במאה ה-15 החלו עמודי הפורטיקו להבנות באבן במקום עץ, והתפשטה אופנה של בניית קיר בין המעבר המקורה והרחוב. קיר זה העמיק לתוך האדמה ושימש גם כקירו החיצוני של המרתף שבלט גם הוא מקו החזית של הבניין עצמו אל מתחת לפורטיקו. כך, אף על פי שהמעבר המקורה נועד לשימוש ציבורי, הקומות שמעל לפורטיקו ומתחתיו נחשבו לרכוש פרטי. ב-1567 חייבה חקיקה להחליף את עמודי העץ בעמודי אבן או לבנים (אף שמספר מבני עץ שרדו), דבר שתרם להקמת פורטיקו ארוכים שנבנו מחומרים עמידים. שינוי זה הביא לכך שלפורטיקו נוצר תפקיד חדש של הגנה על הפעילות המסחרית שהתקיימה בקומת המסד.
כך, הפורטיקו שזכו תחילה להתנגדות בשל הצרת הרחובות, הפרעה לתנועה ובשל דאגות הגייניות, הפכו עם הזמן למחסה מפני פגעי מזג האוויר, שטחים מועדפים למסחר ולמעברים מקורים. במאה ה-20 החל חודר השימוש בבטון והחלפת עמודי חלק מהפורטיקו בחומר זה. הבטון פתח פתח לאפשרויות בנייה חדשות ולשפה אדריכלית מעודכנת של הפורטיקו.
פורטיקו די סן לוקה.
פורטיקו די סן לוקה (ראו להלן מס' 6 בטבלה) הוא הפורטיקו הארוך ביותר בעיר ובעולם כולו. אורכו 3,976 מטרים והוא מוליך לאורך 664 מדרגות, משער סרגוצה של העיר העתיקה במעלה גבעת המשמר עד להיכל המדונה של לוקאס הקדוש. הפורטיקו נבנה בין השנים 1674-1739, ומדי שנה משמש הפורטיקו תהלוכה דתית הנושאת איקונין ביזנטי של המדונה והילד המיוחס ללוקאס כותב הבשורה, כמו גם כדרך עולי רגל.
ניאז איליאסוב
ניאז אנווארוביץ' איליאסוב (ברוסית: Нияз Анварович Ильясов; נולד ב-10 באוגוסט 1995) הוא ג'ודוקא רוסי ממוצא טורקי מסחתי המתחרה בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג. איליאסוב הוא זוכה מדליית הארד מאולימפיאדת טוקיו (2020).
קריירה.
באליפות העולם בג'ודו לשנת 2018, שהתקיימה בבאקו, אזרבייג'ן, איליאסוב זכה במדליית הארד לאחר שגבר על רמדאן דרוויש המצרי. שנה לאחר מכן באליפות העולם, שהתקיימה בטוקיו, יפן, הוא זכה במדליית הכסף לאחר שהפסיד בקרב הגמר של קטגוריית המשקל עד 100 ק"ג לז'ורז' פונסקה הפורטוגזי.
באולימפיאדת טוקיו (2020), איליאסוב החל את דרכו בשלב שמינית הגמר בו הוא גבר על מיקלוש סירייניץ' ההונגרי. לעומת זאת, הוא הודח בשלב רבע הגמר על ידי ז'ורז' פונסקה; כתוצאה מכך, הוא נשר לבית הניחומים. במסגרת בית זה, הוא ניצח את קארל-ריצ'רד פריי הגרמני ואת ורלאם ליפרטליאני הגאורגי וכתוצאה מכך זכה במדליית הארד.
המרד הדרוזי בחורן
המרד הדרוזי בחורן פרץ בהר הדרוזים בשנת 1909 ולווה בהתקוממות אלימה נגד שלטון האימפריה העות'מאנית בסוריה הגדולה, בהנהגת משפחת אל-אטרש. הטורקים דיכאו את המרד ביד קשה. כ-2000 דרוזים נהרגו ואלפים נוספים נפלו בשבי. מנהיגי המרד נעצרו והוצאו להורג.
רקע.
החורן הוא אזור בדרום סוריה, הכולל בחלקו המזרחי את הר הדרוזים, המכונה בערבית גם "הר חורן".
בשנת 1516 כבש הסולטאן סלים הראשון את הלבנט. העות'מאנים הניחו לשליטים דרוזים מבית מען לשלוט באזור הר הדרוזים, ואלו נהנו משגשוג כלכלי. המשפחה הדרוזית אל-אטרש שלטה במחוז א-סווידא משנת 1879.
בתחילת שנת 1909 החלה מחאה ביישובים הדרוזיים נגד נציגי השלטון העות'מאני. הגורמים למחאה היו עליית הטורקים הצעירים, העמקת המיסוי, חובת הגיוס לצבא הטורקי, וכן התנגדות לשינויים הכלכליים שנגרמו כתוצאה מהקמת מסילות רכבת חדשות באזור.
המרד.
במאי 1909 התקיימה בכפר הדרוזי הפגנה נגד השלטון העות'מאני. המחאה הפכה לאלימה והתפתח עימות מזוין בין הצדדים. הטורקים נסוגו, והמחאה התפשטה בהדרגה ליישובים דרוזיים נוספים בהר חורן.
באוגוסט 1910 הגיע לדמשק כוח צבאי עות'מאני בן כ-35 גדודים בראשות סמי פאשה אל-פארוקי, ולאחר כחודש החל להתקדם לעבר היישובים הדרוזיים. הקרב הראשון התרחש בתחילת אוקטובר, והדרוזים נאלצו לסגת. קרב שני נערך ב-12 באוקטובר, שם שוב ניצחו העות'מאנים. ב-8 בנובמבר, לאחר מספר קרבות נוספים בהם הובסו הדרוזים, דוכא המרד סופית.
כוחות הצבא העות'מאני כבשו את כל אזור הר הדרוזים. כ-2,000 דרוזים נהרגו במהלך דיכוי המרד, אלה היוו כ-10% מהאוכלוסייה. אלפים נוספים נפצעו או נפלו בשבי ונכלאו בדמשק ובעכו. מנהיגי המרד נעצרו והוצאו להורג בשנים 1910 ו-1911.
לאחר דיכוי המרד חיזק השלטון את אחיזתו, ותנאי המחיה של הדרוזים, שהיו בין הגורמים למחאה, התדרדרו ביותר. אל-פארוקי פתח במסע לפירוק הנשק מהיישובים הדרוזיים, בו נאספו כ-10,000 רובים. הוא גם ערך מפקד אוכלוסין בהר הדרוזים ובעקבותיו העמיק את גביית המיסים מהתושבים, ועדרי בקר הוחרמו מתושבי הכפרים שלא שילמו מיסים. הורחבה גם חובת הגיוס, וכ-1,000 דרוזים גויסו לצבא העות'מאני ונשלחו לבסיסי צבא ברחבי האימפריה.
לאחר המרד.
בשנת 1910 פרץ מרד דומה בעיר כרכ, והוא דוכא על ידי העות'מאנים באותו אופן.
בשנת 1916 פרץ המרד הערבי, בהנהגתו של השריף חוסיין בן עלי, כנגד האימפריה העות'מאנית. כאשר הגיעו הכוחות הערבים לעקבה שלח מנהיג הדרוזים סולטאן אל-אטרש אלף מאנשיו להצטרף למרד. כאשר הגיעו הכוחות לבוסרה הצטרף אל-אטרש ללחימה ועמד בראש כוח בן 300 לוחמים דרוזים. ב-29 בספטמבר 1918 היו כוחותיו הראשונים שנכנסו לדמשק והניפו את דגל המרד על בית הממשלה. אל-אטרש היה ידידו הקרוב של האמיר פייסל, מנהיג המרד, והאחרון העניק לו את התואר אמיר ודרגת גנרל בצבא סוריה.
בשנת 1925 הנהיג סולטאן אל-אטרש את המרד הדרוזי הגדול שפרץ בהר הדרוזים והתפשט לכל חלקי סוריה וחלקים מלבנון.
משה מילר מולאור
משה מילר מולאור (31 באוקטובר 1908 – 1 בנובמבר 1971) היה משפטן, עיתונאי ופעיל ציוני. מצירי הקונגרס הציוני העולמי.
חייו.
משה ליב מילר נולד בתאריך ו' בחשון תרס"ט בעיר בלז'ץ, פולין.
גדל והתחנך בעיר לבוב שבמזרח גליציה, פולין (כיום באוקראינה).
למד בחדר, בישיבה, בגימנסיה העברית ובפדגוגיון העברי.
הוסמך במשפטים באוניברסיטה המקומית .
עלה לארץ-ישראל המנדטורית בשנת 1934.
עבר את בחינת עורכי-הדין הזרים והוסמך לעורך-דין ארץ-ישראלי על ידי השלטון הבריטי.
בשנת 1941 נשא לאשה את רבקה, בתו של אלכסנדר מאכט
(שחמטאי, כלכלן ומנהלו הראשון של הבנק לתעשייה).
לזוג נולדו שתי בנות ובן.
בתם הראשונה ובנם סיימו לימודי משפטים והמשיכו במשך שנים רבות את פעילות משרד עורכי הדין שהקים.
בתם השנייה נישאה לבנו של יהודה בר-נתן, הנשיא השני של התאחדות התעשיינים.
בנם, נכדם של רבקה ומשה מילר מולאור הוא השחקן והקומיקאי רועי בר-נתן.
בסוף שנות החמישים נסע לשליחות ציונית מטעם המחלקה הכללית של הסוכנות היהודית בדרום אמריקה למשך שנתיים.
במצוות הימים ההם נאלץ כתנאי לנסיעה לעברת את שמו והוא בחר בשם מולאור (מול-אור)
הדומה מבחינה פונטית לשם המשפחה מילר.
פעילותו הציבורית הציונית.
במסגרת פעילותו הציבורית הציונית העניפה כיהן בין היתר בתפקידים הבאים:
יו"ר "העבריה" האקדמאית.
מזכיר כבוד של אגודת דורשי האוניברסיטה העברית.
סגן יו"ר ההנהלה של התאחדות עולי פולין (לקליטת עליה).
אח ותיק במסדר "בני ברית".
יו"ר המועצה האזורית וחבר הוועד הכללי של "בני ברית".
נשיא לשכת "שמעון רוקח".
נשיא לשכת "יעקב פרנד".
אח בלשכת "ברקאי" של "הבונים החפשיים".
חבר ההנהלה של המכון ליחסי חוץ.
חבר האגודה למען האו"ם.
במסגרת תפקידי הנשיאות ב"בני ברית" נטל חלק בימי עיון ומופעים בנושאים שונים.
נבחר לקונגרסים הציוניים :
הכ"א בז'נבה (1939)
הקונגרס נערך שוב במדינה בה נערך הקונגרס הראשון.
הוא נערך מספר ימים לפני פרוץ המלחמה והיה האחרון עד לסיומה.
מילר נבחר לקונגרס מטעם "מפלגת המדינה העברית".
נשיא הקונגרס היה נשיא המדינה הראשון חיים ויצמן.
בין היתר נתקבלה בה ההחלטה לדחות את גזרות "הספר הלבן"
שהתפרסמו באותה השנה.
והכ"ד בירושלים (1956).
הפעם, לאחר איחוד הפלגים מחדש, מילר היה נציג "הציונים הכלליים"
בקונגרס שנשיאו בפועל היה ראש הממשלה ושר הביטחון הראשון דוד בן-גוריון.
במסגרת פעילותו הביטחונית היה חבר ב"הגנה".
פעילותו הפוליטית.
במסגרת פעילותו הפוליטית היה חבר מרכז התנועה הרוויזיוניסטית.
בעת הפילוג בתנועה הרוויזיוניסטית הצטרף לפלג
שנשאר בהסתדרות הציונית בהנהגת מאיר גרוסמן.
בפלג שנקרא "מפלגת המדינה העברית" היה חבר מרכז המפלגה.
לאחר מכן הצטרף למפלגת הציוניים הכלליים במסגרתה הנחה בין היתר רבי שיח בנושאים פוליטיים.
כיהן כחבר ההנהלה ויו"ר ועדת הארגון בהסתדרות הציונים הכלליים.
היה חבר הנהלת קופת החולים של הציונים הכלליים.
לאחר מכן עבר למפלגה הליברלית וכיהן בה בין היתר כיו"ר וועדת הארגון של מחוז תל אביב-יפו.
בעת הפילוג במפלגה הליברלית הצטרף ל"המפלגה הליברלית העצמאית" (ל"ע).
פעילותו העיתונאית.
במסגרת פעילותו העיתונאית היה מזכיר המערכת
של עיתון-הערב הראשון בארץ, "עיתון מיוחד".
העיתון יצא בעריכת מאיר גרוסמן ושימש כמעין בטאון לו ולמפלגתו.
כתב מאמרים רבים בנושאי חוץ בבטאון "עיונים בינלאומיים" כמו גם בעיתונים.
היה עורך מדור "חוק ומשפט" בעיתון "הבוקר".
פעילותו כמשפטן.
במסגרת עבודתו כמשפטן כיהן בין היתר בשנות הארבעים
כיועץ המשפטי של תיאטרון הלי-לה-לו
שפרט למופעים הרבים שהעלה בהצלחה גדולה ,
נוצרו בין כתליו קלאסיקות רבות בזמר העברי המושמעות עד היום.
את התיאטרון הובילו שני האישים שגם להם קראו בשם הפרטי משה :
המנהל הכללי משה ואלין והמנהל המוזיקלי משה וילנסקי.
כמו כן ייצג עולים חדשים בתביעות של מיליונים על רקע אנטישמי כנגד שלטונות המדינות מהן הגיעו.
מצד שני גם ייצג עולים חדשים יוצאי מעברות בתביעות כנגד הממסד בארץ.
פעילותו העירונית.
כיהודי מסורתי היה מראשי קהילת בית הכנסת "תפארת צבי"