמל למרד ומלחמה עד מוות במקום כניעה. באווירה זו הפכו מסעות תנועות הנוער למצדה, החל משנות ה-40 של המאה העשרים, להיות ממוסדים ומאורגנים על ידי מרכזי התנועות. משנת 1943 החל גם הפלמ"ח במסעות למצדה, שהיו למעשה מסעות אימון צבאיים למחצה, וכללו גם אימון בנשק. הנובלה 'ריצה אצל הים' של ס. יזהר מנציחה את אחד המסעות הללו ממרץ 1943 של חניכי כפר הנוער בן שמן בהדרכתו של יזהר.
על רקע זה, ובמסגרת מאתיים ימי חרדה, מאביב 1942 עד 3 בנובמבר 1942, שבהם התקדמו יחידות הצבא הגרמני בפיקודו של הגנרל ארווין רומל בצפון אפריקה, כשמגמת פניהם מזרחה לכיוון תעלת סואץ, עלתה שאלת הגנתה של ארץ ישראל מפני פלישה גרמנית. המצוקה הובילה לרקימת תוכנית לריכוז כל האוכלוסייה היהודית במובלעת באזור חיפה והגליל, כשייסוגו הבריטים מן הארץ, ולהילחם עד האיש האחרון. התוכנית נקראה במטה ההגנה בשם "תוכנית חיפה" וניתן לה הכינוי "מצדה על הכרמל".
מצדה כסמל בעת השואה.
במקביל לאירועים בזירת המזרח התיכון וארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי בפרט, עמדו קהילות יהודיות באירופה בפני השואה, אירועים של התנגדות למכונת ההשמדה הנאצית העלו שוב וביתר שאת את השימוש במצדה כסמל. עם זאת מצדה לא הייתה חלק ממערכת הסמלים של העולם היהודי בגולה, ואזכורה ביחס לאירועים כגון מרד גטו ורשה היה חלק ממתן פרשנות מטאפורית לאירועי השואה שנוהל בארץ ישראל בלבד ותוך שילובו באתוס והנרטיב של הלחימה והגבורה. במאמרו המקיף על מיתוס מצדה מצטט ד"ר מולי ברוג את כותרת העיתון "ידיעות אחרונות" מיום 16 במאי 1943: ובהמשך קטע מנאומו של יצחק גרינבוים יושב ראש ועד ההצלה: . בציטוטים אלו מצביע ד"ר ברוג על השימוש במצדה על מנת ליצור גשר וסמל שאיפשר להבין ולהזדהות עם אירועי המרד, בתוך ההתמודדות של היישוב היהודי בארץ ישראל עם מלא היקף ומשמעות אירועי השואה.
בשנת 1963 פרסם חיים לזר-ליטאי את ספרו "מצדה של ורשה" ובו תיעוד פעולות הארגון הצבאי היהודי בעת המרד, אף על פי ששם המבצר איננו מופיע כלל בספר הרי שבחירת השם מצביעה על הקשר שנוצר בין שני המיתוסים בתפיסה ההיסטוריוגרפית והמיתית של ישראל.
מאידך, מתארת אביבה חלמיש, במחקר המתעד את פעולותיו של מאיר יערי בארץ ישראל ובאירופה בעת השואה, את נקודת השקפתו ששמה את מצדה כסמל לשלילה וכדרך שיש להתרחק ממנה: .
לאחר הקמת מדינת ישראל.
הקמת מדינת ישראל לא הפכה את מיתוס מצדה למיותר או לא משמעותי, המיתוס השתלב בשיח החדש של מלחמת העצמאות שבבסיסו גבורת המעטים, הלוחמים לתקומת ישראל ממשיכי דרכם של מגיני המצדה, אל מול הרבים, הקמים להשמידה. את המיתוס טיפחו תנועות הנוער בטיולים למצדה, שהפכו לקלים יותר עם סלילת הדרך לעין גדי ועם חשיפת מלוא מסלול שביל הנחש בשנת 1953. במקביל נתקבע הדימוי והקשר לצה"ל עם הפיכת מצדה לאתר השבעה של טירונים מחיילות שונים.
במהלך החפירות של יגאל ידין במצדה בשנת 1965, זהותו הייחודית של ידין כרמטכ"ל לשעבר וההתגייסות של כל מערכות המדינה לחפירת מצדה, הובילו לשיא בעניין הציבורי.
ד"ר גילי חסקין, במאמרו על מיתוס מצדה, מגלה את קו השבר של המיתוס במלחמת ששת הימים, בו נשברה תחושת המצור של מדינת ישראל, ואפשרה בחינה מחדש של מיתוסים ובהם מצדה. חוקרים אחרים רואים את התרחקות חלק מהציבור הישראלי ממצדה עם התהליך המכונה פוסט ציונות שבו נבחנו מחדש, בעין ביקורתית, נקודות יסוד בהיסטוריה של הציונות ומיתוסים מכוננים.
במקרים קיצוניים יותר הפך מיתוס מצדה בפי מתנגדיו הנמרצים ביותר לתסביך מצדה, ביטוי מקביל לביטויים המתארים תחושות מצור ורדיפה. על פי תפיסה זו דרכם של מעצבי מדיניות ואנשי חינוך ישראליים. פרופסור יובל דרור מבית ספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב קבע בסדרת מחקרים כי .
מצדה כאתר ארכאולוגי ותיירותי.
מצדה הייתה אבן שואבת למטיילים ותיירים מאז שחזרה מתהום הנשיה של ההיסטוריה, וביתר שאת עם הפיכתה לסמל ציוני ו"מקום פולחן" מיתי החל מתחילת המאה העשרים. לאחר סיום החפירות ושיחזור חלק ממבני מצדה הפך האתר בשנת 1968 לגן לאומי בן 3400 דונם. כביש 3199 מערד נפתח בקיץ 1970 ובשנת 1971 נבנה רכבל שאיפשר למבקרים להגיע עד למרחק של 90 מדרגות מהמבצר. בשנת 1995 החלה רשות הטבע והגנים בפרויקט שיפוץ שנמשך עד לשנת 2000 במהלכו נבנה רכבל חדש ומרכז מבקרים חדש.