ת'יו ראה במצב החדש שנוצר הזדמנות לבסס את מעמדו, והוא מיהר לנצל אותה. יריבו העיקרי היה סגנו, קי (Ky), מפקד חיל האוויר לשעבר, אשר התמודד מולו בבחירות 1967. לאחר מתקפת טט, תומכיו של קי בין שורות הצבא והממשלה הודחו, נעצרו והוגלו. הופעלה צנזורה על התקשורת, ורבים היו מודאגים מחזרתם של מקורבים למפלגתו של הנשיא הקודם, אשר התאפיינה בריכוזיות ונפוטיזם, למוקדי כוח. בקיץ 1968 זכה הנשיא בקרב אזרחיו לכינוי "הדיקטטור הקטן". ת'יו הביא עליו גם את חשדנות ארצות הברית, מאחר שהוסיף להחזיק בדעה כי לא ייתכן שלא ידעה על המתקפה הממשמשת. בשיחות עם אנשיו של לינדון ג'ונסון הביע את אמונתו כי ארצות הברית מעוניינת לנטוש את דרום וייטנאם, וכי לא עשתה כל שיכלה כנגד הוייט קונג. מספר חודשים לתוך השיחות, אמר לשר ההגנה האמריקני, "עכשיו כשאנחנו אחרי, תודו שידעתם שזה הולך לקרות"; הוא התקשה להאמין שארצות הברית, על שלוחותיה המודיעיניות והמבצעיות הרבות באזור, כשלה בצורה כה משמעותית. אך ההיסטוריה מראה כי בדיוק כך היה. מבחינתו של ת'יו, הניסיונות הדיפלומטיים של האמריקאים עם צפון וייטנאם "לא היוו תקווה לסוף הלחימה, אלא חשש מפני שלום". בשיחות פרטיות עם הנשיא ג'ונסון בהונולולו, הובטח לו כי ארצות הברית לא תנטוש את דרום וייטנאם, וכי שום הסכם או קואליציה משותפת לא ייכפו עליו ללא הסכמתו.
ארצות הברית.
מתקפת טט גרמה למשבר כבד בקרב הממשל האמריקני, ונוצר מצב בו קשה היה מאוד לשכנע שוב את אזרחי ארצות הברית כי הקומוניסטים נפגעו והוחלשו בצורה משמעותית. ההצהרות האופטימיות אשר יצאו מן הממשל והפנטגון ערב המתקפה לגבי המצב בווייטנאם עמדו בפני ביקורת נוקבת ואף הושמו ללעג. אמינותה של ממשלת ג'ונסון נפגעה קשות ועמדה במבחן מתמיד מאותה נקודה ואילך.
תחושות ההלם והכעס אשר חשו האמריקאים הדהדו בכל. ב-18 בפברואר נהרגו הכי הרבה חיילים אמריקנים ביום אחד מאז תחילת המלחמה: 543, ואלפים נוספים נפצעו. בשבוע של ה-23 בפברואר יצאו צווים לגיוסם של 48,000 חיילים, הגיוס השני בגודלו במלחמה. ב-28 של אותו החודש, רוברט מקנמארה, שר ההגנה אשר גם פיקח על ההסלמה בווייטנאם בין השנים 1964-5, וכבר התנגד למלחמה באותה העת, התפטר מתפקידו. סה"כ ההרוגים האמריקאים בזמן מתקפת טט הגיע ל-7,000 - מספר אשר אמנם היה נמוך ביחס לאבדות הקומוניסטים, אך היה גבוה ביותר עבור אזרחי ארצות הברית.
הדרישה לגיוס.
במהלך השבועיים הראשונים ללחימה, דיווח וסטמורלנד כי הוא זקוק רק לכוחות שכבר היו אמורים להתווסף בכל מקרה, ולא הבין את הבהילות לגייס חיילים נוספים. רק לאחר שנרמז לו כי גיוס נרחב עשוי להביא עמו "התרה של המגבלות" ואישור לפעולות צבאיות נרחבות בלאוס וקמבודיה, או אפילו בצפון וייטנאם עצמה, הצטרף לדרישה "אם יותר לו לתקוף בלאוס". קולות אחרים קמו, מהבולטים בהם גנרל וילר (Wheeler), אשר קראו להבאתם של כוחות רבים נוספים בלי קשר לתקיפות חיצוניות, והביעו מורת רוח מהתנהלותו של וסטמורלנד בשטח. וילר ראה צורך דחוף בהדלדלות כוחות המילואים והבטחותיו לסייגון לעזרה, ודחק בוסטמורלנד לקרוא לגיוס משמעותי. עם התקדמות הלחימה, כבר ב-12 בפברואר, שלח וסטמורלנד שדר לוושינגטון בנימה בהולה, ואף נואשת, לשליחתם של 10,500 חיילים במהירות האפשרית. החיילים הגיעו יום לאחר מכן. בהמשך נקראו כ-1,234,001 אנשי מילואים מקרב המארינס והחי"ר להתייצב לשירות. ב-20 בפברואר שלח ג'ונסון את וילר לסייגון עם המשימה לאמוד את המצב ואת צורכי הצבא. גם וילר וגם וסטמורלנד היו מרוצים מאוד מהתפטרותו של מקנמרה והחלפתו בקלרק קליפורד, הניצי יותר. הם ראו בכך הזדמנות פז להרחיב את יעדי המלחמה לכלל האזור. הדו"ח אשר שלח וילר, עם זאת, לא הציע אסטרטגיות חדשות אלא רק ציין כי שליחתם של כ-200,000 חיילים נוספים הוא צעד הכרחי. בזכרונותיו כתב וסטמורלנד, כי וילר הסתיר את כוונותיו האמיתיות בכוונה, על-מנת לכפות אותן לאחר מכן על וושינגטון, כאשר הכוחות כבר יהיו בשטח.
ב-27 בפברואר דנו ג'ונסון ומקנמרה בדרישתו של וילר. תוספת כוח-אדם זו תדרוש גיוס של 400,000 חיילים נוספים ותוספת של 10 מיליארד דולר לתקציב השנה, ועוד 15 מיליארד לתקציב של 1969. המדינה עמדה בפני משבר כלכלי עוד טרם המתקפה, ודעת הקהל האמריקאית כבר התנגדה למלחמה בשלב זה. קליפורד, אשר חשש גם הוא מתגובת האוכלוסייה לאור ההסלמה, שאל "כיצד נוכל לחמוק מן התחושה הקיימת כי אנו מבקשים אנשים נוספים רק כדי לשלוח אותם הישר אל לוע הארי?"
היה ברור כי ארצות הברית נמצאת בצומת דרכים חשוב ביותר: הסכמה לדרישתו של וילר משמעותה התחייבות מלאה כלפי דרום וייטנאם וקבלת אחריות על עתיד המדינה. מתן תשובה שלילית תהווה בריחה והצהרה כי ארצות הברית הגיעה לשיא יכולתה באזור, ותבטל את השקעותיה הרבות במלחמה עד לאותה נקודה.
היערכות מחדש.
ב-28 בפברואר כינס ג'ונסון את "ועדת קליפורד" להערכת המצב הלחימתי והפוליטי בווייטנאם ומתן מסקנות. חלק גרסו כי המתקפה מהווה הזדמנות לניצחון בצפון וייטנאם בתנאים אמריקאים. אחרים טענו כי שום צד אינו יכול לנצח צבאית בתנאים אלו, כי הוייט קונג יוכל תמיד לגייס מספר חיילים זהה לשלהם, שצריך לעצור את ההפגזות האוויריות וכי יש לחדול מאסטרטגיית הלחימה והשאיפה לניצחון ולהתמקד במאמצים דיפלומטיים. המשמעות הייתה להפסיק להגן על אוכלוסיית דרום וייטנאם. ב-4 במרץ הודתה הוועדה כי היא חצויה, שההזדמנות לשנות כיוון כנראה כבר אבדה, וכי מסקנותיה הן "בלית ברירה להמשיך באותה דרך". בנקודה זו כבר החליף קליפורד את מקנמרה כשר ההגנה. במהלך חודש מרץ, קליפורד, אשר נכנס לתפקיד מתוך עמדה התומכת במלחמה ונוגדת את דרכו המתונה של קודמו, שינה את דעתו לגמרי ונהיה ממתנגדי המלחמה. לדבריו, "האמת הפשוטה היא שהצבא כשל, וכי לא ניתן עוד להצדיק את עמדתו". מעתה ואילך תמך ברגיעה ולא בהסלמה, וניסה לשכנע את הנשיא בעזרת בכירים בקונגרס כי שליחת כוחות נוספים רק ירעו את המצב, והמליץ להעביר את האחריות ללחימה לידי דרום וייטנאם. מזכיר המדינה, דין ראסק, הציע לחדול זמנית מההפגזות בצפון ולהתחיל בשיחות עם האנוי בהקדם האפשרי. ראסק ציין גם כי העונה הגשומה בצפון וייטנאם גורעת מיעילות ההפגזות בכל מקרה. הייתה זו תחבולה פוליטית, מאחר שצפון וייטנאם הייתה צפויה לסרב לשיחות, ובכך "הכדור יהיה במגרש שלהם", בעוד ארצות הברית תצטייר כשוחרת שלום.
בינתיים דלפה הידיעה בנוגע לבקשה לגיוס כוחות נוספים לתקשורת, והמחלוקת שהתגלעה בממשלה, כמו גם הוויכוח לגבי הצורך והסיכוי של המלחמה, נגלו לציבור. מאמר מקיף בניו יורק טיימס הביא ציטוטים והערכות שלא נחשפו עד אז. היסטוריונים רבים כתבו על תפקידה של התקשורת בשינוי דעת הקהל האמריקנית בעקבות מתקפת טט, ועל הסערה שעוררה. ב-27 בפברואר טבע את מילותיו המפורסמות וולטר קרונקייט, השדר המפורסם ברשת CBS:
אחוזי התמיכה בנשיא ובמדיניות ארצות הברית בווייטנאם ירדו מדי יום. אם בתחילה עוד התייצבו אזרחי המדינה לצד הנשיא, כצפוי בשעת חירום, שהרי המחלוקות בוושינגטון ואי התייחסותו של ג'ונסון בפומבי למשבר השרו את התחושה כי הממשל איבד את כיוונו, ויש שפקפקו האם היה כיוון זה אמיתי מלכתחילה.
ב-22 במרץ בישר הנשיא לוילר כי עליו "לשכוח מהתוספת שביקש" (200,000 חיילים נוספים), ושלח כ-13,000 חיילים בלבד. על-פי הצעת קליפורד, כינס הנשיא את מי שכונו "מועצת החכמים" ("Wise Men"), קבוצת בכירים אשר הייתה כמעט ברובה המוחלט נצית בעמדתה כלפי מלחמת וייטנאם טרם מתקפת טט. המועצה כללה בין השאר את וילר, ראסק וקליפורד עצמו. מסקנותיה של המועצה, על פי עדותו שלו, ערערו את הנשיא ג'ונסון מאוד: למעט בודדים, המליצו חבריה כי על ארצות הברית למשוך ידיה לגמרי מצפון וייטנאם, ולחדול מן ההפגזות לאלתר. דברי המועצה ביחד עם ההתפתחויות האחרונות הביאו את ג'ונסון לידי דכדוך וייאוש. פרסומו של המאמר בניו יורק טיימס, בו הייתה ההדלפה לגבי המחלוקת בממשל, הגיע ימים ספורים לפני הפריימריז של המפלגה הדמוקרטית, במהלכה כמעט הפסיד ג'ונסון לסנטור מקארתי. ההכרזה על הצטרפותו של קנדי למירוץ הדגישה אף יותר את הידרדרות מעמדו של ג'ונסון.
ב-31 במרץ עלה הנשיא לראשונה לשידור ונשא דברים לאומה בהתייחסו למתרחש בווייטנאם. ג'ונסון ציין כי ארצות הברית, באופן חד-צדדי, אם חלקי, מפסיקה את ההפגזות בצפון וייטנאם. אז הדהים את שומעיו עם ההצהרה כי שוב לא ירוץ בבחירות הקרובות לראשות המפלגה הדמוקרטית ולכהונה נוספת.
ב-3 באפריל הפתיעה צפון וייטנאם בהכרזתה כי תצטרף לשיחות שנקבעו ל-13 במאי. ב-9 ביוני העביר ג'ונסון את וסטמורלנד מתפקידו ומינה תחתיו את הגנרל קרייטון אברמס. למרות שווסטמורלנד התמנה לרמטכ"ל, נתפס הדבר כהטלת אחריות עליו על עסק הביש בווייטנאם. לשינויים שערך אברמס הייתה השפעה מידית, עם סגירת חלק מן הבסיסים בווייטנאם, הפסקת המבצעים המיוחדים שם ושימת הקץ על שיח ה"ניצחון בצפון וייטנאם". מעתה התמקדו האמריקאים על העברת נטל הלחימה לידי דרום וייטנאם, החזרת השלום באזורים הכפריים ותקיפת הלוגיסטיקה הקומוניסטית על ידי עבודת מודיעין.
בזמן כניסתה של הממשלה החדשה ב-1969, תחת ריצ'רד ניקסון, עוד נהרגו בממוצע כ-300 חיילים אמריקאים בשבוע בווייטנאם. לאחר מספר פעולות שנויות במחלוקת בצפון וייטנאם וקמבודיה, כמו גם המשך פעילות ענפה מצד ה-CIA בשטח עד לשנת 1972 (מוכר כמבצע פניקס, במהלכו נהרגו כ-21,000 מאזרחי וייטנאם), תביא הממשלה לתחילת ההסגה של הכוחות האמריקאים מווייטנאם, ותנקוט במדיניות להמשך במגעים הדיפלומטיים.
מתקפת הטט
מארי אנרי בייל
ברכה קפאח
מניפת הצבעים של פנטון